tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כעבור זמן מה מגיע למקום גפרייטר פרייטאג, חייל זוטר המניח כי הרולד הוא קפטן מן המניין ומציע לחלץ עבורו את הרכב מהבוץ.
השניים נוסעים לדרכם בזמן שהרולד מתחיל להבין את גודל הכוח שנפל לידיו בזכות המדים שמצא.
לקראת הערב הם מגיעים לפונדק בו טוען הרולד בפני אנשי העיירה כי נשלח בידי הממשלה על מנת לפצות אותם על אבדותיהם מנזקי המלחמה.
להוטים להשיב חזרה את כספם, שוקעים יושבי הפונדק בתיעוד הרכוש שאיבדו, בזמן שהרולד ופרייטאג סועדים את לבם ופורשים לישון בנוחות.
במהלך הלילה מתעורר הרולד בשל רעש לא ברור, ובהסיטו את הווילון בחדרו נדהם לגלות המון זועם אוחז קלשונים ולפידים על סף הדלת.
בעל המקום טוען בפניו כי תפסו גנב בשעה שעסק בביזת מזונם, ודורש להביאו לצדק.
בתגובה, שולף הרולד את אקדחו ומוציאו להורג.
בבוקר למחרת חוזרים הרולד ופרייטאג לחווה בה נהרג חברו העריק, שם הם מגלים מספר חיילים גרמנים בוזזים את האיכרים ושותים לשוכרה בביתם, וביניהם גפרייטר קיפינסקי, חייל אלים וחמום מזג.
הם מצטרפים במהרה לשורותיו של הרולד, יחד עם שני חיילים נוספים אשר נקלעים לדרכם, הנושאים סוללה ארטילרית ניידת.
כאשר נלכדת הקבוצה בידי פטרול של הפלדז'נדרמרי מצליח הרולד להתל במפקדם, קפטן שיכנר, כי הוא קצין מבצעים מיוחדים הנתון לפיקודו הישיר של אדולף היטלר בכבודו ובעצמו, אשר הטיל עליו את התפקיד לדווח לו באופן אישי על המתרחש מאחורי חזית הלחימה.
הרולד מציע להצטרף אליו בדרכו אל מחנה עבודה מספר שתיים באמסלנד.
בהגיעה למחסום כביש נתקלת השיירה בקפטן יונקר, מפקד החוליה שניסתה ללכוד את הרולד מספר ימים קודם לכן, אולם הוא אינו מזהה אותו.
עם הגעתם למחנה מזמין קפטן יונקר את הרולד לבוא לשתות עמו ויחד הם פוגשים את שטורמאבטיילונג-פיהרר קארל שוטה, מפקד המשמר במחנה.
השניים מספרים להרולד על בעיית הצפיפות שנוצרה במקום לאחר העברת כלל העריקים הגרמנים לידיהם, מחמת התקדמות האויב המהירה ופירוק מחנות העבודה בחזית.
הרולד מציע לסייע להם בתמורה לאספקה עבור חייליו, אך מבקש להעריך תחילה את המצב.
שוטה מוביל את הרולד וקיפינסקי אל צריף העצורים וממשיך לבדו אל מנהל המחנה, הנסן, בכדי להודיע לו על ההתרחשויות האחרונות.
הנסן אוסר עליו להמשיך ללא ליווי, בטענה כי לוורמאכט ולאס אה אין את הסמכות הנחוצה לכך ללא אישור מטעם בית הדין הפולקסגרישטהוף.
בינתיים מוציאים אנשיו של הרולד חמישה עריקים להורג ושודדים את השאר.
הנסן נדהם לגלות מבעד לחלון חדרו את שומרי המחנה חופרים תעלה עמוקה בהכנה להוצאה להורג המונית.
הנסן מוצא את שוטה והרולד שותים להנאתם ודורש מהם להפסיק את הטבח באופן מיידי עד להמצאת האישורים המתאימים.
הוא מטלפן לדוקטור ת'יאל, הממונה על האסירים מידי בית הדין, אשר מצווה עליהם לחדול לאלתר.
הרולד עוזב את המקום בכעס, אולם שוטה מרגיע אותו באומרו כי הוא מכיר את הגאולייטר באזור.
לבסוף מכיר הגסטפו בסמכותו של הרולד לערוך משפט שדה ומודיע על כך להנסן.
האסירים נלקחים בקבוצות של שלושים לעבר התעלה ומוצאים להורג בטבח המוני עד לרדת הלילה, לעיתים בסיוע התותח הארטילרי של הרולד.
לפני מותם הם שרים את השיר וסטרולדליד.
לאחר מכן עורך סגל המחנה משתה חגיגי לכבודו של הקפטן הצעיר, בו הוא פוגש את אשתו של שוטה, גרטה, ושני שחקנים גרמנים המשתתפים גם הם במעשי הרצח מאוחר יותר.
אט-אט הופך המשתה לבילוי אלים ומלא טירוף בו שותים החיילים לשוכרה ורוצחים את אסירי המחנה להנאתם.
בבוקר למחרת נהרס המחנה בהפצצות אוויריות של הצבא הבריטי.
הרולד לוקח את קומץ החיילים ששרדו ועוזב לעיירה השכנה, בה הוא רוצח את ראש העיר ופותח בחגיגת התהוללות של שתייה ואורגיות.
אחת הנשים, אירמגרד, בוחרת בקיפינסקי על פניו.
בשל כך, ובשל חוסר ציותו החוזר ונשנה, מוציא אותו הרולד להורג.
כעבור זמן מה מסתערים הפלדז'נדרמרי על בית המלון בו שוכנים הרולד ואנשיו ועוצרים אותם.
הרולד נלקח לבית משפט צבאי, אולם אינו מורשע הודות להתערבותם של קפטן יונקר והתובע הצבאי.
התעכבות התהליכים מעניקה לו את ההזדמנות לברוח דרך חלון תאו.
בסצנה האחרונה הוא נראה נעלם לתוך יער אפל מלא בשלדים.
הקרדיטים מוצגים על גבי סצנה בה נראים הרולד ואנשיו מסתובבים בחופשיות בגרמניה של ימינו ומטרידים את העוברים ושבים; הם מכוונים עליהם את נשקיהם באיום, מחפשים על גופם ללא רשות ובוזזים את רכושם.
כאשר נשאל שוונטקה בראיון לדויטשה ולה כיצד הגיע לביים את הסרט, ענה כי חיפש סיפור העוסק באנשי המפתח השלישיים, הרביעיים והחמישיים של המלחמה, דהיינו לאו דווקא בכירי הצמרת הנאצית וחברי המעגל הפנימי של אדולף היטלר.
לדבריו, וציין שאחד מהם הוא מ-1977, .
כמו כן הוסיף כי רצה לביים סרט מודרני שבאופן ברור צולם בימינו, אולם כזה אשר יסתכל לאחור דרך הדעות הקדומות והפילטרים שמעוותים את ראייתנו, ולפיכך ייחשב ליצירה מופשטת.
אף על פי שהעלילה מתרחשת בזמן מלחמת העולם השנייה ב-1945, לדעת שוונטקה עוסק הסרט גם באופן כללי במצבו של העולם.
בנוגע לדמותו של וילי הרולד התייחס שוונטקה באומרו, .
לאחר שסיים שוונטקה את מחקריו בפרופילאות פושעי מלחמה ומשפטיהם כהכנה לקראת כתיבת הסרט, החליט שהצגתו של הרולד כסוציופת או פסיכופת לא תתרום מאומה, מאחר שלא הייתה זו אשמתו, אלא אשמת המערכת כולה; .
שוונטקה החליט לצלם את הסרט בשחור-לבן.
הוא ציטט את מייקל פאוול, אשר ייעץ למרטין סקורסזה לפני שצילם את סרטו השור הזועם מ-1980, , ואכן, ההתמקדות במעשי הטבח שבסרט היא יותר על הטובחים מאשר על הנטבחים.
הפקת הסרט נעשתה על ידי מחברת , מסרטי אלפמה, ופיוטר דזייקול ואווה אווה פוסזקזינסקה מסרטי אופוס.
הסרט קיבל מענק התחלתי בסך מאה אלף אירו ומענק פיתוח בסך ארבעים אלף אירו מידי קרן קולנוע גרמנית-פולנית.
קרן תרמה ארבע מאות אלף אירו נוספים.
מהצד הגרמני, קיבל הסרט תמיכה כלכלית עבור כתיבת התסריט מידי הענף למימון של בסך שבע מאות עשרים ושלושה אלף אירו.
תרמה ארבע מאות וחמישים אלף אירו נוספים.
בגרמניה תרמה שלוש מאות ארבעים ותשעה אלף אירו, יחד עם חברת הקולנוע באדן-ורטמברג, אשר תרמה מאה ושישים אלף אירו.
חברת ההפקה מיטלדויטש מדינפורדרונג הוסיפה שלוש מאות וחמישים אלף אירו, וגוף המימון תרם כמאה אלף אירו.
בסך הכל נאמד התקציב הסופי של הסרט בכ-5.8 מיליון אירו.
הצילומים החלו ב-10 בפברואר 2017, והתרחשו בערים ורוצלב וזגוז'לץ שבפולין, וכן בשדה התעופה של העיר מירוסלאבייץ, עד ה-10 באפריל אותה שנה.
מספר ימי צילומים התקיימו גם בעיר גרליץ שבגרמניה, ובאזורים הסובבים אותה, כגון העיירות שופסטאל וקוניגשיין.
הסרט צולם בסדר כרונולוגי על ידי הצלם פלוריאן בלהאוס.
כל הסצנות צולמו בשחור-לבן למעט אחת; לאחר שהרולד ואנשיו עוזבים את המחנה ההרוס, מופיע הכיתוב, "עמוד לבנים מהשער הוא כל מה שנותר ממחנה עבודה מספר שתיים.
כל השאר הפך לשדה", ואחריו מוצג שוט קצר בצבע של השדה המוזכר.
אחד ממקומות הצילום העיקריים היה בפולין, שם נבנו הצריפים של מחנה העבודה, אשר פוצץ מאוחר יותר על מנת להעניק גוון ריאליסטי יותר להפצצות המתוארות של חיל האוויר הבריטי.
האפקטים המיוחדים הופקו על ידי חברת מקוויז'ן, המתמחה ביצירת אפקטים ויזואליים ממוחשבים.
הפסקול הולחן בידי מרטין טודשארו, ומשלב צלילים אינדסטריאליים יחד עם מנגינות שונות שהתפרסמו בתקופת הרייך השלישי.
בתחילת חודש אפריל 2018 יצא אלבום הסרט הכולל שמונה-עשר שירים.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-7 בספטמבר 2017, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
מאוחר יותר באותו החודש הוקרן הסרט גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן, בו היה מועמד לפרס צדף הזהב עבור הסרט הטוב ביותר.
בדצמבר אותה שנה הופיע הסרט בפסטיבל הקולנוע האירופאי.
הטריילר הראשון של הסרט יצא בינואר 2018. ב-22 אותו החודש הוצג, בהקרנת הבכורה הגרמנית הראשונה שלו, כסרט שפתח את בזארבריקן.
הסרט הופץ בבתי הקולנוע בגרמניה ב-15 במרץ, ובארצות הברית ב-27 ביולי.
בגרמניה דורג הסרט כ-FSK 16, דהיינו הצפייה בו הותרה רק מגיל שש עשרה ומעלה; בהצהרת הפתיחה נכתב, .
הסרט זכה לביקורות חיוביות אשר שיבחו את כתיבתו תוך מתן דגש על הצד המאיים והכאוטי שהופיע בדמותו של קפטן הרולד והטבח שהתחולל במחנה העצורים.
מספר השוואות נעשו בינו לבין סרטי מלחמה אחרים, כגון רשימת שינדלר מ-1993 והנפילה מ-2004.
אתר האינטרנט עגבניות רקובות העניק לסרט ציון חיובי של 83% מתוך סיכום של חמישים ושלוש ביקורות, עם ציון ממוצע של כ-7.60 נקודות.
אפריל וולף מהוילג' ווייס טענה כי הסרט הוא למעשה מחקר פסיכולוגי אחר שורשי הפשיזם בלבו עתיר הפחד של האדם.
לדבריה, חזונו של רוברט שוונטקה עבור וילי הרולד, אשר מאוחר יותר קיבל את הכינוי , הוא מצמרר אך משעשע בעת ובעונה אחת.
תחילה נראה הרולד בעיניה כאדם תמים בעל מראה ילדותי, אולם מהרגע בו הוא לובש את מדי הקפטן מתחילים תווי גופו והתנהגותו לשדר סימנים מאיימים יותר.
כמו כן קיימה וולף השוואה בין הסרט ובין ניסוי הכלא של סטנפורד, והתייחסה להתפרקות המסגרת המוסרית של האדם אל מול צורות שונות של סמכות.
פיטר ברדשאו מהגרדיאן תיאר את הסרט כסיוט גרמני הקורס אל תוך אימת המציאות הקלסטרופובית של התבוסה המתקרבת והבלתי נמנעת במלחמה.
ונדי אייד מהאובזרבר העניקה לסרט ביקורת חיובית וכינתה אותו דרמת מלחמה מצוינת, יצירה אשר ; בנוגע לדמותו של הרולד אמרה כי אם בגדיו של האדם הם אלו שיוצרים אותו, הרי שבמקרה שלו הם יצרו מפלצת.
רוברט אבל מהלוס אנג'לס טיימס כתב ביקורת אמביוולנטית במקצת על הקפטן.
לטענתו הסיפור עליו הוא מבוסס מכוער מדי מכדי להיות מהדהד, וזאת על אף הסינמטוגרפיה עוצרת הנשימה שלו וסגנון הצילום הנועז המאפיין אותו, אשר מזכיר סרטי מלחמה אפיים מהעבר.
מייקל פיליפס מהשיקגו טריביון תיאר את הקפטן כמעין קומדיה שחורה בה הומור גרדום מתפזר כמו ענן אבק מעל הסרט, אשר מתחיל עם דמות אחת, וילי הרולד, אליו מצטרפות דמויות נוספות המסייעות לו במערבולת רחבה יותר של טבח.
לטענתו של פיליפס, הסרט מוצג דרך שתי נקודות מבט; הראשונה היא של הרולד, שחקן אשר מגלם שחקן, אדם בעל ראייה חודרת וקרה כקרח, והשנייה של פרייטאג, יד ימינו, אשר מצפונו רועד תחת מסכת הזוועות אליה נקלע.
ג'ונס מה כתב כי אף על פי שהסרט צולם בשחור-לבן, העלילה הנראית לעין היא שחורה לחלוטין, ולמעט תחושות הכעס שחש וילי הרולד כלפי הנסיגה הגרמנית, אותן הוא משקף בפעולותיו, היא מעניקה מבט מוגבל מאוד לתוך דמותו האכזרית וקרת הרוח.
לדבריו, הסצנות המוקדמות בהן מתחיל הרולד לתפוש את הכוח הקסום הגלום בבגדי הקפטן החדשים שמצא הן נקודת השיא של הסרט.
פיליפ דה סמליין מטיים אאוט כינה את הסרט ; לדבריו, הסרט הוא אלגוריה מהפנטת, מערערת וגאונית של הדרך בה משחית הכוח את האדם.
לטענתו מדובר במעין סאטירה העוסקת באובססיה הנאצית עם אסדרה ודייקנות כתירוץ למתן לגיטימציה למעשי הזוועה שהתרחשו במהלך המלחמה, המעלה בסופה נקודה חשובה: כאשר נגמרו להם האנשים לרצוח, הם החלו לרצוח אחד את השני.
ניק ג'ונסטון מוואניהלנד תיאר את הקפטן כסרט אימה אמיתי, בו ניתן לראות את מסכת השפיות, או ליתר דיוק, את מדי השפיות, ומה קורה כאשר הם מקבלים את הסמכות החוקית "להחליק" ולתת לבעליהם לעשות כרצונם.
לדבריו, וילי הרולד הוא אביון אשר מצליח להתלבש בבגדי מלוכה הודות לצירופי מקרים ונסיבות אקראיות לחלוטין, ובדומה לאדם אשר מעולם לא היה בשליטה עד כה, הוא מעניק חופש לפנטזיות האלימות ביותר שלו.
כמו כן כתב כי לאורך הצפייה ניתן להרגיש את הדי הסרט סאלו או מאה ועשרים ימי סדום מ-1975, וכי ישנם גם מספר סנטימנטים המזכירים את הנפילה מ-2004, בהתייחס לצורך שנוצר אצל בני אדם להיתלות בסמכות או במבנה היררכי של כוח בכל פעם בה מציאותם מתחילה לאבד את יציבותה.
באתר האינטרנט של מבקר הקולנוע המנוח רוג'ר אברט, טען גלן קני כי שוונטקה ביקש להציג כיצד אדם קטן, אולי הקטן ביותר, מסוגל לעלות לעמדה רבת כוח כאשר הוא מקבל את הסמכות המתאימה, בין אם בכוונה ובין אם במקרה.
דומיניק גריפין מספקטרום קולטור כתב כי הקפטן הוא הלכה למעשה מותחן פסיכולוגי היוצר בצופים בו מתח רב כנגד ימיה האחרונים של גרמניה הנאצית.
לדבריו, רמז הסרט תחילה על כוונתו להציג כיצד משחית הכוח את האדם שבידיו הוא נמצא.
אולם לבסוף התגלתה דמותו של וילי הרולד כאחת המחפשת הרבה יותר מהישרדות ותו לא, ולטענתו של גריפין, רצה הרולד לחיות את הפנטזיה הנהדרת ביותר שיוכל להגשים.
עלילת הסרט מבוססת על מעלליו של פושע המלחמה וילי הרולד ועוקבת אחריהם באופן קרוב.
וילי הרולד בן ה-19 דאז, הופרד מיחידתו ב-3 באפריל 1945 ומצא מדים של קצין לופטוואפה בין הערים ו.
לאחר שהציג את עצמו כקפטן, הצליח לאסוף חיילים מפוזרים נוספים, חלקם עריקים, ביניהם ריינהרד פרייטאג, וצעד יחד עם צבאו הקטן בעל שלושים החיילים לעבר אמסלנד.
כאשר הגיעה הקבוצה למחנה העבודה אשנדורפרמור ב-11 באפריל, לקח הרולד את השליטה במקום לידיו בטענה כי, , ופתח במסכת של טירוף.
תוך שמונה ימים מהגעתו, יותר ממאה אסירים הוצאו להורג לפקודתו, את חלקם אף הרג בעצמו.
לאחר מכן ציווה על אנשיו לסייר באזורים הסמוכים למחנה ולצוד אחר עריקים.
ב-18 וב-19 באפריל נחרב המחנה בהפצצות של חיל האוויר הבריטי אשר הרגו עשרים ושלושה אסירים נוספים, אך הרסו חלק מתאי המעצר ואיפשרו לאסירים רבים להימלט.
מספר הנרצחים הסופי מהמחנה וסביבתו אינו ידוע בוודאות, אולם הוא נאמד על כ-162 אנשים.
בשל כך קיבל הרולד את הכינוי "המוציא להורג מאמסלנד".
הרולד המשיך במסעו לאורך החזית יחד עם חייליו הנותרים ומפעם לפעם נהג להוציא להורג קורבנות נוספים באשמת חבלה ופגיעה בצבא הגרמני.
פשעיו נחשפו והוא נעצר מעט לפני תום המלחמה, אולם בית המשפט הצבאי בגרמניה שחרר אותו.
לאחר המלחמה נתפש במקרה על ידי הכוחות הבריטים.
משפטו החל באוגוסט 1946, ובנובמבר אותה שנה הוא הוצא להורג ב יחד עם חמישה משותפיו לפשע.
הקפות הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים ב-2015 בתסריט ובימוי של לי גילת, עם אגם אוזלבו, אסי לוי, ליאור אשכנזי ואורי גבריאל בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בשכונת מצוקה בדרום תל אביב שחייה מרוכזים סביב בית הכנסת השכונתי ובמרכזה נער בגיל בר מצווה שהוריו בנתק פיזי ונפשי לאחר שלא הצליחו להוליד עוד ילדים.
אהרון ניניו (אגם אוזלבו) הוא בנם היחיד של רוזה (אסי לוי) ובצלאל ניניו (ליאור אשכנזי).
רוזה הפילה שש פעמים ובפעם האחרונה ילדה בת שמתה מיד בלידה.
היא אינה רוצה להיכנס שוב להריון וישנה בלילה עם אהרון.
בצלאל עובד כאינסטלטור וממורמר על התושבים שלא משלמים לו ועל כל העולם.
לקראת שמחת תורה מתכוון הרב מרקו (אורי גבריאל) לערוך תחרות בין שלושה חתני בר מצווה ולבחור מבינם את זה שיתכבד בהקפת זכות שבזכותה ייפתחו לו שערי שמיים והוא יוכל לבקש מבורא עולם בקשות שונות.
אהרון ומאיר ועקנין (עומר חזן) נושאים דרשות בקשר לחודש תשרי, שמעון (ניסן סקירא) מתבייש לדבר והרב בוחר באהרון.
התושבים וחבריו של אהרון מקנאים בו ואומרים שהוא נבחר בגלל רחמיו של הרב.
אהרון מאוהב בעליזה (נועה אסטנג'לוב), אחותו של מאיר.
כעת רבים מבקשים ממנו שיבקש עבורם.
במסעדה השכונתית של איבון (סיניה בן דוד) יושבים סימון (אלברט אילוז), לוי (יעקב כהן) וטירון (יונתן צ'רצ'י), שותים ערק ומשוחחים.
לוי מבקש מאהרון שיעזור לו למצוא את אהובת נעוריו נדיה אותה לא ראה עשרות שנים ומוכן לקבל אותה למרות שאינה צעירה כבר.
בצלאל מבקש מאהרון שיבקש עבורו ילד נוסף.
אהרון מבין את האחריות המוטלת עליו שגורמת לו למתיחות.
בשמחת תורה מקבל אהרון את ספר התורה הנמצא בתוך קופסת מתכת מקושטת.
הוא הולך עם ספר התורה כשכל התושבים הולכים אחריו ושרים שירי שמחת תורה.
מרוב התרגשות הוא מפיל את הספר.
כולם נדהמים ואהרון בורח בבושה לביתו ומסתגר בחדר.
לפי עצת הרב מרקו הוא מתחיל בתענית יחיד ליממה ומצטרפים אליו שאר תושבי השכונה.
אהרון ממשיך בצום, מסתגר בחדרו ולא נענה לבקשות של הרב מרקו, עליזה, אנשי השכונה והוריו להפסיק לצום.
גם בצלאל נמצא בדיכאון ורוצה להתגרש מרוזה ולעזוב את השכונה.
הוא תולה מודעות למכירת ביתו אך לוי הולך אחריו ותולש אותן.
לבסוף הוא מסתגר בצריף העבודה שלו ומסרב לאכול.
רוזה מנסה לשכנע את בעלה ובנה לאכול אך ללא הצלחה.
לבסוף מגיעה לשכונה אישה שרוצה לקנות את הדירה.
לוי מזהה את אהובת נעוריו נדיה (אסתי כץ) ובשכונה מתפשטת הידיעה כי בקשתו של אהרון התמלאה.
בצלאל חוזר לדירה, אהרון יוצא מחדרו ורוזה מכינה אוכל וכולם אוכלים סביב השולחן.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאגם אוזלבואהרון ניניואסי לוירוזה ניניואמא של אהרוןליאור אשכנזיבצלאל ניניואבא של אהרוןאורי גבריאלהרב מרקורב השכונהנועה אסטנג'לובעליזה ועקניןשי אלקייםתמי ועקניןעומר חזןמאיר ועקניןאלברט אילוזסימוןתושב השכונהיעקב כהןלויתושב השכונהיונתן צ'רצ'יטירוןתושב השכונהסיניה בן דוראיבוןבעלת מסעדהפלורנס בלוךרחל ועקניןאריה צ'רנרמשה ועקניןאסתי כץנדיהניסן סקיראשמעוןנער בשכונה
הקצאת מקום להתפנות מחוץ למחנה היא מצוות עשה מתוך תרי"ג המצוות, ולפיה יש לקבוע מקום ייעודי מחוץ למחנה הצבאי לצורך עשיית צרכים, על מנת לשמור על ניקיון וקדושת המחנה.
ממצווה זו למדו חז"ל שיש להיזהר מאמירת דברים שבקדושה ולהרהר בדברי תורה בסמוך לצרכים.
בתורה נאמר כי בשעת מלחמה התורה מצווה להימנע מדברים רעים, ולשמור על טהרה, קדושה ונקיות:המילה 'יד' המופיעה בציווי פירושה מקום.
כלומר התורה אוסרת שכל אחד יעשה את צרכיו בכל מקום, אלא יש להכין מקום מוגדר מחוץ למחנה לעשיית הצרכים.
הרמב"ם וספר החינוך מונים מצווה זו בנפרד ממצוות התקנת יתד לכיסוי הצואה.
אך רבי משה מקוצי, מונה שני ציווים אלו כמצוות עשה אחת.
טעם המצוה מופיע במקרא "כי ה' אלוקיך מתהלך בקרב מחנך...
והיה מחנך קדוש, ולא יראה בך ערות דבר ושב מאחריך".
היינו, שאם במחנה יהיה פגם כמו "ערוות דבר" ה' עלול לעזוב את המחנה ולא לסייע לישראל במלחמתו.
ספר החינוך מנמק את הקדושה המיוחדת שיש במחנה בכך שהחיילים היוצאים לקרב הם צדיקים.
וכמובא בתלמוד בשם רבי יוסי הגלילי בביאור מה שפטרה התורה את האיש הירא ורך לבב מלהילחם: .
כלומר: כל מי שהיו לו עבירות קיבל פטור מהקרב, ורק הצדיקים נשארו, ולכן מן הראוי שינהגו בקדושה ובנקיות יתרה.
הרמב"ם וספר החינוך מסבירים שמטרת המצווה להבדיל בין אופיו של מחנה צבאי ישראלי לבין מחנה צבאי הנהוג באומות העולם.
בצבא רגיל החיילים עושים את צורכיהם בכל מקום, ואילו אצל עם ישראל הצרכים נעשים מחוץ למחנה.
חז"ל למדו מהחיוב לנקיון וקדושת המחנה כי הוא איסור כללי שלא לומר דברים שבקדושה או להרהר בדברי תורה בסמוך לצרכים, ולכן התורה ציוותה שעשיית הצרכים לא תהיה בתוך המחנה.
בראשונים נחלקו מהם המקומות הכלולים בחיוב זה:
הרשב"ץ סבור שאין הבדל בין מחנה צבאי למקום אחר, והתורה נקטה זאת לדוגמה בלבד, ויש להרחיק את עשיית הצרכים ממקום עיסוקיהם של ישראל, כיוון שהם מהרהרים בתורה תמיד.
לדעת הרבנו יונה במחנה יש קדושה עצמית אפילו כשאין אומרים דברים שבקדושה או מהרהרים בדברי תורה, ולכן דינו חמור יותר והתורה מצווה לשמור בו על ניקיון גדול יותר.
גם מהרמב"ם ורבי אליעזר ממיץ משמע שמדובר במצווה המיוחדת למחנה צבאי.
אמנם נחלקו ממה נובע קודשת המחנה:
לדעת הרמב"ם המצווה לא תלויה בכך שארון הברית נמצא במחנה, אלא במחנה עצמו יש קדושה שצריך לשמור עליה.
לדעת רבי אליעזר ממיץ חיוב מצווה זו הוא רק כאשר ארון הברית נמצא במחנה, וכפי שכתוב: .
מחלוקת נוספת היא שאלה על איזה מהצרכים ישנו חיוב יציאה מחוץ למחנה:
לרוב השיטות חובת היציאה מחוץ למחנה היא אף בהטלת שתן אך לדעתו של הרב יוסף שטיינהארט וכפי שמדייק מדברי הרמב"ם החובה לצאת מהמחנה היא רק לא חלה על הטלת מי רגליים.
לדעת כולם חיוב הכיסוי הוא בצואה בלבד.
בספר החינוך כתב שהמצווה נוהגת דווקא בזכרים ולא בנקבות, כיוון שהזכרים הם אלו שנלחמים.
עוד הוסיף שהמצווה נוהגת רק בזמן שבית המקדש קיים.
אמנם, הרב אלישיב כתב שכנראה החינוך סובר כדעת רבי אליעזר ממיץ שהמצווה תלויה בנוכחות ארון הברית, אך לדעת הרמב"ם שהחיוב אינו תלוי בארון, נראה שהמצווה רלוונטית גם בזמן הזה.
באחרונים העירו שמדברי התוספתא והחינוך משמע שהמצווה נוהגת רק במחנה של מלחמת רשות, אך במחנה של מלחמת מצווה אין חובה להקצות מקום לעשיית צרכים.
אמנם העירו שמדברי הרמב"ם משמע שמצווה זו נוהגת גם במלחמת מצווה, וכדבריו פסקו להלכה בספר 'חסדי דוד' והרב אלישיב.
הרב אלישיב סבור שמצווה זו מוטלת דווקא על הציבור ולא על היחיד, ולכך אם לא נקבעו נהלים על ידי המפקדים ורוב החיילים עושים את צורכיהם בתוך המחנה - אזי ניתן להקל בשעת הדחק ולהטיל מי רגליים בתוך המחנה.
הקפת חימום (מוכרת באנגלית בשמות parade lap, pace lap, formation lap או warm-up lap) היא הקפה לפני תחילת מרוץ בספורט מוטורי, ובו המתחרים נוהגים במסלול במהירות איטית, לעיתים אף מאחורי מכונית בטיחות.
הקפה זו נפוצה בעיקר במרוצי מכוניות, כולל בפורמולה 1, בנאסקאר ובאינדי קאר.
ההקפה מתרחשת לאחר שהמכוניות מוצבות במקומות, על פי סדר הזינוק, ובמהלכה הנהגים ינהגו מסביב למסלול במהירות איטית בעקבות המכונית המובילה, שבדרך כלל נהוגה על ידי הנהג שזכה בפול פוזישן.
ההקפה נועדה להבטיח שהמסלול בטוח לשימוש, ושאין בעיות מסוכנות במכוניות או במסלול, והיא מובילה לנקודת הזינוק של המרוץ.
במסלולים קצרים, ייתכן שיהיו שתי הקפות חימום.
בהקפות אלו העקיפה מותרת בדרך כלל במרוצי אופנועים, אך לא במרוצי מכוניות.
הקפה זו מאפשרת גם למכוניות לחמם את הצמיגים, מפני שצמיגים חמים נותנים יתרון תחרותי במרוץ.
לעיתים קרובות נהגים ינסו לחמם את הצמיגים מהר יותר במהלך ההקפה, על ידי היגוי איטי מצד לצד.
מלבד זאת, כאשר הנהגים נוסעים לאיטם על המסלול, יש לצופים הזדמנות להביט הנהגים ובמכוניות במהירות נמוכה, ולעיתים הנהגים אף מנופפים לשלום לאוהדיהם.
הקפת ניצחון הוא מונח המשמש לתיאור הקפה נוספת של מסלול המרוצים שעורך המנצח במרוץ לאחר תום המרוץ.
הקפה זו, הנעשית במהירות נמוכה, מאפשרת למנצח לחגוג את ניצחונו ונותנת לצופים הזדמנות לברך ולכבד את המתחרים.
בפורמולה 1, למשל, המרשלים האחראים על דגלי המרוץ יניפו את דגליהם במחוות הצדעה.
במהלך ההקפה האוהדים מוחאים כפיים או מנופפים בידיהם לעבר המתחרים, ולפעמים אלו מנופפים להם בחזרה בתגובה.
לעיתים, בעיקר כאשר מתחרה מנצח במרוץ במדינת מוצאו, המנצח מנופף בדגלהּ של מדינתו.
במהלך הקפת הניצחון היו מספר פעמים שבהם אחד המתחרים העלה אל מכוניתו נהג אחר כדי להחזיר אותו למקומו.
כך, למשל, נייג'ל מנסל העניק "טרמפ" לאיירטון סנה בהקפת הניצחון של גרנד פרי בריטניה 1991, לאחר שהדלק במכוניתו של האחרון נגמר.
באתלטיקה, ג'ון אקיאי-בואה האוגנדי היה הראשון שערך הקפת ניצחון עם דגל מדינתו בדיו, לאחר שזכה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות באולימפיאדת מינכן (1972), מדליית הזהב האולימפית הראשונה אי־פעם של אוגנדה.
הקפסולה (בתרגום חופשי מאנגלית: The Bubble) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2022. הסרט בוים על ידי ג'אד אפאטאו והתסריט נכתב במשותף על ידי אפאטאו עצמו ועל ידי .
הסרט מציג אנסמבל שחקנים וביניהם קארן גילאן, , פדרו פסקל, , פרד ארמיסן, מריה בקלובה, דייוויד דוכובני, קיגן מייקל קי, לזלי מאן, קייט מקינון, , פיטר סרפינוביץ' ו.
עלילת הסרט עוקבת אחר צוות שחקנים הנאלצים לצלם סרט המשך בסדרת סרטים מצליחה בזמן שהם לכודים בבידוד בבית מלון, כתוצאה מהסגר בעקבות מגפת הקורונה העולמית.
הסרט עלה לרשת הזרמת המדיה נטפליקס ב-1 באפריל 2022 וקיבל ביקורות שליליות מהמבקרים.
לאחר שהשתתפה בסרט שכמעט וחיסל את הקריירה שלה, השחקנית קרול קוב מקבלת הצעה להשתתף בסרט השישי בסדרת סרטי הפעולה "מפלצוקים" בתפקיד ד"ר לייסי נייטינגל.
למרות זאת, היא חוששת שעמיתיה עדיין נוטרים לה טינה בעקבות היעדרותה מהסרט החמישי בסדרה (היא השתתפה במקום בסרט שעוסק ביחסי ישראלים ופלסטינים על רקע פלישת חייזרים).
בעקבות התפרצות מגפת הקורונה ברחבי העולם, השחקנים נאלצים להשתכן במלון באנגליה ולהיות בבידוד למשך שבועיים.
בסוף הבידוד, החבורה מתכנסת למסיבה לכבוד תחילת ההפקה וקרול מתאחדת עם חבריה לסדרת הסרטים: דסטין, יואי ושון, אבל חווה רגע עם מביך עם לורן, השחקנית היחידה שכועסת על קרול.
לצוות מצטרפים שני שחקנים חדשים: דיטר, שחקן עבר מוערך, אך מוזר וקריסטל, אושיית טיקטוק שצורפה במטרה למשוך לסרט קהל צופים צעיר.
קריסטל מתחברת במהירות לנערה בגילה בשם קרלה, עוזרת הפקה ששוהה עם הצוות במלון.
במאי הסרט, אדם בשם דרן איגן, שהתפרסם בזכות יצירת סרטים עצמאיים, מנסה להרים את המורל של השחקנים ולהשרות אווירה טובה, אך השחקנים מרגישים שהוא מתנשא עליהם.
דרן רב רבות עם דסטין, שמנסה בכל פעם לשנות את התסריט בהתאם לחזון שלו.
דיטר נמשך לאניקה, פקידת קבלה במלון, אך היא רוצה לבנות איתו מערכת יחסים לפני שתשכב איתו.
במהלך הימים הראשונים לצילומים, הכל מתפקד רגיל, אך אירועים שמתרחשים מאלצים את הצוות לדחות את הצילומים.
בזמן סשן מדיטציה משותף, יואי הופך לפרנואיד ומתפטר מהסרט.
בעקבות כך, דמותו בסרט נהרגת.
קריסטל וקרלה מחליטות לצאת מהמלון בחשאי וללכת למסיבה בעיר, אך עוקביה של קריסטל בטיקטוק כועסים עליה שהפרה את הנחיות הבידוד ומבטלים אותה, בכך היא מאבדת מספר רב של עוקבים.
בהמשך, הצוות נבדק ונמצא חיובי לשפעת שמקורה בעובדת שסיפקה לכולם קפה.
אף על פי שכולם נדבקו, צוות ההפקה מכריח אותם להמשיך בצילומים.
אל ההפקה מצטרף מר בסט, ראש האבטחה החדש שנשכר במטרה לפקח על הפקת הסרט והשחקנים מתחילים לחשוד.
כשהצילומים מתחילים מחדש, קרול לומדת שרוב הדיאלוגים או הפעולות שהיא אמורה לעשות בתסריט הועברו לקריסטל או נמחקו לגמרי והיא חושדת שההפקה עשתה זאת כדי לנקום בה לאחר שנעדרה מהפקת הסרט החמישי.
קרול מתוודה בפני דרן על חששותיה והוא מנסה לדבר עם בעלי האולפנים במטרה לתקן את התסריט, אך ללא הועיל.
לורן מנסה לברוח מהמלון בזמן התקף חרדה בלילה, אך אנשיו של מר בסט יורים בידה והיא מועברת לבית חולים.
לאחר שהפכה למיואשת, קרול מנסה לאגד את צוות השחקנים במטרה להילחם בהפקה על הזכויות שלהם.
זמן מה לאחר מכן, בזמן שהקבוצה מבצעת ריקוד בטיקטוק ביחד עם קריסטל, דיטר מאבד את הכרתו.
הצוות מנסה להחיות אותו, אך אניקה היא זאת שמצליחה והשניים פותחים במערכת יחסים.
האירוע משפיע עמוקות על הקבוצה והם מחליטים לברוח.
בזמן צילומי הסצנות האחרונות בסרט, דסטין מסיח את דעתו של דרן בזמן שהשאר מצליחים לברוח.
השחקנים מצליחים להתחמק מאנשיו של מר בסט ולהגיע למנחת בו יש מסוק, אותו שון מנסה להטיס.
דרן הזועם מנסה לעצור את הקבוצה, אך דסטין עוצר בעדו.
החבורה מגלה את אניקה בתוך המסוק, שרוצה לברוח ביחד עם דיטר והשניים מתאחדים.
שון מצליח להטיס את המטוס מעל הקרקע, אך לא יודע כיצד לשלוט בכיוון הטיסה ובעידוד החבורה הוא מצליח והם ממריאים מהמלון.
שנתיים לאחר מכן, סרט תיעודי על הפקת הסרט, המתאר את החוויות הקשות שצוות השחקנים עבר יוצא לאור וזוכה לביקורות מהללות.
אף על פי שקרול מתוארת כ-"הדמות הרעה בסרט", היא גאה בפרויקט.
דיטר ואניקה מאושרים ביחד, לורן קיבלה יד רובוטית במקום זאת שאיבדה ודרן מקבל הזדמנות לביים סרט על סקיטלס.
קארן גילאן – קרול קוב, שחקנית כושלת שמגלמת את ד"ר לייסי נייטינגל בסדרת סרטי "מפלצוקים".
פרד ארמיסן – דרן איגן, יוצר סרטים עצמאיים שנשכר לביים את הסרט השישי בסדרת סרטי "מפלצוקים".
פדרו פסקל – דיטר בראבו, שחקן ותיק שמגלם בסרט את דמות הנבל.
– קריסטל קריס, אושיית טיקטוק צעירה שנשכרה לגלם דמות בסרט במטרה למשוך אליו קהל צופים צעיר.
אחותה הגדולה של אייריס, מגלמת את קריסטל בקטע פארודי.
את אמה של קריסטל מגלמת השחקנית .
לזלי מאן – לורן ואן צ'אנס, שחקנית שמגלמת את דמותה של דולי.
לה ולדסטין יש ילד משותף.
נורית בידה במהלך הצילומים ונשלחת לבית החולים.
דייוויד דוכובני – דסטין מולריי, שחקן שמגלם את דמותו של ד"ר פקארד.
לו וללורן יש ילד משותף.
קיגן מייקל קי – שון נוקס, שחקן שמגלם את דמותו של קורט רוקוול.
במהלך הצילומים הוא מטיף לשאר השחקנים על רוחניות וכולם חושבים שהוא חלק מכת.
– יואי פרנגופולוס, שחקן שמגלם את דמותו של ג'ראר, האתנחתא הקומית בסרט.
פיטר סרפינוביץ' – גאווין, המפיק בפועל של הסרט.
– רונג'ון, הבעלים של המלון בו הצוות מתאכסן.
מריה בקלובה – אניקה, פקידת קבלה במלון שמאוהבת בדיטר.
– מר בסט, ראש האבטחה בהפקה.
– גונת'ר, מפקח בריאות שמוזר שאחראי לבריאותם של הצוות.
– סקוט דוסון, צלם שמצלם סרט תיעודי על "מאחורי הקלעים" בזמן הפקת הסרט.
ג'ון סינה – סטיב, מתאם הפעלולים בהפקה.
ג'יילן הופר – קרלה, הבת של סטיב.
קייט מקינון – פולה, מנהלת האולפנים שאחראית על הפקת הסרט.
ג'ון לית'גו – טום, הבעלים של האולפנים.
אוסטין קו – לי, מנהל חברת ההפקות.
בנובמבר 2020 הוכרז שג'אד אפאטאו יפיץ את סרטו הבא ברשת הזרמת המדיה נטפליקס והוא יעסוק בהפקת סרט קולנוע בזמן מגפת הקורונה.
הסרט נכתב על ידי אפאטאו ביחד עם פאם בריידי.
עלילת הסרט הושפעה מהפקת הסרט "עולם היורה: עולם חדש" שצולם גם הוא בזמן המגפה ובעקבותיה אנשי הצוות התגוררו יחדיו במלון במשך כל תקופת הצילומים.
בפברואר 2021, קארן גילאן, אייריס אפאטאו, פרד ארמיסן, מריה בקלובה, דייוויד דוכובני, קיגן מייקל קי, לזלי מאן, פדרו פסקל ופיטר סרפינוביץ' אישרו את השתתפותם בסרט.
ב-16 במרץ 2021, ויר דאס, , ג'יילן הופר, סמסון קאיו, גוז ח'אן, ניק קוכר, רוס לי, הארי טרוולדין ודניאל ויטאליס הצטרפו לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו ב-22 בפברואר 2021 והסתיימו ב-16 באפריל 2021. הצילומים בוצעו באולפני בעיר , אחוזת בעיר וב שבעיר .
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 21% טריות על סמך 115 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 34/100 על סמך 34 ביקורות.
הקַפְטָאן הכחול הוא סרט דרמה הומוסקסואלי בשפה המרוקאית שיצא לאור בשנת 2022, בבימויה של מרים טוזאני על פי תסריט מאת נביל עיוש.
הסרט מתאר את יחסיהם של מינה (לובנה אזאבל) ובעלה ההומו חלים (סאלח בכרי) שחי בארון ומנהלים חנות לקפטאנים בעיר העתיקה של סלא, מרוקו, ובחור צעיר העובד בחנות כשולייה.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן 2022 ושם זכה בפרס FIPRESCI בחלקו.
הסרט ייצג את מרוקו בפרס האוסקר לשנת 2023 בקטגוריית סרט עלילתי בינלאומי, אך לא נכנס לחמשת הגדולים.
באוקטובר 2022 השתתף הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ה-38 וב בתל אביב.
לאורך כל הסרט נרקם קפטאן כחול, מבד מרהיב במיוחד ושזור ברקמה ובכפתורים של זהב, כסוג של אומנות אירוטית.
הסרט מספר על חאלים (סלאח בכרי), חייט-אומן של שמלות קפטאן שחי ועובד עם אשתו מינה (לובנה אזאבל) החולה במחלה קשה.
בשל עומס העבודה נאלצים בני הזוג לשכור עובד שיעזור לחאלים וילמד ממנו את המלאכה.
מינה מביאה את יוסף (איוב מיסיואי), גבר צעיר, עדין ויפה ומיד נוצר חיבור בין שני הגברים מעבר להערכה המקצועית.
חאלים מקיים בחמאם יחסי מין עם גברים מאחורי גבה של אשתו, אך היא יודעת ומעלימה עין.
לאורך מרבית הסרט קיים בין מינה ליוסף מתח רב.
היא מנסה לערער את אמינותו בכך שמאשימה אותו בגניבה של בד יקר שנעלם.
למרות שהיא מגלה שהבד נמסר בטעות למוכר הבדים ולא נגנב היא איננה מבקשת את סליחתו של יוסף.
מצבה הבריאותי של מינה הולך ומחמיר והיא לא חוזרת לעבוד בחנות.
חאלים עוזב את החנות על מנת לטפל במסירות באשתו האהובה שסופה קרב.
יוסף מתגלה כידיד נפש אמיתי של הזוג ותומך הן בחאלים והן במינה עד למותה.
ימים לפני מותה היא מצליחה לבקש את סליחתו של יוסף.
לקראת סיום הסרט אנו מתוודעים לסרטן השד שהיא לקתה בו.
סצנת הסיום בסרט מתארת את חאלים שמסיר את התכריכים הלבנים מגופה של אשתו, בניגוד למסורת הדתית ומלביש אותה בקפטאן הכחול המרהיב שרקם, הראוי רק לה, וכך נשארים לבדם חאלים ויוסף לשאת את גופה מביתה אל בית הקברות.
שחקןדמות לובנה אזאבל מינה סאלח בכרי חלים איוב מיסואי יוסף
פסטיבל הקולנוע הגאה בלונדון, הממלכה המאוחדת (2022)
פסטיבל הקולנוע ורוצלב, פולין (2022)
פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו, קנדה (2022)
פסטיבל קרלובי וארי, צ'כיה (2022)
פרסתאריך טקסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה14 במרץ 2024הסרט הטוב ביותר - מהדורה מוגבלת"הקפטאן הכחול"
בקרב נהרגו 23 חיילים ישראלים ובין 52 ל-56 פלסטינים, רובם מחבלים חמושים.
במהלך מבצע חומת מגן נכנסו כוחות צה"ל לג'נין, שכם, רמאללה, בית לחם, קלקיליה וטולכרם וביצעו לחימה מבית לבית על מנת לעצור מבוקשים, לחשוף מצבורי נשק ואמצעי לחימה ולטהר את הערים ומחנות הפליטים מתשתיות הטרור שלהם.
הקרב הקשה ביותר במבצע חומת מגן נערך במחנה הפליטים ג'נין הסמוך לעיר ג'נין.
הפלסטינים, בראשות מחמוד טואלבה, מפקד הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בצפון השומרון, התכוננו לקרב היטב.
חלק ניכר מאוכלוסיית מחנה הפליטים, לרבות נשים וילדים, התגייסו להכנת מטעני נפץ והטמנתם ברחבי המחנה.
הם מלכדו את המחנה במטענים ומלכודות נפץ והכינו מארבים בסמטאות הצרות של ג'נין.
את המטענים הם סידרו בשלושה קווי הגנה היקפים, בנוסף למלכודים בתוך הבתים, בהתבסס על ההנחה שישראל תשלח חיילים להילחם מבית לבית ולסרוק אחר המבוקשים.
החמושים הפלסטינים מכל הארגונים, התארגנו היטב ותיאמו ביניהם את הפעולות.
הכוח הפלסטיני במחנה היה מאומן ומאורגן היטב, ודאג לארגן תצפיות, מודיעין קרבי, קשר, מחסני תחמושת ומזון ותוכנית הגנה משותפת לכל הארגונים, שבוצעה בתיאום משותף ביניהם.
החמושים הפלסטינים לא פעלו כעצמאיים אלא מילאו הוראות טקטיות שתוכננה על ידי ההנהגה בג'נין.
ואכן, הפלסטינים הרבו להפעיל צלפים, מארבים ומלכודות נפץ נגד החיילים הישראלים.
חלק חשוב מהמערך הפלסטיני היה ניצול האוכלוסייה האזרחית כחלק ממערך הגנה, הן כמסייעים לחמושים, הן כעורף לוגיסטי ומודיעיני, והן כמגן אנושי.
תושבי מחנה הפליטים, ששימשו מעין "עורף אסטרטגי" מקומי, העניקו למחבלים סיוע לוגיסטי חיוני (מזון, מחסה, אפשרות מעבר בטוח ממקום למקום), מידע על תנועת הכוחות הישראליים ומעל לכל את ההסוואה האזרחית שעליה הסתמכו הלוחמים, אשר השתמשו גם בנשים ובילדים לא רק כתומכי לחימה אלא גם כלוחמים.
ההסתמכות על האוכלוסייה האזרחית כמגן אנושי והשימוש בילדים לצורכי קרב הן פעולות אסורות לפי דיני המלחמה הבין-לאומיים (לרבות אמנת ז'נבה) ואף מהוות פשעי מלחמה.
הפלסטינים היו מודעים לכך שכתוצאה מנוכחות אזרחים, צה"ל יימנע משימוש בנשק כבד והפגזה ארטילרית או הפצצה מהאוויר של המחנה, וזאת כדי להימנע מנפגעים אזרחים רבים, בהתאם לקוד האתי המקובל בקרב צבאות המערב והמדינות הדמוקרטיות.
כיבוש ג'נין הוטל על חטיבה 5 (חטיבת חי"ר במילואים), מתוגברת בגדוד 51 הסדיר של חטיבת גולני, יחידות טנקים במילואים (גדוד 398 ו-452) מחטיבה 656 (עוצבת בני רשף) ושייטת 13. עם התמשכות המשימה הצטרפו לחטיבה כוחות נוספים ביניהם יהל"ם ויחידת הצמ"ה של אוגדה 340 וכן גדוד 932 מחטיבת הנח"ל ויחידת דובדבן.
כוחות צה"ל נכנסו לג'נין ב-2 באפריל וביצעו לחימה מבית לבית, תוך סיוע של מסוקי קרב, טנקים ודחפורי D9 משוריינים שניקו מטענים ופתחו דלתות ממולכדות.
שר הביטחון בנימין בן אליעזר בחר בשיטה זו, מאחר שלא רצה לגרום לאבדות פלסטיניות אזרחיות רבות כתוצאה מהפגזה והפצצה של המחנה.
ההתקדמות של כוחות צה"ל במחנה הייתה איטית ולוותה באבדות לא מעטות.
אחת הסיבות להתקדמות האיטית הייתה הצורך לנטרל את מטעני החבלה שפיזרו הפלסטינים.
חלק ניכר מהמטענים הופעלו על ידי תיל ממעיד, שהלוחמים נטרלו על ידי חיתוך.
מטענים גדולים יותר פוצצו על ידי הדחפורים.
עדות לכמות הרבה של המטענים אפשר למצוא בדו"ח של קצין הנדסה קרבית שרשם 124 פיצוצים שונים שספג דחפור D9 משוריין שנסע לאורך ברחוב הראשי של העיר (לפני הכניסה למחנה הפליטים) כדי לפוצץ מטענים.
בביתו של מחמוד טואלבה, למשל, הוכן מארב ללוחמי צה"ל.
הבית מולכד, ונגד החיילים שנשלחו לסרוק את הבית הופעלו מטעני חבלה ונורתה אש כבדה מצד החמושים הפלסטינים, בין היתר מפתחים שנפרצו בקירות קודם לכן ובעת הקרב.
ילדים פלסטינים השתתפו בקרב באופן פעיל.
ביום השביעי של הפעולה, ב-9 באפריל, מחלקת לוחמי חי"ר במילואים מגדוד נחשון בפיקוד מפקד הפלוגה המסייעת רב-סרן עודד גולומב, נתקלה במארב שכלל לוחמים פלסטינים ובתים ממולכדים.
הכוח נכנס לתוך חצר של בניין, שבדיעבד, בשלב התחקירים, זכתה לכינוי "האמבטיה", ושם ניסה לפרוץ באמצעות לבנת חבלה דלת של מבנה.
הכוח התעכב בעת הצבת והשמשת המטען שהוצב על ידי קשר המ"פ.
אחרי מספר דקות, בשעה 5:45 לערך, הופעלו לעברו מספר מטענים ונפתחה אש צולבת של המחבלים מהקומות הגבוהות של הבניינים שסביב החצר.
שתיים ממחלקות הפלוגה שהיו בקרב התקדמות בבתים שממזרח ומצפון לחצר נעו לעבר כוח המ"פ והמ"מ דרור בר, ולחמו במחבלים שבבתים סביב בעזרת אש מקלעים, נשק קל ורימוני יד.
מחלקה נוספת סייעה במאמץ פינוי הפצועים.
בעת ניסיונות החילוץ זוהו מספר מחבלים גוררים גופה ובוצע לעברם ירי שפגע בהם והרגם.
במהלך הקרב וניסיונות החילוץ של הפצועים וההרוגים נפלו 13 חיילים מהגדוד.
מספר חיילים, שחירפו את נפשם בניסיון לחלץ את הפצועים ואת גופות ההרוגים, זכו מאוחר יותר לצל"ש על הגבורה שהפגינו, ועל כך שמיאנו להפקיר את חבריהם, גם במחיר חייהם הם.
שלוש מגופות החיילים נלקחו על ידי הפלסטינים והוסתרו בבית הסמוך ל"אמבטיה" מכיוון מערב.
כוח משייטת 13 בפיקוד רם רוטברג, שהונחה על ידי הרמטכ"ל מופז, פרץ לבית וחילץ את גופות החטופים.
דבר המארב לא הותר לפרסום בהתחלה ובמהלך אותו יום נפוצו שמועות על אסון צבאי גדול שקרה, כולל שמועות על הפלת מסוק ובו הרמטכ"ל ושר הביטחון.
רק מאוחר יותר הותר לפרסם דבר נפילתם של 13 חיילים בג'נין.
היה זה יום הקרב הקטלני ביותר של צה"ל מאז מלחמת לבנון הראשונה ב-1982.
המאמץ להכריע את המחבלים שהתרכזו במרכז מחנה הפליטים הביא לאבדות רבות בקרב הפלסטינים, ולהרס רב במחנה הפליטים ג'נין, לאחר שהוחלט להרוס כל בית שבו יש חשש להסתתרות מחבלים.
נוהל הריסת הבית כלל כריזת אזהרה לפינוי הבניין ומתן הזדמנות למבוקשים להסגיר עצמם לפני שהדחפור החל לטלטל את הבית עם ה"סכין" שלו.
טקטיקה זו גרמה לעשרות מחבלים (כולל בכירים) להסגיר את עצמם לכוחות צה"ל, ביניהם ת'אבת מרדאווי ועלי ספורי.
במהלך הפעולה נהרג מחמוד טואלבה, בכיר הג'יהאד האסלאמי ומפקד המחבלים במחנה, אחרי שדחפור D9 משוריין מוטט עליו קיר.
ב־10–11 באפריל החלה הלחימה לדעוך עקב ההפעלה המסיבית של הדחפורים.
כתריסר דחפורי D9 משוריינים נכנסו לפעולה, והחלו להרוס בניינים ממולכדים ולתקוף כל בית שבוצע ממנו ירי.
בישראל העריכו כי נהרסו כ־80 בתים בשטח שגודלו כעשרה דונם, אך ארגוני זכויות אדם טענו שישראל הרסה 140–170 בתים לחלוטין וגרמה נזק חלקי למספר רב יותר של מבנים, ושתוך הריסת הבתים פגעו גם באזרחים לא חמושים רבים.
עדות לחלק זה בקרב ניתנה בריאיון עיתונאי של מפעיל הדחפור משה ניסים ("דובי כורדי"):
מפעילי הדחפורים עצמם אמרו שנהגו באיפוק ושהשתדלו למזער את הנזק שהם גורמים תוך כדי הלחימה.
הם זכו לשבחים רבים מצד שאר הכוחות הלוחמים במחנה, כולל מלוחמי שייטת 13:
בעקבות כניעתם של מחבלים רבים, וחוסר יכולתם לפגוע בדחפורי צה"ל ולעוצרם – לרבות באמצעות מטעני גחון ורקטות RPG (נ"ט) – התייעצו מנהיגי המחבלים בג'נין עם חזבאללה, מנהיגים פוליטיים של ערביי ישראל ומנהיגים ערבים אחרים והחליטו להפסיק את הלחימה ולהיכנע ב־12 באפריל.
על ההחלטה להיכנע סיפר ת'אבת מרדאווי, סגנו של מנהיג המחבלים במחנה מחמוד טואלבה.
מרדאווי נכנע ונעצר, ולאחר מכן התראיין מהכלא ל-CNN:
ההיסטוריון הצבאי ד"ר יגיל הנקין סיכם את הכרעת הקרב:
בקרב נהרגו 23 לוחמי צה"ל ונפצעו כ-57 חיילים (שניים באורח קשה, 12 באורח בינוני והשאר באורח קל).
13 מההרוגים נהרגו במארב הקטלני ב-9 באפריל.
על פי צה"ל היו בקרב הפלסטינים 52 הרוגים, מהם 34 חמושים שהשתתפו באופן פעיל בלחימה במחנה הפליטים, שלושה ילדים וארבע נשים.
חלק מהגופות שמצא צה"ל היו ממולכדות במטען חבלה.
לפי ארגון משמר זכויות האדם (HRW) נהרגו לפחות 52 פלסטינים, מהם לפחות 27 חמושים (המינוח המקורי: militants) ו-22 אזרחים.
במהלך הקרב נהרסו בתים רבים ונגרם נזק קשה לתשתיות, במיוחד במרכז מחנה הפליטים ג'נין במקום שבו התבצרו המחבלים.
חלק גדול מהנזק נגרם על ידי הדחפורים המשוריינים שהרסו בתים, פתחו צירים וניקו מטעני חבלה, אך חלק לא מבוטל מהנזק נגרם עקב מלכודות הנפץ ומטעני החבלה הרבים ששתלו הפלסטינים ברחבי המחנה.
בכירים ברשות הפלסטינית האשימו את ישראל בטבח עוד ב-6 באפריל, כאשר נביל שעת נשא נאום בוועידת הליגה הערבית והשווה את פעולות ישראל בג'נין ל"טבח של מאות פלסטינים ב-1982".
למחרת, חזר סאיב עריקאת על האשמות אלה בוושינגטון פוסט וציין במפורש את המילה "טבח".
סגירתו המוחלטת של המחנה בפני התקשורת במהלך המבצע ואחריו גרמה להפצת שמועות על טבח בתושבי מחנה הפליטים.
פלסטינים אף נקבו במספרים של כ־500 עד 3,000 הרוגים.
שר ההסברה הפלסטיני, יאסר עבד רבו אף האשים שישראל חופרת קברי אחים ל-900 פלסטינים שרצחה בג'נין.
נציגים פלסטינים הפיצו את האשמת הטבח ודרשו התערבות בין-לאומית.
בתחילה, התקשורת העולמית דיווחה על הטבח בג'נין ללא פקפוק בהאשמות הפלסטיניות, דבר שגרם לעלייה חדה בהתקפות האנטישמיות נגד יהודים באירופה – בייחוד בצרפת, אנגליה ובלגיה.
ממשלת ישראל טענה שלא היה טבח ושהסיפור הוא "עלילת דם" שנועדה להסית נגד ישראל.
ועדות חקירה של האו"ם ודו"חות ארגוני זכויות האדם
ועדת חקירה של האו"ם שהוקמה בעקבות החלטה 1405 של מועצת הביטחון קבעה שלא היה טבח ושמספר ההרוגים עומד על 56. ועדות חקירה של ארגוני זכויות אדם כגון אמנסטי ו־Human Rights Watch קבעו גם כן כי לא התבצע טבח בג'נין והורידו את מספר ההרוגים ל־56, מתוכם 27 חמושים.
צה"ל דיווח שמצא רק 46 גופות, מתוכן חמש היו ממולכדות.
לטענת צה"ל – הרוב המוחלט של ההרוגים היו מחבלים חמושים.
אף על פי שארגוני זכויות האדם ניקו את ישראל מאשמת הטבח, הם מתחו ביקורת קשה על "שימוש מופרז ולא מידתי בכוח", בייחוד על ההפעלה הנרחבת של הדחפורים והריסת כל שכונת חאוואשין.
בנוסף, טענו כי "הופרו זכויות-אדם באורח יסודי", בין היתר על ידי "שימוש במגינים אנושיים", נמנע סיוע רפואי מנפגעי המחנה, בוצעו מעצרים המוניים, ונהרס רכוש אזרחי רב.
למעלה מעשרה מחיילי צה"ל, בסדיר ובמילואים, נהרגו בפריצה לאזור הממולכד, אף על פי שצה"ל ידע על המילכוד ועל כך שיש חמושים בבתים שיירו מעמדות עדיפות על החיילים, במטרה שלא לפגוע באזרחים, גם כאלו שסייעו ללוחמים.
רק לאחר הקרב הקשה ב-9 באפריל ונפילתם של 13 לוחמי מילואים בו, הוחלט על שינוי טקטיקה ולעבור לעבודה עם הדחפורים המשוריינים.
כמו כן, טענו בצה"ל שחלק מההרס נגרם בגלל המטענים וחומרי הנפץ שהניחו הפלסטינים ברחבי המחנה.
טענה זו זכתה לחיזוק מחמוש פלסטיני שהתראיין למגזין "טיים".
בישראל נמתחה ביקורת חריפה על ההתנהלות שהובילה למספר קורבנות רב בקרב לוחמי צה"ל (23 הרוגים ו-75 פצועים).
חלק מהמשפחות השכולות קראו לשר הביטחון, בנימין בן אליעזר להתפטר והאשימו אותו בהפקרת בניהם, אחרי שאמר שסירב לאשר לצה"ל להפציץ את המחנה מהאוויר מחשש לחיי אזרחים פלסטינים.
ביקורת נמתחה גם על צה"ל עקב רמת המוכנות של יחידות המילואים שהשתתפו בלחימה – גם בציודם החסר והלא מתאים של החיילים וגם במיעוט אימוניהם.
גם על דובר צה"ל נמתחה ביקורת עקב החלטת הצבא לסגור את המחנה לכניסת עיתונאים למשך שבועיים, דבר שפגע קשות בהסברה הישראלית וסייע לפלסטינים להפיץ את ההאשמות השקריות על טבח.
בעקבות דו"חות החקירה של האו"ם וארגוני זכויות האדם – ששללו את הטענה שבג'נין התרחש טבח – פרסם השבועון "טיים" כתבת תחקיר שהפריכה את ההאשמה הפלסטינית על טבח וקבעה שלא היה טבח במחנה.
"טיים" ציין זאת בצורה בהירה שלא משתמעת לשני פנים:
דעה זו הפכה לשלטת בקהילה הבין-לאומית והטענה שבג'נין התרחש טבח נותרה נפוצה בעיקר בקרב פלסטינים, בעולם הערבי ובחוגי שמאל פרו-פלסטיניים.
אחרי הקרב בג'נין תיעד מזל"ט של צה"ל סצנה שבה נראו פלסטינים סוחבים על אלונקה אדם שאותו הפילו מהאלונקה והוא קם על רגליו וטיפס שוב על האלונקה.
לטענת צה"ל, צילומים אלה מתעדים הלוויה מבוימת ומוכיחים שהפלסטינים ניסו לבדות ראיות לשם עלילת הטבח שלהם.
סרט של מוחמד בכרי, בשם "ג'נין ג'נין", שהציג את הנרטיב הפלסטיני בעניין זה עורר סערה רבה בישראל.
בסרט מואשמים (תוך עריכה מגמתית של הדוברים) החיילים הישראלים בביצוע זוועות במחנה (כגון ירי על בית החולים, דריסת פצועים עם נגמ"שים והריגת תינוק במכוון) בנוסף לטבח.
החיילים שלחמו בג'נין האשימו את הבמאי בהסתה ובשקרים, ורופא החטיבה, ד"ר דוד צנגן, אף כתב מאמר ובו מנה שבעה שקרים שהופיעו בסרט.
בהתחלה, החליטה המועצה לביקורת סרטים לאסור על הקרנת הסרט, אך בעקבות עתירה שהגישו בכרי ופעילי שמאל, ביטל בג"ץ את החלטת המועצה לביקורת סרטים לאסור על הקרנת הסרט.
קבוצת חיילי מילואים שנלחמה בג'נין והורים ששכלו את בניהם בקרב, הגישה תביעת דיבה נגד יוצר הסרט.
בית המשפט פסק כי הסרט אומנם שקרי ומהווה דיבה על החיילים, אך מאחר שהוא מוציא את לשון הרע על ציבור ולא על אדם פרטי, התביעה לא נתקבלה.
בינואר 2021 אסר בית המשפט המחוזי מרכז את הקרנת הסרט המכפיש את חיילי צה"ל וחייב את יוצרו מוחמד בכרי בתשלום פיצויים בסך 175,000 ש"ח לסא"ל במיל' ניסים מגנאג'יו ועוד 50,000 ש"ח הוצאות משפט.
כתגובה לסרט זה הפיק הבמאי הצרפתי פייר רחוב את הסרט "הדרך לג'נין".
הסרט מראיין פלסטינים בנושא הקרב בג'נין ומביך אותם כשהוא מפריך את השקרים שלהם.
הוא מתעד אותם מביימים ובודים סיפורים על פצועים ופשעי מלחמה תוך שהוא מתחזה לכתב חדשות צרפתי אוהד, המוכן לכאורה לקחת חלק בתרמית שלהם.
סרטו של ג'וליאנו מר, מתאר תיאטרון לילדים שהפעילו אימו, ארנה מר חמיס, בשנות ה-90 במחנה הפליטים בג'נין, וגורלם של הילדים במהלך האינתיפאדה השנייה.
ג'וליאנו מר חוזר למחנה הפליטים בשנת 2002 לאחר פלישת צה"ל למחנה, ושומע עדויות מילדי התיאטרון על הלחימה כנגד החיילים בתוך המחנה.
בנוסף, במהלך שהותו במחנה באותה התקופה, ניתן לראות את לחימת הפלסטינים נגד כוחות צה"ל שנמצאים בעיר, כולל ירי על נגמשים וטנקים.
בסרט עלא מתייחס לטענות בדבר הטבח שבוצע במחנה, אך הוא שולל אותן וגאה לספר על הלחימה העיקשת נגד חיילי צה"ל.
בשנת 2007 עלתה על במת תיאטרון צוותא אופרת הרוק "מלחמה – אופרת רוק" מאת קובי ויטמן, אחד מלוחמי המילואים שהשתתפו בקרב, המספרת את חוויית החיילים הפשוטים המגויסים בצו 8 לקרב.
צל"שים שהוענקו לחיילי צה"ל ויחידותיו
בין החיילים שקיבלו צל"ש בג'נין היו:
סא"ל אופק בוכריס, מפקד גדוד 51 של חטיבת גולני (צל"ש רמטכ"ל)
סרן קובי אזולאי, גדוד נחשון (צל"ש אלוף)
רס"ל מנשה חבה, גדוד נחשון (צל"ש אלוף)
סמל (מיל.) שניאור אלפסי, גדוד נחשון (צל"ש אלוף)
סמל רון מרגלית, מסייעת גדוד גרניט חטיבת הנח"ל (צל"ש אלוף)
סרן רן ורדי, מסייעת גדוד גרניט חטיבת הנח"ל (צל"ש אלוף)
סמל שמואל וייס, גדוד 51 (צל"ש מפקד אוגדה)
בין היחידות שקיבלו צל"ש אלוף מאלוף הפיקוד יצחק איתן:
הפלוגה המסייעת של גדוד נחשון
יחידה הצמ"ה של גדוד ההנדסה של אוגדה 340
גדוד 932 מחטיבת הנח"ל (צל"ש הרמטכ"ל)
ב-2004 נחנכה בכפר סבא אנדרטה בשם "דמעות גבורה", לזכר רס"ל מנשה חבה ו-12 חבריו שנפלו במארב המחבלים בג'נין במבצע "חומת מגן".
ב-2013 הוכנס ספר תורה לבית הכנסת העתיק בסוסיא לזכר 13 חיילי גדוד המילואים 7020 שנפלו בקרב.
הקצבים משנקיל (Shankill Butchers), היו קבוצה מכוח המתנדבים מאלסטר שפעלה בשנות ה-70 של המאה ה-20 בבלפסט שבצפון אירלנד, שחטפו קתולים, לרוב בעת חזרתם לביתם בלילות, עינו ורצחו אותם, בדרך כלל על ידי שיסוף גרונם.
רוב קורבנותיהם של הקצבים משנקיל לא היו שייכים לצבא האירי הרפובליקני או לקבוצות איריות רפובליקניות אחרות שתמכו ברעיון של אירלנד כרפובליקה נפרדת מבריטניה, ומיעוטם היו אף פרוטסטנטים שזוהו בטעות כקתולים.
מנהיגם של הקצבים משנקיל היה לני מרפי, יליד 1952. מרפי החזיק באידאולוגיה אנטי-קתולית קנאית; אחת הסברות היא כי אידאולוגיה זו ניזונה מהעובדה ששם משפחתו נחשב באופן מסורתי לאירי ולכן קשור יותר לקתוליות.
עם זאת, לא ברור עד כמה לסברה זו יש ביסוס במציאות, מאחר שיש גם פרוטסטנטים בשם זה.
בבית הספר נודע מרפי כבריון ואף כגנב, וכשעזב את בית הספר בגיל 16 הוא הצטרף לכוח המתנדבים מאלסטר - כוח מיליטנטי של לויאליסטים בצפון אירלנד.
הלויאליסטים הוא כינוי לפלג הקיצוני של היוניוניסטים באירלנד, אלה המעוניינים באיחוד פוליטי בין אירלנד לבריטניה.
עם זאת, הלויאליסטים נחשבים קבוצה קיצונית שאינה בוחלת בפעולות אלימות ובטרור להשגת רצונם, בניגוד לשאר היוניוניסטים.
ב-1972, בגיל 20, הצליח מרפי לאסוף סביבו חבורה אלימה של גברים צעירים שגרעין הליבה שלה הורכב ממרפי עצמו, רוברט "המרביץ" בייטס (Robert "Basher" Bates) וסם "הגדול" מק'אליסטר ("Big" Sam McAllister), שהשתמש במבנה גופו הרחב כדי לאיים על קורבנות הקבוצה.
הקצבים משנקיל החלו בפעילותם כנראה בתגובה ליום שישי העקוב מדם (השם שניתן ליום שישי ה-21 ביולי 1972, עקב סדרת התקפות טרור שבוצעו על ידי ה-IRA (הצבא האירי הרפובליקני) באזור בלפסט).
פרנסיס ארתורס (Francis Arthurs), קתולי, נחטף, הוכה ואף נדקר יותר משעה טרם מותו.
רציחתו של טום מאדן (Tom Madden) נחשבת לאחת הדוגמאות הנוראות לברוטליות בה השתמשו הקצבים משנקיל.
מאדן נחטף ואז הופשט מבגדיו, נתלה במהופך מקורה במוסך נעול, ואז, באיטיות, פשטו את עורו מעליו בעודו בחיים.
לבסוף נפטר מאדן מחנק איטי.
ב-28 בספטמבר 1972 ירה מרפי והרג את ויליאם פאביס (William Pavis), שנחשד כי מכר נשק ל-IRA.
מרפי ושותפו לדבר עבירה, מרווין קונור (Mervyn Connor), נעצרו זמן קצר לאחר מכן והוחזקו בכלא בהמתנה לתחילת משפטם.
מרפי רצח את קונור מיד לאחר שהצליח להכריחו לכתוב וידוי על רציחתו של פאביס.
התפתחויות אלו הובילו לכך שהראיות נגד מרפי בגין רצח פאביס נשמטו, אם כי מרפי עדיין הוחזק בכלא בשל מספר ניסיונות בריחה.
במאי 1975 שוחרר מרפי מכלאו.
הוא נישא ונולדה לו בת, אך כשאר חברי הקצבים משנקיל, מרפי לא השקיע את רוב זמנו בחיי משפחה אלא בהסתובבות בין הפאבים בדרך שנקיל, תוך שתייה רבה ותכנון פשעים.
באוקטובר אותה שנה פשטו הקצבים משנקיל על חנות.
כאשר התברר לחברי הקבוצה כי ארבעת העובדים בחנות הם קתולים, מרפי ירה בשלושה מהם והורה לאחד מחברי הקבוצה האחרים לרצוח את הרביעי.
דמות מפתח נוספת בקבוצה היה ויליאם מור (William Moore).
מור עבד כקצב וגנב מספר סכינים ארוכות וקופיצים ממקום עבודתו הישן.
בכלים אלו השתמשה הקבוצה בעינוים ורציחתם של קורבנותיהם.
במשך החודשים הבאים החלו הקצבים משנקיל לחטוף קתולים בשעות לילה מאוחרות ולרצוח אותם באכזריות.
פרנסיס קרוסן (Francis Crossan) בן ה-34, אב לשניים, אותר על ידי הקצבים משנקיל בעודו חוזר לביתו בשעת לילה מאוחרת.
מעט אחרי חצות, קרוסן הוכה מאחור בעזרת מפתח ברגים ונגרר לתוך מונית שנסעה לאזור שנקיל.
שם עונה קרוסן והוכה קשות שוב ושוב על ידי מרפי, במפתח הברגים גם כן.
אחר כך גררו את קרוסן לסמטה, ומרפי שיסף את גרונו מצד לצד עד לעמוד השדרה.
חתיכות הזכוכית שנמצאו בראשו של קרוסן העידו כי בקבוק בירה נתחב לתוך ראשו, אם כי לא ברור אם הדבר קרה במונית או בסמטה שאליה נגרר.
קורבנות אחרים של הקבוצה נרצחו בדרך דומה לשל קרוסן.
הקצבים משנקיל אף הגיעו לכדי סכסוך עם קבוצת לויאליסטים אחרת, סכסוך שהסתיים במהירות כאשר מרפי רצח בברוטליות אחד מחברי הקבוצה היריבה.
קיימים ספקות באשר להגדרתם של הקצבים משנקיל כטרוריסטים.
יש הרואים את מעשיהם כדומים לאלו של רוצחים סדרתיים יותר מאשר טרוריסטים, ורק המצב הפוליטי באלסטר אפשר להם לזכות בכבוד בתוך קהילותיהם שאחרת לא היו זוכים לקבל.
הם אמנם השתמשו מדי פעם באקדחים, אך לרוב העדיפו סכינים וקופיצים (רוצחים סדרתיים פעמים רבות מעדיפים נשק שמאפשר להם להתקרב לקורבנם).
בנוסף, הקצבים משנקיל הוציאו לפועל את תוכניותיהם באופן אימפולסיבי ולא מתוכנן, על פי רוב בלילה, לאחר שבילו את הערב בשתייה מרובה.
באחד האירועים פעלו מרפי ובייטס בפזיזות, והרגו בירייה שני אנשים אותם חשבו לקתולים, אף כי היו פרוטסטנטים.
במהלך 1976, מרפי ירה ופצע אישה קתולית.
הוא נעצר ולאחר מכן הודה באשמה של נשיאת נשק חם.
הוא הורה לשאר חברי קבוצתו להמשיך את הרציחות, ובשנה שלאחר מכן, כשוויליאם מור מתפקד כמנהיג החדש, קתולים נוספים נחטפו, עונו ואף שוספו למוות.
במאי 1977, צעיר שנחטף על ידי הקצבים משנקיל נמצא חי, למרות פציעתו הקשה.
הצעיר ננטש על ידי חברי הקבוצה בחושבם כי ימות מפצעיו זמן קצר לאחר מכן, אך אוויר הלילה הקר האט את הדימום מפצעיו והוא נמצא חי ואושפז בבית החולים.
המשטרה הסיעה את הצעיר במקומות שאותם נהגו הקצבים משנקיל לפקוד.
המשטרה כבר חשדה בחברי הקבוצה כי הם הקצבים משנקיל, והצעיר, שהצליח להיחלץ מגורל קורבנותיהם האחרים, הצליח לזהות את כולם.
מור, בייטס ומק'אליסטר התוודו על פשעיהם.
השלושה אף הודו כי מרפי היה מנהיגם, אך חזרו בהם לאחר מכן.
למרות חשדותיה כי מרפי הוא מנהיג הקצבים משנקיל והאיש מאחורי הרציחות, המשטרה לא הצליחה להביא להוכחות מוצקות נגדו.
כאשר מרפי רואיין בכלא בעת שריצה את עונשו על עבירת החזקת הנשק החם בה הואשם, הוא צחק בתגובה להאשמות נגדו.
הוא היה סמוך ובטוח כי למשטרה אין הוכחות נגדו וכי אף אחד לא יעז להעיד נגדו, וכך אכן היה.
שאר חברי הקצבים משנקיל הובאו למשפט בפברואר 1979. 11 אנשים הורשעו ב-19 רציחות ונפסקו במשפט 42 מאסרי עולם, המספר הגבוה ביותר למשפט יחיד בהיסטוריה של המשפט הפלילי בבריטניה.
ויליאם מור הודה באשמה של 11 מקרי רצח ובייטס הודה ברצח של 10. לשניהם נקצבו מאסרי עולם ללא אפשרות חנינה (אף כי לבסוף שוחררו).
מרטין דילון, סופר ועיתונאי מצפון אירלנד שכתב את הספר "הקצבים משנקיל", טען כי חקירתו בנושא מצביעה על כך שהקבוצה הייתה אחראית ל-30 מקרי רצח בסך הכול.
ריצוי מאסרו של מרפי בגין נשיאת נשק חם הסתיים, והוא שוחרר מן הכלא בתחילת 1983. הוא חשוד כי רצח אדם נוסף שנכנס ללא רשות למסיבת השחרור שלו בתוך 24 שעות מיציאתו מן הכלא.
שבועות מספר לאחר מכן רצח מרפי איש מכירות רכב במהלך ויכוח על כסף.
מרפי כינס סביבו קבוצה חדשה בזמן שטומי קוקרן (Tommy Cochrane), חבר ברגימנט ההגנה של אלסטר (Ulster Defence Regiment) (רגימנט חיל רגלים של הצבא הבריטי), נחטף.
קוקרן נחטף על ידי ה-IRA, שדרש עבורו כופר.
בתגובה החליט מרפי לחטוף קתולי ולדרוש את שחרורו של קוקרן בתמורה לקתולי.
מרפי חטף מונית ונהג בה לעבר רחוב פולס (Falls Road), שם אסף את ג'וזף דוניגן (Joseph Donegan) שאותת למונית לעצור.
מרפי עקר את כל שיניו מלבד שלוש, ולבסוף רצח אותו.
הוא שב ודרש את שחרורו של קוקרן, בו-בזמן שהציבור לא היה מודע לכך שדוניגן כבר נרצח.
בסופו של דבר, גופתו של דוניגן נמצאה בחלק האחורי בביתו של מרפי.
מרפי נעצר שוב, אך לא הייתה כל הוכחה שתצביע על כך שהוא זה שביצע את הפשע, למרות שהמשטרה האמינה כי הוא אכן אשם.
גופתו של טומי קוקרן נמצאה שבוע לאחר מכן, ועליה סימני אלימות קשים כתוצאה ממכות שספג.
ה-IRA האמינו אף הם כי מרפי היה זה שרצח את דוניגן.
מותו האכזרי הכעיסם במיוחד, ולפיכך החלו לתכנן את חיסולו.
ב-16 בנובמבר 1982, בהמתינו מחוץ לבית חברתו, מכונית עצרה לידו ובתוכה אנשי ה-IRA.
האנשים במכונית פתחו באש מכונות ירייה על מרפי ו-22 כדורים פילחו את גופו והרגוהו באופן מיידי.
באופן אירוני, מרפי נרצח לא רחוק מהמקום בו הוטלו גופותיהם של רבים מקורבנותיו.
מספר ימים לאחר רציחתו של מרפי, נטל ה-IRA אחריות על הרצח.
נשמעו טענות רבות על כך שכוח המתנדבים מאלסטר סייע ל-IRA, אויביהם המושבעים, להרוג את מרפי, מאחר שאפילו המחנה הפוליטי אליו השתייך ראה בו גורם שאין לשלוט עליו ושאת מעשיו האכזריים אין להצדיק.
לפי דוח חיל השוטרים המלכותי של אלסטר (RUC), כוח המתנדבים מאלסטר סיפק לכוח המשימה של ה-IRA מידע על תחביביו ותנועותיו של מרפי, ואלה סייעו להם להתנקש בחייו.
קו חקירה נוסף באשר לרציחתו של מרפי היה באשר לג'יימס קרייג, מפקד איגוד ההגנה מאלסטר (Ulster Defence Association), שראה במרפי איום בשל עסקי הסחטנות שלו, ולכן סיפק ל-IRA מידע על תנועותיו.
קרייג הוצא להורג על ידי חבריו בשל "בגידה".
מותו של מרפי התקבל בשביעות רצון בקרב שני הצדדים.
ה-IRA הראה כי הוא יכול להרוג את אויבה של האוכלוסייה הלאומנית (קתולית ברובה) התומכת בהיפרדות בין בריטניה וצפון-אירלנד; מאידך, כוח המתנדבים מאלסטר יכול היה לרחוץ בניקיון כפיו בכל הקשור למותו של מי שלויאליסטים רבים ראו בו גיבור.
מרפי, שהיה הכוח המניע מאחורי הקצבים משנקיל, הוצא להורג על ידי ה-IRA, אך חלק מחברי הקבוצה שוחררו לבסוף, למרות שנקצב להם מאסר עולם ללא חנינה.
הראשון ששוחרר מקרב הקבוצה היה ויליאם טאונזלי (William Townsley), שהיה רק בן 16 כאשר נעצר.
באוקטובר 1996 שוחרר רוברט בייטס, שטען כי גילה את הדת מאחורי הסורגים.
הוא נורה ונרצח בדרך שנקיל כשנה לאחר מכן.
ה-IRA וקבוצות רפובליקניות אחרות בצפון אירלנד הכחישו כי היו מעורבים ברציחתו.
הסברה הרווחת היא כי רוצחו של בייטס, על אף שמעולם לא נתפס, היה קרוב משפחה של בארמן פרוטסטנטי שבטעות נחשד כקתולי שאותו רצח בייטס.
ב-1998, במסגרת הסכם יום שישי הטוב שכלל חנינה לכל אלו שהורשעו בפשעי טרור, שוחררו כל החברים הנותרים של קבוצת הקצבים משנקיל.
במהלך 2004 טען צוות סקירה של פשעים חמורים בבלפסט כי הם שבים לבדוק את רציחתה המסתורית של רוזלין או'קיין (Rosaleen O'Kane) בת ה-33, שנמצאה ללא רוח חיים בביתה בספטמבר 1976. משפחתה וכן הרשויות חושדים כי הקצבים משנקיל היו אלו המעורבים במותה.
הקצין והרוזן הוא שמו של רומן זר שהמוציא לאור של גרסתו העברית ייחס אותו לסופר הצרפתי ז'ול ורן.
אולם, אוריאל אופק, מחבר "לקסיקון אופק לספרות ילדים", סבור כי התרגום לעברית נעשה מרוסית, ולא אותר המקור הצרפתי של הספר.
צבי הראל, המומחה לכתבי ז'ול ורן, סבור כי הספר לא נכתב על ידי ורן, וזאת בדומה לשני תרגומים עבריים אחרים המיוחסים לספרים מאת ורן, שתורגמו על ידי אותו מתרגם, ג.
בן חנה (גדליהו אמיתי): "הגנרל בוסטמנטה" ו"ספינת העבדים".
נושא הרומן הוא "מלחמת העצמאות של צ'ילה" באמצע המאה ה-19. שני חברים צרפתיים, רוזן וקצין בדימוס, נוסעים לצ'ילה לחפש אישה ספרדייה יפה ומושכת, שהייתה בפריז ונעלמה.
הרוזן, היוצא לדרום אמריקה, בזבז עליה את רכושו ויום אחד היא נטשה אותו.