tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדיון השתתפו שרי הביטחון, החוץ, הפנים והאוצר, לצד ראשי הצבא והמודיעין.
בנוסף, הודו דחתה ביקור מדיני מתוכנן של מודי בנורווגיה, קרואטיה והולנד, שהיה אמור להתחיל בשבוע הבא.
לדברי מייקל קוגלמן מנהל מכון דרום אסיה במרכז וילסון, "גם תגובת פקיסטן, אשר על פי דיווחים רבים כללה הפלת מספר מטוסי קרב הודים, חרגה מקנה המידה של 2019. הם כבר נמצאים גבוה יותר בסולם ההסלמה מאשר בכל זמן אחר במשבר 2019."
בחצות הלילה נשמעו פיצוצים מסתוריים בעיר אמריטסר בהודו השוכנת על הגבול עם פקיסטן במחוז פנג'אב במערב המדינה, באזור המרוחק יחסית מאזורי הקרבות בקשמיר בצפון.
במהלך שעות הבוקר נשמעו פיצוצים עזים בערים הגדולות לאהור וקראצ'י - ודווח על מתקפות כטב"מים נרחבות מצידה של הודו.
לאחר מכן, צבא פקיסטן הודיע הבוקר רשמית כי הוא הפיל לפחות 25 כטב"מים ישראליים של הודו מסוג הארופ המיוצרים על ידי התעשייה האווירית ונמכרים למדינות שונות בעולם, למשל אזרבייג'ן.
שר ההסברה של פקיסטן עטאוולה טראר אמר בשעות הבוקר של היום כי הכוחות הפקיסטניים פוצצו עמדת מפקדה של צבא הודו באזור הגבול ו-50-40 חיילים הודים נהרגו.
עשרות מטוסי הקרב של הודו ופקיסטן לא חצו את הגבול בין המדינות, למרות המתיחות הגדולה.
החשש המרכזי היה תקדים משנת 2019, אז במהלך קרבות בין המדינות חצה מטוס קרב הודי את הגבול והופל – וטייסו נפל בשבי.
: פקיסטן גינתה את מה שכינתה "התקפה פחדנית על אזרחים", והבטיחה כי תגיב בזמן ובמקום שתבחר.
: הודו טענה כי המתקפה הייתה דרושה בתגובה לטרור, בהתייחס לפיגוע בפאהלגם.
בעקבות התקיפות, דווח בסוכנות הידיעות רויטרס, ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי דחה ביקורים מדיניים בקרואטיה, הולנד ונורווגיה.
כמו כן, משרדו של מודי - שטרם מסר הצהרה פומבית מאז התקיפות, הודיע כי ניהל פגישה עם שרים בכירים בקבינט.
: שגריר ישראל בהודו ראובן עזר אמר ש"ישראל תומכת בזכותה של הודו להגנה עצמית, וכי ניו דלהי יודעת שהיא יכולה לסמוך על ירושלים".
: הביעה דאגה וקראה ל"הרגעת הרוחות", ומסרה כי היא "מביעה צער על פעולותיה הצבאיות של הודו ומודאגת מההתפתחויות הנוכחיות.
סין מתנגדת לכל צורות הטרור.
אנו קוראים להודו ולפקיסטן לתעדף שלום ויציבות, להישאר רגועים ומאופקים ולהימנע מנקיטת פעולות שיסבכו יותר את המצב".
משרד החוץ בבייג'ינג הודיע כי "לאזרחים סינים מומלץ להימנע מהגעה לאזורים הקרובים לעימות".
: מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש קרא ל"איפוק צבאי מלא", ולפי הרשויות בפקיסטן, גורמים באו"ם הגיעו לבקר באזורים שנפגעו.
: שרת החוץ של האיחוד האירופי, קאיה קאלאס, אמרה לכתבים בוורשה שמצב העניינים בין הודו לבין פקיסטן מדאיג מאוד והוסיפה שהאיחוד מנסה לתווך ולהביא להרגעת המתיחות.
מבצע נרניה היה מבצע צבאי במסגרת מבצע עם כלביא.
המבצע יצא לפועל מ-13 עד 24 ביוני 2025, על מנת לעכב את תוכנית הגרעין של איראן ולחסל את המדענים בעלי המידע על נשקי גרעין.
בין 11 בנובמבר 2024 עד 9 ביוני 2025, במסגרת מבצע הילה הכין צה"ל תוכניות למכת הפתיחה נגד איראן, במסגרת התוכניות הועברו כטב"מים ורשימת מטרות שכלל את המדענים בתוכנית הגרעין, במסגרת המבצע, באמ"ן דירגו יותר מ-100 חוקרי אטום מרכזיים לארבע רמות לחיסול, מהרמה הגבוהה ביותר ומטה.
ככל שמדען היה עם יותר ידע צבאי ובעל מידע שקשה יותר להחליף אותו, הוא דורג גבוה יותר.
לאחר חיסול הפיקוד הבכיר באיראן, צה"ל פתח בסדרת סיכולים ממוקדים נגד מדענים ברחבי איראן, בסיכולים נהרגו:
פריידון עבאסי-דוואני – ראש הארגון לאנרגיה אטומית של איראן
מוחמד מהדי טהראנצ'י – נשיא אוניברסיטת אזאד האסלאמית וראש פרויקט אמאד
– ראש הפקולטה להנדסה גרעינית באוניברסיטת בהשתי
עלי באכוא'י כתרימי – מומחה למכניקה
אית'אר טבאטבאאִי קומשה – פיזיקאי
סולימאן סולימאני – מומחה לעיצוב חומרים
מוחמד-רזה סדיקי סאבר (צדיקי צאבר) – מדען
מבצע סדר חדש בנגב (מכונה בקיצור: מבצע סדר חדש) הוא מבצע אכיפה של משטרת ישראל המתבצע בצפון הנגב שעיקרו לחימה בפשיעה ואיסוף של נשק, אמצעי לחימה ותחמושת שהוחזקו באופן בלתי חוקי ביישובים הבדואים באזור.
בנוסף נערכו במסגרתו מעצרים של חשודים, תפיסת סמים, אכיפת עבירות בנייה וחלוקת קנסות.
המבצע מתקיים ביוזמתו של השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר שהכריז כי מטרתו "לפעול נגד העבריינים והפושעים ולמען המשילות".
ובפיקוד מפכ"ל משטרת ישראל דני לוי.
הוא התחיל ב-23 בנובמבר 2025 ועודנו נמשך.
המבצע הוא פרי יוזמה משותפת של השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר ומפכ"ל משטרת ישראל דני לוי.
הוא החל ב-23 בנובמבר 2025 בפשיטה של מאות שוטרי מחוז דרום, לוחמי מחוז הדרום של המשמר הלאומי, משמר הגבול, ימ"ס, יחידות הכלבנים, יחידות הפרשים והיחידה האווירית אל יישובים וכפרים בפזורה הבדואית תוך ביצוע מעצרים ותפיסת אמצעי לחימה.
בלילה הראשון למבצע נעצרו 36 חשודים בירי, נתפס נשק שנגנב מצה"ל על ידי ארגוני פשיעה וניתנו מעל 250 קנסות.
עם התפתחות המבצע החלה המשטרה לפעול בכפרים נוספים ולהציב סביבם בטונדות, בהם בעיירה תל שבע, בה החלה הפעילות ב-28 בנובמבר.
ביממה הראשונה למבצע נתפסו במקום אלפי קליעי תחמושת צבאית שנגנבו מצה"ל, חלקי נשק, ציוד לחימה, וחמישה כלי נשק.
ב-4 בדצמבר תקפו בדואים שוטרים במתחם משפחתי בעיירה זו, במטרה למנוע מהם להיכנס אליו ולבצע בו חיפוש.
בהמשך בוצע החיפוש, ובמקום אותרו חלקי נשק צבאי, סמים ועשרות אלפי שקלים במזומן.
בעקבות המציאות פשטו על האתר כוחות יחידת הלוט"ר יחד עם כוחות תחנת עיירות ולוחמי מנהלת תיאום פעולות אכיפה, ועצרו ארבעה צעירים.
בשבוע שאחרי, באחד מהמחסומים המשטרתיים ביציאות מתל שבע, נטען על ידי המשטרה כי אחד הנוסעים יצא מרכב שעבר במקום והחל לקלל ולירוק לעבר השוטרים, ולאחר מכן תקף אותם.
לוחמים שאבטחו את המחסום עצרו אותו.
עוד נטען, כי הנהג יצא מהרכב וניסה למנוע את המעצר, ואף הוא נעצר.
הכוחות פעלו גם בביר הדאג', שם תפסו רחפנים ואלפי שקלים במזומן.
במהלך פעילות המשטרה בחורה בתחילת דצמבר פרצה קטטה המונית בין שתי משפחות המסוכסכות בעקבות ריב ורצח.
כוחות המשטרה פשטו על מתחמי שתי המשפחות תוך שהם יורים באוויר.
בהמשך הם עצרו שבעה חשודים ואיתרו רחפן חשוד שנשא תשעה אקדחים ו-19 מחסניות.
ב-20 בדצמבר עצרו בלשי ימ"ר נגב ולוחמי מחוז דרום של המשמר הלאומי שלושה תושבי עזה בעיר רהט.
לטענת המשטרה אלו נכנסו לישראל בחסות טבח שבעה באוקטובר ב-2023, ושהו במדינה באופן בלתי חוקי למעלה משנתיים.
ברשותם נתפסו עשרות קליעים שנגנבו מבסיסי צה"ל באזור.
לטענת השב"כ השלושה שהו בישראל בהיתר עוד לפני טבח שבעה באוקטובר, ואישורי השהייה שלהם בוטלו לאחר הטבח.
כחודש לאחר תחילת המבצע, פרסמה משטרת ישראל כי במהלכו נעצרו לחקירה מעל 300 חשודים, בהם 42 על עבירות החזקת סמים, גורשו מאות שוהים בלתי חוקיים, הוגשו 67 כתבי אישום בגין עבירות של החזקה ושימוש באמצעי לחימה צבאיים גנובים ובגין עבירות אלימות, ו-39 עבריינים קיבלו צו הרחקה מהנגב.
כמו כן, הושבתו 200 כלי רכב, ונתפסו 70 כלי נשק צבאיים גנובים, רקטת RPG, עשרות מחסניות, מספר לבנות חבלה, למעלה מ-50,000 קליעים וכ-23 קילוגרם סמים.
חולקו 2,190 דוחות בגין עבירות תנועה מסכנות חיים, והיקף הקנסות הכולל הגיע לכמיליון ש"ח.
על פי הנתונים, מאז תחילת המבצע נרשמה ירידה של 93% במספר אירועי הירי בפזורה.
בחודש זה, פעלו במסגרת המבצע 7,945 שוטרים, בסיוע 62 כלבנים, 23 רחפנים ו-40 פרשים, והצטרפו למבצע יחידה 33 וסיירת האופנועים של המשטרה.
ארגוני הפשיעה התנגדו למבצע המשטרתי ואף ניסו לחבל בו.
במסגרת זו בוצעו בחודש הראשון למבצע שלושה ניסיונות דריסה כלפי שוטרי משטרת ישראל, נוסף על אירועי בריחה מסכני חיים.
לקראת סוף דצמבר נגנב סוס מחווה טיפולית בנגב, להערכת המשטרה על ידי בדואים מהפזורה.
בעקבות כך, התרחב המבצע בלילה שבין 26 בדצמבר ל-27 בדצמבר 2025 לכפר תראבין א-צאנע, הסמוך לרהט.
לכפר נכנסו מאות שוטרים, פשטו על יעדים פליליים בכפר ועצרו חמישה חשודים בפעילות עבריינית, תוך חיפושים אחרי הסוס ומעצר חשוד בגניבתו.
תושבים מהמקום יידו אבנים לעבר הכוחות והם נמלטו מהמקום בעוד ההמון רודף אחרי ניידות המשטרה.
במהלך האירוע נפצע שוטר באורח קל.
בלילה שלאחר מכן נכנסו רעולי פנים, על פי החשד במשטרה בדואים מתראבין, ליישובים גבעות בר ומשמר הנגב הסמוכים ושרפו בהם רכבים במה שנחשד כפעולת נקם למבצע.
למחרת כיתרו הכוחות את הכפר והחלו לבצע בידוק בעוברים בכניסותיו ויציאותיו.
השר בן גביר, אשר ביקר קודם לכן בכפרים אחרים במסגרת המבצע, ביקר בכפר, ובמהלך הביקור ספג הכוח המגן עליו יידוי אבנים מקרב תושבי המקום, והשר נאלץ לסגת ממנו.
הכוחות הגיבו ברימוני גז והלם לפיזור מפרי הסדר.
ב-30 בדצמבר עברה האחריות על גזרת הכפר למשמר הלאומי, ומפקדו ניצב נחשון נגלר קיים הערכת מצב משותפת בשטח עם מפקד המחוז הדרומי ניצב חיים בובליל.
עד אותו יום הכוחות עצרו 24 חשודים בעבירות שונות, בהם ארבעה קטינים בדואים בחשד שיידו אבנים לעבר כוחות הביטחון, אולם שוחררו מאוחר יותר בהיעדר ראיות.
השוטרים גם רשמו 87 דוחות תנועה ומסרו 23 צווי הריסה לבתים בלתי חוקיים.
בלילה שרפו אלמונים, על פי החשד בדואים מהכפר, חמישה רכבים בלהבים, על פי החשד כפעולת נקמה על המבצע.
הסוס הגנוב נמצא לבסוף ב-2 בינואר, בכפר בפזורה הבדואית.
עד אותו תאריך איתרה המשטרה בכפר כלי נשק מסוג "עט יורה", כאשר רוב החשודים שנעצרו במסגרת המבצע כבר שוחררו.
בבוקר 4 בינואר, לאחר מה שנחשד פעולת נקם נוספת של תושבי תראבין נגד היישובים שסביבם, פשטו כוחות יחידה מיוחדת של משטרה פעם נוספת על הכפר.
במהלך הפשיטה יידו תושבים אבנים כלפי כוחות המשטרה.
במהלך המבצע פרצו הפרות סדר של תושבי המקום.
במהלך נסיון מעצר ירה שוטר במוחמד חוסיין תראבין א-צאנע, עבריין מקומי המוכר למשטרה, והרג אותו.
א-צאנע היה חשוד בהצתות הנקם ביישובי האזור, ולטענת השוטרים הוא התקרב במהלך נסיון המעצר לכוח המשטרתי בצורה שסיכנה אותו, ולכן נורה.
המחלקה לחקירות שוטרים פתחה בחקירת המקרה, חקרה באזהרה את השוטר היורה, שנשלח בהמשך למעצר בית.
השר האחראי על המשטרה, איתמר בן גביר, הביע תמיכה בשוטר היורה.
מסע הלווייתו של א-צאנע התקיים למחרת, ובו השתתף חבר הכנסת ואליד אלהואשלה מרע"ם, אשר הגדיר את ההרוג כשהיד.
ב-7 בינואר המשטרה עצרה ועיכבה לחקירה בכפר 30 חשודים ותפסה אמצעי לחימה, כולל ארבעה רימוני רסס, מחסניות וקליעים.
ב-4 בינואר 2026 הוקם מרחב רותם במחוז הדרום של משטרת ישראל, והופרד ממרחב נגב.
המרחב קיבל את האחריות, בין היתר, על כל הפזורה הבדואית פרט לרהט וסביבתה.
עם הקמתו פתח המרחב ב"מבצע מכת פתיחה בדרום" בשטחי הפזורה שבאחריותו, שמטרתו לפגוע בארגוני פשיעה באזור ויציאה לפעילות אינטנסיבית בשטח.
המבצע הוגדר כחלק ממבצע סדר חדש, וכלל אכיפה כלכלית רחבת היקף, ניתוק של חיבורים פיראטיים לרשת החשמל, תפיסה של אלפי פאקטים של סיגריות ושל מוצרים מזויפים, עיקול של 12 כלי רכב ושני כלי ציוד מכני הנדסי, וכן גביית חובות והטלת קנסות ברחבי הפזורה.
כבר בתחילת המבצע נתפסו שישה אקדחים, רובה AUG וחמישה רימוני יד.
בנוסף נתפסו סמים ממגוון סוגים, בהם אקסטזי, קוקאין, מריחואנה וחשיש, לצד 33 אלף שקלים בכסף מזומן.
נעצרו 48 שוהים בלתי חוקיים מיהודה ושומרון, 19 דרושי חקירה ושני נהגים על נהיגה בפסילה ובשכרות.
הנזק הכלכלי לפשיעה בתחילתו של המבצע הוערך בכארבעה מיליון ש"ח.
נרשמו 136 דוחות בגין עבירות תנועה.
בנוסף, בפזורת מסעודין אל-עזאזמה נתפסו באותו יום מקלע מאג, חמישה רובי קלצ'ניקוב, שני M-4 מדבריים, שלושה M-16, רובה ברוס ותחמושת רבה, לרבות 17 מחסניות.
ב-5 בינואר, בפעילות משותפת עם צה"ל, עצרו שוטרי תחנת ערד 33 שוהים בלתי חוקיים מיהודה ושומרון בבקעת ערד, בסמוך לכביש 80. ב-6 בינואר 2026 ביצעה המשטרה סריקות במסגרת המבצע בערערה בנגב.
במהלכן נעצר נהג לאחר שעל גופו נמצא אקדח גלוק עם מחסנית מלאה, ונתפס סליק ובתוכו רובה ותחמושת.
מבצע "עִנְבֵי זַעַם" (כשמו של ספר מאת ג'ון סטיינבק) הוא מבצע צבאי שביצע צה"ל בדרום לבנון במשך 17 יום בין 11 באפריל ל-27 באפריל 1996, בעקבות ירי רקטות של ארגון חזבאללה לכיוון יישובים בגבול הצפון.
במהלך המבצע ישראל ביצעה מעל 1,100 גיחות אוויריות וירתה כ-25,000 פגזים.
כ-639 רקטות של החזבאללה נורו לעבר יישובים בצפון ישראל.
ב-27 באפריל הושג הסכם הפסקת אש בין הצדדים.
היה זה המבצע הנרחב והארוך ביותר שנערך בתקופת המערכה ברצועת הביטחון.
במסגרת המערכה ברצועת הביטחון, צה"ל, יחד עם צד"ל, התפרס על רצועת מוצבים שיצרה אזור חיץ בין ארגוני הטרור הלבנונים ליישובי צפון ישראל, ובכך העניקה שקט ליישובי הצפון.
עד שנת 1990, ארגוני הטרור היו מגואלים במאבקים אחד בשני במסגרת מלחמת האזרחים הלבנונית.
באותה השנה הסתיימה מלחמת האזרחים כאשר ממשלה פרו-סורית קמה בביירות.
במהלך המלחמה נלחם חזבאללה בארגון אמל על הנהגת האוכלוסייה השיעית - המתואלים - של לבנון.
עם סיומה של מלחמת האזרחים, ידו של חזבאללה הייתה על העליונה.
כל אותה העת, ביצע חזבאללה פעולות עוינות נגד ישראל ונגד כוחות צה"ל וצד"ל ברצועת הביטחון, כאשר המטרה הסופית של הארגון היא מחיקת "הישות הציונית" מהמפה.
חזבאללה פעלה בשליחות, מימון ואספקה של איראן, והחל מ-1988, עם סיומה של מלחמת איראן–עיראק, העביר המשטר האיראני השקעות גדולות יותר לארגון.
ישראל התייחסה לעימות ברצועת הביטחון, מול חזבאללה וארגוני הטרור האחרים, כאל לחימה בעצימות נמוכה במסגרת ביטחון שוטף.
צה"ל כן יזם פעולות בתגובה לפשיטות של חזבאללה, הגדולה שבהן הייתה מבצע חוק וסדר במהלכו חוסלו חמישים לוחמי חזבאללה.
אך הפעולות שמרו על אופי ממוקד וכירורגי, כמו גם חטיפות של בכירים בארגוני הטרור, במטרה להשתמש בהם כקלפי מיקוח להחזרת שבויים וחטופים, מהחטופים יוסף פינק ורחמים אלשייך ועד לשבוי רון ארד.
בתחילת שנות התשעים העימות ברצועת הביטחון מול חזבאללה הסלים.
בפברואר 1992 ביצע צה"ל סיכול ממוקד בחייו של ראש הזרוע המדינית של חזבאללה, עבאס מוסאווי, ובתגובה לכך, ראש הזרוע הצבאית של הארגון, עימאד מורנייה, ארגן את הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה.
במקביל התחוללה הסלמה בסכסוך האיראני-ישראלי, שהתבטאה בין היתר בהסלמה בזירה הלבנונית.
יורשו של מוסאווי, חסן נסראללה, התברר כחמום מוח ושש לקרב יותר מקודמו.
במהלך 1993 מספר חיילי צה"ל נהרגו במארבים ופשיטות של חזבאללה, וביולי החל ירי רקטי לעבר יישובי הצפון.
כתוצאה מכך, ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין אישר לרמטכ"ל אהוד ברק להוציא לפועל מבצע רב-זרועי נגד ארגון הטרור.
מטרת מבצע דין וחשבון הייתה להוציא את יישובי הצפון ממעגל הלחימה, ולהשיב לישראל כוח הרתעה על חזבאללה.
דרך פעולות ממוקדות חיסלו כוחות צה"ל מחבלים והפצצות מרובות של חיל האוויר הובילו במכוון לבריחת האוכלוסייה האזרחית השיעית, שהיא בסיס התמיכה של המחבלים, צפונה, לאזור ביירות.
בתוך שבוע למבצע, הרמטכ"ל ברק רצה להרחיב את תחום הפעילות ויעדי המבצע, בעוד ראש אמ"ן אורי שגיא המליץ לסיים את המבצע שכן השיג את יעדיו המקוריים.
ראש הממשלה רבין קיבל את עמדתו של שגיא והמבצע הסתיים לאחר שבעה ימי לחימה (שהעניקו לו את הכינוי "מלחמת שבעת הימים" בפי תושבי לבנון).
ההרתעה שיצר המבצע החזיקה מעמד זמן קצר, וחודש לאחר המבצע כבר שב חזבאללה כדרכו למארבים ופשיטות נגד כוחות צה"ל וצד"ל ברצועת הביטחון.
בתגובה לפיגועים ולפעולות הטרור, ביוני 1994 ביצע חיל האוויר תקיפה בבסיס האימונים של חזבאללה בעין דרדרה.
בתקיפה נהרגו צוערים של ארגון הטרור, ביניהם בנים של בכירים.
בתגובה לתקיפה, כמו גם למבצע עוקץ ארסי - במהלכו חטפו כוחות סיירת מטכ"ל את מוסטפא דיראני והפכו אותו לקלף מיקוח לקראת משא ומתן על חילופי שבויים - יזם חזבאללה את הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה, בו נרצחו כמעט מאה איש.
איראן ושלוחתה חזבאללה התנגדו נחרצות לאפשרות שישראל תגיע להסדרי קבע עם שכנותיה אשר ישימו סוף לסכסוך הישראלי-ערבי, ועל כן ניסו לשים רגליים בגלגלים של תהליך הסכמי אוסלו, המשא ומתן בין ישראל לסוריה וכן הלאה, תוך כדי אספקת ארגוני טרור ופגיעה מכוונת בעורף האזרחי של ישראל.
דרך מימון ארגוני טרור פלסטינים, כגון החמאס והג'יהאד האסלאמי, איראן הובילה להגדלת הלחץ הציבורי בתוך ישראל על הממשלה, שתנקוט יד קשה נגד הטרור.
בישראל התקיים שיח ציבורי חריף בין תומכי ומתנגדי הסכמי אוסלו, אשר הקצין ובסופו נרצח ראש הממשלה רבין.
יורשו, שמעון פרס, הכריז בפברואר 1996 על הקדמת הבחירות של אותה השנה למאי.
מערכת הבחירות התנהלה במקביל לגל טרור, שפגע משמעותית באמון ובתמיכת הציבור בפרס.
חזבאללה עצמו לקח בכך חלק, והגביר את סך פעולות הטרור שלו נגד כוחות צה"ל.
עוד קודם לרצח רבין, חלה עלייה בפעולות הטרור של חזבאללה, ובתגובה לכך החלו הכנות בצה"ל למבצע רחב היקף, בדומה למבצע דין וחשבון, שבו יושג הסכם הבנות חדש שיגביל את חזבאללה.
במשך שנים, ההתייחסות למערכה ברצועת הביטחון כאל לוחמה בביטחון שוטף, הגבילה את צה"ל בלימוד שדה הקרב, התנהלות האויב והטקטיקה שלו, והאריכה משמעותית את תהליך הלימוד של הזירה.
מערך המודיעין לדוגמה, היה בעל ידע דל בדבר ארגון חזבאללה ומערך הפעילות שלו, כך שמאות הפשיטות שנערכו נגד המחבלים הפיקו תוצאות דלות ובסופו של דבר לא פגעו משמעותית בתשתית הטרור של הארגון.
לפי חוקר ההיסטוריה הצבאית ד"ר רס"ן ישראל בן-דור: "חוליות החזבאללה הקטנות נהנו מהיתרונות של ניידות ומהירות, זיהו את כוחות צה"ל בטרם עת, ולכן לרוב הם הפתיעו במכת האש הראשונה וגרמו לכוחות צה"ל אבדות כבדות.
גם עבודת המודיעין סבלה מהשאיפה להימנע מסיכונים."
בשנים 1994 ו-1995 התמנו עמירם לוין לאלוף פיקוד צפון ואמנון ליפקין-שחק לראש המטה הכללי, ושינו את הגישה האסטרטגית של צה"ל בהתייחס למערכה ברצועת הביטחון.
עם מינויו לרמטכ"ל, שינה ליפקין-שחק את גישת ההתייחסות לזירה הלבנונית מביטחון שוטף למלחמה לכל דבר.
הוא הזרים משאבים ללמידה מדוקדקת יותר של שיטות הלוחמה של חזבאללה, להכנות לקראת פעולות רחבות ולחדירה מודיעינית מאחורי המערך של המחבלים.
במסגרת ההכנות הללו הורה הרמטכ"ל להקים מחדש את יחידת אגוז, יחידה מובחרת שהתמקצעה בפעילות טקטית ובהתחקות אחר שיטות הלחימה של חזבאללה.
רא"ל ליפקין-שחק ואלוף לוין רצו להביא למהפך במשוואה של המאבק מול חזבאללה דרך פיתוח שיטות לוחמה חדשות ותורת לחימה.
ליפקין-שחק ולוין העניקו תמיכה גם לחשיבה מחוץ לקופסה של מפקדים בשטח, וגיבו אותם בנקיטת יוזמה.
כתוצאה מגישה זאת, ב-1995 כוחות צה"ל שברו שיא בחיסול מחבלים של חזבאללה, כאשר חלק גדול מהפעולות נעשו בידי היחידות המובחרות כגון אגוז ומגלן.
במקור ניסו כוחות הביטחון הישראלים להתמודד מול האיום של חזבאללה דרך חיסול בכיריו, אלא שלאחר מבצע שעת לילה בו חוסל מזכ"ל הארגון עבאס מוסאווי ירש אותו חסן נסראללה, אשר שש אלי קרב יותר מקודמו וקידם הסלמה.
המוח מאחורי הפעילות הצבאית של חזבאללה היה הארכי-טרוריסט עימאד מורנייה.
לאחר מכן ישראל הסיקה כי אין הסיכולים הממוקדים משיגים את האפקט המצופה מהם, ועברה לשיטה של הסלמות מכוונות לפגיעה בתשתית של חזבאללה, תחילה בדמות מבצע "דין וחשבון" וכעבור שלוש שנים בדמות מבצע "ענבי זעם".
חזבאללה ירה פעם אחר פעם קטיושות לעבר יישובים ישראלים בקרבת גבול הצפון, והפר בכך את הבנות "דין וחשבון" שנחתמו עם סיום המבצע שנתיים וחצי קודם לכן.
בחודש וחצי שקדמו למבצע חלה התדרדרות ביטחונית בישראל ובלבנון שפגעה בתחושת הביטחון של אזרחי ישראל.
בתקופה זו התגברו מאוד פיגועי ההתאבדות בישראל, בארבעה פיגועים נהרגו 59 ישראלים, ונפצעו מאות.
בנוסף התרבו הפגיעות בחיילי צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון:
בסוף חודש פברואר שוגר מטח רקטות לעבר העיר קריית שמונה.
ב-25 בפברואר התפוצצו שני מחבלים מתאבדים, אחד באוטובוס קו 18 בירושלים רצח 26 ישראלים והשני בטרמפיאדה בכניסה לאשקלון.
ב-3 במרץ התפוצץ מחבל, שוב באוטובוס קו 18, בירושלים.
בחג פורים, 4 במרץ התפוצץ מחבל מתאבד ליד דיזנגוף סנטר.
בפיצוץ נרצחו 13 אנשים ו-55 נפצעו.
באותו היום נהרגו בדרום לבנון ארבעה חיילי צה"ל ובהם מפקד גדוד 12 מחטיבת גולני, סגן-אלוף חוסיין עאמר, עוד שמונה חיילים נפצעו, 4 מהם קשה.
ב-10 במרץ הופעל מטען על שיירה מגדוד 13 של גולני ליד שער פאטמה.
ב-20 במרץ התפוצץ מחבל מתאבד על שיירה של צה"ל שנעה ממוצב טייבה בדרום לבנון לישראל.
מהפיצוץ נהרג מפקד פלוגת המפקדה של גדוד 12.
ב-9 באפריל, בזמן שמזכיר המדינה האמריקאי וראש ממשלת צרפת ביקרו באזור בניסיון להביא לרגיעה, נחת מטח קטיושות כבד על יישובי גבול הצפון.
ב-10 באפריל, נהרג חייל מגדוד 932 של חטיבת הנח"ל בהפגזה של חזבאללה על מוצב כרכום.
באותו יום יצא רוה"מ לתקשורת בהצהרה כי מדינת ישראל לא תוכל להבליג עוד.
מטרת המבצע הייתה יצירת התנאים הטובים ביותר עבור הדרג המדיני, בבואו לשבת למשא ומתן עם הלבנונים והסורים.
הדרך למימוש רעיון זה הייתה תקיפת תשתית, על מנת ליצור נזק כלכלי שילך ויגדל עם הזמן וישפיע על תושבי לבנון ועל ממשלת לבנון.
בסוף מבצע דין וחשבון הושגו הבנות בין ישראל ללבנון וסוריה (וחזבאללה דרכן).
הבנות אלו יצרו קרקע נוחה להמשך ירי הרקטות מלבנון ובו זמנית מנעו מצה"ל להגיב לירי ולתקוף את המחבלים המשגרים.
על-פי ההבנות נאסר לירות מתוך ואל שטחים מיושבים.
המחבלים היו משגרים רקטות מפאתי הכפרים והעיירות שבדרום לבנון כך שצה"ל התקשה מאוד לתקוף אותם מבלי לפגוע בשטח המיושב.
במקרה של פגיעה כזו ראה עצמו חזבאללה משוחרר מן ההבנות וירה מתוך הכפרים "ירי תגובה" על הירי הישראלי.
בישראל התקשו לקבל את המצב שבו ידי צה"ל כבולות והמחבלים יכולים לירות והחל תכנון מבצע להשגת הבנות חדשות.
בתחילה תוכנן מבצע "ענבי זעם" לחודש יוני 1995 אולם התכנון לא יצא לפועל, כיוון שראש הממשלה, יצחק רבין העדיף לנסות ולנצל את הערוץ המדיני למשא ומתן.
ב-9 באפריל 1996 נחת מטח קטיושות כבד על יישובי גבול הצפון וסיפק את העילה לתחילת המבצע (בפועל צה"ל תגבר את כוחותיו בגבול הצפון עוד לפני תאריך זה).
ראש הממשלה, פרס, החליט כי ישראל לא תוכל להמשיך ולהבליג והורה לרמטכ"ל דאז, ליפקין-שחק ולאלוף פיקוד הצפון עמירם לוין, כי על צה"ל לפעול על מנת להפסיק את ירי הקטיושות ולהביא לשקט בגבול הצפוני של מדינת ישראל.
בהכנות למבצע רחב היקף בלבנון, היו גישות חלוקות בין פיקוד הצפון למטה הכללי.
בעוד בפיקוד הצפון הייתה ההערכה כי שורש הבעיה הוא בחזבאללה, ועל כן במבצע רחב היקף ניתן לרסק את ארגון הטרור ולשנות את המשוואה הביטחונית בזירה הלבנונית למספר שנים הבאות, במטה הכללי התייחסו לתמונה האסטרטגית רבתית, לפיה לבנון כולה נתונה בידיים של סוריה, עמה מנהלת ישראל משא ומתן לשלום.
כדי לעצור את הטרור של חזבאללה, יש להפעיל לחץ על סוריה וממשלת לבנון הסרה למרותה.
לפיכך, במטה הכללי נתנו חשיבות פחותה לפגיעה בחזבאללה עצמו.
המשמעות האופרטיבית הייתה שבפיקוד הצפון תמכו בפעולה קרקעית נרחבת, בעוד הרמטכ"ל התנגד לכך משני טעמים: ראשית כיוון שהפחית בחשיבות האסטרטגית של פגיעה בחזבאללה גופה, ושנית, כיוון שברמה הטקטית העריך שכוחות היבשה, במיוחד כלי רכב ממוכנים ושריון, לא יתפקדו בצורה מיטבית בשטח ההררי הלבנוני.
לפי גישת המטה הכללי, המבצע תוכנן להפעיל כמה שיותר לחץ על לבנון ודרך כך על הפטרון סוריה, כדי שזאת תוביל לבלימה מסוימת של הפעילות החבלנית של חזבאללה.
לגבי התוצאות הכדאיות למבצע, בכירי המטה הכללי היו חלוקים בדיונים.
היה מובן כי המבצע יסתכם בהסדר הבנות מדיני, ולא בהכרעה צבאית שתמוטט את חזבאללה.
בעוד האלוף לוין תמך בהסכם הבנות בכתב, שיהיה מחייב יותר מהסכם ההבנות בעל-פה של מבצע דין וחשבון, עוזר ראש אג"ם אלוף איתן בן-אליהו טען שהסכם כללי ככל הניתן יאפשר מרחב פעולה גדול לצה"ל בהמשך הדרך.
מתאם פעולות הממשלה בלבנון, אורי לוברני, תמך בסיום המבצע בעצירה חד-צדדית של צה"ל, וללא הסכם הבנות עם חזבאללה, מהלך שיחליש את מעמדו של הארגון ברמה המדינית.
מבחינת הדרג המדיני, ראש הממשלה ושר הביטחון פרס רצה לבלום את הירי מלבנון, ולא תכנן להרחיב את המבצע לשם השגת תוצאות צבאיות גדולות או תוצאות מדיניות שישפיעו על השדה האסטרטגי במשא ומתן המדיני.
"אינני רוצה ליצור ציפיות מוגזמות", אמר פרס, "הפסקת אש תיחשב להישג בעיני".
מפקד חיל האוויר דאז, האלוף הרצל בודינגר, עמד על מטרת המבצע: "הרעיון שעמד מאחורי מבצע 'ענבי זעם' הוא יצירת התנאים הטובים ביותר עבור הדרג המדיני, בבואו למשא ומתן עם הלבנוניים והסורים.
הדרך למימוש רעיון זה הייתה תקיפת תשתיות, כדי ליצור נזק כלכלי שילך ויגדל עם הזמן, ויתחיל להשפיע על התושבים ועל ממשלת לבנון.
במקביל, הוחלט שלא יכול להיות מצב בו תסבולנה שתי ממשלות, לבנון וסוריה, ואילו החזבאללה, שבגללו החל המבצע, ייצא בלי שריטה.
לכן נקבע כי כל מקום שידוע בזיקתו לחזבאללה והתפנה מאזרחים - ייהרס." ישראל ניסתה להפעיל לחץ על ממשלת לבנון, שבתורה תלחץ על סוריה, שבפועל ממשלת לבנון פעלה בחסותה, להביא את החזבאללה להפסקת אש.
את חזית הלחימה ניהל אלוף פיקוד הצפון, עמירם לוין, כאשר תחתיו פעל תא"ל גיורא ענבר, מפקד יחידת הקישור ללבנון.
הזירה חלקה בין גזרה מערבית, באחריות עוצבת הגליל, וגזרה מזרחית, באחריות עוצבת הגולן.
המבצע החל בשעות הבוקר של 11 באפריל 1996. העילה ליציאה למבצע הייתה מטח הפגזה של חזבאללה על קריית שמונה ב-9 באפריל שבו נפצעו 36 תושבים.
חיל האוויר תקף מטרות של חזבאללה בבקאע ובביירות.
הגיחה המבצעית הראשונה נועדה להתקיף בסיסים לוגיסטיים של חזבאללה בתל קיאל ומזרעת עין אבו צוואר, ליד בעלבכ, קילומטרים ספורים מן הגבול בין לבנון לסוריה.
בבסיס בתל קיאל היו, בנוסף על אנשי חזבאללה, גם כוחות סורים ואנשי משמרות המהפכה האסלאמית של איראן, והאזור היה בתחום הפעילות של סוללות נגד מטוסים סוריות.
הגיחה בוצעה בידי מטוסי F-16. הגיחה המבצעית שנעשתה מעל שמי ביירות נועדה להפציץ את המפקדה המבצעית של החזבאללה שישבה בלב העיר.
כדי להימנע מפגיעה בחפים מפשע ובבלתי מעורבים, נעשתה פעולה כירורגית, פגיעה בקומה אחת בבניין רב-קומתי, בידי טילי הלפייר שנורו ממסוקי AH-64 אפאצ'י.
למסוק האפאצ'י היה חלק מרכזי במבצע, שכן הוא התאים לביצוע המשימות הכירורגיות שהיו מנת חלקו העיקרית של חיל האוויר במהלך המבצע.
התגובה של חזבאללה לשתי התקיפות האוויריות הייתה מינורית, מתוך ניסיון למנוע הסלמה ולהביא לסיום סבב הלחימה.
רק כעבור עשרים ושבע שעות מתחילת המבצע השיב החזבאללה במטח ירי רקטי על יישובי הצפון.
לאחר ההפגזה של חזבאללה החל השלב השני של המבצע, עם סדרת גיחות נוספות של חיל האוויר, כולל בום על-קולי מכוון מעל שמי ביירות לשם הרתעה ופגיעה נוסף ברובע הדאחייה, מושב הפיקוד של ארגון הטרור.
במקביל החלו כוחות קרקעיים בהפגזת מטרות חזבאללה שזוהו בידיהם מצפון לרצועת הביטחון, וצה"ל הורה ל-44 כפרים לבנונים להתפנות משני טעמים: להימנע מפגיעה באזרחים ולהפעיל מכבש לחצים על ממשלת לבנון.
תושבי דרום לבנון ברחו צפונה לכיוון ביירות, ותושבי גבול הצפון פונו לאזור המרכז.
בניסיון נוסף להביא לסיום האירוע, ב-13 באפריל ביצע החזבאללה מטח ירי מצומצם, אך צה"ל המשיך במבצע כמתוכנן.
רק לאחר מכן הבין החזבאללה את גודל הפעולה של צה"ל ובלילה שבין 13 ל-14 באפריל פתח במטח רקטי אינטנסיבי על יישובי הצפון.
כמו כן יצא מזכ"ל החזבאללה חסן נסראללה בנאום: "אם רצונם הוא להכניס את ביירות והפרברים הדרומיים שלה למשוואת הביטחון של קריית שמונה, הרי שתגובתנו ברורה: התגובה להתקפה שאירעה אתמול בדאחייה לא תהיה בצפון פלסטין.
אין קשר בין צפון פלסטין וקריית שמונה לבין מה שקרה בדאחייה.
התגובה לכך תתבצע בוודאות במקום אחר – בכל מקום אחר.
לא אומר עכשיו מהו אותו מקום.
אנחנו נבחר את המקום, אנחנו נבחר את המועד." למחרת בוצע ניסיון פיגוע התאבדות כושל בירושלים בידי מחבל לבנוני.
בין המטרות של החיל היו אתרים לוגיסטיים ומבצעיים של החזבאללה, ממרכזי פיקוד ועד למשגרי קטיושות.
החל באור ליומו הרביעי של המבצע, מסוקי AH-1 קוברה החלו לבצע גיחות התקפה אינטנסיביות מצפון לרצועת הביטחון על בסיס קבוע.
לצד הפעולות הכירורגיות, שהיו מטרת עיקר הגיחות של חיל האוויר במהלך המבצע, בוצעו גם פעולות לפגיעה מכוונת בתשתיות אזרחיות, כדי להפעיל לחץ על ממשלת לבנון.
בין היתר, מטוסי F-16 ביצעו גיחה מעל שמי ביירות בה השמידו את תחנת הכוח והובילו להאפלה של חלק גדול מהעיר.
בנוסף הופעלו כוחות תותחנים, שריון וכוחות של חיל הים שפגעו במטרות עומק של חזבאללה בעיקר בדרום לבנון.
כוחות חיל הים הטילו מצור ימי על הערים צור, צידון וביירות, הפגיזו מטרות חזבאללה וסיירו ופיקחו על חופי לבנון כדי לטהר כל פעילות של מחבלים במקרה ותזוהה.
חיל התותחנים ירה בסך הכל 25,321 פגזים במהלך המבצע.
באמצע המבצע התבררו חילוקי דעות בין המטה הכללי לפיקוד הצפון באשר לסדר העדיפויות של מטרות המלחמה.
אלוף הפיקוד לוין קבע את סדר העדיפויות: 1) מניעת שיגורים של חזבאללה (פגיעה בתשתית הצבאית), 2) חיסול בכירים בארגון, 3) הרחקת האוכלוסייה האזרחית.
לעומתו, הרמטכ"ל ליפקין-שחק ראה בהרחקת האוכלוסייה האזרחית את המטרה המרכזית בראש סדר העדיפויות, משום שהיא המשתנה העיקרי שנועד, בדרך עקיפה, להביא להפעלת לחץ מדיני על חזבאללה.
ברמה המעשית, פיקוד הצפון הגביל את השימוש בחיל התותחנים להפצצת אזורים בסמיכות לכפרים בעוד המטה הכללי תמך בהרחבת הירי.
3) משימה שלישית – פגיעה בפעילים/מחבלים."
במהלך כל אותה התקופה המשיך חזבאללה לירות קטיושות לעבר שטח ישראל כאשר צה"ל הגיב בירי על מתקני השיגור.
ההתקפות של צה"ל על משגרי הטילים והשימוש הרב בפגזים לא הצליח להביא לעצירת הירי הרקטי של חזבאללה.
מבחינת הפיקוד של צה"ל היה לישראל טווח זמן לקיום המבצע לפי הצורך, והיא לא נדרשה למהר.
להפך, כדי שהמבצע ישיג את מטרותיו, נדרש זמן כדי שייווצר לחץ של פליטים לבנונים בביירות ועד שהבירוקרטיה הסורית תפעיל לחצים על החזבאללה ותסכים לדרישות הדיפלומטיות של ישראל.
במקביל לא היה לחץ בינלאומי כבד על ישראל עם יציאתה למבצע, וגם העורף האזרחי צידד ביציאה למבצע, ועל כן לא התקיים לחץ זמן.
כבר בתחילת המבצע העריך אמ"ן שיש צורך בפעולה ארוכה לשם הצלחת מטרות המבצע: "צריך זמן גם כדי שתהיה מסה קריטית של אזרחים בביירות וגם כי מנגנוני קבלת ההחלטות בביירות ובדמשק פועלים לאט."
במבצע פעלו גם כוחות מיוחדים של צה"ל במבצעים חשאיים בעומק לבנון.
במבצעים אלו בלטו במיוחד יחידת אגוז, עליה פיקד ארז צוקרמן שאף הוביל ארבע פעולות של היחידה בעומק לבנון במהלכו, סיירת גולני, יחידת מגלן, עליה פיקד רוני בלקין, ויחידת שלדג בפיקודו של סא"ל גל הירש, שאף קיבלה על פעילותה במבצע את צל"ש הרמטכ"ל.
היחידות המיוחדות הרבו במבצעים בעומק לבנון, בעיקר לשם ציד מחבלים ופגיעה בתשתיות של ארגון הטרור.
שיטות הפעולה שלהן התאימו לחדירה לעמדות בעורף החזבאללה.
כמו כן, הפעילות של היחידות המיוחדות נועדה גם כדי להעביר מודיעין מדויק מהשטח לחיל האוויר לשם הפעולות הכירורגיות.
לוחם מגלן תיאר, שנים מאוחר יותר, את הפעילות: "אנחנו תופסים עמדות תצפית במקומות שולטים, ומאומנים לשהות בשטח ימים ארוכים.
המטרה היא לאתר כוחות אויב ולהפנות אליהם אש אווירית וארטילרית באופן מדויק, ולהשמיד כל מטרת אויב שנמצאת בשטח."
ב-18 באפריל ירתה סוללת תותחנים צה"לית "אש לחילוץ" לטובת כוח מיחידת מגלן, אשר הובל על ידי רס"ן נפתלי בנט, שהיה בפעילות באזור כפר קאנא ונתקל במארב.
דובר צה"ל דיווח שנורתה אש מרגמות סמוך למתחם של האו"ם, בו הסתתרו אזרחים וביניהם ילדים רבים ושצה"ל השיב לשם אש.
סרט לבנוני אף תיעד מורים לבנונים אשר אימתו את הדבר וטענו שחיילי חזבאללה העוינים אותם ירו מהמקום בכוונה תחילה.
בעת ירי "אש לחילוץ", טווח הביטחון מוקטן, וארבעה פגזים פגעו בריכוז של פליטים ובכוח האו"ם ששהה בבסיס הסמוך.
לפי מקורות לבנוניים, מההפגזה נהרגו 102 אזרחים ביניהם ילדים רבים, ו-100 נפצעו, מתוכם ארבעה חיילים מהאו"ם.
צוות של דובר צה"ל שניתח את התמונות פקפק באמיתות היקף הנפגעים והפגיעות, וטען שחלק מהצילומים נראים כזיוף מכוון.
באותו יום הותקפו גם מטרות אחרות באזור אל-נבטיה שם נהרגו 11 אזרחים נוספים, ביניהם אישה ושבעת ילדיה.
ישראל הביעה צער על הפגיעה בחפים מפשע אך ההרג עורר בעולם תגובות נזעמות והחל לחץ בינלאומי להפסקת המבצע.
בעקבות האירוע בכפר קאנא, אמר ראש הממשלה שמעון פרס במסיבת עיתונאים: "אנו מאוד מצטערים אך איננו מתנצלים".
ב-15 באפריל דנה מועצת הביטחון של האו"ם בפעולותיה של ישראל.
ככלל הייתה הבנה למניעיה של ישראל, והמועצה ניסתה לגשר בין הצדדים על מנת להפסיק את העימות.
ממשלת לבנון הסכימה לחזור להבנות דין וחשבון, חזבאללה מצדו לא היה מוכן לפנות למשא ומתן, וישראל הצהירה שהפסקת המבצע תלויה בהפסקת ירי הקטיושות לעבר גבולותיה.
צרפת גינתה את הפגיעה הישראלית בתשתיות אזרחיות לבנוניות, וגם מפקד צד"ל, אנטואן לאחד, התנגד לתקיפת התשתיות בבירות שפגעו בתושביה הנוצרים.
במקביל החלה ארצות הברית במאמצי תיווך, אותם ניהל מזכיר המדינה וורן כריסטופר.
סוריה וחזבאללה הציגו עמדה אחידה במגעים, והתנגדו להסכם הבנות בכתב, כפי שדרשה ישראל.
מיד לאחר תקרית כפר קאנא, הנשיא האמריקאי ביל קלינטון שלח את מזכיר המדינה כריסטופר למסע דילוגים נוסף במזרח התיכון.
נוכח הלחץ הבינלאומי שנוצר, ראש הממשלה ושר הביטחון שמעון פרס הורה על הפסקת אש חד צדדית.
למחרת ההצהרה הישראלית על הפסקת האש, חזבאללה פתח במטח רקטי שהיה כפול מהממוצע בימים הקודמים.
הציפייה הייתה בפיקוד הדרג הצבאי שלאחר המטח ינצור ארגון הטרור את האש ויכנס למשא ומתן שבסופו תושג רגיעה בת מספר חודשים.
אלא שלא כך היה הדבר, וחזבאללה המשיך בירי רקטי לעבר יישובי צפון ישראל גם בימים הבאים.
נוצר הרושם שהמבצע נקלע למבוי סתום.
נוכח הלחץ הדיפלומטי לא יכלה ישראל להרחיב את הפגיעה בתשתיות, והרמטכ"ל ליפקין-שחק התנגד להסלמת המבצע דרך פעולה קרקעית רחבה עקב דמותו של האויב, ארגון גרילה חבלני ולא צבא סדיר: "אנחנו לא נלחמים פה בצבא סדיר, אין לו קו הגנה ואין לו קו עצירה, שבהבקעתו נכשל החזבאללה.
כיבוש השטח לא יביא להפסקת הקטיושות אלא הם יירו מיותר רחוק, ואז ניסוג והם יגידו שברחנו.
אם נכנסים זה כדי לסרוק בית-בית ולפוצץ בתים חשודים." הרמטכ"ל הוסיף בדיוני המטה הכללי להבהיר שבמערכה מוגבלת כפי שמתקיימת במבצע, לא ניתן להגיע להכרעה, והמשתנה המרכזי הוא הסיבולת והעמידה של תושבי ישראל נוכח לחצים ונוכח עימות מתמשך ולוחמת שחיקה.
סיום המבצע והסכם הפסקת האש
ישראל המשיכה בפעילות יומיים נוספים, והמבצע הסתיים בחתימת הסכם הבנות חדש בין ישראל, סוריה ולבנון ב-27 באפריל 1996 (הבנות ענבי זעם).
למעשה הייתה זאת היענות למטרה המקורית של מדינת ישראל ביציאתה למבצע.
במהלך המבצע נורו לעבר שטח ישראל 777 רקטות, מהן נפגעו 24 אזרחים ו-31 חיילים.
קצינים בפיקוד הצפון, ובהם משה תמיר, העריכו כי כשם שאירע בעקבות הבנות דין וחשבון, למעשה חזבאללה הוא המרוויח האמיתי מהבנות מבצע ענבי זעם, משום שלמעשה אשרר את הלגיטימציה לפעולותיו ולא חל פיחות במוטיבציה שלו לבצע פעולות כנגד חיילי צה"ל ויישובי הצפון.
מועצת הביטחון של האו"ם קראה להסכם הפסקת אש ב-18 באפריל 1996, בהחלטה 1052. לבסוף הסכם הפסקת האש נכנס לתוקפו ב-04:00 ב-27 באפריל.
הסכם הפסקת האש כלל מספר סעיפים עיקריים:
איסור מוחלט של ירי קטיושות או נשק אחר משטחי לבנון לתחומי מדינת ישראל.
איסור על צה"ל וצד"ל לפגוע באזרחים בשטח לבנון.
צה"ל וצד"ל לא יתקיפו אזורי אוכלוסייה ותשתיות בלבנון ושטחים אלו לא ישמשו לצורך פגיעה בישראל.
תוקם ועדת מעקב שתפקח על ביצוע ההסכם ותורכב מנציגי ארצות הברית, ישראל, סוריה, לבנון וצרפת.
להלן מסמך ההבנות שהוסדר בתיווך אמריקאי (מתורגם לעברית):
בבחירות 1996 זכתה המפלגה ב-7 מנדטים ובעוד שלושה חברי פרלמנט אוהדים בלבד.
הארגון פרס רשת של שירותי רווחה בדרום לבנון ובמקומות אחרים, וראה את עצמו כמגן השיעים.
לאחר מבצע "ענבי זעם" היה הראשון שהתייצב כדי לשקם את בתיהם של הנפגעים שנאלצו לנטוש את ביתם, כתוצאה מן המבצע ולנדוד צפונה.
הוא הכריז אז על "ג'יהאד השיקום" ובנה מחדש 5,000 בתים ב-82 כפרים, תוך שיקום יסודי של התשתית אשר נפגעה.
התוצאה הייתה שתשתית התמיכה האזרחית בחזבאללה נשמרה ואף התחזקה כתוצאה מהמבצע.
מבצע עזרא ונחמיה, הקרוי גם מבצע בבל או מבצע עולי בבל, הוא מבצע העלאת יהודי עיראק לישראל כחלק ממבצעי העלאת היהודים לישראל במהלך שנות ה-50. המבצע קרוי על שמם של עזרא ונחמיה, מנהיגי היהודים בבבל ובארץ ישראל בתחילת תקופת בית שני.
אף שבתחילה אסר החוק העיראקי על יציאת יהודים מהמדינה, הצליחו יהודים רבים לצאת מעיראק ולעלות לישראל, בעיקר דרך איראן.
המבצע החל באפריל 1950, לאחר שממשלת עיראק התירה את יציאתם של היהודים מתחומה.
המבצע תוכנן ובוצע על ידי ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית וארגון הג'וינט, באמצעות טיסות של חברת "ניר איסט" שטסו מעיראק לקפריסין.
בין המארגנים הישראליים נמנו שלמה הלל ומרדכי בן-פורת.
ככל שגדל מספר הדורשים לצאת, כך גם עלו מספרי הטיסות, עד שהחלה להתקיים רכבת אווירית בקו בגדאד-לוד.
רובו הגדול של המבצע נערך בין השנים 1950–1951, כאשר גם בשנת 1952 הועלו יהודים לישראל.
בסוף המבצע עלו לישראל יותר מ-120,023 יהודים, ובעיראק נותרו אלפים בודדים.
רכושם של העולים הוקפא על ידי הממשלה העיראקית ונאמד אז ביותר משלושים וחמישה מיליון דולר, לפי ערכו באותה התקופה (נכון לשנת 2021, ערכו של סכום זה נאמד ב-350 מיליון דולר).
טרם קבלת האישורים לעלייה לארץ ישראל, ברחו מעיראק יהודים רבים, כאשר את המבצע הראשון ארגן מוניה מרדור, שליח המוסד לעלייה ב', בשנת 1942.
מרדור הגיע לבגדאד במסווה של חייל בריטי, וקשר קשרים עם ההנהגה היהודית והתנועות הציוניות במטרה לעודד עלייה.
אחריו הגיעו לבגדאד גם שמריהו גוטמן, אנצו סרני ועזרא כדורי.
האנגלים פעלו נמרצות כנגד פעילות זו ואף שלחו לשם קצין בולשת מיוחד, דבר שהקשה מאוד על המלאכה.
העולים הראשונים בקרב יהודי עיראק היו בני נוער, חברי תנועות הנוער החלוציות, ואחריהם עלו גם בעלי משפחות.
העלאת היהודים לארץ ישראל נעשתה טרם קום המדינה דרך היבשה בהסתייעות נהגי "אגד", שנסעו לעיראק לצורכי הצבא הבריטי והבריחו במכוניותיהם עולים רבים ואף נשק.
בהמשך החלה העפלה דרך האוויר.
בשנת 1947, ביוזמת שני טייסים אמריקאים, שהציעו את מטוסם לאנשי המוסד לעלייה ב' תמורת תשלום ובתיאום עם ארגונים ציוניים בעיראק, בוצעו שני מטסים של מטוס אמריקני מסוג קרטיס C-46 קומנדו, ובהם הובאו כמאה עולים.
המבצע כונה בשם "מבצע מייקלברג", ובראשו עמד שלמה הלל (לימים יושב ראש הכנסת).
בתאריך 23 באוקטובר 1948 התארגנה הפגנה של נשותיהם ואמותיהם של העצורים.
הן התאספו ליד ביתו של רב הקהילה היהודית, הרב כדורי, ודרשו ממנו לצאת איתן להפגין מול ארמונו של העוצר, עבד אל-אילה.
הרב סירב, ובזעמן, פרצו הנשים למשרדו.
הן נעצרו על ידי שוטרים עיראקים, שעצרו בנוסף בחורים יהודים שכלל לא השתייכו להפגנה.
בסופו של דבר נכנע הרב ללחץ המפגינות והכריז על יום ה-25 באוקטובר 1949 כיום צום ותפילה בכל הקהילות היהודיות בעיראק.
השביתה, שאכן התקיימה בכל הארץ, התפרשה בעיני הממשלה כקריאת תיגר, על כן הרחיבה המשטרה העיראקית את גל המעצרים.
בינתיים, לאחר גל ההאשמות כלפיו, התפטר הרב כדורי ובמקומו נבחר לראש הקהילה יחזקאל שמטוב, שהיה איש בעל השפעה בקהילה ואף היה בקשר עם תאופיק א-סווידי, שעתיד להיות ראש ממשלת עיראק.
בינתיים, בישראל, כבר באוגוסט 1949 גויס מרדכי בן-פורת כשליח המוסד לעלייה ב' אשר מטרתו הייתה ארגון העלייה מעיראק.
בתאריך 17 באוקטובר הוא טס לטהראן, ושלושה ימים לאחר מכן, כאשר לא הצליח לארגן תעודת זהות כשיעי המבקש לבקר בכרבלא, העיר הקדושה לשיעים בעיראק, יצא מהעיר עבדאן לבוש כבדואי מקומי וחצה את הנהר שט אל-ערב בסירת מנוע קטנה.
הוא הגיע קרוב לבצרה ויומיים לאחר מכן, בזכות העזרה של יהודים שגויסו לעזור לעלייה, עלה על הרכבת לבגדאד.
מנקודה זו ואילך הוא פעל במסווה על מנת לקדם את נושא עלייתם של יהודי עיראק לארץ ישראל.
חייהם של היהודים בעיראק לאחר ניסיונות הבריחה
לאחר שנתפסו יהודים שהשתייכו לתנועה הציונית ועונו באכזריות, סיפרו היהודים למשטרה העיראקית כי הם שייכים לתנועה ומסרו שמות של חלק מהאחראים בתנועה, ב"שורה" ובמוסד לעלייה.
המשטרה ערכה חיפושים ביותר מעשרים בתים והשליחים ששהו בעיראק אז, רפאל צורני ודויד בן מאיר, הבינו שאפילו הברחת האחראים בתנועה וב"שורה" תהיה משימה לא קלה.
בשלהי אוקטובר 1949 שוחח אבא אבן, שהיה הנציג הישראלי באו"ם, עם עמיתו הבריטי, הקטור מקניל, על מצב היהודים בעיראק.
מקניל הסיק כי הפתרון הוא העברתם לישראל והוא הבטיח לדבר עם נורי א-סעיד, ראש הממשלה העיראקי.
בתאריך 8 בפברואר 1950 יצא דו"ח של הקונסול האמריקני בבצרה למשרד החוץ האמריקני, בו כתב על הברחת היהודים מעיראק ועל כך שאפילו החיילים העיראקים, תמורת שוחד, מסייעים בכך.
כמו כן, הוסיף בדו"ח כי שמע שפקידים מקומיים מייחלים לשחרור חוקי של היהודים ועל ידי כך ייפסקו הפטרולים והלחימה במקרי השוחד וביהודים שבורחים מעיראק.
בתאריך 15 בפברואר 1950 הודיע מרדכי בן-פורת למרכז בישראל, שראש ממשלת עיראק, תאופיק א-סווידי, הודיע באותו בוקר שיינתנו תעודות מעבר, "לֶסֶה פַּסֶה"- ליהודים, ובשבוע הקרוב תתפרסם הודעה רשמית.
ב-3 במרץ 1950 כתב את המברק הבא: "הנה הגיעה שעת גאולת יהדות אומללה זו.
הממשלה החליטה ברוב קולות לאשר יציאת היהודים."
ביום זה עדיין לא אושרה יציאת היהודים, אלא הובא "חוק שלילת הנאמנות" לבית הנבחרים העיראקי, שם התחולל ויכוח לא קטן סביב הנושא.
"מועצת השרים רשאית לשלול את האזרחות העיראקית מכל יהודי עיראקי שיעדיף מרצונו הטוב לעזוב את עיראק לצמיתות, וזאת לאחר שיחתום על טופס מיוחד, בנוכחות הפקיד שימונה על ידי שר הפנים.
יהודי עיראקי שייצא, או שינסה לצאת, מעיראק בדרך בלתי חוקית - תישלל ממנו אזרחותו העיראקית.
יהודי עיראקי שייצא מעיראק בדרך בלתי חוקית ולא יישוב אליה תוך חודשיים מתאריך היכנס חוק זה לתוקפו - ייחשב כאילו עזב את עיראק לצמיתות ואזרחותו העיראקית תישלל ממנו בתום ארכה זו.
על שר הפנים לצוות על הרחקתו מן הארץ של כל אדם, שנשללה אזרחותו העיראקית בהתאם לנ"ל.
אלא אם כן היה משוכנע, בהסתמך על סיבות סבירות כי הישארותו בעיראק נחוצה זמנית לצורך משפטי או חוקי...
כוחו של חוק זה יפה למשך שנה מיום היכנסו לתוקפו.
אולם, מותר לבטלו בכל עת תוך תקופה זו, על פי צו מלכותי."
שר הפנים, סאלח ג'בר, הגיש את החוק משום שהניח שאין להכריח את מי שלא רוצה להישאר בעיראק, להישאר בה.
צירי מפלגת אסתקלאל דרשו שרכוש היהודים היוצאים יוחרם, כנגד הרכוש הערבי שנתפס בידי הציונים בישראל ושיסולקו כל היהודים מהמדינה.
ג'בּר התנגד להוסיף לחוק סעיף הקשור בהקפאת הרכוש היהודי.
למחרת הביא את החוק לאישור הסנאט, שם הוויכוח היה חריף הרבה יותר.
עם זאת, ג'בּר הבטיח ליהודים שיישארו בעיראק שייהנו משוויון זכויות מלא וייחשבו עיראקים לכל דבר.
הצעת החוק התקבלה ברוב קולות ופורסמה בתאריך 9 במרץ 1950, חג פורים, ולאחר אישור העוצר נכנס החוק לתוקף.
לאחר אישורו של "חוק שלילת הנאמנות" בסנאט העיראקי, הקים שר הפנים שתי ועדות, אחת בבגדאד ואחת בבצרה, אך המוסד עדיין לא ידע מהיכן ייצאו היהודים, מהו התקציב שיידרש ומאין יילקח, כיצד ייסעו ארצה וכדומה.
ממשלת עיראק סברה שהיהודים ייצאו ממנה לאיראן, במסלול ששימש עד אז לבריחה הבלתי לגאלית, אבל עכשיו יעברו בו עם אישור, אך שליחי הקהילה עמדו על כך שהיציאה תהיה מערבה.
אנשי ממשל ישראלים ונציגי המוסד לעלייה ב' קיימו מגעים עם גורמים שונים בעולם על מנת לקדם את הנושא, אך בינתיים נמשכה העלייה הבלתי לגאלית לישראל.
ב-11 במרץ 1950 פנה ארגון הג'וינט למשרד החוץ האמריקאי וביקש את עזרתו בחדירה לעיראק.
במקביל ניסו למנוע בכל דרך אישור של מעבר היהודים לישראל דרך איראן.
ב-15 במרץ נפתח משרד לרישום היהודים הרוצים להגר והממשלה התחייבה להסיע את היוצאים לגבול עם איראן על חשבונה, אך איראן חששה ממעבר של יהודים רבים בארצה ודרשה שייקבעו סידורים מוגדרים ליציאתם.
ב-9 באפריל שיגר בן-פורת לארץ מברק המפרט את הגורמים לפיהם יש להתחיל את הרשמת היהודים לשלילת הנתינות, זאת טרם אישור התוכנית על היציאה מעיראק.
יום לאחר מכן החל הרישום וכבר ביום הראשון נרשמו 3,400 עולים וביום השני 5,700.
בהיותו בבצרה, יצר בן-פורת קשר עם מייג'ור קייטון, מנהל חברת פולר הבריטית ואיש מודיעין בריטי.
הם סיכמו שקייטון ישלח מכתב רשמי לראש הקהילה היהודית ובו יביע את נכונותו להסיע יהודים מעיראק לכל חלק בעולם.
לאחר הפעלת קשרים בארצות שונות והתכנסויות של קבוצות בארץ ומחוצה לה, הגישה חברת התעופה "עיראק טורס" מכתב רשמי לראשי הקהילה ובו הודיעה על נכונותה להעביר במטוסים שלה את היהודים לכל שדה תעופה שייקבע, במחיר של 12 דינר לנוסע עם מטען של 30 ק"ג.
ב-3 במאי התקבלו הוויזות העיראקיות לשלושה חודשים למספר נסיעות בלתי מוגבל.
אך במקביל לשיחות שקיים בן-פורת עם קייטון, התגבשה החלטה במוסד לעלייה ב' להשתמש בשירותיה של חברת התעופה "ניר איסט אייר טרנספורט" להטסת יהודי עיראק לארץ.
אחד האנשים המרכזיים בחברה היה רוני ברנט, אשר ביצע שליחויות מטעם המוסד ומילא תפקיד חשוב בכל מבצע העלייה.
בערב חג הפסח הגיעו בן-פורת וברנט לביתו של יחזקאל שמטוב, חבר ההנהלה המבצעת של הקהילה היהודית בעיראק, שם החליטו שבשל המחיר הזול, מטוסים עם ארבעה מנועים, העובדה שהמטוסים של חברת "ניר איסט" יותר בטוחים והחברה גדולה יותר, הם יהיו אלו שיעבירו את היהודים לארץ.
בחודש מאי, החודש הראשון למבצע, הגיעו ארצה 614 יהודים בשש טיסות מבגדאד לישראל.
ב-1 ביוני 1950, כשבועיים לאחר הטיסות הראשונות, שלח בן-פורת מברק לארץ ובו הודיע שישנם עיכובים ביציאה, שנגרמו בשל חוסר הסכמה עם הפקידים העיראקיים.
ב-15 ביוני הציע חבר בית הנבחרים העיראקי לבטל את יציאת היהודים מעיראק.
ג'בּר וראש הממשלה עמדו על כך, שאם רוצים שתנועת היהודים מעיראק תימשך, יש צורך להוציא מספר רב של אנשים במהרה ולסיים את המבצע תוך שנה.
ב-19 ביוני העלה רוני ברנט את חששותיו במכתב: "יש לי חששות רציניים שמשהו דומה למשבר עלול לפרוץ כאן אם תימשך המדיניות של האטת קצב הטיסות...
התוצאה היא, שהולך ונוצר כאן מצב בלתי אפשרי.
אני מקבל תלונות מכל הצדדים.
כל הזמן לחצנו עליהם להביא יותר ויותר נוסעים ועכשיו, כשהם מוכנים, אין אנו שולחים מטוסים לקחתם." כעבור שבועיים כתב שוב: "אם לא נכפיל טיסותינו...
ייווצר מצב שהפיקוח המלא על הטיסות יוצא מידינו..."
רק בתחילת אוגוסט חזרו להפעיל את הטיסות, אך כבר בתאריך 13 באוגוסט שיגר משרד החוץ הישראלי למוסד דיווח על שיחה עם הנספח לענייני עבודה בשגרירות האמריקאית בתל אביב בעניין צמצום העלייה מעיראק, זאת כדי לתת עדיפות ראשונה לעלייה מברית המועצות.
בשגרירות האמריקאית חששו מעלייה מאסיבית ארצה אך לפי הרישום שנערך, בנובמבר הקרוב תישלל נתינותם של מאה ועשרים אלף יהודים עיראקיים.
האטת קצב הטיסות גרם ליהודים לשוב ולחפש דרכי בריחה לא חוקיות, דרך בצרה, דבר שגרם למשרד הפנים בארץ להגביר את הלחץ על חברת "ניר איסט".
גם שגריר ארצות הברית בעיראק התריע בתאריך 29 בספטמבר: "...
אמר באוזני ראש הממשלה, נורי סעיד, שהוא מוטרד מאוד מכך שיהודי עיראק, שוויתרו על אזרחותם העיראקית ומוכנים להגר לישראל, עודם מתמהמהים...
לפי החוק העיראקי נדרשים מהגרים שאזרחותם העיראקית נשללה מהם לעזוב את הארץ תוך עשרים ימים." ממשלת עיראק הביעה את חרדתה מפני המצב, שכן "חוק שלילת הנאמנות" אמור היה לפוג ב-9 במרץ 1951 ואם לא יגבירו את יציאת הטיסות מעיראק, יישארו בה כ-50 אלף יהודים חסרי נתינות.
המחשה למצוקתם של היהודים בבצרה ניתן לראות במכתב ששיגרו בתאריך ה-13 בינואר 1951 לשלטונות עיראק ולחברת התעופה "עיראק טורס": "חמישה חודשים חלפו מיום שעזבנו ביתנו ומצבנו אומלל.
אנו וילדינו עומדים בפני כיליון.
המטוסים ממשיכים לטוס מבגדאד ואנו לא מבינים מה הסיבה המונעת טיסות מטוסים אלה גם מבצרה."
בעיות היהודים בעיראק במהלך העלייה
כבר בשנת 1950 נאלצו היהודים למכור את רכושם במחירים נמוכים בהרבה משווים.
העיתונות יצאה בתעמולה שקראה לא לקנות את חפצי היהודים היוצאים.
אחד העיתונים, "אל־צלאח", פרסם כרוז שהטיף להחרים את רכוש היהודים: "אל תקנו בגדים משומשים מאת היהודים!
אל תאפשרו להם למכור אותם!
הכסף שתשלמו תמורת הסמרטוטים שלהם ייהפך לעופרת בלבות בניכם ואחיכם.
הקניות מהיהודים הורסות את השווקים ומערערות את כלכלת המדינה; על כן החרימו אותם!".
החל מינואר 1951 החלו פיגועים שונים במרכזים יהודיים בעיראק, ובכללם פצצה שהושלכה ב-14.1.51 ליד בית הכנסת "מסעודה שם־טוב" ברובע היהודי בבגדאד, שם התאספו הרבה יהודים לצורך סידורים אחרונים לפני צאתם לשדה התעופה.
שני יהודים נהרגו וקרוב ל-70 נפצעו.
ב-10 במרץ 1951, יום אחד לאחר תום מועד הרישום לשלילת הנתינות, נקרא בית הנבחרים לישיבה סודית, בה התקבל חוק הקפאת הרכוש של היהודים חסרי הנתינות.
באותו לילה עברה המשטרה, מלווה בנציגים מארגון הסוחרים, על כל חנויות היהודים ונעלו אותן.
למחרת הוקפאו חשבונותיהם, נמנע מהם למכור את ביתם וגם מכירת מיטלטליהם נאסרה ועל כן התקיימה בסתר, במחירים זעומים.
בתאריך 22 במאי 1951 הסתמן המאורע ששימש מעין סיום טראגי למבצע.
ביום זה נעצרו על ידי המשטרה שני שליחים ישראלים - מרדכי בן-פורת ויהודה טאג'ר.
המשטרה ערכה חיפושים בביתם ולמחרת הובא בן-פורת לקצין שהיה מומחה בעינויים, הוא נעצר לשבועיים ולאחר מכן הצליח בדרך נס לברוח ארצה וכך להינצל.
טאג'ר נידון למאסר עולם אך ביולי 1958, לאחר הפיכת הגנרל קאסם, שוחרר והוחזר לארץ.
המשטרה המשיכה בחיפושים, מעצרים וחקירות, עד שלא הייתה ברירה ובתאריך 15 ביוני 1952 נתקבלה הוראה מהארץ להפסיק את הפעילות בעיראק.
במהלך האירועים הקשים, נכלאו יהודים רבים בבתי הסוהר בעיראק, שעה שהקהילה היהודית הייתה בעיצומם של חבלי קליטה בארץ.
בתאריך 19 בינואר 1952 הוצאו יוסף בצרי ושלום צלאח להורג בתלייה בבגדאד, באשמת החזקת חומר חבלה וזריקת פצצות במרכז העיר, לאחר שעונו קשות.
יהודי עיראק זוכרים היטב את המשפט שאמר בצרי בהעלותו לגרדום, כאשר אפילו השק השחור שכיסה את פניו לא החניק את צלילות הצעקה: "תחיא אשראיל!"- תחי מדינת ישראל!
עד סוף אפריל 1951 עלה הרוב המכריע של יהודי בצרה ונותרו בה 1,450 איש בלבד.
בסיום המבצע נותרו בה כ-800 יהודים.
מבצע עזרא ונחמיה נמשך עד ינואר 1952, לאורך עשרים חודשים בדיוק.
110,618 יהודים מעיראק הגיעו לישראל בדרך האוויר ב-900 טיסות.
9,352 פליטים יהודים ברחו מעיראק לממלכת פרס של שושלת פהלווי, וממנה לישראל ו-8,000 יהודים ממוצא פרסי יצאו לפרס בדרכוניהם וממנה לישראל.
בסך הכול 119,970 עולים מעיראק, מתוך קהילה שמנתה 138,000 נפש, הגיעו לישראל ונקלעו למציאות חדשה - חיי מצוקה באוהלים או בצריפים במעברות, מזונות בקיצוב, מחלות זיהומיות, שפה חדשה, מנהגים חדשים וערכים שונים מאלה שהכירו." כך מסכם מרדכי בן-פורת את מבצע "עזרא ונחמיה" בסיום עבודתו כשליח המוסד לעלייה ב' מעיראק.
התנועה היהודית העיראקית בארץ ישראל
התנועה היהודית קמה בעיראק בתנופה רבה ולאחר שעלתה ארצה הצליחה לשגשג בכוחות עצמה, תוך קבלת סיוע מינימלי מצד המוסדות בארץ ומיהדות הגולה.
המבצע עצמו התנהל על טהרת כוחות מקומיים: השליחים בו היו יוצאי עיראק וחניכי התנועה היהודית שצמחה בה.
כמו כן, השכילה המחתרת החלוצית בעיראק ליצור שכבת פעילים גדולה יחסית, שידעה לדאוג לעצמה וניתן לומר כי מבין העליות של יהודי ארצות ערב, העלייה מעיראק התאפיינה באחוז משכילים גבוה יחסית, שהשתלב במשך השנים בעיקר בפקידות הממשלתית הישראלית.
בולים משנת 1960 לציון שנת הפליט העולמית, בהם ציורים המתארים את העלייה במבצע "על כנפי נשרים", בעיצובו של אוטה וליש.
מבצע על כנפי נשרים היה מבצע של מדינת ישראל להעלאת יהודי תימן ומעט מיהודי אריתריאה לארץ ישראל כחלק מעליות חיסול גלויות בשנים 1949 ו-1950. שם המבצע מבוסס על הפסוק ב: "וָאֶשָּׂא אֶתְכֶם עַל כַּנְפֵי נְשָׁרִים, וָאָבִא אֶתְכֶם אֵלָי".
המבצע כונה גם מבצע מרבד הקסמים וכן מבצע ביאת המשיח.
במבצע השתתפו מטוסי אל על ואלסקה איירליינס.
עלו בו כ־50,000 עולים, רובם המוחלט מתימן.
על פי החלוקה המכנסת את מרבית קהילות היהודים יוצאי אירופה תחת הכותרת "אשכנזים", ואת קהילות צפון אפריקה, הבלקן, פרס והמזרח התיכון כ"ספרדים", יש לראות את קהילת היהודים יוצאי תימן כקהילה נפרדת ושלישית בגודלה.
ההיסטוריה של יהדות תימן היא ארוכה.
אחת הסברות היא שראשית ההתיישבות היהודית בתימן הייתה לאחר חורבן בית המקדש הראשון.
לפי מסורת יהודי תימן הם מתייחסים לשבט יהודה, והם מונים את שנות גלותם לתימן מחורבן הבית הראשון.
העלייה מתימן עד מלחמת העולם השנייה
היהודים הראשונים מתימן באו לארץ בשנת תרכ"ב (1862).
בשנת 1881 הגיעו לארץ, בדרך לא דרך, עולים מתימן בעליית אעלה בתמ"ר, שהחלה מעט לפני העלייה הראשונה.
בראשית המאה ה-20, ואחר כך בתקופת המנדט, נרשמו גלי עלייה נוספים של יהודים מתימן, שמילאו תפקיד חשוב בהתפתחות היישוב היהודי.
לאחר התגבשות התנועה הציונית והיישוב היהודי, באו שליחים מארץ ישראל לתימן ועוררו תנועה משיחית שסחפה את הקהילה לזנוח את ביתה, מסורתה הייחודית ורבת השנים, להפסיק את הרצף ההיסטורי הארוך של קיומה בגלות ולעלות לארץ ישראל.
מאחר שהאימאם שליט תימן לא התיר עליית יהודים מתחומי המדינה, נותרה רק דרך אחת פתוחה, ובמשך שנים רבות נאלצו יהודי תימן להגיע תחילה אל מושבת עדן, משם המשיכו בדרכם למצרים ולאחר מכן לארץ ישראל.
בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20 החלה עלייה מתימן בזרם דק, ובין השנים 1939 עד 1942, שנות שיאה של מלחמת העולם השנייה, עלו 543 איש מתימן לארץ ישראל בעזרת הסוכנות היהודית.
בשלבי קליטתם הראשונים בארץ טיפלו בעולים פעילים של "התאחדות התימנים".
בין השנים 1943 ל-1944, משלא ניתן היה להעלות עולים מאירופה בשל המלחמה, התגבר זרם העלייה ולארץ ישראל עלו 4,267 עולים מתימן.
בחודש מאי 1945 נסגרו שערי היציאה ו-7,000 יהודים שכבר יצאו ממחוזותיהם בתימן נתקעו בעיר עדן ורוכזו במחנה מיוחד שהוקם בסיוע ארגון הג'וינט ונודע בשם מחנה חאשד, לימים מחנה גאולה.
במחנה פעלו גם רופאים ואחיות ארצישראלים.
העלייה מתימן, לאחר קום המדינה נחלקת לשלושה שלבים:
השלב הראשון, מ-15 בדצמבר 1948 עד 10 במרץ 1949, מתייחס לפינוי הפליטים שהתרכזו במחנה "גאולה" ובמהלכה הועלו לארץ על פי נתוני הסוכנות היהודית כ-5,500 עולים.
השלב השני, מיוני 1949 עד ספטמבר 1950, הוא השלב העיקרי במבצע ובו הועלו לארץ, על פי נתוני הסוכנות, 42,862 עולים מתימן.
סיום שלב זה סימן את תום המבצע אך לא את סוף העלייה מתימן.
בשלב השלישי, מאוקטובר 1950 ועד 1956, עלו לארץ בדרכים שונות, על פי נתוני הסוכנות, עוד 1,793 עולים.
מספר קטן של יהודים נשאר בתימן מסיבות שונות, ובשנות התשעים של המאה ה-20 עלו לארץ בגל עלייה האחרון רוב הנותרים.
קומץ שמספרו לא ברור נותר בתימן.
לאחר הפסקה בעלייה מתימן ועם הקמת המדינה נתחדשו המאמצים להעלות לארץ את יהודי תימן.
בינתיים, נשתנה המצב הפוליטי במזרח התיכון.
החלטת האו"ם מיום כ"ט בנובמבר, תחילת מעשי האיבה וההכרזה על הקמת מדינת ישראל הרעו את מצבם של הפליטים היהודיים בעיר עדן.
תושבים מוסלמים תקפו יהודים הן בדרכם למחנה "גאולה" והן במקום המגורים הארעיים של הפליטים.
ובסוף 1947 התחוללו בעיר עדן וב הסמוכה פרעות.
במקביל הלכו ותכפו הדיווחים המגיעים לישראל על מצבם הבריאותי הקשה של העולים והפליטים שחלקם היו בדרכים ובמחנה למעלה מ-3 שנים.
חברת תעופה אמריקאית קטנה בשם אלסקה איירליינס נשכרה על ידי נציגי הג'וינט על מנת להטיס את העולים.
המטוס הראשון יצא לכיוון מדינת ישראל ביום 15 בדצמבר 1948, כלומר עוד בטרם נסתיימו הקרבות בחזית הדרום.
המכשולים הלוגיסטיים שעמדו בפני מבצע ההטסה היו רבים, החל מתחזוקת המטוסים באקלים המדברי והקושי להבטיח אספקת דלק מטוסים שהיה מצרך נדיר בעת מלחמה, ועד להתחמקות מירי נ"מ בעת שמסלול הטיסה עבר בסמוך לשטחי מדינות אויב.
המטוסים המריאו מהעיר אסמרה, העמיסו את הנוסעים בעיר עדן ובסופה של טיסה שארכה שמונה שעות בנתיב מתפתל נחתו העולים בשדה התעופה לוד.
בשלב זה לא היה ברור מה ילד יום ומחלוקות שונות סימנו כי ייתכן והמבצע הגיע לקיצו.
עם סיום השלב הראשון של המבצע פורק מחנה "גאולה".
חילוקי הדעות לא נגעו לפליטים המצטופפים במחנה "גאולה", בשיח' עות'מאן ובעיר עדן ומצבם הולך ומדרדר, אך בנוגע לשאר קהילת יהדות תימן נתגלעו חילוקי דעות בהנהגה הציונית – בסוכנות היהודית ובממשלת ישראל.
מדינת ישראל יצאה זה מקרוב ממצב של מלחמה, והתמודדה באמצעות משטר מדיניות הקיצוב (צנע) עם בעיות כלכליות קשות.
הטענה העיקרית הייתה כי בשלב זה עדיף להעלות את יהודי אירופה בלבד ולדחות את העלאת יהודי תימן למועד מאוחר ונוח יותר.
גזבר הסוכנות היהודית, יצחק גרינבוים, מהמתנגדים להעלאת יהודי תימן אמר בישיבת ההנהלה הציונית ב-18 ביוני 1949:.
משלחות שבדקו את מצב הקהילה חזרו עם דיווחים קשים.
אחד מהם, דו"ח שנכתב על ידי משלחת רפואית בראשות ד"ר יוסף מאיר הוגש בספטמבר 1949 תיאר בצבעים קודרים את מצבם הקריטי של בני הקהילה.
ובהמשך בנאום שנשא בכנסת אמר דוד בן-גוריון:.
בפברואר 1948 נרצח שליט תימן, האימאם יחיא, על ידי מתנקשים ממשפחות האצולה של תימן במהלך ניסיון מהפכה שטלטל את תימן.
במסגרת המאבק בין בנו של האימאם המת לקושרים הותקפו היהודים, שהיו עד אז בני חסותו של האימאם.
גם משהתגבר האימאם החדש על הקושרים-המורדים, הוציאם להורג ותפס את רסן השלטון סבלו היהודים מפרעות ומהתנכלויות קשות.
השילוב של תקופה קשה מלווה ברעב בתימן וחדשות על הקמת מדינת ישראל היה זרז מספק למוסלמים לפרוק את תסכולם על שכניהם היהודים.
במקביל למכשולים הפוליטיים בישראל נתקל המבצע במכשולים בתימן.
שני "שחקנים" נוספים, בריטניה ותימן, הערימו קשיים כל אחת מסיבות ייחודיות לה.
בריטניה סירבה לאשר לעולים בגיל גיוס, מתימן ומכל מקום אחר, להיכנס לארץ ישראל.
הבריטים, ששלטו בארץ ישראל תחת מנדט, חששו כי יואשמו על ידי מדינות ערב בנקיטת מדיניות הפועלת לטובת היהודים במאבק על עתיד שטחי המנדט בארץ ישראל.