tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר מעוצב כאלבום: בעמוד המילים של כל שיר מופיעות שתי תמונות של אמנים הקשורים לשיר, ולצידן ברקודים המאפשרים להאזין לקריאת השירים.
בכל שיר המופיע בספר, היוצרים והמבצעים משתפים אנקדוטות על השירים, כפי שסיפרו ללפיד בתוכנית הרדיו שלו "כל ההתחלות".
הספר קיבל הכרה ממלכתית כאשר נשיא המדינה לשעבר רובי ריבלין, והנשיא המכהן יצחק הרצוג, קראו בו את ההמנון הלאומי "התקווה".
רשימת 151 הקוראים על פי שערי הספר:
בראשית: דון מקלין (Genesis), גלי עטרי (בראשית, אין לי ארץ אחרת), רחל שפירא (בראשית, מה אברך, חלומות, אדבר איתך)
עם אחד שיר אחד: מוטי גלעדי (לחיי העם הזה), בעז שרעבי (לתת), חמוטל בן זאב (לתת), קובי לוריא (בוא שיר עברי), יורם רותם (בוא שיר עברי), מוני מושונוב (תוצרת הארץ), אלי מגן (יליד הארץ), שולה חן (ארבע אחרי הצהריים, בוא הביתה), אריאל זילבר (בריון השכונה)
תפילה: בצלאל אלוני (תפילה), דוד ד'אור (שמור על העולם ילד), רוחמה רז (חלומות), דני בסן (דרכנו),יואב גינאי (נדליק ביחד נר), עידית אוהל (אנחנו לא צריכים), ללי שמר (לו יהי), אסנת פז (בואי אמא)לאה נאור (בואי אמא), מיכל טל (מוקדם מדי להפרד), נאוה ברוכין (אחכה לך), נתן כהן (אחכה לך)
תקווה: דורית ראובני (היום היום), יאיר לפיד (צעיר לנצח), רותי בן אברהם (נולדתי לשלום), עידו חיטמן (נולדתי לשלום), זאב נחמה (תותים), לאה שבת (בגלל הרוח), חיים צינוביץ'; (הכל פתוח), אלי לפיד (הן אפשר), ראובן ריבלין (התקווה), יצחק הרצוג (התקווה).
ביולי 2025 החל לפיד בסדרת תוכניות מצולמת, בה הוא מראיין אמנים שמקריאים שירים בספר.
התוכנית משודרת בכל יום ראשון בשעה 18:00 ברדיו החברתי הראשון 106FM ובפלטפורמות נוספות.
ללפיד הייתה גם קריירה מוזיקלית קצרה כזמר: בצעירותו בנהריה היה סולן להקת "הלפידים".
ב-1978 הקליט לפיד את השירים: "הלכת אחרי" (מילים: מירית שם אור, לחן: צביקה פיק) ו-"כרטיס נסיעה" (מילים: משה בן-שאול ואלי בכר, לחן: צביקה פיק).
את ארבעת השירים עיבד אלדד שרים.
ב-1984 כתב ושר לפיד גרסה עברית לשיר של לוצ'ו דאלה "עוד כוס של יין", בעיבודו של רמי לוין.
לפיד מתגורר בתל אביב ואב לאריאל, דנה ומיכאל.
לפיד זכה בתקליטי זהב עבור עריכת האוספים: "אין כמוה", "תמיד אהבה" ו"על בטוח" בחברת התקליטים הליקון, "נשיקה צרפתית" ו-"Best Disco in Town" בחברת התקליטים NMC.
שלושה מפרקי התוכנית "כל ההתחלות", זכו להיכלל בין חמשת הספיישלים הטובים בעולם בפסטיבל ניו יורק לתוכניות רדיו: ב-2008 זכה הריאיון עם סולן להקת דיפ פרפל, איאן גילן; ב-2011 זכתה התוכנית "בוב דילן שר גרסאות כיסוי"; וב-2012, התוכנית "אלטון ג'ון שר את להיטי מצעד הפזמונים של שנת 1970".
אלי ניסן (12 במרץ 1934 - 22 ביולי 2022) היה עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי שמילא שורה של תפקידים ברשות השידור, בהם עורך מבט לחדשות, כתב מדיני, שליח רשות השידור, בארצות הברית עורך ומנחה "מוקד", עורך ומפיק "מבט שני" ועוד.
ניסן נולד לשלמה ובלהה ניסן בתל אביב.
למד ב"בית הספר לדוגמה" בתל אביב.
בגיל 11 ב-1945 עבר עם משפחתו לטבריה, למד בבית הספר המקצועי "עמל" בעיר.
בצה"ל שירת בחיל הים כאיש צוות פריגטת חיל הים.
לאחר שחרורו למד בסמינר למורים של עליית הנוער בירושלים.
בסוף 1960 הצטרף לעיתון דבר ככתב העיתון בירושלים וב-1963 מונה לכתבו המדיני של דבר.
ב-1966 נטל חופשה מעיתון "דבר" כדי לשמש דובר במשרד הביטחון, ליד ראש הממשלה ושר הביטחון לוי אשכול.
בסוף 1967 פרש מתפקיד זה ושב לעבודתו ככתב בעיתון דבר.
ב-1968 היה חבר בכיר בצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית – הערוץ הראשון; שימש כעורך ושדר ומילא, בין השאר, את התפקידים הבאים: כתב מדיני, עורך "מבט", עורך "יומן השבוע", עורך ומנחה "מוקד", עורך ומפיק "מבט שני".
ניסן היה הכתב המדיני הראשון של הטלוויזיה הישראלית.
משנת 1972 עד 1975 היה רכז חטיבת החדשות וענייני היום בטלוויזיה הישראלית.
בין השנים 1975 ל-1979 שימש כתב הטלוויזיה הישראלית – שליח רשות השידור בארצות הברית.
ב-1980 שימש מפיק, עורך ומנחה התוכנית "כניסה חופשית" והשתתף בסרט "המשחק האמיתי" בתפקיד עצמו.
ב-1986 הוחלף על ידי גבי גזית כמנחה התוכנית.
ב-1983 יזם ניסן את הקמת רשת המקומונים "רחוב ראשי", לפי הדגם של התקשורת המקומית בארצות הברית.
הקמת מערכת חדשות מרכזית לכ-15 מקומונים, שתפעיל גם עיתונאים בכל עיר, הקמת רשת הפצה מרכזית, ורשת פרסום ושיווק משותפת.
על פי התכנון מנגנון זה היה אמור להיות גם התשתית לקראת הקמת רשת תחנות רדיו מקומיות ותחנות מקומיות של טלוויזיה בכבלים.
לצורך המיזם גייס ניסן את התעשיין דב לאוטמן, חברת ההשקעות "דנות" ובנק לאומי.
עיתוני הרשת הראשונים החלו להתפרסם במאי 1983, אך לאחר 7 חודשים הרשת נסגרה לאחר שצברה הפסדים של כ-4.5 מיליון דולר.
אחר כך חזר לעבוד בטלוויזיה כמפיק ובמאי סרטי תעודה וכתב מיוחד לענייני היום.
לאחר פרישתו מרשות השידור היה מפיק סרטים ותוכניות טלוויזיה ובעלים של חברת ההפקה, וכן שימש יועץ לחברות תקשורת, יועץ למועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין.
בשנת 1997 היה חבר "ועדת פלד", שהוקמה להכנת הצעה להרחבת מערך שידורי הטלוויזיה והרדיו וארגונם מחדש.
אלי מזרחי (נולד ב-29 באוקטובר 1965) הוא רקדן, כוריאוגרף שופט בינלאומי לריקודים סלוניים; בעלים ומנהל של "האקדמיה לריקודים סלוניים בישראל".
משמש כשופט בתוכנית הריאליטי "רוקדים עם כוכבים".
מזרחי נולד וגדל בשכונת התקווה בתל אביב.
בשנות ה-80 מזרחי היה רקדן בלהקת המחול של שלמה ממן, ובהמשך היה רקדן בלהקות "כרמון" ו"בת שבע".
מזרחי עבד כדוגמן לפני שירותו הצבאי והיה דוגמן מסלול של רשת האופנה "ראש אינדיאני".
מזרחי שימש כוריאוגרף ורקדן במסגרת הופעות בחו"ל ב-"Dance Troops ישראל" ועבד במשך שנים עבור הסוכנות היהודית, במסגרת מחנות קיץ בניו יורק.
את שירותו הצבאי עשה מזרחי בעתודה כהנדסאי.
לאחר שירותו טס לארצות הברית שם השלים לימודיו באוניברסיטת קונטיקט, כמהנדס מכונות מוסמך.
במהלך שהותו בארצות הברית ובקנדה עבד ככוריאוגרף עבור התיאטרון הלירי של קנדה למחזות זמר כגון "כנר על הגג" ו"ברנשים וחתיכות".
מזרחי הפיק את המופע "טנגו בוואנוס איירס" בליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
במשך שנים התחרה בתחרויות בינלאומיות לריקודים סלוניים.
הוא מחזיק בתואר "Master Examiner" - שופט מוסמך לריקודים סלוניים ולטיניים מאת התאחדות הריקודים הסלוניים הבינלאומית.
מזרחי היה הראשון בישראל שהחזיק בזיכיון של רשת בתי הספר לריקודים סלוניים "Arthur Murray".
בנוסף, כיהן כראש החוג להסמכת מורים לריקודים סלוניים במרכז הבינתחומי באוניברסיטת תל אביב.
מזרחי היה אחראי מטעם אגף קנו"ס בעיריית תל אביב על הריקודים הסלוניים בבתי הספר היסודיים ומרכזים קהילתיים ברחבי תל אביב.
מזרחי עוסק בהפקת פסטיבלים, ימי עיון לחברות מסחריות, תחרויות ריקוד בינלאומיות ואירועים.
כמו כן, הפיק את פסטיבל ה-Pro-Am הראשון בישראל.
מזרחי שימש כשופט בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" בכל שבע עונותיה בערוץ 2, ובשלוש עונותיה בקשת 12, ונודע בסגנון שיפוטו הקשוח.
הוא יצר כוריאוגרפיות להפקות כגון "פנטום האופרה" בשיתוף האופרה הישראלית ולתוכניות טלוויזיה וסרטים כמו "מרחק נגיעה", "שלוש אימהות", "מוכרחים להיות שמח", "הערת שוליים" ו"געגוע".
מזרחי נשוי בשנית לאסנת, רקדנית ומורה לריקוד אף היא, ולהם בן ובת, וכמו כן למזרחי יש בן מנישואיו הראשונים.
אלי מודיאנו (באיטלקית: Elie Modiano; 1881, סלוניקי, יוון – 1968, שם) היה אדריכל יהודי, בן למשפחת מודיאנו היהודית-איטלקית.
מודיאנו נולד ב-1881 בסלוניקי, ליעקב ומתילדה לבית חכים, השני בין שישה אחים למשפחת מודיאנו, אחת המשפחות העשירות והידועות של הקהילה היהודית בסלוניקי, יוון.
מודיאנו למד ב ולאחר שחזר לסלוניקי, היה אחד האדריכלים המשפיעים ביותר בעיר שהטביע את חותמו לאחר שביצע תכנון של מספר מבנים בעלי שם, ברחבי העיר סלוניקי.
אחוזת מודיאנו או "וילה מודיאנו", נבנתה ב-1906 בסלוניקי, יוון.
המבנה שימש לאחר זמן כמוזיאון לפולקלור ואתנולוגיה של מקדוניה.
מבנה המכס הישן, נבנה ב־1912, בעיצובו של אלכסנדר ואלאורי, סלוניקי.
שטח הבניין הכולל הוא 5,000 מ"ר והוא מדגם מייצג של אדריכלות אקלקטית, עם אלמנטים בסגנון הנאו-רנסאנס.
בניין המכס הישן היה חידוש לתקופתו, מכיוון שנעשה שימוש בפעם הראשונה בבטון מזוין בסלוניקי.
כיום המבנה משמש תחנת נוסעים, במקום נעשו סצנות של סרטו של תיאודורוס אנג'ופולוס "נצח ויום".
שוק מודיאנו (או סטואה מודיאנו), שנת בנייה 1922–1925, סלוניקי.
בנק יוני ולאיקי, שנת בנייה 1924.
מלון "לוקסמבורג", שנת בנייה: 1924.
סיגרו & תלומאיון, שנת בנייה 1924. הבניין עם אלמנטים של אדריכלות אקלקטית מאופיין בנוכחות של קשתות בפינת המבנה, שבולטות בשתי הקומות האחרונות ונשענות על אפריזות דקורטיביות.
אחוזת האטלס, שנת בנייה 1925, שדרות הרקליון, סלוניקי.
בניין ג'וזף נחמה (תכנון ראשוני של האדריכל מקסימיליאן רובנס בסוף 1924), שנת בנייה 1925, ארמו 6, פרנגומהאלאס, סלוניקי.
בניין שדרות הרקליון וקטוני, שנת בנייה 1925, Vas.
הרקליון 8 וקטוני 30, אנו לדדיקה, סלוניקי
גלריה שאול מודיאנו, שנת בנייה 1929,שדרות הרקליון ואל.
גלריית שאול, שעוצבה ככל הנראה על ידי ויטאליאנו פוזלי, הושלמה בשנת 1881, נקראה על שם הבנקאי שאול מודיאנו, כדי ליצור מרכז קניות מודרני במרכז סלוניקי.
האכסדרה נהרסה בשריפה של 1917 ורק החזית על שדרות הרקליון שרדה, בעוד שאר הבניין שוחזר לאחר זמן.
בית ספר איטלקי אלסנדרו מנזוני, שנת בנייה 1933, כיכר הדמוקרטיה, סלוניקי.
אליהו (אלי) מקמל הוא קצין בדרגת תת-ניצב במשטרת ישראל, המשמש כראש היחידה הארצית לחקירות הונאה.
מקמל מונה ב-2003 לראש מפלג מודיעין במחוז ירושלים, ב-2007 מונה למפקד ימ"ר מחוז ש"י.
בהמשך שימש ראש זרוע חשיפה ביאחב"ל.
ב-2013 מונה למפקד יחידת אתג"ר בלהב 433. לאחר שלמד שנה ב, בדצמבר 2017 מונה לקצין אגף חקירות ומודיעין בלהב 433. ב-2018 קודם לדרגת תת-ניצב.
ב-2021 החליף את יואב תלם ומונה לראש היחידה הארצית לחקירות הונאה.
נשוי לסופרת נאוה מקמל-עתיר ואב לשלושה.
הוא משחק כדורעף במסגרת קבוצת בית הלוחם תל אביב.
בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
אלי לנקרי (נולד ב-26 ביולי 1953) הוא ראש עיריית אילת.
עלה לארץ בשנת 1962 עם משפחתו לאילת.
למד והתחנך באילת, בית ספר יסודי – "ימין הרצוג" ובבית ספר תיכון עירוני מקיף גולדווטר.
בצבא שירת בגדוד 13 של גולני ולאחר מכן בחיל הקשר.
בין השנים 1997–2008 ניהל את חברת דיזנגוף (צים) אילת.
כיהן כסגן וממלא מקום ראש עיריית אילת מאיר יצחק הלוי משנת 2004. הוביל במהלך השנים את תחומי הכלכלה, התיירות, התעסוקה, החדשנות, עיר חכמה ועוד.
בין השנים 2010–2013 שימש גם כיו"ר החברה הכלכלית לאילת.
לאחר פרישתו של יצחק הלוי כיהן כראש העיר בפועל.
בבחירות המיוחדות לראשות עיריית אילת, שנערכו באוגוסט 2021, התמודד על ראשות העירייה.
וניצח כשקיבל כ-44.7% מקולות הבוחרים, לעומת 41.2% שקיבל גבי קדוש.
בשנת 2024 התמודד בבחירות ונבחר לתקופת כהונה נוספת כשזכה ל-44.80% מהקולות, לעומת 35.98% שקיבל גבי קדוש.
בנוסף לתפקידו כראש עיריית אילת משמש כיו"ר תאגיד התיירות העירוני, יו"ר דירקטוריון המנהלת המשותפת של עיריית אילת ומועצה אזורית חבל אילות, וכיו"ר הוועדה הציבורית לשמירה על הפטור ממע"מ.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה וניהול מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב והאוניברסיטה הפתוחה, בוגר לימודי ספנות ונמלים, סוכני אניות והכשרת דירקטורים באוניברסיטת חיפה.
לנקרי נשוי לנעמי ואב לשלושה ילדים.
אליהו (אלי) מזרחי (31 במאי 1935 – 2001) היה מנהל לשכתם של ראשי הממשלה גולדה מאיר ויצחק רבין.
נולד בירושלים לרבקה ושאול מזרחי.
סיים את לימודי התיכון במחזור ה-33 של הגימנסיה העברית רחביה.
במהלך לימודיו בבית הספר התיכון, היה אוהד קנאי של תנועת החרות, ואף נמנה עם צעירי קן בית"ר ששכן ברחוב החבשים (לימים, רחוב אתיופיה) בירושלים.
בנוסף, הוא השתתף באופן קבוע בהרצאותיהם של ד"ר ישראל אלדד וגאולה כהן.
לאחר שירותו הצבאי בחטיבת גבעתי, נרשם ללימודי היסטוריה ופילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים.
אולם בתום שנת הלימודים הראשונה, עזב ופנה ליוזמות עסקיות ברודזיה הדרומית (לימים זיממבואה), באילת ובחבש (לימים אתיופיה).
ב-1959 חזר לישראל, התקבל לנציבות שירות המדינה וחזר ללימודיו האקדמיים.
ב-1961 החל לעבוד ב שם עבד עד לאוגוסט 1962. בנובמבר 1962 החל לעבוד בגנזך המדינה - תחילה כעוזר טכני ולאחר מכן כספרן.
בסוף שנות השישים שימש כעוזרו של יועצה המדיני וראש לשכתה של ראש הממשלה גולדה מאיר, שמחה דיניץ.
כשהאחרון מונה לשגריר ישראל בארצות הברית, ירש מזרחי את תפקידו והפך למנהל לשכת ראש הממשלה בפועל ב-30 בינואר 1973. הוא המשיך בתפקיד זה גם עם יורשה בתפקיד, יצחק רבין.
הוא פרש משירות המדינה ב-1977 עם כניסתו של מנחם בגין ללשכת ראש הממשלה.
פרשת החומר הארכיוני שלקח לביתו
ב-1988 פנתה גרושתו, בוורלי מזרחי, לגנזך המדינה לאחר שמצאה בדירתם חומר ארכיוני וספרים שהיו ברשות בעלה מתקופת עבודתו בשירות המדינה.
החומר, אשר כלל חומר ברמת סיווג סודי וסודי ביותר, נלקח על ידי מזרחי לביתו ונשמר שם בניגוד לחוק במשך יותר מעשור.
מזרחי נחקר על ידי השב"כ, שם הבינו שהוא שוקד על פרסום ספר אותו איים לפרסם בארצות הברית אם לא יעזרו לו כספית.
בעקבות זאת, הצליח לקבל מענק חד פעמי של 100 אלף דולר, וקצבה חודשית מהמדינה.
ההסדר הסודי הזה נמשך עד 1999, עד ששריפה אקראית בכפר פלסטיני גילתה שגם שם היו מוטמנים דו"חות מודיעין מקרטונים שהחזיק מזרחי - עליהם לא דיווח.
השב"כ, שהגיע למסקנה כי מזרחי שיקר בהצהרה שהעביר למדינה וכי הייתה תקלה במכונת האמת שבדקה אותו, זימן אותו לבדיקה נוספת.
בהצהרתו השנייה הודה, והבטיח להעביר את שאר החומר.
אולם ב-2001 נפטר ולא הספיק לעשות זאת.
ד"ר אלי סאטלר היא דמות בדיונית של מדענית מסרטי פארק היורה מאת מייקל קרייטון, המהווה את אחת הגיבורות הראשיות של הסדרה.
היא פלאובוטנאית, החוקרת צמחים פרהיסטוריים המגיעה לפארק היורה בתור.
בסדרה היא גם חברה קרובה של ד"ר אלן גרנט (איתו היא חוקרת מאובני דינוזאורים), שבהמשך מתחתנת עם מארק דאגלר ולהם 2 ילדים אך מתגרשת ויוצאת מחדש עם אלן.
לורה דרן מגלמת את דמותה של אלי סאטלר בסדרת הסרטים בתפקיד חוזר בסרטים: הראשון, השלישי והשישי ובמשחק קול במשחקי הווידאו Jurassic World Evolution, Jurassic World Evolution 2.
דמותה של סאטלר בגילום דרן העניק לדרן הכרה בינלאומית רחבה והיא נחשבת לאייקון פמיניסטי בהתנהלותה בעולם המדעי וגם הייתה אחראית לעזור להאמונד לעזוב את הפארק, בו האמין.
לפי הצעתו של ספילברג שנועדה להוסיף מתח וריגוש דרן וניל עבדו יחד בתור חברים רומנטיים במקום רק מורה ותלמידה, זאת למרות פער של 20 שנה בין שניהם.
בספרים סאטלר מעולם לא הייתה בקשר עם אלן אלא רק תלמידה מוכשרת שלו.
אלי סאטלר היא תלמידה לתואר שני של גרנט.
היא לא נמצאת באותו הרכב איתו.
היא מתעכבת על בדיקת סטגוזאורוס ולא טריצרטופס וכן לומדת על צמחים רעילים סביב האגם, אשר עלולים לפגוע בתושבים ולא בדינוזאורים.
היא פעילה פחות בספר כשהרבה מפעולותיה בסרט הגיעו מדונלד ג'נארו של הספר.
היא מוזכרת בקצרה גם בספר השני, כשהיא עתיד להתחתן עם רופא משיקגו שהיא מרצה לצידו באוניברסיטה.
אלי מופיעה בסרט הראשון כחברתו של אלן גרנט, העובד על חשיפת שלד רפטור במונטנה ושמחה להביא איתו ילדים, כאשר היא מופתעת בדומה לגרנט מהופעתו של האמונד באוהלם ובקשתו שיבחנו את הפארק שלו והם מסכימים.
לאחר ההגעה של הצוות לפארק והתחלת הסיור, היא נעצרת לבחון טריצרטופס חולה ומתעכבת לבדיקה של צמח רעיל שנמצא במתחם ולנסות לעזור בריפוי הטריצרטופס.
התעכבותה מצילה אותה מהתמודדות שאר הצוות עם הטירנוזאורוס והיא חוזרת למרכז המבקרים עם ד"ר הרדינג.
לאחר שהצוות מתעכב היא נוסעת יחד עם רוברט מולדון להציל את הניצולים אך הם מאתרים רק את מלקולם.
בשיחה עם האמונד היא שוטפת אותו על כך שיצר "קרקס פרעושים" והוא מבטיח להשתפר להבא.
אז היא חוזרת לפארק כדי לאתחל מחדש את תחנת החשמל, לאחר שארנולד ריי לא חוזר.
היא נכנסת בגיבויו של מולדון שנטרף בידי רפטורים ומצליחה לחדש את החשמל, אך נאלצת לברוח מרפטורים שברחו פנימה וטרפו את ארנולד, משאירים את זרועו הכרותה מאחור.
היא מצליחה לברוח, מתאחדת עם אלן והילדים ומתסגרת לצידם בחדר מחשבים אך נאלצת לטפס איתם למעלה.
הרפטורים מצליחים לכתר אותם אך הם ניצלים בזכות הטירנוזאורוס התוקף את הרפטורים והופעתו של האמונד עם רכב הצלה.
בדרכם מהמסוק חזרה היא ואלן צופים בשקנאים מעופפים תחתיהם.
אלי מופיעה בסרט השלישי, לאחר נישואיה למארק דגלר, עובד במשרד החוץ האמריקאי, ולה שני ילדים.
על אף שלא התחתנה איתו היא עדיין בקשר טוב עם ד"ר אלן גרנט ומזמינה אותו לביתה.
יחדיו הם מעלים חוויות קשות על הרפטורים והדרך בה הם תיקשרו כנגדם וכן על המבנה האינטליגנטי שלהם.
היא אינה מופיעה לאורך שאר הסרט, אך אלן מצליח להתקשר אל בנה הקטן, צ'ארלי, אשר מעביר את השיחה אליה ומתברר לה שאלן זקוק לעזרה ב"אתר ב".
מאחורי הקלעים היא שולחת אל האי (בעזרת הקשרים של בעלה) משלחת הצלה של צבא ארצות הברית.
היא לא מופיעה עוד בסרט אך בסוף אלן נשמע מודה לה.
אלי חוזרת בסרט השישי, לאחר שהיא התגרשה ממארק, מרגישה חופשייה שוב ומתחילה לעבוד כמדענית קרקע.
כשהיא מגיעה לביקור בטקסס לאחר תקיפת ארבה פרהיסטורי מסתורי המעלה חשד שקשור ל"ביוסין".
היא מגיעה לבקר את אלן, חברה לשעבר ומזמינה אותו לחשוף את מזימות "ביוסין" בשליטה על אספקת המזון העולמית והוא מסכים.
יחדיו הם נוסעים ל"עמק ביוסין" ושם מבקרים את מלקולם, המרצה במבנה ועוזר להם להסתנן למעבדות הסגורות.
הם מצליחים לחשוף מספר דגימות מהתבואה המיובאת ומותקפים בידי הארבה.
הם מצליחים לברוח ושם נתקלים במייזי, הנמלטת כמותם (כאשר אלי מכירה גם את אמה שרלוט ומיידעת אותה על כך).
יחדיו הם עולים על רכבת החוצה מהעמק, אך דודג'סון מכבה את החשמל והם יוצאים החוצה לפארק, שם הם מותקפים בידי דימטרודונים אך ניצלים בידי מלקולם.
בבריחתם הם נתקעים במכונית על גזע עץ ומתהפכים ואז נפגשים עם אוון גריידי, קלייר דירינג וקאילה ווטס, מתאחדים ומותקפים בידי גיגאנוטוזאורוס אך מצליחים להימלט ממנו וטסים במסוק הביתה.
אלי מצליחה לברוח מהאי, מתאחדת שוב עם אלן ומעידה נגד "ביוסין".
אליעזר (אלי) סוחוליצקי ("סוחו") (נולד ב-10 בספטמבר 1978) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף.
שירת כמפקד בסיס חיפה ולפני כן היה מפקד בסיס אשדוד של חיל הים.
מיועד לתפקיד ראש מספן הים.
אלי סוחוליצקי התגייס לזרוע הים בשנת 1996 והתנדב לקורס חובלים.
בשנים 2006–2008 שירת כמדריך ראשי בקורס חובלים, בשנים 2012–2014 שירת כמפקד פלגה 916. בשנים 2014–2016 שירת כמפקד פלגה 32 בשייטת ספינות הטילים.
בשנים 2016–2018 שירת כמפקד בית ספר לקצינים של זרוע הים.
הוא הועלה לדרגת אלוף-משנה ושירת בשנים 2019–2021 כראש מחלקת המבצעים בזרוע הים.
בספטמבר 2021 החל לפקד על בסיס אשדוד, תפקיד אותו ביצע עד ל-6 באוגוסט 2023, עת העביר את הפיקוד לאלוף-משנה איתן פז.
סוחוליצקי הועלה לדרגת תת-אלוף וב-5 בספטמבר 2023 נכנס לתפקיד מפקד בסיס חיפה, ושירת בתפקיד זה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
ב-12 בפברואר 2026 סיים את תפקידו זה, והוא מיועד לתפקיד כראש מספן הים.
בזמן שירותו הצבאי השלים לימודי תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול, ובנוסף הוא בוגר מכללת המלחמה של הצי האמריקאי.
אלי מתנה (נולד ב-24 בדצמבר 1989) הוא תקליטן ומעבד מוזיקלי ישראלי והבעלים של חברת המוזיקה HYPE.
הוציא עם אגם בוחבוט את שיר המסיבות BOOM.
אלי מתנה נולד וגדל ברמת גן ומצעירותו נמשך לעולם הדי.ג'יי.
מתנה החל בהפקת ליין מסיבות במועדון הקומפורט 13 בתל אביב ושימש כתקליטן הבית במועדונים בתל אביב וב-2012 ו-2013 נבחר כדי.ג'יי השנה של חיי הלילה מטעם XL וTime Out.
ב-2015 נבחר לתקלט בבמה המרכזית של לילה לבן (תל אביב) בכיכר רבין.
ומ-2017 הוא התקליטן הקבוע בפסטיבל הסטודנטים פאנג'ויה.
ב-2020 הכין את הרמיקס של תוכנית הטלוויזיה האח הגדול.
וב-2022 הכין את רשימת ההשמעה לגמר התוכנית המסעדה הבאה.
מתנה ערך רמיקסים לזמרים רותם כהן, עברי לידר (לו חידש את השיר "שמח") איזי, האחיות כרקוקלי, רן דנקר ועידן רייכל.
ביולי 2023 הוציא עם אגם בוחבוט את שיר המסיבות BOOM (מתוך המיני-אלבום של בוחבוט Sold Out בלב) אותו הפיק עם דור דקל וגיא כחלון וכתב והלחין עם דקל, כחלון ומאי כהן.
מתנה מוזמן לעיתים קרובות לחמם תקליטנים ידועים שמגיעים להופיע בישראל ב-2021 נכתב בוואלה!
ב-2022 הקים, ביחד עם נדב שפילמן ועדי דור, את חברת המוזיקה הייפ שכוללת עשרה תקליטנים.
ב-2024 הפיק מחדש את "השיר הזה" של האחיות פיק.
אלי נדלמן, באנגלית: Elie Nadelman (20 בפברואר 1882 - 28 בדצמבר 1946) היה פסל פולני-אמריקאי, מאסכולת פריז ואספן אמנות עממית.
נדלמן נולד למשפחה יהודית בוורשה 1882. הוא למד זמן קצר בורשה ולאחר מכן ביקר במינכן ב-1902, שם החל להתעניין בעתיקות קלאסיות.
הוא התגורר בפריז בין השנים 1904 ל-1914, מעורב באופן הדוק עם האוונגרד, והציג בבסלון הסתיו בפריז מ-1905 עד 1908. תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה ב-1909 בפריז.
שם הציג סדרה של ראשי נשים קלאסיים מגבס וברונזה וציורים קוביסטים.
הציור הקוביסטי נרכש על ידי ליאו שטיין, שהביא את פיקאסו לסטודיו של נדלמן ב-1908. לעבודתו של נדלמן בתקופה מוקדמת זו (1905–12) הייתה חשיבות מכרעת בפיסול המודרני של תחילת המאה ה-20.
הוא ניסה ליצור מהדורות גדולות ולא יקרות של דמויות קטנות, פשוטות, קלאסיות.
בסך הכל, נדלמן אסף אלפי יצירות אמנות עממית והוסיף אותן לאוסף העצום שלו.
משנות ה-20, ועד מותו, חי ועבד נדלמן בשכונת ריברדייל בברונקס.
כאשר עושרו נעלם בשפל הגדול, עבודותיו לא הצליחו לעניין את עולם האמנות.
הוא לא קיבל הזמנות מלבד דיוקנאות.
בשנת 1937 נמכר האוסף של המוזיאון לאמנויות עממיות לחברה ההיסטורית של ניו יורק.
הוא ערך את תערוכת היחיד האחרונה שלו ב-1930 (בפריז).
ב-1935 רבים מדמויות הגבס ומגילופי העץ שלו נהרסו על ידי פועלים שנשלחו לשפץ את הסטודיו שלו.
נדלמן שמר את כל עבודותיו שלפני 1935 בעליית הגג ובמרתף ביתו בריברדייל והשאיר אותה שם כדי שיתפוררו.
לאחר מותו, בריברדייל, ב-28 בדצמבר 1946, שוחזר הפסל שלו "דמות באוויר הפתוח", והוצג מחדש ברטרוספקטיבה ב-MOMA, ניו יורק.
המוניטין שלו גדל מאז מותו, ועבודתו נמצאת במוזיאונים מרכזיים רבים והוא מוזכר בתולדות האמנות האמריקאית.
אליהו (אלי) מזרחי (נולד ב-1945) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי, כיהן כראש המועצה המקומית אפרת בשנים 2004 עד 2008.
למד בישיבת השרון ובישיבת פוניבז'.
שרת בצבא כחובש קרבי ולקח חלק במערכה על ירושלים במלחמת ששת הימים.
עבד כקבלן חשמל, ולאחר שביצע עבודות חשמל באפרת, החליט לעבור עם משפחתו ליישוב ב-1993. בשל אירוע מוחי שעבר הפסיק לעבוד בתחום החשמל, וב-1997 נבחר לראשות המועצה הדתית באפרת.
הרחיב את פעילות המועצה הדתית גם לתחום התרבות התורנית, וייסד את עמותת החסד "קרן ישועה" ואת מרכז החסד "יד ביד" המשרת את תושבי גוש עציון והסביבה.
בשנת 2004 נבחר לראשות המועצה המקומית באפרת.
בנובמבר 2008 החליט שלא להתמודד לקדנציה נוספת, לאחר שבנו נפצע קשה בעת שירותו הצבאי.
נשוי לגליה, ילידת דרום אפריקה, שאותה הכיר בעת שבאה ללמוד באוניברסיטה בישראל.
בנו, אלרועי, נפצע קשה מאוד בעת שירותו הצבאי ברצועת עזה בשנת 2005.
אלי סולסברי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית, וכיהן בעצרת הכללית של דלאוור וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
סולסברי נולד ב-29 בדצמבר 1817 ב-Mispillion Hundred, עיירה במחוז קנט שבדלאוור, והיה בנם של ויליאם ומרגרט אן (סמית') סולסברי.
הוא היה האח האמצעי של המושל גוב סולסברי והסנאטור וילארד סולסברי האב.
סולסברי התחנך בדיקינסון קולג', למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ב-1857, והחל לעסוק במקצוע בדובר, שם התגורר.
סולסברי כיהן קדנציה אחת בבית המדינה, במהלך מושב 1853/1854. בשנת 1871 הוא אתגר בהצלחה את אחיו הצעיר, הסנאטור האמריקני המכהן וילארד סולסברי האב, על מושבו בסנאט האמריקני.
הוא המשיך לזכות בשלוש קדנציות מלאות אך הובס בניסיון לקדנציה רביעית על ידי המועמד הרפובליקני אנתוני היגינס.
הוא כיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1871 עד 3 במרץ 1889, וכיהן בוועדה להרשאות ובחירות בקונגרס ה-46, ובוועדה להצעות חוק מנוסחות בקונגרס ה-47 עד הקונגרס ה-50.
הוא התנגד לחוק זכויות האזרח של אפרו-אמריקאים ב-1873.
סולסברי מת ב-22 במרץ 1893 בדובר שבדלאוור ונקבר שם בבית הקברות סילבר לייק.
אלי מַצְרִי (נולד ב-24 באוקטובר 1944) הוא מחנך, איש מודיעין, משורר, סופר ומבקר מסעדות.
מצרי נולד באלכסנדריה שבמצרים ועלה לישראל ב-1949. משפחתו התיישבה במעברה בשער העלייה, לאחר מכן בתל אביב, ולבסוף בבת ים.
הוא למד בתיכון חשמונאים בבת ים, והמשיך ללימודים אקדמיים בפסיכולוגיה וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית.
שירת בצבא כעוזר קצין חינוך בחיל השריון, והיה אחראי על להקת גייסות השריון.
כמו כן כתב ב-1971 פזמונים לתוכנית "פלאים בצפון" של צוות הווי פיקוד צפון.
מצרי עבד כמורה בבית הספר "אפיקים" בדימונה במשך 11 שנים ושימש כמורה, מחנך, סגן-מנהל ומנהל חטיבת ביניים.
הוא היה המנהל של בי"ס על-יסודי הצעיר ביותר שמונה על ידי משרד החינוך - בגיל 26 נבחר במכרז למנהל חטיבת הביניים הדרומית בדימונה.
הוא ומשפחתו עברו לשליחות חינוכית במקסיקו בשנים 1973–1976. לאחר מכן, כיהן כמנהל אגף החינוך בתל מונד ואחר כך, בשוהם.
בהמשך, שימש יועץ לחינוך לראש מועצת תל מונד, ותרם להקמת בית ספר תיכון על שם יצחק רבין.
בנוסף לתפקידים אלו, עבר מצרי קורס למורי דרך והדריך תיירים באנגלית, צרפתית, ספרדית ואיטלקית.
בשנים 1971–1973 שימש מצרי כעוזרו של יצחק פרץ, וסייע לו במאמציו להיבחר לראשות העיר דימונה.
במסגרת תפקידו זה ניהל את המקומון "מבט", ביטאון של פרץ כראש עיריית דימונה.
לאחר המהפך פוליטי ב-1977, נבחר מצרי למרכז מפלגת גח"ל.
ביוני 1977 הצטרף מצרי למוסד ושירת בתפקידים שונים עד שנת 1996. במסגרת תפקידיו נשלח מצרי עם משפחתו בשליחויות דיפלומטיות בלונדון (1980–1984), במקסיקו (1986–1989) ובצרפת (1992–1996).
מצרי שירת במגוון תפקידים מבצעיים ובין היתר שימש גם כמפעילה של סוכנת המוסד יעל מן.
ידיעתו חמש שפות שימשה כלי חשוב שסייע לו רבות בתפקידיו.
בשנות השמונים היה שותף לתכנון "מבצע משה" ולהובלת "מבצע שלמה" להעלאת יהודי אתיופיה.
בשנת 2008, בנו יונתן נישא להדס, שעלתה לישראל ב-1988 במסגרת "מבצע משה".
מצרי השתתף בעונה השישית של תוכנית הריאליטי "מאסטר שף" בשנת 2016, בגיל 72, והיה המשתתף המבוגר ביותר בתוכנית.
שימש בעבר כמנכ"ל חוג הידידים של בית חולים אסף הרופא.
נשוי לצילה, גרים בתל מונד, ולהם ארבעה ילדים, ששלושה מהם נולדו במהלך שנות שירותו בחו"ל.
בלדה לבת האסטרונאוט (לחן: יעקב הולנדר)
בחופשה הבאה (לחן: דרורה חבקין.
"ילדות של נצח" (שירה, הוצאת יפעת ספרא, 1966)
"כאן, עכשיו ובארץ רחוקה" (קובץ סיפורים קצרים, הוצאת פרדס, 2019)
פואד אלי עמיר (נולד ב-26 בספטמבר 1937) הוא סופר ופעיל חברתי ישראלי.
אלי עמיר נולד בבגדאד, עיראק, בשם פואד אליאס נאסח חלסצ'י.
משפחתו ניצלה מהפרהוד כשהיה בן ארבע, ועלתה לישראל לפני שמלאו לו 13 שנים.
נקלט עם משפחתו בבית עולים, מעברה ומשם הצטרף לחברת נוער של עליית הנוער ויצא לקיבוץ משמר העמק.
בראיון שנתן בפסטיבל מספרי הסיפורים וכן בספרו "תרנגול כפרות" העיד כי במהלך שהותו בקיבוץ זכה ליחס מזלזל ולגזענות מצד תושבים ואזרחים ששהו בקיבוצים.
בשנת 1954 עבר לבדו לירושלים והחל ללמוד בבית ספר ערב לנערים עובדים ולעבוד כנער שליח במשרד ראש הממשלה.
אחרי שסיים את לימודיו התגייס לצה"ל.
לדבריו, שנותיו במשמר העמק היו חשובות ומכריעות, רצופות קונפליקטים עם דמות הצבר ועם עצמו.
עם זאת, היו אלה שנים מבורכות של היחשפות לתרבות הארץ והמערב.
בתקופה זו נחשף לאבות המייסדים שראה בהם דמויות מופת.
הוא טען שהכאב הגדול מכל עבורו הוא פסילת תרבותו של האחר.
הכפייה התרבותית הייתה שגויה ומקוממת, לדעתו לא ניתן לתלוש את האדם משורשיו התרבותיים.
הוא דוגל בתרבות המערבית אך השינוי חייב להיות איטי, מאוזן ובקצב המתאים לכל קבוצה ושבט והוא חייב לבוא כתוספת ולא במקום.
בספריו ביטא בין היתר את ייסורי העלייה והקליטה, משבר התרבויות, מזרח ומערב, הזר והשונה, חלש מול חזק, ותיק ועולה שצריך לעצב את עצמו בחברה משתנה.
בשנת 2006 הציע הבלוגר אורי קציר יחד עם גורמים נוספים לבחור באלי עמיר לנשיא המדינה.
ההצעה זכתה להדים רחבים בתקשורת הישראלית ובעיקר בתקשורת הערבית: השבועון המצרי הנפוץ "רוז אל-יוסוף" שיבח את ההצעה והדגיש כי יצירתו של עמיר מעוגנת בשפה ובתרבות הערבית.
עמיר השיא משואה ביום העצמאות ה-69 של מדינת ישראל, שעמד בסימן יובל שנים לאיחוד ירושלים.
בספרו "והימים לא חלפו", כותב עמיר על משפחתו: "אני חושב שבאותה תקופה שלי כנער אופניים התחלתי להתפכח, וביתר שאת כשהשתחררתי מהצבא.
איך אפשר שלא: משפחה של תשע נפשות, אבא לא עובד, היה לו פגם בראיה שהלך והחמיר.
הפקיד ראה אדם עם כתם בשתי עיניו ואמר זה עיוור והעביר אותנו לכפר לעיוורים בגדרה.
אני נשלחתי לירושלים כדי לעבוד וללמוד בערב כדי שהמשפחה כולה תוכל לעבור.
חשבתי שאני מביא אותם לירושלים לגאולה.
כשסוף סוף הצלחתי זה היה לקטמונים לשיכון מחורבן..."
עם שחרורו מצה"ל עבד כמנהל הארכיון של משרד ראש הממשלה והחל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בפקולטה למדעי המזרח, בה למד ספרות ערבית ולימודי המזרח התיכון.
משנת 1964 ועד סוף שנת 1968 עבד כעוזר ראשי ליועץ לענייני ערבים לראש הממשלה, ומיד אחרי מלחמת ששת הימים ניהל את לשכת היועץ במזרח ירושלים.
בסוף 1968 נקרא על ידי לובה אליאב, סגן שר הקליטה, להצטרף לצוות ההקמה של המשרד לקליטת עלייה בראשות השר יגאל אלון.
היה עוזרם של לובה אליאב ושל שמעון פרס כשהיה שר הקליטה אחרי יגאל אלון.
כיהן בשורה של תפקידים במשרד כולל מנהל מחלקה, מחוז, סמנכ"ל, משנכ"ל ומ"מ מנכ"ל.
תוך תקופה זו (1978-1975) כיהן כמנכ"ל הפדרציה הספרדית בארצות הברית ואחר כך כמתאם החזרת יורדים ארצה.
בשנת 1984 נבחר לכהן כמנכ"ל עליית הנוער בסוכנות היהודית והמשיך בתפקידו במשך עשרים שנה.
טיפל בנוער ישראלי במצוקה ועם זאת דאג לקלוט בין היתר את עולי אתיופיה וחבר המדינות.
בתקופתו הפכה עליית הנוער לגדולה ביותר מאז שנוסדה, לראשונה בתולדותיה דרש ממשרד החינוך תגבור לימודי והגשת חניכי עליית הנוער, כיתר התלמידים בארץ, לבחינות בגרות, כולל עולים חדשים מאתיופיה וחבר העמים, הוא דאג לשלב את הורי התלמידים בתהליך החינוכי של בניהם.
הטיף לחניכי עליית הנוער להיות סובלניים לשונה ולזר, למיעוטים ולעולים החדשים, לתרום לחברה ולמדינה ולהיות פתוחים לתרבויות של האחרים.
היה בין מקימי הקהילה החינוכית התיישבותית ניצנה יחד עם לובה אליאב ואורי גורדון וכיהן כיו"ר הוועד המנהל שלה במשך עשרים שנה עד פרישתו לגמלאות.
כיהן כמרצה אורח באוניברסיטאות בישראל ובחו"ל ומרצה בתחומים שונים.
כתב לעיתונות בישראל ובעולם, במשך שנים רבות השתתף בתוכנית רדיו שבועית ברשת ב' יחד עם גאולה כהן שנודעה בשם "על ימין ועל שמאל".
עמיר פעל שנים רבות למען צמצום הפערים בחברה הישראלית, טיפול בנוער ובמשפחות במצוקה, מתן ביטוי לתרבותם של יהודי ארצות ערב והנהגת לימודי ההיסטוריה שלהם בבתי הספר.
היה חבר בוועדות ציבוריות וממשלתיות רבות וביניהן "ועדת ראש הממשלה לילדים ובני נוער במצוקה" בראשות גולדה מאיר.
הטיף ללימוד השפה הערבית, הכרת הספרות, התרבות והמוזיקה של ארצות ערב.
פעל למען שלום והידברות עם ארצות ערב והשתתף בעשרות כנסים עם פלסטינים ומשלחות מארצות ערב.
בין היתר כיהן כנציג ישראל בוועדה המולטילטרלית למען פליטים ערבים במסגרת הסכמי אוסלו.
אלי עמיר חבר בוועד המנהל של אגודת אכסניות הנוער בישראל משנת 2008. כמו כן, חבר בוועדת חינוך של אנ"א.
חבר המועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
פרשן בקול ישראל בערבית "אחרי מלחמת ששת הימים".
בספטמבר 2020 קיבל עמיר תואר "עמית כבוד" לשנת 2020 של מכללת בית ברל.
עיריית נהריה קראה רחוב על שמו של אלי עמיר בשכונת יצחק נבון.
בריאיון למוסף הספרותי של "הארץ" ב-8 בפברואר 1985 סיפר בין היתר כי החל לכתוב בשנת 1970 וכי אינו קל כתיבה.
ספריו היו רבי מכר, תורגמו לשפות רבות כולל ערבית וזכו להצלחה והד נרחב.
הוא זכה בפרסים רבים, בין היתר בפרס יגאל אלון למעשה מופת על מעשה מופת חלוצי ופרס ברנר לשנת 2019. הוכתר כיקיר העיר ירושלים וכאזרח כבוד של תל אביב.
דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2011 יצא לאור בהוצאת עם עובד ספרה של רחלי אברהם-איתן: "מבגדאד לישראל: עיון בטרילוגיה מפריח היונים, תרנגול כפרות ויסמין".
השבועון הגרמני "דר שפיגל" השווה אותו לנגיב מחפוז המצרי בכתבה על ספרו "מפריח היונים", כך כתב גם הנויה צירכר צייטונג השווייצרי וכן עשה אוקטובר המצרי שפרסם עליו כתבה נרחבת וגם הוא כינה אותו מחפוז הישראלי.
תרנגול כפרות, ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, 1983. הספר הומחז והוסרט לטלוויזיה הישראלית
מפריח היונים, ספריה לעם, הוצאת עם עובד, 1992 .
נוסח מקוצר לתלמידים ועולים הופיע בשנת 1999. הספר הוסרט תחת אותו שם בשנת 2013
אהבת שאול, הוצאת עם עובד, 1998. ספר על תקופת הקמתה של סיירת מטכ"ל וגיבורו מבוסס על דמות רס"ן יחיאל אמסלם שנפל במלחמת ששת הימים
פגישה עיוורת, הוצאת כתר, 2000.
יסמין, הוצאת עם עובד, 2005
מה שנשאר, הוצאת עם עובד, 2011.
נער האופניים, הוצאת עם עובד, 2019 .
מחרוזת ענבר, עם עובד, 2023
והימים לא חלפו, עם עובד, 2024
אֱלֵי סִינַי הייתה התנחלות ויישוב קהילתי בצפון רצועת עזה (בגוש התוחמת הצפונית), כ-15 קילומטרים מדרום לאשקלון.
היישוב הוגדר כאגודה שיתופית קהילתית.
במקום גרו כ-95 משפחות, רובן חילוניות, שמנו למעלה מ-350 נפש.
במקום פעלו מעונות יום וגן ילדים.
ביישוב התקיימו חוגים ופעילויות תרבות שאורגנו על ידי ועדות חינוך ותרבות של היישוב.
הילדים התחנכו בבתי הספר באשקלון ובשער הנגב.
היישוב הוקם באופן הצהרתי ב-1982 (סוכות תשמ"ג), על ידי גרעין שרובו נמנו עם מפוני ימית, ואז נערך טקס רשמי במקום.
בפועל הגיעו התושבים הראשונים למקום, רק אחרי כמעט שנה, בסוף קיץ 1983 (אלול תשמ"ג).
בשנים הראשונות גרו התושבים בקרוואנים, ורק בקיץ 1988 (תמוז תשמ"ח), נכנסו המשפחות הראשונות לבתי קבע.
שמו של היישוב נבחר לסמל את הכמיהה לחזור לסיני.
היישוב השתייך למועצה האזורית חוף עזה.
ב-3 באוקטובר 2001 הצליחו שני מחבלים לחדור ליישוב, פתחו באש על התושבים וזרקו רימונים.
כתוצאה מכך נהרגו שניים ונפצעו 16 ישראלים.
לאחר מכן התבצרו המחבלים בבית ריק וניהלו חילופי אש עם צה"ל במשך למעלה משעתיים עד שנהרגו בידי צלפי הימ"מ.
שני ההרוגים בפיגוע הם: לירון הרפז, חיילת, בת היישוב, וחברהּ, אסף יצחקי.
ביולי 2005 ניסה לקדם איש העסקים וחבר הכנסת לשעבר, שמואל פלאטו-שרון הקמת מלון וקזינו באלי סיני שיפעל לאחר פינוי היישוב ויוכלו להיכנס אליו גם ישראלים וגם פלסטינים אך הרעיון נזנח ולא קודם מעולם.
ב-21 באוגוסט 2005 פונה היישוב במסגרת תוכנית ההתנתקות.
מרבית התושבים מחו על כך שהממשלה לא דאגה לפתרונות דיור לקהילה והבעירו צמיגים בכניסה ליישוב.
בסופו של דבר, התפנתה קבוצה זו לאחר טקס פרידה ויצאה ברגל מהיישוב, כשבראש השיירה נסע אריק הרפז הגורר עמו את גלעד ההנצחה לזכר לירון ואסף שהיה מוצב ביישוב.
בניגוד ליישובי דרום הרצועה ומרכזה, אלי סיני, כמו יתר ההתנחלויות בצפון הרצועה, לא הייתה יישוב יהודי המוקף באוכלוסייה פלסטינית ולא נטען שהטילה מעמסה על כוחות הביטחון.
ההתנגדות לפינוי יישובי צפון הרצועה ובהן דוגית הקיפה אף מספר אישים מרכזיים בשמאל כמו עמי אילון ועמרם מצנע.
אף על פי כן פונתה אלי סיני במסגרת תוכנית ההתנתקות שעליה החליטה ממשלת ישראל בין 15 ל-17 באוגוסט 2005.
לאחר הפינוי - קבוצה של 50 משפחות הקימה מאהל בצומת יד מרדכי כמחאה על כך שהממשלה לא מצאה להם פתרון קהילתי.
המשפחות גרו במאהל וקיימו שם חיי שגרה.
ב-2006 נענתה הממשלה לדרישת מפוני אלי סיני שדרשו להיקלט בקיבוץ פלמחים אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות, אחרי שהם שהו 11 חודשים במאהל מחאה.
חברי פלמחים הביעו את הסכמתם לקליטת חלק מהמפונים.
ב-9 בספטמבר 2008 עיריית אשקלון קראה לארבעה רחובות בשכונת "הנשיא הרצוג" על שם יישובים בגוש קטיף.
במסגרת זו נקרא אחד הרחובות על שם אלי סיני.
כיום רוב משפחות היישוב עברו לבתי הקבע שלהם, ורובן מתגוררות כקבוצות ביישובים שונים בארץ:
פלמחים – קבוצה המונה 25 משפחות.
אלי פיניש (נולד ב-17 ביוני 1975) הוא קומיקאי, שחקן, חקיין, מדבב וסטנדאפיסט ישראלי, ידוע כחבר צוות בתוכנית הסאטירית "ארץ נהדרת", וכשותפו של מריאנו אידלמן בצמד הקומי "אלי ומריאנו".
פיניש נולד וגדל בנתניה לאב שעלה מתוניסיה, ולאם שעלתה ממרוקו.
ביולי 1984 כשפיניש היה בן 9 נפטרה אימו ממחלת הסרטן.
הוא למד בתיכון שרת בנתניה.
ב-1996, בתום שירותו הצבאי, למד משחק בבית הספר לאומנויות "הבוסתן" בנתניה.
הוא פרץ לראשונה לתודעת הקהל כשהופיע לצד מריאנו אידלמן, בן כיתתו מהתיכון בנתניה, בפינת סטנד-אפ בתוכנית הבידור של דודו טופז "הראשון בבידור".
הצמד קיבל פינה קבועה בתוכנית והשתתפו בה במשך שנתיים.
בעקבות הפרסום וההצלחה לה זכו, העלה הצמד את מופע הסטנד-אפ "אלי ומריאנו עוברים על הצחוק", איתו הופיעו ברחבי הארץ וגם בעולם.
ב-2001 הופיעו בתפקיד אורח בסדרה "שוטטות" בערוץ 2, וכן בסדרה משלהם בשם "אחלה סרט".
ב־2002 הוציאו לשוק די-וי-די של קטעים נבחרים ממופעי הסטנדאפ שלהם.
במקביל, הופיעו בתוכנית סטנד-אפ מיוחדת בערוץ ביפ בשם "לא נפסיק לצחוק" לצד קומיקאים כאסי כהן, טל פרידמן ורותם אבוהב.
באותה שנה השתתף פיניש ב"פסטיגל מהסרטים" לצד מריאנו אידלמן, יהודה לוי, סופי צדקה, טל מוסרי ואחרים.
ב-2003 הופיע פיניש בשתי סדרות יחיד, "אלי נגד העולם" ו"הדרבי הגדול", אף הן בערוץ ביפ.
בנוסף, התארח באותה שנה גם בעונה השנייה בסדרת הילדים הקומית "גור ואוח" בג'טיקס, שם גילם את מישל קקון הקוסם הנודע.
ב-2004 הוא הוציא מיני-אלבום ובו השיר "זמר מועדונים".
ב-2005 שיחק תפקיד דרמה ראשון בסדרה של יאיר לפיד "חדר-מלחמה", שם הופיע לצד איילת זורר וליאור אשכנזי.
באותה השנה גם גילם דמויות שונות לצד מריאנו אידלמן במופע המוזיקלי "שיר נולד".
ב-2006 כיכב בתפקיד דרמטי נוסף בסרט הטלוויזיה "משכנתא" בבימויים של שרון מימון וטל גרניט, שהוקרן תחילה בפסטיבלים ובהמשך שודר בערוץ 2. בסוף אותה שנה כיכב פיניש בסדרה "לא הבטחתי לך" של יס, לצד גורי אלפי ודני גבע.
ב-2010 גילם את המלך ברע בסרט של חבורת "ארץ נהדרת", "זוהי סדום".
ב-2012 הופיע בתפקיד הראשי (גולן) בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק".
באותה שנה השתתף פיניש ב"ספיי פסטיגל" בתפקיד פרופסור רשע
לצד אליאנה תדהר, תובל שפיר, יעל בר זוהר ועוד.
ב-2013 הוא שיחק בסדרה הקומית "מלבי אקספרס" ששודרה בערוץ 10, שם גילם את מישל, בנו של הרב שריקי.
ב-2014 הוא השתתף בסרט "שושנה חלוץ מרכזי" בבימויו של שי כנות, בו גילם עבריין צמרת חסר רחמים בשם כושי בוקובזה.
באותה שנה השתתף גם בפסטיגל בתפקיד שליט אואזיס, לצד מריאנו אידלמן.
ב-2016 הופיע ב"תריץ אחורה", בערוץ הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
באוגוסט אותה שנה הצטלם לסיטקום "צפוף" בערוץ זום.
ב-2021 השתתף בעונה הראשונה בדרמת המתח "השוטרים" של קשת 12.
באוקטובר 2023 השתתף בהקלטה המחודשת לשיר "יותר מזה אנחנו לא צריכים" של שלמה ארצי עם משתתפי "ארץ נהדרת", לזכר הנרצחים ולמען החטופים והנעדרים במלחמת חרבות ברזל.
ב-2024 השיק פיניש מופע סטנדאפ יחיד.
ב-2004 דיבב את דמותו של ארני, בסרט "תפוס ת'כריש" לצד שלמה בראבא ומריאנו אידלמן.
ב-2008 דיבב את דמותו של הורטון בגרסה העברית לסרט הורטון שומע מישהו.
מ-2012 עד 2021 הוא השתתף בקמפיינים מונפשים של "ביטוח ישיר", בהפקת חברת באומן בר ריבנאי, בהם הוא דיבב את יונה, לצד טל פרידמן שדיבב את יוניאל.
פיניש היה נשוי לליטל (לוליק) גת ולהם בן.
ב-2017 פיניש נישא בשנית למדריכת הגלישה שלי לביא ולהם בת.
פיניש נמצא בזוגיות עם מיטל כהנא, מורה ליוגה.
בפברואר 2023 ביתו עלה באש ונשרף כליל.
שְׁמוּרַת אֵלִי עַל היא שמורת טבע הממוקמת במחוז הצפון, בדרום רמת הגולן, מערבית דרומית ממושב אבני איתן, צפונית מזרחית ממושב אלי-עד לצדי נחל אל על.
שם השמורה נקבע לפי קרבתה למושב אלי-עד (שנקרא בעבר "אלי-על"), ולעיתים נקראת בשמות דומים כגון שמורת נחל אל על, שמורת אל על או שמורת נחל דיפלה.
השמורה משתרעת משני צדי נחל אל על לאורך כ-3.5 קילומטרים.
הנחל עובר בשמורה בערוץ עמוק ויוצר במהלכו כמה מפלי מים, ביניהם "המפל הלבן" החותר באבן גיר לבנה ומכאן שמו.
מזרחית מהמפל הלבן התגלו שרידים של אמת מים עתיקה לסוסיתא.
מפל נוסף הוא "המפל השחור" הצונח מסלעי בזלת - מקור שמו, וכמה ברכות.
ישנו מסלול הליכה בשמורה המתחיל במושב אלי-עד ומסתיים בחניון המפלים שליד אבני איתן, אורכו כ-5 ק"מ, ומשכו כ-3 שעות.
צמחייה שופעת בתוואי הנחל; קנה מצוי, הרדוף הנחלים, שיח אברהם וערבה.
במדרונות המובילים אל הנחל נמצא צמחים רבים חד שנתיים ובהם מיני אירוס צבעוני וכלניות.
על סלעי הגיר פורחת חלמונית גדולה.
עמנואל הראובני, קום התהלך בארץ
אלי פטל (נולד ב-1974 בירושלים) הוא אמן ישראלי ומרצה בכיר לאמנות.
כיהן בין השנים 2011 - 2019 כראש המחלקה לאמנות בבצלאל.
פטל הוא אמן רב תחומי מושגי (עוסק בציור, פיסול, סאונד, וידאו והדפסה) אשר עבודותיו עוסקות בשאלות של תפיסה חזותית, טעם תרבותי וחברתי תוך מבט על ההיסטוריה של האמנות המערבית והחברה הישראלית כפי שהן מופיעות בעולם המדיה ובייצוג של אספקטים כגון מזרחיות/ ערביות, יהדות, חוק, מדיה, טכנולוגיה וכו'.
מרב עבודותיו מופיעות כגלגול של פעולה ציורית אם בצילום בקול, בהקרנה ובציור.
עבודותיו מצויות באוספי מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, אוסף העיר פריז ועוד, כמו כן הוצגו במוזיאונים ברחבי העולם לדוגמה מרכז פומפידו בפריז, המשכן לאמנות במינכן, המרכז לאמנות עכשווית בפילדלפיה, מוזיאון גרופיוס באו בברלין.
פטל זכה בפרסים רבים ביניהם, פרס דיזנגוף (2005), פרס רפפורט לאמן צעיר (2007), פרס משרד התרבות (2009) ועוד.
פטל סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 2000 במחלקה לאמנות בבצלאל בה החל ללמד משנת 2002 (ב-2010 הפך לחבר סגל אקדמאי).
בשנת 2008 החל ללמד בבית הספר לאמנות המדרשה.
פטל מונה לראשות המחלקה לאמנות בשנת 2008, בה כיהן שתי קדנציות עד שנת 2019. תקופת ניהולו את המחלקה ניחנה בבניית תוכנית לימודים המשלבת טכנולוגיות מתקדמות במקצועות המחשב, ההקרנה והקול, טיפוח ושימור כלים מסורתיים ליצירה ופיתוח פורמטים הוראתיים מעודדי יצירה חברתית, לימודי עריכה (מגזין), אצירה, ותכנים עיוניים לתלמידי אמנות.
תקופת כהונתו התאפיינה בטיפוח תפיסות ושיוכים חברתיים מגוונים בכללם החברה והשפה הערבית, מרכז ופרפריה, דתיות ולאומיות.
כחלק מתפיסה זו, העניק פטל לתלמידיו חופש יצירה שאף הוביל לפרשה תקשורתית ופוליטית אשר הובילה את פטל לחקירה משטרתית.
המקרה סוקר בנרחבות בכלי התקשורת בישראל ובעולם, בו סטודנטית הציגה תרגיל בעריכה גרפית בו הוצג ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בפרפרזה לפוסטר בחירות של ברק אובמה אשר מתחתיו הכיתוב "Rope" במקום "Hope" (במקור).
כוונתה של הסטודנטית היה לעורר מחאה ביחס לתקווה לשלום ישראלי-פלסטיני אך פורשה בשוגג כקריאה לרצח פוליטי.
פטל עמד על זכותה של הסטודנטית להציג את עבודתה בקונטקסט אקדמי אוטונומי, ולשמר את זכויותיהם של תלמידי אמנות להביע את דעתם בכל נושא ומכל מגוון העמדות הפוליטיות.
פטל ממייסדי השלוחה החרדית של בצלאל אשר החלה את דרכה כמחלקה לאמנות ומונה כיום גם את מקצועות העיצוב והארכיטקטורה.
תוכנית זו קיבלה את אישור המל"ג בשנת 2016 למתן תואר ראשון (BFA) לבוגרותיה.
עם סיום לימודיו הציג פטל שתי תערוכות יחיד.
"חורשת האקליפטוס" באצירת יהושע בורקובסקי בבית האמנים בירושלים במסגרת הפלטפורמה נדבך, בה הציג סדרת ציורים על גבי נייר אשר בחנו, באמצעות דהייה את הקשר בין מילטריזם וגינון.
בתערוכתו, "אלי פטל-מיצב", שהוצגה בחלל סדנאות האמנים בתל אביב הציג ציור אחד, שהפך לאיקוני ברבות השנים, בו נראים דודו טופז, אבי טולדנו ואלברט אילוז סועדים.
לצידו, הוצגה מכוניתו הפרטית של האמן, חיקוי עשוי קרטון לאחד ממזגני הגלריה, ספסל מצויר ועבודת קול.
רותי דירקטור על התערוכה "אני שוברת את טון הדיבור הדיווחי ומרגישה צורך לצייר שמדובר בהברקה, באובייקט כה מופרך, כה סתמי ומיותר ויחד עם זאת כה מפואר עד שאין לעמוד בפניו." תערוכה זו פתחה רצף של תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2002 השתתף בתערוכה "שפת אם" באצירת טל בן צבי שלוותה בספר בעריכת יגאל שלום נזרי, והציג את הצילום "דיוקן שלילי" לפי מבקר האמנות אסף קוגלר "בזכות הכישרון של האמן שיוצר עבודות שמצליחות לעמוד בפני עצמן גם ללא ההקשר הפנים אמנותי שמעניק להם משנה כוח".
דיוקן שלילי הצטרף לאוסף מוזיאון ישראל ומוזיאון אשדוד, והופיע על שערים של מגוון ספרים ופרסומים אקדמיים הדנים בשאלה המזרחית בישראל מהאספקטים החברתיים והאתנולוגיים.
בשנת 2003 הוצגה התערוכה "נשמה חדשה" בגלריה דביר בתל אביב, תערוכה שחיברה לראשונה בשדה האמנות הישראלית בין ריאליזם בציור לשאלות של מעמדות ואתניות בחברה הישראלית.
בשנת 2005 הציג בגלריה קו 16 בתל אביב את התערוכה "סגולה" הדנה לראשונה בגוף עבודתו, ברלגיוזיות וקדושה ואלו באמצעות מוטיבים של אבלות.
מהלך זה יוביל ליצירתו "היהיה" (2005), שתוצג על במות בישראל ובעולם ובכללן במוזיאון פומפידו בפריז.
בשנת 2005 הציג ביריד האמנות העולמי "FIAC" בפריז.
בין השנים 2006 - 2007 הציג פטל שתי תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב במרווח של מספר חודשים.
"סוף היום" 2007, אוצרת שבא סלהוב, הוצגה במוזיאון תל אביב במסגרת פרס רפופורט לאמן צעיר (הראשון לזכות בפרס זה) והציגה מגוון חומרים: כלים, מזכרות רפרנטים, פרסומים ורפרודוקציות שליוו את יצירתו של פטל עד לנקודת הזמן ההיא, כסחורה המוצעת למכירה בשוק רוכלים על גבי סדינים וארגזים.
תערוכה זו לוותה בקטלוג "סוף היום" בהוצאת מוזיאון תל אביב ובעריכתה של סלהוב ,בו מופיע אחד הטקסטים המרכזיים על יצירתו " ממעמקים גנוזים: מזרח" פרי עטה.
בשנת 2008 הציג פטל בתערוכה "רסיסים של קדושה", במרכז פומפידו בפריז, באצירת ז'אן דה לוואזי, אוצר ראשי.
בשנת 2009 הציג בגלריה דביר בתל אביב את התערוכה "תשע באפילה", אשר דנה באמצעות מגוון פסלי מתכת ונייר ביחסים מיסטיים אפשריים בקריאה קבלית ובקריאה של אמנות.
בועז לוין על התערוכה מתוך "לחשושים וזעזועים": "פטל מכונן את סמכות יצירתו מתוך התחביר הקלוקל שהוא מייצר, מתוך שברי המילים הוא יוצר שיר.
כדאי לצופה לאמץ את שפתו של פטל, לקבל את שברי האותיות שלו ולהתמסר אליהם, ולאחר מכן, כמו בתהליך הטיפול, לשכב על הספה ולחשוב."
מתערוכה זו גזר פטל הפסקה בת 9 שנים של הצגת תערוכות יחיד במהלכן הציג במגוון רחב של תערוכות קבוצתית בישראל ומחוצה לה ועמד בראש המחלקה לאמנות בצלאל.
2018 "בארות שבורים", באצירת לאה אביר בגלריית האוניברסיטה היהודית בלוס אנג'לס בחנה, תוך פעולות של התגנבות והברחה היוותרותם של יחסים תרבותיים בין שתי קהילות יהודיות בירושלים ובלוס אנג'לס.
בעקבות התערוכה פרסם בן רותסקופ :
2019 "אבדות ומציאות", גלריה מינוס 1, אוצרת אפרת ליבני.
תערוכה שהציגה מגוון עבודות של פטל, רובן עוסקות באספקטיים פוליטיים ובמעמדו של הצילום אשר נרכשו ברבות השנים עבור אוסף שוקן .את התערוכה ליווה קטלוג ובו טקסט על עבודותו של פטל מאת אלבר סוויסה.
שאול סתר על התערוכה "האמן אלי פטל ניצב כמה דרגות מעל ממשיכיו.
תערוכת היחיד של אלי פטל מציעה מבט חוזר על יצירתו, וממחישה עד כמה היא מורכבת ומעניינת יותר מזו של אמנים משיקים בתכניהם שבאו אחריו."
2019 ניהול אומנותי במופע תיאטרון "No apocalyps not now" בבימוי אריאל אפרים אשבל לתיאטרון Hou Berlin.
2020, "מאז החלו המדידות", באצירת הילה כהן שניידרמן תערוכה מותאמת ומוקדשת לחלל מוזיאון בת ים היא תערוכתו הראשונה של פטל שנוצרה בשיתוף מגוון רחב של אנשי מקצוע ואמנים ובמדיום הצילומי.
בתערוכה מוצגת סדרה בת שלושים צילומים והקרנות הדנים במונח מיהות תוך העמדת ספק ביחסים שבין מכל לתכולה.
התערוכה לא נפתחה לקהל הרחב בשל תקנות המשטר לסגר בתקופת מגפת הקורונה.
1996-2000 - תואר ראשון, המחלקה לאמנות האקדמיה בבצלאל
1999 - חילופי סטודנטים, קופר יוניון ניו יורק
2000 - פרס אלחנני, המחלקה לאמנות בבצלאל
2000 - מלגת קרן שרת, קרן תרבות אמריקה ישראל
2004 - פרס ע'ש הדסה ומנחם קלצ'קין, קרן תרבות אמריקה ישראל
2005 - פרס דיזנגוף, עיריית תל אביב
2006 - פרס רפפורט לאמן צעיר, מוזיאון תל אביב לאמנות
2006 - תמיכה להפקת קטלוג, מועצת הפיס לתרבות ואמנות
2006 - תמיכה להפקת קטלוג, קרן ריץ' לחינוך, שווייץ
2009 - פרס האמן הצעיר, משרד החינוך והתרבות
2019 - הקרן לאמנים עצמאיים, משרד התרבות
2019 - תמיכה להפקת תערוכה, מפעל הפיס
2001 - חורשת האקליפטוס, בית האמנים, ירושלים, אוצר יהושע בורקובסקי
2001 - אלי פטל - מיצב, סדנאות האמנים, תל אביב
2003 - נשמה חדשה, גלריה דביר, תל אביב
2005 - תערוכה סוף, גלריה המדרשה – קלמניה, אוצר דוד גינתון
2005 – סגולה, גלריה קו 16, תל אביב, אוצרת גליה יהב
2005 - תערוכת יחיד במסגרת יריד האמנות "פיאק", פריז
2006 - הטבע המקורי, מוזיאון תל אביב, ביתן הלנה רובינשטיין, אוצר אורי דסאו (קטלוג)
2007 - סוף היום, מוזיאון תל אביב, אוצרת שבא סלהוב (קטלוג)
2009 - תשע באפלה, גלריה דביר - תל אביב
2018 - בארות שבורים, גלריה האוניברסיטה היהודית לוס אנג'לס, אוצרת לאה אביר
2019 - אבדות ומציאות, גלריה מינוס 1 תל אביב (קטלוג), אוצרת אפרת ליבני
2020 - מאז החלו המדידות מוזיאון בת ים, אוצרת הילה כהן שניידרמן
2002 - שפת אם, מוזיאון עין חרוד לאמנות, אוצר טל בן צבי (קטלוג)
2002 - חדרי חדרים, מוזיאון הרצליה לאמנות אוצרת אפרת ליבני (קטלוג)
2003 - נחשו מי מת, גלריה דביר, אוצר אורי דסאו
2003 - דרך לוד, גלריה קלישר, אוצרת עירית סגולי תל אביב
2003 - גן סאקר, גלריה אורנים, אוצר דוד ווקשטיין, אורנים
2003 - מחורבותיך אבנך, זמן לאמנות, אוצר גדעון עפרת, תל אביב (קטלוג)
2004 - חצי פנסיון, בית דביר אנטרטור
2004 - נקודת השקפה, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת הלן גינתון
2004 - נשורת, הגלריה של המדרשה לאמנות, אוצר גליה יהב, תל אביב
2005 - העבריים החדשים, מרטין גרופיוס באו, אוצרת דורית לויטה ברלין (קטלוג)
2005 - מתווה לאהבה ראשונה, גלריה דביר
2005 – חזרת, גלריה גבעון אוצר אורי דסאו תל אביב
2005 - מראי אדם, מוזיאון אשדוד לאמנות אוצרת רוני כהן בניימיני (קטלוג)
2005 - סרק, מרכז לאמנות עכשווית, אוצר יהושוע סיימון, תל אביב (קטלוג)
2005 - רגשות מעורבים, מוזיאון חיפה לאמנות (קטלוג)
2007 - הביאנלה לרישום ירושלים (קטלוג)
2008 - רסיסים של קדושה, מרכז ג'ורג' פומפידו פריז, צרפת (קטלוג)
2008 - רסיסים של קדושה, האוס דר קונסט, מינכן, גרמניה (קטלוג)
2008 - התרוקנות, מוזיאון תל אביב לאמנות
2008 - ארט פוקוס 5, אוצרים: ברנרד בליסטן ועמי ברק ירושלים.
2008 - המקרה של מייקל רואן, גלריה הראל, אוצר מתי הראל, תל אביב
2009 - איסורי כלאיים, המרכז הטכנולוגי חולון, אוצר דור גז, חולון
2009 – כשר, המוזיאון היהודי, אוצר פרידריק ברנר ברלין
2010 - מוזיאון הרצליה, תערוכת זוכי פרס משרד החינוך
2011 - מה לעשות עם ציור במאה ה-21, מוזיאון חיפה, אוצרת רותי דירקטור, חיפה
2011 - לנשוף על כתף שעירה/ציידי היגון, מרכז לאמנות בת זמננו- פילדלפיה
2012 - מנוע חיפוש, מרכז לאמנות עכשווית, אוצרת: הילה כהן שניידרמן, תל אביב (קטלוג)
2013 - אנטי-אנטי: בין אמנות כוח וידע, הגלריה האוניברסיטאית, אוצרת הדס קידר, תל אביב
2013 - מארח ואורח, מוזיאון תל אביב, אוצר סטיבן מיידוף (קטלוג)
2013 - מותק סידרתי מחדש את האוסף, מוזיאון פתח תקווה, אוצר עמי ברק (קטלוג)
2014 - זרים בתוכנו, גלריה בית הגפן, אוצר: דור גז, חיפה (קטלוג)
2015 - ולטר בנימין: ארכיון גלות, מוזיאון תל אביב, אוצרים: רפאל זגורי ונועם סגל, תל אביב
2015 - הים האחרון, מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצרים: רוני כהן -בניימיני ויובל ביטון (קטלוג)
2016 - הרהורים על נייר, הביאנלה לרישום, בית האמנים, ירושלים (קטלוג)
2016 - האלכימיה של המילים: אברהם אבולעפיה, דאדא, לטריזם.
מוזיאון תל אביב, אוצרת בתשבע גולדמן-עידה (קטלוג)
2016 - במקום מקום, מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצרים: רוני כהן בניימיני ויובל ביטון, אשדוד (קטלוג)
2016 - אלט- נוי, גלריה רוזנבך, אוצר: אורי רוזנבך, ירושלים.
2016 - אל תגעו לי בחרדה, הגלריה המרכזית, תל אביב.
2017 - זמר בודד הוא הלב, מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצר ערן ליטוין (קטלוג)
2017 - מאסף, עבודות מאוסף מוזיאון אשדוד, אוצר יובל ביטון.
2018 - סלון אירוטי, גלריה נגא לאמנות, אוצר יוסף קריספל, תל אביב
2018 - תוכנית הבראה, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצר דורון רבינא, תל אביב
2018 - קודם, קדם, קדימה, המרכז לאמנות עכשווית תל אביב, אוצר ניקולא טרצי
2019 - אזרח אמריקאי, גלריה אספיס, יפו, אוצרת יעל ברגשטיין
2019 - רכישות חדשות, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת אירית הדר
2019 - גוף ראשון יחיד, מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצרים יובל ביטון ורוני כהן (קטלוג)
2010 - רוני כנעני, פרינס, גלריה "החללית", תל אביב
2011 - חגית גניני, עקודים, בית האומנים, ירושלים
אלי פטל עבודות, אספיס 3, מרץ 2003
יגאל נזרי (עורך), חזות מזרחית, בבל 2004
רותי דירקטור, אמנות עכשווית אני מדברת אליכם, סל תרבות ארצי - ההוצאה לאור 2005
שאול סתר, סגולה:אלי פטל קו 16, סטודיו 160
תיק אלי פטל, ראיון וביקורת, סטודיו 162
חיים דעואל לוסקי, "הטבע המקורי", סטודיו 167
אלי פטל, נומה ועראק, הכיוון מזרח 13
מתי שמואלוף, האלימות בכינון המקור, בצלאל היסטוריה ותיאוריה: הפרוטוקולים 2007, נערך ופורסם בספר "ממזרח יתפרץ הר געש", הוצאת עיתון 77, 2020
בשולי הקיר הלבן ובמרכזו, מתי שמואלוף, מארב 2007, נערך ופורסם בספר "ממזרח יתפרץ הר געש", הוצאת עיתון 77, 2020
בועז לוין, לחשושים וזעזועים, אתר מארב 2009
בין השאיפה למערב להשתרשות במזרח, ארץ אחרת, 57, 2010
דוד סטרומברג, בועת האמנות, ג'רוזלם פוסט, אוגוסט 2011
אלי (אליהו) פוקס (15 בינואר 1924 – 21 במרץ 1992) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי, אחד הכדורגלנים המובילים בשנות ה-40 וה-50 בישראל.
על שמו נקראת קבוצת נערים ב' של מכבי תל אביב.
פוקס התגלה על ידי המאמן אגון פולק והחל לשחק במכבי תל אביב ב-1941. אחיו הצעיר, יונה, שיחק גם הוא בקבוצה.
כשחקן כיכב פוקס, שהתנשא לגובה של 1.86 מטר, בתפקיד רץ (קשר), ואף היה הקפטן של הקבוצה שנים רבות וזכה עימה בחמש אליפויות וארבעה גביעים.
כמו כן הופיע פוקס תשע פעמים במדי נבחרת ישראל בשנים 1948–1954, חלקם כקפטן הנבחרת.
בשנת 1954 עזב את מכבי תל אביב עקב סכסוך עם ההנהלה והמאמן ג'רי בית הלוי, והחל באימון, תחילה בתור מאמן-שחקן, במכבי חיפה, שבה השריש סגנון משחק התקפי ואטרקטיבי, עם רעיונות מודרניים לטקטיקה במשחק הכדורגל.
בשנת 1959 יצאה הודעה על מינויו למאמן נבחרת ישראל, אבל סמוך להמראה למשחק הידידות בוורוצלאב נגד נבחרת פולין הוחלט בהתאחדות לכדורגל למנות במקומו את היהודי-הונגרי גיולה מאנדי, שפוקס סירב לשמש כעוזרו.
לאחר תקופתו במכבי חיפה אימן מספר קבוצות בישראל, ביניהן הפועל קריית חיים,מכבי פתח תקווה,הפועל תל אביב, הפועל ירושלים,בית"ר תל אביב, הפועל אשדוד, הפועל עכו, מכבי נתניה, הפועל קריית שמונה (יועץ), הפועל באר שבע, מכבי שעריים, בני יהודה תל אביב,בית"ר ירושלים,קדצניה שנייה במכבי חיפה, ועוד קבוצות.
כמו כן, אימן פוקס גם בווסטיו אפולון ופורט אליזבת שבדרום אפריקה, באולימפיאקוס ניקוסיה ובאומוניה ניקוסיה שבקפריסין בהצלחה יחסית, כאשר בדרום אפריקה זכה באליפות ובקפריסין זכה באליפות וסגנות.
כאשר ב-1960 הפסידה קבוצתו אמוניה ניקוסיה את התואר על חודה של נקודה בעקבות ערעור של קבוצת אנורתוסיס פמגוסטה, שזכתה במקומה באליפות.
בנוסף הגיע פוקס בקפריסין לגמר גביע אחד עם אולימפאקוס.
כמו כן בסוף שנות ה-80 כתב טורים על ספורט בעיתון חדשות.
בשנת 1992 נפטר פוקס בגיל 68 מדום לב, במהלך עבודתו כאיש תחזוקה בחברת ארקיע, שם עבד לאחר הפרישה מחיי הכדורגל.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של פוקס.
על השובל מופיעה חתימת ידו של פוקס.
אליהו סַט (גם: ס"ט) (נולד באוקטובר 1939) הוא משורר ילדים עברי, מראשוני ענף הרכיבה על אופני הרים בישראל וממוביליו, כתב ספרי הדרכה ומסלולי טיול לאופני ההרים, בעל טורים קבועים במגזינים ובאינטרנט.
סט נולד בחיפה, הצעיר משני בניהם של שרה לבית פוקסמן, ילידת קוברין שעלתה לארץ ישראל ב-1924, ושמואל-יוסף (ניסן) סט, מנהיג פועלים בחיפה.
בשנת 1942 נפטר אביו ממחלת לב, בגיל 41, וסט ואחיו הבכור איתן נשלחו לקיבוץ גבת כילדי חינוך, שם התחנך.
בצה"ל היה ממקימי יחידת אית"ן של חיל האוויר.
לאחר שחרורו (סגן-אלוף במיל') הצטרף לקיבוץ גדות שברמת כורזים.
בוגר אוניברסיטת תל אביב בתורת הספרות הכללית ומוסמך מטעם אוניברסיטת חיפה בפסיכולוגיה (1984).
עוד מנעוריו הרבה לכתוב לחגי המשק, קודם בגבת ויותר מאוחר גם בגדות.
הוא כתב פיליטונים וחרוזים לעת מצוא, פזמונים לחגים ולמסיבות ושירים לילדים ולמבוגרים.
שירו "יום יפה" הולחן על ידי מתי כספי והושר על ידי צוות הווי של הנח"ל ושירו "דובון קרח" הולחן על ידי מוני אמריליו והושר על ידי יהורם גאון ותרגומיו לשירים הרוסיים "בלילות מוסקבה" ו"סטנקה ראזין" הוקלטו על ידי דודו זכאי (בלווי תזמורת שפיה).
חלק משיריו קובץ בספריו, אחדים מהם תורגמו לאנגלית.
סט היה מראשוני יחידת אית"ן ושרת בה עד לתחילת המילניום בדרגת סא"ל.
סט היה בין הראשונים בארץ שעמדו על הסגולות המיוחדות של אופני ההרים ועל הפוטנציאל הגלום בהם.