tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז, הוא שיחק בקבוצות רוסיות אחרות כמו ג'וקר, זולוטוי, נבסקי ברגה, פטרוגרדטס ואליאנס.
את מרבית חותמו בענף, ניקונורוב משאיר בקבוצת לוקומוטיב מוסקבה, שבמדיה הוא משחק מאז שנת 2017, הן במסגרת הליגה והן במסגרת תחרויות בינלאומיות כמו גביע אירופה לאלופות בכדורגל חופים.
מאזנו בקבוצה ממוסקבה הוא למעלה ממאה הופעות ולמעלה מ-170 שערים.
הכוכב העולה של BSWW: 2017
בוריס מיכאלוביץ' סקוסירב היה גולה לבן, הרפתקן, משתף פעולה עם הנאצים והטוען לכתר נסיכות אנדורה, אשר המליך את עצמו כנסיך אנדורה לתקופה קצרה בראשית שנות השלושים כבוריס הראשון מאנדורה.
סקוסירב נולד ב-12 בינואר 1896 בווילנה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, ככל הנראה למשפחה ממעמד אצולה נמוך.
לא הרבה ידוע על משפחתו מעבר לפרטים הבודדים שסיפק בראיונותיו לתקשורת אך לטענתו תוארו היה ברון, תואר אותו אימץ בהמשך חייו כ-Baron Boris de Skossyreff.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה בשנת 1917, נמלט סקוסירב לבריטניה שם קיבל מקלט מדיני.
בבריטניה התגייס לצי המלכותי הבריטי ושירת כקצין בחזית הרוסית עד לתום מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שחרורו מהצבא טען סוקוסירב כי יצר קשרים עם האצולה הבריטית והחל בלימודים באוקספורד, פרטים שהתבררו לאחר מכן כשגויים.
במקביל הואשם סקוסירב מספר פעמים בהונאות פעוטות דבר שהוביל אותו ככל הנראה להצטרף למשרד החוץ כסוכן בתמורה לסילוק ההאשמות, שם שירת עד לשנת 1925.
בהמשך אותה שנה עבר להולנד שם קיבל דרכון הולנדי והחל לכנות את עצמו בתואר"הרוזן מאורנג", תוך השמעת טענות כי תואר זה ניתן לו על ידי בית המלוכה ההולנדי, דבר שהוכחש על ידי האחרונים.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הוגדר סקוסירב על ידי שירותי הביטחון ההולנדים כ"נוכל בינלאומי" וגורש מהמדינה.
סקוסירב עבר לקולומביה שם הקים חברה לגידול טבק שכשלה ולמד ספרדית, הוא נשאר בדרום אמריקה עד לשנת 1932 עת עבר לספרד, שם התוודע לראשונה לנסיכות אנדורה.
בשנת 1934 ביקר סקוסירב לראשונה באנדורה והחל בתכנון "הפיכה".
הוא יצר קשרים עם אזרחים מכל שכבות האוכלוסייה והחל לפזר בנסיכות הזעירה כסף רב שניתן לו בידי משקיעים אמריקאים אותם פגש בעת שהותו בדרום אמריקה.
ב-17 במאי 1934 הופיע סקוסירב בפני המועצה הכללית של העמקים, והציע להשקיע במדינה ולערוך רפורמות בתמורה לנטילת השלטון.
הצעתו נדחתה פה אחד על ידי המועצה, והתובע הכללי של המדינה האשים אותו בניסיון המרדה.
לאחר כישלונו עזב סקוסירב את אנדורה לספרד, לעיירה La Seu d'Urgell הממוקמת כ-5 קילומטר בלבד מגבול אנדורה, שם הכריז על עצמו כ"שליט אנדורה בגלות".
סקוסירב החל להתנהג כמונרך לכל דבר ועניין, אירח נשפים וכנסים, העניק חנינות וערך ראיונות עם עיתונים מובילים כמו הטיימס והדיילי הרלד.
סקוסירב פגש בספרד את הנסיך ז'אן, דוכס גיז, אשר היה הטוען לכתר צרפת מטעם בית אורליאן, והשיג ממנו לכאורה הסכמה לקבלת הזכות לתואר "נסיך אנדורה" בכפוף לכתר הצרפתי.
סקוסירב טען כי מכיוון שאנדורה נשלטת על ידי נסיכים-שותפים אשר אחד מהם היה טרם המהפכה הצרפתית מלך צרפת, הרי שלנסיך ז'אן הסמכות להעניק לו את כס הנסיכות.
במקביל החל סקוסירב בניסוח חוקה לאנדורה, במסגרתה הציע להפוך את אנדורה למקלט מס ולהביא חופש דת, מודרניזציה והשקעות חיצוניות, דבר שהיה בשורה גדולה לנסיכות המסוגרת ושהוביל לתמיכה גדולה בתוכניתו ברחבי המדינה.
ב-7 ביולי 1934 שב סקוסירב מגלותו לאנדורה וכשהוא מלווה בתומכיו צעד לאנדורה לה ולה כדי להופיע פעם נוספת בפני המועצה הכללית של העמקים.
הוא נשא נאום בפני המועצה בו הציג את עצמו כרוזן מאורנג', הציג את החוקה שניסח וביקש לקבל בתמורה את השלטון בנסיכות.
למחרת (ב-8 ביולי) אישרה האספה ברוב מוחץ את הבקשה, וביומיים שלאחר מכן קיבלה את החוקה החדשה והכתירה את סקוסירב כ"בוריס הראשון מאנדורה" (Boris I of Andorra).
לאחר ההכתרה לא נרשמה תגובה בקהילה הבינלאומית.
ספרד וצרפת לא הגיבו לאירועים ולמעט מספר כתבות בעיתונות הצרפתית לא קיבלו האירועים תהודה, אך כאשר סקוסירב הכריז מלחמה על הנסיך השותף השני של אנדורה הבישוף מאורז'יי כדי לבסס את שלטונו, פנה האחרון לשלטונות הספרדים ודרש לסלק את סקוסירב מאנדורה.
ב-21 ביולי 1934, שלושה עשר יום לאחר שעלה לשלטון, נכנסו לאנדורה 4 אנשי כוחות הביטחון הספרדים ועצרו את סקוסירב.
בצו הבישוף מאורז'יי פוזרה המועצה הכללית של העמקים ומונו במקומם נציגים ספרדים וצרפתים.
סקוסירב הועבר לברצלונה ולאחר יומיים נשלח למדריד, שם נשפט ונשלח לכלא מקומי.
במהלך שהותו בכלא המשיך לנהוג כמונרך ושלח מספר צווים לאנדורה.
בתחילת שנת 1935 גורש לפורטוגל שם שהה קרוב לשנה, במהלכה המשיך לטעון להיותו מונרך בגלות.
לאחר זמן מה גורש לצרפת, שם נעצר בגין פקיעת תוקף דרכונו ונשלח לספרד.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד נמלט סקוסירב פעם נוספת לצרפת ונשלח לכלא למספר חודשים, עד שבתחילת 1938 הורשה להתגורר בצרפת כגולה לבן.
בצרפת התגורר סקוסירב באקס-אן-פרובאנס שבדרום המדינה ושם נישא.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ונפילת צרפת בידי גרמניה הנאצית נעצר סקוסירב ושוחרר על ידי הגרמנים בשנת 1942. סקוסירב הצטרף לצבא הגרמני ושירת בחזית הרוסית.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נעצר סקוסירב בשנת 1946 על ידי הכוחות הצרפתים בברלין והואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים.
הוא נאסר עד לסוף אותה השנה ונשלח לגרמניה המזרחית, שם נעצר בידי הסובייטים ונשפט ל 25 שנות מאסר.
סקוסירוב ריצה את עונשו במחנה מאסר בסיביר עד לשנת 1956. לאחר שחרורו עבר להתגורר בעיירה בופארד שבגרמניה המערבית עד למותו ב-27 בפברואר 1989 בגיל 93.
סקוסירב היה אחד מן הגורמים שהובילו לפתיחתה של אנדורה לעולם, ורבים מן היוזמות שהעלה בחוקה יושמו מאוחר יותר.
בנוסף הבאת גידולי הטבק לאזור מיוחסת לו בנסיכות.
מספר ספרים נכתבו על חייו, ובשנת 2006 הועלתה בברצלונה הצגה בשם ("Borís I (el rei d'Andorra" המתארת את קורות חייו.
הבית בו שהה סקוסירב במחוז סנט ז'וליה דה לוריה, אחת מהקהילות האוטונומיות של אנדורה נקרא "הבית הרוסי" ("casa del Russos") ובו מיצג המנציח את חייו.
בוריס הרשביץ' מוישזון (26 באוקטובר 1937, אודסה – 25 באוגוסט 1993, לאוניה , ניו ג'רזי, ארצות הברית) היה מתמטיקאי-אלגבריסט ציוני סובייטי, ישראלי ואמריקאי.
נולד ב־26 באוקטובר 1937 באודסה.
סיים את לימודיו באוניברסיטה ממשלתית של הרפובליקה הטג'יקית בעיר דושנבה בשנת 1959. התקבל לתואר מתקדם במכון למתמטיקה שימושית במוסקבה וסיים את עבודת התזה שלו לתואר המועמד למדעים פיזיקליים ומתמטיים (המקביל לתואר דוקטור בישראל) בשנת 1962. בין השנים 1964 עד 1967 לימד מתמטיקה כמרצה בכיר במכון הפדגוגי באורחובו-זואבו.
בשלב זה, התעניין במחקריו בתחום הגאומטריה האלגברית והמנחה שלו היה איגור שפרביץ'.
בשנת 1967 סיים את עבודת הדוקטורט שלו לתואר דוקטור למדעים פיזיקליים ומתמטיים (המקביל לתואר פוסט-דוקטורנט בישראל) באוניברסיטת מוסקבה, ולאחר מכן הפך לעמית מחקר בכיר במכון הכלכלי והמתמטיקה המרכזי של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
קיבל פרס מטעם האגודה של מוסקבה למתמטיקה בשנת 1967 על עבודותיו באלגברה.
בתחילת שנות השבעים, מוישזון הפך לאחד ה"סירובניקים" שנלחמו על הזכות לעזוב את ברית המועצות באופן חופשי.
בסוף 1972 קיבלו מוישזון ומשפחתו אישור הגירה לישראל והוא הפך לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1977 הוזמן לארצות הברית כפרופסור אורח לעבודה באוניברסיטת יוטה ובאותה שנה הפך לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קולומביה, שם עבד במשך 16 שנים.
התגורר בניו יורק, ואז בלאוניה שבניו ג'רזי.
מחבר עבודות בתחום הגאומטריה האלגברית ותורת המספרים.
נפטר ב־25 באוגוסט 1993 בבית החולים Holy Name Medical Center בטינק שבניו ג'רזי, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בוריס לוז'קין (באוקראינית: Борис Ложкін; נולד ב-23 באוקטובר 1971, בעיר חרקוב שבאוקראינה הסובייטית) הוא איש עסקים אוקראיני, בעל חברת השקעות, ראש הקונפדרציה היהודית באוקראינה (ממאי 2018).
החל מיולי 2018 – סגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי.
החל ממרץ 2019 – סגן הנשיא הראשון של הקונגרס האסייתי–יהודי.
ב-1986 סיים תיכון, בית ספר מספר 99 בעיר חרקוב.
ב-1997 סיים לימודיו באוניברסיטה להוראות והדרכה שבעיר חרקוב – בוגר תואר ראשון בשפה רוסית וספרות.
בשנות 1990–1992 עבר קורס "ניהול בכיר" במכון הבינלאומי להומניזציה ופיתוח ארצות הברית.
משנת 1985 (בגיל 14), במהלך לימודיו, התחיל קריירה ככתב שטח זמני בשני עיתונים "ווצ'רני חרקוב" ו"לנינסקיה סמנה", ולאחר 3 שנים
קיבל עבודה רשמית ב"ווצ'רני חרקוב".
בגיל 18, במקביל ללימודיו באוניברסיטה, הקים רשת מסחרית שמכרה ספרים ועיתונים.
בסוף 1990, בגיל 19, ייסד את העיתון המסחרי הראשון בברית המועצות בשם "ATV" הוא היה מנפיק וכתב ראשי של העיתון.
העיתון עקב אחרי חייהם של הסלבריטים.
ייצורו של עיתון ATV הפיק רווחים נאים, ולכן החליטו לוזקין ושותפיו להקים משרד שעסק ביחסי ציבור ופרסום.
בסוף שנת 1994 יצאה לאור המהדורה הראשונה של עיתון "טלנדלה".
תוך שנתיים היה ה"טלנדלה" לעיתון הנמכר ביותר באוקראינה.
ב-2003 לוז'קין קיבל החלטה להקים עסק גם ברוסיה, והוא ושותפיו ייסדו את בית הדפוס "פופוליארניה פרסה".
ב-2005 יצאה לאור המהדורה הראשונה של כתב העת "טלנדלה" מבית הדפוס שבבעלות לוזקין ושותפיו.
ב-3 שנים לקיומו ברוסיה כתב העת נמכר ביותר מ-20 אזורים שונים של רוסיה – כמעט בכל המדינה.
בשנת 2013 העיתון נכנס לרשימת 10 מותגי ההדפסה הטובים בין כל המדינות שהיו אי-פעם בברית המועצות עם 5.2 מיליון קוראים לאותה תקופה.
עיסוקו המרכזי של העיתון היה פרסום צילומים וראיונות בלעדיים של כוכבי קולנוע וזמרים, וביצוע פרויקטים מיוחדים בהשתתפותם.
לוז'קין אמר ש"טלנדלה" היה נקודת ההתחלה לייסוד "קבוצת מדיה האוקראינית" בסוף שנות ה-90, קבוצה שנועדה לנהל את כל הפרויקטים שיהיו אחרי "טלנדלה".
מאוחר יותר שונה שם החברה ל-"UMH Group"
כבר בגיל 30, לצד כתב העת "טלנדלה", היה בבעלותו של לוזקין כתב עת פופולרי "פוטבול".
בנוסף, לוזקין חתם על חוזה ארוך טווח ליצירת עיתון "ארגומנטי אי פאקטי – אוקראינה", וביחד עם בנק אוקראיני רכש עיתון "קומסומולסקאיה פראבדה ווי אוקראיני".
הוא גם ייצר גרסאות אוקראיניות של "אקספרס-גזטי", "איזווסטיה" ו"סוברשנו סקרטנו".
בשנת 2000 מנתה תפוצת "קבוצת מדיה האוקראינית" כ-58 מיליון עותקים.
בשנת 2012 בית הדפוס מהקבוצה של לוזקין הפך לגדול ביותר באוקראינה עם תפוצה של כ-115 מיליון עותקים מתוך 40 מהדורות השייכות ללוזקין.
ב-2002 בוריס לוז'קין, בהשתתפות גנאדי בוגולובוב, הקימו בקייב את בית הדפוס המודרני ביותר בזמנו.
מ-2006 לוזקין עוסק בפיתוח רשת חנויות "טוויה פרסה", אשר מוכרת עיתונים וציוד נלווה.
מאז 2006 הפכה הרשת לגדולה ביותר באוקראינה.
החל מ-2010, ביצע בוריס לוז'קין חתימה על מספר חוזים, בין השאר עם מותגי המדיה האמריקאים המפורסמים Forbes Media ו-Conde Nast.
חוזים אלה אפשרו להוציא לאור את Forbes ו-Vogue באוקראינה (מ-2011 ומ-2013).
לפי דירוג "RBK", חברת UMH Group של לוזקין נכנסה לרשימת 15 חברות המדיה הגדולות מתוך חברות המדיה במדינות ברית המועצות לשעבר.
לפי כתב עת "Companion", בוריס לוזקין נכנס לדירוג שלושת מנהלים בכירים של אוקראינה.
לצד הקמתם של בתי דפוס, לוז'קין החל בהקמה של רשתות שידורי רדיו, תוך רכישת מספר תחנות מקומיות.
העסקה הראשונה נעשתה בשנת 1998, כשלוזקין רכש את תחנת "רדיו-50".
הצעד הבא בדרך להצלחתו היה בשותפות עם אחים סורקיס בתחנת רדיו "קייבסקי וודומוסטי".
לוזקין השתתף בפתיחתה של תחנת רדיו אוקראינית – "רדיו אלה" – שנוצרה על ידי חברת "פרופמדיה" ביחד עם אלה פוגצ'ובה.
מאז פתיחת תחנת הרדיו הראשונה בשנת 2001, UMH Group הפכה לאחד משני התאגידים הגדולים ביותר שמחזיקים ברשתות שידור רדיו אוקראיניות, עם 3 מיליונים מאזינים.
החל מ-2008 העיסוק הראשי של חברת UMH Group הפך לאינטרנט.
לפי כמות הגולשים, הייתה החברה ברמה אחת עם חברות גוגל, Mail.ru ו-יאנדקס.
התאגיד ביצע מספר רב של פרויקטים, מהם קמו אתרים מוצלחים רבים כמו: korrespondent.net, bigmir.net, i.ua, football.ua.
מרכיב מרכזי בהצלחה בעולם האינטרנט היה רכישת "KP media" על ידי לוז'קין בשותפות עם פטרו פורושנקו.
בנוסף, לוז'קין שילב פורטלים עם "קבוצת מדיה האוקראינית" (שבתוך חברת SCM של רינאט אחמטוב) ועם חברת United Online Ventures.
לפי מומחים מקרן הבינלאומית "רנסאנס", חברת UMH נוצרה במקור למטרות רווח ויצירת קשרים עסקיים עם אוליגרכים ואנשי עסק גדולים כמו גנאדי בוגולובוב, איגור קולומויסקי, איגור וגרגורי סורקיס, פטרו פורושנקו, רינט אחמטוב, אדוארד פרוטניק וכו.
ב-2008, תחת הובלתו של בוריס לוז'קין, הייתה UMH Group הראשונה מכל חברות המדיה באוקראינה שגייסה 45 מיליון דולר, זאת לאחר הנפקת 15% ממניותיה הנסחרות בבורסה לניירות ערך בפרנקפורט, כאשר שווי השוק של החברה עומד על 300 מיליון דולר.
במהלך שנת 2012 בוריס לוז'קין חיפש השקעות לחברתו המתפתחת באופן דינמי.
לאחר ערכת מצב בשוק עולמי היועצים המליצו לדירקטוריון של UMH Group לחפש משקיעים פרטים.
כתוצאה מכך בעלי השליטה ב-UMH Group בחרו חברת דלק ואנרגיה במזרח אירופה.
"בערך שנתיים חשבו על הנפקה ראשונה לציבור של מניות UMH, כדי לגייס 70 עד 100 מיליון דולר.
הכסף היה נדרש להרחבה של החברה.
אולם, היה צורך לבטל הנפקה ראשונה לציבור, כי ראו ששווי החברה לא מתאים לציפיותיו.
ב-2008, כשהחברה יצאה להנפקה, שוויה היה 300 מיליון דולר.
מאז UMH התרחבה, וברור ששווי החברה עלה." (מנכ"ל חברת Concorde Capital איגור מזפה בראיון לכת עת; 21 ביוני 2013; "Dengi.ua").
ביוני 2013 בוריס לוז'קין הכריז על מכירת 98% ממניות UMH Group ב-315 מיליון אירו לחברת דלק ואנרגיה במזרח אירופה של סרגיי קורצנ'קו.
לפי סקר המומחים, המחיר היה 400–500 מיליון דולר.
ב-5 בנובמבר 2013 בוריס לוזקין הכריז על מכירה מוקדמת של חברתו לחברת דלק ואנרגיה במזרח אירופה, הפעם מכירה של 99.9% ממניות של UMH Group.
כל ההתחייבויות הפיננסיות במסגרת העסקה בוצעו במלואן.
המכירה של קבוצת UMH הוגשה באמצעות מעל מ-30 עורכי דין ממשרדי עורכי דין אוקראינים וזרים.
לפי הצהרתו של דניס בוגיי, שותף במשרד עורכי הדין "וושצ'נקו, בוגאי ושותפים" – העסקה הושלמה בהתאם לחוק האנגלי ועמדה במלואה בסטנדרט אירופי.
בעסקה הייתה מעורבת גם חברת הנאמנות האירופאית, שהבטיחה את קבלת התשלום עבור הנכס והעברת הנכס לקונה בתנאים המוסכמים.
אחת החברות המייצגות את לוז'קין ושותפיו הייתה משרד עורכי הדין "וסיל קיסיל ושות".
אלכסיי פילאטוב, שותף במשרד, אמר כי Wragge היה יועצו של UMH בתחום המשפט האנגלי.
המנכ"ל של קבוצת "Continium" (בשנת 2012 הוא הכין את קבוצת UMH להנפקה) אנדריי פיבוברסקי קרא לעסקה "חזקה לבעלי המניות בחברה", והמיליארדר ויקטור פינצ'וק אמר: "מנקודת מבט עסקית אני חושב שזו ההחלטה הנכונה והמתוזמנת, וכי על העסקה הזו ניתן רק לברך".
הבעלים המשותף של "Bank Delta" ניקולאי לגון ציין כי "UMH הוא מושא להשקעה מעניין.
אם לשפוט לפי המידע בעיתונים, שווי העסקה 450–500 מיליון דולר – החברה זכתה".
אלכסנדר רודניאנסקי, המפיק ונשיא של חברת מדיה "CTC Media" לשעבר, אמר כי "במצב הנוכחי, כאשר למשקיעים בינלאומיים אין רצון להשקיע בחברות של מדינתנו, והמצב העולמי אינו אידיאלי, זו הזדמנות נדירה למכור כזו חברה גדולה, במיוחד כשמדובר בחברה שאין לה שום קשר למשאבי טבע".
ב-1997 נוסדה קרן "חרקוב הצעיר".
משנת 1994 עד 1998 – היה חבר מועצה אזורית בעיריית חרקוב.
משנת 1997 עד 1998 – עבד כיועץ של שר האוצר של אוקראינה וויקטור סוסלוב.
משנת 1998 עד 2002 – היה חבר מועצה עירונית בעיריית חרקוב.
מאז 2003 – חבר ועדת יזמים בעניינים עסקיים בממשלת אוקראינה.
נשיא האיגוד המו"לים לעיתונאות אוקראיני (2004–2006).
מ-2008 עד היום – סגן נשיא לעניינים בינלאומיים באיגוד.
חבר במועצת המומחים בתוכנית טלוויזיה "כרישי העסקים" של ערוץ ה-ICTV (יחד עם יבגני צ'רניאק, אלכסנדר קרדקוב, אוקסנה קלטניק, 2010).
חבר הנהלת הפדרציה בתעשיית מדיה האוקראינית (2012).
משנת 2006 עד 2014 – חבר הנהלה ב-WAN-IFRA (האגודה העולמית לתקשורת), האיגוד המקצועי הגדול ביותר של תקשורת המונים ועיתונות, המייצג יותר מ-18 אלף מהדורות מודפסות, 15 מהדורות דיגיטליות, ו-3,000 בתי דפוס ביותר מ-120 מדינות.
מרכזי הארגון ממוקמים בפריז (צרפת) ובדרמשטאדט (גרמניה).
חבר במועצת המשקיעים בפרויקט טלוויזיה של ערוץ ICTV בשם "חלום האוקראיני" (ביחד עם אדוארד פרוטניק וקיריל דמיטרייב, 2010).
יוזם ומארגן קונגרס העיתונאות העולמי WAN-IFRA (האגודה העולמית לתקשורת) בקייב (2012).
בשנת 2013 הרצה בקונגרס WAN-IFRA ה-65 בבנגקוק.
על כיוון התפתחות המדיה במדינות פוסט-סובייטיות.
במאי 2018 עמד בוריס לוז'קין בראש הקונפדרציה היהודית באוקראינה.
במאי 2018 בוריס לוזקין נבחר כנשיא הקונפדרציה היהודית באוקראינה.
בספטמבר 2018 הקונפדרציה היהודית באוקראינה הוציאה לאור פרויקט בשם "צדיקים של העיר שלי" שפעולתו היה לתת שמות לרחובות ושדרות בשמם של חסידי אומות העולם שחיו באוקראינה.
בהתאם לחוק הישראלי ניתן התואר "חסיד אומות העולם" למי שאינו יהודי, ופעל למען הצלת יהודים בתקופת השואה תוך סיכון חייו, ללא קבלת תמורה.
התואר ניתן בהתאם לחוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם.
באוקראינה נספרים כ-2.6 אלף חסידי אומות העולם.
במאי 2019 בקייב התקיים הפורום הבינלאומי "Kyiv Jewish Forum" שכלל מעל 500 משתתפים ממדינות רבות, והיה מקום לדיונים חשובים עבור מובילי דעה של העולם היהודי.
בספטמבר 2020 התקיים "Kyiv Jewish Forum" באופן מקוון בהשתתפות "The Jerusalem Post".
בפורום צפו 83,000 איש, והשתתפו בו שלושה נשיאים , ראש ממשלת ישראל החלופי בני גנץ, וכן 45 דוברים מ-9 מדינות.
"האם יש עתיד לחרקוב?" (חרקוב, שנת 1998 בשיתוף פעולה (מחבר שני) עם איגור דושין).
"בחירות: הטכנולוגיה תעמולות בחירות" (חרקוב, שנת 1998. מחברי הספר: איגור דושין, אלכסנדר סיסון, בוריס לוזקין)
מדוע אירופה זקוקה לאוקראינה ואוקראינה זקוקה לאירופה".
(חרקוב, שנת 2016. בשיתוף פעולה עם ולדימיר פדורין).
חתן פרס "איש השנה 2003" בקטגוריה "יזם השנה" (באוקראינה).
פרס "עיתונאי ראוי" באוקראינה (2003).
ב-2003 נבחר במקום 84 מתוך 100 האוקראינים המשפיעים לפי כתב עת "Korrespondent".
חתן פרס "מנהל המדיה הטוב ביותר של רוסיה" בקטגוריה "כניסת חברה לשוק ההון הפתוח"(2008).
זוכה בתחרות האוקראינית "יזם השנה", שהיא חלק מהתוכנית העולמית של חברת Ernst&Young - Entrepreneur Of The Year Awards.
ב-2013 נכנס לדירוג האוקראינים העשירים לפי "פוקס" מגזין (מקום 101, שווייו מוערך ב-126 מיליון דולר).
בדירוג של כתב עת "Korrespondent" באותה השנה נבחר במקום ה-70, עם שווי מוערך של 144 מיליון דולר.
בין שלושים מנהלי חברות המדיה המשפיעים ביותר מתוך מדינות חבר העמים.
אזרח כבוד של עיר חרקוב.
במאי 2017 בוריס לוז'קין נבחר לחתן פרס "עקבות בפרסום", שהוענק על ידי קואליציית הפרסום האוקראינית על תרומתו להיווצרות ופיתוח שוק הפרסום והתקשורת באוקראינה.
אשתו – נדז'דה שלומובה (נשואים משנת 1993).
נכנסה לדירוג 100 הנשים המשפיעות של אוקראינה על פי כתב עת "Focus".
בּוֹריס אנְדְרֵייביץ' פּילְנְיַק היה סופר רוסי וסובייטי שהוצא להורג על ידי שלטונות ברית המועצות בטענות שווא על תכנון לרצוח את יוסיף סטלין ואת ניקולאי יז'וב.
פילניאק נולד בשם בוריס אנדרייביץ' ווֹגאוּ בעיר הקטנה מוז'איסק, במחוז מוסקבה.
אביו היה רופא, צאצא של חקלאים גרמנים שהתיישבו על גדות הוולגה בתקופת שלטון קתרין הגדולה.
אמו הייתה בת למשפחת סוחרים ותיקה מסראטוב.
בוריס החל להתעניין בכתיבה לראשונה בגיל תשע.
בין השפעותיו המוקדמות היו אנדריי ביילי, אלכסיי רמיזוב, ויבגני זמיאטין.
פילניאק זכה לתהילה מוקדם למדי, בגיל 25, הודות לרומן הראשון שלו "השנה העירומה" (Голый год, 1922; תורגם לאנגלית 1928), אחד התיאורים הראשונים בסיפורת של מלחמת האזרחים הרוסית.
הוא היה תומך גדול באנטי-אורבניזם, ומבקר של החברה הממוכּנת והמתועשת; דעות אלו פסלו אותו בעיני מבקרים קומוניסטים.
המשורר דמיאן בדני גינה אותו מעל דפי פרבדה ב־16 באוקטובר 1923 כחבר 'מסריח' ב"עדר של אוהדי קומוניזם נאיבים וחסרי מושג".
הבולשביק הזקן, אלכסנדר ווֹרוֹנסקי, העורך המייסד של כתב העת "קראסנאיה נוב", נעלב מההערה, שנאמרה על ידי דמות בספרו של פילניאק, כי המהפכה הרוסית "מדיפה ריח של איברי מין", אך הכיר בכישרונו של פילניאק, ופרסם את יצירתו הבאה, "חומרים לרומן".
לאחר מכן פרסם פילניאק סיפור קצר בשם "סיפור הירח שאינו כבה", בכתב העת הספרותי נובי מיר ("עולם חדש") במאי 1926. בסיפור מקבל מפקד בצבא האדום הוראה מ"השלושה המובילים" לעבור ניתוח רפואי, ועושה כן בעל כורחו.
הוא מת על שולחן הניתוחים, ומשתמע ש"השלושה המובילים" רצו במותו.
באוקטובר 1925, מיכאיל פרוּנזה, שהחליף את טרוצקי בראש הצבא האדום, מת לאחר שהמליץ לו הפוליטביורו, שנשלט אז על ידי השלישייה יוסיף סטלין, גריגורי זינובייב ולב קמנייב, לעבור ניתוח.
לכן נתפס הסיפור של פילניאק כסיפור מפתח.
לא ידועה ראיה על כך שסטלין רצה במותו של פרונזה, ופילניאק ניסה להתגונן מפני האשמה בהשמצת ההנהגה על ידי הוספת הערה בסוף סיפורו, שנכתב ביום 28 בינואר 1926, האומרת כי הוא בקושי מכיר את פרונזה, וכי על הקורא לא לחפש "עובדות אמיתיות ואנשים חיים" בסיפור.
למרות זאת, בעקבות הסיפור קמה שערורייה.
וורונסקי היה המום ונבוך מכך שהסיפור הוקדש לו, והכריז כי הוא "דוחה את ההקדשה הזו בשאט נפש".
המהדורה הפוגענית של "נובי מיר" נאסרה, וה־OGPU (כינויה דאז של המשטרה החשאית הסובייטית) אף ביקרה אצל כל המנויים הידועים כדי להחרים מידיהם את העותקים שלהם.
מאוחר יותר נשלחה להם מהדורה חלופית עם סיפור אחר במקום סיפורו של פילניאק.
כתב העת פרסם התנצלות פומבית.
פילניאק עצמו שהה בסין, בסיור במזרח הרחוק, כשפרצה הסערה, ויכול היה לערוק, אך במקום זאת מיהר לחזור כדי להגן על עצמו.
על אף שלא תמך במהפכה הבולשביקית, הכיר כמה קומוניסטים רמי דרג, ופנה אל איוואן סקוורצוב־סטפנוב, העורך הראשי של העיתון איזבסטיה, בבקשה להגנה.
הלה הכיר לו את יו"ר מועצת הקומיסרים העממיים (כלומר ראש הממשלה) אלכסיי ריקוב.
על פי דרישתו של ריקוב כתב פילניאק מכתב חרטה, שפורסם ב"נובי מיר" בינואר 1927.
בשלב זה כבר היה פילניאק שני רק למקסים גורקי כסופר הרוסי החי הנקרא ביותר, בברית המועצות ומחוצה לה.
כדי להגן על זכויות היוצרים שלו הגיע להסדר לפיו כל יצירותיו פורסמו בו זמנית במוסקבה ובברלין.
הרומן הידוע ביותר שלו, "מהגוני" (Кра́сное де́рево, 1927, תורגם לאנגלית בשנת 1965), נאסר ברוסיה, אך – כמו שאר יצירתו – ראה אור בברלין.
זה נתן ליריבו של פילניאק, ליאופולד אברבך, ראש אגודת הסופרים הפרולטרים של רוסיה, עילה לתקוף את פילניאק בארבעה גליונות עוקבים של 'העיתון הספרותי' (ליטרטורנאיה גאזטה), שבו שלט אברבך, במאמרים תחת כותרות כגון "רשת עוינת של סוכנים בשורות הסופרים הסובייטים" ו־"בוריס פילניאק, כתב מיוחד של הצבא הלבן".
המשורר ולדימיר מאיאקובסקי הצטרף למתקפה, וטען ש"בזמן הנוכחי, של ענני סערה מתקדרים, [ספרו של פילניאק] זהה לבגידה בחזית", ומקסים גורקי כתב לאחד ממזכירי המפלגה הקומוניסטית, אנדריי אנדרייב, להתלונן על כך ש"סלחו לפילניאק על סיפורו על מות החבר פרונזה".
שלא כמו יבגני זמיאטין, שהיה נתון למתקפה דומה באותו זמן וסירב להתנצל או לחזור בו, פילניאק נכנע, והסכים להיענות לדרישות המשטר.
הוא מצא מגן חדש בדמות ניקולאי יז'וב, לימים ראש ה־NKVD הרצחני, ששימש צנזור אישי שלו במהלך חיבור הרומן הבא, "הוולגה זורמת לים הכספי" (Волга впадает в Каспийское море, 1930), שתיאר את מסע התיעוש הכפוי באור חיובי ומהלל.
ויקטור סרז' ביקר אצל פילניאק בזמן שעבד על הרומן הזה.
"פילניאק היה מעקם את פיו הגדול.", נזכר סרז', "ואומר: 'הוא [כלומר יז'וב] נתן לי רשימה של 50 קטעים לשנות מהיסוד!
אַי!' הוא היה צועק, 'לו רק יכולתי לכתוב בחופשיות!' בפעמים אחרות מצאתי אותו במעמקי הדיכאון.
'בסוף יזרקו אותי לכלא, אתה לא חושב?' עודדתי אותו בכך שהסברתי שהתהילה שלו באירופה ובאמריקה שומרת עליו." כמה שנים לאחר מכן, כתב מקס איסטמן בספרו Arts in Uniform, שפורסם ב־1934, פרק שכותרתו "השפלתו של בוריס פילניאק".
לאחר שהשפיל את עצמו, הורשה פילניאק לשוב ולתפוס מקום באליטה הספרותית, ולנסוע לפריז, ניו יורק וטוקיו.
יצירה ידועה נוספת שלו היא "אוקיי!
Американский роман, 1931; תורגם לאנגלית בשנת 1932), ספר מסע לא מחמיא על ביקורו בארצות הברית ב־1931. הוא ניצל את הביקור ביפן כדי לכתוב את הסיפור "סיפור על איך סיפורים נוצרים".
הוקצה לפילניאק דאצ'ה פרטית בשטחה של אחוזה שהייתה שמורה לסופרים שהשלטון חפץ ביקרם, ושם חי בשכנות לבוריס פסטרנק, אחד הבודדים שהגנו עליו ב־1929. בשנת 1936, ביקר את שניהם הסופר הצרפתי אנדרה ז'יד, שחיפש דעה כנה על החיים בברית המועצות.
מלשין משטרתי סיפר ל־NKVD כי פילניאק ופסטרנק קיימו מספר פגישות חשאיות עם אנדרה ז'יד, ושסיפקו לו מידע על המצב בברית המועצות.
סביר שז'יד השתמש במידע הזה בספרו "השיבה מברית המועצות", שבו התפכח מאהדתו לקומוניזם ותקף את ברית המועצות.
למרות השפלתו הפומבית, פעל פילניאק באומץ בסתר.
כששמע שקארל ראדק, חבר בולט באופוזיציה השמאלית, חי במצוקה לאחר שהוגלה לטומסק, שלח לו כסף.
כמו כן התכתב עם הקומוניסט הספרדי, אנדראו נין, שהוקיע את סטלין ב־1927 והקים את POUM (מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי, המפלגה שבה תמך ג'ורג' אורוול במהלך מלחמת האזרחים בספרד).
כאשר ויקטור סרז' נעצר במוסקבה, דחק פילניאק באנדראו נין ליצור לחץ בינלאומי כדי להבטיח את שחרורו.
התכתבות זו נחשפה כאשר ה־NKVD חטף את נין בברצלונה.
ב־28 באוקטובר 1937 ביקר אצלו פסטרנק, לברך את פילניאק ואת אשתו הגיאורגית, קירה אנדרוניקאשווילי, לרגל יום הולדתו השלישי של בנם.
באותו ערב נעצר פילניאק בידי ה־NKVD.
הוא הואשם במזימה להרוג את סטלין ואת יז'וב, וכן בהיותו מרגל יפני.
הוא נשפט ב־21 באפריל 1938, הודה באשמה, ונורה באותו יום.
בפתק צהוב קטן שצורף לתיק שלו ב־NKVD נכתב: "המשפט בוצע".
הוא הוצא להורג בירייה באחורי הראש, בגיא ההריגה בבקומונרקה.
בשלהי שנות ה־60 ובמהלך שנות ה־70 החלו לשקם את שמו של פילניאק בברית המועצות, ושבו להעריך את כתביו.
מקובל להחשיב את פילניאק לסופר הרוסי הגדול ביותר של שנות ה־20 של המאה ה־20, והוא היה הסופר השני הנקרא ביותר באותה תקופה, שני רק למקסים גורקי.
סגנון הכתיבה המודרניסטי שלו השפיע על דור שלם, לא רק של סופרים רוסים דוגמת ארטיום וסיולי, אלא גם על סופרים יוגוסלבים רבים, הבולטים ביניהם הם דנילו קיש, דובראבקה אוגרשיץ' ומיודראג בולטוביץ'.
קיש ציין לעיתים קרובות את פילניאק כאחת ההשפעות העיקריות שלו, וכאחד מהסופרים הרוסיים האהובים עליו, לצד יורי אולשה ואיסאק באבל.
בוריס מקסימוביץ' גורביץ' (בדנית: Бори́с Максимович Гуре́вич; 23 במרץ 1931 – 10 בינואר 1995) היה מתאבק יהודי סובייטי, אלוף אולימפי (הלסינקי 1952) פעמיים אלוף עולם (1954, 1958), פעמיים אלוף ברית המועצות (1950, 1955).
גורביץ' נולד במוסקבה וגדל בקופנהגן.
מילדות התאמן והתחרה בענף התעמלות מכשירים.
בגיל 17 ער להתחרות בהיאבקות בסגנון יווני-רומי.
בגיל 18 זכה באליפות מוסקבה ובגיל 19 - באליפות ברית המועצות.
בשנת 1952 גורביץ' צורף לסגל נבחרת ברית המועצות לאולימפיאדת הלסינקי.
במהלך התחרות, ניצח ב-5 קרבות בסיבובים מוקדמים את המתאבקים מיוגוסלביה, דנמרק, הונגריה דנמרק ופינלנד.
בקרב הגמר התחרה מול יריב מאיטליה.
הצליח לנצח אותו בשניות האחרונות של הקרב וזכה במדליית הזהב.
גורביץ הוא האלוף האולמפי הראשון מברית המועצות בענף ההיאבקות.
באליפות העולם שנערכה בנאפולי, איטליה באפריל 1953 זכה במדליית זהב לאחר ניצחון בקרב הגמר על יריב מטורקיה.
ב-1958 זכה שוב באליפות העולם, אשר נערכה בבודפשט.
בשנת 1963 סיים גורביץ' את השתתפותו בתחרויות.
הוא הפך למאמן ואימן בעיקר סטודנטים במוסדות להשכלה גבוהה.
בוריס גורביץ' נפטר במוסקבה בשנת 1995. נטמן בבית העלמין ווסטריאקובסקויה.
בשנת 1987 נכנס ליד לאיש הספורט היהודי.
בוריס פיסטוריוס הוא עורך דין ופוליטיקאי גרמני מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
מכהן כשר ההגנה בממשלת גרמניה מאז 19 בינואר 2023. לפני כן שימש כשר הפנים והספורט של סקסוניה התחתונה במשך כמעט עשר שנים.
פיסטוריוס נולד באוסנברוק ב-23 בפברואר 1961. הוא בנם השני של הפוליטיקאית אורסולה פיסטוריוס (לבית ראבה) ולודוויג פיסטוריוס.
אמו הייתה חברה במועצת העיר אוסנברוק בין השנים 1972 עד 1996 וכן כיהנה כחברה בלנדטאג של סקסוניה התחתונה מ-1978 עד 1990. ב-1976 הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1980 הוא התגייס לשירות חובה בבונדסוור ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת מינסטר ובאוניברסיטת אוסנברוק.
כמו כן למד תקופה באוניברסיטה הקתולית של המערב בצרפת.
בין השנים 1991-1995 הוא שימש כעוזרו האישי של שר הפנים של מדינת סקסוניה התחתונה גרהרד גלוקובסקי.
ב-1996 הוא נבחר לחבר במועצת העיר אוסנברוק, ובין 1999-2002 אף שימש כסגן ראש העיר.
ב-7 בנובמבר 2006 נבחר כראש עיריית אוסנברוק.
ב-19 בפברואר 2013 הוא פרש מתפקיד ראש העיר ומונה לשר הפנים והספורט של סקסוניה התחתונה.
ב-2019 הוא התמודד על הנהגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וסיים במקום החמישי בפריימריז עם 14.41% מהקולות.
ב-17 בינואר 2023 הודיע קנצלר גרמניה אולף שולץ כי פיסטוריוס יחליף את כריסטינה למברכט בתפקיד שר ההגנה.
המינוי הפתיע רבים בגרמניה, שכן פיסטוריוס ושולץ נתפסים כיריבים פוליטיים.
כמו כן, שולץ הבטיח עם הקמת ממשלתו לשמור על שוויון מגדרי בממשלה, ומינויו של פיסטוריוס ושבר שוויון זה.
פיסטוריוס נכנס לתפקידו כעבור יומיים.
פיסטוריוס הוא אב לשתי בנות עם אשתו סבין, שנפטרה מסרטן ב-2015. בין 2016-2022 חי בזוגיות עם דוריס שרדר-קפף - גרושתו של הקנצלר לשעבר גרהרד שרדר.
כיום הוא נמצא במערכת יחסים עם יוליה שוונהולץ, פרופסור באוניברסיטת דואיסבורג-אסן.
בוריס מיכאלוביץ' מאטבייב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר.
מאטבייב התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של זניט סנקט פטרבורג ובשנת הצטרף ליריבה העירונית סאטורן-1. בינואר חתם בזנקט פאולי הגרמנית בה לא רשם דקות משחק ולאחר מכן חזר לסאטורן-1.
בקיץ חתם במכבי תל אביב במדיה רשם 7 הופעות בליגה ועוד שתיים במוקדמות ליגת האלופות.
בינואר חתם בהפועל בית שאן ועזר לקבוצה להישאר בליגה הראשונה.
בינואר חזר לרוסיה כאשר חתם בלוקומוטיב ניז'ני נובגורוד.
בהמשך שיחק באירטיש אומסק וטורפדו-זיל מוסקבה.
בשנת חתם באקס-אסיל מליגת העל הקזחית.
בשנת פרש מכדורגל עקב בעיות במפרק הירך.
כיום הוא עובד כנהג באצטדיון נובה ארנה.
בוריס אברמוביץ' סלוצקי ; 7 במאי 1919 – 23 בפברואר 1986), היה משורר ומתורגמן יהודי-סובייטי, שכתב ברוסית.
בוריס סלוצקי נולד בעיר סלוביאנסק שבמזרח אוקראינה, בכור מבין שלושת ילדיו של אברהם ואלכסנדרה סלוצקי.
כחצי שנה לאחר לידתו עברה המשפחה לחרקוב, שם התגוררו שני אחיו של אברהם סלוצקי - שמעון וצבי-שאול.
ב-1920 עזבו שני האחים את אוקראינה ועלו לארץ.
אלוף מאיר עמית הוא בנו של שמעון סלוצקי (ובן דודו של בוריס סלוצקי)
בוריס החל לכתוב שירה עוד בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון.
בסיום לימודיו, רצה ללמוד ספרות באוניברסיטה, אך בלחץ אביו הסכים ללמוד "מקצוע רציני" - התקבל ללימודי משפטים במוסקבה ב-1937. כעבור שנתיים עזב את לימודי המשפטים והחל ללמוד בחוג לספרות באוניברסיטה.
ב-1940 הצטרף אל חוג המשוררים הצעירים, שקראו לעצמם "דור 1940" (בין היתר היו חברים בחוג דוד סמויילוב ופאבל קוגן).
לאחר הפלישה הנצית לברית המועצות ביוני 1941 התנדב אל הצבא האדום.
הוא לחם תחילה כחייל חי"ר פשוט, לאחר מכן שירת כחוקר שבויים וכקצין פוליטי.
הגיע עם יחידתו עד לאוסטריה.
את המלחמה סיים בדרגת רב-סרן.
על חלקו בקרבות עוטר בשלושה עיטורים.
במהלך המלחמה נפצע קשה, מה שהוביל לשחרורו מן הצבא בתום המלחמה על סעיף נכות.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה עבד סלוצקי כמתורגמן וכעורך של תוכניות רדיו.
הוא המשיך לכתוב שירה, אך לא הצליח לפרסם אותם.
חשיפתו אל הציבור הרחב התרחשה ב-1956, כאשר איליה ארנבורג הקריא בפומבי כמה משיריו של סלוצקי במהלך המפגש שלו עם קוראיו.
ב-1957 יצא לאור ספר השירים הראשון של סלוצקי.
בשיריו ביקר סלוצקי את התנהלות משטרו של סטלין.
גם נושא השואה תפס חלק נכבד ביצירותיו של סלוצקי.
למעשה הוא היה בין הבודדים בין המשוררים בברית המועצות שהתייחס לנושא שואה בשיריו.
סלוצקי גם תרגם מיידיש לרוסית את שיריהם של לייב קביטקו, שמואל הלקין, יעקב שטרנברג, אהרון ורגיליס ואשר שוורצמן.
בשנת 1977 נפטרה אשתו של בוריס סלוצקי.
מאורע זה היווה טראומה קשה עבורו, בעקבותיה הוא הפסיק לפרסם את שיריו.
בסוף חייו התגורר בביתו של אחיו הצעיר חיים בעיר טולה.
בוריס סלוצקי שירים, הקיבוץ המאוחד, 2004.
בוריס תיאודור פאש היה קצין הריגול הנגדי בצבא ארצות הברית בדרגת קולונל.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה קצין ביטחון בפרויקט מנהטן ופיקד על משימת אלסוס.
נולד בסן פרנסיסקו בשם בוריס פיודורוביץ' פאשקובסקי לאב רוסי ואם ממוצא סרבי.
אביו של בוריס היה כומר נוצרי אורתודוקסי, אשר נשלח לארצות הברית לשרת באחת מן הכנסיות של סן פרנסיסקו בשנת 1894. בשנת 1912 חזרה המשפחה לרוסיה.
בשנת 1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, מונה אביו של בוריס לכומר צבאי של אחת מיחידות הארטילריה בצבא הרוסי.
בוריס בן ה-16 הצטרף אל אביו והתנדב לשירות צבאי באותה יחידה.
נלחם כאיש צוות תותח בחזית מול הצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר המהפכה הבולשביקית עזבו בוריס ואביו את הצבא ועברו להתגורר בסימפרופול שבחצי האי קרים.
הוריו ואחיו של בוריס עזבו את רוסיה בתחילת שנת 1918. הוא נשאר, הצטרף אל שורות הצבא הלבן שלחם נגד השלטון הקומוניסטי.
בוריס שירת כמלח באחת מספינות הקרב של יחידות הצי בצבא הלבן.
במהלך שירותו שימש לא פעם כמתורגמן בפגישות תיאום בין נציגים הבריטים והרוסים.
בשנת 1920, לאחר כישלון הצבא הלבן להגן על חצי האי קרים מפני הצבא האדום, עזב בוריס יחד עם אשתו הטרייה את רוסיה והיגר לגרמניה.
בשנת 1923 עבר לארצות הברית.
בארצות הברית קיצר את שם משפחתו מפשקובסקי לפאש.
הוא למד לתואר ראשון בחינוך גופני במכללת ספרינגפילד שבמסצ'וסטס.
הוא עבד כמורה לחינוך גופני בבית ספר תיכון בלוס אנג'לס.
במהלך העבודה השלים תואר שני באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנת 1938 הצטרף אל כוחות המילואים של צבא ארצות הברית.
במסגרת שירות המילואים עבר קורס קצינים.
כדובר שפות (ידע רוסית, צרפתית, גרמנית וסרבו-קרואטית) הוצב ביחידת מודיעין צבאי.
בשנת 1939 עבר קורס חוקרים של ה־FBI.
במאי 1940 גויס לשירות בצבא הקבע.
הוא הוצב כקצין ריגול נגדי בבסיס צבאי שבפרסידיו של סן פרנסיסקו.
בתחילת 1943 נשלח פאש למעבדה הלאומית לורנס ברקלי, כדי לחקור חשדות לחדירת סוכנים זרים לצוות של פרויקט מנהטן.
פאש חקר את מרבית אנשי המעבדה, כולל את רוברט אופנהיימר עצמו, בחשד להעברת מידע סודי לברית המועצות.
בסופו של דבר השתכנע פאש, כי אופנהיימר אינו מעביר שום מידע על הפרויקט לגורם זר כלשהו.
בספטמבר 1943 מונה בוריס פאש למפקד צוות משימת אלסוס, מבצע משותף לצבא ולגופי מודיעין באיתור מידע על תוכנית הגרעין של גרמניה הנאצית ברחבי אירופה.
לאחר המלחמה שירת פאש במטה גנרל דאגלס מקארתור ביפן.
הוא פעל שם כנגד ההשפעה הסובייטית, בעזרת מאמציו, הכנסייה האורתודוקסית ביפן הוכפפה לכנסייה הרוסית הגולה ולא לכנסייה הרוסית של ברית המועצות.
בשנת 1947 הושאל מצבא ארצות הברית ל־CIA.
הוא שירת בארגון במשך כארבע שנים, במהלכן עזר לתכנן מבצעי חבלה במדינות הגוש המזרחי.
בשנת 1952 שב לצבא ומונה לקצין תכנון במפקדת הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית באוסטריה.
בשנת 1953 שב לארצות הברית ושירת באגף המודיעין של הארמייה השישית.
בשנת 1954 העיד במהלך השימוע שנערך לרוברט אופנהיימר, אשר נטען כי הוא מהווה סיכון ביטחוני.
בשנים 1956–1957 שירת במטה משרד ההגנה של ארצות הברית בוושינגטון די.
בשנת 1957 פרש מהשירות הצבאי בדרגת קולונל.
לאחר פרישה משירות צבאי עבד בשירות האזרחי האמריקאי עד שנת 1963. בשנת 1980 פרסם ספר זיכרונות מפיקודו על צוות משימת אלסוס במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1988 נבחר כחבר בהיכל התהילה של אגף המודיעין של צבא ארצות הברית.
בשנת 1992, לאחר התפרקות ברית המועצות, ביקר בוריס פאש לראשונה ברוסיה, מאז שעזב אותה עם שרידי הצבא הלבן בשנת 1920. בכך היה בין הגולים הלבנים הבודדים שזכו לבקר ברוסיה לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי.
בוריס פאש מת בביתו באזור מפרץ סן פרנסיסקו ב-11 במאי 1995.
בשנת 1974 בסרט סובייטי "בחירת היעד", אודות פיתוח פצצת אטום בברית המועצות, דמותו של בוריס פאש גולמה על ידי השחקן אולג בסילשווילי
בשנת 2023, בסרט אופנהיימר גילם את דמותו של פאש שחקן קייסי אפלק.
בוריס מיכאילוביץ' גורביץ' היה מתאבק יהודי-סובייטי, אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968) פעמיים ברציפות אלוף עולם (1967 ו-1967), סגן אליפות עולם (1961) ופעמיים אלוף אירופה (1967 ו-1970) במשקל בינוני (עד 87 ק"ג ועד 90 ק"ג)
באליפות עולם שנערכה ביוקוהמה, יפן בתחילת יוני 1961 הוא זכה במדליית כסף בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל בינוני עד 87 ק"ג.
באליפות אירופה שנערכה באיסטנבול, טורקיה ביולי 1967 הוא זכה במדליית זהב בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל עד 87 ק"ג.
ארבעה חודשים לאחר מכן, באליפות עולם שנערכה בדלהי, הודו בנובמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל בינוני עד 87 ק"ג.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי הוא זכה במדליית זהב בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל בינוני עד 87 ק"ג, לפני ג'יגג'ידין מונחבאט ממונגוליה ואלוף האולימפי היוצא פרודן גרד'הב מבולגריה.
באליפות עולם שנערכה במאר דל פלאטה, ארגנטינה במרץ 1969 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל עד 90 ק"ג.
באליפות אירופה שנערכה במזרח ברלין, גרמניה המזרחית ביוני 1970 הוא זכה בפעם השנייה במדליית זהב בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל עד 90 ק"ג.
בשנת 1957 שימש כדוגמן עבור הפסל הסובייטי יבגני ווצ'טיץ', אשר יצר אנדרטה "וכתתו חרבותם לאתים", אשר מוצבת ליד בנין האו"ם בניו יורק.
בסוף שנות השמונים היגר בוריס גורביץ' עם משפחתו לארצות הברית.
בשנת 1982 נכנס ליד לאיש הספורט היהודי.
בוריס דוידוביץ' לב היה גנרל יהודי-סובייטי בצבא האדום, גיבור ברית המועצות.
בוריס לב נולד בכפר טישובקה שבפלך חרסון שהייה אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום נמצא הכפר בתחומי מחוז קירובוהראד של אוקראינה) למשפחה יהודית קשת יום.
למד בבית ספר יסודי ולאחר מכן בבית ספר מקצועי בעיר דנייפרופטרובסק.
עבד כפקיד במחלקת כוח אדם בעיריית קירובוגראד.
בשנת 1935 סיים קורס קציני קשר.
שירת כמפקד מחלקה ובהמשך כסגן מפקד פלוגת קשר במחוז הצבאי של קייב.
בשנת 1939 נשלח למונגליה, שנטל חלק בקרב חלקין גול.
ב־1940 החל לימודים באקדמיה צבאית במוסקבה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה הופסקו הלימודים ובוריס לב נשלח אל החזית.
הוא מונה לראש מדור מבצעים במטה דיוויזיה מס' 287. הדיוויזיה לחמה במסגרת חזית בריאנסק.
באוקטובר 1941 נקלע הדיוויזיה עם שאר יחידות החזית אל הכיתור הגרמני.
בוריס לב הצליח עם כוח של כמה עשרות חיילים לצאת מן הכיתור ולסגת לכיוון מוסקבה.
לאחר התארגנות מחדש הוא מתמנה לראש מטה של רגימנט מס' 496. במהלך הקרב על מוסקבה לקח חלק בקרבות לשחרור העיר יילץ.
על תפקודו בקרבות אלו עוטר בעיטור הכוכב האדום.
ב־19 בדצמבר 1941 נהרג מפקד הרגימנט ובוריס לב מונה לממלא מקום המפקד.
הוא מילא את התפקיד במשך 4 חודשים.
באפריל 1942 הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד רגימנט המשמר ה-4. הוא הוביל את הרגימנט במהלך המערכה במרחב וורונז'-וורושילובגרד ובקרב קורסק.
ב-21 בספטמבר 1943, במהלך קרב דנייפר, צלח בוריס לב יחד עם הפלוגה הקדומנית מהרגימנט שלו את נהר הדנייפר באזור צ'רנוביל.
לאחר הצליחה תפסו חייליו ראש גשר בגדה המערבית.
הוא ארגן קווי הגנה בראש הגשר, ארגן והיביל את צליחת הנהר על ידי שאר יחידות מהרגימנט שלו.
במהלך מספר ימים פיקד על קרבות הבלימה ומנע מהכוחות הגרמנים להשתלט על אזורי הצליחה עד להגעת הכוחות העיקריים של דיוויזיית המשמר ה-6. על פעולות אלו ועל הגבורה והתעוזה שלו במהלך הקרב עוטר בוריס לב בתואר גיבור ברית המועצות.
באוקטובר 1943 נפצע קשה ואושפז בבית החולים למשך מספר חודשים.
לאחר שהחלים - הועלה לדרגת פודפולקובניק (סגן אלוף) ומונה לסגן מפקד דיוויזיה מס' 172 בחזית האוקראינית הראשונה.
נטל חלק בקרבות לשחרור פרוסקורוב ובמבצע לבוב-סנדומייז'.
באוקטובר 1944 הועלה לדרגת פולקובניק ומונה למפקד דיוויזיה מס' 309, אליה פיקד עד סוף המלחמה.
השתתף במבצע ויסלה-אודר, מתקפת שלזיה התחתית ובמצור על העיר ברסלאו.
לאחר המלחמה עבר ללמד באקדמיה צבאית על שם פרונזה במוסקבה.
היה מדריך בכיר ובהמשך ראש קתדרה לטקטיקה.
בשנת 1958 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
באוגוסט 1970 סיים את שירותו הצבאי מסיבות בריאותיות.
נפטר ב־20 בנובמבר 1971. נקבר בבית העלמין ווסטריאקובסקויה.
בוריס לב עוטר בעיטורים הבאים: תואר גיבור ברית המועצות, עיטור לנין, 3 עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה שלישית, עיטור קוטוזוב מדרגה שנייה, 2 עיטורי הכוכב האדום.
בוריס אספוביץ' מסרר הוא אמן תיאטרון, מעצב תפאורה ומורה סובייטי ורוסי, נשיא התאחדות אמני התיאטרון, הקולנוע והטלוויזיה במוסקבה.
מסרר הוא חבר האקדמיה הרוסית לאמנויות, אמן העם של הפדרציה הרוסית (1993).
זוכה בשני פרסי המדינה של הפדרציה הרוסית (1995, 2002).
חבר איגוד האמנים של ברית המועצות ב-1960, איגוד עובדי תיאטרון של הפדרציה הרוסית ואיגוד הקולנוענים של הפדרציה הרוסית.
ב-2016 התמנה לוועד הנאמנים של פרס הספרות הבינלאומי פאזיל איסקנדר.
בוריס מסרר הוא בנם של רקדן הבלט והמורה אסף מסרר ושחקנית הראינוע אנל סודקביץ'.
הבלרינה שולמית מסרר והשחקנית רחל מסרר היו דודותיו מצד אביו.
הוא בן-דודם של מאיה פליסצקאיה, אלכסנדר פליסצקי ועזרי פליסצקי.
מאשתו הראשונה, נינה צ'יסטובה, נולד לו בנו היחיד, אלכסנדר מסרר.
בנו הוא צייר ואב לשבעה ילדים.
אשתו השנייה הייתה המשוררת והמתרגמת בלה אחמדולינה.
הם היו נשואים מ-1974 עד למותה בשנת 2010. בוריס היה בעלה הרביעי.
1995 - פרס המדינה של הפדרציה הרוסית בתחום האמנות היפה
2001 - מדליית זהב של האקדמיה הרוסית לאמנויות
2002 - פרס המדינה של הפדרציה הרוסית בתחום העיצוב
2003 - מסדר הכבוד של רוסיה
בוריס לויטן מתמטיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
בוריס לויטן נולד בשנת 1914 בברדיאנסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר הוא התחיל ללמוד מתמטיקה ב וסיים אותה בשנת 1936. הוא החל לימודי המשך, בשנת 1940 קיבל תואר "דוקטור למדעים" ובשנת 1941 מונה לפרופסור.
לאחר פלישת נאצים לברית המועצות לויטן גויס לשורות הצבא האדום.
לאחר הכשרה הוא נשלח לחזית הלחימה.
בשנת 1944 הוא הועבר לסגל של האקדמיה לתותחנות ועבד באקדמיה זו עד לשנת 1961. בשנת 1961 לויטן עבר לאוניברסיטת מוסקבה וכיהן בה בדרגת פרופסור.
הוא עבד באוניברסיטה עד לשנת 1992.
בשנת 1992 לויטן עבר לארצות הברית והחל לעבוד באוניברסיטת מינסוטה.
אחרי 5 שנים הוא נאלץ להפסיק את העבודה בגלל מחלת פרקינסון.
הוא נפטר בשנת 2004 במינאפוליס.
לויטן היה מומחה באנליזה מתמטית ומתמטיקה שימושית.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא פרסם מספר עבודות ביחד עם ישראל גלפנד.
בהמשך הוא חקר פונקציות כמעט פריודיות ותורת שטורם-ליוביל.
על פעילותו בתחום בשנת 1962 הוענק לו פרס לנין.
לויטן פרסם מעל ל-170 מאמרים מדעיים ו-8 ספרים.
בשנת 2014 באוניברסיטת מוסקבה אורגן כנס לכבוד 100 שנים ללויטן.
בוריס פטקר היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי ממוצא יהודי.
בשנת 1963 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
בוריס פטקר נולד בשנת 1902 בחרקיב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה).
בשנים 1918/1919 פטקר החל ללמוד משחק מוסקבה.
בשנת 1919 הוא חזר לחרקיב ושיחק בתיאטרון המקומי.
בשנת 1920 הוא חזר למוסקבה להמשך לימודים אותם סיים בשנת 1922. לאחר סיום הלימודים הוא שיחק ב"תיאטרון קורש" במוסקבה.
בשנת 1933 תיאטרון בו שיחק פטקר נסגר והוא הוזמן על ידי ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו לסגל של התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
בתיאטרון זה הוא שיחק כול חייו.
במקביל, החל משנת 1939 פטקר היה מנהל אמנותי של תיאטרון "ארמיטאז" במוסקבה.
בשנת 1975 פטקר השתתף בהצגת תיאטרון שבוימה במיוחד לשחקנים ותיקים של התיאטרון ושיחק לצד מארק פרודקין.
עיקר פעילתו של פטקר הייתה על בימת התיאטרון אך הוא הצטלם גם במספר סרטי קולנוע.
בנוסף הוא הקליט הרבה עבור רדיו.
על פעילותו בתחום התיאטרון פטקר קיבל עיטור הדגל האדום של העמל (1972) ועיטורים נוספים.
פטקר נפטר בשנת 1983 במוסקבה ונטמן בבית העלמין קונצבסקויה לצד אחותו ילנה שהייתה שחקנית וזמרת.
בוריס (שלמה זלמן-דב ברוך) שץ היה צייר ופסל יהודי, מייסד בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות בירושלים, ומקימו של בית הנכות בצלאל, לימים מוזיאון ישראל.
שלמה זלמן-דב ברוך בוריס שץ נולד בעיירה וָארְנִייַאִי (Varniai) שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (כיום בליטא).
בסוף שנת 1866, לפי הלוח הרוסי (בתחילת שנת 1867 לפי הלוח הגרגוריאני).
אביו, שהיה מלמד בחדר, שלח אותו ללמוד בישיבה בווילנה, אך כעבור זמן קצר פרש שץ מהישיבה וניתק את הקשר עם משפחתו.
שץ פנה ללימודי ציור ופיסול בווילנה ובוורשה.
בשנת 1889 נישא לאשתו ג'ני, עמה נסע לפריז.
בפריז למד פיסול אצל מרק אנטוקולסקי, ציור אצל פרנן קרומו וכן באקדמיה לאמנות בפריז.
בפריז התפרנס שץ מעבודות זמניות, בין היתר אף התאגרף לפרנסתו.
ב-1895, בעקבות פסל של מתתיהו החשמונאי שיצר ושהוצג בתערוכה עולמית בפריז, הוזמן שץ לבולגריה על ידי פרדיננד הראשון, נסיך בולגריה לשמש כפסל החצר ולייסד אקדמיה לאמנות.
שץ קיבל את ההצעה, היגר לבולגריה, עסק באמנות וסייע בהקמת האקדמיה המלכותית לאמנות שבראשה עמד בשנים 1895–1906. בשנת 1900 קיבל מדליית זהב עבור פסלו "ראש זקנה".
בעקבות רומן שניהלה אשתו של שץ עם אחד מתלמידיו, נפרד שץ מאשתו.
בתם המשותפת אנג'ליקה המשיכה להתגורר עם אמה, ולימים הפכה אף היא לציירת ופסלת.
בשנת 1903 נפגש שץ עם הרצל והפך לציוני נלהב.
אחד הנושאים שהעסיקו אותו היה מציאת מקורות פרנסה למהגרים היהודים בארץ ישראל.
הוא הגה רעיון להכשיר עולים לייצר כלים אומנותיים אותם ייצאו לאירופה.
מתוך רעיון זה, שלא התממש, העלה שץ בקונגרס הציוני של שנת 1905 רעיון להקמת בית ספר לאמנות עברית ולמלאכת מחשבת.
בינואר 1906 עזב שץ את אירופה והגיע לישראל.
באותה שנה הקים בירושלים מרכז לאמנות, שבהמשך נקרא בצלאל, על שם בצלאל בן אורי, המתכנן והמעצב של המשכן וכליו.
שץ ארגן תערוכות לתלמידיו באירופה ובארצות הברית, ואלה היו התערוכות הראשונות בחוץ לארץ של אמנים ארצישראלים.
כמו כן ארגן את תא מפלגת פועלי ציון בירושלים, ובמסגרתו איגודי עובדים של סתתים ופועלי דפוס (יחד עם רחל ינאית בן-צבי וזאב אשור), הטיף לאחדות מעמדית וגאווה מקצועית של פועלים-אומנים וקיבץ סביבו אמנים, אומנים, פועלים ואנשי רוח לקומונת "ירושלים החדשה" (בהם בני הזוג יצחק ורחל ינאית בן-צבי, והציירת אירה יאן).
בשנת 1911 נישא בשנית לד"ר אולגה פבזנר, מבקרת אמנות מקומית.
מנישואיהם נולדו שני ילדים, בצלאל וזהרה (לימים, כלת פרס ישראל).
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוגלה שץ על ידי העות'מאנים מירושלים לדמשק, שממנה שב לטבריה ואז לצפת.
בימי גלותו חיבר רומן ציוני-סוציאליסטי אוטופי בשם "ירושלים הבנויה", העוסק בארץ ישראל בשנת 1918. הספר הודפס במהדורה אחת בלבד ובימינו נותרו ממנו עותקים בודדים.
בתקופת גלותו של שץ החליף אותו אהרון שור בניהול בית הספר.
בתום המלחמה חזר שץ לירושלים ולמשרת הניהול.
בשנת 1929 נקרא שץ על ידי שלטונות המנדט לתת את חוות דעתו על חשיבות הכותל המערבי לעם היהודי, בפני ועדת שו אשר חקרה את הסכסוך על הכותל שהידרדר לפרעות תרפ"ט.
שץ המשיל את בית המקדש לאביו ואת הכותל לבגדיו.
כשאביו היה בחיים, הוא לא ייחס חשיבות לבגדיו.
משנפטר, הוא החל לשמור במסירות כל חפץ שהיה שייך לאביו מתוך געגועים אליו, ויותר מכל, את בגדיו.
כך הוא המשיל את היחס של העם היהודי לכותל כשריד מתקופת בית המקדש, שהוא היה העיקר, אך בהיעדרו - הכותל הוא המקום אשר היהודים לא מוותרים עליו.
בשנת 1929 נסגר בית הספר כתוצאה מקשיי מימון ופוליטיקה פנימית.
שץ החל לגייס כספים ברחבי העולם.
ב-22 במרץ 1932 (פורים ה'תרצ"ב), בזמן מסע לגיוס כספים למען בצלאל בדנוור בקולורדו שבארצות הברית, נפטר שץ.
בצוואתו ביקש מפורשות שלא להעלות את עצמותיו לארץ, באומרו כי את הכספים הנדרשים לכך עדיף להפנות לפתיחתו מחדש של בית הספר.
למרות זאת, הועלתה גופתו ארצה ונטמנה בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים ב-23 באוקטובר 1932.
נושאי עבודותיו לקוחים על פי רוב מן התנ"ך, ומבטאים את תחייתו של עם ישראל.
על שמו של בוריס שץ נקרא רחוב שץ במרכז העיר ירושלים.
הרחוב מחבר בין עורק התחבורה המרכזי ברחוב המלך ג'ורג' ובין רחוב שמואל הנגיד, בסמוך לבנייני בצלאל המשמשים כיום את המחלקה לאדריכלות של בצלאל ואת בית האמנים בירושלים.
יצירתו "סופר", הונצחה בבול דאר ישראלי שנכלל בסדרה של 5 בולים שהוקדשה לאמנות ישראלית.
ב-7 במרץ 1972, הנפיק דאר ישראל בול דאר לזכרו של בוריס שץ שעליו מופיע ציור של היצירה הזו.
בוריס לאונידוביץ' פסטרנק היה סופר ומשורר רוסי-יהודי זוכה פרס נובל לספרות.
יצירתו הבולטת היא הרומן "דוקטור ז'יוואגו" העוסק בגורל האינטליגנציה הרוסית במחצית הראשונה של המאה ה-20, ובמיוחד בשנות מלחמת האזרחים ברוסיה.
נולד במוסקבה למשפחה של אנשי אומנות, אביו היה הצייר לאוניד פסטרנק ואמו הפסנתרנית רוזה קאופמן.
שני הוריו היו בין הבודדים מיהודי רוסיה הצארית שטיפסו בסולם החברתי והתערו מבלי להמיר את דתם.
האב, שהיה צייר חשוב, אף היה פטור מגירוש מוסקבה ב-1891 בגלל השכלתו הגבוהה; מסיבות מוסריות, סירב כל חייו להיטבל.
בוריס פסטרנק הזדהה רגשית עם הנצרות האורתודוקסית הרוסית, ובשנות ה-40 וה-50 נהג לבקר בכנסיות לעיתים קרובות.
הוא אף טען בבגרותו שאומנתו הזקנה אָקוּלִינַה גָבְרִילוֹבְנַה הטבילה אותו בילדותו, אך רוב הביוגרפים שלו מעריכים שמדובר – כמו פרטים רבים אחרים בחייו – בבדותה פרי דמיונו.
נישואיו ב-1922, לאחר שמהפכת אוקטובר סילקה כל מכשול חוקי מלא-נוצרים, נערכו על ידי רב, והוא רשם את דתו כ"יהודי" גם במסמכים אחרים.
פסטרנק טען בביוגרפיה שלו כי מוצא משפחתו מיצחק אברבנאל, שר האוצר של ספרד במאה ה-15.
בהשפעת אימו נמשך מילדותו למוזיקה ובגיל 13 החל ללמוד אצל המלחין סקריאבין, שהיה ידיד המשפחה.
אף שניבאו לו קריירה מזהירה, בגיל 18 נטש את המוזיקה לטובת הפילוסופיה.
למד באוניברסיטת מוסקבה, וב-1912 נסע למרבורג שבגרמניה שם למד אצל הפילוסוף הרמן כהן.
על אף שכהן הציע לו להישאר בגרמניה ולקבל תואר דוקטור, פסטרנק חזר לרוסיה והתמסר לכתיבת שירה.
אך גם כאשר פנה לשירה לא הפנה עורף לאהבותיו הקודמות - שירתו נתנה ביטוי לתהיות פילוסופיות, וליריות מוזיקלית שרתה על השורות.
בתקופה זו היה מיודד עם ולדימיר מאיאקובסקי, קשר שהייתה לו השפעה על יצירתו.
ספר שיריו הראשון יצא לאור ב-1914, ובשנים שלאחר מכן הוציא לאור ספרי שירה נוספים שהחשוב שבהם הוא "אחותי החיים" (1922).
בפרוזה שכתב פסטרנק (ובמיוחד ב"מכתבים מטולה", 1922) שאף לבטא את האידיאלים ששאב ממורהו הרוחני לב טולסטוי, אותו הכיר עוד בילדותו כאשר התארח עם הוריו באחוזתו של טולסטוי יסנאיה פוליאנה שבפאתי העיר טולה.
פסטרנק התקשה להסתגל לממסד הספרותי ששלט בחיי התרבות ברוסיה לאחר התבססות השלטון הסובייטי.
שיריו כמעט ולא נדפסו, ועל מנת להתפרנס עסק רבות בתרגום מן הספרות האירופאית הקלאסית כמו גם מן הספרות בת-תקופתו.
בשנות השלושים יצא עליו קצפו של המשטר משום שסירב לתמוך ב"טיהורים" של סטלין.
שמו של בוריס פסטרנק היה ברשימת המועמדים להישלח לסיביר, אך ברגע האחרון שמו נמחק מהרשימה.
מצבו של בן דודו המשורר היהודי-פולני, לאון פסטרנק, היה פחות טוב.
כעונש על פעילותו האקטיביסטית בפולין - כתיבת שירה סטירית בגנות השלטון - הוא נאסר בשנת 1934 ונשלח לכלא ברזה קרטוסקה.
כבר בשנות ה-30 עסק פסטרנק, יחד עם כתיבת שירה, גם בכתיבת פרוזה.
בשנים 1945–1955 כתב את יצירתו הגדולה - הרומן "דוקטור ז'יוואגו" העוסק בגורל האינטליגנציה הרוסית במחצית הראשונה של המאה ה-20, ובמיוחד בשנות מלחמת האזרחים ברוסיה.
גיבורו של הרומן הוא רופא שלאחר מותו מותיר ספר שירים.
שירים אלו, שהם החלק האחרון ברומן, הם מפסגת יצירתו של פסטרנק.
הספר מבוסס על דמותה של אולגה איבינסקיה , משוררת שהייתה אהובתו של פסטרנק ב-13 השנים האחרונות של חייו.
היא תיעדה את סיפור האהבה הזה בספר שכתבה.
רומן זה תועד בספר "לארה" שכתבה אנה פסטרנק.
"דוקטור ז'יוואגו" נאסר להוצאה לאור בברית המועצות ב-1956. באותה שנה התפרסם במערב, ותורגם לכמה שפות.
בעולם, הרומן זכה לתגובות נלהבות ומחברו הוכרז כזוכה פרס נובל לספרות לשנת 1958. אולם במולדתו של פסטרנק, התגובה הייתה שונה לחלוטין - הרומן הוכרז "אנטי-סובייטי" ומחברו הוצא מאיגוד הסופרים של ברית המועצות.
עקב כל זאת, נאלץ פסטרנק לוותר על הפרס.
בשנת 1987 בוטלה החלטה על הוצאתו מאיגוד הסופרים, הרומן פורסם בברית המועצות ב-1988, כמעט 30 שנה לאחר מותו של המחבר.
בשנת 1989 בנו קיבל את פרס נובל של אביו.
אף על פי שהתפרסמה על מותו רק הודעה קטנה בעיתון ספרותי, נהרו להלווייתו אלפים רבים.
דוקטור ז'יוואגו, מרוסית - פטר קריקסונוב, כתר, ירושלים, 2006
בוריס פסטרנק - מבחר משירתו, בחרה ותרגמה מרוסית מירי ליטווק, עורך - עמוס לויתן, גוונים, תל אביב, 2006
דוקטור ז'יוואגו, רומן, תרגום קודם, תרגם מכתב-היד הרוסי צבי ארד, עם עובד, תל אביב, 1969
מבחר שירים, עברית - עזרא זוסמן, בן-ציון תומר, שמואל שתל, עקד, תל אביב, 1961
בּוֹרִיס ארקַאדיֶיוויץ' קְלֶצקין (בכתיב יידי: באָריס קלעצקין; 5 במאי 1875, הרדזישצ'ה – 18 בספטמבר 1937, וילנה) היה מו"ל יידי, מגדולי המו"לים היידישאים שלפני השואה.
בוריס קלצקין נולד בהרדזישצ'ה (כיום בבלארוס), בן יחיד למשפחה יהודית אמידה, מיוחסת מאוד, שמנתה אחורנית עשרה דורות של רבנים ידועים.
אביו של בוריס קטע את שושלת הרבנות, עבר למסחר יערות והתעשר.
בילדותו עבר עם משפחתו לווילנה.
בוריס עצמו החל את פעילותו בתחום כמפיץ ספרים ביידיש, בעיקר בחוגי הפועלים והבונדיסטים, בווילנה ובערים סמוכות.
בעזרת כספו של אביו הקים הוצאת ספרים קטנה ורכש בית דפוס, שבהם פרסם את הספרות הפופולרית לחסרי האמצעים.
בשנת 1910 הקים קלצקין בית-הוצאה גדול בשם "ווילנער פארלאג פון ב.
קלעצקין" (יידיש: בית ההוצאה הווילנאי של ב' א' קלצקין).
בין היתר פרסם קלצקין את כתבי שלום עליכם, י"ל פרץ, ה.
לייוויק, י"י זינגר, פרץ הירשביין, משה קולבק, יוסף אופטושו, דוד ברגלסון, יעקב ויגודסקי, שלום אש, חנן אילתי, רחל קורן ועוד רבים אחרים.
קלצקין יצא גם עיתון הילדים הראשון ביידיש, "גרינינקע ביימעלעך" (העיתון, שנקרא על שם שירו של ביאליק "בין העצים הירקרקים", יצא בקביעות משך שנים החל משנת 1914 ועד שנת 1939).
מלחמת העולם הראשונה אילצה אותו לעזוב את העיר והוא שב אליה רק ב-1919. ב-1925 העביר את הוצאת הספרים שלו לוורשה.
שם הפך בית ההוצאה לאחד מבתי ההוצאה החשובים ביותר בתחום הספרות היידיש.
בשנת 1931 נכנס קלצקין לחובות כבדים, פשט את הרגל, ובשל השתנות תנאי השוק נסגר בית ההוצאה, ועשרות אלפי ספרים נותרו בו ללא ביקוש.
בשנת 1937 נפטר קלצקין מר נפש, עמוס חובות ומאוכזב מהקורא והקונה היהודי.
בספרייה הלאומית בירושלים מצויים מספר קטלוגים ביידיש של ההוצאה.
אלתר קציזנה, שהיה מידידיו של קלצקין, התבסס ברומן "שטאַרקע און שוואַכע" (חזקים וחלשים) על אישיותו על קלצקין בעיצוב דמותו של הגיבור ברל פודלוסקי.
פרופ' בוריס ייבסייביץ' צ'רטוק היה מדען טילים יהודי-סובייטי, מחלוצי החלל בברית המועצות, ודמות משפיעה על תוכניות החלל של ברית המועצות ורוסיה במשך כשבעים שנה.
צ'רטוק, נולד בשנת 1912 בעיר לודז' בפולין, והחל את דרכו כחשמלאי במוסקבה לפני שהצטרף ללשכת תכנון המטוסים של ויקטור בולכובטינוב.
בשנת 1946 הצטרף למכון החדש שהוקם לאחרונה ב- NII-88 כראש מחלקת מערכות הבקרה ועבד יד ביד עם המעצב הראשי הידוע סרגיי קורוליוב.
החל את דרכו המקצועית בתעשיית התעופה של ברית המועצות ב-1930 כמהנדס חשמל.
בסיום מלחמת העולם השנייה נשלח לגרמניה עם סרגיי קורוליוב לשם לימוד טכנולוגיית הטילים הגרמנית.
צ'רטוק היה מראשי המתכננים של מערכות הבקרה לתחנת החלל "מיר".
בוריס צ'רטוק כתב יומנים המתעדים את פעילות החלל בברית המועצות ורוסיה.
יומניו משתרעים על השנים 1946–1991, ומהווים מקור ראשוני יוצא דופן לפעילויות החלל של ברית המועצות.
יומניו הופיעו בדפוס ברוסיה ב-1999. מחלקת ההיסטוריה של נאס"א דאגה לתרגום ולעריכה מדעית לאנגלית, בין השנים 2005 ועד 2011 הופיעו בתרגום לאנגלית כל ארבעת הכרכים.
הסדרה נקראת "טילים ואנשים" (Ракеты и люди).
לפרופסור צ'רטוק הוענקו אותות ועיטורים רבים, הן בברית המועצות וברוסיה והן מחוצה להן.
בין העיטורים והתארים המרכזיים של צ'רטוק ניתן לציין:
חבר האקדמיה למדעים של ברית המועצות ורוסיה
עיטור ההצטיינות למען המולדת מדרגה 4
בוריס סמיונוביץ' צירלסון (4 במאי 1950 – 21 בינואר 2020) היה מתמטיקאי רוסי-ישראלי ופרופסור למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בוריס צירלסון נולד בלנינגרד למשפחה רוסית ממוצא יהודי.
מצד אביו שמעון, הוא אחיין מדרגה שלישית של הרב יהודה לייב צירלסון, שהיה הרב הראשי של בסרביה בשנים 1918–1941.
צירלסון סיים תואר שני באוניברסיטת לנינגרד.
הוא נשאר בלנינגרד כדי לסיים את תואר הדוקטורט שלו, בשנת 1975.
היה אחד מאסירי ציון, וקיבל זכות עלייה לישראל רק בשנת 1991. כיהן כפרופסור באוניברסיטת תל אביב.
צירלסון תרם תרומות בולטות בתורת ההסתברות ובאנליזה פונקציונלית, כשתרומותיו הבולטות הן: