tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך היא הוחלה גם על מחבלים שתכננו פיגועים או התארגנו לפיגועים ומאוחר יותר היא התרחבה להריגה של פעילי טרור בכל הדרגים ובמיוחד לחיסול ממוקד של בכירים בארגוני הטרור.
הפגיעה במחבל לפני שהוא יוצא לבצע פיגוע היא סוג של מכה מקדימה שנועדה למנוע ממנו לבצע את הפיגוע.
במלחמת חרבות ברזל, במסגרת הלחימה בחזית הצפונית מול חזבאללה ביצע חיל האוויר הישראלי ב-25 באוגוסט 2024 בשעה 04:30 מבצע זה הרגע בו כ-100 מטוסי קרב השמידו מאות משגרי רקטות ואלפי קני שיגור, ומספר רב של רקטות וכטב"מים מתאבדים שחזבאללה התכוון לשגר על ישראל ב-05:00.
מתקפת מאה הימים הייתה המתקפה האחרונה של מדינות ההסכמה על האימפריה הגרמנית בחזית המערבית של מלחמת העולם הראשונה.
המתקפה ארעה בין 8 באוגוסט עד 11 בנובמבר 1918 ובמהלכה פרצו מדינות ההסכמה את קו הינדנבורג.
עד סיום המערכה נסוגו הגרמנים משטח צרפת.
המתקפה הובילה לייאוש בצבא הגרמני, לכניעת גרמניה ובכך לסיום המלחמה.
המתקפה הגרמנית הגדולה שהחלה במרץ 1918 נבלמה ביולי מבלי שהגרמנים הצליחו להשיג פריצה משמעותית.
המפקד הצרפתי פרדיננד פוש חשב שהגיעה העת למתקפה של מדינות ההסכמה: הנוכחות האמריקנית בשטח, תחת פיקודו של ג'ון פרשינג, הלכה וגדלה והבריטים הביאו עמם לחזית לוחמים מארץ ישראל.
פרדיננד פוש הסכים להצעת עמיתו הבריטי דאגלס הייג לבצע את המתקפה בנהר הסום, מזרחית לאמיין ודרומית מערבית למקום בו התרחש הקרב על הסום ב-1916. האזור נבחר למתקפה ממספר סיבות.
ראשית, האזור ישב על הגבול שבין הכוחות הבריטים לצרפתים, דבר שאפשר להם לשתף פעולה.
שנית, אזורי הכפר של פיקרדיה שימשו קרקע נוחה יותר למעבר טנקים (שלא כמו הקרקע בפלנדריה).
סיבה נוספת היא שעל האזור הגנה הארמייה הגרמנית השנייה תחת פיקודו של גאורג פון דר מרוויץ שנחלשה בעקבות התקפות האוסטרלים בשיטת "כיבוש של שלום" לכיבוש חפירות.
"היום השחור של הצבא הגרמני"
ב-8 באוגוסט 1918 נפתחה המתקפה של מדינות ההסכמה באזור אמיין.
בהתקפה נטלו חלק 10 דיוויזיות קנדיות, בריטיות, צרפתיות ואוסטרליות יחד עם יותר מ-500 טנקים.
הטנקים והרגלים שולבו יחד בקרב למתקפה רב-חילית מתואמת.
כדי לשמור על גורם ההפתעה נמנעו הבריטים מהרעשה ארטילרית של מספר ימים קודם למתקפה כמקובל והסתפקו בהרעשה קצרה של מספר שעות.
בנוסף, תנועת הכוחות הוגבלה לשעות החשכה, טנקים הוסתרו בשדרות אמיין מתחת לעצים, ותותחים הוסתרו תחת רשתות הסוואה.
התוקפים הצליחו להשיג הפתעה מוחלטת.
חוד החנית של המתקפה, הגיס הקנדי, הקורפוס האוסטרלי והארמייה הבריטית הרביעית, פרץ דרך הקווים הגרמנים בעוד הטנקים תוקפים את עמדותיהם העורפיות וזורעים פחד ובלבול.
מדינות ההסכמה הצליחו באותו היום לפרוץ לעומק של 11 ק"מ בממוצע לאורך חזית של כ-24 ק"מ (הישג גדול יחסית בחזית המערבית) תוך כדי לקיחת כ-17,000 שבויים ו-330 תותחים.
בסך הכל באותו יום היו אבדות הגרמנים כ-30,000 איש בעוד מדינות ההסכמה איבדו כ-6,500 חיילים.
לודנדורף, מפקד הכוחות הגרמנים, כינה את אותו היום "היום השחור של הצבא הגרמני".
ההתקפה של מדינות ההסכמה נמשכה עוד שלושה ימים אך ללא אותם ההישגים הגדולים של 8 באוגוסט עקב בעיות אספקה.
הגרמנים, כתגובה למתקפה נסוגו מן המבלט שהצליחו לכבוש במתקפת האביב לעבר קו הינדנבורג.
ב-15 באוגוסט, דרש פרדיננד פוש להמשיך במתקפה על אמיין למרות שהחיילים באזור שנכבש סבלו ממחסור באספקה ותחמושת ואף שהגרמנים תגברו את כוחותיהם סמוך לאותו אזור.
דאגלס הייג סירב ובחר להתחיל במתקפה של הארמייה הבריטית השלישית באלבר (Albert) שנפתחה ב-21 באוגוסט.
ההתקפה הצליחה, והגרמנים נהדפו לאחור לאורך חזית של 55 ק"מ.
במקביל תקפה הארמייה הצרפתית העשירית מדרום לארמייה הבריטית והצליחה גם היא לפרוץ את קווי הגרמנים.
ב-26 באוגוסט פתחה הארמייה הבריטית הראשונה במתקפה צפונית לארמייה השלישית והצליחה לכבוש את בפום (Bapaume) ב-29 באוגוסט.
ההתקפה נמשכה כשתחמושת וארטילריה הובאו לאזור.
כוחות אוסטרלים חצו את נהר הסום בליל 31 באוגוסט תוך כדי הבקעת הקווים הגרמנים באזור.
עד 2 בספטמבר נסוגו הגרמנים לקו הינדנבורג ממנו החלו את מתקפת האביב.
בשלב זה החל פוש לתכנן את המתקפה המשותפת על הקווים הגרמנים בצרפת שתוכננה להתקדם במספר צירים שיגיעו בסופו של דבר ללייז' שבבלגיה.
ההגנה הגרמנית השליכה את יהבה על קו הינדנבורג שהיה סדרה של ביצורים הגנתיים שהחלו בנהר אייזן ונמשכו עד לאראס.
עוד בטרם המתקפה העיקרית כבשו כוחות מדינות ההסכמה מבלטים גרמנים: כוחות אמריקאים וצרפתים תקפו ב-12 בספטמבר בקרב סן-מייל, וכוח בריטי-קנדי תקף ב-27 בספטמבר במסגרת קרב קאנאל דו נור.
המתקפה של פוש החלה ב-26 בספטמבר במתקפת מז-ארגון.
חיל המשלוח האמריקאי בכוח של שתי ארמיות, יחד עם שתי ארמיות צרפתיות תקף באזור נהר המז.
הכוחות האמריקאים התקשו להתקדם בשטח הקשה של יער ארגון, ורק ב-17 באוקטובר, לאחר התקפות חזיתיות שגרמו לנפגעים רבים, הצליחו לפרוץ את קו הינדנבורג.
ב-28 בספטמבר, קבוצת ארמיות (שכללה את הצבא הבלגי כולו, את הארמייה הבריטית השנייה ואת הארמייה השישית הצרפתית) תחת פיקודו של אלברט הראשון, מלך בלגיה תקפה באיפר שבפלנדריה (קרב שכונה קרב איפר החמישי).
עד 2 באוקטובר הצליחו הכוחות להתקדם כ-10 ק"מ בצפון בלגיה ונעצרו עקב הגעת תגבורת גרמנית לאזור ומחסור באספקה.
ב-29 בספטמבר החלה המתקפה המרכזית על קו הינדנבורג.
הארמייה הרביעית הבריטית החלה בקרב תעלת סן קנטן כשהארמייה הראשונה הצרפתית תוקפת ביצורים באזור סן-קנטן.
עד 5 באוקטובר הצליחו הכוחות לפרוץ את קו הינדנבורג לאורך 31 ק"מ.
ב-8 באוקטובר תקפו הארמיות הראשונה והשלישית הבריטיות יחד עם 324 טנקים בקרב קמברה השני.
ההגנות הגרמניות המדוללות באזור לא יכלו לכוח התוקף ויחידות קנדיות כבשו את העיר עוד באותו היום.
הגרמנים הצליחו להתארגן והתבצרו מחדש מצפון לעיר, דבר שהאט את התקדמות הכוחות.
בשלב זה הבינו הגנרלים הגרמנים שהמלחמה צריכה להסתיים.
מפקדי מדינות ההסכמה, אשר עד עתה סברו כי יש לאסוף כוחות למתקפה מכריעה ב-1919, זיהו את ירידת המורל אצל החיילים הגרמנים והבינו כי ניתן לסיים את המלחמה עוד באותה השנה.
באוקטובר חזרו הגרמנים לנקודות המוצא שלהם ב-1914, אך נסיגתם לא הפכה למנוסה.
מדינות ההסכמה דחפו את הגרמנים למסילת הברזל של ברוז'-מץ שלמעשה העבירה אספקה לכל החיילים הגרמנים בצפון צרפת ובלגיה במהלך כל המלחמה.
מדינות ההסכמה הגיעו למסילה והגרמנים השאירו אחריהם מלאי גדול של ציוד ואספקה.
למרות התבוסה הגרמנית, אבדות מדינות ההסכמה היו כבדות, לעיתים אף גדולות יותר מאלו של הגרמנים.
אך בעוד מדינות ההסכמה יכלו למלא את השורות עם כוחות אמריקאים רעננים, לגרמנים נותרו פחות ופחות כוחות בחזית.
הטנק הוכיח את עצמו ככלי חשוב במלחמת החפירות הסטטית.
השילוב הנכון של הטנקים עם כוחות הרגלים ליצירת מתקפה משולבת, רב-חיילית, הוכיחה את עצמה בשבירת מערך החפירות והבקעת הקווים לעומק.
למרות זאת, הטנקים היו מועדים לתקלות רבות כך שלאחר לחימה של ימים בודדים היה כוח הטנקים נשחק כמעט לחלוטין.
בנוסף, ההתקדמות המהירה יצרה בעיות לוגיסטיות עקב התארכות קווי האספקה, ובשל כך נאלצו מפקדי הקרב לעצור את המתקפות ולצבור כוח מחדש.
מתקפת מאה הימים סימנה את סופה של המלחמה הגדולה.
לראשונה הצליחו מדינות ההסכמה לדחוק את הגרמנים מזרחה ולגרום להם אבדות כבדות.
בגרמניה התחדדה ההבנה כי סופה של המלחמה הוא בלתי נמנע.
למרות זאת המשיכו הגרמנים בהתנגדות עיקשת ובמהלך אוקטובר נמשכו הקרבות, תוך שמדינות ההסכמה ממשיכות להתקדם לתוך צרפת ובלגיה בקצב איטי ובמחיר יקר.
הלחימה המשיכה עד למועד שביתת הנשק ממש, ב-11 בנובמבר בשעה 11:00 בבוקר, עם החתימה בקרון הרכבת של קומפיין.
מתקפת טט (בווייטנאמית: Sự kiện Tết Mậu Thân; באנגלית: Tet Offensive) הייתה המערכה הצבאית המשולבת אשר ערך הווייטקונג (החזית הלאומית לשחרור וייטנאם) בשיתוף עם "צבא העם" בצפון וייטנאם, כנגד רפובליקת וייטנאם בדרום וארצות הברית ובעלות בריתן, במהלך מלחמת וייטנאם (1959–1975).
תכלית המתקפה הייתה לפגוע במטרות צבאיות ומוקדי בקרה אזרחיים בדרום המדינה, ולהצית התקוממות כללית בקרב האוכלוסייה אשר תפיל את הממשלה בסייגון, בניסיון לסיים את המלחמה במהלומה אחת כבדה והרסנית.
מתקפת טט התרחשה בשלושה גלים ולאורך כשבעה חודשים, וגבתה רבבות קורבנות משני הצדדים.
המתקפה החלה ב-30 בינואר 1968, ביומה הראשון של תחילת השנה הירחית, חג הטט אשר נקרא גם "חג האביב".
זהו היום החשוב ביותר בלוח השנה הווייטנאמי, וצפון וייטנאם הכריזה על הפסקת אש של שבוע ודרום וייטנאם הכריזה על יומיים של הפסקת אש לכבוד החג.
ב-31 בינואר, כ-80,000 חיילי הכוחות הקומוניסטים תקפו למעלה ממאה יישובים וערים ברחבי המדינה, במבצע צבאי רחב היקף והגדול ביותר במלחמת וייטנאם עד לאותה עת.
מעורבותה של ארצות הברית הגיעה לשיאה בעקבות מתקפה זו, אשר עצם פריצתה והיקפה הגיעו כהפתעה גמורה לכוחות ארצות הברית שהאמינו כי הכוחות הלוחמים מולם חלשים, נחשלים ועל סף כניעה.
ארצות הברית, תחת לינדון ג'ונסון, אומנם הגיבה במהירות והצליחה לעצור בעד הלוחמים, אך למתקפה הייתה השפעה עצומה על דעת הקהל האמריקנית, והיא הייתה הגורם המרכזי להטייתה ולהגברת השיח האנטי-מלחמתי בעולם בכלל ובאמריקה בפרט.
כשלושים דקות לאחר חצות של 30 בינואר, החלו ההתקפות המשולבות של הוייט קונג בחמש מתוך שש הערים המרכזיות ברחבי המדינה, ובכללן עיר הבירה.
הראשונה להיפגע הייתה המפקדה הראשית האמריקנית נאצ'אנג (Nha Trang), ובעקבותיה הותקפו שבע נוספות.
הכוחות הלוחמים פעלו בכל פעם על-פי אותה שיטה: הפגזה במרגמות או רקטות, ומייד לאחריה כניסה של כוח מסיבי של לוחמים, בדרך כלל בסדר גודל של גדוד, ולפעמים בגיבוי של כוחות צבא הצפון.
עם הפריצה לערים התחברו הכוחות עם לוחמים מקומיים אשר הובילו אותם אל המפקדות הראשיות ואל תחנות הרדיו.
במקרים רבים התיאום עם הלוחמים המקומיים לא פעל כמתוכנן, ועם שחר מצאו עצמם חלק מן הכוחות רחוקים ממטרות היעד שלהם.
אל הגנרל ויליאם וסטמורלנד, אשר עמד בראש הכוחות האמריקניים בווייטנאם, הגיעו ידיעות מן השטח כי המתקפות עשויות להתפשט ברחבי המדינה במהלך היום, והוא העלה את רמת כוננות הצבא למרבית.
ב-3 בבוקר של אותו היום הגיעו המתקפות אל סייגון הבירה ובסיסים צבאיים אמריקנים רבים נוספים בכ-27 מוקדי התקפה עיקריים, ושדות התעופה אשר סייעו לכוחות הברית הופגזו ברקטות ב-64 מחוזות.
הבסיס האחרון שנפגע במסגרת הגל הראשון של המתקפות היה בבק לו (Bac Lieu) ב-10 בפברואר.
ההערכה היא כי כ-84,000 לוחמים קומוניסטים לקחו חלק במערכה וכי אלפים רבים נוספים שיתפו עימם פעולה, הן כגיבוי בשעת לחימה והן בחסימת דרכים.
ברוב המקרים, המגננה כנגד מתקפות הפתע נערכה על ידי צבא הרפובליקה בדרום וייטנאם.
המיליציות המקומיות, בסיוע כוחות המשטרה, הצליחו לרוב לדחוק את הלוחמים לאחר יומיים-שלושה, לעיתים אף בתוך כמה שעות, אך במקומות מסוימים המשיכה הלחימה ימים ארוכים.
ההכרעה הייתה תלויה במידה רבה ביכולותיהם ורמת מוכנותם של הכוחות המקומיים, אשר התגלו כלא אחידים: בעוד חלק התגברו בקלות על לוחמי הוייטקונג, אחרים לא עמדו בפרץ ואף נכנעו במהירות יחסית.
שלא כפי שקיוו הקומוניסטים ועל-אף ניסיונות שידול מצידם, שום יחידה של צבא הדרום לא ערקה והצטרפה ללחימה לטובתם.
על הגנרל וסטמורלנד העידה פמלייתו, כי למרות הכרזותיו האופטימיות וחזותו הבטוחה בהמשך הלחימה, היה מוכה אלם ותדהמה עם הגעת הידיעות הראשונות.
על-פי קלארק קליפורד, שר ההגנה האמריקאי אשר נכנס לתפקיד כחודש לאחר פרוץ המתקפה, תגובת הדרג הצבאי במקום הייתה על סף פאניקה.
ב-12 בפברואר עוד החזיק וסטמורלנד בדעה כי מטרתם האמיתית של הוייט קונג היא קה סאן (Khe Sanh), בה ישבו כוחות המארינס, וכי "84,000 הלוחמים ושאר הפעולות ברחבי המדינה הם הסחה ותו לא", ובכך נתפס בעיני שאר סגל הפקוד כלא רציונלי ויש שפקפקו ביכולתו להתגבר על המשבר.
אף על פי שסייגון הייתה המטרה החשובה ביותר, כוחות הוייט קונג לא שאפו לכבוש ולהחזיק בה אלא בחרו להתמקד בחמישה יעדים מרכזיים: המפקדה הראשית של צבא הדרום, "ארמון העצמאות", שגרירות ארצות הברית, מפקדת הצי הימי האמריקאי והנחתים, ותחנת הרדיו הממלכתית.
במסגרת תוכנית הפעולה תפסו הכוחות הראשוניים בעמדות היעד והחזיקו בהן כ-48 שעות עד לבואם של כוחות נוספים.
מודיעין כושל ויכולת תיאום ירודה בין הכוחות המקומיים חיבלו במשימה אשר הגדירה כי ישתלטו על טנקים וארטילריה שהיו אמורים להימצא במקום, אך למעשה כבר הועתקו למיקום אחר חודשיים קודם לכן, או לא היו שמישים.
אחד היעדים העיקריים היה תחנת הרדיו הממלכתית.
הלוחמים הביאו עימם הקלטה של הו צ'י מין המכריז על שחרור סייגון וקורא להתקוממות אזרחית כנגד הממשל המכהן בראשותו של ת'יו (Thieu).
אומנם עלה בידם להשתלט על התחנה ולהחזיק בה כשש שעות, אך קווי התקשורת נחתכו על ידי אנשי הסטודיו (שהיה מרוחק מהתחנה) ברגע הפלישה, והקלטת לא שודרה.
הקמתו של בניין שגרירות ארצות הברית בסייגון, מבנה מאסיבי בן 6 קומות הממוקם במרכז מתחם רחב ידיים, הושלמה חודשים ספורים קודם לכן.
ב-2:45 לפנות בוקר החלו הכוחות בניסיונות להטמין פצצות מסביב למבנה על-מנת לפרוץ אליו, אך מותו של מפקדם בתחילת הפעולה ומאמצים כושלים חוזרים ונשנים לחדור לבניין הובילו את הכוחות לחוג את המתחם הלוך ושוב ללא הצלחת חדירה.
בינתיים הגיעה תגבורת לשגרירות, הלוחמים נוצחו וב-9:20 בבוקר הייתה השגרירות בטוחה שוב.
ברחבי העיר בינתיים קבוצות קטנות של הוייט קונג תקפו בתים של קצינים, מבנים ציבוריים ותחנות משטרה.
מצוידים ב"רשימות שחורות" של קצינים ואנשי ציבור, הם הוציאו להורג את כל מי שעלה בידם למצוא.
הברוטליות מצד הוייט קונג גררה ברוטליות דומה מהצד השני, וב-1 בפברואר לכד ראש המשטרה המקומית איש וייט קונג שהיה בבגדים אזרחיים והוציאו להורג בירייה מול קהל ומצלמות.
הן צילום הווידאו והן תמונת הסטילס שצילם אדי אדמס התפרסמו ברחבי העולם והם מוכרים ומזוהים עם מלחמת וייטנאם עד היום.
רק זמן מה לאחר פרסומם הסתבר שהחשוד היה מעורב ברציחתו של קצין משטרה וכל משפחתו.
עם עליית השחר שככו הקרבות במרכז העיר, אך המשיכו ביתר שאת ברבעים הסיניים ובעיקר בצ'ולון (היום הו צ'י מין סיטי), אשר שימשה כמרכז פיקודי של צבא הדרום וכוחות הברית.
הקרבות נמשכו מבית לבית, עד אשר יצאה ההוראה לכלל האזרחים לפנות את בתיהם והאזור הוכרז כשטח ללא-אש.
הלחימה הופסקה לבסוף ב-7 במרץ הודות ליחידות תגבורת שהגיעו מהדרום.
למעט הקרבות בעיר הואא (Hue) והטיהורים בסייגון וסביבתה, עיקר הגל הראשון של המתקפות הסתיים בשבוע השני של פברואר.
האמריקאים מעריכים כי במהלך הגל הראשון בכללותו נהרגו כ-45,000 איש, ומספר לא ידוע של פצועים.
וסטמורלנד העריך כי באותה תקופה נהרגו 32,000 מן הלוחמים הקומוניסטים ו-5,800 נשבו.
ארצות הברית וכוחות הברית דיווחו כי 1,536 מחייליהם נהרגו, 7,764 נפצעו ו-11 נעלמו.
ב-3:40 בבוקר 31 בינואר, הותקפו עמדות של כוחות הברית בהואא.
חלק מן העמדות החזיקו מעמד, אך רובן נפלו לידי הקומוניסטים.
כוחות הברית העריכו כי מספר ההרוגים בקרב הקומוניסטים נע בין 2,500–5,000. בקרב צבא הדרום נהרגו כ-400, ובקרב האמריקנים נהרגו 216 חיילי מארינס ו-1,609 נפצעו.
עם שוך הקרבות נמצאו ברחבי העיר קברי אחים ובתוכם כ-2,800 גופות.
הסיבה להוצאות להורג אלה נותרה עלומה.
המתקפה בקה סאן החלה בעצם ב-21 בינואר, וכוחות הברית העריכו כי היו לה שתי מטרות: האחת, ניסיון אמיתי לכבוש את המקום, והאחרת, כפעולת הסחה אשר נועדה להסב את תשומת לב האמריקאים משאר מוקדי הפורענות.
וסטמורלנד גרס כי תכלית המתקפה הייתה ליצור פרובוקציה בקרב כוחות צבא הצפון ולגרור אותם לידי עימות ממושך באזור הקטן והלא מאוכלס יחסית, ולהביא את ארצות הברית לידי הפגזות אוויריות מאסיביות של המקום.
וסטמורלנד, וכן התקשורת העולמית אשר סיקרה את אזור הקרבות הזה בצורה נרחבת, ערכו השוואה בלתי-נמנעת עם קרב דיין ביין פו, בו הותקף בסיס צבאי צרפתי ואז נכבש ונוהל על ידי כוחות הוייט-מין במלחמת הודו-סין הראשונה.
הוא האמין כי זהו ניסיון לשחזר את הניצחון ההוא והכיר את חיבתו של מנהיג המורדים למבצעים גרנדיוזיים כגון זה (אך לא ידע על מותו של האחרון טרם ההתקפה).
קה סאן ו-6,000 לוחמי המארינס שבה היו מוקפים בכ-20,000 לוחמים של הוייט קונג וצבא הצפון.
במהלך המצור, שנמשך עד 8 באפריל, ספגו כוחות הברית אינספור הפגזות של טילי קרקע-קרקע, ארטילריה ומרגמות, וכן מתקפות ארעיות של כוחות רגליים על העמדות הסובבות את הבסיסים.
אך הקרבות היו בעיקר בין כוחות ארטילריים וכללו פחות עימותים ישירים, והאמריקאים הגיבו בהפגזות כבדות מן האוויר, בין השאר באמצעות מפציצי B-52 ועם רכבת אווירית אשר העבירה ציוד ותחמושת לבסיסים.
עד לסוף המצור הופלו 39,179 טונות של תחמושת ממפציצים אמריקנים בהגנת הבסיס.
האמריקאים מעריכים כי כ-8,000 נהרגו מכוחות הדרום ורבים נוספים מכך נפצעו, וכי מצד כוחות הברית נהרגו 730 ונפצעו 2,642. מספרם של הרוגי לוחמי הצפון, כמו גם אזרחים, אינו ידוע ונאמד באלפים.
על-מנת לחזק את מעמדם בשיחות בפריז, אשר יחלו ב-13 במאי, פתחו הוייט קונג בגל השני של המתקפות לקראת סוף אפריל.
המודיעין האמריקני העריך כי בין החודשים פברואר–מאי גייס הו צ'י מין כ-50,000 לוחמים נוספים שיתגברו את הכוחות שנותרו מן הקרבות.
אחד הקרבות הארוכים ביותר במתקפת טט התרחש במסגרת הגל השני, בין 29 באפריל ו-30 במאי, על הבסיס האמריקני ב-Dong Ha.
הצפון-וייטנאמים איבדו כ-2,100 לוחמים, הרגו 290 אמריקאים ופצעו קרוב לאלף.
ב-4 במאי תקפו הכוחות הקומוניסטים 119 מטרות בדרום וייטנאם, ביניהן סייגון.
הפעם יתרון ההפתעה לא היה לצידם, ורוב ההתקפות דוכאו, למעט חלק אשר צלחו והפיצו מהומות ופורענות בבירה.
בבסיס מסוים אף נחלו האמריקאים מפלה ופינו את המקום.
הקומוניסטים שבו לסייגון ב-25 במאי למתקפה נוספת, מבלי ניסיונות לפגוע במבנים אמריקנים.
הם שגו והשתלטו על שש פגודות במחשבה כי לא יופגזו מן האוויר, ונפגעו.
הקרבות הקשים ביותר נערכו בצ'ולון, כאשר 87,000 אזרחים נותרו ללא קורת גג, 500 נהרגו ואלפים נפצעו.
במהלך עיקר הגל השני (5 במאי – 30 במאי), האמריקאים סבלו 1,161 אבדות, ואלפי פצועים נוספים.
כ-600 הרוגים היו לכוחות בריתם בצבא הדרום.
הגל השלישי של המתקפה החל ב-17 באוגוסט, ונפתח בקרבות על הגבולות, שנועדו ככל הנראה להוות הסחה מפני המתרחש בערים.
צבא צפון וייטנאם היה הכוח הנלחם העיקרי בגל זה, בשל שינויים במדיניות ארצות הברית.
סייגון שוב הותקפה, אך נשמרה בקלות יחסית.
בחמישה שבועות של לחימה ולמרות מותם של כ-20,000 לוחמים, לא הושג יעד אחד בודד של המתקפה.
אך, כפי שכתבו היסטוריונים מאז, מפלתם של הקומוניסטים כלל לא הייתה מוחלטת, ולא סופית.
במהלך הגל השלישי נהרגו כ-700 חיילים אמריקנים.
חוסר ההישגים מצד אחד והדם הרב שנשפך מצד שני היוו נקודת שפל עבור הקומוניסטים, והתחושה הייתה כי המחיר הכבד אינו מוצדק.
במהלך המחצית הראשונה של 1969 למעלה מ-20,000 לוחמים קומוניסטים ערקו לכוחות הברית.
פיקוד הוייט קונג בהאנוי נאלץ להתמודד עם השלכות ההימור הגדול שלקחו, ותקוותם העיקרית והשאפתנית, ליצור התקוממות עממית גורפת כנגד הרפובליקה, הסתיימה בכישלון צורב.
היום קל לראות מדוע נחלו הכוחות הקומוניסטיים מפלה כה קשה: האנוי לא העריכה כראוי את כושר הניידות והיכולת האסטרטגית של כוחות צבא ארצות-הברית, אשר אפשרו זרימה מהירה של כוחות גיבוי אל האזורים המותקפים.
כמו כן, תוכנית המתקפה הייתה מסובכת וקשה לביצוע ותיאום, כפי שהראו היטב ההתקפות של 30 בינואר.
בחירתם במספר רב של יעדים מרוחקים על-פני התמקדות במטרות נבחרות, אשר אילצו אותם להתפזר במספרים קטנים יחסית בכל המדינה במקום להסתער כמסה, עמדה בעוכריהם אף היא, כמו גם שילוחם של גדודים שלמים אל תוך לוע אויב בעל תחמושת חדישה, יעילה וחזקה הרבה יותר.
ולבסוף, ובעיקר, ההנחות המוטעות שעימן יצאו ללחימה מלכתחילה בקשר ליכולת ורצון העם במתקפה.
אחד הגנרלים של הוייט קונג העיד כי הם שגו הן בהערכת כוח האויב והן בהערכת כוחם שלהם, והודה כי היעדים שהציבו לפניהם היו שאפתניים מעבר ליכולתם.
מאמצי הקומוניסטים להחזיר לידיהם את השליטה על פנים המדינה הצליח מעט יותר לתקופה.
באזורים מסוימים חיזקו אחיזתם, ומזכירות המדינה האמריקנית הצהירה כי כל ניסיון הידברות עימם התגלה כבלתי אפשרי.
אך גם הישגים אלה אבדו להם, שכן עם הזמן המשיכו פעולות תגובה אמריקאיות, נהרגו מורדים רבים נוספים והשטחים הוחזרו.
ההתארגנות, המוטיבציה והתשתיות, במיוחד זו האנושית, אשר בנו לעצמם בשקידה במשך כ-10 שנים לא שבו עוד לקדמותם, והאנוי של אחרי המתקפה הצליחה להשלים את שורותיה מקרב חיילי הצפון ביחס הנמוך של כשליש לעבר.
חלק מן הגנרלים הקומוניסטים, אשר הודו אומנם כי יעדם המקורי לעורר את ההמונים ללחום לצידם נכשל, ציינו כי ההשפעה שהייתה למתקפה על ארצות הברית ודעת הקהל העולמית, כמו גם גורם ההפתעה והמפלות הקטנות שנחל האויב, היוו נחמה ראויה.
חלקם אף ראו בהם, למרות הכל, ניצחון.
האנוי לא צפתה כלל את ההשפעה הפוליטית והפסיכולוגית העצומה שהייתה למתקפה על אזרחי ארצות הברית.
משראתה את תגובת התקשורת בארצות הברית, הכריזה במהרה על "ניצחון", וחשה כי הותירה חותם וחיזקה את מעמדה.
הדיונים הדיפלומטיים בזירה הבין-לאומית, שמהם חששו הצפון-וייטנאמים יותר מכל טרם המתקפה, נהיו חלק בלתי נפרד מן המדיניות שלהם לאחריה, יחד עם הלחימה וההתנגדות העממית.
ב-5 במאי, בנאום אל מול הקונגרס, הטיח צ'ונג צ'ין (Truong Chinh), ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית, ביקורת קשה על דרכיה המיליטנטיות של המפלגה ועל רצונה ב"ניצחון מהיר ומיידי".
ביקורתו הציתה ויכוח סוער בקונגרס לגבי כיוונה ועתידה של המפלגה שנמשך ארבעה חודשים.
המפלגה התפצלה, והפלג המיליטנטי, בראשותו של לה דואן (Le Duan), השתתפה עצמאית בשיחות מעתה ואילך.
שבע שנים לאחר מכן, תזכה מפלגתו לניצחון לו ייחלה.
דרום וייטנאם הייתה שרויה במצב של בלבול ותהפוכות הן לפני והן אחרי המתקפה.
קשה במיוחד היה סבלם של יושבי הכפרים הלא מעורבים אשר הותקפו לראשונה מאז פרוץ המלחמה.
צבא הדרום נשלח להגן בעיקר על האזורים העירוניים, והיה זה בלתי נמנע שאת החלל אשר נותר בכפרים ינצלו וימלאו הוייט קונג.
האלימות וההרס שהיו מנת חלקה של דרום וייטנאם הותירו צלקות פסיכולוגיות עמוקות על אוכלוסייתה, והוכח להם כי גם עם תמיכה אמריקאית גורפת אין ביטחונם מובטח כלל.
המחיר האנושי והחומרי אשר שילמה דרום וייטנאם היה רב.
הערכות של הממשלה לגבי אבדות בנפש בקרב האזרחים הגיעו ל-14,300, ועשרות אלפי פצועים.
אל המספר העצום של 800,000 פליטים מאז פרוץ המלחמה נוספו עוד 630,000. עד לסוף 1968, אחד משנים עשר התגורר במחנה פליטים והתשתית הלאומית נהרסה כמעט כליל.
צבא הדרום, אף על פי שעלה בהתנהלותו על ציפיות האמריקאים, סבל ירידה תלולה במורל חייליו, ורבים מהם נטשו.
ממשלתו של ת'יו גילתה נחישות ויעילות, במסגרת יכולותיה המצומצמות, וכבר ב-1 בפברואר הכריזה על ממשל צבאי ויצאו צווים לגיוסם של 200,000 חיילים חדשים, צעד אשר נדחה בהצבעות קודמות.
בנוסף לשיפור הניידות והיכולות הצבאיות, קמו מגמות נוספות כמו מלחמה בשחיתות, קריאות לאיחוד פוליטי ורפורמות אדמיניסטרטיביות אשר זה מכבר הגיע זמנן.
ת'יו הקים ועדות אשר יפקחו על קליטת הפליטים וחלוקת המזון.
כמו כן, היו הממשלה והאמריקאים מעודדים מהתמורות באוכלוסייה.
רבים אשר הביעו אמפתיה כלפי הקומוניסטים קודם, או שנותרו נייטרלים, פנו לתמוך ברפובליקה מתוך כעס על שהמתקפה נפתחה בראש שנת הטט, המייצגת עבורם שלום.
עיתונאים רבים, כמו גם דמויות בכירות בפוליטיקה ובדת, הביעו תמיכה מחודשת בממשלה.
ת'יו ראה במצב החדש שנוצר הזדמנות לבסס את מעמדו, והוא מיהר לנצל אותה.
יריבו העיקרי היה סגנו, קי (Ky), מפקד חיל האוויר לשעבר, אשר התמודד מולו בבחירות 1967. לאחר מתקפת טט, תומכיו של קי בין שורות הצבא והממשלה הודחו, נעצרו והוגלו.
הופעלה צנזורה על התקשורת, ורבים היו מודאגים מחזרתם של מקורבים למפלגתו של הנשיא הקודם, אשר התאפיינה בריכוזיות ונפוטיזם, למוקדי כוח.
בקיץ 1968 זכה הנשיא בקרב אזרחיו לכינוי "הדיקטטור הקטן".
ת'יו הביא עליו גם את חשדנות ארצות הברית, מאחר שהוסיף להחזיק בדעה כי לא ייתכן שלא ידעה על המתקפה הממשמשת.
בשיחות עם אנשיו של לינדון ג'ונסון הביע את אמונתו כי ארצות הברית מעוניינת לנטוש את דרום וייטנאם, וכי לא עשתה כל שיכלה כנגד הוייט קונג.
מספר חודשים לתוך השיחות, אמר לשר ההגנה האמריקני, "עכשיו כשאנחנו אחרי, תודו שידעתם שזה הולך לקרות"; הוא התקשה להאמין שארצות הברית, על שלוחותיה המודיעיניות והמבצעיות הרבות באזור, כשלה בצורה כה משמעותית.
אך ההיסטוריה מראה כי בדיוק כך היה.
מבחינתו של ת'יו, הניסיונות הדיפלומטיים של האמריקאים עם צפון וייטנאם "לא היוו תקווה לסוף הלחימה, אלא חשש מפני שלום".
בשיחות פרטיות עם הנשיא ג'ונסון בהונולולו, הובטח לו כי ארצות הברית לא תנטוש את דרום וייטנאם, וכי שום הסכם או קואליציה משותפת לא ייכפו עליו ללא הסכמתו.
מתקפת טט גרמה למשבר כבד בקרב הממשל האמריקני, ונוצר מצב בו קשה היה מאוד לשכנע שוב את אזרחי ארצות הברית כי הקומוניסטים נפגעו והוחלשו בצורה משמעותית.
ההצהרות האופטימיות אשר יצאו מן הממשל והפנטגון ערב המתקפה לגבי המצב בווייטנאם עמדו בפני ביקורת נוקבת ואף הושמו ללעג.
אמינותה של ממשלת ג'ונסון נפגעה קשות ועמדה במבחן מתמיד מאותה נקודה ואילך.
תחושות ההלם והכעס אשר חשו האמריקאים הדהדו בכל.
ב-18 בפברואר נהרגו הכי הרבה חיילים אמריקנים ביום אחד מאז תחילת המלחמה: 543, ואלפים נוספים נפצעו.
בשבוע של 23 בפברואר יצאו צווים לגיוסם של 48,000 חיילים, הגיוס השני בגודלו במלחמה.
ב-28 של אותו החודש, רוברט מקנמארה, שר ההגנה אשר גם פיקח על ההסלמה בווייטנאם בין השנים 1964–1965, וכבר התנגד למלחמה באותה העת, התפטר מתפקידו.
סה"כ ההרוגים האמריקאים בזמן מתקפת טט הגיע ל-7,000 – מספר שאומנם היה נמוך ביחס לאבדות הקומוניסטים, אך היה גבוה ביותר עבור אזרחי ארצות הברית.
במהלך השבועיים הראשונים ללחימה, דיווח וסטמורלנד כי הוא זקוק רק לכוחות שכבר היו אמורים להתווסף בכל מקרה, ולא הבין את הבהילות לגייס חיילים נוספים.
רק לאחר שנרמז לו כי גיוס נרחב עשוי להביא עימו "התרה של המגבלות" ואישור לפעולות צבאיות נרחבות בלאוס וקמבודיה, או אפילו בצפון וייטנאם עצמה, הצטרף לדרישה "אם יותר לו לתקוף בלאוס".
קולות אחרים קמו, מהבולטים בהם גנרל וילר (Wheeler), אשר קראו להבאתם של כוחות רבים נוספים בלי קשר לתקיפות חיצוניות, והביעו מורת רוח מהתנהלותו של וסטמורלנד בשטח.
וילר ראה צורך דחוף בהדלדלות כוחות המילואים והבטחותיו לסייגון לעזרה, ודחק בוסטמורלנד לקרוא לגיוס משמעותי.
עם התקדמות הלחימה, כבר ב-12 בפברואר, שלח וסטמורלנד שדר לוושינגטון בנימה בהולה, ואף נואשת, לשליחתם של 10,500 חיילים במהירות האפשרית.
החיילים הגיעו יום לאחר מכן.
בהמשך נקראו כ-1,234,001 אנשי מילואים מקרב המארינס והחי"ר להתייצב לשירות.
ב-20 בפברואר שלח ג'ונסון את וילר לסייגון עם המשימה לאמוד את המצב ואת צורכי הצבא.
גם וילר וגם וסטמורלנד היו מרוצים מאוד מהתפטרותו של מקנמרה והחלפתו בקלרק קליפורד, הניצי יותר.
הם ראו בכך הזדמנות פז להרחיב את יעדי המלחמה לכלל האזור.
הדו"ח אשר שלח וילר, עם זאת, לא הציע אסטרטגיות חדשות אלא רק ציין כי שליחתם של כ-200,000 חיילים נוספים הוא צעד הכרחי.
בזכרונותיו כתב וסטמורלנד, כי וילר הסתיר את כוונותיו האמיתיות בכוונה, על-מנת לכפות אותן לאחר מכן על וושינגטון, כאשר הכוחות כבר יהיו בשטח.
ב-27 בפברואר דנו ג'ונסון ומקנמרה בדרישתו של וילר.
תוספת כוח-אדם זו תדרוש גיוס של 400,000 חיילים נוספים ותוספת של 10 מיליארד דולר לתקציב השנה, ועוד 15 מיליארד לתקציב של 1969. המדינה עמדה בפני משבר כלכלי עוד טרם המתקפה, ודעת הקהל האמריקאית כבר התנגדה למלחמה בשלב זה.
קליפורד, אשר חשש גם הוא מתגובת האוכלוסייה לאור ההסלמה, שאל "כיצד נוכל לחמוק מן התחושה הקיימת כי אנו מבקשים אנשים נוספים רק כדי לשלוח אותם הישר אל לוע הארי?"
היה ברור כי ארצות הברית נמצאת בצומת דרכים חשוב ביותר: הסכמה לדרישתו של וילר משמעותה התחייבות מלאה כלפי דרום וייטנאם וקבלת אחריות על עתיד המדינה.
מתן תשובה שלילית תהווה בריחה והצהרה כי ארצות הברית הגיעה לשיא יכולתה באזור, ותבטל את השקעותיה הרבות במלחמה עד לאותה נקודה.
ב-28 בפברואר כינס ג'ונסון את "ועדת קליפורד" להערכת המצב הלחימתי והפוליטי בווייטנאם ומתן מסקנות.
חלק גרסו כי המתקפה מהווה הזדמנות לניצחון בצפון וייטנאם בתנאים אמריקאים.
אחרים טענו כי שום צד אינו יכול לנצח צבאית בתנאים אלו, כי הוייט קונג יוכל תמיד לגייס מספר חיילים זהה לשלהם, שצריך לעצור את ההפגזות האוויריות וכי יש לחדול מאסטרטגיית הלחימה והשאיפה לניצחון ולהתמקד במאמצים דיפלומטיים.
המשמעות הייתה להפסיק להגן על אוכלוסיית דרום וייטנאם.
ב-4 במרץ הודתה הוועדה כי היא חצויה, שההזדמנות לשנות כיוון כנראה כבר אבדה, וכי מסקנותיה הן "בלית ברירה להמשיך באותה דרך".
בנקודה זו כבר החליף קליפורד את מקנמרה כשר ההגנה.
במהלך חודש מרץ, קליפורד, אשר נכנס לתפקיד מתוך עמדה התומכת במלחמה ונוגדת את דרכו המתונה של קודמו, שינה את דעתו לגמרי ונהיה ממתנגדי המלחמה.
לדבריו, "האמת הפשוטה היא שהצבא כשל, וכי לא ניתן עוד להצדיק את עמדתו".
מעתה ואילך תמך ברגיעה ולא בהסלמה, וניסה לשכנע את הנשיא בעזרת בכירים בקונגרס כי שליחת כוחות נוספים רק ירעו את המצב, והמליץ להעביר את האחריות ללחימה לידי דרום וייטנאם.
מזכיר המדינה, דין ראסק, הציע לחדול זמנית מההפגזות בצפון ולהתחיל בשיחות עם האנוי בהקדם האפשרי.
ראסק ציין גם כי העונה הגשומה בצפון וייטנאם גורעת מיעילות ההפגזות בכל מקרה.
הייתה זו תחבולה פוליטית, מאחר שצפון וייטנאם הייתה צפויה לסרב לשיחות, ובכך "הכדור יהיה במגרש שלהם", בעוד ארצות הברית תצטייר כשוחרת שלום.
בינתיים דלפה הידיעה בנוגע לבקשה לגיוס כוחות נוספים לתקשורת, והמחלוקת שהתגלעה בממשלה, כמו גם הוויכוח לגבי הצורך והסיכוי של המלחמה, נגלו לציבור.
מאמר מקיף בניו יורק טיימס הביא ציטוטים והערכות שלא נחשפו עד אז.
היסטוריונים רבים כתבו על תפקידה של התקשורת בשינוי דעת הקהל האמריקנית בעקבות מתקפת טט, ועל הסערה שעוררה.
ב-27 בפברואר טבע את מילותיו המפורסמות וולטר קרונקייט, השדר המפורסם ברשת CBS:
אחוזי התמיכה בנשיא ובמדיניות ארצות הברית בווייטנאם ירדו מדי יום.
אם בתחילה עוד התייצבו אזרחי המדינה לצד הנשיא, כצפוי בשעת חירום, שהרי המחלוקות בוושינגטון ואי התייחסותו של ג'ונסון בפומבי למשבר השרו את התחושה כי הממשל איבד את כיוונו, ויש שפקפקו האם היה כיוון זה אמיתי מלכתחילה.
ב-22 במרץ בישר הנשיא לוילר כי עליו "לשכוח מהתוספת שביקש" (200,000 חיילים נוספים), ושלח כ-13,000 חיילים בלבד.
על-פי הצעת קליפורד, כינס הנשיא את מי שכונו "מועצת החכמים" ("Wise Men"), קבוצת בכירים אשר הייתה כמעט ברובה המוחלט נצית בעמדתה כלפי מלחמת וייטנאם טרם מתקפת טט.
המועצה כללה בין השאר את וילר, ראסק וקליפורד עצמו.
מסקנותיה של המועצה, על פי עדותו שלו, ערערו את הנשיא ג'ונסון מאוד: למעט בודדים, המליצו חבריה כי על ארצות הברית למשוך ידיה לגמרי מצפון וייטנאם, ולחדול מן ההפגזות לאלתר.
דברי המועצה ביחד עם ההתפתחויות האחרונות הביאו את ג'ונסון לידי דכדוך וייאוש.
פרסומו של המאמר בניו יורק טיימס, בו הייתה ההדלפה לגבי המחלוקת בממשל, הגיע ימים ספורים לפני הפריימריז של המפלגה הדמוקרטית, במהלכה כמעט הפסיד ג'ונסון לסנטור מקארתי.
ההכרזה על הצטרפותו של קנדי למירוץ הדגישה אף יותר את הידרדרות מעמדו של ג'ונסון.
ב-31 במרץ עלה הנשיא לראשונה לשידור ונשא דברים לאומה בהתייחסו למתרחש בווייטנאם.
ג'ונסון ציין כי ארצות הברית, באופן חד-צדדי, אם חלקי, מפסיקה את ההפגזות בצפון וייטנאם.
אז הדהים את שומעיו עם ההצהרה כי שוב לא ירוץ בבחירות הקרובות לראשות המפלגה הדמוקרטית ולכהונה נוספת.
ב-3 באפריל הפתיעה צפון וייטנאם בהכרזתה כי תצטרף לשיחות שנקבעו ל-13 במאי.
ב-9 ביוני העביר ג'ונסון את וסטמורלנד מתפקידו ומינה תחתיו את הגנרל קרייטון אברמס.
אף על פי שווסטמורלנד התמנה לרמטכ"ל, נתפס הדבר כהטלת אחריות עליו על עסק הביש בווייטנאם.
לשינויים שערך אברמס הייתה השפעה מיידית, עם סגירת חלק מן הבסיסים בווייטנאם, הפסקת המבצעים המיוחדים שם ושימת הקץ על שיח ה"ניצחון בצפון וייטנאם".
מעתה התמקדו האמריקאים על העברת נטל הלחימה לידי דרום וייטנאם, החזרת השלום באזורים הכפריים ותקיפת הלוגיסטיקה הקומוניסטית על ידי עבודת מודיעין.
בזמן כניסתה של הממשלה החדשה ב-1969, תחת ריצ'רד ניקסון, עוד נהרגו בממוצע כ-300 חיילים אמריקאים בשבוע בווייטנאם.
לאחר מספר פעולות שנויות במחלוקת בצפון וייטנאם וקמבודיה, כמו גם המשך פעילות ענפה מצד ה-CIA בשטח עד לשנת 1972 (מוכר כמבצע פניקס, שבמהלכו נהרגו כ-21,000 מאזרחי וייטנאם), תביא הממשלה לתחילת ההסגה של הכוחות האמריקאים מווייטנאם, ותנקוט במדיניות להמשך במגעים הדיפלומטיים.
מתקפת טילי הסקאד במלחמת יום הכיפורים הייתה שיגור מטח של שלושה טילי סקאד מצריים אחד לעבר אל עריש ושניים אל עבר ראש הגשר הישראלי באזור הצליחה ב-22 באוקטובר 1973, שעות אחדות לפני הפסקת האש הראשונה של מלחמת יום הכיפורים.
היה זה השימוש המבצעי הראשון בטילי סקאד בעולם.
זה היה גם השימוש היחיד שנעשה בטילי סקאד במהלך מלחמת יום הכיפורים.
אחד הלקחים שהפיקה מצרים בעקבות מלחמת ששת הימים היה הצורך בנשק בעל יכולת פגיעה בעומק ישראל באופן שיכול לשבש מהלכים התקפיים ישראליים וכנשק מרתיע.
לצורך כך ביקשו להצטייד בשלושה סוגים של מערכות נשק:
מפציצים כבדים שיוכלו לבצע תקיפה בעומק ישראל.
טילי שיוט שניתן לשגרם מחוץ לטווח מערך ההגנה הישראלי.
טילי קרקע קרקע (טק"ק) ארוכי טווח שיאפשרו פגיעה בישראל מעמדות שיגור בלב מצרים כשהן מוגנות על ידי מערך ההגנה האווירית המצרית.
הסובייטים חששו לצייד את מצרים ביכולות תקיפה עמוקה, ובשל כך נוצרה מתיחות בין שלטונות מצרים וברית המועצות.
ברית המועצות סיפקה חטיבה אחת של סקאד (10 משגרים), ולהערכת אמ"ן הכשרת כוח האדם והאימונים אמורים היו להימשך לפחות 11–12 חודשים, כך שהתאריך המוקדם ביותר להפעלתם יהיה ברבעון הראשון של שנת 1974, אך המצרים יוכלו להיות מסוגלים לשגר טילים גם לפני מועד זה.
בנוסף, הייתה לאמ"ן ידיעה אחת מאמצע יולי 1973 שעל פיה טילי הסקאד יהיו מוצבים עד ראשית אוקטובר 1973. הערכת אמ"ן הייתה שהמצרים לא יצאו למלחמה מבלי שיצטיידו תחילה בטילי סקאד, שיכולים להוות איום נגדי (אם כי חלקי) ליכולות חיל האוויר הישראלי.
ועדת אגרנט התייחסה לטילי הסקאד וראתה בהם גורם שיכול לשנות את מערך הכוחות.
טיל אחד נוסה לפני המלחמה.
אריה שלו, ראש מחלקת המחקר באמ"ן באותה עת, מחזק טענה זו וטוען כי אמ"ן נכשל גם באי הערכת המשמעות האסטרטגית של אספקת טילי קרקע-קרקע מדגם סקאד B בעלי טווח של 280 ק"מ מברית המועצות למצרים, בליווי קבוצת מדריכים סובייטים.
מחלקת המחקר אמנם פרסמה סקירה מיוחדת על ההיבטים הטקטיים של הימצאות הטילים במצרים.
בסקירה זו עסקו בשאלה מתי סוללות הטילים יהפכו להיות מבצעיות.
אלא שלא נבחנה המשמעות האסטרטגית האפשרית של הימצאות הטילים במצרים, כלומר, כיצד ישפיעו סוללות הטילים על יכולתה של מצרים לפגוע בעומק שטחה של ישראל במקרה שזו תתקיף בעומק מצרים, וכי סוללות טילים אלו מפצות בעצם על היעדר מטוסי תקיפה מודרניים בצבא מצרים.
ערב פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-6 באוקטובר 1973 היו ברשות צבא מצרים יכולות התקפה בעומק ישראל בשלושת מעגלי האמל"ח שאותם ביקש לעצמו.
למודיעין הישראלי הגיעה ידיעה כי בלילה שבין 12 באוקטובר ל-13 באוקטובר ערכו צוותים סובייטיים סיורים באזור פורט סעיד, דמיאט ואיסמאעיליה בחיפוש אחר אתרי שיגור מתאימים לסקאד.
הערכת המודיעין עד אז הייתה כי טילי הסקאד, ככל שהם מבצעיים, מסוגלים לפגוע מאזורי השיגור הקיימים באתרים בעומק ישראל עד אזור נתניה, אך אם יקודמו הטילים לאזורים החדשים שנבדקו יוכלו המצרים לפגוע אף בבתי הזיקוק בחיפה.
בתגובה לידיעה מודיעינית זו יזמה ישראל גיחות של מטוסים באזור הסיורים וביקשה משגריר ישראל בארצות הברית שמחה דיניץ לידע את שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר בדבר הסיורים כדי שישוחח עם עמיתו הסובייטי.
בלילה שבין 14 באוקטובר ל-15 באוקטובר צלח צה"ל את תעלת סואץ והחל לבסס ראש גשר לקראת חדירה לעומק מצרים.
ביום המחרת איים אנואר סאדאת כי יגיב בטילי קרקע קרקע בתגובה לתקיפת עומק מצרים.
כתוצאה מאיומו זה החליט שר הביטחון משה דיין שלא לתקוף יעדים כלכליים במצרים, וזאת בשונה מעמדתו עד אז שצידדה בתקיפות כאלה.
ב-20 באוקטובר שקלו שר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל דוד אלעזר לכבוש את פורט פואד ופורט סעיד, וכחלק מהשיקולים עלתה גם שאלת הסיכון שבתגובה מצרית בשיגור טילי סקאד.
במהלך המלחמה, תקפה ישראל את מערך הטילים בפורט סעיד מספר פעמים, והמצרים טוענים כי טייס שנשבה שם טען כי הם תוקפים שם בגלל שישראל מפחדת שהמצרים יציבו שם טילי סקאד, כיוון שזוהי הנקודה שממנה אפשר לאיים על עריה הגדולות של ישראל.
ב-21 באוקטובר הניעו המצרים סוללה של טילי סקאד שהייתה פרוסה תחילה בדלתה המזרחית של הנילוס (כדי שתל אביב תהיה בטווח שלה), לעמדה מזרחית יותר, לטווח המינימלי הנדרש מהתעלה.
ב-22 באוקטובר התקבלה החלטה 338 של מועצת הביטחון של האו"ם בדבר הפסקת אש שתיכנס לתוקפה בשעה 18:52. דקות אחדות לפני כניסתה לתוקף נורו שלושה טילי סקאד, שכל אחד מהם נשא טון חומר נפץ.
טיל אחד התפוצץ סמוך לאל עריש, שמשם קיבלה ישראל אספקה מארצות הברית, ושני טילים נורו לעבר ראש הגשר הישראלי בדוורסואר בצדה המזרחי של התעלה.
אחד מהטילים פגע באזור בו נערכה פלוגת המפקדה של גדוד 410 של חטיבה 600, ובפיצוץ נהרגו שבעה חיילים מהגדוד.
לימים יטען סאדאת בספרו, כי הוא פקד על הכוחות לירות את טילי הסקאד על אזור הצליחה:
על פי ספרו של ויקטור איסראליאן, פקיד בכיר במשרד החוץ הסובייטי, חטיבת הסקאד הייתה בשליטה מלאה של צוותים סובייטיים והופעלה על ידם.
ההנהגה המצרית והיועצים הסובייטיים התאכזבו מכך שהמלחמה עומדת להסתיים מבלי שהפעילו את הנשק המתוחכם ביותר שסיפקו הסובייטים למצרים.
כתוצאה מכך, בשעות אחר הצהרים שלפני הפסקת האש, התקשר השגריר וינוגרדוב לשר החוץ הסובייטי אנדריי גרומיקו, בבקשה לשגר מטח טילים.
משלא הצליח להשיגו, ביקש את אישור שר ההגנה אנדריי גרצ'קו, שאישר את התקיפה.
בדקות האחרונות שלפני הפסקת האש הראשונה הספיקו הצוותים הסובייטים לשגר מטח של שלושה טילים וזאת ללא ידיעת המצרים.
מאוחר יותר הצהירו המצרים כי הטילים ששוגרו לעבר הכוחות הישראלים היו טילי אל קאהר שפותחו ויוצרו במצרים.
צוותים סובייטיים שיגרו שלושה טילי סקאד כנגד מטרה צבאית קרובה ולא אל עבר מטרה אסטרטגית בעומק ישראל.
כתוצאה מפגיעת אחד הטילים נהרגו שבעה חיילי צה"ל.
כתוצאה מהידיעה שברשות מצרים טילי סקאד המסוגלים לפגוע בעומק שטחה של ישראל, נמנעה ישראל מתקיפת יעדים אסטרטגיים בעומק מצרים במהלך כל המלחמה, וזאת בשונה מתקיפות עומק משמעותיות שביצעה ישראל בסוריה, תקיפות שפגעו במאמץ המלחמתי הסורי ואף שיבשו את חיי העורף בסוריה למשך חודשים ארוכים.
הסיבה להימנעות זו נעוצה, ככל הנראה, מהחשש למתקפת טילי סקאד בעומק ישראל.
חשש זה הועלה על ידי ראש אמ"ן אלי זעירא בהערכת מצב אצל הרמטכ"ל ב-9 באוקטובר.
הימנעות זו בולטת עוד יותר לנוכח המתקפות האפקטיביות על יעדים בעומק מצרים במלחמת ההתשה, שהביאו לשחיקה רבה בצבא המצרי ולהסגת כוחות צבאיים מהחזית להגנה על העורף המצרי ובכך להחלשה ניכרת ביכולות ההתקפיות המצריות.
מתקפות הקומנדו המצרי בסיני הן סדרת הנחתות של כ-1,700 חיילי קומנדו שמהווים כ-5 גדודים בעורף קו הלחימה במערב חצי האי סיני במהלך המחצית הראשונה של מלחמת יום הכיפורים.
ההנחתות בעורף הקו בוצעו בעיקרי אמצעות מסוקי סער מדגם מיל מי-8 וגם בסירות ליעדים קרובים לחוף הים התיכון.
מטרת ההנחתות הייתה מארבי חסימה לכוחות המילואים של צה"ל בתנועתם לחזית, תקיפת יעדים אסטרטגיים עורפיים והיאחזות בחופו המזרחי של מפרץ סואץ.
ההנחתה הגדולה ביותר בוצעה בערב היום הראשון למלחמה שבה השתתפו 46 מסוקים ומספר סירות והלכו והתמעטו בחלוף ימי הלחימה.
ההנחתה האחרונה התבצעה ב-16 באוקטובר 1973. בסך הכל בוצעו 72 גיחות של מסוקים ובנוסף סירות שבהם הוטסו כ-1,700 חיילים מצוידים בנשק אישי ונשק אנטי טנקי רב.
הכוח המצרי שהונחת הצליח להסב אבדות לצה"ל.
רוב הכוח המצרי שהונחת הושמד או נשבה על ידי צה"ל לאחר שעות או ימים אחדים.
ב-6 באוקטובר, יום הכיפורים, סמוך לשעה 14:00, פתחו מצריים וסוריה במלחמה מתואמת בשתי חזיתות כנגד ישראל.
המלחמה בחזית המצרית נפתחה במתקפה נרחבת של מעל 200 מטוסי הפצצה מצריים על מטרות איכות צבאיות בסיני ובהרעשה ארטילרית כבדה מכ-2,000 קני תותחים לכל אורכה של תעלת סואץ ובפריסת גשרים רבים על פניה לשם צליחת כוח יבשתי גדול.
כוח זה מנה שתי ארמיות, שבהן חמש דיוויזיות חי"ר ושריון (שמנו כ-1,700 טנקים).
ההתקפה הפתיעה את צה"ל, שלא היה ערוך לבלימתה.
סבב ההנחתה הראשון בוצע בשעה 17:30, כשלוש וחצי שעות מפתיחת המלחמה, לקראת החשיכה, חצו 46 מסוקי סער מסוג מיל מי-8 את תעלת סואץ בגובה נמוך אל יעדים נבחרים במערב סיני והובילו שלושה גדודי קומנדו.
בשעה 21:00 הונחת גדוד נוסף.
סבבי הנחתה קטנים יותר בוצעו בימים הלחימה הבאים כאשר האחרון שבהם בוצע ביום 16 באוקטובר 1973.
מפקדת חיל האוויר הישראלי קיבלה התראה על חדירת המסוקים.
בתגובה הוזנקו מטוסי F-4 פנטום ליירט אותם.
בשל טיסתם הנמוכה של המסוקים המצריים קשה היה ליחידת הבקרה האווירית הישראלית לאתר אותם ולעקוב אחריהם במכ"מי הגילוי האווירי.
גם לטייסי הפנטום שהוזנקו לחפשם היה קשה לאתר את המסוקים בשל החשיכה שהחלה לרדת ובשל טיסתם הנמוכה.
חלק ממבני המסוקים המצריים, בעיקר אלה שטסו בגזרה הצפונית, לא אותר, המשיך בדרכו מזרחה ליעדים והנחית את כוחות הקומנדו ללא התנגדות והמסוקים שבו למצרים.
חלק אחר אותר על ידי המטוסים הישראלים.
מטוסי הקרב הישראלים, שלא היו מתורגלים בתקיפת מסוקים בהיותם בטיסה, ניסו להפילם בתמרוני יירוט שונים ותוך ביצוע ניסיונות להטלת סוגי חימוש שונה.
הטייסים שיגרו טילי אוויר אוויר אך גילו שהם אינם אפקטיביים כנגד המסוקים.
לאחר מכן טייסי הפנטום ביצעו יעפי צליפה בתותחי המטוסים.
ירי התותחים פוצץ את המסוקים באוויר והפילם בזה אחר זה.
מספר מסוקים נוספים הופלו באמצעות תמרון שבו חלף מטוס הפנטום הכבד בגובה נמוך מעל רוטור המסוקים תוך הפעלת מבערים.
כך נוצרו מערבולות אוויר, שהביאו לסחרור המסוק ולהתרסקותו על הקרקע.
לאחר שאותרו מבנים נוספים של מסוקים, התבקשו לסייע גם מטוסי נשר, שצלפו גם הם במבנים שאותרו.
ביעפים אלה הפילו מטוסי הפנטום והנשר כ-20 מסוקים.
שישה מסוקים נוספים הופלו על ידי כוחות הקרקע (שניים מהם הופלו על ידי טנקים).
14 מתוך 26 המסוקים שהופלו נשאו בתוכם חיילי קומנדו.
חלק ממבני המסוקים נצפו טסים מעל סיני על ידי סוללות טילי הוק ישראליות, שביקשו אישור להפילם, אך בשל בעיות קשר שנבעו מהמתקפה האווירית המצרית המוקדמת, לא נענתה קריאתם והוחמצה ההזדמנות להפיל חלק מהם על ידי כוחות הנ"מ הישראליים.
לאחר נחיתת כוחות הקומנדו המצריים, הותקפו חלקם על ידי כוחות קרקעיים ישראלים, שנשלחו לאזורי הנחיתה המשוערים.
הם ניהלו עמם קרבות, שבהם הושמדו חלק מהכוחות המצריים המונחתים.
חלק מהכוחות המצריים הציבו מארבים שפגעו בכוחות צה"ל.
התקיפה הקטלנית ביותר לכוחות צה"ל הייתה תקיפה של כוחות המילואים הישראלים שנעו על ציר אל עריש-קנטרה, שבה נהרגו 32 חיילי צה"ל ונפצעו כעשרים.
רוב כוחות הקומנדו המצרים שהונחתו בסיני זנחו את משימתם וחיפשו דרכם חזרה מערבה אל ריכוזי הכוחות המצריים בקו החזית.
בסך הכול נהרגו 750 חילי קומנדו מצריים ועוד 331 נשבו.
בימי המלחמה הבאים ניסה צבא מצרים להזרים לכוחות הקומנדו שהונחתו בסיני אספקה של מזון ותחמושת בסירות דרך מפרץ סואץ, אולם הכוחות והאספקה טובעו על ידי חיל הים.
תוכנית מצרית להנחתת גדוד קומנדו שישי לתפיסת מעברי מרוחקים יותר בוטלה על ידי המצרים.
תאריך ההנחתהמיקוםאופן ההנחתה והכוח תיאור התקיפה והתוצאה6 באוקטובר 1973ציר רומני בלוזהפלוגה ב-8-5 מסוקיםהמסוקים חדרו בגובה נמוך והנחיתו פלוגה של חיילי קומנדו (עד 120 חיילים), במטרה לשבש את הגעת כוחות המילואים לחזית.
המסוקים לא אותרו על ידי צה"ל וההנחתה הושלמה בהצלחה.
חילי הקומנדו המצרי ביצעו מארב שהיה הקטלני ביותר מבין פעולות הקומנדו עד שהושמדו בקרב קרקעי.
בסך הכל נהרגו 32 חיילי צה"ל והושמדו מספר טנקים וכלי רכב.6 באוקטובר 1973הציר למעוז בודפשטשתי פלוגות על גבי סירותשתי פלוגות קומנדו מצריות הקימו מארב על שרטון לצד הדרך המובילה למוצב.
מספר שעות לאחר ההנחתה ביום 7 באוקטובר בשעה 03:00 נתקלה חוליית טנקים ישראלים במארב.
טנק ישראלי אחד נפגע והחולייה נסוגה.
בלילה שבין 7 לבין 8 באוקטובר נתקל כוח ישראלי שנע בציר במארב ונסוג.
במהלך יום 8 באוקטובר נפגעו שני טנקים ישראלים ונגמ"ש נוספים מהמארב.
ביום 9 באוקטובר נשלחה פלוגת חי"ר ישראלית לחסל את המארב אך נסוגה לאחר שספגה נפגעים בחילופי אש.
בלילה שבין 9 - 10 באוקטובר נסוג כוח המארב המצרי.
בסך הכל גרם המארב לצה"ל 6 הרוגים, 4 פצועים ונפגעו 3 טנקים.
לא ידוע מספר הנפגעים לכוח המצרי.
אזור שדה התעופה אופיר12 מסוקיםהמסוקים ובהם כוחות קומנדו חדרו בגובה נמוך ונתקלו במטוסי פנטום שהפילו שמונה מהם על החיילים שבהם.
חיילי הקומנדו המצריים הושמדו לאחר נחיתתם.6 באוקטובר 1973נחל סודרלפחות 18 מסוקים8 ממסוקים הופלו על ידי מטוסי חיל האוויר, מסוק נוסף הופל באמצעות טיל הוק.
יתרת כוחות קומנדו המצריים שנותרו הונחתו בשני אתרים במטרה להציב מארבי חסימה.
הכוחות המצריים התקשו בהתמצאות ורק לאחר 4 ימים בשטח מיקמו את המארב.
בהיתקלות עם כוח צה"ל ביום 11 באוקטובר נגרמו לצה"ל 8 הרוגים, 7 פצועים, נפגע טנק אחד, זחל"ם אחד וג'יפ אחד.
אבו רודס9 מסוקיםהמסוקים לא התגלו והצליחו לחדור לסיני ללא הפרעה.
כמחצית המסוקים לא הצליחו לאתר את אזור הנחיתה המתוכנן והנחיתו את כוחות הקומנדו באזורים אחרים.
במרדפים מוּטָסִים (במסוקים) נגד לוחמי הקומנדו המצרי עסקה פלוגה ד' (מאי 73) של גדוד 890, שעדיין לא עברה קורס צניחה ורק החלה את מסלול הלוחם.
מכלי דלק בבלטים3 מסוקיםהמסוקים לא התגלו והצליחו לחדור ליעדם ללא הפרעה.14 באוקטובר 1973דרומית למחנה טסהפלוגה של כ-100 חיילים במסוקיםמטרת הכוח המצרי הייתה הצבת מארב.
המסוקים המצריים זוהו על ידי כוחות צה"ל קרקעיים.
כוחות צה"ל תקפו את הכוח שהונחת וניהלו מרדף אחריו.
כל חיילי הקומנדו המצרי נהרגו.
לצה"ל 2 הרוגים, 4 פצועים, 1 נגמ"ש נפגע.15 באוקטובר 1973הציר למעוז בודפשטפלוגה (כ- 100 - 120 חיילים) על גבי דוברותזהו המארב השני שהוצב על הציר לאחר שהמארב הראשון פעל במשך 4 ימים ונסוג ב-10 באוקטובר.
כוחות צה"ל התקיפו את המארב פעמיים.
הקרבות היו קשים בקרב השני הושמד רוב הכוח המצרי וחלקו נכנע ונשבה.
בסך הכל גרם המארב לצה"ל 18 הרוגים, 35 פצועים, 5 זחל"מים נפגעו (אחד מהם בפיקוד משה לוי) ונפגעו מספר טנקים.
למצרים 60 הרוגים ו-20 שבויים.
הנחתת הקומנדו הפתיעה את צה"ל בהיקפה ובתעוזתה.
בסך הכול חדרו לסיני בשני ימי הלחימה הראשונים 72 מסוקי סער מדגם מי-8 ובהם 1,700 חיילי קומנדו מצריים.
מתוכם הופלו על ידי חיל האוויר הישראלי כ-26 מסוקים.
חלק מיחידות הקומנדו שהונחתו בצידה הצפוני של גזרת הלחימה הצליחו לתקוף כוחות מילואים שעשו דרכם לחזית הקרבות בראשית המלחמה ולגרום לצה"ל נפגעים טרם שהושמדו או נשבו.
במצרים נמתחה ביקורת על ביטול המטס השני של תקיפת בסיסי צה"ל על ידי מטוסי הפצצה מצריים בערב היום הראשון ללחימה שהביא לדעתם להפלת מטוסי הסער הרבים על חיילי הקומנדו שבהם.
מתקפת קרנסקי, המוכרת גם בשם מתקפת יולי, הייתה מתקפה כושלת שנערכה במהלך מלחמת העולם הראשונה, מ-1 ביולי 1917 עד 19 ביולי 1917, על ידי הצבא של הרפובליקה הרוסית, נגד צבאות האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הגרמנית באזור גליציה.
היא קרויה כך על שם שר המלחמה הרוסי, אלכסנדר קרנסקי, שהפך לראש ממשלת רוסיה סמוך לאחר כישלונה.
המתקפה הסתיימה בנסיגה מהשטחים שנכבשו בתחילתה ואף מעמדות שהוחזקו לפני כן.
היא חשפה את חולשת הצבא הרוסי, שלמרות שהיה הגדול בעולם באותה תקופה היה בעל ציוד מיושן ורוב חייליו היו איכרים חסרי הכשרה.
לכישלון בקרב היו השלכות מדיניות קשות והרוסים לא שבו לתקוף יותר במלחמה זו, עד יציאתם ממנה לחלוטין לאחר מהפכת אוקטובר.
מטרת הפיקוד העליון של הרוסים הייתה להחזיר לעצמם שטחים מהם נסוגו במהלך הנסיגה הגדולה.
המתקפה תוכננה להתחיל באפריל-מאי 1917, אך לאור אירועי מהפכת פברואר נדחתה תחילת המתקפה.
במרכז המתקפה עמדו הארמיות ה-7, ה-8, וה-11 של החזית הדרום-מערבית בפיקודו של אלכסיי גוטור, אשר אמורות היו לתקוף לכיוון לבוב.
בנוסף לכך, לרשות החזית עמדה "ארמייה מיוחדת" שנקראה כך במטרה להימנע לתת לה מספר "13".
הארמיות של החזית הצפונית, המערבית והרומנית היו צריכות לבצע מתקפות משניות.
לאחר עיון בתוכניות, פקד המפקד העליון מיכאיל אלכסייב על תחילת ההכנות למתקפה.
ב-4 ביוני בלחץ של אלכסנדר קרנסקי מונה אלכסיי ברוסילוב למפקד העליון.
בעקבות מהפכת פברואר נפגע קשה נוהל הפיקוד צבאי.
ביחידות הוקמו ועדי חיילים שזכותם הייתה להתנגד לפקודות הקצינים.
בפיקוד הצבא העריכו שמתקפה מוצלחת יכולה להחזיר לחיילים את המוטיבציה ותחזק את המשמעת שהתרופפה מאוד בעקבות האירועים הפוליטיים במדינה.
הפיקוד הגרמני-אוסטרי היה מודע להכנות למתקפה.
בהתאם לכך, הוכנה מתקפת נגד באגף הימני של החזית הדרום-מערבית.
לצורך כך הוכנו מבעוד מועד יחידות שהיו אמורות להגיע בהתאם לצורך מהחזית המערבית ומחזית האיטלקית.
ב-29 ביוני 1917 החלו תותחים של החזית הדרום-מערבית בהפגזה.
ב-1 ביולי פתחו יחידות של הארמייה ה-7 וה-11 במתקפה לכיוון לבוב.
תוך יומיים הצליחו להתקדם ולעבור שני קווי ביצורים.
בעקבות ההצלחה הודיע קרנסקי לממשלה על ההצלחות של הצבא.
אולם, לאחר יומיים המתקפה נעצרה.
יחידות עילית שהחלו במתקפה ספגו אבדות ולא יכלו להמשיך בחוד החנית של המתקפה.
יחידות חיל רגלים רגילות סירבו להמשיך במתקפה.
החיילים החלו בדיונים בוועדות וסירבו לתקוף, למרות עדיפות ברורה בכוח אדם וכוח אש.
כתוצאה מכך ב-3 ביולי הופסקה המתקפה.
ב-6 ביולי החלה מתקפה של הארמייה ה-8 בפיקוד לאוור קורנילוב לכיוון איוונו-פרנקובסק.
המתקפה הייתה מוצלחת מאוד לאור עדיפות מספרית גדולה וחולשה של יחידות אוסטרו-הונגריות.
קווי ההגנה נפרצו והארמייה ה-8 התקדמה וכבשה את העיר.
אך תוך זמן קצר החלו בעיות זהות לאלו שהיו בארמיות רוסיות אחרות.
לקראת 15 ביולי המתקפה נעצרה כליל.
ב-19 ביולי החלו יחידות גרמניות בתמיכת יחידות אוסטרו-הונגריות במתקפה נגד הארמייה ה-11 של הרוסים לכיוון טרנופול.
תוך מספר ימים נפרץ קו ההגנה הרוסית וב-22 ביולי החלה הארמייה ה-11 בנסיגה.
ארמייה זו איבדה למעשה כל יכולת לחימה ונסוגה לעומק ללא סיבה ממשית.
בעקבות הנסיגה של הארמייה ה-11 נסוגו גם ארמיות ה-7 וה-8. כוח משולב גרמני-אוסטרי התקדם ללא לחימה של ממש עד שנעצר.
ב-21 ביולי החלה מתקפה של החזית הצפונית.
למרות הפקודות, סירבו יחידות הצבא להתחיל במתקפה כוללת.
מ-6 אוגדות של החזית הצפונית רק 2 החלו לתקוף.
כתוצאה מכך לא היו הצלחות של ממש.
מצב דומה היה בחזית הצפון-מערבית.
בחזית הרומנית החלה המתקפה ב-22 ביולי.
יחידות הצבא הרומני תקפו בהצלחה ובעקבות כך משכו את היחידות של הצבא הרוסי.
בעקבות האירועים בגליציה התקבלה החלטה לעצור את המתקפה.
הגרמנים השתמשו ביחידות שהשתחררו מאזור גליציה והחלו במתקפת נגד.
לאחר קרבות שנמשכו מספר ימים התייצבה החזית, ולמעשה פעולות הלחימה באזור הופסקו עד לסיום המלחמה.
הסיבה העיקרית לכישלון המתקפה הייתה חוסר משמעת ומוטיבציה אצל החיילים הרוסים.
המתקפה דרשה להעביר חלק מהיחידות המוצבות בסנקט פטרבורג לחזית.
הבולשביקים והאנרכיסטים החלו בתעמולה נגד המלחמה בקרב חיילי היחידות.
הבולשביקים ניסו לנצל את המשבר השלטוני שנוצר בתחילת הקיץ ברוסיה לביצוע הפיכה תוך ניצול חיילים וימאים המוצבים בבירה.
הניסיון לא הצליח, אך ראש הממשלה פוטר ובמקומו מונה אלכסנדר קרנסקי.
לאור ההצלחות הטקטיות של הכוחות בפיקודו בחזית הלחימה, מונה לאוור קורנילוב, תחילה למפקד החזית וב-18 ביולי למפקד העליון של הצבא הרוסי.
מתקפת נִיוול (Nivelle) הייתה מתקפה צרפתית שנפתחה ב-16 באפריל 1917 כחלק מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
המתקפה, שנהגתה על ידי ראש המטה הכללי הצרפתי, רובר ניוול, תוכננה להתבצע בשלושה שלבים: תקיפה מקדימה בריטית באראס במטרה לתפוס נקודות שליטה גבוהות, מתקפה צרפתית ברכס שמן דה דאם, ובסופו של דבר, חבירה של הכוחות הבריטיים והצרפתיים לאחר שבירתם של קווי הגרמנים.
אלא שהמתקפה לא צלחה, הגם שהבריטים השיגו התקדמות מסוימת מצדם, והצרפתים ספגו אבדות כבדות שעוררו מרידות בצבא הצרפתי וגרמו להחלפת הפיקוד הצרפתי.
כאשר החליף רובר ניוול את ז'וזף ז'ופר כראש המטה הכללי הצרפתי בדצמבר 1916, לאחר הקרבות העקובים מדם בוורדן ועל הסום, הוא גרס כי הפגזה נרחבת של הקווים הגרמניים תוביל לניצחון צרפתי תוך 48 שעות.
תוכניתו הוצאה לפועל ב-16 באפריל 1917 לאחר שקיבלה את תמיכתו של ראש ממשלת צרפת ולמרות התנגדותם של קצינים בכירים אחרים.
לצורך המתקפה הנרחבת הופנו 1.2 מיליון חיילים ו-7,000 כלי ארטילריה לגזרה בין רואה לריימס.
אלא שמראשיתה סבלה התוכנית מעיכובים ומהדלפות, כך שעד אשר הוצאה לפועל, ידעו הגרמנים את פרטי התוכנית והתגוננו בהתאם.
המתקפה נפתחה עם הרעשה ארטילרית כבדה.
לאחר ההרעשה התקדמו רגלים וטנקים צרפתיים לעבר קווי ההגנה הגרמניים.
הרגלים שהיו ללא חיפוי ספגו אבדות כבדות והטנקים הצרפתיים נורו ויצאו מכלל שימוש עוד בטרם נכנסו לפעולה.
הרגלים הצרפתים הצליחו להתגבר על קו ההגנה הראשון של החפירות בלחימה עיקשת, אולם כאשר הגיעו לשטח המישורי הם נבלמו באש כבדה שנורתה ממקלעי MG 08. למרות האבדות הרבות, הצליחו הצרפתים להשיג התקדמות מועטה, בעיקר בגזרת הארמייה השישית בפיקודו של הגנרל שרל מנז'ן, ואלה נמחקו במהלך השבועיים העוקבים.
ב-5 במאי הצליחו הצרפתים לכבוש רצועה של 4 ק"מ מקווי ההגנה הגרמניים.
יוזמה נוספת לאחר מכן נכשלה לאחר ארבעה ימים של לחימה ללא הכרעה, דבר שהביא לזניחת המשך המתקפה.
המתקפה השיגה הישגים טריטוריאליים מועטים ונמשכה הרבה מעבר ל-48 השעות שהוקצו לה בתחילה.
הצרפתים הודו כי ספגו במתקפה כ-96,000 אבדות, אולם ייתכן כי המספר אף גבוה מכך.
לאחר המתקפה קרסו מתקני הרפואה שלהם תחת העומס עקב הצפי הראשוני של הצרפתים כי מספר האבדות יגיע לכל היותר ל-10,000. כמו כן, הטנקים הצרפתיים החדשים מדגם שניידר CA1 נהרסו באש הארטילריה.
מנגד, דיווחו הגרמנים על 163,000 אבדות, לרבות כ-21,000 שבויי מלחמה.
הכוחות הבריטיים והרוסיים שתוכננו לחבור אל הצרפתים ספגו גם כן אבדות כבדות: 160,000 ו-5,183 בהתאמה.
האבדות הרבות בזירה עוררו מרידות בצבא הצרפתי, לרבות מקרה שבו הגיעו חיילים מן הדיוויזיה השנייה לחזית שיכורים וללא נשק.
לאחר המתקפה הוחלף רובר ניוול בראשות המטה הכללי על ידי פיליפ פטן ונשלח לאלג'יריה אל המערכה בצפון אפריקה.
מתקפת נגד או התקפת נגד היא טקטיקה אפשרית לתגובה על התקפה.
והיא אחת משלוש הצורות של קרב ההגנה.
מטרותיה של מתקפת נגד יכולות להיות שיבוש מתקפת אויב במהלכה ("מתקפת שיבוש"), שלילה או סיכול יתרונות שהאויב השיג במהלך התקפתו, או גביית מחיר על תוקפנות האויב, בדרך כלל על ידי כיבוש מחדש של שטח או השמדת כוחות אויב.
תנאי חשוב להתקפת נגד מוצלחת הוא התאוששות וצבירת הכוח אצל המגן.
אמירה המיוחסת לנפוליאון בונפרטה ומעידה על החשיבות שייחס לצורת קרב זו היא "הסכנה הגדולה ביותר הנה ברגע הניצחון".
מתקפת נגד עשויה לנצל עייפות, שאננות, חוסר ערנות או מלאי תחמושת ו/או דלק מצומצם אצל אויב ולשלול ממנו פירות ניצחון שנוצר זה עתה.
ארדאן די פיק, בהתייחסו למתקפות נגד, אמר: "גנרל, או אף קפטן פשוט, המעסיק את כל כוחותיו בהסתערות על נקודה, יכול בוודאות לראות אותה נכבשת חזרה במתקפת נגד מאורגנת של ארבעה אנשים ורב"ט"
מקרה נוסף שבו מקובל לפעול בטקטיקה של מתקפת נגד, הוא כאשר כוח נקלע לשטח הריגה ואפשרות הנסיגה חסומה בפניו.
במקרה כזה מתקפת הנגד בדרך כלל נדונה לכישלון אך מהווה תחליף לכניעה, ועשויה לגבות מחיר מהאויב.
מתקפת וינה הייתה מתקפה של החזית האוקראינית השלישית, שנערכה בין 2 - 13 באפריל 1945, ובמהלכה נכבשה וינה על ידי הכוחות הסובייטיים.
בוועידת יאלטה הגיע סטלין להסכם עם בעלות הברית המערביות, בדבר ההשפעה הפוליטית היחסית שתהיה לאחר המלחמה לכל צד במזרח ומרכז אירופה; עם זאת, בהסכמים אלו לא נאמר כמעט דבר על גורלה של אוסטריה.
כתוצאה מכך, ניצחון של מתקפה סובייטית לכיוון אוסטריה, ושחרור חלקה הגדול על ידי הצבא האדום, היה יכול להועיל מאוד למשא ומתן שלאחר מלחמה עם בעלות הברית המערביות.
לאחר כישלון מתקפת אגם בלטון (Unternehmen Frühlingserwachen), ארמיית הפאנצר השישית של סף דיטריך נסוגה בשלבים לאזור וינה, והקימה עמדות הגנה נואשות בניסיון לשמור על העיר מפני הסובייטים שהתקרבו במהירות.
באביב 1945, התקדמה החזית האוקראינית השלישית בפיקודו של פיודור טולבוחין במהירות במערב הונגריה, וצברה תנופה משני צידי נהר הדנובה לקראת המתקפה על וינה.
ב-30 במרץ חצו הסובייטים את נהרות חרון וניטרה, ולאחר שכבשו את שופרון ונג'קניז'ה חצו את הגבול בין הונגריה לאוסטריה, והתכוננו לעלות על וינה.
החזית האוקראינית השלישית בפיקוד פיודור טולבוחין:
קורפוס הרובאים של המשמר ה-20
הדיוויזיה המוטסת של המשמר ה-5
הדיוויזיה המוטסת של המשמר ה-7
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-80
קורפוס הרובאים של המשמר ה-21
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-41
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-62
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-66
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-69
קורפוס הרובאים של המשמר ה-3
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-4
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-34
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-40
קורפוס הטנקים של המשמר ה-5
הקורפוס הממוכן של המשמר ה-9
קורפוס הרובאים של המשמר ה-37
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-98