tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשבט זה מייחסים יוקרה ומשמעות לחפצים, בנפרד מהמחיר שעולה ליצרם.
החשיבות היא ליוקרה החברתית והתרבותית.
מנהג זה מבסס למעשה את יחסי החליפין ארוכי הטווח בשבט.
יחסי החליפין מהדקים את הקשר של הגברים לקרקעות, עוזרים בהגנה מפני האויב, פועלים לעזרה הדדית, וכולי.
חילופי הבטטות הם לא פחות מעסקה כלכלית-פוליטית.
האחזקה בעלי הבננות מגדירה את המצב הכלכלי של כל משפחה.
מקרה זה מהווה דוגמה למערכות שהן שונות מאוד מהכלכלה המודרנית.
הדוגמה הזו מלמדת שהמערכת הכלכלית היא לא מנגנון רציונלי כפי שהיינו נוטים לחשוב.
היא לא נועדה לענות על צרכים כלכליים כמו שהיא ביטוי של הסמלה תרבותית.
יתרה מכך, גם את המושג רציונליות אפשר להבין בכמה מובנים.
הגישה הפוזיטיביסטית תטען שהרציונליות היא אינסטרומנטלית, כלומר היצע מול ביקוש.
לעומתה גישת ההסמלה תטען לרציונליות יחסית, כדוגמת הסיפור הנזכר לעיל.
חשוב להבין כי כל שבט וכל תרבות עונה על המושג רציונליות באופן אחר.
מיד לדוגמה מגדיר את הרציונליות כמושג יחסי.
לטענתו רציונליות היא אקט או פעולה שבה בן תרבות מסוימת מתנהג על פי הציפיות של אותה תרבות בה הוא חי.
רעיון מפתח נוסף בגישה ההסובסטנטיביסטית אומר כי הכלכלה מקובעת לא רק במוסדות כלכליים אלא גם במוסדות שהם אינם כלכליים, ולפיכך אין הכלכלה נמצאת בוואקום חברתי.
לדוגמה, ממשלה ודת יכולות להיות חשובות לכלכלה ולהשפיע עליה ממש כמו מוסדות כלכליים.
מחויבות סוציו-תרבותית, נורמות, וערכים ממלאים תפקיד משמעותי באסטרטגיות המחייה של אנשים.
לפיכך, כל מחקר כלכלי המתעלם ואינו לוקח בחשבון את ההקשר הסוציו-תרבותי והפוליטי פגום מראשיתו.
ניתוח מהותני של הכלכלה צריך להתמקד לכן על חקר המוסדות החברתיים השונים והמגוונים עליהם מבוססים תחומי המחייה של האדם.
השוק הכלכלי הוא רק אחד מיני מוסדות רבים ומגוונים הקובעים אופיין של העסקאות הכלכליות.
טענתו העיקרית של פולני היא כי המוסדות השונים אחראיים ומארגנים בצורה עיקרית את התהליכים הכלכליים.
הגישה הסובסטנטיבית טוענת כי כל פעילות כלכלית מעוגנת ובלתי נפרדת מהחיים החברתיים.
ההחלטות הכלכליות הן חלק ממסורת ומהמערכת החברתית.
הריטואלים ותפיסות העולם משולבים זה בזה בצורה חזקה.
גישה זו טוענת כי הכלכלה היא הליבה של התרבות, כך שהשפה הכלכלית מספקת את הסמלים דרכם בני האדם חושבים על דברים אחרים.
סמלים מרכזיים ומטאפורות מפתח בחברות הקפיטליסטיות מגיעים מתוך התרבות הכלכלית.
למרות שנראה כי שיקולים פרקטיים קובעים את הבחירות, במציאות התרבות היא זו שקובעת פרקטיקות כלכליות.
התרבות משפיעה ומעצבת את המבנים הכלכליים והפוליטיים בכל מדינה ומדינה.
הגישה טוענת כי תפיסה תרבותית וסמלים תרבותיים מעצבים כלכלות.
גישה זו מתווכחת עם גישות מטריאליסטיות שונות אחרות (מרשל סהלינס).
כל תאוריה כלכלית נבנית סביב מטפורה מרכזית מהתרבות (גודמן).
תורת הכלכלה מנוסחת סביב מטפורה חומרית של ויסות וכסף בכלכלה שלנו.
גודמן טוען שבחברות ארכאיות יש תאוריות כלכליות סביב מטאפורות מתחום של יחסים חברתיים ומטאפורות אנושיות.
גישה זו טוענת כי לכל תרבות יש כלכלה משלה ויש להתייחס לפן התרבותי.
אַנְתֶסְטֵרִיָה היה אחד מארבעת החגים שנערכו באתונה לכבודו של האל דיוניסוס.
הוא נחוג אחת לשנה במשך שלושה ימים, מה-11 עד ה-13 בחודש אַנְתֶסְטֵרִיוֹן (פברואר/מרץ, כשהירח במילואו).
בעיצומו התקיימה חגיגה לציון הבשלת היין שנאסף בבציר הקודם ותחילתו של האביב.
קרוב לוודאי שהחג היה קיים מזה אלפיים שנה ויותר, מלפני 1500 לפנה"ס ועד לאחר 500 לספירה.
שלושת ימי החג נקראו על פי סדרם: פִּיתוֹאִיגְיָה (Πιθοιγία - "פתיחת כדי היין"), כוֹאֶס (Χόες - חגיגת הגביעים) וכִיטְרוֹי (Χύτροι - חגיגת הַקְדֵרוֹת).
במהלך החגיגות נשתבש ונתבלבל הסדר החברתי הקיים, העבדים הורשו ליטול בהן חלק, וכך התאחדו כל בני הבית כמנהג הקדמונים.
האנתסטריה הייתה גם חג פיוס הנשמות התועות (המקביל ללֶמוּרְיָה של הרומאים) וגירוש רוחות האבות חזרה שאולה.
הקֵרוֹת (Κηρες, keres) או הקארים (Κάρες; Kares, יושבי קאריה) שועשעו וגורשו מן העיר לאחר החג, בסמלם את נשמות המתים או את התושבים המקוריים של אטיקה.
זהו מקורו של הביטוי ביוונית בו השתמשו כדי להיפטר ממי שנדנדו ללא סוף לקבלת טובות: "החוצה, קרות!
השם "אנתסטריה" נקשר בדרך כלל עם ανθη (ה"פרח" או ה"תפרחת" של הענב, קרוב למילה הסנסקריטית andhas - צמח הסומה).
חודש אנתסטריון נקרא על שם החג ולא להפך.
מאחר ששם החודש אינו מיוחד ללוח השנה האטי, אלא היה ידוע גם באיוניה, יוצא שהחג קדם לקולוניזציה האיונית, והוא החלק הקדום ביותר של המיסתריות האלאוסיות הניתן לתארוך.
שורשיו, קרוב לוודאי, עוד ב-1500 לפנה"ס.
על פי אחת הדעות, פירוש שמו של החג הוא "קריאה לשוב" (מלשון αναθεσσασται), שכן במהלך החג נקראו נשמות המתים לשוב אל ארץ החיים (השוו ל-mundus patet של הרומאים).
הריסון, הרואה באנתסטריה חג כל הנשמות בעיקר, שמטרתו לסלק את רוחות האבות על ידי פיוסן, מפרש את פיתואיגיה כחגיגה של פתיחת הקברים (πιθος משמעו כד גדול לאפר המת), את כואס כיום הנסכים, ואת כיטרוי כיום בורות הקברים (לא "קדרות", הנקראות χυτραι), אשר מבחינת רצף הזמנים קודם למעשה ל"פיתואיגיה".
חוקרים אחרים סבורים כי פירוש השם כיטרוי הוא "כדי מים", וקושרים את הטקס עם ה"הידרופוריה" (Hydrophoria), חגיגה שמטרתה לפייס את נשמות המתים אשר נספו במבול של דאוקליון.
ביום הראשון, שנקרא פִּיתוֹאִיגְיָה (פתיחת כדי היין), הועלו לאל היין נסכים מן הכדים החדשים שנפתחו, וכל בני הבית, כולל המשרתים והעבדים, נטלו חלק בחגיגה.
החדרים וכלי השתייה עוטרו בפרחי האביב, וכמוהם גם הילדים מעל גיל שלוש.
היום השני, הנקרא כואס (חגיגת הגביעים), היה עת לשעשועים.
האנשים לבשו בגדים עליזים, מהם שהתחפשו לדמויות המיתיות בפמלייתו של דיוניסוס, ויצאו לביקורי קרובים.
במועדוני שתייה נערכו תחרויות שתייה, שהמנצח בהן היה זה שרוקן את גביעו בזמן הקצר ביותר.
אחרים נסכו נסכים על קברות שארי בשרם שהלכו לעולמם.
ביום זה ערכה המדינה טקס מיוחד וסודי באחד מן המקומות המקודשים לדיוניסוס בלנאיון (Lenaion), אשר בשאר ימות השנה היה סגור.
הבסיליסה (Basilissa, או בסילינה - Basilinna), אשתו של הארכון בסילאוס המכהן, נישאה במהלך הטקס לאל היין; סייעו לה ארבע-עשרה מטרוניתות אתונאיות שנקראו גראיראי (geraerae), אשר נבחרו על ידי הבסילאוס ונשבעו לשמור על סודיות.
הימים בהם נחוגו הפיתואיגיה והכואס נחשבו לבישי מזל (αποφραδες ביוונית, nefasti בלטינית) ול-μιαραι (טמאים), ולכן נדרש להעלות בהם נסכי כפרה; בימים אלה עלו נשמות המתים מן השאול והתהלכו בין החיים; על פי פוטיוס, האנשים לעסו עלי אֶשׁחָר ומרחו את משקופי דלתות בתיהם בעטרן להגנה מפני רעות.
בחוגים פרטיים, לכל הפחות, אופיו של החג היה שמח הרבה יותר מן הטקסים הקודרים.
תוקידידס מציין, כי "את הדיוניסיות העתיקות חגגו בשנים-עשר לחודש אנתסטריון במקדש דיוניסוס לימנאיוס (Dionysos Limnaios, "דיוניסוס אשר בביצות").
היום השלישי נקרא "כיטרוי" (חג הקדרות, מלשון χυτρος, קדרה), חג המתים.
קטניות מבושלות הועלו קורבן להרמס כתוניוס (Hermes Chthonios), הרמס בתפקידו כאל העולם התחתון, ולנשמות המתים, ואחר כך הן נתבקשו להסתלק.
לא הועלו קורבנות לאף אחד מן האלים האולימפיים האחרים, ואיש לא טעם את הנזיד, משום שנחשב למאכלם של המתים.
אף שלא הותר ביום זה להציג הצגות בתיאטרון, נערכה מעין חזרה, שבה נבחרו השחקנים של החג הדרמטי המתקרב.
ביום האחרון לחג נהגו לתלות על עץ צלמיות בצורת בובות חרס בצורת פעמון, שהוצמדו אליו רגליים ניידות, היוונים האמינו שבכוח סיבובן על העץ יש כדי לטהר את מקדישי הבובות.
אנתרופולוגיה משפטית היא ענף יישומי של האנתרופולוגיה הפיזית והאוסטאולוגיה (חקר מערכת השלד), עבור צרכים משפטיים, כגון חקירות פליליות בהן כמעט ולא ניתן לזהות את הקורבן.
אנתרופולוג משפטי יכול לעזור בזיהוי אנשים מתים אשר שייריהם נרקבו, נשרפו, הושחתו או מסיבה אחרת קשים לזיהוי.
המונח "משפטי" מתייחס ליישומו של תחום זה של המדע בבתי המשפט.
אנתרופולוגיה משפטית משתמשת בשיטות המפותחות על ידי האנתרופולוגיה הפיזית ומיישמת אותן בחקירות בהן יש חשיבות משפטית.
טכניקות אלו יכולות להעריך גיל, מין, מעמד חברתי, מוצא, זמן מאז המוות, וכן לאבחן טראומה גופנית ומחלות.
אנתרופולוגים משפטיים לעיתים עובדים עם רפואה משפטית, אודונטולוגים וחוקרי מקרי רצח לצורך זיהוי גופות, לגלות עדות לטראומה, ולצורך קביעת הפער שלפני המוות.
אף על פי שחסרה להם הסמכות החוקית להכריז את נסיבת המוות הרשמית, דעותיהם יכולות להלקח בחשבון על ידי חוקרי מקרי המוות.
הם יכולים גם להעיד בבית משפט כעדים מומחים, למרות שלפי הלכת דאוברט רוב המידע ששגור בפיהם (כמו שיחזור הפנים המשפטי) אינו קביל כעדות.
אנתרופולוג משפטי נקרא גם כאשר שיירי אדם מתגלים בחפירות ארכאולוגיות או כאשר שיירי אדם מתגלים בידי משטרה או הציבור במצבי ריקבון גופה או שרפה.
הצורך בזיהוי חיוני גם מסיבות חוקיות וגם הומניטריות.
במקרה של טראומה גופנית, אנתרופולוג משפטי יכול לקבוע בדיוק רב אם נוצר שימוש בכוח, אם בפתאומיות או בפראות, או אם הפגיעה נגרמה לפני המוות, סמוך לזמן המוות או לאחר המוות.
בנוסף, אנתרופולוגים מיומנים ביותר יכולים לזהות את סוג הנשק לפי סימנים שנותרו על העצמות.
אפילו שיירי שריפת גופה יכולים לספק מידע בדבר האדם שמת.
בארצות הברית וקנדה רק מאה רשומים בדיפלומת הארגון האמריקני לאנתרופולוגיה משפטית, כאשר רק חמישים מתוכם פעילים בתפקיד.
שניים מהמאגרים החשובים ביותר למחקר בשיירי אדם הם "מאגר האמאן-טוד" הנמצא ב"מוזיאון להיסטוריה טבעית", קליבלנד, וכן "מאגר רוברט טרי" במכון הסמית'סוניאן.
שני מאגרים אלה הם בסיס היסטורי חשוב ביותר לניתוחים סטטיסטיים הנחוצים לקיום השערות משיירים שנמצאו.
המכון לרפואה משפטית ע"ש ל.
גרינברג נכון להיום מעסיק שני אנתרופולוגים משפטיים.
אנתרופוצנטריות (ביוונית άνθρωπος, אנתרופוס - אדם, קנטרום בלטינית, מ"קנטרון" ביוונית - מרכז, בתרגום לעברית "ממוקד באדם" או "האדם במרכז") היא השקפה בתחום הפילוסופיה והתאולוגיה הרואה באדם את מרכז או תכלית העולם.
מולה עומדות שתי השקפות שונות הנוגדות את הנחת היסוד שלה: ההשקפה התאוצנטרית הרואה באלוהים את מרכז או תכלית העולם; והשקפה האקוצנטרית הרואה באדם כלא יותר מחלק אינטגרלי מהטבע ומממלכת החיות.
ההשקפה האנתרופוצנטרית עשויה לנבוע משני מקורות:
מקור ההקבלה - הסובר שהיות שהאדם נברא בצלם אלוהים, הוא ראוי לתפוס מקום מרכזי בעולם
מקור הניגוד - האדם ממלא תפקיד אוטונומי ועצמאי ביקום ועל כן אינו תלוי במקור עליון ממנו כמו אלוהים.
יש הרואים ביהדות דת אנתרופוצנטרית: לפי ספר בראשית נאמר "ויברא אלוהים את האדם בצלמו" (א', כו) והוא ישלוט על כל שאר הבריאה "וירדו בדגת הים ובעוף השמים ובבהמה...", "...ומלאו את הארץ וכבשוה" (א', כז-כח).
בספר תהלים כתוב על האדם "ותחסרהו מעט מאלוהים" (ח' ו).
גם בתלמוד ובמדרש באה לביטוי השקפה אנתרופוצנטרית: "אדם אחד שקול כנגד כל מעשה בראשית" (אבות דרבי נתן ל"א).
"בשעה שברא הקב"ה את האדם הראשון נטלו...ואמר לו: ראה מעשי כמה נאים ומשובחים הם וכל מה שבראתי, בשבילך בראתי...(קהלת רבה ט).
אך למרות כל זאת אדם אינו אלוהים אלא יצור חולף כאחד היצורים - "בני אדם דומים לעשבי השדה, הללו נוצצים והללו נובלים" (קהלת רבה נ"ד).
בתפיסה הדתית היוונית הקדומה ביותר, האלים הם סוגי חיות ומפלצות ואופיים בהתאם.
לאחר הומרוס חלה האנשה של האלים, הדומים לאדם כולל תכונותיהם השליליות.
בשלב מתקדם יותר, הרקליטוס קבע את הרעיון שזאוס הוא החוקיות האלוהית של העולם שממנה נובע האדם שהוא "אל בן תמותה".
כסנופנס מרחיק לכת הרבה יותר וקובע שלא האל יצר את האדם בדמותו אלא האדם יצר את האל בדמותו.
הוא היה אומר: "אילו האריות ידעו לצייר, היו מציירים את אליהם בצורת אריות".
פרוטגורס מרחיק יתר וקובע "האדם הוא מידת כל הדברים".
אפלטון חוזר לגישה שהאל הוא מידת כל הדברים אך האדם "מן ההכרח שיהיה שווה לו עד כמה שאפשר ושיהיה כמותו".
מכאן שתכלית האדם הוא הידמות לאלוהים.
אריסטו אומר: "הצמחים קימים לטובת בעלי החיים וכל בעלי החיים קיימים לשם האדם" (פוליטיקה א' ח).
גם הסטאיקן כריזיפוס אומר: "כל מה שלמטה מהאדם, קיים לשם האדם".
ההשקפה האנתרופוצנטרית הייתה אבן יסוד אצל רבים מהפילוסופים היהודיים של ימי הביניים.
ר' סעדיה גאון אומר: "כי הכל לא נברא כי אם בשביל האדם..." (אמונות ודעות, ד').
ר' שלמה אבן גבירול : "המלאכים משמשים גם את האדם הצדיק" (ספר תיקון המדות).
רבנו בחיי הדיין אומר בספרו "חובות הלבבות" (ב"שער היחוד"): "העולם הזה כבית בנוי והאדם כבעל הבית המשתמש בכל אשר בו".
בספר הזוהר (ח"ג, י',ע"א) נאמר (בתרגום לעברית) "כמו שלמעלה יש לכל הרקיעים רקיע עליון ולמעלה ממנו מצוי כסאו של הקדוש ברוך הוא...
אף כאן בתבל זו מצוי מלך הכל ומיהו?- האדם".
לא כל ההוגים היהודים בימי הביניים היו בדעה זו.
המתנגד החריף ביותר לאנתרופוצנטריות היה הרמב"ם.
שני טיעונים היו לו לרמב"ם:
הטיעון הנטורליסטי - האדם לא יכול להיות תכלית הבריאה.
אפסותו של האדם וקטנות עולמו שבו שולטים המקריות והחלופות לעומת העולם העליון עצום הממדים ובעל החוקיות הנצחית והמתמידה, מונע ממנו להיות תכלית ומרכז.
הטיעון התאוצנטרי - אלוהים אינו יכול לשמש כלי ואמצעי להגשמת תכלית שהיא האדם.
אלוהים פועל למען עצמו ולא למען האדם - "כל פעל ה' למענהו" (משלי טז', ד)
בכל זאת הרמב"ם מכיר בייחודיות אחת של האדם והיא הבחירה החופשית המאפשרת לו לשנות את טבעו, בניגוד לשאר היצורים.
אי ראית האדם כתכלית הבריאה, הביאה על הרמב"ם ביקורת חריפה מאוד מצד אחד ההוגים הגדולים של הכנסייה הנוצרית, תומאס אקווינס, שראה בכך כפירה גם בכתבי הקודש וגם במחשבה הפילוסופית.
כבר בימי הביניים המוקדמים התפתחה בנצרות הדעה האנתרופוצנטרית.
בהסתמכה על תיאור הבריאה בספר "בראשית", אומרת הכנסייה שאלוהים ברא את האדם בדרך ובצורה אחרת מבריאת שאר העולם ויצוריו.
על כן האדם הוא יצור איכותי יותר בעל מקום מיוחד בקרב הבריאה.
אוגוסטינוס הקדוש אמר שנשמתו של כל אדם קשורה ישירות לאלוהים בניגוד לשאר הקוסמוס.
מכאן שנשמתו של האדם היא נצחית והיא מחוץ לטבע וחוקיו.
בשלהי ימי הביניים טען המתמטיקאי ניקולאוס קוזאנוס (תחילת המאה ה-15) שהאדם הוא צלם אלוהים היות שכמו אלוהים, הוא יכול ליצור מתמטיקה.
כל אדם הוא צלם אלוהים באופן המיוחד לאותו אדם, אך כל בני האדם יחדיו מהווים את הדמות השלמה של האל.
זו תקופה בה האנתרופוצנטריות לובשת צורה חילונית יותר:
האדם משתחרר במידה רבה מהקהילה (הקהילה הנוצרית, הכנסייה) ומגיע לתודעה עצמית של פרט אינדיבידואלי, בעל ערך
האדם הוא לא רק תכלית הבריאה אלא הוא הופך גם תכלית לעצמו, דהיינו, הכרת ערך האדם כשלעצמו, טובת האדם והפרט, רווחתו, מילוי צרכיו ויצירתו הרוחנית
על כן, תקופה זו מכונה גם תקופת "גילוי העולם וגילוי האדם" (ההיסטוריון ז'ול מישלה - 1798-1874).
התפתחות המדע, בייחוד האסטרונומיה הביאה מימי קופרניקוס והלאה להחלשת ההשקפה האנתרופוצנטרית.
כדור הארץ, מקום מושבו של האדם, הוא כוכב קטן בין אין-ספור כוכבים והוא כבר לא יכול להחשב למרכז הבריאה.
אך לא כולם סברו כך.
פסקל מכנה את האדם "צמח חלוש" ואפסי במרחביו הריקים של היקום.
אך לאדם יש כושר חשיבה המתגבר על כל המרחקים הללו ועל כן הוא עליון על היקום: "...אף בשעה שהעולם ירוצץ אותו, יהיה האדם נאצל על מה שממית אותו כי הוא יודע שהוא ימות ויודע שכוח העולם חזק מכוחו, ואילו העולם אינו יודע מזה כלום".
גם קאנט שב והעמיד את האדם במרכז העולם כי העולם עצמו מעוצב על ידי הקטגוריות, הן כלי התפיסה, של האדם.
הוא ראה באדם תכלית לעצמו ולא אמצעי וקבע: "עשה פעולתך כך שהאנושיות, הן שבך והן שבכל אדם אחר, תשמש לך לעולם כתכלית ולעולם לא כאמצעי בלבד".
בתקופה המודרנית הגיעה ההשקפה האנתרופוצנטרית לשפל מדרגתה.
הדרוויניזם הציג את האדם כלא יותר מחוליה נוספת בשרשרת התפתחות החיים, ככל בעל חיים אחר.
בספרו מוצא האדם כתב צ'ארלס דרווין, שיכולותיו השכליות של האדם בהשוואה לחיות אחרות אינן נבדלות בסוג, כי אם במידה; במילים אחרות, האדם נמצא על רצף אחד עם בעלי החיים האחרים, ולא כקטגוריה נפרדת.
תורתו של זיגמונד פרויד הציגה את האדם לא כיצור תבוני ורציונלי דווקא, אלא כמונע מיצרים טבעיים בסיסיים "נמוכים".
התפתחות התורות החברתיות המודרניות של המאה ה-19 הפכו את האדם לבורג בתוך מכונה, גוף ענק שהוא החברה, הלאום או הגזע.
הגוף הענק הוא התכלית, ואילו האדם, הבורג הקטן, הוא רק אמצעי לפעולת המכונה הענקית.
האדם כחלק ממארג החיים והטבע
בשונה מהשקפות אנתרופוצנטריות הרואות באדם כעומד מעל הטבע או במרכז הטבע וכגולת הכותרת של הטבע, השקפות חדשות יותר מבקשות לערער על מעמדו המיוחד.
גישות אלה, הרווחות בקרב תנועות אקולוגיות "ירוקות" ובקרב התנועה לזכויות בעלי חיים, מתחלקות לשתי קבוצות:
הראייה האנתרופוצנטרית הרואה באדם נזר הבריאה מציבה את שאר בעלי החיים כנחותים ממנו, ככאלה שייעודם הוא לשמש כלי לסיפוק צרכיו ותאוותיו.
השקפה זו מתחשבת באינטרסים של בני אדם בלבד, ואינה מתחשבת באינטרסים של בעלי חיים אחרים.
על פי פילוסופית זכויות בעלי החיים, עליה מושתתת התנועה לזכויות בעלי חיים, העובדה שהאדם נבון יותר מבעלי חיים אחרים, אין בה כדי להעניק לו עליונות מעמדית ביחס לשאר עולם החי.
תבונה לא צריכה להיות המדד להפעלת יחס מוסרי ולמתן זכויות, כי אם היכולת לחוש ולסבול.
כל יצור המסוגל לחוש ולהזדקק, זכאי להגנה על האינטרסים הבסיסיים שלו בדמות זכויות (כמו הזכות לחיים והזכות לשלמות הגוף).
לפי תורה זו, האדם מחויב לגלות יחס מוסרי שווה לצורכיהם השונים של כל בעלי החיים.
ראייה אנתרופוצנטרית המעדיפה אינטרסים של בני אדם דווקא, רק מתוקף השתייכותם למין בני האדם, נחשבת "סוגנית", כלומר בגדר אפליה שרירותית פסולה בין מין למין.
גישה ירוקה רדיקלית שמכונה "אקולוגיה עמוקה" (Deep ecology) מתנגדת למושג "איכות הסביבה" בגלל האנתרופוצנטריות שבו, הרואה באדם מרכז שסביבו קיים הטבע והאדם אמור לדאוג לסביבה זו לשם תועלתו הפרטית ושמירת עצמו מנזק.
על פי גישה זו יש להכיר ב"טבע" כערך עצמאי שהאדם הוא חלק ממנו.
לפי המאמינים בגישה זו יש למנוע מהאדם לפגוע בטבע אפילו בדרכים כמו צימצום הילודה בניסיון להקטין את אוכלוסיית האדם בעולם, או בדרכים אלימות ולא חוקיות.
יש להעניק לטבע זכויות ועל האדם לכבד זכויות אלו כפי שהוא רוצה שיכבדו את זכויותיו.
האדם והטבע הופכים לשווי זכויות.
במקום "אמנה חברתית" נוסח רוסו יש לכרות "אמנת טבע".
אמנה זו אומרת שהאדם הוא פרט בתוך ממלכת הטבע והוא צריך להתייחס לשאר הפרטים כשווים לו ולא כנחותים.
אנתרופולוגיה תרבותית, יחד עם אנתרופולוגיה חברתית היא אחד מארבעת ענפי האנתרופולוגיה.
הענפים האחרים הם אנתרופולוגיה פיזית, ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה לשונית.
ענף אנתרופולוגי זה קידם את המונח "תרבות" כבעל משמעות מדעית וכן את חקר השונות התרבותית בקרב בני האדם.
הוא התפתח בארצות הברית, במקביל להתפתחות האנתרופולוגיה החברתית שהתפתחה בעיקר בבריטניה.
לימים, התמזגו שתי גישות אלה לכדי גישה אחת.
הרעיון האנתרופולוגי העומד מאחורי המונח תרבות משקף לעיתים תגובה כנגד שיח מערבי מוקדם המבוסס על הניגוד שבין התרבות ובין הטבע, ולפיו ישנם אנשים החיים במצב הטבעי.
אנתרופולוגים טוענים שהתרבות היא "טבע האדם" ושלכל בני האדם יש יכולת לסווג ניסיונות, לקלוט סמלים מוסווים וללמד ולהעביר סמלים אלו לאחרים.
מאחר שאנשים רוכשים תרבות תוך כדי למידה (תהליך של תִרבּות וחִברות), אנשים המתגוררים במקומות שונים או בנסיבות חיים שונות עשויים לפתח תרבויות שונות.
בנוסף, אנתרופולוגים הצביעו על כך שהודות לתרבות, אנשים יכולים להסתגל לסביבה שלהם בדרך שאינה מורשת, כך שלאנשים שחיים בסביבות שונות תהייה על פי רוב תרבות שונה.
תאוריות אנתרופולוגיות רבות מקורן בדיון על אודות הקשר שבין המקומי (תרבות מסוימת) ובין הגלובלי (טבע האדם האוניברסלי, או הקשר שבין בני אדם במקומות שונים ובנסיבות שונות).
במקביל לעליית התאוריה התרבותית בארצות הברית, התפתחה תיאורית האנתרופולוגיה החברתית בבריטניה.
אנתרופולוגיה חברתית שמה את "החברה" במרכז, ומתמקדת בחקר המצב החברתי, החוקים, הקבוצות, המוסדות והיחסים שביניהם.
עקב כך מספר אנתרופולוגים החליטו לנטוש את שתי הגישות המסורתיות והחלו לזהות את עצמם כאנתרופולוגים חברתיים-תרבותיים.
לאנתרופולוגיה התרבותית בת-זמננו שורשים התפתחותיים הנובעים מתגובה לאנתרופולוגיה במאה ה-19 העוסקת בהשוואה המוסרית שבין חברות אנושיות.
חוקרים כגון: אדוארד טיילור וג'יימס פרייזר בבריטניה עבדו בעיקר בהתבסס על נתונים ורשמים שנאספו על ידי אחרים, בדרך כלל מיסיונרים, חוקרים או מסמכים קולוניאליים רשמיים, לכן זכו לכינוי – "אנתרופולוגי-כורסא".
אדוארד טיילור היה הראשון שהעניק למושג תרבות הגדרה ברורה: תרבות היא "אותה שלמות מורכבת הכוללת את הדעות, האמונות, יצירות האמנות, החוק, המוסר, המנהגים ושאר הסגולות וההרגלים הנרכשים על ידי אדם השייך לחברה".
לאנתרופולוגים היה עניין מרכזי בדרך בה אנשים החיים באזורים שונים בעולם לעיתים חולקים אמונות ופרקטיקות דומות.
כדי להשיב על שאלתם זו אנתרופולוגים במאה ה-19 נחלקו ל-2 אסכולות מחשבתיות.
אחדים כמו גרפטון אליוט סמית' (Grafton Elliot Smith), טענו שקבוצות שונות חייבות היו בדרך כלשהי ללמוד מקבוצות אחרות, אך בדרך שאינה ישירה.
במילים אחרות, הם טענו שתכונות תרבותיות התפשטו ממקום אחד לאחר וביצעו תהליך של "דיפוזיה".
אנתרופולוגים אחרים טענו שלקבוצות שונות קיימת היכולת להמציא התנהגויות ואמונות דומות באופן עצמאי.
חלק מאלה שתמכו "בהמצאה עצמאית" כמו לואיס הנרי מורגן, הוסיפו והציעו שדמיון משמעותו שקבוצות שונות עברו את אותם שלבים בהתפתחותם התרבותית.
האנתרופולוגיה של המאה ה-20 נטשה לגמרי את הרעיון שכלל החברות האנושיות חייבות לעבור את אותם השלבים באותו הסדר.
מספר אנתרופולוגים במאה ה-20 כמו ג'וליאן סטיואר (Julian Steward), טענו בניגוד לכך, שדמיון כזה בין קבוצות משקף הסתגלות דומה בסביבות דומות.
אחרים כמו, קלוד לוי-שטראוס, (שהושפעו הן מן התרבות האמריקאית והן מן הצרפתית, ובמיוחד מהסוציולוג אמיל דירקהיים) טענו שתבנית גלויה של התפתחות משקפת דמיון במבנה המחשבתי של בני אדם.
במאה ה-20 מרבית האנתרופולוגים התרבותיים החלו ללמוד אתנוגרפיה, בה האנתרופולוג באופן מעשי שוהה בחברה אחרת לאורך תקופת זמן מסוימת, ובאותה תקופה הן משתתף והן צופה בחיים החברתיים ובחיי התרבות שלה.
ברוניסלב מלינובסקי, שהוביל עבודת שדה באיים הטרובריאנדים ולימד בבריטניה, פיתח שיטה זו.
פרנץ בועז, שביצע עבודת שדה זו באיסלנד ולימד בארצות הברית, קידם אותה.
הסטודנטים של פרנץ בועז המשיכו את הרעיון שלו על תרבות ועל רלטיביזם תרבותי ופיתחו אותו בארצות הברית.
בו זמנית תלמידיהם של השניים החלו לפתח את "האנתרופולוגיה החברתית" בבריטניה.
בעוד שהאנתרופולוגיה התרבותית התמקדה בסמלים ובערכים, האנתרופולוגיה החברתית התמקדה בקבוצות חברתיות ובמוסדות חברתיים.
היום אנתרופולוגים חברתיים-תרבותיים נוהגים לשלב את כל האלמנטים הללו יחדיו.
על אף שבמאה ה-19 אתנולוגים ראו "דיפוזיה" ו"המצאה עצמית" כהליך הדדי וכתאוריה מתחרה, מרבית האתנוגרפים הגיעו במהירות למסקנה ששני התהליכים אירעו, וששניהם מתקבלים על הדעת באופן סביר בתרבויות מצטלבות.
אבל אתנוגרפים אלה הצביעו על שטחיות בדמיון ושאפילו תכונות שהתפשטו תוך דיפוזיה בדרך כלל שינו את משמעותם ותפקידם כאשר עברו מחברה אחת, לאחרת.
לפיכך, אנתרופולוגים אלה הביעו פחות עניין בהשוואת תרבויות, שכללה הסתכלות על האופי האנושי, או גילוי חוקים אוניברסליים של התפתחות תרבותית, ויותר בהבנת תרבות ספציפית בתנאים שלה.
אתנוגרפים אלה ותלמידיהם קידמו את הרעיון של "רלטיביזם תרבותי", לפיו אדם יכול להבין התנהגות ואמונה של אדם אחר רק בהקשר של התרבות בה הוא או היא, חיים.
בתחילת המאה ה-20 אנתרופולוגיים חברתיים-תרבותיים התפתחו בצורה שונה באירופה ובארצות הברית.
אנתרופולוגים חברתיים באירופה, התמקדו בצפייה בהתנהגות חברתית ובמבנה חברתי, שזה למעשה, היחסים בין תפקידים חברתיים (לדוגמה: בעל ואישה, הורה וילד) ובין מוסדות חברתיים (לדוגמה: דת, כלכלה, פוליטיקה).
אנתרופולוגים תרבותיים אמריקאים לעומתם, התמקדו בדרך בה אנשים מביעים את עצמם ואת עולמם בעיקר בצורה סימבולית (לדוגמה: אמונות ומיתוסים).
שתי גישות אלה לעיתים קרובות נפגשות ולרוב משלימות אחת את השנייה.
לדוגמה, שארות ומנהיגות מתפקדות שניהם הן כשיטה סימבולית והן כמוסד חברתי.
היום כמעט כל האנתרופולוגים החברתיים-תרבותיים מתייחסים לתרומות, הן של האנתרופולוגיה התרבותית והן לזו של האנתרופולוגיה החברתית.
ההגדרה המקובלת היום למונח תרבות היא: "מכלול הערכים, האמונות ותפיסות העולם המופשטות המשתקפים בהתנהגותם של הבריות".
בני כל חברה אנושית נמנים עם תרבות כלשהי, וכשהם נוהגים לפיה התנהגותם נחשבת למקובלת באותה חברה.
תרבויות אינן עוברות בדרך של תורשה ביולוגית כי אם נלמדות, בעיקר בתיווכה של השפה, שהיא האמצעי שמסייע לנו להנחיל את התרבות מדור לדור ובעיקר משמשת ללמד את החדשים מן הניסיון שהצטבר.
כמו כן, רכיביה השונים של כל תרבות משתלבים יחדיו לכלל שלמות מגובשת.
תרבות וחברה הם שני מושגים שהקשר ביניהם הדוק.
מטבע הדברים תרבות אינה יכולה להתקיים ללא חברה, כשם שחברה אינה יכולה להתקיים ללא יחידים.
כיום, האתנוגרפיה ממשיכה להיות דומיננטית באנתרופולוגיה חברתית-תרבותית.
אנתרופולוגים חברתיים-תרבותיים רבים החלו לדחות מודלים מוקדמים של אנתרופולוגיה, שהתייחסו לתרבויות מקומיות כנטושות ומבודדות.
אנתרופולוגים אלה המשיכו להעסיק עצמם בבירור הדרך בה אנשים במקומות שונים חווים ומבינים את חייהם, אך הם לעיתים קרובות טוענים שלא ניתן להבין דרך חיים חברתיים ספציפית בהקשר המקומי, אלא שחייבים לנתח את דרך החיים בהקשר של אזור גדול או אף בהקשר של פוליטיקה גלובאלית ויחסים כלכליים.
מגמה הולכת ומתרחבת בחקר ובניתוח האנתרופולוגיה היא השימוש באנתרופולוגיה רב-מקומית, הנידונה במאמרו של George Marcus's "אתנוגרפיה של המערכת העולמית: העלייה של האנתרופולוגיה הרב-מקומית".
במסגרת זו נעשית הסתכלות על תרבות כמקובעת בתוך מבנה מקרו של חברה גלובלית, תוך שימוש בשיטות מסורתיות במגוון של מקומות גם מרחבי וגם זמני.
באמצעות שיטות אלה ניתן להשיג תובנות רבות כאשר בוחנים את ההשפעה של המערכות העולמיות על חברות מקומיות וגלובליות.
מתוך האנתרופולוגיה הרב-מקומית צמחה בנוסף גם גישה בין תחומית גדולה לעבודת שדה, תוך שימוש בשיטות מלימודי תרבות, תקשורת, מדעים, טכנולוגיה ועוד.
אתנוגרפיה רב-מקומית מסתכלת על נושא מעבר לגבולות הזמן או המקום.
לדוגמה, אתנוגרפיה רב-מקומית עשויה לעקוב אחר "דבר", למשל מוצר מסוים כאשר הוא עובר דרך רשת גלובלית קפיטליסטית.
אתנוגרפיה רב-מקומית עשויה גם לעקוב אחר קבוצות אתניות בתפוצות, אחרי סיפורים או שמועות שעולות בהרבה מקומות ולאורך טווחי זמן, אחרי מטאפורות שקיימות הרבה באתנוגרפיה מקומית, או אחרי ביוגרפיה של יחידים או קבוצות שאינן קבועות במקום ובזמן.
היא גם יכולה לעקוב אחר קונפליקטים שאינם תחומים בגבולות.
אתנוגרפיה רב-מקומית, כמו זו של Nancy Scheper-Hughes עוסקת בשוק השחור של סחר באיברים.
במחקרה היא עוקבת אחר איברים שמועברים במגוון רשתות חוקיות ושאינן חוקיות של הקפיטליזם כמו גם אחרי שמועות ואגדות אורבניות שסובבות קהילות מרוששות בנושא חטיפת ילדים ואיברים.
אנתרופולוגים חברתיים-תרבותיים החלו להפנות יותר את עינם החוקרת אל התרבות המערבית.
לדוגמה, Philippe Bourgois שזכה ב"פרס מרגרט מיד" בשנת 1997 עבור מחקרו "In Search of Respect", מחקר בנושא יזמים במאורות הקראק בהארלם.
בנוסף, עולות והופכות פופולריות יותר אתנוגרפיות בנושא קהילות מקצועיות כמו חוקרי מעבדה, משקיעי וול-סטריט, משרדי עורכי דין או חברות מחשבים.
מעניין לבחון את הכותרות שאוניברסיטאות מעניקות לקורסים מקדימים באנתרופולוגיה.
הכותרת יכולה לשמש כמדד כדי לדעת מהו המיקוד של המחלקה.
מחלקות מסוימות מושפעות מההתרחבות של האנתרופולוגיה החברתית לרוב בהשפעה בריטית או אירופאית ועשויות לתת לעצמן שם המתאים לכך.
לעומתן, מחלקות המושפעות מחשיבה אמריקאית הנוקטת בגישה הוליסטית יותר לעיתים קרובות מעניקות את השם, אנתרופולוגיה תרבותית.
אנתרופולוגיה יישומית - המונח מתייחס לשימוש בתאוריות ובשיטות המחקר של האנתרופולוגיה לצורך ניתוח ופתרון בעיות ממשיות בתחומים שונים.
באופן מסורתי האנתרופולוגיה מתחלקת ל 4 ענפים מרכזיים: אנתרופולוגיה תרבותית-חברתית, אנתרופולוגיה פיזית-ביולוגית, ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה בלשנית.
יישום בכל אחד משדות המחקר הללו יחשב אנתרופולוגיה יישומית.
יש המכנים את האנתרופולוגיה היישומית בשם "הענף החמישי של האנתרופולוגיה".
אנתרופולוגים יישומיים עובדים לרוב עבור גופים שאינם אקדמיים כגון ממשלות, סוכנויות פיתוח, גופים לא ממשלתיים, תאגידים ועוד.
אנתרופולוגים יישומיים עוסקים בתחומים שונים החל משיווק חברתי, הערכת פרויקטים, אנתרופולוגיה עסקית, קביעת מדיניות, אנתרופולוגיה רפואית, אנתרופולוגיה משפטית, אנתרופולוגיה של סייברספייס וכן בתחומי עיצוב רבים כגון אדריכלות, תעשייתי, אופנה, ועוד.
לרוב, משתמשים האנתרופולוגים היישומיים בשיטות מחקר איכותניות כגון תצפית משתתפת, קבוצת מיקוד וראיונות עומק.
כמו כן, הם משתמשים גם בשיטות כגון ניתוח תוכן, סקר ושיטות אמפיריות נוספות.
בישראל פועלים כיום מספר לא מבוטל של אנתרופולוגים יישומיים, אשר פועלים בשדות שונים.
תחום זה אף נלמד כתחום התמחות בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה במכללה האקדמית עמק יזרעאל וגם באוניברסיטת בן-גוריון.
בנוסף החוג לעיצוב תעשייתי מכליל במכללת הדסה שם דגש על גישה זו של אנתרופולוגיה יישומית בעיצוב, לדוגמה אחד ממרצי החוג הוא האנתרופולוג פרופ' יונתן ונטורה.
אנתרופולוגיה פיזית היא ענף באנתרופולוגיה העוסק בחקר האדם מנקודת מבט ביולוגית ואבולוציונית.
התחום מתמקד בעיקר במיון, במדידה ובניתוח השוואתי של אוכלוסיות אדם שונות, הן בעבר (בעיקר על סמך שרידי שלד מאובנים) והן בהווה, במטרה להבין את האבולוציה של האדם ואת המגוון האנושי כיום.
תחומי משנה באנתרופולוגיה הפיזית כוללים:
פלאואנתרופולוגיה: חקר מאובני האדם ועדויות אחרות לאבולוציה האנושית.
פרימטולוגיה: חקר ההתנהגות, האקולוגיה, האבולוציה והגנטיקה של פרימטים שאינם אנושיים.
: חקר המחלות והפציעות בימי קדם, בעיקר על בסיס עדויות של שלדים ולעיתים גם רקמות רכות שהשתמרו (כמו במומיות, לדוגמה).
אנתרופולוגיה משפטית: חקר הנסיבות שהביאו למותו של האדם.
הסיווגים הראשוניים וההיסטוריים שילבו פעמים רבות בין מאפיינים ביולוגיים למאפיינים תרבותיים והשליכו אחד על השני בעזרתם.
אופן זה כבר אינו מקובל והסיווגים מהעבר נחשבים לפחות מדויקים מבחינה מדעית.
כך למשל גזעים מסוימים עשויים להיקרא לדוגמה "הגזע הגרמאני", "הגזע היווני" או "הגזע האנגלו-סקסוני" או אף "הגזע הלטני" ו"הגזע הסלאבי", אך חלוקה זאת כבר אינה מקובלת עקב התבססות המרובה על אפיון תרבותי והיא השפה כדי להבדיל בין קבוצות בני אדם שונות.
לשפה יש יכולת לתת אינדיקציה על המוצא של קבוצה אתנית אך מכיוון שניתן לרוכשה, חלוקה זאת אינה מדויקת.
מאוחר יותר החלו להתבסס תאוריות מדעיות לסיווג בני אדם לגזעים על פי צבע עורם.
היתרון שבהתבססות על צבע עור לדוגמה לחלוקה גזעית הוא שצבע עור לא משתנה באופן משמעותי בדרך כלל במהלך חיי האדם ואינו נרכש, לכן הוא נחשב לתכונה תורשתית שעשויה לתת מענה הרבה יותר יציב למוצא האדם.
עם זאת חלוקה לגזעים כמו "הגזע השחור" ו"הגזע הצהוב" היא גם בעצמה מאוד לא מדויקת מפני שהיא כללית ביותר ולא ממש מצליחה לתת מענה מבוסס עקב הכלליות שלה.
אחרי הכל אף על פי שהחלוקה על פי צבע עור מבוססת יותר מהחלוקה השפתית אין היא נותנת מענה ראוי מספיק מבחינה מדעית לעיתים כדי לבסס קביעות.
כך למשל צבע עור מושפע מכמות האור שאליה נחשף האדם לאורך זמן ולקבוצות בעלי צבע עור כהה, למשל אפריקנים ואוקיניים למשל לא בהכרח יש קשר ישיר למרות צבע עורם הכהה יחסית המשותף.
השלב הבא ברמת הדיוק שלו יהיה מבוסס על המדד הצפאלי.
מדד זה נותן את היחס שבין רדיוס רוחב הראש לבין אורכו.
המדד הצפאלי מבוסס על הנטייה של אנשים החיים במקום מסוים להיות בעלי יחס צפאלי דומה ובזה אין כלל ספק (אך עם זאת גם כאן אין דיוק גמור ואי אפשר להתבסס ממש רק על כך כדי לחלק בני אדם לגזעים שונים).
מאז יצירתו של המדד הצפאלי על ידי אנדס רטוזיוס (Anders Retzuis) השוודי, התפתחה האנתרופולוגיה הפיזית והשתכלל הבסיס של החלוקה לגזעים של בני אדם כאשר היום הוא מבוסס יותר על גנים המאפשרים חלוקה מהמינה הרבה יותר של בני אדם לקבוצות ונתונים אמינים הרבה יותר בקשר למקורם ההיסטורי.
ברוב ההיסטוריה בני אדם נולדו, חיו ומתו פחות או יותר באותו אזור-כלומר הם לא נדדו למרחקים אורכים מידי בכל מחזור חיים, דבר המוכח בשוני בכרומוזום Y ואף בגנום המיטוכונדריאלי, אצל אנשים שונים הבאים ממוצא יבשתי שונה.
אותם אנשים חיו תחת קבוצה כלשהי וכללית יותר של אנשים, דוגמת שבט בשלבים המוקדמים יותר או מדינה בשלבים המאוחרים יותר (על פי ההערכות של ג'ונסון ושל ארל אפשר לאמוד את מספר השבטים בתקופה הנאוליתית ב-100,000 לכלל העולם).
מרשימת הסיבות להגדרתם של גזעים אנושיים שונים עומדת מצד אחת הסיבה ההיסטורית השואפת לדעת כמה שיותר על העבר האנושי ועל התפתחות הצביליזציה, ומצד שני הסיבה הרפואית אשר מודעת לכך שגזעים מסוימים נוטים להיות בעלי רגישויות מסוימות למחלות מסוימות.
כך למשל ההמוכרומטוזיס נפוץ הרבה יותר אצל אנשים ממוצא אירופאי ומבחינה היסטורית מסווג לעיתים להתפשטות הוויקינגים באירופה והעברת המחלות הללו לתושבים אחרים ביבשת.
נוסף על כך לתושבי האיים הפסיפיים כלפי השמנה ואצל אנשי הפימה ידוע כי יש רגישות לסוכרת.
מחלת קרוהן גם היא קיימת אצל קבוצות אתניות כמו אירופאים, ומהצד השני של העולם, אצל יפנים (עובדתית ידוע כי קיימים שלושה גורמים גנטיים המובילים היווצרות של מחלת קרוהן אצל אירופאים בעוד שאצל יפנים הם אינם והיא נוצרת מגורמים אחרים).
ההבדל העיקרי בין אתנולוגיה ואתנוגרפיה לבין אנתרופולוגיה פיזית שמהווה חלק מעולם האנתרופולוגיה הפיזית היא העובדה כי השנייה מתייחסת יותר למאפיינים הפיזיים של בני האדם וכיצד הם משפיעים על עולמנו כיום.
עם זאת האתנולוגיה והאתנוגרפיה מתבססות יותר על חקר המנהגים, דתות ומוסדות ולכן מבוססות פחות על אפיון פיזי וקשר ישיר שלו אל העולם כיום.
מטרתה העיקרית של האנתרופולוגיה הפיזית היא לקבוע מהו המוצא המקורי שממנו האדם הגיע לאורך אירועי העבר ואירועי ההווה.
היא מתבססת על מונח הגזע, ומכוונת למצוא לא רק את מוצאו אלא להסביר על פי המוצא את האירועים כיום, כלומר בהיסטוריה העכשווית ובהווה ממש.
חלוקה או סיווג של בני אדם שונים לקבוצות על פי מאפיינים מסוימים הייתה מאז ומתמיד.
עם זאת הייחוס הראשון למושג "גזע" אינו ידוע אך מיוחס למספר מדענים ופילוסופים מסוף המאה ה-17 שניסו לארגן את המידע בשונה אודות המראה האנושי של קבוצות שונות בעולם כאופן מסודר.
כך למשל פרנסואה ברניאר (François Bernier) סביר להניח היה המחבר של חיבור אנונימי שמתוארך לשנת 1684. חיבור זה (אשר האקדמיה סוברת כיום כי הוא היה הכותב שלו) מתאר סוגים שונים של קבוצות בני האדם בעולם, כארבע או חמש במספר.
בכל מקרה מחבר המאמר לא קבע בשטח שמות מדעיים לגזעים השונים אך ניתן לשייך אותם לקבוצות אוכלוסין שונות בעולם (סביר להניח שלאירופאים, אוריינטלים, אפריקנים ולאפים (סאמים).
נוסף לשני גזעים נוספים והם הגזע האינדיאני וקויקוי.
הרשימה עצמה בעלת חשיבות פחותה יותר לעומת רשימות אחרות הבאות בתור אך היא ידועה בגלל השימוש בפעם הראשונה במונח "גזע".
עם זאת בתקופתו של ברניאר ההבדל המינוחי בין גזע אדם לבין מין של חיה בטבע היה מאוד קרוב.
הרעיון היה פשוט חלוקה של האדם על פי חלוקת המינים בטבע.
נוסף על כך אפשר לזהות כי באותה התקופה אף הוגים כמו גוטפריד וילהלם לייבניץ אשר הגיב למאמר הנידון תפש כי החלוקה אפשרית של בני אדם לגזעים אך לא בהכרח משליכה על אופיים על צורת התנהגותם (טמפרמנט).
הוא אף טען שלמרות השוני בין קבוצות האוכלוסין אשר הוא רואה אין סיבה שלא ישתייכו לגזע אחד כולם.
אפשר לראות זאת בתגובתו הכתובה על המאמר:בכל מקרה, חוקרי טבע אחרים, שאומנם לא התייחסו אל מוצא האדם, קבעו בשלב זה בהיסטוריה מושגים מדעיים חשובים ביותר.
אחד מהם הוא ג'ון ריי (שפעל באוניברסיטת קיימברידג' של התקופה), אשר סיווג את הצמחים לקבוצות ואשר קבע את המונח "זן".
כל זן היה למעשה קבוצת חיות מסוימת אשר התבססו על פי מאפיין מסוים.
הוא אף טבע אתה המונח "סוג" (במובן הטקסטונומי שלו) אשר התבסס על ההבנה כי יש דמיון בין מינים שונים ולמעשה היווה קבוצה גדולה יותר המאגדת זנים שונים בתוכם.
בשלב מאוחר יותר קארולוס ליניאוס התבסס על השיטה של ריי והוסיף את המונחים מחלקה וסדרה.
בניגוד לריי הוסיף לרשימה ליניאוס גם את האדם המודרני, אשר מוקם בין החיות במחלקה הומו ובזן ספיינס (מכאן מקור השם הומוספיינס) לשם האדם המודרני).
דה בופון שפרסם את ספרו "היסטוריה טבעית" האמין כי לכל אזור בעולם יש חיות וצמחים ייחודיים לו.
הוא אף סבר כי כל החיות בעולם הגיעו ממקום או נקודה משותפת אחת.
מאז סיום מלחמת העולם הראשונה ב-1918, החלו תנועות לאומניות לקום בקולוניות שמעבר לים.
כך למשל, בסין קמה תנועת הארבעה במאי, וכך בתוניסיה קמה מפלגת הדסטור (Destour Party), תנועות אלה שאפו לעצמאות.
אפשר לראות זאת גם בקונגרס הפאן-אפריקאי הראשון שהיה בפריז אותה התקופה.
באינדונזיה היה שיא בשאיפות הלאומניות כאשר ב-1919 הכילה התנועה לעצמאות לאינדונזיה 2.5 מיליון איש אשר תומכים בעצמאות מהולנד.
קיימת טענה כי אף בתקופה זאת הייתה החלוקה לגזעים משמעותית בחברה, כאשר מעט היו המצביעים אשר תמכו בהצעתה של האימפריה היפנית בזמן חוזה ורסאי להכניס קטע המדבר על שוויון בין גזעי האדם באמנת חבר הלאומים.
אנתרופולוגיה פיזית שלפני העת המודרנית
תורת הגזע במובנה הכללי מבוססת על כך שיש הבדל בין בני אדם, בין אחד לשני, על סמך מאפיינים כלשהם.
המאפיינים יכולים להיות מראה (דוגמת צבע עור או צבע עיניים) או למשל כל דבר שלא ניתן לראות אך עדיין להסיק על האדם האחר (דוגמת שפה או אינטליגנציה).
ידוע כי אף בתרבויות קדומות ביותר, דוגמת מצרים העתיקה, הייתה ההפרדה הגזעית קיימת.
ידוע כי למשל תושבי נוביה, אשר בדרך כלל תוארו כבעלי עור כהה יותר מזה של המצרים תוארו כמצביאי צבא משובחים וקשתים מעולים, מאפיינים שהקנו להם המצרים בגלל מוצאם ומראם.
אריסטו עם זאת הבדיל בין בני אדם על פי שפתם וקישר את תכונותיהם של בני האדם למיקומם הגאוגרפי.
כך למשל הסביר אריסטו כי בני הצפון, בגלל מיקומם הגאוגרפי בו הם חיים, נתונים לרוח נפשית חזקה מאוד אשר טמונה בתוכם.
עם זאת האמין אריסטו כי רוח זאת לא הייתה מלווה באינטליגנציה גבוהה מפני שעל פיו היא קושרה למקומות חמים.
כך למשל לתושבי הדרום, שהם נכללו גם האסייתים קושרה אינטליגנציה גבוהה, בגלל חום האקלים בהם הם חיים אך היו בעלי מחסור ברוח הנפשית החזקה שהייתה לבני הצפון לסירוגין.
אריסטו האמין כי בגלל היעדר רוח נפשית זאת האסייתים הם אומנם משכילים אך עם זאת נתונים לעבדות ולהכנעה עקב היותם חסרי אותה רוח.
על פי זאת האמין אריסטו כי היוונים, אשר חיים במרכז העולם על פי תפישתם בתקופה זו, מקבלים גם את האינטליגנציה מהדרום אבל גם את הרוח הנפשית העוצמתית מהצפון.
השקפתו של ג'ון לוק על הפרדה גזעית אינה ברורה דיה כדי לקבוע האם תמך או התנגד לשימוש במונח גזע לחלוקה של בני אדם ושונים לקבוצות או תמך בה.
בספרו של לוק "המסה השנייה של הממשל" (Second Treatise of Government) מצוין בפרק הראשון טיעונים כנגד טענות שהועלו לתמיכה בשלטון האבסולוטי שהובלו בעיקר על ידי סר רוברט פילמר בספרו "פטריארכה" (Patriarcha).
הוא האמין כי ישנן זכויות טבעיות, כלומר זכויות שמוענקות לכל אדם ואדם מעצם היותו אדם-כמו למשל הזכות לחיים, חירות, רכוש ואף בריאות.
לוק האמין במצב כי האדם הוא זה המוקנות לו זכויות אלו איך אינן מוקנות מי שאינו אדם למשל.
הוא האמין כי רק לאדם רציונלי תהיה את הזכות בהחזקת זכויות אלה אך לחיה לא.
את הלא-אדם ניתן להרוג או לשעבד מבלי לפגוע במוסר.
כל אדם אשר יתנהג בצורה, כך על פי לוק, ומנסה לפגוע בשלומו של האדם האחר מוריד עצמו ממצב של אדם רציונלי למצב של חיה שמאידך נחשבת על פיו ללא רציונלית-דבר שמוריד אף את הזכויות המגיעות לה.
התאוריה של לוק לא הבדילה אומנם בין בני אדם על פי מאפיינים מסוימים אך הבדילה בראש ובראשונה בין האדם לחיה לא על סמך המבנה הפיזי אלא על סמך ההתנהגות.
לוק האמין כי במצב זה עבדות היא מצודקת.
בפרק הרביעי בספרו יש התייחסות לעבדות בצורה מפורשת הרבה יותר.
הוא מבהיר כי עבדות מותרת אך ורק אם פורצת מלחמה לא מוצדקת כנגד קורבן תמים, במצב זה אם וכאשר הקורבן מנצח במלחמה אז הוא יכול להרוג או לשעבד את התוקף.
לוק הציג אף וטען כי המלחמה לא נגמרת אלא ממשיכה גם כאשר הנתקף ניצח וגם כאשר המפסיד משועבד ובכך יש הצדקה להמשכיות השעבוד ובכך היא גם נכונה מבחינה מוסרית.
נראה כי ג'ון לוק בחלקו שלו הצדיק עבדות במקרים מסוימים אך יותר מכך הצדיק גם הבדלה גזעית בין בני אדם פיזיים אך על פיו החלוקה הייתה בן האדם ובין הלא-אדם.
אנתרופולוג חשוב של אותה התקופה היה בהחלט בלומבאך אשר הציע קיום של גזע חדש והוא הגזע המלאי (Malay).
הוא אף טען כי צבע העור נובע מהאקלים ובכך הסביר מדוע בני אדם לבנים מקורם בדרך כלל בארצות קרות ומדוע בני אדם בעלי צבע עור שחור בדרך כלל מקורם במדינות עם אקלים חם הרבה יותר.
הוא אף הציג כי בדרך כלל אף אברי המין של בני אדם לבנים נוטים להיות בעלי עור כהה יותר בשאר ליחס הגוף.
הוא אף הציג בחיבוריו כי בחורף בדרך כלל צבע העור נהיה לבהיר יותר ובקיץ, בעד חשיפה לשמש הוא נהיה לכהה יותר.
הוא גם נטה לקשר לקבוצות אוכלוסין שונות ייחוד כלשהו שבהן הן מתאפיינות.
כך למשל הוא ראה בשווייצרים בעלי הבעת פנים ספציפית בעוד שבטורקים ראה גבריים ואף רציניים.
באנשי הצפון ראה בעלי מראה תמים וביהודים אמר כי הם בעלי סוג עיניים ייחודי אשר לא חש חיבה כלל אליו.
הוא סיווג בשנת 1781 גם הלאפים כאירופאים (באותה שנה גם הגדיר את הגזע המלאי אך עדיין לא את האירופאים כקווקאזיים אשר אותם הגדיר בשנת 1795).
הוא ראה בצבע העור הלבן כיפה ביותר מכולם.
עם זאת תחילה הוא הציג בכתביו רק ארבעה גזעים ובשנת 1781 הוסיף בכתב חדש את הגזע המלאי שהיווה את הגזע החמישי.
במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20
ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז
דו בויז נחשף רבות למצב החברתי בקשר למושג הגזע בחברתו של אותם הימים.
הוא היה חשוף לכך שבאותו הזמן תפישה אירופאית נפוצה הייתה כי הניאגרואיד (Negro) הוא לגזע נחות יותר מאשר הגזע הלבן.
תפישה זאת הייתה נפוצה אותם הימים וקישרה תכונות מנטליות למראה חיצוני, במיוחד בהקשר של קיבולת המוח, משקל המוח ומדד הראש.
הוא גם היה חשוף למוצאו שלו שהיה לאפרו-אמריקאי ולכן היו טענות אלו רלוונטיות במיוחד גם לגביו.
דה בויז טען כי לפחות בשלב הנוכחי (של המדע באותה התקופה) אין יכולת לדעת אם יש השפעה למראה או למוצא בהקשרים מנטליים.
עם זאת דעות אלה שהחזיק דה בויז היו זמניות בלבד מפני שבשלב מאוחר יותר בחייו הוא אכן קישר בין היסטוריה של קבוצות אוכלוסין לבין מאפייניהם הפיזיים.
כך למשל הוא טען כי יש קשר בין האפרו-אמריקאים של ימיו לבין האפריקנים המקומיים כששתי קבוצות אלו נמצאות מבחינה היסטורית תחת דיכוי.
הוא אף טען בספרו "החשכה של השחר" כי יש קשר היסטורי לא רק אצל האפריקנים אבל גם אצל קבוצות נוספות כמו האסייתים.
הוא אף מבדיל בין שתי קבוצות, הילידים האפריקנים והילדים האסייתים על סמך מאפיינים פיזיים.
השינוי שהיה לה דה בויז עבר ממצב התחלתי בו הוא האמין כי אין אפשרות או אמיתות למדע המתבסס על הפרדה גזעית של בני האדם לגישה שעל פיה אין באמת מפסיק ידע למדע כדי לענות על התשובה ומכך ייתכן שכן וייתכן שלא.
ארתור דה גובינו היה הראשון לבצע פירוש היסטורי על סמך המושג "גזע" לסיווג בני אדם.
בספרו "חיבורים על אי-השוויון של גזעי האנוש" (Essays on the Inequality of Humans Races) הוא היה מראשוני המציגים של המושג "הגזע הארי" לעולם.
כאשר הוא הרקע לקביעת גזע זה מתבסס על הקשר השפתי שהיה בין החיתים, הפרסים, הרומאים והיוונים בעת העתיקה.
הוא סבר כי "הגזע הצהוב" מאופיין במעין רצון אל עבר שגשוג חומרי וכי בני אדם בעלי צבע עור כהה היו לבעלי אינטליגנציה נמוכה בהתחשב בשאר הגזעים אבל היו לבעלי יכולות פיזיות ייחודיות שהתאפיינו בחידוד חושים טבעיים באופן משמעותי.
הוא האמין גם כי האיפויונים של הגזע אינם תלויים בתנאים סביבתיים-כך למשל ראה ביהודים כנפרדים מהגזע הקווקזי, גזע שאופיין בהצלחות מרובות בדברים מרובים עם אינטליגנציה מרובה שהתבטאה גם באישים יהודים משכילים בהיסטוריה אך עם זאת גם בסוחרים טובים.
סטיוארט צ'מברלין נודע רבות בטענותיו על עליונות נורדית מבחינה גזעית והסביר כי אישים רבים מן העבר מקורם בגזע זה-רבים, וביניהם אף ישוע מנצרת.
מדיסון גרנט היה לאחד מהחוקרים החשובים ביותר בתקופה זו, כאשר בספרו "חלוף הגזע הגדול" (The Passing of the Great Race) הוא מבסס עקרונות אנתרופולוגיים חשובים לאותה התקופה (אך שרבים מהם כיום אינם מקובלים יותר).
גרנט טען ש"כמות הדם הנורדי בכל אומה היא קנה-מידה נאמן למדי לכוחה במלחמה ולמקומה בציוויליזציה".
בנושא השפה סבר גרנט כי בעת שנכבשה טריטוריה מסוימת עשויה אוכלוסייתה מצד אחד לקבל את השפה של הכובש או מצד שני שיחליף הכובש את הרוב האתני במקום על ידי הגירה של תושבים ממדינת המוצא אל השטח הכבוש שיחלו להפיץ את שפתם המקורית.
גזע גאוגרפי הוא מקבץ קבוצות שונות החיות במיקום פחות או יותר זהה בעלות מכנה משותף.
קבוצות אלו מובדלות ביניהן לבין קבוצות אחרות גם על פי סממנים גאוגרפיים, דוגמת הרים התוחמים אוכלוסיות שונות והממעיטים התערבבות שלהן.
גזע גאוגרפי הוא מושג נפוץ ביותר עקב היותו מופיע בחלוקות של מדענים היסטוריים כמו בלומבאך או קארולוס ליניאוס (ואף של מודרניים יותר דוגמת רוברט בוייד).
היברידיזציה היא התערבבות בין גזעים שונים או קבוצות אוכלוסין שונות (גם במקרים של מיקרו-גזעים, בין גזעים מקומיים וגזעים גאוגרפים).
היברידיזציה מובילה להעברת תכונות תורשתיות משני הצדדים, ובכך משפיעה על התהליך האבולוציוני, ואף יכולה להצמיח בחלוף הזמן גזעים חדשים.
התערבבות האוכלוסייה נוצרת פעמים רבות על ידי הגירה ואין אף אוכלוסייה בעולם אשר נמצאת או נמצאה בשלב בהיסטוריה בבידוד מוחלט ללא אף קשר לעולם החיצון.
מאידך, ההגירה הייתה אחד הגורמים העיקריים לשינויים של גזעים במהלך ההיסטוריה.
השינויים עצמם באים בעקבות אותה הגירה, ובכך גם מתבצעים שינויים ונוצרים גנים חדשים.
הברירה הטבעית היא גורם חשוב נוסף בהליך ההשתנות של סטטוס הגזעים בעולם.
היא למעשה מציגה כי על ידי התאמה מוגברת לסביבה יעלו הסיכויים של מין (או גזע) לשרוד.
נוסף על כך היא סוברת כי כל שינוי שיש בין גזע אחד לאחר סביר להניח שלפחות בשלב אחד בהיסטוריה היה יתרון על האחר, כל זאת כי הרי המין שרד עד לימנו והרי סביר להניח כי יש סיבה הגיונית לכך.
תחילה בחקר האנתרופולוגי הפיזית פעמים רבות נחשב גזע האדם למונח קבוע וטבעי.
התייחסות זאת למעשה הגדירה אותו כקבוע לאורך זמן ארוך בהיסטוריה כל עוד לא הייתה התערבבות בין שני גזעים שונים.
כלומר מונחים כמו צבע עור למשל לוקחים את מקורותיהם מן תקופות קדומות ולא מתאימים את עצמם לאורך זמן על פי השפעות סביבתיות עליהם.
לצורך דוגמה, אדם בעל צבע עור כהה למשל על פי התפישה הקודמת, היו אבותיו גם בעלי צבע עור כהה כל עוד לא התערבבו עם גזעים אחרים, כלומר צבע העור שלהם הוא לא דבר שהוקנה להם על ידי הסביבה אלא דבר שבא באופן תורשתי בלבד.
צ'אלרס דרווין לקח חלק חשוב בשינוי התפישה עם פרסום תובנותיו על מושג האבולוציה האנושית, אשר העלה את האפשרות כי גזעי האדם הושפעו מן האבולוציה (כל זה בחיבורו Descent of Man).
מאידך, חוקרים כמו בלומבאך, קאנט או בופון לא שילבו את מושג האבולוציה בתורתם והשתייכו לתפישה הקודמת (פשוט כי הם חיו לפני תרופתו של דרווין).
המדע כיום סובר כי השיפנזה המצוי והשיפנזה הננסי הם שני המינים הקרובים ביותר מבחינה ביולוגי אל האדם.
על פי הערכות מודרניות לפני כ-12 מיליון שנים חיו האבות המשותפים של האדם והאורנגוטן, לפני 10 מיליון שנים האבות המשותפים עם הגורילה ולפני כ-5–8 מיליון שנים עם השימפנזה.
לפני כ-15 מיליון שנה כל המינים הידועים כיום של הומינואידים חיו באזור Afro-Arabia כאשר בתחילת תקופת המיוקן האמצעית החלו לצאת מאפריקה לאסיה ואירופה מינים הומינואידים מסוימים.
אנתלפיית האידוי (או אנרגיית האידוי וגם חום האידוי) היא האנרגיה הדרושה כדי לאדות חומר מסוים עד להמרתו למצב של גז.
בכימיה, אנתלפיית האידוי מבוטאת בקילוג'אול/מול ומסמנים אותה בסימן המתמטי .
המושג אנתלפיית עיבוי מתייחס לתהליך ההפוך.
הערכים המספריים הם זהים אבל שליליים.
כלומר ההתאדות היא חיובית (החומר מקבל חום) והעיבוי הוא שלילי (החומר מאבד חום).
אַנְתְרוֹפּוֹקֶן (מיוונית: "אנתרופוס" – אדם, "קן" – חדש) הוא מונח שהוצע לתיאור תקופה גאולוגית חדשה בסוף הרביעון, המתאפיינת בהשפעה חסרת תקדים של האדם על כדור הארץ.
את המונח טבע הכימאי פול קרוצן, זוכה פרס נובל לכימיה, בשנת 2000. הוא ייחס להשפעת האדם על כדור הארץ במאות השנים האחרונות, מאז המהפכה התעשייתית, משמעות כה רבה עד כי ניתן להגדירה כתקופה גאולוגית חדשה.
אף שקמו לה מתנגדים, קיבלה התפיסה של קרוצן תמיכה רחבה מגאולוגים רבים בדמות מאמר רב-מחברים שהתפרסם בפברואר 2008. עם זאת, אין עדיין הגדרה רשמית לתחילת האנתרופוקן, והמונח נתון במחלוקת עזה.
אף על פי שאין הסכמה על קביעתה כתקופה, יש במאמרים מדעיים שונים התייחסות אליה, ואף לתקופה שקדמה לה, הנקראת פליאו-אנתרופוקן, הכוללת את פעילות האדם מהתקופה הפלאוליתית ועד למהפכה התעשייתית.
גישה פורצת דרך פורסמה לראשונה בשנת 2016 בכתב העת היוקרתי Science שרואה את תחילת האנתרופוקן באמצע המאה ה-20, לאחר גילויה והמצאתה של האנרגיה הגרעינית, וקיום של היסוד המלאכותי פלוטוניום בשכבות הקרקע והאטמוספירה.
בעקבות מאמר זה ומאוחר יותר באותה שנה (2016), החליט הגוף הבינלאומי המוסמך להגדיר תקופות גאולוגיות ברמות שונות - הוועדה הבינלאומית לסטרטיגרפיה - להקים קבוצת עבודה משלו כדי לקבוע האם מבחינה מדעית נכון להוסיף לתור הרביעון את תקופת האנתרופוקן, ולאיזו יחידת זמן יש להתייחס כתחילתה.
ההגדרה תצטרך לזהות תכונות פיזיקליות ספציפיות בשכבות משקעים, או בשכבות, הלוכדות את ההשפעות של הגידול האחרון באוכלוסיית האדם; תיעוש וגלובליזציה חסרי תקדים; ושינויים שנכפו על הנוף, האקלים והביוספרה.
יחד, 12 האתרים מספקים נקודת מבט מגוונת על המציאות הגאולוגית של האנתרופוקן.
ניתן לזהות ולתאם את בסיס השכבות המסמנות את תחילת האנתרופוקן בין כל האתרים, בין אם ביבשה, בקרחונים או מתחת לקרקעית הים.
לדוגמה, סמן אחד כזה הוא זרימה חריפה של איזוטופים של פלוטוניום, שנוצרו על ידי סדרה של ניסויים בפצצות מימן מעל פני הקרקע שהחלו בסוף שנת 1952. הפלוטוניום מספק סמן עולמי חד במיוחד ביחס לסמנים אחרים שהוצעו.
בעקבות המאמר המפרט את כל האמור לעיל, ואשר כאמור פורסם בסוף שנת 2022 בכתב העת Science, יפורסמו 12 מאמרים נוספים, המפרטים את הממצאים בכל אחד מ-12 האתרים שנבחרו.
לאחר מכן יִיכנסו הוועדה הבינלאומית לסטרטיגרפיה והגוף הממונה על הוועדה - האיגוד בינלאומי למדעי הגאולוגיה לסדרת הצבעות מורכבת וממושכת, אשר בסופה תתקבל החלטה האם לאמץ את האנתרופוקן כתקופה גאולוגית חדשה אם לאו, ואם כן, מהי יחידת הזמן שבה מתחילה התקופה.
אם תוצאות ההצבעות יהיו בסיכומו של דבר שליליות, לא ניתן יהיה להעלות את הסוגיה שוב במשך 10 שנים.
האנתרופקן מאופיין בהשפעות שונות על כדור הארץ, האדם ובעלי החיים :
הכחדה המונית של בעלי חיים ממחלקות שונות, מה שמתואר לעיתים בשם ההכחדה השישית, ובפרט הכחדה המונית של מיני חרקים.
הכחדת המין של האדם הניאנדרטלי.
התחממות גלובלית - הטמפרטורה הממוצעת של כדור הארץ עולה עקב פליטת גזי חממה.
חימצון האוקיינוסים עקב ספיגת פחמן דו-חמצני מהאטמוספירה.
התחממות האוקיינוסים עקב עליית הטמפרטורה הממוצעת של כדור הארץ.
המסת קרחונים בקטבים וצמצום שלג עד בפסגות.
תכיפות גבוהה יותר של גלי חום, בצורות ושריפות.
תכיפות הוריקנים וסופות טרופיות גבוהה יותר.
מידבור אזורים עקב בירוא יערות וחקלאות, וכן התחממות האטמוספירה.
עליית גובה פני הים עקב עליית נפח המים מהתחממות.
תופעה זו גורמת כבר כיום לאיבוד שטחי מגורים במדינות איים.
לעידנים שונים יש "טביעות" המצויות בשכבות בקרקע, לפיכך חוקרים מנסים לקשר שכבות ייחודיות של האדם על הקרקע כדי לאושש את הקיום של עידן האַנְתְרוֹפּוֹקֶן.
כדי שיהיה עידן מובהק, יש למצוא סימנים שלו בכל כדור הארץ.
טריניטיט - אמנם זהו חומר שנוצר ונמצא רק באתר הניסוי טריניטי, אבל מעיד על טכנולוגיה שרק האדם יכול לייצר.
תקופת הניסויים הרדיואקטיביים הטביעו רישומם גם בטבעות עצים.
ניתן למצוא פלסטיק (כמעט) בכל נקודה על כדור הארץ, (אפילו בשקע מריאנה).
כיוון שקצב הבלייה של פלסטיק מאוד איטי, מדענים אומרים ששכבות פלסטיק יהיו מובהקות לעידן זה.
כבר כיום ניתן למצוא באזורי חוף אבני תלכיד המכילות בתוכן שאריות פלסטיק
האנתוריון (שם מדעי: Anthurium; מוכר גם בשם "אנתוריום") הוא צמח נוי נפוץ ממשפחת הלופיים ומוצאו טרופי.
מוצא האנתוריון מאמריקה התיכונה והדרומית.
לצמח עלים גלדניים מבריקים ויפים.
החלק שאנו קוראים לו פרח נקרא "מתחל" שהוא עלה גדול וצבעוני העוטף את התפרחת.
המתחל מבריק ומרשים מאוד בצבעיו.
הפרחים ערוכים בשזרה שהיא שיבולת דקה הנושאת פרחים קטנים רבים.
במרכז הצמח גבעול שגובהו 15-60 סנטימטר.
לעלים צורות שונות והם מרוכזים לרוב בסוף האנטוריון.
האנתוריון מיטיב לגדול בטמפרטורות הנעות בין 25-32 מעלות ביום ובין 21-23 מעלות בלילה.
קיימים בעולם כאלף מינים שונים של אנתוריון.
אנתוריום אנדרי, Anthurium andreanum, זהו מין בעל גבעול קצר, מתחל דמוי לב רחב.
קיימים זנים שונים במגוון צבעים.
זנים רבים אשר טופחו מהמין אנתוריון אנדרי, הם בעלי מתחלים יפים בשפע גוונים.
זנים אלו מוגדרים כמין עצמאי הנקרא אנתוריון מטופח, Anthurium cultorum.
אנתוריום שרצר, Anthurium scherzerianum, זהו מין פחות פופולרי היות שפרחיו קטנים יותר משל המין אנדרי והמתחל איננו מבריק.
אנתוריום גבישי, Anthurium crystallinum, זהו מין שייחודו בכך שטרף העלה דמוי לב, קטיפתי ולאורך עורקיו פסים מוכספים.
למרות העלווה היפה המין אינו נפוץ ביותר.
אנתרופולוגיה חברתית היא תחום באנתרופולוגיה, אשר חוקר את ההתנהגות החברתית כפי שהיא באה לידי ביטוי בצורות ממוסדות.
כלומר, כפי שהחברה ממסדת אותה: במסגרת המשפחה, במסגרת קבוצות או כתות שונות, שבטים שונים, קשרי דם בין בני-אדם וארגונים פוליטיים.
אנתרופולוגיה חברתית מתעניינת במוסדות בין אם בדוגמאות הנ"ל או כללים וחוקים.
אנתרופולוגים חברתיים יכולים לחקור מוסדות אלו בהווה או לחקור חברות היסטוריות.
קיים דמיון בין אנתרופולוגיה חברתית לסוציולוגיה בתחום זה, אך אנתרופולוגיה חברתית חוקרת בתוך מקרה המחקר עצמו: המוסד או הכת עצמה וכמעט ולא עושה השוואה בין המוסדות (מה שמעניין את הסוציולוגיה).
האנתרופולוגיה של הדת כרוכה במחקר של דתות ביחס למוסדות חברתיים אחרים, והשוואה של אמונות ומנהגים דתיים בתרבויות שונות.
האנתרופולוגיה המודרנית מניחה שיש המשכיות מלאה בין חשיבה קסומה ודת, ושכל דת היא מוצר תרבותי, שנוצר על ידי הקהילה האנושית שמשתייכת אליה.
בתחילת המאה ה-11, אבו ריחאן אל בירוני (973-1048), כתב מחקרים השוואתיים מפורטים על האנתרופולוגיה של דתות ותרבויות בכל רחבי המזרח התיכון, הים התיכון ותת-היבשת ההודית.
הוא דן אודות עמי, מנהגי ודתות תת-היבשת ההודית.
האנתרופולוגיה המודרנית מניחה שדת היא המשך של החשיבה הקסומה, שהדת היא מוצר תרבותי, וכי היא תופעה של השלכה פסיכולוגית.
ההמשכיות המלאה בין קסם ודת באנתרופולוגיה המודרנית היא הנחת יסוד לפחות מאז פרספקטיבת תחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. הפרספקטיבה של האנתרופולוגיה המודרנית כלפי דת היא רעיון ההעברה, גישה מתודולוגית שמניחה כי לכל דת שנוצרה על ידי הקהילה האנושית שסוגדת לזה, כי "פעילות יצירתית לייחס לאלוהים דבר הצפוי מאיש".
בשנת 1841, לודוויג פוירבך, היה הראשון שהשתמש במושג זה כבסיס לביקורת שיטתית לדת.
מבשר בולט בניסוח עיקרון השלכה זה היה ג'אמבטיסטה ויקו וניסוח מוקדם שלו הוא נמצא בסופר היווני העתיק קסנופנס, אשר ציין כי "האלים של האתיופים היו בהכרח שחורים עם אפים שטוחים ואילו אלה של התראקים היו בלונדינים עם עיניים כחולות".
בשנת 1912 אמיל דורקהיים, בהסתמך על פוירבך, הגדיר את הדת כ"השלכה של הערכים החברתיים של החברה", "אמצעי הצהרות סמליות על החברה", "שפה סמלית שהופכת את ההצהרות על הסדר החברתי", ובקיצור, "דת היא סגידת החברה לעצמה".
במאה ה-19, האנתרופולוגיה התרבותית נשלטה על ידי האבולוציה התרבותית, רוב האנתרופולוגים הניחו כי קיימת הבחנה פשוטה בין דת "פרימיטיבית" ודת "מודרנית" וניסו לספק תאוריות על התפתחות השנייה מהראשונה.
במאה ה-20 רוב האנתרופולוגים דחו גישה זו.
היום האנתרופולוגיה של הדת משקפת את השפעת תאורטיקנים כגון קרל מרקס, זיגמונד פרויד, אמיל דורקהיים, ומקס ובר.
האנתרפולוגיה עוסקת במיוחד בעד כמה אמונות ומנהגים דתיים עשויים לשקף כוחות פוליטיים או כלכליים, או את הפונקציות החברתיות של אמונות ומנהגים דתיים.
הבעיה המרכזית באנתרופולוגיה של הדת היא ההגדרה של דת עצמה.
על פי גירץ, דת היא "(1) מערכת של סמלים הפועלת (2) לקבוע מצבי רוח חזקים, חודרניים, וארוכי טווח באנשים על ידי (3) גיבוש תפיסות של סדר כללי של קיום ו-(4) להלביש תפיסות אלה עם הילה כזו של עובדתיות ש(5) הלכי הרוח ומוטיבציות אלו יראו בייחוד מציאותיים" (גירץ 1966).
כיום, אנתרופולוגים דנים, ורבים דוחים, את התוקף של הבין-תרבותיות של הקטגוריות הללו (שלרוב רואים בהם כדוגמאות לפרימיטיביות אירופית).