tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהעונה התשיעית הצטרף לצוות הצ'ייסרים שי סנדקה, עובד סוציאלי, שבלט בידענותו לאחר שהשתתף כמתמודד בעונה החמישית.
ביום העצמאות ה-70 שודר פרק ספיישל בו התארחו רבקה מיכאלי, לאה לב, יניב ביטון ואבי אטינגר.
בעונות 1 ו-2 שודרו פרקי ספיישל ספורט שבהם ה"צ'ייסר" היה רון קופמן - אחד מהם בהשתתפות מתמודדים מתחום הספורט, ביניהם יעל ארד ונועם גרשוני.
לקראת מונדיאל 2018 שודר פרק ספיישל שבו ה"צ'ייסר" היה עיתונאי הספורט נדב יעקבי.
בסוף העונה השנייה שודר ספיישל "אלוף האלופים", שבו השתתפו כמתמודדים כמה מזוכי תוכניות טריוויה ישראליות לאורך השנים.
בין השאר השתתפה בפרק מיכל שרון, שהחל מהעונה השלישית הצטרפה כצ'ייסרית קבועה.
בסוף העונה השנייה שודר פרק ספיישל "נוער", בו השתתפו בני נוער הלומדים בבתי ספר תיכון.
לפני אירוויזיון 2019, שנערך בישראל, שודר ספיישל אירוויזיון שהשתתפו בו יזהר כהן, דפנה דקל, מיי פיינגולד ומשה דץ.
לפני בחירות ספטמבר 2019, נערך פרק בהשתתפות חברי כנסת ממפלגות שונות, והשאלות בו עסקו בעיקר בפוליטיקה הישראלית.
בחג הפורים 2020, שודר פרק ספיישל ובו שני הצ'ייסרים, מיכל שרון ואיתי הרמן, התמודדו ביחד נגד ארבעת המתמודדים.
כלומר, בשלב השני של התכנית, כל צ'ייסר התמודד מול שני מתמודדים שונים, ובשלב הגמר המתמודדים נתפסו אם ורק אם כמות השאלות ששני הצ'ייסרים ענו עליהם (לכל אחד הוקצבה דקה, ובה ענו על שאלות לבד) הייתה גדולה או שווה לכמות השאלות שהמתמודדים ענו עליהם (עונה 4 פרק 28).
בחג הפורים של 2021 התארחו בתוכנית 4 מכוכבי סדרת הקומדיה של התאגיד, היהודים באים, השחקנים יעל שרוני, יניב ביטון (פעם שנייה), עידו מוסרי ויוסי מרשק.
ביום העצמאות של 2021 שודר ספיישל עם 4 מכוכבי "גבעת חלפון אינה עונה".
יומיים לפני פתיחת אולימפיאדת פריז 2024 שודר פרק "ספיישל אולימפי" בהשתתפות נבחרת ישראל בכדורגל: עילי פיינגולד, איתן אזולאי, דור תורג'מן והמאמן גיא לוזון
בפברואר 2025 שודר פרק "ספיישל משפיעני רשת" בהשתתפות ארבעת כוכבי הרשת אלכס שולץ, שירלי לוי, עידן כהן (דה כהן) ונועם פירוז.
בשנת 2012 הוציאה חברת הצעצועים Ideal Toy משחק קופסה באנגלית המבוסס על השעשועון.
ב-2013 יצא משחק קלפים המבוסס על המשחק.
ב-12 בדצמבר 2012 יצאה אפליקציית iOS באנגלית המבוססת על השעשועון המיועדת למכשירי אייפון ואייפד, וב-2017 יצאה גרסה עדכנית לאפליקציה בשם "The Chase: Ultimate Edition".
עם רכישת הפורמט על ידי תאגיד השידור הישראלי, יצאה אפליקציית השעשועון גם בעברית עם שאלות המיועדות לקהל הישראלי.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024תוכנית בידור ושעשועונים"המרדף" · עונה 8
המרוץ לדראג: אולסטארס היא תוכנית מציאות אמריקאית בהפקת World of Wonder ששודרה בארצות הברית במקור בערוץ הטלוויזיה לוגו.
החל מהעונה השנייה היא שודרה בערוץ VH1. העונה החמישית שודרה בערוץ שואוטיים.
מהעונה השישית הסדרה שודרה בפרמאונט+.
עד כה, לתוכנית היו שמונה עונות.
התוכנית היא בין הנצפות ביותר של ערוץ לוגו ו-VH1 והיא משודרת ברחבי העולם, לרבות באוסטרליה, קנדה, בריטניה וישראל.
התוכנית היא ספין אוף לסדרה המרוץ לדראג של רו פול ומבוססת על אותו הפורמט.
רופול מזמין מלכות דראג אהובות מהעונות הקודמות להתחרות במשימות ונותן להן הזדמנות שנייה לזכות בכתר.
רופול הוא המנחה, המנטור והשופט הראשי.
בתוכנית, הוא מופיע בדראג בעיקר במעמד השיפוט, וללא דראג בעת המשימות של המתחרות.
בתוכנית מופיע פאנל של שופטים, הכולל את רופול, מישל ויסאג', רוס מת'יוס, קרסון קרסלי, טי-אס מדיסון ועוד שורה ארוכה של שופטים אורחים, המעבירים ביקורת על התקדמותן של המתמודדות לאורך כל התחרות.
ההבדלים העיקריים בפורמט לתוכנית המקורית הם כדלקמן:
עונה 1: בעונת אולסטארס הראשונה המלכות התמודדו בזוגות שנבחרו על ידי המתמודדות.
שתי החברות בזוג המפסיד יודחו בכל שבוע.
שני הצוותים בתחתית בחרו מלכה אחת שתתמודד בליפ סינק.
החברה שלא משתתפת בליפ סינק יכלה ללחוץ על כפתור פאניקה ולהחליף את החברה שמתמודדת בליפ סינק.
בגמר, נשארו שני זוגות ואז הזוגות התפרקו.
עונות 2-4: בעונה השנייה היה פורמט אינדיבידואלי כמו בעונות הרגילות.
בעונה הזו הוצג הפורמט של ליפ סינק על המורשת, בו שתי המתמודדות שזכו באתגר התחרו בניהן בליפ סינק.
הזוכה קיבלה פרס של 5,000 דולר ואת הכוח להדיח את אחת המלכות מהתחתית.
הפורמט הזה חזר בעונות השלישית והרביעית.
עונות 5-6,8: בעונה החמישית נעשה שינוי קל לפורמט מעונות 2–4. בכל תוכנית יש רק זוכה אחת והיא מתחרה במתנקשת ליפ סינק.
היא בוחרת מלכה מהתחתית להדחה ושאר המלכות גם בוחרות מלכה להדחה מהתחתית.
אם הזוכה באתגר מנצחת בליפ סינק, היא בוחרת במלכה שתודח.
אם מתנקשת הליפ סינק מנצחת בליפ סינק, המלכות בוחרות במלכה שתודח.
אם המלכה הזוכה מנצחת בליפ סינק היא זוכה ב-10,000 דולר, אבל אם היא מפסידה, הסכום עובר לשבוע הבא וכן הלאה.
הפורמט חזר בעונות השישית והשמינית.
עונה 7: בעונה השביעית השתתפו מלכות שזכו בעבר בתוכנית.
אף מלכה לא הודחה לפני הפרק האחרון של העונה.
שתי המלכות בפסגה זוכות בכוכב אגדה אגדי ומתחרות בליפ סינק.
המנצחת מקבלת 10,000 דולר ובוחרת איזו מלכה לחסום מלקבל כוכב אגדה אגדי בפרק הבא.
המלכות עם הכי הרבה כוכבים בסוף העונה מתחרות בקרב ליפ סינק כדי לבחור בזוכה.
+שופט/תעונה12345678 רופולראשי מישל ויסאז'ראשי ראשי קרסון קרסליראשי ראשיאורח רוס מת'יוסאורחראשי טי-אס מדיסוןראשית
כמו בהמרוץ לדראג של רו פול, לפרקים בעונה הראשונה של אולסטארס נלוותה התוכנית "רופול: הכול בחוץ", שהייתה הצצה למאחורי הקלעים של התחרות.
בעונות השנייה, השלישית והרביעית לא היה "רופול: הכול בחוץ".
בעונות החמישית, השישית, השביעית והשמינית היה "רופול: הכול בחוץ".
+עונהתאריך הבכורההזוכהמקום 2אולסטארס 122 באוקטובר 2012צ'אד מייקלסרייבןאולסטארס 225 באוגוסט 2016אלסקהדיטוקס
קטיהאולסטארס 325 בינואר 2018טריקסי מאטלקנדי דוונפורטאולסטארס 414 בדצמבר 2018מונה אקס צ'יינג
טריניטי דה טאק -אולסטארס 55 ביוני 2020שיי קולייג'וג'ובי
מיז קרקראולסטארס 624 ביוני 2021קיילי סוניק לאביוריקה!
ראג'ה אוהרהאולסטארס 720 במאי 2022ג'ינקס מונסוןמונה אקס צ'יינג'אולסטארס 812 במאי 2023ג'ימבוקנדי מיוז
המרד נגד הגלובליזציה הוא ספרו של העיתונאי נדב איל.
איל טוען כי העולם חווה מרד נרחב נגד הגלובליזציה, במובנים כלכליים, תרבותיים ופוליטיים.
הוא ממחיש זאת באמצעות עולם החרדות של ציבורים ואינדיבידואלים: בכל מקום חשים בני אדם שהם יכולים לאבד את עבודתם בכל עת, שמהגרים יכולים להגיע לכל מקום, ושהטרור יכול להכות בכל נקודה.
תחושת הערעור הובילה להתקוממות עמוקה.
הספר דוחה את הניתוחים כי תופעות כגון פרישת בריטניה מהאיחוד האירופי או עלייתו של דונלד טראמפ הן "גל פופוליסטי", או מאפיינות התפוררות ממסדים דמוקרטיים.
איל טוען שאנו חוזים בהתקוממות מבוזרת, נרחבת ובלתי מאורגנת של מעמדות הביניים, בעיקר במערב – נגד הסדר העולמי כולו.
הרעיונות של ההתנגדות לגלובליזציה, מהאוונגרד בשמאל והפונדמנטליזם הדתי והלאומני, חלחלו אל מרכז השיחה והם שמכתיבים כעת את הפוליטיקה העולמית.
הקיצוניים ניצחו ויצרו "עולם ישן מופלא".
המרד נגד הגלובליזציה משמש כפלטפורמה לקרב הגדול באמת של העידן החדש: הקרב על הקדמה.
האידאולוגים מאחורי ההתקוממות רוצים בחיסול הרעיון המודרני של הקדמה.
בינואר 2020 יצא הספר בתרגום לגרמנית, בהוצאת אולשטיין תחת השם "Revolte".
הכותב מציע להביט בתקופת המלחמה הקרה כ"עידן האחריות", תקופה שאותה הוא מגדיר כנדירה בהיסטוריה המודרנית.
מנהיגים ובוחרים שהתמודדו עם השלכות מלחמת העולם השנייה גזרו על עצמם מדיניות אחראית, זהירה ויסודית – ולכן נמנעו מקידום אג'נדות קיצוניות, פופוליסטיות ולאומניות.
עידן האחריות, לדבריו, הסתיים בפיגועי 11 בספטמבר.
איל עוסק בהרחבה במצבו המשתפר של המין האנושי בשל המהפכה התעשייתית, סחר בינלאומי והגלובליזציה, אך במקביל טוען שהגלובליזציה היא תופעה דיאלקטית, הכוללת ניצול ושעבוד ביסודה.
עליית טראמפ או פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי אינם "גל פופוליסטי" או ריאקציה זמנית להתפתחות טכנולוגית מהירה, אלא "מרד נרחב" וארוך טווח נגד הגלובליזציה בכל צורותיה, הכלכליות והתרבותיות.
בחלק ג' – הפונדמנטליסטים – מוגדר הפונדמנטליזם כרדיקליות המתנגדת לגלובליזציה.
איל משוחח עם נאו נאצים, מביא את רישומי השיחות של מבָצְעֵי מתקפת הטרור במומבאי ב-2008, וממחיש כיצד הפונדמנטליזם מדמיין מצב "טהור" שאליו צריך לשוב, ולשם כך דרושה השמדת הגלובליזציה.
בעניין ההגירה – בחלק ו', "הפליטים והעקורים" – מגדיר איל את ביקורת הגבולות כ"ניסוי הגדול ביותר בהיסטוריה של האנושות", ומסביר כי העם היהודי הוא הקורבן המרכזי של הניסוי, משום שחסמי גבול והגירה מנעו את בריחת היהודים מאירופה ערב השואה.
חלק נכבד בספר – חלק ז', "נסיגת האימפריה" – עוסק בתהליך עלייתה של ארצות הברית למעמד של מעצמת-על ובסיבות לשקיעתה.
לפי ההיסטוריון דני גוטוויין, איל מגמד בספרו את התנועות החברתיות המתמודדות בתהליכי הגלובליזציה ומתעלם ממגמות אוונגרד עולמיות הנאבקות כדי לתקן את הקלקולים שהיא יצרה.
לטענת גוטוויין, איל בוחר באופן מגמתי את סיפור הגלובליזציה, כדי להראות שהיא אפשרית רק בתצורתה הקיימת, האנטי-שוויונית והמפלה.
המרוץ הארקטי של נורווגיה הוא מרוץ אופני כביש בצפון נורווגיה, באזור שמצפון לחוג הארקטי ונקרא על שמו.
המרוץ מתקיים מדי שנה למשך ארבעה ימים בחודש אוגוסט, כשהטור הראשון התקיים בין התאריכים 8-11 באוגוסט 2013. המרוץ נחשב לחלק ממרוצי "טור אירופה" מטעם האיגוד הבינלאומי לאופניים (UCI) ומדורג מאז 2015 בדרג 2.HC שמאז 2020 נקרא 2.Pro ב-UCI ProSeries.
המרוץ מתאפיין הן בעליות בכל אחד מקטעי המרוץ והן רכיבה לאורך קו החוף של הים הצפוני (או אוקיינוס הקרח הצפוני).
במהלך המרוץ מוענק פרס למנצח בכל קטע יומי, וחלק מהקבוצות מכוונות את מאמציהן אך ורק לזכייה בקטעים בודדים.
המנצח במרוץ כולו הוא הרוכב בעל הזמן המצטבר הקצר ביותר.
כדי לזכות במרוץ, על המנצח לגלות עליונות בתחומו העיקרי של המרוץ: טיפוס בהרים ("בין הפיורדים").
החולצות אותן לובשים הרוכבים במהלך המרוץ הן:
החולצה הכחולה - הרוכב המוביל בדירוג הכללי (בעל הזמן המצטבר הקצר ביותר) לובש חולצה כחולה על מנת לזהותו.
החולצה האדומה - הרוכב המוביל בצבירת נקודות המוענקות לרוכבים אשר חוצים ראשונים את הפסגות השונות במהלך המרוץ בקטעים ההרריים.
חולצה זו נקראת גם חולצת "מלך ההרים".
החולצה הירוקה - הרוכב אשר צבר את מרב הנקודות המוענקות במרוצי ביניים במהלך המרוץ ובמאוץ אל קו הסיום.
החולצה הלבנה - הרוכב הצעיר, אשר גילו אינו עולה על 25 שנים (ב-1 בינואר של שנת המרוץ), בעל הזמן המצטבר הקצר ביותר.
המרוץ הארקטי של נורווגיה 2018 הוא התחרות ה-6 של מרוץ האופניים המרוץ הארקטי של נורווגיה.
המרוץ הוזנק ב-16 באוגוסט 2018 מוואדסה (Vadsø) בקטע גבעי.
המרחק המצטבר שהיה על מסיימי המרוץ לעבור הוא 718.5 ק"מ ב-4 קטעים, במסלול העובר בפיורדים של צפון נורווגיה, מתאפיין בטיפוס והסתיים ב-19 באוגוסט 2018 באלטה (Alta).
בתחרות מתחרים 114 רוכבים המשתייכים ל-19 קבוצות, 6 רוכבים בכל קבוצה.
הדירוג הכללי (לובש החולצה הכחולה) הוא הרוכב שעבר את המסלול בזמן הקצר ביותר במצטבר (כולל "בונוס זמן" הניתן למנצחי קטעים ובנקודות הבונוס, לרוב לשלושת הראשונים), ועל כן ניתן לזכות בה מבלי לנצח שום קטע במרוץ.
החולצה הצהובה נחשבת ליוקרתית ביותר בתחרות.
לרוב, במחצית השנייה של המרוץ, לובשים אותה "רוכבי הדירוג הכללי" (General classification).
מלך הנקודות (ידוע כ-"ספרינטר המצטיין") הוא לובש החולצה הירוקה.
בכל קטע בטור ישנן מקומות של "ספרינט ביניים", בהן ניתן לזכות בנקודות (כמות הנקודות בכל מקום משתנה לפי דרגת הקושי) ובניצחון בקטעים (כמות מסוימת של רוכבים הראשונים שמסיימים את הקטע).
המנצחים בחולצה הירוקה הם לרוב הרוכבים שיודעים להאיץ באופן הטוב ביותר, כמו גם ידועים ביכולתם להתמקם ב"מיקום טוב" לקראת קווי הסיום, דבר המאפשר להם לנצח את הקטעים המישוריים.
מלך ההרים (ידוע גם כ"מטפס המצטיין", לובש החולצה האדומה) הוא הרוכב שמקבל את מרב נקודות הטיפוס.
ברוב הקטעים ישנן עליות בקטגוריות שונות, כאשר דירוג 2-1 הם העליות המדורגות (כאשר 2 הכי קל ו-1 הכי קשה).
הדירוג נקבע לפי רמת הקושי של כל עלייה ("אחוז השיפוע" והמרחק המצטבר של הטיפוס), כשהאחוז המקסימלי נמצא בקטע השלישי (9.1%).
כל אחת מהעליות מזכה בנקודות את הרוכבים שמגיעים ראשונים לפסגה (ככל שדרגת הקושי גבוהה יותר, כך ניתן יותר נקודות למנצח וכן כך ניתן נקודות ליותר רוכבים).
בדומה לחולצה הצהובה, הדירוג הכללי עד גיל 25 (ידוע כ"המוביל הצעיר", לובש החולצה הלבנה) הוא הרוכב הצעיר (עד גיל 25), שעבר את המסלול בזמן הקצר ביותר במצטבר (כולל "בונוס זמן" הניתן למנצחי קטעים ובנקודות הבונוס, לרוב לשלושת הראשונים), ועל כן ניתן לזכות בה מבלי לנצח שום קטע במרוץ.
החולצה הלבנה נחשבת ליוקרתית ולעיתים, המנצחים בקטגוריה זו הופכים להיות כעבור מספר שנים מבין הבולטים שברוכבי הדירוג הכללי.
דירוג קבוצתי ("הקבוצה הטובה ביותר") הוא הצירוף המצטבר של זמני שלושת רוכבי הקבוצה הראשונים בכל קטע.
בדרך כלל, בכל קטע, מדובר בשלושה רוכבים שונים.
במרוץ משתתפות 19 קבוצות, שישה רוכבים בכל קבוצה.
המרד על הבאונטי הוא סרט היסטורי אמריקאי משנת 1962 בבימויו של לואיס מיילסטון, עם מרלון ברנדו, טרוור הווארד וריצ'רד האריס בתפקידים הראשיים.
בתפקיד הנסיכה מאימיטי, בתו של מלך טהיטי ובת זוגו של פלצ'ר כריסטיאן, מופיעה השחקנית הפולינזית טאריטה טריפאה (""טאריטה") שהפכה במציאות לאשתו השלישית של מרלון ברנדו וילדה לו בן ובת.
התסריט מבוסס על הרומן "המרד על הבאונטי" מאת צ'ארלס נורדהוף משנת 1932 המתאר את המרד על האנייה "באונטי" שקרה בשנת 1789. הספינה "באונטי" נבנתה במיוחד לסרט הזה.
הוצאות ההפקה היו גדולות והסרט נכשל מסחרית.
הסרט צולם בטהיטי ובבורה בורה.
נמל פורטסמות, 23 בדצמבר 1787, הספינה "באונטי" מפליגה לטהיטי כדי להביא משם שתילים של עץ הלחם ולהעבירם לג'מייקה כדי לייצר מהם אוכל לעבדים.
מפקד הספינה הוא קפטן ויליאם בליי (טרוור הווארד) והוא נחוש למלא את המשימה הראשונה שלו.
הוא מתעמת בכל פעם עם לוטננט ראשון פלצ'ר כריסטיאן (מרלון ברנדו) ומטיל עונשים על עבירות פעוטות.
כאשר הוא שומע שהמלח ג'ון מילס (ריצ'רד האריס) מדבר נגדו הוא דן אותו להלקאות בפומבי.
כאשר פרח הקצונה אדוארד "נד" יאנג (טים סילי) מעיר על צעידתו המיוחדת, הוא דן אותו לשהייה כל הלילה על התורן הראשי.
כדי למהר ולהגיע לטהיטי בזמן הוא בוחר ברך הקצרה אך המסוכנת, מסביב לכף הורן.
הספינה נתקלת בסערה עזה ומלח אחד נהרג.
בליי מחליט לחזור ולשוט סביב כף התקווה הטובה, אך בגלל התארכות המסע הוא מקצץ במנות האוכל.
לבסוף הם מגיעים לטהיטי ומתקבלים בשמחה וריקודים על ידי המלך והילידים.
למלחים זה כמו גן עדן מלא פירות אקזוטיים והם נהנים גם מיחסי מין חופשיים עם הנשים.
כריסטיאן מתאהב במאמיטי ("טאריטה"), בתו של המלך.
הם נשארים בטהיטי חמישה חדשים כדי שהשתלים של עץ הלחם ישתרשו ויהי ניתן לשתול אותם בעציצים.
לפני הפרידה מנסה סימס ועוד שני מלחים לערוק, הם נתפסים ומושלכים לתא בספינה, כבולים בשרשראות.
הבוטנאי ויליאם סמית' (ג'ורג' היידן) מודיע לבליי כי השתילים עומדים לנבול בגלל חוסר מים.
בליי פוקד על הגבלת מים לצוות.
הוא פוקד להניח מצקת עם מים בראש התורן וכל מי שרוצה עליו לטפס לשם.
מלח אחד עם חום גבוה מטפס לשם ונופל אל מותו.
מלח אחר מתנפל על בליי ונדון להיות מושלך לים ולהיגרר על ידי הספינה, דבר שגורם למותו.
מלח אחר שותה מי ים ודעתו משתבשת.
כריסטיאן מפר את פקודת בליי ומגיש לו מים במצקת.
בליי דוחף אותו ושופך את המים וכריסטיאן מכה אותו בחרב ופוצע אותו קלות.
המורדים רוצים להרוג את בליי על ידי עונש הגרירה אבל כריסטיאן לא מאפשר זאת.
בליי מורד לסירת מפרש ארוכה ביחד עם צוות שלא הצטרף למורדים.
ה"באונטי" ממשיכה לטהיטי ושם מצטרפות אליהם נשים ילידות.
הם מגיעים במקרה לאי פיטקרן שמסומן בטעות במפה וכריסטיאן מחליט לעגון שם בתקווה שהבריטים לא יגלו אותם.
בינתיים מצליח בליי להגיע לטימור ומשם ללונדון שם הוא מזוכה בבית המשפט אבל נאמר לו שהוא נכשל בתפקידו ולא יפקד יותר על ספינות.
כריסטיאן מודיע למלחים כי ברצונו להפליג ללונדון כדי להציג בפני השופטים את עמדתו נגד בליי.
שאר המלחים מתנגדים וכדי למנוע זאת הם שורפים את הספינה.
כריסטיאן נחפז לספינה כדי להציל את מכשירי הניווט אך נכווה קשות ומת.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותמרלון ברנדופלצ'ר כריסטיאןלוטננט ראשוןטרוור הווארדויליאם בליימפקד הבאונטיריצ'רד האריסג'ון מילסמלחגורדון ג'קסוןאדוארד בירקטמלח/טבחריצ'רד היידןויליאם סמית'בוטנאיאדי ביירןויליאם פרייאררב-חובליםיו גריפית'אלכסנדר סמית' (ג'ון אדמס)מלחנואל פרסלויליאם מקוימלח/הגאיטאריטה טריפיאההנסיכה מאימיטיבתו של מלך טהיטיטים סיליאדוארד יאנגפרח קצונהפרסי הרברטמתיו קווינטלמלח
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר - צבע
פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר - צבע
פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר
פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר
פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר (השיר "Follow Me")
המרדימנים (בהולנדית: De verdovers) הוא הרומן החמישי של הסופרת ההולנדית אנה אנקוויסט, אשר יצא לאור בשנת 2011 ותורגם לעברית במרץ 2021 על ידי רן הכהן לספריה החדשה.
זירת התרחשות העלילה במותחן הפסיכולוגי הזה היא מחלקת ההרדמה של בית־חולים המתוארת ברזולוציה הכוללת תיאורים של פרוצדורות רפואיות.
לצורך התחקיר המקיף לספר נכחה אנקוויסט במשך כמה חודשים במחלקת ההרדמה של בית החולים VUmc באמסטרדם.
הדמויות הראשיות ברומן זה הם אח ואחות ובעלי מקצועות מנוגדים: הפסיכואנליטיקאי דְרִיק דה־יוֹנג ואחותו, סוזן, רופאה מרדימה.
הפרקים בספר מקדמים את העלילה לסירוגין כל פעם מהפרספקטיבה של אחד משניהם.
לשניהם יש לא מעט קשיים להתמודד.
אמם נהרגה בתאונה כשסוזן הייתה תינוקת ודריק פעוט בן 4. אביהם, הנדריק, כעת דייר בבית אבות, הפקיד את גידול ילדיו בידי אחותו התאומה ליידה, שהפסיקה קריירה כאחות בבית חולים כדי לטפל באחיין והאחיינית שלה.
דְרִיק דה־יוֹנג חוזר לקבל מטופלים בתום הפסקה ארוכה: אשתו המתינה למותה כמה חודשים בביתם.
אחותו סוזן, הנשואה לעמיתו למקצוע והחבר הטוב ביותר שלו, פטר, באה כל הימים ללוות את אשתו במסעה האחרון, וגם כעת אוחזת סוזן במושכות, והוא נעשה תלוי בה.
ניכור גדול שורר בין סוזן לבתה רוֹז בת ה־19, האדם הקרוב ביותר לדְריק מכל המשפחה שאף היא דמות חשובה בעלילה.
הטיפול במטופל הראשון שלו, אָלַרְד סְכוּרמן – במסגרת טיפול-לימודי של מתמחים בבית־החולים הפסיכיאטרי – מקרטע, אך דווקא כשנדמה שהמטופל מתחיל להיות שבע-רצון הופכים יחסי השניים לפקעת סבוכה: סכוּרמן משתף את המטפל שלו בפרטים שהיה מעדיף לא לדעת, פרטים הנוגעים לבני משפחתו-שלו.
הצטלבות הקשרים המקצועיים והאישיים נעשית בלתי-אפשרית.
באביב 2010 נשאלה אנה אנקוויסט אם ברצונה להשתתף בפרויקט "סופר במחלקה" של ה- VUmc .
היא הורשתה לעשות מחקר עבור ספר במחלקה על פי בחירתה.
כל הדמויות המרכזיות הן "מרדימנים" שהיא מילה שאנה אנקוויסט המציאה.
אנקוויסט מציבה משני צדי המתרס – הפסיכולוגים מול הרופאים המרדימים – שינה עמוקה (הרדמה) מול תודעה עמוקה (פסיכואנליזה).
בספר "ניצבים" רבים עוברים את הניתוח שלהם ללא כאב אבל יש רק דמות אחת שנכנסת לניתוח: אָלַרְד סְכוּרמן.
והניתוח הזה אף הוא מתואר בפירוט.
הרדמה על פי אנקוויסט פירושה עבודת צוות וביצוע פעולות בלחץ בזמן מוגבל מאוד וניתוח פירושו הרבה מפגשים אישיים שנפרשים על פני שנים, ללא לחץ זמן.
המרד על השארק הוא ספר מתח צבאי מאת הסופר הבריטי פטריק רובינסון.
עלילת הספר נפתחת כאשר מכליות נפט התפוצצו במפרץ הפרסי.
קצין הערכה זוטר בסוכנות לביטחון לאומי חשד כי הדבר אינו מקרי וכי הסינים מיקשו את המפרץ במוקשים ימיים.
היועץ לביטחון לאומי אדמירל בדימוס ארנולד מורגן, מפקד צוללת בעברו, המליץ בשל כך לנשיא ארצות הברית על שליחת יחידת הקומנדו הימי אריות הים" (Navy SEALs) לשני מבצעים חשאיים שמטרתם הסגת סין מהמרחב.
צוות קומנדו אחד נשלח להוציא מכלל פעולה את בית הזיקוק החדש שסין מפעילה באירא, ואילו צוות אחר נשלח לחבלה בבסיס המבצעים הימי החדש של הצי הסיני בבורמה.
משימת הובלת הצוותים מוטלת על אוניית צי ארצות הברית "שארק", צוללת גרעינית ישנה במשימתה האחרונה, בפיקוד סא"ל דונלד ריד.
משימת הפשיטה באיראן הוטלה על צוות קומנדו ימי בפיקוד רס"ן ריי שפר, אך הכוח הסתבך ומפקד הצוללת, סא"ל ריד סירב לבוא לעזרתם.
בשלב השני יצאה לפועל הפשיטה של צוות קומנדו ימי על הבסיס הסיני בבורמה בפיקוד סא"ל ריק האנטר, קצין מיומן ומעוטר.
כאשר גם כוח זה נחשף ונאלץ להימלט תחת אש סירב סא"ל ריד שוב לסכן את הצוללת ולחלצם.
אז נאלץ סגנו של ריד, רס"ן דן הדלי, חברו הטוב של סא"ל האנטר שלמד איתו באקדמיית הצי באנאפוליס, למרוד על מנת לחלץ את הלוחמים.
העונה השישית של המרוץ לדראג: אולסטארס עלתה לשידור ב-24 ביוני 2021 והסתיימה ב-2 בספטמבר 2021. ב-20 באוגוסט 2020, VH1 חידש את המרוץ לדראג של רו פול ואת אולסטארס לעונה ה-13 והשישית.
ב-24 בפברואר 2021 ViacomCBS הודיע שהעונה השישית תעבור מ-VH1 לפרמאונט+.
המתחרות הוכרזו בערוץ היוטיוב של המרוץ לדראג של רו פול ב-26 במאי 2021.
הפרסים למנצחת הם אספקה של שנה של מוצרי קוסמטיקה מאנסטסיה בוורלי הילס ו-100,000 דולר.
זוכת העונה היא קיילי סוניק לאב ולמקום השני הגיעו יוריקה!, ג'ינג'ר מינג' וראג'ה אוהרה.
הפרטים (שמות, גילאים וערים) נכונים לזמן הצילומים.
שםשם בשפת המקורגילעיר מגוריםעונה מקוריתמיקום בעונה המקוריתתוצאהקיילי סוניק לאבKylie Sonique Love37לוס אנג'לס, קליפורניהעונה 2מקום 9הזוכהיוריקה!Eureka30לוס אנג'לס, קליפורניהעונה 9פרשהמקום 2עונה 10מקום 2ג'ינג'ר מינג'Ginger Minj35אורלנדו, פלורידהעונה 7מקום 2אולסטארס 2מקום 8ראג'ה אוהרהRa'Jah O'Hara34דאלאס, טקססעונה 11מקום 9טריניטי קיי.
Bonet29אטלנטה, ג'ורג'יהעונה 6מקום 7מקום 5פנדורה בוקסPandora Boxx48לוס אנג'לס, קליפורניהעונה 2מקום 5מקום 6אולסטארס 1מקום 11ג'אןJan27ניו יורק, ניו יורקעונה 12מקום 8מקום 7אקיריה סי.
Davenport32דאלאס, טקססעונה 11מקום 3מקום 8סקרלט אנוויScarlet Envy28ניו יורק, ניו יורקעונה 11מקום 10מקום 9יארה סופיהYara Sofia36לאס וגאס, נבדהעונה 3מקום 4מקום 10אולסטארס 1מקום 5סילקי נאטמג גנאשSilky Nutmeg Ganache29לוס אנג'לס, קליפורניהעונה 11מקום 3מקום 11ג'יגלי קליאנטהJiggly Caliente39ניו יורק, ניו יורקעונה 4מקום 7מקום 12סרינה צ'הצ'הSerena ChaCha29פורט לודרדייל, פלורידהעונה 5מקום 13מקום 13
מתמודדתפרק123456789101112קיילי סוניק לאבבטוחהבטוחהבטוחהבטוחהתחתיתניצחהבטוחהבטוחהתחתיתאורחתתחתיתהזוכהיוריקהבטוחהבטוחהבטוחהבטוחהבטוחהבטוחהבטוחהבטוחההודחהבפניםניצחהמקום 2ג'ינג' מינג'בטוחהבטוחהתחתיתבטוחהניצחהבטוחהבטוחהניצחהתחתיתאורחתתחתיתראג'ה אוהרהבטוחהניצחהבטוחהבטוחהבטוחהתחתיתבטוחהבטוחהפסגהאורחתתחתיתטריניטי קיי.
דוונפורטבטוחהבטוחהתחתיתתחתיתבטוחההודחהסקרלט אנוויבטוחהבטוחהבטוחהבטוחההודחהבחוץיארה סופיהפסגהתחתיתבטוחההודחהבחוץסילקי נאטמג גנאשבטוחהבטוחההודחהבחוץג'יגלי קליאנטהבטוחההודחהבחוץסרינה צ'הצ'ההודחהבחוץ
(מארק רונסון וברונו מארס)קוקו מונטריזסרינה צ'הצ'ה, טריניטי קיי.
(ג'נט ג'קסון)ראג'ה אוהרהג'יגלי קליאנטה, יארה סופיהג'יגלי קליאנטהברוק לין הייטס3טריניטי קיי.
דוונפורט, ג'ינג'ר מינג', ג'אן, סילקי נאטמג גנאשסילקי נאטמג גנאש4ג'אן
דוונפורט, יארה סופיהיארה סופיה5ג'ינג'ר מינג'
(ליזו)ג'ינג'ר מינג'ג'אן, קיילי סוניק לאב, סקרלט אנוויסקרלט אנווי6קיילי סוניק לאב
(כריסטנה אגילרה ורדמן)קיילי סוניק לאבאקיריה סי.
(ג'ניפר לופז ופיטבול)אלקסיס מטאוג'אן, פנדורה בוקסג'אן8ג'ינג'ר מינג'
(שינה איסטון)ג'ינג'ר מינג'פנדורה בוקס, טריניטי קיי.
(צ'ארלי XCX)קמרון מייקלסיוריקה!, ג'ינג'ר מינג', קיילי סוניק לאב, טריניטי קיי.
בונהיוריקה!פרקמתמודדותשירמנצחתמודחת10ג'יגאלי קליאנטהנגדסרינה צ'הצ'ה"Free Your Mind"
(אן ווג)ג'יגלי קליאנטהסרינה צ'הצ'הג'יגאלי קליאנטהנגדסילקי נאטמג גנאש"Girls Just Want to Have Fun"
(סינדי לאופר)סילקי נאטמג גנאשג'יגאלי קליאנטהסילקי נאטמג גנאשנגדיארה סופיה"Point of No Return"
(אקספוזה)סילקי נאטמג גנאשיארה סופיהסקרלט אנווינגדסילקי נאטמג גנאש"Song for the Lonely"
(שר)סילקי נאטמג גנאשסקרלט אנוויסילקי נאטמג גנאש"Barbie Girl"
(אקווה)סילקי נאטמג גנאש-ג'אןנגדסילקי נאטמג גנאש"Heartbreaker"
(פט בנאטר)סילקי נאטמג גנאשג'אןפנדורה בוקסנגדסילקי נאטמג גנאש"Focus"
(אריאנה גנרדה)סילקי נאטמג גנאשפנדורה בוקסיוריקה!נגדסילקי נאטמג גנאש"Since U Been Gone"
(קלי קלרקסון)יוריקה!סילקי נאטמג גנאשפרקהמנצחת באתגר
(ליטל ריצ'רד)יוריקה!ג'ינג'ר מינג', קיילי סוניק לאב, ראג'ה אוהרה, טריניטי קיי.
נגד ג'ינג'ר מינג' נגד קיילי סוניק לאב נגד ראג'ה"Stupid Love"
(ליידי גאגא)קיילי סוניק לאביוריקה!ג'ינג'ר מינג'ראג'ה אוהרה
פרק12345678911הקול המכריעהקבוצהראג'ה אוהרההקבוצההקבוצהג'ינג'ר מינג'קיילי סוניק לאבטריניטי קיי.
בונהג'ינג'ר מינג'הקבוצהיוריקה!הקבוצההקבוצהקיילי סוניק לאבסרינה צ'הצ'הג'יגלי קליאנטהסילקי נאטמג גנאשיארה סופיהסקרלט אנוויאקיריה סי.
בונהג'ינג'ר מינג'סרינה צ'הצ'הג'יגלי קליאנטהאקיריה סי.
בונהראג'ה אוהרהסרינה צ'הצ'הג'יגלי קליאנטהאקיריה סי.
בונהסרינה צ'הצ'היארה סופיהסילקי נאטמג גנאשיארה סופיהג'אןאקיריה סי.
דוונפורטג'אןפנדורה בוקסיוריקה!ראג'ה אוהרהפנדורה בוקססרינה צ'הצ'הג'יגלי קליאנטהסילקי נאטמג גנאשיארה סופיהסקרלט אנוויאקיריה סי.
בונהג'אןסרינה צ'הצ'הג'יגלי קליאנטהסילקי נאטמג גנאשאקיריה סי.
דוונפורטסרינה צ'הצ'הג'יגלי קליאנטהסילקי נאטמג גנאשיארה סופיהסקרלט אנוויראג'ה אוהרהסקרלט אנוויסרינה צ'הצ'הג'יגלי קליאנטהסילקי נאטמג גנאשיארה סופיהג'אןיארה סופיהסרינה צ'הצ'הג'יגלי קליאנטהסילקי נאטמג גנאשאקיריה סי.
דוונפורטסילקי נאטמג גנאשסרינה צ'הצ'הג'יגלי קליאנטהאקיריה סי.
דוונפורטג'יגלי קליאנטהסרינה צ'הצ'היארה סופיהסרינה צ'הצ'הטריניטי קיי.
בונהמודחתסרינה צ'הצ'הג'יגלי קליאנטהסילקי נאטמג גנאשיארה סופיהסקרלט אנוויאקיריה סי.
המרדף אחר גבן וברסלאו היה פעולה ימית שהתרחשה ב בפרוץ מלחמת העולם הראשונה כאשר גורמים בצי הים התיכון הבריטי ניסו ליירט את פלגת הים התיכון הגרמנית המורכבת מאוניית המערכה SMS גבן והסיירת הקלה SMS ברסלאו.
הספינות הגרמניות התחמקו מהצי הבריטי ועברו דרך הדרדנלים כדי להגיע לקונסטנטינופול, שם נמסרו לבסוף לידי האימפריה העות'מאנית.
שם האוניות שונה ליעבוז סולטן סלים ומידילי.
גבן וברסלאו לשעבר נצטוו על ידי מפקדם הגרמני לתקוף עמדות רוסיות, ובכך להביא את האימפריה העות'מאנית למלחמה בצד מעצמות המרכז.
למרות "קרב חסר דם" היו לכישלון המרדף הבריטי השלכות פוליטיות וצבאיות אדירות.
בטווח הקצר זה למעשה סיים את הקריירה של שני האדמירלים הבריטיים שהיו אחראים על המרדף.
בכתב מספר שנים מאוחר יותר, וינסטון צ'רצ'יל - שהיה הלורד הראשון של האדמירליות - הביע את הדעה שבהכריח את טורקיה להיכנס למלחמה הביאה הגבן "יותר טבח, יותר אומללות ויותר חורבן מכל אונייה שקדמה להן אי פעם."
פַּלגַת הים התיכון של הצי הקיסרי הגרמני
ב-23 באוקטובר 1913 התמנה קונטר-אדמירל וילהלם סושון לפקד על פַלגַת הצי הקיסרי הגרמני שהוצבה בים התיכון.
הפַּלגָה כללה שתי אוניות מלחמה חדישות ומהירות (עד 50 קמ"ש) המוּנָעוֹת על ידי טורבינות קיטור באמצעות פחם: סיירת המערכה הכבדה מסוג דרדנוט "גֶבֶּן" (Goeben) עם דחי של 25,000 טון ונושאת 10 תותחי 280 מ"מ ארוכי טווח ועוד 25 תותחים קלים יותר, והסיירת הקלה בּרֶסלָאוּ (Breslau) עם דחי של 4,500 טון.
משימתו של סושון בעת שלום הייתה להפגין את נוכחות צי המלחמה הגרמני בנמלי הים התיכון.
בפרוץ מלחמה עם צרפת היה על פלגת סושון להפריע להחזרת כוחות צרפתיים מצפון אפריקה לאירופה, ואחר כך לחמוק מהים התיכון כדי לחבור לאוניות צי המלחמה הגרמני באוקיינוס האטלנטי.
פַּלגַת סושון לאחר הרצח בסרייבו והמרדף אחריה
בעת רצח יורש העצר האוסטרי פרנץ פרדיננד בסרייבו (28 ביוני 1914) ביקרו סושון ופַּלגתו במפרץ חיפה.
מיד הוא הפליג לנמל הצי האוסטרו-הונגרי פּוּלָה בצפון הים האדריאטי (היום קרואטיה) ושידר לברלין פירוט של כוח האדם, חלקים וחומרים הנחוצים לאוניותיו לתחזוקה ותיקונים דחופים, במיוחד עבור דוודי הקיטור באונייה גייבן.
עם הכרזת המלחמה של אוסטרו-הונגריה על סרביה (28.7.1914) הפסיק סושון את עבודות התחזוקה הקדחתניות והפליג עם אוניותיו לנמל ברינדיזי כדי שלא להילכד בים האדריאטי הצפוי להיחסם על ידי הצי הבריטי.
הוא הגיע לברינדיזי ב-1.8. האיטלקים, שהיו קשורים בברית עם גרמניה, בחרו להישאר נייטרליים.
הם דרשו מסושון לצאת מהנמל תוך 24 שעות (לפי החוק הבינלאומי) ולא סיפקו פחם לאוניותיו.
משם הפליג סושון למצר מסינה וב-2.8 העמיס שם 2,000 טון פחם מאוניות סוחר גרמניות.
הצי הצרפתי שאִבטֵח את הובלת החיילים מאלג'יר היה חזק בהרבה לעומת פַּלגתו, לכן הפליג סושון לנמלי פיליפּוויל ובּוֹנָה במזרח אלג'יר (היום הערים סְקידה ועָנָבָּה) כדי להפגיזם.
בדרך לשם הוא קיבל פקודה בשדר מברלין לבטל את ההפגזה ולשוט מיד לקונסטנטינופול (איסטנבול) משום שטורקיה חתמה על ברית עם גרמניה.
למרות פקודה זו, ומכיוון שכבר היה קרוב למטרותיו, המשיך סושון במשימתו.
כל אחת משתי אוניותיו הגיעה לאחד מנמלי היעד והפגיזה אותו קצרות ב-3 באוגוסט 1914 מבלי שנגרם נזק משמעותי בנמלים (ירי ימי ראשון במלחמת העולם הראשונה).
בדרך חזרה למצר מסינה, ב-4 באוגוסט אחה"צ, פגשה פלגת סושון את הכוח הימי הבריטי העיקרי בים התיכון שהיה חזק ממנה.
המפגש נערך מספר שעות לפני שבריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה, ולכן לא היו חילופי אש.
השייטת הבריטית ניסתה להיצמד לפַּלגה הגרמנית, אולם סושון הצליח לחמוק ממנה משום מהירותו העדיפה (הבריטים לא ביצעו תיקונים ותחזוקה ערב המלחמה) בחסות הערפל והחשיכה, וגם משום שנאסר על הבריטים להיכנס למצר מסינה כדי שלא להרגיז את האיטלקים הנייטרליים.
הכוח הבריטי התייצב ליד הפתח הצפוני של מצר מסינה אל האגן המערבי של הים התיכון כדי לחסום התחמקות סושון מערבה.
במצר מסינה הצליח סושון במאמץ גדול להעמיס 1,500 טון פחם מאוניות סוחר גרמניות.
תוך כדי כך קיבל סושון שדר חדש מברלין המבטל את הצורך שיפליג לקונסטנטינופול משום שהברית עם טורקיה לא נכנסה לתוקף.
במצב זה שקל סושון את אפשרויותיו.
לפי זיכרונותיו, היה ידוע לו שהדרך מערבה חסומה על ידי כוח בריטי וכוח צרפתי עדיפים.
נסיגה לפולה בים האדריאטי כדי לחבור לצי האוסטרו-הונגרי, תגרום כנראה לכך שיילכד שם עד סוף המלחמה מפני שהצי הבריטי צפוי לחסום את מוצא הים האדריאטי.
לכן החליט סושון להפליג בכל זאת לקונסטנטינופול כדי ללחוץ, ואם צריך אף "...להכריח את הטורקים להצטרף למלחמה לצד גרמניה, אפילו נגד רצונם".
סושון עזב את מסינה ביום 6 באוגוסט בבוקר וקבע מפגש עם אוניית משא גרמנית בים האגאי, משום שכמות הפחם שהועמסה במסינה לא הייתה יכולה להספיק לשיט עד קונסטנטינופול.
החלטת סושון הפתיעה את הבריטים לחלוטין.
האפשרות שהוא יפליג במשימה פוליטית לטורקיה לא עלתה כלל על דעתם, ואף לא הובנה על ידם במהלך ההפלגה של סושון לקונסטנטינופול.
סיירת בריטית קלה שהוצבה בפתח הדרומי של מצר מסינה (הפתח לאגן המזרחי של הים התיכון) עקבה אחרי סושון והוחלפה בהמשך על ידי סיירת קלה אחרת.
כך יכלו הבריטים לעקוב אחר מסלול הפלגתו של סושון מבלי להבין את מטרתו.
כוח משנה בריטי שחסם את מוצא הים האדריאטי נמנע מלהעסיק את האוניות הגרמניות משום הצורך שלו לתדלק את אוניותיו העיקריות ובשל פקודות סותרות של האדמירליות הבריטית.
הסיירת הבריטית הקלה ניסתה לעכב לזמן מה את האוניות הגרמניות באמצעות ירי לכיוון הסיירת הקלה ברסלאו, אך נאלצה לסגת בשל כוח האש העדיף של סיירת הקרב הכבדה גייבן.
ביום 9 באוגוסט נפגשה פלגת סושון עם אוניית משא גרמנית והעמיסה ממנה פחם ליד חופי האי דונוסה סמוך לאי נקסוס בים האגאי.
בערב הפליג סושון והגיע למחרת בערב (10 באוגוסט) לפתח הדרדנלים.
הבריטים, לעומת זאת, נערכו לחסום את הים האגאי כדי ללכוד בו את סושון ולא עשו מאמץ רציני לעצור אותו.
טורקיה נגררת למלחמה לצד גרמניה
במשך יומיים נערך משא ומתן אינטנסיבי בין הגרמנים וממשלת טורקיה כדי שתפתח את מצר הדרדנלים בפני פַּלגַת סושון ותסגור אותו מיד אחר כך בפני אוניות בריטיות.
כדי לעקוף את הנייטרליות הטורקית, העניקו הגרמנים את האוניות במתנה לטורקיה.
הממשלה, הצי ודעת הקהל הטורקית ראו באוניות אלו פיצוי גרמני נדיב על האוניות שרכשה טורקיה בבריטניה ואשר הופקעו על ידי הבריטים ערב המלחמה.
בהוראת שר הצבא הפרו גרמני, אנוור פאשה, שלא התייעץ עם חבריו לממשלה ולא ביקש את אישורם, נפתח מצר הדרדנלים, וסושון נכנס לים השיש (מרמרה).
מיד אחר כך נחסם המצר בפני אוניות מלחמה בריטיות שהגיעו לבסוף באיחור לפתחו כדי להתעמת עם סושון (12 באוגוסט).
אוניות המלחמה גייבּן וברסלאו הניפו את הדגל הטורקי, אך הצוותים הגרמניים המשיכו להפעילן וסושון המשיך לפקד עליהן.
עצם נוכחות האוניות בים השיש יצרה איום סמוי ולחץ על קונסטנטינופול (איסטנבול) הבירה, ובפרט על משרדי הממשלה וארמונות הסולטאן.
ב-15 באוגוסט ביטלה ממשלת טורקיה את חוזה הסיוע הימי עם בריטניה, ומשלחת הצי הבריטי בקונסטנטינופול התבקשה לעזוב.
ב-23 בספטמבר 1914 התמנה סושון למפקד הצי הטורקי והמצרים נסגרו לשיט אזרחי.
חסימת המֵצרים פגעה ברוסיה אשר 90% מסחר החוץ שלה עברו דרכם.
לאחר כישלון תוכנית שליפן ומפלתם בקרב על המַארן בצרפת, נכזבה תקוותם של הגרמנים לניצחון מהיר, והם הגבירו את לחצם על ממשלת טורקיה כדי שתצטרף למלחמה לצידם.
ב-27 באוקטובר 1914 עזב הצי הטורקי בפיקוד סושון את ים השיש דרך מצר הבוספורוס לים השחור.
אוניות הצי הטורקי, כולל שתי הסיירות הגרמניות שנמסרו לטורקיה, הפגיזו ב-29 באוקטובר את הנמלים הרוסיים העיקריים בים השחור: אודסה, סבסטופול ונובורוסיסק ואת שתי ערי חוף פאודוסיה ויאלטה.
יומיים אחר כך, ב-2 בנובמבר, הכריזה רוסיה מלחמה על טורקיה ושלושה ימים מאוחר יותר (5 בנובמבר) הצטרפו אליה גם צרפת ובריטניה.
הפגזת הנמלים הרוסיים בים השחור, שגררה סופית את טורקיה למלחמה, נעשתה ללא אישור וללא ידיעה מראש של ממשלת טורקיה.
רק לשר המלחמה, אֶנוֶור פחה, הודיעו כנראה מראש על הפלגת הצי אל הים השחור.
סושון והצי הטורקי במלחמת העולם הראשונה
בעת המלחמה ניהלו אוניות הצי הטורקי בפיקוד סושון מספר קרבות ימיים עם אוניות רוסיות וסייעו למנוע התקפות רוסיות על הבוספורוס ועל נמלים טורקיים בים השחור.
הצי גם הצליח במידה רבה להבטיח את ההובלה הימית של תגבורות והספקה טורקיים לחזית הקווקז.
הובלה ימית לחזית זו נעשתה דרך הים השחור והייתה חיונית לצבא הטורקי בזירת הקווקז בהיעדר מסילות ברזל ובגלל מיעוט כבישים טובים לשם.
תוצאות ההשתתפות הטורקית במלחמת העולם הראשונה
ביחד עם הברחת לנין לרוסיה על ידי הגרמנים, תרם המצור משמעותית לפרוץ מהפכת אוקטובר הבולשביקית (7.11.1917) ולפרישת רוסיה מהמלחמה.
היא דחפה את בריטניה לשקול לראשונה הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל ולפרסם את הצהרת בלפור (2.11.1917).
בהתייחסו לסיירות גֶבֶּן וברסלאו, אמר צ'רצ'יל כי "הן גרמו ליותר הרג, סבל והרס מכל אונייה שקדמה להן".
במיתולוגיה היוונית, המרה (יוונית עתיקה: Ἡμέρα) היא האנשה של היום.
לפי הסיודוס, היא הייתה בתם של ארבוס (חושך) וניקס (לילה), ואחותו של אתר.
למרות שהן ישויות נפרדות בתאוגוניה של הסיודוס, המרה ואאוס (שחר) זוהו לעיתים קרובות זו עם זו.
לפי התאוגוניה של הסיודוס, המרה עזבה את טרטרוס בדיוק כאשר ניקס (לילה) נכנסה אליו; כאשר המרה חזרה, ניקס עזבה אותו:
בעוד שיש מעט עדויות לכך שהמרה קיבלה פולחן בימי קדם, עדויות ארכאולוגיות הוכיחו את קיומו של מקדש קטן להמרה והליוס, אל השמש, באי קוס.
המרדף הוא קומדיית פעולה אמריקאית משנת 2003, בבימויו של פיטר ברג ובכיכובם של דוויין "דה רוק" ג'ונסון, שון ויליאם סקוט, רוזריו דוסון וכריסטופר ווקן.
הסרט עוקב אחר צייד ראשים בשם בק, שנשלח לג'ונגלים של ברזיל כדי להחזיר את בנו של מעסיקו, אך מגלה שהמשימה הרבה יותר מסובכת ממה שציפה.
הסרט יצא לאקרנים על ידי סרטי יוניברסל בצפון אמריקה וביפן ועל ידי סרטי קולומביה בשאר העולם ב-26 בספטמבר 2003 והרוויח 80.9 מיליון דולר בתקציב של 85 מיליון דולר.
בק (דוויין ג'ונסון) הוא צייד ראשים שמנסה לסיים את הקריירה המסוכנת שלו ולהתחיל חיים חדשים.
לפני שהוא יכול לפרוש, הוא מקבל משימה אחת אחרונה ממעסיקו: למצוא ולהחזיר את בנו של המעסיק, טראוויס (שון ויליאם סקוט), שהלך לחפש אוצר נדיר בג'ונגלים של ברזיל.
כשהוא מגיע לברזיל, בק מוצא את טראוויס, אך מגלה שהמשימה אינה פשוטה כפי שנראה.
שניהם נתקלים במגוון אתגרים, כולל מנהיג כריית זהב מרושע בשם האטשר (כריסטופר ווקן), ופעילה מקומית בשם מריאנה (רוזריו דוסון) שמנסה להגן על אנשי המקום.
במהלך המסע, בק וטראוויס לומדים להכיר זה את זה ולשתף פעולה כדי להימלט בשלום.
דוויין ג'ונסון בתפקיד בק - צייד ראשים שמקבל משימה אחת אחרונה לפני פרישה.
שון ויליאם סקוט בתפקיד טראוויס ווקר - בנו של המעסיק של בק, שנמצא במרדף אחר אוצר בברזיל.
רוזריו דוסון בתפקיד מריאנה - פעילה מקומית המגנה על אנשי הג'ונגל מפני הכובשים.
כריסטופר ווקן בתפקיד האטשר - מנהיג כריית זהב מרושע ששולט באזור ומנסה לעצור את בק וטראוויס.
הסרט "המרדף" קיבל ביקורות מעורבות עד חיוביות.
המבקרים שיבחו את הכימיה הקומית בין דוויין ג'ונסון ושון ויליאם סקוט, את סצנות האקשן המשעשעות, ואת הבימוי הקצבי של פיטר ברג.
עם זאת, העלילה עצמה נתפסה כסטנדרטית וקלישאתית.
הסרט הצליח באופן מתון בקופות, והפך לפופולרי יותר עם הזמן בזכות הופעותיו של ג'ונסון ווקן.
הסרט קיבל ציון של 69% באתר Rotten Tomatoes וציון של 59 מתוך 100 באתר Metacritic.
המרדף אחר צדק קוסמי הוא ספר עיון מאת הכלכלן וההוגה השמרני תומאס סואל, שיצא לאור בשנת 2002. בספר זה, סואל מנתח באופן ביקורתי את רעיון "הצדק הקוסמי" אשר לשיטתו מחליף את מושג הצדק המסורתי, ומוביל לאידאולוגיות מזיקות ולתוצאות הרסניות במסגרות פוליטיות, חברתיות וחינוכיות.
הספר בנוי מארבעה מאמרים נפרדים אשר פורסמו לאורך השנים, ויחד הם מציגים תזה סדורה נגד התפיסה הליברלית של צדק חברתי רדיקלי.
תומאס סואל הוא פרופסור לכלכלה וחוקר בכיר במכון הובר באוניברסיטת סטנפורד.
במהלך הקריירה שלו, הוא פרסם עשרות ספרים ומאמרים בנושאים של כלכלה, חברה ופוליטיקה, ונחשב לדמות בולטת בשיח השמרני האמריקני.
ספרו "המרדף אחר צדק קוסמי" ממשיך קו הגותי עקבי שבמסגרתו הוא תוקף את מדיניות האפליה המתקנת, רב-תרבותיות, וחזונות אוטופיים של שוויון תוצאתי.
על פי סואל, הצדק הקוסמי שונה מהותית מצדק מסורתי: בעוד שהאחרון מתמקד בהליך שיפוט הוגן ושוויון בפני החוק, הראשון עוסק בהשגת תוצאות שוות ובתיקון "עוולות קיומיות" – לעיתים ללא הבחנה בין מקורן האנושי או הטבעי.
לשיטתו, הגישה הקוסמית לצדק חותרת לשנות את "מבנה היקום" במקום לפעול במסגרת המציאות הנתונה.
הבדל מהותי בין צדק מסורתי לצדק קוסמי – הצדק המסורתי מבוסס על חוקים כלליים ואובייקטיביים, בעוד הצדק הקוסמי דורש תוצאה שווה או "מתוקנת", גם במחיר של ביטול שוויון בפני החוק.
השלכות פוליטיות וכלכליות של הצדק הקוסמי – סואל מזהיר מפני ריכוז עוצמה פוליטית בידי ביורוקרטים ושופטים אשר פועלים לקדם חזונות צדק קוסמי תוך פגיעה בחירויות האזרח.
ביקורת על חזון השוויון – סואל טוען כי שוויון בתוצאה הוא אשליה, וכי ניסיונות לכפות אותו מביאים להרס חברתי וכלכלי.
הוא מבקר תוכניות כגון חינוך דו-לשוני, העדפה מתקנת, והטיה שיפוטית שמבוססת על עבר אישי.
השלכות בלתי צפויות – לפי סואל, מדיניות של צדק קוסמי יוצרת קורבנות חדשים בשם תיקון אי-צדק לקבוצות אחרות.
דוגמה לכך היא חקיקה המחייבת חברות לבצע משלוחים גם לאזורים מסוכנים, מה שעלול לסכן חיים בפועל.
"המרדף אחר צדק קוסמי" – פרק זה בוחן את המושג עצמו ומשרטט את גבולות ההבדל בינו לבין צדק משפטי מסורתי.
"תעתוע השוויון" – עוסק באי-שוויון מובנה ובטענה כי ניסיון לכפות שוויון מלא הוא לא מציאותי ואף מזיק.
"עריצותם של חזונות" – מתמקד בנזק שגורמות תפיסות אידאולוגיות שאינן בוחנות את עצמן לאור עובדות אמפיריות.
"הביטול החשאי של המהפכה האמריקנית" – טענה לפיה אידאולוגיות של צדק קוסמי מערערות את יסודות החוק, החירות והמשטר החוקתי בארצות הברית.
הספר זכה לתגובות מעורבות: מבקרים מהשמרנות האמריקנית היללו את הספר על בהירותו הלוגית, סגנונו הרהוט והביקורת הנוקבת שהוא מציע לרעיונות ליברליים עכשוויים.
אחרים טענו כי סואל מציג דיכוטומיה מלאכותית מדי בין צדק מסורתי לצדק חברתי, ומתעלם מההיבטים המוסריים של מדיניות שוויון הזדמנויות.
כמה מהביקורות הדגישו כי סואל נמנע מלהתמודד ישירות עם עמדות מנוגדות מורכבות ומסתפק בהפרכת גרסאות קצה.
המרוץ לחלל, או "המאבק על כיבוש החלל", הוא כינויה של התחרות בין ארצות הברית לבין ברית המועצות על שיגור חלליות אל מחוץ לאטמוספירת כדור הארץ.
השיגור הסובייטי של הלוויין הראשון בעולם ספוטניק 1, ב־4 באוקטובר 1957, היה אות הפתיחה של המרוץ, ומשימת אפולו־סויוז המשותפת לארצות הברית וברית המועצות, שהחלה ב־15 ביולי 1975, היא סמל לסוף המרוץ.
בשנות החמישים של המאה העשרים הובילה ברית המועצות את התחרות.
היא שיגרה את הלוויין הראשון ספוטניק 1, את בעל החיים הראשון (הכלבה לייקה) ואת החללית המאוישת הראשונה ובה הקוסמונאוט יורי גגארין (האדם הראשון מחוץ לכדור הארץ).
אולם בשנות השישים חלפה ארצות הברית על פני יריבתה: היא פיתחה טכנולוגיות מתקדמות והחלה בתוכנית אפולו במטרה להגיע אל הירח.
מטרה זו הוגשמה ב־1969, עם ביצוע תוכנית אפולו 11, ומאז ואילך שמרה ארצות הברית על מיקומה בראש, ובין השאר פיתחה אמצעי חדש למסע בחלל – מעבורת החלל.
התחרות בין שתי המעצמות על כיבוש החלל כללה מרכיב של יוקרה.
המנצחת בתחרות זו אמורה הייתה להוכיח את עליונותה על פני עמיתתה ואת מעמדה כמעצמה מובילה.
הלוויין הראשון, ספוטניק 1, ששיגרה ברית המועצות, גרם לזעזוע בארצות הברית, וחולל מפנה שהתבטא בין היתר בשינוי תוכניות לימודים: האמריקאים החלו לשים דגש על חינוך שיוביל לעליונות טכנולוגית.
הראשון שהציע להשתמש במנוע רקטי כדי להגיע לחלל היה המדען הרוסי קונסטנטין ציולקובסקי.
בנוסף לתוכניותיו המפורטות לגבי חקר החלל, הוא פרסם בשנת 1903 תכנון של מנוע דלק נוזלי, אולם רק ב־1926 נבנתה ושוגרה הרקטה הראשונה בעולם המונעת בדלק נוזלי, על ידי רוברט גודרד האמריקאי.
רקטה זו עפה במשך שתי שניות וחצי ועלתה רק לגובה של 12.5 מטר, אבל הייתה בכך פריצת דרך משמעותית, והיה זה הבסיס למשגרי הלוויינים והחלליות העתידיים.
גודרד ביצע את מחקרו בתחום ההנעה הרקטית ללא חשיפה, בעוד הקהילה המדעית, הציבור ואף אמצעי התקשורת (למשל הניו יורק טיימס) לועגים לו ולעבודתו.
גודרד חקר הן את האפשרות של שימוש בדלק מוצק והן את אפשרות השימוש בדלק נוזלי, ומחקריו מהווים את הבסיס לשני סוגי המשגרים המצויים בשימוש: משגר המונע בדלק נוזלי ומשגר המונע בדלק מוצק.
למעשה, המנוע הרקטי זכה לפרסום ולשימוש נרחב רק כאשר הותאם, מאוחר יותר, לצרכים צבאיים.
היה זה אות לעתיד, וה"מרוץ לחלל" אכן התקשר באופן הדוק לשאיפות צבאיות של המדינות המעורבות, למרות תדמיתו המדעית והשלווה.
בשנות העשרים של המאה העשרים החלו מדענים גרמנים לערוך ניסויים בטילים שהונעו בדלקים נוזליים, ויכלו להגיע לגבהים ולמרחקים גדולים.
בשנת 1927 נוסדה בגרמניה "אגודת טיסות החלל" (Verein für Raumschiffahrt), שכמה מחבריה, כדוגמת ורנר פון בראון, הרמן אוברת, הרמן נורדונג (Hermann Noordung) וולטר הוהמן (Walter Hohmann) עתידים היו לתרום תרומה חשובה לתחום הטילים והטיסה בחלל.
ב־1932 החל הרייכסוור, צבא גרמניה שקדם לוורמאכט, לגלות עניין בתחום ההנעה הרקטית לצורכי אש ארטילרית ארוכת טווח.
פון בראון, מפתח טילים שאפתן, הצטרף למאמץ ופיתח כלי נשק כאלו לשימושה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
פון בראון למד את תוכניותיו של גודרד ונעזר בהן.
הטיל הגרמני A-4 ששוגר ב־3 באוקטובר 1942 היה העצם המלאכותי הראשון שהגיע לחלל.
ב־1943, החלה גרמניה בייצור המוני של דגם מבצעי של הטיל, שכונה V-2. הטיל היה בעל טווח של 300 ק"מ, ונשא ראש נפץ במשקל 1,000 ק"ג.
הוורמאכט שיגר למעלה מ־3,000 טילי V-2 על מדינות בעלות הברית, ואלו גרמו לנזק ולקטל רב, כ־7,000 הרוגים.
ידוע שמספר עובדי הכפייה שמתו בייצור הטילים בעבודת הכפייה במחנה מיטלבאו־דורה עלה על מספר ההרוגים בעקבות פגיעתם, ונאמד בלמעלה מ־20,000 הרוגים.
לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה, צוותי מחקר אמריקניים, סובייטיים ובריטיים התחרו בניסיון להשיג מודיעין טכנולוגי וללכוד מדענים ממתקן תוכנית הטילים הגרמנית בפנמינדה.
לברית המועצות ולבריטניה הייתה הצלחה מעטה, ואילו ארצות הברית הייתה המרוויחה העיקרית מהמאמץ.
היא הצליחה לתפוס מספר רב של מדעני טילים גרמנים, רבים מהם חברי המפלגה הנאצית, וביניהם פון בראון עצמו.
המדענים הועברו מגרמניה לארצות הברית כחלק ממבצע פייפרקליפ ("אטב נייר"), ובארצות הברית המשיכו המדענים לפתח את הטילים שבהמשך היוו את הבסיס ליכולת השיגור האמריקאית.
האמריקאים הבריחו גם כ־300 קרונות עמוסים בחלקי טילי V-2 ממיטלבאו־דורה, וזאת בניגוד להסכמים בוועידת פוטסדאם, לפיהם עתיד היה האזור לעבור לידי הסובייטים, ופירוקם של מפעלים גרמניים שם היה אסור בתכלית.
סטלין רגז על נפילתם של בכירי המהנדסים לידי האמריקאים.
עם זאת, עלה בידי הסובייטים לתפוס מאות טכנאים ומהנדסים, את המעבדות בפנמינדה וכן רשימות של ספקי רכיבים לטילים.
הטכנאים והמהנדסים הועברו לברית המועצות בשנת 1946. שם הם נחקרו ומסרו פרטים שאפשרו לסובייטים לבנות את הטילים הגרמניים.
עד נובמבר 1953 הוחזרו הטכנאים לגרמניה.
לאחר המלחמה פיתחו מדענים בארצות הברית ובברית המועצות את הטילים הגרמניים, והשתמשו בהם, יחד עם אמצעים נוספים, למחקר של התנאים השוררים בגובה רב.
הם נעזרו בשידור טלמטריה מהטילים לתחנות קליטה על פני כדור הארץ.
הטלמטריה הכילה מידע על הטמפרטורה והלחץ האטמוספירי, וכן מידע על קרניים קוסמיות ונתונים נוספים.
פון בראון ותלמידיו, שהפכו לחלק מהמערכת המדעית האמריקאית, נטלו חלק במחקר זה.
שורשי המלחמה הקרה של המרוץ לחלל
לאחר מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית וברית המועצות נכנסו ל"מלחמה הקרה", שבה היה תפקיד חשוב להיבטים של ריגול ותעמולה.
טכנולוגיית הלוויינים וחקר החלל גויסו לשימוש לצורכי המלחמה הקרה.
ציוד שנישא על לוויין יכול היה לשמש לריגול אחר מדינות אחרות, בעוד הגשמת שאיפות חלל יכולה הייתה לשרת כתעמולה את הכישרון המדעי והפוטנציאל הצבאי של המדינה.
הציבור הבין שאותם משגרים שהיו יכולים לשלוח בני אדם למסלול בחלל או לפגוע בנקודה מסוימת בירח, יכלו גם לשמש לשיגור פצצת אטום אל עבר עיר אויב מסוימת.
רוב הפיתוח הטכנולוגי שנדרש למסעות בחלל היה שימושי במידה רבה גם לטילים בזמן מלחמה, כדוגמת טילים בליסטיים.
בדוח של תאגיד ראנד שהוזמן לבקשת חיל האוויר האמריקאי ב־1946 נכתב:
נוסף לאספקטים הצבאיים של מרוץ החימוש, הקידמה בחלל נתפסה כעדות על מיומנות טכנולוגית וכלכלית, שמוכיחה את עדיפות האידאולוגיה של המדינה.
לחקר החלל הייתה אפוא מטרה כפולה: הוא יכול היה לשרת מטרות שלום, אך גם לתרום למטרות צבאיות.
כל אחת משתי המעצמות עשתה מאמצים להשיג נקודת פתיחה טובה לקראת המרוץ לחלל, אך לא היה ברור מי תירה את יריית הפתיחה.
לוויינים מלאכותיים מתחילים את המרוץ
ב־4 באוקטובר 1957 שיגרה ברית המועצות בהצלחה את ספוטניק 1, הלוויין המלאכותי הראשון שהגיע למסלול, ובכך החל המרוץ לחלל.
עקב המשמעויות הכלכליות והצבאיות של הלוויין, עורר ספוטניק פחד וויכוחים פוליטיים בארצות הברית.
באותה עת, שיגור ספוטניק נראה בברית המועצות כסימן חשוב לכישרונותיה ההנדסיים והמדעיים של האומה.
הלוויין ותוכנית חקר החלל שבאה בעקבותיו זכו לעניין רב בקרב הציבור.
למדינה שעסקה בהשתקמות מחורבן המלחמה היה חשוב ומעודד לראות הוכחה של הכישרון הטכני בעידן החדש.
לפני שיגורו של ספוטניק, האמריקאי הממוצע הניח שלארצות הברית יש עליונות בכל תחומי הטכנולוגיה.
מקבילו של פון בראון בברית המועצות, סרגיי קורוליוב, המהנדס הראשי שתכנן את משגר ה־R-7 ששיגר את ספוטניק למסלולו, היה מאוחר יותר המהנדס של משגר ה־N-1, שתוכנן לשיגור קוסמונאוטים לירח.
בתגובה לספוטניק, החלה ארצות הברית בהשקעת מאמץ רב לרכישת העליונות הטכנולוגית מחדש.
מאמץ זה כלל גם שינוי בתוכנית הלימודים בבתי הספר בתקווה ליצור עוד מדענים כדוגמת פון בראון וקורוליוב.
תגובה זו נקראה בשם "משבר הספוטניק".
לינדון ג'ונסון, סגנו של נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, ביטא את המוטיבציה לניסיונות אמריקאיים אלו במילים:
הציבור האמריקאי, שהיה בתחילה מדוכא ומבוהל מספוטניק, הוקסם מהפרויקטים האמריקאיים שבאו בעקבות זאת.
תלמידי בית ספר עקבו אחר רצפי השיגורים, ובניית דגמי משגרים הפכה לתחביב פופולרי.
הנשיא קנדי נשא נאומים שעודדו את הציבור לתמוך בתוכנית החלל, וניסה בכך להתגבר על הספקנות של רבים אשר חשו שמוטב היה לו מיליוני הדולרים היו מושקעים בפיתוח בכיוונים מוכחים, באמצעי חימוש קיימים, או בלחימה בעוני.
בנאום מפורסם שנשא באוניברסיטת רייס ב־12 בספטמבר 1962 הצהיר:
קרוב לארבעה חודשים לאחר שיגור ספוטניק 1, שיגרה ארצות הברית את הלוויין הראשון שלה, אקספלורר 1. אולם, בניסיונות הראשונים שעשתה ארצות הברית לשיגור לוויינים לחלל, מספר כישלונות שיגור מביכים אירעו בקייפ קנוורל.
בניסיון השיגור הראשון של לוויין אמריקאי לחלל, ואנגרד TV3, ב־6 בדצמבר 1957 התפוצץ המשגר שניות ספורות לאחר השיגור.
ניסיון השיגור שודר בשידור חי בטלוויזיה, ובהמשך כינו בעיתונות בלעג את המשגר "קאפוטניק" ו"פלופניק".
ניסיון כושל נוסף בתוכנית וונגארד אירע ב־5 בפברואר 1958, ימים ספורים לאחר השיגור המוצלח של אקספלורר 1.
הלוויינים הראשונים כבר שימשו למטרות מדעיות.
הן ספוטניק והן אקספלורר 1 שוגרו כחלק מהשתתפות המדינות בשנה הגאופיזית הבינלאומית.
הלוויין ספוטניק עזר לקבוע את צפיפות האטמוספירה העליונה ומידע מטיסת אקספלורר 1 הוביל לגילוי חגורת ואן אלן על ידי ג'יימס ואן אלן (שאת קיומה צפה ניקולאס כריסטופילוס היווני).
לוויין התקשורת הראשון, SCORE, שוגר ב־18 בדצמבר 1958 והעביר הודעה לרגל חג המולד מהנשיא אייזנהאואר לעולם.
דוגמאות מפורסמות אחרות של לווייני תקשורת ששוגרו במהלך המרוץ לחלל, או בהשפעתו, כוללות בין היתר את:
1962: טלסטאר, לוויין התקשורת ה"פעיל" הראשון (ניסוי תקשורת טרנס־אוקייני).
1972: אניק 1, הלוויין הראשון לתקשורת פנימית (קנדה).
1974: וסטאר, הלוויין הראשון לתקשורת פנימית של ארצות הברית.
1976: מאריסאט, הלוויין הראשון לתקשורת ניידת.
ארצות הברית שיגרה את הלוויין הגאוסינכרוני הראשון, סינקום־2, ב־26 ביולי 1963. הצלחה של סוג זה של לוויין אפשרה להשתמש בצלחת לוויין נייחת, בלי שזו תצטרך לעקוב אחר מסלולו של הלוויין, היות שמסלולו של הלוויין היה גאוסטציונרי.
מאז, יכלו אזרחים רגילים לקלוט באופן קבוע שידורי טלוויזיה בעזרת לוויינים.
הצלחות סובייטיות נוספות: יצורים חיים בחלל
זבובי פירות ששיגרה ארצות הברית על טילי V-2 גרמניים ב־1946 היו לבעלי החיים הראשונים ששוגרו לטיסה תת־מסלולית לצורך מחקר מדעי.
בעל החיים הראשון שנשלח למסלול בחלל, כלבה בשם לייקה, נשלחה בחללית ספוטניק 2 הסובייטית ב־1957. באותה עת עוד לא הייתה קיימת הטכנולוגיה להחזרת לייקה לאחר טיסתה, והיא מתה מלחץ ומחום־יתר זמן קצר לאחר שהגיעה לחלל.
ב־1960, כלבים רוסיים נוספים, בלקה וסטרלקה, הקיפו את כדור הארץ ושבו בהצלחה.
תוכנית החלל האמריקנית ייבאה שימפנזים מאפריקה ושיגרה לפחות שניים מהם לחלל לפני ששיגרה לשם את האסטרונאוט האמריקאי הראשון.
בספטמבר 1968, צבים ששיגרה ברית המועצות בזונד 5 הפכו לבעלי החיים הראשונים שטסו סביב הירח.
ב־12 באפריל 1961 הפך יורי גגארין לאדם הראשון בחלל עם כניסתו למסלול בחללית ווסטוק 1 הסובייטית.
תאריך זה מצוין כיום חג ברוסיה ובמדינות נוספות.
23 ימים לאחר מכן, על החללית פרידום 7, אלן שפרד היה לאמריקני הראשון ששוגר לטיסה תת־מסלולית, אולם רק ב־20 בפברואר 1962 הצליחו האמריקאים לשגר אדם, ג'ון גלן, לטיסה מסלולית בחלל, בחללית פרנדשיפ 7. גלן היה לאמריקאי הראשון שהקיף בהצלחה את כדור הארץ והשלים 3 הקפות.
הטיסה הראשונה שנטל בה חלק יותר מאיש צוות אחד, הווסחוד 1 הסובייטית, גרסה מותאמת של חללית ווסטוק, המריאה ב־12 באוקטובר 1964 כשעל סיפונה היו הקוסמונאוטים ולדימיר קומארוב, פאוקטיסטוב ויאגורוב.
משימה זו הייתה הראשונה שבה הצוות לא לבש חליפות חלל.
באותה עת חרושצ'וב כבר פרש מתפקידו וההנהגה הסובייטית החדשה לא פעלה בתחום החלל באורח נמרץ כבעבר.
למרות ההצלחות שהשיגו ארצות הברית וברית המועצות ושהביאו גאווה רבה לאומות אלו, האקלים האידאולוגי הבטיח שהמרוץ לחלל יימשך לפחות עד שאדם ילך על הירח.
לפני ביצוע משימה שכזו, נדרשו חלליות בלתי מאוישות שיחקרו קודם את הירח באמצעות צילומים ויוכיחו את יכולתן לנחות בבטחה על פניו.
בעקבות הצלחת ברית המועצות בהצבת הלוויין הראשון בחלל, האמריקאים מיקדו את מאמציהם בשליחת גשושית לירח.
הניסיון הראשון לעשות זאת נקרא "תוכנית פיוניר".
בנוסף לתוכנית פיוניר, היו לאמריקאים שלושה פרויקטים ספציפיים: תוכנית ריינג'ר, תוכנית לונר אורביטר ותוכנית סורוויור במטרה לאתר נקודות נחיתה פוטנציאליות על הירח עבור החלליות של תוכנית אפולו.
תוכנית הירח הסובייטית הפכה למבצעית עם שיגור לונה 1 וב־4 בינואר 1959 הייתה לונה לגשושית הראשונה על הירח.
תוכנית זונד הסובייטית פעלה במקביל והייתה הראשונה לצלם את הצד הרחוק של הירח.
בעוד הסובייטים גוברים על האמריקאים במרבית פריצות הדרך הראשוניות במרוץ לחלל, הם הפסידו בהתמודדות מול תוכנית אפולו האמריקאית להנחתת אדם על הירח.
לאחר ההצלחות הסובייטיות הראשוניות, בפרט טיסתו של גגארין, חיפשו הנשיא קנדי וסגן הנשיא ג'ונסון פרויקט אמריקני שישבה את דמיונו של הציבור.
תוכנית אפולו התאימה למטרותיהם ומנעה ויכוחים עם פוליטיקאים הן מהשמאל (שהעדיפו תוכניות חברתיות) והן מהימין (שהעדיפו פרויקט צבאי יותר).
קנדי וג'ונסון הצליחו לשנות את דעת הקהל הציבורית בארצות הברית: ב־1965, 58% מהאמריקנים תמכו בתוכנית אפולו, לעומת 33% בלבד שנתיים קודם לכן.
תמיכתו המתמשכת של ג'ונסון, שהפך לנשיא ב־1963, בתוכנית זו אפשרה את הצלחת הפרויקט.
ברית המועצות הראתה דו־ערכיות גדולה יותר לביקור בני אדם בירח.
חרושצ'וב לא היה מעוניין הן ב"הפסד" למדינה אחרת והן במחיר הכרוך בפרויקט שכזה.
באוקטובר 1963 הוא תיאר את ברית המועצות כ"לא מתכננת לעת עתה טיסות קוסמונאוטים לירח", אך הוסיף שהם לא יצאו מהמרוץ.
רק כעבור שנה ראתה ברית המועצות את עצמה מחויבת לניסיון נחיתה על הירח.
קנדי הציע תוכניות משותפות, כגון הנחתה על הירח של אסטרונאוטים אמריקאים וסובייטים ולווייני ניטור מזג אוויר משופרים.
חרושצ'וב, שחש שזהו ניסיון לגנוב את יתרונה של טכנולוגיית החלל הסובייטית, דחה את הרעיונות.
קורוליוב, המתכנן הראשי של סוכנות החלל הסובייטית, החל בקידום חללית הסויוז והמשגר N-1 כך שיהיו בעלי יכולת לנחיתה מאוישת על הירח.
עם מותו של קורוליוב וכישלון טיסת הסויוז הראשונה ב־1967, הסדר של התוכנית הסובייטית לנחיתה על הירח התערער במהירות.
הסובייטים בנו חללית נחיתה ובחרו קוסמונאוטים למשימה שתציב את אלכסיי ליאונוב על פני הירח, אך עם כישלונות השיגור הרצופים של משגר ה־N-1 ב־1969, התוכניות להנחתת אדם על הירח סבלו תחילה מדחייה ולאחר מכן בוטלו.
אף על פי שגשושיות סובייטיות לא־מאוישות הגיעו לירח לפני החלליות האמריקניות, ניל ארמסטרונג האמריקאי היה לאדם הראשון שהניח את רגלו על פני הירח ב־21 ביולי 1969, יום לאחר הנחיתה.
שותפיו של ארמסטרונג למשימה היו מייקל קולינס, טייס מודול הפיקוד, ובאז אולדרין, טייס מודול הירח.
האירוע שודר בטלוויזיה ונצפה על ידי יותר מ־500 מיליון בני אדם ברחבי העולם.
הנחיתה על הירח היא אחד הרגעים שעיצבו את פני המאה ה־20, ומילותיו של ארמסטרונג כשנגע לראשונה בפני הירח הפכו במקביל לבלתי נשכחות:
תוכנית לונוחוד הסובייטית פעלה בין 1969 ל-1977 והנחיתה רכבים בלתי מאוישים עם ציוד מדידה על הירח.
ב-1970 לונוחוד 1 שנחת בים הגשמים היה הרובר הרובוטי הראשון שנחת בשלום על גרם שמימי.
לונוחוד 2 נחת על הירח בשנת 1973. הרוברים הסובייטים ביצעו צילומים ומדידות מדעיות, אשר שוגרו לכדור הארץ.
הרוברים פעלו על לוחות סולאריים באור ונכנסו לתרדמת בחושך.
ברית המועצות הייתה הראשונה לשלוח גשושיות לכוכבי לכת אחרים, הן לנוגה והן למאדים ב־1960. החללית הראשונה שטסה בהצלחה ליד נוגה, מארינר 2 האמריקאית, עשתה זאת ב־14 בדצמבר 1962. היא שידרה חזרה לכדור הארץ מידע חדש על הטמפרטורה הגבוהה של פני השטח ועל צפיפות האוויר של נוגה.
מאחר שהחללית לא נשאה מצלמות, הממצאים שהביאה לא זכו לתשומת לב ציבורית כמו תמונות מגשושיות חלל אחרות.
תמונות אלה היו איכותיות יותר מתמונות שניתן היה לצלם בעזרת טלסקופים על פני כדור הארץ.
ונרה 7 הסובייטית ששוגרה ב־1971 הייתה לחללית הראשונה שנחתה על נוגה.
אף על פי שהמצנח שלה לא פעל כראוי בשלב האחרון, דבר שגרם לנחיתה תוך התנגשות בקרקע במהירות של כ־60 קמ"ש, הגשושית שרדה והייתה לגשושית הראשונה שהחזירה מידע מפני הקרקע של נוגה.
באוקטובר 1975, משימת ונרה 9 שידרה מנוגה את התמונות הראשונות מפני השטח של כוכב לכת אחר.
שתי חלליות אלו היו רק שתיים מתוך סדרה ארוכה של חלליות ונרה; כמה חלליות אחרות שקדמו להן בסדרה עברו בסביבת נוגה וניסו לבצע משימות נחיתה.
שבע חלליות ונרה נוספות שוגרו לאחר מכן.
ארצות הברית שיגרה את מארינר 10 שעברה ליד נוגה בדרכה אל כוכב חמה ב־1974, ובכך הפכה חללית זו לראשונה שחלפה ליד כוכב הלכת הפנימי ביותר.