tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל נשיאי ארצות הברית מלבד פרנקלין פירס בחרו להשתמש במילה "נשבע".
לפי טענה רווחת, ג'ורג' וושינגטון היה הנשיא הראשון שהוסיף לשבועתו את המילים "כה יעזרני אלוהים" (so help me God), אך טענה זו הופיעה זמן רב (כ-65 שנים) אחרי שוושינגטון הושבע, ולא קיימות ראיות משכנעות שמאשרות אותה.
הנשיא הראשון שידוע כי הוא הוסיף את המילים "כה יעזרני אלוהים" הוא צ'סטר ארתור ב-1881, וכל הנשיאים אחריו הוסיפו מילים אלה כסיומת.
וושינגטון בחר להישבע כשידו מונחת על התנ"ך הנוצרי וקיימות עדויות שהוא נישק את התנ"ך לאחר מכן.
ג'ון קווינסי אדמס בחר להישבע כשידו מונחת על ספר חוקים.
סעיף זה הוא אחד מכמה סעיפים בחוקה שמחייבים בעלי תפקידים לשאת שבועה, אך הוא היחיד שבו מפורט הנוסח המדויק של השבועה שעל בעל התפקיד לשאת.
הרעיון שעל הנשיא ועל בעלי תפקידים אחרים לשאת שבועה עלה במהלך ועידת החוקה.
הצירים בוועידה הכירו את הפרקטיקה של נשיאת שבועה מהממשל הבריטי ומהממשל בקולוניות באמריקה.
במהלך מלחמת העצמאות, קצינים וחיילים היו בוגדים על פי הדין הבריטי, ולא היה בסיס חוקי לדרוש מהם נאמנות.
הצבא וגופי הממשל שהוקמו במהלך המלחמה ראו בנשיאת שבועות נאמנות אמצעי ליצירת חובת נאמנות, וב-1778 כבר היו שבועות כאלה בכל המדינות.
עם זאת, חלק מהצירים הטילו ספק ביעילות של שבועות שמוכתבות על ידי המדינה, והכירו היטב את העובדה שהשלטון הבריטי השתמש בשבועות כאמצעי להדרה של קתולים ומיעוטים דתיים פרוסטנטים.
למרות חשש זה, הצירים החליטו שהנשיא ידרש לשאת שבועה, ונוסחהּ התעצב במהלך הדיונים.
גם בדיונים על אשרור החוקה, מתדיינים רבים ראו בשבועת הנשיא אמצעי נגד שימוש לרעה במשרת הנשיא.
המשמעות החוקתית של נוסח שבועת הנשיא היא נושא מעורר מחלוקת בקרב פרשנים, משפטנים ופוליטיקאים.
מחד, ניתן לראות בשבועה טקס פורמלי בלבד, שנועד להבטיח את נאמנות הנשיא ולהשפיע על מצפונו, אך ללא משמעות משפטית מעבר לכך.
מאידך, על פי פרשנות מקובלת, נוסח החוקה גם מגביל את הנשיא ואת האופן שבו הוא יכול להשתמש בכוחה של הרשות המבצעת.
חלק מהנשיאים הלכו מעבר לכך ופירשו את נוסח השבועה כטקסט חוקתי שמעניק להם סמכויות מסוימות.
Maryland (1819), קבע בית המשפט העליון שהבנק המרכזי השני של ארצות הברית הוא חוקתי.
הנשיא אנדרו ג'קסון, שהתנגד לבנק ורצה בפירוקו, הטיל ב-1832 וטו נשיאותי על חוק לחידוש כתב הרישוי (צ'רטר) של הבנק בטענה שהוא לא חוקתי.
בנאום שהוא נשא בפני הקונגרס, טען ג'קסון ששבועתו מסמיכה אותו להגן על החוקה ולכן גם לפרשה ולהגן עליה כפי שהוא מבין אותה: "כל נושא משרה ציבורית שנושא שבועה לתמוך בחוקה, נשבע שהוא יתמוך בה כפי שהוא מבין אותה, ולא כפי שהיא מובנת על ידי אחרים...
אם כן, אסור לאפשר לסמכות של בית המשפט העליון לשלוט בקונגרס או ברשות המבצעת".
עם זאת, מרבית הפרשנים לא רואים בנוסח השבועה מתן סמכויות מיוחדות לנשיא.
החלק השני של פרק 2 מפרט לגבי מספר סמכויות של הנשיא ותפקידיו, כולל עמידתו בראש הצבא והצי של ארצות הברית, סמכותו לחתום על אמנות ולנהל את קשרי החוץ של ארצות הברית, סמכות החנינה וסמכותו בנוגע למינויים של נושאי משרות שונים ברשות המבצעת וברשות המחוקקת.
קיימת מחלוקת בין פרשנים בשאלה האם רשימת סמכויות זו, בנוסף לסמכויות אחרות בחלקים אחרים של החוקה, היא ממצה, או שסעיף 1 בחלק הראשון של פרק זה מעניק לנשיא סמכות כללית בנוגע לכל הסמכויות שבאופן היסטורי שמורות לרשות המבצעת ואשר אינן שמורות באופן מפורש בחוקה לרשויות אחרות .
סעיף 1: פיקוד על הצבא, דרישת חוות דעת ממחלקות הרשות המבצעת וסמכות החנינה
סעיף זה מורכב משלוש פסוקיות שמעניקות לנשיא סמכויות רחבות בנוגע לפיקוד על הצבא והצי, סמכות הקשורות לקבינט של ארצות הברית וסמכות לחנון נאשמים במקרים של עבירות נגד ארצות הברית.
פסוקית זו מכונה "פסוקית המפקד העליון" (Commander in Chief Clause).
היא קובעת שהנשיא הוא המפקד העליון של הצבא והצי של ארצות הברית.
מנסחי החוקה סברו שראוי ויעיל שהפיקוד על הכוחות המזוינים של ארצות הברית יהיה בידיו של אדם אחד, שכן ניסיונם בתקופה המהפכנית הראה שהפקדת הצבא בידי קבוצה של אנשים אינה יעילה ומזיקה.
החלטה זו הייתה מקובלת על רוב צירי ועידת החוקה, ולא היה סביבה דיון משמעותי בוועידה.
ההחלטה שהנשיא יהיה המפקד העליון השיגה שתי מטרות חשובות.
ראשית, היא פטרה את הפיקוד העליון של הצבא משליטה ישירה של המחוקקים.
תחת תקנון הקונפדרציה לקונגרס היה את הכוח למנות ולפטר את מפקד הצבא המהפכני, ובתחילת המהפכה וושינגטון ומקורביו ראו בכוח זה נטל כבד על הפיקוד.
החוקה אמנם משאירה בידי הקונגרס סמכויות מסוימות, אך היא אינה מותירה מקום לספק שהפיקוד השוטף הוא בידי הנשיא ושלקונגרס אין כוח להעביר את הפיקוד לאדם אחר.
שנית, על ידי הפקדת הצבא בידיו של הנשיא הנבחר, החוקה מגדירה את היחסים בין הצבא והשלטון האזרחי, ואת עיקרון הכפיפות של הצבא לנושא משרה אזרחית נבחר, שהוא מיסודות הממשל הדמוקרטי.
גם לרעיון זה יש יסוד בהיסטוריה של התקופה המהפכנית – בהצהרת העצמאות של ארצות הברית אחת מ-27 הטענות שעלו כנגד מלך בריטניה הייתה שהוא "גרם לצבא להיות בלתי-תלוי בשלטון האזרחי ועליון עליו".
השאלה המרכזית שמעוררת מחלוקת בין פרשנים שונים של החוקה בהקשר לסעיף זה היא היחס בין הגדרת הנשיא כמפקד העליון לבין סעיפים 11–16 בחלק השמיני של פרק 1 לחוקה אשר מעניקים לקונגרס סמכויות מסוימות בהקשר של צבא וביטחון, ובפרט את הזכות "להכריז מלחמה".
בחוקה, אין כלל התייחסות למצבי חירום, אך רוב הפרשנים מאמינים שלנשיא יש סמכות לפעול ללא אישור הקונגרס על מנת להדוף כוחות אויב ולהגן על ארצות הברית במקרה של פלישה או סיכון מיידי לכוחות של ארצות הברית.
בהתייחס לפעולה יזומה של הכוחות של ארצות הברית, חלק מהפרשנים מאמינים שלנשיא כמפקד העליון יש סמכות להפעיל את הצבא והצי רק באישור הקונגרס, בעוד אחרים מפרשים שהכרזת מלחמה היא אקט רשמי בעל משמעות בחוק הבינלאומי, ואילו לנשיא שמורה הזכות להפעיל את הצבא גם מבלי שהקונגרס בחר לנקוט במהלך זה.
הוויכוח בשאלה זו מתבטא בפועל בחקיקה של הקונגרס שמטרתה להגביל את הנשיא ובהתעלמות של רוב הנשיאים מחקיקה זו.
ב-1973, בעקבות מלחמת וייטנאם, חוקק הקונגרס תוך עקיפת הווטו של ריצ'רד ניקסון את החלטת סמכויות המלחמה שמטרתו להגביל פעולה צבאית מתמשכת של הנשיא ללא אישור הקונגרס, אך אף נשיא מאז לא הסכים שמחובתו לציית לחוק זה וחלקם טענו שזהו חוק בלתי-חוקתי משום שהוא סותר את הסעיף הזה.
בהיסטוריה של ארצות הברית, רק במלחמת 1812 הוכרזה מלחמה לפני שהחלו הפעולות הצבאיות, ובארבעה מקרים נוספים, האחרון שבהם הוא מלחמת העולם השנייה, הוכרזה מלחמה לאחר תחילת הפעילות הצבאית.
בכל שאר המקרים יצאה ארצות הברית למלחמה ללא הכרזת מלחמה רשמית של הקונגרס.
שאלה חוקתית נוספת היא האם, ובאיזו מידה, רשאי הקונגרס להתערב בשיקולים של הנשיא בהפעלת הצבא.
הפרק הראשון לחוקה מעניק לקונגרס סמכויות להקצאת תקציבים לפעולות צבאיות ולצורך אימון הצבאות והמיליציות, וכן שליטה בתוכנית האימון של המיליציה.
בכך, קיוו מנסחי החוקה, שחששו מנטילת כוח יתר בידי הרשות המבצעת, לתת בידי הקונגרס את "כוח הארנק", שתפקידו לרסן את "כוח החרב" בו מחזיק הנשיא.
עם זאת, פרשנים של החוקה לא מסכימים לגבי השאלה האם סעיף זה בחוקה מונע מהקונגרס להתערב מעבר לכך בפעילות הצבאית, למשל על ידי מתן הוראה לנשיא לנקוט בפעולות צבאיות מסוימות.
חלק מהפרשנים מאמינים שלקונגרס אין כל סמכות להתערב בתפקוד של הנשיא כמפקד העליון, בעוד אחרים מאמינים שיש לקונגרס סמכות מלאה או חלקית להתערב.
שאלה נוספת שעולה מהסעיף היא גבולות השימוש בכוחו של הנשיא כמפקד העליון בתוך גבולות ארצות הברית ובפרט בהקשרים אזרחיים.
הפעולות הראשונות שנקט ג'ורג' וושינגטון כמפקד העליון היו נגד שבטים אינדיאנים בתוך גבולות ארצות הברית, אך וושינגטון ראה עצמו מחויב לפעול בעניין זה על פי חקיקת הקונגרס.
וושינגטון היה גם הנשיא הראשון שהפעיל מיליציות נגד מרידה של אזרחים, במסגרת מרד הוויסקי.
גם במקרה זה, וושינגטון פעל בהתאם לחוק שקבע הקונגרס.
עם זאת, במקרים מאוחרים יותר ראו עצמם נשיאים מוסמכים להפעיל את כוחם כמפקדים עליונים גם ללא סמכות החוק.
בזמן מלחמת האזרחים ממשל לינקולן קבע שוועדות צבאיות יכולות לשפוט אזרחים שפועלים נגד האיחוד.
בית המשפט העליון סירב להתערב בזמן המלחמה, אך לאחריה, בפסק דין אקס פרטה מיליגן משנת 1866 קבע בית המשפט שפעולות הנשיא מנוגדות לחוקה, ושאין לבתי משפט צבאיים סמכות לשפוט אזרחים כאשר בתי המשפט האזרחיים עודם מתפקדים.
נושאים דומים עלו בהמשך, לדוגמה בנוגע לממשל הצבאי בהוואי בזמן מלחמת העולם השנייה.
בפסק דין חשוב אחר מ-1952, קבע בית המשפט העליון שלנשיא טרומן אין סמכות להלאים מפעלי פלדה שבהם איימו העובדים לשבות, גם אם לפי שיקול דעתו השביתה תפגע במאמצי המלחמה של ארצות הברית במסגרת מלחמת קוריאה.
בהתייחס לסעיף זה בחוקה אמר השופט רוברט ה.
ג'קסון ש"המילים העמומות האלה עוררו חלק מהמחלוקות העיקשות ביותר בהיסטוריה החוקתית שלנו" ושחלק מהפרשנים ראו בהן "הבעת תמיכה בכל פעולה נשיאותית, פנימית או חיצונית, שכוללת שימוש בכוח, מתוך הרעיון שהם מסמיכות [את הנשיא] לעשות כל דבר, בכל מקום, אשר ניתן לעשותו באמצעות הצבא או הצי".
חוות דעתו של ג'קסון לא הייתה דעת הרוב, אך היא הפכה למשפיעה ביותר על הפסיקות הבאות בתחום.
פסיקות אלה פורשו כעיקרון לפיו סמכות הנשיא כמפקד העליון לא כוללת התערבות בזכויות ובחובות של אזרחי ארצות הברית מחוץ להקשר של שדה הקרב.
פסוקית זו מכונה "פסוקית חוות הדעה" (Opinion Clause).
היא מסמיכה את הנשיא לדרוש חוות דעה בכתב מהאישים הבכירים ביותר במחלקות השונות של הרשות המבצעת.
סמכות זו נותרה בנוסח הסופי של החוקה המקורית כחלק מהניסיונות של הצירים בוועדה ליצור ברשות המחוקקת מעין מועצת שרים, בדומה למועצה המלכותית בבריטניה, שתגביל את פעולות הנשיא.
ניסיון זה לא צלח, והחוקה לא מחייבת את הקמתם של קבינט, ממשלה, או מועצת שרים כלשהי.
בהתאם, מספר המחלקות בקבינטים של הנשיאים השונים משתנה, והחשיבות שנשיאים שונים הקנו לדיוני הקבינט השתנתה ממשל לממשל.
המילטון הביע עמדה זו בכתבי הפדרליסט בהגדירו את הפסוקית כ"שארית עודפת".
יש פרשנים שכן מייחסים לפסוקית זו משמעות ורואים בה עדות נגד גרסה חזקה של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת , שכן לפי פרשנותם הפסוקית מעידה על כך שמנסחי החוקה שאפו לפרט את כל סמכויות הנשיא ולא להותיר בידיו סמכויות משתמעות שאינן מפורטות במפורש.
פרשנים אחרים מסיקים שהפסוקית מחזקת דווקא את ההיררכיה והאחדות של הרשות המבצעת, שכן היא מבהירה שהמחלקות ברשות המבצעת אינן עצמאיות, אלא כפופות לנשיא, אשר בעצמו "ניצב תחת החוק אך מעל נושאי המשרה בקבינט".
פסוקית זו מכונה "פסוקית החנינה" (Pardon Clause).
היא מעניקה לנשיא סמכות להעניק לאדם שעשה עבירה חנינה או להקל בעונשו.
סמכות זו הייתה מוכרת למנסחי החוקה מההיסטוריה של המלוכה באנגליה, שם היא הייתה קיימת עוד לפני הכיבוש הנורמני ובלתי-מוגבלת עד 1701. מאז 1701 הסמכות הוגבלה באנגליה רק על ידי מניעת חנינה במקרים של הדחה מתפקיד על ידי בית הנבחרים.
בהתאם, חוות דעת משפטיות ופסיקות של בית המשפט העליון לאורך השנים ראו סמכות זו כסמכות רחבה וכמעט בלתי מוגבלת, שיש להבינה על פי מקורותיה ההיסטוריים לפני ניסוח החוקה.
היא כוללת, ראשית, את הסמכות לחון אדם בכל שלב אחרי ביצוע העבירה, גם לפני שעובר העבירה הואשם או נחקר.
חנינה פירושה לא רק פטירת האדם מעונש, אלא גם מחיקת האשמה של האדם, כך שבעיני רשויות החוק האדם הוא חף מפשע ומושבות לו כל הזכויות האזרחיות שנשללו ממנו בעקבות העבירה.
בנוסף, סמכות הנשיא כוללת את הסמכות לקצוב את עונשו של האדם (מבלי לפטור אותו מאשמה), לדחות את ביצוע גזר הדין, לבטל קנסות ועונשים כספיים אחרים כגון חילוט נכסים, להעניק חנינה קוקלטיבית לקבוצה של אנשים, או אמניסטיה, ואת הסמכות לחנינה מותנית.
לקונגרס ולרשות השופטת אין סמכות להתערב בהחלטות חנינה של הנשיא, ולכן סמכות זו נחשבת לאחת מהסמכויות האבסולוטיות ביותר שקיימות לנשיא, ובניגוד לסמכויותיו האחרות, היא פטורה כמעט לחלוטין ממערכת האיזונים והבלמים החוקתית.
ככל שהנשיא פועל במסגרת הסמכות החוקתית הזו, הדרך היחידה לבלום את החלטותיו היא על ידי האיום במשפט הדחה או אזהרה מפני תוצאותיהן המוסריות או הפוליטיות.
בחוקה מצוינות במפורש שתי מגבלות בלבד על סמכות זו.
ראשית, היא קיימת רק בהקשר של עבירות נגד ארצות הברית.
כלומר, הנשיא לא יכול לחון או לקצוב את עונשו של אדם בהקשר של עבירה על חוק מדינה או בהקשר של תביעה אזרחית, אלא רק כאשר הוא מואשם תחת החוק הפדרלי.
שנית, לנשיא אין סמכות לחון במקרה של הדחה מתפקיד, מה שמונע ממנו מלהתערב במשפטי הדחה שעורך הקונגרס, כולל במקרה של הליך הדחה נגד הנשיא עצמו.
מעבר למגבלות אלה, בית המשפט העליון הכיר בכך שהנשיא לא יכול לחון אדם בטרם בוצעה העבירה עצמה, סמכות שאם הייתה ניתנת לנשיא הייתה מאפשרת לו להשעות את החוק.
גם מקורה של מגבלה זו הוא ההיסטוריה של אנגליה, שם ג'יימס השני הודח בין השאר בטענה שהוא השתמש בכוחו כדי להשעות חוקים של הפרלמנט.
ניסיונות לעתור לבית המשפט העליון כנגד סמכות הנשיא לחון לא צלחו בדרך כלל.
ב-1855, אדם שקיבל חנינה מותנית מהנשיא לינקולן, לפיה הוא יקבל חנינה על פשע שבגינו הוא נידון למוות בתנאי שהוא יישאר כלוא לשארית חייו, עתר לבית המשפט בטענה שהחוקה לא מעניקה לנשיא סמכות להתנות חנינה.
בפסק הדין (Ex Parte Wells), קבע בית המשפט שהסמכות להעניק חנינה מותנית כלולה בסמכות החנינה של הנשיא.
בנוסף, הענקת חנינה מותנית אינה מחייבת קבלה של הסכמת הנאשם לתנאי החנינה.
עם זאת, בתיקים אחרים קבע בית המשפט שאדם שהוענקה לו חנינה יכול לסרב לה.
גם ניסיונות לעתור נגד הסמכות של הנשיא להעניק חנינה קולקטיבית כשלו בבית המשפט.
עד מלחמת האזרחים, נשיאים העניקו חנינות קולקטיביות ללא התנגדות משמעותית.
אנדרו ג'ונסון המשיך במדיניות הזו והעניק חנינה למאות אלפי אזרחים וחיילים לשעבר.
בתחילה, מרבית חברי הקונגרס תמכו במהלכים אלו, והקונגרס אף חוקק חוקים שהסמיכו כביכול את הנשיא להעניק חנינה.
אולם, כשהיחסים של הקונגרס עם הנשיא התערערו, נעשו ניסיונות להגביל את כוח החקיקה של הנשיא באמצעות חקיקה ולערער על סמכותו להעניק חנינה קולקטיבית.
בפסק דין אקס פרטה גרלנד אישר בית המשפט את החוקתיות של פעולות הנשיא וביטל את חוקי הקונגרס.
בכך, אישר בית המשפט את החוקתיות של חנינה קולקטיבית וגם את היעדר הסמכות של הרשות המחוקקת להתערב או להגביל את סמכותו.
דוגמה בולטת לסמכות הנשיא לחון אדם בכל שלב לאחר ביצוע העבירה היא החנינה שהעניק הנשיא ג'רלד פורד לנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון.
פורד העניק לניקסון חנינה על אף שטרם הושלמה החקירה בעניינו.
בנוסף, פורד העניק חנינה לניקסון מבלי לציין מהי מהות העבירה אלא בנוגע ל"כל העבירות נגד ארצות הברית שהוא...
ביצע או שייתכן שביצע או לקח בהן חלק במהלך [תקופת נשיאותו]".
באותה העת, זו הייתה הדוגמה היחידה בהיסטוריה של ארצות הברית לחנינה שחובקת כל עבירה נגד ארצות הברית באשר היא, והיות שאף גורם רשמי לא עתר נגד ההחלטה, היא מהווה תקדים שמעולם לא נבחן על ידי בית המשפט העליון.
בדומה, הנשיא דונלד טראמפ חנן את מייקל פלין בנוגע ל"כל העבירות האפשריות" במסגרת חקירת מעורבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016, מבלי לציין עבירה ספציפית.
שאלה נוספת שמעולם לא נבחנה על ידי בית המשפט העליון היא האם הנשיא יכול לחון את עצמו.
סמכות חנינה דומה מוענקת אף לנשיא מדינת ישראל, כאמור בסעיף 11(ב) לחוק יסוד: נשיא המדינה.
סעיף 2: סמכויות הדורשות את הסכמת הסנאט
סעיף זה ממשיך בפירוט הסמכויות של הנשיא, ומפרט לגבי סמכויות אשר הוצאתן לפועל דורשת התייעצות והסכמה של הסנאט.
הוא מכונה "סעיף העצה וההסכמה" (Advice and Consent Clause).
הסעיף כולל שתי סמכויות מרכזיות: חתימה על אמנות, בהסכמת שני שלישים מחברי הסנאט הנוכחים, ומינוי של שופטים, שגרירים ובעלי משרות בכירים אחרים בהסכמת רוב פשוט מחברי הסנאט הנוכחים.
החלק הראשון של הסעיף מכונה "פסוקית האמנה" (Treaty Clause).
הוא קובע שלנשיא יש סמכות לערוך אמנות, אך שלשם אישורן הוא מחויב להתייעץ עם הסנאט ולקבל את תמיכתם של שני שלישים מחברי הסנאט הנוכחים:
הסעיף מהווה דוגמה לכך שמנסחי החוקה לא הבינו את עיקרון הפרדת הרשויות כמחייב הפרדה מוחלטת בין סמכויות הרשויות, אלא כמערכת של איזונים ובלמים שבה נזקקות הרשויות לתמיכה ושיתוף פעולה של רשויות אחרות על מנת לפעול.
החלק העשירי בפרק 1 לחוקה קובע שהסמכות של הממשל הפדרלי לערוך אמנות היא בלעדית; כלומר למדינות השונות באיחוד אין סמכות להיכנס לאמנות, ובכלל זה אמנות עם כל גוף ריבוני, כולל עם מדינות אחרות ועם שבטים אינדיאנים.
עם זאת, אותו החלק בפרק 1 מאפשר למדינות באיחוד להיכנס ל"הסכמים" עם מדינות אחרות באיחוד באישור הקונגרס.
ההבדל בין "הסכם" (agreement) ל"אמנה" (treaty) אינו מוגדר בחוקה ואינו תמיד ברור, אך ניתן לפרש כי מנסחי החוקה הבחינו בין "הסכמים" בעלי חשיבות מקומית או מינורית לבין "אמנות", שחשיבותן רבה יותר.
בוועידת החוקה, הנציגים העניקו תחילה לסנאט את הסמכות לערוך אמנות.
כעשרה ימים לפני נעילת הוועידה שינו הנציגים את דעתם: הם העניקו את הסמכות לנשיא והוסיפו את התנאי לפיו דרושה הסכמת הסנאט ברוב מיוחס.
מנסחי החוקה הכירו בנוהג של מדינות אחרות להפקיד את ניהול יחסי החוץ של המדינה בידי הרשות המבצעת.
עם זאת, החשיבות הרבה של אמנות בינלאומיות והזהירות הרבה שיש לנקוט לגביהן – מנסחי החוקה האמינו שארצות הברית תהיה מחויבת לציית לאמנות באדיקות, וזאת על מנת שלא להיקלע למלחמות מיותרות ועל מנת לאפשר יחסי חוץ טובים עם מדינות אחרות – מהווה שיקול נגד להפקדת הסמכות בידי אדם יחיד.
דרישת ההסכמה של הסנאט ברוב מיוחס מבטיחה שאמנות יאושרו רק אחרי דיון מעמיק.
שנית, בעוד שהנשיא מופקד על ניהול יחסי החוץ, סעיף 2 בפרק 6 של החוקה קובע שאמנות בינלאומיות הופכות בעת חתימתן ל"חוק העליון" של ארצות הברית ועל כן מחייבות את האזרחים בתוך האיחוד.
מכאן, כפי שהבהירו המילטון וג'ון ג'יי בכתבי הפדרליסט, שאמנות משלבות שיקולים הנוגעים ליחסי החוץ של ארצות הברית עם שיקולים הנוגעים לחקיקה פנימית, ובהתאם ראוי שהסמכות בעניינן תהיה משותפת לרשות המבצעת ולרשות המחוקקת.
שיקול חשוב נוסף, שהוביל לשיתוף הסמכויות בעניין אמנות, הוא הפחד מפני ניצולן לרעה בשירות אינטרסים חלקיים שקיימים במדינות מסוימות באיחוד וסותרים את האינטרסים של מדינות אחרות.
המדינות הקטנות יותר חששו במיוחד מפני אמנות שיבטאו את האינטרסים החלקיים של המדינות הגדולות.
שיקול זה הוביל, עוד לפני ניסוח החוקה, לכך שבתקנון הקונפדרציה נדרשה הסכמה של רוב מיוחס של המדינות (9 מתוך 13) לצורך חתימה על אמנות.
הפחד מפני ניצול הכוח הפדרלי לכפיית האינטרסים של מספר מדינות גדולות מתבטא בהסדר החוקתי גם בדרישה לרוב מיוחס וגם בדרישת ההסכמה של הסנאט בלבד, שבו יש ייצוג שווה לכל מדינה, ולא לבית הנבחרים, שבו הייצוג הוא יחסי לגודל האוכלוסייה.
החוקה אמנם מציינת שעל הנשיא להתייעץ עם הסנאט, אך הנשיאים ובית המשפט פירשו דרישה זו באופן צר, כך שלנשיא יש סמכות בלעדית לנהל את המשא ומתן בענייני אמנות, כחלק מסמכותו הכללית והבלעדית בניהול היחסים הדיפלומטיים של ארצות הברית.
מנסחי החוקה האמינו, ככל הנראה, שהסנאט יהיה שותף מלא לתהליך יצירת האמנות מראשיתו.
עמדה זו הייתה גם היא סיבה מרכזית להחלטתם לדרוש את עצתו והסכמתו של הסנאט, שמספר החברים בו קטן יותר ועל כן מאפשר ניהול יעיל יותר של משא ומתן ושמירה על סודיות, ולא של בית הנבחרים.
בהתאם, וושינגטון ראה בתחילה את הסנאט כשותף מלא לתהליך, וב-1789 הוא הגיע לסנאט על מנת להתייעץ עם חבריו לגבי אמנה עם האינדיאנים בדרום ארצות הברית.
הוא יצא מתוסכל מהתהליך, ומעולם לא הופיע שוב בסנאט כדי לדון באמנות.
בסוף כהונתו, תפקיד הסנאט הצטמצם למתן הסכמה בלבד.
בפסק דין תאגיד קרטיס-רייט נגד ארצות הברית משנת 1936, קבע השופט ג'ורג' סאת'רלנד בדעת הרוב, שהנשיא "עורך אמנות עם העצה וההסכמה של הסנאט; אבל הוא לבדו מנהל משא ומתן.
לשדה של המשא ומתן הקונגרס לא יכול להתפרץ; והקונגרס עצמו חסר כל כוח לפלוש אליו".
עם זאת, כפי שקרה לא פעם, הסנאט יכול להציע לנשיא להיכנס למשא ומתן מבלי לחייבו לשמוע בקולו; ובנוסף למתן ההסכמה לאמנה או דחייתה, יכולים חברי הסנאט להוסיף תנאים או הסתייגויות לקבלת האמנה, ובמקרה הזה על הנשיא לחזור לשולחן המשא ומתן ולהשיג את הסכמת הצדדים האחרים.
בנוסף, ב-1829 קבע בית המשפט העליון, בפסק דין של ג'ון מרשל, שעל אף שאמנות מוגדרות בחוקה כחוק של ארצות הברית, יש להבחין בין אמנות שיש ליישמן באופן ישיר על פי האמנה עצמה (כיום אמנות כאלה מכונות "self-executing") לבין אמנות שיישומן ואכיפתן באמצעות בתי המשפט מצריך חקיקה של הקונגרס ("non-self-executing").
באמנות מהסוג השני, להערות פרשניות של הסנאט ולחקיקה של הקונגרס לאחר החתימה על האמנה יש משקל רב.
בניגוד לפירוט על תהליך האישור של אמנות, החוקה דוממת לגבי התהליך של ביטולן, מה שהוביל לחילוקי דעות בשאלה האם לנשיא יש סמכות לבטל אמנות או חלקים מהן באופן עצמאי והאם להחלטה של הקונגרס על ביטול אמנות יש משמעות.
הנשיא הראשון שביטל אמנה של ארצות הברית הוא ג'ון אדמס, שב-1798 ביטל את האמנה עם צרפת.
אדמס ביטל את האמנה לאחר שהקונגרס העביר החלטה לביטולה, ומאז יש פרשנים, בכללם תומאס ג'פרסון, שטענו כי הסמכות לבטל אמנה משותפת לקונגרס ולנשיא, כפי שהסמכות לערוך אמנות היא מחייבת את הסכמת שתי הרשויות.
לאורך המאה ה-19 זו הייתה הפרשנות השלטת בנושא.
עם זאת, במאה ה-20 נשיאים ראו עצמם לרוב כמוסמכים לבטל אמנות באופן עצמאי.
ב-1899 ויליאם מקינלי ביטל באופן עצמאי אמנה עם שווייץ, ב-1927 קלווין קולידג' ביטל עצמאית אמנה עם מקסיקו ומאז ממשלו של פרנקלין דלנו רוזוולט, ביטול עצמאי של אמנות היה לנורמה הנהוגה.
הנושא הגיע לבית המשפט העליון לראשונה ב-1978, כשבארי גולדווטר הגיש עתירה נגד ג'ימי קרטר בטענה שהנשיא פעל ללא סמכות כשהוא ביטל עצמאית אמנה עם טייוואן.
רוב של שישה שופטים החליט לדחות את העתירה מבלי להחליט לגבי תוכנה.
חוות הדעה של ויליאם רנקוויסט, שנתמכה על ידי שלושה שופטים נוספים, הפכה למשפיעה ביותר.
היא קבעה שנושא כולו מהווה שאלה פוליטית ולכן אינו שפיט.
מאז, הנושא לא הוכרע ובתי המשפט יישמו את פרשנותו של רנקוויסט ודחו עתירות דומות.
גם השאלה האם הקונגרס רשאי לבטל אמנה לא הוכרעה, אך בפועל, כאשר יישום האמנה מצריך חקיקה של הקונגרס (non-self-executing), הקונגרס יכול להביא לביטולה על ידי חקיקה שסותרת את תוכנה.
שאלה חוקתית נוספת שעולה מהסעיף היא האם תחום הנושאים שבנוגע אליהם מותר לנשיא ולסנאט לערוך אמנות הוא מוגבל.
אמנות הופכות, עם אישורן וחתימתן, לחוק של ארצות הברית, אך הליך אישורן שונה מזה של חקיקה רגילה של הקונגרס, לא כולל כלל את הסכמת בית הנבחרים, ולא מצוינת בו במפורש המגבלות הקיימות על חקיקה פדרלית.
בחוקה עצמה לא מפורטות מגבלות על השימוש באמנות, ובוועידת החוקה מדיסון הסביר שלא ניתן לפרט לגבי כל הצורות של שימוש בהן לרעה.
עם זאת, יש משפטנים שמפרשים כי החוקה מגבילה, במובלע, את תחום הנושאים שלגביהן מותר לערוך אמנות לעניינים שקשורים ביחסים בינלאומיים בלבד.
בשנת 2014, השופטים אנטונין סקאליה, קלארנס תומאס וסמואל אליטו כתבו בדעת מיעוט ששימוש בסמכות לערוך אמנות בעניינים שקשורים לנושאי פנים בלבד אינו חוקתי, ובפרט שאמנות אינן יכולות לשמש כפרצה שדרכה רשויות פדרליות מחוקקות בתחומים השמורים למדינות.
עם זאת, בית המשפט מעולם לא הגדיר במפורש, בהחלטת רוב, מהו תחום הנושאים שלגביהם מותר לנשיא לערוך אמנות.
הדרישה לאשרור אמנות ברוב מיוחס של שני שלישים מחברי הסנאט מציבה קשיים בפני נשיאים שמעוניינים לאשר אמנות.
בתחום המסחר, השתרש הנוהג לפיו אמנות מאושרות בהליך שונה מזה שהגדריה החוקה, ולרוב הנשיא חותם על האמנה והקונגרס מאשר אותה ברוב רגיל לפני או אחרי החתימה.
כך למשל, הסכמים כגון אלה שייסדו את ארגון הסחר העולמי והסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה לא אושרו על ידי שני שלישים מחברי הסנאט, אלא על ידי הקונגרס והסנאט בהליך החקיקה הרגיל.
בעוד שבתחום המסחר תהליך זה הפך למקובל, בתחומים אחרים הוא מעורר מחלוקת רבה יותר.
שני החלקים האחרונים של הסעיף עוסקים בהליך המינוי של בעלי משרות ברשות המבצעת וברשות השופטת, ויחד הם נקראים "פסוקית המינויים" (Appointments Clause).
כפי שנקבע בפסק דין מרבורי נגד מדיסון, גם בשלב האחרון לנשיא יש שיקול דעת – החתימה של הנשיא על כתב המינוי היא הפעולה שמסיימת את התהליך, היא סופית, ובלעדיה לא מתקיים המינוי.
לגבי מינויים זוטרים, הקונגרס רשאי לאפשר לנשיא או לראשי המחלקות הרלוונטיים את הסמכות למנותם באופן עצמאי ללא אישור הסנאט.
ההבחנה בין נושאי משרה "בכירים" ל"זוטרים" אינה מוגדרת בחוקה.
היא עוררה לאורך השנים מחלוקת בין פוליטיקאים, פרשנים ומשפטנים, ובתקופות שונות הגיע בית המשפט העליון למסקנות שונות בנושא.
הנציגים בוועידת החוקה בחנו את סמכות המינויים בקפידה.
מחד, הם ראו בכוח של המלוכה בבריטניה למנות בעלי משרות באופן עצמאי פתח לשחיתות ולעריצות.
מאידך, בתקופה המהפכנית חלק מהמדינות הפקידו את סמכות המינויים בידי הרשות המחוקקת, ורבים מהנציגים ראו בכך אופן פעולה לא יעיל, שמוביל להתערבות שיקולים פלגניים, דמגוגיה ופופוליזם.
החוקה מציעה הליך מורכב כפתרון לדילמה.
ראשית, ישנה חלוקת תפקידים בין הקונגרס, שתפקידו ליצור את המשרדים והמשרות, בהתאם לסמכות שניתנה לו בסעיף 18 של החלק השמיני בפרק 1, לבין הנשיא שמתפקידו למנות את נושאי המשרה.
ג'יימס מדיסון אמר על חלוקה זו שהיא "מהאבטחות הטובות ביותר נגד היצירה של משרדים שאינם חיוניים או סמכויות טיראניות".
שנית, בעוד שהחוקה מפקידה את כוח המינוי בידי הנשיא, המינוי עצמו דורש את הסכמת הסנאט.
הסדר זה היווה פשרה בין נציגים שחשבו שחששו מפני הפקדת כוח-יתר בידי הנשיא, ולכן העדיפו מעורבות רבה יותר של המחוקקים בהליך המינוי, לבין אלו שחששו מפלגנות ואי-יעילות של המחוקקים.
כמו במקרה של אמנות, אחת הסיבות המרכזיות לדרישת האישור של הסנאט בלבד, ולא של בית הנבחרים, היא החשש של המדינות הקטנות משליטה של המדינות הגדולות ברשות המבצעת; מתוך חשש זה, העדיפו נציגי המדינות הקטנות בוועידת החוקה את מתן הסמכות לבית המחוקקים שבו לכל מדינה ייצוג שווה.
סיבה נוספת להפקדת סמכות המינוי בידי הנשיא היא הרצון של מנסחי החוקה ביצירת מערכת שבה ברור מי אחראי וחייב בדין וחשבון לציבור ונציגיו.
ירגיש את עצמו נתון תחת התחייבות איתנות יותר, ויהיה מעוניין יותר לחקור ביסודיות את האיכויות הדרושות למשרה שיש למלא, ולהעדיף ללא משוא פנים את האנשים שיכולים בהגינות הרבה ביותר לטעון שהם בעלי איכויות אלה".
מנגד, בחירת מינויים על ידי מועצה, ועדה, בית המחוקקים, או העם כולו תהיה לא יעילה, תיטה להוביל למעורבותם של אינטרים חלקיים, שחיתות ופלגנות, ותביא לכך שאף אחד לא ישא באחריות על המינוי.
לגבי הצורך במעורבות הסנאט, לפי המילטון היא מהווה מחסום נגד משוא פנים, נפוטיזם ופופוליזם בשיקולי הנשיא.
עם זאת, לאלו שטענו כי יהיה יעיל יותר שהנשיא לבד ימנה ללא אישור הסנאט, השיב המילטון שהתהליך בנוי כך שלרוב הסנאט יטה לאשר את מועמד הנשיא.
החוקה מציינת במפורש רק שתי קטגוריות של בעלי משרות בכירות, שמינויים מחייב את הסכמת הסנאט – דיפלומטים בכירים ושופטים בבית המשפט העליון.
בנוגע לדיפלומטים, משרותיהם הן במידה מסוימת חריגות, שכן ברוב המקרים הן לא נוצרו על ידי הקונגרס.
מאז ימיה הראשונים של ארצות הברית, הקונגרס הניח שמשרות שגרירים וקונסולים קיימות מבלי לכונן אותן בחוק, והנשיאים הניחו שלמרות זאת הם חייבים לקבל את הסכמת הסנאט.
כשוושינגטון מינה את גברנור מוריס לשליח מיוחד של ארצות הברית באנגליה מבלי לקבל את הסכמת הסנאט, הוא קבע תקדים, שמאז השתרש, לפיו מינוי שליחים כאלה, שממונים למטרה מוגבלת ולזמן מוגבל, אינו מצריך את אישור הסנאט.
לגבי שופטים, מנסחי החוקה ציפו שהפקדת המינוי בידי הנשיא ולא בידי הרשות המחוקקת תמנע את התערבותם של שיקולים פוליטיים.
בפועל, הפקדת המינוי בידיו של נשיא נבחר והדרישה להסכמת הסנאט הביאו לכך ששיקולים פוליטיים מעורבים תדיר בהליך המינוי של שופטים.
כך, כבר ב-1795, דחה הסנאט משיקולים פוליטיים את מינוי מועמדו של וושינגטון לנשיאות בית המשפט העליון, ג'ון ראטלדג'.
מעבר לדיפלומטים ושופטים, החוקה מחייבת שהליך המינוי יתבצע ככתוב בסעיף זה בכל המקרים שבהם מדובר בנושא משרה (officer) של ארצות הברית, למעט במקרה של נושאי משרה זוטרים.
עם זאת, החוקה לא מספקת תשובה ברורה לשתי השאלות שעולות מניסוח זה: ראשית, אלו בעלי משרות מוגדרים כ-"officers" ואלו מוגדרים כעובדים שכירים שאינם officers; שנית, מבין אלו שמוגדרים כ-officers, אלו בעלי משרות נחשבים לבכירים ואלו נחשבים לזוטרים.
בנוגע לשאלה הראשונה, במאה ה-19 נטה בית המשפט העליון להבחין בין משרות קבועות ומתמשכות לבין משרות שהן זמניות יותר.
דוגמה לעובדים שכירים שאינם "officers" הם אלו שתפקידם נוגע רק לאיסוף והפצה של מידע או מחקר, ואינם מקבלים את ההחלטות שנעשות לאור אותו המידע.
בנוגע לשאלה השנייה, קבע בית המשפט ב-1997 שנושאי משרה זוטרים (inferior officers) הם אלו שנכללים בקטגוריה של officers על פי הקריטריונים הנ"ל, אך "עבודתם מוכוונת ומפוקחת במידה כלשהי על ידי אחרים שמונו על ידי הנשיא בעצתו והסכמתו של הסנאט".
שאלות לגבי הסמכות של הקונגרס להצר את סמכות הנשיא לפטר נושא משרה ואת השפעת הנשיא על החלטותיו הן נושא שמעורר מחלוקת בין התומכים בגרסה חזקה של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת לבין אלו שמבקרים אותה .
הקונגרס דן בשאלת הסמכות לפטר ב-1789, ובעקבות הדיונים הסיר את רוב הסעיפים שכביכול אישרו לנשיא להעביר נושא משרה ממשרתו וקבע במקומם שבמקרה שבו הנשיא מפטר בעל משרה, בעל משרה אחר שהיה כפוף לו ייקח את משרתו.
לאחר מכן, ששת הנשיאים הראשונים הפעילו את סמכותם להעביר נושא משרה מתפקידו (אם קיימת) במשורה.
עם כניסתו לתפקיד הנשיא, אנדרו ג'קסון חרג ממסורת זו, והוא פיטר יותר בעלי משרות מכל הנשיאים שקדמו לו יחד.
בכך, ג'קסון כונן את שיטת השלל , שבה הנשיא הנכנס מפטר בעלי תפקידים רבים בממשל הפדרלי וממנה במקומם את תומכיו.
הנשיאים אחרי ג'קסון פעלו לרוב באותה השיטה, כאשר חלקם (כולל ג'קסון) טענו שהם פועלים מכוח חוק של הקונגרס, וחלקם טענו שהם פועלים מכוח הסמכות שמעניקה להם החוקה.
ב-1867, במהלך תקופת השיקום, שינה הקונגרס את החוק וקבע שבעלי משרות יישארו בתפקידם עד שימונה להם מחליף באישור הסנאט.
הנשיא אנדרו ג'ונסון פעל בניגוד לחוק זה כשהוא פיטר מזכיר המלחמה אדווין סטנטון ללא אישור הסנאט.
במשפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון, בית הנבחרים האשים את הנשיא, בין השאר, בפעולה בניגוד לחוק שאסר עליו לפטר את סטנטון, אך הסנאט לא הרשיע את ג'ונסון ברוב הדרוש להדחה.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 קבע בית המשפט העליון שלנשיא יש סמכות לפטר בעלי משרות ברשות המבצעת, ללא תלות בחוקים של הקונגרס.
ב-1926, בפסק דין שכתב ויליאם טאפט ("מאיירס נגד ארצות הברית"), אישר בית המשפט שוב שלנשיא יש סמכות להעביר אדם מתפקידו.
החל מתקופת הניו דיל, קיבל בית המשפט החלטות שסותרות את פסק הדין של טאפט, וקובעות שהקונגרס יכול להגביל את הסמכות של הנשיא להעביר נושאי משרה מתפקידם.
לאחר מכן, בסוף המאה ה-20, קיבל בית המשפט עמדה מעורבת שמאשרת, באופן מוגבל, את סמכות הקונגרס להגביל את הסמכות של הנשיא לפטר בעלי משרות.
לבסוף, בעשורים השני והשלישי של המאה ה-20, עם ההתחזקות של האגף השמרני בבית המשפט העליון, החל בית המשפט לאמץ שוב גישה המגבילה את סמכות הקונגרס ומאשרת, ברוב מוחלט של המקרים, את הסמכות של הנשיא לפטר.
סעיף זה מאפשר לנשיא למנות לזמן מוגבל בעלי משרה, ללא הסכמת ועצת הסנאט, כאשר הסנאט נמצא בפגרה ועל כן לא יכול למלא את חלקו בהליך המינוי הרגיל.
מטרת הסעיף, שהתקבל בוועידת החוקה ללא דיון וללא מחלוקת, היא הבטחת היכולת של הממשל הפדרלי לפעול בזמן הפגרה של הסנאט, שעד המאה ה-20 נמשכה בממוצע יותר משישה חודשים בשנה.
אולם, נשיאים השתמשו בסעיף זה גם כדי למנות באופן זמני בעלי משרה שהיו מתקשים לקבל את הסכמת הסנאט במינוי רגיל.
שתי המחלוקות העיקריות שהסעיף מעלה הם באשר לשאלה מתי הסנאט נמצא בפגרה ומהי המשמעות המדויקת של המילים "משרות פנויות שקרו בזמן הפגרה" (Vacancies that may happen during the recess).
לפי גישה אחת, הכוונה היא למשרה שהייתה קיימת לפני הפגרה והתפנתה בזמן הפגרה.
לפי פרשנות זו, אם משרה קיימת התפנתה בזמן מושב הסנאט ולאחר מכן יצא הסנאט לפגרה, הנשיא לא יכול למנות למלא את המשרה במינוי פגרה.
פרשנות זו נתמכת על ידי ההסבר של המילטון על הסעיף בכתבי הפדרליסט מספר 67, ונשיאים פעלו על פיה בשנים 1792–1823. לפי הגישה השנייה, הנשיא יכול למנות משרות פנויות בזמן הפגרה, גם אם הן התפנו לפני שהחלה הפגרה.
למעט תקופות קצרות, נשיאי ארצות הברית מאז 1823 הסתמכו על גישה זו.
בנוגע למילה "פגרה" (Recess), התעוררה מחלוקת בין שתי פרשנויות.
לפי הגישה הראשונה, הסעיף מתייחס אך ורק להפסקה הארוכה בין המושבים של הסנאט, שאורכה היה בשנים הראשונות של האיחוד חודשים רבים.
לפי הגישה השנייה, המילה מתייחסת לכל הפסקה בפעולת הסנאט, כולל נעילה (adjournment), וגם אם מדובר בהפסקה קצרה בזמן המושב של הסנאט.
כל הנשיאים עד 1921 פעלו לפי הגישה הראשונה, למעט אנדרו ג'ונסון, שמינה את סמואל בלאצ'פורד ומספר נושאי משרה אחרים במינוי פגרה, אף שזו הייתה פגרה קצרה בזמן מושב הסנאט.
ב-1921, הארי דוהרטי, התובע הכללי בממשל וורן הרדינג, כתב חוות דעה לפיה השאלה הרלוונטית היא האם במובן המעשי הסנאט פעיל, כך שהוא יכול לספק את עצתו והסכמתו, ושהפרשנות לפיה מינויי פגרה מותרים רק בין מושבים של הסנאט מתעלמת מהתכלית הרחבה של הסעיף.
בעקבות חוות דעה זו, החלו נשיאים להרבות במינויי פגרה בהפסקות קצרות שקרו בזמן מושב הסנאט.
הנשיאים ג'ורג' ווקר בוש וברק אובמה ערכו מינויי פגרה בזמן הפסקות קצרות במיוחד, ובתי המשפט לערעורים הגיעו למסקנות שונות בנושא, כאשר מינוייו של בוש אושרו ואלה של אובמה נפסלו.
בניסיון לפתור את שתי המחלוקות, קבע בית המשפט העליון בפסק דין NLRB v.
Noel Canning משנת 2014 ש"הסנאט נמצא במושב פעיל מתי שהוא אומר שהוא נמצא במושב פעיל, ובלבד שבהתאם לכללי הסנאט הוא שומר על יכולתו לנהל את ענייניו".
על פי דעת הרוב, שכתב סטיבן ברייר, אין זה משנה אם הסנאט נמצא בהפסקה בין שני מושבים או אם הוא ננעל בזמן המושב, אבל מינויי פגרה יכולים להיעשות רק כשההפסקה ארוכה מידי בכדי להשיג את הסכמת הסנאט.
בנוסף, נקבע שכאשר הסנאט נמצא במושב לרושם בלבד (pro forma; ראו פרק 1, חלק חמישי, סעיף 4), הסנאט נמצא במושב פעיל, וזאת כל עוד באופן מעשי הסנאט שומר על יכולתו לנהל את ענייניו.
בהתאם להלכה זו פסל בית המשפט שלושה מינויי פגרה של הנשיא אובמה לוועד הלאומי ליחסי עבודה .
ההלכה מגבילה באופן מעשי את היכולת של הנשיאים לערוך מינויי פגרה בזמן הפסקות שאורכן קצר מ-10 ימים.
בנוסף, דעת הרוב קבעה שהנשיא יכול להשתמש בסמכות שמקנה הסעיף בנוגע לכל המשרות הפנויות, בין אם הן התפנו בזמן הפגרה או בזמן מושב הסנאט.
חלק שלישי: סמכויות נוספות וחובות
פסוקית נוספת בחלק זה מכונה "Take Care Clause", והיא קובעת שהנשיא ידאג לכך שחוקי הפדרציה יקויימו בנאמנות.
על אף כלליותה של פסוקית זו, היא פורשה בדרכים שונות, שעוררו מחלוקות פוליטיות ומשפטיות.
פסוקית זו מכונה "פסוקית מצב האומה" (State of the Union Clause).
היא מחייבת את הנשיא למסור מידע לקונגרס לגבי מצב האומה, אך לא מציינת מתי הנשיא ימסור את המידע הזה, אלא רק שהוא יעשה זאת "מפעם לפעם" ולא קובעת איזה מידע בדיוק נחשב למידע על מצב האומה.
מנסחי החוקה ראו בחובה זו אמצעי ליצירת שקיפות ואחריותיות בממשל.
הם גם הכירו בכך שלנשיא יהיה בדרך כלל מידע רב שלא זמין למחוקקים, ובאמצעות פסוקית זו קבעו שלנשיא יש חובה לחלוק לפחות חלק מהמידע הזה.
מנסחי החוקה הכירו את הנוהג של נאום מן הכס בבריטניה, בו (באופן היסטורי) המלך, שהוא הריבון, נואם בפני הפרלמנט בטקס רב רושם, מציג בפני חברי הפרלמנט את סדר היום של הממלכה ומנסה להשפיע עליהם בתקווה לזכות בשיתוף פעולה מצידם.
החוקה של ארצות הברית לא דורשת נאום מעין זה ומציגה את מסירת המידע כחובה של הנשיא כלפי הקונגרס, ולא כזכות הנתונה לו.
כך, גם הנוהג המודרני לפיו הנשיא נושא באופן אישי את נאום מצב האומה אחת לשנה, אינו מתחייב מהחוקה.
ג'ורג' וושינגטון היה הנשיא הראשון שהתייצב בפני הפרלמנט כדי לשאת נאום שנתי בו נמסר מידע על מצב האומה, אך הנשיא השלישי, תומאס ג'פרסון, ראה אירוע זה כמלוכני מידי, והעדיף למסור את המידע בכתב.
הפרקטיקה של ג'פרסון אומצה על ידי הנשיאים הבאים עד 1913, אז וודרו וילסון בחר למסור את המידע בנאום בפני הקונגרס.
אחרי וילסון ועד 1933, נשיאים בחרו מדי פעם לשאת נאום ומדי פעם למסור מידע בכתב.
מאז נאום מצב האומה של פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1934, מרבית הנשיאים בחרו לשאת נאומים אחת לשנה באופן אישי, אך גם בתקופה זו חלק מהנשיאים בחרו למסור מידע בכתב, ורוזוולט עצמו בחר ב-1944 ו-1945 להגיש לקונגרס מידע בכתב ולנאום בפני האומה ברדיו.
הנשיא ג'ימי קרטר היה האחרון שמסר מידע בכתב, בשנת 1981, ימים לפני שהושבע מחליפו.
באופן פורמלי, פסוקית זו, כמו הקודמת לה, לא מגדירה סמכות או זכות של הנשיא, אלא קובעת חובה לייעץ לקונגרס לגבי צעדי חקיקה שעל פי שיקול דעתו עם נחוצים ומועילים.
בוועידת החוקה הניסוח הראשוני של הפסוקית השתמש במילה "רשאי" (may), והיא הוחלפה במילה shall, שמציינת חובה, כדי להבהיר שהנשיא לא יכול להתחמק מייעוץ לקונגרס.
המילה "measures" בסעיף משקפת את כוונת מנסחי החוקה שהנשיא לא רק יתן את חוות דעתו לגבי רעיונות מופשטים, אלא שיא עצות קונקרטיות בנוגע לצעדי חקיקה מעשיים.
בנוסף, הביטוי "יציע לשיקול דעתם" מבהיר שהעצה של הנשיא אינה מחייבת את חברי הקונגרס, כך שהפרדת הרשויות והאופי הרפובליקני של הליך החקיקה נשמר.
באופן מעשי, על אף שהפסוקית מכוננת חובה ולא סמכות, לקונגרס אין אמצעים לאכוף אותה או לחייב את הנשיא לחוות דעה בנושא מסוים, כך שביצוע החובה נתון לחלוטין לשיקול הדעת של הנשיא.
הקונגרס ניסה מפעם לפעם לחוקק חוקים שמחייבים את הנשיא או סוכנויות מסוימות ברשות המבצעת לייעץ לקונגרס.
כך למשל, "חוק המודרניזציה של מדיקייר" משנת 2003 קובע שכאשר קיימת "אזהרת מימון" של תוכנית המדיקייר, חייב הנשיא להגיש לקונגרס, בתוך 15 ימים, הצעות חקיקה לפתרון הבעיה.
הנשיאים אובמה וטראמפ התעלמו מההוראה הזו, ונימקו שהיא מהווה המלצה בלבד.
לפי הפרשנות הזו, שנוסחה לראשונה ב-1981 במשרד הייעוץ המשפטי (OLC) במחלקת המשפט של ארצות הברית, בעוד שהפסוקית משתמשת במילה shall, היא גם מבהירה במפורש שהנשיא מחויב למסור מידע "על פי שיפוטו", כך שהחוקה מעניקה לנשיא שיקול דעת בלעדי לגבי איזה מידע יש למסור לקונגרס.
מכאן שעל פי פרשנות זו הפסוקית לא רק מקימה חובה, אלא גם "סמכות שלילית" להימנע ממסירת מידע שהמחוקק דורש.
יש שרואים בפסוקית זו בסיס חוקתי לשותפות של הנשיא בהליך החקיקה, מעבר לחתימה על חוקים והסמכות להטיל וטו על חקיקה.
עד המאה ה-20, נשיאים ייעצו לקונגרס מפעם לפעם לגבי חוקים נחוצים, אך הם מיעטו לעשות זאת ולא ניסחו חוקים בעצמם.
תאודור רוזוולט ווודרו וילסון החלו להשתתף באופן אקטיבי יותר בהליך החקיקה על ידי ניסוח טיוטות הצעות חוק שהוגשו לקונגרס.
עם עלייתו של פרנקלין דלנו רוזוולט לשלטון, החל ממשלו לנסח עשרות חוקים שמטרתם התמודדות יעילה עם השפל הגדול.
חלק ניכר מחוקים אלו עברו כמעט ללא דיון.
מאז, הצעות חקיקה ביוזמת הבית הלבן ובניסוח אנשי הרשות המבצעת היו לדבר נפוץ ולחלק משמעותי בעבודת הקונגרס.
כינוס מושב מיוחד של הקונגרס ונעילתו
פסוקית זו מקנה שתי סמכויות לנשיא: לכנס את הקונגרס בעיתות חירום למושב מיוחד ולנעול את בתי הקונגרס, אם בית הנבחרים והסנאט לא מצליחים להגיע להסכמה לגבי זמני נעילתם.
פרק 1 לחוקה מעניק לבתים עצמם את הסמכות הרגילה לקבוע מתי הם מתכנסים ומתי הם ננעלים.
הבחירה של מנסחי החוקה להעניק למחוקקים את הסמכות הזו נבעה מסלידתם מהשימוש לרעה שעשו מלכי אנגליה בסמכותם לכנס ולפזר את הפרלמנט .
עם זאת, הם הכירו בייתכנותם של מצבי חירום שמחייבים את כינוס הקונגרס ובאפשרות שחברי אחד מבתי הקונגרס ישתמשו בסמכותם לרעה כדי להתנכל לחברי הבית האחר ולמנוע את נעילת הקונגרס.
כדי למנוע זאת, הם הוסיפו את הפסוקית הזו, שמקנה לנשיא סמכויות בזמנים יוצאים מגדר הרגיל.
בסמכות השנייה אף נשיא מעולם לא השתמש, שכן שני הבתים תמיד הצליחו להגיע להסכמה.
ג'ון אדמס היה הנשיא הראשון שכינס את שני בתי הקונגרס למושב מיוחד, בשנת 1797, בעקבות פרשת XYZ, שהובילה למלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת.
מאז ועד שנת 1948 נקרא הקונגרס 26 פעמים נוספות למושב מיוחד, בדרך כלל בעת מצב חירום ביטחוני או כלכלי, ולעיתים לצורך אישור מינויים.
בעקבות התיקון ה-20, ששינה את מועדי כינוס הקונגרס הרגילים, והתקצרות זמני הפגרה של הקונגרס, התבטל הצורך של נשיאים בכינוסים מיוחדים.
קבלת פניהם של דיפלומטים והכרה במדינות זרות
לכאורה, פסוקית זו קובעת אך ורק שמחובתו של הנשיא, ולא של המחוקקים (כפי שהיה תחת תקנון הקונפדרציה), לקבל את פניהם של שגרירים וכל הצירים הדיפלומטיים האחרים שזקוקים לכתב הרשאה (Exequatur) על מנת לפעול.
אולם, הפסוקית פורשה באופן רחב יותר ככוללת סמכות בלעדית של הנשיא לנהל את יחסי החוץ של ארצות הברית ולהכיר דיפלומטית במדינות וארגונים זרים, ללא צורך באישור הקונגרס.
פרשנות רחבה זו הייתה נושא במחלוקת בקרב פוליטיקאים ומשפטנים.
החוקה מנוסחת בלשון ציווי ("shall") וכביכול יוצרת חובה לקבל את פניהם של דיפלומטים, אך מראשית ימי האיחוד פירשו נשיאים את החובה הזו כמתן סמכות בלעדית להכיר בנציגים דיפלומטיים ואף לדחות בקשות למתן כתב הרשאה ולסרב לקבל פני הנציגים.
כך למשל, כשאדמון-שארל ז'נה ביקש ב-1793 כתב הרשאה לשמש כשליח של הרפובליקה הצרפתית, במכתב שמוען לקונגרס, מזכיר המדינה תומאס ג'פרסון ענה שהנשיא הוא האדם היחיד שרשאי לנהל יחסים עם נציגים זרים וסירב לטפל בבקשה עד שימוען המכתב לנשיא כראוי.
הקונגרס העביר ב-1799 את "חוק לוגן", שהפך ניהול משא ומתן עם ממשלות זרות ללא אישור הנשיא לעבירה פלילית.
השאלה האם הפסוקית מעניקה לנשיא את הסמכות להכיר במדינות זרות והאם היא כוללת סמכות רחבה יותר לקבוע את מדיניות החוץ של ארצות הברית התעוררה גם כן בראשית ימי האיחוד.
המילטון כתב בכתבי הפדרליסט מספר 69, שהפסוקית נוספה לחוקה מטעמי נוחות בלבד, שכן לא סביר לצפות שהקונגרס יתכנס בכל פעם שיש צורך לקבל את פניהם של דיפלומטים.
כשפרץ הוויכוח סביב הצהרת הנייטרליות של וושינגטון ביחס למלחמות המהפכה הצרפתית, ג'יימס מדיסון, שהתנגד להצהרה, תמך בפרשנות זו, לפיה הפסוקית כוללת חובה טקסית בלבד.
הוא התנגד לפרשנות לפיה הפסוקית מעניקה לנשיא סמכות בלעדית בניהול מדיניות חוץ, וטען שהסמכות לקבוע מדיניות חוץ בעניינים משמעותיים נמצאת בידי הקונגרס, תחת הסעיף בפרק 1 שמסמיך את הקונגרס להכריז מלחמה.
המילטון, שתמך בהצהרה, הביע הפעם עמדה הפוכה, לפיה "הזכות של ראש הרשות המבצעת לקבל שגרירים וצירים דילפומטיים אחרים...
כוללת את הסמכות לשפוט, במקרה של מהפכה בממשל של מדינה זרה, האם השליטים החדשים הם איברים ראויים של הרצון הלאומי, והאם יש להכיר בהם או לא".
הוא הסביר שמשום כך לנשיא יש גם את הסמכות להחליט האם לכבד את האמנה של ארצות הברית עם המשטר הישן בצרפת.
בנוסף, הוא טען שסעיף זה הוא חלק ממאזן הכוחות במסגרת הפרדת הרשויות בארצות הברית.
לקונגרס, לפי המילטון, יש עדיין את הסמכות להכריז מלחמה ולקיים את חובותיו בענייני חוץ, אך הוא לא שולט במהלכי הנשיא, שיכול לקבוע את התנאים בשטח, אשר בהכרח ישפיעו על החלטות הקונגרס.
ג'פרסון התנגד להצהרת הנייטרליות, אך הוא הבין את הפסוקית בדומה יותר להמילטון מאשר למדיסון.
שאלות לגבי הסמכות של הנשיא ושל הקונגרס להכיר במדינות זרות המשיכו להוות נושא במחלוקת במאות הבאות.
בסוף המאה התשע-עשרה, הקונגרס דרש מהרשות המבצעת להכיר בקובה, אך ועדת החוץ של הסנאט הגיעה למסקנה שסמכות זו נמצאת בידי הרשות המבצעת.
עם זאת, כשפעל הקונגרס ב-1898 על פי בקשתו של הנשיא ויליאם מקינלי להכריז על מלחמה עם ספרד, הוכנס להכרזת המלחמה סעיף שמכיר בעצמאות של קובה.
בין אם הפסוקית מעניקה לנשיא זכות בלעדית להכיר במדינות זרות ובין אם לא, באופן מעשי להכרזות של נשיאים בעניין זה, שברוב המקרים נעשו ללא הסכמת הקונגרס, הייתה השפעה מכרעת.
כך למשל, טאפט ווילסון סירבו להכיר בנשיאות של ויקטוריאנו ורטה במקסיקו ותרמו למפלתו; ולביקור של ניקסון בסין ב-1972, אשר היווה באופן מעשי הכרה במדינה בניגוד למדיניות הממשלים הקודמים, הייתה השפעה משמעותית על יחסי החוץ של ארצות הברית בזמן המלחמה הקרה.
עד המאה ה-21 סירב בית המשפט העליון, לרוב, לעסוק בשאלת היחסים בין הנשיא לקונגרס בעניינים הקשורים לפסוקית זו, וערכאות פדרליות נמוכות יותר דחו עתירות בנושא בטענה שהוא לא שפיט ומהווה שאלה פוליטית.
בשנת 2002 עברה בקונגרס הצעת חוק שלפי אחד מסעיפיה אזרחים אמריקאים שנולדו בירושלים זכאים לדרוש שבדרכונם ירשם "ישראל" כמקום לידתם.
הסעיף נועד לקבוע מסמרות בעניין הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל.
הנשיא ג'ורג' ווקר בוש חתם על הצעת החוק, אך הוא הוסיף לחתימתו הצהרה לפיה הפעולות של הקונגרס בנושא ירושלים "מתערבות באופן אסור בסמכות החוקתית של הנשיא לנהל את ענייני החוץ של המדינה ולפקח על הרשות המבצעת המאוחדת.
מעבר לכך, אם ההוראה כביכול...
הייתה מובנת כמחייבת ולא כמייעצת בלבד, היא הייתה מתערבת באופן אסור בסמכות החוקתית של הנשיא לקבוע את העמדה של ארצות הברית, לדבר בשם האומה בענייני חוץ ולקבוע את התנאים שבהם ארצות הברית מכירה במדינות זרות".
מחלקת המדינה של ארצות הברית בממשלי בוש ואובמה, סרבה לפעול על פי הוראת הסעיף.
עתירה שהוגשה בעניין על ידי אזרח ארצות הברית שנולד בירושלים נדחתה על ידי הערכאות הנמוכות בטענה שמדובר בשאלה פוליטית.
אולם, דעת הרוב מ-2012 בבית המשפט העליון ("זיווטופסקי נגד קלינטון") קבעה שהנושא שפיט והחזירה את התיק לבחינה מחדש בערכאות הנמוכות.
העתירה הגיעה שוב לבית המשפט העליון תחת השם "זיווטופסקי נגד קרי" ונדחתה.
דעת הרוב, שנכתבה על ידי אנתוני קנדי, קבעה ש"הכרה דיפלומטית היא עניין שלגביו על האומה לדבר בקול אחד...
הקול הזה הוא קולו של הנשיא".
סטיבן ברייר תמך בדעת הרוב, אף שלדעתו הנושא הוא בגדר שאלה פוליטית לא שפיטה.
השופטים סקאליה, רוברטס ואליטו התנגדו לדעת הרוב בטענה שהחוקה מעניקה גם לנשיא וגם לקונגרס את הסמכות להכיר במדינות זרות.
דאגה נאמנה לקיום חוקי ארצות הברית
הניסוח בחוקה הושפע מהחוקות של פנסילבניה וניו יורק, שכללו חובה לקיים את חוקי המדינה.
הפרשנות המינימלית היא שהפסוקית מגבילה את כוחו של הנשיא, כך שאסור לו לפעול בניגוד לחוקי ארצות הברית, להורות לאחרים הכפופים לו להפר את החוק, להשעות את החוק, או לאפשר לאחרים להפר את החוק.
בכך מגנה הפסוקית על שלטון החוק.
פרשנות נוספת שלפיה הפסוקית מגבילה את פעולות הנשיא מתמקדת במילה "בנאמנות" (faithfully) שמופיעה בחוקה רק בפסוקית זו ובשבועת הנשיא.
לפי פרשנות זו, הפסוקית גם מכפיפה את הנשיא לחוק וגם מדגישה את האמון שניתן בו ומחייבת אותו לפעול בהגינות ובתום לב, להימנע מפעולות שמטרתן רווח אישי ולא טובת הכלל, ולאכוף את החוקים של ארצות הברית בקפדנות וללא משוא פנים או שיקולים זרים.
בנוסף, היא מטילה עליו אחריות ומחייבת אותו לפקח על אחרים ברשות המבצעת, שמחויבים לפעול באותה הצורה.
בניגוד לפרשנות שמדגישה את האופי המגביל של הפסוקית, פרשנים אחרים רואים בה מקור לגרסה חזקה של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת , לשיקול הדעת העצמאי של הנשיא, לשליטתו הבלעדית ברשויות השונות ובנושאי המשרה בתוך הרשות המבצעת ולסמכותו לפרש את החוק.
המילטון, למשל, טען שהפסוקית לא רק מגבילה את הנשיא, אלא גם מעניקה לו את הסמכות והכוח הנדרשים כדי לאכוף את החוקים.
כיוון שהפסוקית הקצרה שימשה להצדקה של שלל הפעולות האלה, ובמקרים רבים הביאה לפרשנויות שונות וסותרות, היא עמדה במרכזן של מחלוקות רבות, ואף כונתה "פיל בחור של עכבר".
הנשיא אנדרו ג'קסון השתמש בפסוקית כדי להצדיק את השליטה המלאה של הנשיא בבעלי משרות ברשות המבצעת, גם כאשר הם הוסמכו על ידי הקונגרס לפעול על פי כללים שקבע הקונגרס, ואפילו בעניינים שבהם פרק 1 של החוקה במפורש מעניק לקונגרס את הסמכות להחליט.
ג'קסון השתמש בפסוקית גם כדי להצדיק סמכותו לפטר בעלי משרה שמינויים דורש את הסכמת הסנאט.
בשנת 1833 הוא פיטר את מזכיר האוצר ויליאם ג'ון דואן, שסירב לפעול על פי הוראתו למשוך את הפיקדונות של הממשל הפדרלי מהבנק השני של ארצות הברית .
דואן טען שהוא פועל על פי החוק שקבע הקונגרס, לפיו הסמכות לטפל בפיקדונות נתונה למזכיר האוצר ולקונגרס.
בעקבות פיטוריו, עברה בסנאט החלטת גינוי (Censure).
ג'קסון ענה ב-1834 ב"הצהרת מחאה" ארוכה, בה הוא הצדיק את פעולותיו, בין השאר בטענה שחוקי הקונגרס לא יכולים לפטור את הנשיא מחובתו "לקיים את החוקים בנאמנות" על פי פרשנותו העצמאית של החוק.
במקרה אחר, בית המשפט העליון התערב כדי לשלול את הפרשנות של ג'קסון, בציינו שלא ייתכן כי הקונגרס יהיה מחויב תמיד להפקיד את פרשנות חוקיו בידי הנשיא.
שאלת סמכות הנשיא לפטר נושאי משרה באופן עצמאי, בהתאם לפסוקית זו, התעוררה שוב מספר פעמים, ובית המשפט העליון הגיע למסקנות סותרות.
בנוגע לזכות העמידה, בית המשפט הסתמך בעיקר על פרק 3 של החוקה שדורש כי בתי המשפט יתערבו רק במקרים שבהם מוצגים בפניו "מקרים" או "מחלוקות" קונקרטיים, שבהם העותר יכול להראות שהוא נפגע באופן ממשי מפעולה מסוימת.
עם זאת, במספר תיקים השתמש בית המשפט גם בפסוקית זו.
בפסק דין אלן נגד רייט מ-1984 קבע בית המשפט שלהורים אין זכות לתבוע את שירות הכנסות הפנים בנוגע לאכיפה לא מספקת של חוקים נגד אפליה של ילדים שחורים בבתי ספר פרטיים, בין השאר משום ש"החוקה מחייבת את הרשות המבצעת, ולא את הרשות השופטת, לדאוג שהחוקים יקוימו בנאמנות".
ב-1889 ניגש שופט בית המשפט העליון של קליפורניה לשעבר דייוויד טרי לפילד, בתחנת הרכבת בעיר לת'רופ.
ניגל, שידע כי טרי מסוכסך עם פילד, חשש לחיי האחרון וירה בטרי למוות (ייתכן שניגל ידע גם כי טרי ירה למוות בסנאטור דייוויד ברודריק בדו-קרב).
ניגל נעצר, והתביעה הפדרלית הגישה צו הביאס קורפוס לשחרורו.
בעתירה לבית המשפט העליון טען השריף שעצר את ניגל, כי לנשיא לא הייתה סמכות למנותו כשומר ראש.
בית המשפט קבע, בהסתמך על חובתו של הנשיא לקיים את החוקים בנאמנות, שגם אם אין חוק שמתיר לנשיא במפורש לאבטח שופטים, בסמכותו ומחובתו לעשות זאת כשעולה הצורך בכך, כך שהחוקה מסמיכה למעשה את הנשיא להשלים את חוקי הקונגרס באופן הדרוש למילוי חובתו.
זהו המקרה היחיד שבו ניסח בית המשפט את הטענה הזו במפורש, ובפסיקה מאוחרת יותר הפך בית המשפט את עמדתו.
כך, בפסק דין "חברת הפחים והצינורות יאנגסטאון נגד סוייר" דחה בית המשפט את טענת ממשל טרומן שחובת הנשיא לקיים את חובתו בנאמנות מקנה לו סמכות לתפוס מפעלי פלדה בתגובה לשביתות שנערכו בזמן מלחמת קוריאה.
שופטי הרוב דחו את הטענה הזו והבהירו שהסמכות לאכוף את החוקים לא כוללת סמכות "לעשות חוקים", ולכן היא מוגבלת על ידי החוקים שקבע הקונגרס.
הסמכות של הנשיא ושל רשויות הממשל הפדרלי להפעיל שיקול דעת באכיפת החוק נדרשת כעניין פרקטי, משום שבעידן המודרני בלתי אפשרי לאכוף את כלל החוקים.
בהקשר של אי-אכיפה, הפסוקית פורשה בשתי דרכים מנוגדות: מצד אחד, כהטלת החובה לאכוף את החוקים, ומצד שני, כסמכות לשלוט בכוח האכיפה של הרשות המבצעת ולהפעיל שיקול דעת בעניין.
מחלוקות בעניין התעוררו למשל בהקשר של מדיניות אי-הפללה של החזקה ושימוש בסמים בזמן ממשל אובמה ואי-אכיפה של חוקי הגירה בתקופת ממשלי אובמה וביידן.
פסוקית זו משלימה את האמור לגבי הליך המינוי של נושאי משרה ברשות המבצעת.
משמעות המילה "commission" בהקשר זה היא הענקת כתב מינוי, שמסמיך באופן רשמי את נושא המשרה לבצע פעולות מסוימות, לפקד על יחידה מסוימת בצבא, או לפעול בשם ובסמכות האדם הממנה.
על פי פסוקית זו, הנשיא הוא זה שמעניק את כתב המינוי בסוף הליך המינוי.
ייתכן שהבחירה להציב את הפסוקית בסעיף זה, לאחר הפסוקית שמורה כי על הנשיא לאכוף את החוק בנאמנות, ולא בסעיף שדן בהליך המינוי באופן כללי יותר, נועדה להדגיש שלנשיא יש אחריות לפקח על נושאי המשרה שהוא ממנה.
בחלק זה סעיף יחיד, והוא משלים את האמור בפרק 1 (חלק שני סעיף 5 וחלק שלישי סעיפים 6–7) לגבי הליך ההדחה של הנשיא ושל נושאי משרות אחרים בשירות הממשל הפדרלי של ארצות הברית:
פרק 1 לחוקה מעניק לבית הנבחרים, שמתפקד בהליכי הדחה כחבר מושבעים גדול, את הסמכות להאשים נושאי משרות ברוב רגיל (Impeachment) ולסנאט את הסמכות להרשיעם ברוב מיוחס של שני שלישים מחברי הבית (Conviction).
סעיף זה עונה על שלוש שאלות נוספות: את מי ניתן להדיח באופן זה?
– את הנשיא, סגן הנשיא, וכל "נושאי המשרות האזרחיות" של ארצות הברית; מהם הפשעים והעוונות שבגינם ניתן להדיח?
– בגידה, שוחד, ופשעים ועוונות חמורים אחרים; ומהי התוצאה המיידית של הרשעה?
– העברת נושא המשרה מתפקידו.
בוועידת החוקה, הצירים האמינו שהאפשרות להדיח נושאי משרה, ובכלל זאת את הנשיא, היא חלק חשוב במערכת האיזונים והבלמים החוקתית, ובכתבי הפדרליסט מספר 64 ו-66 הדגישו ג'ון ג'יי ואלכסנדר המילטון שמשפטי הדחה יאפשרו לקונגרס להוות חסם בפני שימוש לרעה בכוח של הנשיא ושל שופטים פדרליים.
מעבר לנשיא וסגן הנשיא, שמוזכרים במפורש בחוקה, ולשופטים, שהיו הנאשמים במרבית הליכי ההדחה בהיסטוריה של ארצות הברית, לא ברור אלו משרות נוספות נחשבות ל"משרות אזרחיות של ארצות הברית" לצורך סעיף זה.
בית הנבחרים האשים ב-1876 את מזכריר המלחמה ויליאם בלקנאפ (שזוכה בסנאט), אך לא ברור האם נושאי משרה בדרגות נמוכות יכולים גם הם להיות מודחים באופן זה.
שאלה נוספת היא האם בית הנבחרים והסנאט יכולים להאשים ולהרשיע נושאי משרה לשעבר, שכבר לא מחזיקים בתפקיד, שכן אם ההליך מסתיים בהדחה, יכול הסנאט להחליט ברוב רגיל, שנושא המשרה מנוע מלכהן בהמשך במשרות פדרליות.
בית הנבחרים האשים את בלקנפ לאחר שהוא התפטר מתפקידו, והליך ההדחה השני של דונלד טראמפ נפתח ימים ספורים לפני חילופי השלטון, כך שבית הנבחרים האשים אותו בעודו מכהן והסנאט שפט וזיכה אותו כשכבר לא היה נשיא.
על אף ההחלטה של הסנאט להמשיך במשפט במקרים אלו, לא קיימת הסכמה בין כל פרשני החוקה לגבי החוקתיות של המהלך.
רוב הפרשנים מסכימים שחברי הקונגרס אינם "נושאי משרה אזרחית", וכך גם החליט הסנאט במשפט ההדחה של הסנאטור ויליאם בלאונט מטנסי, שהיה האדם הראשון שהואשם על ידי בית הנבחרים.
באשר לפשעים ולעוונות שבשלם ניתן להדיח, בוועידת החוקה הצביעו בתחילה הצירים בעד נוסח שאיפשר הדחה במקרים של "רשלנות פושעת והזנחת החובות" (malpractice and neglect of duty), אך בהמשך התעורר ויכוח בנושא.
ג'ורג' מייסון רצה ניסוח שיאפשר הדחה במקרים רבים והציע "ניהול כושל" (maladministration), וג'יימס מדיסון טען כי נוסח זה יחבל בעצמאות של הרשות המבצעת.
מייסון הציע, כפשרה, את הנוסח שהתקבל, שכולל שתי עבירות שמובנן ברור – בגידה ושוחד – וקטגוריה נוספת וכללית יותר, "פשעים ועוונות חמורים" (high crimes and misdemeanors).
מונח זה היה מוכר למנסחי החוקה מהליכי הדחה בפרלמנט האנגלי, והוא פורש ככולל צורות שונות ורבות של שימוש לרעה בכוח שמקנה המשרה, ואפילו כאלה שלא הוגדרו כעבירה במשפט הפלילי.
עם זאת, יש שמפרשים את מהלך הדיונים בוועידת החוקה כמצביע על רצונם של מנסחי החוקה להגביל הליכי הדחה למקרים חמורים בלבד, ולא לכלול מקרים שבהם הקונגרס לא מסכים עם מדיניות לגיטימית של הנשיא.
בפועל, כיוון שהליך ההדחה מבוצע על ידי גופים פוליטיים ואינו נתון לביקורת שיפוטית, תחום ההגדרה של "פשעים ועוונות חמורים" מעולם לא הובהר על ידי בתי המשפט והוא תלוי בשיקולים של חברי הקונגרס.
"פרק ב'" הוא אלבום האולפן השלישי של הראפר הישראלי אורטגה.
את האלבום הוציאה לאור ב-2 באוגוסט 2016 חברת התקליטים קמע.
זהו אלבום המשך לאלבומו הקודם של הראפר, "החיים על פי אורטגה".
"פרק ג' – בונוסים" הוא המיני-אלבום הראשון של הראפר הישראלי אורטגה.
את האלבום הוציאה לאור ב-7 בדצמבר 2018 חברת התקליטים קמע.
זהו אלבום המשך ל"פרק ב'" ול"החיים על פי אורטגה".
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם7 בדצמבר 2018הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתקמע
הפרק השלישי של חוקת ארצות הברית מכונן את הרשות השופטת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שמורכבת מבית המשפט העליון של ארצות הברית – בית המשפט היחיד שמוזכר במפורש בחוקה – ומהערכאות הכפופות לו, שבסמכות הקונגרס להקים.
הוא קובע כללים לגבי הסמכויות של בתי המשפט הפדרליים והתיקים שלגביהם בסמכותם להחליט.
נוסף על כך, מגדיר הפרק מהי בגידה, וקובע מגבלות על שיפוט וענישה של בוגדים.
הפרק השלישי הוא הקצר ביותר (369 מילים) מבין שלושת הפרקים המגדירים את שלוש רשויות הממשל, אך הפרשנות, הפרקטיקה והפסיקה יצקו לסעיפיו משמעות רבה מעבר למה שמוגדר בפרק במפורש, כגון הסמכות של בתי המשפט לביקורת שיפוטית על חוקי הקונגרס, שנקבעה בפסק דין מרבורי נגד מדיסון בהתבסס על פרק זה.
החלק הראשון של הפרק מאציל את סמכויות השיפוט לבית משפט עליון יחיד וקובע שערכאות פדרליות נמוכות יותר יוקמו על פי שיקול הדעת של הקונגרס.
הוא קובע גם שלשופטים פדרליים תהיה קביעות בתפקידם, כל עוד התנהגותם הולמת, ושהם יקבלו שכר, שלא ניתן להפחיתו במהלך כהונתם.
החלק השני של הפרק קובע את תחום המקרים שבהם יש לרשות השופטת הפדרלית סמכות להתערב.
חלק זה פורש ככולל מגבלה המאפשרת לבתי המשפט לעסוק רק ב"תיקים ומחלוקות" ממשיים, ולא במקרים היפותטיים, כאלו שנוגעים למחלוקות עתידיות, בקשה לחוות דעה מייעצת וכדומה.