tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההרכב הוציא לאור מיקסטייפ הנקרא "מי אידיוט?" ובו השירים "זוז כמו אידיוט", "בחור אופטימי", "עספור רמיקס" ו"לא כותבים למגרה".
ב־4 באפריל 2011 הוציא איזי את הסינגל "כלבויניקית" שזכה למליוני צפיות ביוטיוב, ללא חשיפה משמעותית בתקשורת הממוסדת.
ב־12 בדצמבר 2012 יצא לאור אלבום הבכורה של איזי, "תעשו לי מקום".
האלבום מכיל שירי מחאה לצד שירים הומוריסטים, ביניהם "כלבויניקית", "לא נורמלי", "מדביק אותי לקיר" ועוד.
באלבום מתארחים נצ'י נצ', קאשי, שירה גבריאלוב, בוקה ועידו בי וצוקי.
בחנוכה 2012 איזי השתתף בפסטיגל, עם מחרוזת שירים שלו, שכללה את השירים "כלבויניקית", "כולי בהיי" ו"לא נורמלי".
ב־2 במאי הוציא שיר עם אתניX ושחקני מכבי תל אביב שנקרא "צהוב עולה", לרגל זכיית הקבוצה באליפות ישראל בכדורגל.
ב־4 בספטמבר 2013 איזי הוכתר כ"פריצת השנה" במצעד סיכום השנה במוזיקה הישראלית של Mako.
באותה השנה השתתף במופע חנוכה בשם "ג'ט לג" לצד עידו בי וצוקי, אבי קורניק, לירן כוהנר ואסף גורן.
ב־10 בפברואר 2014 הוציא יחד עם ג'ורדי את השיר "בין הבודדים" שגרף למעל מ־7 מיליון צפיות ביוטיוב.
הקליפ לשיר, שבוים על ידי רומן בוצ'אצקי, הגיע למקום הראשון במצעד הרשמי וקליפ השבוע ב־MTV.
בתחילת מרץ 2014 דיבב את טרזן הבוגר בגרסה העברית לסרט האנימציה טרזן – סרט משפחה מונפש גרמני-צרפתי משנת 2013. בסוף אותה שנה נבחר לקמפיין של חברת האופנה TNT.
במסגרת שיתוף הפעולה הוציא שיר בשם "?" וקולקציית בגדים עם הדפסים שלו.
ב־15 ביולי 2015 איזי הוציא לאור את אלבומו השני, לא לילדים.
באלבום איזי שיתף פעולה עם האמנים ג'ורדי, KYD ואליעד נחום.
ב־29 ביולי 2015 הוציא איזי לתחנות הרדיו את הסינגל "לא הכל מן אללה" מתוך האלבום.
הסינגל הגיע בסוף חודש אוגוסט למקום הראשון במצעד הפזמונים של גלגלצ.
ב־18 בדצמבר 2016 יצא השיר "תעשה טוב", הקליפ צולם בלונדון ובנתניה.
את הקליפ ביים עדן שוחט.
ב־15 במרץ 2017 שיחק בסדרה פולמון של הוט בידור ישראלי בתור גורי, אח של סמדי שיושב בכלא בתאילנד בפרק 23.
בשנת 2017 הוציא את השירים "באתי לתת הצגה", "Cheap Talk" עם שרי גבעתי, "אחת כמוך" שנכתב יחד עם דודי בר דוד ו"יש לך הכל" לציון חמש שנים מצאת אלבומו הראשון.
ב־2 בינואר 2020 הוציא את האלבום השלישי שלו "אין בעד מה" הכולל 14 שירים וביניהם שיתופי פעולה עם חן פורתי, עמית חשאי, ארקדי דוכין, נדב גדג' ושחר סאול.
ב־12 בדצמבר 2022 הוציא את אלבומו הרביעי "אייקון", בו שיתופי פעולה עם נועה קירל, אלי פיניש, גיא מזיג ועוד.
מתוך האלבום בלטו השירים "גושפנקא" עם נועה קירל ו"כריסטופר קולומבוס" שנכתב לזכרו של רב־סרן בר פלח שנפל בהיתקלות עם מחבלים.
באלבום זה איזי גם מציין עשר שנים לצאת אלבומו הראשון, "תעשו לי מקום", ולאחר שחרורו יצא לסיבוב הופעות בשם "חגיגות העשור", שכולל שירים מהאלבום הראשון ועד האלבום האחרון.
ב־1 ביוני 2023 יצא אלבומו השביעי של עומר אדם, "סוף העולם", בו התארח איזי בשיר "התעוררתי עם נמר", וגם לקח חלק בכתיבתו.
ב־20 ביוני הוציא את השיר "Heat Happens, Stay Cool" במסגרת שיתוף פעולה עם ספרייט.
ב־1 באוגוסט הוציא את השיר "ובלילות אנחנו על זה" בו הוא מארח את שיר דוד גדסי.
ב־17 באוגוסט יצא לאור השיר "כתונת פסים 2023" בו השתתף לצד אמנים ישראלים רבים אחרים.
ב־11 באוקטובר 2023, 4 ימים לאחר טבח שבעה באוקטובר, הוציא את השיר "שבעה באוקטובר" שתוך כמה ימים הגיע למעל 200 אלף צפיות.
בנוסף, הוציא דואט עם אודיה בשם "חורף 23" לזכר הנרצחים.
ב־12 בפברואר 2024 הוציא את הסינגל "לחיי הזמנים הקשים".
ב־25 במרץ הוציא דואט עם פלד בשם "שעטנז על הכיכר".
במאי 2024 הוציא את השיר "בשיא שלי", שיצא בשיתוף עם אקס כמהלך שיווקי.
באותו חודש הוציא את שיר האליפות של מכבי תל אביב לעונת 2023/2024, "רכבת לילה צהובה" כגרסת כיסוי מותאמת לשיר רכבת לילה של להקת משינה.
בספטמבר 2024 הוציא יחד עם ליעד מאיר ואודיה את הסינגל "הטוב הרע ועודיה" שהופק על ידי ג'ורדי.
הסינגל נכלל באלבום ילדה של אמונה של אודיה, שיצא יום למחרת.
באוקטובר 2024 יצא איזי עם המופע "איזי בטיפול", שכתב יחד עם הסופר אילן הייטנר.
במופע הוא מספר על הדרך שעבר ועל הסיפורים מאחורי השירים שלו בפורמט של מסע פסיכולוגי שהוא עובר יחד עם הקהל.
בין הסיפורים איזי שר בגרסה אקוסטית את השירים עליהם הוא מדבר.
במאי 2025 הודיע על ירידת המופע מהבמות.
ב־23 באפריל 2025 הוציא את האלבום "שירים לאוטו ביוגרפיה", אלבום אקוסטי עם גרסאות אקוסטיות ל־12 מלהיטיו.
ב-15 ביוני 2025 שיתף הזמר-יוצר יאיר אליצור פעולה עם איזי ובר צברי בסינגל משותף בשם "תשמור עלי".
ב-6 בנובמבר 2025 הוציא את הסינגל "לפני שחלמתי על ילד".
ב-8 בדצמבר 2025 שיתפו איזי ודורון טלמון פעולה לראשונה והוציאו סינגל משותף בשם "אמרתי תודה".
ב־27 ביוני 2023 התחתן עם הדוגמנית שנייה הדר, אותה הכיר בתקופת הקורונה.
באוגוסט 2025 נולד להם בן.
2011: מי אידיוט (בהרכב "האידיוטים")
איזיאסלב (באוקראינית: Ізя́слав, בפולנית: Zasław, זסלב) היא עיר במערב אוקראינה, על גדת הנהר הורין.
היא איחוד של שתי ערים, זסלב העתיקה (מוזכרת לראשונה ב-1390) וזסלב החדשה (מוזכרת לראשונה ב-1579).
מקור השם הוא במילה רוסית ("славута") שפירושה "הנהר".
העיר מוזכרת במסמכים מתקופת ולדיסלב, מלך פולין ו-ויטאוטאס הגדול במאה ה-15 אשר גם ביקרו באיזיאסלב.
בעיר פעל "מנזר השילוש הקדוש", שהשתייך לכנסייה האורתודוקסית האוקראינית.
במאות ה-16 וה-17 הייתה איזיאסלב מעוז חזית נגד פולשים מהערבה האירואסייתית, בעיקר מונגולים.
בין מגיני העיר היה גם בוגדן חמלניצקי.
בתקופת החלוקה השנייה של פולין, החל ב-1792, הייתה איזיאסלב מרכז מנהלי באימפריה הרוסית.
בגדה השמאלית התחתונה, שמועילה יותר להגנה, על גדת נהר הורין ממוקם איזיאסלב הישן (העיר העתיקה).
בגדה הימינית, במיקום גבוה יותר, ממוקם איזיאסלב החדש (העיר החדשה).
בעיר שני מלונות (מלון 3 כוכבים "זסלאב" ומלון "יאביר").
העיר היא מרכז של תעשיית העיבוד - ישנם מנסרות בבעלות המדינה ובבעלות פרטית, מפעל רהיטים.
בעיר פועלת חברת "ברטניק" , היצואנית הגדולה ביותר של דבש אוקראיני.
העיר היא ביתו של אחד מיצרני הלחם והמאפים המובילים באזור, "מפעל הלחמים של איזיאסלאב".
בעיר יש סניפים של הבנקים: פריבט-בנק, אושדבנק, א-בנק.
יש גם סניף של רשת הסופרמרקטים ATB, סניף קייבסטאר, סניף של דואר אוקראינה ושני סניפים של נובה פושטה.
בעיר קיים גם שוק שפתוח בכל ימי השבוע חוץ מיום שני.
בסוף המאה ה-19 היו כמחצית מתושבי איזיאסלב - כ-6,000 איש - יהודים, כשליש אוקראינים כ-13% רוסים ומעט פולנים, גרמנים ודוברי שפות אחרות.
עקב תיעוש ועיור בברית המועצות בין מלחמות העולם היגרו יהודים רבים מהעיר.
בין מלחמות העולם היו בעיר כ-3,200 יהודים, רבים מהם פועלים במפעלים ממלכתיים ופקידים.
הגרמנים כבשו את איזיאסלב ביולי 1941, במסגרת מבצע ברברוסה.
באוגוסט נורו למוות כ-1,000 מיהודי העיר בידי המשטרה הגרמנית.
בעיר הוקם גטו וביוני 1942 נורו למוות בסדרת אקציות כ-3,000 יהודים מאיזיאסלב והנפה.
בתחילת 1943 נרצחו אחרוני היהודים בעיר.
איזדור לואיס "איזי" בלומברג היה מרים משקולות יהודי-דרום אפריקאי, מקום שישי ב (הלסינקי 1952), סגן אלוף משחקי האימפריה הבריטית (1950) ואלוף המכביה השלישית (1950).
בלומברג החל להרים משקולות בשנת 1946.
באולימפיאדת לונדון (1948) היה בלומברג צעיר המשתתפים בתחרויות הרמת משקולות (18 שנים ו-182 ימים) והספורטאי הראשון שייצג את דרום אפריקה במשחקים האולימפיים בהרמת משקולות.
סגן אלוף משחקי האימפריה הבריטית
במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו בפברואר 1950 הוא זכה במדליית כסף בהרמת משקולות במשקל עד 82.5 ק"ג בתוצאה של 815 ליברות (369.7 ק"ג), אחרי ג'ין ואלרו שקבע תוצאה זהה של 815 ליברות ולפני טן קים בי ממלזיה (765 ליברות).
במכביה השלישית שנערכה באוקטובר הוא זכה במדליית זהב בהרמת משקולות במשקל חצי כבד תוצאה של 357.5 ק"ג (115, 110, 132.5), לפני סימונס מבריטניה (285 ק"ג) ושטראוס מבלגיה (270 ק"ג).
לאחר שחזר מהלסינקי החליט לפתוח חדר כושר משלו.
החלטה זו עלתה לו במעמדו כחובבן והרשויות האולימפיות קבעו שמכיוון שהוא התפרנס מחדר הכושר שלו, הוא כבר לא חובבן.
בגיל 23, בדיוק כשהיה בשיאו כספורטאי, הקריירה החובבנית שלו הסתיימה.
הוא לא נתן להחלטה הזו להשפיע עליו, ושבר את שיא העולם בדחיקה (325 ליברות) זמן קצר לאחר שהפך למקצוען, אך השיא מעולם לא הוכר רשמית, בשל מעמדו המקצועני.
במהלך השנים הפך לאייקון לאומי עבור המעורבים בכושר גופני בדרום אפריקה ונודע במשך שנים כאיש החזק ביותר בדרום אפריקה.
הוא קידם גם הרמת משקולות וגם כושר גופני, ובסופו של דבר היה הבעלים של תשעה חדרי כושר ברחבי דרום אפריקה.
מספר ספורטאים שזכו בתואר "מר דרום אפריקה" וספורטאי אחד שזכה בתואר "" התאמנו בחדרי הכושר שלו ובהדרכתו.
בתקופת האפרטהייד, דווח לרשויות על כך שהוא מאפשר לשחורים להשתמש בחדרי הכושר שלו, והוא נחקר על ידי המשטרה והוזהר שלא להמשיך בכך.
כדי שיוכל להמשיך ולספק לספורטאים השחורים שאותם אימן הזדמנות אימון איכותית, הוא פתח מתקנים נפרדים, והקים שני חדרי כושר עבורם.
איזט האירוביץ' (בבוסנית: Izet Hajrović; נולד ב-4 באוגוסט 1991) הוא כדורגלן עבכ בוסניאקי ששיחק בעמדת הקיצוני.
ידוע בזריקות חוץ ארוכות ובבעיטות חופשיות.
האירוביץ' היה תשע שנים באקדמיה של גראסהופרס ציריך, את רובם בילה לצד אחיו סיאד האירוביץ'.
הוא שימש בעיקר כקשר התקפי וכקיצוני ימני.
ב-7 בינואר 2014, חתם בגלאטסראיי ל-4.5 שנים תמורת 3.5 מיליון אירו.
האירוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו העונה נגד בורסאספור, כאשר נכנס כמחליף במחצית השנייה בניצחון ביתי 0-6. ב-5 בפברואר הוא הבקיע את השער הראשון שלו בניצחון 0-3 נגד טוקאטספור במסגרת הגביע הטורקי.
לאחר שלא קיבל את הכספים המגיעים לו מגלאטסראיי, הוא פנה לפיפ"א בנושא ופיפ"א אישרה לו לעזוב את המועדון ללא תמורה.
ב-31 באוגוסט 2015 הושאל לאייבר הספרדית עד לסיום העונה.
בתום תקופת ההשאלה חזר לורדר ברמן.
ב-31 בינואר 2018 חתם האירוביץ' לשנה וחצי בדינמו זאגרב.
ב-14 בנובמבר 2012, הוא ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית הבכירה שלו עבור נבחרת שווייץ, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-83 במשחק ידידות נגד .
מאחר ששיחק עבור הנבחרת רק במשחק ידידות, על פי חוקי פיפ"א הוא היה יכול להתחרט ולשחק עבור נבחרת אחרת, וב-13 באוגוסט 2013 אישרה פיפ"א את בקשתו לשחק עבור נבחרת בוסניה והרצגובינה.
ב-26 באוגוסט זומן לראשונה לסגל נבחרת בוסניה לקראת צמד המשחקים נגד .
ב-10 בספטמבר 2013, הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת בניצחון 1-2 נגד .
האירוביץ' הוא בן להורים בוסנים שעברו בשנת 1980 מביילו פולה, לסרייבו, ובשנת 1987 עברו לשווייץ.
אחיו הצעיר, סיאד האירוביץ' המשחק בגראסהופרס ציריך.
איזידור ברוך (בסרבית: Исидор Барух; 23 באפריל 1910, בלגרד, ממלכת סרביה – 18 באוגוסט 1941, סמוך לאוז'יצה, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה אשר ב-1953 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה.
איזידור ברוך נולד בבלגרד והוסמך כמהנדס מכונות באוניברסיטת בלגרד.
ב-1939, הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ונודע כמתנגד למשטר המלוכני.
הוא נעצר ונכלא מספר פעמים על ידי השלטונות.
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הצטרפו איזידור וכל משפחתו לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
איזידור נשלח לאזור אוז'יצה, גייס וארגן חטיבת פרטיזנים ובהמשך פיקד על פלוגת פרטיזנים ממונטנגרו.
ב-18 באוגוסט 1941 נקלעה פלוגתו לקרב עם גדוד גרמני שלווה בכוחות ז'נדרמריה ממיטרוביצה ואיזידור נהרג בקרב.
חודשיים מאוחר יותר נהרג אחיו יוסף ברוך בקרב באזור אוז'יצה.
אחיותיו ברטה ורחל ואחיו בורה, נלכדו בידי הגרמנים והוצאו להורג במחנה הריכוז באנייצה.
לאחר המלחמה נקרא רחוב בבלגרד על שם "האחים ברוך".
ב-6 ביולי 1953 העניק נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו לאיזידור ברוך את עיטור גיבור יוגוסלביה.
ב-1964 הוקם בבלגרד בית ספר יסודי על שם "האחים ברוך".
בנוסף, המקהלה של יהודי יוגוסלביה שהשתתפה בזמריות בשנות ה-50 וה-60 נקראה בשנת 1964 על שם האחים ברוך.
במשך שנים רבות המקהלה נוהלה על ידי אנדריה פרגר.
איזידור (איזו, איזי) גנסל היה כדורגלן יהודי אוסטרו-הונגרי ומאמן כדורגל.
גנסל, שנולד בבודפשט במשפחה יהודית, היה אחד מחמישה אחים שהתחילו לשחק ב-1910 בבית ספר לכדורגל של הכח וינה.
בהמשך, יחד עם אחיו מקס, ייסד את המועדון Sportclub Unitas.
ביוני 1914 עבר למועדון Wiener AF, שם הפך במהרה לשחקן ספסל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרי ושיחק בנבחרתו עד שהועבר לצבא ההונגרי בגלל היותו יליד הונגריה.
בסיום המלחמה נשאר בבודפשט והצטרף למועדון הכדורגל פרנצווארוש, שם שיחק בעונת 1918–1919 בשורת החלוצים לצד אלכסנדר נמש ו.
פרנצווארוש סיימה את העונה במקום השני.
בקיץ 1919 השתתפה פרנצווארוש בטורניר פרטר בווינה ובהזדמנות זו חלק מהכדורגלנים עברו לקבוצות אוסטריות - גנסל, שכבר היו לו קשרים ב-Wiener AF עבר אליהם ומשם להכח וינה, אליה הגיע גם אחד מאחיו, Jenő ובהמשך גם אלכסנדר נויפלד.
בעונה הבאה הכח נאבקה על העלייה לליגה העליונה והצליחה.
במהלך העונה הבקיעה הכח 107 שערים, 52 מתוכם הובקעו על ידי איזידור גנסל ועוד 18 על ידי אחיו.
ב-1920 זומן לסגל נבחרת הכדורגל של אוסטריה תחתית ושיחק במסגרתה נגד נבחרת גרמניה המזרחית.
בעונה הראשונה בליגה העליונה הגיעה הכח למקום הרביעי ובעונה השנייה נאבקה על המקום הראשון, אך לבסוף הסתפקה במקום השני.
בשתי העונות גנסל היה מלך השערים של הקבוצה.
ב-1923 גנסל עבר לשחק בקבוצה היהודית-רומנית מכבי צ'רנוביץ וזומן לסגל נבחרת רומניה בכדורגל.
הוא השתתף במשחק אחד, נגד טורקיה, משחק שהסתיים בתוצאה 2-2 והבקיע את שני השערים לטובת רומניה.
בסיום העונה ברומניה שב גנסל לאוסטריה, הפעם בגראץ, שם שיחק ב עד סיום הקריירה שלו ככדורגלן.
בשנת 1926, כאשר הכח וינה איבדה כדורגלנים רבים לטובת מועדונים אמריקאיים, חשבו לגייס את גנסל לשורותיהם פעם נוספת, אך שבירת רגלו מנעה זאת.
הוא פתח בקריירה חדשה כמאמן כדורגל בתוניסיה, שם אימן את כדורגלני מועדון US Tunisienne מתוניס והוביל אותם לשלוש אליפויות, בשנים 1930, 1931 ו-1933.
גנסל חלה בתוניס במחלה קשה, כולל שיתוק חלקי ושב לאוסטריה, שם מת ממחלתו כעבור כמה שנים.
איזי (יצחק) חריק (יידיש: איזי כאַריק; 17 בנובמבר 1898–1937) היה משורר יידי.
חריק נולד בזמבין שבאימפריה הרוסית למשפחה ענייה.
הוא קיבל בהתלהבות את מהפכת אוקטובר, וב-1919 התנדב לצבא האדום ונלחם בבלארוס.
את השירים הראשונים שלו פרסם בימיה של מלחמת האזרחים ברוסיה, בעיתון היידי די קאמוניסטישע וועלט (העולם הקומוניסטי) (אפריל 1920, תחת שם העט איזי זמבין).
בשנות העשרים החלו לצאת לאור קובצי השירים הראשונים שלו.
באותה תקופר עבר להתגורר במינסק, כשלסירוגין גר גם במוסקבה.
הוא עבד במערכת כתב העת היידי שטערן שיצא לאור במינסק.
יחד עם זליג אקסלרוד, היה יושב ראש אגף הסופרים היהודים באגודת הסופרים הבלארוסית.
ב-1937 נעצר, ומאוחר יותר הוצא להורג.
יחזקאל (איזי) שרצקי (נולד בדצמבר 1946) הוא איש עסקים ישראלי, הבעלים של חברת "איתוראן" ומועדון הכדורגל עירוני קריית שמונה.
חתן פרס ישראל בתחום מפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשפ"ב (2022).
שרצקי נולד ב-1946 בתל אביב, בן לבתיה, ניצולת מחנה אושוויץ בירקנאו, ושמחה, ניצול מחנה ברגן-בלזן, שעלו לישראל ב-1945. יש לו אח אחד.
בצעירותו, שיחק שרצקי במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב אולם עזב את המחלקה בגיל 15. בהמשך, שכנע אותו המאמן ג'רי בית הלוי לשוב לשחק והוא הצטרף לקבוצת מכבי רמת עמידר ופרש ממשחק פעיל עם גיוסו לצה"ל.
לאחר שהשתחרר מהצבא, החל לעבוד במשרד החקירות שהקים אביו, אך לאחר תקופה קצרה נפרדו דרכיהם ושרצקי הקים ב-1967 את חברת "מוקד חקירות" שבה החזיק עד שנות התשעים.
בשנת 1995 רכשה קבוצת משקיעים בראשותו מהנהלת תדיראן את השליטה ב"איתוראן" תמורת כ-250 אלף דולר.
בשנת 1998 הונפקה "איתוראן" בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובשנת 2005 בנאסד"ק.
בראשית המאה ה-21 העביר את הניהול לידי בניו אייל וניר ומאז הוא מכהן כיושב ראש החברה.
ב-2019 השקיע כמיליון שקל בחברת הקנאביס הרפואי "קאנביט".
לצד עסקיו אלה, שרצקי עוסק גם בנדל"ן ובין היתר הוא בעל מניות בחברת אלרן נדל"ן.
שרצקי תרם מאות מיליוני שקלים ודאג לפיתוח קריית שמונה מתחילת המילניום.
בין היתר תרם לקבוצת הכדורגל, להקמת בית תמחוי שמאכיל כ-600 אנשים ביום, למרפאת שיניים, לבתי הספר, להקמת בית ספר לאנגלית ועוד.
ב-1987 החל לנהל את מחלקת הנוער של במכבי תל אביב אולם עזב את התפקיד לאחר כשנה לאחר שלדבריו התנגד למדיניות של החתמת שחקנים מקבוצות אחרות במקום מדיניות של קידום שחקני בית.
בסוף שנות התשעים, סמוך לנסיגת צה"ל מלבנון, החל להשקיע במוסדות קהילתיים בקריית שמונה, שסבלה באותם ימים מירי קטיושות, באמצעות עמותות על שם הוריו.
לבקשת ראש העירייה חיים ברביבאי החל להשקיע גם בתחום הספורט בעיר.
שרצקי התנה את ההשקעה באיחוד קבוצות הכדורגל בעיר, הפועל קריית שמונה ששיחקה בליגה א' ומכבי קריית שמונה ששיחקה בליגה ב', לקבוצה אחת - הפועל עירוני קריית שמונה, כששם המממן "איתוראן" מופיע הן בשמה והן בסמלה.
בשנת 2012, עקב איסור של אופ"א, הושמט שמה של "איתוראן" מסמל הקבוצה אך סמלילה נותר במרכזו.
עירוני קריית שמונה העפילה שתי ליגות בתוך שלוש שנים ואת עונת פתחה בליגה הלאומית.
בשלוש העונות הבאות הייתה קריית שמונה כפסע מהעפלה לליגת העל אך הצליחה לעשות זאת לראשונה רק בעונת .
את עונתה הראשונה בליגת העל סיימה הקבוצה במקום השלישי והעפילה להשתתפות במוקדמות גביע אופ"א.
בתום עונת נשרה לליגת המשנה אך שבה לליגה הבכירה בתוך עונה אחת ובעונת , זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות המדינה.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1983 שקבוצה שאינה מהערים תל אביב, חיפה או ירושלים זוכה בתואר.
כן זכתה הקבוצה תחת שרצקי פעמיים בגביע הטוטו של הליגה הלאומית, פעמיים בגביע הטוטו של ליגת העל, בגביע המדינה ובתואר אלוף האלופים.
שרצקי ידוע כבעלים המרבה להתערב בהחלטות המקצועיות בקבוצה ולייעץ למאמנים העובדים תחתיו, בדגש על רכישת שחקנים ושחרורם, אך בעבר הודה כי הוא מעורב גם בקביעת ההרכבים של קבוצתו.
שרצקי זכה לחיקוי בתוכנית הסאטירה "בובה של לילה".
דמותו של שרצקי, שאותה מגלם ירון ברלד, מזכירה בתדירות גבוהה את שמה של חברת "איתוראן" ומתגאה בקניית שחקנים בזול ומכירתם במחיר מופקע.
דמותו מהווה ביקורת על בעלים פרטיים של קבוצות בספורט הישראלי המוצגים בדרך כלל כנדבנים אך למעשה נהנים מקידום עסקיהם באמצעות הפרסום שהם זוכים לו בזכות המועדונים שבראשם הם עומדים.
לשרצקי שלושה בנים, גיל, אייל וניר, מנכ"לים משותפים של חברת "איתוראן".
תשע"ב: פרס יגאל אלון על תרומתו לקידומה של קריית שמונה ופיתוחה ולרווחת תושביה
מרץ 2022: פרס "מפעל חיים בספורט" מטעם משרד התרבות והספורט, "איש ניהול בתחום הספורט", שמוענק במסגרת חגיגות 65 שנה למכון וינגייט
2022, ה'תשפ"ב: פרס ישראל למפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה
איזי, יצחק אמיר (דצמבר 1925 – אוקטובר 2005) היה צייר ופסל ישראלי.
אמיר נולד במוגדור שבמרוקו לחפציבה מבית אטיאס ורב מרדכי אמר, שהוריו גורשו מהארץ בתקופת שלטון הטורקי.
בגיל 16 הוסיף איזי שנתיים לגילו, כדי להתגייס ל"לגיון הזרים הצרפתי".
לאחר מספר חודשים, על מנת להשתחרר מהלגיון, זייף פציעה באוזן שגרמה לו לחירשות, השתחרר מלגיון הזרים והתגייס לצבא הבריטי, במהלך שירותו הוצב בצפון אפריקה ובאיטליה, השתתף בקרב הקשה על מונטה קסינו שבאיטליה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הצטרף לקבוצת הכשרה של יוצאי מרוקו, שעברה הכשרה חקלאית בחווה בדרום מערב צרפת.
הקבוצה חולקה וחבריה העפילו חלק באנייה "לנגב" וחלק באניה"המעפיל האלמוני".
איזי הצטרף להפלגת האונייה "המעפיל האלמוני", אשר נתפסה על ידי הבריטים והמעפילים גורשו למחנות מעצר בקפריסין.
שם, לאור הרקע הצבאי שלו, גויס על ידי פעילי ההגנה והפלמ"ח ושימש מדריך נשק.
לאחר שחרור העולים מהמחנות ועם הגעתו ארצה, הצטרף לפלמ"ח, ליחידת "חיות הנגב" ולקח חלק בקרבות בדרום.
ב-12 במאי 1948 במסגרת מבצע ברק, נטל חלק בהתקפה לכיבוש הכפר ברייר בסמוך לקיבוץ ברור חיל ונפגע קשה, אך הצליח להתגבר על פציעתו הקשה.
הוכר כנכה צה"ל וזכה לאות ההגנה וכן לעיטור לוחמי המדינה.
משנת 1953 למד רישום וציור באקדמיה "בצלאל", ובמקביל למד פיסול אצל הפסל רודי להמן.
הוא השתלם בתחומי האמנות באיטליה, ובשנת 1962 השתלם בפריז.
בו זמנית עבד כמורה בבית הספר לילדיי השליחים מטעם ממשלת ישראל בפריז, בניהולו של א.ב.
למד ניהול ופיקוח בחינוך באוניברסיטת ירושלים.
בין השנים 1967–1990 שימש כמפקח על הוראת הציור והאמנות במשרד החינוך.
הוא עסק במחקר מעמיק בנושא "השפעת הוראת האמנות על התחומים הכוללניים הנלמדים במוסדות החינוך".
הקים מרכז למידה חוץ בית ספרי לאמנות בבאר שבע ובאשקלון, אליו הגיעו תלמידים במרוכז, במטרה להעמיק ולהעשיר ידע במגוון תחומים באמנות.
אמיר חקר לעומק שיטות הוראה והמסקנות מהמחקר הובילו לגישות חדשות, הדורשות שיטות הוראה חדישות במטרה להוביל ולכוון את המורים לסגנון עבודה עשיר בגישות ובשיטות רבות ומגוונות, העשויות להקל על התלמידים לבחור את הנחוץ והרצוי מתוך מגש התכנים.
שיטה הנקראת בפיו "הוראה בשלושה ממדים" מציעה למוסדות החינוך מגוון רחב של תוכני למידה, העשויים לאפשר לכל תלמיד בחירה חופשית בהתאם לנטייה, לכישורים ולחושים המפותחים, האינדיבידואלים.
איזי טען כי ההגשה המועשרת של המורים, הכוללת תכנים רבים, בעלי איכויות וכמויות שונות בחשיבה, בידע, בעשייה ובהבנה עשויים להנחות את התלמידים ולהביאם לבחור ולמצוא ביטוי מתאים לכוחם האמיתי וליכולתם האישית.
משרד החינוך והתרבות הוציא חוברות פרי עטו:
חוברת הדרכה למורה "דמות האדם באמנות"- 1968
"האמנות כמרכז במוסדות החינוך"-פיקוח על הוראת הציור והאמנות מחוז הדרום.
"הרחבת האופקים"-הפיקוח על הוראת הציור והאמנות"- 19682.
"שבוע אמנות במוסדות החינוך במחוז הדרום"- יולי 1973
בהערכה ובהוקרה על תרומתו בתחום החינוך לאמנות הוענקה לאיזי "תעודת הרשמה ב"ספר הזהב" של קק"ל־19 ביוני 1991.
איזי אמיר היה תושב ירושלים למעלה מחמישים שנים והקדיש לה ממרצו הבלתי נלאה כיוצר, כאמן וכמחנך.
בין היתר ביצע פרויקטים גדולים, כ"יום הסטודנט" בירושלים ב-1956 ושלוש תהלוכות עדלאידע בירושלים בשנים 1956–1958. בנוסף, ב-1956 פיסל איזי ראשים לתצוגה קרנבלית של תיאטרון הקאמרי.
תרומתו לתרבות של ירושלים לאורך השנים ידועה גם בחוג האמנים.
איזי עזר לאמנים לערוך תערוכות, הוא לחם למענם ובא במגע עם שרים ואנשי שם כדי שיפעלו למען תרבות והאמנות בירושלים.
כפעיל באגודת הציירים והפסלים בירושלים נשלח ב-1973, יחד עם הציירים אביגדור סטימצקי ואלחנן הלפרין, לייצג את ישראל בקונגרס בינלאומי בבולגריה- A.I.AP (אגודה בינלאומית לאמנות פלאסטית).
ב-1973 זכה אמיר בפרס ירושלים, הפרס לפיסול על שם ארסט.
ציוריו ופסליו מפוזרים בין אספנים.
תמונות רבות נרכשו על ידי אספנים ידועים ומוסדות ממשלתיים ועירוניים אחת מתמונותיו המפורסמת, שנושאה "ירושלים באור שחרית" הייתה קבועה בחדרו של ראש העיר טדי קולק.
24 ציורי חלונות מפארים את בית הכנסת "אוהל אברהם" כתרומה לזכרו של אחיו יוסף, לוחם יחידה 101, אשר נפל בפיגוע בכיכר ציון ב-1975. איזי חש צורך לתרום מיצירותיו למקום בו נהג אחיו להתפלל בשבתות ובחגים.
גולת הכותרת של יצירתו היא סדרה של 17 פסלים, הנקראים "עמוד האש" למערכות ישראל, העשויים מחומר "קלקר" עדין ושביר, הפסלים מתנשאים לגובה 2- 10 מ' ועוסקים במלחמות ישראל, ברגשות ורחשי הלב של הפגועים והמשפחות השכולות.
סדרת פסלים זו משקפת תמונת מצב ישראלית, שהפכה חלק מכל בית בישראל.
הפסלים נמצאים בבתי האוסף של מוזיאון צה"ל ביפו.
איזי היה איש מעש שעמד באתגרים בלהט האופייני לו.
את זמנו הפנוי הקדיש לאמנות שהייתה קדושה עבורו- היא דרך חיים וצורך קיומי.
רוב יצירותיו מבטאות תפיסת עולם אישית המצביעה על הרגישות המקומית ועל אירועים אקטואליים – תופעות בהווי חיינו בעבר ובהווה.
לאמיר חמישה ילדים משתי מערכות נישואים.
הציג תערוכות יחיד בירושלים, תל אביב, חיפה, ארצות הברית וכן השתתף בתערוכות קבוצתיות רבות בישראל, בשווייץ, בפריז ובגרמניה.
1962 - תערוכת יחיד בגלריה "רינה", ירושלים
1964 - נבחר יחד עם 50 אמנים מתוך 6000 אמנים מכל העולם, להציג מיצירותיו בתערוכה קבוצתית של "אגודת אוטריליו" בפריז.
חמש תערוכות יחיד בבית האמנים בירושלים האחרונה ב-2003, וכן השתתפות בתערוכות קבוצתיות רבות בבית האמנים.
1972 - תערוכת יחיד בבוסטון, ארצות הברית.
1973 - תערוכה קבוצתית לאמני ירושלים בציריך, שווייץ.
2004 - תערוכת יחיד בבית העם באפרידר, אשקלון.
הציג בקביעות ב"גלריה קלצ'קין" בתל אביב, ב"גלריה כרמל" בחיפה וב"גלריה מרוז".
2006 - תערוכה רטרוספקטיבית בתיאטרון ירושלים מהווה המשך דרכו של איזי, שנפטר בכ"ב בתשרי.
שיר מחווה לאיזי מאת יצחק חופי חפוטה -"סולמות וחבלים", אמן בין שמים וארץ, מתוך קבץ שירים, "דודי צפנתי לך", הוצאת אקדמון בע"מ, בית ההוצאה לאור, 2007.
איזידור ברנאואר (בהונגרית: Bernauer Izidor; פשט, 22 ביוני 1860 – בודפשט, 28 בינואר 1945) היה מהנדס מכונות הונגרי-יהודי, בונה מפעלי הגז הביתי באובודה.
איזידור ברנאואר הוא אחד משבעת ילדיהם של מור ברנאואר וקטלין פסל.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה לטכנולוגיה של בודפשט (כיום שמו אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה), הצטרף למפעלי הגז של בירת הונגריה.
בשנת 1910, כאשר מועצת העיר בודפשט החליטה על רכישת החברה הכללית האוסטרו-הונגרית לייצור אדי כוהל (דלק גזי כמו מימן, מתאן, אתן, אצטילן, בוטאן, פרופאן, פחמן חד-חמצני או גז טבעי) והקימה את "מפעלי הגז של בודפשט" (קודמתה של "מפעלי הגז של הבירה" של ימינו), איזידור ברנאואר נבחר למנהל הטכני של החברה.
בתפקיד זה הוביל משנת 1913 את הקמת מפעל הגז של אובודה וגם ניהל את פעילות המפעל.
המפעל ייצר גז ביתי מפחם ברובע 3 של בודפשט ופעל משנת 1913 עד 1984. המפעל סיפק גז ביתי לצרכני הבירה דרך מערכת צנרת מסועפת שהונחה הן מתחת לרחובות והן בתוך הבתים עד לרמת הדירה הבודדת.
בשל הישגיו מונה ברנאואר על ידי מועצת העיר כמנהל העסקים של החברה לכל ימי חייו עד לפרישה ויועץ טכני לעבודות גז.
הוא היה גם המנהל של האיגוד הלאומי ההונגרי של מפעלי גז בהונגריה.
מאמריו המקצועיים פורסמו בכתבי עת מקומיים וזרים.
בעשורים הראשונים של המאה העשרים הוא נחשב לאזרח יהודי אמיד מאוד, בעל פעילות חברתית וציבורית משמעותית.
שישה ילדים נולדו לו מנישואיו לאירן כהן.
בינואר 1945 נפטר בגטו בודפשט.
מתוך שבעת אחיו ואחיותיו שניים היו ידועים מאוד בהונגריה:
ז'יגמונד ברנאואר – עורך פטנטים בעל הסמכה משפטית וטכנולוגית לרישום זכויות קניין רוחניות, ובראשם פטנטים.
בשנת 1886 סיים את לימודיו בהנדסה כימית.
בשנת 1896 קיבל רישיון של עורך פטנטים.
הוא התחתן עם רוזינה פפר.
בשנת 1914 הפך למרצה אורח באוניברסיטה, ובשנת 1924 הפך למורה פרטי באוניברסיטה בתחום סוגיות טכניות בענייני פטנטים.
כיהן כמזכיר האיגוד ההונגרי של האיגוד הבינלאומי להגנה על קניין רוחני (AIPPI).
גזה ברנאואר – סיים את לימודיו באוניברסיטת טכנולוגיה בבודפשט עם תואר בהנדסת מכונות.
עבד בחברת אריקסון השוודית מאז הקמתה בהונגריה (1911).
בתחילה היה מנהל אחת מחברות הבת, אך מאמצע שנות העשרים של המאה העשרים התמנה למנהל העסקים של כל חברת אריקסון בהונגריה, אחד ממפעלי הטלקומוניקציה והאלקטרוניקה הגדולים והדומיננטיים בהונגריה באותה תקופה.
תפקידו הסתיים כאשר חברת האם בשוודיה החליטה למכור את המפעל בהונגריה (1937).
הוא נהרג מפגז מרגמה בינואר 1945.
איזידור בַּרְנָה (במקור עד 1887 דוד הירש בראון, בהונגרית: Barna Izidor; 26 בנובמבר 1860, אַבָּה – 31 באוקטובר 1911, בודפשט) היה עיתונאי ומשורר יהודי-הונגרי, חלוץ העיתונות הצהובה בהונגריה.
בתחילה כתב בעיתוני סקשפהרוואר, ואז בשנת 1880 עבר לבירה בודפשט והפך לכתב של עיתון בשם "הסכמה" (Egyetértés).
משנת 1886 היה עובד-עמית של "בודפשטי הירלאפ" (Budapesti Hírlap, "העיתון של בודפשט", שהופיע מ־16 ביוני 1881 עד 1938 כעיתון שמרני ולאומני).
בסוף 1892 עזב את מערכת העריכה של בודפשטי הירלפ ומונה לעורך הראשי של העיתון "פשטי נפלו".
בשנת 1896 הקים את "עיתון הערב" (Esti Újságot), הצהובון הראשון ההונגרי, והיה עורכו עד מותו.
כליריקן הוא פרסם כמה שירים בכתבי העת "ארץ-עולם" (Ország-Világ), "סלון הונגרי" (Magyar Szalon) ו"הט" (Hét, "שבוע").
איזידור גולדברגר (בהונגרית: Goldberger Izidor; באטורקסי, 1 ביולי 1876 – אושוויץ?, 1944) היה דוקטור במדעי הרוח, רב.
תחילה כיהן כרב בשאטוראליאויהיי, לימים בטטה.
אחיו היה מרק גולדברגר רופא.
איזידור גולדברגר נולד באטורקסי במה שהיה אז מחוז אסטרגום בצפון ממלכת הונגריה (במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית), כיום באטורובה קוסיהי בסלובקיה.
בין השנים 1893–1902 למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1901 קיבל את הדוקטורט במדעי הרוח בבודפשט, ובשנת 1903 את הסמיכה לרבנות.
משנת 1903 הוא נבחר לרב בשאטוראליאויהיי ומשנת 1912 בעיר טטה.
הוא כתב בעיתונים רבים מקומיים וזרים, ומאמרים רבים שלו פורסמו בלקסיקונים יהודיים שונים בגרמנית ובעברית.
הרב גולדברגר כתב רבות על חכמי התלמוד ועל סוגיות בהיסטוריה של יהודי הונגריה.
הוא נשלח לאושוויץ ביוני 1944 ומת באותה השנה במקום לא ידוע (קרוב לוודאי באושוויץ, אך אין תיעוד מפורש על כך).
הוויכוח הפומבי של פרופייט דוראן נגד האסלאם (בודפשט, 1901)
קטעים ממדרש תנחומא (Szinérváralja, 1907);
ראשי המשפחות היהודיות במחוז זמפלן בשנים 1811–1812 ותפקידם בהתקוממות האצולה נגד נפוליאון (שאטוראליאויהיי, 1910);
חומר יהודי למונוגרפיה של טטה (טטה, 1914);
מקורות לקורות היהודים בהונגריה (בודפשט, 1923);
מאמריו ומחקריו הופיעו בעיתונים וכתבי עת:
השנתונים של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית
תוספות להיסטוריה של מחוז זמפלן
איזידור באומגרטן (בהונגרית: Baumgarten Izidor; פשט, 27 במרץ 1850 – בודפשט, 1 באוקטובר 1914) היה משפטן יהודי-הונגרי, עורך דין, תובע פלילי בתביעה הכללית, שופט, נשיא מועצת הקוריה (נשיא בית המשפט העליון ההונגרי) מומחה למשפטים, אחיו של קארוי באומגרטן ודודו של עורך הדין והשופט נאנדור באומגרטן.
איזידור באומגרטן נולד במשפחה יהודית כבנם של פרדיננד באומגרטן (1817–1864), סוחר עשיר ושל צציליה ברויאר (1823–1909).
הוא למד משפטים בבודפשט, לאחר סיור לימודים של שלוש שנים באוניברסיטאות זרות להשלמת השכלתו ולשיפור כישורי השפות שלו.
בבודפשט קיבל כאמור דוקטור למשפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ב-1876, ולאחר מכן נשא שוב לחו"ל לשלוש שנים להתמחות ולהכשרה נוספות.
את רישיון עורך הדין של מהלישכה קיבל ב-1882. בשנת 1885 הוענק לו התואר "פרופסור חבר" למשפט ולפרוצדורה פלילית.
לאחר כמה שנים של עיסוק כעורך דין הוא החל לעבוד כתובע פלילי במשרד התובע המלכותי בבודפשט משנת 1886 במשך חמש שנים, לאחר מכן כשופט בית המשפט בין השנים 1891 לבין 1896, גם כן בבירת הונגריה, ולאחר מכן כתובע מלכותי (תובע כללי) של בודפשט במשך שנתיים.
אף על פי שהתכונן לתפקיד הוראה באוניברסיטה, הוא לא הצליח לקבל את ראשות המחלקה למשפט פלילי ב-1889 ולכן למרות תואר ההוראה שלו (פרופסור), איבד אותו ב-1891 על פי החוק דאז ולא הפך לפרופסור קבוע באוניברסיטה.
בתפקידו האחראי סייע בגיבוש ואימוץ החלטות משמעותיות, ובעיקר הכין את הנימוקים להן להגשה לוועדות האספה הלאומית ההונגרית.
ב-1910 הוא דחה הזמנה לראש המחלקה למשפט פלילי של אוניברסיטת בודפשט.
לאחר עשר שנים של עבודת תביעה מוצלחת, מ-1911 מונה ליושב ראש מועצת קוריה (נשיא בית המשפט העליון ההונגרי).
הוא כיהן כראש מועצת העונשין.
הוא פרש לגמלאות בפברואר 1914 עקב מצב בריאותו שהתדרדר.
בשל הישגיו הוענק לו עיטור מסדר מסדר כתר הברזל בגרמנית: Kaiserlicher Orden der Eisernen Krone.
עורך הדין הפלילי הבולט נפטר בבודפשט ב-30 בספטמבר 1914, בגיל 64.
בנוסף לפעילותו המקצועית והרשמית, הוא פעל רבות גם בטיפוח המדעי של אסכולת המשפט הפלילי הקלאסי.
בעבודתו בת שלושים השנים עסק בספרות משפטית הן בבחינת סוגיות המשפט הפלילי המהותי והן בבחינת התביעה הפלילית, בשניהם כמעט באותה המידה.
כבר ב-1883 זכתה עבודת הגמר הראשונה שלו, "מערכת האחריות העיתונות", להכרה במקצוע.
בשנת 1885 זכתה עבודתו ששמה היה "תורת הניסוי", שיכולה להיחשב למונוגרפיה הראשונה במשפט הפלילי ההונגרי בנושא, הוא זכה בעבודה זו בפרס סטרוקאי של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנות השמונים והתשעים (של המאה ה-19) ניתח נושאים חשובים נוספים בתחומו:
ב-1886 מחקריו על מערכת חוקים ומערך פשעים,
ב-1893 על רפורמה בהליך של פסיקה מיקדמית,
בעשור הראשון של המאה ה-20, כמאמין בדוגמטיות משפטית, הוא לקח חלק במאבקי הפוליטיקה הפלילית (למשל עבודתו: קביעת העונש מנקודת מבט של מדיניות פלילית נעשתה ב-1901) ובמחלוקת ארוכה יותר על הכשירות ולאחר מכן הרפורמה של מערכת חבר המושבעים (מחקרי חבר מושבעים והרפורמה של בתי המשפט) ובמחלוקת על תיקון חוק העונשין.
בולטת בין מחקריו רחבי ההיקף עבודתו על המשפט הפלילי וקוד החוק הפלילי וחוקים נפרדים משנת 1902 ומשנת 1905 "על אמנות החקיקה" שפורסמה בשלושה חלקים, בכתב העת "במדינת חוק" (Jogállamban).
רוב מחקריו וכתביו פורסמו בכתב עת זה, ומרבית מאמריו המלומדים פורסמו בכתבי העת הונגריים שונים, ששמם בתרגום לאנגלית:
איזידור באומגרטן הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
חוק פלילי מקודד וחוקים נפרדים.
רפורמה בהליך של פסיקה מקדמית.
איסוף מסמכים להליך פלילי : א קיר.
תורת הניסוי : לימודי משפט פלילי.
מערכת אחריות העיתונות : מחקריי משפט פלילי.
לשאלת זהות המעשה : עבור האספה השופטת : תוך התייחסות מיוחדת להצעות הפרוצדורליות ההונגריות.
כיוונים חדשים במשפט הפלילי : הרצאתו של איזידור באומגרטן בטקס הפתיחה של החברה המשפטית ההונגרית ב-23 באוקטובר 1909. בודפשט : Franklin Ny., 1909. 14, [1] עמ'.
איזי (יצחק) ינוקא (9 בספטמבר 1965 - 8 באפריל 2023) היה איש משרד החוץ, כיהן במספר רב של תפקידים שהאחרון בהם שגריר ישראל בקמרון.
ב-1995 היה לקונסול בריו דה ז'ניירו.
בשנים 1999 עד 2001 שימש כסגן ראש הנציגות הישראלית ביאונדה בירת קמרון.
בשנים 2004 עד 2007 שימש יועץ בשגרירות הישראלית בדבלין.
בשנים 2008 עד 2010 למד לתואר שני בממשל ודיפלומטיה ציבורית במרכז הבינתחומי הרצליה.
ב-2010 היה ראש הדסק המערב אפריקאי במחלקת אפריקה.
ב-2009 הוחלט למנותו לשגריר ישראל באנגולה ובכך קודם מאיש מינהלה ישירות לתפקיד בכיר בשירות דיפלומטי, אך אנגולה סירבה לקבלו כשגריר ישראל במדינה, בשל נטייתו המינית.
מ-2010 ועד 2013 היה ליועץ במשלחת הישראלית לאו"ם בניו יורק.
בשנים 2013 עד 2016 היה לשגריר ישראל בחוף השנהב, טוגו, בנין ובורקינה פאסו.
מ-2016 ועד 2018 היה לראש הדסק הברזילאי במחלקת מרכז ודרום אמריקה והקריביים.
באוגוסט 2019 מונה כשגריר ישראל בקמרון ושגריר לא תושב לגינאה המשוונית, לרפובליקה של קונגו, לגבון ולרפובליקה המרכז אפריקאית.
בתפקידו זה נפגש עם שר האוצר של קמרון והדגיש את תמיכתה של ישראל בפרויקטי מים במדינה.
בתקופתו כשגריר התחוללה מגפת הקורונה, והוא פעל לסייע לקמרון בהתמודדות עם המגפה.
ב-1995 נישא למייקי גולדשטיין, רב קונסרבטיבי ופעיל בקהילת הלהט"ב.
אחותו היא העיתונאית ענת טלשיר.
איזטוק פודברגר (בסלובנית: Iztok Podbregar; נולד ב-14 באוגוסט 1962) הוא גנרל פוליטיקאי, אקדמאי ואיש עסקים סלובני.
כיהן כראש המטה הכללי הסלובני בין השנים 1988–2001, כראש סוכנות הביון הסלובנית בין 2002–2006. כמו כן משמש כמרצה באוניברסיטת מאריבורו וכחבר במועצת העיר פוסטוינה וכראש מפלגת הדמוקרטיה הליברלית של סלובניה.
פודברגר נולד בליובליאנה ב-14 באוגוסט 1962. ב-1985 הוא סיים את לימודיו באקדמיה האווירית היוגוסלבית, והוסמך כטייס קרבי.
במרץ 1991 הוא עזב את חיל האוויר היוגוסלבי והתגייס לכוחות ההגנה הטריטוריאליים של סלובניה.
הוא לא השתתף בפועל במלחמת עשרת הימים שבסופה זכתה סלובניה מולדתו בעצמאות, אולם סייע בהקמת האגף האווירי של ההגנה הטריטוריאלית הסלובנית, שהפך בהמשך לחיל האוויר הסלובני.
ב-1995 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי הסלובני.
ב-9 באפריל 1998 הוא מונה לראש המטה הכללי.
הוא כיהן בתפקיד עד 1 במרץ 2001. לאחר מכן שימש כמזכיר המדינה בצבא הסלובני עד 31 באוגוסט.
לאחר מכן שימש כיועץ לשר ההגנה עד 2002.
ב-1 ביוני 2002 הוא מונה למפקד סוכנות הביון הסלובנית.
ב-22 בספטמבר 2006 הוא פרש מהתפקיד, ומונה לרכז הלאומי ללוחמה בטרור, ויועץ הנשיא לביטחון לאומי.
במקביל, הפך לפרופסור מן המניין באוניברסיטת מאריבור וכמרצה לניהול משברים בפקולטה למדעי הארגון.
בבחירות המקומיות בסלובניה ב-2010, פודברגר התמודד על תפקיד ראש עיריית פוסטוינה מטעם מפלגת הדמוקרטיה הליברלית של סלובניה.
הוא הגיע למקום השלישי, אולם הפך לחבר במועצת העיר.
ב-2012 הפך למנהיג המפלגה למשך שלושה חודשים לפני שפרש.
מאז 2013, הוא חבר בהנהלת נמל התעופה ליובליאנה יוז'ה פוצ'ניק.
איזידור גרוס היה אמן שחמט קרואטי יהודי-הונגרי וחזן בית הכנסת, יליד הונגריה.
הוא היה מייסד פדרציית השחמט הקרואטית ופרסם ספרים רבים בנושא.
איזידור גרוס נולד במשפחה יהודית בכפר במרכז טרנסדנוביה.
ב-1891 התיישב בקרלובץ, שבאזור קרואטיה (אז אוסטרו-הונגריה), שם שימש כחזן בבית הכנסת.
בנוסף לעבודתו בקהילה היהודית של קרלובץ, גרוס היה אמן שחמט נלהב וסופר מקצועי בולט על בעיות שחמט ומשחק השחמט.
בשנת 1908, הוא היה ממייסדי אגודת השחמט קרלובץ ובשנת 1912 של איגוד השחמט הקרואטי.
הוא פרסם מאמרים הקשורים לבעיות שחמט במגזינים ובעיתונים מקומיים וזרים שונים.
ב-1909 פרסם ספר בשם "Šahovska abeceda" (אלפבית שחמט).
ב-1912 ארגן גרוס את טורניר השחמט הבין-לאומי הראשון בבלקן בעיר קרלובץ.
לאחר הקמת המדינה העצמאית של קרואטיה, הוא נעצר וגורש למחנה הריכוז יאסנובאץ, שם נרצח במהלך השואה ב-1942. יחד עם בנו הרמן וכלתו יוליה.
; 4 באוקטובר 1965 – 5 באוגוסט 1995) היה מפקד חטיבה בוסנית בצבא הבוסני במהלך מלחמת בוסניה והרצגובינה.
איזט נאניץ', מוסלמי מבוסניה, נולד לאיברהים נאניץ' (1939–2000) ולראסימה (ילידת 1945) ביישוב בוז'ים והיה השני מבין שבעה ילדים.
הוא היה נשוי לספיה רמטיץ' מווארושקה רייקה.
היו להם שלושה ילדים: בת ושני בנים.
איזט נאניץ' סיים את לימודיו בגימנסיה צבאית בשנת 1984 בזאגרב ולאחר מכן נסע לבלגרד, שם נרשם לאקדמיה הצבאית.
לאחר שנתיים של לימודים באקדמיה הצבאית, הוא נסע לסרייבו לשנה אחת.
לאחר מכן חזר לזאגרב בשנת 1987, שם סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית.
עד ינואר 1991 היה נאניץ' קצין בצבא העם היוגוסלבי, ואז חזר לבוז'ים עקב רגל שבורה.
הוא היה סגן בחיל האוויר היוגוסלבי וביחידת ההגנה האווירית בקראגויבאץ, סרביה.
בתחילת מלחמת בוסניה הוא הצטרף לצבא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה.
אחיו הצעיר נבזט נהרג ליד העיירה בוסנסקה קרופה ב-30 ביוני 1992, זמן קצר לאחר תחילת מלחמת בוסניה.
בתחילה, עסק נאניץ' באימון ובהקמת יחידות חדשות בצבא, אך לאחר מות אחיו, הוא הפך למפקד חטיבת בוז'ים ה-505 של החיל ה-5, בראשות גנרל החטיבה אטיף דודאקוביץ'.
איזט נאניץ' פיקד על החטיבה מהקמתה בשנת 1992 ועד מותו.
נאניץ' נהרג במהלך מבצע «סופה» ב-5 באוגוסט 1995, חמישה חודשים בלבד לפני הסכם דייטון וסוף מלחמת בוסניה.
הבוסנים מחשיבים את נאניץ' כמפקד אגדי, מכיוון שהחטיבה שלו שחררה והשתלטה על כמה ערים וכפרים, כולל וליקה קלדושה במהלך מבצע «נמר» וסאנסקי מוסט, בוסנסקה קרופה, בוסאנסקי פטרובץ וקליוץ' במהלך מבצע «סאנה».
בשנת 1994 הוענק לאיזט נאניץ' עיטור שושן הזהב, ובשנת 1998 לאחר מותו עיטור גיבור מלחמת השחרור, שהוא תואר הכבוד הגבוה ביותר המוענק על ידי צבא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה.
ברובע סרייבו של חרסניצה, בעיר אילידזה, נמצא רחוב הנקרא «גנרל איזט נאניץ'».
) הממוקם ממש מתחת להר איגמן, הרמז לכינוי הקריאה שלו "איגמן".
רחובות דומים הנושאים את שמו ניתן למצוא בעיר הולדתו בוז'ים, ליד מאוזוליאום שחלק עם אחיו, בעיר צאזין ובעיירה בוסנסקה קרופה.
) אין את הקידומת "גנרל".
איזידור בלומנטל היה חזן, ומלחין יהודי.
משנת 1876 ועד פטירתו שימש כ"אוברקנטור" (חזן ראשי) של קהילת קלן, ונודע בקולו הבהיר, בריטון הלירי ובכישרונו לשלב מסורת חזנות מזרח־אירופית עם אסתטיקה קולית גרמנית־מערבית מודרנית.
בלומנטל נולד בברדיצ'ב למשפחה חסידית.
ילדותו עוצבה בסביבה של פיוט, ניגונים ושירת שבת וחג.
הוא הושפע עמוקות מהמאבק שבין ה"חסידים" ל"מתנגדים", שסער בתקופתו באוקראינה, ומהשירה החסידית רוויית הניגון והרגש.
כבר בילדותו נודע בקולו הערב, ובגיל תשע נהג לשיר את לכה דודי לפני ארון הקודש – מעמד שהותיר רושם רב על בני הקהילה.
כנער התרגש מאוד כששמע את החזן המפורסם ירוחם הקטן בבית הכנסת הגדול, ובעקבות רושם זה הפקידוהו הוריו לשמש כ אצלו.
בהמשך למד אצל החזן הידוע ניסן בלזר.
שם למד לראשונה תווים, הרמוניה ושיטות מוזיקליות על פי ספרות גרמנית.
לאחר מכן שימש כבעל־מנגנים וכחזן משנה בקהילות שונות, קודם בעיירה דרכהיים (Darkeheim) ואחרי כן בביאליסטוק, שם נבחר לראשונה לנהל מקהלה כבר בגיל תשע-עשרה ובניו־סטטין (Neustettin).
בסביבות שנת 1870 נקרא בלומנטל לכהן כחזן בקהילה החשובה של שוודט על האודר, ושם הרחיב את אופקיו המוזיקליים באמצעות קשריו עם אמנים וחזנים בולטים מברלין.
הוא המשיך לפתח את סגנונו ואת רפרטוארו עד שנת 1876, אז נבחר פה אחד לכהן נבחר בלומנטל לכהן כ"חזן ראשי" של קהילת קלן – אחד מתפקידי החזנות החשובים בגרמניה.
בתפקידו זה פיתח סגנון ייחודי, ששילב בין מסורת חזנות מזרח־אירופית לבין צליל מערבי מודרני בהשראת שלמה זולצר ולואי לבנדובסקי.
בלומנטל הקים מקהלה מתקדמת, עיבד והלחין יצירות רבות, והנהיג רפרטואר חדש בתפילות שבת, חג וימים נוראים.
שירתו התפרסמה ביופייה, החום הרגשי שבה והיכולת לרגש את שומעיה.
בשנות ה־80 של המאה ה־19 השתתף במקהלת הגברים של קלן, ביצע תפקידי בס באורטוריות מפורסמות, וזכה לביקורות חיוביות בעיתונות המקומית.
בלומנטל חיבר ועיבד יצירות רבות לתפילות שבת וחג.
לאחר מותו הוציאה קהילת קלן קובץ משיריו:
"קול יעקב – שבת ופסטגזענגה, עם נספח סליחות" (1926).
יצירות נוספות פרי עטו שמורות כיום באוספי מוזיקה יהודית בגרמניה ובארצות הברית.
ב־16 ביוני 1901 נערך טקס חגיגי לציון יובל 25 שנה לכהונתו, בהשתתפות רחבה של בני הקהילה ומנהיגיה.
בלומנטל המשיך לכהן עד יומו האחרון.
הוא נפטר ב־31 באוגוסט 1924 בקלן, זמן קצר לפני חגיגות יובל 50 שנה לכהונתו.
הנהגת הקהילה ספדה לו על תרומתו הגדולה לעיצוב חזנות קלן ולמוזיקה היהודית הגרמנית.
איזידורוס הקדוש מסביליה היה בישוף, תאולוג, ומלומד ספרדי-רומאי מהתקופה הויזיגותית.
נודע בזכות ספרו "האטימולוגיות", שנחשב לאחת האנציקלופדיות הראשונות.
הוכרז כדוקטור של הכנסייה, ולעיתים נחשב לאחרון אבות הכנסייה.
איזידרורוס נולד בקרטחנה שבהיספניה ועבר לסביליה בגיל צעיר (לפי גרסה אחרת נולד בסביליה).
התייתם מהוריו בגיל צעיר ולמד אצל אחיו ליאנדר הקדוש , ומאוחר יותר החליפו בתפקיד בישוף סביליה.
הוא סייע בהמרת דתם של הוויזיגותים, בני המעמד השליט שכבשו את ספרד במאה ה-5, מהזרם האריאני לאורתודוקסיה הקתולית, דתם של תושבי הארץ.
כמו כן ישב בראש מועצות דתיות שונות.
איזידורוס חי בחצרם של הויזגותים.
הוא היה היסטוריון שלהם וניסה לפאר את מעמדם.
רבים מחשיבים את הוונדלים למי שבזזו את רומא בצורה החמורה ביותר, רק משום שאיזידורוס הדביק להם את הרס שכיות החמדה.
זאת עשה על מנת לשבח את הוויזיגותים.
בשנת 633 כיהן כיושב הראש של ועידת טולדו הרביעית , והוביל את האיסור על המרת דת בכפייה של היהודים בספרד.
עם זאת, ההמרות שנעשו בכפייה מאז הוועידה הקודמת ב-613 אושרו.
איזידורוס מת בסביליה ב-4 באפריל 636. בשנת 1598, הוכרז כקדוש, ובשנת 1722 הוכרז כדוקטור של הכנסייה.
יום חגו חל ב-4 באפריל.
יצירתו העיקרית, "האטימולוגיות", שנכתבה בלטינית במהלך הרבע הראשון של המאה ה-7, היא אנציקלופדיה בת 20 כרכים, המאגדת את כל הידע הדתי והחילוני של התקופה.
אף כי מדובר בעבודת עריכה מחדש של אוסף מקורות יותר מבמחקר מקורי, נודעה לספר השפעה גדולה על דורות רבים של מלומדים בימי הביניים, והוא הופץ בעותקים רבים.
את הפרק ביצירה זו העוסק בחוק, פותח איזידורוס בסקירה של כל המחוקקים הגדולים בהיסטוריה, ובראשם "משה, בן העם העברי, שהיה הראשון להסביר את חוקי האל בשפת הקודש".
קטע זה צוטט בידי מחבר המבוא לחוק הבווארי (Lex Baiwariorum), שפורסם בשנים 744–748.
בנוסף ל"אטימולוגיות" כתב איזידורוס גם חיבור על ההיסטוריה של הגותים, "ההיסטוריה של הגותים, הוונדלים והסואבים" (שתי גרסאותיו הושלמו כנראה בשנים 619 ו-624), וחיבורים תאולוגיים ומדעיים שונים.
איזידרורוס נזכר ב"ספר יוחסין" לאברהם זכות (1452–1515).
למשל: "ומהמבול עד שנולד אברהם זמן שני והם רצ"ב שנים כפי היהודים, וכפי האחרים תתקמ"ב, ויש בין אלו הסברות תרנ"ב, וזה כפי איזידארו שם רשעים ירקב וכפי אוגושתין שם רשעים ירקב אלף וע"ב שנים".
איזידור קאופמן (22 במרץ 1853 – 16 בנובמבר 1921) היה צייר יהודי-הונגרי, שפעל בווינה.
השתייך לקבוצת האמנים היהודים בתקופת האמנציפציה.
קאופמן נולד בעיר ארד שבממלכת הונגריה (כיום ברומניה).
התגורר ופעל מ-1876 בווינה שם למד אצל צייר הדיוקנאות יוסף איגנר , אצל פרופ' יוסף טרנקוולד ובאקדמיה לאמנות בווינה.
הוא השתייך לקבוצת אמנים, שנולדו בתקופה שבין המהפכה הצרפתית, לבין מלחמת קרים ודגלו באמנסיפציה.
סגנון אמנותם ניסה להביע את הרגשות הרומאנטיים והרוחניים של התקופה.
מעטות מעבודותיהם ניתן כיום למצוא בגלריות ובמוזיאונים לאמנות בעולם המערבי.
ביצירתו גילה קאופמן עניין ומקור השראה בחיי היום יום ובהווי היהודי במזרח אירופה, התופסים מקום מרכזי ביצירתו.
קאופמן ערך מסעות בערי פולין, אוקראינה וגליציה כדי לאסוף חומר מגוון ליצירותיו הרבות, במיוחד בנושא ההווי היהודי; בסטודיו שלו בווינה העביר קאופמן את הרישומים שרשם במסעותיו לבדי הציור.
ציורים רבים שלו קישטו את קירות בתיהם של יהודים ונוצרים מהמעמד הגבוה והבינוני בערי מרכז אירופה ומערבה.
בציוריו מעלה קאופמן עולם ססגוני ועשיר, הכולל פרטים קטנים מחיי העולם היהודי המשורטטים בדקדקנות, בדומה ליצירות של האמנים ההולנדים.
תלמידו המפורסם ביותר היה לזר קרסטין.
איזידור קסלר (1 באפריל 1926 – 13 במרץ 2007) היה אבי כירורגיה של היד בישראל.
עלה לישראל ב-1952, בוגר אוניברסיטת סופיה והשתלם בפינלנד וארצות הברית.
ענף הכירורגיה של היד הוקם לראשונה בארץ בשנת 1973 על ידי פרופסור קסלר, זאת לאחר שבמלחמת יום הכיפורים נתגלה הצורך בהתמחות זאת.
המחלקה לכירורגיה של היד הוקמה לראשונה במרכז רפואי קפלן.
פרופסור קסלר ראה בענף זה את אחד האתגרים הגדולים של הכירורגיה המודרנית.
על שמו גם קרוי המכשיר "דגם קסלר" אותו המציא - מכשיר מתיחה, שהיווה פריצת דרך, להארכת חלקי יד חסרים בו נעשה שימוש ברחבי העולם, שיפור למכשיר קודם שנבנה על ידי ד"ר מטב מבולגריה.
אחד מהקשרים החזקים לתפירת גידים הומצאו על ידו ונושא את שמו, Kessler's Grasping Suture.
פרופסור קסלר היה בעל שם עולמי בתחום הכירורגיה של היד, וגם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך בהרצאות בתחום ברחבי העולם.
הותיר אישה, שני ילדים ונכדים.
איזידור פַנקוכן היה קריסטלוגרף אמריקאי-יהודי.
כקריסטלוגרף עסק פנקוכן בעיקר בפענוח מבנה חלבונים, והיה שותף יחד עם ג'ון דזמונד ברנל לניסיון שלא צלח לפענח את מבנה וירוס מוזאיקת הטבק בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, אם כי הם היו הראשונים להבחין בתתי היחידות המרכיבות את החלבון המגן על ה-RNA של הווירוס.
עיקר תרומתו הייתה קידום מדע הקריסטלוגרפיה בארצות הברית באמצעות הרצאות באוניברסיטה, כנסים בנושא לחובבים, ועריכה של המאמרים שנשלחו לאקטה קריסטלוגרפיקה, כתב העת של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה.
איזידור פנקוכן, בנו של רב, נולד בברוקלין שבניו יורק ב-1904. כבר בצעירותו נמשך ללימודי פיזיקה, שאותם מימן כשהקים בית מלאכה קטן למכירה ותיקונים של מקלטי רדיו.
תחילה למד בבית הספר הפרטי היוקרתי קופר יוניון שבמנהטן, ובו קיבל את התואר הראשון ב-1926. את התואר השני והשלישי בפיזיקה קיבל פנקוכן באוניברסיטת קורנל (1933-1929).
ב-1931 נשא לאישה את דינה דרדיקין (Dina Dardickin).
כשסיים את קופר יוניון זכה פנקוכן למלגה מטעם קרן שווינברג אותה ניצל ללימודים ומחקר במסגרת פוסט דוקטורט אותם החליט לממש כאסיסטנט של ויליאם לורנס בראג באוניברסיטת מנצ'סטר (1936-1934).
במעבדה במנצ'סטר עשה פנקוכן שימוש בשיטות החדישות של פונקציית פטרסון ושיטת החישוב "רצועות ביוורס-ליפסון" על מנת לחשב את המבנה של מלחי אורניל אצטט (UO2(CH3COO)2•2H2O) הכסף והנתרן.
באוקטובר 1935 כתב לורנס בראג לג'ון דזמונד ברנל, שהיה אז אחראי על הקריסטלוגרפיה במעבדת קוונדיש שבאוניברסיטת קיימברידג', והציע לו שיתוף פעולה בחקר מבנה הסטרולים, סוג של תרכובות אורגניות (שהידוע בהם הוא הכולסטרול), כאשר פנקוכן יהיה האחראי מטעמו על המחקר.
ברנל הציע לפנקוכן לבקר במעבדה וכתוצאה מהביקור הוחלט שפנקוכן יעבור לעבוד כאסיסטנט אצל ברנל במקומה של הלן מגאו שעזבה ללימודים בווינה.
פנקוכן היה אתאיסט מוצהר ורדיקל בדעותיו הפוליטיות ואלו התאימו מאוד לברנל שהיה קומוניסט.
פנקוכן עבד עם ברנל מ-1936, וכאשר עבר ברנל בסוף שנת 1937 לקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון, עבר פנקוכן אתו.
המחקרים שערך פנקוכן עם ברנל כללו מדידות של תא היחידה של סטרולים, שהתפרסמו ב-1940 כמאמר משותף עם ברנל ודורותי קרופוט הודג'קין, שכלל מידע קריסטלוגרפי על כ-80 נגזרות של סטרולים; וניתוח מבנה גביש של כימוטריפסין, שהניב מאמר עם ברנל ומקס פרוץ .
העבודה החשובה ביותר שלו מאותה תקופה כללה ניסיון לפענח את המבנה של וירוס מוזאיקת הטבק.
ב-1935 הצליח הביוכימאי האמריקני ונדל סטנלי (Wendell Meredith Stanley), ליצור גבישים מהווירוס, כצעד ראשון בדרך לפענוח מבנה הווירוס.
הבעיה הייתה שמבנה הווירוס די מורכב ומכיל גם חלבון וגם חומצת גרעין (RNA).
לצורך בחינת הווירוס היו חייבים לסרוק את הגביש בזוויות נמוכות ולצורך כך נדרשו קרני רנטגן מונוכרומטיות.
פנקוכן, שהיה בעל מלאכה מוכשר עוד מהתקופה שניהל בית מלאכה למכשירי רדיו, המציא מונוכרומטור של קרני רנטגן.
לצורך כך הוא השתמש בגביש של פנטאריתריטול (C(CH2OH)4) אותו חתך בזווית כזו שקרני הרנטגן שעברו בגביש התמקדו לאלומה צרה בעוצמה גבוהה של גלים מונוכרומטיים.
תוך שימוש במכשיר נבחן המבנה של וירוס מוזאיקת הטבק וגם וירוסים אחרים כדוגמת TBSV (ראשי תיבות של Tomato bushy stunt virus, סוג של וירוס התוקף עגבניות), שלגביו הגיעו ברנל, פנקוכן ודניס ריילי (עוזר נוסף לברנל) למסקנה כי מבנהו הוא של קובייה ממורכזת גוף.
בסופו של דבר לא הצליחו ברנל ופנקוכן לפענח את מבנה וירוס מוזאיקת הטבק ונטשו את הפרויקט, אם כי היו הראשונים להבחין בתתי היחידות המרכיבות את החלבון המגן על ה-RNA של הווירוס.
המשך העבודה על פענוח הווירוס בוצע בסופו של דבר על ידי רוזלינד פרנקלין שעבדה אצל ברנל אחרי מלחמת העולם השנייה.
החזרה לארצות הברית והמכון הפוליטכני של ברוקלין (1964-1939)
ב-1939 חזר פנקוכן לארצות הברית.
תחילה כעמית מחקר בכימיה של החלבונים ב-MIT (1941-1939), ואחר כך עוזר מנהל במכון אנדרסון למחקר ביולוגי (Anderson Institute for Biological Research) שבעיירה רד וינג (Red Wing) שבמדינת מינסוטה (1942-1941).
ב-1942 קיבל פנקוכן תואר דוקטור שני, הפעם מאוניברסיטת קיימברידג'.
באותה שנה הצטרף פנקוכן לסגל האקדמי בפקולטה במכון הפוליטכני של ברוקלין, שם נשאר עד סוף חייו.
ב-1946 מונה פנקוכן כמנהל המחלקה של פיזיקה שימושית במכון.
במכון נוצר מרכז לקריסטלוגרפיה, פרופ' הרמן מארק, כבר היה במכון ובהמשך הצטרפו למכון הקריסטלוגרפים פאול פטר אוואלד (1949) ודייוויד הרקר (David Harker 1950).
פנקוכן נחשב מרצה מעולה, ומלבד תוכנית הלימודים הרגילה הוא ארגן סמינר חודשי אותו כינה "חבורה נקודתית" (Point Group – מונח בקריסטלוגרפיה) שחיקתה מוסד דומה באנגליה המכונה "חבורה מרחבית" (Space Group – עוד מונח בקריסטלוגרפיה) שאליו הגיעו חוקרים מכל החוף המזרחי של ארצות הברית.
בתקופת הקיץ ארגן פנקוכן סמינר מיוחד שכונה "קליניקות של קיץ" (summer clinics), קורס בן שבועיים שכוון לאנשי מדע מתחומים אחרים, כדוגמת רופאים, מהנדסים, עיתונאים ותלמידי בתי ספר תיכוניים נבחרים.
מטרת הקורס הייתה להרחיב את קהל האנשים המודעים לטכנולוגיה של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, ובמידת האפשר להדביק חלק מהם בהתלהבות לנושא.
ב-1954 שהה פנקוכן ארבעה חודשים במכון ויצמן למדע על פי הזמנת המוסד.
בשנותיו האחרונות חלה פנקוכן בסרטן.
הוא נותח פעמיים וקיבל עירויי דם, אבל עם סיום סמינר הקיץ של 1964 חלה הרעה במצבו ולאחר שבועיים אשפוז בבית החולים על שם הרמב"ם (Maimonides) בברוקלין הוא נפטר ב-28 ביוני, פחות מחודש לפני יום הולדתו ה-59.
פנקוכן פרסם 95 מאמרים מדעיים בכתבי עת שונים החל מ-1933 ועד 1963, שנה לפני מותו.
מלבד עבודותיו עם בראג וברנל שהוזכרו לעיל ראויים לציון עבודתו על סיבים (טבעיים וסינתטיים, פולימרים, חלבונים סיביים) שלצורך המחקר בהם הוא תכנן מצלמת קרני רנטגן מיוחדת, מחקריו על מבנה השיניים ועצמות, ועל מבנה המינרלים סטילפנומלן וכריזוטיל.
פנקוכן השתתף בהקמת האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה, ומשנת 1948 והלאה שימש פנקוכן כעורך האמריקני של מאמרים שנשלחו לאקטה קריסטלוגרפיקה, כתב העת של האיגוד.
ב-16 שנותיו כעורך הוא בחן כ-1,500 מאמרים, כשהוא מקפיד לקרוא את כולם לפני ששלח אותם לביקורת עמיתים.
בין תרומותיו הנוספות: הקמת שירות למכירת ספרי קריסטלוגרפיה (Polycrystal Book Service), ושירות למציאת עבודה בתחום אותו ניהל בהתנדבות.
פנקוכן היה הנשיא הראשון של האגודה האמריקאית לקריסטלוגרפיה (American Crystallographic Association, נוסדה ב-1950 מאיחוד שני ארגונים), היה יושב ראש הוועדה אמריקנית הלאומית לקריסטלוגרפיה, והיה עמית בארגונים מדעיים רבים בארצות הברית, אנגליה וצרפת.
לפני מלחמת העולם השנייה היה צורך לייבא את רוב ציוד המחקר הקריסטלוגרפי לארצות הברית.
פנקוכן יצר קשר עם השלוחה האמריקאית של חברת פיליפס שהחלה לייצר על פי הצעתו ציוד למחקר הקריסטלוגרפי.
עם התגברות העניין בתחום, תופעה שפנקוכן תרם לה בצורה משמעותית, החלו חברות נוספות בארצות הברית לייצר ציוד זה.
פנקוכן שימש כיועץ למספר חברות מסחריות והצליח לשכנע את חלקן להקים מחלקות לקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
המכון הפוליטכני של ברוקלין (כיום חלק מאוניברסיטת ניו יורק) החליט להנציח את זכרו באמצעות חלוקת מלגה על שמו (Fankuchen Memorial Scholarship).
האגודה האמריקאית לקריסטלוגרפיה מחלקת החל מ-1971 את "הפרס להנצחת פנקוכן" (Fankuchen Memorial Award).
פרס תלת שנתי בן 3,000 דולר הניתן כהוקרה לתרומות במחקר בקריסטלוגרפיה למי שידוע גם כמורה יעיל בקריסטלוגרפיה.
בין הזוכים, דורותי קרופוט הודג'קין ב-1974.
איזייה סוואן הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הרכז והקלע.
סוואן שיחק באוניברסיטת המדינה של פלורידה במשך שנתיים, והעמיד ממוצעים של 10.3 נקודות, 3 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק בעונתו הראשונה, ו-11.8 נקודות, 3.1 ריבאונדים ו-2.9 אסיסטים למשחק בעונתו השנייה.
את קריירת הבוגרים שלו החל סוואן באיטליה, בקבוצת אימולה מהליגה השנייה, במדיה העמיד ממוצעים של 13.5 נקודות, 2.8 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק, אך שוחרר לאחר 15 משחקים.
לאחר מכן עבר ללגאה סקפאטי מאותה הליגה, אבל שוחרר גם ממנה לאחר משחק אחד בלבד.
במרץ 2009 חתם סוואן בהפועל גלבוע גליל מליגת העל הישראלית, במדיה שיחק 14 משחקים בהם קלע 7.1 נקודות, הוריד 2.3 ריבאונדים ומסר 1.1 אסיסטים בכ-19 דקות בממוצע למשחק.
ב-4 ביוני 2009, חתם סוואן על חוזה לעונת נוספת בגלבוע גליל.
בעונת 2009/2010 זכה סוואן באליפות ישראל עם הפועל גלבוע/גליל לאחר ניצחון בתוצאה 90-77 על מכבי תל אביב בגמר הפיינל פור.
בעונת 2010/2011 חתם סוואן בקבוצת ריו גראנדה וואלי ווייפרס מליגת ה-NBDL.
ב-4 בדצמבר 2010 חזר סוואן לישראל וחתם בקבוצת הכדורסל מכבי ראשון לציון.
בקיץ 2011 חתם ברטיופארם אולם.
בקיץ 2012 חתם בגזיאנטפ בסקטבול.
בקיץ 2013 חתם בבראונשווייג פנטומס מליגת העל הגרמנית.
בקיץ 2014 חתם שוב במכבי ראשון לציון לעונה אחת.
בקיץ 2015 חתם במכבי אשדוד לעונה אחת.
איזידור (יצחק) שליט היה רופא שיניים, איש עיתונות ומראשי התנועה הציונית באוסטריה.
שימש כמזכירו האישי של תיאודור הרצל.
איזידור שליט נולד בקיץ 1871 בכפר נובוסולקי שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), וכעבור שישה שבועות הגיע עם משפחתו לעיר וינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובה גדל.
בשנת 1889, בעת שלמד רפואה באוניברסיטת וינה, הצטרף לאגודת הסטודנטים היהודית הלאומית "קדימה", וב-1893 נתמנה לנשיאהּ.
עם תום לימודיו עבד כרופא שיניים בווינה.
היה מעוזריו הקרובים של תאודור הרצל ושימש כמזכירו האישי.
לאחר שפרסם הרצל את ספרו "מדינת היהודים" הציע לו שליט להקים חטיבה בת 2,000 מתנדבים יהודים שתכבוש את יפו מידי העות'מאנים ותקבע עובדה בשטח אשר "תעמיד את הציונות במרכז ההתעניינות של העולם"; אך הרצל התנגד להצעה.
במלחמת יוון-טורקיה (1897) גייס שליט חיילים יהודים לעזרת האימפריה העות'מאנית, במטרה לרכוש בקרב הטורקים אהדה לעניין הציוני.
שליט, שהיה ממארגני וממשתתפי הקונגרס הציוני הראשון (בזל 1897), היה מזכירו הראשון של הוועד הפועל המצומצם (1897–1905), וכן שימש מו"ל ועורך ביטאון התנועה הציונית "די ולט" (מ-1897).
בקונגרס הציוני העולמי החמישי (1901) היה איזידור ראש הוועדה לפעולה שהקימה את קרן קיימת לישראל בעקבות המלצתו של צבי הרמן שפירא בקונגרס הציוני הראשון.
למן שנת 1905 כיהן כראש ההסתדרות הציונית באוסטריה.