tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית משפט השלום בחיפה קיבל את התביעה, ומשחברת זול-בו ערערה, דחה בית המשפט המחוזי בחיפה את הערעור.
על כך הוגשה בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון.
סעיף 27 לחוק המקרקעין קובע: "מקרקעין שהם של כמה בעלים, בעלותו של כל אחד מהם לפי חלקו מתפשטת בכל אתר ואתר שבמקרקעין ואין לשום שותף חלק מסוים בהם."
סעיף 30 לחוק המקרקעין קובע:
"(א) בעלי רוב החלקים במקרקעין המשותפים רשאים לקבוע כל דבר הנוגע לניהול הרגיל של המקרקעין ולשימוש הרגיל בהם.
(ב) שותף הרואה עצמו מקופח מקביעה לפי סעיף קטן (א) רשאי לפנות לבית המשפט בבקשת הוראות, ובית המשפט יחליט כפי שנראה לו צודק ויעיל בנסיבות העניין.
(ג) דבר החורג מניהול או משימוש רגילים טעון הסכמת כל השותפים."
על בית המשפט היה להכריע האם על פי סעיף 30 היה רשאי משה, כבעל רוב החלקים, להשכיר את הנגריה למרות התנגדותם של אחייניו בעלי מיעוט החלקים.
השופט אהרן ברק שכתב את פסק הדין קבע כי העיקרון המוביל בפרשנות סעיף 30 לחוק המקרקעין הוא כיבוד דעת הרוב.
בעבר, בתקופת המג'לה היו לשותפים זכות וטו.
חוק המקרקעין קבע את עקרון דעת הרוב.עם זאת לדעת הרוב שני סייגים - האחד בחוק המקרקעין עצמו, והוא כי הרוב קובע רק בעניינים של "ניהול רגיל ושימוש רגיל".
השני הוא מן הדין הכללי - פעולה בדרך מקובלת ובתום לב, הן לפי סעיף 14 לחוק המקרקעין, והן לפי סעיפים 39 ו-61(ב) לחוק החוזים (חלק כללי) המחיל על כלל המשפט האזרחי את עקרון תום הלב.
בהפעלת הכוחות הניתנים לרוב לפי חוק המקרקעין יש לנהוג בהגינות.
השופט ברק המשיך וניתח את משמעות המושג "שימוש רגיל" וקבע כי אלו הפעולות המטריאליות והמשפטיות שהן טבעיות מבחינת ייעודו וטיבו של הנכס בנסיבות העניין.
כך, למשל, טבעי להשכיר נכס מן הסוג נשוא התביעה.
יש נכסים שהשכרתם היא טבעית ורגילה כגון דירה המיועדת להשכרה, ויכולים להיות נכסים שהשכרתם אינה שימוש רגיל, כגון דירת מגורים שהשכרתה הופכת אותה לבית עסק.
החוק אינו מגדיר "ניהול ושימוש".
המדובר בפעולה או הליך, שצריכים להיות "רגילים".
מטרת החוק היא להביא את הנכס למצב בו הבעלים המשותפים מפיקים ממנו הנאה, ולמנוע מהמיעוט את זכות הווטו.
לכן את הביטוי "ניהול ושימוש" יש לפרש באופן שאינו מצומצם.
כל זאת כאשר מי שחש עצמו מקופח רשאי לפנות לבית המשפט בבקשת סעד.
בנסיבות המקרה, קבע ברק, כי הנכס אינו משמש עוד כנגריה, והוא עומד ריק ללא פעילות.
השכרתו בנסיבות אלו היא משום שימוש רגיל, וזאת בשל כך שיש להפיק מן הנכס הכנסה.
גם תקופת ההשכרה היא רגילה, שכן המדובר בנכס מסחרי שלא הגיוני שיושכר לתקופה קצרה.לכן הוא מאשר את הסכם השכירות, ודוחה את התביעה לסלק את ידה של חברת זול-בו מן המבנה.
נשיא בית המשפט העליון השופט מאיר שמגר הוסיף -זכות הניהול היא הזכות לקיים את מכלול הפעולות הנדרשות לגבי הנכס.
זכות השימוש היא הזכות להשתמש בנכס.
אם הרוב יכול לקבוע כל דבר הנוגע לשימוש על פי סעיף 30, הרי שהוא יכול לקבוע כי הזכות תעבור לאחר בדרך של השכרה.
המדובר בניסוח רחב של החוק המאפשר פרשנות מעין זו.
השופט גבריאל בך הסכים עם פסק דינו של השופט ברק, ולכן הוחלט כאמור בפסק דינו של השופט ברק.
פסק הדין הוא בין פסקי הדין החשובים שניתחו את יחסיהם של בעלים במשותף במקרקעין בישראל.
פסק הדין צוטט ואוזכר עשרות פעמים בפסיקת בית המשפט העליון מאז, וההלכה הבסיסית כי עקרון שלטון הרוב כפוף בהקשר זה לעקרון תום הלב, אוזכרה פעמים רבות, בין היתר בפסק דין רוקר נגד סלומון שהוא ההלכה המובילה ביישומו של עקרון תום הלב במשפט הישראלי.
כן מאוזכר הניתוח של המושג "ניהול סביר ושימוש סביר", כפעולות משפטיות ומטריאליות ה"טבעיות" לנכס בנסיבותיו המסוימות.
על פי ההלכה רשות ערעור ב"גלגול שלישי" (ערעור לבית המשפט העליון בנוגע למקרה שכבר נדון בבית משפט השלום ובערעור לבית משפט מחוזי) תינתן רק במקרים בעלי חשיבות משפטית או ציבורית.
פסק הדין הוא אחד המצוטטים ביותר, ואוזכר בפסיקת הערכאות השונות אלפי פעמים.
על אף שפסק הדין נוגע ישירות בשאלות של סדר דין אזרחי, הרי הרציונל העומד בבסיסו שימש בתי משפט גם בהקשרים של משפט מנהלי ומשפט פלילי.
חברת חניון חיפה בע"מ הייתה בעלת זכויות במקרקעין בהם החזיקה חברת מצת אור.
היא דרשה פינוי חברת מצת אור מן המקרקעין, אך חברת מצת אור טענה כי היא דיירת מוגנת.
כן טענה חברת חניון חיפה כי גם אם חברת מצת אור היא דיירת מוגנת, הרי שהיא נטשה את הנכס.
בית משפט השלום דחה את תביעת הפינוי, אך חייב את חברת מצת אור בתשלום סכום מסוים.
שני הצדדים ערערו לבית המשפט המחוזי בחיפה, אשר דחה את שני הערעורים.
על כך ביקשה חברת חניון חיפה רשות ערעור מבית המשפט העליון.
בעת שניתן פסק הדין, בשנת 1982 עמד בתוקפו חוק בתי המשפט משנת 1957 (הנוסח המשולב הנמצא כיום בתוקף נחקק בשנת 1984).
על בית המשפט העליון היה להחליט, קודם שיידון בערעור לגופו, האם ניתנת רשות לערער אם לאו.
על פי סעיף 41(א) לחוק בתי המשפט [נוסח משולב] (שהיה בשנת 1982 סעיף 19(א) לחוק בתי המשפט, תשי"ז-1957) פסק דין של בית המשפט המחוזי ניתן לערעור בזכות, אך לא כך הדבר בפסק דין בערעור שכבר עבר שתי ערכאות, שלום ומחוזי.
פסק דינו של בית המשפט העליון
השופט מאיר שמגר, שהיה אז המשנה לנשיא בית המשפט העליון ומונה לאחר מכן לנשיא בית המשפט העליון, פסק בעניין באופן תמציתי.
על פי שמגר, תפיסת הבסיס של המחוקק היא כי בדרך כלל יידון עניין לפני שתי ערכאות, וזאת מכיוון ש"עשיית הצדק אינה מחייבת בירור מקיף של כל עניין".
מכיוון שכך, קבע שמגר, כי בקשת רשות ערעור "בגלגול שלישי", של עניין שנדון לראשונה בפני בית משפט השלום ולאחריו במחוזי, תינתן רק למקרים בעלי חשיבות משפטית וציבורית.
נושאים בהם יש צורך בפסיקת הלכה על ידי בית המשפט העליון בשל הלכות סותרות בערכאות הנמוכות.
"שאלות רוחב" בהן יש חשיבות עניינית לבעיה המשפטית מבחינת זיקתה או הקשרה לנושאים משפטיים אחרים.
ולסיכום – מקרים בהם החשיבות של ההכרעה חורגת מעניינם הפרטי של הצדדים.
לאחר שבחן שמגר את השאלות העומדות במחלוקת בין חניון חיפה ומצת אור מצא כי הן אינן בעלות חשיבות מסוג זה, ולכן דחה את בקשת רשות הערעור.
חשיבותו של פסק הדין והשימוש בו
במהלך העשורים שחלפו מאז ניתנה הלכת חניון חיפה, היא שמשה את בית המשפט העליון אלפי פעמים לדחיית בקשות רשות לערער "בגלגול שלישי", והיא אחד מפסקי הדין המצוטטים ביותר בפסיקה הישראלית.
הגיונה של ההלכה אינו משתרע רק על ערעורים אזרחיים.
בהלכה זו ובדומותיה נעשה שימוש גם בהקשרים שונים כגון משפט מנהלי ואף משפט פלילי.
מחוקק המשנה עיגן את ההלכה בתקנות סדר הדין האזרחי בתיקון משנת 2018 לתקנות סדר הדין האזרחי כאשר קבע את תקנה 148א שנוסחה -
"החליט בית המשפט העליון לדחות בקשת רשות ערעור על החלטה של בית משפט מחוזי בשבתו כבית משפט לערעורים, רשאי בית המשפט לכלול בהחלטתו רק את קביעתו בדבר דחיית בקשת רשות הערעור, ובלבד שלדעתו מתקיימים שני אלה לגבי ההחלטה שעליה מערערים:
1) הקביעות בהחלטה אינן מעוררות שאלה משפטית עקרונית החורגת מעניינם של הצדדים;
2) מתן רשות ערעור אינו דרוש כדי למנוע עיוות דין."
בדברי ההסבר שפורסמו בשנת 2020 לתקנות הסביר מחוקק המשנה –
מקרים בולטים בהם ניתנה רשות ערעור על אף הלכת חניון חיפה
במרוצת השנים הצליחו מערערים בודדים לצלוח את מבחן "חניון חיפה" ולהביא עניינים "בגלגול שלישי" בפני בית המשפט העליון.
בין המקרים הידועים נמצאים פסקי הדין הבאים:
: במקרה זה פסק בית המשפט בשאלת הזכות לעזבונו של הסופר פרנץ קפקא ולצוואתו של בעל הזכויות בעזבון, מקס ברוד.
שאלה זו נדונה בבית המשפט לענייני משפחה, ולאחר מכן בבית המשפט המחוזי, ובית המשפט העליון מצא לנכון ליתן רשות ערעור על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בקבעו – "ככלל, שאלת פרשנותה של צוואה ספציפית אינה מצדיקה מתן רשות ערעור בגלגול שלישי...
שכידוע נשקלת רק במקרים המעוררים שאלה בעלת חשיבות משפטית או ציבורית החורגת מן האינטרסים של הצדדים הישירים למחלוקת (ר"ע 103/82 חניון חיפה בע"מ נ' מצת אור (הדר חיפה) בע"מ, פ"ד לו(3) 123 – מ"מ הנשיא, כתארו אז, שמגר).
במקרה דנא, ראינו ליתן רשות ערעור נוכח העניין הציבורי הכרוך במעמדם הספרותי של כתבי קפקא וברוד, אף שאין ייחוד בולט בהיבט המשפטי, הגם שנפלה מחלוקת משפטית מסוימת בבית המשפט המחוזי ביישום הדין כאמור."
בפסק הדין בעניין תביעת קיבוץ ניר דוד נגד נתנאל וקנין, שעסק בקריטריונים למחיקת תביעת השתקה, ניתנה רשות ערעור בגלגול שלישי, כאשר השופט נעם סולברג שישב בדין, קבע – "בהתאם לסמכותי שלפי תקנה 149(2)(ב) לתקנות, החלטתי לדון בבקשת הרשות לערער כאילו ניתנה רשות, והוגש ערעור על-פי הרשות שניתנה...
ההליך דנן מעורר סוגיה נכבדה, באשר לסוג התביעות המכונה 'תביעות השתקה' – נושא ש"טרם נדון בהרחבה בפסיקתנו"...
יש מקום להעמדת הלכה בנוגע לדרכי זיהוין של תביעות כאמור, ולמענה השיפוטי הראוי להן.
כפי שיפורט להלן, סבורני כי זרעי הטיפול בבעיה נזרעו זה מכבר, וכי מזומנים לו לשופט היושב על מִדִין כלים אפקטיביים להתמודדות עִמה, בפרט במסגרתן של תקנות סדר הדין האזרחי החדשות.
נדרשים אפוא, בעיקר, חידודים, הבהרות והתווית דרך, כפי שמלמד ההליך שלפנינו, והליכים נוספים הדומים לו; "הרי שולחן, והרי בשר, והרי סכין" – לא נותר לנו אלא לפרושׂ מפה, לערוך את השולחן, ו"לאכול" (על-פי בבלי, קידושין מו, א).
מקרים אלו מראים על מגוון השיקולים ששוקל בית המשפט בהכרעתו לאפשר דיון בגלגול שלישי – חשיבות ציבורית, חשיבות משפטית, קביעת הלכה תקדימית, ואף שיקולי צדק.
פסק דין ניקס נגד הידן (Nix v.
304 (1893)) ניתן על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1893 ובו נקבע כי למטרות מכס העגבנייה היא ירק ולא פרי.
העתירה הוגשה נגד גובה המיסים של נמל ניו יורק בהקשר למכסי מגן שהוטלו על יבוא עגבניות.
לפי חוקי מכסי המגן משנת 1883, הוטלו מכסי מגן נגד "ירקות במצבם הטבעי או במלח או במי מלח".
עוד נקבע בחוק ש"פירות ירוקים, בשלים או יבשים לא נכללים תחת חוק זה".
לפיכך נדרש בית המשפט לדון האם העגבנייה היא פרי או ירק והאם החוק תקף לגביה.
לצורך בירור סוגיה זו הוקראו הגדרות מתוך מילון ובסטר ונקראו מומחים שונים מתחום המסחר בפירות וירקות לעדות.
בית המשפט הכריע לטובת ההגנה ופסק שהעגבנייה היא ירק, זאת בהתבסס על הדרך בה משתמשים בה ועל התפיסה הכללית בקרב הציבור.
פסק דין ירדור, או בשמו המלא, ע"ב 1/65 יעקב ירדור ואחרים נ' יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השישית, משנת 1965, עוסק בשאלת סמכותה של ועדת הבחירות המרכזית לפסול רשימה מלהתמודד בבחירות לכנסת, וקובע את זכותה של הדמוקרטיה להתגונן מפני מי שמעוניין לפגוע בעצם קיומה של המדינה.
פסק דין מגדיר את האיזון בין הזכות להיבחר לבין הרצון לשמור על ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
ראשית הפרשה בכך שוועדת הבחירות המרכזית סירבה לאשר את "רשימת הסוציאליסטים", שהגישה את מועמדותה לכנסת השישית.
הסירוב נומק בטענה שמדובר בהתאגדות בלתי-חוקית, הואיל ויוזמיה שוללים את שלמות מדינת ישראל ואת עצם קיומה.
יו"ר הוועדה, השופט משה לנדוי, הודיע על כך לרשימה.
לפני הפנייה להתארגן בתור אגודה הייתה פנייה לרשם החברות לרשום חברה בשם "אל-ארד בע"מ" ורשם החברות סירב לרושמה, אך בית המשפט העליון חייב את הרשם לרושמה.
אחד מחברי הוועדה אף טען כי התנועה קיבלה עצה מרדיו קהיר לרכוש חסינות פרלמנטרית כדי שלא יוכלו לרדוף אותה.
יעקב ירדור, לוחם לח"י לשעבר ומשפטן, ערער בשם רשימת הסוציאליסטים בפני בית המשפט העליון על החלטת ועדת הבחירות המרכזית.
טענתו המרכזית הייתה שאין לוועדה סמכות חוקית לפסול את הרשימה אלא מסיבות טכניות, ולפיכך עצם פסילתם היא מעשה לא-חוקי.
לעומת זאת, טען משה בן זאב, היועץ המשפטי לממשלה, שייצג את ועדת הבחירות המרכזית, שרשימה זו שמה לעצמה למטרה לחתור תחת עצם קיומה של מדינת ישראל, ומשום כך יש למדינה מלוא הזכות לפסול אותה מלהתמודד בבחירות.
בשנת 1984 פסק בית המשפט העליון, ובראשו הנשיא מאיר שמגר, בפס"ד ניימן הראשון (ע"ב 2/84) שהלכת ירדור אינה חלה על רשימות השוללות את אופייה הדמוקרטי של המדינה (בהתייחס לרשימת כ"ך) ושאין להרחיבה.
בית המשפט קרא לכנסת לקבוע בחוק אילו רשימות ניתן לפסול.
בעקבות זאת, חוקק סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת, ובשנת 1988 פסק הנשיא שמגר בפס"ד ניימן השני (ע"ב 1/88), בהסכמת חמשת חברי ההרכב, שיש לפרש סעיף זה באופן מצמצם, אך ניתן לפסול על פיו את רשימת כ"ך.
פסק דין מרבורי נגד מדיסון הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית שהתקבל ב-24 בפברואר 1803, שקבע את עיקרון הביקורת השיפוטית והדרישה שכל חוק שמתקבל בקונגרס חייב לעלות בקנה אחד עם החוקה.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1800 נבחר תומאס ג'פרסון הרפובליקני-דמוקרטי לתפקיד נשיא ארצות הברית.
עד לכניסתו לתפקיד בפועל, במרץ 1801, פעל הנשיא היוצא, הפדרליסט ג'ון אדמס, לחזק את אחיזת הפדרליסטים בשלטון, ובפרט באמצעות סדרת מינויים וחוקים המתייחסים לעיבוי הרשות השופטת בפדרליסטים.
בין שאר האנשים המוצעים לתפקידי שופטים הוצע גם ויליאם מרבורי.
אדמס חתם על ההסמכות של 16 שופטים חדשים יומיים לפני תום כהונתו, והמינויים אושרו על ידי הסנאט היוצא, שנשלט אז בידי הפדרליסטים, ביום שלמחרת.
מזכיר המדינה חתם על ההסמכות, אולם 4 מהן, אחת מהן של ויליאם מרבורי, לא נשלחו לשופטים המיועדים.
מי שכיהן כמזכיר המדינה ואמור היה לשלוח את ההסמכות היה ג'ון מרשל, אשר לימים כיהן כשופט בתביעתו של מרבורי.
ג'פרסון החליט לעכב את 4 ההסמכות המדוברות, בטענה שהן לא נמסרו בזמן ושהוא, כנשיא החדש, רשאי לבטלן.
ב-9 בפברואר 1803 הגיע העניין לדיון בביהמ"ש העליון, והוצא צו שקרא למזכיר המדינה, ג'יימס מדיסון, לבוא ולנמק מדוע מרבורי לא קיבל את מינויו.
לאור עדויות, האומרות כי צווי ההסמכה עליהם מדובר נראו בפועל, התביעה ביקשה שביהמ"ש יוציא צו עשה למדיסון שימסור את כתבי ההסמכות.
בית המשפט העליון הסכים פה אחד לחוות דעתו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל, לפיה אמנם היה על מדיסון למסור את כתב ההסמכה למרבורי, היות שאין מדובר בעניין פוליטי באופיו, כי אם בפונקציה ביצועית של הממשלה שהוגדרה במפורש על ידי החוק.
עם זאת, בית המשפט העליון קבע כי אין בידו סמכות לדון בעניינו של מרבורי, וזאת משום שהחוק המאפשר זאת (חוק השיפוט משנת 1789) עומד בסתירה לחוקה.
כלומר, על אף שמרבורי צודק בעיקרון, אין לבית המשפט סמכות להעניק לו את הסעד המשפטי שאותו הוא מבקש.
לפי בית המשפט, פרק 3 של החוקה האמריקנית הגדיר את המקרים, שבהם יש לבית המשפט העליון סמכות לדון במקרה שלא הובא אליו כתוצאה מערעור (original jurisdiction), והמקרה של דרישה לצו מנדמוס (צו עשה) לא נכלל בהם.
מרבורי טען, שהמקרים המנויים בחוקה הם רק בסיס, ושחוק השיפוט יכול להוסיף עליהם, אך מרשל דחה את טענתו זו וקבע, שחוק השיפוט סותר בעניין זה את החוקה ולכן אחת דינו להיות בטל:
על-פי פרשנות זו, בית המשפט העליון הוא הפרשן הסופי של חוקת ארצות הברית ושל חוקי הקונגרס הפדרלי ובתי המחוקקים המדינתיים.
משמעות הדבר היא שבית המשפט העליון מכריז על עצמו שהוא אפוטרופוס בלעדי על החוקה ובתוקף אפוטרופוסות זו הוא נוטל לעצמו את התפקיד להכריע בעניין כשרותם החוקתית של חוקי ארצות הברית.
רק כעבור יותר מחמישים שנה, בשנת 1857, השתמש בית המשפט העליון בפסיקתו של מרשל כדי לבטל חוק פדרלי, בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, ובכך אישר סופית את עקרון הביקורת השיפוטית.
פסק הדין היה מהלך פוליטי מבריק של הפדרליסטים, ששלטו אז בבית המשפט העליון.
תוכניות מגירה של הנשיא הרפובליקני-דמוקרטי, תומאס ג'פרסון, הורו על פתיחת מהלכים להדחתו של נשיא בית המשפט העליון, ג'ון מרשל, אם יפסוק כנגד הממשל ובעד מרבורי.
בפסיקתו בעד הנשיא במקרה הספציפי, השיג מרשל את תמיכת הממשל בפסיקה כולה, שקבעה תקדים מרכזי שהרפובליקנים-דמוקרטים התנגדו לו.
הרפובליקנים-דמוקרטים דגלו בעיקרון הפוך, לפיו בסמכות המדינות לבטל את חוקי הפדרציה על פי פרשנותן לחוקה.
מרשל קבע בתקדים שסמכות הביטול על סמך פרשנות נתונה לבית המשפט העליון בלבד.
העובדה שנשיא בית המשפט מרשל הצליח להטעים עיקרון זה, ועוד בתקופתו של נשיא אנטי-פדרליסט מובהק כג'פרסון, מעידה על גאונותו של מרשל כמשפטן הגדול שעיצב את כוחו של בית המשפט העליון בימיו הראשונים.
הדוקטרינה של ביקורת שיפוטית מעניקה סמכות שאינה רק משפטית אלא גם פוליטית.
באמצעות סמכות זו נעשה בית המשפט העליון גורם חקיקה נוסף.
חוק המתקבל בבית הנבחרים, העובר בסנאט, והנחתם בידי הנשיא, עדיין עלול להיפסל על ידי בית המשפט העליון.
ובכל מקרה, כאשר חוק מגיע לדיון משפטי, הוא זקוק לאישור חיובי, מעין "תו תקן" חוקתי, כדי להיות בר תוקף.
ברם, קיימים מספר סייגים לכוחו זה של בית המשפט העליון.
לשופטים אין זכות יוזמה באשר לבדיקתם ובחינתם של חוקים.
כאשר חוק נכנס לתוקף, עלול אזרח כלשהו להרגיש נפגע בגללו, והוא ידרוש את ביטול החוק בטענה שאין החוק האמור חוקתי.
רק לאזרח שנפגע מהחוק קיימת זכות העמידה בפני בית המשפט.
זהו עניין טכני אך חשיבותו רבה, שכן אין השופטים מתערבים בחקיקה התערבות פעילה ורצופה, אלא רק משמשים פוסקים ובוררים במקרה של עימות משפטי.
לפיכך, נמצא תפקידו החקיקתי כביכול של בית המשפט העליון סביל, עקיף ונגטיביסטי.
הוא יכול לבלום, לפסול ולבטל חוק שכבר נחקק, אך אין הוא יכול לכתוב חוק או להשפיע ישירות על ניסוחו.
בזכות יכולת הבלימה שלו, בית המשפט העליון משמש גורם מרסן לגבי פעולות החקיקה.
נוכחותו בלבד יכולה לשמש אזהרה למחוקקים, שבמקרה שיחרגו מגבולות החוקה, יחסום בית המשפט העליון את פעולתם.
חשיבות נוספת של זכות העמידה המוגבלת היא הרחקת הדיון המשפטי מהדיון הפוליטי: עקב הצורך לעבור ערכאות רבות עד הדיון בבית המשפט העליון, הדיון נערך שנים לאחר החקיקה המקורית.
הרגשות סביב החוק מתקררים, והדיון הופך משפטי ונקי מאידאולוגיה.
אולם, ישנה בעיה מסוימת עם יישום העיקרון בפועל.
בית המשפט העליון הוא קבוצה קטנה מאוד של אנשים ומונה כיום תשעה שופטים עליונים.
אנשים אלה אינם נבחרים לתפקיד על ידי הציבור, אלא מתמנים לכל ימי חייהם.
כך קורה שבבית המשפט יושבים לא פעם שופטים ותיקים מאוד, שמונו בשעתם לא רק על ידי ממשל אחר כי אם גם בתקופה אחרת ובאווירה אידאולוגית שונה לחלוטין.
צד אחד בתופעה זו הוא חיובי: בית המשפט העליון הוא סלע של יציבות ושמרנות גם בימים של שינויים מהירים ומסוכנים, ומכיוון שהוא מייצג את החוקה המקורית, הוא גם אלמנט ההמשכיות בעידן של חדשנות מהפכנית.
אך לעניין גם פן שלילי לא קטן: שמרנותו וגישתו המיושנת של בית המשפט עלולות לגרום למאבקים חריפים.
בנושאים השנויים במחלוקת חריפה בקרב האומה האמריקאית, משתקפת המחלוקת גם בקרב חברי בית המשפט.
התנודות המקריות לכאורה האלה בעמדת בית המשפט, שלכאורה הן עניין שלילי, מהוות גם גורם חיובי.
הן העושות את הפוסק העליון לאיבר אינטגרלי באורגניזם של הדמוקרטיה הייצוגית, שכן שינויים אלה משקפים תמורות בהשקפת הציבור, ורק בזכות שינוי עמדות נותרת תקווה למי שמובס היום לשוב ולנצח מחר.
פסק דין פלסי נגד פרגוסון 163 U.S.
537) היה פסק של בית המשפט העליון הפדרלי בארצות הברית, אשר קבע דה יורה כי הפרדה על רקע גזעי, גם במקומות ציבוריים כמו תחבורה ציבורית, היא חוקתית, תחת הדוקטרינה "נפרד אך שווה".
ההחלטה התקבלה ברוב של 7 שופטים נגד שופט אחד שהתנגד.
השופט הנרי בילינגס בראון כתב את החלק בפסק הדין שביטא את דעת הרוב, והשופט ג'ון מארשל הארלן כתב את החלק בפסק הדין שביטא את דעת המיעוט.
דוקטרינת "נפרד אך שווה", נשארה דוקטרינה מקובלת בחוקי ארצות הברית, עד אשר בוטלה ב-1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
לפני מלחמת האזרחים האמריקנית הגן בית המשפט העליון על מוסד העבדות, למשל בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
בשנים שאחרי תום מלחמת האזרחים, חוקת ארצות הברית תוקנה כדי למנוע את העבדות (התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית) ולהבטיח שוויון זכויות לשחורים במדינותיהם (התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית).
מדינות הדרום אשר נאלצו להסכים לתיקונים אלו לחוקה תחת לחצים של מדינות הצפון, הקימו, בעיקר בשלושת העשורים האחרונים של המאה ה-19, מערכת מסועפת של אפליה גזעית חוקית שנועדה למנוע מהאזרחים השחורים, ששוחררו ממוסד העבדות בעקבות המלחמה, לקחת חלק משמעותי במדינות.
משפט זה דן בהתנגדות לחוק שנחקק במדינת לואיזיאנה בשנת 1890. חוק זה דרש קרונות רכבת נפרדים ללבנים ולשחורים.
בית המשפט העליון החליט שהתיקון ה-14 נועד להבטיח שוויון בפני החוק, ולא אינטגרציה בין גזעית.
לפיכך, כל שירות ציבורי, דיו שיספק שירותים באיכות שווה ללבנים ולשחורים, ואין איסור על אספקתם בנפרד.
המתנגדים לפסיקה טענו שבית המשפט העליון היה צריך לזהות שמטרת ההפרדה בחוק הייתה מניעת שוויון זכויות ועל כן לבטל את החוק.
גישה זאת נתקבלה בסופו של דבר לאחר כ-70 שנה, כאשר מדיניות "נפרד אך שווה" הוגדרה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית כבלתי חוקתית בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך של טופיקה, קנזס.
פסק דין לורנס נגד טקסס ) הוא פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית הקובע כי כל חוק האוסר על קיום יחסי מין הומוסקסואליים בין שני בוגרים בביתם סותר את חוקת ארצות הברית בשל הפגיעה בזכות לפרטיות.
בפסק דין זה, שניתן בשנת 2003, קבע לראשונה בית המשפט העליון של ארצות הברית, ברוב של 6 שופטים נגד 3, כי ההחלטות הקודמות של בית המשפט, ובהן ההחלטה משנת 1986 - פסק דין באוורס נגד הארדוויק, בטלות.
לפני פסק דין זה סירב בית המשפט (בפסק דין באוורס) לתת הגנה שכזו וקבע כי אין כל הגנה בחוקה שיש בה כדי לפסול חוקים שאוסרים על קיום יחסי מין הומוסקסואליים וקובעים כי מעשים אלה הם עבירה פלילית.
ההליך המשפטי זכה לעניין ציבורי רב ומספר רב של "ידידי בית המשפט" הגישו תצהירים לבית המשפט בנושא.
פסק דין זה נחשב לאחת ההחלטות המשפטיות החשובות ביותר עבור זכויות להט"ב בארצות הברית, יחד עם פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס (2015) ופסק דין בוסטוק נגד מחוז קלייטון (2020).
תיאור המקרה נשוא פסק הדין
בהתאם למשפט המקובל מוגנות זכויות בני זוג לקיום יחסי מין על ידי חוזה הנישואין - חוזה לו שותפים הגבר, האישה (ובנישואין דתיים - גם האל) והמדינה הבאה לאכוף חוזה זה כמו כל חוזה אחר.
בהתאם להשקפה זו, קיום יחסי מין מחוץ למסגרת הנישואין נחשב לדבר אסור או שיש לאוסרו ("רע כי נאסר" - "Malum prohibitum").
מסיבה זו נחקקו במדינות רבות (הן מדינות המשפט המקובל והן מדינות המשפט הקונטיננטלי) חוקים האוסרים קיום יחסי מין מחוץ לנישואין, ניאוף, מעשי סדום בין אם בין גבר ואישה, ובין אם בין גברים).
בעקבות מגמה זו ביטלו בשנות ה-70 רבות ממדינות ארצות הברית את החוקים האוסרים קיום יחסי מין מחוץ לנישואין, וכן בוטלו החוקים האוסרים על ביצוע מעשי סדום והאיסור על קיום יחסי מין הומוסקסואליים.
בפסק הדין גריסוולד נגד קונטיקט משנת 1965 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי חוק האוסר על שימוש באמצעי מניעה ביחסי מין בין בני זוג נשואים הוא חוק הנוגד את החוקה, ואינו חוקי.
בפסק דין זה קבע לראשונה בית המשפט העליון של ארצות הברית כי ישנה זכות חוקתית מוגנת לפרטיות.
זכות זו אינה מצוינת מפורשות במגילת הזכויות אולם היא קיימת ומוגנת מהיותה חלק מה"הילה הנוצרת על ידי החוקה" ("penumbras, formed by emanations from those guarantees that help give them life and substance").
בית המשפט נזהר בדבריו וקבע כי זכות זו לפרטיות קיימת רק בין בני זוג הנשואים זה לזה.
בפסק דין איזנשטט נגד ביירד משנת 1972 קבע בית המשפט בעקבות פסק דין רו נגד וייד כי הזכויות לפרטיות חלות גם על נשים לא נשואות ולא רק על נשים נשואות.
בפסק הדין משנת 1986 - פסק דין באוורס נגד הארדוויק - התבקש בית המשפט העליון לקבוע כי חוק מדינת ג'ורג'יה האוסר קיום יחסי מין הומוסקסואליים בין שני גברים בוגרים בביתם סותר את זכותם לפרטיות.
במקרה זה לא נפתחו אומנם הליכים פליליים נגד הארדוויק, אולם הוא נאסר בשל קיום מין אוראלי עם גבר אחר בביתו.
בית המשפט העליון דחה את הבקשה ברוב של חמישה שופטים מול ארבעה.
השופט ביירון וייט שכתב את דעת הרוב, קבע כי הזכות לקיום יחסי מין היא זכות הנתונה רק לגברים ולנשים ולא להומוסקסואלים, וכי יחסי מין בין הומוסקסואלים הם מעשה הנוגד את המוסר הציבורי ואת טובת הציבור.
ביטול החוק, קבע בית המשפט, יפגע ביסודות המוסריות של המדינה ושל החברה, ובביטולו יקבעו השופטים למעשה כי דעותיהם האישיות חשובות יותר מדעות המחוקקים במדינה (שחוקקו את החוק) ובכך תיפגע באופן אסור הפרדת הרשויות במדינה.
על אף פסק הדין של בית המשפט העליון, קבע בית המשפט העליון של מדינת קנטקי בשנת 1992, בהתבססו על חוקת המדינה, בפסק דין קנטקי נגד וואסון כי החוק המדינתי האוסר על קיום יחסי מין הומוסקסואליים סותר את חוקת המדינה, וביטל את החוק.
העותרים לבית המשפט העליון, ג'ון גדס לורנס (John Geddes Lawrence) בן ה-60, וטיירון גארנר (Tyron Garner) בן ה-36, נאסרו בשל קיום יחסי מין אנאליים בביתו של לורנס ביוסטון שבטקסס ב-17 בספטמבר 1998 בין השעות 10:30 ו-11:00 בלילה.
סגן השריף, ג'וזף קווין, נכנס אל הדירה שלא הייתה נעולה, ואסר את לורנס וגארנר.
השוטר הגיע למקום לאחר שקיבל דיווח על כך שבדירה נורו יריות.
המתלונן היה שכנו של לורנס, רוג'ר דייוויד נאנס (Roger David Nance), שהואשם קודם לכן בתקיפה של לורנס על רקע היותו הומוסקסואל.
נאנס הודה מאוחר יותר כי שיקר בתלונתו למשטרה, ובשל כך הואשם ונכלא ל-15 ימים.
לורנס וגארנר נאסרו והואשמו בכך שעברו על החוק הפלילי של מדינת טקסס האוסר על קיום יחסי מין הומוסקסואליים, עברה מסוג חטא (Class C misdemeanor).
הם שוחררו ממעצר לאחר שהסכימו לשלם ערבות בסך $200.
ב-20 בנובמבר 1998 הודו לורנס וגארנר בעובדות נשוא כתב האישום נגדם, ושופט השלום מייק פארוט (Mike Parrott) הרשיע אותם על פי הודאתם.
לאחר ההרשעה פנו לורנס וגארנר וביקשו משפט חוזר בטענה שהחוק סותר את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית הקובע כי החוק צריך להתייחס בשוויוניות לכל האזרחים, וכי חוק זה אינו שוויוני שכן הוא אוסר קיום יחסי מין אנאליים רק בין גברים ולא בין גברים ונשים.
בית המשפט דחה את בקשתם והטיל על כל אחד מהם קנס של $125 (הקנס המרבי הקבוע בחוק כעונש על עבירה זו הוא בסך $500).
כמו כן נדרש כל אחד לשלם $141.25 - הוצאות המדינה בקיום הליך המשפט החוזר.
לורנס וגארנר ערערו על ההחלטה, וב-4 בנובמבר 1999 נקבע דיון בערעור בפני הרכב מורחב של שלושה שופטים בבית המשפט לערעורים.
Anderson), ונשיא בית המשפט לערעורים (במחוז המדינתי ה-14) פול מרפי (Paul Murphy) קבעו כי החוק אכן סותר את התיקון לחוקה, וכי החוק מפלה על בסיס מגדר.
Harvey Hudson) קבע, בדעת מיעוט, כי אין להומוסקסואלים זכות לקיים יחסי מין, וכי החוק אינו פוגע בשוויון.
בית המשפט לערעורים החליט לדון במקרה במסגרת מותב מורחב, והפעם דחה את הערעור ברוב של שבעה שופטים נגד שניים.
ב-13 באפריל 2001 ערערו לורנס וגארנר על החלטת המותב המורחב של בית המשפט לערעורים בפני בית המשפט העליון לערעורים פליליים של טקסס אשר דחה אף הוא את הערעור.
ב-16 ביולי 2002 הוגש לבית המשפט העליון של ארצות הברית ערעור על החלטת בית המשפט העליון לערעורים פליליים של טקסס.
ב-2 בדצמבר 2002, בבקשה לעיון חוזר (writ of certiorari), החליט בית המשפט לדון בערעור על בית המשפט העליון לערעורים פליליים של טקסס.
אישים וגורמים רבים פנו לבית המשפט והגישו תצהירים כידידי בית המשפט.
סמית' טען בעל פה עבור לורנס ב-26 במרץ 2003, והחלטת בית המשפט ניתנה ב-26 ביוני 2003. בית המשפט פסק בשאלות הבאות:
האם חוק מדינת טקסס שעל פיו הורשעו העותרים, האוסר קיום יחסי מין אנאליים בין בני זוג הומוסקסואלים אך לא בין בני זוג הטרוסקסואלים, פוגע בזכות לשוויון בפני החוק, המוגנת על ידי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
האם ההרשעה הפלילית של שני גברים בוגרים על מעשים שנעשו בפרטיות ביתם פוגעת בזכותם של אותם אנשים לפרטיות, המוגנת על ידי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
האם על בית המשפט העליון להפוך את החלטת פסק דין באוורס נגד הארדוויק.
ברוב של שישה שופטים מול שלושה קבע בית המשפט העליון כי יש לבטל את חוק מדינת טקסס.
רוב של חמישה שופטים קבע כי החוק פוגע בזכותם של העותרים לשוויון בפני החוק.
דעת הרוב קובעת כי יש להפוך את הלכת באוורס נגד הארדוויק, ובהתאם - לבטל שנים עשר חוקים נוספים במדינות שונות בארצות הברית.
דעת הרוב נכתבה על ידי השופט אנתוני קנדי, איתה הסכימו השופטים ג'ון פול סטיוונס, דייוויד סוטר, רות ביידר גינסברג וסטיבן ברייר.
בפסק דין באוורס קבע נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית וורן ברגר כי "לכל אורך ההיסטוריה התנגדה התרבות המערבית ליחסי מין הומוסקסואליים ואלה נאסרו על ידי החוק".
קנדי תוקף קביעה עובדתית זו וקובע כי לאור פסק הדין משנת 1981 של האיחוד האירופי אין התרבות המערבית חושבת כך, ולנוכח זאת שהעובדות בבסיס פסק דין באוורס שגויות, יש להפוך גם את פסק הדין.
בית המשפט קבע בדעת הרוב כי יחסי מין בהסכמה בין בוגרים בפרטיות ביתם היא חלק מההגנה על הפרטיות המוקנה מכוח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
חוק מדינת טקסס פוגע בזכות זו וסותר את החוקה, ועל כן דינו להתבטל.
דעת היחיד התומכת של אוקונור
השופטת סנדרה דיי אוקונור קובעת בדעת יחיד כי היא מסכימה כי חוק מדינת טקסס סותר את החוקה, אך אינה מצטרפת לטיעונים של דעת הרוב.
אוקונור אינה מסכימה עם הטענה שיש להפוך את פסק דין באוורס (היא הייתה בדעת הרוב בפסק דין באוורס) אולם טוענת כי במקרה זה יש לבטל את החוק כי הוא מפלה בין קבוצות אוכלוסייה שונות, ולא מפני שהוא קובע כי יחסי המין עצמם אסורים.
לדבריה אין התיקון ה-14 לחוקה נותן זכויות לפרטיות בקיום יחסי מין (היינו, לו היה החוק קובע שדבר מה אסור הן לזוגות הומוסקסואלים והן לזוגות הטרוסקסואלים, לא הייתה אוקונור תומכת בביטול החוק מאחר שאינו מפלה בין קבוצות).
אוקונור מדגישה כי מדובר בחוקים ש"מגנים על אינטרסים של המדינה" בלבד, שכן חוק שאינו מגן על אינטרס של המדינה דינו להתבטל אף הוא.
גם בכך שונה אוקונור מדעת הרוב.
מדעת הרוב עולה כי חוק הקובע כי אסור לזוגות הומוסקסואלים להנשא יתבטל גם הוא.
לדברי אוקונור חוק הפוגע בהומוסקסואלים רק בשל היותם כאלה, בהיעדר אינטרס לגיטימי אחר, יתבטל.
את דעת המיעוט בפסק הדין כתב השופט אנטונין סקליה, והצטרפו אליו השופט קלרנס תומאס ונשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט.
סקליה מתנגד לפסק הדין ההופך את פסק דין באוורס בטענה כי על פסק דין זה מסתמכים פסקי דין מדינתיים וחוקים מדינתיים רבים, ומשמעות הפיכתו משמעה הפיכת כולם.
סקליה אף טען כי ביטול פסק דין באוורס יביא לביטול חוקים האוסרים על ביגמיה, פוליגמיה, נישואים הומוסקסואליים, גילוי עריות, זנות, קיום יחסי מין עם בעלי חיים, ניאוף ואוננות (במדינות שונות של ארצות הברית יש חוקים האוסרים מעשים אלה).
סקליה טוען כי בביטול פסק דין באוורס קובע בית המשפט העליון כי הוא תומך ב"אג'נדה של ההומוסקסואלים" (largely signed on to the so-called homosexual agenda).
סקליה מציין כי "אין לו דבר נגד הומוסקסואליות" או כל קבוצה אחרת הפועלת באמצעים דמוקרטיים, אולם אל לבית המשפט להתערב בנושאים פוליטיים ועליו לנהוג בנייטרליות במקרים כאלה.
בהרצאה שנשא סקליה ב-8 במרץ 2006 הסביר את עמדתו, שלפיה מנסחי מגילת הזכויות לא התכוונו לתת זכויות להומוסקסואלים - בעת מתן מגילת הזכויות היו בכל המדינות של ארצות הברית חוקים נגד יחסי מין הומוסקסואלים ולכן ברור שהחוקה לא התכוונה להגן על מעשים אלה.
השופט תומאס, בדעת יחיד מתנגדת, קובע כי החוק "טיפשי יותר מהרגיל" (uncommonly silly), אולם בהיעדר זכות מפורשת בחוקה לפרטיות אסור לבית המשפט העליון לבטלו (הוא המליץ לבית המחוקקים של טקסס לבטל את החוק).
בעקבות פסק הדין קבע בית המשפט העליון של מסצ'וסטס בפסק דין גודרידג' נגד המחלקה לבריאות הציבור כי אין להפלות בין זוגות הטרוסקסואלים להומוסקסואלים, וכי יש להתיר במדינת מסצ'וסטס נישואין של זוגות הומוסקסואלים בהתאם לחוקת המדינה.
פסק הדין לא ציטט את החלטת לורנס, אולם ניתן מספר חודשים לאחר ההחלטה וככל הנראה הושפע ממנה.
הטיעונים בעל פה (קובץ MP3)
מירנדה נגד אריזונה הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית הקובע שחשודים בפלילים חייבים לקבל מידע על זכותם להתייעץ עם עורך דין ועל זכותם להימנע מהפללה עצמית באמצעות שמירה על זכות השתיקה, כל זאת לפני שהם נחקרים על ידי המשטרה.
אזהרת מירנדה קרויה על שם פסק דין זה, שהשפיע רבות על הליכים פליליים ומשפטיים גם בישראל ובמדינות נוספות.
פסק הדין חוזק על ידי וסטובר נגד ארצות הברית, ויגנרה נגד ניו יורק, וקליפורניה נגד סטיוארט.
פסק הדין התקבל ברוב של חמישה כנגד ארבעה.
הטיעונים נשמעו בתאריכים 28 בפברואר עד 1 במרץ 1966, וההחלטה ניתנה ב-13 ביוני של אותה שנה.
בשנות ה-60 התאגדו מספר עורכי דין אמריקנים במסגרת תנועה שסיפקה סיוע משפטי לנאשמים.
במישור האזרחי מגמה זו הובילה להקמת איגוד השירותים המשפטיים לפי תוכנית החברה הגדולה של הנשיא לינדון ג'ונסון.
בפסק דין אסקובדו נגד אילינוי (1964) נקבע כי עורך דינו של החשוד צריך להיות נוכח במהלך החקירה המשטרתית.
הרפורמה הזו התרחבה לכדי דאגה באשר לשיטות החקירה המשטרתיות, שנחשבו על ידי רבים ללא הוגנות.
שיטות חקירה הכוללות כפייה היו ידועות באותה תקופה בסלנג "דרגה שלישית".
בשנת 1963 נעצר אזרח בשם ארנסטו מירנדה באשמת אונס, שוד וחטיפה.
הוא הודה, במסגרת החקירה המשטרתית, בביצוע שוד ובניסיון לאונס.
התובע במשפטו הביא כראיה רק את ההודאה.
מירנדה הורשע באונס ובחטיפה, ודינו היה 20 עד 30 שנים בעבור כל אישום, וריצוי שתי תקופות המאסר במקביל (כלומר 30 שנים ולא 50).
אלווין מור, עורך דינו של מירנדה מטעם בית המשפט, הגיש ערעור בפני בית המשפט העליון של אריזונה שבו אושרה החלטת בית המשפט הראשונה.
בית המשפט העליון של אריזונה הדגיש בפסק הדין כי מירנדה לא ביקש באופן מפורש להתייעץ עם עורך דין.
פרקליטו של מירנדה החליט לערער על ההחלטה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית
מסיבה זו בוטלה הרשעתו של מירנדה.
כמו כן, בית המשפט הבהיר מה אמור לקרות כאשר החשוד בוחר לממש את זכויותיו:
אף על פי שהאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות דחק בבית המשפט לקבוע כי בכל תחנת משטרה יוצב עורך דין באופן קבוע, וורן סירב לכתוב זאת בפסק הדין, או אפילו לכלול הצעה כי דרישה מיידית של עורך דין תהיה לטובת החשוד.
וורן סבר כי נקיטת אמצעים כאלה תהפוך את החקירות לחסרות תועלת, כיוון שאפילו סניגור מתחיל ייעץ למרשו לא לומר דבר למשטרה.
וורן ציין את הפרקטיקות הקיימות של ה-FBI והכללים של החוק הצבאי האמריקני, שבשניהם כתוב כי יש להודיע לחשוד על כך שהוא רשאי לשמור על זכות השתיקה; באזהרה של ה-FBI מוזכרת גם הזכות להתייעץ עם עורך דין.
השופט הרלן כתב בדעת המיעוט כי
הרלן סיכם את דבריו בציטוט של השופט בדימוס רוברט ה.
השופט טום קלארק כתב בדעת מיעוט נפרדת כי לדעתו בית המשפט של וורן הוא "יותר מדי נמהר".
קלארק העדיף את מבחן "סכום הנסיבות" שנקבע על ידי השופט ארתור גולדברג בפסק דין היינס נגד וושינגטון.
לפי המבחן הזה בית המשפט יכול:
מירנדה נשפט מחדש, ובמשפט זה התביעה לא עשתה שימוש בהודאתו, ובמקום זאת הציגה עדויות אחרות וקראה לעדים שלא העידו במשפט הראשון.
מירנדה הורשע פעם נוספת, וריצה 11 שנים בבית הכלא.
לאחר שחרורו הוא חזר לשכונה שבה התגורר, התקיים בדוחק ונהרג בקטטה שנערכה בבר ב-31 בינואר 1976.
בעקבות פסיקת מירנדה נדרשו מחלקות המשטרה ברחבי ארצות הברית להודיע לחשודים על זכויותיהם לפי הפסיקה, במה שזכה לכינוי אזהרת מירנדה.
לאחר ההחלטה בעניינו של מירנדה נמתחה ביקורת רבה, כיוון שרבים חשו שאין זה הוגן להודיע לחשודים פליליים על זכויותיהם, כפי שנקבע בפסיקה.
ריצ'רד ניקסון ושמרנים אחרים גינו את החלטת בית המשפט וטענו שהיא חותרת תחת יעילותה של המשטרה, וכי הפסיקה תגרום לעלייה ברמת הפשע.
ניקסון, לאחר שהחל לכהן כנשיא, הבטיח למנות שופטים שיהיו יותר "קשוחים מבחינת הפרשנות" ויפגינו איפוק שיפוטי.
תומכים רבים של אכיפת החוק כעסו על ההחלטה ועל הצגתם של קציני המשטרה כאנשים שליליים.
החוק הפדרלי לבקרת פשע ורחובות בטוחים, שהתקבל ב-1968, היה אמור לעקוף את החלטת מירנדה במקרים של פשעים פדרליים ולהחזיר את "מבחן סכום הנסיבות" שקדם למירנדה.
תוקפו של החוק הזה, שעדיין רשום בכרך ה-18 של החוק האמריקני, מעולם לא הועמד במבחן כיוון שמחלקת המשפטים מעולם לא ניסתה להשתמש בו כדי לתמוך בהבאתה של הודאה כראיה במשפט פלילי.
החלטת מירנדה עורערה בכמה החלטות מאוחרות יותר שבהן נקבעו מספר חריגים ל"אזהרות מירנדה", שערערו את הטענה כי ההחלטה היא מסקנה הגיונית של התיקון החמישי.
אולם, ככל שחלפו השנים פסיקת מירנדה הפכה למוכרת והתקבלה בקרב קהלים נרחבים יותר.
בגלל שכיחותן הגבוהה של סדרות טלוויזיה אמריקניות שבהן מככבת המשטרה (כגון חוק וסדר) ואזהרת מירנדה מוקראת לחשודים במקרים רבים, האזהרה הפכה למרכיב צפוי וידוע של הליכי המעצר.
האמריקנים החלו לחוש שהאזהרות תורמות ללגיטימיות של חקירות המשטרה.
בבדיקות שנערכו התברר כי במקרים רבים החשודים מוותרים על זכויותיהם לפי פסיקת מירנדה ומודים בכל מקרה.
בישראל אומצו עקרונות פסק דין זה בהדרגה, החל מאמצע שנות התשעים.
בשנת 1995 נקבעה לראשונה ב לחוק הסניגוריה הציבורית החובה להודיע לחשוד גם אם איננו עצור, על זכותו להיוועץ בסנגור ציבורי, ושנה אחר כך נקבע בסעיף 32 לחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), תשנ"ו 1996, על חובת ההודעה לחשודים במעצר.
החלטה זו אוזכרה בפסקי דין רבים בישראל, והפסיקה בנושא זה הושלמה בהחלטה שהתקבלה בהרכב מיוחד של תשעה שופטים בבית המשפט העליון, בהחלטה המכונה "הלכת יששכרוב", המתייחסת ל־ "אי-מתן הודעה כדין בדבר הזכות להיוועץ בעורך-דין".
כיוון שבדרך כלל החשוד נשאל האם הוא מבין את זכויותיו בתי המשפט נוטים לפסוק כי לאחר הקראת הזכויות כל ויתור על זכויות מירנדה חייב להיעשות במודעות מלאה ומרצונו החופשי של החשוד.
מחלקות משטרה רבות בארצות הברית הדפיסו טפסים רבים שעליהם כתובות הזכויות, שעליהם החשודים צריכים לחתום ולהוסיף את התאריך (לאחר ששמעו וקראו את האזהרות פעם נוספת) במקרה שהם עתידים להיחקר.
אולם, משמעות הוויתור שנראה כרצוני היא שניתן להניח בסבירות גבוהה כי החשוד מבין מה הוא עושה, וכי הוא לא מאולץ לחתום על כתב הוויתור; בית המשפט פסק בקולורדו נגד קונלי (1986) כי אין זה רלוונטי כלל וכלל אם החשוד אכן היה לא שפוי בזמן החקירה.
הודאה שהושגה תוך הפרה של תנאי מירנדה עשויה להיות שמישה בתנאים מסוימים.
התביעה יכולה להשתמש בהודאתו של הנאשם במקרה שהוא טוען טענה מסוימת, והתביעה מעוניינת להציג את ההודאה על מנת לערער את אמינותו.
הודאה "ספונטנית" שניתנה על ידי החשוד בזמן שהיה במשמורת עשויה להיות קבילה כראיה אם היא ניתנה שלא כתגובה לתשאול של המשטרה או התנהגות אחרת שנועדה לגרום לתגובה מפלילה, אף על פי שעדיין לא הוקראו לו זכויות מירנדה או שהוא ביקש לנצל את זכותו לייעוץ משפטי ועורך הדין טרם הגיע.
אולם, ישנו חריג לפסיקת מירנדה כאשר מדובר בנושאים הקשורים לביטחון הציבור.
אם, לדוגמה, החשוד מחזיק במידע הנוגע לאיתורו של כלי נשק, או בכל נסיבות דומות אחרות, ניתן לחקור אותו גם ללא הקראה של אזהרת מירנדה, ודבריו יהיו קבילים כעדות בבית המשפט.
במספר מחקרים אמפיריים שנערכו על ידי תומכי ומתנגדי מירנדה התברר כי הקראת הזכויות משפיעה במידה מועטה על ההסתברות שהחשוד יסכים לדבר עם המשטרה ללא עורך דין.
אולם, מתנגדי הפסיקה, כולל הפרופסור למשפטים פול קאסל, טענו כי שחרורם של 3% או 4% מהחשודים בפלילים הוא עדיין מחיר גבוה מדי.
פסיקת מירנדה נותרה על כנה גם לאחר פסק דין דיקרסון נגד ארצות הברית (2000), שבו נבחן התוקף של החקיקה העוקפת שנקבעה בקונגרס לאחר מירנדה.
הסוגיה שעמדה במרכז הדיון הייתה האם אזהרות מירנדה אכן מתחייבות מתוקף החוקה, או האם הן מופעלות כאמצעי בקרה.
בית המשפט קבע ברוב 7 לעומת 2 כי "האזהרות חייבות להפוך לחלק מהתרבות הלאומית", בפסק דין שנכתב על ידי השופט ויליאם רנקוויסט.
השופט אנטונין סקאליה כתב בדעת המיעוט שלו כי האזהרות שניתנו לאליס סמית' אינן מחויבות המציאות כתוצאה מהחוקה.
סקאליה ציטט שורה של מקרים שבהן בית המשפט (בהרכבו בתקופתו של סקאליה) קבע כי "[הם] תועדו ברשומות כשאמרו כי הפרה של מירנדה איננה הפרה של החוקה".
סקאליה ציטט כתומכים בדעה זו את רנקוויסט, אנתוני קנדי, סנדרה דיי או'קונור וקלרנס תומאס.
המקרה של דיקרסון הגיע אל בית המשפט בנסיבות שנחשבו לחריגות.
אף על פי שמחלקת המשפטים בתקופת קלינטון ראתה במירנדה כפסק דין תקף ומחייב, בית המשפט נאלץ להוציא צו בירור (לטינית: certiorari) על מנת למנוע פיצול מחוזי לאחר שבית המשפט לערעורים במחוז הרביעי פסק על דעת עצמו כי הקונגרס עקף את מירנדה בכך שחוקק את חוק בקרת הפשע והרחובות הבטוחים.
עורך הדין הראשי סירב להגן על חוקתיות החוק, כך שבית המשפט הזמין את פרופסור קאסל לטעון כנגד התוקף של מירנדה.
לאורך הזמן החוקרים החלו לפתח שיטות מתוחכמות על מנת לכבד את "לשון" אך לא את "רוח" מירנדה.
במקרה של מיזורי נגד סייברט (2004) בית העליון עצר את אחת השיטות השנויות במחלוקת.
משטרת מיזורי נהגה לא להקריא את זכויות מירנדה בכוונה, לחקור את החשודים עד להשגת ההודאה, ואז להקריא את האזהרות ולהחתים את החשודים על כתב ויתור זכויות.
השופט דייוויד סוטר כתב בדעת הרוב:
גם כאשר מתעלמים מהולכת שולל של החשוד על ידי חוקריו, הנושא של בחירה חופשית בוויתור על זכויות מירנדה נדון פעמים רבות, ונטען כי עצם היותו של החשוד במשמורת היא סיבה מספקת להטיל ספק ביכולת הבחירה החופשית שלו.
פסק דין יָרוּס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה ניתן בבית המשפט העליון בישראל בינואר 2005, בע"א 10280/01, ובו נעתר בית המשפט לבקשתן של טל ואביטל ירוס-חקק, בנות זוג לסביות המקיימות יחד תא משפחתי, לאמץ זו את ילדיה של זו.
בפסק הדין התקבל ערעורן של בנות-הזוג ירוס-חקק על החלטת בית המשפט המחוזי, שדחה ערעור על החלטת בית המשפט לענייני משפחה, שסירב בשנת 1997 לפנייה של השתיים בבקשה לאימוץ הדדי של ילדיהן.
ההליך המשפטי, מהגשת הבקשה הראשונה לבית המשפט לענייני משפחה ועד להכרעה בבית המשפט העליון, ארך שמונה שנים.
בעת מתן פסק הדין חיו השתיים ביחד 15 שנה והיו להן שלושה ילדים מתרומות זרע אנונימיות.
את בנות הזוג ירוס-חקק ייצגו בדיונים עורכי הדין צבי ריש ועירא הדר, האחרונה פעילה למען זכויות להט"ב בישראל.
הערעור נידון על ידי הרכב מורחב של תשעה שופטים בראשותו של נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק והתקבל ברוב של שבעה נגד דעתם החולקת של אדמונד לוי ואליהו מצא.
בית המשפט הכריע כי אין מניעה שבת זוגה של אם ביולוגית לילד תאמץ את ילדיה של האם, והשיב את התיק לבית המשפט לענייני משפחה כדי שזה יבחן את הראיות ויחליט אם מתקיימות "נסיבות מיוחדות" ואם האימוץ הוא "לטובת הילד", כפי שדורש חוק אימוץ ילדים.
בעקבות פסק הדין ניתנו בפברואר 2006 צווי אימוץ לבנות הזוג ירוס-חקק, והן הפכו לזוג ההורים החד-מיניים הראשון בישראל שקיבל צו אימוץ בפועל.
חוק אימוץ ילדים, התשמ"א-1981, אינו מכיר מפורשות באפשרות שבן זוג למערכת יחסים חד-מינית יאמץ את ילדיו הביולוגיים של בן זוגו.
במקרה קודם, המכונה "בג"ץ פלונית", אפשר בית המשפט העליון, בהרכב מורחב בן תשעה שופטים, לידועה-בציבור לאמץ את ילדי הידוע-בציבור שלה; עמדת היועץ המשפטי לממשלה הייתה כי יש להחיל את סעיף 25 רק במקום שבו למאומץ אין הורה שמגדל אותו והוא גדל במוסד.
בכך הביע בית המשפט העליון את דעתו כי את הוראת סעיף 3 לחוק, שלפיה "אין אימוץ אלא על ידי איש ואשתו יחד", ניתן להגמיש באמצעות הפעלת שיקול הדעת השיפוטי על פי סעיף 25, "לטובת המאומץ".
עם זאת, עד לפסק דין ירוס-חקק לא הביע בית המשפט את דעתו כי בנסיבות של הורות חד-מינית "טובת המאומץ" מתבטאת באימוצו על ידי בן הזוג שאינו הורהו הביולוגי.
בשנת 2000 קיבל בית המשפט הגבוה לצדק את עתירתן של בנות הזוג רותי וניקול ברנר-קדיש (שהוגדרו בפסק הדין כ"שותפות לחיים מזה שבע שנים"), הורה למדינה לרשום כחוקי את צו האימוץ שהוציא בית משפט בקליפורניה ואישר את ניקול ברנר-קדיש כהורה מאמץ לילדהּ של רותי ברנר-קדיש שנולד מתרומת זרע.
משביקשו בנות הזוג ברנר-קדיש את רישום האימוץ במשרד הפנים, טען המשרד כי אין אפשרות טכנית לרישום – לא בשל התנגדות עקרונית ליחסים חד-מיניים, אלא בשל אי-נכונות גלויה לעין של הרישום המבוקש, והצורך לרשום את שמות "האב" ו"האם" ברישום בתעודת הזהות.
על אף שבית המשפט נמנע מלדון בשאלות הנוגעות לזוגיות חד-מינית, והתקדים התייחס אך ורק לרישום אימוץ מחו"ל במרשם האוכלוסין, ולא לאימוץ במדינת ישראל ועל פי חוקיה, החליטה הפרקליטות לבקש דיון נוסף בשאלה זו.
בסופו של דבר משכה הפרקליטות את בקשתה, ובינואר 2008 הודיעה כי עמדתה היא כי פסק הדין חל רק על סוגי מקרים דומים למקרה ברנר-קדיש (דהיינו רישום אימוץ בחו"ל).
יש שראו במשיכת הבקשה לדיון נוסף התחייבות של המדינה כי משרד הפנים יכיר באימוצים אחרים שנעשו בחו"ל לילדים ביולוגיים במשפחות חד-מיניות.
מקרה ברנר-קדיש לא התייחס להוראות חוק האימוץ הישראלי, אלא לאפשרות להכיר בפסק דין לאימוץ שניתן בחו"ל, על פי הקריטריונים הנהוגים שם.
גם לאחר המקרה נותרה האפשרות כי בית המשפט יורה על מתן צו אימוץ בנסיבות של הורות חד-מינית, בגדר שאלה פתוחה.
טל ירוס-חקק ואביטל ירוס-חקק חיו יחדיו וניהלו משק בית משותף מאז יולי 1989. שתיהן בעלות תואר דוקטור: טל היא ראש החוג לריפוי בעיסוק באוניברסיטת תל אביב ואביטל היא חוקרת בתחום הסרטן במכון של משרד הבריאות.
שם משפחתן הכפול נובע מכך שכל אחת מהן צירפה לשם משפחתה את שם המשפחה של בת-זוגה.
במהלך חייהן המשותפים החליטו השתיים להביא ילדים לעולם באופן שכל אחת מהן תהרה מתרומת זרע של תורם אנונימי.
בדרך זו ילדה טל שני בנים ואביטל ילדה בן אחד.
בשנת 1992, לאחר הולדת הילד הראשון, חתמו בנות הזוג על הסכם לחיים משותפים (מעין הסכם טרום נישואים), ובו הסדירו ענייני רכוש וכן עניינים הנוגעים לגידול הילדים שייוולדו לכל אחת מהן.
במסגרת ההסכם נטלה כל אחת מהשתיים אחריות משפחתית מלאה כלפי כל הילדים שייוולדו למי מהן, לרבות דאגה ואחריות משותפת למזונות לכל אחד מהילדים עד לגיל 21. בנוסף, חיברו השתיים צוואה שכללה הוראות כיצד להבטיח את כלכלתם ומילוי יתר צורכיהם של שלושת הילדים.
מאז נולדו הילדים גידלו אותן בנות הזוג ירוס-חקק במשמורת ילדים משותפת, וללא כל הבחנה – מצד מי מהן – לעובדת קיומו של קשר ביולוגי או היעדרו.
גם הילדים מתייחסים לבנות הזוג ירוס-חקק כאל אימהותיהם לכל דבר ועניין, אף שכל אחד מהם יודע מי היא אימו הביולוגית.
בשנת 1997 פנו בנות הזוג ירוס-חקק לבית המשפט לענייני משפחה ברמת גן בבקשה להעניק לכל אחת מהן צו אימוץ לצאצאי רעותה.
בנות הזוג נימקו כי הן מעוניינות לעגן מבחינה משפטית את מציאות חייהם של שלושת הילדים, שנולדו במסגרת תא משפחתי שבו יש בפועל שתי אימהות, כיוון שהן שותפות מלאות לגידולם ולחינוכם של שלושתם.
היועץ המשפטי לממשלה ביקש לדחות על הסף את בקשות האימוץ, בטענה כי חוק האימוץ אינו מאפשר להיעתר להן.
עם זאת הציע, מיוזמתו, שכל אחת מבנות הזוג תמונה כאפוטרופוסית נוספת לילדי זוגתה.
בעקבות ההצעה הגישו בנות הזוג לבית-המשפט לענייני משפחה בקשה למנותן כאפוטרופסיות נוספות, זו על ילדיה של זו.
עם זאת הבהירו, כי הן עומדות על בקשתן למתן צווי אימוץ.
במסגרת הדיון בבקשתן לצווי האפוטרופסוּת הוגש לבית-המשפט תסקיר מאת פקידת סעד אודות משפחת ירוס-חקק, ובסיכומו נכתב: בהסכמת היועץ המשפטי לממשלה, ולאור חוות-דעתה התומכת של פקידת הסעד, מינה בית המשפט לכל אחת משתיהן כאפוטרופוסית נוספת לילדי בת זוגה, וזאת מבלי לפגוע במעמדה של כל אחת מהן כאפוטרופוסית הטבעית של ילדיה הביולוגיים.
אך לבנות הזוג ירוס-חקק לא היה די בכך, והן עמדו על בקשת האימוץ.
ב-19 באוגוסט 1999 דחתה השופטת יהודית שטופמן את בקשתן של בנות הזוג לאמץ זו את ילדיה של זו, ופסקה:
על החלטתו של בית המשפט לענייני משפחה, הגישו בנות הזוג ירוס-חקק ערעור לבית המשפט המחוזי בתל אביב.
הערעור נשמע בפני סגן הנשיא חיים פורת והשופטים אביגדור משאלי וסביונה רוטלוי.
בערעורן טענו בנות הזוג כי להוראת סעיף 3 לחוק האימוץ יש לתת פרשנות רחבה שתתבסס על עקרון טובת הילד, אשר לו בעניינן משקל מכריע, שכן טובת ילדיהן מצדיקה מתן עיגון משפטי לקשר ההורי הקיים ממילא בינן לבין ילדיהן.
בנוסף, טענו השתיים כי מאז חקיקתו של חוק האימוץ – כעשרים שנה קודם להגשת הבקשה – חלה, בעולם וכן בישראל, תמורה ממשית ביחסה של החברה לזוגיות חד-מינית, וכי יש להתחשב בהתפתחות זו בפרשנות הוראותיו של חוק האימוץ.
בנות הזוג טענו כי בפרשנות הוראות חוק האימוץ באופן המייחד אותן למשפחות הטרוסקסואליות בלבד, יש משום אפליה לרעה – הן שלהן על רקע נטייתן המינית, והן של ילדיהן.
סגן הנשיא פורת, בדעת רוב, דחה את פרשנותן של המערערות לחוק האימוץ, ודחה את בקשתן.
בפסק דינו התייחס סגן הנשיא לנושא האימוץ על ידי בני זוג מאותו המין, וכתב:
השופט משאלי הסכים לדעתו של סגן הנשיא פורת.
זאת, לצד האיסור על אפליה כלפי ילדים נוכח "מעמדם, פעילויותיהם, השקפותיהם או אמונותיהם של הורי הילד..." בהתאם לסעיף 2.2 לאמנת זכויות הילד, מחייב שלא לשלול את האפשרות לאימוץ גם בין בנות זוג מאותו מין, אם טובת הילדים מחייבת זאת.
לפיכך היא הציעה לקבל את הערעור.
בסוף שנת 2001 הגישו בנות הזוג ירוס-חקק ערעור לבית המשפט העליון באמצעות עורך הדין עירא הדר.
בערעור הדגישו בנות הזוג כי הן אינן מבקשות מבית הדין להכיר בהן כ"בנות זוג" או להעניק סטטוס כלשהו של הכרה לתא המשפחתי החד-מיני.
בקשתן לאפשר לכל אחת מהן לאמץ את ילדיה של האחרת מתוקף חריג בחוק האימוץ המאפשר אימוץ על ידי הורה אחד למען "טובת הילד" ובהתקיימות "נסיבות מיוחדות".
הדיון התקיים בהרכב מורחב של תשעה שופטים: נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, המשנה לנשיא אליהו מצא והשופטים מישאל חשין, יעקב טירקל, דורית ביניש, אליעזר ריבלין, אדמונד לוי, אשר גרוניס ומרים נאור.
בערעור התבססו הנשים על סעיפים בחוק האימוץ הקובעים כי ניתן לתת צו אימוץ במקרים שבהם הדבר משרת את טובתו של הקטין.
השתיים טענו שהתנאי מתקיים לגבי ילדיהן, וכי אימוץ יגביר את "תחושת היציבות והקביעות בחיי הילדים, יסייע להם לפתח דימוי חיובי, ויספק להם יציבות כלכלית, במקרה שמישהי מהן תמות".
בהמשך הוסיפו בנות הזוג לטיעוניהן את עמדת היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, שהכיר, בסמוך לדיונים, בזכויותיהם של זוגות חד-מיניים בענייני ממון ורכוש.
דעת הרוב, שאותה הוביל הנשיא אהרן ברק, מתמקדת בצורך בהחלטה המתבססת על טובת הילד.
השופט ברק קבע כי אין הכוונה ליצור "סטטוס חדש" של משפחה חד-מינית, וכי הבקשות הוגשו על ידי כל אחת מבנות הזוג בנפרד, וכך נדונו.
השופטים אליהו מצא ואדמונד לוי, בדעת מיעוט, קבעו כי מתן צו אימוץ לכל אחת מבנות הזוג כמוהו כהכרה ב"תא המשפחתי החד-מיני", ויצירת סטטוס משפטי חדש היא עניין למחוקק.
כל שבעת שופטי הרוב הדגישו בפסק הדין כי אין בהחלטה כדי לתת לבנות הזוג סטטוס משפטי של משפחה: "אין אנו קובעים כלל כי זוג חד-מיני הוא 'איש ואשתו יחד'; אין אנו מתבקשים לתת צו אימוץ משותף, איננו נקראים להכיר בסטטוס משפטי חדש", קבע ברק.
השופט יעקב טירקל הדגיש כי "אין בהחלטה להחזיר את הדיון לבית המשפט למשפחה משום הכרה במעמד של תא משפחתי חד-מיני, שלא על דרך החקיקה".
השופטים הדגישו שלא מדובר בהכרה בזוגות חד-מיניים באופן חוקתי, וקבעו כי חברי הכנסת הם שצריכים לדון בנושא:
בית המשפט העליון לא נימק את החלטתו בצורה רחבה המאפשרת אימוץ גורף על ידי בני זוג בני אותו מין, אלא עיגן את ההחלטה בעקרון טובת הילד, ובכך שבמקרה מסוים זה, קיומם של יחסי הורות דה פקטו מחייב, בשל טובת הילד, את ההכרה בכל הורה כמאמץ את ילדי בני זוגו.
בכך הקשה בית המשפט העליון הסתמכות עתידית על פסיקה זו כתקדים שיכול לשמש בעתירה דומה.
פסק דין ירוס-חקק הוא פסק דין חשוב בענייני משפחה, אף מעבר להקשר המצומצם יחסית של הורות הומו-לסבית.
מאז מתן פסק הדין עושים בתי המשפט השונים שימוש בקביעות בו כאומרות כי את עקרון טובת הילד יש לפרש בצורה רחבה כמתייחס למכלול נסיבותיו של הילד בתחומים שונים של חייו.
פסק הדין אוזכר בהקשר זה מספר רב של פעמים בבית המשפט העליון.
התוצאה המעשית של הערעור לבית המשפט העליון הייתה כי בית המשפט העליון החזיר את התיק לבית המשפט למשפחה על מנת שזה יבחן אם לתת צו אימוץ על פי הקריטריונים שהותוו בפסק הדין.
בשנת 2006 נתן בית המשפט לענייני משפחה צו אימוץ כמבוקש.
למרות ההצהרות מצד בית המשפט, פסק הדין התקבל מבחינה ציבורית כצעד ראשון להכרה משפטית בזכויות להט"ב בישראל.
אגודת הלהט"ב כינתה את פסק הדין "ניצחון במאבק אישי והישג היסטורי למען קהילת הלהט"ב בישראל [...] המהווה ציון דרך במאבקה של הקהילה על הזכות להקים משפחה ככל אחד ואחת בישראל".
מנכ"ל ארגון "משפחה חדשה", עורכת הדין אירית רוזנבלום, הגיבה: "בכל הקשור לזכות האדם למשפחה, ובכלל זה מה שאנו מכנים "משפחה חדשה" – מדובר במהפכה.
מהפכה בעולם המשפט יותר מאשר בעולם המציאות, כי המציאות מתקיימת כבר במשך עשור ויותר".
יושב ראש סיעת המפד"ל זבולון אורלב אמר לאחר הפסיקה כי ההחלטה היא קריאת תיגר ובית המשפט לא רואה את טובת הילדים, והוסיף: "פסק הדין היה ידוע מראש והוא עוד חוליה בשרשרת פסקי הבג"ץ המערערת את היסודות היהודיים של מדינת ישראל".
בעקבות מאבקן של בנות הזוג ירוס-חקק זכו השתיים בתואר "יקירות קל"ף" (קהילה לסבית פמיניסטית).
התואר הוענק להן על שום המאבקים שניהלו למען שוויון לבני הקהילה ההומו-לסבית בנוגע לאימוץ ילדים, ועל שום תרומתן הרבה לארגון והיותן מצוות המייסדים שלו.
בפברואר 2008 קבע היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז כי המונח "בן זוג" בחוק האימוץ כולל גם בני זוג מאותו המין.
הקביעה נעשתה לאחר דיון שקיים בנושא לבקשת משרד הרווחה, על מנת לבחון את עמדת המדינה בנושא בעקבות ההתפתחויות בפסקי דין שונים בעניין זה ובמיוחד בעקבות "ירוס-חקק נ' היועץ המשפטי לממשלה".
בדיון נקבע כי אין מניעה חוקית לאשר לבני זוג מאותו המין לאמץ ילד שאינו ילדו של אחד מבני הזוג, וזאת בנסיבות שבהן נשקלת בקשה לאימוץ על ידי אדם יחיד ובכפוף לשיקולי "טובת המאומץ".
בנוסף, קבע היועץ המשפטי לממשלה כי השירות למען הילד רשאי למסור לאימוץ ילד לזוג בני אותו המין, בנסיבות בהן ניתן היה למוסרו לאימוץ לאדם יחיד.
במקרה זה הוכר לראשונה גם באימוץ שנעשה על ידי זוג גברים וגם באימוץ של זוג חד-מיני שזה לא ילדם הביולוגי.
בשנת 2009 הסתמך בית המשפט למשפחה בתל אביב על הלכת ירוס חקק כאשר קבע כי יוסף אבן-קמה, בנם הבגיר והמאומץ של עוזי אבן ועמית קמה, יאומץ על ידיהם באופן רשמי.
פסיקה זו מרחיבה מעט את הלכת ירוס-חקק, שכן יוסף אבן-קמה אינו ילדם הביולוגי של מי מבני הזוג.
ב-28 בדצמבר 2023 הסתמך בית המשפט העליון על הלכת ירוס-חקק כאשר קבע בבג"ץ שי גורטלר נגד שר הרווחה כי אין להפלות את בני הזוג שי גורטלר ושחר גלוברמן, את בני הזוג צפריר גדרון ועדו זיו או כל זוג להט"ב אחר באימוץ ילדים.
פסיקה זו צעדה צעד נוסף בפרשנות חוק האימוץ וכללה בו גם זוגות להט"ב שאין להם קשר ביולוגי לילד המאומץ.
פסק דין פטרומיליו ניתן במערכה משפטית בת שתי ערכאות, בה נדון עניינו של אהרן פטרומיליו אשר חטף תיקים משלוש נשים ואחת מהן מתה מהלם.
הסכסוך נדון תחילה בבית המשפט המחוזי בתל אביב, שהרשיע את פטרומיליו בשלוש עבירות שוד ובעבירת הריגה.
פטרומיליו ערער על פסק הדין בפני בית המשפט העליון, אשר קיבל את הערעור, המיר את עבירות השוד בעבירות גנבה וזיכה את פטרומיליו מאשמת הריגה.
הסוגיה העיקרית שסביבה סבו הדיונים עסקה במשמעות השמטת המילה "ממשית" מהביטוי בחוק העונשין שעסק באלימות הנדרשת לעבירת "שוד", וברמת הצפיות הנדרשת למוות כתוצאה מהלם.
בשנת 1982 חטף אהרן פטרומיליו בשלושה מקרים תיקים מידיהן של נשים, בלא שהן גילו התנגדות לכך.
באחד המקרים גברת זילברשטיין, ממנה נחטף התיק, מתה זמן קצר לאחר מכן כתוצאה מהתרגשות שגרם לה האירוע.
ככל הנראה תרם לכך מצבה הבריאותי הלקוי.
לפני מותה הספיקה לומר לשכנתה שלא נדחפה, לא הוכתה ואף לא נגעו בה.
לטענת התביעה, בשלושת המקרים פטרומיליו "תפס בכוח" את התיקים.
פטרומיליו כפר בכך ולדבריו חטיפת התיקים נעשתה ללא "תפיסה בכוח".
פסיקת בית המשפט המחוזי בתל אביב
פטרומיליו הואשם בשלושה מקרי שוד, ובהריגה של גב' זילברשטיין שנפטרה כתוצאה מהשוד.
פטרומיליו טען להגנתו שלא השתמש באלימות בחטיפת התיקים ולכן לא עבר עבירות של שוד, על פי נוסח בחוק העונשין הקובע: "הגונב דבר, ובשעת מעשה או בתכוף לפניו או לאחריו מבצע או מאיים לבצע מעשה אלימות באדם או בנכס כדי להשיג את הדבר הנגנב או לעכבו...
בית המשפט המחוזי קיבל את טענת התביעה והרשיע את פטרומיליו בשוד ובעבירת הריגה.
אולם, בית המשפט המחוזי קבע שמאז חוק העונשין נכנס לתוקפו, ממנו הוסרה הדרישה לאלימות "ממשית" מהגדרת שוד, בטלה "הלכת אלחרר", והמחוקק קיבל את הבחנה המקובלת במשפט העברי לפיה כל גנבה בגלוי חורגת מגדר "גנבה".
על כן, חטיפת תיק אף שהיא ללא "אלימות ממשית", מאחר שנעשתה בגלוי היא בגדר "שוד".
בית המשפט העליון, בהרכב שכלל את מרים בן-פורת, משה בייסקי ושושנה נתניהו, דחה את טענת התביעה, וקיבל את עמדת פטרומיליו לפיה הוא לא "תפס בכוח" את התיקים.
בין היתר התבסס בית המשפט על דברי המנוחה גברת זילברשטיין ש"לא נדחפה, לא הוכתה ואף לא נגעו בה".
בית המשפט דחה את פסיקת המחוזי לפיה השמטת המונח אלימות "ממשית" בחוק העונשין נועדה לבטל את "הלכת אלחרר", וקבע שזו נותרה בעינה.
בהתאם לכך קיבל בית המשפט את הערעור על ההרשעה בשלוש עבירות שוד, והמיר אותה בהרשעה ב"גנבה".
בהמשך פסיקתו, קבע בית המשפט כי מאחר שב"הריגה" נדרש יסוד נפשי של צפיות לגרימת נזק לחייו או לשלמות הגוף של הקורבן, בעוד שב"שוד" קיימת צפיות כזאת הרי שב"גנבה" אין צפיות כזאת.
בהתאם לכך, הובילה המרת עבירות השוד לעבירות גנבה, לזיכויו של הנאשם מאשמת הריגה.