tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על הפסיכולוגיה בעבודת היועץ הדתי, יחד - עלון המורה היועץ בבית הספר חמ"ד 1, הוצאת האגף לחינוך דתי ה'תשל"ו
ועוד על "הניעות מטעם" של החינוך ממלכתי דתי, מגמות כב, חוברת 3, סיון ה'תשל"ז
על מורה "שחקן" ועל מורה "במאי", עיונים בחינוך, אוניברסיטת חיפה, טבת תשל"ז, חוברת 13
על דפוסי פיזור ובית ספר שכונתי, עיונים במינהל ובארגון החינוך, אוניברסיטת חיפה, חוברת 6 ה'תשל"ח 1978
האוקימתא והוראתה, בתוך: יצחק דב גילת ואליעזר שטרן (עורכים), מכתם לדוד: דברי תורה, מחקרים וחינוך לזכרו של הרב ד"ר דוד אוקס, אוניברסיטת בר-אילן, ה'תשל"ח 1979
יהדות בתפיסתו של ישעיהו ליבוביץ, בתוך: מדור דור, בהוצאת הסתדרות הרבנים דאמריקה, ירושלים ה'תשל"ט (עמ' 132–149)
גר שלא הביא קרבן, ניב המדרשיה, כרך יד-טו ה'תשמ"א
הואיל וישנן בראיה, ניב המדרשיה, כרך טז-יז ה'תשמ"ג-ה'תשמ"ד
דמות מופת של מחנך - על הרב יצחק רפאל הלוי עציון ז"ל, ניב המדרשיה, כרך טז-יז ה'תשמ"ג-ה'תשמ"ד
משנתו החינוכית של ד"ר עציון ז"ל, ניב המדרשיה, כרך טז-יז ה'תשמ"ג-ה'תשמ"ד
להגנת השיעור הבלתי מוכן המושפל, שמעתין, סיון-אב ה'תשמ"ג
העולם הבא, שמעתין, תשרי-כסלו ה'תשמ"ד
על ישראל… ועל תלמידיהון, בתוך: יהודה עזריאלי (עורך), החינוך הדתי בגבורותיו: 80 שנה לחינוך הדתי-לאומי בארץ-ישראל, ירושלים: המרכז לחינוך הדתי בישראל, ה'תשמ"ז 1989 (עמ' 115–145)
אבי"ר, הרב חיים יוסף דוד אזולאי - 3 סיפורים עליו: חומר לימודי לבתי הספר בחמ"ד לכיתות ו-ז-ח לקראת 150 שנה לפטירתו, הוצאת משרד החינוך והתרבות: אגף החינוך הדתי, שבט ה'תשמ"ז
על יעדי החינוך, הד החינוך, פברואר 1986
גמלאי, גרונטולוגיה - כתב עת לנושאי זקנה, 1988
תגובה למאמר "גישות אפיסטמולוגיות באתיקה דתית" (תגובה למאמר מאת ד"ר רפאל ירחי), מים מדליו ה'תשנ"ב
שיטת רמב"ם במצוות תלמוד תורה, המעין לה (ב), ה'תשנ"ה
אב"ר (אברהם רון), הווי דתי בבית הספר, מרטין בובר (עורך), אנציקלופדיה חינוכית (כרך ב' עמ' 363–370), הוצאת משרד החינוך והתרבות ומוסד ביאליק, ירושלים ה'תשי"ט
קטע מהערך חשיבה, מרטין בובר (עורך), אנציקלופדיה חינוכית (כרך ה' עמ' 358–360), הוצאת משרד החינוך והתרבות ומוסד ביאליק, ירושלים 1969 ה'תש"ל
דעת סופרים: ספר עזר למורי תנ"ך, בשדה חמ"ד ה, שבט ה'תשכ"ה
החינוך הדתי והילד טעון הטיפוח, בשדה חמ"ד א-ב ה'תש"ל
על כמה מבעיות הוראת היסטוריה בחמ"ד, בשדה חמ"ד ה-ו ה'תשל"א
מגמות וחידושים במרכז לתוכניות לימודים (נמסר בשיחה עם ח' טוביהו), בשדה חמ"ד ג ה'תשל"ג
על התפיסה הכוללנית בחינוך הדתי, בשדה חמ"ד טז (ד) ה'תשל"ג
הרהורים בעקבות המלחמה, בשדה חמ"ד ה, התשל"ד
ר' משה רוזה - ארבע שנים להסתלקותו, בשדה חמ"ד ג, ה'תשל"ה
מורי הד"ר עציון, בשדה חמ"ד ח, התשל"ה
החינוך הדתי והילד ט"ט, בשדה חמ"ד א-ב, תשרי-חשון ה'תשל"ז
ושוב על האגדה הפרשנית, בשדה חמ"ד א-ב תשרי חשון ה'תשל"ט
ושוב על "ושוב על האגדה הפרשנית", בשדה חמ"ד ה-ו ניסן ה'תש"ם
ערכים, בשדה חמ"ד א-ב תשרי חשון ה'תשמ"ב
מורי, ר' יוסף גולדשמידט, בשדה חמ"ד א-ב תשרי חשון ה'תשמ"ב
על ההקצנה, בשדה חמ"ד ג-ד, כסלו-טבת ה'תשמ"ד
היש ערך להוראת מדעי הטבע, בשדה חמ"ד ה-ו ניסן-אייר-סיוון ה'תשמ"ד
החינוך הממלכתי דתי: סיכומים, בעיות ותוכניות, בשדה חמ"ד כה 1982
ביציאתו מה הוא אומר, בשדה חמ"ד כט 1985
תחית המתים של דברי הימים, בשדה חמ"ד לב ג-ד 1988
אברהם רימון (כ"ז בשבט ה'תש"ו, 29 בינואר 1946 – א' בסיוון ה'תשכ"ז, 9 ביוני 1967) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור המופת לאחר נפילתו במלחמת ששת הימים.
רימון נולד, גדל והתחנך בקיבוץ יגור לזאב ולז'ניה.
עם סיום לימודיו התיכוניים החל לשרת שנת שירות במשק קיבוץ יד חנה.
בעודו חייל בשירות חובה בחטיבת גולני פרצה מלחמת ששת הימים.
רימון לחם בחזית הסורית והשתתף בקרב תל פאחר.
במהלך הקרב, בעת שיצא מתעלה, נפגע מאש האויב.
מחיילים שניגשו אליו כדי לחלצו ביקש שלא יעשו זאת, אלא ימשיכו להתקדם אל האויב.
על פעילותו בקרב עוטר, לאחר נפילתו, בצל"ש אלוף פיקוד הצפון.
הצל"ש הומר בהמשך בעיטור המופת.
רימון נקבר בבית הקברות בקיבוצו.
חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת תשכ"ז (1967).
שלונסקי נולד בשנת 1900 באימפריה הרוסית, בעיירה קריוּקוֹבוֹ (Крюково), אז תחום המושב של האימפריה הרוסית (במאה ה-21: שכונה בעיר קרמנצ'וג, בפלך פולטבה שבאוקראינה).
בנם של טוביה שלונסקי, חסיד חב"ד, וצפורה בת טוביה וחנה ברוורמן, משפחה יהודית מסורתית ציונית.
הוא נקרא על שם סב-אמו, הרב אברהם דוד לבוט, רבה של העיר ניקולאייב (באוקראנית: מיקולאייב) שבאוקראינה ומחבר הספר התורני הלכתי "שער הכולל".
הושפע מאביו, אשר היה ציוני רוחני ובעל כישורים מוזיקליים (חיבר בין השאר לחן על מילות שירו של שאול טשרניחובסקי, "אני מאמין"), ומאמו, צפורה, שבצעירותהּ הייתה פעילה בתנועה הסוציאליסטית.
למד עם קרוב-משפחתו רבי מנחם מנדל שניאורסון (לימים הרבי מליובאוויטש) בחדר.
בגיל 13 נשלח אברהם לארץ ישראל כדי ללמוד בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לרוסיה.
שם השלים לימודי התיכון בגימנסיה ביקטרינוסלב.
אחר כך נדד ברוסיה ובפולין.
את שירו הראשון "בדמי ייאוש" פרסם שלונסקי בשנת 1919 בעיתון "השילוח" שהופיע אז בברלין.
ב-1921 עלה ארצה כחלוץ, חבר בגדוד העבודה ותושב הקיבוץ עין חרוד.
עבד בחקלאות, בסלילת כבישים ובעבודות בניין.
כעבור כשנה החליטו הוא ואשתו לוסיה לעזוב את העמק ולעבור לתל אביב, שם התערה בחיי התרבות בישראל וכתב פזמונים לבמות הסאטיריות שפעלו אז, כמו גם לנשפי הפורים של תל אביב, שהיו מסורת בתל אביב הקטנה.
כבר אז ניכרה אצלו הנטייה לכתיבה שובבה, ששובצו בה המצאות לשוניות.
כמו כן ערך את המדורים הספרותיים בעיתונים אחדים – "דבר", "הארץ", "על המשמר" ואחרים.
בתל אביב התגורר ברחוב דיזנגוף ואחר כך ברחוב גורדון.
שלונסקי היה נציג בולט בקבוצה "המורדת" בשירת ביאליק ודורו וב"פרוגרמה" של ביאליק לכנס את נכסי האגדה ושירת ימי הביניים של יהדות ספרד במקום לתת מקום ליצירה עברית חדשה.
כ"מורד" ניסה שלונסקי ליצור שירה תוססת חדשה וצעירה, בהשראת המודרניזם האירופי, שלא התקבלה על ידי הממסד הספרותי בארץ ישראל, ולגבש סביבו חבורת כותבים ברוח זו.
עובדה זו באה לידי ביטוי בכך ששירת שלונסקי לא נלמדה במשך שנים בבתי הספר לצד שירתם של ביאליק, טשרניחובסקי, שמעוני ואחרים.
בשנת 1926 יצא לאור "כתובים", כתב עת מטעם אגודת הסופרים.
שלונסקי ערך, לצדו של אליעזר שטיינמן, את כתב העת.
בין אלה ש"כתובים" נתן להם במה היו: אלתרמן, לאה גולדברג, אנדה פינקרפלד, אלכסנדר פן, יוסף סערוני, ואלישבע ביחובסקי.
בשנת 1929 תרגם מרוסית והוציא לאור את "חיים", ספרה של דורה אברהמית.
בשנת 1933 ייסד שלונסקי את השבועון הספרותי "טורים", המזוהה עם חבורת "יחדיו", שבה היו חברים גם נתן אלתרמן ולאה גולדברג.
כעורך נתן שלונסקי למשוררים בראשית דרכם הזדמנות לפרסם את שיריהם.
דליה רביקוביץ זכתה להזדמנות כזו, כששירה הראשון פורסם ברבעון הספרותי "אורלוגין" בעריכתו.
שלונסקי נרתם לעזרתו של המשורר בוריס גפונוב שתרגם את האפוס הגרוזיני "עוטה עור הנמר" (מאת שותא רוסתוילי).
הוא יזם את הוצאת התרגום העברי של היצירה, והיה בין הפעילים להתרת עלייתו של גפונוב ארצה.
גפונוב, שלמד עברית מהאזנה לשידורי "קול ישראל", עלה בסופו של דבר לישראל כשהוא חולה מאוד וימיו ספורים.
למרות היותו יוצר "שובב", לא התנתק שלונסקי מהמציאות הטראגית שסביבו והביא אותה לידי ביטוי ביצירותיו.
בפואמה "דווי" הוא מבכה את גורל הקורבנות במלחמת העולם הראשונה ואת גורל היהודים שסבלו מפוגרומים באוקראינה בימי המהפכה הבולשביקית, כמו גם את המצב האנושי בכלל, אותו תפס כפסימי.
בתקופת השואה הוציא קובץ שירים בשם "ממחשכּים", בו ביטא את רגשותיו מהתקופה האפלה, ובפרט ביכה את גורל יהדות אירופה.
שלונסקי היה עורך ראשי בהוצאת "ספרית פועלים", ויחד עם לולה לוקסמבורג ייסד את המועדון "צוותא" בתל אביב ואף העניק לו את שמו.
כמו כן היה חבר באקדמיה ללשון העברית עוד מגלגולה כוועד הלשון העברית.
בשנת תשכ"ז-1967 זכה שלונסקי בפרס ישראל לספרות.
אברהם שלונסקי נפטר בתל אביב בשנת 1973, ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
הערים הבאות קראו רחוב על שמו: תל אביב, חיפה, נתניה, פתח תקווה, ראשון לציון, הרצליה, רעננה, אשדוד, באר שבע, כפר סבא
ב-17 באפריל 1996, הנפיק השירות הבולאי סדרה של 14 בולי דאר שנקראה "סופרים עברים בדורות האחרונים", שעליהם דיוקנאות של 12 סופרים, ביניהם אברהם שלונסקי, ו-2 סופרות.
כל בול בסדרה שויך לאישיות אחת.
האמנית רות (בקמן) מלכא עיצבה את הבול שהוקדש לו ושמה גם-כן הופיע על הבול עצמו.
לאברהם שלונסקי היו עוד ארבע אחיות ואח: אחיו, דב (בוריה) שלונסקי היה סופר ומתמטיקאי.
אחותו ורדינה שלונסקי הייתה מלחינה ופסנתרנית, ואחות נוספת, אידה שלונסקי, הייתה זמרת אופרה; פניה וגמן שלונסקי הלחינה את שירי הילדים "רד אלינו אווירון" ו"גן שלנו".
בנה, יהלי וגמן, היה מגדולי הפסנתרנים בארץ, ששלונסקי העניק לו את שמו.
אחות נוספת הייתה מניה שלונסקי.
בילדותו גר שלונסקי בתקופה מסוימת בשכנות למשפחת שניאורסון (שאף היו קרובי משפחתו) והתיידד עם בן המשפחה מנחם מנדל שניאורסון, לימים הרבי מלובביץ'.
שלונסקי שמר עמו על קשר והם נפגשו מספר פעמים בבגרותם.
שלונסקי כתב באחד מממכתביו שאת ההשראה לחלק משיריו בספרו "משירי הפרוזדור הארוך" קיבל מפגישתו עם שניאורסון.
לאחר שובו מארץ ישראל לרוסיה, בגיל 15 פגש שלונסקי באחת מחברותיה של אחותו פאניה, לוסיה לייקין שהייתה בת 17 והתאהב בה.
אמו, ציפה, קיבלה אותה מיד ואהבה אותה כבת.
ב-1921 עלו שניהם לארץ ישראל כזוג והצטרפו לגדוד העבודה בעין חרוד.
אחרי כשנה החליטו לעזוב ועברו לתל אביב, שם התקבלה לוסיה כשחקנית בתיאטרון האהל.
לוסייה לא שלטה בעברית ועל כן לא התחברה לשירה העברית ולבני חוגו של שלונסקי.
היא הייתה דמות ססגונית בתל אביב וסבלה מאלכוהוליזם.
באביב 1934 נוצר קשר אינטימי בין שלונסקי לבין מירה הורוביץ, שהייתה אז נשואה ליעקב הורוביץ ואם לבת, דנה כוגן (כאשר שהה שלונסקי בפריז, הוא סיפר לאחותו, ורדינה שלונסקי, כי מירה התאהבה בו).
מירה היא בתו של דוד לוין והשניים הכירו ביניהם מזה מספר שנים.
ממערכת היחסים של השניים לשלונסקי ולמירה נולדה ב-1936 הבת רות, במהלך סיבוב הופעות של מירה במזרח אירופה עם להקת תיאטרון.
משפחתה של מירה לא ידעה על ההיריון והלידה ושלונסקי נסע לבקר את השתיים בחשאי ברומניה באפריל 1937. לאחר שובה של מירה לארץ בסתיו 1937 עברו בני הזוג להתגורר ברחוב דיזנגוף 212.
שלונסקי המשיך לחלוק את חייו עם שתי נשותיו.
ב-1947 שלח את לוסיה למוסד גמילה בשווייץ ומימן את עלויות הטיפול בעצמו.
לוסיה התאבדה ב-8 באוקטובר 1953, כאשר קפצה מחלון דירתה אל מותה.
את המחזמר "עוץ לי גוץ לי" הקדיש לנכדתו, סיגל אשל.
יצירתו של שלונסקי מתאפיינת בחדשנות רבה.
השפה העברית הורחבה בעזרתה רבות, בייחוד לנוכח הדור הקודם ולסגנונו המליצי.
רעננותו אומנם הניבה הרבה שעשועי לשון שיכולים להתפרש כחוסר רצינות אך עם זאת כתביו גדושים בהגות, רמיזות מקראיות ורבים אחרים.
כך שלצד משפטים כ-"עטישה של מטה" (לתיאור נפיחה), הגה גם: "קַיִן אַיֶכָּה!
באמצע ימיו, בספרו "אבני בֹהו", המשורר בוחר להציב עצמו כמעט לבדו אל מול קצב התפתחותה המהיר של העיר.
קובץ שיריו "אבני גוויל" כולל את יצירותיו כמשורר בוגר.
"משירי הפרוזדור הארוך" הוא קובץ הרהורים על מהות החיים.
שלונסקי היה גם משורר לילדים.
מכתביו: "עלילות מיקי מהו", "אני וטלי בארץ הלמה".
המחזמר "עוץ לי גוץ לי", על גמד רשע, גיבור אגדה גרמנית (רוּמְפֶּלְשְׁטִילִצִכֶן), הפך לקלסיקה במחזאות הילדים.
בגרסת שלונסקי, כל המונולוגים והדיאלוגים נאמרו בחרוזים, וכללו משחקי לשון מתוחכמים ומשלב גבוה של עברית.
שלונסקי ולוסיה, רעייתו, היו חברים לתקופה של כעשרה חודשים בגדוד העבודה ובקיבוץ עין חרוד, אך קובצי שיריו המתארים תקופה קצרה זו, ובפרט סדרת שירי "עמל", היוו ומהווים סמל של העלייה השלישית ותפיסת ההתיישבות החלוצית בעמק יזרעאל.
שלונסקי כתב שירים רבים העוסקים בנושא השואה.
אחד משיריו הידועים ביותר בתחום הוא "סופה", המבטא את תחושתו של שלונסקי על התגנבותה של השואה לחיים:
שירו "קיבוץ שנחרב", שפורסם לראשונה בעיתון "על המשמר" ב-6 באוגוסט 1948, נכתב בעקבות ההתקפות העזות של הצבא המצרי על קיבוץ נגבה.
בתרגום ניכרת הייחודיות של שלונסקי וכבר מהשורות הראשונות בולט הסגנון השלונסקאי.
שלונסקי תרגם ממיטב הקלסיקה העולמית: פושקין, שייקספיר, צ'כוב, גוגול, רומן רולן ועוד.
בתרגומו הייחודי ל"המלט" (שלעברית תרגמוהו עוד שישה מתרגמים נכון ל-2021) ניכרת גם ייחודיות לשונו.
שלונסקי תרגם את שייקספיר מרוסית וצרפתית, שכן לא שלט בשפה האנגלית.
כשהמלט פונה לאמו גרטרוד בבקשה שלא תשכב עם דודו קלאודיוס, רוצח אביו, נוקט שלונסקי בנוסח:
בתרגום אחר מופיע הנוסח: "אל תעלי על יצועי דודי." במקום אחר, כשפולוניוס מספר לו ששיחק בנעוריו את יוליוס קיסר שנרצח בידי ברוטוס בקפיטוליום משיב לו המלט:
איכות תרגום הספר, "יבגני אוניגין", מוצגת בדבריה של המשוררת לאה גולדברג:
על שיריו המוכרים של שלונסקי שהולחנו נמנים "בואי כלה" ("שיר שבת") שהלחין יאיר רוזנבלום עבור המופע "ג'אמבו", "יום אחרון" שהלחינו מאיר אריאל ושלום חנוך, "לילה בגלבוע" ("לא אורחת גמלים") שהלחין מרק לברי ו"בוקר טוב" שהלחין דובי זלצר עבור המחזה "עוץ לי גוץ לי".
כמו כן מוכרים תרגומיו של שלונסקי לשירים "את חכי לי ואחזור", "תכול המטפחת", "שיר הפרטיזנים" ו"מקי סכינאי".
המלך המודח: מבוא ומבחר שירים מפורשים, פירש מנחם בן, הוצאת המילים, (2016)
הגה, עת שהתבסס על ביטויים לועזיים, את שתי האמרות: "על טעם ועל ריח אין להתווכח", "אותה הגברת בשינוי האדרת".
אילוזיה- אמר בצחוק שפירושו בעברית: "אילו-זה-היה"
מי שהולך ורדיו־טרנזיסטור צמוד לאזנו: רדיוט.
בגידת אשה לראשונה: קרן היסוד.
בגידתה של אותה אשה, שהפכה לדרך־קבע: קרן קיימת.
פרשנותו לגבי מהות בית הקפה "אררט", שבתל אביב הקטנה, שבו ישבו סופרים שהפרוטה לא הייתה מצויה בכיסם: זהו נוטריקון של אני רוצה רק טה.
להיטותם של אנשי ספרות לקבל פרסים, זכתה מפי שלונסקי לכינוי "פרסטיטוציה", על משקל המלה הלועזית "פרוסטיטוציה" (זְנות).
למראה שתי נערות לא מוכרות, חטובות גזרה, שנכנסו לבית הקפה שם ישב עם ידידיו: "הרי החדשות ועיקרן תחילה".
על חידון התנ"ך, שהוא אירוע שטחי, נשען על זכירה מכנית בלבד, ללא ניתוח המשמעות וכדומה: ואם אינני יודע את מספר הטלפון של רחב הזונה, אז מה?
על מבקרי ספרות ואמנות שאין בפיהם אלא גינויים וקטרוגים: הללו מוציאים זרע לבטלה, שכן על הכל אומרים הם: זה רע, זה רע!
חידושי לשון נוספים שהגה שלונסקי מובאים ב"מילון לחידושי שלונסקי" בעריכתו של יעקב כנעני, שיצא לאור בכמה מהדורות בהוצאת ספרית פועלים.
אברהם שטרן ("יאיר"; 23 בדצמבר 1907, י"ח בטבת ה'תרס"ח – 12 בפברואר 1942, כ"ה בשבט ה'תש"ב) היה לוחם מחתרת ומשורר יהודי-ארץ-ישראלי, מייסדו ומפקדו הראשון של ארגון "לוחמי חרות ישראל" (לח"י).
נודע גם בכינויו המחתרתי "יאיר" (על שם אלעזר בן יאיר, ממפקדי המרד הגדול נגד הרומאים ומפקד הקנאים במצדה).
שטרן, פעיל באצ"ל, עמד בשנת 1940 בראש קבוצת פורשים שהסתייגו מהתמתנות גישתו של הארגון בכל הקשור למאבק בשלטון המנדט הבריטי והתפלגו לארגון עצמאי שלימים נקרא לח"י.
לכל אורך הדרך נרדפו חברי הארגון, ושטרן בראשם, בידי הבולשת הבריטית (ובידי אנשי מחתרת "ההגנה" שסייעו לבריטים) שראתה מטרה עליונה בחיסול פעילותו.
המצוד הלך והתהדק סביב שטרן, עד שבפברואר 1942 נתפס בידי אנשי הבולשת ונרצח בירייה עם לכידתו.
אברהם שטרן נולד בסובאלק שבצפון-מזרח פולין (במערב תחום המושב של האימפריה הרוסית).
אביו מרדכי היה רופא שיניים, ואמו הדסה-לאה (בתו של רפאל גרושקין-ליפשיץ, ממשכילי ליטא) הייתה מיילדת.
ביתה של משפחת שטרן היה בית יהודי חילוני, שבו השכלה ולימודים הובילו את קו חינוכם של שני הבנים, אברהם ואחיו הצעיר דוד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי הגרמנים, אביו נעצר על ידי הגרמנים, ואמם עזבה את העיירה יחד עם בניה ועברה לבית אחותה בעיר סרנסק שבגוברניית פֶּנְזַה ברוסיה (כיום בירת רפובליקת מורדוביה שבפדרציה הרוסית).
שטרן נהג לספר על אומץ לבה של דודתו "מן הדודה שלי למדתי לשרוד גם בעיתות המצוקה הקשות ביותר".
כאשר היה שטרן בן עשר, התקבל ללימודים בגימנסיה הרוסית בסרנסק, ובה נחל הצלחה רבה ובמקביל קיבל שיעורים פרטיים בעברית.
עם תום המלחמה חזרה אמו לסובאלק ביחד עם דוד, ואילו שטרן נשאר בבית דודתו כדי להשלים את לימודיו.
לאחר המהפכה הבולשביקית, בגיל 14, החליט שטרן לשוב אל בית הוריו בסובאלק, ושם המשיך ללמוד בגימנסיה העברית – אז הושפע מרוחה של הספרות הרומנטית הפולנית ומגדולי משורריה של פולין.
בגימנסיה היה שטרן ידוע כקונדסן עם היותו מוכשר.
מנהל הגמנסיה, עפרון, אמר עליו: "שטרן זה, כשיגדל, יהיה או גאון או שודד על אם הדרך".
שטרן עלה לארץ ישראל בשנת 1925 וסיים את לימודיו בגימנסיה העברית בירושלים, שזיכו אותו בתעודת בגרות.
ניכרו בו כישרונות אמנותיים רבים: ציור, משחק, כתיבה ואף דקלום שירה בשפת המקור.
הוא שאף ללמוד משחק ב"הבימה", אך הוריו גילו התנגדות נחרצת, ולבסוף נכנע לפני רצונם.
הוא החל ללמוד בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים והיה לתלמיד מצטיין, אשר גם גילה מעורבות פוליטית ארגונית.
דרכו כסטודנט לא הייתה קלה: הוריו התקיימו בדוחק ולא היה באפשרותם לסייע לו כספית.
שטרן התפרנס בזכות עצמו, ממלגות שקיבל ושיעורים פרטיים שהעביר.
הייתה זו בעיקר תקופה מרובת יצירה לשטרן, בה כתב את מרבית שיריו ובה עוצבה השקפת עולמו במערכה על חירות ישראל.
בראשית ימיו באוניברסיטה הכיר שטרן את רוני בורשטיין, לימים אשתו ואם בנו (שנולד ארבעה חודשים לאחר מותו ונקרא על שמו, יאיר שטרן), בבגרותו היה בנו יאיר שטרן עיתונאי ואיש טלוויזיה ומבכירי רשות השידור.
לאחר הירצחו נישאה רוני לדב זמיר והשניים היו הורים למירי (לימים מירי קפסוטו-זמיר).
נכדיו של אברהם יאיר שטרן הם המפיק ואיש הטלוויזיה שי שטרן, וד"ר ענת שטרן – היסטוריונית באוניברסיטה הפתוחה.
ראשית מעורבותו הפוליטית של שטרן היא בייסוד אגודת הסטודנטים "חולדה", על שמו של היישוב חולדה שמגיניו עמדו בגבורה כנגד מתקפות הערבים ב"מאורעות תרפ"ט" (1929).
במהלך פעילותו פגש את דוד רזיאל, פעיל אגודת "אל על", ובין השניים נרקמה ידידות אמיצה – זאת על אף שרזיאל הגיע מרקע שונה מזה של שטרן (רזיאל גדל בבית דתי והחל ללמוד באוניברסיטה לאחר שנתיים של לימוד בישיבת מרכז הרב בירושלים).
למרות השוני בין השניים, הם השלימו זה את זה בחלומם המשותף.
באותם ימים פעלו רזיאל ושטרן בשורות ההגנה בירושלים בפיקודם של אברהם תהומי ואברהם קריצ'ברסקי.
כאשר הוביל תהומי את פילוג הארגון עקב חילוקי דעות בתוך ההנהגה לגבי אופי פעילותו, היו רזיאל ושטרן מראשוני תומכיו של תהומי והצטרפו אליו בהקמת ארגון "הגנה ב'", אשר נקרא מאוחר יותר ארגון צבאי לאומי.
שירו של שטרן, "חיילים אלמונים", שנכתב בזמן פרעות תרפ"ט, היה להמנון הארגון (ולימים להמנון ארגון לח"י) ופורסם בביטאון המחתרתי "המצודה".
בשנת 1933 השלים שטרן תואר שני באוניברסיטה וקיבל מלגה לתואר שלישי באוניברסיטת פירנצה שבאיטליה שנושאו היה "הארוס בספרות היוונית העתיקה".
בזמן שהותו הקצרה באיטליה שקד לא רק על מחקרו, אלא גם על עריכת עשרות שירים אשר חיבר בתקופת לימודיו באוניברסיטה.
יותר מ-50 שירים כתב שטרן, בשתי תקופות כתיבה: הראשונה והאינטנסיבית בין השנים 1932–1934, והשנייה בין השנים 1935–1940. ספריו לא ראו אור בחייו, אף שכבר בסוף 1934 ערך את שיריו, זאת בין היתר בשל החלטתו לדחות ולסרב להצעות לפרסום במספר במות.
מהדורה ראשונה של ספרו ראתה אור רק ב-1950, שמונה שנים לאחר הרצחו.
התפנית מן המסלול האקדמי לפעילות מרכזית במחתרת חלה בשנת 1934, כאשר הגיע לאיטליה מפקד האצ"ל אברהם תהומי במטרה לגייס את שטרן לתפקיד מחתרתי מרכזי – רכישת נשק בפולין והעברתו ארצה.
שטרן נענה בחיוב לתפקיד זה ובכך נטש את הקריירה האקדמית ונרתם כולו לפעילות המחתרת.
מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936–1939) העמידו את הארגון בדילמות קשות לגבי המשך פעילותו.
תהומי החליט לחבור ל"הגנה", בתנאים נוחים.
החלטה זו הובילה לסכסוך בתוך האצ"ל, אשר התפתח לפילוג שהובילו שטרן ורזיאל יחדיו.
כמחצית מחברי הארגון הלכו בעקבותיהם, בהאמינם כי המדינה העברית לא תוכל לקום מבלי להישען על גוף צבאי לאומי בלתי תלוי.
שטרן יצא לפולין בשליחות הארגון כדי לקדם תוכנית שתוביל (לדעתו) למלחמת שחרור עצמאית.
הוא פעל להקמת תאי לוחמים יהודים בעזרתה של ממשלת פולין, תחת השם "תוכנית הארבעים אלף".
התוכנית הייתה לגייס לוחמים יהודים שיעברו הכשרה ואימונים וישמשו ככוח לחימה במתקפת פתע נגד הבריטים.
במסגרת התוכנית יעלו 40,000 הלוחמים הכשירים לארץ ישראל וישתלטו בלילה אחד על כל הצירים המרכזיים בארץ ישראל.
בשם התוכנית פעל שטרן להשגת מטרות אלה:
להקים תאים חשאיים של האצ"ל בתוך תנועת בית"ר.
לקיים, בהדרכת קצינים פולנים, קורסים להכשרות צבאיות.
לרכוש נשק פולני ולהבריח אותו ארצה.
"די טאט" (יידיש: "המעש") – עיתון יומי רשמי של הארגון הצבאי הלאומי;
"ירוזולימה ויזוולונה" (Jerozolima Wyzwolona, פולנית: "ירושלים המשוחררת") – ירחון פולני עבור חוגים מתבוללים, שעד אז היו רחוקים מאוד מאידאולוגיה ציונית.
התוכנית עוררה ויכוחים בתוך תנועת בית"ר; הבכירים חשו כי הצעירים מקשיבים לשליחי האצ"ל ולא להם, וביקשו את התערבותו של זאב ז'בוטינסקי.
ז'בוטינסקי פסק לטובת בית"ר, החלטה שלדעת שטרן הייתה עלולה לכבול את הארגון.
דוד רזיאל נטה אחר שטרן, כלומר בעד עצמאות הגוף הלוחם.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופסקה פעילות הארגון בפולין.
ערב המלחמה נתפסו כל חברי מפקדת האצ"ל, כולל שטרן, על ידי הבריטים, והובאו למאסר.
הארגון החל לגלות סימני התפוררות עקב החלטתו של דוד רזיאל לתמוך בזאב ז'בוטינסקי ולהפסיק לאלתר כל פעילות צבאית כנגד הבריטים.
שטרן ראה צעד זה כבגידה מצד ידידו הטוב, והחל להוביל מרד בתוך המפקדה.
הפילוג לא איחר להגיע, ובאוגוסט 1940 נפרד שטרן מהאצ"ל וייסד את "הארגון הצבאי הלאומי בישראל" אשר לאחר מותו של שטרן נקרא בשמו הנודע עד היום, לח"י.
שטרן גיבש את מצעו האידאולוגי של הארגון החדש במסגרת 18 סעיפים, שנקראו "עיקרי התחייה".
מסמך זה הבהיר את מטרות ואמצעי הארגון.
חלק מן הסעיפים הביעו את רעיון כיבוש הארץ מידי שלטון זרים, עקרון האדונות העברית על הארץ, ופריסת הגבולות שבידי היהודים.
וחלקם עסקו בראייה עתידית עם מימד דתי.
כמו קיבוץ גלויות ובניין בית המקדש.
שטרן יצר מגע עם השלטונות הגרמנים והביע נכונות לעזור להם במלחמתם נגד בריטניה, מתוך אמונה שהם יעדיפו לקיים שיתוף פעולה בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ולהוצאת היהודים מאירופה; בכך גם יסייעו לערער את מעמדה של בריטניה.
במכתב שהועבר בינואר 1941 לשגרירות גרמניה בטורקיה כתב שטרן: המגעים שקיים שטרן עם נציגי גרמניה לא נשאו פרי והמכתב נשאר בשגרירות באנקרה שם נמצא לאחר המלחמה.
בתחילת חודש דצמבר 1941 פשטה המשטרה הבריטית על דירה בסמוך לתחנה המרכזית של תל אביב; אנשי מפתח רבים של המחתרת (בהם יצחק שמיר ויהושע זטלר) נמצאו ונאסרו בפעולה זאת, מה שהוביל את שטרן למסקנה כי יש לפגוע בחוזקה במנגנון הבילוש הבריטי.
הייתה זו תקופה קשה למחתרת: הקופה הייתה כמעט ריקה ואנשי המחתרת נאלצו לבצע ניסיונות שוד שכשלו.
רבים הושלכו למאסר עקב הלשנות ובעל ברית לא נראה באופק.
גם היישוב העברי גילה איבה כלפי המחתרת, אשר נתפסה כקיצונית מדי ואף פגעה בקצינים יהודים.
בין הפעולות שיזם שטרן כנגד הבולשת הבריטית הייתה ההתנקשות ברחוב יעל 8. המטרה, יש שטענו, הייתה לחסל את הקצין הבריטי ג'פרי מורטון, שהוביל את הפעילות נגד לח"י.
התוכנית הייתה להטמין מלכודת בגג הבניין בתל אביב.
אחד מאנשי לח"י הפעיל מטען נפץ קטן ופיזר דם (של חיה) בחדר שבגג ועל המדרגות, מה שגרם לבהלה בקרב השכנים אשר הזעיקו את המשטרה.
ג'פרי מורטון היה עסוק באותה עת ולכן ביקש מהקצין שלמה שיף, שהיה מפקד מחוז תל אביב, לצאת אל המקום.
שיף וקצינים נוספים שהתלוו אליו נכנסו לחדר בעליית הגג ומטען שני שהוטמן מראש הופעל על ידי איש לח"י מבניין סמוך.
שיף נהרג במקום; קצין נוסף מהיישוב העברי ששירת במשטרה הבריטית () והקצין הבריטי טורטון מתו מפצעיהם למחרת היום.
הפעולה גרמה לזעזוע רב ביישוב היהודי, והעיתונות העברית גינתה את הרצח.
בינואר 1942 פורסמו תמונותיהם של שטרן וחבריו ועל ראשו הוצא פרס של 1,000 לא"י.
שטרן נאלץ לנדוד ברחבי תל אביב וסביבתה כאשר הוא נושא עמו מיטה מתקפלת ומזוודה אחת, שהכילה תנ"ך, משחת "משעי" לגילוח ומילון עברי.
פגישותיו עם חברי המחתרת התרחשו באישון לילה.
הייתה זו הדרך היחידה שבה יכול היה לקבל מידע, להעביר הוראות, לעודד את רוחם של האחראים ולטעת בהם אמונה שלא תעורער מכובד המכות שספגו.
היה זה גם הזמן היחיד שבו יכול היה להיפגש עם רוני אשתו.
שטרן החל לשדר בתחנת השידור החשאית של המחתרת ("קול המחתרת העברית") במוצאי שבתות.
הוא ראה את תפקידה המרכזי של המחתרת בהכשרתה של המלחמה שתבוא לצורך תקומתה של מדינה יהודית וחופשית בארץ ישראל.
בשיחה עם אנשי המחתרת אמר שטרן:
הבולשת הבריטית השקיעה זמן ומאמצים רבים על מנת למצוא את מקום מחבואו של שטרן.
הוא דחה שתי הצעות להסתירו עד סוף המלחמה – הצעה אחת הגיעה בשם התנועה הרוויזיוניסטית, שאף הציעה לנקום את דם נרצחי דיזנגוף 30, והצעה אחרת הגיעה מפי גיסו, נחמיה ברוש (אחיה של רוני, אשתו) שהיה מפקד ב"הגנה".
בשלושת השבועות האחרונים לחייו התגורר שטרן בדירתם של טובה ומשה סבוראי, ברחוב מזרחי ב' (לעתיד רח' שטרן שבהמשך שד' וושינגטון) 8 בשכונת פלורנטין בתל אביב.
דירתם נחשבה כפסולה מטעמי ביטחון – משה סבוראי היה אסיר נמלט באותם ימים והיה דמות מבוקשת על ידי המשטרה.
טובה סבוראי התחזתה לאישה חולה אשר בעלה נעדר לעיתים קרובות מביתם, וחיסיה שפירא, שהייתה המקשרת של שטרן, התחזתה לעוזרת של טובה, הדואגת לסידורים השוטפים של תחזוק הבית.
שטרן נהג להעביר את זמנו בקריאה, בניסוח רעיונות פוליטיים שהרהר לגביהם ובמענה על דואר שקיבל בעזרת המקשרת שלו חיסיה.
לפי תאורי משפחת סבוראי, התקרב שטרן בתקופה זו אל היהדות.
מאז שפורסמו תמונותיו בעיתונים ועל גבי לוחות המודעות, הוחלט שיפסיק לצאת לטיוליו הליליים על אף החושך ששרר ברחובות בתקופה זו של מלחמה.
כמו כן שוּנה מקום היחבאו בתוך הבית.
בכל פעם שנשמעה דפיקה על הדלת היה נכנס שטרן למטבחון, ועתה הוחלט שמוטב שייכנס לארון הבגדים וטובה סבוראי תסגור את דלת הארון אחריו.
לרוני אשתו כתב באיגרת קצרה:
אברהם שטרן ידע שימות יום אחד מידי הבריטים הוא רומז לכך בשיריו
ביום 12 בפברואר 1942, כ"ה בשבט ה'תש"ב, בשעה 9 בבוקר לערך, נשמעה דפיקה קלה בדלת דירת המסתור בה שטרן הסתתר.
שטרן פנה ישירות לארון, וטובה ניגשה לפתוח את הדלת לאחר שסגרה את הארון אחריו.
בפתח עמד הקצין הבריטי תומאס ג'יימס וילקין, ששלט היטב בשפה העברית, ביחד עם שני בלשים אנגלים.
וילקין הודיע לטובה כי הגיע על מנת לקחת עמו מספר פרטי לבוש עבור משה בעלה שיעבור היום לבית הסוהר המרכזי בירושלים (משה סבוראי שכב פצוע בבית החולים לאחר שנפצע באירוע "דיזנגוף 30").
טובה נכנסה לחדר הפנימי, אספה מספר לבנים וחליפה שתלו על דלת החדר, והגישה אותם לוילקין.
וילקין ניסה לפתח שיחה עם טובה באשר לפעילותו של בעלה, וכאשר זו השיבה בשלוות נפש איבד וילקין את קור רוחו ובבת אחת התפרץ ואמר כי סוף "אנשי שטרן" יהיה דומה לסופם של נרצחי "דיזנגוף 30".
לשמע שמותיהם של הנרצחים השיבה טובה לקצין כי היא עוד תזכה לראות את הבריטים בורחים מהארץ.
וילקין הורה לפתוח בחיפוש בתוך הבית.
שני הבלשים החלו בחיפוש, ווילקין ניגש לשולחן בו ישב שטרן לפני מספר דקות וקרא את תוכן הפתקים שהיו עליו.
אחד הבלשים פנה לחפש בארון הבגדים הגבוה, נתקל בגופו של שטרן ומיד משך אותו החוצה.
טובה הבחינה בבלש מושיט יד אל אקדחו, קפצה ממקומה ונעמדה בין הקצין לשטרן.
"לא לירות, לא לירות או שתירה בי", הפצירה טובה בבלש.
וילקין הגיע מיד למשמע השיח והבחין בשטרן.
כעבור מספר דקות הגיעו שני בחורים צעירים ובידם כבלים.
אחד הבלשים מיהר לכבול את שטרן בעוד שאקדחו ואקדח הבלש השני מופנים אליו.
מהר מאוד התמלא הבית בבלשים אנגלים.
את טובה סבוראי הובילו החוצה לאחר שנערך עליה חיפוש והיא החליפה את בגדיה.
כאשר הגיע ג'פרי מורטון, הוא הורה לשטרן להתקרב לכיוון החלון.
שטרן נשמע למורטון ולפתע נשמעו שלוש יריות.
טובה, שהייתה בניידת משטרה מחוץ לבית ושמעה את היריות, הבינה מיד ששטרן נרצח ופרצה בזעקות ברחוב .
גופתו של שטרן הורדה לרכב הצלב האדום והלווייתו נערכה לפנות ערב בבית העלמין בנחלת יצחק שבתל אביב.
אנשי משפחה ספורים נכחו בהלוויה תחת אבטחה כבדה של המשטרה הבריטית, שחששה מניסיון פעולה מצד המחתרת.
ב-14 בפברואר, יומיים לאחר הרצח, שלח מפקד "המרכז המודיעיני של המזרח התיכון" (The Middle East Intelligence Center) מכתב ברכה לארתור פרדריק ג'יילס, מפקד הבולשת הבריטית, על הריגת שטרן.
לאחר הירצחו נולד בנו, יאיר שטרן, שהיה לעיתונאי ולימים מנהל הטלוויזיה הישראלית.
נכדו הוא איש התרבות והתקשורת שי שטרן.
"דבר", ביטאונה של ההסתדרות הכללית, דיווח כך על מותו של שטרן: "אברהם שטרן, ראש הכנופיה שעסקה בזמן האחרון במעשי שוד ורצח ואשר אנשיה גרמו למותם הטראגי של שלושה קצינים בתל אביב, נהרג אתמול ב-11.45 בהתנגשות עם המשטרה" ובהמשך: "בנסותו להימלט נאלצה המשטרה לירות בו".
בספרו של ג'פרי מורטון, "פשוט-המלאכה", מתוארת עדות שלפיה הוּצא שטרן מן ארון הבגדים, ובשעה שרכן לקשור את שרוכי נעליו זינק לעבר החלון שהוליך אל גג שטוח.
מורטון טוען כי חש באיום והאמין כי שטרן רץ לעבר מטען שכנראה החביא מבעוד מועד ושאליו ניסה להגיע כדי להתפוצץ ולהרוג עמו אנשים נוספים.
לכן כאשר החל להימלט, החליט מורטון לירות בו למוות.
כך סיפר מורטון גם בריאיון לעיתון "הטיימס".
ישנם קשיים רבים בעדות זו: שטרן היה כבול בידיו, ולכן לא סביר שניסה לקשור את שרוכיו.
בעיה נוספת היא ההנחה שהייתה שם פצצה: אם באמת הייתה פצצה, מדוע לא הניחה שטרן במקום קרוב אליו, למשל אתו בארון?
בנוסף – סביר להניח שהוא לא רצה לסכן את משפחת סבוראי.
מורטון גם לא הסביר מה עשה הבלש ששמר על שטרן בזמן שזה ניסה להימלט, ומדוע לא הוא זה שירה בו.
שנים רבות לאחר הרצח החליט סרג'נט דניאל דיי, השוטר היחידי שנותר עם מורטון בחדר, לספר את גרסתו:
שטרן ניסח את 18 העקרונות של לח"י, במסמך בשם "עיקרי התחיה", ובסופם הציב את הקמת בית המקדש השלישי כשיא התחייה הלאומית של עם ישראל.
לחבר לח"י, שהתנגד להכללת הקמת המקדש בין עיקרי התחייה, כתב: "עניין המקדש אינו דתי דווקא וגם לאדם שאינו אדוק יכולים להיות סנטימנטים לבית, אשר שימש סמל מאז ומעולם לעצמאות עברית".
בשנים הראשונות אחרי הירצחו סירבה הגימנסיה העברית בירושלים, בה למד שטרן, להנציחו בלוח הבוגרים שנפלו במערכות ישראל.
לאחר מאבק ממושך שהוביל אריה אלדד (גם הוא בוגר הגימנסיה בירושלים) הוסף שמו של שטרן ללוח ההנצחה.
על שמו של אברהם שטרן נקראים רחובות בערי ישראל, ביניהם בשכונת קריית היובל בירושלים וכן בשכונת פלורנטין בת"א, ברחוב בו נרצח (במועד הרצח הרחוב נקרא "מזרחי ב'"; שנים לאחר מכן שונה שמו ל"אברהם (יאיר) שטרן").
כן נקראים על שמו היישוב כוכב יאיר בשרון והיישוב חוות יאיר בשומרון.
מוזיאון לח"י, הנמצא בבית שבו נרצח שטרן, נקרא "בית יאיר".
מדי שנה, בכ"ה בשבט – יום הרצח, מתקיימת אזכרה ממלכתית לחללי לח"י בסמוך לקברו בבית העלמין בנחלת יצחק בגבעתיים.
זכרו הונצח בבול דאר ישראלי.
ב-23 באפריל 1978 הנפיק דואר ישראל סדרה של 5 בולי דואר שעליהם מופיעים דיוקנם של אישים מן ההיסטוריה המודרנית של ישראל.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של אברהם שטרן (יאיר).
על שובל הבול מופיע הכיתוב: " 30 שנה לעצמאות ישראל ".
את הבול עיצב האמן צבי נרקיס.
דואר ישראל מכר 963,000 עותקים של בול זה עד להפסקת המכירה.
בנו, שנקרא על שם כינויו המחתרתי, הוא יאיר שטרן (אביו של איש התקשורת שי שטרן).
יצחק שמיר, ראש הממשלה השביעי של מדינת ישראל, אחד ממנהיגי הלחי וחבר קרוב של אברהם, קרא על שם כינויו של אברהם שטרן, "יאיר" את בנו, יאיר שמיר.
ספר השירים / של אברהם שטרן המכונה יאיר, [תל אביב]: סולם, תש"י
ספר השירים של אברהם שטרן (יאיר): מחולל מלחמת החרות העברית, [תל אביב]: הוועד להוצאת כתבי לח"י, 1964
בדמי לעד תחיי: שירים, [תל אביב]: יאיר, תשל"ו
מכתבים לרוני / אברהם שטרן (יאיר); עורך: אהרן אמיר, תל אביב: יאיר, תש"ס-2000
אברהם שׁוֹעֵר היה סופר יידיש ועברית, מורה, מרצה וסופר ילדים.
שוער הוא נכדו של הרב נפתלי ציוני, רב העיר לוצין.
למד בחינוך יהודי מסורתי ובישיבה.
בילדותו למד בחברותא עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
לאחר שהשלים בחינות בגרות חיצוניות התפרנס מהוראה בכמה ערים בלטביה ובפולין.
בשנת 1912 היגר עם כל משפחתו לאמריקה והשתקע בניו יורק, שם לימד במוסדות שונים ובעיקר בבית המדרש למורים שליד ישיבת רבי יצחק אלחנן.
עם הגיעו לאמריקה הרבה לפרסם ספרות לילדים בשתי הלשונות, עברית ויידיש, שאת ראשיתה עשה עוד באירופה.
כן פרסם מאמרים ומסות בענייני חינוך וספרות ילדים.
סיפוריו מלאים בדמיון ועשירים בעלילות וסגנונו היה תמציתי ומגובש.
הוא התמחה בכתיבת דיאלוגים שנונים וחריפים בין דמויותיו.
כתיבתו הייתה אופטימית, תמימה ועם זאת חכמה.
ספרו "מאורעות ימימה" תורגם לאנגלית (The Adventures of Yemima) והיה לרב-מכר שנמכר עד היום.
בנו, רפאל סויר (Raphael Soyer; 1899–1987), תרגם את ספרו ואייר אותו.
גם שני בניו האחרים, משה (Moses Soyer) ואייזק סויר (Isaac Soyer) היו ציירים ידועים ומורים לאמנות.
מספרי אברהם שוער (סויר) בעברית
בעולם הפלאות, מעולם האגדה, מצוירים בידי נחום גוטמן, יבנה, 1939
בעלי פרנסות, סיפור, הוצאת פ' גינזבורג, 1927
דור הולך, סיפורים, דביר, 1929
מאורעות ימימה החכמה, אגדה, ירושלים, 1934 – הספר היה להיט בתרגומו האנגלי ובציוריו של בנו, רפאל סויר; באנגלית נקרא "הרפתקאותיה של ימימה"
שועל רמועל - סיפור אגדה, ציורים : נחום גוטמן, הוצאת יבנה, 1942.
אברהם שלום בנדור (7 ביולי 1928 – 19 ביוני 2014) היה ראש שירות הביטחון הכללי בשנים 1980–1986, אשר בעקבות מעורבותו בפרשת קו 300 נאלץ לפרוש מתפקידו.
אברהם שלום נולד בווינה שבאוסטריה למשפחה מעורבת.
הוא היה בן יחיד לרפאל, תעשיין, וליוליה, מורה לפסנתר.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית הוכה שלום על ידי התלמידים האחרים בכיתה בנוכחות המורה, שלא התערב, ובעקבות זאת לא שב לבית הספר.
בנוסף העסק של אביו הוחרם ולאחר מכן גורשה משפחתו מדירתה.
באוגוסט 1939 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
שלום היה חבר במחנות העולים בתל אביב והצטרף להכשרת הפלמ"ח בקיבוץ רביבים.
הוא למד עד הכיתה י"א בגימנסיה בלפור.
ב-1946 התגייס לפלמ"ח ופעל במסגרת הפלי"ם.
שירת בהתחלה בקיבוץ יגור ובקיבוץ מעוז חיים.
במלחמת העצמאות היה חייל בחטיבת יפתח במסגרתה לחם נגד אנשיו של קאוקג'י במשמר העמק, בקרבות מלכיה ובמערכה על הנגב שהיה נצור על ידי הצבא המצרי.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד בחקלאות לזמן קצר, אך לא מצא סיפוק בעבודה זו.
ביוני 1950 הצטרף לשירות הביטחון הכללי, בהמלצתו של רפי איתן, שהיה מפקדו בצה"ל.
תחילה שובץ כמאבטח אך ביקש לעבור לתפקיד אחר.
ב-1952 התמנה למפקד יחידת המבצעים בירושלים וב-1954 יצא לשליחות מטעם "המוסד" בפריז.
שימש סגן מפקד מבצע החטיפה של אדולף אייכמן והבאתו למשפט בישראל איסר הראל תיאר אותו: "איש מבצעים מובהק, מתכנן מעולה, אדם בקי בכמה וכמה לשונות ובעל ניסיון בפעולות בחוץ לארץ".באוגוסט 1959 חזר לשב"כ, ושימש קצין מבצעים ראשי ביחידת המבצעים של הארגון.
ביוני 1962 מונה לסגן מפקד יחידת המבצעים ובתפקיד זה ניהל את החיפושים אחר יוסל'ה שוחמכר בהמשך התמנה לסגן ראש אגף ב"מוסד" ולראש אגף מבצעים בשב"כ.
בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן מונה ב-1972 לראש אגף האבטחה, ומיסד וכונן מדיניות אבטחה כוללת לנציגויות מדינת ישראל בחו"ל כמו גם במטוסים וספינות בשנת 1980 מונה לראש השב"כ.
ב-12 באפריל 1984, לאחר השתלטות מחבלים על אוטובוס בקו 300 של "אגד", הורה שלום לראש אגף המבצעים בשב"כ, אהוד יתום, להרוג שני מחבלים כפותים שנתפסו במהלך ההשתלטות של צה"ל על האוטובוס, מתוך עקרון שמחבלים לא יוצאים חיים מפיגועי חטיפה ומיקוח.
יתום מילא את ההוראה והמחבלים חוסלו במכות.
לאחר מספר ימים נודע לשר הביטחון משה ארנס שבידי העיתון "חדשות" תצלום שצילם אלכס ליבק ובו נראה אחד מהמחבלים מובל חי ובהכרה מלאה לאחר שהורד מהאוטובוס והוא הורה על מינוי ועדת בדיקה בראשות האלוף במילואים מאיר זורע ("ועדת זורע").
אנשי השב"כ שהעידו בוועדה מסרו, בהוראת שלום, עדות שקר לפיה האשם ברצח הוא קצין צה"ל יצחק מרדכי שהשתתף בחקירת המחבלים לאחר שהורדו מהאוטובוס.
כן ישב בוועדה יוסי גינוסר אשר סייע בתיאום העדויות מבפנים.
המלצות הוועדה הביאו להעמדת יתום לדין משמעתי על שסטר לאחד המחבלים, ובהעמדת מרדכי לדין משמעתי על שהכה בהם באקדחו.
באוקטובר 1985 פנו אל אברהם שלום שלושה בכירים בשב"כ, בהם המשנה לראש השב"כ ראובן חזק, ודרשו ממנו להתפטר מתפקידו בעקבות הפרשה.
שלום סירב והדיח את חזק מהיות ממלא מקומו.
בעקבות האירועים האמורים נוצרו בתוך השב"כ מחנות שתמכו מצד אחד בשלושה ומצד שני בשלום ומקורביו.
על פי ראש השב"כ לשעבר, כרמי גילון, הופעל לחץ מצד מקורבי אברהם שלום על עובדים לתמוך בראש השירות מול הפורשים.
גילון טען כי בכיר בשב"כ המקורב לשלום פעל להחתמת עצומה בקרב העובדים למען אברהם שלום.
השלושה פנו בפברואר 1986 אל היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר ומסרו לו את פרטי הפרשה הידועים להם.
לאחר בירור, דרש זמיר את פיטורי שלום בתמורה לכך שלא יפתח בחקירה נגדו.
שמעון פרס ויצחק שמיר שהיו אז ראש הממשלה וממלא מקומו בממשלת אחדות לאומית, תמכו בשלום וסירבו לדרישתו של זמיר.
במאי 1986 הורה זמיר לפתוח בחקירה נגד שלום ואנשיו, בניגוד לעמדת הממשלה, תוך שהוא טוען שהוא בעל הסמכות הבלעדית להורות על חקירה.
שמעון פרס ויצחק שמיר הביאו לעזיבתו של יצחק זמיר ומינו במקומו את יוסף חריש, אולם הסערה הציבורית שהתחוללה לא אפשרה סיום שקט של הפרשה.
לקראת סוף יוני 1986 הוחלט לסיים את הפרשה בהתפטרות שלום ואנשי שב"כ אחרים שהיו מעורבים בפרשה תוך שנשיא המדינה חיים הרצוג מעניק חנינה לשלום ושלושה אנשי שב"כ נוספים עוד טרם העמדתם לדין.
שלום הוחלף ביוסף הרמלין אשר שב לשירות לאחר שעמד בראשו בעבר.
בבקשת החנינה שלו כתב שלום שהריגת המחבלים נעשתה "בסמכות וברשות".
לטענתו, פעל על פי הוראה מראש הממשלה יצחק שמיר שלא לתת למחבלים לצאת בחיים מפיגועי חטיפה ומיקוח.
שלום גם טען שדיווח לשמיר על הרג המחבלים לאחר מעשה.
שתי הטענות הוכחשו בידי שמיר.
ועדת בדיקה של הפרקליטות, בה היו חברים יוסף חריש, יהודית קרפ, עדנה ארבל ויצחק אליאסף, לא מצאה תימוכין לדבריו של שלום ואף הצביעה על סתירות בגרסתו של שלום.
בסוף 1985 הוטל על שלום לישר את ההדורים עם ארצות הברית לאחר חשיפת הריגול של יונתן פולארד עבור ישראל.
לאחר פרישתו מהשב"כ החל שלום לעבוד עבור קבוצת שאול אייזנברג.
בהמשך היה דירקטור בתעשייה האווירית לישראל.
כאחרים המעורבים בפרשה, בהם אהוד יתום שנבחר לכנסת, ויוסי גינוסר אשר שימש במגוון תפקידים ציבוריים, לא נמנע שלום מפעילות ציבורית ומהבעת דעתו ברבים.
הוא היה חבר במועצה הציבורית של תנועת "המפקד הלאומי", והביע דעתו כנגד גדר ההפרדה בנימוק כי הפגיעה שזו גורמת בזכויות הפלסטינים עלולה להביא לטרור רב מזה שהיא עשויה למנוע.
ב-30 בנובמבר 2003 התראיין שלום לעיתונות, וביחד עם שלושה ראשי שב"כ בדימוס אחרים, עמי אילון, יעקב פרי וכרמי גילון טען שיש הכרח להגיע לפתרון מדיני עם הפלסטינים וקרא לשרון לנסות להגיע להסכם עם הפלסטינים, ולהבין כי קיים צד שני לסכסוך, אשר סבלו הוא גורם מרכזי להמשך הסכסוך.
שלום היה נשוי לרחל עד לפטירתה ב-2006. הוא נפטר ב-19 ביוני 2014 ונטמן בבית העלמין ירקון בתל אביב.
אברהם (אַבּרָשָה) שכטרמן (3 בדצמבר 1910 – 17 בדצמבר 1986, ט"ו בכסלו תשמ"ז) היה פעיל בית"ר והאצ"ל, מחלוצי התעופה העברית בארץ ישראל, סגן ראש עיריית תל אביב (1957–1959) וחבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד בין השנים 1969–1977.
שכטרמן נולד באודסה ב-1910, בנם של מרים לבית פרידמן וצבי שכטרמן, עסקן ציבור, מראשי תנועת המזרחי וגואל קרקעות בארץ.
למד בגימנסיה העברית בקישינב, ועם עלייתו ארצה כנער, במאי 1924, למד בהגימנסיה העברית "הרצליה".
היה מחברי סניף בית"ר בארץ ישראל מיום הקמתו בשנת 1927 ומפעילי מפלגת הצה"ר.
למד הנדסה אזרחית באוניברסיטת גנט בבלגיה.
בעת לימודיו היה מדריך בסניף בית"ר באנטוורפן ויושב ראש ארגון הסטודנטים היהודים בגנט.
לאחר חזרתו לארץ היה פעיל התיישבות בכפר יעבץ, בין השנים 1932–1934. בשנת 1936 הצטרף להגנה בפלג המקורב לבית"ר, ובשנת 1938 עבר לאצ"ל.
בשנת 1938 נתמנה לעורך המדיני של עיתון "המשקיף".
שכטרמן פעל להקמת בית הספר לטיסה של האצ"ל בשנת 1939 והיה מפקד הקורס הראשון בו.
היה גם יושב ראש ארגון הטייסים של תל אביב בין השנים 1939–1945. בין השנים 1943–1946 ניהל את מפעל האשלג בים המלח.
בזמן מלחמת העצמאות יצא לצ'כוסלובקיה לרכוש נשק ואמצעי לחימה.
כיהן כחבר מועצת עיריית תל אביב בין השנים 1955–1965, וכסגן ראש עיריית תל אביב בשנים 1957–1959. במסגרת תפקידו פעל לפיתוח ושיקום יפו העתיקה, הפיכתה למרכז תיירות והקמת רובע האמנים שבה.
תרם להקמת מתקני ספורט, בריאות ורווחה.
מיום הקמת תנועת החרות היה מפעיליה, והיה ליו"ר הנהלתה ומרכז התנועה.
היה חבר הכנסת בכנסת ה-7 ובכנסת ה-8 מטעם גח"ל והליכוד.
יצר קשרים בין הכנסת למועצת אירופה לפני שכונן הסכם כלכלי בין ישראל לבין מדינות השוק האירופי המשותף.
כיהן כיו"ר ועדת הכלכלה בכנסת השביעית, יו"ר ועדת החינוך בכנסת השמינית וחבר ועדת הכנסת.
שימש בתפקידים ציבוריים נוספים, בהם חבר נשיאות הוועד הפועל הציוני וציר לקונגרסים ציוניים, חבר חבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, חבר הנהלת בית התפוצות ומועצת יד יצחק בן-צבי.
התפקיד האחרון שמילא היה יו"ר חברת הים התיכון – ים המלח (תעלת הימים).
שכטרמן נפטר בדצמבר 1986, בגיל 76. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הניח את אשתו השנייה וילדיו.
על שמו נקרא גן הפסגה (המכונה גם "גן אברשה") שביפו העתיקה.
ובית הספר הממ"ד "שכטרמן" בכפר יעבץ.
באמצע שנות ה-30 נישא לשרה לבית דובובסקי (ילידת 1912).
השניים היו הורים ליצחק שכטרמן (מהנדס ימי), אלינוער רבין (כותבת ספרי בישול), תמי שכטרמן-גור (אשת תיאטרון).
ב-1948 נהרגה אשתו בהתרסקות מטוס.
ב-1962 נישא בשנית, ליהודית (ג'ודי) זיו, בתו של ישראל משה זיו.
אחיו הצעיר של שכטרמן, הרצל שפיר, היה אלוף בצה"ל ומפכ"ל המשטרה.
הרב אברהם שלמה זלמן צורף (הראש"ז; ה'תקמ"ו, 1786 – י"ט באלול ה'תרי"א, 16 בספטמבר 1851) נמנה עם מחדשי היישוב האשכנזי בירושלים בראשית המאה ה-19, ושימש שד"ר של יהודי ירושלים.
בשנת 1836 השיג צורף אישור (פירמאן) ממוחמד עלי, ששלט אז בארץ ישראל, לשפץ את "חצר האשכנזים" המכונה גם "חצר חורבת רבי יהודה החסיד", והיה פעיל בשיפוץ החצר ובניית בית המדרש "מנחם ציון".
הרב צורף הותקף על רקע התנגדות הערבים לשיפוץ חצר החורבה ומת ב-1851, כמה חודשים מאוחר יותר.
צורף נחשב לנפגע פעולת איבה הראשון ברשימת הקורבנות שלפני קום המדינה.
אברהם שלמה זלמן צורף נולד בעיר קיידאן שבליטא לאביו יעקב.
בילדותו למד תורה עם אחד מתלמידי הגר"א וממנו ספג את השאיפה לקיים את מצוות יישוב ארץ ישראל.
במאי 1811 יצא עם אשתו ושלושת ילדיו בעליית תלמידי הגר"א לעלות לארץ ישראל.
בהושענא רבה תקע"ב (אוקטובר 1811) הגיעה המשפחה לחופי ארץ ישראל, והשתקעה בעיר עכו במשך כמה חודשים.
בהמשך עקרה משפחת הרב לצפת, שם ביקש צורף להשתלב בהווי המקומי: הוא פתח חנות לצורפות, החליף את לבושו לבגדים המקובלים על יהודי ספרד, ולמד את השפה הערבית.
בשנת 1816 עלה לירושלים, בעלייה שבראשה עמד רבי מנחם מנדל משקלוב.
באותה תקופה הייתה ירושלים סגורה בפני עליית יהודים אשכנזים, בגלל חוב ישן של רבי יהודה החסיד.
צורף ומשפחתו נכנסו לעיר בהתחפשות לחזות של יוצאי ספרד.
בבואו לירושלים פתח חנות לצורפות, ממנה קיבל את הכינוי "צורף".
עם זאת, יש משערים ששם המשפחה צורף הגיע אליו מאבותיו, וכי הוא נכדו של המקובל רבי העשיל צורף.
באותן השנים נהג לצאת לחו"ל בתור שד"ר על מנת לאסוף תרומות לטובת היישוב הספרדי בירושלים.
היו שהתנכלו לו וכאשר הגיע לאחת הקהילות באיטליה חשדו בו ראשי הקהילה כי הוא מתחזה.
כאשר עמדו על הטעות התנצלו לפניו ושמו התפרסם בקהילות איטליה.
באותן שנים היה בקשר קרוב עם הרב יהודה ביבאס ואף פעל למען מינויו לרבה הספרדי של אמסטרדם, דבר שלא צלח לבסוף.
הצלחתו בגיוס התרומות הביאה לכך שייזום תוכנית לשיקום שטח בית הכנסת "חורבת רבי יהודה החסיד" והפיכתו למרכז יישוב יהודי.
בשנת 1836 יצא למצרים ובעזרת הקונסולים של רוסיה ואוסטריה קיבל פירמאן (צו מלכותי) ממוחמד עלי באשא, שליט מצרים, ששלט באותה עת גם בארץ ישראל, אשר ציווה "כי הרשות בידי העדה האשכנזית להקים את 'דיר שיכנז' (דהיינו 'חצר האשכנזים'; לימים 'החורבה' וסביבותיה) ולבנות בתוכה מעונות, ואסור לתבוע מהם את חובות אבותיהם".
מהלך זה קנה לו אויבים רבים בירושלים.
בטענתו התבסס צורף על החוק העות'מאני, המבוסס על השריעה, שעל פיו חוב שעברו עליו 40 שנה הרי הוא בטל - והחוב של רבי יהודה החסיד היה בן למעלה מ-130 שנה.
רבי יהוסף שווארץ בספרו "תבואות הארץ" כותב: "ביום י"ט אלול התחלנו לפנות האשפה והזבל ויחלו לבנות.
עד פרשת וארא תקצ"ז נגמר בית המדרש וכבר יכולנו להתפלל בו ונחנכה ביום ההוא בשמחה גדולה: ברוך מציב גבולות אלמנה, ויקרא את שמו "מנחם ציון" או בפי העם "בית המדרש הישן".
ויבנו עוד כל הבניינים והבתים הנחרבים והנהרסים אשר בכל החצר הגדול הזה".
כך היו במרכז של העדה האשכנזית מושב לבית דין צדק, תלמוד תורה לנערים וישיבה.
השלמת הבנייה עוררה מורת רוח בקרב תושבי ירושלים הערבים, והם חיפשו דרכים לנקום בו.
כל זמן שהיה הממונה היחיד על כספי החורבה, דאג להעביר כספים למנהיגי הערבים "למען השלום".
אולם כאשר גדל היישוב, וקמו מנהיגים וממונים חדשים, נאלץ לחדול מלתת שלמונים לערבים.
דבר זה הקים נגדו אויבים רבים.
פעמיים ניסו להתנקש בחייו: בפעם הראשונה ירה בו ערבי, אך החטיא את המטרה.
היורה נמצא למחרת טבוע בבור.
בפעם השנייה, בדרכו אל בית הכנסת "מנחם ציון" להתפלל תפילת ותיקין, התנפלו עליו מספר ערבים, והיכוהו בחרב בראשו.
החרב פגעה במוחו וגרמה לו לאובדן זיכרון ושיתוק.
צורף שרד את הפגיעה במשך עשרה חודשים, אך לבסוף גסס.
ביומו האחרון קרא לכל בני משפחתו, וביקש להדליק נרות ולהכין כיסאות לאורחים הרבים והחשובים שיבואו לבקרו.
אז שאל לשלום כל אחד מבני משפחתו וכך "יצאה נשמתו היפה, האמיצה, המסורה לעיר קדשו, בחברת בני ביתו הנאהבים והנעימים".
פרנסי העדה הספרדית, הממונים על בית הקברות, סירבו להביאו למנוחת עולמים עד שישולם חובו מימי היותו שד"ר.
רק לאחר פנייתו של רבי שמואל סלנט, רבה של העדה האשכנזית, אל החכם באשי, הושגה לו אחוזת קבר ליד קבר זכריה בהר הזיתים.
חלקה זו נחפרה בידי ארכאולוגים בשנת 1960, וכל הקברים שבה הוסרו.
שמו של צורף ושל הרב משה בידרמן נכתבו על הקיר בסמוך למקום שבו היו קבריהם, ובשנת 2010 הוצבו במקום מצבות חדשות הנושאות את שמם של בני הזוג צורף.
צורף מוזכר כנרצח הטרור הראשון בארץ ישראל ב ומונצח בלוח מספר אחת בהר הרצל.
בנו של צורף, מרדכי, כבר נקרא בארץ ישראל בשם סלומון.
ההשערה היא כי השלטונות העות'מאניים רשמו בדרכונו את השם, על סמך שם אביו - זלמן, כנראה בהשפעת ה"סולימאן" הרווח בערבית.
יש הסוברים כי הוא עצמו הסב את הכינוי היידישאי של אביו מזלמן לסולומון, ואימצו כשם משפחה.
כך או כך, הוא המשיך להיקרא "מרדכי צורף" בסביבתו היהודית.
מרדכי סלומון היה ממחדשי ההתיישבות החקלאית בארץ וכבר ב-1839 בעת ביקורו השני של מונטפיורי העביר לו תוכנית מפורטת בדבר ייסוד כפר חקלאי בארץ ישראל.
נכדו, יואל משה סלומון, היה ממייסדי פתח תקווה, ונינו, חיים סלומון, היה ממייסדי חברת התרופות "סלומון לוין ואלשטיין" שממנה התפתחה חברת התרופות "טבע".
צאצא נוסף היה הצלם מקסים סלומון ובתו הפרופסורית איריס מילנר.
באוקטובר 2011, כאשר מלאו 200 שנים לעלייתו לארץ, ארגנו צאצאיו כינוס משפחתי גדול בירושלים.
לפי הערכות של חוקרים ושל בני המשפחה, מספר צאצאיו הוא כ-20 אלף, והם נושאים 800 שמות משפחה שונים.
אברהם חיים שליט (13 ביוני 1898 – כ"ח באב ה'תשל"ט, 21 באוגוסט 1979) היה חוקר תקופת הבית השני, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל לשנת תש"ך (1960).
אברהם חיים שליט נולד בתרנ"ח (1898) בזלוטשוב שבגליציה.
למד באוניברסיטת וינה, שממנה יצאו מלומדים יהודים חשובים רבים.
החוקר הנערץ עליו היה תאודור מומזן, והוא הושפע בעיקר מהאפיגרף המומחה והפילולוג הקלאסי אדולף וילהלם, שתחת הדרכתו עשה את הדוקטורט.
עבודת הדיסרטציה שלו הושלמה בשנת 1925, בנושא: "חיי יוספוס פלביוס", שאת דמותו וכתביו הרבה לחקור לכל אורך הקריירה שלו.
ב-1933 פרסם שני מאמרים על יוספוס פלביוס בגרמנית בכתב העת Klio: "יוספוס ויוסטוס", שעסק ביחסים בין יוספוס למתחרהו, יוסטוס איש טבריה ובעברית פרסם את המאמר: "אימתי כתב יוסף בן מתתיהו את ספר חייו" בכתב העת "ציון".
שליט איבד את אשתו ובנו בשואה.
כשעלה לארץ ישראל ב-1929 בתחילה לא נמצא לו מקום באקדמיה.
בשנת 1950 הצטרף לסגל ההוראה הקבוע של החוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית, וב-1957 נעשה פרופסור מן המניין.
באוניברסיטה העברית לימד עד לפרישתו ב-1966, שגם לאחריה המשיך לחקור ולפרסם.
היה עורך וכותב בכרכים רבים של האנציקלופדיה העברית ובאנציקלופדיה המקראית ועורך באנציקלופדיה יודאיקה.
פרט לכך ערך את הכרך "התקופה ההלניסטית" בסדרת הספרים "ההיסטוריה של עם ישראל", שיצא לאור בשנת 1972.
ספרו משנת תרצ"ז דן בתקופה בת חמש מאות שנים ונשען על מקורות רבים.
הוא עוסק בהרחבה במעמד המשפטי והמדיני של ארץ ישראל תחת שלטון האימפריה הרומית ומוסדות השלטון והמנהלה שלה, וההשפעה שהייתה לכך על חיי החברה בארץ.
שליט תרגם את הספר "קדמוניות היהודים", פרי עטו של יוסף בן מתתיהו, מיוונית עתיקה, שפת המקור, לשפה העברית של תקופת הבית השני:
תרגום ספרו זה של יוסף בן מתתיהו הוא פרי שנים של עבודה, ונחשב למופת בדיוק התרגום, בשפתו היפה, במבוא ובהערות המצורפים לו.
שליט הקדים לספר מבוא ובו הוערכה עבודתו של יוספוס על הספרים המקראיים, שאותה הוא בחן לאור מקורותיו של תרגום השבעים, הספרות היוונית-הלניסטית והתנ"ך.
על כך זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת ב-1945.
תרגום הספר "קדמוניות היהודים", המורכב מ-20 "ספרים", יצא לאור ב-3 כרכים, כאשר ל-10 הספרים הראשונים יש מבוא בתחילת הכרך הראשון והערות בסוף הכרך השני.
הכרך השלישי כולל את ספרים 11–20, המתארים את תקופת הבית השני.
מלאכת פירושם לא נשלמה, והכרך יצא לאור עם תרגום בלבד ללא מבוא או הערות.
שלושת הכרכים יצאו ללא מפתח שמות אישים או מקומות.
ספר שהוא גולת הכותרת של מפעלו של שליט, ובשלו הוענק לו פרס ישראל לשנת 1960. הספר ראה אור לראשונה בשפה העברית בשנת 1960, מהדורה נרחבת יצאה לאור בגרמנית בשנת 1969. שליט נחשב אחד מגדולי חוקרי הורדוס, שהיה האישיות המדינית החשובה ביותר במחצית השנייה של המאה הראשונה לפני הספירה בארץ ישראל.
הוא עוסק במלכותו של הורדוס תוך עיגונה בתקופה של שלהי הרפובליקה ותחילת הקיסרות הרומית.
שליט הגדיר את מלכותו של הורדוס כבעלת ראש יאנוס; פרצוף אחד שלה מביט לרומא ולעולם ההלניסטי ופרצוף שני מביט אל האל היהודי.
בספר הוא מתאר את המינהל והכלכלה בארץ ישראל בתקופת הבית השני.
הוא דן הן בהשפעה ההלניסטית והן בהשפעת ממלכת החשמונאים על מלכותו של הורדוס.
שליט מתאר את גאוניותו המדינית של הורדוס, שבאה לידי ביטוי ביחסיו המצוינים עם רומי ובהרחבת גבולותיה הטריטוריאליים של ממלכתו, ועוסק רבות במפעלי הבנייה המפוארים שלו.
מן הצד האחר עוסק שליט באישיותו החולנית והפרנואידית, בתאוות השלטון שלו אשר אינה יודעת שובע, כשהוא רוצח המונים למימוש מטרותיו, או מתוך גחמות, ובכללם רבים מבני משפחתו.
החידוש בספר הוא ששליט מתנתק מנקודת המבט השלילית שבה הורדוס מתואר במסורת היהודית והנוצרית, ומנתח את פועלו תוך שהוא בוחן את הורדוס באמות מידה של מלך הלניסטי וקליינט של הרומאים בן תקופתו, ולכן תיאורו של שליט את הורדוס הוא חיובי ואוהד הרבה יותר מאשר התיאור הרגיל בספרי ההיסטוריה.
בשנת 1968 הכין סדרת קונקורדנציה לכתביו של יוסף בן מתתיהו.
הקונקורדנציה כוללת את כל השמות הפרטיים ושמות המקומות שהופיעו בכתביו ויצאה לאור בהוצאת בריל.
פרקים בתולדות ירושלים בימי בית שני: ספר זיכרון לאברהם שליט / בעריכת אהרן אופנהיימר, אוריאל רפפורט, מנחם שטרן.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"א 1980.
הדסה שליט, כתבי אברהם שליט - רשימה ביבליוגרפית, עמ' 483–488
יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים (תרגם מהמקור היווני וצירף מבוא, הערות, באורים, מפות ותמונות), כרכים א-ב: ספרים ראשון-עשירי, ירושלים: תש"ד 1944.
הורדוס המלך - האיש ופועלו.
יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים (תרגם מהמקור היווני בלווית שלוש מפות), כרך שלישי: הספרים אחד-עשר - עשרים, ירושלים, תשכ"ג.
ההיסטוריה של עם ישראל, ירושלים: א.
רבי אברהם שינקר (ר' אברמצ'יק תני'ס; תר"ו, 1846 - י"ג בניסן תרמ"ח, 1888), היה מהדמויות החשובות בדור הראשון של תנועת המוסר; מגדולי תלמידיו של רבי ישראל סלנטר.
נולד בסלבודקה שבקובנה לאהרון ולבתיה מיכלה, שהייתה מצאצאי הרב אריה גינזבורג מווילנה, חותנו של רבי חיים מוולוז'ין.
נשלח על ידי אביו ללמוד בישיבת וולוז'ין.
נישא לבתו של אחד מנכבדי קובנה, תנחום שילמן, ועל שמו כונה ר' אברמצ'יק תני'ס (כלומר 'של תני', שם מקוצר של תנחום).
בת אחרת של ר' תנחום, מלכה, נישאה לרב יהודה לייב פרנק.
בקובנה הכיר את רבי ישראל סלנטר ודבק בו ובשיטתו המוסרית.
יחד עם עמיתו הרב נתן צבי פינקל סייע בייסוד וניהול כולל האברכים בקובנה.
כעבור כמה שנים סייע לרב פינקל בהקמת ישיבתו בסלבודקה והיה הר"מ הראשון בה.
בין תלמידיו בישיבה היו הרב אהרן בקשט והרב שמואל נתן בוקנץ.
כן היה זה שהזמין לצוות הישיבה את הרב יצחק בלאזר.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19 התמנה לרב באלקסוט, פרבר של קובנה.
אולם כעבור זמן חלה ונאלץ לעזוב את רבנותו.
לצורך ריפויו עזב את ליטא והתגורר שלוש שנים בעיר המרפא מרן שבאיטליה.
נפטר בשנת תרמ"ח והוא בן 42. נקבר במקום שהותו בעיר מרן באיטליה.
דברי תורתו לא השתמרו, ומעטים מהם הובאו בספרי חבריו.
תלמידו המפורסם היה רבי יוסף יוזל הורוביץ, "הסבא מנובהרדוק".
בנו הוא רבי שמואל הלל שינקר.
בנו אהרון החליף את שם משפחתו משינקר לבהגר"א (ראשי תיבות: בן הגאון רבי אברהם).
אברהם שלום שאקי (1906 – 4 בנובמבר 1990) היה מחנך ישראלי וחבר הכנסת מטעם המפד"ל.
שאקי נולד בתימן ולמד בחדר בצנעא.
בשנת 1914, בילדותו, עלה לארץ ישראל ולמד בכפר התימנים בשילוח שבירושלים, בתלמוד תורה דורש ציון ובבית המדרש למורים "מזרחי".
לפרנסתו עסק בהוראה, והחל משנת 1924 פעל בקרב העדה התימנית בישראל.
מאוחר יותר למד במכון למדעי המזרח של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1929 החל שאקי לעסוק בהוראה בחדרה, ובשנים 1930–1951 לימד בתל אביב.
בשנת 1936 נבחר לחבר הנהלת "המועצה הדתית ליהודי תימן בארץ ישראל".
לאורך השנים נמנה שאקי עם פעילי הפועל המזרחי ומחלקת התנועה ליהודי תימן, וכן היה ממקימי ארגון הנוער הדתי "בני ישורון" וממייסדי הארגון ללימודי תורה והסתדרות הנוער התימני "בני שלום".
לאחר קום המדינה מונה שאקי למנהל בית הספר הדתי במחנה לעולי תימן שבעין שמר (1950–1951) ולמנהל בית ספר בבני ברק (1952–1963).
הוא פרש מעיסוקיו בחינוך עם כניסתו לכנסת החמישית, בשנת 1962, במקום מרדכי נורוק.
שאקי פעל בוועדת הפנים ובוועדת החינוך והתרבות.
חיבר את הספר היכל עבודת השם (ד' כרכים), על מנהגי עדות ישראל.
ד"ר אחיעזר שאקי, מורה בכיר במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן
הרבנית תהילה, אשתו של הרב אליעזר ברלנד, מנהיג פלג "שובו בנים" בחסידות ברסלב
אברהם שְטָאל (10 ביוני 1933 – 9 באפריל 2000) היה איש חינוך ישראלי, מחבר ספרים בתחום החינוך, מורשת ישראל והלשון.
אברהם שטאל (Abraham Stahl) נולד בקיץ 1933 בהאג שבהולנד להורים יוצאי מזרח אירופה.
בשנים 1942 עד 1945, בעת מלחמת העולם השנייה, שהה במחנות ריכוז בהולנד ובגרמניה יחד עם אמו, אחותו ואחיו.
בשנת 1948, בגיל 15, עלה לארץ ישראל בעליית הנוער עם אחותו.
בארץ הגיע לכפר הנוער הדתי בכפר חסידים, שם למד עברית וחלק מהתיכון.
בגיל 18 נקטעו לימודיו עם הגיוס לנח"ל.
על כן, במהלך השירות בקיבוץ טירת צבי, שמר בלילות, ובימים למד בהתכתבות, ועד סיום שירותו קיבל תעודת בגרות.
עם שחרורו למד במכללה הדתית למורים בגבעת ושינגטון, וקיבל תעודת הוראה.
בשנת 1955 נישא לשושנה וַלְק, בתו של המחנך יוסף ולק ואחותה של הרבנית שולמית מלמד (אשת הרב זלמן מלמד ואמו של הרב אליעזר מלמד).
במשך שלוש השנים שלאחר מכן גרו ולימדו ביישובים לוזית ונס הרים שבפרוזדור ירושלים, שהיו אז יישובים חדשים שהוקמו על ידי עולים מצפון אפריקה ומכורדיסטן.
בשנת 1958 עברו בני הזוג לירושלים, שם שטאל למד באוניברסיטה העברית לתואר ראשון בחינוך ובספרות אנגלית.
בשנת 1960 הדרימו ליישוב אבן שמואל שבחבל לכיש, שהיה אז יישוב צעיר שנבנה כמרכז אזורי עבור מושבי העולים החדשים שקמו בשנות החמישים בחבל.
אברהם לימד בבית הספר האזורי באבן שמואל, והקים מדרשה למדריכי נוער, שאותה ניהל עד שנת 1964.
בשנת 1965, חזר עם אשתו וארבעת ילדיהם לירושלים.
בשנת 1967 קיבל תואר שני (עבודת הגמר: "לשונם של בני עדות המזרח: ההבדלים הלשוניים בין בני תרבות המזרח ובני תרבות אירופה – מהותם ומקורם"), ובשנת 1971 קיבל תואר דוקטור בחינוך, עם דיסרטציה בנושא "מבנה הלשון הכתובה אצל ילדים: בני התרבות המזרחית והתרבות האירופית ומשמעותו לקידום ילדים טעוני טיפוח בישראל".
כמו כן עבד באגף לתרבות תורנית במשרד החינוך.