tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ולבסוף "הפתן השחור ממשיך לצעוד" (במקור: Blackadder goes forth) בשנת 1989.
בנוסף לעונות הללו, הופקו שלושה ספיישלים:
"The Cavalier Years", אשר שודר במשך 15 דקות במהלך שידור ההתרמה של ארגון "קומיק רליף (Comic Relief)" בשנת 1988;
"שיר ההלל לחג המולד של הפתן השחור" (Blackadder's Christmas Carol), שודר באותה השנה בחג המולד במשך 45 דקות;
"הפתן השחור- אחורה וקדימה" (Blackadder: Back & Forth), סרט בן 30 דקות אשר שודר בשנת 2000, ומאוחר יותר שודר על ידי רשת BBC ו-Sky הבריטיות.
בנוסף לכל אלו, צולם בשנת 1982 פרק נוסף וראשון מבחינה כרונולוגית לעונה הראשונה, אך פרק זה מעולם לא שודר בטלוויזיה.
בפרק, דמותו של בולדריק גולמה על ידי שחקן אחר.
עלילת הפרק שימשה כעלילת הפרק "נולד להיות מלך (Born to be a king)", הפרק השני בעונה הראשונה.
הפרק לא פורסם מעולם, אף לא במהדורות ה-DVD השונות של הסדרה.
בכל עונה, נרמז כי דמותו של בלקאדר הנוכחי היא צאצא רחוק של דמותו של בלקאדר מהעונה הקודמת.
בכל דור הנראה לקהל, מעמדו החברתי יורד: מנסיך, לאציל, לבאטלר מלכותי, לסרן בצבא, ובסוף העונה הרביעית לבשר תותחים.
במקביל, הוא הופך מטיפש חדל אישים לאסטרטג ערמומי בעניינים הנוגעים לו.
המכשפות (אשר השראתן הגיעה מהמכשפות במחזה מקבת') בפרק הראשון בעונה הראשונה, "הנבואה (The foretelling)", אומרות לבלקאדר (כאשר המכשפות חושבות כי הוא הנרי טיודור) כי יהפוך למלך, ובפרק הראשון בעונה השנייה, "פעמונים (Bells)", הנביאה אומרת לבלקאדר כי יהפוך למלך.
בעונה הראשונה, אדמונד אכן הופך למלך לפרק זמן של פחות מדקה, אך לאחר מכן מת כתוצאה משתיית יין מורעל - עובדה המוזכרת בשיר הנשמע במהלך הקרדיטים של הפרק השני בעונה השנייה - "ראש (Head)":
"אביו של סבו היה מלך,
אם כי רק לשלושים שניות".
במהלך העונה השנייה, קרוב בלקאדר לנישואים עם המלכה אליזבת' הראשונה, אך נכשל בכך.
זירת ההתרחשות - אנגליה בסוף המאה ה-15, תקופת ימי הביניים.
אדמונד (בלקאדר) הוא נסיך, בנו השני והלא מועדף של מלך אנגליה ריצ'רד הרביעי (גרסה בדיונית של ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק).
העונה הראשונה נפתחת כשאדמונד מאמץ את זהותו של בלאקדר ולוקח חלק בעלילות היתוליות יחד עם משרתו בולדריק ורעו הטיפש פרסי.
במהלך העונה הראשונה אדמונד בין היתר נבחר להיות הארכיבישוף מקנטרברי, כמעט נאלץ להתחתן עם האינפנטה מספרד בניגוד לרצונו ומואשם בכישוף.
שישה פרקים בני חצי שעה.
זירת ההתרחשות - אנגליה בסוף המאה ה-16, תקופת מלכותה של אליזבת הראשונה.
בלקאדר של העונה נינו של הפתן השחור המקורי, ולורד בחצר המלכה.
זירת ההתרחשות - אנגליה בתחילת המאה ה-19, תקופת העוצרות של הנסיך ג'ורג' הרביעי.
כאן, בלקאדר הוא המשרת האישי של הנסיך.
זירת ההתרחשות - מלחמת האזרחים האנגלית השנייה, בשנים 1648–1649. בלקאדר הוא אביר (קוואליר) בן-אצולה שמנסה להציל את חייו של המלך צ'ארלס הראשון מידי עגולי-הראש בראשות אוליבר קרומוול, ונכשל באורח חרוץ.
זירת ההתרחשות - בזמן התקופה הוויקטוריאנית בהשראת הסיפור "מזמור לחג המולד", מאת צ'ארלס דיקנס.
אבנעזר בלקאדר הוא מין פארודיה על הדמות הראשית ב"מזמור לחג המולד", אבנעזר סקרוג'.
זירת ההתרחשות - חפירות בחזית מלחמת העולם הראשונה.
בלקאדר הוא קפטן בצבא הבריטי, ג'ורג' הוא לוטננט שוטה ומגושם ובולדריק הוא חייל פשוט.
דמותו של מלצ'ט בגילום סטיבן פריי חוזרת בגלגולה כגנרל התמהוני והמנותק המפקד על החזית, וטים מקינרני שב כדי לגלם את שלישו הנרצע סרן דרלינג.
כמו כן הופעת אורח חוזרת של ריק מייאל כפלאשהארט, הפעם כטייס מאצ'ו בחיל האוויר המלכותי (ואדריאן אדמונדסון כברון מנפרד פון ריכטהופן).
זירת ההתרחשות - אנגליה ב-31 בדצמבר 1999, כולל מסעות בזמן.
ספיישל באורך חצי שעה, צולם כסרט קולנוע.
בהשתתפות הדוגמנית קייט מוס וקולין פירת' בתפקיד ויליאם שייקספיר.
לורד אדמונד בלקאדר מארח בביתו ארבעה חברים בערב השנה החדשה.
במסגרת מזימה לזכות בהתערבות כספית, הוא מספר להם שסיים לבנות מכונת זמן על פי תוכנית של לאונרדו דה וינצ'י, ומבטיח שיביא להם פריטים היסטוריים על פי בקשתם.
להפתעתו, מכונת הזמן שנבנתה על ידי בולדריק בהתאם לתוכנית של דה וינצ'י פועלת, ושניהם יוצאים למסע בזמן.
בין השאר, הם גורמים להכחדת הדינוזאורים, לכך שוויליאם שייקספיר החליט שלא לעסוק בתיאטרון – לאחר שבלקאדר מכה אותו בשם "כל תלמידי בתי-הספר בארבע מאות השנים הבאות", ובועט בו בנוסף, כעונש על העיבוד של קנת בראנה ל"המלט" – למותו של רובין הוד ולניצחונו של נפוליאון בקרב ווטרלו.
עם חזרתם בלקאדר מבין את השלכות מעשיו (לאחר שדארלינג מצהיר על כוונתו להדגים קטע בלט מיד בסיום הנאום הנשיאותי מוורסאי), וחוזר שנית לעבר כדי לתקן את ההיסטוריה.
אחרי חזרתו השנייה הוא מחליט לחזור לעבר בפעם השלישית כדי לשפר את מעמדו, וחוזר כמלך אנגליה אדמונד השלישי; בולדריק חוזר כראש הממשלה.
רואן אטקינסון - הנסיך אדמונד "הפתן השחור", לורד בלקאדר, רב-המשרתים בלקאדר, סרן בלקאדר; מק'אדר, בן דודו הסקוטי של אדמונד (עונה שלישית)
טים מקינרני - לורד פרסי פרסי (עונה ראשונה ושנייה), מרגנית השני (עונה שלישית), קפטן קווין דארלינג (עונה רביעית)
יו לורי - סימון פארטרידג', הנסיך לודוויג הבלתי מנוצח (עונה שנייה), הנסיך ג'ורג', (עונה שלישית) סגן ג'ורג' (עונה רביעית)
סטיבן פריי - לורד מלצ'ט (עונה שנייה), דוכס וולינגטון (עונה שלישית), הגנרל מלצ'ט (עונה רביעית)
מירנדה ריצ'רדסון - המלכה אליזבת הראשונה (עונה שנייה), אמי הארדווד (עונה שלישית), האחות מרי פלטשר-בראון (עונה רביעית)
בריאן בלסד - "ריצ'רד הרביעי" מלך אנגליה (עונה ראשונה)
פטסי ביירן קיבלה תשואות רבות על תפקידה המכריע כאומנת בכל ששת פרקי "בלקאדר השני", אך לא שיחקה בשתי סדרות ההמשך.
תפקידיה העתידיים היחידים היו ב"מזמור חג המולד של בלקאדר" וב"בלקאדר: אחורה וקדימה", בהם שיחקה את דמות המטפלת בסצנות העונה השנייה.
באופן דומה, הלן אטקינסון-ווד זכתה לאהדת הקהל בתפקיד גברת מיגינס בעונה השלישית, אך לא הופיעה שוב בסדרה.
הגעתו של בן אלטון, לאחר העונה הראשונה, בישרה על גיוס תכוף יותר של שחקנים קומיים לצורך תפקידי אורח.
אלטון עצמו הופיע כאנרכיסט בעונה השלישית.
הצ'יזבטרון (הלחם בסיסים של צ'יזבט ותיאטרון) הייתה להקת הזמר והבידור של הפלמ"ח ושל צה"ל בראשית הקמתו, והתקיימה מינואר 1948 ועד שנת 1950. היא נחשבת כלהקה הצבאית הראשונה שהוקמה בישראל (קדמה לה להקת הבריגדה, אך זו הופיעה בפני החיילים העבריים בנכר).
הלהקה הייתה מורכבת מחבורה של שחקנים וזמרים צעירים בליווי אקורדיוניסט.
היא כללה בין היתר את שייקה אופיר (אז ישעיהו גולדשטיין), נעמי פולני, גדעון זינגר, שלמה בר-שביט, יואל זילברג, רבקה מדניק (קרמר), אהלה הלוי, מרגלית בנאי, זהרירה חריפאי, אליקום שפירא ושמואל רוזן.
מפקד הלהקה וכותב רוב שיריה היה חיים חפר, ובמאי הלהקה ברוב שנות פעילותה היה שמואל בונים.
הלהקה הוקמה בתחילת מלחמת השחרור ביוזמת איש הפלמ"ח, הפזמונאי חיים חפר (אז חיים פיינר).
חפר הקימהּ בהשראת ספר שקרא בשם "כוכב אדום בשמי סין", אשר מספר על להקה צבאית בסין שליוותה את מסע צבאו של מאו דזה-דונג בסין בשנות ה-30, ועל תרומתה למורל החיילים וחיבורם לאידאולוגיה הקומוניסטית.
חפר הושפע מהספר וגמר בדעתו ליישם את הרעיון בפלמ"ח.
חפר פנה אל מפקד הפלמ"ח יגאל אלון, שאישר את הקמת הלהקה, תוך הכרה בחשיבותו של גוף אמנותי לבידור החיילים.
חפר שימש כמפקד הלהקה, וחיבר את מרבית פזמוניה.
שם הלהקה נוצר כהלחם של המילים "צ'יזבט" ו"תיאטרון", עדות לרוח הלהקה ותכניה.
בהמלצתו של דן בן אמוץ, צירף חפר ללהקה את איש הפלי"ם שייקה אופיר (אז ישעיהו גולדשטיין).
בהמלצתו של אופיר צורפה נעמי פולני, שהכיר באולפן של תיאטרון האהל.
למשבצת המלווה המוזיקלי שובץ יואל זילברג, בהמלצתה של פולני.
בהרכב זה, שכלל את אופיר, פולני וזילברג, החלה הלהקה בחזרות בינואר 1948. במהלך אותו חודש צורפה ללהקה שחקנית נוספת, כרמית קליין (מירון), ועמה העלתה הלהקה את תוכניתה הראשונה.
הופעת הבכורה של הלהקה נערכה ב־2 בפברואר 1948 בג'וערה, בפני בוגרי קורס מ"כים.
בשלושת החודשים הבאים הופיעה הלהקה למעלה מ־20 פעמים ברחבי ישראל, בעיקר בפני חיילים ביישובים ובחזיתות השונות.
בסוף אפריל 1948 החליטו במחת"ר (מחלקת התרבות של הצבא) לאחד את רוב גופי הבידור הצבאיים.
הגוף החדש נקרא "הלהקה הצבאית המרכזית", והוא הורכב בעיקר מאמנים צעירים.
לאחר ששייקה אופיר עזב את הלהקה על מנת לגלם תפקיד ראשי במחזה "הוא הלך בשדות", הוחלט כי הלהקה אינה יכולה להמשיך בלעדיו, והיא צורפה לגוף המרכזי.
הניסיון לאחד את הצ'יזבטרון בלהקה צבאית מרכזית נכשל בסופו של דבר, וחפר החליט להשיב לצ'יזבטרון את עצמאותה.
לימים הוא סיפר על כך:
"ראיתי שהחבר'ה - שייקה אופיר, נעמי פולני והאחרים - אומללים, והחלטתי לעשות מעשה.
נסעתי ליגאל אלון (אז מפקד הפלמ"ח) כדי לברר איתו מה עושים.
והוא ענה: 'גנבו לך (את הלהקה)?
לאחר שהצ'יזבטרון חזר לפעול תחת פיקוד הפלמ"ח, עבר הרכב הלהקה שינויים.
שמואל בונים מונה כבמאי הלהקה, והצטרפו אליה חברים חדשים, ובהם האקורדיוניסט אליקום שפירא במקומו של זילברג (שהמשיך לפעול בלהקה אך לא לנגן באקורדיון), השחקן שלמה בר-שביט ואוהלה הלוי.
ב־20 ביולי 1948, לאחר ההפוגה הראשונה, עלתה תוכניתה השנייה של הלהקה.
הלהקה הופיעה עשרות פעמים ברחבי ישראל, ועל שיריה בתוכנית זו נמנו להיטים רבים שכתב חפר: "בת שבע" (לחן: משה וילנסקי), "הפרוטה והירח" (על פי השיר "Boulevard of Broken Dreams" של הארי וורן), "מוטי" (שמואל פרשקו), "היו זמנים" (וילנסקי), "עקיבא" (דקלום של שייקה אופיר) ו"שיר מלווה אמריקאי".
באוגוסט של אותה שנה, בעת נסיעה בדרום הארץ במכונית משוריינת, עלו חברי הלהקה על מוקש, ואוהלה הלוי נפצעה קשה ברגלה.
בונים מצא את רבקה מדניק וביקשה שתחליף את הלוי כסולנית.
התוכנית השלישית - "הפלמ"חניק מחפש את המחר"
ב־25 באוקטובר, במהלך פירוקו של הפלמ"ח, עלתה תוכניתה השלישית של הלהקה: "הפלמ"חניק מחפש את המחר", בעקבות השיר באותו השם שהיה השיר הראשון שהלחין חתן פרס ישראל סשה ארגוב ללהקה בפרט והשיר הראשון מבין עשרות רבות שהפכו לקלאסיקות בזמר העברי של צמד היוצרים
חתני פרס ישראל חיים חפר וסשה ארגוב בכלל.
גם עם תוכנית זו הרבו חברי הלהקה להופיע ברחבי המדינה.
לתוכנית הזאת הצטרף גם החידונאי לעתיד שמואל רוזן.
חפר כתב עבור התוכנית שירים חדשים, שזכו לפרסום רב: "הפלמ"חניק מחפש את המחר", "החופש תם", "למדבר", ו"השחרור" (כולם בלחניו של סשה ארגוב), "הן אפשר" (בלחנו של דוד זהבי) ו"היי הג'יפ" (בלחנו של שמואל פרשקו).
בתוכנית זו שרה הלהקה בהופעת בכורה עולמית את השיר שיהפוך לאחד מנכסי צאן הברזל הגדולים ביותר בתולדות הזמר העברי : "הרעות", שכתב המשורר חיים גורי והלחין סשה ארגוב ובביצוע הלהקה עם הסולן גדעון זינגר.
בפברואר 1949 נשלחו חברי הלהקה למחנות המעצר בקפריסין, כדי ללוות את אחרוני העצורים בדרכם לישראל.
בקפריסין פגשו במוזיקאי מאיר נוי, שהצטרף ללהקה כאקורדיוניסט במקומו של שפירא, שהיה בתהליכי עזיבת הלהקה באותה עת, על מנת ללמוד ניצוח בארצות הברית.
במבצע עובדה לכיבוש אילת הצטרפו חברי הלהקה ללוחמי חטיבת גולני.
ללהקה היה שיר מוכן שכתב חפר בשם "היי דרומה לאילת", על פי לחן רוסי.
נוי טען כי יש להתאים לשיר לחן מקורי, ובמהלך הנסיעה לאילת הלחין לחן משלו לשיר.
השיר בוצע בפני הלוחמים מיד עם ההגעה לאום רשרש ונכלל בתוכנית.
תוכניתה הרביעית של הלהקה, "הטרמפ" (או "הלא תיקחהו עמך"), הועלתה בדצמבר 1949, לאחר תום הקרבות.
מבין שיריה התפרסמו השירים (שאת כולם כתב חפר) : "יד לפה", "שב גיבור החיל" (שניהם ללחנים של ארגוב), "הפגישה" (ללחנו של מאיר נוי), ו"שיר אפור" (ללחנו של דוד זהבי).
בינואר 1950 שוחררו חברי הלהקה מצה"ל.
התוכנית החמישית - "שטח הפקר"
בשנת 1950 העלתה הלהקה תוכנית אזרחית בשם "שטח הפקר", לצורך ההפקה הסתייעה הלהקה ממענקים ותמיכות שקבלה מגופים ממשלתיים בעבור חיילים משוחררים .
חפר כתב שירים ומערכונים חדשים ולחברים הוותיקים הצטרפה השחקנית זהרירה חריפאי.
דוגמה לשיר ביקורתי מהתוכנית היה השיר "הגנרל המקסיקני (קסטנייטס)" שכתבו חפר וארגוב ושזכה להצלחה המתאר גנרל תאב כיבודים שלא לחם בפועל ויש הטוענים כי נכתב על אחד ממפקדי צה"ל באותה תקופה, דבר שהכעיס מאוד את צמרת הפיקוד הצה"לית.
עם זאת ואולי משום כך, התוכנית לא זכתה להצלחה גדולה והלהקה התפרקה, בביקורת שפורסמה לאחר ערב הבכורה באולם אוהל שם בתל אביב נכתב: "הדבר המענין ביותר באולם היה — הפהוקים.
גם מבקר אינו אלא איש.
והישיבה שם הייתה בשבילנו פשוט סיגוף".
שירים נוספים בתוכנית "שטח הפקר": "זה הכל עניין של אופי" שזכה גם הוא להצלחה, "שטח הפקר", "השלייגרים", "בן דוד בקריה" ועוד.
הלהקה העלתה תוכניות של שירים מקוריים על הווי הפלמ"ח עם מערכוני קישור ביניהם, שתיארו את האווירה של ימי מלחמת העצמאות.
היא קיימה הופעות רבות בפני החיילים באזורי הלחימה, בדרך כלל על גבי משאית או סביב מדורה, וזכתה לאהדה רבה בקרב לוחמי תש"ח, שהצטרפו אל הלהקה בשירה.
שירי הצ'יזבטרון אומצו על ידי הלוחמים שזימרו אותם ללא הפסק, וכך הם התפרסמו.
חלקם היו שירי זיכרון, למשל "הרעות" או "שב גיבור החיל".
שירים אחרים היו שירי אהבה, כמו "האהבה" או "שיר אפור", וכן שירים הומוריסטיים, שתיארו את ההווי ה"צברי" של הפלמ"ח.
כאלה למשל היו "מוטי", המתאר את הערצתן של נערות לחייל שרמנטי, "היי הג'יפ", המתאר נסיעת לוחמים בג'יפ באור רומנטי, "דחילק מוטקה", "בת שבע", "צ'יזבט" ו"ציפ".
השירים השתמשו בשפה היומיומית, ולעיתים אף בסלנג.
כך למשל השיר "דחילק מוטקה", שנכתב בעקבות ליל הגשרים, משתמש במילות סלנג שהיו נפוצות בפלמ"ח, כ"דחילק", "ג'וב", "פרבלום" או "פור־ביי־טו".
גם השיר "הפגישה" רווי בסלנג התקופה.
גם מבחינת הלחנים (עליהם הופקדו סשה ארגוב, שמואל פרשקו, משה וילנסקי, מאיר נוי, דוד זהבי, מרדכי זעירא ופרנק פלג) היוו שיריה של הלהקה חידוש, בעיקר לחניו של ארגוב ללהקה, שהיו פורצי דרך בתולדות הזמר העברי במורכבותם הרבה.
עד למלחמת העצמאות התבססו שירי הפלמ"ח בעיקר על שירי תנועות הנוער, ואילו שירי הצ'יזבטרון הולחנו לרוב על פי מקצב הפזמון הפופולרי המערבי (למשל: "מוטי" או "האהבה").
שירים אחדים אף נכתבו על פי לחנים פופולריים קיימים, כ"דחילק מוטקה" או "הפרוטה והירח".
סגנונות מוזיקליים נוספים של שירי הלהקה היו בהשפעת מקצב ריקוד ההורה ("היי דרומה", "היי הג'יפ"), שירים בסגנון מארש ("יד לפה", "השחרור") או שירים ליריים ("הן אפשר", "הרעות").
שירים אחדים שימרו את ההשפעה המוזיקלית הרוסית, למשל "שיר הצ'יזבטרון" או "אילת".
העיבודים הקוליים היו לרוב פשוטים.
תפקידי השירה חולקו בין קטעי סולו לבין קטעים ששרו כל חברי הלהקה יחדיו, לרוב באוניסון.
בדרך כלל ליווה את השירה כלי נגינה יחיד, האקורדיון.
שירי הלהקה קובצו בספרו של חיים חפר "תחמושת קלה" משנת 1949.
הפופולריות של שירי הצ'יזבטרון לא חדלה עם פירוק הלהקה.
בראשית שנות החמישים, כאשר לקול ישראל היה תדר אחד בלבד ובטרם הונהגו מצעדי הפזמונים, היה המדד להצלחתו של פזמון עברי מידת הביקוש שלו ב"תוכנית כבקשתך לשירים עבריים".
תוכנית זו שודרה מדי שבת בצהרים והייתה לה האזנת שיא.
במשך שנים אחדות, עד אמצע שנות החמישים עת החלו לפרוח הלהקות הצבאיות של צה"ל, היו שירי הצ'יזבטרון מבין המבוקשים ביותר בתוכנית השבת.
המתכונת של הצ'יזבטרון, שירים הומוריסטים בליווי העמדה המתייחסת לשיר במשחק ופנטומימה וקטעי הומור ששובצו בין השירים, אומצה גם בלהקות הצבאיות שבאו אחריה.
רבים משירי הלהקה הוקלטו בגרסאות כיסוי, לעיתים בפרויקטים מרוכזים של חידוש שיריה.
כך למשל ב-1949 הקליטה הזמרת יפה ירקוני חלק משירי הצ'יזבטרון באלבום "באב אל וואד" בהם "הן אפשר", "היו זמנים" ו"יצאנו אט".
גם שושנה דמארי ביצעה חלק משירי הלהקה, במיוחד התפרסמו ביצועיה ל"בת שבע" ו"היו זמנים".
חברי שלישיית גשר הירקון הקליטו בשנות פעילותה הראשונות גרסאות מחודשות לרבים משירי הצ'יזבטרון.
בשנת 1972 יצאה להקת הנח"ל בתוכניתה ה-23 "הפלנ"חניק", שהוקדשה למלאת 30 שנה לפלמ"ח ובו מחרוזת משירי הצ'יזבטרון וכן חידושים שלה ל"הפרוטה והירח" ו"הרעות".
בשנת 1978 יצא לאור אלבום משותף של הזמר אריק לביא ולהקת שוקולד מנטה מסטיק בשם "הפרוטה והירח", שהורכב כולו מגרסאות כיסוי לשירי הצ'יזבטרון.
שירי הלהקה יצאו בשנת 2007 באלבום מיוחד מבית היוצר של רשות השידור ו"הד ארצי".
הפתיחה 1812 (שמה המלא: הפתיחה החגיגית: "שנת 1812") היא יצירה תזמורתית מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי המנציחה את הפלישה הצרפתית הכושלת לרוסיה במלחמת רוסיה–צרפת (1812) ואת הנסיגה הרת־האסון של הגרנד ארמה (Grande Armée - הצבא הגדול) של נפוליאון.
המאורע סימן את 1812 כנקודת מפנה במלחמות הנפוליאוניות.
היצירה ידועה בעיקר בשל השימוש ברעם התותחים, המתקבל לעיתים, בייחוד במופעים הנערכים בחוץ, תוך שימוש בתותחים אמיתיים.
על אף שאין ליצירה שום קשר היסטורי למלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה, נוהגים להשמיעה בארצות הברית לצד יצירות מוזיקליות פטריוטיות אחרות.
השמעת הבכורה של היצירה הייתה ב-20 באוגוסט 1882 בקתדרלה של ישו המושיע במוסקבה.
"הפתיחה 1812" היא קטע של מוזיקה תוכניתית.
היצירה פותחת בצלילים העגמומיים של שירת הכנסייה הרוסית, המאזכרת את הכרזת המלחמה עליה הודיעו בזמן הטקס בכנסייה, ומיד אחריה שירה חגיגית להצלחה רוסית במלחמה.
הכרזת מלחמה זו והתגובה הפומבית לה מתוארים היטב ביצירתו של לב טולסטוי מלחמה ושלום.
אחריהם בא הנושא המייצג את הצבאות הצועדים לקרב המבוצע באמצעות קרנות.
ההמנון הלאומי הצרפתי המארסֵיֶז משקף את הניצחונות הצרפתיים במלחמה וכיבוש מוסקבה בספטמבר 1812. נושא מתוך ריקוד עם רוסי משקף את הקרב שבו אולץ נפוליאון לסגת.
הנסיגה ממוסקבה בסוף אוקטובר 1812 משתקפת בדימינואנדו.
ירי התותח משקף את התקדמות הצבא לגבולות הצרפתיים.
לקראת סיום המאבק חוזרים לשירה, שבפעם זו מבוצעת על ידי התזמורת במלואה בליווי צלצול פעמונים המסמל את שחרור רוסיה מעול צרפת.
ברקע רעמי התותח והנושא המסמל את המצעד הצבאי נשמע ההמנון הרוסי הלאומי אלוהים שמור את הצאר.
ההמנון הרוסי מעומת מול ההמנון הצרפתי שהושמע קודם לכן.
בפועל, מטחי התותח כפי שרשמם צ'ייקובסקי מופקים בדרך כלל באמצעות תוף בס.
נפוץ פחות השימוש בתוף רגיל.
שימוש בתותחים אמיתיים נעשה בכמה מקרים .
ההקלטה הראשונה שכללה תותחים בוצעה על ידי התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס בשנות ה-50. הקלטות דומות נעשה על ידי תזמורת אחרות תוך ניצול ההתקדמות בטכנולוגיית השמע.
בירי בתותח של ממש נעשה שימוש שנתי ב-4 ביולי במהלך ביצוע "הפתיחה 1812" על ידי תזמורת הטיילת של בוסטון, במהלך הקונצרט השנתי על גדות נהר צ'ארלס ובמצעד השנתי של האקדמיה של כוחות ההגנה האוסטרליים בקנברה אוסטרליה.
בשנת 1970 ביצעה להקת הרוק המתקדם אמרסון לייק ופאלמר עיבוד ליצירה, ובו השתמשו בתותחים אמיתיים.
ההדף מהתותחים העיף עיתונאי לא זהיר שעמד על הבמה לעבר הקהל.
באמצע שנות ה-60 כתב איגור בוקטוב עיבוד ל"פתיחה 1812" תוך שימוש במקהלה.
קטע הפתיחה הושר על ידי מקהלה במקום הקו המלודי שבוצע במקורו על ידי צ'לי וויולות, ומקהלת ילדים נוספה לחליל ולקרן אנגלית, והמקהלה כולה שולבה יחד עם כלי הנשיפה, ולמעשה עם כל התזמורת בקטע הסיום.
אזכור של עיבוד זה מופיע בפתיחת האלבום "2112" של להקת Rush.
חופש אמנותי - המנוני המדינות
הפתעה היא מצב רגשי וקוגניטיבי הנוצר בעקבות אירוע בלתי צפוי מבחינת המקום, הזמן או האופן בו התרחש, וכן כשאופי תוצאותיו והשלכותיו אינו צפוי.
בשל כך לתופעת ההפתעה חשיבות בתחומים רבים ובניהם כלכלה ומנהל עסקים, אסטרטגיה צבאית, מדיניות ועוד.
ההפתעה נגרמת על ידי הבדלים בין ציפיות היחיד לחוויה או המצב הבאים אחריה.
ההפתעה היא התגובה הרגשית לכל שוני, שינוי או ניגוד אשר בה יתקל היחיד.
הפתעה נחשבת לאחד מן המצבים הרגשיים הבסיסיים, המאופיינים בסממנים מובחנים של הרגש והערכה מיידית של הרגש על ידי הסובבים אותו.
הפתעה היא רגש בעל עוררות גבוהה, אשר איננו בהכרח חיובי או שלילי, נעים או לא נעים.
חקר ההפתעה מתאפיין באופן יחסי בכך שקל לבחון דיווח עצמי וקיימות אינדיקציות פשוטות להופעתו ובניגוד לרגשות אחרים לרוב איסוף הנתונים איננו כרוך בבעיות אתיות.
יש קשר הדוק בין הרגש הפתעה והתנהגות לפי מערכת חוקים.
אשר החוקים של המציאות מייצרים אירועים יומיומיים השונים מהציפיות התוצאה לכך היא הפתעה.
הפתעה מייצגת את הפרש בין המציאות לציפיות, הפער שישנו בין ההנחות והציפיות של אירועים ארציים לבין איך בפועל קרו
פער זה יסוד חשוב שיכול להיחשב ממצאים חדשים מבוססים מאז הפתעות יכולות לגרום לאנשים להיות מודעות בורות משלהם.
ההכרה של בורות, בתורה, יכול להיות חלון לידע חדש.
הפתעה יכולה להתרחש גם עקב הפרה של ציפיות.
במקרה הספציפי של תקשורת בינאישית, לפי the Expectancy Violation Theory (EVT), קיימים שלושה גורמים שמשפיעים על הציפיות של האדם : משתנה אינטראקציה, משתנה סביבתי והמשתנים הקשורים לאופי האינטראקציה או למשתני האינטראקציה:
משתנה האינטראקציה כורך בתכונות של האנשים שמעורבים בתקשורת, ובמקרה הזה התקשורת מובילה להפתיע, שכוללת : גזע, מין תמצב חברתי-כלכלי, גיל ומראה.
משתנים סביבתיים המשפיעים על התקשורת של ההפתעה כולל: תיאורית קרב הבין-אישית,
chronemics - מחקר שבודק את תפקידו של הזמן בתקשורת ואת האופי של הסביבה של האינטראקציה.
אופי משתני האינטראקציה שמשפיעים על הפתעה, כוללים: נורמות חברתיות, נורמות תרבותיות, השפעות פיזיולוגיות, השפעות ביולוגיות דפוסי התנהגות פרט ייחודיים
הפתעה עלולה להתרחש עקב הפרה של אחד, שניים, או שילוב של שלושת הגורמים הנ"ל.
הפתעה לא תמיד חייבת להיות בעל ערכיות שלילית.
EVT מציעה כי הציפיות ישפיעו על התוצאה של התקשורת כאישור, התנהגויות בטווח הצפוי, או פרה, התנהגויות מחוץ לטווח הצפוי.
EVT גם מניחה כי אינטראקציות חיוביות יגדיל את רמת המשיכה של המפר, ואילו הפרות שלילית מפחיתות את המשיכה.
הפרות חיוביות גורמות הפתעה חיובית, כגון מסיבת יום הולדת הפתעה, ועומת הפרות שליליות תגרומנה להפתעה שלילית, כגון דו"ח חניה.
הפרות חיוביות של הפתעה עשויות לשפר את אמינותו, כוח, משיכה, שכנוע, לעומת הפרות שליליות של הפתעה עשויות להפחית את אמינותו, כוח, משיכה, שכנוע
קיימים מספר ביטויים לתחושת ההפתעה בשפת הגוף:
קמטים אופקיים נוצרים מעל המצח
שמורת העין נפתחת, ונחשף מרחב לבן מעבר לרשתית
הלסת "נופלת" כך שהשיניים והשפתיים נפרדות, והפה נפתח כך שאין מתח סביב אזור הפה
ישנה נסיגה אחורנית של הגוף
תחושת הפתעה לא נמשכת יותר מחלקיק שנייה.
היא בדרך כלל הופכת לתחושת פחד או שמחה, עקב היותו הרגש לא חיובי ולא שלילי.
קיימת הנחה (מוטעית) כי "עוצמת" ההפתעה קשורת למידת התרחבות הלסת, אך קיימים מצבים שבהם הפה כלל אינו נפתח.
לעומת זאת, הרמת הגבות היא סימן מובהק להפתעה.
התחושה המתוארת באמנות (פנטומימה, קומיקס) היא "התרחבות העיניים" ו"נפילת הלסת".
גם חיות מופתעות לעיתים ומגיבות בצורה דומה.
למרות השערה של משוב פנים (הבעות הפנים חשובות בחוויה של רגש או קובע עיקרי של רגשות), במקרה של הפתעה, ישנם מחקרים הראו שאין קשר חזק בחיבור בין הבעות הפנים של הפתעה ובחוויה המעשי של הַפתָעָה.
הדבר מצביע על כך שקיימות סטיות ברמת הביטוי של הפתעה.
הועלתה השערה כי הפתעה היא מונח מעטפה כלומר שהפתעה היא התגובה בהלה וגם בחוסר אמון.
ממחקר עדכני יותר מראה כי הרמות של הגבות אין לספק משוב הפנים חוסר אמון אבל לא בהלה.
התרחבות וצמצום יכולות לקבוע את הערכיות של הפתעה מהפעולה עד לתגובה של הפרט.
ערכיות חיוביות להפתעה מוצגות באמצעות התרחבות או הרחבת האישון, לעומת ערכיות שליליות בהפתעה קשורה התכווצות אישון.
אבל, מחקרים חדשים מראים הרחבת אישון עבור שלילית דומה לגירויים חיוביים, מה שמעיד על עוררות אוטונומיות כלליות קשור הרחבת אישון ולא ערכיות רגשית.
בזמן שהאדם מופתע, הוא ייטה לעצור את פעולותיו ולכוון אנשים למקרה או למקור ההפתעה והאדם המופתע לרוב יעדיף לחקור את מושא ההפתעה.
על פי רוב המופתע יעביר את רגשותיו אל רגש אחר, אשר הנפוצים ביותר הם עניין, שעשוע או אכזבה.
התגובה הלשונית יכולה לשחק תפקיד בעיצוב של הפתעה.
The Language expectancy theory (LET) קבע כי אנשים מפתחים נורמות וציפיות בנוגע לשימוש הולם שפה במצב נתון.
כאשר נורמות או ציפיות של שפה מילולית מופר הפתעה עלולה להתרחש.
מודל EVT תומך שציפיות ניתן להפר מילולית וכן כי פגיעה זו עלולה לגרום הפתעה בתוך הפרט.
ציפיות של שפה מילולית שעלולות להוביל לפתעה כוללות קללות, צעקות, צרחות, ומתנשם.
הציפיות המילולית קשורה הדוקה יותר בציפיות שליליות של הפתעה, אבל ציפיות חיוביות יכולות להתרחש מאינטראקציה מילולית גם כן.
הפרה חיובית של ציפיות שעלולות לגרום הפתעה חיובית עשויות לכלול מקור אמינות נמוך שעושה טיעון משכנע אשר מוביל לשינוי באמונות או רגשות ובכך משפר את אמינותו של הדובר.
המהלכים ממקור אמינות נמוך לרמה גבוהה ביותר יכולים לעורר הפתעה חיובית בקרב יחידים.
המעשה של השכנוע על ידי הדובר יכולה לעורר גם הפתעה חיובית, כפרט אולי נתפס הדובר כבעל נמוך מדי של אמינות לעורר שינוי והשינוי של אמונות או רגש ואז גורם ההפתעה.
הפונקציה מאחורי ההפתעה היא הפרעה לפעילות הקיימת ואיסוף מחודש של משאבים כדי להכין את היחיד לניתוח העוקב וההערכה של הלא צפוי.
התפקיד האבולוציוני של ההפתעה הוא לפקח על סכמת האמונות והשקפת עולמו של האדם ולעדכן אותה כדי שיוכל להתמודד עם דבר לא צפוי.
כיום, מניחים כי הבעות הפנים המיוחדות לרגש חשובות כדי ליצור קשר עם בני אותו הזן.
כאשר אדם יתקל בתרחישים מפתיעים, תתחיל סדרה של ניתוחים המתחילים בהערכת המצב ובדיקה האם נוגד את סכמת האמונות של אותו האדם.
לאחר מכן, תבוא חוויית ההפתעה (הבעות הפנים, ההתנהגות) ובאותו הזמן הפסקת פעולת ניתוח מידע והשמה מחדש של המשאבים (דבר המתאפיין בתשומת לב למקרה המפתיע), ולבסוף ניתוח והערכת המקרה, ובמקרה הצורך יהיה תהליך של עדכון סכמת האמונות של היחיד.
הפתעה יכולה להתרחש גם במישור האסטרטגי, והיא מקנה יתרון לכוח המבצע מתקפת פתע או עושה שימוש בנשק חדיש, לפחות בתחילת המסע הצבאי.
צבי לניר הבחין (בספרו "ההפתעה הבסיסית, מודיעין במשבר", 1983), בין הפתעה מצבית והפתעה בסיסית.
הפתעה מצבית היא אירוע הנגרם כתוצאה מכשל באיסוף, ניתוח או הפצה של מידע (למשל: בשל חוסר במידע מופתע חתן מסיבת ההפתעה; בשל חוסר במודיעין או בשל פירוש לא נכון שלו, צבא מופתע ממתקפת האויב).
הדרך המקובלת לצמצם את שכיחותן של הפתעות מצביות היא באמצעות הפעלת מערכות של התרעה מצבית – מערכות המבוססות על חיישנים אנושיים וטכנולוגיים שמנטרות מידע על תופעות, אירועים ותהליכים בלתי רצויים על בסיס סט של אינדיקטורים קבוע מראש, כדוגמת מערכות מודיעין לאומי או מערכות מודיעין עסקי.
הפתעה בסיסית, לעומת זאת, היא הפתעה החושפת מערכת מושגית (Mind Set) שחדלה להיות רלוונטית לסביבה.
הפתעה בסיסית נגרמת כתוצאה מפער רלוונטיות מושגי מתמשך, שלא הובחן ולא טופל לאורך זמן.
ספרו של לניר עוסק במלחמת יום הכיפורים אך ניתן למנות הפתעות רבות אחרות אשר נבעו מ"קונספציה", לפיה מצב מסוים לא ייתכן (למשל - התקיפה היפנית בפרל הארבור, מבצע ברברוסה, פיגועי 11 בספטמבר ועוד).
בניגוד להפתעות מצביות, אשר השלכותיהן קשורות באירוע ההפתעה עצמו, להפתעות הבסיסיות יש השלכות, היבטים ומשמעויות מקיפים ועמוקים מאלה המגולמים באירוע.
מחקר ההפתעות הבסיסיות הראה שהפתעות אלה מתאפיינות בתהליך אינקובציה מטרים, בו הלך והעמיק פער הרלוונטיות בין התפיסה ובין המציאות המשתנה.
תהליך ההתאוששות מההפתעה הבסיסית הוא ארוך וסבוך, שכן הוא מחייב גיבוש של מערכת תפיסתית חדשה שתהיה רלוונטית לסביבה החדשה.
במקרים רבים תהליך זה עלול להימשך זמן רב ובמהלכו המערכת חשופה להתרחשותן של הפתעות בסיסיות נוספות (פרדיגמה).
הפתרון הסופי (באנגלית Conspiracy) הוא סרט טלוויזיה של HBO/BBC, דוקו-דרמה, משנת 2001, בבימויו של פרנק פירסון, המתאר את ועידת ואנזה.
הדיאלוג בין הדמויות בדיוני ונכתב על ידי התסריטאי.
הסרט זכה בשני פרסי אמי.
ועידה זו התקיימה ב-20 בינואר 1942, שבעה חודשים לאחר תחילת ההשמדה שהחלה עם מבצע ברברוסה.
בוועידה השתתפו נציגים בכירים של משרדי ממשלה שונים (משרד הקנצלר, משרד הפנים, משרד המשפטים, משרד החוץ, המשרד הראשי לענייני גזע ויישוב, המזכיר הממונה על תוכנית ארבע השנים ועוד) וכן בעלי תפקידים בכירים באס.אס (SS) ובאס.דה.
(SD) שעליהם הוטלה האחריות לביצוע (למשל, רודולף לנגה, שהיה ראש אחת מעוצבות המבצע).
רבים מהמשתתפים היו בעלי השכלה משפטית ושמונה מהמשתתפים היו בעלי דוקטורט.
את הישיבה ניהל ריינהרד היידריך (ראש משטרת הביטחון).
הישיבה נמשכה כשעתיים ורוב הנציגים שהוזמנו לא הערימו מכשולים ואף גילו מחויבות לביצוע המשימה.
בישיבה זו לא התקבלה ההחלטה על עצם ביצוע "הפתרון הסופי" אלא היא כונסה על מנת להסדיר את ביצועו.
זאת ניתן גם ללמוד בהרכב שבו הדמות הבכירה היא ריינהרד היידריך והמוזמנים הם גורמים בירוקראטיים ופונקציונליים, שלא היו אמורים לדון בעצם מהות השאלה אלא במציאת הדרכים היעילות לביצועה, תוך רצונו של היידריך להבליט את בכירותו ואת חשיבות שיתוף הפעולה בין הגורמים הללו תחת הוראותיו.
הסרט מתאר בזמן אמת את אירועי הוועידה: הוא מתפרש על זמן של 96 דקות, הקרוב לזמן ההתרחשות של הוועידה – כשעתיים, כולל ארוחה.
הסרט מציג את אירועי הוועידה, החל משלב ההתכנסות של הגורמים השונים, הצגת משתתפי הוועידה על תפקידיהם השונים, את מיקומו המרכזי של היידריך בניהול הוועידה ואת הנחיותיו לגבי סודיותה.
זמן רב מהסרט מוקדש לדיונים שהתנהלו בוועידה סביב סוגיית "בעיית היהודים" ומציג מספר עניינים כמו אפשרות העיקור של יהודים, "בעיית המישלינגה" ונישואי תערובת, בעיית היהודים בארצות הכבושות, ו"האפשרויות החדשות" לטיפול ביהודים.
במהלך הדיונים, מתוארים מאבקי הכוח בין הגורמים הגרמניים השונים המשתתפים בוועדה (ה-SS, המפלגה, משרדי הממשלה וכו') ובראשם את החיכוכים בין היידריך לפרידריך וילהלם קריצינגר, נציג לשכת הקאנצלר המביע הסתייגות מאפשרות ההשמדה וד"ר וילהלם שטוקהארט, נציג משרד הפנים החושש מסיבוכים פורמליים-משפטיים העלולים לנבוע מהחלטות הוועידה.
טוצ'י זכה בפרס גלובוס הזהב על גילום אייכמן.
קנת בראנה - ריינהרד היידריך, מנהל המשרד הראשי לביטחון הרייך
סטנלי טוצ'י - אדולף אייכמן, ראש מחלק יהודים בגסטאפו
קולין פירת' - ד"ר וילהלם שטוקרט, משפטן, מזכיר לענייני חקיקה במשרד הפנים
איאן מקניס - גרהרד קלופפר, תת-מזכיר בלשכת המפלגה הנאצית, עוזרו של מרטין בורמן
ברנדן קויל - היינריך מילר, ראש הגסטאפו
בן דניאלס - יוזף ביהלר, סגנו של המושל הכללי בפולין הנס פרנק
קווין מקנלי - מרטין לותר, יועץ במשרד החוץ
דייוויד תרלפול - פרידריך וילהלם קריצינגר, תת-מזכיר בלשכת הקאנצלר
אוון טיל - רולנד פרייזלר, מזכיר במשרד המשפטים
ג'ונתן קוי - אריך נוימן, נציג משרד הכלכלה
יואן סטיוארט - גיאורג לייברנדט, עוזר השר לענייני השטחים הכבושים במזרח אלפרד רוזנברג
בריאן פטיפר - אלפרד מאייר, סגן השר לענייני השטחים הכבושים במזרח
ניקולס וודסון - אוטו הופמן, מנהל המשרד לגזע והתיישבות באס אס
ברנבי קיי - רודולף לנגה, מפקד הזיפ"ו והאס דה בלטביה
פיטר סליבאן - אברהרד שנגארט, מפקד הזיפ"ו והאס דה בממשל הכללי
הצ'יפמאנקס היא שלישיית טמיאסים מזמרים אשר נוצרו לראשונה בשנת 1958 והופיעו לאורך השנים באלבומי שירים משלהם, סדרות אנימציה משלהם וסרטי קולנוע משלהם.
בישראל סדרות האנימציה שודרו בערוץ המזרח התיכון, ערוץ 2, ערוץ הילדים ובערוץ ניקלודיאון.
העלילה מתמקדת בשלישיית הצ'יפמאנקס - להקת טמיאסים מזמרים בעלי מאפיינים אנושיים המאופיינים בקולות גבוהים במיוחד ובהמשך גם בצ'יפטס (The Chipettes).
הצ'יפטס הן שלוש אחיות אשר משמשות כמקבילות הנשיות של שלישיית הצ'יפמאנקס.
במקור הן יוצרו בעיקר על מנת להוות קול נגדי לקולם של הבנים בשירה, אבל יש להן תפקידים נוספים, למשל הצד הרומנטי.
כל צ'יפט תואמת באופייה לבן זוגה הצ'יפמאנק, אף שאישיותם אינה תואמת אחת לאחד.
אלווין סביל - הכוכב הראשי של החבורה, שובב ועושה צרות מושבע.
אלווין אוהב לתכנן מזימות, לעולל מעשי קונדס על חשבונם של אחרים, אוהב להיות הכוכב הראשי בהצגה ואוהב מאוד בעיקר את עצמו.
הוא רגיש למראו החיצוני וגם לדחיה של בנות המין הנשי (מלבד בריטני), ובעל קסם אישי רב.
למרות היותו מרוכז מאוד בעצמו, הוא אוהב את שני אחיו ודואג להם במקרה הצורך.
צבע חולצתו אדום ועליה האות A.
סיימון סביל - הגבוה, הממושקף והחכם.
סיימון הוא הגבוה מבין שלושת האחים.
מרכיב משקפיים, חכם מאוד, אמין, אוהב את דרך הישר ושונא לשקר.
הוא מאופיין בסרקאזם הגובל בהתנשאות, במיוחד כלפי אלווין.
מוחו המבריק של סיימון צופה פעמים רבות את מזימותיו ותחבולותיו של אלווין מבעוד מועד (אף שבדרך כלל הוא לא מצליח למנוע את המכה ולעיתים נגרר בעל-כורחו אחרי אחיו) ומעלה פתרונות שונים לבלגן שאלווין הותיר אחריו.
למרות סירובו המוחלט לשקר ולהונות, נגרר אחרי אלווין, לפעמים כדי לוודא שהוא "לא נכנס ליותר מדי צרות".
הבוגר ביותר באופיו מבין האחים.
טיודור סביל - השמנמן המתוק ובעל כישרון גדול לראפ ואשר בדרך כלל מושפע בקלות.
צבע שיער שנע בין חום בהיר לבלונדיני ועיניים ירוקות.
תאודור הוא חובב אוכל וממתקים, תמים ונוח להשפעה, רגיש ונותן אמון, מתוק וטוב לב.
תיאודור אוהב מאוד אוכל, וכך קיבל את צורתו העגלגלה.
תיאודור תמים מאוד ולכן מהווה לא פעם קורבן לתעלולים של אלווין, ובנוסף, היותו נוח להשפעה ונותן אמון הופך אותו למטרה נוחה עבור אלווין להפעלת מניפולציות שונות.
למעשה תיאודור מוצא עצמו לעיתים קרובות מתנדנד בין שני אחיו, סיימון שמנסה לפנות אל אופיו הטוב ולמשוך אותו לצד הישר, ואלווין שמושך אותו לכיוון שלו באמצעות שוחד.
למרות כל זאת, שני האחים מגוננים מאוד על תאודור, אחיהם הקטן והחמוד.
במקור הן יוצרו בעיקר על מנת להוות קול נגדי לקולם של הבנים בשירה, אבל יש להן שימושים נוספים, למשל הצד הרומנטי.
בריטני מילר - המקבילה לאלווין, בעלת שיער שנע בין בלונדיני לאדמוני ועיניים כחולות, הצבע המסמל אותה הוא ורוד.
כמנהיגה של חבורת הצ'יפטס, והאחות האמצעית, בריטני היא שתלטנית, רודפת תשומת לב, אוהבת מאוד להיות במרכז העניינים, ואובססיבית לגבי מראה החיצוני.
היא תחרותית, שאפתנית וחסרת פחד, ומתנהגת בדרך כלל כאחוזת דיבוק כשהיא רוצה להשיג משהו.
למרות נטייתה לאנוכיות, חומרנות ויוהרה, לבריטני אכפת מאוד מאחיותיה והיא נוהגת לעיתים קרובות כמגנה שלהן.
בריטני דומה באישיותה במידה רבה לאלווין, והדבר גורם לעימותים חזקים ביניהם ותחרותיות בלתי מתפשרת.
ג'נט מילר - מקבילתו של לסיימון והאחות הגדולה, בעלת שיער חום ועיניים כחולות הצבע המסמל אותה הוא סגול.
בדומה לסיימון, ג'נט מרכיבה משקפיים ובעלת IQ גבוה מאוד, אך בזה מסתיים הדמיון.
ג'נט היא ביישנית, היא בעלת הרבה פחות ביטחון עצמי מסיימון, והאינטליגנציה הגבוהה שלה גורמת לה להתרכז ולהרהר בדברים שברומו של עולם ולהתעלם מדברים פשוטים המרכיבים את החיים.
אלינור מילר - המקבילה לתיאודור והצעירה באחיות, בעלת שיער בלונדיני ועיניים ירוקות.
הצבע המסמל אותה הוא ירוק.
אלינור שמנמנה כתיאודור ואוהבת לאכול, אך מלבד זאת שונה ממנו בתכלית השינוי: היא בעלת ביטחון עצמי ובעלת כוח רצון חזק, והיא זו שנוטה להתעמת עם בריטני כשהיא חושבת שהיא טועה.
היא אתלטית ומוכשרת בכל ענפי הספורט.
דייב סביל - דייב משמש גם אביהם המאמץ של הצ'יפמאנקס והצ'יפטס, וגם אמרגנם האישי.
הוא אב מסור מאוד, אוהב ואכפתי.
למרות מאמציו להישאר רגוע ושקול, אלווין דוחק אותו לעיתים קרובות לקצה גבול סבלנותו, גורם לו לצעוק את הצעקה המפורסמת, "אל-וויין!!".
הוא מתואר כמעט מפוזר וכמעט תמיד שרוי בלחץ עקב העבודה שאינה נגמרת והצרות שמעוללים לו הצ'יפמאנקס.
דייב מצא את הצ'יפמאנקס כשהיו בני שנתיים נטושים על מפתן דלתו ולא יכול היה להשאיר אותם בחוץ בקור, ולכן הכניס אותם פנימה.
בהמשך גילה את כישרונם המוזיקלי והפך למארגנם האישי, ואימץ אותם באופן רשמי.
איאן הוק - את הצ'יפטס מצא איאן הוק שהיה המארגן של הצ'יפמאנקס והוא רימה אותם.
הוא ראה מודעה לכך שהצ'יפמאנקס בבית הספר ושלח אותם לשם.
כשנפגשו במסדרון הם התאהבו אחד בשני אז נתגלה לצ'יפמאנקס שהצ'יפטס עובדות עם איאן והראו למנהלת את כישרונותיהן.
המנהלת אמרה שכל קבוצה תכין מופע והתלמידים יחליטו מי ייצג אותם.
כך נוצרה תחרותיות לגבי מופע ההתרמה לבית ספר.
בזמן ארוחת הצהריים אלווין אמר לבריטני שאיאן הוא השטן ואין לו לב.
אחד הדברים שהוא עשה זה לשים אותם בכלוב, אבל בריטני לא הסכימה איתו.
זמן התחרות שבו ניצחו הצ'יפטס בגלל שאלווין לא הגיע למופע כי היה במשחק פוטבול, לאחר מכן בריטני פגשה את אלווין ואמרה לו שאיאן צדק שהוא אנוכי ושהוא חושב רק על עצמו והיא לא רצתה לנצח כך.
וגם כך התחילה יריבות בין סיימון לאלווין ובגלל זה תיאודור ברח מהבית לגן החיות ונכלא בתא של העופות הטורפים, אלווין וסיימון יצאו להציל את תיאודור, ואלווין הסביר לתיאודור שהוא אחיו והוא לא הרגיש את זה כי הוא היה מרוכז בעצמו וכך גם סימון שמע את דבריו וכך האחים התפייסו.
בינתיים איאן הבטיח לבנות מופע באולם ענק אבל המופע הוא בזמן מופע ההתרמה והן לא הסכימו, אז הוא חטף אותם ושם אותם בכלוב.
הם התקשרו לאלווין שביקש מסיימון שיעזור להם לפתוח את המנעול וביקש שיציל אותם.
אלווין לקח אופנוע צעצוע כדי להציל אותם, אבל איאן לא ויתר ורדף אחריהם לחנות הצעצועים.
הוא לקח מסוק על שלט ורדף אחריהם.
הם קפצו על המסוק זרקו עליו חפצים והצליחו לעצור אותו.
הם הגיעו לאולם של מופע ההתרמה והמנהלת הציגה אותם כה"צ'יפמאנקס" וה"צ'יפטס" ורקדו עם השיר we are famely וכך נוסדו הצ'יפמנקס והצ'יפטס.
בסרט השלישי נתקל דייב בספינה באיאן בתור הברווז ששומר על שמירת הכללים, ואז כשדייב קושר את עצמו לגלשן הרוח כדי להציל את הסנאים, תופס אותו איאן והשניים עפים, נופלים למים לבסוף מגיעים לאי הבודד ששם הצ'יפמאנקס והצ'יפטס נחתו עם העפיפון שעליו עפו.
(1958) Witch Doctor - הרעיון ליצירת דמויות הצ'יפמאנקס הגיע בעקבות הצלחת הגרסה המחודשת של השיר "Witch Doctor" אשר בוצעה בשנת 1958 על ידי רוס באגדאסאריאן.
בגרסה זו כל השיר בוצע על ידי הזמר בקול הרגיל שלו, חוץ מהחלק של הפזמון בו קולו של הזמר הואץ ונשמע כמו קול של סנאי, ובהמשך השיר יש דואט בין הקול המואץ של הזמר והקול הרגיל.
השיר אשר הפך ללהיט, והגיע למקום ראשונים במצעדי הפזמונים בארצות הברית.
אף על פי ששום אלמנט בשיר לא התייחס לקיומם של הצ'יפמאנקס, לאורך השנים השיר נכלל באלבומים המוזיקליים אשר הצ'יפמאנקס הוציאו, כאילו הם סיפקו את קולם בשיר זה.
באופן טכני כך באמת היה.
(1958) The Chipmunk Song - הצ'יפמאנקס הופיעו לראשונה באופן רשמי בקטע בתקליט אשר שוחרר בשנת 1958 על ידי רוס באגדאסאריאן.
שם השיר הוא "The Chipmunk Song (Christmas Don't Be Late)" (או בתרגום לעברית "השיר של הצ'יפמאנקס (חג המולד אל תאחר)").
התקליט זכה להצלחה רבה ומכר מעל ל-4 מיליון עותקים תוך שבעה שבועות בלבד.
בשיא הפופולריות של השיר, באגדאסאריאן ביצע את השיר בתוכנית של אד סאליבן בעזרת שלוש בובות יד של הצ'יפמאנקס.
(1961–1962) The Alvin Show - סדרה הטלוויזיה הראשונה בה הופיעו הדמויות היה בתוכנית הילדים המצוירת "The Alvin Show" (התוכנית של אלווין).
הסדרה המצוירת גיבשה לראשונה מראה ואופי מובהק לשלוש הדמויות הראשיות האהובות.
ודמותו המצוירת של דייב סוויל הייתה בעצם קריקטורה של באגדאסאריאן עצמו.
הסדרה רצה בין השנים 1961 עד 1962 ברשת הטלוויזיה האמריקאית CBS.
הסדרה המצוירת הראשונה כללה 26 פרקים אשר בהם בוצעו 52 שירים.
(1983–1990) אלווין והצ'יפמאנקס - בשנת 1983 עלתה לשידור סדרה מצוירת חדשה בכיכובם של הצ'יפמאנקס בשם Alvin and the Chipmunks (אלווין והצ'יפמאנקס).
הסדרה החזיק שרדה במשך שמונה עונות עד שנת 1990. בעונה הראשונה, הוצגו לראשונה דמויותיהם של הצ'יפטס, הגרסה הנשית של הצ'יפמאנקס.
במהלך שידור העונה החמישית של הסדרה, יצא במקביל סרט הקולנוע הראשון בכיכובם של הצ'יפמאנקס "הרפתקאות הצ'יפמאנקס בכדור פורח".
בעונה של 1988 – 1989, שם הסדרה שונה לשם The Chipmunks (הצ'יפמאנקס), חברת ההפקה הוחלפה ל-DIC Entertainment ובעקבות כך נעשו שינויים רבים בעיצוב הדמויות המקוריות, והצ'יפמאנקס קיבלו מראה אנושי יותר מאי פעם.
(1990–1991) Chipmunks Go to the Movies - פארודיה על סרטי קולנוע מפורסמים, בכיכובם של הצ'יפאמנקס.
כל פרק התמקד בסרט הוליוודי אחר כגון "בחזרה לעתיד", "קינג קונג", ואחרים.
(2015) אלווין והצ'יפמאנקס - סדרת טלוויזיה המתמקדת בעלילותיהם של הצ'יפמאנקס בעולם האמיתי.
הסדרה משודרת בניקולודיאון החל מה-21 ביוני 2015.
(1981) A Chipmunk Christmas - ספיישל טלוויזיוני אשר הופק לחג המולד של שנת 1981 והציג את דמויות הצ'יפמאנקס.
הוא שודר ברשת NBC, תשע שנים לאחר מותו של היוצר של הצ'יפמאנקס - רוס באגדאסאריאן (אשר ידוע גם כדייוויד סוויל).
(1987) הרפתקאות הצ'יפמאנקס בכדור פורח - סרט באורך מלא.
יצא במהלך שידור העונה החמישית של הסדרה "אלווין והצ'יפמאנקס".
בסרט זה הצ'יפמאנקס והצ'יפטס יוצאים למרוץ ברחבי העולם בכדורים פורחים כתוכנית כיסוי להעברת יהלומים.
(1999) אלווין והצ'יפמאנקס פוגשים את פרנקנשטיין - סרט באורך מלא.
פארודיה על סרטי אימה, בכיכובם של הצ'יפאמנקס.
(2000) אלווין והצ'יפמאנקס פוגשים את איש הזאב - סרט באורך מלא.
(2005) Little Alvin and the Mini-Munks - קלטת לילדים בה דמויותיהם של הצ'יפמאנקס הופיעו כבובות.
(2007) אלווין והצ'יפמאנקס - הסרט החדש של אלווין והצ'יפמאנקס, אשר בוים על ידי טים היל ובו מככב ג'ייסון לי כדייוויד סוויל, יצא לאור לראשונה ב-14 בדצמבר 2007.
(2009) אלווין והצ'יפמאנקס 2 - סרט ההמשך לסרט הקולנוע של הצ'יפמאנקס משנת 2007. בסרט זה דייב שולח את הצ'יפמאנקים לבית הספר שם הם פוגשים בצ'יפטס, הדמויות הנשיות המקבילות לצ'יפמאנקים.
הסרט עלה לאקרנים ב-25 בדצמבר 2009.
(2011) אלווין והצ'יפמאנקס 3 - סרט המשך בו הצ'יפמאנקס והצ'יפטס נוסעים לחופשה ונתקעים על אי בודד.
סרט זה שודר לראשונה ב-26 בדצמבר 2011.
(2015) אלווין והצ'יפמאנקס 4 - הצ'יפמאנקס יוצאים להרפתקה יחד עם בנה של החברה של דייב כדי למנוע מהם להתחתן.
הצ'יקס היא להקת קאנטרי פופ מטקסס, ארצות הברית, אשר מכרה 30 מיליון עותקים מאלבומיה ברחבי העולם.
חברות הלהקה הן: אמילי רוביסון (נולדה ב-1972), מרטי מגוויר (נולדה ב-1969) ונטלי מיינס (נולדה ב-1974).
הלהקה פעלה בשם דיקסי צ'יקס במשך כ-30 שנה.
הלהקה הוקמה בדאלאס שבטקסס, בשנת 1989 על ידי האחיות אמילי ומרטי.
בלהקה היו אז חברות גם לורה לינץ' ורובין לין מייסי.
סגנונה המוזיקלי של הלהקה נטה אז להיות בלוגראס.
בשנת 1990 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלהן, הנקרא "Thank Heavens for Dale Evans", אשר יצא בחברת תקליטים עצמאית.
הדרך להצלחה הייתה ארוכה והלהקה צברה פופולריות ואהדה רק במחצית השנייה של שנות התשעים.
ב-1992 פרשה מן הלהקה לין מייסי.
בשנת 1995 לפני החתמת הלהקה על אלבום אוניברסלי הציבה חברת התקליטים אולטימטום, להחליף את הסולנית.
לינץ' הוחלפה בשנית על ידי נטלי מיינס, בתו של המפיק והמוזיקאי לויד מיינס.
מיינס, הצעירה מבין חברות הלקה, הייתה לסולנית הלהקה ובהמשך למנהיגת הלהקה.
בשנת 1995 "דיקסי צ'יקס" חתמו על חוזה הקלטות בחברת התקליטים "Monument Records", השייכת לתאגיד העולמי סוני.
מאז הלהקה הייתה לאחת הלהקות המצליחות בארצות הברית, ובפרט בתעשיית מוזיקת הקאנטרי.
הלהקה הוציאה שלושה אלבומים רצופים שהגיעו למקום הראשון בארצות הברית:
"Wide Open Spaces" (ינואר 1998) - אלבומם הרביעי של הלהקה, והראשון יחד עם נטלי מיינס.
האלבום הביא ללהקה את הפריצה לשוק המוזיקה האמריקני וקיבל אלבום יהלום על מכירות של 12 מיליון עותקים בארצות הברית, ובכך היה האלבום לאחד מ-50 האלבומים הנמכרים ביותר אי פעם בארצות הברית.
מהאלבום יצאו שלושה סינגלים שהגיעו למקום הראשון במצעד הקאנטרי של בילבורד (Hot Country Singles & Tracks).
Fly" (אוגוסט 1999) - אלבום שני רצוף שקיבל בארצות הברית מעמד של אלבום יהלום, על מכירות של 10 מיליון עותקים.
האלבום כלל שני להיטי מקום ראשון במצעד הקאנטרי האמריקני, בנוסף לעוד שני להיטים ב- TOP 5.
"Home" (אוגוסט 2002) - אלבומם השישי של הלהקה, שמכירותיו הושפעו מהביקורת אותה השמיעה מיינס כנגד הנשיא בוש.
האלבום נמכר בארצות הברית ב-6 מיליון עותקים, וכלל את הלהיטים "Long Time Gone" ו"Landslide" (במקור של פליטווד מק), אשר שניהם הגיעו למקום השביעי במצעד בילבורד האמריקני.
את האלבום הפיק לויד מיינס (יחד עם ה"דיקסי צ'יקס").
התבטאות זו זכתה לרעש תקשורתי רב והפכה את ה"דיקסי צ'יקס" ללהקה מוחרמת, לאחר שמאזיני הקאנטרי השמרניים לא אהבו את ההתבטאות שנתפסה כלא-פטריוטית.
תחנות הרדיו סירבו להשמיע את שירי הלהקה, חברות הלהקה קיבלו איומים על חייהן ומכירות האלבומים של הלהקה צנחו.
כמו כן נאלצו "דיקסי צ'יקס" לבטל מחצית מההופעות אותן תכננו.
בעקבות פרשה זו, נעשה הסרט הדוקומנטרי "דיקסי צ'יקס: סתמו ותתחילו לשיר".
במאי 2006 הגיע הקאמבק של ה"דיקסי צ'יקס", כשהבנות הוציאו את אלבומן השביעי, "Taking the Long Way", שהיה אלבום האולפן הראשון של הלהקה מאז ההתבטאות השנויה במחלוקת של מיינס.
הקו המוזיקלי של האלבום, אותו הפיק ריק רובין, היה יותר רוקיסטי ופחות קאנטרי, במובן הקלאסי.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים האמריקני חודש לאחר יציאתו, וזכה בפרס גראמי כאלבום הטוב ביותר, בפברואר 2007, יחד עם עוד ארבע זכיות על השיר "Not Ready to Make Nice", אשר בעקבותיו הגיע למקום הרביעי במצעד בילבורד האמריקני.
בקיץ 2020 פרצו בארצות הברית מחאות נגד גזענות בעקבות רצח ג'ורג' פלויד.
בעקבות מחאות אלו, חברות שונות החליטו למחוק סממנים גזעניים משמות של מותגים או מוצרים שלהן.
ב-25 ביוני הודיעו הצ'יקס שהן משנות את שם הלהקה ומוחקות ממנו את המלה "דיקסי".
באתר שלהן הן כתבו "We want to meet the moment" (אנו רוצות להתאים לרוח הזמן, בתרגום חופשי).
את השם המקורי ביססו חברות הלהקה על שיר משנת 1973 בשם Dixie Chicken, אך ברבות השנים הבינו את ההקשר הגזעני שלא תכננו להצמיד לשמן, שמתחבר להמנון הקונפדרציה, השיר דיקסי מהמאה ה-19.
הופעת הקאנטרי האינסטרומנטלית של השנה - 2003
הפתרון הסופי של שאלת היהודים הוא השם שנתנה גרמניה הנאצית להשמדת העם היהודי שבוצעה במהלך השואה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לפי אומדנים שערכו היסטוריונים, נרצחו במחנות ההשמדה כ-3.5 מיליון יהודים.
כ-1.5 מיליון נוספים הומתו ברציחות המוניות בידי האיינזצגרופן, וכמיליון יהודים מתו בגטאות ובצעדות המוות מרעב, מתשישות וממחלות.
עד כיבוש פולין, מדיניות הנאצים כלפי היהודים הייתה של "אריזציה" - דחיקתם להגר אל מחוץ לגרמניה באמצעות פגיעה כלכלית והעברת רכושם בהדרגה לידיים אריות לצד הגבלת כניסתם של יהודים לספריות ציבוריות, בריכות שחיה, מתחמי קניות ואוניברסיטאות.
לאחר כיבוש פולין, מצאו עצמם הגרמנים כשתחת שליטתם נמצאים מיליוני יהודים, ומדיניות ה"אריזציה" כבר לא הייתה יעילה מספיק לדידם.
מדיניות השמדתם הפיזית של יהודים בצורה מאורגנת ושיטתית ("הפתרון הסופי") החלה ב-1942 לאחר ועידת ואנזה, שנחשבת לנקודת מפנה, מכיוון שהיוותה הצהרה והתוויית דרך ברורה להשמדת היהודים, כמדיניות רשמית של ההנהגה הנאצית.
מטרת ההסכם הייתה לאפשר ליהודי גרמניה למכור נכסי דלא ניידי, טובין ורכוש אחר, הנמצאים בבעלותם בשטחים שתחת שלטון גרמניה הנאצית, וזאת טרם יופקע בידי השלטונות, להעביר את תמורת המכירה לארץ ישראל בסחורות שנרכשו בגרמניה והפדיון ממכירתן בארץ ישיב לעולים מקרב יהודי גרמניה חלק מהונם ויקל על קליטם.
נחתם בשנת 1933 כתוצאה ממפגש אינטרסים בין השלטון הנאצי, שהיה מעוניין ביציאתם של יהודים מגרמניה; המוסדות הציוניים, שרצו להגדיל את מספרם של היהודים בארץ ישראל; יהודים תושבי גרמניה, שרצו להציל חלק מרכושם לפני הפקעתו על ידי השלטונות; ושלטונות המנדט הבריטי, שהיו מעוניינים בהשקעות הון בפלשתינה-א"י.
הנאצים הגו תוכנית להגלות את היהודים ולבודד אותם, ובמקומם להביא אוכלוסיות אריות ממזרח אירופה.
לאחר הסכם שנחתם ב-28 בספטמבר 1938 בין גרמניה הנאצית לברית המועצות לפיו יקבלו הסובייטים את ליטא, הוחלט כי היעד להגליית היהודים יהיה באזור לובלין שבפולין, שם תוקם 'שמורה' יהודית.
הנאצים ערכו ניסויים בהקמת שמורה שכזו, אך לבסוף נטשו את הניסיון מאחר שהתברר שאין שם די שטח כדי לאכלס את כל היהודים.
לאחר נטישת תוכנית לובלין, ועקב תוכניתו של היטלר לכבוש את צרפת ובריטניה, עלה בקרב הנאצים פתרון אפשרי נוסף ל'בעיית היהודים' - הגליה לאי מדגסקר שביבשת אפריקה, שהיה אז מושבה של צרפת.
פתרון זה לא היה המצאה נאצית, והוא הוצע עוד קודם לכן בידי אנטישמים בריטים, ואף נבחן בידי משלחת פולנית שקיבלה את אישורה של ממשלת צרפת.
בסופו של דבר, בעקבות חוסר הצלחתם של הנאצים לנצח את הבריטים, נטשו הנאצים אף את התוכנית הזו.
ב־31 ביולי 1941 שלח הרמן גרינג מכתב לריינהרד היידריך, היינריך הימלר וה-SS שבו הורה להם להכין תוכנית עבור הפתרון הסופי של השאלה היהודית.
יש הרואים במכתב זה את ההוראה הראשונה להשמדת היהודים, וסבורים כי מקורה בפקודה בעל-פה שקיבל גרינג מהיטלר.
ההחלטה על צורת יישום הפתרון הסופי – התוכנית להשמדת העם היהודי בשטחי הכיבוש של גרמניה הנאצית, התקבלה בוועידה שהתקיימה ב-20 בינואר 1942 ב"וילה ואנזה" בברלין.
לוועידה, בראשות ריינהרד היידריך, כונסו פקידים ראשיים של המשטר הנאצי במטרה ליישר קו בין המוסדות השונים בנוגע להגדרת הסמכויות וחלוקת התפקידים בביצועו של הפתרון הסופי של השאלה היהודית.
בוועידה הוכרזו באופן ישיר וענייני פעולות אלימות כגון עיקור כפוי של בני תערובת (כפי שמוגדרים בחוקי נירנברג), שימוש ביהודים בעבודות פרך וטבח יהודים באופן ישיר ועקיף (דרך "התמעטות טבעית" כתוצאה מעבודות פרך).
תוכן הוועידה יועד להישמר בסוד, מה שניתן ללמוד גם משפת הקוד בה השתמש אדולף אייכמן כשסיכם את פרוטוקול הוועידה — שפת קוד אשר החליפה מושגים "רגישים" (אלימים, מפלילים) במושגים נייטרליים.
עם זאת, הפרוטוקול מהווה עדות כתובה נדירה למדיניות רצח העם של ממשלת גרמניה הנאצית.
עדותו של אדולף אייכמן במהלך משפטו בישראל, מגלה שבוועידה התנהלו דיונים (שהושמטו מהפרוטוקול) אשר היו כנים ובוטים אף יותר מהמצטייר בפרוטוקול.
אף על פי שבפועל, הנאצים רצחו יהודים גם לפני ועידת ואנזה וההחלטות לגבי פעולות אלימות נעשו על ידי אדולף היטלר, הוועידה נחשבת לנקודת מפנה, מכיוון שהיוותה הצהרה והתוויית דרך ברורה להשמדת היהודים, כמדיניות רשמית של ההנהגה הנאצית.
עוד לפני ההחלטה על מעבר למדיניות השמדת היהודים, צברו הנאצים ניסיון במעשי רצח המוני בתוכנית T4 בה הנאצים רצחו 80,000 חולי נפש ולוקים בשכלם גרמנים, בין היתר באמצעות שימוש בגז.
הממונים על ביצוע הרצח היו האס אס ומנהיגו היינריך הימלר באמצעות "המשרד הראשי לביטחון הרייך".
הנאצים ביקשו להעתיק את הניסיון והידע שנצבר במעשי רצח המוניים למעשי רצח נוספים כלפי יהודים, צוענים וקבוצות נוספות.
באוקטובר 2015 נחשף כי מבצר קולומב השוכן בפוזנן היה למעשה מחנה ההשמדה הראשון של גרמניה הנאצית שבו נעשה שימוש ראשון בתאי גזים לצורך חיסול המוני בשנת 1939. בוצע במקום רצח שיטתי של חולי נפש, לוחמי התנגדות מקומיים, אקדמאים, אנשי רוח ואינטליגנציה וכל מי שנתפש כאיום על ידי הנאצים.
מעל ל-5,000 מטופלים פסיכיאטרים נרצחו במחנה זה בגז.
רק שלוש שנים לאחר מכן, ב-1942, הפכה שיטת החיסול של יהודים בתאי גזים למדיניות של הרייך השלישי, והפעילות במחנה בפוזנן הופסקה.
שני תאי הגזים שהיו במחנה הוסבו לתאי כליאה, זאת מכיוון שההשמדה בגז הפכה ליעילה יותר במכונת השמדה הנאצית, במחנה אושוויץ ודומיו.
למן תחילת המלחמה צברו הנאצים ניסיון בהמתת בני-אדם בשיטות שונות: בתחילה הומתו בודדים – בתלייה, בירי, בהכאה ובדרכים נוספות.
החל ממבצע ברברוסה, שיש הרואים בו את ראשית הפתרון הסופי, החלו האיינזצגרופן וגדודים מהוורמאכט להשמיד קהילות יהודיות באמצעות רצח המונים בבורות ירי.
באופן זה הומתו בין היתר בני קהילת קייב (בבאבי יאר), בני קהילת וילנה (בפונאר) ועוד.
ואולם, הנאצים הגיעו להכרה שהשיטה איננה יעילה, בזבזנית מבחינת תחמושת, ומפריעה לחיילים הגרמנים בגלל המפגש מקרוב עם הקורבנות.
על כן, כאמצעי עיקרי להשמדה המונית, הכניסו הנאצים לשימוש מאז שנת 1941, אמצעי הריגה באמצעות גז – שיטה שהלכה והשתכללה במרוצת הזמן.
עם זאת, באתרים אחדים, המשיכו הנאצים לעשות שימוש בשיטת הירי לבורות עד סיומה של המלחמה.
לבסוף פותחה שיטה נוספת להשמדה: המתה במשאיות גז.
בשיטה זו, היו היהודים נדחסים למשאיות אטומות, שלתא הנוסעים שלהן חובר צינור המפלט של המנוע; כאשר החלה המשאית לנסוע, הוזרם גז פחמן חד-חמצני מצינור המפלט לתא בו נכלאו היהודים והם נחנקו למוות.
בתום הנסיעה פתחו את תא המטען, והשליכו את הגופות לקברי המונים שהוכנו מראש.
בחודש דצמבר 1941 החל לפעול במערב פולין ראשון מחנות ההשמדה – מחנה חלמנו.
שיטת ההשמדה הנפוצה במחנה הייתה הרעלה בגזי שרפה.
הקמת מחנה ההשמדה חלמנו היוותה קפיצת מדרגה בשלבי התפתחות הפתרון הסופי, שכן הייתה זו הפעם ראשונה שבה בוצעה ההשמדה במקום קבוע, וכן הפעם הראשונה שבה הוקם צוות מיוחד שהיה אחראי על שריפת הגופות.
הממונים על ביצוע הרצח, האס אס ומנהיגו היינריך הימלר באמצעות "המשרד הראשי לביטחון הרייך", הרחיבו את היקף ההשמדה במחנות משמעותית עם "מבצע ריינהרד", שנקרא על שם ריינהרד היידריך, מפקד הגסטאפו שנהרג בהתנקשות ב-1942 על ידי אנשי המחתרת הצ'כית.
במסגרת המבצע הוקמו שלושת מחנות ההשמדה טרבלינקה, סוביבור ובלז'ץ, שמטרתם הייתה השמדה בלבד.
התגוררו בהם קציני אס אס, וכמה מאות אסירים ששימשו כזונדרקומנדו, שתפקידם היה לרוקן את תאי הגזים לאחר ההשמדה, ובחלק גדול מן המקרים להביא את הגופות למשרפה.
בטרבלינקה, למשל, שהוקם במחסה היער ובכך נותר סודי יחסית בזמן המלחמה, נרצחו כ-800 אלף איש, רובם הגדול יהודים.
למעשה, טרבלינקה, בניגוד למחנות אחרים, הוגדר כמחנה השמדה לעם היהודי בלבד.
הרכבות הובילו מן הכפרים, במזרח אירופה בעיקר, היישר אל המחנה.
המובלים התבקשו לכתוב את שמותיהם על המזוודות באמתלה שישובו לראות את חפציהם - וכך לא ידעו הקורבנות שדרכם אינה אלא הדרך אל המוות.
תוך שעות ספורות, נותרו ממשלוח שלם של אנשים ערימות אפר בלבד.
לאחר מכן, הוקם מחנה ההשמדה הגדול ביותר - מחנה אושוויץ.
בסוף שנת 1942, כאשר מרבית יהודי הגנרלגוברנמן (בתרגום לעברית - המנהל הכללי; השטח הפולני שהיה נתון תחת כיבוש גרמני; מרבית יהודי פולין חיו בשטח זה) הושמדו, הוחלט על מקום מרכזי שבו יושמדו יתר יהודי אירופה.
אושוויץ-בירקנאו היה ממוקם במרכז היבשת, והיה גדול דיו לאכלס אסירים רבים.
אושוויץ שימש כמחנה עבודה, ובכניסה אליו הכתובת הידועה - "העבודה משחררת", ואילו בירקנאו (הקרוי גם אושוויץ 2), המצוי בקרבת מקום, שימש כמחנה השמדה.
אסירים באושוויץ היו נשלחים תוך חודשים ספורים למותם בבירקנאו.
בירקנאו יכול היה לאכלס כ-100 אלף אסירים בו זמנית, והיו בו חמישה מבנים של משרפות ותאי גזים.
בכל יום התבצעו מספר סבבים של השמדה.
כל סבב כזה יכול להכיל כעשרת אלפים קורבנות.
הגז בתאי הגזים היה ציקלון בה, ותוך פחות מעשרים דקות הוא היה חונק למוות את כל הקורבנות.
לאחר מכן, היו הזונדרקומנדו שורפים את הגופות.
אושוויץ, יותר מכל מחנה השמדה אחר, הפך לסמל לפתרון הסופי של השמדת היהודים.
נרצחו בו כמיליון וחצי אסירים, חלקם הגדול יהודים.
הנאצים התחילו להשמיד את יהודי סלובקיה, קרואטיה ואת יהודי פולין ששרדו.
ב־4 בנובמבר 1942 דיווח הימלר על סיום המבצע, והמשלוחים מארצות אלה פסקו כמעט לחלוטין.
יהדות פולין הושמדה כמעט כולה.
מגטו ורשה נשלחו להשמדה 6,000 איש מדי יום.
היודנראטים היו אחראים לאספקת רשימות היהודים המיועדים למשלוח.
במשך 10 שבועות נשלחו מגטו ורשה 301 אלף יהודים להשמדה.
המבצע השני כלל את מערב אירופה ומרכזה, ובראשו עמד אדולף אייכמן.
המבצע החל בצרפת, ביוני 1942. תוך חודשיים נשלחו מצרפת 25 אלף יהודים למחנות ההשמדה.
משם עברה ההשמדה להולנד, שממנה נשלחו למחנות 110,000 יהודים, מהם נותרו בחיים 6,000 בלבד.
עד אמצע 1943 הושמד שליש מהיהודים.
בארצות שבהן פיקח אייכמן על ההשמדה נשלחו היהודים ישירות למחנות ההשמדה, ללא תחנות מעבר.
מתוך 6 מיליון יהודים הומתו 3.5 מיליון בתאי הגזים.
פלישתו של הצבא האדום הסובייטי הצליחה לבלום את מכונת ההשמדה של אייכמן.
כאשר הגרמנים פתחו בנסיגתם, הם הוציאו את היהודים שנותרו במחנות ההשמדה והובילו אותם ב"צעדות מוות", שבהן נאלצו היהודים לצעוד מאות קילומטרים לעבר גרמניה, ומי שנפלו מעייפות נורו למוות.
מאות אלפי יהודים מצאו את מותם בצעדות אלה.
ביצועה של ההשמדה התנגש לא פעם עם האינטרס של הצבא, אך ההשמדה זכתה לקדימות מלאה.
האס אס לא התחשב בצבא ובמאמץ המלחמתי, וגם כשבעלות הברית החלו להתקדם ומצבה של גרמניה החמיר, בשנים 1943–1944, עדיין ניתנה עדיפות למשלוחי היהודים להשמדה ברכבות על פני משלוח אספקה לחזית.
הגרמנים לא התחשבו בשיקול הכלכלי שבניצול היהודים ככוח עבודה בייצור התחמושת והבגדים לצבא, והאידאולוגיה של השמדתם הכריעה.
עם תחילת הביצוע של מעשי המוות, גבר הטרור בגטאות, והגרמנים יצרו אשליה שהצייתנים ומשתפי הפעולה יינצלו.
הרצח התעשייתי היה בבחינת דה-הומניזציה של היהודים.
במסמכים הרשמיים דובר, לדוגמה, על משלוח של 600 אלף טון של יהודים.
ההשמדה נעשתה במכניות יבשה ולכאורה ללא מעורבות רגשית של שנאה.
העברת היהודים למחנות ההשמדה התבצעה בדרך כלל ברכבות משא, כשהם דחוסים בקרונות בקר.
הם נדחסו לקרונות בעמידה, ללא מים ומזון, בתנאי מחנק, לעיתים למשך כמה ימים.
יהודים רבים, בעיקר הזקנים והחולים, נפטרו במהלך המסע אל מחנה ההשמדה.
תחנות הרכבת הוסוו כתחנות אזרחיות, בעזרת שלטים כמו "מזנון" ו"חדרי המתנה".
אלו שנותרו בחיים מן המסע הורדו מהרכבת, ועברו סלקציה – מי לעבודה ומי לתאי הגזים.
נאמר להם שהם נלקחים למקלחות לחיטוי.