tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האם פעל שוורצבארד במחשבה תחילה?
האם שוורצבארד עשה את מעשהו במארב?
לאחר התייעצות שנמשכה חצי שעה בלבד ענה חבר המושבעים בשלילה לכל השאלות הללו, ובהתאם לכך נפסק כי שוורצבארד זכאי.
שוורצבארד ניסה לעלות לארץ ישראל, אך נתקל בסירוב של שלטונות המנדט.
הוא עבד בצרפת כסוכן ביטוח של פניקס, וינה שהיה לה הסכם עם הקרן הקיימת וחיכה לשעת כושר לעלות לארץ ישראל.
ב-1937 נסע לדרום אפריקה, כדי לגייס כספים להוצאת אנציקלופדיה יהודית כללית ביידיש.
ב-3 במרץ 1938 (א' באדר תרצ"ח) נפטר בקייפטאון ונקבר בה.
הוא ביקש שעצמותיו יועלו לארץ ישראל, ובסוף 1967 מולאה בקשתו.
ארונו הועלה ארצה והוא נטמן בבית העלמין במושב אביחיל, בלוויה רבת משתתפים במעמד השר מנחם בגין.
קברו של שוורצבארד נמצא במקום נפרד מהקברים, סמוך לחלקה הצבאית.
ליד הקבר יש שלט בעברית ואנגלית המספר על שוורצבארד ועל ההתנקשות בפטליורה.
על שמו של שוורצבארד נקראו רחובות במספר ערים בישראל, ביניהן נתניה, ירושלים, ובאר שבע (שם קרוי הרחוב על שם כינויו, "הנוקם").
כתביו ומסמכיו שמורים בארכיון ייוו"א (המכון למחקר יהודי) בניו יורק.
בעל החלומות, טרוימען און ווירקליכקייט: ליעדער, פריז: מיט בעשטעלונגען זיך צו ווענדען, S.
ספר חיי: זכרונות (ערוך בידי א' אשמן), תל אביב: מצפה (דפוס אחדות), תרצ"א.
אין קריג מיט זיך אליין, שיקגו: שלום שווארצבארד קאמיטעט, 1933.
אינ'ם לויף פון יארן, שיקגו: שלום שווארצבארד קאמיטעט, 1934.
שלום שְטְרייט (כ"ו בסיוון תרמ"ח, 5 ביוני 1888 – כ"ד בסיוון תש"ו, 23 ביוני 1946) היה סופר, מבקר ספרות ומחנך ארץ-ישראלי.
שטרייט נולד בשנת 1888 בעיר טלומאץ' שבגליציה המזרחית, בן ליעקב שטרייט ולצביה לבית הבר ואחיו הצעיר של ישעיהו שטרייט.
למד בחדר ובישיבה, ולאחר מכן נבחן בבחינות בגרות אקסטרניות.
בשנת 1908 עלה לארץ ישראל וכאן עבד בחקלאות.
הוא היה ממייסדי עין-חי, שנקרא אחר כך כפר מל"ל.
בנה את ביתו בפתח תקווה, שם כונן עם אחיו משק חקלאי.
ביתו היה בית מכניס אורחים, חם ופתוח לכל סופרי העלייה השנייה וכן לבני משפחה שהיגרו לארץ ישראל.
ייסד יחד עם ברוך גורדון את תיכון אחד העם, בית הספר התיכוני הראשון בפתח תקווה, ושימש גם כמנהלו.
הוא עודד סופרים ומשוררים צעירים שבקשו ממנו ביקורת על יצירתם.
את פעולתו הספרותית החל בנעוריו בשבועון העברי "המצפה".
פרסם מסות ודברי ביקורת בעיתוני התקופה – "גליונות", "מאזנים", "דבר".
היה ממעריציו של יוסף חיים ברנר ואף תמך בו כלכלית, ומקורב אל ר' בנימין, יעקב רבינוביץ ואשר ברש.
שימש כחבר ועד אגודת הסופרים, וכחבר ועדות שופטים לפרסים ספרותיים שונים.
בשנת תרפ"ט נשא לאשה את שרלוטה (לוטה) לבית גולדשלגר, והיה אב לשניים: אסתר שטרייט-וורצל (1932–2013), סופרת, ושמואל יריב (נולד ב-1934), פרופסור לכימיה ומשורר.
על שמו ועל שם אחיו ישעיהו שטרייט (פעיל "צעירי ציון") נקרא רחוב האחים שטרייט בפתח תקווה.
כתב עליו דב קמחי: "המסות שלו אינן אלא תמצית של קריאה נאמנת ומסורה והתעמקות בחזונו של המבוקר על מנת ליתן חזונו של עצמו, והלא היא המדרגה הגבוהה של ביקורת כנכס ספרותי".
בעלות השחר: מסות, תל אביב: הדים, תרפ"ז
פני הספרות: מסות (2 כרכים), תל אביב: דביר, תרצ"ט
שלום רוזנברג (1935 – י"ב באדר ה'תשפ"ג, 5 במרץ 2023) היה הוגה דעות יהודי דתי, ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, בה היה ראש החוג למחשבת ישראל.
רוזנברג עסק בעיקר בפילוסופיה של הדת, יחסי דת ומוסר, יחסי דת ומדע, ופרשנות והרמנויטיקה בהגות היהודית והכללית.
רוזנברג נולד בשנת 1935 בבואנוס איירס שבארגנטינה למהגרים ממזרח אירופה.
בילדותו למד בבתי ספר יהודיים ואצל מלמדים פרטיים ששכר אביו בנציון.
את הלימודים הכלליים השלים במסגרות אקסטרניות.
בבואנוס איירס גם רכש השכלה אקדמית בהנדסה אזרחית (1950–1957) ובמקביל למד בישיבת "חפץ חיים".
בהמשך למד בפקולטות למתמטיקה ומשפטים באופן חלקי.
בשנת 1963 עלה לישראל, ולמד בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, בזכות מלגה בחסות ארגון אונסק"ו, בה השלים את לימודי התואר הראשון בפילוסופיה ובמחשבת ישראל בשנת 1965.
בין מוריו: הרב יעקב פינק – רבו בתקופת בגרותו; הפילוסוף היהודי-צרפתי עמנואל לוינס; מר שושני – שנחשב בעיניו כגדול מוריו.
בין מוריו באקדמיה: אפרים אלימלך אורבך, אליעזר שמשון רוזנטל ויוסף בן שלמה, שלדבריו גרם לו לאהבת הפילוסופיה.
בשנים 1966–1968 חזר לארגנטינה ולימד פילוסופיה יהודית ב"מדרשה העברית" בבואנוס איירס.
חזר לישראל בשנת 1968 והשלים באוניברסיטה העברית את התואר השני בהצטיינות יתרה.
עבודת המאסטר שלו עסקה במושג האינסוף בימי הביניים (1969).
עבודת הדוקטורט שלו, בהצטיינות יתרה, עסקה בלוגיקה ואונטולוגיה בפילוסופיה היהודית במאה ה-14, בהדרכתו של שלמה פינס (1974).
החל משנת 1970 החל ללמד בחוגים לפילוסופיה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית.
בשנת 1974 מונה למרצה, בשנת 1978 למרצה בכיר.
הפך לפרופסור חבר בשנת 1982, ומונה ב-1992 כפרופסור מן המניין, כיהן כראש החוג למחשבת ישראל בין 1985 ל-1986, ומשנת 2004 היה פרופסור אמריטוס.
היה פרופסור אורח במרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת סאו פאולו, ועוד.
שימש כחבר באקדמיה לפילוסופיה יהודית בארצות הברית.
היה חבר בוועדה בינלאומית שעסקה בהוצאה לאור של תרגומי אבן רושד, ובמסגרתה היה ממונה על התרגומים העבריים.
היה חבר במערכת 'מחקרי ירושלים במחשבת ישראל' ו'דעת', ובוועד המנהל של המכון לחשיבה וליהדות בת זמננו שעל יד אוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 2002–2003 היה חבר במזכירות הפדגוגית של משרד החינוך.
היה חבר בוועדה למונחי הפילוסופיה של האקדמיה ללשון העברית, וראש החוג למחשבת ישראל במכללת הרצוג שבאלון שבות.
השתתף בכתיבה באנציקלופדיה העברית (ערכים משיח, ור' חסדאי קרשקש).
שימש כראש החוג למחשבת ישראל בבית מורשה ובמכון לנדר שבירושלים, ולימד במרכז האקדמי שלם קורס של מחשבה יהודית בעת החדשה.
רוזנברג יצר גשרים בין ההגות היהודית לפילוסופיה הכללית והשתמש בהישגיה של הלוגיקה החדשה והכלים הפילוסופים שפותחו במאה ה-20 כדי להגיע להבנה שלמה יותר של ההגות היהודית הקלאסית, באמצעות חקר קטגוריות לוגיות ואונטולוגיות.
בין מאמריו הבולטים, מאמר על מושג האמונה והקטגוריות האפיסטמיות בימי הביניים, ומאמר על האונטולוגיה הניאופלאטונית.
רוזנברג עסק במחקר המתודות ללימוד התלמוד, ובעיקר י"ג מידות שהתורה נדרשת בהן.
הוא חשף כתב יד של הרלב"ג לבניית תחשיב מתמטי עבור לוגיקה מודלית.
בעשור האחרון עסק בין היתר במחלוקת התאולוגית בין התניא לבין נפש החיים, יחסי דת ומוסר ובכלל זה חקר משנתו של עמנואל לוינס, ופילוסופיה של הדת, בייחוד ממשה מנדלסון ועד לפרנץ רוזנצווייג.
רוזנברג השתמש בין היתר בקולנוע, בספרות כללית, באגדות עם ובפסיכולוגיה כדי להסביר ולהמחיש תפיסות ורעיונות בהגות היהודית והכללית.
ד"ר צבי לשם, מנהל ספריית גרשם שלום בספרייה הלאומית
רוזנברג השתתף בייסוד מעלה - המרכז לציונות דתית ובהקמת בית מורשה.
השתתף בחוגי הידברות, בהם חוג "הגות" וכחבר המועצה הציבורית של נאמני תורה ועבודה.
לאחר רצח יצחק רבין, יזם התקרבות בין דתיים לחילוניים בחוג בשם "שחרית", שעם משתתפיו נמנו העיתונאים ירון לונדון ואמנון דנקנר.
מאז שנת 2000 היה בעל טור שבועי בעיתון "מעריב" בנושא פרשת השבוע, והיה בעל טור חודשי בעלון "שבת בשבתו" במשך כשנתיים.
בעיתון "מקור ראשון" היה מספר שנים בעל טור בענייני פרשת השבוע, בו כתב על פרשת השבוע מנקודת מבט פילוסופית, והוא המשיך לפרסם מאמרי הגות כמעט מדי שבוע בעמוד האחרון של מוסף שבת של עיתון זה.
אנשי הכת היפנית מקויה יצרו איתו קשר וראו בו מורה דרך.
נישא לד"ר רנה, פסיכולוגית קלינית, והיה אב לשבעה.
התגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
בשנת 2007 ראה אור על ידי בית מורשה בירושלים ספר יובל לכבודו בשם "בדרכי שלום – עיונים בהגות יהודית, מוגשים לשלום רוזנברג".
לוגיקה ואונטולוגיה בפילוסופיה היהודית במאה הי"ד, 1974, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור בפילוסופיה
טוב ורע בהגות היהודית, סדרת האוניברסיטה המשודרת, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, (בעריכת רחל שיחור), 1985 (תורגם לאנגלית, ספרדית ויפנית)
תורה ומדע, סקירה רחבה של ההתייחסויות השונות של הוגים יהודים למדע, ירושלים: הוצאת משרד החינוך והתרבות, 1988 (מהדורת PDF באתרו )
בעקבות הכוזרי, פרקי מבוא למחשבת ישראל, הוצאת ספריית מעלה, 1991 (תורגם לאנגלית ויצא בשם In The Footsteps Of The Kuzari בשני כרכים) יצא לאור במהדורה מחודשת בהוצאת קורן בשנת 2023 תחת השם המחשבה היהודית לגווניה - מן הכוזרי ועד ללוינס: פרקי יסוד בהגות היהודית.
לא בשמים היא, תורה שבעל פה מסורת וחידושים, הוצאת תבונות, 1997
בעקבות הזמן היהודי, הפילוסופיה של לוח השנה, הוצאת ידיעות ספרים, 2013
גשר צר, אמונה בעולם של ספק על פי ר' נחמן מברסלב, מגיד, 2022
ספריו תורגמו לאנגלית, לגרמנית, לספרדית וליפנית.
הערות למושג האינסופיות בפילוסופיה היהודית ביה"ב: ויחסה למסורת הפילוסופית הכללית, 1970
הפולמוס על כתבי הרמב"ם – פרקי עזר למורה, 1972
סוגיות במשנתו של הרמב"ם, המחבר - שלום רוזנברג; בהשתתפות – עמוס ספראי, ישראל פיפקו, 1983
מקורות לתולדות תורת התארים בפילוסופיה היהודית בימה"ב, 1975
פרקים בתולדות הפרשנות הפילוסופית של המקרא, הוצאת בר אורין, 1970
פרקים בתולדות המשיחיות בישראל, עם יעקב אלבוים ויוסף דן, 1972
פרשיות עיוניות בתולדות ישראל, עם יעקב אלבוים ויוסף דן, 1975
מנחה לשרה – מחקרים בפילוסופיה יהודית ובקבלה – מוגשים לפרופסור שרה א' הלר וילנסקי, עם משה אידל, דבורה דימנט, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1994
יובל אורות – הגותו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק זצ"ל – בעריכת שלום רוזנברג ובנימין איש שלום, הוצאת ספריית אלינר ובית מורשה בירושלים, מהד' שנייה מתוקנת, תשס"ה-2005
פרופ' רוזנברג פרסם כמאתיים מאמרים בבמות שונות, בהם:
הופיע גם בקובץ ירושלים, הוצאת יד יצחק בן צבי, תש"מ, עמ' 75–103.
"תורת השמות בפילוסופיה היהודית בימי הביניים", עיון כ"ז א-ד (תשל"ו - תשל"ז), עמ' 105–144. (הופיע גם בקובץ לזכרו של יהושע בר-הלל בעריכת יהודה מלצר עיון כז, תשל"ו-תשל"ז, עמ' 144-105.)
"חקר המקרא במחשבה היהודית הדתית החדשה", בקובץ המקרא ואנחנו, בעריכת אוריאל סימון, המכון ליהדות ולמחשבה בת זמננו רמת-גן, על ידי הוצאת דביר, תל אביב תשל"ט, עמ' 86–119.
"השיבה לגן-העדן – הערות לתולדות רעיון הגאולה הרסטורטיבית בפילוסופיה היהודית בימי הביניים", בתוך הרעיון המשיחי בישראל, יום עיון לרגל מלאת שמונים שנה לגרשם שלום, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים תשמ"ב, עמ' 37–86.
"ארבעה טורים לר' אברהם בן ר' יהודה תלמידו של ר' חסדאי קרשקש", מחקרי ירושלים במחשבת ישראל ג [ד] (תמוז תשמ"ד) עמ' 525–621.
"מבוא להגותו של הראי"ה", בספר יובל אורות, בעריכת בנימין איש שלום ושלום רוזנברג, ירושלים תשמ"ח, עמ' 27–105.
"הפרשנות הפילוסופית לשיר השירים – הערות מבוא", תרביץ נט [א/ב] (תשרי–אדר תש"ן), עמ' 133–151.
"אונטולוגיה ניאופלטונית", בקובץ מנחה לשרה, בעריכת משה אידל, דבורה דימנט ושלום רוזנברג, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים תשנ"ד, עמ' 347–366.
"פוסט-מודרניזם, פרספקטיבה יהודית", בקובץ תוך וקליפה בתרבות המערבית, הוצאת תבונות, אלון שבות תשנ"ו.
"דמוקרטיה והלכה – פרספקטיבה פילוסופית", בקובץ מדינת ישראל: בין יהדות לדמוקרטיה, בעריכת יוסי דוד, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2000, עמ' 179–209.
שלום שמחון (נולד ב-7 בדצמבר 1956) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי.
בעבר כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל מטעם מפלגת העבודה ומפלגת העצמאות.
שמחון נולד למסעוד וסוזאן שמחון ובנעוריו למד בכפר הנוער בן שמן.
שירת בצה"ל בחיל השריון, כמפקד טנק, והשתחרר בדרגת רס"ל.
לאחר שחרורו עבר להתגורר בנהריה ועבד כמדריך ורכז נוער במועצה האזורית מעלה יוסף עד 1982. לאחר מכן שימש משך שלוש שנים מנחה מטעם משרד החינוך בגלבוע ובבקעת הירדן.
בשנים 1985–1991 כיהן שמחון, כמרכז חטיבת בני המושבים בנוער העובד והלומד וכחבר מזכירות התנועה, כיו"ר עמותת "יד אליעזר", כחבר בוועד הפועל וכמזכיר המשמרת הצעירה במושבים.
ב-1993 שב לאבן מנחם, שם הוא מתגורר עד היום.
בשנה זו נבחר למזכ"ל תנועת המושבים והמרכז החקלאי.
כמו כן כיהן כיו"ר הוועדה הבין-מושבית, כיו"ר הנהלת "תנובה", כחבר במועצת המשביר המרכזי וכיו"ר הנהלת "תגמולים".
טרם הבחירות לכנסת ה-14, שמחון זקף לזכותו הישג פוליטי ראשון: בשלהי כהונת הממשלה ה-26 בראשות שמעון פרס מקורבו, התקבלה החלטה להעניק סיוע נרחב ליישובי קו העימות בעקבות מבצע ענבי זעם.
בשנת 1996 נבחר שמחון לכנסת ה-14 מטעם מפלגת העבודה.
ב-1999 נבחר בשנית לכנסת ה-15. בכנסת זו, כיהן כיושב ראש ועדת הכספים.
ב-2001, לאחר נפילת ממשלת ברק והבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בהן נבחר אריאל שרון, מונה שמחון לראשונה לשר בממשלה ה-29. הוא כיהן כשר החקלאות עד לפרישת מפלגת העבודה מהקואליציה בשלהי שנת 2002.
בכנסת ה-16 כיהן כיושב ראש ועדת הכלכלה ועסק בעיקר בקידום תחום הצרכנות בישראל.
גולת הכותרת של פעילות זו- גיבוש עסקת חבילה שתוזיל את עמלות הבנקים לטובת הלקוחות.
שמחון נבחר כאיש השנה של ynet בתחום הצרכנות.
ועדת הכלכלה בראשות שמחון זכתה בפרס ראש הממשלה למצוינות על תרומתה לעידוד הצמיחה במשק.
ב-10 בינואר 2005, עם הצטרפות מפלגתו לממשלה, מונה לשר לאיכות הסביבה.
במסגרת תפקידו יזם את פרויקט "הולכים על נקי זו הארץ שלנו" שמטרתו שיפור הניקיון ברשות הרבים, קידם את חוק הקרינה הבלתי מייננת, שמטרתו הסדרת כל נושא הקרינה, והביא לאישור תוכנית פארק איילון בממשלה.
שמחון פעל נחרצות, כחבר ועדת השרים להתנתקות נגד כוונת הממשלה להקים יישובים למפוני גוש קטיף בשמורת החולות.
מאבקם של שמחון והארגונים הירוקים סיכל את כוונת הממשלה.
שמחון התפטר מתפקידו עם פרישת סיעתו מן הקואליציה ב-23 בנובמבר 2005.
ב-4 במאי 2006, עם כינון ממשלת אולמרט שב שלום שמחון לכהן בתפקיד שר החקלאות.
במהלך כהונתו התמקד שמחון בהובלת שינויים מבניים במועצות הייצור החקלאיות ובהסדרת ענפי חקלאות מרכזיים והתאמתם לפעילות בשנים הבאות.
בנוסף, פעל לחיזוק ופיתוח המגזר הכפרי ולביסוס תעסוקות חלופיות לחקלאות.
שמחון קידם מדיניות של חקלאות ירוקה (חקלאות בשירות הסביבה), שעיקרה עידוד השימוש בשיטות עיבוד ידידותיות לסביבה, הפחתת שימוש בחומרי הדברה, שמירת שטחים ירוקים וריאות ירוקות, שימוש במי קולחין ובפסולת עירונית לצרכים חקלאיים.
בנוסף, הציב שמחון את תחום רווחת בעלי חיים ושמירת היערות במקום גבוה מאוד בסדר העדיפויות של משרד החקלאות.
לצד הדאגה לחקלאים ולסביבה פעל שמחון למען הצרכן הישראלי, בהסדרת תקני איכות לפירות וירקות, בהשלמת התקנות לחקלאות אורגנית ובשמירה על רמת מחירים סבירה לצרכן.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-12 ברשימת העבודה לכנסת.
שמחון תמך בכניסת מפלגת העבודה לקואליציה, לאחר שהתברר כי מפלגת קדימה בחרה להישאר באופוזיציה.
בממשלת נתניהו מונה שמחון לשר חקלאות, זו הפעם השלישית.
ב-17 ביוני 2010 נבחר כמועמד המוביל לתפקיד יו"ר קק"ל, מטעם הסיעה המשותפת של העבודה-מרץ-זו ארצנו בקונגרס הציוני הל"ו, אך בעקבות צו מניעה שנתן בית המשפט המחוזי מחוז מרכז, לבקשת היו"ר הנוכחי אפי שטנצלר עוכב מינויו.
ב-17 בינואר 2011 פרש ממפלגת העבודה יחד עם ארבעה חברי כנסת נוספים בראשותו של שר הביטחון, אהוד ברק, והקים אתם את מפלגת העצמאות.
בעקבות המהלך מונה שמחון לשר התעשייה, המסחר והתעסוקה וכאחראי על ענייני המיעוטים.
ב-2008, כשר החקלאות, הוביל שמחון את "רפורמת הביצים".
לפי הרפורמה, לולים במושבים יועברו ללולים תעשייתיים בגליל, שייבנו על חשבון שטחים פתוחים.
מתנגדי הרפורמה, לאה יוגב ויוסי אדוני ממושבי הצפון, טענו כי המשמעות היא חיסול המשק המשפחתי והעברת ייצור הביצים ל"אוליגרכים בחקלאות".
מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס חקר את הפרשה וקבע כי שמחון פעל בניגוד עניינים, משום שהוא ובני משפחתו עתידים ליהנות אישית מהרפורמה.
את השכלתו רכש שמחון בבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית, הוא חקלאי ועובד סוציאלי במקצועו.
הוא נשוי לד"ר אורנה שמחון, מנהלת מחוז צפון במשרד החינוך, ואב לשניים.
לשמחון יקב בוטיק בשם "יקב שמחון", בשיתוף פעולה עם היינן והכורם ברוך לגזיאל.
רבי שלוֹם שבזי, המכונה גם אבא שׁלום שבזי (ה'שע"ט, 1619 – ה'תמ"ו או ה'ת"ף, 1686 או 1720) היה מגדולי החכמים והמשוררים של יהדות תימן.
נולד ביישוב נג'ד אל-וליד (نجد الوليد) שליד תעז בשנת 1619, לאביו יוסף (שלם בן יוסף בן אביגד בן חלפון משתא אלשבזי), וכשעבר ליישוב שבז נוסף לו הכינוי "אל-שבזי".
בגיל 15 נפטר אביו והוא נאלץ לעזוב את ביתו על מנת לפרנס את המשפחה.
נהג לנסוע אל צנעא בירת תימן לשאת ולתת עם חכמי העיר בתורה.
ידועה ידידותו הרבה עם ראש רבני צנעא הרב סעדיה דריין (שחיבר פירוש על משנה תורה לרמב"ם שרובו אבד), אליו כתב שיר הפותח במילים "אהוב ליבי נשיא הדור בעירו אשר הגה בתורה התמימה".
מרבית שירי הרב שבזי הם בעיקר שירי קודש המבטאים את הקשר הנצחי שבין עם ישראל והקב"ה, ומיעוטם שירי חידות בתורה לידידיו הרבנים, ושירי פולמוס ושעשוע.
בכולם חבויים רמזים או מוסר השכל.
בדומה לחכמי ומשוררי ספרד בעידן תור הזהב, גם שירתו מתאפיינת במשקל שירת ספרד.
שירתו הושפעה מתורת הקבלה ולרבים משיריו יש גוון מסתורי וסמלי.
עסק גם בפילוסופיה והדבר ניכר בשיריו ובספרו "חמדת ימים" על התורה.
תורתו של הרב שבזי, המתבטאת בעיקר בחיבורו חמדת ימים, הייתה בעיקר מדרשית-אלגורית, בדומה לחכמי תימן שקדמו לו אך נוספה ביתר שאת התפיסה הקבלית.
הרב שבזי חיבר גם פירוש הלכתי על הלכות שחיטה לרמב"ם, וספרי סגולות, דוגמת ספר המרגלית.
עוד חיבר תכלאל משתא-שבזי, עם פירוש, אם כי יש מייחסים אותו לבן משפחתו.
קיים גם תכלאל - כתב יד, המיוחס לרבי שלום שבזי וניתן לצפייה באתר הספרייה הלאומית.
קברו של הרב שבזי, בעיר תעיז, נתקדש גם אצל היהודים וגם אצל התימנים המוסלמים.
הוא האישיות הרבנית הנערצת ביותר על יהודי תימן ובפיהם הוא מכונה בתואר "אבא שלום שבזי".
דמותו נתפסת בעיניהם כדמות מופלאה של איש מופת בעל השגות על אנושיות ומחולל ניסים, ורבים הם הסיפורים על מופתיו וישועותיו.
דוגמה מפורסמת לסיפורי הניסים שסופרו עליו מובאת על ידי הרב יעקב ספיר, בספרו אבן ספיר:
השיר "אגדת שלום שבזי" מבוסס על המסורת לעיל.
ביטוי להערצה הגדולה שלה זכה בכל מחוזות תימן, נמצא בדבריו של הרב שמואל בן יוסף עדני (חי בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20), מחכמי העיר עדן שבדרום תימן שהכתיר את רבי שלום שבזי כ"גדול הדורות" בספרו "נחלת יוסף":
לרב שבזי הייתה בת בשם שמעה ושני בנים: ר' יהודה ור' שמעון.
בתו, שמעה, נקברה בסמוך לכפר נ'גד אלבעאדן שבמחוז עודיין (המכונה גם ת'ועבת).
הרב שבזי ככל הנראה נפטר בט' בשבט או בי' בשבט, לפי חלק מהמסורות בערב שבת, ונקבר בעיר תעז.
מסורת תימן מספרת שבאותו היום בו נפטר, נולד הרב שלום שרעבי.
בשנת ה'תשס"ח שיקם ארגון אהלי צדיקים את המצבה על קברו.
בסמוך נמצא מקווה מים עם בית כנסת וספר תורה מכתב ידו.
שירו "אלוהים אשאלה, יחיש משיחו" היה השיר העברי הראשון שהושמע מעל גלי האתר בשנת 1936 ביום פתיחת השידורים העבריים ב"קול ירושלים".
בשנת 1977 הוצא לאור קובץ משיריו (דיוואן), שלא פורסמו עד אז על ידי יד בן-צבי.
בשנת 1984 הוציאה הזמרת עפרה חזה את אלבומה "שירי תימן", אלבום שלם שכלל שירים מסורתיים ממוצאה התימני, שרובם הם פיוטים של הרב שבזי.
מוזיקה זו הפכה בהמשך לזו שסללה את דרכה לשוק הבינלאומי, ופיוטיו בני מאות השנים של שבזי הפכו לחלק משיריה הגדולים ביותר, בהם השיר "אם ננעלו" שהפך ללהיט בינלאומי.
בשנת 2005 כלל עידן רייכל באלבומו "ממעמקים" שני שירים מאת שבזי: "ביום שבת" ו"אם תחפצה".
בשנת 2014 הוציא ישי ריבו את הסינגל "אם ננעלו".
אורי ברזילי חיבר שיר בשם "אגדת שלום שבזי" המתאר את קפיצת הדרך שקרתה לו: "כמו בכל שבת הוא טס על כנף הרוח / לכותל ששרד בעיר דוד".
את השיר ביצעה לראשונה שרה בדישי בפסטיבל הזמר המזרחי ב-1973. כמו כן ביצעו את השיר יזהר כהן, עפרה חזה, מרגלית צנעני ועוד.
מאיר בנאי הלחין ושר את שירו של שבזי, "איילת חן", באלבום "שמע קולי" של בנאי.
בשנת 2023 הוציא ההרכב המוזיקלי "ימן בלוז" אלבום מחווה לשירתו של שבזי.
בישראל, שמו של ר' שלום שבזי מונצח בשמותיהם של בתי כנסת רבים של העדה התימנית וכן ברחובות ובשכונות הנושאים את שמו, בעיקר ביישובים בהם התיישבו יוצאי תימן בישראל בהם רחוב שבזי, אחד הרחובות המרכזיים בראש העין.
השכונה המפורסמת ביותר הקרויה על שמו היא שכונת שבזי בתל אביב.
כמו כן, במהלך השנים נכתבו ואף הולחנו מספר שירים אודותיו.
על־שמו הוקם מושב (טירת שלום), כיום שכונה בדרום נס ציונה וקריית מלאכי.
מדרש חמדת ימים - פירוש על התורה בדרך הפרד"ס.
ספר החול (נקרא גם גורל או גורלות החול) - ספר גאומנטיה שנכתב כנגד פעולותיו של הגוי אבן אלואן, שהיה נחשב למחולל ניסים.
כתאב אלזיג - חיבור באסטרונומיה.
ספר המרגלית - חיבור העוסק בקבלה מעשית, עם תוספות מבנו מארי שמעון.
שימוש תהילים - חיבור המייחס סגולות לפרקי תהילים מסוימים.
פירוש על הלכות שחיטה (בנוסף לעוד נושאים) במשנה תורה לרמב"ם.
תכלאל משתא-שבזי - סידור תפילה, כתב יד, המיוחס לפעמים לבן משפחתו.
תכלאל כתב יד - סידור תפילה, כתב יד לא-שלם, לא יצא לאור.
תכלאל שלם על פי שיטתו קיים בכתב יד תלמידו.
הרב שלום שכנא מלובלין (סביב ה'רנ"ה, 1495 (השערה) – א' בכסלו ה'שי"ט, 1558) היה תלמידו של רבי יעקב פולק יוצר שיטת הפלפול, והחליפו כראש ישיבה בלובלין.
ממפתחי שיטת לימוד המכונה "חילוקים" ששימשה כשיטת לימוד מועדפת במשך שנים אחריו.
היה רבם של רבים מגדולי הדור שאחריו ובהם רבי חיים בן בצלאל (אחיו של המהר"ל מפראג) והרמ"א (שהיה גם חתנו בזיווג ראשון).
מלבד שתי תשובות שלו שנדפסו בחייו, לא ידוע על חיבורים הלכתיים שהשאיר אחריו.
נולד לגולדה (נפטרה ב-1532) וליוסף, מוכס במקצועו, שקיבל היתר מזיגמונד הראשון מלך פולין, לגור בין חומות העיר לובלין ולנהל בה את עסקיו.
בערך בשנת 1520 התמנה רבי שלום שכנא לרבה של לובלין וגלילותיה, ועמד בראש ישיבה שמנתה תלמידים רבים.
שמו התפרסם על ידי תלמידיו במזרח אירופה, והיו שכינו אותו "מאור הגולה".
רבי שלום שכנא לא השאיר אחריו חיבורים, הוא נימק זאת בין השאר בכך ש"אין רצוני שיסמכו העולם על הוראותי".
על עותק התלמוד הבבלי שלו כתב הגהות, וכשהדפיסו בלובלין מהדורה חדשה של הש"ס, הדפיסו על פי הגהותיו.
בנו רבי ישראל כיהן אחריו בראשות הישיבה בלובלין.
על פי צו מלכותי שחייב את הקהילות באישור הממשל לכל מינוי של רב ורושם נישואין, הוא מונה בשנת 1542 כאחד משני "רב כולל וזקן היהודים" ליהודי פולין, ונשאר בתפקיד הרב הראשי ללובלין גם כאשר בוטל הצו, עד שהחליפו בתפקיד הרב יהודה בן אהרן.
למרות פרסומו סירב ר' שלום שכנא לפרסם את כתביו ופסקיו בספר עבור הדורות הבאים, כאשר מעיד בנו ר' ישראל: .
בדרך זו אחז בשיטת רבו רבי יעקב פולק.
נפטר בא' בכסלו שנת ה'שי"ט.
מצבת קברו ניצבת בבית הקברות היהודי בלובלין, והיא אחת היחידות שהשתמרו מתקופה זו.
חתנו - רבי משה איסרליש (הרמ"א).
הרב שלום שכנא מפראהביטש נודע גם בכינויו "רבי שלום הגדול" (ביידיש: דער גרויסער רבי שלום).
(ה'תקכ"ט - י"ד בתשרי ה'תקס"ג ; 1769–1802) היה רב אוקראיני ואביו של רבי ישראל מרוז'ין.
נולד במזריטש שבאוקראינה לרבי אברהם המלאך בנו של רבי דב בער המגיד ממזריטש.
הוא נקרא על שם אבי סבתו רבי שלום שכנא מטורטשין.
בגיל שמונה נפטר אביו (בי"ב בתשרי ה'תקל"ז).
היתום הצעיר ואחיו הגדול ישראל חיים נשלחו על ידי אמם - שבחרה שלא להינשא בשנית - לביתו של ידידו של בעלה ותלמידו של חמיה רבי שלמה מקרלין, על מנת שיגדלם ויחנכם בדרכי התורה והחסידות, בראותה בו המוכשר ביותר מבין ידידי בעלה למלאכה זו.
בגיל צעיר מאוד נישא לחוה, נכדתו של רבי מנחם נחום מצ'רנוביל בעל ה"מאור עיניים", (שהתגורר באותה תקופה בפראהביטש) בת בתו מלכה, אשת רבי אברהם מקאריסצ'וב, כשחלק גדול מחינוכו ספג בבית סבו.
לאחר שעבר חמיו זקנו - רבי מנחם נחום - לכהן כמגיד בעיר צ'רנוביל, הוענק תפקיד המגיד בעיירה פראהביטש (פוהרבישצ'ה, או פראהבישט בעגה היידישאית) פלך קייב, שבאוקראינה לרבי שלום שכנא.
גדלותו העצומה הביאה אליו תלמידים מכל רחבי אוקראינה, ביניהם נמנו רבי נתן מברסלב שאף מציין זאת בכתביו, גיסו (אחי אשתו) רבי ישראל מבאפאליא וגיסו בזיווג ראשון (חתן חמיו) רבי אריה לייב מבענדר (אחיו של רבי משה צבי מסאווראן).
גדולי דורו התייחסו אליו בהערכה רבה, הן עקב יחוסו הגדול והן מצד גדלותו בתורה בחסידות ובמידות.
ומסופר כי הסבא משפאלי התבטא כלפיו: "אביו היה מלאך (רבי אברהם המלאך) אם כך אמו הייתה מלאכית, לא פלא שנולד להם בן כזה.
רבי נחמן מברסלב התבטא לאחר פטירתו: "בפראהבישט היה אור גדול שכבה והותיר אחריו חשכה עצומה".
גיסו רבי ישראל מבאפאליא מחבר הספר "עטרת תפארת ישראל", מצטט רבות את רבי שלום שכנא ומתאר אותו בתארים מופלגים; "צדיק יסוד עולם, אדוני מורי ורבי גיסי" ועוד.
נהוג בקרב חסידי רוז'ין ובחסידויות נוספות, להזכיר את שמו בליל שישי (יום חמישי בערב), באמירה "בזכות רבי שלום הגדול", כסגולה לשבת טובה.
המקור לכך הוא אימרתו של רבי שלום שכנא עצמו כי אם מדברים על צדיקים בליל שישי זוהי סגולה לשבת טובה (א גוט שבת) "והסגולה תועיל גם אם ידברו ממני".
רבי אברהם פרידמן מפראהביטש - הוא אשר קיבל את שרביט ההנהגה עם פטירת אביו והוא רק בן שבע-עשרה.
אך הוא לא האריך ימים ונפטר זמן קצר לאחר מכן (י"ז באדר תקע"ג) מבלי להותיר אחריו צאצאים, ואלמנתו (נכדת רבי דוד לייקס) קיבלה "חליצה" מאחיו הצעיר ונישאה בשנית לרבי יוסף דוד מאליק.
רבי ישראל פרידמן מייסד שושלת רוז'ין והאדמו"ר הראשון שלה, ממנה מסתעפות עד ימינו שושלות; חסידות סדיגורא, חסידות בויאן, חסידות בוהוש, חסידות וסלוי וחסידות קופיטשניץ.
חנה איטה אשת רבי יצחק מגארנוב בנו של רבי מרדכי מקרמניץ.
על צאצאיהם נמנה רבי אברהם יצחק קאהן, האדמו"ר מתולדות אהרן.
דב בער - נפטר בצעירותו בחיי אביו.
היה מאורס לבתו של רבי לוי יצחק מברדיטשוב.
רבי שלום שכנא, לא הותיר אחריו דברי תורה בכתובים.
גיסו הביא מדבריו בספרו "עטרת תפארת ישראל" וכן הובאו מדבריו בספרים: "משמיע שלום", "דרכי שלום" ו"נר ישראל".
רבי שלום רוֹקֵחַ (ה'תקמ"ג – כ"ז באלול ה'תרט"ו, 1783–1855) מכונה "השר שלום", בחסידות בעלז מכונה: "דער ערשטער רב" (האדמו"ר הראשון), רב העיירה בעלזא משנת ה'תקע"ז (1817) עד לפטירתו.
נולד בעיר ברודי בתחילת חודש שבט שנת ה'תקמ"ג (1783) לרבי אלעזר רוקח (השני) (נכד של רבי אלעזר רוקח (הראשון) בעל "מעשה רוקח"), מחכמי ה"קלויז" בברודי, ולרבקה הענא בתו של ר' יהודה זונדל רמר"ז.
בגיל צעיר התייתם רבי שלום מאביו ונשלח על ידי אמו לעיר סקוהל ללמוד תורה אצל אחיה רבי ישכר דב רמר"ז אב בית הדין בעיר.
מאוחר יותר בחר בו דודו רבי יששכר דב כחתן לבתו מלכה.
בתחילה נאלץ רבי שלום להסתיר את עובדת התקרבותו לחסידות מידיעת מכריו מחשש שיתנכלו לו.
מסופר, שאחרי נישואיו, כאשר הלך ללמוד חסידות אצל רבו הראשון בתורת החסידות, רבי שלמה המגיד מלוצק, הוא עשה זאת באישון ליל על ידי השתלשלות בחבל מחלון חדר השינה שלו בבית חמיו.
לפנות בוקר, כאשר רבי שלום חזר, אשתו הייתה ממתינה ליד החלון עם החבל וכך היה רבי שלום מטפס ועולה בחזרה לחדר השינה.
מאוחר יותר נסע רבי שלום אל רבי יעקב יצחק הורוביץ ה"חוזה מלובלין", והיה לאחד מגדולי תלמידיו.
רבי יעקב יצחק כיבדו ביותר, וכבר בגיל 18 אף נתן לו עליית שישי באמרו כי עתיד הוא להיות רבם של רבבות.
כמו כן כיבד אותו בגיל צעיר בקריאת המגילה בפורים, אחרי הקריאה, אמר רבי יעקב יצחק, "המעשה הזה כבר שמעתי הרבה פעמים, אבל כמו שמספר זה האברך עוד לא שמעתי מעולם".
ברבו זה ראה רבי שלום את מורה דרכו המובהק.
כמו כן קיבל מהמגיד מקוז'ניץ, מהאוהב ישראל מאפטא ומהשרף מסטרליסק .
בתחילה ניסה רבי שלום לעסוק במסחר בשביל פרנסתו, וסירב לקבל על עצמו משרה רבנית, אלא שלא צלחה דרכו.
בעצת רבו, רבי יעקב יצחק ה"חוזה מלובלין", קיבל עליו את רבנות העיירה בעלזא.
בהקשר לכך מסופר, כי כאשר הציעו לרבי שלום להיות בלן בבית מרחץ, כבר חשב לקבל את המשרה, אלא שהרבנית סירבה לכך באמרה, כי כאשר יבואו לשידוכים עבור הילדים, לא ימצאו עוד בלן חשוב כמוך, שיתאים לנו להשתדך איתו.
הוטמן בבית העלמין החדש בעיר, והמצבה שעל קברו שרדה את מלחמת העולם השנייה.
רבי צבי אלימלך מדינוב התבטא עליו שהוא "שר העליונים והתחתונים".
רבי ישראל מרוז'ין כינהו: "בעל הבית של העולם" וה"בעל שם טוב הקטן".
בין החסידים מסופר שלפני תחילת בניית בית הכנסת היה ער אלף לילות בהן עסק בלימוד התורה, עד שבלילה האחרון נגלה אליו אליהו הנביא ולמד איתו את כל התורה כולה, והדבר האחרון שלמד איתו היה הלכות בית הכנסת, וזה אשר המריץ אותו לעסוק בבניית בית כנסת מפואר.
נודע כגדול בתורה וכבעל מופתים על טבעיים, בספר "דובר שלום" מובא עדויות על חיזוי עתידות וריפוי מחלות גוף ונפש, הנהגתו של רבי שלום הייתה להעביר את אצבעותיו על החולה ובכך מרפא אותו מחליו.
כאשר הגיע אליו גוי שהיה צריך לרפואה, היה רבי שלום מבקש ממנו שתמורת הריפוי לא יעשה רע ליהודים ושייטיב עמם.
כמו כן במסורת החסידית מסופר רבות על פועלו בתחום "תיקוני נשמות" (נשמות שלא סיימו את תפקידן בעולם ומסתובבות בחלל ומצפות לצדיק שיתקן אותן שיוכלו להיכנס לגן עדן).
חלקים נרחבים מדברי התורה שנאמרו על ידו, נשתמרו.
ברובם כתבי-יד של תלמידים וחסידים שרשמו את דבריו.
גם תשובות אחדות בהלכה שנכתבו על ידי רבי שלום עצמו נותרו.
מהר"ש, על ידי ישראל קלפהולץ, בהוצאת "מישור" בני ברק
מדבר קדש, בהוצאת מכון "מפעל מחזיקי תורה"
חותנו, רבי ישכר דב רמר"ז, אב"ד סקוהל
רבי שלמה פלאם, המגיד מלוצק (בעל הדברת שלמה)
רבי יעקב יצחק הורוביץ, החוזה מלובלין
רבי ישראל הופשטיין, המגיד מקוז'ניץ
רבי שלום מבעלז היה גדול אדמו"רי גליציה בדורו ורוב אדמו"רי ורבני חסידות גליציה היו מתלמידיו.
בנו רבי אלעזר רוקח - חותנו של רבי דוד מסקאהל, נכד המגיד מלוצק
בנו רבי יהודה זונדל רוקח מאוחאן
בנו רבי שמואל שמעלקא רוקח
בנו רבי משה רוקח מקארוב
בנו ממלא מקומו רבי יהושע רוקח
בתו פריידא, אשת רבי חנוך העניך דב מייער, ה"לב שמח" מאלעסק
בתו איידל, אשת רבי יצחק רובין מברודי (גזע רופשיץ), עליה אמר: "אין איידל חסרה, אלא שטריימל"
ביום י' בשבט (יום פטירת רבו המגיד מלוצק) תשס"ח תוכנן כנס של כל צאצאי רבי שלום רוקח, במוסדות בעלזא ובחסות האדמו"ר.
היענות של יותר מ-10,000 איש גרמה לדחיית הכנס.
למרות זאת, בעקבות היענות למשוב לקראת הכנס, מהארץ ומהעולם, נאסף מידע רב, ונתגלו פריטים וכתבים יקרי ערך רבים הקשורים עם הרב שר שלום, ועם חצר בעלזא בימיה הראשונים.
שלום רצבי (נולד ב-1951) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב ומשורר.
שלום רצבי נולד בקריית אתא ולמד בישיבות בירושלים.
הוא נצר מצד אימו למשפחת רבנים ראשיים ממרוקו, הידועה עוד מגירוש ספרד, שרבים מהם השאירו ספרי שו"ת וקבלה.
אביו נולד למשפחה שעלתה מתימן בעליית אעלה בתמ"ר בשנת 1881, לפני שהחלה העלייה הראשונה.
שלום רצבי למד מתמטיקה באוניברסיטת לונדון והפסיק את לימודיו במלחמת יום הכיפורים, שלאחריה החל לעסוק בשירה, בביקורת ספרותית ובעריכה, פרסם שמונה ספרי שירה.
בוגר תואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה במדעי הרוח, עם התמקדות בהיסטוריה.
עשה השלמות לתואר שני בתלמוד באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני באוניברסיטת תל אביב.
נושא עבודת המאסטר, שהוגשה ב-1988, היה "אידאולוגיה ומציאות בתנועה הקונסרבטיבית, 1915-1886", בהנחייתו של אריה גרטנר.
בשנת 1995 סיים בהצטיינות את עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית אניטה שפירא בהיסטוריה ואברהם שפירא במחשבת ישראל.
נושא הדוקטורט היה: "אישי מרכז אירופה ב"ברית שלום" – אידאולוגיה במבחני מציאות 1948-1925".
הדוקטורט נסב על היסטוריה אינטלקטואלית והוא עסק בחוג הרדיקלי של ברית שלום, לא מבחינה פוליטית, אלא מבחינה אידאית, זאת מתוך ניסיון לתפוש את העמדות הפוליטיות שלהם כחלק קוהרנטי מתפישת היהדות שלהם, שרצבי זיהה בציונותם ציונות אנרכיסטית.
אחת מהנחות היסוד של רצבי הייתה שאת תפיסת עולמם היהודית והציונית כאחת יש לבחון קודם מהפרספקטיבה של התרבות הגרמנית של עידן שלהי המאה שבמסגרתה עוצב עולמם הרוחני והפוליטי.
הדוקטורט יצא כספר בשנת 2002 בהוצאת בריל בליידן.
שלום רצבי החל ללמד באוניברסיטת תל אביב מאז 1993. היה חבר אגודת הסופרים העבריים, כשהיה פילוג עבר לאיגוד הסופרים – שמקבל סופרים יהודים וערבים שעובדים בישראל וכותבים בכל השפות.
היה עורך של כתב העת פעמים, עורך של כתב העת ישראל, הציונות ו'ישראל', חבר בוועדה המדעית של יד יצחק בן-צבי.
עורך את אחד מכרכי כל כתבי מרטין בובר המהדורה המקיפה העתידה לראות בגרמניה.
הוא זכה בפרסים ספרותיים רבים ובהם פרס ראש הממשלה וכן פרס הנשיא יחד עם המלחין דובי זלצר על היצירה 'קינה ליצחק'.
כתב שירה, ביקורת ספרותית ומסות במעריב, הארץ, ובכתבי העת מאזנים, עתון 77, דחק - כתב עת לספרות טובה, פסיפס, ממד ועוד.
בשירתו ובביקורתו הספרותית עוסק שלום רצבי באותם נושאים כמו במחקרו, קרי היהדות והתמורות שלה בעיקר כדת.
פרופסור חנה יעוז-קסט כתבה עליו כי יש לו תפישה רליגיוזית מעין "אני אתה" נוסח מרטין בובר, אותה הוא מעגן בשיריו וסבורה כי הוא יחיד במינו בכך בשירה העברית.
רצבי כתב את הליברית לרקויאם של יצחק רבין, אותו הלחין דובי זלצר.
היצירה נוגנה בניו יורק ולאחר מכן ניגנה התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוחו של ליאון בוטשטיין ביום השנה העשירי להירצחו של יצחק רבין.
זהו טקסט קלאסי של רקויאם, את הטקסטים לרקויאם לקח רצבי מהמקורות, החל משירת ימי הביניים, עבור בברנר, וכלה בשירה המודרנית.
על ידי עריכה ושירה של הטקסט יצר כשירה המקיימת דו-שיח מתמיד.
יצירה זו פורסמה כשהיא מלווה בפרשנותה של רחל צדקה.
בפרשנותה היא מאירה וחושפת את המקורות שבהם רצבי עשה שימוש ומנסה להציג את דרך העיצוב והעיבוד שלו.
במחקריו מנסה רצבי לחבוק את היהדות על כל גווניה.
הוא מנסה לחקור את הזיקה שבין רעיון לבין מציאות, מה קורה לרעיון בהשתלשלות ההיסטורית שלו, ועד כמה הרעיון הושפע מן האנשים, הזמן והמקום ועד כמה השפיע עליהם.
חוקר את התפתחות ההלכה, אידאולוגיה של תנועות וזרמים בציונות והיהדות מהעת החדשה מוקדמת ועד ימינו.
בין ציונות ליהדות ("Between Zionism and Judaism") הוא ספרו של שלום רצבי משנת 2002, הבנוי על יסוד עבודת הדוקטורט שלו.
התזה המרכזית שלו היא שלא ניתן להבין את החוג הרדיקלי של ברית שלום, בלי להבין את התרבות הגרמנית.
זאת מכיוון ששיבתם ליהדות נעשתה דרך התפישות שהעמידה לרשותם התרבות הגרמנית.
הביטוי המודרני שלהם בעת החדשה הוא הציונות.
הם גורסים כי הציונות היא ביטוי של היהדות שלהם, אולם הציונות היא תיאו-פוליטית.
בין גורל לייעוד: השיח התאולוגי היהודי בארצות הברית
ספרו של רצבי שראה אור ב-2002, עוסק בתאולוגיה של יהדות ארצות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה.
טענתו המרכזית היא שאחת המטרות שלה היא לעשות את היהדות לספיריטואלית ביותר ועל ידי כך להפוך אותה לדת במובן הטהור של המילה, באופן שבמרכז שלה עומד האינדיבידואל ולא הלאום או הארץ.
מבחינה זו היא דווקא ביטוי להתבוללות היהודית שמגדירה את הזהות היהודית לא על פי אתניות או הלאומיות, אלא באמצעות שפת האמונה.
ספר שכתב שלום רצבי בצוותא עם פרופסור שולמית ולר מאוניברסיטת חיפה ונושאו שיחות חולין ארצישראליות בתלמוד הבבלי.
הספר עוסק בשיחות שהמקור שלהן הוא ארצישראלי, הוא בודק את מיקום השיחות בתוך הסוגיה הבבלית, בודק את הזיקה של הסיפור אל ההלכה או הסוגיה שבה הוא משובץ.
הנחת הספר היא שהסיפור בא לשרת את המגמה הדתית מוסרית או את ההלכה.
באופן זה מתרחש תהליך ייחודי שלפעמים המגמות האמיתיות של הסוגיה או של העורך מתגלים דווקא באמצעות הסיפור.
אנרכיזם ב"ציון" בין מרטין בובר לאהרן דוד גורדון
ספרו של רצבי ראה אור בשנת 2011 בהוצאת עם עובד, עוסק במרטין בובר ובא.ד.
ההנחה המרכזית של הספר הזה היא שהציונות של בובר היא תאוריה תיאו-פוליטית שבמרכזה עומדת התייצבות מול האלוהים.
המשמעות של ההתיצבות הזאת היא שהמעשה הפוליטי, כמו כל מעשה דתי, חייב באחריות לפני האלוהים ולכן אין למדר את החיים לתחומים של פוליטיקה, מוסר וחברה, לתחומים שבהם חלה האתיקה ולתחומים שבהם לא חלה האתיקה.
בניגוד לתפישות הטוענות שלבובר הייתה לאומיות אורגנית, הטענה שבבסיס הספר היא שבעוד שא.ד.
גורדון תפס את הציונות והלאומיות היהודית כלאומיות אורגנית, ולפיכך ראה בעם היהודי עם ככל העמים, הרי שבובר ראה בעם היהודי עם שנוצר לא על בסיס אורגני, אלא על בסיס של ברית משולשת בין אלוהים, ארץ ועם.
משום כך ההוויה היהודית אינה לאומית והעם היהודי הוא גם כנסייה וגם לאום.
הלכה ואורתודוקסייה: דרכם ההלכתית של הרב בן-ציון מאיר חי עזיאל והרב חיים דוד הלוי
מנסה שלום רצבי לעמוד על ההיבטים המשמעותיים בין אורתודוקסיה אשכנזית, לבין הפסיקה הספרדית.
זאת הוא עושה על ידי העמדתם על קו הרצף בין התפישה של החתם סופר שהחדש אסור מן התורה, לבין התפישה המסורתית, ששמרה על איזון בין ההלכה כנתונה למשה מסיני, לצורך בשכלולה של ההלכה על מנת לכבוש את המציאות.
שלום רוקבן (נולד ב-19 בינואר 1957) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
שיחק בקבוצות: מכבי שעריים, הפועל רמת השרון, מכבי יפו, בית"ר תל אביב והפועל יהוד.
נולד כשהוא חולה בשיתוק ילדים.
עד גיל שמונה היה מרותק לכיסא גלגלים ולאחר מכן נעזר בקביים למשך מספר שנים.
החל לשחק כדורגל בגיל 16 במכבי רחובות כשהוא עדיין סובל מצליעה קלה.
לשיא פרסומו הגיע בעת ששיחק בשורות הפועל יהוד, כאשר הקבוצה זכתה בגביע המדינה ב-1982, לאחר שרוקבן כבש את שער הניצחון במשחק הגמר נגד הפועל תל אביב בבעיטה חופשית.
הרב שלום מרדכי הכהן שְבַדְרוֹן (כונה "ר' שׁוֹלֶם"; ה'תרע"ב, 1912 – כ"ב בכסלו ה'תשנ"ח, 21 בדצמבר 1997) היה דרשן ירושלמי נודע, כונה "המגיד הירושלמי".
נולד בירושלים לרב יצחק שבדרון, בנו של הרב שלום מרדכי שבדרון (המהרש"ם מברז'אן).
התייתם בצעירותו מאביו ובשל מצוקת משפחתו גדל בבית היתומים דיסקין.
נשא לאישה את לאה, בת הרב חיים יהודה לייב אוירבך.
הרב קוק היה אמור לערוך את החופה, אך בעקבות כך איים נדיב שתמך במשפחת שבדרון כי לא יסייע להם בהוצאות החתונה.
הרב קוק שנשאל על כך ויתר על כבודו והודיע שלא יערוך את החופה.
בעקבות כך נפוצה שמועה בירושלים שהרב שבדרון התנגד לכך שהרב קוק יערוך את חופתו, בסופו של דבר נתגלגלו העניינים ובשעת העמדת החופה לא היה הרב קוק כבר בין החיים.
לאחר נישואיו למד בבית המדרש אהל תורה שבראשות הרב שמואל יצחק הילמן.
הוא שימש כר"מ בישיבת מקור חיים בירושלים ועוד.
הרב שבדרון ערך כמה מספרי סבו, בהם שו"ת מהרש"ם (חלקים ו' עד ט') וסדרת הספרים "דעת תורה".
כן ערך ספרי מוסר בולטים, כמו "אור יהל" של רבו המשגיח הרב יהודה לייב חסמן ו"לב אליהו" של הרב אליהו לופיאן.
הרב שבדרון נודע בשל דרשותיו בבתי כנסת ובישיבות, ובמיוחד בבית הכנסת הגדול של זיכרון משה.
נהג למסור שיעור בימי שישי בערב ובשבת, לאחר תפילת מנחה.
היה נוהג לנסוע לחו"ל למסור שיחות חיזוק בקהילות יהודיות שם.
הוא הרבה לשלב בדרשותיו מעשיות וסיפורים ונהג להתלוצץ ביחס לתופעות שליליות בעיניו.
הדרשות זכו לקהל שומעים נרחב מחוגים מגוונים.
פסח קראהן כתב את סדרת ספרי "המגיד" בהשראת סיפורי רב שלום שבדרון.
הרב שבדרון שימש כשליח ציבור בתפילת מוסף של הימים הנוראים בישיבת חברון.
בתי כנסת וישיבות רבים, ובכללם בישיבת חברון, אימצו את ניגוניו.
התגורר בשכונת שערי חסד בירושלים בשכנות לגיסו, הרב שלמה זלמן אוירבך.
נפטר בכ"ב בכסלו ה'תשנ"ח (21 בדצמבר 1997) ונקבר בהר הזיתים.
לרב שבדרון נולדו שבע בנות ובן.
בנו בכורו, הרב יצחק שבדרון, עסק בהוצאת כתבי אביו וכתבי סביו.
בתו הדסה יוכבד היא אלמנתו של הרב צבי שינקר, ששימש כראש ישיבת בית דוד בבני ברק.
בתו מלכה היא אלמנתו של הרב אליהו דוד רייכמן, שהיה רב הקהילה הליטאית בקריית גת; מנהיג הקהילה היהודית בצ'ילה; ראש כולל "אמרי יוסף" בבני ברק; מרבני שכונת נווה יעקב; ומחבר הפלאת ערכין הפלאת נזירות שיעורי האדר ועוד ספרים רבים (נפטר בכ"ו בטבת ה'תשפ"ג).
שאל אביך ויגדך, סיפורים, שלושה כרכים, בעריכת ישראל שפיגל, ירושלים תשנ"א-תשנ"ז
אור יהל לרב יהודה לייב חסמן
לב אליהו לרב אליהו לופיאן
מארי שלום (סאלם) שמן (ה'ת"ר – סיוון ה'תרס"ה, 1840 – יוני 1905), היה מגדולי רבני צנעא שבתימן, סגן ראש הישיבה הכללית בצנעא, דיין ופוסק.
חיבר את הספר "פך השמן" על השולחן ערוך.
נולד לסאלם בן אברהם ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן.
התפרנס מעבודתו בחנות, שבה עבד שעות מועטות ביום.
נתמנה לכהן כסגן ראש הישיבה הכללית שהתקיימה בבית המדרש בית צאלח בעיר, תחת ראש הישיבה מארי סאלם חבשוש, עד לסגירת הישיבה בשנת ה'תר"ס (1900).
בה'תרס"ה (1904), בשנת הרעב הגדול חוזת אלנפר, נלקח עם נכבדי היהודים ל"סמסרה", שם הוכו ונאלצו למסור את התבואה שברשותם.
הראב"ד מארי סלימאן צאלח, נהג להתייעץ איתו.
מארי סאלם התכתב עם מארי יחיא קאפח, בעניין המחלוקת שהייתה ביניהם לגבי איסור דיכה בשבת.
חיבר חיבור בשם "פך השמן", הגהות לשולחן ערוך על כל ארבעת הטורים.
הגהות אלו יצאו לאור בקובץ החיבורים "שערי קדושה", שהוציא לאור מארי שמעון צאלח.
אשתו הראשונה (ממשפחת יצחק הלוי) נפטרה אחרי שילדה לו בן ובת.
לאחר מכן התחתן עם אישה שנייה (לולוה לבית עמר) והיא ילדה את בנו מארי יוסף שמן, לימים רב העיר הרצליה.
שלום רוֹנלי-ריקליס (מוני; 24 בינואר 1922 – 27 בינואר 1994) היה מוזיקאי, מנצח ומורה למוזיקה ישראלי.
למד בצעירותו לנגן בכינור ובפסנתר, ובעת לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה" גם בחצוצרה ומאוחר יותר בקרן יער שהפכה לכלי הנגינה העיקרי שלו.
עם סיום לימודיו התגייס לבריגדה היהודית ולאחר תקופת שרות בחיל רגלים, הצטרף לתזמורת הבריגדה.
זמן קצר לפני שחרורו התמנה למנצח התזמורת.
עם שחרורו מהבריגדה סיים את לימודיו באקדמיה למוסיקה במגמת פסנתר וניצוח ובאוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג.
במלחמת השחרור שירת ריקליס תחילה ביחידה של המשטרה הצבאית ובשנת 1949 הוזמן לנצח על תזמורת צה"ל שהוקמה זמן קצר לפני כן.
הוא שרת במשך 16 שנים בתזמורת עד 1961. במהלך השנים העלה ריקליס את רמת תזמורת כלי הנשיפה של צה"ל.
זו הייתה תזמורת כלי הנשיפה המלאה, הראשונה והיחידה בישראל ותחת שרביטו הפכה להיות לגוף משמעותי בעולם המוזיקה של ישראל.
רבים מהנגנים בכלי הנשיפה ובכלי ההקשה היו בין הישראלים הראשונים שהתקבלו לתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
צה"ל באותה התקופה היה הצבא היחיד בעולם שהיו לו שתי תזמורות: תזמורת סימפונית, שהוקמה על ידי ריקליס, כללה כלי קשת ונשיפה והופיעה במסעות קונצרטים בכל רחבי הארץ, והרכב שכלל רק כלי נשיפה והיה מיועד לנגינת שירי לכת במצעדים צבאיים, מוזיקה קלה וג'אז.אהבתו הגדולה הייתה עבודה עם בני נוער.
תוך כדי מילוי תפקידו בתזמורת צה"ל, הוא פיתח את תזמורת הגדנ"ע והיה מנצחה כאשר זכתה ברציפות שלוש פעמים (ב-1958, 1962 וב-1966) בפרס הראשון – נבל הכסף של המלכה יוליאנה בתחרות תזמורות בקרקרדה שבהולנד שבה השתתפו למעלה מ-100 תזמורות.
לאחר שלוש זכיות, נשאר פרס זה לצמיתות בישראל ונמצא בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
נוסף לכך, זכה שם ריקליס בפרס המנצח הטוב ביותר.
תזמורת זו סיירה בשנת 1967 תחת ניצוחו גם בארצות הברית ובקנדה עם הכוכב האמריקאי דני קיי וקצרה שם הצלחה.
כמו כן היה היועץ לקצין חינוך ראשי בהקמת התזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער, והיה מנהלה המוזיקלי ומנצחה הראשון.
עם שחרורו מצה"ל, עמד שנים רבות בראש התזמורת הסימפונית ירושלים.
ריקליס עמד בראש הפקולטה לניצוח באקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב, הקים וניצח על התזמורת הקאמרית של האקדמיה וחינך דורות רבים של מוזיקאים בישראל.
בשנת 1961, נשלח על ידי משרד החוץ לסינגפור לבנות ולבסס את המוזיקה הקלאסית במדינה.
במסגרת פועלו זה הוא תמך בביסוס תזמורת סימפונית ועבד עם תזמורות נוער שונות.
בשנת 1971 נתמנה לסגנו של זובין מהטה במהלך עבודתו עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנת 1984, הקים את התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה והיה מנהלה המוזיקלי עד שנת 1988. עשרות רבות מתלמידיו ניגנו ומנגנים בתזמורות בארץ ובעולם.
ריקליס ניצח על רבות מהתזמורות בישראל, יעץ לגופים מוזיקליים שונים ושפט בתחרויות מוזיקה רבות.
בשנים 1984–1986 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הקיבוצית.
בשנת 1990 הוא היה האירופאי הראשון שזכה בפרס כוכב הכסף של סינגפור, המקביל לפרס ישראל.
ריקליס נפטר בינואר 1994 בתל אביב, לאחר מחלה ממושכת.
Schwartz; נולד ב-1936) הוא פסיכולוג חברתי, פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטה העברית בירושלים, חוקר בעל שם עולמי, תאורטיקן ומרצה בתחום, ומפתח תאוריית הערכים האנושיים הבסיסיים.
ב-2007 זכה בפרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה.
שוורץ נולד בלונג איילנד שבארצות הברית.
אמו הייתה מורה לעברית ואביו שימש רב קונסרבטיבי.
בנעוריו למד שוורץ כשנתיים בישיבה והשתתף במהלך לימודיו התיכוניים בלימודי יהדות.
בשנת 1952 פנה ללימודים אקדמיים והשלים תואר ראשון בספרות השוואתית מאוניברסיטת קולומביה (1957, בהצטיינות), תואר ראשון בספרות עברית מהסמינר התאולוגי היהודי (1958), תואר שני בפסיכולוגיה חברתית והתפתחות קבוצות מאוניברסיטת קולומביה (1962) ותואר שני בספרות עברית, וכן הסמכה לרבנות, מהסמינר התאולוגי היהודי (1962).
במהלך 1959–1960 השתלם שוורץ בתחום מדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים למשך סמסטר, והמשיך להגיע לישראל וללמוד קורסים מהאוניברסיטה העברית במסגרת לימודיו לתואר שני בפסיכולוגיה.
בשנים 1962–1967 למד לימודי דוקטורט בתוכנית משולבת לפסיכולוגיה חברתית וסוציולוגיה של אוניברסיטת מישיגן.
עבודתו חקרה את הקשר שבין מחויבות חברתית לבין התנהגות אלטרואיסטית.
במהלך לימודי הדוקטורט עבד שוורץ כמרצה ליהדות ולחינוך במכללת "מדרשה" שבדטרויט (1962–1965), ומשנת 1964 החל לעבוד בחוג לסוציולוגיה של אוניברסיטת מישיגן, תחילה כעוזר הוראה ולאחר מכן כמרצה (1964–1966).
בתום לימודיו הוא הצטרף למחלקה לסוציולוגיה של אוניברסיטת ויסקונסין, בה היה חבר סגל בדרג פרופסור (1967–1983) ושימש סגן ראש החוג (1973–1976).
בשנים 1971–1973 שימש מרצה אורח במחלקה לפסיכולוגיה ובבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1979 עלה ארצה עם רעייתו פנינה ושלושת ילדיהם.
שוורץ שימש פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית משנת 1979 ועד פרישתו לגמלאות בשנת 2004. בשנים 1984–1986 כיהן כראש החוג לפסיכולוגיה, ומשנת 1989 הוא בעל הקתדרה לפסיכולוגיה על שם שניידרמן.
במקביל לתפקידיו אלו הוא שימש פרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון (1988), פרופסור אורח במכוני מחקר בגרמניה (2002) ועמית מחקר במכון למנהיגות יצירתית שבקרוליינה הצפונית (2002–2003).
בין תלמידיו נמנים חברי סגל בכירים באוניברסיטאות בארץ כמו סגנית רקטור האוניברסיטה העברית פרופ' לילך שגיב, פרופ' אריאל כנפו-נעם, ד"ר תמי רובל-לפשיץ ועוד.
הוא בעל תואר דוקטור לשם כבוד מהסמינר התאולוגי היהודי (1986) וחבר כבוד באגודה הפסיכולוגית של ונצואלה (1994).
בתחום הפסיכולוגיה הבין-תרבותית משמש שוורץ, משנת 1997, עורך מייעץ לכתב עת לפסיכולוגיה בין-תרבותית ולכתב העת האסיאתי לפסיכולוגיה בין-תרבותית.
בשנת 2007 זכה שוורץ בפרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה.
ביוזמת סוניה רוקס פורסם גיליון מיוחד של כתב העת Journal of Cross-Cultural Psychology שהוקדש למחקרים של שלום שוורץ.
בעבודתו עסק שוורץ בחקר גורמים המביאים להתנהגות אלטרואיסטית ובחקר נורמות אישיות שמביאות אנשים לפעול באופן חברתי שאינו מסייע לאינטרס האישי.
בשנות השבעים והשמונים היו מחקריו אלו חלוצים בתחומם ועסקו, בין היתר, בהתנהגות יחידים בתקופת השואה.
בישראל הוא החל בניסיון להבנת יחס הכבוד בין מורים לתלמידים, ובעקבותיו פיתח את תאוריית הערכים האנושיים הבסיסיים, שבסיסה שבעה ערכים תרבותיים שונים.
תאוריה זו צוטטה, נכון ל-2023, ביותר מ-23,000 מאמרים והובילה לשורת מחקרים ברחבי העולם בנושא ערכים אישיים והשלכותיהם על עמדות והתנהגויות.
שוורץ ערך מחקר השוואתי בין תרבויות ופיתח שיטה למדידת מתן עדיפות לערכים ולבחינת השפעת הערכים על התנהגות האדם והחלטותיו.
עם שותפיו הוא פיתח שיטות למדוד קדימויות של ערכים גם אצל ילדים, אצל בני נוער ואצל אנשים מחוסרי השכלה בעולם השלישי.
כמו כן חקר את הקשר בין ערכים לבין עמדות פוליטיות.
על-פי מחקר משנת 2019 שדירג את מספר הציטוטים של מדענים בכתבי עת מדעיים, שלום שוורץ הוא המדען הישראלי המצוטט ביותר בעולם.
שלום שפיגל (Shalom Spiegel) 26 בינואר 1899, תרנ"ט - 24 במאי 1984, כ"ב באייר תשמ"ד) היה חוקר הפיוט, פרופסור לספרות עברית של ימי הביניים בבית המדרש לרבנים באמריקה.
נולד באונטר-שטנסטי (Unter Stanestie) שבצפון בוקובינה, אוסטרו-הונגריה (כיום ברומניה) ב-1899 במשפחה רבנית-ציונית, בן לשמעון ורגינה (שוִויץ).
התחנך בבית המדרש לרבנים בווינה (Israelitisch-Theologische Lehranstalt) ובאוניברסיטת וינה, ובשנת 1922 קיבל תואר דוקטור.
באותה שנה נישא לרוזה גולדשמידט, ועלה לארץ בקבוצה של "השומר הצעיר".
בשנים 1923-1928 לימד בבית הספר הריאלי ובמכללה הטכנולוגית בחיפה.
בדצמבר 1927 נולדה בתו היחידה, רעיה.
לאחר מכן היגרה המשפחה לארצות הברית והתיישבה במנהטן.
בשנים 1928-1929 לימד באקדמיה העברית "הרצליה" בניו יורק, ובשנים 1929-1943 במכון היהודי לדת בעיר, שם לימד מקרא וספרות בתר-מקראית וכיהן כספרן.
ב-1944 הצטרף לסגל בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS), ולימד בו מדעי היהדות עד מותו ב-1984.
שפיגל התמחה בחקר הספרות העברית של ימי הביניים ובפרט בפיוט, ובמיוחד בחייו ויצירתו של הפייטן הארצישראלי ר' אלעזר בירבי קליר.
בנוסף, עסק בהיסטוריה של התרבות היהודית בתקופת המקרא ובימי הביניים וכן ביהדות זמננו.
בב' בתמוז תשי"ט נבחר לחבר-כבוד באקדמיה ללשון העברית.
שפיגל נפטר ב-24 במאי 1984, בתום מחלה ממושכת.
לאחר מותו נמסר עזבונו, ובו חומר רב מהגניזה שגילה וחקר, וכן מחקרים, לבית המדרש לרבנים באמריקה.
מנחם שמלצר ערך ופרסם חלק מהחומר.
ב-1996 נוסד בבית המדרש לרבנים באמריקה לזכרו מכון שלום שפיגל לספרות יהודית ימי-ביניימית.
בתו היחידה, רעיה דרבֶּן (Dreben), היא שופטת (Associate Justice) בדימוס בבית המשפט לערעורים במסצ'וסטס.
הייתה נשואה לפילוסוף ברטון דרבן (Burton Dreben) עד גירושיהם, והיא אם לשניים.
אחיו הצעיר היה מפיק הקולנוע היהודי-אמריקאי סם שפיגל.
מאגדות העקדה: פיוט על שחיטת יצחק ותחייתו לר' אפרים מבונא, בתוך: ספר היובל לכבוד אלכסנדר מרקס למלאת לו שבעים שנה חלק עברי, ניו יורק: בית המדרש לרבנים באמריקה, תש"י, עמ' תעא–תקמז.
שלום שפיגל, אבות הפיוט: מקורות ומחקרים לתולדות הפיוט בארץ ישראל: מבחר מעיזבונו; יצא לאור בעריכת מנחם חיים שמלצר, ניו יורק; ירושלים: בית המדרש לרבנים באמריקה, תשנ"ז / 1996.
שלום שמואלוב (נולד ב-27 ביולי 1959 בגבעתיים) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
נולד למשפחה בוכרית וגדל בגבעתיים.
כבר בצעירותו השתתף במספר הצגות ילדים.
את שירותו בצה"ל עשה בתיאטרון צה"ל ולאחר שחרורו למד בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
לאורך קריירת המשחק לא נמנה שמואלוב עם צוות שחקנים של תיאטרון אחד.
הוא גילם שלל תפקידים במחזות שונים במספר תיאטראות, בהם הבימה, התיאטרון הקאמרי, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע, החאן, בית ליסין, פסטיבל עכו, תיאטרון אנסמבל הרצליה ופסטיבל תיאטרון קצר בצוותא, שאותו ייסד ב-1995 ושימש כמנהלו האמנותי עד לפרישתו בשנת 2011.
בטלוויזיה שיחק במספר סדרות, בהן "הבורגנים", "עספור" ו"רון", וכן בקומדיית המצבים "חצי המנשה" שם גילם את אחת מדמויותיו הזכורות ביותר, שלח בן-שילה.
בשנת 2014 שיחק שמואלוב בסדרת המתח "כפולים", וגילם את דמותו של ראש ממשלת ישראל.
משנת 2011 הוא מלמד באקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב.
באותה שנה התפקד למפלגת העבודה הישראלית והודיע על תמיכתו בשלי יחימוביץ'.
החל משנת 2018 משחק שמואלוב במחזמר "סלאח שבתי".
בשנת 2024 דיבב את דמותו של שלמה בוכריס בתסכית "שישה באוקטובר".
שמואלוב נשוי לשחקנית והמורה למשחק רות שמואלוב, ואב לשניים.
1975 – "גם אנו שופטים", כוכב הפרק "מוזיקה לחבורת רחוב".
1991 – "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", הפרק: "העוזרת"
2004 – "החיים זה לא הכל" – בעלה לשעבר של אורלי
2007 - "וסרמן איש הגשם" - צדוק, מזכיר המושב
2009 – "אווטאר: כשף האוויר האחרון" (דיבוב)
1986 - "שוליים קשים" מאת נייג'ל וויליאמס , תיאטרון חיפה
1987 - "שידוכים" מאת ניקולאי גוגול, תיאטרון חיפה
1991 – "הכבש השישה עשר" מחזה ובימוי: מיכאל גורביץ', תיאטרון הקאמרי
2014 – "שפתיים צמודות" הצגת יחיד מאת עמית ארז על פי ולדימיר נבוקוב, בבימוי אוהד שחר
2016 – "מולאן" תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער
שלום מרדכי הלוי רובשקין (נולד בכ"ח בתשרי תש"כ, 30 באוקטובר 1959) הוא יהודי אמריקאי, חסיד חב"ד, שניהל מפעל לייצור בשר כשר בארצות הברית שהיה הגדול מסוגו בעולם.
ב-2009 הורשע בהונאת בנק ונשפט ל-27 שנות מאסר, שוחרר מהכלא בדצמבר 2017, לאחר שנשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, המתיק את עונשו.
רובשקין נולד בברוקלין ניו יורק לאברהם אהרן ורבקה רובשקין.
בשנת תשמ"א (1981) התחתן עם לאה לבית גולדמן.
למד בכולל אברכים בשכונת קראון הייטס, לאחר כשנה התחיל לעבוד יחד עם אביו באטליז כשר בשכונת בורו פארק, בהמשך יצא לשליחות לאטלנטה.
מפעל הבשר הגדול, אגריפרוססורס, הוקם על ידי אביו שהיה בעל אטליז בברוקלין.
בשנת 1989 קנה אביו מפעל בשר באיווה שעמד לפני פירוק, השקיע את כל כספו בביסוס המפעל ועד מהרה נהפך למותג בשר כשר מוביל בארצות הברית.
בשנות ה-90 המפעל גדל והתרחב והחל לשווק בשר בכל ארצות הברית.
בשנותיו האחרונות היה המפעל אחראי על כ-60 אחוזים משוק הבשר הכשר בארצות הברית וכ-40 אחוז משוק העופות.
ב-12 במאי 2008 פשטו מאות שוטרים בליווי מסוקים על המפעל בפוסטוויל בחיפוש אחר עובדים זרים לא חוקיים.
בפשיטה נעצרו כארבע מאות עובדים שנחשדו כשוהים בארצות הברית בניגוד לחוק.
קרוב ל-300 עובדים הועמדו לדין על זיוף מסמכי הגירה.
בספטמבר 2008 הוגש כתב אישום נגד רובשקין על העסקה ביודעין של עובדים לא חוקיים.
האישומים בפרשה נזנחו, לאחר שרובשקין נדון ל-27 שנות מאסר וקנס של 31 מיליון דולר על הונאה והלבנת הון.
משפט נוסף, שעסק בהעסקת קטינים בניגוד לחוק, הסתיים בזיכויו של רובשקין.
האישומים נגד המפעל, שהפסיק לפעול באוקטובר 2008 וכעבור ימים אחדים הגיש בקשה לפשיטת רגל, הסתיימו בהרשעה במסגרת הסדר טיעון.
הפשיטה נעשתה לאחר עבודת חקירה מאומצת ויסודית שארכה שמונה חודשים, אך לאחר הפשיטה התווספו עוד ועוד סעיפי אישום בעניין הלבנת הון והונאת בנקים, בסופו של דבר החליטה התביעה להתמקד בעבירות הללו ולא לסבך את המשפט בסעיפי האישום בדבר העסקה שלא כחוק.
בכתב האישום נטען שבהנחיית רובשקין, מיליוני דולרים שנועדו לשמש ביטחונות להלוואה בנקאית שקיבלה חברת אגריפרוססורס, הועברו במרמה לחשבון אחר, שבו שמשו להגדלת הכנסותיה של החברה, ושלאחר מכן הורה רובשקין למחוק את הרישומים של תנועות אלה.
בקשתו של רובשקין להשתחרר בערבות נדחתה על ידי בית המשפט, בנימוק שיש חשש שרובשקין ינסה להימלט לישראל.
החשש התבסס על כך שבביתו של רובשקין נמצא תרמיל ובו 20,000 דולר במזומן ודרכונים, והשופט הביא בחשבון גם את חוק השבות הישראלי, המעניק אוטומטית אזרחות ישראלית ליהודי העולה לישראל.
החלטה זו בוטלה על ידי השופטת לינדה ריד, ששחררה אותו בערבות של 500,000 דולר תוך הטלת הגבלות אחדות עליו.
בשנת 2009 נמכר המפעל לאיש העסקים הרשי פרידמן מקנדה ולחתנו דניאל הירש בסכום של 8.5 מיליון דולר.
ומאז אין למשפחת רובשקין קשר עם המפעל.
רובשקין הורשע בבית משפט פדרלי בנובמבר 2009 בשמונים וששה סעיפי אישום על הונאות כספיות, לאחר מכן התקיים משפט נפרד בעניין העסקת מסתנני עבודה, במשפט זה החליטה השופטת לפטור את רובשקין לאחר בקשת התביעה, זאת כדי לקצר את הליכי המשפט.
ב-21 ביוני 2010 גזרה שופטת בית המשפט המחוזי באיווה, לינדה ריד, עונש של עשרים ושבע שנות מאסר על רובשקין.
השופטת פרסמה את החלטתה יממה קודם להקראת פסק הדין, זאת כדי למנוע את התגובה הקשה בהקראת פסק הדין בבית המשפט.
עורכי דינו של רובשקין הגישו בקשה למשפט חוזר וטענו כי היה על השופטת לפסול את עצמה מלדון בתיק מכיוון שהייתה מעורבת בחקירת הפרשה, השופטת החליטה לא לקבל את הטענה.
בינואר 2011 הגישו פרקליטיו ערעור לבית המשפט לערעורים בארצות הברית מחמת טענה זו, אך גם ערעור זה נדחה.
בשנה זו שלחו ארבעים וחמישה חברי קונגרס מכתב לתובע הכללי של ארצות הברית, אריק הולדר, ובו ביקשו ממנו לחקור את אופן הטיפול בתיק.
ב-30 בינואר 2014 הגישו עורכי דינו של רובשקין ערעור חדש לבית המשפט הפדרלי בניו יורק הטוען שהיו פגמים חמורים בהליך השיפוטי.
הטענה המרכזית בערעור היא שהשופטת ריד שחרצה את דינו, הייתה צריכה לפסול את עצמה מלדון בעניינו, לאחר שהייתה שותפה במשרד עורכי הדין שטיפל בתביעה נגדו.
חרדים מכל החוגים בארצות הברית התלכדו סביב משפטו של רובשקין.
בערים רבות נערכו עצרות תמיכה בו ונאסף כסף רב לכיסוי הוצאות המשפט.
מלבד זאת החליטו להגיש בקשה לנשיא ברק אובמה לחקור את התנהגות בית המשפט בפרשה.
על הבקשה חתמו למעלה מ-52 אלף איש.
תגובת הבית הלבן הייתה כי עקב הפרדת הרשויות הוא אינו יכול לעשות כן.
גורמים חרדיים האשימו את המשטרה ואת השופטת באנטישמיות וברצון לפגוע בשמירת הכשרות בארצות הברית.
במהלך אותם ימים הוציאו קליפ תמיכה ברובשקין ומשפחתו תחת השם אחדות למען הצדק בו התארחו גדולי הזמרים החסידיים, בהם מרדכי בן-דוד, אברהם פריד, יעקב שוואקי וליפא שמלצר.
ב-20 בדצמבר 2017, לאחר 8 שנים בכלא, המתיק הנשיא דונלד טראמפ את דינו של רובשקין וקצב את עונשו לשמונה שנות מאסר, אותן כבר ריצה, ובכך איפשר את שחרורו.
קציבת העונש לוותה בתמיכה חוצת מפלגות בקונגרס, בהם של מנהיג המפלגה הרפובליקנית בסנאט אורין האץ' ומנהיגת המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים ננסי פלוסי.