tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הודות למידע המודיעיני, יצאו הבריטים מבסיסיהם כמעט באותה שעה שבה יצאו הגרמנים.
השייטת של היפר הייתה מורכבת משלוש סיירות מערכה: מולטקה, דרפלינגר וזיידליץ, אוניית הדגל של היפר.
הסיירת הרביעית, פון דר טאן, נכנסה למבדוק לטיפול שגרתי ולא הייתה כשירה באותו שלב.
במקומה הצטרפה לשייטת הסיירת המשוריינת בליכר.
יחד עמן הפליגו ארבע סיירות קלות ותשע עשרה משחתות.
על פניו היה זה כוח רב עוצמה, אך "בליכר" הייתה תוספת לא מוצלחת; היא הייתה איטית מסיירות המערכה הגרמניות (מהירותה הייתה 24 קשרים, לעומת 27 - 30 קשרים של סיירות המערכה).
עובדה זו הכבידה על תוכניתו המקורית של היפר, שהייתה גיחה מהירה וחזרה זריזה.
הכוח של ביטי היה גדול יותר.
היו בו חמש סיירות מערכה: טייגר, פרינסס רויאל, ניו זילנד, אינדומיטבל ולאיון, אוניית הדגל של ביטי.
עימן היו שבע סיירות קלות ושלושים וחמש משחתות.
"לאיון", "טייגר" ו"פרינסס רויאל" היו המילה האחרונה בתחום בצי הבריטי; תותחיהן היו בקוטר 13.5 אינץ' (343 מ"מ) ומהירותן הייתה כ-28 קשר (כ-52 קמ"ש).
זאת לעומת "ניו זילנד" ו"אינדומיטבל" המיושנות יותר, שתותחיהן היו בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ) ומהירותן 25 קשר (כ-46 קמ"ש).
מהירותן של סיירות המערכה הגרמניות והבריטיות (למעט "בליכר") הייתה דומה, אם כי האוניות הבריטיות היו מהירות מעט יותר.
ההבדל העיקרי ביניהן היה בקוטר התותחים ובשריון.
הבריטים העדיפו תותחים בקוטר גדול יותר במחיר שריון דק יותר, ואילו לגרמנים הייתה העדפה הפוכה: שריון כבד יותר במחיר קוטר קטן יותר לתותחים, שהיו בקוטר 12 אינץ' ופחות.
משקלו של מטח דופן (Broadside) של כל התותחים הבריטיים היה 40,640 ליברות, כ-18.4 טון; משקלו של מטח דומה של הגרמנים היה 20,288 ליברות, כ-9.2 טון בלבד.
מאידך, שריונן של האוניות הגרמניות היה בעובי 11 - 12 אינץ' (28 - 30 סנטימטרים), לעומת שריון בעובי 7 - 9 אינץ' (18 - 23 סנטימטרים) בלבד באוניות הבריטיות.
הגרמנים הפליגו במהירות בינונית, כ-15 קשר (כ-28 קמ"ש), סיירות המערכה נפרסו בשורה ולפניהן מסך של משחתות וסיירות.
האוניות הבריטיות היו בדרכן לנקודת המפגש החזויה, על פי נתוני המודיעין והחישובים שנערכו באדמירליות.
מצפון, ממפרץ לשון הים של פורת', נעו סיירות המערכה של ביטי והסיירות של גודאינף; מדרום, מהארוויץ', הפליגו שייטות המשחתות בפיקוד טיירויט.
אור ראשון היה בסביבות 7:00 בבוקר, והשחר העולה בישר על יום בהיר עם ראות מצוינת.
היפר חשש מתנאי מזג אוויר טובים, שכן ערפל ועננים סייעו לו לחמוק מהכוח הבריטי העדיף בפשיטה על סקרבורו.
חישובי האדמירליות היו מדויקים; בשעה 7:05 נתקלו משחתות מהכוח של טיירויט, שהגיעו מדרום, בסיירת קלה גרמנית שהייתה בקצה השמאלי של מסך הסיירות הגרמני.
הסיירת הגרמנית דיווחה להיפר על ההיתקלות, והוא הורה לסיירות המערכה שלו לפנות דרומה.
היפר קיווה שמדובר בכוח קטן של משחתות שיוכל להשמיד.
ואולם, כמה דקות לאחר מכן דיווחה סיירת גרמנית נוספת, שהייתה במרכז מסך המשחתות, על כוח גדול של משחתות וסיירות בריטיות המתקרב מצפון מערב.
לאחר כמה דקות נוספות דיווחה "בליכר", שהייתה במיקום צפוני יותר מהיפר, שהיא מזהה ספינות מלחמה גדולות עם הכוח שהגיע מצפון.
מספרן הרב של המשחתות והסיירות העיד על כך שאין מדובר בכוח קטן אלא במסך הגנה של אוניות שטח גדולות.
המסקנה הייתה, אם כן, שמולו שייטת של ה"גרנד פליט", שעמה לא יוכל להתמודד.
נאמן להתחייבותו לאדמירל אינגנהול כי יפנה חזרה לבסיסו אם ייתקל בכוח עדיף, הורה היפר לאוניותיו בשעה 7:35 לפנות לאחור ולנוע בכיוון דרום מזרח חזרה לבסיסיהן.
היפר שיער שהמדובר באוניות מערכה, ולפיכך הורה לאוניותיו להפליג במהירות 24 קשר (כ-44 קמ"ש), מהירותה המרבית של "בליכר", מהירות שרוב אוניות המערכה לא היו יכולות להשיג.
ואולם, תוך זמן קצר הסתבר לגרמנים שהאוניות הבריטיות מצמצמות את המרחק במהירות גדולה יחסית, והיפר הבין שהאוניות הגדולות הנראות במרחק הן סיירות המערכה הבריטיות.
ביטי הורה לאוניותיו להגביר את מהירותן, עד ל-29 קשר (כ-54 קמ"ש).
היפר לא יכול היה להגביר את מהירותו, שכן "בליכר" לא הייתה יכולה להפליג מהר יותר מ-24 קשר.
"ליון" ירתה בתחילה על האונייה האחרונה בטור הגרמני, "בליכר", אך משהתקרבה העבירה את האש אל אוניית הדגל הגרמנית, "זיידליץ".
ב-10:41 נפגעה "ליון" שוב, הפעם בצריח התותחים הקדמי.
ואולם, "ליון" כבר נפגעה קשות; היא ספגה 15 פגיעות של פגזים גרמניים, מהירותה ירדה ל-15 קשר, והיא נפרדה מהמערך הטורי והחלה לפגר.
בשעה 10:54 זיהה ביטי, שעמד על גשר אוניית הדגל שלו, "ליון", פריסקופ של צוללת.
"ליון" ספגה עד עתה נזק כבד; כל מערכת החשמל שלה יצאה מכלל פעולה, ולא ניתן היה לשדר את הוראות האדמירל בעזרת איתות אור.
היפר שקל לשלוח את המשחתות שליוו את אוניותיו לבצע התקפת לילה על האוניות הבריטיות, אך הצוותים היו מותשים ומלאי הדלק שלהם היה נמוך.
שלוש סיירות המערכה הגרמניות חברו לצי הים הפתוח בסביבות השעה 15:30. האוניות עגנו בפתח נהר יאדבוסן, ולמחרת בבוקר נכנסו לנמל וילהלמסהאפן.
"זיידליץ" הייתה פגועה קשות; "דרפלינגר" נפגעה אף היא, ורק "מולטקה" שבה ללא פגיעה.
למרות האבל על טביעתה של "בליכר", היה היפר מרוצה: הוא סבר ש"טייגר" הוטבעה.
רק מאוחר יותר הסתברה לגרמנים הטעות.
ביטי עזב את "ליון" הפגועה, ועבר למשחתת אטאק (Attack), כדי לפקד ממנה על המשך הקרב.
המשחתת הניפה את נס האדמירל ופנתה במהירות אל סיירות המערכה, שסיימו זה עתה את הטבעתה של "בליכר".
ביטי קיווה שיוכל להמשיך את הקרב; הוא פגש את סיירות המערכה תוך כמה דקות ועבר ל"פרינסס רויאל", שם קיווה לשמוע על הטבעת שתיים או שלוש מן האוניות הגרמניות.
לאכזבתו ולכעסו הבין שרק "בליכר" הוטבעה, ואילו שלוש האחרות חמקו.
באכזבה עמוקה הורה ביטי בשעה 12:45 על הפסקת הקרב, לאחר שהבין שהמרחק הגדול שנוצר אל אוניות האויב הופך את המשך הקרב לבלתי אפשרי.
"לאיון" ספגה נזקים כבדים, טונות רבות של מים חדרו לאונייה, מערכות החשמל בה לא פעלו, ומנועיה כמעט ולא הצליחו להניע אותה.
בשעה 15:00 החלה "אינדומיטבל" לגרור את האונייה הפגועה, ומסע הגרירה נמשך שני לילות; שתי סיירות המערכה היו מלוות בעשרות משחתות, כדי להגן עליהן ממתקפה אפשרית של צוללות או משחתות אויב.
בחצות הלילה השני הוחלפה "אינדומיטבל" בגוררות, ובבוקר נכנסה לנמל רוזית' (Rosyth).
דעת הקהל הבריטית ראתה בקרב הישג גדול, ונקמה על הפגזת סקרבורו בחודש שלפני כן.
התעמולה הגרמנית טענה בחודשים שלפני כן שהצי הבריטי חושש להתעמת עם הצי הגרמני, ולדעת העיתונות הבריטית היה קרב שרטון דוגר הוכחה ניצחת לעליונותו של הצי הבריטי.
פיקוד הצי הבריטי חש אחרת; ביטי עצמו היה מאוכזב מאוד מתוצאות הקרב, ולורד הים הראשון, אדמירל ג'קי פישר, התבטא בחריפות רבה: "מדוע לא לכדתם את כולן?".
הכישלון היה מהדהד: המודיעין הבריטי הצליח לספק מידע מדויק, והאדמירליות תכננה היטב את תנועת הכוחות והצליחה להביא לזירה כוחות עדיפים, ובזמן.
למרות תנאי הפתיחה המעולים, לא הצליחו הבריטים להשמיד את הגרמנים.
עיקר הביקורת הופנתה לאדמירל משנה מור, שפעל על פי פקודתו הלא מובנת של ביטי.
אך למרות ביקורת זו לא נשפט מור.
נראה שביטי חש שחלק מהאשמה נבע מתנאי האיתות הגרועים.
מור הועבר בשקט לפיקוד על שייטת סיירות באזור האיים הקנריים, שם לא היה חשש להופעת אוניות גרמניות כבדות.
הביקורת הקשה ביותר הוטחה בקפטן פלי, מפקד "טייגר", על שלא הבין את פקודותיו של ביטי ולא ירה על "מולטקה".
פישר מתח ביקורת חריפה גם על כך שלא המשיך במרדף אחרי האוניות הגרמניות לאחר ש"ליון" נפגעה והתנתקה מהטור הבריטי, ו"טייגר" הפכה למובילה.
פישר טען שהיה על פלי לנהוג על פי המסורת של הוריישו נלסון, לנקוט יוזמה ולהמשיך במרדף פישר טען בחריפות: "הכלל הראשון במלחמה הוא לא למלא הוראות.
כל טיפש יכול למלא פקודות!".
ביטי הגן על פלי: צוותה של טייגר היה בעייתי, ורמתו הייתה נמוכה מאוד.
גם על ביטי עצמו מתח פישר ביקורת.
פישר טען, בחריפות האופיינית לו, כי לא הייתה אף צוללת באזור.
החלטתו של ביטי התקבלה תוך שבריר שנייה, מעמדתו בגשר הפיקוד, תחת אש כבדה, וכאשר האונייה הייתה פגועה ונטתה הצידה.
ואולם, למרות ביקורת זו זכה ביטי לאהדה גדולה, ולאחר מספר שבועות שב וזכה באמונם של ג'ליקו, פישר וצ'רצ'יל, הלורד הראשון של האדמירליות.
הפופולריות של ביטי בציבור הרחב נסקה לשיאים חדשים.
כאשר נודע לגרמנים ש"טייגר" לא טבעה, ושהאונייה היחידה שטובעה בקרב הייתה "בליכר", הסתבר להם כי הם המובסים בקרב.
הגרמנים התנחמו ברמת התותחנות הגבוהה שגילו, במקצועיות ובמשמעת של צוותיהם.
למרות האש הכבדה והנזק הכבד שספגה "זיידליץ" המשיכו התותחנים הגרמניים בירי יעיל ומהיר, והאוניות תפקדו היטב.
ניהול הקרב בידי היפר זכה להערכה, ולא היה מי שביקר אותו על ההחלטה הקשה להותיר את "בליכר" לגורלה.
מי ששילם את המחיר על הכישלון היה מפקד צי הים הפתוח, אדמירל פרידריך פון אינגנול.
אינגנול נתפס כאחראי לתבוסה בקרב מפרץ הלגולנד ולכך שבפשיטות על ירמות' וסקרבורו נחלצו הגרמנים רק הודות למזלם הטוב.
אינגנול נאלץ לפרוש מתפקידו ב-2 בפברואר.
קרב שרטון דוגר היה הקרב הראשון בין סיירות מערכה מודרניות, ובכלל בין אוניות מלחמה של עידן הדרדנוט.
הקרב נערך בטווחים ארוכים בהרבה מכל מה שתוכנן ותורגל לפני המלחמה.
גם תכנון האוניות היה בהתאם; מתכנני האוניות בנו כלי שיט שנועדו לעמוד מול אש בטווחים של כ-10,000 מטרים.
מסלולם של פגזים הנורים בטווח כזה הוא שטוח יחסית, והיה צפוי שיפגעו באוניות בזווית ישרה יחסית לדפנות, ובשל כך תוכנן המיגון בספינות בהתאם.
ואולם, בקרב שרטון דוגר היה מסלולם של הפגזים שונה, בשל הטווח הארוך, והם פגעו בספינות האויב בזווית גבוהה בהרבה.
שריון האוניות לא היה בנוי כדי לעמוד בפגיעות כאלו.
רמת דיוק הירי בשני הצדדים הייתה נמוכה מאוד.
התותחים הראשיים בספינות הגרמניות (בקטרי 11 ו-12 אינץ') ירו 976 פגזים, ש-22 מהם פגעו באוניות בריטיות (16 פגזים פגעו ב"ליון" ו-6 ב"טייגר"), כ-2.25%.
הבריטים ירו 1,150 מתותחיהם הראשיים (בקטרי 12 ו-13.5 אינץ'), מהם פגעו 7 בלבד באוניות הגרמניות (3 פגעו ב"זיידליץ" ו-4 ב"דרפלינגר").
עם זאת, "בליכר" ספגה מספר רב של פגיעות מטווח קרוב.
היה זה, כאמור, הקרב הראשון בין אוניות שטח גדולות, ושני הצדדים סבלו מהעשן הכבד, המהירות הרבה, והטווח הארוך.
עם זאת, היה ברור גם לבריטים שהתותחנים הגרמניים נהנים ממערכות תצפית ובקרת אש טובות יותר, ושיש להם עליונות בתחום זה.
הגרמנים למדו לקח נוסף מן הקרב, לקח שהחמיצו הבריטים.
שני הצדדים לא היו מודעים לסכנה שבהימצאות המטענים ההודפים בצריח, אך רק הגרמנים למדו היטב את נזקי הפגיעה ב"זיידליץ", פגיעה שעלולה הייתה להביא להשמדת האונייה כולה.
הצי הגרמני הנהיג שורה של צעדים שנועדו למנוע הימצאות מספר רב של מטענים כאלה באותו זמן בצריח, והתקינו מחיצות רבות שנועדו לבודד את חלקי הצריח השונים.
הבריטים לא למדו את הלקח, ולמעשה הבינו אותו הפוך: הם ראו בהישרדותה של "ליון" אות לרמת הבנייה הגבוהה שלה.
בקרב יוטלנד שילמו הבריטים ביוקר על טעות זו, בהטבעתן של שלוש סיירות מערכה.
קרב שכונת התקווה היה העימות הצבאי הגדול הראשון במלחמת העצמאות.
הקרב נערך בליל כ"ו בכסלו תש"ח, 8 בדצמבר 1947, כאשר כח בן 400 לוחמים ערבים בפיקודו של חסן סלאמה התקיף את שכונת התקווה.
הקרב הסתיים בהדיפת ההתקפה תוך גרימת אבדות כבדות לתוקפים.
מיד לאחר ההצבעה על תוכנית החלוקה הכריז הוועד הערבי העליון על שלושה ימי שביתה כללית והמופתי חאג' אמין אל-חוסייני מינה את חסן סלאמה למפקד הכוחות הערביים באזור לוד - רמלה.
קו ההגנה של תל אביב ופרבריה השתרע לאורך קילומטרים רבים.
מחוז תל אביב של ההגנה חולק לחמש חזיתות:
חזית מס' 1 - חזית הדרום ("דרומי") כללה את כל הגבול בין תל אביב ליפו משפת הים, בצפון שכונת מנשיה עד לשכונת התקווה ושכונת עזרא.
מפקד החזית היה ישראל שחורי
חזית מס' 2 - חזית הצפון, נועדה להגן על גבולה הצפוני של תל אביב מול הכפרים הערביים ג'מוסין, סומייל ושייח' מוניס
חזית מס' 3 - אזור בן שמן
חזית מס' 4 - אזור בית הקרן הקיימת על יד בית דגן
חזית מס' 5 - בת ים, חולון ומקווה ישראל
הכפר סלמה היה מגדולי הכפרים בסביבה.
התגוררו בו יותר מ-7,600 תושבים.
הכפר היה עשיר ועתיר נכסים והיו בו שני מכוני מים ומגדלי מים.
במרכז הכפר נמצא בית הספר הממשלתי ומסביב לו בתי אבן בני 2–3 קומות שחלשו טופוגרפית על שכונת התקווה.
עד פרוץ המאורעות השתדלו זקני הכפר ומכובדיו לשמור על יחסים טובים עם היהודים.
פרנסתם של תושבי סלמה היה על שכונת התקווה שם שיווקו ביצים וירקות וגם פרי הפרדסים נמכר ליהודים.
עם פרוץ המאורעות החלה תסיסה בכפר והנוער (השאבאב) שהושפע ממתסיסים מבחוץ, גבר על זקני הכפר.
הגבול בין שכונת התקווה לסלמה נמשך מיד אליהו עד שכונת עזרא.
הגבול לא היה מבוצר ובחלק גדול היה קושי בהגנה בגלל פרדסים סבוכים שהיו נטועים שם.
לשם הגברה השמירה, הובאו למקום כלבי שמירה והקו כונה "קו הכלבים" (היום-בשטח "גן התקווה").
מדרום לשכונה שכנה שכונת "בית יעקב" שבלטה לתוך סלמה.
בשכונה גרו משפחות דלות אמצעים והמרחק בינה לבין העמדות הקיצוניות בסלמה היה 80–100 מטר.
העובדה ששכונה זו הייתה פרושה למרגלות סלמה מנעה כל הגנה יעילה עליה.
על הגנת השכונה הופקדה פלוגה מ"גדוד הפרברים" שאנשיה גויסו מבני השכונה ואומנו על ידי מפקדה זאב (זוניק) שטינברג (לימים - שחם).
הם היו חלק מגדוד 53 של חטיבת גבעתי.
כבר בימים הראשונים החלה הזירה בחזית סלמה להתחמם.
ב-5 בדצמבר 1947 בעקבות יריות מצד סלמה, נשלח פטרול של ההגנה לעבר סלמה ונתקל במארב.
יחידה שנשלחה למצוא את הגופה נתקלה באש ממשוריין בריטי שממנה נהרג .
ב-6 בדצמבר 1947 נרצח איש ההגנה באחת העמדות ב"בית יעקב", על ידי הסרג'נט הבריטי פלאור (שפיקד בהתקלות בה נהרגה ברכה פולד).
חבריו נאסרו על החזקת נשק.
רצח שיף עורר סערת רוחות בשכונת התקווה ומאות מתושבי השכונה הקיפו את המשוריין הבריטי ויידו בו אבנים בדרישה לשחרר את העצורים ולאסור את פלאור.
לבסוף הוסכם לשחרר את העצורים עד להעמדתם למשפט.
פלאור שוחרר "מחוסר הוכחות מספיקות" והבחורים שנאסרו עם שיף נידונו בבית דין צבאי לחמש שנות מאסר.
לזכר שלושת החללים האלה הוקדשה "כיכר השלושה" בצפון תל אביב.
לזכרם נמצאת גם לוחית זיכרון בשכונת התקווה, ברחוב נדב 1 פינת רחוב לח"י.
התנהגות הבריטים עודדה את ערביי סלמה והם לא חדלו להטריד את השכונה באש.
לפיכך הוחלט לבצע פעולת תגמול והתראה נגד סלמה ולפוצץ את אחד מבתיו.
הפעולה נערכה ב-7 בדצמבר 1947, נר ראשון של חנוכה תש"ח, והוכתרה בהצלחה.
הבית פוצץ והלוחמים חזרו בשלום למרות האש העזה שנורתה עליהם.
פעולת התגמול המוצלחת הסעירה את סלמה וגברה הדרישה לפעולת נגד "אשר תלמד את היהודים לקח".
מצב זה היה נוח לחסן סלאמה.
חסן סלאמה החל לתכנן את ההתקפה על שכונת התקווה מיד משנכנס לתפקידו.
המבנה הטופוגרפי של שכונה רבת אוכלוסין וגבולה הארוך והפרוץ, הבטיחו לו ניצחון ודאי במינימום קורבנות.
תוכנית ההתקפה שלו הייתה: התקפת יריות והפגזת מרגמות ואחר כך התקפת הטעייה שתמשוך את כוחות ההגנה למקום אחד, ואחר כך - הסתערות מחץ על שכונת "בית יעקב".
הוא הועיד תפקיד נכבד גם לתושבי סלמה הבלתי לוחמים והורה להם להצטייד בשקים ובלפידים לשם ביזה והעלאת השכונה באש לאחר נסיגת הלוחמים בחזרה לסלמה.
בהתקפה זו קיווה סלאמה לשבור את היסוסיהם של הכפריים שעמדו עד אז מהצד.
תאריך ההתקפה נקבע ליום שני 8 בדצמבר 1947.
בבוקר 8 בדצמבר 1947 הגיעה למפקדת ההגנה בתל אביב ידיעה כי "מקור מוסמך מוסר כי במשך הליל עברו כ-400 ערבים מזוינים בפיקודו של חסן סלאמה בכיוון ליפו, יש לחכות להתקפה על תל אביב".
המקור לא מסר היכן תיערך ההתקפה.
במחוז הוכרז "מצב חמור מאד".
הנשק הרזרבי הוכנס לפעולה בעמדות ועתודות ההגנה במחוז הועמדו במצב הכן.
בשעות אחה"צ הובחנה תנועת אוטובוסים בכביש יהודייה - סלמה ונראה כוח ערבי ניכר מתרכז שם.
בשעה 19.00 החלה ההתקפה באש רובים ומקלעים עזה.
כמה דקות לאחר מכן הבחינו המגינים ב"קו הכלבים" בהסתננות ערבים דרך הפרדסים לעבר העמדות שלהם (שהייתה התקפת ההטעייה שנועדה למשוך את הכוחות המגינים לאזור).
התפתח קרב קשה והערבים הצליחו להתקדם עד 10–15 מטרים מהעמדות.
מפקד המקום זאב שחם (זוניק), חש מיד לקו הכלבים עם עוד חמישה לוחמים וביחד עם מגיני הקו הצליח לבלום את התקדמות הערבים.
כעבור זמן קצר החלה ההתקפה העיקרית על שכונת בית יעקב.
מאות לוחמים ערבים יחד עם תושבי סלמה הסתערו בגלים על השכונה.
המגינים השיבו אש, אך ההגנה נתקלה בקשיים בעקבות מעצורים רבים בסטנים ותקלות במרבית הרימונים, עקב נזקים שנגרמו לכלי הנשק בזמן האחסנה בסליקים.
בעקבות כך הוכרזה נסיגה מסודרת.
הערבים לא ניצלו את הצלחתם הראשונה לאחר נסיגת המגינים להמשך ההתקפה, אלא החלו בשוד וביזה של משכנות העוני בשכונה.
בתי השכונה, שהיו ברובם צריפים, הוצתו.
תוך זמן קצר הגיעה תגבורת ההגנה למקום והחלה התקפת נגד.
חלק מאנשי התגבורת הופנה לסתימת הפרצות ב"בית יעקב".
אחד מאנשי התגבורת עזרא צפדיה, בן 16, קלט את סיסמת הערבים באותו לילה: "ערב אל-ערב", ומשך בעורמה את הלוחמים הערבים לכיוונו תוך הטעייתם.
כשהערבים היו מגיעים לטווח קרוב, היה מחסל אותם בזריקת רימון.
חלק אחר של התגבורת, מצוידים במקלע ברן, תפסו עמדות מדרום לכביש לסלמה.
במקביל, אנשי התגבורת החלו להסתער על הבוזזים הערבים שנראו היטב לאור הלהבות של הצריפים הבוערים, ופגעו בהם מטווח קרוב.
הערבים שניסו לסגת לכיוון סלמה, נפגעו מאש מקלע הברן.
הקרב ניטש עד שעה 22.00, והסתיים בתבוסה ערבית.
כל הלילה עסקו השוטרים ואנשי הסהר האדום באיסוף פצועים והרוגים.
מהיהודים היו שני הרוגים - זוג תושבים שסירבו להתפנות מהשכונה ערב ההתקפה ונשרפו בתוך צריפם.
אך הנזקים לרכוש היו ניכרים - 32 צריפים נשרפו ו-60 משפחות נשארו ללא קורת גג.
קרב שכונת התקווה היה הקרב הגדול הראשון של הלוחמים הערבים הבלתי סדירים וכוחות ההגנה.
פעילות לוחמי סלמה הצטמצמה בצליפות בלבד.
אנשי רמלה הכריזו יום אבל מיוחד וזאת לאחר שהזדרזו קודם להפיץ את השמועה כי שכונת התקווה הושמדה כליל.
לאחר הקרב לקח זוניק חלק מחייליו לקפה כסית שם התקבלו בשמחה על ידי המשוררים והאמנים.
כאשר חנה רובינא נתבקשה לקרוא את שירו של נתן אלתרמן, "אל תתנו להם רובים", היא הסתכלה בבחורים ואמרה: "תנו להם רובים".
קרב שטלופנן התרחש ב-17 באוגוסט 1914 ליד העיר שטלופנן (כיום נסטרוב), והיה הקרב הראשון שפתח את החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה במהלכו הגיס הגרמני הראשון של הארמייה השמינית הצליח להסיג לאחור חלק מהארמייה הרוסית הראשונה ואף לשבות חלק מחייליה.
קרב זה היה הראשון במערכה שנודעה לאחר מכן כהפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית במהלכה ניסתה האימפריה הרוסית לכבוש את שטחי פרוסיה המזרחית מידי הקיסרות הגרמנית.
רצח יורש העצר האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד ב-28 ביוני 1914, על ידי לאומן סרבי, הניע את האימפריה האוסטרו-הונגרית להכריז מלחמה על סרביה במהלך יולי 1914. האימפריה הרוסית, בעלת ברית של סרביה, הכריזה מלחמה על אוסטרו-הונגריה.
הקיסרות הגרמנית הייתה בעלת ברית של אוסטרו-הונגריה ולכן הכריזה מלחמה על רוסיה ובעלת בריתה, צרפת.
שרשרת אירועים זו הובילה לפריצת מלחמת העולם הראשונה.
במצב זה גרמניה הייתה צריכה להילחם בשתי חזיתות - בצרפת ממערב וברוסיה ממזרח.
המטה הכללי הגרמני ידע שמלחמה בשתי חזיתות תפצל ותחליש את גרמניה בצורה משמעותית ולכן עליהם למצוא דרך להילחם בחזית אחת בלבד.
לשם כך הגה הגנרל הגרמני אלפרד פון שליפן תוכנית למלחמה מול רוסיה וצרפת שנקראת על שמו, תוכנית שליפן.
הגרמנים העריכו שלצבא הרוסי ייקח מספר שבועות לארגן את צבאם עד שיוכלו לפתוח במתקפה (או ליתר דיוק - "ביום ה-39").
לפיכך, במסגרת מסגרת זמן זו על גרמניה להכניע את צרפת.
לפי תוכנית שליפן, גרמניה תוכל להכניע את צרפת במהירות אם תפלוש אליה דרך בלגיה ומשם תתקדם במהירות אל פריז.
המטה הכללי הגרמני האמין שצבא גרמניה יוכל להכניע במהירות עד צרפת ולכבוש את פריז (כמו במלחמת צרפת–פרוסיה) ואז להעביר את עתודות הלוחמים אל המזרח, שם תחל הלחימה מול צבאה של רוסיה.
באופן מעשי, ב-4 באוגוסט החלה הלחימה בחזית המערבית באופן רשמי עם פתיחתו של קרב לייז'.
בחזית המערבית נחלו הגרמנים בחודש אוגוסט הצלחות עם ניצחונותיהם בקרב לייז' והמערכה על הגבולות.
בעוד עיקר צבאם נלחם במערב מול צרפת ובריטניה, הגרמנים ציפו שהרוסים יארגנו את צבאם ואז יחלו הקרבות בחזית המזרח.
הגבול הגאוגרפי בין רוסיה לגרמניה הוא גבול רחב (משתרע לאורך של כ-1600 קילומטרים) ומישורי שעובר באזור פרוסיה המזרחית.
הגרמנים ציפו שרוסיה תפלוש אם כן ישירות לפרוסיה המזרחית במטרה לכבוש את בירת המחוז דאז, קניגסברג (בשנות האלפיים, "קלינינגרד").
למרות שעיקר צבאם היה מרוכז בחזית המערבית, הגרמנים ציפו שהארמייה השמינית שנשארה להגן על פרוסיה המזרחית תוכל לעצור את ההתקפות הרוסיות ולהמשיך להחזיק באזור עד אשר הקרבות בחזית המערבית יסתיימו ועיקר הצבא הגרמני יועבר לחזית המזרחית.
ב-30 ביולי כשהיה ברור לכל הצדדים שעומדת לפרוץ מלחמה, הורה הצאר להתחיל לנייד את הכוחות אל עבר הגבול המערבי של רוסיה כדי להתעמת עם צבאות אוסטרו-הונגריה וגרמניה.
כאמור קודם לכן, הארמייה השמינית הגרמנית הייתה הכוח הצבאי היחיד שהגן על פרוסיה המזרחית.
הארמייה הרוסית הראשונה (בפיקודו של פאול פון רננקמפף) והארמייה הרוסית השנייה (בפיקודו של אלכסנדר סמסונוב) היו באזור הגבול מול גרמניה ומספרם היה גבוה בהרבה מזה של הגרמנים.
מצב זה הוביל את הפיקוד הרוסי להחלטה לצאת להתקפה על פרוסיה המזרחית ולא לחכות לשאר הצבא על מנת לכבוש במהירות את פרוסיה המזרחית ולפתוח חזית נוספת מול גרמניה בתקווה שהלחץ שנוצר על צרפת בחזית המערבית יוקל.
ב-12-13 באוגוסט נכנסו הארמיות הרוסיות (הראשונה והשנייה) אל שטחי פרוסיה המזרחית.
התוכנית הרוסית הייתה שהארמייה הראשונה תפלוש מצפון-מערב והארמייה השנייה תתקוף מדרום.
מבחינה מספרית, הארמייה השמינית תוכל להתמודד מול כל ארמייה רוסית בנפרד (שכן לגרמנים הייתה אספקה וציוד מתקדם יותר מלרוסים) אך כנגד שתי הארמיות הרוסיות אין לארמייה השמינית כל סיכוי, וכך פרוסיה המזרחית תיפול לידי האימפריה הרוסית.
בעת פלישתה לפרוסיה המזרחית לא נתקלה הארמייה הראשונה בהתנגדות כלשהי מצד הגרמנים.
הרוסים המשיכו להתקדם בימים שלאחר מכן בשטח האויב כאשר הם מתרחקים יותר ויותר ממקורות האספקה שלהם.
גנרל מקסימיליאן פון פריטוויץ, מפקד הארמייה השמינית הגרמנית, ידע שבקרב ישיר מול הצבא הרוסי אין לארמייה השמינית סיכוי ולכן רצה להורות על נסיגה מפרוסיה המזרחית.
הוראה זו עומדת בניגוד לרעיון בתוכנית שליפן לפיה על הגרמנים להחזיק מעמד בחזית המזרחית עד אשר החזית המערבית תוכרע ועיקר הצבא יועבר למזרח.
קווי ההגנה של הארמייה השמינית הגרמנית נפרסו ליד גומבינן (כ-32 קילומטר מערבית לגבול הרוסי) אך יחידות קטנות של הצבא נפרסו לאורך כל החזית.
ההוראה שקיבלו יחידות אלה הייתה שלא להיכנס לקרב עם האויב אלא לסגת חזרה אל שאר הצבא בגומבינן במידה והן נתקלות באויב.
הארמייה הרוסית הראשונה המשיכה בהתקדמות שלה עד שנעצרה ליד העיר שטלופנן (כיום נסטרוב) מסיבה שלא הייתה ברורה לגרמנים (ככל הנראה על מנת לחכות שהארמייה הרוסית השנייה תתקדם ושתי הארמיות יוכלו לפעול ביחד כנגד הארמייה הגרמנית השמינית).
אופיו הפחדן של פריטוויץ, שהעדיף שלא ליצור מגע עם האויב אלא להורות על נסיגה, עמד מנגד לאופיו של הגנרל הרמן פון פרנסואה שהיה מפקד הגיס הראשון של הארמייה השמינית.
פרנסואה החליט שבניגוד להוראות של פריטוויץ עליו לצאת ולהילחם מול הארמייה הראשונה הרוסית לפני שיספיקו שתי הארמיות לאגף ולפתוח בהתקפה משולבת על הצבא הגרמני.
למרות בקשותיו ששאר הארמייה תצטרף אליו, לא זכה לפרנסואה לתמיכת מפקדו.
ב-17 באוגוסט תקף הגיס הראשון של פרנסואה את אחת האוגדות של הארמייה הרוסית הראשונה וכך נפתח קרב שטלופנן.
כששמע פריטוויץ שפרנסואה לקח את הגיס הראשון ויצר מגע עם האויב, הורה פריטוויץ לפרנסואה לחזור מיד חזרה מתוך החשש שהארמייה הרוסית הראשונה תאגף את הכוח של פרנסואה (שכן מספרם של חיילי הארמייה היה גדול בהרבה ממספרי הגיס הגרמני) ותביס אותו בקלות.
פרנסואה סירב לחזור חזרה לשאר הארמייה, וההודעה שהועברה בקשר הייתה כדקלמן: "אנא מסור לגנרל פון פריטוויץ שגנרל פון פרנסואה יחתור לסיום המגע עם האויב ברגע שהוא יביס את הרוסים!".
התקפת הפתע של פרנסואה הצליחה להפתיע את האוגדות הרוסיות.
לאחר שהותקפה האוגדה ה-27 הרוסית בשטלופנן החלה לסגת כשהיא משאירה אחריה כ-3,000 שבויים לידי הגרמנים.
פרנסואה וכוחותיו המשיכו לרדוף אחר הרוסים עד לשעות הערב של 17 באוגוסט אז החליט פרנסואה לסגת לאחר ששאר הארמייה הרוסית הגיעה לאזור הקרב והחלה לאגף את כוחותיו.
פרנסואה חזר עם כוחותיו של גומבינן לאחר קרב של יום אחד בלבד במהלכו נהרגו או נפצעו כ-5,000 חיילים רוסים ועוד כ-3,000 רוסים נתפסו כשבויי מלחמה.
הגרמנים איבדו באותו יום קרוב ל-1,300 חיילים.
כאמור קודם, בשעות הערב של 17 באוגוסט החליט פרנסואה לסגת חזרה אל שאר הארמייה הגרמנית השמינית שבגומבינן ובכך הסתיים הקרב.
למרות המפלה הקלה שספגו הרוסים והנסיגה המועטה שלהם, המשיכה הארמייה הראשונה של רננקמפף להתקדם בתוך שטחי פרוסיה המזרחית.
ההתנגשות הבאה בין הרוסים לגרמנים הייתה שלושה ימים לאחר מכן ב-20 באוגוסט לאחר שהארמייה הגרמנית השמינית של פריטוויץ יצאה למתקפה לא מוצלחת כנגד הצבא הרוסי במה שנודע כקרב גומבינן.
למעשה, ההשפעה היחידה של קרב שטלופנן על המשך הלחימה הייתה שכתוצאה מקרב זה השתכנע פריטוויץ לנקוט בקו אגרסיבי יותר ולצאת למתקפת נגד בקרב גומבינן.
מתקפה כושלת זו הביאה את הצבא הגרמני לסגת עוד יותר פנימה תוך כדי איבוד שטח אסטרטגי.
פריטוויץ תכנן לסגת מכל שטחי פרוסיה המזרחית ולכן הוחלף ב-22 באוגוסט על ידי פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף.
קרב שדה גרובניק היה קרב, שהתנהל בשנת 1242, בין כוח מונגולי, בפיקודו של קאדאן ובין צבא קרואטי.
הקרב התנהל בשדה גרובניק, בקרבת רייקה, שבקרואטיה והסתיים בניצחון מוחץ של הקרואטים.
המונגולים, בפיקודו של קאדאן, נשלחו על ידי באטו ח'אן לרדוף אחר בלה הרביעי, מלך הונגריה, שנמלט מפניהם.
הם חיפשו אחריו אך לא מצאו אותו, כי הוא נמלט בינתיים לאי צ'יובו.
בדרכם שטפו המונגולים את זגרב, את חבל ליקה ואת דלמטיה וניסו ללא הצלחה לכבוש את מבצר וינודול.
צבא קרואטי הנחיל להם תבוסה בקרב שדה גרובניק ומשם המשיכו המונגולים לספליט ושם הגיע אליהם ההודעה על מותו של הח'אן הגדול, אוגדיי חאן, בשורה שגרמה להם לפנות את האזור ולשוב למולדתם.
יש היסטוריונים המטילים ספק לגבי קיום הקרב ותוצאותיו.
בשנת 1842, שש מאות שנים לאחר הקרב, כתב המשורר היווני-קרואטי דמטריוס דימיטריו פואמה רומנטית על הקרב.
קרב של שחור וכלבים הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הצרפתי ברנאר-מארי קולטס.
הצגת הבכורה שלו הייתה בכיכובם של מישל פיקולי ופיליפ לאוטאר בשנת 1979.
עלילת המחזה מתרחשת באתר עבודות ציבוריות של יזמי חוץ צרפתים, באחת מארצות אפריקה המערבית.
אורן בן הששים הוא מנהל העבודה באתר.
קאל הוא מהנדס בשנות השלושים לחייו.
קאל הרג את אחד הפועלים השחורים וזרק את גופתו לביוב.
אלבורי הוא שחור שהתגנב למגורי הסגל מבלי שהשומרים הבחינו בו ודורש את גופת הפועל השחור.
אורן מנסה בדרכי דיפלומטיה להסתדר עם אלבורי, בעוד שקאל זומם להרוג אותו.
לאון היא אישה צרפתייה שאורן הביא איתו מצרפת, שמתיידדת עם לאון ואלבורי.
הבימרתף של תיאטרון הבימה - הצגת בכורה: 14 במרץ 1992, מספר הצגות: 40
אורן, מנהל העבודה באתר – גדליה בסר.
אלבורי, שחור מקומי - ח'ליפה נאטור.
לאון, אישה שאורן הביא מצרפת – לאורה ריבלין.
קאל, מהנדס : דורון תבורי.
קרב שג'אעייה (מוכר גם בשם: אסון הנגמ"ש) היה קרב בין צה"ל לגדודי עז א-דין אל-קסאם מהחמאס בשכונת שג'אעייה בעיר עזה שברצועת עזה, שהחל ב-19 ביולי 2014 בעיצומו של מבצע צוק איתן, ונמשך עד 23 ביולי, מועד השלמת השתלטותו של צה"ל על השכונה.
גם לאחר מכן נמשכו הפצצות וחילופי אש בשכונה.
משימתו העיקרית של צה"ל במהלך הקרב הייתה לאתר ולהרוס מנהרות לחימה שמובילות לישראל, ולפגוע בתשתיות הטרור של ארגון חמאס.
ב-17 ביולי, תשעה ימים לאחר תחילתו של מבצע "צוק איתן", ולאחר סירובו המתמשך של ארגון חמאס להסכים להפסקת אש, החלה ישראל במבצע צבאי קרקעי ברצועת עזה.
שכונת שג'אעייה הייתה בעלת חשיבות למתכנני המבצע שכן נחשבה למעוזו של ארגון חמאס והכילה תשתיות טרור לרבות מנהרות ומשגרי רקטות, בתוך בתי מגורים.
הקרב בשג'אעייה החל ב-19 ביולי עם כניסתם של כוחות צה"ל לשכונה.
כניסת חטיבת גולני לשכונה לוותה בחיפוי ארטילרי והפצצות של חיל האוויר הישראלי.
מהריכוך הארטילרי נהרגו לפחות 15 מחבלים.
זמן קצר לאחר תחילת הקרב, נפגע נגמ"ש מדגם M-113 מירי טיל נ"ט.
הפגיעה בנגמ"ש הביאה למותם של שישה חיילי צה"ל ולהגדרתו של אחד החיילים, אורון שאול, כנעדר.
במהלך הניסיונות לחילוץ הנפגעים מהנגמ"ש, ניהלו כוחות צה"ל קרבות מול פעילי טרור והרגו עשרות מחבלים.
שישה לוחמים נוספים מחטיבת גולני נהרגו בתקריות אחרות במהלך הקרב.
מספר שעות לאחר כניסת צה"ל לשכונה, דיווחו הפלסטינים על 40 הרוגים ו-400 פצועים.
עובדה זו הובילה את ארגון חמאס לבקש מישראל הפסקת אש הומניטרית לפינוי הנפגעים.
צה"ל הסכים להפסקת אש בת שעתיים, אולם זו הופרה על ידי ארגון חמאס לאחר כ-40 דקות.
למרות זאת, לבקשת הצלב האדום, האריך צה"ל את הפסקת האש עד השעה 17:30. בנוסף הקים צה"ל בית חולים שדה ליד מעבר ארז במטרה לקלוט פצועים פלסטיניים.
בכל מהלך הקרב הטמינו מחבלים מארבים בשכונה, כאשר הם מתחבאים במנהרות טרור ובחלק מהמקרים אף הציבו פתיונות כדי למשוך פנימה חיילים.
בעקבות מותם של 2 חיילים ממארב כזה, הוחלט לשלוח כוחות הנדסה קרבית שיטפלו באיום בפחות סיכון, כאשר באחד המקרים דחפור D9 משוריין הרג מספר מחבלים כאשר מוטט עליהם את המנהרה בה ארבו לחיילים.
ב-23 ביולי סיים צה"ל את השתלטותו על השכונה.
במהלך הקרב, פגעו כוחות צה"ל ב-120 מטרות, כאשר על כל אחת מהן הוטלה פצצה במשקל של טונה אחת.
ב-26 ביולי בלילה, איתר כוח של חטיבת גולני את המנהרה שממנה יצאו מחבלים שירו על הנגמ"ש ובסיוע כוח הנדסה קרבית השמיד אותה.
במהלך הקרב נהרסו וניזוקו מבנים רבים בשכונה, ובמהלך הפוגה בקרבות חולצו גופות של פלסטינים רבים מבין ההריסות.
בתחילת הקרב נכנסו חיילי חטיבת גולני לשכונת שג'אעייה בשיירה של כלי רכב משוריינים.
במהלך הכניסה הושבתו חמישה טנקים כך שכאשר נכנסו אל תוך השכונה השיירה כללה שני טנקים ואחריהם שני נגמ"שים מדגם M-113.
הנגמ"ש הקדמי, שהוביל תשעה חיילים ממחלקת הסיור של גדוד 13, נתקע באחד הרחובות בשכונה כתוצאה מתקלה מכנית.
הטנקים שהובילו את השיירה המשיכו בדרכם והשאירו את הנגמ"שים מאחור מסיבה שאינה ידועה במדויק.
תחילה ניתנה הוראה לכוח לגרור את הנגמ"ש עד לנקודת היעד באמצעות הנגמ"ש השני.
לאחר שיח מול מפקד המחלקה ועל מנת לקצר את זמן ההגעה ליעד, שונתה ההוראה ונדרש מהכוח לפרוק מהנגמ"ש ולהתקדם רגלית.
זמן קצר לאחר מתן ההוראה הותקף הנגמ"ש התקוע בטילי נ"ט שפגעו בו פגיעה ישירה, הנגמ"ש התלקח ובער במשך כמה שעות.
הטיל נורה מבניין סמוך ומחבלים פתחו באש עליהם ואף התקרבו לנגמ"ש, ככל הנראה בניסיון לחטוף גופות לצורכי מיקוח.
בשל האש הכבדה שהומטרה על כוחות צה"ל, הנגמ"ש השני התרחק מהזירה על מנת לא להיפגע מנ"ט בעצמו.
בהמשך התקבלה הוראה להיכנס עם נגמ"שי מרכבה ממוגנים ולחלץ את החיילים, במקביל גדודי תותחנים החלו לפתוח באש רבה (כ-600 פגזים) אל האזור הסמוך בו התנהל הקרב, יחד עם הפצצות מהאוויר של מטוסי קרב.
בתום הקרב התברר כי שישה מהחיילים שנמצאו בנגמ"ש נהרגו.
חייל נוסף, אורון שאול, הוכרז כנעדר.
הקשר ומפקד המחלקה, שנפצע קשה, נותרו חיים.
ארגון חמאס טען כי החייל הנעדר נמצא בידיו אולם לא הציג לכך הוכחות חד-משמעיות.
ב-25 ביולי קבע צה"ל שאורון שאול הוא חלל שמקום קבורתו לא נודע.
מאוחר יותר שונה מצבו המוגדר של שאול ל"חלל צה"ל במעמד שבוי ונעדר".
לאחר שפרטי התקרית הובאו לידיעת הציבור, התעורר דיון ציבורי בשאלה מדוע צה"ל עשה שימוש בנגמ"ש מסוג M-113, שהוא מיושן ובעל רמת מיגון נמוכה.
במערכת הביטחון הגיבו כי לא היו מספיק נגמ"שים ממוגנים בגלל קיצוצים בתקציב.
עם זאת, נודע כי טרם הקרב, רסאן עליאן, מפקד חטיבת גולני, החליט להקצות את נגמ"שי המרכבה (נמ"ר) לגדוד הסיור של החטיבה וליחידת אגוז, במטרה שיהיו מוגנים מפני פגזים ויוכלו לנוע תחת עשן ומיסוך.
גדוד 13, שהחל בלחימה בשכונת שג'עיה מבלי שהוחזרו לו נגמ"שי המרכבה, נאלץ להילחם באמצעות נגמ"שי ה-M-113 המיושנים והפגיעים יותר.
לאחר תחילת הקרב טענו הפלסטינים כי צה"ל מבצע טבח בתושבי השכונה.
נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן הכריז על שלושה ימי אבל על מותם של תושבי שכונת שג'אעייה בעזה, וקרא לקהילה הבינלאומית להתערב באופן מידי.
עם פרסום ההודעה של דובר חמאס כי החייל אורון שאול בידיהם, פרצו הפגנות שמחה ספונטניות בעזה ובערים פלסטיניות ביהודה ושומרון.
בצה"ל דחו את הטענות כי ביצע מעשה טבח.
רב-סרן אביחי אדרעי, המשמש דובר צה"ל בשפה הערבית, פרסם בכלי התקשורת הערבית כי 10 אחוזים משיגורי הרקטות לעבר ישראל נעשים מתוך בתי השכונה, הממולכדים בחומרי נפץ.
גגות רבי-הקומות משמשים לירי רקטות, ובתוך הבתים מוסתרות רקטות.
הבתים מחוברים זה לזה במנהרות תת-קרקעיות שבחלקן מוסתרות הרקטות ובחלקן מסתתרים לוחמים שתפקידם להפתיע את חיילי צה"ל במהלך הלחימה, וגם במסגדים מוסתרות רקטות.
דו"ח ועדת החקירה של האו"ם
בדו"ח ועדת החקירה של האו"ם בנושא עימות ישראל-עזה 2014 נמתחה ביקורת חריפה על התנהלות צה"ל בקרב ועל כך שפלסטינים רבים נהרגו בקרב, ביניהם אזרחים רבים.
בדו"ח נכתב כי "כאשר שלומו של חייל ישראלי היה בסכנה, (צה"ל) התעלם מכל החוקים".
סמל יהודה וישליצקי עוטר בצל"ש הרמטכ"ל על חלקו בקרב, סמ"ר א.ת (גדוד 13, גולני) עוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
ב-2 בדצמבר 2023, בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל, צה"ל חיסל את ויסאם פרחאת שהוציא לפועל את אסון הנגמ"ש וגם את הפיגוע במכינה בעצמונה והמתקפה על אוטובוס התלמידים בשער הנגב.
ב-18 בדצמבר יחידת גולני השמידה את הכיכר שמכריז ניצחון על אסון הנגמ"ש בו מוצב נגמ"ש שממנו יוצא אגרוף ועליו נתלה הדיסקית של אורון שאול.
ב-19 בינואר 2025 צה"ל ושב"כ הודיעו כי גופתו של אורון שאול חולצה מרצועת עזה במבצע חילוץ מיוחד, והועברה לשטח ישראל.
קרב רפיח היה אחד מהקרבות הבולטים במהלך מבצע צוק איתן.
הקרב נערך ביום שישי, 1 באוגוסט 2014, באזור רפיח, ונהרגו בו שלושה לוחמי סיירת גבעתי.
בקרב זה נהרגו 42 מחבלים ואזרחים פלסטינים.
ב-1 באוגוסט 2014 החלה בשעה 08:00 הפסקת אש למשך 72 שעות ביוזמת מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, ומזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון קרי.
כוח של סיירת גבעתי המשיך בפעילות מבצעית לאיתור מנהרות באזור רפיח.
ב-9:05 תקפו את הכוח מחבלים שיצאו ממנהרה, הרגו שלושה מחיילי הכוח: מפקד הפלס"ר, רס"ן , סגן הדר גולדין וסמ"ר , ולקחו אתם את גופתו של סגן גולדין.
סגן מפקד הסיירת, סגן איתן פונד, ומפקד חפ"ק המג"ד, סג"ם מתן חורש, הובילו מרדף אחר חוליית המחבלים בתוך המנהרה אשר במהלכו נתגלו פריטים שאפשרו, יחד עם פריטים שנתגלו בשעות הצהריים על ידי צוות של סיירת מטכ"ל ויחידת אית"ן, לקבוע מאוחר יותר את מותו של סגן גולדין.
על פי הערכה ראשונית גולדין נחטף בעודו חי, ולכן הופעל נוהל חניבעל, כחצי שעה לאחר ההתקלות, לשם שיבוש דרכי המילוט של חוטפיו.
צה"ל המטיר על רפיח אש כבדה, ממטוסי קרב, מסוקי קרב, טנקים וארטילריה, ממנה נהרגו עשרות פלסטינים, ונגרם הרס רב.
במהלך האירוע ירה צה"ל כ-2,000 טילים, פצצות ופגזים.
לפי הפלסטינים נמנו יותר מ-100 הרוגים ברפיח, ואילו לפי צה"ל נהרגו 42 פלסטינים, מתוכם 12 הם מחבלים, 13 בלתי מעורבים ומעמדם של יתר ההרוגים אינו ידוע.
בשעות הראשונות שלאחר הקרב נחשב סגן גולדין לנעדר שנפל בשבי, אך כעבור כ-38 שעות, במוצאי שבת, נמסרה להוריו קביעתו של הרב הצבאי הראשי, רפי פרץ, שהדר גולדין נהרג.
בדצמבר 2014, כחמישה חודשים לאחר הקרב, דלפו לאמצעי התקשורת הקלטות של רשת הקשר הצה"לית במהלך הקרב, ובהן נשמע חששו של מפקד גדס"ר גבעתי (יחידת שועלי שמשון), סא"ל אלי ג'ינו, מירי דו-צדדי:
בתחקיר נסיבות תחילתו של הקרב, שפורסם כשמונה חודשים לאחר הקרב, אמר מח"ט גבעתי, אל"ם עופר וינטר: "השיטה החטיבתית לקחה בחשבון את כניסת הפסקת האש והתבססה על כך שעד השעה 8 בבוקר יסיימו הכוחות את ההתקפה ורק לאחר בידוד המרחב יבוצעו סריקות המנהור.
מאחר שזה לא היה המצב, עם כניסת הפסקת האש לתוקף נכנסו כוחות פלוגת הסיור לסריקות במרחב שלא נכבש ובגזרה לא מאובטחת".
על פעילותם לאיתור סגן גולדין הוענק עיטור המופת לסגן איתן פונד וצל"ש אלוף פיקוד הדרום (האלוף סמי תורג'מן) הוענק לסגן יאיר אלקלעי, סגן שקד קידר, סג"ם מתן חורש וסמ"ר צ'אלאצ'או מקונן.
בהרצאה שנשא וינטר בשנת 2021 אמר שהתנגד לפעולה שהחלה את הקרב, משום שסבר שהסיכון בפעולה עולה על תועלתה, אך מפקד פיקוד הדרום, האלוף סמי תורג'מן, קיים הערכת מצב והחליט לבצע את הפעולה.
בדו"ח ועדת החקירה של האו"ם בנושא עימות ישראל-עזה 2014 נמתחה ביקורת חריפה על התנהלות צה"ל בקרב ועל כך שפלסטינים רבים נהרגו בקרב, בהם אזרחים רבים.
דו"ח של ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" טען שבקרב ברפיח ביצעה ישראל פשעי מלחמה.
משרד החוץ דחה בתוקף טענה זו.
ב-15 באוגוסט 2018 הודיע הפרקליט הצבאי הראשי אלוף שרון אפק על סגירת התיק ועל החלטה שלא לפתוח בחקירה פלילית על הקרב, מאחר שמצא שהכוחות פעלו לפי הדין ושיקולים מבצעיים לגיטימיים.
עוד צוין בדו"ח הפצ"ר שבמהלך הקרב הרגו כוחות צה"ל כ-42 מחבלים וייתכן שנהרגו באופן בלתי מכוון עד 70 אזרחים מתקיפת מטרות צבאיות של ארגוני הטרור.
קרב שמפאן הראשון היה קרב במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה שהתרחש בין 20 בדצמבר 1914 ל-17 במרץ 1915, בין צרפת ובריטניה מצד מדינות ההסכמה לבין הקיסרות הגרמנית מצד מעצמות המרכז.
לאחר כמה התכתשויות קטנות שהחלו ב-10 בדצמבר 1914, ב-20 בדצמבר 1914 פתחה הארמייה הרביעית הצרפתית בפיקוד פרנן דה לנגל דה קרי, במתקפה על כוחות הארמייה השלישית הגרמנית בפיקוד קרל פון איינם.
המתקפה החלה בהתקדמות של הקורפוס ה-17 והקורפוס הקולוניאלי ה-1 שכבשו כמה מן העמדות הגרמניות.
למחרת ב-21 בדצמבר נבלמה התקפת הקורפוס ה-12 על ידי ארטילריה ומקלעים גרמניים, וחייליו החלו בהתחפרות.
אולם למחרת ב-31 בדצמבר פתחו הגרמנים במתקפת נגד והשיבו לידיהם את כל השטח שנכבש קודם לכן.
בימים הבאים המשיכו הצרפתים לקיים את הלחץ על הגרמנים על ידי הפגזות ממושכות.
בלילה שבין 7 ל-8 בינואר 1915 תקפו הצרפתים, אך גם הפעם לא נחלו הצלחה.
בימים הבאים עד 13 בינואר המשיכו הצרפתים לתקוף את הגרמנים, אך הצליחו לכבוש רק שטח מועט.
ב-16 בפברואר 1915 פתחו הצרפתים במתקפה גדולה נוספת, עם 17 דיוויזיות חי"ר, 3 דיוויזיות פרשים, ו-870 תותחים.
המתקפה החלה בשעה 08:00 בבוקר במזג אוויר סוער שמנע סיורי אוויר מעל שדה הקרב, כשהמאמץ העיקרי מתנהל על ידי הקורפוסים ה-1 וה-17, תוך שהקורפוס ה-12 מוביל בראש עם הדיוויזיה ה-60.
בצד הגרמני היו פרוסים ממזרח למערב 4 קורפוסים של הארמייה השלישית: הקורפוס ה-6, הקורפוס ה-12, הקורפוס ה-8, וקורפוס המילואים ה-8, ועוד כמה רגימנטים של פרשים.
כמו כן הותקפה דיוויזיית המילואים ה-21 מקורפוס המילואים ה-18, שהיווה את האגף הימני של הארמייה החמישית.
במשך שעות תקפו הכוחות הצרפתיים מהקורפוסים ה-1 וה-17, וכן מהקורפוס הקולוניאלי ה-1, בגלים צפופים את עמדות הגרמנים, בעיקר בגזרה של הקורפוס ה-8 וקורפוס המילואים ה-8, ולרגע היה נראה שהמערך הגרמני קורס, אולם הגרמנים הצליחו לבלום את הצרפתים לאחר כמה מאות מטרים, על ידי דיוויזיות המילואים ה-16 וה-19.
ב-17 בפברואר המשיכו הצרפתים במתקפה תוך סיוע ארטילרי כבד, אולם עד למחרת, 18 בפברואר, נבלמה המתקפה.
ב-19 בפברואר תקפו הצרפתים בצפון הגזרה עם הקורפוס ה-4, תוך שהקורפוס ה-2 בעתודה מאחוריו, והצליחו לכבוש כמה עמדות חשובות.
הגרמנים בינתיים תוגברו ב-20 בפברואר על ידי דיוויזיית המשמר ה-1 ובהמשך על ידי קורפוס המילואים ה-12 (הסקסוני), והצליחו לכבוש במתקפת נגד שנערכה ב-22 בפברואר כמה עמדות חשובות שאיבדו קודם לכן.
ב-23 בפברואר נבלמה מתקפה של הקורפוס ה-8 הגרמני באגף הימני של הגרמנים, על ידי הארטילריה הצרפתית שירתה עליהם בכינון ישיר.
ב-3 במרץ הורה פון פאלקנהיין לפון איינם להמשיך להחזיק בעמדותיו.
ב-7 במרץ פתח הקורפוס ה-8 שהיה מורכב מהדיוויזיה ה-15, דיוויזיית המילואים ה-19, ודיוויזיית המילואים של המשמר ה-2 במתקפה כנגד הקורפוס ה-12 והדיוויזיה ה-60 הצרפתיים, המתקפה נמשכה עד ה-10 במרץ אך ללא הצלחה מרובה.
ב-12 במרץ תקף הקורפוס ה-16 הצרפתי (עם הדיוויזיות ה-31, ה-32, וה-48) בסיוע ארטילרי כבד, אך גם הפעם המתקפה נכשלה.
ב-16 במרץ שוב תקפו הצרפתים באגף הימני, והצליחו לכבוש את קו ההגנה הראשון של הגרמנים.
למחרת ב-17 במרץ, נכשלה מתקפת נגד של דיוויזיית המילואים ה-16 הגרמנית, אך הדיוויזיה הגרמנית ה-56 הצליחה לכבוש מחדש את העמדות, ובכך נסתיימה המערכה.
בין 17 בדצמבר 1914 ל-13 בינואר 1915 לחמה הארמייה העשירית הצרפתית בקרב ארטואה הראשון, תוך שהיא מקבלת סיוע מהארמיות השנייה והשמינית, במטרה לרתק את הכוחות הגרמניים שלא יוכלו לתגבר את כוחותיהם בשמפן.
הכוחות שסבלו ממחסור בארטילריה נכשלו במשימותיהם, ומתקפה של הקורפוס ה-11 ב-27 בדצמבר עלתה ביוקר רב.
מנגד, הגרמנים תקפו באמצע ינואר באזור סואסון את הארמייה הצרפתית השלישית 6 פעמים, אך ללא הצלחה.
הצרפתים איבדו במהלך הקרב 93,432 הרוגים, פצועים, שבויים ונעדרים, ואילו הגרמנים איבדו 46,100 הרוגים, פצועים, שבויים ונעדרים.
מספר האבידות הנמוך יותר בצד הגרמני היה עקב הביצורים שלהם שהיו מאוד ממוגנים.
הקרב לא הביא לתוצאות המצופות בצד הצרפתי, והמלחמה המשיכה להיות מלחמת חפירות נייחת כמעט עד סוף המלחמה.
קרב שפך הסכלדה היה מערכה בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה שהתחוללה בבלגיה ובהולנד בחודשים אוקטובר ונובמבר 1944 בין כוחות בעלות הברית לבין הצבא הגרמני.
במהלכה טיהרו בעלות הברית את שתי גדותיו של נהר הסכלדה, שהיוו את המבואות לנמל אנטוורפן הבלגי, מכל הכוחות הגרמניים.
המערכה איפשרה את פתיחת הנמל כשער העיקרי להעברת אספקה לכוחות בעלות הברית במערב אירופה.
ב-6 ביוני 1944 פלשו כוחות בעלות הברית לחבל נורמנדי שבצרפת.
מקץ חמישים ימים של לחימה קשה, שבה הושגה התקדמות קרקעית מצומצמת, הצליחו הכוחות האמריקאים, באגף הימני של המערך של בעלות הברית, לפרוץ את קו ההגנה הגרמני (במבצע קוברה), וכן להתקדם דרומה ולצאת אל מרחבי צפון צרפת.
בהמשך הצליחו גם הכוחות הבריטיים והקנדים באגף השמאלי להגביר התקדמותם.
באותו שלב הפכה נסיגת הצבא הגרמני למנוסה, ובמהלך החודשים אוגוסט וספטמבר שוחררו מרבית שטחיהן של צרפת ובלגיה מידי הנאצים.
דווקא אז הייתה להם ההתקדמות המהירה של כוחות בעלות הברית לרועץ: האספקה שלהם נפרקה באותה עת רק בנמל שרבור המרוחק ובחופי הפלישה, כולם בנורמנדי, וההתקדמות המהירה גרמה להכרח להביא להם את האספקה על פני מרחקים שהלכו וגדלו במהירות.
בנוסף, לא הייתה אפשרות להשתמש במרבית הנמלים הצרפתיים בחוף תעלת למאנש, שכן הצבא הגרמני הציב בהם חילות מצב שהתגוננו בעקשנות.
למרות מאמצים נואשים (דוגמת הפעלת מערכת אקספרס הכדור האדום) הלכו כמויות האספקה שהגיעו לידי הארמיות של בעלות הברית ופחתו.
ב-4 בספטמבר האיר לכאורה המזל פנים לבעלות הברית, כאשר הדיוויזיה המשוריינת ה-11 בפיקודו של "פיפ" רוברטס, שהייתה חלק מהארמייה הבריטית השנייה, תפסה את נמל אנטוורפן שבבלגיה – אחד הגדולים ביותר במערב אירופה - כשהוא שלם וללא כל נזק למתקניו.
חרף זאת התברר שלא ניתן לעשות בו שימוש כל עוד מחזיקים הגרמנים בשטחים שסביב מבואות הנמל לים, שכן כל עוד הם שם יהיה בידם לפגוע ולהשמיד כל כלי שיט שיעשה את דרכו אל הנמל.
החלטתו של פיקוד בעלות הברית לצאת למבצע מרקט גארדן בהולנד, שהחל ב-17 בספטמבר, הסיטה את תשומת לבו מן הצורך לטהר את מבואות נמל אנטוורפן מאויב.
רק ב-22 בספטמבר, לקראת סיומו הכושל של מבצע מרקט גארדן, הורה גנרל דווייט אייזנהאואר, מפקד כוחות בעלות הברית, לתת עדיפות עליונה לטיהור מבואות נמל אנטוורפן.
נהר הסכלדה, הזורם דרך העיר אנטוורפן, יוצר מצפון-מערב לה שפך בעל שתי זרועות, אשר המערבית שבהן, שאורכה כ-60 קילומטרים, מהווה את מבואות הנמל המוליכים אל הים הצפוני.
בעוד שאנטוורפן נמצאת בבלגיה - מבואות הנמל בתחומה של הולנד.
כמחצית גדתו הדרומית של שפך הסכלדה נמצאה בשליטת בעלות הברית, אך במחציתה האחרת, המערבית, מצפון מערב לגנט, השתמר כיס גדול של כוחות גרמניים נצורים, אשר כונה כיס ברסקנס (על שם העיירה ההולנדית ברסקנס (Breskens) שבתוכו).
גדתו הצפונית של השפך כללה את חצי האי של דרום בוולנד (South Beveland) וממערב לו האי וולכרן (Walcheren), ששניהם היו תפוסים על ידי הגרמנים.
בנוסף לכך עבר קו החזית במבואותיה הצפוניים של אנטוורפן.
פני השטח של האזורים המיועדים ללחימה כללו דיונות, סכרים ושטחים מוצפי מים, שהיו צפויים להכביד – ואכן הכבידו - על התוקפים.
רוחבו הצר של מצר היבשה שהוביל ממזרח אל דרום בוולנד וכן הגשר הצר שחיבר בינה לבין האי וולכרן נתנו יתרון בידי הגרמנים המגינים.
כמו כן, בדרומו של כיס ברסקנס נמשך ממזרח למערב מכשול מים שנתן קו הגנה מן המוכן בידי הגרמנים - תעלת ליאופולד, תעלת מים מתוקים שעומקה היה כ-2.3 מטרים.
התוכנית הטקטית של בעלות הברית
נתוני שטח המערכה הכתיבו לכוחות בעלות הברית את טיהור מבואות נמל אנטוורפן בשלבים, כך:
הרחבת השטח שבשליטתן מצפון אנטוורפן כדי להרחיק את הגרמנים מן העיר והנמל וכדי להשיג גישה אל מצר היבשה שהוביל מערבה אל אזור דרום בוולנד;
טיהור אזור דרום בוולנד, גם לשם השגת גישה לאי וולכרן;
השגת היעד השני והיעד השלישי הייתה מותנית בהשגת היעד הקודם להם.
לצורך טיהור היעדים השונים ובמיוחד דרום בוולנד והאי וולכרן נעזרה התוכנית בעובדה (שממנה נגזר גם הצורך בתפיסת אותם יעדים) שאזורים אלו שוכנים לחופי ים.
על כן תוכננו בנוסף להתקפות עליהם מצד היבשה גם איגופים של קווי ההגנה הגרמניים באמצעות הנחתת כוחות מן הים.
הנחתות אלו תוכננו לצפון כיס ברסקנס, לדרום חצי האי בוולנד ולמערב האי וולכרן.
טיהור גדות שפך הסכלדה מאויב הוטל על הארמייה הקנדית הראשונה, אחת משתי הארמיות שהרכיבו את קבוצת הארמיות ה-21. הארמייה ניצבה בקצה השמאלי של חזית בעלות הברית באירופה, כשמימינה ניצבה הארמייה הבריטית השנייה.
משום כך נמצא שפך הסכלדה במרחב הפעולה שלה.
מפקדה בפועל של הארמייה הקנדית הראשונה היה לוטננט גנרל גאי סיימונס.
הוא החליף את מפקדה הקבוע של הארמייה, לוטננט גנרל הארי קריראר, שנעדר מן הפיקוד בשל מחלה במשך כל מהלך המערכה על שפך הסכלדה.
בפרוס מערכת הסכלדה היו בארמייה שתי מפקדות קורפוס – הקורפוס הקנדי ה-2 והקורפוס הבריטי ה-1. לפיקודן סרו היחידות הבאות:
בהמשך המערכה הועמדו תחת פיקוד הארמייה גם יחידות אלו:
יחידות מבריגדת השירות המיוחדת ה-4:
מול הארמייה הקנדית הראשונה ניצבו כוחות מהארמייה הגרמנית ה-15 בפיקודו של גנרל גוסטב-אדולף פון צנגן.
בעת פלישת בעלות הברית לנורמנדי הגנה הארמייה על גזרת פה-דה-קאלה, שבה ציפו הגרמנים לנחיתת בעלות הברית.
בפרוס המערכה עמדו תחת פיקוד הארמייה כ-90 אלף חיילים בסך הכל.
הגרמנים היו מודעים לחשיבות עבורם של מניעת השימוש בנמל אנטוורפן מבעלות הברית.
כיבוש כיס ברסקנס הוטל על הקורפוס הקנדי ה-2. לצורך כך עמדו תחת פיקודו שתי דיוויזיות – דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-3 והדיוויזיה המשוריינת הקנדית ה-4. בהמשך צורפה אליו הדיוויזיה הבריטית ה-52.
הדיוויזיה הקנדית ה-3 פתחה ב-6 באוקטובר בהתקפה נגד דרום הכיס (פתיחת ההתקפה התעכבה עקב קרב לטיהור נמל קאלה שניהלה הדיוויזיה עד 1 באוקטובר).
היא צלחה את תעלת ליאופולד והקימה ראש גשר קטן מעבר לה.
היא נתקלה בהתנגדות גרמנית חזקה ורק כעבור שלושה ימים, ב-9 באוקטובר, הצליחה להגדיל את ראש הגשר.
באותו יום הנחיתה הדיוויזיה התקפה אמפיבית מן הים על חלקו המזרחי של הכיס שהשיגה הפתעה והצלחה.
במקביל לכך החלה הדיוויזיה המשוריינת הקנדית ה-4 לתקוף את גבולו המזרחי של הכיס.
עד 16 באוקטובר התכווץ הכיס כדי מחצית.
ב-19 באוקטובר הצטרפה הדיוויזיה הבריטית ה-52 ללחימה נגד הכיס והחליפה את הדיוויזיה ה-3 בראש הגשר מצפון לתעלת ליאופולד, אך ב-26 באוקטובר הופנו חלק מיחידותיה ללחימה בדרום בוולנד, מעברו השני של שפך הסכלדה.
במקביל הועברה הדיוויזיה הקנדית ה-4 ללחימה מצפון לאנטוורפן.
לכן נשאה הדיוויזיה ה-3 בעיקר נטל המערכה בגזרה זו.
ב-22 באוקטובר כבשה הדיוויזיה ה-3 את העיירה ברסקנס.
טיהור כיס ברסקנס כולו הסתיים רק ב-3 בנובמבר.
במהלכו נלקחו בשבי בסך הכל כ-12,500 גרמנים.
הרחבת השטח שבשליטת בעלות הברית מצפון-מזרח לאנטוורפן
טיהור השטח שמצפון לאנטוורפן הוטל על הקורפוס הבריטי ה-1. מימין (ממזרח) לו ניצב הקורפוס הבריטי ה-8 מן הארמייה הבריטית ה-2.
הקורפוס ה-1 כלל שלוש דיוויזיות – דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-2 משמאל, דיוויזיית הרגלים הבריטית ה-49 במרכז והדיוויזיה המשוריינת הפולנית מימין.
ב-1 באוקטובר החלה הדיוויזיה הקנדית ה-2 לנוע צפונה דרך הפרברים הצפוניים של אנטוורפן לכיוון חצי האי דרום בוולנד, והקורפוס חצה את הגבול אל הולנד כנגד התנגדות גרמנית חזקה.
כעבור ארבעה ימים נמצאה חזית הקורפוס מדרום מערב לעיר טילבורך שבהולנד.
ב-7 באוקטובר הועברה הדיוויזיה הקנדית ה-2 תחת פיקודו של הקורפוס הקנדי ה-2 לצורך טיהור המבוא למצר היבשה אל דרום בוולנד.
הקורפוס הבריטי ה-1 ובו שתי דיוויזיות המשיך לנוע צפונה.
ב-20 באוקטובר התייצבה בקצה השמאלי של חזית הקורפוס הדיוויזיה הקנדית המשוריינת ה-4, שהועברה לשם מכיס ברסקנס.
ב-23 באוקטובר הועמדה תחת פיקוד הקורפוס דיוויזיית הרגלים האמריקאית ה-104. היא נכנסה לקו החזית מימין לדיוויזיה המשוריינת הפולנית ולחמה בימים הבאים בשיתוף פעולה אתה.
ב-27 באוקטובר כבשה הדיוויזיה הקנדית ה-4 את העיר ברגן אופ זום וכעבור יומיים כבשה הדיוויזיה הפולנית את העיר ברדה.
התנגדות גרמנית חזקה ומכשול המים של נהר המארק (Mark) עיכבו את הקורפוס בימים הבאים, אך ב-5 בנובמבר הוא הגיע אל נהר המאס.
טיהור חצי האי דרום בוולנד הוטל על הקורפוס הקנדי ה-2, בנוסף לפיקודו על טיהור כיס ברסקנס.
ב-7 באוקטובר הועברה כאמור לפיקודו הדיוויזיה הקנדית ה-2. היא תקפה את השטח שממזרח למצר היבשה לדרום בוולנד, אך הגרמנים, שהבינו את חשיבות המגננה בגזרה זו, החישו תגבורות לגזרה זו והעמידו מול הקנדים התנגדות עזה שלוותה בהתקפות נגד.
הקרבות שניטשו היו קשים במיוחד ב-13 באוקטובר.
רק ב-16 לחודש, לאחר תשעה ימי קרבות, נכנסה הדיוויזיה (שתוגברה ביחידות מהדיוויזיה הקנדית ה-4) למבוא למצר היבשה.
בימים הבאים עסקה בטיהור חלקו המזרחי של דרום בוולנד.
על מנת לאגף את המגינים הגרמנים בדרום בוולנד צלחה ב-26 באוקטובר חטיבה של הדיוויזיה הבריטית ה-52 את שפך הסכלדה מדרום לצפון ונחתה בחוף הדרום-מערבי של דרום בוולנד.
ב-29 באוקטובר פגשה החטיבה בכוחות הדיוויזיה ה-2. למחרת הגיעה הדיוויזיה ה-2 לקצה המערבי של דרום בוולנד מול האי וולכרן.
כבר ב-3 באוקטובר הפציצו 247 מפציצי אוורו לנקסטר מפיקוד ההפצצה הבריטי סכר במערב האי וולכרן.
ההפצצה פרצה אותו וגרמה בימים הבאים לשיטפון שהציף שטחים נרחבים באי על העמדות הגרמניות שבהם.
בהצפה נפגעו גם אזרחים הולנדים רבים.
ב-31 באוקטובר ניסו יחידות מהדיוויזיה הקנדית ה-2 לנוע מערבה על גבי כביש הסוללה המחבר את דרום בוולנד אל האי וולכרן, אך נבלמו על ידי אש גרמנית.
למחרת התקדמו הקנדים מעט על כביש הסוללה, אך נהדפו לאחור.
ב-2 בנובמבר נמשכה התנגדות גרמנית חזקה בכביש הסוללה.
החטיבה ה-157 של הדיוויזיה ה-52 החליפה שם את הדיוויזיה ה-2. באותו לילה צלח חלק מהחטיבה ה-156 של דיוויזיה 52 את התעלה לאי וולכרן כ-3 קילומטרים מדרום לכביש הסוללה.
ב-1 בנובמבר החלה התקפה נוספת של בעלות הברית על האי וולכרן, כאשר יחידת הקומנדו הקנדית ה-4 והחטיבה ה-155 מהדיוויזיה ה-52 צלחו את שפך הסכלדה מדרום לצפון, נחתו בפליסינגן שבדרום האי והחלו בטיהורה.
נחיתה נוספת נערכה בוסטקאפל שבמערב האי וולכרן על ידי יחידות מבריגדת השירות המיוחדת ה-4 - יחידות הקומנדו ה-41, ה-47 וה-48 (כל אחת בגודל של כגדוד) וכן על ידי יחידת קומנדו הולנדית, שיצאו מנמל אוסטנדה שבבלגיה.
הנחיתות נערכו באמצעות נחתות וכלי רכב אמפיביים.
אנשי הקומנדו שנחתו בוסטקאפל נעו צפונה ודרומה והחלו לתקוף עמדות מבוצרות של תותחי חופים גרמניים, במטרה לשתק אותם, ולאפשר לאוניות בעלות הברית להגיע בביטחה לאנטוורפן.
תנאי מזג האוויר באותו יום לא איפשרו לתת לתוקפים סיוע אווירי.
הם נעזרו באש ארטילרית שנורתה מעברו הדרומי של שפך הסכלדה וכן באש סיוע מהים מאוניות של בעלות הברית.
אוניות אלו סבלו אבדות מאש תותחים גרמנית וממוקשים ימיים.
ב-3 בנובמבר התקדמו יחידות הדיוויזיה ה-52 ויחידות הקומנדו באי וולכרן ויצרו חבירה ביניהן בדרום-מערב האי.
למחרת הן סיימו לטהר את חופו הצפוני של האי.
באותו יום הושגה חבירה גם בין הכוחות שהתקדמו לאורך כביש הסוללה של וולכרן, לבין הכוחות שנחתו מדרום לסוללה, ולנמל אנטוורפן הגיעו מספר שולות מוקשים, שהיו האוניות הראשונות של בעלות הברית שהפליגו דרך שפך הסכלדה.
ב-6 בנובמבר טוהרה העיירה מידלבורך שבמרכז האי וולכרן.
וכעבור יומיים הסתיים טיהור האי כולו מגרמנים.
אלפים מהם נלקחו שם בשבי.
בסך הכל נמשכה המערכה לטיהור שפך הסכלדה 39 ימים.
שלושה שבועות נוספים נדרשו לשם טיהור מימי שפך הסכלדה ממוקשים.
רק ב-29 בנובמבר הגיעה אוניית האספקה הראשונה לנמל אנטוורפן.
הגרמנים עשו מאמץ לשבש את העברת האספקה דרך נמל אנטוורפן על ידי שיגור מספר רב של פצצות V נגד העיר (כמעט מחצית מטילי ה-V-2 הגרמנים שנורו כוונו אל אנטוורפן).
התקפות אלו החלו כבר ב-13 באוקטובר, אך לא הצליחו בהמשך לעצור את העברת האספקה לבעלות הברית דרך הנמל.
לוח זמנים מקוצר של המערכה
1 באוקטובר – החלה ההתקפה להרחבת השטח שבידי בעלות הברית מצפון לאנטוורפן
6 באוקטובר - החלה ההתקפה על כיס ברסקנס
16 באוקטובר - הכוחות הקנדים הגיעו למבוא מצר היבשה לדרום בוולנד
1 בנובמבר – סיום טיהור דרום בוולנד ותחילת ההתקפה היבשתית על האי וולכרן
3 בנובמבר - הסתיים טיהור כיס ברסקנס
4 בנובמבר – החל טיהור מימי שפך הסכלדה ממוקשים
8 בנובמבר - הסתיים טיהור האי וולכרן
29 בנובמבר – נמל אנטוורפן נפתח לקבלת אספקה
הארמייה הבריטית השנייה ניהלה מסע מלחמה מוצלח בצפון צרפת ובבלגיה באוגוסט וספטמבר 1944, שבסיומו נתפס נמל אנטוורפן בשלמותו.
לאחר שהשיגו הישג אסטרטגי זה, שגו בעלות הברית קשות בכך שלא המשיכו מיד בהתקדמות כדי לתפוס את השטחים השולטים על מבואות הנמל.
גם העסקת כוחות של הארמייה הקנדית הראשונה בטיהור נמלים צרפתים קטנים בחוף התעלה מגרמנים הייתה טעות שעיכבה את תחילת הפעולות של הארמייה לטיהור שפך הסכלדה.
עיכובים אלו דחו את פתיחת נמל אנטוורפן לקבלת מטען, עובדה שהאריכה את משבר האספקה של בעלות הברית.
העיכובים גם נתנו שהות לגרמנים לבסס ולעבות את אחיזתם במבואות נמל אנטוורפן והביאו לכך שהמערכה לעקירתם משם הפכה לממושכת יותר ועלתה במחיר דמים כבד יותר מכפי שהיה נדרש אילו נערכה מיד לאחר תפיסת הנמל בספטמבר.
קרב שמפאן השני היה אחד מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
הקרב נערך בעיקרו בין 25 ל-30 בספטמבר 1915, אם כי רשמית הסתיים ב-6 בנובמבר.
קרב זה היה חלק משרשרת של התקפות בו זמניות שיזם הרמטכ"ל הצרפתי ז'וזף ז'ופר על הגרמנים במטרה לעקרם, או לפחות להסיגם חלקית, משטחי כיבושיהם על אדמת צרפת.
בין אלה היו קרב ארטואה השלישי, אשר חלקם של הבריטים בו ידוע בשם קרב לוס.
כמו רוב הקרבות האחרים מסוג זה, גם הישגיו של קרב זה היו דלים, והאבדות בו - כבדות.
מעמדם היציב של הגרמנים בחזית המערב נותר בעינו.
סיום שלב קרבות התנועה שלאחר הדיפת המתקפה הגרמנית בפתיחת מלחמת העולם הראשונה, ומאז המרוץ אל הים, בסתיו 1914, סימן את תחילתה של מלחמת החפירות הסטאטית, בעלת מאפיינים רבים של לוחמת מצור.
בכל זאת, שיפורים מסוימים בהתנהלות הצרפתים, כהפקת לקחים מהתקפותיהם רוויות האבדות, כולל סיוע ארטילרי רב יותר, נתנו לדעת ז'ופר מקום לאופטימיות, ולפיכך, לאפשרות לתקוף פעם נוספת.
לצורך ההתקפה, פקד ז'ופר על הארמייה השלישית, להקצות את כל תחמושת ה-75 מ"מ, פרט ל-500 פגזים לתותח, לארמיות התוקפות, השנייה והרביעית.
הסיוע הארטילרי בקרב זה (כולל ההתקפה של הארמייה השלישית, ר' להלן), כלל 2,842,400 פגזים של תותחי שדה, ו-577,700 פגזים כבדים.
בעת שתקפו הצרפתים באזור שמפאן, צבאות מדינות ההסכמה ערכו עוד ארבע התקפות מקבילות, אשר ריתקו את צבאות מעצמות המרכז, האחת באזור איפר, השנייה, של האיטלקים, באיזונצו, השלישית, של הצרפתים והבריטים, בקרב ארטואה השלישי, והרביעית, של הארמייה השלישית הצרפתית, בנהר האן (Aisne).
זו האחרונה, שנערכה בד בבד עם קרב שמפאן השני, נכשלה כליל.
לקרב קדם ריכוך ארטילרי צרפתי.
זה נהנה מראות טובה בימים שקדמו להתקפה.
עם זאת בלילה שבין 24 ל-25 בספטמבר, העכיר מזג האוויר וגשם כבד, אשר נמשך עד צהרי יום המחרת, החל לרדת.
ב-25 בספטמבר 1915, בשעה 9:15 תקפו 20 אוגדות צרפתיות, מן הארמיות השנייה והרביעית, את קווי הגרמנים באזור שמפאן.
כל אוגדה תקפה בחזית שרוחבה כ-1.5 עד 2 ק"מ.
כעתודה להתקפה זו העמידו הצרפתים עוד שש אוגדות פרשים ואוגדת רגלים אחת.
מול אלה עמדה הארמייה השלישית הגרמנית, ולה שש אוגדות, כאשר חייליהן של אלה צפו בהכנות הצרפתיות והיו מוכנים לבאות.
הגרמנים רכזו את מאמצי ההגנה בקו החפירות השני, וכך ההתקפה הראשונית הצרפתית הצליחה למדי.
הקו הראשון של הגרמנים נפרץ בארבעה מקומות, כאשר הצרפתים לוכדים כ-14,000 שבויים ולוקחים שלל מספר תותחים.
עם זאת, הישגים אלה עלו לצרפתים באבדות כבדות.
בשני מקומות, הצליחו הצרפתים להגיע גם עד קו ההגנה הגרמני השני.
כאן מנע מהם מחסום תיל, שההפגזה לא הצליחה לקרוע, התקדמות נוספת.
גם הארטילריה הגרמנית התרכזה בעיקר בקו השני.