tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד בינואר 1916, הוא דיבר נגד הפיכת הפיליפינים למושבה של ארצות הברית לאורך כל הקונגרס, סמית' הצביע עם מפלגתו.
לשם כך הוא המשיך לתמוך בחקיקה של חופש חדש כגון חוק אדמסון, חוק הלוואות לחווה הפדרלית, חוק המחסנים של 1916. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, סמית' תמך בעמדת הנייטרליות של וילסון אך כן הצביע בעד חקיקת ההיערכות הצבאית.
ב-8 בספטמבר 1916, סמית' הצביע בעד אישור לואי ברנדייס כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
עם תחילת הקונגרס ה-65 של ארצות הברית, גילו המתקדם של סמית' אילץ אותו לקחת תפקיד פחות פעיל בפוליטיקה היומיומית.
הוא גם זכה במושב בוועדת ההקצאות.
ראשות הוועדה שלו שונתה מפאנל ההשקיה והטיוב לוועדה לדפוס.
סמית' נעדר מהסנאט כאשר התקיימה הצבעה על כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
עם זאת, הוא תמך במאמץ המלחמתי.
לשם כך הוא הצביע בעד חוק הריגול של 1917, חוק השירות הסלקטיבי של 1917, וליצירת איגרות חירות.
תמיכתו בחקיקה בזמן מלחמה לא הייתה מוחלטת שכן סמית' התנגד לסעיפים בחוק ההמרדה משנת 1918 שדרשו הוכחה של כוונה במהלך ביצוע ההמרה.
בנוסף לפעילויות הקשורות למלחמה, שימש סמית' כמנהיג המליאה לאשרור חוק אמנת הציפורים הנודדות משנת 1918. במהלך המושב השלישי של הקונגרס ה-65, הצטרף סמית' לסנאטור אשורסט בקריאה לארצות הברית לרכוש את באחה קליפורניה ממקסיקו.
הבחירות לסנאט של 1918 החזירו את השליטה בסנאט לידי הרפובליקנים.
סמית' הצביע בעד התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, המעניק זכות בחירה לנשים, אך נעדר בחלק גדול מהישיבה הראשונה של הקונגרס ה-66 של ארצות הברית.
במקום זאת הוא שהה בקנטקי וביקר קרובי משפחה חולים.
כאשר הנשיא וודרו וילסון הציע להקים את חבר הלאומים, סמית' הפך לתומך נלהב של התוכנית.
למרות גילו המתקדם, סמית' היה נחוש לזכות בקדנציה נוספת בבחירות של 1920. תמיכתו של הסנאטור בחבר הלאומים הפכה לסוגיית קמפיין.
בינתיים, איגודי העובדים היו מוטרדים מהסנאטור על רקע ההצבעה שלו בנושאי עבודה.
הוא התגבר על הנושאים הללו כדי לזכות בפריימריז הדמוקרטי.
במהלך הבחירות הכלליות, ראלף קמרון תקף את סמית' בשני הנושאים הללו והוסיף שאמנם סמית' מצא זמן לבקר בקנטקי, הוא חזר רק לעיתים רחוקות לאריזונה במהלך שש השנים הקודמות.
סמית' טען נגדו בכך שציין שלא הייתה פגרה בסנאט מספיק זמן כדי לאפשר נסיעה מוושינגטון די.
סמית' לא הצליח להתגבר על הבעיות הללו והפסיד בבחירות הכלליות.
הפסדו בניסיונו להיבחר מחדש הותיר את סמית' ממורמר.
בנוסף, משאביו הכספיים הנותרים היו מוגבלים וסמית' מצא את עצמו זקוק לעבודה.
במהלך שנותיו האחרונות, סמית' התגורר במלון Occidental של וושינגטון, כשהוא מטייל מדי פעם לקנטקי כדי לבקר את משפחתו שנותרה.
בוושינגטון הוא זכה לביקורים מזדמנים בלבד מאחיינית המתגוררת בקנטקי.
הבדידות הטרידה אותו כפי שמוצג בפתק בינואר 1924 שבו כתב: "היה בטוח בודד ורעב לשמוע משהו על חברים ותיקים".
גם בריאותו החלה להדרדר כאשר פיתח דלקת פרקים בירך השמאלית.
השקפתו של סמית' לגבי התפתחות זו הוכחה בהצהרתו, "אני לא יכול ללכת צעד בלי הקביים, ואפילו הסיוע הזה לא יכול למנוע סבל.
הרופאים קוראים לזה דלקת פרקים - אני קורא לזה גיהנום, כי זה מה שזה באמת מסתכם." עם פחות מתריסר חברים מימיו הראשונים באריזונה, סמית השתוקק להיות עם "הכלבים והאקדח שלי, החברים שלי, החכה שלי, העצים והפרחים ושירי הציפורים והפלגים המפלפלים.
אובדן זה צובע את נוף מתרחק בצבעי עופרת עמומים ועמומים בהוצאת האטרקציות הגדולות של החיים לפני שהוא דורש את כניעתם."
מותו הוכרז לסנאט של ארצות הברית על ידי הנרי פ.
סמית' נקבר בסינטיאנה, קנטקי בבית הקברות באטל גרוב.
בכתובת המצבה שלו, שנכתבה על ידי סמית' עצמו, נכתב "הנה שוכב אדם טוב - חובב סוסים מהירים, נשים יפות וויסקי טוב".
מרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס האב היה מדינאי רומאי שפעל בתקופת הרפובליקה הרומית.
נכדו של קאטו הזקן ואביו של קאטו הצעיר.
קאטו הוא בנו של מרקוס פורקיוס קאטו סלונינוס - בנו של קאטו הזקן מאשתו השנייה סלוניה, שהייתה בתו של אחד ממזכיריו לשעבר, ככל הנראה עבדו המשוחרר.
סלונינוס נולד בשנת 154 לפני הספירה והספיק להתמנות למשרת הפראיטור, אך מת בעודו מכהן בתפקיד, תוך שהוא מותיר אחריו שני בנים, מרקוס ואחיו לוקיוס.
כשמרקוס גדל הוא נישא לליוויה, בתו של מרקוס ליוויוס דרוסוס, שכיהן כקונסול בשנת 112 לפני הספירה.
ליוויה הייתה נשואה לפני כן לקווינטוס סרוויליוס קאפיו, והיא ילדה לו שלושה ילדים: גנאיוס, סרוויליה קפיאוניס (שנישאה למרקוס יוניוס ברוטוס האב והייתה אמו של מרקוס יוניוס ברוטוס הבן, מרוצחי קיסר) וסרוויליה הצעירה, אשתו של לוקיוס ליקיניוס לוקולוס.
קאפיו מת במהלך מלחמת בעלות הברית, ולכן הוא בהכרח התגרש מליוויה עוד קודם לכן.
העילה לגירושין אינה ברורה לגמרי, אך ייתכן שהיא נבעה מהאיבה שהתפתחה בין קאפיו לגיסו, מרקוס ליוויוס דרוסוס הבן, על אף ידידותם הקרובה בעבר.
לקאטו ולליוויה נולדו בשנת 95 לפני הספירה בן, מרקוס, ובת, פורקיה.
לא ברור לחלוטין באיזו שנה התמנה קאטו לטריבון הפלבאים, אך הדבר ככל הנראה קרה בראשית העשור הראשון של המאה הראשונה לפני הספירה.
ההיסטוריון הקנדי תומאס ברוטון תחם את כהונתו לשנת 99 לפני הספירה, השנה בה ניסו טריבון בשם קאטו ועמיתו קווינטוס פומפיוס רופוס להחזיר לרומא את קווינטוס קאיקיליוס מטלוס נומידיקוס מגלותו.
גאיוס מריוס, מצביא בולט ויריבו של נומידיקוס, השתמש בהשפעתו הרבה על מנת לגרום לטריבון פובליוס פוריוס לחבל במהלך ולהוביל לכישלונו.
ההיסטוריון הגרמני וילהלם דרומן מזהה את אותו טריבון הקרוי קאטו כלוקיוס, אחיו של מרקוס, אולם גם שנת כהונתו של לוקיוס לא ברורה באותה המידה.
קיקרו מזכיר אנקדוטה הקשורה לקאטו כאשר הלה קבע פסק דין תקדימי כשופט במשפט אזרחי, המתייחס לחובתו של מוכר להתריע בפני רוכש על פגמים נסתרים במוצר טרם הרכישה.
הנתבע במשפט הוא פלוני בשם קלאודיוס שלאחר שנצטווה על ידי האוגורים להרוס את ביתו שעל הגבעה הקאיליוסינית משום שהוא הפריע להם בביצוע טקסי הדת, מכר את הבית לתובע במשפט, פלוני בשם קלפורניוס, מבלי שיידע מראש את הלה בדבר הריסת הבית.
כאשר נודע לבסוף לקלפורניוס כי ביתו עתיד לההרס הוא הגיש תביעה נגד קלאודיוס על הונאה, וקאטו, אשר שימש כשופט במשפט, פסק לטובתו, תוך שהוא גוזר על קלאודיוס לשלם לקלפורניוס פיצויים.
בזמן מותו, בסמוך לפרוץ מלחמת בעלות הברית בשנת 91 לפני הספירה, קאטו היה מועמד למשרת הפראיטור.
ליוויה מתה אף היא בינקותם של ילדיה, אשר נאלצו לגדול בביתו של דודם, מרקוס ליוויוס דרוסוס.
גם דרוסוס וגם קאפיו נהרגו במלחמת בעלות הברית, וכך גם אחיו של קאטו, לוקיוס, במהלך הקונסולט שלו בשנת 89 לפני הספירה.
קאטו היה ידידו של המצביא הנודע סולה, שאף דאג והתעניין בשלומו של קאטו הצעיר לאחר מות אביו.
בתו של קאטו, פורקיה, נישאה ללוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס, שהפך לקונסול בשנת 54 לפני הספירה.
מרקוס פושנר הוא מנצח ופסנתרן גרמני.
נולד במינכן, פושנר למד נגינה בפסנתר בבית הספר הגבוה למוזיקה ולאמנויות הבמה במינכן.
בין המורים שלו לניצוח היו רוג'ר נורינגטון, קולין דייוויס ויורמה פאנולה.
בין השנים 2000–2006 היה פושנר המנצח הראשי של התזמורת הקאמרית הגאורגית באינגולשטאדט.
הוא שימש גם כמנצח הראשי של האופרה הקומית בברלין.
בין השנים 2007 ל-2017 כיהן פושנר כמנהל המוזיקלי הכללי של העיר ברמן, תפקיד שכלל את ניהול התזמורת הפילהרמונית של ברמן ואת בית האופרה של ברמן.
בעונת 2015–2016 התמנה פושנר למנצח הראשי של תזמורת שווייץ האיטלקית.
החל מעונת 2017 - 2018 הוא משמש כמנצח הראשי של תזמורת ברוקנר בלינץ, וצפוי לסיים את כהונתו שם בשנת 2027.
בפברואר 2023 הודיעה התזמורת הסימפונית של בזל על מינויו של פושנר כמנצח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2025 - 2026. בפברואר 2025 הודיעה תזמורת רדיו וינה על מינויו של פושנר למנצח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2026–2027.
בשנת 2024 ניצח פושנר על האופרה "פרחח החלומות" מאת אלכסנדר זמלינסקי באופרה של פרנקפורט, בבימויו של טילמן קלר.
פושנר טען כי זו הייתה ההפקה הבימתית הראשונה של האופרה מ-1907 שבוצעה במלואה ללא קיצורים, מאז הופעת הבכורה שלה בשנת 1980.
מחוץ לאירופה, פושנר שימש כמנצח אורח הראשי של התזמורת הסימפונית של צ'ילה.
בנוסף, הוא ידוע גם כפסנתרן ג'אז.
בדצמבר 2022 ניצח לראשונה כאורח על תזמורת יוטה.
הוא חזר להופעת ניצוח נוספת בנובמבר 2023. בנובמבר 2024 הודיעה תזמורת יוטה על מינויו של פושנר למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מעונת 2027 - 2028. הוא קיבל את התואר "מנהל מוזיקלי מיועד" באופן מיידי.
פושנר ורעייתו, אלווירה, הם הורים לשלושה ילדים.
מאז 2010 הוא משמש כפרופסור של כבוד באוניברסיטת ברמן, שם הוא מלמד קורסים במוזיקולוגיה וחינוך מוזיקלי.
מרקוס רגיס קוקו (בצרפת: Marcus Regis Coco; נולד ב-24 ביוני 1996) הוא כדורגלן גוואדלופי המשחק בעמדת המגן הימני בהפועל תל אביב מליגת העל.
קוקו שיחק בקבוצות ילדים מקומיות ובגיל 17 הצטרף לגנגאן.
ב-1 בפברואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד בורדו.
ב-13 בפברואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בהפסד 4-2 לבורדו.
בקיץ הצטרף לנאנט תמורת 3 מיליון אירו.
ב-11 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 לליל בו קרע את הרצועה הצולבת אחרי 15 דקות.
ב-20 באפריל 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-2 לאולימפיק מרסיי בו גם הורחק בדקה ה-94 אחרי שקיבל כרטיס צהוב שני.
בסיום אותה עונה, זכה עם הקבוצה בגביע כאשר רשם 83 דקות בגמר בו ניצחה נאנט 0-1 את ניס.
ב-8 בינואר 2026 חתם בהפועל תל אביב מליגת העל.
6 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק במסגרת שמינית גמר גביע המדינה נגד מכבי תל אביב, בו הוחלף בדקה ה-68.
ב-12 באוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גוואדלופ בהפסד 2-1 ל.
מרקוס שטנץ הוא מנצח גרמני.
שטנץ נולד בבאד נוינאהר-אהרוויילר ולמד בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן אצל פולקר ונגנהיין ובטנגלווד אצל ליאונרד ברנשטיין וסייג'י אוזאווה.
שטנץ כיהן כמנהל האמנותי של פסטיבל מונטפולצ'אנו בשנים 1989-1995, וכמנצח ראשי של הסינפונייטה של לונדון בשנים 1998-1994. בשנים 1998 עד 2004 שהה באוסטרליה כמנהל האמנותי והמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של מלבורן, שעמה יצא בשנת 2001 לסיור קונצרטים באירופה, הראשון שלה מעבר לגבולות אוסטרליה.
מרקוס שטנץ מגלה עניין מיוחד במוזיקה בת זמננו.
הוא נודע בתמיכתו במלחינים בני זמננו; בין השאר עבד עם המלחין הנס ורנר הנצה ומינה את ברט דן למלחין הבית של תזמורת מלבורן.
משנת 2003 עד שנת 2014 היה מנהל מוזיקלי כללי של עיריית קלן, ובתפקידו זה הוא כיהן כמנהל מוזיקלי באופרה של קלן וכמנצח ראשי בתזמורת גירצניך, הידועה גם בשם "התזמורת הפילהרמונית של קלן".
בתקופת כהונתו, שהחלה באוקטובר 2005, נערכות הקלטות חיות בחברת ההקלטות של התזמורת, "!Go Live", המוצעות למכירה בו בלילה, חמש דקות מסוף הקונצרט, לקהל המאזינים.
שטנץ ניצח על תזמורת גרצניך בהופעתה הראשונה ב"קונצרטי הפרום" בלונדון באוגוסט 2008.
שטנץ היה מנצח אורח קבוע בתזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, תזמורת פריז ותזמורת האלה במנצ'סטר.
החל מ-2009 הוא מכהן כמנצח אורח ראשי של תזמורת האלה.
בניצוחו הופיעו פסנתרנים מן השורה הראשונה, כמו ג'פרי לנקסטר ומיצוקו אושידה.
הוא עשה לו שם כמנצח על האופרות של הנס ורנר הנצה.
הופעתו הראשונה בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה הייתה בהפקה של "אלגיה לאוהבים צעירים" של הנצה.
כן ניצח שטנץ על הצגות בכורה נוספות של אופרות מאת הנצה, בהן Das Verratene Meer בדויטשה אופר ברלין, "ונוס ואדוניס" באופרה של בוואריה במינכן ו-L'Upupa und der Triumph der Sohnesliebe
המרקורי האדום הוא הבול הנדיר ביותר מבין בולי העיתון (בולים שנועדו לשליחת עיתונים) של אוסטריה.
בולים אלו הופיעו לראשונה בשנת 1851. הם הציגו פרופיל של מרקוריוס, האל הרומי.
צבע הבול הצביע על ערכו.
צבע כחול היה שווה ערך ל-6/10 מדד קרוצר לעיתון אחד, צהוב - 6 קרוצר ל-10 עיתונים, ורוד - 30 קרוצר ל-50 עיתונים.
בשנת 1856 הודפס העיצוב מחדש באדום ויחד עם הוורוד הפך לשווה ערך ל-6 קרוצר.
אולם הוא הוחלף בעיצוב חדש שיצא לאור בשנת 1858 ורק עותקים ספורים ממנו שרדו.
במכירות פומביות שנערכו לאחרונה נמכר הבול בכ-40,000 דולרים אמריקאים.
עותקים לא משומשים של הבול שווים עשרה אחוזים פחות ממשומשים.
מרקוסור (בספרדית: Mercosur - Mercado Común del Sur; גם מרקוסול – בפורטוגזית: Mercosul - Mercado Comum do Sul, "השוק המשותף הדרומי") הוא גוש מסחרי אזורי בדרום אמריקה שחברותיו הראשיות הן ארגנטינה, ברזיל, פרגוואי, ונצואלה (מושעית מ-2016) ואורוגוואי.
בוליביה, צ'ילה, קולומביה, אקוודור ופרו.
למקסיקו ולניו זילנד מעמד של משקיפות.
משנת 2009 שותפה גם ישראל לפעילותו של הגוש.
שוק משותף זה הוקם ב-30 בנובמבר 1985, אולם שמו ניתן לו ב-26 במרץ 1991 עם החתימה על אמנת אסונסיון.
השוק נמצא בהתפתחות מתמדת, וכיום הוא יצרן המזון הגדול בעולם.
מטרתו היא הסרת ההגבלות על סחר חופשי ותנועת אנשים וסחורות בין המדינות המרכיבות אותו.
השפות הרשמיות של הגוש הן ספרדית, פורטוגזית וגוארני.
ב-30 בנובמבר 1985 חתמו נשיאי ברזיל וארגנטינה על הצהרת פוז דה איגואסו, אבן היסוד להקמת שוק המרקוסור (החל משנת 2004 חוגגים במדינות אלה בתאריך זה את יום הידידות "ארגנטינה - ברזיל").
ב-29 ביולי 1986 נחתם הסכם לאינטגרציה ושיתוף פעולה ארגנטינאי–ברזילאי (PICAB), שמיסד בסקטור התעשייתי את העקרונות בדבר גמישות, סימטריה, איזון, הרמוניה והעדפה על פני סחר עם צד שלישי.
ב-6 באפריל 1988 הצטרפה אורוגוואי לתהליך האינטגרציה האזורית במסגרת הסכם אלבורדה, שנחתם באותו יום.
ההסכם קבע פרק זמן של עשר שנים להסרת המגבלות על הסחר, כלומר עד שנת 1998, אך הסכם בואנוס איירס שנחתם ב-6 ביולי הקדים תאריך זה ל-31 בדצמבר 1994. יום 29 בנובמבר 1988 נחגג כיום האינטגרציה, שיתוף הפעולה והפיתוח.
ב-26 במרץ 1991 חתמו ארגנטינה, ברזיל, פרגוואי ואורוגוואי על אמנת אסונסיון המאמצת את השם "מרקוסור" כשמו של גוש הסחר, וקובעת את היסודות החוקתיים להקמת אזור חופשי למסחר.
ב-16 בדצמבר 1994 נחתם הסכם אואורו פרטו (Ouro Preto), אשר נכנס לתוקף בתאריך 15 בדצמבר 1995, ומיסד את הקמתו של אזור חופשי למסחר, עם הגבלה יחידה על מסחר בסוכר ורכבים.
בכך החל השוק לפעול מבחינת המשפט הבינלאומי.
ב-25 ביוני 1996 נחתמה הצהרה של המדינות החברות במרקוסור בנוגע לריכוז הכח הפוליטי בהן, ויחד עם צ'ילה ובוליביה נחתמה הצהרה בדבר מחויבותן לדמוקרטיה.
צעדים אלה נבעו כנראה מנסיונותיו של השוק להתמודד עם תוצאות ההפיכה שאירעה בפרגוואי בחודש אפריל באותה השנה.
ב-24 ביולי 1998 חתמו המדינות החברות בשוק יחד עם בוליביה וצ'ילה על פרוטוקול אושואיה בדבר המחויבות לדמוקרטיה.
ב-6 בדצמבר 2002 חתמו המדינות החברות בשוק יחד עם בוליביה וצ'ילה על הסכם בדבר החופש של אזרחי המדינות לגור ולעבוד במדינות השונות.בשנת 2003 הוקמה ועדה של נציגים קבועים (CRPM) מהמדינות החברות במרקוסור, ובראשה נשיא אשר מייצג את השוק.
הנשיא נבחר לתקופה של שנתיים, אך מותר להאריך את כהונתו בשנה נוספת.
הנשיא הראשון היה אדוארדו דואלדה (2003-2005), והשני הוא קרלוס אלברס (מ-2005).
במהלך ביקורו של נשיא המדינה שמעון פרס בברזיל בשנת 2009, אושרה בפרלמנט הברזילאי הצטרפותה של ישראל להסכם הסחר החופשי בין המדינות.
ההסכם יצא אל הפועל עם חתימת חוזה על מכירת כלי טיס בלתי מאוישים לברזיל בשווי של 250 מיליון דולר.
הם שימשו אותה באבטחת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
ב-17 ביוני 2006 חתמה ונצואלה על הסכם הצטרפות למרקוסור כחברה מן המניין, אולם רק ב-31 ביולי 2012 הצטרפה באופן רשמי כחברה בגוש.
ב-1 בדצמבר 2016 נכנסה לתוקפה חתימתם של שרי החוץ של המדינות החברות: ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי וברזיל, על השעיית וונצואלה ממרקוסור, עקב אי עמידתה בתנאי מדינה דמוקרטית המחייבת את החברות.
מרקורי היה מותג מכוניות שיוצר על ידי חברת פורד.
בשנת 1939, החליטה פורד על ייצור מותג חדש – מכוניות יוקרתיות יותר, בין הפורד העממי לבין הלינקולן הגדולות והמפוארות.
הם למעשה חיפשו מותג שישמש עבורם מה ששימשה ביואיק עבור ג'נרל מוטורס – מותג פאר־ביניים בין השברולט לקאדילק.
גם היום משתמשים בשדרוג זה (כמו לקסוס מבית טויוטה, מייבך של מרצדס ועוד).
המותג מרקורי קרוי על שמו של מרקוריוס, שליח האלים במיתולוגיה הרומית (מקבילו של הרמס במיתולוגיה היוונית), שליח קל רגליים, חֶצְיוֹ אל וחציו אדם ולראשו קסדה ובה זוג כנפיים.
זהו למעשה סמלה המסחרי הראשון של החברה.
מרקורי שוּוק רק למדינות כמו ארצות הברית, פוארטו ריקו, ברזיל, מקסיקו וגם למזרח התיכון, ובכללן ישראל.
המותג היוקרתי מרקורי שימש את פורד ללא הפסקה משנת 1939 ועד לשנת 2010, אז הודיעה החברה על הפסקת ייצורו של המותג.
בשנות החמישים והשישים, ניסו אנשי חטיבת מרקורי להעניק למכוניות שלהם ערך מוסף של ביצועים, עיצוב והידור ובכך להיענות לקהל אנין הטעם והעשיר שחיפש רכב מנהלים מפנק.
לישראל יובאו בשנות השישים והשבעים מספר דגמים: קומט, קוגר ומאבריק.
משנות הארבעים ואילך שימשו את המשטרה בארצות הברית דגמי מונטריי, מרקיז ועד לגרנד מרקיז בימינו.
המונטקלייר נקראה ע"ש העיירה היוקרתית מונטקלייר שבניו ג'רזי.
את דגמי המונטקלייר ניתן היה להזמין בשני סוגי מרכב – Maruder, שהיה קונבנציונלי למדי, ו־Breezeway, שהיה עיצוב מיוחד שבו היה לחלון האחורי שיפוע שלילי ומנוע חשמלי שניתן היה להוריד אותו, ועל ידי כך לאוורר את הרכב.
למונטקלייר היו תוספות פאר רבות וכמו מכוניות אמריקאיות רבות היא צוידה במנוע V8, בנפח 390 אינץ' מעוקב (שהם 6,400 סמ"ק) והספק של 300 כ"ס.
ממסרת הילוכים אוטומטית עם 3 הילוכים ובאורך של 5.7 מטרים ובסיס גלגלים של 3.20 מטרים.
רכב המרקורי האחרון, מדגם גראנד מרקיז, ירד מפס הייצור ב־4 בנובמבר 2011.
מרקורי ציקלון ספוילר 2 (1969)
מרקור דה פראנס הוא כתב עת צרפתי לספרות (וכיום הוצאת ספרים בבעלות הוצאת "גאלימאר" בפריז).
"מרקור דה פרנס" נוסד ב-1672 על ידי הסופר ז'אן דונו דה ויזה במטרה לספק אינפורמציה לחברה הגבוהה בפריז על חיי חצר המלכות הצרפתית ועל החיים האינטלקטואליים והאמנותיים של צרפת ברבע האחרון של המאה ה-17. בכתב עת זה הופיעו שירים, מעשיות, דברי רכיל וביקורת על התיאטרון הצרפתי.
הוא נסגר ב-1674, אך הופיע שוב ב-1677 בשם "מרקור גאלאנט" שדיווח לארצות חוץ ולפרובינציות בצרפת על עולם האופנה, על מסחר בדברי מותרות ועל גינוני טקס בחצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
כתב העת "מרקור גאלאנט" מילא תפקיד חשוב בוויכוח על השאלה אם הספרות בצרפת של המאה ה-17 הגיעה להישגים גדולים יותר מאלה של סופרי העת העתיקה של יוון ושל רומא.
כתב עת זה והפילוסוף ברנאר דה פונטנל השיבו על שאלה זו בחיוב, ואילו ניקולה בואלו, ז'אן רסין, ז'אן דה לה פונטן וז'אן דה לה ברייר השיבו עליה בשלילה.
"מרקור גאלאנט" זכה בהצלחה פיננסית והפך בעבור המנויים מן הפרובינציות לסמכות בלתי מעורערת בענייני ספרות וחדשות מחצר המלכות ומן החברה הגבוהה.
הוא המשיך להופיע בתקופת המהפכה הצרפתית בשם "מרקור פראנסז".
ב-1811 נסגר בפקודת נפוליאון הראשון אך הופיע מחדש ב-1815 ונסגר שוב ב-1825.
ב-1 בינואר 1890 הופיע שוב בשמו המקורי "מרקור דה פראנס" והיה קשור בקבוצת המחברים הסימבוליסטים ובהם רמי דה גורמון ואלפרד ז'ארי.
במשך העשור הבא נחל הצלחה גדולה ומשוררים רבים ובהם סטפאן מלארמה, פרסמו בו את יצירותיהם המקוריות.
ב-1889 עורך כתב עת זה, אלפרד ואלט, נשא לאישה את הסופרת ראשילד שהנובלה שלה "אדון ונוס" גונתה על בסיס מוסרי.
היא הייתה חברת המערכת - עובדה שהוסיפה לפרסומו של כתב העת.
ב-1894 החל "מרקור דה פראנס" בהוצאה לאור של ספרים ופרסם את התרגום הראשון של פרידריך ניטשה לצרפתית, ואת יצירות הביכורים של אנדרה ז'יד, פול קלודל, גיום אפולינר ורבים אחרים.
ב-1935, אחרי מותו של אלפרד ואלט, הנהלת כתב העת עברה לז'ורז' דיאמל, שהיה עורך כתב עת זה מאז 1912. ב-1938, בגלל עמדתו הבלתי מתפשרת נגד המלחמה המתרגשת ובאה, הוא נאלץ לפנות את מקומו לז'אק ברנאר שב-1945 נעצר והואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים.
אחרי מלחמת העולם השנייה, ז'ורז' דיאמל שהחזיק ברוב המניות של "מרקור דה פראנס" מינה לעורך כתב העת את פול הארטמאן, שהיה מאנשי המחתרת הצרפתית נגד הנאצים.
ב-1958 רכשה הוצאת "הוצאת גלימר" בפריז את "מרקור דה פראנס".
מגזין מרקורי היה ירחון לסיפורים קצרים של מדע בדיוני שראה אור בישראל בין השנים 2007 ל-2009. המגזין פרסם כארבעים עד חמישים עמודים של סיפורים קצרים מדי חודש (כשישה עד שבעה סיפורים), יחד עם טורים ומאמרים על דמויות מיתולוגיות, שאלות קוראים והמלצות ספרים.
המגזין הוקדש רובו ככולו לסיפורים, טורים ומאמרי תוכן ולא נהג לפרסם כתבות הווי או ראיונות וסיקורים.
הגיליון הראשון של מרקורי יצא לקראת פסטיבל אייקון 2007, והכיל סיפורים מפרי עטם של מייק רזניק, ברוס הולנד רוג'רס, עידו גנדל ואחרים.
מאז הופיעו במגזין גם שמות ידועים אחרים כגון ננסי קרס, אורסון סקוט קארד, לארי ניבן ופול אנדרסון.
כמו כן, מספר כותבים ישראליים זכו להופעת הבכורה שלהם במגזין.
בתחילת שנת 2009 הודיע מגזין מרקורי על יציאה לפגרה שאינה מוגבלת בזמן, הודעה שהגיעה לאחר עיכוב ביציאת הגיליון האחרון והיוותה למעשה הודעה על הפסקת פעילות.
הגיליון האחרון יצא לאור במרץ 2009 וכלל כמה סיפורים שהמוטיב המחבר ביניהם היה געגועים לעבר ומסע בזמן.
בין הסיבות להפסקת פעילות כתב העת נמנים ככל הנראה המשבר הכלכלי העולמי שככל הנראה עצר או עיכב תוכניות למכירה של המגזין, ומיעוט קוראים.
במקביל נשמעה ביקורת על חוסר שיתוף פעולה מצד מוסדות קהילת חובבי המדע הבדיוני, שנמנעו מלהתערב ולסייע למגזין להגיע לקהל קוראים נרחב יותר מבעוד מועד, ובכך אפשרו את סגירתו.
למרות שלא ניתנה הכרזה פומבית למדיניות כזו על ידי המערכת, אחדים מהגליונות השונים נושאים מוטיבים מוגדרים.
גיליון 3, למשל, עוסק בספינות דור הנמצאות במסען במשך מאות שנים, גיליון 8 עוסק בהיסטוריה העתידית של המאה העשרים ואחת וגיליון אחת עשרה עוסק בהתחלות חדשות.
גיליון 13, שהיה הגיליון המסכם, התאפיין כאמור בטון מלנכולי ונוסטלגי.
מרקורי אינטראקטיב קורפוריישן הייתה חברת תוכנה ישראלית שעסקה בפיתוח ושיווק פתרונות לבדיקה אוטומטית של תוכנה ואופטימיזציה של טכנולוגיה לעסקים (BTO).
מרקורי נמכרה בשנת 2006 לחברת היולט פקארד תמורת 4.5 מיליארד דולר.
בשיאה החברה מנתה כ-2,700 עובדים, מתוכם כ-750 עובדים במרכז מחקר ופיתוח ביהוד.
"מרקורי" נוסדה בשנת 1989 על ידי אריה פיינגולד, יחד עם קבוצת מהנדסים מחברת "דייזי מערכות", אותה הקים ב-1980, בראשם אילן קינרייך שהגה את הרעיון הראשוני עליו התבססה החברה.
פיינגולד הצליח לגייס מימון לחברה ממשקיעים בארצות הברית, עוד לפני שהחברה השלימה את פיתוח המוצר הראשון שלה.
תוך עשור הפכה החברה למובילה עולמית בפיתוח פתרונות לבדיקות תוכנה ממוכנות ולאחת החברות הישראליות המצליחות ביותר בעולם באותה עת.
בשנת 1993 הונפקו מניות החברה בבורסת הנאסד"ק.
בשנת 1998 הרחיבה את סל המוצרים שלה ונכנסה לתחום חדש, ניהול ביצועי היישומים (APM).
ובשנת 1999 החלה לספק פתרונות גם לשוק הטלקום.
בשנת 2002 הכריזה על תפנית אסטרטגית בעסקיה: התמקדות בפתרון מלא לבדיקה ולשיפור של התהליכים העסקיים הממוחשבים בארגון, על מנת להיהפך לתקן בתעשיית ה-IT.
בשנת 2004 קיצרה החברה את שמה ל"מרקורי" מ"מרקורי אינטראקטיב קורפוריישן" ורכשה את הדומיין Mercury.com תמורת 1.1 מיליון דולר.
בשנת 1997 נתמנה אמנון לנדן למנכ"ל מרקורי, ובשנת 1999 נתמנה גם ליושב ראש.
בנובמבר 2005 הועזב מתפקידו בעקבות מעורבותו בפרשת הבקדייטינג, ובמקומו התמנה טוני זינגלה למנכ"ל החברה וגיורא ירון ליושב ראש.
מרקורי סיימה את שנת 2005 עם הכנסות של כ-843 מיליון דולר, אך עם הפסד של כ-100 מיליון דולר, לאחר שנאלצה לתקן לאחור את דו"חותיה לשנים קודמות, בעקבות שערוריית האופציות בחברה.
בשנת 2006, זמן קצר לפני מכירתה, הגיעה לקצב הכנסות של כמיליארד דולר בשנה.
לאחר מכירת החברה לחברת HP מוצריה שולבו במערכת OpenView Internet Services.
החברה הפכה לחטיבת התוכנה של קבוצת HP, ושלושה בנייני המשרדים שלה באזור התעשייה ביהוד היו למרכז פיתוח התוכנה הגדול ביותר שלה.
בשיאו העסיק המרכז 1,300 עובדים.
בספטמבר 2016 הודיעה חברת "מיקרו פוקוס" הבריטית" על כוונתה לרכוש את חטיבת התוכנה של HP.
הרכישה הושלמה בספטמבר 2017, זמן קצר אחר כך פיטרה "מיקרו פוקוס" כשליש מהעובדים בישראל.
בשנת 2022 נרכשה "מיקרו פוקוס" עצמה על ידי חברת "אופן טקסט" (OpenText), שפיטרה מיד עשרות עובדים בישראל.
במהל השנים רכשה "מרקורי" מספר חברות, בהן:
"קינטנה" (Kintana) - חברה אמריקאית שעסקה בבפיתוח פתרונות לבדיקה וניטור של שרתי אינטרנט ומערכות מידע, ונרכשה ביוני 2003 תמורת 225 מיליון דולר.
חברת "אפילוג" (Appilog) - חברה ישראלית שפיתחה טכנולוגיה למיפוי מערכות המידע של ארגונים, ונרכשה במאי 2004 תמורת 49 מיליון דולר.
Systinet Corporation - חברת תוכנה צ'כית שפיתחה פתון לניהול ארכיטקטורה מוכוונת-שירותים, נרכשה בפברואר 2006 תמורת 105 מיליון דולר.
מרקורי-רדסטון 3 הייתה משימת החלל המאוישת הראשונה של ארצות הברית במסגרת תוכנית מרקורי.
האסטרונאוט אלן שפרד שוגר לטיסה תת-מסלולית בת 15 דקות בחלליתו "פרידום 7" (Freedom – חופש) ב-5 במאי 1961, ובכך הפך לאמריקאי הראשון בחלל, שלושה שבועות בלבד לאחר שהקוסמונאוט הסובייטי יורי גאגרין היה לאדם הראשון שהקיף את כדור הארץ בטיסה מסלולית.
"פרידום 7" שוגרה על גבי משגר מרקורי-רדסטון מ-LC-5 מנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה, והגיעה לגובה 187.5 קילומטר לפני שהחלה לצלול חזרה במסלול בליסטי, בנוחתה במרחק 488 קילומטר מכן השיגור, סמוך לאיי הבהאמה.
במהלך הטיסה צפה שפרד על כדור הארץ ובחן את מערכות החללית.
תמונות של כדור הארץ צולמו על ידי מצלמה אוטומטית שמוקמה על חלון החללית.
החללית "פרידום 7", קפסולת המרקורי השביעית שנבנתה על ידי מקדונל איירקראפט קורפוריישן עבור נאס"א, הובאה לנמל החלל קייפ קנוורל ב-9 בדצמבר 1960. הצפי המקורי היה שהמשימה תשוגר זמן קצר לאחר השלמת החללית, אך החללית נמצאה לא כשירה, והייתה צריכה לעבור בדיקות ושדרוגים רבים.
עם זאת, מכיוון שהחללית זוהתה כ"חללית האמריקאית המאוישת הראשונה", הוחלט להמתין עד שחללית ספציפית זו תהיה מוכנה, ונקבע תאריך חדש לשיגור המשימה – 6 במרץ – זאת במקום לשגר חללית מרקורי אחרת למשימה.
המשגר שיועד במקור לשיגור המשימה, מרקורי-רדסטון #3, נשלח לקייפ קנוורל בתחילת דצמבר.
עם זאת, הוא שימש לשיגור משימת המבחן MR-1A ב-19 בדצמבר.
המשגר החלופי, מרקורי-רדסטון #7, הועבר לקייפ קנוורל רק בסוף מרץ.
עד שהגיע המשגר לקייפ קנוורל הוחלט לדחות את המשימה מעט כדי שניתן יהיה לשגר משימת מבחן נוספת.
בסוף 1960 הועלו מספר חששות בנוגע לשיגור חללית מאוישת על גבי טיל מרקורי-רדסטון.
במשימת הניסוי MR-2, ש"אוישה" בשימפנזה, אירעו מספר תקלות בעת השיגור שגרמו לחללית לטוס גבוה, רחוק ומהר מדי.
כתוצאה מכך, התארכה המשימה בשתי דקות מהמתוכנן, ובעת החדירה חש השימפנזה עומס של 14.7 ג'י במקום 12. כמו כן, החללית נחתה במרחק 96 ק"מ מאוניית החילוץ הקרובה ביותר, וחלפו יותר משעתיים וחצי עד שמסוק הצליח לחלץ את החללית – זמן בו כמעט וטבעה על "טייסה".
כתוצאה מכך, סירבה נאס"א לשגר את משימת MR-3 בטרם יעבור טיל המרקורי-רדסטון מספר שיפורים.
בסוף פברואר עדיין היו שבעה שינויים גדולים שעבר המשגר שדרשו בדיקה.
לפיכך התווספה משימת ניסוי נוספת – MR-BD (במקור MR-2A) – ששוגרה ב-28 במרץ, וגרמה לדחיית משימת MR-3 בחודש, עד ל-25 באפריל.
MR-BD הושלמה כמעט בהצלחה מלאה, והבטיחה את שיגור MR-3 ללא דחיות משמעותיות נוספות.
טייס משימת MR-3 נבחר מספר חודשים לפני השיגור, בתחילת ינואר, על ידי מנהל התוכנית רוברט גילרות'.
גילרות' בחר באלן שפרד להיות טייס המשימה, ובג'ון גלן ווירג'יל גריסום כטייסי גיבוי.
שאר "שבעיית מרקורי" המשיכה להתאמן למשימות שתוכננו לאחר MR-3. שלושת השמות פורסמו לתקשורת ב-22 בפברואר אך ללא שום ציון מיהו הטייס הראשי של המשימה.
העובדה כי שפרד הוא הטייס המרכזי פורסמה רק לאחר שניסיון השיגור הראשון בוטל, זאת מכיוון שגילרות' רצה לשמור על כל האפשרויות פתוחות אם היו נדרשים שינויים של הדקה האחרונה.
גלן שימש כטייס הגיבוי של שפרד ביום הטיסה, בעוד גריסום התמקד באימונים למשימת MR-4, המשימה התת-מסלולית הבאה.
ניסיון השיגור המקורי, ב-2 במאי, בוטל בעקבות בעיות מזג אוויר רק שעתיים ו-20 דקות לפני השיגור, כאשר שפרד כבר היה לבוש בחליפת החלל שלו ומוכן בהאנגר לפקודה לעלות לחללית.
השיגור נדחה ליומיים מאוחר יותר, ואז נדחה ביום נוסף (שוב בעקבות מזג האוויר) ונקבע ל-5 במאי 1961 בשעה 07:20 זמן החוף המזרחי של ארצות הברית (12:20 UTC).
הספירה לאחור החלה ב-01:30 UTC (20:30 ב-4 במאי זמן החוף המזרחי של ארצות הברית) ושפרד נכנס לחללית ב-10:15 (כל הזמנים לפי UTC), רק שעתיים לפני מועד השיגור המתוכנן.
ב-12:05 נעצרה הספירה לאחור כדי לתת לעננים שכיסו את אזור השיגור להתפזר (העננים לא הפריעו לשיגור אך רצו ראות טובה כדי שניתן יהיה להשיג תמונות של כדור הארץ) וכדי לתקן יחידת אספקת חשמל.
זמן קצר לאחר שהחלה הספירה מחדש היא הופסקה שוב כדי לאפשר אתחול מחשב במרכז טיסות החלל גודארד.
מרקורי-רדסטון 3 שוגרה לבסוף ב-14:34, באיחור של רק שעתיים וחצי מהמועד המתוכנן.
ההערכה היא כי כ-45 מיליון איש ברחבי ארצות הברית צפו בשיגור באמצעות הטלוויזיה.
ברגעים האחרונים לפני כיבוי מנועי המשגר, שתי דקות ו-22 שניות מהשיגור, אלן שפרד היה נתון לעומס של 6.3 ג'י.
עם כיבוי מנועי המשגר הייתה מהירות החללית 8,262 קמ"ש, קרוב למהירות שתוכננה.
10 דקות מאוחר יותר הושלכה מערכת המילוט שהייתה מורכבת על ה"מגדל" בחרטום החללית.
שלוש דקות לאחר השיגור הופעלו סילוני החללית בצורה אוטומטית, והפנו את גחון החללית, שם היו מגיני החום, קדימה, כהכנה לחדירה לאטמוספירה.
בשלב זה היה יכול שפרד לשלוט בחללית בצורה ידנית, והוא החל לבדוק את יכולתו לשלוט בחללית.
הדבר הראשון שעשה שפרד היה להטות את חרטום חלליתו 34 מעלות כלפי מטה – זווית הגישה להפעלת רקטות ההאטה.
לאחר מכן בדק את השליטה הידנית בסבסוב, גלגול והזזת החללית מימין לשמאל.
כשלקח שפרד שליטה מלאה על כל שלושת צירי התנועה של חלליתו, הוא מצא כי תגובת החללית דמתה לתגובתה בסימולטור הטיסה שלה.
עם זאת, לא יכול היה לשמוע את הסילונים בעת פעולתם כפי שהיה יכול בקרקע, זאת מפני רעש הרקע בעת הטיסה.
המטרה המשנית של המשימה הייתה לבצע תצפיות על הקרקע מהחלל.
לאחר שהחזיר את השליטה על החללית למחשב הטיסה, מצא שפרד כי היה מסוגל להבדיל בין הקרקע והים לבין העננים, והיה מסוגל להבחין בקוי חוף, איים ונהרות רחבים.
שפרד גם הבחין באזורים מיושבים, אך לא הצליח לזהותם.
שפרד הסתבך עם השימוש בפריסקופ שהורכב בקפסולת המרקורי שלו (במשימות המאוחרות יותר הורכב חלון במקום פריסקופ), וויתר על ניסיון לתקן את הבעיות.
תחת שליטה אוטומטית, פיתחה החללית תנועה קלה בעודה עוברת בגובה המרבי של הטיסה.
שפרד העביר את החללית למוד "טוס על חוט", בו הטייס נעזר בבקר על מנת להורות למערכת ההנעה האוטומטית להציב את החללית במסלול הרצוי.
תוך התאמת הגלגול והסבסוב מצא שפרד כי זווית הנטייה של החללית היא 10 מעלות נמוכה מידי – 25 מעלות במקום 35 – ותוך שהוא תיקן את הזווית הופעלו רקטות ההאטה לקראת החדירה לאטמוספירה.
לאחר סיום פעולת המנועים – שהורכבו על גבי מגן החום של החללית – הם הושלכו, אך מפני שנורת האישור לא נדלקה, נאלץ שפרד לוודא כי המנועים אכן הושלכו בצורה ידנית – ורק אז נדלקה נורת האישור.
לאחר הפעלת מנועי ההאטה שב שפרד לטיסת "טוס על חוט", ודיווח כי הוא מרגיש בשליטה מלאה על החללית, לפני שנתן למערכת האוטומטית לכוון את החללית לקראת החדירה לאטמוספירה.
לאחר מכן החזיר את השליטה לידיו עד שעומס הג'י הגיע לשיא של 11.6 במהלך החדירה.
הוא שלט בחללית עד שהתייצבה ואז החזיר את השליטה למערכת האוטומטית.
צלילת החללית הייתה מהירה מהמצופה, אך המצנחים נפרשו כמתוכנן: מצנח הבלימה בגובה 21,000 רגל (6.4 ק"מ), והמצנח המרכזי בגובה 10,000 רגל (3 ק"מ).
פגיעת החללית במים הייתה דומה בעוצמתה לנחיתת מטוס קרב על נושאת מטוסים.
החללית נטתה לצידה הימני כ-60 מעלות, אך לא הראתה שום סימני דליפה והתיצבה בצורה אנכית כדקה מאוחר יותר, ושפרד יכל לדווח לצוותי החילוץ כי הוא נחת בשלום וכי הוא מוכן לחילוץ.
מסוק החילוץ הגיע אל החללית כעבור מספר דקות, ולאחר בעיה קלה עם אנטנת החללית, החללית הורמה מעט מן המים כדי לאפשר לשפרד לצאת מהפתח הראשי של החללית (ניתן היה לצאת גם דרך חרטום החללית לאחר הסרתו).
שפרד טיפס החוצה מן החללית והועלה אל תוך המסוק, שלקח אותו ואת חלליתו אל נושאת המטוסים הממתינה USS Lake Champlain (CV-39).
מרגע הפגיעה במים ועד לנחיתה על נושאת המטוסים חלפו 7 דקות בלבד.
הטיסה נמשכה סך הכול 15 דקות ו-28 שניות, והחללית עברה מרחק של 486 ק"מ מכן השיגור והגיעה לגובה מקסימלי של 187.5 ק"מ.
"פרידום 7" נחתה ב- והגיעה למהירות מקסימלית של 8,340 קמ"ש.
לאחר הטיסה נבחנה החללית על ידי מהנדסים שקבעו כי החללית במצב מצוין, עד כדי כך שהם קבעו כי ניתן לשגרה למשימה נוספת (דבר שלא קרה).
"פרידום 7" מוצגת כיום בלובי מרכז המבקרים ארמל-לפטוויץ', הממוקם באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, מרילנד, ארצות הברית.
היא הוצבה שם לאחר מותו של שפרד ב-1998.
המרקורי-רדסטון היה משגר שתוכנן על ידי נאס"א לשימוש בתוכנית מרקורי - תוכנית החלל המאוישת הראשונה של ארצות הברית.
המשגר שימש לשיגור 6 משימות תת-מסלוליות בין 1960 ל-1961, מתוכן שתיים מאוישות.
המשגר, שהיה מסדרת טילי הרדסטון, פותח מטיל הרדסטון שפותח על ידי ABMA בשנות ה-50, ומשלבו הראשון של טיל היופיטר C שפותח גם הוא על ידי ABMA.
מכיוון שיועד לשיגור בני אדם לחלל, עבר המשגר שיפורים רבים כדי להגביר את בטיחותו ואמינותו.
ב-5 במאי 1961 שיגר המרקורי-רדסטון את החללית "פרידום 7" כשבתוכה האסטרונאוט האמריקאי הראשון - אלן שפרד - לטיסה תת-מסלולית שנמשכה 15 דקות, טיסה שהפכה אותו לאמריקאי הראשון ולאדם השני בחלל.
ב-21 ביולי שימש המשגר לשיגור החללית "ליברטי בל 7", גם כן לטיסה תת-מסלולית, כשבתוכה האסטרונאוט וירג'יל גריסום.
4 משימות נוספות בתוכנית מרקורי השתמשו במשגר האטלס העוצמתי יותר מהרדסטון, ששיגר אותן לטיסות מסלוליות.
מרקורי היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת New Mutants Vol.2 #2 מאוגוסט 2003 ונוצרה על ידי צמד הכותבים נונזיו דה פיליפיס וכריסטינה וייר והמאייר קרון גראנט.
מרקורי היא האלטר אגו של ססילי קינקייד, נערה אמריקנית ממוצא אירי אשר גדלה בפורטלנד, אורגון.
כאשר כוחותיה התפתחו לראשונה, הוריה נגעלו ממנה ואילצו אותה להישאר נעולה בבית כדי להסתיר את המוטציה שלה.
בהמשך היא הצטרפה לסגל התלמידים של מכון אקסבייר והתחברה במהירות לחבריה ללימודים ג'וליאן קלר וסאנטו ואקארו.
כאשר בית הספר נבנה מחדש, היא נבחרה בידי אמה פרוסט ליחידת הליונס החדשה.
לאחר אירועי ה"השמדה", שגרמו להפשטת כוחותיהם של מאות מיליוני מוטאנטים, מרקורי הייתה בין היחידים ששמרו על כוחותיהם.
מרקוס רשפורד הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדות הקיצוני והחלוץ בברצלונה מהלה ליגה, בהשאלה ממנצ'סטר יונייטד, ובנבחרת אנגליה.
רשפורד נולד וגדל בעיר מנצ'סטר.
הוא החל לשחק בגיל חמש בבית הספר לכדורגל פלטשר מוס ריינג'רס, בית הספר בו גם גדל החלוץ דני ולבק.
בגיל שבע הצטרף לאקדמיית הכדורגל של מנצ'סטר יונייטד.
רשפורד שיחק בכל קבוצות הילדים והנוער של מנצ'סטר יונייטד.
ב-21 בנובמבר 2015 נמנה לראשונה על סגל הקבוצה הבוגרת של יונייטד כשישב על הספסל בניצחון 1–2 על ווטפורד.
את הופעת הבכורה שלו במדי מנצ'סטר יונייטד ערך ב-25 בפברואר 2016. הוא פתח בהרכב יונייטד על חשבונו של החלוץ אנתוני מרסיאל שנפצע במהלך חימום ורשם צמד שערים בניצחון 1–5 על מיידטלנד מליגת העל הדנית במסגרת משחק הגומלין בשלב 32 הגדולות של הליגה האירופית.
שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, כשפתח בהרכב בניצחון 2–3 על ארסנל, כשבאותו משחק כבש צמד שערי בכורה בליגה.
ב-20 במרץ כבש לזכות מנצ'סטר יונייטד בניצחון 0–1 על מנצ'סטר סיטי, ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שכובש שער בדרבי של העיר מנצ'סטר.
ב-14 באפריל כבש את שער היתרון בניצחון 1–2 של מנצ'סטר על ווסטהאם יונייטד בשלב רבע גמר הגביע האנגלי.
עד תום עונת הפרמייר ליג כבש רשפורד חמישה שערים ב-11 הופעות.
ב-30 במאי 2016 האריך את חוזהו ביונייטד בחמש שנים עם אופציה לעונה נוספת.
ב-28 באוגוסט 2016 עלה כמחליף וכבש לזכות יונייטד את שער הניצחון 0–1 בתוספת הזמן נגד האל סיטי.
בעונה זו רשם שער ליגה נוסף בהפסד יונייטד 1–3 לווטפורד.
באותה עונה (עונת 2016/17) הבקיע 11 שערים בכל המסגרות וזכה עם הקבוצה בגביע הליגה ובליגה האירופית.
הוא אף פתח בהרכב הקבוצה למשחק הגמר, בו גברה 0–2 על אייאקס.
ב-1 ביולי 2019 האריך את חוזהו בקבוצה עד לשנת 2023 עם אופציה לעונה נוספת, וירוויח כ-300 אלף ליש"ט בשבוע.
ב-28 באוקטובר 2020, במסגרת המחזור השני של עונת 2020/2021 בליגת האלופות, כבש שלושער בניצחון של יונייטד 5–0 על ר.ב.
היה זה השלושער השני אי פעם שנכבש על ידי מחליף במנצ'סטר יונייטד, הראשון היה מאמנו, אולה גונאר סולשיאר, שעשה זאת בפרמייר ליג ב-1999. הוא הפך לשחקן השישי של יונייטד שכובש שלושער במסגרת ליגת האלופות, והראשון מאז רובין ואן פרסי שעשה זאת ב-2014.
ב-2 בפברואר 2025 עבר רשפורד לאסטון וילה בהשאלה עד לסיום עונת 2024/2025 בפרמייר ליג עם אופציה לרכישה בכ-40 מיליון פאונד.
ב-9 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון כשעלה כמחליף בניצחון 1–2 על טוטנהאם הוטספר בסיבוב הרביעי של הגביע האנגלי.
ב-30 במרץ כבש את צמד שערי הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–3 על פרסטון נורת' אנד במסגרת שלב רבע הגמר של הגביע האנגלי.
ב-23 ביולי 2025 הושאל לברצלונה לעונה אחת עם אופציה לרכישה.
ב-16 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו הרשמית במועדון בניצחון 0–3 על מיורקה במסגרת מחזור הפתיחה של עונת 2025/2026 בלה ליגה.
ב-18 בספטמבר 2025 כבש צמד ראשון במדי ברצלונה במסגרת ליגת האלופות ניצחון 1–2 על קבוצת ניוקאסל.
רשפורד ידוע באקטיביזם ובתרומות שלו, כאשר במהלך התפרצות נגיף הקורונה בממלכה המאוחדת הוביל מאבק נגד החלטת הממשלה לבטל סבסוד ארוחות לילדים הזקוקים לכך בבתי הספר בבריטניה, עד שלבסוף ההחלטה שונתה.
רשפורד אף זכה לאות כבוד ממלכת אנגליה.
ב-31 במאי 2016, הוא נכלל בסגל נבחרת אנגליה הסופי ליורו 2016 בצרפת ושותף בשני משחקים כמחליף.
ב-6 בספטמבר 2016 ערך הופעת בכורה בנבחרת אנגליה הצעירה וכבש שלושער בניצחון אנגליה 1–6 על נורווגיה.
הוא נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2021. משחק הגמר מול איטליה, הוכרע בבעיטות עונשין לטובת האיטלקים.
רשפורד, שהיה אחד הבועטים, היה גם מאלה שהחמיצו.
הוא נכלל בסגל נבחרת אנגליה לטורניר מונדיאל 2022. במשחקו הראשון, מול נבחרת איראן, נכנס כמחליף בדקה ה-71 והבקיע לאחר 25 שניות.
במשחקו השלישי בטורניר, מול נבחרת ווילס, פתח בהרכב והבקיע צמד.
מרקורי־אטלס 6 (או MA-6) הייתה משימת החלל המאוישת השלישית של ארצות הברית במסגרת תוכנית מרקורי.
ב־20 בפברואר 1962 שוגר ג'ון גלן בחללית פרנדשיפ 7 והקיף את כדור הארץ שלוש פעמים, ובכך הפך לאסטרונאוט האמריקאי הראשון שהקיף את כדור הארץ.
החללית שוגרה באמצעות המשגר אטלס LV-3B מ־LC-14 בנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה.
הטיסה ארכה 4 שעות, 55 דקות ו־23 שניות.
לאחר שלוש ההקפות חדרה החללית לאטמוספירה, נחתה בשלום באוקיינוס האטלנטי ונאספה על ידי המשחתת USS נוואה.
את מבנה החללית תכננו מקסים פגט וקבוצת משימות החלל של נאס"א.
החללית הייתה בגודל של 1.9 מטר על 7.9 מטר (אם כוללים את מערכת המילוט).
נפח החללית המדוחס היה 1.7 מ"ק, המאפשר להכניס אליה איש צוות אחד בלבד.
החללית כללה 120 בקרים: 55 מתגים חשמליים, 30 נתיכים ו־35 ידיות מכניות.
החלק החיצוני היה עשוי תערובת מתכת שנועדה לעמוד בטמפרטורות הגבוהות.
החללית נבנתה בצורת חרוט, עם "צוואר" בקצה הצר.
בבסיס היה מגן החום, שהורכב מחומרים מרוכבים במבנה כוורת של פיברגלס ואלומיניום.
מגן החום היה מחובר למערכת של מנועי בלימה שנועדו לבלום את החללית בעת הכניסה לאטמוספירה.
בין מנועי הבלימה היו שלוש רקטות שנועדו להפרדה מהמשגר ולהכנסה למסלול.
הרצועות המכילות את המכלול הזה נועדו להיפתח כאשר המכלול כבר לא היה נחוץ ולהתנתק.
תא הצוות היה מדוחס אוויר; בתוכו האסטרונאוט היה יכול לשבת בתוך מושב מותאם, כאשר המכשירים של הניסויים לפניו ומגן החום לגבו.
מתחת למושב האסטרונאוט הייתה מערכת השליטה בתנאי הסביבה, אשר סיפקה את החמצן ופינתה את הפחמן הדו־חמצני.
תא מכשירי הנחיתה הכיל שלושה מצנחים, מצנח לייצוב הנפילה החופשית ועוד שני מצנחים (ראשי וגיבוי).
חלק משלב הנחיתה היה אמור להיפרש עם השלכת מגן החום במהלך הנחיתה.
בקצה החללית היו מותקנים האנטנה שנועדה לתקשורת, וגם חיישני ניווט.
מערכת המילוט הייתה שלוש רקטות דלק מוצק שבמקרה של תקלה בשיגור היו ניצתות, מרימות ומרחיקות את תא הצוות מהמשגר.
לחללית לא היה מחשב והיא התבססה על חישובים שנעשו במטה נאס"א על הקרקע ותוצאותיהם שודרו אל החללית במהלך הטיסה.
מפעלי מקדונל החלו לייצר את החללית מרקורי מספר 13 במאי 1960. היא יועדה לטיסת MA-6 באוקטובר 1960, והובאה לקייפ קנוורל ב־27 באוגוסט 1961. החללית והמשגר חוברו ב־2 בינואר 1962.
לאחר ביצוע מוצלח של טיסת מרקורי 5 שנשאה את השימפנזה אֵנוֹס בטיסה מסלולית שהקיפה את כדור הארץ פעמיים, בסוף נובמבר 1961, החלו לצפות לטיסה מאוישת אמריקאית ראשונה שתקיף את כדור הארץ.
נאס"א הודיעה על בחירת ג'ון גלן כטייס הראשי ועל סקוט קרפנטר כגיבוי לו.
המשגר אטלס LV-3B D-109 הגיע לקייפ קנוורל ב־30 בנובמבר 1961. למרות רצון של נאס"א לשגר את משימת מרקורי 6 עוד בשנת 1961 (מתוך תקווה להגיע לאותו ציון הדרך באותה שנה בה הסובייטים עשו זאת), העיכוב בהכנת החללית דחה את מועד השיגור.
כיוון שההשפעות של מיקרו־כבידה וטיסה מסלולית על בני אדם היו ידועים באותו זמן רק לברית המועצות, ניתנה לגלן ערכת עזרה ראשונה עם מורפיום להקלה על הכאב, ועוד תרופות לטיפול בהלם ובבחילות.
כמו כן, ניתנה לו ערכת הישרדות לסיוע לאחר הנחיתה באוקיינוס, שכללה גם אותות מצוקה, מנות קרב, רפסודה ורובה להרחקת כרישים.
תאריך השיגור המקורי נקבע ל־16 בינואר 1962 אך בגלל בעיות במכלי הדלק של המשגר נדחה השיגור ל־20 בינואר באותה השנה.
המוני העיתונאים שהתאספו בקייפ קנוורל לקראת השיגור, חזרו לביתם מאוכזבים.
אחראי השיגור, וולטר ויליאמס, חש שבסופו של דבר מזג האוויר הגרוע היה לטובה מכיוון שהייתה תחושה כללית שהחללית והמשגר עדיין אינם מוכנים לשיגור.
נאס"א מסרה לציבור המודאג שייקח זמן מה עד שהכל יהיה מוכן כמו שצריך משום ששיגורים מאוישים נדרשים לעמוד ברמה גבוהה של תקני בטיחות.
השיגור נדחה ל־1 בפברואר 1962. יומיים לפני השיגור, גילו הטכנאים דליפה של דלק כאשר החלו בתדלוק המשגר.
הדליפה נתגלתה בשכבות הבידוד שהפרידו בין מכל הדלק לבין מכל החמצן הנוזלי.
תקלה זו גרמה לעיכוב נוסף בן שבועיים שלמים.
ב־14 בפברואר נדחה השיגור שוב בשל מזג האוויר וב־18 בפברואר החלו השמיים סוף־סוף להתבהר והוחלט כי ה־20 יהיה היום המתאים ביותר לשיגור.
לפי המסורת, האסטרונאוטים של המשימה בחרו את שם החללית.
גלן בחר בשם פרנדשיפ – ידידות, והוסיף את הספרה 7 לציון שבעת האסטרונאוטים של תוכנית מרקורי.
ב־20 בפברואר 1962 בשעה 11:03 UTC נכנס ג'ון גלן לחללית פרנדשיפ 7 לאחר עיכוב של שעה וחצי שבמהלכו הוחלף רכיב פגום במערכת ההנחיה של המשגר.
ב־12:10 UTC הוגף פתח החללית.
רוב הבריחים כבר ננעלו במקומם כאשר התגלה בריח שבור שגרם לעיכוב של 42 דקות משום שפורקו כל הבריחים ונבדקו והוחלף הבריח השבור.
ב־13:58 UTC שוב נעצרה הספירה לאחור למשך 25 דקות על מנת לתקן שסתום במכל החמצן הנוזלי.
בשעה 14:47 UTC, שלוש שעות ו־44 דקות לאחר שגלן נכנס לחללית, השיגור התחיל.
ב־14:47 UTC, אחרי יותר משעתיים של עצירות ואחרי כמעט ארבע שעות מאז שגלן נכנס לחללית, לחץ המהנדס תומאס אומאלי על הכפתור שהורה על התחלת השיגור.
המהנדס איחל לו "אלוהים ישמור צאתך ובואך" ("the good Lord ride all the way", ברכה הנהוגה אצל הטייסים) בעוד סקוט קרפנטר איחל לו "דרך צלחה גלן" ("Godspeed John Glenn", משפט אשר הפך לסימן ההיכר של טיסה זו).
עקב תקלה ברדיו של גלן, הוא לא שמע את הברכה בזמן השיגור.
בזמן השיגור הגיע הדופק של גלן ל־110 פעימות בדקה.
30 שניות לאחר ההמראה ננעלה מערכת ההנחיה על משדר הרדיו במשגר על מנת להכניס את החללית למסלול.
כאשר התקרב המשגר לנקודת ה־Max Q, הנקודה בה הלחץ על החללית הוא מרבי, דיווח גלן כי "די קופצני פה." לאחר שחלף המשגר בנקודת ה־Max Q המשיך השיגור באופן חלק.
שתי דקות ו־14 שניות לאחר ההמראה המאיצים סיימו את עבודתם והתנתקו מן המשגר.
שתי דקות ו־24 שניות לאחר ההמראה הושלך מגדל המילוט בדיוק לפי לוחות הזמנים.
לאחר שהושלך מגדל המילוט, הגדיל המשגר את זווית העילרוד שלו עוד יותר ואפשר לגלן לראות את האופק לראשונה.
גלן תיאר את המראֶה כ"מחזה יפיפה הצופה מזרחה לעבר האוקיינוס האטלנטי." במהלך בעירת המנוע, המשגר פעל כמעט ללא רבב: כאשר סיים השלב העליון את פעולתו, התברר שמהירות החללית היא רק 2 מטרים לשנייה מתחת למהירות שתוכננה.
פרנדשיפ 7 הייתה במסלול ב־14:52 UTC.
בינתיים, במרכז טיסות החלל גודרד במרילנד חישבו המחשבים וקבעו שנתוני המסלול שהגיעו מהחללית מצביעים על כך שהיא יכולה, באופן תאורטי, להישאר כמעט 100 הקפות במסלול.
החללית נפרדה מהמשגר כמו שצריך, אך שגיאה באחת המערכות גרמה לבזבוז יתר של דלק במהלך שינוי זווית הגישה.
מהירות החללית במסלול הייתה 7,843 מטרים לשנייה.
פרנדשיפ התחילה את ההקפה הראשונה שלה כשכל המערכות פועלות כשורה.
החללית חצתה את האוקיינוס האטלנטי, חלפה על פני האיים הקנריים ולאחר מכן על פני ניגריה.
עד אז פעלו מערכות החללית ללא כל תקלה.
לאחר שחלף על פני ניגריה, לקח גלן פיקוד על החללית, על מנת להפנות את חרטום החללית לכיוון תנועתה.
כאשר החל בתמרון, הוא שם לב שהנתונים שהציגו המחוונים המורים על זווית הגישה של החללית אינם תואמים לזווית האמיתית של תנועת החללית שראה מחלון החללית.
בכל מקרה, גלן היה מרוצה מכך שהוא עם הפנים קדימה ולא הפוך.
במבט לאחור תיאר גלן את המראה שנגלה לעיניו מהחלון: "השמיים היו שחורים ביותר ופס כחול השתרע לאורך האופק." בשקיעה הראשונה מהחללית צפה כשעבר מעל האוקיינוס ההודי.
השקיעה הייתה מהירה מהשקיעה על הקרקע אך לא במהירות שגלן ציפה לה.
במעבר מעל אוסטרליה בצד החשוך של כדור הארץ ראה אור בהיר מאוד ושנראה כמו קווי מתאר של עיר.
בתחנת הקרקע באוסטרליה, נמצא האסטרונאוט גורדון קופר שאמר לו שהוא כנראה מסתכל על האורות של פרת' ופרווריה.
דבר זה התברר כנכון; אנשים רבים בפרת' הדליקו את האורות כדי להקל על גלן לראות את העיר.
לאחר לילה קצר של 45 דקות ומעבר מעל אוסטרליה והאוקיינוס השקט, גלן חווה זריחה מהחלל.
הוא חווה סחרור קצר וראה "גחליליות" סביב החללית.
מאוחר יותר נקבע כי הם היו כנראה גבישי קרח קטנים שנפלטו ממערכות החללית.
במעבר מעל הוואי, גלן חווה הפרעות בתדרי הרדיו.
תוך כדי מעבר מעל מקסיקו, הודיע מרכז הבקרה של מרקורי כי מנוע הסבסוב גורם לבעיות שליטה בבקרת ההכוון, בעיה שנשארה למשך כל הטיסה.
בעיית בקרת הכוון גרמה לסחיפה בייצוב החללית והיא נסחפה במעלה וחצי כל שנייה לכיוון ימין.
גלן עבר לבקרה ידנית והחזיר את החללית להכוון הנכון.
הוא ניסה מספר מצבי בקרה כדי למצוא דרך להשתמש בכמה שפחות דלק, ובחר לבסוף בשיטת הטוס־על־חוט.
לאחר זמן קצר נראה כי המנוע עובד שוב וגלן חזר לבקרה אוטונומית.
אולם הבעיות חזרו שוב וגלן המשיך בבקרה ידנית למשך שארית הטיסה.
תוך כדי תחילת ההקפה השנייה ובמעבר מעל קייפ קנוורל, בקר המשימה בקרקע דון ארביאן שם לב כי חיישן האחראי על מערכת הנחיתה (מקטע 51) נותן נתונים מוזרים, שמגן החום ומערך הנחיתה כביכול לא נעולים במקומם.
אם נתונים אלו היו נכונים, מגן החום הוחזק במקומו על ידי רצועות המנועים בלבד.
מרכז הבקרה הורה לעקוב אחרי נתוני החיישן והציע לגלן להעביר את חיישן למצב "כבוי".
גלן לא שם לב לבעיה באופן מיידי, אבל הוא התחיל לחשוד כשמרכז הבקרה ביקש לוודא שהחיישן היה כבוי.
בינתיים, החללית פרנדשיפ 7 חצתה שוב את האוקיינוס האלנטי וגלן היה עסוק בבקרת הכוון ידנית של החללית תוך כדי ניסיון להשלים כמה שיותר משימות מהמשימות שהיו בתוכנית הטיסה.
במעבר מעל האיים הקנריים, גלן ציין כי ה"גחליליות" שהוא רואה אינן קשורות לגז הנפלט ממנועי מערכת בקרת ההכוון.
כמו כן הוא דיווח שהוא מרגיש חם מדי בתוך חליפת החלל שלו אולם לא השקיע זמן לבדוק את טמפרטורת חליפת החלל.
תוך כדי מעבר אתרי המעקב אחרי החללית, הבחינו בזנזיבר ובניגריה כי יש ירידה ב־12% באספקת החמצן של החללית.
במעבר השני מעל האוקיינוס ההודי, תחנת המעקב אחרי הטיסה שהייתה בספינה באוקיינוס הייתה תחת תנאי מזג אוויר קשים.
תחנת המעקב תכננה לשחרר בלוני תצפית מזג אוויר, אולם הם ירו נורי תאורה כדי שגלן יוכל לראות אותם.
עם זאת, גלן לא הצליח לראות אותם אלא רק את הברקים של הסופה.
בינתיים, הטמפרטורה בחליפת החלל של גלן עלתה מדי.
הוא ניסה לתקן את השליטה בטמפרטורת החליפה תוך כדי הטיסה מעל האוקיינוס ההודי ומעבר מעל אוסטרליה.
תוך כדי התיקון, נדלקה נורה המעידה על עודף לחות בתוך החללית.
במשך שארית הטיסה גלן היה צריך לאזן את החליפה שלו לעומת הלחות בתוך פנים החללית.
בזמן שהוא היה עדיין מעל אוסטרליה, עוד נורית אזהרה נדלקה, המציינת כי אספקת הדלק עבור מערכת הבקרה האוטונומית ירדה ל־62%.
תחנת השליטה של מרקורי המליצה לגלן להרפות משמירה על הכוון החללית כדי לחסוך בדלק.
גלן המשיך באופן ידני לשלוט על ההכוון כדי לא להסחף יותר מדי.
בכך, הוא השתמש ביותר דלק ממה שהיה נדרש על ידי מערכת בקרת ההכוון האוטונומית.
צריכת הדלק הייתה 2.7 ק"ג מהמכל של הבקרה האוטונומית ו־5.4 ק"ג מהמכל הידני במהלך ההקפה השנייה, כמות השווה לכמעט 30% מכלל כמות הדלק.
במהלך ההקפה השלישית תחנת המעקב באוקיינוס ההודי כבר לא ניסתה ליצור קשר עקב תנאי מזג אוויר קשים.
במעבר מעל אוסטרליה גלן התבדח עם קופר כי ביצוע שלוש הקפות צריך להחשב לו כאילו מילא את מכסת שעות הטיסה המינימליות הנדרשות בחודש (4 שעות), וכי מגיע לו לקבל את משכורת הטייס שלו.
במהלך זמן הטיסה, התגלה כי יש בעיה עם חיישן השליטה על מערכת הנחיתה, אשר נקרא "מקטע 51".
תחנת המעקב בהוואי ביקשה מגלן לעדכן את מצב פרישת ערכת הנחיתה לאוטומטי.
אם האור יידלק, ניתן יהיה לבצע את הנחיתה תוך שמירה על מערך הנחיתה.
כך גלן הבין שיש בעיה עם מגן החום, ושייתכן שהוא משוחרר.
הנורה לא נדלקה וגלן דיווח שגם אין רעש ורעשים של התנגשות תוך כדי תמרונים (שהיו מופיעים אם מגן החום היה חופשי).
תחנת הקרקע עדיין התלבטה על תוכנית הפעולה.
חלק מהבקרים חשבו שיש לנתק את מערך מנועי הבלימה וחלק חשבו שצריך לשמור עליו כדי להבטיח שמגן החום ישמר במקומו.
מנהל הטיסה כריס קראפט, ומנהל המשימה וולטר ויליאמס החליטו לשמור על המערך.
לאחר הנחיתה התגלה כי הבעיה הייתה בחיישן עצמו, וכי מגן החום ומערך הנחיתה היו מקובעים במקומם במהלך הטיסה.
תוך כדי הכנות לנחיתה גלן היה צריך לשמור על שליטה ידנית ולהפעיל את רצף ה־0.05 g תוך השתלטות ידנית על הנחיתה.
פרנדשיפ 7 התקרבה לחופי קליפורניה והייתה צריכה לבצע תמרוני כניסה לאטמוספירה.
החללית החלה לאבד גובה תוך כדי דאייה מעל שטחי ארצות הברית, לקראת נחיתה באוקיינוס האטלנטי.
גלן היה צריך לשמור על מערך הנחיתה עד שמד התאוצה יורה על 14.7 מטר לשנייה בריבוע ואז לשחרר אותו ידנית.
מערכת הבקרה של החללית עבדה אולם אספקת הדלק ירדה ל־15%.
גלן עבר לשילוב של בקרת מערכת ה"טוס־על־חוט" והמכל האוטומטי לניצול יותר טוב של הדלק.
החללית באותה עת חוותה את שיא הכניסה לאטמוספירה.
חלק ממערכת הבלימה התפרק והחל להישרף באטמוספירה.
לאחר שעבר את שיא תאוצת הכבידה המורגש תוך כדי חדירה לאטמוספירה, גלן כבר לא יכול היה לשלוט בחללית באופן ידני.
החללית החלה בסחרור של 10 מעלות סביב ציר הכניסה, וגלן דיווח כי הוא מרגיש כמו עלה נופל.
הוא הפעיל את מערכת הבלימה החלופית, שעזרה לייצב את קצב הסבסוב והגלגול.
בשלב זה כמות הדלק הייתה נמוכה וגלן חשש שאולי החללית לא תהייה מספיק יציבה לפריסת מצנח הבלימה.
אספקת הדלק האוטומטית נגמרה דקה ו־51 שניות לפני פריסת המצנח, ואספקת הדלק הידנית נגמרה 51 שניות לפני פריסת המצנח.
התנודות התחדשו ובגובה של 10 ק"מ גלן החליט לפרוס את המצנח ידנית כדי לייצב את החללית.
בדיוק כשהתכוון ללחוץ על הפריסה, המצנח נפתח אוטומטית בגובה 8.5 ק"מ, במקום בגובה המתוכנן של 6.4 ק"מ.
החללית חזרה ליציבות וגלן דיווח שהכל תקין.
בגובה 5 ק"מ נפרס פריסקופ שאפשר לגלן להסתכל החוצה.
גלן ניסה לראות גם דרך החלון הקדמי, אולם הוא היה מלא עשן ולא היה ניתן לראות דרכו.
החללית המשיכה לרדת והאנטנה נפרסה.
גלן פרס את תא המצנחים ידנית שנכנס למיקומו 1.2 מטר מתחת לגוף החללית.
פרנדשיפ 7 נחתה באוקיינוס האטלנטי ב־ – 64 ק"מ מאזור הנחיתה המתוכנן.
חישובי הנחיתה לא לקחו בחשבון את השינוי במשקל החללית עקב ניצול הדלק.
המשחתת USS נוואה, שכינוייה "ראש פלדה" הבחינה בחללית תוך כדי פרישת המצנח.
המשחתת הגיעה לחללית והרימה אותה אל הסיפון תוך 20 דקות מנחיתתה.
גלן התכוון בהתחלה לצאת דרך הפתח העליון, אולם כיוון שהיה חם מדי בחללית, הוא פלט את פתח הצד במקום.
המילים הראשונות שלו כשיצא מהחללית היו "היה חם בפנים."
לאחר שובה המוצלח של החללית פרדנשיפ 7 נאס"א הכריזה ב־19 באפריל 1962, כי החללית תושאל לממשלת ארצות הברית ותהיה חלק ממסע עולמי אשר יקיף את העולם, יכלול למעלה מ־20 תחנות ויגע בכל היבשות.
המסע הזה, שנועד לפאר את הטיסה, נודע בשם "ההקפה הרביעית של פרנדשיפ 7".
משימת פרנדשיפ 7 סומנה כהצלחה, תרמה רבות למשימת מרקורי ואפשרה לנאס"א את האפשרות להאיץ את התקדמותה ומאמציה של משימת מרקורי.
החללית מרקורי מספר 13 – פרנדשיפ 7 – מוצגת כיום במוזיאון האוויר והחלל הלאומי, בוושינגטון.
שברים ממשגר האטלס נמצאו ב־21 בפברואר 1962, בדרום אפריקה.
השברים אשר זוהו לפי המספרים שהיו עליהם, הוחזרו לנאס"א והיא העניקה אותם לדרום אפריקה כמחווה של רצון טוב.
השברים נמצאים כיום בתצוגה במוזיאון המדע בפרטוריה.
הסרט "The Right Stuff" משנת 1983 של פיליפ קאופמן כולל קטע דרמטיזציה של טיסת מרקורי 6 שבו אד האריס מגלם את גלן.
הקטע מראה את הטיסה עם האירועים שקרו במהלכה, כולל החששות של פריסת מגן החום.
כמו כן יש ציטוטים של דברים שגלן תיאר במהלך הטיסה והתעלומה של הגחליליות ללא ההסבר על מקורן במקום זה, הגחליליות מוצגות כהגנה של כישוף אבורג'יני שמופעל על ידי אנשי תחנת המעקב במוצ'ה אוסטרליה.
ב־20 בפברואר 2012, כדי להנציח את יום השנה ה־50 לטיסה, גלן הופתע לקבל הזדמנות לדבר עם האסטרונאוטים הנמצאים בתחנת החלל הבין-לאומית, במהלך אירוע ציבורי.
גלן היה על הבמה עם מנהל נאס"א צ'ארלס בולדן באוניברסיטת מדינת אוהיו לכבוד קריאת בית הספר על שמו של גלן.
מרקורי-אטלס 7 (או MA-7) הייתה משימת החלל המאוישת הרביעית של ארצות הברית במסגרת תוכנית מרקורי.
האסטרונאוט סקוט קרפנטר שוגר בחללית אורורה 7 ב-24 במאי 1962, והפך לאדם השישי ששוגר לחלל, והאמריקאי הרביעי בחלל.
החללית שוגרה באמצעות משגר אטלס LV-3B לטיסה שנמשכה 3 הקפות וארכה 4 שעות, 56 דקות ו-5 שניות.
במקור דיק סלייטון היה אמור לטוס, כאשר שירה היה הגיבוי.
אולם התגלתה אצל סלייטון הפרעת קצב בלב במהלך אימון תחת תאוצות כוח כבידה בצנטריפוגה והוא הוסר מרשימת האסטרונאוטים היכולים לטוס.
סלייטון בחר את השם דלתא 7 לטיסה, כיוון שזו הייתה הטיסה הרביעית המאוישת של ארצות הברית, ודלתא היא האות הרביעית באלפבית היווני, שמציינת בהנדסה גם סימון של שינוי (כגון שינוי מהירות).
לאחר שהוחלט שסלייטון לא יכול לטוס, הוחלט לתת את הטיסה לקרפנטר, שהיה טייס הגיבוי של מרקורי-אטלס 6, התאמן לצידו של ג'ון גלן ונחשב לאסטרונאוט הכי מוכן לטיסה.
קרפנטר בחר בשם אורורה 7, כדי לציין את המרחב, הזוהר הצפוני והשמיים וכן את האור של השחר, לציון שחר של עידן חדש.
בנוסף, קרפנטר גדל בילדותו במפגש הרחובות אורורה ו-7 בבולדר קולורדו.
זמן מחזור של הקפה: 88.3 דקות
דלק: 16 ק"ג למערכת האוטומטית ו-11.3 ק"ג למערכת הידנית
חללית מרקורי מס' 18 נמסרה לקייפ קנוורל, פלורידה ב-15 בנובמבר 1961. במהלך העבודה על החללית, הוחלף הפריסקופ וכן הוכנסו שינויים למנוע מהמצנח המגן לפעול לפני שניתנת פקודה.
בנוסף, לאור השאלות על הטמפרטורה בתוך החללית, הותקן מתקן שאוסף נתוני טמפרטורה מ-28 נקודות בחללית ומקליט אותן.
משגר האטלס מס' 107D נבנה במפעל קונבאייר בסן דייגו, קליפורניה.
המשגר יצא מהמפעל ב-25 בפברואר 1962, והגיע לקייפ קנוורל ב-8 במרץ 1962. במשגר זה בוצע שינוי להקטין את זמן ההאצה מ-131.1 ל-130.1 שניות לאחר שיגור, כדי לתאים יותר טוב לחלון השיגור.
ההתאמות של הטמפרטורה והתיקונים במצנח, כמו גם תרגיל אימון בו השתתפו הספינות והמטוסים העוקבים אחר החללית, עיכבו את השיגור עד מאי.
רשת של תחנות קרקע וספינות הרכיבו את מערך התקשורת שהיה אמור להיות בקשר רציף עם האסטרונאוט.
איש הקשר העיקרי מול הטייס נקרא CAPCOM ובחלק מהתחנות היה מצוות האסטרונאוטים.
לדוגמה גאס גריסום היה ה-CAPCOM בתחנת קייפ קנוורל.
אלן שפרד היה ה-CAPCOM של התחנה בקליפורניה
עיקר המשימה של טיסת קרפנטר, אשר אמורה להיות 5 שעות, היה בניסויים מדעיים.
תוכנית הניסויים כללה שחרור של בלון, אשר יישאר קשור לחללית.
הבלון מורכז מחמישה חלקים בצבעים שונים: אלומיניום לא צבוע, צהוב, כתום, לבן וציפוי מיוחד שנראה לבן באור יום וכחול בלילה.
באמצעות תצפית אנושית וצילום הניסוי נועד לבחון את השפעות החלל על החזר האור.