tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודה שנעשתה על תולדות הרעיונות במאות ה-17 וה-18 חשפה יותר בבירור את "המהפכה האינטלקטואלית" שקדמה למהפכות התעשייתיות והמסחריות הידועות יותר של המאות ה-18 וה-19, אשר לייבניץ מילא תפקיד מרכזי בה.
ב-1985, הממשלה הגרמנית יצרה את פרס לייבניץ, שמציע פרס כספי שנתי של 1.55 מיליון אירו לתוצאות ניסוייות ו-770,000 יורו לתוצאות תאורטיות.
זהו הפרס הגבוה בשוויו בעולם להישגים מדעיים.
לייבניץ כתב בעיקר בשלוש שפות: לטינית סכולסטית, צרפתית וגרמנית.
במהלך חייו, הוא פרסם מספר רב של פמפלטים ומאמרים סכולסטיים, אבל רק שני ספרים "פילוסופיים", האמנות הקומבינטורית ותיאודיציאה (הוא פרסם מספר פמפלטים, לעיתים קרובות באופן אנונימי, מטעמו של בית Brunswick-Lüneburg, והחיבור "De jure suprematum", דיון מעמיק בטבע של הריבונות).
ספר חשוב אחד שלו פורסם לאחר מותו – מאמרים חדשים על התבונה האנושית, אשר לייבניץ מנע מלפרסם אותו עד מותו של ג'ון לוק.
רק ב-1895, כאשר Bodemann השלים את הקטלוג שלו של כתבי לייבניץ, ההיקף העצום של העיזבון המקצועי של לייבניץ התבהר: בערך 15,000 מכתבים ליותר מ-1000 נמענים ועוד יותר מ-40,000 כותרים אחרים.
יותר מכך, מספר לא קטן מהמכתבים האלה הם באורך חיבור.
חלק ניכר מההתכתבות שלו, במיוחד המכתבים שמתוארכים לאחרי 1700, נותר לא מפורסם, וחלק ניכר ממה שכן פורסם רק בעשורים האחרונים.
הכמות, המגוון, וחוסר הסדר של כתבי לייבניץ הם תוצאה צפויה של המצב בו היה נמצא, אותו תיאר במכתב באופן הבא:
אני לא מסוגל לומר לך עד כמה פזור דעת אני.
אני מנסה למצוא מגוון דברים בארכיב; אני מביט בכתבים ישנים וצד מסמכים לא מפורסמים.
מאלו אני מנסה לשפוך מעט אור על ההיסטוריה של בית ברונסוויק.
אני מקבל ועונה למספר עצום של מכתבים.
באותו הזמן, יש לי כל כך הרבה תוצאות מתמטיות, מחשבות פילוסופיות, וחידושים ספרותיים אחרים שאסור להרשות להם להיעלם, שאני לא יודע אפילו מאין להתחיל.
החלקים הנגישים במהדורה הקריטית של כתבי לייבניץ מאורגנים באופן הבא:
סדרה 1. התכתבויות פוליטיות, היסטוריות, והתכתבויות כלליות.
סדרה 3. התכתבויות מתמטיות, מדעיות וטכניות.
סדרה 5. כתבים היסטוריים ובלשניים.
סדרה 8. כתבים מדעיים, רפואיים וטכניים.
הקטלוג השיטתי של הנכלאס של לייבניץ החל ב-1901. עבודת הקטלוג נעשה קשה ביותר עקב שתי מלחמות העולם ועשורים של חלוקת גרמניה במהלך המלחמה הקרה על ידי מסך הברזל, שהפריד בין מלומדים, ופיזר חלקים של המורשת הספרותית שלו.
הפרויקט השאפתני היה צריך להתמודד עם מלל בשבע שפות המוכל ב-200,000 עמודים של דף מודפס ובכתב יד.
ב-1985 הפרויקט התארגן מחדש ונכלל בתוכנית משותפת של אוניברסיטאות פדרליות ומחוזיות בגרמניה.
מאז הסניפים בפוטסדאם, מינסטר, הנובר וברלין פרסמו במשותף 57 כרכים של כתביו, עם ממוצע של 870 עמודים לכרך, והכינו אינדקס וקונקורדנציה של כתביו.
שיטה חדשה למקסימום ומינימום (1684)
מאמרים חדשים על התבונה האנושית (1705)
השיטה החדשה וכתבים אחרים על תורת המונדות, תרגם יוסף אור, ערך ח"י רות, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 1931.
דקארט: עקרונות הפילוסופיה, לייבניץ: הערות ביקורתיות, מפעלים אוניברסיטאיים, 1979.
מסות חדשות על שכל האדם, תרגם יוסף אור, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 1967.
מאמר מטאפיסי; ההתכתבות עם ארנו, תרגם והוסיף מבוא והערות אלחנן יקירה, מפעלים אוניברסיטאיים הוצאה לאור, ירושלים, 1988.
יצא שוב בהוצאת כרמל, 2018
תאודיצאה: מסות על טובו של האל, על חירות האדם ועל מקור הרע, תרגם אלחנן יקירה, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 2024.
על שמו של לייבניץ נקרא ביסקוויט לייבניץ, אף על פי שהקשר היחיד בין השניים הוא העיר הנובר, שבה ממוקמים מפעלי החברה ושלייבניץ הוא אחד מבניה המפורסמים ביותר.
גוטפריד רוזן בויון היה ממנהיגי מסע הצלב הראשון ושליטה הראשון של ממלכת ירושלים הצלבנית.
גוטפריד היה בנם השני של אוסטס השני רוזן בולון ושל אידה, בתו של גוטפריד השלישי דוכס לורן התחתית.
הוריו של גוטפריד היו נצר למשפחות אצולה מאזור ארצות השפלה (בלגיה של ימינו).
בצעירותו סומן גוטפריד כיורש החוקי של דודו, גוטפריד "הגיבן", בלותרינגיה התחתית, אולם בשנת 1076 ביטל היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את צוואתו של גוטפריד הגיבן והעניק לגוטפריד הצעיר תחת זאת את השליטה במחוז אנטוורפן.
את החלטתו זו נימק הקיסר בכך שלדודו של גוטפריד אין כל יורש חוקי.
למרות "הדחה" זו ופגיעה בכבודו ובמעמדו, המשיך גוטפריד להיות נאמן לקיסר, ואף לחם למענו בקרבות שונים, בהם המצור על רומא.
בשנת 1082 השתלמו לבסוף מאמציו של גוטפריד לזכות באמון הקיסר והאחרון העניק לו את דוכסות לורן התחתית.
בעת היותו דוכס לורן החלה באירופה התעוררות דתית שקראה לטיהור מוסדותיה המושחתים של הכנסייה הקתולית.
גוטפריד, שתמך במהלך ויותר מכך, תמך בקיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה ממוביליו ואף נלחם בשבילו כנגד האפיפיור, הכריז על דוכסותו כמדינה פאודלית של האימפריה.
למרות כל זאת, בשנת 1095 מיד לאחר הכרזתו של האפיפיור אורבנוס השני בוועידת קלרמון על הצורך במסע צלב, מכר גוטפריד את כל רכושו, זנח את פטרונו הקיסר והצטרף לכוחות הצלבנים.
יחד עם שני אחיו, אוסטס השלישי ובלדווין מבולון (לימים בלדווין הראשון, מלך ירושלים) החל גוטפריד בשנת 1096 להוביל את חייליו לכיוון ירושלים.
הוא הנהיג חיל אבירים גדול מצפון צרפת ולוריין, ובדרכו לארץ ישראל סחט סכומי כסף מיהודי קלן, מיינץ וטריר, לכאורה בעבור הבטחת ביטחונם.
בעוברם בתחומי הונגריה העניק גוטפריד את אחיו הצעיר בלדווין כבן ערובה שיבטיח את המעבר השקט של הצלבנים בתחומי הממלכה.
בהגיע הכוחות לקונסטנטינופול התפתח סכסוך בין הצלבנים לקיסר ביזנטיון אלכסיוס הראשון, שדרש ממנהיגי המסע לשאת שבועה לפיה כל פיסת אדמה שתיפול לידיהם תועבר רשמית לידיו.
הסכסוך, שלא פעם התדרדר לידי קרבות קטנים של ממש, הסתיים בשנת 1097 בשבועתם של מרבית ממנהיגי הצלבנים, על אף שהייתה זו שבועת סרק שלא היה בכוונתם לקיימה כלל ועיקר.
עד לתחילת שנת 1099 לא התבלט גוטפריד כמנהיג המסע, אשר הונהג בידי בלדווין, אחיו של גוטפריד, יחד עם בוהמון מטרנטו, רמון הרביעי, רוזן טולוז, וטנקרד.
במהלך חלקו הראשון של המסע הוא הוביל את צבאו במספר קרבות, אולם לא העניק תרומה משמעותית למערכה הצלבנית הכוללת, ואף נכנע פעם אחת עם כל צבאו בפני המוסלמים הסלג'וקים.
בשנת 1099 לאחר נפילתה של אנטיוכיה בידי הצלבנים, נחלקו הדעות לגבי הצורך בהמשך המסע לירושלים.
מרבית ממנהיגי המסע ובראשם רמון, שהונעו ממניעים פוליטיים יותר מאשר ממניעים דתיים, ושאפו לכבוש לעצמם נחלה עצמאית יותר מאשר לשחרר את ירושלים, טענו כי הכיבושים שנערכו עד אותו זמן מספקים בהחלט.
גוטפריד, שהונע, ככל הידוע, ממניעים דתיים עמוקים, שכנע לבסוף את רמון להוביל את הצבא אל עבר ירושלים.
הוא היה ממובילי המצור על העיר וב-15 ביולי של שנת 1099 היה מבין הראשונים שפרצו את חומותיה.
לאחר כיבוש העיר הוצע כתר ממלכת ירושלים לרמון, אך לאחר סרובו נבחר גוטפריד לתפקיד.
עם בחירתו לתפקיד סירב גוטפריד לקבל את התואר "מלך" בטענה כי "לא יחבוש כתר זהב בעיר בה המושיע חבש כתר קוצים".
תחת זאת לקח לעצמו את התואר "מגן הקבר הקדוש" (Advocatus Sancti Sepulchri).
במהלך תקופת כהונתו בת השנה נאלץ גוטפריד להגן על ממלכתו הצעירה מפני צבאות השושלת הפאטימית ממצרים.
ב-4 באוגוסט 1099 הגיע לאשקלון צבא מצרי שיצא לעזרת ירושלים הנצורה והגיע באיחור של תשעה עשר ימים.
למחרת היום, הגיעו לירושלים שליחים של המצביא המצרי ובידם דרישה כי הצלבנים ייסוגו מירושלים.
בואם של השליחים אישר שמועה שנפוצה בירושלים על הופעת הצבא המצרי.
לצלבנים לא הייתה כוונה - או יכולת להסתגר מאחורי חומות ירושלים ולהסתכן במצור וגוטפריד מבויון החליט לקחת את היוזמה ולתקוף את הצבא המצרי.
הצבא המצרי חנה מחוץ לחומות העיר אשקלון מבלי לגלות סימנים של הכנה לתנועה צפונה וחיכה שם לבוא תגבורות נוספות ממצרים באמצעות אוניות הצי המצרי.
תוכניותיו של המפקד המצרי לא היו ברורות: מחד הוא לא היה מודע לתנועות או לתוכניות הצבא הצלבני ובוודאי לא היה מוכן להתקפת הפתע ולא הציב צופים ושומרים על המחנה ובאזור אשקלון, מאידך, למרות המטרה שלשמה נאספו הכוחות - כיבוש מחדש של ירושלים - לא הביא הצבא המצרי מכונות מצור.
ביום 12 באוגוסט בשעות הבוקר המוקדמות החל הצבא הצלבני במתקפה.
חיל הרגלים והקשתים צעדו לפני הכוח העיקרי - הפרשים הצלבניים.
משניתן היה לראות את המחנה המצרי שחנה במרחק מה מהחומה הצפונית של אשקלון בשטח של עצי פרי - פרצו הפרשים בהסתערות קדימה כשהם מפתיעים לחלוטין את אויביהם שחלקם היו עדיין ישנים באוהליהם.
תוך זמן קצר חדל הצבא המצרי מלהוות כוח מסודר והקרב - למעשה - הוכרע.
מלבד מלחמתו במוסלמים נאלץ גוטפריד להתמודד גם עם בעיות מבית, בהן ברית שנרקמה בין הפטריארך הלטיני של ירושלים דאימברט לבין רמון הרביעי מטולוז, להדחתו של גוטפריד ולהפיכת הממלכה למדינה דתית שבראשה האפיפיור ושליטה בפועל הוא הפטריארך.
גוטפריד עצמו, שהיה אדם דתי ומאמין וכן שאף להסיר מעליו את עול הפטריארך הטורדני, הבטיח לדאימברט כי מיד לאחר ביסוס הממלכה הוא יצא בראש צבאו לכבוש את מצרים, שם יקים ממלכה נוצרית חילונית, בעוד ירושלים ויפו ימסרו לידיו של האפיפיור.
תוכנית זו לא מומשה מעולם, מאחר שגוטפריד מת זמן קצר מאוד לאחר עלייתו לשלטון.
בשנת 1100 הכריז גוטפריד על הערים עכו, אשקלון, ארסוף, יפו וקיסריה כערים השייכות לממלכתו, על אף שאף אחת מערים אלו לא נכבשה בפועל אלא לאחר מותו של גוטפריד (אשקלון נכבשה רק בשנת 1153, יותר מחצי מאה לאחר מכן).
לאחר מותו של גוטפריד בחודש יולי, נשארה הממלכה ללא יורש מוסכם, והוויכוח בין תומכי כינון ממלכה דתית לבין תומכי הממלכה החילונית הלך והתעצם.
לבסוף יצאו החילונים כשידם על העליונה ובחרו באחיו של גוטפריד, בלדווין מבולון, כממשיכו בתפקיד.
דאימברט מצידו הכיר בחוסר הברירה שעמד בפניו, והמליך את בלדווין בחג המולד של שנת 1100 בכנסיית המולד שבבית לחם.
ההיסטוריון המוסלמי איבן אל קלאניסי דיווח בכתביו כי "בעודו מטיל מצור על העיר עכו, נפגע גוטפריד, שליט ירושלים, מיריית חץ, אשר הרגו".
ההיסטוריונים הנוצרים אינם מזכירים כל פגיעה שכזו, תחת זאת הם מציינים כי גוטפריד נפל למשכב בעודו מבקר בקיסריה בחודשי הקיץ, אולי מטיפוס הבטן.
שמועה שנפוצה מספר שנים לאחר מותו של גוטפריד מספרת כי הוא הורעל בידי האמיר המקומי, אולם ככל הנראה שמועה זו היא חסרת כל בסיס עובדתי.
ויליאם מצור, אשר כתב במאה ה-12 אינו מתאר מקרה של הרעלה בכתביו.
לאחר מותו נקבר גוטפריד בכנסיית הקבר בירושלים.
במאה ה-16 תועדה מצבת קברו של גוטפריד מבויון בכנסיית הקבר.
על המצבה נכתב: "פה נח הדוכס המפורסם גודפרידוס מבויון, אשר כבש את כל הארץ הזאת לפולחן הנוצרי.
תמלוך נשמתו עם המשיח, אמן".
המצבה השתמרה שם עד לשרפה שהתחוללה במקום בשנת 1808, אז הוסר הקבר במסגרת עבודות שיקום שערכה במקום הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
היותו של גוטפריד שליטה הראשון של הממלכה הצלבנית בירושלים יצרה בשנים שלאחר מותו האדרה עצומה לדמותו.
הוא תואר כמנהיג מסע הצלב הראשון, כשליטה החזק של ירושלים וכמחוקק שחיבר את פסקי הדין של ירושלים.
בקרב האמנות בימי הביניים נחשב גוטפריד לאחד מתשעת המכובדים, תשע דמויות אבירים ומלכים שסימנו את אידיאל האבירות של התקופה.
במציאות לא היה גוטפריד קרוב לאופן שבו הוצג לאחר מותו.
מנהיגי מסע הצלב היו רמון ובוהמון יחד עם המנהיג הדתי אדהמר בישוף לה פוי.
מלכה האמיתי הראשון של הממלכה היה בלדווין ולא גוטפריד, ופסקי הדין של ירושלים היו תוצאה של עבודה ממושכת שהחלה רק עשרות שנים לאחר מותו.
תפקידו של גוטפריד במסע הצלב הראשון תואר על ידי מחברה האלמוני של המסה "עלילות הפרנקים" (Gesta Francorum) וכן על ידי רמון מאגילר, היסטוריון שליווה את המחנה הפרובנסיאלי בעת מסע הצלב.
בספרות העלילתית של התקופה היה גוטפריד גיבורן של שתי פואמות צרפתיות שעסקו במסע הצלב.
משפחתו וצעירותו הפכו מושא לאגדות רבות, בהן האגדה על "אביר הברבור" המוכרת מהאופרה לוהנגרין לוואגנר, שחוברה אודות סבו של גוטפריד.
בזמנו של ויליאם מצור, שכתב בסוף המאה ה-12, היה גוטפריד לאגדה בקרב צאצאיהם של הצלבנים הראשונים.
נאמר עליו כי הוא היה בעל כוח אדיר, שבעת שהותו בקיליקיה הוא התגושש עם דוב וניצחו ושהוא ערף את ראשו של גמל בהנפת חרב אחת.
ויליאם מצור מביא לידיעתנו גם את תיאור מראהו של גוטפריד:
"הוא היה גבה קומה, לא יתר על המידה, אך גבוה מהאדם הממוצע.
היה חזק מכל אדם, בעל זרועות עבותות וחזה חסון.
תכונותיו מניחות את הדעת וזקנו ושיער ראשו זהובים למחצה".
במאה ה-19, בעקבות גל הלאומיות ששטף את אירופה, בחרו פרנסי העיר בריסל, בירת המדינה הצעירה בלגיה, להעמיד במרכז כיכר הארמון המלכותי את פסלו של גוטפריד רכוב על סוס.
הפסל נחנך רשמית ב-24 באוגוסט 1848.
אחת האגדות המפורסמות שנכרכו בשמו של גוטפריד היא אגדה יהודית, שמקורה בספר "שלשלת הקבלה" של גדליה אבן יחיא, אודות פגישתו עם רש"י.
האגדה מספרת כי קודם יציאתו אל ארץ ישראל ב-1096 סר גוטפריד אל רש"י, שהיה המנהיג היהודי החשוב ביותר בצרפת, על מנת לקבל את ברכתו למסע ולהתייעץ עמו.
האגדה מספרת כי רש"י חזה את כישלון המסע והזהיר את גוטפריד כי הוא ישוב לבדו לעירו מלווה בשלושה פרשים בלבד שישרדו עמו.
חמתו של גוטפריד מבויון בערה בו והוא נשבע כי אם ישוב מהמסע עם פרש אחד יותר מאשר חזה רש"י, ינקום בו ובכל היהודים.
האגדה היהודית מוסיפה ומספרת כי גוטפריד אכן נכשל בקרבותיו ושב לצרפת עם ארבעה מלווים, ושם את פעמיו להתנקם ברש"י, מאחר שארבעה מלווים שרדו ולא שלושה.
אולם בהיכנסם בשער העיר נעתקה אחת מאבני השער ומחצה את ראשו של המלווה הרביעי.
לפי מקורות נוספים, גוטפריד בא לבקש מרש"י סליחה, אבל הספיק להגיע רק ללווייתו.
האגדה במקור סופרה על אביר בשם גוטפריד, ללא ציון שם מקומו, ומקורות קדומים אחרים כרכו את האגדה בשמו של גוטפריד דוכס לוריין.
אולם ספר "סדר הדורות" ייחס את האגדה לגוטפריד מבויון וכך היא התקבעה והתפרסמה.
גוטליב שומאכר היה מבני המושבה הגרמנית הטמפלרית בחיפה.
שומאכר נולד בארצות הברית להורים ממוצא גרמני.
אביו, יעקב שומאכר, הצטרף לטמפלרים, ובשנת 1869 היגר עם משפחתו לארץ ישראל והיה מבוני המושבה הגרמנית בחיפה.
גוטליב גדל שם, ובבגרותו נשלח לשטוטגרט שבגרמניה שם למד ארכיטקטורה והנדסה.
לאחר סיום לימודיו חזר לארץ.
שומאכר תכנן בתים רבים, בהם מבנה היקב בראשון לציון, בית החולים של המסיון בצפת ואכסניה גדולה לצליינים בנצרת.
הוא עבד בשירות השלטון העות'מאני בתכנון תוואי המסילה דמשק - חיפה של מסילת הרכבת החיג'אזית (רכבת העמק).
בנוסף שימש גם כמהנדס העיר עכו ובתפקידו זה תכנן את הרובע המנדטורי שלה.
בשנת 1872 התמנה אביו יעקב שומאכר לתפקיד סגן הקונסול של ארצות הברית בחיפה ובצפון הארץ, וביתו הפך לבניין הקונסוליה של ארצות הברית.
התפקיד עבר לאחר מותו בשנת 1891 לבנו גוטליב, והבית נשאר בניין הקונסוליה עד שנת 1904.
על שמו של גוטליב שומאכר, נקרא מכון המחקר האוניברסיטאי המשמש לחקר הנוכחות הנוצרית בארץ ישראל בעת החדשה, ושוכן בבית קלר בחיפה.
בשנת 1885 שלח לורנס אוליפנט את שומאכר, שהיה חבר באגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל, לערוך סקר בגולן לשם בניית קו הרכבת שאותה רצתה משפחת סורסוק לסלול בגולן.
במסגרת הסקר נסקרו גם אתרים ארכאולוגיים, הוא היה הראשון שערך סקר מדעי מקיף באזור זה.
בין היתר הוא סקר לראשונה את חורבת א-רפיד בשנת 1890.
שומאכר חפר בין השנים 1905-1903 בתל מגידו, הראשון שחפר בתל זה.
עד היום קרויה התעלה שחפר בתל "תעלת שומאכר".
הוא חפר גם בלגיו, שם איתר מצודה צבאית קטנה בראש שלוחה מעל הכפר, מצפון לנחל קיני, בשטח מורם מסביבתו בשיפולים הצפוניים-מזרחיים של גבעת אל-מאנאך.
כמו כן חפר בחורבת מוצב.
גוטליב שומאכר היה זה שהציע לקרוא את שם העיר חיפה כפי הגייתה עד כה.
עד אז נקראה העיר בהגיות שונות ובכתיב שונה.
נקבר בבית הקברות הטמפלרי בחיפה.
על המצבה ציטוט בגרמנית מהברית החדשה "נאמן הוא הקורא אתכם" ().
בתו של גוטליב, נלי מרצ'ינקובסקי-שומאכר, נולדה במושבה הגרמנית בשנת 1896, והתגוררה בחיפה עד מותה בגיל 96. היא כתבה את הספר "גשם משמים בהירים" המהווה מקור היסטורי לתולדות המושבה הגרמנית ולתולדות חיפה.
גוטפריד בן (גרמנית: Gottfried Benn; 2 במאי 1886 – 7 ביולי 1956) היה משורר אקספרסיוניסטי, סופר, מסאי ורופא גרמני.
גוטפריד בן נולד במאנספלד, פריגניץ, בן לכומר לותרני.
את חינוכו קיבל בשטֶלין (נוימארק) ובפרנקפורט על נהר אודר, בטרם למד תאולוגיה באוניברסיטת מרבורג ורפואה צבאית באקדמיית הקייזר וילהלם בברלין.
"שירתו פורשת בפנינו ניהיליזם מופנם: פילוסופיה אקזיסטנציאליסטית אשר רואה בביטוי האמנותי הפעולה היחידה בעלת תכלית.
בשיריו המוקדמים בן עשה שימוש בניסיונו הרפואי ובטרמינולוגיה מתחום זה על מנת לצייר תפיסה חולנית של האנושות כעוד זן מלא תחלואים של בעל חיים" – ג'ון קולינס (הוצאת בולוק & וודינגז, 1984).
בן התגייס לצבא בשנת 1914. תחילה נשלח לתקופה קצרה לחזית הבלגית, ולאחר מכן שירת כרופא צבאי בבריסל.
בן נכח במשפטה והוצאתה להורג של אדית קאוול.
בן עבד אז כרופא בבית בושת של הצבא.
לאחר מכן, עבר בן לברלין ושם התמחה ברפואת עור ובמחלות מין.
בן, אשר סלד מרפובליקת ויימר ודחה את המרקסיזם ואף את ה"אמריקניזם", החל לרחוש אהדה כלפי הנאציזם ככוח מהפכני ואף להזדהות עם הנאצים.
הוא קיווה שהנציונל-סוציאליזם יהלל את האסתטיקה שלו, שהאקספרסיוניזם יהפוך לזרם האמנות הרשמי של גרמניה, כפי שקרה עם הפוטוריזם באיטליה.
בשנת 1932 נבחר בן לשמש כחבר במחלקת השירה באקדמיה הפרוסית לאמנויות, והפך ראש המחלקה בפברואר 1933. במאי של אותה השנה הגן על המשטר החדש בשידור רדיו באמרו כי "מצב העובדים הגרמנים טוב מתמיד".
המדיניות התרבותית לא הלכה בנתיב שבו קיווה בן שתלך, ובחודש יוני, הנס פרידריך בלונק החליף את בן כראש מחלקת השירה של האקדמיה.
לאחר שנזדעזע ממנו, עקב ליל הסכינים הארוכות, חדל בן לתמוך בתנועה הנאצית.
בן החליט לבצע "הגירה באופן אריסטוקרטי" והצטרף בשנת 1935 לשורות הוורמאכט, שם מצא קצינים רבים אשר היו שותפים לסלידתו מהמשטר.
גוטליב וילהלם דיימלר היה מפתח מנועים וממציא האופנוע.
מייסד חברת דיימלר-מוטורס, שבהמשך התפתחה לתאגיד דיימלר AG.
דיימלר נולד בעיר שורנדורף שבממלכת וירטמברג (כיום בגרמניה) למשפחה במעמד הבינוני.
אביו שהיה אופה ייעד את בנו למשרה בשירות הציבורי.
אולם ב-1848 החל דיימלר לעבוד כחרש תותחים.
אז רכש מיומנות בעבודת מתכת והחליט לעסוק בהנדסה.
דיימלר המוכשר משך אליו את תשומת לבם של פטרונים, ואלה סייעו לו לרכוש השכלה טכנית יסודית שזיכתה אותו בשורה של משרות בחברות הנדסיות.
באחת המשרות הללו הכיר דיימלר שרטט בכיר ושמו וילהלם מייבאך שיהיה עמיתו כל ימי חייו.
מאז ראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 עבד דיימלר על פיתוחו של מנוע קל, קטן ומהיר שיתאים להנעת כלי רכב, כחלופה למנוע הקיטור המסורבל.
ב-1872 עבד דיימלר בחברה שכבר רשמה פטנט על רעיון למנוע גז טבעי פרי פיתוחו של ניקולאוס אוטו.
דיימלר ומייבאך עבדו יחד ושיפרו את המנוע של ניקולאוס אוטו, אלא שאז התפתח סכסוך בין דיימלר לאוטו שהביא לפיטורין של דיימלר.
דיימלר עבר עם משפחתו לעיר באד קנשטאט.
דיימלר שכר את מייבאך והקים בעזרתו סדנה בחממה שבגנו.
מייבאך ודיימלר עבדו עד השעות המאוחרות של הלילה עד שהגנן חשד בהם שהם מזייפים שטרות וקרא למשטרה החשאית שערכה חקירה ולא מצאה דבר.
ב-1883 רשם דיימלר פטנט על מנוע בנזין קטן וב-1885 התקין מנוע כזה על זוג אופני עץ מסורבלים.
הוא נפטר תשוש מעבודה בגיל 65. לאחר מותו ניהל מייבאך את החברה.
גוטיקה הוא סרט מותחן-אימה אמריקאי משנת 2003, בבימויו של מתייה קסוביץ ובכיכובה של האלי ברי.
הסרט עוקב אחר פסיכיאטרית בשם מירנדה גריי, שמוצאת את עצמה כלואה במוסד לחולי נפש שבו עבדה בעבר, לאחר שהיא מואשמת ברצח אותו אינה זוכרת.
הסרט מתמקד בניסיונותיה של מירנדה להוכיח את חפותה, בעוד היא מתחילה לחוות תופעות על-טבעיות הקשורות למקרה הרצח.
סרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-21 בנובמבר 2003 והכניס 141.6 מיליון דולר אל מול תקציב של 40 מיליון דולר אם כי הוא זכה לביקורות שליליות מהמבקרים.
ד"ר מירנדה גריי (האלי ברי) היא פסיכיאטרית במוסד לחולי נפש, שמטפלת במטופלים עם בעיות נפשיות קשות.
יום אחד, היא מתעוררת כמטופלת באותו מוסד לאחר שהיא מואשמת ברצח בעלה (צ'ארלס אוגוסטוס).
מירנדה אינה זוכרת דבר מהאירועים שהובילו למותו של בעלה, והיא מתחילה לחוות תופעות על-טבעיות שמובילות אותה לגלות את האמת האפלה מאחורי הרצח ולחשוף סודות נוספים.
האלי ברי בתפקיד ד"ר מירנדה גריי - פסיכיאטרית שנקלעת למציאות מטרידה ומנסה להבין את האמת מאחורי האירועים המסתוריים.
רוברט דאוני ג'וניור בתפקיד ד"ר פיטר גרהאם - עמיתה של מירנדה לעבודה, שמפקפק בחפותה.
פנלופה קרוז בתפקיד קלואי סייבר - מטופלת במוסד הפסיכיאטרי שמתחברת עם מירנדה.
דאטון בתפקיד ד"ר דגלאס גריי - בעלה של מירנדה והנרצח.
הסרט "גוטיקה" קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות מהמבקרים.
חלקם שיבחו את ההופעות של השחקנים, במיוחד את זו של האלי ברי, ואת האווירה האפלה של הסרט, אך מתחו ביקורת על העלילה, שלדבריהם לא הצליחה לממש את הפוטנציאל שלה והייתה קלישאתית וצפויה.
הסרט זכה לציון של 15% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על מעל 160 ביקורות, וציון של 38 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות שליליות ברובן.
גוטפריד היינריך שטלצל (גרמנית: Gottfried Heinrich Stölzel; 31 בינואר 1690, גרינשטדטל – 27 בנובמבר 1749, גותה) היה מלחין גרמני במאה ה-18.
משנת 1707 היה סטודנט בלייפציג, שם למד בין השאר אצל מלכיור הופמן.
למד, עבד ויצר בברסלאו ובהאלה ואחר, בשנת 1713, יצא לשנה וחצי לאיטליה, שם פגש בוונציה את אנטוניו ויולדי והתוודע אל הטעם המוזיקלי השולט באופנה.
אחרי שעבד שלוש שנים בפראג, היה לזמן קצר לקאפלמייסטר בגרה.
בשנת 1719 נשא אישה וכעבור שנה התמנה למשרה בגותה, שם עבד עד מותו.
ב-1731 התפטר הקאפלמייסטר של החצר בשטרסבורג ויצא לדנציג, ושטלצל סיפק מספר רב של יצירות לאירועים חגיגיים ואריות לביצוע בחצר; בארכיב בטירת זונדרסבורג שמורים כתבי היד שלו אבל מחצית ממכלול יצירתו של שטלצל, שלא נחרתה, אבדה.
שטלצל נהנה ממוניטין יוצאי דופן בתקופת חייו: לורנץ מיצלר דירג אותו כשווה במעלה ליוהאן סבסטיאן באך.
יצירותיו החשובות ביותר הן: ארבעה קונצ'רטי גרוסי, סינפוניות רבות, קונצ'רטו לאבוב ד'אמורה, אופרות ואורטוריות: "נרקיסוס", "ואלריה", "ארטמיסיה" ו"אוריון"; שנים-עשר מחזורי קנטטות שלמים וכן קנטטות לטקסטים חילוניים.
מוריס אנדרה ביצע קונצ'רטו של שטלצל ברה מז'ור לחצוצרה, כלי מיתר וקונטינואו.
ספרו "אמנות הרצ'יטטיב" (Abhandlung vom Recitativ), שנכתב ב-1739, יצא לאור רק ב-1962.
גוטפריד הלנוויין הוא צייר, צלם, ואמן מיצגים, אוסטרי-אירי.
הלנוויין למד באוניברסיטה לאמנות חזותית בווינה (Akademie der bildenden Kuenste Wien).
הוא זכה בפרסים שונים, ביניהם: הסטודנט המצטיין באוניברסיטה, פרס קרדינל קניג ופרס תיאודור קרנר.
יוצר כצלם, צייר, פסל, ואמן מיצגים, תוך שימוש בטכניקות שונות.
עבודותיו המוקדמות כוללות ציור בצבעי מים היפר-ריאליסטיים, המתארים ילדים פצועים ומיצגים בנושא ילדים שאותם קיים במרחבים ציבוריים ברחבי אירופה.
הלנוויין עוסק בעיקר בשאלות פסיכולוגיות וחברתיות, ובנושאים היסטוריים ופוליטיים.
עבודותיו נחשבות לעיתים לפרובוקטיביות ומעוררות מחלוקת.
הלנוויין, יליד וינה, הוא חלק ממסורת שתחילתה במאה ה-18, שאליה משתייכים פסלי הדמויות המעוותות של מסרשמיט (Messerschmidt), וכחלק ממנה אפשר לזהות גם את שפת הגוף בתנוחות האקספרסיביות בציוריו של אגון שילה (Egon Schiele).
הבהירות התמטית מאפיינת את יצירותיו של הלנוויין, כאשר הנושא המרכזי הוא המצב האנושי.
המטפורה המרכזית ביצירותיו, לרבות דיוקנאותיו העצמיים, היא דמותו של הילד.
אך במקום הדימוי המקובל של הילד התמים וחסר הדאגות, יצר הלנוויין דמות פגיעה, פצועה ושברירית, מעוותת מעט, אך מהממת בעוצמתה.
הילד אצל הלנוויין תמיד מצולק בגופו ובנפשו.
בשנת 2004 הוצגה לראשונה יצירתו של הלנוויין במוזיאון אמריקאי – המוזיאון לאמנות ב-סן פרנסיסקו Fine Arts Museums of San Francisco תחת הכותרת "הילד, יצירותיו של גוטפריד הלנוויין".
את התערוכה פקדו כ-130,000 צופים, והעיתון "סן פרנסיסקו כרוניקל" הכתיר אותה כטובה ביותר של אמן בן זמננו לשנת 2004. סטיבן ווין (Steven Winn), המבקר של מדור האמנות והתרבות כתב: " הציורים רחבי הידיים, הדימויים הפוטו-ריאליסטים של ילדים בתנוחות שונות, חושפים את התת-מודע, התמימות, המיניות והקורבנות ביצירותיו של הלנוויין.
בשנת 2004 כתב מיכאל וקסמן (Mitchell Waxman) במגזין Jewish Journal of Los Angeles: " הדימויים החזקים ביותר שנוצרו בתגובה לנאציזם ולשואה נוצרו על ידי אנסלם קיפר (Anselm Kiefer) והלנוויין.
למרות שעבודותיו של קיפר שונות מאלה של הלנוויין בהתייחסותן לאלימות הגרמנית, לפסיכולוגיה הגרמנית הקולקטיבית ולמורשת התרבות הגרמנית.
שני האמנים הם תולדה של דור שגדל בארצות דוברות גרמנית אחרי מלחמת העולם השנייה.
ויליאם בורוס (William Burroughs) אמר ש"המהפכה האמריקאית התחילה במוזיקה ובספרות, וההשלכות הפוליטיות המעשיות באו מאוחר יותר.
ניתן להוסיף לכך את האמנות החזותית.
אמנותו של הלנוויין מצטיינת ביכולתה לגרום לשינוי על ידי הסרת המעטה של "פוליטקלי קורקט" ולחשוף את האמת הבסיסית מתחת למשתנים".
שנוצרו בין השנים 1996–1998. ביצירה הראשונה מקיפה קבוצת קציני SS אם ובנה.
כשנבחן את מבטם, ניווכח כי הם מתעניינים בפרטים ספציפיים – ראשו של הילד, פניו ואיברי מינו.
העמדת הדמויות מזכירה בבירור את מוטיב "Adoration of the three Magi" – "שלושת המאגים" באיקונוגרפיה הנוצרית באופן שהיה מקובל בעבודות אמנות בגרמניה, איטליה והולנד במאה ה-15. ג'וליה פסקל Julia Pascal כתבה על עבודה זו במגזין "New Statesman" :" היצירה הקתולית-אוסטרית הזאת של לידת ישו לא כוללת בתוכה בתולה בלונדינית.
ישו התינוק יושב על ברכיה של מריה, מפנה אלינו מבט מתריס מתוך הציור." ישו התינוק ביצירתו של הלנוויין, מזוהה לעיתים קרובות כבן דמותו של אדולף היטלר.
הלנוויין ידוע גם בעבודותיו לבמה, כצייר תפאורה וכמעצב במה ותלבושות לתיאטרון, לבלט ולאופרה.
ביניהן: "מקבת'" מאת ויליאם שייקספיר.
כוריאוגרפיה ובימוי – יוהאן קרזניק (Johann Kresnik) בתיאטרון הייגלברג – 1988 וכן בתיאטרון הפולקסבינה בברלין – 1995
"מארה סאד" מאת פיטר וייס בתיאטרון הלאומי בשטוטגרט – 1996.
"פזוליני" בתיאטרון של המבורג 1996.
"המלט משין" בפסטיבל ברלין 1997.
"Der Rosenkavalier" מאת ריכרד שטראוס (בבימוי מקסימיליאן של) באופרה של לוס-אנג'לס – 2003.
ועיצב תפאורה ותלבושות לגרסה של הבמאי והכוריאוגרף יוהאן קרסניק ל־Ring של ואגנר בבית האופרה של בון – 2008, ועוד.
גוטייה הרביעי מבריין מכונה גם "הגדול" (צרפתית: Gauthier IV "le Grand" de Brienne; 1205-1244) היה אציל צרפתי, נשא בתואר הרוזן מבריין.
בילה את מרבית ימי חייו כאציל בממלכת ירושלים הצלבנית ונרצח בשבי המצרי בשנת 1244.
גוטייה הרביעי מבריין היה בנו של גוטייה השלישי מבריין שבצרפת, מנישואיו לאלווירה מרוזנות לצ'ה שבאיטליה.
הוריו היו גולים פוליטיים בצרפת לאחר שכיסא המלוכה של סיציליה הנורמנית ובעקבותיו כל הנחלות הנורמניות באיטליה נתפסו על ידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במהלך הקרבות על התואר נפצע גוטייה השלישי, נתפס על ידי שליחי הקיסר, נאסר ומת בכלא ביולי 1205.
גוטייה הרביעי נולד בסמוך למות אביו וקיבל את תואר הרוזן של בריין בירושה, אימו נישאה בשנית והוא יצא לארץ הקודש שם שימש דודו ז'אן דה בריין כשליט של ממלכת ירושלים לצידה של אשתו מריה ממונפראטו.
בשנת 1221 - ככל הנראה לאחר שובו של זאן דה בריין לארץ הקודש מהפיאסקו של מסע הצלב החמישי הוא קיבל את הנחלה והתואר של רוזן יפו ואשקלון ולאחר מכן, בשנת 1233 נישא למריה מקפריסין בתו של המלך הצלבני של האי הוגו הראשון.
בשנת 1225 ויתר ז'אן דה בריין על שליטתו בממלכה הצלבנית - כעוצר בעבור בתו איזבל השנייה, מלכת ירושלים אך שינוי זה שהוציא מהמפה הפוליטית של ממלכת הצלבנית את פטרונו ומיטיבו לא שינה את מעמדו של גוטייה הרביעי שנשאר אחד מהברונים החשובים בממלכת ירושלים.
מסע הצלב של הברונים יצא מאירופה לאחר מסע הצלב השישי ביוזמת האפיפיור גרגוריוס התשיעי.
המסע כלל כ-1500 אצילים צרפתיים ובראשם תיבו הראשון משאמפן וברי שהיה גם מלך נאוורה על פי נישואין וידוע גם כתיבו מנאוורה - אדונו הפיאודלי של גוטייה הרביעי שנשא גם את תואר רוזן בריין.
ביום ה-1 בספטמבר 1239 נחת הצבא הצלבני של מסע הצלב של הברונים בעכו וחנה מחוץ לחומות העיר.
במחנה התנהלו דיונים לגבי המהלכים הצבאיים העתידיים ודרכי פעולה אפשריות.
לאחר התייעצות עם הבכירים שבאצילי הצלבנים בארץ ישראל - ובהם גוטייה הרביעי - ראשי הכנסייה הלטינית המקומית וראשי המסדרים הצבאיים הוחלט לנוע דרומה ולבצר את אשקלון.
כבר בשלב התנועה דרומה התברר לאצילים המקומיים כי הם עומדים בפני עימות עם צבא מצרי גדול וייעצו שלא להיכנס לקרב שתוצאתו איננה ניצחון בטוח ולבצע נסיגה בדרך ממנה הגיע הצבא - שעדיין הייתה פתוחה.
האבירים הצרפתיים גרסו כי יש להישאר ולהילחם בנימוק שנסיגה תותיר את החיילים הרגלים ללא הגנה ונתונים לרחמי הצבא המצרי.
האבירים הצלבניים המקומיים בראשות גוטייה הרביעי מבריין ועימם הדוכס מבורגונדי רכבו צפונה לכוון אשקלון כשהם מבטיחים להזעיק תגבורת.
כך נמלט גוטייה הרביעי מנפילה בשבי או מוות בתבוסה הקשה שהביאה להשמדת הצבא הצלבני בקרב בית חאנון.
מסע הצלב של ריצ'רד מקורנוול
מעמדו של גוטייה הרביעי התחזק עם התרחבות נחלתו כאשר ריצ'רד מקורנוול אחיו של מלך אנגליה הנרי השלישי שנחת בחופי עכו באוקטובר של 1240. ריצ'רד מקורנוול החל לבנות מחדש את ביצורי אשקלון שנהרסו עוד בידי צלאח א דין לאחר קרב קרני חיטין.
שיקום ביצורי העיר היה איום לא מרומז, שהונח לפתחו של הסולטאן המצרי והביא את שליט מצרים לשולחן המשא ומתן.
משא ומתן זה הביא עם סיומו נכסים טריטוריאליים לידי הצלבנים בכל הארץ הכלל והרחיב את תחומי הרוזנות של גוטייה הרביעי.
בתוקף מעמדו בממלכת ירושלים וכשליט של דרום ארץ ישראל עמד גוטייה הרביעי ולצידו פיליפ ממונפורט, ששימש כקונטאבל ממלכת ירושלים.
בראש הצבא המאוחד של הצלבנים והנסיכים האיוביים של סוריה ועבר הירדן בקרב הירביה שנערך דרומית לאשקלון.
ביום 4 באוקטובר 1244 יצא הצבא הנוצרי המאוחד מעכו לכוון עזה.
הצבא כלל את האבירים הארץ ישראליים וצבאות המסדרים הצבאיים.
במועצת מלחמה באשקלון נפגשו הצלבנים עם הצבאות של שליט חומס אל מנסור - שייצג גם את שליט דמשק ושליט של עבר הירדן אלנאסר דאוד.
אל מנסור הציע לבצר את העמדות של הצבא המאוחד ולהמתין מתוך תקווה כי המצרים יאלצו לסגת משדה הקרב או לחלופין שהצבא המצרי יתקוף ראשון את קווי ההגנה וכשתישבר התקפתם יוכלו בני הברית לשבור את הצבא המצרי.
הדעה הצלבנית, שגרסה כי יש להביא הכרעה בשדה הקרב הפתוח, היא שננקטה - ב-17 באוקטובר נפגשו הצבאות היריבים - בתוצאות קטסטרופליות שהביאו להשמדה מוחלטת של הצבא הצלבני.
בספרו של יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל מציין ההיסטוריון כי הוא מעריך את מספר האבירים שנהרגו בקרב ב 2000 ואת מספר החיילים הרגלים שנהרגו ב 10,000. בספר מצוין כי מכלל האבירים 50 הצליחו להימלט משדה הקרב.
ובהמשך מציין הכותב כי 100 לוחמים נוספים ברחו משדה הקרב עם פיליפ ממונפור בספר לא מצוין מספר הצלבנים שנלקחו בשבי.
כי מספר אצילים צלבניים נפלו בשבי ובראשם מפקד הצבא וגוטייה הרביעי נפלו בשבי המצרים.
בני בריתם של המצרים בקרב הירביה - הח'ווארזמים, נעו במהירות לאחר הקרב בניסיון לנצל את שבירת כוחם הצבאי של הצלבנים ולתפוס מבצרים צלבניים שנותרו ללא חיל מצב ראוי לשמו.
הם הופיעו מול חומות יפו והציגו בפני מגיני העיר את גוטייה הרביעי מתוך תקווה כי הם יהיו מוכנים להחליף את אדון העיר בעיר עצמה.
למרות העינויים שעבר מול החומות הורה גוטייה הרביעי לנתיניו שלא להיכנע וכך ניצלה העיר מכיבוש וככל הנראה מטבח כללי - אם לשפוט מגורל תושבי ירושלים שנכבשה זמן קצר לפני כן.
בהיותו חסר ערך כשבוי וללא תקווה לשחרור תמורת כופר נפש הועבר גוטייה הרביעי לידי המצרים.
מועד העברה זו איננו ידוע אך אין ספק כי הוא היה בידי המצרים לפני תבוסת החואריזמים בשנת 1246 לצבאות האיוביים של דמשק.
בכלא המצרי, נרצח גוטייה הרביעי על ידי שליחים של סוחרים מוסלמים שאת רכושם שדד בעבר - עיסוק נפוץ אצל אצילים צלבנים.
הצלבן וההיסטוריון הצרפתי ז'אן דה ז'ואנוויל מספר כי הרוצחים היו שליחי הקדושה שנשלחו להעלות את גוטייה הרביעי לדרגת מרטיר - על רקע חייו הטרגיים ונכונותו להקרבה עצמית.
על פי גרסה אחרת נהרג גוטייה הרביעי בעת ריב על מהלך משחק שחמט מול אמיר מוסלמי - מצרי.
עם מותו עברה רוזנות יפו- אשקלון הצלבנית לשליטת ז'אן ד'איבלין - מבצרו איבלין - כיום יבנה היה מרכז של נחלה וסלית של הרוזנות.
לגוטייה הרביעי ואשתו נולדו שלושה ילדים
ז'אן השני מבריין נולד בשנת 1234. עם מות אביו קיבל בירושה את נחלתו ותוארו כרוזן בריין אך העדיף לחיות בקפריסין בקרב בני משפחתו מצד אימו.
בשנת 1255 התחתן עם מריה מטיוסי (צרפתית: Thieusies) לזוג לא נולדו ילדים, ועם מותו בשנת 1261 עבר התואר לאחיו הוגו.
נולד בשנת 1240. עם מותא אחיו הוא ירש את התואר רוזן בריין.
בהיותו בן מצד אימו, למשפחת המלוכה הצלבנית של קפריסין הוא ניסה לתבוע את כתר המלוכה ומשנכשל איבד עניין בפוליטיקה של הממלכות הצלבניות והתרכז בזכותו לכיסא של רוזנות טאראנטו ורוזנות לצ'ה הנורמנית שבאיטליה.
לצורך זה הוא חבר לשארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה ושימש כמפקד בצבאו.
עבור שירות זה הוחזרו לו נחלות סבו גוטייה השלישי בטרנטו.
עם מותו של שארל הראשון שימש הוגו כמפקד בצבא של שארל השני, מלך נאפולי ומת בקרב בסיציליה ביום 8 באוגוסט 1296.
אימרי דה בריין, תאריך לידה לא ידוע, נפטר בשנת 1261.
גוֹטלנד (בשוודית: Gotland, בגוטנית: Gutland) הוא הגדול באיי הים הבלטי.
האי, ששטחו 3,140 קמ"ר, שוכן כ-90 ק"מ ממזרח לשוודיה היבשתית, והוא הגדול באייה של שוודיה.
יחד עם איים קטנים בסמיכותו, הוא מהווה מחוז – שהוא גם חבל ארץ נפרד – מחוז גוטלנד, וקומין (מועצה מקומית).
העיר המנהלית של קומין גוטלנד, שהיא גם בירת המחוז, היא ויסבי, והיא העיר היחידה באי.
בשנת 2020 התגוררו בגוטלנד מעט יותר מ-60,000 נפשות, שכלכלתן התבססה ברובה על חקלאות ועל תיירות.
גידולים עיקריים באי הם חיטה ולפת.
פני הארץ שטוחים; ההתרוממות המשמעותית ביותר היא 82 מטרים מעל גובה פני הים.
העיר ההנזיאתית ויסבי, יושבת לחופו המערבי של החבל ומהווה את הבישופות שלו; אליה נקשרות כל הדרכים של האי והיא מהווה יעד תיירותי בינלאומי הודות לעיר העתיקה שבשנת 1995 הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
בגוטלנד ישבו אנשים עוד טרם ההיסטוריה הכתובה.
כ-42 אלף שרידים עתיקים נמצאו ברחבי האי, לרבות אבנים רוניות ועדויות מתקופת הברזל.
כמרכז סחר שימש האי מוקדם יחסית, כך גם כתחנה חשובה לשודדי ים.
בימי הביניים המוקדמים ידע גוטלנד עצמאות מסוימת ממרכז הכוח השוודי, ובהמשך – יריבויות בין הסוחרים הגרמנים שבאו לאי לבין הגילדות המקומיות הביאו למלחמת אזרחים שאותה יזם המלך מגנוס לדולוס, ב-1288. ב-1361 נכנס האי גוטלנד תחת שלטון הכתר הדני, ובשנת 1645, לראשונה, היה שוודי.
הדנים פלשו שוב ב-1676 וכעבור 3 שנים עזבו, לא לפני שהרסו את המצודה בוויסבי.
מלבד כיבוש רוסי קצר בזמן המלחמה הפינית – היה גוטלנד שוודי מאז ואילך.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 פעל שר המלחמה השוודי לחיזוק ההגנה על גוטלנד למקרה של מלחמה באירופה.
בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לנורווגיה הורתה ממשלת שוודיה על יציאת כל הזרים מגוטלנד בתחילת מאי 1940.
במהלך המלחמה הקרה באי יושבו 25,000 חיילים עם ציוד להגנה מפלישת ברית המועצות שבתחילת שנות ה-2000 נתרם למדינות הבלטיות.
לאחר המטס הרוסי החריג מעל האי ב-29 במרץ 2013 הוחזרו הכוחות הצבאיים לאי ב-2018.
שמו של האי – כמו גם שמם של אנשיו, הגוּטים – מצביע על שיוכה הפרוטו-גרמאני של הקבוצה שיישבה את המקום, בדומה לגותים בדרום שוודיה.
סיפורם של הגוטים עלה על הכתב בסאגות המוקדמות שתיארו את האי טרם התנצרותו.
גוטלנד ממוקם בלב הים הבלטי, כ-90 ק"מ מחופי סמולנד שבשוודיה במערב, וכ-130 ק"מ מוונטספילס שבלטביה, במזרח.
כאיים אחרים בים הבלטי, האי הוא מישור גירי, שהסלעים שמרכיבים אותו נוצרו לפני כ-430 מיליון שנה.
בדרומו ובצפונו האי הוא צר, סלעי מאוד ומפורץ, ובסמיכות לחלקיו אלה שוכנים איים קטנים, מהם שמהווים שמורות טבע וכן הפארק הלאומי אי החול של גוטלנד (Gotska Sandön).
לעומת אלה, פנים-הארץ רחב, מישורי ופורה ומהווה את אחד מאזורי החקלאות העשירים בשוודיה.
ככלל, גוטלנד וסביבתו מהווים יחידת סביבה טבעית מהייחודיות באזור זה של העולם.
עולם החי כולל את המין הקדום ביותר של כבש שחי בשוודיה.
עם אביבים קרים וחורפים מתונים, אקלימו הימי-מתון של החבל הופך אותו לאחד האזורים שטופי-השמש במדינה.
האי הוא המחוז היחידי מבין מחוזות שוודיה שכל שטחו מהווה עירייה אחת.
הדמות הגוטלנדית המוכרת ביותר בעולם היא ככל הנראה גיבורתהּ הספרותית של אסטריד לינדגרן, בילבי בת-גרב, שחיה בווילה מצחיקולה.
הדיאלקט שמדובר בפי תושבי גוטלנד נחשב מהייחודיים בין המבטאים השונים בשוודיה.
האי נמנה עם יעדי התיירות הפופולריים ביותר במדינה, בשל התרבות והאקלים.
הכבש שמקורו בחבל נאכל כמוצר-בשר יוקרתי בשוודיה.
גוטלנד אירח מספר רב של סרטי קולנוע שצולמו בו, בהם כל גרסאות בילבי בשוודית, וכן ארבעה סרטים שצילם אינגמר ברגמן על האי הקטן פוֹרה.
גוטלנד גם אירח את "משחקי האיים" של שנת 1999, של איגוד משחקי האיים הבינלאומי.
סמל חבל גוטלנד – שהוא גם סמל המחוז – מציג רקע כחול שעליו איל בכסף וזהב, כשמאחוריו עמוד עם צלב ודגלון באדום וזהב.
סמל הקוֹמין (עיריית גוטלנד) זהה לסמל המחוז פרט לכך שהרקע אדום במקום כחול.
גוטליב (תֶיאופיל) גלוּגֶה (גרמנית: Gottlieb (Théophile) Gluge; 18 ביוני 1812 – 22 בדצמבר 1898) היה חוקר מוביל בתחום הרפואה ורופאו האישי של לאופולד השני מלך בלגיה.
גלוגה נולד בשנת 1812 בבראקל (Brakel) שבווסטפאליה (גרמניה).
הוא למד רפואה באוניברסיטת ברלין ובשנת 1835 קיבל דוקטור לרפואה.
שנתיים לפני שסיים את לימודיו הוא פרסם מאמר על ההיסטוריה והפתולוגיה של השפעת ("Die Influenza oder Grippe, nach den Quellen Historisch-Pathologisch Dargestellt", שעליו זכה בפרס מפקולטת האלמה מאטר שלו.
בכך היה גלוגה הרופא הראשון שתיאר את מחלת השפעת.
בשנת 1836, לאחר שסיים את לימודיו, יצא גלוגה להשתלמות בפריז.
בשנת 1838, בהמלצתו של אלכסנדר פון הומבולדט, התמנה כפרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטה החופשית של בריסל, והחזיק בתפקיד זה עד 1873, בעת שהיה (במשך שנים רבות) רופאו של מלך בלגיה.
בשנת 1846 קיבל אזרחות בלגית, ולאחר שפרש מהאקדמיה בשנת 1873, עבר להתגורר בבריסל, אם כי בילה את מרבית זמנו בנסיעות.
גלוגה היה חבר האקדמיה המלכותית למדעים ואמנויות של בלגיה, שעודנה מעניקה לכבודו פרס דו-שנתי בתחום הפיזיולוגיה.
גלוגה היה אחד הרופאים הראשונים שבחנו במיקרוסקופ רקמות חולות בגוף; בדרך זו הוא ביקש לצבור ידע על הגורמים העיקריים של המחלות, וכך גם לברר מהו תהליך הטיפול הנכון ביותר.
במהלך מחקרו הוא גילה טפיל ייחודי בדגי כלכית (Gasterosteidae), שניתן לו השם Glugea microspora.
גלוגה פרסם מאמרים בכתבי עת רפואיים מובילים בגרמניה, צרפת, ובלגיה.
וכתב את הכרכים העוסקים בפיזיולוגיה ב"האנציקלופדיה הפופולרית" (Encyclopédie populaire) משנת 1850.
גלוגה נפטר בניס שבצרפת בשנת 1898.
ווטר "וואלי" דה באקר , הידוע בשם הבמה גוטייה (Gotye) הוא מוזיקאי, רב נגן, וזמר-יוצר ממוצא בלגי-אוסטרלי.
מקור השם גוטייה, בשם צרפתי (נכתב כ: Gauthier), אשר מקביל לשם "ווטר".
גוטייה הוציא 3 אלבומים באופן עצמאי, ואלבום אחד המכיל רמיקסים של שיריו הקודמים.
הוא היה חבר בשלישיית אינדי-פופ אותה הקים בשנת 2002. סינגל של גוטייה, "Somebody That I Used to Know", אותו הוציא ב-2012, הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, וכבש מצעדי פזמונים ברחבי העולם.
גוטייה נולד בברוז', שבבלגיה בשם ווטר דה-באקר, ועבר לאוסטרליה כאשר היה בן שנתיים.
בתחילה התגורר עם משפחתו בסידני, ומאוחר יותר עבר לעיר מלבורן.
הוריו בחרו לרשום אותו לבית הספר לפי שמו האנגלי, וולטר.
בילדותו הראה דה-באקר תשוקה למוזיקה, ולמד לנגן במספר כלים, בהם פסנתר, ותופים.
בתיכון הקים להקה עם שלושה מחבריו.
בשנת 2001, עברו הוריו לבית חדש, והשאירו לו הבית הישן במלבורן, על מנת שישלים את לימודיו.
שני חברים נוספים עברו להתגורר עמו, והבית הפך למקום לבילוי ולמוזיקה.
בשנת 2001 הקליט דה-באקר את שירו הראשון.
הוא חיבר דיסק בעל 4 שירים, כתב בעצמו את רשימת השירים וצייר את העטיפה.
הוא קרא לפרויקט "Gotye", על שם כינוי שאמו נהגה לקרוא לו כשהיה קטן - "Gauthier", המקביל לשמו בצרפתית.
באותו הזמן פגש זמר-יוצר נוסף, והקים עמו את להקת "The Basics".
הצמד הופיע בהופעות חיות רבות, דבר שסיפק את תאוותו של גוטייה לבמה.
הלהקה המשיכה להופיע וליצור במקביל לפרויקט, והוציאה ארבעה אלבומים בין השנים 2004 ל-2010. דה-באקר המשיך ליצור ולהשקיע בפרויקט "Gotye", והוציא שני דיסקים נוספים בעלי 4 שירים.
ההתעניינות בפרויקט גברה והוצע לו חוזה לאלבום, שהיה למעשה אוסף מיצירותיו הקודמות.
האלבום יצא בסוף שנת 2003, ונקרא "Boardface".
בשנת 2004 הוריו של דה-באקר מכרו את הדירה והוא עבר להתגורר במקום אחר בעיר.
הוא החל לעבוד בספרייה המקומית והמשיך את פעילותו בפרויקט ובלהקה במקביל.
הוא עבר דירה מספר פעמים, על מנת להשיג אקוסטיקה טובה יותר להקלטות.
שיא הפעילות הייתה בהוצאת אלבומו השני, "Like Drawing Blood" בשנת 2006. שם האלבום מרמז על קשיו של גוטייה להקליט את שיריו בסביבה המשתנה.
האלבום זכה להצלחה רבה, וקיבל מספר פרסים והכרה.
הוא הפך לאלבום פלטינה באוסטרליה, ומכר מעל 70 אלף עותקים.
בעקבות ההצלחה של אלבומו השני, Like Drawing Blood, גוטייה הקים אולפן הקלטות באסם שבחווה של הוריו והחל לעבוד על הקלטת שירים לאלבומו השלישי.
באוקטובר 2010 הוא שחרר סינגל חדש בשם "Eyes Wide Open", הסינגל קיבל ביקורות חיוביות והגיע למקום ה-25 במצעד Triple J Hottest 100 של שנת 2010. בנוסף, הסינגל גם נכנס לרשימה של פרסי המוזיקה של APRA לשנת 2011 בקטגוריית "שיר השנה".
ב-6 ביולי 2011, גוטייה שחרר סינגל בשם "Somebody That I Used to Know", בהשתתפות הזמרת קימברה.
הסינגל דורג במקום ה-27 במצעד הסינגלים האוסטרלי.
אף על פי שלא זכה להשמעות רבות בתחנות רדיו, הסינגל זכה לקידום נוסף מלילי אלן ואשטון קוצ'ר בעקבות המלצותיהם בטוויטר, שחשפו את המוזיקה של גוטייה למיליוני העוקבים שלהם.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 והפך לשיר הנמכר ביותר בשנת 2012. לשיר בוצעו גרסאות כיסוי בתוכנית The Voice האמריקאית והגרמנית, באמריקן איידול, ובסדרה המוזיקלית המצליחה של רשת פוקס, Glee.
הבאז סביב הסינגל העלה אותו למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי, ה-Billboard Hot 100. בנוסף לכך, השיר צבר נכון ליוני 2025 מעל ל-2.4 מיליארד צפיות ברחבי העולם באתר סרטוני הווידאו YouTube.
ב-19 באוגוסט 2011, יצא לאור אלבומו השלישי של גוטייה, Making Mirrors, וזכה גם הוא להצלחה רבה.
בשבוע הראשון ליציאתו, הגיע האלבום למקום הראשון במצעד האלבומים של ARIA באוסטרליה, מה שהפך את גוטייה לאמן האוסטרלי הראשון שמחזיק בו-זמנית במקום הראשון גם באלבום וגם בסינגל מאז סילברצ'ייר בשנת 2007. האלבום הפך להצלחה בינלאומית, נכנס לעשירייה הפותחת ב-17 מדינות והגיע למקום הראשון בשש מהן.
הוא דורג במקום ה-7 במצעד בילבורד 200 בארצות הברית וכן נכנס למצעד הקנדי.
ב־27 בנובמבר 2011, גוטייה זכה בשלושה פרסי ARIA: זמר השנה, הוצאת הפופ הטובה ביותר, וסינגל השנה על "Somebody That I Used to Know".
קימברה, ששיתפה איתו פעולה בשיר, זכתה בפרס זמרת השנה.
ב-1 בפברואר 2012, גוטייה הופיע לראשונה בתוכנית הטלוויזיה Jimmy Kimmel Live!, ושם ביצע את השירים "Eyes Wide Open", "State of The Art", ו-"Somebody That I Used to Know" ביחד עם קימברה.
ב-12 בפברואר 2012, "Somebody That I Used to Know" הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, ונשאר בו במשך 5 שבועות.
ב־24 בפברואר 2012, גוטייה פרסם קליפ לשיר "Easy Way Out" ביוטיוב וב-Vimeo.
הקליפ זכה בפרס הקליפ הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ביירון ביי בשנת 2013.
פר גוטפריד סוורטהולם וורה (בשוודית: Gottfrid Svartholm Warg; נולד ב-17 באוקטובר 1984), הידוע ברשת תחת השם אנאקאטה, הוא מומחה מחשבים שוודי, הידוע בשל היותו הבעלים-השותף הקודם של חברת האחסון PRQ ובשל היותו המייסד-השותף של אתר שיתוף הקבצים "The Pirate Bay" יחד עם פרדריק נייה ופטר שנדה.
סוורטהולם היה שותף להקמת "The Pirate Bay" בספטמבר 2003.
האתר הואשם ב"הפצת תוכן המוגן בזכויות יוצרים" על ידי איגוד הסרטים של אמריקה.
ב-31 בינואר 2008, סוורטהולם יחד מפעילי האתר האחרים פטר שנדה ופרדריק נייה, יחד עם קארל לאנדסטרום (מנכ"ל ספקית האינטרנט של האתר) הואשמו בתמיכה וסיוע ביודעין להפרת זכויות יוצרים.
המשפט החל ב-16 בפברואר 2009. ב-17 באפריל 2009, הורשעו במעשים על ידי בית משפט בשוודיה בעבירה של תמיכה וסיוע ביודעין להפרת זכויות יוצרים.
על כל אחד מהנאשמים נגזר עונש מאסר של שנה ותשלום פיצויים על סף 30 מיליון כתרים שוודיים (כ-17,174,879 ש"ח, או לחלופין, 4,222,980 דולר אמריקני)- קנס אשר יחולק בין ארבעת הנאשמים.
עורכי הדין של הרביעייה ערערו לבית הדין השוודי הגבוה עם בקשה למשפט חוזר; על פי החוקה השוודית, פסק הדין אינו חוקי עד אשר כל הערעורים הושמעו עד תום.
ב-20 באפריל 2009, סוורטהולם היה מושא לחקירה נוספת לגבי תפקידו ב"מפרץ הסטודנטים", אתר שיתוף מידע המתמחה בעיקר בטקסטים אקדמיים.
סוורטהולם גרס כי לא היה מודע לקיומו של אתר זה.
האתר דווח על ידי האגודה השוודית לכתבים חינוכיים בדצמבר 2008 בטענה כי הוא הפר את חוק זכויות היוצרים המקומי.
באוקטובר 2011, בית המשפט השוודי הוציא צו מעצר נגד סוורטהולם עקב אי-הופעה בבית המשפט.
ב-30 באוגוסט 2012, בבקשתן של הסמכויות השוודיות, הוסגר סוורטהולם בידי המשטרה הקמבודית בעיר הבירה פנום פן, בה התגורר במשך מספר שנים על מנת להתחמק מגזר הדין השוודי.
לקמבודיה אין חוזה הסגרה עם שוודיה, אבל דובר המשטרה הקמבודית אמר כי הם ישתפו פעולה.
לאחר מכן, המשטרה הקמבודית דווחה כי הממשלה השוודית ביקשה להסגיר את גוטפריד לידיהם באשמת פשעיו.
ביוני 2013 נידון גם לשנתיים מאסר בגין האקינג.
סוורטהולם הועבר לשוודיה, שם הוא ריצה את עונשו בבית הסוהר עד ספטמבר 2015, ושוחרר לחופשי.
גוטלוב ברגר היה עסקן בכיר וקצין נאצי גרמני, מורה בהכשרתו.
בימי הרייך השלישי הפך לגנרל ואובר-גרופנפיהרר בוואפן אס אס.
כיהן כסגנו של אריך קוך בראשות נציבות הרייך אוקראינה, מופקד על ביצוע תוכנית-האב למזרח.
הוכרז כפושע מלחמה וכמי שביצע פשעים נגד האנושות, ונידון ב"משפט השגרירים" במסגרת משפטי נירנברג שלאחר מלחמת העולם השנייה ל-25 שנות מאסר.
בשנת 1951 הומתק עונשו ל-10 שנים, אך הוא שוחרר מן הכלא באותה שנה.
יליד גרשטטן, יישוב בנפת היידנהיים בוירטמברג ב-1896. בנו של בעל מנסרה.
אחרי לימודים יסודיים ותיכוניים נרשם בשנים 1914-1910 למדרשה למורים בנירטינגן.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא ונשלח לחזית המערבית.
באוקטובר 1914 בקרב הראשון באיפר הוא נפצע קשה.
בהמשך סופח כעוזר של קצין בכיר, ועד תום המלחמה עלה לדרגת לויטננט.
זכה בעיטור צלב הברזל בשתי הדרגות.
אחרי שהשלים לימודי הוראה בסמינר למורים בליכטנשטרן, עבד בשנים 1920–1928 כמורה ביישוב הולדתו גרשטטן.
במקביל למד בשנים 1920–1921 באקדמיה למורי התעמלות וספורט בטיבינגן.
בשנים 1928–1933 עבד כמורה בבית ספר בוואנקהיים, קרוב לטיבינגן.
לפי עדותו, אחרי מרץ 1919 התנדב ברגר למיליציות שונות של פרייקור.
עד מרץ 1921 עמד בראש "מיליציית תושבים" (Einwohnerwehr) בעיר היילברון.
בספטמבר 1920 איבטח תחנת כוח בהיילברון, על מנת למנוע השתלטות של פועלים שובתים על מתקניה.
אחרי הפוטש של קאפ לקח חלק ברגר ביחידות של מתנדבים שהתעמתו עם חברי "הצבא האדום של הרוהר", בין היתר, ליד מגדל המים בשטהלר ברג אשר באסן.
באפריל 1921 עבר לארגון פארא-צבאי אחר, Grenzschutz West ("משמר הגבול מערב") שהשתייך למליציה הקרויה "הצבא השחור של הרייך".
בשנים 1924–1929 השתייך ל"ארגון F" שבדומה לארגון הקודם, פעילותו בחבל הרוהר הייתה בניגוד לתנאי הסכמי השלום בוורסאי.
ברגר פיקד עד נובמבר 1928 על יחידת "אלב-אוסט" של האיגון F.
לאחר מכן פיקד ברגר על ה"קומנדו ויטמברג-מיטה" של הארגון F.
בסביבות 1922 או 1923 הצטרף בורגר ל"מפלגה הנציונל-סוציאליסטית של הפועלים", דהיינו המפלגה הנאצית, והיה לחסיד קנאי של האידאולוגיה הסוציאליסטית הקיצונית שלה.
בהתחלת 1923 השתתף בהקמת סניף של המפלגה בגרשטטן.
בספטמבר 1923 לקח חלק באירועי "היום הגרמני", מפגש המיליציות הימניות בנירנברג.
באוקטובר-נובמבר 1923 הוא פיקד על הפלוגה הנציונל-סוציאליסטית אולם/לאנד".
באוקטובר 1923 נעצר בגין החזקת נשק חם, ארגון קבוצות חמושות וגזל.
בעקבות הוצאת המפלגה הנאצית מחוץ לחוק לאחר הפוטש של היטלר ולודנדורף, הפסיק ברגר זמנית את החברות במפלגה.
בשנת 1930 התחיל ברגר בפעילות ביחידות אס אה, ורשמית הצטרף שוב למפלגה הנאצית בשנת 1931.
עד 1 באוגוסט 1931 פיקד כשטורמפיהרר על פלוגת אס אה בטיבינגן.
בהמשך הפך לאחראי על תת-קבוצה באס אה בווירטמברג והועלה ב-15 אוקטובר 1932 לדרגת אוברפיהרר.
פעילותו בווירטמברג אחרי ינואר 1933
אחרי עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933, במרץ ובאפריל אותה שנה, התנדב ברגר לתפקיד "קומיסר מיוחד" בהנהגה העליונה (Oberste Führung) של האס אה במסגרת משרד הפנים של וירטמברג.
בתוקף תפקיד זה, היה אחראי להקמתה של "משטרת עזר" (Hilfspolizei) ולביצוע "המעצרים ההגנתיים" (Schutzhaft) ללא משפט של מתנגדי המשטר החדש או אנשים "בלתי רצויים" אחרים.
כבעל ניסיון בארגון המליציות פארא-צבאיות וכמורה לחינוך גופני, עסק ברגר רבות בחינוך הקדם-צבאי של הנוער.
באפריל 1933 נאלץ, בעקבות הליך בוררות, לעזוב את כל תפקידיו באס אה ולפרוש מן הארגון.
אחרי הוצאת המפלגה הקומוניסטית של גרמניה מחוץ לחוק, נתבקש למלא את מקומו של נציג המפלגה הזאת בלנדטאג של וירטמברג, עד לפיזורו באוקטובר 1933.
ב-30 באוקטובר 1933 פנה ברגר לווילהלם מור, הגאולייטר, הנשיא והמושל של וירטמברג בבקשה להתמנות למנהל בית ספר לבנים באסלינגן אם נקר.
אחרי שנענה בחיוב, כיהן כמנהל בית ספר זה עד 30 בספטמבר 1935 ולאחר מכן היה ליועץ לחינוך גופני במשרד התרבות המקומי.
בספטמבר 1934 - ינואר 1936 מילא תחת פיקודו של איש האס אה פרידריך וילהלם קריגר תפקידים במסגרת מחלקת החינוך לשיפור החינוך הקדם-צבאי של חברי המפלגה הנאצית.
פעילותו של גוטלוב ברגר בווירטמברג, כולל במסגרת האס אה התלוותה ביריבויות אישיות תוך-מפלגתיות רבות.
בלטה במיוחד יריבותו עם הגאולייטר וילהלם מור, אשר בעיניו היה בלתי כשיר וחסר חינוך וסכסוכיו עם מנהיגים צעירים של האס אה, כדוגמת האנס לודין.
עושה רושם עז על אנשים פרימיטיבים", אך מאחורי דיבוריו "אין כלום", התלונן עליו לודין.
ב-30 בינואר 1936 התקבל ברגר לשורות האס אס עם בדרגת אוברפיהרר.
בהמשך שובץ במסגרת הארגון כיועץ לספורט של אזור "דרום-מערב".
בו זמנית באפריל 1936 - יוני 1938 התמנה למנהל המכון האזורי להתעמלות של וירטמברג בשטוטגרט וליועץ לחינוך גופני במשרד למדע, חינוך ותרבות העם של הרייך בברלין.
ב-1 באוקטובר 1937 הפך לראש הצוות של מפקד האס אס, הימלר.
בתחילת שנת 1939 התפטר מתפקידו במשרד התרבות של וירטמברג וריכז את רוב פעילותו בברלין.
ב-1 ביולי 1938 מינה אותו הימלר לראש מחלקה חדשה לגיוס של האס אס (Ergänzungsamt, מחלקה 8) שבתוך המשרד הראשי.
כעבור חודש קיבל גם את ניהולן של המחלקה לצרכים צבאיים (Erfassungsamt, מחלקה 6) והמחלקה לאימונים גופניים (Amt für Leibesübungen, מחלקה 10).
כראש מחלקת הגיוס היה ברגר אחראי לגיוס היחידות המזוינות של האס אס, של היחידות למשימות מיוחדות (SS Verfügungstruppe) ושל "יחידות גולגולת המת", ששובצו בתפקידי שמירה במחנות ריכוז.
ב-1938 חיזק היטלר את מעמד היחידות החמושות של האס אס ביחס לצבא הרגיל, הוורמכט.
הימלר הגיע יחד עם ברגר לשני סיכומים עם מפקדת הנוער ההיטלראי - ה-Reichsjugendführung, שבעקבותיהם גויסו 32,000 בני נוער - רובם חברי הנוער ההיטלראי - ליחידות החמושות של האס אס.
בעת האנשלוס, סיפוח אוסטריה לגרמניה, נמנה ברגר על יחידת החלוץ תחת פיקודו של הימלר שנכנסה ב-12 במרץ 1938 לווינה.
בימי משבר הסודטים בספטמבר-אוקטובר 1938 שימש ברגר כקצין הקישור של הימלר לראש הגרמנים הסודטים, קונראד הנליין ולפרייקור של הגרמנים הסודטים.
בתוקף תפקידו דאג לחימוש פרייקור זה ולגיוס גרמנים סודטים לאס אס וליחידות למשימות מיוחדות.
אחרי הפלישה לפולין הטיל הימלר על ברגר את המשימה לארגן את "כוחות ההגנה העצמית" של הגרמנים האתניים המקומיים - ה"פולקסדויטשה".
יחידות אלה שנבנו בחסות האס אס השתתפו ברציחתם או גירושם של אלפי אזרחים פולנים.
ברגר התקדם בהיררכיה של האס אס, כאיש נאמן של הימלר.
אחרי שנת 1940, כראש המשרד הראשי של האס אס (SS Hauptamt), תחת פיקודו הישיר של הימלר, פעל להפיכת ה-SS Verfügungstruppe ליחידות ואפן אס אס, הגיע לדרגת גרופנפיהרר ואחר כך אוברגרופנפיהרר.
לצורך הקמת הואפן אס אס פתח בשלב ראשון לשכות גיוס בכל רחבי הרייך.
בינואר 1943 הציע להימלר להקים דיוויזיה של חברי הנוער ההיטלראי.
יוזמתו התקבלה על ידי הימלר בהתלהבות וב-10 בפברואר 1943 הוצא הצו הרשמי לגיוס הנערים ממחזור 1926 לצורך הקמת דיוויזיית פאנצר אס אס היטלריוגנד.
ראש המשרד הראשי של האס אס
כאיש נאמן להימלר, ב-20 באפריל 1939 קודם ברגר לדרגת אס אס-בריגדפיהרר, והתמנה לראש המשרד הראשי של האס אס במקום אוגוסט הייסמייר.
הוא החליף את אנשיו של הייסמייר באחרים.
פעל גם הלאה לגיוס גרמנים אתניים מארצות שונות, למשל מרומניה ליחידות האס אס.
באמצעות המשרד הראשי לענייני הגרמנים האתניים שבראשות פרנץ רידווג, גויסו מתנדבי חו"ל ליחידות הוואפן אס אס.
תחילה הוגבל הגיוס לארצות שנחשבו "בעלי זיקה גרמאנית".
בשלהי תקופת מלחמה העולם השנייה ויתרו על מגבלות אלה.
ברגר עצמו הודה שגיוסים אלה היו כבר "רק חלקית בהתנדבות" ובמחנות העבודה נעשו בכפייה.
ברחבי אירופה ומגעים עם אמין אל-חוסייני ואחרים
ניסיונות הגיוס של ברגר בפינלנד בשנת 1941 עוררו מורת רוחה של ממשלת פינלנד ואף מחלוקת עם משרד החוץ של הרייך.
במדיניות גיוס המתנדבים הזרים ל"ואפן אס אס" הסתמך ברגר על "רעיונות אירופיים", דהיינו השאיפה ליצור באירופה "רייך גרמאני" שבו תתאחדנה כל הארצות הגרמאניות תחת הנהגת גרמניה, תוך שמירת צביונם האתני (פולקסטום) והתרבות שלהן.
ברגר השתלט על הנהגת "החברה הקרואטית הגרמנית" וניהל את "החברה ללימודים גרמנים-פלמים" DEFLAG, שהייתה ארגון של בדלנים פלמים, משתפי פעולה עם הכובשים הנאצים בבלגיה.
על ידי פעילותו בקרב הפרייקור- אס אס "דנמרק" בדנמרק התגרה ברגר במנהיג הנאצים הדנים, פריץ קלאוזן.
כראש המשרד הראשי של האס אס עמד גוטלוב ברגר בקשר עם המופתי לשעבר של ירושלים, אמין אל-חוסייני שהתיישב החל משנת 1941 בברלין.
ב-11 בספטמבר 1943 כתב הימלר לברגר בנוגע לפרויקט הקשור למציאת פסוקים בקוראן העשויים להתפרש כהתייחסות לפיהרר.
במהלך שיתוף הפעולה בין הנאצים ובין חוגים מקרב הערבים והמוסלמים, שבו היה מעורב גם המשרד הראשי לביטחון הרייך, פורסמו חוברות בערבית שבתחילתן ובסופן הופיעו ציטטות מהקוראן.
אמנם לא הוסכם לציין במפורש את שליחותו של היטלר כדמות משיחית שהמוסלמים מצפים לה.
כנראה נסיעתו של ברגר למצרים אחרי המלחמה, מוסברת גם על ידי הקשרים שיצר בעבר עם חוגים לאומניים ערבים.
אחרי מרץ 1940 מילא ברגר תפקיד חשוב בהקמת "הקומנדו של הציידים ללא רשות" שבפיקודו של אוסקר דירלוונגר שהפכה ל"יחידה המיוחדת של דירלוונגר".
דירלוונגר, שכמו ברגר אף הוא היה יליד וירטמברג, שירת איתו באותה יחידה במלחמת העולם הראשונה.
עקב יחסי מין עם קטינה נידון דירלוונגר ב-1937 לשנתיים מאסר.
בהתערבותו של ברגר קוצר עונשו.
הוא שוחרר מהכלא ולחם במלחמת האזרחים בספרד.
בשובו לגרמניה קיבל דירלוונגר את הפיקוד על היחידה המיוחדת הנ"ל, ששולבה באפריל 1940 בוואפן אס אס.
על יחידתו של דירלוונגר הוטל לעסוק ב"מלחמה בכנופיות", כלומר בפרטיזנים בבלארוס, שבמהלכה נרצחו אזרחים רבים.
ל"מלחמה בכנופיות" התלוו מעשי אונס קבוצתיים ומעשים ברבריים אחרים, שהיו מכוונים תכופות נגד ילדים וקטינות.
ברגר פרש את חסותו על דירלוונגר והגן עליו מפני ביקורת אף בתוך האס אס.
נשמר מכתב של דילוונגר לסגנו של ברגר במרץ 1944 בו תועד תשלום עבור שני בקבוקי שנאפס תמורת כל אחת מתוך עשר עובדות כפייה ש"נרכשו" על ידיו עבור המשרד הראשי של האס אס.
בעת המתקפה הסובייטית בקיץ 1944 הציע ברגר להימלר שיעמוד בעצמו בראש הגדוד של דירלוונגר על מנת "לדאוג לסדר", אך הימלר דחה את הרעיון.
במחצית השנייה של שנת 1944 תכננו הימלר וברגר לאחד את מסגרות הגיוס ברייך בתוך "משרד התייצבות" אחד שירכז את הגיוס לצבא, ואפן אס אס, משטרה, שירות העבודה של הרייך, הארגון טוט ומגזר העבודה האזרחי.
בסופו של דבר תוכנית זו לא יצאה לפועל.
אחרי 1 באפריל 1943 עבד ברגר גם כאיש קשר של הימלר עם המשרד לענייני אזורי המזרח של הרייך שבראשות אלפרד רוזנברג
עוד בינואר 1943 דנו ברגר והימלר בבעיות שהתעוררו ביחסים בין האס אס ובין המשרד לענייני אזורי המזרח, לרבות בפתרון החיכוכים עם נציבי הרייך באוקראינה, אריך קוך וב"אוסטלנד", הינריך לוהזה.
בשלב מסוים עמד על הפרק מינויו של ברגר למזכיר מדינה במשרד לענייני אזורי המזרח אך המינוי לא התבצע.