tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זאת הפעם הראשונה בספרות היוונית שהשם "יהו" מציין את האל של היהודים.
בתיאורו את המצור של אנטיוכוס השביעי (סידטס) על ירושלים, מספר דיודורוס שחבריו של אנטיוכוס סיפרו לו "שאבות אבותיהם של היהודים גורשו מכל שטח מצרים בתור כופרים שנואי־האלים.
שכן במטרה לטהר את הארץ, כל אלה שנשאו על גופם סימנים לבנים וסימני צרעת קובצו יחדיו וגורשו אל מעבר לגבול, כמי שמארה רובצת על ראשם; הפליטים כבשו את סביבות ירושלים, ומשארגנו את עם היהודים הפכו את שנאתם לאנושות למסורת".
הסופר המצרי ליסימכוס כתב את התיאור המפורט ביותר של יציאת מצרים שהגיע לידינו מהתקופה ההלניסטית-רומית, שיוסף בן מתתיהו הכריז עליו כעל העוין ביותר מבין כל הגרסאות לסיפור.
ליסימכוס סיפר כי "בימי בוֹכּחוֹריס מלך מצרים", בשנת בצורת, "בני עם היהודים, אנשים מצורעים ובעלי נגעים וחולים בכל מיני מחלות", צבאו על המקדשים וביקשו מזון.
המחלות התפשטו בקרב כלל האוכלוסייה והמלך פנה לאל אמון, שציווה עליו לטהר את המקדשים "מכל האנשים המזוהמים והחוטאים" ולגרש אותם אל השממה "ולהטביע את המצורעים והמנוגעים", כי רק אז תסתיים הבצורת.
המלך ציווה על כהני המקדשים לאסוף "את כל האנשים אשר אינם טהורים" והורה לצבא להוליך אותם למדבר, בסך הכל 110 אלף מגורשים, "ולקשור אל המצורעים לוחות עופרת" כדי להטביע אותם בים.
"וכאשר טבעו המצורעים והנגועים בים", אלה שנשארו בחיים התקבצו יחד במדבר חשופים לסכנת חיים.
ואז "איש אחד ושמו משה" הציע להתחיל ללכת עד שיגיעו לארץ מיושבת.
הוא ציווה עליהם שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם".
הם הלכו במדבר ולאחר צרות רבות הגיעו לארץ מיושבת "ועשו רעות ליושביה", שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, "והגיעו אל הארץ הנקראה בימינו יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם.
לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התביישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).
בייחסו את גירוש היהודים ממצרים לפרעה מהשושלת ה-24 (המלך הידוע בספרות היוונית העתיקה בשם "בוכחוריס"), ליסימכוס מתארך את יציאת מצרים לזמן הרבה יותר מאוחר מאשר מנתון.
מדבריו של יוספוס מתברר כי גם הסופר היווני אפולוניוס מולון (המאה ה-1 לפנה"ס) כתב על גירוש היהודים ממצרים.כל אחד מהסופרים נקב בתאריך שונה.
פולמון מאיליון (המחצית הראשונה של המאה ה-2 לפנה"ס) למשל, כתב שהיה זה "בזמן שלטון אפיס בנו של פורונאוס ", ש"חלק מהצבא המצרי גורש ממצרים והתיישב בארץ הנקראת סוריה-פלשתינה".
אוסביוס מקיסריה שציטט אותו, טען שברור כי מדובר באנשים שיצאו ממצרים עם משה.
יוספוס מציין את אפולוניוס מולון וליסימכוס בראש הדוברים נגד משה וחוקי התורה, שטענו כי משה היה מכשף ורמאי והחוקים שנתן מלמדים את היהודים "לעשות כל רעה ולעזוב כל מידה טובה".
ההיסטוריון היווני בן המאה ה-1 לפנה"ס, סטראבון, קבע ש"אבותיהם של היהודים בני זמננו, כפי שהם נקראים, היו מצרים" וטען שזאת הסיבה לריבוי האוכלוסייה היהודית במצרים, "מפני שהיהודים הם מצרים מעיקרם".
אולם בזמן שהמסורת המצרית-יוונית גרסה שהיהודים גורשו ממצרים, צייר סטראבון תמונה אוהדת מאוד של האדם שהנהיג אותם והשלטון שהקים על בסיס אמונתו הייחודית.
הוא טוען שמשה היה כהן מצרי, שעזב את מצרים והגיע לארץ יהודה בלווית אנשים רבים שעבדו את ה"ישות האלוהית", בגלל שלטענתו (של משה) המצרים טעו בהציגם את הישות האלוהית על ידי תמונות של בהמות ובקר והיוונים גם הם טעו בעיצוב אלים בדמות אדם.
משה הוביל את האנשים "למקום שבו נמצאת כיום ירושלים".
ההיסטוריון הרומי פומפיוס טרוגוס מספר שהמצרים, "משניחתו עליהם גרדת וצרעת", גרשו את משה ממצרים יחד עם אלה שחלו במחלה, כדי שהמחלה לא תתפשט.
מאחר שמשה הפך למנהיג הגולים, הוא לקח בגנבה את כלי הקודש של המצרים (על פי ספר שמות בני ישראל שאלו כלי כסף וזהב משכניהם), ואלה ניסו להשיב אותם בכח הנשק, אך סערות אילצו אותם לשוב לביתם.
בהגיעו אל הר סיני, לאחר 7 ימי צום עם צאן מרעיתו במדבריות ערב, משה "הקדיש את היום השביעי, שנקרא לפנים שבת לפי מנהג העם, כיום צום, משום שיום זה שם קץ באחת לרעבונם ושיטוטיהם".
פומפיוס טרוגוס היה הסופר הראשון שקישר את יציאת מצרים עם צום.
הוא מוסיף ש"בזוכרם כי גורשו ממצרים מחשש להפצת זיהום, הם הקפידו, פן יהפכו להיות שנואים על שכניהם מאותה סיבה, שלא לבוא במגע עם זרים".
גם המדקדק המצרי-יווני אפיון כתב "היסטוריה נגדית" לסיפור יציאת מצרים שבמקרא.
אפיון טען ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה היה מצרי יליד הליופוליס והוא הוציא את היהודים ממצרים בשנה הראשונה של האולימפיאדה ה-7 (שנת 752 לפנה"ס).
גם גרסת אפיון כוללת את עלילת המצורעים, אולם הוא הוסיף לה נדבך משלו: מלבד מצורעים, כללו 110 אלף המגורשים גם עיוורים, פסחים ונגועים במחלות.
הסופר המצרי כאירמון חזר על סיפורו של מנתון, אך במקום רצונו של המלך "לראות את האלים", סיפר שאיזיס נגלתה לאמנופיס בחלום והציקה לו בשנתו על כך שהמקדש שלה נהרס במלחמה.
אחד החרטומים (במקור: "סופרי הקודש") בשם "פריטיבַאוטס", פירש למלך, שאם יטהר את מצרים מהאוכלוסייה הטמאה, "יסור ממנו חזון האימה הזה".
לפיכך, ציווה המלך לאסוף 250 אלף אנשים חולים ולגרשם מן הארץ.
בראש אוכלוסייה זו עמדו שני "יודעי-ספר": משה ואדם נוסף "מן החרטומים" - יוסף.
כאשר הגיעו החולים הגולים אל פלוסיון, מצאו שם 380 אלף איש שהושארו שם עוד קודם על ידי אמנופיס, שסירב לתת להם להיכנס למצרים.
שתי הקבוצות כרתו ברית ויצאו למלחמה במצרים.
אבל אמנופיס לא חיכה למתקפה, אלא מיהר לברוח אל אתיופיה.
כאשר בגר בנו, רעמסס, גרש את "היהודים", שמספרם היה 200 אלף, אל סוריה.
בתיאורו של כאירמון יש שימוש במסורות שאינן תלויות במנתון.
בהתייחסותו ליוסף ומשה מהדהדת חדירת המסורת המקראית לחוגים לא יהודים וייתכן שגם סיפור החלום על איזיס הוא מסורת עממית נפוצה, מכיוון שיש מכנה משותף בין גרסת כאירמון לבין המסופר ב"נבואת הקדר" המצרית.
נבואה זו נמצאה כתובה ביוונית על שרידי פפירוסים מהמאה ה-3 לספירה ובה מתנבא הקדר באוזני המלך אמנופיס וחוזה פלישה של נכרים למצרים.
בפפירוסים אלה לא נזכרו היהודים, אולם פפירוס אחר מאותה תקופה, הקרוב להם ברוחו ובלשונו, מכוון בעיקרו נגד היהודים ובהקשר דומה מסופר גם בו על "היהודים...בני הבליעל...המגורשים ממצרים על ידי זעמה של איזיס".
ההיסטוריון הרומי טקיטוס טען שאבות היהודים היו מצרים שהושחתו על ידי נגע ממאיר, צרעת.
המלך בוֹכּחוֹריס פנה לאוראקל של אַמוֹן וביקש מרפא, אז צוּוה עליו "לטהר את ממלכתו" ולגרש "גזע זה, כיוון ששנוּא הוא על האלים".
המצורעים נמצאו, נאספו וגורשו ממצרים:
על פי טקיטוס, אסונם של היהודים מסביר רבים ממנהגיהם הדתיים, שאינם אלא כפירה: משה התקין פולחנות "הסותרים את פולחנותיהם של שאר בני־תמוּתה" (ובהם פולחן החמור).
היהודים אינם אוכלים בשר חזיר, לזכר הנגע שהביא לגירושם, "שהרי נוּגעו בצרעת, הפוקדת בעל־חיים זה".
כמו כן, "הצוֹמוֹת התכופים שהם צמים" הם עדוּת לרעב הממושך שהיה מנת חלקם, והם עדיין אוכלים את "הלחם היהודי שאינו חמץ" לזכר החיפזון בו ליקטו את התבואה.
הם בחרו ביום השביעי לשבות בו ממלאכה כיוון שבּוֹ הוּשם קץ לנדודיהם".
טקיטוס הוא הסופר הפגני היחיד שמתייחס למצה.
הסברו העוין של מוצא היהודים משקף את הגרסה היוונית־מצרית העתיקה ליציאת מצרים ודרך טקיטוס היא הפכה לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית.
גם הפילוסוף היווני הפגני האנטי-נוצרי, קלסוס (המאה ה-2), חזר על גרסה זו למוצא היהודים.
לדבריו, היהודים "עזבו את מצרים לאחר שמרדו בקהילה המצרית ובזו למנהגים הדתיים של המצרים".
הוא יוצר הקבלות בין המצרים, היהודים והנוצרים וטוען שמה שהיהודים "עשו למצרים הם סבלו בתורם על ידי אלה שהלכו אחרי ישו", וש"בשני המקרים מרד נגד הקהילה הוביל להצגתם של רעיונות חדשים".
הוא כותב כי "ישנה דוקטרינה עתיקה (ארכאיוס לוגוס) שהתקיימה מההתחלה, שתמיד נשמרה על ידי האומות והערים הנבונות ביותר ועל ידי אנשים נבונים".
הוא אינו מזכיר בין אלה את היהודים ואת משה ובמקום זאת מאשים את משה בהשחתת אותה דת עתיקה: "רועי העזים והכבשים שהלכו אחר משה כמנהיגם הושלו על ידי רמאויות מגושמות לחשוב שיש רק אל אחד, וללא שום סיבה הגיונית, רועי העזים והכבשים הללו נטשו את הפולחן לאלים רבים".
קלסוס כותב ש"היהודים היו עבדים נמלטים שברחו ממצרים" ושהם מכורים לכישוף, אותו לימד אותם משה.
הגשר הגדול דאן-יאנג–קוּנְשָׁאן (בסינית: 丹昆特大桥) הוא הגשר הארוך ביותר בעולם, באורך 164.8 קילומטר.
הגשר ממוקם בין שאנגחאי לבין נאנג'ינג במחוז ג'יאנגסו.
זהו גשר רכבת הבנוי על הדלתא של נהר יאנגצה, המורכבת גם מאגמים, תעלות ושדות אורז.
בניית הגשר הושלמה בשנת 2010 והוא נפתח בשנת 2011. את הגשר בנו כ-10,000 איש במשך 4 שנים, ועלות הקמתו עומדת על 8.5 מיליארד דולר.
הגשר הגדול דאן-יאנג–קונשאן מחזיק בשיא גינס לגשר הארוך ביותר בעולם בכל הקטגוריות, החל מ-30 ביוני 2011.
חברת China Road and Bridge Corporation תכננה ובנתה את הגשר במימון ממשלת סין.
חברה זו בונה פרויקטי ענק כגון מסילות ברזל, נמלים, גשרים ומנהרות.
הגשר היא סדרת דרמה משטרתית רוסית, משנת 2018 שעונתה הראשונה שודרה בערוץ NTV ועונתה השנייה עלתה ב-22 במאי 2020 בשרתי Start.ru.
הסדרה מהווה עיבוד מחודש לסדרה הדנית-שוודית "הגשר" משנת 2011.
הגשר שמחבר בין העיר איוואנגורוד הרוסית לנרבה האסטונית מוחשך לפתע, כשהאור נדלק בחזרה, נמצאת גופת אישה בקו הגבול שבין אסטוניה לרוסיה, המחייבת חקירה משותפת של כוחות השיטור האסטונים והרוסיים.
את הצד הרוסי מייצג החוקר מקסים קזאנצב בעוד את הצד האסטוני מייצגת הבלשית אינגה ורמה.
יחד עליהם לעבוד על חקירת תיקי רצח שחושפים רוצח מסוכן, שמעוניין להעביר מסר על חוסר המוסריות ומציג עצמו כלוחם למען האמת בעודו מציב את קזאנצב כאויבו המרכזי.
שנה לאחר אירועי העונה הקודמת.
על ספינה בסנקט פטרבורג נמצאו שלוש בובות וגופת אישה.
האישה מזוהה כמרתה אנדרסה, עובדת הקונסוליה האסטונית בפטרבורג, בחקירה ששוב מפגישה את קזאנצב עם אינגה ורמה מהמשטרה האסטונית.
יחד הם יוצאים למרדף אחר רוצח סדרתי מסוכן.
צילומי הסדרה החלו ביולי 2017 והושלמו בנובמבר אותה שנה.
הגשם היא סדרת טלוויזיה דנית שנוצרה על ידי ג'ניק טאי מוסהולט, אסבן טופט ג'ייקובסן וכריסטיאן פוטליבו.
הסדרה שודרה לראשונה בנטפליקס ב־4 במאי 2018.
ב-30 במאי 2018 נטפליקס חידשו את הסדרה לעונה שנייה, שיצאה ב-17 במאי 2019.
ב-17 ביוני 2020 הודיעו נטפליקס כי תצא עונה שלישית ואחרונה ב-6 באוגוסט 2020.
סימונה ואחיה, רזמוס בן ה־11, נשלחים על ידי אביהם פרדריק להסתתר בבונקר לאחר שתושבי סקנדינביה נפגעו לראשונה מנגיף קטלני שנמצא במי הגשמים שהורג במהירות את כל מי שבא עימו במגע.
לאחר שאמם מתה בניסיון להציל אותם מחולה שניסה להיכנס לבונקר, סימונה צריכה לטפל ברזמוס לפי הוראות אביה עד שיחזור.
לאחר 6 שנות שהייה בבונקר וללא סימן לחזרה של אביהם, סימונה מחליטה לצאת מהבונקר עם רזמוס ולחפש את אביה שכנראה נמצא בשוודיה.
בלילה לפני שסימון ורזמוס יוצאים מהבונקר הם מוצאים בכוח על ידי חבורה של אנשים שמחפשים אוכל, שראו אותה מסתובבת ביער יום לפני כן, כאשר וידאה שבחוץ אין סכנות.
החבורה מסכימה לתת לסימונה ורזמוס להצטרף אליהם אם הם יובילו אותם לבונקרים נוספים עם אוכל, וביחד עם החבורה, סימונה ורזמוס מחפשים תשובות על המחלה ועל מקומו של אביהם.
אלבה אוגוסט – סימון אנדרסן
לוקאס לינגור טנסן – רזמוס אנדרסן
רובין פאיויו – דימיטרי אודינוב
ג'ונס בא-קונק – סטן, הבוס של פרדריק
לארס סימונסן – ד"ר פרדריק אנדרסן, אבא של סימון ורזמוס
איבן הג' – אמא של סימון ורזמוס
ברטיל דה לורנזי – רזמוס הצעיר
הפקה העונה הראשונה החלה בסוף יוני 2017 בדנמרק ובשוודיה.
הגשר היא מיני-סדרת טלוויזיה אמריקאית של רשת השידור "Starz", ששודרה מ-30 ביוני 2019 עד ל-18 באוגוסט 2019.
מיפאנווי תומאס (אמה גרינוול) מתעוררת במבנה בגשר המילניום שבלונדון.
היא רואה מסביבה גופות, אך לא זוכרת כיצד הגיעה לשם.
במהלך הסדרה מתברר לה שהיא סוכנת מיוחדת בעלת כוחות על-טבעיים בשירות חשאי בריטי בשם "Checquy".
ביולי 2017 הוזמנה הסדרה על ידי רשת השידור האמריקאית "Starz".
סטפני מאייר הייתה המפיקה הראשונה של הסדרה, אך היא עזבה בתחילת הצילומים בשל חילוקי דעות מקצועיים.
הסדרה עלתה בארצות הברית ב-30 ביוני 2019, וב-1 ביולי בבריטניה.
אמה גרינוול - מיפאנווי תומאס.
ג'ואלי ריצ'רדסון - לינדה פארייר, מלך ה-"Checquy".
ג'ון פלטשר - טדי ואלכס גסטאלט, שניים מארבע הגופות שחולקות נפש אחת.
רונאן ראפטרי - רוברט גסטאלט.
קתרין סטדמן - אליזה גסטאלט.
אדריאן לסטר - קונרד גרנטצ'סטר, מלכת ה-"Checquy".
אוליביה מאן - מוניקה ריד, סוכנת של ה-"BVA", סוכנות-אחות אמריקאית של ה-"Checquy".
הגשר הוא סרט תיעודי אמריקאי-בריטי בבימויו של מ-2006 העוסק בתופעת ההתאבדות מגשר שער הזהב בסן פרנסיסקו.
לאורך הסרט מוצגים מספר קטעי התאבדות בקפיצה מגובה לאחר שצוות ההפקה צילם את הגשר לאורך מרבית שנת 2004 ותיעד עשרים ושלושה מקרי התאבדות, ללא כל צנזורה, בנוסף לראיונות עם חבריהם ובני משפחותיהם של המתים.
גשר שער הזהב נפתח בפני הציבור ב-1937, ונכון לעת הפקת הסרט, היה מוקד ההתאבדויות הפופולרי ביותר בעולם, עם כ-1,300 מקרים עד לשנת 2003. שיא זה נשבר מאז רק בידי שבסין.
משך הנפילה הוא ארבע שניות, לאורך שישים ושבעה מטרים, ובמהירות מרבית של כ-121 קמ"ש, עד הפגיעה במים של מפרץ סן פרנסיסקו.
הקפיצה מהגשר טומנת בחובה שיעור תמותה של כ-98 אחוזים; מרבית המתאבדים מתים באופן מיידי כתוצאה משברים ודימומים פנימיים, כאשר המעטים אשר שורדים את הפגיעה מתים כתוצאה מטביעה או מהיפותרמיה.
במאמר שפורסם בכתב העת הניו יורקר, כתב טד פרנד, "ניצולים לעיתים מתחרטים על כך שקפצו באמצע הנפילה ואף לפני כן", בתמיכת עדותו של הניצול קן בולדווין אשר אמר, "מיד הבנתי שיכולתי לתקן כל דבר בחיי אשר עד אז חשבתי לבלתי ניתן לתיקון - למעט העובדה שזה עתה קפצתי מהגשר".
במהלך שנות השבעים פרסמו העיתונים השונים בסן פרנסיסקו "ספירות לאחור" כאשר מניין המתים החל להתקרב לחמש מאות.
צוותי חדשות וערוצי טלוויזיה צילמו התרחשויות שונות באזור הגשר בזמן שהרשויות הצליחו לעצור ארבעה עשר מתאבדים פוטנציאלים, ביניהם אדם שהידק שלט עם הכיתוב "500" לחולצתו.
המתח התקשורתי סביב הנושא התעצם עוד יותר במהלך שנת 1995 כאשר מניין המתים התקרב לאלף.
סטיל סיפר על ההלם שחש בשל ההיסטוריה עקובת הדם של הגשר, ומשום שלא נעשו מאמצים מספקים על מנת למנוע מאנשים נוספים להתאבד; "רוב הגשרים או המקומות הגבוהים בהם יש סיכון התאבדות גבוה ובעל שיעור תמותה קטלני הציבו מחסומי התאבדות בדיוק בגין הסיבה הזו".
הסרט נפתח עם מספר קטעי צילום קצרים של הולכי רגל הצועדים לאורך הגשר ומביטים מטה אל מי המפרץ.
אדם מבוגר הבוהה במים במשך מספר שניות מטפס לפתע על המעקה וקופץ אל מותו.
שני גלשני מצנחים, אריק גליינס וכריס בראון, מספרים תוך כדי ראיון על מתאבד ששניהם חזו בקפיצתו מהגשר באחד הימים בהם יצאו לגלוש, ככל הנראה אותו אדם שנראה קודם לכן.
ראיונות נוספים עם חבריהם ובני משפחותיהם של המתאבדים מוצגים בהמשך, לעיתים מעורבבים זה עם זה.
מספר סצנות מציגות את סיפורו של ריצ'רד וטרס, עובר אורח אשר צילם את הגשר ונתקל באישה שטיפסה מעבר למעקה והתיישבה על המסילה התחתונה.
וטרס תפס אותה מצווארון חולצתה ומשך אותה חזרה למדרכה, בטרם התיישב עליה עד שהגיעה המשטרה למקום.
מקרה קפיצה נוסף הוא סיפורו המפורסם של , אשר שרד את הנפילה מהגשר והתעורר בתוך המים כאשר כלב ים שוחה תחתיו ומסייע לו לצוף אל פני השטח.
הסרט מציג מספר ראיונות עמו ועם אביו בנוגע לאירועים שהתרחשו קודם, במהלך ואחרי הקפיצה מהגשר.
מועמד עבור פרס הוגו הזהב עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר (אריק סטיל)
מועמד עבור פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר (אריק סטיל)
צוות הצילום הורכב מקבוצה בת עשר עד שנים עשר אנשים אשר צילמו את הגשר יום ולילה לאורך מרבית שנת 2004, תוך שימוש בעדשות טלפוטו ומצלמות רחבות זווית.
במהלך חודשי הצילום הראשונים הצליח הצוות ללכוד רק את התזות המים שנגרמו כתוצאה מהפגיעה במי המפרץ, ולמד על ההתאבדויות רק כאשר משמר החופים הגיע למקום.
המתאבד הראשון באותה שנה לא התנהג כפי שציפו, דהיינו הפגנת סימני דיכאון או בכי, אלא נראה שמח יחסית וצחק בזמן ששוחח בטלפון; לאחר מכן השליך את חפציו הצידה בפתאומיות וקפץ אל מותו.
לאורך הצילומים קפץ בממוצע אדם אחד בכל חמישה עשר ימים.
בנוסף מציג הסרט אנשים רבים אשר ניצלו בטרם הספיקו לקפוץ.
צוות ההפקה ניסה להתערב בכל פעם שאיתר מתאבד פוטנציאלי, והצליח למנוע שש התאבדויות.
אנשי הצוות אומנו בנוהל למניעת התאבדות בטרם החלו הצילומים, והוסיפו למכשירי הפלאפון שלהם חיוג מהיר לגוף האחראי על הגשר, כך שיוכלו להתקשר אליו בכל פעם שחשדו שאדם עומד לקפוץ; "כולנו הגענו למסקנה שאנחנו בני אדם לפני שאנחנו יוצרי קולנוע", אמר סטיל.
עם זאת, במרבית המקרים לא עמד לרשות אנשי הצוות מספיק זמן בכדי לפעול.
כלל חבריהם ובני משפחותיהם של המתאבדים אשר הסכימו להשתתף בסרט לא ידעו כי צוות ההפקה החזיק בצילומים של מות יקיריהם, אולם סטיל טען כי, "כל המרואיינים, בנקודה זו, לאחר שצפו בסרט, שמחים על כך שהשתתפו בו".
בסך הכל צולמו ראיונות באורך מאה ועשרים שעות.
אתר האינטרנט עגבניות רקובות העניק לסרט, נכון ל-2022, ציון חיובי של 68% מתוך סיכום של חמישים ותשע ביקורות.
הקונצנזוס הכללי שהביע צוות המבקרים של האתר מסר כי, "חולניות חסרת טקט או רגישות יוצאת דופן במינה?
מטריד לחלוטין או מרתק לכיסא?
המבקרים חלוקי דעות בנוגע לסרטו התיעודי הייחודי של אריק סטיל על גשר שער הזהב, פלא העולם המודרני ויעד התאבדותי ידוע לשמצה".
אנדרו פולבר מעיתון הגרדיאן ביקר את הסרט בנימה שיפוטית מעט וציין כי הוא עשוי להיות היצירה הקולנועית המתועבת ביותר מבחינה מוסרית שנעשתה אי פעם.
לדבריו, עצם העובדה שסטיל צילם את אחד המתאבדים לאורך זמן ממושך יחסית, יחד עם חוסר הכנות שהביע כלפי האחראים על הגשר בנוגע לכוונותיו, הם מעשים אשר "מעידים בשם עצמם".
דייוויד מאטין מתאגיד השידור הבריטי העלה בביקורתו את השאלה המוסרית השנויה במחלוקת, האם הסרט הוא יצירה תיעודית טהורה או אמצעי ניצול ציני?
לדעתו הסרט מלא בחמלה כלפי המתאבדים, ומנסה לעורר הבנה בקרב הצופים כלפי מעשיהם.
עם זאת, הודה מאטין שהסרט אינו מעורר סיפוק, וכי הוא נכשל לחשוף את מחשבות ליבם הסודיות של אלו שקפצו מהגשר.
הוא סיים את ביקורתו בעצה לצופים העתידיים, כי הסרט אינו רק כזה שקשה לצפות בו אלא גם כזה שקשה לשכוח אותו.
הסרט עורר תרעומת רבה בקרב האחראים על הגשר, אשר האשימו את סטיל בכך ששיקר להם בנוגע לכוונותיו.
בטופס בקשת ההיתר שהציג לידי הנהלת , גוף ממשלתי נטול כוח שיפוט העוסק באחזקת המקום וניהולו, כתב סטיל כי התכוון "ללכוד את השילוב העוצמתי והיחיד במינו בין הטבע למבנה, המגשים את עצמו מדי יום בגשר שער הזהב".
סטיל הודה כי שיקר מאחר שהאמין שבקשתו תידחה כלאחר יד אם היה חושף את מטרתו האמיתית של הפרויקט.
מרי קארי, דוברת המחוז, האשימה את הסרט בפלישה לפרטיות.
תלמיד בית ספר תיכון מ, קליפורניה, בשם קייל גמבוה, נעדר מלימודיו באחד הימים בספטמבר 2013 בכדי להתאבד בקפיצה מהגשר, בעודו צועק "יאהו!" כשהוא נופל אל מותו.
עיתון הניו יורק טיימס דיווח כי הוא צפה בטריילר של הסרט מספר פעמים רב.
במכתב ההתאבדות שלו ציין, "אני מאושר.
חשבתי שזה יהיה מקום טוב לסיים את הכל".
גוף הפיקוח הקולנועי בניו זילנד הגיש בקשה ב-2015 לידי חברת נטפליקס על מנת להסיר את הסרט משירותי הזרמת המדיה שלה בטענה שהוא מעורר מחלוקת.
נטפליקס נענתה לבקשתם והסירה את הסרט מספרייתה.
הגשם של סבא אהרון הוא ספר ילדים שנכתב על ידי מאיר שלו ואויר על ידי יוסי אבולעפיה, יצא לאור בהוצאת "עם עובד" בשנת תשס"ז.
בכפר קטן, בעמק גדול, גרו שלושה איכרים סבא אהרן, סבא נחום וסבא יצחק.
הם היו חברים טובים, ושנה אחת, שבה לא היו עננים ולא ירד גשם, החליט סבא אהרן לצאת למסע ברגל אל המערה המרוחקת, שבה, לטענתו גרים העננים, הוא הסביר שצריך ללכת אל ההר, לעלות אל המערה ולבדוק מה קרה לעננים.
חבריו של סבא אהרון לא האמינו לסיפורו על מערות ועננים, ולמרות זאת יצאו יחד איתו למסע.
אחרי שפתרו את תעלומת העננים הוביל סבא אהרן מסע ניצחון, שבסופו חזרה השלווה לכפר והתחיל לרדת גשם.
לפי נירה לוין, משפטי הפתיחה ברוח המעשייה של מאיר שליו מזמינים את הקוראים להתיישב בכפר הקטן ההוא, בין בתיהם של שלושת הסבים המתוארים ברוח טובה ובהומור.
גם בהמשכו משופע הסיפור במאפייני האגדה והמעשייה (למשל- לדמויות תכונות לא מציאותיות, העלילה דמיונית ויש בה הפרזה וגוזמה, הסיפור מתארגן סביב השילוש המסורתי, התושייה מנצחת והגיבור מביא רווח והצלה לציבור שלם בדרך מופלאה).
מאפיינים אלה עברו עידון ומיתון והותאמו לנוף המקומי, והרושם המתקבל הוא של מעשייה עממית-ישראלית, רלוונטית תמיד כדרך סיפורי עם.
לטענת רותה קופפר, זה אינו הספר הראשון של שלו שגיבורו הוא אדם זקן.
אבל לדבריו, זה הראשון שאין בו ילדים (וגם לא חרוזים).
"חשוב לי שילד יבין שלזקנים יש עולם פנימי וחיים פעלתניים.
ב'טרקטור בארגז החול' זה עבד.
הטרקטור הוא פיתיון, כי ילדים אוהבים אותו, אבל הם גם אוהבים את הדמות.
הטרקטוריסט מזדקן עם הטרקטור, אבל יש לו תפקיד בחברה.
אני לא מיתמם, הטרקטור ודוד אהרן לא חוזרים לימי עלומיהם, וכך גם שלושת הסבים בספר החדש; אם יש להם זמן לטייל בעמק ובהרים, סימן שהם לא עובדים שמונה שעות ביום.
אבל בכל זאת, הם מביאים את הגשם".
סבא אהרון - הגבוה והרזה, "שאהב לספר סיפורים והיה מומחה לעצי פרי"
סבא נחום - הרחב והעבה, "שאהב לאכול והיה מומחה לפרות"
סבא יצחק - הקטן והנמוך, מומחה לארנבות
תיאטרון הקרון עיבד את הספר להצגה.
ההצגה זכתה בארבעה פרסים במסגרת תחרות "פרס הבמה להצגות ילדים ונוער לשנת 2018" של ארגון אסיטז:
פרס עיצוב תפאורה ובמה לכנרת קיש ומעין רזניק
פרס עיצוב תאורה לג'ודי קופרמן
בספרו של מאיר שלו רומן רוסי מסופרת על ידי אחת הדמויות מעשייה כמעט זהה לעלילת הספר - "פעם אחת, כשהייתה בצורת, הלכנו לבדוק מה קורה לעננים.
היינו שם כל החבורה - צירקין, ליברסון, סבתא פייגה ואני.
יום שלם טיפסנו בין קוצים וסלעים עד שהגענו למעלה, וכל הלילה הסתובבנו וחיפשנו את מערת הגשם, עד ששמענו אותם נוהמים ומרעימים.
סלע גדול נח על פתח המערה והעננים לא יכלו לצאת.
אנחנו התחלנו למשוך את הסלע.
ראז דוא,ראז דוא, בכל הכוח.
אנחנו משכנו בחוץ והעננים דחפו בפנים, עד שהסלע נפל וכל העננים התפרצו החוצה, וצירקין עוד הספיק לקפוץ על ענן אחד וירד ישר לבית שלו יחד עם הגשם."
הגשמה הוא ציור סימבוליסטי של האמן האוסטרי גוסטב קלימט, שנוצר בין השנים 1905–1909 כחלק מפרויקט פסיפסים מונומנטלי עבור ארמון סטוקלה שבבריסל.
היצירה, המכונה גם "החיבוק" (The Embrace), מציגה זוג נאהבים עטופים בגלימות מוזהבות ומקושטות, ומתוארת לעיתים כהמשך ישיר לרעיונות שהועלו ביצירתו פריזת בטהובן (1902), ובהמשך ביצירה הנשיקה (1907–1908).
הציור משלב בין שפה דקורטיבית־אר נובואית לבין סמלים מיסטיים, מיניים וביולוגיים, ומהווה שיא של תקופת "הזהב" של קלימט.
בעיני חוקרים רבים, הגשמה מגלמת אידיאל של אהבה שלמה – ארוטית ורוחנית כאחד – תוך שימוש בעושר חזותי יוצא דופן, בהשראת פסיפסים ביזנטיים, מדע מודרני ותפיסות אסתטיות מהפכניות.
היצירה הגשמה מתארת זוג נאהבים עומדים זה מול זו בחיבוק אינטימי, כאשר הגבר נראה מהגב, ראשו רכון לעבר ראשה של האישה, ופני האישה גלויים – עיניה עצומות והבעתה מהורהרת, כמעט אקסטטית.
קלימט מלכד בין הגופים בעזרת גלימות ארוכות ומקושטות, הנושאות דגמים גאומטריים מורכבים: ריבועים ומלבנים בגווני שחור, אפור וזהב בגלימתו של הגבר, ולעומתם – ספירלות, עיגולים ופרחים בגלימתה של האישה.
החפיפה וההשתלבות בין הצורות השונות מציעות איחוד פיזי ורוחני בין הדמויות, בדומה ליצירה הנשיקה, שם מושג גובה שווה בין הדמויות על ידי כריעת האישה.
הרקע המוזהב, העשוי כפסיפס דקורטיבי, מנתק את הסצנה מן העולם הארצי ומעביר אותה לתחום סמלי ומיתי.
חלק מן הדימויים – כמו קווי המתאר המתפתלים של היצירה ומבנים אובליים המזכירים תאים – שואבים השראה ממחקרים מדעיים בני הזמן, כגון איורים מיקרוסקופיים של תאים, כלי דם ובלסטוציסטים (תאים עובריים), שייתכן שקלימט נחשף אליהם בסלונים אינטלקטואליים בווינה.
היצירה מציגה את רגע ההגשמה של האהבה – לא כהתפרצות דרמטית אלא כאיחוד שקט, עמוק, ומרובד.
קלימט בוחר להחביא את פני הגבר ולחשוף את פניה של האישה, תוך שהוא מדגיש את המתח בין שליטה והכלה, בין מבנה לצורה, ובין זהות פרטית לאהבה כללית.
הציור ממוקם מול היצירה הציפייה בפריזת בית סטוקלה, ויחד איתה מהווה ניגוד צורני וסמלי: תנועה מול שלווה, כמיהה מול מימוש, התחלה מול שיא.
היצירה הגשמה משקפת אידיאל סימבולי של אהבה הרמונית – לא כדרמה רגשית, אלא כהתמזגות של גוף ונפש, גבר ואישה, חומר ורוח.
קלימט עוטף את הדמויות בגלימות עשירות בדפוסים גאומטריים בעלי משמעות מגדרית: צורות מרובעות ומלבניות לגבר לעומת ספירלות ועיגולים לאישה.
החפיפה וההשתלבות של צורות אלו מרמזות על איחוד טוטאלי של יסודות נפרדים – ניגוד שהופך לשלמות.
היצירה שזורה בתוך פריזת עץ החיים, וסביב הדמויות מופיעות זרועותיו המתפתלות של העץ.
העץ מסמל חיבור בין שמיים וארץ, בין שורשים ועקרונות נעלים, ויוצר הקשר מטפיזי לרגע האנושי שמתרחש במרכז התמונה.
מעבר לאסתטיקה, הסימבוליקה נוגעת גם בתחומי המדע.
קלימט שואב השראה מתצפיות מיקרוסקופיות של תאים עובריים, כלי דם ותאי עצב – דימויים שהופכים בדמות ספירלות, עיניים או ביציות – ונטמעים בתוך הקומפוזיציה.
כך, האהבה מתוארת לא רק כתשוקה אלא כהתגלמות ביולוגית־קוסמית של חיים.
באמצעות הזהב, האורנמנטיקה והצורות המורכבות, קלימט ממקם את הסצנה מעבר לזמן ומקום – במרחב שהוא גם פיזי וגם מיתי, אישי אך אוניברסלי.
היצירה הגשמה מהווה חלק מפריזת הפסיפס בבית סטוקלה, ומקיימת זיקה אמנותית, קומפוזיציונית ותמטית ליצירות נוספות של גוסטב קלימט.
בראש ובראשונה, היא משקפת המשך ישיר לחלק האחרון של פריזת בטהובן (1902), שם מוצגת גאולה אנושית דרך איחוד אידיאלי בין גבר לאישה.
גם שם, כמו ב-הגשמה, מופיע זוג נאהבים מחובק – הגבר בגבו לצופה והאישה חושפת הבעה רגשית עמוקה.
דמיון ניכר מתקיים גם בין הגשמה לציור הנשיקה (1907–1908).
בשתי היצירות מופיע זוג מחובק במרכז הקומפוזיציה, כאשר ראשו של הגבר כפוף לעבר האישה ופני האישה גלויים.
קלימט שומר על מבנה דומה אך מבצע התאמות קומפוזיציוניות: ב-הנשיקה האישה כורעת וכך משתווה לגבר בגובה, בעוד שב-הגשמה הוא פשוט גבוה ממנה.
בשתיהן מופיע רקע מוזהב, ודפוסים גאומטריים מקיפים את הדמויות – מרובעים נוקשים לגבר, מול ספירלות ופרחים לאישה – ביטוי חזותי להבחנה מגדרית סמלית.
בנוסף, הגשמה מוצגת בפריזת סטוקלה מול היצירה הציפייה (Expectation) ונמצאת עמה בקונטרסט רעיוני: הציפייה מגלמת כמיהה ותנועה, בעוד הגשמה מייצגת מימוש ושלווה.
שתיהן מקיפות את הדמות המרכזית – האביר – ומחוברות למוטיב המשותף של עץ החיים, שסימניו המתפתלים יוצרים רקע מיתי ומתמשך.
הגשש החיוור היה הרכב קומי-מוזיקלי שפעל בענף הבידור הישראלי במשך כ-37 שנים.
חברי הלהקה היו גברי בנאי, שייקה לוי וישראל פוליאקוב, המכונים גם "הגששים".
את הלהקה הקים האמרגן והמפיק אברהם דשא (פשנל) שהיה ההוגה, המייסד והמוביל שלה לאורך כל שנות פעילותה.
פשנל, שהיה ידוע במקוריותו בבחירת שמות, הוא גם שהעניק להרכב את השם "הגשש החיוור".
לדברי דן אלמגור, שם הלהקה נלקח מן הספר "המוהיקני האחרון" מאת ג'יימס פנימור קופר (פירוש אחר רטרואקטיבי לשם זה התייחס ליחידת הגששים של צה"ל, אשר מרבית חבריה ממוצא בדואי).
ההרכב הותיר חותם בל יימחה על התרבות הישראלית, יצר דפוס תרבות שהשפיע על הלשון העברית ועל סגנון החיים שנגע כמעט לכל פרט בחברה הישראלית ואף זכה בפרס ישראל עבור תרומה לחברה (ה'תש"ס).
במעמד מתן הפרס נאמר כי השלישייה:
שלושת חברי הלהקה, גברי בנאי ("גברי"), שייקה לוי ("שייקה") וישראל פוליאקוב ("פולי"), היו בוגרי להקת "התרנגולים", אשר פעלה בשנות השישים בהדרכת נעמי פולני.
ב-1963 החליט האמרגן אברהם דשא (פשנל) לקחת את השלושה (לאחר שחנן גולדבלט סירב להצעה להצטרף כחבר הרביעי) תחת חסותו ולהקים להקה ייחודית לעומת מה שהיה מוכר עד אז.
התכנון הראשוני היה לשלב בין השירים מערכונים קצרים כקטעי אתנחתא, אך כעבור זמן מה הסדר התחלף והמערכונים היו אלה שהיוו את העיקר, לאחר הצלחת הלהקה כלהקת בידור קומית המצליחה במדינה.
תוכניתה הראשונה של הלהקה, "שמחת זקנתי" (1964) בוימה על ידי שייקה אופיר.
בהמשך הדרך ביימו את השלישייה נסים אלוני, יוסי בנאי ומוטי קירשנבאום.
מוזיקאים רבים כתבו לשלישייה, בהם: יאיר רוזנבלום, נעמי שמר, אריה לבנון, יצחק גרציאני, אריאל זילבר, קובי אשרת ודני סנדרסון.
משכנה של הלהקה היה בהתחלה במועדון "הסנטר הכפול" ביפו, אחר כך במקומות שונים, בהם קולנוע דקל בתל אביב, קולנוע רמה ברמת גן, ובסוף דרכם קולנוע מקסים בתל אביב.
השלישייה העלתה לאורך שנותיה עשרה מופעים, ביניהם "תוכנית ד'" (שהייתה תוכניתם השנייה), "קנטטה לשווארמה", "קרקר נגד קרקר", "בעבור חוקן דולרים" והצגתם האחרונה "כוסות רוח".
הגששים הופיעו בעשרה סרטים הבולטים שבהם הגששים שיחקו את הדמויות הראשיות היו: מוישה ונטילטור (1966), השכונה שלנו (1968), גבעת חלפון (1976, הסרט הידוע ביותר בו השתתפו) שלאגר (1979), והקרב על הוועד (1986).
ב-1975 יצא לאור "ספר הזהב" של הגשש החיוור, שהכיל את תמלילי חמש התוכניות הראשונות של הלהקה.
הספר שימש סיכום דרכה של הלהקה עד אז, בהגיעה למצוות (13 שנים), וחברי הלהקה ביטאו אז כי הלהקה הגיעה, כנראה, לסוף דרכה.
למרות זאת, פעילותה של הלהקה נמשכה, אף כי שכיחות העלאת תוכניות חדשות בשנים הבאות הייתה נמוכה יותר.
"הגששים" הופיעו גם בקהילות יהודיות בעולם.
בארגנטינה "הגששים" הופיעו בקהילות היהודיות במערכונים ביידיש כגון "המכונית המגויסת".
אברהם גוֹפְלַט (בעברו שחקן תיאטרון, עיתונאי, סופר ואביו של יוסי פלג, שהיה מנהלה האדמיניסטרטיבי של הלהקה), לקח על עצמו את המשימה, תרגם את המערכונים ליידיש ולימד את הגששים לדבר בגששית יידישאית.
בבחירות ב-1984 הציגה השלישייה מערכונים בתשדירי התעמולה של המערך, שהיוו עימות קומי לספי ריבלין בתשדירי הליכוד.
תשדירים אלו אוזכרו במערכון "מִגרש השדים", בו גילם פולי את עצמו.
חברי הגשש החיוור השתתפו גם בפרסומות קומיות, ברוח מערכוניהם, לחברת המשקאות הקלים קריסטל בשנות השמונים ("החום בוטל, שותים קריסטל") ולטוטו בשנות התשעים ("מעכשיו החשבון שלך מוגבל...
שלישיית "הגשש החיוור" לקחה את פעילותה ברצינות שהתבטאה בחזרות ובמופעים עצמם.
הם לא העלו מופע מבלי שהיו משוכנעים שמיצו את הכול כדי שיהיה בנוי היטב מבחינת הטקסטים והחומר המזומר.
כאשר גברי בנאי נשאל, מהו לדעתו סוד ההצלחה של הלהקה, ענה כי לדעתו היו אלה שני דברים: ההתמדה והעיקרון שקיבלו ממי שהדריכה אותם ב"תרנגולים", נעמי פולני, שתמיד אמרה: "צריך להסתכל על טובת העניין" וכך הם עשו, תמיד העדיפו את העבודה הקבוצתית והזניחו קטעי סולו, הן בשירים והן במערכונים.
בשנת 2000 התפרקה הלהקה בשל החלטתו של שייקה לוי להפסיק את ההופעות ואת החבורה וגם בשל עייפות ומיצוי של שנים כלהקת בידור קומי והרכב מוזיקלי.
התפרקות הלהקה הגיעה בצורה מוסכמת של שלושת חברי הלהקה.
השלישייה נפרדה ממעריציה במופע "גשש ולהתראות" שעלה בערב יום העצמאות באותה שנה, יום לפני קבלת פרס ישראל, שקיבלו שלושת חברי הלהקה.
ב-30 באוקטובר 2007 הלך לעולמו ישראל פוליאקוב.
יום לאחר פטירתו הוצג ארונו בתיאטרון הקאמרי ונערך מופע לזכרו בו שרו שייקה וגברי את השיר "פנס בודד", כאשר בין המיקרופונים של השניים ניצב מיקרופון ריק.
בעקבות פטירתו של פוליאקוב הודיע אסי דיין בטור אישי בידיעות אחרונות על דחיית הוצאתו של סרט ההמשך שתוכנן ל"גבעת חלפון אינה עונה" ל"אחרית הימים", כדבריו.
ב-2013 הוצגו בפסטיגל שירים ומערכונים של השלישייה כמחווה.
ב-2014, לרגל 50 שנה להקמת הגשש החיוור, ערך ערוץ yes קולנוע ישראלי את "העולם מצחיק אז צוחקים" - פרויקט שידורים חגיגי שכלל את כל סרטי הגשש החיוור, שידור יומי של מיטב המערכונים והשירים וחומרים ארכיונים נוספים ונדירים שחלקם לא שודר.
בראשית 2018 הופיעו גברי בנאי ושייקה לוי בערב של עמותת "מרכז טל" למען צעירים חולי סרטן, כאשר פולי "מצטרף" אליהם בהולוגרמה.
"החיים על פי הגשש החיוור" – סדרה דוקומנטרית, המשלבת בין קטעי ארכיון של הלהקה וראיונות עכשוויים עם בנאי ולוי, שודרה באפריל 2023 בערוץ HOT8.
ההרכב נחשב לאחד מהבולטים והחשובים בתולדות התרבות הישראלית.
מערכוני הלהקה הפכו נכס צאן ברזל של התרבות והלשון הישראלית.
השפה המיוחדת של הלהקה, ה'גששית', הפכה חלק מהשפה העברית המדוברת, או מה שמכונה הסלנג הישראלי.
בין השאר העלו מערכוני הלהקה תרומות בדמות מונחים כמו "ישראבלוף", "הצ'ופצ'יק של הקומקום", "זרבוביתי, זרבוביתך..." ו"בוטיק ספרים".
מטבעות לשון כמו "דבר אוטוסטרדה", "שאל בני ונען!", "היה מנוע?", "דייג אוהב דגים?", "מה שבע?
–מה?!", "חם בטבריה!", "טרם הספיקותי", "תכין לי איזה טורקי קטן", "אתה הבנת את זה, ברוך?", "מה תאמר על הבושה?!", "תהיה גבר, תשפיל את עצמך!", "הלו, זה רדיו?" ו"מי צריך לומר שלום, זה שעולה או זה שיורד?"' או שמות ייחודיים, כמו "הסופר א.ב.ג.ד.ה.ו.
מנחם", "מיקי בר קיקי", "מנדלה מוכר ספרים בהנחה", "נחצ'ה", "נשרקה", "נצחיה", "רפי לירי" "גברת זליבנסקי" ו"גברת מועלם", "אברהם אדיבי" ואחרים.
בשנת 1976, במלאת 13 שנה לגששים, שודר בטלוויזיה חידון בקיאות על שירי ומערכוני הלהקה, שהיה ערוך בנוסח חידון התנ"ך, כמחווה לתרומתה התרבותית של הלהקה להווי והשפה הישראלים.
את החידון כתב, ערך והפיק יוסי פלג, שהיה מנהלה האדמיניסטרטיבי של הלהקה 15 שנים (ושותפו של פשנל בתיאטרון העממי).
בשנת 1992 נערך מצעד מערכוני הגששים, ביוזמת "ידיעות אחרונות" ורשת ג'.
27,000 ישראלים השתתפו במבצע "הגשש החיוור - כל המערכונים" ודירגו את המערכונים האהובים עליהם: למקום הראשון הגיע המערכון "קרקר נגד קרקר", למקום השני הגיע המערכון "הכה את המומחה" ולשלישי - "המכונית המגויסת".
בשנת 2000 הוענק לחברי שלישיית הגשש החיוור פרס ישראל עבור תרומה לחברה.
אחד מחברי השלישייה, ישראל פוליאקוב, אמר בתוכנית טלוויזיה לזכרו של אמרגנם פשנל, לאחר שזה לא זכה בפרס ישראל, כי בעצם גזלו מפשנל את מה שהיה ראוי לו יותר מכולם.
"בלי פאשה לא היה הגשש"...הוא המציא אותו, הוא יצר אותו, הוא היה הלב שלו."
בשנת 2005 יצא לאור הספר "אז מה היה לנו שם?" בעריכת גברי בנאי, המכיל 200 ציטוטים קלאסיים ממערכונים, שירים וסרטים של השלישייה.
שירים שבוצעו על ידי הלהקה זכו להצלחה רבה בזכות המקצועיות שבאה לידי ביטוי בשילוב הקולי, העיבודים והתלבושות.
בשיר "איפה כל החבר'ה", שכתב עמוס קינן, מתוארת הירידה הגדולה מהארץ לפני מלחמת ששת הימים והנהירה לארץ במהלך המלחמה ולאחריה.
זכור במיוחד ביצוע השיר "מים לדוד המלך" שחיבר עקיבא נוף לפסטיבל הזמר, בו השלושה היו לבושים בחצאיות "תנ"כיות" קצרות וכאשר הרימו את ידיהם במהלך הפזמון, בצבצו תחתן תחתוניהם.
מספרים שכאשר ראש הממשלה דאז, גולדה מאיר, הייתה אמורה לחזות בהופעתם, ביצעו השלושה את השיר בלי החצאיות, שכן המארגנים סברו שזה לא יהיה מכובד להופיע כך.
לאחר ההופעה הביעה גולדה את התפעלותה מהם ושאלה: "אבל למה לא הופעתם עם החצאיות?".
כביקורת לאלו שבקרו את ההופעה עם החצאיות, כתבה נעמי שמר את השיר "למה צחקה מיכל" על הלעג שהביעה מיכל כלפי דוד כשרקד לפני ארון הברית בהעלותו ירושלימה.
במהלך מלחמת יום הכיפורים ביצעו "הגששים", יחד עם נעמי שמר, את שירה "לו יהי", שהפך לאחד מסמלי המלחמה.
ב-1979 הקליטו אלבום שלם משיריה של שמר, בהם שירים שכתבה להם במיוחד כמו "יש לי חג", "אורחים לקיץ", "אחותי רוחמה" ו"תפוח בדבש".
בשנת 1984 ביצעה השלישייה את השיר הלאה שכתבה שמר במשדר מיוחד למען האגודה למען החייל.
שירים ידועים נוספים שלהם, שביצעו בהופעות כמעבר קומי בין המערכונים, היו "עובדים עלינו עבודה עברית" ו"שיר הטלפון".
אחד השירים הסאטיריים יותר של השלישייה הוא "אף אחד לא קם", אותו כתב ללהקה יוסי בנאי המלא אמרות שפר כמו "מי שקיבל צו קריאה חודשי לתשעים יום מילואים, ונהיה עצוב כי זה לא הספיק לו - שיקום.
מי שהלך לשוק עם מאתיים לירות וחזר עם עודף - שיקום.
המוסך (כתב: יוסי בנאי על פי אפרים קישון) - בעל המוסך סוייה (שייקה) מנסה לעזור לעוזרו סמי (גברי) ללמוד למבחני ההסמכה, בעזרת הפיאט של הקבלן הרומני קלראשו (פולי).
הדמות של קלראשו קרויה על שם אנדריי קלראשו, שורד השואה מרומניה שהיה במאי של הופעות הגשש החיוור.
קפיטריה בטבריה (כתב: נסים אלוני) - שלושה זקנים טבריינים יושבים ומתווכחים על בניית קפיטריה בטבריה: , .
המערכון שאב השראה מ"מחכים לגודו" של סמואל בקט, אלא שכאן ממתינה השלישייה ל"יוסף מהעירייה".
ציטוטים רבים מהמערכון הובאו בסרט העולם מצחיק של שמי זרחין.
דמויות הטבריינים של הגשש המשיכו למספר מערכונים נוספים כגון: מערכון שבו יוסף (שייקה) חזר בתשובה ומערכון מתוך ערב מחווה לחיים חפר שבו ישנה סאטירה לגבי השי לחג, כשבמערכון גברי וישראל קיבלו קומקום תוצרת יפן ואילו יוסף קיבל את ספר השירים של חיים חפר בתור שי לחג.
המכונית המגויסת (נסים אלוני, תרגום ליידיש: פשנל) - בו מתואר הווי השירות של אנשי מילואים לאחר מלחמת ששת הימים, המשרתים ביחידה צבאית שאפסנה מכוניות אזרחיות שגויסו בשעת המלחמה.
אזרח בא לקבל את מכוניתו ומגלה כי היא פורקה לגמרי.
המערכון זכור גם בעקבות סיומו שהתווסף עם השנים.
בסוף המערכון מספרים חברי הלהקה על אירוע בו תרגם פשנל את המערכון ליידיש.
המערכון מסתיים בגרסה המתורגמת ליידיש של המערכון.
שיח טבחים (יוסי בנאי) - מפגש של שני טבחים מילואימניקים ותיקים המעלים זכרונות מימי קום המדינה עם חייל סדיר.
על פי המערכון, על סיר המרק בו בישלו הטבחים במלחמת השחרור ונמצא מאוחר יותר על ידי חיילי מלחמת ששת הימים, היה מרוח הכיתוב "ברוך ג'מילי".
שבת שלום (יוסי בנאי) - חכם מרדכי ואיזק הולכים להגיד שבת שלום למסייה לוי.
הוא מצידו בדיוק קם משינה ומעוניין לספר להם על מה חלם.
כבד אווז (דני רווה) - שמעון חמארה (גברי) מאושפז בבית החולים בעקבות הפרזה בשתייה חריפה.
הרופא המנתח, דוקטור פליישר (פולי), קבע כי במקום הכבד שלו שהפסיק לתפקד יש להשתיל כבד אווז, אך לשם כך נדרש אישורו של האב (שייקה).
שחקן כדורסל (יוסי בנאי) - המערכון תיאר אב (סלים וארזה) המנסה ללמד את בנו (נשר) כבד הגוף והשמיעה את רזי הכדורסל ומאמן אותו בביתם ().
כאשר מגיע מורו של הילד ומשוחח עם האב, מתגלה כי האב התלהב, ככל המדינה באותה תקופה, מניצחונה של מכבי תל אביב על צסק"א מוסקבה במסגרת גביע אירופה, ומעוניין להפוך את בנו לשחקן בקבוצה.
כפי שאומר שייקה לוי בהקדמה למערכון בתקליטור התוכנית - התגובה הייתה כה נלהבת במדינה כתוצאה מהניצחון, והמערכון הציג את המצב בצורה מצחיקה ושנונה.
קרקר נגד קרקר (יוסי בנאי) - על מריבות גירושין בין בני הזוג יורם קרקר (פולי) וברכה "ברברה" קרקר (גברי), המחלקים ביניהם את הרכוש וכל אחד מרגיש כנגזל כאשר איש ההובלה פליקס "הליקופטר" (שייקה) שהגיע להעמיס את הרהיטים מנסה לפייס ביניהם.
המערכון נבחר בסקרים רבים למערכון הטוב ביותר של השלישייה.
שם המערכון הוא פרודיה על הסרט "קרמר נגד קרמר".
משפטים זכורים: "קודם היית על קוצים, אחר כך על גחלים, עכשיו אתה על סיכות.
אה, תהיה קצת על הכיפאק", "תהיה גבר, תשפיל את עצמך!
תהיה סמרטוט, תהיה גבר", , , , , , בראיון לערוץ קשת 12 גברי סיפר כי המערכון נוצר כאשר יוסי עבר דירה והוא היה צריך מישהו שיעביר לו אותה.
חתונת הדמים (יוסי בנאי) - מערכון המציג מפגש בין עדתי בעקבות חתונה מתוכננת: בין אב פולני ועני בשם סאשק פולק, לבת בשם עצמאותה, לבין אב עשיר בשם ויקטור מוחרקה לבן בשם ששון, ומתלווה אליו אחיינו פואד.
האב והאחיין העיראקים שואפים לחתן את הזוג הצעיר באולמי בונבון, עם הליקופטר שיצניח את החתן והכלה, עם תזמורת החרקים ועם רקדנית בטן, לחרדת האב הפולני.
המערכון הלא-מוזיקלי הארוך ביותר- י19 דקות.
הכה את המומחה (יוסי בנאי ודן אלמגור) - מערכון המשמש פרודיה על תוכניות הרדיו, בה מוצגים קטעים של שאלות למומחים, ראיונות וכתבים.
המערכון זכור במיוחד לאור הקטע בו נשאל מומחה ללשון כיצד נקרא .
המערכון זכור גם בשל שמותיהם של המומחים השונים כגון אברהם אדיבי (נימוסים והליכות), אברהם חטף-פתח (לשון עברית) ודב ערב (המזרח התיכון).
אמן כן יהי רזון (יוסי בנאי) - המערכון מציג את ציגלה בוחטה ופיקסלה קלציום, שני נוכלים המופיעים במספר מערכונים, אשר מחליטים לפתוח מכון הרזיה.
למכון מגיע שוטר סמוי על מנת לבדוק אם יש להם את הרישיונות והידע המתאימים.
בעבור חוקן דולרים (דני רווה) - המערכון מציג את התקופה בה נאסר על אחזקת מטבע זר במדינת ישראל.
במערכון שוב מופיעים ציגלה ופיקסלה, כשני אסירים משוחררים שאינם יודעים במה יעבדו לאחר שחרורם ומנסים למכור את שירותיהם למחזיקי דולרים.
הם מציגים למר נאווי, מוכר גרעינים, שדוב ישמור לו על הדולרים, ומחזירים לו את הכסף בשקלים.
שם המערכון הוא פרודיה על הסרט "בעבור חופן דולרים".
המצילים של ש"ס (דני רווה) - מערכון המציג את מפלגת ש"ס ככופה את עצמה על החברה.
במערכון משתלטת ש"ס על חופי ישראל, ועל המציל לדאוג על הפרדה בין גברים ונשים, שמירה על צניעות וכדומה.
הדמויות במחזה הם המציל (ישראל פוליאקוב), השמש (גברי בנאי) ונציג מטעם ש"ס (שייקה לוי).
משפטים זכורים: , , .
ילד יצירתי (יוסי בנאי) - במערכון מוצגת משפחה בה ישנו ילד מורד, אשר אינו שומע בקול הוריו.
במערכון משתתפים האב (ישראל (פולי) פוליאקוב) אשר מנסה ללא הצלחה לדכא את מרידת הבן ולהחזיר לעצמו את השליטה בבית, האם (גברי בנאי), אשר משוכנעת כי הילד בסדר, מאחר שהיועצת אמרה שיש לתת לילד להתבטא משום שהוא "ילד יצירתי", והילד (שייקה לוי) אשר שולט בהוריו.
פסטיבל שירי דיכאון (יהונתן גפן, עם לחנים של אריאל זילבר) – הפסטיבל נערך בבנייני האומלל בירושלים, והועבר לצופים באמצעות בכיין.
המתמודדים קיבלו ציונים בסולם איוב, תוך התחשבות במצבם המשפחתי.
שוק (בוטיק) הספרים (דן בן אמוץ) - מערכון המציג שני מוכרי ספרים המנסים להתפרנס ממכירת הספרים לפי צוואת אביהם, ובפגישתם עם קורא שמעוניין לקנות ספר עם תמונות.
שירים, שערים וטכנאים (יוסי בנאי) - פרודיה על תוכנית הרדיו "שירים ושערים".
במהלך המערכון עובר המנחה עמי פזגול (פולי בקריצה לעמי פזטל השדרן ואיש הספורט) מכתב לכתב (שייקה וגברי) במגרשים השונים ומקבל דיווח.
המערכון זכור במיוחד בגלל הריאיון עם אוהד בית"ר ירושלים (גברי), שמאיים .
במערכון ישנה גם פארודיה על סגנונו של השדר זוהיר בהלול המכונה במערכון "זוהר אלול".
אופסייד סטורי (יוסי בנאי ואפרים קישון) - שופט הכדורגל יהויכין פנדלוביץ' (פולי), תובע את שמעון כאסח (גברי), אוהד של בית"ר ירושלים, על התנהגותו הפרועה שפגעה בשופט הכדורגל נפשית ופיזית במשחק טעון נגד הפועל תל אביב.
שביתת רעב (יוסי בנאי) - זוג אנשים שובתים שביתת רעב ואז חולף לידם אדם שאוכל פלאפל.
כלא 6 (שייקה אופיר) - ריאיון עם "משורר" רפי לירי (גברי) המוצא את "השראתו" בכלא 6 הצבאי.
כותב הבקשות (שייקה אופיר) - שרה, בתו של שייקה, ברחה "אצל האמא שלה" שהיא מצידה ברחה "אצל האמא שלה", ושייקה פונה לכותב בקשות (פולי) על מנת שיכתוב מכתב לשרה.
המכתב מתחיל בניסוח משפטי, אך כשמסתבר שכותב הבקשות הוא דודה של שרה, הוא יוצא מכליו וכותב לה משפטים כגון "תתביישי לך, יה סוררת יה מלעונה!".
המשמר האזרחי (דני רווה) - אזרח שמתלונן על שמירה במחסום באמצע הלילה מגלה שהשניים השומרים לצידו הם פועלים ערבים.
מערכוני פרסומת למשקה "קריסטל" - בפרסומות אלה גילמו הגששים שני מבוגרים המוכנים לתת לתינוק אולר בתמורה למשקה, ראש מפלגה ושני מאבטחיו, כבאים או חזאית ללא תחזית שאומרים "החום בוטל - שותים קריסטל" (הסלוגן שהפך לפופולרי ומזוהה עם המותג).
מבחן ללהקת הנח"ל (הגששים ופשנל) - שייקה מנסה את מזלו במבחן כניסה ללהקת הנח"ל.
מגרש השדים (דני רווה) - פולי (בתפקיד עצמו) מגיע למגרש מכוניות לקנות מכונית לאשתו ונתקל בקצת בעיות מיידי ברוך (שייקה) וסיסו (גברי), בעלי מגרש המכוניות.
קדם אירוויזיון (יוסי בנאי) - הצמד ממערכון "כלא 6", רפי לירי האסיר (גברי) ואהרון לאפה הסוהר (פולי), מנסים להכין שיר לתחרות קדם האירוויזיון, לאחר שרפי איים להתאבד אם שירו לא יכנס לתחרות.
למערכון זה חוזר גם הדוקטור למחול שהופיע במערכון "הסיידים", ליכטיג בר זוהר (שייקה).
מערכוני הטוטו - במסגרת הקמפיין של הטוטו שנעשה בשנות התשעים בכיכובם של הגשש נעשו מספר מערכונים שכללו בין היתר: בחור (גברי) שנתלה על מטוס של בחור עשיר (שייקה) והוא מעוניין ממנו לקנות את המטוס, בזמן שהוא והטייס שלו (פולי) רואים בבקשה זו הלצה.
מנהל בנק (פולי) ועוזרו (גברי) מגלים שהלקוח שלהם (שייקה) התעשר, אדם שזכה בטוטו (שייקה) מבקש ממנתח פלסטי (פולי) שישנו את פניו, כשלאחר הוא לא מצליח למצוא משהו שיהלום את הלקוח, הוא מוצא את המוזה במנקה חלונות (גברי) ואופנוען (גברי) מבקש מבחור אחד (שייקה) ומאשתו (פולי) לקנות מהם את רכבם.
פרסומת לבנק לאומי - בפרסומת הזאת הגששים מגלמים את שודדי הבנקים, העובדים ואת הלקוחות.
השכונה שלנו (1968) בימוי: אורי זוהר
כל ממזר מלך (1968) בימוי: אורי זוהר.
הצד השני (1968) בימוי: אורי זוהר.
גבעת חלפון אינה עונה (1976).
2000 – פרס ישראל למפעל חיים על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
2013 – פרס על מפעל חיים במסגרת טקס פרסי אופיר.
2013 – פרס על מפעל חיים במסגרת פסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס.
2020 – פרס יקירי העיר תל אביב-יפו.
בעיית הגשרים של קניגסברג היא חידה מפורסמת עם השפעה מכרעת על ההיסטוריה של המתמטיקה.
העיר קניגסברג שבפרוסיה המזרחית (כיום קלינינגרד שברוסיה) הייתה מחולקת לארבעה חלקים על ידי נהר הפרגל (כיום פרגוליה).
שבעה גשרים חיברו בין ארבעת חלקי העיר.
בין תושבי העיר התפתחה מסורת לפיה לא ניתן להלך בעיר ולחצות את כל שבעת הגשרים מבלי לעבור על גשר אחד לפחות יותר מפעם אחת.
תושבי העיר ניסו להוכיח או להפריך השערה זו, אך ללא הצלחה.
המתמטיקאי לאונרד אוילר פתר את הבעיה ב-1735, כשהראה שמסלול שכזה אינו אפשרי.
אוילר הציג את הפתרון בפני האקדמיה של סנקט פטרבורג ב-26 באוגוסט במה שנחשב למאמר הראשון בתורת הגרפים ולנקודת ציון בהיסטוריה של הטופולוגיה.
ראשית אוילר הבחין שפתרון הבעיה כלל אינו תלוי בצורה הגאוגרפית המדויקת של העיר.
למתווה העירוני, לאורכי הרחובות והגשרים ולמיקומם המדויק אין השפעה על המסלולים האפשריים.
המידע היחיד הנחוץ לצורך פתרון הבעיה הוא אילו חלקים מחוברים לאילו חלקים ובכמה גשרים.
בשביל לפתור את החידה מספיק לייצג את העיר באמצעות גרף.
כל אחד מארבעת חלקי העיר נייצג באמצעות צומת, וכל אחד מבין שבעת הגשרים ייוצג על ידי קשת, כמתואר בציור.
בעיית הגשרים של קניגסברג היא למעשה השאלה האם ניתן למצוא מסלול רציף המתחיל מצומת כלשהו ועובר דרך כל שבע הקשתות פעם אחת בדיוק.
כדי להיווכח בכך שהתשובה היא 'לא', נשים לב להבחנה הבאה:
נבחר את אחד הצמתים ונניח שצומת זה אינו ההתחלה או הסיום של המסלול.
בכל פעם שמגיעים לצומת הזה חייבים להיכנס לצומת דרך קשת אחת ולצאת מהצומת דרך קשת אחרת.
כלומר, בכל ביקור בצומת שתי קשתות נפסלות לשימוש עתידי (כי אסור לעבור על אותה קשת פעמיים).
מכיוון שהמסלול לא מתחיל או נגמר בצומת הנתון, מובטח שלכל כניסה לצומת אכן תתאים יציאה מהצומת, ובסך הכל לצומת חייב להיות מספר זוגי של קשתות המחוברות אליו.
לכן אם לצומת יש מספר אי-זוגי של קשתות המחוברות אליו, הוא חייב להיות נקודת ההתחלה או הסיום של המסלול, וחייב להיות צומת אחד נוסף שבו יסתיים או יתחיל המסלול בהתאמה.
המסקנה היא שכדי שיהיה מסלול העובר דרך כל הקשתות פעם אחת בלבד, נדרש שכל הצמתים, או כולם פרט לשניים, יהיו מחוברים למספר זוגי של קשתות.
אבל בבעיית הגשרים של קניגסברג לכל ארבעת הצמתים יש מספר אי-זוגי של קשתות מחוברות.
לכן לא קיים מסלול שכזה.
למעשה הפתרון של אוילר רחב יותר מפתרון נקודתי לבעיית הגשרים של קניגסברג.
הניתוח של אוילר עובד בכל גרף קשיר (בלתי מכוון) אפשרי.
מסלול שמבקר בכל הקשתות של גרף נתון פעם אחת בדיוק נקרא מסלול אוילר.
הדרגה של צומת בגרף היא מספר הקשתות המחוברות אליו.
הטיעון של אוילר מוכיח שבגרף קשיר יהיה מסלול אוילר אם ורק אם כל הצמתים הם בעלי דרגה זוגית, או שיש בדיוק שני צמתים עם דרגה אי-זוגית (צומת ההתחלה וצומת הסיום).
אם רוצים שמסלול אוילר יתחיל ויסתיים באותו הצומת (מסלול שכזה נקרא מעגל אוילר) אז הגרף חייב להיות כזה בו כל הצמתים הם בעלי דרגה זוגית.
חידה נפוצה הקשורה לבעיה זו היא, עבור ציור נתון, האם ניתן לצייר אותו במשיכת קולמוס אחת, כלומר בלי להרים את העיפרון מהנייר.
חידה זו שקולה לשאלה האם הגרף שאותו מתאר הציור מכיל מסלול אוילר.
פתרונו של אוילר לבעיית הגשרים של קניגסברג, שהוצג בשנת 1735, נחשב לתוצאה הראשונה בתורת הגרפים.
תרומה נוספת של אוילר לתחום היא נוסחת אוילר.
בנוסף מקובל לציין פתרון זה כנקודת ציון בהיסטוריה של הטופולוגיה.
ההבחנה של אוילר שניתן לזנוח את המאפיינים הגאומטריים של העיר לטובת תיאור סכמטי של העיר כגרף, קרובה לרעיון העומד בבסיס ענף הטופולוגיה, החוקר את המרחב תוך התעלמות מהתכונות המטריות שלו.
הד הוא החזרה או השתקפות של צליל, המגיעה אל המאזינים זמן מה לאחר שמיעת הצליל הישיר.
באקוסטיקה ובעיבוד קול נעשה שימוש רב מושג זה.
דוגמאות נפוצות להד הן החזרת גל קול מתחתית באר, או מקירות חדר או אולם, בניין וכדומה.
הפרש הזמן בין הצליל הישיר ובין ההד שלו שווה ליחס בין המרחק הנוסף שעל הקול לעבור לבין מהירות הקול (כ-340 מטרים לשנייה, באוויר).
כאשר קולות מופקים בחללים סגורים הם נוטים ליצור הדים בעודם מנתרים מהקירות, מהתקרה ומהרצפה.
עוצמת גל הקול המוחזר צריכה להיות גבוהה מספיק ובהפרש זמן גדול מספיק על-מנת שיוכל להיות מופרד מהגל הישיר בתפישתו של השומע.
כדי שהמאזין יחוש בהד באופן מיטבי, עליו להיות בחלל גדול וריק עם קירות חלקים.
על פי חוק סנל, חלל ריק עם קירות חלקים מאפשר לקול לחזור באופן מסודר ולא להתפזר, דהיינו, ולהישאר בעוצמה חזרה.
הקירות החלקים משמשים מעין "מראה" לגלי הקול.
גודל החלל מאפשר להד להגיע אל השומע ברווח זמן גדול מספיק מגלי הקול של הצליל המקורי.
מסיבה זו, בידוד אקוסטי נגד הד כולל הוספת עצמים לחלל המקום, חספוס של הקירות והתקרה והרבה פעמים הנמכה של התקרה.
באנגלית ובשפות רבות אחרות נקרא ההד "אקו", Echo.
מקור המילה במיתולוגיה היוונית: הנימפה אכו הייתה פילגשו של זאוס, מלך האלים.
אשתו של זאוס, הרה, הענישה את אכו כשגילתה את בגידתו של בעלה: על הנימפה נגזר שלא לבטא לעולם את דבריה שלה, אלא רק לחזור על דבריהם של אחרים.
הד ראשוני הוא החזרה אחת בלבד של הצליל; כאשר הצליל מוחזר מספר פעמים מעצמים שונים, יש המכנים אותו "הדהוד" .
הד באנגינג או הד באנג, מעין סוג של ריקוד מקובל בתרבות המטאל, המבוסס על מגוון תנועות כוחניות ואגרסיביות בו לצלילי המוזיקה.
האיברים העיקרים שמעורבים בריקוד זה הם הצוואר והראש.
איכותו הוויזואלית של הריקוד מגיעה לכדי מיצוי כאשר למבצעו שיער ארוך.
התנועות מתבצעות הן על ידי המוזיקאים בהופעות חיות וקליפים והן על ידי קהל השומעים.
תנועות עם הראש לצלילי המוזיקה מופעים במקומות רבים, גם מחוץ לסצנות הרוק והמטאל.
אך תנועות אגרסיביות שכוללות הנעה של השיער החלו להיות פופולריות במטאל בשנות ה-70 של המאה ה-20. ככל הנראה הראשונים שהביאו אלמנט זה למטאל הם לד זפלין, בהופעה חיה בארצות הברית ב-1969. מקור נוסף הוא הופעה חיה של בלאק סבאת' בפריז ב-1970.
בנוסף, ניתן לציין את תנועותיו של איאן גילן, סולן להקת דיפ פרפל, על אף שהוא טוען שתנועותיו לא נחשבים להד באנג.
אנגוס יאנג מלהקת AC/DC תרם רבות לפופולריות של הד באנגינג.
למי, סולן להקת מוטורהד טען שהשם Headbang הוא השלכה לשם הלהקה שלהם, Motorheadbanger.
ישנו גיוון בסוג התנועות ובצירופים שלהן היות שמדובר בריקוד חופשי אך ניתן להבחין בתנועות בסיס מסוימות:
תנועה אנכית - הנעת הראש מלמעלה למטה.
תנועה מעגלית - הנעת הראש בתנועה מעגלית, תנועה המכונה גם תנועת "טחנת הרוח", כאשר מדובר בתנועה מעגלית קדמית בה הראש ממוקם קדמית לשאר הגוף או תנועת ה-"הליקופטר", כאשר מבוצעת באמצעות הראש התנועה המעגלית הרחבה ביותר שאפשרית מבחינה פיזית.
תנועה חצי-מעגלית - תנועה מעגלית בסגנון טחנת הרוח שאינה מושלמת, כאשר הראש מונע מצד לצד בצורת קשת תחתית, כאשר הראש ממוקם קדמית לשאר הגוף.
תנועה מתומנת - הנעת הראש בצורה המזכירה את הספרה 8 (דוגמה טובה מאוד לצורה זו, היא סטיב דיג'ורג'יו, הבאסיסט של הלהקה דת' בקליפ של השיר: "Lack of Comprehension" מאלבומם הרביעי, "Human").
תנועה אופקית - הנעת הראש מצד לצד בקו הכתפיים.
לרוב ניתן להבחין במבצע הד באנגינג המניע יחד עם הראש והצוואר את שאר הגוף בתנועת קדימה אחורה בהתאם לקצב המוזיקה.
הד ארצי הייתה חברת תקליטים, אשר עסקה בהפקת מוזיקה, בייבוא אלבומים מחו"ל ובהפצת מוזיקה ישראלית ולועזית.
בדצמבר 2008, עקב קשיים כלכליים, נרכשה הד ארצי על ידי מתחרתה, NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
מלבד מעורבותה בתחום המוזיקה, עסקה החברה בייבוא ובהפצה של מוצרי מולטימדיה שונים, כגון משחקי מחשב וקלטות וידאו וסרטי DVD.
רשת טאוור רקורדס בישראל הייתה בבעלות הד ארצי.
החברה הוקמה בתל אביב בספטמבר 1947 כשותפות של צבי לוין עם יוסף גרוסמן, אלכסנדר בורוביץ ואפרים רוטנברג - ובניהולו של אפרים (פליקס) ז'צ'ינסקי, שכיהן לפני מלחמת העולם השנייה כמנהל חברת התקליטים הפולנית "סירנה" .
צבי לוין החזיק בברלין חנות לספרים עבריים והקים ב-1932 את חברת התקליטים "זמר" (Semer).
החברה הקליטה מוזיקה עברית, אידית, חזנות ואריות אופראיות והצליחה במכירות.
לוין נשלח ב-1939 למחנה הריכוז זקסנהאוזן וב-1940 גורש לווינה.
לוין עלה ארצה ב-1944, ובאוגוסט 1945 הוא התחיל במגעים להשגת כסף להקמת חברת התקליטים "קול ציון" בנתניה.
קול ציון הוקמה באוקטובר 1946 ונוהלה על ידי לוין וברוך רוזנברג עד סגירתה בתחילת 1948 עקב מלחמת העצמאות.
בין זמריה הראשונים של הד ארצי נמנו שושנה דמארי, יפה ירקוני, שמשון ברנוי, ישראל יצחקי ופרדי דורה.
משרדי החברה ישבו תחילה בפסאז' התור בתל אביב.
המפעל לייצור תקליטים של החברה היה בגבעת הרצל ויצר תקליטי 78 ובמרץ 1955 הוקם ברמת גן מפעל ליצור אריכי נגן (תקליטים במהירות 33 סל"ד).
במאי 1955 הוציאה הד ארצי את אריך הנגן הראשון בישראל - תקליט של שושנה דמארי בשם "פניני המזרח".
בשנת 1950 הפכה "הד ארצי" לחברה בע"מ.
בהמשך חתמה הד ארצי הסכמים עם חברות תקליטים זרות לייצוג בלעדי בישראל ולהדפסת תקליטים לשוק הישראלי.
בשנת 1958 הקליטה את התקליט הסטראופוני הראשון שלה ובשנת 1967 מכרה 100,000 תקליטים של השיר "ירושלים של זהב".
בשנת 1971 הפכה משפחת לוין לבעלים היחידים של החברה.
בשנת 1980 נמכרו 50% ממניותיה לחברת "הוצאת מודיעין", המוציאה לאור של העיתון "מעריב", ועד שנת 2003 הוחזקה "הד ארצי" על ידי חברת הכשרת היישוב בבעלות יעקב ועופר נמרודי ונחשבה לחלק מ"מעריב החזקות".
בשנות ה-80 עברה ל"הד ארצי" הפעילות של ספרית מעריב.
עד 1985 שימש כמנכ"ל החברה אצ'י שטרו.
בהמשך שימשו מיקי תוניס ושמואל סחר, לצד איש העסקים וקלידן להקת "תיסלם" יאיר ניצני, כמנכ"לים משותפים.
סחר שימש בתפקיד עד שלהי 1999 ותוניס, עד סוף שנת 2001. עד תחילת כהונתם בראשות החברה, היו שלמה ארצי ועפרה חזה האמנים הישראלים הבולטים ברפרטואר.
מאמצע שנות ה-80 הגדילה החברה את הרפרטואר העברי שלה בהחתמת אמנים כגון דויד ברוזה, יובל בנאי, דני סנדרסון, איגי וקסמן, אורנה ומשה דץ וטיפקס.
החברה אף לקחה חלק משמעותי בקידום הקריירה הבינלאומית של עפרה חזה.
חברת התקליטים לקחה חלק בהפקת אלבומה הבינלאומי "Shaday" לצד וורנר מיוזיק גרופ ו"Teldec" (לרבות הסינגל המצליח "Im Nin'alu").
כמו כן, החברה המשיכה להפיץ את אלבומיה הבינלאומיים בישראל, בנוסף לרוב אלבומיה הישראלים שהופקו והופצו תחת החברה בשנות השמונים.
בין השנים 1989–1998 הפיצה הד ארצי פסקולים עבריים של סרטי דיסני, בעיבודה של שפרירה זכאי, במקביל למועד הקרנתם של הסרטים בבתי הקולנוע.
בין התקליטורים נכללו: בת הים הקטנה, אלאדין, מלך האריות, פוקהונטס, צעצוע של סיפור, הגיבן מנוטרדאם, הרקולס, מולאן וטרזן.
גם פסקולים של סרטים ישנים יותר הופקו וביניהם "חתולים בצמרת" ו"היפהפייה הנרדמת".
עד סוף 1993 משרדי החברה ישבו במתחם הבורסה ברמת גן (ברחוב החילזון 3), ולאחר מכן (משנת 1994 עד 2008) החברה ישבה באור יהודה.
בשנת 1995 החליטה הנהלת החברה להיכנס לתחום הקמעונאות.
לשם כך הוקמה רשת חנויות "טופ 10", שפתחה מספר סניפים בקניונים ובסניפי השקם.
בנובמבר 1996 פתחה הד ארצי מחלקת וידאו עצמאית והחלה למכור קלטות וידאו.
בדצמבר 1996 הוקמה צומת ספרים, רשת חנויות אשר פעלו במחסנים גדולים בשולי הערים, ונמכרו בהם ספרים במחיר מוזל, על מנת להפחית את הכמויות הגדולות של מלאי הספרים שהצטברו במחסני ההוצאות לאור.
הרשת הוקמה כשותפות של הד ארצי, זמורה-ביתן וכנרת.
הד ארצי מכרה את מניותיה ברשת ב-2002.
בסוף שנת 1998 רכשה הד ארצי את רשת טאוור רקורדס וב-1999 איגדה אותה עם חנויות "טופ 10" לכדי רשת אחת, שהפכה לרשת חנויות המוזיקה של החברה.
לרשת היו למעלה מ-40 סניפים בשיא פעילותה.
משנה זו סבלה "הד ארצי" מהפסדים קשים, שהיוו רקע לסכסוך בין בעלי המניות בחברה, משפחת נמרודי וולדימיר גוסינסקי.
בנובמבר 2001 החליטו בעלי מעריב להחליף את המנכ"ל מיקי תוניס ואת יו"ר הדירקטוריון רון ויסברג.
באפריל 2002 הוחזר תוניס לניהול החברה מחוסר מחליף מתאים ובאוקטובר אותה שנה נכנס אלי נחום לתפקיד.
נחום הודיע במפתיע על פרישתו לאחר שישה שבועות ופינה את התפקיד לרוני קליינפלד.
ב-2003 נמכרה החברה עבור 5 מיליון ש"ח לקבוצה בראשות איש העסקים חנן רויכמן.