tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכביש נסלל, בתחילה כדרך עפר, בחודשים פברואר עד אוקטובר 1937. במלאכה עסקו פועלים ערבים מהכפרים הסמוכים לתוואי הכביש, ועלות הסלילה הכוללת – 74,000 לירות שטרלינג.
תוואי הכביש החל ליד הכפר באסה (כיום המושב בצת והעיירה שלומי), המשיך משם מזרחה ליד חירבת צמח (כיום קיבוץ אילון), ומשם המשיך לתרביחא ואיקרית.
משם פנה הכביש לדרום מזרח לכפר סעסע (כיום מצפה מתת), ולכפר בירעם, ופנה לצפון מזרח לעבר מלכיה ומשם לנבי יושע, והסתיים בנקודה על כביש ראש פינה מטולה הסמוכה לנבי יושע.
המעבר בכביש לא היה חופשי והצריך רישיון מיוחד.
אורכה של הדרך היה 67 קילומטר.
הכביש נועד לחסימת הסתננות מהצפון, ולמתן אפשרות להגיע במהירות ובכוח רב אל הכפרים הערבים שעמדו על תוואי הכביש.
בצידי הדרך הוקמו שש עשרה תחנות משטרה.
העיתונאית ברכה חבס שנסעה בכביש מעט לפני סיום הסלילה, התרשמה כי:
כל תחנה מסוג זה שימשה למגורי 10 שוטרים: ארבעה בריטים (מהם מפקד תחנה בדרגת , ארבעה יהודים ושני ערבים.
כשמונים נוטרים יהודים גויסו לצורך זה.
אך הצבתם של מאה אנשים בתחנות הפזורות על פני דרך שאורכה עשרות קילומטרים רחוקה הייתה מלפתור את הבעיה.
השוטרים בתחנות התרכזו בהגנה על עצמם, ולא הצליחו למנוע את ההברחות או לאטום את הגבול.
במקביל לבואו החישו הבריטים לארץ תגבורת של כחמשת אלפים שוטרים וחיילים.
טגארט מסר לווקופ, הנציב העליון, דו"ח שכלל מספר המלצות, כגון הקמת משטרה רכובה, שיטה של סגרים וסריקות, וסגירה הרמטית של גבולות הארץ, ובמסגרת זו העלה מחדש את רעיונו של ספייסר לסגירת הגבול הצפוני באמצעות גדר.
טגארט למד את השטח בצפון הארץ במשך כחודשיים, כשהוא נעזר בניסיונו בדיכוי המהומות בבנגל, ובניסיון העבר הבריטי בדיכוי מרד הבורים.
טגארט ראה בעיני רוחו מערכת דומה לזו שהוקמה בדרום אפריקה, של גדר תיל מפוטרלת תדירות, השולטת על השטח באמצעות מצדיות ופילבוקסים.
לרעיון התנגדו הנציב ווקופ, אלן סונדרס, מפקד המשטרה שהחליף את ספייסר (ספייסר שהה בחופשת החלמה מניסיון התנקשות בחייו שערכו טרוריסטים ערבים ב-13 ביוני 1937, חופשה שבמהלכה ביקש, וקיבל, הצבה בתפקיד אחר), וסר ארצ'יבלד וייוול מחליפו של דיל בפיקוד על כוחות הצבא.
ב-16 בפברואר 1938 ערך טגארט ניסוי.
הוא הציב בקריית טבעון דגם של הגדר, ושבעה פלסים בריטים ניסו לחצות אותה.
תוצאות הניסוי לא היו חד–משמעיות.
בתוך דקות ספורות חצו הפלסים את הגדר.
ויוול, שנכח במקום, הסיק כי אין בגדר התיל כדי למנוע חדירת "אנשים נחושים".
טגארט סבר כי ניתן לפתור בעיה זו באמצעות פטרולים לאורך הגדר של מכוניות המצוידות בזרקורים, וכי את הגדר יש להקים בכל מקרה.
במרץ 1938 הוחלף ווקופ בהרולד מקמייקל, שהיה מטבעו תקיף ונמרץ יותר.
בעידודו של מושל הגליל, מחליפו של לואיס אנדרוס שנרצח, סר אלק קירקברייד, הוחלט על הצבת הגדר.
קירקברייד דרש כי תוקם גם גדר בין הכנרת לנהר הירמוך.
ממשלתו של ארתור נוויל צ'מברלין בבריטניה הייתה נתונה בלחץ פוליטי כבד לנוכח המשך המצב הבלתי יציב בארץ ישראל.
כך, למשל, בדיון שנערך ביוני 1938 מתחו דוברים בפרלמנט, בהם ג'יימס דה רוטשילד וג'וזאיה קלמנט ודג'ווד, ביקורת על הממשלה בשל כישלונה, ודרשו את מיצוי מלוא האמצעים, כולל הקמה מיידית ויעילה של הגדר, שכונתה בדיון זה בשם "חומת טגארט", כינוי שבו נודעה מאז.
מסיבה זו הוקצו משאבים רבים להצבת הגדר, והוקצו לה כ-90,000 לירות שטרלינג, סכום גבוה באותם ימים.
העברת סלילת הגדר לפסים מעשיים הייתה רק חלק מתוכניתו הכוללת של טגארט.
במסגרת יישום המלצותיו נבנו ברחבי הארץ כ-60 מצודות מסוגים שונים המכונות עד היום "מצודות טגארט", וננקטו צעדים מעשיים וארגוניים נוספים לדיכוי המרד בכל רחבי הארץ.
חתימת החוזה עם סולל בונה
קירקברייד הציע כי הקמת הגדר תוטל על חברת "סולל בונה", מאחר שלדבריו עקב המשבר הכלכלי ביישוב, יציעו היהודים לבנות את הגדר במחיר נמוך.
קירקברייד זימן את דוד הכהן למשרדו שבנצרת.
הוא הציג בפניו את תוכנית הגדר בקווים כלליים, וכן כי התוכנית נהגתה על ידי טגארט, אך יש לה מתנגדים בקרב הפקידות הבריטית.
הכהן התבקש לבחון את האפשרויות לביצוע העבודה על ידי "סולל בונה" מבחינה תקציבית וטכנית, ולשמור על העניין בסוד.
מהנדסי "סולל בונה" ומומחי הביטחון של "ההגנה" החלו לבדוק את הפרויקט, ולאחר כמה שבועות נקבעה פגישה בין הכהן, קירקברייד וצ'ארלס טגארט במלון המלך דוד בירושלים.
הכהן נקב במחיר הגדר, וזה, לדבריו, התקבל ללא ערעור.
הכהן דיווח כי סולל בונה הרוויחה מהמבצע כ-60,000 לירות.
מקורות אחרים מאותה תקופה ציינו כי עלותו הכוללת של הגידור הייתה כ-90,000 לירות.
הכהן ציין כי המקום היחיד שבו ניתן להשיג מלאי של תיל במהירות הוא איטליה, שהייתה אז תחת שלטונו של מוסוליני.
באיטליה הצטבר מלאי של גדר שהיה אמור לשמש אותה במלחמה באתיופיה, אך מטעמים שונים נותר בתחומי איטליה.
טגארט הבהיר להכהן כי יוכל לקנות את התיל בכל מקום שירצה.
אך אירוני הדבר כי בסופו של דבר שימש התיל לעצירת כוחות הציר, ובהם כוחות איטלקיים, במערכה במדבר המערבי, בשנת 1942. בסופה של השיחה נמסרה העבודה ל"סולל בונה", וב-21 באפריל 1938 נחתם הסכם רשמי עם חברת "סולל בונה" לבניית הגדר בתוך שלושה חודשים.
כאמור, התוכנית הבריטית הייתה מבוססת על ניסיון קולוניאלי בדרום אפריקה ובהודו.
חלק מהמחשבה הטקטית שמאחורי הקמת הגדר הייתה תיחום השטח לתוואי הנשלט על ידי תחנות קבועות.
תחנות המשטרה הקיימות שהוקמו לצדי כביש הצפון לא סיפקו הגנה, ובחודשים הספורים מאז שהוקמו לא הוכיחו את יעילותן.
על התוואי המתוכנן של הגדר הוקמו 5 מצודות, על פי דגם סטנדרטי שכלל מבנה מרובע ובראשו צריח מצולע הצופה לכל הכיוונים.
הראשונה הוקמה במצודת כ"ח שנקראה אז "נבי יושע", השנייה בסאלחה, כיום מושב אביבים, השלישית באזור הכפר סעסע, כיום היישוב מתת, הרביעית בכפר תרביחא, במקום שבו מצוי כיום מושב שומרה, והחמישית באזור היישוב באסה, כיום בשטח מושב יערה.
מצדיות אלו כללו צריח בולט שבו חרכי ירי הפונים לכל הכיוונים.
דגם זה הפך לדגם נפוץ למצודות טגארט בכל הארץ, אם כי היו גם דגמים נוספים, גדולים יותר.
המצדיות נבנו על ידי קבלנים חיצוניים שאינם יהודים.
שתי מצדיות נוספות נבנו ב"קו השני", כביש עכו-צפת, האחת במג'ד אל-כרום והשנייה בפראדיה, כיום מושב שפר.
בין התחנות הוקמו פילבוקסים, ששימשו לשליטה בשטח, בייחוד בשעת לילה.
עד שנת 1941 הוקמו על תוואי הגדר 20 פילבוקסים.
ארבעה מצפון לכנרת, ושישה עשר על תוואי כביש הצפון.
תוואי הגדר היה מקביל לתוואי כביש הצפון.
במקום בו הסתיים כביש הצפון, באזור מצודת כ"ח, המשיכה הגדר עד לכביש ראש פינה–מטולה וירדה משם עד לאזור הר נחום, כשהיא מקבילה בתחילה לביצות החולה, ולאחר מכן לכביש טבריה–מטולה.
משם המשיכה הגדר לאזור טבחה וסמח' (צמח) ומשם לירמוך.
אורכה הכולל של הגדר אמור היה להיות 75 קילומטרים.
בחלקים מסוימים נתמכה הגדר בשדות מוקשים.
הגדר תוכננה בעובי ובדרגות קושי שונות, על פי תנאי האזור שבו הוצבה.
בתוואי שנחשב לחשוב ביותר, במקביל לכביש הצפון, כללה הגדר שלוש גדרות תיל, כל אחת בגובה של כ-1.90 מ', ובמרחק של כ-1.60 מ' זו מזו.
השטח שבין הגדרות רובד אף הוא בתיל דוקרני.
במקומות אחרים הוצבו שתי גדרות תיל, ולעיתים, כמו בקילומטרים האחרונים שבין הכנרת לירמוך, רק גדר אחת.
הצבת הגדר על ידי הפועלים
גם מבלי להתייחס למאמץ הביטחוני שדרשה הצבת הגדר, היה זה מבצע ארגוני מן המעלה הראשונה.
מתוך אוכלוסייה זו גויסו אלף פועלים לעבודת הסלילה, שהחלה במאי 1938.
לצורך העבודה הוקם מחנה, אשר הועבר שש פעמים במשך העבודה, בקפיצות של 30 קילומטרים בכל פעם.
החל משער הגולן בעמק הירדן הצפוני, אל מגדל שבמערב הכנרת, אל איילת השחר שבעמק החולה, משם למלכיה ולאורך תוואי כביש הצפון, אל הכפר סעסע (כיום המושב מתת) כאשר המחנה האחרון היה סמוך ליישוב הערבי באסה.
הגודרים התקדמו בממוצע כקילומטר וחצי ביום, בקטעים הקשים של הגדר, ועד ל-15 קילומטר ביום בקטעים הקלים.
אספקת חומרי העבודה לבניית הגדר, ואספקה שוטפת לפועלים, חייבו תנועה מתמדת של שיירות אל המחנות ומהם.
אמבולנס לבן של מגן דוד אדום ושישה רופאים מתנדבים מארגון "הדסה" ליוו את המחנה בכל תחנותיו.
כאשר שהה המחנה בקרבת יישוב יהודי (כאיילת השחר), סיפק היישוב את צורכי המחנה.
עבודת הגידור התבצעה במקטעים בני 8 קילומטרים.
תחילה יצאה קבוצת סימון כחלוץ, לאחריה הוצבו עמודי הגדר בתוואי המסומן, בין העמודים נמתחו חוטי תיל על ידי קבוצת עבודה שיועדה לכך (שכונתה "דיאגונלים"), ובין עמודי הגדר הונחו קונצרטינות של תיל על ידי קבוצה נוספת (קבוצת "הסבך הפנימי", שכונה בסלנג "ברחש").
הקבוצות השונות קיימו ביניהן קשר באמצעות איתות.
כך, למשל, לא יצאה משאית עם גודרים לדרכה, בטרם קיבלה איתות בקוד מורס באמצעות מראה או פנס, המאשר שהשטח בטוח לתנועה.
בשל מגבלות הספר הלבן נאסרה עלייה על הקרקע ליישובים חדשים באזור הגדר.
הקרן הקיימת רכשה קרקע בסמוך לחירבת צמח, שעל תוואי הגדר, והעלתה לשם גרעין של מתיישבים.
הערבים ראו בגדר משום סיכון להמשך המרידה, וכן כמחסום הקורע את שטחה של ארץ ישראל מהרצף הערבי שמצפון לה, בדומה לטיעונים המועלים כיום נגד גדר ההפרדה.
מכיוון שכך, ולאור התעמולה בעיתונות היהודית והבריטית שקראה לגדר בשם "חומת טגארט" (Tegart's Wall), הייתה התגייסות רבתי של הערבים נגד בניית הגדר.
בסמוך לתחילת עבודות הבנייה פרסמו שלושה עיתונים יומיים נפוצים בסוריה ובלבנון "ביירות", "אל-יאום" ו"אל-איסתקלאל" מאמר מאת "מומחה ביטחון" שבו הודגש הצורך בהריסת הגדר, וניתנו הוראות כיצד לפגוע בה.
הבריטים הניחו כי המאמר נכתב על ידי מחלקת התעמולה הערבית בדמשק, שהקימה ועדה מיוחדת לפגיעה בגדר.
בתחילה פעלו נגד הגדר שתי חבורות שמנו כ-60 איש, אך לאחר שספגו אבדות בקרב מול הכוחות שהגנו על הגדר, שבו אלו לסוריה ובמקומם באה קבוצה מאורגנת של כ-200 איש בהנהגת פאוזי רשיד.
מרכזם של המורדים היה בתרשיחא ומשם יצאו להתקפותיהם.
אליהם הצטרפו לעיתים כפריים מבני המקום, שנקלעו לסכסוכים בלתי פוסקים עם הגודרים בשאלות של מעבר בכפרים ואספקת מים, וכן בני הכפרים מלבנון, יארון, עייתרון ומארון א-ראס.
באחת הפעולות, שבה נהרסו 14 קילומטרים של גדר בלילה אחד, השתתפו, על-פי ההערכה, בין 800 ל-1,000 ערבים.
כוח המגן מנה שלוש פלוגות של נוטרים, בנות 100 אנשים כל אחת.
שתי פלוגות שקיבלו את שכרן מ"סולל בונה", ופלוגה אחת של אנשי "ההגנה".
65 מן העובדים (בדרג של מנהלי עבודה ומשגיחים) צוידו אף הם בנשק אוטומטי.
שתי הפלוגות של "סולל בונה" שמרו על מחנה הגודרים ועל המקום שבו בוצעו העבודות, והתחלפו ביניהן מדי שבוע.
הפלוגה של אנשי "ההגנה" אבטחה את הדרך בין המחנה ובין השטח שבו בוצעו העבודות, באמצעות סיורים במכוניות משוריינות, תפיסת עמדות מפתח לאורך הדרך, ומארבים לאורך תוואי הגדר שנבנה בסמוך.
מפקדי הכוח היו מאנשי "הנודדת", שגויסו על ידי יצחק שדה ואליהו כהן.
הפיקוד על כוח הנוטרים היה בידי יוסף הכט מפקד ההגנה לשעבר שפרש ויהושע אייזיק (אשל) שסוכך עליו.
(דוד הכהן (1981) "עת לספר" עמוד 70) יחידת מודיעין מיוחדת שהקים איש "השומר" מרדכי יגאל סיפקה לכוח מידע על כוונות הכפריים באזור.
במהלך המבצע שיתפו הכוחות פעולה עם צ'ארלס אורד וינגייט ואנשיו, וחלק מאנשי כוח האבטחה הושם באופן זמני תחת פיקודו.
כן התקבל סיוע רב מן הצבא הבריטי, לרבות סיוע אווירי.
במהלך שלושת חודשי בניית הגדר עמדו בוני הגדר אל מול התקפות קשות ביותר נגדם ונגד הגדר שבנו.
שניים מאנשי הכוח שילמו בחייהם, הנוטר ואיש הבניין .
הבעיה הייתה בשלב הביניים שבין סיום בניית הגדר ובין תפיסת הקו על ידי כוחות הצבא הבריטי.
עם סיום בניית שטח מסוים מן הגדר, הסתיים תפקיד הנוטרים היהודים במקום.
הצבא הבריטי לא הזדרז לתפוס את עמדותיו, והגדר הבנויה נותרה מופקרת.
פרט לכך היה מחנה הגודרים נתון לאש צלפים, והדרך שבין המחנה ובין שטח הגידור הותקפה לעיתים.
בליל 27 ביוני 1938 התקיימה המתקפה הגדולה ביותר על הגדר.
הלילה החל ביריות על מחנה הגודרים.
אחת משתי השריוניות ששהו בשטח חזרה למחנה על מנת לסייע.
בשטח נותרה שריונית קטנה ובה רק חמישה אנשים שהמשיכה בסיור לאורך הגדר.
ליד כפר בירעם נכנסה השריונית למארב, והידרדרה לתעלה לצד הדרך.
שניים מאנשי השריונית נפצעו, אולם התוקפים הותירו אחריהם שישה הרוגים ואחד-עשר פצועים, לבושי מדים.
לאחר חילוץ נוסעי השריונית, הסתבר כי הייתה זו אך פעולת הסחה לפעולה נרחבת בה נעקרו 14 קילומטרים משטח הגדר על ידי מאות אנשים מכפרי הסביבה וכפרי לבנון.
עם כל זאת הסתיימה עבודת הגידור במועד, ותוך שלושה חודשים עמדה הגדר על תילה.
מסיבת הסיום של הגודרים נערכה ב-31 ביולי במחנה האחרון שהוקם על יד הכפר אל-בסה, ולאחריה נותר במקום אך כוח קטן שביצע עבודות גימור.
ביוני 1938 הוכרז על תקנות לשעת חירום הנוגעות לגדר.
נאסר לחבל בגדר, לגעת בגדר או לעבור דרכה אלא בשערים שנקבעו לכך.
על פועלה בניגוד לתקנות יישפט הנאשם בבית משפט צבאי.
רבים מעריכים כי הקמת הגדר, בשילוב עם הפעילות הצבאית לאורכה העבירה את מרכז הכובד של המרד הערבי מן הצפון אל המרכז והדרום.
כבר בסוף ספטמבר 1938 כתב "פלסטיין פוסט" כי:
אליהו גולומב העריך, בסמוך לאחר בניית הגדר, כי:
ממילא היה המרד בשלבי דעיכה, ולאחר דעיכת המרד, בשנת 1939 נותרה הגדר על מקומה.
כל יישובי אצבע הגליל וכן היישובים היהודים עין גב וחניתה נמצאו מחוץ לגדר.
במצב דומה היו יישובים ערבים רבים, ובהם הכפר אל-בסה.
יישובים רבים הופרדו על ידי הגדר מהאדמות שעיבדו.
על מנת לפתור את הבעיה הוקמו 18 שערים, ומפתחותיהם נמסרו לתושבי הכפרים, תוך שסוכם על שעות פעולה שבהם היו השערים פעילים.
המצב האסטרטגי במלחמת העולם השנייה בשנת 1942 הביא לצורך בפירוק הגדר.
מחד, הסכנה מן הצפון שיצרה נפילת סוריה ולבנון לידי כוחות עוינים של צרפת של וישי לא הייתה קיימת עוד, לאחר שפעלו הבריטים, אנשי צרפת החופשית ואנשי "ההגנה" ביוני 1941 לכיבוש שטח המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון.
מאידך, התקדמות כוחות הציר במדבר המערבי חייבה גידור מסיבי וביצור עמדות.
החומר הזמין ביותר לכך היה מצוי בגדר הצפון.
חלקים ניכרים מן הגדר פורקו כבר בשנת 1942. לאחר קבלת העצמאות של סוריה ולבנון בשנת 1946 פורקה הגדר כולה, ובאוקטובר 1947 לא הייתה קיימת עוד.
יש הרואים בהקמת הגדר ובפירוקה תוך מספר שנים משום אנקדוטה.
במקומות רבים נכתב כי המרד היה ממילא בשלבי דעיכה בעת הקמת הגדר, וכי פעולתה במשך מספר חודשים לא השפיעה על המרד השפעה של ממש.
אחרים רואים בהקמת הגדר חשיבות בשל השפעתה על תודעת הצדדים.
"חומת טגארט" הוקמה בידיים יהודיות, בשטח ערבי עוין, אל מול התנגדות כבדה.
דר' גד קרויזר השווה את הגדר לציר פילדלפי, שעל אף היותו חדיר להברחות (במנהרות שנחפרו מתחתיו) הייתה עצם הקמתו וההחזקה בו בעלת חשיבות בתודעת הצדדים.
טגארט כתב לדוד הכהן כי הקמת הגדר היא:
עבור היישוב הייתה פעולת הגידור פעולה בעלת חשיבות, ומפעל לאומי מן המעלה הראשונה.
הפעולה הונצחה בספר שהוציאה העיתונאית ברכה חבס (שהייתה אשתו של דוד הכהן, מהפעילים בהקמת הגדר), בשם "הגודרים בצפון".
הספר כלל מבחר מכתבותיה של חבס שהופיעו בעיתון "דבר" בשנת 1938, וכן צילומים, רישומים, קטעי יומן, שירים וסיפורים שיצרו הגודרים בעת הגידור.
מבחינה צבאית הייתה חשיבות רבה לפעולה.
"ההגנה" התנסתה בהקמת כוח מאורגן והפעלתו בלוח זמנים קצוב בתקופה קצרה.
הפעולה בשטח ההררי העוין חייבה ניתוח מדוקדק של השטח, תפיסת עמדות, תיאום בין הכוחות, שימוש בשריוניות, במערך קשר ובשיתוף פעולה עם הכוחות הבריטים.
כל אלו הקנו ל"הגנה" ניסיון יקר ערך, לקראת המשך פעולותיה בשנים הבאות.
לאחר הסרת הגדר בשנת 1942 לא נותר בשטח סימן לגדר עצמה.
הפילבוקסים עודם נמצאים לאורך כביש הצפון ובמקומות אחרים בהם הוצבו.
ליד בית האריזה ביסוד המעלה מצוי פילבוקס מרובע, שהיה כנראה אחד הראשונים שנבנו.
בסמוך למצודת ישע מצוי פילבוקס שמור היטב, המשמש כמצפור, על שם סרן יובל ניר, שנהרג בקרב בגזרה המרכזית בלבנון בשנת 1997. סמוך לאזור התעשייה גורן מצוי פילבוקס שמור היטב.
קיבוץ ברעם שיפץ בשנת 2007 את הפילבוקס שבתחומי הקיבוץ, בסיוע המועצה לשימור אתרים, שיחזר את גגו, והציב שלטים המספרים את סיפורו.
מספר פילבוקסים נוספים, ברמה זו או אחרת של הזנחה, פזורים לאורך התוואי הישן של כביש הצפון, הן במקומות בהם עובר היום כביש 899 והן במקומות בהם נפרד התוואי מתוואי הכביש החדש.
מצודות "הקו הראשון" נותרו על מקומן, ובשימושן הייעודי.
ארבע מהמצודות, אביבים, מתת, שומרה, ויערה, משמשות כבסיסים פעילים של צה"ל.
המצודה המזרחית ביותר, מצודת כ"ח משמשת כבסיס של משמר הגבול.
בשנת 2014 הוחלט לפרק את מבנה הפלדה המתומן שבראש המצודה במתת מפני סכנת התמוטטות.
המבנה שפורק הועבר לאכסון באחד ממשקי היישוב הסמוך, ככל הנראה לשחזור עתידי וכשיידרש.
במלחמת העצמאות התנהלו קרבות קשים ביותר במצודת כ"ח לאחר שזו נמסרה לידי הערבים, דבר שסיכן את היישובים היהודים הן באצבע הגליל והן ברמות נפתלי.
המצודה נכבשה לאחר קרבות קשים, ולאחר מספר ניסיונות כיבוש כושלים.
מאז קרויה המצודה "מצודת כ"ח" על שם 28 הלוחמים שנהרגו במהלך הקרבות.
כביש הצפון, כיום כביש 899, עובר ברובו בתוואי כביש הצפון הישן, דרך העפר שנסללה בשנת 1937. הכביש כיום הוא כביש חדיש ונוח לנסיעה, ומשמש את היישובים שקמו באזור.
במספר מקומות מתפצל הכביש ל"תוואי כביש הצפון הישן" והמשובש יותר, אך לאחר מספר קילומטרים מתאחדים הכבישים.
שלוחת הר מצפון לדוב"ב שגובהה 798 מטר, נקראת הר גודרים על שם הגודרים שעסקו בבניית גדר הצפון.
קיבוץ אילון שהוקם, כביכול על מנת לספק חצץ לגודרים, מונה כיום כ-900 תושבים.
על קו הגבול עצמו הוקמה גדר מערכת המוצבת על הגבול שבין ישראל ללבנון.
תוואי הגדר צפוני ל"גדר הצפון" ההיסטורית.
מצדיות גדר הצפון שם התחנה מיקום כיום תמונה קואורדינטות מצדית באסה יערה בסיס צה"ל נבּי יושע - מצודת כ"ח מצדית.
צומת "ישע" בכביש הצפון בסיס משמר הגבול סאלחה אביבים בסיס צה"ל מצדית סעסע מתת בסיס צה"ל מצדית תרביחא שומרה בסיס צה"ל
מצדיות כביש עכו-צפת שם התחנה מיקום כיום תמונה קואורדינטות מצדית מג'ד אל-כרום מג'ד אל-כרום מסעדה פרדייה פרוד מבנה נטוש ליד מושב שפר
גֶדר תַּיִל או תיל דוקרני או תַּלְתַּלִּית היא גדר העשויה תֵילים, בה מותקנים קצוות חדים במרווחים.
אדם או בעל חיים שיעברו דרכה, או מעליה, צפויים לחוש ולהיפצע מקצוותיה החדים.
הנחת גדר תיל דורשת הנחת עמודים במרווחים שביניהם נמתחת גדר התיל.
לעיתים מונחת גדר התיל מעל מכשול או חומה קיימים, על מנת למנוע מעבר מעליהם.
גדר התיל היא מכשול זול וזמין, וקל להניחו באמצעות צוות עובדים לא מיומן.
ניתן גם להגביר את יעילות הגדר באמצעות הנחת מספר שכבות זו על גבי זו בצורת פירמידה.
גדר התיל הייתה הטכנולוגיה הראשונה השימושית לתיחום בקר.
גדרות תיל היו זולות להקמה יותר ממכשולים אחרים, וכאשר בסוף המאה ה-19 הפכו לזמינות בארצות הברית, ניתן היה לגדר שטחים נרחבים, ולהפוך את רעיית הבקר למעשית יותר בקנה מידה נרחב.
דגם מוקדם של גדר התיל הומצא בשנת 1865 על ידי לואי ז'נין מצרפת.
גלידן מאילינוי רשם פטנט על התיל בצורתו המוכרת כיום.
גדר התיל בדרום-מערב ארצות הברית
גדר התיל הודגמה לראשונה על ידי ג'ון וורן גייטס בטקסס ב-1876. בתוך 25 שנה גודר כמעט כל השטח הפתוח שהיה בבעלות פרטית.
ב-1875 יוצרו בארצות הברית 270 טונות של תיל, וב-1901 עלה הייצור ל-135,000 טונות, רובן על ידי חברתו של גייטס.
הגידור יצר מחלוקות ומריבות בין הבוקרים החופשיים ובין בעלי האחוזות הגדולות.
מחלוקות אלו הסתיימו לטובתם של בעלי החוות והאחוזות, והחוק הטיל עונשים כבדים על מי שיחתוך גדר או יפגע בה.
בתוך 25 שנים חולק השטח הפתוח לבעלים פרטיים.
מסיבה זו מציינים ההיסטוריונים של ארצות הברית את המצאת גדר התיל כתאריך סיומו של "המערב הישן".
כיום גדר התיל נותרה הטכנולוגיה הסטנדרטית לגידור בקר ברוב אזורי ארצות הברית.
רוב גדרות התיל עשויות למנוע מעבר בקר, אך אינן מונעות מעברם של בני אדם, היכולים לטפס מעל הגדר, או לעבור דרכה באמצעות מתיחת חוטי התיל ומעבר ביניהם.
עם זאת, הגדר תמיד מהווה גורם מעכב, והשימוש הצבאי של התיל החל כמעט עם המצאתו.
במהלך מלחמת ארצות הברית ספרד, השתמשו "הרוכבים הקשוחים" של תאודור רוזוולט בגדר תיל לגידור שטח המחנה שלהם.
בדרום אפריקה בשלבי הסיום של מלחמת הבורים השנייה נוצר מערך של גדרות תיל, בהם היו משולבים מבני בלוקהאוס, ששימשו לריסון תנועת הגרילה של המתיישבים הבורים.
שימוש זה בגדר תיל נראה כמוצלח.
השימוש המאסיבי והידוע ביותר בגדר התיל היה במהלך מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה.
גדר התיל הונחה בשטח ההפקר שבין הצדדים הלוחמים על מנת לעצור את מעברם של החיילים, או, למעשה, לעכב התקדמותם של תוקפים מספיק זמן עד שניתן יהיה להרגם באמצעות מכונת ירייה.
בשלבים מסוימים של המלחמה, הייתה גדר תיל רציפה, כשמשני צדדיה חפירות, שהשתרעה בין תעלת למאנש ובין הגבול שבין צרפת ושווייץ.
הצדדים הלוחמים השקיעו מאמץ ניכר בניסיונות לעבור את גדר התיל.
בשלבים מסוימים ניסו לנטרל את גדרות התיל באמצעות הפגזה ארטילרית.
הטנק הומצא ככלי למעבר גדרות תיל ורק לאחר מלחמת העולם הראשונה נוספו לו שימושים נוספים.
גדר התיל זכורה לרעה בהיסטוריה היהודית כגדר שהקיפה את מחנות ההשמדה והריכוז במהלך השואה.
הנאצים הקימו גדרות תיל שהקיפו את המחנות למניעת בריחת האסורים, ובתוך המחנות עצמם בשביל להפריד ולבודד את היהודים ואת יושבי המחנה מהעולם החיצוני.
השימוש הצבאי בגדר תיל נמשך גם לאחר מכן.
המצאת הטנק והמטוס הפכה את השימוש בגדר תיל כנגד צבא סדיר ומשוריין לחסר תועלת, אך במלחמה כנגד כוחות גרילה ניתן עדיין להשתמש בגדר.
כך, למשל, הקימו הבריטים את גדר הצפון על גבולה הצפוני של ארץ ישראל המנדטורית, במטרה לדכא את המרד הערבי הגדול ולמנוע הגעתם של אנשים, אספקה ותחמושת מסוריה ולבנון לסיוע למורדים.
במהלך מלחמת אפגניסטן השתמשה פקיסטן בגדר תיל למנוע מעבר פליטים.
גדר תיל מקיפה את רצועת עזה, משמשת בגדר ההפרדה וכן בחלקים נוספים מגבולותיה של מדינת ישראל.
גֶּדֶר המערכת סביב רצועת עזה היא מכשול מעבר בין רצועת עזה לישראל שנבנה לראשונה על ידי ישראל בשנת 1994 ומהווה כיום את גבול ישראל – רצועת עזה.
עם השלמת הנסיגה מעזה ב-2005 נסתיימה בניית תוספת למכשול זה במטרה להפריד בין רצועת עזה למצרים.
בנוסף הוגדר אזור חיץ ברוחב 300 מטרים סביב כל הרצועה שאליו אסורה הכניסה לפלסטינים.
ציר הוברס ומערך בני קשת
ציר "הוברס" הוא שם הקוד הצבאי למרחב האבטחה המקיף את רצועת עזה, המשתרע מחופי הים התיכון בצפון ועד לציר פילדלפי בדרום.
המערכת המבצעית הפועלת בציר זה מכונה "בני קשת", והיא מהווה מערך הגנה רב-שכבתי הכולל ביצורים, דרכי טשטוש, אמצעי איסוף ותצפית, ומערכות נשק אקטיביות.
על תכנון והקמת התשתיות אמונים מערך הצמ"ה ואגף הבינוי של אט"ל, כאשר המודל המבצעי מבוסס על הגנה דו-שלבית, הכוללת את ציר הוברס א' הקיים, וציר הוברס ב' שעתיד להיבנות.
יסודות הציר הונחו בשנות ה-90 עם הקמת גדר התרעה אלקטרונית בהוראת ראש ממשלת ישראל דאז יצחק רבין.
בעקבות תוכנית ההתנתקות שודרג המערך משמעותית, כדי להפוך לגבול בר-הגנה.
העבודות כללו הכשרת כבישי פטרולים, הקמת סוללות עפר עמדות פילבוקס, מגדלי תצפית, חומות בטון ומוצבים, ושימוש באמצעים לחישוף ודיכוי צמחייה למניעת שטחים מתים.
הציר מצויד בטכנולוגיות מתקדמות, בהן עמדות פילבוקס, מערכות תצפית מאוישות, ומערכות "רואה-יורה" המאפשרות הפעלת אש מקלעים מרחוק.
כמו כן, משולבים במערך כלי רכב בלתי מאוישים (כרב"מ) דוגמת ה"גארדיום" ובהמשך ה"שומר גבולות" (שג"ב).
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 נוספו למערך "בני קשת" מקלעים בשלט רחוק המאפשרים השבת אש מתוך מרכז הבקרה (מערכת "רואה-יורה") וכלי רכב בלתי מאוישים (כרב"מ) מסוג גארדיום (בצה"ל נקרא "שותף נאמן") המפטרלים סביב הגדר.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 יצא הגארדיום משירות והוחלף בשומר גבולות (שג"ב), כלי רכב בלתי מאויש על בסיס טנדר פורד.
בשנת 2021 הושלמה הקמתו של מכשול רב-שכבתי מתקדם לאורך 65 קילומטרים סביב רצועת עזה.
המערכת כוללת קיר בטון תת-קרקעי המצויד באמצעי חישה לגילוי מנהרות חדירה, ומעליו חומת בטון עילית בגובה 6 מטרים המכונה "שעון חול".
המרחב שבין הגדר הקדמית ('ציר הוברס') לבין המכשול המרכזי והגדר האחורית מכונה בצה"ל "הספארי".
מרחב זה כולל מכשולים נוספים, אמצעי ניטור טכנולוגיים וחדרי מלחמה המאפשרים שליטה ותגובה מבצעית בשטח.
את הציר מחזיקה אוגדת עזה והחטיבות המרחביות שתחתיה החטיבה הצפונית (גפן) והחטיבה הדרומית (קטיף).
את הפעילות ההנדסית בציר מבצעות פלוגות אבירי הפלדה (צמ"ה עזה דרום) וחתולי הפלדה (צמ"ה עזה צפון) שמפעילות ציוד מכני הנדסי, כשלצידן גדודי הנדסה קרבית סדירים המתחלפים בתדירות קבועה העוסקים בפעולות זהות וסיוע לכוחות חי"ר בנושא ניקוי זירות מטענים שהוטמנו סביב הגדר, וחישוף שטחים בגדר.
גם יחידת יהל"ם פועלת רבות בגזרה, בעיקר בסילוק פצצות ופעילות נגד המנהרות.
את אחזקת הגדר עצמה מבצעים לוחמי חטיבות החי"ר, כאשר שירותם הצבאי נחלק לשני שלבים מרכזיים: שלב האימון ושלב התעסוקה המבצעית, אשר מתחלפים ביניהם אחת ל-4 חודשים.
עם סיום תקופת האימון, מועברים הלוחמים לתעסוקה מבצעית בגזרת עוטף עזה ונמצאים תחת פיקודה של אוגדת עזה האחראית על אבטחת המרחב ממעבר ארז ועד מעבר כרם שלום – שם הלוחמים אמונים על שמירה והגנה על היישובים הסמוכים לגבול.
בתקופה זו הם מבצעים שמירות, סיורים רגליים ורכביים, עוקבים אחר פעילות חשודה, משתפים פעולה עם המועצות האזוריות, ומתמודדים עם אתגרים ביטחוניים מורכבים בשטח רגיש ודינמי.
הלוחמים פרוסים במספר נקודות לאורך מרחב הגבול, שרובן הותקפו במהלך טבח שבעה באוקטובר.
זמן קצר לאחר פרוץ הלחימה, פעל צה"ל לשיקום ושיפוץ מוצבים אלו: מוצב נחל עוז, מוצב מגן עלומים, מוצב פגה, מוצב יפתח, מוצב סופה, מוצב ארז, ומוצב כרם שלום.
את התחזוקה הטכנית של הגדר מבצעת יחידת "קומץ" של חיל החימוש שאחראית על התקנת ותחזוקת החיישנים האלקטרוניים וכן תיקון הגדר עצמה.
היסטורית, הכניסה לרצועת עזה מהיבשה התבססה על שישה מעברים, אולם לימים רובם הפסיקו את פעילותם וייעודם השתנה.
בעוד שבעבר שימשו מעברי "קרני", "נחל עוז" ו"סופה" להעברת סחורות ודלקים.
השלושה נסגרו לצמיתות בין השנים 2008-2011. מעבר קרני, שהיה עורק המסחר המרכזי של עזה, נסגר סופית ב-2011 בשל איומי טרור, ומבניו נהרסו ב-2022 לטובת הקמת המכשול הביטחוני.
מאז, הפעילות מתרכזת בשלושה מוקדים עיקריים: מעבר ארז בצפון המשמש למעבר נוסעים, מעבר כרם שלום בדרום המהווה את עורק הסחורות המרכזי מישראל, ומעבר רפיח המקשר בין הרצועה למצרים ומשמש למעבר נוסעים וסחורות כאחד.
התקפות ופיגועי טרור על גדר המערכת
לאורך השנים, היוו גדר המערכת והכוחות המתחזקים אותה יעד קבוע להתקפות מצד ארגוני טרור פלסטיניים.
התקפות אלו כוללות ירי מנשק קל, ירי רקטות נ"ט, והטמנת מטעני חבלה בסמוך לגדר.
כוחות צה"ל סיכלו ניסיונות רבים לחצות את הגדר, לחבל בה או להניח מטענים, ובמהלך עימותים אלו נהרגו עשרות מחבלים.
יעדים בולטים נוספים לתקיפות הם המעברים, בהם מעבר ארז ומעבר קרני.
במקביל להתקפות הישירות על תוואי המכשול, ניסו ארגוני הטרור לעקוף את הגדר באמצעות ירי תלול מסלול, דהיינו שיגורי רקטות ופצצות מרגמה לעבר יישובי עוטף עזה, ובאמצעות חפירת מנהרות תת-קרקעיות שנועדו לביצוע פיגועי חדירה וחטיפה בתוך שטח ישראל.
באוגוסט 2007 נחשפה מנהרת טרור בצפון הרצועה וסוכל ניסיון חדירה של מחבלים לנתיב העשרה.
באפריל 2008 נהרגו חייל ושני אזרחים בקרבות ובפיגוע ירי במעבר קרני.
ביוני 2008 השמיד צה"ל "שופל" ממולכד שניסה לחדור בחסות ירי מרגמות.
בדצמבר 2010 נורה לראשונה טיל קורנט באזור רצועת עזה לעבר טנק מרכבה של צה"ל.
כעבור ארבעה חודשים נורה טיל קורנט נוסף לעבר אוטובוס תלמידים, והתלמיד היחיד שהיה בו נהרג.
בעקבות זאת החליט צה"ל להעביר לקו טנקי מרכבה סימן 4מ המצוידים במערכת ההגנה האקטיבית "מעיל רוח".
ב-11 במרץ 2011 רשמה המערכת יירוט בכורה מוצלח כאשר השמידה רקטה נגד טנקים שנורתה על טנק שסייר סמוך לניר עוז.
ב-1 ביוני 2012 נהרג לוחם מחטיבת גולני באזור כיסופים בהיתקלות עם מחבל שחדר מרצועת עזה.
ב-24 בדצמבר 2013 נרצח אזרח עובד צה"ל בפיגוע ירי כאשר נורה בציר הוברס סמוך לרצועת עזה על ידי צלף טרור פלסטיני.
הלחימה לאחר מבצע צוק איתן
במהלך 2017 ו-2018 צה"ל חשף ונטרל כ-17 מנהרות טרור שנחפרו אל תוך שטח ישראל.
המנהרות אותרו באמצעות מודיעין צבאי וטכנולוגיה מסווגת.
בסוף מרץ 2018 החלו העימותים בגבול ישראל-עזה במסגרת "צעדת השיבה הגדולה".
העימותים מגיעים לשיאם מדי יום שישי במהומות אלימות ופיגועים נגד הגדר.
כ-205 פלסטינים נהרגו מאש צה"ל, רובם מחבלים או מזוהים עם ארגוני טרור.
לצד ההפגנות האלימות בסמוך לגדר המערכת, הפלסטינים ביצעו ניסיונות חדירה רבים לשטח ישראל, וכוחות צה"ל סיכלו לא מעט פיגועי חדירה כשהרגו מחבלים שפרצו את גדר המערכת או היו חמושים בסמוך לה.
ב-20 ביולי 2018, נהרג לוחם בחטיבת גבעתי, לאחר שנפגע מאש צלפים במהלך סיור לאורך הגבול; הישראלי הראשון שנהרג מאש שמקורה ברצועת עזה מאז מבצע צוק איתן.
בבוקר 7 באוקטובר 2023, במסגרת טבח שבעה באוקטובר, בחסות ירי רקטות החלו פעולות לחציית הגדר על ידי אנשי חמאס.
על פי סרטונים שפרסם חמאס, נוטרלו מערכות תצפית ואש וביניהם מערכת רואה-יורה בעזרת כטב"מים או נשק נ"ט.
גדר המכשול פוצצה ואנשי חמאס חדרו דרך גדר נוספת בדרכם לתוך תחומי ישראל.
לאחר מעבר המכשולים, פשטו אנשי חמאס על שמונה מוצבי צה"ל, שם השמידו אמצעי תקשורת ותצפית על מנת לשבש את יכולת הפיקוד והשליטה של צה"ל בגזרה.
שיבוש זה הקל על המשך המתקפה, שבו חדרו כששת אלפים מחבלים פלסטינים ליישובי עוטף עזה, כשהם רכובים על טנדרים ואופנועים, וכן בסירות דרך הים ובאמצעות מצנחי רחיפה.
במהלך הקרבות במוצבים נהרגו עשרות לוחמי חטיבת גולני, סיירת הנח"ל וגדוד 77 אשר איישו את המוצבים ותפסו את הקו של גדר המערכת בתעסוקה מבצעית.
בדצמבר 2024 הוקם סמוך לגדר המערכת אזור חיץ מפורז, כחלק מכיבוש הרצועה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
את גדר המערכת חצו מספר ישראלים לכיוון רצועת עזה.
בולטים בה שני מקרים של אזרחים המתמודדים עם קשיים נפשיים.
אברה מנגיסטו, תושב אשקלון, חצה את גדר המערכת בספטמבר 2014. חמאס סירב לאפשר לו סיוע הומניטרי וטען כי מדובר בחייל, למרות שמעולם לא שירת בצה"ל.
כמו כן הישאם א-סייד, צעיר בדואי מחורה הסובל מסכיזופרניה, שחצה את הגבול באפריל 2015, לאחר שניסיונות קודמים שלו לעשות זאת הסתיימו בהחזרתו.
לאורך השנים התנתה ישראל סיוע כלכלי לרצועה בהשבתם, לצד השבת גופותיהם של חללי צה"ל הדר גולדין ואורון שאול.
לאחר כעשור בשבי, שוחררו מנגיסטו וא-סייד ב-22 בפברואר 2025 במסגרת הסכם בין ישראל לחמאס.
תועדו מקרים של אזרחים ותושבים ישראלים שחצו את הגבול מרצונם, בשל זיקה משפחתית או אידיאולוגית.
בשנת 2017 חצה את הגבול צעיר בן 20 ממוצא עזתי, בעל תושבות ישראלית שנולד במסגרת איחוד משפחות, והוא נאסף על ידי איש חמאס בצד העזתי.
מדינת ישראל לא ראתה בו כשבוי, אלא כמי שחזר לעזה מרצונו.
מקרה בולט נוסף הוא של ג'ומעה אבראהים אבו ע'נימה, שחצה את הגבול ביולי 2016 והתגייס לשורות חמאס.
אבו ע'נימה נעצר ב-2023 כשניסה לשוב לישראל, והוגש נגדו כתב אישום על מסירת מידע רגיש לאויב וחברות בארגון טרור.
הוא מת בכלאו במרץ 2024.
חלק מניסיונות החצייה של הגבול הסתיימו במותם של האזרחים, כתוצאה מזיהוי שגוי, או ניסיון עצירתם על ידי כוחות הביטחון.
בשנת 2009 נורה למוות יקיר בן מלך, לוקה בנפשו, לאחר שניסה לחצות את מעבר ארז מתוך כוונה "לשחרר את גלעד שליט".
טרגדיה נוספת התרחשה באוקטובר 2023, כאשר אביהוא מורי, לוחם לשעבר הסובל מפוסט טראומה, חצה את הגבול באזור נחל עוז.
לאחר כמה מאות מטרים הוא זוהה בטעות כמחבל, ונורה על ידי כטב"ם צה"לי.
גדר ההפרדה של סאוטה (בספרדית: Valla de Ceuta) היא מחסום הפרדה בין מרוקו לבין סאוטה, עיר ספרדית השוכנת לחופה של צפון אפריקה.
הגדר נבנתה על ידי ספרד במטרה לעצור הגירה בלתי חוקית והברחות.
עלות ההקמה של גדר ההפרדה הייתה 30 מיליון אירו והיא מומנה על ידי האיחוד האירופי.
הגדר היא הראשונה מבין שתי גדרות שנבנו בין המובלעות הספרדיות בצפון אפריקה לבין מרוקו.
מחסום ההפרדה מורכב משתי גדרות תיל מקבילות שגובהן 6 מטרים, מצופות תלתלית.
בין הגדרות עובר כביש מערכת המשמש לפטרולים משטרתיים ולגישה של רכבי הצלה במקרה הצורך.
לאורך הגדרות מפוזרות נקודות תצפית קבועות.
כבלים תת-קרקעיים מחברים זרקורים, חיישני תנועה וקול ומצלמות וידאו לחדר פיקוד מרכזי.
מרוקו התנגדה לבניית הגדר שכן היא איננה מכירה בריבונות הספרדית בסאוטה.
גדרט (GDRT או גדר) היה מלך אקסום.
גדרט היה המלך האקסומי הראשון שהתערב בענייני תימן של היום.
הוא ידוע בעיקר הודות לכתובת דרום ערבית שמזכירה אותו ואת בנו ביאגת (מבוטא גם כביאגה), גדר מוזכר בשרביט מברונזה שנימצאה באזור אטסבי, דארה, עדי גלאמו שבצפון אתיופיה.".
יש המזהים את המלך האנונימי שכתב את מונומנטום אדוליטנום עם גדרט ואז תקופת שלטונו מתוארכת 200-230 לערך..
גדרון מצוי/גדרון מובהק המכונה לעיתים רק גדרון (שם מדעי: Troglodytes troglodytes) היא ציפור שיר קטנה ממשפחת הגדרוניים.
צבעו של הגדרון המצוי חום בהיר ועל גבו פסים חומים כהים יותר, זנבו קצר ומזדקר, כנפיו קצרות, וגופו פחוס.
למרות גודלו (כ-10 ס"מ אורך, וכ-10 גרם משקל) שירתו של הגדרון המצוי חזקה ומורכבת.
הגדרון המצוי נפוץ באזורי חורש ים תיכוני בצפון הארץ, במשך כל השנה.
הזכר בונה כמה קינים בצורה כדורית עם פתח בצד.
הנקבה נכנסת לתוך קן אחד, ומטילה 4–5 ביצים בצבע ורוד-מנומר.
מתוך הביצים בוקעים גוזלים כשהם בעלי פלומה אפורה ועיוורים.
הזכר והנקבה מטפלים יחד בגוזלים עד לעזיבת הקן.
הספר זיכה את המחברת בפרס ברנשטיין לספרות בשנת 2015.
מרבית העלילה מתרחשת בחורף של 2002–2003 בעיר ניו יורק, שבה נפגשים במקרה שני צעירים: ליאת בנימיני וחילמי נאסר.
ליאת היא ישראלית בת 29, בת להורים שעלו מאיראן באמצע שנות ה-60, מתרגמת השוהה בדירת ידידים במנהטן במלגת פולברייט.
חילמי הוא צייר פלסטיני בן 27, יליד חברון, בן להורים שהם מפליטי 1948, המתגורר בברוקלין.
בין השניים מתפתח במהירות קשר אינטימי שבו מתמזג קשר גופני ונפשי עם החשש להיבלע ולאבד את הזהות של כל אחד מבני הזוג, זהות שחשוב לשניהם לשמור עליה.
ליאת, המספרת, מתארת את אהבתם ומריבותיהם, כאשר הם נמצאים רק שניהם יחדיו וכאשר הם מבלים עם ידידים, בבריאות ובחולי.
היא משלבת בתיאור המאורעות את מחשבותיה ולבטיה, ובהם לא רק מחשבות על סיומו הצפוי והבלתי נמנע של הקשר אלא גם את החלום שהקשר יהפוך מזמני לקבוע: "בסתר לבי מדמיינת שבסוף אני נשארת אתו כאן, שלא עמד לי כוחי לעזוב ונשארנו יחד").
הקשר ההדוק בין השניים נמשך עד לשובה של ליאת לתל אביב, במועד שנקבע עוד לפני פגישתם הראשונה.
כחודש לאחר מכן שב חילמי לרשות הפלסטינית; תחילה לבית הוריו ברמאללה, ואחר כך לדירה ששכר בכפר ג'יפנה הסמוך.
כל אחד מהם שב לסדרי החיים וההרגלים הישנים שלו.
הגבלות התנועה עקב האינתיפאדה השנייה אינן מאפשרות להם להיפגש, אך הם שומרים על קשר טלפוני.
חילמי ושלושה מקרוביו מגיעים, כשוהים בלתי חוקיים, לחוף הים של יפו.
שאדי וסיהאם נכנסים למים ומתקשים להיאבק בים המאיים להטביעם.
חילמי, שאינו יודע לשחות, ממהר לסייע להם, וטובע בים.
לספר שלושה חלקים, הקרויים על שם עונת השנה שבה מתרחשת העלילה המתוארת בחלק זה:
סתיו, שבו מתוארת היממה הראשונה בחייהם המשותפים של ליאת וחילמי.
חורף, שבו מתוארים חייהם המשותפים במשך כחמישה חודשים.
קיץ, חלק המתרחש בישראל וברשות הפלסטינית, ורובו עוסק בחייו (ובמותו) של חילמי.
בשני החלקים הראשונים ליאת היא מספר עד - היא מתארת אירועים שנכחה בהתרחשותם.
בחלק השלישי מתארת ליאת את המאורעות מנקודת מבט מרוחקת יותר, כפי שהבינה מסיפוריו של חילמי וכפי שדמיינה את טביעתו.
בריאיון לעיתונאית מיה סלע הסבירה רביניאן מדוע בחרה בשם "גדר חיה": "כי זה מאיר יפה את נושא הגבולות שהוא אלמנט מרכזי בסיפור, איך שהן חיות בנו, הגדרות התודעתיות, הפיזיות, הממשיות, המדומות.
וגם כי צימוד המלים הזה, 'גדר חיה', פתאום שמעתי את המתח הדרמטי, את הסכנה שאורבת בו.
גבול שאין בו ביטחון, שאף פעם אין בו נחת, שעלול לנוע פתאום או לקום עליך או להיעלם".
הספר עוסק באהבה בלתי אפשרית של זוג נאהבים ממוצא שונה על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עמדה על כך לילך וולך:
"אהבות בלתי אפשריות מוברגות עמוק בלב התרבות שלנו – טרגדיות יווניות, שייקספיר, סרטי וולט דיסני.
האהבה המנסה לבנות גשר צר מעל למים סוערים.
העיקרון הרגשי מובנה כך שאנחנו מזדהים בלהט עם הזוג המתייסר, מחזיקים להם אצבעות, רוצים שהאהבה תנצח, ובזים לשמרנות ולדכאנות דרכם.
אבל מה קורה כאשר הקורא משתייך בעצמו למשפחת קפולט?
מה אז על האהבה חסרת הסיכויים של רומיאו ויוליה, מי יגונן עליהם?"
אורית הראל הרחיבה בנושא זה:
מדובר ברומן שסופו מסומן וברור מראש, למרות שהקורא אינו יודע איך זה יקרה.
והאמת היא ש"איך" יקרה ה"מה" הידוע מראש הזה הרבה פחות חשוב מכל מה שקורה באמצע.
מהרומן שמתפתח לסיפור אהבה מורכב ועמוק ומשכנע.
כי מה שעל פניו נראה (ודאי לאור הקשיים הברורים מראש) כמפגש שאמור היה להוליד מקסימום איזה סיפור קצר ולא מחייב בין השניים, מתפתח לאהבה אמיתית, שמתחילה בשיכרון חושים וחושניות, מתפתחת לחברות ואינטימיות ושורדת גם בנאליה יומיומית ומכשלות של פוליטיקה ועמים עוינים.
ליאת מודעת לבעייתיות של קשר זה, ומתלבטת בתחילתו האם לסיימו: "לעצור את זה בזמן.
פשוט ככה, להגיד שלום ולהמשיך הלאה, לחתוך את זה מהר, לקבוע בלב כבד אבל בנחישות שעדיף ככה, עדיף לשנינו." אחת התוצאות של האהבה הבלתי אפשרית: ליאת יודעת שזו אהבה ארעית, והיא מסתירה אותה מהוריה, שעלו לישראל מאיראן.
על הקושי שבאהבה כזו עמדה ג'וי, ידידתה של ליאת, ששאלה אותה: "איך אתם יכולים לאהוב ככה אחד את השני, לאהוב וכל הזמן לדעת שזה זמני, לאהוב עם דדליין, עם סטופר, אני לא מבינה איך את מסוגלת".
במרכז הספר נמצא קשר זוגי בין יהודייה למוסלמי.
זוגיות בין יהודייה לגוי או בין גוי ליהודייה, ובפרט נישואים כאלה, אסורים בהלכה.
בתשובה לשאלה איך היו מגיבים הוריה לו ידעו על הקשר בינה ובין חילמי עונה ליאת: "הם היו תולים אותי על העץ הכי גבוה בתל אביב", והשואלת מחדדת: "תלייה על עץ זה לא סתם 'ההורים שלי יהרגו אותי', תלייה על עץ זה עונש פומבי, זה עונש ראווה".
גם המחשבה על תגובות החברים הישראלים מטרידה את ליאת.
חילמי, לעומתה, אינו מוטרד מקשר זה, ומציג את ליאת בפני אחיו הבא לבקרו.
חרף הבדלי הלאום בין ליאת לבין חילמי משותפים לשניהם געגועים לארצם החמה בשל החורף הניו יורקי הקר.
קשרים בין לאומים שונים מופיעים לא מעט בספרות העברית, בכללם בסיפורים "מאחורי הגדר" מאת ח"נ ביאליק, "האדונית והרוכל" מאת ש"י עגנון, "העבד" מאת יצחק בשביס-זינגר "חצוצרה בוואדי" מאת סמי מיכאל, "המאהב" מאת א"ב יהושע, "יסמין" מאת אלי עמיר ו"אינתא עומרי" מאת סמדר הרצפלד.
עלילת הספר מתרחשת באחת התקופות הקשות ביותר של הסכסוך הישראלי-ערבי - שלהי האינתיפאדה השנייה.
מחשבות על הסכסוך מעסיקות את ליאת, וגם פרטים קטנים וחסרי קשר מתקשרים במחשבותיה לסכסוך.
כאשר ליאת ממתינה לפינויו של תא בשירותי הנשים היא חושבת: "אני תוהה אם גם חילמי, בשירותי הגברים שמעבר לקיר, קורא את הכיתוב הזה בבית המנעול – OCCUPIED – וחושב על הכיבוש".
כאשר חילמי מאבד את צרור מפתחותיו מספרת ליאת: "ושוב הכה בי אותו הד עמום של אשמה, ועוד הספקתי לחשוב שהנה שוב הסמליות הזאת – אובדן המפתחות שלו, הצרור המצטלצל שלי, כמו מטפורה פשטנית למצבנו האומלל בארץ."
כאשר ליאת כועסת על חילמי, הופך כעסה לביקורת על הערבים כולם: "תמיד בטוחים כל כך בצדקתם, בסבלם, מאשימים את כולם חוץ מאת עצמם".
כאשר נודע לליאת שחילמי מת, ועדיין לא קיבלה פרטים על נסיבות מותו, היא מדמיינת שנהרג בידי חיילי צה"ל.
ויכוח על הפתרון לסכסוך - "שתי מדינות לשני עמים" לעומת "מדינה דו-לאומית" - מתגלע בין ליאת לחילמי, והוא מתפתח לוויכוח עז בין ליאת לבין ואסים, אחיו של חילמי הבא לבקרו.
התרחשות מרבית העלילה בניו יורק, הרחק ממוקד הסכסוך, הופכת את אופיו הקטלני לנוכח-נפקד.
רמז לאופי זה ניתן כאשר חילמי נפרד מליאת לקראת שובה לישראל ואומר לה "ואת, שלא תעלי על אוטובוסים".
העיר על כך דורון קורן:
האופן שבו מעלימה רביניאן את מציאות ההרג ביחסי שני העמים הוא במובן מסוים חלק מחולשתו של הספר, מאשלייתו.
כך, למשל, בביקור של חילמי ברמאללה ב–2002 הוא מספר לה איך השתנתה העיר, עם ההקצנה הדתית ועם כרזות השהידים על הקירות, ואיך הוא הזדעזע מהחומה שהקימה ישראל.
ליאת בתגובה, מגמגמת משהו על כך ש"זו גדר", לא חומה.
שום מלה על טרור המתאבדים הזוועתי שהציף קודם לכן את ערי ישראל, שמתוך התמיכה בו ניתלו בערים הערביות אותן "כרזות שהידים", ושבעקבותיו וכנגדו הוקמה "החומה".
"גדר חיה" הוא הרומן השלישי של דורית רביניאן, והוא יצא לאור בשנת 2014, 15 שנים לאחר הרומן השני שלה, "החתונות שלנו".
בשנת 2001 החלה רביניאן לכתוב רומן, אך לאחר חמש שנים גנזה אותו.
ב–2006 יצא לאור ספר ילדים פרי עטה, "אז איפה הייתי אני?"
רביניאן תיארה את כתיבת הספר:
"כתבתי את 'גדר חיה' במשך שש שנים.
תך אל תך רקמתי בו את הרגשות הכי עדינים, ליטשתי אותם מילה במילה עד שיתנגנו, עד שיצטיירו בקווים הכי צלולים הדימויים, ותמונת העולם, ומהלכי הנפש של הגיבורים, כד שיזדהר לב הרעיון שפיתחתי בו באלף בבואות".
בתחילת הספר מופיעה ההודעה הסטנדרטית על כך שכל קשר בין העלילה והדמויות לאירועים במציאות הוא "מקרי בלבד".
שמו של האומן הפלסטיני חסן חוראני (حسن حوراني , 1974–2003) אינו מוזכר בעלילת הספר, וגם לא במבוא ובאחרית-הדבר שלו, אך יש יסוד להנחה שעלילת הרומן מבוססת על שנות חייו האחרונות.
הספר זכה לשבחי המבקרים בעיתונות ובאתרי האינטרנט.
חבצלת פרבר סקרה את הספר בעיתון "מקור ראשון":
יונתן אמיר כתב על הספר בעיתון "ישראל היום":
אורית הראל כתבה על הספר באתר "מוטק'ה":
מבקר הספרות יצחק לאור רואה בסיפור , אך הוא מונה שלל פגמים בספר:
דורית רביניאן העירה על כך: "הנושא של הספר - והסיבה שפסלו אותו במשרד החינוך - זו החרדה היהודית במרחב הערבי.
ההחלטה ספגה ביקורת, בין השאר מהסופרים סמי מיכאל, א"ב יהושע, מאיר שלו, יהודית רותם, יובל שמעוני, חיים באר ואלי עמיר.
מאידך, שר החינוך נפתלי בנט גיבה את ההחלטה, בנימוק שישנם ספרים ראויים רבים ולא צריך לכלול ברשימת ספרי החובה לבגרות דווקא ספר המציג את חיילי צה"ל כפושעי מלחמה סאדיסטים, ומציג רומן של אסיר ביטחוני פלסטיני (ערבי-מוסלמי) עם אישה ישראלית (יהודייה).
אתר "סרוגים" ביקר את הספר גם על תיאור "עישון חשיש כמעשה לגיטימי", כשבנוסף נטען, "כי מלבד בעיית ההתבוללות, בספר מוצגים חיילי צה"ל כפושעי מלחמה סאדיסטים שמושווים לחמאס וכינויה של מדינת ישראל כ"כיבוש".
ועדת החינוך של הכנסת קיימה דיון בנושא "פסילת משרד החינוך של הספר "גדר חיה" – רומן בין יהודיה לערבי".
יושב ראש הוועדה, חבר הכנסת יעקב מרגי אמר: "מערכת החינוך צריכה לחנך לאי התבוללות, ולא צריך להתנצל על כך.
לא הייתי מכניס למערכת החינוך הערבית ספר על רומן בין נערה ערבייה וחייל צה"ל." מנהלת אגף חברה ורוח במשרד החינוך, דליה פניג, אמרה: "עכשיו לראשונה שליש מהתוכנית פתוח לחלוטין בשיקול התלמיד, בניגוד לעבר.
[...] ההתלבטות הייתה אם להכניס את הספר ל-70 אחוז מהחומר הנותרים, שהם חובה.
החלטנו שהעיתוי, שהוא כפצע פתוח, אינו מאפשר זאת.
היצירה מאוד עכשווית, ויש יצירות אחרות שעוסקות ביחסים של יהודים עם לא יהודים ולא הוצאו מהרשימה." לאחר מכן, דווח המשרד שהספר אושר ללימוד ב"שיעורי ספרות מתקדמים" בלבד.
בעקבות פרסום הפרשה הספר חזר לראש רשימת רבי-המכר (לאחר שכבר שהה שם שבועות אחדים בעת שיצא לאור) והוצאת עם עובד הודיעה על הדפסת מהדורה גדולה נוספת.
ב-25 בדצמבר 2019 פורסם כי קשת אינטרנשיונל וחברת ההפקה של גל גדות ובעלה ירון ורסנו חוברות להפקת סרט בארצות הברית על פי הספר.
בשנת 2020 עסק "התיאטרון הקאמרי" בהעלאת ההצגה "גדר חיה" על פי הספר, בעיבודן של נגה אשכנזי ודורית רביניאן, בבימויו של אילן רונן ובכיכובם של אביגיל הררי ואמיר ח'ורי.
תחילת ההופעות השתבשה מחמת ההגבלות של התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
בעקבות השינויים בהגבלות הקורונה (250 איש בקהל), "גדר חיה" היא אחת ההצגות החדשות הראשונות שעלו בארץ בתיאטרון הקאמרי
גדר המערכת יעל היא גדר מערכת אלקטרונית שפותחה על ידי חיים פורת ונפרסה לאורך גבולות מדינת ישראל ובמדינות נוספות.
הגדר כוללת גלאים המתריעים על ניסיונות לעבור אותה.
שנים רבות מאז הקמתה הייתה ישראל מוגנת בגבולותיה על ידי מערכת "לא חכמה" שהייתה מורכבת מגדר רשת פשוטה של חוטי ברזל ותיל ומכביש אספלט שביניהם שביל טשטוש לצורך זיהוי טביעות רגלי החודרים.
כמה פעמים ביממה היה עובר לאורך הגדר קומנדקר סיור של צה"ל (מצויד בזרקור לתאורה בלילות), נוסע על כביש האספלט ובוחן את הגדר ושביל הטשטוש לגילוי עקבות של חדירה.
עם שחר התבצע סיור רגלי ("פתיחת ציר") בהשתתפות גשש, לצורך זיהוי האם הייתה חדירה במשך הלילה.
רק עם גילוי סימני חדירה היו נקראים למקום כוחות צה"ל, שהיו מנסים ללכת בעקבות המסתננים, לאתר אותם ולהילחם בהם.
באופן זה, כל אדם שרצה להסתנן לישראל, היה מטפס על הגדר או חותך אותה, דורך על שביל הטשטוש וממשיך את דרכו פנימה, ללא הפרעה, כשהוא עלול להתגלות רק לאחר החדירה.
המחבלים למדו להמתין בלילה למעבר הקומנדקר, ואז לבצע את החדירה – מה שנתן להם מרווח זמן מספיק גדול לביצוע הפיגוע עד לסיבוב הבא של הסיור, ולפעמים גם לחזור בריאים לשטחם לאחר הפיגוע.
סא"ל (מיל') חיים פורת (פחטר), עובד הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג) באותה עת, היה מג"ד שריון במילואים.
הוא ביצע עם יחידתו אחת לשנה "שירות מבצעי" בן מספר שבועות שכלל פעילות חי"ר ללא טנקים לאורך הגדר בגבול הצפון ועמד על חוסר היעילות של השיטה הקיימת למניעת חדירות מחבלים.
עלה בדעתו, כי ניתן להתקין על הגדר מערכת אלקטרונית שתתריע במרכזי הפיקוד שלאורך הגבול על ניסיון החדירה ברגע התרחשותו, תוך ציון קטע הגדר בו הוא מתבצע, דבר שיאפשר מתן אזעקת מצב חירום ביישובים הסמוכים לנקודת החדירה והפעלה מידית של כוחות צה"ל לחיסולה.
עקרון הפעולה הבסיסי של המערכת התבסס על תיל המתוח על גבי הגדר ובאמצעו גלאי אלקטרו-מכני.
כאשר מופעל כוח על התיל, או שהוא נחתך בניסיון חדירה, הגלאי יחוש בכך, יסגור את המגע החשמלי שלו ויפעיל בלוח הבקרה צופר התרעה ונורית שתסמן את מספר הקטע בו הוא מותקן.
עיקרון זה מנע אפשרות לקבלת התרעות שווא כתוצאה מתנאי מזג האוויר (כמו שינויי טמפרטורה, רוח, גשם, שלג) מאחר שגורמים אלה פועלים בצורה אחידה לכל אורך התיל ולכן אינם גורמים לתזוזה כלשהי במרכזו שם נמצא הגלאי.
המערכת שאושרה להצטיידות צה"ל מאוחר יותר (שזכתה לשם "יעל 5" כשמה של בתו בת החמש של פורת), כללה 13 תיילים ממוכשרים כאלה, בפיזור לגובה הגדר, כאשר גלאי כזה מותקן במרכזו של כל אחד מהם.
פורת התקין דגם לבחינת הרעיון שלו והגיש ב-22 בדצמבר 1968 בקשה למתן פטנט.
מרגע זה החל לעניין את צה"ל (אמל"ח מפא"ת, ענף נשק וציוד ועוד) במערכת וביצע הדגמות, הרצאות ופגישות עם הגורמים השונים העשויים לתרום לנושא.
כחצי שנה מאוחר יותר, ב-22 ביוני 1969 קיבל הודעה שהוטל איסור פרסום על כל מידע בנושא ועל דחיית מתן פטנט מרשם הפטנטים להמצאתו על פי הוראתו של שר הביטחון משה דיין בנימוק של "שמירה על ביטחון המדינה".
יתר על כן, מקום עבודתו – הקמ"ג נדרש להעמידו לדין על הגשת הבקשה שלא בהתאם לנוהל (הגשת בקשה למתן פטנט פרטי לעובד מדינה על המצאה שלא בתחום עבודתו).
עניין זה הסתיים במתן אישור להכרה בפטנט כפרטי ואף במתן אישור לפורת לעסוק בנושא במקביל להמשך עבודתו בקמ"ג.
באותו הזמן, מפעל מבת (ראשי תיבות: מפעל בית) של התעשייה האווירית ניסה אף הוא לבנות מערכת התרעה לגדרות ביטחון.
מערכת זו כללה אלפי גלאים לכל ק"מ גדר (לעומת כמאה במערכת של פורת), הייתה מרובת תקלות ולא אפקטיבית.
על אף חוסר האפשרות להגן על המצאתו בפטנט רשום, החליט פורת, לנוכח החשיבות הרבה שייחס למערכת, להמשיך במאמציו לשכנע את צה"ל, יישובי הספר הסמוכים לגבול ומפעלים בעלי חשיבות אסטרטגית, ביעילות אבטחת היקפם שתושג עם השימוש במערכת.
פורת פנה, בין השאר, גם לחיל החימוש לצורך קבלת אישור דגם להמצאתו כנדרש לצורך אספקת המערכת לצה"ל.
ניסוי ובדיקת המערכת בוצעו במגרש הניסויים של אל"ם דוד לסקוב מפקד יחידת יפת"ח.
לבסוף, ב-9 בפברואר 1971 נתן אל"ם בר-און, רמ"ח אמל"ח באג"מ אישור דגם למערכת "יעל 5" וצה"ל הורשה להזמין את הגדר.
במקביל, ניסו והצליחו אנשי התעשייה האווירית למכור את המערכת שלהם, ללא אישור דגם צה"ל, לרבות קטע באורך מספר ק"מ לאורך הגבול עם ירדן בעמק בית שאן (גזרת כפר רופין–מעוז חיים).
תוך זמן קצר התברר כי היא מרובת תקלות והתרעות שווא ולא מצליחה לפעול כראוי בכל מקום בו הותקנה.
ואז, בתקופה בה הוטל האיסור למתן הפטנט על המצאת פורת, העתיקה מב"ת את עקרון הפעולה של "יעל 5" ומאותו רגע החלה גם המערכת שלה לפעול כראוי.
המפעלים ביטא ומב"ת נהיו למתחרים עם פורת בשכנוע פקידי משרד הביטחון לקבלת הזמנות להקמת המערכות שלהן עבור צה"ל.
פורת ייצר את הגלאים הדרושים למערכת זו בביתו ופנה למפעל "ביטא הנדסה ופיתוח בע"מ" בבאר שבע בבקשה לייצר את לוח הבקרה הדרוש.
בהמשך, עם קבלת הזמנות נוספות שהגיעו מיישובי ספר, במימון של הסוכנות היהודית (1970: מעוז חיים, כפר רופין, היאחזויות הנח"ל ארגמן, מחולה, דקלה ועוד) חתם פורת על הסכם לשיתוף פעולה עם עמרי טלמון, מנכ"ל ביטא, והם החלו לעבוד יחדיו בפיתוח, ייצור, תכנון והרכבה של הגדר האלקטרונית הזאת.
בתקופה זו התרחשו מספר פיגועים גדולים בהם נהרגו עשרות אזרחים, בהם הפיגוע באוטובוס ילדי אביבים, הפיגוע בקרית שמונה, והפיגוע במעלות.
בכל המקרים הללו לא התגלו המחבלים בעת חציית הגדר (או סמוך לכך).
צה"ל הוזעק למקום הפיגוע עם פתיחת אש המחבלים במקום.
זמן מה לאחר הפיגוע במעלות נתקבלה ההזמנה הראשונה להתקנת המערכת על גדר הגבול בגזרת אצבע הגליל.
מהר מאוד השתנתה תמונת אבטחת גבול הצפון בכל קטע בו הותקנה המערכת.
התרעה מידית נתקבלה עם הנגיעה הראשונה של המחבלים בגדר, דבר שהותיר לצה"ל את הזמן הדרוש לאיתורם והריגתם בטרם ביצוע מזימתם.
התקנת המערכת לאורך גבול הצפון נעשתה ברובה בשנת 1975 ובהמשכה בוצעו התקנות גם בגזרות הגבול האחרות.
ב-10 במאי 1974 ביטל שר הביטחון משה דיין את איסור הפרסום ומתן פטנט להמצאתו של פורת.
זאת לפני התקנת הקטע הראשון של המערכת על גדר הגבול, אבל אחרי שמב"ת סיימה להעתיק אותו.
וכך, ב-26 בספטמבר 1975, כשבע שנים לאחר שהגיש את בקשתו, אושרה ההמצאה כפטנט רשום בישראל.
מאותו רגע הורשה פורת לרשום פטנטים על המצאותיו ברחבי העולם.
רשימת הפטנטים (החשובים יותר) שנרשמו בארצות הברית:
על המצאותיו קיבל אישור יצוא ממשרד הביטחון, והגדר האלקטרונית החלה להימכר גם לשאר העולם.
היא הותקנה במקומות רבים: בדרום אפריקה, ברודזיה, בכור גרעיני בהולנד, בכורים גרעיניים בטאיוואן, בשדה התעופה של סיאול בקוריאה הדרומית, בהודו - בגבול עם פקיסטן, באקוודור, באוסטרליה וניו זילנד, בארצות הברית, בסין ועוד.
בהמשך פעולתו של פורת בחברת ביטא פותחה מערכת "יעל 15".
מערכת זו מהווה את דור ב' של מערכות ההתרעה מסוג תיילים מתוחים.
המערכת, המבוססת אף היא על עקרון הפעולה הבסיסי של מערכת "יעל 5", כוללת כמות בלתי מוגבלת של תיילים ממוכשרים הפרוסים לגובה הגדר (בבתי סוהר הותקנו מערכות בנות 45 תיילים) הממוכשרים כולם על ידי גלאי יחיד.
הגלאי מטיפוס אלקטרוני, אטום למים וללא חלקים נעים, מותקן למכלול התיילים הממוכשרים באמצעות "חוט מאסף" באופן שהפעלת כוח על כל אחד מהם גורמת ליצירת סיגנל אלקטרוני בתוכו, אנלוגי לעצמת הכוח המופעל.
סיגנל זה מועבר ללוח הבקרה בו נעשה עיבודו באמצעות מחשב ומתקבלת ההחלטה על מתן ההתראה לרבות הצגת נתונים על עצמת הסיגנל שנתקבל.
המערכת נבחנה על ידי חיל החימוש, קיבלה את אישור הדגם ב-14 בנובמבר 1985 ונכנסה מיד לשימוש בצה"ל.
מחבלים שבאו מלבנון חתכו את הגדר באזור משגב עם, נכנסו לשטח ישראל והציבו מארב בנקודת החדירה.
סיור צה"ל שמיהר להגיע למקום עם קבלת ההתרעה נתקל באש המחבלים, ושניים מחיילי הסיור נהרגו.
בעקבות אירוע זה הציע פורת את מערכת "יעל 18".
מערכת זו נועדה לתת התרעה מוקדמת לפני הגעת המחבלים לגדר הגבול עצמה.
המערכת כללה חוט תיל בודד שנמתח ע"ג הקונצרטינה התחתונה שבמערך הקונצרטינות הפרוס לאורך הגבול בצדו הלבנוני של גדר הגבול לאורך קטעים של עד 300 מטר כאשר במרכזם גלאי מטיפוס יעל 15. המערכת הוצגה בפני הגורמים המתאימים בצה"ל (כולל הדגמה באזור האירוע הנ"ל) אולם לא זכתה למימוש.
עם הופעת מערכת "יעל 15" בשוק נעשה מובן מאליו כי זה סוף התקופה של מערכות הדור הראשון.
תגובת המתחרה מב"ת לאתגר הייתה רכישת קו הייצור של המערכת מידי בעלי חברת ביטא (חברת כלל תעשיות בע"מ) והעברתו לחברת "מגל מערכות בטחון" שבבעלותה, דבר שהביא לחיסול ביטא תוך פרק זמן קצר.
על מנת להבטיח את המשך קיומה של המערכת לרבות עמידה בהתחייבויות קיימות (פרויקטים בביצוע) עבר חיים פורת יחד עם צוות מצומצם של עובדים מומחים למערכת, לעבודה בחברת מגל.
הוא עבד שם שנים רבות, עד שפרש לגמלאות.
מערכת "יעל 15" נמצאת בשימוש עד היום סביב אתרים אסטרטגיים רבים בישראל וברחבי העולם.
בשנות ה-70 הותקנה גדר מערכת אלקטרונית בגבול הצפוני של ישראל כדי למנוע חדירת מחבלים.
בהמשך הותקנה גדר מערכת בבקעת הירדן.
בעת פינוי סיני בשנת 1982 הותקנה גדר מערכת ברפיח.
בשנות ה-90 הוקמה גדר המערכת סביב רצועת עזה.
לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה הוחלט על הקמת גדר מערכת לאורך קו התפר.
בשנת 2006 הוחלט על הקמת גדר מערכת בגבול בין ישראל למצרים.
הקמת גדר הגבול ישראל-מצרים הושלמה בדצמבר 2013.
גדרוניים (שם מדעי: Troglodytidae) הם משפחה של ציפורי שיר קטנות החיות בעולם החדש, למעט מין אחד, גדרון מצוי (Troglodytes troglodytes).
משפחה זו אינה קרובה למשפחות אחרות הקרויות גדרונים: גדרוני ניו זילנד (Acanthisittidae) וגדרונים אוסטרליים (Maluridae).
הגדרונים הם משפחת עופות קטנים הכוללת כ-80 מינים.
הם ידועים בעיקר עקב השירים העדינים שהם מפיקים, בעת שהותם על הענפים או על הגדרות בבקרים.
הם בעלי גוף קטן ועגלגל, כנפים ורגלים קצרות, מקור קצר, מעוקל מעט, וזנב ארוך ומזדקר כלפי מעלה.
הם ניזונים מבעלי חיים קטנים כמו חרקים ועכבישים, אם כי המינים הגדולים ביותר שיכולים להגיע לאורך 22 ס"מ, יאכלו גם חולייתנים קטנים.
הגדרונים נפוצים ברחבי אמריקה מאלסקה עד ארגנטינה ובאיים השונים במרחב התפוצה.
הם נמצאים במגוון בתי גידול: קרים, ממוזגים וטרופיים.
כמה מינים חיים אפילו במדבר.
בישראל מצוי המין גדרון מצוי.
גדרוני ניו זילנד (שם מדעי: Acanthisittidae) הם משפחת ציפורי שיר האנדמית לניו זילנד.
משפחת ציפורים זו שייכת לתת-סדרה נפרדת משאר ציפורי השיר הקיימות וזו גם המשפחה היחידה בתת-סדרה זו.
השם ניתן לגדרונים אלה עקב דמיונם לגדרונים במראה וגם בהתנהגות, אך הם אינם קרוביהם.
משפחה זו מכילה רק שני מינים חיים כיוון שרוב בני המשפחה נכחדו בעקבות הגעת בני האדם לניו זילנד והבאתם של יצורים טורפים לאי - בעיקר חתולים וסמורים וחולדות פולינזיות וכן עקב פעילות האדם.
שני המינים ששרדו (ואחד מצוי בסכנת הכחדה), דומים במראם ובהתנהגותם לגדרונים והם מעופפים חלשים הניזונים מחרקים על קרקע היערות והשדות של ניו זילנד.
צבעם הכללי ירוק בהיר-צהוב והם בעלי מקור חד וראש מגודל.
שני מינים שנכחדו, גדרון איי סטפן (Xenicus lyalli) וגדרון ארך מקור (Dendroscansor decurvirostris), היו בין ציפורי השיר היחידות בעולם שלא יכלו לעוף, דבר שהביא להכחדתם על ידי טורפים.
ציפור השיר היחידה, מלבדם, שלא יכלה לעוף הייתה מסוג הגיבתון, הנקרא גיבתון ארך-רגליים (Emberiza alcoveri), מהאיים הקנריים, שגם הוא נכחד.
בתת-סדרה זו היו בעבר ארבעה סוגים ושבעה מינים.
כיום ישנם שני מינים, שניהם יחידים בסוגם (אחד מהם נהיה ליחיד בסוגו לאחר הכחדת המין האחר שהיה באותו סוג).
משפחה גדרוני ניו זילנד (Acanthisittidae)
סוג ומין יחיד גדרון רובאי (Acanthisitta chloris)
מין גדרון שיחים (Xenicus longipes) - נכחד
מין גדרון סלע ניו זילנדי (Xenicus gilviventris)
סוג ומין יחיד גדרון איי סטפן (Xenicus lyalli) - נכחד
סוג ומין יחיד גדרון ארך-מקור (Dendroscansor decurvirostris) - נכחד
גדרות ההפרדה של אוסטריה הן מחסומי הפרדה ומתקני ניהול הגירה שנבנו על ידי אוסטריה בין נובמבר 2015 לינואר 2016 בגבול שלה עם סלובניה וב-2016 בגבול עם איטליה עקב משבר הפליטים באירופה.
אורכה של הגדר בגבול סלובניה הוא כמה קילומטרים, והיא כוללת מתקני משטרה לסקירה של המהגרים.
מתקן ניהול הגירה נוסף בגבול איטליה נבנה ב-2016.
בפברואר 2016 יזמה אוסטריה הסכם עם מדינות הבלקן במטרה לעצור את זרם המהגרים מיוון למרכז אירופה.
באוקטובר 2015, במהלך משבר הפליטים באירופה, הכריזה אוסטריה על כוונותיה לבנות גדר הפרדה בגבול עם סלובניה, במטרה להאט את זרם המהגרים למדינה.
הגדר אמורה תחילה להיבנות לאורך 3.7 קילומטר, במעבר הגבול העמוס ביותר בין סלובניה לאוסטריה, ליד ספילפלד.
על פי שרת הפנים האוסטרית, יוהאנה מיקל-לייטנר, הגדר תהיה בגובה 2.2 מטר.
הבנייה החלה בתחילת נובמבר 2015 והסתיימה בינואר 2016.
בפברואר 2016 אמרה שרת הפנים שאוסטריה תרשה ל-80 מבקשי מקלט להיכנס למדינה כל יום, ויוגבל מספרם של מבקשי המקלט שיורשו לחצות את אוסטריה למדינות השכנות לה לכ-3,200 מדי יום.
אם הכמויות יחצו את המספרים האלה, אוסטריה תסגור את גבולותיה.
באותו זמן היו כ-200 מבקשי מקלט באוסטריה.
באפריל 2016 התראיין מפקד משטרה במחוז טירול לעיתון מקומי וסיפר כי ייתכן ואוסטריה תבנה גדר באורך 400 מטרים במעבר ברנר עם איטליה.
באותו מקום נבנה מתקן ניהול הגירה.
גדרות הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2016, מסוגת דרמה בבימויו של דנזל וושינגטון.