tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי "האנציקלופדיה של התרבות הפופולרית של סיינט גיימס", ג'ולסון היה לג'אז, בלוז ו־ראגטיים מה שאלביס פרסלי היה לרוקנרול.
ג'ולסון היה לזמר הפופולרי הראשון שעשה "אירוע" נוצץ רק מלשיר שיר מסוים ונהיה ל"כוכב רוק" לפני תחילת מוזיקת הרוק.
המומחיות שלו הייתה בבניית "מסלולים" מהבמה אל תוך הקהל.
הוא היה רץ במסלולים אלו הלוך ושוב תוך כדי "התגרות, פיתוי והימום הקהל" כאשר לרוב נעצר כדי לשיר למישהו בקהל כאשר "הזיעה הייתה ניגרת מפניו, וכל הקהל היה משולהב מהופעתו".
הוא נהנה להופיע בהשחרת פנים, שגרה ידועה בתיאטרון של תחילת המאה העשרים.
בזכות סגנונו הייחודי בביצועי ג'אז ובלוז רבים מאוהדיו התוודעו למוזיקה שחורה.
כבר בשנת 1911 הוא נלחם נגד האפליה נגד שחורים בברודוויי.
בכך, הוא עזר לשוויון בין לבנים ושחורים בברודוויי ועזר לסלול את הדרך לאומנים, מחזאים וכותבי שירים שחורים, כולל קאב קאלוויי, לואי ארמסטרונג, דיוק אלינגטון, פאטס וולר ו־אתל ווטרס.
נולד בשם עוזר יואלסון בעיירה סְרֶדְנִיק (סרעדניק) שבפלך קובנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום Seredžius, בליטא), ילדם הרביעי של החזן משה ראובן יואלסון ושל רעיתו נעמי.
אחיו ואחיותיו הנוספים היו רוזה, אתה, הירש (הארי), ואחות נוספת שנפטרה בינקות.
משה יואלסון היגר לארצות הברית בשנת 1891, והצליח למצוא עבודה כרב וחזן בבית הכנסת "תלמוד תורה" בשכונת סאות'ווסט ווטר פרונט (Southwest Waterfront) בוושינגטון די.
סי.; שלוש שנים יותר מאוחר הצטרפה אליו משפחתו.
זמנים קשים הכו במשפחה עם פטירתה של אמו, נעמי, בסוף שנת 1894. עוזר והירש התלהבו מתעשיית הבידור כאשר נחשפו אליה על ידי הבדרן אל ריבס בשנת 1895, ובשנת 1897 שרו האחים עבור פרוטות בפינות רחוב תוך כדי שימוש בשמות "אל" ו"הארי".
לרוב הם השתמשו בכסף על מנת לקנות כרטיסים להצגות בתיאטרון הלאומי.
עוזר והירש בילו את רוב ימיהם בעבודות שונות כצוות.
בשנת 1900, בגיל 14, עוזר ברח מהבית בשל אביו הקפדן, ועשה את דרכו לניו יורק, לחפש קריירה בתעשיית הבידור.
בשל גילו הצעיר מדי מבחינת החוק לעבודות, בן 16, הוא לא הצליח למצוא עבודה וחי בעוני במשך שנתיים.
ימיו עברו בשליחת מכתבים לסוכנויות שחקנים ויצירת קשרים עם שחקנים מובטלים שהתקבצו סביב הספסלים בכיכר יוניון (Union Square).
כאשר מזג האוויר נעשה רע, הוא נשאר בחדרו במלון המקומי, אבל לבסוף כספו אזל והוא נאלץ לישון בעגלה ליד האיסט ריבר.
שם, הוא חלה בהצטננות קשה וטופל כחולה שחפת במרפאה חופשית.
בשנת 1906, בעודו חי בסן פרנסיסקו, פגש ג'ולסון את הרקדנית הנרייטה קלר, והזוג נישא בספטמבר 1907. בשנת 1918 הגישה הנרייטה בקשה לגירושין, בשל, על פי טענתה, ריבוי הנשים בחייו וסירובו לחזור הביתה אחרי הופעותיו.
בשנת 1920 החל ג'ולסון בקשר עם השחקנית אלמה אוסבורן, והשניים נישאו באוגוסט 1922.
בקיץ 1928 פגש את הרקדנית רובי קילר במועדון לילה בטקסס, ו"נדלק" עליה.
באחת מהופעותיה, שבה נכח ג'ולסון בקהל, הוא קם ממושבו וביצע איתה דואט.
מפיק המופע ביקש מג'ולסון להצטרף למופע עם הדואט; ג'ולסון הסכים להצעה, ובזמן סיבוב ההופעות של המופע החלו השניים לצאת יחד, ולבסוף התחתנו בספטמבר 1928.
בשנת 1935 הם אימצו בן, וקראו לו אל ג'ולסון ג'וניור.
בשנת 1939 עזבה קילר את ג'ולסון, אף על פי שחיי הנישואין של ג'ולסון איתה היו יותר טובים מבעבר.
בשנת 1944, כשהופיע בבית חולים צבאי בעיר הוט ספרינגס שבארקנסו, פגש ג'ולסון את טכנאית הרנטגן הצעירה ארלה גלברייט ושכר אותה בתור שחקנית כששימש כמפיק חברת קולומביה רקורדס.
ארלה ביקרה את ג'ולסון לאחר שאושפז בחורף 1945 בשל מאבקו הקודם במחלת המלריה; השניים החלו בקשר, והתחתנו במרץ 1945. במהלך שנות נישואיהם הם אימצו שני ילדים - אסא ג'וניור (נולד ב-1948) ואליסיה (נולדה ב-1949), ונותרו נשואים עד למותו של ג'ולסון בשנת 1950.
יחסיו עם אחיו השתנו מדי פעם.
אף על פי שהיו קרובים כשגדלו יחד, הפגין הארי בוז כלפי הצלחתו של אל.
הפופולריות של אל נסקה בעוד שזו של הארי ירדה עוד כשהיו אצל ג'ק פלמר.
לאחר שנפרד מאל וג'ק, דעכה פלאים הקריירה של הארי בתעשיית הבידור.
באחד מהמקרים הציע הארי לאל להיות הסוכן שלו – הצעה שאל דחה על הסף בשל חששו מלחץ מצד מפיקיו בשל שכירת אחיו כסוכנו.
זמן קצר לאחר מותה של אשתו של הארי, ליליאן, בשנת 1948, התקרבו הארי ואל שוב.
ג'ולסון היה שמרן כלכלי ופוליטי, ותמך בקלווין קולידג' למשרת נשיא ארצות הברית ב-1924 (עם השיר הקצר "Keep Cool With Coolidge") – שלא כמו יהודים אחרים בענף, שתמכו במועמד הדמוקרטי המפסיד ג'ון ויליאם דייוויס.
ג'ולסון הפך לזמר פופולרי בעיר ניו יורק עוד בגיל צעיר, בשנת 1898, כאשר בידרו הוא ואחיו חיילים במלחמת ארצות הברית–ספרד.
הוא פיתח בהדרגה את יסודות המפתח של הופעתו: "Blackface" (איפור שצבע את פניו בשחור), עושר מחוות, סגנון שירה אופראי, שריקות ופניות ישירות אל קהלו.
ב-1911 ניצל ג'ולסון את הופעת האורח שלו במחזמר ברודוויי בשם "לה בל פארה" (La Belle Paree) להעפלה לתפקיד כוכב.
הוא החל להקליט שירים, ועד מהרה זכה לפרסום בינלאומי, בשל הנוכחות הבימתית יוצאת הדופן שלו ובשל יחסיו האישיים עם קהלו.
לא הייתה דומה לקריירה שלו בברודוויי, אשר השתרעה על פני שלושה עשורים (1911–1940), מבחינת אורכה והפופולריות שלה.
הצופים הריעו לו, התחננו ולעיתים קרובות לא התירו למופע להתקדם, כמו למשל בהופעה בבוסטון שבה הקהל המתון והמיושב בדעתו, בדרך כלל, עצר את המופע למשך ארבעים וחמש דקות.
נאמר שהייתה לג'ולסון אישיות "מחשמלת", וכן יכולת לגרום לכל אחד מן הקהל להאמין שהוא שר רק עבורו.
הוא נודע ביותר כיום בשל הופעתו באחד מסרטי הקולנוע המדברים הראשונים, "זמר הג'אז" (1927) – סרט הקולנוע המדבר הראשון באורך מלא, שבו ביצע ג'ולסון את השיר "אמא" (Mammy) בעודו מאופר כאפרו-אמריקני, אשר זכה להצלחה רבה.
שירתו של ג'ולסון מעולם לא הייתה ג'אז, וסגנונו הייחודי נותר לעד נטוע בבימות ברודוויי של ראשית המאה העשרים.
ג'ולסון חתם עם חברת הפקות הסרטים "וורנר" על סדרת סרטים מדברים.
הוא שיחק בסרט "שוטה מזמר", סיפור סוחט דמעות של בדרן שמתעקש לשיר ולהופיע על אף שבנו שוכב על ערש דווי.
תקליטו "סאני בוי" היה לאלבום האמריקאי הראשון שמכר שלושה מיליון עותקים.
לאחר עוזבו את בימות ברודוויי, כיכב ג'ולסון ברדיו.
בשנים אלה היה לג'ולסון מופע משלו, שבו אירח את Kraft Music Hall מ-1947 עד 1949, עם אוסקר לבאנט כבן בריתו הציני המנגן בפסנתר.
על אף שזמרים כמו פרנק סינטרה, בינג קרוסבי, ופרי קומו היו אז בימי פריחתם, ג'ולסון נבחר כ"זמר הגבר הפופולרי ביותר" ב-1948, במשאל של המגזין וראייטי.
בשנה שלאחר מכן כונה ג'ולסון "אישיות השנה" על ידי מועדונים שונים באמריקה, כאשר הופיע במופע הרדיו של בינג קרוסבי.
ג'ולסון זקף את קבלת הפרס לזכות עובדת היותו הזמר היחידי שלא ביצע גרסה לשיר Mule Train, שהיה הלהיט הנסקר ביותר באותה שנה (ארבע גרסאות שונות, אחת על ידי קרוסבי, היו בין עשרת הראשונים במצעד).
ג'ולסון היה האמן המוזיקלי הראשון שמכר מעל לעשרה מיליוני תקליטים.
ג'ואל ויטבורן, מנהל הארכיון של המגזין בילבורד, נאלץ להשתמש במתווי מכירות על מנת להעריך את מידת מכירתם של להיטיו בין 1890 ל-1954 כיוון שלא היה קיים מצעד פזמונים רשמי במהלך שנים אלה.
לפי השערתו של ויטבורן, לג'ולסון היו עשרים ושלושה שווי ערך של מקום ראשון במצעד הפזמונים – רביעי בכל הזמנים, כשמעליו רק בינג קרוסבי, פול וייטמן וגאי לומברדו.
ויטבורן חישב שג'ולסון שהה במשך לפחות 114 שבועות בראש מצעד כזה או אחר.
כיום טוענים רבים כי מורשתו של ג'ולסון נזנחה עקב שימושו באיפור השחור, שנחשב גזעני ולא תקין פוליטית; ג'ולסון בחייו לא היה גזען, והאיפור היה גימיק תיאטרלי אשר שימש בידי מבצעים רבים, שחורים כלבנים.
כמה מבקרים סברו שהאיפור כמסכה על פניו, נתן להופעותיו ספונטניות, שאותה לא היה משיג אחרת.
על כל פנים לאיפור היו שורשים במופע המינסטרל (יוצא חלציו של הוודוויל), שעמו החל ג'ולסון את הופעותיו.
לאחר הצלחתם של האחים וורנר בסרטם "ינקי דודל דנדי" על אודות ג'ורג' מ.
קוהאן, האמין בעל הטור ההוליוודי סידני סקולסקי כי ניתן יהיה לעשות סרט דומה על אל ג'ולסון, והוא ידע בדיוק מי ינגוס בפתיון – הארי קוהן, נשיא חברת הסרטים קולומביה, שלמרות היותו בעיני רבים בהוליווד קולני, גס וווּלגרי, הייתה לו נקודה רכה: הוא אהב את המוזיקה של אל ג'ולסון.
סקולסקי העלה את הרעיון של סרט ביוגרפי על אל ג'ולסון, וקוהן הסכים לכך.
הסרט בוים על ידי אלפרד גרין (הנודע כיום ביותר כאחת הדמויות הבולטות בעידן ה-pre-Code בקולנוע, ביצירת המופת שלו "פני תינוק", Baby Face) כשג'ולסון מספק כמעט את כל קטעי השירה ודמותו מגולמת על ידי השחקן לארי פרקס.
הסרט "סיפורו של ג'ולסון", אחד הסרטים המבדרים ביותר בסוגה הביוגרפית המוזיקלית, השייכת לעידן שכלל סרטים כמו "ינקי דודל דנדי" (Yankee Doodle Dandy), "עננים עוברים בסך", "שלוש מילים קטנות" ו"מילים ומוזיקה", יצא לאקרנים בשנת 1946 והפך לאחד הלהיטים הגדולים והרווחיים של השנה, ופרקס קיבל בזכותו מועמדות לפרס השחקן המצטיין בטקס האוסקר.
סיפורו של ג'ולסון, וסרט ההמשך שלו "ג'ולסון שר שוב", הוביל לדור חדש לחלוטין שנשבה בקול ובכריזמה של ג'ולסון.
ג'ולסון נהג לתרום כל חייו לבידורם של אנשי צבא אמריקניים, וכך, כנגד עצת רופאיו, החליט לבדר חיילים במלחמת קוריאה, מה שדירדר את מצב לבו והוביל למותו.
התנאים הקשים שהיו במלחמת קוריאה נתנו בו את אותותיהם, והוא היה קרוב להתמוטטות.
בזמן ששיחק קלפים בסוויטה שלו בסן פרנסיסקו, התמוטט ג'ולסון ונפטר מהתקף לב חמור ב-23 באוקטובר 1950.
מילותיו האחרונות היו: "חברים, אני הולך".
המשטרה העריכה שלמרות הגשם הכבד היו בהלווייתו קרוב ל-20,000 איש – הייתה זו אחת מההלוויות הגדולות ביותר בהיסטוריה של תעשיית הבידור.
אל ג'ולסון הוא אחד השחקנים האהובים על מר ברנס ממשפחת סימפסון שעדיין מאמין כי ג'ולסון חי.
ג'ולסון נבחר כ"בדרן הגדול בתבל" בסקר שכמה מגדולי הכוכבים התייחסו אליו (פרנק סינטרה, בינג קרוסבי, ג'ודי גארלנד, אלביס פרסלי, מיק ג'אגר, רוד סטיוארט, ג'קי וילסון).
צ'ארלי צ'פלין כתב באוטוביוגרפיה שלו שג'ולסון היה אחד מהבדרנים הממגנטים ביותר שבהם צפה.
(1946) (The Jolson Story) (כפיל וקול מזמר עבור לארי פארקס).
(1949) (Jolson Sings Again) (קול שירה עבור לארי פארקס).
(1911) That Haunting Melodie (להיטו הראשון של ג'ולסון).
אל ריקרדו ג'פרסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר היה פעיל בין השנים 2004–2018. שיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
את דרכו בכדורסל החל ג'פרסון בתיכון פרנטיס שבמיסיסיפי.
בעונתו האחרונה בתיכונים, , נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן ואף היה מועמד לפרס שחקן השנה בתיכונים לאחר שקבע ממוצעים מדהימים של 42.6 נקודות, 18 ריבאונדים ו-7 חסימות למשחק.
עם סיום לימודיו התיכוניים, החליט ג'פרסון לוותר על המכללה ונרשם לדראפט ה-NBA 2004, בו נבחר במקום ה-15 על ידי קבוצת בוסטון סלטיקס.
בכך הפך ג'פרסון לשחקן התיכונים הראשון שנבחר על ידי בוסטון, מבלי שעבר בליגת המכללות.
בעונת הרוקי שלו בליגה, שיחק ג'פרסון בעיקר כפאוור פורוורד ובמהלך העונה הסדירה קבע ממוצעים של 6.7 נקודות ו-4.4 כדורים חוזרים בכ-15 למשחק.
בפלייאוף שיפר את יכולתו במעט ועלה ל-6.1 נקודות ו-6.4 כדורים חוזרים בכ-19 דקות בממוצע למשחק.
עונתו השנייה בליגה הייתה ברובה מאכזבת, בעיקר בגלל פציעות קרסול חוזרות ונשנות שגרמו לצימצום מספר המשחקים בהם שותף ל-59 בלבד.
עם זאת עלה בממוצעיו מהעונה שעברה וקבע 7.9 נקודות ו-5.1 כדורים חוזרים בממוצע למשחק.
לקראת עונת , שכר ג'פרסון שף פרטי וירד 30 פאונד ממשקלו.
ב-2 באוגוסט 2006, עבר ניתוח בקרסול וב-8 בנובמבר אותה השנה עבר ניתוח להסרת התוספתן.
בעקבות הניתוחים החמיץ את שבעת משחקיה הראשונים של בוסטון וחזר לסגל רק ב-23 בנובמבר.
לאחר זמן מה בתחילת העונה בו עלה מעמדו של ג'פרסון בבוסטון בהדרגה (9.3 נקודות ו-7 כדורים חוזרים בכ-22 דקות בממוצע בתשעת משחקיו הראשונים בעונה), הפך לאחד ה המובילים של הקבוצה.
בהמשך, בעקבות פציעותיהם של קנדריק פרקינס, מייקל אולווקנדי וטאו ראטיף, הפך לסנטר המוביל של בוסטון והחל לפתוח בחמישיית הקבוצה החל מהמשחק נגד ממפיס גריזליס ב-6 בדצמבר 2006.
בשבעת המשחקים שבאו לאחר מכן קבע ממוצעי "דאבל-דאבל" של 16.3 נקודות ו-11.1 כדורים חוזרים בכ-34 דקות למשחק, כאשר באחד המשחקים הוא אף קובע שיא קריירה של 29 נקודות ומוריד 14 כדורים חוזרים.
זו הייתה בסך הכל הפעם השנייה בקריירה, בו עבר את רף 20 הנקודות.
הפעמים השלישי והרביעי הגיעו שישה ושבעה ימים לאחר הפעם השנייה, ב-15 וב-16 בדצמבר 2006, בהם קלע 28 נקודות נגד דנוור נאגטס ו-22 נקודות נגד שארלוט בובקאטס.
משחקו המצוין של ג'פרסון בשבועות אלו הוביל את בוסטון לחמישה ניצחונות רצופים, מה שהיה לרצף הניצחונות הגדול ביותר שלה בעונה זו.
ב-3 במרץ 2007, שבר שני שיאי קריירה כאשר קלע 32 נקודות והוריד 18 כדורים חוזרים נגד ניו ג'רזי נטס.
ב-5 במרץ, נבחר ל-MVP השבועי ב-NBA בין ה-26 בפברואר ל-4 במרץ.
בסך הכל סיים ג'פרסון את עונה זו עם ממוצעי דאבל-דאבל מרשימים של 16 נקודות ו-11 כדורים חוזרים בכ-34 דקות למשחק.
ב-31 ביולי 2007, הועבר ג'פרסון יחד עם ג'רלד גרין, רייאן גומז, טאו ראטיף, סבאסטיאן טלפייר ובחירת דראפט עתידית למינסוטה טימברוולבס תמורת קווין גארנט.
עם נחיתתו במינסוטה, חתם במהירות על חוזה לחמש שנים בשווי 65 מיליון דולר לפני תחילת העונה.
כבר בעונתו הראשונה במינסוטה הפך לשחקן המוביל שלה ושותף בכל 82 המשחקים במהלך העונה הסדירה, כאשר בכולם הוא אף פותח בחמישייה.
בנוסף על הוביל את מינסוטה בנקודות, כדורים חוזרים, חסימות ודקות משחק ודורג במקום ה-20 ב-NBA בנקודות בממוצע למשחק (11 בסך הכל נקודות) עם ממוצע של 21 נקודות למשחק.
ג'פרסון מיקם את עצמו גם כאחד הגבוהים הטובים בליגה והיה לאחד מארבעה שחקנים בלבד שהעמידו ממוצעים של למעלה מ-20 נקודות ו-10 כדורים חוזרים (האחרים: דווייט הווארד, קרלוס בוזר ואנטואן ג'יימיסון).
הוא דורג חמישי ב-NBA בכדורים חוזרים בממוצע למשחק (רביעי בסך הכל כדורים חוזרים) עם ממוצע של 11.1 למשחק ושני בכדורים חוזרים בהתקפה בממוצע למשחק (3.8), כאשר רק טייסון צ'נדלר עובר אותו (4.1).
בנוסף על כך דורג במקום ה-13 בדירוג היעילות ושלישי במשחקי דאבל-דאבל.
בינואר 2008, נבחר ל-MVP השבועי ב-NBA לאחר שקלע 33.3 נקודות והוריד 15.3 כדורים חוזרים בממוצע והוביל את מינסוטה למאזן 1-3 בין ה-21 ל-27 בינואר.
ג'פרסון קלע שיא קריירה של 40 נקודות נגד ניו ג'רזי נטס ב-27 בינואר 2008 וקלע את אותו מספר נקודות במשחק נגד שארלוט בובקאטס ב-8 באפריל אותה השנה.
עונת הייתה הטובה בקריירה של ג'פרסון.
הוא קלע 23.1 נקודות, הוריד 11 כדורים חוזרים וחסם 1.7 פעמים בממוצע ב-50 המשחקים הראשונים של העונה, עד שסבל מפציעה חמורה בברך השמאלית שנגרמה מנחיתה מגושמת על רגל אחת במשחק נגד ניו אורלינס הורנטס.
לאחר מספר ימים הודיע כי הוא נאלץ לעבור ניתוח ולכן לא יחזור לשחק עד סיום העונה.
לפני פציעתו של ג'פרסון עמדה מינסוטה על מאזן 33-17, אך בהיעדרו עמדה על מאזן של 25 הפסדים לעומת 7 ניצחונות בלבד וסיימה את העונה הסדירה במאזן של 58 הפסדים לעומת 24 ניצחונות בלבד.
ב-13 בינואר 2010, קבע שיא קריירה בכדורים חוזרים, כאשר הוריד 26 בהפסדה של מינסוטה לאחר שלוש הארכות ליוסטון רוקטס.
בעונת עבר ג'פרסון ליוטה ג'אז בתמורה לקוסטה קופוס ושתי בחירות דראפט עתידיות.
ביולי 2013 חתם ג'פרסון על חוזה ל-3 עונות בשארלוט בובקאטס.
בעונתו הראשונה בקבוצה נבחר לחמישייה השלישית של העונה, לאחר שרשם ממוצעים של 21.8 נקודות ו-10.8 ריבאונדים למשחק.
ביולי 2016 חתם ג'פרסון על חוזה ל-3 עונות באינדיאנה פייסרס, אך לאחר שנתיים שוחרר מהקבוצה.
בעונת 2018/2019 שיחק ב-10 משחקים עבור קבוצת שינג'יאנג פליינג טייגרס מליגת העל הסינית.
במרץ 2019 הודיע ג'פרסון על פרישה ממשחק, בגיל 34.
אל ג'ם היא עיירה במחוז מהדיה בתוניסיה.
העיר החלה את דרכה ב- 46 לפנה"ס כיישוב רומאי שנקרא בלטינית טיסדרוס (Thysdrus) וניתן למצוא בה עד היום עתיקות רומיות מהמרשימות ביותר באפריקה.
העיר נבנתה, בדומה לערים רומאיות אחרות בתוניסיה, על התיישבות פונית קדומה יותר.
האקלים ששרר באזור זה היה פחות צחיח מכפי שהוא כיום ואפשר לטיסדרטס לשגשג.
במאה ה-2 הפכה העיר למקור מרכזי לייצור וייצוא של שמן זית בפרובינקיה אפריקה.
בעיר זו ישב בהמשך בישוף נוצרי וכיום יושב בעיר בישוף קתולי.
בתחילת המאה ה-3 נבנה האמפיתיאטרון באל ג'ם.
באותה עת התחרתה העיר עם האדרומטום (העיר סוסה של ימינו) על מעמד העיר הרומית השנייה בחשיבותה בצפון אפריקה אחרי קרתגו.
פריצתו של מרד בעיר בשנת 238 והתאבדותו של גורדיאנוס הראשון בוילה הרומית שלו בסמוך לקרתגו, הובילו להתקפה מצד כוחות רומיים שהיו נאמנים לקיסר מקסימינוס שהרסה את העיר, שלא הצליחה להתאושש מאז.
בשנת 699, בעת הכיבוש הערבי את צפון אפריקה, חנתה המצביאה הברברית קהינה עם כוחותיה בעיר במהלך המרד הברברי במוסלמים.
האמפיתיאטרון באל ג'ם הוקם בעיר בידי הקיסר הרומאי גורדיאנוס השלישי בשנת 238 כאשר שימש עדיין כפרומגיסטראט, מיד לפני שהיה לקיסר.
מאז 1979 מוכרז האמפיתיאטרון כאתר מורשת עולמית.
חולות נודדים שימרו את עיר השוק של טיסדרוס ואת פרבר הווילות הרומיות שהקיף אותו.
פסיפסים רבים מהתקופה הרומאית נמצאו ופורסמו.
יחד עם זאת לא נעשו הרבה עבודות ארכאולוגיות באזור.
אל בולסון (בספרדית: El Bolsón) היא עיירה בת כ-17,000 תושבים (2010), הממוקמת בדרום מערב פרובינציית ריו נגרו בארגנטינה, למרגלותיו של הר פילטריקיטרון.
בשל מיקומה בין מערכת עמקים בין ההרים של צ'ילה לאוקיינוס השקט, יש לאל בולסון אקלים נוח במיוחד ביחס למיקומה הדרומי.
אל בולסון, המשלבת שתי צורות חיים היסטוריות, צורת חיים אותנטית שאפיינה את הילידים הראשונים באזור בשילוב צורות חיים שונות של מהגרים אירופאיים ותנועות תרבותיות שונות משנות ה-70, ידועה בעיקר כ"עיירת ההיפים" שבה חיים פשוטים ורוגע הם עדיין דרך חיים.
האזור ידוע בעיקר בתעשיית הגבינות, דגי הטרוטה המעושנים, בירות בוטיק ביתיות, גלידות ושוקולדים ביתיים וכמו כן גם בריבות האורגניות המיוצרות בעיקר מפרי הסמבוק, המשמש לרוב לייצור יינות.
בעיר ישנה אוכלוסייה גדולה של אמנים ואנשי תרבות ורוח ופועל במרכזה שוק אומנות משגשג.
אל בולסון קרובה לפארק הלאומי לוס אלרסס (Parque Nacional Los Alerces) המפורסם שנמצא בסמוך לגבול עם צ'ילה, ומשמשת כנקודת יציאה מרכזית למגוון רחב של פעילויות ספורט כגון טרקים, רפטינג, טיפוס צוקים, סקי ועוד פעילויות באגמים ובהרים הסובבים את העיר.
בעיר מגוון רחב של מקומות לינה לתיירים כגון הוסטלים, לינה וארוחת בוקר (B&B) וצימרים ומגוון רב של מסעדות המציעות בין היתר מאכלים מקומיים כגון טלה פטגוני, דגי טרוטה טריים ומאכלי בשר שונים.
אל גאוצ'ו היא רשת מסעדות בשרים ישראלית בסגנון דרום אמריקאי.
אל גאוצ'ו הוקמה בשנת 1982 על ידי קבוצת עולים מארגנטינה, שיצרו תפריט בסגנון המטבח הארגנטינאי.
מקור השם במילה "גאוצ'וס" - בוקרים דרום אמריקאים, המרמז לבשר עגלי בקר שניזונו בדרום אמריקה במרעה הטבעי.
הסניף הראשון של המסעדה היה באילת ובשיאה הגיעה הרשת ל-17 סניפים שהיו ממוקמים באילת, אשדוד, באר שבע, בת ים, הרצליה, חיפה, ירושלים, נתניה, פתח תקווה, קריית מוצקין, קריית שמונה, ראשון לציון, רמת גן, רמת ישי ותל אביב-יפו.
חלק מסניפי הרשת כשרים ואף כשרים למהדרין.
סניפי הרשת פועלים בשיטת הזכיינות.
ב-2009 נמכרה הרשת למשפחת עזרא ולאורך העשור השני של המאה ה-21 מספר המסעדות הצטמצם והסניף המייסד באילת החליף את שמו ל"פאפי" על שם ראובן "פאפי" נחימוב ממייסדי הרשת.
נכון ל-2022 רק סניף נתניה עדיין פעיל.
בנוסף למסעדות, הרשת הפעילה גם שירותי קייטרינג וקיימה סדנאות בתחום הבשר.
מ-2010 החלה הרשת לשווק בשר קפוא לרשתות השיווק, חמישה מוצרים תחת המותג "אל גאוצ'ו פרימיום": קציצות, סטייק אנטריקוט, קבבים, המבורגרים ונקניקיות צ'וריסו.
אל בוסברג הוא תסריטאי קומי אמריקאי שכתב למופעי וודוויל, לרדיו ולקולנוע.
כמו כן היה במאי קולנוע.
כמו כן, סייע בוסברג להגדיר את האופי הבימתי של אמנים כבוב הופ, לאון ארול והצמדים הקומיים ברנס ואלן ווילר ווולסי.
הוא היה תסריטאי מבוקש, וקיבל 1,000$ לשבוע בכתיבת תסריטים לתוכניות רדיו.
בוסברג אף כתב את התסריטים ל-47 סרטים בין 1926 ל-1937, מהם בולט הסרט "לילה באופרה" (1935) שבו השתתף בכתיבה, ובו חזרו האחים מרקס למסך הגדול.
כמו כן, השתתף בכתיבת הסרט "הגנרל" (1926) בכיכובו של באסטר קיטון וסרט הפולחן "פריקס" (1932) בבימויו של טוד בראונינג.
ויכוח אישי עם המפיק, הוביל לכך שהקרדיט לבוסברג הוסר מן הסרט "יום במרוצים" בכיכובם של האחים מרקס, סרט שהיה במקור פרויקט של בוסברג.
הוא נולד בבאפלו, ניו יורק למשפחה יהודית ונפטר בלוס אנג'לס, קליפורניה מהתקף לב.
הוא קבור בבית הקברות פורסט לוון בבאפלו, ניו יורק.
אל בוסברג היה דודו של ג'יימס מייקלס, שהיה במשך שנים רבות העורך הראשי של מגזין פורבס.
יום במרוצים (1937) - בכיכובם של האחים מרקס
לילה באופרה (1935) - בכיכובם של האחים מרקס
פריקס (1932) - סרט פולחן בבימויו של טוד בראונינג
Cracked Nuts (1931) - בכיכובם של וילר ווולסי
Fifty Million Frenchmen (1931) - סרט מוזיקלי בבימויו של לויד בייקון
Chasing Rainbows (1930) - סרט קומדיה מוזיקלי
Speedy'' (1928) - בכיכובו של הרולד לויד
הגנרל (1926) - בכיכובו של באסטר קיטון
אל בורות המים הוא סרטו התיעודי של מוטי קירשנבאום בשני חלקים משנת 1982 ששודר בערוץ הראשון.
בסרט מסייר הבמאי מוטי קירשנבאום עם נעמי שמר ועמוס קינן ברחבי ארץ ישראל ומשוחח איתם על אהבתם לארץ ישראל.
במהלך הסרט הם עוברים בהתיישבות ביהודה ושומרון בראשיתה ופוגשים את הדמויות במקום.
בין הדמויות שמרואיינות בסרט הם ראשי המתיישבים דאז ישראל הראל, אורי אליצור, שמואל אופן, פנחס ולרשטיין והרב יואל בן נון.
הקריינות של מוטי קירשנבאום לאורך הסרט בין הסצנות היא ציטוטים מתוך ספרו של קינן "אל ארצך,אל מולדתך" שראה אור ב-1981
בנוסף בסרט מוצגים דיונים בנושאי ארץ ישראל ומדינת ישראל באולם צוותא ובהנחיית איציק בן נר, ובהשתתפות עמוס קינן, נעמי שמר, עמוס עוז ואברהם יפה.
קטע מפורסם מהסרט הוא האמירה של עמוס עוז שמתח ביקורת על "ירושלים של זהב" בגלל 'היעדרם' של הערבים שישבו בירושלים המזרחית מן השיר ("כיכר השוק ריקה", "אין יורד אל ים המלח").
שמר הגיבה על כך בסרט: "זה מעורר בי זעם נורא, הטיעון הזה.
זה כאילו בן אדם מתגעגע לאהובתו והוא בא אל הפסיכיאטר שלו [...] ואז הפסיכיאטר אומר לו 'אל תדאג, היא לא לבד במיטה'...
עולם שהוא ריק מיהודים, הוא בשבילי כוכב מת וארץ ישראל שהיא ריקה מיהודים היא בשבילי שוממת וריקה".
שירה המפורסם של נעמי שמר "אל בורות המים" נכתב בראשית שנות השמונים בעבור הסרט.
הסרט נחשב לאחד מסרטיו החשובים של מוטי קירשנבאום ובהלווייתו רונה קינן ביצעה את השיר "אל בורות המים".
"אל בורות המים" הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר על ארץ ישראל.
השיר "אל בורות המים" נכתב והולחן בשנת 1982 על ידי נעמי שמר בעבור הסרט התיעודי "אל בורות המים" שביים מוטי קירשנבאום.
זהו גם שיר הנושא של האלבום "אל בורות המים" שהוציאה שמר בשנת 1982.
מלבד נעמי שמר את השיר ביצעו הגבעטרון, להקת הכל עובר חביבי, עמיר בניון, דני רובס, דורית פרקש, סיון טלמור ורונה קינן – שביצעה את השיר בהלווייתו של קירשנבאום.
בשנת 2025 גם עמיחי פלסר הוציא ביצוע יחד עם אליסף פיניש.
יש הרואים קשר לשיר "ירושלים של זהב", בעקבות השימוש החוזר בביטוי "בורות המים".
בשיר ירושלים של זהב בתחילה נאמר על בורות המים "איכה יבשו", ולבסוף, בבית שנוסף לאחר שחרור העיר ירושלים והר הבית – "חזרנו אל בורות המים".
בשיר "אל בורות המים" מתוארת השיבה לבורות המים כשיבה למולדת – בה ניתן למצוא "צל בקיץ" ולבנות "עיר ובית".
אל בנקו (בספרדית: El Banco) היא עיר שנמצאת במחוז מגדלנה שבקולומביה.
אל בנקו נמצאת כ-462 ק"מ מעיר הבירה בוגוטה וכ-245 ק"מ מבירת המחוז סנטה מרתה.
החודש הכי חם הוא מרץ (28 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא אפריל (24 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,071 מילימטרים בשנה.
חודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (338 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (20 מ"מ גשם).
העיר ממוקמת ליד הכבישים 43 ו-78.
כלכלת העיר מבוססת על דיג, חקלאות, גידול בקר וייצור עופות.
אלווין לופז ג'ארו היה זמר ומוזיקאי אמריקאי.
ג'ארו נולד במילווקי, ויסקונסין ב־12 במרץ 1940, החמישי מבין שישה ילדים.
אביו של ג'ארו היה איש דת ומוזיקאי ב"כנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי", ואמו הייתה פסנתרנית בכנסייה.
ג'ארו ומשפחתו שרו בהופעות בכנסייה ובמופעי צדקה, והוא ואמו הופיעו בישיבות של "אגודת ההורים והמורים" (המקבילה לוועד ההורים בישראל).
בשנת 1968 החל להתפרנס ממוזיקת ג'אז.
בשנת 1969, ג'ארו ומרטינז פנו דרומה, שם הופיע ג'ארו אצל דינו, הטרובדור וביטר אנד וסט.
הוא הופיע בטלוויזיה בתוכניות של ג'וני קרסון, מייק דאגלס, מרב גריפין, דינה שור, ודייוויד פרוסט.
הוא הרחיב את הופעותיו במועדוני לילה, וביצע אימפרוביזציות במהלך הופעות של כוכבים עולים, כגון: בט מידלר, ג'ימי ווקר וג'ון בלושי.
במהלך תקופה זו, גילה התעניינות בכנסייה המאוחדת למדעי הדת ובסיינטולוגיה.
כמו כן, בערך באותו זמן, החל לכתוב פזמונים, ואמונתו הנוצרית החלה להשפיע על יצירתו.
בשנת 1975 עבד ג'ארו עם הפסנתרן טום קנינג.
ביום האהבה של 1976 הוא שר בפרק השלוש עשרה של ה- Saturday Night Live של NBC, אותו אירח פיטר בויל.
עד מהרה הוציא את אלבום הבכורה שלו שזכה לתהודה רבה, We Got By, שהביא אותו לתהילה בינלאומית והביאו לזכייה בפרס אקו (המקבילה הגרמנית לגרמי בארצות הברית).
לאחר פרס האקו השני הוא זוכה לשבחים עם צאת אלבומו השני, זוהר.
בשנת 1978, אל ג'ארו זכה בפרס גראמי הראשון שלו על ביצועי ווקאל הטובים ביותר עבור אלבומו "מבט לקשת".
אחד האלבומים המצליחים ביותר של ג'ארו הוא Breakin 'Away (1981), הכולל את הלהיט " We are in This Love Together".
הוא זכה שוב בפרס גראמי ב -1982 על ביצועי הקול הטוב ביותר לגברים עבור Breakin 'Away .
בשנת 1984, הגיע הסינגל שלו "אחרי הכל" למקום 69 במצעד הוט 100 של ארצות הברית ולמספר 26 בתרשים המו"פ, והיה פופולרי במיוחד בפיליפינים.
הלהיט הגדול האחרון שלו היה שיר הנושא שהיה מועמד לגראמי לתוכנית הטלוויזיה האמריקאית בלשים בלילה בשנות השמונים, שעבורה כתב את המילים.
בין השאר, הוא היה ידוע בעיקר בזכות השימוש הנרחב שלו בשירת סקאט (שלשמו נקרא "Acrobat of Scat") וכלי הקשה קוליים.
ג'ארו עשה הפסקה ארוכה מהקלטות בשנות התשעים.
כפי שהסביר בראיון ל"ג'אז רוויו": "אני עדיין בסיבוב הופעות.
סיירתי יותר מאי פעם בחיי בתקופה הזו וכך שמרתי על קשר עם הקהל שלי.
הגעתי לתוכנית הסימפונית שלי, שכללה את המוזיקה שלי וגם של אנשים אחרים, והופעתי בהפקת ברודוויי של גריז.
לרוב עשיתי את מה שתמיד עשיתי.
חיפשתי חברת תקליטים וחיכיתי לתווית הנכונה (ורבה), אבל סיירתי יותר מתמיד." בשנת 2003 שיתפו ג'ארו והמנצח לארי ביירד פעולה בהפקות סימפוניות ברחבי ארצות הברית, כאשר ביירד כותב תזמור נוסף להופעות של ג'ארו.
ג'ארו סייר והופיע עם ג'ו סמפל, צ'יק קוריאה, קת'לין באטל, Gregor Prächt, מיילס דייוויס, ג'ורג' דיוק, דוד סנבורן ריק בראון, וג'ורג' בנסון.
הוא גם ביצע את תפקיד "Teen Angel" בהפקה של גריז בברודוויי משנת 1996. ב-6 במרץ 2001, הוא קיבל כוכב בשמו בשדרת הכוכבים של הוליווד, ב 7083 בשדרות הוליווד בפינת בשדרות הוליווד ו La Brea אווניו.
בשנת 2006 ג'רייאו הופיע בדואט עם אמריקן איידול הגמר פריז בנט במהלך גמר עונה 5 ועל דואטי סלבריטאים שרים עם השחקן צ'ך מארין.
השיר הופק על ידי חברת ניקולוסי הפקות האיטלקית.
ב-16 בפברואר 2012 הוא הוזמן לפסטיבל האיטלקי המפורסם פסטיבל סן רמו לשיר עם הקבוצה האיטלקית מתיה בזאר.
אל ג'וינר , הוא אתלט עבר אמריקאי, אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984) בקפיצה משולשת.
ג'וינר הוא אחיה של האלופה האולימפית ג'קי ג'וינר קרסי ובעלה של האלופה האולימפית פלורנס גריפית' ג'וינר.
ג'וינר נולד ב-1960 בחלקה המזרחי של סנט לואיס שבמדינת מיזורי לאלפרד ומארי ג'וינר, אח בכור לג'קי, אנג'לה ודברה.
אביו היה פועל רכבות ואמו אחות.
בנעוריו למד בתיכון לינקולן שבעיר וגילה כבר אז כישרון ספורטיבי.
עם סיום לימודיו החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של ארקנסו .
בתקופת לימודיו הצטרף לנבחרת האתלטיקה של האוניברסיטה כמתחרה בקפיצה משולשת וזכה שלוש פעמים באליפות הקולג'ים באולמות ובחוץ וכן באליפות דרום מרכז ארצות הברית .
ב-1999 החל ג'וינר לעבוד כמאמן אתלטיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
ב-2000 נשכר ג'וינר על ידי עיתון הספורט SportsToday.com כדי לסקר את אולימפיאדת סידני כשבמקביל אימן שניים מהספורטאים האמריקאים לקראת התחרויות.
ג'וינר עצמו ניסה להתחרות באולימפיאדה זו אך נכשל במבחנים בגלל פגיעה בברכו.
ב-2005 החל לעבוד גם עבור הוועד האולימפי של ארצות הברית כמאמן הנבחרת הפאראלימפית.
בין השאר אימן ג'וינר את ג'ף הנדרסון שזכה ב-2016 במדליית זהב באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו בקפיצה משולשת.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד סיים במקום שמיני בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.76 מטר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה ג'וינר במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.26 מטר, לפני מייק קונלי מארצות הברית (17.18 מטר) וקית' קונור מבריטניה (16.87 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה, ארצות הברית, סיים במקום חמישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.92 מטר.
ב-1984 זכה ג'וינר בפרס ג'ים ת'ורפ המוענק כל ארבע שנים לאתלט המצטיין באולימפיאדה.
ב-1993 התקבל ג'וינר להיכל התהילה של האתלטים באוניברסיטת ארקנסו.
ב-1997 התקבל ג'וינר להיכל התהילה של מדינת ארקנסו.
ב-1999 התקבל ג'וינר להיכל התהילה של מדינת אילינוי.
ב-1980, במהלך ההרשמה למבחנים האמריקאים לקראת אולימפיאדת מוסקבה, הכיר ג'וינר את האתלטית האמריקאית פלורנס גריפית' ג'וינר והם נישאו ב-10 באוקטובר 1987. עם פרישתו מספורט תחרותי החל ג'וינר לאמן את אשתו שזכתה באולימפיאדת סיאול ב-1988 ב-3 מדליות זהב ואחת מכסף.
ב-1990 נולדה בתם מארי רות.
פלורנס נפטרה ב-21 בספטמבר 1998 לאחר שנחנקה מהכרית שלה במהלך התקף אפילפטי.
לאחר מותה פעל ג'וינר לפרסם את ספרה Running For Dummies שיצא לאור ב-1999 כשדולר מכל מכירה יועד לקרן שהקים ג'יונר בשם "הקרן להעצמה קהילתית על שם פלו-ג'ו" שנועדה להגשמת חלומות עבור בני הנוער ברחבי העולם.
כמו כן הקים ג'וינר קרן צדקה ומלגות על שם אשתו.
ב-28 ביוני 2003 נישא לאלישה ביהן (Alisha Biehn) ולזוג נולדו 2 ילדים.
ב-2021, לאחר שהתגרש מאלישה, נישא ג'וינר בשלישית לסינתיה.
אל בו שאמס הוא שבט ערבי בדואי הנמצא בעיקר בחלק הדרום מזרחי של חצי האי ערב.
בני השבט ממוקמים בעיקר בצפון עומאן ובאיחוד האמירויות הערביות.
הם נמצאים גם בכווית, קטר, מזרח ערב הסעודית, בחריין ועיראק.
בשל גודלו של השבט, קיימים ענפים רבים המיוחסים לאל בו שאמס.
בני אל בו שאמס היגרו מערבה כדי להתיישב באזור אל-סוניינה .
מאוחר יותר חלקם היגרו לנווה מדבר אל-עין.
אלן "אל" ג'אפי היה קריקטוריסט ואמן קומיקס יהודי-אמריקאי, שנודע בעיקר כאחד המאיירים הבולטים ביותר והפורים ביותר במגזין הסאטירי "מד מגזין", במשך 65 שנים.
הקריירה של אל ג'אפי כאמן קומיקס נמשכה בין השנים 1942–2020, והוא מחזיק בשיא גינס על הקריירה הארוכה ביותר כאמן קומיקס.
בין אפריל 1964 לאפריל 2013 פורסם רק גיליון אחד של מד מגזין ללא יצירותיו של אל ג'אפי.
הוא נולד בשם אברהם ג'אפי בשנת 1921 בעיר סוואנה שבמדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית, למילדרד ומוריס ג'אפי.
אל היה הבן הבכור מבין ארבעה ילדים, כולם בנים.
הוריו היו מהגרים יהודים מליטא.
אביו היה מנהל בחנות כלבו.
ב-1927 מילדרד לקחה את ארבעת ילדיה, בהסכמתו של מוריס, לליטא לעיר זרסאי.
לאחר שנה מוריס ג'אפי נסע לליטא והחזיר את המשפחה לארצות הברית.
לאחר שנה, מילדרד לקחה את ארבעת ילדיה חזרה לליטא.
לאחר ארבע שנים נוספות, מוריס חזר שוב לליטא ולקח את שלושת הילדים הגדולים בחזרה לארצות הברית.
מילדרד נהרגה במהלך מלחמת העולם השנייה בעקבות הפלישה של גרמניה הנאצית לליטא.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 ג'אפי למד בניו יורק בבית הספר התיכון למוזיקה ואמנות יחד עם אחיו הארי וכמו גם וויל אלדר, הארווי קורצמן, ג'ון סברין ואל פלדשטיין עימם יעבוד בהמשך במסגרת המגזין הסאטירי "מד מגזין".
ג'אפי החל את הקריירה ב-1941 כאשר החל לעבוד כאמן קומיקס במספר חברות הוצאה לאור, כולל "Timely Comics" ו-"Atlas Comics" כאשר במשך אותה התקופה יצר את סדרות הקומיקס "Inferior Man" ו"Ziggy Pig and Silly Seal".
במהלך מלחמת העולם השנייה ג'אפי עבד כשרטט בחיל האוויר האמריקני.
במהלך השירות הצבאי שינה את שמו ל"אלן ג'אפי".
ג'אפי סיים את השירות הצבאי ב-1946.
בסוף שנות ה-40 ערך במשך כשנה וחצי את סדרת הקומיקס "פטסי ווקר".
בשנת 1955 החל ג'אפי לעבוד עבור המגזין הסאטירי "מד מגזין".
בשנת 1964 יצר ג'אפי לראשונה עבור מד מגזין את אחת מהפינות הפופולריות ביותר במגזין "The Mad fold-ins" אשר היה דף מתקפל בצד הפנימי של העמוד האחרון אשר הכיל שאלה ותמונה גדולה.
כאשר העמוד קופל לפי ההוראות נחשפה תשובה מפתיעה בתמונה נסתרת עם כיתוב נסתר.
ג'אפי הגה את הקונספט כפרודיה לעמודי האמצע המתקפלים של פלייבוי.
ג'אפי נישא לרות אלקוויסט ב-1945. לזוג נולדו שני ילדים, ריצ'רד ודבי.
בשנת 1977 ג'אפי נישא לאלמנה ג'ויס רבנסון.
ג'אפי נפטר מאי ספיקת איברים ב-10 באפריל 2023 בבית חולים במנהטן בהיותו בן 102.
אֶל גרקו (El Greco, בספרדית בהשפעה איטלקית: "היווני"; 1 באוקטובר 1541 – 7 באפריל 1614) הוא הכינוי שבו התפרסם הצייר, הפסל והאדריכל היווני (יליד כרתים) דומניקוס תאוטוקופולוס (זה השם שבו חתם על ציוריו).
את רוב פועלו האמנותי עשה באיטליה ובספרד.
אל גרקו נולד בכרתים, שהיה באותה עת בשליטת הרפובליקה של ונציה.
התלמד בתחילה כצייר איקונות, כחלק מאסכולת כרתים .
הוא נחשב לרב-אמן בכרתים, ובגיל 26, כשרצה להרחיב את אופקיו האמנותיים, עבר לוונציה, שם למד אצל טיציאן והיה מיודד עם טינטורטו.
בשנת 1570 עבר לרומא, והעשיר את סגנונו ברכיבים של מנייריזם והרנסאנס האיטלקי.
ב-1577 היגר לטולדו, שהייתה אז הבירה הכנסייתית של ספרד, ובה חי עד סוף ימיו.
שם יצר את יצירותיו הבוגרות והנודעות ביותר.
שם גם החל בקריירה מוצלחת כצייר קישוטי מזבח ודיוקנאות.
לאחר מותו נשכחו עבודותיו יחסית.
רק בסוף המאה ה-19 גילו אמנים ומבקרים עניין מחודש באופן ההבעה הייחודי שלו.
שחרור הצורה, התאורה והצבע ביצירתו של אל גרקו היוו השראה לאמנים כפבלו פיקאסו וג'קסון פולוק במאמציהם לשנות את פני אמנות הציור במאה ה-20. חייו ויצירתו שימשו השראה גם למשורר ריינר מריה רילקה ולסופר ניקוס קאזאנצאקיס.
רבות מיצירותיו מוצגות במוזיאון הפראדו שבמדריד.
אלברט ארנולד "אל" גור הבן הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כסגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא ביל קלינטון, מ-20 בינואר 1993 עד 20 בינואר 2001. כחבר המפלגה הדמוקרטית, שירת גור קודם לכן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם מדינת טנסי.
גור היה נבחר ציבור במשך 24 שנים בסך הכול.
בחירות אלה נותרו אחת ממערכות הבחירות השנויות במחלוקת שידעה ארצות הברית והצמודות ביותר בתולדותיה.
עוד בתקופת היותו פוליטיקאי פעיל, וביתר שאת לאחר פרישתו, פעיל גור במאבק בהתחממות הגלובלית ובשינוי האקלים – ועל כך זכה בפרס נובל לשלום לשנת 2007, יחד עם הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים.
גור הוא המייסד והיו"ר הנוכחי של הפרויקט להסבת מקורות האנרגיה של ארצות הברית, חבר במועצת המנהלים של אפל ויועץ בכיר לגוגל.
גור הוא גם שותף בחברת ההון-סיכון קליינר פרקינס, העומדת בראש קבוצת פתרונות שינוי האקלים.
הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת מרכז-טנסי, בית הספר ללימודי עיתונאות של אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת פיסק ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בעבר כיהן גם במועצת המנהלים של מכון המשאבים העולמי.
גור נולד ב-31 במרץ 1948 בוושינגטון הבירה, השני מבין שני ילדיהם של אלברט גור האב, איש המפלגה הדמוקרטית, שנבחר לבית הנבחרים מטעם טנסי בשנים 1939–1953 וכיהן כסנאטור מטעם טנסי בשנים 1953–1971, ושל פאולין (לבית לאפון) גור, אשר הייתה עורכת דין.
גור הוא צאצא של מהגרים סקוטים מאלסטר שהתיישבו לראשונה בווירג'יניה באמצע המאה ה-17 ונעו מערבה לטנסי בעקבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
אחותו הגדולה ננסי לאפון גור נפטרה מסרטן ריאות ב-1984. בסרט "אמת מטרידה" מתייחס גור למותה של ננסי שלאחריה חיסל אביו את גידול הטבק כגורם שהביא אותו להכרה, שיש להבין את גורמי הסיכון ולנסות למנוע אותם, הכרה שחלה אצלו מאוחר יותר גם באשר לנושא התחממות כדור הארץ.
במהלך שנת הלימודים הוא התגורר עם משפחתו במלון פיירפקס בוושינגטון הבירה ובמהלך חודשי הקיץ הוא עבד בחווה המשפחתית בקרטגו, אשר בטנסי, בה גידלו בני הזוג גור טבק, חציר ובקר.
גור למד בבית הספר סנט אלבני.
הוא היה הקפטן של נבחרת הכדורגל, זרק דיסקוס עבור קבוצת האתלטיקה והשתתף בכדורסל, אמנות ומדעי הממשל.
הוא סיים את לימודיו במקום ה-25 בכיתה של 51, פנה ללימודים גבוהים במכללה של אוניברסיטת הרווארד, והתקבל לאחר שעבר את מבחני הקבלה הנדרשים.
גור נרשם למכללת הרווארד ב-1965; הוא בתחילה תכנן ללמוד תואר בספרות אנגלית ולטינית אך מאוחר יותר החליט ללמוד מדעי ממשל.
כבר ביומו השני בקמפוס, הוא החל בקמפיין למועצת הסטודנטים הראשונה ונבחר לנשיאה.
גור היה קורא נלהב שהתאהב בתיאוריות מדעיות ומתמטיות, אך הוא לא הצליח בשיעורי מדעים ונמנע מלקחת שיעורים במתמטיקה.
במהלך השנתיים הראשונות שלו, הציונים שלו הציבו אותו בחמישית התחתונה של כיתתו.
במהלך שנתו השנייה, הוא בילה הרבה מזמנו בצפייה בטלוויזיה, במשחקי ביליארד ומדי פעם בעישון קנאביס.
בהמשך הוא הפך להיות מעורב יותר בלימודיו, וציוניו השתפרו בהתאם.
בשנתו האחרונה, הוא למד בשיעור עם אוקיינוגרף ותאורטיקן ההתחממות הגלובלית רוג'ר רוול, שעורר את התעניינותו של גור בהתחממות כדור הארץ ובנושאים סביבתיים אחרים.
לגור ניתן ציון A בתזה - עבודת הגמר שלו, "השפעת הטלוויזיה על התנהלות הנשיאים, 1947–1969".
גור סיים לימודי תואר ראשון בממשל באוניברסיטת הרווארד ביוני 1969.
גור למד בקולג' בעידן ההפגנות הנרחבות של סטודנטים ברחבי ארצות הברית נגד התמשכות מלחמת וייטנאם.
הוא עצמו התנגד למלחמה, אבל הוא לא הסכים עם השיטות שבהן השתמשה תנועת מחאת הסטודנטים.
הוא חשב שזה צעד ילדותי להשתמש באוניברסיטה פרטית כמקום לפרוק כעס על המלחמה.
הוא וחבריו לא השתתפו בהפגנות בהרווארד.
ג'ון טייסון, שותף לדירה שלו בקמפוס, נזכר מאוחר יותר כי: "לא בטחנו הרבה בתנועות הללו...
באותה תקופה ארצות הברית השתתפה במלחמת וייטנאם והנהיגה גיוס חובה חלקי שאיפשר לבעלי קשרים להתחמק משירות.
כשגור סיים את לימודיו ב-1969, הוא הפך מיד לנתון לגיוס חובה.
אביו, שהיה מבקר קולני נגד מלחמת וייטנאם, עמד בפני מערכת בחירות מחודשות לסנאט ב-1970. גור החליט בסופו של דבר שגיוס לצבא יהיה המסלול הטוב ביותר בין שירות ארצו, ערכיו ואינטרסים אישיים.
למרות שכמעט כל חבריו לכיתה בהרווארד נמנעו מהגיוס והשירות בווייטנאם, גור האמין שאם ימצא דרך לעקוף את השירות הצבאי, הוא יעניק תירוץ להשמצה פוליטית בידי היריב הרפובליקני של אביו.
לפי הביוגרפיה של הסנאט על גור, "הוא הופיע במדים בפרסומות של אביו בקמפיין, שאחת מהן הסתיימה בייעוץ של אביו: 'בן, תמיד תאהב את ארצך'".
למרות זאת, גור האב הפסיד בבחירות ליריבו ביל ברוק.
גור אמר שסיבה נוספת שלו להתגייס הייתה שהוא לא רצה שמישהו עם פחות אפשרויות ממנו יגויס במקומו.
השחקן טומי לי ג'ונס, בן בית לשעבר של גור במכללת הרווארד, נזכר שגור אמר ש"אם הוא מצא דרך מפוארת להימנע מגיוס, מישהו אחר יגויס במקומו." גם יועצו בהרווארד, ריצ'רד נוישטדט, הצהיר כי גור החליט, "שהוא יצטרך ללכת כמתגייס משום שלדבריו, 'בטנסי, זה מה שרוב האנשים צריכים לעשות'".
באוגוסט 1969 התגייס לצבא ארצות הברית.
לאחר גיוסו גור חזר לקמפוס האנטי-מלחמתי של הרווארד במדים בכדי להיפרד מחבריו, וסטודנטים רבים "לעגו" לו.
מאוחר יותר אמר שהוא נדהם מ"השדה הרגשי של שליליות וחוסר הסכמה ומבטים נוקבים שבהחלט הרגישו כמו שנאה אמיתית" מצידם של הסטודנטים.
גור עבר הכשרה בסיסית בפורט דיקס מאוגוסט עד אוקטובר, ולאחר מכן הוקצה להיות עיתונאי בפורט ראקר, אלבמה.
באפריל 1970 הוא זכה בתואר "חייל החודש" של פורט ראקר.
פקודת שליחתו של גור לווייטנאם "נעצרה" למשך זמן מה ובמשפחת גור חשדו כי הדבר נובע מחשש של ממשל ניקסון שאם יקרה לו משהו בעת שירות, אביו יזכה בקולות אוהדים רבים.
לבסוף הוא נשלח לדרום וייטנאם ב-2 בינואר 1971, לאחר שאביו איבד את מושבו בסנאט במהלך הבחירות לסנאט ב-1970, והפך לאחד "מבין כתריסר בלבד מתוך 1,115 בוגרי הרווארד במחזור 69' ש"הלכו לווייטנאם".
גור הוצב בחטיבת המהנדסים ה-20 בביין הואה והיה עיתונאי מטעם ה-The Castle Courier.
הוא שוחרר משירות קבע במאי 1971. נכון לשנת 2021, הוא הפוליטיקאי היחיד שזכה ברוב קולות הבוחרים בבחירות לנשיאות ששירת בווייטנאם.
על תקופת שירותו הצבאית, גור הצהיר מאוחר יותר, "לא עשיתי את המיטב, או הסתכנתי בסכנה החמורה ביותר.
אבל הייתי גאה ללבוש את מדי המדינה שלי."
גור היה "מיואש" לאחר שובו מווייטנאם.
בעקבות ההפסד הפוליטי של אביו בבחירות לסנאט, פגש גור בהתנגדות נחרצת יותר מבית שלא להמשיך בשירותו.
למרות שהוריו רצו שהוא ילך לבית ספר למשפטים, גור למד לראשונה בבית הספר התאולוגי של אוניברסיטת ואנדרבילט (1971–1972) במלגה של קרן רוקפלר לאנשים שמתכננים קריירה חילונית.
מאוחר יותר אמר שהוא נסע לשם לשם חקר "נושאים רוחניים", וכי "קיווה להבין את העוולות החברתיות שאתגרו את אמונותיו הדתיות." הוא למד שנה בבית ספר, ואז החל לעבוד כעיתונאי.
ב-1971, גור גם החל לעבוד במשמרת לילה בעיתון "טנסיאן" ככתב חוקר.
חקירות השחיתות שלו בקרב חברי המועצה העירונית של נאשוויל הביאו למעצר והעמדה לדין של שני חברי מועצה בגין עבירות נפרדות.
גור מתגורר בנאשוויל שבמדינת טנסי, ומנהל חווה חקלאית באזור קרתגו.
במשך 40 שנה היה נשוי למרי אליזבת אייצ'סון, הידועה בכינוי "טיפר"–פסיכולוגית, צלמת ומייסדת הארגון PMRC, אשר פעל בשנות השמונים למען הגברת השליטה של הורים על מוזיקה אליה נחשפים ילדים המכילה תכנים אלימים, וגם הייתה פעילה למען זכויותיהם של ילדים, חולים ונשים במצוקה.
ב-1 ביוני 2010 הודיעו בני הזוג על כך שהחליטו להיפרד.
לזוג גור ארבעה ילדים ושלושה נכדים – קרינה (ילידת 1973, נשואה לדרו שיף ואם לוואייט, אנה ואוסקר), קריסטין (ילידת 1977), שרה (ילידת 1979) ואל (יליד 1982).
אל גור מנהל אורח חיים טבעוני.
ב-1974 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת ואנדרבילט בנאשוויל שבטנסי לאחר שעצר את פעילותו בשירות העיתון "טנסיאן".
החלטתו להיות עורך דין הייתה תוצאה חלקית של תקופת פעילותו כעיתונאי, שכן הוא הבין שאמנם הוא יכול לחשוף שחיתות, אבל לא יכול לשנות את המערכים המדיניים והחוקיים שהיא עומדת מעליהם.
גור לא סיים את לימודי המשפטים, והחליט בפתאומיות, ב-1976, להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, כאשר גילה שהמושב הקודם שבו כיהן אביו בעבר עומד להתפנות.
גור עזב את לימודי המשפטים במרץ 1976, במטרה להתמודד על מושב בבית הנבחרים מטעם טנסי.
גור החל לכהן בקונגרס האמריקני בגיל 28 ונשאר שם במשך 16 השנים הבאות, וכיהן הן בבית הנבחרים (1977–1985) והן בסנאט (1985–1993).
גור בילה סופי שבוע רבים בטנסי, התדיין והתייעץ עם בוחריו.
בסוף פברואר 1976, נציג בית הנבחרים מטעם טנסי, ג'ו ל.
אבינס, הודיע על פרישתו במפתיע מהקונגרס, מהלך שהפך את מושב מחוז הקונגרס ה-4 של טנסי, שאליו נבחר אלברט גור האב בשנת 1953, לפתוח בפני בחירות.
בתוך שעות לאחר שהמוציא לאור של "טנסיאן", ג'ון סייגנטלר האב, התקשר אליו כדי לומר לו שהודעת הפרישה מתקרבת, החליט גור לעזוב את בית הספר למשפטים ולהתמודד לבית הנבחרים.
גור זכה בפריימריז הדמוקרטים למחוז בבחירות המתקרבות עוד ב-1976 עם "32% מהקולות, שלושה אחוזים יותר מיריבו השני לו, ועמד מולו רק מועמד עצמאי אחד בבחירות, כך שבסופן זכה ב-94% מסך קולות הבוחרים.
הוא נבחר לתפקיד ארבע פעמים – בשנים 1976, 1978, 1980 ו-1982. בתקופת כהונתו בקונגרס, גור נחשב ל"מתון" שאחת התייחס לעצמו כ"מתון רעשני" המתנגד למימון פדרלי של הפלות ואשר הצביע נגד איסור על מכירת נשק בין מדינות.
ב-1981 צוטט גור כאומר לגבי הומוסקסואליות, "אני חושב שזה לא בסדר", ו"אני לא מתיימר להבין את זה, אבל זה לא סתם עוד סגנון חיים אופציונלי נורמלי".
הוא הוסיף גם לומר שהוא לא ייקח כספים לקמפיין מטעמם של ארגונים חברתיים הפועלים בעבור זכויות להט"ב.
למרות שהוא שמר על עמדה נגד הומוסקסואליות ונישואים של זוגות מאותו המין בשנות ה-80, גור אמר ב-2008 כי הוא חושב ש"גברים ונשים להט"בים צריכים להיות בעלי אותן זכויות כמו גברים ונשים הטרוסקסואלים." מעמדו כמתון השתנה עם השנים כאשר פנה לאגף היותר ליברלי וההנהגתי של המפלגה הדמוקרטית.
בתקופתו בבית הנבחרים, גור ישב בוועדות האנרגיה והמסחר ובוועדות המדע והטכנולוגיה, וכיו"ר ועדת המשנה לפיקוח וחקירות של ועדת המדע במשך ארבע שנים.
הוא גם ישב בוועדת המודיעין של בית הנבחרים ובשנת 1982, הציג את תוכנית גור לבקרת נשק, כדי "להפחית את הסיכויים לתקיפה גרעינית ראשונה על ידי כריתת משגרים הנושאים ראשי נפץ מרובים והצבת משגרים ניידים עם ראש נפץ אחד".
בזמן שהותו בסנאט, הוא ישב במשרדי ביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים, הכללים והמינהל ובוועדות השירותים המזוינים.
לאחר הצטרפותו לבית הנבחרים, ערך גור את הדיונים הראשונים בקונגרס על שינויי האקלים, והיה שותף לשימועים בנושא פסולת רעילה והתחממות של כדור הארץ.
הוא המשיך לדבר על הנושא לאורך כל שנות ה-80. בשנת 1990, הסנאטור גור ניהל ועידה בת שלושה ימים עם מחוקקים מלמעלה מ-42 מדינות שביקשו ליצור תוכנית מרשל עולמית, "שבמסגרתה מדינות מתועשות יסייעו למדינות מתפתחות ולמדינות עולם שלישי לצמוח בבחינה כלכלית תוך כדי הגנה על הסביבה."
בשנת 1984, גור התמודד בהצלחה על מושב בסנאט האמריקאי, שהתפנה בעקבות פרישתו של מנהיג הרוב הרפובליקני בסנאט הווארד בייקר.
הוא לא עמד מול יריבים מטעם מפלגתו בפריימריז וזכה ברוב סוחף בבחירות לסנאט מול יריבו הרפובליקני, למרות העובדה שהנשיא הרפובליקני רונלד רייגן סחף את טנסי במסע הבחירות מחדש שלו באותה שנה.
גור הביס את המועמד הרפובליקני לסנאט ויקטור אש, ואת הרפובליקני-עצמאי, אד מקאטיר, מייסד ארגן שמרני-נוצרי שנועד במקור לתמוך בבחירתו של רייגן לנשיאות ב-1980. ב-1990 זכה בניצחון סוחף בבחירות לכהונה שנייה בסנאט כאשר התמודד מולו ראש עיריית נוקסוויל לשעבר, ויליאם הוקינס.
בסוף שנות ה-80 יזם חוק לשדרוג תשתיות המחשוב והתקשורת, שהתקבל בדצמבר 1991 ותרם להתפתחות האינטרנט.
גור הציג את חוק מחקר רשת מחשבי העל משנת 1986. הוא גם נתן חסות לשימועים על האופן שבו ניתן להשתמש בטכנולוגיות מתקדמות בתחומים כמו תיאום התגובה של סוכנויות ממשלתיות לאסונות טבע ומשברים אחרים.
כסנאטור, גור החל לגבש את "חוק המחשוב בביצועים גבוהים מ-1991" (המכונה בדרך כלל "חוק גור") לאחר ששמע את הדו"ח לקראת רשת מחקר לאומית מ-1988 שהוגש לקונגרס על ידי קבוצת מתכנתים בראשות פרופסור למדעי המחשב מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ליאונרד קליינרוק, אחד היוצרים המרכזיים של ה-ARPANET.
הצעת החוק התקבלה ב-9 בדצמבר 1991, והובילה לתשתית המידע הלאומית (NII) אותה כינה גור כ"אוטוסטרדת המידע."
בשנת 1988 התמודד גור על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אך הפסיד למייקל דוקאקיס, מושל מסצ'וסטס.
בזמן כהונתו בסנאט, הוא ישב בוועדות הביטחון המולדת והעניינים הממשלתיים, הכללים והמנהל והשירותים המזוינים.
גור היה אחד מחברי הקונגרס הדמוקרטיים שהצביעו בעד היציאה למלחמת המפרץ, בניגוד לעמדת המפלגה.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים, גור הצביע בעד הצעת החוק הקובעת את יום מרטין לותר קינג כיום חג פדרלי.
גור הצביע נגד מועמדותו של ויליאם רנקוויסט לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, וכן נגד המועמדויות של רוברט בורק וקלרנס תומאס הרפובליקנים גם כן לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-3 באפריל 1989, אל, טיפר ובנם אלברט בן השש עזבו משחק בייסבול.
אלברט רץ מעבר לכביש שחצה את הרחוב כדי לראות את חברו ונפגע ממכונית.
הוא נזרק 9 מטרים ולאחר מכן התגלגל לאורך המדרכה עוד 6 מטרים.
מאוחר יותר נזכר גור: "רצתי לצדו והחזקתי אותו וקראתי בשמו, אבל הוא נותר ללא תנועה, רפוי ודומם, ללא נשימה או דופק...
עיניו היו פקוחות במבט אשר מבשר מוות, והתפללנו, שנינו, בעוד רק קולי שלי נשמע." אלברט טופל על ידי שתי אחיות שנכחו באזור בעת שאירעה התאונה.
בני הזוג גור בילו את החודש הבא בבית החולים ביחד עם בנם אלברט במסגרת תהליך השיקום שלו.
גור הגיב על כך מאוחר יותר: "חיינו היו מלאים במאבק להשבת גופו ורוחו." אירוע זה היה טראומה נפשית אישית בעבור גור ובעבור משפחתו.
באוגוסט 1991, גור הודיע כי התאונה הובילה לכך שלא התמודד בבחירות לנשיאות ב-1992. גור הצהיר: "הייתי רוצה להיות נשיא...
אבל אני גם אבא, ואני מרגיש את האחריות העמוקה שלי כלפי ילדי...
לא הרגשתי נכון לקרוע את עצמי מהמשפחה שלי במידה הדרושה בקמפיין לנשיאות." במהלך תקופה זו, גור כתב את 'כדור הארץ באיזון' (Earth in the Balance), רישום שפורסם והפך לספר הראשון שנכתב על ידי סנאטור אמריקאי מכהן שנכנס לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס מאז 'דיוקנאות באומץ' של ג'ון פיצג'רלד קנדי.
מועמדות מוקדמת לנשיאות ולסגנות (1988–1992)
גור היה מועמד במהלך הבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית נגד מועמדים כגון ג'ו ביידן, גארי הארט, דיק גפהארדט, פול סיימון, ג'סי ג'קסון ומייקל דוקאקיס (אשר זכה בסופו של דבר במועמדות המפלגה).
גור נשא ניצחונות בשבע מדינות במהלך הפריימריז, וסיים במקום השלישי הכללי.
למרות שגור הכחיש בתחילה כי בכוונתו להתמודד, מועמדותו הייתה נושא להשערות מצידם של גופי תקשורת שונים.
באותה תקופה הוא היה בן 39, מה שהפך אותו ל"מועמד הנשיאותי בעל סיכוי רציני לנצח הצעיר ביותר מאז ג'ון קנדי." ברשת CNN צוין כי "בשנת 1988, לראשונה, 12 מדינות דרום יערכו את הפריימריז שלהן באותו יום, שכונה "סופר שלישי".
גור חשב שהוא יהיה המתמודד הרציני היחיד בדרום; הוא לא סמך על ג'סי ג'קסון."
ג'קסון ניצח את גור בפריימריז בקרוליינה הדרומית, וזכה ב"יותר ממחצית הקולות בהצבעה הכוללת, פי שלושה מזה של יריבו השני לו, הסנאטור גור.
לאחר מכן, גור נשא תקווה גדולה לקראת יום שלישי הגדול, שבו חילקו את ההצבעה הדרומית: ג'קסון ניצח במדינות אלבמה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מיסיסיפי ווירג'יניה; גור ניצח בארקנסו, קרוליינה הצפונית, קנטקי, נבדה, טנסי ואוקלהומה.
גור זכה מאוחר יותר לתמיכתו של ראש עיריית ניו יורק אד קוץ' שנשא תמיכה בגור בעקבות עמדותיו בתחום מדיניות חוץ בעד מדינת ישראל.
לצד זאת, קוץ' יצא בהתקפות פוליטיות נגד ג'קסון.
הצהרות אלו הציבו את גור באור שלילי, והובילו מצביעים להתרחק מגור כך שקיבל רק 10% מהקולות בפריימריז במדינת ניו יורק.
לאחר מכן פרש גור מהמירוץ.
עיתון ה"ניו יורק טיימס" אמר כי גור איבד תמיכה בין לבין בשל התקפותיו הפוליטיות נגד ג'קסון, דוקאקיס ומועמדים אחרים.
גור הצליח בסופו של דבר לשבור את הקרח עם ג'קסון, שתמך במועמדותו שלו ושל ביל קלינטון בבחירות ב-1992 ו-1996, ותמך בגור ובג'ו ליברמן במהלך הבחירות לנשיאות ב-2000. המדיניות של גור השתנתה באופן מהותי בשנת 2000, באופן ששיקף את שמונה השנים שלו כסגן הנשיא.
גור היסס בתחילה להיות חברו למועמדותו של ביל קלינטון בבחירות לנשיאות ב-1992, אך לאחר התנגשות עם ממשל ג'ורג' הרברט ווקר בוש בנושא שינוי האקלים, הוא החליט לקבל את ההצעה.
קלינטון הצהיר כי בחר בגור בשל ניסיונו במדיניות החוץ, עבודתו בתחום שימור הסביבה ומחויבותו האישית למשפחתו.
הבחירה של קלינטון בגור כמועמדו לסגנות הנשיא זכתה לביקורת כלא שגרתית מכיוון שבמקום לבחור בשותף למירוץ שיגוון את ההצבעה, קלינטון בחר באדם תושב דרום ארצות הברית שחלק את האידאולוגיות הפוליטיות שלו והיה כמעט בן גילו של קלינטון.
ראש הלשכה בוושינגטון בעיתון בולטימור סאן, פול ווסט, הציע מאוחר יותר כי "אל גור חולל מהפכה בדרך שבה ממנים סגני נשיא.
כשהצטרף לכרטיס ההצבעה של ביל קלינטון, הו הפר את הכללים הישנים.
לא עם שני דרומיים ממדינות שכנות.
ועדיין, גור נחשב על ידי האסטרטגים הפוליטיים בשתי המפלגות כסגן הנשיא הטוב ביותר מזה 20 שנה לפחות."
גור היה מעורב בעימותים גם עם המועמדים האחרים לסגנות הנשיא, דן קווייל (סגנו של הנשיא בוש) וג'יימס סטוקדייל (המועמד לסגנות לצד רוס פרו).
בסופו של דבר, פיצול ההצבעה הרפובליקנית לנוכח מועמדותו של רוס פרו אפשרה את ניצחונם של קלינטון וגור הדמוקרטים.
בעקבות ניצחונם בבחירות גור הושבע לתפקיד סגן הנשיא ה-45 ב-20 בינואר 1993, והם נבחרו לתקופת כהונה שנייה בבחירות 1996. אל גור שימש כסגן נשיא לאורך כל תקופת ממשל קלינטון.
בתחילת הקדנציה הראשונה הם פיתחו "הסכם בן שני עמודים המתאר את מערכת היחסים בין הנשיא וסגנו." קלינטון התחייב לפגישות צהריים קבועות; הוא הכיר בגור כיועץ ראשי בנושא מועמדויות ומינה כמה מהיועצים הראשיים של גור לתפקידי מפתח בבית הלבן.
קלינטון עירב את גור בקבלת החלטות במידה חסרת תקדים עבור סגן נשיא.
באמצעות התדיינות בארוחות צהריים שבועיות ושיחות יומיות שלהם, הפך גור ל"יועץ הראשי הבלתי מעורער של הנשיא." עם זאת, גור נאלץ להתחרות עם הגברת הראשונה הילרי בתחום ההשפעה על הנשיא קלינטון, החל כשהיא מונתה לכוח המשימה של שירותי הבריאות ללא התייעצות של גור.
בעיתון "ואניטי פייר" נרשם כי "כישלונו של הנשיא קלינטון להסתמך על סגן הנשיא שלו מעיד על ההיררכיה האמיתית.
לגור היה עניין מיוחד בצמצום "בזבוז" והונאות בממשל הפדרלי ודגל בצמצום גודל הבירוקרטיה והרכבים של תקנות.
נשיאותו של קלינטון עמדה בסימן התערבות ממשלתית מעטה בהתנהלות הכלכלית ובצמיחה של אותה כלכלה אמריקאית.
לדברי הכלכלן לסלי באד, הצלחה כלכלית זו נבעה, בין השאר, מתפקידו המתמשך של גור כ"דמוקרט אטרי", המקדם את הפיתוח של טכנולוגיית המידע, שהובילה לבועת הדוט-קום (בועה כלכלית שהתקיימה בין 1995–2001).
קלינטון וגור עירבו את הממשל הפדרלי בתכנון משרדים כדי לממן מחקר ש"יציף את הכלכלה בסחורות ושירותים חדשניים, העלאת רמת השגשוג הכללית וחיזוק התעשייה האמריקאית." המטרה הכוללת שלהם הייתה לממן את הפיתוח של "רובוטיקה, כבישים ותשתיות, ביוטכנולוגיה, כלי מכונות, רכבות ריחוף מגנטיות, תקשורת אל-חוטית, סיבים אופטיים ורשתות מחשבים לאומיות.
כמו כן, הוגדרה שורה של טכנולוגיות בסיסיות כמו הדמיה דיגיטלית ואחסון נתונים." המבקרים טענו כי היוזמות "יפגעו וינפחו את הקונגרס כך שייצרו קטגוריות חדשות לגמרי של בירוקרטיה פדרלית המקשה על קיום וקידום עסקים."
במהלך כהונתו כסגן הנשיא קידם גור את המונח, שהפך בעקבותיו לפופולרי, "אוטוסטרדת המידע" – אשר הפך לשם נרדף בעבור האינטרנט.
ב-29 במרץ 1994, בנאום באוניברסיטת ג'ורג'טאון, נאם גור על רפורמה ממשלתית ונשא הרצאה שכותרתה "העבודה החדשה של המנהל הפדרלי".
גור דיבר על האופן שבו הטכנולוגיה משנה את אופי הממשל, המנהל הציבורי וההנהלה בכלל, וציין כי בעוד שבעבר היו נחוצים מבנים היררכיים עמוקים לניהול ארגונים גדולים, הטכנולוגיה הציעה גישה מדויקת ויעילה יותר למידע, ובכך הקלה על תפקודם של מבני ניהול.
ממשל קלינטון-גור השיק גם את האתר הרשמי הראשון של הבית הלבן בשנת 1994 ואת גרסאותיו הבאות עד שנת 2000. במהלך 1993 ותחילת 1994, גור נעזר בממשל כדי לתמוך באימוץ ה-Clipper Chip, טכנולוגיה שפותחה על ידי הסוכנות לביטחון לאומי שנועדה לספק גישה לאכיפת החוק לתקשורת מוצפנת.
לאחר התנגדויות פוליטיות וטכניות, היוזמה בוטלה למעשה.
גור היה מעורב גם ביוזמות סביבתיות.
ממשל קלינטון סיים את תפקידו שלוש שנים לאחר מכן מבלי שהגיש את האמנה לאשרור.
כסגן הנשיא, גור עסק בעיקר בגיבוש המלצות לייעול כלכלי וארגוני של הממשל הפדרלי, בסיוע הרוב הרפובליקני בקונגרס, שהובילו לאיזון בתקציב הפדרלי, בקידום הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה בין ארצות הברית, קנדה ומקסיקו שהתקבל בינואר 1994 ובקידום אמנת קיוטו.
משנת 1998 גור תמך בפיתוח לוויין התצפית טריאנה של סוכנות החלל האמריקנית, שנועד לספק תמונות רצופות של כדור הארץ ולבצע מחקר בנושא הגנת הסביבה וההתחממות הגלובלית, אך שיגורו נדחה על ידי הרוב הרפובליקני בקונגרס.
ממשל קלינטון רשם הישגים כלכליים רבים, בהם צמיחה רצופה של המשק האמריקני, גידול בהכנסות הפרטיות, צמצום בשיעורי המיסים, האבטלה, העוני, החוב הלאומי וההוצאות הממשלתיות והפיכת הגירעון הממשלתי לעודף.
אך המיתון שהחל במרץ 2000 העיב על הישגיו.
אל גור הגיע לביקור בישראל ב-1998, הניח זר ביד ושם, שם אבן על קברו של יצחק רבין וצפה במגדל השמש במכון ויצמן למדע.
במהלך שנות ה-90, גור התבטא בבחינה פוליטית בכמה נושאים.
בנאום על מלחמת המפרץ ב-1992, גור הצהיר כי הוא ניסה פעמיים לגרום לממשלת ארצות הברית למשוך תמיכתה בממשל סדאם חוסיין, תוך שהוא ציין את השימוש של חוסיין בגזים רעילים נגד אזרחים עיראקים, תמיכתו בטרור ותוכנית הגרעין המתפתחת שלו, אך פגש בהתנגדות שהגיע לקיצה רק עם הפלישה העיראקית לכווית.
בעקבות מבצע אל-אנפאל, שבמהלכו חוסיין ביים התקפות גז חרדל וגז עצבים קטלניות על עיראקים-כורדים, גור היה שותף לחוק למניעת רצח עם משנת 1988, שנועד לקצץ בכל הסיוע שנשלח לעיראק.
הצעת החוק הופלה בחלקה עקב שתדלנות אינטנסיבית של הקונגרס על ידי הבית הלבן בממשלי רייגן ובוש ואיום בווטו מצד הנשיא רייגן.
בשנת 1998, בכנס של APEC בהנחיית מלזיה, גור תקף את ראש הממשלה מאהאטיר מוחמד.