tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכלים תצורתיים קיימים עבור מטוסי קרב דוגמת ה-F-15 ,F-16, דאסו ראפאל, יורופייטר טיפון והגריפן.
מכל דלק נתיק או בידון (מצרפתית: bidon - מכל) הוא מכל דלק חיצוני הנישא על ידי כלי טיס.
הוא תוכנן כך שניתן יהיה להשליכו לאחר שהתרוקן, במקרה של קרב או במצב חירום.
השימוש הראשון במכלי דלק נתיקים נעשה במלחמת העולם השנייה על-מנת לאפשר למטוסי הקרב לשאת דלק נוסף לטיסות ארוכות מבלי להידרש לגוף מטוס גדול וכבד יותר שיקשה על יכולת התמרון.
מכלים אלו נפוצים כיום בכלי טיס צבאיים, ולעיתים גם אזרחיים, אם כי פחות סביר שמטוסים אזרחיים ישליכו את המכלים אלא במקרה חירום קיצוני.
החיסרון העיקרי של מכל דלק נתיקים הוא הגרר שהם יוצרים.
ככלל אצבע, רק מחצית הקיבולת של המכלים מגדילה למעשה את הטווח הכללי, היתר משמש להתגברות על הגרר הנוסף של המכלים עצמם.
השימוש במכלי הדלק הנתיקים מקטין את מספר הנקודות לנשיאת נשק, ומגדיל את שטח חתך המכ"ם (שח"ם) של כלי הטיס.
מכירת ספרים בישראל נעשית במגוון רחב של דרכים, המביאות כולן לתוצאה הסופית: העברת הספר מהיצרן (המו"ל) לצרכן.
מכירה בחנויות ספרים, מהן המהוות חלק מרשתות שיווק ספרים, ומהן עצמאיות.
מכירה בחנויות כלליות, כגון חנויות כלבו וסופרמרקטים.
מכירה ישירה מהמו"ל, במסגרת סדרות מנויים, בדיוור ישיר ובמכירה של ספרים בודדים.
שבוע הספר העברי הוא אירוע שנתי למכירת ספרים בישראל - משתתפות בו כל דרכי המכירה, כן נפתחים בערים הגדולות מתחמי מכירת ספרים לשבוע זה בלבד.
לעיתים השבוע מתארך והופך לחודש.
במהלך העשור הראשון והשני של המאה ה-21 חלה ירידה חדה ברכישת ספרים וקריאת ספרים בישראל של כ-50% עד 70%; זאת למרות חקיקת החוק להגנת הספרות והסופרים בישראל שנועד לתמוך בענף ובוטל לאחר זמן קצר.
בעשור השלישי של המאה ה-21 ספר שמכר בין 1,000 ל–10,000 נחשב רב-מכר, זאת לעומת המחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20, שרבי מכר מכרו באופן קבוע עשרות אלפי עותקים (בזמן שגודל האוכלוסייה היה קטן במחצית).
חנויות ספרים רבות פזורות בכל רחבי ישראל, רבות מהן כחלק מרשת חנויות ספרים ארצית וחלקן חנויות עצמאיות.
לעיתים מהווה חנות הספרים חלק מפעילות תרבותית רחבה יותר.
דוגמה לכך הם סלון מזל ותמול שלשום.
בנוסף לחנויות הספרים, נמכרים ספרים גם בחנויות אחרות.
חנויות כלבו מקצים פינה למכירת ספרים, ובסופרמרקטים ובתחנות רכבת נמכרים ספרים בהיקף מצומצם יחסית (רבי-מכר, ספרי ילדים ועוד).
בחנויות מתמחות שונות נמכרים ספרים הקשורים לתחום התמחותן.
ישנם סוחרי ספרים שאינם בעלי חנות קבועה, אלא עוברים בין ריכוזי קהל בעל נטייה לקניית ספרים.
דוגמה לדבר זה הם סוחרי ספרים תורניים העוברים בין ישיבות ובתי כנסת ומוכרים שם את ספריהם.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 החלו לקום רשתות ספרים ארציות, במקביל לפריחת שוק הספרים באותן השנים.
בנובמבר 1988 פתחה רשת "כתר" חנות ענק ברחוב דיזנגוף, במבנה בו פעל קודם כלבו "מצקין".
היא כללה 25 אלף ספרים ופעלה לפי הדגם של חנויות דומות בלונדון, פריז וניו יורק.
אך היא נסגרה לאחר פחות משלוש שנים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 ותחילת העשור הראשון של המאה ה-21 רבות מהרשתות נסגרו והייתה ירידה חדה במספר החנויות העצמאיות.
ביוני 1991 נמכרה רשת "כתר" לקבוצת משקיעים ברשת אלי גרניט, שניהל קודם את רשת "דיונון".
הרשת החלה לפעול בשם "גרניט-כתר" ונסגרה כעבור מספר שנים.
ב-2006 נסגרו הסניפים האחרונים של רשת "ליריק" ברעננה ורמת השרון.
חנויות ספרים רבות ובהן מהוותיקות ביותר, נסגרו בגלל חוסר יכולת להתמודד בשוק שהתחרות בו הולכת וגדלה.
במקביל עלה כוחה של רשת "סטימצקי", ב-1995 רכשה את רשת "ספרי" שהיו לה 11 סניפים, הממונה על ההגבלים העסקיים נדרש לבדוק אם סטימצקי נהפכה למונופול, כלומר אם היא תופסת נתח שוק של 50% ומעלה משוק חנויות הספרים בארץ, אך קבע כי הרשת אינה מונופול.
עם זאת ב-2002 נטען כי לפי מספר עותקי רבי המכר שנמכרים בישראל, יותר מ-50% נמכרו ב"סטימצקי".
בשנת 2002 קמה לראשונה מתחרה משמעותית לרשת "סטימצקי" כאשר הרשתות "צומת ספרים" ו"יריד הספרים" התמזגו.
"צומת ספרים" הוקמה ב-1995 על ידי הבעלים של הוצאות הספרים "כנרת וזמורה ביתן" כרשת למכירת עודפי ספרים, והפעילה באותה עת 14 חנויות ורשת "יריד הספרים" הוקמה ב-1981 על ידי אבי שומר, והפעילה באותה עת 16 חנויות.
בתגובה לשילוב בין הוצאת ספרים לרשת ספרים הקימה "סטימצקי" ס-2005, בשותפות עם הוצאת "כתר" את "כתר ספרים" ואילו הוצאת מודן הצטרפה כשותפה לרשת "צומת ספרים".
מאז הפכו שתי הרשתות לדואופול השולט על כ-60% משוק הספרים בישראל.
על פי הערכת BDI נכון לשנת 2005, נמכרים בישראל כ-35 מיליון ספרים בשנה כאשר 80 אחוז מהמכירות מתבצעות בחנויות הספרים.
הערכה זו שונה מפרסומים של מו"לים שונים, המדברים על כך שעד שליש מהמכירות השנתיות מתבצעות בשבוע הספר.
חלק נוסף מהמכירות מבוצע באינטרנט ובכ-1,200 נקודות מכירה של ספרים - במרכולים, ברשתות הפארם, בתחנות דלק ועוד.
לפי ההערכה, פעלו בישראל 300 חנויות ספרים, כאשר 217 מתוכן שייכות לרשתות הספרים השונות.
הרשתות אמנם מחזיקות בכ-70 אחוז ממספר החנויות, אבל רק ב-55% מכלל המכירות בענף כשהחנויות הפרטיות, העצמאיות מצליחות להחזיק מעמד היטב, עם 45% מהמכירות.
הערכה מעודכנת לגבי מספר החנויות, מפרטת רשימה של כ-450 חנויות ספרים בישראל כש-50 אחוז מהן בבעלות הרשתות הגדולות "סטימצקי" ו"צומת ספרים", קרוב ל-20 אחוז שייכות לרשתות קטנות יותר והשאר כ-30 אחוז הן חנויות ספרים עצמאיות.
הבעלוּת של אחדות מהוצאות הספרים על רשת חנויות ספרים גדולה מאפשרת להוצאות אלה למכור ברשת את ספריהן במחירים נמוכים, שכן במידה מסוימת זו מכירה ישירה, מהמו"ל לצרכן, תוך צמצום עלותו של המפיץ (הגוף המקשר בין המו"ל לבין חנויות הספרים).
מבצעים הנערכים ברשתות הספרים, שבהם נמכרים חלק מהספרים במחירים מוזלים ביותר, הביאו ליוזמה של מו"לים לקבוע בחקיקה הגבלות על מבצעי הנחה לספר בשנה הראשונה להופעתו.
ביולי 2013 אישרה הכנסת את החוק להגנת הספרות והסופרים בישראל (הוראת שעה), התשע"ג-2013, האוסר על חנויות ספרים למכור ספרות חדשה בעברית או בערבית (גם מקור וגם מתורגמת) במחיר שונה מהמחיר המומלץ לצרכן, עד שנה וחצי ממועד היציאה לאור (למעט בימי שבוע הספר).
החוק נכנס לתוקף בתחילת 2014 ובוטל בהדרגה החל מיוני 2016 ועד אוגוסט 2018.
על חנויות הספרים אמר העורך וחוקר הספרות מנחם פרי:
מה שהכי חסר לי בתל אביב הוא חנויות ספרים.
יפתיע אותך שאני אומר את זה, אבל אין חנויות ספרים בתל אביב.
יש קובות לממכר ספרים, חנויות למבצעים, והחנויות הפרטיות הולכות ונעלמות.
אני מתכוון לחנות ספרים בת שלוש-ארבע קומות, עשירה בהיצע שלה.
יש חנויות כאלה בערים מסוימות כל מאה מטר, דווקא במזרח אירופה, אבל גם בפאריס, בברלין ובלונדון.
בניגוד לענפי מסחר רבים, שבהם יש הפרדה ברורה בין היצרן לבין הצרכן הסופי, שביניהם מתווכים מסחר סיטונאי ומסחר קמעונאי, מכירת ספרים מתקיימת גם ישירות מהמו"ל לצרכן הסופי.
אחת הסיבות לכך, אך לא היחידה, היא שחנויות הספרים מחזיקות רק חלק קטן ממכלול הספרים שמציעים המו"לים, עקב אילוצים עסקיים (בעיקר גודלה המוגבל של החנות).
מכירה ישירה נעשית במגוון דרכים:
בעקבות פנייה של קונה אל המו"ל, בחיפושיו אחר ספר שלא מצא בחנות.
בדיוור ישיר של המו"ל ללקוחות פוטנציאליים.
באתר האינטרנט של המו"ל (המשמש כחנות אינטרנטית לספרי ההוצאה, כדוגמת אתר הוצאת רסלינג, או מאפשר רכישה רק לחברי מועדון רשומים, כדוגמת אתר הספריה החדשה).
דוכני "שבוע הספר העברי" מחולקים לפי מו"לים, ויש בהם המופעלים ישירות על ידי המו"ל.
סדרות מנויים, שהחותמים עליהן מקבלים את הספרים שבחרו עם צאתם לאור.
סדרות בולטות מסוג זה הן "ספריה לעם" של הוצאת "עם עובד" ו"הספריה החדשה" של הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה.
גם האנציקלופדיה העברית, שתהליך הוצאתה לאור נמשך כחצי יובל שנים, נמכרה בשיטה זו.
מכירה לארגוני עובדים: ספר אינו מקובל כשי לחג, אך לעיתים הוא בכל זאת ניתן כחלק מהשי לחג.
הספר "גוף האדם" נמכר להסתדרות המורים ב-80,000 עותקים, כשי לראש השנה תשנ"א.
הספר "בני מיננו" נמכר ב-23,000 עותקים לארגון המורים, כשי לראש השנה תשנ"ב.
בנוסף למכירה ישירה, אחדים מהמו"לים נמצאים בקשרי בעלות עם רשתות של חנויות ספרים: עם בעליה של רשת "צומת ספרים" נמנים גם הוצאת "כנרת זמורה-ביתן" והוצאת "מודן" שרכשה גם את "כתר ספרים".
שיקולי מכירה משפיעים על מועד הוצאתם לאור של ספרים: ספרים רבים יוצאים לאור לקראת שבוע הספר העברי, לקראת ראש השנה או לקראת פסח, שהם מועדים של רכישת ספרים מוגברת.
מכירת ספרים היא אחד מתחומי הפעילות של מכירה באינטרנט.
להצלחה כלל עולמית זוכה חברת אמזון (שספריה נמכרים גם בישראל).
בישראל הוקמו אתרי אינטרנט אחדים למכירת ספרים, אם כי חלקם בכלל המכירה קטן יחסית.
אתרי האינטרנט למכירת ספרים נבנו תחילה על ידי משווקים עצמאיים, ובמהלך השנים החלו גם שתי הרשתות הגדולות של חנויות ספרים, "סטימצקי" ו"צומת ספרים", להפעיל אתרי אינטרנט משלהן.
בשנת 2024 הושק בישראל שירות הדפסה על פי דרישה ראשון בישראל בשם בוקפוד, המאפשר לסופרים להעלות ספרים למכירה ישירות לקוראים, באמצעות הדפסת עותק בודד לאחר הרכישה ומשלוח ישיר עד בית הלקוח.
פלטפורמה זו מפחיתה את הסיכון של הסופרים בהדפסת כמות גדולה של ספרים, חוסכת להם את ההתעסקות במשלוח, וכן פותחת לפניהם אפיקי שיווק חדשים.
בשנת 2010 החלה הפצתם של ספרים אלקטרוניים בעברית, תחילה על ידי האתר מנדלי מוכר ספרים ברשת ואחר כך על ידי האתר "עברית" - המיזם המשותף של רשת "סטימצקי" ו"ידיעות טכנולוגיות מידע" מקבוצת ידיעות אחרונות.
בהמשך הוקמו אתרים נוספים וגם רשת "סטימצקי" החלה למכור ישירות באתרה ספרים אלקטרוניים וספרי קינדל.
בדומה למכירה בענפים אחרים, את תהליך המכירה מלווה תהליך של שיווק, שמטרתו לעורר בקונה הפוטנציאלי את הרצון לרכוש את הספר.
תחילת הפצתו של ספר חדש מלווה במסע יחסי ציבור, הכולל ראיונות עם המחבר באמצעי התקשורת (לכך זוכים בעיקר מחברים נודעים) פרסום סקירה על הספר במדורי הספרות בעיתונים, פרסום, בעיקר בעיתונים, אך גם ברדיו, פרסום פרק ראשון מתוך ספר חדש באתר אינטרנט (של המו"ל או של גורמים אחרים), ועוד.
בישראל קיים ביקוש מתמיד לספרים בשפות זרות, שיוצאים לאור בחו"ל.
ישראל היא מדינה קולטת עלייה, ורבים בה אלה ששפת האם שלהם איננה עברית , ומעוניינים לקרוא ספרים בשפת האם שלהם.
לסיפוק ביקוש זה פועלות בישראל חנויות המתמקדות במכירת ספרים בשפות זרות, כגון "אלשיך" לספרים בצרפתית ו"לפק" לספרים ברוסית.
אנגלית נלמדת כשפה זרה בבתי ספר בישראל, וכתוצאה מכך נוצר ביקוש לספרי קריאה בשפה זו.
מדור לספרים באנגלית (בעיקר רבי-מכר) מתקיים ברבות מחנויות הספרים.
בלטה בכך, עוד בשנות השישים, החנות של "סטימצקי", ברחוב אלנבי בתל אביב.
סטודנטים באוניברסיטאות נזקקים לספרי לימוד באנגלית.
עד להקמתה של האוניברסיטה הפתוחה היה היצע ספרי הלימוד בעברית מצומצם ביותר, וגם איכותם של הספרים הייתה ירודה, עקב התקציב הדל להפקתם.
האוניברסיטה הפתוחה, העוסקת בהתמדה בהוצאה לאור של ספרי לימוד אוניברסיטאיים בעברית, הגדילה מאוד את ההיצע בתחום זה, אך עדיין קיים ביקוש ניכר לספרי לימוד באנגלית.
ספרי לימוד באנגלית יובאו על ידי חנויות הפועלות באוניברסיטאות.
עד אמצע שנות התשעים, קורא שנזקק לספר מחו"ל שאינו נמצא בחנויות, יכול היה להזמינו בחנויות שהתמחו בכך, כגון "אלף בית" שפעלה בתל אביב.
מאמצע שנות התשעים, עם פתיחת חנויות הספרים באינטרנט, נפתחה הדרך לרכישה ישירה של ספרים בחו"ל, תוך צמצום בולט בצורך בסוכן ישראלי.
מרבית חנויות הספרים מתמקדות במכירת ספרים חדשים, אך פועלות גם חנויות העוסקות במכירת ספרים משומשים ("יד שנייה").
בחנויות אלו נמכרים ספרים משומשים, בדרך כלל במחירים נמוכים יותר, או ספרים ישנים ונדירים.
כמו כן, חלק מהחנויות מוכרות ספרים משומשים בשפות זרות שלא נמכרים בישראל.
חנויות רשת סיפור חוזר הן חנויות הספרים המשומשים הנפוצות בישראל, ובהן כל הספרים נמכרים במחיר אחיד של 25 ש"ח.
המחיר הזול יחסית מתאפשר מכך שהרשת מקבל את הספרים בחינם מתורמים - תמורת התרומה התורמים מקבלים הנחה קטנה ברכישת ספרים אחרים ברשת.
בתורת המשחקים, מכירה פומבית של דולר היא משחק שהוצע בידי הכלכלן מרטין שוביק במאמר משנת 1971, ומתאר סיטואציה פרדוקסלית לכאורה בה שרשרת של פעולות רציונליות לכאורה מובילה לתוצאה לא רציונלית.
המשחק מבוסס על מכירה פומבית בה מוצע למכירה שטר של דולר אחד, אך בתוספת הכלל הבא: לאחר שהוחלט על הזוכה במכירה, גם הוא וגם מציע ההצעה השנייה בגובהה צריכים לשלם את הסכום שהציעו, אך רק הזוכה מקבל את השטר.
בשל כלל זה, המשחק עלול להתפתח באופן הבא: נניח שאחד מהמשתתפים הציע סנט בודד בעד השטר.
הדבר כדאי לו, שכן אם יזכה במכירה, ירוויח בצורה זו 99 סנט.
עם זאת, מיד לאחר מכן מציע משתתף אחר שני סנט בעד הדולר (מכיוון שכך הוא מבטיח לעצמו רווח של 98 סנט), ובכך גורם למשתתף הראשון להישאר עם הפסד של סנט (שכן הצעתו היא השנייה בגודלה).
המשתתף הראשון, כדי להימנע מהפסד הכסף, יציע סכום גבוה יותר, למשל שלושה סנט, ועל פי אותו היגיון יימשך המשחק עד אשר יציע אחד השחקנים הצעה בגובה 99 סנט (נניח כי ההפרש בין שתי הצעות חייב להיות לכל הפחות סנט).
כעת עומדת בפני השחקן השני הבחירה הבאה: או שיפסיד סכום כלשהו, או שיציע עבור השטר דולר.
אם הצעתו תתקבל, הוא אמנם לא ירוויח כלום, אך גם לא יפסיד.
עם זאת, הדבר יגרום לשחקן השני להפסיד 99 סנט, ולכן הוא יציע הצעה נוספת, הגדולה מדולר - נאמר, דולר וסנט בודד.
כך הוא אמנם מפסיד סנט, אך הפסד זה עדיף לו מאשר הפסד של 99 סנט.
עם זאת, המשחק אינו נגמר כאן; למעשה, ניתן להמשיך אותו על פי היגיון זה ללא הפסקה, כאשר הסכומים שאותם מציעים הצדדים הולכים וגדלים ללא חסם (פרט לחסם שנגזר מכמות הכסף שיש למשתתפים).
כך מגיע המשחק לתוצאה אבסורדית, שבה שני השחקנים מפסידים בשל ההשתתפות במכירה הפומבית.
המסקנה העולה מניתוח זה היא שההתנהגות הרציונלית היחידה האפשרית ביחס למשחק היא לא להשתתף בו כלל (ואם מישהו כבר משתתף במשחק - הדבר הרציונלי ביותר שהוא יכול לעשות הוא לפרוש מיד).
תשובה נוספת אפשרית היא שהראשון שמציע יציע דולר וכך אף אחד אחר לא ירצה להציע אפילו לא סנט נוסף כי הרי הוא מיד יפסיד את מה שהוא מציע.
( אלא אם כן יש כוונה למציע השני להכשיל את הראשון ולשלם סנט אחד בעוד חברו יפסיד דולר שלם ואז המשחק יהפוך להכשלת האחר וכן הלאה..)
מכל הדחה (בסלנג: "ניאגרה") הוא מתקן לשטיפת האסלה בבתי שימוש.
מכל ההדחה נמצא בשימוש החל מהמאה ה-20, והחליף את השיטה הקודמת לשטיפת האסלה – צינור שהגיע היישר ממקור מים והופעל על ידי ידית או חבל ללא הקצבת הכמות להדחה.
מכל ההדחה בנוי ממכל העשוי מחומר פלסטי או חרסי, פתח לצינור מילוי מים בחלקו העליון, פתח יציאת מים בחלקו התחתון, ומנגנון הפעלה.
אל מנגנון ההפעלה מחובר אמצעי הפעלה חיצוני - בדרך כלל ידית או לחצן.
בשיטה הנפוצה המכל מותקן על הקיר מאחורי האסלה, ומתחבר אליה באמצעות צינור.
שיטה אחרת היא אסלות "מונובלוק", העשויות כיחידה אחת, בהן מכל ההדחה מחובר לאסלה.
שיטה נוספת היא התקנת מכלי הדחה סמויים בתוך הקיר (והסתרתם באמצעות אריחי קרמיקה), ורק ידית או כפתור ההפעלה הם חיצוניים.
רוב מכלי ההדחה הם דו-כמותיים וכוללים מנגנון שטיפה מפוצל המאפשר הדחת מים ושטיפה בשתי כמויות שונות וקצובות למשל של 4.5 ליטר הדרושה לשטיפת נוזלים, ושל 6 ליטר לשטיפת מוצקים.
בישראל כמויות אלה הוכרו כתקניות לשטיפת האסלה.
קיימים גם מכלים בעלי מנגנון הדחה חד-כמותי.
מנגנון הפעולה של מכל הדחה נועד לאפשר את הזרמת המים מהמכל לאסלה, לאפשר את מילוי המכל מחדש ולעצור את זרימת המים למכל בגמר המילוי.
החלקים העיקריים של המנגנון הם:
פעמון גומי המכסה את צינור יציאת המים, ומחובר למוט אנכי.
מצוף מחובר למוט על ציר.
שסתום כניסת מים הנסגר על ידי כפתור.
כאשר המכל ריק, הפעמון מכסה את פתח יציאת המים, והמצוף נמצא במצבו הנמוך ביותר כשמשקלו לוחץ על הפעמון.
במצב זה, הכפתור של שסתום הזרימה אינו לחוץ והמים זורמים בחופשיות אל תוך המכל.
ככל שהמכל מתמלא במים, לוחץ משקלם את הפעמון כלפי פתח היציאה ובכך אוטם אותו, והמצוף הולך ועולה.
בהדרגה, לוחץ המוט אליו מחובר המצוף על כפתור הסגירה של שסתום המים, עד לסגירתו המלאה כאשר כמות המים במכל מגיעה ליעדה.
בשלב זה המכל מלא במים ומוכן להפעלה.
לחיצה על אמצעי הפעלת המנגנון מסיטה זרוע שמרימה את מוט הפעמון.
עם התרוממות הפעמון נפתח פתח היציאה והמים זורמים דרכו, כשעוצמת הזרם מונעת את סגירתו מחדש.
בזמן הזרימה המצוף יורד במהירות, והשילוב של משקל המצוף עם היחלשות הזרם גורם לפעמון לצנוח ולאטום את פתח היציאה.
כעת המכל ריק והתהליך חוזר על עצמו.
מַכְלֵב (בלשון הדיבור: "שדכן" או "מהדק") הוא מכשיר המשמש להידוק דפי נייר זה לזה ומכונה בשפה העממית שדכן.
כן הוא מאפשר הידוק של דף נייר למצע רך כגון לוח שעם, עץ וכיוצא באלה.
המכלב בנוי משתי זרועות עיקריות, 'עליונה' ו'תחתונה', המחוברות בקצותן בציר ובקפיץ מחזיר.
כאשר רוצים להשתמש במכלב כדי להדק יחד קבוצה של דפי נייר, מקבצים יחדיו את הדפים ומכניסים את הנקודה שבה רוצים שהדפים יהודקו בין הזרוע העליונה והתחתונה של המכלב, בקצה שאינו מחובר בציר.
בפעולת לחיצה אחת על קצה הזרוע העליונה של המכלב מתנתק כליב (סיכה עשויה מתכת דמוית האות 'ח') בודד ממארז כליבים שנמצא בתוכה, ומוחדר דרך הדפים.
המשך הלחיצה על הזרוע העליונה לוחץ את קצות הכליב כנגד משטח מתכתי, הנמצא בקצה הזרוע התחתונה, שבו שקעים בעלי עיצוב מיוחד.
הלחץ של קצות הכליב כנגד השקעים במשטח המתכת מכופף את זרועות הכליב לכיוון מרכזו, עד להצמדתן למרכז לכדי צורה אופיינית המונעת את היפרדותן.
סיכת הכליב המתכתית, לאחר שהוחדרה דרך מקבץ הדפים וכופפה עד לסגירתה, היא האוגדת כעת את מקבץ הדפים.
ישנם מכלבים שבהם משטח המתכת שבקצה הזרוע התחתונה מכיל שני מערכי שקעים.
מערך אחד בנוי כך שלחיצת קצות המכלב אליו תביא לכיפוף זרועות הכליב לכיוון מרכזו (כמוסבר לעיל) ואילו מערך השקעים השני נועד לכיפוף זרועות הכליב "החוצה", כלומר, הרחק ממרכזו.
גישת "הכיפוף החוצה" הזו נועדה למנוע מצב בו כיפוף הכליב בגישה הראשונה ("כיפוף פנימה", לכיוון מרכז הכליב) תגרום לחדירת קצות זרועות הכליב בחזרה לדפים ובכך ליצירת זוג חורים נוסף, בין זוג החורים שדרכם חדרו זרועות הכליב למקבץ הדפים בתחילה.
גישת "הכיפוף פנימה" מניבה הידוק חזק יותר של מקבץ הדפים, אך מנגד, יצירת ארבעת החורים במרווח זעיר (כמוסבר לעיל) עלולה לגרום במרוצת הזמן למצב בו דפי הנייר מתפוררים בנקודת ההצמדה, ומתחילים להיפרד.
מאחר שבניגוד לתהליך העושה שימוש במכלב כדי לחבר יחדיו מקבץ דפים, לא מתבצעת במקרה זה לחיצה של קצות הכליב כנגד השקעים שבמשטח המתכת שבזרוע התחתונה של המכלב, הרי שזרועות סיכת הכליב נותרות ישרות.
זרועות הכליב הישרות נותרות נעוצות בלוח הרך וכוח החיכוך בינן ובין הלוח הוא שמונע מהן מלהשתחרר ושומר שדף הנייר יישאר מהודק ללוח.
ההבדל העיקרי בין מכלבים שונים הוא גודל הכליבים שאליהם הם מותאמים וכפועל יוצא, מספר הדפים המרבי שהמכלב מסוגל לחבר.
מבחינה מכנית ניתן לומר כי בדרך כלל מכלבים הם מנופים מהסוג השני.
מכירת ספרים היא פעילות מסחרית, הכוללת סחר, הפצה וקמעונאות של ספרים (ומוצרי דפוס אחרים), בסוף תהליך הוצאתם לאור.
מכירת ספרים מתקיימת בדרך כלל בחנויות ייעודיות הנקראות חנויות ספרים.
ניתן להבחין בין חנויות ספרים אשר משתייכות להוצאת ספרים מסוימת, חנויות ספרים גדולות (ורשתות חנויות ספרים) וחנויות קטנות וייחודיות.
קיימות חנויות המתמחות בסוג מסוים של ספרות - ספרים בתחומי המשפט, הרפואה, ספרות תורנית או ספרים אקדמיים.
חנויות עשויות להיות משויכות ליותר מסוג אחד בחלוקה זו: כך, למשל, חנויות רשת אקדמון בישראל הן חנויות הקשורות באופן רופף למוציא לאור מסוים (הוצאת מאגנס), אך מוכרות גם מוצרים של מוציאים לאור נוספים; הן מהוות רשת קטנה; והן מתמחות בספרות אקדמית ובפרסומים של הוצאות ספרים אוניברסיטאיות.
בנוסף, קיימות חנויות המתמחות בספרים עתיקים, נדירים או משומשים (חנויות אלו אינן, בדרך כלל, המוכר הראשון של הספר, ואינן קשורות לתהליך מכירת הספרים כחלק מההוצאה לאור של ספרים חדשים).
חנויות אלה מאפשרות לרכוש ספרים שאזלו מהמלאי של המו"ל.
מחירי הספרים בחנויות אלה תלויים בביקוש, לעיתים הם נמוכים משמעותית מהמחיר המקורי של הספר (ולכן יש המעדיפים אותן גם כאשר ניתן לרכוש עותק חדש של הספר), ולעיתים גבוהים משמעותית מהמחיר המקורי של הספר (כאשר זהו ספר נדיר ומבוקש).
מוכרי ספרים עוברים לעיתים קרובות הכשרה ואמורים להיות מסוגלים לענות לשאלות הצרכנים על ספרים ולהמליץ על ספרים אחרים.
הוצאות ספרים ורשתות חנויות ספרים עורכות אירועי קידום מכירות בהם מוזמן סופר למפגש עם קהל הקוראים-הרוכשים.
באירועים אלו מקובל כי הסופר חותם על עותקי ספריו ומקדישם לרוכשי הספר ולעיתים אף מרצה או מתראיין ועונה על שאלות הקהל.
לעיתים מוקמים דוכני ספרים בסמוך לריכוזי קהל.
כך למשל ישנן נקודות מכירה לספרים פופולריים בתחנות רכבת בישראל, וסוחרי ספרים תורניים עוברים בין ישיבות ובתי כנסת ופותחים במקום דוכנים זמניים למכירת ספרים.
מכירת הבכורה הוא סיפור מקראי, המופיע בתחילת פרשת תולדות, , ומספר כיצד עשו, בנו הבכור של יצחק, מכר את בכורתו ליעקב תמורת נזיד עדשים, בעת שבא מן השדה עייף.
על אף שהוא מכר את הבכורה מרצונו, ואף ביזה אותה, מעשה זה, כמו גם גנבת הברכות, גרמו לעשו לשנוא את יעקב, ולתכנן להורגו.
בעת שיעקב מכין נזיד עדשים, אחיו הבכור, עשו הצייד, חוזר עייף מן השדה.
עשיו מבקש מיעקב שייתן לו לאכול מן הנזיד ("הַלְעִיטֵנִי נָא"), ומנמק את בקשתו בכך שהוא עייף.
יעקב נאות להאכיל את עשו רק תמורת מכירת בכורתו.
עשיו מסכים ומסביר שאין לו צורך בבכורה כיוון שהוא "הוֹלֵךְ לָמוּת" ("מרוב התלאה והעייפות", כפי שמפרש ספורנו), ומוכר אותה ליעקב.
לאחר שעשיו נשבע ליעקב על מכירת הבכורה יעקב ממלא את חלקו במכירה ונותן לעשיו לחם ונזיד עדשים.
הסיפור מסתכם ברשימה של חמישה פעלים המבטאים את זלזולו של עשיו בבכורה: .
סיפור מכירת הבכורה מעלה תמיהה: כיצד הסכים עשו למכור את בכורתו - שבתקופה המדוברת היה לה ערך חומרי ומעמדי רב - בנזיד עדשים (מכאן גם הביטוי המקובל בשפה העברית, למכור פריט או נכס בנזיד עדשים, היינו במחיר הנמוך משמעותית משוויו).
על פי חוק הירושה שכתוב בספר דברים, חלקו של הבן הבכור בירושה גדול פי שניים מחלקו של הבן השני, .
זה היה גם הנוהג במזרח הקדום.
במאמרו על קניין הבכורה מביא שאול רגב את התהיות שמעלה הסיפור וסוקר את הפרשנויות השונות שמוצעות על ידי הפרשנים: פרשנים, אומר רגב, אכן משערים ש"משפט הבכורה" כלל בתוכו לא רק את החלק הכספי, אלא גם את המעמד של הבכור כממשיך את מקומו של האב וזוכה לברכתו.
סיפור גנבת הברכות בבראשית פרק כ"ז, ותגובתו הקשה של עשו מעידים על החשיבות העליונה שנתנו שני האחים לברכה.
אבן עזרא מציין במפורש את שני היתרונות הנזכרים לעיל: "והבכורה שייקח פי שניים מממון אביו וי"א [ויש אומרים] שיש לבכור מעולם מעלה על הצעיר לקום מפניו ולשרתו כבן לאב", ומתעוררת השאלה אצל הפרשנים, כיצד מסכים עשו למכור את בכורתו בנזיד עדשים, אם התמורה כל כך גדולה.
אבן עזרא גם מציע תשובה: עשו מתרץ את ה"עסקה" בכך שהוא ממילא הולך למות, אך אין כוונתו לומר שהוא בא בימים או חולה על ערש דווי.
הוא פשוט יודע שכאיש שעיסוקו בציד חיות טורפות, חייו יכולים להיגדע פתאומית.
ועל כן מה ערך לבכורתו.
אבן עזרא גם אינו מייחס עושר גדול ליצחק, וזו הסיבה לדעתו שיצחק ביקש מטעמים מיוחדים מעשו טרם מותו, מאחר שלא עלו על שולחנו הדל מטעמים.
כך גם ניתן יותר להבין את זלזולו של עשו בבכורה.
הרמב"ן לעומתו סובר שליצחק, על פי כל הכתובים הסמוכים, היה עושר גדול, אך הוא מביע סברה שייתכן מאוד שחוק הירושה הממוני שמוזכר בספר דברים, עוד לא היה תקף בזמנו של עשו, ורק החשיבות שבמעמד ובברכה הייתה תקפה.
שתי העמדות האלו, שמשלימות אחת את רעותה, עשויות בהחלט להסביר בצורה הגיונית את עסקת המכירה הזולה מאוד.
אך קיימת גם עמדה מנוגדת, שאותה מייצגים הרשב"ם, רד"ק וספורנו; יעקב שילם לעשו מחיר מלא בדמים עבור הבכורה, ונזיד העדשים היה רק מעין חתימת העסקה בארוחה.
עמדה זו הייתה נוחה גם לפולמוס עם הנוצרים, משום שהמסר שעלול להיקלט מהסיפור המקראי הוא, שיעקב ניצל לרעה את רעבונו ועייפותו של אחיו הבכור וקנה ממנו את הבכורה בארוחה בלבד, מה שתאם את הסטיגמה שלהם על היהודים.
ספורנו ורד"ק מסבירים צעד זה של יעקב במשפט המסכם של הסיפור המקראי: "ויבז עשו את הבכורה".
במקרה זה בא הכתוב כאילו ל"תרץ" את מעשהו של יעקב; עשו לא היה ראוי לבכורה.
גם על פי פירושו של רש"י, לא היה עשו ראוי לבכורה, שזיכתה אותו במעלה רוחנית-דתית והוא ויתר עליה.
המדרש מתמודד גם הוא עם סיפור מכירת הבכורה, ומתרשם מהפזיזות והבוז שמביע עשו בעצם המכירה של זכות גדולה תמורת נזיד עדשים.
על פי רש"י, עניינה של הבכורה היא העבודה בבית המקדש, העבודה במקדש נעשית בבכורות, ויעקב רצה לקבל לידיו את הזכות הזאת.
רש"י מוסיף ומפרש, שעשיו הגיב באמירתו כי הוא הולך למות, לאחר ששאל את יעקב מה טיבה של עבודת הקרבנות ויעקב הסביר לו באריכות את כל ה"אַזְהָרוֹת וָעֳנָשִׁין וּמִיתוֹת" שיש בעבודת המקדש.
כאשר עשיו שמע את סכנת המוות העומדת מעל כל אדם שעובד במקדש הוא שאל בתמיהה אמיתית, בשביל מה צריך את זה?
זה מה שגרם לעשיו להגיע לידי ביזוי הבכורה.
על פי המדרש היה יעקב בפנים מפוחמות, כי היה באבל על מותו של אברהם, והוא הכין נזיד עדשים לסעודת הבראה.
המדרש מוסיף כי אברהם לא מת ללא סיבה; הוא מת בגלל חטאיו של עשיו, .
על מנת שאברהם לא יצטרך לחזות בחטאיו של עשיו הקב"ה לקח אותו בטרם עת.
המדרש מצייר מצב בו עשיו גורם למות אברהם וחוטא, ואילו יעקב מתאבל על מותו של אברהם ומכין נזיד לסעודת ההבראה.
מדרש פרקי דרבי אליעזר מצייר תמונה שבה עשיו צד בכל יום את ארוחתו ואינו נותן ליעקב דבר ממנה, ואילו באותו היום הוא לא הצליח בצידו, והוא חוזר לביתו ודורש מיעקב שיביא לו לאכול מן הנזיד.
מדרש אחר מסביר את בקשתו של עשיו מיעקב: יעקב הציע לעשיו לאכול בעזרת כלי ("זיבורית") אך עשיו התנגד, פתח את פיו כגמל, ואמר ליעקב "הלעיטני", שפוך לתוך הפה שלי את כל הקדרה.
מדרש שכל טוב גם מוסיף לכך שעשיו הוסיף שהוא עייף על מנת שיעקב ירחם עליו ויעשה כבקשתו.
מלבד זאת מציג המדרש סקירה כללית המראה כי מאפינו העיקרי של עשיו הוא הצבע האדום.
המדרש אומר, לא רק שמאכלו של עשיו הוא אדום ("מן האדום האדם הזה") אלא גם הוא בעצמו, גיבוריו, הלבוש שלו, המגן שלו, ארצו, מי שנלחם בו, ומי שיחזיר לו בעתיד על פשעיו, כולם אדומים.
המדרש מתאר איך ניגש יעקב לבקש את הבכורה מעשיו בענווה וביקש ממנו את הבכורה בנימוס.
מדרש תנחומא (בובר) מתאר איך שמיד עשיו מאשים את יעקב בכך שהוא רוצה לקחת ממנו את חלקו בעולם הבא.
יעקב עונה לעשיו שהוא אפילו לא בטוח שיש לו חלק בעולם הבא, אבל מה שהוא רוצה זו הבכורה שיש לו כיום.
יעקב מוסיף ומבקש מעשיו שהמכירה תהיה לתמיד, ללא חרטה ובפומבי.
המדרש מוסיף כי הסיבה לכך שיעקב רצה לקנות מעשיו את הבכורה היא על מנת שעשיו לא יעבוד במקדש, כי עבודת המקדש היא עבודת קודש ואין זה ראוי שרשע כעשיו יעבוד בבית המקדש.
המדרש מציע פירוש נוסף בשם ר' אחא שיעקב ביקש כלומר תמכור לי כמו יום אחד של הקב"ה שהוא אלף שנה, ר' אחא אומר שמי שיודע לחשב כראוי ימצא שעם ישראל ישבו בעולם הזה בשקט למשך אלף שנה בלבד.
עשיו מסכים למכירת הבכורה ונימוקו בצידו: , המדרש רואה באמירתו של עשיו פתיחת פה לשטן.
מרגע שעשיו אומר כי הוא הולך למות, המוות אוחז בהליכתו.
עשיו מוותר על חייו לטובת המוות, ועל בכורתו וברכתו לטובת קללה.
המדרש אף רואה קשר בין אמירה זו של עשיו לבין נפילת עמו על ידי יוסף.
עשיו מוכר ליעקב את בכורתו ואף נשבע לו על כך בחייו של יצחק ובכל זאת הוא מתחרט ושונא את יעקב ומאשים אותו בגנבת הבכורה, המדרש רואה את עשיו כניגוד גמור לראובן.
המדרש מוסיף שעשיו מכר ביחד עם בכורתו את כל חלקו בנחלתו בארץ ישראל ונשבע ליעקב שהוא לא משאיר שום חלק אצלו.
המדרש כותב שעשיו אמנם מכר את הבכורה בצחוק ובבוז אך מלמעלה הקב"ה הסכים למכירה ועבר להתייחס אל יעקב בתור הבכור.
המדרש מוסיף שהרעב שהגיע בפרק הבא הגיע באשמת עשיו שמכר את בכורתו.
מרגע שמכר עשיו את הבכורה הוא התנתק מהעולם.
מדרש שכל טוב מסכם את פרשת מכירת הבכורה ואומר שמי שידרוש בפרשה הזאת ירוויח וישכיל.
הסיפור המקראי מספק לקורא רמזים מטרימים לעלילה המתפתחת בפרק, מחד גיסא, אבל מאידך גיסא הוא חוסך בפרטים ויוצר פערי מידע, שהקורא המשכיל אמור להשלים אותם בעצמו על רקע ההקשר והתפתחות העלילה.
סיפור קניין הבכורה מכין את הקורא בהדרגה, וכאילו מבלי משים, להתפתחות העלילה בפרק הנוכחי ואף בפרקים הבאים, ודואג להעביר את המסר הטמון בה.
בתחילת הפרק מודיע הכתוב שעוד ברחם האם, רבקה, קיימת יריבות בין שני האחים, שבעצם מייצגים שני לאומים שונים.
משמע, אלו אינם זוג עוברים תאומים רגילים שמשתעשעים ברחם.
לאמיתו של דבר, הם מייצגים שני עמים שונים, את ישראל, הוא יעקב, ואת אדום, הוא עשו, שרבים על הבכורה כבר בבטן אמם.
עשו אמנם הצליח לצאת הראשון, אך יעקב אחז ברגליו בניסיון ברור להקדים אותו.
בתשובתו דלעיל של ה' לתלונותיה של רבקה על ייסורי ההריון, מכין הכתוב את הקורא לסופה של העלילה: הבכורה, מבטיח אלוהים, תעבור לצעיר שיגבר על הבכור.
עשו, אם כן, הוא הגיבור המכוער, האלים, הכוחני, גונב הדעת, הפזיז, והאיש שהקל בבכורה שזכה בה מלכתחילה.
האחד איש יודע ציד, עם כל המשמעות דלעיל הכרוכה בכך, והשני לעומתו איש תם, במשמעות של תום, תמימות.
האחד מתרוצץ בשדות, והשני יושב תמים באהלו.
אלא שהצעיר, יעקב, אינו תמים פסיבי מסתבר; כבר בהופעתו הראשונה מחוץ לרחם אמו אוחזת ידו בקרסול אחיו.
אין הוא מתכוון לוותר על הבכורה.
מינקותו הוא יודע לנקוט יוזמה, וכשזוכרים את המשך עלילותיו של יעקב בחייו, ניתן בקלות להתרשם שגם בנושא התכנון והיוזמה מטרים הכתוב לקורא כאן רמזים לעתיד לבוא.
יעקב מבשל נזיד עדשים, בעוד עשו מגיע עייף ורעב מהציד.
בראותו את הנזיד הוא אפילו לא טורח לנקוב בשמו, אלא דורש במפגיע: (ל') "הַלְעִיטֵנִי נָא מִן-הָאָדֹם הָאָדֹם הַזֶּה", שמתקשר גם לשמו ולתיאורו של עשו האדמוני.
לאחר כל הרמזים לצורתו האדומה, למאכלו האדום, קורא הכתוב בשמו המפורש של עשו: "עַל-כֵּן קָרָא-שְׁמוֹ, אֱדוֹם".
זוהי ההזדמנות של יעקב להשיג את הבכורה על פני האדומי והוא דורש אותה תמורת הנזיד.
יעקב בעצם מנצל הזדמנות לרכוש את מה שממילא הועיד לו אלוהיו כהבטחה לאמו.
עשו ממהר להסכים, ומסביר זאת במותו הקרוב.
זו הייתה עסקה לכל דבר.
עשו אוכל והולך לדרכו, והכתוב מצמיד למצחו אות קין של מוכר בכורתו היקרה בנזיד עדשים.
לפי פירושו של יאיר זקוביץ, גם זו התייחסות לגנבת הבכורה.
לבן, דודו של יעקב, הונה אותו לחשוב כי הוא עובד למען רחל אך נתן לו לאישה את לאה.
בתגובה לטרונייתו של יעקב, השיב לבן את הדברים הנל, ובכך רמז שבכנען, שאינה "במקומנו", נגנבה הבכורה.
מכירת חצר, נקראת גם מכירת גראז' (מאנגלית: Garage sale; Yard sale), הוא אירוע פרטי, חד פעמי ולא פורמלי בו סחורה משומשת נמכרת על ידי אנשים פרטיים בבתיהם ולעיתים רבות אף בחניה המקורה הפרטית של המוכרים ומשום כך זכו האירועים הללו לכינוי "Garage sale".
מכירות חצר נפוצות במיוחד בארצות הברית.
בדרך כלל הסחורה אשר נמכרת ב"מכירת חצר" כוללת פריטים ביתיים אשר לא נחוצים יותר במשק הבית כאשר בעל הרכוש הוא זה שאחראי על ניהול מכירת החצר.
לעיתים רבות המוצרים שנמכרים הם חדשים / במצב כמו חדש / במצב שמיש ומוצעים למכירה פשוט משום שהבעלים שלהם איננו רוצה או צריך יותר את הפריט ומעוניין למכור אותו בעיקר כדי לצמצם את כמות הרכוש שברשותו או בשביל להרוויח כספים.
אירועים אלו מתקיימים לרוב לפני מעבר דירה או בתחילת האביב, אחרי שאנשים מסדרים את ביתם ואת מחסניהם לקראת הקיץ.
לפני אירוע המכירה, המוכר מפרסם את המועד המתוכנן בו הוא מתכוון לערוך את מכירת החצר באמצעות פליירים, מודעות בעיתון או באתרי אינטרנט המכילים לוח מודעות מקוון (כגון קרייגסליסט).
המכירה מתבצעת בדרך כלל במוסך, בחצר הבית, על המרפסת, או מדי פעם בתוך הבית של המוכר.
הפריטים אשר נמכרים לרוב במכירות חצר כוללים בגדים, ספרים, צעצועים, תקליטורים, כלי גינה, ציוד ספורט, ומשחקי לוח.
כמו כן, לעיתים רבות נמכרים גם פריטים גדולים יותר כגון ריהוט ומכשירי חשמל ביתיים.
מכירות חצר נפוצות בעיקר באזורים פרווריים בסופי השבוע כאשר מזג האוויר הוא טוב ובדרך כלל נערכות בטווח שעות מוגדר.
מכירות החצר מושכות אליהן לעיתים רבות אנשים אשר מחפשים אחר עסקאות טובות או אחר חפצים נדירים או יוצאי דופן.
אף על פי שברוב המקרים המחיר של הפריטים במכירות החצר נקבע על ידי המוכרים מראש והם הצמידו תוויות מחיר לפריטים לעיתים רבות הקונים נוהגים להתמקח על מחירי הפריטים ומצליחים להוריד את המחיר של הפריטים.
לעיתים רבות הפריטים במכירת החצר עשויים אף להיות ללא תוויות מחיר משום שהמוכר מעדיף להתמקח עם הקונים על מחיר הפריטים.
לעיתים נערכות מכירות חצר על ידי מספר משפחות אשר מרכזות את הפרטים במקום אחד בו מתבצעת המכירה או על ידי מספר משפחות אשר מתגוררות בשכנות ומחליטות לערוך את מכירות חצר באותו המועד.
מכל ציפה (המכונה גם אמבט ציפה, חדר ציפה או בריכת ציפה), הוא מתקן המאפשר לשוהה בתוכו להתנסות בחסך חושי.
המכל אטום לאור ולקול, והמשתמש צף בו על גבו במים בטמפרטורת הגוף.
מחקרים מדעיים מאשרים כי השימוש במכל מסייע לחוות מצבי תודעה לא שגרתיים, לקיים תהליכים מנטליים, להירגע ולקדם החלמה מפגיעות גוף וממצבי תעוקה.
לילי, נוירו-פסיכיאטר אמריקני, במסגרת עבודתו במכון הלאומי לבריאות הנפש (NIMH) שבארצות הברית.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 עמדו מכלי בידוד במרכז מחקר שנערך באוניברסיטת קולומביה הבריטית שבקנדה, שם שוכלל השימוש במכלי ציפה לכדי טכניקה תרפויטית בשם REST (ראשי תיבות: תרפיה של סימולציית סביבה מוגבלת).
מבנה המכל ואופן השימוש בו
מכלי ציפה בנויים כמעין אמבט גדול, סגור בקופסה מבודדת.
על מנת להגביר את הציפה מומסת במי המכל כמות גדולה של מלח מסוג מגנזיום גופרתי, הכבד ממלח רגיל.
בהליך הנפוץ והמקובל, המשתמש מתקלח, ואז נכנס למכל כשהוא עירום, במטרה להימנע ממגע של בגד על גופו.
מי המכל נשמרים נקיים הודות לסינון קבוע ולריכוז הגבוה של מלח; עם זאת, המשתמשים מתבקשים לשוב ולהתקלח לאחר היציאה מהמכל, כדי להסיר את המלח מגופם.
כאשר המשתמש צף במכל, הרפיית השרירים מביאה לכך שגפיו צפים מן הגוף והלאה, כך שאינו נוגע בעצמו בשום צורה.
כיוון שהמים והאוויר במכל מחוממים לטמפרטורת הגוף, תחושתיות העור צונחת, עד לרמה שבה המוח מתקשה לקבוע היכן נמצאים גבולות הגוף, ואלו הולכים ומיטשטשים.
המשתמש במכל צף על גבו, כך שלמרות שפניו נמצאים מחוץ למים, אוזניו עדיין שקועות בהם.
באופן זה מתעמעם חוש השמיעה עוד מעבר לאטימת הצליל של המכל.
שימוש סטנדרטי במכל ציפה נמשך כשעה.
במהלך 40 הדקות הראשונות, חווים חלק מהמשתמשים תחושות גירוי באזורים משתנים בגוף, תופעה שדווחה גם במדיטציה.
ב-20 הדקות הבאות נרשם, פעמים רבות, מעבר של פעילות מוחית מגלי אלפא לגלי תטא - תופעה המתרחשת, בדרך כלל, סמוך להירדמות וליקיצה.
במכל הציפה, שלב התטא עשוי להימשך מספר דקות מבלי שהנסיין יאבד את מיקוד התודעה.
משתמשים רבים מנצלים את המצב הזה ככלי להגברת היצירתיות ויכולת הלמידה.
הציפה במכל יכולה להיות אקטיבית או פאסיבית, בהתאם למטרת המשתמש.
בציפה פאסיבית, שמטרתה היא בדרך כלל הירגעות, הנסיין צף על גבו ויכול לבחון את תגובותיו הגופניות, הנפשיות והקוגניטיביות.
מחקרים שהתפרסמו בארצות הברית ובשוודיה מצביעים על קשר בין שימוש במכל ציפה ובין ירידה ברמות כאב ולחץ נפשי.
במצב הרגוע יורד לחץ הדם וזרימתו הופכת מקסימלית.
בציפה אקטיבית המשתמש מנצל את חוויית החסך החושי כדי לערוך מדיטציה, היפנוזה עצמית, תהליכי למידה וכדומה, מתוך הנחה שכאשר הגוף נמצא במנוחה מוחלטת, המוח הופך קשוב יותר.
במקרים פחות סטנדרטיים, משלבים המשתמשים את חוויית החסך החושי יחד עם שימוש בסמים פסיכואקטיביים (בדרך כלל LSD, פטריות פסילוציבין או קנאביס), לחוויית ציפה הנמשכת זמן רב יותר ממשך טיפול רגיל, ומגיעה לעיתים ליותר מעשר שעות.
עם המתנסים בחוויות מסוג זה נמנה גם ד"ר לילי, מפתחם של מכלי הציפה.
מחקר שנערך במעבדה לחקר ביצועים אנושיים באוניברסיטת קארלשטאדט בשוודיה מצא כי טיפול סטנדרטי במכל ציפה יכול לספק הקלה ניכרת מהפרעות הקשורות בדחק כרוני, ובהן דיכאון, חרדה, פיברומיאלגיה וסימפטומים אחרים.
מתוך 140 נבדקים דיווחו 22% על פתרון מלא של הבעיה לאחר 12 טיפולים; 56% נוספים דיווחו על שיפור ניכר במצבם.
נוסף על כך, המחקר אישש הערכות מוקדמות יותר לפיהן שימוש סדיר של תריסר פעמים במתקן ציפה שיפר את דפוסי השינה של הנבדקים והותיר אותם אופטימיים ורגועים יותר.
אפקט זה נשמר גם ארבעה חודשים לאחר שסדרת הטיפולים תמה.
המדען והסופר ריצ'רד פיינמן תיאר ניסויים לבחינת חסך חושי שבהם השתתף:
מכלאת הדובים של ברלין היא אתר תיירותי בעיר ברלין, המשמשת כיום לתערוכות אומנות פתוחות.
המכלאה הוקמה ב-1939 בקֶלְנִישֶר פארק (Köllnischer Park) שברובע מיטֶה, מאחורי מוזיאון מרקישה (Märkisches Museum), לציון הקשר המיוחד בין העיר ברלין ובין הדובים.
מאז 1280 היה סמלה של העיר ברלין דב, ויש סברות שלפיהן גם שמה של העיר נגזר מהמילה הגרמנית לדב - Bär.
המכלאה ממוקמת בסמוך לשרידים ארכאולוגיים שנחשפו מההתיישבות הראשונה באזור ברלין, בלב גן ציבורי, וסביבה תעלת מים שהפרידה בין הדובים שחיו בה והמבקרים.
ב-1994 נוסדה "קרן ידידי הדובים של ברלין", שמוקדשת לחקר ההיסטוריה והמסורות הקשורות בדובים של ברלין.
חברי הקרן אוספים ומתעדים אזכורים לדובים ברחבי ברלין, בארכיון שכולל כיום למעלה מ-580 יצירות אומנות משיש, אבן, ברזל וחומרים נוספים.
בכל שנה בינואר ציינה הקרן, בשיתוף עיריית ברלין, את יום ההולדת של הדובים, שזכו למתנות בדמות פירות ומאכלים אחרים, והאירוע היה זוכה לסיקור תקשורתי נרחב.
הדובים האחרונים שחיו במכלאה היו שתי דובות חומות - שנוט (ילידת 1981) ובתה מקסי (ילידת 1996), ודוב זכר בשם טילו שנפטר באפריל 2007 ממחלת הסרטן.
עד למותו טילו נשא בתואר "הדוב העירוני של ברלין".
לאחר שגם שתי הדובות מתו בשיבה טובה, הוחלט שלא לאכלס מחדש את המכלאה בדובים נוספים, והיא עמדה נטושה עד לספטמבר 2017, אז נחנכה מחדש כמקום תרבות לאמנות עכשווית ייחודית בחסות המחלקה העירונית לאמנות ולתרבות.
מִכָּל מְלַמְּדַי הִשְׂכַּלְתִּי הוא ביטוי רווח שמשמעותו כי גם אדם חכם וידען יכול ללמוד מכל אחד – גם ממקור בלתי צפוי.
מקור הביטוי בתהילים קי"ט: , והוא מופיע במשמעותו זו כבר במסכת אבות, שם הובא מאמרו של בן זומא: .
לפי פשט הפסוק, כפי שפירשו למשל רבי אברהם אבן עזרא, המ' היא מ' היתרון והכוונה הפוכה: השכלתי יותר מכל מלמדיי.
פירוש זה משתלב היטב גם כהקבלה לפסוק הקודם: "מאויבי תחכמני מצוותיך" (כלומר - מצוותיך עשו אותי חכם מאויבי) וכהקבלה לפסוק הבא - "מזקנים אתבונן" אשר גם אותו ניתן לפרש כהיטבתי להבין מזקנים (כלומר חכמים).
בספרות חז"ל מופיעים כמה ביטויים העוסקים בהקשרים דומים לזה של הביטוי "מכל מלמדי השכלתי".
ביטוי מקביל הוא זה שהוזכר במסכת אבות: .
בדומה לכך נאמר בתלמוד הבבלי בשם האמורא רבי חנינא: וב"צוואת רבי אליעזר": .
במשנה אחרת במסכת אבות מופיע פתגם בשם רבן גמליאל: .
במסכת אבות דרבי נתן, המרחיבה את מסכת אבות שבמשנה, התפרש הדבר כך:
אימרה זו מבטאת את הבעייתיות בלימוד מזדמן מאנשים שונים, כך שאדם אינו רוכש שיטה מסודרת, אלא מלקט ידיעות פרטניות.
בתלמוד הבבלי מופיעה סוגיה העוסקת בשיקולים המנוגדים, ומציעה פשרה:
כלומר: אמר רב חסדא לתלמידיו: רוצה אני לומר לכם דבר, ומסתפק אני, שבעקבות כך תעזבו אותי ותלכו לרב אחר; כל הלומד מרב אחד בלבד – אינו רואה סימן ברכה בתלמודו.
ואכן, בעקבות אמירה זו עזבו אותו תלמידיו והלכו ללמוד אצל רבא (חתנו ותלמידו של רב חסדא; ולפי גרסה אחרת: רבה בר נחמני – חברו של רב חסדא).
אמר להם (רבם החדש – רבא; ולפי גרסה אחרת: "איקפד [=כעס] רב חסדא", והוא זה שאמר): דברים אלו נכונים בלימוד מתקדם של הבנת עומק הדברים ("סברה"), אבל בלימוד הראשוני ("גמרא") – עדיף ללמוד מרב אחד כדי למנוע סתירות ובלבול.
בהתאם לכך, רש"י בפירושו לספר תהלים מסביר את הפסוק "מכל מלמדי השכלתי" בתוספת הסתייגות: "מזה למדתי קצת ומזה למדתי קצת, לאחר שלמדתי מרבי מובהק.
מכירי כהונה הוא כינוי תלמודי להסכם בלתי רשמי, שלפיו תושבי עיר מסוימת או משפחה מסוימת נוהגים לתת את יבולם של מתנות כהונה אך ורק לכהן מסוים.
במונח ההלכה, הסכם מכירי כהונה הוא שטר מכר שעליו חותם כהן שהוא מוכר את זכות כל בני שבטו הכהנים לקבלת מתנות הכהונה של זרוע, לחיים וקיבה בעד סכום כספי.
לפי הרגיל, ההסכם נחתם בחודש ניסן ועומדת בתוקפה למשך השנה עד חודש ניסן הבא.
חז"ל, על הפסוק דרשו שדוד המלך היה נוהג להעביר מתנותיו (תרומות ומעשרות בכלל) אל עירא היאירי הכהן בלבד -דהיינו שעירא היאירי היה הכהן ה"מוכר" של דוד המלך.
מקור נוסף מופיע במילים שאמר יואש (מלך יהודה) אל הכהנים .
במשנה, מופיע מקרה שאיש ישראל הלווה לכהן מעות על תנאי שהמתנות הניתנות ממנו (איש הישראלי) בדרך כלל אליו (לכהן) יימכר כהתשלום שהכהן חייב להאיש הישראלי.
בתלמוד מוסבר שהאיש הישראלי קיים מצוותו של נתינת המתנות על אף שלא הגיע עצם המתנות אל יד הכהן הואיל שמדובר במקרה של "מכירי כהונה" (שאינו רגיל ליתן אלא לכהן זה).
דעת עולא בגמרא היא שעצם העניין שכאן קבעו חז"ל כאילו המתן התקבל ליד כהן ובאמת לא בא לידו, הוא כולו תקנת חכמים כדי שיימצא לכהן מעות ללוות אם יצטרך לכך.
כמו כן, בתלמוד בבלי מובא מקרים מסוימים שלפיהם כהן שהוא גם תלמיד חכם, גם עני, וגם "מוכר בכהונה" בשכונתו רשאי לזכות את מתנותיו לאחר על אף שלא הגיע לידו כלל
היסטוריית הסכם מכירי כהונה בארץ ישראל
בימי כהונת הרב לוי בן חביב כרבה של ירושלים הפעיל הסכם עם הכהנים להמיר מתנת הזרוע, לחיים וקיבה בעד מתנת דמים.
הרב צבי פסח פרנק, כרבה של ירושלים, הפעיל מנהג זו בשינוי שלא להעביר כסף המותן לכל הכהנים (כמנהג הרב בן חביב) -אלא בוחרים כהן אחד מבין שבט הכהנים והוא חותם על ההסכם עבור אחיו הכהנים.
הרב פרנק הפעיל הנהגה זו כלכתחילה בנימוקו שנתינת המתנות יגרום הפסדים גדולים לבעלי האטליזים, הואיל ועל ידי קיום המצווה כפשוטה יתייקר מחיר הבשר הכשר בארץ וייתכן שעל ידי הפרזת המחירים יבואו העם לידי מכשולות.
המאזן השנתי של מועצת הדת
בשנת תשכ"ז, הדפיס הרב ברוך ישר ספר בשם תורת הכהן והלוי בימינו, בה העתיק נוסח שטר ההסכם עם הכרה להרב שמואל הכהן וינגרטן שמסר לו המאזן השנתי של המועצה דתית, ובו סעיף מיוחד אודות המתנות:
בנוסף קיים חשש שהמכירה איננה נעשית בשווי האמיתי של הבשר, וגם איננה נעשית תוך הסכמה אמיתית ומלאה של הכהן, וכמו כן מונעת מהכהן האפשרות לאכול את המתנות "בצלי ובחרדל" כדרשת התלמוד.
מכל גז (קרוי גם בלון גז, המונח המקצועי הוא גליל מיטלטל לגז) הוא כלי קיבול נייד המשמש לאחסון גז מעל ללחץ האטמוספירי.
מכל גז עשוי מחומר מתכתי, לרוב מסגסוגת אלומיניום או מפלדה.
גוף המכל צורתו גליל סגור מצדו התחתון.
לתחתית הגליל מחוברת רגל להעמדה יציבה של המכל.
לחלקו העליון של הגליל מחוברת כתף בצורת חרוט מעוגל, המסתיימת בצוואר צר עם תבריג חיצוני.
בתוך הצוואר מורכב שסתום המאפשר את הזרמת הגז אל תוך המכל וממנו.
בנפרד מהמכל קיים מכסה בטיחות (בדרך כלל מחומר פלסטי) המוברג על צוואר המכל בעת שזה לא בשימוש.
לעיתים מוסיפים למכל "כתר" בחלקו העליון על מנת להגן על השסתום מפגיעות פיזיות.
בישראל חייבים מכלי גז לעמוד בתקן ת.י.
מכלי גז פחמימני מעובה המשמש למשל לבישול והסקה.
בשימוש רפואי, עבור חמצן בריכוזים גבוהים ובלחץ רב עבור חולים הסובלים מבעיות נשימה.
בצלילה משמשים לאחסון אוויר או תערובות אוויר (כגון נייטרוקס).
גזים לשימוש תעשייתי כגון למבערים.
מִכָּל הָעַמִּים הוא שיר מאת נתן אלתרמן שפורסם במסגרת מדורו "רגעים" בעיתון "הארץ" ב-27 בנובמבר 1942. השיר הוא אחת התגובות הראשונות של היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה.
ב-1948 כונס השיר לכרך הראשון של שירי "הטור השביעי" והועמד בראש חלקו הראשון של הספר, חלק שירי השואה, שנקרא אף הוא "מכל העמים".
עוד בראשית 1942 קיבל גרהארט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ, מידע מהימן על תוכנית "הפתרון הסופי" והשמדת היהודים על ידי גרמניה הנאצית, והעבירו לידיעת בעלות הברית במברק, שלימים נודע בכינוי מברק ריגנר.
הממשל האמריקאי שוכנע באמיתות מברק ריגנר, וב-24 בנובמבר 1942 פרסם הרב סטיבן וייז את תוכנו בעיתונות.
הידיעות על רצח היהודים החלו להופיע בכותרות ראשיות של עיתונים במדינות השונות החל מ-22 בנובמבר.
ב-22 בנובמבר 1942 התפרסמה גם בארץ ישראל ידיעה שהתקבלה "ממקורות מהימנים ומוסמכים" שהנאצים החלו במסע השמדה שיטתי של יהודי פולין.
נתן אלתרמן שימש באותה עת כעורך לילה במערכת עיתון "הארץ", וקיבל לידיו את הידיעות שלא-יאמנו, אף שהעיבו כאפשרות מחרידה עוד לפני כן ואף קיבלו ביטוי מסוים בשיריו ("שמחת עניים", "נקמת השטריימל", "שני גנרלים בחזית חרקוב" ו"אבא כץ ובניו בחזית סטלינגרד").
בכך היה בין הראשונים שלא תלו את האשמה בגרמניה בלבד, אלא בעולם הנוצרי כולו.
נמען השיר ("אתה") הוא אלוהים, תוך רמיזה מפורשת לתפילת אתה בחרתנו מכל העמים, אולם בהיפוך: בחירת העם היהודי על ידי האל איננה לטובת בני העם אלא מהווה את גזר דינם ("שאתה בחרתנו מכל הילדים/ לֵהָרֵג מול כיסא כבודֶךָ").
רק לאחר שהאל יאסוף את דם הנרצחים ("ואתה את דמנו אוסף בכדים/ כי אין לו אוסף מלבדֶךָ./ ואתה מריחו כמו ריח פרחים/ ואתה מלקטו במטפחת") מובטח שינקום - לא רק ברוצחים אלא גם בשותקים, בעמי העולם שעמדו מנגד ("אתה תבקשנו [את הדם] מידי הרוצחים/ ומידי השותקים גם יחד").
מרדכי נאור מעלה את השאלה האם בין "השותקים" של אלתרמן מצויים לא רק אומות העולם אלא גם יהדות המדינות החופשיות והיישוב העברי בארץ ישראל, שהשיר בא לעורר.
השיר משמיע גם קול נוסף: הדוברים בקול הנוסף הם הילדים היהודים, המדומים לגדיים תמימים המובלים לטבח ("במקום שעומד בו שָנים כמו גדי/ ילד קט/ אלמוני/ יהודי"), הקוראים לאמם.
המשורר מציג את מות הילדים באופן מצמרר, נוגע-ללב וריאליסטי, עוד בטרם התפרסמו תמונות ממעשי הזוועה ("עיניהם מדברות: אל תביטי, האם/ איך שורות ארֻכּות הֻנחנו./ חיָלים ותיקים וידועים לשם,/ רק קטנים-בקומה אנחנו").
מכל מיחזור הוא פח אשפה המיועד לאיסוף פסולת למיחזור.
מכלי המיחזור יהיו על פי רוב מיועדים לסוג פסולת מסוים, כגון בקבוקי פלסטיק, זכוכית, נייר או פסולת אורגנית, כדי להקל על תהליך המיחזור.
מכלי מיחזור זוכים בדרך כלל לעיצוב או צבע ייחודיים, כדי להקל על הציבור לזהות את סוג הפסולת המיועדת להיות בהם.
לעיתים פתח מכל המיחזור יותאם באופן פרטני עבור סוג האשפה המיועדת לאיסוף.
על מכלי המיחזור מוטבעים גם סמלי מיחזור, או כיתובים המעודדים מיחזור.
מכלי מיחזור יוצבו בדרך כלל במקומות שבהם התנועה רבה ובמקומות נגישים, על מנת לעודד את הסביבה למחזר.
ההתפתחות הכלכלית וגידול קצב האוכולסיה המהיר, הביאו לגידול בייצור הפסולת בעולם.
בחלק מהמדינות קיים קצב גידול אוכלוסייה כפול מזה של האוכלוסייה העולמית מה שהביא לגידול בכמות הפסולת ובכך להרס סביבתי.
כדי לענות על האתגר הקיים ולמגר את כמויות הפסולת הגדולות ברחבי העולם יש לעודד את האוכלוסייה למחזר.
מרבית המחקרים שבחנו תופעה זו הבינו כי מיחזור תלוי במספר מכלי המיחזור הפרוסים באזור סביבה מסוימת, סוג המכל, גודלו וכן תדירות פינוי הפסולת.
פלסטיק ממוחזר מאז שנות ה-70. הכמויות הממוחזרות משתנות מבחינה גאוגרפית לפי סוג הפלסטיק.
חלק עיקרי מהפלסטיק המיוצר מדי שנה משמש לייצור פריטי אריזה חד פעמיים או מוצרים אחרים קצרי טווח שנזרקים תוך שנה מהייצור.
כתוצאה מכך, מצטברות כמויות של פלסטיק ברחבי העולם.
מיחזור הוא אחת הפעולות החשובות ביותר הקיימות כיום העונה לצורך זה.
מיחזור נייר עוזר לשמירה על איכות הסיבה מכיוון שתעשיית הנייר משתמשת בעצים על מנת לייצרו.
מיחזור הנייר עוזר להפחתת כריתה של מאות אלפי עצים.
בנוסף לפחי המיחזור המפוזרים ברחבי הארץ, קיימות חברות העוסקות באיסוף פסולת.
חברות אלה אוספות את הפסולת ממשרדים, בתי דפוס, מפעלים וכדומה.
מיחזור סוללות לא נפוץ מאוד בישראל ובעולם בעיקר בשל חוסר כדאיות כלכלית.
על מנת שמיחזור הסוללות יהיה משתלם, נחוצה כמות גדולה מאוד של סוללות.
בקרב גורמים במשרד לאיכות הסביבה, הועלתה הצעת חוק הקוראת לחייב את הציבור להשליך את הסוללות למכלים המיועדים לכך כיוון שבסוללות מצויים חומרים מסוכנים כמו עופרת, כספית, ניקל וכדומה.
עקב כך, ברחבי הארץ מוצבים מאות מכלי איסוף המיועדים להשלכת סוללות לתוכם.
הסוללות שנשלחות למכל המיחזור מועברות לאתר הטמנת פסולת רעילה המצוי ברמת חובב שבנגב.
מְכָל לַחַץ הוא מכל שנועד להכיל בתוכו גזים או נוזלים בלחץ הגבוה מלחץ הסביבה.
מכלי לחץ משמשים במכליות להובלת גזים כגון גז בישול או נוזלים כמו סולר.
מטפים לכיבוי אש, משתמשים במכל לחץ לאחסון חומרים נוגדי אש שניתן לשחרר בעזרת ידית דמוית הדק.
מכלי לחץ המכילים גז בישול, משמשים לצורך הפעלת כיריים, תנורי גז או גזייות.
מכלי לחץ משמשים גם בתחום הרפואה.
בעת תכנון מכל לחץ נלקחים בחשבון פרמטרים רבים שמטרתם שמירה על בטיחות ותקינות.
פרמטרים כמו עובי הדופן, קוטר המכל ואורכו קובעים את עמידות המכל ללחצים.
במרבית המדינות, מכלי לחץ מגודל מסוים נדרשים לעמוד בתקני בטיחות.
מכלי לחץ מיוצרים על פי תקנים בינלאומיים.
התקנים המובילים לייצור מכלי לחץ הם התקן האמריקאי ASME-חלק 8 וכן התקן הגרמני-AD 2000. לאחר תכנון מכלי לחץ נדרש אישור של מהנדס מוסמך, אשר בודק לאחר הייצור את תקינות המכל וריתוכיו.
במדעי המחשב, מְכָל הוא מחלקה, מבנה נתונים, או טיפוס נתונים מופשט (ADT) שמופעו מכיל אוסף של אובייקטים אחרים.
במילים אחרות, הם מאחסנים אובייקטים בצורה מאורגנת על פי כללים מסוימים.
קיימים מימושים שונים של המכל (בצורת הורשה), שלכל אחד מהם גודל וסיבוכיות פעולות שונים, המאפשרים גמישות בבחירת המכל המתאים לכל בעיה.
מכלים מאופיינים בעזרת שלוש התכונות הבאות:
צורת גישה:הדרך בה ניגשים לאובייקטים של המכל.
הגישה יכולה להיעשות על פי אינדקס (כמו במערכים), לפי LIFO (כמו במחסנית), לפי FIFO (כמו בתורים) וכדומה.
אחסון: צורת האחסון של האובייקט במכל.
ניתן לאחסן העתק שלם של האובייקט (ברמות עומק שונות) או מצביע אל האובייקט.
הזזה: צורת ההזזה של אובייקטים במכל.
מחלקות מכלים צפויות לממש את המתודות הבאות:
מחיקת כל האובייקטים בתוך המכל;
לעיתים מכלים ממומשים ביחד עם איטרטורים
מכלים מסווגים כמכל חד-ערכי או מכל אסוציאטיבי.
מכל חד-ערכי מאחסן כל אובייקט באופן עצמאי.
ניתן לגשת לאובייקטים בצורה ישירה או בעזרת איטרטורים.
מכל אסוציאטיבי מכיל זוגות של מפתח-ערך, כך שכל מפתח יכול להופיע רק פעם אחת במכל.
המפתח משמש כאינדקס על מנת לזהות את הערך בחיפוש במכל.
Cּּּּּ++: הספרייה הסטנדרטית של השפה (SC++L)
פייתון: כוללת מכלים מובנים (רשימה, מילון, טאפל וכו') וניתן להרחיב בעזרת המודול collections הזה
סקאלה: קיימים מכלים הניתנים לשינוי ושלא ניתנים לשינוי בחבילות scala.collection.mutable ו-scala.collection.immutable
"מכל האהבות" הוא פזמון עברי שנכתב והולחן על ידי עידן רייכל, הופק על ידי רייכל וגלעד שמואלי ובוצע על ידי מאיה אברהם.
השיר יצא לאור ב-2005 כסינגל הרביעי מתוך אלבומם השני של הפרויקט של עידן רייכל, ממעמקים, אשר זכה במעמד פלטינה משולשת.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השני במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
כמו כן, זכה במקום ה-19 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' ובמקום ה-25 במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ.
במצעד שירי עידן רייכל שנערך על ידי ynet הגיע השיר אל המקום השישי.
באותה שנה זכה הפרויקט של עידן רייכל בתואר "להקת השנה" במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'.
השיר נכלל גם באלבום הסולו הראשון של אברהם, "רק רצית אהבה", שיצא ב־2007. באלבום "הביתה, הלוך חזור" של הפרויקט של עידן רייכל, שיצא ב־2011, נכלל השיר בשתי גרסאות שונות: גרסת הופעה וגרסה אקוסטית של רייכל ונגן הקמנצ'ה מארק אליהו.
גרסת הופעה אחרת של השיר, בליווי פסנתר של עידן רייכל, נכללה באלבום ההופעה הראשון שלו, "רייכל - פסנתר - שירים".
גם הזמרת שרית חדד ביצעה והקליטה את השיר בשנת 2023.
מכירת ארץ מצרים לפרעה הוא סיפור המופיע בפרשת ויגש שבספר בראשית המתאר את מכירת ארץ מצרים מאנשי מצרים ליוסף כדי לקבל אוכל עקב הרעב כשהרווח הולך לפרעה.
יוסף נמכר לישמעלים על ידי אחיו שמכרו אותו למצרים.
בעקבות חלומות פרעה ופתרון יוסף, יוסף הציע לו לשמור תבואה בשנות השובע בשביל שנות הרעב, פרעה התפעל מהצעה, ומינה את יוסף למשנה למלך, והפקיד אותו על ביצוע משימת אגירת המזון.
יוסף ביצע בהצלחה את המשימה ואגר אוצרות מזון רבים בשנות השובע, שאותם מכר לאחר מכן ליושבי מצרים בשנות הרעב.
לאחר שתי שנות רעב נגמר לאנשי מצרים הכסף, אז נתנו ליוסף את המקנה, וכשגם זה נגמר הביאו את אדמת מצרים, למעט את אדמת כוהני מצרים (כמרים, בלשון רש"י) שפרעה מחויב על פי החוקה המצרית לספק להם אוכל, קצבת לחם מסוימת כל יום.
בעקבות המכירה חייב יוסף את אנשי מצרים לתת חומש מתבואת אדמתם לאוצרות פרעה כאריסים.
בזמן כתיבת המקרא אנשי מצרים עדיין שלמו חומש לפרעה.
בשביל להוכיח את המכירה יוסף העביר את אנשי מצרים מעיר לעיר והושיב אנשי עיר אחת בחברתה ולהפך, לזיכרון שאין להם עוד חלק בארץ.
בתלמוד בבלי מסכת חולין כתוב שיוסף עשה את זה כדי להסיר חרפה מאחיו, שלא יקראו להם גולים אפילו שגלו מארץ ישראל למצרים.
זוהי רשימה של מכירות הציורים היקרות ביותר.
היצירות היקרות ביותר בהיסטוריה, ובפרט עבודות שנעשו לפני המאה ה-19, מוחזקות לרוב במוזיאונים.
מאחר שרק לעיתים נדירות מוזיאונים מוכרים יצירות, ערכם לא נאמד.
ספר השיאים של גינס מחשיב את ה"מונה ליזה" של דה וינצ'י כציור בעל הביטוח היקר ביותר.
ב-1962 ה-"מונה ליזה" הוערכה בשווי של 100 מיליון דולר, ובמחיר לאחר אינפלציה המותאם לשנת 1962 השווי הנוכחי שלה נכון לשנת 2019 הוא 850 מיליון דולר.
המכירה המוקדמת ביותר ברשימה היא של החמניות של וינסנט ואן גוך ממרץ 1987 בסכום של 24.75 מיליון יורו (70.1 מיליון יורו בשווי של 2019).
מכירה זו שילשה את השיא של המכירה הקודמת והתחילה עידן של מכירות יצירות אמנות בשווי גבוה.
כיום, הרשימה כוללת בעיקר אמנות מודרנית.
אחד המקרים המיוחדים של יצירות יקרות היה הגרפיטי שצייר דייוויד צ'ו על בניין המנהלה של פייסבוק תמורת מניות.
על אף שצ'ו קיבל מספר מניות מוגבל על עבודתו, ערכה של היצירה נאמד בכ-200 מיליון דולר.
הרשימה אינה שלמה מפני שהיא לא כוללת רכישות שנעשו בין גורמים פרטיים.
מטבע הדברים, הפרטים לגבי העסקאות האלו שמורים בחיסיון והדרך היחידה לדעת את שווי העסקאות היא רק בהערכה.
ציוריי וינסנט ואן גוך, אנדי וורהול ופבלו פיקאסו מופיעים רבות ברשימה.
בעוד וורהול ופיקאסו התעשרו מאמנותם כבר בימיי חייהם, ואן גוך היה עני כל חייו והוא הצליח למכור רק יצירה אחת במהלך חייו.
היצירה היחידה שואן גוך מכר היא "הכרם האדום" לאנה בוש תמורת 400 פרנקים (כ-2000 דולר).
תשעה הציורים של ואן גוך המופיעים ברשימה מכרו למעלה מ-900 מיליון דולר.
היצירה הנמכרת ביותר על ידי אישה
ג'ורג'יה או'קיף מחזיקה בשיא של היצירה היקרה שנעשתה על ידי אישה.
1" מ-1932 נמכר למוזיאון קריסטל ברידג'ס לאמנות אמריקאית ב-2014 תמורת 44.4 מיליון דולר.
היצירה הנמכרת ביותר של אמן חי
הציור היקר ביותר הוא "דיוקן האמן (בריכה עם שתי דמויות)" (1972) מאת דייוויד הוקני תמורת 90.3 מיליון דולר.
היצירה הנמכרת ביותר של אמנות לא מערבית
ברשימה מופיעים רק שלוש יצירות אמנות לא מערביות.
היצירה הלא מערבית הכי נמכרת היא "Twelve Landscape Screens" של צ'י באי-שה, שנמכרה ב-140.8 מיליון דולר ב-2017.
ברשימה מופיעה גם יצירתו של וונג מנג.
השיא הנוכחי הוא במכירת NFT בה נמכרה יצירת NFT ב-532 מיליון דולר.
היצירה, מסוג CryptoPunk, לא בוצעה בעסקה סטנדרטית, כי הרוכש למעשה קנה אותה מעצמו, דרך סדרת העברות בין ארנקי קריפטו שונים.
הוא השתמש בהלוואת בזק ("Flash Loan"), כלי פיננסי המאפשר לו להלוות סכומים גדולים של קריפטו בתנאים מסוימים, תוך שהוא גם קונה וגם מוכר את ה-NFT.
העסקה נעשתה, ככל הנראה, כתעלול יחסי ציבור שנועד להעלות את מחיר ה-NFT שלו.
רשימת מכירות הציורים היקרות ביותר
פול גוגן 1892 ספטמבר 2014 היורשים של רודולוף שטאקלין קטר 5 216 200 ציור מספר 17A ג'קסון פולוק 1948 ספטמבר 2015 קרן דייוויד גפן קנת' סי.
מכירת נשק ישראלי לגרמניה המערבית הייתה עסקה ב-1959 שבה מכרה ממשלת ישראל תת-מקלעים מסוג עוזי לגרמניה המערבית.
בעסקה נמכרו גם רבע מיליון רימוני יד, שנועדו לספק את צורכי צבא גרמניה לתקופה של 10 שנים.
משרד הביטחון הגרמני טען כי גרמניה קנתה נשק ישראלי כי הוא נשק טוב וזול יותר.
העסקה אושרה בממשלת ישראל ברוב קולות, אך עם פרסומה, בסוף יוני 1959, באמצעי התקשורת בישראל, עורר העסקה פולמוס ציבורי, שכלל משבר בין מפלגות הקואליציה.
מפלגות אחדות העבודה ומפ"ם היו נגד המכירה, בעוד מפא"י בהנהגת ראש הממשלה דוד בן-גוריון הייתה בעד המכירה.
מפ"ם ואחדות העבודה חשבו שהתנגדות למהלך תגרום להגדלת כוחן הפוליטי, על חשבון מפא"י בהנהגת דוד בן-גוריון.
ב-1 יולי 1959 החליטה הכנסת נגד ביטול העסקה עם גרמניה.
עם זאת, שתיים ממפלגות הקואליציה, מפ"ם ואחדות העבודה, הצביעו בעד ביטול העסקה.
על פי חבר הכנסת מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון יגאל אלון ההתנגדות להצעה נבעה משלושה גורמים:
עקב כך דרש בן-גוריון את התפטרות השרים ממפלגות אלה, ומשלא נענתה דרישתו הגיש את התפטרותו לנשיא המדינה יצחק בן-צבי ב-5 ביולי 1959. הממשלה הפכה לממשלת מעבר, וב־3 בנובמבר 1959 נערכו הבחירות לכנסת הרביעית, שבעקבותיהן הוקמה ממשלת ישראל התשיעית בדצמבר 1959.