tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פטר ניחן על ידי האפיפיור ביכולות יוצאות דופן, הפך לקרדינל ולשליח לכל גרמניה.
הוא פעל בקנאות ובמרץ למען הרפורמה של הדיוקסיה שלו, ערך סינודים וערך ביקורים אפיסקופליים כדי להעלות את החיים המוסריים והאינטלקטואלים הדקדנטיים של הכמורה; הוא החזיר את המשמעת וחידש את הפאר של מנזרים רבים, כנסיות ומועצות כנסיות.
הוא השלים את בנייתה מחדש של הקתדרלה בסגנון גותי, קידש אותה ב-1431 ובשנת 1457 הניח את אבן הפינה של הכנסייה החדשה של אולריך ואפרה.
כמרים בכירים מוצלחים ניהלו את הרפורמה של הדיוקסיה בדאגה וקנאות לא פחות.
במהלך כהונתם של הבישופים הללו, רכשה אאוגסבורג, באמצעות תעשיית אזרחיה, מסחר עולמי.
כמה מבני משפחותיה, למשל משפחת פוגר ומשפחת ולזר, היו הסוחרים הגדולים ביותר בזמנם; הם הלוו סכומי כסף גדולים לקיסרים ולנסיכים של גרמניה, ניהלו את המפעלים הפיננסיים של האפיפיור, ואף הרחיבו את פעילותם ליבשת אמריקה שהתגלתה לאחרונה.
בין אזרחי אאוגסבורג המפורסמים באותה תקופה בספרות ובאמנות היו ההומניסט קונרד פיטינגר; האחים ברנרד וקונרד אדלמן פון אדלמנספלדן; מתאוס לאנג פון וולנבורג, מזכירו של הקיסר פרידריך השלישי, ולאחר מכן הקרדינל והארכיבישוף של זלצבורג; הציירים הנכבדים הנס הולביין האב, בורגקמאיר ואחרים.
עם זאת, יחד עם העושר באה רוח של חומרנות וקפדנות.
גאווה ועידון-על של התרבות היוו את הקרקע המוצקה שבה מצאה המהפכה הדתית הממשמשת ובאה תמיכה בשפע.
הרפורמציה הביאה אסון על מחוז אאוגסבורג, שהשתרע הרבה מעבר לשטח הנסיכות-בישופות של אאוגסבורג ושעליה הפעיל הבישוף סמכות רוחנית בלבד.
מלבד מועצת הקתדרלה, הוא התהדר בשמונה קרנות קולגיאליות, ארבעים ושישה מנזרים לגברים ושלושים ושמונה מנזרים לנשים.
מרטין לותר, שזומן להצדיק את עצמו בנוכחות האפיפיור לפני הדיאט הקיסרי באאוגסבורג (1518), מצא חסידים נלהבים בדיוקסיה זו בקרב הכמורה החילונית והרגילה, אך במיוחד בקרב הכרמליתים, שבמנזר אנה הקדושה שלהם הוא התגורר; הוא מצא חן גם בקרב חברי מועצת העיר, הבורגנים והסוחרים.
למרות כל זאת, ידם של חסידי לותר הייתה על העליונה במועצת העיר, והקל עליהם העובדה שאאוגסבורג, בהיותה עיר קיסרית חופשית, הייתה עצמאית לחלוטין מהנסיך-הבישוף.
עד שנת 1524 בוטלו באאוגסבורג שימושים כנסייתיים קתוליים שונים, בעיקר קיום ימי צום.
הכמרים הכופרים, שרבים מהם, בדוגמת לותר, לקחו נשים, נתמכו על ידי מועצת העיר, ומהקתולים נשללה מהזכות להטיף.
במהלך מלחמת האיכרים הגרמניים נהרסו מנזרים, מוסדות וטירות רבים.
בין 1524 ל-1573 הייתה נוכחות אנבטיסטית משמעותית באאוגסבורג.
זה היה המקום שבו התקיים בסינוד הקדושים בסוף אוגוסט 1527, מפגש בינלאומי של נציגים מקבוצות אנבפטיסטיות שונות.
רוב המשתתפים מתו כקדושים לעדתם תוך זמן קצר.
בדיאט של אוגסבורג בשנת 1530, שבה נמסר לקיסר מה שנקרא "Confessio Augustana" בקפלה של הארמון האפיסקופלי, הוציא הקיסר צו שלפיו יש לבטל את כל החידושים, והקתולים החזירו את זכויותיהם ורכושם.
אולם מועצת העיר התייצבה באופוזיציה, הזכירה (1531) את המטיפים הפרוטסטנטים שהוגלו, דיכאה שירותים קתוליים בכל הכנסיות מלבד הקתדרלה (1534), ובשנת 1537 הצטרפו לליגה השמאלקלדית.
בתחילת שנה זו ניתן צו של המועצה האוסר בכל מקום על חגיגת המיסה, ההטפה וכל הטקסים הכנסייתיים, ונותנת לכמורה הקתולית את החלופה לרשום את עצמם מחדש כאזרחים או לעזוב את העיר.
רוב מכריע של אנשי דת חילונים ורגילים כאחד בחר בגירוש; הבישוף נסוג עם מועצת הקתדרלה לדילינגן, ומשם פנה לאפיפיור ולקיסר פנייה לתיקון תלונותיו.
בעיר אאוגסבורג נתפסו הכנסיות הקתוליות על ידי מטיפים לותרנים וצווינגליאנים; בפקודת המועצה הוסרו תמונות, וביוזמתם של בוקר ואחרים באה סערה מחפירה של איקונוקלאם עממי, שהביאה להרס של מונומנטים מרהיבים רבים של אמנות ועתיקות.
חוסר הסובלנות הגדול ביותר הופעל כלפי הקתולים שנשארו בעיר הקיסרית החופשית; בתי הספר שלהם פורקו; ההורים נאלצו לשלוח את ילדיהם למוסדות לותרניים; אפילו היה אסור לשמוע מיסה מחוץ לעיר תחת עונשים חמורים.
תחת אוטו טרוכסס פון ולדבורג (1543–1573) נרשמו סימנים ראשונים לשיפור ביחס לקתולים.
עם פרוץ פעולות האיבה (1546) בין הקיסר לליגה השמאלקלדית, אאוגסבורג, כחברה בליגה, נטלה נשק נגד קרל החמישי, והבישוף אוטו שדד את פיסן, והחרים כמעט את כל שאר רכושה של הדיוקסיה.
אולם לאחר הניצחון במילברג (1547), צעדו הכוחות הקיסריים נגד אאוגסבורג, והעיר נאלצה להתחנן לרחמים, למסור 12 יחידות ארטילריה, לשלם קנס, להחזיר את מספר הכנסיות הגדול יותר לקתולים ולהחזיר את הוצאות הדיוקסיה ואנשי הדת בגין רכוש שהוחרם.
בשנת 1547 חזר הבישוף, אוטו פון טרוכסס, שבינתיים מונה כקרדינל, לעיר עם מועצת הקתדרלה, ואחריו זמן קצר לאחר מכן הקיסר.
בדיאט שהתקיים באאוגסבורג בשנת 1548 הוסדר מה שנקרא "הסדר אאוגסבורג זמני".
לאחר כיבוש זמני של העיר ודיכוי השירותים הקתוליים על ידי הנסיך מוריץ מסקסוניה (1551), נחתם "השלום הדתי של אוגסבורג" בדיאט של 1555; אחריה באה תקופה ארוכה של שלום.
הפרעות הרפורמציה היו הרות אסון בתוצאותיהן ברחבי הבישופות ובארצות הסמוכות מאשר בתחומי אאוגסבורג.
לפיכך, לאחר שיבושים רבים ושחזורים זמניים של הדת הקתולית, הפרוטסטנטים סוף סוף השיגו את ידם על העליונה בווירטמברג, אוטינגן, נויבורג, הערים הקיסרות החופשיות של נורדלינגן, ממינגן, קאופבורן, דינקלסבול, דונאוורת, אולם ובמקומות אחרים.
בסך הכל, במהלך שנות מלחמת הדת הללו הפסידה מחוז אאוגסבורג לרפורמציה כ-250 קהילות, 24 מנזרים ויותר מ-500 יתרונות.
למרות שהמהפך הדתי הביא עמו אובדן גדול של רכוש עולמי, הוא לא היה חסר השפעה מועילה על החיים הדתיים של הדיוקסיה.
הבישוף כריסטופר פון שטאדיון, בעודו ניסה להגן על הקתוליות מפני חדירות הרפורמציה, ביקש לחזק ולהחיות את המשמעת הכנסייתית, אשר התרופפה בקרב הכמורה החילונית והרגילה כאחד.
עבודה זו בוצעה ביתר שאת על ידי הבישוף אוטו טרוכסס, שהשיג רפורמה נגדית פורה.
בביקורים תכופים הוא ביקש להכיר את הרעות הקיימות, ובאמצעות סינודים דיוקזיים ואכיפה נמרצת של אמצעים נגד אנשי דת בורים ומרושעים, חילונים וסדירים, הוא השתדל לתקן תנאים אלה.
הוא קידם את מטרת החינוך על ידי הקמת בתי ספר; הוא זימן את הישועים לדיוקסיה שלו, בין היתר הקדוש הנוצרי פטרוס קניזיוס, אשר משנת 1549, שימש בתפקיד מטיף הקתדרלה, המוודה והקטכיסט, הפעיל שירות פורה ויעיל להפליא.
בשנת 1549, ייסד הבישוף אוטו בדילינגן בית מדרש להכשרת כמרים, קיבל מהאפיפיור (1554) צו המעלה אותו לדרגת אוניברסיטה, ובשנת 1564 נתן את הכיוון של האוניברסיטה החדשה לישועים, עבורו הוא בנה קולג' בדילינגן.
הודות לעמלו הבלתי נלאים ושל קניזיוס חלקים גדולים בהרבה מהדיוקסיה לא אבדו לכנסייה.
תחת יורשיו המיידיים של אוטו התקדמה במהירות התחייה שהונהגה על ידו, וגובשו תקנות מצוינות רבות.
תחת מרקוורד השני פון ברג (1575–1591) נוסדה בדילינגן פנימייה אפיפיפית (אלומנוטוס), קולג'ים הוקמו על ידי הישועים בלנדסברג, ובעזרת השפע של משפחת פוגר, באאוגסבורג (1580).
באמצעות צו ההשבה של הקיסר פרדיננד השני (1629), שהוצא לפועל במרץ ואפילו בכוח מדי על ידי הבישוף, מלחמת שלושים השנים השיגה לראשונה שיקום כמעט מוחלט של רכושה לשעבר של דיוקסיית אאוגסבורג.
כיבוש אאוגסבורג על ידי גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה (1632) החזיר זמנית את מאזן הכוחות לפרוטסטנטים.
עד הקלה על העיר על ידי חיילים אימפריאליים (1635), הקתולים נלחצו קשות ונאלצו לוותר על כל מה שהרוויחו באמצעות צו ההשבה.
לבסוף, חוזה וסטפאליה (1648) קבע שוויון בין קתולים לפרוטסטנטים, ואחריו הגיעה תקופה ארוכה של שלום פנימי.
בשל ההפסדים שספגה הבישופות בשל האמנה, הונחה מחאה חגיגית בפני הכנסייה הקיסרית על ידי הבישוף זיגיסמונד פרנץ, ארכידוכס אוסטריה (1646–1665).
בישוף זה, בשל נעוריו, שלט בדיוקסיה באמצעות מנהלים, ולאחר מכן התפטר מתפקידו.
יורשו, יוהאן כריסטופר פון פרייברג (1665–1690), היה מעוניין במיוחד לחסל את נטל החובות הכבד שנשא הפרק, אך בכל זאת היה נדיב כלפי כנסיות ומנזרים.
יורשו, אלכסנדר זיגיסמונד (1690–1737), בנו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שמר על טוהר הדוקטרינה בספרי ליטורגיים ובספרי תפילה.
יוהאן פרידריך פון שטאופנברג (1737–1740) ייסד את הסמינר של מירסברי והנהיג שליחות בקרב העם.
יוזף, רוזו הסן-דרמשטאדט (1740–1768) הוציא בטקס מרשים את עצמותיו של אולריך הקדוש והנהיג חקירה על חייה של כרסנטיה הס מקאופבורן, שמתה כקדושה.
קלמנס ונצלאוס, נסיך סקסוניה ופולין (1768–1812) קבע מספר רב של תקנות משמעת מצוינות, ונקט באמצעים לביצוען; לאחר דיכוי אגודת ישו הוא העניק לחבריה הגנה ותעסוקה בדיוקסיה שלו; הוא התנגד נמרצת לרציונליזם ולבגידה שהתפשטו במהירות, וזכה לכבוד בביקורו של האפיפיור פיוס השישי (1782).
במהלך שלטונו החל המהפך העולמי שחולל על ידי המהפכה הצרפתית.
המהלך נועד לשים קץ לכוחה החילוני של הכנסייה בגרמניה, ולהביא בין השאר לביטול כוחה של אאוגסבורג כנסיכות קיסרית.
בשנת 1802, על ידי המשלחת של הדיאט הקיסרי התמידי ("Reichsdeputationsrezess") נמסר שטחה של דיוקסיית אאוגסבורג לנסיכות הבוחר מבוואריה, שהשתלטה עליו ב-1 בדצמבר 1802.
מועצת הקתדרלה, יחד עם ארבעים קנוניקטים, ארבעים ואחת אחוזות כנסייה, תשעה קולג'ים, עשרים וחמישה מנזרים, שלושים וארבעה מנזרים של המנדיקנטים ושני מנזרים היו הקורבנות של מעשה חילון זה.
בשל התנהלותם הלא מתחשבת של הנציבים שמונו על ידי השר הבווארי, מונטגלאס, הושמדו אוצרות אמנות, ספרים יקרי ערך ומסמכים רבים.
במשך חמש שנים לאחר מותו של הנסיך-בישוף האחרון (1812) נותר כס הבישופות פנוי; חלקי הבישופות השוכנים מחוץ לבוואריה הופרדו ממנה וסופחו לדיוקסיות אחרות.
רק בשנת 1817, שיחזר הקונקורדט בין הכס הקדוש לממשלת בוואריה את דיוקסיית אאוגסבורג והפך אותה למטרופוליטן של מינכן – פרייסינג.
בשנת 1821 הוגדל השטח הכפוף לסמכות הכנסייתית של אוגסבורג על ידי הוספת חלקים מדיוקסיית קונסטנץ, ולאחר מכן הוגדרו הגבולות הנוכחיים.
הנסיכות-בישופות של מינדן הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה.
היא חולנה בהדרגה בעקבות הרפורמציה הפרוטסטנטית כשהיא עברה תחת שליטתם של שליטים פרוטסטנטיים, ועל ידי שלום וסטפאליה משנת 1648 היא נמסרה לנסיכות הבוחר מברנדנבורג כנסיכות מינדן.
אין לבלבל אותה עם הדיוקסיה הרומית-קתולית מינדן, שהייתה גדולה יותר, ושעליה הפעיל הנסיך-הבישוף סמכות רוחנית.
הבישופות נוסדה על ידי קרל הגדול בשנת 803, לאחר שכבש את הסקסונים.
היא הייתה כפופה לארכיבישופות קלן.
היא הפכה לנסיכות-בישופות מינדן בשנת 1180, כשדוכסות סקסוניה פורקה.
באשר לדיוקסיית מינדן, היא חדלה להתקיים בעקבות ההשתלטות השוודית של 1648.
לפני פירוקה, אזור הבישופות כלל, בנוסף לבית הנסיך-הבישוף החילוני, חלקים מנסיכות בראונשווייג-וולפנביטל וכל שאומבורג-ליפה.
הדיוקסיה שנחרבה עברה להשגחה של שליח המשנה של המשלחות הנורדיות ב-1667. בין השנים 1709 ל-1780 הוא היווה חלק משליח המשנה של סקסוניה העליונה והתחתונה, לפני ששולבה מחדש במיסיונות הנורדיים.
במאה ה-16, הרפורמציה הפרוטסטנטית החלה להשתלט במדינה, בהשפעת דוכסות בראונשווייג-לינבורג.
מינדן נכבשה על ידי שוודיה במלחמת שלושים השנים וחולנה.
שלום וסטפאליה של 1648 העניק אותה למרקיזות ברנדנבורג כנסיכות מינדן .
לאחר 1719 נוהלה מינדן על ידי ברנדנבורג-פרוסיה יחד עם רוזנות ראוונסברג הסמוכה בשם מינדן-ראוונסברג.
בשנת 1807, היא הפכה לחלק מממלכת וסטפאליה .
ב-1814 היא חזרה לפרוסיה והפכה לחלק מפרובינציית וסטפאליה.
נכון לשנת 1789, שטח הנסיכות היה .
היא גבלה עם (עם כיוון השעון מצפון): נחלה של רוזנות הסן-קאסל, נסיכות הבוחר מהנובר, רוזנות שאומבורג-ליפה, מובלעת נוספת של הסן-קאסל, נסיכות ליפה, רוזנות ראוונסברג, ונסיכות-בישופות אוסנבריק.
היא כללה את הערים מינדן וליבקה.
הבישופות של ורדן הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה.
היא הייתה ממוקמת בקצה המערבי של האימפריה וגבלה בממלכת צרפת, בדוכסות לוקסמבורג ובדוכסות באר.
זמן מה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-10, השליטה של רוזנות ורדן עברה מהרמן מאנם מבית ארדן-ורדן לבישוף של ורדן.
נחלה זו כללה גם את הקרקעות של כנסיית ורדן על רכושה לאורך נהר המוזל.
על פי דיווח של כרוניסט, שנכתב בסביבות שנת 900, הגיע המלך המרובינגי כילדברט השני (575–596) לביקור בוורדן.
לא היה מספיק יין לשרת את המונרך והבישוף אגריקוס היה נבוך מאוד.
אולם אלוהים גמל לו על מעשיו הטובים והגדיל באורח פלא את כמות היין.
המלך העניק לאגריקוס מוורדן את שלוס ולדנץ כנחלה של ורדן "בגלל היין".
בסביבות 1156 אישר פרידריך ברברוסה את החזקה של הבישוף אלברט הראשון מוורדן בטירה יחד עם האדמה שמסביב.
סיפור לפיו פטר (774–798), יורשו של מדלבאוס, קיבל לורדות חילונית של הדיוקסיה על ידי קרל הגדול, אך הדבר אינו מקובל עוד.
בגלל הרס הארכיון בשריפה, הזמין הבישוף דדון (880-923) את מברטריוס, נזיר בנדיקטיני.
זה המשיך עד 1250 על ידי נזיר שני, לורנס, ומאוחר יותר על ידי סופר אנונימי.
מרכיב מרכזי במדיניות הפנים של הקיסר אוטו הראשון היה לחזק את השלטונות הכנסייתיים על חשבון האצולה שאיימה על כוחו.
לשם כך מילא את שורות האפיסקופות בקרוביו שלו ובפקידים נאמנים.
כמגן האמונה הוא השקיע בהם את סמלי משרדיהם, הרוחניים והחילוניים, ולכן מונו אנשי הדת כווסאלים שלו באמצעות טקס ציון לשבח.
ההיסטוריון נורמן קנטור מסכם: "בתנאים אלה הבחירות הפקידותיות הפכו לפורמליות גרידא באימפריה האוטונית." הבישוף של ורדן, שמונה על ידי אוטו, היה נאמן לחלוטין לקיסר.
בשנת 990 הורה הבישוף היימונט על בניית קתדרלה חדשה על פי התוכנית הרומנו-ריינית: ספינה, שני טרנספטים, שני אפסיסים מנוגדים, שלכל אחד מהם שני מגדלי פעמונים.
הקיסר אוטו השלישי העניק את התואר "רוזן" לבישוף היימונט (990–1024) ולממשיכי דרכו ב-997. לבישופים הייתה הזכות למנות "רוזן לכל החיים" (comte viager) חילוני, בכפוף תאורטית לסמכותו של הבישוף.
רוזנים אלו נבחרו ממשפחת האצילים של הארדנים.
היה סכסוך תכוף בין הרוזן והבישוף.
עם נישואיו של פיליפ הרביעי עם ז'אן הראשונה, מלכת נווארה, בתו של הרוזן משמפאן, לורן ובמיוחד ורדן הפכו למוקד תמיכה עיקרי לכתר צרפת.
לאחר 1331, מינוי הבישופים נשלט על ידי מלך צרפת ולא על ידי הקיסר.
הבישופות סופחה לצרפת ב-1552; זה הוכר על ידי האימפריה הרומית הקדושה בשלום וסטפאליה של 1648. היא הייתה אז חלק ממחוז שלושת הבישופויות.
הבישופות של מץ הייתה נסיכות-בישופות של האימפריה הרומית הקדושה.
היא הייתה אחת משלוש הבישופויות שסופחו לצרפת ב-1552.
הבישופים של מץ כבר שלטו על כמות משמעותית של שטחים בתוך ממלכת לותרינגיה לשעבר, אשר על ידי הסכם מירסן בשנת 870 הפכה לחלק מפרנקיה המזרחית.
הם נאלצו להיאבק על עצמאותם מדוכסות לורן, רכשו את אדמותיהם של רוזני מץ, אך נאלצו להתמודד עם עליית בירתם מץ למעמד של עיר קיסרית ב-1189. בשנת 1234 אילצה התסיסה של אזרחי מץ את הבישופים להעביר את מגוריהם לוויק-סור-סיי.
בשנת 1357 אישר שוב הקיסר קרל הרביעי מבית לוקסמבורג את החופשיות הקיסרית של הבישופות.
אולם מאז עלייתו של אנרי מלורן-ודמון בשנת 1484 נשלטה הדיוקסיה על ידי בישופים מבית לורן, אשר על ידי קשריהם הקרובים עם בית ולואה הביאו את מץ תחת השפעת הכתר הצרפתי.
לפי הסכם שאמבור משנת 1552, ברית של נסיכים קיסריים פרוטסטנטים מתקוממים בראשות מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה הבטיחה לאנרי השני, מלך צרפת את השלטון על שלוש הבישופויות של מץ, טול ו-ורדן.
מץ נכבשה על ידי חייליו של אנרי וסופחה על ידי הכתר הצרפתי, לבסוף הוכר הסיפוח על ידי האימפריה בשלום וסטפאליה ב-1648.
בישופות טול הייתה דיוקסיה רומית קתולית שישבה בטול שבצרפת של ימינו.
הבישופות הוקמה בשנת 338 לספירה על ידי סנט מנסואטוס.
הדיוקסיה הייתה סופרגן של המחוז הכנסייתי טריר.
בשנת 550 לספירה התקיימה בעיר המועצה הפרנקית של טול.
בשיא ימי הביניים, הבישופות הייתה ממוקמת בקצה המערבי של האימפריה הרומית הקדושה; היא גבלה בממלכת צרפת, בדוכסות באר ובדוכסות לורן.
בשנת 1048 היא הפכה למדינה קיסרית בעוד העיר טול עצמה הפכה לעיר קיסרית חופשית.
ב-1552, שתי המדינות סופחו על ידי אנרי השני, מלך צרפת; הסיפוחים הוכרו רשמית על ידי האימפריה בשנת 1648 על ידי שלום וסטפאליה.
עד אז, הם היו חלק מהפרובינציה הצרפתית של שלוש הבישופויות.
בשנת 1766 הפכה דוכסות לורן לחלק מצרפת.
בשנים 1777 ו-1778 נלקח שטח מטול כדי ליצור שתי דיוקסיות חדשות: Saint Dié ונאנסי, שתיהן סופרגנים של טריר.
לפי תנאי הקונקורדט של 1802, הדיוקסיה של טול בוטלה.
השטח שלה אוחד עם זה של נאנסי כדי ליצור דיוקסה חדשה - דיוקסיית נאנסי-טול עם מקום מושבה בננסי.
השטח הגאוגרפי כלל שלושה מחוזות של צרפת: מרת, מז, ו-ווז'.
הנסיכות-בישופות של שטרסבורג ) הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה מהמאה ה-13 עד 1803.
הבישופות נוסדה ב לספירה והוכרה כנסיכות כנסייתית ב עם הבישוף Erkanbaldo.
אולם כבר בתקופה הפוסט-רומית, הבישופות שטרסבורג הייתה מועדפת במיוחד על ידי המרובינגים אשר תרמו תרומות גדולות לכנסייה המקומית בתנאי שהיא שלחה נזירים לחלק מהיער השחור בשליחות מיסיונרית.
הנכסים הראשונים שהוכרו כחלק ממדינת שטרסבורג היו Vallée de la Bruche, Rufach ו-Ettenheim.
בין 1223 ל-1260 הבישופים ברטהולד הראשון מטק והיינריך השלישי משטאהלק הרחיבו במידה ניכרת את השטח החילוני הכפוף לנסיכות האפיסקופלית, והצליחו לספח כמה ערים קיסריות באזור אורטנאו בין לנדאו לאגם ביאן, מה שהעניק תנופה רבה לעיר אטנהיים.
בשנת 1262, לאחר מאבק עם הבישוף וולטר מירולדסק, הושג באופן סופי שטחה של העיר שטרסבורג, אשר הפכה אפוא לצמיתות לבירה החדשה של הנסיכות.
משנת 1359, כהכרה בשטחים שנרכשו, נשאו הבישופים של שטרסבורג גם את התואר של רוזני אלזס.
באמצע המאה ה-14 שטח הנסיכות השתרע על פני 1400 קמ"ר עם כ-300 כפרים.
משנת 1444 החזיקו הבישופים מקום מגורים קבוע בעיקר בעיר סאברן שם הייתה טירה בבעלות הנסיכים-הבישופים בה ניהלו חיים כאריסטוקרטים של אותה תקופה.
בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית הייתה העיר שטרסבורג אחד ממרכזי הפרוטסטנטיות.
מרד האיכרים של 1525 התרחש גם בבישופות ודוכא בדם הודות לצעדים הכבדים שנקט הבישוף יוהאן הרביעי ממנדרשייד-בלנקנהיים ועל ידי מועצת הקתדרלה נגד הפרוטסטנטים.
לאחר מותו של הבישוף, המחלוקות בין קתולים לפרוטסטנטים פרצו מחדש אפילו בתוך מועצת הבישופות עצמה.
המאבק הסתיים בקיפאון, אך עלה לנסיכות בזיכיון של רנכטל לווירטמברג כדי לשלם את ההוצאות הנדרשות.
במהלך סוף המאה ה-17, רוב שטחה סופח לצרפת; היא כללה את השטחים בגדה השמאלית של הריין, סביב הערים סאברן, מולצהיים, בנפלד, Dachstein, Dambach, Dossenheim-Kochersberg, Erstein, קסטנבולץ, ריינאו, ו-Mundat (המורכבת מ-Rouffach, Soultz ו-אגיסהיים).
הסיפוחים הוכרו על ידי האימפריה הרומית הקדושה בהסכם רייסווייק משנת 1697. נותר רק החלק של המדינה שהיה ממזרח לנהר הריין; הוא כלל אזורים סביב הערים אוברקירך, אטנהיים ואופנאו.
שטח זה נמסר לבאדן ב-1803.
הנסיכות-בישופות של אייכשטט הייתה נסיכות כנסייתית קטנה של האימפריה הרומית הקדושה.
במרכזה הייתה העיירה אייכשטט, אשר הייתה ממוקמת במדינת בוואריה של ימינו, מעט ממערב לרגנסבורג, מצפון לנויבורג אן דר דונאו ואינגולשטאדט, מדרום לנירנברג, ומדרום מזרח לאנסבך.
מבחינה גאוגרפית, שטח הנסיכות-בישופות היה מקוטע מאוד, ונכון לשנת 1789 היה מורכב מחלק עיקרי אחד במזרח שגבל בבוואריה בצפון, במזרח ובדרום, ובפפנהיים וברנדנבורג-אנסבך במערב.
שאר הנסיכות הייתה ממוקמת ממערב והורכבה מכמה אזורים בגדלים שונים המובלעים בעיקר בתוך ברנדנבורג-אנסבך.
הדיוקסיה של אייכשטט הוקמה בשנת 741, כאשר המיסיונר האנגלו-סכסוני ויליבלד הקדוש הוקדש לבישוף על ידי בוניפציוס הקדוש ופנה לכנסיית אייכשטט בדוכסות הגזע הגרמנית של בוואריה.
יורשיו השיגו מעמד של נסיך-בישוף, כאשר ירשו את השטחים הפרנקוניים של פקידיהם ה-Vogt לשעבר, שושלת רוזני הירשברג שנכחדה (בטירת הירשברג בעיירה ביילנגריז של היום).
בתגובה לרפורמציה הפרוטסטנטית, אייכשטט הצטרפה לליגה הקתולית ב-1617. אדמות הבישופות היו מרכז של הקונטרה-רפורמציה ואתר של משפטי כישוף רבים.
במהלך החילון הגרמני של 1802 בעקבות מלחמות המהפכה הצרפתית, הבישופות חולנה וניתנה ב-1803, יחד עם ארכיבישופות זלצבורג, כפיצוי לארכידוכס פרדיננד מהבסבורג-לורן, אחיו של הקיסר פרנץ השני והדוכס הגדול לשעבר של טוסקנה.
שלוש שנים מאוחר יותר, בעקבות תבוסתה של אוסטריה על ידי נפוליאון בקרב אוסטרליץ, האזור ניתן לממלכת בוואריה על פי חוזה פרסבורג.
מ-1817 עד 1855, הנסיכות הוקמה מחדש כפייה של בוואריה לטובת בנו החורג של נפוליאון, אז'ן דה בוארנה.
בישופות קרתגו הידועה גם ככנסיית קרתגו, הייתה דיוקסיה קתולית שהוקמה בקרתגו באימפריה הרומית, במאה ה-2. אגריפינוס היה הראשון שנקרא בישוף, בסביבות שנת 230 לספירה.
חשיבותה הזמנית של העיר קרתגו באימפריה הרומית קוממה בעבר על ידי יוליוס קיסר ואוגוסטוס קיסר.
כאשר הנצרות התבססה היטב סביב הפרובינקיה הרומית של אפריקה פרוקונסולרה, קרתגו הפכה למושב הכנסייתי הטבעי שלה.
קרתגו פעלה לאחר מכן כסמכות עליונה בלתי פורמלית כארכידיוקסיה, בהיותה המרכז החשוב ביותר של הנצרות באפריקה הרומית כולה, המקבילה לרוב אזור חוף הים התיכון של צפון אפריקה של ימינו.
ככזו, נהנה הבישוף שלה מתואר כבוד של פטריארך כמו גם הפרימוס של אפריקה: האפיפיור לאו הראשון אישר את הבכורה של הבישוף מקרתגו בשנת 446: "אכן, אחרי הבישוף הרומי, הבישוף והמטרופולין המוביל בכל אפריקה הוא הבישוף של קרתגו".
כנסיית קרתגו הייתה אפוא עבור מה שכנסיית רומא הייתה עבור .
הבישופות השתמשה ב, גרסה של בשפה הלטינית, אולי גרסה מקומית של הפולחן הרומי הקדום.
טרטוליאנוס וקיפריאנוס נחשבים שניהם לאבות הלטיניים של הכנסייה הקתולית.
טרטוליאנוס, תאולוג ממוצא ברברי חלקי, היה גורם מרכזי בפיתוח התאולוגיה של השילוש הקדוש, והיה הראשון ליישם את השפה הלטינית בהרחבה בכתביו התאולוגיים.
ככזה, טרטוליאנוס כונה "אבי הנצרות הלטינית" ו"מייסד התאולוגיה המערבית".
קרתגו נותרה מרכז חשוב של הנצרות, ואירחה כמה .
במאה ה-6, מחלוקות סוערות בנצרות השפיעו על הדיוקסיה: דונאטיזם, אריאניות, מניכאיזם ופלגיאניזם.
כמה מהתומכים בזרמים אלו הקימו היררכיות מקבילות משלהם.
העיר קרתגו נכבשה על ידי המוסלמים כחלק מהכיבוש המוסלמי של המגרב כתוצאה מ.
הכס האפיסקופלי נשאר, אך הנצרות הדרדרה תחת רדיפות הדת.
הבישוף האחרון, קיריאקוס מקרתגו, תועד ב-1076.
בשנת 1518, קמה בישופות קרתגו לתחייה כתואר בלבד.
הבישוף התגורר במקום לזמן קצר בשנים 1884–1964, ולאחר מכן הוחלף על ידי .
האחרון שנשא בתואר ארכיבישוף קרתגו היה , שנשאר בתפקידו זה עד 1979. לאחר מכן, התואר לא אויש.
על פי כמה דיווחים במסורות הנוצריות הבישוף הראשון של קרתגו היה , שהוסמך על ידי פטרוס, או ספראטוס (Speratus), אחד מ.
נמצא ברשימות ופסאודו-היפוליטוס של .
התיאור על מות הקדושים של פרפטואה הקדושה וחברותיה בשנת 203 מזכיר את אופטטוס (Optatus) שבדרך כלל נחשב לבישוף של קרתגו, אך ייתכן שבמקום זאת היה הבישוף של (כיום העיירה טבורבה בתוניס).
הבישוף הראשון המתועד היסטורית של קרתגו הוא בסביבות שנות ה-30 של המאה ה-3. בטוח מבחינה היסטורית הוא גם דונאטוס (Donatus), הבישוף שקדם לקיפריאנוס (249–258).
במאה ה-3, בתקופתו של קיפריאנוס, הבישופים של קרתגו פעלו לאחר מכן כסמכות עליונה, אם כי לא רשמית ב.
לא רק בפרובינקיה הרומית של אפריקה פרוקונסולרה, במובן הרחב (גם כשהיא חולקה לשלוש פרובינקיות באמצעות הקמת וטריפוליטניה), אלא גם, בצורה על-מטרופוליטנית כלשהי, על הכנסייה בנומידיה ובמאוריטניה.
הסמכות של הפרובינקיות הייתה קשורה לבישוף הבכיר בפרובינקיה ולא למושב מסוים והייתה בעלת חשיבות מועטה בהשוואה לסמכותו של הבישוף של קרתגו, שאנשי הדת של כל פרובינקיה היו יכולים לפנות אליו ישירות.
קיפריאנוס התמודד עם התנגדות בתוך הדיוקסיה שלו בשאלת היחס הראוי ל"" (אלו שנפלו), נוצרים שהתכחשו לדתם והקריבו קורבנות לאלים הרומיים כדי להימנע מרדיפות או החרמת רכוש.
יותר משמונים בישופים, חלקם מאזורי גבול מרוחקים של נומידיה, השתתפו ב.
פילוג בכנסייה שנודע כפולמוס הדונאטיסטי החל בשנת 313 בקרב נוצרים בצפון אפריקה.
הדונאטיסטים הדגישו את קדושת הכנסייה וסירבו לקבל את הסמכות לנהל את הסקרמנטים מאלו שהתכחשו לכתבי הקודש כאשר הם נאסרו תחת הקיסר דיוקלטיאנוס.
הדונאטיסטים התנגדו גם למעורבותו של הקיסר קונסטנטינוס בענייני הכנסייה בניגוד לרוב הנוצרים שקיבלו בברכה הכרה אימפריאלית רשמית.
המחלוקת האלימה מדי פעם אופיינה כמאבק בין מתנגדים ותומכי השיטה הרומית.
המבקר הצפון אפריקאי המובהק ביותר של העמדה הדונאטיסטית, שזכה להיקרא כופר, היה אוגוסטינוס, הבישוף של (כיום העיר ענאבה באלג'יריה).
אוגוסטינוס טען שעובדת היותם של כמרים לא ראויים בשל התכחשותם בשל רדיפות לא השפיעה על תוקף הסקרמנטים שלהם מכיוון שהכוהן האמיתי שלהם היה ישו.
בדרשותיו ובספריו פיתח אוגוסטינוס, שנחשב לפרשן מוביל של הדוגמה הנוצרית, תאוריה בדבר זכותם של שליטים נוצרים אדוקים להפעיל כוח נגד פלגנים וכופרים.
אף על פי שהמחלוקת הוכרעה בהחלטה של ועדה קיסרית ב, קהילות דונאטיסטיות המשיכו להתקיים עד המאה ה-6.
יורשיו של קיפריאנוס עד לפני פלישת הוונדלים
ממשיכיו המיידיים של קיפריאנוס היו לוקיאנוס (Lucianus) וקרפופורוס (Carpophorus), אך ישנה מחלוקת לגבי מי מהשניים היה קודם.
הבישוף סיירוס (Cyrus), המוזכר ביצירה אבודה של אוגוסטינוס, מוצב על ידי אחדים לפני, על ידי אחרים אחרי, תקופת קיפריאנוס.
ישנה ודאות רבה יותר לגבי הבישופים מהמאה ה-4: , בישוף ב-303, ירש אותו בשנת 311 , שהיה בוועידת ניקיאה הראשונה ואשר התנגד לו הבישוף הדונאטי מאג'ורינוס (Majorinus; 311–315).
בראש ההתנגדות לקקיליאנוס עמד הבישוף , המייסד האמיתי של הדונאטיזם.
הבישוף רופוס (Rufus) השתתף בוועידה אנטי-ארינית שהתקיימה ברומא בשנת 337 או 340 תחת האפיפיור יוליוס הראשון.
הבישוף גרטוס (Gratus; 344–) היה ב וניהל את .
גם לו התנגד דונאטוס מגנוס ולאחר גלותו ומותו, , אותו בחרו הדונאטיסטים כיורשו.
הבישוף רסטיטוטוס (Restitutus) קיבל את הנוסחה האריאנית בוועידת רימיני בשנת 359 אך מאוחר יותר התחרט.
הבישוף גנתליוס (Genethlius) עמד בראש שתי ועידות בקרתגו, השנייה שבהן נערכה בשנת 390.
עד סוף המאה ה-4 התנצרו האזורים המיושבים, וכמה שבטי ברברים התנצרו בהמוניהם.
הבישוף הבא היה , שבשנת 421 עמד בראש ועידה נוספת בקרתגו ועדיין היה בחיים בשנת 426. יריבו הדונאטיסטי היה , שירש את בערך בשנת 391. סכסוך בין פרמניאנוס ל, קרוב משפחה של דונאטוס, הביא לפילוג המקסימיאני הגדול ביותר בתנועה הדונאטיסטית.
קפראולוס (Capreolus) היה הבישוף של קרתגו כאשר הוונדלים כבשו את הפרובינקיה.
כיוון שלא יכול היה מסיבה זו להשתתף בוועידת אפסוס בשנת 431 כבישוף הראשי של אפריקה, הוא שלח את הדיאקון שלו באסולה (Basula) לייצג אותו.
בשנת 437 לערך, ירש אותו , אותו הגלה גאיזריק, מלך הוונדלים והוא מת בנאפולי.
לאחר מכן המשרה לא הייתה מאוישת במשך 15 שנים, ורק בשנת 454 הוסמך לבישוף של קרתגו.
הוא מת בסוף 457 או בתחילת 458, וקרתגו נותרה ללא בישוף עוד 24 שנים.
מונה בסביבות שנת 481, הוגלה, יחד עם בישופים קתולים אחרים, על ידי המלך בשנת 484, נקרא לשוב בשנת 487, אך בשנת 491 נאלץ לברוח לאלבי בגאליה, שם מת.
כאשר הסתיימו רדיפות הוונדלים בשנת 523, בוניפאקיוס (Bonifacius) הפך לבישוף של קרתגו וערך .
האימפריה הרומית המזרחית הקימה את הממשל הפרטוריאני של אפריקה שלה באפריקה לאחר כיבושה מחדש של צפון-מערב אפריקה במהלך המלחמה הוונדלית 533–534. את בוניפאקיוס ירש רפרטוס (Reparatus), שעמד על דעתו ב ובשנת 551 הוגלה לפונטוס, שם מת.
הוא הוחלף בפרימוסוס (Primosus), שנכנע לרצונו של הקיסר הביזנטי במחלוקת.
הוא היה מיוצג בוועידת קונסטנטינופול השנייה בשנת 553 על ידי הבישוף של תוניס.
פובליאנוס (Publianus) היה הבישוף של קרתגו מלפני 566 ועד לאחר 581. דומיניקוס (Dominicus) מוזכר במכתביו של האפיפיור גרגוריוס הגדול בין השנים 592 ל-601. פורטוניוס (Fortunius) חי בתקופת האפיפיור תאודורוס הראשון (בערך 640) ונסע לקונסטנטינופול בתקופת (641 עד 653).
ויקטור (Victor) הפך לבישוף קרתגו בשנת 646.
בתחילת המאה ה-8 ובסוף ה-9, קרתגו עדיין מופיעה ברשימות של דיוקסיות שעליהן טען הפטריארך מאלכסנדריה לסמכות השיפוט.
שני מכתבים של האפיפיור לאו התשיעי ב-27 בדצמבר 1053 מוכיחים שבישופות קרתגו הייתה עדיין קיימת.
הם נכתבו בתגובה להתייעצויות בנוגע לסכסוך בין הבישופים של קרתגו וגומי לגבי מי אמור להיחשב לארכיבישוף מטרופוליטני, עם הזכות לכנס סינוד.
בכל אחד משני המכתבים, מקונן האפיפיור על כך שבעוד שבעבר קרתגו הייתה מועצת כנסייה של 205 בישופים, מספר הבישופים בכל שטח אפריקה הצטמצם כעת לחמישה, וכי אפילו בין החמישה הללו, היו קנאה ומחלוקת.
עם זאת, הוא בירך את הבישופים להם כתב על הגשת השאלה לבישוף רומא, שהסכמתו נדרשה להחלטה סופית.
הראשון מבין שני המכתבים (מכתב 83 של האוסף) ממוען לתומאס (Thomas), בישוף אפריקה, שמסנז'ה (Mesnages) מסיק כי היה הבישוף של קרתגו.
המכתב הנוסף (איגרת 84 של האוסף) ממוען לבישופים פטרוס ויוחנן, אשר מושביהם אינם מוזכרים, ושהאפיפיור מברך על כך שתמכו בזכויות הכס של קרתגו.
בכל אחד משני המכתבים, האפיפיור לאו מכריז שאחרי הבישוף של רומא, הארכיבישוף והמטרופולין הראשי הראשון של אפריקה כולה הוא הבישוף של קרתגו, ואילו הבישוף של , יהיה אשר יהיה כבודו או כוחו, יפעל, למעט מה שנוגע לדיוקסיה שלו, כמו הבישופים האפריקאים האחרים, בהתייעצות עם הארכיבישוף של קרתגו.
במכתב המופנה אל פטרוס ויוחנן, האפיפיור לאו מוסיף להצהרתו על עמדתו של הבישוף של קרתגו את ההצהרה הרהוטה: "...
והוא גם לא יכול, לטובת כל בישוף בכל אפריקה, להפסיד את הזכות שקיבל אחת ולתמיד מהכס הרומי והשליח הקדוש, אבל הוא יחזיק בה עד סוף העולם כל עוד נקרא שם אדוננו ישו המשיח, בין אם קרתגו שוממת ובין אם יום אחד תקום לתפארת.
כאשר במאה ה-19 שוחזר אזור המגורים של קרתגו לזמן מה, הקרדינל רשם את המילים הללו באותיות זהב מתחת לכיפת הקתדרלה הגדולה שלו.
הבניין שייך כיום למדינת תוניסיה ומשמש לקונצרטים.
מאוחר יותר, ארכיבישוף מקרתגו בשם קיריאקוס נכלא על ידי השליטים הערבים בגלל האשמה של כמה נוצרים.
האפיפיור גרגוריוס השביעי כתב לו מכתב ניחומים, וחזר על ההבטחות מלאות התקווה לגבי הבכורה של כנסיית קרתגו, "בין אם כנסיית קרתגו צריכה עדיין לנוח שוממה או לקום שוב בתפארת".
ב-1076, קיריאקוס שוחרר לחופשי, אך היה רק בישוף אחד נוסף במחוז.
אלו האחרונים שלגביהם יש אזכור באותה תקופה לתולדות כס הבישופות.
לאחר הכיבוש המוסלמי של המגרב, הכנסייה גוועה בהדרגה יחד עם .
נראה שהאסלאמיזציה של הנוצרים הייתה מהירה והסופרים הערבים הקדישו להם תשומת לב מועטה.
ידועים קברים נוצריים עם כתובות בלטינית המתוארכים למאות ה-10–11. עד סוף המאה ה-10, מספר הבישופויות באזור המגרב היה 47 כולל 10 בדרום תוניסיה.
בשנת 1053, האפיפיור לאו התשיעי קונן על כך שרק חמישה בישופים נותרו באפריקה.
כמה דיווחים ראשוניים, כולל ערבים במאה ה-10, מזכירים את הרדיפות של הכנסייה וצעדים שננקטו על ידי שליטים מוסלמים כדי לדכא אותה.
פילוג בין הכנסיות האפריקאיות התפתח בתקופת האפיפיור פורמוסוס.
בשנת 980, נוצרים מקרתגו יצרו קשר עם האפיפיור בנדיקטוס השביעי, וביקשו להכריז על יעקב כארכיבישוף.
לאו התשיעי הכריז על הבישוף של קרתגו כ"הארכיבישוף והמטרופולין הראשון של כל אפריקה", כאשר בישוף של הכריז על האזור כמטרופולין.
בתקופתו של גרגוריוס השביעי, הכנסייה לא הייתה מסוגלת למנות בישוף שבאופן מסורתי היה דורש נוכחות של רק שלושה בישופים אחרים.
זה נבע ככל הנראה מרדיפות ואולי כנסיות אחרות שהפסיקו את הקשר עם קרתגו.
בשנת 1152, השליטים המוסלמים הורו לנוצרי תוניסיה להתאסלם או להיות מוצאים להורג.
הבישופות האפריקאית היחידה שהוזכרה ברשימה ב-1192 שפורסמה על ידי הכנסייה הקתולית ברומא הייתה זו של קרתגו.
יש עדויות לנוצרים במקום במאה ה-15, אם כי הם לא היו בקשר עם הכנסייה הקתולית.
ב-19 בדצמבר 1246 מונה לופה פרננדס דה אין (Lope Fernandez de Ain) לראש כנסיית אפריקה, הכנסייה היחידה שהורשתה רשמית להטיף ביבשת, על ידי האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי.
כיום, הבישופות של קרתגו נותרה כ של הכנסייה הקתולית, אם כי המשרה לא מאוישת.
הישות העכשווית המקבילה לגאוגרפיה ההיסטורית בפעילות מתמשכת הוא , שהוקמה ב-1884.
בית"ר ארצות הברית היא הסניף של תנועת בית"ר בארצות הברית.
תנועת בית"ר הוקמה ב-1923 על ידי זאב ז'בוטינסקי בריגה, לטביה, ובשנים שלאחר מכן נוסדו סניפים נוספים במדינות רבות.
חברי התנועה היו בעלי אידאולוגיה ימנית קיצונית.
הם שאבו השראה מאיטליה הפשיסטית ואימצו מנהגים וערכים פשיסטיים תוך התאמתם לעולם הערכים היהודי והציוני, תוך הסתייגות מהפשיזם האיטלקי המקורי.
מתנגדיהם כינו אותם "פשיסטים יהודים".
הסניף בארצות הברית נוסד באוקטובר 1929. כנער, משה ארנס היה חבר בית"ר, ובשנת 1951 הפך למנהיג בית"ר בארצות הברית.
בשנת 1975 הפגינו חברי בית"ר ארצות הברית, בהנהגת בארי ליבן, ליד מטה האומות המאוחדות, כמחאה על כך שברית המועצות סירבה לאפשר לאזרחיה היהודים לעלות לישראל.
מספר החברים בתנועה ירד בהדרגה מאז שנות ה-70, ובמשך שנים רבות נעדרה מהנוף הפוליטי והציבורי.
פעילות סניף תנועת בית"ר בארצות הברית חודשה ביוני 2023. על פי אתר התנועה, עיקר פעילותה הוא הסברה וארגון הפגנות תמיכה בישראל.
כמו כן פועלת התנועה למחיקת גרפיטי נאו-נאצי או אנטישמי מהרחובות ברחבי ארצות הברית.
על פי הליגה נגד השמצה, בית"ר ארצות הברית מצדדת בגישה ימנית-קיצונית הקוראת לקהילה היהודית בארצות הברית לצאת למאבק חמוש, ולאמץ אידאולוגיה אסלאמופובית.
לאחר טבח שבעה באוקטובר הצטרפו לתנועה חברים חדשים רבים.
לאחר מתקפת הטרור בשבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, בלטה תנועת בית"ר ארצות הברית בפעילות נגד גילויי מחאה פרו-פלסטיניים, הן במרחב המקוון והן במרחב הציבורי.
בנובמבר 2024 הגיעו פעילי התנועה לבניין הקפיטול בוושינגטון כשהם עטופים בדגלי ישראל, שם התעמתו עם חברי קונגרס.
במסגרת מאמציה יזמה התנועה פרויקט בשם "מבצע זעם ציון", שכלל ביצוע דוקסינג (חשיפת פרטים אישיים) לסטודנטים שהשתתפו במחאות נגד ישראל באוניברסיטאות בארצות הברית.
התנועה קראה לציבור לדווח ל-FBI על "סטודנטים פרו-חמאסיים" במטרה להביא לגירושם, ואף הביעה תמיכה בהנחיות הנשיא דונלד טראמפ בנושא.
בינואר 2025 העבירו ראשי התנועה לנשיא דונלד טראמפ רשימה של סטודנטים, בבקשה שיפעל למעצרם או לגירושם.
במישור האקטיביסטי, עודדה התנועה את יהודי ארצות הברית "להשיב מלחמה" ולהשתתף פיזית בהפגנות אלימות כתגובה לאנטישמיות.
במסגרת זו, ריססו פעילי התנועה כתובות על מבנה המכון לחקר העולם העתיק באוניברסיטת ניו יורק (NYU), פעולה שגררה גינוי רשמי מצד דובר האוניברסיטה באוקטובר 2024, בטענה לעידוד אלימות.
התנועה אף התעמתה עם גורמים בתוך המחנה הפרו-ישראלי, דוגמת הפרופסור שי דוידאי.
פעילי הארגון הגיעו להפגנה שארגן, קראו קריאות פרובוקטיביות, ולאחר מכן תקפו אותו בבריונות רשת.
בסופו של דבר, בינואר 2026, נאלץ הארגון לחדול מפעילותו בניו יורק בעקבות הסכם פשרה שנחתם עם התובעת הכללית של המדינה, לטישיה ג'יימס.
בית"ר ירושלים הוא מועדון כדורגל ישראלי מירושלים, המשתייך לאגודת הספורט בית"ר.
קבוצת הכדורגל הבכירה של המועדון משחקת בליגת העל – ליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
המועדון הוקם ב-1936 והחל משנות השבעים נחשב לאחד המועדונים הבכירים והאהודים ביותר בכדורגל הישראלי.
המועדון חבר שותף בארגון המועדונים האירופיים.
במשחקי הקבוצה השחקנים נוהגים ללבוש תלבושת צהובה-שחורה.
אצטדיונהּ הביתי של הקבוצה, החל משנת 1991, הוא אצטדיון טדי, הממוקם בשכונת מלחה שבירושלים ויש בו 31,733 מקומות ישיבה.
לפני כן, בשנותיה המוקדמות, משחקיה הביתיים של הקבוצה התקיימו באצטדיון ימק"א.
בית"ר זכתה בשש אליפויות ישראל, שמונה גביעי מדינה, ארבעה זכיות בגביע הטוטו ושתי זכיות בתואר אלוף האלופים.
בית"ר ירושלים היא הקבוצה הראשונה בתולדות הכדורגל הישראלי ששיחקה במפעל במסגרת אירופאית, במשותף עם הפועל באר שבע, כאשר השתתפה בגביע האינטרטוטו בעונת 1976/1977.
החל משנת 2022 נמצא המועדון בבעלות איש העסקים ברק אברמוב.
קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים נוסדה בשנת 1936 על ידי דוד הורן.
הורן, שהיה ראש סניף תנועת בית"ר בירושלים, אסף צעירים, שחלקם הניכר השתייך לתנועה הרוויזיוניסטית ולמחתרות האצ"ל והלח"י, והקים את קבוצת הכדורגל הראשונה.
מנהל הקבוצה היה גוטמן רבינוביץ', שאיבד את רגלו בעת השמירה על הכותל המערבי ב-1937. בעקבות אירוע זה, פרש רבינוביץ' מניהול הקבוצה.
התלבושת הראשונה של הקבוצה, שעל גבה התנוסס סמל תנועת בית"ר, מומנה מכספיו של עורך הדין אהרון ברוך.
קבוצה זו היוותה אטרקציה ספורטיבית באותם ימים, ומשכה קהל ירושלמי רב, זאת למרות גילם הצעיר של השחקנים, שעמד על ממוצע של כ-18 שנים.
בתחילה הקבוצה לא נמנתה עם הקבוצות החברות בהתאחדות לכדורגל, והיא שיחקה משחקי ידידות לא רשמיים נגד קבוצות אנגליות, יהודיות וערביות מקומיות אשר שיחקו בשכונות שונות בירושלים.
קודם לכן, פעלה קבוצת כדורגל אחרת ברובע היהודי שבעיר העתיקה, אשר כינוייה היה "המעופף".
ששחקניה היו חברי תנועת בית"ר ברובע ששיחקו ב"חקורה" (שדה גידול), בסמוך לשער ציון.
בעקבות מעצרו של מרקוביץ' בידי הבריטים ב-1938, נאלצה בית"ר להפסיק את פעילותה, עד הקמתה מחדש ב-1942 על ידי הורן ושמואל קירשטיין.
הורן וקירשטיין הצליחו למזג את קבוצות "בית"ר ימין משה" ו"בית"ר ניל"י", אשר שיחקה בשכונת יגיע כפיים.
כמו כן, צרפו שני אלו שחקנים נוספים לקבוצה המאוחדת, שרבים מהם היוו את שִלְדָהּ - עד שנות ה-50 המאוחרות.
בין שחקניה הבולטים של הקבוצה נמנו: הקשר שהיה גם מתאגרף, אשר ברנבלום והחלוצים ישראל יחזקאל, אהרון חסון, שמעון שטרן ושלום ציון.
כוכב הכדורגל הראשון של הקבוצה היה סימון אלפסי, והוא כיכב בשורות הקבוצה בשלהי שנות הארבעים והחמישים.
לאחר פרישתו, הפך אלפסי למאמן-שחקן , ולאחר מכן - למאמן הקבוצה.
בנוסף, שיחקו בקבוצה זו: יוסף מיוחס, יצחק מיוחס, אלי מזרחי, שמואל בליכר, ליאון מזרחי, אהרון טוויל, ישעיהו לאריה, שלמה סידס, מושקה תנורי, יוסף שלום ודוד בדהב.
קבוצה זו לא הצליחה לארגן משחקים נגד קבוצות יהודיות בכירות בישראל, מפאת חרם משותף של קבוצות מאגודות הפועל ומכבי.
על כן, הסתפקה הקבוצה במשחקים נגד קבוצות בריטיות וערביות בלבד, עליהן נמנו: "הארד ספורט קלאב", "הומנטמן" ו"הויצ'מן".
הטורניר הראשון בו השתתפה הקבוצה היה גביע בזק של "קרן תל חי", שבו העפילה הקבוצה למשחק הגמר, אך נוצחה על ידי בית"ר פתח תקווה.
לאחר מכן, בטורניר נוסף בו השתתפה, "גביע ירושלים", העפילה הקבוצה פעם נוספת לגמר, אך הפרעה למהלכם התקין של המשחקים בטורניר זה, מטעם פעילים שהשתייכו לקבוצה היריבה של העיר הפועל ירושלים - מנעה מבית"ר את השתתפותה במשחק זה.
ב-1 בינואר 1944, שיחקה הקבוצה לראשונה נגד קבוצה בכירה בכדורגל הארצישראלי, "בית"ר תל אביב", שניצחה אותה 0–3. באותה שנה, שיחקה בית"ר נגד קבוצות בכירות נוספות מהליגה הראשונה בארץ ישראל, דוגמת "הפועל ראשון לציון" ו"מכבי נתניה".
ניצחונותיה במשחקים נגד קבוצות אלו, תרמו להעלאת התודעה של הקבוצה הירושלמית בקרב אוהדי הכדורגל בארץ ישראל.
לאחר גילוי מעורבותם של רבים משחקני הקבוצה ושחקני קבוצות אחרות בפעילות מחתרתית לא חוקית בשנת 1944, ובעקבות פיצוץ בניין הבולשת הבריטית בירושלים, הוגלו חלק משחקני בית"ר על ידי ממשלת המנדט הבריטי לקניה, אריתריאה וסודאן בשל פעילותם.
במחנות המעצר במדינות אלו, שהוקמו על ידי הבריטים, הקימו העצירים היהודים, 251 במספר, מספר קבוצות כדורגל באדיבות ובעידוד השומרים האנגליים.
הקבוצות התבססו על אזורים בהם שיחקו המוגלים מירושלים, תל אביב ופתח תקווה.
במקביל, תכננו העצורים בריחה המונית על מנת לחזור לישראל, דרך מנהרה שנחפרה ממחנה העצירים ועד מרכז מגרש הכדורגל.
54 מהם אף הצליחו לברוח, אך נתפסו שנית והוחזרו למחנה המעצר.
בסופו של דבר רוב העצורים חזרו לישראל רק עם הקמת המדינה במאי 1948.
בעת הגליית חלק מהשחקנים לאפריקה בשנת 1946, הגיעה הקבוצה לסיבוב השני של גביע ארץ ישראל, הישג השיא של הקבוצה לאותן שנים, ופגשה את מכבי תל אביב עמוסת הכוכבים, שנחשבה לקבוצה החזקה ביותר בארץ ישראל ביחד עם הפועל תל אביב, וכללה את הכוכבים: אלי פוקס, יוסל'ה מרימוביץ' ושייע גלזר.
באותו טורניר, התקיים הגביע במתכונת של מפגש כפול, ומכבי הצליחה לנצח רק בשער שנוי במחלוקת, בדקה ה-90, בתוצאה 2–3. בדרכם חזרה לירושלים, נעצרו שחקני בית"ר ובילו לילה במחנה המעצר בלטרון.
המשחק השני בימק"א נגמר בתיקו 3–3, לאחר פציעתו של הכוכב סימון אלפסי, ומכבי תל אביב העפילה לסיבוב הבא בדרך לזכייה בגביע בשנה זו.
עונת 1947/1948 הייתה עונתה הראשונה של בית"ר בליגה בארץ ישראל כשנרשמה לראשונה בהתאחדות המקומית ושיחקה בליגה ב' בשם "נורדיה ירושלים".
במהלך שנת 1947 הוצאה אגודת בית"ר מחוץ לחוק, אך הקבוצה המשיכה להתקיים בארץ ישראל בשם אחר: "נורדיה ירושלים" (על שם מקס נורדאו, ממייסדי התנועה הציונית).
ב-15 בנובמבר 1947 התקיים הדרבי הירושלמי הראשון בין בית"ר להפועל ירושלים במסגרת המחזור הראשון בליגה (כאשר בית"ר משחקת בשם החליפי "נורדיה ירושלים"), בו ניצחה בית"ר 1–3. היה זה גם המשחק הרשמי הראשון למועדון במסגרת ליגה מאורגנת, כמו גם הדרבי הירושלמי הראשון אי פעם.
בשנה זו גם נרשם הניצחון הגדול, כשבית"ר הביסה בתוצאה 1–8 את קבוצת דגל ציון תל אביב.
במשחק זה כבש סימון אלפסי שישייה מרשימה ומחזיק מאז בשיא כיבושים של שחקן למשחק אחד.
עם הכרזת העצמאות בתחילת 1948, הליגה והקבוצה השעו את פעילותם ולא התקיימו זמנית - בשל גיוסם של רוב השחקנים למלחמה במסגרת צה"ל.
כחצי שנה לאחר סיום קרבות מלחמת העצמאות, בדצמבר 1949, חזרה הליגה המקומית לסדרה ובית"ר חזרה לשחק בליגה במחוז ירושלים.
עונה לאחר מכן חזרה לליגה ב'.
עד אמצע שנות ה-60 נחשבה בית"ר קבוצה בינונית בליגת השנייה המנסה ללא הצלחה להעפיל לליגה הראשונה, כשהיא מסיימת בעונות אלו במקומות במרכז טבלת ליגת המשנה (ליגה א') ומעלה, אך נכשלת במשימה לעלות ליגה, בעיקר בעונות 1963–1966, בהן סיימה הקבוצה במקומות השלישי והשני בליגת המשנה האזורית (ליגה א' דרום).
בעשור ביניים זה השחקנים הבולטים היו: חי מזרחי, דוד דוידוף, אהוד פדרמן, האחים אהרן ויוסי אמינוף, יוסף סיאני, יששכר בן אליהו והאחים משה ורפאל בביוף.
בעונה הכפולה של הצליחה הקבוצה להעפיל לליגה הראשונה, לאחר 13 עונות בליגה השנייה, ולהישאר בה למעט עונות בודדות - עד היום.
בקבוצה שיחקו: ד"ר ראול גלר, שאול מזרחי, אודי רובוביץ', בצלאל אביטון, שמעון צ'רנוחה, חיים אזולאי, יצחק מונסה, ששון זמיר ורחמים עג'מי.
מאמנהּ היהודי-ארגנטינאי של הקבוצה היה סמואל רזניק, משחקניה הגדולים של הקבוצה בעבר.
משחק העלייה לליגה הבכירה התקיים נגד מכבי רמת עמידר ואודי רובוביץ' כבש את שער הניצחון לזכות בית"ר בדקות הסיום.
בעונה לאחר העלייה, , נלחמה הקבוצה על חייה בליגה והצליחה לשרוד לבסוף כשהקדימה את הקו האדום ואת היורדת מכבי שעריים ב-3 נקודות בלבד.
בעונה שלאחר מכן סיימה במקום החמישי והחלה לבסס את עצמה בתור קבוצה לגיטימית בליגה הבכירה.
בשנות ה-70, עם עלייתו לקבוצה הבוגרת של אורי מלמיליאן, החלה הקבוצה לבסס את מעמדה כקבוצת צמרת בכדורגל הישראלי.
לכך תרמו שחקני הבית של הקבוצה, דוגמת השוער יוסי מזרחי, המגנים יוסי חכם ויצחק ג'אנו ושלישיית הקישור ויקטור לוי, דני נוימן ומלמיליאן, שכונתה "שוקולד-מנטה-מסטיק", כשם הרכב מוזיקלי פופולרי באותן השנים.
בעונת , סיימה בית"ר כסגנית אלופת המדינה, לראשונה בתולדותיה, כשרק מכבי תל אביב מקדימה אותה בארבע נקודות.
באותה העת נוהלה הקבוצה על ידי חיים קורפו.
במסגרת ליגת סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה ומרוחקת 3 נקודות בלבד מהאלופה מכבי נתניה.
במסגרת הגביע בשלב חצי גמר גביע המדינה של 1973/1974 אירע אירוע אלים ויוצא דופן בחומרתו, במשחקה של בית"ר מול הפועל פתח תקווה באצטדיון האורווה, ב-4 ביוני 1974, בתקשורת כונה האירוע "ליל הצינורות".
פתח תקווה החזיקה ביתרון 1:0 מן המשחק הראשון בירושלים, ובית"ר ניצחה 2:1 בתום 90 הדקות של משחק הגומלין, לאחר שחזרה מפיגור של 1:0, ולכן המשחק נכנס להארכה.
בהארכה כבשה פתח תקווה צמד בדקות ה-110 וה-115 ועלתה ליתרון של 3:2. לאחר מכן כבשה בית"ר שער, אך השופט ויקטור נעמן פסל אותו.
לאחר מכן הופסק המשחק כאשר אוהדי בית"ר המאוכזבים רמסו את הגדרות ופרצו למגרש.
לאורך המגרש היו מונחים צינורות השקיה מאלומיניום.
האוהדים פירקו את הצינורות ממקומם ותקפו בהם את השוטרים ואת שחקני פתח תקווה.
השחקנים אהרון סאלם, דב רמלר, גדי צלניקר ויהושע חביה הוכו קשות והועברו לבית חולים.
לאחר שרוב שחקני פתח תקווה טיפסו על חומת הבטון של האצטדיון, או ברחו אל הפרדסים הסמוכים, האוהדים אף ביצעו מעשי ונדליזם בשערי המגרש עצמו ואף ניסו להבעירם.
בתווך הצליחו האוהדים לתפוס את שחקן פתח תקווה שמוליק רוזנטל, אך השחקן של בית"ר, יצחק ג'אנו, נחלץ לעזרתו, גונן עליו בגופו, ומנע מהאוהדים לפגוע בו.
על אירוע זה נענשה הקבוצה בעונש רדיוס במספר משחקים, ומשחקים ללא קהל שחלו בפתיחת העונה העוקבת.
עונת הייתה אחת העונות הרעות של המועדון מבחינה מקצועית, והקבוצה סיימה עם 9 ניצחונות ו-8 תוצאות תיקו בלבד לעומת 13 הפסדים מה שהציב אותה במקום ה-15 והכמעט אחרון כשהיא מדשדשת בתחתית הליגה.
למזלה של הקבוצה, לא היו ירידות באותה העונה, עקב החלטת ההתאחדות להגדיל את הליגה, ועל כן נשארה בליגה.
בעונת וגם ב, הגיעה בית"ר למקום השני בליגה, כשנקודות ספורות מפרידות בינה ובין האלופות באותן שנים, הפועל באר שבע ומכבי נתניה, בהתאמה.
בית"ר החלה להגיע להישגים גם במסגרות אחרות של הכדורגל הישראלי, כגון גביע המדינה.
בעונת 1974/1975 הצליחה הקבוצה להעפיל, לראשונה בתולדותיה, לגמר הגביע, אולם הפסידה להפועל כפר סבא בתוצאה 1–3, וסיימה כסגנית בלבד.
שנה לאחר מכן, בעונת 1975/1976, העפילה הקבוצה פעם נוספת לגמר הגביע, אולם בניגוד לשנה שעברה, גברה על מכבי תל אביב בתוצאה 1–2 לאחר הארכה, משערים של מלמיליאן ונוימן, ובכך זכתה בתואר הראשון בתולדותיה.
מאמן הקבוצה היה ניסים בכר, וקפטן הקבוצה, דוד ישי, היה זה שהניף את הגביע.
ככל הנראה, היה זה משחק הכדורגל אליו הגיע מספר הצופים הרב ביותר אי פעם, במסגרת משחק בין שתי קבוצות ישראליות, כאשר 55,000 צופים חזו במשחק גמר זה.
בעקבות זכייתה בגביע המדינה בעונה זו, השתתפה הקבוצה, לראשונה בתולדותיה, בגביע בינלאומי כלשהו, ושיחקה בשישה משחקים במסגרת גביע האינטרטוטו של קיץ 1976.
משחקה הראשון בהיסטוריה של הקבוצה במפעל האינטרטוטו התקיים ב-26 ביוני 1976, נגד קבוצת יאנג בויז ברן משווייץ.
משחק זה הסתיים בהפסד של בית"ר 3–6 לשווייצרים, כשכובשי השערים לזכות בית"ר היו שחקן החיזוק יואל מסוארי (שמשון תל אביב), שלמה ג'רבי והקפטן דוד ישי.
בית"ר הייתה הקבוצה הישראלית הראשונה, יחד עם הפועל באר שבע, אשר שיחקה במפעל השייך להתאחדות האירופית (אופ"א).
בעונת 1978/1979, תחת שרביטו של שמעון שנהר, זכתה הקבוצה בגביע פעם נוספת, בשחקה בשנית נגד מכבי תל אביב.
במשחק זה ניצחה בית"ר 1–2. את השערים לזכותה כבשו הקפטן נוימן והחלוץ יוסי אברהמי.
נוסף על תואר זה, סיימה הקבוצה באותה שנה, בתום משחקי הליגה הסדירה - כסגנית אלופת המדינה - שנייה רק למכבי תל אביב.
שלהי שנות ה-70 סימנו את הפיכתה של בית"ר, בהנהגתו של אורי מלמיליאן - לקבוצה המובילה של ירושלים.
לכך תרמה העובדה שהיריבה העירונית, הפועל ירושלים דעכה בהדרגה בחלוף השנים.
בעונת ירדה הקבוצה לליגה השנייה (אז הליגה הארצית) לאחר עונה ניהולית סוערת בה החליפה 2 מאמנים ו-3 יו"רים, ובמהלכה איימו השחקנים בראשות דני נוימן על שביתה דרך ראיון בתקשורת כיוון שהתנגדו לפיטוריו של המאמן שמעון שנהר שלבסוף הוחלף בניסים בכר.
במהלך העונה בליגה הארצית (1980/1981), דגל מאמן בית"ר שהתחלף שוב, אריה רדלר, בשיתוף שחקני נוער, ובנה את התשתית לשנים הבאות של הקבוצה.
בתום עונה זו, עלתה הקבוצה בהדרכתו חזרה לליגה הבכירה, כשבשורותיה מככבים צעירים אלמוניים שכללו את: סמי מלכה, משה בן הרוש, אבי כהן, שלומי מלכה וכוכב הקבוצה לימים, אלי אוחנה.
בפתיחת עונת , בשחקה בליגה הבכירה, אירחה בית"ר את מכבי תל אביב בביתה.
במשחק זה התחולל אירוע שיפוטי חריג, המנוגד לנורמות המקובלות במשחקי כדורגל: במהלך המשחק, כבשה בית"ר שער מבעיטת עונשין, שנפסל על ידי השופט.
בעוד שחקני בית"ר חגגו את כיבוש השער, חודש המשחק במהרה על ידי שחקני מכבי, ללא ידיעת שחקני בית"ר.
הכדור נמסר למוטי איווניר, שכבש שער ניצחון מול שוער בית"ר, יוסי מזרחי.
בתום עונה זו, דורגה בית"ר במקום השישי בליגה.
בעונת , הייתה בית"ר הקבוצה הפייבוריטית לזכייה באליפות, כאשר הובילה ברוב שלבי העונה בפער נקודות גדול על שאר קבוצות הליגה.
לרוע מזלה, זכתה לבסוף קבוצה אחרת בתואר הנכסף: מכבי חיפה, בהקדימה את בית"ר בנקודה אחת בלבד בתום משחקי הליגה.
גם בעונה שלאחריה, , סיימה בית"ר כסגניתה של חיפה, הפעם בהפרש של חמש נקודות.
עם זאת, זכתה בית"ר באותה עונה בתואר אחר - גביע המדינה, לאחר שגברה על מכבי חיפה בגמר בתוצאה 0–1, תחת הדרכתו של המאמן דוד שווייצר.
הייתה זו הפעם השלישית, בו זוכה הקבוצה בתואר זה.
בעונת 1985/1986, זכתה הקבוצה פעם נוספת בגביע, תחת הדרכתו של דרור קשטן.
בעונות אלו ביסס אלי אוחנה את מעמדו ככוכב הקבוצה, יחד עם אורי מלמיליאן, כאשר כבשו שערים רבים ומכריעים, שסייעו לקבוצה לזכות בתארים שצוינו לעיל.
בעונת , זכתה הקבוצה באליפות המדינה, לראשונה בתולדותיה, אף על פי שדווקא בעונה זו החליטה הקבוצה לארח את משחקיה באצטדיון בלומפילד, שאינו אצטדיונה הביתי מטעמים כלכליים (אצטדיון שיכל להכיל יותר קהל).
בעונה זו ניצחה הקבוצה 19 משחקים, סיימה 9 בתיקו והפסידה שני משחקים בלבד.
בין השותפים לתואר ההיסטורי היו אורי מלמיליאן, אלי אוחנה, יוסי מזרחי, חנן אזולאי, יעקב שוורץ, סמי מלכה, גרי ונדרמולן והמגנים התוקפים אבי כהן ושלמה שירזי.
בתום העונה, עזב אלי אוחנה את הקבוצה לטובת קריירה אירופית, כאשר חתם בקבוצת מכלן הבלגית.
נוסף על כך, עזב המאמן דרור קשטן את משרת מאמן הקבוצה, בעוברו לאמן את מכבי חיפה.
שני אירועים אלו גרמו להתרסקות הקבוצה בעונה לאחר מכן, בסיומה הגיעה הקבוצה למקום ה-11 בלבד בליגה והייתה מרחק פסע מלרדת לליגה השנייה.
בעונת 1988/1989, זכתה הקבוצה פעם נוספת בגביע המדינה, לאחר ניצחון במשחק הגמר, בבעיטות הכרעה מאחד עשר מטרים - על מכבי חיפה.
בתום 90 דקות הייתה התוצאה 2-2; בתום ההארכה הייתה התוצאה 3-3. בתום עונה זו, עזב אורי מלמיליאן את הקבוצה, בחותמו בקבוצת מכבי תל אביב.
בעונת ירדה הקבוצה לליגה השנייה.
באותה שנה התבסס סגל הקבוצה על שחקני בית צעירים וחסרי ניסיון.
הדבר נבע מחוסר תקציב ואי יכולת לגייס ספונסרים לקבוצה.
לקראת העונה בליגה הארצית, שב לקבוצה יושב הראש לשעבר, משה דדש.
צעדו הראשון היה החזרתו של אלי אוחנה מאירופה.
הוא גייס את איש הקולנוע יורם גלובוס, שתרם 400 אלף דולר מכיסו לרכישת אוחנה, שכרטיסו היה שייך לקבוצת מכלן הבלגית.
אוחנה הסכים לחזור לישראל אף על פי שהיה שחקן מצליח באירופה, ואף זכה עם קבוצתו בגביע המחזיקות ובתואר הכדורגלן הצעיר הטוב ביותר באירופה, על ידי מגזין "Guerin' Sportivo" האיטלקי, תואר המכונה גם בשם: "פרס בראבו".
בקבוצה שיחקו באותה עונה השוער גיורא אנטמן וחלוץ רכש ממכבי יפו, עופר דגמי.
את הקבוצה אימן לופא קדוש.
בתום העונה, העפילה הקבוצה לליגת הלאומית, אז הליגה הראשונה.
בעונה שלאחר מכן, , לאחר שהות של עונה בליגה הארצית, זכתה הקבוצה באליפות שנייה בתולדותיה, תחת הדרכתו של דרור קשטן, בקדנציה השנייה שלו בקבוצה.
בשורותיה שיחקו, לצד אוחנה ויעקב שוורץ, שחקנים וותיקים אחרים: רונן חרזי, סרגיי טרטיאק, רונן שוויג וולדימיר גרשנייב.
בנוסף, הובאו לקבוצה שחקנים ישראליים, דוגמת השוער יעקב אסייג והבלמים אהוד כחילה ויעקב הלל.
הייתה זו האליפות השנייה מאז ומעולם (יחד עם האליפות של הפועל רמת גן ב-) בה זכתה קבוצה, אשר עלתה מהליגה השנייה בתחילת אותה עונה.
בשלוש העונות הבאות נחלשה בית"ר, וסיימה במקומות הרביעי, השישי והשלישי בהתאמה.
בית"ר ירושלים זכתה לעדנה בעונות ו-, בהן זכתה הקבוצה בשתי אליפויות ברציפות תחת הדרכתם של אלי כהן (השריף) ודרור קשטן.
בעונות אלו שיחקו בבית"ר אלי אוחנה, יוסי אבוקסיס, איציק זוהר, שמוליק לוי, דוד אמסלם והשוער איציק קורנפיין שחוזקו בהונגרים אישטוון שאלוי, אישטוון פישונט ואישטוון האמר.
באירוע זה נטען לכאורה, מצד קבוצת ואוהדי הפועל תל אביב, אשר התמודדה עם בית"ר על תואר האליפות, כי קבוצת הפועל בית שאן היטתה את תוצאת המשחק בינה ובין בית"ר.
טענתם הייתה, שהמניע להטייה מצד קבוצת בית שאן נבע מכך, שעשר דקות לפני סופו של המשחק, הבטיחה האחרונה את מקומה מעל לקו האדום, וניצלה מירידת ליגה.
במעשה זה מנעה בית שאן, לטענת הפועל תל אביב - את זכייתה של האחרונה באליפות, תוך שימוש באמצעים המנוגדים לעקרון ההגינות בספורט.
פרשת הטיית משחק זה נודעת בקרב אוהדי הכדורגל בשם "משחק השרוכים".
ב-2001 הודה איתן טייב שחקן בית שאן לשעבר, ואחד המעורבים העיקריים בפרשה, כי המשחק לא היה הוגן, וצוטט כאומר: "נתנו את המשחק לבית"ר".
בקיץ לקראת עונת החלה הקבוצה במסע רכש מרשים לחיזוק הקבוצה לקראת אירופה כאשר החתימה שחקנים ישראלים בכירים בליגה כדוגמת אילן בכר, אמיר שלח, אסי דומב, עופר שטרית וז'אן טלסניקוב (שכרטיסו נרכש במלואו מאשדוד), וזרים בולטים כמו תמאש שנדור (שהגיע בהשאלה מטורינו).
בעקבות חוב של 11 מיליון ש"ח למס הכנסה שהתגלה באמצע הקיץ נעצר מסע הרכש, והקבוצה שהחלה את דרכה באירופה עם ניצחון על קבוצת בי-36 מאיי פארו קרסה בשלב לאחר מכן נגד בנפיקה ליסבון הפורטוגלית שהנחילה לה את התבוסה הגדולה ביותר שלה באירופה בתוצאה 0–6 בליסבון.
הקבוצה ניסתה למכור את מגרש האימונים בית וגן על מנת שתוכל להמשיך לתפקד אך גם עסקה זו לא עלתה יפה.
בסוף העונה סיימה במקום החמישי בליגה מה שלא אפשר לה אפילו לשחק באירופה וחתם עונה שנחשבה לכישלון.
לקראת סוף העונה, בעקבות סכסוך עם המאמן הטרי אלי אוחנה, החליט בן-גור שהוא מעוניין לעזוב ודרש החזר על כספים אלו.
לאחר דרישה זו הקבוצה עמדה על סף פירוק כאשר היו"ר דדש קרא להכרזת הקבוצה כפושטת רגל.
לקראת סוף המילניום, לאחר חיפושים רבים ואף התערבות של ראש עיריית ירושלים באותה תקופה, אהוד אולמרט, נמצא רוכש אחר למועדון - איש העסקים החיפאי גד זאבי שהחזיק במניות בחברות:בזק וקשת, ובעלים של יבואן "סובארו" בישראל והגרנד קניון בחיפה.
זאבי התחייב לשלם לבן גור כ-3 מיליון דולר ולהזרים 11 מיליון ש"ח נוספים לקופת הקבוצה.
תקציב הקבוצה צפוי היה להיות כ-7 מיליון דולר בתחילה.
שנות ה-90 היוו עבור בית"ר שנים תוססות וטובות, אף על פי שכללו ירידה לליגה הארצית (הליגה השנייה).
שנים אלו לוו במעבר לאצטדיון חדיש ומפואר, וכללו שלוש אליפויות ושתי הופעות בגמר גביע המדינה (עונות 1998/1999 ו־1999/2000).
בשתיהן, במשחק הגמר של 1999 ושל 2000, פוגשת בית"ר את היריבה המרה הפועל תל אביב - ומפסידה לה פעמיים, כאשר זהות המנצחת בשני גמרים אלו נקבעה רק לאחר בעיטות דו-קרב פנדלים, לאחר תוצאות תיקו בין הקבוצות בתום תשעים דקות, ולאחר הארכה.
לקראת עונת , הבעלים החדש גד זאבי כיסה את חובותיה של הקבוצה ואף ניהל אותה.
בעונה זו הוחתמו בבית"ר שחקנים בכירים רבים מהליגה כמו: אלון מזרחי שחזר לארץ מניס), יניב אברג'יל שנחשב לכשרון עולה מהפועל כפר סבא, פליקס חלפון מהיריבה מכבי תל אביב, וכוכב הקבוצה יוסי אבוקסיס קיבל חוזה חדש.
בנוסף נעשה רכש מרשים גם בגזרת הזרים בקבוצה כגון מילאן סטויאנוסקי (שחקן נבחרת מקדוניה) ובראנקו סאביץ' מפרטיזן בלגרד.
לתפקיד המאמן מונה אלי גוטמן שזכה עם הפועל חיפה באליפות היסטורית שנתיים לפני כן, איתו באו אחד מכוכבי הליגה בשנים הללו ג'ובאני רוסו והמגן הכשרוני דוד אמסלם שניהם גם מהפועל חיפה.
תקציב הקבוצה שהחל ב-28 מיליון ש"ח האמיר לכ-62 מיליון ש"ח, סכומים גבוהים יחסית לסכומים שהיו נהוגים בבית"ר ובליגה עד אז.
במשחקי טרום העונה זכתה הקבוצה בגביע השלום ברומא, לאחר ניצחון 0–1 על קבוצת רומא האיטלקית.
בעונה זו עקב הרכש הרב והאיכותי, הייתה הקבוצה מועמדת בכירה לזכייה באליפות, אך כשלה במשימתה, וסיימה במקום החמישי בלבד בליגה כשבתווך גוטמן פוטר מאימון הקבוצה עקב סכסוך מתמשך עם קהל הקבוצה, ובמקומו מונה מאמן הקבוצה בעבר ומאמן קבוצת הנוער ניסים בכר.
כמו כן, בעונה זו נחלה הקבוצה את הפסדה הגדול ביותר, 7-0, למכבי תל אביב.
עונת נחשבת לאחת העונות הקשות של המועדון בזיכרון האוהדים.
בעונה זו, של אחרי עידן גד זאבי, התפרקה הקבוצה בבית המשפט והתירה את חוזיהם של רוב שחקניה הבכירים שנמכרו לכל המרבה במחיר, והחלה לשחק את הליגה רק מהמחזור הרביעי.
הסיבה לעיכוב נגרמה בשל הבעיות הכלכליות הקשות אליה נקלעה הקבוצה.
הסדר הושב על כנו רק לאחר ששלושה מאוהדי הקבוצה: מאיר פניג'ל, ששון שם-טוב ומאיר לוי (שרכשו את מגרש בית וגן שנתיים לפני כן) - רכשו אותה מכונס הנכסים, כיסו את חובותיה שהסתכמו בכ-6 מיליון ש"ח לאחר הפירוק אותו עברה, ובכך החזירו את הבעלות על הקבוצה - לידי אוהדי הקבוצה.
הקבוצה התבססה ברובה על שחקנים אנונימיים ממחלקת הנוער וכמו כן במשך רוב עונה זו דשדשה בית"ר בתחתית הטבלה, ואף הגיעה במחזורים מסוימים עד כדי הפרש של שש נקודות מתחת "הקו האדום".
שרשרת ניצחונות לקראת סיום העונה הצילו את הקבוצה מירידת ליגה, כאשר רק שני מחזורים לתום העונה עלתה הקבוצה מעל הקו האדום אחרי ניצחון 2–3 בחוץ על מכבי פתח תקווה.