tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקורבט קופה הוצעה למכירה בארצות הברית ברבעון השלישי של 2013, כרכב לשנת 2014. הקורבט קופה משנת 2014 צוידה ב־7 הילוכים ידני ו-6 אוטומטי.
ביפן מכירות הקורבט קופה ו-Z51 החלו באפריל 2014.
חבילת הפנים 3LT ברמה העליונה כוללת מערכת שמע Bose עם 10 רמקולים, רדיו SiriusXM עם מקלט HD ומערכת ניווט.
הוא גרסה של הקורבט עם גג בד המופעל באמצעות כוח.
ניתן לפתוח את הגג במהירות של עד 50 קמ"ש.
חבילת הביצועים של הקורבט Z51 גלגלי סגסוגת אלומיניום אחוריים גדולים יותר בגודל 19 אינץ' ו-20 אינץ'.
היו שינויים משמעותיים לשנת הדגם 2015, בנוסף להוספת ה- קורבט Z06.
מקליט נתוני הביצועים (PDR) היא מערכת אופציונלית המאפשרת לנהגי קורבט להקליט נתוני ביצועים בזמן נהיגה ולסקור את התוצאות.
מצלמת 720p בחדות גבוהה המותקנת בתוך השמשה הקדמית מתעדת את נקודת מבטו של הנהג דרך השמשה הקדמית, עם שמע שהוקלט באמצעות מיקרופון ייעודי בתא.
המערכת משתמשת במקלט GPS ייעודי המדויק יותר מזה שבמערכת הניווט.
המקליט יכול לגשת למידע ברכב, החל ממהירות המנוע ובחירת ציוד ההילוכים ועד כוח הבלימה וזווית ההגה.
הוא משתמש בכרטיס SD ייעודי להקלטה והעברת נתוני וידאו ורכב.
מערכת ה-PDR יכולה להקליט וידאו עם שלוש אפשרויות כיסוי נתונים, כל אחת מהן מוצגת בזמן אמת.
"מצב מסלול" מציג את מרב הנתונים על המסך, כולל מהירות, סל"ד, כוח g, מפה מבוססת מיקום וזמן הקפה.
"מצב ספורט" מציג פחות פרטים אך כולל נתוני מפתח כולל מהירות וכוח G.
"מצב סיור" אינו מציג נתונים; זה פשוט מקליט ומציג וידאו ושמע של הכונן.
בנוסף, "מצב ביצועים" מתעד מדדי ביצועים, כגון נתוני האצה ומהירות.
בשנת הדגם 2015 הוצגה בתערוכת הרכב הצפון אמריקאית גרסת ביצועים של הקורבט בשם Z06. ה-Z06 מגיעה עם מנוע V8 LT4 אשר מייצר 650 כ"ס ב־6,400 סל"ד מה שמקנה ל-Z06 מהירות מרבית של 298 קמ"ש .
Z06 זמין עם 7 הילוכים ידני או 8 אוטומטי.
שינויים במרכב ה-Z06 כוללים לוח גג סיבי פחמן נשלף, מפצל קדמי, מכסה מנוע סיבי פחמן ייחודי, וגלגלים בקוטר 19 אינץ'.
הדגם האמריקאי של ה-Z06 יצא למכירה בינואר 2015, עם מחיר בסיס של 78,995 דולר.
שברולט הציעה לרוכשי ה-Z06 אפשרות להרכיב באופן אישי את המנוע המשמש במכוניותיהם כחלק מחבילה של 5,000 דולר.
שינוי ייצור באמצע השנה כלל את הדרגתם של 4 צבעים חיצוניים והוספת צבע חדש, אדמירל בלו, נמכרו כ-500 יחידות בסוף ריצת הייצור לשנת 2016.
הייצור לשנת דגם 2017 החל ב-11 ביולי 2016 והסתיים ב-29 במאי 2017, ייצור שנת הדגם 2018 החל רשמית בשבוע שלאחר מכן.
באפריל 2016 בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה הציג טדג' יכטר המהנדס הראשי של C7, את דגם הגרנד ספורט החדש לשנת דגם 2017. הגרנד ספורט הוא הכלאה של ה-Z51 ו-Z06, השינויים כוללים:
צמיגי קיץ מישלן פיילוט סופר ספורט.
עיצוב גלגל גרנד ספורט ייחודי: 19x10 אינץ' (קדמי) ו-20x12 אינץ' (אחורי)
מערכת בלמים של ברמבו: .
מנוע LT1 V8 מדורג ב .
תיבת הילוכים ידנית עם 7 הילוכים, עם התאמת סל"ד אקטיבית וזמינה אוטומטית להנעה עם שמונה הילוכים עם כיול ביצועים ספציפי
דגמי גרנד ספורט מוצעים עם תיבת הילוכים 7 הילוכים ידנית או 8 הילוכים אוטומטית.
הייצור לשנת הדגם 2018 החל רשמית ב-5 ביוני 2017. הייצור הושעה ב־28 ביולי, כאשר המפעל נסגר לשדרוגים של מתקן צבע חדש, כמו גם הוספת פס הרכבה חדש לדגם ZR1 2019. המפעל חזר לייצורו ב־6 בנובמבר 2017. שנת הדגם 2018 הסתיימה ב-26 בינואר 2018.
דגמי הקורבט גרנד ספורט ו-Z06 המשיכו בשנת הדגם 2018.
לציון 65 שנה לקורבט, הציעה שברולט את המהדורה המוגבלת של פחמן 65 לשנת הדגם 2018. מהדורה זו הוגבלה ל-650 יחידות ברחבי העולם, צבועה אך ורק במטריקס קרמיקה אפור.
זה היה זמין בגימורי גרנד ספורט 3LT ו-Z06 3LZ בגופי קופה.
חבילת האופציות של פחמן 65 מהדורה כללה פסי פגוש ייחודיים וגרפיקה של דלתות, גלגלים שחורים עם חריצים.
שנת 2019 הייתה שנת הדגם הסופית לדור השביעי של הקורבט.
המכונית בפועל הורכבה בנובמבר 2019.
קורבט C7 ZR1 הוצגה בתערוכת הרכב בדובאי 2017 לשנת הדגם 2019. ה-ZR1 מבוסס בכבדות על פלטפורמת Z06 עם שינויים בולטים רבים, המנוע החדש מדורג ב-755 כ"ס ב-6,300 סל"ד.
ה-ZR1 כולל גם מערכת קירור מנוע משופרת עם פתחי אוורור גדולים בפגושים הקדמיים ועל מכסה המנוע.
חבילת ה-Aero של ה-ZR1 פותחה בשיתוף פעולה עם צוות מרוצי הקורבט של פראט ומילר במנהרות רוח.
מהירותו המרבית היא 345.82 קמ"ש.
גרסת המירוץ לקורבט Z06 2015, שנקראה C7. R, הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית בצפון אמריקה 2014.
"מכונית ביצועי השנה 2013" - דרך ומסלול
פיינליסט - מכונית השנה של מגמת המנוע
שברולט קורבט C6 היא הדור השישי של הקורבט, שיוצרה על ידי ג'נרל מוטורס מ-2005–2013.
הקורבט C6 הציגה מנוע V8 LS2 חדש אשר מפיק של ב 6,000 סל"ד.
החל משנת הדגם 2008 קיבלה הקורבט מנוע חדש ה- V8 LS3 עם כוח גדול יותר כ- ב -6,500 סל"ד.
הקורבט מאיצה בין 0 ל -100 קמ"ש בתוך 4.0 שניות ומהירותה המרבית היא 330 קמ"ש.
ה- Z06 הגיע כדגם 2006 ברבעון השלישי של 2005 והוא הקל ביותר מכל דגמי הקורבט.
ה- LS7 הוא המנוע החזק ביותר מתוצרת ג'נרל מוטורס.
נתוני הביצועים עומדים על זמן האצה מ־0 ל-100 בתוך 4.0 שניות.
ה- ZR1 הוא גרסת הביצועית הגבוהה של ה- Z06 עם מנוע V8 LS9 מנוע בעל הספק כוח של יותר מ-630 כ"ס ומהירות של 330 קמ"ש.
ה- Grand Sport נחשפה ב -2010. הגרנד ספורט מחליפה את האופציה הקודמת ל- Z51. ה-Grand Sport יצאה עם שיפורים רבים ושונים מה-ZR1 כולל מנוע ותיבת הילוכים.
Z06X תוכננה להיות מכונית מרוץ.
ה- C6. R שימש כמחליף ל- C5-R, שנבנה על ידי פראט ומילר, והוצג לתחרות הראשונה שלו במירוץ ה-12 שעות של סברינג 2005 בסדרת לה מאן האמריקאית.
הוא הגיע למקום השני והשלישי בכיתתו, ממש מאחורי מכונית המירוץ החדשה אסטון מרטין DBR9 .
הוא הוצג כעבור שבוע בתערוכת הרכב הבינלאומית בניו יורק לצד ה- Z06.
בשנת 2006, הקורבט C6. R זכתה בשתי אליפויות לה-מאן GT1 האמריקאיות.
שברולט קורבט C5 היא הדור החמישי של מכונית הספורט שברולט קורבט, המיוצרת על ידי ג'נרל מוטורס מ-1997 עד 2004.
ה-C5 קיבל מנוע LS1 שסיפק בתחילה ובהמשך גדל ב-.
ה-Z06 משתמש במנוע LS1 הסטנדרטי עם הספק גבוה יותר של .
ה-C5-R הייתה מכונית מרוץ שנבנתה על ידי פראט ומילר עבור ג'נרל מוטורס.
היא התבססה על הקורבט C5 אך הייתה שונה במנוע ובצורה שלה שהייתה בצורת רכב מרוץ.
שברולט סטפ-וואן הייתה סוג של מסחרית / משאית חבילות, ויעודה עבור משלוחים לבתי מגורים ועסקים שיוצרה על ידי יצרנית הרכב שברולט חברת בת של ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1979–1941 בארצות הברית
דגמי "שברולט סטפ-וואן" נבנו על פלטפורמה "ג'נרל מוטורס" מסוג "GM A platform" .
"שברולט סטפ-וואן" גבוהים יותר מאשר טנדרים בגודל מלא, אך יכולים להיות בעלי בסיס גלגלים קצר יותר מדגמים אלה או ארוכים יותר.
לעיתים קרובות דגמי "שברולט סטפ-וואן" מספקים גישה נוחה בין הנהג לסחורה, ומכאן השם "מסירת תא מטען".
אף שמכונים בדרך כלל "משאיות לחם" ו"משאיות מאפייה", משאיות כאלה משמשות לאספקת מוצרים ושירותים רבים אחרים.
עובדי הדואר משתמשים בהם גם במשלוחים גדולים יותר.
היו לדגמי "שברולט סטפ-וואן" סיווגי מטען קלים כמו משאיות של 1/2 טונה, וכבדים כמו משאיות של 2 טון.
בדגמים הורכבו מנועי בנזין וסולר.
הדור הראשון היה גרסת טנדרים / משאיות שהתבססה על גרסת שברולט סדרה AK
"שברולט סטפ-וואן" הדור הראשון נבנה בין השנים 1949–1941, הייתה גרסה קשוחה יותר מהטנדר הרגיל שעליו התבססה ויכולה לגרור יותר דברים מאשר הטנדר.
בין השנים 1953–1950 שברולט המשיכה בייצור הגרסאות החזקות של הטנדרים.
טנדר החבילות יוצר בדרך כלל בשלדת גרסת "3800" של ה-שברולט אדוונס דיזיין.
"שברולט" לא ייצרה גרסאות רבות לטנדר החבילות Advance-Design .
מכיוון שגוף טנדר החבילות היה גבוה מאוד וגרם לתקלות אווירודינמיות.
הדור השלישי יוצר בשלדת טנדר פולקסווגן סוג 2 עם הסורג והמרכב שהזכירו את סדרת הטנדרים / משאיות קלות של שברולט, הדלתות האחוריות היו כמעט זהות לקודמות אך הבעיות האווירודינמיות נפתרו.
הדור השלישי שיפר את מכירות טנדר השברולט סטפ-וואן.
הדגם היה קצת יותר נמוך מהדורות הקודמים, אבל היה לדגם שטח מטען מאחור שהיה גדול יותר מאשר לטנדרים של "סדרת AK".
הדור הרביעי היה מתיחת פנים של הדור השלישי עם כמה רכיבים משודרגים והפעם הוא יוצר בשלדת unibody (חד-גוף).
דגמי הדור הרביעי לא היה ארוכים כמו דגמי הדור הקודם אבל היו גבוהים יותר.
הדור הרביעי הציג גם סגנון וסורג מחודש במקצת, הדלתות האחוריות נותרו זהות לרוב, הפנסים הקדמיים נותרו זהים.
זה היה הדור האחרון של שברולט סטפ-וואן שיוצר במרכב חד-גוף כמו הדור הקודם.
דגמים הדור החמישי יוצרו גם בכמה מדינות אירופה, בניגוד לדורות הקודמים.
שברולט סילברדו EV היא מכונית חשמלית במרכב טנדר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שתיוצר על ידי שברולט משנת 2023. היא נחשפה בתערוכת CES בלאס וגאס ב-5 בינואר 2022. היא המתחרה הישירה של שברולט לפורד F-150 לייטנינג, טסלה סייברטראק וריביאן R1T.
הסילברדו EV משווק עם שתי מערכות הנעה חשמליות.
בדגם WT: שני מנועים חשמליים המספקים יחד 510 כ"ס ומומנט מרבי של 85 קג"מ.
סוללת ליתיום-יון בקיבולת 200 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 644 ק"מ.
בדגם RST: שני מנועים חשמליים המספקים יחד 664 כ"ס ומומנט מרבי של 107.6 קג"מ.
שברולט סיקר'' היא מכונית משפחתית קומפקטית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי שברולט משנת 2022. היא נחשפה בסין ב-31 ביולי 2022. תחילת השיווק היא בשוק הסיני אך הדגם צפוי להיות משווק בעוד מקומות בעולם.
לדגם עיצוב דינאמי וספורטיבי גם בפנים המכונית.
בתחום ההנעה משווקת שברולט את הדגם עם יחידת הנעה אחת.
מנוע בנזין I4 צילינדרים בנפח 1.5 ליטר טורבו המספק 177 כ"ס.
ביהדות, הַשַּׁבָּת היא יום של קדוּשה, שביתה ממלאכה, מנוחה, והמועד הראשון במועדים הקבועים מהתורה.
המועד חל באופן קבוע מדי שבעה ימים, ביום השביעי שבשבוע.
תחילת השבת היא בערבו של יום שישי לאחר שקיעת החמה זמן הקרוי "ליל שבת", וסיומה הוא בתחילת הלילה למחרת, עם צאת הכוכבים – זמן הקרוי "מוצאי שבת".
השבת מסמלת ביהדות את בריאת העולם בידי אלוהים, קדושתה קבועה מאז בריאת העולם על ידי אלוהים, ובשונה מחגי ישראל, אינה תלויה בקידוש החודש שנעשה בידי בית הדין.
טעמי המצוות והמנהגים המיוחדים לשבת מקורם בציווי המקראי לקדש יום זה ולשבות בו ממלאכה, כפי ששבת האלוהים ביום השביעי לאחר סיום בריאת העולם, וממספר מקורות בתנ"ך.
השבת אינה משמשת רק למנוחה ולהימנעות מעשיית מלאכה, וכבר בתקופת התנ"ך נתפסה כיום של קדושה, עונג, התרוממות הנפש, וזמן להתאספות הציבור לצורך דברי קדושה, בבתי הכנסת לקריאת פרשת השבוע והתפילות בנוסח יום השבת, ובבית, אם ניתן לו, לקריאת ברכות ולשירה, ולמצוות שונות המכניסות השבת ומציאות אותה.
על פי ספר הכוזרי שמירת השבת היא הודאה מעשית בבריאת העולם, מחזקת את האמונה היהודית, ומקרבת את האדם לבורא העולם יותר מפרישות ונזירות גופנית, בעוד אי שמירתה גורמת להיחלשות האמונה.
שמירת שבת היא אחת המצוות המרכזיות ביהדות; לפי המדרש, השבת הראשונה ניתנה לאדם ביום היבראו, ושמירתה שקולה כנגד כל המצוות שבתורה.
לדברי סדר עולם, פרק ה', השבת הראשונה ששמרו עם ישראל בצאתם ממצרים הייתה ביום כ"א באייר.
לדברי התלמוד, השבת הראשונה הייתה בכ"ב באייר.
לפי התורה, חילול השבת מהווה חטא חמור שהעונש על עשייתו במזיד בפני עדים שהתרו בו הוא סקילה, שנחשבת לחמורה מבין ארבע מיתות בית דין (אולם, ארבע מיתות בית דין אינן נוהגות כיום), או עונש כרת במקרה שחילל שבת בצנעה.
אולם, אם חילל בשוגג הוא מתחייב רק בקרבן חטאת.
הרעיון של יום מנוחה קבוע היה נפוץ בעת העתיקה אצל עמים רבים, ואף השפיע על דוקטרינות סוציאליסטיות שונות לפעול לקיצור אורך יום העבודה ושבוע העבודה.
בישראל נקבע יום השבת כיום מנוחה רשמי.
השבת מוזכרת בתורה בתחילת ספר בראשית.
לפי המקרא, ביום זה נשלמה בריאת העולם ואלוהים שָבַת מכל מלאכתו, ועל כן התברך והתקדש יום זה:
מצוות שמירת השבת היא מרכיב מרכזי ביהדות, מכמה היבטים: העונש על חילול שבת העונש החמור ביותר שיש במקרא – סקילה, יותר מהעונש על חילול יום כיפור.
המחלל את השבת (בפרהסיה) שווה לגוי שעובד עבודה זרה ויינו יין נסך.
מצוות השבת מופיעה במקרא שמונה פעמים, כשהאזכור המרכזי מופיע בעשרת הדיברות במצווה הרביעית:
בשבעה עשר מספרי התנ"ך מופיעות לא מעט התייחסויות לשבת, ובהן חזרה על ציווי שמירת השבת וביאורים פרטניים יותר של המצווה הכללית, כאשר ספר שמות וספר ויקרא מביאים את מרבית הדברים.
מקור חשוב נוסף נמצא בספר ישעיהו: שממנו לומדים את מצוות עונג שבת ומצוות נוספות.
חשיבותה הגדולה של השבת גרמה לעדת היחד להשתמש בלוח שנה מיוחד שבו כל תאריך חל ביום קבוע בשבוע, וכך לא נתקלים בבעיית חגים שחלים בשבת.
השבת נידונה גם במשנה ובגמרא, כאשר מסכת שבת מוקדשת כולה לעיסוק בדיני שבת.
מסכתות נוספות, כגון מסכת עירובין, מסכת מנחות ואחרות, מתייחסות אף הן לדינים הקשורים בשבת.
עד לכתיבת המשנה נשמרו והועברו הלכות השבת כחלק ממסורת תורה שבעל-פה, שנמסרה לעם ישראל במעמד הר סיני.
רק כת קומראן כתבו קובצי הלכות, המופיעים בספר ברית דמשק ובעוד ממגילות מדבר יהודה.
עם כתיבת המשנה העלו חז"ל על הכתב הלכות ודיונים העוסקים בשבת.
במסורת ובאגדה מתוארת השבת כיום שבו נח כל היקום, אף החי הצומח והדומם.
השבת נתפסת כביטוי לאמונה במעשה בראשית ועל כן אמרו עליה חז"ל: וכן, .
בצד היותה המצווה הראשונה שניתנה לאדם ביום היבראו, למצוות זכירת יום השבת והבדלתו מימות החול כמה נימוקים עיקריים, המופיעים ברובם בנוסח הקידוש:
זכר למעשה בראשית: יום השבת מזכירנו את סדר הבריאה האלוהי ואת יום הבריאה השביעי, שבו שבת האל מכל מלאכתו ואשר בו שרתה ביקום שלמות ומנוחה מוחלטת.
השבת במקורות מכונה אף בשם 'שבת בראשית'.
מצוות זיכרון השבת ושמירתה, על כן, מטמיעה את האמונה בבריאת העולם על ידי האל ובשלמות היקום הבראשיתי, ומקרבת את עם ישראל אל אלוהיו בצוותה אותו לנהוג כדרך הבורא, למצוא את צלם אלוהיו ואת ייעודו.
זכר ליציאת מצרים: הטמעת זכר יציאת מצרים בעם ישראל, למען חיזוק האמונה בישועת השם ולמען חיובו לנהוג חסד וצדק בזולתו.
על ידי שמירת קדושת השבת תזכור שה' הוציא אותך ביד חזקה מעבדות מצרים.
אות לברית עם עם ישראל: בהיותה אחת מן המצוות שנקבעו בעשרת הדיברות, במעמד חידוש הברית בהר סיני, שמירת השבת היא חלק מהותי בחידוש החוזר של הברית בין ה' לעם ישראל ותזכורת להיותם העם הנבחר, כנאמר ב: .
יום מנוחה שוויוני: מיסוד יום מנוחה לשומרי התורה ולכל בני חסותם, כמובהר ב: "לְמַעַן יָנוּחַ עַבְדְּךָ וַאֲמָתְךָ כָּמוֹךָ..." השבת נועדה לשפר את מצבו של האדם באשר הוא, וביסודה רעיון חירות האדם ושוויונו.
השבת נועדה לאפשר לכל אדם, גם לפועל קשה היום, ולעבד ולאמה בימי קדם, יום מנוחה שבועי שבו יוכלו להתפנות מעמלם ולמצוא שוב את חירותם.
בנוסף לשחרור האדם, יום השבת עניינו גם שחרור בעלי החיים והצומח המשרתים את האדם, ולמעשה היקום כולו: "על המנוחה מן העבודה בשבת מתענגים כל העבדים וכל הבהמות שהטבע יעדם לשרת את בני האדם וכל האילנות והנטיעות למיניהם.
הכל חופשי ועזוב לנפשו ביום זה."
טעם עולם הבא: לפי תפיסת היהדות, השבת מעניקה תוכן ומשמעות לכל ימות השנה ובה יתר שכינה ונשמה.
"מי שיודע לקלוט את קדושתה של השבת ולהתרומם על ידה למנוחה לקדושה ולטהרה, וזוכה לנשום את הנשמה היתירה בשבת.
והשבת מרוממת אותו לכל ימי השבוע." ספרות חז"ל, המסורת והאגדה מספרות שביום השבת נושבת מן העולם הבא אל העולם הזה רוח התעוררות ושכינה רבה, ושובת אף הגיהנום וכלל הנפשות השוהות בו משוחררות לצאת אותו עד צאת השבת.
השבת לפי תפיסת היהדות היא הזיכרון היחיד שנותר מן המצב שלפני יציאת גן העדן.
אמונה זו בכוחה וטעמה הקסום של השבת מוסיפה לשמירתה ממד של גאולה והשבת נפש לכל הבריאה.
רעיונות אלו השפיעו רבות על מנהגי השבת של תנועת החסידות והקבלה, והביאו אותן להאריך את השבת ככל הניתן, מעבר לזמנים המקובלים ליציאתה.
מצוות השבת נועדו בכללן לייחד את השבת מימות החול בשלושה אופני התקדשות: מעשה, דיבור ומחשבה, ובכך לשחרר את האדם והבריאה כולה מכל מלאכה וצער, ולהשרות תחתם חירות, עונג, הרמוניה ורוממות רוח, ומעל לכל קדושה.
בספר הזמנים של משנה תורה מפורטות מצוות השבת:
בנוסף מציינת התורה מצוות נוספות הקשורות בשבת, כגון הקרבת קרבן מוסף שבת וכדומה.
פרטי מצוות עשה ואל תעשה העוסקות בשבת, ותקנות וגזרות חז"ל, נשמרו והועברו כחלק מן התורה שבעל פה, והיוו חלק משמעותי מן המסורת שנהג עם ישראל.
היהדות האורתודוקסית והקונסרבטיבית של ימינו ממשיכות מסורת זו, בעוד היהדות הרפורמית נוטה להדגיש את מצוות העשה (לקדש, לכבד ולענג) ומציעה לפרט לבחור בפעילויות המייחדות את יום השבת, מקדשות אותו, מעוררות בו את האמונה ותורמות לרוח השבת או לקירובו לעם היהודי.
כדי למסד את מצוות התורה על שביתה בשבת, קבעו חכמים איסורים שונים המכונים "שבות", שעניינם עידוד השביתה ממלאכה.
וענינו הוא, כי גזירות ותקנות חז"ל על מלאכות דאורייתא בשבת נחלק לד' חלקים האחד הוא עניין גזירה 'שמא' יבוא לידי איסור דאורייתא כדוגמת האיסור לרכב על גבי בהמה בשבת גזירה שמא יבוא לתלוש עץ, על מנת להנהיג את הבהמה.
השני הוא איסור מחמת פעולה ה'דומה' למלאכה דאורייתא אסרו חז"ל כגון איסור רדיית דבש מכוורת, מכיוון שזו פעולה הדומה לתלישה האסורה בגין מלאכת קוצר, שהיא אחת מל"ט מלאכות שבת.
השלישי הוא גזירת דרבנן על פעולות הנראות לאדם זר כאילו עבר על איסור תורה והוא הנקרא 'מראית העין' כגון איסור תליית בגד רטוב על חבל לייבשו משום שנראה לאדם זר כאילו כבסו את הבגד בשבת, ואיסור כובס הוא אחד מל"ט מלאכות שבת.
הרביעי הוא איסור דרבנן מחמת זלזול ב'כבוד שבת' כגון איסורי הכנה משבת לחול, וכן איסור טירחא יתירה בשבת, וכן איסור משום אוושא מילתא, הוא מחמת פעולות המזלזלות בכבוד השבת, משום שפעולות אלו נעשות בעיקר לצורך חול.
כמו כן, כדי לקיים את מצוות התורה לשבות, ציוו חכמים לכבד את השבת ולהתענג בה.
מצוות אלו באות לידי ביטוי בלבישת בגדים מיוחדים, עריכת סעודות חגיגיות, והתעסקות בכל פעילות המביאה עונג.
יום השבת מוקדש לתפילה בציבור, לשמיעת קריאת התורה והפטרה, ובכלל לחיזוק הרוחניות שנשחקה במהלך ימות החול.
כמו כן נקראת השבת בתורה 'מקרא קודש'.
אחת מהלכות השבת, היא מצוות הבציעה על לחם משנה שבאה להצביע על העונג המיוחד בשבת ועל הביטחון בה'.
התורה אוסרת עשיית מלאכה בשבת, וכן יציאה חוץ לתחום כמו שכתוב: "אל יצא איש ממקומו".
אך מציינת רק חלק מן המלאכות האסורות ומותרות בשבת.
המלאכה היחידה שאיסורה מפורש בתורה היא הבערת אש.
מלאכה נוספת שאיסורה אינו מפורש בפסוקים, אבל הוא נלמד מהם בתלמוד, היא הוצאה מרשות לרשות.
כמו כן, לפי דעת רבי ישמעאל גם איסור חרישה וקצירה מפורש בתורה.
מלבד זאת, מסופר בתורה על אדם שנהרג בשל קישוש עצים בשבת.
המקושש מוצג כאדם הראשון אשר נענש ונידן לגזר דין מוות בשל שחטא וקישש עצים בשבת.
הוא נתפס בעת המעשה והובא בפני משה להשפט.
מכיוון שבהלכה לא הוזכר מה הדין, רק מאוחר יותר על פי צו האלוהים הוחלט כי יוצא להורג בסקילה.
נאמר כי ראשית התרו בו וגם משהמשיך לעסוק בפועלו – נשפט, ולכן נכתב "ויקריבו אותו המוצאים אותו" – מה שמלמד שקודם הזהירו אותו.
בתלמוד הבבלי מובאת מחלוקת אמוראים מה הייתה המלאכה שהמקושש ביצע ובגללה הוא נסקל: טלטול ברשות הרבים, תלישה, או עימור.
בספרי הנביאים מצוינות מספר מלאכות אסורות נוספות, בהן, נשיאת משא, גם על גב חמור, קניית מרכולות מן הגויים והכנת יין, והקביעה כי שבת נועדה 'לעונג'.
ספר אדם וחוה, אחד מהספרים החיצונים, מציין כי בשבת אין להתאבל, ויש להימנע ככל שניתן מצער ועוגמת נפש.
במשנה צוינו ל"ט אבות מלאכה האסורות בשבת, בהתבססם על המלאכות שהוצרכו להקמת המשכן, שנאסר לבנותו בשבת.
בצד 39 מלאכות האב, קבעו חכמי המשנה כי יש להתאים כל מלאכה אחרת למלאכת האב הקרובה לה ולנהוג בה כתולדה של זו.
תולדה ומלאכת אב נחשבות כאסורות באותה המידה.
ספר ברית דמשק אוסר על הקרבת קורבנות בשבת מלבד הקורבנות המיוחדים לשבת.
חז"ל התירו להקריב כל קורבן שזמנו קבוע.
עם ההתפתחות הטכנולוגית בעידן המודרני ותפוצת השימוש בחשמל לתאורה, חימום והפעלת מכשירים חשמליים שונים, נדרשה הכרעה בעניין השימוש בחשמל בשבת.
השימוש במכשירים שעניינם חולין נחשב לפסול.
אך בעניין הכולל של השימוש בחשמל ודרכי השימוש בו, כמו גם בהתייחסות לשימוש במכשירים ספציפיים, נמצאו רבנים חלוקים בדעותיהם ובפסיקותיהם.
היו שהגדירו את השימוש בחשמל כחילול שבת, אם כביצוע מלאכת מבעיר, מלאכת מכה בפטיש או (לדעת החזון איש) מלאכת בונה.
בהקשר של שימוש בטלפון בשבת עלה חשש ל"מוליד" מתקנות החכמים.
לנגד עיני שומרי השבת והפוסקים עמד גם עניין עבודת יהודים בחברות החשמל המספקות אותו והתלות במכשירים החשמליים בבחינת פיקוח נפש.
למרות האפשרות להסתפק בהפעלה מוקדמת של מכשירים חשמליים, קודם לכניסת השבת, ולהותירם פועלים עד צאת השבת, או באמצעים שונים המאפשרים הפעלה אוטומטית, נותרו מחלוקות בעניין וקבוצות שונות נוהגות בהם באופן שונה ומגבילות את השימוש בהם באופן שונה.
בין המכשירים הנידונים נמצאים אמצעי תאורה וחימום ביתיים, מחם, פלטת שבת, מעלית שבת, מזגן אוויר ואחרים.
ליום השבת הדתי סדר קבוע מתחילתו ועד סופו.
הדלקת נרות שבת – השבת הביתית נפתחת בהדלקת נרות שבת ובברכה עליהם, זמן מסוים קודם לשקיעת החמה ביום שישי.
הארת הבית בליל שבת נחשבת מצווה ומטרתה, בין היתר, ליצור אווירה נעימה ולהשרות שלום.
נהוג שהאישה מדליקה את הנרות ובכך מקבלת את השבת (כלומר החל מהדלקת הנרות, האישה אסורה בעשיית המלאכות האסורות בשבת), אך החובה חלה גם על גברים השובתים לבדם.
קבלת שבת – תפילת השבת נפתחת באמירת 'לכו נרננה' ומזמורים נבחרים אחרים מספר תהילים, טקס מאוחר יחסית שתיקנו מקובלים בצפת, במאה ה-16, ופשט בתפוצות ישראל יחד עם שירת הפיוט 'לכה דודי'.
לאחר טקס קבלת השבת מתפללים תפילת ערבית של שבת, השונה מהתפילה של ימות החול ומכילה בחובה את גרעין הקידוש של ליל השבת.
ברכת הבנים – ברוב קהילות ישראל נהגו לברך את הילדים בליל שבת עם הפסוק ישימך אלוקים כאפרים וכמנשה/כשרה רבקה רחל ולאה, ואז פסוקי ברכת כהנים.
בחלק מהקהילות נהגו לברך הבנים בבית הכנסת והבנות בבית, ובחלק מהקהילות אף הרב והאם בירכו.
קידוש וסעודת ליל שבת – הקידוש הוא ברכה הנאמרת בליל וביום השבת על כוס יין או על פת (אם חסר יין), יחד עם אזכור פסוקים על השבת מן המקרא.
הקידוש מהווה את קיום מצוות זכירת השבת.
הקידוש הוא טקס הנערך לפני תחילת סעודת ליל שבת במעמד כל בני הבית.
לאחריו מברכים על לחם משנה, שתי כיכרות לחם שלמות, כזכר למן.
ויש שנהגו על י"ב לחמים.
כיום נוהגים לברך על חלות.
עונג שבת – חלק מהותי מתוכן השבת קשור למצווה להתענג על החומריות ולקדש אותה, ולכן מצווה בשבת לסעוד שלוש סעודות, לנוח ואף לקיים יחסי אישות.
תפילת שחרית של שבת – תפילה הכוללת תפילת שחרית חגיגית, עם הוספת מזמורים מהתהלים, קריאה בתורה בפרשת השבוע , הפטרה, ותפילת מוסף.
קידוש יום השבת – ברכת הגפן על כוס יין, בכוונה לשם קידוש.
והמנהג הוא לומר פסוקים מעניין שבת.
קידוש היום נקרא קידושא רבא, אף על פי שאינו הקידוש העיקרי בשבת, והוא מלשון סגי נהור.
סעודת יום שבת – סעודה אשר נערכת לאחר סיום תפילת מוסף וכוללת בתחילתה קידוש קצר.
תפילת מנחה של שבת – תפילת מנחה בנוסח מיוחד לשבת יחד עם קריאה קצרה בתורה.
סעודה שלישית – ההלכה מחייבת לאכול בשבת שלוש סעודות, אחת בערב ושתיים ביום.
צריך להתחיל את סעודה שלישית אחרי זמן מנחה ונהוג להתחיל את הסעודה השלישית זמן מה לפני שקיעת החמה, המבשרת את סיומה של השבת והתחלת ימי החול.
בסוף הסעודה נהוג לשיר שירים שקטים המכונים "שירי נשמה".
הבדלה – טקס המסמן את סוף השבת ושתפקידו "להבדיל בין קודש לחול" – בין השבת לימות החול.
רק לאחר ההבדלה ניתן להתחיל בעיסוקי השבוע הרגילים האסורים בשבת.
ההבדלה נערכת לאחר תפילת ערבית של מוצאי שבת, שהיא תפילת ערבית של ימות חול עם תוספות מעטות.
סעודה רביעית – נקראת גם סעודת מלווה מלכה.
ויש הנוהגים לומר בה 'דא סעודתא דדוד מלכא משיחא'.
על-פי ההלכה המעבר בין יום ליום מתרחש סביב שקיעת החמה, ולכן זמני תחילת השבת וסיומה אינם קבועים, אלא משתנים במהלך השנה בהתאם לאורך היום.
כיוון שהזמן שבין שקיעת השמש לבין צאת הכוכבים (בין השמשות) נחשב לזמן מסופק, והיות שהשבת היא מצווה מהתורה, שני זמני בין השמשות (שבתחילת השבת ובסיומה) נחשבים לחלק מהשבת, והשבת נמשכת כ־25 שעות – החל משקיעת החמה בסוף יום שישי, וכלה בצאת הכוכבים למחרת.
בדומה לשעת כניסת שבת, גם שעת מוצאי שבת תלויה בשקיעת החמה ('צאת הכוכבים' הוא זמן מסוים לאחר שקיעת החמה), ולכן היא משתנה על פי עונות השנה והמיקום על פני כדור הארץ.
ישנן מספר שיטות הלכתיות לחישוב צאת הכוכבים, אך בישראל מקובל שזמן יציאת הכוכבים לגבי יציאת השבת חל כ-35 דקות לאחר שקיעת החמה, בשינוי מועט על פי עונות השנה.
בארצות צפוניות יותר משך הזמן בין שקיעת השמש לצאת הכוכבים ארוך יותר וישנו גם שינוי מסוים בין עונות השנה.
במקומות הקרובים יחסית לקטבים, שבהם קשה לקבוע את שעת צאת הכוכבים, בפרט בשיא החורף ובשיא הקיץ, נקבעים זמני השבת (כמו גם זמנים הלכתיים אחרים) באופן מלאכותי.
על פי חז"ל ישנה מצווה להוסיף לזמנה של השבת מיום שישי ומערב יום ראשון, מצווה הנקראת תוספת שבת.
רוב הפוסקים קבעו להלכה את דין תוספת שבת, וכך נהוג גם כיום.
אורכה של תוספת הזמן לפני שקיעת החמה ביום שישי משתנה מקהילה יהודית אחת לאחרת לפי מסורות מקומיות.
בישראל מקובלת כדרך כלל תוספת של 20 דקות, כאשר בחיפה נהוגה תוספת של 30 דקות ובירושלים (ובמקומות נוספים) האשכנזים נהגו תוספת שבת של 40 דקות קודם לשקיעת החמה.
אך בני עדות המזרח לא נהגו בזה.
במוצאי שבת נהוג גם כן להמתין דקות אחדות אחר צאת הכוכבים, על מנת להראות שהשבת חביבה על שומריה ולכן הם אינם "מוציאים" אותה (כלומר עורכים הבדלה) מיד כשהדבר ניתן מבחינה הלכתית, אלא מאוחר יותר.
בקרב החסידים נהוג להאריך את השבת עד לשעות הלילה המאוחרות.
ישנם המקפידים על יציאת השבת לפי שיטת רבנו תם, החלה 72 דקות לאחר השקיעה.
ברוב הקהילות היהודיות בארצות הברית, בבריטניה, בבלגיה, בקנדה ובאוסטרליה, זמני יציאת השבת הרשמיים המופיעים בלוחות השנה היהודיים, נקבעים על פי שיטה זו.
דעה מחמירה נוספת היא שיטת בריסק, על פיה יש להמתין לצאת השבת 90 דקות לאחר השקיעה.
בשבת נאמרות שלוש התפילות הרגילות ליום חול (תפילת ערבית, שחרית ומנחה) אך בנוסח ייחודי לשבת: תפילת ערבית של שבת, תפילת שחרית של שבת ותפילת מנחה של שבת.
תפילות השבת כוללות חלקים הנאמרים בכל יום מימות השבוע בצד תוספות שונות כגון, פסוקי דזמרא בנוסח ארוך, ברכת יוצר אור ארוכה ועוד.
שלוש תוספות סמליות קיימות בנוסח התפילות לשבת: בערבית של ליל שבת אומרים "אתה קדשת", בשחרית של שבת "ישמח משה" ובמנחה של שבת "אתה אחד".
מאמרי תפילה אלו מסמלים את ג' השבתות היסודיות: "תפלת ערבית – כנגד שבת בראשית.
תפלת שחרית – כנגד [שבת] מתן תורה...
ותפלת מנחה – כנגד יום שכולו שבת ומנוחה לחיי העולמים בביאת הגואל."
לאחר תפילת שחרית של שבת נהוג לקרוא פסוקים מן התורה והפטרה, ולאחר מכן, ברכות מי שברך המיוחדות לציבור ותפילת מוסף של שבת.
לפי פסיקת החכמים, חובה להזכיר את השבת בתפילות העמידה של שבת, ומי שלא הזכירה (שהתפלל, למשל, תפילת עמידה מלאה של חול) לא יוצא ידי חובת תפילה זו.
עם זאת, נפסק כי די באזכור מינימלי של השבת על מנת לצאת ידי חובה זו, וגם כי מי שהחליף בין ברכות השבת השונות, יצא ידי חובת תפילה ואינו צריך לחזור על תפילתו, היות שקרא את הקטע העיקרי המשותף ביניהם ('רצה נא במנוחתנו').
נוסחי התפילה הלא-אורתודוקסים שונים במקצת וכוללים התאמות של הנוסח האורתודוקסי לתפיסת העולם של הקהילה המתפללת.
בקהילות רפורמיות רבות קיימות גם תוספות מודרניות, כגון קטעי שירה ומחשבה של הוגים מודרניים.
בשבת ישנה מצווה על אכילת שלש סעודות בשבת ובהן מעדנים, 'שלא תהא אכילתך בשבת כבחול' (תנחומא בראשית ב).
סעודות השבת הן: האחת בליל שבת (סעודת ליל שבת), השנייה בבוקר יום השבת (סעודת יום שבת), וסעודה שלישית, משהגיע זמן מנחה ועד סמוך לצאת השבת.
מצווה זו מוטלת על גברים ועל נשים כאחד.
הסיבה למספר זה של סעודות הוא בכך שבעבר היה נהוג לאכול שתי סעודות ביום, אחת ביום ואחת בלילה, והחיוב בסעודה נוספת נבע מן הציווי לענג את השבת ולכבדה יותר מימי החול.
בכל אחת מסעודות השבת מקדשים על שתי כיכרות לחם או חלות, כנגד 'לחם משנה' שצווה בתורה (שמות טז כב), ויש לאכול פת בשיעור של לפחות כביצה.
את סעודת ליל שבת והסעודה השנייה פותחים בקידוש קצר.
את סעודות השבת נהוג לכבד גם באכילת בשר ודגים ומטעמים מיוחדים.
בסעודות השבת נהוג לשיר זמירות שבת.
לברכת המזון הנאמרת לאחר סעודות שבת, בסופה של 'ברכת בונה ירושלים', מוסיפים גם קטע מיוחד המאזכר את השבת ומכונה על שם פתיחתו 'רצה'.
בשבת נהוג גם לאכול דגים, ובקהילות מסוימות נהוג לאכול בסעודת שבת מאכלים מיוחדים, המרמזים על עניינים רוחניים כגון בשר שור כנגד שור הבר, או בשר תרנגול המרמז לזיז שיאכלו צדיקים בבוא המשיח, ואחרים.
במרבית קהילות ישראל נפוצה אכילת חמין בשבת (בגרסאות שונות בהתאם לעדה).
ביהדות מזרח אירופה נתחבבה אכילת גאלע (רגל קרושה), געפילטע פיש, פשטידת קוגל וצימעס.
בקרב יהדות תימן אכילת כובאנה.
ביהדות פרס ג'פא (קיבת כבש ממולאת אורז), וביהדות אתיופיה נהוג לאכול פיטפיט (לחם "דבו" שמעורבב עם שמנת חמוצה ולעיתים גם סלט קצוץ).
על פי המדרש, אחת ממטרותיו המרכזיות של יום השבת היא עיסוק נרחב בלימוד תורה, שאינו מתאפשר במשך ימי השבוע בהם האדם עובד.
כחלק מכך ישנה מצווה על רבני הקהילות לדרוש בשבת בפני הציבור בדברי תורה הקשורים להלכה ולרעיונות מחשבתיים העולים ממדרשי האגדה.
מנהג יהודי עתיק הוא לקרוא בכל שבת בבית הכנסת קטעים אחדים מהתורה.
לפני מאות רבות של שנים התקבל "מנהג בבל" לחלק את התורה לחלקים, כמספר שבתות השנה בערך, ובכל שבת לקרוא חלק אחד הקרוי פרשת השבוע.
כך, בכל שנה, מסיימים מחזור שלם של קריאת התורה.
את סיום קריאת התורה חוגגים בשמחת תורה, ובשבת שלאחר מכן מתחילים מחדש בקריאת הפרשה הראשונה, היא פרשת בראשית.
בהתאם לנוהג זה, כל שבת משבתות השנה קרויה על-שם פרשת השבוע.
"שבת וארא", למשל, היא השבת שבה קוראים בתורה בפרשת וארא.
פרשת השבוע הנוכחית היא פרשת .
שמירת השבת דורשת מהאדם לנוח מעשיית ל"ט מלאכות המוגדרות כאסורות בשבת, החל מכניסת השבת ועד צאתה.
כיום הרבה מיהודי העולם אינם שומרים את השבת לפי ההלכה, אך ישנם רבים שכן פועלים על פי ההלכה.
מבין היהודים שאינם מקפידים על קיום ההלכה ניתן לראות רבים בעלי זהות יהודית המייחסים לשבת אופי מיוחד.
ביניהם ישנם המתייחסים לשבת לא כאל יום בו אסורה מלאכה, אלא כיום בו מומלצת מנוחה ורצויה פעילות חברתית.
בקהילות יהודיות רבות באירופה ובארצות הברית מקובל להקדיש את יום השבת לבילוי משפחתי או לפעילות חברתית-תרבותית בתוך הקהילה היהודית, בעוד יום ראשון מוקדש לבילויים ולפעילויות חברתית יחד עם הציבור הרחב הכולל גם לא-יהודים.
אשר גינצברג, אחד העם, ייחס לשבת מעמד ייחודי וכתב עליה: משפט זה שלו זכה לפרשנויות רבות ונפוץ עד כדי כך שרבים טעו לראות בו פתגם יהודי עתיק.
למעשה, גינצברג טען במאמרו בעד שמירת השבת כמועד ישראלי (ציוני, בזמנו), אך גם לא סבר שהדרך הדתית היא הדרך לציון בתקופתו.
הרעיון כי השבת שמרה על עם ישראל בגלות אינו חדש, והופיע כבר קודם, כבדברי הכוזרי:
ניתן לומר שגם בימינו השבת, גם אם אינה נשמרת לפי ההלכה, מהווה את אחד המרכיבים בחיי יהודי העולם המבדילים אותם מבני דתות אחרים ומהווים עיקר בשמירת זהותם היהודית.
לדבריו של פרופסור וחתן פרס ישראל אליעזר שביד:
תנאים לשמירת השבת במהלך הדורות
בימי קדם רוב בני האדם היו עצמאים או שכירי יום ובחירתם של יהודים שלא לעבוד בשבת לא פגעה בכושר ההשתכרות שלהם בשאר ימות השבוע, אך עדיין היוותה עול כלכלי.
באגדה היהודית מסופר רבות על יהודים שמסרו את נפשם על שמירת השבת וסירבו לסחור ביום המנוחה המסורתי, גם כשהדבר גרר הפסד כספי גבוה.
לאחר המהפכה התעשייתית החלו רבים לעבוד כשכירים קבועים ונדרשו לעבוד בשבת כתנאי לקבלת עבודה.
בארצות הברית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נדרשו הפועלים ברוב בתי החרושת לעבוד בשבת כתנאי לקבלת עבודה.
היו גם בעלי בתי חרושת שניצלו את מצוקת שומרי השבת וסגרו את מפעליהם בשבת אך שילמו לעובדים שלהם 5–10 דולר אמריקני לשבוע עבודה, כאשר השכר בבתי חרושת אחרים היה 20–25 דולר.
רבים מבין היהודים ששמרו את המצוות בסתר חיפשו דרכי עורמה שונות כיצד להימנע מחילול שבת הכרוך בעבודה ובהשתתפות בלימודים.
בימינו, ברוב מדינות העולם שבהן מתגוררים יהודים, יום השבת מקובל כיום מנוחה (נוסף על יום ראשון) ומציאת עבודה שאינה מחייבת חילול שבת אינה קשה במיוחד.
מעבר לכך, ברוב מדינות המערב נהוגים כיום דינים המאפשרים ליהודים לקיים את השבת ואת מועדי ישראל כחלק מעקרון חופש הדת.
בקרב כלל זרמי היהדות נהוג להקדיש את השבת להתכנסות קהילתית ומשפחתית חגיגית, לתפילה, מנוחה ועונג.
כל זרמי היהדות רואים בשבת יום קדוש ומשמעותי בדת היהודית.
קיימים הבדלים בנוהגי השבת בין הזרמים השונים:
היהדות האורתודוקסית – דבקה בשמירת מנהגי ומצוות השבת על פי כללי ההלכה האורתודוקסית, כמפורט לעיל.
היהדות הקונסרבטיבית – בבתי הכנסת הקונסרבטיביים הגברים והנשים יושבים, כבימי חול, במעורב ויש שהנשים נוטלות חלק שווה בתפילה בציבור, כחזניות וכרבניות.
לא פעם נעשה שימוש בבתי הכנסת בשבת, כבחגים, במערכות להגברת קול ובאביזרים חשמליים אחרים.
מי שמגוריו מרוחקים מבית הכנסת, רשאי לבוא לבית הכנסת בנסיעה במכוניתו.
היהדות הרפורמית – עיקר עניין התפילה הציבורית בשבת מבחינת הרפורמים היא ההתכנסות הקהילתית ורוממות הרוח.
סידור התפילות הרפורמי כולל תיקונים ברוח תפיסתם המודרנית (ביטול התקווה לחידוש הקורבנות והאמונה במלאכים, שוויון בין נשים וגברים, וכדומה) ושילוב קטעי קריאה מודרנית.
ברוח תפיסתם הכללית, הרפורמים מפרשים את השביתה ממלאכה בשבת כהמלצה להקדשת היום השביעי לעשייה לבבית ומרוממת רוח אשר מבדילה יום זה מיום החול.
המסורתיים – המסורתיים מציינים את יום השבת באופן סימבולי באמצעות שמירת כמה ממנהגי השבת המסורתיים.
בכניסת השבת המסורתיים נוהגים להדליק נרות שבת ולערוך סעודת ליל שבת משפחתית, הכוללת אמירת קידוש על כוס יין.
חלקם שומרים בצורה חלקית את יום השבת, נמנעים מהדלקת אש ובישול, או נסיעה ברכב ומגיעים לתפילות בבית הכנסת.
ב נאמר ששכרו של אדם ששומר את השבת הוא נחלה ללא מצרים היינו ללא גבולות ובזכות הטרחה והעמל הקשה שעמלים לכבוד ההכנות לשבת נמחקים לאדם עוונותיו.
לשבתות אחדות ישנם שמות מיוחדים המציינים מאורע מיוחד המתרחש בהן.
בחלק משבתות אלו אומרים פיוטים לפי מנהגי קהילות אשכנז ואיטליה.
שבתות אלה (לפי סדר הופעתן בלוח השנה) הן:
שבת שובה: השבת שבין ראש השנה ליום הכיפורים, שבה נאמר בהפטרה: "שובה ישראל עד ה' אלוהיך" (הושע י"ד, ב').
יש הקוראים לה שבת תשובה, על שם היותה השבת שבתוך עשרת ימי תשובה.
נהוג שהרב נושא דרשת התעוררות בשבת זו.
שבת חנוכה: השבת החלה בתוך ימי חנוכה.
בחלק מהשנים ישנן שתי שבתות בחנוכה.
שבת שירה: השבת שבה קוראים את פרשת בשלח, בה נאמרת שירת הים.
השבת חלה בדרך כלל סמוך לט"ו בשבט.
שבת שקלים: השבת שלפני ראש חודש אדר או של ראש חודש אדר עצמו, אם חל בשבת, שבה קוראים בספר תורה שני, בפרשת שקלים.
בשנה מעוברת נקראת הפרשה בשבת שלפני ראש חודש אדר ב', או בראש החודש עצמו, אם חל בשבת.
שבת זכור: השבת שלפני פורים, שבה קוראים בתורה: "זכור את אשר עשה לך עמלק".
שבת פרה: השבת הקודמת לשבת שלפני ראש חודש ניסן, שבה קוראים בספר תורה שני את פרשת פרה אדומה.
שבת החודש: השבת שלפני ראש חודש ניסן או בראש חודש ניסן עצמו, שבה קוראים בספר תורה שני: "החודש הזה לכם ראש חודשים".
במקרים רבים פרשת החודש נקראת בשבת ויקהל-פקודי, וזו הקריאה הארוכה ביותר לאורך השנה.
השבתות בין ארבע הפרשיות (אחת או שתיים) מכונות "שבת הפסקה".
שבת הגדול: השבת שלפני פסח.
למקור השם יש כמה גרסאות:
באותה שבת נעשו ניסים גדולים לבני ישראל במצרים.
ההפטרה בשבת זו (לפי רוב המנהגים) מסתיימת במילים: "לפני בוא יום ה' הגדול והנורא".
בשבת זו נושא הרב, גדול הציבור, דרשה בהלכות הפסח.
שבת חול המועד: שבת שחלה בחול המועד פסח וסוכות.
בשבת זו מתפללים תפילת מוסף של חג (ולא של שבת) וקוראים בתורה מענייני החג (ולא בסדר פרשיות התורה).
שבת תקומה: בתנועות היהדות הליברלית (התנועה הרפורמית, התנועה הקונסרבטיבית) נהוג לציין את השבת שבין יום הזיכרון לשואה ולגבורה לבין יום העצמאות כשבת תקומה.
שבת כלה: השבת שלפני שבועות, המכונה כך על שם התורה שנמשלה לכלה.
בקהילות הספרדיות, ציינו שבת זו בדרשה מיוחדת, שעסקה לרוב במעלת התורה.
בחסידות חב"ד נערכות בשבת זו התוועדויות מיוחדות כהכנה לחג השבועות.
ללא קשר, בקהילות גרמניה צוינה שבת זו כשבת אבלות על מסעי הצלב וכונתה "שווארצע שבת" – השבת השחורה.
שבת חזון: השבת שלפני תשעה באב, שבה מתחילה ההפטרה במילים: "חזון ישעיהו בן אמוץ" ().
זוהי השבת האחרונה בשבתות האבל, תלת דפורענותא, בקהילות יוצאי גרמניה מכונה גם "שווארצע שבת" – השבת השחורה.
שבת נחמו: השבת שאחרי תשעה באב, שבה מתחילה ההפטרה במילים: "נחמו נחמו עמי" ().
זוהי השבת הראשונה בשבע דנחמתא – שבע השבתות שבין תשעה באב לראש השנה, העוסקות בנבואות נחמה ובחזון הגאולה לאחרית הימים.
שבת מברכים: השבת החלה לפני ראש חודש, שבה מברכים את ברכת החודש.
במקרה בה היא חלה בערב חודש, קוראים הפטרה מיוחדת ("מחר חודש") ולא את ההפטרה הרגילה.
שבת ראש חודש: שבת שחל בה ראש חודש.
בשבת זו קורים מפטיר של קרבנות ראש חודש, מפטירים הפטרה מיוחדת במקום ההפטרה הרגילה, ומתפללים תפילת מוסף מיוחדת לשבת ראש חודש.
שבת מחר חודש: בשבת שחל בערב ראש חודש קוראים הפטרה מיוחדת.
בתנועת החסידות ישנן עוד שבתות מיוחדות, כל חצר לפי מנהגה, ביניהן:
שבת פרשת בראשית: הנחשבת בחלק מהחצרות למקבילה לראש השנה.
שבת פרשת יתרו: הנחשבת למקבילה לשבועות עקב קריאת התורה של מתן תורה.
בחצרות אחדות שבתות של פרשיות שובבי"ם הן שבתות מיוחדות שבכוחן לתקן את החטאים.
בנוסף, ישנן שבתות מיוחדות עקב אירועים שונים:
חתונה ביהדות אשכנז: השבת שלפני החתונה נקראת "שבת אופרוף" (בעבר גם "שבת שפינהולץ", וכיום, בהשפעת עדות המזרח, גם "שבת חתן"), בה החתן עולה לתורה ונערכת חגיגה לכבודו.
השבת שלאחר החתונה נקראת "שבת שבע ברכות" (וכיום, בהשפעת עדות המזרח, גם "שבת כלה"), בה משפחת הכלה עורכת סעודת שבע ברכות.
חתונה ביהדות המזרח: אין חוגגים את השבת שלפני החתונה.
השבת שלאחר החתונה נקראת "שבת חתן", בה משפחת החתן עורכת סעודת שבע ברכות.
בחצרות חסידיות רבות ישנה חשיבות לשבת שחלה לפני ימי ההילולה ("שבת יארצייט") של אדמו"ריה.
בחצרות חסידיות ובישיבות נהוג לערוך מדי תקופה "שבת התאחדות" בה בני הקהילה או הישיבה מתאספים יחד לשבת, בדרך כלל מחוץ לעירם.
תרבות השבת ומעמדה האזרחי בישראל
האוכלוסייה הדתית בישראל מקיימת את מצוות השבת כמתואר לעיל, ונוהגת להקדיש את השבת למנוחה ובילוי עם המשפחה וחברים.
הנוכחות בתפילות השבת בבתי הכנסת באזורי המגורים גדולה במידה ניכרת מזו שבימי החול.
בשכונות דתיות אסורה תנועת כלי רכב, והשבת ניכרת גם בלבושם של העוברים ושבים.
תפיסת השבת בתרבות החילונית מורכבת ואינה אחידה.
חשיבותה המסורתית ההיסטורית של השבת, בצירוף העובדה כי זה יום המנוחה הרשמי בישראל, ליהודים, לפי חוק שעות עבודה ומנוחה, הופכת את השבת ליום מיוחד גם עבור הציבור בישראל שאינו שומר מצוות.
"השבת היא נכס תרבותי כללי, שהיחידים רואים בו זכות לעצמם ואינם מוכנים לוותר עליה," כותב פרופסור אליעזר שביד, במאמר המבקש להציע דרכי חשיבה חדשות שיפתחו ערוצים לפתרון מאבקי השבת.
"הניגוד בין דתיים לחילונים איננו רק ניגוד של מסקנות מעשיות, הוא ניגוד של עקרונות ואופני מחשבה, של גישות לעיצובם של אורחות-חיים ברשות היחיד וברשות הרבים".
היחס הדו-ערכי כלפי השבת היה קיים מראשית ימי ההשכלה, וגבר בארץ ישראל עם חידוש היישוב היהודי.
אנשי-רוח יהודים חילונים שונים ראו בשבת יום בעל ערך תרבותי וחברתי.
ברל כצנלסון, מראשי תנועת העבודה, ראה בשבת את אחד מעמודי התווך של התרבות העברית ושל הסוציאליזם העברי, ודרש מחבריו לתנועה הקיבוצית להימנע מעבודה בשבת.
חיים נחמן ביאליק התבטא וניסה לפעול למען שמירת השבת בארץ ישראל.
במכתב לחבר קיבוץ גבע, בעקבות חילול שבת המוני שהיה בקיבוצו, הוא אף מציין כי "ארץ-ישראל בלי שבת לא תיבנה אלא תיחרב".
במכתב נוסף הוא כותב :.
המחלוקות והמאבקים בנוגע לשמירת השבת בישראל משקפים דילמה יסודית בין חלקי החברה היהודית בישראל.
מנגד להסכמה על רעיון מסוים של יום השבת, אשר נוגע לרשות הציבור ומקובל בקרב כלל עמי העולם, מתגלה מחלוקת שמקורה בנקודות מוצא שונות להתייחסות אל השבת.
מחלוקת זו עומדת מזה שנים כמאבק בין שני מחנות ניצים אשר מתקיים בעיקר במישור הפוליטי, ובאה לידי ביטוי בוויכוחים סוערים, ולא פעם במחאות והפרעות סדר.
מעמדה הציבורי והתרבותי של השבת נקבע, לכאורה, בהחלטת הסטטוס קוו בנושאי דת ומדינה עם קום המדינה, אך זו אינה מספקת מענה ונראה כי היעדר פתרון המחלוקת מאיים להרחיב את הקרע בין המגזרים היהודיים במדינה.
משהחלו בשנת 1969 שידורי הטלוויזיה הציבוריים בישראל, טענו הדתיים כנגד שידורי טלוויזיה בשבת, בטענה כי מדובר בחידוש ומשום כך בהפרת הסטטוס קוו.
מנגד, טען הוועד המנהל של רשות השידור כי דין שידורי הטלוויזיה כדין שידורי הרדיו הפועלים שבעה ימים בשבוע.
הניסיון לעכב את השידורים בעתירה לבג"ץ כשל.
השופטים קבעו שבשידורי טלוויזיה בשבת אין פגיעה באינטרס כלשהו של הציבור הדתי, שכן איש אינו כופה עליהם להפעיל את המכשיר.
בניגוד לשידורי הטלוויזיה, בתי הקולנוע והצגות התיאטרון וכן בתי קפה ומסעדות, פועלים ברשות הרבים.
חוק ההסמכה שנדרש לסוגיה העביר את האחריות לכך לרשויות המקומיות.
מצב זה גרם להבדלים משמעותיים בין דמותה הציבורית של השבת בירושלים, לדוגמה, לבין דמותה הציבורית בתל אביב.
על פניו נוגעת המחלוקת למידת אכיפת הנורמה ההלכתית על כלל הציבור הישראלי, אך עצם העימות נוגע בשאלה אזרחית או הלכתית שעניינה הסדרים החלים על כמה וכמה ציבורים שונים, שאופיים מגוון.
למעשה אין מדובר בהלכה אורתודוקסית למול חילונית, אלא בעניין חברתי משותף, 'כיבוד שבתם של אחרים', דבר שלרוב מתעלמים ממנו שני המחנות.
"המגמה הבולטת עתה היא זו של התייחסות חלקית ומצומצמת ליסודות דתיים-הלכתיים מזה, וליסודות לאומיים מזה, ולהצגת היסודות הללו לא כמשלימים זה את זה, כי אם כמנוגדים זה לזה," טוען אליעזר שביד.
"כל זמן שמגמה זו שליטה, ילך הקיטוב ויחמיר.
בלימת תהליך הקיטוב ומניעת הקרע, העלול לבוא בסופו, אפשריות רק על ידי העשרת יחסם של שני המחנות אל מורשתם ופתיחתם אל השקפת עולמו ואורחות-חייו של המחנה האחר".
שביד מציין שלשתי האוכלוסיות הניצות מידה של שיתוף בהיותן חלק מאותה חברה, כמו גם יכולת לתרום זו לזו, והוא מציע להן לצאת לעניין מתוך השאלה מה אנו יכולים לתרום למען שבתו של האחר 'כדי שיוכל לקיימה עימנו'.
מצד האוכלוסייה הדתית טוען שביד כי אין התייחסות הלכתית מעמיקה לשאלת שבתם של אחרים וישנה התעלמות מן התועלת שבחילוניותו של חלק זה בחברה.
כדוגמה קיצונית לכך הוא מביא את השימוש באמצעי התקשורת במלחמת יום הכיפורים, שהיה בבחינת הצלה לחלקי החברה האורתודוקסים.
מצד האוכלוסייה החילונית טוען שביד, ישנה התעלמות מן העושר שמורשת היהדות מספקת לו, ומכך שהיכרות מעמיקה יותר עימה ועם האוכלוסייה הדתית עשויה לספק מענה למצוקות כגון הניכור החברתי וחוסר המשמעות האופייניות לחברה המערבית הצרכנית והמשעבדת.
במחקר שנערך על ידי מרכז גוטמן בשנים 1999–2000 בנושא התנהגות דתית-יהודית ותפישת הזהות העצמית של היהודים בישראל, הרוב המכריע של החילונים השיבו כי הם מעדיפים לשוות לשבת שלהם אופי שקט ומשפחתי, ומעדיפים כי לשבת הציבורית יהיה צביון ייחודי, אף כי אין הסכמה על אותו צביון.
במגזר החילוני לא ניכרת, לרוב, תכונה מיוחדת לקראת כניסת השבת.
גם במקרה שמנקים את הבית ומכינים ארוחה חגיגית מהרגיל, לא קיים הלחץ והבהילות להספיק הכול לפני כניסת השבת.
עם זאת, יש משפחות חילוניות הנוהגות להדליק נרות שבת או לערוך קידוש, כטקס סמלי.
בקהלים חילוניים שונים נעשים ניסיונות לעצב טקס קבלת שבת חילונית עם תכנים ייחודיים.
לעיתים מדובר בשילוב של מרכיבים מסורתיים ומודרניים, כפי שהיה נהוג בקבלת השבת הקיבוצית, ולעיתים מדובר בתכנים עצמאיים.
בצד זאת, צעירים חילונים רבים נוהגים להיפגש בשעות הלילה, במהלך סוף השבוע, במקומות בילוי שונים כמועדני ריקודים, ברים ובתי קפה ושיעור המבקרים בערים המרכזיות גדול ביותר בימים אלו.
ערכה החברתי והמשפחתי של השבת החילונית נראה גם במחקרים.
במחקר שעניינו מפגש משפחתי וחברתי בשבתות, לדוגמה, נמצא כי לא רק הציבור הדתי מקיים בימי שישי ושבת ארוחות משפחתיות.
גם 73% מהמשפחות החילוניות מקיימות סעודה משפחתית בליל שבת, ו-27% מהמשפחות החילוניות מקיימות סעודה משפחתית אף בשבת בצהריים.
במקומות שונים בישראל נהוג לקיים "שבת תרבות", הכוללת התכנסות במקום ציבורי ואירוח אנשי ציבור או אמנים לשיחה.
בהיות השבת החילונית יום מנוחה תרבותי, פתוחים חלק מהמוזיאונים ומשמורות הטבע לקהל הרחב ללא תשלום או בתשלום מופחת.
השבת היא אחד הנושאים השנויים במחלוקת עוד מתקופת המנדט.
המחלוקת נובעת מחשיבותה הרבה של השבת בתפיסת עולמם של הדתיים בחברה היהודית ומנגד של החילונים.
הפלגים הדתיים בחברה רצו לראות את השבת מעוגנת בחוק, כך שבפרהסיה מדינת ישראל תהיה מדינה השומרת שבת על פי ההלכה.
פלגים אלו ביקשו לחוקק חוק שיאסור את חילול השבת בפומבי ויחול גם על אנשים פרטיים.
החוגים הלא-דתיים התנגדו לכך, אך הסכימו לקבל את השבת כיום מנוחה שבועי, מתוך השקפת עולם סוציאליסטית או הומנית, המעוניינת בכך שכל עובד ואדם יקבלו יום מנוחה שבועי, אף ללא ייחוס חשיבות מיוחדת ליום המסוים בשבוע שיוכרז ככזה.
בעקבות המחלוקות נאלצו המחנות להתפשר והגיעו להסדר הסטטוס קוו בנושא השבת.
למרות הסטטוס קוו (המעוגן בחוק ובהסכמים שמחוץ לחוק) נושא השבת נותר במחלוקת וסביבו מתקיימים עד היום מאבקי שבת.
שינויים, אם בהתאם לסטטוס קוו או בניגוד לו (שינויי חקיקה או תקנות עירוניות העוקפות אותו), גם הם שבים ומבעירים את הוויכוח העתיק בנוגע לשבת.
מעמדה של השבת כיום מנוחה נקבע בחוקים רבים, כמפורט להלן, ובשנת 2018 עוגן מעמד זה גם בחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
בשנת 1932 דרשה אספת הנבחרים מהרשויות המקומיות היהודיות לכבד את השבת בתחומי העבודה והמסחר.
ב–1935 החליט הקונגרס הציוני כי יש להימנע מחילול שבת בכל המוסדות הלאומיים.
במכתב הסטטוס קוו, ששלח בשנת 1947 דוד בן-גוריון, אז ראש הסוכנות היהודית, לאגודת ישראל, נאמר: "ברור שיום המנוחה החוקי במדינה היהודית יהיה יום השבת".
לאחר הכרזת העצמאות הוחלט כי השבת ושאר מועדי ישראל יהוו את ימי המנוחה הקבועים במדינת ישראל.
חלק מההסדרים שנקבעו בתקופת המנדט מהווים את הבסיס ליחסם של חוקי מדינת ישראל לשבת.
בחוקים אחדים מופיעים סעיפים הנוגעים לעניין השבת.
הסעיפים הוספו במהלך השנים עם התעוררותן של בעיות שונות בנושא השבת.
איגוד כל הסעיפים יחדיו מבנה את צביון השבת במדינת ישראל:
חוק שעות עבודה ומנוחה משנת 1951 אוסר להעביד עובד ביום המנוחה השבועי שלו, וקובע שיום המנוחה ליהודי הוא יום השבת.
שר העבודה רשאי להתיר עבודה במנוחה השבועית, אם הוא משוכנע שהפסקת העבודה למנוחה השבועית לכולה או לחלק ממנה, עלולה לפגוע בהגנת המדינה או בביטחון הגוף או הרכוש, או לפגוע פגיעה רבה בכלכלה, בתהליך עבודה או בסיפוק צרכים חיוניים לציבור או לחלק ממנו.
עובד שמעסיקו דורש ממנו לעבוד בימי המנוחה השבועית, רשאי להודיע למעסיקו, לא יאוחר משלושה ימים מיום הדרישה, שהוא אינו מסכים לעבוד בימי המנוחה השבועית על פי איסור שבמצוות דתו שאותן הוא מקיים.
החל משנת 2019 יוכל כל עובד לסרב לעבוד במנוחה השבועית שלו, ללא קשר להקפדתו על מצוות דתו.
בפקודת המטה הכללי מיום י' בתמוז תש"ט (7 ביולי 1949), נקבע איך ינוהלו ענייני השבת בצה"ל.
בחוק יום העצמאות, תש"ט-1949, הכריזה הכנסת על יום ה' באייר כיום העצמאות של מדינת ישראל.
בשנת 1950 תוקן החוק, מפני שה' באייר עמד לחול בשבת.
התיקון קבע כי במקרה שבו יום ה' באייר חל בשבת, יום העצמאות יחגג ביום ו' באייר, שהוא יום ראשון.
בשנת תשי"א שוב התעוררה בעיה, כאשר יום ה' באייר עמד לחול ביום שישי, ערב שבת, ולכן שוב תוקן החוק ונקבע כי במקרה שיום ה' באייר חל ביום שישי, יוקדם יום העצמאות ליום ד' אייר, שהוא יום חמישי.
בחוק יסוד: הכנסת שנתקבל בתשי"ח, קיימת הוראה הקובעת כי כינוס הכנסת לאחר בחירות לא יחול בשבת, בחג או בערב חג.
בחוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה, תש"ט-1959, נקבע כי אם יפול יום כ"ז בניסן ביום שישי, יוקדם יום הזיכרון לשואה באותה השנה לתאריך כ"ו בניסן, הוא יום חמישי.
פקודת העיריות מסמיכה את העיריות להסדיר בחוק עזר עירוני את פתיחתם וסגירתם של עסקים שונים.
חוקי עזר עירוניים טעונים אישור של שר הפנים, אולם בשנת 2017 בג"ץ אישר חוק עזר עירוני של עיריית תל אביב שהתיר פתיחת מרכולים בשבת באזורים מסוימים, אף ללא אישור משרד הפנים, בעקבות שיהוי ארוך בהחלטת המשרד לגביו.
עד כניסת החוק לתוקף חמש עיריות העבירו בחקיקת בזק חוקי עזר עירוניים להתרת פתיחת עסקים בשבת, אך הם נפסלו על ידי שר הפנים אריה דרעי, שהוסיף ש"האכיפה לגבי עסקים שפועלים בשבת, היא בסמכותה הבלעדית של הרשות המקומית.
למשרד הפנים אין סמכות ויכולת לאכוף זאת".
הוראות הפיקוד העליון, מ-25 במרץ 1982, קובעות כי בעניין שבתות ומועדי ישראל ינהג צה"ל על פי התקנות הכלליות הבאות:
שבתות, מועדים וחגי מדינה רשמיים שייקבעו על ידי הכנסת הם ימי מנוחה מלאה בצה"ל, לכל הדרגות, במתקניו ובמוסדותיו.
שבתות ומועדי ישראל פירושם – משקיעת החמה בערב שבת או החג ועד לצאת הכוכבים במוצאי השבת או במוצאי החג.
בימים הנ"ל יופסקו כל העבודות בצה"ל, פרט לעבודות חיוניות ביותר לביטחון המדינה, הצבא ומיתקניו, והן:
עבודות המהוות מבצע צבאי, חלק ממנו או סיוע ישיר לו.
עבודות הדרושות בדחיפות להגנת המדינה וביטחונה, אשר הפסקתן או אי עשייתן עלולות לסכן את ביטחון המדינה ותפקידיו החיוניים של הצבא ומיתקניו או לגרום נזק למאמץ המלחמתי, לצבא או למיתקנים צבאיים.
בהתאם לכך ימויינו כל העבודות בצבא לשלושה סוגים כלהלן:
עבודה שהיא כה חיונית למאמץ המלחמתי, שאינה סובלת כל דיחוי, תימשך, במידת ההכרח, גם בשבתות ובמועדי ישראל.
עבודות אשר אינן הכרחיות באותה שעה, אבל עלולות להיות דחופות באופן פתאומי.
לגבי אלו תישאר תורנות הכרחית ביותר להפעלתן המיידית.
כל יתר העבודות יופסקו בשבת ובמועדי ישראל.
המיון לסוגים ושינויים שיחולו מדי פעם בפעם, וכן אופן הביצוע של העבודות הדחופות, כמפורט לעיל, ייקבעו על ידי הוועדה להסדרת השבת בצבא, הפועלת ליד ראש אכ"א.
יש לתכנן את זמני היציאות לחופשה וכן את שעת סיום השמ"פ בערבי שבתות וחגים, כך שלכל חייל תהיה אפשרות להגיע לביתו שעתיים לפני כניסת השבת או החג, וזאת בהתחשב באמצעי התחבורה העומדים לרשות החיילים.
זמני החזרה מחופשה וזמני ההתייצבות לשמ"פ יתוכננו, כך שיאפשרו לכל חייל לשהות בביתו שעה לאחר יציאת השבת או החג.
כל המפקדים, המוסמכים לתת הוראות בענייני תחבורה, חייבים להתאים את פקודותיהם בענייני תחבורה בשבת וחג, לפי רוחה של הוראה זו, בהתאם למפורט לעיל.
מפקדות ומשרדים צבאיים יפסיקו את עבודתם בשבתות ובמועדי ישראל ויקיימו רק תורנות הכרחית, בהתאם להוראות הקיימות, מזמן לזמן, בין כלליות ובין לגבי יחידה מסוימת או סוג יחידות.
פעולות בידור ותרבות בשבתות ובמועדי ישראל ביחידות צה"ל ייערכו כך, שיימנע חילול שבת וחג.
לא יתקיימו הופעות של אמנים או של להקות בידור בשבתות ומועדי ישראל ביחידות צה"ל.
הרבנות הצבאית בחנה את האיסורים ההלכתיים הנוגעים לשבת ומועדי ישראל למול הצרכים המבצעיים והשוטפים של צה"ל וגזרה מכך הנחיות הלכתיות על-פי הן מומלץ לשומרי מצוות לנהוג בימי שבת ובימי מועד.
בנוסף לכך, אימץ צה"ל גם אי אילו פתרונות טכנולוגיים המסייעים בשמירת השבת למען הקלה על חיילים דתיים ומונתה ועדה שתפקידה להוסיף ולחפש אחר פתרונות נוספים שכאלו.
בין המכשירים המדוברים נמצאים 'טלפון שומר שבת', קורא כרטיסים מגנטיים אקראי ואחרים.
רבנים שחקרו את עניין חילול השבת לשם מילוי פקודות שעניינן ביטחוני, הסכימו כי חובה לציית להן ללא תהייה, וכגון זה גם בעניין שעומד ספק כי הוא ביטחוני.
ואם לא הסיר והניח המכשלות המביאות לידי סכנה ביטל מצוות עשה ועבר בלא תשים דמים".
קדושתה של השבת נתפסה על ידי היהדות כקבועה מאז בריאת העולם, בשונה מקדושת החגים החלה עליהם לפי קביעת בית דין אנושי, המכריז על ראש החודש ממנו נגזרים שאר התאריכים.
חוקרים רבים התלבטו בשאלת היחס בין היום השביעי בתרבויות העולם לשבת היהודית, ובשאלה איזו תרבות הושפעה מהאחרת, ונמצאו חלוקים בדעותיהם.
ידוע כי היום השביעי, עוד קודם למתן השבת לעם ישראל, התבלט באסטרולוגיה הבבלית.
חוקרים שונים משערים כי השם 'שבת' קשור בכוכב הלכת שבתאי, המולך לפי האסטרולוגיה ביום השביעי, בעוד אחרים קושרים אותו ביום ה-15 שבלוח הבבלי, אשר כוּנה שַבַתֻ או שַפַתֻ ויוחד בתרבות מסופוטמיה לעבודת אל הירח סין-ננר.
לדעת רון פלדמן, השבת השבועית נקבעה בבית המקדש השני על ידי נחמיה, בעזרת לוח השנה במגילות קומראן.
ייתכן שהאזכור הראשון לשבת, כפי שהיא מתבטאת ביהדות, מופיע באוסטרקון של המכתב ממצד חשביהו, שנכתב ב לערך.
עם זאת, הפרשנות של המכתב כך שהוא מתייחס ליום השבת שנוייה במחלוקת.
אברהם יהושע השל כותב בספרו "השבת", כי המילה 'שבת' היא היחידה מבין עשרת הדיברות שלא יכלו לתרגמה ליוונית בתרגום השבעים.
השל הסיק מכאן כי השבת, המבטאת את קדושת הזמן (ולא את קדושת המקום), היא תוספת ייחודית של היהדות לתרבות האנושית.
בין אם השבת היהודית היא תולדה של השפעה מסופוטמית כלשהי ובין אם להפך, ההיסטוריה מראה כי עמי העולם אמנם אימצו את החלוקה הבבלית של השבוע לשבעה ימים, אך יום השבת כיום מנוחה בעל תוכן מוסרי-חברתי, כזה המופיע בתורת משה, מקורו במסורת עם ישראל.
במרוצת הדורות אימצו עמים בכל רחבי העולם את הרעיון הבסיסי של השבת הישראלית – קביעת יום מנוחה שבועי מעמל – אך לא כולם קבעוהו ליום השביעי.
אימוץ יום השבת כיום מנוחה בקרב הנוכרים ניכר כבר בימי יוון ורומי ומצוין בכתבים שונים מתקופות אלו.
על תפוצת השבת בימיו כתב יוספוס פלביוס: "אין עיר יוונית או ברברית ואין עם שלא חדר אליהם מנהג היום השביעי, שבו אנו שובתים".
למן הראשית נחלקו הדעות בקרב עמי נכר באשר למנהגי השבת: חלק דיברו בשבחם וחלק גינום וראו בהם מנהג עצלות.
עם זאת, מנהג השביתה ממלאכה ביום השביעי נפוץ בעולם ובצדו לא מעט מהלכות השבת היהודיות.
בצבא רומי הותר לחיילים היהודים לשבות מחלק מן המלאכות וידועים מקרים בהם שוחררו אף מכללן.
עם התחזקות הנצרות, אסרו מנהיגי הנצרות את שמירת היום השביעי כמסורת היהדות, וציוו לשמור רק את יום האדון [יום א'].
למרות האיסור, גם תקופה ארוכה אחר הוצאתו, המשיכו רבים בשמירת השבת כבמתכונת היהודית, ועד היום קיימות בקרב הנוצרים מחלוקות בעניין זה, וכיתות נוצריות שונות נוהגות בשבת באופן שונה.
גם בקרב עמי ערב, עוד קודם לתקופת האסלאם, חדר רעיון יום המנוחה, ולימים נקבע גם באסלאם יום מנוחה וקודש שבועי, הוא יום השישי, המכונה בערבית יום אל-ג'ומעה – 'יום עצרת העם'.
בהשראת השבת היהודית קראו דוקטרינות סוציאליות שונות לקצר את יום העבודה לשמונה שעות ולצמצם את שבוע העבודה.
על השראה זו כתב המדינאי והסוציאליסט הצרפתי פרודון:
הסופר הפגאני הראשון שהזכיר את השבת היה אגאתרכידס (המאה ה-2 לפנה"ס): "אלה הנקראים בשם יהודים...רגילים לנוח ביום השביעי ואינם חוגרים חרב ביום הזה ואינם עובדים את אדמתם ואינם עושים בו כל מלאכה, רק פורשים את ידיהם בבתי מקדשיהם ומתפללים (כל היום) עד בוא הערב.
וכאשר בא בשערי העיר הזאת תלמי בן לגוס עם חילו, ויושביה שמרו את חוקי ההבל אשר להם תחת לשמור על עירם נפלה נחלת אבותיהם בידי אדון קשה, וככה נגלתה ערות חוקיהם, כי נמצא בהם מנהג רע.
והנה המעשה הזה למד את הכל – מלבד אותם עצמם – לעזוב דברי חלומות כאלה, ואת אמונת ההבל בחוקי מורשה".
גם ההיסטוריון היווני פלוטרכוס מתייחס להימנעות היהודית מהגנה עצמית בשבת ומונה את שמירתה בין המנהגים הברברים ה"רעים" שאומצו על ידי היוונים, שיש בהם מן "האמונה הטפלה".
במקום אחר לעומת זאת, הוא טוען שיש קשר בין חגי היהודים לאל דיוניסוס: "היהודים עצמם מעידים על קשר לדיוניסוס כאשר הם שומרים את השבת על ידי הזמנת איש את רעהו ללגום וליהנות מיין".
בספרות היוונית-רומית של העת העתיקה צוין יום השבת כמנהג יהודי שמקורו ביציאת מצרים.
על פי אחת המסורות של הגרסה המצרית-יוונית-רומית לסיפור, אבות היהודים יצאו ממצרים ולאחר 6 ימי מסע נחו ביום השביעי.
המדקדק המצרי-יווני אפיון כתב שהיהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה".
יוסף בן מתתיהו לגלג על מומחיותו של אפיון כבלשן כשנשען על אסוציאציה אטימולוגית חסרת יסוד לשוני והדגיש את ההבדל הלשוני בין שתי המילים כדי לחשוף את בורותו של אפיון.
הוא כתב שאפיון נתן פירוש "נפלא ונאמן מאד" לַשם "שבת" והראה שלא הייתה בו בושה וגם לא בינה, כי המילים "סבּוֹ" (Sabbo) ו"שבת" (sabbaton) רחוקות מאוד זו מזו, כי "שבת" בלשון היהודים משמעותה מנוחה מכל מלאכה.
ההיסטוריון הרומאי פומפיוס טרוגוס כתב שמשה הגיע להר סיני לאחר 7 ימי צום עם צאן מרעיתו במדבריות ערב ו"הקדיש את היום השביעי, שנקרא לפנים 'שבת' לפי מנהג העם, כיום צום, משום שיום זה שם קץ באחת לרעבונם ושיטוטיהם".