tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה'תס"א – רבי יהודה החסיד השני, מנהיגה של קבוצת עולים אשכנזים לירושלים (נולד ב-ה'ת"כ)
ה'תש"ב – הרב יהודה ליב דון יחיא, רב, חסיד חב"ד, תלמיד ישיבת וולוז'ין ומרבני תנועת המזרחי
ה'תש"ד – רבי שלמה דוד יהושע וינברג מסלונים, האדמו"ר הרביעי בשושלת סלונים, נרצח על ידי הנאצים בחיסול מחנה הריכוז קולדיצ'בו (נולד ב-ה'תרע"ד)
ה'תש"ז – הרב שלמה סדובסקי, מראשוני תלמידי ישיבת תומכי תמימים בליובאוויטש, רב ברוצ'סטר, מחוז מונרו במדינת ניו יורק
ה'תשמ"ט – רבי יחיאל מנחם זינגר, מייסד חסידות אלכסנדר-ארצות הברית (נולד ב-ה'תרע"ט)
ה'תשע"ז – לאונרד כהן, זמר יהודי-קנדי (נולד ב-ה'תרצ"ה)
ה'תשפ"ה – הרב יהודה בויאר, ממורי ההוראה של חוג חזון איש ומראשי ישיבת בית שמעיה (נולד ב-ה'תרצ"ד).
ה' בחשוון – ז' בחשוון
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בו' כסלו היא תמיד פרשת ויצא.
ה'תשכ"ד – נרצח נשיא ארצות הברית, ג'ון פ.
ה'תשל"ו – החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם: האו"מ מקבל החלטה המשווה את הציונות לגזענות, ההחלטה בוטלה ב-1991
ה'תר"ט – הרב יוסף חיים זוננפלד, רבה הראשון של העדה החרדית (נפטר ב-ה'תרצ"ב)
ה'תרמ"ה – יצחק בן-צבי, נשיאה השני של מדינת ישראל (נפטר ב-ה'תשכ"ג)
ה'תש"ג – דניאל בארנבוים, פסנתרן ומנצח
ה'תש"ה – יצחק מרדכי, חבר הכנסת ושר הביטחון לשעבר
ה'תשל"ז – אברהם טל, זמר ומוזיקאי ישראלי
ה'תש"ה – הרב ישעיה קרלינסקי, רב ליטאי, ומראשי אגודת הרבנים בארצות הברית
ה'תש"ו – יהושע חנקין, מראשי הפעילים לרכישת קרקעות להתיישבות בארץ ישראל (נולד ב-ה'תרכ"ה)
ה'תשי"ח – הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל, רב חרדי מפעילי ההצלה הבולטים בתקופת השואה (נולד ב-ה'תרס"ד)
ה'תשכ"ד – נשיא ארצות הברית ג'ון פ.
ה'תשכ"ח – הרב דב מאיר רובמן, ראש ישיבת "אור תורה" בווילקומיר שבליטא ומייסד וראש ישיבת תפארת ישראל ותפארת הכרמל בחיפה (נולד ב-ה'תרנ"ה)
ה'תשל"ד – דוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל (נולד ב-ה'תרמ"ז)
ה'תשנ"ה – רבי יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם, האדמו"ר השלישי בשושלת סטרופקוב (נולד ב-ה'תרס"ח)
ה'תשס"ג – אסתר רזיאל-נאור, חברת הכנסת ופעילה באצ"ל (נולדה ב-ה'תרע"ב)
ה' בכסלו – ז' בכסלו
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בו' טבת היא ברוב השנים פרשת ויגש.
אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה או כסדרה המתחילה ביום חמישי (שנה מקביעות הכז, השא או השג) פרשת בר המצווה היא פרשת ויחי.
ה'תר"ם – זימנס מציג בברלין, לראשונה, את הרכבת החשמלית
ה'תש"ט – הסתיים מבצע חורב לכיבוש הנגב, המבצע האחרון של מלחמת העצמאות
ה'תש"י – הכנסת מעתיקה את מקום מושבה לירושלים
ה'תשי"ג – דוד בן-גוריון מציג את ממשלת ישראל הרביעית בפני הכנסת
ה'תשכ"א – ועדת השבעה מגישה את מסקנותיה בעניין העסק הביש
ה'תשכ"ט – אפולו 8, החללית הראשונה שעזבה את שדה הכבידה של כדור הארץ, נחתה בחזרה
ה'תש"ל – גולדה מאיר מציגה את ממשלתה השנייה (החמש עשרה במנין הממשלות) בפני הכנסת
ה'תשל"ג – החללית אפולו 17 נוחתת על הירח
ה'תשל"ד – המערך בראשות גולדה מאיר זוכה בבחירות לכנסת השמינית
ה'תשס"ד – פירוקו הרשמי של משרד הדתות (הוקם מחדש בה'תשס"ח)
ה'תרס"ז – רבי יעקב לייזר, האדמו"ר השני מפשעווארסק.
ה'תרע"ד – רבי אברהם יצחק הכהן קאהן, חתנו של רבי אהרן ראטה ומייסד חסידות תולדות אהרן.
ה'תשל"א – עידן אלתרמן, קומיקאי, שחקן וזמר ישראלי
ה'תשמ"ב – ימית סול, שחקנית ישראלית
ה'תשנ"ב – אסף הרץ, שחקן ישראלי
ה'תרמ"ו – הרב מתתיהו שטראשון, רב ליטאי ומייסד ספריית שטראשון.
ה'תרנ"ט – הרב יחזקאל שרגא הלברשטאם משינובה, אדמו"ר ורב מפורסם בגליציה
ה'תרע"ח – הרב רפאל זילברמן, רבה הראשי של עדת האשכנזים בצפת.
ה'תרצ"ג – הרב אלתר ישראל שמעון פרלוב מנובומינסק, אדמו"ר מפורסם בפולין.
ה'תשע"ג – אמנון ליפקין-שחק, הרמטכ"ל ה-15 של צה"ל ושר בממשלת ישראל (נולד ב-1944)
ה'תשפ"ה – הרב יוסף גליקסברג, הרב הראשי האשכנזי של גבעתיים וחבר מועצת הרבנות הראשית.
על פי הלוח העברי הקבוע, ברוב השנים, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בו' שבט היא פרשת בא.
אבל אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום חמישי פרשת בר המצווה היא פרשת בשלח.
ה'תקפ"ד – הפעם הראשונה שתקופת שמואל נפלה בתאריך זה
ה'תרצ"ג – אדולף היטלר מפזר את הפרלמנט הגרמני
ה'תש"ז – אנשי אצ"ל חוטפים את נשיאו הבריטי של "בית המשפט המחוזי של המנדט" בתל אביב
ה'תשנ"ז – ממשלת ישראל מאשרת את הסכם חברון
ה'תשס"א – שימוש ראשון במרגמות ברצועת עזה, הפלסטינים יורים לעבר נצרים
ה'תשס"ד – הפיגוע בקו 19: 11 הרוגים בפיגוע התאבדות באוטובוס בירושלים
ה'תשע"ז – החלה משטרת ישראל בפינוי עמונה במבצע שנקרא "מבצע גן נעול".
ה'תשפ"ג – פיגוע הירי בנווה יעקב: פיגוע ירי בו נרצחו שבעה בני אדם ושלושה נוספים נפצעו
ה'תרל"ה – רבי אלחנן וסרמן, ראש ישיבה ופרשן תלמוד ליטאי בולט, מחבר "קובץ שיעורים", חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל ומתנגד חריף לציונות.
ה'תרפ"ז – יצחק גנוז (גנוזוביץ), חוקר פולקלור, סופר ומשורר.
עורך כתב העת ידע-עם, במה לפולקלור יהודי
ה'תרס"ד – משה צבי סגל, פעיל בולט בתנועות וארגונים שונים, בהם "ברית הבריונים", ברית החשמונאים, אצ"ל, לח"י, כפר חב"ד ועוד.
ה'תשי"ד – שמואל וילוז'ני, שחקן ישראלי
ה'ש"ט – רבי אליהו בחור, בלשן ומדקדק עברי וחוקר המסורה, ממדקדקי העברית בימי הביניים, ומראשוני הכותבים ספרות ביידיש.
ה'תקמ"ג – רבי חיים צאנזר, רב וראש הקלויז המפורסם בברודי.
ה'תקע"א – רבי יעקב נאומבורג, רב ראש ישיבה באופנבך על המיין, פרשן המסכתות הקטנות.
ה'תרפ"ג – מקס נורדאו, ממייסדי התנועה הציונית, הוגה דעות, נואם וסופר, הוגה חזון "יהדות השרירים".
ה'תרפ"ו – רבי חיים צבי טייטלבוים, רבה של סיגט והאדמו"ר מסיגעט.
ה'תרל"ט – רבי רפאל יום טוב ליפמן היילפרין, רב ופוסק ליטאי, רבה של ביאליסטוק, שנודע בספרו "עונג יום טוב".
ה'תשפ"ה – הרב יוסי שריד, מייסד ישיבת "קול המבשר" וממקימי קריית החינוך במבשרת ציון וכולל מר"ץ (נולד בה'תרצ"ט).
תענית ציבור קהילתית בקהילה היהודית באוסטראה.
ה'ב' (לפי אחת המסורות) – שריפת התלמוד: בפריז נשרפו מאות ספרי תלמוד בתום משפט פריז.
ה'ת"ח – נטבחו יהודי הקהילות בטולטשין והומיה בגזירות ת"ח ת"ט
ה'תשי"ג – אתל ויוליוס רוזנברג מוצאים להורג בארצות הברית אחרי שהורשעו בריגול לטובת ברית המועצות ובמסירת סודות הגרעין האמריקאיים
ה'תשל"ו – חטופי מטוס אייר פראנס באנטבה משוחררים במבצע יונתן
ה'תשנ"ד – ישראל והוותיקן מכוננות יחסים דיפלומטיים מלאים
ה'תרפ"ו – אבשלום חביב, חבר האצ"ל ואחד מעולי הגרדום (נהרג בה'תש"ז)
ה'תשי"ד – רמי פורטיס, זמר ומלחין
ה'תשל"ב – מיכל ינאי, שחקנית ומגישת טלוויזיה ישראלית
ה'תקט"ז – רבי ישראל יעקב אלגאזי, הראשון לציון ורבה הספרדי של ירושלים (נולד ב-ה'ת"ם)
ה'תקמ"ו – רבי חיים די לה רוזה, מקובל מתלמידי הרש"ש ומחבר ספר "תורת חכם" העוסק בענייני קבלה
ה'תרמ"ה – הרב יעקב ספיר, שד"ר, תייר מחבר "אבן ספיר" על יהדות תימן
ה'תרפ"ה – רבי משה הגר מקוסוב, האדמו"ר הרביעי בשושלת קוסוב ומחבר הספר "לקט עני" (נולד ב-ה'תרט"ו)
ה'תשל"ו – סא"ל יוני נתניהו (יוני), מפקד כוח הפריצה במבצע לחילוץ חטופי מטוס אייר פראנס באנטבה, אשר נקרא לבסוף על שמו – מבצע יונתן (נולד ב-ה'תש"ו)
ה' בתמוז – ז' בתמוז
פרשת בר המצוה של ילד שנולד ו' ניסן היא ברוב מהשנים הפשוטות פרשת צו, אך בשנים פשוטות מקביעות (השא וזחא) פרשת בר המצוה היא פרשת ויקרא.
בשנים מעוברות, פרשת בר המצווה, ברוב השנים, היא פרשת מצורע, אבל בשנים מקביעות (השג) פרשת בר המצוה היא פרשת אחרי מות
קורבן אליסף בן דעואל נשיא שבט גד
ה'תש"ט – החלה העלייה ההמונית של יהדות לוב
ה'תשס"ט – בנימין נתניהו מציג את ממשלתו השנייה בפני מליאת הכנסת ומתחיל לכהן כראש ממשלת ישראל
ה'תשע"ט – הגשושית הישראלית הראשונה, בראשית, התרסקה על אדמת הירח.
ה'תשפ"ד – המתקפה האיראנית על ישראל באפריל 2024
ה'תרמ"ה – הרב אריה לוין, הצדיק הירושלמי המכונה 'רבי האסירים'.
ה'תרס"ז – אברהם ברוידס, "משורר הנוער העובד" (נפטר ה'תשל"ט).
ה'תרפ"ח – הרב יוסף ליברמן, ראש כוללי האברכים של כולל שומרי החומות, פוסק חשוב, בפרט בתחום המצוות התלויות בארץ.
ה'תשי"ח – אשר כהן, מרצה ופרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן
ה'תשמ"ד – לירון ויצמן, אשת טלוויזיה ורדיו ישראלית
ה'שנ"ז – רבי שמואל יהודה קצנלנבוגן (מהרשי"ק), דרשן, מרא דאתרא וראש ישיבה בוונציה.
ה'תכ"ו – רבי יעקב בן אליעזר אשכנזי (תמרליש), מקובל וראש ישיבה בקרמניץ ובוינה.
ה'תרס"ה – הרב אהרן שמואל אסאד רבה של סרדהאלי שבסלובקיה (נולד ה'תק"ץ)
ה'תרפ"ג – הרב מנחם מנכין היילפרין, מקובל ירושלמי
ה'תרפ"ח – הרב מאיר דן פלוצקי, מרבני יהדות פולין בתחילת המאה ה-20, מחבר הספר כלי חמדה על התורה.
ה'תש"ז – רבי אהרן ראטה, אדמו"ר, מייסד חבורת שומר אמונים, שממנה צמחו חסידויות "שומרי אמונים", "תולדות אהרן" (הנקראת על שמו), "תולדות אברהם יצחק" ועוד (נולד תרנ"ה).
ה'תשמ"ה – מארק שאגאל, צייר יהודי (נולד ה'תרמ"ז).
ה' בניסן – ז' בניסן
חג השבועות – הרגל השני מבין שלושת הרגלים, לאחר סיום ספירת העומר, שהחלה בפסח
– לפי המסורת, מעמד הר סיני בו קיבל עם-ישראל את התורה
ה'תש"א – הפרהוד – פרעות ביהודי בגדאד, בין 180 למעל ל-1,000 יהודים נרצחו
– דוד מלך ישראל (על-פי המסורת)
ה'תק"ך – רבי נפתלי צבי הורוביץ, מייסד חסידות רופשיץ
ה'תקל"א – רחל ורנהגן, סופרת גרמנייה ממוצא יהודי (נפטרה ב-ה'תקצ"ג)
ה'תקצ"ו – רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים, האדמו"ר הרביעי לשושלת חסידות סיגעט (נפטר כ"ט בשבט ה'תרס"ד)
ה'תרט"ז – אהרן דוד גורדון, חלוץ, הוגה דעות ומורה דרך לתנועת הפועלים בישראל (נפטר ב-ה'תרפ"ב)
ה'תרס"ד – מאיר טוביאנסקי, ישראלי שהואשם בריגול על לא עוול בכפו (הוצא להורג ה'תש"ח)
ה'תרפ"ד – דבורה קידר, שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית (נפטרה ב-ה'תשפ"ג)
ה'תרצ"ד – משה שחל, שר וחבר הכנסת מטעם המערך
ה'תשי"ח – ליה שמטוב, חברת הכנסת מטעם ישראל ביתנו
ה'תש"ך – אמנון כהן, חבר הכנסת מטעם ש"ס
ה'תשכ"ה – אלי יצפאן, בדרן, שחקן ומנחה טלוויזיה ישראלי
ה'תשכ"ו – ניר קלינגר, שחקן כדורגל לשעבר וכיום מאמן כדורגל ישראלי
ה'תשמ"א – אודי כגן, קומיקאי, מוזיקאי, סטנדאפיסט ועורך וידאו ישראלי
ה'תק"ך – הבעל שם טוב (רבי ישראל בן אליעזר), מייסד החסידות (נולד ב-ה'תנ"ח)
ה'תרצ"ח – רבי חיים אברהם דב לוין, מייסד קהילת המלאכים
ה'ת"ש – רבי אברהם שלום הלברשטאם, אבי שושלת סטרופקוב ונכדו של רבי חיים מצאנז (נולד ב-תרי"ז)
ה'תש"ח – הרב אברהם מרדכי אלתר, האדמו"ר הרביעי בשושלת גור מכונה ה"אמרי אמת" על שם ספרו (נולד ב-ה'תרכ"ו)
ה'תשל"ח – הרב גרשון חן, דיין בבית הדין הרבני בחיפה ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית
ה'תשמ"ו – בני גודמן, מוזיקאי (נולד ב-ה'תרס"ט)
ה'תשס"ג – מאיר וילנר, ממנהיגי התנועה הקומוניסטית בישראל ומחותמי מגילת העצמאות (נולד ב-ה'תרע"ח)
ה' בסיוון – ז' בסיוון
ויליאם גרהאם קלייטור הבן היה עורך דין, קצין צי ופקיד ממשל אמריקאי בתחומי הביטחון והתחבורה שכיהן תחת שלושה נשיאי ארצות הברית.
קלייטור זכור בשל פעולותיו במלחמת העולם השנייה כמפקד משחתת הליווי "ססיל ג'.
Doyle) שבזכותן ניצלו חייהם של 317 אנשי צוות של הסיירת הכבדה "אינדיאנפוליס" (USS Indianapolis) שטובעה על ידי צוללת יפנית.
יותר משלושים שנה לאחר מכן, צעדיו של קלייטור לקידום זכויות הנשים והלהט"בים בצי ארצות הברית בתוקף תפקידו כמזכיר הצי, נחשבו ככאלה שהקדימו את זמנם.
הוא גם ניהל קריירה משמעותית בתחום התחבורה, כולל 10 שנים כנשיא "חברת הרכבות הדרומית" (Southern Railway) ו-11 שנים בהן עמד בראש חברת אמטרק, והוביל את שירות רכבות הנוסעים בתקופה מאתגרת בתולדותיו.
גרהאם קלייטור נולד ברואנוק, וירג'יניה וגדל הן בווירג'יניה והן בפילדלפיה.
הוא היה בנם של גרטרוד האריס בוטרייט קלייטור, משוררת, ושל ו.
גרהאם קלייטור האב, שהיה סגן נשיא חברת החשמל Appalachian Power.
ב-1933 סיים קלייטור את לימודיו באוניברסיטת וירג'יניה.
ב-1936 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים בדרגת ההצטיינות "בכבוד רב ביותר" (summa cum laude).
לאחר מכן הוא שימש כמתמחה בלשכתו של שופט בית המשפט לערעורים של ארצות הברית עבור הסבב השני לרנד הנד.
בהמשך הוא עבר לוושינגטון די.
כדי לשמש כמתמחה בלשכתו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לואי ברנדייס, לפני שהצטרף למשרד עורכי הדין הוושינגטוני היוקרתי "קווינגטון וברלינג" (Covington & Burling).
ב-1940, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ביקש קלייטור, שהיה אז בן 28, להתגייס לצי ארצות הברית, אך בתחילה נדחה בשל גילו.
לבסוף עלה בידו להתגייס תחת התניה מיוחדת שהתבססה על ניסיונו הקודם בספורט ימי והוא הוצב בזירת באוקיינוס השקט.
בהמשך המלחמה מונה קלייטור כמפקד משחתת הליווי "ססיל ג'.
באוגוסט 1945 זירז קלייטור את מהירות ספינתו, מבלי שקיבל הוראות לכך, כדי לבדוק דיווחים על אנשים צפים במים.
עם התקרב הספינה לאזור הדיווח בשעת לילה, פקד קלייטור לכוון את זרקורי הספינה אל המים, זאת על אף הסיכון בחשיפת הספינה למתקפה אפשרית של צוללות יפניות.
צעדו זה של קלייטור אפשר את הצלתם של ניצולי הסיירת הכבדה "אינדיאנפוליס" (USS Indianapolis) הטבועה.
האינדיאנפוליס הייתה במשימה חשאית, ועקב טעות בתקשורת, לא דווחה כנעדרת.
כ-900 מאנשי צוות הספינה שרדו את ההטבעה, אך בילו ימים כשהם צפים בעזרת חגורות ההצלה כשהם מנסים לחמוק מהכרישים.
בעוד שרק 317 ניצולים מתוך 1199 אנשי צוות ה"אינדיאנפוליס" נמשו מהמים, מעשיו של קלייטור צוינו בהרחבה על ידיהם ככאלה שמנעו אובדן חיי אדם נרחב יותר.
לאחר המלחמה שב קלייטור לעיסוקו המשפטי בוושינגטון.
ב-1963 הוא החל לעבוד ב"חברת הרכבות הדרומית" (Southern Railway) ובין השנים 1967–1977 הוא כיהן כנשיאה.
על אף הרקע המשפטי שלו הוא נודע כאיש "תפעולי", נסע לעיתים קרובות ברכבות החברה, פיקח על הנעשה ובחן את ביצועי העובדים.
בניגוד לקודמו, ויליאם ברוסנן, הוא היה "נשיא של העובדים", שוחח לעיתים קרובות עם צוותי הרכבות שבהן נסע, והיטה אוזן קשבת לעצותיהם כיצד לשפר את עבודת החברה.
בגישתו זו הוא המשיך לאחר שהיה לנשיא אמטרק.
בין השנים 1977–1979 כיהן קלייטור כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר.
לזכותו ניתן לזקוף את ראשית ההכרה של צי ארצות הברית בזכויות הנשים לשירות על הספינות וזכויות הלהט"בים לפרוש מן השירות ללא רישום פלילי.
גישתו זו נחשבה באותה תקופה כמתקדת לזמנה, ובהמשך הובילה לדיונים שנמשכו שנים בסוגיות שנויות במחלוקת אלו.
ב־1979 מונה קלייטור כסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
בעת כהונתו בתפקיד זה היה עוזרו הצבאי הגנרל קולין פאוול.
בקיץ אותה שנה הוא עזב לזמן קצר את מחלקת ההגנה כדי לשמש כמזכיר התחבורה בפועל.
כהונתו כמזכיר התחבורה בפועל הייתה לצורך מילוי מקום בין כהונותיהם של ברוק אדמס וניל גולדשמידט.
ב-1982 פרש קלייטור מהממשל הפדרלי כדי להוביל את חברת הרכבות הממשלתית אמטרק.
לתפקיד זה הוא גויס על ידי ג'ון רילי, עורך דין שבהמשך עמד בראש מנהל הרכבות הפדרלי בממשלו של הנשיא רונלד רייגן בין השנים 1983–1989.
במהלך 11 שנות כהונתו באמטרק שמר קלייטור על יחסים טובים עם הקונגרס של ארצות הברית.
מקץ שבע שנים למינויו של קלייטור כנשיא החברה, עלה בידו לגייס מספיק כספים כדי לכסות 72% מתקציב התפעול של החברה שב-1989 עמד על 1.7 מיליארד דולר, בעוד שב-1981 עמד נתון זה על 48%.
שיפור זה הושג בעיקר באמצעות קיצוץ משמעותי בעלויות ושיווק אגרסיבי.
לזכותו של קלייטור נזקפה הבאת יציבות פוליטית ותפעולית לרשת רכבות הנוסעים הלאומית, שמירה על תפקוד יעיל על אף ניסיונות חוזרים ונשנים של פקידי ממשל רייגן ופקיד יורשו ג'ורג' הרברט ווקר בוש, לצמצם כמעט לחלוטין את המימון הממשלתי שניתן לחברה.
ב-1977 זכה קלייטור בתואר "איש השנה של וירג'יניה".
ב-1989 הוא הוכתר כ"איש השנה של הרכבת" על ידי המגזין Railway Age.
גרהאם קלייטור נפטר ב-14 במאי 1994 בברדנטון, פלורידה.
בתחנת הרכבת יוניון סטיישן של אמטרק שבוושיגנטון נקראה על שמו רחבת הכניסה.
ויליאם מרווין ווטסון היה יועצו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון בשנים 1965–1968 והמנהל הכללי של דואר ארצות הברית מאפריל 1968 עד תום נשיאותו של ג'ונסון בינואר 1969.
מרווין ווטסון נולד באוקהרסט, טקסס.
הוא סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת ביילור, שם הוא החל ללמוד מלכתחילה על סמך מלגת מוזיקה.
במלחמת העולם השנייה התגייס ווטסון לחיל הנחתים של ארצות הברית והשתתף בקרבות במערכה באוקיינוס השקט בשלבים האחרונים של המלחמה.
ב-1948 החל ווטסון לעבוד עבור לינדון ג'ונסון כאשר הוא התמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית.
באותה תקופה לא הייתה נוכחות ראויה לציון של המפלגה הרפובליקנית בטקסס, כך שההצבעה בבחירות המקדימות הייתה כבר למעשה הצבעה בבחירות הכלליות.
הוא המשיך להיות פעיל בפוליטיקה המקומית כ"איש של ג'ונסון", והתקדם עד שהיה לראש המפלגה הדמוקרטית בטקסס.
ב-1960 הוא סייע לארגן הן את מסע הבחירות של ג'ון פיצג'רלד קנדי ושל לינדון ג'ונסון בטקסס, והן עבד ישירות עבור ג'ונסון כעוזר במסע הבחירות בכל רחבי ארצות הברית.
במהלך שנותיו של ג'ונסון כסנאטור וכן בשנותיו כסגן הנשיא, התבקש ווטסון מספר פעמים על ידי ג'ונסון להיות חבר בצוותו, אך הוא דחה את ההצעות והעדיף את החירות של להיות יועץ עצמאי על פני להיות מועסק על ידו.
בבחירות לנשיאות של 1964 ביקש ג'ונסון מווטסון לארגן את ועידת המפלגה הדמוקרטית הארצית שהתקיימה באטלנטיק סיטי.
ווטסון ראה את הצורך להעביר מצוות הוועידה רבים מנאמני משפחת קנדי, שכן הוא היה משוכנע שהם פעלו לאלץ את ג'ונסון לקבל את רוברט קנדי כשותפו למירוץ, או לגרום לנציגי הוועידה לבחור בו כמועמד המפלגה לנשיאות במקומו של ג'ונסון.
ב-1965, לאחר שג'ונסון נבחר לתקופת נשיאות שנייה, מונה ווטסון לתפקיד היועץ למינויים של הנשיא (תפקיד שהיה זהה לתפקיד ראש סגל הבית הלבן למעט התואר עצמו), וסייע לתאם את העברת רוב סדר היום של "החברה הגדולה" במדיניות הפנים.
באפריל 1968 מונה ווטסון כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של ג'ונסון בינואר 1969.
לאחר סיום עבודתו בממשל היה ווטסון בעל תפקיד בחברת , שם הוא עבד יחד עם ארמנד האמר.
הנשיא ריצ'רד ניקסון הציע לו את משרת שגריר ארצות הברית באוסטרליה, אך הוא דחה את ההצעה כדי שיוכל לבלות יותר זמן עם משפחתו.
בינואר 1973 הוא נשא את ההספד בהלוויה הממלכתית של ג'ונסון, בו הוא הדגיש את המסירות האיתנה של הנשיא לקידומה של אמריקה.
בשנים 1979–1987 שימש ווטסון כנשיא הקולג' הבפטיסטי של דאלאס (כיום האוניברסיטה הבפטיסטית של דאלאס ).
מרווין ווטסון נפטר ב-26 בנובמבר 2017, בגיל 93. הוא היה האחרון מחברי הקבינט של ג'ונסון שנותר בחיים.
הוא נטמן בבית הקברות המדינתי של טקסס, באוסטין.
ויליאם ויימרק ג'ייקובס היה סופר ומחזאי אנגלי.
יצירתו הידועה ביותר היא "כף הקוף" שזכתה לעיבודים רבים לתיאטרון ולקולנוע.
ויליאם ווימרק ג'ייקובס נולד בשנת 1863 בבית מספר 5 ברחוב קרומבי'ס רואו, שבשכונת מייל אנד אולד טאון בלונדון (ולא בוופינג, כפי שצוין לעיתים קרובות).
אביו, ויליאם גייג' ג'ייקובס, עבד כמנהל רציף, ואמו סופיה הייתה עקרת בית.
אביו ניהל את הרציף של דרום דבון בלואר איסט סמית'פילד, סמוך לרציפי סנט קתרין.
על פי מילון אוקספורד לביוגרפיה לאומית, "ג'ייקובס הצעיר בילה זמן רב בצד התמזה, התוודע לחיי השכונה" ואף "השתולל בוופינג".
ג'ייקובס ואחיו היו עדיין צעירים כשאמם נפטרה.
ג'ייקובס ואחיו היו עדיין ילדים צעירים כאשר אמם נפטרה.
אביהם נישא בשנית לעוזרת הבית, ולזוג נולדו שבעה ילדים נוספים, ובהם המאיירת הלן ג'ייקובס .
הוא למד תחילה בבית ספר פרטי בלונדון, ובהמשך עבר ללמוד ב-"מכון הספרותי והמדעי בירקבק" (כיום מכללת בירקבק, אוניברסיטת לונדון), שם התיידד עם ויליאם פט רידג'.
בשנת 1900 נישא ג'ייקובס לאגנס אלינור ויליאמס, בטקס שנערך בווסט האם, אסקס.
אגנס נודעה לימים כסופרג'יסטית בולטת.
על פי מפקד האוכלוסין של 1901, התגוררו בני הזוג בקינגס פלייס רואד שבבקהרסט היל, אסקס, יחד עם בתם הראשונה, שהייתה אז בת שלושה חודשים.
עימם התגוררו גם אחותו של ג'ייקובס, העיתונאית איימי ג'ייקובס, גיסתו ננסי ויליאמס, וכן טבחית ומשרתת.
לג'ייקובס ולאשתו נולדו בסך הכול חמישה ילדים: שני בנים ושלוש בנות.
ג'ייקובס התגורר בהמשך בלאוטון שבאסקס, תחילה בבית בשם The Outlook ברחוב פארק היל, ולאחר מכן ב-Feltham House שברחוב גולדינגס היל, שעליו מוצב שלט כחול לזכרו.
לאוטון מזוהה כ-"Claybury" במספר מסיפוריו, ונופיו של היער המקומי באים לידי ביטוי בסיפור "Land of Cockaigne".
שלט כחול נוסף מציין את מקום מגוריו בלונדון, ברחוב גלוסטר גייט 15 שבשכונת ריג'נטס פארק, אשר שימש בשנים מאוחרות יותר את המכון לאדריכלות של נסיך ויילס.
יקובס הצהיר כי לאחר שאימץ בשנותיו המוקדמות עמדות שמאלניות, הייתה עמדתו הפוליטית בשנים מאוחרות יותר "שמרנית ואינדיבידואליסטית".
ב-7 בינואר 1914, בהיכל המלך בקובנט גארדן, השתתף ג'ייקובס בחבר המושבעים במשפט המדומה של ג'ון ג'אספר, שדינו ברצח אדווין דרוד.
באירוע זה, שבו נטלו חלק דמויות ספרותיות מפורסמות, שימש ג.
צ'סטרטון כשופט, וג'ורג' ברנרד שו כראש חבר המושבעים.
בשנת 1928 היה ג'ייקובס מעורב בעיבוד קולנועי ליצירותיו.
הסרט הראשון שהופק נקרא "The Bravo".
לתפקיד הראשי נבחנו כחמישים שחקניות, וג'ייקובס ציין כי התרשם במיוחד מהשחקנית פדי נייסמית', שנבחרה לגלם את הדמות הראשית.
ג'ייקובס נפטר ב-1 בספטמבר 1943 בהורנסי ליין, איזלינגטון, לונדון, בגיל 79. מודעת אבל שפורסמה ב"הטיימס" ב-2 בספטמבר 1943 תיארה אותו כ-"רגוע, עדין וצנוע...
לא אהב אירועים גדולים והתקהלויות".
איאן היי כתב עליו: "המציא סגנון חדש לסיפור הומוריסטי, שבו התכונות הבולטות הן תמציתיות ויכולת לרמוז מבלי לומר במפורש."
בשנת 1879 החל ג'ייקובס לעבוד כפקיד בבנק החיסכון של הדואר.
סיפורו הקצר הראשון יצא לאור בשנת 1885, אך ההצלחה הספרותית הגיעה באיטיות.
בשנת 1898 הופתע הסופר ארנולד בנט לגלות כי ג'ייקובס סירב להצעה של 50 פאונד עבור שישה סיפורים קצרים, דבר שהעיד על ביטחונו הכלכלי באותה תקופה.
בשנת 1899 עזב את עבודתו בדואר והתמסר לכתיבה באופן מלא.
ג'ייקובס זכור בעיקר בזכות סיפור האימה, "כף הקוף", שפורסם בשנת 1902 בקובץ הסיפורים "גברת הספינה" וכן בזכות כמה סיפורי רוחות נוספים, בהם "בית האגרה" (מתוך הקובץ "קשרי מלחים", 1909) ו-"ג'רי באנדלר" (מתוך "משאיות קלות", 1901).
למרות הצלחתם של סיפוריו העל-טבעיים, רוב יצירתו הספרותית של ג'ייקובס הייתה בעלת אופי הומוריסטי.
נושאו המועדף היה חיי הים והמלחים, או כפי שנכתב בביקורת של כתב העת פאנץ' על קובץ סיפוריו הראשון "מטענים רבים" (Many Cargoes, 1896): "גברים היורדים לים בספינות בעלות משקל בינוני" שזכה להצלחה ציבורית עם פרסומו בשנת 1896.
מייקל סדלייר אמר על ספריו של ג'ייקובס, "הוא כתב סיפורים משלושה סוגים: תיאור הרפתקאותיהם הכושלות של מלחים על החוף; חגיגת דמות ערמומית ומתוחכמת שמצליחה להתחמק (לרוב בתחבולות או תחכום) בתוך כפר איטי שכל; וסיפורי אימה אפלים."
"מטענים רבים" זכה להמשך ברומן "חיזור הקפטן" (The Skipper's Wooing) שיצא לאור ב-1897, ואסופת סיפורים נוספת בשם "קיפודי הים" (Sea Urchins) מ-1898 העלתה אף יותר את הפופולוריות של ג'ייקובס.
בין יצירותיו הנוספות ניתן למנות את "הקפטנים כולם" (Captains All), "קשרי המלחים" (Sailors' Knots) ו-"משמרות לילה" (Night Watches).
אסופת הסיפורים "משמרות לילה" כוללת סיפורים קצרים שבהם מופיעה דמות החוזרת במספר סיפורים: שומר הלילה על המזח בוופינג.
דמות זו מספרת על הרפתקאותיהם המופרכות של שלושה ימאים, ג'ינג'ר דיק, סם סמול ופיטר ראסט, ששבו ממסע ימי ארוך כשכיסיהם מלאים בכסף.
הם השכירו יחד מגורים זמניים בלונדון, בתקווה ליהנות מתקופה של מנוחה על היבשה, אך עד מהרה איבדו את כל כספם בשל תמימותם וחוסר זהירותם, כשנפלו קורבן לתושבי הרציפים הערמומיים.
ג'ייקובס הפגין רגישות סגנונית יוצאת דופן בשימושו בלשון הדיבור העממית של איסט אנד, תכונה שזיכתה אותו בהערכתו של פ.
וודהאוס אף מזכיר את ג'ייקובס בספרו האוטוביוגרפי "הביאו את הבנות!" (Bring on the Girls!) שכתב יחד עם גאי בולטון ויצא לאור בשנת 1954.
הסיפורים שבקובץ "מטענים רבים" פורסמו לראשונה במספר סדרות ועיתונים שונים, בעוד שרוב הסיפורים שבאסופה "קיפודי ים" הופיעו לראשונה בכתב העת "הבטלן" (The Idler), שערך ג'רום ק.
מאוקטובר 1898 החל ג'ייקובס לפרסם את סיפוריו בכתב העת סטרנד מגזין, מה שסיפק לו ביטחון כלכלי כמעט עד מותו.
המשורר והמחזאי ג'ון דרינקווטר תיאר את סיפוריו של ג'ייקובס כ-"כתובים במסורת דיקנס".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה החלה תפוקתו הספרותית של ג'ייקובס בתחום הסיפורים הקצרים לדעוך.
לאחר מכן התמקד בעיקר בעיבוד סיפוריו הקצרים למחזות.
יצירתו הבימתית הראשונה, "רוחו של ג'רי באנדלר" (The Ghost of Jerry Bundler), הועלתה על הבמה בלונדון בשנת 1899, חודשה בשנת 1902, ולבסוף יצאה לאור בדפוס בשנת 1908. במהלך הקריירה שלו כתב ג'ייקובס בסך הכול 18 מחזות, חלקם בשיתוף פעולה עם מחזאים נוספים.
"In Borrowed Plumes", מגזין דה מינסטר, פברואר 1896
"Wapping-on-Thames", מגזין וינדסור, יוני 1897
Jerry Bundler, מגזין וינדסור, דצמבר 1897
"The Monkey's Paw", מגזין הרפר'ס, ספטמבר 1902
"צעדים בערפל" (1955), מתוך הסיפור הקצר "ההפרעה" (The Interruption)
קליאו וירג'יניה אנדרוז הייתה סופרת אמריקאית.
אנדרוז נולדה בפורטסמות', וירג'יניה, ארצות הברית, הבת היחידה בין שלושת ילדיהם של ויליאם וליליאן אנדרוז.
בזמן לימודיה בתיכון נפלה במדרגות בבית ספרה, ונפצעה בגבה.
אבחון מוטעה של הרופאים גרר ניתוחים כושלים בגבה, שהותירו אותה נכה.
היא נאלצה לבלות את שארית חייה בכיסא גלגלים או על קביים.
אחרי סיום התיכון למדה אמנות במשך ארבע שנים, ועבדה, בין היתר, כציירת דיוקנים.
היא כתבה כמה רומנים וכעשרים סיפורים קצרים, מהם רק אחד התפרסם - "שכבתי עם דודי בליל כלולותי" (תרגום חופשי).
מאוחר יותר התפרסם סיפור קצר נוסף פרי עטה, "אלוהי ההר הירוק".
ב-1979 הגישה אנדרוז להוצאה לאור רומן שכתבה בשם "אחוזי הדיבוק" (the obsessed).
נאמר לה שהיה לסיפור פוטנציאל, אך צריך "לתבל" אותו מעט.
בין לילה היא הוסיפה כמה פרטים ושינתה את השם, ו"פרחים בעליית הגג", ספרה הראשון, יצא לאור.
תוך שבועיים מיום יציאתו, הגיע הספר לראש רשימת רבי המכר.
במשך השנתיים הבאות, אנדרוז כתבה ארבעה ספרי המשך לרומן "פרחים בעליית הגג" - "עלי כותרת עפים ברוח", "פרחים הצמיחו קוצים", "פרחים נבלו קמלו" ו"גן של צללים", שעלילתו מתרחשת טרום-עלילת "פרחים בעליית הגג".
אנדרוז אף פרסמה את הרומן "אודרינה" והחלה בכתיבת סדרת ספרים חדשה, כאשר אובחנה כחולה בסרטן השד.
אנדרוז הופיעה בתפקיד מנקת חלונות של אחוזת פוקסוורת' בקטע קצר בסרט "פרחים בעליית הגג" שיצא ב-1987, אך מעולם לא זכתה לראות את הצלחתו - היא מתה שנה אחת לפני, ב-19 בדצמבר 1986.
אנדרוז מעולם לא נישאה, ולא היו לה ילדים.
אחיה של אנדרוז החליטו להמשיך ולפרסם את כתביה הנותרים.
לשם כך חיפשו אחר סופר צללים, שישלים את סיפוריה הנותרים ויכתוב ספרים חדשים תחת שמה.
הסופר אנדרו ניידרמן גויס למשימה, ומאז ועד היום כמעט עשרים שנה לאחר מותה של האשה מאחורי הכותרת "וי.
סי אנדרוז", התפרסמו למעלה משישים ספרים תחת אותו שם, ביניהם: "המלאך האפל", "שמיים", "מלודי", "מוזיקת לילה", "שחר", "סודות של הבוקר", "רייבן", "קאט", "הגן הנעלם" ועוד.
ו/או הוא צירוף בעברית, שמקורו בצירוף "and/or" באנגלית, והוא מציין שברשימה של שתי אפשרויות המחוברות באמצעות צירוף זה תתרחש לפחות אפשרות אחת, אך ייתכן שיתרחשו שתיהן גם יחד.
במשמעות זו הביטוי זהה למונח "או" בלוגיקה, להבדיל מהשימוש היומיומי במונח "או", שלעיתים שולל את האפשרות שהטענות יהיו שתיהן נכונות (משמעות זו מכונה בלוגיקה "או מוציא" או XOR).
"נלך לסרט או למסעדה" – פירושו המקובל הוא שנלך לאחד משני בילויים אלה, אך לא לשניהם גם יחד.
"נלך לסרט ו/או למסעדה" – פירושו שנלך לפחות לאחד משני בילויים אלה, וייתכן שנקיים את שניהם גם יחד.
עם זאת, המשמעות המקובלת של "או" בלשון הדיבור אינה שוללת כליל את המשמעות "ו/או", על פי ההקשר.
ממחיש זאת יצחק אבינרי בספרו "יד הלשון", באומרו: "אם יכתוב הבנק, שראובן או שמעון רשאי להוציא את הפקדון, כלום יעלה על הדעת, שאם יבואו שניהם כאחד - אין הם זכאים להוציא את הפקדון?".
הצירוף "ו/או" אופייני ללשונם של חוזים ומסמכים משפטיים המנוסחים בידי עורכי דין.
דוגמה לכך היא כתב אחריות שבו נאמר:
על תפוצתו הנרחבת בקרב משפטנים (על אף שהשימוש בצירוף נפסל לשימוש בחקיקה של מדינת ישראל) ועל זליגתו של הצירוף אף לשפת הדיבור עמד שופט בית המשפט העליון, חיים כהן, שהעיר:
לעומת זאת, בחקיקה בישראל הביטוי אינו מופיע כלל.
זאת בשל העיקרון המנחה את מנסחי החוקים, לפיו הביטוי כולו מיותר - אם סעיף מסוים בחוק דורש כי כל התנאים המפורטים בו יתקיימו, אזי המונח הרלוונטי הוא "ו", ואם די כי רק אחד מהתנאים יתקיים, אזי המונח הרלוונטי הוא "או".
בתי משפט אחדים בארצות הברית ובבריטניה מתחו ביקורת חריפה על השימוש במושג המקביל באנגלית, "and/or".
גם בישראל מתח שופט בית המשפט העליון, חיים כהן, ביקורת על השימוש בצירוף זה, וציין:
נער הייתי וגם זקנתי ולא ידעתי מה מקורו של "ו/או" בלשון העברית ומה מקומו וצידוקו.
עוד באחד מפסקי־דיניו הראשונים התריע הנשיא זמורה על פגע זר זה המאיים להשתרש בשפתנו ולשבשה; וקדמו לו שופטים אנגליים דגולים שכינו את השימוש בלשון and/or בשפתם שלהם כברבריזם שיש לעקרו מן השורש.
המקרה הנוכחי הוא דוגמה מאלפת לחסידות־שוטים שכזאת: חשבו להבטיח עצמם מכל צד על ידי נקיטת לשון "ו/או", ונמצא שהכשילו וקברו את עצמם.
הבלשן יצחק אבינרי, בספרו "יד הלשון", שלל את השימוש ב"ו/או".
את ביקורתו הוא ממחיש בפסוק מספר ויקרא: ומציין: "לשון הכתוב ברורה למדי, ואף המחוקק החדש ימצא כאן את סיפוקו.
אך לפי המנהג המשונה שפשה בקרבנו יהא עלינו לומר .
אכן, לשון כזו - לשון מנוגעת היא".
אאלן (גרמנית: Verein für Rasenspiele 1921 Aalen e.V.) הוא מועדון כדורגל מהעיר אאלן בגרמניה.
המועדון משחק נכון לעונת 2016/2017 בליגה הגרמנית השלישית.
המועדון נוסד בשנת 1921 ושיחק לאורך השנים בליגות אזוריות בגרמניה.
עד שנת 2008 הליגה הגרמנית השלישית הייתה ליגה אזורית ובשנה זו נוסדה ליגה ארצית והמועדון הצטרף לליגה זו בשנתה הראשונה.
בסוף העונה 2008/2009 סיים במקום הלפני אחרון בליגה וירד לליגה הרביעית שהיא ליגה אזורית.
לאחר עונה אחת בליגה הרביעית חזר המועדון לליגה השלישית.
בסוף העונה השנייה 2011/2012 בליגה השלישית סיים במקום השני והעפיל בפעם הראשונה לליגה הגרמנית השנייה בכדורגל.
המועדון סיים את העונה הראשונה בליגה השנייה במקום 9 מתוך 18 קבוצות.
בעונה זו הגיע לשלב 32 האחרונות בגביע הגרמני והפסיד לקבוצת בורוסיה דורטמונד.
בעונת 2013/2014 הגיע לשלב 32 האחרונות בגביע הגרמני והפסיד לקבוצת וולפסבורג.
בעונת 2014/2015 הגיע בפעם הראשונה לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת הופנהיים.
בסיום העונה ירד לליגה השלישית.
סינג, היה פוליטיקאי הודי שכיהן כראש ממשלת הודו השביעי בין השנים 1989 ל-1990 וכראג'ה בהאדור ה-41 של מנדה.
סינג הוא ראש ממשלת הודו היחיד שגם היה בעל תואר מסורתי הודי.
סינג היה חבר במפלגת ה מ-1969 עד 1988, וכיהן מטעמה כחבר האספה המחוקקת של אוטר פרדש, חבר הלוק סבהה והרג'יה סבהה, כסגן שר ושר בממשלות אינדירה גנדי ורג'יב גנדי, כראש השרים של אוטר פרדש וכיושב ראש הרג'יה סבהה.
בשנת 1988 פרש סינג ממפלגת הקונגרס והקים את מפלגת ג'נטה דאל, ועמד בראש קואליציה אנטי-קונגרסית בשם החזית הלאומית, שניצחה בבחירות לפרלמנט ההודי ב-1989, ניצחון שלאחריו מונה סינג לראש ממשלת הודו מטעמה.
ממשלתו נפלה בהצעת אי-אמון ב-7 בנובמבר 1990. כהונתו כראש הממשלה נמשכה 343 ימים.
סינג נולד ב-25 ביוני 1931. הוא אומץ על ידי הראג'ה בהדור ראם גופאל סינג ממנדה שמינה אותו ליורש העצר.
לאחר מות בהדור ראם גופאל מונה סינג לראג'ה בהדור של מנדה בשנת 1941.
סינג קיבל תואר ראשון באמנויות ומשפטים מאוניברסיטת אללאהבאד ותואר ראשון בפיזיקה ממכללת פרגוסון באוניברסיטת פונה.
סינג מת לאחר מאבק ממושך במיאלומה נפוצה ואי ספיקת כליות בבית החולים אפולו בדלהי ב-27 בנובמבר 2008, בגיל 77. גופתו נשרפה באללהבאד על גדות נהר הגנגס ב-29 בנובמבר 2008.
סינג נבחר ב-1969 לחבר ב מטעם הקונגרס הלאומי ההודי.
בבחירות לפרלמנט ההודי ב-1971 נבחר סינג לחבר בלוק סבהה.
ב-1974 מונה סינג לסגן שר המסחר על ידי אינדירה גנדי וב-1976 מונה לשר המסחר.
הוא הפסיד בניסיון להיבחר ללוק סבהה בבחירות ב-1977, אך נבחר מחדש בבחירות ב-1980. הוא שב והתפטר מהלוק סבהה עקב מינויו לראש השרים של אוטר פרדש באותה שנה.
סינג כיהן כראש השרים של אוטר פרדש במשך כשנתיים, אך לאחר הטבח בהמאי שבוצע על ידי פולאן דווי התפטר מתפקידו, וחזר לממשלת הודו כשר המסחר בשנת 1983.
לאחר רצח אינדירה גנדי והקמת ממשלה חדשה בראשות רג'יב גנדי ב-1984, מונה סינג לשר האוצר.
ב-1987, לאחר לחץ מעשירי הודו, סינג הועבר לתפקיד שר ההגנה, תפקיד בו החזיק פחות משלושה חודשים, מ-27 בינואר עד 12 באפריל.
ב-1984 נבחר סינג ליושב ראש הרג'יה סבהה, תפקיד בו החזיק עד התפטרותו מהרג'יה סבהה ב-1987 בעקבות עזיבתו את מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.
סינג שב ונבחר ללוק סבהה לאחר הפטרותו מהרג'יה סבהה ב-1989. הוא נבחר שוב ללוק סבהה ב-1991, הפעם האחרונה שבה התמודד בבחירות.
לקראת הבחירות ב-1989, סינג הקים מפלגה בשם ג'נטה דאל, והצליח ליצור קואליציה של מתנגדי רג'יב גנדי, שנקראה החזית הלאומית.
החזית, שכללה מפלגות קומוניסטיות לצד מפלגת העם ההודית, זכתה ברוב והקימה ממשלה בראשות סינג, אך המפלגות הקומוניסטיות ומפלגת העם ההודית העדיפו לתמוך בה מבחוץ.
סינג הושבע כראש ממשלה ב-2 בדצמבר 1989.
סינג התמודד עם המשבר הראשון שלו בתוך ימים ספורים לאחר כניסתו לתפקיד, כאשר חמושים קשמיריים חטפו את בתו של שר הפנים, מופתי מוחמד סעיד (אז ראש השרים של ג'אמו וקשמיר).
ממשלתו הסכימה לדרישה לשחרר חמושים בתמורה; בחלקו כדי לסיים את סערת הביקורת שבאה בעקבותיה, הוא מינה זמן קצר לאחר מכן את ג'גמוהן מלוטרה, בירוקרט לשעבר, כמושל ג'אמו וקשמיר.
ההינדים שהתגוררו בעמק קשמיר, נמלטו מהעמק בעקבות מתקפות של החזית לשחרור ג'אמו קשמיר ומורדים איסלאמיסטים בסוף 1989 ותחילת 1990. מתוך כ-300,000 עד 600,000 הינדים שחיו בעמק קשמיר בשנת 1990 נותרו שם רק 2,000-3,000 בשנת 2016. צבא הודו נפרס בחבל בינואר 1990 על מנת להשתלט על המצב.
מפלגת העם ההודית קידמה סדר יום משלה.
נשיא המפלגה, לאל קרישנה אדוואני, יצא למסע במדינות הצפוניות מתוך כוונה להגיע לאיודיה ולמסגד באבור ולהקים תחתיו מקדש לראמה אדוואני נעצר באשמת הפרת השקט ובמתח קהילתי.
בעקבות כך הודיעה מפלגת העם ההודית על השעיית תמיכתה בממשלת סינג.
ב-7 בנובמבר 1990 נערכה הצבעת אי-אמון בלוק סבהה בה הפסידה ממשלת סינג 142–346, וסינג התפטר.
ואאל נסאר היה פעיל טרור פלסטיני תושב העיר עזה.
נחשב עד להריגתו בידי ישראל לאחד ממנהיגי גדודי עז א-דין אל קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס.
נסאר נולד בשנת 1973 בעיר עזה.
מוצא משפחתו מהכפר בית דאס ששכן עד 1948 סמוך לאשדוד.
הצטרף לגדודי עז א-דין אל-קסאם במהלך האינתיפדה הראשונה.
היה בכלא של הרשות הפלסטינית בשנים 1996–2000.
בתחילת דרכו שימש נסאר כמאבטח של מנהיג תנועת החמאס, אחמד יאסין.
ממידע שהתקבל עלה נסאר כמי שביצע באוגוסט 1995 פיגוע ירי נגד כוחות צה"ל ותכנן לבצע פיגוע התאבדות.
במאי 1996 נעצר על ידי הרשות הפלסטינית ושוחרר לאחר חקירתו.
מאז שחרורו על ידי הרשות הפלסטינית הסתמן ואאל נסאר כמפקד החמאס בעיר עזה וסגנו של מוחמד דף, ראש הזרוע הצבאית של החמאס.
ואאל נאסר נהרג כשמסוקי צה"ל ירו טילים לעבר אופנוע שעליו רכב עם פעיל אחר בחמאס, מוחמד סרסור, ב-30 במאי 2004.
ואגאדוגו היא בירת בורקינה פאסו והעיר הגדולה במדינה.
בשנת 2019 התגוררו בעיר קרוב ל-2.5 מיליון תושבים.
מקור העיר הוא במאה ה-15 כששבטי הנינסי התיישבו באזור.
השבטים היו בוויכוח מתמיד עד שגיבור יוניוסי בשם וורבי, דמות חשובה בהיסטוריה של בורקינה פאסו, הוביל את שבטו לניצחון.
הוא שינה את שם האזור מקוּמבי-טֵנגַה, כפי ששבטי הנינסי קראו לו, לווֹגוֹדוֹגוֹ, שמשמעות השם היא "היכן שאנשים מקבלים כבוד והערכה".
השם הנוכחי, ואגאדוּגוּ, הוא ההגייה הצרפתית של השם.
העיר הפכה לבירת אימפריית מוסי ב-1441 והפכה למקום מושבם הקבוע של שליטי האימפריה החל מ-1681. האימפריה נכבשה על ידי צרפת והפכה לחלק מהמושבה הצרפתית וולטה עילית (Haute Volta) בשנת 1919, לאחר שהצרפתים כבשו את האזור בשנת 1896. השלטון הצרפתי שינה את שם העיר לוואגאדוגו, והפך אותה לבירת המושבה.
ב-1954, המסילה מחוף השנהב הגיעה לעיר.
לאחר שהמושבה זכתה בעצמאות מצרפת בשנת 1960, הפכה העיר לבירת המדינה שנקראה אז וולטה עילית (ושינתה שמה לבורקינה פאסו רק בשנת 1984).
העיר ממוקמת במרכז בורקינה פאסו ונבנתה סביב ארמונו של המוגהי נבאה- התואר למלך של האימפריה המוסית.
היא מחולקת מבחינה מנהלית ל-5 רבעים המחולקים ל-30 גזרות.
עיקר כלכלת העיר מתבססת על ייצור מזון וטקסטיל.
בעיר נמצא נמל התעופה של וואגאדוגו, אשר ממנו יש טיסות למערב אפריקה ולאירופה.
שני קווי רכבת מקשרים את העיר לאביג'אן בחוף השנהב, ולעיר קאיה בצפון בורקינה פאסו.
כביש אחד מחבר את העיר עם ניאמיי, בירת ניז'ר.
בעיר נמצאות שלוש אוניברסיטאות כשהגדולה ביניהן היא אוניברסיטת ואגאדוגו, שנוסדה בשנת 1974.
בעיר ממוקמת הנהלת הבנק המרכזי של מערב אפריקה.
המסגד המרכזי של ואגאדוגו הוא אחד הבניינים הגבוהים בעיר.
השוק הגדול של ואגאדוגו היה אחד השווקים הגדולים ביותר במערב אפריקה, אך נשרף ב-2003 ומאז נשאר סגור.
בעיר ממוקם המוזיאון הלאומי של בורקינה פאסו.
ואגן בניקה (בדנית: Vagn Bennike; 1888–1970) היה גנרל דני אשר שימש ראש מטה משקיפי האו"ם בישראל בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20. גילה יחס עוין לישראל בתקופה של מתח רב בגבולות המדינה.
ואגן בניקה נולד בדנמרק בשנת 1888. שירת בחיל ההנדסה הדני והיה מומחה להנדסה צבאית ולחומרי נפץ.
בעת הכיבוש הנאצי של דנמרק היה בניקה לאחד ממפקדי תנועת ההתנגדות הדנית.
בעת שהנאצים עמדו לעוצרו נמלט בקופצו מן הקומה השלישית.
לאחר תום המלחמה שירת בניקה בשנת 1945 כמפקד אזור יוטלנד (חצי האי עליו שוכנת דנמרק ללא האיים), ובין השנים 1945 ל-1953 שירת כמפקח הכללי של חיל ההנדסה.
המינוי לראש מטה משקיפי האו"ם
בשנת 1953 נתמנה בניקה לראש מטה משקיפי האו"ם בישראל, שתפקידם היה לפקח על קיום הסכמי שביתת הנשק בין מדינת ישראל לשכנותיה מצרים, ממלכת ירדן, סוריה ולבנון.
הפיקוח נעשה באמצעות משקיפים מטעם האו"ם (לרוב אנשי צבא ממדינות הארגון), דיון על ממצאיהם והצבעה עליהם בוועדות דו צדדיות שבין ישראל לכל אחת משכנותיה.
בראש כל ועדה עמד אחד ממשקיפי האו"ם.
ראש מטה המשקיפים היה גנרל מאחת המדינות החברות באו"ם.
מטהו שכן בארמון הנציב בירושלים, שהיה בעת שלטון המנדט הבריטי מקום מושבו של הנציב העליון.
הגנרל הדני לא היה ידוע מחוץ לתחומי ארצו ולא היה מעולם במזרח התיכון.
לדבריו כל הידע שלו על ענייני המזרח התיכון נבע מלימוד שיטות הביצורים בזמן העתיק.
ב-19 ביוני 1953 הגיע בניקה לנמל התעופה בלוד.
הוא תואר על ידי עיתונאים שראו אותו יורד מכבש המטוס כקשיש בן 65, איש קר ובעל שפתיים דקות.
בניקה החליף ב-27 ביוני 1953 את קודמו בתפקיד כראש מטה המשקיפים, איש חיל הנחתים הגנרל האמריקאי ויליאם אדוארד ריילי.
הגנרל ריילי שירת כראש מטה המשקיפים הראשון שלאחר הסכמי שביתת הנשק, במשך ארבע שנים זכה לאהדת ישראל ולחוסר אמון מצד מדינות ערב.
ריילי ראה את מטרת תפקידו כשמירת הסטטוס קוו.
הוא הגדיר את התפקיד כתפקיד הקשה ביותר בעולם.
בניקה החל בתפקידו בתקופה סוערת בגבולות מדינת ישראל, בעיקר בגבול עם ממלכת ירדן.
מאז חודש ינואר 1952 ועד כניסתו של בניקה לתפקיד ספרו משקיפי האו"ם 280 תקריות בגבול עם ירדן.
התקריות נגרמו עקב תנועה בלתי פוסקת של מסתננים מתחום ירדן לתחום ישראל, שחדרו לצורך גנבות ציוד חקלאי ורכוש, שהיו כרוכות באלימות, חבלה ורצח והביאו לתקריות ירי בין חיילי צה"ל לחיילי הלגיון הערבי ולביצוע פעולות תגמול על ידי צה"ל.
החודש שקדם לבואו של בניקה לישראל, היה חודש סוער במיוחד בגבולות המדינה.
בין 17 ל-21 במאי נערכה שורה של תקיפות של צה"ל מעבר לקווי שביתת הנשק עם ירדן, בתגובה על ההסתננויות ומעשי הרצח שבאו מגבול ירדן.
רוב הפעולות לא עלו יפה.
כדי למנוע התלקחות רבתי, הפעילו מעצמות המערב לחץ כבד ובעקבותיו נחתם ב-10 ביוני 1953 הסכם למניעת הסתננות בין ישראל וירדן, שבא במקומו של הסכם מפקדים, שגובש בין רמטכ"ל צה"ל ורמטכ"ל צבא ירדן בפברואר 1951, אשר בוטל לאחר שירדן לא הצליחה למנוע את ההסתננות.
גם לאחר חתימת ההסכם החדש נמשכו במשך שבוע, כמעט מדי לילה, ההתקפות על יישובי הספר.
על רקע אירועים אלה החל בניקה במילוי תפקידו.
עד מהרה נוכחו שלטונות ישראל וקציני צה"ל בוועדות שביתת הנשק כי בניקה מגלה עוינות כלפי הצד הישראלי.
שיא עמדתו העוינת של בניקה נתגלה בסכסוך על ערוץ הירדן.
ב-2 בספטמבר החלו דחפורים ישראלים לכרות תעלה ליד גשר בנות יעקב.
מטרת התעלה הייתה לנצל את הפרשי הגובה שבין אגם החולה לבין הכנרת לשם ייצור חשמל וכן כשלב ראשון בתוכנית להעברת מי הירדן לנגב.
שלטונות סוריה פנו מיד בתלונה חריפה לבניקה, ראש מטה משקיפי האו"ם, בטענה שישראל מפירה את הסכם שביתת הנשק.
הם איימו להשתמש בנשק כדי למנוע את המשך העבודה.
בניקה קיבל את עמדת הסורים ופסק מיד נגד ישראל ודרש ממנה להפסיק את העבודה עד להשגת הסכם בינה לבין סוריה, דבר שמשמעותו להפסיק את העבודה לזמן בלתי מוגבל, כי בתנאים ששררו אז לא היה ניתן כלל להגיע לידי הסכם כזה.
בניקה נימק את דרישתו בכך, כי הטיית מי הירדן עלולה לקפח את זכויותיהם של בעלי הקרקעות הערבים, הן בשטח הישראלי שבאזור המפורז, והן בשטח הסורי, וכדוגמה הביא את הטענה כי הפרויקט הישראלי כבר מונע מים משתי טחנות קמח ערביות ומייבש אדמות ערביות, וכן מקנה לישראל יתרונות צבאיים.
ב-25 בספטמבר פרסמה ישראל איגרת הדוחה את דרישת בניקה וציינה כי דרישתו למתן רשות לסוריה להתערב בנעשה על אדמה ישראלית מהווה פגיעה בריבונות ישראל.
ישראל המשיכה בפעולות החפירה ואף הגבירה את קצבן בתקווה שיעלה בידה לסיימן בטרם יובא הסכסוך בפני עצרת האו"ם.
משה שרת שר החוץ באותה עת, ומי שיתמנה לראש הממשלה במהלך שירותו של בניקה בישראל מספר ביומנו על פגישתו עם בניקה בזמן משבר תעלת הירדן:
תוך כדי כך נתעורר סכסוך חדש והפעם בגבול מצרים.
קבוצת מתיישבים עלתה על הקרקע באזור הישראלי המפורז של ניצנה.
מצרים יצאה במחאה בלווית איומים.
בוועדת שביתת הנשק נדחתה התלונה המצרית, אך נציג האו"ם, שלוחו של בניקה, נמנע מהצבעה, אף על פי שמדובר היה בשטח ריבוני ישראלי.
הוועדה החליטה כי אין דבר בהסכם שביתת הנשק האוסר על פעילות ישראלית - אזרחית בשטח.
(לימים לאחר מבצע סיני התפרק היישוב והפך לבסיס גדנ"ע).
בעוד הסכסוכים על ערוץ מי הירדן וניצנה טרם יושבו, ארעה ב-15 באוקטובר 1953 פעולת התגמול הישראלית בקיביה.
הפעולה באה לאחר שב-13 באוקטובר הטילו מסתננים מירדן רימון יד מבעד לחלון בית מגורים ביהוד ורצחו בשנתם אם ושני ילדיה.
הפעולה בוצעה על ידי יחידה 101, בפיקודו של רס"ן אריאל שרון, שהוקמה זמן קצר לפני כן, ב-5 באוגוסט 1953. הרצח ביהוד בא לאחר שרשרת רצופה של התקפות רצח על יישובי הספר, שהאחרון בהם ביהוד היה, על פי תוואי קו שביתת הנשק, במרכז הארץ.
בפעולה בקיביה נהרסו עשרות בתים ונהרגו עשרות אזרחים.
בעקבות הפעולה החליטו שלוש מעצמות המערב ארצות הברית, בריטניה וצרפת שנתכנסו בלונדון להביא את העניין בפני מועצת הביטחון של האו"ם.
המועצה נתכנסה ב-19 באוקטובר 1953, כשעל סדר יומה עמדה תלונה סורית בעניין ערוץ הירדן, מלווה בפסיקתו של הגנרל בניקה נגד ישראל, ואליה התווספה פרשת קיביה.
ב-20 באוקטובר הודיעה ממשלת ארצות הברית רשמית כי היא החליטה עוד קודם לכן לעכב את המענק לישראל בשל פרשת ערוץ הירדן.
ב-27 באוקטובר הודיע נציג פקיסטן במועצת הביטחון כי המועצה מצווה על ישראל להפסיק את העבודות בערוץ הירדן שבשטח המפורז.
ב-28 בחודש הודיע נציג ישראל לאו"ם אבא אבן על הפסקת העבודות.
בו ביום הודיעה ארצות הברית על חידוש המענק.
ב-25 בנובמבר 1953 סיכמה מועצת הביטחון את דיוניה בפרשת קיביה וקיבלה החלטה המביעה נזיפה חמורה ביותר לישראל.
לאחר סיום הדיון על קיביה התחדש במועצת הביטחון הדיון בעניין ערוץ הירדן ומדינות המערב ביקשו למצוא נוסחת פשרה שתאפשר חידוש העבודה מבלי לבטל במפורש את עמדתו של בניקה.
ב-23 בינואר 1954 הטילה ברית המועצות וטו על הצעת ההחלטה המערבית בעניין הסכסוך על ערוץ הירדן.
ב-17 במרץ 1954 אירע טבח מעלה עקרבים כאשר אוטובוס אגד שהיה בדרכו מאילת לתל אביב מהחגיגות שנערכו באילת לציון חמש שנים לשחרור אילת ולהנפת דגל הדיו, הותקף, בעלותו בפיתולי מעלה העקרבים, על ידי מחבלים שנכנסו לאוטובוס וירו בנוסעיו מטווח קצר.
11 מנוסעי האוטובוס נרצחו בפיגוע, שניים נפצעו קשה ושניים שרדו ללא פגע.
ועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל דחתה את תביעת ישראל לגנות את ירדן.
ההחלטה נתקבלה בהימנעותו של יושב ראש הוועדה מטעם האו"ם קומאנדר אלמו האצ'יסון איש חיל הים האמריקני, שנתלה בטענה פורמלית כי עקבות 12 חברי חוליית הרצח שהובילו לכיוון ירדן נקטעו במקום מסוים ועל כן שרשרת הראיות איננה שלמה.
בתגובה על כך החליטה ממשלת ישראל לעזוב את ועדת שביתת הנשק ולא להשתתף יותר בישיבותיה.
לאחר הפרישה החליטה הוועדה, בקולותיהם של היושב ראש שלה מטעם האו"ם ושל נציג ירדן ובהיעדר ישראל, לגנות את ישראל בגינויים חריפים בגין שהפרה את הסכם שביתת הנשק בפרישתה מן הוועדה.
בישראל קמה מחאה ציבורית חריפה נגד מנגנון משקיפי האו"ם וקריאה להחלפתו של ראש משקיפי האו"ם הגנרל בניקה.
עורך העיתון ידיעות אחרונות ד"ר הרצל רוזנבלום, רצה לצאת בקריאה פומבית בעיתונו להחלפת הגנרל, אך הצנזורה הצבאית מחקה אותה מן העיתון.
מנחם בגין אז ח"כ מן האופוזיציה, נתן פומבי לדרישה זאת, באומרו מעל בימת הכנסת:
"הריני לידיעת הבית מברק שעכשיו הגיעני מעורכו
ד"ר הרצל רוזנבלום ביקש לפרסם היום בעיתונו
מאמר ובו דרישה שהגנרל בניקה יעזוב את מדינתנו,
והצנזורה פסלה את המאמר הזה."
משה שרת כותב ביומנו כי ד"ר רוזנבלום רצה להכתיר את מאמרו בביטוי רוסי "פשול וון" שמשמעו "הסתלק".
ב-1 ביולי 1954 פרץ קרב יריות בירושלים, שהתחיל ביריות אנשי הלגיון הערבי על אזרחים בעיר המערבית, הישראלית.
בצד הישראלי נמנו 4 קורבנות ושני פצועים.
גם לצד הירדני נגרמו אבדות.
ועדת שביתת הנשק התכנסה לישיבת חירום, בראשותו של הגנרל בניקה עצמו.
הוועדה החליטה על הפסקת אש וזו הופרה מספר פעמים על ידי אנשי הלגיון.
רק ב-4 ביולי החלה בהדרגה ארגעה.
בשאלת האחריות לפרוץ קרב היריות הגיע בניקה למסקנה שאין בידו הוכחות להכריע איזה צד פתח ראשון באש, והוא נמנע מלהצביע על הצעת הגינוי הישראלית נגד ירדן.
דעת הקהל בישראל הגיבה על כך בבקורת קשה על בניקה, על האצ'יסון ועל משקיפי האו"ם.
ב-3 באוגוסט 1954 הגיעה ממרכז האו"ם הודעה על סיום תפקידו של הגנרל בניקה בישראל ועל מינויו של הגנרל הקנדי הדסון לואי מילרד ברנס לראש מטה משקיפי האו"ם במקומו.
הרמטכ"ל משה דיין ערך לו מסיבת פרידה והאיש יצא לדרכו בחזרה לארצו, לאחר תקופת שירות בישראל של פחות משנה וחודשיים.
לאחר שובו לארצו לא נודע כי ואגן בניקה מילא יותר תפקיד צבאי או מדיני כלשהו.
ואג פפיאן (בארמנית: Վահագն Պապյան; נולד ב-5 ביוני 1956 בירוואן, ארמניה, ברית המועצות) הוא פסנתרן, מנצח ומורה ישראלי יליד ארמניה הסובייטית.
פפיאן הפך לפסנתרן מקצועי בשנת 1979 לאחר שזכה בתחרות הבינלאומית viana da mott בליסבון.
מיד לאחר מכן הוזמן להופיע בכל אולמות הקונצרטים הגדולים בברית המועצות לשעבר, כולל רסיטלים בסנקט פטרסבורג ובמוסקבה.
ואג פפיאן הוא בוגר הקונסרבטוריון של מוסקבה, שם למד תחת הדרכתו של הפרופסור הנודע מיכאל ווסקרסנסקי.
ואג פפיאן התחיל בשנת 1982 את לימודי הניצוח בקונסרבטוריון של סנקט פטרסבורג.
הפך לחלק מקבוצה אליטיסטית שלמדה עם פרופסור איליה מוסן האגדי.
ב-1984 הזמין ואלרי גרגייב את פפיאן לתפקיד מנצח זוטר של התזמורת הפילהרמונית של ארמניה.
כשלוש שנים לאחר מכן הפך פפיאן למנצח ראשי ומנהל אמנותי של התזמורת.
בתפקיד זה ניצח על יותר ממאתיים הופעות במגוון קומפוזיציות וסגנונות כולל מוזיקה מודרנית רוסית ומערבית.
הופעות האורח שלו כללו ניצוח על תזמורות ידועות כאשר המשיך באותו זמן להופיע כפסנתרן.
כמו כן, פפיאן שיתף פעולה עם האופרה הלאומית של ארמניה משנת 1988 ועד 1990, בה עלה לישראל.
פפיאן ניצח על התזמורת הקאמרית האנגלית במרכז האמנויות ברביקן שבלונדון, התזמורת הפילהרמונית החדשה של יפן, מוסקבה, בלגרד, טרונדהיים, וב-2001 בפסטיבל אנסקו, את מקהלת הנערים של וינה.
לאחרונה הופיע עם התזמורת הסימפונית של טקסס, התזמורת הסימפונית של מאלמה, ופסטיבל בדרום קוריאה בפני קהל של כ-4 אלף צופים.
בישראל הופיע לראשונה בשנת 2005 עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בעונה 2005/2006 החל פפיאן לשתף פעולה עם תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרסבורג.
כשותף של מקסים ונגרוב, החל פפיאן במסע הופעות באירופה, ארצות הברית, והמזרח הרחוק.
הוא הקליט קטעי מוזיקה עם ונגרוב עבור הסדרה הקלאסית של EMI.
הפקות האופרה של פפיאן כוללות "שאול ודוד" של נילסן, "כרמן" של ביזה, "דון ג'ובאני" של מוצרט, ו"נורמה" של בליני.
מאז 1990 מלמד ואג פפיאן ניצוח ופסנתר בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב ומנחה כיתות אמן בפסטיבל מוזיקה באיטליה, ובאוניברסיטאות בספרד ובארצות הברית.
משנת 2006 ועד היום משמש ואג פפיאן בתפקיד המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של תזמורת האופרה הקאמרית באשדוד.
מאז עלייתו לישראל נולדה לו בת נוספת, השחקנית סוזנה פפיאן.
ב-16 באפריל 2008 נהרג בנו , סמל בחטיבת גבעתי, בקרב בגבול רצועת עזה, לאחר שהגיע מארמניה לישראל כדי לשרת בצה"ל.
ואדאן היא עיירה קטנה מבוצרת (קסר) ברמת אדראר בצפון מאוריטניה.
ואדאן ושלוש הערים האחרות, תישית, שינגטי וולאתה, הן ארבע הערים היחידות ששרדו במאוריטניה מאז ימי הביניים.
הערים הוקמו לאורך נתיבי השיירות שחצו את הסהרה, ושימשו כמרכזי דת מוסלמיים.
העיר התפתחה סביב מסגד ונבנו בה בתי מגורים למורים ולתלמידים, וכן מחסנים ואחסניות לסוחרים ולעוברי אורח.
בתי העיר נבנו בצורה אופיינית כך שיוכלו להעניק מענה לתנאי האקלים המדבריים.
בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על ואדאן ועל שלוש ערי מצודות נוספות במדינה כעל אתר מורשת עולמית.
העיר שוכנת בגובה 433 מטרים, ונכון לשנת 2000 מונה אוכלוסיית העיר 3,695 תושבים.
לפי המסורת נוסדה העיר על ידי שלושה קדושים בשנים 1141–1142 במקום בו שכנו שרידיו של מקום יישוב נטוש מהמאה ה-8. העיר הייתה עד מהרה לנקודת המסחר החשובה ביותר בסהרה המערבית, אך ב-1450 בשל מאבק בין שני שבטים, נהרס המסגד הראשון במקום.
מרכז העיר החדש קם מעט מזרחה למיקומו הקודם והעיר המבוצרת שגשגה שוב.
ב-1487 ניסו הפורטוגזים להקים נקודת מסחר בוואדאן, אך ללא הצלחה.
העיר החלה שוקעת החל במאה ה-16 עם עליית חשיבותה של שינגטי.
לאחר הכיבוש הצרפתי ב-1909 קם רובע חדש סמוך ממזרח לעיר העתיקה.
במרכזה של העיר ניצבות הריסות המסגד הישן ממנו שרדו רק בסיסי העמודים.
המסגד החדש שלידו מינרט רבוע נבנה לפי תוכנית דומה לקודמו.
הבתים והחצרות הולכים וגדלים ככל שהם מרוחקים מהמסגד, ולאורך הרחובות חומות מתמשכות שבהן קבועים חלונות בגובה הקרקע ודלתות.
הרחובות הצרים והמפותלים יוצרים אזורים מוצלים.
בתי העיר בנויים מאבן, עץ או חומר, וקירותיהם מעוטרים לעיתים בדוגמאות אבן.
רוב הבתים שימשו את התושבים הנוודים למגורים במשך תקופה קצרה בשנה, ועל כן שימשו בעיקר לאחסון.
לחדרי הבתים אין ייעוד מוגדר וזה משתנה בהתאם לצרכים.
מביצורי העיר שסימנו את קו הגבול בין העיר העתיקה לרבעים החדשים נותרו מקטעים בודדים בלבד.
צפונית לעיר נמצא מבנה רישאת.
וָאאִיל סעיד עבאס רונים הוא מהנדס תוכנה, אקטיביסט אינטרנטי וראש חטיבת השיווק של גוגל במזרח התיכון וצפון אפריקה.
הוא הפך לדמות מוכרת בינלאומית, לאחר שזוהה כאחד מהאנשים שהציתו את ההפגנות ומהומות המחאה רחבות ההיקף, שהובילו להפיכה במצרים בשנת 2011, מעצרו עקב כך, וכן ריאיון רגשני שהעניק לאחר מכן.
רונים נולד בקהיר שבמצרים, למשפחה מהמעמד הבינוני וגדל באיחוד האמירויות הערביות.
הוא סיים את התואר הראשון בהנדסת מחשבים באוניברסיטת קהיר ב-2004, ואת התואר השני בשיווק ופיננסים קיבל מאת האוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
עד שנת 2008 עסק בשיווק והקמת אתרי אינטרנט בעולם הערבי, וב-2008 מונה למנהל השיווק האזורי של גוגל במזרח התיכון וצפון אפריקה, בסניף המצרי של החברה.
ב-2010 התמנה לכהן באותו התפקיד אך בסניף איחוד האמירויות הערביות, באזור התעשייה בדובאי.
בינואר 2011, רונים שכנע את חברת גוגל לאפשר לו לשוב למצרים, כשהוא מציין כי יש לו "בעיות אישיות".
לאחר שובו למצרים, ב-27 בינואר 2011, הוא נעלם במהלך אי השקט ששרר במצרים.
משפחתו דיווחה לרשת אל-ערביה כמו גם לרשתות בינלאומיות על דבר היעדרו.
בלוגרים רבים, ביניהם כריס דיבונה וחביב חדאד השיקו קמפיין במטרה לאתר את מקום הימצאו.
ב-5 בפברואר 2011, מוסטאפה אלנגאר, דמות אופוזיציונית מרכזית במצרים, דיווח כי ואאיל רונים חי, מוחזק בידי השלטונות המצרים וכי הוא צפוי להשתחרר "בתוך שעות".
ב-6 בפברואר 2011, אמנסטי דרש שהרשויות המצריות יסגירו את מקום הימצאו של רונים וישחררו אותו ממעצר.
ב-7 בפברואר שוחרר, לאחר 11 ימי מעצר.
בעת שחרורו התקבל בתשואות וקריאות שמחה כשהוא מצהיר כי "לא ננטוש את דרישתנו שהיא עזיבתו של המשטר".
באותו יום, רונים הופיע בערוץ הטלוויזיה המצרי, דרים טי.וי.
ב-10 בלילה, באירוח מונה אל-שזלי.
במהלך הראיון הוא שיבח את המפגינים וביכה את ההרוגים בעוד המארחת הקריאה את שמות ההרוגים והראתה לו את תמונותיהם.
הראיון נגמר בזה שרונים קם מכיסאו ועזב את האולפן בסערת רגשות, בעוד המראיינת מנסה ללכת אחריו.
בראיון עצמו, הוא הוסיף וציין כי הם ראויים יותר לתשומת לב ממנו, וקרא לסיומו של משטר מובארק, כשהוא מתאר משטר זה כ"הבל".
הוא גם הכריז אמונים למצרים, באומרו כי לעולם לא יעבור להתגורר בארצות הברית, המולדת של אשתו.
בעוד הוא הופך להיות הסמל של המהפכה במצרים, רונים הצהיר כי הוא "מוכן למות" למען מטרה זו וכי "בסופו של דבר..., הוא אסף את עצמו לשניות ספורות וניסה להפיק את המיטב מהבמה שניתנה לו [מטעם הערוץ].
אני רוצה להגיד לכל אם ואב שאיבדו ילד, שאני מצטער, אבל זו אינה הטעות שלנו", אמר, "אני נשבע באלוהים, זו אינה הטעות שלנו.
זו הטעות של כל אחד מבעלי הכוח השלטוני שאינם רוצים להרפות מזה".
ב-9 בפברואר רונים יצא להמונים בכיכר תחריר, כשהוא אומר להם: "זו אינה העת ליחידים, קבוצות או תנועות.
זה העת לכולנו לומר רק דבר אחד: מצרים היא מעל הכל".
ההיסטוריון והפובליציסט פואד עג'מי כתב על המהפכה:
"שום אייתוללה לא צעד קדימה כדי לאסוף את הקהל.
זו לא הייתה איראן של 1979. מנהל גוגל צעיר, ואאיל רונים, המריץ את המחאה הזו כאשר זו יכלה לאבד גובה ובעוד היא יכלה להיכנע לאמונה כי המשטר ומנהיגה הם אובייקט גדול ובלתי ניתן להזזה.
מר רונים היה איש העולם המודרני.
הוא לא הונע מתוך אדיקות דתית.
התנאי של מדינתו כאובייקט העוני, ידידת הכלכלה של ביזה ושחיתות, האכזריות וקלות הראש כלפי כל המצרים בכל שדרות החיים בידי משטרת המדינה, בצורה כזו שגרם לאנשים לצאת מדפוס התנהגותם ולהתייאש מזה וחייב אותם לתת לאיש הצעיר הזה ואחרים כמותו את ייפוי הכוח".
ואגנר סילבה דה סוזה (בפורטוגזית: Vágner Silva de Souza; נולד ב-11 ביוני 1984 בריו דה ז'ניירו שבברזיל), הידוע בשם ואגנר לאב (Vágner Love) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מיטיולן הדנית.
ב-2008 קיבל את הפרס "כדורגלן השנה ברוסיה (ספורט אקספרס)".
ב-29 באוגוסט 2009 הושאל "ואגנר לאב" לפלמיירס, ובינואר 2010 הושאל שוב, הפעם לפלמנגו.
לאחר ההשאלה חזר לשחק בצסק"א מוסקבה, עד אשר עבר סופית לפלמנגו הברזילאית תמורת 9.7 מיליון אירו.
ב-13 בינואר 2013 חזר לאב לצסק"א מוסקבה הרוסית.
ביולי באותה שנה עבר לשאנדונג לוננג הסינית.
בפברואר 2015 חזר לאב לברזיל וחתם בקורינתיאנס המקומית.
ב-30 באוגוסט 2016 חתם באלניהספור הטורקית.
ב-29 בינואר 2018 חתם לאב בבשיקטש.
ב-25 בינואר 2019 חזר לקורינתיאנס וחתם לשנתיים.
ביוני 2020 עזב את הקבוצה וחתם בקאיראט אלמטי הקזחית, במדיה זכה באליפות כבר בעונת הבכורה שלה, כשהבקיע שער והיה מעורב בבעיטת הפנדל לזכות קבוצתו במשחק הזכייה מול אורדבסי שימקנט השלישית.
"ואגנר לאב" זכה לכינויו בעיקר בשל המספר הרב של בחורות איתן בילה, וחיי המין המתהוללים שלו.
"ואגנר לאב" גם היה ידוע בשל צבע שערו הייחודי.
מלך השערים בליגה הברזילאית השנייה – 2003 (19 שערים)
מלך השערים באליפות סאו פאולו – 2004 (12 שערים)
מלך השערים של ליגת העל הרוסית – 2008 (20 שערים)
מלך השערים בגביע אופ"א – (11 שערים)
מלך השערים באליפות ריו דה ז'ניירו – 2010 (15 שערים)
ואאל עאדל זועייתר היה אינטלקטואל ומתרגם ערבי-פלסטיני.
נהרג בהתנקשות על ידי המוסד במסגרת מבצע זעם האל לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, בשל זיהויו על ידי ישראל כאחד מבכירי ארגון הטרור ספטמבר השחור.
מקורות פלסטינים טוענים שלא היה מעורב בפעולות טרור, כולל בטבח במינכן, ושנרצח בשל טעות בהערכה הישראלית.
זועייתר נולד ב-1934 בשכם, בן לחמולת זועייתר, מהמשפחות הבולטות בעיר, בנו של עאדל זועייתר, מתרגם ערבי, עורך דין, מורה ומנהיג, ואחיינו של אכרם זועייתר, מנהיג פלסטיני-ירדני, שגריר ירדן ושר החוץ שלה.
הוא שהה תקופה בלוב ולאחר מכן עבר לעיראק שם למד פילוסופיה וספרות ערבית באוניברסיטת בגדד, לאחר לימודיו עבר לרומא, שם ייצג את האינטרסים של אש"ף ועבד כמתורגמן בשגרירות לוב באיטליה.