tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהמבנה הגאולוגי של הוואדי ברור שלא היו בו ערוצים צרים, צוקים ונקיקים, ומכאן שהקושי במעבר בו נבע מקיומו של חורש ים תיכוני סבוך, המבוסס על חברת אלון ואלה.
זהו יער לא גבוה אך סבוך מאוד, והוא שגרם לכנענים להניח שאיש לא יחצה אותו.
תחותמס העז להיכנס למעבר למרות אזהרות קציניו, צלח את הסבך והפתיע את הכנענים.
מוחמד עלי (שליט מצרים) כבש את ארץ-ישראל וסוריה מידי העות'מאנים, ושלט באזור זה בשנים 1831–1840. כיבוש הארץ הביא לשינוי דמוגרפי מהותי.
אבראהים פאשא (בנו של מוחמד עלי) הביא עמו עשרות אלפי מצרים, ביניהם גם פלאחים, לשם ביצוע עבודות שונות ועל מנת לקבץ סביבו נאמני שלטון.
מצרִים אלה התיישבו בכפרים ובערים, בייחוד בשפלת החוף שהייתה למעשה ריקה.
שכונות מצריות הוקמו ביפו בלוד וברמלה והוקמו כפרים חדשים בשפלת החוף.
בוואדי עארה ודרומית לו, התיישבו מאות משפחות של מהגרים מצריים בכפרים עארה, ערערה, כפר קרע, כפר קאסם, טייבה, קלנסווה, אום אל-פחם, כפר מצר ואחרים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות חסמו הערבים את הכביש הראשי שעבר בוואדי עארה לתנועת יהודים.
לאחר המלחמה צורף אזור נחל עירון לשטחה של מדינת ישראל על-פי הסכם שביתת הנשק עם ירדן, תמורת ויתור על אזור בדרום-מערב הר חברון.
מדינת ישראל רצתה להשיג שליטה על מעבר עירון מפני שכביש 65 ("כביש ואדי עארה") שבו היווה ציר מרכזי ממישור החוף אל הצפון, ועל ידי כך קיוותה להשיג ביטחון ממתקפות ערביות.
סיפוח ואדי עארה שהתקיים ב־1949 הוסיף למדינת ישראל הצעירה 30 כפרים ששכנו בצד המערבי של הנחל והכביש ובהם כ-40,000 ערבים.
התנאי שהוצב על ידי האומות המאוחדות להצטרפותה של ישראל כחברה בארגון היה איחוד משפחות ערביות, שבמהלכו יהגרו ויתאזרחו ערבים מאזור השומרון אל ואדי עארה.
ישנן הערכות שהתווספו בדרך זו למעלה מ-10,000 ערבים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 בוצעו עבודות שיפוץ נרחבות בכביש.
בדצמבר 1987, עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, החלו שורה של הפרות סדר והפגנות אלימות בקרב ערביי ישראל, שבמסגרתן נחסם הכביש לתנועה.
באירועי אוקטובר 2000 הפך הכביש העובר בנחל לזירת הפגנות אלימות ונחסם ברוב ימי האירועים, בין אם על ידי המפגינים בצומת אום אל-פחם ובין אם על ידי המשטרה בצומת מגידו ובצומת משמר הגבול.
במהלך השנים אירעו כמה פיגועי טרור של מחבלים פלסטינים לאורך הכביש.
ב-30 במרץ 1993 נרצחו שני שוטרים בצומת תלמי אלעזר.
ב-1 במרץ 2001 אירע פיגוע המונית בצומת מי עמי, שבו מחבל פוצץ מטען חבלה במונית שירות בצומת מי עמי ורצח אזרח אחד ופצע 9 אחרים.
באפריל 2001 נרצח ישראלי שעצר עם מכוניתו ברמזור בצומת אום אל-פחם.
ב-29 בנובמבר 2001 פוצץ מחבל מתאבד את עצמו באוטובוס אגד סמוך למחנה 80 ורצח 3 מנוסעיו.
ב-20 מרץ 2003 עלה מחבל מתאבד לאוטובוס אגד בצומת אום אל-פחם ופוצץ את עצמו כמה דקות לאחר מכן.
בפיגוע נרצחו 7 נוסעים ונפצעו 30.
ואדי קאדישא הוא ערוץ השוכן בנפת בשרי ונפת זע'רתא שבמחוז צפון לבנון.
בלב העמק נקיק עמוק שנחצב על ידי נהר קדישא, הידוע באזור טריפולי כנהר אבו עלי.
משמעות המילה קדישא בארמית היא "קדוש", והעמק (המכונה לעיתים העמק הקדוש) היה משכנן של מספר קהילות נזירים נוצריות.
הקהילות הנוצריות הראשונות התיישבו במקום ככל הנראה כבר במאה ה-10, בברחם מעמק העאסי בעקבות רדיפות השלטון הביזנטי שהאשים אותם בתמיכה בדוקטרינה המונותיאוליטית.
ב-1998 העניק אונסק"ו לעמק מעמד של אתר מורשת עולמית, אך בשנת 2010 הזהירה אונסק"ו את ממשלת לבנון תיתכן הסרה של המקום מרשימת המורשת העולמית, בשל הפרות חוזרות ונשנות של ההנחיות לשמירת המקום, כמו: שפכים, עריכת פיקניקים, פתיחת מסעדות, בנייה באזור ומרוצי רכבי שטח.
ואדי קדישא, עובר בעמק לאורך 35 ק"מ ממקורו במערה במרחק קצר מתחת ליער ארזי האל ועד לים התיכון, ליד טריפולי.
צדי העמק הם צוקים תלולים המכילים מערות רבות וכולן קשות לגישה.
החלק הנופי יותר של העמק, משתרע לאורך כ-20 ק"מ בין העיר בשרי לכפר .
העמק שוכן למרגלות הר אל-מקמל בצפון לבנון, ונהר קדישא שאורכו 35 קילומטרים זורם לאורכו.
מקור הנהר הוא במערה הנמצאת במרחק קצר מתחת לעצי הארז.
במורדות העמק יש סוללות עפר טבעיות, ובצוקים שמעליהן יש מערות רבות שהגישה אליהן קשה.
מסביב למערות בנו הנזירים טראסות למטרות חקלאיות.
מקומות הפרישה, שתאיהם קטנים ולעיתים, מסוגלים להכיל רק אדם אחד, חצובים בסלע ופזורים בשטח באופן לא אחיד.
מערות רבות בעמק נוצלו עוד בתקופת האבן למחסה, למגורים ולקבורה.
החל מימיה הראשונים של הנצרות העמק שימש כמקום התבודדות עבור נוצרים שרצו בכך.
נזירים מרונים מסוריה ברחו לעמק לאחר רדיפתם שהחלה במאה ה-7, מגמה שהתחזקה עוד יותר לאחר הריסת מנזר מארון הקדוש במאה ה-10. הנזירים המרונים הקימו ב שבמרכז העמק את המנזר המרכזי החדש שלהם, ובתוך זמן קצר נבנו מנזרים נוספים ברחבי העמק.
לאחר תום מסעות הצלב החלו הסולטאנים הממלוכים ביברס וקלאון להוביל קרבות כנגד המרונים המקומיים ב-1268 וב-1283. למרות המתקפות הממלוכיות מנזר דיר קנובין הפך למקום המושב של הפטריארכיה המרונית במהלך המאה ה-15, ונותר במעמד זה במשך חמש מאות שנים.
המוניטין של הנזירים המרונים כאנשים אדוקים מבחינה דתית הך לנחלת הכלל במאה ה-17, וכתוצאה מכך אנשי רוח ודת רבים מאירופה ביקרו בעמק ואף התיישבו בו.
בנוסף להיותו מקום בעל חשיבות עבור הקהילה המרונית, העמק שימש כמקום מקלט עבור קהילות נוצריות אחרות לאורך השנים וביניהן ניתן למנות את היקוביטים מהכנסייה הסורית האורתודוקסית, המלכיתים, הנסטוריאנים, הארמנים ואף האתיופים.
ארז הלבנון מתואר במקורות עתיקים העוסקים בבוטניקה כאחד העצים הזקנים ביותר בעולם.
העץ נחשב למשובח על ידי בני ישראל שהתיישבו בארץ, והם השתמשו בו כאחד מחומרי הבנייה של בית המקדש הראשון ובית המקדש השני בירושלים.
ארץ הלבנון מוזכר בתנ"ך כשבעים פעמים, והוא אף מופיע בעלילות גילגמש.
לפי מקורות שונים יערות הארז החלו להיעלם במאה ה-6, בתקופת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון.
בעמק נמצא שטח בגודל 646 דונם, המוגדר כשמורת יער, ובו נמצאים השרידים של יער ארזים גדול.
בשמורה יש כ-375 עצי ארז, כאשר שניים מתוכם הם בני למעלה מ-3,000 שנים, עשרה מעל ל-1,000 שנים והשאר בני מאות שנים.
בעמק חמישה מתחמי מנזרים עיקריים:
מנזר קנובין (دير قنوبين) שוכן בצד הצפון-מזרחי של העמק, והוא המנזר המרוני העתיק והחשוב ביותר.
הקמתו מיוחסת לקיסר תאודוסיוס הראשון,אך יש הטוענים כי המנזר הוקם על ידי תלמיד של תאודוסיוס מקנובין.
במנזר יש תאי מגורים עבור הנזירים, כנסייה, קלויסטר וחדר אירוח.
מקור השם קנובין מגיע מהמלה היוונית "קוינוביון" שפירושה: קבוצה שחיה חיים משותפים.
בשנת 1445, בעקבות רדיפות דתיות הפך המנזר למקום המושב של הפטריארך המרוני, עד מחצית המאה ה-17, עת הודיעה צרפת על הגנה על כל הקתולים בשטח האימפריה העות'מאנית ובכלל זה המרונים.
מנזר אנטוניוס קוזחיא (دير مارانطﻮنيوﺱ ﻗﺰحيا) שוכן מול מנזר קנובין.
לפי המסורת המנזר הוקם על ידי הילריון במהלך המאה ה-4, על מנת לחלוק כבוד לנזיר המצרי אנטוניוס הגדול, אם כי ישנם מסמכים עתיקים שלפיהם המנזר הוקם רק בשנת 1000. השם קוזחיא הוא ממקור סורי ופירושו "אוצר החיים".
ה"אוצר" הוא ישו המייצג עבור הנזיר את הצורך להקדיש את חייו לתפילות ולזנוח את הבלי העולם הזה וה"חיים" הם שפע המים, המעניק לטבע את החיים.
המנזר נחרב ושוקם במהלך המאה ה-16. מבנה המנזר כולל מסדרון, חדר ועידות, קפלה, טחנה ומספר הרמיטז'ים שנחצבו לתוך הסלע.
ב-1584 נפתח במקום בית דפוס מהראשונים במזרח התיכון ובשנת 1610 הודפס במנזר ספר תהילים ומזמורים דתיים, דו לשוני, בן 260 עמודים, כשהמזמורים ערוכים בשני טורים, מימין הטקסט בסורית ומשמאל בערבית, אך ב - סורי.
מנזר גבירתנו מחוקא (حوقا) שוכן בין מנזר קנובין למנזר קזחיא בגובה של 1,150 מטרים, למרגלות מערה גדולה.
המנזר הוקם על ידי כפריים מחוקא במאה ה-13. ההרמיטז' שכן על משטח ביניים סלעי נרחב בסמוך לבריכת מים המוזנת על ידי מספר ערוצים.
אורכו של המשטח העליון הוא 47 מטרים, וניתן להגיע אליו רק באמצעות סולם.
במשטח נמצאו כלי חרס וראשי חץ מימי הביניים, וככל הנראה הוא שימש כמקום מקלט.
במערת חוקא, הנמצאת בסמוך למנזר בגובה 1170 מטרים, התגלו שרידים של ביצורים שככל הנראה היו בשימוש בתקופת האבן הקדומה, בתקופה הרומית ובימי הביניים.
מנזר מר אלישע (دﺍﻴﺮ ﻤﺎﺮ ﺃﻠﻴﺸﻊ) הוזכר לראשונה במאה ה-14, והוא משמש את קהילת הכרמליתים וקהילת המתבודדים המרונית.
המנזר כולל שלושה או ארבעה תאים קטנים, רפקטוריום, משרדים וכנסייה הכוללת ארבע קפלות שנחצבו לתוך הסלע.
מנזר מר סרקיס (دير القديسين سركيس و باخوس – رأس النهر), המכונה גם מנזר אל נאהר, שכן הוא שוכן בסמוך למוצא הנהר מר סרקיס, ניתן להשקיף על אח'דן, כפרסאגב וחאדת' אל ג'בה.
בגלל מיקומו בגובה של 1,500 מטרים הוא נקרא גם "העין הצופה על קדישא".
המנזר מוקדש לסרקיס ובקכוס .
כנסיית סרקיס ובקכוס הראשונה נבנתה באמצע המאה ה-8 על חורבותיו של מקדש כנעני לאל החקלאות.
בסמוך לכנסייה זו שוכנת כנסייה נוספת המוקדשת למריה, שנבנתה בשנת 1198. בין 1404 ל-1690 נבנו במקום מספר בניינים נוספים.
מנזרים נוספים הנמצאים בעמק הם מנזר מר גירגיס הכולל את קפלת מר צ'אליטה, מנזר מר יוהאנה, מנזר מר אבון הכולל את הרמיטז' מר סרקיס, ומנזר מר מורה.
בין השנים 1989 ל-1991 פעלה בוואדי קבוצת ספלאולוגים וגילתה שמונה מומיות של כפריים מרונים, ותיארכה אותן לשנת 1283 בקירוב.
המומיות נמצאו במערת אסי-אל חאדת' ביחד עם מגוון חפצי עתיקות והן נקראות בערבית .
ואדי רם (ערבית وادي رم) הוא ואדי בדרום ירדן, הארוך ביותר בממלכה ההאשמית, ובו נופי אבן חול וסלעי גרניט.
מקור שמו של הוואדי בארמית ופירושו: גבוה.
הוואדי מכונה "בקעת הירח", וככל הנראה נקרא כך על ידי הבדואים שדימו את השטח המחורץ לפני הירח.
ואדי רם ממוקם בדרום-מערב ירדן, מזרחית לערבה, כ-60 ק"מ צפונית-מזרחית לעקבה וכ-370 ק"מ דרומית לעמאן.
הר רם בשוליו מתנשא לגובה של 1,754 מטרים, והוא ההר השני בגובהו בירדן.
הוואדי מהווה אחד מאתרי התיירות החשובים בירדן.
אזור מוגן ואתר מורשת עולמית
בשנת 1998 הכריזה ממשלת ירדן על שטח של 720 קמ"ר הכולל את הוואדי וסביבתו כ"אזור מוגן", ופיתחה תוכנית שימור שמטרתה הגנת ערכי הטבע מפני מטיילים וציידים ושמירת האיזון האקולוגי המדברי העדין.
האזור המוגן של ואדי רם הוכרז בשנת 2011 כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, לפי קריטריונים מעורבים לאתרי טבע ולאתרי תרבות.
הסיבות הטבעיות כוללות נוף מדברי הכולל מגוון של ערוצים צרים, קשתות טבעיות, צוקים גבוהים, מפולות ענק ומערות טבעיות.
הסיבות התרבותיות כוללות כ-25,000 פטרוגליפים, כ-20,000 כתובות וממצאים ארכאולוגיים רבים המעידים על 12,000 שנים של אינטראקציה אנושית עם הסביבה הטבעית באמצעות חקלאות ועיור.
בכתובות קיימת עדות לרצף של מחשבה האנושית ולהתפתחות כתב אלפביתי קדום.
החתך הסטרטיגרפי של הוואדי מייצג שכבות נטויות בכ-15 מעלות מזרחה, ובהן:
אבן חול כהה, חומה, סגולה ואדומה מתחילת הקמבריון
בחתך זה בולטות כמה יחידות תשתית שהן מסיבים, בהן מסיב הר רם שאורכו 15 ק"מ ועומקו הממוצע 800 מטרים, מעליו בולטת פסגת הר רם.
התשתית של דרום ירדן מהווה את חלקו הצפון-מערבי של השילד הערבו-נובי, ובתוכה גם התשתית של ואדי רם וסביבתו.
תשתית זו מורכבת מסלעי גרניט, דיוריט, ריוליט, פגמטיטים וסלעים מותמרים.
הסלעים הפלוטוניים של תשתית הוואדי נחצים על ידי דייקים בהרכב בינוני ובזלתי.
מעל התשתית מצויה אי התאמה זוויתית הנובעת ממשטח יבשתי שנוצר בעקבות גידוע, ומעליה סלעי משקע קלאסטיים מהפלאוזואיקון שמילאו את התבליט הטופוגרפי הפרקמברי והצטברו מעליו.
הכיסוי המשקעי שעוביו 1,600 מטרים החל להיווצר בשלהי הפרקמבריון כתוצאה מהצפה מחזורית של ים טתיס.
כיסוי זה מורכב מסלעים מהקמבריון, מהאורדוביק, מתחילת הסילור, משלהי הפרם, מהטריאס, מהיורה ומתחילת הקרטיקון.
המשקעים האורדוביקיים בוואדי רם ומזרחית לו מייצגים את המחשופים הפלאוזואיקוניים באזור.
משקעים צעירים יותר נמשכים לכיוון מזרח ומסתיימים במשקעים מהסילור.
משקעים מהדבון, מהקרבון ומהפרם אינם חשופים אך מצויים בכיוון סוריה וצפון-מערב ערב הסעודית, ומצביעים על אירוע סחיפה נרחב בשטח ירדן.
גם משקעים מהטריאס והיורה נסחפו באזור הוואדי אך הם מצויים בצפון ובמרכז ירדן.
אבן חול שנוצרה באמצעות תהליכי התרוממות וסחיפה שחלו במהלך היורה הורבדה בקרטיקון מעל משקעים מהפלאוזואיקון באי התאמה זוויתית קלה.
פעילות טקטונית שהתרחשה מסוף המיוקן ותחילת הפליוקן התמשכה עד לפליסטוקן והיא קשורה לתחילת פתיחתו של ים סוף.
לאחר היווצרות השבר הסורי-אפריקאי והיפרדות מאוחרת של הלוח הערבי מהלוח הלבנטיני נדד האזור צפונה בכ-105 ק"מ לאורך הבקע.
העתקה זו עדיין פעילה כיום, אם כי בקצב של פחות מחצי מהקצב של תחילת הביקוע.
מערכת ההעתקים העתיקה התמלאה במשקעים שנוצרו מאמצע המיוקן ועד להולוקן.
המבנים באזור ואדי רם מורכבים מערוצים ביניהם בולטים הרים מבודדים.
מקורם של "איים סלעיים" אלה בשילוב של גורמים:
תנועה טקטונית גרמה למעוות, להתרוממות ולקימוט כיפתי של האזור, ולשבירתו באמצעות רשת של העתקים.
תנאים אקלימיים סיפקו זרימת מים, שהעמיקה והרחיבה את ההעתקים ויצרה בהם קניונים.
דרום ירדן הוא אזור מדברי, אך בוואדי רם עשוי לרדת מדי פעם שלג.
מפולות סלעים שנגרמו מכבידה הרחיבו ומיתנו את שיפוע גדות הקניונים.
שיטפונות בזק גרמו להסרה של משקעים, לסחיפתם ולהשקעתם במקומות נמוכים.
סחיפה של מסלע רך יצרה הרי שולחן במסלע הקשה מעליו.
רוחות נושאות גרגרי חול ומסייעות להצטברותן כחוליות באזורים נמוכים ומוגנים בתוך הוואדי.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שאזור ואדי רם היה מיושב עוד בתקופות פרהיסטוריות.
בכתובות ובפטרוגליפים שהתגלו באזור נראות סצנות של ציד ודמויות של אלים ואלות, כמה מהם מהתקופה הנאוליתית.
עם זאת, מרבית הממצאים והמקדשים מתוארכים לתקופה בה נדדו נבטים ועמים אחרים בדרכים העתיקות הסמוכות לוואדי.
האזור נכבש פעמים רבות לאורך התקופות, החל מהעידן הפרהיסטורי.
כיום חיים באזור מספר שבטים בדואיים.
ואדי רם התפרסם בין היתר בזכות לורנס איש ערב, שכתב את ספרו "שבעת עמודי החוכמה" בעת שהותו באזור בתקופת המרד הערבי.
שמו של הספר הוענק לאחד מן ההרים בוואדי.
בשנת 1962 צולם בוואדי רם הסרט "לורנס איש ערב", בבימויו של דייוויד לין ובבכיכובם של פיטר או'טול בתפקיד לורנס, עומר שריף, אנתוני קווין ואלק גינס.
סרטים נוספים צולמו בוואדי רם.
באחד מהם – "Red Planet" משנת 2000 בהשתתפות ואל קילמר וקארי-אן מוס – שימש הוואדי כפני השטח של כוכב הלכת מאדים.
כמו כן, בשנת 2015 צולמו נופי הוואדי לצורך הסרט "להציל את מארק וואטני", בבימויו של רידלי סקוט.
הוואדי שימש גם בסרט זה כפני השטח של כוכב הלכת מאדים.
גם הסרט "חולית: חלק ראשון" צולם כאן.
אזור זה הוא אחד מיעדי התיירות החשובים ביותר של ירדן, ותיירים מכל רחבי תבל נוהרים אליו בקצב הולך וגובר.
באזור מתקיים שלל פעילויות אתגריות, כגון לינה בשטח, רכיבה על סוסים ערביים, מסלולי טיול רגלי, וטיפוס על סלעים מאסיביים בלב המדבר.
האזור פופולרי במיוחד בקרב מטפסי הרים הנמשכים אל הסלעים המשופעים העשויים אבן חול וגרניט, וכמובן בקרב המטיילים הרגליים בשטחים העצומים הפתוחים שהאזור נתברך בהם.
כתוצאה מזרם התיירות הגובר, השתפר מאוד מצבם הכלכלי של בדואים רבים באזור, המתפרנסים משירותים שונים לתיירים.
בכפר ואדי רם בו חיים כמה מאות בדואים באוהלי צמר כבשים ובבתי בטון, ישנם גם בית ספר, מספר חנויות וכן המטה הראשי של סייר המדבר.
סמוך ממערב לוואדי חולפות "אוטוסטרדת המדבר" (כביש מספר 15), כביש מהיר המוביל מעמאן לעקבה, וכן מסילת הרכבת לעקבה המשמשת בעיקר להובלת מטען, ולעיתים לרכבות נוסעים תיירותיות מעקבה.
ואדי סודר , הוא נחל במערב חצי האי סיני המנקז את האזור שממזרח לחלקו הצפוני של מפרץ סואץ.
אגן הניקוז של הנחל כולל את ג'בל א-רחה וג'בל א-זרפה מצפון וג'בל בודיע ממזרח.
אפיק הנחל הוא בכיוון כללי של צפון מזרח - דרום מערב.
בחלקו העילי הוא מתפתל ובעל אופי קניוני ובהגיעו בסמוך למפרץ סואץ הוא מישורי ורחב.
שפכו נמצא בסמוך לעיירה ראס סודר.
לאורך הנחל עובר הכביש המוביל מצומת פרקר - הנמצאת בצידו המזרחי של מעבר המיתלה - לראס סודר.
באפיק הנחל נובעים מספר מעיינות (סדר הרשימה מצפון מזרח לדרום מערב):
עין סודר - מקור השם משם הנחל, כנראה מהשם הערבי לעץ השיזף.
מי המעיין טובים לשתייה ובמקום יש מטע תמרים גדול.
עין אבו רג'ום - על שם גל האבנים שהוקם מעל מצוק הנחל לזכר החוקר הבריטי אדוארד הנרי פאלמר שנרצח במקום יחד עם משלחתו ב-1882. במקום נמצאות שורת בריכות הנקראות מוית אל גולת.
באר אום ג'ירף - מצפון לג'בל סין בשר
עין אבו ג'ראד - נמצא במוצא הוואדי מהאזור ההררי.
אולי על שם הארבה, ארבה - ג'ראד בערבית.
כ-20 ק"מ מדרום למעבר המיתלה, על גדת אפיק הנחל נמצאת מצודת קלעת אל ג'ונדי שנבנתה על ידי צלאח א-דין ב-1180 בקירוב.
המצודה הייתה חלק ממערך הביצורים שבנה הכוח המוסלמי במלחמתו בצלבנים.
בחלקו המערבי של הנחל, מעל גדתו הדרומית, נמצא ג'בל סין בשר הבולט מעל סביבתו ומתנשא לגובה של 618 מטר מעל פני הים.
החוקר מנשה הראל הציע לזהותו כהר סיני.
הראל אף סבר כי נתיב המסע בסיני של יציאת מצרים עבר בוואדי סודר.
באזור העיירה ראס סודר, הנמצאת בשפכו של הנחל, נתגלו בעבר בארות נפט, שהביאו לפיתוח האזור.
הכפר נוסד בראשית המאה ה-16, על ידי שתי חמולות שבאו מהכפר אל-וולג'ה והשתייכו לשבט ימן.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנות ה-60 של המאה ה-19, וכתב שהוא "הרוס למחצה, ומספר תושביו עכשיו מועט מאוד.
מסתבר שהוא נבנה על גבי ישוב קודם, לפי שלארוך צלע הגבעה שהוא בנוי עליה רואים כמה קברים עתיקים חצובים בסלע".
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בכפר 45 בתים מיושבים ב-205 נפשות, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין מספר תושבי הכפר כ-280, ושטחו נרשם כ-9,928 דונם.
הכפר נכבש ע"י צה"ל במלחמת העצמאות ותושביו הערביים עזבוהו.
לקראת סוף המלחמה שבו חלק מתושבי הכפר לבתיהם, אולם ב-15 ביולי 1949 העבירה ישראל מהכפר כ-200 תושבים אשר לטענתה הסתננו לשטחה בניגוד להסכמות הסכם שביתת הנשק עם ירדן.
לטענת ישראל, הוסכם עם שלטונות ירדן שמכיוון שמדובר על כפר ערבי בודד באזור זה בשטח ישראל וכל פרנסתם בירדן, אין תקומה לכפר בשטח ישראל ותושביו יישארו בירדן.
ועדת שביתת הנשק לא קיבלה את עמדת ישראל, קבעה שהתושבים גורשו והורתה על השבת התושבים תוך שבוע.
לאחר מחאה ראשונית הודיעה ישראל שלא תתנגד לחזרת התושבים, ואלו שבו לכפר בתחילת ספטמבר 1949. יום לאחר מכן, ירו כוחות צה"ל לכיוון ערבים שניסו להסתנן לישראל בלילה כדי להיכנס לוואדי פוכין, ובעקבות זאת נמלטו כל תושבי הכפר והוא נותר ריק.
לאחר מספר ימים נקבע מועד נוסף לחזרת תושבי ואדי פוכין לכפרם ובינתיים החל משא ומתן על החלפת שטחים בין ישראל לירדן, כדי להעביר את השליטה בכפר לידי ירדן, תמורת שטח אחר שיימסר לישראל.
נציג מטעם האו"ם סייע להשיג תיקון בגבולות הפסקת האש כך שהכפר ושארית אדמותיו הוכללו בשטח הגדה המערבית, ובתמורה ישראל קיבלה חלקת אדמה חלופית באזור בית ג'יברין.
כ-8,000 דונם, שני שלישים מאדמות הכפר, נותרו בשטח ישראל והופקעו מבעליהן באמצעות חוק נכסי נפקדים.
לאחר שובם, היה הכפר מרכז להתנכלויות מצד התושבים לפטרולים של צה"ל שעברו בסמוך, ליד הגבול.
בתחילת שנות ה-50 היה הכפר יעד לפעולות התגמול (ובפרט מבצע לולב, שנערך כתגובה לרציחת שבעה ישראלים ופציעת עשרות נוספים), שהביאו את התושבים לנטוש את הכפר ולעבור למחנה הפליטים דהיישה.
בשנת 1967 נכבש הכפר על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים, וב-1972, בשל צורך לפנות מקום בדהיישה, הורשו התושבים לחזור לכפר ולבנות שם את בתיהם מחדש, בתנאי שיוכלו לבנות מחדש את בתיהם בתוך חודש ימים.
במסגרת מיזמו התיעודי "הזמן הצהוב", דויד גרוסמן הקדיש לסיפור הכפר פרק בשם "הרוח הצהובה".
הכפר שוכן בעמק הנח בין שני רכסים.
על הרכס הדרום-מזרחי הוקמה שכונה של העיר ביתר עילית, כק"מ מבתי הכפר.
על הרכס הצפון-מערבי, הנקרא רכס סנסן, עבר במרחק 400 מ' מבתי הכפר הקו הירוק, וכ-500 מ' צפונה ומערבה נמצאים היישובים מבוא ביתר וצור הדסה שבתחומי הקו הירוק.
בהסכמי אוסלו הועברו כ-6% מאדמות הכפר (אזור השטח הבנוי) לשליטה פלסטינית (שטח B) ומרבית האדמות נותרו תחת שליטה ישראלית (שטח C).
כ-100 דונם משטח הכפר הופקעו לטובת בניית העיר ביתר עילית ו-100 דונם נוספים נמצאים מעבר לגדר ההפרדה.
בכפר שני בתי ספר יסודיים, מסגד, מרפאה ובית מרקחת.
שמו של האזור הסובב את ואדי פוכין יצא למרחקים בשל מומחיות בסיתות, ומפעל סיתות אבנים נמצא בכפר.
אזור הכפר ואדי פוכין שופע מעיינות.
בצפון הכפר נובע מעיין בשם "עין אל-כנסה", בדרומו נובע "עין א-תינה" ובמרחק ק"מ אחד נובע מעיין שנושא שני שמות "עין אל-מדיק" ו"עין אום-זיק".
כחצי ק"מ ממערב לכפר נובעים עין אל-פווקר ועין-סובח.
ואדי פוכין ידוע עוד מלפני שנת 1948 באיכות התוצרת החקלאית המגיעה ממנו, והיה ספק הירקות העיקרי של העיר בית לחם.
ארגון ידידי כדור הארץ לימד את החקלאים טכניקות נוספות של חקלאות אקולוגית ואורגנית, ועל אף קשיים לשווק את התוצרת בישראל, בשל המצב החוקי והמחסומים, היא שווקה בהצלחה בצור הדסה השכנה ובשיווק ישיר ללקוחות פרטיים בירושלים.
ואדי פוכּין (לעיתים ואדי פוקין או ואדי אלפוקין, בערבית: وادي فوقين או وادي فوكين) הוא נחל הזורם בהרי ירושלים ונשפך לנחל עציונה.
אל הוואדי זורמים תשעה (או אחד-עשר) מעיינות הנובעים בתחומו.
היישוב הפלסטיני ואדי פוכין שוכן לצד הנחל, ותושביו משתמשים בערוץ הנחל לחקלאות אורגנית.
הנחל סמוך גם לעיר היהודית ביתר עילית.
ואדים אלברטוביץ' טיולפאנוב היה מדינאי רוסי, חבר במועצת הפדרציה של רוסיה מדצמבר 2011 ועד למותו.
בעבר עמד בראש האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג בשנים 2003–2011.
ואדים טיולפאנוב נולד במאי 1964 ולמד בבית הספר בעיר הולדותו לנינגרד.
בשנת 1986 הוא סיים את לימודיו במכון להנדסה ימית ע"ש אדמירל מקארוב.
לאחר לימודיו עבד בחברת הספנות הבלטית והיה למכונאי ומהנדס בכיר.
ביולי 1997 נבחר לראש מועצת הקרן האזורית להגנת זכויות הפנסיונרים ומעוטי היכולת.
בפברואר 1998 היה לחבר המועצה העירונית של המחוז המוניציפלי מס' 27 של רובע קירוב בסנקט פטרבורג ואחר כך התמנה לחבר במועצה המחוקקת של סנקט פטרבורג.
ביוני 2001 מונה לסגן יושב ראש המועצה המחוקקת, וב-2002 נבחר שוב לחבר המועצה המחוקקת של סנקט פטרבורג.
בשנת 2011 עזב את התפקיד ומונה לחבר במועצת הפדרציה של רוסיה.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 2014 כאשר במקומו מונתה ליודמילה קוסטקינה.
ב-20 בספטמבר 2014 מונה לחבר מועצת הפדרציה של רוסיה מטעם המחוז האוטונומי של הניינץ.
ואדים טיולפאנוב היה מדינאי שמרן שתמך באופן נלהב בהקמת אוחטה סנטר, מרכז העסקים החדש של סנקט פטרבורג, שלפני ביטולו היה מיועד להוות כמשרד ראשי של חברת גזפרום, אף שהפרויקט זכה לביקורת קשה מצד תושבי סנקט פטרבורג, על כך שהפרויקט היה עלול לפגוע במרקם התרבותי והאדריכלי של העיר.
הוא יצא בביקורת נוקבת נגד השלטונות האסטוניים, כאשר אלה העבירו את אנדרטת החייל הסובייטי ממרכז העיר טאלין לבית העלמין הצבאי בעיר; הוא טען כי אסטוניה סובלת מ"רוסופוביה" (פחד מרוסים) נטול תקנה.
ב-4 באפריל 2017 נפטר במפתיע והוא בן 52 בלבד.
טיולפאנוב שהה במרחץ ברובע קירוב בסנקט פטרבורג, הוא החליק ונפל על ראשו במכה שהייתה לקטלנית והביאה למותו.
הוא נקבר ב-7 באפריל בבית העלמין נובודוויצ'יה בסנקט פטרבורג.
טיולפאנוב היה נשוי ולו בן ובת, מילנה, שנישאה לכדורגלן אלכסנדר קרז'אקוב.
ואדי פֵירָאן הוא נחל מרכזי בדרום-מערב חצי האי סיני שבמצרים.
הנחל מנקז את אזור ההר הגבוה שבדרום סיני וערוצו פונה מערבה עד לשפכו במפרץ סואץ בסמוך לראס שרתיב (כ-20 קילומטר דרומית לאבו רודס).
הנחל הוא נחל אכזב, אך מצויות בו נביעות מים.
ריכוז גדול של נביעות נמצא בנווה פיראן, נווה המדבר הגדול בסיני.
הדרך העוברת בנחל הייתה במשך רוב ההיסטוריה הדרך המרכזית לאתרים שנחשבו על ידי רבים כהר סיני המקראי.
בתחילה – ג'בל סרבל, שפסגתו מתנשאת לגובה 1,200 מטר מעל ערוץ הנחל, ולאחר מכן – ג'בל מוסא הנמצא במרכז גוש ההר הגבוה, בגובה 2,285 מטרים.
לא רחוק ממנו נמצא מנזר סנטה קתרינה.
גבולות אגן נחל פיראן הם: בצפון: הגבול אינו ברור.
קיים מעבר הדרגתי לאזור "הרי המכרות" שמכוסים באבן חול (בניגוד להרכב המאגמתי של אגן ואדי פיראן).
ניתן לראות בוואדי סֶאח את קו הגבול הצפוני.
במזרח: הרמות השטוחות של קו פרשת המים המחלק את אזור ההר הגבוה, הנקראות עִלוּ אל-עַגְ'רַמִיה (מישורי היפרוקים).
בדרום: ההתרוממות של הרי דרום סיני שנמצאת מדרום לוואדי סֻלאף.
במערב: קו ההעתק שמפריד בין ההר הגבוה ומפרץ סואץ.
מזרח ומרכז אגן הנחל בנויים מגרניט אפור ובולטים בו דייקים חיוביים שחורים.
במרכז האגן מצוי גם גוש גדול של גרניט אדום.
במזרח ובדרום אגן הנחל קיימת רצועה רחבה של סלעים מותמרים.
הכיוון העיקרי של רוב נחלי המשנה העיקריים הוא מערב-דרום-מערב.
נחלים אלו הם רחבים ברובם, קרקעיתם שטוחה, מרוצפת בחצץ והם בעלי פיתולים.
במעלה הערוצים שולטים שיחי יפרוק המדבר, פגוניה, רותם המדבר ולענת יהודה.
בחלק התחתון של הערוצים נמצאים עצי שיטה ושיחי חמדת השיח.
באזור נאות המדבר המצויים לאורך הנחל נטועים אלפי תמרים, כמו גם בוסתני עצי פרי וגינות ירקות.
לאורך הנחל נמצאים ריכוזים שונים של בארות ונביעות.
סביבם מתנהלת פעילות חקלאית והאוכלוסייה הבדואית באזור מתרכזת סביבם.
במיוחד בולט נוה פיראן המשתרע על 30 קילומטר לאורך הנחל ובו יישוב הקבע הבדואי היחיד באזור (נכון ל-1979).
נווה פיראן נמצא בגובה של 800 מטר מעל פני הים ומרוחק כ-65 קילומטר ממנזר סנטה קתרינה.
חלק גדול מהתמרים ומהבוסתנים שבנוה פיראן שייכים למנזר סנטה קתרינה.
באזור נווה פיראן מתגוררים בני שבט הגָרַרְשֶה (או קרארשה).
בני השבט עומדים על זכותם הבלעדית להיות מורי דרך באזור ובמיוחד בהעפלה לפסגת ג'בל סרבל .
בני השבט גם עוסקים, בין היתר, בגידול פרג לאופיום.
את כספם הם משקיעים בפיתוח המגורים בחלקים שונים של הוואדי, בנייה מודרנית יחסית, שאינה מתאימה למסורות הבדואיות.
בני שבט זה גם ממעטים בנדידה והיא מתקיימת רק בתחומי הוואדי.
השלטון הישראלי בשנות ה-70 פגע באפשרויות הברחת הסמים, דבר שהביא להגירת חלק גדול מבני השבט למצרים.
ריכוזי אוכלוסייה נוספים באגן הנחל נמצאים בטַרְפַת אל קִדְרֵין, ואדי סֻלָאף, ואדי עָגֶר ושיח' פַרַנְגִ'י.
בחלק ממקומות אלו מתגוררים גם בני שבטים אחרים.
שבט המֻזֵינָה נמצא בעיקר בחלקו המזרחי של אגן הנחל, באזור שיח' פרנג'י - קבר שיח' המקודש לבני המזינה.
שבט הגַ'בֶּלִיַה, שאנשיו נמצאים ברובם באזור מנזר סנטה קתרינה, נמצא גם במקומות שונים לאורך הנחל; בטרפת קדרין ובנוה פיראן בו הם גם מטפלים במטעי התמרים ובבוסתנים השייכים למנזר.
שבט נוסף שחלקו נמצא באזור ואדי פיראן הוא שבט צֻוָּאלְחָה, שהיה בעבר השבט הגדול והמכובד בשבטי סיני אך נמצא בדעיכה.
עקבותיו פזורים באזור אגן הנחל וחלק מהתמרים בנוה פיראן שייכים לאנשיו הנמצאים בעיקר באזור ואדי סאח וואדי סדרי.
בחלקו המערבי של הנחל, ממערב לג'בל סרבל ונוה פיראן, מתגורר חלק משבט חֻוֵּיטָאת (שבט ענק שמפוזר במקומות שונים במזרח התיכון).
מיעוט מאנשיו הגיע לאזור בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 והתיישבו באזור בהסכמת שבטי הגרארשה והצואלחה ללא שזכו למעמד כלשהו בקרקע.
ואדים אלכסייב הוא שחיין עבר ישראלי-סובייטי שהשתתף בשתי אולימפיאדות.
הוא אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה במשחי החזה.
אלכסייב ייצג את ברית המועצות בסיאול 1988 וקבע את הישג השיא שלו, מקום שישי באולימפיאדה.
הוא ייצג את ישראל באטלנטה 1996 והגיע עם נבחרת השליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם אורבך, קטלר וברוק למשחה הגמר (מקום שמיני), הופעה ראשונה של השחייה הישראלית במעמד גמר אולימפי.
הוא סיים במקום תשיעי באליפות העולם (רומא 1994) ובמקום חמישי באליפות אירופה (סביליה 1997).
בנו של אלכסייב הוא השחיין האולימפי אלכסיי גליבינסקי.
אלכסייב נולד וגדל באלמטי שבקזחסטן הסובייטית.
הוא עלה לישראל בשנת 1992 והתאמן בקבוצת הפועל ירושלים.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיים אלכסייב במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.70 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בבון, גרמניה באוגוסט 1989 סיים אלכסייב במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.31 דקות.
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסיאטל, ארצות הברית בסוף יולי 1990 זכה אלכסייב במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה ובמקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.09 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בינואר 1991 סיים אלכסייב במקום 12 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.96 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:16.91 דקות.
במסגרת סבב תחרויות השחייה, "מרה נוסטרום" שנערכה במונקו ביוני אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, זהב וכסף.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-14 שנערכו ביולי הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.85 דקות, אחרי אורי שטיפט שקבע שיא מכביה חדש של 1:04.45 דקות ולפני אלכסנדר קלבר מבריטניה (1:05.14 דקות).
חודשיים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בשפילד, אנגליה באוגוסט אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר שיא ישראלי חדש של 1:03.21 דקות, שיפור לשיא הטרי של אורי שטיפט (1:04.45 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:17.86 דקות.
בתחרות שנערכה בבריכת 25 מטר ב-13 בדצמבר 1993 קבע אלכסייב במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:11.82 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כ-9 שנים וחודשיים ונשבר על ידי דב מלניק (2:11.39 דקות).
למחרת, הוא קבע במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש נוסף של 1:01.41 דקות.
במסגרת סבב תחרויות השחייה, "מרה נוסטרום" שנערכה בקאן, צרפת ב-12 ביוני 1994 קבע אלכסייב במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 1:03.01 דקות.
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה במונקו ב-19 ביוני אותה שנה הוא קבע במשחה ל-50 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 28.90 שניות.
שיא זה החזיק מעמד כ-11 שנים ונשבר על ידי מיקי מלול (28.83 שניות).
באליפות העולם שנערכה ברומא איטליה בספטמבר אותה שנה סיים אלכסייב במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.16 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש נוסף של 2:15.47 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 13 שנים ונשבר על ידי תום בארי (2:14.01 דקות).
בתחרות גביע העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשפילד, אנגליה ב-12 בפברואר 1995 קבע אלכסייב במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 1:00.57 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כ-13 שנים ונשבר על ידי מיקי מלול (1:00.22 דקות).
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה זכה אלכסייב במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:21.11 דקות, לפני דב מלניק (2:21.36 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בווינה, אוסטריה באוגוסט 1995 סיים אלכסייב במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:02.52 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כ-13 שנים ונשבר על ידי תום בארי (1:02.42 דקות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיים אלכסייב במקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם איתן אורבך, דן קטלר ויואב ברוק בתוצאה של 3:42.90 דקות.
בשלב המוקדמות, הרביעייה הישראלית קבעה שיא ישראלי חדש של 3:42.24 דקות.
כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" במשחה ל-100 מטר חזה תוצאה של 1:02.15 דקות.
הייתה זו ההופעה הראשונה של השחייה הישראלית במעמד גמר אולימפי והיחידה עד כה (2015) של נבחרת שליחים ישראלית בגמר אולימפי בשחייה.
באליפות אירופה שנערכה באיסטנבול טורקיה בסוף יולי 1999 רבע אלכסייב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.70 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באתונה, יוון במרץ 2000 סיים אלכסייב במקום 18 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.69 דקות, במקום 24 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.53 דקות ובמקום 29 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.34 שניות.
ואדי שיבן הוא ואדי באזור המועצה האזורית מטה בנימין, המתחיל דרומית לביתין, ומסתיים צפונית לכוכב יעקב.
בתחתית הוואדי קיים נחל המתחבר בדרומו לוואדי אל-עין.
מבנה הוואדי הוא של קו זרימה מרכזי, שאליו מתנקזים 3 ערוצים נוספים ממערב.
הנחל בצפונו מתחיל בגובה של כ-820 מטר מעל פני הים, ומסתיים בדרומו בגובה של כ-650 מטר מעל פני הים.
אורך הוואדי כ-4.2 ק"מ, מבלי לכלול את ערוצי הנחל המשתלבים בו.
ניתן להגיע לוואדי בדרך עמק פסגות.
הנחל מתחיל בסמוך לנביעת "עין אל קסעה", בין ביתין לאל בירה, ומשם ממשיך מזרחה כ-700 מטרים עד סמוך לעין שיבן - נביעת מים הנקראת גם עין תות.
בנקודה זו הנחל פונה דרומה ועובר ממזרח לארבעה הרים, עד שמתחבר אל ואדי אל עין מצפון לכוכב יעקב, בנקודת התפר של היישוב המקורי, עם השכונה תל ציון.
ההר הראשון נקרא ג'בל קרטיס, ומיד לאחריו בתחילת ההר השני שוכן קבר של שייח' ערבי, שעל שם הכינוי שלו נקרא הנחל.
בין ההר השני לשלישי מתחבר ממערב ואדי א תינה.
בראש ההר השלישי שוכן היישוב פסגות.
ואדים מיקולייביץ' טישצ'נקו (באוקראינית: Вадим Миколайович Тищенко) (24 במרץ 1963 - 14 בדצמבר 2015) היה כדורגלן ומאמן כדורגל סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר בקבוצות דניפרו דנפרופטרובסק והפועל חיפה.
טישצ'נקו נולד בעיירה הורודוק שבמחוז לבוב במערב אוקראינה (אז חלק מברית המועצות).
מגיל 12 למד בפנימייה לכדורגל בעיר לבוב.
בגיל 17 עבר למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל ניבה ויניצה (ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה).
בשנת 1983 עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון.
בשנת 1984 הוצע לו לעבור לקבוצת הפאר של הליגה הסובייטית דינמו קייב.
כעבור שנה עזב את דינמו, מאחר שלא שותף באף אחד ממשחקי הקבוצה בליגה.
הוא עבר לקבוצת סק"א קרפטי מהליגה הסובייטית השנייה.
בשנת 1987 זומן טישצ'נקו לקבוצת הצמרת דניפרו דנפרופטרובסק.
הוא שיחק בשורות דניפרו במשך 5 שנים, אשר נחשבים לשנות השיא בקריירה שלו.
הוא זכה עם הקבוצה באליפות ברית המועצות ובגביע ברית המועצות.
בשנת 1992, לאחר התפרקות ברית המועצות, נכנסה קבוצת דניפרו לקשיים כלכליים.
טישצ'נקו נאלץ לעזוב את הקבוצה.
הוא הגיע לישראל וחתם בקבוצת הפועל חיפה ביחדם עם חברו ולדימיר גורילי.
שיחק בשורות הפועל במשך שתי עונות.
בשנת 1994 נאלץ לפרוש ממשחק פעיל עקב פציעה ברגל.
בתחילת 1987 זומן טישצ'נקו לשחק בנבחרת האולימפית של ברית המועצות.
הוא השתתף במשחקי מוקדמות אולימפיאדת סיאול והיה בסגל הנבחרת לאולימפיאדה עצמה.
במשחקים האולימפיים ב-1988 זכתה נבחרת ברית המועצות במדליות זהב.
טישצ'נקו גם קיבל מדליה, למרות שלא השתתף באך אחד ממשחקי הנבחרת באולמפיאדה.
במקביל למשחקיו בנבחרת האולימפית זומן טישצ'נקו גם להנבחרת הבוגרת של ברית המועצות.
משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול .
בסך הכל השתתף טישצ'נקו ב-8 משחקים של הנבחרת.
הוא נאלץ "לפספס" את יורו 1988 ומונדיאל 1990 בשל פציעות.
בשנת 1996 הצטרף טישצ'נקו לצוות המאמנים של קבוצת דניפרו דנפרופטרובסק והיה לעוזר המאמן של הקבוצה.
בעונת 1998/1997 מילא את מקומו של מאמן הראשי של הקבוצה.
בהמשך היה עוזר מאמן בקבוצת קריוובאס מהליגה האוקראינית הראשונה.
בשנת 2001 שב לדניפרו והיה עוזר מאמן של הקבוצה עד יום מותו.
ב-14 בדצמבר 2015 מת ואדים טישצ'נקו באופן פתאומי מדום לב.
מקום ראשון באולימפיאדת סיאול: 1988
אליפות ברית המועצות : 1988
ואדים מרקוביץ' גוטצאיט (באוקראינית: Вадим Маркович Гутцайт; נולד ב-6 באוקטובר 1971) הוא סייף יהודי-אוקראיני סובייטי בעבר.
אלוף אולימפי (ברצלונה 1992) בחרב קבוצתי כחבר במשלחת המאוחדת.
בעל מדליית ארד מאליפות העולם (בודפשט 1991), פעמיים ברציפות אלוף האוניברסיאדה (קטניה 1997 ופלמה דה מיורקה 1999) ואלוף המכביה השבע-עשרה (2005) בחרב אישי.
גוטצאיט נולד וגדל בקייב למשפחה יהודית.
הוא החל להתאמן בסיף בגיל 10. כבר בגיל 15 הוא זכה באליפות אוקראינה.
בשנת 1988 זכה באליפות ברית המועצות לנוער.
באליפויות העולם בסיף לנוער שנערכו באתונה 1989 ומדלינג 1990 הוא זכה במדליית זהב בתחרות חרב אישי.
באליפות העולם בסיף שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1991 הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בתחרות חרב קבוצתי אחרי הונגריה ולפני גרמניה ומדליית ארד בתחרות חרב אישי.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה גוטצאיט במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי ביחד עם גרגורי קיריינקו, אלכסנדר שירשוב, ג'ורג' פוגוסוב וסטניסלב פוזדניאקוב לפני הונגריה וצרפת.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוא סיים במקום שישי בתחרות חרב אישי לאחר שהפסיד בשלב רבע הגמר 15-14 לסטניסלב פוזדניאקוב שזכה במדליית הזהב.
באיניברסיאדה שנערכה בקטניה בשנת 1997 ובאוניברסיאהד שנערכה בפלמה דה מיורקה בשנת 1999 הוא זכה פעמיים ברציפות במדליית זהב בחרב אישי.
באולימפיאדת סידני (2000) הוא סיים במקום שישי בתחרות חרב קבוצתי ובמקום 13 בתחרות חרב אישי.
לאחר שפרש מתחרויות, החל גוטצאיט לשפוט בתחרויות בינלאומיות.
ואדים אנטולייביץ' גוסטוב הוא פוליטיקאי רוסי שכיהן כסגן ראש ממשלת רוסיה בשנים 1998–1999, ושימש כמושל מחוז לנינגרד בשנים 1991–1993 ו-1996–1998.
גוסטוב נולד בשנת 1948 בעיר קלינינו שבמחוז ולדימיר.
גוסטוב היה ראש מחוז לנינגרד עד אוקטובר 1993. בשנת 1994 שימש כיו"ר הוועדה לענייני חבר המדינות של מועצת הפדרציה.
הוא נבחר כמושל מחוז לנינגרד בספטמבר 1996, כשהוא גורף 53% מהקולות.
הוא היה מועמד עצמאי אך נתמך על ידי המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
הוא החליף את אלכסנדר בליאקוב בתפקיד הנ"ל.
גוסטוב שימש כמושל עד מינויו לסגן ראש הממשלה ב-18 בספטמבר 1998. הוא הוחלף על ידי ואלרי סרדיוקוב כמושל מחוז לנינגרד.
גוסטוב, פוליטיקאי עצמאי, היה אחד משני סגני ראש הממשלה בקבינט של יבגני פרימקוב והוא היה ממונה על עניינים אזוריים ועל היחסים עם הרפובליקות הסובייטיות לשעבר.
כהונתו של גוסטוב נמשכה עד 27 באפריל 1999 אז פוטר מתפקידו על ידי נשיא רוסיה, בוריס ילצין.
את גוסטוב החליף סרגיי סטפאשין בתפקיד.
בבחירות 1999 ו-2003 התמודד גוסטוב לראשות ממשלת מחוז לנינגרד, אך הוא הפסיד בשתי מערכות הבחירות.
בינואר 2002 הפך לסנטור במועצת הפדרציה, כשהוא מייצג את מחוז ולדימיר.
הוא היה שוב יו"ר הוועדה לענייני חבר המדינות של המועצה בתקופה זו.
בשנת 2013 נבחר כחבר ב, מטעם רוסיה המאוחדת.
כיהן זמן קצר כסגן יושב ראש האספה המחוקקת של המחוז.
גוסטוב היה דמות מתנגדת לילצין בשנות התשעים ואף שהוא נתמך על ידם בשנות התשעים, הוא לא היה קומוניסט ולא תמך ברעיון הכלכלה המתוכננת.
ואדים ליידרמן (נולד ב-15 באוגוסט 1962) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים, אשר שימש כנספח צה"ל ברוסיה עד מאי 2011.
ד"ר ואדים ליידרמן נולד בברית המועצות ועלה לישראל עם משפחתו.
סיים תיכון בכפר נוער הדסים ב-1977. ב-1985 התגייס לצה"ל במסגרת עתודה אקדמאית לאחר שסיים תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה בטכניון.
שובץ בחיל האוויר ועבר קורס קצינים.
שימש במגוון תפקידים במערך הטכני של חיל האוויר.
ב-1998 סיים תואר שלישי באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2009 מונה לנספח צה"ל ברוסיה.
במאי 2011 עוכב לחקירה על ידי שירות הביטחון הרוסי וגורש מרוסיה באשמת ריגול.
בישראל עבר בדיקת פוליגרף מוצלחת ותשאול על ידי הממונה על הביטחון במערכת הביטחון (מלמ"ב) ושב"כ, שמצאו כי אין יסוד לטענות רוסיות ופרסמו שאל"ם ליידרמן לא היה מעורב בריגול.
מי שהחליף אותו בתפקיד הנספח היה ד"ר קובי חביב.
בין השנים 2012 – 2014 כיהן כנשיא ומנכ"ל חברת ריט טכנולוגיות.
בין השנים 2015 – 2019 מילא תפקידים בכירים בחברת אל על.
ואדים ליידרמן נשוי לאמליה ליידרמן ולהם שני ילדים: בן טל ובת עדן.
ואדים פטרוביץ' אננייב (נולד ב-21 במרץ 1959, קויבישב, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא זמר סובייטי-רוסי, סולן מוביל של מקהלת של הצבא הרוסי על שם א' אלכסנדרוב.
אמן העם של הפדרציה הרוסית (2005).
בעל קול טנור לירי רך, מה שמאפשר לו במשך עשורים לבצע שירים כמו "קלינקה" ו-"קטיושה" באנסמבל של המקהלה.
ואדים נולד ב-21 במרץ 1959 באזור קויבישב.
אביו היה וטרינר כפרי, אמו הייתה טבחית.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בבית ספר למוזיקה בפסנתר.
בשנים 1977 עד 1979 שירת בצבא הסובייטי בכוחות הטילים האסטרטגיים בבלארוס, במהלכו ניגן בלהקה צבאית.
לאחר שירותו בצבא סיים את לימודיו במחלקה לניצוח ומקהלה במכון התרבות הממלכתי של קאזאן ושירת כסולן בתיאטרון המוזיקלי של יושקר-אולה.
בשנת 1984 הוא נכנס למחלקה הקולית של המכון הממלכתי למוזיקה ופדגוגיה על שם גנסין, תחת פרופסור קונסטנטין פאבלוביץ' ליסובסקי, שייעץ לו, בסתיו 1987 להשתתף באודישנים למקהלת הצבא האדום.
מאז 1999 הוא סולן מוביל של המקהלה.
הוא השתתף בקונצרטים חגיגיים ויצא לסיבוב הופעות בערים הגדולות והקטנות ברוסיה, אירופה, אסיה ואמריקה לאורך כל שנות שירותו, תוך שהוא מופיע גם באזורי סכסוך ביוגוסלביה, צ'צ'ניה וסוריה.
ברבים מכלי תקשורת מקומיים וזרים מכונה בשם "מר קלינקה" בשל היותו המבצע היחיד במקהלה של השיר הרוסי המפורסם.
בשנת 2004, ואדים ביצע את "קלינקה" ושירים מפורסמים אחרים עבור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בקונצרט אקסקלוסיבי לכבוד יום השנה ה-26 לחייו בארמון האפוסטולי בוותיקן וזכה לשבחים רבים על כישורי הביצוע שלו - הוא זכה במדליית כסף של המועצה הפונטיפית.
בהזמנת יו"ר המועצה הפונטיפית לתרבות, הקרדינל ג'אנפרנקו רבאזי, ואדים אנאנייב השתתף בישיבה שנערכה עם האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר עם אמנים בקפלה הסיסטינית ב-21 בנובמבר 2009. בפגישה השתתפו 250 אמנים, פסלים, אדריכלים, סופרים, מוזיקאים, זמרים, במאי תיאטרון וקולנוע מרחבי העולם.
ב-25 בדצמבר 2016, בשל לידתו בנו, אנאנייב לא טס עם ההרכב להופעה בבסיס האוויר חמיימים להופיע בסוריה.
באותו יום המטוס התרסק ורוב הרכב אנסמבל אלכסנדרוב מתו .
נשוי ואב לארבעה ילדים (שלושה בנים ובת).
הוא גר במוסקבה עם משפחתו.
ואדים ויקטורוביץ' ואסילייב (נולד ב-23 בספטמבר 1965, מוסקבה) הוא דיפלומט, ספורטאי ואיש עסקים רוסי, ששימש כסגן נשיא ומנכ"ל מועדון הכדורגל מונקו בשנים 2013–2019.
את ילדותו בילה בפריס, יחד עם אביו שעבד בנציגות הסחר של ברית המועצות בצרפת.
בשנת 1982 הוא התקבל ללימודים במכון המוסקבאי ליחסים בינלאומיים, אותו סיים בשנת 1987. בפקולטה ל"יחסים כלכליים בינלאומיים ", המתמחה בכלכלה.
למד איסלנדית, אנגלית, צרפתית, גרמנית.
בתחילת הקריירה שלו, משנת 1987 עד 1990, עבד במשימה הדיפלומטית של ברית המועצות באיסלנד.
מאז 1991 עבד וסילייב במספר חברות פרטיות כמו "אגרוכימאקספורט", "פדקומינווסט", "אורלקלי" ו"טרנסגרנאט", בה שימש כמנכ"ל
משנת 2004 נכנס לעולם המסעדות ופתח מספר מסעדות.
בשנת 2013 עזב ואדים וסילייב את עסקיו רוסים ועבר לעבוד כמנהל ספורטיבי במועדון מונקו.
באוגוסט 2013 מונה לסגן נשיא ומנכ"ל.
בשלב זה, המועדון ירד לליגה הצרפתית השנייה באותה תקופה ובאותה עונה תפס את המקום השני בליגה הראשונה.
בעונה הבאה (2014/15) הגיע המועדון לרבע גמר ליגת האלופות.
לאחר שמונה למנהל הספורטיבי, המטרה העיקרית של וסילייב הייתה להבטיח שהמועדון יחזור לליגה 1, ממנה נשר מונקו בשנת 2011. בעונת 2012/13, הושגה משימה זו.
במהלך תקופתו כמנהל ספורטיבי, הוא הצליח לארגן רכישה של מספר שחקני כדורגל בחלון ההעברות של קיץ 2013. בין השחקנים שהובאו על ידי ואסילייב הם אריק אבידל, ג'רמי טולאלאן, ריקארדו קרבאליו, ניקולה איסימה-מירנה, רדאמל פלקאו, ז'ואאו מאוטיניו וחאמס רודריגס.
ב-8 בספטמבר 2013, מונה לסגן נשיא המועדון.
אחד האתגרים של המועדון היו טענות למונקו מההתאחדות לכדורגל הצרפתית, שנגרמו על ידי מערכת מיסוי שונה בנסיכות.
בהקשר זה, העמותה דרשה את העברת מטה המועדון לצרפת ואימוץ מלא של חוקי המס הצרפתיים.
ואסילייב הגן באופן פומבי על עמדת המועדון בנושא זה.
צוות ההנהלה בראשותו ניסה לאזן את תקציב המועדון בהכנסות מפרסום, שהצליחו באופן חלקי.
כך למשל, במאי 2014 נחתם הסכם שיתוף פעולה עם נייקי, עד שנת 2019.
בשנת 2015 קבעה מונקו שיא בשוק ההעברות.
הקבוצה מכרה שחקנים בשווי של יותר מ-200 מיליון יורו.
על הישגים כאלה בשוק ההעברות, תוך שמירה על הישגים ספורטיביים גבוהים, זכה ואסילייב פעמיים בפרסי גלובוס הכדורגל היוקרתיים.
בעונת 2016/2017 זכתה מונקו באליפות צרפת בעונה מעניינת מאוד, שבה עקפה את פ.ס.ז', שלה משאבים כספיים כמעט בלתי מוגבלים.
תוצאה טובה הושגה לא רק באליפות המדינה, אלא גם בליגת האלופות, שם הגיעה מונקו לחצי הגמר.
ב-31 באוגוסט 2017 הושאל אמבפה לפריז סן-ז'רמן עד לסוף העונה עם התחייבות לרכישתו תמורת 180 מיליון אירו בתום העונה, במה שהייתה לעסקה הגדולה ביותר בתולדות המועדון.
ב-14 בפברואר 2019 ואסילייב פוטר מתפקידיו כסגן נשיא ומנכ"ל המועדון והוא חזר לרוסיה.
ביולי 2020 פורסם על פיטוריו של תומאס צורן מתפקיד מנכ"ל מועדון ספרטק מוסקבה ושמו של ואסילייב הועלה כמועמד מוביל להחליפו.
יש לו ילדים מנישואים קודמים - בן ובת.
ואדי קדום היא שכונה במזרח ירושלים המהווה תת-שכונה של ראס אל-עמוד.
בשכונה מתגוררים כ־11,000 תושבים והיא ממוקמת בצמוד לגבול המזרחי של העיר (ולעיר אבו דיס) – דרומית להר הזיתים וצפונית לג'בל מוכאבר.
בשכונה פועלים מסגד עם גן ילדים ובית ספר.
כיום שטח השכונה הוא כ־630 דונם.
עד שנות ה־70 של המאה ה־20, השכונה הייתה מאוכלסת בדלילות.
בעשורים השכונה החלה לגדול בקצב איטי.
תנופת הבנייה המשמעותית החלה בשנות ה־90.
עם פרוץ מגפת הקורונה בישראל בשנת 2020, ואדי קדום הפכה למוקד תחלואה מרכזי.
בשנת 2021 חברת מוריה הוציאה מכרז להקמת בית ספר נוסף בשכונה.
בשנת 2022 אישרה עיריית ירושלים להרוס בית בן 4 קומות בשכונה שמאכלס כ-100 נפשות, מחציתן ילדים, שנבנה ללא היתר.
ואדים סרגייביץ' דמידוב (בנורווגית: Vadim Sergeievich Demidov ברוסית: Вадим Серге́евич Демидов; נולד ב-10 באוקטובר 1986) הוא כדורגלן עבר נורווגי ממוצא רוסי ששיחק בעמדת הבלם.
דמידוב נולד בריגה למשפחה ממוצא רוסי.
אביו היה מאמן כדוריד וכשוואדים היה בן 3 היגר עם משפחתו לנורווגיה לעיר סנדפיורד, בה אימן אביו קבוצת כדוריד מקומית.
דמידוב, בדומה לאביו התחיל לשחק כדוריד ובגיל מאוחר יותר התחיל לשחק כדורגל כאשר הצטרף לקבוצת הכדורגל המקומית רונאר.
במשחק הפתיחה של העונה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הליגה נגד הוד.
בעונת הושאל למאנגלורד סטאר עד לסיום העונה.
דמידוב הצטרף להונפוס מהליגה הנורווגית השנייה, למרות שעורר עניין גם בסטרומסגודסט מהליגה הבכירה.
כעבור עונה אחת חתם ברוזנבורג עמה זכה בשתי אליפויות בעונות , .
ביולי חתם לשלוש שנים בריאל סוסיאדד מהלה ליגה והחוזה נכנס לתוקפו בינואר .
ב-29 בינואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 0-2 נגד אלמריה.
ביולי דמידוב חתם לשלוש שנים באיינטרכט פרנקפורט.
ב-7 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2-0 לבורוסיה מנשנגלדבאך.
בינואר חזר לספרד כאשר הושאל לסלטה ויגו.
בספטמבר הצטרף לאנז'י מחצ'קלה מליגת העל הרוסית ובינואר חתם לשלוש שנים בבראן.
ב-10 בינואר 2017 חתם במינסוטה יונייטד מה-MLS, שהתכוננה לעונתה הראשונה בליגה.
בסיום העונה הודיע על פרישה וכיום משמש כסוכן שחקנים.
ב-28 במאי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה במשחק ידידות נגד .
באוקטובר של אותה שנה קיבל הצעה לייצג את רוסיה אבל לבסוף דחה את ההצעה.
ב-3 במרץ 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד .
ואדי פינאן 16 או WF16 הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית קדם-קרמית א' (PPNA אנ' – כ-12,000–10,500 שנים לפני זמננו), הממוקם על תלולית במפגש בין ואדי פינאן לואדי אל-ע'ווייר (وادي الغوير) למרגלות הרי אדום שבדרום ירדן (כ-25 ק"מ מזרחית לעין יהב שבערבה), בגובה 300 מטר מעל פני הים.
האתר התגלה בשנת 1996 במהלך סקר שטח במסגרת "פרויקט הפרהיסטוריה המוקדמת של דאנא – פינאן – ע'ווייר", שנערך על ידי הארכאולוגים סטיבן מית'ן (Steven Mithen אנ') וביל פינלייסון (Bill Finlayson) ולאחר מכן נחפר על ידם בשנים 1996–2002 וכן בשנים 2008–2010.
הממצאים באתר זה מעידים על חברה של ציידים לקטים שהתגוררה במקום ושופכים אור על כמה מההתפתחויות המוקדמות ביותר באורחות החיים הנאוליתיים ותהליך הנאוליתיזציה בדרום הלבנט.
הם מעידים על הצעדים הראשונים להתרחקות מאורחות חיים של ציידים לקטים לעבר ייצור מזון ופיתוח דרך קהילתית לארגון החברה – עם מאגרי מזון, סדנאות משותפות ומבנה ציבורי לפעילויות משותפות.
העֲלָיִים והמכתשים הרבים שנמצאו באתר, המבנים המיועדים לאחסון, זרעי צמחי בר כולל שעורה והשימוש במוץ באדמה הכבושה כדי למנוע את היסדקותה, כולם מרמזים על תירבות של צמחי בר.
צעדים ראשונים שסיפקו את היסודות לתרבויות המוקדמות ביותר.
מגוון פרשנויות לראיות שנמצאו ב-WF16 (בעיקר כמות גדולה של עצמות ציפורים, חפצי אומנות זואומורפיים ומאפיינים אדריכליים) מצביע על כך שהאתר שמש כמוקד לפעילות שמאנית, שהייתה מוטמעת בשגרת היומיום של דיירי המקום וגם התבצעה במפגשים עונתיים של אנשים מהאזור.
החוקרים לא יכולים לקבוע עדיין האם WF16 (כפי שהאתר מכונה בפי הארכאולוגים) היה מיושב באופן קבוע או רק בתקופות מסוימות של השנה, אך אפילו אם היישוב היה עונתי, זה היה אתר שתושביו שבו אליו שוב ושוב.
לדעת החוקרים סביר להניח שהמפגש בין הואדיות פינאן וע'ווייר סיפק אספקת מים אמינה, ואילו הגישה הנוחה הן לרמה הירדנית והן למישורים של הערבה הפכה את WF16 ליישוב אטרקטיבי לפעילויות ציד וליקוט.
החוקרים מציעים לחלק את תקופת ההתיישבות באתר ב-PPNA לשלושה שלבים המייצגים את ההתפתחות של הקהילה בהקשר של שינוי תרבותי, כלכלי וטכנולוגי.
חלוקה זו היא מודל מְפֻשָּט של מה שהיה כנראה תהליך מתמשך של שינוי והתפתחות:
שלב מוקדם של PPNA, כנראה המשך מתרבות קדומה אף יותר, התרבות הנאטופית או החריפאית.
הממצאים מתקופה זו הם מעטים מאוד.
רוב השרידים הארכאולוגיים באתר הם מהשלב הזה מיוצגים בעיקר בצורת מבנים סגלגלים תת-קרקעיים למחצה שנבנו מאדמה כבושה (pisé).
מאופיין במבני אבן עגולים שנבנו על פני הקרקע וקברים שנכרו ברבדים של השלב השני.
רוב המבנים של שלב זה לא השתמרו משום שהתמוטטו ונשחקו על ידי כוחות טבע ופעילות אנושית, וכן כיוון שאבני הבניה שימשו לבניה באתרים אחרים מאוחרים יותר.
בחפירות שנערכו באתר, התגלתה עדות ייחודית לארגון קומפלקס חברתי ולשימוש מתקדם במרחב בראשית התקופה הנאולית.
האתר כולל מבנים מגוונים, וביניהם מבני ענק קהילתיים המעידים על פעילות קולקטיבית של עיבוד מזון, אחסון וחיים קבוצתיים.
מחקר כלי הצור מהאתר מראה כי לא התקיימה בו חלוקה ברורה בין מרחבים "משפחתיים", "טקסיים" ו"תעשייתיים", אלא התקיים דפוס של סדנאות עבודה, מסורת טכנולוגית מקומית, ושיתופי פעולה רחבים.
ממצאים אלו מעידים כי תושבי WF16 יצרו מודלים חברתיים מגוונים, הפעילות הקהילתית וההתנסות הדינמית במבנה החברתי והמרחבי היו מרכיבים מרכזיים.
תובנות אלו תורמות לשינוי בתפיסת ראשית ההתיישבות, הכלכלה והחברה בראשית עידן החקלאות.
החפירות גילו שב-WF16 יש מקבץ צפוף של מבנים, רובם מהשלב השני, סגלגלים תת-קרקעיים למחצה, כשכל מבנה ייחודי.
המבנים עשויים מאדמה כבושה (pisé), תערובת של בוץ מעורב עם מוץ משעורה חצץ וחרסית, שהתקשתה כמעט כמו בטון.
התערובת שימשה גם לקירות שתמכו במסגרות עץ לגגות שטוחים, מכוסים בוץ או דמויי אוהל, כנראה מעור או ענפי עץ.
המבנים היו בגדלים שונים, ובהם חפצים שהצביעו על שימושים שונים, לרבות מגורים ופעילויות ביתיות, אחסון וסדנאות לייצור חרוזים.
בנייה של בתים כאלה היא משימה הדורשת משאבים רבים ומעידה על כך שהם רצו להישאר במקום לתקופות ארוכות יותר.
המשאבים הטבעיים לבדם לא היו מאפשרים לציידים לקטים להתקיים, על כן, הם הצטרכו להתחיל לנהל את הסביבה באמצעות ביות, על ידי ניכוש עשבים, השקיה, זריעה מחדש של שעורת בר, ואיסוף העדרים.
אלו עדויות המראות על שינוי גישה לסביבה, שינוי שמהווה אות לתחילת תהליך הנאוליתיזציה.
בשלב האכלוס האחרון של היישוב החלו לבנות מבני אבן מעל פני הקרקע, המשקפים התפתחויות טכנולוגיות וחברתיות שחלו לאורך התקופה הנאוליתית.
אחד המבנים (כונה O75), בשוליו המזרחיים של היישוב, היה ייחודי בזכות אופיו ומורכבות הארכיטקטורה שלו.
הוא היה גדול במיוחד (כ-20 מ' על 18 מ'), אליפטי, דמוי אמפיתיאטרון עם שתי קומות של ספסלים.
נראה שהוא נבנה למפגשים חברתיים לצורכי פולחן או בידור.
משערים שאנשים הגיעו לשם מהסביבה, כנראה במועדים מסוימים בשנה, לטקסים חשובים כדי לשמר את הסולידריות של הקהילה הנאוליתית הרחבה.
אחת האפשרויות שהתכנסויות אלה היו קשורות לקציר כשהיה צריך לקבץ אנשים לעבודה.
באתר נמצאו שרידים אנושיים רבים ושמורים היטב בקבורה ראשונית ובקבורה משנית, יחידה ומרובה, שמספקים הזדמנות לחקור מנהגי קבורה.
שיטות הקבורה שהיו נהוגות ב-WF16 תואמות את אלו של התקופה הנאוליתית הקדם-קרמית כפי שידועות ממקומות אחרים.
הקברים היו מתחת לרצפות, או נחצבו בקירות של המבנים, שלתוכם הוכנסו הגופות של מבוגרים, ילדים ותינוקות.
רוב הגופות הונחו על הצד עם יד מתחת לראשן בתנוחת שינה.
בקברים מסוימים נראה שחלקים של השלד הועברו למקום אחר, כך נמצאו מקומות שיש בהם כמה גולגולות ובמקומות אחרים אין גולגולות כלל.
נראה שטקסי הקבורה נמשכו שנים רבות בהם העבירו את המתים ממקום למקום.
קברים נפתחו שוב והוסיפו לתוכם עצמות של קרובים.
סביב שרידי השלד נמצאו חפצים שונים כמו מגוון חרוזים, כלי אבן מסותתים וחפצים עשויים עצם.
קברי התינוקות היו כולם ללא ממצאים כאלה.
כמה גולגולות שנמצאו היו מקושטות עם פסי צבע שחור מאחור.
במקרים מסוימים עטפו את העצמות בצרורות עם רצועות מסיבי צמחיים טבולות בעיסה שהתקשתה כמו גבס.
מעדויות אלה מסתבר שהיו להם שיטות מורכבות בטיפול במתים לפני ואחרי הקבורה והאתר שירת לא רק את החיים אלא גם את המתים.
מגוון העצמות של בעלי חיים שנמצאו באתר משקפים ציד של בעלי חיים כמו: עיזים (בעיקר), בקר, שועלים ועופות.
מבחינת העצמות של העיזים, מסתבר שהם לא ניצודו באקראי אלא היה דפוס לפיו נערך הציד.
הם בררו אותם לפי גיל ומין כדי לשלוט בהרכב של העדר.
הם החלו בפיתוח הידע הנדרש לפיקוח על העדר ובדפוסי הרבייה בכדי לשמר את הישרדותו לשנים הבאות.
דאגה זו לעתיד העדרים אפשרה להם להישאר במקום אחד תוך שמירה על המשאבים של הסביבה.
אחד הממצאים המרתקים הן עצמות עופות.
במיוחד של דורסים: נשרים עיטים, הרומזים כי נוצותיהם וטופריהם נוצלו לקישוט.
באחד המקומות נמצאו 8–9 שלדים שלמים של עקבים (ככל הנראה).
לדעת החוקרים הם היו פוחלצים שהוצבו סביב או נתלו מהתקרה.
מה שמראה שהיחסים עם בעלי חיים וצמחים לא היו כלכליים בלבד אלא גם בעלי אופי חברתי או סימבולי.
בעלי חיים כמו שועלים ניצודו לצורך השימוש בפרוותם.
בין הממצאים הבולטים ב-WF16 היה מגוון עשיר של תרבות חומרית, לרבות כלי אבן מסותתות, ראשי חץ ולהבים, עֲלָיִים ומכתשים, קערות, צלחות, אבני טחינה, כלי עצם, חרוזים מאבנים, עצמות וקונכיות, וחפצי אמנות פיגורטיבית וגאומטרית.
חומרי הגלם ששימשו ליצור הכלים הם צור אובסידיאן, מלכיט, ביטומן (אנ') וצדפים.
רובם מהמקום אבל הקונכיות, ששימשו ליצירת חרוזים הגיעו מחופי הים התיכון והים האדום.
על בסיס ממצאים אלה משערים ש-WF16 שימש גם כמקום לרכש והחלפה של חומרי גלם מוערכים אלה, כאשר מבקרים הגיעו ל-WF16 להתכנסויות השנתיות.
WF16 הוא אתר נאוליתי קדם קרמי כך שהכלים עשויים מאבן בעיקר, ולפעמים, אם היו שבירים מידי, היו מכסים אותם בביטומן.
לעיתים קרובות קישטו אותם בצורות גאומטריות, קווים גליים או ישרים או עם מעין טבורים.
לקישוטים אלה, ככל הנראה, הייתה משמעות סימבולית, משום שהם נמצאו לאורך עמק הירדן ונראים כמו אחד המאפיינים המאחדים את אנשי האזור.
באתר יש עדויות לעבודות מלאכה רבות.
בית אחד קטן שנחשף שימש כנראה כבית מלאכה.
על הרצפה הייתה אבן שטוחה עם חריצים ששימשה כמשטח עבודה, אליה ניתן היה להצמיד את האבן כמו מלחציים ולקדוח בה חורים.
אחד מחומרי הגלם היה עפרת הנחושת, המלכיט המקומית, ממנה עשו חרוזי אבן ירוקים.
זהו בעצם השימוש הראשוני בנחושת באזור זה שלימים התפרסם במכרות הנחושות שלו.
אנשי WF16 השתמשו גם בחומרים נוספים לייצור כלים פונקציונליים, כמו עצמות ליצור מרצעים ומחטים.
המחטים מעידות על כך שהם השתמשו בחומרים רכים גם כן.
כמו עור גולמי ומעובד, ומגוון של צמחים מהם עשו אריגים שונים שלא שרדו.
נהוג היה לחשוב, שבתקופה פרהיסטורית זו, נהגו ללבוש בגדים עבים מעור לא מעובד וכדומה.
המחטים מעידות שהם לבשו בגדים מבדים מתוחכמים יותר.
ואדי קוּרַיה או ואדי גוריה, הוא נחל אכזב שחלקו הגדול של אגן הניקוז שלו נמצא בחלקו המזרחי של חצי האי סיני שבמצרים (בשטח מחוז צפון סיני), מצפון מערב לכונתילה.
חלק מחלקו העילי של הנחל נמצא בהר הנגב שבשטח ישראל ומנקז את חלקו הדרום מערבי של הר שגיא.
הנחל זורם בכיוון צפון-מערב והוא חלק מאגן הניקוז של ואדי אל-עריש ומנקז את חלקו הדרום מזרחי.
ואדי קוריה מתאפיין בנוף גבעי בחלקו המזרחי ובחלקו הדרומי.
חלקיו המערבי והצפוני הם מישוריים.
אגן הניקוז של ואדי קוריה דל מאוד הן במופעים גאוגרפיים בולטים והן באוכלוסייתו האנושית ועיקר פרסומו בא משני גורמים:
באפיק ואדי קוריה שוכן האתר הארכאולוגי כונתילת עג'רוד, שהוא אתר בעל חשיבות רבה הן בהיסטוריה של עם ישראל בתקופת בית ראשון, והן בתפיסות של התפתחות הדת הישראלית הקדומה.
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים, נפרש באזור ואדי קוריה כוח משימה מיוחד של הצבא המצרי, בסדר גודל על-חטיבתי, שנקרא "מג'מועת שאזלי", בפיקודו של סעד א-שאזלי.
שטח אגן הניקוז של הוואדי הוא 3,084 קמ"ר.
אורכו המרבי של אגן הניקוז הוא 73 ק"מ.
אגן הניקוז הוא בעל צורה מעוגלת-סגלגלה.
גובה פני הקרקע המזערי הוא 231 מטר מעל פני הים, הגובה המרבי הוא 999 מטר מעל פני הים והגובה הממוצע הוא 432 מטר מעל פני הים.
דרך בלתי סלולה מקוסיימה לא-נח'ל חוצה את מרחבי ואדי קוריה.
היא נמצאת כ-14 ק"מ ממערב לכונתילת עג'רוד ומובילה צפונה אל דרב אל-ע'זה.
שני הרים הבולטים בנוף המישורי הם, ג'בל עריף א-נאקה וג'בל חרים, שבאזורו הנחל המרכזי עובר מכיוון זרימה של מזרח – מערב לכיוון דרום־מזרח – צפון־מערב.
ממזרח לג'בל חרים נפגש ואדי קוריה עם הנחל המנקז את חלקו הדרומי של ואדי אל-עריש, ואדי מחאשם.