tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר המלחמה פרחה הקריירה הפוליטית של בותה, והוא נבחר כחבר פרלמנט במערכת הבחירות של 1948. בחירות אלה העלו את המפלגה הלאומית לשלטון בראשות מאלאן, ובשלב זה החלו מאלאן וממשלתו ליישם את מדיניות האפרטהייד.
בשנת 1958 מונה בותה כסגן שר הפנים בממשלתו של "אדריכל האפרטהייד" הנדריק פרוורד, וב-1961, לאחר פרישת דרום אפריקה מחבר העמים הבריטי והפיכתה לרפובליקה, קיבל את משרת השר לפיתוח קהילתי וענייני צבעונים.
ב-־1964 מונה לשר העבודות הציבוריות, וב-1966 היה לשר ההגנה בממשלתו של ג'ון פורסטר, תפקיד שבו כיהן עד 1980. תפקיד זה העניק לו פרספקטיבה צבאית ומבט בינלאומי, ובמסגרתו הנהיג את המעורבות הצבאית של דרום אפריקה באנגולה המרקסיסטית לצד ארצות הברית, ונגד הסובייטים והקובנים שבחשו במדינה.
עם התפטרותו של פורסטר בשנת 1978 על רקע חשיפת סקנדל פוליטי, מונה בותה כראש ממשלה.
התקופה הייתה קשה לדרום אפריקה: היא נותרה לבדה במערכה מול הכוחות המרקסיסטיים באנגולה לאחר שארצות הברית פרשה ממעורבותה, פעילות גרילה לשחרור לאומי בעידוד אנגולה הייתה גם בדרום-מערב אפריקה (לימים נמיביה) הנשלטת על ידי דרום אפריקה, והחריף המאבק לשוויון זכויות לשחורים בתוך דרום אפריקה, אשר קיבל תאוצה לאחר מהומות סווטו (1976).
במקביל, הלכו וגברו הלחץ הבינלאומי, הגינויים, הנידוי, ההחרמה והאמברגו עקב מדיניות האפרטהייד.
גידול ניכר בתקציב הביטחון וירידה עולמית של מחירי הזהב, מטה לחמה העיקרי של דרום אפריקה, הביאו למשבר כלכלי קשה.
תוכניתו של בותה לטיפול במצב הייתה רדיקלית למדי, וכללה הנהגת רפורמות מסוימות במבנה החברתי והפוליטי של דרום אפריקה.
הוא הבין כי נדרשת נסיגה מחלק מעקרונות האפרטהייד על מנת למנוע את המשך הידרדרות המצב ולנסות להחזיר את היציבות למדינה.
לעם הדרום אפריקני (בהגדרתו, הלבנים שבו) הטיף "הסתגלו - או מותו" ("Adapt or die").
שאיפתו הייתה להפחית את הלחץ הפנימי והבינלאומי על ידי שיתוף קבוצות אתניות נוספות בשלטון, אך מבלי לאבד את ההגמוניה הלבנה.
במקביל, פיתח בותה מאוד את עוצמתה הצבאית של דרום אפריקה, כולל יכולת גרעינית (על פי הערכות, בשיתוף פעולה ישראלי).
על רקע הנידוי הבינלאומי שקד מאוד על פיתוח העצמאות הצבאית והכלכלית של דרום אפריקה, שכלל תיעוש נרחב – הן ביטחוני והן בתחום הצריכה.
ב-1984 הוביל בותה מהלך של שינוי החוקה, שכלל מתן זכות בחירה לאזרחים ממוצא הודי ולצבעונים (בני תערובת), והפיכת הפרלמנט לתלת-ביתי – בית ללבנים, בית לצבעונים ובית להודים.
עדיין, הרוב השחור במדינה נשאר מחוץ למשחק הפוליטי, אך בותה ביטל חלק נרחב מחוקי האפרטהייד, שלטענת מבקרים מבפנים לא שירתו כל מטרה למעט פגיעה במעמדה של דרום אפריקה בעולם, ומרחבי המדינה נעלמו השלטים המגבילים שימוש במתקנים ושירותים ללבנים בלבד.
כמו כן, שונתה שיטת המשטר לממשל נשיאותי – בוטל התפקיד הקודם, הייצוגי גרידא, של נשיא המדינה והוחלף בנשיא ביצועי העומד בראש הקבינט – בותה עצמו, עם הרבה יותר עוצמה פוליטית שנועדה לסייע לו להתגבר על התנגדויות למהלכיו מצד גורמים שמרניים.
ניסיונו לצמצם את המנגנון הביורוקרטי המסורבל לא צלח, היות ששיתוף קבוצות נוספות בשלטון בעקבות הרפורמות שלו חייב דווקא הרחבת כוח האדם הממשלתי.
בותה התקשה לקדם עוד את תוכנית הרפורמות שהגה, ואיבד תמיכה במפלגתו ובממסד השלטוני שראו בו מנהיג בעל סגנון "אימפריאלי".
במקביל, בניגוד לתחזיותיו, נמשכו ואף התעצמו הלחצים הבינלאומיים על דרום אפריקה ומאבק השחורים מבית, ובותה הנהיג מדיניות של יד קשה לטיפול בהפרות הסדר, על רקע מצב הולך ומידרדר.
הוא נקט בשורה של צעדים אכזריים נגד הפגנות של שחורים, כולל ירי חי על מפגינים.
במהלך כהונתו נעצרו אלפים ללא משפט, חלקם עונו ונרצחו.
ועדת הפיוס האשימה את בותה בהפרות רבות של זכויות אדם, בין השאר בכך שאישר לכוחות הביטחון להשתמש באמצעים חריגים ובלתי-חוקיים לדיכוי המחאה.
ב-1989 לקה בותה בשבץ מוחי, שזמנית נטל ממנו את כושר התפקוד.
מפלגתו ניצלה את המצב ואילצה אותו להתפטר, מהלך שהעלה לכס הנשיאות את יורשו פרדריק וילם דה קלרק.
דה קלרק הדהים את שמרני המפלגה כשיזם מיד שורה של רפורמות רדיקליות בהרבה מאלה של בותה, שמשמעותן המעשית הייתה ביטול מוחלט של האפרטהייד והענקת זכות בחירה מלאה ושווה לשחורים, היינו העברת השלטון לידי הרוב.
בותה היה מראשי המוחים נגד הרפורמות של דה קלרק, ללא הועיל.
לאחר עליית נלסון מנדלה לשלטון זומן בותה להתייצב בפני ועדת האמת והפיוס כדי למסור את עדותו על חלקו בהנהגת האפרטהייד.
בותה סירב, הואשם בביזיון והורשע, אך בית משפט לערעורים קיבל את ערעורו וביטל את ההרשעה.
בותה התגורר בכף המערבי, היה נשוי לאליזה, ונולדו להם שני בנים ושלוש בנות.
אשתו מתה בשנת 1997, כאשר היה בגיל 81. לאחר שלושה חודשים התארס לפקחית תנועה בת 46, ומאוחר יותר נפרד ממנה והתחתן עם בריטית בת 57.
בותה הלך לעולמו בביתו ב-31 באוקטובר 2006, בגיל 90.
פיטר וגורדון - צמד רוק בריטי מהעיר ליברפול מאמצע שנות ה-60.
פיטר אשר וגורדון וולר הקימו את הצמד פיטר וגורדון בשנת 1964 וקיבלו חוזה בחברת EMI.
הלהיט הראשון שלהם, A world without love, נכתב על ידי פול מקרטני, שהיה אז בן-הזוג של ג'יין אשר, אחותו של פיטר.
הלהיט כבש את ראש המצעד הבריטי והוריד משם את Can't buy me love של הביטלס.
השיר הגיע גם לפסגת המצעד האמריקאי.
גם שני הלהיטים הבאים של הצמד נכתבו על ידי פול מקרטני, והלהיט הרביעי היה ביצוע שלהם לשיר של דל שנון, אך הם לא הצליחו לשחזר את הצלחת הלהיט הראשון.
הלהיט הבא שלהם True love ways של באדי הולי החזיר אותם לצמרת, וגם הביצוע שלהם ללהיט של הטדי-ברס To know you is to love you הצליח להגיע אל חמשת הגדולים בבריטניה.
באותה תקופה זכו השניים גם להצלחה גדולה בארצות הברית.
מבין להיטיהם הבאים, המצליח ביותר היה Lady Godiva שהוחרם בקובנטרי, בה גרה פעם הליידי.
השניים נפרדו בסוף 1968. פיטר הפך למנהל בחברת אפל של הביטלס.
גורדון פתח בקריירת סולו והופיע בתפקיד פרעה בסרט על פי המחזמר יוסף וכתונת הפסים המשגעת של טים רייס ואנדרו לויד ובר באמצע שנות ה-70.
פיטר ויגין הוא דמות בדיונית מסאגת המשחק של אנדר ומסאגת הצל של אנדר של אורסון סקוט קארד.
פיטר הוא אחיו הגדול של אנדר ויגין, גיבור הסאגה.
פיטר מופיע לסירוגין בספרים השונים של הסדרה – בחלקם כדמות רקע, בחלקם כדמות משנית ובחלקם כדמות מרכזית.
זהו הספר הפותח את הסדרה ופיטר הוא דמות ברקע ההתרחשויות.
כילד נבדקה התאמתו של פיטר לבית ספר ללחימה, ולצורך כך נשא משגוח, בגיל חמש נמצא לא מתאים.
הוריו של פיטר קבלו אישור מיוחד להביא ילד, נוסף לשניים שהיו להם, כדי שיהיה עוד ילד עם מטען גנטי דומה לבדיקת ההתאמה לבית הספר ללחימה.
זה היה אנדר שנשא את המשגוח עד גיל שש ואז נמצא מתאים.
פיטר מקנא באנדר שנמצא מתאים במקום בו הוא נכשל, ולכן מתעלל בו לאורך ילדותם.
לפיטר הופעה משמעותית באמצע הספר, תחילתה ביום ההולדת שחוגגת וולנטיין לבדה לאנדר בחצר האחורית של ביתם.
פיטר מופיע ומשכנע אותה לעזור לו להשתלט על העולם בעזרת הרשת.
היא מסכימה והם משתפים פעולה בכתיבה ברשת בשתי זהויות: לוק ודמוסתנס.
לוק המשדר מסר של שלום נכתב על ידי פיטר, אך הוא זקוק לעזרתה של וולנטיין לכתיבה, כיוון שהזהות יותר מתאימה לאופייה ולתכונותיה מאשר לשלו.
מסיבה דומה וולנטיין אינה יכולה לכתוב תחת הזהות של דמוסתנס המשדר תוקפנות ולוחמנות והיא נעזרת בפיטר.
לאחר שאנדר משמיד את הבאגים, רוסיה והעוצר הרוסי של הצי פותחים במלחמה כדי להשתלט על הצי.
לוק ודמוסתנס משתמשים בהשפעתם לכוון לשלום.
לוק משתמש בהשפעתו על שכבת ההשכלה ודמוסתנס על חסרי ההשכלה.
וההצעה שכונתה "הצעת לוק" על שמו.
וולנטיין רוצה לעזוב את הארץ יחד עם אנדר להקים מושבה, לצורך זה היא מתמרנת את פיטר להאמין כי אסור שאנדר יחזור לכדור הארץ.
זמן קצר לאחר חזרת בוגרי בית הספר ללחימה לכדור הארץ, חברי הג'יש של אנדר נחטפים כדי לשמש כאסטרטגים במלחמת העולם המתקרבת.
האדם שמאחורי החטיפות הוא אשיל (ששמו הוא הגרסה הצרפתית לאכילס).
פיטר מפרסם במאמר, תחת שמו של לוק.
את העובדה שאשיל הוא רוצח פסיכופת.
ממשלת רוסיה שאיתה עבד אשיל משחררת את כל החטופים ומתנערת מאשיל.
אך אשיל ממשיך לתמרן בין מעצמות העולם גם במהלכים צבאיים וגם דיפלומטיים.
בין וקרלוטה משכנעים את פיטר להיחשף כלוק כדי שיוכל לקבל את תפקיד ההגמון למרות גילו הצעיר.
למחרת מקור מוסמך בוותיקן בהשפעת קרלוטה ממליץ על לוק למשרת ההגמון.
שר ההתיישבות גראף מצרף את המלצתו.
בשלב זה לוק חושף את עצמו ומביע חשש שאינו יכול להתמנות כיוון שהוא צעיר מדי.
פיטר מקבל את התפקיד למרות שהוא חושש שהשלב מוקדם מדי משום שלהגמון אין עוד כוח ממשי.
הוא בונה את המתחם שלו בריביראו פרטו (הנמצאת בברזיל) ואחרי שסין משתלטת על תאילנד פיטר (כהגמון) מקבל את צבאם של בין וסוריאוונג.
הספר מתחיל בכך שפיטר, למרות התנגדות המקורבים לו, מסתכן וחוטף את אשיל שהסינים מחזיקים בו כשבוי.
כמעט כל האנשים שעוזרים לפיטר בורחים מריביראו פרטו בגלל בואו של אשיל.
אשיל מצליח שלא להשאיר עקבות במחשב לכך שהוא חותר תחת השפעת פיטר.
למראית עין לפחות סוריאוונג משתף פעולה באופן מלא עם אשיל.
בין מקבל הודעה מהוט סופ שאשיל וסין הם אויבים רק למראית עין, ולמעשה נמצאים כל הזמן בברית.
בין מידע את הוריו של פיטר, והם בורחים ממתחם ההגמוניה לארצות הברית יחד עם פיטר.
במסיבת עיתונאים הנערכת בארצות הברית פיטר מודה בטעותו.
מועלית טענה על ידי אשיל שפיטר מעל בכספים של ההגמוניה לטובתו, וכדי להתמודד עם ההאשמה פיטר מפרסם את תוכנית ההשקעות של ההגמוניה בפורום של אתר ההגמוניה.
מדינות ערב בראשות הח'ליף עלי (שהיה בג'יש של אנדר) משחררות את הודו ואת כל שאר המזרח הרחוק משליטת סין.
בין נכנס למתחם ההגמוניה להתמודדות מול אשיל והורג אותו בעזרת סוריאוונג שעד אותה נקודה התחזה לבן ברית של אשיל.
מתחם ההגמוניה חוזר לידיו של פיטר.
פיטר מקדם את רעיון איחוד העולם תחת ה"האומות החופשיות של כדור הארץ".
כל מדינה שמצטרפת מוותרת על ריבונותה והופכת לחלק מהאיחוד, כמו המדינות בארצות הברית.
מדינה המצטרפת לאיחוד אינה צריכה הכרה ממדינה זו או אחרת חוץ אלא מהארגון.
את התמיכה האסטרטגית הצבאית למהלך נותנים לפיטר בין ופטרה.
כפתיחה הוא מודיע על שתי מדינות חדשות המצטרפות לארגון: נוביה באפריקה ורונה באמריקה הדרומית.
פרו שתמתנגדת להסכם זה נלחמת אך מובסת, ומצטרפת לארגון.
סודאן מבקשת הגנה מח'ליף עלי, מהג'ש של אנדר, אך הוא לא מגיב והיא מצטרפת לאיחוד.
פיטר ופטרה מבקרים בדמשק, משכנו של הח'ליף ומשפיעים על הח'ליף להפסיק להיות שליט בובה.
וירלומי, בוגרת בית הספר ללחימה הנחשבת בהודו לאלה מציעה לפיטר להצטרף לארגון בתנאי שינשא לה.
הוא מסרב והיא מציעה זאת לח'ליף עלי, שמסכים.
פיטר מבקש מפטרה לכתוב ברשת מסות אנטי-ערביות.
הודו, רוסיה והאיחוד הערבי פותחים במלחמה בה רוסיה מובסת על ידי סין בגלל שמתכנן ההתקפה שלה, ולאד, מהג'יש של אנדר, יוצא למושבה ומביא את תוכניתו לפיטר.
אחרי שהודו סופגת תבוסה ווירלומי מבינה את הנזק שהביאה לעמה על ידי התעקשותה על מלחמה ומשתכנעת לצאת את כדור הארץ להנהיג מושבה.
אחרי ניסיון התנקשות בח'ליף הוא בורח ועוזר לפיטר על ידי הודעה שכל מדינה ערבית שרוצה להשתתף בארגון יכולה להפסיק לחשוש משכנותיה ולהצטרף.
כך כל אומות כדור הארץ (למעט ארצות הברית) מצטרפות לאיחוד.
פטרה, שהנהיגה את הצבא, חוזרת הבייתה אל ילדיה.
שם היא פוגשת את פיטר, שליווה את ילדיה עד כה.
נוצר ביניהם קשר והם מתחתנים ומגדלים ביחד את הילדים המשותפים שלהם ואת הילדים של פטרה ובין.
דמוסתנס מפרסם את כל כרכי "מלחמות הבאגים" וכולל בתוכו את הטקסט הקצר "מלכת הכוורת".
פיטר הכותב של "מלכת הכוורת" הוא אנדר.
הוא מתקשר אל אנדר ומבקש ממנו לכתוב את קורות חייו, בצורה מאוזנת תוך שהוא מתנצל על מעשיו בהיותם ילדים.
אנדר מתנה את הסכמתו בכך שפרסום הספר יהיה רק לאחר מותו של פיטר, ופיטר מסכים.
הם מנהלים שיחות במהלכן פיטר מספר לו את קורות חייו, בשקיפות מוחלטת.
אנדר מפרסם את הספר – "ההגמון" וחותם באותו שם שחתם בו את מלכת הכוורת "דובר המתים".
אחרי מותו של פיטר פטרה קוראת את הספר על קברו.
פיטר זוכה לתפקיד מרכזי בעלילה של שני הספרים – וזה לאחר מותו.
ג'יין מצליחה להטיס חללית במהירות הגדולה יותר ממהירות האור, בתהליך היא מעלימה את הנוסעים ומחזירה אותם חזרה.
במהלך ההחזרה של הנוסעים מתחלפת דמותם של חלק מהנוסעים.
אחד מהם חוזר בדמותו בצעירותו.
לאנדר נוספו שתי דמויות מלוות: פיטר צעיר וולנטיין הצעירה יותר.
לצורך החזרה הנוסעים צריכים לחשוב על עצמם, ואנדר חשב על פיטר וולנטיין הצעירים כחלק ממנו.
פיטר חוזר לחיים כפי שאנדר תופס אותו – נער בגיל 16. פיטר מנסה להשתלט על הקונגרס בעזרתה של סי וונג מו, אך נכשל.
לאחר מותו של אנדר פיטר מקבל את נשמתו.
פיטר טלבוט וסטרגור היה מלחין אמריקאי וחוקר של תורת המוזיקה.
הוא למד לתואר ראשון באוניברסיטת הרווארד וסיים את לימודיו שם ב-1953. ב-1956 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת פרינסטון.
בין מוריו היו רוג'ר סשנס, וולטר פיסטון, דריוס מיו, אדוארד קון, מילטון בביט ווולפגנג פורטנר בפרייבורג, גרמניה.
וסטרגור לימד באוניברסיטת קולומביה, קולג' אמהרסט ואוניברסיטת פרינסטון עד לפרישתו בשנת 2001. גם לאחר מכן המשיך בפעילותו כמלחין, בעיקר של אופרה ומוזיקה קאמרית.
"מובי דיק: תמונות מתוך אופרה מדומה" (2004).
"מבוא לתאוריה טונאלית", ניו יורק: ו.
פיטר ויילי הוא צ'לן ומורה לצ'לו.
בגיל 13 החל את לימודיו במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה ושם למד אצל דייוויד סויר.
בגיל 20 התמנה לצ'לן ראשי של התזמורת הסימפונית של סינסינטי, אחרי שנה בתזמורת פיטסברג.
ויילי קיבל מענק קריירה מטעם קרן אוורי פישר והיה מועמד, עם שלישיית בוזאר, לפרס גראמי בשנת 1998. כחבר בשלישיית בוזאר, ניגן ויילי ביותר מאלף קונצרטים, חלקם עם התזמורות הגדולות בעולם.
הוא עומד בקשר עם פסטיבל מרלבורו מאז 1971. כמו כן, הוא חבר אמן בסגל התוכנית "כוכבים עולים" של קאראמור ולימד בקונסרבטוריון למוזיקה של סינסינטי, מאן קולג' למוזיקה ובית הספר למוזיקה של מנהטן.
כיום הוא חבר בסגל המורים של קונסרבטוריון בארד למוזיקה ומכון קרטיס למוזיקה.
ויילי נמנה עם חברי רביעיית גוארנרי, שם החליף בשנת 2002 את דייוויד סויר עם פרישתו, ורביעיית הפסנתר "אופוס אחד".
פיטר לינדזי ויר הוא במאי קולנוע אוסטרלי הפועל בהוליווד.
לאחר קריירה מצליחה באוסטרליה שכללה להיטים כסרט "גליפולי" ו"שנה בצל הסכנה", עבר ויר לארצות הברית באמצע שנות ה-90, ושם המשיך בבימוי סרטים מצליחים כהעד, ללכת שבי אחריו, אדון ומפקד (עליו זכה בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר), גרין קארד והמופע של טרומן.
פיטר אנדריאס טיל הוא יזם ומיליארדר אמריקאי, ממייסדי PayPal ופלנטיר טכנולוגיות ומהמשקיעים הראשונים בפייסבוק.
נכון לנובמבר 2025, הונו מוערך ב-24.7 מיליארד דולר (מקום 90 בעולם), על פי פורבס.
טיל הוא אמריקאי ממוצא גרמני.
הוא נולד בפרנקפורט שבגרמניה בשנת 1967, גדל בקליפורניה.
בצעירותו היה שחקן אמן בשחמט בדירוגים הגבוהים מתחת לגיל 21, ולמד בסטנפורד שם ייסד את העיתון The Stanford Review.
יחד עם מקס לבצ'ין ואילון מאסק הקים את אתר התשלומים PayPal, אותו הוא מנהל כמנכ"ל החברה.
ב-2004 פגש את שני מקימי פייסבוק והיה למשקיע החיצוני הראשון בפרויקט.
השקעתו בסך חצי מיליון דולר עבור כ-7% ממניות החברה, איפשרה להם לקדם את הפרויקט, והניבה לו רווח עצום.
בהמשך השקיע בחברות אינטרנט בולטות נוספות כגון LinkedIn.
הוא גם ייסד ומכהן כיושב ראש חברת הביג דאטא פלנטיר טכנולוגיות.
טיל מנהל קרן הון סיכון בשם Founders Fund, ומכהן כנשיא קרן הגידור קלאריום קפיטל.
במרץ פורסם שהוא הצטרף כשותף לאקסלרטור המוביל Y Combinator.
בשנת 2014 העריך המגזין פורבס את הונו ב-2.2 מיליארד דולר.
פיטר משמיע רבות את דעותיו במדיה והוא ידוע כליברטריאני מוביל ותורם נדיב למפלגה הרפובליקנית.
תמיכתו בליברטריאניזם ובשוק חופשי קפיטליסטי הובילו אותו להתנגד לשיטה הדמוקרטית, ובמאמר שכתב טען ש"המונח דמוקרטיה קפיטליסטית הפך לאוקסימורון בלתי אפשרי".
בבחירות 2016 לנשיאות ארצות הברית (וכן ב-2 מערכות הבחירות הבאות, ב-2020 וב-2024) תמך טיל בפומבי בדונלד טראמפ.
הוא הוביל מערכה משפטית נגד הבלוג גוקר שבסופו של דבר הביאה לסגירתו.
טיל התחתן בשנת 2017 עם בן זוגו מאט דנזיסן בווינה.
דנזיסן עובד כמנהל תיקי השקעות בחברת ההשקעות הפרטית של טיל, "Thiel Capital".
2005 – קיבל קרדיט כמפיק משותף של הסרט "Thank You for Smoking" (2005) המבוסס על הנובל של כריסטופר באקלי משנת 1994.
2007 – נבחר לאחד מ-250 המנהיגים הצעירים (תחת גיל 40) המשפיעים בעולם על ידי הפורום הכלכלי העולמי.
2009 – ב-7 בנובמבר קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת Francisco Marroquin.
פיטר טיל (עם בלייק מאסטרס), מאפס לאחד: רשימות על סטראט־אפים, או: איך לבנות את העתיד, מודן הוצאה לאור, 2016
פיטר טורצ'ין (רוסית: Пётр Валенти́нович Турчи́н; נולד ב-1957) הוא מדען אמריקאי ממוצא רוסי המתמחה ביצירת תיאורים מתמטיים לחברות אנושיות שהתקיימו במהלך היסטוריה.
טורצ'ין נולד בשנת 1957 באובנינסק שבמחוז מוסקבה.
בשנת 1963 עבר עם משפחתו למוסקבה.
בשנת 1975 החל ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת מוסקבה אולם בשנת 1977 עזב את ברית המועצות יחד עם אביו, מתנגד המשטר ולנטין טורצ'ין.
הוא קיבל תואר ראשון בביולוגיה מאוניברסיטת ניו יורק וסיים דוקטורט בשנת 1985 בזואולוגיה מאוניברסיטת דיוק.
כיום הוא משמש כפרופסור במחלקה לאקולוגיה וביולוגיה אבולוציונית וגם במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת קונטיקט בארצות הברית.
טורצ'ין מתמחה ביצירת מודלים מתמטיים אשר מתארים השתנות של חברות אנושיות במהלך ההיסטוריה.
הוא פיתח דיסיפלינה בשם קליודינמיקה, אשר מבוסס על קליומטריקה, העוסקת בניתוחים מצבים היסטוריים וכלכליים באמצעות שיטות מתמטיות וסטטיסטיות.
פיטר טמין היה כלכלן והיסטוריון כלכלי יהודי אמריקאי, ששימש כפרופסור במחלקה לכלכלה ב-MIT.
טמין נולד בפילדלפיה למשפחה יהודית.
בשנת 2002 הוענקה לו מלגת גוגנהיים.
הוא תרם תרומה משמעותית להבנה הכלכלית של התקופה שבין מלחמות העולם ותפקידו של תקן הזהב.
בשנת 1999 הוא פרסם ספר על תפקיד האליטות בכלכלה שכתב ביחד עם אליס ברזיס.
היה אחיו של הווארד טמין, גנטיקאי חתן פרס נובל לרפואה לשנת 1975.
פיטר ויסְפֶּלְוִוי (בהולנדית: Pieter Wispelwey; נולד ב-25 בספטמבר 1962) הוא צ'לן הולנדי.
בשנת 1992 היה הצ'לן הראשון שקיבל את פרס המוזיקה ההולנדי, הניתן לנגן צעיר ומבטיח בהולנד.
ויספלווי נחשב לאחד מגדולי הצ'לנים בעולם..
פיטר ויספלווי נולד בהרלם וגדל בזאנטפורט.
מגיל צעיר מאוד נחשף לצלילי רביעיית המיתרים של אביו, שנגניה החובבים התאמנו בבית משפחת ויספלווי.
בשנים הבאות החל ללמוד נגינה בצ'לו באמסטרדם והמשיך אצל פול כץ בארצות הברית ואצל ויליאם פלית' בבריטניה.
בעשור השלישי לחייו סווג ויספלווי כצ'לן בארוק.
הקלטתו הראשונה בשנת 1990, לסוויטות לצ'לו של באך בחברת צ'אנל קלאסיקס, זכתה לשבח.
חברת ההקלטות אפשרה לו לבחור הן ברפרטואר הרצוי לו והן בנגנים ובתזמורות שהעדיף.
התוצאה הייתה הקלטות של רפרטואר יוצא דופן, כגון סונאטינות לכינור של שוברט, ואלסים, מזורקות ופרלודים של שופן והסונאטות של באך לוויולה דה גמבה, באינסטרומנטאציה אישית משלו.
ויספלווי הופיע ברסיטלים באולמות קונצרטים כל רחבי העולם, כגון קונצרטחבאו באמסטרדם, ויגמור הול בלונדון, תיאטר דו שאטלט בפריז, תיאטרו קולון בבואנוס איירס ובית האופרה של סידני.
הוא ניגן עם תזמורות והרכבים רבים, עם מנצח ובלעדיו.
מיזמים ראויים לציון ללא מנצח הם סיור הקונצרטים וההקלטה של הקונצ'רטי לצ'לו של שומאן ושוסטקוביץ' עם התזמורת הקאמרית האוסטרלית בהנחיית ריצ'רד טונייטי.
כמו כן הופיע עם התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם, תזמורת רשות השידור הבריטית, התזמורת הסימפונית הלאומית של רוסיה, הקאמרטה אקדמיקה של זלצבורג, התזמורת הקאמרית מאהלר, הפילהרמונית הקאמרית הגרמנית של ברמן ועוד, והקליט עם התזמורת הפילהרמונית של הולנד ועם תזמורת הרדיו הפילהרמונית של הולנד.
ויספלווי מרוצה לנגן הן בצ'לו מודרני עם מיתרי מתכת או מעי והן בצ'לו בארוק בעל ארבעה וחמישה מיתרים והודות לכך הרפרטואר שלו מקיף יצירות מבאך עד אליוט קרטר.
כמי שהורגל מילדות בכלים תקופתיים גורס ויספלווי, כי בתנאים המתאימים, הרבה מן המוזיקה של המאות ה-18 ה-19 נשמעת טוב יותר בנגינה על מיתרי גיד מאשר על מיתרי מתכת.
עם זאת, כנגן מעשי ולא טהרן, הוא מנגן בצ'לו מודרני בנסיבות, שבהן הוא נשמע טוב יותר מכלי תקופתי.
פיטר קודוו אפיה טורקסון (Peter Kodwo Appiah Turkson; נולד ב-11 באוקטובר 1948) הוא קרדינל של הכנסייה הקתולית וחבר הקוריה הרומאית.
נולד במערב גאנה לאם מתודיסטית ואב קתולי.
לאחר לימודים בסמינר מקומי לכמורה המשיך לימודים לתואר שני בתאולוגיה בניו יורק ומונה לכומר ב-1975. בין 1976 ל-1980 למד במכון האפיפיורי למקרא ברומא, מוסד אליו שב ב-1992 לשם דוקטורט בכתבי הקודש.
ב-6 באוקטובר 1992 מונה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני לארכיבישוף קייפ קוסט, גאנה.
ב-21 באוקטובר 2003 הועלה לדרגת קרדינל ומונה לכומר כנסייתי ברומא.
כקרדינל ברומא היה שותף בקונקלווה שבחרה בבנדיקטוס השישה עשר לאפיפיור ב-2005.
באוקטובר 2009 מינה אותו האפיפיור לחבר בקוריה הרומאית ולנשיא המכון האפיפיורי לצדק ושלום.
ב-2010 נבחר לאספת הדוקטרינה של האמונה, האחראית על קביעת ההכוונה הרוחנית של הנצרות הקתולית.
ב-30 במרץ 2011 מינה אותו האפיפיור לשליחו המיוחד ולמגשר בסכסוך בחוף השנהב.
טורקסון דובר פנטה (ניב של שפת אקאן, שפת אמו), אנגלית, צרפתית, איטלקית, גרמנית ועברית ומבין יוונית עתיקה ולטינית.
בפברואר 2013, עם הצהרתו של בנדיקטוס השישה עשר על התפטרותו, עלה שמו של טוקסטון כמחליף אפשרי (פפאביל).
ב-2009 הצהיר טורקסון ששימוש בקונדום, אותו מעודדת המדיה כאמצעי למניעת התפשטות איידס איננו הפתרון ושיש לחנך למין במסגרת הנישואין ובהפניית המשאבים למציאת תרופות ולא בפרסום קונדומים.
טורקסון ביקר במסמך שחיבר יחד עם הקרדינל מריו טוסו את קרן המטבע הבינלאומית וקרא להקמת בנק גלובלי שיסייע לאומות להחלץ מן המשבר הכלכלי העולמי.
פיטר ולר הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ובמאי טלוויזיה אמריקאי, וכן דוקטור להיסטוריה.
ולר ידוע בעיקר בשל תפקידו כרובוקופ בשני סרטי הקולנוע הראשונים בסדרה, כדמות הראשית באקארו בנזאי בסרט הפולחן הקלאסי "The Adventures of Buckaroo Banzai Across the 8th Dimension" וכן בגין תפקידו בסרט "Naked Lunch".
ב-1984 שיחק בסרט הדרמה "בן בכור", לצד שרה ג'סיקה פרקר.
הוא זכה למועמדות לפרס אוסקר בשנת 1993 על הסרט הקצר "Partners", אותו ביים ובו כיכב.
בשנת 1995 שיחק בסרטם המשותף של וים ונדרס ומיכלאנג'לו אנטוניוני "מעבר לעננים", לצד אנסמבל שחקנים כמו אירן ז'קוב, ג'ון מלקוביץ' וסופי מרסו, ז'אן רנו ומרצ'לו מסטרויאני וכן בסרטו של וודי אלן, "אפרודיטה הגדולה".
כמו כן, הוא הינחה את התוכנית "Engineering an Empire" בערוץ ההיסטוריה וגילם את דמותו של סטן לידי בעונה 5 של הסדרה "דקסטר" של רשת שואוטיים.
בשנת 2005 שיחק בסרט "איש של אלוהים", לצד ניקי ריד.
פיטר ולר זכור גם בשל משחקו לאחרונה (2013) בסרט "האויב בתוכנו – סטארטרק" בתור אדמירל מרקוס אשר שולח את צוות האנטרפרייז לתפוס את קאן.
בשנים 2012–2013 דובב את באטמן בסרט האנימציה "האביר האפל חוזר".
בשנים 2013-2014 הופיע בסדרת הטלוויזיה "ילדי האנרכיה".
בשנת 2018 גילם מטייל מסתורי בסדרת הטלוויזיה הקומית "פוראבר" ברשת פריים וידאו, ובעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "מקגייוור" ברשת CBS.
בשנת 2023 גילם את קרואולי בסדרת מותחן הריגול "מחילת הארנב" של שירות הזרמת המדיה "פרמאונט+".
פיטר טוֹש היה זמר רגאיי מג'מייקה, חבר להקת The Wailers עם בוב מארלי ובאני ויילר, ראסטאפאריי, פעיל למען לגליזציה של מריחואנה, שוויון זכויות, פאן אפריקאיות ופירוק נשק גרעיני ונגד אפרטהייד ורוכב חד אופן.
נולד במחוז וסטמורלנד בג'מייקה ובגיל 11 עבר לרובע טרנצ'טאון בבירה קינגסטון.
בראשית שנות ה-60 הכיר את רוברט נסטה מארלי (בוב מארלי) ונוויל או'ריילי ליווינגסטון (באני ויילר) ויחדיו למדו שירה ונגינה בגיטרה.
בשנת 1963 הקים מארלי את להקת הסקא ורוקסטדי "The Teenagers" (בני הנוער) עם מקינטוש (שקיצר את שמו ל"טוש"), ליווינגסטון ואחרים.
הלהקה שינתה את שמה שנה לאחר מכן ל-"The Wailing Rudeboys" ולבסוף לשם בו הם מוכרים כיום, "The Wailers" (הוויילרס - "המייללים" או "המקוננים").
ב-1964 חתמה הלהקה על חוזה ראשון, לחמש שנים, עם חברת ההפקות של קוקסון דוד, "Studio One".
לאחר מכן עזבו את הלהקה חלק מהחברים וב-1966 נותרו בה רק מארלי, ליווינגסטון (ששינה את שמו לוויילר) וטוש.
לקראת סוף שנות ה-60 קיבל על עצמו את אמונת הראסטאפארי.
בשנת 1973 היה מעורב בתאונת דרכים קשה, בה נהרגה חברתו איבון והוא-עצמו ספג פגיעה בגולגולת.
טוש אימץ לו כתחביב את רכיבת החד-אופן, והפך את הרכיבה למיומנות בה שלט היטב, טוש רכב, הופיע על הבמה רכוב והיה אספן של חדי-אופן.
בשנת 1976 הוציא בחברת CBS את תקליט הבכורה שלו כסולן Legalize It, ששיר הנושא שלו שתמך בלגליזציה של מריחואנה, הפך להמנון תומכי הלגליזציה בג'מייקה ובעולם.
על עטיפת התקליט השלישי שלו, Bush Doctor, שראה אור ב-1978 בחברת התקליטים של הרולינג סטונז, הודבקה מדבקת-ריח בריח מריחואנה.
על נגני התקליט נמנו חברי ה"סטונס" מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס, שאף בחרו בטוש לפתוח את הופעותיהם במסגרת סיבוב ההופעות שלהם בארצות הברית.
ב-22 באפריל 1978 כיכב טוש בקונצרט האחווה שארגן בוב מארלי בקינגסטון תחת הכותרת One Love Peace Concert ובנוכחות ראש ממשלת ג'מייקה, מייקל מנלי ויריבו, אדוארד סגה.
הוא הופיע לפני בוב מארלי והוויילרס, שחתמו את הקונצרט.
בעודו על הבמה ונגד עיני הפוליטיקאים המכובדים, הצית "ג'וינט" (סיגריית מריחואנה) ונאם במשך כמחצית מזמן הופעתו בזכות הלגליזציה והמצב החברתי במדינה.
לאחר הופעה זו סבל טוש מהתנכלויות מצד המשטרה, נעצר והוכה בעת מעצרו.
גם תקליטיו הבאים Mystic Man מ-1979 ו-Wanted Dread and Alive מ-1980 (ששיריו נכתבו על רקע מעצרו האלים) יצאו בחברת התקליטים של הרולינג סטונז, אך לא זכו להצלחה, זאת בניגוד בולט לחברו בוב מארלי שהקריירה שלו הרקיעה שחקים.
ב-1984, לאחר הוצאת תקליטו Mama Africa, יצא לגלות מרצון ועל מנת לבקש סיוע של רופאים שבטיים לאפריקה.
במקביל היה פעיל בתנועה נגד האפרטהייד בדרום אפריקה.
בשנת 1987 זכה לקאמבק כאשר תקליטו השביעי והאחרון No Nuclear War, שיצא בחברת EMI, זכה בפרס גראמי לתקליט הרגאיי הטוב ביותר לאותה שנה.
לאחר שובו לג'מייקה, בלילה ה-11 בספטמבר 1987 פלשה לביתו כנופיה של שלושה, שדרשו ממנו כסף.
טוש סירב והשלושה השתלטו על ביתו ועינו אותו שעות על מנת שיסגיר להם היכן כספו.
כאשר שמעו השלושה את חבריו של טוש מגיעים, ירה אחד מהם, דניס לובמן, בראשו של טוש והרגו.
השלושה נמלטו, לובמן נתפס ונידון למוות, אך עונשו הומתק ב-1995 למאסר עולם.
באוגוסט 2012 זכה טוש בעיטור ההצטיינות של ג'מייקה.
פיטר טילברי הוא שחקן, מחזאי ותסריטאי בריטי.
כמו כן הופיע בסרט Breaking Glass (1980).
כתב את הקומדיה Under the Doctor שהוצגה בשנת 2001 ב- Comedy Theatre בלונדון בכיכובם של פיטר דוויסון ואנטון רודג'רס.
לטלוויזיה כתב את Sorry, I'm A Stranger Here Myself, חלק מ-Shelley, בכיכובו של הוול בנט, שמונה פרקים של הסדרה בשנים 1993–1994 עם לני הנרי, עשרה פרקים של הסדרה Birds of a Feather בשנים 1990–1996, ושני פרקים של Not Going Out בשנת 2007.
בשנת 1994 היה מועמד ל-BAFTA עבור הסדרה Chef!
יש לי חשק לדוקטור - (Under the Doctor) בתרגומו של אלי ביז'אווי, הוצג בסטודיו מיסודו של יורם לוינשטיין בתל אביב בינואר 2015, בבימויו של רוני מנדלסון.
פיטר תומאס טיילור היה שוער ומאמן כדורגל אנגלי.
שמו של טיילור נקשר בדרך כלל עם זה של בריאן קלאף, שעימו עבד במספר קבוצות שונות מאמצע שנות ה-60 ועד תחילת שנות ה-80.
טיילור החל את הקריירה בקבוצת המילואים של נוטינגהאם פורסט, וב-1950 החל לפתוח כשוער ראשון בקובנטרי סיטי.
לאחר מכן, הוא העביר שש עונות במידלסברו, במהלכן צבר 140 הופעות.
את סוף הקריירה העביר טיילור בליגות הנמוכות של אנגליה.
את משרת האימון הראשונה שלו קיבל טיילור מבורטון אלביון ב-1962, ושם אימן במשך שלוש עונות.
את תשע השנים הבאות, העביר טיילור כעוזרו של בריאן קלאף בהארטלפול יונייטד, דרבי קאונטי וברייטון אנד הוב אלביון.
בין 1974 ל-1976, לאחר עזיבתו של קלאף ללידס יונייטד, שימש טיילור כמאמן ראשי של ברייטון.
בסוף הקדנציה הוא החליט לחבור לקלאף בשנית, ומונה לעוזר המאמן בקבוצת נעוריו - נוטינגהאם פורסט.
השניים זכו להצלחה גדולה בנוטינגהאם (שתי זכיות רצופות בגביע אירופה לאלופות ושתי זכיות בגביע הליגה), עד פרישתו של טיילור במאי 1982. חצי שנה לאחר מכן, חזר טיילור לדרבי קאונטי כמאמן ראשי, שם נשאר עד פרישתו הסופית ב-1984.
בתור יליד נוטינגהאם, החל טיילור את קריירת המשחק שלו בקבוצה המקומית - נוטינגהאם פורסט.
למרות זאת, הוא מעולם לא זכה לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון, אלא רק בקבוצת המילואים.
ב-1950, הוא עבר לשחק בעמדת השוער הפותח בקובנטרי סיטי, שבאותם ימים שיחקה בליגה השנייה (Second Division).
בעונת 1951/52, ירדה הקבוצה לליגה השלישית לאחר שסיימה עם 34 נקודות בלבד ב-42 משחקים.
טיילור המשיך לשחק בקובנטרי עוד שלוש עונות, ובקיץ 1955 נמכר למידלסברו.
בביוגרפיה של מאמן קובנטרי באותם ימים, ג'ורג' ריינור, נטען שהעברתו של טיילור למידלסברו היא "אחד הרגעים ששינו את הכדורגל האנגלי" - זאת משום שבמידלסברו פגש טיילור לראשונה את בריאן קלאף, שבאותם ימים היה חלוצה הצעיר של הקבוצה.
מהר מאוד תפס טיילור את מקומו כשוער הפותח של הקבוצה, ובשש עונות במידלסברו הוא שיחק ב-140 משחקים.
ביוני 1961, נמכר טיילור לקבוצת פורט וייל מהליגה השלישית תמורת 750 פאונד.
טיילור כמעט ואינו זכה לשחק עם הקבוצה, ואת הופעתו היחידה הוא ערך ב-3 בפברואר 1962, במשחק נגד ברדפורד פארק אווניו.
מספר חודשים לאחר מכן, עבר טיילור בהעברה חופשית לבורטון אלביון, שם הוא זכה במשרת האימון הראשונה בחייו.
באוקטובר 1962, מונה טיילור למאמנה של בורטון אלביון.
באותן שנים, נחשבה בורטון לקבוצה צעירה (הוקמה רק ב-1950) ודלת תארים ומסורת.
תחת שרביטו של טיילור זכתה הקבוצה בגביע הליגה הדרומית ב-1964, ועד היום נחשבת זכייה זו לאחד ההישגים הגדולים של המועדון.
שנה לאחר מכן, מונה טיילור לעוזרו של בריאן קלאף בהארטלפול יונייטד.
בזמן שקלאף היווה השראה ודאג להעלאת המוטיבציה בקרב שחקני הקבוצה, היה טיילור אחראי על זיהוי הכישרונות הצעירים באנגליה ומימוש הפוטנציאל שלהם.
יותר מאוחר תיאר טיילור את השותפות ביניהם: "הכוח שלי היה לבחור ולקנות את השחקן הנכון, ואילו בריאן היה אחראי על עיצובו כשחקן".
במאי 1967, עזבו השניים את הארטלפול ועברו לדרבי קאונטי, שבאותן שנים שיחקה בליגת המשנה.
עם הגעתם, החלו השניים לבנות את הקבוצה מחדש, ולשם כך נעזרו במספר שחקנים בינלאומיים דוגמת דייב מקיי ורוי מקפרלנד.
ב-1969 העפילה דרבי לליגה הראשונה, ומהר מאוד ביססה את עצמה כאחת מקבוצות הצמרת של הכדורגל האנגלי.
ב-1972, הובילו השניים את דרבי לאליפות הראשונה בתולדות הקבוצה, לאחר שהקבוצה סיימה בפער של נקודה אחת בלבד מלידס יונייטד.
עונה לאחר מכן, השתתפה הקבוצה בגביע אירופה והעפילה עד לשלב חצי הגמר, שם הודחה על ידי יובנטוס האיטלקית.
ב-15 באוקטובר 1973, התפטרו טיילור וקלאף מאימון הקבוצה, בעקבות חילוקי דעות עם הדירקטוריון.
מספר ימים לאחר מכן, במשחקה של דרבי נגד לסטר סיטי, נערכו מחאות רבות מצד אוהדי דרבי, שטענו שצריך להחזיר את קלאף וטיילור לתפקידם.
בנובמבר של אותה שנה, חתמו השניים בברייטון אנד הוב אלביון מהליגה השלישית.
בסיום העונה, סיימה הקבוצה במקום ה-19 וניצלה מירידה לליגה הרביעית ברגע האחרון.
לאחר מכן, מונה קלאף למאמנה של לידס יונייטד, אך הפעם החליט טיילור שלא להצטרף אליו.
הוא קודם לתפקיד המאמן הראשי ואימן את הקבוצה למשך שנתיים נוספות.
הישג השיא שלו היה המקום הרביעי ב-1976.
ביולי 1976, חבר טיילור לקלאף, שבאותם ימים אימן בנוטינגהאם פורסט.
כבר בעונתו הראשונה של טיילור בנוטינגהאם, עלתה הקבוצה לליגה הראשונה, לאחר סיימה במקום השלישי בליגה המשנה.
אחד הצעדים הראשונים והחשובים שביצעו השניים מיד עם העלייה לליגה הראשונה, היא הבאתו של פיטר שילטון תמורת 250,000 ליש"ט במקומו של השוער הראשון - ג'ון מידלטון.
באותה עונה הובילו קלאף וטיילור את הקבוצה לזכייה מפתיעה באליפות (פער של שבע נקודות מליברפול) ובגביע הליגה.
הצלה מרהיבה של שילטון מנגיחה של מיק פרגוסון מטווח קצר, סייעה לנוטינגהאם לזכות בנקודה מול קובנטרי סיטי ולהבטיח את האליפות.
ב-1979 הגנה נוטינגהאם על תוארה כמחזיקת גביע הליגה והוסיפה עליו זכייה היסטורית בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון 0-1 בגמר על מאלמה השוודית.
שנה לאחר מכן, הגנה הקבוצה על גביע אירופה בהצלחה, כשניצחה בגמר את המבורג של קווין קיגן.
בנוסף, היא זכתה בפעם השלישית ברציפות בגביע הליגה.
ב-1981 החל המועדון להתדרדר מהפסגות שהגיע אליהן בשלוש השנים הללו ולשקוע בבינוניות.
במאי 1982, לאחר שהקבוצה סיימה רק במקום ה-12 בליגה, הודיע טיילור על עזיבתו.
לאחר חצי שנה, מונה טיילור למאמנה הראשי של דרבי קאונטי, בצעד שהפתיע רבים.
כשטיילור הגיע לקבוצה, היא הייתה בתחתית הליגה השנייה, אך הוא עזר לה לסיים את העונה במרכז הטבלה.
ב-8 בינואר 1983, במהלך הסיבוב השלישי של גביע ה-FA, ניצחה דרבי של טיילור את נוטינגהאם של בריאן קלאף, חברו הטוב.
דרבי המשיכה לטפס בשלבי הנוקאאוט של הגביע, עד אשר הודחה על ידי מנצ'סטר יונייטד בשמינית הגמר.
עונה לאחר מכן, החלו העניינים להסתבך בקבוצה.
לא היה כסף לקניית שחקנים חדשים, והקבוצה עמדה על סף פשיטת רגל.
למרות הגעתה לשלב רבע הגמר של גביע ה-FA, לא הצליחה הקבוצה להתמודד בליגה, ובסיום העונה ירדה לליגה השלישית.
בסיום אותה עונה, התפטר טיילור ופרש מאימון.
ידידותם של טיילור וקלאף ידעה המון עליות ומורדות במהלך השנים.
בזמן שהשניים אימנו בדרבי קאונטי, גילה טיילור שהוא לא זכה להעלאת שכר, בעוד קלאף זכה לתוספת משמעותית.
בנוסף, טיילור התעצבן שקלאף מרוויח כסף רב מהופעותיו התקשורתיות, בזמן שהוא נשאר לעסוק באימון השחקנים.
ויכוחים אלה גרמו לטיילור להסכים להצעת משרת עוזר המאמן במנצ'סטר יונייטד, אך המהלך בוטל בסופו של דבר על ידי מאט באזבי.
בסתיו 1980, שוב הורעו היחסים בין השניים, לאחר שטיילור פרסם אוטוביוגרפיה שהייתה מבוססת במידה רבה על העבודה של השניים.
קלאף, שלא היה שותף לכתיבת הספר ולא קיבל תמורה על פרסומו, זעם על טיילור.
לאחר עזיבתו של טיילור את נוטינגהאם במאי 1982, היחסים בין השניים חזרו להיות חמים.
למרות זאת, במאי 1983, שוב החלו השניים לריב זה עם זה.
נושא המריבה במקרה זה היה מעברו של ג'ון רוברטסון מקבוצתו של קלאף, נוטינגהאם פורסט, לקבוצתו של טיילור - דרבי קאונטי.
קלאף התעצבן שטיילור לא עדכן אותו על המעבר, והחליט לתקוף אותו בעיתונות.
לאחר פרסום המאמר של קלאף, החליט טיילור לתבוע את העיתון על הוצאת דיבה.
לאחר ריב זה, לא חזרו השניים לדבר יותר.
טיילור נפטר בפתאומיות ב-4 באוקטובר 1990, בזמן ששהה בחופשה במיורקה, ספרד.
הוא היה בן 62 במותו, ונפטר עקב הלייפת ריאתית ראשונית שממנה סבל במשך שלוש שנים.
כששמע קלאף על מותו של טיילור, הוא שקע בעצב רב ולאחר מכן התקשר למשפחת טיילור להבעת תנחומים.
את האוטוביוגרפיה שלו הקדיש קלאף לטיילור במילים: "לפיטר.
אין הרבה צחוק בחיי מאז שהלכת".
11 ימים לאחר מותו, נערכה הלווייתו של טיילור בכנסיית סט.
בספטמבר 1999, הוחלט לקרוא לאחד מיציעי הסיטי גראונד (אצטדיונה של נוטינגהאם פורסט) על שמו של קלאף.
בעקבות ההחלטה, ביקש קלאף לקרוא ליציע גם על שמו של טיילור, כהוקרה על תרומתו הרבה ועל חשיבותה של השותפות בין השניים.
עשר שנים לאחר מכן, הודיעה דרבי קאונטי על הקמת פסל משותף של טיילור וקלאף, שיוצב מחוץ לאצטדיון הקבוצה.
ב-2009, השחקן טימותי ספול גילם את דמותו של טיילור בסרט "יונייטד המקוללת".
הסרט עוסק ב-44 ימי האימון של קלאף בלידס יונייטד.
פיטר וודוורד הוא שחקן, פעלולן ותסריטאי אנגלי.
תפקידו הידוע ביותר הוא כגיילן בסדרת הספין אוף של "בבילון 5": "בבילון 5: קריאה לנשק", סדרת ההמשך "קרוסייד" וב"בבילון 5: הסיפורים האבודים".
עוד הוא מוכר מתפקידו כבריגדיר ג'נרל או'הרה בסרט "הפטריוט".
וודוורד נולד בלונדון, בנם של השחקנית ונישה מרי קולט ושל השחקן אדוארד וודוורד.
אחיו טים וודוורד ואחותו שרה וודוורד אף הם שחקנים.
הוא למד ב-" Haileybury and Imperial Service College" ואחר כך באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
אחרי סיום לימודיו הצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית, וכיכב בהפקות רבות בהן "אגדת חורף", "קומדיה של טעויות" ו"חלום ליל קיץ".
בנוסף שיחק וודוורד במגוון רחב של תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה כולל בתפקיד קפטן סטוסל בסרט הקולנוע "The Brylcreem Boys" .
כחבר באקדמיה הבריטית ללחימה על הבמה, וודוורד מוכר בענף הקולנוע כמי שמארגן קרבות ומפקח בשלב הפוסט-פרודקשן.
הוא כותב דיאלוגים נוספים לסרטים כמו "Columbus – 1492", "עשרים אלף מיל מתחת למים", "The Scarlet Tunic", "עלובי החיים" ו-"Obsessions" מ-1998.
עיסוקו של וודוורד באימוני לחימה הביא אותו לחקור בנושא כלי נשק היסטוריים וטכניקות לחימה.
ובהמשך הוביל אותו ליצירה, כתיבה והגשה של סדרת תוכניות דוקומנטריות בערוץ ההיסטוריה בשם "Conquest", על כלי נשק, אימונים וטכניקות לחימה לאורך ההיסטוריה.
הסדרה רצה מ-2002 ועד 2005, והיא משודרת מדי פעם בשידורים חוזרים.
בסוף שנות התשעים הקים וודוורד יחד עם אביו את חברת ההפקה "Tripal Productions", עבורה כתב והפיק את סרט הקולנוע הראשון שלו "בית אנג'לו", שביים ג'ים גודרד בשנת 1997, וכיכב בו אביו בתפקיד "אנג'לו".
עוד כתב וודוורד את התסריט ל"לסגור מעגל" שביים ריצ'רד אטנבורו.
בספין-אוף "קרוסייד" של "בבילון 5" שיחק וודוורד בתפקיד הטכנומג גיילן.
בפרק "The Long Road" הופיע לצד אביו, אדוארד וודוורד, שגילם את אלווין,
פיטר ווהן היה שחקן אופי אנגלי.
ידוע מתפקידיו הרבים במגוון של סרטי קולנוע בריטיים והפקות טלוויזיוניות.
הוא הרבה להופיע על במת התיאטרון ונודע בגילום דמויות כמו מפקח משטרה, סוכן סובייטי ותפקידים דומים.
תפקידו הידוע ביותר הוא כגרוטי בסיטקום הבריטי פורידג' על אף שהשתתף רק בשלושה פרקים.
תפקיד מוכר נוסף שלו היה בסדרה הקומית "Citizen Smith", שכתב ג'ון סאליבן, לצדו של רוברט לינדזי.
עוד השתתף בסדרה "צ'אנסר" (1990–1991) בתפקיד טום פרנקלין, ובשנים 2011–2015 שיחק בתפקיד המלומד אאימון טארגאריין בסדרת הפנטזיה של HBO "משחקי הכס".
נולד בשם פיטר אולם ב-Wem שבשרופשייר, בנם של פקיד בנק ואחות.
עד גיל 7 גדל בסטפורדשייר, שם למד בבית ספר בעיר יוטוקסטר (Uttoxeter).
אחרי שעזב את בית הספר הצטרף לתיאטרון הרפרטוארי וולברהמפטון וצבר ניסיון במשחק.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא ושירת בנורמנדי, בבלגיה ובמזרח הרחוק.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנת 1959 ובמשך שנים אחדות המשיך להופיע בתפקידים קטנים.
בשנת 1964 הופיע לראשונה בתפקיד ראשי בסרט "Smokescreen".
ב-1967 כיכב לצדו של פרנק סינטרה בסרט "הרץ העירום".
הופעתו לא התקבלה היטב בקרב המבקרים שטענו שמשחקו כסוכן אנגלי הייתה מוגזמת.
ב-1980 שיחק בתפקיד מר פרימן בסרטו של קארל רייץ "אהובת הקצין הצרפתי", בכיכובם של מריל סטריפ וג'רמי איירונס.
אחד התפקידים הבולטים שלו היה בסרט הקולנוע "שארית היום" משנת 1993, בו גילם את אביו של הדמות שגילם אנתוני הופקינס.
הוא היה מלוהק לסרטו של טרי גיליאם "האיש שהרג את דון קיחוטה", אולם לא השתתף בצילומים לפני שהפרויקט בוטל.
הוא השתתף לפני כן בסרטים של גיליאם "שודדי הזמן" ובסרט "ברזיל".
עוד הופיע בתפקיד בלתי נשכח בסרט "כלבי הקש" משנת 1971, ובסרט "חוד התער" על פי הרומן של סומרסט מוהם לצדו של ביל מארי.
ב-1996 שיחק בתפקיד ג'יילס קורי בסרט "ציד המכשפות", וב-1997 השתתף בסרט "פרצוף" לצדם של רוברט קרלייל ושל ריי וינסטון.
ב-1998 גילם את דמותו של ההגמון מירייל בעיבוד לרומן "עלובי החיים" בכיכובו של ליאם ניסן.
ב-1994 שיחק בתפקיד יוצא דופן כקצין האס אס ארתור נבה בסרט "בעקבות הסוד האפל" המבוסס על הרומן "ארץ אבות" מאת רוברט האריס.
בטלוויזיה היה ידוע מתפקידו בסדרה "פורידג'" כהארי גראוט, ומתפקידו בסדרה "Citizen Smith" למרות שהשחקן טוני סטידמן החליף אותו בהמשך הסדרה.
על תפקידו בסדרה "פורידג'" הוא זכה למידה רבה של הכרה ציבורית, על אף שהדמות שגילם הופיעה רק בשלושה פרקים בסדרה עצמה ובסרט הקולנוע שנעשה על פי הסדרה.
ב-1969 הופיע ווהן בסדרת הטלוויזיה "רנדל והופקירק" בפרק "Never Trust a Ghost".
באותה שנה כיכב בסדרה בת 13 חלקים של LWT בשם "The Gold Robbers".
בדצמבר 1972 שיחק בתפקיד מר פקסטון בעיבוד של ה-BBC לסיפור "A Warning to the Curious" מאת מ.ר.
ג'יימס, במסגרת הסדרה של סיפורי רוחות רפאים לחג המולד.
פיטר ווהן כיכב בתפקיד בילי פוקס בסאגה "פוקס" סדרה עתירת התקציב של "תיימז טלוויז'ן" שצולמה במשך 10 חודשים בשנת 1979. הסאגה נכתבה על ידי טרוור פרסטון והפיקה אותה וריטי למברט.
בין שאר השחקנים שגילמו את בני משפחת פוקס היו אליזבת ספריגס, ריי וינסטון וברנרד היל.
בין התפקידים ההיסטוריים שגילם ווהן היו השגריר הרוסי אלכסנדר איזלוולסקי במיני-סדרה "Fall of Eagles" משנת 1974, הפוליטיקאי הבריטי תומאס אינסקיפ במיני-סדרה "Winston Churchill: The Wilderness Years" מ-1981, ובתפקיד הנאצי הרמן גרינג בדוקו-דרמה "Countdown to War" מ-1989.
ווהן הרבה להשתתף בעיבודים ספרותיים כגון בסדרה על פי הרומן "בית קדרות", עיבוד של ה-BBC מ-1985, ובסדרה "ידידנו המשותף" מ-1998, שני הרומנים מאת צ'ארלס דיקנס.
הופעה נוספת שלו בטלוויזיה הייתה בתפקיד ראשי כראש הק.ג.ב.
במותחן הריגול "Codename: Kyril" משנת 1988.
ב-1986 השתתף ווהן בווידאו קליפ לסינגל "Experiment IV" של קייט בוש.
ב-1991 גילם את ג'ון טרנר בפרק "The Boscombe Valley Mystery" בסדרה "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס" במבטא אוסטרלי משכנע.
ווהן זכה לשבחים על גילום דמותו של פליקס הצ'ינסון בסדרת הטלוויזיה "ידידינו בצפון" של "BBC Two" משנת 1996. תקופת ההתרחשות של הסדרה היא 30 שנה, והדמות של פליקס חולה בסוף במחלת אלצהיימר.
על תפקיד זה היה מועמד בשנת 1997 לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר.
ב-2007 כיכב בסדרת הטלוויזיה "Mobile" ושיחק בתפקיד הדוד אלפי בסרט "למות מלוויה".
ב-2011 שיחק בסדרת הטלוויזיה המשפטית "הגלימה" של ה-BBC בתפקיד מייקל דוֹד.
החל מ-2011 ועד 2015 השתתף ווהן בסדרה "משחקי הכס" בתפקיד המלומד איימון טרגאריין.
דמותו מתה ב-2015 בעונתה החמישית של הסדרה.
אשתו הראשונה הייתה בילי וייטלו לה היה נשוי מ-1952 ועד 1966. אשתו השנייה היא השחקנית לילאס ווקר, אתה הוא חי בכפר מנינגס הית' במערב סאסקס, קודם לכן התגורר בקרולי שבמערב סאסקס.
ווהן הוא עיוור באופן חלקי.
פיטר גארי טאצ'ל הוא פעיל זכויות אדם ופוליטיקאי בריטי אשר נודע במיוחד עבור פעילותו למען זכויות להט"ב.
בשנות ה-80 היה פעיל במפלגת הלייבור וב היה חבר במפלגת הירוקים של אנגליה וויילס.
מאז שנת 2013 הוא עובד במשרה מלאה בראשות קרן הקרויה על שמו.
אביו היה חרט ואמו עבדה בבית חרושת.
הוריו התגרשו כשהיה בן ארבע ואמו נישאה בשנית זמן קצר לאחר מכן.
כתוצאה מבעיות כלכליות במשפחה, הוא נאלץ לעזוב את בית הספר בגיל 16 בשנת 1968. בזמנים אלו החל להתעניין בפעילויות הרפתקניות כגון גלישה וטיפוס הרים.
פעילותו החברתית החלה בזמן לימודיו במכללה, כאשר היה פעיל בארגון הסטודנטים ולמען זכויות האבוריג'ינים.
בשנת 1968 החל להיות פעיל כנגד מלחמת וייטנאם.
בשנת 1969 החל בפעילות למעל זכויות להט"ב.
בשנת 1971 עבר טאצ'ל ללונדון שבממלכה המאוחדת, על מנת להימנע מגיוס לצבא האוסטרלי.
בשנת 1972 עזר לארגן את מצעד הגאווה הראשון במדינה.
באותן השנים החל לעסוק גם בעיתונאות.
בשנת 1978 הצטרף למפלגת הלייבור.
בתחילה המפלגה לא קיבלה את רצונו להתמודד בבחירות לפרלמנט, אך הוא מונה לבסוף לפרלמנט כיורשו של חבר פרלמנט שפרש, ובנקודה זו המפלגה קיבלה אותו.
בתקופה זו טאצ'ל לא הכחיש או אישר את נטייתו המינית.
בבחירות שנערכו בשנת 1983 טאצ'ל הותקף ברחוב, הוא קיבל מכתבי שטנה, רוססו כתובות גרפיטי כנגדו, דירתו הושחתה ואף אוים בחייו לאחר שקליע חי הושם בתא הדואר שלו.
הוא לבסוף נוצח על ידי מועמד מהמפלגה הליברלית.
בעשור זה החל לכתוב ספרים וכתב גם על נושאים חברתיים כגון איידס, פירוז מנשק גרעיני וכו'.
בשנת 2000 עזב את מפלגת הלייבור ובשנת 2004 הצטרף למפלגת הירוקים של אנגליה וויילס.
בשנת 2007 היה מועמד בבחירות לפרלמנט.
קמפיינים ציבוריים שבהם לקח חלק
היה פעיל למען איחוד אזרחי בממלכה המאוחדת.
התנגד למלחמת עיראק והכיבוש המערבי שבא לאחריה.
במשך שלושה עשורים עבד עם ארגוני אופוזיציה מהשמאל העיראקי, כנגד רודן המדינה סדאם חוסיין, לאור טענות על הפרת זכויות אדם בוטות מאוד מצידו של חוסיין.
בספטמבר 2014 הביע תמיכה במפלגת הפועלים של כורדיסטן, וביקר את המערב על כך שהגדיר את הארגון כארגון טרור.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 עסק גם בזכויות להט"ב ברוסיה.
הוא נכח במצעד הגאווה הראשון במוסקבה בשנת 2006. במצעד שנערך שנה לאחר מכן, הוא הותקף ואף כמעט איבד את ההכרה.
תמך בקיום מצעד הגאווה בירושלים.
בשנות ה-90 היה בעד הנמכת גיל ההסכמה.
תמך ברעיון המדינה הפלסטינית, אך התנגד לרדיפה פלסטינית של להט"בים פלסטינים.
ביקר את עונש המוות באיראן ולהפרת זכויות הלהט"ב במדינה.
בסוף שנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 ניסה לגרום למעצר אזרחי של נשיא זימבבואה, רוברט מוגאבה.
בשנת 2001 ניסה לעשות זאת בבריסל, בזמן ביקורו של מוגאבה בעיר.
הוא הותקף על ידי שומרי הראש של מוגאבה, אשר במהלכה הוא איבד את ההכרה ונגרם נזק בלתי הפיך לעינו הימנית.
בשנת 2008 ניסה לשבש את מצעד הלפיד האולימפי בלונדון, כמחאה כנגד מצב זכויות האדם בסין, תוך קריאה לשחרור טיבט ואת הפעיל הפוליטי הסיני הו ג'יה.
החל משנת 1995 העביר טאצ'ל ביקורת על הפונדמנטליזם האסלאמי והעביר ביקורת רבה על הקוראן ועל השריעה, ותיאר אותה כאנטי דמוקרטית, שוביניסטית והומופובית.
העביר ביקורת רבה על יוסוף אל-קרדאווי.
הביע תמיכה באיכות הסביבה ובזכויות בעלי חיים.
פיטר וייט הוא שחקן אנגלי.
וייט נולד בוורת'ינג שבמחוז סאסקס באנגליה.
הוא לא למד משחק באופן פורמלי.
וייט שיחק בסרטי הקולנוע "עירום", "סודות ושקרים", "סיפורי פיות", "וירה דרייק", "גאווה ודעה קדומה", "בבל", "הכל או כלום", "A Bunch of Amateurs" והסרט "מר טרנר".
ב-2007 הופיע בסרט "שוטרים לוהטים" בתפקיד בעל פאב בשם רוי פורטר.
ב-2011 שיחק במיני-סדרה "חקירה רגישה" וב-2012 בסדרת הטלוויזיה "Public Enemies".
הופעותיו של וייט בתיאטרון כוללות תפקידים במחזה "In the Republic of Happiness" בתיאטרון ג'רווד ברויאל קורט בשנים 2012 ו-2013, ובמחזה "אלקטרה" מאת סופוקלס לצדן של קריסטין סקוט-תומאס וליז וייט בתיאטרון האולד ויק ב-2014.
פיטר יאן לסינק (בהולנדית: Pieter Jan Leusink; נולד ב-5 באפריל 1958 באלבורח, חלדרלנד) מנצח ונגן עוגב.
ב-1984 נתמנה למנהל המוזיקלי של "מקהלת הבנים של הולנד" (Holland Boys Choir).
ב-1994, ייסד את "תזמורת באך לסינק" (The Leusink Bach Orchestra) ושנה לאחר מכן את "מקהלת באך של הולנד" (Bach Choir of the Netherlands) תזמורת זמרים בוגרים מעורבת.
מאוחר יותר התזמורת והמקהלה אוחדו למוסד אחד, יחד איתן הקליט ב-1999–2000, מהלך חמישה עשר חודשים, את כל הקנטטות הדתיות מאת באך, כמו כן ביצעו ברחבי אירופה והקליטו יצירות קוליות נוספות מאת באך, הנדל, מוצארט, פורה וויולדי.
בשנת 2004 קיבל תואר אביר ב"מסדר האריה של ארצות השפלה".
פיטר ויקטור הובס (31 במאי 1936 - 2005) היה פרופסור למטאורולוגיה ממוצא בריטי, והמנהל של קבוצת המחקר "Cloud and Aerosol" באוניברסיטת וושינגטון.
בשנת 1963, קיבל הובס את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת לונדון
המחקרים שלו התמקדו בכימיה והפיזיקה של האטמוספירה, תוך מתן דגש לתפקידים של העננים, האירוסולים (Aerosol), והמשקעים האטמוספיריים.
הוא כתב למעלה מ-350 מחקרים, 4 ספרים, וערך שלושה ספרים.
ביחד עם ג'ון מיכאל וואלאס (John Michael Wallace) הוא כתב בשנת 1977 את ספר הלימוד אשר נחשב למבוא המקובל והסטנדרטי בתחום, ספר לימוד אשר נקרא: Atmospheric Science: An Introductory Survey.
היה נשוי לסילביה הובס במשך 42 שנה, עד יום מותו.
פיטר וּוֶנְדִי , אשר מוכר כיום גם בשם פיטר פן, הוא ספר ילדים מאת ג'יימס מתיו ברי, בו הגיבור הראשי הוא הדמות פיטר פן.
הסיפור הוצג במקור כמחזה ב-27 בדצמבר 1904 בתיאטרון הדוכס מיורק (Duke of York) בשם "פיטר פן: או, הילד שלא רצה לגדול" ("Peter Pan, or The Boy Who Did not Want to Grow").
המחזה עובד בהמשך לספר ילדים, אשר פורסם לראשונה ב-1911.
בשנת 1928 תרם ברי את הזכויות לספר ולמחזה לבית החולים לילדים "גרייט אורמונד סטריט" בלונדון.
לקראת תום זכויות היוצרים ערך בית היתומים תחרות לכתיבת ספר המשך רשמי, הזוכה בתחרות הייתה ג'רלדין מקורקרן ושמו של הספר הוא "פיטר פן בארגמן".
הרקע לספר הוא נושא למחקר ספרותי רב.
ברי המציא את דמותו של פיטר פן לראשונה בסיפורים שסיפר לילדיה של סילביה לואלין דייוויס, איתם פיתח מערכת יחסים חמה ולאחר מות אימם מסרטן, גם קיבל עליהם משמורת משותפת עם סבתם ולמעשה אימץ אותם.
השם פיטר פן לקוח משמו של הבן השלישי של סילביה לואלין דייוויס, פיטר, שהיה צעיר הבנים כשברי פגש אותם לראשונה; השם "פן" מקורו בשם האל פאן, אל היער מהמיתולוגיה היוונית.
נטען גם כי ההשראה לדמות באה לברי מאחיו דייוויד, שנהרג בתאונת החלקה בגיל 13. הדבר השפיע קשות על אמו, והנחמה היחידה לה הייתה כי נשאר ילד לנצח.
הפעם הראשונה בה השתמש ברי בדמות פיטר פן הייתה בספר משנת 1902 "הציפור הקטנה הלבנה", שהתבסס על יחסיו של ברי עם ילדי משפחת לואלין דייוויס.
ב-1906, אותם פרקים מתוך הספר אשר עסקו בפיטר פן, התפרסמו בנפרד בשם "פיטר פן בגני קנסינגסטון".
ב-2000 נבחר העיבוד הקולנועי לסיפור משנת 1924 לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס בשל "חשיבות תרבותית".
הסיפור מספר את סיפורו של פיטר פן, הילד שמסרב לגדול ולהתבגר.
פיטר חי בארץ לעולם-לא (Neverland) בבית מתחת לאדמה יחד עם "הילדים האבודים" - ילדים שאבדו להוריהם, ולכן הגיעו לארץ לעולם לא.
הם נלחמים נגד שודדי ים ונגד אינדיאנים.
מדי פעם הוא מבקר בעולמנו כדי להקשיב לסיפורי ילדים שמקריאות אימהות לילדיהן לפני השינה.
באחד הלילות פיטר ישב והאזין לסיפוריה של מארי דארלינג לילדיה וֶנְדִי, ג'ון ומייקל.
באותה תקופת זמן מארי הייתה מודאגת מטיפוס בשם "פיטר פן", ששמה לב אליו כשקראה את מחשבות ילדיה (לפי הסיפור, כל אמא נוהגת לשבת ליד מיטתו של ילדהּ, לקרוא את מחשבותיו ולארגן את מחשבותיו ליום הבא - את המחשבות הטובות לשים מקדימה, ואת המחשבות הרעות להחביא).
כשמארי שמה לב לפיטר, היא מנסה לתפוס אותו, אך היא מצליחה לתפוס רק את הצל שלו, בעזרת השמרטפית של ילדיה - הכלבה ננה.
ננה שמה את הצל שלו במגירה.
יום אחד פיטר פן חוזר לקחת את הצל שלו.
הוא מנסה להדביק אליו את הצל שלו, אך לא מצליח.
הוא בוכה ומעיר את ונדי דארלינג, שעוזרת לפיטר לחבר את הצל שלו חזרה וכך זוכה בחיבתו.
הוא מזמין אותה לבוא ולהיות "אמא" שלו ושל חבורת הילדים האבודים.
ונדי מסכימה בתנאי שאחיה, ג'ון ומייקל, יצטרפו למסע.
דבר זה לא מוצא חן בעיני טינקר בל, הפיה של פיטר.
פיטר פן מלמד אותם לעוף בעזרת אבקת הקסמים מהפיה טינקר בל ומחשבות חיוביות, וכך הם עפים לארץ לעולם לא - הארץ שבה לעולם לא גדלים.
כאשר הם מגיעים, הם עוברים הרפתקאות רבות – ונדי כמעט מתה מתחבולה של טינקר בל נגדה, טינקר בל כמעט מתה בניסיון להגן על פיטר ונלחמים באויבו המר של פיטר פן, קפטן ג'יימס מ.
הוק ובפיראטים שלו על ספינת הפיראטים The Jolly Roger.
בסופו של דבר ונדי מחליטה שמקומה בביתה שבלונדון.
היא לוקחת איתה את אחיְה ואת הילדים האבודים, ולמרות ניסיונות רבים שלה היא לא מצליחה לשכנע את פיטר פן לבוא גם.
פיטר פן אף מנסה למנוע את חזרתה הביתה ושב לפניה ללונדון וסוגר את החלון, שם הוא מבין לראשונה שהוא אוהב אותה כמו שאמהּ אוהבת אותה, ועל כן היא לא מוכנה לוותר ובסופו של דבר הוא פותח את החלון בחזרה.
פיטר פן מחזיר אותה ואת הבנים, ועושה עסקה עם ונדי ואמהּ - פעם בשנה באביב הוא יבוא לקחת את ונדי לארץ לעולם לא כדי לעזור לו בניקיון האביב.
פיטר בא כמה פעמים בהן הוא אפילו לא זוכר את קיומה של טינקר בל, אך לבסוף נעלם לתקופה ממושכת.
בספר הוסיף בארי פרק נוסף בו פיטר חוזר לביתה של ונדי מבלי שהוא מבין שעברו יותר מעשרים שנה מאז חזרה מארץ לעולם לא והיא כבר אישה נשואה ואם לילדה בשם ג'יין.
כאשר פיטר מבין זאת הוא פורץ בבכי ומעיר את ג'יין משנתה.
היא מבקשת ממנו לקחת אותה לארץ לעולם כדי שתשמש לו אם.
פיטר מסכים ולוקח אותה עמו, כשהוא מבטיח לבוא ולקחת אותה בכל שנה.
הספר נגמר בכך שפיטר בא כל שנה, חוץ מבשנים בהן הוא שוכח.
פיטר פן - ילד מעופף שלא גדל אף פעם, מלווה את ונדי ג'ון ומייקל לארץ לעולם לא.
ג'ורג' דארלינג - אביהם של ונדי, ג'ון, ומייקל אשר שונא את פיטר פן ולא מאמין בקיומו.
מרי דארלינג - אמם של ג'ון, מייקל, ונדי דארלינג.
ונדי מוירה אנג'לה דארלינג - האחות הגדולה של ג'ון ומייקל, משמשת כמושא אהבה לפיטר פן ודמות אם לילדים האבודים.
ג'ון דארלינג - אחיה של ונדי אשר תמיד מסתבך בצרה כלשהי.
מייקל דארלינג - אחיה הצעיר של ונדי אשר מראה אומץ רב לגילו הצעיר.
ננה - כלבתם של משפחת דארלינג אשר תפסה את צילו של פיטר פן.
טינקר בל - פיה וחברה של פיטר פן.
הילדים האבודים - בנים שפיטר פן גידל.
טייגר לילי ("שושן הטיגריס") - נסיכת שבט האינדיאנים של ארץ לעולם-לא.
קפטן ג'יימס הוק - שודד ים מרושע ולא יוצלח ואויבו המושבע של פיטר פן.
מנסה בכל כוחותיו ויחד עם עוזריו לגבור עליו ועל חבריו.
סמי - שודד-ים מזדקן אשר משרת את קפטן הוק.
שודדי הים - עוזריו של קפטן הוק שעוזרים לו במאבקיו נגד פיטר וחבריו.
התנין המתקתק - דמות של תנין (ככל הנראה מהמין תנין אמריקני) שרודפת את קפטן הוק.
כאשר פיטר נלחם בהוק לפני זמן רב, התנין אכל את ידו הימנית של קפטן הוק ומאז מנסה לאכול את קפטן הוק.
התנין גם בלע שעון, ומשום כך צליל תקתוק שעון מלווה אותו.
בתולות הים - בתולות ים אשר חברות טובות של פיטר.
לאורך השנים הופקו עיבודים טילווזיונים וקולנעיים רבים לסיפור.
חברת סרטי פרמאונט הפיקה את העיבוד הקולנועי הראשון של הסיפור בשנת 1942 - היה זה סרט אילם בכיכובם של בטי ברונסון בתפקידם פיטר פן וארנסט טורנס בתפקיד קפטן הוק.
ברי בחר את ברונסון לתפקיד ואפילו כתב טקסטים חדשים, אבל הבמאי העדיף להבסס על המחזה הראשון.
לאוחר השנים הופקו מספר מחזות זמר המבוססים על הסיפור, כאשר כמה מהבולטים ביותר כוללים את הגרסה של ג'רום קרן מ-1924, הגרסה של לאונרד ברנשטיין מ-1950 והגרסה של ג'רום רובינס מ-1954. לרוב במחזות היו אלו נשים שגילמו את דמותו של פיטר פן.
ב-5 בפברואר 1953 יצא לאקרנים הגרסה הקולנועית המצוירת הראשונה לסיפור בהפקת חברת וולט דיסני.
בגרסה זו הדיאלוג של הדמויות היה שונה באופן מוחלט מהדיאלוג המקורי בספר.
השחקן בובי דריסקול בן ה-15 דיבב את דמותו של פיטר פן.
ב-1989 ניפון אולפני אנימציה הפיצו את גרסת האנימה הראשונה של "פיטר פן".
23 הפרקים הראשונים הם עיבוד לא מדויק של הסיפור של ברי, בעוד שאר הפרקים מציגים עלילה מקורית לחלוטין עם דמויות חדשות.
התוכנית ששודרה בישראל בין השנים 1990–1991 בערוץ הראשון אחר כך עברה לערוץ ג'טיקס.
חני נחמיאס היא היחידה שהתקבלה לדבב את ונדי מאז המחזמר של 1988.
ב-1988 עלה בישראל מחזמר מצליח בכיכובם של חנוך רוזן כפיטר פן, חני נחמיאס כוונדי, ששון גבאי כקפטן הוק וצחי נוי כסמי.
ב-1991 יצא לאקרנים סרט הלייב-אקשן "הוק" בבימויו של סטיבן ספילברג אשר מהווה סיפור המשך לסיפור המקורי, בו פיטר פן גדל ונישא לנכדתה של ונדי.
בסרט זה רובין ויליאמס מגלם את פיטר פן, מגי סמית' מגלמת את ונדי, ג'וליה רוברטס מגלמת את טינקר בל ודסטין הופמן מגלם את קפטן הוק.
בשנת 2002 הוציאו אולפני דיסני סרט נוסף, פיטר פן 2, בדיבובם של בליין וויבר, קורי ברטון, הארייט אוואן.
בשנת 2013 עלתה סדרת אנימציה בשם פיטר פן בערוץ הילדים.
את דמותו של פיטר פן דיבב דניאל מורשת.
בשנת 2005 ערך בית החולים גרייט אורמונד תחרות למציאת סופר שיכתוב ספר המשך להרפתקאותיו של הילד שסירב לגדול וחבורת הילדים האבודים שלו.
בתחרות זכתה ג'רלדין מקורקרן שכתבה את הספר "פיטר פן בארגמן" (Peter Pan in Scarlet) אשר פורסם ב-5 באוקטובר 2006. הספר תורגם עד כה ל-37 שפות.
פיטר מוצא את גלימת רב החובל של קפטן הוק (שכזכור מהספר המקורי, אמור להיות טרוף על ידי התנין).
ונדי והילדים האבודים חוזרים לארץ לעולם לא (כ-20 שנה אחרי) לילדותם, ומגלים מחדש את קפטן הוק.
סדרת ספרים נוספת מתארת את מה שקרה לפני שפיטר פגש את ונדי.
בספר הראשון "פיטר ולוכדי הכוכבים" מסופר איך האי "לעולם לא" הפך לכמו שהוא (כולל בנות הים והתנין הענקי) וקיבל את שמו, איך פיטר זכה בנעורי נצח ואיך התנין טרף את יד קפטן ג'יימס שחורשפם (לפני שקיבל את הכינוי "הוק").
בספר השני "פיטר ושודדי הצללים" פיטר חוזר לכדור הארץ כדי להילחם ביצור צללים שמאיים על מסדר טוב עתיק (לוכדי אבק הכוכבים מהספר הראשון).
שני ספרי המשך בסדרה "Peter and the Secret of Rundoon" ו-"Peter and the Sword of Mercy" (לא תורגמו לעברית) מספרים על המשך המאבק של פיטר וחבריו (עם עזרת לוכדי הכוכבים) נגד יצור הצללים (מהספר הקודם).
תרגם בנימין גלאי, מחברות לספרות בשיתוף א.
תרגם נסים אלוני, תרגום המחזה, 1966
תרגמה אבירמה גולן, הוצאת זמורה ביתן, 1984
תרגמה גילי בר-הלל, ספר מוער, הוצאת אריה ניר, 2011
תרגם יואב אבני, סדרת הרפתקה, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2018