tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף העובדה שגדוד הסיירים השישי לא היה מתורגל בחילוץ בני ערובה ושחרור שבויים, ניגש פרינס למשימה 'אילתר, הסתגל והתגבר', ועוד באותו היום הציג בפני מיוסי תוכנית מפורטת הכוללת פשיטת בזק רגלית ונסיגה מהירה במסע מזורז לקווי הצבא האמריקני.
כבר באותו יום, בשעות אחר הצהריים, יצאה פלוגתו המתוגברת של פרינס (ועימה המג"ד מיוסי) בת מאה ועשרים סיירים לכיוון קבנטואן, המרוחקת ארבעים וחמישה קילומטרים בעומק השטח שבשליטה יפנית.
למחרת היום חברו למפקד כוחות הגרילה המקומיים, קפטן פחוטה, ומאתיים לוחמיו בכפר בלינקריין המרוחק כשמונה קילומטרים ממחנה השבויים.
אנשיו של פחוטה ביצעו סיור מקדים ביעד כשהם מחופשים לאיכרים ושבו עם מודיעין עדכני.
תוכניתו של פרינס, אותה סיכם עם מיוסי ועם פחוטה הייתה פשוטה והסתמכה על מהירות וכוח אש עדיף.
קפטן פחוטה ולוחמי הגרילה הפיליפינים שלו יעסיקו באש את הבסיס הצבאי הקרוב וימנעו מעבר תגבורות לכיוון מחנה השבויים.
הם יעשו זאת באמצעות שליטה על הדרך היחידה המקשרת בין הבסיס למחנה, הגשר על נהר קאבו.
מחלקה בפיקוד סגן מרפי תתפרס מסביב למחנה השבויים ותיתן את האות לפתיחת המבצע על ידי פתיחה מתוזמנת של אש כלפי עמדות הבסיס השונות.
פלוגה ג' עצמה תתקוף את השער הראשי תסתער אל תוך המחנה ותשטוף אותו באש.
פרינס העריך כי הפעולה תימשך כחצי שעה ולאחריה תתבצע נסיגה רגלית זריזה לכיוון הכפר בלינקריין ומשם אל עבר יחידות הגיס השישי.
דאגתו העיקרית של סרן פרינס הייתה השטח המישורי שבו מוקם מחנה השבויים, אשר מנע הגעה נסתרת לקרבתו.
הוא פתר את הבעיה על ידי שימוש ברעיון יצירתי.
למחרת היום בעוד לוחמיו של קפטן פחוטה מתמקמים במארב המתוכנן, החלו הסיירים של מיוסי לנוע בזחילה בינות העשב לעבר מחנה השבויים.
הזקיפים היפנים לא נתנו דעתם עליהם, זאת כיוון שהיא הייתה נתונה למשהו מעניין הרבה יותר.
כתרגיל הסחה הזמין מיוסי טיסת סיור של מטוס הפצצה מסוג 61-P המכונה "האלמנה השחורה".
המטוס חג מעל למחנה השבויים עד אשר חצו הסיירים את השדה המישורי והגיעו לנקודה ממנה תכנן פרינס כי תחל הפשיטה.
פרינס עצמו התמקם עם הכוח העיקרי בסמוך לשער הראשי של המחנה.
בשעה 19:40 פתח סגן מרפי באש מרובהו והרג את הזקיף היפני במגדל הסמוך אליו.
הירייה היוותה את אות הפתיחה למבצע, ולשמעה פתחו הסיירים, שהיו פרוסים מסביב למחנה, במכת אש עזה של רובים ומקלעים כנגד עמדות השומרים היפנים.
עדי ראייה סיפרו מאוחר יותר כי האש הייתה כה חזקה עד כי חלק מן השומרים שנפגעו נחתכו לשניים על ידי אש המקלעים.
לאחר ששככה האש, בעוד אנשי פלוגה ג' פורצים אל המחנה דרך השער הראשי ופרינס בראשם, השמיד צוות בזוקאים מן הכוח של סגן מרפי את הטנקים (מידע שנתקבל בסיור המקדים אישש שישנם טנקים החונים בתוך האנגר) ומשאית מלאה בתריסר חיילים יפנים.
חייליו פלוגה ג' החלו מבצעים סריקה בבסיס תוך שהם מחסלים את שאריות ההתנגדות היפנית.
בתחילה לא האמינו השבויים כי הסיירים הם אכן חיילי צבא ארצות הברית, אולם מרגע ששוכנעו החלו צועדים בעקבותיהם לעבר השער הראשי כאשר פרינס מחיש את הקצב ככל יכולתו.
עוד השבויים ומשחרריהם ממהרים לעבר השער הראשי, חלקם נישאים על גבם של הסיירים, ניתכו עליהם פגזי מרגמה.
חייל יפני בודד הציב מרגמה וניסה לבדו למנוע את הבריחה ההמונית.
לבסוף אותר החייל בידי הסיירים ונהרג, עם זאת מן הירי היו מספר פצועים והרוג- רופא גדוד הסיירים ד"ר פישר.
בינתיים במחנה הצבאי היפני שוגרה תגבורת לעבר מחנה השבויים שכללה טנקים וחיילי רגלים.
קפטן פחוטה ולוחמיו התכוננו לבואם וניסו לפוצץ את הגשר המוביל למחנה.
הגשר לא הושמד אך הפך בלתי עביר לטנקים.
שאר התגבורת רותקה באש לגשר ולא הצליחה לעבור.
שבוי חירש אחד נותר במחנה, שוטט למחרת לבדו בג'ונגל ונאסף בידי לוחמי גרילה.
חצי שעה לאחר תחילת הפשיטה כבר היו הסיירים והשבויים בנהר פמפנגה ובדרכם חזרה לקווים האמריקנים.
בנהר פגשו החיילים את שיירת הפרדות שנועדה לסייע להם בנסיגתם.
משם הם פנו לעיירה טאוואלרה, המרוחקת רק שישה עשר קילומטרים מן המחנה, אשר נכבשה כבר על ידי כוחות הגיס השישי בעודם מתקדמים לעבר בירת הפיליפינים- לוזון.
בטאוואלרה חברו השבויים והסיירים למשאיות והגיעו חזרה לבסיס ממנו יצאו הסיירים לפשיטה.
השבויים זכו לטיפול רפואי ופונו אחר כבוד לארצות הברית.
בפשיטה חולצו חמש מאות ושנים עשר שבויים, וזאת כמעט מבלי שהכוח הפושט ספג נפגעים.
גנרל דאגלס מקארתור, מפקד כוחות צבא ארצות הברית באוקיינוס השקט, שיבח את הביצוע והחליט להעניק למיוסי ופרינס עיטורי צלב השירות המצוין.
לשאר קציני הגדוד שהשתתפו בפשיטה הוענק עיטור כוכב הכסף ואילו החוגרים ולוחמי הגרילה עוטרו בכוכב הארד.
הפשיטות הגרמניות על נאורו היו שתי התקפות של סיירות גרמניות על האי נאורו שבאוקיינוס השקט בחודש דצמבר 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה.
התקפות אלה הביאו לטביעתן של חמש אוניות סוחר של בעלות הברית והסבו נזק רב למתקני העמסת הזרחה שעל האי.
התקפות אלה היו הפעולה היעילה ביותר של הגרמנים במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, והן פגעו באספקת הזרחה לאוסטרליה ולניו זילנד.
בעקבות הפשיטות נשלחו לאזור כלי שיט של בעלות הברית על מנת להגן על האי ועל נתיבי השיט בדרום האוקיינוס השקט.
האי נאורו והאי הסמוך לו אושן היו מקורות זרחה חשובים לתעשיות הדשנים של אוסטרליה ושל ניו זילנד, שמילאו תפקיד מרכזי בתעשיות החקלאיות של המדינות.
את כריית וייצוא הזרחה ניהלה החברה האוסטרלית "ועדת הזרחה הבריטית" (British Phosphate Commission).
מכיוון שבאיים אין מעגנים, טעינת האוניות נעשתה על ידי עגינתן במים עמוקים, והעברת הזרחה אליהן באמצעות זיזים.
על אף חשיבותם לכלכלות אוסטרליה וניו זילנד, ניתנה לנאורו ואושן עדיפות נמוכה בהקצאת משאבים צבאיים שעמדו לרשות בעלות הברית להגנת אוסטרליה, והאיים נותרו ללא הגנה עד דצמבר 1940. עם זאת, על מנת להפחית את השפעת התקפות עתידיות על האיים, נבנו באוסטרליה מצבורי זרחה אסטרטגיים.
לקראת סוף חודש אוקטובר 1940 החלו סיירות העזר (ספינות מלחמה שהתחזו לאוניות סוחר ותקפו אוניות סוחר של האויב) הגרמניות "אוריון" ו"קומט" וספינת האספקה שלהן "קולמרלנד" לפעול בחוף המזרחי של ניו זילנד והטביעו שני כלי שיט לקראת סוף נובמבר.
לאחר תקיפות אלה הפליגו האוניות לאיי קרמדק שמצפון לניו זילנד, שם עברו האסירים שנאספו לאוניית האספקה ב-29 בנובמבר.
שלוש האוניות המשיכו אז בהפלגתן לנאורו, שם תכננו לתקוף את מתקני הזרחה ואת האוניות שידעו שעוגנות בסביבות האי דרך קבע, על פי מידע מודיעיני שהיה בידם.
השייטת הגרמנית נתקלה באונייה האוסטרלית הראשונה בדרכה לנאורו, ב-6 בדצמבר.
האוניות הגרמניות הטביעו את אוניית הסוחר "טריאונה" באמצעות טורפדו, צפונית-מזרחית לאיי שלמה.
במהלך ההתקפה נהרגו שלושה אנשי צוות אוסטרלים וכל שאר 68 השורדים נשבו.
הקפטן הגרמני התכוון תחילה להוריד כוח לחוף ולחבל במתקני הזרחה ב-8 בדצמבר, אך הדבר לא התאפשר בשל תנאי מזג האוויר, והשייטת הגרמנית נאלצה לפנות אל האוניות שעגנו בסמוך לאי.
בערב 7 בדצמבר ערכה הקומט סיור באזור במסווה של הסוחרת היפנית "מניו מארו" והטביעה את הסוחרת הנורווגית "ויני." אף על פי שתצפיתנים מהחוף איתרו אותה, נחשבה הקומט לסוחרת יפנית בדרכה ליפן.
אוריון חברה לקומט בסמוך לנאורו בשעות הבוקר 8 בדצמבר, ויחד הטביעו את ה"טריאדיק" ואת ה"טריאסטר".
קומט טיבעה לאחר מכן גם את הסוחרת הבריטית "קומָטה".
לאחר פשיטה זו נסוגה השייטת הגרמנית ועגנה כ-32 ק"מ מזרחית לנאורו.
מאחר שמזג האוויר לא איפשר נחיתה על האי, החליט מפקד השייטת שאוריון תמשיך לסייר באזור נאורו בעוד קומט וקולמרלנד יפליגו לאיי מרשל שם יתדלקו.
לאחר מכן נקבע שהשייטת תתאסף בשנית בסמוך לנאורו ותבצע ניסיון נחיתה נוסף.
כשהתאספה השייטת ב-15 בדצמבר, עדיין לא איפשר מזג האוויר את הנחתת הכוחות על החוף, על כן פנו האוניות והפליגו לאי האוסטרלי אמיראו (Emirau), שם הורידו 675 אסירים ששהו על סיפוניהן.
למזלם של הגרמנים, אמיראו היה אחד מהאיים הבודדים באזור שלא היה לו קשר רדיו עם הצי המלכותי האוסטרלי.
אך האוסטרלים איתרו את הניצולים במהרה, והעבירו אותם לאוסטרליה ב-29 בדצמבר, שם הם סיפקו לבעלות הברית מידע מודיעיני על שייטת הפשיטה הגרמנית.
בעקבות זאת, פרסם המטה הימי הגרמני ב-19 בפברואר 1941 צו האוסר לשחרר שבויים נוספים.
את אמיראו עזבו שלוש האוניות הגרמניות בנפרד.
אוריון המשיכה לאיי קרוליין לתיקונים, קולמרלנד הפליגה ליפן ורק קומט המשיכה בפעילות מבצעית בדרום האוקיינוס השקט.
קומט שבה לנאורו בבוקר 27 בדצמבר.
לאחר ששלחה אזהרה לשוהים על החוף שלא להשתמש בקשר רדיו על מנת לדווח על מיקומה, החלה קומט להפגיז את האי בשעה 06:40. ההפצצה נמשכה כשעה, ובמהלכה הושמדו מפעל ההעמסה, מכלי דלק, סירות מבנים ומצופי היקשרות.
לאחר ההפגזה הפליגה קומט לכיוון דרום-מזרח, והשוהים על החוף דיווחו על האירוע לאוסטרליה.
היה זה הביקור האחרון של אוניות גרמניות לנאורו במהלך המלחמה, שכן לאחר מכן עברה קומט לשרת באוקיינוס ההודי.
הפשיטות הגרמניות הצליחו לפגוע בכלכלות אוסטרליה וניו זילנד, והיו הפעולות המוצלחות ביותר של גרמניה באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
תיקון הנזק ארך עשרה שבועות, ואובדן האוניות הביא לירידה באספקת הזרחה.
המחסור בזרחה הביא להנהגת קצבאות דשן בניו זילנד החל ביולי 1941. הפשיטה על האי פגעה גם באספקת זרחה ליפן, והביאה את הממשלה היפנית לאיים על קיצוץ הסיוע לגרמניה.
הצלחת הפשיטות הגרמניות הביאו להעלאת הטענות שהגרמנים נעזרו בגורמים על האיים שמסרו להם מידע, אך חקירת האירועים שללה טענות אלה.
בעקבות הפשיטות, ביקשה המועצה הימית של אוסטרליה מהאדמירליות הבריטית להקצות כלי שיט לאיים, להגנה מפני פשיטות נוספות.
הבקשה התקבלה, וסיירת אחת נשלחה לאיים ב-4 בינואר 1941. מספר כלי שיט אוסטרלים וניו זילנדים שמרו על נוכחות צבאית בסמוך לאיים בחודשים שלאחר מכן ושני תותחי שדה נפרסו בכל אחד מהאיים.
הפשיטות הביאו גם להתחלת השימוש בשיירות בין אוסטרליה לניו זילנד.
באוגוסט 1943 מנתה הארמייה האווירית הרביעית היפנית 130 מטוסים כשירים.
מספר זה היווה רק שליש ממצבת המטוסים שהייתה מיועדת לארמייה האווירית, וכמחצית מכלל המטוסים ברשותה (השאר לא היו כשירים לטיסה).
הסיבות לכך היו מחלות שפשו בקרב צוותי האוויר וכן מחסור בחלקי חילוף למטוסים.
במהלך קרב לאה-סלמאואה העבירה הארמייה הרביעית מטוסים רבים לשדות תעופה בסמוך לווייווק שלחופה הצפוני של גינאה החדשה.
טווח הטיסה של מטוסי הקרב של בעלות הברית לא אפשר להם להגיע לווייווק, והפיקוד החליט שהסיכון שבשליחת מפציצים ללא ליווי מטוסי קרב אינו כדאי.
מפקד כוחות האוויר של בעלות הברית בזירת דרום מערב האוקיינוס השקט, מייג'ור גנרל ג'ורג' קני, הגה תוכנית לתקיפת וייווק.
בעלות הברית החלו בהקמת שני שדות תעופה דמה בסמוך לעמדות היפניות בחצי האי הואון.
צוותים קטנים העלו ענני אבק גדולים במטרה ליצור את הרושם שבמקום מתבצעות עבודות בנייה רחבות היקף, והיפנים הגיבו בהפגזת שדות התעופה המדומים.
בה בעת, הקימו בעלות הברית שדה תעופה אמיתי במרחק 80 קילומטרים משם, אליו העבירו מטוסי קרב.
ב-12 באוגוסט פתחה הארמייה הרביעית במתקפה על בסיסי בעלות הברית בוואו, בבנה-בנה ובסלמאואה, אך היא לא הניבה פירות.
היפנים תכננו לערוך פשיטה נוספת על בסיסי בעלות הברית, אך ב-17 באוגוסט פתחו האחרונות במתקפה על הבסיסים היפנים בווייווק.
בשעות הבוקר המוקדמות תקפו ארבעים ושבעה מפציצי B-24 ליברייטור וB-17 מבצר מעופף כמאתיים מטוסים יפניים בשדה התעופה בווייווק ובמספר שדות תעופה נוספים באזור, בעוד אלה חונים על הקרקע במקבצים.
מספר טייסים יפנים ניסו להמריא אך נורו מיד.
בשעה 09:00 תקף את וייווק גל נוסף של מפציצים מלווים במטוסי קרב.
בפשיטה זו איבדו בעלות הברית שלושה מפציצים, אך המפציצים השמידו כ-100 מטוסי אויב וכמויות גדולות של אספקה וגרמו לאבדות בנפש.
לאחר הפשיטות נותרו ברשות היפנים 30 מטוסים בלבד.
מספר זה לא אפשר לארמייה הרביעית לספק סיוע לכוחות על הקרקע ולמעשה חוסל הכוח האווירי היפני בגינאה החדשה, ובעלות הברית השיגו עליונות אווירית באזור.
הארמייה הרביעית התאוששה במידת מה לאחר מכן, אך לא שבה לגודלה הקודם.
במדעי המחשב, הפשטה (מאנגלית Abstraction ובלעז: אבסטרקציה) היא תהליך שבאמצעותו נתונים והוראות מוגדרים על ידי הצגה דומה למשמעות הסמנטית שלהם, תוך הסתרת פרטי המימוש שלהם.
מטרת האבסטרקציה להציג רק את הפרטים הרלוונטיים לנקודת המבט הנוכחית, על ידי הקטנת כמות הפרטים ו"הוצאה החוצה" של הטיפול בהם, כך שהמתכנת יוכל להתמקד רק בכמות מוגבלת של רעיונות בפרק זמן נתון.
יש לבצע הבחנה בין אבסטרקציה לבין מודולריות, בעוד מודולריות אחראית על פירוק לגורמים של הפתרון, אבסטרקציה אחראית על חיבור נתונים של הנושא עצמו לעניין מסוים.
לדוגמה, כשבבית משפט לפני מתן עדות, משביעים את העד לומר את האמת, רק את האמת ואת כל האמת, המשפט 'את כל האמת' מחביא בתוכו הגנה מפני אבסטרקציה.
אנו משביעים את העד לספר הכול, ללא ביצוע חיבור של נתונים לעניין מסוים בלבד.
מערכת יכולה להיות מורכבת מכמה שכבות אבסטרקציה, שכל אחת מהן חושפת את המתכנת למשמעויות וכמויות שונות של פרטים.
לדוגמה, שכבות אבסטרקציה נמוכות (low-level) חושפות את פרטי החומרה של המחשב, עליה רצה התוכנה, בעוד ששכבות גבוהות (high-level) מטפלות בלוגיקה העסקית של התוכנה.
רעיון האבסטרקציה במדעי המחשב החל כאנלוגיה לאבסטרקציה במתמטיקה, שם טכניקת האבסטרקציה מסתמכת על הגדרות מתמטיות, מה שהופך אותה לגישה טכנית יותר לעומת הרעיון הכללי של אבסטרקציה בפילוסופיה.
לדוגמה, בשפות תכנות, מספר הוא אותו רעיון (concept) כפי שהוא מוגדר במתמטיקה.
פרטי המימוש יכולים להשתנות בהתאם לסוג החומרה והתוכנה, אבל זה לא מהווה מגבלה מכיוון שרעיון המספרים במחשבים תמיד מתבסס על אותו רעיון מתמטי.
בתכנות, אבסטרקציה יכולה להיות מיושמת לשליטה (control) או לנתונים (data): אבסטרקציית שליטה היא אבסטרקציה של הפעולות ואילו אבסטרקציית נתונים עוסקת בהפשטה של מבני נתונים .
אבסטרקציית שליטה עושה שימוש בשגרות ורעיונות דומים לצורך בקרת זרימה.
אבסטרקציית נתונים מאפשרת להעניק משמעות ליחידות נתונים בסיסיות (ביטים).
לדוגמה, זהו המניע הבסיסי מאחורי השימוש בטיפוסי נתונים.
ניתן לראות באובייקטים (בתכנות מונחה-עצמים) כניסיון לשלב בין אבסטרקציית שליטה ואבסטרקציית נתונים.
אותה הגדרה אבסטרקטית יכולה לשמש כממשק משותף עבור משפחה של אובייקטים אשר חולקים את אותה משמעות, אבל ממומשים בדרכים שונות וכוללים התנהגות שונה.
מנגנון הירושה בתכנות מונחה-עצמים יכול לשמש לצורך הגדרת מחלקה אבסטרקטית המגדירה את הממשק המשותף.
ההמלצה שמתכנתים ירבו להשתמש באבסטרקציות כאשר ניתן לעשות זאת על מנת למנוע כפילויות בקוד המקור ידועה כ"עיקרון האבסטרקציה" (abstraction principle).
הדרישה ששפת תכנות תספק את האבסטרקציות הנדרשות גם היא נקראת באותו שם.
אבסטרקציית שליטה (control abstraction) היא אחד השירותים המרכזיים שמספקות שפות תכנות.
מחשבים מסוגלים להבין רק פעולות ברמה הנמוכה ביותר, כדוגמת העברת מספר ביטים ממקום אחד בזיכרון למקום אחר ולהפיק את הסכום של שני רצפים של ביטים.
שפות תכנות מאפשרות לבצע פעולות כאלה ברמה גבוהה יותר.
בתור דוגמה, נסתכל על הביטוי הבא הכתוב בתחביר דמוי-פסקל (שפת תכנות עילית):
לבן אדם זה נראה כחישוב מובן ופשוט למדי ("אחד ועוד שתיים שווה שלוש, כפול חמש שווה חמש עשרה").
לעומת זאת, השלבים ברמה הנמוכה (low-level) אשר נדרשים כדי לבצע את החישוב הנ"ל, להחזיר את הערך "15" ולבצע השמה של ערך זה למשתנה "a", הם למעשה די עדינים ומורכבים.
ולבסוף, פעולת ההשמה של הערך המתקבל, "15", למשתנה המסומל בתווית "a", כך שמאוחר יותר ניתן יהיה להשתמש ב-"a", כוללת שלבים נוספים "מאחורי הקלעים", של מציאת התווית של המשתנה ושל תוצאת החישוב בזיכרון הפיזי או הוירטואלי, אחסון של הייצוג הבינארי של "15" באותו מקום בזיכרון, וכו'.
ללא אבסטרקציית שליטה, בכל פעם שמתכנת ירצה לבצע פעולה פשוטה כמו חיבור או כפל של שני מספרים ולשמור את התוצאה במשתנה, הוא ייאלץ לפרט ידנית את כל השלבים ברמה הבינארית של האוגרים.
לעבודה כפולה כזאת יש שתי השלכות שליליות משמעותיות:
זה מאלץ את המתכנת לחזור שוב ושוב על אותן משימות בכל פעם שיש לבצע משימה דומה.
זה מאלץ את המתכנת לתכנת עבור חומרה וסט פקודות ספציפיים.
תכנות מובנה (structured programming) עוסק בפירוק משימות תוכנה מורכבות ליחידות קטנות יותר הכוללות ממשקים ברורים לבקרת זרימה בין הרכיבים, מה שמביא להורדת רמת המורכבות והפוטנציאל לשגיאות.
בתוכנית פשוטה, המטרה היא להבטיח שללולאות יהיו נקודות יציאה ברורות, וכאשר ניתן, שתהיה נקודת יציאה יחידה מתוך פונקציות ופרוצדורות.
במערכות מורכבות יותר, המטרה היא לפרק משימות מורכבות להרבה מודולים נפרדים.
שיטת עבודה כזאת מאפשרת לבודד את פרטי המימוש של רכיב מסוים ומגוון המתודות הפנימיות שלו מיתר הרכיבים.
תכנות מונחה-עצמים מאמץ ומרחיב רעיון זה.
אבסטרקציית נתונים (data abstraction) כופה הפרדה ברורה בין תכונות אבסטרקטיות של טיפוסי נתונים לפרטים הקונקרטיים (concrete) אודות המימוש שלהם.
התכונות האבסטרקטיות הן אלה שניתן לראותן בקוד הלקוח אשר עושה שימוש בטיפוס הנתונים - הממשק לאותו טיפוס נתונים.
לעומת זאת, המימוש הקונקרטי נשמר פרטי לגמרי (מוסתר מהמשתמש), והוא אף יכול להשתנות, לדוגמה כדי להכניס שיפורי יעילות שנעשים עם הזמן.
הרעיון הוא ששינויים כאלה לא אמורים להשפיע על קוד הלקוח, מאחר שהם לא כוללים שום שינוי להתנהגות האבסטרקטית (הממשק).
לדוגמה, ניתן להגדיר מבנה נתונים מופשט בשם "טבלת חיפוש", אשר משייך באופן ייחודי ערכים (values) למפתחות (keys), ומאפשר לאחזר ערך על ידי ציון המפתח המתאים לו.
ניתן לממש טבלת חיפוש כזאת בדרכים שונות: כטבלת גיבוב, עץ חיפוש בינארי, או אפילו כרשימה ליניארית פשוטה של זוגות מסוג [מפתח:ערך].
מנקודת המבט של קוד הלקוח שיעשה שימוש במבנה הנתונים, התכונות האבסטרקטיות של טיפוס הנתונים הן זהות בכל אחד מהמימושים.
על מנת שכל זה יעבוד, יש לדאוג לנכונות פרטי הממשק מלכתחילה, מאחר שלכל שינוי מאוחר יותר עשויה להיות השפעה גדולה על קוד הלקוח.
אחת הדרכים להסתכל על כך היא שהממשק מהווה חוזה בין טיפוס הנתונים לבין קוד הלקוח לגבי ההתנהגות המוסכמת; כל מה שאינו מוגדר בחוזה עלול להשתנות מאוחר יותר ללא הודעה מוקדמת.
בתכנות מונחה-עצמים, אבסטרקציה מאפשרת הגדרת אובייקטים (עצמים) המהווים "שחקנים" אשר יכולים לבצע עבודה, לדווח אודות המצב שלהם ולשנות אותו, ו"לתקשר" עם אובייקטים אחרים במערכת.
בבסיס האבסטרקציה בתכנות מונחה-עצמים עומד מושג ה"כימוס" אשר מתייחס להסתרת פרטי המצב (לדוגמה, הערך של משתני המחלקה) של האובייקט, ולהרחבת רעיון טיפוס הנתונים כפי שהיה בשימוש בשפות תכנות מוקדמות יותר, על מנת לקשור חזק גם התנהגות (פונקציות) לנתונים.
כאשר מכניסים אבסטרקציה גם להגדרת הפעולות, כך שניתן להחליף בין אובייקטים מטיפוסים שונים, זה נקרא פולימורפיזם.
כאשר אבסטרקציה משמשת בכיוון ההפוך, בתוך טיפוסים או מחלקות, על מנת ליצור מבנה המפשט מערכות יחסים מורכבות, זה נקרא האצלה (delegation) או ירושה (inheritance).
שפות התכנות ++C ו-Java אף מכילות מילים שמורות (keywords) ייעודיות להצהרה על אבסטרקציה: משמעות ההצהרות virtual (ב-++C) ו-abstract (ב-Java) היא שזוהי אחריות המתכנת לממש את המתודות במחלקה שיורשת מהמחלקה האבסטרקטית.
כסדרה של שכבות אבסטרקציה (מלמטה למעלה): חומרה, קושחה, אסמבלר, ליבה, מערכת הפעלה ויישומים
במדעי המחשב נפוץ השימוש בשכבות או רמות של אבסטרקציה, שם כל רמה מייצגת מודל שונה של אותו המידע ותהליכים, אבל משתמשת במערכת ביטויים, אובייקטים והרכבים ייחודיים אשר תקפים רק לתחום (domain) מסוים.
כל רמה אבסטרקטית ו"גבוהה" יותר יחסית, נבנית על גבי רמה יחסית "נמוכה" ו"ממשית" (concrete) יותר, אשר נוטה לספק ייצוג פרטני ("גרנולרי") יותר ויותר.
לדוגמה, שערים לוגיים נבנים על גבי מעגלים אלקטרוניים; ייצוג בינארי נבנה על גבי שערים לוגיים; שפת מכונה נבנית על גבי ייצוג בינארי; שפות תכנות על גבי שפת מכונה; מערכות הפעלה ויישומים על גבי שפות תכנות.
כל רמה מגולמת בשכבה שתחתיה, אבל לא נקבעת על ידה, מה שהופך אותה במידה מסוימת לשפת תיאור העומדת בפני עצמה.
היכולת ליצור עיצוב המסתמך על שכבות שונות של אבסטרקציה מאפשרת:
לפשט את העיצוב באופן משמעותי.
לאפשר ל"שחקנים" (role players) שונים לפעול בצורה יעילה ברמות שונות של אבסטרקציה.
ארכיטקטורה רב-שכבתית מחלקת את הטיפול במשימות השונות של היישום לחלקים נפרדים (שכבות).
זוהי טכניקה בעיצוב תוכנה, חומרה ותקשורת נתונים, בה רכיבי המערכת או הרשת מופרדים לשכבות כך שניתן יהיה לבצע שינויים באחת מהשכבות מבלי להשפיע על יתר השכבות.
הפשיטה על ירמות' שלחופי אנגליה, בוצעה על ידי הצי הקיסרי הגרמני ב-3 בנובמבר 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הפשיטה כוונה כנגד עיירת החוף והנמל גרייט ירמות' (Great Yarmouth), המכונה לרוב בפשטות ירמות', שבנורפוק.
הפשיטה, שכללה הפגזה מן הים והנחת מוקשים, גרמה לבריטים נזק ישיר מועט, אך צוללת בריטית אחת טבעה כתוצאה מפיצוץ מוקש.
הייתה זו הראשונה מבין כמה פשיטות שביצע הצי הגרמני על חופי בריטניה.
בעת מלחמת העולם הראשונה נהנה הצי המלכותי הבריטי מיתרון גדול על הצי הגרמני, מה גם שהבריטים הקפידו לשמור חלק גדול מספינותיהם מרוכזות בכל נקודת זמן.
מסיבה זו נתן הקייזר וילהלם השני הוראה בהתאם, שאסרה על הצי הגרמני להגיע לעימות מקיף עם הצי הבריטי שלא בקרבת חופי גרמניה.
בראש הכוח הפושט עמד ויצה-אדמירל פרנץ פון היפר, מפקד שייטת סיירות המערכה הגרמניות.
תחת פיקודו עמדו סיירות המערכה 'זיידליץ' (Seydlitz), אשר שימשה כספינת הדגל, 'פון דר טאן' (Von der Tann) ו'מולטקה' (Moltke), הסיירת המשוריינת 'בליכר' (Blücher), וכן הסיירות הקלות 'שטרסבורג' (Strassburg), 'שטרלזונד' (Stralsund), 'קולברג' (Kolberg) ו'גראודנץ' (Graudenz).
מטרת הפשיטה הייתה מיקוש הים הצפוני סמוך לחוף ירמות' ולחוף לואסטופט (Lowestoft) שבסאפוק, מעט דרומה משם, שהייתה בסיס ימי בריטי חשוב, וכן הפגזת ירמות'.
באשר לצד הבריטי, חופי ירמות' נסרקו באופן שוטף על ידי שולת מוקשים אחת, 'הלסיון' (Halcyon, 'שלדג'), ועל ידי שתי משחתות ישנות, 'לייבלי' (Lively, 'מלא חיים') ו'ליאופרד' (Leopard).
בקרבת מקום שייטה המשחתת 'סאקסס' (Success, 'הצלחה') ועוד שלוש משחתות עגנו בנמל, כמו גם שלוש צוללות.
הכוח הגרמני המיועד לפשיטה עזב את בסיסו בנהר היאדה (Jade) שבסכסוניה, הנשפך אל הים הצפוני, ב-2 בנובמבר 1914, בשעה 16:30. מעט אחריו יצאו שתי שייטות של אוניות מערכה גרמניות, שנותרו מאחור, למקרה שכוח בריטי ייצא למרדף אחרי הכוח הפושט.
רוב מסעו של הכוח הפושט נערך בלילה, כך שההסתברות שייראו על ידי ספינות אחרות, למשל ספינות דיג, ירדה בהרבה.
ב-2 בנובמבר בשעה 6:30, בהתקרב הכוח לירמות', 'הלסיון' הבחינה לראשונה בשתי סיירות, יצאה לקראתן, שידרה התראה, והחלה לספוג אש פגזים שהלכה וגברה.
'לייבלי', שהייתה מרוחקת כשני מייל (3.2 ק"מ) מאחור, החלה לפזר מסך עשן.
דייוויד ביטי, שעמד בראש כוח של סיירות מערכה, נתן פקודה לרדוף אחרי הפושטים, ואליו נועדו להצטרף כוחות נוספים מן ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") הבריטי, שעגנו באירלנד (אז חלק מבריטניה).
באותה עת כבר היו הפושטים מרוחקים כ-80 ק"מ מחופי אנגליה בדרכם למימי גרמניה.
כניסתם לבסיסם התעכבה בשל ערפל כבד, אך הדבר אירע כבר בעת היותם בחופי גרמניה.
בשל אותו ערפל אבדה לגרמנים הסיירת המשוריינת 'יורק' (Yorck), שלא הייתה חלק מן הכוח הפושט, לא הרחק מנמל וילהלמסהאפן.
הספינה חרגה מנתיבה, עלתה על שני מוקשים, וטבעה במים רדודים.
רבים מאנשי צוותה נהרגו, ואחדים, שנאחזו בגוף הספינה, ניצלו בשל המים הרדודים בהם שקעה.
לסגן אדמירל היפר הוענק עיטור צלב הברזל, אלא שהוא סירב לענדו בשל התוצאות הצנועות של הפשיטה.
קציני הצי הגרמנים התעודדו לנוכח קלות החדירה אל מימי הבית הבריטיים והנסיגה מהם, ובהמשך המלחמה הדבר הגביר את תעוזתם.
בדצמבר, למשל, הם ביצעו את הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי.
הבריטים לא הגיבו על הפשיטה על ירמות', בין השאר כיוון שלא נראה היה להם סביר שהגרמנים מסתפקים במיקוש ובהפגזה בלתי מדויקת, וציפו להמשך כלשהו, ההולם את עוצמת הכוח התוקף - אלא שהמשך כזה לא בא.
הגרמנים המשיכו בפשיטות מאותו סוג גם בהמשך המלחמה.
כך לדוגמה, בנוסף לפשיטה האמורה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי, באביב 1916 ביצעו הגרמנים את הפגזת ירמות' ולואוסטופט.
הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי נערכה על ידי הצי הקיסרי הגרמני ב-16 בדצמבר 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במהלך הפשיטה הונחו מוקשים ימיים והופגזו שלוש ערים בחופה המזרחי של אנגליה, סקרבורו (Scarborough), הרטליפול (Hartlepool), וסט הרטליפול (West Hartlepool) (כיום שתיהן מאוחדות תחת השם של הראשונה) ו-וויטבי (Whitby).
בהפגזות נהרגו ונפצעו מאות אזרחים בריטים, ובשבועות שלאחר הפשיטה גבו המוקשים שהונחו קורבנות מן הצי המלכותי הבריטי.
הצי הבריטי, למרות עדיפותו הכללית, ולמרות ידיעה מוקדמת על הפשיטה, לא הצליח לפגוע משמעותית בפושטים, לא מעט בשל בעיות בקשר בין הספינות.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היו הצי הקיסרי הגרמני והצי המלכותי הבריטי שני ציי המלחמה הגדולים בעולם, בפער ניכר מציי המלחמה האחרים.
אוניות הראשה של שני הציים, הדרדנוטים (שכללו את אוניות המערכה וסיירות המערכה), היו עמוד השדרה של שני הציים, ורוכזו כיחידות העיקריות בהם.
צי אוניות וסיירות המערכה הגרמניות נקרא צי הים הפתוח (Hochseeflotte), והיחידה הבריטית המקבילה נקראה ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול").
ה"גרנד פליט" כלל עשרים ושמונה אוניות מערכה מול שש עשרה אוניות מערכה גרמניות; מספר זה אינו כולל את אוניות המערכה פרה-דרדנוט.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה הטילו הבריטים מצור ימי על גרמניה.
שני הצדדים - בריטניה וגרמניה - העריכו שבקרב ימי בין שני הציים יהיה לצי הבריטי סיכוי גבוה יותר לנצח, בשל יתרונו המספרי, ולפיכך לא האמינו הגרמנים שיוכלו לשבור את המצור באמצעות קרב ימי.
הגרמנים קיוו שהבריטים ינסו לאכוף את ההסגר מקרוב, ואף ינסו לחדור לנמלים ולתקוף בתוכם את הצי הגרמני, כפי שעשו בקרב קופנהגן ב-1801, כאשר הצי הבריטי בפיקודו של הוריישו נלסון חדר לנמל קופנהגן והשמיד בתוכו את הצי הדני.
אסטרטגיה כזו יכולה הייתה לשחק לידי הגרמנים, שכן הם קיוו שהבריטים יאבדו אוניות רבות כאשר יתקרבו לחוף הגרמני כתוצאה מפגיעת מוקשים ימיים וטורפדות.
בדרך זו, כך קיוו הגרמנים, יישחק היתרון המספרי הבריטי עד לשוויון, שיאפשר התמודדות ימית ישירה.
הבריטים הבינו את הסכנה והחליטו על אסטרטגיה אחרת.
הצי הבריטי רוכז בצפון בריטניה, רובו במעגן סקפה פלו שבאיי אורקני, מצפון לסקוטלנד, אם כי שייטת סיירות המערכה רוכזה בנמל לשון הים של פורת', במזרח סקוטלנד.
כך חלש הצי הבריטי על כל היציאות מהים הצפוני צפונה ומנע את יציאת הצי הגרמני אל האוקיינוס האטלנטי דרך הים הצפוני.
צי הים הגרמני הגדול מצא עצמו לכוד בבסיסיו, מנוטרל מפעילות.
מכיוון שהבריטים לא התקרבו לחוף הגרמני, היה על הצי הקיסרי הגרמני לנסות דרך אחרת.
הכיוון החדש שהלך והתגבש בפיקוד הצי הגרמני היה ייזום פעולות שבהן יבודדו וישמידו יחידות קטנות של הצי הבריטי, כך שלאחר כמה התנגשויות כאלה יוכלו להגיע קרוב יותר לשוויון מול הצי הבריטי.
פעולה ראשונה מסוג זה הייתה הפשיטה על ירמות', ב-3 בנובמבר 1914. יחידה של צי הים הפתוח, שכללה שלוש סיירות מערכה, סיירת משוריינת אחת וארבע סיירות קלות, הפגיזה את גרייט ירמות' והניחה מוקשים.
לבריטים נגרם נזק מועט, אם כי צוללת בריטית אחת טבעה, ממוקש גרמני או בריטי.
למרות שלא השיגה תוצאות משמעותיות הדגימה הפעולה, לדעת הגרמנים, את הפוטנציאל של פשיטות על חופי בריטניה.
ב-28 באוגוסט 1914 התחולל הקרב הימי הראשון במלחמה, קרב מפרץ הלגולנד.
במהלך הקרב חדרו משחתות וסיירות קלות בריטיות, ובהמשך גם סיירות מערכה בריטיות, למפרץ הלגולנד, סמוך לחוף הגרמני.
בקרב שהתפתח הטביעו הבריטים שלוש סיירות קלות ומשחתת של הצי הגרמני, במחיר אבדות קלות מאוד מבחינתם - סיירת קלה אחת שנפגעה.
התוצאה החשובה ביותר של הקרב, מבחינת הגרמנים, הייתה ההשפעה על הקייזר.
וילהלם השני הורה לצי להימנע מעימותים העלולים להביא לאבדות גדולות, וראש המטה הכללי של הצי הקיסרי הגרמני, אדמירל הוגו פון פול, הודיע למפקד צי הים הפתוח, פרידריך פון אינגנול, שהקייזר דורש שכל פעולה מכריעה תאושר על ידו מראש.
עם זאת, הקייזר לא שלל פעולות של סיירות המערכה.
אדמירל פרנץ פון היפר, מפקד שייטת סיירות המערכה, היה להוט לצאת לפעולה נוספת.
ב-8 בנובמבר, חמישה ימים בלבד לאחר הפשיטה על ירמות', הציע היפר פשיטה על נתיבי השיט המסחרי הבריטי בסקאגרק (Skagerrak), מצר הים המפריד בין דנמרק לשוודיה ונורווגיה ומהווה את הכניסה ל.
היפר סבר שהבריטים העבירו את סיירות המערכה שלהם דרומה בעקבות הפשיטה על ירמות', ופגיעה באוניות סוחר בריטיות בסקאגרק תערער את היערכות הבריטים ותחייב אותם לשלוח למקום תגבורות.
היפר הציע לארוב לתגבורות הצפויות על ידי צוללות שיארבו לאוניות הבריטיות.
מפקד הצי הגרמני הקיסרי, האדמירל פרידריך פון אינגנול, דחה את הצעות של היפר, אך השתכנע שיש צורך חיוני ליזום פעולה.
הצי הגרמני כמעט ולא פעל מאז קרב מפרץ הלגולנד והמורל בשורותיו היה בירידה.
הוראותיו של הקייזר, שאסרו על יציאת אוניות המערכה לקרב, הותירו פרצה: הקייזר לא אסר על סיירות המערכה לנצל הזדמנויות מתאימות כדי לפגוע באויב.
אינגנול הבין שהקייזר אינו רוצה שהדרדנוטים יסתבכו בקרב ימי גדול, אך מוכן לאשר פעולות "פגע וברח" קצרות שיסתיימו בהצלחה.
ב-16 בנובמבר 1914 ביקש אינגנול אישור לפשיטה נוספת של היפר, שאושרה על ידי הקייזר ב-19 בנובמבר.
ב-21 בנובמבר נשלחה הצוללת הגרמנית U-27 לסיור בחופי סקרבורו והרטליפול.
הצוללת גילתה הגנת חוף דלילה, ללא מוקשים בקרבת החוף ותנועת ספנות סדירה ורבה.
מכיוון שמטה הצי עמד על כך שכל ארבע סיירות המערכה תשתתפנה בפעולה, נאלץ היפר להמתין עד שסיירת המערכה "פון דר טאן" תשלים טיפול במבדוק יבש, והפעולה נדחתה לאמצע חודש דצמבר.
על פי התכנית, שייטת סיירות המערכה, מלווה בסיירות קלות ובשתי שייטות של משחתות, תגיע לקרבת החוף הבריטי לפנות בוקר.
סיירות המערכה יתפצלו לשתי קבוצות, של שתים ושלוש אוניות, ויפגיזו את הרטליפול וסקרבורו.
עיקר כוחו של הצי הגרמני - הדרדנוטים, סיירות משוריינות וקלות ויתרת שייטות המשחתות - יהיו בנקודה המרוחקת 130 מייל ימי (כ-240 ק"מ) ממזרח לסיירות המערכה.
מנקודה זו יכול היה הצי הגרמני לשוב לבסיסיו בגרמניה עד אותו ערב, אם כי הייתה מרוחקת למדי מהכוח הפושט.
אינגנול לא רצה לסכן את אוניות המערכה, בהתאם להוראתו של הקייזר, ולכן שמר על מרחק רב מהחוף הבריטי.
במקביל להפגזת החוף, יניחו אוניות גרמניות מוקשים עד מרחק של 10 ק"מ מהחוף.
בנוסף, צוללות גרמניות תארובנה מול בסיסי הצי הבריטי, בפתח ההאמבר ומול הארוויץ' (Harwich).
גורם נוסף שדרבן את הצי הגרמני לפעולה הייתה תבוסתה של שייטת המזרח הרחוק של הצי בקרב איי פוקלנד, ב-8 בדצמבר 1914. במהלך הקרב הוטבעה כל השייטת הגרמנית, שהייתה בפיקודו של תת-אדמירל הרוזן מקסימיליאן פון שפה, על ידי שייטת של הצי הבריטי, שבמרכזה היו שתי סיירות מערכה.
מחד, גרמה התבוסה בקרב לירידה נוספת במורל הגרמני, ואינגנול סבר שפעולה מוצלחת עשויה לרומם את מצב הרוח.
מאידך, היה ברור לפיקוד הגרמני ששייטת סיירות המערכה הבריטית נמצאת בהרכב חסר, לאחר ששתי סיירות מערכה נשלחו לדרום האוקיינוס האטלנטי כדי להשתתף בקרב.
היה כעת צורך דחוף לנצל את חולשתם הזמנית של הבריטים.
לאור המידע אותו הביאה הצוללת תוכננה הפשיטה ל-29 בנובמבר.
ב-23 בנובמבר התפרסם מאמר בעיתון בלונדון שדן באפשרות של הפגזת ערים בריטיות מהים על ידי הצי הגרמני, והפרסום התפרש על ידי מטה הצי הגרמני כמוכנות של הבריטים לאפשרות כזו וכוננות אפשרית, ולפיכך הוחלט על דחיית הפשיטה.
ב-8 בדצמבר שוגרה U-27 שוב לסיור, שעל ממצאיו הייתה אמורה לדווח באלחוט עד 12 בדצמבר.
פיקוד הצי החליט שאם הדיווח מן הצוללת יהיה חיובי תצא הפשיטה לפועל, גם אם תנאי מזג האוויר לא יהיו חיוביים.
כך, בתחילת 1915, היה בידי האדמירליות הבריטית המפתח לכל התשדורת המוצפנת הגרמנית.
כדי לטפל בכמות החומר הרבה שנקלטה הוקמה מחלקה מיוחדת באדמירליות, שנקראה חדר 40. הגרמנים לא גילו את דבר פריצת הצופן עד תום המלחמה.
חדר 40 עדיין לא היה מבצעי בתחילת נובמבר, כאשר ביצעו הגרמנים את הפשיטה על ירמות', אך לקראת אמצע דצמבר כבר היו אנשי המודיעין הבריטי מסוגלים לגבש תמונה שלמה למדי על הפעילות הגרמנית.
בליל 14 בדצמבר העביר חדר 40 את המידע על תנועה אפשרית של סיירות המערכה הגרמניות, עם סיירות קלות ומשחתות, מערבה.
המפענחים הסיקו שייתכן ומדובר בפשיטה נוספת.
עם זאת, הבריטים לא פענחו את התמונה השלמה, ולא ידעו שכל צי הים הפתוח יוצא לים.
פיקוד הצי הבריטי נערך לפעולה מול שייטת סיירות המערכה הגרמנית בלבד, וניתנו הוראות להיערכות מתאימה.
האדמירליות הבריטית הורתה למפקד ה"גרנד פליט", אדמירל ג'ון ג'ליקו, לשלוח את שייטת סיירות המערכה הבריטית ושייטת אוניות מערכה.
במקביל, הצטווה קומודור רג'ינלד טירוויט (Tyrwhitt), מפקד שייטת המשחתות בהארוויץ', לצאת אל מול הכח הגרמני, לאתר אותו ולעקוב אחריו.
ג'ליקו ערער על הוראות האדמירליות, וטען שיש לשמור על אחדות ה"גרנד פליט" ולא לפצל אותו.
הוא סבר שפיצול הצי ליחידות קטנות הוא בדיוק מה שהגרמנים רוצים: להשמיד יחידה קטנה של ה"גרנד פליט" וכך להתקרב לשוויון בין הציים.
האדמירליות לא קיבלה את עמדתו ואסרה על ה"גרנד פליט" להפליג, אך אישרה לצרף לכוח המתגבש שייטת של סיירות משוריינות.
ג'ליקו, שהאחריות המבצעית הייתה בידיו, לא ידע מהו יעדם של הגרמנים, ולכן קבע נקודת מפגש לכל הכוחות הבריטיים שהייתה להערכתו הנקודה הטובה ביותר ליירוט האוניות הגרמנות בדרכן חזרה.
נקודת המפגש הייתה במרחק כ-290 קילומטרים מצפון מערב להליגולנד וכ-160 קילומטרים ממזרח לסקרבורו, ובפועל הייתה מרוחקת כ-50 קילומטרים מנקודת המפגש אותה קבע אינגנול ליחידות הצי הפתוח הגרמני.
על פי הוראותיו של ג'ליקו, על כל היחידות הבריטיות להיות בנקודת המפגש ב7:30 בבוקר 16 בדצמבר.
התכנון של האדמירליות ושל ג'ליקו היה לארוב לגרמנים בדרכם חזרה, ולא הייתה כוונה למנוע את הפשיטה, למרות הידיעה שבכך נחשפים האזרחים בחוף המזרחי של בריטניה לפגיעה.
שייטת סיירות המערכה, בפיקוד קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר
סיירות מערכה: "זיידליץ" (Seydlitz), "דרפלינגר" (Derfflinger), "פון דר טאן" (Von der Tann), ו-"מולטקה" (Moltke);
סיירות קלות: "שטרסבורג" (Strassburg), "שטרלזונד" (Stralsund), "קולברג" (Kolberg) ו"גראודנץ" (Graudenz)
צי הים הפתוח, בפיקוד אדמירל פרידריך פון אינגנול
שייטת אוניות המערכה ה-I, בפיקוד ויצה-אדמירל וילהלם פון לאנס
צי הים הפתוח לא השתתף בקרב ונסוג לבסיסיו לפני תחילתו
כאמור, מטרת הפשיטה הייתה למשוך כוח בריטי קטן, כדי שהצי הגרמני יוכל להשמיד אותו.
כדי לגבות את היפר יצא בעקבותיו צי הים הפתוח כולו, בפיקוד, ובו 85 ספינות מלחמה מסוגים שונים, בהן 22 אוניות מערכה וסיירות.
צי הים הפתוח נותר ערוך ממזרח לשרטון דוגר, סמוך למדי לחופי גרמניה כדי לא לחרוג מהוראותיו של הקייזר, אך קרוב דיו כדי לתת מענה להיפר אם ייתקל בכוח גדול ממנו.
שייטת סיירות המערכה, בפיקוד תת-אדמירל (Vice Admiral) דייוויד ביטי
סיירת מערכה "לאיון" (Lion), "טייגר" (Tiger), "קווין מרי" (Queen Mary) ו"ניו זילנד" (New Zealand)
שייטת אוניות המערכה השנייה, בפיקוד תת-אדמירל סר ג'ורג' וורנדר
הדרדנוטים "קינג' ג'ורג' V" (King George V), "אייג'קס" (Ajax), "סנטוריון" (Centurion), "אוריון" (Orion), "מונרך" (Monarch), ו"קונקרור" (Conqueror)
שייטת הסיירות הקלות הראשונה, בפיקוד קומודור ויליאם גודאינף (Goodenough)
שייטת הסיירות הרביעית, בפיקוד אדמירל משנה ויליאם פאקנהאם (Pakenham)
הסיירות המשוריינות "דבונשייר" (Devonshire), "אנטרים" (Antrim), "ארגייל" (Argyll) ו"רוקסבורו" (Roxburgh)
שייטת הארוויץ', בפיקוד קומודור רג'ינלד טיירוויט (Tyrwhitt)
הסיירות הקלות "אורורה" (Aurora) ו"אנדאונטד"
שתי שייטות של משחתות, ובהן 42 אוניות
שייטת הצוללות, בפיקוד קומודור רוג'ר קיז (Keyes)
סוללת תותחי חוף בהרטליפול: שישה תותחים בקוטר 6 אינץ' (150 מ"מ) על חוף הים, שניים נוספים בעמדת היו (Heugh Battery) ואחד נוסף סמוך למגדלור במקום.
שתי סיירות קלות, "פטרול" (Patrol) ו"פורוורד" (Forward)
הכוח הפושט הגרמני עזב את בסיסו בנהר היאדה (Jade) שבסקסוניה התחתית, הנשפך לים הצפוני, ב-15 בדצמבר 1914, ב-3:00 לפנות בוקר.
כדי להטעות צופים אפשריים הפליג היפר תחילה לכיוון צפון, עד למרחק של 170 מיל ימי (כ-315 ק"מ) מצפון להלגולנד.
בנקודה זו פנה הכח מערבה ונפרש למבנה להגנה מפני צוללות: ספינות הטורפדו נערכו מימין ומשמאל לסיירות המערכה, וכך גם הסיירות הקלות.
הסיירת "קולברג", שהייתה עמוסה במוקשים, נותרה עם סיירות המערכה, במרכז.
במהלך ההפלגה השתדלו הגרמנים להימנע ממפגש עם מאוניות נייטרליות וספינות דיג, מחשש שעל סיפוניהן נמצאים סוכנים בריטיים העלולים לדווח על תנועת האוניות הגרמניות או שהן עצמן ספינות בריטיות מוסוות, אולם לא היה ניתן להימנע מכך לגמרי.
בצהריים החל הכוח הגרמני להיערך לקראת הפשיטה: ספינות הטורפדו והסיירות נפרסו ככוח חלוץ לפני סיירות המערכה, ובאגפיהן.
במקביל החליפו "בליכר" ו"דרפלינגר" את מיקומן, לקראת תחילת משימת ההפגזה.
בסביבות השעה 18:00 החל מזג האוויר להשתנות.
בהמשך הלילה גבהו הגלים, לקראת בוקר היה ברור שהמשחתות והסיירות הקלות לא תוכלנה עוד לעמוד במזג האוויר הקשה ולא תוכלנה לבצע את משימתן.
בבוקר 16 בדצמבר, בשעה 6:35, הורה היפר למשחתות ולשלוש מהסיירות הקלות לחזור לבסיסן.
הסיירת הקלה "קולברג", שעליה היו מוקשים שהייתה אמורה להניח בסביבת החוף הבריטי, נותרה כחלק מהכוח הפושט.
היפר לא חשש לשלוח את האוניות הקלות חזרה ללא ליווי של סיירות מערכה, שכן בטח בצי הים הפתוח שאמור להיות במרחק כ-130 ק"מ ממזרח לו, שיגן עליהן.
בלילה הבא איבדה אחת המשחתות שנלוו לכוח את דרכה, וביקשה באלחוט הנחיות.
כדי למנוע סכנת גילוי התבקשה המשחתת לשמור על דממת אלחוט.
לבסוף, כיוון שלא הצליחה לחבור, עשתה המשחתת את דרכה חזרה, אלא שבעודה חוזרת, הבחינה בארבע משחתות בריטיות.
המשחתת הגרמנית שייטה למשך מספר דקות במקביל לאוניות הבריטיות, והצליח להטעות אותן כאילו היא חלק מהן.
לאחר שהפליגה כך במשך כעשרים דקות הצליחה האונייה הגרמנית לחמוק, ודיווחה על המפגש עם אוניות האויב להיפר.
היפר הופתע לשמוע על אוניות בריטיות המשייטות בעורפו, אך היה בטוח שצי הים הגדול ישמיד אותן עם שחר.
בנוסף, אדמירל היפר נתן דעתו לכך שתעבורת האלחוט הבריטית גדולה מן הרגיל, ומכאן, שייתכן שהבריטים יודעים דבר מה על העומד להתרחש, אולי דרך דיווחים של ספינות דיג שבהן נתקלו בדרכם.
מזג האוויר החמיר, וכיוון שכך, בשלב זה הכוח שהמשיך בדרכו התפצל: "דרפלינגר", "פון דר טאן" ו"קולברג" עשו דרכן לכיוון סקרבורו.
"זיידליץ", "בליכר" ו"מולטקה" עשו דרכן אל הרטליפול.
ב-8:14 החלה "קולברג" להניח רצועה של מוקשים ברוחב של כ-16 ק"מ בכברת הים שממזרח לפלמבורו הד (Flamborough Head) שמדרום לסקרבורו, וסיימה את מלאכתה 27 דקות אחר כך, עד אז הונחו 100 מוקשים ימיים כמתוכנן.
"קולברג" ביצעה מלאכתה בעת ששתי הספינות האחרות הפגיזו את סקרבורו, ובזאת החלו מעט לפני 8:00. הפגזים, 776 במספר, פגעו בטירת סקרבורו (Scarborough Castle), בשלוש כנסיות, במלון "גראנד הוטל" (Grand Hotel) ובאתרים נוספים.
כן ניזוקו ארבע ספינות דיג.
מעט אחרי 9:00 הפסיקו שתי הספינות את הפגזת סקרבורו ופנו להפגיז את וויטבי הסמוכה במשך כעשר דקות.
אם כי הפגזים, 188 במספר, כוונו לתחנת משמר החופים שבמקום, חלק מן הפגזים פגעו במנזר וויטבי (Whitby Abbey) ואחרים במקומות שונים ביישוב.
המטרות המשמעותיות ביותר, כמו מפעלי תעשייה ורציפים, היו בהרטליפול, שחיל המצב שלה קיבל התרעה לפני עלות השחר.
התראה קונקרטית יותר, אודות ספינות אויב מתקרבות, התקבלה ב-7:46. בשל מזג האוויר הגרוע, וגם בשל השפל, יצאו לפטרול מנמל הרטליפול רק ארבע משחתות, ואלה לא קיבלו כל התרעה שהיא.
ב-7:45, כשמונה ק"מ צפונה-מזרחה לנמל, אחת המשחתות, "דון" (Doon), הבחינה בכלי השיט הגרמניים המתקרבים, שהחלו לירות לכיוונן, ובעוד שלוש המשחתות האחרות נסוגו, המשחתת הגיעה לטווח ירי של כ-5,000 יארד (מעט יותר מארבעה וחצי ק"מ), שיגרה טורפדו שהחטיא, ונסוגה אף היא.
שלוש מהמשחתות נפגעו מרסיסים, ו"דון" סבלה גם שלושה הרוגים ושישה פצועים.
ב-8:10 החלו "זיידליץ", "בליכר" ו"מולטקה" בהפגזת הרטליפול.
הטווח היה קרוב עד כדי כך שחלק מן הפגזים לא התפוצצו כיוון שהמרעום לא הספיק לפעול, וחלק מן הפגזים המשיכו הלאה מן המטרה, במקום לנחות עליה, בשל מסלול תעופה אופקי מדי.
סוללות המגן הגיבו תחילה בבלבול ובאיחור, ובהמשך הופרעו קשות בשל העשן והאבק שנוצרו בעת ההפגזה, כמו גם בשל הטלטולים שגרמו פגזי הגרמנים.
בנוסף, כיוון שקווי הטלפון נותקו כבר בתחילת ההפגזה, פעלה כל סוללה עצמאית.
כן נוכחו תותחני החוף לדעת שפגזיהם אינם חודרים את השריון העוטה את ספינות הפשיטה, ובמקום זאת ניסו לפגוע בחלקים מוגנים פחות, כמו התרנים.
אישן של סוללות החוף השתפרה בהדרגה, עד כדי כך שנוצר הרושם ש"בליכר", אשר ספגה מספר פגיעות, ניסתה למצוא מחסה כך שהמגדלור יסתיר אותה מן התותחים.
"זיידליץ" ספגה שלוש פגיעות, שגרמו לפצוע קל אחד, וגם "מולטקה" נפגעה בחלקה הקדמי מאש תותחי החוף.
הסיירת הקלה "פטרול", שכאמור נשארה בנמל, ניסתה לצאת ממנו, אלא שספגה שתי פגיעות, שגרמו לארבעה הרוגים ולארבעה פצועים, ופנתה לחוף.
הצוללת, שנלוותה אליה, ואשר שלוש ספינות אויב גדולות, נייחות יחסית, היו לכאורה מטרה אידיאלית עבורה, נאלצה לצלול כשהחלו פגזי הגרמנים לנחות בקרבתה, ועד שיצאה מן הנמל, ספינות האויב עזבו.
לסיירת הקלה השנייה, "פורוורד", לא היה בזמן הפשיטה לחץ קיטור בדודים ולכן לא יכלה תחילה לנוע, והיא יצאה מן הנמל במאוחר.
כתוצאה מהפשיטה על הרטליפול, בה נורו 1,150 פגזים, נהרגו 86 אזרחים ושבעה חיילים, נפצעו 424 אזרחים ו-14 חיילים.
נגרם נזק משמעותי לרכוש: שבע כנסיות, כ-300 בתים, מפעלי פלדה, וכן מערכות הרכבות והגז שבמקום.
בנמל ניזוקו שתי אוניות סוחר, ושתי ספינות דיג טבעו.
כן נרשמה מנוסה של תושבים מן העיר.
הצי הגרמני סבל תשעה הרוגים ו-12 פצועים.
רובם אנשי צוות של "בליכר".
ההתכתשות בין הבריטים לכוח החיפוי
הכוח שבפיקוד וורנדר עזב את סקפה פלו ב-15 בדצמבר ב-5:30. חצי שעה לאחר מכן עזב גם הכוח שבפיקודו של ביטי את קרומרטי (Cromarty), בדרום מזרח סקוטלנד.
אותה סערה שפגעה בכינוס הכוח הגרמני פגעה גם בבריטים.
מספר ספינות נאלצו לחזור, חלקן ניזוקו ומספר מלחים נסחפו לים.
הכוחות נפגשו ב-11:00 במוראי פרת (Moray Firth), כ-30 קילומטרים ממזרח לקומרטי.
שם התאחדו שני הכוחות תחת פיקודו של וורנדר, שהיה הקצין הבכיר יותר, ועשו דרכם, כמתוכנן, לכיוון שרטון דוגר.
ב-16 בדצמבר ב-5:15 (4:15 שעון בריטניה, לפיו יצוין הזמן מכאן ואילך.
בשל התאריך, בשעה זו עדיין שררה חשכה) הבחינה משחתת בריטית בספינה גרמנית מן הכוח שנערך שם כגיבוי לכוח הפושט.
משחתות בריטיות נוספות הצטרפו והחלו חילופי אש.
בחילופי אש אלה נפגעה המשחתת הבריטית "לינקס" (Lynx) במדחף, ללא אבדות בנפש.
משחתת נוספת, "אמבאסקייד" (Ambuscade), נאלצה לעזוב את זירת ההתכתשות בשל פגיעה וחדירת מים כתוצאה.
גם כאן לא היו אבדות בנפש.
משחתת שלישית, "הרדי" (Hardy), נפגעה קשות מירי של הסיירת "המבורג", ולמרות שאחזה בה אש, הצליחה לשגר טורפדו.
לצוות המשחתת נגרמו שני הרוגים, ובנוסף נפצעו קצין ועוד 14 אנשי צוות.
"המבורג" נפגעה אף היא משני פגזים וסבלה מספר אבדות.
למרות שתוצאות ההתכתשות עד כה היו טובות למדי עבור הגרמנים, חזקו עליהם הוראות הקייזר שלא לסכן את ציים, וכיוון שחששו שהמשחתות הן חלק מכוח בריטי גדול יותר, הם הפנו עורף, וסבו לכיוון מימי גרמניה.
בכך הגרמנים נמנעו מהתנגשות עם כוח בריטי רב עוצמה, אלא שעוצמת הכוח שהגרמנים הקצו למקרה של רדיפה בריטית, עלתה על זו שהבריטים העמידו באותה התכתשות: 22 ספינות מערכה וסיירות גרמניות, לעומת עשר בריטיות.
כך, ייתכן שהגרמנים החמיצו במקרה זה הזדמנות להכות בצי הבריטי, ובכך אולי לאזן במשהו את עוצמתם הכוללת של הציים הגרמני והבריטי.
בנושא החמצת ההזדמנות, הדעות חלוקות בין המומחים ללוחמה ימית, שכן הספינות הבריטיות היו מהירות יותר, ובעת צרה, היו יכולות לנתק מגע בקלות יחסית.
ב-6:50 הבחינה המשחתת הבריטית "שארק" ("כריש", Shark) בסיירת הגרמנית "רון" (Roon) מלווה במשחתות.
דיווחה לא הגיע לאדמירל ביטי.
כשניסתה המשחתת להתקרב כדי לשגר טורפדות, גילתה ש"רון" מלווה בעוד שתי סיירות.
"שארק" פנתה לאחור, בעוד הגרמנים החלו במרדף קצר, והיא נסוגה בהצלחה.
וורנדר, שקיבל דיווח מ"שארק" ב-7:25, פנה לעבר מיקומה, כפי שהיה ידוע לו בעת הדיווח, וכן ניסה ליצור קשר עם ביטי, כדי שיפעל אף הוא בהתאם.
הקשר עם ביטי נוצר באיחור, ב-7:55, ו"ניו זילנד" פנתה לכיוון הגרמנים, ובעקבותיה שלוש סיירות קלות, כאשר המרחק בין הספינות כשני מייל (3.2 ק"מ), וזאת כדי להגדיל את ההסתברות לגילוי הספינות הגרמניות.
יתר הספינות פנו אף הן לכיוון הצי הגרמני.
ב-8:42 התקבל אצל הכוח הבריטי דיווח על הפשיטה בחופי מזרח אנגליה.
המרדף אחרי "רון" ומלוותיה הופסק, והספינות הבריטיות פנו צפונה, לכיוון הכוח הפושט.
ב-9:30 חזרו וחברו שני חלקי הכוח הפושט, והחלו לעשות דרכם חזרה למימי גרמניה במלוא המהירות.
את דרכם הם עשו בתוך מעברים בשדה מוקשים בריטי.
באותו מועד היו המשחתות הגרמניות, שכזכור שוחררו מהמשימה בשל מזג האוויר הרע ומאז עשו דרכן באיטיות, כ-80 ק"מ מלפנים.
אותן משחתות גילו שהכוח הבריטי עושה דרכו מאזור שרטון דוגר לכיוון חופי בריטניה.
בינתיים נערכו יתר הכוחות הבריטיים, אשר נותרו בסקפה פלו, וחשו אף הם ליירט את הכוח הגרמני.
טירוויט, אשר קיבל הוראה להצטרף למרדף אחר הגרמנים עם כוח המשחתות שבפיקודו, שלח במקומן את הסיירות הקלות, בשל מזג האוויר הרע.
כוח הצוללות, שכלל גם שתי משחתות, אשר בפיקודו של קיז, נשלח למפרץ הלגולנד, כדי ליירט ספינות גרמניות החוזרות לנמליהן.
כשהסתיימה הפשיטה הגרמנית, הכוחות שבפיקוד ביטי והכוחות שבפיקוד וורנדר עשו דרכם בנפרד, על מנת להגדיל את ההסתברות של התקלות בגרמנים, ואף הם עשו דרכם במעברים בשדה המוקשים הבריטי.
ב-11:25 הבחינה "סאות'המפטון", מן הכוח שבפיקוד גודאינף, בספינות גרמניות, ולאחר מכן דיווחה על היתקלות בסיירת גרמנית (ככל הנראה "שטרלזונד"), המלווה בכמה משחתות.
בין הצדדים נערכו חילופי אש למשך כעשרים דקות, ללא נזקים של ממש.
"ברמינגהאם" חשה לעזרתה, וגודינף, שראה בינתיים שמולו עומדות שתי סיירות גרמניות: "גראודנץ" ו"שטרסבורג", לא הצליח לדווח על כך.
כיוון שגודינף לא דיווח על גודלו האמיתי של הכוח הגרמני, הורה ביטי לאחת משתי הסיירות הנוספות של גודינף להימנע מלהצטרף ל"ברמינגהאם" ול"סאות'המפטון".
אלא שאירעו טעויות בהעברת המסרים, וכתוצאה, כל ארבע הסיירות הבריטיות נמנעו מלרדוף אחר הגרמנים, שבהמשך נעלמו.
עם זאת, הכוח הגרמני עשה דרכו לכיוון הכוח שבפיקוד וורנדר.
ב-12:15 הספינות הגרמניות והבריטיות הבחינו אלה באלה לזמן קצר, אם כי בתנאי ראות גרועים, ואז אבד בערפל קשר העין.
לשמע הידיעות שהכוח הגרמני נתגלה שוב, חש ביטי למקום, והציב את ספינותיו על נתיב ההתחמקות המשוער של הגרמנים, אלא שאלה הצליחו לחמוק.
ניסיון אחרון לפגוע בכוח החיפוי של הגרמנים ערכו הצוללות בפיקוד קיז.
אחת הצוללות ירתה טורפדו לעבר אוניית המערכה "פוזן" (Posen), והחטיאה.
הודעה דומה למשחתות שבפיקוד קיז התעכבה, עד שהיה מאוחר מדי.
הבריטים ערכו סיורים באזור עוד יום אחד, 17 בדצמבר, בתקווה שבכל זאת יצליחו ללכוד את הגרמנים, שבאותו מועד כבר חזרו לבסיסם.
הפשיטה עוררה ביקורת בבריטניה, אשר הופנתה כלפי הצי, על כך שפשיטה כזו התרחשה בכלל.
ואכן, כלקח מבצעי עקר הצי הבריטי מסקפה פלו לרוסיית' (Rosyth), בחופה המזרחי של סקוטלנד, על מנת להיות קרוב יותר לחופה המזרחי של אנגליה.
בנוסף, הפשיטה גרמה לזעם, על רקע מוסרי, כלפי הגרמנים, על שנפגעו בעיקר אזרחים ומטרות אזרחיות.
הבריטים ניצלו זאת לצורכי תעמולה, למשל לצורכי גיוס, שבשלביה הראשונים של המלחמה היה התנדבותי.
כך, "זכור את סקרבורו" (Remember Scarborough) הייתה כותרתה של כרזת גיוס שהופצה ברחבי בריטניה.
בעיות הקשר, שמנעו במידה רבה מן הצי הבריטי לממש את כוחו, חזרו ונשנו גם בהמשך המלחמה, כאשר הדוגמה הבולטת לכך היה קרב יוטלנד.
בימים שלאחר הנחת המוקשים על ידי "קולברג", אירעו מספר מקרים בהם נפגעו ספינות מסחריות בריטיות כתוצאה מאותה פעולת מיקוש.
הבריטים, שלא ידעו במדויק את היקף ומיקום שדה המוקשים, החלו בפעילות שליית מוקשים באותה רצועת ים.
ב-19 בדצמבר נשלחו שלוש ספינות תותחים, ששימשו גם כשולות מוקשים, לקבוע את היקף שדה המוקשים.
אלה מצאו רק שני מוקשים ימיים.
מספר ספינות דיג, שהוסבו לשליית מוקשים, סרקו אף הן את האזור, ושלו, או פוצצו, מוקשים נוספים.
שליית המוקשים גבתה באותו יום מחיר מן הבריטים: ספינה אחת טבעה, כאשר איש צוות אחד נהרג, ושתי ספינות נוספות ניזוקו באופן רציני.
יום למחרת נמשכו פעולות שליית המוקשים, ושוב עלו אלה באבדות: ספינה אחת טבעה, ושישה מאנשי צוותה נהרגו, ועוד אחת ניזוקה באופן רציני.
עוד ספינה, שנשכרה על ידי הצי הבריטי והוסבה לשליית מוקשים, טבעה מהתפוצצות מוקש ב-25 בדצמבר.
הספינה טבעה תוך מספר שניות.
שישה אנשי צוות נהרגו בהתפוצצות, ושבעת אנשי הצוות האחרים שרדו על רפסודת הצלה במים הקפואים, עד שנמשו.
ב-6 בינואר 1915 טבעה עוד ספינה שהצי שכר לצורך שליית מוקשים.
שני אנשי צוות נהרגו והאחרים נמשו על ידי ספינות אחרות.
הפשיטה על מוצב החרוט היא פשיטה של כוחות צה"ל שהתרחשה ב-25 באוקטובר 1968, במהלך מלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
מטרות המבצע היו הריסת מוצב החרוט, אשר נקרא כך על שום מבנה בצורה זו שהיה בשטחו, של הצבא הירדני, בירדן ממנו יצאו תקיפות מחבלים תדירות כנגד על קיבוצי אשדות יעקב וכנגד סיורי צה"ל שלאורך הירמוך.
נוסף על כך סייעו חיילי המוצב למחבלים במתן מודיעין, מחסה וסיוע.
במבצע השתתפו לוחמי סיירת גולני, פלוגת טנקים מחטיבה 7 ולוחמי שייטת 13. על סיירת גולני ובראשה מפקדה, סרן אורי שגיא, הוטלה המשימה להשתלט על מוצב החרוט ולפוצצו.
על לוחמי חטיבה 7 הוטל לחפות על הסיירת באש טנקים.
הפשיטה נערכה בלילה כדי לשמור על יתרון ההפתעה לכוח הפושט.
לאחר שכוחות הסיירת, בפיקוד שגיא, צלחו את נהר הירמוך, באמצעות סירות גומי אותן השיטו לוחמי שייטת 13, והתמקמו בעמדות המתנה, נשלח סיור צה"ל למטרת גירוי המחבלים לפתיחה באש.
לאחר שהמחבלים החלו לירות לעבר הסיור הוא נסוג ואילו כוח סיירת גולני נע דרך מטע בננות שבשטח ירדן, עבר בזחילה את תעלת הע'ור דרך מעברים תת-קרקעיים, כדי שלא להתגלות לעיני חיילי מוצב החרוט.
בעת שיצאו הלוחמים מן המעברים שמתחת לתעלה, הבחינו במחבלים הנמלטים.
כוח הסיירת ירה לעברם ופתח במרדף אולם הם חמקו.
דומה כי כמה מן המחבלים נפצעו בחילופי האש, משום שבסריקה נמצאו כתמי דם.
כוחות הצבא הירדני פתחו באש ארטילרית ואף ירו פצצות תאורה כדי לנסות ולזהות את הכוח התוקף.
במקביל לתנועת לוחמי הסיירת לעבר המוצב פתחו לוחמי חטיבה 7 באש טנקים לעבר היעדים, אולם האש הייתה לא מדויקת.
כוח הסיירת התפצל לשני כוחות, אשר תקפו במקביל, כשהם נסמכים על כוח חיפוי מן הסיירת, שמוקם בטרם ההסתערות, ופתח באש מקלעים על היעדים.
בעוד כוח אחד כבש את המוצב הקטן הסמוך, הוביל אורי שגיא את עיקר הכוח בלחימה לכיבוש מוצב החרוט.
כוחות הסיירת הטמינו מטעני חבלה במוצב הקטן ובמוצב החרוט ופוצצו אותם.
מן האש שירו החיילים הירדניים נפצעו ארבעה חיילים ובהם סגן , מפקד צוות בסיירת, אשר נפצע קשה ומאוחר יותר מת מפצעיו.
הכוח נסוג תחת אש נק"ל וארטילריה לעבר נהר הירמוך, צלח אותו על גבי סירות הגומי, ושב לשטח ישראל.
מוצב החרוט ומוצב קטן הסמוך אליו הושמדו.
מספר חיילים ירדניים נהרגו ומספר מחבלים נפצעו.
אבדות צה"ל במבצע היו חייל אחד הרוג ושלושה חיילים פצועים.
הפשיטה על זבריחה , נמלה של העיר ברוז' שבבלגיה, בחלקה הכבוש על ידי הגרמנים, נערכה ב-23 באפריל 1918 על ידי הצי המלכותי הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מטרת הפשיטה הייתה מניעת השימוש בנמל מן הצי הקיסרי הגרמני, אשר השתמש בו כבסיס לצוללות ולספינות קלות, שסיכנו את הספנות של מדינות ההסכמה בתעלת למאנש.
הבריטים התכוונו לחסום את תעלת המבוא לנמל, המוליכה לרציפים בעיר ברוז', על ידי הטבעת ספינות בריטיות ישנות במקום.
במקביל נערכה פשיטה קטנה יותר על נמל אוסטנד, שאף ממנו מוליכות תעלות לברוז'.
בסופו של דבר, אם כי חלק מתוכנית הפשיטה הצליח, הצליחו הגרמנים להתגבר על הנזק בקלות יחסית.
מחשבות על תקיפה שתמנע מן הגרמנים את השימוש בנמל החלו לעלות בחוגי הצי הבריטי כבר ב-1915, עת תת אדמירל רג'ינלד בייקון, מפקד "פטרול דובר" (Dover Patrol), חלק של הצי הבריטי שהופקד על תעלת למאנש, חקר במפורט את היתכנותה.
הרעיון הוצג רשמית בפני האדמירליות ב-1917 על ידי ג'ון ג'ליקו, מפקד ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול").
המתכננים התכוונו לחסום את תעלת המבוא לנמל, שאורכה כ-14.5 ק"מ, המוליכה לרציפים בעיר ברוז', על ידי הטבעת ספינות בריטיות ישנות בפתחה.
אחת הגרסאות של רעיון זה אומצה על ידי רוג'ר קיז, יורשו של בייקון ב"פטרול דובר", ואושרה בפברואר 1918. כאשר אושרה התוכנית, החלו בצ'טהאם (Chatham) ובפורטסמות' ההכנות אליה, כולל התקנת הספינות המתאימות: בצ'טהם הסיירות, ובפורטסמות' הצוללות והספינות הקטנות יותר.
בהכנות אלה עסקו, בין היתר, כ-2,000 עובדים.
חלק ניכר מתהליך התקנת הספינות היווה הסרת כל ציוד העשוי להועיל מן האוניות שנועדו להטבעה, ואשר ניתן לוותר עליו בפשיטה עצמה.
בנוסף הוכנו שתי צוללות ישנות, מאוישות בצוות מתנדבים מצומצם: מפקד, קצין נוסף ועוד ארבעה אנשי צוות בכל אחת.
הצוללות מולאו בחרטומן בחמישה טון חומר נפץ אמטול כל אחת, במטרה להרוס את המעבר, העשוי ברזל, המחבר בין שובר הגלים לחוף, ובכך למנוע מעבר תגבורות גרמניות לשובר הגלים.
שלוש סיירות ממולאות בבטון, אשר לתחתיתן הוצמדו מוקשים, יועדו לתפקיד החסימה.
כוחות מיוחדים קובצו והתאמנו לצורך המבצע.
בלילות שלפני הפשיטה, כמו גם בליל הפשיטה עצמו, הופגזו זבריחה ואוסטנד על ידי ספינות תותחים, והאחרונה - הקרובה יותר לקו החזית היבשתי, גם על ידי סוללות תותחי חוף.
פעולות אלה נערכו גם בליל הפשיטה עצמו, כדי שלא להניח לגרמנים לצפות לאירוע חריג.
ב-11 באפריל 1918 הותקפה זבריחה מן האוויר, בתקווה שכתוצאה מן התקיפה יעלה עשן רב.
בחסות העשן, יוכל הכוח הימי לבצע את משימתו מבלי לספוג אבדות כבדות.
אלא שכיוון הרוח לא אפשר את ביצוע התוכנית, וההתקפה לא בוצעה.
הספינות נקראו לחזור לאנגליה, כאשר זבריחה והצי התוקף, שמנה 77 ספינות מסוגים שונים, היו כבר בטווח ראייה הדדי.
זו הפעם זרמי המים היו חזקים מכדי לאפשר לספינות הקטנות לעשות דרכן ליעד.
אף ששני ניסיונות אלה לא צלחו, מנקודת ראות בריטית הייתה בהם בכל זאת תועלת בהיותם מעין "חזרה כללית", והופקו מהם מספר לקחים.
בשעה 0:01 ב-23 בחודש נערך ניסיון נוסף, בד בבד עם פשיטה בכוח קטן יותר על נמל אוסטנד.
הפשיטה על זבריחה, בה השתתפו כ-75 כלי שיט, החלה בהתקפה שנועדה הן להסחה, הן לגרימת נזק למתקני נמל, על שובר הגלים שאורכו כמייל (1,609.3 מ').
את ההתקפה הובילה הסיירת הישנה "וינדיקטיב" (Vindictive, בתרגום חופשי: "שוחר נקם"), שגררה שתי מעבורות שבמקורן פעלו בנהר המרזי, "איריס 2" (Iris II) ו"דפודיל" (Daffodil, "נרקיס").
אלה האחרונות נבחרו בשל היותן בעלות כושר הטענה רב, בשל יכולתן לשוט במים רדודים ובשל כושר תמרונן.
בהתקרב צי הפשיטה לזבריחה שוחררו המעבורות לנוע בכוחות עצמן.
בהגיען לזבריחה, "וינדיקטיב", "איריס" ו"דפודיל" הורידו כ-200 נחתים של הצי על שובר הגלים אשר בפתח התעלה המקשרת בין הנמל לעיר ברוז'.
במקביל, ספינות תותחים פתחו בהפגזה, כסיוע וכהסחה לאוניות החסימה.
כרבע שעה לפני שהנחתים, שמטרתם הייתה להרוס עמדות תותחים גרמניות, מחסנים ומתקנים, תוך השתלטות על שובר הגלים, ירדו לחוף, הרוח שינתה כיוונה, ופנתה כעת לכיוון הים.
כתוצאה, מסך העשן שנפרש החל מ-23:40 על ידי ספינות נלוות, ואשר נועד להסתירם, התפזר.
בנוסף, בשל הזרם החזק, קשה היה להציב את הכבשים שנועדו להנחתת הכוח.
כבשים אחרים נפגעו באש הגרמנים.
הגרמנים קידמו את פני הנחתים באש שגרמה לאבדות כבדות בקרב האחרונים בבואם לנחות, וכן פגעה, כאמור, בספינות המתקרבות.
אחת מהן, המשחתת "נורת' סטאר" (North Star, כוכב הצפון), הוטבעה, ורוב אנשי צוותה חולצו על ידי משחתת אחרת.
על שובר הגלים עצמו ההתנגדות הגרמנית הייתה פחותה.
אחת הצוללות, C3, הצליחה לפוצץ את המעבר שבין שובר הגלים לחוף, ומפקדה, לוטננט ריצ'רד סנדפורד (Sandford), זכה בעבור המעשה בצלב ויקטוריה, כיוון שהתעקש לכוון בעצמו את הצוללת למקום המיועד להתפוצצות, ורק אז לנטוש, במקום לנטשה במרחק בטוח, ולהניח לה להתכוונן אוטומטית על פי מסלול מוכתב מראש.
הצוללת השנייה, C1, נתקלה בבעיות בעת שנגררה לפעולה, והגיעה מאוחר מכדי לקחת חלק בהתקפה.
עם זאת, השאיפה להטביע שלוש סיירות ישנות, אשר מולאו בבטון: "תטיס" (Thetis), "איפיגניה" (Iphigenia) ו"אינטרפיד" (Interpid), באופן שיחסום את מבואות הנמל, הצליחה רק בחלקה.
המדחף של "תטיס" הסתבך ברשת הגנה, הספינה, אשר נועדה להוביל את שתי האחרות, הוטבעה בטרם זמן, ואנשי צוותה חולצו על ידי סירה שיצאה לעזרתם.
שתי האחרות הוטבעו בתעלה, ומעט אנשי הצוות שנותרו על הספינות לצורך ביצוע ההטבעה, חמקו חזרה בעזרת סירות מנוע (רוב אנשי הצוות ירדו עוד קודם מן הספינות).
אלה ספגו אש ומספר אבדות בדרכם חזרה.