tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם המשפחה נקרא על שם סב המשפחה ר' בנדט, מניצולי גזרות ת"ח ות"ט שסיפור נישואיו התפרסם, כאשר גילה את כלתו שניצלה אף היא מהפרעות בלא ידיעתו בשולחן העניים שהוכן לכבוד חתונתו עם בת-עשירים, ונטש את האירוע למען ארוסתו הענייה.
הוא התייתם בצעירותו וגדל בבית סבו הרב שמואל חסיד מראסיין.
סבו השקיע את מיטב זמנו בגידולו וכבר בגיל עשר ידע לצטט על פה את כל ששה סדרי משנה.
נישא לחנה בתו של גביר משקוד שבזאמוט, הוא שקע בלימוד תורה בבית מדרש מקומי ולמד בחברותא עם קרוב משפחתו רבי יוסף פיימר, רבה לעתיד של סלוצק.
בהמשך עבר לגור בסוגינד שם למד בחברותא עם קרוב משפחתו, רבי אליהו רגולר, שהתגורר עדיין בעיר הולדתו.
בסוגינד התמנה כמו"צ ומשם נקרא לכהן כרבה של שאוויל.
בתקופת שאוויל התפרסם מאוד ברחבי ליטא, ולצד חידושי ההלכה שלו היה פעיל מאוד בתחום הסיוע הרפואי לחולים, בדגש על חולים נזקקים כלכלית.
משאוויל עבר לכהן ברבנות העיר בויסק שבקורלנד.
בעיר זו כיהן למעלה משלושים שנה.
הוא הקים בעיר שיעורי תורה והעביר בעצמו רבים מהשיעורים מדי יום: בתלמוד בבלי, שולחן ערוך, משניות, מדרש ועין יעקב.
כדי לעודד את קבוצת אומרי ה"תהלים", שהיו אנשים פשוטים, היה יושב כאחד מהם מדי שבת לפנות בוקר.
שני בניו נפטרו על פניו בעודם צעירים.
בלומה - נישאה לרב שמואל צבי הרץ, ששימש מו"צ בזאגר-חדש
מלכה - נישאה לרב דוד ב"ר אברהם אבלי מזאגר, ולהם שתי בנות.
אחרי פטירת בעלה הראשון נישאה בשנית לרב והגביר יוסף רוכביצקי (ראכעוויצקע) מראסיין והתפרסמה כפילנתרופית
גרונה - נישאה לרב עזריאל בנו של רבי יצחק סירווינטר המו"צ מווילנה, שהתפרסם בצעירותו ברחבי ליטא כעילוי.
הוא נפטר זמן קצר לאחר נישואיהם והותיר אחריו בת.
היא נישאה בשנית לרב אלכסנדר משה לפידות מראסיין, אך נפטרה בגיל 36 בהותירה אחריה עוד שלוש בנות ובן
לאה - נישאה לרב ישראל ליב, רבה של מיטאווי
רחל דינה - נישאה לרב אליעזר דוד רוטנברג מוילקובישק
יעקב בר הוא גינקולוג ישראלי, מומחה לרפואת האם והעובר, פרופסור מן המניין לגינקולוגיה ב באוניברסיטת תל אביב וראש החוג לגינקולוגיה (מספטמבר 2017), מנהל אגף נשים ויולדות בית החולים וולפסון (משנת 2015).
תחומי עיסוקו הקליני: היריון בר-סיכון, מחלות כלי דם בהיריון, יתר לחץ דם, מחלות כליה, קרישיות יתר בדם, ועיסוק באולטרה סאונד מילדותי וגניקולוגי.
בר סיים תואר ראשון (B.Sc.) בהנדסה כימית באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, ותואר שני (M.Sc.) בפקולטה להנדסה ביו-רפואית בטכניון בחיפה.
בהמשך סיים בר את לימודי הרפואה, בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
את ההתמחות בגינקולוגיה סיים בבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
בר עבד בבית החולים בילינסון במשך 20 שנה, מתוכם 15 שנים כגינקולוג בכיר ביחידה לרפואת האם והעובר.
בשנת 2007 מונה בר כמנהל יחידת רפואת האם והעובר במרכז הרפואי ע"ש אדית וולפסון.
בשנת 2015 מונה בר כמנהל אגף נשים וילדות במרכז הרפואי ע"ש אדית וולפסון.
בר השתלם באולטרה-סאונד ודופלר בבית החולים קפלן, ובלונדון ב-King's college in London, ISUOG.
בשנת 1996 השתלם בר בבית החולים "Hammersmith" בלונדון במסגרת Imperial college, שם שהה כחוקר במסגרת Research fellowship.
בר מרצה בבית הספר לרפואה, ובמסגרת לימודי המשך בנושאי יתר לחץ דם בהיריון, מחלות כליה וסיבוכי קרישיות יתר, האטה בגדילה תוך רחמית ושאר סיבוכי ההיריון.
בשנת 2010 נתמנה בר לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בר פרסם קרוב ל-200 פרסומים מדעיים.
בשנת 2009, בר נבחר כיושב ראש החברה הישראלית לרפואת האם והעובר.
משנת 2017 בר מכהן כראש החוג למיילדות וגינקולוגיה של הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בר מכהן כחבר בוועדה למדעי יסוד של סטודנטים לרפואה.
בר מכהן כחבר בוועדה של המועצה המדעית לבחינות מתמחים לשלב א' ו-ב'.
בר כיהן כיושב ראש ועדה לבחינות סטודנטים לרפואה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בר חבר קבוע כיושב ראש והן כחבר או שופט בוועדות מקצועיות לקידום אקדמי באוניברסיטת תל אביב.
בר יושב ראש ועדות לעבודות גמר לתואר MD.
בר הדריך סטודנטים ורופאים לתארים נוספים כעבודות מדעי יסוד ברפואה ולתואר PhD בפסיכולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ולתואר PhD בהנדסה ביו-רפואית מאוניברסיטת תל אביב.
משנת 2008 בר מופיע ברשימת המורים המצטיינים של הפקולטה לרפואה בתל אביב.
הרב יעקב בן ששת היה מקובל במאה ה-13 בז'ירונה.
בן דורם של רבי עזרא ורבי עזריאל מז'ירונה.
בכתביו מזכיר רבות את רבי יצחק סגי נהור אך לא מתייחס אליו בתור רבו כפי שמתייחסים אליו אחרים בני דורו.
על כן סביר להניח שלא היה תלמידו..
התפלמס רבות כנגד הפילוסופים ביחד עם בן דורו, ר' יונה מז'ירונה.
"שער השמיים"- פירוש על הספירות בדרך של חריזה.
"משיב דברים נכוחים"- ספר פולמוס כנגד ספרו של ר' שמואל אבן תיבון, "מאמר יקוו המים", על סוד מעשה בראשית.
"האמונה והביטחון"- ספר מוסר קבלי (שיוחס בטעות לרמב"ן).
לספר יש משמעות היסטורית חשובה בתארו את מצבם החברתי והדתי של יהודי ז'ירונה ובתוכם מקובלי ז'ירונה.
רבי יעקב ב"ר נסים אבן שאהין (בערבית יהודית: אבי יוסף.
נפטר ב-ד'תשס"ז, 1006) היה ראש ישיבה ומנהיג הקהילה היהודית בקירואן, תוניסיה במאה ה-10, שלהי תקופת הגאונים.
אביו של רב ניסים גאון.
מוצא משפחתו כנראה מאזור פרס (לפי שמה).
אביו, רבי נסים בר יאשיהו, שהיה גם הוא תלמיד חכם, חי ופעל בקירואן.
רב נסים, בנו של ר' יעקב, מכנה את אביו "הרב הראשון".
הוא ייסד בתי מדרש והעמיד תלמידים בקירואן, כלשון בנו: "אדוננו הצדיק אבי נ"ע...
כאשר הקדים מזכויות וייסד המדרשות, לימוד התורה ויראתו שהייתה קודמת לחכמתו אמצא התשועה ועזר מבורא עולם".
מנחם בן-ששון כותב כי בימיו פרח ביותר לימוד התורה בקירואן.
היה נציג ישיבת פומבדיתא וישיבת סורא בקהילות צפון אפריקה ובפרט קירואן (ואולי גם לספרד), דבר שהתבטא בכך שהוא ריכז את השאלות והתרומות מכל הקהילות אל הגאונים ואת התשובות מהם.
התכתב עם רב שרירא גאון ובנו רב האי גאון, שפנו אליו בתוארי כבוד, "אלוף", "ראש כלה קדוש", "גבור התורה", "אדיר בן אדירים גדול בן גדולים", ועוד.
רש"ג כותב לו: "ואתה גדולנו יעקב בן מר רב נסים שאתה מיסר עצמך ללמוד תורה בנקיות ולהיכנס בחדרי הלכה ולעמוד על אמתתה של תורה ולהוציאם לאור וכל תלמידיך אנשי סודך עושה רצון יראיו יעשה רצונך", וכן: "ומתוך שאתה תלמיד חבר לנו והר גבוה בתורה גלינו אליך רחשות לבנו".
"למחמד עינינו ומשא נפשנו וסגולת חמדתנו ואיש סודנו ובעל בריתנו ושעשוע לבנו, מרי ורבנא יעקב הלבר לנו והנכבד בישיבתנו, הגדול בסנהדרינו והאדיר בכלינו".
גם רבי שמואל הנגיד משבחו בשיר שכתב לכבוד רב נסים בנו.
בין השאלות ששאל את רב שרירא בשם קהל קירואן בשנת 987 (ד'תשמ"ז) הייתה "כיצד נכתבה המשנה?", שהתשובה שהשיב רב שרירא עליה נודעה בתור אגרת רב שרירא גאון.
גם חיבור "יישור דרכי התלמוד" של רב האי גאון נכתב כתשובה לשאלותיו.
בגניזת קהיר נמצאה אגרת שבה מבכה ר' האי גאון את פטירתו.
חישובים שונים העלו שנפטר בגיל 110, אך החוקרים טוענים שהם התבססו על טעות.
לא שרד מחיבוריו דבר, אך מגניזת קהיר עולה שחיבר פירוש על ספר בראשית.
יש המייחסים לו פירוש לספר יצירה.
ר' יוסף בר ברכיה (מילא מקומו כנציג ישיבת פומבדיתא).
הרב יעקב בן ציון הכהן מנדלסון (ט"ו בתשרי ה'תרל"ו, 14 בנובמבר 1875 – י"ב באב ה'תש"א, 5 באוגוסט 1941) היה רב בריטי-אמריקני שכיהן כרב בלידס, בגייטסהד, בגלאזגו, ובניוארק, מראשי "אגודת הרבנים" ומחבר ספרים.
נולד בקרייזבורג למנחם וביילה רחל.
שם משפחתו המקורי היה מרון (לעיתים נעשה שימוש בצורה "לבית מרון").
למד בישיבה בעירו אצל הרב גדליה הרץ, בישיבה בדוינסק אצל הרב קאפיל מרגליות וב"קיבוץ" באיישישוק, אך עיקר לימודו היה בישיבה בקרייזבורג אצל הרב בנימין לייב, שממנו נסמך לרבנות.
כמו כן, בידי הרב אליהו פוסק והרב עקיבא הכהן מאטלין אב"ד היינא.
התארס עם בת דודתו פייגא (פאני) בת חיים יצחק סקיי, אך הנישואין נדחו בשל גיוסו בכוח לצבא הרוסי, שממנו ערק בשל קשיים בניהול אורח חיים יהודי דתי.
בעקבות כך הוא שינה את שם משפחתו למנדלסון (על שם אביו), ונאלץ לברוח מרוסיה, ובשנת ה'תרנ"ט (1899) נמלט ללונדון.
בגיל 22 החל לשמש כרב ודיין בבית הכנסת "חברת תורה" בלידס.
בשנת ה'תרס"ד (1904) התמנה כרבה של גייטסהד, ובשנת ה'תרס"ו (1906) נבחר לרבה של גלאזגו.
אחת מפעולותיו בגלאזגו הייתה מלחמתו בקרטל המצות בעיר שהוביל לעליית מחירי המצות.
הרב מנדלסון שכר בעצמו מפעל לביסקוויטים, הכשיר אותו לפסח ואפה בו מצות, שאותן מכר במחיר מוזל כדי לשבור את הקרטל.
בשנת ה'תרע"ה (1915), לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה היגר לארצות הברית מחשש שבנו יגוייס לצבא הבריטי.
הוא השתקע בניוארק, ניו ג'רזי, שבה חי את שארית חייו.
בשנת ה'תרע"ט (1919) התמנה לרב קהילת "תפארת ישראל" של יוצאי בריסק דליטא.
בשנת ה'תרפ"א (1921) התמנה לממונה על הכשרות בעיר, והפך בכך ל"רב הכולל".
בתחילה הוא פעל מבתי כנסת שונים: "עדת ישראל", "בני יעקב - אנשי גליציה" ולבסוף ייסד בשנת ה'תרצ"ד (1934) את בית הכנסת "בית מדרש הגדול".
בין תלמידיו היה הרב גדליה דב שוורץ.
בין שאר פעולותיו כרב היו רכישת חלקה לקהילה האורתודוקסית בבית הקברות היהודי צפון ארלינגטון בניו ג'רזי.
יריבות קשה שררה בין מערכת הכשרות שלו לבין המערכת המתחרה שהקים הרב יוסף קונביץ, והיא הגיעה עד לדין תורה, כשהרב מנדלסון מגובה בתמיכתם של רבנים רבים.
מחלוקת נוספת התעוררה כשהתיר במקרה מסוים לאכול משחיטתו של שוחט שאיננו שומר שבת, פסק שגרר תגובה מאת הרב שמעון יהודה הכהן שקופ.
התכתב עם רבנים בולטים באירופה, בהם הרבנים מלכיאל צבי טננבוים ויחיאל מיכל הלוי אפשטיין.
הרב צבי פסח פרנק התכתב עמו כשהיה צעיר.
הוא הצטרף לאגודת הרבנים, שבה נחשב למומחה לענייני כשרות, ונבחר לסגן נשיא באחת מאסיפות הארגון.
הוא נאם מספר פעמים בכינוסי הרבנים, ובוועידת הארגון שהתכנסה בספטמבר 1940, יצא בקריאה ליהודי ארצות הברית לסייע לפליטים יהודים ממלחמת העולם השנייה שהשתוללה אז באירופה.
נפטר בי"ב באב ה'תש"א 5 באוגוסט 1941, ונקבר בחלקה האורתודוקסית שייסד בבית הקברות בניוארק.
הרב מנדלסון נישא לבת דודתו פייגע (פאני) בת הרב חיים יצחק סקיי (נפטרה ב-1971).
לבני הזוג נולדו אחד עשר ילדים.
רבים מצאצאיו מחזיקים בעמדות מפתח בתחומי הרבנות, הכשרות והחזנות בארצות הברית ובקנדה.
בנו הארי חזר לשם המשפחה המקורי מוריין.
ייסד את קהילת ישראל הצעיר בניוארק.
בנו נתן נחמיה היה חזן במונטריאול.
בנו הרב ברוך פסח חיבר את הספר "הערות כהן בעבודתו" על הש"ס.
שערי ציון (לידס, תרס"ג) - על מסכתות ברכות, שבת, ביצה, תענית, חגיגה, גיטין וקידושין.
הספר זכה להסכמה מאת הרב שלמה הכהן מוילנה.
ספר הציד (לידס תרס"ד) על הלכות כיסוי הדם.
מדרש יעבץ (גלאזגו, 1911) - הלכה ואגדה בספר בראשית.
משנת יעבץ (לידס, 1903) סיכום פסקי ההלכה של סוגיות התלמוד במסכת חגיגה.
כרך א: על ברייתא דאנדרוגינוס.
כרך ב: חידושים על התלמוד.
כרך ג: שאלות ותשובות וקונטרס "דברי ריבות".
כמה מחידושיו נדפסו ב"המאסף" שנה ז חוברת ט סימן פו (חלק א של התשובה).
יעקב בנאור-קלטר (1969-1897) היה צלם, צייר, מעצב גרפי וארכיטקט.
אחד מצלמיה הבולטים של ארץ ישראל, שתיעד בעדשתו את היישוב היהודי בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20 ואת דמותו של "היהודי החדש" הבונה את ארצו.
יעקב בנאור-קלטר נולד בשנת 1897 בלנצוט שבפולין, לחיה וליוסף קלטר.
בפולין למד הנדסה ובמסגרת לימודיו הוכשר גם באדריכלות ובגרפיקה.
בין השנים 1915–1918, שירת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-1921, כשהיה בן 24, היגר לא"י ביחד עם קבוצת חלוצים והתיישב בירושלים.
בשנת 1922 נישא לבהירה לוי (לבית מיוחס) ונולדו להם שני ילדים: דניאל וגבריאל.
זמן קצר לאחר הגעתו לא"י, עבד בנאור-קלטר כצלם וכמעצב גרפי עבור מוסדות המנדט הבריטי והקרן הקיימת לישראל.
במקביל, ייסד וניהל את קולנוע "עדן" בירושלים והקים את חברות הסרטים "קדם" ו"צלמונוע".
החל משנות ה-40, התמקד בפרויקטים אדריכליים ותכנן בין היתר את בניין "בית העם" בירושלים.
בשנת 1939, בעיצומן של מאורעות תרצ"ט, בנה יעקב בנאור-קלטר את ביתו על הר הצופים, בחלקה הממוקמת בין האוניברסיטה העברית לבית החולים אוגוסטה ויקטוריה.
ביתו היה הבית היהודי היחיד באזור.
שנה לאחר שעבר להתגורר בביתו ביחד עם אשתו ושני ילדיו, הפקיעו רשויות השלטון הבריטי את ביתו לצורך שיכון אחיות בריטיות שעבדו בבית החולים הסמוך.
בזמן מלחמת השחרור, השתקע הלגיון הערבי בביתו, ובמאי 1948 פוצץ הבית ונהרס כליל.
תצלומיו של בנאור-קלטר מהווים תיעוד חזותי ייחודי של נופי הארץ ושל "היהודים החדשים" הבונים את ביתם, והם מאפשרים הצצה רומנטית לארץ ישראל המנדטורית, כמו גם מבט על התוכניות להקמת מדינה יהודית מודרנית באזור.
במשך כמעט שני עשורים, תיעד יעקב בנאור-קלטר את מראות העיר העתיקה בירושלים.
הוא הנציח בעדשתו את המבנים ההיסטוריים שבה, את סמטאותיה רבות הפנים ואת הדמויות המהלכות בה, הנעות בין שני עולמות ושתי אדמות קדושות.
אלבום הצילומים הראשון שלו "ירושלים, מראות מהעיר העתיקה" (The Old City of Jerusalem) הוזמן על ידי "האגודה למען ירושלים" (The Pro-Jerusalem Society), וראה אור בהוצאתה בשנת 1924 בעברית, אנגלית וצרפתית.
האלבום כלל 12 תחריטים צילומיים של העיר העתיקה בירושלים: ירושלים מעל הר הצופים, מסגד עומר, מגדל דוד, הכותל המערבי, רחוב שער דמשק, רחוב שער השלשלת, בית קפה ערבי, שוק הבהמות ועוד.
האלבום יצא לאור שוב ב-1931 בהוצאת "דיואן", וב-1958 הודפס במהדורה חגיגית לכבוד חגיגות העשור של מדינת ישראל.
אלבום נוסף בשם "ארץ ישראל, אוסף ממראות הארץ" (The Holy Land) פורסם במקביל בהוצאת "מגדל", שהייתה בבעלותו הפרטית, וכלל אוסף של 24 מצילומיו.
בין התצלומים שהופיעו באלבום: קבר רחל, ירושלים מהר הזיתים, הר הבית, רחובות בירושלים, הכותל המערבי, בית קפה ביפו, יער התמרים בחיפה, בית ספר עברי בחיפה (הטכניקום), הכרמל, עכו, טבריה, צפת, יריחו, צרעה ועוד.
בשנות ה-30 פרסם ביחד עם אחיו, צלם האדריכלות יצחק קלטר (1995-1903), את אלבום הצילומים "תמונות מארץ ישראל העובדת" (Photographs of the New Working Palestine).
הצילומים המופיעים בו הודפסו בווינה, והאלבום יצא לאור בהוצאת "אדלר", חיפה.
העבודות שהופיעו באלבום זה הושפעו מן המודרניזם האירופי וכללו שימוש בטכניקת הפוטומונטאז'.
טכניקה נוספת שבאה לידי ביטוי בעבודותיו היא צילום באמצעות מראות, שאפיינה את טכניקת הצילום של הלמר לרסקי.
אלבום נוסף שצילמו יעקב בנאור-קלטר ויצחק קלטר, פורסם בתקופה זו בהוצאת "אדלר" ונשא את השם "תל אביב העיר העברית החדשה" (Tel-Aviv the new Jewish town).
החל משנת 1934 הוציא לאור בהוצאות "מגדל" ו"אדלר" מספר סדרות של גלויות עם צילומי א"י, שנעשו בטכניקה של דפוס שקע, ביניהן גלויות המנציחות את עליית החלוצים ביפו, בית הכנסת הגדול, בית ח.נ.
ביאליק, תהלוכת פורים בתל אביב, פועלים עבריים בתל אביב, בית הכנסת בראשון לציון, הקטיף במקווה ישראל ועוד.
עיצוב כריכת "ספר הזהב" השלישי של הקרן הקיימת לישראל
בין עבודות האומנות שביצע עבור קהק"ל, בולטת כריכת "ספר הזהב" השלישי.
תחרות עיצוב כריכת "ספר הזהב" הוכרזה בתחילת שנת 1924, וההצעה שהגיש יעקב בנאור-קלטר זכתה במקום הראשון ואף הוכתרה בידי השופטים כהישג אומנותי יוצא דופן.
הגרסה המקורית עברה מספר שינויים עיצוביים, ויוצרה בבית המלאכה של אלפרד זלצמן בירושלים בשנת 1925. על כריכת "ספר הזהב" נראה מפרץ חיפה ומוטיבים המשקפים את תהליך ההגירה וההתיישבות בארץ: חקלאי בלבוש אירופאי החורש את האדמה, אוהלים ולבני בנייה.
עבודות אומנות נוספות שיצר עבור הקרן הקיימת לישראל, כוללות סדרת בולים המציגים דימויים גרפיים של אתרים חשובים בא"י שרשם בהשראת צילומיו, ועיצוב סמל הקהק"ל לרגל חגיגות 25 שנה להיווסדה.
בשנת 1928 ייסד יעקב בנאור-קלטר את ראינוע "עדן" בירושלים, שלימים הפך לקולנוע "עדן".
הראינוע פעל בשנתו הראשונה בגן העיר בשם ראינוע "גן-העיר", וכשנה לאחר מכן עבר למבנה החדש שנבנה עבורו בפינת הרחובות אגריפס והמלך ג'ורג', ונקרא מרגע זה "עדן".
הראינוע חסר הגג פעל בשנותיו הראשונות רק בחודשי הקיץ, ולאחר שהפך האולם הפתוח למבנה סגור ב-1931, הוקרנו בו סרטים במשך כל השנה.
ישיבה בכיסאות הקש עלתה 45/65 מיל, ובמושבים הרגילים 15/25 מיל.
בשנותיו הראשונות ליוותה תזמורת בת חמישה נגנים את ההצגות שהועלו ב"עדן".
בין הסרטים הראשונים שהוקרנו בקולנוע "עדן" המחודש היו "עיר השיירה", "שני עולמות" ופעמיים נשואים".
בנאור-קלטר ניהל את קולנוע "עדן" עד שנת 1933.
ייסוד חברות סרטים בארץ ישראל
לאחר שעזב את ירושלים ועבר להתגורר בתל אביב בשנת 1933, הקים את חברת הסרטים "קדם" ונמנה עם מנהליה.
משרדי החברה מוקמו ברחוב פינסקר בתל אביב, ושותפיה היו: מ.
גרדינגר, משה הלוי, ירוחם ורדימון, ישעיהו יאיר, אירמה ל.
חברת הסרטים "קדם" הוקמה במטרה להפיק סרטים אומנותיים בנושאים הקשורים לחיים בארץ: היסטוריה, תנ"ך וחיי המזרח.
החברה הושקה במלון ריץ' בתל אביב באוגוסט 1933, בנוכחותו של ראש העיר מאיר דיזנגוף, הסופר אשר ברש, אומנים ונציגי תקשורת.
בנאומו ציין דיזנגוף את חשיבות הקמת חברת הסרטים בא"י: "כמעט כל חברות הפילמים בעולם הגדול נוצרו על ידי היהודים, ורק בשבילנו אנו עוד לא הצלחנו ליצור את הפילם הארצישראלי, שישמש ראי לאחינו בגולה ולאומות העולם, בכל אשר יצר עם ישראל בארץ-ישראל".
בשנת 1933 יזם בנאור-קלטר הפקת סרט קולנוע תעמולתי בשם "החלוצים", שמטרתו הייתה לשפוך אור על חיי ארץ ישראל החדשה.
מאוחר יותר, הקים בנאור-קלטר ביחד עם פאול בורושק את חברת הסרטים "צלמונוע א"י בע"מ", שהציגה ב-1935 סרט חלוצי אומנותי בשם "עבודה", בביומו של הצלם היהודי גרמני הלמר לרסקי.
החל משנות ה-40 התמקד יעקב בנאור-קלטר בפרויקטים אדריכליים והפך לאדריכל נודע.
בשנת 1949, זכה בתחרות שנערכה לבניית מרכז התרבות "בית העם" בירושלים.
התכנית שהגיש לתחרות, הציגה מתחם מרובה מבני חינוך, תרבות וקהילה, וכללה הריסת מבנים קיימים.
בנייתו של "בית העם" יצאה לדרך, ובינתיים החליטה הממשלה להסב את המבנה למקום מושבה הזמני של הכנסת.
בנייתו של "בית העם" שהחלה בהתלהבות גדולה, נעצרה תוך זמן קצר בשל קשיים תקציביים שצצו ואפיינו את התקופה.
השלד בן ארבע הקומות נותר דומם במשך שנים, וניסיון להשלים את המבנה ב־1958 נכשל, על רקע חיכוכים רבים בין האדריכל לבין מהנדס העיר ירושלים.
חיכוכים אלה נבעו מחוסר שביעות רצונו של בנאור-קלטר מתפקודה ומביצועיה של חברת "סולל בונה" שהופקדה על הבנייה, וגרמו להפסקת ההתקשרות עם בנאור-קלטר.
ב-1960, פנה מהנדס העיר ירושלים, צבי ליבוביץ, לאדריכל דוד רזניק בהצעה להשלים את בניית "בית העם" תוך תקופה קצרה, על מנת שיוכל לשמש כזירת משפטו של אדולף אייכמן.
לבסוף, הושלם המבנה על ידי רזניק, תוך יישום חלקי של התכנית האדריכלית המקורית של בנאור-קלטר.
כאדריכל, נטל יעקב בנאור-קלטר חלק בהקמת מצודות טגארט (תחנות משטרה שהוקמו ביוזמתו של סר טגארט) בארץ ישראל.
מירון סימה וחברים: לודויג בלום, יעקב בן-דב, גרטי קרקואר, ליאופולד קרקואר, יעקב ב.
קלטר, יעקב שטיינהרט, בצלאל שץ / אוצרת: גליה גביש ; עריכה: נינה וישקאוצן ; תרגום: דבורה שטרן ; עיצוב גרפי: ערן צירמן.
חצר היישוב הישן, הרובע היהודי, ירושלים, 2007.
מראה מקום, מאה שנות צילום בארץ ישראל, מוזיאון מאנה כץ, חיפה, 2000.
הרב יעקב בן נעים או אבן נעים (?
-כ"א באדר ה'תע"ד, 8 במרץ 1714) היה הרב הכולל, אב בית דין וראש מתיבתא באזמיר.
עסק רבות בהוצאת ספרי חותנו, רבה של אזמיר רבי אהרן לפפה.
מתוקף תפקידו כרב הכולל, נשא הרב יעקב דרשות בשבת על סדר פרשיות השבוע וכן בשבתות מיוחדות כגון שבת הלבשה, שבת הגדול, הספדים ועוד.
תחילה נשא את דרשותיו בקהילת קודש "גברת" ולאחר מכן בקהילת קודש "אלגזי", מסיבה זו קרא את ספר דרשותיו בשם משכנות יעקב, מפני שלא במשכן אחד נאמרו כולם.
את משאיו היה נוהג להתחיל בדברי התורה, להמשיך בנביאים ולסיים בהלכות עד ההלכה הפסוקה.
בדרשותיו מרבה לתקוף את אותם הלומדים קבלה שלא מפי רב מוסמך:
דבריו אלו מכוונים כנראה כלפי השבתאים שבדורו, שכן חמיו וכן רבי שלמה אלגאזי, שהיה חמיו של אהרן לפפה, עזבו שניהם את איזמיר בעקבות מחלוקתם נגד תומכי שבתי צבי, עם זאת, ר' יעקב לא נמנע מלהביא בספריו דברי קבלה רבים.
מתלמידיו היו הרב יצחק אלבעלי הראשון והרב אברהם אבן עזרא.
נפטר בכ"א באדר ה'תע"ד באזמיר.
דרשותיו נדפסו לאחר מותו בספר משכנות יעקב (שאלוניקי 1721), והודפסו בשנית על ידי מכון אוצרות גאוני ספרד (ע"ר) בשנת 1997. לספרו הסכמות מהרב בנימין הלוי והרב יצחק הכהן רפפורט, חלק מהדרשות חלקיות או קטועות.
קונטרס צניף מלוכה בנושא כבוד המלך ועניינים נוספים, נדפס בסוף ספר משכנות יעקב.
תשובות שלו ניתן למצוא בספר "אבק דרכים" לנכדו רבי ברוך קאלומטי (שאלוניקי תקע"ד) וכן בשו"ת לרבי חיים בנבנישתי.
עוד מדבריו מובאים בספר שנות חיים לרב חיים חזן (וניציאה תנ"ג), בספר פני שבת (איזמיר תרע"ג) לרבי ישראל יעקב אלגאזי, ובכתב יד אנונימי של תלמידו.
רבי יעקב בן ציון רוטנר (כ"ה באב ה'תרפ"ב – כ' באדר א' ה'תשנ"ב) היה רבם של גולי קפריסין ורבה של שכונת חליסה בחיפה.
נולד בכ"ה אב בשנת תרפ"ב (19 באוגוסט 1922) ב שבצ'כוסלובקיה לרב נחמן שכיהן כשו"ב של האזור (מעין סוג של רב) ולחנה בת רבי מאיר וייס.
עד גיל עשר למד בת"ת מקומי בברעזיף.
בבחרותו למד בפרשוב, בהגיעו לגיל בר מצווה עבר ללמוד במשך שנתיים בישיבת נייטרא.
בעקבות פריצת מלחמת עולם השנייה עבר ללמוד בישיבה בראחוב (אז בהונגריה כהיום באוקראינה) בראשות שלמה זלמן פרידמאן בנו של הרב ישראל חיים פרידמן.
בשושן פורים תש"ג נשא את בתו של הרב בעריש וינברגר.
במהלך שואת יהודי הונגריה נשלח לאושוויץ ביחד עם זוגתו ומשם הועבר ללאגיטא (סמוך לבנדין) וליאווזנה.
לאחר שחרורו נסע להונגריה ומשם לרומניה בחיפושים אחרי זוגתו, בהגיעו למחנה העקורים ברגן-בלזן נודעה לו שאשתו נספתה באוושויץ.
שהה במחנה העקורים פלדאפינג, שם גם התחתן בשנית ונישא לנעשא, עלה לארץ באוניית המעפילים שבתאי לוז'ינסקי וגורש לקפריסין.
הוא מונה על ידי הוועד למען גולי קפריסין לכהן כחבר בוועד הפועל המזרחי לאחר עלייתו של הרב מאיר שטיין ולאור חיכוכים רבים עם שאר חברי הוועד פרש עם ידידו הרב ישראל נח בריסק וביחד עם הרב ישראל בריעף הקימו את הוועד של פועלי אגודת ישראל בקפריסין.
בי"ד בתמוז תש"ז מונה לרבם של גולי מחנות המעצר בקפריסין, תפקיד בו שימש עד לחודש כסלו תש"ח, אז עלה לארץ.
בתקופת ההכשרה של גרעין יסודות (אז קיבוץ דתי) כיהן כרב הגרעין עד לעלייתו על הקרקע.
בכ"ג באב תש"ח בא לכהן כרבה של חליסה, בי"ב באדר תש"י הוכר רשמית על ידי הרבנות הראשית כרבה של חליסה, תפקיד בו כיהן עד לחודש סיוון תש"מ, אז עזב לבני ברק בעקבות הזדקנות אוכלוסיית השכונה.
בכ' באדר ה'תשנ"ב חש בליבו ונפטר.
הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים
לרב רוטנר היו תריסר בנים וחמש בנות, בנו הרב נחמן ממלא את מקומו כאב"ד חליסה בבני ברק, חתנו הרב פרץ טוביה דייטש מילא את מקומו כרבה של חליסה בחיפה.
ואספר מעשי י־ה: סיפור קורות השואה… בשנות תש"א-תש"ה וחיי היהודים בצ'כוסלובקיה וקרפטרוס מלפני השואה ובתוכם סיפור קורות חייו של מורינו ...
רבי יעקב בן ציון רוטנר שליט"א אב"ד חליסה - בני ברק ומשפחתו שנספו.
יעקב בן שימול (1861 – 6 בספטמבר 1946) היה פקיד אדמונד ג'יימס דה רוטשילד בארץ ישראל בתקופת העלייה הראשונה, ומראשוני המנהלים של מושבות הברון ביניהן: ראשון לציון, מזכרת בתיה ראש פינה, זכרון יעקב, בת שלמה, מאיר שפיה, וכן חדרה העצמאית.
יעקב בן שימול (לעיתים נכתב בנשימול) נולד בעיר טטואן שבמרוקו, בן לאהרון ולגימול בן שימול.
לאחר שהשלים את לימודיו בסמינר למורים בפריז, הוא עלה לארץ ישראל ושימש כמורה לצרפתית ומנהל חשבונות במוסד החינוכי מקווה ישראל.
בשנת 1879 מונה לסגן מנהל המוסד.
בשנת 1883 מונה בן שימול לתפקיד פקיד ומנהל מטעם הברון רוטשילד במושבה ראשון לציון, בהמלצתו של מנהל מקווה ישראל, שמואל הירש.
בכך היה הפקיד השני הממונה על ראשון לציון ובמקביל ניהל מאפריל 1884 עד אוקטובר אותה שנה את מושבת מזכרת בתיה.
כאשר נתמנה למנהל ראשון לציון במקום דיגור המפוטר, הגיע מברק מהברון כי עליו לגרש את ישראל בלקינד, מראשוני ביל"ו שהתחצף בשעתו נגד הפקיד דיגור.
בלקינד לא רצה שבגללו ימשוך הברון את ידיו מעבודת ישובה של הארץ והלך לבן שימול והודיע: "אני עוזב מרצון עצמי את המושבה, למען לא יבולע לשום אדם אחר".
בן שימול ענה לו: "מכיוון שאתה בעצמך עושה ג'סטה יפה של הקרבה עצמית כזאת, הריני מבטיחך כי אחיך ואחיותיך לא יסבלו בגללך", והוא קיים את הבטחתו והרשה לבלקינד כעבור זמן מה לשוב לראשון לציון.
גרסה זו מופיעה בתדהר אולם אין בנמצא מכתבים כאלה בחתימת הברון.
הדאגה שלו למתיישבים באה לידי ביטוי גם בהשתדלות אצל מושל נפת יפו עבור המתיישבים שלא היה בידיים רישיון מתאים או מימון מספק לבניית בתיהם.
לאחר שבן שימול התפטר מניהול עקרון הוא נסע למרוקו להתרפא ממחלה על חשבונו של הברון רוטשילד.
בהמשך הוא שהה בפריז ועבר אף לדאבוס בשווייץ.
הברון, שדאג לבן שימול ורצה עדיין להשתמש בשירותיו, ציווה על מזכירו לטלגרף לשמואל הירש ביום 20 באוקטובר 1884 טלגרמה בזו הלשון: "היוכל בנ שימול לילך לראש פינה?
הברון רוטשילד מאמין בו ויניחהו בלי קונטרולה, לא כן באחרים.
מדצמבר 1885 עד אפריל 1886 שימש בן שימול בתפקיד בלתי מוגדר בזכרון יעקב.
לאחר מכן, מאפריל 1886 עד אוקטובר 1888, מונה למנהל ראש פינה, ובמקביל טיפל בענייני יסוד המעלה.
באוקטובר 1888 שב בן שימול לזכרון יעקב והפך למהל המושבה עד 1897. הגעתו למושבה הייתה בעקבות משבר שהתחולל בשנת 1888, כאשר המתיישבים מרדו נגד הפקיד וורמסר, שהתערב יתר על המידה בחיי המתיישבים ומנע מהם לעסוק במקצועות נוספים כדי להגדיל את הכנסותיהם.
בעקבות הסלמה, הגיע למושבה אליהו שייד הממונה הראשי מטעם הברון רוטשילד על הפקידות בארץ ישראל לשכנע את המתיישבים לציית לפקידות.
לאחר שוורמסר עזב, מונה בן שימול למנהל הכללי והחזיר את זכויותיהם של 28 האיכרים שהודחו.
בכך נרגעה המושבה והחלה תקופה חדשה של יחסי אמון עם הפקידות.
כמנהל כללי, כפי שכינה אותו שייד, הוא ניהל את כל גוש זיכרון ובנותיה כמיקשה אחת.
בן שימול נודע כפקיד אהוד ותומך במתיישבים, ושמר על יחסים טובים עם נציגי הברון.
העיתונות העברית של התקופה העידה על פעילותו החיובית.
בעיתון "הצבי" נכתב ב-1889: "הוא מתנהג עם האיכרים והפועלים בדעת והשכל ומשתדל לטובתם!
[...] האדון בן שימול פקיד המושבה ראוי לתהילה על אשר השתדל בכל כוחו ואף הצליח לעשות שלום במושבה אחרי הימים הרעים שעברו עליה".
בעיתון "המליץ" נכתב ב-1890: "נכבדים המה מעשי הפקיד האדון בן שימול בהנהגת המושבה בכלל, בהשתדלותו הרבה לטובת בני המושבה ובעבודתו הרבה שהוא עובד מבוקר עד ערב לנצח על עושי המלאכה ולשים עינו על כל דבר כגדול כקטן".
בתקופתו בזכרון יעקב הוא תכנן את תוכנית היקב "בלי מהנדס ובלי אדריכל" וכן נבנה מפעל המים של זכרון יעקב, ובשנת 1891 נחנכה בריכת בנימין".
על אבן ההקדשה מתנוססת כתובת המנציחה את שמו:
בשנת 1893 יזם בן שימול את הקמת בית הפקידות החדש שמשמש כיום את מוזיאון העלייה הראשונה שכן משפחתו התרחבה ולא היה מקום במבנה הישן.
הברון רוטשילד התעלם לכאורה מהפאר והיוקרה של המבנה משום שרחש חיבה גדולה לבן שימול.
בשנת 1897 ייסד את "חברת מכבים ונוטרי מנוחת זכרון יעקב", מעין חברת שמירה פנימית.
בתקופת פקידותו בזכרון יעקב שימש גם כנציג הברון בבת שלמה, מאיר שפיה וחדרה, ואף נבחר על ידי מתיישבי חדרה לוועד המושבה כאות הוקרה.
עדות על אישיותו הנעימה והמקצועית מתועדת ביומניו של ד"ר הלל יפה, רופא המושבה.
בין השניים התקיימה מערכת יחסים מקצועית קרובה שהתאפיינה בשיתוף פעולה הדוק ובכבוד הדדי.
בספרו "דור מעפילים", מתאר ד"ר יפה את בן שימול כאדם נעים, "טוב-לב, מסור לענייניו ומתקבל באהבה על-ידי תושבי המקום".
הוא מדגיש כי בן שימול היה מהפקידים הנדירים שהתייחסו לאיכרי המושבה בגובה העיניים ופעל לא רק מכוח סמכותו, אלא מתוך אכפתיות ורצון אמיתי לסייע להם.
אחת הדוגמאות הבולטות לשיתוף הפעולה ביניהם הייתה בפעילות ההצלה והסיוע הרפואי לאיכרי חדרה, שנפגעו קשות ממגפת קדחת (מחלה) והביצות באזורם.
בן שימול גייס אמצעים ואנשי קשר מול פקידות הברון ושלח את עגלות המושבה להובלת חולים מבתיהם אל תחנת הריפוי שיפה הקים.
יש עדויות שונות לגבי שנת פרישתו של בן שימול: לפי עיתון "המגיד" פרש כבר ב-1895, ולעומת זאת לפי "הצפירה" הוסר מתפקידו רק באפריל 1900. ככל הנראה עבודתו בארץ ישראל הסתיימה בשנת 1900 עם העברתו ללשכת נציגות הברון בביירות בשל צעדי ההתייעלות שננקטו לאחר העברת ניהול מושבות הברון לידיה של יק"א.
יעקב בן שימול נפטר בטנג'יר ב-1946.
בן שימול נישא פעמיים: תחילה לסול בן שימול (לבית צרפתי), ולאחר מכן לקלרה (לבית בנדראו).
משתי נשותיו נולדו לו תשעה ילדים: אליאס, קרלוס, ג'יימס, יהודית (בת סול), שמחה ישראל, הארי, סול קופל, אברהם וראובן.
בשנת 1893 נולד בנו בפורטוגל מאשתו הראשונה סול.
ב-1903 נולד בן נוסף בפורטוגל.
ב-1905 אשתו השנייה קלרה החלה לכתוב טור אופנה בעיתונות, תוך חתימה בשם "ק.
ב-1908 נולד הבן האחרון מהאשה הראשונה במרוקו, וב-1912 נולדה בתו הראשונה מאשתו השנייה קלרה.
יעקב בן שימול נחשב לאחד מהפקידים המוצלחים והאהובים של הברון רוטשילד.
הוא הצליח ליצור איזון עדין בין דרישות הברון ובין צורכי המתיישבים, ותרם לביסוס יחסי האמון בין הפקידות למושבות.
לפי העיתונות העברית, תרם בן שימול בשנת 1889 שני נפוליונים להוצאת "ספר המילים" של בית הספרים הלאומי (כיום הספרייה הלאומית.)
יעקב גדיש (כ"ז בטבת ה'תרצ"ד, 13 בינואר 1934 – כ"ז בטבת ה'תשס"ה, 8 בינואר 2005), היה כלכלן ישראלי, יושב ראש ועדת גדיש שהציעה רפורמה במינהל מקרקעי ישראל.
נולד בשנת 1934 בכפר לבוצ'נה (Ławoczne) שלמרגלות הקרפטים במחוז סטרי שבמזרח פולין כבן שישי.
בזמן האקציה בלבוצ'נה, בספטמבר 1942, ברח מביתו להונגריה, וחי שם כשנתיים בזהות בדויה.
בשנת 1944 הבריח את הגבול לרומניה עם קבוצת יהודים שארגנה תנועת השומר הצעיר.
עלה לארץ ברכבת דרך בולגריה, טורקיה, סוריה ולבנון, עד שהגיע לארץ ישראל בינואר 1945, ונקלט ב"מוסד עלייה" של עליית הנוער.
איבד בשואה את שאר משפחתו מלבד אחותו הגדולה, לושה.
בשנת 1950 הגיע לקבוצת יבנה עם חברת הנוער "אחיעזר" שהוקמה במוסד עלייה.
הצטרף לגרעין עציון שהורכב מ"אחיעזר", בני יבנה הראשונים וחברי בני עקיבא.
הגרעין השלים את שורותיה של קבוצת יבנה וגישר בין דור המייסדים ודורות הבנים.
התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, ופגש את אשתו לעתיד חנה ורדי (גר).
יעקב וחנה הקימו את ביתם בקבוצת יבנה ושם נולדו חמשת ילדיהם.
היה פלח וחקלאי בלב ובנפש.
בגיל צעיר קיבל על עצמו את ניהול שדות הפלחה בנגב שיבנה עיבדה באותן השנים, שם גם נכווה בצורה קשה בעת שניסה להציל קומביין שנשרף.
בהמשך עבד בענף גידולי השדה, הקים את מדגרת ההודונים "יפה-הוד", ומאוחר יותר את מפעל השעונים "עדי".
הוא שימש בקבוצתו בתפקידי ניהול רבים, ובהם גזבר ומרכז משק.
לאורך שנים החזיק את התיק הפיננסי של יבנה והיה האחראי המרכזי לבניית החיסכון של יבנה ולחוסנה הכלכלי.
למד כלכלה חקלאית באוניברסיטה העברית ברחובות לתואר הראשון, ואת התואר השני למד והשלים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1981–1984, עת יורם ארידור שימש שר האוצר, התמנה גדיש לממונה על אגף תקציבים במשרד אוצר והיה מהיחידים שראו את הסכנה בוויסות מניות הבנקים ואף התריע על כך.
בשנת 1988 הקים את "יבין" - משרד לייעוץ כלכלי ובו עבד עד יומו האחרון; כתב חוות דעת, ישב בבוררויות רבות וביצע עבודות כלכליות למשרדי הממשלה, לרשויות מקומיות, למגזר החקלאי וההתיישבותי ולשוק הפרטי.
לאורך השנים מילא תפקידים תנועתיים רבים: יצא עם משפחתו לעזרת כפר דרום השכן, יצא לשליחות באיראן, היה יו"ר ועדת המשק והכלכלה של הקיבוץ הדתי בסוף שנות ה-70, וכיהן כיושב ראש ועדת המיסים הבין-קיבוצית.
בתקופה זו הוביל בתנועה מדיניות כלכלית על פי עקרונות של "הסתפקות במועט", חיסכון לעתיד והתרחקות מהרפתקאות פיננסיות.
כך שרדה תנועת הקיבוץ הדתי, שלא כאחיותיה, את משבר הקיבוצים של שנות ה-80.
בשנותיו האחרונות, לנוכח השינויים בתנועה הקיבוצית בכלל ובתנועת הקיבוץ הדתי בפרט, הקים יעקב את "הזרם השיתופי" שדבק ביסודות השיתוף, השוויון והערבות ההדדית, ופעל רבות להרחיב את שורותיו.
ב-2 במאי 2004 התמנה על ידי שר התמ"ת דאז, אהוד אולמרט לעמוד בראש הוועדה הציבורית לרפורמה במינהל מקרקעי ישראל, אשר כונתה על שמו, ועדת גדיש.
מטרת הוועדה הייתה הצעת רפורמה במינהל מקרקעי ישראל.
הוועדה הגישה את המלצותיה במרץ 2005, והציעה רפורמה בנושא שיווק קרקעות, האצת הליכי ההסדר והרישום ושינוי מבני במינהל מקרקעי ישראל.
הצעה זו היוותה את הבסיס ל רפורמה מקיפה, שנחקקה בתיקון מס' 7 לחוק מינהל מקרקעי ישראל בשנת 2009 ויושמה החל משנת 2013.
בפברואר 2012 יצא לאור ספר לזכרו בשם "בדרך אשר הלכת" בהוצאת הקיבוץ המאוחד ותנועת הקיבוץ הדתי ובעריכת בתו רונית גדיש, ובו פרקים ביוגרפיים על ילדותו ונערותו ועל עשייתו בתחום הכלכלי, ומבחר מן הדברים שכתב ואמר בנושאים הקיבוציים והכלכליים.
יעקב ברזילי (אייזנר) (נולד ב-29 במרץ 1933) הוא משורר ישראלי יליד הונגריה, סופר ומתרגם, חבר במועצת יד ושם וחבר באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
יעקב אייזנר נולד בעיר דברצן בהונגריה למשפחה חילונית ששמרה על סממנים יהודיים בשבתות ובחגים.
הוא סיים ארבע כיתות לימוד בבית ספר יהודי וכיתה חמישית למד בגימנסיה לא־יהודית.
ב-19 במרץ 1944, כשהנאצים כבשו את הונגריה, משפחת אייזנר יחד עם כל היהודים בדברצן הועברו לגטו שהוקם בעיר.
לאחר חיי גטו קצרים גורשו רוב יהודי העיר למחנות מוות שונים ואילו משפחתו עם עוד משפחות אחרות נשלחו לאוסטריה לעבוד בחוות חקלאיות.
משם בספטמבר 1944 גורשו למחנה ברגן-בלזן.
באפריל 1945 לפני שחרור המחנה, הגרמנים הוציאו שלוש רכבות מלאות ביהודים שנועדו להשמדה אך לא הספיקו כי צבאות בעלות הברית הקדימו אותם.
ב-13 באפריל 1945 הצבא האמריקאי שחרר את יהודי אחת הרכבות, בהם יעקב, אמו ואחותו שחזרו להונגריה.
יעקב המשיך ללמוד בגימנסיה (לא־יהודית) והצטרף לתנועת השומר הצעיר שבה התכונן ביחד עם חבריו ששרדו לעלות לארץ ישראל.
לאחר התחזקות המשטר הקומוניסטי ירדו כל תנועות הנוער למחתרת.
השורדים הצעירים הוברחו דרך סלובקיה ואוסטריה עד לאיטליה וביולי 1949 בנמל טראני עלה לאונייה עצמאות והגיע לנמל חיפה.
שם שינה את שם משפחתו מאייזנר לברזילי.
שנתיים היה עם חבריו בקיבוץ חצור במסגרת חברת נוער כהכנה להקמת קיבוץ חדש.
במאי 1951 התגייס עם חבריו לנח"ל.
ב-13 בספטמבר 1951 הקימו את קיבוץ דביר (בשמו הרשמי, דבירה) השייך לקיבוץ הארצי של השומר הצעיר.
ברזילי היה עורכו של המקומון "נתיב בעפר" ריכז את ועדת התרבות.
בשנת 1954 נשלח מטעם הקיבוץ לרכז את החטיבה הצעירה של מפ"ם בתל אביב למשך שנתיים.
בתום השליחות באוקטובר 1956 עזב את הקיבוץ ועבר לגור בתל אביב עם אמו ואחותו שעלו לישראל באותה שנה.
ב-5 בנובמבר 1958 התחתן עם מלכה, לבית אילני.
לאחר הכשרה התקבל לעבודה במס הכנסה בתפקיד מפקח־מבקר.
לאחר 19 שנות מגורים ברמת גן ובגבעתיים, עברו ב-14 ביולי 1977 לרעננה.
בשנים 1979–1991 ניהלו ברזילי ואשתו מלכה במרתף ביתם את "גלריה המרתף", גלריה לאמנות הציור והפיסול.
בשנות ה-60 השתתף בלהקת מפ"ם.
ברזילי כתב 17 ספרים, בעיקר שירה וגם פרוזה, חלק מספריו תורגמו לשפות זרות.
140 משיריו הולחנו לתזמורות, למקהלות ולהרכבים קמריים חלקם הגדול בסגנון קלאסי ומבוצעים במרבית התזמורות בישראל.
עקד, 1987. ספר ביכורים ובו 4 פרקים: "לזכור עד כלות", "ארץ עדוייה מדבר וים", "לאהוב עד בוא הדממה", "ביני לבין עצמי".
מסדה, 1989. אסופת שירים זו היא חוליה בשרשרת, שמקורה בקובץ שירים ראשון "שירי לא תם", עוד בשמו של ספר הביכורים מעוגן הרמז להמשך.
ואכן, חוליה נוספת חוברת אל שרשרת קצרת חוליות עדיין.
מסדה, 1992. ספר שלישי זה – בניגוד לשני קודמיו – משמש לראשונה אכסניה לז'אנר כתיבה חדש של המחבר: הסיפור הקצר.
הספר הוא קורת גג גם לשיר וגם לסיפור – ולא רק במדורים נפרדים.
שלושה שערים לספר: שער הסיפור והשיר, שער הסיפור ושער השיר.
ירון גולן, 1996, בשיתוף שולמית פרידמן.
מפגש יוצרים תחת קורת גג של ספר משותף, איננו מהתופעות השכיחות בשדות היצירה הספרותית, במיוחד לא במחוזות השירה.
סופרים ומשוררים מטבע בריאתם, מתבודדים איש איש במגדל שן פרטי ומחזרים אחר המוזה בגפם.
"עד נר ראשון של בוקר", רומן.
עקד, 1997. מוקדש לניצולים שנידונו למאסר עולם עם עבודות פרך בלי שיופחת שליש מהכאב הספר יצא לאור באנגלית ובהונגרית בעברית הודפסו 4 מהדורות, בהונגרית 2 מהדורות.
"אבי לא יברך על הלחם", שירה.
עקד, 2000. ארבעה ילדים שמשאת נפשם הייתה נסיעה ברכבת, נפגשים בספר שירים זה, לספר את סיפור יציאת הרכבות.
"על חלקת בטנך הלבנה", שירי אהבה וארוטיקה.
כרמל, 2002. בספר שירים זה אוהבים בכל אותיות האלף בית.
כרמל, 2004. שירים להנצחת השואה ולהנחלת הזיכרון, יצאו לאור 2 מהדורות.
כרמל, 2008. כל שיר הוא גשם ברכה בחלקת שדהו הקטן של משורר, כל ספר הוא פיסת נשמה של הכותב.
כרמל, 2009. עוד ספר שירים, לזכור ולהתגעגע, לכאוב ולהתרפק, לאהוב ולחכות.
כרמל, 2012. ספר שירים זה הוא גילוי אהבה לשפה העברית, לאוצר מילותיה ולאותיות האלף בית.
כרמל, 2014. בספר זה שב המחבר למחנה המוות בו השאיר את אביו וסבו, ושרד עם אמו ואחותו.
צבעונים, 2017. נסיעה באוטובוס הזמן היא חוויית חיים, הרפתקה חד פעמית בגלגול הבריאה.
צבעונים, 2019. גם אם בעזרת הליכון, המשורר ממשיך לרעות בשדות שירה יודע שלשירה אין גדודים וחטיבות יש לה מילים מפצחות לבבות.
"גבורות", שירה, צבעונים, 2020. מקשה אחת של שואה ואהבה.
הוצאה עצמית 2023. "תשעים זה לא הסוף, מחזר אחר מילים, מתעלס עם שירים, מחזר במחזרים"
"לא עוצר בתשעים", שירה, הוצאת "כרמלים" 2024. "מטפטפים געגועי פיוט עד יתעייף מכחולנו המטפטף".
"החיוך", מתוך הספר "אותיות בוכות באש" הוצאת כרמל, 2004. ביום השואה והגבורה תשע"ב 2010, הוזמן ברזילי לעצרת הממלכתית בכנסת לקרוא את שירו "החיוך".
האירוע צולם על ידי ערוץ הטלוויזיה של הכנסת.
הולחנה מוזיקה מלווה בידי המלחין גלעד אפרת.
"אמא רעה" מתוך הספר "אבי לא יברך על הלחם".
השיר זכה במקום ראשון בתחרות בינלאומית לשירה בהונגריה ב-1998 וזכה לעשרות ביצועים בישראל ובעולם.
ביצוע אחרון בקונצרט היסטורי בגרמניה בספטמבר 2018. השיר הולחן בגרסאות נבדלות בידי מלחינים שונים, אהרון חרל"פ וסופיה גלמן קיש.
"להתעלס אחרי המבול" מתוך הספר "על חלקת בטנך הלבנה".
נכתב בשנות ה-80, אחרי ביקור במגדלי התאומים בניו יורק, שיר נבואי המנבא את קריסתם.
השיר הודפס בעמוד הראשון של ידיעות אחרונות במהדורה שהופיעה בקליפורניה.
"אבי לא יברך על הלחם" – מחזור של 4 שירים לקול וכלי ולתזמורת סימפונית ("לזכור עד כלות", "ריח גללים", "מעשה שטן", "אבי לא יברך על הלחם", מלחין אהרון חרל"פ.
"תמונות מאוספו הפרטי של אלהים" – מחזור של 5 שירים לקול וכלי ולתזמורת ("מקבץ געגועים", "תמונות מאוספו הפרטי של אלוהים", "אין כוכבים ברקיע", "אמא רעה", "בת חורגת לאלוהים"), מלחין אהרון חרל"פ.
"אותיות בוכות באש" – מחזור של 5 שירים לקול ולכלי ולתזמורת ("אש בכיכר", "חייל אמיץ", "משחקים אסורים", "לא אכתוב שירים לעולם", "חטא ועונשו"), מלחין אהרון חרל"פ.
"בשנת שבתון של אלוהים" – מחזור של 5 שירים לקול וכלי ולתזמורת (בן מאומץ", "מחברת של אלוהים", "ממעמקים", "להיות להם לפה", "בשנת שבתון"), מלחין אהרון חרל"פ.
"מסעו של ילד" –מחזור של 3 שירים למקהלת ילדים ולמקהלת מבוגרים ("פגישה מקרית ברכבת", "היה לי חבר", "אין כוכבים ברקיע"), מלחין מיכאל הורביט (ארצות הברית).
"עד נר ראשון של בוקר" – אופרה ב-2 מערכות, מבוססת על ספר בשם זה, מלחין יורם מיוחס.
"אלוהים בחר בזכות השתיקה" – מחזור של 4 שירים לקול וכלי ולתזמורת סימפונית ("פגישה מקרית ברכבת", "בת חורגת לאלוהים", "יעקב אייזנר", "אסיר עולם"), מלחין יורם מיוחס.
"שבעה מחזורים נוספים" – לקול וכלי ולמקהלה ("בין זכירה לשיכחה", "כעשב הגווע במדבר", "לא הכל שחור ולא תמיד", "אכזר מכל הזמנים", "הפכתי דף", "ארץ לא נודעת", "כמו יונים", "בכיכר דמיוני ההומה", "מבול", "לא יזדקן הנער", "המית העלים הרוחשים", "הנערה והליצן", "צימאון", "על שמלת כלולות לבנה"), מלחין יורם מיוחס.
2004 – פרס מממשלת הונגריה PRO CULTURA HUNGARICA עבור פיתוח קשרי התרבות בין הונגריה לישראל.
2014 – פרס הדירקטוריון של אקו"ם על תרומתו לתרבות הישראלית ולהנצחת זיכרון השואה דרך היצירה.
2019 - פרס ראש הממשלה לסופרים ע"ש לוי אשכול תש"פ.
יעקב ברנדנבורג (29 בספטמבר 1899 – 2 בדצמבר 1981) היה פסל ישראלי מהזרם האקספרסיוניסטי, זוכה פרס דיזנגוף לפיסול.
ברנדנבורג נולד בסטוויסקי שבפולין והתיתם בגיל צעיר.
בשנת 1909 נשלח ללימודים בישיבת לומז'ה, שם המשיך בלימודי הסמכה לרבנות עד שנת 1917, אז הוא פרש מטעמי בריאות.
בעידוד אחיו, יוסף ברנדנבורג אשר למד פיסול אצל הרמן שטרוק, החל אף הוא לעסוק בפיסול.
בשנת 1920 נסע אל אחיו בברלין.
שם, פיסל באבן ובעץ ולמד בבית הספר הגבוה לאמנויות שרלוטנבורג בברלין אצל הרמן שטרוק והוגו לדרר.
בלימודיו עבר לטכניקה של כיוּר בחרס.
בשנת 1933 (לפי מקור אחר, בשנת 1934) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוא עבד כסתת אבן וכשרטט אדריכלי ועסק גם בהוראת אמנות.
בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20 יצר פסלים בטכניקות שונות והציג את יצירותיו בגלריות לאמנות.
בשנת 1940 זכה ב"פרס דיזנגוף" המוענק על ידי עיריית תל אביב לאמנים מצטיינים.
ברנדבורג הירבה לעבוד בשיטה החדשה של "ראיה מסביב", שממוקדת ביצירת תחושת מרחב סביב הדמות המפוסלת.
ניכרה בפיסולו השפעתו של הפסל הגרמני האקספרסיוניסטי ארנסט ברלך.
הוא הרבה לפסל חיות ופסלו "אהבת אם", המציג קופה ובנה, נרכש על ידי עיריית תל אביב והוצג בגן החיות של תל אביב.
תחום נוסף בו התמחה הוא אמנות תנכ"ית, וב-1966 הוציא ברדנבורג ספר בתחום בשם "התנ"ך בפיסול ובציור" בהוצאת אחיעבר .
ברנדנבורג היה נשוי לתהילה, אחות במקצועה.
לאחר מותו נתרמו פסליו, על פי צוואתו, למגוון מוסדות ציבור בישראל, כגון מוזיאון הכט באוניברסיטת חיפה, בית הספר החקלאי בעין כרם, גן החיות התנ"כי בירושלים (בו מוצג פסלו "כבשים"), בניין הסוכנות היהודית ועוד .
מבקר האמנות חיים גמזו, כתב עליו בספרו "ציור ופיסול בישראל" (תשי"ז), כי "ראש ילדה" ו"התלהבות", הן המעולות ביצירותיו.
מבקר האמנות גדעון עפרת כתב כי פסל האריה שפיסל ברנדבורג בשנת 1940, מאוסף אוניברסיטת חיפה, "עומד בשורה אחת עם מיטב האריות שפוסלו בארץ.
האריה שלו עונה לאריות ההרלדיים הצעירים שלחמו בעוז נגד האריה הבריטי הישיש...לעומת אלה, האריה של ברנדנבורג זקן ועייף.
לשאגה הגדולה של אריה האבן של מלניקוב מתל-חי עונה האריה הזקן של ברנדנבורג בראשו הגדול והכבד (הבולט מאוד לעומת גופו) והדומם.
זהו אריה רוחני יותר, אנושי יותר, אך שמוט, נפול ועגום.
זהו ארי יהודה המקונן על סבל אלפיים שנות גלות ושואה שבשיאן".
ברנדנבורג נפטר ב-1981 ונקבר בהר המנוחות.
יעקב ברנדבורג, התנ"ך בפיסול ובציור, הוצאת אחיעבר, תשכ"ז 1966.
יעקב ברגר (תרס"ז, 1907, ינדז'יוב שבאימפריה הרוסית (בתחומי פולין של ימינו) – כ"ג באדר ב' תרצ"ח, 26 במרץ 1938) היה מנהיג פועלים ציוני וחבר פעיל ב"הגנה".
הוריו של יעקב, גניה וקלמן ברגר, היו אמידים ותמכו בתנועה הציונית ובמפעלי ציבור יהודיים.
השכלה יסודית למד בעזרת מורה פרטי בבית.
בגיל שלוש עשרה החל ללמוד בגימנסיה.
יעקב היה מקובל ואהוב על חבריו.
הוא לא מצא סיפוק אצל חבריו הפולנים, נסע בגיל שש עשרה כדי להצטרף ל"שומר הצעיר" בעיר המחוז והקים סניף של התנועה בינדז'יוב.
בית הספר דרש ממנו לעזוב את תנועת השומר הצעיר אבל יעקב עזב את הגימנסיה ללא היסוס והחל להתכונן לעלייה לארץ ישראל.
למד עברית וארגן את חבריו לעלייה לישראל.
בשנת 1925, בגיל 17, יזם הקמת הכשרה חקלאית בכפר סנדזיוביצ'ו.
באסרו חג הפסח יצא יעקב עם קבוצת חברים להכשרה.
תנאי העבודה היו קשים והעבודה קשה ויעקב ברגר שימש דוגמה לחבריו באופטימיות שלו וביכולת להתמודד עם הקשיים.
יעקב עלה לארץ ישראל בשנת 1926. תחילה לן על שפת הים עד שמצא מקום באורוות פרדות אליה נכנס בהסתר.
יעקב נהג לטייל ברגל ברחבי הארץ והתאהב בה.
לאחר זמן מה עלה לירושלים במשאית ועבד בה בעבודות מזדמנות ובסבלות.
יעקב ברגר הצטרף לארגון ההגנה.
החל לעבוד במחלקת הטלפון והצטיין בעבודתו תוך הפגנת תפיסה מהירה ויחסי אנוש טובים וחמים.
אחר כך החל לעבוד בעבודה קבועה בחברת החשמל הירושלמית.
במאורעות תרפ"ט 1929, התמסר להגנה.
יעקב, יחד עם קבוצת חברים שהפעיל, הדף ופיזר את הפורעים ליד שער ציון בירושלים.
היה פעיל בתנועת הפועלים ועמד בראש משימות רבות.
בשנת 1932 נסע לתל אביב לארגן את פעולת "הסדרן" למרות שנאלץ לעזוב לשם כך את מקום עבודתו וכתוצאה מכך הורע מצבו הכלכלי.
עזב גם מקום עבודה חדש שמצא על מנת להיחלץ למשימת שמירה באזור עמק החולה.
בעמק החולה לקה בקדחת וחזר לירושלים.
במהלך המאורעות של שנת 1933 אושפז בבית החולים הדסה בגלל מחלת הדיזנטריה.
עזב את בית החולים בערמה לאחר שהשיג את בגדיו וזאת כדי להשתתף בפעולות נגד כנופיות ערביות.
במאורעות 1936 היה פעיל, מעודד, מארגן, מנחה ומתעקש להשתתף בפעולות ממש מול התוקפים.
אנשי השכונות האמינו בו והעריצו אותו.
היה בן בית בקיבוץ רמת רחל שם גרו רבים מחבריו ובה התקיימו פעולות הדרכה ואימונים של ארגון ההגנה בהם נטל חלק פעיל.
למד ערבית וידע לקשור קשרי ידידות עם רעיו הערבים.
בשנת 1938 נמנה עם העולים לחניתה.
העלייה לחניתה נועדה להחזיק במקום תקופה ממושכת נגד פעולת הכנופיות.
בלילה הראשון לעלייה למקום, היישוב הותקף.
התחולל קרב, ויעקב ברגר רץ מנקודה לנקודה כדי לכוון את אש המגנים.
יעקב הלך לבקר עמדה ולברר מה מצבה ובדרך חזרה נפגע, וכדור חדר לרגלו.
תחילה לא העריכו את חומרת הפציעה אך מצבו התדרדר.
יעקב אושפז חמישה ימים בבית חולים בחיפה ונפטר מקריש דם לאחר שרגלו נקטעה.
ארונו הועבר לירושלים ומסע הלוויה יצא לקיבוץ רמת רחל, שם הובא למנוחות.
כשנודע דבר מותו של יעקב יצאו מקצת מחבריו לחיפה, אחרים יצאו לקראת הארון לתל אביב או לשער הגיא.
בין פועלי חברת החשמל שיצאו לקדם את הארון היו גם חבריו הערבים לעבודה.
יציאת הלוויה של יעקב ברגר הועברה מחצר בית החולים הדסה בירושלים לחצר בית הספר אליאנס כדי שיהיה מקום לקהל הרב של אלפי מלווים.
בכניסה לחצר עמדו משמרות כבוד, הוקמה במה עליה הוצב הארון ולרגליה זרי פרחים.
הארון היה עטוף בדגל הלאום.
יצחק בן-צבי נשא דברי הספד בשם המוסדות הלאומיים.
המוני מלווים המתינו לאורך רחוב המלך ג'ורג' בו עבר מסע ההלוויה.
ברמת רחל הספידו ליעקב ברגר א.
רבינוביץ', רחל ינאית וחברו רוזובסקי.
יעקב גוֹגֶבָּשווילי (בגאורגית: იაკობ გოგებაშვილი; 15 באוקטובר 1840 – 1 ביוני 1912) היה איש חינוך, סופר ילדים ועיתונאי גאורגי, הנחשב למייסד הפדגוגיה המדעית של גאורגיה.
הוא חיבר את ספר האלפון לילדים, "דֶדָה אֶנָה" ("დედა ენა", מילולית: "שפת אם"), שהפך, מאוחר יותר, בגרסה מותאמת, כספר לימוד האלפבית לילדים עד ימינו.
כל ילד גאורגי, מאז שנת 1880 למד קרוא וכתוב בשפת אמו.
גוגבשווילי נולד בכפר ואריאני שליד העיר גורי שבאימפריה הרוסית (פלך טביליסי במלכות המשנה של הקווקז), בן לכומר עני בשם סימון גוגבשווילי.
הוא למד בסמינר הדתי גורי וסמינר טביליסי לפני שהתקבל, בשנת 1861, לאקדמיה התאולוגית בקייב.
במקביל ללימודיו הוא נכח בהרצאות מדעי הטבע באוניברסיטת קייב, שם התוודע גם לתובנות הרוסיות של רעיונות פוליטיים של הֶרצֶן, בלינסקי, צ'רנישבסקי ואחרים.
בשלב זה גוגבשווילי, שלא כמו אינטלקטואלים אחרים בני דורו, הושפע פחות מהרדיקלים הרוסים ויותר מהרקע הנוצרי שספג בסמינר בגורי ובטביליסי.
בשנת 1863, הוא חזר לגאורגיה ולימד אריתמטיקה וגאוגרפיה בסמינר בטביליסי ומאוחר יותר מונה למפקח.
דירתו של גוגבשווילי, שאירח רבות מתלמידי הסמינר, הפכה תוך זמן קצר, למחסה לדיונים אסורים בענייני אמנות ופוליטיקה.
כתוצאה מכך הוא הודח, בשנת 1874, מתפקידו בהוראת הסינוד הקדוש של סנקט פטרבורג.
מאותה תקופה ואילך הקדיש את מרצו להפצת ההשכלה בקרב בני עמו.
בשנת 1879, הוא עזר לייסד את האגודה להפצת אוריינות בקרב הגאורגים ובאמצעותה תיעל את מאמציו בתגובה לרוסיפיקציה.
פועלו היה בעיקר במערכת החינוך הגאורגית, ועצירת הסחף כנגד השפה הגאורגית שננטשה ונדחקה לטובת הרוסית.
גוגבשווילי רכש השפעה בקונסטלציית האינטלקטואלים סביב איליה צ'בצ'בדזה, שהיווה את חוד החנית בתחיית התנועה הלאומית הגאורגית עד למותו בהתנקשות בשנת 1907.
עבודה חשובה נוספת שלו היא "שער הטבע" ("ბუნების კარი", "בּוּנֶבּיס קארוֹ") משנת 1868, שכוללת אגדות ומציגה את מדעי הטבע כאנציקלופדיה מיניאטורית לילדים.
בנוסף לכך כתב גוגבשווילי גם מספר סיפורי פיות ורומנים היסטוריים לילדים וכמו כן מאמרים עיתונאיים לטובת התרבות והזהות הגאורגית.
דויד מרשל לאנג (1962), ההיסטוריה המודרנית של גאורגיה,
דונלד ראיפיאלד (2000), הספרות של גאורגיה: היסטוריה, ,
רולנד גריגור סאניי, יצירת האומה הגאורגית, ,
יעקב ברנשטיין-כהן (Jacob Bernstein-Kohan, 20 בספטמבר 1859, קישינב – 12 במאי 1929, דניפרופטרובסק) היה רופא יהודי, מנהל המרכז הציוני של ציונות רוסיה, חבר הוועד הפועל הציוני המצומצם, מעוזריו הראשונים של הרצל, מראשי הפרקציה הדמוקרטית, רופא בפתח תקווה בתחילת המאה ה-20, אביה של מרים ברנשטיין-כהן.
יעקב ברנשטיין-כהן נולד בקישינב (אז באימפריה הרוסית; כיום במולדובה) במשפחת סוחרים יהודים אמידים ונוטים להתבוללות.
הוא למד רפואה בסנקט פטרבורג, אך גורש מהאוניברסיטה לאחר שהסתבך בפעילות מהפכנית והתעמת עם פרופסור דמיטרי מנדלייב לאחר שנפגע מהערותיו האנטישמיות.
ברנשטיין-כהן עבר לאודסה זמן מועט לפני פרעות 1881 ושם, לאחר שראה את השתתפות המהפכנים בתעמולה האנטישמית, שינה את השקפותיו והפנה את מרצו לייסוד ועד הגירה של יהודים לארצות הברית.
הוא נסע לאסטוניה, להמשך לימודים באוניברסיטת דורפט, שם היה בין מייסדי "האגודה לתולדות ישראל וספרותה".
לאחר התמחות ברפואת ילדים, שב ברנשטיין-כהן לקישינב.
דוקטור ברנשטיין-כהן נישא לדבורה-לאה והיו להם שלוש בנות, מרים, שרה ורחל.
לאחר שובו לקישינב הקים בעיר מוסדות סעד וחינוך עבור היהודים והצטרף לתנועת חיבת ציון ובהמשך לתנועה הציונית.
ברנשטיין-כהן היה מהמנהיגים הבולטים של התנועה הציונית ברוסיה, וכאשר התנועה התחילה להתארגן הוא נבחר להיות אחד מארבעת הנציגים של יהדות רוסיה בוועד הפועל הגדול.
הוא היה מנהל הראשון של בית הספר המקצועי לבנות יהודיות על שם ישראל מיצ'ניק.
ברנשטיין-כהן מונה לעמוד בראש לשכת הדואר, אחת מארבע הלשכות שהיו אמורות להנהיג את התנועה.
הפעילות הנמרצת של ברנשטיין-כהן בפיתוח מנגנוני הלשכה הובילה לכך שתפקיד יתר הלשכות הצטמצם לעומת לשכתו והוא היה למנהיג הבולט ביותר של התנועה הציונית ברוסיה.
לאחר שפעילותו והשפעתו התחילו לחרוג מתחומי רוסיה, ב-1897, בקונגרס הציוני הראשון היה הנציג של יהדות בסרביה.
ההנהגה הציונית בווינה התחילה לחשוש מכך שהוא עומד להשתלט על התנועה כולה.
לאחר שהרצל ניסה, ללא הצלחה, להדיח את ברנשטיין-כהן, גברה הביקורת עליו, הן מתוך התנועה הציונית הרוסית והן מחוץ לרוסיה, לכן, ב-1901 התפטר מראשות לשכת הדואר ולאחר התפטרותו פורקה הלשכה.
לאחר פרעות קישינב, ב-1903, הוביל ברנשטיין-כהן, שהיה תושב קישינב וגם ביתו נפגע בפוגרום, ביחד עם פנחס מרגלית את התנועה הציונית במאמץ הסיוע לקורבנות הפוגרום ונשלח מטעם הקהילה היהודית לסנקט פטרבורג כדי לדרוש את הענשת הפורעים.
בשנים 1905-1907 היה חבר הוועד הפועל הציוני המצומצם מראשי הפרקציה הדמוקרטית והמתנגדים לתוכנית אוגנדה (בביתו התארגנה התנועה נגד התוכנית).
במאי 1907 עלה באנייה "צאר" עם משפחתו לארץ ישראל.
היה רופא במושבות היהודיות בגליל התחתון ובהמשך זומן להיות רופא המושבה בפתח תקווה.
בתקופת שהותו בפתח תקווה הסתכסך עם איכרי המקום על רקע מאמציו להקניית חינוך להיגיינה והקמת בתי שימוש במושבה.
ניסיונותיו להקנות ידע אנטומי לצעירי המקום על ידי הקרנת שיקופיות בפנס קסם פורשו על ידי המבוגרים כהסתה לפורנוגרפיה ולקראת חידוש החוזה עמו ביולי 1909 הוא אולץ להתפטר ממשרתו, ואנשי הוועד ערכו משאל בין תושבי פתח תקווה לגבי המשך כהונתו וארגנו רוב נגד הרופא.
במקביל, ארגנו תומכיו של ברנשטיין-כהן אספה בה הכריזו על ועד חדש וחתמו עמו חוזה בשם הוועד החדש.
הוועד התעלם מחוזה זה ופרסם מודעות בחיפוש רופא חדש ואסר על מתן תרופות על פי מרשמים של ברנשטיין-כהן.
כך אולץ ברנשטיין-כהן לעזוב את פתח תקווה וכאשר סירב לעזוב האיכרים הפגינו ליד ביתו ונורו יריות אל עבר הבית.
ברנשטיין-כהן עבר ליפו וב-1910 שב לקישנב.
במהלך שהותו דיבר יידיש והצטער על כך שלא למד עברית.
ב-1925 עלה ארצה בשנית, אך לא הצליח למצוא עבודה בשל גילו וחזר לרוסיה.
ב-1927 הג'וינט שלח אותו לנהל בית חולים בדניפרופטרובסק, שם נפטר כעבור שנתיים.
ברנשטיין-כהן היה ממייסדי ההסתדרות הרפואית בישראל, כשעוד נקראה "אגודה מדיצינית עברית ליפו ומחוז יפו".
בתו, השחקנית והסופרת מרים ברנשטיין-כהן ויצחק קורן, הפיקו לזכרו את "ספר ברנשטיין-כהן" שיצא לאור ב-1946 בהוצאת חוג יוצאי בסרביה.
בפתח תקווה, בגבעת שמואל, ברמת השרון ובתל אביב רחוב הקרוי על שמו.
הרב יעקב בֶּרמן (2 בינואר 1878 – ל' בניסן ה'תשל"ד, 22 באפריל 1974) היה רב ואיש חינוך רוסי-ישראלי, ממניחי היסודות לחינוך הדתי בישראל.
מראשי "המזרחי" ברוסיה ובארץ ישראל, רב העיר ברדיצ'ב (1910–1920), מפקח ראשי על בתי הספר של "המזרחי" וסגן מנהל מחלקת החינוך של הוועד הלאומי (1924–1944), חבר הוועד הפועל הציוני, מייסד המכון התורני הפדגוגי ומנהלו עד מותו (1950–1974).
זוכה אות יקיר ירושלים לשנת 1968.
ברמן נולד בחורף תרל"ח–1878 בעיירה סָלַנט שבפלך קובנה שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), בנם של שפרינצה (נפטרה ב-1929) ויחזקאל מאיר ברמן (שהיה אחיינו של ר' ישראל מסלנט, ממייסדי תנועת המוסר).
התחנך בסלנט אצל רבה של העיירה, הרב מאיר אטלס, והמשיך את לימודיו בישיבות טֶלז, והוסמך לרבנות.
לאחר מכן נסע לגרמניה ללמוד בממל וברלין.
בשנת 1900 החלה פעילותו הציונית והחינוכית.
עסק בהוראה בעיר ממל, ובשנים 1907–1908 עבר ללמד באודסה במסגרת הגימנסיה העברית ובית המדרש לרבנים.
בשנת 1902 הוא נשלח כציר מטעם תנועת "המזרחי" לוועידה הציונית הכלל-רוסית שנערכה במינסק, ובשנת 1903 השתתף בוועידת התנועה בלידא ויזם במהלכה את הקמת ישיבת לידא.
למד משפטים, פילוסופיה וחינוך באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
כעבור שנה וחצי הוזמן לשמש מרצה לתלמוד ופוסקים בישיבתו של הרב חיים טשרנוביץ (רב צעיר) באודסה.
לאחר שנה וחצי שימש במשך כמה חודשים כממלא מקום מנהל המוסד, ואז נבחר למשרת רב העיר ברדיצ'ב, שבה כיהן משנת 1910 ועד 1920. בתוך כך, במהלך מלחמת העולם הראשונה עסק בהצלת פליטים ופעל בקרב הנהגת יהדות רוסיה.
בין יולי לאוקטובר 1917 כיהן כרב הצבאי הראשי של החזית הדרומית-מזרחית, בדרגת פולקובניק (מקביל לאלוף-משנה), תחת שלטונו של אלכסנדר קרנסקי.
לאחר שהוענקה לאוקראינה עצמאות בעקבות המהפכה הרוסית, היה הרב ברמן מזכיר כבוד בממשלת אוקראינה הזמנית וחבר נשיאות המזכירות הלאומית של יהודי אוקראינה.
באותה עת שימש יו"ר הנהלת "אחדות", שבה התאגדו ההסתדרויות היהודיות הדתיות.
ב-1919 נאסר באשמת עיסוק בציונות, וב-1920 עזב את המדינה באופן מחתרתי.
הוא הגיע לארץ ישראל ב-2 בנובמבר 1921 והחל לעסוק בחינוך.
בשנים 1922–1923 עמד הרב ברמן בראש בית הספר נצח ישראל בפתח תקווה.
לאחר מכן הוא עבר לשמש מפקח ראשי על בתי הספר של "המזרחי" וכיהן כסגן מנהל מחלקת החינוך של הוועד הלאומי (1924–1944).
בסיום תפקידו הוא שימש יו"ר "המזרחי" בארץ ישראל (1944–1948), כשהוא מתמנה במקביל למרכז התנועה העולמי (ב-1946).
לאורך השנים היה חבר הוועד הפועל הציוני.
לאחר קום המדינה ייסד הרב ברמן ב-1950 בירושלים את המכון התורני הפדגוגי – בית מדרש למורים שנועד להכשיר בחורי ישיבה (מהיישוב הישן) כמורים מקצועיים ללימודי יהדות, בשל המחסור במורים בבתי הספר הדתיים בארץ.
בשנת 1955 הועבר המכון לרחובות, ליד ישיבת הדרום, בעקבות השתדלותו של ראשה, הרב צבי יהודה מלצר.
עמד בראש המכון עד לפטירתו ב-1974. לאחר מותו נקרא המכון על שמו, "מורשת יעקב", והוקמה במסגרתו ישיבת ההסדר "אורות יעקב".
בשנת 1968 הוענקו לרב ברמן פרס ישראל לחינוך ואות יקיר ירושלים.
בשנת 1972 זכה בפרס שפירא למחשבת הציונות הדתית.
בשנת תשל"ו הופיע הקובץ "שיחות ופרקי זכרונות", ובו שיחות בעל-פה בנושא יהדות רוסיה בשלהי שנותיו של שלטון הצארים ותחילת המהפכה הרוסית, שהוקלטו מפי הרב ברמן בחורף תשכ"ה עובדי המכון ליהדות זמננו של האוניברסיטה העברית בירושלים יוסף שלמון ומרדכי אלטשולר.
בשנת תרפ"ז נישא למרים רוזנבלום.
השניים היו הורים לשלושה: לאה (אשתו של דוד צבי פנקס, ממנהיגי "המזרחי", חבר הכנסת ושר); יצחק ברמן (1913–2013), משפטן ופוליטיקאי מטעם הליכוד שבראשית שנות ה-80 כיהן כיושב ראש הכנסת וכשר האנרגיה והתשתית; ושושנה.
בשנת תש"א נישא בשנית, ללאה פייטלוביץ' (אלמנתו של פרופ' יהודה ליב אשר גולאק מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ממייסדי המחקר המודרני של המשפט העברי), עסקנית ציבור שהייתה פעילה בנשות "המזרחי" וויצו, ושיחד עם אחיה, ד"ר יעקב פייטלוביץ', פעלה להפצת התרבות היהודית בקרב היהודים באתיופיה.
תורת המדינה בישראל, ירושלים: בסיוע מוסד הרב קוק, תש"ז.
הלכה לעם: התפִלה, קריאת התורה, בית הכנסת, ברכות: הלכות מֻסברות ומבוארות על פי המקורות ...,, תל אביב: א' ציוני, תשי"ח.
הלכה לעם: חגים וזמנים, צומות, תשובה וימים נוראים: הלכות מֻסברות ומבוארות על פי המקורות וסדורות מחדש למקרא העם ולמורה עם תלמיד, תל אביב: א' ציוני, תשכ"ב 1962. (מהדורה ב: תשכ"ד; מהדורה ג: תשכ"ו 1965; מהדורה ד: תשכ"ח 1968)