tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרובידנס סטימרולרס הייתה קבוצת כדורסל מהעיר פרובידנס, רוד איילנד, אשר שיחקה בליגת ה-BAA בין השנים 1946–1949. נכון לשנת 2023, הסטימרולרס הם הקבוצה האחרונה ממדינת רוד איילנד שמשתתפת באחת מארבע ליגות הספורט המובילות בארצות הברית (MLB ,NHL ,NFL ו-NBA).
לאורך שלוש שנות קיומה העמידה הקבוצה מאזן של 46 ניצחונות לעומת 122 הפסדים (27.4%), ולא העפילה לפלייאוף ה-BAA באף עונה.
בעונתה השנייה, , ניצחה פרובידנס 6 מתוך 48 משחקי העונה הסדירה (12.5%), שזהו מספר הניצחונות הנמוך בתולדות ה-NBA לעונה שלמה, ואחוז הניצחונות הנמוך ביותר מלבד עונת של פילדלפיה 76' (11.0%) ועונת של שארלוט בובקאטס (10.6%).
השחקן הבולט בקבוצה היה הרכז ארני קלברלי, שהוביל את טבלת מוסרי האסיסטים ב-BAA בשתי עונותיה הראשונות עם 3.4 ו-2.5 אסיסטים בממוצע למשחק, בהתאמה.
ב-28 ינואר 1948, יומיים לפני יום הולדתו ה-46, שיתף עצמו מאמן הקבוצה נאט היקי כשחקן במשחק מול ניו יורק ניקס, ובכך הפך לשחקן המבוגר ביותר בתולדות ה-NBA.
בסיום עונת , לאחר מיזוג ליגות ה-BAA וה-NBL ל-NBA, התפרקה הקבוצה ונערך "דראפט פיזור" על שחקניה.
עונה מאמן ניצחונות הפסדים אחוז ניצחונות פלייאוף רוברט מוריס 28 32 46.7% לא העפילה האנק סואר, נאט היקי 6 42 12.5% לא העפילה קן לופלר 12 48 20.0% לא העפילה
1. ארני קלברלי - 1,961 (שחקן חמישיית העונה השנייה בעונת )
2. קני סיילורס - 1,419 (שחקן חמישיית העונה השנייה בעונת )
מבחינה מנהלית נפאל כוללת 7 פרובינציות (नेपालका प्रदेशहरू) שהוקמו בהתאם לחוקה ב-20 בספטמבר 2015. החלוקה הקודמת ל-14 אזורים בוטלה.
בינואר 2018 הוחלט על מושבו הזמני של מרכזי המדינות.
פרובוריהאיניים (שם מדעי: Proborhyaenidae) היא משפחה נכחדת של יונקי כיס טורפים מהסדרה ספרסודונטה.
במשפחה זו 4 סוגים אשר התקיימו בין אמצע האאוקן לסוף האוליגוקן לפני 42-23 מיליון שנה.
מאובניהם התגלו ברחבי אמריקה הדרומית במערב בוליביה, אורוגוואי, דרום ברזיל ובחלק ממחוזות ארגנטינה ולצידם נמצאו מאובנים של בני משפחתם הקרובה, הבוריהאיניים אשר התקיימו עד המיוקן ועל שמם הם נקראו (פירוש שמם הם: "קרובי בוריהאיניים").
הפרובוריהאיניים היו טורפים גדולים שהגדולים ביניהם, הפרובוריהאינה והפרבוריהאינה הגיעו עד למשקל 130-150 ק"ג ואולי אף ל-600 ק"ג, מה שהופך אותם לגדולים בבני סדרתם או בכלל בבני קבוצת המטאתריה.
הם היו בעלי גולגולת חסונה שהזכירה גולגולת צבוע ובעלת שרירי לסת חזקים וניבים גדולים שנועדו למחוץ עצמות אך הייתה חסרת אמייל, כמו של שליינים.
הסוג Callistoe היה בעל גולגולת דומה לזו של זאב טסמני.
הם היו ציידים או אוכלי נבלות כמו צבועים והשתמשו בלסתותיהם כדי למחוץ נבלות.
בני הקבוצה חיו רק במשך הפלאוגן שהיה בעל אקלים לח יחסית.
ייתכן שהם נכחדו עקב התייבשות אמריקה הדרומית לקראת המיוקן והם הוחלפו בקרוביהם התיילוקוסמיים שהיו בעלי שיני חרב.
פרובוסכידיפריון (שם מדעי: Proboscidipparion) הוא סוג של פרסתן נכחד ממשפחת הסוסיים שבסדרת מפריטי הפרסה.
הוא חי באירופה ואסיה במשך תקופת הפליוקן שלפני 7.1 עד 4 מיליון שנה מהיום.
המאובנים של הפרובוסכידיפריון תוארו ב-1927, והם התגלו מבריטניה עד סין, כשהמאובן הראשון התגלה במחוז חנאן.
הפרובוסכידיפריון היה מאבות הסוסים המודרניים, אך היה קטן יותר ובעל גולגולת מוארכת יחסית שכנראה הכילה בקצה חדק דומה לחדק טפיר, וכן שפתיים בשרניות יחסית.
הוא היה קרוב משפחה של ההיפריון שנחשב זמן רב לסוג שלו עד שהופרד, והוא הגיע לאורך 2.3 מטר ולמשקל של 180 קילוגרם בממוצע.
הוא היה בעל שלוש פרסות דמויות אצבע בכפות רגליו והוא ניזון מעשבים בערבות אירואסיה.
המבנה דמוי הטפיר מרמז על חיים בסביבה של גדות נחלים ואזורים לחים יחסית.
פרובוריהאינה (שם מדעי: Proborhyaena; מילולית: "לפני בוריהאינה") הוא סוג נכחד של יונק טורף בן למשפחה פרובוריהאיניים, שבסדרה הקדומה ספרסודונטה, הקרובה לכיסאים והוא נחשב לגדול הטורפים מקבוצת המטאתריה מעולם.
יונק זה חי באמריקה הדרומית בתקופת האוליגוקן לפני 29 עד 21 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו במחוז צ'ובוט שבפטגוניה, ארגנטינה, בבוליביה ובאורוגוואי.
סוג זה הוגדר ב-1897 בידי החוקר הארגנטינאי פלורנטינו אמגינו וכלל מין יחיד - Proborhyaena gigantea.
הוא נקרא עקב מראהו הדומה לבוריהאינה של המיוקן.
הפרובוריהאינה היה טורף גדול מאוד, באורך של 3.3 מטרים כולל הזנב הרחב, גובה של 80 סנטימטרים ומשקל של 200 קילוגרם וייתכן שאף עד 600 קילוגרם, כך שהיה גדול כמו דוב קוטב.
אורך הגולגולת לבדה הגיע ל-50 עד 60 סנטימטרים.
גולגולת זו הייתה עבה ובעלת לסתות קצרות יחסית ולוע קצר.
בדומה לקרובו התיילקוסמילוס הוא היה בעל ניבים גדולים וארוכים, אשר דמו מעט לניבי הסמילודון, אך היו יותר קצרים.
מאחוריהם היו שיניים חותכות נמוכות ורחבות בעלות קצה מעוגל מעט ומאחוריהם חותכות רחבות אך נמוכות בהרבה.
מבנה זה עזר ליונק הגדול להשיג נשיכה חזקה משל צבוע מודרני שיכלה לנפץ בקלות עצמות.
ככל הנראה השיניים היו בעלי קצב גדילה קבוע בדומה לשיני השד הטסמני.
מבנהו של יונק זה שהיה בעל לסתות ענקיות מרסקות עצמות וגוף גדול, אך רגליים נמוכות וזנב ארוך ושטוח מנע ממנו להיות אצן מהיר, כך שכנראה הוא ניזון מחיות גדולות יחסית או שניזון מנבלות ואולי גנב טרף לטורפים אחרים שחיו באזור כמו כיסאים אחרים או פורוסרקוסיים.
יונק זה נכחד בסיום האוליגוקן, עם התייבשות היבשת והפיכתה לאזור של מינים מתמחים ומהירים יותר.
פרוביוורה (שם מדעי: Proviverra; משמעות השם מלטינית: "לפני זבד הודי") הוא סוג של יונק קדום ממשפחת ההאינודונים שבסדרת הקראודונטים אשר חי באירופה בתקופת האאוקן לפני 46.3 עד 41.2 מיליון שנה מזמננו.
הוא התגלה בממצאים מאובנים שונים באירופה המרכזית, בין השאר בשווייץ, צרפת וגרמניה (לרבות בבור מסל) ותואר ב-1862 בידי החוקר השווייצרי לודוויג רויטימר , אשר שיער שהוא קרוב לגחניים, מה שהתברר בהמשך כשגוי.
הסוג הכיל מין בודד - Proviverra typica שפירושו: "טיפוסי".
הפרוביוורה היה בעל מבנה גוף דק וקליל באורך 13.4 ס"מ ומשקל 450 עד 500 גרם בלבד, אף שהיה קרובו של ההאינדון העוצמתי.
עם זאת הוא היה שייך לקבוצה פרימיטיבית יותר של ההאינדונים, קרוב ללמסודון ומשויך למשפחה Proviverrinae.
למרות מבנהו הקל הוא היה טורף בעל טוחנות גבוהות שנועדו לקרוע בשר, ניבים חזקים ושרירים חזקים מאחורי הלסת.
מבנה זה מתאים לאוכלי נבלות או לטורפים.
הוא ניזון רק מחרקים, עכבישים, זוחלים ויונקים קטנים כמו מכרסמים.
ככל הנראה הוא חי ביערות או בביצות כמו גחניים מודרניים ואולי מילא את אותה גומחה ביערות אירופה הלחים של האאוקן.
"פרובוקטיבית" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נועה קירל בהשתתפות ליין המסיבות הגאה "פוראבר תל אביב".
את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים די-מיוזיק ב-6 ביוני 2023 כרצועה שלא מתוך אלבום.
השיר נכתב על ידי רון ביטון, מאי ספדיה וקירל.
ב-20 ביולי 2023 יצא לשיר גרסת רמיקס של Royash וההרכב ג'טפייר.
ב-6 ביוני 2023 הוציאה קירל את שיר הגאווה, "פרובוקטיבית" בהשתתפות ליין מסיבות הגאווה "פוראבר תל אביב".
ובהפקה מוזקלית של שגיא קריב.
זהו השיר השלישי אותו מציאה קירל לכבוד חודש הגאווה, לאחר "טרילילי טרללה" שהוציאה עם אילן פלד בשנת 2021 ו"שלושה בנות" שהוציאה עם גיתית פישר בשנת 2022.
הווידאו קליפ לשיר פורסם לצד צאתו של הסינגל ובוים על ידי נמרוד פלד, שביים לקירל גם את הקליפים לשירים "פאוץ'" ו-"SLT".
חברת "BUYME" הישראלית הייתה נותנת החסות של הקליפ.
במהלך הקליפ קירל נראית ישובה על כדור דיסקו מתנדנד, התייחסות לווידאו קליפ לשיר "Wrecking Ball" של הזמרת האמריקאית מיילי סיירוס, שנחשב לאחד הקליפים הפרובוקטיביים ביותר בעשורים האחרונים.
בשבוע הראשון לצאתו, השיר הגיע למקום השלישי במצעד השירים המואזנים ביותר ביוטיוב ישראל, עם כ-599 אלף צפיות.
בשבוע שלאחר מכן כבר עלה למקום השני עם כ-814 אלף צפיות.
ב-13 ביולי הוא היה לשיר השלישי המואזן ביותר בפלטפורמה עם כ-719 אלף צפיות.
נכון ל-20 ביולי 2023, הקליפ עומד על מעל ל-8 מיליון צפיות.
שחר בן ימיני סקרה את השיר באתר המגזין "את", וציינה לטובה את מילות השיר העוסקות בהעצמת נשים, ובכך שאת השיר כתבו נשים: מאי ספדיה וקירל.
היא גם שיבחה את האסתטיקה של הווידאו קליפ:
פיינשטיין שיבח את קירל על המילים האמיצות והחזקות שלה, והשווה אותן למסרים מדיוות פופ משפיעות כמו ביונסה ובריטני ספירס.
הוא ציין כי אף על פי שהמוזיקה עצמה אינה פורצת דרך, פיינשטיין הדגיש את השיפור בווידאו קליפ, שבו קירל משלבת מחוות ודימויים מהתרבות הלהט"בית.
וסיכם כי השיר מסמל את הסולידריות של קירל עם הקהילה הגאה, הכרה במאבק המשותף בשמרנות ואימוץ הליברליזם.
חן קצביץ' פרסלר פרסמה ב"הארץ" ניתוח של השיר והקליפ ודנה במסרים השונים המועברים בהם.
הניתוח בחן את הוויכוח בתוך השדה הפמיניסטי בשאלה האם נשים המאמצות מראה והתנהגויות המחפיצות אותן מבטאות חופש מיני.
פרסלר מדגישה את הניכוס מחדש של המילה "פרובוקטיבי" כפרקטיקה אקטיביסטית חשובה וכיצד ניתן להפוך כינוי גנאי למקור לגאווה.
עם זאת, היא מדגישה את הצורך להבין את ההשלכות של ניכוס מחדש שכזה על תפיסת נערות ונשים את "האישה האידיאלית".
ההקשר של חודש הגאווה מוזכר גם, שכן ניתן לראות ב"פרובוקטיבי" קריצה ביקורתית לתיוג שלילי של הקהילה הגאה.
בהתייחסותה לקליפ, היא מצביעה על "שימוש הפוך" בדמויות הרקע שבקליפ – הגברים מוחפצים ומוצגים כרקע.
הביקורת גם מדגישה מילים ספציפיות בשיר שמעלות נקודות דיון חשובות – שורות הפתיחה מתייחסות לשיפוטים המבוססים על מראה חיצוני וכיצד נשים מוערכות לעיתים קרובות באופן שטחי, המילים על שתיקה ולקיחת משהו "בכוח" מעוררות דיונים על השתקה ונראות נשים במרחב הציבורי.
בסקירה שפורסמה בבלוג של יוסי חרסונסקי, חרסונסקי תיאר את השיר כ-"מהוקצע, קליט ומזיז, עדיין הוא נשמע מתועש מאוד" והטיל ספק בהייפ סביב קירל ותיאר אותה כזמרת התלויה בשירים שניתנה לה מהתעשייה.
הוא הכירי בהפקות הקליטות והמלוטשות שלה אבל הרגישה שהמוזיקה שלה חסרה עומק ואותנטיות.
חרסונסקי רואה את קירל כמיזם מסחרי, ומצטט את שיתופי הפעולה שלה עם מותגים ואת חוסר הנשמה של המוזיקה שלה.
הוא רואה בה תוצר של ז'אנר ה-EDM, בעקבות טרנדים ואופנות בלי הרבה מהות.
חרסונסקי סבר שהמבחן האמיתי של קירל יהיה להוכיח את עצמה מעבר לבועה המסחרית ולשמור על הצלחתה ברגע שההייפ ישכך.
באוגוסט 2023, חברת ספוטיפיי פרסמה את נתוני ההשמעות שלה ביחס לחודשים יולי-אוגוסט, והשיר היה לשיר הרביעי המושמע ביותר בחודשים אלו בישראל.
פרובינציות יפן (令制国, Ryōseikoku) היו חלוקה מנהלית מדרג ראשון של יפן, שהוקמו לקראת סוף המאה ה-7 תחת מערכת חוקים של ממשלת יפן הראשונה, ואשר התקיימו עד לשנת 1868. כל פרובינציה חולקה למחוזות (郡, gun) וקובצה יחדיו לאזור גאוגרפי אחד (או מחוז מנהלי, Circuit) שידוע בשם גוֹקישיצ'ידוֹ.
גבולות הפרובינציות השתנו בתדירות גבוהה עד לסופה של תקופת נארה (שנים 710 עד 794), אך נותרו ללא שינוי מאז תקופת הייאן (794 עד 1185) ועד לתקופת אדו (1603 עד 1868).
הפרובינציות התקיימו במשותף עם יחידות ההאן האדמיניסטרטיביות - אחוזותיהם של האדונים והלוחמים הפיאודלים, והפכו ליחידות משנה בזמן תקופת אשיקאגה (1336 עד 1573).
השימוש במונח "פרובינציה" עדיין שכיח בכל הנוגע לניווט ותחבורה, וניתנת לו התייחסות על גבי מוצרים ואמצעי פרסום של המחוזות הגאוגרפיים, שעל שטחן היו אותן פרובינציות.
הפרובינציות הוקמו לראשונה ברפורמות הריטסוריו , המערכת המשפטית הקדומה של יפן שהתבססה על קונפוציאניזם ועל לגליזם ביפן הפיאודלית.
באותה תקופה, הפרובינציות נחשבו הן כחטיבה מנהלתית והן כאזור גאוגרפי.
אולם, מאז תקופת אשיקאגה, המחוזות של תקופת סנגוקו תפסו בהדרגה את מקומן.
תחת שלטונו של טויוטומי הידיושי בתקופת אזוצ'י-מומויאמה, הפרובינציות נחשבו ליחידות מנהלתיות עיקריות, וחלקות האדמה המקומיות של הדאימיו זכו להתפתח.
בתקופת אדו היו חלקות האדמה ידועות כהאן.
הפרובינציות של הקיסרים ואזורי השוגונים היו מתואמות אחת עם השנייה מבחינה חוקתית.
כך למשל, כשהשוגון הורה לדאימיו לערוך מפקד אוכלוסין או לשרטט מפות, העבודה אורגנה במונחים של גבולות הקוני הפרובינציאלי.
ברסטורציית מייג'י, יחידות ההאן הפכו לרשמיות בזכות רפורמת פוהנקן סנצ'יסיי, אך הן הוחלפו בהדרגה בידי מחוזות בין השנים 1868 ו-1871 (מחוזות עירוניים נקראו "פוּ" ומחוזות כפריים נקראו "קֵן").
הפרובינציות שלקחו חלק במערכת החוקתית לא בוטלו, אלא עברו הרחבה.
נכון לשנת 1871, מספרן של המחוזות עמד על 304, בעוד מספר הפרובינציות עמד על 68, לא כולל הוקאידו או איי ריוקיו.
הגבולות בין המחוזות השונים לא רק שהיו לא ברורים, אלא לא היו מתואמים לגבולות הפרובינציות.
בהדרגה, מחוזות התמזגו ומספרן ירד ל-37 עד שנת 1881, כשלאחר מכן כמה מהן התפצלו, ומספרן גדל ל-45 עד שנת 1885. הוספתן של הוקאידו ואוקינאווה הביא לסך כולל של 47 מחוזות.
הפרובינציות מסווגות בתור "קינאי" בשל קרבתן לעיר בירה, ושבעה או שמונה דוֹ (דרכים, או מחוזות מנהליים) הידועים קולקטיבית כגוקישיצ'ידו (五畿七道, "חמש פרובינציות ושבעה מסלולים").
אולם, אין לבלבל את דו בהקשר זה לקווי תחבורה מודרניים כמו דרך טוקאידו מטוקיו לקיוטו או קובה.
כמו כן, אין לבלבל את הוקאידו עם מחוז הוקאידו, למרות שהשניים חופפים אחד עם השני.
כפי שנאמר, לא ניתנה הוראה מפורשת לפרק את הפרובינציות, אך הן נחשבות למיושנות.
למרות זאת, שמן עדיין מוזכר בהרחבה בהקשר של רכיבים טבעיים, שמות חברות ומותגים.
לשמות הפרובינציות יש בעיקר חשיבות היסטורית.
הם ניתנים גם כשמות משפחה, וזכו לפופולריות לאחר תקופת אדו.
בין הדוגמאות ניתן למנות את תבשיל האודון, פרי האיוקאן , זן הכלבים טוסה וג'פאן ריילוויז, שכמו תחנות רכבת אחרות משתמשת בשמות כדי להבדיל את עצמה מתחנות במחוזות אחרים.
גוקי (五畿, חמש הפרובינציות באזור הבירה)
שיצ'ידו (七道, שבעת המחוזות המנהליים)
טוקאידו (東海道, מחוז הים המזרחי)
טוסנדו (東山道, מחוז ההר המזרחי)
הוקוריקודו (北陸道, מחוז הארץ הצפונית)
סניודו (山陽道, מחוז הצד השמשי של ההר)
ננקאידו (南海道, מחוז הים הדרומי)
סאיקאידו (西海道, מחוז הים המערבי)
הוקאידו (北海道, מחוז הים הצפוני)
פרוביאריה (בפורטוגזית: Associação Ferroviária de Esportes) הוא מועדון כדורגל ברזילאי.
המועדון נוסד בשנת 1950 בעיר אראראקוארה שבמדינת סאו פאולו.
קבוצת הכדורגל שיחקה בעבר בדרג העליון של הכדורגל הברזילאי.
המועדון הוקם בשנת 1950 בעיר אראראקוארה.
הוא הוקם בחסות חברת רכבות מקומית ומנהל החברה מונה לנשיא המועדון.
הקבוצה השתלבה בדרג השני של אליפות סאו פאולו בכדורגל וכבר בשנת 1955 ניצחה בתחרות וקודמה לדרג הבכיר.
בדרג הבכיר היא שיחקה 48 עונות.
הישג השיא היה המקום השלישי בשנים 1959 ו-1968.
בדרג העליון הכלל ארצי המועדון שיחק בפעם הראשונה בשנת 1983. זו הייתה העונה היחידה בה השתתפה בתחרות ברמה זו.
בתחרות הליגה השנייה בכדורגל של ברזיל שיחקה הקבוצה 4 עונות.
בשנת 1980 היא סיימה את העונה במקום השלישי.
במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20 הקבוצה נכנסה לתקופה של מצוקה תקציבית.
בשנת 1996 היא ירדה לדרג השני של אליפות סאו פאולו והפסיקה את השתתפותה בתחרות הליגה השנייה הברזילאית.
בתחילת המאה ה-21 החלה התאוששות.
בשנת 2016 חזרה הקבוצה לדרג העליון של אליפות סאו פאולו.
בשנת 2019 המועדון נרכש על ידי חברת MS Sports.
בשנת 2025 היא חזרה להתחרות בליגה השנייה הברזילאית.
בתחרות הגביע הברזילאי שיחקה הקבוצה 5 פעמים.
בשנת 2020 היא הגיעה לשלב השלישי.
האצטדיון בו משחקת הקבוצה את משחקי הבית נמצא בבעלות עירונית.
הוא נבנה בשנת 1951 ומאז עבר מספר שדרוגים.
במצבו הנוכחי הוא מותאם ל-20 אלף צופים.
פרובינציית הסן-נסאו הייתה מחוז של ממלכת פרוסיה, ולאחר מכן של המדינה החופשית פרוסיה, עד שפוצלה על ידי הנאצים בשנת 1944 לפרובינציית הסן ופרובינציית נסאו.
בשנת 1866 הצטרפו נסיכות הבוחר מהסן, דוכסות נסאו והעיר החופשית פרנקפורט לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובסוף המלחמה סופחו לממלכת פרוסיה, ושולבו יחד עם שטחים מהדוכסות הגדולה של הסן ליצירת פרובינציית הסן-נסאו.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נכללה הפרובינציה במדינה החופשית פרוסיה, ובשנת 1929 צורפה לפרובינציה המדינה החופשית ולדק-פירמונט.
בשנת 1944 פוצלה הפרובינציה לפרובינציית הסן ולפרובינציית נסאו.
לאחר מלחמת העולם השנייה נכללו שטחי הפרובינציה בשטח הכיבוש האמריקאי, כחלק מהסן הגדולה, ובשנת 1946 נכללו במדינת הסן בגרמניה המערבית.
פרובינציית הנובר הייתה מחוז של ממלכת פרוסיה, ולאחר מכן של המדינה החופשית פרוסיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה בתחומי הפרובינציה שהיו בידי הבריטים מדינת הנובר, שצורפה בשנת 1947 לסקסוניה התחתונה.
בשנת 1866 הצטרפה ממלכת הנובר לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובסוף המלחמה סופחה לממלכת פרוסיה, בתור פרובינציית הנובר.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נכללה הפרובינציה במדינה החופשית פרוסיה, שהייתה חלק מרפובליקת ויימאר, ולאחר מכן חלק מגרמניה הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נכללו רוב שטחי הפרובינציה בשטח הכיבוש הבריטי, ומיעוטם בשטח הכיבוש הסובייטי, כחלק ממדינות מקלנבורג-מערב פומרניה וסקסוניה אנהלט.
בשנת 1946, הקימו הבריטים בשטחי הפרובינציה שהיו בידם את מדינת הנובר, שצורפה בשנת 1947 למדינת סקסוניה התחתונה.
פרובינציית הוהנצולרן הייתה מחוז של ממלכת פרוסיה, ולאחר מכן של המדינה החופשית פרוסיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה צורפה הפרובינציה לחלק הדרומי של וירטמברג למדינת וירטמברג-הוהנצולרן כחלק מאזור הכיבוש הצרפתי.
בשנת 1849 צורפו נסיכויות הוהנצולרן-זיגמרינגן והוהנצולרן-הכינגן לממלכת פרוסיה, ובמרץ 1850 אוחדו ליצירת פרובינציית הוהנצולרן כחלק מפרוסיה.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה, צורפה פרובינציית הוהנצולרן לחלקה הדרומי של וירטמברג ליצירת וירטמברג-הוהנצולרן שהייתה תחת אזור הכיבוש הצרפתי.
בשנת 1952 התאחדו וירטמברג-הוהנצולרן עם וירטמברג-באדן ודרום באדן, ויצרו את מדינת באדן-וירטמברג, שהיא אחת מ-16 המדינות הפדרליות שמרכיבות את גרמניה המודרנית.
פרובינציית ברנדנבורג הייתה מחוז של ממלכת פרוסיה, ולאחר מכן של המדינה החופשית פרוסיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמו בשטחי המחוז מדינת ברנדנבורג שבשטח הכיבוש הסובייטי, ומזרח ברלין ומערב ברלין.
בשנת 1815 לאחר קונגרס וינה הוחלט על חלוקת ממלכת פרוסיה ל-10 פרובינציות, וביניהם הוקמה פרובינציית ברנדנבורג, שהשתרעה על השטחים לשעבר של מרקיזות ברנדנבורג.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נכללו שטחי הפרובינציה בשטח הכיבוש הסובייטי, והוקמו על שטחי הפרובינציה מדינת ברנדנבורג, ומזרח ברלין ומערב ברלין.
מדינת ברנדנבורג היא כיום אחת ממדינות גרמניה המאוחדת.
פרובינציית הסן הייתה מחוז של המדינה החופשית פרוסיה, שפוצלה על ידי הנאצים בשנת 1944 מפרובינציית הסן-נסאו, ופורקה לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נכללה הפרובינציה במדינה החופשית פרוסיה, ובשנת 1944 פוצלה הפרובינציה לפרובינציית הסן ולפרובינציית נסאו.
פרובינציית ג'ורג'יה הייתה משלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה אשר התנתקו מן ממלכת בריטניה הגדולה ב-1776 בעת הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
ג'ורג'יה הוקמה בשנת 1732 כאחרונה מבין שלוש עשרה המושבות מחלקים בלתי מאוכלסים ברובם של פרובינציית קרוליינה ונקראה על שם ג'ורג' השני, מלך בריטניה.
ב-17 בנובמבר 1732 נסע ההרפתקן האנגלי ג'יימס אוגלת'ורפ לג'ורג'יה עם 120 חברים לייסד את היישוב הבריטי הראשון בג'ורג'יה.
הוא ו-114 מתיישבים הגיעו ל-Yamacraw Bluff ב-12 בפברואר 1733 והקימו את העיר סוואנה.
מאוחר יותר הצטרפו אנשים אחרים ליישוב, כמו מהגרים פרוטסטנטים מזלצבורג וסקוטים.
לאחר קרבות עקובים מדם עם הספרדים וסכסוכים פנימיים, קיבלה המושבה מושל מלכותי בשנת 1752 ובשנת 1755 בית מחוקקים מחוזי.
בשנת 1776 ג'ורג'יה התנתקה מבריטניה הגדולה, כחלק ממלחמת העצמאות האמריקאית.
ג'ורג'יה הייתה המדינה הרביעית שאשררה את חוקת ארצות הברית ב-2 בינואר 1788.
פרובינציית ונציה (באיטלקית: Provincia Veneta, בגרמנית: Provinz Venedig) היה שם שטחה של הרפובליקה של ונציה לשעבר, שהועברה על ידי הרפובליקה הצרפתית הראשונה לממלכת הבסבורג על פי תנאי הסכם קמפו פורמיו משנת 1797 שהביא לסיום מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה.
במהלך המערכה האיטלקית הצרפתית ב-1796, הסיגנוריה של ונציה בפיקודו של הדוג'ה לודוויקו מאנין דחתה ברית עם נפוליאון בונפרטה, ואז כבש בונפרטה את העיר ב-14 במאי 1797, מה שהוביל לנפילת הרפובליקה של ונציה.
בשל ויתורו על כל הזכויות בארצות השפלה הדרומיות והכרה ברפובליקה הציסאלפינית הצרפתית, הקיסר פרנסיס השני מהבסבורג זכה בשטח הוונציאני שנכבש כולל חוף דלמטיה, למעט האיים היוניים.
שטחי רפובליקת ונציה שולבו במחוז ונציה החדש כחלק נפרד מארכידוכסות אוסטריה, ופרנץ לקח את התואר הנוסף "דוכס ונציה", אולם השטח לא היה כפוף לאימפריה הרומית הקדושה.
הפרובינציה הונהגה על ידי מושל אוסטרי, אך המשיכה להשתמש בחקיקה הוונציאנית ושמרה על מטבעותיה, הלירה הוונציאנית.
הגבול המערבי של המחוז הועבר לטובת הרפובליקה הציסאלפינית בשנת 1801 באמנת לינוויל, ונמשכה לאורך דרך העמק של הנהר אדיג'ה התחתון.
בניגוד לרפובליקה הקודמת שהתקיימה 1,100 שנה, לפרובינציה לא היה קיום ארוך.
לאחר שהגרנד ארמה הביס את כוחות האימפריה האוסטרית באוסטרליץ, נאלץ פרנץ על פי חוזה פרסבורג משנת 1805 למסור את השטח הוונציאני לממלכת איטליה הנפוליאונית.
בשנת 1815 היא חזרה לאוסטריה על פי תנאי ההסכם הסופי של קונגרס וינה והפכה לחלק מארץ הכתר של ממלכת לומברדיה-ונציה.
פרובינציית ייליך-קלווה-ברג הייתה פרובינציה של פרוסיה מ-1815 עד 1822. ייליך-קלווה-ברג הוקמה בשנת 1815 משטחים שסופחו על ידי ממלכת פרוסיה מצרפת והדוכסות הגדולה של ברג, ופורקה בשנת 1822 כאשר אוחדה עם הדוכסות הגדולה של הריין התחתון ויצרה את פרובינציית ריינלנד.
ב-30 באפריל 1815, השלטונות הפרוסיים ארגנו מחדש את מדינות הממלכה ל-10 מחוזות , אשר ייליך-קלווה-ברג הייתה אחת מהם.
שם המחוז התייחס לדוכסויות המאוחדות של יוליך-קלווה-ברג, טריטוריה לשעבר של האימפריה הרומית הקדושה שהכילה את רוב האזור.
בירת הפרובינציה הייתה קלן, כאשר המחוז חולק ל-Regierungsbezirke (מחוזות) של דיסלדורף, קלווה וקלן החל מה-22 באפריל 1816. נשיא המחוז היה פרידריך, רוזן סולמס-לאובאך.
ב-22 ביוני 1822, צו של הקבינט הפרוסי איחד את המחוז עם הדוכסות הגדולה של הריין התחתון, עם בירתה בקובלנץ, כדי ליצור את פרובינציית ריינלנד.
פרובינציית הריין , המכונה גם פרוסיה הריינית () או שם נרדף (ריינלנד), הייתה המחוז המערבי ביותר של ממלכת פרוסיה והמדינה החופשית פרוסיה, בתוך הרייך הגרמני, מ-1822 עד 1946. היא הוקמה מאיחוד מחוזות הריין התחתון וייליך-קלווה-ברג.
בירתה הייתה קובלנץ ובשנת 1939 היו בה 8 מיליון תושבים.
פרובינציית הוהנצולרן הייתה קשורה צבאית לאוברפרזידנט (הנשיא העליון) של פרובינציית הריין.
מחוז הריין תחום בצפון על ידי הולנד, ממזרח על ידי המחוזות הפרוסיים של וסטפאליה והסן-נסאו, והסן-דרמשטאדט, בדרום מזרח על ידי פפאלץ (, מחוז של ממלכת בוואריה), בדרום ובדרום מערב על ידי לורן, ובמערב על ידי לוקסמבורג, בלגיה והולנד.
המובלעת הקטנה של וצלר, שהייתה תקועה בין הסן-נסאו והסן-דרמשטאדט הייתה גם חלק ממחוז הריין.
נסיכות בירקנפלד (Birkenfeld), לעומת זאת, הייתה מובלעת של הדוכסות הגדולה של אולדנבורג, מדינה נפרדת של הקיסרות הגרמנית.
בשנת 1911, שטח המחוז היה ; אורכו הקיצוני, מצפון לדרום, היה כמעט , והרוחב הגדול ביותר שלו היה קצת פחות מ־.
זה כלל כ- של מהלך הריין, שיצר את הגבול המזרחי של המחוז מבינגן (Bingen) לקובלנץ, ולאחר מכן הוא זורם בכיוון צפון-צפון-מערב בתוך המחוז, בערך בעקבות גבולו המזרחי.
כיום היא חלק מנורדריין-וסטפאליה, ריינלנד-פפאלץ, זארלנד והסן.
הגדה השמאלית הייתה קתולית ברובה, ואילו בגדה הימנית כמחצית מהאוכלוסייה הייתה פרוטסטנטית.
חלק הארי של האוכלוסייה היה גרמני מבחינה אתנית, אם כי כמה כפרים ועיירות בחלק הצפוני (מחוז יוליך-קליבס-ברג) היו מכוונים יותר לכיוון הולנד.
בגבולות המערביים והדרומיים (במיוחד בחבל הסאר) התגוררו קהילות קטנות יותר דוברות צרפתית, בעוד שבאזור התעשייה של הרוהר שכנו מהגרים פולנים שהיגרו מהפרובינציות המזרחיות של האימפריה.
מחוז הריין היה החלק הצפוף ביותר של פרוסיה, הממוצע הכללי עמד על 617 נפשות לקמ"ר.
המחוז הכיל מספר רב יותר של ערים גדולות מכל מחוז אחר בפרוסיה.
למעלה ממחצית האוכלוסייה נתמכה על ידי עיסוקים תעשייתיים ומסחריים, ובקושי רבע על ידי חקלאות.
היה בה את אוניברסיטת בון, והחינוך היסודי היה מוצלח במיוחד.
למטרות ניהול חולק המחוז לחמשת המחוזות (Regierungsbezirke) של קובלנץ, דיסלדורף, קלן, אאכן וטריר.
קובלנץ הייתה הבירה הרשמית, אם כי קלן הייתה העיר הגדולה והחשובה ביותר.
בהיותה פרובינציית גבול, ארץ הריין הייתה מאובטחת, והריין נשמר על ידי שלושת המבצרים החזקים של קלן עם דיוץ (Deutz), קובלנץ עם ארנברייטשטיין, ווזל.
המחוז שלח 35 חברים לרייכסטאג הגרמני ו-62 לבית הנבחרים הפרוסי.
מכלל השטח של מחוז הריין כ-45% נכבשו על ידי אדמה חקלאית, 16% על ידי כרי דשא ומרעה, ו-31% על ידי יערות.
ניתן היה לגדל מעט, מלבד שיבולת שועל ותפוחי אדמה, ברמות הגבוהות בדרום המחוז, אך עמקי הנהרות והשפלה הצפונית היו פוריים ביותר.
חלקה הגדול של האדמה היה בידי בעלים קטנים, ונטען כי הדבר הביא לעיכוב מסוים בהתקדמות החקלאות המדעית.
עם זאת, גידולי הדגנים הרגילים גודלו כולם בהצלחה, וטבק, כשות, פשתן, קנבס וסלק סוכר גודלו למטרות מסחריות.
כמו כן הופקו כמויות גדולות של פירות.
תרבות הגפנים תפסה שטח של כ־30,000 אקרים (120 קילומטרים רבועים), כמחציתו בעמק המוזל, שליש בעמק הריין עצמו, והיתר בעיקר בנהרות נאהה ואהר .
במחוזות ההרריים יותר ממחצית פני השטח היו תפוסים לעיתים על ידי יערות, ומטעים גדולים של אלון ניטעו על מנת להשתמש בקליפת העצים.
עדרי בקר ניכרים גדלו על שטחי המרעה העשירים של הריין התחתון, אך מספר הכבשים במחוז היה קטן יחסית, ולא עלה בהרבה על זה של העזים.
הגבעות המיוערות היו מלאות בצבאים, וזאב תועה מצא את דרכו מדי פעם מיערות הארדנים לאלה של ההונסרוק .
דיג הסלמון של הריין היה יצרני ופורה מאוד, ופורלים היו בשפע בנחלי ההרים.
עושר המינרלים הגדול של מחוז הריין סיפק את תביעתו המשמעותית ביותר לתואר "התכשיט העשיר ביותר בכתר פרוסיה".
מלבד חלקים ממרבצי הפחם של הסאר והרוהר, הוא הכיל גם מרבצי פחם חשובים ליד אאכן.
עפרות ברזל נמצאו בשפע ליד קובלנץ, בבלייברג (Bleiberg) באייפל היה אספקה בלתי נדלית לכאורה של עופרת, ואבץ נמצא ליד קלן ואאכן.
התוצרים המינרלים של המחוז כללו גם ליגניט, נחושת, מנגן, ויטריאול, סיד, גבס, אבנים וולקניות (המשמשות לאבני ריחיים) וצפחה.
ללא ספק הפריט החשוב ביותר היה פחם.
מבין המעיינות המינרלים הרבים, הידועים ביותר היו אלה של אאכן וקרויצנאך (Kreuznach).
המשאבים המינרלים של מחוז הריין, יחד עם מצבו הנוח ומתקני המעבר שמאפשרים לו נתיב המים הגדול שלו, הפכו אותו למחוז הייצור החשוב ביותר בגרמניה.
התעשייה התרכזה בעיקר סביב שני מרכזים ראשיים, אאכן ודיסלדורף (עם עמק הוופר), בעוד שבאופן טבעי היו מעט יצרנים במחוזות ההרריים של הדרום או באזורי הביצות של הצפון.
מפעלי הברזל והפלדה הגדולים ביותר היו באסן, אוברהאוזן, דואיסבורג, דיסלדורף וקלן, בעוד שסכו"ם וכלי מתכת קטנים אחרים יוצרו בהרחבה בזולינגן, רמשייד ואאכן.
הבד של אאכן והמשי של קרפלד היוו פריטי ייצוא חשובים.
התעשיות העיקריות של אלברפלד - ברמן ועמק הוופר היו אריגת כותנה, הדפסת קליקו וייצור של צבע אדום טורקי וצבעים אחרים.
פשתן יוצר ברובו במנשנגלדבאך, עור במלמדי (Malmedy), זכוכית במחוז סאר, וסוכר סלק ליד קלן.
אף על פי שארץ הריין הייתה פר אקסלנס מדינת הגפן, בירה הופקה בכמויות, גם מזקקות היו רבות, וכמויות גדולות של יין מוזל מבעבע הופקו בקובלנץ, בעיקר לייצוא לבריטניה.
המסחר נעזר רבות על ידי הנהרות הניתנים לשיט, רשת נרחבת מאוד של מסילות ברזל, והכבישים המצוינים שנבנו בתקופת המשטר הצרפתי.
היבוא היה מורכב בעיקר מחומרי גלם לעבודה במפעלי המחוז, בעוד שהיצוא העיקרי היה פחם, פירות, יין, צבעים, בדים, משי ומוצרים מיוצרים אחרים בתיאורים שונים.
בקונגרס וינה בשנת 1815, השיגה פרוסיה את השליטה בדוכסויות קלווה, ברג, גלדרלנד וייליך, הנסיכויות הכנסייתיות של טריר וקלן, הערים החופשיות אאכן וקלן, וכמעט מאה אדונות ומנזרים קטנים.
כולם אוחדו למחוז הריין הפרוסי החדש.
בשנת 1822 הקימה פרוסיה את מחוז הריין על ידי איחוד מחוזות הריין התחתון וייליך-קלווה-ברג.
בירתה הייתה קובלנץ; היו בה 8.0 מיליון תושבים עד 1939. בשנת 1946, מחוז הריין חולק בין המדינות החדשות שנוסדו נורדריין-וסטפאליה וריילנד-פפאלץ.
לאחר שביתת הנשק של 1918, כוחות בעלות הברית כבשו את ארץ הריין עד לנהר עם כמה ראשי גשר קטנים בגדה המזרחית במקומות כמו קלן.
על פי תנאי חוזה ורסאי משנת 1919 נמשך הכיבוש והנציבות העליונה של בעלות הברית בריין הוקמה כדי לפקח על העניינים.
ההסכם גם הפריד בין הסאר למחוז ונוהל על ידי חבר הלאומים עד למשאל העם ב-1935, אז הוחזר האזור לגרמניה.
למעשה, חיילי בעלות הברית האחרונים עזבו את גרמניה חמש שנים מוקדם יותר, ב-1930, בתגובת רצון טוב למדיניות הפיוס של רפובליקת ויימאר בעידן גוסטב שטרזמן והסכם לוקרנו.
חלקים מאזור הריין, שהיו שייכים בעבר לדוכסות לימבורג של הולנד ההבסבורגית, סופחו לבלגיה על פי חוזה ורסאי.
הקנטונים אויפן, מלמדי (Malmedy) וסן וית (St.
Vith) אף על פי שהיו גרמנים בתרבות ובשפה (למעט מלמדי), הפכו לקנטונים המזרחיים של בלגיה.
אף על פי שנערך משאל עם בתחילת 1920, הוא לא נערך כהצבעה חשאית אלא חייבה רק את המתנגדים לסיפוח הבלגי לרשום את מחאתם הרשמית.
רק מעטים עשו זאת בגלל האיום בהחרמת כרטיסי הקצבה.
גרמנית היא כעת השפה הרשמית השלישית של בלגיה, יחד עם צרפתית והולנדית.
לאחר הרחבת אזור הכיבוש הצרפתי על ידי הנסיגה האמריקנית מהכיבוש (1919–1930), עודדו הצרפתים את הקמתה של רפובליקה ריינית עצמאית על ידי התבססות על טינה אנטי-פרוסית מסורתית בהיסטוריה של פפאלץ.
בסופו של דבר, הבדלנים לא הצליחו להשיג שום תמיכה מכרעת בקרב האוכלוסייה, שכן הם נתפסו כבובות של הצרפתים.
הסכם ורסאי גם קבע את פירוז האזור כולו כדי לספק חיץ בין גרמניה מצד אחד לבין צרפת, בלגיה ולוקסמבורג (ובמידה פחותה, הולנד) מהצד השני, מה שאומר שכוחות גרמנים לא יכלו להיכנס לאזור גם לאחר שכוחות בעלות הברית נסוגו.
יתר על כן, בצורה בלתי נסבלת למדי מנקודת המבט הגרמנית, האמנה העניקה את הזכות לבעלות הברית לכבוש מחדש את ארץ הריין לפי רצונן אם בעלות הברית ימצאו באופן חד צדדי את הצד הגרמני אחראי לכל הפרה של האמנה.
בשנת 1932 וצלר (), לשעבר מובלעת של מחוז הריין הממוקמת בין הסן-נסאו ל, הועברה להסן-נסאו.
בבחירות הפדרליות הגרמניות החופשיות האחרונות במרץ 1933, שניים מארבעת המחוזות הפרלמנטריים של מחוז הריין (קלן-אאכן וקובלנץ-טריר) היו המחוזות היחידים בגרמניה שבהם המפלגה הנאצית לא זכתה בריבוי הקולות.
תוך הפרה של הסכם ורסאי ורוח הסכם לוקרנו, גרמניה הנאצית פרסה את צבאה מחדש באזור הריין בשבת, 7 במרץ 1936. הכיבוש נעשה עם מעט מאוד כוח צבאי, הכוחות נכנסו על טרקטורים ולא נעשה כל מאמץ לעצור אותו במהלך הפיוס המערבי של היטלר.
אף על פי שלצרפתים היה כוח מוחץ בקרבת מקום.
צרפת לא פעלה בגלל חוסר היציבות הפוליטית שלה, ומכיוון שהמיליטריזציה התרחשה במהלך סוף שבוע, ממשלת בריטניה לא יכלה לברר או לדון בפעולות שיש לנקוט עד יום שני הבא.
כתוצאה מכך, הממשלות נטו לראות במיליטריזציה מחדש עובדה מוגמרת.
אדולף היטלר לקח סיכון כששלח את חייליו לאזור הריין.
הוא אמר להם "להסתובב לאחור ולא להתנגד" אם יעצרו אותם חיילי הצבא הצרפתי.
הצרפתים, לעומת זאת, לא ניסו לעצור אותם כי הם עמדו לקיים בחירות לחקיקה, הנשיא אלבר לברן לא רצה לפתוח במלחמה לא פופולרית נגד גרמניה והמודיעין הצרפתי העריך מאוד את מספר החיילים הגרמנים.
ממשלת בריטניה לא התנגדה באופן עקרוני למיליטריזציה מחדש, ולורד לותיאן קבע כי "הגרמנים בסופו של דבר רק נכנסים לחצר האחורית שלהם".
עם זאת, ממשלת בריטניה דחתה את אופן ביצוע המעשה הנאצי, שעליו היו מוכנים להודות במשא ומתן עם גרמניה.
וינסטון צ'רצ'יל תמך בפעולה צבאית בשיתוף פעולה של הבריטים והצרפתים אך לא דרש מלחמה בנושא.
המיליטריזציה מחדש של חבל הריין נתמכה על ידי רוב האוכלוסייה המקומית בגלל תחיית הלאומיות הגרמנית והמרירות שנוצרה על כיבוש מדינת הריין של בעלות הברית עד 1930 וסארלנד עד 1935.
תופעת לוואי של הכיבושים הצרפתיים הייתה צאצאים של חיילים צרפתים ונשים גרמניות.
הילדים הללו, שנתפסו כזיהום הצרפתי המתמשך של התרבות הגרמנית, נמנעו מהחברה הגרמנית הרחבה יותר ונודעו בתור "הממזרים של ריינלנד".
ילדים של חיילים קולוניאליים צרפתים או אמריקאים ממוצא אפריקאי זכו לבוז במיוחד והפכו למטרות של תוכניות עיקור נאציות בשנות ה-30. המשורר האמריקני צ'ארלס בוקובסקי נולד ב-1920 באנדרנאך כבן לאם גרמנייה וחייל אמריקאי, ששירתו בכוחות הכיבוש.
שני מסעות צבאיים שונים התרחשו בחבל הריין.
המבצע הראשון של המערכה היה מבצע מרקט גארדן של בעלות הברית שביקש לאפשר לארמייה הבריטית השנייה להתקדם על פני הצלע הצפונית של קו זיגפריד ולהיכנס לאזור התעשייה של הרוהר.
לאחר כישלון הפעולה במשך חמישה חודשים, מספטמבר 1944 ועד פברואר 1945, נלחמה הארמייה האמריקנית הראשונה בקרב יקר כדי לכבוש את יער הירטגן.
השטח המיוער והגדוש בכבדות שלל את יתרונות הנשק המשולבים של בעלות הברית (תמיכה אווירית קרובה, שריון, ארטילריה) והעניק עדיפות למגינים הגרמנים.
צבא ארצות הברית איבד בקרב 24,000 חיילים.
ההכרח הצבאי של הקרבתם נדון על ידי היסטוריונים צבאיים.
בתחילת 1945, לאחר קיפאון חורפי ארוך, התחדשו הפעולות הצבאיות של רוב כוחות בעלות הברית בצפון מערב אירופה במטרה להגיע לנהר הריין.
המבצע התומך של הארמייה האמריקנית הראשונה, מבצע רימון, תוכנן לחפוף מנהר רור, בדרום.
עם זאת, המבצע התעכב במשך שבועיים בגלל ההצפה הגרמנית של עמק רור.
ב-7 במרץ 1945, פלוגת חיל רגלים משוריין של דיוויזיית השריון האמריקנית ה-9 כבשה את הגשר האחרון ללא פגע מעל הריין ברמאגן.
הארמייה השלישית של גנרל ג'ורג' פטון חצתה גם את הנהר יום לפני מעבר הריין המיוחל על ידי קבוצת הארמיות ה-21 (הארמייה הקנדית הראשונה והארמייה הבריטית השנייה) תחת פילדמרשל מונטגומרי בשבוע השלישי של מרץ 1945. מבצע נבחרת היה מבצע מוטס מאסיבי שנערך בשילוב עם מבצע ביזה, המעברים האמפיביים.
בתחילת אפריל, הריין נחצה על ידי כל צבאות בעלות הברית שפעלו ממערב לנהר, והקרבות על חבל הריין הסתיימו.
בהיסטוריה הרשמית של הצבאות הבריטיים והקנדיים, המונח ריינלנד מתייחס רק ללחימה ממערב לנהר בפברואר ומרץ 1945, ואילו פעולות שלאחר מכן על הנהר וממזרח לו כונו "מעבר הריין".
לאחר הכניעה ללא תנאי של גרמניה ב-1945, אזור הריין פוצל בין אזור הכיבוש הצרפתי והבריטי.
חבל הריין ושאר המחוזות הפרוסיים בוטלו ב-1946 וביטול פרוסיה ב-1947 סיים רשמית את קיומה של פרוסיה כמדינה.
השטח של המחוז לשעבר שולב בשלוש מדינות שונות של הרפובליקה הפדרלית החדשה של גרמניה.
החלק הצפוני של המחוז, בניהול בריטי, אוחד עם פרובינציית וסטפאליה לשעבר ויצר את נורדריין-וסטפאליה.
רוב החלק הדרומי, שהיה תחת הממשל הצרפתי, אוחד עם הפפאלץ (שבעבר הייתה מובלעת של בוואריה) ושטחים שונים אחרים כדי ליצור את ריינלנד-פפאלץ.
הצרפתים ארגנו את חבל הסאר כמדינת חסות נפרדת ב-16 בפברואר 1946 ובסופו של דבר היא הצטרפה לרפובליקה הפדרלית כמדינה נפרדת ב-1957.
בתוך נורדריין-וסטפאליה, (LVR), שהוקמה ב-1953 כמועצה אזורית, עדיין מחזיקה בכוח מינהלי ניכר וניתן לראות בה כיורש ישיר של מינהלת מחוז הריין.
אין יורש מקביל בריינלנד-פפאלץ או בחבל הסאר.
פרובינציית וסטפאליה הייתה פרובינציה של ממלכת פרוסיה והמדינה החופשית פרוסיה מ-1815 עד 1946. בתורה, פרוסיה הייתה המדינה הגדולה ביותר של הקיסרות הגרמנית בין השנים 1871–1918, של רפובליקת ויימאר מ-1918 עד 1933, ושל גרמניה הנאצית מ-1933 עד 1945.
הפרובינציה הוקמה והוענקה לפרוסיה בקונגרס וינה בשנת 1815, לאחר המלחמות הנפוליאוניות.
היא שילבה כמה שטחים שהיו שייכים לפני כן לפרוסיה עם שורה של טריטוריות אחרות שהיו בעבר נסיכויות עצמאיות.
האוכלוסייה כללה אוכלוסייה גדולה של קתולים, התפתחות משמעותית עבור פרוסיה, שהייתה עד אז כמעט כולה פרוטסטנטית.
הפוליטיקה של המחוז בראשית המאה ה-19 ראתה את הציפיות המקומיות לרפורמות פרוסיות, הגברת השלטון העצמי וחוקה שנבלמה במידה רבה.
המהפכות של 1848 הובילו להתפרצות הפעילות הפוליטית במחוז, אך כישלון המהפכה התקבל בהתנגדות מועטה.
לפני המאה ה-19, כלכלת האזור הייתה בעיקרה חקלאית ועניים כפריים רבים היגרו לחו"ל כדי למצוא עבודה.
עם זאת, מסוף המאה ה-18, תעשיות כריית הפחם ועיבוד המתכת של חבל הרוהר בדרום המחוז התרחבו במהירות, והפכו למרכז המהפכה התעשייתית בגרמניה.
הדבר הביא לגידול מהיר באוכלוסייה ולהקמת מספר ערים חדשות שהיוו את הבסיס לאזור העירוני הרוהר המודרני.
זה גם הוביל להתפתחותה של תנועת פועלים חזקה, שהובילה כמה שביתות גדולות בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
לאחר מלחמת העולם השנייה, המחוז שולב עם החלק הצפוני של פרובינציית הריין והמדינה החופשית ליפה כדי ליצור את המדינה הגרמנית המודרנית נורדריין-וסטפאליה.
נפוליאון בונפרטה ייסד את ממלכת וסטפאליה כמדינת חסות של האימפריה הצרפתית הראשונה ב-1807. למרות שנקראה על שם האזור ההיסטורי של וסטפאליה, היא הכילה בעיקר שטחים הסיאניים, אנגריים ואוסטפאליים ורק חלק קטן יחסית מאזור וסטפאליה.
לאחר כיבושו מחדש של האזור על ידי הקואליציה השישית ב-1813, הוא הוכנס לניהול .
רק בקונגרס וינה בשנת 1815 נוצרה פרובינציית וסטפאליה.
למרות שפרוסיה החזיקה זמן רב בשטחים בווסטפאליה, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה לא הסתיר את העובדה שהיה מעדיף לספח את ממלכת סקסוניה כולה.
אזורים בווסטפאליה תחת שלטון פרוסיה מאז 1800 (נסיכות מינדן והרוזנויות מארק, ראוונסברג וטקלנבורג)
הנסיכויות-בישופויות מינסטר ופאדרבורן, שנרכשו על ידי פרוסיה בשנים 1802–1803; עם זאת, החלקים הצפוניים ביותר של בישופות מינסטר, שהייתה עצומה מבחינה גאוגרפית, הפכו לחלק מממלכת הנובר או הדוכסות הגדולה של אולדנבורג
רוזנות לימבורג הקטנה, שנרכשה ב-1808
חלקי נסיכות זאלם שסופחו לצרפת ב-1810 והחלק הדרומי של דוכסות ארנברג נרכשו על ידי פרוסיה ב-1815 בקונגרס וינה
דוכסות וסטפאליה, שהושמה תחת שלטון פרוסי בשנת 1816 בעקבות קונגרס וינה
הנסיכויות של בית זיין-ויטגנשטיין של הוהנשטיין וברלבורג, יחד עם נסיכות נסאו-זיגן (ב-1817)
ב-1816 הועבר מחוז אסן לפרובינציית הריין.
הקמת וסטפאליה ופרובינציית הריין השכנה סימנה מעבר כלכלי ודמוגרפי מכריע למערב עבור פרוסיה.
זה גם סימן הרחבה משמעותית של מספר הקתולים בפרוסיה, שעד כה היו פרוטסטנטיים כמעט בלבד.
בתחילת השלטון הפרוסי, היו במחוז כ-1.1 מיליון תושבים, מתוכם 56% היו קתולים, 43% פרוטסטנטים ו-1% יהודים.
עם הקמת המחוז הונהגו המבנה המנהלי החדש שנוצר במהלך הרפורמות הפרוסיות.
ההתאגדות המנהלית של המחוז במדינה הפרוסית בוצעה בעיקר על ידי Oberpräsident הראשון, לודוויג פון וינקה.
הפרובינציה חולקה מנהלית לשלושה Regierungsbezirke ("מחוזות ממשלתיים"): ארנסברג, מינדן ומונסטר.
גבולות המחוז שונו מעט ב-1851 ובמהלך רפובליקת ויימאר.
באופן כללי, הממשל הפרוסי התמקד ביישור המוסדות הפוליטיים והממשל, אך מבחינה משפטית הם היו שונים.
ברוב חלקי וסטפאליה, חוקי המדינה הכלליים למדינות פרוסיה (PrALR) היו הבסיס הבסיסי של החוק.
עם זאת, בדוכסות וסטפאליה ובשתי נסיכויות זיין-ויטגנשטיין נשמרו המסורות המשפטיות האזוריות הישנות עד להכנסת ה-Bürgerliches Gesetzbuch (קוד חוק אזרחי) ב-1 בינואר 1900.
הקמת המחוז עוררה תגובות שונות באזור.
באזורים שכבר היו בשליטה פרוסית, כמו מינדן-ראוונסברג ורוזנות מארק, נחגגה החזרה לקשר הישן שלהם עם פרוסיה.
בזיגרלנד, הקבלה של השלטון הפרוסי הוקל על ידי העובדה שהפרוטסטנטיות הייתה הדת העיקרית.
אזורים קתולים, כמו הנסיכויות-בישופויות לשעבר של מינסטר ופאדרבורן ודוכסות וסטפאליה, היו סקפטיים במיוחד כלפי האדונים החדשים.
האצולה הקתולית, שמילאה תפקיד מוביל בבישופויות הישנות, הייתה עוינת בעיקר.
עשרים שנה לאחר הקמת הפרובינציה, כינה יקוב ונדיי את התושבים הרייניים והווסטפאליים Musspreußen ("צריך-להיות-פרוסי").
בפועל, שילוב האזור במדינה הפרוסית התמודד עם מספר בעיות.
ראשית, לאיחוד המינהלי התנגדו בתי האצולה.
אצילים אלה, ששלטו בנסיכויות קטנות משלהם לפני המלחמות הנפוליאוניות, שמרו על פריבילגיות מיוחדות משלהם גם ב.
הם שמרו על מידה מסוימת של שליטה או פיקוח על בתי ספר וכנסיות.
הבעיה העיקרית השנייה לאיחוד הייתה שאלת פדיון זכויות האצולה על ידי האיכרים במסגרת שחרור האיכרים.
למרות שהתקבל חוק ב-1820 שאפשר פדיון באמצעות דמי שכירות כספיים, היו גם תקנות בודדות ומוזרויות באזורים רבים.
השחרור נותר שנוי במחלוקת עד 1848 וגרמה לסכסוכים משמעותיים בתקופת הלנדטאגים המחוזיים בתקופה שלפני 1848, מאחר שגופים אלו נשלטו על ידי האצולה הקרקעית.
אי הוודאות סביב הבעלות על הקרקע היו גורם להתקוממויות כפריות בתחילת המהפכות של 1848. בטווח הארוך יותר לא התממש החשש שהאיכרים יגורשו מאדמתם על ידי אחוזות גדולות.
במקום זאת, שני המחוזות המערביים של פרוסיה נותרו האזורים עם המספר הנמוך ביותר של אחוזות גדולות.
דבר אחד שתרם בתחילה לקבלה של פרוסיה היה מדיניות הרפורמה שמטרתה כינון "סדר אזרחי".
הדבר היה כרוך ביצירת מערכת ניהול וצדק צפויה, זכויות ניהול עצמי לקהילות, שחרור היהודים ושחרור הכלכלה מגילדות.
המעמד הבורגני המשכיל (Bildungsbürgertum), פרוטסטנטי וקתולי כאחד, הכירו בכך שהממשלה הפרוסית היא המנוע העיקרי לשינוי.
בטווח הארוך יותר, לשילוב של טריטוריות שונות כל כך למחוז אחד היו השלכות על זהות ותפיסה עצמית.
לאורך המאה ה-19 תמיד נשארה תודעה לעברם של הטריטוריות הישנות, אך לצד זאת התפתחה גם תפיסה עצמית וסטפאלית (שאומנה על ידי הממשלה הפרוסית).
זה בא לעיתים קרובות בתחרות עם התודעה הלאומית הגרמנית המתפתחת.
וסטפאלים בורגנים כמו ובנדיקט ולדק היו בעלי תקווה במיוחד לפרסום חוקה.
בעיתונים כמו Rheinisch-Westfälischen Anzeiger ו-Hermann, השאיפה לחוקה התבטאה בבירור מלכתחילה.
טיוטות חוקות הוצאו על ידי זומר וארנולד מאלינקדורף מדורטמונד.
משתתפים נוספים בדיון כללו את אדם שטורק ופרידריך פון הוול.
גישה אופטימית זו השתנתה עם תחילת תקופת השיקום, כאשר התבררה העדר חוקה לאומית וצנזורה על העיתונות.
דיטריך וילהלם לאנדפרמן, שלימים היה חבר הרייכסטאג, כתב כתלמיד בית ספר ב-1820, שזה לא היה בגלל "המריבות הפתטיות של הנסיכים" שאנשים נלחמו ב-1813, אלא כדי ש"צדק וחוק יצטרכו להיות הבסיס לחיים הציבוריים וגם לאזרחות".
להקמת פרלמנטים מחוזיים בשנת 1823 הייתה השפעה מועטה על הביקורת, מכיוון שלא היו להם סמכויות חקיקה מרכזיות.
לא הייתה להם זכות להעלות מיסים, לא היו מעורבים בניסוח חוקים, והיו להם רק תפקידי ייעוץ בנושאים חשובים.
הנציגים לא הורשו לדון בעניינים מנהליים והפרוטוקול שלהם היה נתון לצנזורה.
הפרובינציאללנדטאג הראשון נפגש בבית העירייה של מינסטר ב-1826. אחוז ההצבעה הגבוה מלמד שלמרות כל ההגבלות, הבורגנות ראתה בלנדטאג פורום להבעת דעותיהם (למעמדות הנמוכים לא הייתה זכות הצבעה).
השאלה איך צריכה להיראות חוקה כזו נדונה רבות.
רוב האצילים, כולל פירסטנברג, ביקשו להחזיר את הסדר הישן, בעוד הבורגנות רדפה אחר רעיונות ליברליים מוקדמים.
בכך נתמך ברכט על ידי התעשיין פרידריך הרקורט והמו"ל יוהאן הרמן ויפר בין היתר.
חברים אחרים ב"אופוזיציה" כללו את ראש עיריית האגן, כריסטיאן דהלנקאמפ וראש עיריית טלגטה, אנטון בהמר.
אפילו בקרב האצולה הקרקעית, היו תומכי הליברליזם, כמו גאורג פון וינקה.
פקודת המחוז (Kreisordnung) משנת 1827 חרגה גם היא בבירור מרעיונות היסוד של הרפורמים הפרוסים.
היא קבעה בחירת מועצות מחוזיות שנמשכו בעצם ממעגל האצולה הקרקעית ונתנה לאנשי המחוזות רק זכות להציג את דעותיהם לעיון; המינוי היה שמור למלך.
לא פחות בזמן היה הפקודה האזרחית המתוקנת (Städteordnung) משנת 1831, שהגבילה מאוד את זכות ההצבעה למועצות העיר וסיפק אורגני שלטון עצמי שהיו למעשה רק משרדים של השלטון המרכזי.
פקודת העירייה (Landgemeindeordnung) הייתה דומה.
במהלך פורמרץ, התקופה שקדמה למהפכות הגרמניות של 1848–1849, לחשיבותה של השאלה החוקתית בווסטפאליה לא השתווה העניין באיחוד גרמניה, שהיה נמוך מאוד.
ראש עיריית רהדה במינסטרלנד כתב ב-1833, "לפסטיבל המבאך ולצבעי הבורשנשאפט אין משמעות לתושבי הארץ הזו שוחרי השלום".
התחושה הציבורית בזאוארלנד ובמינדן-ראוונסברג נראתה דומה.
הלאומיות הגרמנית הפכה לכוח בווסטפאליה רק בשנות ה-40 של המאה ה-19. בעיריות רבות הוקמו מועדוני שירה, אשר טיפחו מיתוסים לאומיים.
ההשתתפות הוסטפאלית בפסטיבל הבנייה של קתדרלת קלן וההתכנסויות לתמיכה ברמננדנקמל הייתה ניכרת.
התפתחה מסה תוססת של עמותות ומועדונים.
בנוסף לאכזבה על כישלון הרפורמות המובטחות להתממש, מעצרו של הארכיבישוף של קלן קלמנס אוגוסט דרוסטה צו וישרינג ב-1837, במהלך "" הוביל לפוליטיזציה גדולה יותר של הקתוליות הווסטפאלית.
העיתונאי הקתולי הליברלי, יוהאן פרידריך יוזף זומר, כתב "אירועים עכשוויים, כמו אלה של עשר השנים האחרונות, הסעירו את הווסטפאלי הצייתן ותרמו מידה לא קטנה להביא לסיום סוג של נמנום דתי".
במקביל ראה זומר בתסיסה ההמונית בקשר לפרעות כמבשר של מהפכות 1848. "המדינה חייבת לוותר, בפעם הראשונה, רעידות כוח לפני מצב הרוח העממי".
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19 התאחדו מעגלי הדיון של ליברלים, דמוקרטים ואפילו כמה סוציאליסטים.
בנוסף, הרפורמות האגרריות שהתקבלו לרעה על ידי קבוצות כפריות רבות, הובילו לאי שביעות רצון גוברת.
לכך נוספו כמה יבול גרוע בשנות ה-40 של המאה ה-19, שגרמו לעלייה ניכרת במחיר המזון, במיוחד בערים.
גם הייצור המסורתי עמד בפני משבר מבני חריף.
תוצאה של המצב החברתי הקשה הייתה רמת ההגירה הגבוהה.
כמעט מחצית מהאנשים הללו הגיעו מאזורי ייצור פשתן מוכי משבר בחלק המזרחי של וסטפאליה.
בווסטפאליה היו תגובות מגוונות מאוד לפרוץ המהפכה ב-1848. השמאל הדמוקרטי של "חוג Rhede" חגג את בואו של עידן חדש ב-Westphälisches Dampfboot, "אנשי אירופה, המשוחררים מהסיוט המעיק, כמעט עצרו את נשימתם".
כתב העת הרמן, שפורסם בהאם תמך בהכנסתו של עידן לוח שנה חדש, במודל של לוח השנה המהפכני הצרפתי.
השמאל גם פנה לצרפת עבור התוכנית הפוליטית שלהם וקרא ל"עושר, חינוך וחירות לכולם".
היו גם דעות מנוגדות, כמו זו של מפקח בילפלד ואחר כך חבר האספה הלאומית הפרוסית, שדיבר על "אירוע מביש", שבו ציפה "הפלשתי הפשוט" "שחוקה תטאטא את כל האומללות ואי השוויון מהעולם".
הוא חשש במקום זאת מ"התמוטטות כל הסדר" ומ"הפרעה כללית".
לאחר שנודע בווסטפאליה על מהפכת פברואר בפריז ומהפכת מרץ באזורים שונים של גרמניה, כולל ברלין ווינה, פרצו מרידות כפריות בחלקים של וסטפאליה, במיוחד באזור זאוארלנד, ויטגנשטיין ופאדרבורן.
חלק מבנייני הממשל של ארמון בורכהאוזן באולסברג הותקפו והמסמכים בפנים נשרפו, כשאנשים שרו שירי חופש.
אחוזות הותקפו במקומות אחרים, גם, למשל בדולמן.
המרד הכפרי הזה הובס במהירות על ידי הצבא.
באזורי וסטפאליה שבהם החלה התיעוש לתפוס אחיזה, כמו מחוז מארק, הותקפו כמה מפעלים.
בערים דובר על מינוי ממשלה ליברלית ואת ניצחון המהפכה נחגג כמעט בכל מקום במצעדים ובדגלים שחורים-אדומים-זהב.
עם זאת, הייתה גם תנועה אנטי-מהפכנית, במיוחד בחלקים הפרוסיים הישנים של המחוז.
במחוז מארק, זה התרכז סביב התעשיין פרידריך הארקורט, שקידם את דעותיו ב-Arbeiterbriefen המפורסם שלו (מכתבי עובדים).
בבחירות לאספה הלאומית הפרוסית ולפרלמנט של פרנקפורט, הנטיות הפוליטיות של המועמדים לא היו הגורם המכריע.
במקום זאת, המוניטין שלהם בקרב האנשים שיחק תפקיד מרכזי במינוי שלהם.
בזאוארלנד, אם כן, השמרן יוזף פון רדוביץ, הליברל/אולטרה-מונטניסט יוהאן פרידריך זומר והדמוקרטי קרל יוהאן לודוויג דהאם.
הווסטפאלים המובילים באספה הלאומית הפרוסית כללו את הדמוקרטים בנדיקט ולדק ויודוקוס טמה.
בדיונים חוקתיים בברלין, וולדק וזומר מילאו תפקידים בולטים משמאל וימין בהתאמה.
בפרנקפורט, נציגיה של וסטפאליה כללו את גאורג פון וינקה, גוסטב הפקן, והבישוף לעתיד וילהלם פון קטלר.
במחוז עצמו הוקמו מועדונים פוליטיים וכתבי עת מכל כיוון.
הספקטרום נע בין חוברות קתוליות וליברליות ועד ל-Neue Rheinische Zeitung הרדיקלי של קרל מרקס.
מגוון הדעות הפוליטיות היה מגוון כמו הנוף התקשורתי.
עם זאת, קבוצות שמרניות כללו בדרך כלל רק קצינים ופקידים פרוטסטנטים של השלטון המרכזי.
חריג בולט היה הגישה השמרנית של אנשים כפריים במילייה הלותרנית הפיאטיסטית של מינדן-ראוונסברג.
הרוב המכריע של הבורגנות הפעילה פוליטית הצטרף למועדונים חוקתיים או דמוקרטיים.
הליברלים ייסדו ארגון גג של אגודות חוקתיות במחוזות ריינלנד ווסטפאליה בקונגרס בדורטמונד ביולי 1848. במחוז ארנסברג לבדו קמו עשרים ושמונה אגודות כאלה עד אוקטובר.
בשני המחוזות האחרים, מספר האגודות היה נמוך בבירור ובמינסטר האגודה המקומית הייתה מפוצלת על ידי סכסוכים פנימיים.
החברות הדמוקרטיות הצליחו להגיע להסכמה רק בקונגרס בספטמבר 1848. במינסטר היו לאגודה הדמוקרטית המקומית לפחות 350 חברים.
לתנועת העבודה, בדמות ה-Allgemeine Deutsche Arbeiterverbrüderung (אחוות הפועלים הגרמנית הכללית) היה מעט מאוד ייצוג בווסטפאליה, בהשוואה לחבל הריין.
בהאם הייתה אגודת עובדים חזקה, שמילאה תפקיד מוביל במחנה הדמוקרטי ושמרה במקביל על מגעים עם ה-Arbeiterverbrüderung.
בסך הכל, מספר האגודות הדמוקרטיות והרפובליקניות נותר נמוך משמעותית מהליברליות.
בחלקים הקתולים של וסטפאליה התפתחו בתקופה זו גם הארגונים הראשונים של הקתוליות הפוליטית.
אגודות פיוס הוקמו במקומות רבים, אך התמקדו באגודה בבירת המחוז.
בעתירות קראו קבוצות עובדים ונציגי הקהילה לנציגיהם לדבר בשם דרישותיהם באסיפות הלאומיות.
בחודשים הבאים, ההתרגשות הפוליטית ירדה בצורה ניכרת.
באזורים קתולים, בחירתו של יוהאן, ארכידוכס אוסטריה לעוצר (Reichsverweser) של האימפריה הגרמנית החדשה על ידי הפרלמנט של פרנקפורט התקבלה בהתלהבות רבה וחגיגות פטריוטיות נערכו בווינטרברג ובמינסטר, למשל.
עם זאת, התגובה לבחירות אלה הראתה שההבדל בין קתולים לפרוטסטנטים בווסטפאליה היה גדול כתמיד.
באזורים הפרוסיים הישנים נתפסה החובה לכונן אחדות וחירות כנוטלת יותר מכל על פרוסיה, ואילו בווסטפאליה הקתולית נתפסה הקמת הפרלמנט של פרנקפורט כצעד לקראת מדינה מאוחדת בהנהגה קתולית.
לפיכך, הסכסוך בין תומכי הפתרונות המועטים או הגדולים יותר לשאלה הגרמנית הצטלב בהשתייכות דתית.
רק תחילתה של מהפכת הנגד הגבירה באופן ניכר את ההתרגשות הפוליטית.
בחלקים רבים של וסטפאליה גבר כוחם של הדמוקרטים, בעוד שחוסר שביעות הרצון של האנשים מליברלים מהוססים כמו יוהאן זומר היה מורגש.
לנוכח האיום על הישגי המהפכה, הדמוקרטים והמורדים החוקתיים החליטו לשתף פעולה, והגיע לשיאו ב"קונגרס לעניין ולזכויות של האספה הלאומית הפרוסית ושל העם הפרוסי" במינסטר ב-1848. לאחר פירוק האספה הלאומית הפרוסית ב-5 בדצמבר 1848, מועמדים דמוקרטיים כמו יוהאן מתיאס גירזה הצליחו לזכות בבחירות ללשכה התחתונה של הלנדטאג של פרוסיה.
סופה של המהפכה בווסטפאליה הגיע עם התבוסה המקיפה של ביוני 1849. כמה מהפכנים וסטפאלים, כמו טמה וולדק, היו נתונים מאוחר יותר לתביעות פוליטיות.
בקיץ 1849, הדמוקרטים הווסטפאלים כבר החלו להגר לארצות הברית.
בתחילת המאה ה-19 כבר הייתה וסטפאליה אזור מגוון מאוד מבחינה כלכלית וחברתית.
החקלאות הייתה דומיננטית ובמקומות רבים היא עדיין התנהלה בדרכים מאוד מסורתיות ולא יעילות.
ברוב האזורים, חוות קטנות ובינוניות היו הנפוצות ביותר.
רק באזורי מינסטרלנד ופאדרבורן נפוצו מפעלים גדולים יותר.
אזורים אלה, כמו גם Soest Börde, התאימו במיוחד לחקלאות.
מאידך גיסא, החקלאות במינדן-ראוונסברג ובארץ ברגישס הדרומית לא הייתה פרודוקטיבית למדי.
גם בתקופה הקדם-תעשייתית יצאו חלק מתוצרת חקלאית.
בשר חזיר וסטפאלי היה מצרך יצוא ידוע, למשל.
התיעוש עודד את שילוב הפעילות החקלאית עם מרכזי הייצור התעשייתי החדשים.
הביקוש המוגבר הוביל להתרחבות גידול החזירים.
דגנים שיוצרו במחוז היו חומר גלם חשוב לתעשיית הבירה שהתפתחה תחילה ברוהר ואחר כך במקומות אחרים.
בדורטמונד לבדה היו יותר משמונים מבשלות בירה בודדות.
השוק העצום של סחורות חקלאיות באזורי התעשייה הסמוכים גרם לכך שבחלקים הפוריים של המחוז הייתה החקלאות הענף הדומיננטי גם ב ושהיא נותרה סקטור כלכלי רווחי בכל מקום.
במקומות רבים, היבולים בתחילת המאה ה-19 לא היו מספיקים כדי לתמוך באוכלוסייה הגדלה.
מספר האיכרים העניים וחסרי האדמה גדל.
רבים מהם חיפשו הזדמנויות לעבוד מחוץ לאזורי הבית שלהם.
סוחרים נודדים כמו ה-Kiepenkerl ו הפכו לסמל של האזור.
בחלק הצפוני של המחוז, ה-Hollandgänger נסעו לעבוד בהולנד.
רוכלים ממזרח וסטפאליה ומהנסיכות השכנה ליפה היגרו גם הם לעבודה.
תרבות ה-Töddenhandel, שבו גברים היו מכינים פשתן בבית בחורף ואז נוסעים להולנד כדי למכור אותו בקיץ הבא, התפתחה מההולנדגנגר.
בתוך וסטפאליה, עלות העבודה הנמוכה אפשרה את הרחבת הייצור הפרה-תעשייתי, שיצר מוצרים לייצוא.
ב"חגורת הפשתן של צפון-מערב גרמניה", שהשתרעה ממערב מינסטרלנד, דרך טקלנבורג, אוסנבריק ומיינדן-ראוונסברג ועד סקסוניה התחתונה המודרנית, התפתח הייצור הביתי לרמות פרוטו-תעשייתיות.
בייחוד במינדן-ראוונסברג, לייצור פשתן טרום-תעשייתי היה תפקיד חשוב.
הבד נקנה ונמכר על ידי Verleger (טרנספורטרים).
בדרום וסטפאליה, היה אזור כרייה ועיבוד ברזל גדול בזיגרלנד, חלקים מדוכסות וסטפאליה ובאזור זאוארלנד, שהשתרע על פני הגבולות הפרובינציאליים עד לארץ ברגישה ולאלטנקירכן.
עפרות הברזל שהופקו בזיגרלנד הותכו במקומות כמו ונדנר הוטה והפכו למוצרים מוגמרים בחלק המערבי של האזור (למשל שרטוט חוטים באלטנה, איזרלוהן ולודןשייד, או מחטי תפירה באיזרלוהן).
עסקים אלה שיתפו פעולה חלקית ואורגנו ברשת על ידי Reidemeisters.
החלק הדרומי של הרוהר ייצא פחם לאזורים שכנים מימי קדם.
בתחילת המאה ה-19, חלקים מהמחוז היו האזורים הראשונים שראו את המהפכה התעשייתית בגרמניה והמחוז היה בין המוקדים הכלכליים של האימפריה הגרמנית.
הסוף של המערכת הקונטיננטלית של נפוליאון פתח את האזור למוצרי תעשייה אנגליים.
ייצור טקסטיל ביתי במיוחד לא הצליח להתחרות בכך בטווח הארוך ולבסוף נעלם מהשוק.
הסבה לצורות ייצור תעשייתיות בבילפלד ובסביבתה אפשרה מעבר לנסיבות החדשות.
Ravensberger Spinnerei, נוסדה בשנת 1854 על ידי הרמן דליוס, והייתה טחנת הפשתן הגדולה ביותר באירופה.
הצלחתם של מפעלי טקסטיל היוותה לאחר מכן בסיס להקמת תעשיות ברזל ומתכת באזור.
עם זאת, התעשייה הממוכנת החדשה לא יכלה להעסיק את כוח העבודה הזמין כמו תעשיית הקוטג'ים הישנה.
באזורי הפשתן של וסטפאליה, העוני וההגירה אל מעבר לים מאזורים כפריים עלו בחדות בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19.
באזורי הברזל והמתכת בדרום מערב וסטפאליה, לתחרות התעשייתית מחו"ל היו בתחילה רק השלכות שליליות.
כמה מפעלים פרה-תעשייתיים, כמו ייצור פח מתכת באולפה וסביבתה, נעלמו.
הרסני יותר עבור נפחיות הכפר הישן ומפעלי מתכת פרטיים הייתה הקמתה של תעשיית מתכת מודרנית בווסטפאליה עצמה, המבוססת על פחם מחבל הרוהר.
גורם מכריע לפיתוח Ruhrbergbau הייתה המצאת כריית longwall, שאפשרה את הסרת העפרות מבלי להסיר את שכבת פני השטח.
היא הופעלה בפעם הראשונה בשנת 1837 באזור רוהר ליד אסן.
בווסטפאליה, מכרה הפיר הראשון היה Zeche Vereinigte Präsident בבוכום, אשר נפתח ב-1841.
בשנת 1818, פרידריך הארקורט והיינריך קאמפ הקימו את Mechanische Werkstätten Harkort & Co, מפעל ברזל ממוכן, בווטר ובשנת 1826 באותו מקום הקימו את תנור השלוליות הראשון בווסטפאליה.
מאוחר יותר, העבודות הועברו לדורטמונד, שם התפתחו ל-Rothe Erde.
מפעלי ברזל נוספים הוקמו בהיסטן, ורשטיין, לונן (Westfalia Hütte), הרדה (Hermannshütte), האספה, בוכום, ומקומות נוספים.
מפעלי הברזל החדשים הללו, המופעלים על בסיס פחם, היו פרודוקטיביים בהרבה מהמקבילות הטרום-תעשייתיות המבוססות על פחם.
תנאי מוקדם לפיתוח תעשייתי היה הרחבת תשתיות התחבורה.
מסוף המאה ה-18, כבישים מהירים כפריים (Chaussee) החלו להיבנות, נהרות בחלק התחתון של הרוהר נעשו ניתנים לשיט לתנועת ספינות, ונבנו תעלות.
יותר מכל, רכבות היו המנוע לפיתוח תעשייתי.
בשנת 1847 השלימה חברת הרכבות קלן-מינדן קו מסועף מערב-מזרח מהריין אל הווזר.
מסילת הרכבת אלברפלד-דורטמונד של חברת ברקיש-מרקיש הגיעה בעקבותיו ב-1849, ובאותה שנה הוקמה חברת הרכבות המלכותית ווסטפאלית.
אזורים כמו זאוארלנד, שחוברו לרשת הרכבות רק בשנות ה-60 או ה-70 של המאה ה-19, נותרו שוליים מבחינה כלכלית גם בעידן זה של צמיחה כלכלית.
חלקים מסוימים של אזורים אלה חוו תהליך ניכר של דה-תעשייתיות.
במקום זאת, במקומות רבים השתלטה היערנות, אשר מנקודה זו ואילך בוצעה באופן בר קיימא.
ככל שהתקדמה המאה ה-19, תעשיית כריית הפחם ברוהר התחזקה מתמיד.
כתוצאה מכך, חלק מהאזורים הפרה-תעשייתיים בווסטפאליה הפכו לשוליים והצליחו להצליח רק על ידי התמקדות במוצרים מסוימים (למשל ייצור עופרת בהיסטן.
עוד יותר מכרות בורות וחברות כרייה הוקמו באזור הרוהר בשנים הבאות, כמו Schalker Verein.
יתרה מכך, מפעלים ותיקים צמחו למפעלים מסיביים עם כמה אלפי עובדים.
עד אמצע המאה ה-19 לכל המאוחר, החלק הווסטפאלי של הרוהר היה בבירור המרכז הכלכלי של המחוז.