tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה הערבית הקדומה (638–1099) חזר המרכז היהודי לירושלים למרות האיסור הערבי, יהודים התיישבו גם ברמלה, וחוקים שהקשו את החיים של יהודים ונוצרים כאחד היו דבר מקובל.
תחת הצלבנים (1099–1260) ביצעו הנוצרים לעיתם טביחות בתושבים הלא נוצריים בערים, והיהודים שרדו הודות לכך שיישבו גם בכפרים.
הממלוכים (1260–1517) כבשו את הארץ מידי הצלבנים, הרסו את היישובים הצלבניים ובנו מבני דת אסלאמיים.
האימפריה העות'מאנית (1517–1917) שלטה בתקופה הבאה בארץ ישראל, אך ארץ ישראל נחשבה ל"חצר האחורית" שלה.
כיבוש הארץ בידי הבריטים הושלם בסוף שנת 1917 ובתחילת שנת 1918. בשנת 1922 קיבלה הממלכה המאוחדת מנדט מידי חבר הלאומים לשלוט בארץ בשני עברי הירדן.
בשנת 1923 הפרידה בריטניה את עבר הירדן המזרחי מארץ-ישראל המערבית.
בשנת 1947 התקבלה ב החלטת החלוקה של ארץ ישראל המערבית בגבולות המנדט לשתי מדינות, יהודית וערבית.
בשנת 1948 (ה'תש"ח), במהלך מלחמת העצמאות, הוקמה מדינת ישראל על רוב השטח שבין הירדן לים, ומאז סיום מלחמת ששת הימים ב-1967 היא שולטת על כל ארץ ישראל המערבית.
חלקים מיהודה ושומרון נמצאים כיום בתחומי הרשות הפלסטינית, וגם רצועת עזה נמצאת תחת שלטון פלסטיני.
תחומי ארץ ישראל נדונים מהיבטים שונים בתחומים שונים – כגון גאוגרפיה פיזית, ביוגאוגרפיה, היסטוריה מדינית, מחקר הלכתי ועוד – ובכל אחד מהם מותווים גבולות מעט שונים.
באופן גס כוללת הארץ את בקע ים-המלח (בקעת הירדן והערבה) ואת רצועות ההרים משני עבריו, מזרחה עד למדבר הסורי-ערבי ומערבה עד לים התיכון.
השטחים שממזרח לירדן מכונים בתנ"ך על שם הממלכות ששלטו בהם: אדום, מואב, עמון ועוד, והשטחים ממערב לירדן מכונים הנגב, יהודה, השומרון והגליל.
במהלך תולדות האזור קמו בשטח ארץ ישראל בזו אחר זו מדינות שונות, אשר גבולותיהן המדויקים נבדלו במידה רבה אלה מאלה.
התנ"ך מתאר שתי ממלכות עבריות – אפרים ויהודה, או ממלכת ישראל וממלכת יהודה, שהתפצלו מממלכת ישראל המאוחדת אחרי מותו של שלמה המלך.
בתקופת ממלכת החשמונאים השתרעה ממלכת יהודה על רוב שטח ארץ ישראל.
ברוב התקופות שלאחר מותו של המלך הורדוס (שנת 4 לפנה"ס) ועד לתקופת המנדט הבריטי (החל משנות ה-20 של המאה ה-20), הייתה ארץ ישראל חלק של מדינות או אימפריות שהשתרעו על שטחים נרחבים יותר – לעיתים כמחוז בפני עצמו, ולעיתים מחולקת על פני כמה מחוזות.
יוצא דופן בולט הוא ממלכת ירושלים הצלבנית שהתקיימה בארץ ישראל במאה ה-11.
שדרת ההר המערבית, ובמיוחד הרי יהודה ושומרון, היו בדרך-כלל הגרעין של המדינות שקמו בארץ ישראל, ולעיתים נכללה בהן גם שדרת ההר המזרחית, במיוחד מואב וגלעד.
לגבי הגבולות המפורטים בדרום ובצפון יש שינויים גדולים מאוד מתקופה לתקופה.
נקודות צפוניות ודרומיות, כגון נהריה או אילת, היו בתקופות רבות מחוץ לתחומי המדינה שקמה בארץ ישראל; זאת בניגוד לירושלים, בית לחם, שכם ושומרון, למשל, שהיו ברוב התקופות בבחינת ליבה של המדינה שקמה בארץ ישראל.
בכמה תקופות היה מרכז המדינה (הפלשתית, הצלבנית) באזור החוף, בעוד ששדרת ההר המערבית הייתה בשולי המדינה או אף בידי מדינה אחרת, עוינת.
כיום נמצאת רובה של ארץ ישראל המזרחית (עבר הירדן) בשטח ממלכת ירדן, ואילו ארץ ישראל המערבית מחולקת בין שטחה הריבוני של מדינת ישראל לבין שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה, הנתונים להסדרי שלטון מיוחדים.
חלוקת שטחי ארץ ישראל כיום (כל המספרים מעוגלים):
עבר הירדן המזרחי מדרום לירמוך – כפי שהגדיר מנדט חבר הלאומים – 1922, (שטח המנדט הבריטי לשעבר) – כ-50,000 קמ"ר.
רובם בשטח ממלכת ירדן, ששטחה כ-70,000 קמ"ר, והיתרה בשטח סוריה.
עבר הירדן המערבי – כפי שהגדיר מנדט חבר הלאומים, (שטח המנדט הבריטי לשעבר) – כ-27,000 קמ"ר.
מתוכם כ-21,000 קמ"ר בריבונות מדינת ישראל, כ-800 קמ"ר בגליל העליון הלבנוני והיתר מוחזק על ידי צה"ל (מאז מלחמת ששת הימים) או על ידי הרשות הפלסטינית (שהוקמה ב-1994).
הריבונות על חלק זה נמצאת במחלוקת בין ישראל לפלסטינים.
עבר הירדן המזרחי מצפון לירמוך – כפי שהגדיר מנדט חבר הלאומים, (שטח המנדט הצרפתי לשעבר) – כ-8,500 קמ"ר, רובם בשטח סוריה.
כ-1,200 קמ"ר מתוכם נכבשו על ידי מדינת ישראל במלחמת ששת הימים, וסופחו בחוק רמת הגולן-1981. עתידם שנוי במחלוקת.
ארץ ישראל מוגדרת מבחינה גאוגרפית כחלקו הדרומי של הלבנט.
הלבנט (Levant, "מזרח" בצרפתית) הוא רצועה יבשתית המשתרעת מצפון לדרום לחופו המזרחי של הים התיכון.
במזרחה ובדרומה מוגבלת הארץ על ידי המדבר הסורי-ערבי.
בצפון היא גובלת בסוריה (לבנון כלולה לעניין זה בסוריה).
במערב גובלת בים התיכון ובמדבר סיני.
במרכזה של ארץ ישראל עובר לכל אורכה השבר הסורי אפריקני (בקע ים המלח, בקעת הירדן והערבה), החוצה אותה לשני חלקים סימטריים במידת-מה: עבר הירדן המערבי (היא גם "ארץ ישראל במובנה המצומצם") ועבר הירדן המזרחי.
רוב הנחלים בארץ ישראל המערבית זורמים משדרת ההר מערבה לים התיכון (ניקוז מערבי), או מזרחה לבקעת הירדן או לערבה (ניקוז מזרחי).
ארץ ישראל הוא מונח מתחומי הגאוגרפיה, הגאוגרפיה ההיסטורית והמדיניות.
תחומי ארץ ישראל אינם חופפים את תחומי מדינת ישראל.
ההיסטוריה של ארץ ישראל רצופה מלחמות וחילופי שלטון, שבעקבותיהם הוגדרו מחדש פעמים רבות גבולותיהן של המדינות ששכנו בה.
חלוקת השטח הגאוגרפי למדינות וטריטוריות מתבססת במידה רבה על הסכמים בין האימפריה העות'מאנית לבריטניה (1906), על הסכם סייקס-פיקו בין צרפת לבריטניה (1916) שאושר בוועידת סן רמו (1920), על הסכמי רודוס (1949) ועל קווי הפסקת האש לאחר מלחמת ששת הימים (1967).
מאגר המים המתוקים העיקרי של ארץ ישראל הוא ים כנרת הנמצא בצפון, בבקעת הירדן, מערבית לרמת הגולן ובקצה המזרחי של הגליל.
הכנרת ניזונה ממספר רב של נחלים ובעיקר מנהר הירדן שגם מנקז מים ממנה לים המלח, הנמצא בבקעת הירדן בדרום.
אסונות הטבע העיקריים שעלולים לפקוד את הארץ הם בצורות ורעידות אדמה.
משק המים של ארץ ישראל תלוי במידה רבה במי גשמים.
מאגרי המים המתוקים מועטים (העיקרי שבהם הוא הכנרת), ואף הם תלויים כמעט לגמרי במים שמקורם במשקעים כגון גשמים ושלגים.
ארץ ישראל נמצאת בשולי אזור האקלים הים תיכוני, על סף חגורת המדבריות, ולפיכך גשמים משמעותיים יורדים בה רק בשיא החורף (נובמבר–מרץ).
בצורת, כלומר חורף שבו הגשמים מועטים במיוחד, אינה תופעה נדירה, והיא עלולה לגרום למחסור חמור במי שתייה ובנזק לגידולים חקלאיים.
ארץ ישראל נמצאת במוקד של פעילות טקטונית.
סימנים בולטים לפעילות זאת הם השבר הסורי אפריקאי והרי געש (רובם כבויים) ברמת הגולן ובאיים באגן המזרחי של הים התיכון.
לפיכך ארץ ישראל מועדת לרעידות אדמה, ואף לגלי צונאמי (במקרה שרעידת האדמה מתרחשת בלב הים התיכון).
רעידות אדמה חמורות מתרחשות בארץ מדי כמה עשורים.
יש עדויות לגלי צונאמי שפקדו את הארץ בתקופות קדומות, אולם לא בעת האחרונה.
על אף הטמפרטורה הגבוהה של מימי הים התיכון בתקופת הקיץ, לא נוצרות סופות טרופיות מול חופי הארץ, זאת בשל לחץ האוויר הגבוה ששורר באזור בתקופת הקיץ.
הצפות ומפולות בוץ אפשריות רק בשיא החורף, והן נדירות ברוב חלקי הארץ, למעט אזורי הערבה ומדבר יהודה.
באזורים אלה כמות המשקעים נמוכה, אולם הם יורדים בבת-אחת וגורמים הצפות ומפולות בוואדיות.
אקלימה של ארץ ישראל הוא מגוון (יחסית לשטח שעליו היא נמצאת) ונחלק לשלושה אזורים:
אקלים ים תיכוני – רוב חלקה המרכזי והצפוני של ארץ ישראל נמצאים באזור של האקלים.
האקלים הים תיכוני מאופיין בקיץ חם ודל במשקעים, עונות מעבר הפכפכות וחורף גשום (לעיתים אף מושלג) וקר.
אקלים ערבתי – האקלים הערבתי הוא מעין אקלים מעבר בין האקלים הים תיכוני לבין האקלים המדברי.
באזורי האקלים הערבתי יורדים בין 200 ל-400 מ"מ של משקעים בשנה.
ישנם המחשיבים את הר החרמון כנהנה מאקלים אחר: "אקלים הרים רמים", מפני שכמות המשקעים בו היא גדולה מאוד והוא מכוסה מעטה שלג במשך רוב ימות החורף.
נהוג לחלק את השנה ל-4 עונות, אולם מבחינה מטאורולוגית ארץ ישראל, כמו שאר אגן הים התיכון, מתאפיינת בשתי עונות עיקריות – עונה קרירה וגשומה ועונה חמה ויבשה.
בין שתי העונות האלה שוררות עונות מעבר קצרות שמתאפיינות בשינויים קיצוניים במזג האוויר ובתופעות מטאורולוגיות ייחודיות כגון שרב.
צמחיית ארץ ישראל ובלשון מדעית פלורה פלשתינה (Flora Palaestina) כוללת כ-2,600 מינים של הצומח, הפזורים בין 130 משפחות, וזאת מחוץ לצמחי התרבות שהאדם מגדל אותם.
יש המונים את מספר המינים ב-2,800. מבין הצמחים הללו 264 הוגדרו כצמחים מוגנים על פי חוק.
הצומח בארץ מתאפיין בגיוון רב עקב ריבוי אזורי האקלים השונים של ארץ ישראל.
החל מהאזור האירנו-טורני המאפיין את צפון ישראל וכלה באקלים המדברי של הנגב.
צורות הצומח הנפוצות בארץ ישראל הם החורש הים-תיכוני, הבתה והגריגה.
העצים האופייניים לארץ ישראל הם הזית, האלון, האלה, התאנה, החרוב והשיטה.
בארץ ישראל מספר עצים עתיקים, שנשמרו הודות לפולחן מקומות וקברים קדושים וכן חקלאות מצד תושבי הארץ לאורך ההיסטוריה.
עם הקמת מדינת ישראל החלה קרן קיימת לישראל בנטיעת יערות רבים, רובם הם יערות מחטניים.
בארץ ישראל פרחים רבים, כאשר האהובים והידועים ביותר ביניהם הם כלנית מצויה, רקפת מצויה, אירוסי ההיכל, צבעוני, נרקיס, תורמוס ההרים ושושן צחור – כולם צמחים מוגנים בישראל.
לצידם פורחים בשפע גם חרציות, סביונים, לוטם, פרג אגסני, חרדל השדה, פשתה שעירה, מרגנית השדה ומספר מינים פולשים בהם החמציץ הנטוי, לנטנה ססגונית וטיונית החולות.
עולם החי בארץ ישראל עשיר כמו עולם הצומח על אף שטחה המצומצם של הארץ.
מיקומה של ארץ ישראל הנמצאת בין האזור הממוזג מצפון לה ובין האזור הטרופי והמדברי מדרום לה, כן הארץ גובלת במערב עם הים התיכון ובמזרח עם המדבר.
מכל האזורים האלו השתלבו בעלי חיים רבים בארץ.
גיוון זה בארץ אפשר את ההתפתחות של בעלי חיים רבים.
במהלך עשרות מילוני שנים השתנה אקלים הארץ פעמים רבות, וכך השתלבו בארץ גם בעלי חיים מאזורים רחוקים וקרובים.
ארץ ישראל הייתה מאז ומעולם ארץ המגשרת בין אפריקה, אסיה ואירופה; ועל כן גם מיני החי הם מארצות שונות.
נוסף על כך, שינויי הנוף: המדבר, השדות, הביצות, הנוף העירוני וההרים הגבוהים (דוגמת החרמון) הם גורם חשוב במפגש מינים שונים.
בין מיני המדבר (רובם מאפריקה) ניתן למנות את השרקרק הירוק, היעל, הצבי, ישימונית, הראם הלבן, תנין היאור, נמר המדבר,
כמו כן יש מספר מינים המזדמנים לישראל לעיתים כגון הפלמינגו המצוי, שניתן לראותו בבריכות המלח שליד אילת, והפלמינגו הזוטר שנצפה בפעם האחרונה בישראל ב-2006. בישראל מצויים 33 מיני עטלפים: מהם 32 מיני עטלפי חרקים בסכנת הכחדה ואחד עטלף פירות מצוי הנפוץ בכל הארץ.
מדי פעם נראים גם לווייתנאים מול חופי ישראל, בעיקר דולפינן ים-תיכוני ולעיתים נדירות לווייתן מצוי.
במפרץ אילת קיימים מעל 5,000 מינים של בעלי חיים.
קיומם מתאפשר בגלל הימצאותה של שונית אלמוגים עשירה במפרץ.
ישראל נמצאת על נתיב הנדידה של עופות רבים, בהם עגורים, חסידות, שקנאים ומיני ברווזים.
רבים מהם עוצרים בישראל לנוח ולאכול, בעיקר ליד מקווי מים כמו אגמון חולה.
מסיבה זו הפכה ישראל ליעד צפרות עולמי חשוב.
הציפור הלאומית של ישראל היא הדוכיפת.
בארץ התרבו מינים פולשים, בעיקר עורב אפור, מיינה מצויה ודררה מצויה, הפוגעים באוכלוסיית העופות המקומית ובחקלאות עקב אופיים האגרסיבי.
מספר רב של מינים נכחדו או שנמצאים על סף הכחדה בגלל הרס בית גידול; דוגמאות לכך: ייבוש החולה, כריית חול על חופי ישראל (המפריעה לצבים להטיל ביצים) ובניית ערים, כפרים וקיבוצים למיניהם.
כמו כן, בעלי החיים נעלמים גם מסיבות אחרות: ציד בלתי חוקי, סחר, והשתלטות של מינים פולשניים אשר לא אמורים להיות בארץ וברחו מגני חיות ומחזיקי סחר בלתי חוקי.
מינים אלה דוחקים את שאר המינים לצד; חלקם אוכלים אותם, פוצעים אותם או נושכים אותם (דוגמת הנוטריה), את חלקם מהססים לאכול מאי ידיעה, וחלקם פשוט אוכלים על חשבון מינים אחרים.
בנובמבר 2011 נתגלתה מחדש הצפרדע עגלשון שחור גחון, שנכחדה בעת ייבוש החולה.
מינים רבים (כגון אריות או דובים) נכחדו מארץ ישראל וזאת בעיקר כתוצאה מציד לא מבוקר או אובדן שטחי מחיה.
בתורה ארץ ישראל מוזכרת כמה פעמים בכינוי: "הארץ הטובה", וכן בשם: "ארץ זבת חלב ודבש".
עוד נכתב בתורה על ארץ ישראל:
ההבטחה של ארץ ישראל לעם ישראל היא מוטיב חוזר בתורה.
מצוות רבות מבין תרי"ג מצוות מתקיימות אך ורק בארץ ישראל (מצוות התלויות בארץ), כגון: ביכורים, שתי הלחם, שמיטה, תרומות ומעשרות, ועוד.
מהתורה, הן חלות רק כשעם ישראל בכללו יושב בארץ וכל שבט בנחלתו.
לדעת הרמב"ן, יישוב הארץ היא אף מצוות עשה בפני עצמה.
ישנה דעה שמצווה זו אינה נוהגת בזמן הגלות, אולם זיקת העם היהודי לארץ נשמרה אף בהיותו מפוזר בתפוצות, ובאה לידי ביטוי בתפילות שבהן מוזכרות ארץ ישראל וירושלים פעמים רבות.
התלמוד הבבלי מביא את דעתו של רב יהודה, לפיה מי שעולה לארץ ישראל מבבל עובר על מצוות עשה (מכיוון שרק האל רשאי לסיים את הגלות), ומצטט את דברי רבי יוסי בר חנינא על שלוש השְׁבוּעוֹת שהשביע ה' את עם ישראל ואת אומות העולם:
עם זאת, מזמן לזמן עלו יהודים לארץ ישראל, הן בקבוצות והן ביחידים.
כך למשל בתחילת המאה ה-13 עלו מאות תלמידי חכמים במסגרת עליית בעלי התוספות לעכו, ובראשית המאה ה-19 עלו מאות תלמידי הגר"א והרחיבו את היישוב היהודי בצפת ובירושלים.
לקראת סוף המאה התגברה העלייה של יהודים לארץ, ובשנים 1881–1882 הייתה עלייה גדולה יחסית מקהילת יהודי תימן ("עליית אעלה בתמר").
הקמת התנועות הציוניות במזרח אירופה הובילה לגלי עלייה המוניים, בני עשרות ואף מאות אלפי עולים, להקמת יישובים חדשים רבים ולהרחבת "היישוב הישן" בארץ ישראל.
ארץ ים היא סדרת ספרי פנטזיה מאת אורסולה לה גווין.
עלילתם מתרחשת בעולם הפנטזיה "ארץ ים", ומספרת על ילדותו והתבגרותו של הקוסם גד, העתיד להפוך לגדול קוסמי ארץ ים.
הספר הראשון בסדרה היה הקוסם מארץ ים.
אחריו יצאו שני ספרי המשך, שכל אחד מהם עומד כספר בפני עצמו: הקברים של אטואן (1971) והחוף הרחוק ביותר (1974).
בשניהם מופיעה דמותו של גד הקוסם, אך הוא אינו הדמות המרכזית בהם, וגם הם עוסקים בהתבגרות.
כעשרים שנה לאחר כתיבתה, נוספו לטרילוגיה המקורית עוד שלושה ספרים.
הראשון, טהאנו (Tehanu), יצא ב-1991 עם כותרת המשנה "הספר האחרון של ארץ ים".
כאמור בכותרת המשנה, ספר זה אמור היה להוות את סיום הסדרה.
שני ההמשכים הנוספים נקראים הרוח האחרת (2001), ואוסף הסיפורים אגדות מארץ ים (2001).
שלושת ספריה האחרונים של סדרת "ארץ ים" טרם תורגמו לעברית.
הספר הראשון אף הפך לסרט טלוויזיה, וארבעת הספרים הראשונים עובדו לסרט קולנוע בשם "הקוסם מארץ ים" בהפקת סטודיו ג'יבלי.
לאחרונה נרכשו זכויות התרגום לסדרה כולה על ידי הכורסא, והספר הראשון בסדרה כבר יצא לאור בתרגומו החדש של תומר בן אהרון.
העולם שבו מתרחשות עלילות ארץ ים, כשמו כן הוא, הוא עולם הבנוי על איים.
במרכזו אי גדול, המכונה הבנור, וסביבו איי הארכיפלג שהבנור מהווה את בירתם.
על פי המיתולוגיה שיצרה לה גווין לעולמה, העולם נברא ממילותיו של סיגוי (Segoy), והאי הראשון שעלה מן הים הוא האי אאה, מצפון להבנור.
שושלת המלכים העתיקה של הארכיפלג, מוצאה מאנלד, אף היא בצפון.
בצפון מזרח הארכיפלג נמצא האי גונט, המתואר כ "ארץ נודעת בקוסמים": ממנה יצא גיבור הספרים, הקוסם גד.
מדרום לאי הבנור, ישנו 'הים הפנימי', ובו נמצא האי בצר (Roke), ובו בית הספר לקוסמים.
הארכיפלג ידוע בזיקתו לקסם, שמתואר ככוח המניע את העולם.
עם זאת, מרבית תושביו אינם בעלי כוחות קסם.
מהות הכישוף היא בידיעת השפה הקדמונית, באמצעותה ברא סיגוי את העולם, ו'שמותיהם האמיתיים' של דברים ואנשים.
ידיעת שמו האמיתי של אדם היא ידיעת מהותו, ומאפשרת גם שליטה בו באמצעות קסם.
את שמם האמיתי מקבלים הנערים והנערות מקוסם, ממכשפה או ממכשף בטקס ההתבגרות שלהם (שכולל שינון בעל פה של אגדות הבריאה), ואנשים על פי רוב מסתירים שם זה ומגלים אותו רק לקרובים להם ביותר.
ביום יום הם מכנים זה את זה בכינויים.
אנשי הארכיפלג הם חומי עור, ולעיתים בעלי גוון אדמדם.
שפת היום-יום שלהם מכונה הרדיקית, ולה כתב רונות.
הם נוטים להיות קצרי קומה, ובלא שיער פנים, בני הארצות הצפוניות מתאפיינים בכך שהם גבוהים יותר, ואילו בני הארצות הדרומיות - כהים יותר.
מדובר בחברה לא-מתועשת, חקלאית ברובה, שאין בה דת ממוסדת.
שני החגים הקבועים בשנה בעולם ארץ-ים חלים בשיאו של הקיץ - חג "הריקוד הארוך" בו שרים את השיר 'הבריאה של אאה', העתיק בשירי ארץ ים; ובשיאו של החורף - חג "שיבת השמש" בו שרים את עלילות המלך מורד, 'עלילות המלך הצעיר'.
ממזרח לארכיפלג שוכנת הקיסרות הקרגית, אומה של בני אדם בהירי עור, שיער ועיניים ונטולי כוחות קסם, והיא אף נרתעת מקסמים.
עם זאת, אומה זו נחשבת לקרובה יותר למה שמכונה 'הכוחות הקדמוניים' ומקיימת פולחן דתי המשלב את פולחנם, לצד פולחן 'האלים-האחים של קיסרות קרגד', ופולחן המונרך הנחשב ל'אדם-אל'.
זוהי אומה בעלת תרבות של לוחמים, העוסקת בין היתר בפיראטיות ובמסעות שוד, ודוברת שפה נפרדת מזו של אנשי הארכיפלג.
הקרגים נחשבים לחשבונאים טובים, ועושים שימוש בשיטת חישוב בת 12 ספרות, אך הם נרתעים מכתיבה ומתייחסים אליה כאל מעשה כישוף.
לשפתם אין כתב, ובשלב מאוחר יחסית אימצו חלקם הקטן, בעידודו של המלך-האל שימוש ברונות של הרדיק על מנת לכתוב את שפתם לצורכי מסחר, כשהם מעוותים אותן מעט על מנת לשבור את ההשפעה המקוללת שהם מייחסים להן.
הם עורכים רישום חשבונאי באמצעות אריגה בצבעים ובעוביי-חוט שונים.
בצפון הארכיפלג, באי אוסקיל ובאיים סביבו, חיים אנשים בעלי שורשים קרגיים, בהירי עור ומזוקנים מיתר אנשי הארכיפלג, הדוברים שפה מקומית הקרובה יותר לקרגית מלהרדיקית.
קבוצה זו כותבת את שפתה באמצעות הרונות ההרדיקיות.
באיים ממערב לארכיפלג שוכנים הדרקונים המעופפים, הנחשבים ליצורים עתיקים 'של אש ורוח', הדוברים את השפה העתיקה בלבד.
גם באי הור-אט-הור בצפון מזרח הקיסרות הקרגית ישנם דרקונים, אולם שם הדרקונים אינם יכולים לעוף ולדבר, והם נחשבים ליצורים מקודשים שזובחים להם.
חלק מהאגדות שהשתמרו בעיקר על ידי הקרגים בהור-אט-הור טוענות כי בעבר היו בני האדם והדרקונים 'עם אחד' וכי נפרדו ביניהם בעקבות שאיפות ורצונות שונים, כשבני האדם פנו מזרחה, ואילו הדרקונים מערבה.
בדרום מערב העולם קיימת תרבות של 'בני הים' החיים על רפסודות עץ גדולות, ונודדים במקביל לנדידתם של הלווייתנים הגדולים.
שם הספר שנה מוציא לאורהוצאה לאור בעברית הקוסם מארץ ים 1968 Parnassusזמורה-ביתן (תרגום ראשון), הכורסא (תרגום מחודש) הקברים של אטואן 1971 Atheneumזמורה-ביתן (תרגום ראשון) הכורסא (תרגום מחודש) החוף הרחוק ביותר 1972 טהאנו 1990הכורסא אגדות מארץ ים 2001 Harcourtלא תורגמו לעברית הרוח האחרת 2001
"שפירית" (Dragonfly", 1997") - מתרחש כמה שנים לאחר סיום עלילת הספר טהאנו, ולמעשה זהו סיפור מעבר לספר הבא אחריו - הרוח האחרת.
סיפור זה מתמקד בנערה מאחוזת איריה על האי "דרך" שרוצה למרוד במשפחתה ולהפוך לקוסמת.
פורסם בקובץ "אגדות 2" בעריכת רוברט סילברברג ובמסגרת זו תורגם לעברית ויצא בהוצאת אופוס, 2000
"שושנה ויהלום" (Darkrose and Diamond", 1999") - סיפור אהבה שאין בו פרטים המסגירים באיזו תקופה הוא התרחש.
"המוצא" (The Finder", 2001") - סיפור זה מתרחש כ-300 שנה טרם תקופת הטרילוגיה הראשונה של עלילותיו של גד, והוא מתאר את התבססותם של כמה מהמוסדות המרכזיים בארץ ים, ובייחוד של בית הספר בבצר.
"עצמות העולם" (The bones of the earth", 2001") - סיפור זה מתאר כיצד נמנעה רעידת האדמה באי גונט, על ידי אוגיון, מורהו של גד, ומורהו של אוגיון.
"על אדמת הביצה" (On the high marsh", 2001") - סיפור המתרחש בתקופת שש השנים בהן כיהן גד כרב-מג של ארץ-ים.
ארץ ישראל בעת העתיקה היא תחום מחקר ענף בתחומי ההיסטוריה, הארכאולוגיה והאנתרופולוגיה מאז המאה ה-19. בספרות המחקר הרבה, שהשתתפו בכינונה והרחבתה חוקרים מרחבי העולם, הוצעו מספר תיקופים ונושאים עיקריים למחקר.
זמן התחלתה של התקופה הפלאוליתית התחתונה בארץ ישראל מוגדר על פי הממצאים הארכאולוגים המוקדמים ביותר.
מפעם לפעם, עם התגלותם של ממצאים קדומים יותר, מוגדר משך התקופה מחדש.
התקופה מתחלקת לשלושה שלבים תרבותיים: האשלית הקדומה (החל מלפני 1.5 מיליון שנה או יותר ועד לפני 780 אלף שנה), האשלית המאוחרת (מלפני 780 אלף שנה ועד לפני 400 אלף שנה), והאשלו־יברודית (מלפני 400 אלף שנה ועד לפני 250 אלף שנה).
בתקופה זו התפשט הומו ארקטוס מאפריקה לאסיה ולאירופה, חלקו דרך ארץ ישראל.
האתר הארכאולוגי הקדום ביותר המוכר בארץ ישראל, ואחד האתרים הקדומים בעולם מחוץ לאפריקה, הוא עובדיה בעמק הירדן.
גילו נע בין 1.55 ובין 1.2 מיליוני שנים ובו נמצאו כלי-אבן רבים מן התרבות האשלית.
בשנת 2021 בוצע ניתוח ממוחשב של כלי אבן באתר, שהציע כי יכולות קוגניטיביות של עיצוב ותכנון מראש, האופייניים לסיתות כלי אבן אשליים, הופיעו כבר בתרבות האשלית הקדומה.
בשנת 2022 התגלתה באתר, על-ידי חוקרים מאוניברסיטת בר-אילן, הקריה האקדמית אונו, אוניברסיטת טולסה בארה"ב ורשות העתיקות, עצם אדם בת מיליון וחצי שנה - שהיא הממצא הקדום ביותר של אדם קדמון שהתגלה בישראל ובמזרח התיכון.
ממצא זה תומך במסקנה כי מיני אדם שונים יצאו מאפריקה בכמה גלי הגירה לאורך תקופה של קרוב ל-2 מיליון שנה.
אתרים נוספים מתקופה זו כוללים את גשר בנות יעקב, המתוארך לגיל של 790 אלף שנה לפני זמננו בשיטות פלאומגנטיות, ובו נמצאו כמה מן העדויות הקדומות בעולם לשימוש באש ובכלי עץ.
מוערך כי בני האדם שהותירו את השרידים באתרי עובדיה וגשר בנות יעקב השתייכו למין הומו ארקטוס, אף כי מאובני האדם המעטים והחלקיים מאוד שנמצאו באתרים אלו אינם מספיקים לזיהוי ודאי.
מחצבת עברון היא אתר נוסף של התרבות האשלית הקדומה, הממוקם בחוף הגליל המערבי.
קיימים גם אתרים מתחילת התקופה הפלאוליתית התחתונה שאינם שייכים לתרבות האשלית, כמו ביצת רוחמה בצפון הנגב ומקבצי כלים מקיבוץ כפר מנחם.
אתרים אלה מזכירים את התרבות האולדובאית באפריקה.
רוב האתרים מהתקופה הפלאוליתית הקדומה משתייכים לתרבות האשלית.
ברבים מהם נתגלו שרידי פילים ביחד עם כלים מצור ובזלת.
בתרבות זו יש שפע של אבני יד בעלות צורת לב או צורה סגלגלה.
אתרים בולטים של התרבות הם מחצבת רבדים, חולון, מערת טבון בנחל מערות, מערת אום קטפה בנחל חריטון, מעין ברוך, ואתר ליד קיבוץ עברון.
בשלהי התקופה הפלאוליתית התחתונה, בין 400 ל-250 אלפי שנה לפני זמננו, הופיעה התרבות האשלו-יברודית.
לתרבות זו כנראה משתייך בין השאר האתר בבריכת רם שברמת הגולן, שבו נמצאה "ונוס מברכת רם", שיש הרואים בה את הייצוג העתיק ביותר של דמות אנוש.
מאובן אדם מתקופה זו הוא איש הגליל - שבר גולגולת שהתגלה על ידי פרנסיס טרוויל-פיטר במערת זוטייה שבנחל עמוד, נוטים לסווג אותו כהומו היידלברגנסיס או הומו ספיינס ארכאי.
אתרים אשלו-יברודיים בולטים הם מערת טבון בנחל מערות ומערת קסם.
תקופה זו, השלב התיכון של תקופת האבן הקדומה, מתוארכת בין השנים 250,000 - 48,000 לפני זמננו.
מתקופה זו נמצאו בארץ מאובני האדם הניאנדרטלי והאדם הנבון (הומו-ספיינס).
טיפוס נוסף, הומו נשר רמלה, הוגדר ב-2021. מאובני האדם הנבון בארץ-ישראל נמנים עם בני האדם המודרניים (מבחינת אנטומית השלד שלהם) העתיקים ביותר שנמצאו מחוץ לאפריקה.
לא ברור עדיין אם הניאנדרטלים ובני האדם המודרניים חיו זה בצד זה, או שהם השתלטו על הארץ לסירוגין, אולי בעקבות תנודות האקלים הגלובלי שאפיינו את תקופת הפלייסטוקן, אך ידוע שהם השתמשו באותה תרבות כלי-אבן - התרבות המוסטרית.
שרידי תרבות זו נמצאו מהנגב ועד הגולן, בעשרות אתרים במערות וכן תחת כיפת השמיים.
על פי גודל האתרים ותכולתם נמצא שאוכלוסיית הארץ הייתה דלילה.
החבורות היו קטנות והתקיימו על צייד, אכילת נבלות ולקט של צמחי בר.
בעלי החיים העיקריים שניצודו היו צבי ארצישראלי, יחמור פרסי ובקר-בר.
באתרי המערות בארץ ששימשו למגורים עונתיים נחשפו עשרות שלדים קבורים.
שלדי האדם הנבון המפורסמים ביותר הם ממערת הגדי בנחל מערות ומערת הקפיצה (קפזה) בגליל התחתון, והשלדים הניאנדרטלים נמצאו במערת טאבון שבנחל מערות, במערת כבארה ליד זכרון-יעקב, ובמערת עמוד שבנחל עמוד.
אתרים בולטים נוספים הם מערת מיסליה, ומערת היונים ומספר אתרים קטורים (פתוחים) בגולן, בנגב ובמישור החוף, כגון נשר רמלה.
תקופה זו בארץ ישראל מתוארכת בין השנים 46,000 עד 20,000 לפני זמננו ומציינת את תרבותו של האדם המודרני בשלב המאוחר של תקופת האבן הקדומה.
בראשיתה יש אתרים ספורים כבוקר תחתית ומערת אמירה.
השלב הקדום של התקופה מחולק לשתי תרבויות: התרבות האחמרית והתרבות האוריניאקית, שמופיעות בסדר זה באתרים ספורים (למשל במערת מנות בגליל המערבי).
בתקופה זו נמצאו מספר חידושים טכנולוגיים כגון שיטות סיתות כלי הצור, המצאת חץ וקשת וכן בייצור כלי אבן לכתישת מזון ולהכנת צבעים.
האדם החל לייצר כלים גם מעצמות בעלי חיים והשימוש בקונכיות לקישוט נעשה נפוץ הרבה יותר.
באתרים השונים נמצאו חלקי שלדים, אבל לא נמצאו בתי קברות מתקופה זו.
נראה כי בתקופה זו נכחד האדם הניאנדרטלי בארץ - ישראל, במקביל להיעלמותו משאר אזורי המזרח התיכון ומאירופה.
בתקופה הזאת, המגשרת בין חברות הציידים-לקטים הניידות של תקופת האבן הקדומה לבין הכפרים החקלאיים של התקופה הנאוליתית, התקיימו באזור הים תיכוני של ארץ ישראל שלוש תרבויות: התרבות הכבארית מתוארכת לשנים 18,000 - 12,500 לפנה"ס.
והתרבות הכבארית הגאומטרית מתוארכת לשנים 12,500 - 10,500 לפנה"ס, והתרבות הנאטופית בין השנים 10,500–8500 לפנה"ס (תיארוך פחמן 14 לא מכויל).
התרבות הנאטופית משכה את תשומת הלב המחקרית בשל היותה תרבות הציידים-לקטים האחרונה, על מפתן המהפכה הנאוליתית וראשוני החקלאים.
התרבות החומרית הנאטופית הייתה עשירה והיא משקפת שינויים מרחיקי לכת במבנה החברתי והכלכלי של אוכלוסיות פרהיסטוריות.
שרידיהם מלמדים על חברה מורכבת ונייחת.
יישובים נאטופיים התגלו בכל ארץ ישראל, אך האתרים הגדולים והעשירים ביותר נמצאו בכרמל ובגליל, כגון מערת הנחל בנחל מערות ונחל אורן בכרמל, מערת היונים בגליל המערבי ועינן בעמק החולה.
יש להבחין בין אתרי חניה קטנים ששטחם כמה עשרות מ"ר, לאתרים עונתיים ששטחם כמה מאות מ"ר ובין אתרי בסיס גדולים שיושבו במשך רוב השנה.
ביישובים אלה התגלו יסודות של מבני מגורים מאבני גוויל וכן ממגורות לאחסון מזון.
מבחר החפצים בהם השתמשו היו מגוונים יותר מאשר בתקופות שקדמו לתרבות זאת.
כלי הצור העיקרי היה "הסהרון" כלי מאבן צור בצורת סהר קטן שנהגו לשלבו כסכין בידית מגל או כחוד של חץ.
נעשה גם שימוש בכלים מעצמות של חיות.
באתרים נחשפו גם כלים מאבן שנראו כמו קערות ועליים.
בפעם הראשונה נמצאה בארץ ישראל תרבות אשר השקיעה זמן בפיסול וגילוף אומנותיים.
נמצאו ידיות מגל מעוטרות בראשי חיות שנעשו מקרניים ומעצמות בעלי חיים.
נמצאו גם צלמיות שנעשו מקרן, אבן ועצם.
השינוי באורחות החיים של הנאטופים בא לידי ביטוי גם ביחס לקבורות המתים.
בחפירות נמצאו בתי קברות במערות ובאתרים מחוץ למערות.
מספרם הרב של השלדים שנמצאו מעידים על התיישבות ממושכת ואולי רציפה באתרים אלה.
התקופה הנאוליתית מתוארכת בין השנים 10,000 ועד 4500 לפנה"ס לערך.
התקופה מתחלקת למספר תקופות משנה.
נאוליתית קדם קרמית א' (PPNA)
תקופה זו מתוארכת בין השנים 10,000 לפנה"ס ועד 9000 לפנה"ס.
זו תקופת המעבר מחברת ציידים-לקטים לחקלאות.
בתקופה זו נמשך תהליך השינוי החברתי-כלכלי שהתחיל בסוף התקופה האפיפלאוליתית.
בתקופה זו נוסדו הכפרים החקלאיים הראשונים בעולם.
באתר גשר נמצאו שרידי בית מלאכה לייצור כלים מבזלת.
יש גידול בשטחי היישובים לעומת התרבות הנאטופית שקדמה לה, הבתים נבנו עם קירות עגולים או סגלגליים.
שינויים בארגון החברתי ובמפעלים ציבוריים כגון חומה ומגדל ביריחו וכן שינויים במכלול הכלים.
תהליך זה לווה בהתפתחות דתית ופולחנית.
בארץ נמצאו מספר אתרים מתקופה זו במספר אתרים זוהו שרידי אדם.
במנהגי הקבורה נמצאה המשכיות לתקופה הקודמת.
המתים נטמנו בחצרות או מתחת לרצפות הבתים על פי רוב בתנוחה מכווצת או מכווצת למחצה.
אחד האתרים מתקופה זו נמצא ביריחו.
אתרים נוספים נמצאו בנתיב הגדוד, אתר חתולה שליד לטרון שם נמצאו שלושה שלדים של מבוגרים בתנוחה מכווצת או מכווצת למחצה שרועים על גבם.
שלד אחד היה ללא גולגולת.
בנחל אורן שבהר הכרמל גם שם נחשפו שלדים בתנוחות מכווצות ועוד.
באתרים מתקופה זו נמצאה כמו גדולה יותר של שלדי ילדים מאשר בתקופה שקדמה לה.
ייתכן והדבר מצביע על עלייה בפוריות של הנשים כתוצאה מגורמים חברתיים כגון: התנהגות חברתית התומכת בריבוי תינוקות, לידות בגיל צעיר יותר ועוד.
נאוליתית קדם קרמית ב' (PPNB)
בתקופה זו התבססו הכפרים החקלאיים.
החקלאות הופכת להיות הבסיס הכלכלי העיקרי של אנשי התקופה.
הגידולים העיקריים הם דגניים וקטניות.
בנוסף עזים וכבשים מבויתים החליפו חלקית את צייד חיות הבר.
אחת ההתפתחויות החשובות הייתה המעבר ממבנים עגולים בתקופות קודמות למבנים מלבניים עם חדרים פנימיים.
רצפות של בתים רבים כוסו בשכבות עבות של טיח שנוצר מכתישת אבני גיר ושריפתם.
התפתחות זאת אופיינית לאזורים שבהם התבססה כלכלה חקלאית, יש גידול באוכלוסייה ולמשק הבית נוספו חיות מבויתות.
השערת החוקרים היא שהשינוי נבע מהצורך להוסיף חדרים למשפחה המתרחבת.
ההתפתחות בארץ ישראל הייתה חלקה מתמונת ההתפתחות במזרח התיכון כולו.
בתקופה זו חלה התפתחות טכנולוגית והחל ייצור של להבי צור בעלי פרופיל ישר.
מלהבים אלה עוצבו להבי מגל אשר שימשו לקציר, ראשי חץ, מרצעים, מקדחים ועוד.
לא זוהה הבדל במנהגי הקבורה של תקופה זו לעומת התקופה הקודמת.
התנוחה השלטת היא התנוחה המכווצת כשהרגליים כפופות אל הגוף והידיים מקופלות.
שלדי תינוקות נמצאו לאורך בסיסי קירות הבתים וגם מתחת לסיפי הדלתות.
באתר ליד כפר החורש נמצאו עצמות אדם בתוך בורות קבורה מתחת לרצפות טיח ביחד עם עצמות בעלי חיים כגון עזים כבשים ובקר.
בכל האתרים נמצאו גם קבורות משנה בעיקר של שלדים ללא גולגולות וגולגולות ללא שלדים.
ביריחו נמצאו גולגולות משוחות בטיח או בצבע, בחלק מהגולגולות הובלטו ארובות העיניים על ידי צדפות.
גולגולות אלה הנקראות "גולגולות מכוירות" נמצאו גם בביסמון שבעמק החולה, במערת נחל חימר במדבר יהודה, בתל רמאד שבסוריה עין ע'זאל שבעמק הירדן המזרחי ועוד.
ניתוק הגולגולת מהגופה היה מקובל כבר בתקופה הנאטופית ונמשך גם לחברות שחיו בתקופה הנאוליתית, אולם רק בתקופה זו התווסף מימד הכיור ועיטור הגולגולת.
נאוליתית קדם קרמית ג' (PPNC)
תקופה זו זוהתה לראשונה באתר עין ע'זאל שבירדן.
האתר אפשר להשלים את רצף התקופות הנאוליתיות בלבנט.
באתר תל יריחו ההתיישבות הסתיימה בתקופה הקדם קרמית ב ולאחר מכן האתר היה נטוש למשך זמן רב.
עד לחשיפת אתר זה היו חוקרים שהציעו שהפער ההתיישבותי נמשך כאלף שנה.
באתר זה התקיים שלב תרבותי נוסף שנקרא התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ג.
בעין עזאל תזונת התושבים עברה מבשר ציד לבעלי חיים מבויתים.
בשיטות הקבורה חל שינוי גדול בתקופה זו, הופסק הנוהג להפריד בין הגולגולת והשלד, מספר הקבורות בחצר היה רב לעומת הקבורה מתחת לרצפת הבתים.
ממצאים אלה מעדים על ירידה בחשיבות של פולחן האבות.
בפעם הראשונה נמצאו קבורות שהכילו שלדים רבים בבור קבורה אחד.
שלב זה זוהה גם באתרים בארץ ישראל כמו אתר הגושרים בעמק החולה, תל עלי ושער הגולן ליד הכנרת, עתלית-ים ובאשקלון ליד חוף הים.
בתקופה זו חל שינוי בתעשיית הצור.
החלו להופיע להבי מגלים בעלי שינון עמוק.
תקופה זו (המכונה בקצרה נאולית קרמי שארכה 1900 שנה לערך, נקראה על התקופה החל משנת 6400 לפנה"ס ועד שנת 4500 לפנה"ס.
בספרות המחקר מקובל לחלקה לשתי תקופות משנה:
נאולית קרמי ב PNB - תקופה בת כאלף שנה, בין השנים 5500 - 4500 לפנה"ס.
החלוקה נקבעה על פי חפירות הארכאולוגית קתלין קניון ביריחו.
שם הובחנו שני שלבים סטרטיגרפיים מובהקים שכבה יריחו VIII - נאולית קרמית ב, שכבה יריחו IX נאולית קרמית א.
חלוקה זו משמשת עד היום.
תקופה זו שונה באופייה בארץ ישראל מהתקופות שקדמו לה.
בתקופות האפיפלאולית והנאולית הקדם קרמית ההתפתחות בארץ ישראל הייתה חלק בלתי נפרד מההתפתחות החברתית כלכלית ומההישגים האומנותיים והטכניים של המזרח הקרוב כולו.
בסוף האלף השביעי (כלומר לקראת שנת 6000 מחציתה הראשונה של הנאולית הקרמי א) חלה התפתחות של מערכות חברתיות מורכבות יותר באזורים מצפון לארץ ישראל, ובאלף השישי לפנה"ס (כלומר בסוף נק"א ותחילת נק"ב) הואץ קצב ההתפתחות בצפון מסופוטמיה צפון סוריה ואנטוליה.
בתחילת המחקר הארכאולוגי בלטה התופעה של מיעוט אתרים מוכרים בארץ ולפיכך סברו החוקרים שהארץ הייתה נטושה.
עם השנים התגלו אתרים נוספים, סברת הארץ הנטושה הופרכה, ובמקומה נמצאו שמות אחרים לתקופה.
החוקרים חילקו את הארץ לתרבויות אזוריות שונות על פי אתרי מפתח.
אופי היישובים השתנה, הכפרים הגדולים של התקופה הנאולית הקדם קרמית ב' נעלמו.
יש הטוענים שהכפרים הגדולים דלדלו את המשאבים שסביב היישובים ומערכת היישובים קרסה.
בתקופה הקרמית היישובים היו קטנים יותר בשטחם, בורות חפורים שמשו למגורים ואחסון.
הבתים היו קטנים וללא רצפות טיח.
יש חזרה לכלכלה על בסיס נוודות או נוודות חלקית עם שילוב חקלאות בעל ורעיית עדרים.
על פי בדיקות גאולוגיות הסתבר שבראשית האלף השישי לפנה"ס חל שינוי אקלימי חריף, דרום הלבנט סבל מבצורות חריפות שהשפיעו על מפת ההתיישבות בארץ ישראל.
בצפון ארץ ישראל התפתחה התרבות הירמוכית ששיאה היה בתקופה נאולית קרמית א.
תרבות זו נקראת על שם אתר מרכזי שנמצא ליד נהר הירמוך ליד קיבוץ שער הגולן.
אתר משני בחשיבותו לתרבות זו הוא אתר מונחתה מדרום לכנרת.
תרבות נוספת נמצאה ליד העיר לוד ונקראת תרבות יריחו IX או התרבות הלודית.
תרבות זו נמצאה גם בתלוליות בטש שכבות IVa+b, אתר יפתחאל ליד מחלף המוביל ועוד.
יש חוקרים הטוענים שהיא בת זמנה של התרבות הירמוכית ואחרים שהיא מאוחרת לה.
החלוקה לשתי התרבויות היא לפי העיטורים על כלי החרס.
בתקופה הנאוליתית קרמית ב' זוהתה תרבות בשם תרבות ואדי רבה.
תרבות זאת נמצאה על ידי הארכאולוג יעקב קפלן בוואדי רבה ליד ראש העין.
תרבות זאת נמצאה מתחת לשכבה כלקולית ע'סולית.
קפלן וגרפינקל קוראים לתקופה זו "תקופה כלקולית קדומה".
תפוצת האתרים היא מנחל שורק צפונה.
האתרים שוכנים במישורים או על טראסות של אדמות סחף ליד אפיקי נחלים.
חלק מהאתרים בנויים על שטח של עשרה דונמים.
יסודות הבתים עשויים מאבן וצורתם ריבועית.
מרבית האתרים נתגלו בלבנון, בגליל, ובבקעת הירדן.
עבודות הקרמיקה של תרבות זו הושפעה מתרבות תל חלף שמוצאה מצפון מסופוטמיה.
כלי החרס הופיעו לראשונה בארץ ישראל באלף השישי לפנה"ס.
כלי החרס נוצרו באתרים שבהם נמצאו.
לא נמצאו סימנים לבתי יוצר.
טיבם של כלי החרס לרוב אינו מעולה.
בקרמיקה הירמוכית נפוץ עיטור של רצועות זיגזג ממולאות בדגם "אידרת הדג".
בתרבות יריחו IX טיפול פני השטח של הכלים שונה לחלוטין.
החרסים ממורקים וצבועים בעיקר בגווני אדום כהה.
הממצא המיוחד מהתרבות הירמוכית הן צלמיות הטין.
התקופה הכלקוליתית בארץ ישראל מתחילה ב-5,800 לפנה"ס ומסתיימת ב-3,600 לפנה"ס, עם עליית הציוויליזציה של תקופת הברונזה הקדומה.
בארץ ישראל נמצאו מאות אתרים מהתקופה זו.
ההתיישבות הייתה בעלת אופי חקלאי.
בכל יישוב התגוררה אוכלוסייה קטנה שמנתה עשרות עד מאות אנשים.
החקלאות של היישובים התבססה על חיטה שעורה וקטניות.
בנוסף לראשונה בארץ טיפחו התושבים מינים מתורבתים של עצי פרי כגון: תמר, זית ורימון.
ענף כלכלי נוסף שהיה נפוץ בתקופה זו היה טיפוח עדרי כבשים, עיזים בקר וחזירים.
הצאן שימש גם כמקור לצמר וחלב.
עדות לכך הן המחבצות העשויות חרס ששימשו להכנת מוצרי חלב ופיסלוני החיות.
התושבים השתמשו בחמור ובפרה כבהמות משא.
לראשונה התמחו אנשים בארץ בכרייה ועיבוד נחושת.
במקביל התפתחה רשת מסחרית שהעבירה חומרי גלם וסחורות על פני מרחקים גדולים.
אתר ארכאולוגי בעבר הירדן מהתקופה הכלקוליתית, שעל שמו הוגדרה "התרבות הע'סולית".
באתר קבוצה של 40 תלוליות קטנות המהוות את היישוב הקדום.
שטחו המשוער של האתר הוא לפחות 60 דונם.
המבנים באתר בעלי צורה מעוגלת, שקועים בחלקם באדמה או בעלי קירות אבן ולבנת-טין.
הם נבנו לפי מתכונת פחות או יותר אחידה ופשוטה: חדר מלבני אחד, ששימש כיחידת המגורים, ולפניו חצר גדולה מוקפת גדר.
הגגות היו עשויים כנראה מקני-סוף וקש.
בחצרות נמצאו מתקנים להבערת אש, תנורים, בורות, ממגורות, משטחי עבודה וכלי כתישה.
הכלים שנמצאו באתר נעשו מחרס פשוט והוחלקו באמצעות גבעולי עשבים.
לפי טביעות מחצלות על בסיס הכלים עולה כי הניחו אותם על מחצלות קלועות בתהליך ייצורם.
באתר התגלו כלים העשויים מצור - להבים, אזמלים, נקרים, מגרדים ומרצעים, מאבן - אבני שחיקה, עליים ומכתשים, ראשי אלות, אבני משקולת לנולי אריגה, וכן פריטי מתכת.
כלכלת האתר התבססה על חקלאות וגידול בעלי חיים צאן, בקר ועוד.
מקומות היישוב הע'סוליים בדרום ארץ ישראל לא נחרבו אלא ננטשו, כנראה במחצית האלף הרביעית לפנה"ס.
לא ברורה הסיבה לנטישה המונית זו, בעבר הציעו חוקרים כי הופעתם של המצרים היא שגרמה לכך, קיימת השערה כי מגפות או בצורות או משבר פוליטי (חברתי) או שילוב של כל האפשרויות הללו הן שהביאו לנטישה הע'סולית.
הממצא החשוב ביותר מן התקופה נתגלה במה שמאוחר יותר נקרא בשם "מערת המטמון" בנחל משמר.
המטמון היה טמון בכוך של מערה שיושבה בתקופה הנ"ל, עטוף במחצלת, וכלל 442 חפצים מהם 429 מנחושת.
הוצע כי אלה כלי הקודש של מקדש עין גדי מאותה התקופה, המרוחק כ-12 ק"מ בלבד מהמקום ואשר היו בו סימנים של עזיבה מהירה אך ללא סימני הרס מכוון.
מטמון נוסף, של שמונה טבעות זהב גדולות מהתקופה הכלקוליתית, נמצא כמנחת קבורה במערת נחל קנה בשומרון.
אלה בין חפצי הזהב הקדומים ביותר בעולם.
החקלאות הייתה דרך הקיום הראשית, והגידולים הנפוצים ביותר היו חיטה ושעורה.
בנוסף נמצאו לראשונה גרעיני עצים כגון הרימון, הזית והתמר.
לרוב היו מספר גדול של יישובים קרובים אחד לשני, כאשר האזורים המרכזיים היו בקעת באר שבע (שם נמצאו מספר אתרים גדולים מתקופה זו, כגון: ביר אבו מטר, ביר א-ספאדי, תל שבע ועוד.
התרבות שנמצאה נקראת תרבות באר שבע), בקעת ערד, מדבר יהודה, רמת הגולן ועמק הירדן.
ריבוי מערות הקבורה במישור החוף ומיעוטן ליד היישובים עצמם מעלה השערה כי מישור החוף היווה ריכוז לבתי קברות בתקופה ההיא על אף ריחוקו היחסי מן היישובים.
בסקרים שנערכו במזרח ירושלים, יהודה ושומרון נמצאו ממצאים מהתקופה הכלקוליתית ב-268 מקומות: מתוכם 60 אתרים נחפרו.
ממצאים נחשפו במקומות הבאים: מערת המכפלה (ללא חפירות), עיר דוד (במקומות אחדים), בית אל, ליד קיבוץ ייטב בבקעת הירדן ובאשתמוע.
באזור פקיעין נמצאה מערת קבורה שהכילה כ-80 גלוסקמאות מסוגים שונים.
את תקופת הברונזה בארץ ישראל, המכונה גם התקופה הכנענית, מקובל לתארך בין השנים 3300 לפנה"ס – 1200 לפנה"ס, לאורך כ־2500 שנה.
יצוין כי באזורים אחרים בעולם, לתקופת הברונזה תאריכים אחרים.
מקובל בספרות המחקר לחלק את התקופה לארבע תקופות משנה: הברונזה הקדומה, הברונזה הביניימית (יש הרואים בה את השלב הראשון של התקופה הבאה), הברונזה התיכונה והברונזה המאוחרת.
מקור השם בראשית המחקר הארכאולוגי, כאשר היה מקובל לכנות את התקופות על שם החומר החדש שהוכנס לשימוש בכל אחת מהן.
כיום ידוע שחלוקה זו אינה מדויקת, אך היא נשמרה כמינוח מקובל.
הברונזה, (או בשמה העברי ארד) הייתה המתכת העיקרית בשימוש בתקופה זו, והיא סגסוגת המשלבת נחושת ובדיל (או, לעיתים רחוקות יותר, נחושת ואבץ).
הברונזה חזקה מהנחושת ולכן אפשרה יצירת כלי עבודה וכלי נשק יעילים יותר.
בעוד שבתקופה זו ואף לפניה התפתח הכתב באזור המסופוטמי ומצרים, באזור ארץ ישראל לא נתגלו ממצאים כתובים מן התקופה למעט מספר מצומצם של חריתות שמו של פרעה המצרי הראשון, נערמר.
בתקופה זו מופיעה המדינה הראשונה המקיפה את כל מצרים, העליונה והתחתונה תחת שלטון השושלת המלכותית הראשונה אותה ייסד פרעה נערמר.
באזור הסהר הפורה מופיעות ערי־מדינה כדוגמת אור, נחור ועוד.
בארץ, התקופה מתאפיינת בהשפעה מצרית והתגבשות ערי־מדינה.
שקיעתן של ערי מדינה אלו מסמנת את סופה של תקופה זו ומעבר חזרה לחיי נוודות.
באמצע תקופת הברונזה הקדומה מופיעות הערים המבוצרות (זאת למעט יריחו שהייתה ככל הנראה מבוצרת עוד בתקופה הנאוליתית) בערים כמו תענך, מגידו, ערד, תל אל פארעה ועוד, נתגלו ביצורים מרשימים.
הביצורים עבים מאוד (עד 8 מטרים) באופן יחסי לאמצעי הפריצה שהיו אז בהישג ידם של כובשים פוטנציאליים.
נראה כי לרוב לא נבנו הביצורים כיחידה אחת, אלא קטעים קטעים ושכבות שכבות.
בתחילה לא נבנתה חומה בכל היקף העיר, וכן עוביה המקורי של החומה היה שלושה מטרים ולא שמונה מטרים כבזמן חורבנה.
במקורות מצרים קיימת עדות על ישוב חוטם האיילה.
בנוסף נתגלו באתרים רבים מהתקופה גם חותמות גליל כלי אבן וכלים נוספים.
תקופה זו נחשבת לרוב לתקופת מעבר בין הברונזה הקדומה לברונזה התיכונה, אם כי יש הכוללים אותה בתקופת הברונזה התיכונה, כשלבה הראשון (להלן).
בתחילת הדרך, כשניסו לחלק לתקופות את הארכאולוגיה של ארץ ישראל, הוצע לקרוא לה תקופת הנחושת.
הארכאולוג פלינדרס פיטרי היה הראשון שזיהה צורת התיישבות חדשה זו בקברים שסביב תל אל-עג'ול, קרא לה תקופת הנחושת על שם כלי הנחושת הרבים שנמצאו בקברים.
אולברייט היה הראשון שקרא לה ברונזה תיכונה 1 (MB1) כאשר ב-2000 מתחילה ברונזה תיכונה 2 (MB2).
אולם ישנם חוקרים אשר המשיכו את התקופה קדומה 4 (EB4) עד 2000 (בעיקר ארכאולוגיים אמריקאים).
קתלין קניון (הבריטית) חידשה את המושג של הברונזה הביניימית.
וזה המושג המקובל היום על רוב הארכאולוגים הישראלים.
בסוף תקופת הברונזה הקדומה ננטשו הערים והאזור נכנס לתקופת נסיגה של כ-200 שנים, במהלכה לא הוקמו בארץ ישראל יישובים עירוניים (סברות שונות לסיבת תהליך זה הן שינויי אקלים, שינוי דמוגרפי של האוכלוסייה, בזיזה חוזרת ונשנית ממצרים ואף התעייפות הערים ממלחמה אחת בשנייה).
תקופת הברונזה הבייניימית מתאפיינת בכך שהאדם לא גר בערים מרכזיות אלא חי חיי נוודות.
על רקע היישוב הדל בולטים בתי הקברות הרבים שנתגלו בהקשר לתקופה זו.
אוכלוסיית ארץ ישראל שממערב לירדן בתקופת הברונזה הביניימית נאמדת בהערכות עדכניות בין 40 ל-50 אלף נפשות.
היישוב בארץ מפוזר ולרוב התפרסו היישובים אל תוך מקומות שטרם נתיישבו קודם.
הבנייה צפופה ולרוב יישובים אלה לא הגיעו אף לעשרות דונמים.
אורך קיום היישובים הללו היה כה קצר עד כי לא שרד כל סימן מהם ולכן אין הם ידועים כלל.
כמה כלי עבודה נמצאו במטמונים בחברון וביריחו וכן מספר סיכות רכיסה ותכשיטים נמצאו בקברים בגולן ובגליל.
במגידו שבה נמצא ברונזה קדומה, נמצא מתחם מקודש ענק, אך אנו מוצאים שבברונזה הבניימית הוא מולא כולו בעפר והושאר תא קטן לפולחן.
זו דוגמה לירידה יישובית דרסטית.
בהר הנגב המבנים הם סגלגלים (שבמרכזם עמוד תומך) ולא רבועים.
הבתים צמודים זה לזה (למשל באר רסיסים).
בהר הנגב רוב הטומולים נמצאו ריקים.
ישנם הרבה מגליתים (לית=אבן מגה=גדול) כלומר, מבני קבורה גדולים מאוד.
כלי החרס דומים לכלים מתקופת הברונזה הקדומה, אך, יש גם שוני רב.
הכלים בעיקר עשויים ביד, מעין קומקומים עם זרבובית.
בתקופה זו חוזרים בארץ ישראל אל ישיבה ביישובי קבע ולבסוף חוזרים גם הביצורים.
שינוי זה מתרחש בעקבות חדירת עמים מהצפון ומסוריה אל תוך הארץ, וחזרת כוחה של מצרים העתיקה עם עליית השושלות ה־12 וה־13 בתחילת התקופה.
תקופת העיור חוזרת לארץ ישראל.
בין הערים המרכזיות נמנות שכם, חצור, רחוב וליש.
בנוסף יש מעבר מהמערך השבטי של 3–4 שליטים בעיר לשלטון מלוכני של שליט יחיד, כפי שהתגלה בחקירת כתבי המארות.
בכתבים אלו, המחולקים לשלוש תקופות, נראה כי יחס מספר השליטים למספר הערים נמצא במגמת מתאם שלילית, כך שככל שעולה מספר הערים - יורד מספר שמות המלכים המופיעים בכתבים.
בעקבות זאת, לקראת סוף התקופה, ישנן עדויות לארמונות שליטים בחצור ובמגידו.
לאחר מכן מתרחשת קריסת מערכות נוספת.
מעריכים כי בתקופת הברונזה התיכונה 2ב–ג התקיימו למעלה מ-700 יישובים עירוניים וכפריים בכל רחבי הארץ (לא כולם בו בזמן), מבקעת עיון בצפון ועד נחל באר שבע בדרום.
מערך יישובי זה מהווה שיא בתהליכי ההתיישבות בארץ בתקופת הברונזה.
ההערכה היא כי בתקופת הברונזה התיכונה 2 מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל כ-140,000 נפש.
לקראת סוף התקופה פורחת תעשיית התכשיטים בארץ ובהם פסלי אלות פריון שונות ותכשיטי זהב.
הממצא החשוב ביותר בתקופה זו נמצא בישראל בתל אל-עג'ול שם נמצא מלאי עצום של תכשיטי זהב, העיר כנראה נחרבה לאחר מצור שארך שלוש שנים על ידי יעחמס הראשון.
בתקופה זו, ניתן למצוא מעט תעודות על ההתרחשויות בארץ ישראל, רובן ממצרים:
סיפורו של שאנהת מהמאה ה-20 לפנה"ס מתאר אדם חשוב ממצרים שנאלץ לברוח ממצרים לסוריה.
הוא מגיע לעיר גבל, ששימשה, לדבריו, כמרכז תרבותי-מצרי, דבר המחזק את ההשערה כי האזור שמדרום לה אכן היה נתון להשפעה מצרית מסוימת.
מגבל הוא ממשיך מזרחה ל"רת'נו העליונה" ("רת'נו" היא כנען, "רת'נו העליונה" – כיום אזור לבנון).
הוא מתאר את ארץ כנען כארץ מאוד פורייה ופורחת.
הנוף מתואר כאזור שיש בו שילוב של פסטורליה עם חקלאות, וזוהי עדות לכך שמדובר באוכלוסייה יושבת קבע.
כמו כן, השלטון באזור מבוסס על מבנה שבטי ומשפחתי.
המגילה מתארת אנשים שפגש הבורח, כאשר הסברה המקובלת במחקר היא שמדובר בנוודים למחצה בתהליך התיישבות.
אינטרפרטציה זו נשענת גם על ידיעות ממקומות אחרים ולא רק מהטקסט עצמו.
אולם יש המשערים שב"רתנו העילית" ששכנה בתוך כנען הרחק ממבוא הים פגש שנהאת במצרים שהעדיפו חיי קבע במקום זה ולא במולדתם - מצרים.
מקור נוסף הן שתי קבוצות של טקסטים הקרויים כתבי המארות (=קללות).
הקבוצה הראשונה כתובה על גבי קעריות חרס והקבוצה השנייה על גבי צלמיות.
הראשונה בערך מ-1900 לפנה"ס והשנייה בערך מ-1800 לפנה"ס ובהן מוזכרים מקומות ושליטיהם בא"י, חלקם בפעם הראשונה.
בין המקומות המוזכרים: ירושלים, אשקלון, צור, עכו, שכם, אפק, חצור, ליש.
הכתובות הללו ממחישות את הקשר בין ארץ ישראל למצרים.
למצרים היה קשר לארץ ישראל וכן הייתה למצרים יומרה להשתלט ולהשפיע על ארץ ישראל.
מקור נוסף הוא כתובת חוּסֶבֶּכְ, כתובת קבר ממצרים.
היא אינה אומרת הרבה חוץ מהזכרת מסע צבאי מצרי לאזור שכם, וכך מלמדת, שוב, על עניין מצרי בארץ ישראל.
מקור נוסף הוא מכתבים שנמצאו בארכיון של מָארִי.
הם נמצאו במסופוטמיה בצפון סוריה מתוארכים למאה ה-18 לפנה"ס.
בארכיון נמצאו, לוחות טין של כתב יתדות ובהן עשרות אלפי תעודות.
חמש מהן מדברות על ארץ ישראל - בעיקר על חצור.
הן מזכירות שיירות שנסעו לחצור חזרו מחצור נתפסו בדרך, מפני שחצור הייתה עיר מרכזית ונכללה בעולם התרבות של סוריה.
תקופה זו, האחרונה בתקופות הברונזה, מסתמנת בעלייתה המחודשת של מצריים עם השושלות ה-18 וה-19 ושליטתן הברורה בארץ כנען עד לירידת כוחה בסוף התקופה.
במהלך התקופה כבשה מצרים בראשות אמנחותפ את כנען, ואף נלחמה עם החיתים על השליטה בסוריה.
למרות מספר מסעות מרשימים (כשהמצליח שבהם היה הראשון שבה כבש את צפון הארץ עם ניצחון מוחץ במגידו) ורשימות שלל ושבויים מפוארות, לא הצליחה מצרים לכבוש את סוריה אך ארץ כנען נשארה בשליטה מצרית עד סוף התקופה.
לקראת סוף התקופה לא הצליחה מצרים לעצור התנחלות עמים בארץ, ביניהם "ישראל", עם הנזכר לראשונה בכתוב בתקופה זו, ו"גויי הים", שהגיעו כנראה מהאיים האגאיים ואיי הים התיכון והפלשתים היו הקבוצה העיקרית שבהם.
היישוב העירוני עבר דלדול, יחסית לתקופת הברונזה התיכונה.
ערים מרכזיות ננטשו (אולי במהלך הכיבוש המצרי של הארץ), ותושבים רבים עברו לעיירות ספר קטנות ששטחן לא היה גדול מכמה דונמים (מעטים היישובים של התקופה שעלו על 50 דונם).
לרוב היישובים לא היו ביצורים (הביצורים המרשימים מהברונזה התיכונה נהרסו או הפכו ללא יעילים בזמן שהיישוב נבנה על חורבות הקודם, ובכך היה גבוה מהביצורים.
כמו כן נראה שביצורים חדשים לא נבנו כי נאסרו על ידי המצרים (הם נתפסו כהכנה למרד).
ערים מרכזיות: תל חצור, גזר, תל בית שמש, בית אל, שכם, מגידו, תענך, עפולה ובית שאן
תקופה זו מכונה בחלק ניכר מספרות המחקר התקופה הכנענית.
גבולות התקופה: 1200 לפנה"ס / 1150 (בקירוב) - 586 לפנה"ס (חורבן בית ראשון) ויש הממשיכים את התקופה עד לכיבוש האחמני של ארץ ישראל בשנת 530 לפנה"ס.
תקופה זו מתחלקת לשתי תקופות משנה עיקריות:
תקופת הברזל 1 בין 1200/1150 לבין 1000 לפני הספירה; במונחים היסטוריים נהוג לכנות תקופה זו בשם "תקופת ההתנחלות".
לעיתים מחלקים אותה לשני שלבים, 1א ו-1ב.
תקופת הברזל 2 בין 1000 ל-586 לפני הספירה; במונחים היסטוריים נהוג לכנותה "תקופת המלוכה".
חלוקת משנה מקובלת של תקופת הברזל 2:
התקופה מסתיימת בחורבן גדול של מרבית האתרים ביהודה (מסע סנחריב).
גם תקופה זו מסתיימת בחורבן של אתרים רבים ביהודה (מסע נבוכדנצר).
תחילת התקופה עומדת בסימן משבר תקופת הברונזה המאוחרת, שהתאפיין בירידת קרנן של המעצמות הגדולות: המצרית, החתית והמיקנית, ובכניסתם של עמים חדשים, תרבויות חדשות וממלכות קטנות חדשות בתוך ארץ ישראל, בהם שבטי ישראל, והפלשתים (שהיו חלק מתוך גל נדידה שנקרא "גויי הים").
ארץ ישראל הייתה ללא שליט וחולקה רובה בין ישראל, הפלשתים והכנענים שישבו בה עוד קודם.
שם נוסף בספרות המחקר לתקופה זו הוא "התקופה הישראלית".
חלקה השני של התקופה עומד בסימן עלייתה של אשור, פחד מפני כיבוש, חורבן בית ראשון בידי בבל שהתחזקה והפכה לאימפריה של אותם זמנים וסופה בגלות בבל.
היישוב העירוני מתפתח והאוכלוסייה גדלה, יישובים מרכזיים מגיעים אף למאות דונמים, במקביל מתפתחים בארץ בין סוף המאה ה-13 למאה ה-11 מאות יישובם קטנים ופרוזים, שנמצאים ברובם בשלב מעבר הדרגתי מרעייה נוודית להתיישבות קבע חקלאית.
ישנם הבדלים מהותיים בין היישוב היהודי ליישוב הפלשתי בתקופה זו.
על פי סקירת היישובים מתקופת ראשית ההתיישבות הרציפה באזור הרי יהודה, חלק מהממצאים שנמצאו מתאימים לתיאור המקראי שמתייחס למסע כיבוש הארץ בראשות יהושע בן נון, ואחרים עומדים בסתירה לכך, כך שחלק מהיישובים המוזכרים בסיפור הכיבוש, לדוגמה, חרבו בהפרש של מאות שנים.
מספר תושבי הארץ במאה ה-10 לפנה"ס היה על פי אומדנים שונים בין 150,000 למעל 400,000 נפש.
על פי המקרא, ההתיישבות הישראלית עוברת בתקופה זו התפתחות מרחיקת לכת.
בתחילה התקיימה ההתיישבות השבטית: כל שבט ישב בנחלה משלו וקבע את כלליו שלו, והשולטים בשבט היו המשפחות החזקות.
לערים לא הייתה משמעות מיוחדת.
באותה תקופה הערים לא היו מבוצרות, או שהיו מבוצרות בצורה דלה מחוסר ידע וכוח אדם (עבדים) לבנייה.
בסקרים ארכאולוגיים זוהו מאות יישובים פרוזים מתחילת תקופה זו, בעלי מאפיינים ייחודיים: בית ארבעת המרחבים, קנקני שפת צווארון ועוד.
התפתחות היישוב מביאה לזיקה ממלכתית בעם במקום הזיקה הפטריארכלית הקודמת.
כמו כן מוקמות ערים ומחוזקים ביצורים, במיוחד לנוכח התחזקות אשור.
תאריך הופעתו לראשונה של מינהל ממלכתי שנויה במחלוקת מחקרית, בין המתארכים אותו החל מן המאה העשירית, לבין המאחרים את ראשית הופעתו למאה התשיעית.
לקראת סופה של התקופה יש סימנים של חורבן ברוטאלי, במיוחד של יישובי יהודה.
חורבן זה בא במסעות השונים שערכו מלכי אשור לממלכות ישראל, יהודה והפלשתים, וכן חורבן בית ראשון בידי בבל.
ערים מרכזיות: ירושלים, חצור, גזר ובית שאן.
הפלשתים אימצו את תרבותן של ערי כנען, שבהן היה שליט לכול עיר, כאשר בערים הפלשתיות לשליט אופי צבאי מובהק, ובריתות בין ערים.
הערים היו מבוצרות היטב בחומות לבנים ששוקמו מתקופת הברונזה המאוחרת (3–6 מטרים עובי).
כמו כן, היה צבא סדיר לכל עיר.
ערים מרכזיות: אשקלון, אשדוד, עקרון, גת ועזה.
מטמון של 26 ק"ג תכשיטים וחלקי מטילים מכסף בתוך חמישה פחי חרס נתגלה באשתמוע, שמדרום לחברון.
עד היום לא ברור בדיוק מה מקורו, מה הייתה מטרתו ולמה החביאו אותו.
יש שניסו לשייך אותו למשלוח מדוד לזקני יהודה המוזכר בספר שמואל אך הוכח שהמטמון הומצא בתקופה מאוחרת יותר.
כולל ארץ חמדה או בשמו הרשמי מכון גבוה ללימודי היהדות הוא כולל ציוני דתי לסמיכה לדיינות בירושלים.
הכולל שוכן בשכונת קטמון בעיר.
מסלול לימוד הסמיכה במכון נמשך שמונה שנים.
בנוסף, למכון סניפים ברעננה ובלונדון, רשת בתי דין לממונות, תוכנית לימודי הלכה לציבור הרחב, שו"ת מקיף בענייני הלכה בחיים המודרניים, תוכנית להכשרת מנהיגים תורניים לקהילות יהודיות בחו"ל, מכוני מחקר נלווים ועוד.
הכולל נחשב לאחד הבכירים והמשמעותיים במגזר הדתי לאומי, וכמחצית מהדיינים הציוניים דתיים במערכת בתי הדין הרבניים הם בוגריו.
הכולל הוקם בשנת ה'תשמ"ז (1987) על ידי הרבנים משה ארנרייך ויוסף כרמל, תחת נשיאותו והדרכתו של הרב שאול ישראלי ובברכתו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
כשהרצון הוא לאגד למקום אחד את מובחרי האברכים בציונות הדתית, "שיגדלו לתלמידי חכמים ברמה הגבוהה ביותר" וינהיגו את הדור הבא לגבהים.
כדי למקסם את הגדילה בתורה ולהשתלם במקצועיות, הועמדו בצוות המכון תלמידי חכמים ומומחים מן השורה הראשונה כמו הגרז"ן גולדברג, הרב נחום אליעזר רבינוביץ, הרב מרדכי גרינברג, הרב מנחם בורשטיין, הרב ישראל רוזן, ועוד.
מאז פטירת נשיאו הרב ישראלי, עמדו בהובלת המכון והכולל הגרז"ן גולדברג והרב נחום רבינוביץ'.
לאחר פטירתם הועמד במקומם הרב יעקב אריאל.
כמו כן, עד לפטירת הרב אברהם שפירא עודדו ראשי הכולל את האברכים לעמוד איתו בקשר, ואף הציגו בפניו בקביעות את האברכים שנסמכו לדיינות.
כיום עומד בראש הכולל הרב יוסף כרמל, ובראש בית המדרש הרב נחשון רבינשטיין
פעילותו העיקרית של המכון היא כולל האברכים בירושלים ללימודי דיינות, בכולל לומדים עשרות אברכים, בוגרי ישיבות הסדר וישיבות גבוהות, המוסמכים לרבנות ומאופיינים ביכולות גבוהות בשלל פרמטרים.
הם לומדים במשך שמונה שנים את לימודי הסמיכה לדיינות, ואף מוכשרים במהלכה לשימוש כראשי ישיבות ור"מים בישיבות הגבוהות וההסדר.
לרוב מקפיד הכולל לקבל אברכים ששירתו קודם לכן בצה"ל.
בנוסף ללימוד הדיינות, משתתפים אברכי הכולל בפרויקט שאלות ותשובות בפקס ובמייל, הנקרא "במראה הבזק", שבו עונים לשאלות ממדינות רבות בעולם בנושאים מגוונים.
השאלות נשלחות על ידי רבני קהילות, רופאים ואנשי מקצוע, ועוסקות בשלל ההיבטים של יישום ההלכה בחיים המודרניים.
שאלות ותשובות אלו מכונסות לסדרת ספרים בשם זה.
נכון לשנת ה'תשע"ח (2017) יצאו לאור תשעה כרכים.
הכולל הקהילתי ברעננה ללימודי רבנות
בשנת ה'תשס"ח פתח המכון כולל קהילתי ברעננה המתמקד בלימודי רבנות ובפעילות קהילתית בעיר, אשר התכנית בו משורטטת במטרה להצמיח רבני קהילות איכותיים.
מתקבלים אליו בוגרים מצטיינים מישיבות ההסדר והגבוהות, שצברו לכל הפחות חמש שנים במסגרת הישיבה וששירתו בצה"ל.
ומסלול הלימוד בו נמשך ארבע שנים במהלכן ניגשים האברכים לכל מבחני הסמיכה לרבנות מטעם הרבנות הראשית לישראל.
מלבד הלימוד הקבוע של שני סדרים ביום במהלך ימי השבוע, לומדים האברכים גם שני סדרי ערב בכל שבוע בבית המדרש.
תוכנית הלימודים אינטנסיבית ומעמיקה, הכוללת לימוד סוגיות הגמרא בעיון למדני והקפת הדיון ההלכתי משורשו עד מסקנותיו.
בנוסף נמסר שיעור מאת הרב משה ארנרייך המקיף סוגיות אקטואליות הלכתית, שיעור בתנ"ך מאת הרב יוסף כרמל, שיעור באמונה ושיעורים נוספים.
כמו כן, כוללת ההכשרה הענקת כלים מעשיים הנדרשים להובלת קהילה, כגון פסיכולוגיה בין אישית, הקשבה ואמפתיה, התערבות בשעת משבר, דיבור והופעה בציבור, גישור ופישור.
פעולתו של בית המדרש משליכה באופן ישיר ועקיף על הקהילה.
זאת, הן בעצם הלימוד המעמיק והן במעורבות מגוונת בחיי הקהילה.
המעורבות מתבטאת בין השאר בלימוד בחברותות עם חברי הקהילה וכן עם ילדים ונוער; חוגי תורה לבנים ובנות; שיעורים למבוגרים; ועוד.
בסניף לונדון של ארץ חמדה הוקמה קבוצת לומדים מטעם המכון, בשיתוף עם קרן מונטיפיורי.
בראש התכנית עומד הדיין הרב עופר לבנת.
מחזור הלומדים הראשון הוסמך לרבנות בשנת ה'תשע"ט.
המכון מוציא לאור את סדרת ספרי השאלות ותשובות "במראה הבזק", המאגד את השאלות שנשלחו למכון מרחבי ישראל והעולם על ידי רבני קהילות ואנשי מקצוע ומדע, והתשובות שהשיבו להם אברכי הכולל.
התשובות עוברות את ביקורתם ואישורם של ראשי הכולל הרבנים ארנרייך וכרמל, ובעבר גם את של הרב זלמן נחמיה גולדברג והרב נחום אליעזר רבינוביץ, עד לפטירתם.
בית דין "ארץ חמדה – גזית"
המכון הקים רשת בתי דין לממונות ארצית בשם ארץ חמדה גזית, הכוללת תשעה בתי דין – בירושלים, רמת גן, חיפה, בית שמש, קצרין, עפרה, פתח תקווה, קריית גת וכפר יונה, ובית דין לערעורים.
בנשיאות הרשת עמד עד לפטירתו הרב זלמן נחמיה גולדברג, ובהנהלתה התורנית מכהנים רבנים כמו הרב יעקב פילבר, יעקב אריאל, הרשל שכטר ועוד.
עד לפטירתם כיהנו בה גם הרבנים אהרן ליכטנשטיין ונחום אליעזר רבינוביץ.
לצידה של ההנהלה התורנית, עומדת הנהלה ציבורית הכוללת ראשי קהילות, עורכי דין ואנשי עסקים.
לרשת שתי מטרות עיקריות: 1. להוות חלופה יעילה לבית המשפט עבור המעוניינים בפתרון משפטי במסגרת הלכתית כשרה ועל פי התורה וההלכה.
2. לשמש כגשר בין דתיים וחילוניים, באמצעות הצעת מערכת מקצועית ורגישה כחלופה להליך משפטי יקר הקורס תחת עומס.
קיומה נובע מתוך הכרה בכך שהתורה מעניקה פתרון והתמודדות אף לבעיות המורכבות והמתוחכמות ביותר של הכלכלה המודרנית.
על פי ערכי הצדק, היושר והמוסר.
בית הדין נועד ליישם את ערכי התורה וההלכה בחיים המודרניים המשתנים, בכל תחומי החיים הציבוריים והעסקיים.
מכון "התורה והמדינה" ומכון "משפט והלכה בישראל" פועלים תחת ארץ חמדה.
בנוסף לכולל האברכים, מפעיל מכון ארץ חמדה עוד מספר מוסדות ותוכניות.
המכון הקים תוכנית לימודים המיועדת למוסמכים לרבנות דוברי שפה זרה, המיועדים לכהן כרבני קהילות יהודיות ברחבי העולם, בה הם משתלמים בהכשרות הנצרכות לכך.
התכנית מופעלת בשיתוף עם המזרחי העולמי
בשנת ה'תשע"ה פתח המכון את תוכנית הלימודים 'שנת השבע', תוכנית שבועית המלווה את שנת השמיטה ובנויה מחוברות הכוללות מקורות, שאלות למחשבה ועיון ומבחן אמריקאי.