tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הזוג התגורר באחוזה וניהל את המטע, עד אשר פרצה שרפה במקום (1834) וכילתה את רובו של הבית הראשי.
בשל השרפה עברו בני הזוג, ביחד עם שני ילדיהם הצעירים להתגורר בבית הלבן.
שרה הגיעה לבית הלבן ב-26 בנובמבר 1834 והחלה מיד לשמש כמארחת רשמית וגברת ראשונה בפועל לצדה של אמילי דונלסון, אחייניתו של הנשיא.
הנשיא שביקש להימנע מחוסר נעימות, כינה את שרה "הגברת מהרמיטייג'" ולא הגברת הראשונה, תפקידה של אמילי.
כתוצאה מכך שרה לקחה את כל מטלותיה.
לאחר מותה של אמילי בנובמבר באותה שנה, מונתה שרה באופן רשמי לתפקיד הגברת הראשונה של ארצות הברית.
היא שימשה בתפקיד עד סוף כהונתו של ג'קסון, מספר חודשים לאחר מכן.
לאחר סיום כהונתו של אנדרו ג'קסון, עברו הג'קסונים להתגורר באחוזת הרמיטייג', ששוקמה מאז השרפה.
אנדרו התגורר במקום עד מותו ב-1845. בני הזוג המשיכו להתגורר באחוזה, אך עזבו אותה לבסוף בסמוך לפרוץ מלחמת האזרחים, ועברו להתגורר במדינת מיסיסיפי.
שרה נפטרה ב-1887. אחוזת הרמיטייג' נרכשה על ידי מדינת טנסי והיא משמשת עד היום כאתר לזכרו של הנשיא השביעי, אנדרו ג'קסון.
שרה אן מקלכלן היא זמרת וכותבת שירים קנדית.
ייסדה בשנות ה-90 את מסע ההופעות Lilith Fair שהיווה במה לנשים מוזיקאיות.
מפורסמת בזכות הצליל הרגשי של הבלדות שלה.
אלבומה הנמכר ביותר עד היום הוא Surfacing עליו זכתה ב-4 פרסי ג'ונו.
מקלכלן נולדה ב-1968, ואומצה בנובה סקוטיה, קנדה.
כילדה, לקחה מקלכלן שיעורי פיתוח קול, לצד שיעורי פסנתר קלאסי וגיטרה.
כשהייתה בת 17, בזמן לימודיה בתיכון המלכה אליזבת', הייתה מקלכלן חברה בלהקת רוק שנקראה "The October Game".
בספר מחזור נכתב לה שהיא תהיה כוכבת רוק מפורסמת.
עוטרה באות מסדר קנדה (OC).
לאחר ההופעה הראשונה של "The October Game" כחימום ל-Moev, הוצע למקלכלן חוזה הקלטות על ידי מארק ג'ווט מהלייבל Nettwerk.
הוריה של מקלכלן שכנעו אותה לסיים את לימודיה בקולג' לאומנות ועיצוב של נובה סקוטיה לפני שהחלה בחייה החדשים כאמנית הקלטות, ומקלכלן הוחתמה ל-Nettwerk שנתיים לאחר מכן, אפילו לפני שכתבה שיר אחד בלבד.
האלבום "Fumbling towards ecstasy" שיצא לאור ב-1993 היה להצלחה מיידית בקנדה.
הוקלטה גם גרסת פסנתר לשירה "Possession".
בשנתיים שלאחר מכן הביא האלבום את מקלכלן לתודעה בינלאומית לאחר שכיכב במספר מצעדים במדינות שונות.
בשנת 1997 הוציאה מקלכלן את Surfacing - אלבומה הנמכר ביותר עד היום.
האלבום הביא למקלכלן הצלחה רחבה בעולם, כאשר נמכר במעל ל-11 מיליון עותקים, וזיכה אותה ב-2 פרסי גראמי ו-4 פרסי ג'ונו.
עוד באותה שנה הקליטה את השיר "Silence" עבור האלבום Karma של ההרכב האלקטרוני הקנדי דלריום.
השיר זכה להצלחה רבה גם בישראל ולהקת הגבעטרון הקליטה לו גרסה הומוריסטית עבור פרסומת למשקה האנרגיה "אקס טיזי".
ב-7 בפברואר 1997, שרה נישאה לאשווין סוד, מתופפה מזה שנים, בנגריל, ג'מייקה.
הייתה מועמדת ל-21 פרסי ג'ונו (פרסי המוזיקה הקנדיים), זכתה בשמונה.
שרה ח' כץ (נולדה ב-1946) היא ציירת, פסלת, כותבת ישראלית.
בוגרת המכון לאמנות בבת-ים במגמות פיסול (אצל הפסל יעקב אפשטיין) וציור (אצל הצייר אהרון אלקלעי) ו"המדרשה" ברמת השרון.
(כיום חלק מהמכללה האקדמית בית ברל)
בשנת 1988 זכתה במלגת שהות ב-Cite des Arts בפריז.
הציגה במרכזי אמנות בישראל, בצרפת ובגרמניה.
פרסמה סיפורים קצרים ב"מאזנים", "עיתון 77", "עמדה", "דפים לספרות" ו"אפיריון".
ערכה את הטור "ימים ושירים" ב"משא" – המוסף הספרותי של עיתון "דבר".
כתבה רשימות על תערוכות וספרים ב"העולם הזה", "על המשמר" ו"דבר".
1989 "עבודות חדשות", המרכז לתרבות יהודית, פריז
1999 "אנשים קטנים", הגלריה העירונית, רחובות.
2005 "געגועים למונה ליזה", מועדון/גלריה קיבוץ נען
2006 "אלף לבבות ופנים", גלריה קיבוץ ראש הנקרה
2006 "עצב הראייה", משכן אמנים, הרצליה.
2010 "ההורים", מוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן.
2012 "קשר דם" (כחלק מהתערוכה "דיוקנאות קין"), אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע.
2015 "פני הנותרים", משכן האמנויות, גבעת חביבה, אוצרות: אתי עמרם, אסנת בן שלום.
2016 "פסל משלה", מכון המים, הגלריה העירונית גבעתיים, אוצרת אירית לוין
שרה מַלְכין (1885 – 22 בפברואר 1949) הייתה מחלוצות העלייה השנייה, ממייסדות תנועת הפועלות ואחת מראשיה.
עבדה בפתח תקווה וברחובות כפועלת חקלאית.
התפרסמה במאבקה על זכותה לעבוד בעבודה חקלאית.
הייתה בין הפועלות בחוות כנרת, ונמנתה על מייסדי קבוצת דגניה.
הייתה ממייסדות תנועת הפועלות ומראשיה.
הקימה וניהלה את משק הפועלות בעפולה.
נולדה בדווינסק, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
הייתה פעילה בארגון הנוער הציוני "פרחי ציון" ונמנתה עם מארגני ועידת מינסק ב-1902.
מלכין הגיעה ליפו במסגרת העלייה השנייה בשנת 1905, והצטרפה לחברותיה, בנות עירה, בפתח תקווה.
כאשר נסעה בדיליז'נס למושבה הראו לה את עצי האקליפטוס בדרך.
העגלון אמר שזה סימן שמדובר באדמת יהודים.
כאשר ראתה את העצים היא החליטה כי במושבה פתח תקווה היא תממש בארץ את רעיונה: לעבוד את האדמה.
מלכין החלה לעבוד בפתח תקווה בעבודות המיועדות לנשים: גיהוץ, טיפול בילדים וכביסה.
אשר לעבודת אדמה, כאן הייתה לה תחרות עם הפועלים הערבים, הפועלות הערביות והפועלים היהודים.
אחת המשפחות עזרה לה, והיא החלה לעבוד בפרדס.
יחד עם ערביות היא תלשה כרשינה.
לאחר שילד במושבה נפטר, הוחלט לגרש את הפועלות מרוסיה מהמושבה - אלו האפיקורסיות.
מלכין התקבלה לעבודה בפרדס אחר, סידרה ביעילות את התפוזים בארגזים, והֶספקָהּ לא נפל מזה של הפועלת הערבייה.
היא הצליחה בעבודה ועברה לפרדס אחר, שם קיבלה תוספת שכר בשל עבודתה הטובה.
בפרדס השלישי שאליו הגיעה, כבר עבדה בעבודה הקשה של הקטיף.
מסירות הפועלות העבריות הפכה לשם דבר, והן נטלו חלק פעיל בכיבוש העבודה.
שנה לאחר מכן, גברה העלייה הרוסית ורוב הצעירים הלכו למושבה רחובות.
במושבה החדשה הנוער חש קרבה לפועלים.
השפעת המורים העבריים על האווירה במושבה הייתה רבה יותר.
הפועלים קיבלו צריף, אשר שימש להם מטבח, חדר אוכל ומועדון.
מאחר שהיא לא הצליחה להשיג עבודה בחקלאות, השתתפה מלכין בהכנה להוצאה לאור של עיתון הפועלים "הפועל הצעיר"67.
מנהל חוות הפועלים בסג'רה, אליהו קראוזה, לימים מנהל מקוה ישראל, הזמין פועלות לעבודה בחווה: בגידול עופות וברפת הפרות.
העבודה עם חברים קרובים נתנה תקוה לפועלות וכך עברו לגליל.
בדרך לסג'רה הם חנו בקבוצת דגניה שזה עתה עלתה על הקרקע.
את חג השבועות הפועלים והפועלות חגגו ביבנאל, אז "יֶמָה".
הם החליטו להישאר ב"דליקה" היא כנרת.
היה ברור לשרה מלכין כי בגליל נפתחה תקופה חדשה בחייה.
הבנות החליטו כי יישארו בחוות כנרת.
החווה הוקמה על ידי חנה מייזל על אדמות דלייקה ואום-ג'וני, שנרכשו בשנת 1905, במטרה ללמד את הפועלים חקלאות.
ב-1908 התיישבה במקום קבוצת פועלים מ'רומני' שברוסיה הלבנה.
הבנות שהגיעו מהמושבות ביהודה, קיבלו חדר ב"חורבה", בלי חלונות, בלי תקרה ובלי רצפה.
החדרים היו למגורים אך גם האוכל לפרדות, כלי העבודה וכלי הכביסה היו בו.
הן ארגנו את עבודות הבית.
בערבים שוחחו כמשפחה אחת גדולה.
המנהל של חוות "כנרת", האגרונום משה ברמן, הביע תקווה כי יצליח להקים חווה למופת, והפועלים והפועלות יוכלו להקים יישוב בארץ ישראל.
במרוצת הזמן הוקמו חדר אוכל, מחלבה, רפת, אורווה, לול, אסם ושובך יונים.
לאחר מכן נעשו גם ניסיונות של גידולים שונים.
בשנת 1911 הקימה חנה מייזל בחווה בית ספר חקלאי בשם חוות העלמות, שנועד להכשיר נשים לחקלאות.
החניכה הראשונה שלה הייתה המשוררת רחל בלובשטיין.
מלכין הייתה שותפה להקמת חוות הלימוד שהכשירה פועלות לעבודה חקלאית.
בשנת 1910 עברה מלכין לאום ג'וני עם "הקומונה החדרתית" במטרה לכבוש את אדמות המקום, ועשתה יחד עם הקבוצה את הצעדים הראשונים להקמת הקבוצה הראשונה - דגניה.
על בואם לדגניה נכתב: "בכ"ה תשרי תרע"א, 28 באוקטובר 1910, באנו עשרה חברים ושתי חברות לאום-ג'וני...
ניגשנו להקים יישוב עצמאי של פועלים עבריים, על אדמת הלאום.
יישוב שיתופי ללא מנצלים ומנוצלים – קומונה!".
חברי הקומונה החדרתית היו: תנחום תנפילוב, ישראל בלוך, יוסף אלקין, שרה מלכין, יוסף ברץ, מרים אוסטרובסקי-ברץ, יוסף בוסל, צבי יהודה זלצמן, חיים צודיקוב, יהושע אקר, אהרון יוסילביץ וירוחם קליבנוב.
אליהם הצטרפו בשלב מאוחר יותר יצחק בן-יעקב, שמואל דיין, אברם גרינשפון ויעקב ברקוביץ.
הרצון להחיות את העם בארץ ישראל כעם עובד החוזר אל הטבע ואל עבודת האדמה, החי מיגיע כפיו ללא מנצלים ומנוצלים, הביא אותם לידי ההכרה שרק בדרך השיתוף ניתן להגשים חזון זה."
מלכין עזבה לבסוף את קבוצת דגניה על רקע דרישתה כי גם הפועלות יעסקו בחקלאות.
שרה מלכין סייעה בהקמת בית החולים בזכרון יעקב בהנהלתו של ד"ר הלל יפה, ועבדה בו כאחות.
בשנת 1917 היא חזרה עם "קבוצת הגליליות" לפתח תקווה, והדריכה קבוצות פועלות, בעיקר בעבודה חקלאית.
היא הקלה על קליטת בנות העלייה השלישית.
בשנת 1926 יצאה להשתלמות בחווה לגידול עופות בגרמניה.
בשובה לארץ קיבלה את הנהלת חוות הפועלות בעפולה.
היא נפטרה ב-1949, ונקברה בדגניה לצדם של יוסף בוסל, אהרון דוד גורדון וארתור רופין, ידידה מתנועת העבודה.
שרה לבני (נולדה כשרה רוזנברג; 30 במרץ 1922 – 8 באוקטובר 2007) הייתה מלוחמות האצ"ל.
שרה רוזנברג נולדה בוורשה בירת פולין.
בגיל שלוש עלתה עם משפחתה לארץ ישראל, והתגוררה בחיפה.
בנעוריה הייתה חברה במכבי הצעיר והצטרפה ל"הגנה", אך משפטו של ראשון עולי הגרדום - שלמה בן יוסף וההפגנות סביב תלייתו השפיעו עליה עמוקות, בגיל 16 עברה לתנועת בית"ר ובהמשך הצטרפה לשורות האצ"ל.
תחילת פעילותה הייתה בהפעלת משתף פעולה ערבי תושב עכו כדי שיצור קשר בין מפקדת אצ"ל ובין חבריה שבכלא.
בהמשך, לאחר מעצרם של 38 חברי האצ"ל במשמר הירדן וכליאתם במחנה המעצר מזרעה, סייעה שרה עצמה בשמירת קשר אתם, תוך שהיא מתחזה לעוזרתו של רופא השיניים שטיפל בהם.
בתקופת הסזון עברה לצפת, שם עבדה כגננת, וכן עסקה בגיוס חברים לסניף האצ"ל שם, וכך הכירה את מיכאל אשבל.
לאחר שנתיים בצפת עברה לתל אביב.
ב-1942 הכירה את איתן לבני, ממפקדי האצ"ל, ולימים חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
ב-12 בינואר 1946 השתתפו שניהם בשוד רכבת הכסף, כאשר שרה נמנתה עם קבוצה של שבע נשים שהובילה את כספי השוד לתל אביב.
איתן לבני נעצר באפריל 1946 ונדון למאסר ממושך.
באוקטובר 1946, נעצרה שרה על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ונכלאה בבית הסוהר לנשים בבית לחם.
בדצמבר 1947 הועברה למחנה המעצר בעתלית, שבו ביימה התקף תוספתן על ידי הזרקת חלב חם לשרירים, אשר הוביל לאשפוזה בבית חולים, וממנו ברחה.
כינויה באצ"ל היה "יעל", אך בנוסף כינו אותה "שרה הקטנה".
בעת שהייתו בתא הנידונים למוות לאחר שנגזר דינו לתליה, כתב חברה מיכאל אשבל עבורה את השיר "עלי בריקדות" בעיבוד מהשיר היידי "פארטיזאנער ליבע" (אהבן פרטיזן), והתחיל אותו במילים "היום שרה הקטנה".
זאת לאור כך שבהזדמנות בה שר את השיר האמור בנוכחות חברי האצ"ל ביקשה ממנו לתרגם אותו לעברית והוא הבטיח לה שיעשה זאת.
אשבל לבסוף לא נתלה (בעקבות חטיפת קצינים בריטיים כבני ערובה בידי המחתרת) אך נהרג במהלך הפריצה לכלא עכו והשיר היה לאחד משירי המארש האהובים ביותר על אנשי האצ"ל.
יומיים לאחר קום המדינה, ב-16 במאי 1948, נישאה שרה לאיתן לבני, לאחר שלבקשת אמו של איתן, התיר הרב איסר יהודה אונטרמן את עריכת החופה במהלך ספירת העומר.
חתונתם הייתה החתונה הראשונה שנערכה במדינת ישראל לאחר הקמתה.
לזוג לבני נולדו שלושה ילדים, בהם ציפי לבני, לימים ממלאת מקום ראש הממשלה ושרה בממשלות ישראל.
לאחר קום המדינה שרה לבני הייתה עקרת בית במשך שנים, ובסביבות 1974 החלה לעבוד בעיריית תל אביב.
נפטרה ב-2007, בגיל 85. על שמה רחוב "שרה הקטנה" בקריית הלאום בירושלים.
שרה מיילס היא שחקנית קולנוע אנגלייה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1970 על הופעתה בסרט "בתו של ריאן".
נולדה בעיירה אינגטסטון שבאסקס, דרום מזרח אנגליה.
אחיה של מיילס הוא הבמאי והמפיק מועמד פרס האוסקר כריסטופר מיילס.
נרשמה בגיל 15 לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
לאחר שסיימה את לימודייה ביצעה את הופעת הפריצה שלה לצידו של לורנס אוליבייה בסרט "תנאי המשפט" אשר העמידה אותה לפרס באפט"א לפריצת השנה.
תפקידה השני בסרטו של ג'וזף לוסי "המשרת" הקנה לה מועמדות לפרס השחקנית הבריטית הטובה ביותר.
הופיעה בקומדיה "אנשים מופלאים במכונות מעופפות" בתור פטרישיה בתו של איל העיתונות הלורד רונסלי (רוברט מורלי).
התפרסמה לראשונה בארצות הברית ובעולם בזכות תפקידה בסרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני "יצרים" בתור פטרישיה שכנתו של צלם האופנה תומאס (דייוויד המינגס).
מיילס לקחה לאחר מכן מספר שנים של הפסקה מקולנוע כדי להתמקד בקריירה בתור שחקנית תיאטרון, חזרה כדי לשחק את הדמות הראשית בדרמה דייוויד לין "בתו של ריאן".
בסרט גילמה את הצעירה האירית המפונקת רוזי ראין וקיבלה מועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
קיבלה את מועמדותה השנייה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הדרמה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה הספרותית "המלח שחזר מהים" בתפקיד האם החד הורית אן אוסבורן לצידו של קריס קריסטופרסון.
מיילס הופיעה בתפקיד משמעותי בפעם האחרונה בדרמת ההתבגרות הבריטית "תקווה ותהילה" בתור גרייס, אם המשפחה הבריטית רוואן.
למיילס ילד אחד מנישואיה הכפולים למחזאי ולתסריטאי הבריטי זוכה האוסקר רוברט בולט, הזוג חי ביחד 38 שנים עד לפטירתו של בולט.
האיש שאהב ריקודי חתולים (1974)
שרה אליזבת יוז , היא מחליקה אמנותית על קרח בעבר, יהודייה-אמריקאית.
היא אלופה אולימפית (סולט לייק סיטי 2002) ובעלת מדליית ארד מאליפות עולם (ונקובר 2001) בהחלקה אמנותית על הקרח ביחידות.
יוז נולדה בעיירה גרייט-נק, ניו יורק.
אביה, ג'ון יוז, הוא קנדי ממוצא אירי והיה אחד מהקפטנים של קבוצת ההוקי קרח של אוניברסיטת קורנל שזכתה ב-NCAA בשנים 1969 - 1970. אמה, איימי פסטרנק, היא יהודיה.
היא למדה בבית הספר התיכון המקומי.
בשנת 2003, היא החלה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת ייל בלימודי אמריקה וסיימה אותם בשנת 2009.
יוז היא הילדה הרביעית מתוך שישה ילדים.
אחת מאחיותיה הצעירות, אמילי היא מחליקה אמנותית והשתתפה באולימפיאדת טורינו (2006).
יוז התחילה להחליק בגיל שלוש.
רובין וגנר, החלה לאמן אותה בינואר 1998. היא זכתה במדליית זהב באליפות ארצות הברית לנערות שנערכה בינואר 1998 ובמדליית כסף באליפות העולם לנערות שנערכה בנובמבר 1998.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד במרץ 1999 היא סיימה במקום שביעי,
באליפות ארצות הברית שנערכה בקליוולנד בפברואר 2000, זכתה יוז במדליית ארד.
במהלך התחרות היא ביצעה את התרגיל משולב, טריפל-סלכוב-טריפל-לופ.
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בניס, צרפת היא סיימה במקום חמישי.
באליפות ארצות הברית שנערכה בבוסטון ינואר 2001 זכתה יוז במדליית כסף ובאליפות העולם שנערכה בוונקובר, קנדה במרץ 2001, היא זכתה במדליית ארד, אחרי בת ארצה מישל קוואן ואירינה סלוצקאיה מרוסיה
באליפות ארצות הברית שנערכה בלוס אנג'לס בינואר 2002 זכתה יוז במדליית ארד.
חודש וחצי לאחר מכן, באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) זכתה יוז במדליית זהב בתחרות ליחידות, לפני אירינה סלוצקאיה ומישל קוואן.
לאחר התרגיל הקצר של התחרות דורגה יוז במקום הרביעי.
בחלק הארוך של התחרות היא קפצה שבע קפיצות משולשות, כולל שתי קפיצות משולבות, טריפל-טאו לופ-טריפל-לופ וטריפל-סלכוב-טריפל-לופ וזכתה בחלק הארוך של התחרות ובתחרות כולה.
ובכך הייתה למחליקה האמריקאית היחידה שזכתה בתואר אולימפי מבלי לזכות באליפות עולם או באליפות ארצות הברית.
לאחר זכייתה, נערכה לכבודה של יוז תהלוכה בעיר מגוריה גרייט נק.
הסנאטורית הילרי רודהם קלינטון נאמה באירוע והכריזה על יום זה כיום יוז.
יוז לא השתתפה באליפות העולם שנערכה כחודש אחרי זכייתה במשחקי החורף.
באליפות ארצות הברית שנערכה בדאלאס בינואר 2003, זכתה יוז במדליית כסף.
חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בוושינגטון די.
סי., היא סיימה במקום שישי.
בין השנים 2004 – 2005 ערכה יוז סיבוב הופעות מקצועני "כוכבים על הקרח" ועשתה הפסקה מלימודיה בקולג'.
בשנת 2002 נכתבה הביוגרפיה של יוז, על ידי ריצ'רד קראוויאק, "אלופה מפתיעה: הסיפור של שרה יוז".
יוז זכתה בשנת 2002 בפרס ג'יימס א' סאליבן, פרס לספורטאי החובבן הטוב ביותר
יוז נכנסה בשנת 2005 להיכל התהילה של הספורטאים היהודים
שרה פעילה להעלאת המודעות לסרטן השד, בעקבות ההחלמה של אמה ממחלה זו.
היא הופיעה בפרסומת עבור ג'נרל אלקטריק לקידום המודעות לסרטן השד ולמחקר שימנע אותו.
היא הצהירה: "אם אצליח לשכנע אישה אחת לבצע ממוגרפיה, השגתי משהו."
בין יתר הפעילויות שלה תומכת יוז במשך למעלה מעשר שנים במיזם החלקה על הקרח בהארלם.
המיזם מספק שיעורי החלקה על הקרח ועזרה בלימודים לילדות ונערות בחינם בשכונת הארלם שבניו יורק.
שרה מלצר (נולדה ב-1927) היא ציירת ויוצרת ישראלית, אשת חינוך וכלת פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים על פועלה בתחום החינוך לדו-קיום לשנת 1994.
שרה מלצר נולדה בנובי סונץ' שבפולין, למרדכי ולמלכה ויינפלד.
משפחתה מצד אמה מלכה עמליה לנדאו, מוצאה מרבי יחזקאל לנדא מפראג, שכונה "הנודע ביהודה" ורבי משה איסרליש מקראקוב שכונה הרמ"א.
את מלחמת העולם השנייה שרדה במנוסה מפולין בפני הכיבוש הגרמני ובהגליה לסיביר בידי השלטון הסובייטי.
עלתה ארצה ביוני 1948 ממחנות העקורים באייכשטט שבגרמניה, בעיצומה של מלחמת העצמאות, כחיילת מתנדבת לצה"ל במסגרת גיוס חוץ לארץ.
את שירותה הצבאי בחיל התרבות עשתה בד בבד עם לימודי השפה העברית, בבית רוטנברג שבמחנה מרכוס בחיפה.
מלצר החלה את דרכה המקצועית כמורה לילדי עולים במעברת טירת כרמל תוך כדי לימודים בסמינר המקוצר למורים ולגננות (1950–1954).
בין השנים 1954–1968 עבדה כמורה בחינוך יסודי בבתי ספר בחיפה, ובין 1969–1973 פעלה גם בצוות "מורים מנחים" בבתי ספר טעוני טיפוח בישובי ספר במחוז הצפון.
במקביל, השלימה את לימודיה לתואר שני בחינוך באוניברסיטת חיפה, בהתמחות בהדרכת מורים ובתכנון לימודים.
לאחר מכן, משנת 1983 ועד שנת 1994 שימשה כמפקחת מחוזית על הוראת האמנות במשרד החינוך והתרבות, במחוז הצפון.
לאחר פרישתה לגמלאות ממשרד החינוך, המשיכה את עבודתה באוניברסיטת חיפה תוך המשך לימודים לתואר שלישי בחינוך, אותו קיבלה ב-1999. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בנושא "קונפליקטים ושחיקה בעבודת המורה".
משנת 2000 ואילך, חזרה לפעילות אינטנסיבית של יצירה בציור על מגוון הטכניקות האמנותיות, והציגה בתערוכות קבוצתיות ובתערוכות יחיד.
תערוכת היחיד האחרונה שלה, "קונטרפונקט במציאות כפולת פנים", הוצגה בין השנים 2012–2015 במקומות שונים בישראל ומחוצה לה.
ביולי 2023 בוצעה היצירה בשנית, הפעם עם קריינות בפולנית, במרכז התרבות העירוני של נובי סונץ' – עיר הולדתה של מלצר.
מלצר תרמה רבות למפעל החינוכי בישראל.
פעילותה רבת השנים הניבה מגוון תוכניות וספרי לימוד חדשניים ופרויקטים בין-תחומיים המשלבים בין דיסציפלינות שונות: לשון וספרות, מקרא, אמנות חזותית, מוזיקה.
אחד הפרויקטים שהובילה בהצלחה כלל אסטרטגיה ליצירה קולקטיבית רבת-משתתפים באמנות הפסיפס, אשר הביאה להקמת עשרות יצירות גדולות ממדים לעיטור בתי-ספר ובנייני ציבור ברחבי הארץ.
שרה מלצר יוצרת במגוון טכניקות בסגנון אקספרסיוניסטי.
יצירתה יונקת ומושפעת מתרבות גבוהה ומאמנות האוונגרד של המאה ה-20, כמו גם מזרם ה-Ready-Made באמנות העכשווית.
עבודותיה מתאפיינות במבע אינטואיטיבי ספונטני, היוצר מרחב של צבעוניות רב-שכבתית.
נקודת המוצא ליצירתה עולה מתוך צורך פנימי ולא מהתבוננות באובייקט.
השפעת מלחמת העולם השנייה על יצירותיה מובהקת, כאשר מוטיב מרכזי בהן הוא זיכרון הדמויות מהשואה, מעין הנצחה שבחומר.
גיבוריה הן דמויות נטולות זהות המכריזות על קיומן הנצחי מתוך הציורים.
הדמויות המביטות בנו מבין ציוריה הן אנונימיות באותה המידה שהן פרטיות, אישיות, בעלות שייכות משפחתית שיכולה להיות מקושרת למשפחתו של כל אחד.
יצירותיה, שהוצגו בין השאר בתערוכה "קונטרפונקט של מציאות כפולת פנים", נוצרו בעקבות גילוי עיזבון של מכתבים וגלויות שנשלחו בין השנים 1925–1947 מפולין ורוסיה לדודתה בארץ ישראל על ידי קרובי משפחתה (לבית ויינפלד) שרובם נספו בשואה.
גילוי זה הוביל לדחף לחיפוש דרך לגילומה של טרגדיית ההשמדה בלבוש חזותי-פלסטי.
במהלכו פיתחה מלצר שתי טכניקות אמנותיות ייחודיות.
האחת של תבליטי דיוקנאות מפוחמים נטולי צלם אדם העשויים מעיסת נייר עיתון אפויה עד שרפה.
בשנייה, כדימוי לעוצמת המשכיות הקיום, מציגה מלצר אל מול התבליטים המפוחמים דיוקנאות המצוירים בצבעי שמן עזים על גבי קופסאות אריזה מקרטון המסמלות את הכלת זיכרון ההשמדה.
עולם של אופל וצללים מול עולם חי וקיים.
פעילותה למען דו-קיום בין ערבים ליהודים
בשיתוף היחידה לחינוך לדמוקרטיה ודו-קיום בירושלים הובילה מלצר בשנים 1991–1994 התנסות קבוצתית במלאכת הפסיפס.
בהתנסות זו יצרו ופעלו יחדיו מורים, מנהלים ותלמידים מהמגזרים היהודי והערבי בשלושה מוקדים במחוז הצפון: בעכו, בטבריה וטמרה, ובכרמיאל ונחף.
עדות לשיתוף פעולה זה מגולמת בפסיפס הנמצא באולם הכניסה של עיריית עכו, פרי יצירתם של 80 תלמידי העיר, חציים מבית הספר הערבי "אל-עמל" וחציים השני מבית הספר היהודי "ביאליק".
פעילות נוספת בנושא יזמה מלצר במסגרת הפסטיבל הראשון לדו-קיום יהודי-ערבי שנערך בגלבוע באוגוסט 2008, במהלכה יצרו ילדי קייטנות ערבים ויהודים בשיתוף עם מאות באי הפסטיבל יצירת פסיפס גדולה, 10 מטר אורך ו-2 מטר גובה, בה משובצים גם משפטים משירו של ג'ון לנון "Imagine" בערבית, עברית ואנגלית.
החל מאוקטובר 2020, שישה מתוך שמונת הלוחות המרכיבים את הפסיפס מעטרים את קירות בית הספר תיכונט ע"ש אלתרמן בתל אביב, והשניים הנותרים נמצאים ברשות הגלריה לאמנות אום אל-פחם.
בשנת 1954 נישאה לנחום מלצר ונולדו להם שני בנים: המוזיקאי פרופ' מיכאל מלצר והפיזיקאי והמוזיקאי ד"ר עזר מלצר.
שרה מלצר היא אחותם של חוקר המקרא פרופ' משה ויינפלד ושל התעשיין מיכאל נעמן.
1977 - "פרס העשור" מטעם האגף לתוכניות לימודים במשרד החינוך בירושלים על תוכנית "האזינו" לטיפוח ההאזנה, תרבות השיחה והתקשורת הבין-אישית, במסגרת לימודי הלשון.
1994 - "פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים" על תרומה ייחודית לקידום יחסים ולקירוב לבבות בין מנהלים, מורים ותלמידים יהודים וערבים במערכת החינוך בישראל, באמצעות טיפוח ערכי יופי, אסתטיקה ויצירה באמנות הפסיפס.
2011 - מקום ראשון בתחרות ציורים לגיל הזהב מטעם איגוד ליונס בישראל.
מלצר, ש'; באב"ד, ר' (1976–1977) "האזינו – למורה" תוכנית לימודים בינתחומית ללימודי לשון ספרות, לבית הספר היסודי הממלכתי והממלכתי-דתי, מדריך למורה וחומר לימוד לתלמיד; "מעלות" תשל"ו
מלצר, ש'; באב"ד, ר' (1976–1977) "האזינו – לתלמיד" משדר לימודי בקלטת שמע לטיפוח הקשב, ההאזנה תרבות השיחה והדיון.
מלצר, ש' (1984) "בצליל, בקו ובמלה", נושא לשילוב תחומי אמנות שונים בשיעורי מוזיקה, ציור וספרות, משרד החינוך והתרבות, לשכת מחוז הצפון והמרפ"ד הארצי ירושלים (תשמ"ד)
מלצר, ש'; פרילוק, נ' (1985) "שיח סיפורים- לתלמיד" יצירות ספרות מלוות במוזיקה וקריינות אמנותית.
אוניברסיטת חיפה והאגף לתוכניות לימודים, משרד החינוך והתרבות ירושלים, הוצאת "מעלות"
פרילוק, נ'; מלצר, ש' (1988ׂ) מדריך להוראת סיפורת ולעידוד קריאת ספרים "בזיקה לשיח סיפורים" למורה, המדור לתוכניות לימודים, והאגף לתוכניות לימודים, משרד החינוך והתרבות ירושלים – תשמ"ח
מלצר, ש' (1995) "אסטרטגיות בחינוך לאמנות - מדריך למורה", משרד החינוך והתרבות, המרכז הפדגוגי הארצי, ירושלים (תשנ"ה)
מלצר, ש' (2003) "רנסאנס באמנות הפסיפס", פרויקט בינתחומי לשילוב אמנות בלימודי יהדות, יהדות חופשית, עורך יעקב מלכין, גיליון מס' 26–27, עמ' 70–72
מלצר, ש'; פרילוק, נ' (2004) "דוד המלך כגיבור תרבות על-זמני", תוכנית רב-תחומית ללימודי מקרא בבית הספר העל-יסודי.
אוניברסיטת חיפה המרכז לחינוך יהודי ישראל ובתפוצות, מהדורת ניסוי
מלצר, ש'; פרילוק, נ' (2004) מערכת חוברות מודולריות לתלמיד:
לדוד מזמור, אנתולוגיה של פרקי מקרא, שירים ומדרשים
דוד נלחם בגולית, לא בחיל ולא בכוח כי אם ברוחי אמר ה' צבאות
דיוקן מוזיקלי של דוד, נעים הזמירות בצלילי הדורות
"אשא עיניי אל ההרים", מפגש בין משורר זמננו למשורר תהלים
פואמת תהלים במילה ובצליל, מפגש בין מוזיקאי בן זמננו למשורר תהלים
דוד המלך בגלריה של מנהיגים דגולים
מלצר, ש' (2004) "בין תמונות אמנות", שילוב אמנויות בפיתוח האוריינות, אוניברסיטת חיפה הפקולטה לחינוך, פרדס הוצאה לאור
מלצר, ש' (2017 ) "עשר מי יודע?" - אסטרטגיה להגדרת מושגים ולתיאור אובייקטיבי לפי עשר הקטגוריות של אריסטו להמשגת העולם, מדריך למורה מלווה בסרטון DVD המדגים את יישום האסטרטגיה בביצועים חיים בשיעור, מהדורת ניסוי
2007 – "נופים ודמויות באספקלריה פנימית", גלריית "אלווריון", קדמת עתידים, ת"א, אוצר ד.
2011 – "לקט בלי שכחה" בית העיתונאים ע"ש נחום סוקולוב, ת"א, אוצרת גלית סמל.
2012 – "מנופי הארץ", גלריה לאמנות בית המורה סניף תל אביב, אוצרת חיה עמית.
2012 – "קונטרפונקט במציאות כפולת פנים", בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב, אוצר אריה ברקוביץ'.
2013 – "ריבוי פנים" גלריית אמנות גבעת חיים איחוד, אוצרת חנה מורג.
2014 – "חובת הזיכרון" הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי, אוניברסיטת תל אביב אוצר אריה ברקוביץ'.
2014 – "חובת הזיכרון במציאות כפולת פנים" גלריה לאמנות באוניב' חיפה, אוצרת פרופ' שרון פוליאקין.
2014 – "חובת הזיכרון" גלריה לאמנות במכללת לוינסקי לחינוך, תל אביב, אוצר ברקוביץ'.
2017 – "השתקפויות בנוף נפשי" –גלריית "משען" נאות אפיקה תל אביב, אוצרת אריאלה נחשוני.
2018 – "בדו-שיח מיצב – מחווה ללואיז בורז'ואה " בשיתוף עליזה כהן, גלריה בלב-הפאר ק, רעננה, אוצרת ד"ר ענת גולדשטיין.
2018 – הומאז' ללואיז בורז'ואה, מיצב, מרכז תרבות קהילתי רעננה, אוצרת ד"ר ענת גולדשטיין.
2019 – "מעולמם הפנימי של ילדים", הספרייה למדעי החברה, לניהול ולחינוך ע"ש ברנדר מוס, אוניב' ת"א, אוצרת ד"ר שרה מלצר.
2019 – "לכל איש יש שם – בונים זיכרון", משכן הכנסת, ירושלים, אוצרת שרון סופר.
2019 – הומאז' ללואיז בורז'ואה, מיצב, הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי, אוניברסיטת תל אביב, אוצרת ד"ר שרה מלצר ועליזה כהן.
2022 – "חובת הזיכרון" ("Obowiązek pamięci"), הספרייה הציבורית של נובי סונץ', פולין.
2023 – "חובת הזיכרון" ("The Duty of Remembering"), מוזיאון יהדות גליציה, קרקוב, פולין.
2023 – "במכחול הזיכרון", מוזיאון לאמנות יהודית היכל שלמה, ירושלים, אוצרת מעין שריה.
2024 – "חובת הזיכרון" ("The Duty of Memory"), הפביליון ההיסטורי של גורליצה, פולין.
בשנים 1983–2012 עיטרה מלצר מוסדות חינוך ומרכזי תרבות בישראל בפסיפסים מעשה ידיה או עבודה של תלמידים שהנחתה.
כולם עוסקים בנושאים מן התנ"ך, המשנה והשירה העברית:
1994 - "ירושלים של זהב" (4×3,5 מטר) - בנייני האומה (ליד אולם דולצ'ין) פרי יצירתם של תלמידי כתה ו' בית הספר "דקלים" בקיבוץ חמדייה.
2002 - "יוסף מתוודע אל אחיו" בראשית ל"ז (2× 1,8 מטר) האוניברסיטה העברית בהר הצופים, בניין רבין.
פרי יצירתם של סטודנטים מצטיינים בתוכנית "רביבים" להכשרת מורים במדעי יהדות.
2005 - "נשים העושות בזכות ירושלים" (1,8×2 מטר) עיריית ירושלים, בניין 4 כיכר ספרא, יצרו 120 נשות חינוך יהודי בתפוצות בסמינר ירושלים ICJW.
2006 - "וקיבצתי אתכם מן העמים" ( יחזקאל י"א) לכבוד קהילות יהודי כורדיסטן ופרס" (4,5×2 מטר) מנהל קהילתי "לב העיר" ירושלים, רחוב הירקון (נחלאות).
2002 - "רחובות העיר ימלאו ילדים וילדות משחקים ברחובותיה"( זכריה ח') ( 3×3 מטר) מורשה, רחוב ע"ח 15 ירושלים (יצירת חברי מרכז קהילתי מורשה בשיתוף תלמידי בתי הספר).
2000 - "מחווה לדוד המלך כגיבור תרבות על-זמני" (4×3,5 מטר) פרי יצירתם של 320 תלמידי חטיבת ביניים בבית הספר "חוגים" בחיפה, במסגרת תוכנית לימודים שפותחה במרכז לחינוך יהודי באוניב' חיפה, בידי ד"ר שרה מלצר וניצה פרילוק.
2001 - "ארץ זבת חלב ודבש" (4×3,5 מטר) בית הספר חוגים בחיפה - פרי יצירה של תלמידי כתות ט'.
2002 - "דוד אורפיאוס" - שחזור הפסיפס מעזה, תלמידי חטיבת ביניים.
2000 - "על שלושה וארבעה" ( משלי, פרק ל', פסוקים י"ח) יצירה של מורים בקורס "חקר סמלים ומוטיבים יהודיים" בהדרכת ד"ר שרה מלצר, מרכז לחינוך יהודי בישראל ובתפוצות, אוניברסיטת חיפה.
2002 - דרום תל אביב, "מה טוב ומה נעים שבת אחים גם יחד " (תהילים קל"ג א') (6×4 מטר) יצירת 460 תלמידי כתות ג-ו' בית הספר הקהילתי "תל-חי" דרום תל אביב, רח' מעפילי אגוז.
2006 – רמת אביב "בישישים חכמה" איוב י"ב (3×2 מטר) יצירת 110 קשישים יום מרכז לקשיש, רמת אביב, רח' לבנון 75 - תל אביב.
2007 - רמת השרון - " לראות את יפי העולם" (נתן זך) יצרו כמאה קשישים בשיתוף תלמידי בית הספר "אלון" ברמת השרון, מרכז יום רב שירותי לקשיש (תשוש גוף ותשוש נפש) רחוב הרב קוק 41 (3×2 מטר)
2012 – "לראות את יפי העולם" נתן זך, יצרו כמאה תושבי בית ההורים ע"ש פנחס רוזן, רח' אלוף דוד 185, רמת-גן.
2006 - "תן דעתך שלא תקלקל ותחריב את עולמי שאם קלקלת אין מי שיתקן אחריך"(קהלת רבה ז') יצרו 120 תלמידי בית הספר " נוה הדר" ד.י.ש פנימיות ילדים ובני נוער, חבצלת השרון.
"פסיפס דוד בן ישי" יצירת תלמידי בית הספר התיכון "אברט" בחצור הגלילית.
"וגר זאב עם כבש" יצירת תלמידי בית הספר התיכון "אברט" בחצור הגלילית.
1985- קריית שמונה, "עולם בעלי חיים " יצירת תלמיד כתה ז' בית הספר "קורצ'אק".
1986 – קיבוץ אפיקים, "בית הטבע" יצירת ילדי קיבוץ אפיקים קיר א'.
1986 – קיבוץ אפיקים, "בית הטבע" יצירת ילדי קיבוץ אפיקים קיר ב'.
1987 - קריית שמונה ,"דיוקנאות –תמונת מחזור" בית ספר "תל-חי".
1987 - כרמיאל, "ברכת יעקוב לבניו" (בראשית) בית ספר "אלון".
1989 - טבריה – "גלגל המזלות וסמל המדינה "(7×4 מטר) תלמידי כתה ז' בית ספר ע"ש" ארליך".
1990 – קיבוץ חמדיה ,"לכבוד הלשון העברית " נושא שנתי במערכת החינוך, קיר א' כתות ו', בית הספר "דקלים".
1990 - קיבוץ חמדיה, '" לכבוד הלשון העברית " נושא שנתי במערכת החינוך, קיר ב'כתות ה' בית הספר "דקלים".
1990 – קיבוץ חמדיה, "לכבוד הלשון העברית " נושא שנתי במערכת החינוך, קיר ג' כתות ג'-ד' בית הספר "דקלים".
1990 – כרמיאל – "ממקורות היהדות קיר ג' בית הספר "אלון".
1990 – כרמיאל, "ממקורות היהדות קיר א' בית ספר "אלון".
1992 - כרמיאל, "ממקורות היהדות " קיר ב' בית הספר "אלון".
1992 - נצרת עילית, "מפה ומשם" יצירת תלמידי בתי הספר.
1993 - כרמיאל ונאחף – "דו-קיום יהודי-ערבי " עיטור כדים באבני פסיפס לגן, בית הספר "אלון" כרמיאל.
1993 - עפולה "סמלי שנים עשר שבטי ישראל" בית ספר ממלכתי-דתי "מוריה "חדר כתה שלם מעוצב כבית כנסת " בידי תלמידי כתות ג'-ו', עולי אתיופיה.
1993 - עפולה, "שם ציפורים יקננו וחסידה ברושים ביתה" (תהלים כ"ז) חטיבת ביניים ממלכתית-דתית.
1993 – שלומי, גלגל מזלות, בית הספר "הרב מימון".
1993 - נצרת עילית, "מפה ומשם" יצירת תלמידי ביית ספר "גלבוע".
1994 - עפולה "עלייה לרגל לבית המקדש " בית הספר ממלכתי-דתי "מוריה" בידי ילדים עולי אטיופיה.
1994 - עכו, "וחיתתו חרבותם לאתים ולא ילמדו עוד מלחמה " (5×4 מטר) אולם הכניסה בבניין עיריית עכו, יצירה משותפת של תלמידי בית הספר היהודי "ביאליק" והערבי "אל-אמל".
1998 - יוקנעם," שלום על ישראל" "אורט" יגאל אלון.
1999 - מגדל העמק, "מנופי הארץ" בית ספר "עליזה בגין".
באצבע הגליל במלחמת הלבנון השנייה 2006
פסיפסים שיצרו יושבי המקלטים בקיבוצים תחת רעם התותחים:
במקלט בקיבוץ יפתח, יולי 2006, "גן בעדן".
במקלט בקיבוץ מלכיה, "עלי גבעה שם בגליל".
במקלט בקיבוץ כפר גלעדי, יולי 2006 "גיבורי ישראל" ה' עוז יתן לעמו.
במקלט בטירת כרמל, יולי 2006 "נוח איש צדיק היה".
שרה לנקשייר היא שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אנגלייה.
למדה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה וסיימה את לימודיה ב-1986. במקביל לקריירת המשחק היא לימדה דרמה באוניברסיטת סלפורד במשך חמש שנים.
ב-1990 השתתפה במשך זמן קצר במחזמר "אחים בדם" בווסט אנד בלונדון, ואחר כך לוהקה בתפקיד ראקל וולסטנהמל באופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
ב-1996 עזבה את הסדרה וזכתה בפופולריות בסדרות "Where the Heart Is" (1997–1999), בסדרה "לדפוק שעון" ובסרט הטלוויזיה "Seeing Red" (2000).
בשנת 2000 חתמה על חוזה לשנתיים עם ITV, שהפך אותה לשחקנית בעלת השכר הגבוה ביותר בטלוויזיה הבריטית.
ב-2004 ביימה לנקשייר לראשונה את האנתולוגיה "The Afternoon Play" (הצגה של אחר הצהריים).
בהמשך שיחקה בדרמות תקופתיות כמו העיבוד משנת 2007 ל"אוליבר טוויסט", הסדרה "העלייה לקנדלפורד" (2008–2011) ובסדרת הטלוויזיה "גן עדן לנשים" משנת 2012. בשנת 2011 שיחקה בתפקיד ראשי במחזמר "Betty Blue Eyes" עליו הייתה מועמדת לפרס אוליבייה.
ב-2014 זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה כקרוליין בסדרת הדרמה "הטנגו האחרון בהליפקס".
עוד ב-2014 זכתה לשבחים על גילום סמלת קתרין קאווד בסדרת המתח "עמק האושר".
על תפקיד זה זכתה לנקשייר ב-2017 בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר.
נולדה ב-1964 באולדהאם, לנקשייר אביה, ג'פרי לנקשייר, היה תסריטאי שידוע בין השאר בתסריטים שכתב לאופרת הסבון "קורוניישן סטירט" ולסיטקום "The Cuckoo Waltz".
אמה, הילדה, הייתה העוזרת האישית של ג'פרי.
יש לה שלושה אחים, אח אחד גדול ממנה אח שני צעיר ממנה והשלישי אח תאום.
מ-1976 עד 1981 למדה בבית הספר היסודי "אולדהאם הולם".
בגיל 17 החלה לסבול מדיכאון קליני.
לנקשייר מציינת בראיון שהיא אינה מבקשת לעצמה תהילה או סטטוס.
בגלל הרקע שלה היא נמשכה תחילה לעבודה שמאחורי הקלעים בטלוויזיה, ועד גיל 18 לא חשבה להיות שחקנית.
רק אחרי שהתקבלה לבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה הבינה שהיא נהנית לשחק.
יחד איתה למדו שירלי הנדרסון, מגי או'ניל וניב קיוזאק.
היא סיימה את הלימודים ב-1986. אחרי שנדחתה על ידי כמה תיאטראות רפרטואריים התקבלה לתפקיד הראשון שלה אצל הבמאי הווארד לויד-לואיס בלהקת התיאטרון של ספריית מנצ'סטר שסיפק לה חברות באיגוד השחקנים .
בתיאטרון זה שיחקה במחזה "Pacific Overtures" ובמחזה "The Beauty Game" שהיו לדבריה "תחילת הקריירה שלה כשחקנית".
כשהייתה בת 22 התחתנה לנקשייר עם החבר שלה, גארי הרגרייבס, שהיה מרצה למוזיקה ומבוגר ממנה ב-11 שנים, אותו הכירה כשהייתה בת 18. בראיון ספרה שהתחתנה רק כי הייתה בהיריון ופחדה מהסטיגמה של לידת ילד מחוץ לנישואים.
בנם המשותף הראשון, תומאס, נולד ב-1987 ובנם השני, מת'יו נולד ב-1989. בתחילת הקריירה שלה היו ללנקשייר הפסקות ארוכות בין תפקידים בתיאטרון, וכדי להתפרנס לימדה דרמה באוניברסיטת סאלפורד לצד עבודתה כשחקנית.
ב-1987 הופיעה בתפקיד קטן בסדרה "קורוניישן סטריט" וגילמה את ונדי פרמר, הדיירת של הדמות ג'ק דקוורת'.
בסוף שנות השמונית השתתפה גם בסדרת הטלוויזיה לילדים "דרמהרמה".
ב-1989 הופיעה בפרק אחד בסיטקום "Watching" של ITV.
ב-1990 הייתה הפריצה הגדולה שלה כשקיבלה את תפקיד לינדה בהפקה של המחזמר "אחים בדם" מאת וילי ראסל שהועלה בתיאטרון אלברי (Albery Theatre) בווסט אנד שבלונדון.
אף על פי שנהנתה מהחוויה, היה לה קשה לשלב הופעות בלונדון וגידול שני ילדים קטנים במנצ'סטר.
שבועיים אחרי שסיימה את הופעותיה ב"אחים בדם" נבחנה לנקשייר לתפקיד של דמות חדשה באופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
היא הצטרפה לסדרה עם חוזה לשלושה חודשים, והמשיכה ללמד שנה נוספת באוניברסיטת סאלפורד.
הדמות שגילמה, ראקל וולסטנהולם, הופיעה לראשונה בסדרה ב-25 בינואר 1991 ובפעם האחרונה ב-10 במאי.
בספטמבר ובאוקטובר 1991 שיחקה לנקשייר בתפקיד הראשי במחזה "לחנך את ריטה" בתיאטרון קווינס שבהורנצ'רץ'.
ב-30 בדצמבר 1991 הוחזרה דמותה של ראקל ל"קורוניישן סטריט" ולנקשייר התחייבה לעבוד במשרה מלאה בסדרה.
שנתיים אחרי שהתחילה להופיע ב"קורוניישן סטריט" חוותה לנקשייר התמוטטות עצבים, אבל רק בני משפחתה הקרובים ידעו זאת.
היא לא יצאה לחופשה מהעבודה, ובדיעבד חשבה שזה הדבר הגרוע ביותר שיכלה לעשות.
אמה הכריחה אותה לפנות לטיפול, וכשעשתה כך לדבריה "קיבלה את חייה בחזרה".
היא הרגישה שהייתה אומללה בנישואיה הראשונים.
ב-1995 נפרדה מהרגיבס, ומאוחר יותר הם התגרשו.
בדצמבר 1995 כיכבה בסרט ספין-אוף "Coronation Street – The Cruise", תוכנית ספיישל בת 75 דקות המתארת את ירח הדבש של ראקל וקורלי.
מהסרט שיצא לווידאו בלבד נמכרו 750,000 עותקים ברווחים של 10 מיליון פאונד.
ב-1996נפרדה לנקשייר מהסדרה "קורוניישן סטריט" בשל עומס עבודה ובשל רצונה לקדם פרויקטים אחרים.
היא התעייפה מהפרסום שהביא לה התפקיד והתרחקה מראיונות בתוכניות טלוויזיה.
בפרק האחרון בו השתתפה צפו כ-20 מיליון צופים.
באוקטובר 1996 הייתה לנקשייר מועמדת לפרס השחקנית הפופולרית ביותר של "National Television".
הצלחה ופופולריות בתפקידים אחרים (1997–2000)
התפקיד הבא של לנקשייר היה כאחות מחוזית בשם רות' גודארד בסדרת הדרמה של ITV "מקום בו נמצא הלב" שעלה לשידור ב-1997. עוד ב-1997 שיחקה בקומדיית המצבים "Bloomin' Marvellous" על זוג נשוי המנסה להביא תינוק לעולם.
עקב אחוזי צפייה נמוכים וביקורות קטלניות הסדרה הורדה אחרי עונה אחת.
ב-1998 וב-1999 המשיכה לנקשייר לככב בתפקיד רות' גודארד בעונות השנייה והשלישית של הסדרה "מקום בו נמצא הלב".
ב-1998 הייתה מועמדת בפעם השנייה לפרס השחקנית הפופולרית ביותר של "National Television".
בפברואר 1999 שיחקה לנקשייר בתפקיד אורח באנתולוגיה "Murder Most Horrid" לצדה של הקומיקאית דון פרנץ'.
השתיים שיחקו בתפקיד שתי נשים היוצאות למסע יכטות שתוצאותיו הרסניות.
באפריל הוכרז שלנקשייר עוזבת את הסדרה "מקום בו נמצא הלב" על אף שהוצע לה העלאה בשכר.
באותה תקופה הסדרה הייתה במקום השלישי בין סדרות הדרמה הפופולריות בטלוויזיה הבריטית.
ההחלטה שלה הושפעה מכך שהצילומים הם רחוקים מביתה והיא חששה שאם תמשיך לשחק בסדרה הקריירה שלה תיפגע.
בינואר 2000 חזרה לנקשייר והופיעה בסדרה "קורוניישן סטריט" בפרק יחיד בו ראקל מבקשת להתגרש מקורלי.
מפיקת הסדרה ג'יין מקנאוט אמרה שראקל נחשבת לאחת הדמויות הפופולריות ביותר ב"קורוניישן סטריט" וחזרתה של לנקשייר אפשרה למיליוני האוהדים לגלות מה קרה לדמות.
השחקנים היחידים שהופיעו בפרק היו לנקשייר וקנדי, זו הייתה הפעם הראשונה שפרק בסדרה כלל רק שני שחקנים.
בסוף ינואר החלה לנקשייר להופיע בסדרת הדרמה של BBC1 "לדפוק שעון" בתפקיד איבון קובלסקי, אלמנה העובדת בבית חרושת.
לנקשייר השתמשה בניסיונה כאם חד-הורית כדי לאפיין את הדמות.
במרץ גילמה את השחקנית קוראל אטקינס בסרט הטלוויזיה "Seeing Red".
אחר כך השתתפה במשך שמונה שבועות בצילומי הסיטקום "כסף כסף תרדוף" של BBC1, בו גילמה את רות' קווירק, פרקליטה "שאפתנית" ו"קנאית".
הסדרה שודרה החל מיוני 2000. התפקיד האחרון שלה בשנת 2000 היה בדרמת המתח "My Fragile Heart".
על הופעותיה בשנת 2000 זכתה במספר פרסים, בספטמבר זכתה בפרס "TV Quick" לשחקנית הטובה ביותר על תפקידיה ב"לדפוק שעון" וב-"Seeing Red", באוקטובר נבחרה כשחקנית הפופולרית ביותר בטקס פרסי "National Television" על "Seeing Red".
במרץ 2001 נבחרה כשחקנית הדרמה של השנה על ידי "Television and Radio Industries Club" על תפקידיה ב"לדפוק שעון" וב-"Seeing Red".
בעקבות ההצלחה של לנקשייר בקרב צופי הטלוויזיה, ביקשו ב-ITV להבטיח שתעבוד אצלם באופן בלעדי והחתימו אותה על חוזה "אזיקי זהב" לתקופה של שנתיים, שנחתם ביולי 2000. לנקשייר הייתה השחקנית הראשונה שזכתה לחוזה כזה.
החוזה בערך של 1.3 מיליון ליש"ט הפך את לנקשייר לשחקנית בעלת השכר הגבוה ביותר בטלוויזיה הבריטית.
ניק אליוט, מנהל ב-ITV, אמר עליה ש"היא מלוהקת במגוון רחב של תפקידים, והיא מעוררת אמפתיה רבה בקרב הצופים".
עוד הודה כי העניין שעוררה לנקשייר ב-BBC היווה גורם נוסף לחתימת החוזה איתה, וחסימתה מעבודה ברשתות טלוויזיה אחרות.
התפקיד האחרון ששיחקה בתקופה זו ב-BBC1 היה בדרמה הקומית "Gentleman's Relish", עיבוד לרומן "Kingdom Swann" מאת מיילס גיבסון.
סרט הטלוויזיה ששודר לראשונה ב-2001 היה הראשון בסוגת דרמה תקופתית של לנקשייר.
היא גילמה דמות של סוכנת בית שיש בה רגשות רומנטיים כלפי המעסיק שלה (בילי קונולי).
תפקידה הראשון של לנקשייר ב-ITV היה בדרמה "The Glass" לצדו של ג'ון ת'או.
הסדרה, ששודרה בין מאי ויוני 2001, עסקה במשולש אהבים בין אשת מכירות (לנקשייר) ובין הבוס שלה והאחיין שלו.
בדיעבד הסדרה לא נחשבה להצלחה, כשצפו בה בממוצע כ-5.8 מיליון צופים, פחות מהסדרה ששודרה במקביל בערוץ ה-BBC1. באוגוסט 2001 התחתנה לנקשייר עם מפיק הטלוויזיה פיטר סלמון בטקס צנוע שנערך בלאנגר הול שבנוטינגהמשייר.
סלמון הציע לה נישואים כשהיו בחופשה בניו יורק בתקופת חג הפסחא של 2001. השניים נפגשו שנים אחדות קודם לכן כשלנקשייר הופיעה ב"קורוניישן סטריט" והוא הועסק על ידי חברת "גרנדה סטודיוס" שהפיקה את אופרת הסבון.
הרומן ביניהם החל בשנת 2000. באוקטובר כיכבה לנקשייר בתפקיד פגי דיקינסון בעיבוד לרומן "Back Home" מאת הסופרת מישל מגוריאן העוסק באישה המסתגלת לחיים אחרי המלחמה בבריטניה אחרי שנפרדה ממשפחתה בתקופת המלחמה.
באפריל 2002 כיכבה לנקשייר במותחן הפסיכולוגי "The Cry" שאותו תיארה כתפקיד "החשוף ביותר עד כה".
היא שיחקה בתפקיד עובדת סוציאלית שמתאבלת עדיין על תינוקה השני שנולד מת, והיא נחושה בדעתה להגן על תינוק שהיא סבורה שהוא בסיכון.
על תפקיד זה זכתה לנקשייר בפרס "נימפת הזהב" לביצוע הטוב ביותר של שחקנית בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו.
באפריל דווח כי לנקשייר תשחק בתפקיד ראשי בקומדיה "Life Begins".
יוצר הסדרה מארק בולן חשב עליה כשכתב את התפקיד.
אבל ביוני עזבה לנקשייר את הפרויקט כי לא רצתה לקחת על עצמה התחייבות ארוכת טווח.
בהמשך אותו חודש דווח ב-BBC ובעיתון הגרדיאן שהחוזה בין לנקשייר ל-ITV לא יחודש אחרי שיפוג בסתיו.
ההחלטה הושפעה מרצונה של לנקשייר להפחית את עומס העבודה ולאפשר לה לקבל תפקידים אחרים.
בספטמבר 2002 הופיעה לנקשייר בפיילוט של דרמת הפשע "רוז ומלוני" כחוקרת משפטית בשם רוז לינדן.
ב-22 בדצמבר שיחקה בסרט הטלוויזיה "Birthday Girl" בתפקיד רייצ'ל ג'ונס, המתכננת מסיבה כדי לחגוג את החלמתה ממחלה קשה, כשהיא מגלה שהיא שוב חולה.
התפקיד האחרון של לנקשייר ב-ITV היה עיבוד לרומן "בנים ואוהבים" מאת ד.
לורנס, ששודר בינואר 2003. פול הוגרט, מבקר הטלוויזיה של הטיימס, כתב על הופעתה כי לנקשייר "גונבת את ההצגה".
כשהייתה לנקשייר בהריון עם ילדה השלישי, הפסיקה לעבוד במשך 18 חודשים, התקופה הארוכה ביותר בחייה שלא עבדה.
באפריל 2003 ילדה את בנה השלישי, ג'וזף.
ב-2005 כיכבה לנקשייר בעיבוד לרומן "The Rotters' Club" בתפקיד עקרת בית בברמינגהם בשנות השבעים של המאה העשרים.
עוד ב-2005 הופיעה בסרט הטלוויזיה "Cherished" בתפקיד אנג'לה קנינגס, אשה בריטית שהורשעה שלא בצדק ברצח שני בניה התינוקות.
בדצמבר 2005 חזרה לנקשייר להופיע בתיאטראות וסט אנד ושיחקה בתפקיד מיס אדלייד בהפקה של תיאטרון דונמאר ורהאוס של המחזמר "ברנשים וחתיכות" שהועלה בתיאטרון פיקדילי.
לנקשייר הייתה אמורה להופיע במחזה עד מרץ 2006, אבל בגלל מחלה הפסיקה להופיע ב-4 בינואר.
ב-2006 שיחקה לנקשייר בדרמה הקומית "Angel Cake" של ה-BBC, שהיה התפקיד היחיד שלה בטלוויזיה באותה שנה.
בנובמבר הגישה פרק בסדרה הדוקומנטרית "Disappearing Britain" של ערוץ 5, בו ראיינה אנשים מבוגרים על זכרונותיהם מחג ה-"Wakes Week" בבלקפול בתחילת המאה העשרים.
בפברואר 2007 השתתפה בסדרת הנעורים "סקינס" בערוץ E4. בהמשך שיחקה בדרמה הטלוויזיונית "Sex, the City and Me" בערוץ BBC Two בתפקיד עורכת הדין רות' גילברט.
באוקטובר אותה שנה הופיעה לנקשייר בפעם הראשונה בסרט קולנוע, סרטו של דייוויד ניקולס בו שיחקה בתפקיד הדודה ביטי.
בדצמבר שיחקה בתפקיד משנה, גברת קורני, בסדרת הטלוויזיה "אוליבר טוויסט", עיבוד של ה-BBC לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
בין השנים 2008 השתתפה לנקשייר בתפקיד המספרת בסדרת הדרמה התקופתית "הדרך לקנדלפורד" המבוססת על זכרונותיה של פלורה תומפסון מילדותה באוקספורדשייר בשנות השמונים של המאה התשע עשרה.
באפריל 2008 הופיעה לנקשייר בפרק הפתיחה של העונה הרביעית של סדרת המדע בדיוני הפופולרית "דוקטור הו".
בפרק שנקרא "Partners in Crime", שיחקה לנקשייר בתפקיד אשת עסקים אניגמטית המשמשת גם כאומנת בדמות מרי פופינס.
ב-2009 כיכבה לנקשייר בסדרת הדרמה המוזיקלית "All the Small Things", בה שיחקה בתפקיד אסתר קאדיק, אמא במשרה מלאה, המקימה מקהלה כשבעלה עוזב אותה בגלל אישה זוהרת יותר.
ביולי אותה שנה הוענק ללנקשייר דוקטורט לשם כבוד מטעם אוניברסיטת הדרספילד .
עוד ב-2009 שיחקה בעיבוד טלוויזיוני לרומן "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה בתפקיד נלי דין, בבימויה של קוקי גדרוביץ', שביימה גם את העיבוד ל"אוליבר טוויסט".
ב-2010 גילמה לנקשייר את רוזמרי ניקולס, אמה של קורבן רצח, בסדרה הדרמה של ה-BBC "חמש בנות", המתארת סדרת רציחות באיפסוויץ' מנקודת המבט של הקורבנות ובני משפחותיהם.
עוד ב-2010 השתתפה בתפקיד אורח בפרק בסדרת הדרמה המשטרתית "המפקח ג'ורג' ג'נטלי".
המשך ההצלחה: "הטנגו האחרון בהליפקס" ו"עמק האושר"
במרץ 2011 החלה לנקשייר לככב במחזמר "Betty Blue Eyes" של קמרון מקינטוש בתיאטרון נובלו.
במחזה, שהוא עיבוד חופשי של הסרט "A Private Function" משנת 1984, שיחקה בתפקיד ג'ויס שילברס, עקרת בית שאפתנית שאותה היא מתארת כ"שבירה" ו"קפריזית".
אף על פי שזכתה לביקורות חיוביות ההצגה ירדה אחרי חצי שנה ב-24 בספטמבר 2011. על תפקידה במחזמר הייתה לנקשייר מועמדת לפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
ב-2012 הופיעה בתפקיד משרתת אישית, מיס ויסט, בפרק הלפני האחרון של הסדרה "על אדונים ומשרתים" (הגרסה המחודשת של 2010).
בספטמבר 2012 החלה לנקשייר להופיע בתפקיד מיס אודרי, מנהלת מחלקת בגדי נשים, בסדרת הטלוויזיה "גן עדן לנשים", המתרחשת בחנות מפוארת בצפון אנגליה בסוף המאה ה-19. היא מתארת את הדמות כ"רווקה זקנה טיפוסית" שמונעת מעצמה רומנטיקה ומתחילה להרגיש שצעירות ממנה חותרות תחתיה.
מנובמבר 2012 מופיעה לנקשייר בסדרת הדרמה של ה-BBC "הטנגו האחרון בהליפקס" לצדם של אן ריד ודרק ג'קובי.
בסדרה היא מגלמת את קרוליין, מנהלת בית ספר משכילה בוגרת אוקספורד, שבעקבות נישואיה השניים של אמה, היא מרגישה חופשייה להיות היא עצמה.
לדברי לנקשייר, מערכת היחסים הלסבית של קרוליין עם מורה חברה, גרמה לקבלת הרבה יותר מכתבי מעריצים מאשר לכל תפקיד אחר שלה.
בעיקר מנשים שמספרות לה שהסדרה עזרה להן לצאת מהארון.
בשל תת-הייצוג של דמויות הומוסקסואליות בטלוויזיה, חשה לנקשייר בחשיבות ההצגה המדויקת של דמותה של קרוליין.
היא התמקדה יותר בפן האנושי של הדמות מאשר בפן המיני.
לוחות הזמנים של צילומי העונה השנייה של הסדרה התנגשו עם העונה השנייה של הסדרה "גן עדן לנשים", ולנקשייר עזבה את "גן עדן לנשים" באמצע העונה.
על הופעתה בתפקיד קרוליין הייתה לנקשייר מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנים 2013 ו-2014. היא זכתה בפרס ב-2014. בפסטיבל היי בשנת 2015 אמרה לנקשייר כי מכל התפקידים שגילמה היא גאה ביותר בגילום דמותה של קרוליין, בשל "ההשפעה הכבירה" שהייתה לדמות.
ב-2014 עבדה לנקשייר שוב בשיתוף פעולה עם סאלי ויינרייט, התסריטאית של "הטנגו האחרון בהליפקס", בסדרת דרמה בשם "עמק האושר".
ויינרייט הייתה להוטה לכתוב תפקיד נוסף ללנקשייר אחרי שהתרשמה מהופעתה בסדרה "הטנגו האחרון בהליפקס".
ב"עמק האושר" מגלמת לנקשייר את קתרין קאווד, סמלת במשטרה שהיא גם סבתא שמגדלת את הנכד שלה, שנולד לבתה אחר שנאנסה והיא התאבדה מאוחר יותר.
מארק לוסון מהגרדיאן כתב על הופעתה של לנקשייר בתפקיד זה שהיא ההופעה הטובה ביותר בקריירה שלה.
על תפקיד זה זכתה בפרס המגזין "TV Choice" לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2014, ובפרס "Royal Television Programme" לשחקנית הטובה ביותר ב-2015. בספטמבר 2015 בחר "רדיו טיימס" בלנקשייר כאחת משלושים הנשים החזקות ביותר בטלוויזיה וברדיו הבריטי.
באפריל 2015 הייתה מועמדת בפעם הרביעית לפרס באפט"א ובפעם הראשונה בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
ביוני 2015 נבחרה כשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו.
במרץ 2015 החלה לנקשייר להשתתף בעיבוד הטלוויזיוני למחזה "המלביש" מאת רונלד הארווד.
הסרט שודר באוקטובר 2015. לנקשייר מגלמת את דמותה של מאדג', מנהלת הבמה, אשר אהבתה הנכזבת ל'סר' (אנתוני הופקינס), מנהל להקת התיאטרון, גורם למחלוקות בינה לבין המלביש שלו ואיש אמונו נורמן (איאן מקלן).
ב-2016 השתתפה לנקשייר בסרט הקולנוע "הצבא של אבא" המבוסס על הסדרה הקומית באותו שם.
בשנת 2022 החלה לגלם את דמותה של השפית האמריקאית ג'וליה צ'יילד בסדרה "ג'וליה"; דרמה קומית תקופתית של רשת HBO Max.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2007ומתי ראית את אביך לאחרונה?
And When Did You Last See Your Father ביטי 2016 הצבא של אבא Dad's Army גברת פייק 2019 יסטרדיי Yesterday ליז, אישה מליברפול שזוכרת את הביטלס 2022 כולם מדברים על ג'יימי Everybody's Talking About Jamie מרגרט ניו
שרה לם היא רקדנית בלט אמריקאית בבלט המלכותי בלונדון.
לם נולדה בשנת 1980 בבוסטון שבמסצ'וסטס בארצות הברית לקת'לין וג'ון לם, הבת השנייה מבין שלוש.
היא גדלה בבוסטון ובברוקלין, והחלה ללמוד מחול כמעט מהרגע שבו למדה ללכת.
כשלמדה בבית הספר לבלט בבוסטון, עוד לפני שמלאו לה 10 שנים, נבחרה לגלם בתפקיד ראשי את 'קלרה' מהבלט המפורסם מפצח האגוזים בהפקה השנתית הגדולה של בית הספר.
כעבור שנים גילמה דמויות בוגרות על אותה הבמה יחד עם חברותיה, שגילמו גם הן את 'קלרה' בצעירותן.
בגיל 13 החלה ללמוד עם הגברת טטיאנה לגט בבית הספר לבלט בבוסטון.
לם זכתה במדליית זהב בשנת 1998 מאת נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, במסגרת בית הספר.
בזכות אימוניה עם לגט, זכתה לם בשלוש מדליות כסף בתחרות הבלט הבינלאומית בנגויה שביפן בשנת 1999, בתחרות הבלט הבינלאומית השישית של ניו יורק בשנת 2000 ובתחרות הבלט הבינלאומית של ארצות הברית בשנת 2002.
שרה לם הצטרפה ללהקת הבלט של בוסטון בשנת 1998, קודמה לדרגת סולנית ב-2001 ולדרגת רקדנית ראשית בשנת 2003. היא הצטרפה לאחר מכן, באוגוסט 2004, לבלט המלכותי כסולנית ראשונה וקודמה לדרגת רקדנית ראשית בשנת 2006.
משנת 2005 לם נשואה לרקדן פטריק ת'ורנברי והשניים מתגוררים בלונדון.
אודט/ אודיל (אגם הברבורים), יוליה (רומיאו ויוליה), הנסיכה אורורה והנסיכה פלורין (היפהפייה הנרדמת), ליז (הנערה הסוררת), סילפיד (הסילפידה), פיית שזיף הסוכר (מפצח האגוזים), מארי לריש (מיירלינג, Mayerling), טטיאנה ואולגה (יבגני אונייגין), מאשה (חלומות חורף), ילדה לבנה וילדה כחולה (מחליקי הקרח), אליס (אליס בארץ הפלאות) ועוד רבים.
שרה לאגר היא אתלטית אוסטרית המתחרה בקרב שבע.
לאגר נולדה בשפיטל אן דר דראו שבקרינתיה באוסטריה, בתם של ארנסט ומוניקה.
מגיל שמונה החלה להתאמן באתלטיקה לאחר שזוהתה כבעלת פוטנציאל בתחום על ידי מי שהפך למאמנה, האתלט האולימפי לשעבר, גאורג ורטנר.
ב-2015, בהיותה בת 15 הייתה לצעירה ביותר שחצתה את רף 6,000 הנקודות בקרב שבע לנערות.
באותה שנה זכתה במדליית כסף באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 18 שהתקיימה בקאלי שבקולומביה.
ב-2016 זכתה במדליית כסף באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 18 שהתקיימה בטביליסי, ושבוע אחר כך זכתה במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20. היא הייתה בכך לאוסטרית הראשונה שזוכה באליפות העולם באתלטיקה בכל קבוצות הגילאים השונות.
באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 20 שהתקיימה ביולי 2017 באיטליה זכתה במדליית ארד בשיא גילאים אוסטרי.
ביולי 2018 זכתה במדליית כסף באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בטמפרה בשיא אישי של 6225 נקודות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2022 סיימה במקום השמיני בקרב חמש בתוצאה של 4391 נקודות.
שרה גבריאל קברל דה מנזס (בפורטוגזית: Sarah Gabrielle Cabral de Menezes; נולדה ב-26 במרץ 1990) היא ג'ודוקא עבר ברזילאית, האלופה האולימפית מלונדון 2012. מנזס מחזיקה בשלוש מדליות ארד מאליפויות העולם ובמדליית ארד מהמשחקים הפאן-אמריקאיים.
בשנת 2010 היא התחרתה באליפות העולם שנערכה בטוקיו וזכתה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג.
מנזס ניצחה בשלב רבע הגמר את צ'ונג ג'ונג-יון הקוריאנית, אך בשלב חצי הגמר הפסידה בהחלטת שופטים לטוקומו פוקומי היפנית ונשרה לקרב על מדליית הארד בו גברה על פרדריק ז'וסינה הצרפתייה.
באותה השנה היא גם זכתה במדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי.
באליפות העולם בשנת 2011 שנערכה בפריז, מנזס שוב זכתה במדליית הארד.
היא הגיעה עד שלב חצי הגמר שם הפסידה באיפון להרונה אסאמי היפנית ונשרה לקרב על הארד מול פרדריק ז'וסינה הצרפתייה בשחזור הקרב על המדליה משנה לפני כן.
פחות מדקה לסיום הקרב מנזס השיגה איפון וניצחה את הצרפתייה.
באותה השנה היא זכתה במדליות ארד בטורניר המאסטרס, בגראנד סלאם פריז ובמשחקים הפאן-אמריקאיים.
באולימפיאדת לונדון 2012, מנזס עשתה היסטוריה כאשר הייתה האישה הברזילאית הראשונה שזוכה במדליית זהב בענף הג'ודו.
בקרב הראשון היא ניצחה יריבה מווייטנאם, בשמינית הגמר היא ניצחה את לטיסיה פאייה הצרפתייה וברבע הגמר היא ניצחה את שוג'ן וו הסינית.
בחצי הגמר היא ניצחה את שרלין ואן סניק הבלגית ובגמר פגשה את האלופה האולימפית המכהנת אלינה דומיטרו הרומנית.
הגמר נפתח בשליטה של מנזס שהייתה יותר אקטיבית וגרמה ליריבתה לספוג עונש.
פחות מדקה לסיום הקרב מנזס השיגה יוקו לאחר תרגיל טומו-נגי מוצלח ו-13 שניות לסיום היא ביצעה תרגיל סיאו-נגי שהעניק לה ניקוד ווזארי.
בשנת 2013 היא השתתפה באליפות העולם שנערכה בריו דה ז'ניירו שבמדינת הולדתה וזכתה במדליית הארד לאחר שניצחה באיפון את קים סול-מי הצפון קוריאנית בשנייה האחרונה בקרב על המדליה.
באותה השנה זכתה גם במדליית כסף בטורניר המאסטרס, מדליית זהב בגראנד סלאם מוסקבה ובמדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו.
באולימפיאדת ריו 2016, מנזס סיימה במקום השביעי.
בקרב הראשון בשלב שמינית הגמר היא ניצחה את שארלין ואן סניק הבלגית אך הפסידה בשלב רבע הגמר נגד דיאריס אלוורז הקובנית.
היא נשרה לקרבות בית הניחומים שם הפסידה לאורנצצג מונקבאט המונגולית והודחה.
מנזס פרשה מג'ודו תחרותי בשנת 2020.
לונדון 2012: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג
טוקיו 2010: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג
פריז 2011: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג
ריו דה ז'ניירו 2013: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג
גוודלחרה 2011: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג
בואנוס איירס 2009: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג
סן סלוודור 2010: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג
מונטריאול 2012: מדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג
סן חוזה 2013: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג
גואיאקיל 2014: מדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג
אדמונטון 2015: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג
הוואנה 2016: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג
לימה 2019: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג
שרה מחבוב חאן (נולדה ב-9 בפברואר 1991 ברוואלפינדי) היא טניסאית פקיסטנית, המחזיקה בשיא התארים הלאומיים בכל ההיסטוריה של פקיסטן, וכן השתתפה במספר הגדול ביותר של משחקים בינלאומיים.
במשחקיה בייצוג פקיסטן בגביע הפדרציה, יש למחבוב מאזן ניצחונות–הפסדים של 2–8.
שרה מחבוב חאן נולדה ברוואלפינדי, במחוז פנג'אב שבפקיסטן.
אביה, מחבוב חאן, הוא מאמן טניס, ומאמן אותה.
בשנת 2004, בגיל 14, היא הייתה לאלופת פקיסטן הצעירה ביותר אי פעם.
יחד עם סבאה עזיז, אושנה סוהייל, ושרה מנסור, היא עשתה היסטוריה כשייצגה את פקיסטן שחזרה להשתתף בגביע הפדרציה, לאחר עשור של היעדרות.
מאז שנת 2005, ונכון לשנת 2018, מחבוב היא השחקנית המובילה בפקיסטן (אך לא החזיקה בתארים בעת לימודיה בארצות הברית), כאשר בתקופה זו יריבתה העיקרית היא שרה מנסור, אשר לפרקים מחזיקה בתואר האליפות הלאומית.
היא השחקנית היחידה שזכתה בתארים לאומיים במגרשי חימר, דשא ומגרשים קשיחים, והיא זכתה במספר שיא של תארים לאומיים לנשים בדירוג בטניס יחידים.
באוקטובר 2010, מחבוב הייתה לטניסאית הפקיסטנית הראשונה להגיע לדירוג המכשיר אותה לטורניר הפדרציה הבינלאומית לטניס (ITF) מחוץ פקיסטן, והראשונה להעפיל לרבע הגמר של טורניר ITF בינלאומי, הישג אליו הגיעה במשחקי זוגות בעין סוחנה, שבמצרים, בשותפות עם אירינה קונסטנטיניד.
בחודש מאי 2011, היא חתמה לשחק עבור נבחרת הטניס של אוניברסיטת ניו מקסיקו.
בשנת הלימודים השנייה שלה בניו מקסיקו, מחבוב עברה לשחק עבור אוניברסיטת ג'יימס מדיסון בווירג'יניה, שם היא שיחקה כמעט ארבע שנים וסיימה את לימודיה בחודש מאי 2015, ובידה תואר ראשון בסוציולוגיה.
לאחר מכן היא חזרה לפקיסטן.
על אף הצלחותיה, לא היה ביכלתה של מחבוב להגיע רחוק יותר בתחרויות בינלאומיות, בעיקר בשל חוסר תמיכה לטניס בפקיסטן.
אביה המאמן ניסה למצוא עבורה חוסים כדי שתוכל לפרוץ את המחסום הזה, ללא הצלחה.
נכון לשנת 2018, מחבוב מארחת תוכנית יומן ספורט בערוץ הלאומי בפקיסטן PTV כל יום שבת וראשון בערב.
טורנירתאריךמקוםנגדמגרששותפהשחקניות נגדיותניצחון/הפסדתוצאה2011 Fed Cup אסיה/אוקיאניה מרחב II2 בפברואר 2011נונתאבורי, תאילנד קירגיזסטןקשיח אושנה סוהייל ז'מיליה דואישיבה אמיליה טניזבייבהניצחון6–4, 6–25 בפברואר 2011 טורקמניסטן אושנה סוהייל ג'נטה הלייבה אנסטסיה פרנגוהפסד2–6, 2–62011 Fed Cup אסיה/אוקיאניה מרחב II12 באפריל 2016נונתאבורי, תאילנד מלזיהקשיח אושנה סוהייל תייביה סלברג'ו ג'וואריה נורדיןהפסד3–6, 0–6
שרה אוגוסטה טילמן יוז הייתה עורכת דין ושופטת פדרלית אמריקאית, מהשופטות החלוצות של תקופתה.
היא זכתה לפרסום במיוחד לאחר שהשביעה את לינדון ג'ונסון לנשיא ארצות הברית בטקסס מיד לאחר הירצחו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי ב-1963. היא השופטת היחידה בארצות הברית אשר השביעה נשיא.
שרה טילמן נולדה בבולטימור שבמרילנד.