tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פטרסון המשיך להתמודד מול הפשע המאורגן, אך יותר נודע בשל צעדיו נגד זכויות האזרח.
בעקבות החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך ב-1954, שהורה לשים קץ להפרדה הגזעית במוסדות חינוך ציבוריים, תיאם פטרסון את הפעולות בחצי תריסר ממדינות הדרום כנגד ה-NAACP.
כאשר ה-NAACP לא הצליח להירשם כארגון חוץ מדינתי, פסל אותו פטרסון מלפעול בתחומי אלבמה.
קרטר תיאר זאת כ"קשירת קשר לשלילת זכויות האזרח של תושבי הדרום השחורים".
פטרסון גם נקט בצעדים משפטיים כדי להביס את צעדי החרם של השחורים בעיר טסקיגי כנגד בתי העסקים של הלבנים.
ב-1958 התמודד פטרסון בבחירות למשרת מושל אלבמה על בסיס מצע של אכיפת החוק וההפרדה הגזעית, בציינו את הרקע שלו בפניקס סיטי ואת מאמציו למאבק בפשע כתובע הכללי.
עמדותיו בעד ההפרדה הגזעית הובילו לתמיכה של הקו קלוקס קלאן בו.
הוא ציין: "אם בית ספר יקבל הוראה לבטל בו את ההפרדה הגזעית, הוא ייסגר".
פטרסון ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית כנגד מי שלימים ייבחר כמושל, ג'ורג' וולאס וכנגד מועמדים אחרים.
כשנבחר, היה פטרסון למושל השני בגילו הצעיר כאשר הושבע לתפקיד, והראשון שעבר ישירות מתפקיד התובע הכללי של המדינה לתפקיד המושל.
במהלך תקופת כהונתו של פטרסון כמושל, הגדיל בית המחוקקים של אלבמה את תקציב הכבישים, נתיבי המים הפנימיים, הקצבאות לקשישים, בתי הספר והמוסדות לחולי נפש.
בנוסף, עבר גם חוק לצמצום מתן הלוואות בשוק האפור.
במהלך כהונתו כמושל, ניהל פטרסון מערכת יחסים ארוכה מחוץ לנישואים עם טינה סויר, שהייתה בסופו של דבר לאשתו השלישית.
שמועות על הרומן התפשטו ברחבי מונטגומרי, ותושבי אלבמה העירו שחוסר הנאמנות שלו כלפי אשתו השפיע על הקריירה הפוליטית שלו.
הרומן עם סויר הוביל בסופו של דבר לגירושיו מאשתו השנייה.
עוד כשפטרסון כיהן מושל, סטודנטים שחורים שביקשו לתפוס את מקומם בכיתות הלימוד באוניברסיטת המדינה של אלבמה, הורחקו בהוראתו, והוא הגן על מדיניות הרישום להצבעה כנגד הביקורת מהממשלה הפדרלית.
ב-1959 פנו לפטרסון מה-CIA כדי שיאפשר למשמר הלאומי האווירי של אלבמה לסייע באימון טייסים כהכנה לפלישה לקובה של פידל קסטרו.
מתוך ביטחון שהמיזם זכה לגיבויו של הנשיא דווייט אייזנהאואר, שבמטהו שירת פטרסון במהלך מלחמת העולם השנייה, נתן פטרסון את הסכמתו לבקשה.
במהלך הבחירות לנשיאות של 1960, היה פטרסון בין רבים ממושלי מדינות הדרום שתמכו בבחירתו של ג'ון פיצג'רלד קנדי.
הוא גייס כספים, קיבץ נציגים נאמנים לקנדי באלבמה, והנהיג את משלחת המדינה לוועידת המפלגה הארצית שהתקיימה באותה שנה בלוס אנג'לס.
פטרסון יידע את קנדי על התוכנית לפלישה לקובה, בחושבו שביצוע הפלישה לפני יום הבחירות תועיל ליריבו הרפובליקני של קנדי, סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון.
רק חודשים ספורים לאחר השבעתו לנשיאות, אישר קנדי את הגרסה המתוקנת של תוכנית הפלישה למפרץ החזירים.
באותה תקופה הגבילה חוקת אלבמה את מושלי המדינה בהגבלת כהונה שמנעה מהם מלכהן ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת.
ב-1963 סיים פטרסון את כהונתו כמושל ובמקומו הושבע יריבו בבחירות המקדימות של הדמוקרטים ב-1958, ג'ורג' וולאס.
ב-1966 ניסה פטרסון להיבחר שוב למשרת המושל, אך הובס על ידי רעייתו של וולאס, לורלין וולאס, שהיה ברור שהיא שימשה כמועמדת חלופית לבעלה.
ב-1970 התמודד פטרסון ללא הצלחה על מועמדות הדמוקרטים למשרת נשיא בית המשפט העליון של אלבמה, ונוצח על ידי מי שלימים יכהן כסנאטור מטעם אלבמה, האוול הלפין.
החל מסוף שנות ה-70 ובמהלך שנות ה-80 לימד פטרסון ממשל אמריקאי באוניברסיטת המדינה של טרוי.
ב-1984 מינה המושל וולאס את פטרסון במינוי זמני כשופט בבית המשפט לערעורים פליליים של אלבמה, תפקיד אליו הוא נבחר בהמשך מחדש בזכות עצמו וכיהן בו עד לפרישתו ב-1997.
ב-2003 מונה פטרסון כנשיא של בית משפט עליון מיוחד שדן במקרה של נשיא בית המשפט העליון של אלבמה, רוי מור, שעתר נגד הדחתו ממשרתו לאחר שסירב להסיר פסל של לוחות הברית מבניין בית המשפט על אף הוראות של שופט פדרלי לעשות כן.
בית המשפט המיוחד פסק שהדחתו של מור הייתה חוקית.
ב-2007 הושלם סרט תיעודי של רוברט קלם על פטרסון, שכותרתו הייתה "ג'ון פטרסון: בעקבות המתנקשים" (John Patterson: In the Wake of the Assassins).
בסרט הוקרן ראיון רחב עם פטרסון עצמו ועם עיתונאים, היסטוריונים ודמויות כמו ג'ון סיגנתולר, שהיה עוזרו של הנשיא קנדי בתקופת נסיעות החופש.
הסרט עסק ברצח אביו של פטרסון והאירועים הקשורים.
בבחירות לנשיאות של 2008 תמך פטרסון במועמדותו של ברק אובמה.
הוא הביע חרטה באופן פומבי על תמיכתו בהפרדה הגזעית בבתי הספר.
הוא אמר שבתקופה זו, כל הצעה להסרת המחסומים הגזעיים לא באה בחשבון באלבמה.
ב-2008 יצאה לאור ביוגרפיה רשמית של פטרסון שכותרתה "אף אחד חוץ מהאנשים" (Nobody but the People) פרי עטו של ההיסטוריון וורן טרסט.
פטרסון היה נשוי שלוש פעמים.
ב-1942 הוא נשא את אשתו הראשונה, גלדיס ברודווטר.
עד מהרה הוא התחרט על הנישואים, וזמן קצר לאחר שהוא החל את לימודיו באוניברסיטה, הם התגרשו.
את אשתו השנייה, מרי ג'ו מקגווין, הוא נשא ב-1947. במהלך מערכת נישואים זו, הוא ניהל רומן ארוך מחוץ לנישואים עם טינה סויר.
אף על פי שהרומן השפיע קשות על מרי ג'ו, עובדה שגרמה לנזק למוניטין הציבורי של פטרסון, היא נשארה נשואה לו ובסופו של דבר התרגלה לקיומו של הרומן.
לאחר 28 שנות נישואים היא הגישה תביעה לגירושים והנישואים הסתיימו ב-1975. בספטמבר אותה שנה נשא פטרסון לאישה את טינה סויר.
מרי ג'ו הלכה לעולמה עשר שנים לאחר מכן.
ג'ון פטרסון נפטר בביתו שבגולדוויל ב-4 ביוני 2021, 115 ימים לפני יום הולדתו המאה.
הוא היה האחרון מכל מושלי מדינות ארצות הברית שכיהנו בתפקידם במהלך שנות ה-50 שנותר בחיים.
הוא נטמן בבית הקברות בית לחם-ניו סיילם שבמחוז טאלאפוסה שבאלבמה.
ג'ון פייג' היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בתקופות כהונה שונות בשנים 1781–1800, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1789–1793, וכמושל וירג'יניה ה-13 בשנים 1802–1805.
ג'ון פייג' נולד וחי באחוזת המטעים רוזוול שבמחוז גלוסטר שבמושבת וירג'יניה.
הוא היה בנם של אליס (לבית גריימס) ומאן פייג'.
סב-סבו היה קולונל ג'ון פייג' , סוחר אנגלי ממחוז מידלסקס שבאנגליה שהיגר לווירג'יניה באמצע המאה ה-17 עם רעייתו אליס לאקן פייג' והתיישב באחוזת המטעים מידל.
אחיו של ג'ון פייג' הצעיר היה מאן פייג' השלישי שהיה גם הוא פוליטיקאי.
ג'ון פייג' סיים ב-1763 את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי, שם הוא היה ידיד קרוב וחבר לספסל הלימודים של תומאס ג'פרסון, שכמהפכנים צעירים הם ניהלו התכתבות ענפה.
לאחר סיום לימודיו שירת פייג תחת ג'ורג' וושינגטון בחיל משלוח במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
במלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא שירת כקצין במיליציה של מדינת וירג'יניה, הקים רגימנט ממחוז גלוסטר, והשלים את מומונו מכיסו הפרטי.
במהלך המלחמה הוא קודם עד לדרגת קולונל.
פייג' ירש ממון רב, כולל את אחוזת רוזוול, אך לא נחל הצלחה בעסקיו, כך שלאחר מותו, כאשר היה צורך לפרוע את חובותיו, נאלצה משפחתו למכור את האחוזה.
ב-1776 היה פייג' נציג לוועידת וירג'יניה החמישית , שבה הוחלט על הכרזתה של וירג'יניה כמדינה עצמאית.
הוא גם היה פעיל בהחלטה על מינויו של גיסו נתניאל בורוול למועצת המושל, ויחד התנגדו השניים לקריאתו של הלורד דאנמור נגד פטריק הנרי.
פייג' ובורוול הקימו את המועצה שחבריה היו פטריוטים, שעיצבו את המהפכה האמריקאית נגד בריטניה.
לאחר אשרור חוקת ארצות הברית, התמודד פייג' בהצלחה על תפקיד הנציג הראשון של וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נבחר שוב לקונגרסים השני והשלישי, ולקונגרס הרביעי הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לאחר שזו הוקמה על ידי תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון.
בסך הכול כיהן פייג' בבית הנבחרים ממרץ 1789 ועד מרץ 1797.
בשנים 1802–1805 כיהן פייג' כמושל וירג'יניה.
לאחר תום כהונתו, לאחר שנמנע ממנו להיבחר שוב בשל הגבלת כהונה בחוקת וירג'יניה, קיבל פייג' מינוי פדרלי כנציב ארצות הברית להלוואות בווירג'ינה, תפקיד בו הוא שימש עד מותו.
ב-1765 נשא פייג' לאישה את פרנסס בורוול, בתו של קולונל רוברט "רובין" בורוול.
לשניים נולדו 12 ילדים ששבעה מתוכם הגיעו לבגרות.
מתוך שבעה אלה, חמישה נישאו לילדיו של המושל תומאס נלסון הבן, ובכך נוצר קשר הדוק בין המשפחות, זאת בנוסף לקשרי נישואים של משפחת בורוול עם שתי המשפחות.
לאחר מות רעייתו ב-1784, נישא פייג' בשנית.
הפעם למשוררת מרגרט לאות'ר פייג', שנהגה לארח סלונים ספרותיים באחוזת רוזוול.
פייג' עצמו גם עסק בכתיבת שירה אודות סוגיות פוליטיות לאומיות.
לו ולמרגרט נולדו שמונה ילדים, אך רק שלושה מתוכם הגיעו לבגרות.
אחייניתו של פייג' מנישואים אלו, ג'ודית לומקס , הייתה אף היא משוררת.
ג'ון פייג' נפטר בריצ'מונד ב-11 באוקטובר 1808. הוא נטמן בכנסיית סנט ג'ון שבעיר.
ב-1831 נוצר מחוז פייג' שבווירג'יניה.
על שמו קרויים גם מעונות הסטודנטים שבקולג' ויליאם ומרי.
בנאום ההשבעה שלו ב-2001, ציטט נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש את פייג', כאשר זה כתב לידידו תומאס ג'פרסון זמן קצר לאחר פרסום הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ואמר על ההכרזה ועל המהפכה: "אנו יודעים שהמירוץ לא נועד לזריזים והקרב לא נועד לחזקים.
האם אינך סבור שמלאך רוכב במערבולת ומכוון את הסערה הזו".
ג'ון פלויד היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, לאחר מכן "מפלגת הביטול", ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1814–1815, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1817–1829, וכמושל וירג'יניה ה-25 בשנים 1830–1834.
במהלך תקופת כהונתו בבית הנבחרים של ארצות הברית, קידם פלויד את הסדרת מעמדה של ללא הצלחה החל מ-1820 ועד תום כהונתו.
אזור זה לא היה חלק משטחה של ארצות הברית עד 1848.
במהלך הבחירות לנשיאות של 1832, נבחר פלויד כמועמד "מפלגת הביטול" בחסותו של ג'ון קלהון.
בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית הצביע על הענקת כל 11 הקולות של המדינה בחבר האלקטורים עבור פלויד.
בעת כהונתו כמושל התרחש בווירג'יניה מרד נט טרנר.
אף על פי שפלויד היה דובר בולט בעד זכויות המדינות, הוא תמך בביטול הדרגתי של העבדות על רקע אי-יעילותו של המוסד.
תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימן של שגשוג כלכלי של מדינתו.
ג'ון פלויד נולד ב"תחנת פלויד" שבוירג'יניה, ליד המקום בו נמצאת כיום העיר לואיוויל שבקנטקי.
הוריו היו החלוץ ג'ון פלויד , שנהרג על ידי אינדיאנים 12 יום לפני לידת בנו, וג'יין ביוקנן.
דודנו מדרגה ראשונה היה צ'ארלס פלויד , החבר היחידי במשלחת לואיס וקלארק שמת.
במכתב מ-15 בדצמבר 1830 ציין סם יוסטון שפלויד היה דודן של חבר נוסף במשלחת, נתניאל פריור .
פלויד התחנך בחינוך ביתי ובבית ספר קרוב ששכן בבקתת עץ לפני שהחל ללמוד בדיקינסון קולג' בקרלייל, פנסילבניה בגיל 13. ב-1797 הוא היה לחבר באגודה הפילוסופית המאוחדת (Union Philosophical Society).
אף על פי שהוא החל ללמוד ב-1798, הוא פרש מהלימודים עקב בעיות כספיות.
האפוטרופוס שלו לא עמד בתשלומים, ומדיווחים מהמשפחה עולה כי פלויד היה כה עני עד ש"הוא נאלץ לשאול זוג מכנסיים משייט סירה" כדי לשוב לביתו בקנטקי.
כאשר נפטר אביו החורג, אלכסנדר ברקינרידג', ב-1801, עלה בידו לשוב ללימודים, אך שוב הוא נאלץ לפרוש בשל מחלת ריאות.
הוא עבר לפילדלפיה, והועבר לטיפולו של דר' בנג'מין ראש, מהלך שהשפיע עליו בהחלטה לעסוק ברפואה.
לאחר תקופה בה היה שוליה בלואיוויל, החל פלויד ללמוד ב-1804 בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה, והיה לחבר של כבוד בחברה הרפואית של פילדלפיה וחבר בבית הספר לרפואה של פילדלפיה.
ב-1806 סיים פלויד את עבודת הגמר שלו שכותרתה הייתה "חקירה של המאפיינים הרפואיים של צמחי המגנוליה טריפטלה והמגנוליה אקומינטה" (An Enquiry into the Medical Properties of the Magnolia Tripetala and Magnolia Acuminata).
הוא עבר ללקסינגטון, וירג'יניה, ואז לעיירה כריסטיאנסבורג, וירג'יניה.
ב-1807 הוא שימש כשופט שלום.
ב-1810 תועד שהיו בבעלותו ארבעה עבדים בכריסטיאנסבורג.
ב-1804 נשא פלויד לאישה את לטישה פרסטון, בת למשפחה מכובדת מדרום-מערב וירג'יניה.
היא הייתה בתם של ויליאם פרסטון ושל סוזאנה סמית', ואחותו של פרנסיס פרסטון.
לשניים נולדו 12 ילדים, ביניהם:
ג'ון ביוקנן פלויד - מושל וירג'יניה ה-31 ומזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'יימס ביוקנן.
ניקטי ביוקנן פלויד - נישאה לסנאטור ג'ון וורפילד ג'ונסטון.
ג'ורג' רוג'רס קלארק פלויד - מזכיר טריטוריית ויסקונסין ומאוחר יותר חבר בית המחוקקים של וירג'יניה המערבית.
אלייזה לאוולט פלויד - נישאה להיסטוריון והסופר ג'ורג' פרדריק הולמס .
פלויד שירת ככירורג בדרגת מייג'ור במיליציה של וירג'יניה בשנים 1807–1812. עם פרוץ מלחמת 1812, הוא עבר עם משפחתו לבית חדש ליד המקום בו שוכן כיום הקמפוס של וירג'יניה טק כדי להיות ליד ידידיו והתגייס לצבא הסדיר.
ב-13 ביולי 1813 הוא מונה כמנתח ביחידתו של לוטננט קולונל ג'יימס מקדואל במיליציה של וירג'יניה.
כאשר הוא שב מחופשה, הוא גילה שאדם אחר מונה כמחליפו, כך שתפקידו זה הסתיים ב-16 בנובמבר אותה שנה.
פלויד מונה אז כמייג'ור במיליציה ב-20 באפריל 1814, וקודם לדרגת בריגדיר גנרל בבריגדה ה-17 של המיליציה של וירג'יניה.
הוא שירת בתפקיד עד שנבחר ב-1814 לבית הנבחרים של וירג'יניה במהלך תקופה זו הוא עבר עם משפחתו שוב, הפעם לת'ורן ספרינג, אחוזת מטעים גדולה במחוז מונטגומרי, וירג'יניה.
את האחוזה קיבלה בירושה רעייתו לטישה מאביה והיא שכנה ליד אחוזתו של אחיה, הגזבר של וירג'יניה, ג'ון פרסטון.
שתי האחוזות שכנו ליד בית אחוזת סמית'פילד (כיום הקמפוס של ויג'יניה טק) שאביהם השלים את בנייתה לפני מותו.
בשנים 1814–1815 כיהן פלויד כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה, וקנה לעצמו שם של אישיות לאומנית תקיפה.
הוא תמך בקבלת החלטה משותפת של בית המחוקקים לתיאום הגנתה של וירג'יניה עם הממשלה הפדרלית, זאת בניגוד להחלטה נגדית שקראה "להסמיך את המושל 'לתקשר' עם 'ממשלת ארצות הברית'".
בנוסף, תמך פלויד בהצעת חוק שאישרה לווירג'יניה לגייס כוחות ולהציבם על פי הוראת הממשלה הפדרלית, וכן תמך בהחלטה לגינוי תנאי השלום שהוצעו על ידי הנציגים הבריטים במשא ומתן על הסכם גנט.
הוא גם התנגד לטקיטיקה של המנהיג הפדרליסטי צ'ארלס פנטון מרסר, שתהה אם ארצות הברית היא בכלל מדינה ריבונית.
ב-1816 נבחר פלויד מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן ממרץ 1817 ועד מרץ 1829. הוא תמך בהצעתו של הנרי קליי לשלוח שגריר לבואנוס איירס ולפיכך להכיר במאבקה של ארגנטינה לקבלת עצמאות מספרד, זאת מתוך אינטרס לאומי של ארצות הברית ותחושת צדק.
כפי שציין הביוגרף של פלויד:
כאשר הגנרל אנדרו ג'קסון שפט והוציא להורג שני מרגלים בריטים במהלך בפלורידה הספרדית, התעורר הוויכוח הגדול של 1818–1819 בקונגרס, כשהיו כאלו שטענו שג'קסון חרג מהוראותיו של הנשיא ג'יימס מונרו ודרשו לגנותו.
פלויד, לעומת זאת, תמך במעשיו של ג'קסון, וטען שהוא פעל על פי תקדים ועל פי פקודות.
הוא גם הכחיש את ריבונותו של שבט הסמינול.
כאשר הייתה מיזורי בתהליך לקראת קבלתה כמדינה בארצות הברית, התעורר ויכוח שבסופו של דבר הסתיים בפשרת מיזורי, שהתיר למיזורי להיות מדינת עבדות בתמורה לקבלתה של מיין כמדינות חירות.
לפני קבלת פשרה זו, עמדו על סדר היום הצעות שונות, שכולן סבבו סביב השאלה אם להתיר או לאסור את העבדות במדינה החדשה.
רוב נציגי וירג'יניה בקונגרס שאפו לשמר את העבדות במיזורי בכל מחיר.
עם זאת, קולו של פלויד דמם בדיונים על הסוגיה, והביוגרף שלו, צ'ארלס הנרי אמבלר , הגיע למסקנה מכמה הצהרות של פלויד שהוא העדיף את קבלתה של מיזורי כמדינה באיחוד באופן מידי על פני הרחבת העבדות, אם כי הוא הודה שקיימת "עדות כלשהי שמראה שהוא התנגד לאפשרות השנייה מתוך עקרון".
עם זאת, כאשר גורמים מתנגדי עבדות בקונגרס ניסו למחוק סעיף בחוקת מיזורי שהיה אמור למנוע מעבדים משוחררים להתיישב במדינה, התנגד לכך פלויד, על בסיס העיקרון שזכותה של מדינה להחליט על ענייניה וכן בשל התנגדותו להרחבת סמכויות הממשל הפדרלי.
עמדתו של פלויד הייתה שהקונגרס התיר למיזורי להיות מדינה ריבונית ושכעת בחירתה היחידה הייתה להיכנס לאיחוד או לאו.
שאלת מיזורי עלתה שוב על סדר היום במהלך הבחירות לנשיאות של 1820. השאלה הייתה אם קולות בוחריה יהיו תקפים, שכן היא עדיין המתינה לאישור הסופי של הקונגרס לחוקתה.
פלויד טען שיש לקחת בחשבון את הקולות, ו"הוויכוח שהתעורר לאחר מכן גרם לאחת ה'סצנות' התוססות ביותר שנראו אי פעם...".
במצב שנוצר התחוללה מהומה, והן פלויד והן ג'ון רנדולף היו "כה נחושים בקריאותיהם עד כדי צורך בדחיית המושב המשותף של הקונגרס".
הוצגה פשרה לספור את הקולות "עם או בלי הקולות של מיזורי", אך רנדולף ופלויד התנגדו אליה, מה שגרם בהמשך לג'ון קווינסי אדמס לתאר את צעדם כ"מאמץ לקבל את מיזורי אל האיחוד 'בכוח הסערה'".
מאז תום מלחמת 1812, נתבע שטחה של הן על ידי בריטניה והן על ידי ארצות הברית, אך אף אחד מהצדדים לא הפעיל לחץ למימוש תביעתו.
פלויד שאף לקדם את האינטרסים של ארצות הברית שם באופן תקיף יותר.
כך, ב-20 בדצמבר 1820 הוא הציג לדיון את ההצעה בפני הקונגרס, והיה האדם הראשון לעשות כן, לקבל החלטה למנות ועדה "ולחקור את המצב ביישובים שעל חוף האוקיינוס השקט ואת התועלת שבכיבוש אגן נהר קולומביה".
ההחלטה עברה, והוקמה ועדה שפלויד עמד בראשה וחבריה היו תומאס מטקלף מקנטקי, ותומאס ואן סוירינגן מווירג'יניה.
פלויד הציג בפני הוועדה את הדוח מ-21 בינואר 1821, יחד עם הצעת חוק שהתירה את כיבוש אזור נהר קולומביה.
הצעת החוק לא קודמה, וג'ון קווינסי אדמס, אז מזכיר המדינה, מתח ביקורת על פלויד ותיאר אותו כ"תעמולן ופוליטיקאי 'מגונדר' שמחפש לזכות ביוקרה ובמיוחד בחסות של אופוזיציה נמרצת למפלגת השלטון" וקשר את מניעיו לכיבוש ב"שאיפה לספק מקום מנוחה למקורבים וככל הנראה גם לעצמו".
ב-10 בדצמבר הגיש פלויד את ההצעה לחקור את התועלת שבכיבוש האזור, ושבוע לאחר מכן הגיש הצעה נוספת להורות למזכיר הצי לתת הערכה על סקר של נמלי חוף האוקיינוס השקט.
ב-18 בינואר 1822 הציג פלויד הצעת חוק שתתיר ותדרוש מהנשיא לכבוש את "הטריטוריה של ארצות הברית" על מימי נהר קולומביה ושתכיר בטריטוריה שמצפון לקו הרוחב 42 צפון וממערב להרי הרוקי כ"טריטוריית אורגון" ברגע שאוכלוסיית השטח תגיע ל-2,000 איש.
לאחר מכן דרש פלויד שבית הנבחרים יקבל את כל התכתובות הקשורות להסכם גנט, צעד שננקט ככל הנראה כניסיון לגרום נזק לשאיפותיו הפוליטיות של ג'ון קווינסי אדמס באמצעות רמיזה שהמשא והמתן שהוא ניהל הזניח את האינטרסים של ארצות הברית במערב.
עם זאת, הצעת החוק של פלויד לא עברה, כפי שעלה בגורל הניסיון לפגוע באמינותו של אדמס.
לאחר מכן ניצל פלויד את החשש מפני תביעות הריבונות של האימפריה הרוסית באזור והצליח בהעברת החלטה שקראה לנשיא ליידע את בית הנבחרים בדבר כל מגע של כל ממשלה זרה על תביעות שלה בטריטוריה, אך מידע זה היה אז רגיש מדי כדי לחשוף אותו בפני בית הנבחרים.
ללא שנרתע מלנסות ולהכפיש את אדמס, למד פלויד על קיומו של מכתב שכתב ג'ונתן ראסל לג'יימס מונרו ב-15 בדצמבר 1814 שכלל "הוכחה חיובית" על ההזנחה של אדמס של המערב בדיונים על ההסכם.
הוא העביר בקלות החלטה להצגת המכתב.
ועדיין, צעדיו הביאו תוצאות הפוכות כאשר העיתונות תקפה אותו ואילצה אותו להגן על התנהלותו.
אדמס בהחלט ראה זאת כניסיון לגרום נזק לסיכוייו להיבחר לנשיאות.
כאשר הנשיא מונרו הכיר בכך שהגיעה השעה לשקול את זכויותיה של ארצות הברית באזור בדצמבר 1822, הגיש פלויד מחדש את הצעת החוק ודרש שהיא תעבור.
ב-27 בינואר 1823, כאשר נערכה ההצבעה, היא כשלה ברוב של 100 מתנגדים מול 61 תומכים.
במשך שאר השנים 1823 ו-1824, המשיך פלויד במאמציו.
כאשר הציע הנשיא מונרו שבישיבה השנייה של הקונגרס ה-18 (1825-1823) תבחן הקמתו של בסיס צבאי על שפך נהר קולומביה, הגיש פלויד שוב את הצעת החוק שלו.
הפעם עברה הצעת החוק של פלויד ברוב של 115 תומכים מול 57 בבית הנבחרים, אך כשלה בסנאט.
הוא המשיך לטעון לשאלת יישוב אורגון במשך כל תקופת כהונתו בבית הנבחרים.
בתקופה שלפני הבחירות לנשיאות של 1824 היה ויליאם קרופורד מועמד מוביל.
האשמות בעבירות הובאו נגדו, והוקמה ועדה לחקירתן, שבראשה עמד פלויד.
יריביו של קרופורד היו נחושים להעביר את פלויד מתפקידו כיושב ראש הוועדה, שכן היה ידוע שהוא תמך במועמדותו של קרופורד, אך מאמציהם כשלו.
בבחירות של 1828 לא היה בתחילה מועמד מוביל ברור מטעם הפוליטיקאים הדרומיים.
פלויד התאמץ מאוד לטובת ג'קסון, החשיב את מאמציו כמספיקים לקבלת משרה בקבינט, וכך החליט שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספות בבית הנבחרים.
אף על פי כן, הוא לא קיבל שום משרה מסוג זה.
בשנים 1830–1834 כיהן פלויד כמושל וירג'יניה.
נוצר קרע בינו לבין פוליטיקאים דרומיים אחרים, כאשר ג'קסון לא פעל כראוי לדעתם בסוגיית המחירים ובעניינים אחרים.
ב-27 בדצמבר 1830 כתב פלויד לידיד:
בינואר 1831 נחל פלויד הצלחה בבחירתו לכהונה נוספות כמושל, והפעם לתקופה של שלוש שנים, והיה למושל הראשון שנבחר על פי החוקה החדשה של וירג'יניה שהתקבלה בשנה הקודמת.
נראה היה שכלכלת וירג'יניה השתפרה תחת הנהגתו, ובנאום מצב המדינה שלו בדצמבר הוא אמר שהוא רוצה שהמצב יימשך.
הוא חשף "תוכנית כלכלית נועזת" שכללה רשת של עבודות ציבוריות במימון המדינה שנועדו להפוך את וירג'יניה ל"אימפריה מסחרית".
עם זאת, הצלחת התוכנית ועתידה של וירג'יניה היו תלויים בפוליטיקה הלאומית ובזהות מי שייכנס לבית הלבן ב-1832. עיסוקו של פלויד בצמיחתה של וירג'יניה והאופן שבו התוכניות של ג'קסון איימו על כך הפכו אותו שונה מכל הדרומיים "תומכי הביטול", שחששם העיקרי היה ביטול העבדות.
פלויד התנגד לעבדות פשוט ממניעים כלכליים, שכן הוא ראה את המוסד הזה כבלתי יעיל.
"אף על פי שהוא היה תומך זכויות הדרום ללא פשרות, הוא היה אויב של המוסד התמוה הזה".
הבחירות לנשיאות של 1832 התקרבו, ופלויד התלבט: הוא רצה לראות את סגן הנשיא ג'ון קלהון מתמודד על הנשיאות, אך תהה אם קודם לכן הוא צריך להיות מוצע כמועמד לתפקיד סגן הנשיא לתקופת כהונה שנייה.
הוא חש שקלהון יהיה בעל סיכויים טובים יותר להביס את ג'קסון מאשר קליי, ובאפריל 1831 הוא כתב לקלהון ויידע אותו על השקפתו: "עם כל הדעות הללו אני באמת לא יודע באיזו דרך לבחור; להכריז עליך כמועמד לנשיאות ולהסתכן במלחמה, או להמתין למזלו של קליי.
נהיה שמחים לדעת על דעתך על סוגיות אלו".
פלויד, יחד עם טאזוול ועם ג'ון טיילר, נחשבו למנהיגיהם של אנשי וירג'יניה שלא היו מרוצים מג'קסון ופנו לקלהון.
הם חשו שג'קסון התנכר "לסגולות והיכולות כמו העקרונות הרפובליקנים הישנים".
לדבריו של ההיסטוריון סטיבן אוטס , "לדעתו של פלויד, הממשלה הפדרלית בשליטתו של "המלך אנדרו" תפסה את השלטון בכוח משמאל ומימין, וכך אפשרה לרוב לשלוט בגסות על המיעוט".
קליי לא הסכים לוותר על מועמדותו לנשיאות לטובתו של קלהון, וקלהון לא העמיד עצמו לבחירה.
בנקודת זמן כלשהי, נסע פלויד לביתו כדי לנוח לזמן מה ולאחר מכן שב בזמן כדי לראות את ידידיו הפוליטיים מקימים את המפלגה האנטי-מאסונית ומציגים את מועמדם לנשיאות, ויליאם וירט.
פלויד סירב לחלוטין להיות קשור עם "ההתרופפות המוסרית" ועם החשיבה הפוליטית שהייתה טובה לאותו זמן של וירט; עם מישהו שיעביר את הממשלה הפדרלית לידי קנאים דתיים.
עם זאת, הוא חדל לזמן מה להתקיף את ג'קסון.
ב-21 באוגוסט 1831 התחולל מרד נט טרנר.
בנובמבר אותה שנה החליט פלויד להמליץ בפני האספה הכללית של וירג'יניה על ביטול הדרגתי של העבדות, בין אם בכלל המדינה או לכל הפחות במחוזות שממערב לרכס הרי בלו רידג', אך תוך הצבת מטרה לביטול העבדות בכל שטחי המדינה בבוא העת.
עם זאת, דבר מה גרם לפלויד לשנות את דעתו, ונאומו השנתי לא כלל את המלצתו זו.
תחת זאת, הוא עודד נציגים מהמחוזות המערביים להציג את הנושא.
על כל פנים, הנושא התחמם, פלויד ואחרים "נבהלו", ונציגי המחוזות המזרחיים דנו בשאלת פיצול המדינה.
פלויד ראה ש"נדרשה עדינות וזהירות בטיפול בסוגיה".
כתוצאה מכך, נערכה הצבעה על השאלה אם המדינה צריכה להעביר חוק בנושא.
סיעת תומכי העבדות זכתה בהפרש קל של 67 מול 60 קולות.
עם זאת, במהלך נאומו בפני האספה הכללית, נגע פלויד בסוגיות לאומיות, כפי שציין הביוגרף שלו:
כאשר הכריזה המפלגה הדמוקרטית שמרטין ואן ביורן יהיה מועמדה לנשיאות, לא היה פלויד מאושר.
בהתאם לכך הוא שב לאנטגוניזם כפי שהיה כלפי ג'קסון.
פלויד חש שוואן ביורן יחדיר "עקרונות צפוניים" לממשלה ו"יוביל כמהירות הברק לשחרור העבדים באופן פתאומי ומידי".
אנשי וירג'יניה הובילו את המהלך למניעת בחירתו של ואן ביורן.
פיליפ ברבור הוצב כשותפו למרוץ של ג'קסון.
במצב זה ציפה פלויד שבחירת סגן הנשיא תוכרע על ידי הסנאט, שם בחירתו של ואן ביורן תמנע.
כפי שציין ההיסטוריון ויליאם ג'.
קופר , "מבחינת אוהדיו של קלהון בווירג'יניה, החלפתו של ואן ביורן בברבור הייתה אמורה להשיג שתי מטרות: חיסולו של האיש שבו הם ראו כאויב הגדול הן של קלהון והן של הדוקטרינה של וירג'יניה, וההתעוררות הפוליטית המחודשת הסמלית של וירג'יניה".
על כל פנים, מאוחר יותר פרש ברבור מהמרוץ כדי לקבל את המינוי של ג'קסון לתפקיד שופט בית המשפט הפדרלי של מחוז מזרח וירג'יניה, ובסופו של דבר נבחר ואן ביורן כסגן הנשיא.
"משבר הביטול" התרחש כבר מאז 1828, ובדצמבר 1832 יצא ג'קסון ישירות נגד חסידי הביטול.
בכל אופן, בבחירות של 1832, וידא ג'קסון את כוחו בדרום ארצות הברית כאשר ניצח בבחירות ונבחר לתקופת נשיאות שנייה.
ג'קסון ניטרל במיומנות את תנועתו של ברבור, וקליי לא הופיע בפתקי ההצבעה בכמה ממדינות הדרום.
היה זה רק במעוז של קלהון בקרוליינה הדרומית שבו לא זכה ג'קסון לניצחון: המדינה הורתה לכל אחד עשר האלקטורים שלה להצביע עבור פלויד, בעל בריתה הפוליטי לתפקיד נשיא ארצות הברית.
באותה תקופה מינה בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית את האלקטורים של המדינה, ובבחירות אלו היא הייתה המדינה היחידה שהתנהלה באופן זה.
הביוגרף של פלויד העיר שעל אף המתינות שהשתקפה בנאומו השנתי בדצמבר 1832, הוא "שקל בחשאי את המחיר של המלחמה ואת זוועותיה" ושפלויד אפיין את הכרזתו של ג'קסון בתגובה לאיום הביטול של קרוליינה הדרומית כ"שערורייה כלפי המוסדות שלנו" וכ"סתירה למהפכה", ובכך הפך את המלחמה לבלתי נמנעת.
במכתב שכתב לטאזוול באותה תקופה, הוא כינה את ג'קסון "רודן גזלן" והביע חשש שהתוצאה לכך תהיה מלחמת אזרחים.
כאשר נודע לפלויד שקליי שאף לפשרה בסוגיית התעריפים, ושקרוליינה הדרומית תציג את הסוגיות הנוגעות אליה בפני ועידה של המדינות, הוא תמך בשתי האפשרויות.
המשבר נמנע והוא הנמיך את עוצמת התנגדותו כלפי ג'קסון, אך הוא לא היה מוכן לשוב לשורות המפלגה הדמוקרטית כל עוד ואן ביורן עמד בראשה.
כתוצאה מכך, הוא פנה לקליי וניסה להכניס אותו ואת קלהון יחדיו למפלגה פוליטית חדשה שתתמוך בהשקפות אלו.
"...הסרתם של קליי ושל קלהון מרשימת המועמדים לנשיאות הפכה לעניין נחוץ לאותה עת.
בהתאם לכך, נטל פלויד על עצמו את המשימה ליצור ברית למאבק בין כל הסיעות שהתנגדו לממשל.
לשם כך, הוא עודד את קיומה של מחלוקת בשורות המפלגה הדמוקרטית, בעוד שהוא שמר בקפדנות על השאיפות המנוגדות של ידידיו".
הייתה זו תחילת דרכה של המפלגה הוויגית.
ב-1834, בעת שעדיין כיהן כמושל, לקה פלויד בשבץ מוחי, אך עלה בידו להשלים את תקופת כהונתו.
הוא פנה לליטלטון וולר טאזוול שיירש אותו בתפקידו, וזה האחרון אכן הצליח בכך.
"בהאמינו ש'אירועים גדולים נמצאים בסערה', הוא דחק בטאזוול להחיש פעמיו לריצ'מונד ולהתכונן לקחת על עצמו את חלקו בעמדת הכוח של המדינה כפי שהוא הכין אותה ל'קונפדרציה' 'לא פגועה ולא חסרה'".
ב-16 באפריל 1834 עזב פלויד את ריצ'מונד לביתו, מלווה בכוחות הצבא המתנדבים של וירג'יניה.
ב-1832 המירה בתו של פלויד, לטישה, את דתה לקתוליות, ובשל היותה בתו של המושל, הוא גרמה לסנסציה ברחבי וירג'יניה.
בעקבותיה הלכו בני משפחה אחרים, כולל פלויד עצמו, שלאחר תום כהונתו כמושל המיר גם הוא את דתו.
צעדי המרה אלו של משפחת פלויד ושל משפחת חתנו של פלויד, ג'ון וורפילד ג'ונסטון, הובילו בני משפחות מכובדות נוספות בדרום ללכת בעקבותיהם.
ג'ון פלויד נפטר בסוויט ספרינגס שבמחוז מונרו (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית) ב-17 באוגוסט 1837 כתוצאה משבץ מוחי.
הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית של משפחת לואיס, שעל הגבעה שמאחורי שרידי אחוזת לינסייד ההיסטורית .
עוד בעת כהונתו של פלויד כמושל, ב-15 בינואר 1831, העבירה האספה הכללית של וירג'יניה חוק להקמת מחוז פלויד מתוך שטחו של מחוז מונטגומרי, שנקרא על שמו של פלויד.
ג'ון פילדינג קרילגר הבן היה רופא ילדים ואנדוקרינולוג אמריקאי, ממייסדי האנדוקרינולוגיה הפדיאטרית.
ב-1955 הקים בבית החולים לילדים של בוסטון את המחלקה לאנדוקרינולוגיה פדיאטרית אותה ניהל למשל 34 שנה וכיהן כפרופסור חבר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
יחד עם עמיתו ויקטור אסד נג'אר נודע בתיאורו את התסמונת קריגלר–נג'ר, הפרעה גנטית נדירה במטבוליזם הבילירובין.
ג'ון פילדינג קריגלר הבן נולד ב-1919 בשארלוט (קרוליינה הצפונית) שבארצות הברית, במחוז מקלנבורג כאחד משבעת ילדיהם של הכומר הלותרני ג'ון פילדינג קריגלר האב (1962-1869)
ושל אדית נוריס קריגלר, בת לבית וולף.
אבות משפחת קריגלר היו מתיישבים גרמנים שהגיעו למושבה הבריטית הצפון-אמריקאית וירג'יניה במאה ה-17..
אמו של קריגלר נולדה בהודו.
קריגלר למד מנעוריו לנגן בצ'לו והתלבט מאוד אם לבחור בקריירה מוזיקלית או בלימודי רפואה.
במשפחתו שתי דודות מצד אמו היו פעילות בתחום רפואת הילדים והסיעוד לילדים.
בסופו של דבר למד רפואה, בהתחלה באוניברסיטת דיוק ואחר כך בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור (1943-1939).
בעת הסטאז ' שלו בבית החולים לילדים בבוסטון היה מעורב בהפצת התרופה פניצילין בעולם.
בימי מלחמת העולם השנייה שירת בכוחות האמפיביים של חיל הים האמריקאי כקצין רפואה בחזיתות באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט
ב-1950-1946 המשיך התמחות בבית החולים לרפואת ילדים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
המשך הקריירה הרפואית, המחקרית והאקדמית
בתקופת התמחותו בבולטימור יחד עם ויקטור אסד נג'ר תיאר קריגלר את התסמונת הגנטית הנדירה הנושאת את שמם - תסמונת ריגלר-נג'ר, הנגרמת על ידי פגם במטבוליזם הבילירובין, חוסר באנזים אורידין- דיפוספט-גלוקוזיל-טרנספרז.
מאמרם פורסם ב-1952 בכתב העת Pediatry.
הוא נשאר לאחר מכן להתמחות באנדוקרינולוגיה פדיאטרית אצל לוסון וילקינס.
בעת עבודתו עם וילקינס הגדיר קריגלר את התפקיד המציל חיים של הגלוקוקורטיקוסטרואידים בטיפול בהיפרפלזיה המולדת של האדרנל עם איבוד מלחים.
מאמרו על כך שפורסם ב-1952 נבחר ב-1998 כמאמר האדנוקרינולוגי החשוב ביותר שפורסם בכתב העת Pediatrics ב-20 שנותיו הראשונות.
בשנים 1955-1952 השתלם קריגלר למשך שלוש שנים במכון MIT בתחום הביוכימיה וביולוגיה מולקולרית
ב-1955 לפי בקשת ד"ר צ'ארלס גיינוויי הצטרף קריגלר לצוות בית החולים לילדים בבוסטון ובית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד והתמנה כמנהל ראשון של היחידה לאנדוקרינולוגיה.
הוא עבד ב-1976-1964 כחוקר ראשי של המרכז הקליני ההכללי למחקר של בית החולים לילדים ומאוחר יותר בשנים 1989-1976 היה למנהל שותף שלו.
ב-1989 עבד למשך חצי שנה בשנת שבתון בבית החולים לילדים בסידני, אוסטרליה.
ב-1972 יחד עם ג'ודה פולקמן גילה קריגלר גישה טיפולית חדשה בתחום המחלות המטבוליות.
אצל מטופלים שסבלו ממחלת אגירת גליקוגן מסוג 1
(מחלת פון גירקה) שטופלו עד אז על ידי מעקף הוורידים שערי-נבובי הם מצאו שההפרעה המטבולית השתפרה אחרי הזנת-יתר פרנטרלית.
במהלך עבודתו שם הכשיר 70 רופאי ילדים בתחום האנדוקרינולוגיה הפדיאטרית.
קריגלר ופולקמן הסיקו שההפרעות המטבוליות של אגירת גליקוגן היו ניסיון כושל של הגוף להתגבר על מחלה בסיסית.
על סמך תגלית זו שונה הטיפול בהפרעות אלו ובהפרעות אחרות הנוגעות במטבוליזם הסוכר
המטופלים הצליחו לשרוד את הילדות, לגדל משפחות ולהגיע לתקופת הטיפולים הגנטיים.
אחרי 1992 עבד קריגלר כפרופסור אמריטוס עד 2007.
הוא נפטר ב-2019 בביתו בנידהם, מסצ'וסטס בגיל 98..
הובא לקבורה בבית הקבורת של הכנסייה הלותרנית במדיסון, מחוז מדיסון במדינת וירג'יניה.
קריגלר היה נשוי למשך 64 שנה למרי אדל סיפל (2007-1924), שחיינית ותלמידה במכללת גאוצ'ר, שאותה הכיר בעת הלימודיו באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, ואחר כך ארבעה נכדים ושני נינים.
קריגלר כיהן כיושב ראש השמיני של האגודה האמריקאית לאנדוקרינולוגיה הפדיאטרית
פרס ג'דסון ואן וייק (Judson Van Wyk) של האגודה האמריקאית לאנדוקרינולוגיה פדיאטרית - על מפעל חייו
2007 - הוקמה בבית החולים לילדים בבוסטון קתדרה לאנדוקרינולוגיה פדיאטרית על שמו ועל שם אשתו מרי אדל סיפל קריגלר
ג'ון פלטשר היה מחזאי אנגלי מצליח מאוד בתקופה היעקובינית.
פלטשר התמחה בסוגות הטרגיקומדיה ("הרועה הנאמנה", "הסגן התנודתי") וקומדיית-נימוסים ("מרדף שווא", "הסיכויים", "עולה רגל") וחיבר גם טרגדיות.
נודע בשיתופי הפעולה שלו בחיבור מחזות עם פרנסיס בומונט ("פילסטר", "הטרגדיה של העלמה", "מלך לא מלך") עם פילפ מסינגר , וגם עם שייקספיר (במיוחד במחזה "שני שארים אצילים").
היה מחליפו וממשיך דרכו של שייקספיר כמחזאי הבית הראשי של להקת אנשי המלך.
מחזותיו חוברו לקהל משכיל; מתאפיינים ברוח רומנטית, במבנה מורכב ובליריות; ועוסקים בצניעות, מוסר, ומדינאות.
פלטשר חיבר, בעצמו או עם מחזאים אחרים, עשרות מחזות, שזכו לעדנה מחודשת בתקופת הרסטורציה ואילך.
נחשב למחזאי האליזבתני השלישי בחשיבותו לאחר שייקספיר ובן ג'ונסון.
אביו, סר ריצ'רד פלטשר, היה בישוף וכיהן כבישוף של בריסטול, הבישוף של ווסטרשייר והבישוף של לונדון והכומר המוודה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
בגיל 11 החל ללמוד בקולג' קורפוס קריסטי באוניברסיטת קיימברידג', כהכנה לחיי כמורה.
אולם בשלב מסוים עזב את האוניברסיטה והחל בקריירה של כותב מחזות בלונדון.
ב-1606 הוא מוזכר כחבר ב"להקת הילדים" (Children of the Queen's Revels) שהופיעה בתיאטרון בלקפרייר, עבורו חיבר מחזות עם פרנסיס בומונט.
בשנת 1608 חיבר את הטרגיקומדיה הפסטורלית הלירית "הרועה הנאמנה", ששימשה מאוחר יותר מקור השראה למחזה "הסערה" מאת שייקספיר, ול"קומוס" מאת מילטון.
כעבור שנה חיבר עם בומונט את המחזה "פילסטר", שהצלחתו עזרה לכונן את הפופולריות של סוגת הטרגיקומדיה בתיאטרון האנגלי של זמנו.
שיתוף הפעולה הפורה בין בומונט ופלטשר נמשך עד לשנת 1613, ושניהם היו מיודדים עם בן ג'ונסון.
הטרגיקומדיות של בומונט ופלטשר זכו להצלחה גדולה, והשפיעו על המחזות האחרונים של שייקספיר.
פלטשר חבר ללהקתו של שייקספיר "אנשי המלך"', וחיבר עמו את המחזות "הנרי השמיני", "שני שארים אצילים", והמחזה האבוד "קרדניו", המתוארכים לסביבות שנת 1613-1614. לאחר מות שייקספיר ב-1616, ככל הנראה פלטשר חתם על חוזה בלעדי עם "אנשי המלך" כמחבר המחזות הראשי של הקבוצה, במקום שייקספיר.
פלטשר העדיף בדרך כלל ליצור עם שותפים, בהם נתן פילד ופיליפ מסינגר , שירש את מקומו כמחזאי-הבית הראשי של "אנשי המלך".
הוא נפטר במגפת הדבר בלונדון ונקבר בקתדרלת סאת'ק לצד אדמונד שייקספיר, אחיו של ויליאם שייקספיר.
כתב עליו פרדריק ויליאם מורמן: "פלטשר הצטיין יותר מכל בקומדיה רומנטית; ובטרגדיות שלו - זו רוח הרומנסה המדברת אלינו.
בדרמה הרומנטית שלו אנו מוצאים דיאלוגים חיוניים בצירוף קלות גדולה של תנועה והמצאה, כשאי-אפשר למצוא אפילו מחזה אחד שלו שאינו מואר על ידי כמה פנינים של שירה לירית משובחת".
מחזותיו שחוברו בזיקה למחזות שייקספיר
+המחזהסוגההמחברשנהזיקה למחזה השייקספיריהערותהרועה הנאמנהטרגיקומדיהג'ון פלטשר1608חלום ליל קיץשייקספיר חיבר בהשפעתו את מחזהו "הסערה"שכר האשהקומדיהג'ון פלטשר1610אילוף הסוררתהמשך למחזה השייקספירי: פטרוקיו מאולף על ידי אשתו השנייה מריהפילסטרטרגיקומדיהבומונט, פלטשר1610סימבליןשני המחזות חוברו באותה תקופה ודומים זה לזה בעלילה ובלשון.
לא ברור מי השפיע על מי.
שניהם חוברו בזיקה למחזה "המלט".האחד השקריהיסטוריהפלטשר, מסינגר1613אנטוניוס וקלאופטרהעוסק באותה עלילה היסטורית מנקודות מבט פוליטיותהמסע הימיקומדיהפלטשר, מסינגר1622הסערהחיקוי למחזהו של שייקספיר
ג'ון פיליפס היה חבר פדרליסט בבית הנבחרים של ארצות הברית שכיהן מטעם מחוז הקונגרס השלישי של פנסילבניה מ-4 במרץ 1821 עד 3 במרץ 1823.
פיליפס, שנולד במחוז צ'סטר, פנסילבניה, כיהן רק קדנציה אחת בקונגרס ה-17. לא ידוע תאריך הלידה ולא מקום הלידה המדויק של הפוליטיקאי הזה.
כך גם לגבי תאריכי פטירתו.
לא ידוע דבר על נעוריו, על השכלתו בבית הספר או על הקריירה המקצועית שלו.
צוין רק שהוא קיבל לימודים מוגבלים.
פיליפס הפך לחבר במפלגה הפדרליסטית שנוסדה על ידי אלכסנדר המילטון בשנות ה-1790. בבחירות לקונגרס של 1820 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בוושינגטון הבירה מטעם מחוז הקונגרס השלישי של פנסילבניה, שם החליף את ג'יימס מ.
וולאס ב-4 במרץ 1821. הוא הצליח להשלים כהונת חקיקה אחת בקונגרס עד 3 במרץ 1823. לאחר כהונתו בבית הנבחרים האמריקאי, עקבותיו אבדו.
ג'ון פיצג'רלד טניסאי עבר אוסטרלי.
הוא זכה בתחרויות זוגות גברים וזוגות מעורבים.
בתחרות זוגות גברים הוא השלים גראנד סלאם.
ג'ון פיצג'רלד נולד בשנת 1960 וגדל בחווה חקלאית משפחתית.
בגיל 15 הוא התחיל לשחק בתחרויות נוער ארציות.
בשנת 1979 הוא התחיל להופיע כשחקן טניס מקצועי.
בתחרויות הגברים ב-"גראנד סלאם" פיצג'רלד לא הגיע להצלחות גדולות ולא עלה מעל הסיבוב הרביעי.
בתחרויות זוגות גברים הוא ניצח באליפות אוסטרליה הפתוחה 1982, אליפות ארצות הברית הפתוחה 1984, אליפות צרפת הפתוחה 1986 ובאליפות וימבלדון 1989. בכך הוא השלים "גראנד סלאם" בתחרות זוגות גברים.
בשנת 1991 הוא ניצח ב-3 תחרויות גדולות ורק הפסד באליפות אוסטרליה הפתוחה מנע ממנו לקבל גראנד סלאם שנתי.
רוב הניצחונות שלו היו לצד אנדרס יאריד.
בתחרויות זוגות מעורבים פיצ'גרלד ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה 1983 ואליפות וימבלדון 1991. בנוסף לכך הוא הפסיד בגמר 3 פעמים.
פיצג'רלד היה חבר נבחרת גביע דייוויס של אוסטרליה וזכה איתה בגביע פעמיים.
לאחר פרישה מטניס הוא היה קפטן של הנבחרת משנת 2001 ועד לשנת 2010.
פיצ'גרלד השתתף באולימפיאדת סיאול (1988) ואולימפיאדת ברצלונה (1992).
פיצג'רלד פרש ממשחקים בשנת 1991.
בשנת 1993 הוא קיבל מדליה של מסדר אוסטרליה.
ג'ון בורדמן פייג' היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1852–1855 ובשנים 1880–1882, כגזבר של ורמונט בשנים 1860–1866, וכמושל ורמונט ה-30 בשנים 1867–1869.
פייג' נולד בעיר ראטלנד שבוורמונט (אז הכפר ראטלנד טאון), כבנם של ויליאם פייג' ושל סינתיה אמנדה (לבית היקוק) פייג'.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים בראטלנד ולמד בסמינר בר במנצ'סטר שבוורמונט (כיום אקדמיית בר וברטון ).
אביו של פייג' היה קופאי בבנק של ראטלנד, ולאחר שפייג' השלים את לימודיו בסמינר בר בגיל 16 או 17, הוא הצטרף לאביו בעבודתו בבנק.
הוא עבד כפקיד וכקופאי, וב-1849, כאשר אביו מונה כנשיא הבנק, הוא היה לקופאי הראשי של הבנק.
בתפקיד זה הוא שימש עד 1866 כאשר הוא ירש את אביו בתפקיד הנשיא.
הוא המשיך לשמש כנשיא עד לפרישתו ב-1884. פייג' היה גם שותף בחברת הייצור של ברנדון שייצרה מכשירי שקילה.
בנוסף, הוא היה שותף בחברת השיש סאת'רלנד פולס, שבהמשך נרכשה על ידי חברת השיש של ורמונט.
פייג' גם היה מעורב בעסקי ביטוח ונמנה עם מייסדי חברת הביטוח לאש של ניו אינגלנד.
בנוסף לקריירה שלו בבנק ראטלנד, ב-1852 היה פייג' המייסד של בנק החסכונות של ראטלנד, ומונה כגזבר שלו.
הוא גם היה נשיא חברת הרכבות של ראטלנד, סגן נשיא חברת הרכבות של ורמונט, ובעל מניות ודירקטור במספר חברות רכבות.
בנוסף, הוא היה מעורב בעסקי ספנות כדירקטור בחברת התעבורה של אגם שמפליין ובמיזם תעלת הספנות קגנוואגה שמטרתה הייתה לקשר את אפסטייט ניו יורק, ורמונט וקנדה.
פייג' היה פעיל בקידום החינוך, ופעל כדי לחזק ולחדש את מערכת החינוך של ראטלנד.
בנוסף, הוא היה חבר בחבר הנאמנים של מידלברי קולג' ושל אקדמיית בר וברטון.
הוא גם היה המארגן וחבר במחלקת מתנדבי כיבוי האש של ראטלנד, ועמד בראש ועדה שהקימה את מערכת אספקת המים הראשונה של העיר.
פייג' היה חבר מסור בכנסיית החסד של ראטלנד , ושימש כמפקח הראשי והדקאן של בית הספר של יום ראשון.
הוא גם היה יושב ראש ועדת הבנייה שפיקחה על בנייתו של מבנה חדש לכנסייה ב-1860 ועל השיפורים והתוספות שבוצעו במבנה לאחר מכן.
פייג' היה פעיל במועצה האמריקאית של נציבי המיסיונים הזרים , וב-1876 הוא הוזכר בכותרות בתקשורת הלאומית כאשר הוא התנדב לגייס כספים לתשלום חובות הארגון.
הוא גייס יותר מ-40,000 דולר תוך כמה שעות, כולל תרומה אישית שלו בסכום של 5,000 דולר, והבטיח את האיזון התקציבי העתידי של הארגון ואת פעילותו.
בשנים 1852–1855 כיהן פייג' כחבר בית הנבחרים של ורמונט מטעם ראטלנד.
כמי שהיה מלכתחילה וויגי, כאשר נוסדה המפלגה הרפובליקנית באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19, הוא עבר להיות חבר בשורותיה.
ב-1860 נבחר פייג' כגזבר של ורמונט.
הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות בתפקיד מדי שנה עד 1865 וכיהן בו עד 1866. במלחמת האזרחים האמריקאית הוא מונה על ידי הנשיא אברהם לינקולן לתפקיד נציב ההקצבות הפדרלי, והוא היה אחראי לבקר את חיילים ורמונט בחזית, לאסוף את הכספים לתשלום עבורם, והעברתם למשפחותיהם בעורף.
הוא גם היה אחראי על מימון מאמצי המלחמה של ורמונט לטובת האיחוד, כולל גיוס, אימון, ציוד ותשלום לחיילים.
מאמצי המדינה כללו הנפקת איגרות חוב ומכשירים פיננסיים אחרים שנוצרו כדי לגייס כספים שהוחזרו במשך הזמן, ופייג' זכה לשבחים על הניהול המוצלח של המיזמים בתקופת המלחמה.
ב-1867 נבחר פייג' כמושל ורמונט.
הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1868, וכיהן כמושל מאוקטובר 1867 ועד אוקטובר 1869. כמושל, הבטיח פייג' שממשלת המדינה תשלים את תהליך הביקורת על הכספים שגויסו והוצאו במהלך המלחמה.
הוא גם יישם תוכניות להרחבת הסיוע המדינתי למערכת בתי הספר המקומיים והציע חקיקה שתפטור מפעלים חדשים ממיסוי במשך חמש שנים.
במשך כל השנים החל מאמצע המאה ה-19 הנהיגה המפלגה הרפובליקנית, ששלטה בפוליטיקה של ורמונט עד לשנות ה-60 של המאה ה-20, את "כלל ההרים" , שעל פיו יאייש את אחד מהמושבים של ורמונט בסנאט של ארצות הברית נציג מהחלק של ורמונט שממערב להרים הירוקים, והסנאטור השני יגיע מחלקה המזרחי של המדינה.
באופן דומה היה נהוג שמושל המדינה וסגנו יגיעו גם הם לסירוגין מחלקיה השונים של המדינה, ולא יכהנו ביותר משתי תקופות כהונה של שנתיים סך הכול.
על פי כלל זה, לא הציג פייג' את מועמדותו למשרת המושל ב-1869.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב פייג' לעסקיו הפרטיים.
הוא דחה את רוב ההצעות שהופנו אליו לחדש את עיסוקו בפוליטיקה, אך הסכים לכהן שוב כחבר בית הנבחרים של ורמונט בשנים 1880–1882. הוא גם היה יושב ראש אספת הכפר של ראטלנד ב-1884.
ב-1885 היה פייג' צד במשפט שזכה לפרסום ברמה הלאומית, בו הוא נתבע על ידי משפחתו של פרסיבל קלמנט, שרכשה את רוב המניות בחברת הרכבת של ראטלנד וניסתה לקבל החזר של 125,000 דולר שלטענתם פייג' הוציא מהחברה בהונאה כאשר שימש כנשיאה.
הבנק של ראטלנד חוסל כתוצאה מההפסדים, וחברת מכשירי השקילה הועברה לכינוס נכסים.
פייג' האשים את אחד מעובדי הבנק ואמר שהוא ספג הפסדים כספיים אישיים.
אף על פי שבתחילה דעת הקהל הייתה נגדו, הוא זכה לאהדה כאשר הוצגו במשפט עדויות במשך יותר מארבעה חודשים.
ההליכים הסתיימו בחודש מאי בזיכויו של פייג', ונפסק שהוא לא היה אחראי להפסדים.
בנוסף הבעלים החדשים של חברת הרכבות נמצאו אשמים בגרימת נזק למוניטין של פייג', ועל כך שולם לו פיצוי סמלי של דולר אחד.
ב-1848 נשא פייג' לאישה את מרי אן ריינולדס, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
מרי אן הלכה לעולמה ב-1872, וב-1875 נישא פייג' בשנית להארייט אלן סמית', שגם איתה הוא הביא לעולם ארבעה ילדים.
ג'ון פייג' נפטר בראטלנד ב-24 באוקטובר 1885. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
פיירפילד נולד בעיר פפרלבורו (Pepperellborough) במחוז מיין שבמסצ'וסטס (סאקו שבמיין דהיום), והיה הבכור מבין ששת ילדיהם של איכבוד ושרה (נייסון) פיירפילד.
הוא למד בבתי הספר של סאקו, באקדמיית תורנטון ובאקדמיית לימריק.
פיירפילד ידוע בכך ששירת על סיפונה של אוניית פריבטיר במהלך מלחמת 1812, עובדה שהעניקה לו את הכינוי "הנער המלח" ("Sailor Boy"), אך נסיבות שירותו המדויקות במלחמה אינן ידועות.
לאחר שסיים את לימודיו, החל פיירפילד בקריירה מקצועית כסוחר, בטרם החליט לפנות ללימודי משפטים.
הוא התמחה במשרדו של עורך הדין והשופט איתר שיפלי, והוסמך לעריכת דין בשנת 1826.
פיירפילד עסק בעריכת דין בערים סאקו ובידפורד בשותפות עם עורך דין אחר בשם ג'ורג' תאצ'ר, והתמחה בליטיגציה.
בשנת 1834 נבחר פיירפילד לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא נבחר מחדש ב-1836, וכיהן מ-4 במרץ 1835 עד 24 בדצמבר 1838 – אז התפטר כדי להתחיל את כהונתו הראשונה כמושל מיין.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים התפרסם פיירפילד ברמה הלאומית כאשר נשא נאום בדרישה לפתוח בחקירה בעניין הדו-קרב בין חברי הקונגרס ג'ונתן סילי וויליאם ג'.
גרייבס , שבו נהרג סילי.
בדרישתו לחקירה שבר פיירפילד עם הנוהג שהיה מקובל אז, בעיקר בקרב חברי קונגרס מדרום ארצות הברית שתמכו בעבדות, שלא לדון ב"ענייני כבוד פרטיים" בפני מליאת בית הנבחרים.
מאמציו הביאו לחקיקת חוק שהגדיר את הדו-קרב לעבירה פלילית בתחום השיפוט של וושינגטון הבירה, גם אם הדו-קרב תוכנן להתקיים מחוץ לגבולות העיר.
פיירפילד כיהן כמושל מיין בשנים 1838–1841. הוא שב לתפקיד ב-1842 וכיהן עד שהתפטר ב-1843. בתקופת כהונתו פרצה מלחמת ארוסטוק , בעקבות המשך הסכסוך בין ארצות הברית לאימפריה הבריטית על קביעת הגבול בין מיין לבין ניו ברנזוויק שבקנדה.
שני הצדדים שלחו מיליציות לאזור שבמחלוקת, וכמה מלוחמי המיליציה הקנדים נשבו.
אף אחד לא נהרג, אך שני קנדים נפצעו מנשיכות דובים, לפני שנחתם הסכם ובסטר-אשברטון שהביא את הסכסוך לפרקו.
פיירפילד התפטר במהלך כהונתו השנייה כמושל במטרה להישבע לתפקידו כחבר הסנאט של ארצות הברית, לאחר שהתפנה מושבו של רעואל ויליאמס.
בשנת 1844 נבחר להשלים את ארבע השנים האחרונות של הקדנציה, וכיהן מ-7 במרץ 1843 ועד מותו.
פיירפילד שימש כיושב ראש ועדת הסנאט לענייני הצי בקונגרסים ה-29 וה-30. בוועידה הדמוקרטית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1844 הועלה שמו כמועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, לאחר שסילאס רייט מיאן להתמודד.
הוא קיבל את מרב הקולות בהצבעה השנייה, אך בהצבעה השלישית נבחר ג'ורג' דאלאס.
פיירפילד מת בפתאומיות בוושינגטון הבירה ב-24 בדצמבר 1847. לפי דיווחים שפורסמו, הוא סבל מכאבים בברכיו ועבר ניתוח קודם לכן.
כאשר ביקש טיפול רפואי, רופאו ניקב את העור סביב ברכיו כדי לנקז נוזלים שהצטברו, ולאחר מכן הזריק תמיסת נחושת גופרתית, שלפי ההנחה באותה תקופה הקלה על כאב ונפיחות הקשורים בשיגרון.
הרופא לא הסיר את התמיסה לפני שנספגה במחזור הדם של פיירפילד, וכתוצאה מכך נגרמו כאבים עזים, שיתוק ומוות.
הלווייתו של פיירפילד התקיימה ב-1 בינואר 1848 בעיר סאקו, והוא נטמן בבית העלמין לורל היל שבעיר.
ג'ון פטון הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן.
פטון, בנו של ואחיו של , נולד ב-30 באוקטובר 1850 בעיר קרוונסוויל שבפנסילבניה.
הוא למד בבית הספר פיליפס אקדמי באנדרובר במסצ'וסטס, והמשיך ללימודים באוניברסיטת ייל.
לאחר שהשלים את לימודי המשפטים בקולומביה קולג' בניו יורק בשנת 1877, עבר בשנת 1878 לעיר גרנד רפידס שבמישיגן, התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה, והחל לעסוק בעריכת דין.
מושל מישיגן, , מינה אותו בשנת 1894 מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של פרנסיס סטוקברידג' שנפטר.
הוא כיהן בתפקיד מ־5 במאי 1894 ועד 14 בינואר 1895, אז נבחר מחליף קבוע.
בבחירות שנערכו באותה שנה ניסה פטון להיבחר מחדש אך הפסיד לג'וליוס בורוז.
לאחר מכן עסק בבנקאות, ושימש כחבר ולאחר מכן כנשיא מועצת נציבי הספריות של גרנד רפידס.
הוא נפטר ב-24 במאי 1907 בעיר גרנד רפידס ונקבר בבית העלמין "אוקהיל" שבאותה העיר.
ג'ון פטיט היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם מדינת אינדיאנה, וכן שירת במערכת המשפט של אינדיאנה ושל טריטוריית קנזס.
פטיט נולד ב-24 ביוני 1807 בעיירה סאקטס הארבור שבמדינת ניו יורק.
הוא השלים לימודי הכנה לעריכת דין, הוסמך כעורך דין בשנת 1831, ועבר לעיר לאפייט שבאינדיאנה, שם החל לעסוק במקצועו בשנת 1838. באותה שנה נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה, וכיהן שם בשנים 1838–1839. בין השנים 1839 ל־1843 כיהן כתובע הפדרלי באינדיאנה.
פטיט נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לשלושה מושבים רצופים בבית הנבחרים של ארצות הברית (הקונגרסים ה־28, ה־29 וה־30), וכיהן מ־4 במרץ 1843 עד 3 במרץ 1849. בשנת 1848 ניסה להתמודד שוב אך לא נבחר לתפקיד.
בשנת 1850 היה ציר בוועידת החוקה של אינדיאנה, ובשנת 1852 שימש כאלקטור בבחירות לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
לאחר מותו של הסנאטור ג'יימס וייטקומב מונה פטיט למלא את מקומו בסנאט של ארצות הברית, וכיהן שם מ־18 בינואר 1853 עד 3 במרץ 1855. בשנת 1854 ניסה להיבחר מחדש אך לא הצליח.
במהלך כהונתו בקונגרס נודע פטיט בכך שהתנגד מדי שנה למינוי כמרים קבועים לקונגרס, בטענה חוקתית שלפיה לקונגרס אין סמכות לעסוק בענייני דת, ולכן אין הצדקה לתשלום על דרשות דתיות.
הוא הציע במקום זאת לממן את שירותי הדת מתרומות חופשיות של חברי הקונגרס עצמם.
בעת כהונתו בסנאט עמד בראש ועדת התביעות על קרקעות פרטיות.
במהלך הוויכוח על חוק קנזס נברסקה בשנת 1854, תמך פטיט בהתרחבות העבדות לשטחי קנזס, ועורר סערה כשטען כי הרעיון של תומאס ג'פרסון בהכרזת העצמאות — ש"כל בני האדם נבראו שווים" — אינו "אמת מובנת מאליה", אלא "לא יותר מאשר שקר מובן מאליו".
נאום זה נחשב, לפי מקורות שונים, לגורם שעורר מחדש את התעניינותו של אברהם לינקולן בפוליטיקה הלאומית.
לאחר שסיים את כהונתו בקונגרס, כיהן פטיט בשנים 1859–1861 כנשיא בתי המשפט הפדרליים בטריטוריית קנזס.
בשנים 1870–1877 כיהן כשופט בבית המשפט העליון של מדינת אינדיאנה.
פטיט נפטר ב-17 בינואר 1877 בעיר לאפייט שבאינדיאנה, בגיל 69, ונקבר בבית העלמין גרינבוש.
ג'ון פייג' היה חקלאי ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא ייצג את ניו המפשייר בסנאט של ארצות הברית וכיהן כמושל ניו המפשייר ה־17 בין השנים 1839–1842.
הוא למד בבתי הספר המקומיים והפך לחקלאי.
במהלך מלחמת 1812 שירת פייג' כלוטננט בפלוגת מיליציה מקומית שפעלה בגבול עם קנדה, במטרה למנוע הברחות ולהרתיע מפני פלישה בריטית אפשרית.
במהלך המלחמה ובתקופה שלאחריה, כיהן פייג' בתפקיד פדרלי של גובה מיסים.
השתייכותו הפוליטית של פייג' עברה בין סיעות שונות לאורך השנים: מהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אל הסיעה הג'קסונית, אל המפלגה הדמוקרטית, ולבסוף אל מפלגת "האדמה החופשית".
פייג' כיהן כחבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר בין השנים 1818–1820.
הוא שימש במשך שנים רבות כפקיד ומנהל ברמה המקומית והמחוזית, כולל כ"רשם הנכסים" במחוז גרפטון בשנת 1827 ושוב בשנים 1829–1835. הוא כיהן כחבר מועצת העיירה בהייבריל במשך ארבע עשרה תקופות לא רצופות, וכן שימש שנים רבות כפקיד העיירה.
בשנת 1835 כיהן פעם נוספת בבית הנבחרים, וב־1836 וב־1838 כיהן במועצת המושל של ניו המפשייר.
בשנת 1836 נבחר פייג' לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, למלא באופן זמני את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של אייזק היל, שנבחר למושל.
פייג' כיהן מה־8 ביוני 1836 ועד 3 במרץ 1837. במהלך הבחירות למושב הפנוי הוסכם בין המועמדים כי פייג' ישלים את כהונתו של היל, ולאחר מכן יפנה את מקומו לפרנקלין פירס.
בשנת 1837 נבחר פירס לתקופת כהונה מלאה והחליף את פייג'.
במהלך כהונתו בסנאט פייג' שימש כיושב ראש ועדת החקלאות.
בשנת 1839 נבחר פייג' למושל ניו המפשייר מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן עד 1842, ולאחר שהחליפו הנרי האברד – חזר לעסוק בחקלאות בהייבריל.
בשנותיו המאוחרות עבר להזדהות פוליטית עם מפלגת "האדמה החופשית".
פייג' נפטר בהייבריל ב־8 בספטמבר 1865 ונקבר בבית העלמין לַאד סטריט שבעיירה.
בין ילדיו של ג'ון פייג' היה ג'ון א.
פייג', שכיהן כגזבר מדינת ורמונט.
ג'ון פיירפילד דריידן היה מנהל ביטוח אמריקאי ופוליטיקאי רפובליקני, שייצג את מדינת ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית בשנים 1902–1907. לפני בחירתו לסנאט ייסד את חברת Fidelity Trust ואת חברת הביטוח Prudential.
הוא כיהן כנשיא Prudential משנת 1881 ועד מותו, ולאחר מכן ירש אותו בנו, פורסט פ.
דריידן נודע בכינוי "אבי הביטוח התעשייתי".
דריידן נולד ב-7 באוגוסט 1839 בעיירה טמפל שבמדינת מיין.
בשנת 1846 עבר עם הוריו לעיר ווסטר שבמסצ'וסטס.
הוא סיים את לימודיו באקדמיית ווסטר ובהמשך למד בקולג' ייל.
בשנת 1875 ייסד בניוארק, ניו ג'רזי, את אגודת האלמנות והיתומים הידידותית, שלימים הפכה ל-Prudential Financial.
הוא כיהן כמזכיר הראשון של הארגון, ובשנת 1881 מונה לנשיאו – תפקיד שבו שימש עד מותו בשנת 1911. לאחר מותו ירש אותו בנו פורסט, שכיהן כנשיא החברה עד שנת 1922.
דריידן היה גם ממייסדי Fidelity Trust Company, והיה מעורב בהקמה ובניהול של חברות רבות בתחום הרכבות העירוניות, הבנקים ומיזמים פיננסיים נוספים בניו ג'רזי, ניו יורק ופנסילבניה.
דריידן נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של ויליאם סיוול שנפטר, וכיהן מ-29 בינואר 1902 ועד 3 במרץ 1907. הוא היה מועמד לבחירה מחדש, אך פרש מהמרוץ בשל מבוי סתום בבית המחוקקים של ניו ג'רזי, אשר באותה תקופה היה הגוף שבחר את הסנאטורים.
במהלך כהונתו בסנאט שימש כיו"ר הוועדה ליחסים עם קנדה (הקונגרס ה-57) וכחבר בוועדת החוקים המאושרים (Enrolled Bills) בקונגרסים ה-58 וה-59.
דריידן היה נשוי לסינתיה ג'נינגס פיירצ'יילד (1842–1916), ולשניים נולדו שני ילדים.
דריידן נפטר בניוארק שבניו ג'רזי, ב-24 בנובמבר 1911 מדלקת ריאות, לאחר ניתוח להסרת אבני כיס מרה שנערך כשבועיים קודם לכן.
לאחר טקס אשכבה בכנסייה הפרסביטריאנית השלישית בניוארק, נטמן בבית העלמין מאונט פלזנט בעיר.
בעת מותו הוערך עזבונו בכ-50 מיליון דולר (שווה ערך לכ-1.22 מיליארד דולר בשנת 2025).
בנוסף לביתו בברנרדסוויל, ניו ג'רזי, היה בעיצומה של בניית אחוזה בהיי פוינט, ניו ג'רזי, שתוכננה להיות אחת הבתים הגדולים במדינה.
בתו סוזן השתמשה בחלק מהונה של משפחת דריידן כדי לתרום כ-10,500 אקרים (כ-42 קמ"ר) להקמת פארק מדינתי בנקודה הגבוהה ביותר בניו ג'רזי.
ג'ון אנת'וני פרושיאנטה הוא גיטריסט, מוזיקאי, מלחין, מעבד, מפיק מוזיקלי, זמר וכותב שירים אמריקאי.
נודע בעיקר כחבר בלהקת הרוק רד הוט צ'ילי פפרז והגיטריסט הראשי שלה.
נוסף על כך, לפרושיאנטה ישנה קריירת סולו אשר הוציא בה אלבומים רבים, ובה הוא עובר בין סגנונות כגון רוק ניסיוני, אמביינט, גל חדש, מוזיקה אלקטרונית ועוד.
פרושיאנטה זכה להערכה על נגינת הגיטרה שלו.
הוא נכלל במקום 72 ברשימת 100 הגיטריסטים הטובים ביותר של ה"רולינג סטון" ונבחר כגיטריסט הטוב ביותר של 30 השנים האחרונות בסקר של ה-BBC.
ג'ון פרושיאנטה נולד בניו יורק לאב פסנתרן בוגר בית הספר לאומנויות ג'וליארד ולאמא זמרת.
לאחר פרידת הוריו, עבר להתגורר עם אימו בסנטה מוניקה, קליפורניה.
פרושיאנטה, כמו רבים מצעירי קליפורניה, נמשך לסצנת הפאנק של לוס אנג'לס.
בגיל 9 החל פרושיאנטה להעריץ את להקת הג'רמס.
בגיל 10 הוא למד בכוחות עצמו לנגן בגיטרה ולאחר מכן, לקח שיעורי נגינה אצל מורה אשר הציג בפניו את המוזיקה של הרד הוט צ'ילי פפרז.
בגיל 11, התחיל פרושיאנטה ללמוד שירים של ג'ף בק, ג'ימי פייג' וג'ימי הנדריקס.
לאחר ששלט בסולם הבלוז, הכיר פרושיאנטה את המוזיקה של פרנק זאפה והרבה לנגן אותה.
בגיל 16 הוא עזב את התיכון באישור הוריו.
שנה קודם לכן, בגיל 15, פרושיאנטה ראה את הפפרז לראשונה בהופעה ומאז הפך למעריץ מושבע.
הוא העריץ את גיטריסט הלהקה הישראלי, הילל סלובק.
נעשתה ביניהם היכרות והשניים התחברו.
בנוסף, פרושיאנטה חבר למתופף להקת הדד קנדיז איתו היה מנגן.
המתופף הזמין את הבסיסט של הפפרז, פלי, לנגן איתם.
פרושיאנטה ופלי אט-אט גילו שהם משדרים על אותו התדר.
זמן קצר לאחר מותו של הילל סלובק ממנת יתר של הרואין, עזב המתופף של הפפרז את ההרכב, בטענה שהם אשמים במותו של הילל, שאותו הכיר עוד בתיכון.
מאחר שקידיס ופלי היו צריכים למצוא מתופף וגיטריסט, הם מינו את המתופף של הדד קנדיז ואת דווין מקנייט, גיטריסט לשעבר באותה התקופה בלהקה P-Funk.
למרות הכל, מקנייט לא הצליח להתחבר לסגנונה של הלהקה וחיפשו לו תחליף.
פלי הציע להזמין את פרושיאנטה לאודישן, כי אותו הכיר וידע שהוא מנגן ברמה מתאימה.
פרושיאנטה הוזמן לאודישן שאותו עבר בהצלחה והוא קיבל שיחת טלפון המבשרת שהוא התקבל להיות גיטריסט הלהקה.
לאחר כמה שבועות עם ההרכב החדש, מתופף הלהקה פוטר בגלל הידרדרות בשימושו בסמים.
צ'אד סמית מונה למתופף הלהקה זמן קצר לאחר מכן.
ההרכב החדש נכנס לאחר זמן קצר לסטודיו ומקליט את האלבום Mother's Milk.
פרושיאנטה רצה לנגן כמה שיותר כמו סלובק ולא רצה לתת מסגנונו האישי.
מפיק האלבום התעקש שינגן עם סאונד כבד אף על פי שפרושיאנטה ניסה להימנע מזה, אך בסופו של דבר נאלץ להתאים את עצמו לניסיונו הרב של המפיק בהקלטות סטודיו.
בשנת 1991, חברי הלהקה הכירו את המפיק ריק רובין לאחר שהוחתמו באולפני האחים וורנר.
רובין האמין שיש חשיבות גדולה לכך שלאלבום יהיה סאונד לא שגרתי, ומשום כך הוא הציע להם להקליט באחוזה ישנה בגבעות הוליווד.
בכל זמן ההקלטה, הסתגרו חברי הלהקה מלבד סמית' (אשר פחד לישון באחוזה ונסע חזרה כל ערב הביתה על האופנוע שלו) באחוזה, וברוב הזמן פרושיאנטה ופלי לא יצאו מהאחוזה ועישנו מריחואנה.