tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היו מהגרים שהצהירו כי בלארוס סיפקה להם ציוד לחיתוך גדרות תיל וגרזנים על מנת שהם יוכלו לפרוץ את הגדרות בגבול ולהיכנס לתחומי האיחוד האירופי.
עם זאת, כל המהגרים שלא הצליחו לחצות את הגבול נאלצו להישאר שם בבלארוס, והועלו האשמות כי חלק מאנשי משטרת הגבולות של בלארוס תקפו חלק מהמהגרים שלא הצליחו לעבור לתחומי האיחוד האירופי.
בנוסף בלארוס סירבה לאפשר לפולין לספק סיוע הומניטרי למהגרים, כגון מתן אוהלים ושקי שינה.
פולין, ליטא ולטביה תיארו את המשבר כלוחמה היברידית , וציינו כי המשבר הוא בפועל אירוע של סחר בבני אדם שמבוצע על ידי בלארוס נגד האיחוד האירופי, וביקשו מעורבות של האיחוד האירופי.
בעקבות ההתפתחות של המשבר הממשלות של פולין, ליטא, ולטביה הכריזו על מצבי חירום במדינותיהם.
בעוד שליטא הצליחה לעצור את זרם המהגרים, לפולין וללטביה היה פחות הצלחה.
בשל המשבר, כל שלוש המדינות הודיעו שהם החליטו להקים חומות לאורך הגבול שלהן עם בלארוס, בעוד שפולין אישרה תוכנית שעלותה מוערכת בכ-353 מיליון אירו לבניית גדר הפרדה באורך 60 קילומטרים.
12 ממשלות של מדינות האיחוד האירופי הצהירו גם כן על תמיכתן בהקמת מחסום פיזי לאורך הגבול עם בלארוס לאחר שפולין, ליטא ולטביה ביקשו סיוע במימון הדבר.
המשבר בגבול טורקיה–יוון החל ב-28 בפברואר 2020 כאשר ממשלת טורקיה הודיעה כי בתגובה למותם של 33 חיילים טורקים באידליב, היא פותחת באופן חד צדדי את גבולותיה ליוון כדי לאפשר לפליטים ומהגרים המחפשים מקלט במדינות האיחוד האירופי.
במקביל, עשרות אלפי מהגרים הגיעו לגבול יוון–טורקיה לאורך נהר אברוס.
המהגרים הגיעו לגבול דרך אוטובוסים ומוניות.
ממשלת טורקיה סיפקה להם תחמושת.
מכונית משוריינת טורקית ניסתה לפרוץ את גדר הגבול ללא הצלחה.
כוחות המשטרה היוונית, בסיוע האזרחים, הצליחו עם מטפים, תאורה, רמקולים וכן בתיקון הגדר כדי למנוע את הפלישה הפרועה.
ראש ממשלת יוון קיריאקוס מיצוטאקיס סגר את הגבול עקב השתלטות מגפת הקורונה.
בתגובה למותם של עשרות החיילים הטורקים בתקיפת הכוחות הסוריים והרוסים באזור אידליב, הודיעה טורקיה כי היא פותחת באופן חד צדדי את גבולותיה לאירופה לפליטים ומהגרים, והורתה לכוחות הביטחון הממוקמים על הגבול עם יוון לעשות זאת ולא לחסום את מעברם.
תוך שעות ספורות החלו להגיע קבוצות גדולות של מהגרים לגבול היבשתי בין יוון לטורקיה, כאשר טורקיה הכריזה רשמית על מעבר של 80,000 ולאחר מכן 200,000 מהגרים ליוון.
ממשלת יוון עצרה מיד את פעולות המהגרים, על מנת להבטיח מניעת כניסה בלתי מבוקרת של אנשים לשטח יוון.
בבוקר יום שבת, 29 בפברואר, אמר נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן כי גבולות טורקיה עם אירופה פתוחים וציין: "לא נסגור את השערים לפליטים.
כ-18,000 פליטים כבר עברו והיום המספר יעמוד על בין 25,000 ל-30,000 ולא נסגור את שערינו, כי האיחוד האירופי חייב לעמוד בהתחייבויותיו".
אלפי אנשים הצטופפו באזור העיירה היוונית קסטנייס הממוקמת על הגבול, שביקשו לעבור לצד היווני של הגבול, בעוד יחידות המשטרה ההלנית מגיעות מאזורים שונים ביוון כדי לחזק את כוח ההרתעה היווני.
שר ההגנה האזרחית, מיכאיס כריסוהוידיס, במהלך ביקורו בעיירה על הגבול הצהיר: "אלפי אנשים אומללים מוערמים בגבולותינו.
הם לא הגיעו לכאן בכוחות עצמם.
הם מגורשים, נדחים ומשמשים את המדינה השכנה, טורקיה.
אנחנו רוצים לשלוח מסר לכל כיוון שלא ניתן לאף אחד לעבור ללא מסמכי נסיעה חוקיים.
ליוון יש גבולות, לאירופה יש גבולות".
ראש ממשלת יוון, קיריאקוס מיצוטאקיס, העניק ראיון לרשת האמריקנית CNN ולעיתונאי ריצ'רד קווסט.
בהתייחסו למשבר היווני-טורקי, הוא אמר: "מה שאנחנו מתמודדים כרגע הוא לא בעצם בעיית ההגירה או הפליטים.
זה ניסיון מודע של טורקיה להשתמש במהגרים ופליטים כמשכונים גאופוליטיים כדי לקדם את האינטרסים שלה.
האנשים שמנסים לחצות ליוון לא מגיעים מסוריה, הם לא באים מאידליב.
הם חיו בטורקיה תקופה ארוכה, רובם דוברים טורקית שוטפת.
הם זוכים לתמיכה מלאה של הממשלה הטורקית, שכן היא מספקת להם את האמצעים להעביר אותם לגבול, ושל כמובן שיוון עושה את מה שלכל מדינה ריבונית יש את הזכות לעשות: להגן על גבולותיה מכל כניסה בלתי חוקית.
זה מה שאנחנו עושים וזה מה שנמשיך לעשות".
באותו יום, באזור הים של לסבוס, אירעה תקרית בין סירה של משמר החופים היווני והטורקי, כאשר הטורקים ניסו להתנגש ביוונים.
בהצהרותיו על התקרית, ציין שר הספינות של יוון, ג'יאניס פלקיוטקיס, כי הגברים והנשים של משמר החופים פועלים בהתאם לחוק הבינלאומי, תוך הדגשת נחישותה של יוון להגן ולשמור על גבולותיה הימיים.
שר הפנים הטורקי, סולימאן סוילו, הפציר בהצהרות בפליטים ובמהגרים ללכת ליוון דרך נהר אברוס, ואמר: "זו רק ההתחלה.
במקומות מסוימים (באוברוס) מפלס הגשם ירד ל-40 עד 45 ס"מ.
למיצוטקיס אין את היכולת להחזיק אותם בגבול.
תראה מה קורה אחר כך.
זה לא רק מה שקרה עד כה, אלא גם מה שיקרה אחר כך".
בשעות הבוקר, אך גם בשבת אחר הצהריים, נורו באזור כדורי אש וכימיקלים משני הצדדים.
לפי מידע וסרטונים ששודרו בתקשורת היוונית, רכב משוריין טורקי ניסה להרוס חלק מהגדר בקסטאניס ללא הצלחה.
נשיאת הנציבות האירופית, אורסולה פון דר ליין, נשיא המועצה האירופית, שארל מישל, ונשיא הפרלמנט האירופי, דייוויד ססולי, הגיעו לאזור אברוס ב-3 במרץ, ותמכו באופן מלא ביוון ובמאמציה לעצור ניסיונות כניסה בלתי חוקית משטח טורקיה.
אורסולה פון דר ליין, בהצהרה, הצהירה כי "הדאגות היווניות הן הדאגות שלנו, הגבולות היווניים הם גבולות אירופה.
אנו מצהירים על הסולידריות האירופית שלנו עם יוון.
אנו סומכים על ממשלת יוון ומהסיבה הנוספת שלמרות שיש לך פרויקט חשוב מאוד, אנו מברכים על העובדה שהם פועלים בהתאם לחוק האירופי".
גורם במחלקת המדינה של ארצות הברית אמר: "ארצות הברית מכירה בזכותה של יוון לאכוף את חוקיה בגבולותיה.
אנו קוראים לשני הצדדים לגלות איפוק לנוכת המצב המתפתח בגבול יוון–טורקיה".
ממשלת גרמניה נמנעה מלגנות את פתיחת הגבול הטורקי, תוך התמקדות בתמיכה בהסכם ההגירה של האיחוד האירופי–טורקיה.
בשיחה עם עיתונאים אמרה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל כי היא מבינה שאנקרה מצפה לתמיכה נוספת מאירופה כדי להתמודד עם משבר הפליטים, אך ציינה כי הנשיא הטורקי "לא צריך להשתמש בפליטים כדי להביע את מורת רוחנו".
המרתף הוא סרט קולנוע קולנוע ישראלי בשחור-לבן משנת 1963 בבימויו של נתן גרוס, עם שמעון ישראלי כשחקן יחיד.
הסרט נוצר במשותף על ידי שמעון ישראלי ונתן גרוס, כאשר תחילה היה הרעיון של ישראלי לייצור סרט על נידון למוות הכלוא בבית כלא.
אך אחר כך השניים החליטו לייצור סרט על טראומת השואה, המסתמך על חוויותיהם האישיות.
צילומי הסרט החלו במרץ 1962, באולפני "חביב" בהרצליה, שישראלי משמש גם כמפיק יחד עם נחום סלונים.
לצורך הפקת הסרט הקימו ישראלי וסלונים חברת הפקת בשם "סרטי שי" שגייסה 170,000 ל"י, בנוסף קיבלו הלוואה של 40,000 מ"המועצה לעידוד הסרט הישראלי" שליד משרד המסחר והתעשייה.
זהרירה חריפאי מקריינת בסרט, חנה כהנא מופיעה בצילומים מאחור בעיקר של שיער ראשה ודודיק סמדר מופיע בצורת צל.
התסריט נכתב על ידי שמעון ישראלי בסיוע יעקב מלכין.
ישראלי גם כתב את המוזיקה שאותה תיזמר אדי הלפרן.
זהו הסרט הישראלי הראשון שדן בנושא שעד אז היה טאבו מוחלט בתרבות הישראלית, ולא רק בקולנוע - טראומת השואה.
העלילה מתוארת בפלשבק - שמעון ישראלי מופיע במונולוגים בשתי דמויות: אביו השען שלא מתרשם מהסכנה הנאצית והמורה פאוסט הזקן המדבר נגד מדיניות הנאצים ונתקל בהתנגדות של תלמידיו.
בסרט משולבים יומנים נאציים של מצעדים נאציים ונאומים של היטלר ורודולף הס.
הסרט זכה לביקורות חיוביות, נבחר לייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ב-1963, וזכה ב"פרס הנוער" ובפרס כינור דוד.
בישראל הסרט לא זכה להצלחה מסחרית ולמרות שנרכש להפצה בינלאומית, שמעון ישראלי נכנס לחובות כבדים בעקבות מימון הפקתו.
תל אביב 1960, 15 שנים לאחר גמר מלחמת העולם השנייה והשואה, עמנואל שרף (שמעון ישראלי) הוא שומר באתר בנייה.
בערב הוא מתיישב בחדרו ואוכל ארוחה דלה ובאותו זמן צפים הזכרונות.
ב-1938 הוא גורש לדכאו ושוחרר בסוף המלחמה.
מי שהלשין עליו והסגיר אותו לנאצים היה שכנו האנס שהיה איש אס אס.
כעת הוא יורד מהרכבת בתחנת ולדהיים כשעל הקטר כתוב: "Hitler Kaput".
הוא מתכוון להגיע לביתו שם מגורר כעת האנס ולגמור אתו את החשבון אף על פי שהוא יודע שהאנס נפצע ב-1943 ורגלו נקטעה.
האנס מתגורר שם עם אשתו לוטי (חנה כהנא), גרמניה שהייתה חברתו של עמנואל.
האנס היה חבר טוב של עמנואל, עד שהתגייס לאס אס.
הוא היה מאוהב בלוטי אך היא הייתה מאוהבת ביהודי עמנואל.
זה הרגיז אותו והוא הלשין על עמנואל ומשפחתו ורק עמנואל שרד את השואה.
אביו השען טען שהשיגעון של הנאצים יחלוף וכי לא נוטשים מהר ארץ מולדת.
עמנואל מגיע לבית, שומע נביחות כלב וממהר להיכנס למרתף.
האנס מגיע למקום ונועל את המרתף.
עמנואל נשאר שם עם זכרונותיו ומגלה תמונות וחפצים שהיו של משפחתו וכן חפצים נאציים כמו סכין, דגל ואותות של צלבי קרס.
הדלת נפתחת וצילו של האנס מתקרב ועמנואל הורג אותו.
לאחר המלחמה שולחת לו לוטי מכתבים וכותבת שנישאה להאנס לאחר שגילתה שהיא בהריון מעמנואל וכי בנה הוא גם בנו אך עמנואל לא עונה לה.
לבסוף הוא חוזר למציאות ומפעיל את הפעמון המכני שתלוי על עמוד עץ שמטיל צל בצורה של גרדום.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותשמעון ישראליעמנואל שרףשחקן יחידזהרירה חריפאיקרייניתדודיק סמדרהאנסמופיע בצלוחנה כהנאלוטיחברה של עמנואל, דמותה מופיעה לרגע אחד
המשאלה הוא סרט קולנוע אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, והסרט ה-62 בסדרת סרטי ההנפשה הקלאסיים של אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-22 בנובמבר 2023; בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-7 בדצמבר 2023. בהמשך יצא גם לדיסני+ בכל רחבי העולם ב-3 באפריל 2024.
הסרט עוקב אחר אַשָׁא והעז שלה, ולנטינו מממלכת רוסאס, בה שולט המלך מגניפיקו שבטקס עוזר למי שמגיע לבגרות להביע משאלה ולעיתים בטקס חגיגי מגשים אחת מהשאלות.
כאשר אשא מגיעה לבגרות היא פוגשת במלך ומגלה כי הוא לא מתכוון להגשים את המשאלות של כולם.
בלילה אחד היא מביעה משאלה, פוגשת בכוכב המשאלות ויוצאת להרפתקה בינות לכוכבים על מנת להציל את בני עמה ולהגשים את משאלותיהם.
אשא מצליחה לראות חשכה שאחרים אינם רואים, ומביעה משאלה אל הכוכבים שינחו אותה.
כתוצאה מכך יורד כוכב משאלות על מנת לסייע לה.
הסרט מהווה סוג של פריקוול עבור היקום של דיסני, ומראה איך נוצר כוכב המשאלות המפורסם שהיווה גורם שהניע את העלילה בסרטי אנימציה רבים של דיסני.
הסרט מכיל בתוכו רפרנסים רבים ומגוונים לשלל סרטי דיסני מכל התקופות, ביניהם:
שלגיה ושבעת הגמדים - חבריה של אשה מבוססים על דמויותיהם של שבעת הגמדים, ואף מתחילים (באנגלית) כל אחד באות הפותחת את שמו של גמד אחר.
בנוסף, כאשר אשה מקבלת מהכוכב את המטה, הדבר הראשון שהמטה עושה הוא להגדיל תפוח - רפרנס לתפוח של המכשפה.
מוטיב המראות חוזר על עצמו בסרט ומקבל ביטוי גם בדבריו של המכשף עצמו.
לפי התיאוריה של דיסני, המלך מגניפיקו הוא עצמו המראה של המלכה הרעה.
פנטזיה (שוליית הקוסם) - הסרט נפתח ברצונה של אשה להיות שולייתו של המכשף, רפרנס לסרט.
כמו כן, יש דמיון בתנועות של אשה ושל מיקי בניסיון לפתוח את דלת המכשף.
סינדרלה - מספר רפרנסים, ביניהם - עכבר מדבר, רפרנס לגאס גאס, ואישה שמקבלת את המשאלה שלה לתפור את השמלות הכי טובות בממלכה (כמו שמלתה של סינדרלה) - ובכלל מוטיב השמלות בסרט.
פיטר פן - בסוף הסרט, המלכה מצמדת אישה שמשאלתה לעוף, לנער עם כובע בשם פיטר שרוצה לבנות מכונת תעופה - התייחסות ישירה לפיטר פן וונדי דארלינג.
בנוסף אחת המשאלות שהמכשף מנסה להשמיד מהווה קריצה למשאלתו של פיטר פן לארץ פלאית בשמיים.
זוטרופוליס - בסוף הסרט, ולנטינו מספר שמשאלתו היא ממלכה אוטופית שכל היונקים בה שווים ולובשים בגדים.
במבי - בסצנת היער בה סטאר מכניס אנושיות לחיות ולצמחים, במבי מודה לדוב על שלא אכל אותו.
בנוסף, אחד מהארנבים שם חובט ברגלו כמו טמפר, חברו של במבי.
רובין הוד - אותו דוב בסצנת היער, נקרא ג'ון, ומהווה רפרנס לדמותו של ג'ון מרובין הוד.
פלונטר - במהלך השיר "Welcome to rosas" ניתן להבחין בדמות עם שיער ארוך במיוחד.
מלך האריות - בשיחה של אשה עם המכשף היא מזכירה שהכוכבים מנחים אותנו - רפרנס לשיחתו של מופסה עם סימבה.
בנוסף שירו של המכשף הוא רפרנס לשירו של סקאר על רצונו להיות מלך.
היפהפייה הנרדמת - השמלה של התופרת שקיבלה את משאלתה דומה לשמלה הכחולה של אורורה.
הקיסר נפל על הראש - חלק מבקבוקוני השיקויים של המכשף דומים לבקבוקונים של איזמה.
פוקהונטס - שיערה של אשה מתנופף בדיוק כמו שערה של פוקהונטס כשהיא רצה ביער.
אליס בארץ הפלאות - יש בסרט פטריות מדברות.
לשבור את הקרח - נאמר בסרט המשפט "אנחנו אוהבים משוגעים", קריצה לשיר של אנה והאנס, "Love is an open door".
מיקי מאוס - הסמל של מיקי מאוס מופיע בצורה מוסתרת מספר פעמים בחדרו של המכשף.
הרפתקאות ברנרד וביאנקה - בסרט מופיעים דמויות עכברים הדומות לברנרד וביאנקה.
היפה והחיה - ריקודו של המכשף עם מעילו מהווה קריצה לריקוד הקלאסי בסרט.
המריצה ביער עם הרגליים היא מקבילתה של העגלה ביפה והחיה.
כוס נופלת מהמדף, רפרנס לצ'יפ.
בת הים הקטנה - הידיים הירוקות מהכישוף מזכירות את ידיה של אורסולה.
בנוסף, סצנה שבה המכשף מסתכל כלפי מעלה מהווה קריצה לסצנה דומה בסרט בת הים הקטנה.
כשהמכשף משמיד את משאלת אהבת האמת, הוא אומר "חסל סדר אהבה" – מילותיה האחרונות של אורסולה.
אלאדין - המחבוא של באזימה דומה בעיצובו למקום של יסמין.
גם המכשף נשאב לתוך המראה כמו ג'אפר לתוך המנורה.
מרי פופינס - אחת מהמשאלות שהמכשף מנסה לנתץ מהווה רפרנס לבקשתו של מר בנקס לאומנת לילדיו.
החרב באבן - ישנה בסרט סצנת הספרים המעופפים המסייעים לחבריה של אשה לפתוח את גג הטירה.
טרזן - אחד מחבריה של אשה, כשהם קופצים מהקומה העליונה בטירה כדי לפתוח את הגג, צועק את צעקתו הקלאסית של טרזן.
פינוקיו - סבא מנגן בגיטרה, ובכלל בסרט מופיעים הרבה אזכורים לשיר "When You Wish Upon a Star" - כאשר למעשה הסרט בעצם מסביר מאיפה מגיע כוכב המשאלות הקלאסי של דיסני, שהופיע כבר בפינוקיו.
דמותתיאור דמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בישראלאשאנערה בת 17, חדורת מוטיבציה, חכמה ואופטימית, שנונה ומנהיגה בהתהוות.
הסרט הוכרז רשמית לראשונה בחודש ספטמבר 2022, במהלך אירועי ה-D23 אקספו.
הוא יבוים על ידי כריס באק ופוון וירסאנת'ורן.
הסרט כולל מספר סוגי הנפשה; הנפשה בסגנון צבעי מים, הנפשה בסגנון המסורתי של דיסני והנפשה ממוחשבת בסגנון המודרני בו משתמשת החברה.
את השירים לסרט כתבה ג'וליה מייקלס.
עם חשיפת הסרט, הוצג גם שיר ראשון מהסרט, "More for Us", בביצוע אריאנה דבוז.
בהמשך שונה שמו של השיר ל"This Wish".
ב-27 באפריל 2023 הציגה דיסני טיזר קדימון ראשון לסרט.
ב-27 בספטמבר, הוצג הטריילר המלא הראשון לסרט.
בניגוד לסרטי האנימציה של דיסני שהופצו מאז פרצה מגפת הקורונה וזכו להפצה קולנועית קצרת מועד לפני שעברו לשירות הסטרימינג דיסני+, מה שהביא לכרסום ברווחיהם, דיסני תכננה ש"משאלה", כמו "אלמנטלי" של פיקסאר, תזכה להפצה קולנועית ארוכה יותר, ללא העברה לדיסני+ בטווח מיידי.
באפריל 2024, עבר הסרט להפצה גם בשירות הסטרימינג.
ב-15 ביוני 2023, בפסטיבל הסרטים של אנסי, הוקרנו 20 דקות מתוך הסרט.
כמו כן, סרטון קצר בן 9 דקות בשם "היו היה סטודיו" הופץ יחד עם הקרנת הסרט בנובמבר.
פרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקורפרס גלובוס הזהבסרט הטוב ביותר - הנפשההמשאלהפרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאיהשיר הטוב ביותר"This Wish"סרט האנימציה הטוב ביותרהמשאלהפרס Black Reelהדיבוב הטוב ביותראריאנה דבוזפרס NAACP Imageסרט האנימציה הטוב ביותרהמשאלההדיבוב הטוב ביותר של דמות - סרט קולנועאריאנה דבוז
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט 48% על פי 225 ביקורות וב-IMDb הסרט את הציון 5.6/10 על פי 183 דירוגים מה שמעיד על ביקורות שליליות או מעורבות.
המשאלה של וואקו הוא סרט קומדיה, פנטזיה והרפתקאות מונפש מוזיקלי אמריקאי, אשר יצא ישירות לווידאו ומבוסס על סדרת ההנפשה "אנימניאקס" ששודרה בשנים 1993–1998. הסרט הופץ לראשונה ב-VHS ב-21 בדצמבר 1999 על ידי Warner Home Video.
במהלך הסרט כל דמויות הסדרה מעוברת לעולם אגדות מעין מהמאה ה-19 ומתאר את המירוץ שלהם למצוא את כוכב המשאלות שיעניק להם משאלה.
הסרט מכיל 10 שירים מקוריים ורוב המדבבים מהסדרה דיבבו בו את דמויותיהם.
הסרט שימש כסיום הסדרה, עד לאתחולה מחדש בשנת 2020.
בעיירה מפלי אקמי בתוך ממלכת וורנרסטוק, כל האנשים (כולל הפנטומימאי) חיים יחד באושר.
עם זאת, עם מותו של המלך האהוב שלהם, סר ויליאם הטוב, וורנרסטוק נכנס למצב של מלחמת אזרחים.
תוך ניצול המצב, ממלכת טיקטוקיה השכנה (פארודיה על Time Inc.
בזמן מיזוגה עם Warner Communications), בראשות המלך סלאזאר השתלטן (קריקטורה של בזיל רת'בון), משתלטת על וורנרסטוק, והופכת את כל אנשיה לעניים ואומללים עקב מיסוי יתר (גם פרודיה על הקמת טיים וורנר ב-1990).
שלושה אחים, יאקו, וואקו ודוט וורנר, שבורים במיוחד, מכיוון שדוט זקוקה לניתוח.
וואקו מוצא עבודה בעיירה אחרת כדי לשלם על כך, אבל פלוץ לוקח ממנו את שכרו - אגורה - עבור "מיסים".
וואקו, עצוב על מחלתה של דוט ולא מצא ברירה אחרת, מביע משאלה לכוכב.
פיה (שקורא לעצמו "מנחה הגשמת רצונות" או "פיפ") נופלת מהכוכב ומסבירה שוואקו בחר זה עתה בכוכב המשאלות היחיד בשמיים.
הכוכב עצמו נופל זמן קצר לאחר מכן בהרים והפיה אומרת לוואקו שמי שנוגע ראשון בכוכב מקבל משאלה אחת.
למחרת בבוקר, האחים מספרים לכל העיר בשירה על הכוכב בהתרגשותם, וכולם ממהרים לעבר הזוהר שבהרים.
המלך סלאזאר מגלה על הכוכב, מצווה למטיל המיסים פלוץ וראלף לעצור את הוורנרים מלהגיע לכוכב בחיים, ומצווה על חייליו, בראשות קפטן המשמר (קריקטורה של דניס הופר) לאבטח אותו.
פלוץ לא מונע מהוורנרים להגיע לכוכב במקביל לכל שאר תושבי העיר.
עם זאת, צבא המלך כבר בנה בסיס צבאי סביב הכוכב, וארמון קרח לצידו, ותושבי העיר כולם נלכדים ונעולים כדי שהמלך ימלא את רצונו.
הוורנרים רומזים שתהליך המשאלות אינו פשוט כפי שהמלך חושב בבלוף נואש.
המלך לוכד את הוורנרים ומענה אותם בדרכים מוזרות, משירתו הנוראה של מר הבמאי (מר הבמאי הוא קריקטורה של ג'רי לואיס), אחר כך חדר שירותים מטונף, ולבסוף בלוני הדינוזאור (פארודיה על ברני הדינוזאור).
לאחר שעברו טראומה, הוורנרים אומרים למלך שלכל משאלה שהוא מביע עשויה להיות טוויסט אירוני ולהדגים זאת לעצבנותו.
הוא מצווה להוציא להורג את הוורנרים, אבל דוט משתמשת ב"חמודות" שלה כדי להציל אותם.
כשהמלך עומד להגשים את רצונו (שהוורנרים ישאירו אותו בשקט), הוורנרים מופיעים, והוא מנסה לירות בהם בעצמו עם תותח.
כדור התותח מתפוצץ לאחר נחיתה ממש לפני לפגוע בוורנרים, כביכול הורג את דוט.
זה גורם ליאקו ולאנשי מפלי אקמי לבכות בצער, יחד עם חלק מהצבא המלכותי.
קפטן המשמר כועס על המלך סלזאר ונותן לו נאום זועם הקורא לו על אופיו האכזרי.
כשכולם פונים אל המלך (שנראה כאילו קצת מתחרט), וואקו מנצל את ההזדמנות שלו להגיע לכוכב, ומגיע אליו בזמן.
דוט מגלה שהיא שיחקה ולמעשה לא מתה; השניים קנו זמן לוואקו, שמייחלת שתי אגורות, לשמחתם של יאקו ודוט ושאר צוות השחקנים.
לאחר מכן הוורנרים מובילים את תושבי העיר חזרה לעיר כדי לעזור להם להגשים את משאלותיהם.
וואקו משתמש בשני שבהם כדי לקנות מזון ו"כרטיסי עונה ללייקרס".
הראשון משלם עבור הניתוח של דוט, שמתגלה כניתוח פלסטי כדי לתת לה נקודת חן.
לעומת זאת, האגורה הראשונה של וואקו מחזירה שגשוג לעיירה כאשר הקצב, האופה והחנווני מוציאים את הכסף שהרוויחו, והאנשים שמהם הם רוכשים בתורם עושים את אותו הדבר .
בית החולים מוצא את תעודות הלידה של יאקו, וואקו ודוט, ומגלה שהם היורשים לכס המלכות של וורנרסטוק.
הם (תרתי משמע) מסלקים את סלאזאר מהארמון שלהם, והוא מותקף על ידי הכלבים שלו.
הוורנרים משתמשים ברשויות המלכותיות החדשות שלהם כדי להעניק לאזרחי מפלי אקמי את רצונותיהם - מלבד הפנטומימאי (שהיה משאלתו של יאקו).
לוקחים את אחיו ביד, יאקו, וואקו ודוט סובבים את גלגל המוסר בפעם האחרונה, מה שמציין את מוסר ההשכל של הסיפור הוא "פשוט תתעודד ולעולם אל תוותר על התקווה".
ג'ס הרנל - וואקו וורנר
טרס מקנייל - דוט וורנר, מריתה היפו, שלום אחות ואמא של מינדי
רוב פולסן - יאקו וורנר, פינקי ודוקטור אוטו חיטט קישקש
שרי סטונר - סלאפי הסנאית
נתן רוגר - סקיפי הסנאי
מוריס למארש - המוח, סקוויט, הגיהוקים של וואקו
פרנק ולקר - ראלף, תאודור פלוץ, ראנט, באטנס, התרנגול בו ופלביו היפו
פקסטון וייטהד - המלך סלאזאר
בן שטיין - "מנחה הגשמת רצונות" או "פיפ"
ג'ף בנט - בלוני הדינוזאור ומפקד המשמר
פול ראג - מר במאי
ג'ולי בראון - מינרווה החורפנית
אף על פי שהסרט דורג גבוה בקרב ילדים ומבוגרים בהקרנות מבחן, האחים וורנר החליטו להוציא אותו ישירות בווידאו במקום להוציא כסף על שיווק מהדורה רחבה.
הסרט תוכנן במקור לצאת ל-VHS בנובמבר 1998, אך נדחק קדימה ל-21 בדצמבר 1999, והוצא מחדש ב-25 בינואר 2000, כחלק מה- Warner Bros.
זוהי ההפקה הראשונה של אנימנאקס שהשתמשה בדיו ובצבע דיגיטליים, והסרט הראשון ישירות לווידאו של האחים וורנר.
ב-25 באוגוסט 2008, יצא הסרט להשכרה או לרכישה ב־iTunes.
הסרט יצא לאקרנים ב-DVD ב-7 באוקטובר 2014, זמן קצר לאחר מותם של ליז הולצמן ב-2014 ורסטי מילס ב-2012, שניים מהבמאים הראשיים של הסרט.
זה היה גם ההופעה האחרונה של צ'יק ונרה בתור פסטו לפני מותו ב-2021
הסרט כולל 11 שירים מקוריים, שהולחנו על ידי ג'ולי ברנשטיין ורנדי רוגל, עם מילים שנכתבו על ידי טום רוגר ורוגל.
הקטע הולחן על ידי המלחינים של אנימניאקס ריצ'רד סטון, סטיב וג'ולי ברנשטיין, גורדון גודווין וטים קלי.
היצירות שכתב סטון לסרט היו מהאחרונות שכתב עבור האחים וורנר.
אנימציה לפני מותו ב-9 במרץ 2001. צוות השחקנים של הסרט משמש גם כמקהלה לרבים מהקטעים המוזיקליים.
הקרנות מבחן של הסרט "משאלה של וואקו" על ילדים והורים חשפו תגובות חיוביות מאוד לסרט.
בפברואר 1999, ToonZone דיווחה כי "97% מהילדים וההורים נתנו לו ביקורת על 'מאוד חיובית'", וכי "98% מהילדים שהוקרנו נתנו לסרט דירוג של טוב, טוב מאוד או מצוין".
מבקרים רבים שיבחו את ההנפשה, הופעות הדמויות והמוזיקה.
הערות רבות של הסרט התמקדו בהחדרת נימה רצינית לסדרה הידועה בהומור שלה מחוץ לקיר.
ברט רוג'רס מ-AOL Hometown נתן לסרט ביקורת חיובית, ואמר כי "[יש] הרבה על הסרט הזה שישמח את מעריצי אנימניאקס מושבעים", וציין את ההופעות של כמעט כל הדמויות הראשיות והאנטגוניסטים של הסדרה המקורית.
רוג'רס הצביע על כך שהפאתוס שלא נראה בדרך כלל בסדרה עשוי להשאיר כמה מעריצי "אנימניאקס" מרוחקים מהסרט, אבל הטון הרציני "מגובה בקול מעולה", על ידי פולסן והרנל.
ביקורות אחרות לא היו כל כך חיוביות.
מרי אן ג'והנסון מ-FlickFilosopher כתבה כי "[אני] להציב את סוג הסיפור והדמויות הנחוצים כדי למלא סרט בן 90 דקות על 'האנימניאקס' מגביל את הטירוף שלהם", ושכך השאיר את הדמויות משעממות, עד כדי כך ש"ילדים גדולים יותר ומבוגרים מעריצי הוורנרים וחב' עשויים להיות מאוכזבים מאוד".
מייקל סטיוארט מ- Entertainment Weekly מצא כי היעדר ההומור הטיפוסי של Animaniacs היה חיובי, ואמר כי הסרט "נמנע מהטירוף הכפוי שפוקד את סדרת הטלוויזיה", בעוד "מספק צחוקים לילדים ולמבוגרים כאחד".
עם זאת, הוא ציין ביקורת דומה על ג'והנסון, ואמר שהצבת כל צוות ה- Animaniacs לסרט הרגיש לא נוח, וכי "רגשות הזרוע" של הסרט אינם "המומחיות" של Animaniacs .
הוא דירג את הסרט ב-"C+" בסך הכל.
מייקל דקווינה מ-TheMovieReport.com נתן את אחת הביקורות החיוביות ביותר על הסרט.
דקינה שיבחה את "הבדיחות החכמות והסאטיריות של הסרט למבוגרים וסלפסטיק רחב יותר לצעירים", אמרה דקווינה כי הסרט הוא "דוגמה אחת מפוארת" לסרט משפחתי שיפנה לכל המשפחה, ודירג את הסרט עם שלושה וחצי מתוך ארבעה כוכבים.
מאז יציאתו לאקרנים, הסרט דורג כאחד מ"60 סרטי ההנפשה המובילים שמעולם לא יצאו בקולנוע בארצות הברית" על ידי מדריך הסרטים המונפשים.
המשאית היא סדרת דרמה ישראלית בבימויו של ערן ריקליס.
הסדרה שודרה בערוץ 2 בטלעד בין השנים 2002 ל-2004. לסדרה עונה אחת ו-13 פרקים.
הסדרה צולמה בירוחם ועוררה התנגדות בעיר עקב חשש לחיזוק סטיגמות שליליות.
בעקבות התנגדותו של ראש המועצה דאז, מוטי אביסרור, לא צולמה עונה שנייה של הסדרה בירוחם.
שיר הפתיחה של הסדרה, נקראה "אין אני" והוא מתוך האלבום של להקת "שוטי הנבואה" של אוגוסט 2000.
במהלך הפקת הסדרה גילם מנחם עיני את דמותו של בליטי, מנהל בית הספר.
הסדרה הייתה הפרויקט האחרון שבו השתתף, ועיני נפטר ממחלת הסרטן חודשים ספורים לאחר תחילת שידוריה.
עלילת הסדרה, אשר מתרחשת בירוחם, מתמקדת באברהם אלגרבלי שהוא הבעלים המסור של חברת ההובלות "אלגרבלי הובלות" אשר חולם לקנות משאית חדשה לבנו ניסו, בתקווה שהוא יבחר להמשיך לנהל את העסק המשפחתי.
עם זאת, לניסו יש שאיפות משלו הוא חולם להגר ללוס אנג'לס על מנת להצטרף שם לאחיו חיים ולבנות שם חיים חדשים.
למשפחה יש קשיים כלכליים ואישיים שונים, ובמקביל מצבו הבריאותי של אברהם הולך ומתדרדר, ובעקבות כך אברהם וניסו נאלצים לקחת החלטות קשות לגבי עתידם.
אברהם אלגרבלי (זאב רווח) – הבעלים החרוץ וטוב הלב של חברת הובלות.
אברהם הוא אביהם של ניסו וחיים.
אברהם מסור במיוחד למשפחות ולעסקיו.
לאחר שהוא מאובחן כחולה סרטן הוא מחליט למכור את המשאית הישנה שלו ולרכוש משאית חדשה על מנת לוודא שבנו ניסו יוכל להמשיך לנהל את חברת ההובלות בעתיד.
אברהם מקווה שניסו יהפוך לבעלים של העסק המשפחתי, יתחתן ויקים בית.
בעוד שמצבו הבריאותי הולך ומתדרדר הוא מתחיל לעבוד במשרד יחד עם הפקידה נעמה בעוד שניסו עושה את כל ההובלות לבד.
בסופו של דבר הוא וניסו מחליטים למכור את עסק ההובלות לבן יצחק.
בעוד שבתחילה אברהם לא מסתדר עם אחותה של אשתו חנה, עם הזמן מתפתח ביניהם קשר רומנטי.
בהמשך הוא מתחיל לצאת עם טניה ומתכנן לטוס איתה למרוקו לטיול שורשים, אך לבסוף באופן טרגי הוא נפטר בדרך לנמל התעופה.
ניסו אלגרבלי (סמי הורי) – רווק צעיר, חרוץ וטוב לב.
ניסו עובד בתחילה יחד עם אביו בעסק ההובלות המשפחתי אך חולם בפועל על עתיד אחר עבורו.
עם הזמן הוא מתאהב בפקידה של העסק נעמה, אך היא אומרת לו שהם לא יכולו להיות ביחד משום שהוא לא מספיק דתי ושהיא מעוניינת להתחתן עם בחור ישיבה.
לבסוף ניסו מוכר את עסק ההובלות המשפחתי ובמקום זאת פותח חדר כושר בירוחם יחד עם חברו אשר.
עם זאת, השותפות הזו מובילה בהמשך לסכסוכים בין השניים.
במהלך טיול באילת ניסו מציע לאשר לבצע סטנדאפ במלון בעיר.
לאחר הופעה מוצלחת במלון אשר מחליט שהוא מעוניין להתמקד בקריירת סטנדאפ, וניסו הופך להיות הסוכן שלו.
בינתיים נעמה, אשר ברחה מהבית משום שהיא לא אוהבת את הבחור שהוריה ניסו לשדך לה, מגיעה לאילת שם היא וניסו מתפייסים והופכים לזוג.
חיים אלגרבלי (אייל רוזלס) – אביהם של קובי וארז, והגרוש של תמי.
דמותו חמה מזג, עצבנית ואלימה.
הוא נפרד מתמי בעקבות התנהגות אלימה ועבר להתגורר בלוס אנג'לס.
בהמשך שב לישראל בעקבות חובות כלכליים, ובמטרה לחדש את הקשר עם תמי ועם ילדיו.
במהלך שהותו ניסה לבצע עסקת סמים, אך כאשר ניסו גילה על כך, הוא החליף את הסמים בקמח והמשטרה עצרה את הקונה.
בעקבות האירועים החל חיים בתהליך שיקום נטש את עברו הפלילי, עזב את לוס אנג'לס, חזר לארץ, והחל לעבוד באטליז.
ברגע של משבר כמעט תקף שוב את תמי, אך הצליח לעצור את עצמו.
בסיום הסדרה מגיע לבית מלון שבו שוהה ארז, מוסר לו מכתב שבו מצוין שסבו פנה לגורם בצה"ל, ובעקבות כך ארז מחליט להתגייס.
תמי אלגרבלי (אוולין הגואל) – אמם של קובי וארז וגרושתו של חיים, שממנו נפרדה בשל התנהגות אלימה.
עובדת כקוסמטיקאית בירוחם, ובשלב מסוים מנהלת מערכת יחסים עם שלום איפרגן, מורהו של ארז, אך השניים נפרדים.
בהמשך עובדת כמדריכה ראשית בחברת קוסמטיקה בתל אביב, ונקשרת לבוס שלה, אילן.
לבסוף השניים נפרדים, לאחר שאילן מחליט לשקם את נישואיו ורוכש לשניהם כרטיסים לאיטליה.
תמי חוזרת לירוחם, ובסיום הסדרה נוסעת עם משפחתה לחגוג את ליל הסדר באילת, שם היא פוגשת אדם חדש.
ארז אלגרבלי (מעיין הרוש) – בנם הבכור של תמי וחיים ואחיו של קובי.
נער רגיש ומרדני שגדל תחת אלימות מצד אביו.
לומד בכיתת מסגרות ושואף להשלים בגרות, אך מלבד המורה איפרגן, אינו זוכה לתמיכה.
לאחר שמחאתו נדחית, מוביל פריצה אלימה לבית הספר, ובהמשך פורץ אליו חמוש ונשלח למוסד לעבריינים.
בורח מהמוסד לאחר שגבה כספים, אך מחזירם לבסוף ונפתח נגדו תיק פלילי שמונע את גיוסו.
משתלב בעבודה במסגרייה של אנטבי ומתקרב לבתו ריבי, החושפת כי אביה מתעלל בה מינית.
אנטבי מנסה להפלילו בגניבה, אך עד ראייה מציל את ארז, שמזוכה.
בהמשך הופך לבן זוגה של ריבי.
לאחר מכן עובד בפינת חי ומתאמן לרכיבת אופניים.
בסיום הסדרה מקבל מכתב מאביו, ממנו מתברר שסבו סייע בפנייתו לצה"ל והוא מתקבל לגיוס.
אשר סוויסה (שלום אסייג) – בחור עם לב טוב, מצחיק ואיש ישר.
חבר טוב של ניסו ומנש, בתחילה מוכר טמגוצ'ים בירוחם.
בהמשך רץ לראשות המועצה המקומית של ירוחם, פותח מזנון קוסקוס ומנהל פרויקט שיקום אגם בעיר.
יצא עם סשה, עמד להתחתן איתה, אך הם נפרדו.
לאחר מכן עבר לגור עם יפית, שהפכה לבת זוגו.
אשר היה אמור להשתתף בסרט "אהבה בין המכתשים", אך הסרט בוטל, והצילומים עברו לקריית שמונה.
בהמשך פתח מכון כושר עם ניסו בירוחם, אך לאחר מריבה, פרש מהמכון.
הוא ומשפחת אלגרבלי נסעו לאילת למלון של דודו נחום, שם עשה את ליל הסדר, והשלים עם ניסו.
הם חזרו להיות חברים טובים.
אשר ניסה להרשים את ענת, צוללת מקצועית, וטען גם הוא להיות צוללן מקצועי, אך היא גילתה את האמת.
כאשר היה אמור להופיע סטנדאפיסט במלון, ניסו שכנע את אשר להופיע במופע סטנדאפ, שם הצליח להצחיק את הקהל.
לאחר ההופעה, הוא החליט לעסוק בסטנדאפ, וניסו הפך לסוכנו.
בסיום הסדרה, אשר נשאר ללמוד צלילה אצל ענת, והיא נשארה באילת אצל נחום.
נעמה (לירז צ'רכי) – פקידה דתייה וביישנית בחברת "אלגרבלי הובלות".
ניסו מתאהב בה, אך היא דוחה אותו בטענה שאינו דתי דיו ומעדיפה לצאת עם בחורי ישיבה.
בהמשך משתתפת בסרט "אהבה בין המכתשים", לצדו של גיא אריאלי.
הסרט תוכנן להצטלם בירוחם ולהיות משודר בערוץ 2, אך לבסוף צולם בקריית שמונה.
נעמה מצטרפת כפקידה למכון הכושר של ניסו ואשר, אך מתפטרת בעקבות יחסו של ניסו.
מאוחר יותר היא מתארסת לעמוס, בחור שהכירה בשידוך משפחתי, אך מבטלת את החתונה בשל חוסר אהבה.
לקראת סיום הסדרה היא בורחת מהבית, מגיעה למלון של דודו של אשר, משתפת את ניסו בהחלטתה והשניים הופכים לזוג.
חנה (ריימונד אבקסיס) – דודתם של ניסו וחיים, ואחותה של אשתו המנוחה של אברהם.
במקור מצרפת, מגיעה לישראל במטרה לסייע בטיפול באברהם.
בתחילת דרכה בישראל יחסיהם מתוחים ורוויים עימותים, אך בהמשך מתפתחת ביניהם מערכת יחסים רומנטית.
השניים נפרדים כאשר אברהם מחליט כי הם אינם מתאימים, ומתחיל לנהל קשר עם טניה.
בסיום הסדרה חנה יוצרת קשר זוגי חדש עם נחום, דודו של אשר.
כאשר יתר הדמויות עוזבות את המלון, חנה ואשר נותרים בו הוא לצורך לימודי צלילה עם ענת, והיא מתוך רצון להישאר לצד נחום.
בליטי (מנחם עיני) – מנהל בית הספר שבו לומד ארז.
דוגל במשמעת נוקשה ובשמירה על סדר מוסדי, ומתנגד לשילוב תלמידי כיתת המסגרות במסלול לבחינות הבגרות מתוך תפיסה שמקומם במסגרת מקצועית מוגדרת.
גישתו החינוכית שמרנית ומתנגשת עם זו של שלום איפרגן מורהו של ארז ואחיינו הדוגל בשיטות הוראה פתוחות וגמישות יותר.
יחסו של בליטי לתלמידים ולצוות מאופיין בקור רוח ולעיתים בגישה קשוחה.
שלום איפרגן (שמעון מימרן) – מורה חדש שהגיע מאמריקה ללמד בבית הספר של ארז.
גישתו חינוכית לא שגרתית, והוא מנסה להעניק לתלמידים תחושת ערך עצמי ולשנות את תפיסת עולמם.
הוא מעודד אותם להשליך את ספרי הלימוד ולראות את עצמם ככאלה שיכולים להצליח, למרות שהם נתפסים כמקופחים ומודרים.
איפרגן טוען שמערכת החינוך אינה מספקת להם כלים אמיתיים, והוא מנסה לשכנע את תלמידיו להאמין בכוחותיהם ולשאוף להשגת תעודת בגרות.
הוא גם פועל לשכנע את דודו, בליטי, מנהל בית הספר, לאפשר לתלמידים מכתת המסגרות לגשת לבחינות בגרות, אך נתקל בהתנגדות נחרצת מצידו.
בהמשך בליטי מפטר אותו, והוא יוצא עם אמא של ארז, אך יחסיהם מסתיימים לאחר תקופה.
סשה (קסניה טרוצ'יק) – כתבת ממוצא רוסי, אשר החלה את דרכה בירוחם כעובדת במפעל לעיבוד עופות, ממנו פוטרה.
לאחר מכן שימשה ככתבת בערוץ המקומי של ירוחם, ובהמשך עברה לעבוד בערוץ הרוסי.
במהלך הסדרה עזבה את ירוחם ועברה להתגורר במודיעין עם בן זוגה אשר, והשניים אף עמדו להינשא, אך הקשר ביניהם הסתיים.
אף שניסתה לשוב אליו, הוא דחה אותה מאחר שהיה בזוגיות עם יפית.
יפית אביטל (שרון אלימלך) – זמרת צעירה אשר שוכרת את דירתם של אשר וסשה, לאחר שהשניים עברו להתגורר במודיעין.
בהמשך אשר חוזר לירוחם ועובר לגור עם יפית.
במהלך מגוריהם המשותפים אשר מתאהב בה, והשניים הופכים לבני זוג.
בעבר הייתה בזוגיות עם אלבר, איש עסקים צרפתי עשיר.
כאשר אלבר שב לביקור בארץ ומציע לה לשוב עמו לפריז, יפית מוצאת עצמה מתלבטת בין הקשר החדש עם אשר לבין אהבת העבר.
בפרק הסיום של הסדרה היא מקדישה לאשר הקדשה אישית על עטיפת אלבומה.
טניה (טניה סובול) – אישה ממוצא רוסי, אשר פוגשת את אברהם ומתאהבת בו.
בתחילה אברהם דוחה את ניסיונות ההתקרבות שלה, אך בהמשך נרקם ביניהם קשר זוגי.
לקראת סיום הסדרה הם מתכננים לצאת יחד לטיול שורשים במרוקו, אולם באופן טרגי, אברהם נפטר בדרכם אל נמל התעופה.
אילן (ערן איוניר) – גרוש המנהל את המכללה לקוסמטיקה ברמת גן, שם הוא משמש כמעסיק של תמי.
השניים פיתחו קשר רומנטי, אך נפרדו לאחר שהחליט לנסות לשקם את מערכת היחסים עם גרושתו, והזמין כרטיסי טיסה לאיטליה עבורם.
שחקנ/יתדמותזאב רווחאברהם אלגרבליסמי הוריניסו אלגרבליאייל רוזלסחיים אלגרבליאוולין הגואלתמי אלגרבלישלום אסייגאשר סוויסהמעיין הרושארז אלגרבלימנחם עיניבליטישמעון מימרןשלום איפרגןלירז צ'רכינעמהריימונד אבקסיסחנהקסניה טרוצ'יקסשהשרון אלימלךיפית אביטלאלי שמואלמנשמיכאל אליעזרשמעוןגיא אריאליבתפקיד עצמוערן איוניראילןשלום קינןמאיר אלגרבליטניה סובולטניהיהודה אפרוניבן יצחקשמעון בלתוךאנטוןדוד מנחםאנטבידוד אזולאיאלברמאיה ולדרריביאדי מוכתרויקטורמושון אלבוחרציון הירקןיצחק נאמןג'קי סבגרוברט הניגנחוםשרון זליקובסקיענתדניאל אסייגילד
המשבר הכלכלי והחברתי בוונצואלה נחשב למשבר העמוק ביותר בתולדות המדינה, ולחמור ביותר שפקד מדינה כלשהי שלא בעת מלחמה מאז אמצע המאה ה-20. מאפייניו הבולטים כוללים היפר-אינפלציה דוהרת, התפשטות רעב ותחלואה, זינוק בשיעורי הפשיעה והתמותה, וגל הגירה המוני.
חוקרים השוו את עומק המשבר לתקופות שפל היסטוריות קיצוניות, דוגמת המצב בבוסניה והרצגובינה לאחר המלחמה, ברוסיה ובקובה לאחר התפרקות הגוש הסובייטי, ובאלבניה לאחר סתיו העמים.
הסלמת המצב, שהוגדרה על ידי צ'אווס עוד ב-2010 כ"מלחמה כלכלית" נוכח המחסור הגובר במוצרים, צברה תאוצה תחת מדורו, בין היתר בשל צניחת מחירי הנפט ב-2015, והירידה החדה בייצור הנובעת מהזנחת תחזוקה והיעדר השקעות זרות.
אף שבינואר 2016 הכריזה האספה הלאומית על משבר הומניטרי בתחום הבריאות, הממשלה סירבה להכיר בקיומו ונקטה יד קשה נגד מתנגדיה.
לפי דיווחי האו"ם, כוחות הביטחון אחראים להרג אלפי אזרחים, לרבות מקרים של הוצאות להורג ללא משפט.
הגורמים למשבר שנויים במחלוקת פוליטית עזה, אך נהנים מקונצנזוס מחקרי רחב יחסית.
בעוד שממשלת ונצואלה ותומכיה תולים את האשם ב"מלחמה כלכלית" שמנהלות מדינות זרות, בירידת מחירי הנפט ובסנקציות שהטילו גופים דוגמת ארצות הברית, האיחוד האירופי וקבוצת לימה על בכירים ועל מגזר הנפט – סנקציות שבאו כתגובה להפרות זכויות אדם ושחיתות.
אולם מרבית הכלכלנים והמבקרים מצביעים על גורמים פנימיים כשורש הבעיה.
גורמים אלו כוללים שחיתות שלטונית עמוקה, ניהול כלכלי כושל, משטר סמכותני, פגיעה בפריון העבודה, סגירת עסקים ותלות מוחלטת בייצוא נפט.
חוקרים וכלי תקשורת רבים אף מייחסים את המשבר למדיניות ה"סוציאליסטית" והפופוליסטית של ממשלות צ'אווס ומדורו , אשר נועדה בראש ובראשונה לשמר את שלטון המפלגה.
ההשלכות על האוכלוסייה היו הרסניות: עד שנת 2017 דווח כי כ-75% מהתושבים ירדו במשקלם בשל רעב ומחסור בהכנסה לרכישת מזון בסיסי, ועד שנת 2021 עזבו את המדינה כ-5.4 מיליון אזרחים.
בשנת 2022 נרשמה התאוששות מסוימת בעקבות רפורמות כלכליות חלקיות, אך רמות האי-שוויון במדינה נותרו מהגבוהות באמריקה הלטינית.
לאחר ניסיון ההפיכה הצבאי ב־1992 וקבלת חנינה מנשיא ונצואלה, רפאל קלדרה , נבחר הוגו צ'אווס לנשיא בשנת 1998 וכיהן בתפקידו משנת 1999 ועד מותו בשנת 2013. עליית מחירי הנפט בתחילת העשור הראשון של המאה ה־21 הביאה לגידול ניכר בהכנסות המדינה.
במהלך כהונתו, יזם צ'אווס את "המשימות הבוליבריות", שמטרתן הייתה לספק שירותים ציבוריים בתחומי הבריאות, החינוך והרווחה, ולהפחית את שיעורי העוני.
במסגרת זו הוקמו מרפאות רפואיות חינמיות, ניתנו סובסידיות למזון ולדיור.
דו"ח של הנציבות הבין-אמריקאית לזכויות אדם מ־2010 ציין שיפורים במדדים כגון שיעור האנאלפביתיות, הנגישות לשירותי בריאות וצמצום העוני.
מדד איכות החיים של האו"ם הצביע אף הוא על מגמת שיפור במהלך תקופה זו.
אולם לקראת סוף כהונתו של צ'אווס החלו להיווצר קשיים כלכליים.
אנליסטים ומקורות תקשורת זיהו את הגורמים ככוללים מדיניות פופוליסטית, הוצאות ממשלתיות גבוהות, סבסוד רחב־היקף, פיקוח מחירים, ניהול כלכלי לקוי ותלות גבוהה בהכנסות מנפט, תופעה המזוהה עם המחלה ההולנדית.
משבר כלכלי עמוק התגבש סביב תחילת העשור השני של המאה ה־21, שהתאפיין באינפלציה, גידול בעוני ובאבטלה, מחסור כרוני במזון ותרופות, ושחיתות שלטונית.
חוקרים טענו כי המשבר הכלכלי החריף תחת מחליפו של צ'אווס, אך היה מתרחש גם אילו נשאר בשלטון.
לאחר מותו של הוגו צ'אווס בשנת 2013, נבחר ניקולאס מדורו לנשיא ונצואלה, לאחר שגבר על יריבו אנריקה קפרילס רדונסקי בהפרש של כ־1.5% מהקולות.
עם כניסתו לתפקיד, המשיך מדורו את רוב המדיניות הכלכלית של קודמו והתמודד עם אינפלציה גבוהה, מחסור בסחורות וקשיים מבניים נוספים שהחריפו את המשבר הכלכלי.
ממשלו של מדורו ייחס את המשבר הכלכלי ל"ספקולציה קפיטליסטית" ולקונספירציה כלכלית בינלאומית נגד המדינה.
תחת עילה זו, ננקטו צעדים כלכליים נגד עסקים ומתנגדים פוליטיים.
מבקרים טענו כי מדיניותו מתמקדת בהישרדות פוליטית ודיכוי אופוזיציה, ולא בהתמודדות עם בעיות מבניות.
החל מ־2014 נכנסה ונצואלה למיתון חריף, ובשנת 2016 הגיע שיעור האינפלציה ל־800% – הגבוה בתולדות המדינה.
המשבר הוחמר בעקבות ירידה במחירי הנפט וירידה בתפוקה, שנגרמה בין היתר ממחסור בהשקעות ותחזוקה.
על רקע המשבר, סירב ממשל מדורו להכיר בקיומו או לאפשר סיוע הומניטרי, ולטענת האו"ם נקט בדיכוי אלים של מתנגדים פוליטיים.
דו"ח של מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם תיעד אלפי הרוגים בפעולות כוחות הפעולה המיוחדים (FAES) והצביע על הוצאות להורג ללא משפט.
בינואר 2016 הכריזה האספה הלאומית של ונצואלה על משבר בריאותי ובאוגוסט אותה שנה הצהיר באן קי-מון, מזכ"ל האומות המאוחדות כי מתקיים משבר הומניטרי כולל במדינה, הנובע ממחסור במזון, מים, תברואה ותרופות.
בשנים הבאות דווח כי משטר מדורו השתמש בחלוקות מזון והטבות ככלי להשגת תמיכה פוליטית, ואף מימן את פעולתו ממקורות בלתי חוקיים, בהם כריית זהב לא מפוקחת.
המשבר המתמשך בתחומים הפוליטי, הכלכלי והחברתי בהאיטי בא לידי ביטוי בהפגנות שהחלו ב-7 ביולי 2018 בערים שונות במדינה, בתגובה להעלאת מחירי הדלק.
עם הזמן, התרחבו ההפגנות וקריאות המפגינים כללו דרישה להתפטרותו של נשיא האיטי, ז'ובנל מואיז.
בהנהגתו של איש האופוזיציה ז'אן-שארל מואיז (שאינו קרוב משפחתו), דרשו המפגינים להקים ממשלת מעבר, ליישם תוכניות חברתיות ולהעמיד לדין פקידים מושחתים.
בין השנים 2019 ל-2021 נערכו הפגנות נרחבות בדרישה לסיום שלטונו של מואיז.
מואיז נבחר לנשיאות בבחירות שנערכו בנובמבר 2016, שבהן שיעור ההצבעה היה 21% בלבד.
הבחירות הקודמות, שנערכו בשנת 2015, בוטלו בעקבות טענות לזיופים.
הבחירות הללו נערכו לאחר שבחירות קודמות, שהתקיימו ב-2015, בוטלו בעקבות טענות להונאה.
במהלך כהונתו, המתיחות בין השלטון לאופוזיציה החריפה.
ב-7 בפברואר 2021, לפי דיווחים שונים, ניסתה האופוזיציה לבצע הפיכה – ניסיון שכשל והוביל למעצרם של 23 בני אדם ולעימותים אלימים עם כוחות הביטחון.
כמה חודשים לאחר מכן, ב-7 ביולי 2021, התרחש אירוע דרמטי נוסף כשמואיז נרצח בביתו, ככל הנראה בידי קבוצה בת 28 שכירי חרב זרים.
שלושה מהחשודים חוסלו במקום, 20 אחרים נעצרו, והמשטרה פתחה במצוד אחר חשודים נוספים, לרבות מארגני ההתנקשות.
בעקבות הרצח, מונה אריאל אנרי לראש ממשלת האיטי בפועל ב-20 ביולי 2021, בניסיון להשיב את היציבות הפוליטית למדינה.
בספטמבר 2022 פרצו הפגנות נוספות בעקבות עליית מחירי האנרגיה.
פדרציה של כנופיות חסמה את הגישה למחסן הדלק המרכזי במדינה.
בצירוף עם התפרצות של כולרה ורעב המוני, המשבר הביא את מועצת הביטחון של האומות המאוחדות להטיל סנקציות על ג'ימי שריזייה, אחד ממנהיגי הכנופיות המרכזיים במדינה.
במרץ 2024, לא שב ראש הממשלה אריאל אנרי להאיטי לאחר ביקור שנועד לגבש כוח שמירת שלום של משטרת קניה, שנועד לסייע במאבק באלימות הכנופיות במדינה.
היעדרותו יצרה ריק שלטוני, שהובילה לכינוס פגישת חירום של קהילת מדינות הקריבים (קריקום) ב-11 במרץ.
באותו היום, הודיע אנרי על כוונתו להתפטר, בעקבות לחץ כבד מצד המפגינים, הכנופיות והקהילה הבינלאומית.
ההתפטרות צפויה להיכנס לתוקף עם הקמת ממשלת מעבר, שתמונה על ידי מועצת מעבר שהוקמה במיוחד למטרה זו.
מאז נסיגת כוחות האומות המאוחדות בשנת 2017, מילאו כנופיות את החלל השלטוני במדינה.
חלק מהן זכו לתמיכה, מימון ואפילו יזמה ישירה מצד נשיא האיטי לשעבר מישל מרטלי, הידוע גם כזמר בעל האלבום Bandi légal משנת 2008, וכמי שקיים קשרים עם גורמים ימניים בקרב כוחות המשטרה.
בפברואר 2021 התחדש גל של הפגנות בהאיטי, בעקבות מחלוקת חריפה בנוגע לתוקף כהונתו של הנשיא ז'ובנל מואיז.
המפגינים טענו כי כהונתו הגיעה לסיומה הרשמי ב-7 בפברואר אותה שנה, ודרשו את התפטרותו.
מואיז, מצדו, טען כי על פי החוקה נשיא האיטי מכהן חמש שנים, וכי מאחר שנכנס לתפקידו רק בפברואר 2017 – לאחר עיכוב בבחירות – נותרה לו שנה נוספת בתפקיד.
הציבור הביע גם דאגה נרחבת מהיוזמה של מואיז לערוך משאל עם חוקתי בשנת 2021 – מהלך שנועד, על פי דיווחים, לבטל את ההגבלה על כהונות נשיאותיות רצופות ולאפשר לו להתמודד שוב.
בשנים 2017 עד 2021, על רקע שיתוק בזירה הפוליטית, שותקה למעשה גם מערכת המינהל הציבורי בשל מחסור חמור במימון, ואילו מערכת המשפט התפוררה כמעט לחלוטין.
את החלל שנוצר תפסו כנופיות חמושות, שרכשו השפעה פוליטית באמצעות קשרים עם פוליטיקאים משתפי פעולה, והשתלטו על מוקדי כוח כלכליים בתמיכת גורמים מהאליטה העסקית – תוך שימוש בסחיטות, חטיפות ואף מעשי רצח.
במרץ 2018, כאשר ונצואלה הפסיקה לספק נפט להאיטי, נוצרו במדינה מחסורי דלק.
ביולי אותה שנה, עם הסרת הסובסידיות הממשלתיות, זינקו מחירי הקרוסין ביותר מ-50%, יחד עם עליות דומות במחירי דלקים מאובנים אחרים.
העלאות מס אלה על בנזין, סולר וקרוסין, שהחלו ב-7 ביולי 2018, הובילו את תושבי האיטי לצאת להפגנות ברחבי המדינה.
חברות תעופה אמריקאיות ביטלו טיסות מהאיטי ואליה.
בעקבות הלחץ הציבורי, נסוגה הממשלה מהעלאות המס, והנשיא קיבל את התפטרותו של ראש הממשלה חסר הניסיון, ז'אק גי לפונטן, ב-14 ביולי 2018. כחודש לאחר מכן מונה ז'אן-אנרי סיאן לראש הממשלה.
באמצע אוגוסט 2018, פרסם ז'ילבר מירמבו הבן, אזרח האיטי-קנדי, ציוץ שבו נראתה תמונתו כשעיניו מכוסות והוא מחזיק שלט קרטון עם הכיתוב "Kot kòb PetwoKaribe a ?" ("לאן נעלם הכסף פטרוקריב?").
זמן קצר לאחר מכן החלה התגית petrocaribechallenge# להתפשט ברשתות החברתיות.
לפי שירון רוברטס, מסרים אלה נועדו בתחילה להעביר לקהילה הבינלאומית את המסר כי מתרחש ניסיון לשינוי שלטוני בהאיטי.
התקשורת המקומית במדינה הפיצה את התגית גם מעבר לרשת, ובכך הגבירה את הדהוד המסר בקרב הציבור המקומי.
בפברואר 2019 פרצו בהאיטי מחאות רחבות היקף בעקבות פרסום דו"ח בית המשפט לביקורת החשבונות בחקירת פרשת פטרוקריב, שהצביע על חשדות לניהול כושל ושחיתות בכספי המדינה.
משבר כלכלי חריף, שכלל אינפלציה גבוהה ועלייה ביוקר המחיה, חיזק את זעמם של המוחים כלפי השלטון.
ב־7 בפברואר החריפו המוחים את העימותים: כלי רכב הובערו ונגרם נזק לתשתיות עירוניות, במסגרת תסיסה נגד האליטות הכלכליות והשלטון הנוכחי.
למחרת, ב־8 בפברואר, הודיעו ראשי פטיון-וויל ופורט-או-פרנס על ביטול אירועי קדם־קרנבל מחשש לביטחון הציבור ולמתיחות ברחובות.
ב־9 בפברואר התפתחו עימותים בין מפגינים לכוחות המשטרה, שכללו יידוי אבנים לעבר מעונו של הנשיא ז'ובנל מואיז, בתגובה לדיווחים על תקיפה לכאורה של מקורב הנשיא כלפי אזרחית וכלי רכבה.
ב־12 בפברואר הציתו המוחים שוק פופולרי וביזזו חנויות, ואף סייעו בהברחת 78 אסירים מבית הכלא באקין, תקרית שהחריפה את תחושת הכאוס והאי־יציבות.
במקביל נבזז בניין הקונסוליות של איטליה ופרו בפורט־או־פרנס: סימני ירי ונזקים לתכולה הראו עד כמה האלימות התפשטה גם למוסדות זרים ולסמלים דיפלומטיים.
ב־14 בפברואר נשא הנשיא מואיז נאום טלוויזיוני שבו הדגיש כי לא יתפטר וכי לא "ימסור את המדינה לכנופיות חמושות וסוחרי סמים", קרא לדיאלוג והצהיר על נחישותו להמשיך בתפקיד.
המחאות פגעו בתפקוד היומיומי: עסקים ובתי ספר נסגרו, דרכים נחסמו במחסומים בוערים ועימותים עם המשטרה המשיכו, בעוד מאמצי הפשרה לא הצליחו להביא לפתרון מיידי למשבר הכלכלי־חברתי.
גל המחאות עורר דיון נרחב על כישלון המוסדות והצורך ברפורמות מבניות, והעמיק את חוסר האמון בניהול המדינה ובתהליכי הבחירות העתידיים.
שלושה ימים לאחר שהבית התחתון של הפרלמנט בהאיטי העביר הצעת אי-אמון נגד ממשלתו של ראש הממשלה ז'אן-אנרי סאנט ב-18 במרץ 2019, מינה הנשיא ז'ובנל מואיז את ז'אן-מישל לאפן לראש ממשלה זמני.
עד נובמבר 2019, מינויו לא אושר בפרלמנט.
בשל המבוי הסתום, נבלמה העברת סיוע חוץ בהיקף של מאות מיליוני דולרים, מאחר שממשל מתפקד היה תנאי מוקדם לקבלתו.
במהלך מחאות ב-10 ביוני, נורה למוות העיתונאי רוספיד פטיון בתוך רכבו בדרכו חזרה מ"רדיו סאן פן" בפורט-או-פרנס, לאחר שביקר את הממשלה בשידורו האחרון.
ב-4 באוקטובר 2019 התרחשו הפגנות המוניות ברחבי האיטי.
ראש עיריית פורט-או-פרנס הביע תמיכה בדרישת המפגינים להתפטרותו של הנשיא ז'ובנל מואיז.
יומיים קודם לכן שלחה האופוזיציה מכתב למזכ"ל האומות המאוחדות, ובו גינתה את מעורבותו של מואיז בפרשת "פטרוקריב" ובטבח שהתרחש בשכונת לה סאלין.
ליאונל טרוייו, כותב בעיתון "L'Humanité", כתב כי "גם בלי להיגרר לתיאוריות קונספירציה, יש משהו מדאיג בשתיקת הקהילה הבינלאומית לנוכח המצב בהאיטי".
ב-11 באוקטובר נמצאה גופתו של העיתונאי נהמי ז'וזף בתא המטען של רכבו בעיר מירבלה.
כשבוע לאחר מכן, ב-22 באוקטובר, נערכה בבירה הפגנת ענק שבה השתתפו אלפי מאמינים קתולים.
הארכיבישוף מקס לרוי מסידור קרא להנהגה "להקשיב לעם שאינו יכול לשאת עוד את המציאות הזו".
משבר האנרגיה, החסימות בכבישים והמהומות גרמו לפגיעה קשה בענף התיירות ולהשבתת בתי מלון רבים, בהם "בסט ווסטרן פרמייר" שבפטיון-ויל ומלון "מונט ז'ולי" בעיר קפ-האיטיין.
ב-27 באוקטובר נהרגו שני בני אדם במהלך הפגנות בבירה.
באותו יום הפגינו גם שוטרים רעולי פנים, במחאה על שכר נמוך והיעדר ביטוח בריאות.
אף על פי שהחוקה קובעת כי יש לקיים בחירות לפרלמנט באוקטובר 2019, אלו לא התקיימו.
לפי נתוני האו"ם, מאז אמצע ספטמבר נהרגו לפחות 42 בני אדם ו-86 נוספים נפצעו.
המונח "פיי לוק" ("נעילת המדינה" בקריאולית האיטית) תיאר את המציאות בנובמבר 2019, לאחר חודשיים וחצי של שיתוק כללי, בהם נסגרו מוסדות חינוך, מערכת המשפט, עסקים ושירותים ציבוריים.
למרות מחסומים וירי, מוסדות חינוך במדינה החלו להיפתח מחדש בדצמבר.
ב-6 בדצמבר ביקר בהאיטי סגן מזכיר המדינה של ארצות הברית לעניינים פוליטיים, דייוויד הייל, בעקבות ביקור קודם של שגרירת ארצות הברית באו"ם, קלי קרפט.
הייל נפגש עם הנשיא ועם מנהיגי אופוזיציה, בהם פנמי לאוואלאס ופוסיון-מאשה קונטרה, שסירבו לשתף פעולה עם הנשיא.
ב-10 בדצמבר, החלה ועדת החוץ של בית הנבחרים של ארצות הברית שימועים בנושא האיטי, ביוזמת פרדריקה וילסון.
במהלך השימוע, ביקרה מקסין ווטרס בחריפות את התמיכה האמריקאית בנשיא מואיז.
נציגי מחלקת המדינה ו-USAID נעדרו מהדיון.
במהלך 2019 קרא הנשיא ז'ובנל מואיז לאופוזיציה לדיאלוג של שלום וטען כי "בעיות המדינה אינן רק פוליטיות.
הבעיות של המדינה הן חברתיות, כלכליות ופוליטיות," בעוד שהמשטרה הלאומית הזהירה כי "אנשים זדוניים" מנצלים את ההפגנות כדי לעורר מהומות ולהפר סדר ציבורי.
האופוזיציה, בראשות ג'אן-שרל מואיז ודמויות נוספות, דחתה את הצעות הדיאלוג, ארגנה שביתות כלל-ארציות ותבעה את התפטרותו של מואיז תוך שמציעה ממשלת מעבר אם לא ייענה לכך.
מצב זה יצר עקביות פוליטית רעועה שכללה חילופי ראשי ממשלה שלא אושרו בפרלמנט, השעיית סיוע בינלאומי בשל היעדר ממשלה מאושרת, והתגברות תסכול הציבור בעקבות מחקרים וחשדות לשימוש לרעה בכספי PetroCaribe ולשחיתות נוספת במנגנונים השלטוניים.
תקריות נוספות כללו מעצר קבוצה של שומרים זרים בתחילת 2019 בחשד לתכנון שנועד להגן על גורמים פוליטיים, מה שהעמיק את החשדות לשימוש בכוח חיצוני במאבקי הכוח הפוליטיים.
בסך הכל, משבר זה סימן הרעה משמעותית במצב הכלכלי והפוליטי של האיטי, כשאחד מהגורמים המרכזיים היה הקושי לשלב בין משבר ציבורי-חברתי עמוק לבין משא ומתן פוליטי תקין בתוך מוסדות שהיו פגיעים ושיתקו לעיתים קרובות פעולות ממשלתיות קריטיות.
את האופוזיציה הוביל ז'אן-שארל מואיז.
היא סירבה להצעות לדיאלוג עם הנשיא, דרשה את התפטרותו, ואף ארגנה שביתה כללית לאומית בניסיון להביא לפרישתו מהתפקיד.
יחד עם מחוקקי אופוזיציה נוספים, מואיז קרא להקמת ממשלת מעבר שתחליף את מואיז בתפקיד: "אם ז'ובנל מואיז לא יסכים להתפטר, אנו נמנה נשיא זמני בתוך ימים ספורים."
מעצר של שכירי חרב זרים
ב-18 בפברואר 2019 דיווח העיתון ההאיטיאני לה נובליסט כי בעיר פורט-או-פרנס נעצרו שבעה זרים ואזרח האיטי, לאחר שברכבם נמצאו רובים, אקדחים, רחפנים וטלפונים לווייניים – כאשר הרכב עצמו היה ללא לוחיות זיהוי.
שר החוץ של האיטי, בוקשיט אדמונד, מסר כי בין העצורים נמנו חמישה אזרחים אמריקאים.
עורך העיתון "ליברטה" דיווח כי הקבוצה כללה שני חיילים לשעבר של חיל הנחתים של ארצות הברית, עובד לשעבר בחברת בלאקווטר, ושני שכירי חרב ממוצא סרבי שהתגוררו בארצות הברית.
על פי הדיווח, הקבוצה נשכרה לשמש כאבטחה לראש רשות הלוטו הלאומי לשעבר, שהיה מעורב בהעברת 80 מיליון דולר מקרן "פטרוקריב" – קרן שנוהלה במשותף בידי נשיא האיטי, ראש הממשלה ונשיא הבנק המרכזי – לחשבון בנק שנמצא בשליטתו הבלעדית של הנשיא.
בספטמבר ואוקטובר 2020 נערכו מחאות נוספות ברחבי האיטי, במחאה על תחושת אוזלת היד של הממשלה בטיפול במשבר הכלכלי שפרץ בעקבות מגפת הקורונה בהאיטי, ובמיוחד בשל חוסר התמיכה הכלכלית באזרחים שאיבדו את עבודתם עקב הסגר.
מאחר שלא התקיימו בחירות לפרלמנט, שלט הנשיא ז'ובנל מואיז באמצעות צווים נשיאותיים.
במקביל, שוטרי המשטרה הלאומית קיימו הפגנות בדרישה לשיפור תנאי שכרם ועבודתם.
בחודש פברואר, התפתח עימות חמוש בין שוטרים לבין חיילים האיטיים מחוץ לארמון הלאומי בעת מחאת שוטרים.
בתחילת השנה, דו"ח של האו"ם קבע כי המשטרה מושחתת ואינה מצליחה להגן על הציבור.
ב-4 בדצמבר 2020, קיימה המשטרה הלאומית את המבצע הראשון שלה תחת מפקדה החדש, לאון שארל, בשכונת ווילאז' דה דיו שבפורט-או-פרנס, במטרה לדכא את כנופיית "בסיס חמש השניות" באמצעות טנקים.
בעוד שראש המשטרה טען להצלחת המבצע, עדי ראייה הטילו ספק בכך.
ב־14 בינואר 2021 התקיימו הפגנות המוניות בערים פורט-או-פרנס, קאפ האיטיין, ז'קמל, סן-מארק וגונאייב נגד הנשיא ז'ובנל מואיז.
רוב ההפגנות התנהלו בדרכי שלום, אך דווח גם על מקרי אלימות בודדים.
ב־20 בינואר, מאות הפגינו שוב בפורט-או-פרנס ובקאפ האיטיין בדרישה להתפטרותו של מואיז.
אישה אחת נפצעה מכדורי גומי, וכמה מפגינים נוספים נפצעו.
ב־28 בינואר, עיתונאים, מחוקקים, שוטרים, גמלאים, שוטרים לשעבר ושופטים לזכויות אדם הובילו הפגנות במחאה על הפרות זכויות אדם, אלימות משטרתית ודיכוי של מפגינים.
הם קראו: "כשהם לא משלמים להם, אנחנו אלה שהם קוראים להם!"
במהלך חודש פברואר התרחשו עימותים בין מפגינים לכוחות הביטחון בפורט-או-פרנס, ובז'קמל.
ב־25 בפברואר נהרגו לפחות 25 בני אדם ונפצעו רבים נוספים במהלך בריחה מבית הכלא קרואה-דה-בוקה, שבמהלכה נמלט מנהיג הכנופיה ארנל ז'וזף.
ז'וזף נורה למוות מאוחר יותר בעיר ל'אסטרה.
ב־7 וב־9 במרץ הפגינו אלפי אזרחים האיטיים, בהם רופאים ועורכי דין, בדרכי שלום בפורט-או-פרנס, תחת ההאשטאג #FreeOurCountry, בדרישה להתפטרות הנשיא מואיז וראש הממשלה ז'וזף ז'וט, וכן לנקיטת צעדים נגד חטיפות.
ב־15 במרץ, תחת ההאשטאג "FreeHaiti", נערכו הפגנות מחאה בעקבות רציחתם של ארבעה שוטרים בכפר בפורט-או-פרנס, נגד שחיתות ושלטון כנופיות חמושות בערים.
ב־17 במרץ, מיליציית "פנטום 509" ביצעה פריצה לבית כלא במטרה לשחרר ארבעה שוטרים שנעצרו.
בסוף החודש התמקדו ההפגנות במשאל העם על תיקון החוקה, שתוכנן ל־27 ביוני, לפני קיום בחירות לפרלמנט, מקומיות ונשיאותיות שתוכננו לסתיו.
באפריל הקיפו מפגינים את הארמון הנשיאותי שבע פעמים, וציירו סמלים של וודו בגיר על הקרקע, כמחאה סמלית שנועדה לשחרר את המדינה ממכת החטיפות בידי כנופיות.
ההפגנה נתקלה בירי גז מדמיע על ידי כוחות המשטרה.
ב־7 ביולי 2021 נרצח הנשיא ז'ובנל מואיז, ככל הנראה בידי קבוצה של 28 שכירי חרב זרים.
מאוחר יותר באותו יום חיסלה יחידת האבטחה הכללית של הארמון הלאומי (USGPN) שלושה מהחשודים בהתנקשות ועצרה 20 נוספים.
ב־20 ביולי מונה אריאל אנרי לראש ממשלת האיטי.
בספטמבר 2021 פיטר אנרי תובע שתכנן לחקור אותו בנוגע לרישום שיחות טלפון, שלטענתו לא קיבל, שעות לאחר ההתנקשות מז'וזף פליקס באדיו, החשוד במעורבות ברצח.
ב־19 באוקטובר 2023 נעצר באדיו על ידי משטרת האיטי בקשר לרצח.
בשנת 2023, הסנאטור ההאיטי לשעבר ז'וזף ז'ואל ז'ון, שקיווה להפוך לנשיא, קצין צבא קולומביאני בדימוס ז'רמן אלחנדרו ריברה גרסיה, איש העסקים ההאיטי רודולף ז'אר, וב־2024 גם מודיע לשעבר של המנהל לאכיפת הסמים, ז'וזף וינסנט – כולם נידונו למאסר עולם בבית משפט במיאמי בגין מעורבותם ברצח.
בפברואר 2024, השופט החמישי שמונה לחקור את ההתנקשות האשים את אלמנתו של מואיז, מרטין, ואת ראש הממשלה לשעבר קלוד ז'וזף בקשירת קשר לרצח, בין היתר על בסיס עדותו של באדיו.
ז'וזף טען כי אריאל אנרי "מנשל את מערכת המשפט ההאיטית" וכי ההאשמות נגדו ונגד מרטין מואיז מונעות ממניעים פוליטיים.
במקביל, ראש המשטרה לשעבר לאון שארל הואשם ברצח ובניסיון לרצח.
בשנת 2023 המשיך מצבה של האיטי להידרדר, כאשר נבחרי הציבור האחרונים שנותרו בתפקידם הדמוקרטי סיימו את כהונתם, והמדינה נותרה ללא ממשל נבחר.
ארבעה שוטרים נהרגו על ידי כנופיית ויטלום אינוסנט בפטיון-וויל, ושבעה נוספים על ידי כנופיית סאוויין ב־25 בינואר בליאנקור, מה שהוביל שוטרים זועמים לתקוף את מעונו של ראש הממשלה אריאל הנרי.
המהומות שככו לאחר מספר ימים.
ב־6 בפברואר הודיעה קנדה כי תבצע טיסות מעקב בשמי האיטי לצורך ניטור המצב במדינה.
לפי מסמכים אמריקניים שהודלפו בסוף פברואר, קבוצת וגנר הביעה עניין לבחון אפשרויות להתערבות בהאיטי.
סדרת קרבות בין כנופיות בתחילת מרץ גרמה למותם של 208 בני אדם, וחלה עלייה של 72% במספר החטיפות בהשוואה לרבעון הראשון של השנה הקודמת.
רופאים, עורכי דין ובעלי מקצועות חופשיים אחרים נחטפו ונכלאו תמורת כופר.
בין הדוגמאות: ז'אן-דיקנס ואביגייל טוסן, זוג אזרחים אמריקנים ממוצא האיטי שנחטף ב־18 במרץ ושוחרר לאחר זמן מה, רובר דני, מנכ"ל ערוץ הטלוויזיה קנאל בלו, שנחטף ב־11 באפריל, והרולד מרזוקה, סגן הקונסול של סנט קיטס ונוויס ומנכ"ל Haiti Plastics, שנחטף ב־15 באפריל.
קורבנות רבים נרצחו כאשר דרישות הכופר לא מולאו, והדבר גרם לכך שאזרחים בעלי אמצעים נמלטו מהמדינה, מה שפגע עוד יותר ביכולת לשקם אותה.
האלימות נמשכה גם באפריל, כאשר שלושה שוטרים נהרגו ב־9 בחודש במארב של כנופיית טי מקאק בשכונת תומסין.
13 חברי כנופיה הוצתו חיים על ידי המון בעת שהוחזקו במעצר על ידי המשטרה.
דו"ח של האו"ם שפורסם ב־15 בינואר ציין כי בשנה הקודמת דווחו 2,490 מקרים של חטיפה ו־4,789 רציחות.
ב־1 בפברואר, ג'ולי ז'רמין, מנהיג כנופיית 400 מאווזו, הודה באשמה בבית המשפט הפדרלי בארצות הברית בהברחת נשק כגון AK-47, AR-15, רובה M4, רובה M1A ורובה במקלע קליבר 0.50, שתואר על ידי ה־ATF כנשק צבאי, להאיטי, בעודו מנהל את המבצע מתוך בית כלא בהאיטי.
ב־13 במרץ נחטף הבלוגר האמריקאי אדיסון פייר מאלוף על ידי כנופיית 400 מאווזו, לאחר שהתעלם מההמלצות של מחלקת המדינה האמריקאית לא לנסוע להאיטי וניסה לראיין את ג'ימי שריזייה.
מאלוף האשים שוטרים מושחתים במארב שהוביל ל־17 ימי שבי ולתשלום כופר בסך 50,000 דולר, שלטענתו הבטיח את שחרורו.
לפי דברי אביו של מאלוף, שהעביר את הכופר, לחץ שהפעיל שריזייה על מנהיגת הכנופיה נמו סאנז'ו (שפירוש שמה: "מות ללא יום") סייע להבטיח את שחרורו.
החל בינואר 2024, לאחר שחרורו מבית כלא בארצות הברית, הוביל הסנאטור לשעבר גאי פיליפ בתמיכת המיליציה המשוריינת הפגנות אזרחיות בדרישה להתפטרותו של ראש הממשלה אריאל אנרי.
ב־26 בינואר עצר שופט מבית המשפט העליון בקניה את פריסת שומרי השלום הקנייתים להאיטי, בטענה כי למועצה לביטחון לאומי אין סמכות לשלוח כוח משטרה לחו"ל.
ממשלת קניה הודיעה שתערער על ההחלטה ושקלה דרכים לעקוף את הפסיקה.