tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר בטקס קבלת הפנים בשגרירות מונגוליה, גנדן, תוך שהוא שיכור, נזף בסטלין בפומבי וצעק "גיאורגי מקולל, הפכת לצאר רוסי וירטואלי".
לאחר מכן, לכאורה, פלג'ידין סטר לסטלין ושבר את המקטרת שלו, תוך שהוא רומז כי מונגוליה שוקלת ברית עם יפן.
כתגובה לאי צייתנותו של גנדן, ארגן סטלין ישיבת חירום של המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה ב-2 במרץ 1936, בעיר אולן בטור, שם נקבעה הדחתו של גנדן והחלפתו בידי אנאדין עמאר, שלאחר מכן הוצא להורג גם כן, והוחלף בהורלוגין צ'ויבלסאן.
באפריל 1936 גנדן "הוזמן" לברית המועצות, לכאורה כדי לקבל טיפול רפואי.
לאחר מכן שהה במשך שנה שלמה בעיירת הנופש פורוס שעל חוף הים השחור.
בקיץ 1937 הוא נעצר במסגרת הטיהורים הגדולים שערך סטלין ותחת חקירה הודה בקשירת קשר עם "ריאקציונרים למאיסטים [אנשי דת בודהיסטים]" ו"מרגלים יפנים".
הוא הוצא להורג ב-26 בנובמבר 1937 בידי כיתת יורים במוסקבה.
פלאשט (מצרפתית: Flechette, כלומר "חץ קטן") הוא כדור טנק נ"א (נגד אדם) שהפגז שלו מכיל חימוש רסס בדמות אלפי חיצי מתכת קטנים.
הפלאשט פותח לשימוש טנקי הפטון בזמן מלחמת וייטנאם, נגד כוחות הגרילה.
פגז הפלאשט מכיל בתוכו כחמשת אלפים חיצי פלדה שאורכם כ-3.75 סנטימטרים.
אנשי הצוות בטנק מכוונים את זמן הפיצוץ של הפגז באמצעות מערכת ידנית על ראש הפגז, כך שהפיצוץ יתרחש כ-30 מטר לפני המטרות.
בצה"ל נעשה שימוש גם במערכת אוטומטית, המזינה את המידע אל המנגנון ישירות ממערכת בקרת האש של הטנק.
מנגנון ההשהיה מופעל מרגע ירי הפגז.
בשלב הסופי של מעוף הפגז, מופצת אבקה צהובה שמסמנת לצוות הטנק את מיקום הפגיעה ושבריר שנייה לאחר מכן הפגז מתפוצץ ומפזר את אלפי החיצים.
אפשרות נוספת לשימוש היא "פעולה מיידית" המשמשת לטווחים קרובים.
כוונון מנגנון ההשהיה למצב זה גורם לכך שפיזור החיצים יתרחש ברגע יציאת הפגז מקנה תותח הטנק.
הפלאשט הגיע לצה"ל במלחמת יום הכיפורים, כשאלפי פגזים נשלחו על ידי האמריקאים במסגרת הרכבת האווירית שהופעלה על ידם בזמן המלחמה.
צה"ל השתמש בפגזים במהלך מלחמת לבנון הראשונה וגם בשהות בלבנון שאחרי המלחמה.
הטנקים ירו פגזי פלאשט אל עבר חוליות מחבלים שזוהו בשטחים פתוחים, בטכניקת ירי ששילבה גם פגזים מעיכים (נפיצים).
במהלך האינתיפאדה השנייה היה הפגז בשימוש ברצועת עזה, אך לא ביהודה והשומרון.
בעקבות ביקורת ציבורית, החליט צה"ל על הפסקת השימוש בפגזי הפלאשט, ומעבר לפגזי הרקפת מתוצרת תע"ש.
כשהפלאשט הגיע לישראל הוא עבר שינויים קלים כדי להתאימו לתנאים הישראליים.
בתוך הפלאשט יש 4 קומות שבתוכן מפוזרים 7,000 חיצים.
הפלאשט מסודר בצורה כזו שכאשר הוא משוגר מן הלוע, הוא מסוחרר ואף מתפרק באוויר בסחרור כך שהחיצים מסודרים במין V בזמן המעוף כאשר החלק החד יותר מופנה כלפי האנשים שאליהם כוון הירי.
ארגוני זכויות אדם מתנגדים לשימוש בפלאשט, מכיוון שלטענתם הוא גורם נזק וסבל שאינו הכרחי.
עם זאת השימוש בפלאשט אינו אסור על פי האמנה הבין-לאומית להגבלת השימוש באמצעי לחימה קונבנציונליים, שעליה חתמה ישראל ב-1995.
ב-27 באפריל 2003 עתר ארגון רופאים לזכויות אדם לבג"ץ נגד שר הביטחון, בדרישה לקבוע כי השימוש בפגז אינו חוקי.
העתירה נדחתה בהרכב של שלושה שופטים (מישאל חשין, אליהו מצא ואסתר חיות).
בפסיקתם קבעו השופטים כי "השימוש בתחמושת זו אינו אסור על-פי דיני המלחמה, ולכן בקשת העותרים אינה יכולה להתקבל".
פלביוס אוגוסטוס הונוריוס היה הקיסר הראשון של האימפריה הרומית המערבית אחרי פיצולה בפועל מהאימפריה המזרחית.
הונוריוס היה בנו הצעיר של תאודוסיוס הראשון מאשתו אאליה פלקילה, ואחיו של הקיסר המזרחי ארקדיוס.
כבר בגיל שנתיים מונה לתפקיד קונסול.
כאשר היה בן חמש זומן לרומא, אך שנתיים אחרי כן שב עמו לקונסטנטינופול שם הוכתר לקיסר.
בשנת 394 נקרא למילאנו ואחרי מות אביו בשנת 395 ירשו הוא ואחיו ארקדיוס את הכתר, כשארקדיוס שולט במזרח והונוריוס במערב.
זו הייתה נקודת הפתיחה להפרדה בפועל בין שני חלקי האימפריה.
למרות שבאופן תאורטי נותרה האימפריה מאוחדת, בפועל שלטו שני הנערים בנפרד, תחת השפעת יועצים רבי עוצמה.
בתקופת שלטונו הראשונה במערב, היה הונוריוס תחת השפעתו ושליטתו בפועל של הגנרל הוונדלי סטיליקו, שהונוריוס נישא לשתי בנותיו, למריה בסביבות שנת 398 ולתרמנטייה בשנת 408. סטיליקו, שמונה על-ידי תאודוסיוס הראשון לאפוטרופסו של הקיסר הצעיר, ותפקידו הרשמי היה מגיסטר מיליטום, היה נתון בסכסוכים תמידיים עם האימפריה המזרחית.
לטענתו, מינה אותו תאודוסיוס לאפוטרופוס לשני הקיסרים, טענה שהייתה נכונה ככל הנראה, אך לא התקבלה על דעתו של הפרפקט הפראיטוריאני פלביוס רופינוס, ששלט מאחרי הקלעים בבירה המזרחית.
סטיליקו צעד לתוך איליריה, כביכול כדי לסייע במאבק בוויזיגותים, אך בפועל כדי לכרסם בשטחי המזרח.
הוא נדרש לשוב על עקבותיו, אך הותיר מספר לגיונות תחת פיקודו של הגנרל הגותי גאינאס.
לגיונות אלו הושבו לשליטת המזרח, צעדו לקונסטנטינופול וכאשר יצא רופינוס לקראתם נדקר על-ידי חיילי הלגיונות למוות.
הייתה זו פעולתו של סטיליקו, והיא הביאה לנזק בלתי הפיך לקשרים בין חלקי האימפריה.
זמן קצר אחרי כן, בשנת 397, התבקש סטיליקו על-ידי הסריס אוטרופיוס, שעתה שלט במקום רופינוס, לסייע בחיסול כוחותיו של אלאריק הויזיגותי שערך מסע ביזה והרג ברחבי יוון.
סטיליקו, אם בכוונת תמימה או מאי-רצון להילחם בגרמאני אחר, לא הצליח לתפוש את כוחותיו של אלאריק ושליטי קונסטנטינופול שחדו את אלאריק בהפיכתו למגיסטר מיליטום בבלקנים, והכריזו על סטיליקו כאויב העם.
נקמת המזרח לא אחרה לבוא, כאשר בשנת 397 פרצה מרידה בראשות המגיסטר מיליטום בצפון אפריקה גילדו, שהכריז על העברת אפריקה, על אספקת התבואה החשובה שלה, לשליטת המזרח.
סטיליקו נמנע מפתיחה במלחמה מול המזרח, דיכא את המרידה ב-398 ודאג להסרתו של אוטרופיוס מתפקידו במזרח והגלייתו בשנת 399.
פעולתם של הוויזיגותים בבלקן פנתה במהרה, כנראה בזכות פעולת הקיסרית אאודוקסיה, רעייתו של ארקדיוס, ובשנת 402–403 החל אלאריק מתקדם אל תוך איטליה.
הונוריוס המבוהל עבר בעקבות האירועים ממילאנו לרוונה, שנהנתה מהגנה טבעית בדמות טבעת של ביצות סביבה.
סטיליקו, בינתיים, אסף חיילים מן הריין, בריטניה וכל מקום אחר, והצליח לעצור את התקדמות הוויזיגותים ב-403.
החזית המערבית של האימפריה המשיכה להתמוטט.
בשנת 405 אסף הברברי רדגאיסוס צבא באזור הדנובה, עבר את הרי האלפים ופלש לאיטליה.
הוא הובס על ידי סטיליקו בקרב מכריע בפאיסולאי (פיאסולה של היום) ב-406. עוד הממלכה מתאוששת ממהלומה זו, חצו בחורף 406 מספרים עצומים של בורגונדים, אלאנים, סואבים וונדלים את נהר הריין הקפוא כבשו את מוגונטיאקום (מיינץ) וטרווירי (טריאר) והתפשטו ברחבי גאליה, כשרובם, לבד מהבורגונדים, ממשיכים הלאה לספרד.
במקביל, התחוללה בבריטניה שורה של מרידות של החיילים המבודדים והממורמרים ששכנו שם: מרקוס בשנים 406–407, גרטיאנוס ב-407, ולבסוף קונסטנטינוס השלישי ב-407–411, שהשיג שליטה באי ואחר כך חצה את תעלת למאנש לגאליה, התקדם עד ארל וקנה לו שליטה בחלקים גדולים של גאליה וספרד.
במצב זה, סבר סטיליקו כי אין מנוס משיחודו של אלאריק והוויזיגותים.
הוא נדרש לשלם להם ארבעת-אלפים ליטראות זהב — סכום עצום בגובהו — ובלית ברירה כפה סטיליקו אישור תשלום זה על הסנאט.
הסנאטורים הממורמרים קשרו להפטר ממנו והעלו טענות כאילו סטיליקו זומם עם אלאריק להדיח את הונוריוס ולמנות לתפקיד הקיסר את בנו אאוכריוס.
הכוחות בטיקינום (פאביה) שוכנעו לביים מרידה שהובילה לכניעתו של סטיליקו ברוונה ולהוצאתו להורג בשנת 408.
קוצר הראות של הסנאטורים, שהורו להרוג את האיש היחיד שעמד בפרץ כנגד הפולשים, הוביל לאסון רבתי.
אלאריק, שהבין כי לא יזכה בשוחד שלו, חדר לאיטליה, כפה את תשלום השוחד על הסנאט וכונן משטר בובה שלו בדרום המדינה, עם הסנטור פריסקוס אטלוס כשליט בובה מטעמו.
שנה אחרי כן, הדיח אלאריק את אטלוס ובעקבות מתקפה על מחנהו על ידי המנהיג הוויזיגותי סארוס, שאלאריק האמין שכוון על-ידי הונוריוס, החליט אלאריק להפסיק את המשא ומתן עם הונוריוס ולצעוד על רומא.
אנשים בעיר פנימה פתחו את השערים בפניו ב-24 באוגוסט 410 והוויזיגותים נכנסו לרומא ובזזו את העיר במשך שלושה ימים ברציפות.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה הייתה רומא נתונה תחת שלטון זר מאז פלישת הגאלים הקלטים שבע מאות שנים לפני כן.
ההלם שחולל האירוע הדהד בכל רחבי האימפריה, מבריטניה ועד ירושלים, ושימש השראה לספרו של אוגוסטינוס "עיר האלוהים".
אלאריק נטל עמו את אחותו-למחצה של הונוריוס, גאלא פלקידיה ועבר לדרום איטליה, כנראה מתוך כוונה לצאת לפלישה באפריקה, אך לפני שהספיק להשלים את תוכניותיו מת בקונסטנטייה בשנת 410.
זמן קצר אחרי כן, ב-411, מונה הגנרל קונסטנטיוס (בעתיד, קונסטנטיוס השלישי) לתפקיד המגיסטר מיליטום של הונוריוס, ולמעשה מילא מכאן ואילך את תפקידו של סטיליקו.
הוא החל לפעול מיידית כנגד הוויזיגותים והצליח להדוף אותם ב-412 חזרה לגאליה.
במקביל התעוררה מרידה נוספת, כאשר יובינוס מכריז על עצמו קיסר בגאליה.
לפני שהספיק קונסטנטיוס לגשת לטפל בבעיה, התחוללה מרידה אחרת, של הרקליאנוס, באפריקה בשנת 413. הרקליאנוס אסף צי עצום והפליג לאיטליה.
מסעו הסתיים בכישלון והוא נלכד והוצא להורג בקיץ אותה שנה, אך בינתיים לא יכלו הונוריוס וקונסטנטיוס לפעול בגאליה.
על כן, הם הגיעו לעסקה עם אטהאולף, אחיו ויורשו של אלאריק, שידכא את המרידה.
בני בריתו של יובינוס, הבורגונדים, גם הם דרשו עסקה מיוחדת, וקונסטנטיוס התיר להם להקים ממלכה משלהם בתוך האימפריה.
מיד אחרי כן, ב-414, הדרדרו גם היחסים עם אטהאוּלף.
העסקה בינו לבין האימפריה קבעה כי האחרונה תספק חיטה לחייליו, בתמורה לדיכוי מרידת יובינוס והשבת גאלא פלקידיה, אחות הקיסר משבייה אצל הברברים.
בגלל המרידה באפריקה, לא עמדו הרומים בצידם בעסקה ואטהאולף, במקום להשיב את הנסיכה, נשא אותה לאישה בנארבו (נארבונה) בשנת 414, ככל הנראה בהסכמתה, אך בוודאי בלי הסכמת אחיה.
הנישואים לא הועילו לקירובו של אטהאולף לחצר המלכותית, כפי שקיווה.
הוא מינה את פריסקוס אטלוס, שליט הבובה הוותיק, לקיסר המערב בגאליה.
קונסטנטיוס יצא בעקבות הידיעה לגאליה וכפה עליו לסגת לספרד ופריסקוס אטלוס הושב לרומא.התפוררותה של האימפריה נמשכה ללא מעצור.
הוויזיגותים בראשות ווליה הורשו לשוב לגאליה ולקבוע את בירתם בטולוסה (טולוז של היום) עם שליטה בשטח באקוויטניה, והיו עדיין חייבים באספקת חיילים לאימפריה.
הפרס לקונסטנטיוס, לבד מידה של אחות הקיסר (שככל הנראה עשתה זאת מאונס ולא מרצון), הייתה העלאתו לתואר אוגוסטוס-במשותף עם הונוריוס, כשגאלא פלקידיה הופכת לאוגוסטה.
תאודוסיוס השני סירב לקבל את שני השינויים הללו, שהתחוללו בשנת 421, אך לפני שהספיק מי מן הצדדים לנקוט צעד ממשי מת קונסטנטיוס השלישי לפתע, שבעה חודשים בלבד אחרי שהפך אוגוסטוס.
כאן, לטענת חלק מהמקורות, החל הונוריוס עצמו מפגין חיבה יתרה לאחותו למחצה, כשהוא מלטף ומחבק אותה בפומבי.
גאלא פלקידיה, אם מתוך זעזוע מהתנהגותו המחפירה ואם מחשיפתה בפומבי, נמלטה ממנו עם שני בניה מקונסטנטיוס השלישי בשנת 423. זמן קצר אחרי כן, נפטר הונוריוס עצמו, ככל הנראה ממיימת.
פלביוס סטיליקו (לטינית: Flavius Stilicho; ביוונית: Στιλίχων, סטיל֫יכון; בערך 359 - 22 באוגוסט 408) היה מגיסטר מיליטום ופטריקיוס (בתרגום לעברית: מפקד החיילים) באימפריה הרומית המערבית.
סטיליקו נולד באזור גרמניה של היום לאב ונדלי ולאם אזרחית רומא.
הוא הצטרף לצבא הרומי ועלה לדרגת גנרל בתקופת שלטון תאודוסיוס הראשון, ששלט בחלקה המערבי והמזרחי של האימפריה.
תפקידו תחת תאודיסיוס היה להגן על חלקה המערבי של האימפריה מפני מתקפות הויזיגותים, אותו מילא בהצלחה במשך כעשרים שנה.
תאודוסיוס, שרחש לסטיליקו הערכה רבה, ביקש להדק את קשריו עמו, השיא לו את אחייניתו סרנה ומינה אותו לאפוטרופוס של בנו הונוריוס.
אחרי מותו של תאודוסיוס בשנת 395 מונה בנו הונוריוס, שהיה אז עדיין ילד, לקיסר האימפריה המערבית, ואחיו ארקדיוס מונה לשליט חלקה המזרחי.
שניהם היו אנשים חלשים ונוחים להשפעה, ללא בסיס כוח משלהם, וסטיליקו הפך למנהיג של הצבאות הרומיים ושל האימפריה הרומית המערבית.
במהלך השנים, נישא הונוריוס גם לשתי בנותיו של סטיליקו, למריה בסביבות שנת 398 ותרמנטייה בשנת 408.
לטענתו של סטיליקו, מינה אותו תאודוסיוס לאפוטרופוס גם של ארקדיוס ושל האימפריה המזרחית, טענה שייתכן שהייתה נכונה, אך לא התקבלה על דעתו של הפרפקט הפראיטוריאני (המפקד של המשמר הפרטוריאני, יחידת העילית ששמרה על הקיסר פלביוס רופינוס, ששלט מאחרי הקלעים בבירה המזרחית, ובין השניים התגלע סכסוך.
בשנת 396 צעדו כוחות סטיליקו לתוך איליריה ודלמאטיה, לכאורה כדי לסייע במאבק בוויזיגותים, אך בפועל כדי לכרסם בשטחים עליהם שלט במזרח.
הטקטיקה הוותיקה הזו, שבעבר נקטו בה קיסרים כקונסטנטינוס הראשון, לא צלחה הפעם, כאשר רופיוס שכנע את ארקדיוס למשוך את חילות המזרח על סף ניצחון במערכה, וסטיליקו נאלץ לשוב על עקבותיו.
הוא הותיר אחריו, עם זאת, מספר לגיונות גרמאנים, שהיו אמורים לשוב לשליטת המזרח.
כאשר שבו הלגיונות שסרו למרותו לקונסטנטינופול רופינוס יצא לקדם את פניהם לשלום א5בל הם הרגו אותו.
פעולה זו, שהייתה ככל הנראה בהשראתו של סטיליקו, הובילה לקרע מתמשך בין חלקה המזרחי והמערבי של האימפריה.
בשנת 397, התבקש סטיליקו על-ידי הסריס אאוּטרוֹפיוס, ששלט במקום רופינוס, לסייע בחיסול כוחותיו של אלאריק הוויזיגותי שערך מסע ביזה והרג ברחבי יוון.
סטיליקו הביס את כוחות הוויזיגותים של אלאריק, אך אלאריק חמק אל ההרים.
לא ידוע באיזו מידה אכן הייתה זו הימלטות או אחוות גרמאנים בין שני המנהיגים.
בקונסטנטינופול, נטו לסברה השנייה והכריזו על סטיליקו כאויב העם.
באותה שנה פרצה מרידה בצפון אפריקה, בראשות המגיסטר מיליטום המקומי גילדו, שהכריז על העברתה של צפון אפריקה, על אספקת התבואה החיונית שלה, לשליטת המזרח.
הייתה זו נקמתו של אאוטרופיוס בסטיליקו.
סטיליקו דיכא את המרידה על ידי שימוש באחיו של גילדו, מזל-קראת, ומאוחר יותר, ב-399, דאג להסרתו של אאוטרופיוס מתפקידו במזרח והגלייתו מקונסטנטינופול.
ב-401 פנה סטיליקו לראיטיה והוביל שם מסע ממושך ומקיף נגד הוונדלים, בני עמו לשעבר, ומורדים ברבריים (המילה ברברי ניתנה על ידי הרומאים לכל מי שלא היה רומאי)אחרים באזור.
בינתיים פנו הוויזיגותים בבלקן, כנראה בזכות פעולת הקיסרית אאודוקסיה, רעייתו של ארקדיוס, מכיוון מזרח למערב ובשנת 402–403 החל אלאריק מתקדם אל תוך איטליה.
הונוריוס המבוהל עבר בעקבות האירועים ממילאנו לרוונה הקשה יותר לגישה, מזיז עימו את בירת האימפריה הרומית בפעם האחרונה, ממילאנו המרכזית לרוואנה שליד הביצות.
סטיליקו גייס חיילים מן הריין, בריטניה וכל מקום אחר והביס את אלאריק בשני קרבות חשובים בפולנטיה (402) ובורונה (403).
סטיליקו נאלץ להתמודד לכל אורך שנות כהונתו כמגיסטר מיליטום עם הקשיים ההולכים וגוברים בשימור האימפריה הרומית תחת לחצם של הברברים.
לחצים אלו המשיכו מכיוון אחר, כאשר בשנת 405 אסף הברברי רדגאיסוס צבא באזור הדנובה, עבר את האלפים ופלש לאיטליה.
למרות הצלחותיו הניכרות כמנהיג צבאי, אמונתו האריאנית (הוא הורה, בשנת 405 להרוס את ספרי הסיבילות ברומא) הייתה לצנינים בעיני החצר הקיסרית והסנאטורים.
את המצב החמירה העובדה שסטיליקו, שניצב בשנת 408 מול לחץ מצפון מערב בגאליה, ומצפון מזרח מהוויזיגותים של אלאריק, סבר כי אין מנוס מתשלום כופר לאלאריק כדי שיפסיק את פעולתו.
אלאריק דרש ארבעת–אלפים ליטראות זהב—סכום עצום בגובהו—ובלית ברירה כפה סטיליקו אישור תשלום זה על הסנאט.
אנשי חצר, ביניהם בלט אולימפיוס, הפיצו שמועות שהוא זה שתכנן את ההתנגשות ברופינוס, קשר קשר עם אלאריק להזמין את הברברים לגאליה בשנת 406 ותכנן להפוך את בנו לקיסר.
ככל הנראה, ארגן אולימפיוס התקוממות של הצבא הרומאי בטיקינום (פאביה) ב-13 באוגוסט 408. בהתקוממות, שנשאה סימנים מובהקים של הפיכה, נהרגו שישה פקידים קיסריים בכירים וסטיליקו עצמו עזב לרוונה, שם נלקח בשבי.
סטיליקו, שלימינו עמדו עדיין שכירי חרב הונים ולוחמים גותיים, יכול היה לנסות להתמודד עם אויביו בשדה הקרב, אך בחר שלא לעשות כן, אם מתוך פחד לגורלה של האימפריה, ואם כיוון שאכן היה אשם בקשר.
סטיליקו הוצא להורג ב-22 באוגוסט 408, בנו אאוכריוס ואשתו סרנה הוצא להורג ברומא זמן קצר אחרי כן.
פלביסקיטום (בלטינית : Plebiscitum; החלטות פלבס) היה השם שניתן בתקופת הרפובליקה הרומית לחוקים שהועברו על ידי אספת הפלבס.
בתקופת קיומה הראשונה של אספת הפלבס, היה מעמדה של הצעה שהתקבלה בה מעמד מיוחד, "החלטת פלבס (Plebiscitum)", ולא חוק (Lex), מאחר שאספת הפלבס לא הייתה אספה של כל העם (Populus), שכן הפטריקים לא לקחו בה חלק.
בשל מעמד זה לא היה להצעות אלו תוקף מחייב לכלל העם הרומאי אלא אם כן אושרו מחדש על ידי הקונסול באספת הקנטוריות.
למרות זאת נהוג היה לראות בהן חוקים של כל העם אם זכו לתמיכה מן הסנאט.
כחלק מן המאבק בין הפלבס לפטריקים הועלתה דרישה מצד הפלבס להכרה בפלביסקיטום כמחייב את כלל העם, הפטריקים התנגדו לדרישה זאת ובתגובה פרשו הפלבס לגבעת היאניקולום וקווינטוס הורטנסיוס, הדיקטטור שמונה כדי לטפל במשבר, נכנע לדרישתם ובשנת 287 לפנה"ס חוקק חוק שקבע שכל פלביסקיטום מחייב את כל העם הרומאי.
כך הפכה מועצת הפלבס לאחד הצינורות המרכזיים לחקיקת חוקים ברפובליקה, וחשיבות ההבחנה בין פלבאים לפטריקים דעכה.
בזמן הדיקטטורה של לוקיוס קורנליוס סולה בוטלה עצמאות אספת הפלבס בתחום החקיקה והיא נדרשה לקבל קודם לכן את אישור הסנאט, דבר זה היה במסגרת מדיניותו של סולה שנועדה לבצע תיקונים בהתנהלות המדינה שיחזקו את הסנאט ויחלישו את טריבוני הפלבס.
תיקון זה בוטל בשנת 70 לפנה"ס על ידי הקונסולים קראסוס ופומפיוס.
פֶּלֶג הוא דמות מקראית המוזכרת בספר בראשית י', כ"ה.
הוא היה בנו של עבר, אחיו של יקטן ואביו של רעו.
היו לו בנים ובנות נוספים מלבד בנו רעו שנולד כשהיה פלג בן 30.
השם פלג ניתן לו על ידי אביו עבר, על פי המסופר בתנ"ך, כי בימיו נפלגה הארץ – כשהכוונה היא, ככל הנראה, למעשה בלילת הלשונות שבסיפור מגדל בבל.
מכאן דרשו חז"ל ש"עבר נביא גדול היה".
מכיוון שלא סביר ששמו ניתן לו על שם מאורע שהתרחש במהלך חייו, ייתכן כי הכוונה היא כי בלילת הלשונות אירעה בימיו של עבר, אביו.
יש הגורסים כי השם פלג זהה לשמו הגאוגרפי של נהר פרת הנקרא ביוונית "Phalga".
שם חיצוני לאשתו הוא לבנה בת שנער או לומנה בת שנער.
פלאביוס אאטיוס (לטינית: Flavius Aëtius; בערך 391–454 לספירה) היה מגיסטר מיליטום, פטריקיוס ואישיות מרכזית באימפריה הרומית המערבית בשלהי העת העתיקה.
הוא זכור במיוחד כמי שהביס את אטילה ההוני בקרב במישורים הקטאלונים.
אאטיוס נולד בדורוסטורם (סיליסטרה שבבולגריה בימנו).
בשירות האימפריה המערבית, הגיע למשרת מגיסטר אקוויטום ואחר כך רוזן אפריקה.
הוא שהה מספר שנים בחצרו של אלאריק הראשון, מלך הוויזיגותים (כנראה 405–408) וכן אצל ההונים.
הוא למד את שיטות המלחמה של שבטים אלו, דבר שהועיל לרומא מאוד בהתגוננות מפניהם מאוחר יותר, כאשר ניצל אאטיוס היטב את הידע שרכש.
בשנת 425 הנהיג אאטיוס צבא שמנה כ-60,000 לוחמים הונים במטרה לתמוך ביואנסוס, הטוען לכתר הקיסרי, אך הגיע לרוונה שלושה ימים לאחר תבוסתו והוצאתו להורג של יואנסוס.
חרף כישלונו, העוצמה הצבאית המרשימה שהפגין אאטיוס אפשרה לו להתנהל מעמדת כוח מול גאלא פלקידיה, אמו של הקיסר-הילד ולנטיניאנוס השלישי ששימשה כעוצרת הממלכה.
בזכות הגיבוי ההוני רחב ההיקף שעמד לרשותו, עלה בידו להבטיח לעצמו מחילה מלאה על תמיכתו במורד, ואף לזכות במינוי היוקרתי של מגיסטר מיליטום לאזור גאליה.
בגאליה הביס אאטיוס את הוויזיגותים בארל ואילץ אותם לסגת לאקוויטניה.
לאחר מכן חיזק את גבול הריין והגן על נורקיום מפני התקפות השבטים הגרמאנים.
הוא הסית את פלקידיה להכריז על בוניפקיוס, רוזן אפריקה, כמורד בקיסר, אך בסופו של דבר חזר בוניפקיוס להיות מועדף עליה, לא לפני שעורר מהומות באפריקה וקרא לעזרתו את הוונדלים מהיספניה, וב-432 נקרא חזרה לאיטליה והוענק לו תואר פטריקיוס.
אאטיוס, מאמין שפלקידיה החליטה להיפטר ממנו, יצא נגד בוניפקיוס ונלחם נגדו בקרב ליד רימיני בקרב שנקרא גם קרב רוונה.
על אף שבוניפקיוס ניצח בקרב זה הוא נפצע פצעי מוות ומת מספר חודשים מאוחר יותר.
אאטיוס נמלט לדלמטיה ובעזרתם של ההונים שתוגמלו באדמות הוחזר לכוח על ידי פלקידיה ב-433.
משנת 433 ועד ל-450 היה אאטיוס האישיות המרכזית במערב, תוך שהוא מנשל את גאלא פלקידיה מכוחה על ידי הטיית הגנרלים לצידו.
ב-436 הבורגונדים ניסו לנצל את התסיסה שעוררו הבגאודאי כדי לתפוס עוד אדמות, אאטיוס הגיב בקריאה להתערבות ההונים ועשרים אלף בורגונדים נהרגו.
בשנים שבין 440 ל-450 הוא היה עסוק בעיקר בבעיות בגאליה ובספרד.
ב-443 הוא ישב את הבורגונדים הנשארים בסבויה.
הפלישה של אטילה ההוני לגאליה בשנת 451 אילצה את אאטיוס לבצע תפנית אסטרטגית חדה ביחסיו עם השבטים הגרמאנים.
בעוד שבעבר נשען המצביא הרומי על שכירי חרב הונים כדי לדכא את המרידות הגרמאניות, האיום המשותף מצד ההונים הוביל ליצירת ברית יוצאת דופן בינו לבין יריביו לשעבר.
הגרמאנים, שחשו סכנה קיומית מצד המוני ההונים, נעתרו לקריאתו של אאטיוס ויצרו קואליציה צבאית רחבה שהתייצבה לצד הכוחות הרומיים המדולדלים.
שיאו של העימות התרחש בקרב במישורים הקטאלונים, הידוע גם כקרב שאלון, שם התנגשו הצדדים במערכה עקובה מדם ששינתה את פני ההיסטוריה האירופית.
על אף המחיר הכבד ששילמו בעלי הברית, ובראשם נפילתו בקרב של תאודוריד הראשון מלך הוויזיגותים, עלה בידם לבלום את התקדמות ההונים ולהנחיל לאטילה תבוסה משמעותית.
ניצחון זה אילץ את כוחותיו של אטילה לסגת אל מעבר לנהר הריין, ובכך הוסר האיום המיידי על גאליה והובטחה הישרדותה של התרבות הרומית-גרמאנית באזור זה לעוד תקופה קצרה.
אף על פי שבנו של אאטיוס היה מאורס לבתו של הקיסר ואלנטיניאנוס השלישי, הקיסר לא חדל לחוש מאוים ממעמדו של אאטיוס וחשד כי הוא חוטר תחתיו במטרה לתפוס את כס הקיסרות.
חששות אלו הובילו את ואלנטיניאנוס לרצוח את אאטיוס במו ידיו ב-21 בספטמבר 454, מעשה שהתברר כגורלי עבור שלטונו שלו.
זמן קצר לאחר מכן, במרץ 455, נרצח הקיסר בידי מקורביו של אאטיוס כנקמה על מות מפקדם.
בעת ההתנקשות בקיסר, נמנעו רוב החיילים ששהו בסביבתו מלהתערב או להושיט לו עזרה, שכן נאמנותם הייתה נתונה לאאטיוס.
פְּלַאשוֹב היה מחנה ריכוז ליד העיר קרקוב שבפולין, שפעל החל מקיץ 1942 כמחנה לעבודות כפייה .
ב-10 בינואר 1944 הוסב רשמית למחנה ריכוז.
האסיר האחרון במחנה גורש לאושוויץ ב-14 בינואר 1945, יום לפני שחרור העיר קרקוב מן הכיבוש הנאצי.
תוכניות להקמת המחנה היו קיימות מאז קיץ 1942, והוא נפתח ב-28 באוקטובר 1942 במקביל לפינוי הגטו בקרקוב.
הוא הוקם בשטח של מחצבות גיר ושני בתי קברות יהודיים (הישן ברחוב ירוזלימסקה והחדש ברחוב אברהם) על ידי עובדי כפייה פולנים, ויועד לכליאתם של אסירים "כשירים לעבודה" מגטו קרקוב.
שטחו הורחב פעמים אחדות והגיע ב-1944 לכ-880 דונם.
יום לפני חיסול גטו קרקוב הועברו למחנה כ-8,000 יהודים מהעיר והמספר הכולל של האסירים הגיע ל-10,000. בספטמבר 1943 הגיע מספר האסירים במחנה ל-12,000, כמחציתם פולנים.
כ-8,000 אנשים מצאו בו את מותם.
מפקד המחנה היה אונטר-שטורמפיהרר (סג"ם) אמון גת, מפקד אס אס מווינה.
ב-13 במרץ 1943 פיקח גת באופן אישי על חיסול גטו קרקוב והעברת כל תושביו למחנה פלאשוב.
תחתיו שירתו מספר גברים ונשים מהאס אס, כולל מתנדבי אס אס אוקראינים.
בנוסף, שירתו במחנה כ-600 מאנשי יחידות גולגולת המת בהם גרטרוד הַיְיזֶה (Heise), לואיס דַאנְץ (Danz), אליס אוֹרְלוֹבְסקי (Orlowski) ואנה גֶרְוִוינג (Gerwing).
באוגוסט ובספטמבר 1943 חוסל גם גטו בוכניה, והאסירים נשלחו למחנה פלאשוב.
מספר חברות העבידו את האסירים במחנה.
בתוך מחנה פלאשוב, ברחוב ליפובה, הקים אוסקר שינדלר מעין "מחנה חיצוני", בו שיכן את עובדיו היהודים, בהם עובדים שקיבל מיוליוס מדריץ'.
המחנה היה ידוע כמחנה עבודה שסיפק כוח עבודה לתעשייה הצבאית ולחציבת אבנים.
שיעור התמותה במחנה היה גבוה מאוד.
אסירים רבים, כולל ילדים ונשים, מתו מטיפוס, רעב והוצאות להורג.
פלאשוב ידוע לשמצה בשל מטווחי הירי שנערכו בו בעיקר באזור הויובה גורקה, הן על יחידים והן על קבוצות.
את מפת המחנה הכין הגרפיקאי יוסף באו, מאסירי המחנה, לדרישתו של גת.
כל המסמכים שנגעו לרצח ההמוני בפלאשוב הופקדו על ידי אמון גת בידי אשת האס אס אורלובסקי.
היא החזיקה בהם עד לסיום המלחמה, ואז השמידה אותם במסגרת תוכנית 1005 להעלמת ראיות.
אורלובסקי תוארה על ידי האסירים לאחר המלחמה כאשת אס אס בלונדינית, יפת תואר וסאדיסטית, שאהבה להצליף באסירים, ובין היתר הצליפה על נשים צעירות מסביב לעיניהן.
בינואר 1945 עזבו אחרון האסירים ועובדי המחנה את פלאשוב בצעדת מוות לאושוויץ, בלווית מספר נשות אס אס.
רבים מאלו ששרדו את הצעדה נרצחו עם הגעתם לאושוויץ.
הצבא האדום שחרר את המחנה, שהיה כבר ריק מאדם ונעדרו ממנו ראיות רבות לרצח ההמוני שהתרחש בו, ב-20 בינואר 1945.
כיום, במקום שבו היה המחנה נמצא שדה ריק - שטח שבו מקומיים מטיילים בלי שניתן יהיה לדעת מה היה בו בזמן המלחמה.
הוקמה אנדרטה בודדת, המנציחה את העובדה כי באתר שכן מחנה ריכוז.
בשנת 2018 החלו בקביעת לוחות מתכת בהם תיעוד כתוב וצילומים ליד חורבות בית הטהרה של בית הקברות הישן (ששימש כמכלאה לחזירים עד שפוצץ כדי לפנות מקום בכניסה למחנה) וחצר המסדרים בה קוימו הוצאות להורג.
עדיין יש בסיסים של קברים ללא המצבות וכן מצבה שהוקמה מחדש במקום קבורתה של שרה שנירר, מיסדת בתי ספר "בית יעקב".
בשנת 2010, ריססו אלמונים צלבי קרס וכתובות גרפיטי על האנדרטה באתר מחנה הריכוז פלאשוב.
שחזור של המחנה נעשה עבור הסרט "רשימת שינדלר", בתיאור חייו של אוסקר שינדלר.
בפועל צולם המחנה ב-Liban Quarry, מאות מטרים ממיקום המחנה המקורי.
פלביוס ויקטור היה קיסר רומי המערבית שותף עם אביו, מגנוס מקסימוס בין השנים 384 ל-388. הוא מונה לתפקיד על ידי אביו, ככל הנראה מתוך רצון של מקסימום לייסד שושלת קיסרית.
מגנוס מקסימוס הביס את צבאותיו של הקיסר הקודם גרטיאנוס ליד פריז בשנת 383 וכבש כמעט את כל אזורי האימפריה הרומית המערבית.
תאודוסיוס הראשון רצה להיות קיסר רומא יחיד, הוא הביס את מקסימוס בשני קרבות בפאנוניה, ולאחר מכן לכד אותו.
הגנרל ארבוגאסט הוציא את פלביוס להורג בעיר טריר.
פלאשמורה הוא הכינוי לצאצאי ביתא ישראל שהתנצרו החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19.
בני קהילת הפלאשמורה אינם זכאים לעלות לישראל מכוח חוק השבות.
עם זאת בני הקהילה שהוכיחו שהם צאצאי ביתא ישראל דרך השושלת האימהית עלו לישראל מכוח החלטת ממשלה מספר 2948 משנת 2003, שאפשרה הבאתם במסגרת חוק הכניסה לישראל, ולאחר מכן עברו גיור לחומרא, בדומה לעולים מביתא ישראל.
מ-29 באוקטובר 2012 ועד אוקטובר 2013 נערך מבצע כנפי יונה לסיום עליית הפלאשמורה, ובמסגרתו הועלו כחמשת אלפים נפש ממחנה הממתינים בגונדר.
בנובמבר 2015 החליטה הממשלה להכניס לישראל תוך חמש שנים "יוצאי זרע ישראל" (לא בשושלת אימהית) שעזבו את כפרם והצטרפו לקהילות הממתינים עד תחילת 2010.
סביב עליית הפלאשמורה לישראל מתנהלת מחלוקת ערה.
הכינוי המקורי כלפי המומרים של החברה הלונדונית מביתא ישראל היה "פרס מוקרה" אשר ממנו נגזרו הכינויים "פלס מוקרה", "פרס מורה" ו"פלס מורה" שבהם האותיות ר' ול' מתחלפות והאות ק' נופלת.
משמעות הכינוי פרס מוקרה הוא "סוס העורב" כאשר המילה "עורב" מתייחסת למיסיונר מרטין פלאד שנהג לעטות גלימה שחורה, והמילה "סוס" מתייחסת לאלו מביתא ישראל שהתנצרו בעקבות פעילותו.
בקרב החבשים הנוצרים היו נפוצים הכינויים "ישראל", "כיילה", "בודה", "אמהרי חדש" ו"נוצרים - ישראלים".
היהודים באזורים דוברי התגרית כינום בשמות "קאסטינו" ("יהודי מומר"), "קיסטינארה" ("בחר בנוצרים") או "ש'קריסיאן" ("הלך לנוצרים").
הקבוצה כונתה על ידי יהודים שאינם מהקהילה "פלאשה מרנוס".
על בסיס הכינוי "מרנוס" שניתן לאנוסים בחצי האי האיברי.
בישראל השתרש השיבוש הלשוני "פלאשמורה" כלפי הקבוצה, ככל הנראה כתוצאה מבלבול עם הכינוי "פרס מוקרה" ונגזרותיו.
על בסיס שארות שווא לעברית ניתנה לכינוי המשמעות השגויה "פלאשים מומרים".
יש הטוענים כי מדובר בשם גנאי שלא ראוי להשתמש בו, אלא ב"שארית יהודי אתיופיה".
לפי הלכת ביתא ישראל יהודי הוא מי שמוכר כיהודי על פי הקהילה, נולד וגדל בתוכה, אך ההכרה ביהדותו של אדם מסוים אינה ניתנת מכורח לידתו להורים יהודים אלא מתוך קיום המצוות.
הגדרה זו אינה עולה בקנה אחד עם ההגדרה של המשפחה המורחבת בביתא ישראל שכוללת שבעה דורות שלמים.
מהמחצית השנייה של המאה ה-19 החברה בביתא ישראל נחלקה לשניים:
אוריתאווי (שומרי האורית) – ביתא ישראל שהמשיכו לקיים את מצוות הדת על פי ההיימנות.
פלאשמורה – אלו מביתא ישראל שחדלו מלקיים את המצוות או המירו את דתם.
אי החפיפה בהגדרה בין הדת למשפחה יצר מצב שבו היו קשרי שארות רבים בין פלאשמורה לבין אוריתאווי.
החל ממחצית המאה ה-19 החלו לפעול מיסיונרים מטעם החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים בקרב ביתא ישראל באישור הממשל האתיופי שנתן לפעול בקרב לא-נוצרים.
המיסיון עצמו לא הורשה להקים כנסייה נפרדת ונכפה עליו לצרף את המומרים לתוך הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, אולם המומרים תויגו בקרב הנוצרים הוותיקים כ"פרוטסטנטים אנגליים" והורחקו מקהילותיהם.
בשנת 1878 הוצא צו ברו מדה בהוראת הקיסר יוהנס הרביעי הדורש מהנתינים הלא-נוצרים באתיופיה להיטבל לכנסייה האתיופית.
ביתא ישראל הוצאו מן הדרישה אחרי מאבק ארוך שכלל כליאה של מנהיגיהם.
אך רבים התנצרו מכיוון שהצו אפשר למתנצרים להשיג רסת (זכות ירושה על אדמה) ובכך לצאת מהסטטוס החברתי של הקהילה.
במהלך הזמן הרע (1895-1888, שבע שנים רצופות של בצורת, מלחמות ומגפות ובו נספו בין חצי לשני שלישים מהיהודים) עזבו רבים את כפריהם בחיפוש אחר מזון ומקלט.
לכן הם התיישבו בקרב אוכלוסיות לא-יהודיות, המירו את דתם מרצון והתקבלו לכנסייה האתיופית.
במהלך המאה ה-20 החל יעקב פייטלוביץ' בפעילות נגד המיסיון בקרב הקהילה.
פייטלוביץ' העביר מסר כפול לקהילה; בעוד שהוא שימש כמיסיונר נגדי הוא יצא כנגד מנהגי ביתא ישראל, לרבות מנהג הנזירות והקרבת הקורבנות.
הפולמוס בדבר מנהגים אלו החליש מאוד את המנהיגות הרוחנית של הקהילה ורבים המרו את דתם.
פייטלוביץ' עצמו שלח לבתי ספר יהודים באירופה נערים מביתא ישראל כדי שאלו ישמשו כקונטרה מיסיון וב-1913 נפתח בית ספר בדמביה בהנהלת גטה ירמיהו.
בשנת 1946 ביקר באתיופיה וולף לסלאו ודיווח שאין בקרב ביתא ישראל תודעה יהודית לאומית אלא רק דתית.
ב-1948 חזר המיסיון האנגלי לפעול בקרב הקהילה שבראשו אריק פיין.
המיסיון הקים בית ספר ומרכז רפואי.
באמצע שנות ה-50 הצליח המיסיון לנצר את הכהן היהודי אסרס יאייך מהכפר ברה שבוגרה שהחל לפעול בעצמו כמיסיונר.
הפעולה הזו גרמה לשבר עמוק בתוך קהילת האוריתאווי.
בשנות החמישים פתחה הסוכנות היהודית רשת של בתי ספר לביתא ישראל כקונטרה למיסיון, ורבים מהפלאשמורה ביקשו ללמוד בהם וחלק מהם נענו בחיוב ועזבו את בתי הספר של המיסיון כדי ללמוד בבתי הספר של הסוכנות.
בשנות השישים כאשר נפתחו מרפאות ליהודים במימון האגודה לרווחת הפלאשים חלק מהפלאשמורה שבו ליהדות.
ב-1963 נשלח רוג'ר ונמן קוולי מטעם המיסיון ועבד באתיופיה עד לשנת 1978.
באמצע שנות ה-60, לאחר שבקשת ביתא ישראל להגנה קיסרית נדחתה על ידי הקיסר, מנהיגי הקהילה פנו לעזרת יהודי העולם בבקשה לעזרה הומניטרית ולעלייה מיידית.
חלק ממתנגדי העלייה וההכרה בישראל ראו בחיוב את התנצרותם של כל היהודים שכן אז מדינת ישראל לא תצטרך להתמודד עם עליית הקהילה.
במרץ 1968 דחה בית המשפט העליון עתירה נגד הרבנות הראשית שקבעה כי הפלאשים אינם יהודים וסירבה לרשום אותם כיהודים בלא שיתגיירו.
בשנת 1976 נערך מפקד ביתא ישראל ואלו שהשתייכו לפלאשמורה כונו "פלאשים שאינם מקיימים מצוות" ומספרם הוערך בין 8 ל-15 אלף.
המיסיון מרכז את פעולותיו בכמנתים היודו-פגאנים.
פרס מוקרה – כינוי נוסף שניתן לקבוצה זו הוא "ילדי פלאד" ("י-פלאד לג'וץ'") הם אלו מביתא ישראל שאימצו את הנצרות בעקבות פעילות המיסיון הפרוטסטנטי.
מרים וודת (אוהבי מרים) – הקבוצה הגדולה ביותר מקרב המומרים, רובם המירו את דתם מרצון בתקופת הזמן הרע.
השם מרים וודת אומץ על ידם על מנת להיבדל מהמומרים הפרוטסטנטים שכונו בפיהם "אויבי מרים".
שמאנה – כינויה של קבוצת צאצאי מומרים מביתא ישראל, שחיו בגדה הדרום מערבית של אגם טאנה, דרומית לקווארה, באזורים אלפה וטקוסה.
מקור כינוייהם הוא במלאכתם העיקרית, יצירת שאמה.
מעמדם הוא כשל קאסטה מקצועית.
בשל היותם צאצאי יהודים, הנוצרים המקומיים בודדו אותם משך שנים.
מרבית בני הקבוצה עלו לישראל יחד עם יהודי קווארה, במהלך 1992–1998, והיוו כ-20% מהעולים.
מוסלמים – בין המומרים היו שהתאסלמו וחיו בקהילות מוסלמיות.
ביתא אברהם – נחשבת בעיני רבים כקהילה נפרדת ושונה משאר קבוצות הפלאשמורה.
באפריל 1990 החלה ה-AAEJ במבצע העברה של ביתא ישראל מאזור היישוב היהודי בצפון-מערב אתיופיה לבירה אדיס אבבה, מבצע שרוקן סופית את היישוב היהודי.
עם התרוקנות היישוב היהודי החלו פלאשמורה רבים להגיע לבירה.
הסוכנויות הישראליות ראו באפשרות נטישת הפלאשמורה את כפריהם בהמוניהם כתרחיש שאסור שיקרה ואלו החלו לדרוש מהם לחזור.
הפלאשמורה עצמם לא קיבלו את דרישת הסוכנות ונשארו בבירה.
כהני ביתא ישראל ראו את הגעת הפלאשמורה בחיוב והשיבו ליהדות כ-2,000 מהם עד שהסוכנות היהודית אסרה זאת עליהם.
אותם אלו ששבו ליהדות עלו לישראל יחד עם האוריתאווי.
בזמן מבצע שלמה ערכו הגורמים הישראליים באתיופיה שיחות עם הראשון לציון מרדכי אליהו והרב עובדיה יוסף ושר הפנים אריה דרעי שאישרו את יהדותם.
שיחות נוספות נערכו עם מפקדי המבצע אהוד ברק ואמנון ליפקין-שחק וכן גם עם אריאל שרון ששוחחו עם ראש הממשלה יצחק שמיר ולחצו לכלול את הפלאשמורה.
בשיחות אלו נוצר קשר עם הפקידים הישראלים באתיופיה שהשיבו כי לא ניתן לכלול את הפלאשמורה בשל היעדר רשימת עולים מסודרת.
בליל שבת קיבל ליפקין-שחק הודעה ממשרד ראש הממשלה שיש לכלול גם את הפלאשמורה במבצע ולאחר זמן קצר קיבל הודעה שבה נאמר "קודם את היהודים ואת השאר לאחר מכן".
בעקבות זאת פנו הגורמים הישראלים לנקוג' כדי שתיקח על עצמה את הטיפול בפלאשמורה.
עם סיום השתלטות צבא אתיופיה על קבוצת המורדים יחאפה בצפון-מערב אתיופיה וסיום מלחמת האזרחים, החלו יהודי האזור, לרבות יהודי קווארה וכן אלפים מהפלאשמורה, לנהור לאדיס אבבה כדי לעלות לישראל.
ב-16 בפברואר 2003 קיבלה ממשלת ישראל את החלטה 2948 בדבר עליית הפלאשמורה.
בהחלטה נאמר שמשרד הפנים והרבנות הראשית יערכו רישום מפורט של כל הממתינים במחנות ואלו שהם צאצאי אימהות יהודיות יוכלו לעלות לישראל על פי חוק הכניסה.
בדצמבר אותה השנה הגיעה לאתיופיה משלחת של הסוכנות היהודית בראשות גיורא רום שהמליצה על הכנת הרישום המפורט ובפברואר 2004 הורה משרד הפנים להתחיל ברישום.
במאי הסתיימה הכנת הרשימה ופקידי משרד הפנים החלו בהנפקת אישורי כניסה.
ב-17 בנובמבר 2004 החליטה ועדת השרים לעניין שארית יהודי אתיופיה להקים צוות של הרבנות הראשית, כהני ביתא ישראל ומשרד הפנים שיעברו על הרשימה ויוודאו כי אכן הרשומים זכאים לעלות.
בשנת 2009 החלה התעוררות של קהילות הפלאשמורה במדינת תיגראי שעד אז זכתה להתעלמות.
הפלאשמורה מתגראי יחד עם קרובי משפחתם בישראל פנו לרבנות ולממשלת ישראל ואלו שלחו נציג לאזור כדי לבדוק את זכאותם לעלייה.
בחודש נובמבר 2010 החליטה ממשלת ישראל להעלות את 7,846 בני הפלאשמורה שהמתינו להעלאתם בגונדר, והכריזה כי בזה תסתיים העלייה המאורגנת.
ב-29 באוקטובר 2012 יצא לדרך מבצע "כנפי יונה" להעלאת בני הפלאשמורה שלא מצד שושלתם האימהית.
המבצע הסתיים באוקטובר 2013 ובמסגרתו הועלו כחמשת אלפים נפש ממחנה הממתינים בגונדר.
סגירת העלייה הובילה ליצירת מטה המאבק להעלאת יהודי אתיופיה שקיימה ביום סגירת העלייה הפגנה של כ-700 ישראלים בני הפלאשמורה אשר להם משפחה מדרגה ראשונה באתיופיה ולטענתם הם יהודים.
בנובמבר 2015 החליטה הממשלה שחרף ההחלטה הקודמת, יועלו לישראל תוך חמש שנים "בני קהילות" "יוצאי זרע ישראל" שעזבו את כפרם והצטרפו לקהילות הממתינים עד תחילת 2010, והכריזה כי בזה תסתיים העלייה המאורגנת.
על רקע מחאה ציבורית, הממשלה אישרה באוקטובר 2018 את הבאתם לארץ של כ-1,000 איש מתוך 8,000 שהמתינו לעלייה בגונדר ובאדיס אבבה.
על פי הצעת ההחלטה שהגישו ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר האוצר משה כחלון, תאושר עלייתם לישראל של בני הקהילה שהוכיחו כי הם מזרע ישראל מצד אביהם ומעוניינים להתגייר, ושילדיהם כבר נמצאים בארץ והגישו בקשה להעלותם.
הוקצה תקציב של 184 מיליון שקלים.
בתחילת ספטמבר 2020, אישרה הממשלה הקצאה של 370 מיליון שקל לצורך העלייה לישראל וקליטה של 2,000 בני הפלאשמורה מתוך קהילת הממתינים.
מבצע העלייה אושר בהחלטת ממשלה באוקטובר והחל בסוף נובמבר 2020. גם לאחר המבצע הנוכחי 7,000 ממתינים לעלייה יישארו באתיופיה.
הליקה כהנת אורי בן ברוך מגדולי כהני ביתא ישראל פסק כי יש להשיבם ליהדות וכמוהו גם הליקה כהנת הדנה טקויה פסק כי הפלאשמורה הם יהודים לכל דבר.
עם סיום מבצע שלמה פנו כהני ביתא ישראל לממשלת ישראל בדבר הפלאשמורה ודרשו לשלוח משלחת כהנים לבדיקת העניין.
הרבנות אינה מכירה בסמכות כהני ביתא ישראל.
חלק מהפלאשמורה מוכרים כיהודים מבחינת הרבנות, בעוד הכהנים מתנגדים לעלייתם.
כך למשל טען הרב יצחק זגיה כי "ישראל מעלה אזרחים אתיופים נוצרים רבים שמתחזים לפלאשמורה, למרות שאין להם שום זיקה לעם היהודי".
הרב הראשי לישראל שלמה משה עמאר פסק בהסכמת הרב עובדיה יוסף "כי אין להטיל ספק ביהדותם של אנשי הפלאשמורה" ושיש להחיל על הפלאשמורה את חוק השבות, דבר שממשלת ישראל מתנגדת לו.
הרב שלמה עמאר כתב בעניין: "בעניין עלייתם של הזוגות המעורבים צריך לקבוע כללים את מי להעלות ואת מי לא.
כן צריך לברר היטב הטענה הנשמעת מפי רבים מאלה המטפלים בקליטת הפלאשים, הטוענים כי העסקנים אומרים בכל פעם שזו הקבוצה האחרונה, ואחר כך מכינים עוד קבוצה גדולה יותר וחוזר חלילה, וחוששים שמא יש בזה חס וחלילה דבר רמאות".
בקרב שתדלנים יהודים למען העלייה מאתיופיה הובעו דעות מעורבות בנוגע לעליית הפלאשמורה.
פרופ' הווארד לנהוף ונתן שפירו, לשעבר נשיאי האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה, הציעו לאפשר עלייה מאתיופיה רק למועמדים הזכאים לכך על פי חוק השבות, ולמקד את מאמצי הסיוע בקהילת העולים לישראל.
לדבריהם, אלה שהמירו את דתם במרוצת המאה ה-20 רצו לשפר את מצבם הכלכלי, החברתי או החינוכי, מבלי שנכפה עליהם לעשות זאת.
מנגד צידדה ברברה גורדון, מייסדת ומנכ"ל הוועידה הצפון-אמריקאית למען יהדות אתיופיה, בזירוז העלייה מאתיופיה של כלל הפלאשמורה, עמדה שאותה ייחסה בין היתר גם לאלי ויזל, לארוין קוטלר, לאלן דרשוביץ ולמנהיגי הזרמים האורתודוקסיים, הקונסרבטיביים והרפורמיים ביהדות ארצות הברית.
ההתנגדות לעליית הפלאשמורה מגיעה בעיקרה מגורמים שאינם דתיים ומעלים שוב ושוב את שאלת יהדותם.
על פי טענת ויקטור בריילובסקי, ח"כ לשעבר מטעם מפלגת שינוי, והח"כית ממפלגת העבודה קולט אביטל, תמיכתם של אנשי הדת בעליית הפלאשמורה היא רצונם לזכות בכוח אלקטוראלי אשר עשוי לחזק את מפלגת ש"ס.
שגריר ישראל לשעבר באתיופיה, אבי גרנות, כתב לראש מנהל הגיור: "בביקוריי במתחם, באותם מקרים שבהם הביקור לא היה מתוכנן, לא מצאתי אותם מנהלים חיים יהודיים.
תפילות שחרית הומות אדם התקיימו רק כאשר הביקורים היו מתוכננים מראש.
רבים מאוד מתושבי אתיופיה הענייה מצפים למצוא עתיד טוב יותר בעולם הגדול, וישראל מהווה אטרקציה מבוקשת".
הפרופ' רות גביזון סָברה שיש לשנות את חוק השבות.
לדעתה, אין להעלות ארצה אדם "ללא שום עניין בחיים יהודיים, ושלעיתים הוא אף חבר מאמין ומזוהה בקהילה דתית ולאומית אחרת".
בנוסף, גביזון סברה שאין להעלות ארצה קבוצות אשר יש סיכוי כי יחיו בשולי החברה מתוך כעס ותסכול (בהתייחסה בעיקר לאיחוד משפחות).
חבר הכנסת אורי אריאל טען שדבריה של גביזון גובלים בגזענות.
על פי העיתונאי והפובליציסט בן דרור ימיני, עצם ההשוואה בין הפלאשמורה לבין הלא-יהודים ממדינות ברית המועצות לשעבר נובעת מבורות, שכן אלו מברית המועצות לשעבר מגיעים תחת חוק השבות, ואילו רובם של הפלאשמורה כלל אינם נכללים תחת אותו החוק.
לטענתו, עלייתם תחת חוק הכניסה לישראל ועל סמך החלטות מיוחדות של הממשלה היא אפליה לטובה.
היחס של הממשל האתיופי כלפי היהודים איננו מפלה, וכמעט שאין אירועים בעלי אופי אנטישמי.
ממשלת אתיופיה ביקשה כי ישראל תעגן בחקיקה את החלטתה להעלות את בני הפלאשמורה עד סוף 2007; החלטה שלא יושמה במציאות.
כיוון שלבני הפלאשמורה יש אפשרות לעלות לארץ, הם נאלצים למכור את כל רכושם לשכניהם, קודם לקבלת האישור הסופי לעלייתם.
בני הפלאשמורה שבקשת העלייה שלהם לא מאושרת נאלצים לחזור למקום מגוריהם ולקנות בחזרה את רכושם, דבר הגורם לעיתים לסכסוכים ולאנטגוניזם.
בחודש מאי 1998 ביקר דניאל פקדו, יועץ ראש הממשלה דאז לענייני יהודי אתיופיה, באזור גונדר.
בדו"ח שכתב תיאר את מצבם הקשה של הפליטים בעיר גונדר, וגם ציין שהתחילה מנוסה מהכפרים לכיוון אדיס אבבה, ושהנוצרים בכפרים מתנכלים ליהודים ודוחקים בהם לעזוב.
הדו"ח לא נחשף לציבור הישראלי.
בעקבות הדיווחים ביקרו אברהם נגוסה ואבשלום אליצור ביישובי פלאשמורה באזור גונדר, ודיווחו על התנכלויות ורדיפה ליהודים.
פלבן (בבולגרית: Плевен) היא העיר השביעית בגודלה בבולגריה, בירת מחוז פלבן וממוקמת 170 קילומטרים צפונית מזרחית לבירה סופיה, באמצע המישור ההררי של הדנובה.
באזור נמצאו שרידי יישובים מהמאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית.
במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש המקום על ידי צבא האימפריה הרומית ובהמשך הפך חלק מפרובינציית מואסיה של האימפריה.
במקום הוקם יישוב ומצודת דרכים בשם סְטוֹרְגוֹסְיָה.
בשלהי המאה ה-4, עם הפיצול באימפריה הרומית, עבר היישוב לחזקת האימפריה הביזנטית.
במהלך המאה ה-7 היגרו לאזור שבטים סלאבים שהיו בסיס אתני להקמת האימפריה הבולגרית הראשונה.
היישוב כונה בשם פלבניה שנגזר מהשם הסלאבי לאסם.
התיעוד הכתוב הראשון לשם המודרני מצוי בתעודה מ-1270 שכתב מלך ההונגריה סטפן החמישי בהקשר למאבקי גבול מול צבאות האימפריה הבולגרית השנייה.
ב-1395 כבשו את פלבן צבאותיו של באיזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית.
ב-1593 חצה הנסיך מיכאי האמיץ מוולאכיה את הדנובה, כבש את פלבן והעלה אותה באש.
ב-1797 נכבשה העיר על ידי הוואלי העות'מאני המורד אוסמאן פאזוואנטואולו ואוכלוסייתה נשדדה בטרם המשיכו הכוחות לכיוון וידין.
ב-1810, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית ובמהלך נסיגת הרוסים נשדדה שוב אוכלוסיית העיר.
העיר נפלה בידי הכוחות הרוסים גם במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829).
במהלך המאה ה-19 חלה תקופת התחייה הלאומית הבולגרית ובמסגרתה ידעה בולגריה ככלל ופלבן בתוכה תנופת בנייה של כנסיות, של בתי ספר ושל מבני ציבור והתעוררות חברתית ולאומנית.
ב-1825 הוקם בית הספר החילוני הראשון בעיר וב-1840 בית הספר לבנות, שהיה הראשון מסוגו בכל בולגריה.
ב-1869 הקים וסיל לבסקי את הוועדה המהפכנית הראשונה בבולגריה שהחלה את תנועת המרי נגד העות'מאנים.
פלבן שימשה זירת לחימה מרכזית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ועיכבה את התקדמות הרוסים לשטחי מרכז בולגריה בואכה סופיה ואדירנה.
הצבא הרוסי-רומני חדר לבולגריה ביולי 1877 ולא נתקל בהתנגדות רצינית.
ב-16 ביולי 1877 נכבשה העיר ניקופול והצבא העות'מאני בפיקודו של עות'מאן פאשה נסוג לפלבן והתבצר בה.
הקרבות והמצור על פלבן החלו ב-20 ביולי 1877 ונסתיימו ב-10 בדצמבר 1877. בשלושה קרבות מרכזיים ב-20 ביולי 1877, ב-30 ביולי 1877 וב-11 בספטמבר 1877 לא הצליחו הרוסים לכבוש את העיר.
לאחר כישלונותיהם החליטו הרוסים להדק את המצור על העיר ולמנוע הגעת כל אספקה אליה.
עות'מאן פאשה ביקש רשות מהפיקוד הצבאי העות'מאני לסגת, אך קיבל תשובה שלילית.
משנדלדלה האספקה, החליט ב-9 בדצמבר 1877 לפרוץ את קווי הרוסים ולסגת מהעיר.
הניסיון לא צלח ולמחרת הוא נכנע עם צבאו ומסר את חרבו למפקד הכוח הרומני.
בקרבות ובמצור על פלבן נהרגו ונפצעו 40,000 חיילים עות'מאנים ו-34,000 מהצבא הרוסי-רומני.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית, הפכה פלבן חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
בראשית המאה ה-20 התפתחה העיר והייתה למרכז כלכלי ותרבותי אזורי.
ב-1926 חוברה העיר למסילת הרכבת בין סופיה לרוסה שהאיצה עוד את פיתוחה הכלכלי.
בפלבן שורר אקלים ממוזג עם השפעות מקצינות מכיוון רמת הדנובה, הגורמות להפרשי טמפרטורות ניכרים בין הקיץ לחורף וכמות משקעים נמוכה יחסית.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12oc וערכי הקיצון נעים ממינוס 1oc בינואר עד 23.5oc בחודשים יולי ואוגוסט.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 290 מילימטרים.
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון מתונה, בשל שיעור תמותה הגבוה משיעור הילודה.
מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה כי 94% הם בולגרים ו-5% צוענים.
90% מהתושבים מחזיקים בדת הנוצרית אורתודוקסית, 5% הם קתולים ו-5% מוסלמים סונים.
בעידן השלטון הקומוניסטי נסמכה כלכלת העיר על תעשייה במספר מגזרים שכללו ייצור מכונות, עיבוד מתכות, עיבוד שמן ומזון.
המשבר הכלכלי החריף שחוותה בולגריה לאחר קריסת המשטר הקומוניסטי ב-1989 הביא לסגירתם של מפעלים רבים.
במהלך שנות ה-90 החלה להתפתח תעשיית טקסטיל לצד תעשיית המזון המסורתית.
בראשית המאה ה-21 חזרה פלבן למצב עצמה כיעד תיירותי, בעיקר לתיירים ממזרח אירופה.
פלבן ממוקמת על קו מסילת הרכבת סופיה-בוקרשט-מוסקבה ובסמוך אליה חולף נתיבם של מספר כבישים מהירים ובכלל זה לסופיה ולווארנה.
ב-10 בדצמבר 1977, במלאת מאה שנים לקרבות ולמצור על פלבן, נחנך מבנה ובו ציור פנורמי ענקי בגודל 115 על 15 מטרים, המתאר את הקרב על פלבן, שהסתיים ב-10 בדצמבר 1877. את הציור ציירו 11 ציירים רוסים ו-2 בולגרים.
המבנה ממוקם בפארק סקובלב, שהוקם לזכרו של הגנרל הרוסי מיכאיל סקובלב.
זו אחת הפנורמות הגדולות ביותר בעולם והיא יעד תיירותי מרכזי בבולגריה בכלל ובפלבן בפרט.
ממדי הציור ואופן הצבתו, נועדו להעניק למבקר במקום את התחושה כאילו הוא נמצא בתוך שדה הקרב עצמו.
קפלת המאוזוליאום של גאורגיוס הקדוש
קפלת המאוזוליאום של גאורגיוס הקדוש היא מבנה המשמש אתר הנצחה נוצרי בולגרי.
בנייתה, בסגנון אדריכלי נאו-ביזנטי שהתבסס על מאפייני האדריכלות הביזנטית, הסתיימה ב-1907. המבנה הוקדש לחיילים הרוסים והרומנים שנפלו בקרב לכיבושה של העיר מידי העות'מאנים.
הקפלה נושאת את שמו של גאורגיוס הקדוש, שנחשב קדוש מגן של אנשי הצבא.
עיטור של הקפלה משולב בסמלה הרשמי של העיר.
קהילה יהודית רומניוטית התקיימה בפלבן מהמאה ה-7. בסוף המאה ה-14 הגיעו לעיר יהודים שגורשו מהונגריה והקימו בה קהל נפרד.
בהמשך הגיעו לעיר מגורשי בוואריה שהקימו קהל מתפללים בנוסח אשכנז.
בראשית המאה ה-16 הגיעו לפלבן מגורשי ספרד ופורטוגל ויצרו קהל נפרד, אשר בכמותו שינה את צביונה של הקהילה לספרדי.
בתקופה העות'מאנית עסקו היהודים בעיקר במסחר זעיר.
הקהילה הרומניוטית נטמעה בהדרגה בקרב הקהל הספרדי.
יהודי העיר ידעו מספר פוגרומים, החל מנסיך ולאכיה מיכאי האמיץ שטבח ביהודי העיר בשלהי המאה ה-16 עד חיילי צבא האימפריה הרוסית אשר פגעו ביהודי העיר במסגרת המלחמות מול העות'מאנים במהלך המאה ה-19. בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה 500 נפשות והתפתחה מערכת חינוך יהודית עצמאית שבה התחנכו מרבית בני הקהילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 1,000 נפשות והוחל עליה החוק להגנת האומה.
במאי 1943 נקלטו בפלבן 6,000 ממגורשי סופיה והם רוכזו באזור שכונה בפי בני הקהילה גטו פלבן.
כ-5 קילומטרים מהעיר פעל עד ספטמבר 1944 מחנה הריכוז קאייליקה שבו נאסרו כמה מאות ממגורשי סופיה וערים אחרות.
מרבית יהודי העיר עלו למדינת ישראל במהלך גל העלייה מבולגריה בין 1948 ל-1950.
פלביטיס (Phlebitis, דלקת הוורידים) היא דלקת של הווריד, במיוחד ברגל.
כאשר פלביטיס מתקשרת להיווצרות קרישי דם (פַּקֶּקֶת; תרומבוזה), לרוב בוורידים העמוקים של הרגליים, הסטטוס הזה נקרא תרומבופלביטיס.
בקטריאלית: אורגניזם הפתוגן יכול לפלס גישה ולגרות דלקת.
כימית: על ידי תמיסות מגרות.
מכנית: טראומה גופנית מין נקב עור ותזוזה תוך-ורידית של קנולה בעת החדרה וכל מניפולציה שעוקבת ממנה לאחר מכן; קרישה; קנולה גדולה מדי.
תרופות: אולנזפין, צלברקס, תרופות אנטי דיכאון וכדומה.
כאב או צריבה באורך הוריד
מחוז פלבולנד (בהולנדית: ) הוא מחוז בהולנד הממוקם במרכז המדינה.
המחוז מחולק ל-2 חלקים מרכזיים: אי אחד גדול שנמצא בדרום המחוז וחצי אי שנמצא בצפון המחוז.
חוץ מהחלקים היבשתיים יש במחוז גם שטח עצום של מים.
רובו של המחוז מורכב מאדמה שיובשה במסגרת פרויקט כיבוש הים ההולנדי משנות ה-40 עד שנות ה-60 (למעט שני האיים לשעבר סכוקלנד וארק ).
- חצי האי למעשה מורכב משני האיים לשעבר סכוקלנד וארק ומשטח אדמה גדול שיובש כולו בשנת 1942 לו ניתן השם "נורדוסטפולדר".
-האי מורכב כולו מאדמה שיובשה והוא כולל שתי יחידות שיובשו בזמנים שונים: שיובשה כולה בשנת 1957 ו שיובשה כולה בשנת 1968.
המחוז גובל בצפון עם פריסלנד ובשאר החלקים עם כל מני מקורות מים.
בירת המחוז היא לייליסטאט, והעיר הגדולה במחוז היא העיר אלמרה, שתיהן נמצאות על החלק של האי ולא על חצי האי בעוד שלייליסטאט נמצאת על ואלמרה נמצאת על .
במחוז 374,424 תושבים והוא המחוז בעל מספר התושבים הקטן ביותר בהולנד.
שטח המחוז עומד על 1,417 קמ"ר, והוא המחוז ה-11 בגודלו בהולנד.
צפיפות האוכלוסין במחוז עומדת על 264 איש לקמ"ר, הצפיפות השמינית בגודלה בהולנד.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הולנד משנת 2002/2003, ל-53% מאוכלוסיית המחוז אין דת, 22% מהתושבים פרוטסטנטים, 14% קתולים, 6% מוסלמים ו-5% מגדירים את עצמם אחרת.
מחוז (אובלסט) פלבן (בבולגרית: Област Плевен) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה.
המחוז ממוקם במרכז צפונה של המדינה ועיר בירתו היא פלבן.
התיישבות מאורגנת בשטח המחוז החלה בתקופת הממלכה התראקית.
בהמשך היה המחוז חלק מפרובינציה רומית, ביזנטית וחלק מהאימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה.
ב-1388 נכבש האזור על ידי הסולטאן מוראט הראשון והפך חלק ממחוז (איילט) של האימפריה העות'מאנית.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), התחוללו באזור קרבות כבדים שגבו עשרות אלפי קורבנות משני הצדדים, כאשר האירוע המרכזי היה המצור על פלבן אשר התרחש בין יולי לדצמבר 1877. לאחר סיום המלחמה נכללו שטחי המחוז בתוך נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
נהר הדנובה בגבולו הצפוני של המחוז מהווה את הגבול בין בולגריה לרומניה.
במערב הוא גובל במחוז וראצה, בדרום בלובץ' ובמזרח בוליקו טרנובו.
המחוז, ששטחו 4.2% משטח בולגריה, הוא חלק ממישור הדנובה וחוצים אותו, מדרום לצפון, יובלי הדנובה איסקאר, ויט ואוסאם, אשר מימיהם מזוהמים ומצריכים טיהור טרום השימוש בהם.
האקלים ממוזג, והטמפרטורה נעה מ 3oc -, בחודש ינואר ועד 23oc ביולי.
90% מתושבי המחוז הם בולגרים, 5.5% הם טורקים ו 3.1% הם בני רומה.
מבחינת האמונה הדתית, 88.2% מתושבי החבל הם נוצרים אורתודוקסים, 5% הם מוסלמים סונים ו 2.3% הם קתולים.
שפת אימם של 91% מתושבי המחוז היא בולגרית, 4.8% טורקית ו 2.85% רומאנית.
במחוז הוקמה מערכת סכרים לניצול מי נהר הדנובה בחקלאות שלחין.
עיקר הגידולים הם חיטה, כרמים בהם מגדלים ענבי יין וירקות.
המחוז עשיר במחצבים כגון אבן גיר וחרסית, אשר נכרים ומעובדים בתעשיות המקומיות.
לאורך גדות נהר הדנובה יש שפע של עצי צפצפה וערבה.
הפלבונואידים (flavonoids) או ביופלבונואידים , שנודעו בעבר גם בשם כולל "ויטמין P", הם קבוצת תרכובות פוליפנולים טבעיים המסונתזות על ידי צמחים ומצויות בפירות וירקות והם בעלי פוטנציאל להיות מעכבי חמצון על ידי תרומת אטום מימן או אלקטרון לרדיקל חופשי.
הפלבונואידים הם מטבוליטים משניים, כלומר אינם חיוניים באופן מיידי לחיי התא הצמחי.
עם זאת, יש להם מספר תפקודים:
פיגמנטים של צמחים המייצרים צבע צהוב, אדום או כחול מסייעים במשיכת בעלי חיים מאביקים.
משיכת חיידקים סימביוטיים ממשפחת הריזוביום ודחיית טפילים.
בתנאי מעבדה הראו יכולת אנטי בקטריאלית ודחיית פטריות בצמחים.
הפלבונואידים התגלו במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי הביוכימאי ההונגרי אלברט סנט-גיירגי שכינה אותם בשם ויטמין P.
ניסויים שונים אין ויטרו in vitro - בתנאי מעבדה, הראו שייתכן שפלבונואידים שונים יכולים לטפל באלרגיות, דלקות ועוד.
ניסויים במעבדה הראו שחומרים אלו יכולים לשמש כנוגדי חימצון, אולם בפועל הרמה בגוף נמוכה בהרבה מהרמה הנדרשת לשם כך ורוב הכמות שמצליחה להיספג מופרשת בשתן.
ישנם מעל 5,000 סוגים שונים של פלבונואידים הנבדלים זה מזה במבנה הכימי שלהם.
להלן מספר דוגמאות של פלבונואידים מצויים:
קוורציטים - מצויים בבצל, תפוח, תותים, תה, יין אדום ומגוון פירות וירקות.
קזפרטין - פירות הדר, יין אדום ומגוון פירות וירקות.
אפיקטצ'ין Epicatechin- תה, קקאו ותותים.
כורכומינואידים Curcuminoids- תבלין כורכום מלא.
פלאשפוינט היא קשת סיפור קרוסאובר בקומיקס אשר פורסמה בין מאי לספטמבר 2011 על ידי חברת DC קומיקס.
המיני-סדרה העיקרית נכתבה על ידי ג'ף ג'ונס ואוירה על ידי אנדי קוברט.
עם סיומה, המיני-סדרה שינתה באופן קיצוני ביותר את המצב הקיים ביקום DC, מה שהוביל לאתחול מחודש של החברה בספטמבר 2011.
הסדרה מציגה יקום DC שונה מהמוכר, שבו רק פלאש, קיד פלאש ובוסטר גולד יודעים אודות ההבדלים המשמעותיים שהתרחשו בקו הזמן, ביניהם הפיכתו של סייבורג לגיבור בעל שם עולמי, החזקתו של סופרמן בידי הממשלה וכן גרסת באטמן בדמותו של תומאס ויין, שמעביר את ימיו כמנהל בתי קזינו.
האירוע הוא חלק מאנתולוגיית "המשבר" הכוללת את "המשבר בעולמות האינסופיים", "שעת אפס: משבר בזמן", "משבר זהות", "המשבר האינסופי", "המשבר האחרון", "התכנסות" ו"המשבר האפל בעולמות האינסופיים".
עלילות קשת הסיפור עובדו לסרט האנימציה "ליגת הצדק: פרדוקס פלאשפוינט", שיצא ב-30 ביולי 2013. העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "הפלאש" עוסקת באירוע זה.
בארי אלן מתעורר יום אחד ומגלה שהוא נמצא בקו זמן חלופי שבו האזרח קור הוא הגיבור הגדול ביותר של העיר סנטרל סיטי, שאמו חיה ושאביו הנרי מת מהתקף לב לפני שלוש שנים, ובנוסף שהפלאש, ליגת הצדק וסופרמן לא קיימים.
בגות'אם סיטי, באטמן זורק פושע מבניין לפני שהוא מתעמת עם סייבורג.
השניים מנהלים דיון יחד עם קבוצת גיבורי-על בנוגע לקרב שניהלו האטלנטים של אקווהמן והאמזונות של וונדר וומן.
קרב זה גרם לחורבן ולמותם של אלפים באירופה המערבית, אשר הוטבעה בידי האטלנטים מלבד האיים הבריטיים, שנכבשו בידי האמזונות.
הגיבורים אינם מוצאים פתרון נראה לעין, והישיבה מתפזרת.
בארי אלן מגיע למערת העטלף, היכן שבאטמן תוקף אותו.
מתגלה כי באטמן הוא למעשה תומאס ויין, וכי בנו ברוס הוא האחד שמת במקום הוריו בקו זמן חלופי זה.
בחורבותיה השטופים של פריז, דת'סטרוק מנהיג כנופיית פיראטים בחיפוש אחר בתו רוז וילסון.
הקיסר אקווהמן, שדוקר את דת'סטרוק בחזהו, תוקף אותו ואת צוותו, שכולל את סונאר, אייסיקל ופני חימר.
סונאר מצליח להסיר חלק מהקלשון מחזהו של דת'סטרוק ולרפא אותו.
בחזרה באחוזת ויין, בארי מנסה להסביר לתומאס על זהותו הסודית כפלאש ועל מערכת יחסיו עם ברוס ויין.
זכרונו של בארי מתחיל ליישר קו באופן ספונטני עם קו הזמן החלופי, והוא מבין שיקום פלאשפוינט הוא אינו ממד אלטרנטיבי, אלא אותו אחד שלו.
טבעתו של בארי משחררת את תחפושתו של הפלאש ההפוך איאוברד ת'ון, וגורמת לו להאמין שאויבו הוא זה שאחראי לשינוי ההיסטוריה.
בארי מחליט ליצור מחדש את התאונה שהעניקה לו את כוחותיו בניסיון לבטל את הנזק שנגרם בידי ת'ון, אבל הניסיון הראשון שלו מותיר אותו מלא כוויות קשות.
בלונדון, סטיב טרבור מחכה להפגש עם לויס ליין אך הוא מותקף בידי וונדר וומן והאמזונות.
היא תופסת אותו בצווארו עם לאסו האמת שלה ומתחילה לחקור אותו.
הוא מסביר כי נשכר כדי להוציא את ליין מארץ האמזונות ניו תמיסרה בגלל שהיא נשלחה לאסוף מידע עליהן עבור סייבורג.
נשיא ארצות הברית מיידע את סייבורג שסטיב טרבור שלח מסר לתנועת המחתרת, אך מסר זה יורט בגלל בוגד בקרב הגיבורים שסייבורג ניסה לגייס.
סייבורג משוחרר מתפקידו בדיוק כשאשת האלמנטלים מסתננת למפקדה.
בינתיים בניו תמיסרה, ליין נפגשת עם המחתרת.
מכת ברק נוספת מחזירה לאלן את כוחותיו ואת בריאותו.
הוא מסיק שהפלאש ההפוך שינה את ההיסטוריה כדי למנוע את הקמתה של ליגת הצדק.
הוא גם לומד שקאל-אל נלקח למעצר בידי "פרויקט: סופרמן".
פלאש, באטמן וסייבורג מצטרפים למאבק כדי לעצור את וונדר וומן ואקווהמן.
השלושה מוצאים את סופרמן כשהוא במצב חלוש ביותר וחיוור במתקן הפרויקט ומבינים כי ייתכן והוא היה כלוא בתא מאז ילדותו ולא ראה בן אנוש מעולם.
לאחר שניצל, סופרמן עף מהמקום בבהלה באמצעו של קרב עם השומרים, ומשאיר מאחור את השלושה בביבים.
הם ניצלים בידי אשת האלמנטלים, וזכרונותיו של פלאש ממשיכים להשתנות.
הנשיא מכריז על כישלונו של סייבורג לאחד את גיבורי העולם ועל כניסתה של ארצות הברית למלחמת האטלנטים/אמזונות.
פלאש, באטמן, סייבורג ואשת האלמנטלים מתפרצים לוועידה כדי לבקש את עזרתה של משפחת מארוול.
באטמן מבקש מבילי בטסון להשתמש בברקיו כדי למנוע מזכרונותיו של פלאש להמשיך ולהשתנות.
בילי רואה את זכרונותיו של המקביל לו ביקום DC הרגיל.
הקבוצה שומעת אודות התקיפה האווירית הכושלת על אנגליה באמצעות ציי המטוסים הבלתי נראים של האמזונות.
האל ג'ורדן הוא הקורבן הראשון, וגל שיטפון ענק תוצר האטלנטים מאיים על ניו תמיסרה.
פלאש אומר לבאטמן שאם הוא ייכשל בעצירתו של ת'ון, העולם ישמיד את עצמו.
למרות מחאותיו, באטמן מצטרף לפלאש בעוד הקבוצה עושה את דרכה לניו תמיסרה.
וונדר וומן ואקווהמן נלחמים אחד בשני כאשר הקבוצה מגיעה אליהם.
משפחת מארוול מתאחדת לכדי קפטן רעם, שתוקף את וונדר וומן.
נדמה כי הוא עומד בפני ניצחון עד אשר המכשפת מתגלה כמרגלת אמזונית מהמחתרת, ומשתמשת בקסם שלה להחזיר את משפחת מארוול לצורתה האנושית.