tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות קיומו הראשונות לא היה חשמל בקיבוץ כלל.
לאחר שהגיע גנרטור בתחילת שנות החמישים, סיפק סידור זה חשמל למשק למשך כמה שעות ביום.
רק ב-1960 חוברו יישובי רכס רמים לרשת החשמל הארצית.
עם העלייה לקרקע ב-2 בנובמבר 1945 היו בקיבוץ 19 חברים וחברות, כולם חברי הכשרה-מגויסת של הפלמ"ח, שעברו הכשרה בקיבוצים גבעת השלושה ונגבה.
הבידוד היחסי מיישובים אחרים, הקור, תנאי המחיה הקשים והעבודה הקשה גרמו לתחלופה גבוהה באוכלוסיית היישוב משנות קיומו הראשונות, ולאורך רוב שנות קיומו.
לאורך השנים קלט הקיבוץ 31 מסגרות שונות של צעירים וצעירות: הכשרות פלמ"ח, חברות נוער, וגרעיני נח"ל.
רוב חברי וחברות הגרעינים לא נשארו במשק בתום המסלול שלהם, אולם רבים מאלו שנותרו במשק קיבלו בהדרגה תפקידים מרכזיים בו.
לאורך השנים הייתה גם קליטה של יחידים ומשפחות מהארץ, אולם במקביל הייתה גם עזיבה של אוכלוסייה.
בעשור הראשון של שנות ה-2000 גדלה אוכלוסיית התושבים במשק שאינם חברים, מרביתם סטודנטים ממכללת תל חי הסמוכה לקיבוץ.
ב-2005 נבנתה שכונה קהילתית ראשונה בתוך שטח הקיבוץ.
תושבי שכונה זו לא הפכו לחברי משק.
בעשור השני של שנות ה-2000 החל הקיבוץ לקלוט משפחות צעירות בקצב גבוה.
ב-2018 החלה בנייה של שכונה קהילתית חדשה.
תושבי שכונה זו הם חברי הקיבוץ.
אוכלוסיית הוותיקים של הקיבוץ כיום כוללת מספר דמויות שתרמו תרומה משמעותית לתרבות בגליל העליון: אריאלה פלד, מורה למחול מודרני שייסדה את בית הספר למחול בתל חי, סביבו קם ב-1962 המכון לאומנויות בתל חי (שהתרחב מאוחר יותר והפך למכללת תל חי).
אריה שגיא, גם הוא ממורי המכון לאומנויות בתל חי, לימד שם צילום, ניהל את המכון לאומנויות בתל חי, וכן את אירועי האומנות הסביבתית "תל חי 89", ו"תל חי 90".
שגיא גם ניהל את המוזיאון הפתוח לצילום בגן התעשייה תל חי.
ותיק נוסף הוא רמי רודן, יוצא להקת פיקוד דרום, לימים במאי קולנוע ומורה בבית הספר לתקשורת במכללת תל חי.
בין השאר ביים רודן את הסרט התיעודי 'יושבים על הגדר' העוסק בתחושות ומחשבות של חברי משגב עם וסביבתה נוכח הנסיגה מלבנון.
בשבועות הראשונים לקיומו חיו חברי משגב עם באוהלים.
אלה מדי פעם עפו ברוח.
מהר מאוד הוחלפו האוהלים בצריפי מגורים, שנבנו בעיקר מעץ ומפחונים.
גם מבנים אלה הוכיחו את עצמם כבלתי מספקים לתנאי המחיה בקיבוץ סחוף הרוחות, הגשום והקר מאוד בחורף.
ב-1946 הוקם מבנה האבן הראשון: "הבודדים".
הלבנים הובאו על גבי חמורים מכפר גלעדי.
עם הזמן נוספו מבנים נוספים וחלקם של מבני האבן גדל על חשבון הצריפים.
ציון דרך משמעותי היה המעבר מחדר אוכל בצריף למבנה אבן מודרני שהושלם ב-1962, והורחב ב-1978. בשנת 1983 החליטו חברי הקיבוץ על לינה משפחתית (כלומר לינה של ילדי הקיבוץ בבית הוריהם, ולא בבתי ילדים).
לצורך כך הותאמו דירות החברים (הקטנות למדי שהתאימו לזוג) כדי שיוכלו להכיל משפחות.
ב-2005 הוקמה שכונת מגורים קהילתית ראשונה שאוכלסה ב-2006 אחרי המלחמה.
בשנותיו הראשונות, בהיעדר תשתיות בסיסיות במקום, עיקר התעסוקה הייתה בהכשרה של שטחי חקלאות.
רבים עבדו בעבודות של סיקול והכנת שטחי חקלאות.
בשלב הראשון הוקמו גן ירק לצריכה עצמית, וכן לול קטן לביצים ורפת, שגם התוצרים שלה נועדו לצריכה עצמית, שכן לא הייתה דרך להביא תוצרת חקלאית מהיישוב.
גילוי המעיין (ראה לעיל) אפשר הקמת מטע נשירים, וכן חקלאות שלחין וכרם קטן בקרבת היישוב.
עם תום מלחמת השחרור קיבל הקיבוץ שטחים סמוך ליישוב חלסה (קריית שמונה של היום).
בחלק משטחים אלה הוקמו בריכות דגים, ובחלק אחר גידולי שדה.
העובדים שרצו להימנע מנסיעה יומית ארוכה ומפרכת בכביש הרעוע והתלול נותרו לגור בעמק במהלך ימות השבוע ועלו למשק רק בסופי שבוע וחגים.
הפיצול בין ענפי החקלאות בעמק לבין אלה שבהר המשיך לאפיין את משק משגב עם גם בשנים הבאות.
מאפיין נוסף של המשק היה הצורך התמידי בידיים עובדות, בעיקר בעונות כמו קטיף במטע למשל, אך גם בשאר ימות השנה.
הקבוצה הקטנה שחיה במקום עבדה קשה מאוד כדי להחזיק את המשק ולעשותו לרווחי מבחינה כלכלית.
בשנות ה-40 הוקם במשגב עם מפעל קטן לאריגה ידנית של מוצרים כמו סמרטוטי רצפה, כיסויי מיטה, שטיחים ווילונות.
מפעל זה העסיק שבע נשים שעבדו בו על נולים.
ניסיון נוסף לפתח תעשייה ביישוב התבסס על הנגרייה שפעלה בו, והחלה לייצר צעצועי עץ.
גם מפעל זה לא האריך ימים.
ב-1973 קנה הקיבוץ מפעל לאריגה צרה שייצר סרטים שונים (סרטי רוכסנים, מזרנים, מנועים חשמליים, סרטים להרמת משאות ועוד).
עם הזמן התפתח מפעל זה והחל לייצר גם סרטים לתיקים, ובהמשך גם סרטים בטכנולוגיית ז'קארד עם אריגה ממוחשבת.
במקביל התפתח בו תחום מוצרי החבישה: תחילה תחבושות כותנה ובהמשך מגוון רחב של מוצרי חבישה ומוצרים רפואיים שונים.
עם הזמן הפך תחום המוצרים הרפואיים לתחום העיסוק העיקרי של המפעל, והוא התמקצע בו לרמה גבוהה.
מפעל שיאון העסיק עשרות עובדים מהאזור, ובתקופת 'הגדר הטובה' הגיעו לעבוד בו גם עובדים מלבנון מהכפרים קליעה, מרג' עיון, אל-ח'יאם ועדייסה.
ב-2011 נשרף המפעל כליל וכל עשרות עובדיו איבדו את מקום עבודתם.
במהלך 1995 הגיע הקיבוץ למצב כלכלי קשה ביותר והוגדר על ידי התק"מ כאחד מ-19 קיבוצים שמצב הכלכלי קשה במיוחד.
בשנתיים הבאות החליטה אספת הקיבוץ לפנות להליך של הפרטה של מרבית תחומי החיים, תוך סגירה של ענפים לא רווחיים, צמצום של ענפי השירותים בהדרגה וסגירה של חלק גדול מהם.
בין הענפים שנסגרו היו מחסן בגדים, מכבסה, וחדר האוכל.
אחד העקרונות המרכזיים של תהליך ההפרטה היה שהאחריות לפרנסה עוברת מהקיבוץ, אל החבר.
בנוסף, כדי לקיים את מערכות היישוב השונות משלם כל חבר קיבוץ 'מס קהילה' בהתאם לגובה ההכנסות שלו.
במשגב עם קיימת תמיכה בחברים במצבי משבר, מחלה או חוסר יכולת לעבוד.
מערכת זו מכונה 'רשת ביטחון'.
ב-2005 הגיע שוב משגב עם למצב כלכלי קשה ביותר.
הוא נחלץ ממנו בעזרתה של המועצה האזורית גליל עליון.
כיום משגב עם היא משק רווחי המקיים את עצמו מבחינה כלכלית.
הילדים הראשונים במשגב עם נולדו החל מ-1948. בתקופה זו הוקם בקיבוץ בית הילדים הראשון.
עם הזמן הוקמו עוד שלושה בתי תינוקות.
בהמשך הוקמו גם הכיתות הראשונות.
המחזורים הראשונים של הקיבוץ למדו בקיבוץ מנרה.
בשנות השישים משגדלה אוכלוסיית הילדים, הוקם בית הספר בקיבוץ: לכל כיתה (מחזור) היה בית משלה בו הילדים למדו, קיבלו ארוחות, ישנו וקיימו פעילויות חינוכיות שונות.
החל משנות השבעים החלו ילדי הקיבוץ מכיתה ח' ללמוד בתיכון "הר וגיא" בדפנה.
ב-1987 הוקם בית הספר היסודי האזורי 'עלי גבעה' בכפר גלעדי, והלימודים בקיבוץ במתכונת הישנה הסתיימו.
כיום מתקיימת פעילות חינוכית ענפה בתחומי הקיבוץ, בעיקר בתחום הגיל הרך (פעוטות וגיל הגן) וכן בתחום החינוך הבלתי פורמלי.
תחום הרווחה והקהילה התפתח מאוד במשגב עם במהלך השנים.
עם התבגרות האוכלוסייה מצד אחד וקליטה של משפחות צעירות מצד שני היה צורך לענות על צורכי אוכלוסיות שונות במשק.
שכבת הוותיקים מקיימת פעילות ענפה במסגרת 'בית חם', כמו כן בשנים האחרונות החל לפעול במשק מרכז פנאי, בו מתקיימת פעילות פנאי לכל הגילאים.
בשנים האחרונות הצטרפה למשק קבוצת סטודנטים של 'קדמה'.
קבוצה זו שחבריה מתחלפים מעת לעת, השתלבה היטב בפעילות התרבותית בקיבוץ ובחינוך הבלתי פורמלי בו.
מלחמת העצמאות עברה על משגב עם כשמדי פעם היו אירועי ירי לעבר שומרי הקיבוץ.
עד 1968 היה הגבול בין ישראל ללבנון שקט בדרך כלל.
החל משנה זו החלו אירועי ירי מסוגים שונים לעבר בתי הקיבוץ.
עם הזמן הפכו הפעולות לנועזות יותר וחמורות יותר.
מבחינת התושבים הדבר התבטא בבנייה מואצת של מקלטים וחדרי ביטחון שהיו צמודים לכל מבנה.
עובדי המטעים נאלצו ללכת לעבוד עם נשק, ועל טרקטורים הורכבו לוחות עבים כדי למנוע ירי.
החלק המערבי של הקיבוץ היה למעשה גדר המערכת הארצית בין ישראל ללבנון.
הביטוי העיקרי לכך היה נוכחות מתמדת של צה"ל בתוך היישוב, בעיקר סביב הגדר.
חלק מפעילות גני הילדים, הפעוטונים ובית הספר התקיימה גם היא במקלט.
ביולי 1981 נהרגה חברת הקיבוץ מפגיעה ישירה של פגז.
בשנים הבאות לאחר מכן היו תקופות ארוכות של שהייה במקלטים: במלחמת לבנון הראשונה ובמבצעים שונים (דין וחשבון, ענבי זעם ועוד).
ב-7 באפריל 1980 (שביעי של פסח) בוצע בקיבוץ פיגוע מיקוח, שמטרתו הייתה שחרור מחבלים הכלואים בישראל.
המחבלים השתלטו על פעוטון במקום ולקחו את ילדיו כבני ערובה.
האירוע הסתיים למחרת, בהשתלטות כוחות סיירת מטכ"ל וסיירת גולני על המחבלים.
באירוע נרצחו מזכיר הקיבוץ, ילד מבני הקיבוץ וחייל – .
אירועי אותו לילה הונצחו בסרט 'הלילה הארוך ביותר' ששודר בשני חלקים בערוץ כאן 11.
מהנסיגה מלבנון ועד מלחמת חרבות ברזל
הנסיגה מלבנון באביב 2000 גרמה לחששות רבים בקרב חברי הקיבוץ, וגם למספר עזיבות.
חלק ניכר מחברי הקיבוץ הפגין בתקופה זו תחת הסיסמה "בעד הנסיגה, נגד הפקרה".
גדר המערכת הארצית הוסטה מערבה כך שגדר הגבול בין ישראל לבנון אינה עוברת עוד בתוך הקיבוץ.
כמו כן נבנו סידורי ביטחון חדשים לרבות כביש גישה מוגן שאינו חשוף לירי מעבר לגבול.
במלחמת לבנון השנייה רוב אוכלוסיית היישוב יצאה ממנו והתארחה ביישובים שונים במרכז הארץ.
במשק נשאר קומץ חברים כדי לתחזק אותו ולטפל בנזקי המלחמה שחייבו טיפול מיידי (שריפות, נפילות וכדומה).
התקופה שלאחר המלחמה התאפיינה בשקט יחסי, ללא אירועים משמעותיים.
ב-2018 במסגרת מבצע "מגן צפוני" הוקמה חומת בטון גבוהה במקביל לגדר המערכת הארצית בצד המערבי של משגב עם.
במלחמת חרבות ברזל פונה הקיבוץ כמו יתר ישובי הגליל העליון הקרובים לגבול לבתי מלון ברחבי הארץ.
החל מ-13 באוקטובר 2023 החל ירי אל הקיבוץ, כמו אל יתר ישובי קו העימות מצד לבנון.
אל הקיבוץ נורו בין השאר ירי מקלעים, טילי נ.ט, רקטות וכטב"מים רבים ובתים רבים בקיבוץ הריק נפגעו מהירי.
פרויקט שיקום קיבוץ משגב עם, בחודש דצמבר 2024, עיריית תל אביב-יפו החלה בפרויקט שיקום תשתיות במועצה האזורית גליל עליון, בשיתוף המועצה, שנועד לשדרג את תשתיות הקיבוץ ולשפר את איכות החיים של תושביו.
הפרויקט כלל שיפוץ מבנים, פיתוח תשתיות חדשות ושדרוג המרחבים הציבוריים והירוקים.
התהליך שילב בין המודרניות לשמירה על הערכים הקיבוציים וההיסטוריים של המקום.
אישים מפורסמים שחיו בקיבוץ לאורך השנים
ליאור בוקר: ליאור היה מילדי משגב עם הראשונים.
המשפחה עזבה את הקיבוץ מספר שנים אחרי שנולד.
לימים היה ליאור קצין משטרה בכיר.
הוא נספה באסון הכרמל, ב-4 בדצמבר 2010.
עדיאל אמוראי: עדי (במקור עדיאל) היה חבר משגב עם, אליה הגיע במסגרת גרעין נח"ל.
עדי מילא מספר תפקידים מרכזיים במשק.
בשנות השבעים היה חבר כנסת וסגן שר האוצר.
עדי אלדר: היה חבר משגב עם, אליה הגיע במסגרת גרעין נח"ל בשנות השישים.
לימים ראש עיריית כרמיאל, ויושב ראש המרכז לשלטון מקומי.
יותם ראובני: הגיע למשגב עם במסגרת גרעין נח"ל.
לאחר שעזב את הקיבוץ הפך לסופר ומשורר ידוע.
מנחם ברינקר: היה חבר משגב עם אליה הגיע במסגרת גרעין נח"ל.
היה מזכיר הקיבוץ בשנות החמישים.
לאחר שעזב את הקיבוץ הפך לחוקר ספרות והיה לפרופסור לספרות עברית ופילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית.
ישראל גור (במקור גורדון) היה המזכיר הראשון של הקיבוץ.
לאחר שעזב את הקיבוץ הפך לדמות מרכזית בתחום התיאטרון בארץ.
כיום נקרא על שמו הארכיון והמוזיאון לתיאטרון על שם ישראל גור בירושלים.
דב פרידקין – היה אחד ממייסדי משגב עם.
לימים עמד בראש ועדה קרואה באופקים אליה עבר בתקופה בה הייתה עדיין מועצה מקומית.
משגב עם הוא קיבוץ במצב יציב כלכלית וחברתית.
הקהילה בקיבוץ היא קהילה רב-גילית המקיימת אירועי תרבות וחברה עשירים, חינוך ומערכות תמיכה שונות לאנשים עם צרכים מיוחדים.
מאז העשור השני של המאה ה-21 פועל הקיבוץ בצורה אינטנסיבית בתחום הקליטה בעיקר של משפחות צעירות, וכן של בני משק שנולדו בקיבוץ.
גידולי שדה – בין הגידולים: חמצה, חמניות, עגבניות לתעשייה, כותנה, אבטיחים ובוטנים.
בשיתוף עם יקב הרי גליל אשר השיקו בשנת 2019 יין אדום על שם משגב עם כרמים – זנים משובחים ליין – מרלו, שרדונה, קברנה סוביניון, ועוד, כמו כן בשנת 2019 ניטע בהר מטע המופעל על ידי חברי הקיבוץ
בעמק יש מטע אבוקדו, ועוד כ-1,000 דונם של מטעים ופרדסים
מדגה הפועל בשיתוף פעולה עם קיבוץ ברעם וקיבוץ מעגן מיכאל
השכרת דירות – משמש בעיקר סטודנטים הלומדים במכללה האקדמית תל-חי.
ענפי שירות של הקיבוץ – חינוך, רווחה, כל-בו, מרפאה, הנה"ח, ארכיון, חצר ואחזקה.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה חיים כיום במשגב עם 358 בני אדם: בקיבוץ חיים סטודנטים הלומדים במכללת תל חי וחיים בקיבוץ כתושבים.
שאר תושבי הקיבוץ הם חברי חברי משק.
במהלך השנה, מתקיימים בקיבוץ אירועי תרבות משותפים.
במקום ישנה מערכת חינוך, הנותנת פתרונות לילדי הקיבוץ (מגיל לידה ועד סוף י"ב) במהלך שנת הלימודים וחופשת הקיץ.
בנוסף, קיימים שירותים נוספים הניתנים על ידי הקהילה, חלקם בתשלום, וחלקם ללא תשלום, כגון ספרייה ובריכת שחייה.
תהליכי השינוי הביאו לשימת דגש על אחריות היחיד לפרנסתו, אך בד בבד יש מערכת תמיכה לחברי הקיבוץ הזקוקים לכך: קשישים, בעלי צרכים מיוחדים וכדומה.
משגב לדך הוא בית חולים של קופת החולים מאוחדת השוכן בשכונת קטמון בירושלים.
שמו ניתן לו על פי הפסוק .
פירוש השם הוא מחסה לסובל ("משגב" פירושו "מחסה" או "מבצר", "דך" פירושו נדכה, רצוץ).
באמצע המאה ה-19, הקימו בני הקהילה הספרדית בעיר העתיקה בירושלים חברה בשם "משגב לדך" שסיפקה שירותי בריאות לתושבי הרובע היהודי, רובם דלי אמצעים ופרנסתם על כספי "החלוקה".
אחד ממייסדי בית החולים וממנהליו היה ר' מרדכי ישראל שריזלי, שהיה חבר בוועד הספרדים, ודיין בבית הדין של עדת הספרדים בירושלים.
החברה מומנה מכספי עשירי הקהילה היהודית בסלוניקי שביוון.
בשנת 1888, כאשר בית החולים "רוטשילד" מיסודו של הברון ג'יימס מאיר רוטשילד, ששכן בבניין בעיר העתיקה, עבר אל מחוץ לחומות, קיבלה החברה את בניינו לידיה ופתחה בו בית חולים שהיה פתוח לבני כל העדות.
המבנה הראשון של בית החולים נבנה בשנת 1854 בכספי תרומה של בני מאיר-אנשל אבי משפחת רוטשילד.
המקום נקרא על שם התורם ג'יימס מאיר רוטשילד, והיה ידוע תחילה כבית החולים מאיר רוטשילד.
לאחר מעבר בית החולים רוטשילד אל מחוץ לחומות בשנת 1888, נפתח במקום בית החולים "משגב לדך".
בשנת 1893 פרסם בית החולים שמיום היווסדו קיבלו בו טיפול רפואי 18,662 חולים ואושפזו בו 1270 חולים.
עד אותה שנה עבד בבית החולים רופא אחד, ד"ר קרלאמו מזארקי, ובאותה שנה התקבל לעבוד בבית החולים הרופא אליעזר הכהן, ושני הרופאים עבדו לסירוגין.
באותה שנה עברו לעבוד עבור בית החולים בגיוס תרומות חיים מיכל מיכלין, גיסו של אליעזר הכהן, ומיכל הכהן אביו של אליעזר הכהן.
סביב העניין נוצרה מחלוקת בין בית החולים ביקור חולים לבין בית החולים "משגב לדך" לגבי גיוס תרומות והדיוק בפרסומים לצורך גיוס תרומות.
"משגב לדך" פרסם שהוא מטפל בבני כל העדות ומתוך 1270 המאושפזים אצלו, 320 היו אשכנזים, בעוד בית החולים המתחרה טיפל באשכנזים בלבד.
בבית החולים הייתה ספרייה תורנית על שם הרב חזקיהו מדיני, רבה של חברון בסוף המאה ה-19. הרב שמואל נסים, שהיה אחד ממייסדי החברה 'משגב לדך' יחד עם עוד רבנים שהגיעו מסלוניקי, ספדו לרב מדיני בחצר "משגב לדך".
בחודש מאי 1948, בעת הקרב על העיר העתיקה במלחמת העצמאות, אוכלס בית החולים מעבר ליכולתו על ידי אזרחים ולוחמים פצועים.
פצועים ממגיני הרובע היהודי טופלו על ידי שלושת הרופאים מעובדי בית החולים הדסה, אברהם לאופר, עלי פייזר ואגון ריס.
הרופאים נעזרו באחות ואח מוסמכים, אחות סוציאלית, אחות מעשית ומתנדבות ורבים מהמטופלים חייבים לצוות הרפואי את חייהם.
כאשר נפלה העיר העתיקה בידי הלגיון, ד"ר ריס הלך לשבי עם הפצועים, והדוקטורים פייזר ולאופר היו כנראה היהודים האחרונים שעזבו את העיר העתיקה.
את בית החולים ניהל הד"ר עמנואל פרופר משנת 1935 עד פינוי העיר העתיקה באביב 1948.
ערב כניעת העיר העתיקה ללגיון הערבי, נסוגו אחרוני הלוחמים לבניין בית החולים שפונה קודם לכן מחוליו.
ב-28 במאי 1948, לאחר הכניעה, תפסו כוחות הלגיון הערבי את בניין בית החולים ופוצצו אותו.
הספרייה התורנית שהייתה בבית החולים הושמדה.
לאחר מלחמת העצמאות, ביוני 1949 עבר בית החולים לבית ערבי נטוש בשכונת קטמון, ברחוב כובשי קטמון בבנין שנמצא בו כיום בית כנסת יקר.
תחילה פעל מדירה אחת במבנה, ששימשה, בין השאר, כמרפאה למתן חיסונים נגד אבעבועות רוח וטיפוס הבטן.
וב-1953, לאחר שנתקבלו תרומות לרכישת ציוד שופץ המבנה כולו, והוסב לבית חולים ליולדות שבו 20 מיטות, ועוד 10 מיטות לניתוחים כלליים.
טקס הפתיחה של בית החולים נערך ב-15 באפריל 1953, ועמד בסימן 100 שנים להקמת "משגב לדך".
בשנת 1957 פרץ סכסוך בין ראשי ועד העדה הספרדית בירושלים, שהיה אחראי על ניהול בית החולים, והרב הראשי הספרדי יצחק נסים, ששימש כנשיא האגודה, ובית המשפט מינה נאמן כמנהל זמני.
ב-1958 שוב פרץ סכסוך על מינוי מנהל לבית החולים.
ב-1962 לאחר שנפתר הסכסוך, יזמה הנהלת בית החולים תוכנית פיתוח, שבמרכזה בניית מבנה חדש ומודרני לבית החולים על מגרש ריק סמוך לבית המגורים שבו פעל.
המגרש היה במקור בבעלות ערבית, אך עבר לחזקת רשות הפיתוח וזו הסכימה למכור אותו לבית החולים.
ב-23 באפריל 1968 הונחה אבן הפינה לבית החולים החדש ברחוב חזקיהו המלך, שתוכנן להכיל 200 מיטות.
אך בנייתו התעכבה עקב חוסר תקציב והתנגדות משרד הבריאות למיקומו.
בדצמבר 1977 החליטה הנהלת בית החולים לבנות את הבניין במגרש שרכשה למרות התנגדות משרד הבריאות, ולאחר שנים רבות של תכנון ואיסוף תרומות הוחל, באוקטובר 1979, לבנות את בית החולים בתכנון האדריכלים ד"ר אלכסנדר פרידמן ויצחק בלט.
בניית בית החולים נמשכה שנים רבות, על פי קצב גיוס התרומות.
בשנת 1983 סייע נשיא המדינה יצחק נבון למאמצים, והוביל מסע גיוס תרומות בלונדון, שאורגן ביוזמת המיליארדר ליאון תמן, שהיה יושב ראש חבר הנאמנים של בית החולים (ואחד התורמים הגדולים לפרויקט), והמסעדן הירושלמי יחזקאל שמש, שהיה יושב ראש הקרן לבניית בית החולים.
בשנת 1984 הושלם שלד המבנה, אך משרד הבריאות המשיך לסרב לתמוך בפרויקט מאחר שבית החולים היה קטן ולא תאם את תכנוני המשרד.
בנוסף, הוא ממוקם בלב שכונת מגורים ולא סמוך לכבישים ראשיים.
בניית מבנה בית החולים הושלמה בשנת 1986, אך לא נותר תקציב לרכישת ציוד.
כך שבשלב הראשון נפתח המבנה באופן חלקי רק עם 60 מיטות (ולא 200 כמו בתכנון המקורי), בקומת הקרקע והקומה הראשונה.
בכניסה לבניין בית החולים מוצגים חלונות ויטראז' בשם "בראשית" בגודל 30 מטר רבוע.
החלונות יוצרו על ידי האומן הישראלי-שווייצרי דן רובינשטיין, ומומנו כתרומה לבית החולים על ידי התורם הגרמני אדי הובר.
חנוכת החלונות הצבעוניים הייתה בשנת 1993 בנוכחות ראש העיר לשעבר טדי קולק.
ארבעה חלונות מייצגים בצורה פיגורטיווית-סימלית פרקים מספר בראשית ודלת הכניסה מוקדשת לתולדות בית החולים "משגב לדך".
"משגב לדך" החדש פעל אז בעיקר כבית יולדות פרטי, והיה חלוץ בתי החולים בישראל בגישת חופש הבחירה בלידה, שבאה לידי ביטוי בין השאר במתן אפשרות ללידה טבעית ולידת בית בין כותלי בית חולים.
בשנת 1994 נימול תינוק בבית החולים ולאחר מספר ימים נוצר נמק במקום המילה אשר הסב לתינוק נזק בלתי הפיך.
הורי התינוק הגישו נגד בית החולים והמוהל תביעה.
התביעה נגד בית החולים נדחתה.
בשנת 1997, הוחל בהשלמת מבנה בית החולים, לאחר שגויסו תרומות להשלמת גימור הפנים בקומות העליונות של הבניין.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 התברר, כי בית החולים נקלע לחובות כבדים וצבר גירעון של למעלה מ-20 מיליון שקל.
בעקבות זאת נערכה חקירה של עמותת "משגב לדך" על ידי רשם העמותות ונחשפו ליקויים בניהול ומנהל העמותה התפטר.
בדצמבר 2000 ביקשה ההסתדרות להוציא צו פירוק לעמותת "משגב לדך" ולמנות לבית החולים מפרק מפעיל בגין אי תשלומי שכר ותנאים סוציאליים לעובדים במשך תקופה ארוכה.
בנוסף עשתה העמותה שימוש בכספי הפנסיה של העובדים.
הניהול עבר לרואה חשבון דורון שורר שמונה כמנהל מיוחד וככונס נכסים.
בפברואר 2001, לאחר שניסיונות ההבראה נכשלו, נסגר המוסד בהוראת משרד הבריאות.
במקביל נבדקה האפשרות למכור את המבנה או להמשיך להפעיל במקום בית חולים.
שורר חתם על חוזה להשכרת המבנה עם חברת נוה שבא, שביקשה להפעיל במקום מוסד גריאטרי אך בית המשפט הורה להוציא מכרז למכירת מתחם בית החולים ובסוף שנת 2001 זכתה קופת חולים מאוחדת במכרז.
"מאוחדת" שיפצה את המבנה, לצורך התאמתו לצרכיה ובמהלך השיפוצים נמצאו מאות מבחנות ובהן שרידי עוברים וכן ממצאים פתולוגיים.
בשנת 2005, בתום השיפוץ, נפתח בית החולים מחדש כבית חולים כללי-פרטי.
באוגוסט 2014 נפתחו, באישור משרד הבריאות, ארבעה חדרי ניתוח וחדר התאוששות שבו 9 מיטות אשפוז יום.
הניתוחים מתמקדים בתחומים הבאים: כירורגיה כללית, כירורגיית ילדים, אורתופדיה, גינקולוגיה, כף יד, אא"ג, פלסטיקה, עיניים ואורולוגיה.
באוקטובר 2017, נחנך בבית החולים מכון MRI, לטובת מבוטחי קופת חולים מאוחדת באזור ירושלים.
צעד שנועד לחסוך לקופה את הצורך לשלוח את מבוטחיה למכונים בבעלות אחרים.
בנוסף יש בבית החולים מכונים לבדיקות CT,US וצפיפות עצם.
בבית החולים פועלים מכונים אמבולטוריים, כמו: מכון בריאות האשה, מכון השד, מכון גסטרו, מכון שינה, מכון עיניים, מכון פוטותרפיה, מכון מוז, מחלקת אשפוז יום.
במרץ 2022 הכריזה קופת חולים מאוחדת על פרויקט שיפוץ בית החולים, בעלות של עשרות מיליוני שקלים, במסגרתו יעבור הניהול לרשת "מדיקה" שבבעלות הקופה.
ביולי 2024 חזר הניהול לקופת החולים מאוחדת.
בבית החולים פועלים הכולל "יד בנימין" ובית המדרש "חי בהם", לסטודנטים ואנשי סגל.
בסרט הישראלי "גבעה 24 אינה עונה", משנת 1955, מתוארים ימיו אלה של בית החולים בעיר העתיקה.
בשנים 2013–2016 צולמה בבית החולים סדרת הדרמה "בני ערובה", שעונתה הראשונה סבבה סביב רופאה מנתחת בבית החולים וניתוח שמסתבך.
משגרי החלל של באז שנות אור הוא מתקן פופולרי המצוי בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני ומבוסס על הסרט של אולפני וולט דיסני וחברת פיקסאר - "צעצוע של סיפור".
המתקן מצוי בפארקי השעשועים דיסנילנד שבאתר הנופש דיסנילנד בקליפורניה, דיסנילנד שבהונג קונג, ממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה, דיסנילנד שבטוקיו ודיסנילנד פריז.
מתקן בשם דומה נמצא בדיסניקווסט שבוולט דיסני וורלד, אולם סוג המתקן בדיסניקווסט שונה.
המתקן מופעל על ידי שיטת אומנימובר מדור שלישי, בשילוב עם מתקן אפל ומטווח.
סיפור המסגרת של מתקן זה מתבסס על ניסיונו של הקיסר הרשע זורג לגנוב את יחידות הכוח המשמשות את כלי הרכב של האנשים הירוקים הקטנים.
מאחר שבאז שנות אור הוא צעצוע, תפאורת המתקן יוצרת את האשליה שהמבקרים הוקטנו לגודל של צעצוע באמצעות ברגים ענקיים ומברג ענק.
חלקים מהמתקן נראים כמו מדריך לשימוש בצעצועים כאשר המבקרים הם בגודל של הצעצוע ביחס למדריך.
המתקן פועל הן באמצעות אודיו אנימטרוניקס והן באמצעות הקרנת סרטי וידיו על פניו של הדמות על מנת ליצור אשליה של דמות חיה.
המתקן הוא בחלקו מטווח ובחלקו מתקן אפל.
המבקרים במתקנים מובלים באמצעות כלי רכב הנעים בשיטת אומנימובר, שבידיהם שני אקדחי לייזר וג'ויסטיק.
האקדחים משמשים לירי על אויבים, והג'ויסטיק מאפשר סיבוב המתקן עד כדי 360 מעלות על מנת לכוון את הירי.
פתיחה לא רשמית: 7 באוקטובר 1998
שם המתקן: סיבובי שומרי החלל של באז שנות אור (Buzz Lightyear's Space Ranger Spin)
ספינתו של זורג (Zurg's Ship)
חדר המהירות (היפרספייס) ((Speed Room (Hyperspace)
שם המתקן: משגרי החלל של באז שנות אור (Buzz Lightyear's Astro Blasters)
שם המתקן: משגרי החלל של באז שנות אור (Buzz Lightyear Astro Blasters)
בריחתו של זורג (Zurg's Escape)
פתיחה: 12 בספטמבר 2005 (עם פתיחת פארק השעשועים דיסנילנד הונג קונג)
שם המתקן: פיצוצי הלייזר של באז שנות אור (Buzz Lightyear Laser Blast)
בעולם הישיבות, משגיח או מנהל רוחני הוא רב האחראי על תלמידי הישיבה בתחומים שמחוץ לתוכן הלימוד, בעיקר בנוגע להתקדמותם הרוחנית.
בישיבות רבות המשגיח הוא דמות כריזמטית והוא בעל השפעה רבה על עולמם הרוחני של התלמידים ועל דמותה של הישיבה.
שלא כמו תפקיד ראש הישיבה, משרת המשגיח היא חדשה יחסית, וראשיתה בישיבות ליטא במאה ה-19. עד אז פעלו הישיבות במסגרת קהילתית, ואנשי הקהילה פיקחו על התלמידים; עם ניתוק הישיבות מן הקהילות, נוצר הצורך באדם מיוחד שימלא תפקיד זה.
בנוסף לזאת, עלה הצורך במשרת המשגיח בשל הרוחות הזרות שחדרו לישיבות מן החברה הסובבת והשפיעו על התלמידים, בפרט רעיונות תנועת ההשכלה.
תפקיד המשגיח היה לפקח על התלמידים ועל התנהגותם, ולוודא שהם עומדים בדרישות המצופות מהם ומקדישים את זמנם ללימוד התורה כראוי.
ביד המשגיח הייתה גם היכולת להפעיל סנקציות כנגד תלמידים שלא עמדו בחובותיהם, לרבות קנסות כספיים והרחקה מהישיבה.
בין שאר משימותיו של המשגיח היו לעיתים קביעת סדרי הישיבה באולם הלימוד, הצמדת חברותות, פיקוח על הגעה לתפילת שחרית, שיחות אישיות עם התלמידים וכיוצא בזה.
משגיחים אינם מוכשרים לתפקיד על ידי גוף מפקח ומכווין ובחירתם מתבססת על ידיעותיהם ב"תורת המוסר" ואופיים בלבד.
בישיבות של תנועת המוסר בליטא ובעקבותיהן גם בשאר הישיבות התרחב תפקידו של המשגיח, והוא זה שעסק בחינוך התלמידים ובעיצוב עולמם הרוחני.
המשגיח נשא דרשות ושיחות אשר עסקו בעיצוב הנפש ובעבודת המוסר ותיקון המידות, ואשר הייתה להן השפעה רבה על התלמידים.
במקרים הקיצוניים היה מעמד שיחותיו החינוכיות של המשגיח קרוב לזה של שיעורי ראש הישיבה בתלמוד, והתלמידים היו חוזרים עליהן ומפרסמים אותן בכתב.
גם כיום פועלים משגיחים רוחניים בישיבות החרדיות ובמקצת הישיבות הציוניות.
רמת הדומיננטיות שלהם משתנה מישיבה לישיבה: בחלק מן הישיבות מצטמצם תפקידם למסירת שיחות מוסר בישיבה וייעוץ רוחני לבחורים, ובישיבות אחרות לעומת זאת הם תופסים מקום דומיננטי בהנהגת ובקביעת מדיניות הישיבה בנושאים שונים.
ישנם גם משגיחים אשר פעילותם מצומצמת להשגחה על מילוי תקנות הישיבה; הללו מכונים בקרב הבחורים 'משגיחים קטנים' (או בכינוי ההיתולי: מק"ק) ובדרך כלל בפרסומי הישיבה הם מכונים "משגיחים" לעומת המשגיח הראשי שמכונה "מנהל רוחני".
בישיבות חסידיות נקראים המשגיחים העוסקים בשיחות חיזוק בשם "משפיעים" והמשגיחים העוסקים באכיפת הכללים והסדרים מכונים "משגיחים".
ישנן ישיבות שאין בהן משגיח.
הידועות שבהן הן ישיבת בריסק וישיבת רכסים.
עוד בישיבות באירופה הייתה קיימת ההבחנה בין ישיבות עם משגיח וישיבות ללא משגיח, וכיום מגמה זו הולכת ומתרחבת.
רבי נתן צבי פינקל ("הסבא מסלובודקה")
רבי ירוחם ליבוביץ מישיבת מיר
הרב יחזקאל לוינשטיין מישיבות מיר ופוניבז'
הרב אליהו דסלר מישיבת פוניבז'
הרב אליהו לאפיאן מישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים
הרב מאיר חדש מישיבות חברון, אור אלחנן ועטרת ישראל
הרב שלמה וולבה מישיבות באר יעקב וגבעת שאול
הרב נתן מאיר וואכטפויגל מישיבת לייקווד בארצות הברית
הרב גדליה אייזמן מישיבת קול תורה
הרב דב יפה מישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים
הרב דן סגל (הידוע בכינויו "אחד המשגיחים")
הרב מתתיהו סלומון מישיבת לייקווד בארצות הברית
הרב חיים וואלקין מישיבת עטרת ישראל.
משגר רקטות הוא התקן המשמש לשיגור רקטות, ומיועד להנחייתן אל מטרות במגוון תרחישים צבאיים.
משגרים אלו עשויים להיות נייחים או ניידים, והם כוללים מגוון רחב של מערכות שנועדו לשיגור רקטות יחידניות או רקטות מרובות במקביל.
המערכת יכולה להיות פשוטה וידנית, או מורכבת ומתוחכמת המיועדת לשימוש במלחמות מודרניות.
שימוש במשגרי רקטות מתועד לראשונה בסין הקיסרית, שבה פותחו רקטות ששולבו עם חיצים.
אלה היו מבוססים על אבק שרפה, והם הונעו כתוצאה מבעירת האבקה בתוך מנועי הרקטה שהוצמדו לחץ מספר סנטימטרים מאחורי ראש החץ.
משגרי הרקטות הראשונים היו עשויים עץ, קליעה ובמבוק, והם כללו מסגרות שהפרידו בין הרקטות ואפשרו שיגור מרובה של חצים רקטיים.
עדויות כתובות ואיורים של משגרי רקטות מוקדמים מופיעים בגרסה משנת 1510 של הספר הצבאי "ווג'ינג דזונגיאו", שנחשב לגרסה נאמנה לכתבי היד המקוריים מהמאה ה-13.
בתקופת שושלת מינג נעשה שימוש במשגרי רקטות המכונים "קן צרעות", ובמלחמות אירופה הוכנסו רקטות המערב באמצעות הרקטות של קונגריב שהושפעו מרקטות הודיות.
במהלך המאה ה-19, משגרי רקטות ניידים נוצרו בצבאות שונים, אך לא נכנסו לשימוש רחב היקף.
במהלך מלחמת העולם השנייה פותחו מערכות משגרי רקטות רבות על ידי המעצמות השונות, כאשר לרוב המערכות יכולת לשגר מספר רב של רקטות במקביל.
בבריטניה, רקטות שימשו תחילה למערך נ"מ, ולאחר מכן התפתחו למערכות כמו "מזרן היבשה" (Land Mattress) לתקיפה קרקעית.
הסובייטים פיתחו את ה"קטיושה", מערכת ניידת המותקנת על גבי משאיות, ואילו צבא ארצות הברית פיתח את מערכת "T34 קליופה" שהותקנה על טנקים.
משגרים כתפיים: משגרי רקטות הנישאים על ידי אדם בודד ונורים מן הכתף.
אלו כוללים כלי נשק כמו הבזוקה האמריקאית וה-RPG הסובייטי.
קנים מרובי רקטות: אלו משגרים שמכילים מספר רב של רקטות בתצורת צינורות המורכבים יחד, בדרך כלל על מטוסים או מסוקים קרביים, כמו הפוד UB-32.
משגרים בקנה מידה גדול: משגרים אלו כוללים מערכות רקטיות מונחות או לא מונחות, שנועדו לשגר מספר רב של רקטות בפגיעה רבת עוצמה.
משגיח כשרות הוא אדם העוסק בפיקוח על שמירת הכשרות בגופים שונים בענף המזון.
משגיחי כשרות פועלים בחדרי אוכל ובמטבחים שבמחנות צה"ל, בבתי מלון, בבתי חולים, במסעדות, בבתי מטבחיים, במפעלים המייצרים מזון ובמפעלים נוספים, כגון אלה המייצרים כלי אוכל.
משגיחי כשרות מופעלים על ידי איגודי השגחה שונים, כגון הרבנות הראשית, בד"צ, OU ואחרים.
לפי ההלכה בדיני כשרות נוהג הכלל "עד אחד נאמן באיסורין" (גיטין ב:).
לפי כלל זה, כל יהודי שומר מצוות שאינו מוחזק כגזלן או שקרן נאמן לומר על מאכל שהוא כשר, וניתן להסתמך על דבריו.
בשונה מעדות בדיני ממונות ודיני נפשות, די בעד בודד, אישה יכולה להעיד וגם נוגע בדבר (כגון מוכר או יצרן) כשרים, כל זמן שלא נפסלו בעקבות הרשעה בשקר או גזלה.
סתם אדם נחשב לנאמן כל זמן שלא הוכח אחרת.
יש מקרים בהם חז"ל צימצמו נאמנות זו.
חז"ל גזרו שעם הארץ איננו נאמן לומר שהפריש תרומות ומעשרות ויש להתייחס לפירותיו כדמאי (סוג של ספק מעושר).
תקנה זו תוקנה כשהתגלה שחלק מעמי הארץ לא היו מעשרים כראוי, אף שהקפידו על הפרשת תרומה גדולה, ולכן הותקן שיש להפריש מספק מעשרות ותרומת מעשר, אך לא תרומה גדולה.
לחלק מהדעות, תקנה זו איננה מעשית בימינו.
למשגיח הכשרות אחריות רחבה מאוד כלפי הסועדים, שכן כל הרואה את אישור הכשרות סומך על נותן ההכשר, ואילו נותן ההכשר סומך ישירות על המשגיח במקום.
המשגיח מקבל כתב מינוי מראש מחלקת הכשרות ועליו לעקוב אחר הסחורה הנכנסת לבית העסק ועל דרכי העבודה בעסק.
גוף הנמצא תחת השגחתו של משגיח כשרות מקבל תעודת הכשר מהגוף המפקח, והוא רשאי לציין שמוצריו כשרים.
בישראל, חוק איסור הונאה בכשרות מייחד את הסמכות להעניק תעודת הכשר לרבנות הראשית, לרבנות הצבאית, ולרבנים שהוסמכו על-ידם.
גופי כשרות שאינם רשמיים עוקפים הנחיה זו באמצעות ציון חותמתם על גבי המוצר ללא ציון המילה 'כשר', או שימוש במילה 'בהשגחת' בצמוד לשם גוף הכשרות.
משגיחי כשרות פועלים בשני סוגים של חוזי העסקה:
חוזה שבו המשגיח הוא שכיר של הגוף שבו הוא משמש כמשגיח.
חוזה שבו המשגיח הוא שכיר של גוף הכשרות כגון הרבנות המקומית, המועצה הדתית, הבד"ץ.
בשנת 2004 עתרה לבג"ץ התנועה להגינות שלטונית, בטענה שלא ייתכן שהאדם שתפקידו לפקח על בעל העסק יהיה מועסק על ידו.
בשנת 2005 הוקמה ועדה בין-משרדית בראשות עו"ד אמנון דה-הרטוך שהגישה המלצות להסדרת הנושא, אך אלו לא יושמו.
בשנת 2010 הוציא המשרד לשירותי דת "חוזר מנכ"ל" שנועד להסדיר את תחום "משגיחי הכשרות", אך לא אסר במפורש העסקת המשגיחים בידי בעל העסק.
עתניאל שנלר הניח הצעת חוק שנועדה להקים רשות ממשלתית שתעסיק את משגיחי הכשרות, אך הצעת החוק לא קודמה.
הרב הראשי לישראל דוד לאו הכריז עם מינויו לתפקיד על כוונתו לטפל בנושא.
ביוזמת הרב לאו הוקמה בשנת 2016 ועדה פנימית בראשות הרב מיכה הלוי שהמליצה לעבור למודל של העסקת המשגיחים כעובדי המועצות הדתיות, אך ההצעה לא קודמה בשל התנגדות משרד האוצר לעלויות שלה.
במאי 2017 נמצא כי עדיין כ-95% ממשגיחי הכשרות הכללית בישראל, מועסקים בידי בעל העסק שעליו הם נדרשים לפקח.
נושא המעסיק של משגיחי הכשרות נידון בוועדות רבות בכנסת, ברבנות ובמשרד הדתות, כל הניסיונות לאגד את כלל המשגיחי בגוף אחד לא צלחו.
במערכות הכשרות הפרטיות של הבד"צים מקובל, בדרך כלל, שהמשגיח שכיר של הבד"ץ ולא של העסק, מתוך שאיפה למנוע תלות בין המשגיח לבין העסק.
במערכת הכשרות הכללית מקובלות שתי השיטות אולם מרבית המשגיחים מועסקים על ידי בעלי העסק.
נאמן הכשרות הוא עובד המועסק בעסק, המשמש כנאמן של גוף הכשרות ועליו לבצע משימות מיוחדות בתחום הכשרות מלבד שאר העבודות שמוטלות עליו.
תפקידו של נאמן הכשרות נמוך מזה של המשגיח ועליו להיות שומר מצוות.
אולם לנאמן הכשרות ישנו יתרון על גבי המשגיח בכך שהוא נמצא במקום הייצור מרבית שעות היום.
בעבר יכול היה לשמש כמשגיח כל אדם שומר מצוות שהייתה לו זיקה כלשהי לתחום הכשרות.
בשנים האחרונות בעקבות החלטה של הרב הראשי לישראל הרב יונה מצגר בשנת 2004 על כלל המשגיחים לעבור הכשרה למקצוע זה, והרבנות הראשית לישראל הסמיכה גופים פרטיים לביצוע קורסי הכשרה למשגיחי כשרות, שבסופם נערכת בחינה ברבנות הראשית ומוענקת תעודה רשמית של "משגיח על כשרות המזון".
הגופים שאושרו על ידי הרבנות הראשית
רוב ועדי הכשרות דורשים שהמשגיח יהיה נוכח בבית העסק רק זמן מה מדי יום.
זמן זה אמור להיות בלתי צפוי, כדי להרתיע את בעל העסק מלבצע פעולה הנוגדת את כללי הכשרות.
מדיניות זו מסתמכת גם על סוגיה בתלמוד הבבלי, בה הוזכרה האפשרות לבצע השגחת כשרות באמצעות אדם ש"יוצא ונכנס" כך שהמושגח "מירתת" - חושש מפניו.
משגיח כשרות בצה"ל (בראשי תיבות: "מכ"ש") הוא חייל מסורתי, דתי או חרדי בשירות חובה בצה"ל הממלא את משגיח הכשרות במטבח הבסיס שבו הוא מוצב, מטעם הרבנות הצבאית.
את הידע המקצועי הנחוץ לו לשם עבודתו הוא לומד בקורס באורך שלושה שבועות המתקיים בעיר הבה"דים.
בדומה לטבחים בצה"ל בשירות חובה, לרוב מקבל המכ"ש שבוע חופש עבור כל שבוע עבודה ("שבוע-שבוע").
נגד בקבע הממלא את תפקיד משגיח הכשרות מכונה "נגד כשרות ודת".
במסגרת תפקידו הוא גם ממונה על מש"קי הדת בבסיסו, ובייחוד במקרה הרווח שאין רב צבאי בבסיס.
הרב משה פיינשטיין התיר לאלמנה למלא את מקום בעלה שנפטר כמשגיחת כשרות.
לעומת זאת, הרב מאיר אמסעל חלק עליו וטען שאסור לאישה להיות משגיחת כשרות, ואף טען שהדבר עלול להביא למינוי נשים לתפקידים אחרים כמו רב.
בשנת 2004 החליטה מועצת הרבנות הראשית לאפשר לנשים לעבוד כמשגיחות כשרות.
לאחר תוכנית ההתנתקות הוצע לנשים שפונו מגוש קטיף לעבור הכשרה מקצועית כמשגיחות כשרות.
בשנת 2009 קיים ארגון הכשרות Star-K בארצות הברית קורס הכשרה מיוחד עבור משגיחות כשרות.
בישראל יש משגיחות כשרות במספר מועצות מקומיות, בהם חיפה ומטה אשר.
השגחה בתחומים שמחוץ לענף המזון
בתקופה האחרונה גוברת הדרישה, בעיקר אצל צרכני הבד"צים, להענקת תעודות השגחה גם בתחומים שאינם בענף המזון, כלומר אין עיסוקו בכשרות אלא בציות להלכה.
במסגרת זו נכללת השגחה על בתי השקעות, שיער לפאות נכריות ועוד.
ה־GX תוכנן להיות משגר לוויינים שישמש לשיגור לוויינים מסחריים.
המשגר תוכנן על ידי חברת Galaxy Express Corporation, שהייתה איחוד של מספר חברות, בהן IHI Corporation, הסוכנות היפנית לחקר החלל, ULA, לוקהיד מרטין ומספר חברות יפניות נוספות.
השלב הראשון של המשגר יועד להיות אותו שלב ראשון המשמש את הטיל אטלס 5 (בתחילה תכננו להשתמש בשלב ראשון של אטלס 3) שסופק על ידי ULA, והשלב השני היה אמור להיות שלב חדש לגמרי שיבנה על ידי חברת IHI.
את הטיל תכננו לשגר החל מ־2012 מבסיס חיל האוויר ונדנברג בקליפורניה, אבל הממשלה היפנית פרשה מהתוכנית בדצמבר 2009 וחברת גלקסי אקספרס התפרקה בסביבות מרץ 2010.
משגר תיבה משוריינת סימן 143 הוא משגר משוריין בעל ארבעה תאים לשיגור טילי שיוט ים-חוף מדגם BGM-109 טומהוק.
המשגר הותאם לספינות קרב מסדרת איווה ובמסגרת חידוש האוניות בשנות ה-80, כל משגר מכיל ארבעה טילי טומהוק מוכנים לשיגור.
השימוש במשגר משוריין בכלי השיט, על פני שימוש במשגר לא משוריין, הוא הכרחי על מנת להבטיח שהספינה תוכל להמשיך ולנצל את כוח האש שלה, ולצמצם את הסיכוי לפגיעה בטילים הנמצאים במשגר.
לכל ספינה 32 טילי טומהוק המאוכסנים בשמונה משגרים.
בנוסף לספינות קרב מסדרת איווה, המשגר הותאם גם לסיירות המונעות בהנעה גרעינית, בין היתר סיירות מסדרת וירג'יניה וכן משחתות מסדרת ספוראנס.
המשחתות והסיירות היו בעלות שמונה טילים המאוכסנים בשני משגרים.
מאז המשגר יוצא משימוש בהדרגה לטובת מערכת שיגור אנכי (VLS), שהיא גמישה יותר ובעלת קיבולת גדולה יותר.
המשגר המשוריין חולק מאפיין משותף אחד עם מערכת השיגור האנכית, לא ניתן להטעין אותו מחדש בים.
משגל הוא ספר משנת 1987 מאת אנדריאה דבורקין, בו דבורקין מציעה ניתוח פמיניסטי רדיקלי ליחסי מין בספרות ובחברה.
דבורקין חוקרת את התפישות של גברים ושל נשים לגבי משגל, ומשתמשת בטקסטים קלאסיים כדי לתת פתח לרעיונות אליהם לא התכוונו הסופרים.
כשהיא בוחנת עבודות מאת טולסטוי, פלובר, בשביס-זינגר, ואחרים, היא מביאה אותן כדוגמאות, ולא כמקורות, ומסיקה שבחברה הדוגלת בעליונות גברית, יחסי מין בין גברים לנשים מהווים גורם מרכזי לכפיפותן של נשים לגברים.
במשגל, דבורקין מרחיבה את ניתוחיה הקודמים של פורנוגרפיה לכדי דיון ביחסי מין הטרוסקסואליים באופן כללי.
בעבודות כגון שנאת נשים ופורנוגרפיה: נשים בבעלות גברים, דבורקין טענה כי פורנוגרפיה וספרות ארוטית בחברה פטריארכלית עושות ארוטיזציה עקבית לשליטה מינית בנשים על ידי גברים, ולעיתים קרובות גם למעשים בוטים של ניצול או אלימות.
במשגל, היא טוענת שהכפיפות המינית הזו של נשים היא מרכזית לחוויית המין גם של גברים וגם של נשים, ושהיא מחוזקת בכל רובדי תרבות המיינסטרים, לא רק באמצעות פורנוגרפיה, אלא גם בעבודות קלאסיות של הקאנון הספרותי בו גברים הם דומיננטיים.
דבורקין דנה בהרחבה ביצירות כמו סונאטת קרויצר, מאדאם בובארי, ודרקולה, ואף מתייחסת לטקסטים דתיים, פרשנות משפטית, ופורנוגרפיה.
דבורקין מתארת את הגישה הזו ליחסי מין באומרה:
מבקריה של דבורקין באו בטענה שהתזה המרכזית של משגל היא כי "כל סקס הטרוסקסואלי הוא אונס." ואולם, אין בספר משפט כזה, והטענה מבוססת על המשפט בספר "אונס הוא מילה נרדפת למשגל".
אך בספר, ההשוואה בין מין הטרוסקסואלי לבין כיבוש, בעלות, משת"פיות, וכדומה, נעשים בהקשר של דיונים על הדרך שבה יחסי מין מתוארים "בשיח של האמת הגברית - בספרות, מדע, פילוסופיה, פורנוגרפיה", והאכיפה של המושגים דרך הכוח החברתי שגברים מחזיקים על נשים.
דבורקין עצמה דחתה את הפרשנות הזו, כחוסר הבנה תהומי של עבודתה.
כשנשאלה על כך בראיון, היא הסבירה:
העיתונאית קאתי יאנג כתבה שבין אם דבורקין התכוונה בדיוק לאמירה המיוחסת אליה ואם לאו, הגישה הכללית של דבורקין היא שסקס הטרוסקסואלי הוא אלים, וזה היינו הך, וש"לא משנה מה אומרים מגניה, דבורקין אכן הייתה אנטי-סקס."
הוצאת בבל, 2003. תרגום: דניאל פרידמן.
משדר/מקלט ולפעמים מַשְׁלֵט (בראשי תיבות: מַקְמַ"שׁ; באנגלית: Transceiver, הלחם של Transmitter ו-Receiver) הוא מכשיר הכולל גם משדר וגם מקלט אשר משולבים במשותף במעגל מודפס או יחידה בסיסית משותפת כלשהי.
המונח האנגלי, שהוא הלחם של transmitter (משדר) ו־receiver (מקלט) נטבע בשנות ה-20 של המאה ה-20. מכשירים בעלי תפקוד דומה הם משיב מכ"ם (טרנספונדר) transverters, ו־repeater.
יחידות בהן קיימים משדר ומקלט אשר אינם משתמשים ברכיבים משותפים, כגון אנטנה או משאבים על המעגל המודפס המשותף, מכונים משדר-מקלט (Transmitter-Receiver) ומשתמשים (בדרך כלל) בטכנולוגיה ישנה יותר.
בתחום הרדיו, המונח משדר/מקלט פירושו יחידה אשר מכילה מקלט ומשדר.
מהימים הראשונים של הרדיו, מקלט ומשדר היו יחידות נפרדות ונשארו כך עד לסביבות 1920, אך מאז החלו להימכר יחידות פשוטות המכילות את שתי הפונקציות: שידור וקליטה.
כמעט כל ציוד החובבנים המודרני מכיל מקלטים משדרים, אולם יש עדיין שוק פעיל של מקלטי רדיו "טהורים", בעיקר כאלו המקשיבים על גלים קצרים (SWL).
דוגמה למקלט משדר מודרני היא "ווקי-טוקי" או רדיו CB.
יש לציין שהמכשירים המשמשים לקליטת תחנות רדיו הם מכשירים מסוג מקלט בלבד ואינם נחשבים למקמ"ש או כוללים משדר.
בטלפון קווי רגיל, מכשיר הטלפון מכיל משדר ומקלט של אודיו.
במאה ה-20 הייתה יחידת הבסיס מחוברת בדרך כלל באמצעות פתיל (Tinsel wire).
בטלפון הנייד או אמצעי רדיופוני אחר, כל המכשיר הוא משדר/מקלט.
טלפון אלחוטי משתמש במשדר/מקלט אודיו ורדיו עבור המכשיר הידני, ומשדר/מקלט רדיו על תחנת הבסיס.
אם ביחידת הבסיס או בתחנת בסיס של טלפון אלחוטי כלול רמקול, מכיל בסיס זה גם מקלט משדר אודיו.
מודם דומה למשדר/מקלט, בכך שהוא שולח ומקבל אות, אבל מודם משמש למודולציה ודה-מודולציה.
הוא ממדל את האות המשודר ומבצע דה-מודולציה לאות המתקבל.
בתחום תקשורת נתונים, יחידות משדר/מקלט נקראות "יחידות חיבור מדיה" או MAU (ראשי תיבות של Meduim Attachment Unit) במסמכי תקן IEEE 802.3 והיו בשימוש נרחב ב-10BASE2, ב-10BASE5 וברשתות Ethernet.
תקשורת בסיבים אופטיים מבוססת על רכיבים כגון QSFP אשר מבצעים שידור וקליטה על גבי הסיב האופטי.
מֶכֶר מֻתְנֶה ובלועזית, קוֹנְסִיגְנַצְיָה, היא שיטת מכירה הנהוגה בענף הקמעונאות.
זוהי שיטת התקשרות בין ספק ללקוח (שהוא בעצמו ספק או קמעונאי), שבה הסחורה נמצאת בבעלות הספק עד לרגע בו היא יוצאת מידי הלקוח - נמכרת ללקוח סופי או מוכנסת לשימוש.
בשיטה הנהוגה לרוב במסחר, בעל חנות קונה סחורה מהיצרן ומציע אותה למכירה בחנותו, לאחר שכבר רכש את המלאי.
בקונסיגנציה, לעומת זאת, בעל חנות מקבל את הסחורה מהיצרן ולא רוכש אותה, ומשלם ליצרן רק עבור מוצרים, מתוך הסחורה שקיבל, אשר נמכרו ללקוחות.
לעומת שרשרת המכירה הרגילה, קונסיגנציה מיטיבה עם בעלי החנויות ופוגעת בספקי הסחורה.
מסיבה זו, ניתן למצוא קונסיגנציה בענפים תחרותיים, כגון אופנת מעצבים, בהם לספקים (במקרה זה מעצבי האופנה) כוח מיקוח מצומצם מול בעלי חנויות.
השיטה מתקיימת גם אצל נותני שירותים, כגון בתי חולים או מפעלים, המשלמים לספקים רק על מה שנצרך בפועל מן המלאי.
שיטת הקונסיגנציה יכולה לפעול כאשר אורך שרשרת האספקה גדול מ-2. במצב זה הגורם האמצעי בשרשרת (המתווך) נכנס להסכם עם הספק ומשלם לו רק עבור הסחורה שאותה העביר לשלב הבא בשרשרת האספקה, אף על פי שכל המלאי נמצא פיזית ברשותו.
עבור הלקוח יש לקונסיגנציה יתרונות גדולים שכן המלאי הרשום מצטמצם וכך גם הנטל על תזרים המזומנים.
עבור הספק יש בקונסיגנציה סיכונים שיש לנהלם.
חשוב לזכור כי ערך המלאי בספרים של הספק זול משמעותית מערכו בספרי הלקוח, כיוון שהמלאי מופיע בספרים לפי העלות שעלה לכל אחד מהם להשיגו.
משדרים חדשות הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1987 בכתיבה, הפקה ובימוי של ג'יימס ל.
ברוקס, עם הולי האנטר, ויליאם הרט ואלברט ברוקס בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על המתרחש בתחנת טלוויזיה ובעיקר על יחסי העבודה והידידות בין מפקיה ראשית לשני מגישי טלוויזיה.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר בטקס פרסי אוסקר ה-60 - הסרט והתסריט (ג'יימס ל.
ברוקס), השחקן הראשי (ויליאם הארט), שחקן המשנה (אלברט ברוקס), השחקנית הראשית (הולי האנטר), העריכה (ריצ'רד מרקס) והצילום (מייקל בלההאוס).
כן היה מועמד לחמישה פרסי גלובוס הזהב - הסרט, התסריט, הבמאי, השחקן הראשי והשחקנית הראשית הטובים ביותר.
ב-2018 הוחלט לשמר את הסרט בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספריית הקונגרס על היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית.
ג'יין קרייג (הולי האנטר) היא מפיקה בכירה בתחנת טלוויזיה בוושינגטון של רשת ארצית.
היא נעזרת בכתב הטלוויזיה ארון (אלברט ברוקס) שיש לו ניסיון רב.
התחנה ממנה למגיש את טום גרוניק (ויליאם הרט) שיש לו הופעה מושכת אבל חסר ניסיון לעומת ארון.
בשידור הראשון שלו על הפצצת מטוס לובי באיטליה הוא בקשר עם ארון וג'יין שמדריכים אותו בשידור.
ג'יין וארון נשלחים לניקרגואה ומדווחים תחת אש על היתקלות עם החזית הסנדיניסטית.
החומר מועבר בקלטות לתחנה ועוזרת המפיקה, בלייר (ג'ואן קיוזאק), רצה עם הקלטת הערוכה כדי להכניסה בזמן לשידור (הסצנה הידועה ביותר בסרט).
ג'יין נמשכת לטום אך הוא מעדיף את הכתבת ג'ניפר (לואיס צ'ילס) וג'יין "דואגת" לשלוח אותה לאלסקה.
היא נמשכת פיזית לטום אך ארון משכנע אותה להפסיק זאת.
טום יוצר תוכנית על אונס בפגישה ובצילום נראה שזולגות דמעות מעיניו.
ארון מקבל הזדמנות להגיש בטלוויזיה אך הוא נתקף בשידור בחרדה ומתחיל להזיע בכמויות.
המשבר בתחנה קורה כשהמנהל פול מורס (פיטר הקס) מודיע שיש לקצץ 24 מיליון דולר, לפטר 27 עובדים וגם להוריד במשכרות של המגיש הראשי בוריס רוריש (ג'ק ניקולסון).
ג'יין רבה עם טום לאחר שארון מראה לה שהזלת הדמעות של טום הייתה מבוימת.
ארון עובר לפורטלנד, טום עובר ללונדון וג'יין מקודמת להנהלת התחנה.
הם נפגשים לאחר שבע שנים - ארון כבר נשוי עם ילד, לטום יש ארוסה ולג'יין יש חבר חדש.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותויליאם הרטטום גרוניקמגיש בטלוויזיהאלברט ברוקסארון אלטמןכתב/מגישהולי האנטרג'יין קרייגמפיקהג'ואן קיוזאקבלייר ליטוןעוזרת הפקהרוברט פרוסקיארני מרמןמפיקלואיס צ'ילסג'ניפרכתבת טלוויזיהג'ק ניקולסוןביל רורישמגיש ראשיפיטר הקספול מורסמנהל ראשי
משגר הוא משגר לוויינים וחלליות שתוכנן ונבנה על ידי חברת "אסטרה".
הוא מיועד לשיגור לוויינים קטנים בעלות נמוכה ותוך הכנות קצרות לשיגור.
חברת "אסטרה" הוקמה בשנת 2016 ובשנת 2017 קיבלה מנאס"א מימון לפיתוח משגר.
לאור אמינות נמוכה של משגר מדגם Rocket 3 באוגוסט 2022 הוחלט לעבור לדגם חדש Rocket 4. השיגור הראשון מתוכנן לשנת 2024.
פיתוח דגם ראשון Rocket 1 החל באוקטובר 2016 עם הקמת החברה.
בשנת 2018 בוצעו מספר שיגורים שהסתיימו בכישלון.
דגם Rocket 2 היה מתוכנן לטיסה תת-מסלולית.
דגם Rocket 3 מותאם לשיגור מטען של 25 ק"ג לחלל.
זה משגר דו-שלבי בדלק נוזלי.
בשנים 2020–2021 בוצעו מספר שיגורים מנמל החלל הפסיפי - אלסקה שלא הצליחו.
שיגור מוצלח ראשון בוצע בנובמבר 2021. בשנת 2022 בוצעו שיגורים מנמל החלל קייפ קנוורל שלא צלחו.
לאור אמינות נמוכה הוחלט להפסיק את שימוש במשגר.
דגם Rocket 4 נמצא בפיתוח.
הוא יהיה מסוגל להביא מטען של 550 ק"ג למסלול לווייני נמוך.
השיגור הראשון מתוכנן לשנת 2024.
משגר רקטות רב-קני (לעיתים נקרא גם: משגר רקטות מרובות; באנגלית: multiple rocket launcher; בראשי תיבות: MRL או Multiple launch rocket system; בראשי תיבות: MLRS) הוא סוג של מערכת ארטילריה רקטית המסוגל לשגר מספר רב של רקטות.
משגר הרקטות מרובות מכיל מספר של משגרי רקטות, אשר ממוקמים על פלטפורמת הנשק .
הארטילריות והפגזים במשגרי רקטות מרובות, משתנים.
גם איכות השיגור והמטען הייעודי, משתנים ותלויים בדגם המשגר.
משגרי רקטות מרובות הומצאו לראשונה בשושלת סונג, שושלת ששלטה בחלקים נרחבים מסין בין 960 ל-1279. אותה השושלת גם גילתה את השימוש באבק שרפה.
ייתכן שנעשה שימוש במשגר רקטות רב-קני בשנת 1180, במצור המונגולי על קאיפנג .
צבאות סין יצרו משגרי רקטות מרובות שירו עד 100 רקטות חץ בו זמנית.
לעיתים, המשגרים היו ניידים והיה ניתן להזיז אותם ממקום למקום.
ב המציאו הקוריאנים את ה-Hwacha (בקוריאנית: 화차).
משגר זה היה מסוגל לירות 200 רקטות חץ בו זמנית.
נעשה שימוש במשגר בפלישות היפניות לקוריאה.
במלחמת העולם השנייה נעשה שימוש בדגמים רבים של משגרי רקטות מרובות, גם מצד מדינות הציר וגם מצד בעלות הברית.
הידועה מהן הייתה הקטיושה הסובייטית.
הגרמנים השתמשו ב-15 ס"מ נבלוורפר 41 , אותה בעלות הברית כינו "מימי צועקת" (Screaming Mimi).
גם לקראת סוף המלחמה נעשה ב-זחל"ם SWS, שמשמעות שמו המלא בגרמנית הוא "טרקטור צבאי כבד".
משדר טלוויזיה הוא משדר המשמש לשידורי טלוויזיה קרקעית.
זהו התקן אלקטרוני הפולט גלי רדיו הנושאים אות וידאו המייצג תמונות נעות, יחד עם ערוץ שמע מסונכרן, המתקבל על ידי מקלט טלוויזיה ('טלוויזיות' או 'טלוויזורים') השייכים לציבור הצופים ומציגים את התמונה על גבי מסך.
משדר טלוויזיה, יחד עם אולפן טלוויזיה ממנו מופק התוכן, מהווים יחדיו תחנת טלוויזיה.
הפעלת משדרי טלוויזיה מחייבת רישוי ממשלתי, והם מוגבלים לפעולה בתחום תדר מסוים וברמת הספק קבועה.
הם משדרים על תדרים בתחומי VHF ו־UHF.
מכיוון שגלי רדיו בתחומים אלו נעים בקו ראייה, טווח הקליטה שלהם מוגבל עד קו האופק, בדרך כלל למרחק של 60–40 מייל, בהתאם לגובה תחנת השידור.
משדרי טלוויזיה משתמשים באחת משתי טכנולוגיות עיקריות: אנלוגית, בה התמונה והשמע משודרים באמצעות אות אנלוגי ממודולט על גבי גל נושא, או דיגיטלית, בה התמונה והשמע מועברים באמצעות אות דיגיטלי.
טכנולוגיית הטלוויזיה המקורית, טלוויזיה אנלוגית, החלה להיות מוחלפת החל מ-2006 במספר מדינות במסגרת מעבר לטלוויזיה דיגיטלית, עם הופעתם של מערכות טלוויזיה דיגיטלית (DTV).
מערכות אלו משדרות תמונה בפורמט חדש הנקרא טלוויזיה בהפרדה גבוהה (HDTV), בעל רזולוציה גבוהה יותר ויחס גובה-רוחב רחב יותר בהשוואה לשידור האנלוגי.
טלוויזיה דיגיטלית עושה שימוש יעיל יותר בספקטרום הרדיו המצומצם, שכן מספר ערוצי DTV יכולים להידחס ברוחב הפס שתופס ערוץ אנלוגי יחיד.
הן בטלוויזיה האנלוגית והן בטלוויזיה הדיגיטלית, מדינות שונות משתמשות בתקני מודולציה בלתי תואמים כדי לשלב את אותות הווידאו והשמע עם לגל נושא הרדיו.
עקרונות המערכות האנלוגיות מוצגים כאן, מאחר שהן מורכבות יותר ממשדרים דיגיטליים, עקב הצורך בשילוב של שלבי מודולציית VSB ו-FM.
תוכנית בינלאומית של ITU (איגוד הטלקומוניקציה הבין-לאומי) בנוגע לסטנדרטים לשידור, המכונה תוכנית סטוקהולם (1961), מגדירה את התקנים המשמשים בשידור.
בתוכנית זו, הפרמטרים המרכזיים עבור המשדרים הם תדר רדיו, ההפרדה בתדר בין נשאי השמע והתמונה, ורוחב סרט.
קלט השמע (AF) (או קלטים, במקרה של שידור סטריאופוני) הוא בדרך כלל אות ברוחב פס מרבי של 15 קילוהרץ ובעוצמה מרבית של 0 dBm.
קבוע הזמן של קדם-הדגשה הוא 50 מיקרושניות.
האות, לאחר מעבר בשלבי ביניים, מוזן אל מודולטור, שבו הוא מודולט על גבי תדר ביניים (IF) בשיטת מודולציה בתדר (FM), עם סטיית תדר מרבית של 50 קילוהרץ (עבור קלט של 1 קילוהרץ בעוצמה של 0 dBm).
קלט הוידאו (VF) הוא אות וידאו מורכב (כולל מידע ווידאו עם סנכרון וידאו) בעוצמה מרבית של 1 וולט בעכבה של 75 אוהם.
(הגבול של 1 וולט חל על אות הבהירות.
ייתכן כי מפעילים מסוימים ירשו חריגה קלה עבור אותות צבע (כרומיננס).) לאחר שלבי ביניים ומעגלי חיתוך ("קליפינג") ל-1 וולט, האות מוזן למודולטור בו הוא עובר מודולציה באמפליטודה (AM) על תדר ביניים אחר מזה של אות השמע.
מודולטור זה יוצר שני תחומי צד סימטריים.
כתוצאה מכך, רוחב הפס של התדר הביניים הוא פי שניים מרוחב הפס של אות הווידאו (למשל, אם רוחב הפס של VF הוא 4.2 מגהרץ, רוחב הפס של IF הוא 8.4 מגהרץ).
לאחר מכן, האות עובר דרך מסנן מיוחד מסוג פס צד גזוז (VSB), שמדכא חלק מאחת מרצועות הצד כדי לצמצם את רוחב הפס, מבלי לפגוע במידע.
אף על פי שהדיכוי גורם לעיכובי מופע, שלב ה-VSB כולל מעגלי תיקון המפצים על כך.
האות הממודולט מוזן אל מערבל (המכונה גם "ממיר תדר").
קלט נוסף למערבל, שמיוצר לרוב באמצעות אוסצילטור עם תנור קריסטל, נקרא תת-נושא.
הפלטים של המערבל הם סכום והפרש של שני האותות; אות לא רצוי (בדרך כלל הסכום) מסונן, והאות הנותר הוא אות RF.
לאחר מכן, האות עובר דרך שלבי מגבר רבים, בהתאם להספק הנדרש.
השלב הסופי הוא מגבר הבנוי ממספר טרנזיסטורים חזקים הפועלים במקביל.
במשדרים ישנים יותר, נעשה שימוש גם בטטרודה או קלייסטרון.
במשדרי VHF ו-UHF מודרניים מבוססי מצב מוצק, נעשה שימוש בטרנזיסטורי LDMOS בהספק גבוה, כאשר המכשירים החדשים ביותר משתמשים ב-50V LDMOS לשיפור היעילות והצפיפות.
מעקב מעטפת (Envelope Tracking), הנקרא בתעשיית השידור גם 'מודולציית ניקוז', מאפשר ייעול נוסף של צריכת האנרגיה.
שיטת סאונד מפוצל: שני משדרים מקבילים – אחד לאות השמע ואחד לאות התמונה.
האותות משולבים ומוגברים לפני יציאה משותפת דרך מחבר בהספק גבוה.
שיטה זו משמשת בדרך כלל ביישומים בהספק גבוה.
שיטת אינטרקרייר: קיימים שני שלבי קלט – ל-AF ול-VF.
האותות משולבים בשלבי IF בעלי הספק נמוך (כלומר, לאחר המודולטורים).
מאחר שהמערבל והמגברים משותפים לשני האותות, אין צורך במחברים בהספק גבוה, מה שמפחית את העלויות וצריכת החשמל.
עם זאת, המעבר המשותף של שני האותות דרך אותם מגברים עלול ליצור אינטרמודולציה, ולכן שיטה זו פחות מתאימה להספקים גבוהים.
במשדרים בהספק נמוך נדרש שימוש במסנן עצירה לפסילת תוצרי המודולציה הצולבת.
נחשב לאחד מגדולי המשוררים היהודים.
נולד בהטאיפה של גרנדה בין השנים 1055–1060, למשפחה מיוחסת שראשיה היו מיושבי ירושלים.
אביו, רבי יעקב אבן עזרא, היה מחשובי הקהילה היהודית, עשיר גדול, ושר בממשלת המלך חבוס אל-מוצפר, בתקופת כהונתו של רבי שמואל הנגיד כווזיר הגדול (ראש ממשלה ומשנה למלך) של הממלכה.
יצחק, יהודה ויוסף, שלושת אחיו של ר' משה אבן עזרא, נודעו בחכמתם ובעושרם, ושימשו כשרים.
רבי משה, הבן השני, למד תורה מפי אחיו הגדול יצחק, ואחר כך למד תורה בישיבת אליסנה אצל רבי יצחק אבן גיאת, עליו כתב: "מפי הרב הזה שמעתי תורה וממנו למדתי, ומה שיצא מעטי הוא רק כטיפה מן הים הגדול".
כן רכש השכלה נרחבת בתחומי הפילוסופיה והספרות הערבית.
לאחר שהשלים את לימודיו באליסנה, שב לגרנדה, לסביבה של תרבות ענפה וגנים מרהיבים, בתקופה של רווחה ועושר לעיר.
כאן חיבר שירים מלאי ששון והתפעלות מיפעת הבריאה וחמודות האהבה.
במהירה נחשב לאחד מגדולי המשוררים בדורו, המצטיין בשלמות אמנותו ובדמיונו הכביר.
רמב"ע היה בעל מעמד נכבד בקהילה היהודית ובעיני השלטון, וכ"ראש המשוררים" עמד בראש תחרויות המשוררים היוקרתיות.
ימי הטובה לא ארכו לרמב"ע.
על כבודו המחולל של המשורר הנרדף כתב רבי יוסף אבן סהל את שורות השיר: "אוי כי פניני שיר כזוהר-חרס / היו בדורנו לנבלי חרס".
גם רבי יהודה הלוי שלח לרמב"ע שירי ידידות לעודד את נפשו.
על מנת להשכיח את יגונו, רמב"ע הרבה לשפוך נפשו בשירים, וגם השתקע בלימוד חכמה ומדע.
שנות העמידה והזקנה של רמב"ע היו מלאות ייסורים.
את קסטיליה החשיב לארץ חשכה ובערות של אנשים נעדרי עידון ותרבות ויושר.
ידידיו המעטים שהיו לו שם מימי נערותו, יחד עם אחד מאחיו, התהפכו לשונאים ומיררו את חייו.
אחד מבניו נפטר בגיל צעיר, ושאר בניו לעגו לו והתנכרו לו.
במרוצת שנות חייו מתו אשתו, אחיו, בת אחיו, בניו, ורבים מידידיו שהיו פזורים במרחקים.
נחמת-מה מצא בנדיבים שעזרו לו, ובחליפת מכתבים עם שניים מאחיו ועם משוררים שהוקירוהו.
רמב"ע חיבר הרבה פיוטים, ונודע בעבור סליחות שחיבר ככפרה על חטאי נעוריו.
רבים מסליחותיו נכנסו למחזורים, מהם מפורסם במיוחד הפיוט "אל נורא עלילה", המושר עד היום לפני תפילת נעילה של יום הכיפורים, והפיוט רעה בשבטך המושר עד היום ביום ראש השנה, בעיקר בקהילות ספרדיות.
על שם סליחותיו כונה "אל סלח".
רמב"ע חיבר בלשון ערבית יהודית את הספר הפילוסופי "ערוגת הבושם", שלבקשת חכמי לוניל תורגם לעברית על ידי רבי יהודה אלחריזי, ולא נותר מהתרגום אלא חלקים.
מפורסם יותר חיבורו "ספר העיונים והדיונים" (כתאב אלמחאצרה ואלמדאכרה), ספר ביקורתי בו מסביר את השקפתו על חכמת השירה והמליצה, שתורגם לעברית בדורות האחרונים.
שני הספרים משלימים זה את זה, הגותו של רמב"ע מפוזרת בהם, ומהווים גם מעין סיכום להישגים בפילוסופיה ובשירה של תור הזהב של יהדות ספרד.
במהלך הדורות שירי רבי משה אבן עזרא התחבבו הן על ההמונים והן על המשוררים שהעריכו במיוחד את שיריו בעבור מליצתו ונועם טעם מלאכתו.
על-שמו רחוב "הסַלָּח" ברחביה, ירושלים ורחוב משה אבן עזרא ברובע ה' באשדוד.
הדיואן של רמב"ע כולל שירי יין וחשק, שירי שבח, שירי ידידות, שירי נהי, קינות, שירי חתונה, מכתמים, ושירי הגות ומוסר.
שירי היין והחשק חוברו בנעוריו בהשפעת אופנת זמנו, ובהם הרגשה חזקה ועדינה בהדר הטבע ויפעתו.
לדוגמה, בשיר "כתנות פסים לבש הגן" הטבע מואנש והצמחים מולבשים בלבוש כהנים לתאר את הדרו (תוך רמיזות מקראיות ליציאתם לחירות של יוסף ושל יהויכין, ולחג הפסח כחג האביב):
משירי הידידות מפורסמים השירים שרמב"ע חיבר לרבי יהודה הלוי.
שירי שבח חיבר לגדולי דורו, ולנדיבים שהיו ידידיו.
בשירי הנהי שופך את נפשו בתלונות על צרות הזמן ועל מצבו.
לדוגמה, השיר "מליצתי דרשתייה ואינה":
בדיואן שני שירים ארוכים, השיר הפילוסופי (קס"ד בתים) "בשם אל אשר אמר" העשוי כמתכונת "כתר מלכות" מאת רבי שלמה אבן גבירול; והקינה "כתב נוחם שלחו אל אהוביו" (פ"ט בתים), שהשפיעו על שירים שחיבר רבי מאיר הלוי אבולעפיה.
רמב"ע כתב בספר העיונים והדיונים, פרק שמיני, שער רביעי: "בעניין לשון נופל על לשון יש חיבור, שבו סודרו המילים הללו, הכולל יותר מאלף ומאתים בתים, שהמילים הדומות באות בסופי השורות, והם ערוכים בעשרה שערים על נושאים שונים.
אני חיברתי את הספר הזה בימי שחרותי, כשכוחי היה רענן, והוא נמצא בידי הבריות הקוראים אותו 'ענק'.
הספר ההוא יספיק לי, ואין לי שום צורך להביא ראיה שיש בכיכולתי לחבר שירים מן הסוג הזה".
כלומר, מיצה את הנושא של לשון נופל על לשון בספרו.
ספר התרשיש, הנקרא גם ספר הענק, כולל אמרי-בינה בעשרה שערים, בכל שער חרוזים כמניין אבן מאבני החושן, סה"כ תרשיש (1210) חרוזים, כשבכל בית חרוזים הבנויים ממילים השוות בכתב ושונות בהוראתן (תגניס).
מגמת הספר ללמד תבונה וצחות לשון.
ב-1886 דוד גינצבורג הוציא לאור את ספר התרשיש עם ציונים למקורות מהמקרא, ותרגום לכותרות השערים שבערבית.
המשורר וחוקר השירה שאול עבדאללה יוסף חיבר ביאור לספר התרשיש בשם "משבצות תרשיש".
חיים בראדי חיבר ביאור בשם "עין התרשיש".
ספר התרשיש מתאפיין בסגנון צח ויפה, בידיעת לשון מדוקדקת, ביפי אמנותו, ובחכמת חיים עשירה.