tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אותו סמל ואותה צורת שיער קושרו מאוחר יותר עם האלה המצרית חתחור.
עוד מתוארת נינחורסג עם שיער המסודר בתסרוקת עם קרניים, לבושה בשמלה עם מספר שכבות, ולעיתים מובילה גור אריה או כלב ברצועה.
בדומה לאלות אחרות של לידה ופריון, קרוב לוודאי שעסקו בפולחנה בעיקר נשים שביקשו עזרה בבעיות פוריות, לידה והנקה.
בלחש על שבר חרס מבבל מן האלף השלישי או השני לפנה"ס מתוארת בשומרית אישה המתקשה ללדת, ומסייעות לה האלות נינחורסג ואיננה.
על מלכים בשומר נכתב כי "גדלו על חלבה של נינחורסג", וכמה מהם ראו בה אלה פטרונית השומרת עליהם.
בדומה לשאר סיפורי המיתולוגיה השומרית, המיתוסים על נינחורסג מוכרים כיום בעיקר מלוחות כתב-יתדות שפוענחו על-ידי ארכאולוגים ואשורולוגים.
רבים מן הלוחות שבורים, מחוקים, או קשים לפיענוח, ולכן יש במחקר מחלוקות שונות על פירושם הנכון.
בסיפור הבריאה השומרי "אנכי ונינחורסג", לאחר בריאת העולם חיה נינחורסג עם בן זוגה אנכי, אל החוכמה והמים המתוקים, בדילמון, מעין גן-עדן במיתולוגיה השומרית.
אנכי בבדידותו פיתה שוב את נכדתו/בתו נינקורה, שילדה לו את האלה אוטו ("אורגת" או "עכביש").
במיתוס אחר, "אנכי ונינמח", האלים הזוטרים עייפים מעבודתם בחפירת תעלות השקיה וקציר השדות, ומבקשים עזרה מאנכי, אשר מסכים לברוא בני-אדם שיעבדו במקומם.
בעת שאנכי ונינמח (שם אחר לנינחורסג) שותים בירה יחד, הם עורכים מעין תחרות, שבה כל אחד מהם נדרש לשפר בני-אדם פגומים שעיצב האחר.
בסיפור המבול הבבלי אתרחסיס, מתוארת נינחורסג (בשם "מאמי") כמי שבראה את בני-האדם הראשונים, אותם כיירה מטין שעורבב בדמו של האל וה-אילו.
בסוף סיפור זה, ובסיפור המבול המקביל של אותנפישתים בעלילות גילגמש (בשם "בלת-אילי") היא זועמת על אנליל שהוריד את המבול, ונשבעת במחרוזת לפיס לזולי שעל צווארה כי לעולם לא תשכח זאת.
קרמר זיהה את נינחורסג גם עם אלת האדמה כי, המתוארת בכמה ממיתוסי הבריאה השומרים כבת-זוגו של אל השמים אן, המזוהה עם אנו.
המיתוס לוגאל-אה מספר על מעלליו וניצחונותיו של נינורתה, המכתיר את אמו נינליל בשם נינחורסג.
ייתכן שסיפור זה נועד לרומם את מעמד נינליל בפנתאונים של התרבויות המאוחרות לתרבות השומרית.
נינון הייט-וייל הייתה מצילת יהודים בתקופת השואה.
הייט-וייל הייתה פעילת מחתרת יהודייה בצרפת הכבושה בידי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
שמה המחתרתי היה ניקול הארקורט (Nicole Harcourt).
היא הנהיגה יחד עם מרק הגנו (Marc Haguenau) את "השישית", אחת מקבוצות ההתנגדות היהודית בצרפת באזור משטר וישי.
כמו כן הנהיגה את ה-Petites Ailes (כנפיים קטנות), קבוצה בתנועת הצופים היהודים בצרפת שפעלה במילוז, באו-רן ובאלזס.
עם אליזבת הירש (Elisabeth Hirsch) ורות למבר (Ruth Lambert) , הצליחה הייט-וייל להבריח מאות ילדים ובני נוער יהודיים ממחנות המעצר בצרפת.
אף על פי שלא הוצא נגדה צו מעצר, נכנסה הייט-וייל מרצונה למחנה המעצר גירס ושם פעלה למען הטבת תנאי חייהם של האסירים ולמען שחרורם.
ניניאן אדוארדס היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, אחת הדמויות הבולטות בתהליך כינונה כמדינה בארצות הברית.
אדוארדס נולד במרילנד, והחל את הקריירה הפוליטית שלו בקנטקי, שם הוא כיהן כמחוקק וכשופט.
ב-1808 הוא עלה לתפקיד נשיא בית המשפט לערעורים של קנטקי, בתקופה בה הייתה זו הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר במדינה.
ב-1809 מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון כמושל טריטוריית אילינוי החדשה.
הוא כיהן בתפקיד במשך שלוש תקופות כהונה, פיקח על מעברה של הטריטוריה בתחילה לממשלה דמוקרטית "מדרגה שנייה", ועל מעברה ממעמד של טריטוריה למדינה ב-1818. ביום השני לכינוסה של האספה הכללית של אילינוי, נבחר אדוארדס כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעמה, שם עימותיו עם יריבים הזיקו לו מבחינה פוליטית.
ב-1826 ניצח אדוארדס בבחירות למשרת מושל אילינוי באופן בלתי צפוי.
תקופות כהונתו כמושל עמדה בסימנו של עימות מול בית המחוקקים בנוגע לתקנות הבנק המדינתי, כפי שהיה העיסוק בגירוש האינדיאנים.
כמושל הטריטוריה הוא שיגר פעמיים את כוחות המיליציה נגד האינדיאנים, במלחמת 1812 וב, וחתם עמם על הסכמים לוויתור על אדמותיהם.
ב-1830, עם תום כהונתו כמושל אילינוי, שב אדוארדס לחייו הפרטיים ונפטר מכולרה שנתיים לאחר מכן.
ניניאן אדוארדס נולד כבן למשפחת אדוארד המשפיעה במחוז מונטגומרי שבפרובינציית מרילנד.
אמו, מרגרט ביל אדוארדס, הייתה בת למשפחה מקומית משפיעה אחרת.
אביו, בנג'מין אדוארדס, כיהן כנציג בבית הנבחרים של מרילנד, בוועידת האשרור שלה לחוקת ארצות הברית, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית כאשר אייש בו מושב כממלא מקום למשך חודשיים.
ניניאן אדוארדס התחנך על ידי מורים פרטיים, שאחד מהם, ויליאם וירט, היה לימים התובע הכללי של ארצות הברית.
בשנים 1790–1792 הוא למד בקולג' דיקינסון, אך לא סיים שם את לימודיו ועזב את הקולג' כדי ללמוד משפטים.
בנו, ניניאן וירט אדוארדס, כתב לימים שאביו בילה חלק מזמנו בקולג' בקריאת ספרי רפואה, תחום שהוא הקדיש לו חלק ניכר מזמנו בשנותיו האחרונות.
ב-1794, בגיל 19, עבר אדוארדס למחוז נלסון שבקנטקי, כדי לנהל חלק מאדמות המשפחה.
הוא הפגין גישה טובה לעסקים ולמנהיגות, ועד מהרה נבחר לאייש מושב בבית הנבחרים של קנטקי, עוד לפני שהוא בכלל היה בעל זכות הצבעה.
ב-1802 הוא קיבל דרגת מייג'ור במיליציה המדינתית.
ב-1803 הוא עבר לראסלוויל וכיהן ברצף של משרות ציבוריות: שופט בבית המשפט של המדינה ב-1803, חבר חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1804 (הצביע עבור תומאס ג'פרסון), ולבסוף נשיא בית המשפט לערעורים של קנטקי, שבאותה עת היה הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר במדינה.
הוא הצטרף לסגל בית המשפט ב-1806 וב-1808 היה לנשיאו.
כאיש אצולת הקרקע בעל השכלה טובה, טיפח אדוארדס לעצמו מוניטין של מנהיג מלידה.
תומאס פורד כתב שהוא המשיך להתלבש כמו ג'נטלמן מהמאה ה-18 זמן רב לאחר שהאופנות הללו עברו, ושדיבורו בציבור התאפיין ברהיטות ראוותנית.
אדוארדס מיקם את עצמו במודע במעמד של האנשים ששלטו בפוליטיקה של קנטקי, ומאוחר יותר בזו של אילינוי.
ב-1803 נשא אדוארדס לאישה את אלווירה ליין, קרובת משפחתו ממרילנד.
טריטוריית אילינוי הוקמה ב-1809. היא כללה את שטחיהן של מדינות ויסקונסין ואילינוי של היום, וכן חלקים ממינסוטה וממישיגן.
אוכלוסיות הטריטוריה הלבנה והאפרו-אמריקאית התרכזו כמעט לחלוטין בדרומה, באזור שכונה בהמשך "מצרים הקטנה" (Little Egypt).
הנשיא ג'יימס מדיסון מינה בתחילה את הפוליטיקאי מקנטקי ג'ון בויל כמושל הטריטוריה.
בויל קיבל את משכורתו על המשרה עבור 21 ימים, אך התפטר כדי לקבל את תפקידו של אדוארדס כנשיא בית המשפט העליון של קנטקי, בעוד שידידים בוושינגטון די.
סייעו להבטיח את מינויו של אדוארדס לתפקיד.
בינתיים, מזכיר הטריטוריה, נתניאל פופ, דודנו של אדוארדס, לקח על עצמו את הסמכויות כמושל בפועל, יצר את מחוזות אילינוי הראשונים ומינה פקידים כדי להקים ממשלה חדשה.
בגיל 34, היה אדוארדס לאדם הצעיר ביותר שמשל על אילינוי, הן כמושל הטריטוריה והן כמושל המדינה.
אדוארדס התיישב ב"קרקע האמריקאית" באדמה שהוא קיבל כמענק עם מינויו כמושל.
הוא קרא לחוותו החדשה אלווירד (Elvirade), על שם רעייתו.
יחד עם משפחתו, הביא לשם אדוארדס מספר עבדים, שאותם הוא לא שחרר אף על פי שכבר ב-1787 הוציאה הטריטוריה הצפון-מערבית את העבדות אל מחוץ לחוק.
"חוק הנוגע למשרתים" משנת 1803 פורסם עבור טריטוריית אינדיאנה על ידי המושל ויליאם הנרי הריסון, הגדיר את הסטטוס של האנשים שהובאו אל הטריטוריה "על פי חוזה לשרת אחרים בכל מקצוע או משלוח יד".
החוק, שנותר בתוקף בטריטוריית אילינוי, התיר את קיומה של העבדות במשך עשורים תחת הכיסוי של שירות חוזי.
רוב מושלי אילינוי הראשונים היו מחזיקי עבדים, ואדוארדס לא היה יוצא דופן.
ב-1812 העמיד אדוארדס למכירה "כמה גברים ונשים כושים צעירים".
בהמשך, הוא הרוויח הכנסה נוספת על ידי השכרת כמה מ"המשרתים החוזיים" שלו לעבודה במיזורי.
ב-1814 הוא מכר את הנער העבד המולאטי שלו בשם וולאס, שכעת היה בבעלותו של הארי מסנט ג'נביייב שבטריטוריית מיזורי לתאודור האנט.
ב-1815 הוא ביקש למכור את ה"נער המולאטי" שלו בעבור 400 דולר.
ב-11 ביוני 1809 הושבע אדוארדס כמושל הטריטוריה החדשה.
בתחילה הוא ניסה להימנע ממפלגתיות, אך עד מהרה הוא הבין ששימוש בסיעות פוליטיות היה תוצאה בלתי נמנעת של סמכותו למנות פקידי ממשל ולחלק תפקידים.
אף על פי ש המשיכה לשלוט בפוליטיקה הלאומית, המפלגה הפדרליסטית והמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מעולם לא קנו אחיזה באזור הספר של אילינוי.
תחת זאת שלטו בכיפה נאמנויות סיעתיות, שהתמקדו סביב לאישים, סביב קשרים אישיים כקרבת משפחה ושירות במיליציה, ובמיוחד שכיחותה של הפטרונות הפוליטית.
בשנים הראשונות של הטריטוריה, נוצרו שתי סיעות יריבות סביב אדוארדס וסביב השופט ג'סי ב.
שתי סיעות אלו יצרו את הנוף הפוליטי של אילינוי במהלך התקופה בה היא הייתה טריטוריה ובשנים הראשונות להיותה מדינה.
במשך כל שלוש תקופות הכהונה של אדוארדס כמושל טריטוריית אילינוי, הוא הביע את רצונו להפעיל את סמכויותיו כדי להרחיב את הדמוקרטיה ההשתתפותית בטריטוריה.
עד 1812, כאשר הייתה אילינוי טריטוריה מדרגה ראשונה, החזיק אדוארדס בסמכויות למנות פקידי ממשל מחוזיים ומקומיים.
עם זאת, הוא נהג לשקול ככל יכולתו את דעות המקומיים כאשר מינה בעלי תפקידים, ולעיתים קרובות נתן משקל לעצומות שנחתמו על ידי התושבים המקומיים.
לזמן מה הוא ניסה לפעול באופן דומה למינוי קציני המיליציה, בהתירו לאנשי יחידות המיליציה לבחור את מפקדיהם, אך עד מהרה הוא ויתר על מדיניות זו לאחר שנוכח שהיא בלתי מעשית.
ב-1812 שיכנע אדוארדס בהצלחה את הקונגרס לתקן את הסעיף בצו של 1787 שהגביל את זכות ההצבעה לבעלי קרקעות בשטח של 50 אקרים (200 דונם) ומעלה.
בשל ויכוחים ממושכים על קרקעות שנמכרו במרמה, עמדו מעטים מבין תושבי אילינוי בתנאי סעיף זה.
בדרבונו של אדוארדס, העניק הקונגרס לטריטוריית אילינוי זכות הצבעה כללית לכלל הגברים הלבנים, ובכך הפך אותה לטריטוריה הדמוקרטית ביותר בארצות הברית בכל הזמנים.
באפריל אותה שנה קיים אדוארדס משאל עם להפיכת אילינוי לטריטוריה מדרגת ממשל שנייה, ובכך אפשר לתושביה לבחור את חברי בית המחוקקים שלה ואת נציגיה (שהיו ללא זכות הצבעה) לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הצעה זו עברה במשאל העם, ובאוקטובר נערכו בחירות שבהן נבחר שדרק בונד כנציג הראשון של טריטוריית אילינוי בבית הנבחרים.
אדוארדס לא היה מושל טריטוריית אילינוי זמן רב כאשר היא הפכה לזירת הקרבות של מלחמת 1812. היחסים בין המתיישבים בטריטוריה לבין האינדיאנים החמירו בכל רחבי ארצות הברית במהלך 1810 ו-1811. ביוני 1811 הורה אדוארדס על בניית מערך של מבני בלוקהאוס וגייס שלוש פלוגות מיליציה.
צעדים אלו היו תגובה למתיחות שנוצרה כתוצאה מהרצח הברוטלי שהתרחש ב-2 ביוני בבקתה ששכנה 3 ק"מ מצפון-מזרח לכפר פוקהונטס.
שלושה בני שבט הפוטוואטומי פרצו לבית ומצאו שם את אילייז'ה קוקס בן ה-20 ואת אחותו הצעירה רבקה.
התוקפים חתכו את הקרקפת של אלייז'ה והסירו את ליבו.
כנופיית הפושטים חיפשה אחר כספים לאחר פשיטה כושלת על השבט השכן אוסייג'.
האנשים שבו את רבקה, שדדו את הבית ופנו צפונה לשטחים שבשליטת השבט שלהם.
כוח מיליציה נשלח להתערבות והציל את רבקה זמן קצר לאחר מכן מדרום לספרינגפילד.
התנגשות אלימה נוספת התרחשה עוד לפני סוף החודש והיא הציתה את אש המלחמה.
ב-20 ביוני, במקום בו נמצאת כיום אלטון התחתונה, התקרבו חמישה אנשי שבט המנמאני לשני מקומיים, פרייס ואליס.
פרייס, שהאמין שהילידים היו ידידותיים, ואפשר להם להיכנס לתחומי המחנה שלהם.
לרוע המזל נהרג פרייס, ואליס הצליח להמלט על גבו של סוס ליישוב שעל נהר ווד.
מעשי רצח אלו גרמו לפאניקה בקרב תושבי אזור הספר והזינו שמועות בלתי מבוססות על מעשי רצח ומעשי תקיפה נוספים בטריטוריה.
חשש זה הוביל למותו של צ'יף אינדיאני אחד לפחות.
קבוצה של אנשי פוטוואטומי שטה במורד הנהר ליד אלטון כאשר הבחין בהם מפעיל המעבורת מייקל סקווירס.
הוא פתח באש על הקבוצה כאשר הם התקרבו אליו יותר מדי.
אדוארדס הורה במהירות לנסות ולשמור על השקט, ופקד על המיליציה להקים שרשרת של מוצבים סביב ליישובים במרחק של 30 ק"מ בין אחד לשני על גדת נהר אילינוי, ולהציב בהם כוח מספיק, שקיבל פקודות לסייר בין המוצבים מדי יום.
הבולט מבין מוצבים חדשים אלו נבנה במהלך הקיץ של 1812 על ידי קולונל ויליאם ראסל ונקרא קמפ אדוארדס לכבודו של המושל, אף על פי שכינויו היה פורט ראסל.
חשיבותו הייתה במיקומו האסטרטגי בין נהר המיסיסיפי לבין נהר קסקסאיה.
אדוארדס בילה זמן משמעותי במבצר זה, ובתור המפקד העליון של המיליציה, היה לו ידע מועט בענייני צבא או על אודות האינדיאנים.
הכרזת המלחמה ו ב-15 באוגוסט 1812, שכנעו את אדוארדס שהפוטוואטומי והקיקאפו בטריטוריה מתכוננים לשגר מתקפה רבתי על היישובים הדרומיים.
הנחה זו באה בעקבות ההפוגה במתקפות הילידים באוגוסט ובספטמבר.
החשד על מקום המתקפה היה בפאוריה, שם התכנסו שבטי הקיקאפו, הפוטוואטומי והפאנקאשו בכוחות גדולים, ומשם הם ביצעו קודם לכן פשיטות כושלות על יישובים אמריקאים.
לאדוארדס חסר סיוע מחוץ לטריטוריה ותחת זאת הוא הסתמך על משאביו שלו.
הוא העריך שבין נהר המיסיסיפי לבין נהר ובאש לא היו יותר מ-2,000 גברים לבנים, בעוד שיותר מ-1,000 אינדיאנים היו מסוגלים להתכנס בפאוריה תוך כמה ימים.
כדי להקים כוח מיליציה משכן אדוארדס את משאביו האישיים כדי להבטיח תשלום למתנדבי המיליציה.
בתוקף תפקידו כמפקד העליון, קיבץ אדוארדס 350 סיירים ומתנדבים רכובים ליד אדוארדסוויל ובאופן אישי הוביל את חיל המשלוח צפונה לפאוריה.
סגל הפיקוד הבכיר שלו כלל רבים מאזרחיה הבולטים של טריטוריית אילינוי.
בין אלו נכללו מזכיר הטריטוריה נתניאל פופ, בנג'מין סטיבנסון, מושל אילינוי לעתיד תומאס קרלין, וויליאם, אליאס ונלסון רקטור.
הכוח חולק לשני רגימנטים קטנים יותר, אחד בפיקודו של סטיבנסון, שקיבל מינוי בפועל של קולונל, והשני בפיקודם של האחים רקטור.
ב-18 באוקטובר יצאו אדוארדס וצבאו מפורט ראסל.
לאחר שחצו את מחוז לוגאן, הם נתקלו בשני כפרים נטושים של שבט הקיקאפו ליד המקום בו שוכנת כיום סולט קריק.
הרגימנט גילה עבודות אומנות אינדיאניות, שחלקן תיארו מעשי קרקוף של מתיישבים אמריקאים.
שני הכפרים הנטושים הועלו באש.
לאחר שריפת שני הכפרים שעל נהר סנגמון, התקדם הכוח לפאוריה עצמה.
הכפר שאותו התכוון הכוח לתקוף שכן על קצהו של אגם פאוריה והיה מיושב בבני השבטים פיאנקשאו וקיקאפו שככל הנראה הונהגו על ידי ראש שבט הפוטוואטומי.
הכוח החל להתקדם עם שחר, ואדוארדס גרם לאנשי הכפר האינדיאנים תבוסה מוחצת.
צבאו של אדוארדס לכד 80 סוסים, ביניהם כאלו שנגנבו זמן מה קודם לכן במחוז סנט קלייר, קישוטי כסף, 200 קומקומים מפליז, רובים ושש קרקפות שהם סברו שהיו שייכות לנשים ולילדים של משפחת המתיישבים אוניל ממיזורי.
אדוארדס העריך שכ-30 ילידים נהרגו בפשיטה, אף על פי שהערכות מאוחרות יותר של אנשי הקיקאפו דיברו על מספר שקרוב יותר ל-80.
תוצאות מערכה זו הסתכמו כאמור בכמה כפרים שרופים ובכמה עשרות הרוגים עד שהכוח שב ב-31 באוקטובר לאדוארדסוויל.
המתקפה גרמה לזעם הן לאנשי פאוריה והן לממשלת ארצות הברית, שכן היא בוצעה נגד אינדיאנים שהיו נאמנים ל"פסיון שחור" (Black Partridge) ול"גומו" (Gomo ), שני מנהיגי שבטים שלא הצטרפו ל ונחשבו לידידותיים כלפי האינטרסים של ארצות הברית.
במתקפה שנייה בפיקודו של קפטן תומאס קרייג נהרגו מתיישבים צרפתים רבים מפאוריה וכן בני שבט הפוטוואטומי.
ב-1813 הצטרפו כוחות המיליציה של אילינוי ושל מיזורי לכוחות הרגלים של צבא ארצות הברית תחת פיקודו של בנג'מין האוורד כדי למגר את כל הילידים הרחק מפאוריה ולהקים את פורט קלארק.
מעשיו של אדוארדס גרמו לניכור מצד שבטי האינדיאנים באזור שהיו ידידותיים לארצות הברית.
אדוארדס, שאיבד את האמון בממשלו של ג'יימס מדיסון, המתין מחוץ לזירת הלחימה בקנטקי.
עם זאת, הוא מונה ב-1812 לתקופת כהונה שנייה כמושל וב-1815 לשלישית, ונמנה עם שלושת נציגיה של ארצות הברית במשא ומתן על הסכמי השלום עם האינדיאנים ב-1815.
במהלך תשע שנות כהונתו של אדוארדס כמושל הטריטוריה, הוא צבר סכום כסף גדול באמצעות כמה מיזמים עסקיים מכניסים, כולל ניהול חוות, ביצוע ספקולציות בקרקעות, והשקעות במנסרות, בטחנות קמח ובמחסנים.
יריבותו הפוליטית של אדוארדס עם ג'סי ב.
תומאס המשיכה עד תום כהונתו כמושל הטריטוריה.
אדוארדס, יחד עם רבים מחברי בית המחוקקים של הטריטוריה, מתח ביקורת על שופטי הטריטוריה על חוסר פעילותם.
תלונותיהם היו בין השאר שהשופטים לא הפעילו את בתי המשפט בתדירות מספקת ושהם בילו זמן רב מדי בהיעדרות מחוץ לטריטוריה.
ב-1814 העביר בית המחוקקים חוק לביצוע רפורמה במערכת המשפט.
השופטים סירבו לקבל את החוק, בטענה שהם נמצאו מחוץ לסמכות שיפוטו של בית המחוקקים.
ב-1815 נפתר הנושא על ידי הקונגרס, שהעביר חוק שתמך באדוארדס ובבית המחוקקים של הטריטוריה.
בדצמבר 1817 המליץ אדוארדס, כתגובה לתנועה להפיכתה של אילינוי למדינה בהובלתו של בעל בריתו דניאל פופ קוק, שבית המחוקקים יגיש בקשה לקבלה לאיחוד.
הוא גם המליץ שקודם כל יערך מפקד אוכלוסין, נוהג מקובל, אך בית המחוקקים דחה את הצעתו.
חברי הבית, במיוחד אלו שהתנגדו לעבדות, חששו שכל עיכוב עלול לאפשר למיזורי להגיש את הבקשה להתקבל כמדינה לפני אילינוי, ובשל העובדה שמיזורי הייתה מדינת עבדות, עלול הדבר לגרום למהומה בקונגרס, ובכך תתעכב קבלתה של אילינוי לאיחוד אף יותר.
כדי להדגיש לקונגרס שאילינוי תהיה מדינת חירות, העביר בית המחוקקים בינואר 1818 הצעת חוק שביטלה את מערכת המשרתים החוזיים, שהייתה עבדות דה-פקטו, ואסר על אילינוי להשיב אותה לחוקתה בעתיד.
הייתה זו הפעם היחידה שאדוארדס הטיל וטו על הצעת חוק והשיב אותה לבית המחוקקים, והיא מעולם לא הועלתה מחדש.
התנגדותו לחוק הייתה על בסיס שיקולים חוקתיים, אך גם היה לו ניגוד עניינים כמי שהחזיק בבעלותו מספר עבדים.
במהלך תקופת כהונתו של אדוארדס כמושל הטריטוריה, גדלה אוכלוסייתה ביותר מפי שלושה.
ב-1810 מנתה אוכלוסיית הטריטוריה 12,282 תושבים, וב-1818 היא הגיעה ל-40,258 (מפקד האוכלוסין נערך בסופו של דבר מאוחר יותר באותה שנה).
אוכלוסיית הטריטוריה לא הגיעה ל-60,000 איש שהיה תנאי הסף של תקנות צפון-מערב לדרישה לקבלה כמדינה, אך הן תושבי אילינוי והן הקונגרס ציפו להמשך הגידול באוכלוסין.
אילינוי התקדמה במהירות בשלבים לקבלתה כמדינה בארצות הברית.
באוגוסט 1818 הושלם תהליך כינון חוקתה.
בספטמבר נערכו בחירות, ובאוקטובר התכנסה האספה הכללית הראשונה שלה בקסקסאיה.
ב-6 באוקטובר סיים אדוארדס את כהונתו כמושל הטריטוריה, ושדרק בונד הושבע כמושל מדינת אילינוי הראשון.
ביום המחרת הצביע בית המחוקקים החדש על בחירתם של שני הסנאטורים הראשונים מטעם המדינה החדשה.
אדוארדס נבחר עד מהרה כבר בסבב ההצבעה הראשון.
תומאס, נבחר רק בסבב ההצבעה הרביעי.
לאחר מכן הפילו אדוארדס ותומאס גורל כמה זמן יימשכו תקופות כהונותיהם בסנאט.
ב-3 בדצמבר איישו שני הסנאטורים לבסוף את מושביהם, ובכך נותרו לאדוארדס שלושה חודשים בלבד לכהן בתקופת כהונתו הראשונה.
בחירתו של אדוארדס לתקופת כהונתו השנייה הייתה יותר מורכבת.
במשך ארבעה חודשים הוא איבד את תמיכתם הזמנית של בעלי בריתו של תומאס באספה הכללית שהצביעו עבורו ב-1818. הוא בקושי הביס את חבר סיעתו של תומאס, מייקל ג'ונס, בהפרש של 23 מול 19 קולות.
היה זה ככל הנראה בשל השפעתו של מזכיר המדינה של אילינוי, אליאס קיין רב העוצמה, שהיה בעל בריתו של תומאס.
כמו רוב חברי הקונגרס ב, כיהן אדוארדס בסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
עם התמשכות תקופת כהונתו השנייה, הוא הצטרף לסיעת אדמס-קליי, שלאחר שאדוארדס סיים את כהונתו בסנאט הפכה למפלגה הלאומית הרפובליקנית.
אדוארדס הצביע בעד פשרת מיזורי ב-1820, הצעת חוק שקודמה על ידי תומאס.
הוא הצביע נגד חוקים להפחתת תעריפי הקרקעות באדמות פדרליות, צעד שהפך הן את אדוארדס והן את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, דניאל פופ קוק, למטרה לחיצי ביקורת במדינתם.
במאי 1821 נשא קוק את ג'וליה, בתו של אדוארדס, לאישה.
אדוארדס הכניס את עצמו לצרות כאשר הוא כתב מספר מאמרים לעיתון Washington Republican תחת שם העט "A.B.", בהם הוא תקף את מזכיר האוצר של ארצות הברית ויליאם קרופורד.
אדוארדס טען שקרופורד כביכול ידע על הנפילה שמשמשה ובאה של בנק אילינוי באדוארדסוויל ב-1821, ולא משך ממנו כספים פדרליים מבעוד מועד.
הוא גילה שאף אחד מיריביו של קרופורד לא היה מוכן לתמוך בהאשמותיו, והוא לא היה מסוגל להציג עדות שתאושש אותן.
ב-4 במרץ 1824 הוא התפטר מכהונתו בסנאט, כדי לקבל על עצמו את תפקיד השגריר הראשון של ארצות הברית במקסיקו.
כאשר הוא עשה את דרכו למקום שירותו החדש, נקרא אדוארדס בחזרה לוושינגטון די.
כדי להעיד בפני ועדה מיוחדת של בית הנבחרים בנוגע ל"מזימת A.B.".
בשל אי יכולתו להוכיח את האשמותיו, התפטר אדוארדס מתפקידו הדיפלומטי והוחלף בג'ואל פוינסט.
בשובו לאילינוי התיישב אדוארדס בבלוויל, עיירה ששכנה על קרקעות שקודם לכן היו בבעלותו והוא מכר אותן ברווח.
כאשר הוא שב לאילינוי, הייתה אמינותו של אדוארדס בשפל.
כבר לא עמדה לצדו קואליציה נאמנה באספה הכללית שתבחר בו שוב למושב בסנאט.
מעשיו ב"מזימת A.B." גרמו לירידת קרנו בעיני הנשיא ג'ון קווינסי אדמס, ולפיכך הוא לא יכול היה לצפות למינוי לתפקיד בממשל הפדרלי.
בנוסף, תומכיו של אנדרו ג'קסון צברו כוח בפוליטיקה של אילינוי.
מצביעי אילינוי, אנשי הספר, העריצו את ג'קסון, כך שעד מהרה, בפעם הראשונה, הם העניקו את תמיכתם למפלגה ארצית, המפלגה הדמוקרטית.
אדוארדס מעולם לא מתח ביקורת על ג'קסון, אך כסנאטור מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית הוא לא היה חלק מהקואליציה של ג'קסון שהלכה והתרחבה.
אנשיו של ג'קסון חשו רגשות מרמור עמוקים כלפי בעל בריתו של אדוארדס, קוק, שהצביע נגד ג'קסון כאשר הבחירות לנשיאות של 1824 הוכרעו בבית הנבחרים.
אף על פי כן, כאשר הוא התמודד ב-1826 בבחירות על משרת מושל אילינוי, שפר מזלו של אדוארדס כאשר הוא התמודד מול שני מועמדים מטעם סיעתו של ג'קסון, חבר הסנאט של אילינוי תומאס סלו, וסגן המושל אדולפוס האברד.
כסוגיה במערכת הבחירות, התמקד אדוארדס במצבה הפיננסי הקשה של המדינה, בהאשימו בה את סלו ואת האברד ואת שאר המחוקקים.
בבחירות הכלליות ניצח אדוארדס לאחר שזכה ב-49.5 אחוזים מהקולות, מול 46 הקולות שקיבל סלו, ושארית הקולות שקיבל האברד.
תקופת כהונתו של אדוארדס כמושל מדינת אילינוי הייתה תקופה נוספת של צמיחה במדינה.
בעשור שבין 1820 לבין 1830 גדלה שוב אוכלוסיית המדינה בכמעט פי שלושה מ-55,211 תושבים בתחילת התקופה ל-157,445 בסופה.
ממשלו של אדוארדס עמד בסימן העימות שלו מול בית המחוקקים המדינתי, בעיקר בנוגע למאבק ההישרדות של בנק אילינוי.
הבנק נוסד ב-1821, וכבר בהתחלה הוא סבל ממחסור במימון, השטרות שלו סבלו מפיחות בערכן, והוא היה הגורם המרכזי להכנסתה של המדינה לחוב.
בנאום ההשבעה שלו תקף אדוארדס באופן בלתי דיפלומטי את פקידי הבנק ואת הפוליטיקאים כאחד, והאשים אותם בהונאה ובשבועת שקר.
מנקודה זו והלאה, היו יחסיו של אדוארדס עם האספה הכללית גרועים.
במהלך תקופת כהונתו כמושל העביר בית המחוקקים בסופו של דבר את חוק הפיקוח על הבנק, אך הוא גם העביר צעדי חקיקה להקלה על החייבים על אף התנגדויותיו של אדוארדס שטען שהמדינה לא תוכל להרשות זאת לעצמה.
ב-1827 הקימה אילינוי את בית הסוהר הראשון שלה בעיר אלטון.
באותה שנה קיבלה המדינה מענק קרקעות פדרלי כדי לכרות את תעלת אילינוי ומישיגן, אף על פי שהעבודות החלו רק כמה שנים לאחר מכן.
באותה שנה הורה אדוארדס למיליציה המדינתית להצטרף למלחמה נוספת נגד האינדיאנים בצפון המדינה.
, שניטשה בין המתיישבים הלבנים לבין בני שבט הו-צ'ונק, פרצה בוויסקונסין (אז חלק מטריטוריית מישיגן), אך התפשטה לאזור כריית העופרת סביב לגלנה.
אדוארדס שיגר את המיליציה והורה על גיוס של יותר מ-600 איש במחוז סנגמון.
הפגנת הכוח גרמה לאינדיאנים להיכנע.
לאחר המלחמה, דחק אדוארדס בממשלה הפדרלית להעביר את שארית שבטי האינדיאנים מצפון אילינוי, בטענה שנוכחותם שם הפרה את "זכויות המדינה הריבונית והעצמאית", ורמז על כך שהוא עשוי לשגר שוב את המיליציה כדי לגרש אותם בכוח.
הממשלה הפדרלית הפעילה לחץ דיפלומטי, וב-29 ביולי 1829, מסרו שבטי פוטוואטומי, אוטווה ואוג'יבווי, שטח של 7,800 קמ"ר בצפון אילינוי לידי המדינה.
באוגוסט מסר את אדמותיו גם שבט וינבגו.
על פי חוקת אילינוי מ-1818, הייתה הגבלת כהונה על מושלי המדינה כך שהם לא יכלו להיבחר ליותר מתקופת כהונה אחת.
עם תום כהונתו של אדוארדס ב-6 בדצמבר 1830 הוא שב לחייו הפרטיים.
ב-1832 הוא ניסה להתמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
אדוארדס הקדיש את זמנו לעבודת צדקה רפואית בבלוויל, שבמסגרתה ניתן טיפול רפואי בחינם לתושבים המקומיים.
ב-1833 פרצה באזור מגפת כולרה, שמקורה היה בכוחותיו של וינפילד סקוט שלחמו ב.
אדוארדס נשאר בעיר כדי לטפל בחולים ונדבק במחלה.
ניניאן אדוארדס נפטר ב-20 ביולי 1833 כתוצאה מהמחלה.
הוא נטמן בתחילה בבלוויל, אך מאוחר יותר הועברה גופתו לבית הקברות אוק רידג' שבספרינגפילד.
אחיו של אדוארדס, סיירוס, היה עורך דין ומחוקק באילינוי.
שלושה מבניו של אדוארדס ואחד מחתניו הלכו בעקבותיו לחיים הציבוריים.
ניניאן וירט אדוארדס, שנקרא על שם אביו ועל שם מורהו של אביו בילדותו, ויליאם וירט, שימש כתובע הכללי של אילינוי, כיהן בבית המחוקקים המדינתי, והיה המפקח הכללי הראשון של אילינוי על החינוך הציבורי.
הוא נשא לאישה את אליזבת פורט טוד, אחותה של מרי טוד לינקולן.
בתם, ג'וליה קוק אדוארדס, נישאה לאדוארד לואיס בייקר, עורך העיתון Illinois State Journal ובנו של הסנאטור דייוויד ג'ווט בייקר.
בן נוסף של אדוארדס, אלברט גלטין אדוארדס, היה עוזר מזכיר האוצר בממשלו של אברהם לינקולן.
ב-1887 הוא ייסד את חברת הברוקרים A.
אדוארדס, הקים משרד עורכי דין מצליח בספרינגפילד, אילינוי, וכיהן כשופט בבית המשפט של אילינוי בסבב ה-13. בתו של אדוארדס, ג'וליה אדוארדס קוק, נישאה לחבר בית הנבחרים דניאל פופ קוק.
בנם, ג'ון פופ קוק, היה ראש עיריית ספרינגפילד וגנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים.
על שמו של אדוארדס נקרא מחוז באילינוי.
גם העיר אדוארדסוויל, השוכנת על גבול אילינוי-מיזורי, והיא חלק מהמטרופולין של סנט לואיס, נקראה על שמו.
שני המקומות נקראו על שמו של אדוארדס עוד בחייו כאשר כיהן כמושל טריטוריית אילינוי.
שמה של הטריטוריה ניתן לה על ידי בית המחוקקים שלה, בעוד שהעיר נקראה על שמו של אדוארדס על ידי מייסדה, תומאס קירקפטריק.
שביל אדוארדס, נתיב החלוצים המרכזי של אילינוי, נקרא על שם אדוארדס והמערכה שניהל במלחמת 1812. מאז קיץ 2020 קראו תושבי אדוארדסוויל להסיר את פסלו של אדוארדס הניצב בכיכר בעיר הקרויה על שמו ולשינוי שם הכיכר, זאת בשל מורשתו הגזענית של אדוארדס.
באותה שנה קיבלה מועצת העיר החלטה פה אחד על שינוי שם הכיכר, ובקיץ 2021 הוסר הפסל.
ניני עשור (נולד ב-28 ביוני 1969) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
עשור התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל טבריה ובגיל 16 הצטרף לקבוצה הבוגרת ששיחקה אז בליגה הארצית (הליגה השנייה) והיה שותף לעלייה של המועדון לליגה הראשונה, אך כעבור שנה שב המועדון לליגה השנייה.
בקיץ חתם במכבי תל אביב.
בעונתו הראשונה במועדון רשם בכל המועדון 26 הופעות וכבש שער אחד, אך בשתי העונות שלאחר מכן רשם רק 2 הופעות (אחת בכל עונה).
בקיץ חזר לצפון וחתם בהפועל בית שאן, העולה החדשה לליגת העל, במדיה שיחק 3 עונות.
עשור נשוי לכנרת לזוג נולדו 4 ילדים, שניים מהם נספו בשיטפון בערבה.
נינינגר היא עיר רפאים במחוז 18 של העיירה נינינגר במחוז דקוטה במדינת מינסוטה, ארצות הברית.
נינינגר נוסדה על ידי ג'ון נינינגר, איש עסקים מתחום הנדל"ן וגיסו של מושל טריטוריית מינסוטה, אלכסנדר רמזי.
נינינגר נוסדה במהלך חורף 1857 או 1858, ואוכלוסייתה הגיעה לכמעט 1,000 איש באביב 1858.
העיר ננטשה ב-1889 לאחר כ-33 שנות פעילות.
העיר תוכננה ונבנתה במתווה רחובות שתי וערב.
נינו קואוטר (בסלובנית: Nino Kouter; נולד ב-19 בדצמבר 1993) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת הקשר האחורי בנ.ש.
קואוטר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של מורה 05. ב-8 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ששיחקה אז בליגה הסלובנית השנייה.
עונה לאחר מכן, עלתה מורה לליגת העל הסלובנית וקואוטר הפך לשחקן הרכב בקבוצה ורשם בעונתו הראשונה 30 הופעות.
בהמשך שיחק גם בצ'ארדה, זאברץ', ורז'יי ובאד ראדקרסבורג האוסטרית.
מורה ששיחקה בליגה הסלובנית השנייה.
קואוטר היה שותף לחזרה של הקבוצה לליגת העל בסיום העונה.
עונה לאחר מכן רשם 7 שערים ב-35 הופעות.
בהמשך זכה עם המועדון בגביע ובאליפות ראשונה בהיסטוריה של המועדון.
בקיץ חתם במאניסה מהליגה הטורקית השנייה במדיה שיחק עונה אחת.
בסיום העונה חזר לסלובניה וחתם בצליה.
ב-3 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה בתיקו 0-0 נגד .
נינו מרצ'לי (בסלובקית: Nino Marcelli; נולד ב-29 במאי 2005 בברטיסלאבה שבסלובקיה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת סלובן ברטיסלאבה מליגת העל הסלובקית.
מרצ'לי נולד בברטיסלאבה שבסלובקיה, ויש לו שורשים איטלקים.
הוא גדל במחלקת הנוער של סלובן ברטיסלאבה, ובשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הסלובקית, ובעונתו הראשונה ערך 26 הופעות ליגה, בהן הבקיע עשרה שערים.
מרצ'לי נכלל בסגל נבחרת סלובקיה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023, וערך שלוש הופעות בטורניר.
נינטנדו סוויץ' 2 היא קונסולת משחקי וידאו היברידית מבית נינטנדו שהוכרזה ב-16 בינואר 2025 והושקה ב-5 ביוני 2025.
הקונסולה מצוידת במסך תצוגה בגודל 7.9 אינץ' (20.066 ס"מ), אשר גדול ב-%27.419354838 ממסך התצוגה של קונסולת הסוויץ' המקורית.
לקונסולה מעבד חזק בהרבה מקונסולת הסוויץ' המקורית.
סוויץ' 2 תומכת בתצוגה בעלת רזולוציה של 4K וגם תומכת בHDR וקצב רענון של עד 120 הרץ.
בדומה לקונסולת הנינטנדו סוויץ' המקורית, נינטנדו סוויץ' 2 גם היא קונסולה היברידית, כלומר היא יכולה לשמש גם כקונסולת משחקים ניידת וגם ניתן לחבר אותה למסך חיצוני.
הבקרים של הקונסולה עוצבו מחדש והם גדולים יותר מהבקרים של קונסולת הסוויץ' המקורית ומתחברים בצורה מגנטית לצידי הקונסולה.
לקונסולה חיבור USB-C בחלק העליון שלה ובחלק התחתון שלה.
במאי 2024, נשיא חברת נינטנדו שונטארו פורוקאווה פרסם הודעה בטוויטר בה הוא אישר באופן רשמי שנינטנדו מפתחת את הקונסולה שתחליף את הנינטנדו סוויץ', ושהחברה צפויה לחשוף את אותה הקונסולה לראשונה עד מרץ 2025.
הקונסלה הוכרזה לראשונה באופן רשמי ב-16 בינואר 2025. המכירה התחילה ב-5 ביוני 2025.
לקונסולה תאימות לאחור עבור חלק ניכר מהמשחקים שיצאו בעבר לנינטנדו סוויץ', הן עבור משחקים פיזיים ומשחקים שנרכשו באופן דיגיטלי, כך שניתן לשחק אותם גם בקונסולה החדשה.
נינו הקדושה (בגאורגית: წმინდა ნინო; בארמנית: Սուրբ Նունե ביוונית: Ἁγία Νίνα; בערך 296 – בערך 338 או 340) הייתה האישה שניצרה את גאורגיה.
היא נולדה בירושלים ועברה לממלכת איבריה, באזור גאורגיה של ימינו שם הטיפה לנצרות והפכה את איבריה למדינה השנייה שקיבלה על עצמה את הנצרות באופן רשמי.
קברה משמש כיום כמקום עליה לרגל, הוא נמצא במנזר בודבה בקאחתי, מזרח גאורגיה.
היא הפכה לאחת הקדושות הנערצות ביותר של הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית והסמל שלה, צלב הגפן הפך לסמל לנצרות הגאורגית.
על חייה של נינו קיימות מסורות אחדות, לעיתים סותרות, הנשמרות בכנסיות השונות.
על פי המסורת האורתודוקסית, נינו נולדה בסוף המאה ה־3 בעיירה קולסטרי בפרובינציית קפדוקיה הרומית, שבאסיה הקטנה, למשפחה מכובדת.
אביה, זבולון (או זאבולון), מתואר לעיתים כמצביא רומאי ולעיתים כיהודי מירושלים, אמה נקראה סוסנה (או שוזנה), ולפי המסורת הייתה אחותו של הפטריארך יובנאל הראשון מירושלים.
מצד אביה הייתה נינו קרובת משפחה של גיאורגיוס הקדוש.
לפי המסורת הקתולית הרומית, שמצוינת בכתבי טיראניוס רופינוס, מקורה של נינו אינו ברור והיא הגיעה לגאורגיה כשפחה ולא מרצונה החופשי.
כשהייתה בת 12 החליטו הוריה לעזוב הכל ולעבור לגור בירושלים.
אביה הלך לחיות במנזר במדבר ואמה עברה לגור במנזר המטפל בנשים חולות ונזקקות.
הבת נינו נמסרה להשגחת נזירה מבית לחם בשם שרה, שם התחנכה ברוח הנצרות ולמדה עברית, תאולוגיה, פילוסופיה ומדעים, דודה, הפטריארך יובנאל, פיקח על חינוכה וניבא לה עתיד מזהיר.
על פי המסורת, בהיותה נערה בת 14 חוותה נינו חזון שבו הופיעה בפניה מרים הבתולה וציוותה עליה לצאת אל "ארץ הצפון", גאורגיה (שנקראה אז איבריה) ולהפיץ בה את הבשורה הנוצרית.
באותו חזון העניקה לה מרים צלב עשוי זמורות גפן, בעל זרועות שמוטות.
על פי האגדה היא התעוררה עם הצלב בידיה וקשרה אותו בשערה.
צלב הגפן הפך מאז לאחד מסמליה המרכזיים של הנצרות הגאורגית.
בעידודו של דודה היא עזבה את ירושלים והחלה במסע לרומא.
בזמן שהותה ברומא, נינו פגשה והטבילה את הנסיכה הריפסימה ואת האומנת שלה, גאיין.
באותה תקופה, הקיסר הרומי היה דיוקלטיאנוס (284–305), שנודע לשמצה ברדיפת נוצרים.
דיוקלטיאנוס התאהב בהריפסימה וביקש להינשא לה, אך נינו, הריפסימה, גאיין וחמישים בתולות נוצריות נוספות נמלטו.
בממלכת ארמניה העתיקה נינו השתייכה לקהילה של 35 בתולות.
הן הטיפו לנצרות בממלכה הארמנית עד שהמלך טירידאטס השלישי הורה לענותן ולערוף את ראשיהן.
נינו לבדה הצליחה לברוח לכיוון איבריה.
35 הבתולות כולל נינו הוכרזו מאוחר יותר כקדושות על ידי הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
השם הגאורגי בארמנית הוא נונה.
תולדותיה כנזירה היחידה מבין 35 הנזירות מקבוצת הקדושות גאיין והריפסימה שניצלה מהטבח בידי המלך הארמני הפגאני טירידאטס השלישי בשנת 301 מסופרות בהיסטוריה של מובסס חורנאצי.
נינו הגיעה לגבולות ממלכת איבריה הגאורגית העתיקה מדרום בסביבות שנת 320. שם היא הציבה צלב נוצרי בעיירה הקטנה אחלכלכי והחלה להטיף את האמונה הנוצרית באורביניסי ולבסוף הגיעה למצחתה, בירת איבריה.
הממלכה האיברית הושפעה מהאימפריה הפרסית השכנה, שמילאה תפקיד חשוב כמעצמה אזורית בקווקז.
המלך האיברי מיריאן השלישי ועמו סגדו לאלים הסינקרטיים ארמזי וזאדן.
בתחילה למלך היו ספקות ביחס לנינו ולדת הנוצרית, אך לפי האגדה נינו ריפאה את המלכה ננה מאיבריה (אשתו של מיריאן השלישי) ואז ניצרה אותה ומאוחר יותר גם את המלך.
מסופר שהמלך לקה בעיוורון בתאונת ציד הוא התפלל לאלוהיה של נינו ואז לפתע מצא את דרכו, אז הוא החל להאמין בנצרות.
בשנת 326 מיריאן הכריז על הנצרות כדת הרשמית של ממלכת איבריה, מה שהפך את גאורגיה לאחת המדינות הנוצריות הראשונות בעולם.
לאחר אימוץ הנצרות, שלח מיריאן שגריר לביזנטיון כדי לבקש מהקיסר קונסטנטינוס הראשון לשלוח בישוף וכמרים לאיבריה.
קונסטנטינוס, לאחר שנודע לו על התנצרותה של איבריה, העניק למיריאן את אדמת הכנסייה החדשה בירושלים ושלח משלחת של בישופים לחצר המלך הגאורגי.
בשנת 334 הזמין מיריאן את בניית הכנסייה הנוצרית הראשונה באיבריה, אשר הושלמה סופית בשנת 379 במקום בו ניצבת כיום קתדרלת סווטיטיצ'ובלי במצחתה.
נינו, לאחר שהייתה עדה להתנצרות האיבריים, נסוגה למעבר ההרים בבודבה , קאחתי, היא נפטרה זמן לא רב לאחר מכן.
מיד לאחר מותה, החל המלך מיריאן בבניית מנזר בודבה, שם ניתן עדיין לראות את קברה בחצר הכנסייה.
נינו הקדושה נחשבת לדמות מייסדת בזהות הדתית והלאומית של גאורגיה.
צלב הגפן המזוהה עמה הוא סמלה הדתי של המדינה, ודמותה מונצחת בכנסיות, איקונוגרפיה, ספרות ומסורת עממית.
חג נינו נחוג בכנסייה האורתודוקסית הגאורגית מדי שנה, והיא נחשבת לאחת הקדושות המרכזיות בנצרות המזרחית.
הוריה, זבולון וסוזנה, הוכרזו כקדושים בשנת 1997. כנסיות סנט נינה קיימות גם ברוסיה ובניו יורק.
14 בינואר – טקס הזיכרון המרכזי
19 במאי – כניסתה של נינה לגאורגיה בשנת 303
20 במאי – ציון זכרם של הקדושים זבולון וסוזנה, הוריה של הקדושה נינה
23 במאי – טקס הזיכרון בגאורגיה
29 באוקטובר – טקס הזיכרון בארמניה
15 בדצמבר – טקס זיכרון קתולי ותיק
ניס או ניצה (בגרמנית, באיטלקית: Nizza) היא עיר בדרום צרפת הממוקמת על חוף הים התיכון, בין מרסיי לבין ג'נובה (איטליה).
במפקד האוכלוסין האחרון שנערך במרץ 2010, באזור המטרופוליטאני של ניס 955,000 תושבים.
העיר נמצאת במקום החמישי בצרפת מבחינת גודל האוכלוסייה כאשר במקומות הראשונים נמצאות: פריז, מרסיי, ליון וטולוז.
ניס מהווה מרכז תיירותי חשוב בצרפת, השני בחשיבותו לאחר פריז, ומקום נופש מוביל על הריביירה הצרפתית.
בעיר נמל התעופה השלישי בצרפת מבחינת מספר המבקרים בו בשנה (קרוב ל-12 מיליון ב-2016).
את המקומות הראשונים תופסים שני שדות התעופה הפריזאיים.
ניס ממוקמת על חוף הים התיכון, והיא מוקפת בגבעות של הרי האלפים, המפריעות להתפשטותה של העיר באזור.
את שטח העיר חוצים שני נחלים סוערים, פאיון במזרח (34 ק"מ) ומאניאן במערב.
העיר ניס נהנית מאקלים ים תיכוני המאופיין בקיץ חם ויבש ובחורף מתון.
בחודשי הקיץ הטמפרטורה האופיינית היא מעל 20 מעלות צלזיוס ולעיתים קרובות מגיעה ל-30 מעלות צלזיוס.
בימי החורף הטמפרטורה נעה בין 11–17 מעלות צלזיוס ואילו בלילות בין 4–9 מעלות צלזיוס.
הסימנים הקדומים ביותר להומינינים באזור מתוארכים לכארבע מאות אלף שנה לפני זמננו.
את העיר ניס ייסדו יוונים מהמושבה היוונית מסאליה (מרסיי) באמצע המאה ה-4 לפנה"ס.
היוונים העניקו לעיר את השם "ניקאיה" (Νικαία), לכבוד אלת הניצחון היוונית, ניקה, לאחר שהביסו את שכניהם, הליגורים.
היא הייתה אחת הערים החשובות ביותר למסחר על חופי הים הליגורי עד הפלישה של הלומברדים.
במאה ה-7 הצטרפה ניס לליגת ג'נובה, אשר אספה לתוכה את ערי החוף הים הליגורי.
בשנת 729 הדפה ניס ניסיון פלישה של הסרצנים (הערבים), אך בשנים 859 ו־880 עלה בידי הסרצנים לבזוז ולשרוף אותה, ועד המאה ה-10 היו סביבות העיר תחת שליטתם.
בימי הביניים המוקדמים הייתה ניס, בשמה האיטלקי ניצה, עיר-מדינה עצמאית שהשתלבה במערכת הבריתות והיריבויות בין ערי איטליה, כבעלת ברית של פיזה ואויבת של ג'נובה.
מלכי צרפת ניסו לכובשה, אבל העיר הצליחה להגן על עצמה.
במאה ה-13 ובמאה ה-14 נכבשה ניס על ידי פרובאנס, אך הצליחה להשיב את עצמאותה.
בשנת 1388 העיר נכנסה תחת חסותה של רוזנות סבויה, עד שנת 1860, כאשר ממלכת סרדיניה העבירה את השליטה על ניס לצרפת בהסכם טורינו.
תקופה זו חולקה לשני חלקים בין השנים 1691–1731, כאשר ניס הייתה בבעלותו של מלך צרפת לואי הארבעה עשר, ובין השנים 1792–1814, כשהעיר הייתה תחת כיבוש נפוליאון.
בסוף המאה ה-18 החלו בני המעמד הגבוה בבריטניה להגיע ולנפוש בעיר ניס בפרט ובאזור הריביירה הצרפתית בכלל בחודשי החורף על מנת להימנע מהקור הבריטי.
על שם תיירים ראשונים אלו, נקראת הטיילת של העיר ניס "טיילת האנגלים" .
הטיילת משתרעת לאורך "מפרץ המלאכים" של הים התיכון בניס.
לאחר מלחמות נפוליאון, צברה ניס פופולריות בהיותה עיר נופש ותיירות, מזג אוויר נוח וחורפים חמים משכו את הזרים לאזור זה.
לקראת סוף המאה ה-19, החלו להגיע לעיר ולריביירה כולה ציירים ואומנים רבים שהעריכו את האקלים והצבעים הבהירים.
ביניהם ניתן למנות את אנרי מאטיס ומארק שאגאל.
ב-16 באוקטובר 1979 פגע בחוף המערבי של ניס צונאמי שנגרם כתוצאה ממפולת תת-קרקעית, בו נהרגו תשעה בני אדם.
לא פעם הפכה ניס לזירה של פורומים פוליטיים בין-לאומיים.
בדצמבר 2000 נפתחה בה ועידת האיחוד האירופי, אשר בו הוסכם על הרחבת האיחוד מזרחה.
בשנת 2016, בעיצומן של חגיגות יום הבסטיליה בעיר, בוצע פיגוע דריסה קטלני שבו נהג משאית בן 31, מהגר מוסלמי מתוניסיה, דהר לתוך קהל החוגגים ודרס עשרות חוגגים עד שמשאיתו נעצרה.
הנהג ירד מהמשאית ופתח באש מרובה אוטומטי על הקהל עד שנורה על ידי המשטרה.
בפיגוע נרצחו 84 בני אדם וכ-200 נפצעו.
באוקטובר 2020 התרחש בעיר פיגוע נוסף.
ב-2021 הוכרז המרכז ההיסטורי של ניס אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
בערך 10% מאוכלוסיית העיר הם בעלי אזרחות זרה ושש קבוצות המהגרים הגדולות הן: תוניסאים, איטלקים, מרוקאים, אלג'יראים, פורטוגזים וספרדים.
היות שהעיר מהווה יעד תיירותי פופולרי, היא מארחת גם פסטיבלים רבים לאורך השנה כמו הקרנבל של ניס ופסטיבל הג'אז של ניס.
מנה צרפתית המאפיינת את תוצרתה החקלאית של ניס קרויה "סלט ניסואז" (salade niçoise)
קבוצת הכדורגל של ניס משחקת בליגה הראשונה בצרפת ובעיר קיים גם מועדון שחייה אולימפי.
קתדרלת נוטרדאם דה ניס (תמונה)
ישנם שלושה בתי ספר יהודיים בעיר, של תנועת חב"ד, של תנועת אליאנס ובית הספר הציוני וישיבה גדולה וקטנה בשם "אור תורה".
בית הכנסת הגדול של ניס, הממוקם במרכז העיר, נחנך בשנת 1886.
במהלך מלחמת העולם השנייה מישל בליין ואדמון אווראר הצילו מספר יהודים מתושבי העיר ועל פעילותם קיבלו תואר חסיד אומות העולם.
הערים התאומות של ניס הן:
ניסאן מוטורס (ביפנית: 日産自動車株式会社) היא חברה יפנית ליצור כלי תחבורה.
עד 1983 שווקו מכוניותיה גם תחת השם "דאטסון".
המשרדים הראשיים של ניסאן שוכנים ביוקוהמה.
ניסאן הייתה בעבר יצרנית הרכב השנייה בגודלה ביפן, אחרי טויוטה, אך נעקפה בידי הונדה בשנות ה-80 של המאה ה-20. בשנת 2007 היא הייתה במקום השלישי, נכון לשנת 2025 ירדה מהעשירייה הראשונה.
בשנת 1999 רכשה רנו הצרפתית מניות שליטה בניסאן וקרלוס גוהן מונה כנשיאה, ושימש בתפקיד עד 2017.
ניסאן מוכרת גם כיצרנית מנועים איכותיים ומנועי ה-V6 מסדרת VG ו-VQ הופיעו ברשימת "10 המנועים הטובים" של המגזין Ward's AutoWorld במשך 12 שנה ברציפות.
בדירוג החברות פורצ'ן גלובל 500 של המגזין פורצ'ן לשנת 2024, מוקמה ניסאן במקום ה-136.
חברת "קוואישינשה מוטורקאר וורקס" מטוקיו, שנוסדה ב-1911, בנתה שלוש שנים לאחר מכן את מכוניתה הראשונה שנקראה DAT, על שם ראשי התיבות של מייסדיה.
בשנת 1925 שונה שם החברה ל-DAT.
חברה זו התמזגה עם "ג'יטסויו ג'ידושה", יצרן רכב אחר מאוסקה, ובשנת 1931 יוצרה מכונית הדאטסון הראשונה.
בשנת 1932 יוצרה דאטסון סוג 11. השם DATSON נוצר מהצירוף DAT ו-Son במשמעות "בן", אך משום של"סון" יש משמעות של "הפסד" ביפנית, שונה השם ל-DATSUN.
בשנת 1933 שם החברה הוסב ליפנית כ"ג'ידושה סייזו" והיא עברה ליוקוהמה.
שנה לאחר מכן היא התמזגה עם יצרן רכב נוסף "ניהון-סאנגיו" שכונה בקיצור "ני-סאן".
שם זה הפך לשמה הרשמי של החברה ב-1934. בדומה ליצרנים יפנים אחרים כאיסוזו והינו מוטורס, חברה ניסאן ליצרן רכב אירופאי כדי לקבל ידע בתכנון וייצור מתקדמים.
ניסאן בחרה בחברת אוסטין האנגלית והחלה לבנות ביפן את דגמי "אוסטין 7" ו"דאטסון 1000" שהתבסס על אוסטין A50.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלה ניסאן להציג מכוניות מתכנון עצמאי.
ב-1967 הוצג מנוע ה"L" בן 4 הצילינדרים, שהיה מתקדם לתקופתו ובעל גל זיזים עליון.
מנוע זה הורכב במכונית הסדאן החדשה דאטסון 510 שהצליחה במידה נאה בשוק המקומי ובשוקי היצוא.
ב-1970 הציגה ניסאן את דגם מכונית הספורט 240Z עם גרסת שישה צילינדרים של מנוע ה-"L".
עיצובה המוחצן ויכולותיה הגבוהות של ה-240Z העלו את ניסאן לרמת יצרן רכב עולמי גדול.
ב-1966 התמזגה ניסאן עם "פרינס", יצרן יפני נוסף, וזכתה בדגמי מכוניות מפוארים וגדולים יותר כ"סקייליין" ו"גלוריה".
עם התפרצות משבר הנפט של שנות השבעים, הייתה ניסאן לאחד מיצרני הרכב הגדולים בעולם, שכן מכוניותיה היו ברובן חסכוניות ובעלות מנוע קטן.
החברה התפרסה בעולם והקימה מפעלים באוסטרליה, מקסיקו, בריטניה ומספר מפעלים בארצות הברית.
המפעל באוסטרליה נסגר בסוף שנות ה-80 בשל אי הצדקה כלכלית, אך מפעל אחר נפתח בפרטוריה, דרום אפריקה.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 התדרדרה ניסאן, מכירותיה הצטמצמו, והחברה הגיעה עד לסף הליך פירוק.
בשנת 1999 רכשה רנו הצרפתית מניות שליטה בניסאן וקרלוס גוהן מונה כנשיאה.
גוהן יזם את "התוכנית לתחיית ניסאן" (NRP) שהצליחה באופן יוצא דופן.
ניסאן חזרה לרווחיות וחידשה את קו מכוניות ניסאן ואינפיניטי, שהיה מותג אמריקאי מקומי באותה עת.
בשנת 2001 המשיך גוסן בתוכנית "ניסאן 180" להמשך צמיחת החברה.
הצלחתו בהשבת החברה לרווחיות הקנתה לו אהדה גדולה ופרסום רב ביפן, כמעט עד למעמד של גיבור לאומי, תוך אזכור רב במאנגה ובתרבות הפופולרית.
הקיסר אקיהיטו העניק לו את מדליית יפן עם סרט כחול ב-2004. אחת מהמכוניות הקומפקטיות והיוקרתיות של ניסאן היא הניסאן מקסימה.
בשנת 2021 הציגה ניסאן את המכונית השביעית בסדרת Z, הניסאן Z.
במרץ 2025 על רקע דוחות כספיים מאכזבים ולאחר כישלון המגעים בניסיון מיזוג בין הונדה וניסאן מנכ"ל ניסאן מאקוטו אושידה פרש מתפקידו והוחלף על ידי איוון אספינוזה שכהן כסמנכ"ל התכנון של החברה.
ניסאן מייצרת קו רחב של מכוניות נוסעים ומשאיות.
החל משנות ה-50 הן מיוצאות בהצלחה לרחבי העולם, פרט לשנת 1953 בה שררה שביתת עובדים ארוכה במפעלי ניסאן.
ניסאן גם מייצרת מכוניות ספורטיביות זולות יחסית בסדרת ה-"Z", ואת הסקייליין GT-R בעלת הנעה 4×4 ומנוע חזק.
הסקייליין לא מיוצאת באופן רשמי אל מחוץ ליפן, אך ייצוא של מכוניות משומשות למדינות בהן נוהגים בצד שמאל של הכביש (בדומה ליפן) הפך לפופולרי.
בשנת 1985 ייסדה ניסאן את NISMO, חטיבת השיפורים והספורט המוטורי שלה, שמציעה שיפורים רשמיים למכוניות ניסאן.
בשנת 1989 החלה ניסאן לשווק בארצות הברית מכוניות יוקרה תחת המותג אינפיניטי, ובשנת 2008 החלה לשווקו גם במדינות נוספות באירופה ובישראל.
בבעלות ניסאן הייתה גם חברת סלולר יפנית בשם Tu-Ka (מאז שנת 2000 חלק מ-KDDI) וחטיבה ימית העוסקת בפיתוח מנועי סירות ואוניות.
בין השנים 1990–2000 הורכבו מנועי "ניסאן" מסוג "SR20DE" במכונית הספורט היפנית טומיקאירה ZZ, אשר יוצרה על ידי יצרן מכוניות הספורט "Tommykaira".
ב-20 במאי 2022 חשפה ניסאן את ניסאן סאקורה מכונית קיי במרכב האצ'בק חשמלית.
כלי הרכב של ניסאן מיובאים לישראל על ידי חברת פסיפיק מקבוצת קרסו (יבואנית רנו).
החברה שיתפה פעולה עם מיזם בטר פלייס של שי אגסי לייצורם של כלי רכב חשמליים ופריסת התשתיות התומכות בערים ובכבישים משנת 2011, בישראל, בדנמרק, בעמק הסיליקון, בפורטוגל ובמדינות נוספות.
כיום, מייבאת חברת פריסבי 4 דגמים לישראל: ניסאן סנטרה, ניסאן אקסטרייל, ניסאן קשקאי וניסאן ג'וק.
היצע המנועים המוצעים בארץ: מנוע בנזין בעירה פנימית אטמוספירי לא מוגדש, מנוע טורבו מוגדש ופיתוח ייחודי של ניסאן בשם E-POWER.
מנוע E-POWER הוא מנוע חשמלי אשר הזנתו מתבצעת הן ממנוע בנזין שמשמש כגנרטור בלבד ללא שום חיבור לגל הארכובה ולגלגלים והן באמצעות רגנרציה.
המנוע מאפשר רכב חשמלי ללא צורך בטעינת הרכב.
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר כלי רכב פרטיים ומסחריים עד 3.5 טון):
אוטובוסים שיוצרו על ידי חברת הבת "UD Trucks Corporation"
ניסאן דיזל ספייס ראנר 7
ניסאן דיזל ספייס ראנר RM
ניסאן דיזל ספייס ראנר RP
ניסאון דיזל ספייס ראנר A
ניסאן דיזל ספייס ראנר RA
ניסאן דיזל ספייס ראנר JP
מועדון הכדורגל ניסה אשגבאט הוא מועדון כדורגל מהעיר אשגבאט, בירת טורקמניסטן.
המועדון נחשב לאחד ממועדוני הכדורגל היותר חשובים ומעוטרים בטורקמניסטן.
המועדון הוא אחד מהמועדונים החזקים בטורקמניסטן ומאז נפילתה של ברית המועצות זכה כבר ב-4 אליפויות וכן בגביע אחד.
הקבוצה אף השתתפה במפעלים האסייאתים ואף העפילה לליגת האלופות האסיאתית.
הקבוצה הופיעה לראשונה באסיה בליגת האלופות האסיאתית בעונת 1998, אז גברה בסיבוב המוקדם על קבוצת טראז מקזחסטן והעפילה לסיבוב השני, בו הפסידה לקבוצת נבבאהור נאמאנגן מאוזבקיסטן והודחה מהמפעל.
הקבוצה חזרה למפעל כבר בעונת 2001, אז הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת אירטיש פבלודר מקזחסטן.
ניסה או פרתוניסה הייתה עיר עתיקה ששרידיה שוכנים כ-18 ק"מ דרומית-מערבית לאשגבאט, בירת טורקמניסטן.
האתר כולל את שרידיהן של ניסה העתיקה וניסה החדשה, המרוחקים כ-1.5 ק"מ זה מזה.
ניסה הייתה מרכז חשוב של האימפריה הפרתית, שהתקיימה מהמאה ה-3 לפנה"ס ועד למאה ה-3, עת נכבשה על ידי השושלת הסאסאנית.
העיר המשיכה להיות מיושבת למשך כאלף שנים נוספות.
האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2007.
האזור יושב כבר באלף ה-4 לפנה"ס, וככל הנראה באלף ה-1 לפנה"ס התקיים במקום יישוב גדול.
פריחתה של ניסה החלה במאה ה-3 לפנה"ס כאשר הפרתים הקימו בה ארמון מלכותי שהיה ככל הנראה הראשון מבין ארמונותיה של השושלת השלטת.
במאה ה-2 לפנה"ס נקראה העיר בשם מיתרדטקרט ("מצודת מיתרדטס"), על שמו של המלך מיתרידטס הראשון, שמלך בין השנים 171 לפנה"ס עד 138 לפנה"ס.
את העובה הזאת למדו מאחת מ-2,700 תעודות הקרמיקה שנמצאו באתר, ואשר עליה נרשמו שמה ותאריך ייסודה.
העיר אוזכרה במספר מקורות עתיקים בשם פרתוניסה ותוארה כמרכז שלטוני וכלכלי חשוב.
ניסה העתיקה שימשה כמתחם מלכותי, ולצידה התפתח יישוב עירוני בניסה החדשה.
בשנת 224 התמוטטה האימפריה הפרתית, והעיר ננטשה באופן חלקי.
בשנת 651 עברה העיר לשליטת החליפות הערבית, ונהנתה מתקופת שגשוג בין המאה ה-9 למאה ה-12, אך הדבר הגיע לסיומו עם כיבוש האזור על ידי המונגולים במאה ה-13. היישוב בניסה פסק במאה ה-14.
ניסה העתיקה נבנתה על גבעה טבעית שהייתה לתל ועליו מבצר בצורת מחומש ובשטח של כ-140 דונם.
פסגת הגבעה שוטחה והוקפה בחומות בעובי של כ-8-9 מטר בהן שולבו 43 מגדלי שמירה.
בהתאם להשערת הארכאולוגים הגיעו החומות לגובה של כ-20 מטר.
מספרם ומיקומם של שערי העיר אינו ידוע, אך השער הראשי, וייתכן שאף היחיד, מוקם, ככל הנראה, במרכזה של החומה המערבית.
המבנים רוכזו ב-2 מתחמים – הצפוני והמרכזי.
במתחם הצפוני שכנו מחסנים, בתי מסחר, בתי מלאכה ומבני מגורים, בעוד שבמרכזי הוקמו מקדשים וארמון המלך.
במרכזו של המתחם הצפוני שוכן מבנה רבוע עשוי לבנים, שאורך כל אחת מצלעותיו 60 מטר.
הוא כולל 12 חדרים הערוכים סביב חצר פנימית, ואלה שימשו למספר ייעודים.
בחדרים התגלו פריטים בעלי ערך אומנותי – פסלי שיש, חפצי שנהב וכדים מכסף ומארד, והם מוצגים במוזיאון הלאומי של טורקמניסטן.
בין היתר שימשו חדריו של המבנה כבית האוצר המלכותי, כמרתף יינות וכארכיון הממלכה ובו 2,700 מסמכי קרמיקה.
במתחם המרכזי נמצאו חמישה מבנים עיקריים המחוברים זה לזה – בניין ובו אולם מרובע, בניין ובו אולם עגול, מגדל, הבניין הצפון-מערבי ואולם העמודים:
המבנה עם אולם המרובע הוא המבנה החשוב במתחם.
הוא חולק למספר אולמות פנימיים שהגדול שבהם משתרע על פני שטח של 400 מ"ר, והוא עבר שינויים בצורתו.
המבנה הצפון-מזרחי שוכן צפונית-מזרחית למבנה עם האולם המרובע.
הוא כולל מספר חדרים ומשערים ששימש כארמון המלך.
המגדל ממוקם על בסיס גדול בשטח של 20 על 20 מטר ומוקף בפרוזדורים ובהם קבועים חלונות קטנים.
החלק התחתון של המבנה השתמר היטב והוא כולל שרידים של עיטורים שונים.
המבנה עם האולם העגול רבוע בצורתו ובמרכזו אולם בקוטר של 17 מטר.
ייעודו המדויק של המבנה אינו ברור, אך ייתכן כי ישמש כמקדש או מאוזוליאום.
אולם העמודים מלבני בצורתו ובמרכזו ארבעה עמודים.
שמונה חדרים מקיפים אותו משלושת צדדיו (למעט הדרומי), וככל הנראה שימש לעריכת טקסים.
ניסה החדשה שנמצאת כ-1.5 ק"מ צפון-מערבית לניסה העתיקה, המשיכה והייתה נושבת גם לאחר נפילת הפרתים.
הגבעה בשטח של 250 דונם הייתה מוקפת בחומות מגן בגובה של עד 9 מטר והיו קבועים בה שני שערים.
בתקופת הפרתים נחלקה העיר לחלק עליון "ארק" (ark) ותחתון "שהריסטן" (shakhristan), והחפירות מראות כי יושבה בצפיפות.
שרידי הבניינים זוהו כמבצר, בתי קבורה ומחסנים.
אולימפיק גימנסטי קלוב ניס (צרפתית: Olympique Gymnaste Club Nice Côte d'Azur בקיצור: OGC Nice ;בתרגום חופשי: "מועדון המתעמלים האולימפי ניס - הריביירה הצרפתית") הוא מועדון כדורגל צרפתי מהעיר ניס.
המועדון משחק כיום בליגה 1 שהיא ליגת הכדורגל הראשונה והבכירה בצרפת.
אצטדיונה הביתי הוא אליאנץ ריביירה שמכיל 35,700 מקומות ישיבה.
מועדון הכדורגל נוסד ב-9 ביולי 1904 והתחיל לשחק בצורה מסודרת בליגה רק לאחר שנה.
המועדון שיחק בעונותיו הראשונות בליגה השנייה, הנקראת "ליגה 2", ורק בעונת 1947/1946 עלה לראשונה לליגה הבכירה.
מאז הפך המועדון לאחד הגדולים בצרפת באותה תקופה בעקבות זכייה ב-4 אליפויות וב-2 גביעים במהלך עשור.
חרף ההצלחה, שב המועדון לליגה השנייה לאחר 13 שנה בליגה הבכירה.
המועדון סבל מקשיים כלכליים לאורך שנות ה-60 וה-70 ובסוף הורד לליגה השלישית, אולם משקיעים צרפתים קנו את הקבוצה בראשית שנות ה-80 והקימו אותה לתחייה לאחר תקופה ממושכת בליגות הנמוכות של צרפת.
בעונת 1987/1986 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה ושם הפכה לקבוצת תחתית הנלחמת על חייה בליגה ולאחת הקבוצות החלשות בליגה; בשל סיבה זו היא ירדה בעונת 1988/1987 לליגה השנייה בפעם השלישית בהיסטוריה שלה, באותה עונה גם עזבו המשקיעים שלה.
בין העונות 1989/1988 ו-2000/1999 המועדון שיחק בעיקר בליגה השנייה, והצליח לזכות פעם אחת בגביע הצרפתי בפעם השלישית בהיסטוריה שלו.
בתחילת עונת 2002/2001 נרכש המועדון על ידי קבוצת עסקנים האוהדים את הקבוצה.
הקבוצה עלתה לליגה הראשונה, אולם למרות הכספים הרבים שהושקעו בה, היא ירדה לליגה השנייה, אולם לא הצליחה להשיג את המשאבים הדרושים ואף הורדה לליגה השלישית, אולם תוך 2 עונות שבה לליגה הראשונה ואף הגיעה לגמר גביע הליגה הצרפתית של 2006 שם הפסידה לנאנסי 2-1.
בספטמבר 2013 חנכה הקבוצה את אצטדיונה החדש אליאנץ ריביירה המכיל 35,624 מקומות ישיבה, אשר החליף את האצטדיון העירוני דו רה שהכיל 18,415 מקומות ישיבה.
בשנת 2016, קבוצת משקיעים סינית-אמריקאית בראשות צ'יין לי ואלכס ג'נג רכש 80% מהמועדון.
בעונת 2016/2017 סיימה ניס במקום השלישי בליגת העל הצרפתית, והעפילה לסיבוב השלישי בליגת האלופות של אופ"א.
ב-11 ביוני 2018, שחקן הנבחרת לשעבר פטריק ויירה הוכרז כמאמן ניס, במקום לוסיאן פאבר.
בעונת 2018/2019 סיימה ניס במקום השביעי בליגה הבכירה.
ביולי 2019, הוכרז שג'ים רטקליף רכש את המועדון הצרפתי תמורת 100 מיליון אירו.
לאחר עונה גרועה שבה ניס הייתה במקום ה-11 בליגה הבכירה ובמקביל הודחה מהליגה האירופית, המאמן פטריק ויירה פוטר.
עוזרו של ויירה, אדריאן אורסיה, נכנס לתפקידו.
נייס סיימה את עונת 2020/2021 במקום התשיעי בטבלת הליגה הצרפתית הבכירה.
ב-28 ביוני 2021, כריסטוף גאלטייה מונה למאמן הראשי החדש.
ב-27 ביוני 2022, לוסיין פאבר חזר לניס כמאמן.
ניסאן סאני (Nissan Sunny) היא מכונית משפחתית בינונית מבית היצרן "ניסאן מוטורס".
הרכב יוצר לראשונה ב-1966 תחת השם דטסון 1000. למרות הפסקת ייצור הרכב ביפן ב-2004, נמשך ייצורו לשווקים האמריקנים והאפריקנים.
בארצות הברית, נודעו הדגמים האחרונים בשם ניסאן סנטרה.
במקסיקו, ידוע הרכב בשם ניסאן צורו.
מבחינת גודל, ניסאן סאני נמצאת בין דגמי הסופר-מיני ניסאן מרץ' (מיקרה) לבין דגמי הבלוברד.
הדגמים האחרונים של הסאני גדולים יותר מהדגמים הראשונים שלה, ואף ניתן להחשיב אותם לדגמים קומפקטיים.
רוב דגמי הסאני משתמשים במנועי ניסאן A.
לישראל הגיעה הסאני מסדרה N14 בסוף שנת 1992 (שנת המודל 1993), הדגמים המקבילים שהובאו לארץ נקראו ביפן ניסאן פולסאר שהופצו באירופה ובישראל תחת השם סאני או גם ניסאן אלמרה.
המכוניות הראשונות שהגיעו היו משנת הדגם 1993, תיבת הילוכים ידנית, מנוע GA16 בנפח 1597 סמ"ק המצויד במאייד כפול המבוקר חשמלית, ורמות גימור LX ו-SLX.
עוד באותה שנה סופקו דגמים עם תיבת הילוכים אוטומטית ומערכת הזרקת דלק במקום המאייד הכפול.
ניסים (ניסו) קפילוטו (נולד ב-1 באוקטובר 1989) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם וכיום עוזר מאמן בני יהודה תל אביב.
בשנים שלאחר מכן שימש כבלם מחליף, ובעונת 2010/2011 הושאל למ.ס.
בעונה שלאחר מכן הושאל להפועל עכו.
ביוני 2012 עבר לאלקי לרנקה מליגת העל הקפריסאית, ובמדיה שיחק עונה אחת.
לקראת עונת 2013/2014 חזר קפילוטו לישראל, וחתם לעונה אחת במדי בית"ר ירושלים.
ב-21 באוקטובר 2013 כבש קפילוטו את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1–0 על הפועל תל אביב.
בתום העונה, אחרי שרשם 27 הופעות ליגה וכבש שני שערים, סיים קפילוטו את דרכו במועדון.
ב-12 ביוני 2014 חתם לשלוש שנים בסנט גאלן מליגת העל השווייצרית, בשכר של 150 אלף דולר לעונה.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-19 ביולי 2014, כשהשלים 90 דקות בתיקו 2–2 עם יאנג בויז ברן.
בהמשך העונה הוא קיבל את סרט הקפטן של הקבוצה במספר משחקים, אך פציעה קשה מנעה ממנו לחזור ליכולת הטובה עמה פתח את העונה.
ב-3 ביולי 2015 חזר לישראל וחתם על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת בבית"ר ירושלים.
ב-14 ביוני 2016 חתם לעונה אחת בהפועל חיפה.
במחזור השני של גביע הטוטו לעונת 2016/2017, מול הפועל כפר סבא, כבש את שער הבכורה שלו במועדון.
בעונת 2017/2018 היה שותף להצלחתה של הקבוצה להעפיל לפלייאוף העליון, והיא סיימה את העונה במקום הרביעי.
ב-3 במרץ 2024 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
בעונת 2024/2025 מונה לעוזר מאמן הפועל רמת גן גבעתיים.
לאחר עונה מונה לעוזר מאמן בני יהודה תל אביב.
לזכותו של קפילוטו 27 הופעות בנבחרת הנוער של ישראל ושתי הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
ב-23 במאי 2018 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל, לקראת משחק הידידות מול שבוטל.
ב-7 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשפתח בהרכב במשחק מול במסגרת ליגת האומות.
נינסטינטס היה כפר ששימש אינדיאנים משבט היידה.
הכפר הוא חלק מהאתר שמורת הפארק הלאומית גוואי האנאס ואתר המורשת היידה, השוכן בחוף הצפוני של פרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה.
הכפר הוא אתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו, ואתר היסטורי לאומי מטעם ממשלת קנדה.
הכפר קרוי גם נאן סדינס (Nan Sdins), סקונגוואי (Skungwai) וסגאנג גוואי.
השם האחרון הוא השם שנתנו בני היידה לאי אנתוני בקולומביה הבריטית, בו שוכן הכפר, ומשמעותו היא אי השיבוט האדום.
בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 נקרא הכפר על שם קויאה, שכיהן כצ'יף באותה תקופה.
השם נינסטינטס הוא שיבוש שמו של הצ'יף החזק ביותר מבין הצ'יפים של הכפר באמצע המאה ה-19 - נונגסטינס, והוא החל לשמש כשם הכפר לאור המנהג של רבי חובלים להתייחס לכפרים בשם של מי שעומד בראשם.
שמו הנוכחי הוא הגרסה האנגלית של השם האינדיאני סגאנג גוואי לאנאגאי (SGang Gwaay Llanagaay, תרגום: הכפר באי השיבוט האדום).