tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שלוש הופעות בליגה האירופית וללא דקות בליגה הושאל ב-31 בינואר 2019 לסטנדרד לייז' לעונה וחצי.
ב-3 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 1–2 לאנדרלכט.
את עונת 2019/2020 החל בלייז, אך ב-2 בספטמבר הושאל להירנפיין ההולנדית.
ב-5 באוקטובר 2020 הגיע לסיכום עם המועדון על התרת חוזהו.
ב-23 בנובמבר 2020 חתם בבירמינגהאם סיטי מהצ'מפיונשיפ עד לסוף העונה.
ב-5 בדצמבר ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 0–1 על בריסטול סיטי.
ב-27 בפברואר 2021 כבש את שערו הראשון בניצחון 1–2 על קווינס פארק ריינג'רס.
ב-6 ביולי 2022 חזר לאחר שמונה שנים לקרואטיה וחתם ברייקה.
בינואר 2023 שני הצדדים החליטו על סיום החוזה.
ב-18 ביולי 2023 חתם חלילוביץ' על חוזה לעונה אחת בפורטונה סיטארד מליגת העל ההולנדית, עם אופציה לשתי עונות נוספות.
חלילוביץ' החל את דרכו בנבחרות הצעירות של קרואטיה ב-2010. הוא הבקיע חמישה שערים ב-12 משחקים במדי הנבחרות עד גיל 14, 15 ו-16 של קרואטיה.
חלילוביץ' עזר לנבחרת עד גיל 17 להעפיל לטורניר הגמר של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 2013, עם שני בישולים בארבעה משחקים בשלב המוקדמות.
בטורניר הגמר, שנערך בסלובקיה במרץ 2013, סייע לנבחרתו לסיים במקום השלישי ולהעפיל לגביע העולם בכדורגל עד גיל 17. בגביע העולם, שנערך באיחוד האמירויות הערביות, הבקיע שער בודד, בהפסד ל, ונבחרתו הודחה כבר בשלב הבתים של הטורניר.
הוא ערך את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת של קרואטיה במשחק ידידות מול ב-10 ביוני 2013. בכך היה לשחקן הצעיר ביותר שמשחק במדי נבחרת קרואטיה.
חלילוביץ' לא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2014 אך מאז הוא החל לקחת חלק קבוע במשחקי הנבחרת במוקדמות יורו 2016.
אלן טיילור הוא במאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, מפיק טלוויזיה ותסריטאי.
הוא מוכר בזכות עבודתו בתוכניות טלוויזיה כמו: "אבודים", "הבית הלבן", "סקס והעיר הגדולה" ו"משחקי הכס".
וכן ביים את הסרטים "תור: העולם האפל" ו"שליחות קטלנית: ג'נסיס".
טיילור הוא בנם של ג'יימס טיילור שעבד כצלם וידאו, ומימי קזורט שהייתה אוצרת בגלריה הלאומית של קנדה.
הוא גדל באוטווה, קנדה, למד היסטוריה באוניברסיטת טורונטו, עבר לאוניברסיטת קולומביה ולאחר מכן החל ללמוד קולנוע באוניברסיטת ניו יורק.
טיילור ביים תוכניות טלוויזיה רבות בעיקר ברשת HBO.
בנוסף לעבודתו הטלוויזיות, טיילור ביים חמישה סרטי קולנוע, ביניהם תור: העולם האפל ושליחות קטלנית: בראשית.
טיילור הצטרף לצוות הסדרה דדווד, והיה הבמאי של העונה הראשונה.
בנוסף ביים את פרקי הפיילוט של הסדרה מד מן, שני פרקים בעונה הראשונה של משחקי הכס וארבעה פרקים בעונה השנייה.
טיילור מתגורר בברוקלין, ניו יורק ולו שלושה ילדים.
סיברי אלן טראורה הוא כדורגלן מבורקינה פאסו המשחק בארטה/סולאר מליגת העל הג'יבוטית בעמדת החלוץ.
אחיו הוא ברטרנד טראורה, שחקנה של אייאקס.
טראורה התחיל את הקריירה שלו במועדון מקומי בבורקינה פאסו.
ב-2 בינואר 2005 חתם באוסר והצטרף לקבוצת הנוער עימה הגיע לגמר הגביע הצרפתי והתאמן במקביל גם עם הקבוצה הבוגרת.
ב-5 באוגוסט 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד ולנסיין.
ב-4 בינואר 2009 הושאל לברסט מליגת המשנה במדיה הבקיע 8 שערים ב-14 משחקים.
בעונת הפך לשחקן סגל באוסר וערך 20 הופעות והבקיע 5 שערים.
עונה לאחר מכן הפך לשחקן הרכב פותח באוסר והוא ערך 27 הופעות (26 מתוכם בהרכב הפותח) והבקיע 9 שערים, אך בסיום אותה עונה המועדון ירד לליגה השנייה וטראורה עזב את המועדון.
ב-31 בינואר 2015 הושאל למונקו.
טראורה היה שחקן בנבחרת הנוער של בורקינה פאסו עימה השתתף באליפות אפריקה לנוער בשנת .
ב-15 בנובמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 2-1 ל.
ב-28 במרץ 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2-4 נגד .
הוא השתתף עם הנבחרת 3 פעמים בגביע אפריקה לאומות בשנים 2012, 2013 ו-2015.
אלן לוינטל הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית.
בשנים 2023-2013 כיהן לוינטל בבית הנבחרים של ארצות הברית, מטעם מחוז הקונגרס ה-47 של קליפורניה.
לוינטל נולד וגדל בקווינס שבניו יורק.
הוא סיים תואר ראשון בהרברט קולג' , וכן השלים דוקטורט באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
לאחר מכן עבר להתגורר בלונג ביץ', קליפורניה, והחל לשמש כפרופסור לפסיכולוגיה קהילתית באוניברסיטת המדינה של קליפורניה שבלונג ביץ'.
בהמשך נכנס לפוליטיקה ושימש כחבר במועצת העיר לונג ביץ' ב-1992, שם שירת עד 1998.
ב-1998 התמודד וזכה בבחירות לבית הנבחרים המדינתי של קליפורניה, מטעם המחוז ה-54 המכסה חלקים במחוז לוס אנג'לס.
הוא נבחר מחדש לכהונות נוספות ב-2000 וב-2002. ב-2004 התמודד לסנאט המדינתי של קליפורניה, על תקן המחוז ה-27, המכסה את מחוז ונטורה ופרבריה הצפון-מערביים של לוס אנג'לס.
לאחר בחירות מקדימות ללא תחרות במפלגה הדמוקרטית, נבחר לאחר שהביס את יריבו הרפובליקני ברוב של 63% ממניין הקולות.
הוא זכה בכהונה נוספת ב-2008, עם ניצחון בהיקף דומה.
בנובמבר 2012 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית על תקן המחוז ה-47 של קליפורניה, לאחר שגבר על יריבו הרפובליקני גרי דה-לונג.
הוא הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2013. בנובמבר 2014 נבחר לכהונה שנייה.
בבית הנבחרים לוינטל חבר בוועדה לענייני חוץ וכן בוועדה למשאבים טבעיים.
ב-16 בדצמבר 2021, לקראת בחירות 2022, הכריז לוינטל על פרישות מהחיים הפוליטיים בתום כהונתו הנוכחית.
כהונתו נחתמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
הוא אב לשני ילדים מנישואיו הראשונים.
בוני לוינטל, אשתו הראשונה, נבחרה גם היא לשרת בבית הנבחרים המדינתי של קליפורניה.
אלן ברנרד וסט הוא פוליטיקאי אמריקאי, לשעבר יושב ראש המפלגה הרפובליקנית במדינת טקסס.
בעבר פרשן פוליטי שמרן ברשת הטלוויזיה האמריקאית פוקס ניוז.
בעבר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פלורידה (2011–2013) ולוטננט קולונל (בדימוס) בצבא ארצות הברית.
היה אחד הנציגים האמריקאים-אפריקאים הבודדים של המפלגה הרפובליקנית באחד משני בתי הקונגרס האמריקאי.
האב שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, האם הייתה עובדת אזרחית בחיל הנחתים של ארצות הברית, אחיו הבכור שירת במרינס במלחמת וייטנאם וגם סבו של וסט היה בשעתו בצבא האמריקאי.
סיים בית ספר תיכון באטלנטה, למד מדע המדינה באוניברסיטת טנסי, שם סיים ב-1983 תואר ראשון ואז התגייס לצבא ארצות הברית.
בתקופת שירותו בצבא למד וסיים תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת המדינה של קנזס ובמקביל גם תואר שני נוסף בקולג' של הצבא.
ב-1989 נישא לאנג'לה (לבית גרהם), דוקטור לכלכלה וחינוך ונולדו להם שתי בנות.
שירת בצבא ארצות הברית 21 שנים (1983–2004), רוב הזמן התקדם בדרגות הקצונה בתותחנים, אף כי קיבל במהלך השירות גם כנפי צניחה.
לחם הן במלחמת המפרץ (1991) והן במלחמת עיראק (2003) והשתחרר מהצבא בדרגת לוטננט קולונל, ב-2004. במהלך תקופת שירותו בצבא קיבל מספר רב של עיטורי אומץ ושירות מצוין, לרבות כוכב הארד.
שימש במשך כשנתיים יועץ אזרחי לצבא אפגניסטן במלחמתו בטליבאן בקנדהר.
ב-2008, עם חזרתו לארצות הברית הצטרף וסט למפלגה הרפובליקנית ורץ לראשונה כמועמד מטעמה בבחירות של אותה שנה לקונגרס.
וסט הפסיד בבחירות אלה למועמד הדמוקרטי המכהן, רון קליין, אך שנתיים מאוחר יותר הצליח לנצחו ולרשת את מקומו כאחד מנציגי פלורידה בבית הנבחרים.
הוא היה בכך לנציג הרפובליקני האפרו-אמריקני הראשון של פלורידה בקונגרס מזה 135 שנים.
כיהן בבית הנבחרים האמריקאי במשך שנתיים בלבד.
בבחירות 2012, במירוץ שתואר כיקר ביותר לבית הנבחרים האמריקאי מאז ומעולם, הצליח פטריק מרפי הדמוקרטי לנצח אותו בהפרש של כחצי אחוז בלבד ולרשת את מקומו.
החל ממאי 2013 וסט משמש כפרשן פוליטי ברשת הטלוויזיה האמריקאית השמרנית פוקס ניוז והחל מינואר 2015 הוא גם המנכ"ל של מכון המחקר השמרני "National Center for Policy Analysis" (NCPA), שמושבו בטקסס.
ביולי 2020 החל בתפקידו כיו"ר המפלגה הרפובליקנית במדינת טקסס, אותו מילר במשך שנה עד ליולי 2021.
דעותיו בנושאי חוץ ויחסו לישראל
וסט דוגל במדיניות חוץ ניצית והגדלת כוחה הצבאי של ארצות הברית וטוען שהתרבות המערבית מתגוננת כיום כנגד איומי האסלאם.
הוא מגלה יחס אוהד מאוד כלפי ישראל וסמוך לתחילת כהונתו בקונגרס הצטרף לחברת הקונגרס הרפובליקנית מפלורידה אליאנה רוס-לאטינן בהתנגדות למתן אישור להנפת הדגל הפלסטיני בוושינגטון.
באמצע 2011 שלח מכתב פומבי לנשיא ברק אובמה ובו בקשה לשחרר את המרגל הישראלי ג'ונתן פולרד, ובאוגוסט 2015 הביע את התנגדותו התקיפה להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
אלן ז'ירס הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן נבחרת קוסובו.
ז'ירס היה מכוכבי קבוצת ז'ירונדן דה בורדו במשך 16 עונות, והיה למלך השערים ומלך ההופעות במדי הקבוצה בכל הזמנים, לפני שסיים את הקריירה במדי אולימפיק מרסיי בליגת העל הצרפתית.
נבחר 3 פעמים לכדורגלן השנה בצרפת.
ז'ירס רשם קרוב לחמישים הופעות במדי נבחרת צרפת.
הוא ייצג את הנבחרת בשני טורנירי מונדיאל, וזכה עמה ביורו 1984.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון, והוביל בין היתר קבוצות ונבחרות אירופיות ואפריקאיות.
בין הישגיו כמאמן היה המקום השלישי בגביע אפריקה לאומות 2012 עם נבחרת מאלי.
ז'ירס החל את הקריירה במדי ז'ירונדן דה בורדו הסמוכה לעיר הולדתו בעונת כבר כשהצטרף לקבוצה הבוגרת בגיל 18 בלבד, היה ז'ירס לשחקן הרכב במדי הקבוצה, ורשם 24 הופעות ליגה כבר בעונת הבכורה שלו.
במשך כעשור, עד להגעתו של המאמן איימה ז'אקה ב-1980, נאבקה בורדו בחלק התחתון של הטבלה, ולא הצליחה להגיע להישגים.
אף על פי כן, במהלך שנים אלו סיים ז'ירס חמש פעמים עם כמות שערי ליגה דו-ספרתית, כולל שיא קריירה אישי של 16 שערי ליגה בעונת .
הגעתו של בעלים חדש לקבוצה בשנת 1979 ושל המאמן ז'אקה שנה אחריו, הפכה את בורדו מקבוצת תחתית לקבוצת צמרת בליגה הצרפתית.
גם בתקופתו של ז'אקה הוסיף ז'ירס להיות משחקניה החשובים ביותר של בורדו, ואף שדרג את מעמדו בכדורגל הצרפתי.
הוא זכה בתואר כדורגלן השנה בצרפת שנתיים ברציפות (1982 ו-1983, ובעונת הוביל את קבוצתו עם 16 שערי ליגה לזכייה באליפות צרפת, תוארו הראשון בקריירה.
שנה אחר כך שחזרה הקבוצה את הישגה וזכתה באליפות, ואף הגיעה עד לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, שם נעצרה על ידי יובנטוס.
בעונת סיימה הקבוצה רק במקום השלישי בליגה, אך זכתה לראשונה בקריירה של ז'ירס בגביע הצרפתי.
הקבוצה פיגרה 0–1 מול אולימפיק מרסיי, אך שוויון של ז'אן טיגנה קבע הארכה, ובדקה ה-116, ארבע דקות בלבד לסיום ההארכה, כבש ז'ירס את השער שהעניק לקבוצתו את הגביע.
הייתה זו עונתו ה-16 והאחרונה של ז'ירס בבורדו.
בכל עונותיו בקבוצה הוא לא שיחק מתחת ל-22 משחקי ליגה בכל עונה, וכבש לפחות שלושה שערי ליגה בכל עונה (בעשר עונות רשם מספר דו-ספרתי של שערי ליגה).
ז'ירס עודנו מחזיק בתואר מלך השערים ומלך ההופעות במדי בורדו בכל הזמנים.
לזכותו 592 הופעות (מתוכן 518 בליגה) ו-182 שערים (מתוכם 159 שערי ליגה) במדי בורדו.
בעונת , בשלהי קריירת המשחק שלו, החליט ז'ירס להצטרף לפרויקט השאפתני של ברנאר טאפי באולימפיק מרסיי.
בסיום העונה הראשונה שלו בקבוצה זכה בפעם בשלישית בקריירה בתואר כדורגלן השנה בצרפת.
הוא הוסיף לשחק במועדון עונה אחת נוספת בטרם פרש ממשחק פעיל בשנת 1988, בגיל 36.
ז'ירס החל את דרכו בנבחרת צרפת תחת המאמן הרומני סטפן קובאקס, ב-7 בספטמבר 1974 במשחק ידידות בחוץ מול , שהסתיים בניצחונה של צרפת בתוצאה 0–2. הופעתו הבאה במדי הנבחרת הגיעה רק שנתיים וחצי לאחר מכן, באפריל 1977, תחת המאמן מישל הידלגו.
לאחר שכשלו להעפיל ממוקדמות יורו 1980, הצליחו ז'ירס וצרפת להעפיל למונדיאל 1982 בספרד, וז'ירס זומן על ידי הידלגו לסגל הנבחרת לטורניר.
הוא פתח בהרכב צרפת בכל משחקיה בשלב הבתים הראשון והשני.
בשלב הבתים השני, בניצחון 1–4 על , הצטיין ז'ירס עם צמד שערים.
צרפת העפילה לחצי הגמר, שם פגשה את .
לאחר שוויון 1-1 בתום 90 דקות, עברו הקבוצות להכרעה בהארכה.
צרפת עלתה ליתרון שתי דקות מפתיחת ההארכה, ושש דקות אחר כך כבש ז'ירס את שערו השלישי בטורניר וקבע 1–3 לצרפת.
היתרון הצרפתי לא החזיק מעמד, גרמניה השוויתה ל-3-3, וגברה על צרפת בתום דו-קרב בעיטות עונשין.
ז'ירס כבש את הפנדל הראשון של צרפת בדו-קרב.
בכל הטורניר החמיץ ז'ירס רק משחק אחד, ההפסד 2–3 ל במשחק על המקום השלישי.
ב-1984 אירחה צרפת את טורניר היורו, וז'ירס זומן על ידי הידלגו לסגל הנבחרת לקראת הטורניר.
צרפת הציגה בטורניר חוליית קישור שנודעה בשם "ריבוע הקסם" וכללה את ז'ירס, מישל פלאטיני, לואיס פרננדס וז'אן טיגנה.
בשלב הבתים השיגה צרפת שלושה ניצחונות, ובכולם פתח ז'ירס בהרכב.
בניצחון 0–5 על כבש ז'ירס את שערה השני של נבחרתו.
ז'ירס פתח ושיחק לאורך כל משחקי חצי הגמר, בו גברה צרפת על בהארכה, והגמר בו גברה צרפת 0–2 על בדרך לזכייה ראשונה בתולדותיה בטורניר משמעותי.
ז'ירס, בצוותא עם חבריו לקישור פלטיני וטיגנה, זכה להיכנס לנבחרת הטורניר.
ז'ירס הוסיף להיות חלק חשוב ממערך הקישור גם אצל מאמנה החדש של צרפת, הנרי מישל, שהחליף לאחר הטורניר את הידלגו.
ז'ירס זומן על ידי מישל לסגל צרפת לקראת מונדיאל 1986. בשלב הבתים הוא פתח בכל משחקיה של צרפת, שהעפילה מהמקום השני בבית, והוסיף להיכלל בהרכב גם בשמינית הגמר (ניצחון 0–2 על , ברבע הגמר (ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין על ) ובחצי הגמר (הפסד 0–2 ל).
ז'ירס לא שותף בניצחון על , שהקנה לנבחרתו את המקום השלישי בטורניר.
משחק חצי הגמר מול גרמניה היה האחרון של ז'ירס במדי צרפת.
בסך הכול רשם ז'ירס 47 הופעות בינלאומיות, בהן כבש שישה שערים.
לאחר פרישתו עבר ז'ירס לתפקידים מקצועיים.
הוא החל ב-1989 כמנהל ספורטיבי בז'ירונדן דה בורדו, קבוצת נעוריו.
תפקידו הראשון של ז'ירס על הקווים היה בטולוז מליגת המשנה.
הוא התמנה לתפקיד המאמן ב-1 בנובמבר 1995, מעט לאחר פתיחת .
בעונתו המלאה הראשונה על הקווים, עונת , הוביל ז'ירס את טולוז למקום השני בטבלה, מרחק נקודה מהמקום הראשון, והעפיל עמה לליגה הבכירה.
הוא נותר בקבוצה עונה נוספת, בה הצליח להשאיר את הקבוצה בליגה הראשונה עם נקודה אחת מעל גנגאן שמתחת לקו האדום.
לקראת עונת התמנה ז'ירס לתפקיד מאמן פריז סן-ז'רמן, שסיימה את העונה הקודמת במקום השמיני.
תחילת הדרך של ז'ירס בקבוצה הייתה טובה, והוא זכה עמה בתואר הראשון שלו כמאמן, כשב-30 ביולי 1998 הוא הוביל אותה לזכייה בגביע האלופות הצרפתי, לאחר ניצחון 0–1 על לאנס.
אף על פי כן, בעקבות יכולתה המאכזבת של הקבוצה הוא פוטר מתפקידו לאחר שלושה חודשים בלבד.
ב-26 בינואר 1999, כחצי שנה בלבד לאחר שעזב אותה, חזר ז'ירס לטולוז במטרה להשאיר אותה בליגה, אך הוא לא הצליח להביא את השינוי וטולוז נשרה לליגת המשנה מהמקום האחרון בטבלה.
בעונת , בתום מאבק צמוד עם סושו, הצליחה טולוז לעלות שוב לליגה הבכירה.
טולוז סיימה במקום השלישי בטבלה, וז'ירס היה חתום על עליית ליגה שנייה בתוך שלוש עונות.
ז'ירס פוטר מתפקידו שלושה חודשים לאחר פתיחת עונת בליגה הבכירה.
בין השנים 2001 ל-2003, אימן ז'ירס במרוקו בקבוצת FAR רבאט, אותה הוביל לזכייה בגביע המרוקאי לשנת 2003.
לאחר שעזב את מרוקו, עבר ז'ירס מאימון קבוצות לאימון נבחרות לאומיות.
ב-2004 הוא התמנה לתפקיד מאמן , אך עזב לאחר כשנה בלבד.
במרץ 2006 התמנה ז'ירס לתפקיד מאמן .
במהלך שנותיו בנבחרת הוא שיפר משמעותית את יכולתה ואת תוצאותיה, והוביל אותה במהלך הקדנציה מהמקום ה-125 דירוג העולמי של פיפ"א עד למקום ה-40. הוא הוביל אותה לסף העפלה למונדיאל 2010, אך כשל בשלב הבתים האחרון בדרך לטורניר.
הופעתה הטובה של נבחרתו הקנתה לה את המקום בגביע אפריקה לאומות 2010. את הטורניר פתחה גאבון בניצחון מפתיע 0–1 על .
בסיום שלב הבתים נוצר שוויון נקודות בין שלוש נבחרות, וגאבון לא המשיכה לשלב הבא רק בגלל כמות שערי זכות פחותה מאלו של יריבותיה.
לאחר הטורניר פוטר ז'ירס מתפקידו בנבחרת
במאי 2010 החל ז'ירס לאמן את , במטרה להעפיל איתה לגביע אפריקה לאומות 2012. הנבחרת רשמה קמפיין מוקדמות מוצלח והפעילה מהמקום הראשון בביתה, ובטורניר עצמו השיגה את אחד מהישגיה הגדולים בכל הזמנים.
היא העפילה משלב הבתים דרך המקום השני לשלב רבע הגמר, שם הדיחה את גאבון בדו-קרב בעיטות הכרעה.
בחצי הגמר רשמה הפסד מינימלי של 0–1 ל, והפתיעה את במשחק על המקום השלישי עם ניצחון 0–2, שהעניק לה את המקום השלישי בטורניר.
ז'ירס סיים את תפקידו בנבחרת במאי 2012, מספר חודשים לאחר הטורניר.
ב-8 בינואר 2013 התמנה ז'ירס לתפקיד מאמן .
הוא הוביל אותה במשחקי גביע אפריקה לאומות 2015 להדחה מוקדמת כבר בשלב הבתים, שגררה אחריה ביקורת רבה על ז'ירס.
יומיים בלבד לאחר הדחתה מהטורניר, התפטר ז'ירס מתפקידו.
חודשיים לאחר מכן, במרץ 2015, חזר לקדנציה שנייה כמאמן .
ב-13 בדצמבר 2018 התמנה ז'ירס לתפקיד מאמן נבחרת תוניסיה.
בגביע אפריקה לאומות 2019 הגיע עם תוניסיה למקום הרביעי, ולאחר הטורניר סיים את תפקידו.
ב-23 בפברואר 2022 מונה למאמנה של נבחרת קוסובו.
גביע העולם: 1986 (מקום שלישי)
נבחרת הטורניר של יורו 1984
גביע אפריקה לאומות: 2012 (מקום שלישי)
אלן מאבּאנְקוּ הוא משורר, סופר, עיתונאי ואקדמאי צרפתי יליד הרפובליקה של קונגו.
מאבאנקו נולד בקונגו-ברזוויל דאז, וגדל בעיר החוף פואנט-נואר.
לאחר תחילת לימודיו האקדמיים בברזוויל קיבל מלגה ללימודים בצרפת.
הוא בוגר אוניברסיטת פריז-דופין, ולאחר קבלת תואר במשפטים עבד בתאגיד האנרגיה הצרפתי סואז משך עשור.
לאחר פרסום ספרו הראשון Bleu-Blanc-Rouge בשנת 1998, מאבאנקו החל להקדיש את מרב זמנו לכתיבה.
בשנת 2002 החל ללמד ספרות פרקופונית באוניברסיטת מישיגן כפרופסור זוטר, ומאז 2006 הוא מלמד במחלקה לצרפתית ב-UCLA.
ספריו של מאבאנקו תורגמו למעל 15 שפות, בהן אנגלית ועברית, וזכו במספר פרסים יוקרתיים בצרפת.
הוא מתגורר כיום בסנטה מוניקה שבקליפורניה.
כוס שבורה, מצרפתית: חגית בת-עדה, הוצאת מטר, 2008
זיכרונותיו של דורבן, מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, הספריה החדשה - סדרת "פריז - דקאר", 2012
אלן טרסקוט היה שחקן ברידג' בריטי ואמריקאי.
טרסקוט גם כתב וערך בנושא ברידג'.
הוא כתב מדור ברידג' יומי במשך 41 שנים בעיתון הניו יורק טיימס בשנים 2005-1964. היה עורך ראשי של האנציקלופדיה הרשמית לברידג' בשנים 1964 - 2002.
טרסקוט נולד בבריקסטון שבדרום לונדון רבתי.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה העשרים הצטיין בשחמט.
טרסקוט שירת במשך שלוש שנים בצי הבריטי המלכותי לקראת סיום מלחמת העולם השנייה ואחריה.
החל משנת 1947 הוא למד באוניברסיטת אוקספורד אותה יצג בשחמט ובברידג'.
בגיל 26 שיחק בנבחרת בריטניה בברידג' שזכתה במדליית הארד באליפות אירופה בשנת 1951. טרסקוט שיחק בנבחרת עם Robert d'Unienville, שותפו מאוניברסיטת אוקספורד.
בנבחרת שיחקו גם טרנס ריס ושותפו בוריס שפירו.
טרסקוט שיחק פעמיים נוספות בנבחרת בריטניה באליפות אירופה.
ב-1958 שיחק עם Maurice Harrison-Gray והיה שותף לזכייה במקום השני.
גם ב-1958 שיחקו איתם בנבחרת ריס ושפירו.
בשנת 1961 זכתה הנבחרת הבריטית במקום הראשון.
שותפו של טרסקוט היה Tony Priday.
ריצ'רד פריי, מנהל הפרסומים של התאגדות הברידג' האמריקאית (ACBL), שכר את טרסקוט לתפקיד של עריכה באנציקלופדיה הרשמית לברידג', שהייתה כבר בשלבי כתיבה ולתפקיד של עריכת העיתון לחברי ההתאגדות.
טרסקוט עבר עם אשתו הראשונה, גלוריה גילינג, ושלושת ילדיו להתגורר בניו יורק.
החל מה-1 בינואר 1964 ערך גם את מדור הברידג' של הניו יורק טיימס.
בשנת 1971 התגרש ובשנת 1972 נשא לאישה את דורותי היידן.
היידן הייתה מורה למתמטיקה שהפכה לשחקנית ברידג' מקצוענית ובשיאה דורגה ראשונה בעולם בין הנשים.
בשנת 2005 נפטר ממחלת הסרטן.
טרסקוט רץ ריצת מרתון במרתון ניו יורק בשנת 1986. היה לו זיכרון פנומנלי למילים של שירים הומוריסטיים והוא הצטיין גם במשחקים כמו בוטיצ'לי וCutlery Game.
במשך כל חייו לא עישן סיגריה, לא שתה קפה או תה ולא ענד טבעת.
3 פעמים זכה באליפויות צפון-אמריקה ופעמיים סיים במקום השני, על פי הפירוט הבא:
מקום ראשון בזוגות מעורבים בשנת 1989
מקום ראשון בקבוצות מעורבות (Master Mixed Teams) בשנת 1985. בשנת 1972 סיים במקום שני באותה תחרות.
מקום ראשון באליפות לקבוצות בשיטה השווייצרית בשנת 1987. בשנת 1994 סיים במקום שני באותה תחרות.
זכייה אחת באליפות אירופה לקבוצות פתוחות בשנת 1961. מקום שני באותה תחרות בשנת 1958.
טרסקוט היה העורך הראשי של שש מהדורות של האנציקלופדיה הרשמית לברידג' במשך יותר מ-30 שנים.
הוא כתב וערך את מדור הברידג' של הניו יורק טיימס בשנים 1964–2005. בנוסף לכך כתב 21 ספרי ברידג'.
חמישה מהם נכתבו ביחד עם אחרים: שניים עם רעיתו דורותי היידן.
שניים עם ג'ורג' רוזנקרנץ ואחד ביחד עם שותפיו לעריכת האנציקלופדיה הרשמית לברידג', אלברט מורהד ופיליפ אדלר.
טרסקוט פיתח בשנות ה-90 של המאה העשרים את שיטת ההכרזה Truscott Symmetric Relay Opening Bids זוהי שיטת הכרזה הדומה לשיטת ההכרזה Precision.
השיטה מבוססת על תפיסה של Symmetric Relay, שפותחה על יד שחקני ברידג' בניו זילנד.
טרסקוט פיתח גם שיטת הגנה נגד הכרזות פתיחה חזקות באמצעותה ניתן להראות סדרה אחת ארוכה או שתי סדרות ארוכות.
באליפות העולם לקבוצות (Bermuda Bowl), שנערכה בשנת 1965 בבואנוס איירס הושעו טרנס ריס ושותפו בוריס שפירו (Boris Schapiro) מהתחרות בעוון העברה אי-חוקית של מידע ביניהם במהלך המשחק.
ההאשמה נבעה מתלונה של נבחרת ארצות הברית.
במפגש בין שתי הנבחרות שם לב השחקן האמריקאי ב.
Jay Becker), שותפה של דורותי היידן, שריס מחזיק את הקלפים באופן מוזר עם שתי אצבעות בצורת האות V.
הוא היה מתעלם מכך לולא שם לב מאוחר יותר, שגם שפירו מחזיק את הקלפים באותו אופן.
בייקר שיתף בחשדות את שותפתו היידן את קפטן הנבחרת האמריקאית ג'ון גרבר ואת טרסקוט.
לטרסקוט ולרעיתו לעתיד היידן היה תפקיד מרכזי בחשיפת שיטת הרמאות של שותפיו לשעבר לנבחרת בריטניה.
טרסקוט אף העיד לפני הוועדה שדנה בענינם.
אלן לולס טרנן ידועה גם בשמות נלי טרנן או נלי רובינסון, הייתה שחקנית אנגלייה שמוכרת בעיקר מהיותה המאהבת של צ'ארלס דיקנס.
אלן לולס טרנן נולדה בעיר רוצ'סטר שבמחוז קנט באנגליה.
היא הייתה השלישית מבין ארבעה ילדים.
היה לה אח אחד שמת בילדותו, ושתי אחיות מריה ופרנסס (לימים אשתו של תומאס אדולפוס טרולופ, אחיו של הסופר אנתוני טרולופ).
הוריה תומאס לולס טרנן ופרנסס אלינור טרנן היו שחקנים.
הופעת הבכורה של טרנן על הבמה הייתה בשפילד כשהייתה בת שלוש.
היא ושתי אחיותיה הוצגו כ"תופעה מיוחדת במינה".
אלן נחשבה פחות מוכשרת במשחק מאחיותיה, אבל היא עבדה הרבה בעיקר אחרי מותו של אביה באוקטובר 1846 בבית החולים לחולי נפש בתנל גרין.
ב-1857 משכה את תשומת לבו של דיקנס בהופעה בתיאטרון היימרקט בלונדון.
באוגוסט אותה שנה ליהק אותה דיקנס, בהמלצתו של חבר השחקן והמחזאי אלפרד ויגאן, יחד עם אמה ואחותה מריה לשחק במחזה "The Frozen Deep" במנצ'סטר.
זה לא היה יוצא דופן ששחקנית מקצועית תופיע בתיאטרון חובבים של ג'נטלמנים.
גברת טרנן שיחקה בתפקיד אחות סקוטית, מריה גילמה את הגיבורה קלרה, ונל (אלן) החליפה בתפקיד הנערה את קייטי דיקנס, בתו בת השבע עשרה של דיקנס.
בספטמבר 1857 הלך דיקנס עם וילקי קולינס לדונקסטר כדי לראות את אלן מופיעה במחזה "The Pet of the Petticoats" בתיאטרון רויאל.
באותה עת כתב דיקנס לידידו ג'ון פורסטר שיחסיו עם אשתו מתפוררים; "קתרין המסכנה ואני לא נועדנו זה לזה".
דיקנס היה בן 45 כשהכיר את אלן טרנן, והיא הייתה בת 18, מבוגרת רק מעט מבתו קייטי.
דיקנס החל בקשר רומנטי עם טרנן, אבל הרומן נשמר בסוד.
טרנן הייתה פקחית ומקסימה, והתעניינה בספרות ובתיאטרון.
הוא כינה אותה "מעגל קסום".
המשבר בין בני הזוג דיקנס הגיע לשיאו ב-1858 כשקתרין דיקנס פתחה חבילה שהגיעה מלונדון ובה היה צמיד זהב שהיה מיועד לטרנן עם פתק שכתב בעלה.
דיקנס ואשתו נפרדו במאי אותה שנה אחרי 22 שנות נישואים.
ב-1860 עזבה טרנן את התיאטרון, ונתמכה על ידי דיקנס.
לעיתים נסעה איתו, ובאחת מהנסיעות לצרפת אליה הצטרפו טרנן ואמה, ב-9 ביוני 1865 הם היו מעורבים בתאונת רכבת .
ב-1867 חשב לקחת אותה לביקור בארצות הברית, אבל ויתר על כך מחשש שהעיתונות האמריקאית תפרסם את הרומן ביניהם.
טרנן גרה בבתים בסלאו ואחר כך בנאנהדשדיקנס תחת שמות בדויים.
ייתכן שנולד להם בן שמת בילדותו (הן דיקנס, הן טרנן והן אחיותיה לא הותירו מידע כתוב על יחסיהם.
רוב המכתבים הקשורים למערכת היחסים ביניהם הושמדו).
חוקרים רבים חושבים שכמה מהדמויות הנשיות ברומנים של דיקנס הוא ביסס על דמותה של טרנן, בהן אסטלה ב"תקוות גדולות", בלה וילפר ב"ידידנו המשותף", והלנה לנדלס ב"תעלומת אדווין דרוד".
היא כנראה היוותה השראה לדמויות נשיות נוספות בספריו במיוחד לדמותה של לוסי מנט ברומן "בין שתי ערים".
דיקנס הוריש לטננט בצוואתו סך של 1,000 ליש"ט, והכנסה מקרן נאמנות שתאפשר לה לחיות ללא צורך לעבוד יותר.
ב-1876, שש שנים אחרי מותו של דיקנס, התחתנה טרנן עם ג'ורג' וורטון, שהיה צעיר ממנה בשתים עשרה שנה, ולא ידע דבר על הקשר הקרוב שהיה לה עם דיקנס.
היא הציגה את עצמה כבת 23 (14 שנה צעירה מגילה האמיתי).
לבני הזוג נולד בן, ג'פרי, ובת, גלדיס.
הם ניהלו בית ספר לבנים במרגייט.
בעלה של טרנן נפטר ב-1910, ובשנותיה האחרונות היא חיה בסאות'סי עם אחותה פרנסס.
טרנן נפטרה מסרטן בפולהאם שבלונדון.
היא נקברה בבית הקברות היילנד רואד בפורטסמות'.
סיכום הסיפור של מערכת היחסים פורסם ב-2012 על ידי פרופ' מייקל סלייטר.
רשומות אחדות על אלן טרנר ובני משפחתה נמצאות בספריית סנט האוס באוניברסיטת לונדון.
ב-2007 הועלה המחזה "נל הקטנה" מאת סיימון גריי על חייה של טרנן בתיאטרון המלכותי בבאת'.
את המחזה ביים סר פיטר הול ואת דמותה של טרנן גילמה לואיז ברילי.
פרשת האהבים תועדה בדוקודרמה "דיקנס" ב-BBC בשנת 2002, וב-"Dickens' Secret Lovers" בערוץ 4 בשנת 2008 בהגשתו של צ'ארלס דאנס ובכיכובם של איימי שילס בתפקיד טרנן ודייוויד הייג בתפקיד דיקנס.
דמותה של טרנן מופיעה גם ברומן "דרוד" מאת דן סימונס.
ב-2013 יצא לאקרנים הסרט "האישה הנעלמת" אודות מערכת היחסים בין טרנן לדיקנס.
פליסיטי ג'ונס גילמה את דמותה של טרנן, ורייף פיינס שיחק בתפקיד דיקנס.
הפרש הגילים בין השחקנים, 21 שנה, דומה להפרש הגילים שהיה בין טרנן ודיקנס.
הרומן בן 13 השנים בין דיקנס לטרנן היה הנושא במחזה מוזיקלי בשם "דיקנס ונלי" מאת ברברה זין קריגר והמלחין צ'ארלי גרינברג.
אלן ז'סואה (בצרפתית Alain Jessua; 16 בינואר 1932 – 30 בנובמבר 2017), היה במאי קולנוע ותסריטאי צרפתי-יהודי.
על אף שלא זכה לפרסום בעשורים האחרונים של חייו, עבודתו הקולנועית נחשבת כבולטת בזמנה כבעלת דמיון ומעוררת מחשבה.
בחלק ניכר מסרטיו מופיעות פנטזיות העוסקות בשלטון ובאלימות.
נולד ב-1932 בפריז, למשפחה יהודית.
בשנות מלחמת העולם השנייה שהה כילד במחבוא.
חוויה זו השפיעה עליו בהמשך דרכו להזדהות עם מצוקות הזר והשונה.
כבר בנעוריו הוקסם מהקולנוע והחליט לעסוק בתחום.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד כעוזר במאי אצל ז'ק בקר , איב אלגרה , מרסל קרנה ומקס אופולס, ממנו למד כיצד לביים שחקנים וטכניקות ששימשו אותו בהמשך דרכו.
ב-1956, לאחר שהשתמש בכספי פיצויים שקיבל לאחר תאונת דרכים בה היה מעורב, יצר את הסרט הקצר והאילם, Lion la Lune, המתאר באופן פואטי וריאליסטי יום ולילה בחייו של נווד פריזאי.
הסרט הביא לו הכרה מיידית.
הוא זכה ב-1957 בפרס ז'אן ויגו היוקרתי וזכה לשבחים מהמשורר והתסריטאי, ז'אק פרוור.
מזמן פרסום סרטו הקצר ועד יציאת סרטו הארוך הראשון ב-1963, "החיים במהופך" (La vie à l'envers), חלפו שבע שנים.
באותן שנים עלתה קרנה של תנועת הגל הצרפתי החדש.
ז'סואה לא נמנה עם תנועה זו, אך כבן דורם של במאיה, חלק איתם את התשוקה לקולנוע והנחישות הבלתי מתפשרת לצעוד בדרכו האישית.
גיבור סרטו, בגילומו של שארל דנר הוא צעיר מצליח שבעקבות הרהוריו על משמעות החיים בוחר בתהליך של ויתור על הקריירה שלו ועל קשריו החברתיים עד שהוא מגיע לאשפוז בבית חולים לחולי רוח ורואה בהעדפתו לאיבוד חירותו כניצחון.
הסרט זכה בפרס הראשון לסרט ביכורים בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1964 וביסס את מעמדו של ז'סואה כיוצר בעל חזון קולנועי מובחן ומקורי.
סרטו הבא יצא לאור ב-1967 ונקרא "משחקי רצח" (Jeu de massacre).
הסרט עסק בפנטזיות של נער שעשועים צעיר (מישל דושוסואה) המשכנע גבר ואישה (ז'אן-פייר קאסל וקלודין אוז'ה); יוצרי הקומיקס האהוב עליו, לשהות בביתו וליצור קומיקס אודותיו.
העניינים מסתבכים כאשר הוא מתחיל לדמיין שהוא עצמו גיבור הקומיקס ולפעול בהתאם.
הסרט היה מהיר וצבעוני ויוצרו החזותי, ברוח אמנות הפופ ושנות ה-60 היה האמן גי פלאר .
הסרט זכה בהצלחה מסחרית בלתי מבוטלת בצרפת ובפרס לתסריט המקורי בפסטיבל קאן.
בעקבות הצלחתו החל ז'סואה לעבוד על הפרויקט הגדול שעליו חלם: סרט מדע בדיוני בשם "כוכב הלכת הכחול" (Le planet bleu).
קנה המידה של ההפקה השאפתנית דרש גיבוי של מפיק גדול, כך שכאשר המפיק האיטלקי, קרלו פונטי, שעמד מאחורי סרטים מצליחים רבים, כמו "הבוז" של גודאר (1963) ו"ד"ר ז'יוואגו" של דייוויד לין (1965), הראה עניין בתסריט, נראה היה כאילו יש סיכוי שהסרט יגיע להפקה.
קשר זה הוביל למה שז'סואה תיאר מאוחר יותר: "התגוררתי כמו נווד בחיק המותרות והיוקרה במשך שלוש שנים, בלונדון, ברומא ובניו יורק".
פונטי אמנם מימן את שלבי ההפקה הראשוניים של תכנון הסרט, אך לא העמיד את התקציב הנדרש כדי להפיק את הסרט כולו.
לבסוף, משהבין שפונטי שיקר לו, עבר ז'סואה ללוס אנג'לס וניסה למצוא מימון לסרט שם, אבל להוליווד, שחיפשה להיטים בעלי תקציב נמוך, דוגמת "אדם בעקבות גורלו", היה עניין מועט בהימורים על סרט מדע בדיוני בעל תקציב גדול על ידי במאי אירופאי שטרם הוכיח הצלחה אמיתית.
מיואש, חזר ז'סואה לצרפת והכניס את עצמו לאחד מן הטיפולים האופנתיים של אותה עת (טיפול במי-ים) בתקווה לשקם את רוחו.
כאן הוא הגה לראשונה את הרעיון לסרט הבא שלו.
סרטו הבא של ז'סואה יצא למסכים ב-1973. הסרט "טיפול בהלם" (Traitment du choc) מתרחש במרפאה אקסקלוסיבית, בה קהל הלקוחות העשיר מתאשפז לצורך טיפולי התחדשות שנועדו לגרום להם להרגיש ולהיראות צעירים יותר.
שניים מהכוכבים הגדולים של צרפת באותה עת, אלן דלון ואנני ז'יררדו כיכבו בסרט; דלון כמנהלה הכריזמטי של המרפאה, וז'יררדו כמעצבת אופנה המגיעה למרפאה בהרגשה כי היא "זקנה", לאחר שנדחתה על ידי המאהב שלה לטובת אישה צעירה יותר.
בהתחלה היא שמחה כאשר נראה שהטיפולים עובדים, והיא מתפתה לקסמו של הרופא, אך עד מהרה מוטרדת הלן לנוכח ההתאבדות המסתורית של ידידתה הקרובה והיעלמותם של כמה מהצעירים הפורטוגלים העובדים בספא.
כשהיא מנסה לחקור היא נתקלת באמת הנוראה אודות המעבדה של הרופא.
בדומה ליצירותיהם של בונואל ושל שברול, הסרט מנסה לפסוע על הקו הדק בין שבין מותחן ובין סטירה חברתית ומדגיש את האובססיה המודרנית להרגשה ולמראה הצעיר, תוך ביקורת על המעמד הבורגני המוכן להעלים עין מניצול אחרים כל עוד זה משרת את מאווייהם האנוכיים.
בסרט צפו בצרפת 1.857 מיליון צופים.
הסרט זכו לביקורות פושרות, וחלק מהמבקרים ראו בו כמי שמנסה להדגים את האידאה השחוקה של "עולם של חזקים הזוללים את החלשים ומתחסדים להיות נאורים", אך טענו שהסרט "שטחי עד כדי גיחוך".
ב-1977 ביים ז'סואה את "ארמגדון" (Armaguedon) בכיכובם של אלן דלון וז'אן יאן, על פי סיפור של המלחין דייוויד ליפינקוט .
הסרט עסק במרדף של המשטרה והאינטרפול אחר אדם פשוט בעל נטיות מהפכניות המכונה ארמגדון (ז'אן יאן) שהתעשר כתוצאה מירושה והחליט להפוך למפורסם בכל מחיר.
אלן דלון מגלם את הפסיכולוג המסייע למשטרה בניסיונה לפצח את דמותו של ארמגדון.
את המוזיקה לסרט הלחין אסטור פיאצולה וצפו בסרט בצרפת כ-716,000 צופים.
ב-1979 יצא למסכים סרטו "הכלבים" (Les Chiens), על פי סיפור של ג'יימס גראהם באלארד.
בסרט מככב ז'ראר דפארדייה כמאמן כלבים דומיננטי בעל שיטות עבודה קיצוניות, המגיע לעיירה קרתנית כדי לפתור בעיה של התקפות נשיכה בלתי פתורות המטילות פחד על העיירה.
הסרט מנסה להראות עד כמה בקלות יכולה הקהילה לפנות לפאשיזם מתוך פאניקה.
ב-1982 ביים ז'סואה את הקומדיה השחורה "גן עדן לכולם" (Paradis pour tous), שעסקה ברדיפה המודרנית אחר האושר.
אלן (פטריק דוור , שהתאבד לאחר צילומי הסרט) הוא סוכן ביטוח בעל נטייה לדיכאון ועבר של ניסיונות התאבדות, המקבל טיפול חדשני מד"ר ולואה (ז'אק דיטרון ) שמביא אותו לאושר תמידי.
הבעיה היא שבמקביל, הוא הופך אדיש לסביבתו ומאבד את יכולת האמפתיה כלפי הסובבים אותו, כולל כלפי אשתו (פאני קוטנקון ).
הפתרון של הדוקטור הוא להחיל את הטיפול גם על האישה וגם על עצמו.
בשני סרטיו הבאים נסוג ז'סואה מבחינת העקרונות המוסריים וחזר לסרטים שאפיינו סוגות פופולריות; ב"פרנקנשטיין 90" (Frankenstein 90), שיצא למסכים ב-1984 הוא יצר קומדיה שעוסקת בדמותו של ויקטור פרנקנשטיין (בגילומו של ז'אן רושפור ), וב-1988 הוא ביים את "En toute innocence" - מותחן פסיכולוגי בכיכובם של מישל סרו ונטלי ביי.
ב-1997 ביים את סרטו האחרון, "צבעי השטן" (Les Couleurs du Diable), גרסה מודרנית לסיפור פאוסט, שבו אמן צעיר, מסכים לקבל את עזרתו של אלמוני המבטיח לו לעורר בו השראה שתביא לציוריו הצלחה.
ז'סואה נחל אכזבה מכך שלהבנתו לא הועמד לו תקציב מספק כדי ליצור יצירה שלמה, ומכישלון הסרט בביקורת ובקופות.
יותר לא עסק בבימוי, ועבר לכתוב רומנים ספרותיים.
ז'סואה היה נשוי במשך כמה שנים לשחקנית אנה גיילור ששיחקה בשלושה מסרטיו.
הוא חי ופעל רוב חייו בפריז.
ב-30 שנותיו האחרונות חי עם בת זוגו העיתונאית, רז'ין מנייה (Régine Magné), שהוציאה הודעה על מותו שנגרם כתוצאה מדלקת ריאות.
אלן ריי טיודיק הוא שחקן ומדבב אמריקאי.
טיודיק נולד באל פאסו שבטקסס, הוא למד דרמה במכללת לון מוריס.
ב-1999 שיחק במחזה בברודוויי, בשנת 2000 הוא גילם גרמני המכור לסמים בסרט "28 ימים" לצד ויגו מורטנסן וסנדרה בולוק.
ידוע בעיקר בשל תפקידיו כהובן "וואש" וושבורן בסדרה פיירפליי ובסרט ההמשך סרניטי, כאלפא בסדרת הטלוויזיה בית הבובות, כסטיב הפיראט בסרט דודג'בול וכוואט בסרט סיפורו של אביר.
נוסף על כך הוא מדובב קבוע בסרטי האנימציה של אולפני וולט דיסני החל משנת 2012. טיודיק דובב דמויות בסרטים ראלף ההורס (2012), לשבור את הקרח (2013), 6 גיבורים (2014), זוטרופוליס (2016), מואנה (2016), רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים (2016), ראלף שובר את האינטרנט (2018) ולשבור את הקרח 2 (2019).
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לבידור בפריים טיים2025ההופעה הטובה ביותר של קריינות דמויותאנדור
אלן טולמיך היה אצן יהודי-אמריקאי, אלוף ארצות הברית (1937) בריצת 110 מטר משוכות ו-3 פעמים ברציפות אלוף ארצות הברית באולם (1939 - 1941) בריצת 70 יארד משוכות גבוהות.
הוא קבע 10 שיאי עולם וארצות הברית באולם.
שיאן עולם בריצת 50 מטר משוכות, בריצת 60 יארד משוכות ובריצת 200 מטר משוכות.
טולמיך נולד וגדל בדטרויט, בן למשפחה יהודית.
למד באוניברסיטת ויין סטייט בדטרויט.
הוא הצטרף לקבוצת האתלטיקה של האוניברסיטה בשנת 1934 והפך לקפטן שלה בשנת 1936.
בתחרות שנערכה באוסטין, טקסס ב-3 באפריל 1937 קבע טולמיך בריצת 100 יארד שיא אישי חדש של 9.7 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה במילווקי, ויסקונסין ב-2 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.5 שניות וקבע בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.5 שניות ודורג במקום 12 בעולם.
ב-3 ביולי הוא שיפר פעמיים את השיא עולמי בריצת 200 מטר משוכות (23.4 שניות ואחר כך 23.3 שניות).
בתחרות שנערכה בנישינומיה, יפן ב-12 בספטמבר אותה שנה הוא קבע בריצת 110 מטר משוכות שיא אישי חדש של 14.3 שניות ודורג מקום חמישי בעולם.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1938 הוא זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות.
בתחרות שנערכה בקלן, גרמניה ב-20 באוגוסט אותה שנה הוא השווה את שיאו האישי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.3 שניות ודורג במקום שישי בעולם.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה ב-25 בפברואר 1939 הוא זכה במדליית זהב בריצת 65 מטר משוכות בתוצאה של 8.4 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן, נברסקה ב-4 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.2 שניות בעזרת רוח גבית.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה מדיסון סקוור גרדן שבניו יורק, ב-24 בפברואר 1940 זכה טולמיך במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות בריצת 70 יארד משוכות גבוהות בשיא עולם חדש של 8.4 שניות.
חודש לאחר מכן, ב-31 במרץ הוא קבע בריצת 50 יארד משוכות נמוכות שיא עולם חדש של 6.0 שניות ובריצת 70 יארד משוכות גבוהות הוא השווה את שיאו העולמי.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה מדיסון סקוור גרדן, ב-22 בפברואר 1941 זכה טולמיך במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות בריצת 70 יארד משוכות גבוהות בהשוואת שיאו העולמי של 8.4 שניות.
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות "לילות קולומבוס" שנערכה בקליוולנד, אוהיו ב-16 במרץ הוא קבע בריצת 45 יארד משוכות נמוכות שיא עולם חדש של 5.4 שניות, שיפור לשיא העולם הוותיק בן ה-40 שנים.
נוסף לכך, הוא השווה בריצת 45 יארד משוכות גבוהות את שיא העולם בתוצאה של 5.6 שניות.
באוגוסט 1942, הוא החל לשרת כקצין בדרגת סגן בחיל האוויר של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2002 הונצח טולמיך ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
אלן דז'מלוביץ' חובצוב הוא ג'ודוקא רוסי ממוצא אוסטי.
חובצוב מתחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג, אלוף אירופה (2017).
במאי 2013, חובצוב זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד סלאם באקו.
במאי 2014 הוא זכה במדליית זהב בגראנד סלאם באקו לאחר שניצח בגמר את אושנגי מרגיאני הגיאורגי.
באליפות אירופה 2017 שנערכה בוורשה, חובצוב זכה במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את דומיניק רסל הגרמני באיפון.
בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בסנט פטרבורג לאחר שניצח את סעיד מולאי האיראני בקרב על המדליה.
באולימפיאדת טוקיו 2020, סיים חובצוב במקום השביעי.
לאחר שני ניצחונות בקרבות הראשונים, הוא הפסיד בשלב רבע הגמר למתיאס קאס הבלגי ונשר לקרבות בית הניחומים שם הפסיד לדומיניק רסל הגרמני והודח.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2014 גראנד סלאם באקו 2014 גראנד פרי אסטנה 2015 גראנד פרי טביליסי 2016 גראנד פרי טביליסי 2016 גראנד פרי זאגרב 2018 גראנד פרי בודפשט
לאבלייס נולד בסיינט פיטרסברג שבפלורידה.
הוא סיים תואר ראשון בכימיה מאוניברסיטת פלורידה בגיינסוויל בשנת 1951, קיבל תואר שני בכימיה אורגנית בשנת 1952 והפך לדוקטור לפילוסופיה בשנת 1954, גם בכימיה אורגנית.
בחודש יוני 1981 קיבל לאבלייס את מדליית האזרחים הנשיאותית מידי הנשיא רונלד רייגן.
לאבלייס מת בדיור מוגן במלבורן שבפלורידה ב-18 באפריל 2018.
אלן פטריק מאלרי (; נולד ב-23 בנובמבר 1941 בלונדון) הוא כדורגלן ומאמן עבר אנגלי, ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
מאלרי רשם קריירה ענפה במדיהן של פולהאם ושל טוטנהאם הוטספר בשנות ה-60 וה-70. עם טוטנהאם זכה מאלרי, בין היתר, בגביע אופ"א (כבש בגומלין בשלב הגמר) ובגביע ה-FA.
מאלרי ייצג את נבחרת אנגליה, בין היתר, בטורנירי יורו 1968 ומונדיאל 1970, ובסך הכול רשם 35 הופעות ושער בודד במדי הנבחרת.
ב-1968 היה מאלרי לשחקן הראשון בתולדות נבחרת אנגליה המורחק בכרטיס אדום.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון, רובה ככולה באנגליה.
בהמשך שימש כפרשן ברשת סקיי ספורטס.
מאלרי החל את דרכו בקבוצה הבוגרת של פולהאם בעונת בליגת המשנה, תחת המאמן בדפורד ג'זארד, שחקן העבר של המועדון שהחל את קריירת האימון שלו בקבוצה באותה העונה.
כבר באותה העונה ערך מאלרי 14 הופעות ליגה, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני בטבלה, המוביל אל הליגה הבכירה.
בחמש העונות הבאות, כולן תחת ג'זארד, הפך מאלרי לשחקן מפתח בפולהאם, עם למעלה משלושים הופעות בכל עונה.
בעונת 1961/1962 כבש שישה שערי ליגה בארבעים הופעות, שסייעו לקבוצתו לשרוד בליגה הבכירה בפער נקודה בלבד מהקו האדום.
בסך הכול, נמשכה הקדנציה הראשונה של מאלרי בפולהאם קרוב לשש עונות, ובמהלכן כבש 13 שערי ליגה ב-199 הופעות.
במרץ 1964, חודשים ספורים לתום עונת 1963/1964, הצטרף מאלרי לטוטנהאם הוטספר של המאמן ביל ניקולסון תמורת כ-72,500 ליש"ט.
הוא השתלב במהירות בהרכב הקבוצה ועד לתום העונה כבש שער ליגה אחד בתשע הופעות, וסייע לקבוצה לסיים במקום הרביעי בטבלה.
עונה לאחר מכן כבר שותף בכל 42 משחקי הליגה של קבוצתו וכבש שני שערים.
הוא היה לשחקן מפתח לאורך כל תקופתו בקבוצה, כאשר בכל שבע העונות המלאות בהן שיחק בה, ערך לפחות 39 הופעות ליגה בכל עונה (בשש מהן רשם ארבעים הופעות ומעלה).
את התואר הראשון שלו בקריירה השיג מאלרי בעונת 1966/1967, כאשר טוטנהאם הניפה את גביע ה-FA.
מאלרי פתח בהרכב קבוצתו בניצחון 1–2 על צ'לסי במשחק הגמר.
באותה העונה אף סיים עם קבוצתו במקום השלישי בליגה.
בעונת 1970/1971 הוביל מאלרי את טוטנהאם כקפטן לזכייה בגביע הפוטבול ליג, עם ניצחון 0–2 בגמר על אסטון וילה.
באותה העונה סיימה הקבוצה במקום השלישי בטבלה פעם נוספת, ובזכות כך העפילה לעונת הבכורה של המעפל החדש והשני בחשיבותו באירופה, גביע אופ"א.
מאלרי היה שותף לזכייה של הקבוצה בגביע אופ"א הראשון בהיסטוריה בעונת , כאשר כבר במשחקה הראשון של טוטנהאם במפעל כבש מאלרי צמד בניצחון החוץ 1–6 על קפלוויק (15-1 בסיכום).
טוטנהאם התקדמה במפעל תוך שהיא מדיחה בין היתר את נאנט, ראפיד בוקרשט ומילאן שנכנעה לה בחצי הגמר.
אל גמר המפעל העפילו שתי נציגות אנגליה, וולברהמפטון וונדררס וטוטנהאם.
במשחק הראשון בחוץ ניצחה טוטנהאם 1–2, ובגומלין כבש מאלרי בנגיחה בדקה ה-29 את השער שקבע 0–1 לטוטנהאם.
וולבס איזנה אך לא הצליחה להשלים מהפך, ובסיום שוויון 1-1 וניצחון 2–3 לטוטנהאם בסיכום שני המפגשים.
בכך, היה מאלרי היה לקפטן הראשון של זוכת גביע אופ"א.
לאחר הזכייה בגביע אופ"א חזר מאלרי לפולהאם, וסיים את דרכו בטוטנהאם עם 25 שערי ליגה ב-312 הופעות.
הוא שיחק במדי פולהאם ארבע עונות בליגת המשנה, וכבש במדיה 24 שערי ליגה ב-165 הופעות, שהעלו את מניינו המצטבר ל-364 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן כבש 37 שערים.
אחד מרגעיו הזכורים בקדנציה השנייה בפולהאם היה ב-26 בינואר 1974, במהלך משחק מול לסטר סיטי במסגרת הגביע האנגלי לעונת .
מאלרי כבש בבעיטת יעף מחוץ לרחבה אל החיבורים, שער מרהיב שזיכה אותו בתואר שער העונה של ה-BBC.
על אף ששיחק בליגה השנייה ולא הגיע להישגים או למאבקי הצמרת עם פולהאם, זכה מאלרי בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות עיתונאי הכדורגל לשנת 1975.
לאחר קדנציה קצרה בדרבן סיטי ב-1976, פרש ממשחק פעיל בגיל 35.
מעברו של מאלרי לטוטנהאם העניק לו חשיפה ברמות הגבוהות באנגליה והקנה לו מקום בנבחרת אנגליה של המאמן אלף רמזי.
את הופעת הבכורה שלו ערך מאלרי במשחק ידידות מול ב-9 בדצמבר 1964, שהסתיים בשוויון 1-1. עם זאת, הופעתו הבאה בנבחרת הייתה רק כשנתיים וחצי מאוחר יותר, והוא נותר מחוץ לתוכניות של רמזי לקראת מונדיאל 1966 הביתי בו זכתה אנגליה בתואר.
מאלרי חזר לנבחרת במאי 1967 והיה שותף להעפלתה של אנגליה ממוקדמות יורו 1968, לטורניר היורו הראשון בתולדותיה.
הוא רשם שלוש הופעות בשלב הבתים, וכן פתח בצמד משחקי הפלייאוף מול .
מאלרי זומן על ידי רמזי לסגל אנגליה לקראת טורניר הגמר.
אנגליה פתחה את הטורניר בחצי הגמר מול , ונכנעה לשער של דראגן דז'איץ' בדקה ה-86. שלוש דקות לאחר מכן היה מאלרי למורחק הראשון בתולדות נבחרת אנגליה, במשחקה הבינלאומי ה-424. המשחק התנהל באווירה אגרסיבית, והיה רווי עבירות גסות מצד שתי הקבוצות.
בדקה ה-89, לאחר עבירה גסה מאחור של דובריווי טריביץ', הסתובב אליו מאלרי והשיב לו בבעיטה.
השופט הספרדי היה קרוב ושלף למאלרי כרטיס אדום ישיר.
ללא מאלרי, גברה אנגליה 0–2 על וסיימה במקום השלישי בטורניר.
מאלרי שמר על מקומו בסגל של רמזי, ובשנתיים שבין טורניר היורו למונדיאל 1970, הוסיף 16 הופעות בינלאומיות במשחקי וטורנירי ידידות, ולאחריהם זומן על ידי רמזי לסגל אנגליה למונדיאל במקסיקו.
מאלרי פתח ושיחק לכל אורך משחקי שלב הבתים, בהם גברה אנגליה 0–1 על , נכנעה באותה התוצאה ל, ושוב גברה באותה התוצאה על .
בסיום שלב הבתים, סיימה אנגליה שנייה והעפילה לרבע הגמר, שם פגשה את .
בדקה ה-31 החל מאלרי במהלך עם מסירה לקית' ניוטון, וחדר לתוך הרחבה כדי לקבל בחזרה מניוטון ולקבוע 0–1 לאנגליה, עם שערו היחיד בקריירה מדי הנבחרת.
מרטין פיטרס עוד הכפיל את התוצאה, אך הגרמנים הצליחו לאזן בדקות הסיום, להשלים מהפך בהארכה ולהדיח את אנגליה, האלופה המכהנת, מהטורניר.
ב-3 בפברואר 1971, בניצחון החוץ 0–1 על במוקדמות יורו 1972, פתח מאלרי בפעם הראשונה והיחידה בקריירה כקפטן הנבחרת, בהיעדרו של הקפטן הקבוע בובי מור.
הוא רשם שתי הופעות נוספות במסגרת המוקדמות, האחרונה שבהן ב-13 באוקטובר 1971 בניצחון החוץ 2–3 על , שהיה לאחרון שלו במדי אנגליה.
בסך הכול ערך מאלרי 35 הופעות במדי אנגליה, בהן כבש פעם אחת.
לקראת עונת , עם פרישתו ממשחק פעיל, פנה מאלרי לקריירת אימון, אותה החל כמאמן ברייטון אנד הוב אלביון מהליגה השלישית.
מאלרי זכה לתקציב גבוה יחסית, כחלק משאיפותיו של הבעלים, מייק באמבר, לחזק את המועדון.
כבר בעונת הבכורה שלו על הקווים הוביל מאלרי את ברייטון למקום השני בטבלה, והעלה אותה לליגת המשנה לאחר ארבע עונות בליגה השלישית.
כבר בעונה הבאה היה קרוב מאלרי להעלות את ברייטון לליגה הבכירה, אך קבוצתו סיימה במקום הרביעי, החמיצה את העלייה מהמקום השלישי בגלל פער שערים בלבד, והייתה רחוקה רק שתי נקודות מהמקום הראשון.
מאלרי וברייטון השלימו את המשימה עונה לאחר מכן, כאשר סיימו במקום השני בפער נקודה מהמקום הראשון והשיגו את הכרטיס לליגה הבכירה, לראשונה בתולדות המועדון.
מאלרי אימן את הקבוצה בשתי עונותיה הראשונות בליגה הבכירה, והצליח להשאיר אותה בליגה בשתיהן.
הוא סיים את תפקידו בסיום עונת 1980/1981, לאחר חמש עונות.
לקראת עונת חזר מאלרי לליגת המשנה, כשהתמנה לתפקיד מאמן צ'רלטון את'לטיק, העולה החדשה מהליגה השלישית.
הוא אימן את הקבוצה במשך עונה אחת בלבד, בה סיימה במרכז הטבלה, במקום ה-13. לקראת העונה הבאה התמנה לתפקיד מאמן קריסטל פאלאס, יריבתה הגדולה של ברייטון קבוצתו לשעבר.
המינוי עורר מחאה בקרב הקהל של קריסטל פאלאס, אך מאלרי נותר על הקווים במשך שתי עונות.
עם זאת, לא הצליח מאלרי להוביל את הקבוצה למאבקי הצמרת, ולאחר שתי עונות בחלקה התחתון של הטבלה, סיים את תפקידו במועדון.
מאלרי חזר לליגה הבכירה בעונת 1984/1985, כיורשו של טרי ונבלס בקווינס פארק ריינג'רס.
ונבלס זכה להצלחה גדולה במועדון, כאשר הוביל אותו לגמר הגביע בעודו בליגת המשנה, לאחר מכן לאליפות ליגת המשנה, ועונה לאחר מכן למקום החמישי בליגה הראשונה ולגביע אופ"א.
לאחר שפתחה את העונה עם שני ניצחונות וללא הפסדים בארבעת מחזורי הפתיחה, הובסה ק.פ.ר.
של מאלרי 0–5 על ידי טוטנהאם.
ימים ספורים לאחר מכן החלה את דרכה בגביע אופ"א עם ניצחון 0–7 בסיכום שני מפגשים מול קיי.
רייקיאוויק, כאשר בתווך ביניהם הייתה חתומה על תוצאת ליגה נדירה במפגש ביתי מול ניוקאסל יונייטד.
במחצית פיגרה הקבוצה 0–4, ובמחצית השנייה הצליחה לחזור מפיגור ולסיים את המשחק בשוויון 5-5. ק.פ.ר.
הייתה מעורבת בדרמה נוספת בסיבוב הבא של גביא אופ"א, מול פרטיזן בלגרד.
המשחק הראשון נערך באצטדיון הייבורי, מאחר שאצטדיונה הביתי של הקבוצה, לופטוס רואד, לא אושר על ידי אופ"א בגלל הדשא הסינתטי שהותקן בו.
לפיגור 1–2, אך הפכה לניצחון 2–6, שהעניק לה מקדמה משמעותית לגומלין, אלא שבמשחק הגומלין בבלגרד נכנעה קבוצתו של מאלרי 0–4 והודחה בעקבות חוק שערי חוץ.
היה זה אחד מהמקרים הבודדים בתולדות המפעלים האירופים, והראשון בתולדות גביע אופ"א, בו מודחת קבוצה עם יתרון ארבעה שערים מהמשחק הראשון.
ב-3 בדצמבר 1984, לאחר חצי שנה במועדון ושעות ספורות לאחר ניצחון ליגה 0–2 על סטוק סיטי, פוטר מאלרי מתפקידו.
לאחר פיטוריו טען כי שחקניו טרם התגברו על עזיבתו של ונבלס, וכי גישתם לקבוצה וכלפיו הביאה לפתיחת העונה החלשה ולסיום דרכו במועדון.
לאחר שעזב את קווינס פארק, נותר מאלרי ללא קבוצה במשך שנה וחצי, עד שחזר לתפקיד מאמן ברייטון, ששיחקה אז בליגת המשנה, לקראת עונת .
כעבור שבעה חודשים בלבד, בינואר 1987, פוטר מאלרי מתפקידו.
בסיום העונה נשרה הקבוצה לליגה השלישית.
המשרה בברייטון הייתה האחרונה של מאלרי כמאמן קבוצה מקצוענית באנגליה, כאשר בעונת שימש לתקופה קצרה כמאמן סאות'וויק החצי-מקצוענית, שלא שיחקה במסגרת ליגה רשמית.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 אימן את קבוצת ATM FA, קבוצת הכדורגל של הכוחות המזוינים של מלזיה, ובעונת שימש כמנהל מקצועי בקבוצת בארנט מהליגה השלישית.
בשנת 2015 נכנס מאלרי להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי, כהוקרה על כישוריו והישגיו כשחקן וכמאמן.
כדורגלן השנה בליגה האנגלית (התאחדות עיתונאי הכדורגל):
אלן וילסון ); 4 ביולי 1943, ארלינגטון שבמדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית – 3 בספטמבר 1970) היה גיטריסט, זמר ומוזיקאי אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בשל השתתפותו כגיטריסט הראשי וזמר בלהקת Canned heat האמריקאית.
נפטר בגיל 27 בעקבות צריכה מוגברת של ברביטורטים, מקרה שנחשד כהתאבדות, ובכך נכנס למועדון ההיפותטי "מועדון 27".
וילסון נולד וגדל בעיר ארלינגטון, שבמסצ'וסטס.
כמה מהמאמצים הראשונים של וילסון בביצוע מוזיקה בפומבי הגיעו בשנות העשרה שלו עם הרכב ג'אז שהקים עם חברים אחרים בעלי אוריינטציה מוזיקלית מבית הספר.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון ארלינגטון, עשה תואר שני במוזיקה באוניברסיטת בוסטון וניגן במעגל הפול-בלוז של בית קפה בקיימברידג'.
וילסון התפתח לימודית והפך לסטודנט ייעודי לבלוז מתקדם, וכתב מספר מאמרים לעיתון "ברודסייד" של בוסטון ומגזין התחייה העממית "Little Sandy Review", כולל קטע על נגן הבלוז רוברט פיט ויליאמס.
וילסון נחשב על ידי רבים מבני גילו כמומחה למוזיקאי הבלוז משנות השלושים והארבעים; רבים התייחסו אליו כמי שיש לו יכולת יוצאת דופן לחיבור מוזיקלי עם אנשי הבלוז הגדולים.
ההשפעות הגדולות ביותר שלו כללו את סקיפ ג'יימס, רוברט ג'ונסון, סון האוס, צ'רלי פאטון, טומי ג'ונסון, ג'ון לי הוקר, בודי ווטרס ובוקה ווייט.
סקיפ ג'יימס, בפרט, זכה להערכה רבה על ידי וילסון.
בבית הספר התיכון למד וילסון את הקלטותיו של ג'יימס מ-1931 בעל פי.
בהמשך, וילסון החל לשיר בדומה לקולו הגבוה של ג'יימס.
בסופו של דבר וילסון שכלל את השירה בקול הגבוה וזה הפך לסגנון השירה היחיד שלו.
האוס הקליט את אלבומו הבא עבור תקליטי קולומביה בשנת 1965. בשניים מהשירים באלבום ניגן וילסון על מפוחית וגיטרה.
במכתב לג'אז ג'ורנל שפורסם בגיליון ספטמבר 1965, דיק ווטרמן, מנהל המגזין, העיר את הדברים הבאים על הפרויקט של וילסון: "זהו אלבום סולו, פרט לגיבוי לשני קטעים של ילד לבן בן 21 מקיימברידג 'בשם אלן וילסון.
הוא מעולם לא הקליט לפני כן, אך הוא גיבה את ג'ון הרט, סקיפ ג'יימס, סליפי ג'ון אסטס, בוקה ווייט ורבים אחרים.
במהלך הופעה בקיימברידג', פגש וילסון את הגיטריסט האמריקני ג'ון פאי.
זה כינה אותו "ינשוף עיוור" בגלל קוצר הראייה הקיצוני שלו, תווי הפנים המעוגלים ואופי המחקר, ומאז הוא רכש לעצמו כינוי זה.
באחד המקרים כשניגן בחתונה, הוא הניח את הגיטרה שלו על עוגת החתונה מכיוון שהוא לא ראה אותה.
כפי שכתב מתופף קנד היט אדולפו דה לה פארה לימים בספרו: "בלי המשקפיים, אלן פשוטו כמשמעו לא יכול היה לזהות את האנשים איתם ניגן ממרחק מטר, עד כדי כך היה עיוור 'הינשוף העיוור'".
בעידודו של פאי, וילסון עבר איתו ללוס אנג'לס במטרה לסייע לפאי עם עבודת המחקר שלו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בנושא צ'רלי פאטון.
בלוס אנג'לס הכיר וילסון את בוב הייט, חובב בלוז, זמר ואספן תקליטים, שהקים עמו אחר כך את להקת קנד היט.
עם קנד היט, וילסון הופיע בשתי הופעות בולטות של תקופת שנות השישים, פסטיבל הפופ של מונטריי בשנת 1967 ו-פסטיבל וודסטוק בשנת 1969.
אף על פי שההופעה החיה של הלהקה נחתכה מהסרט וודסטוק המקורי, הם הוצגו במלאת 25 שנה בגרסת הבמאי לסרט המקורי.
שמכיל קטעים שלא הוכנסו לסרט הראשון.
גרסת האולפן לשיר "Going up the Country" (שאותו כתב, הלחין ושר וילסון) אף היוותה חלק מפסקול הסרט וודסטוק המקורי.
וילסון גם כתב ושר את הלהיט "On The Road Again'".
בריאיון למגזין DownBeat הוא העיר, "...
אני מנגן [בהקלטה] בשישה כלים שונים - שלושה קטעי גיטרה, מפוחית, קולות וטמבורין, כולם מוקלטים בזמנים שונים." באלבום הכפול "Hooker 'N Heat", שהוקלט עם הלהקה וג'ון לי הוקר, הוקר נשמע תוהה כיצד וילסון מסוגל לעקוב אחרי הנגינה בגיטרה שלו כל כך טוב.
כמו כן ידוע כי הוקר הצהיר ש"וילסון הוא גיטריסט המפוחית הגדול ביותר אי פעם".
ב־3 בספטמבר 1970, וילסון נמצא מת על צלע הר מאחורי בית הקיץ בקניון של בוב הייט; הוא היה בן 27. בנתיחה שלאחר המוות נמצאו בגופו כמויות גדולות של אלכוהול וברברטורט.
על פי הדיווחים, וילסון ניסה להתאבד כמה חודשים קודם לכן, תוך כדי קפיצה מגשר במכוניתו מהכביש המהיר בלוס אנג'לס.
הוא ניצל ואושפז בקצרה בגלל דיכאון משמעותי, ושוחרר לאחר מספר שבועות.
אף על פי שלעיתים מדווחים על מותו כהתאבדות, הדבר לא נקבע בבירור והוא לא השאיר שום פתק.
מותו של וילסון הגיע שבועיים בלבד לפני מותו של ג'ימי הנדריקס וארבעה שבועות לפני מותה של ג'ניס ג'ופלין, שני אמנים שנפטרו גם הם באותו גיל.
יחד עם הכישרון והאינטלקט שלו, לוילסון היה מוניטין של סרבול חברתי ומופנמות, שהיו אולי סימפטום לדיכאון שלו.
וילסון היה "חנון" נלהב שאוהב לקרוא ספרים בנושא בוטניקה ואקולוגיה.
לעיתים קרובות הוא ישן בחוץ כדי להיות קרוב יותר לטבע.
בשנת 1969 הוא כתב והקליט שיר, "Poor Moon", שהביע דאגה מפני זיהום פוטנציאלי של הירח.
הוא כתב מאמר בשם 'Grim Harvest', על יערות העצים האדומים בקליפורניה, שהודפס והוכנס לתוך עטיפות תקליטי הויניל של אלבום הלהקה המאוחר יותר, Historical Figures and Ancient Heads, בתור מחווה לוילסון.
וילסון התעניין מאוד בשימור עולם הטבע, ובמיוחד העצים האדומים.
על מנת לתמוך בחלומו, רכשה משפחתו של וילסון חורשות ביערות העצים האדומים בקליפורניה על מנת שהעצים לא יכרתו, ובנוסף הקימו שם אנדרטה לזכרו.
הכסף שנתרם ליצירת אנדרטה זו ישמש גם את הליגה לתמיכה יערות עצים אדומים, מחקר, חינוך ורכישת קרקעות של עצי גידול אדומים חדשים וישנים כאחד.
השיר של סטיבן סטילס "איש הבלוז" מתוך האלבום Manassas מוקדש לווילסון, יחד עם ג'ימי הנדריקס ודואן אלמן.
אלן מֶקרֵי מוּרהֶד היה עיתונאי וסופר בריטי יליד אוסטרליה.
התפרסם ככתב צבאי בחזיתות מלחמת העולם השנייה ובספריו על המערכה במדבר המערבי.
בהמשך דרכו כתב ביוגרפיות וספרי היסטוריה.
אלן מורהד נולד והתחנך באוסטרליה ובה התחיל את עבודתו כעיתונאי.
ב-1937 עקר לאירופה והיה לכתב חוץ של הדיילי אקספרס.
תחילה דיווח מגיברלטר על אירועי מלחמת האזרחים בספרד, הועבר לפריז ולרומא וב-1940 הוצב בקהיר.
במלחמת העולם השנייה נודע בכתבותיו מחזיתות הלחימה בצפון אפריקה, באיטליה ובנורמנדי.
בתום המלחמה התגורר תחילה עם משפחתו באיטליה ואחרי כן השתקע באנגליה והתרכז בכתיבה עיתונאית וספרותית הכרוכה במחקר היסטורי.
מורהד זכה פעמיים בציונים לשבח במהלך המלחמה.
ב-1946 הוענקה לו דרגת קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE) וב-1968 הועלה לדרגת מפקד באותו המסדר (CBE), כמו כן הוענקה לו ב-1978 דרגת קצין במסדר אוסטרליה (OA) לאות הוקרה על תרומתו לספרות.
מורהד נפטר בלונדון ב-1983 ונקבר בבית הקברות ההיסטורי בוסט המפסטד .
בתו, קרוליין מורהד היא סופרת ועיתונאית מוערכת ופעילה בארגוני זכויות האדם.
חוויותיו, תצפיותיו וכתבותיו ממלחמת העולם השנייה בזירת צפון אפריקה כונסו ב-1944 בספרו "הטרילוגיה האפריקאית" (The African Trilogy) – "חזית הים התיכון" (1941), "שנה של קרב" (1942) ו"הסוף באפריקה" (1943).
הספרים נכתבו תוך כדי המלחמה למרות קשיי הצנזורה ומגבלות התקשורת.
בתום המלחמה פרסם את ספרו "ליקוי מאורות" (Eclipse) על המערכה באירופה למיגור גרמניה הנאצית.
הספר הסתמך על פרקי יומנו האישי בדרכו מהנחיתה של בעלות הברית בסיציליה ועד ללב במחנה הריכוז ברגן בלזן.
ב-1946 ראתה אור ביוגרפיה שחיבר על הפילדמרשל מונטגומרי.
ב-1952 פרסם את ספרו "הבוגדים: חייהם הכפולים של פוקס, פונטקורבו ונאן מיי", וב-1955 – ביוגרפיה של וינסטון צ'רצ'יל (Winston Churchill in Trial and Triumph).
ב-1960 וב-1962 הופיעו ספריו "הנילוס הלבן" ו"הנילוס הכחול" על חלוצי חקר מקורות הנילוס במאה ה-19 ועל תולדות הארצות שבהן עובר הנהר.
מורהד עסק לא מעט בתולדות מולדתו אוסטרליה.
ב-1956 ראה אור ספרו "גליפולי" על אודות המערכה הרת האסון של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה במְצרי הדרדנלים.
הספר יצר הערכה מחודשת לגבי חלקם של חֵילות אנזא"ק במלחמה, וכפי שציין אחד החוקרים "השיב לאוסטרליה את ההיסטוריה שלה".
ב-1963 פרסם את ספרו "נחל קופר" על משלחת בורק ווילס , שחצתה ב-1860–1861 את אוסטרליה ממלבורן בדרום ועד למפרץ קרפנטאריה בצפון.
ב-1966 יצא לאור ספרו "הפגיעה הקטלנית" (The Fatal Impact) על החדירה האירופית לדרום האוקיינוס השקט, שתחילתה במסעותיו האמיצים של ג'יימס קוק והמשכה בדיכוי האכזרי של האבוריג'ינים.
בעקבות שבץ מוחי שפגע בו במהלך ביקור באוסטרליה ב-1966, ואחרי ניתוח שבוצע בלונדון והחמיר את המצב, נותר מורהד ללא יכולת דיבור, קריאה וכתיבה.
רעייתו, לוסי מילנר, בעברהּ אחת מעורכֵי הדיילי אקספרס, טיפלה בהפקת כתביו שלא פורסמו, בהם כתב היד של חיבורו "דרווין ומסע הביגל" (1969).
ב-1970 הפיקה אסופת רשימות אוטוביוגרפיות שהותיר – "חינוך מאוחר" (A Late Education: Episodes in a Life).
עוד ב-1971 מסר מורהד לספרייה הלאומית של אוסטרליה את ארכיונו הפרטי – תכתובותיו המקצועיות והפרטיות, יומניו, כתבותיו בעיתונות, גזירי עיתונות על אודותיו, טיוטות ויריעות הגהה של כתביו וכן חומרים הנוגעים לחיבוריו שלא פורסמו.
מרגלי האטום (מאנגלית: שמואל שניצר, הוצאת כתבים, 1953)
הנילוס הלבן (מאנגלית: זיוי שורר, מערכות, 1965 ו-1985)