tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(2) עבירה לפי סעיף 13 (יצוא, יבוא, מסחר והספקה של סמים מסוכנים), 14 (תיווך כיצוא, יבוא, מסחר והספקה של סמים מסוכנים) או 21 (הדחת קטין לסמים מסוכנים) לפקודת הסמים המסוכנים.
(3) עבירה לפי סעיף 7 (איסור הפצה של חומר מסכן) או 8 (הדחת קטין לחומר אסור בהפצה) לחוק המאבק בתופעת השימוש בחומרים מסכנים.
קודם למסירת הצו יש להודיע למנוי על הכוונה למתן הצו שבה תצוין העילה לנתינתו, ותינתן לו הזדמנות לטעון את טענותיו בתוך 24 שעות ממועד מסירת ההודעה.
על ההחלטה למתן צו חסימה מינהלי ניתן לערער, בתוך תקופת תוקפו של הצו, לבית משפט השלום.
בית משפט השלום רשאי לצוות כמפורט להלן, אם שוכנע כי חסימת מספר הטלפון חיונית למניעת המשך פרסום ברבים לשם ביצוע העבירה שבשלה ניתן צו חסימה מינהלי, ורשאי הוא לחזור ולצוות על הארכת תוקפו של הצו לתקופה נוספת שלא תעלה על 60 ימים מזמן לזמן:
על פי בקשה בכתב של תובע – לתת צו המורה על הארכת תוקפו של צו חסימה מינהלי לתקופה נוספת שלא תעלה על 60 ימים;
על פי בקשה בכתב של תובע, שהוגשה לבקשת קצין משטרה מוסמך – לתת צו המורה על חסימת מספר טלפון שניתנו לגביו שני צווי חסימה מנהליים לתקופה שלא תעלה על 30 ימים.
לצוות על מפעילים סלולריים לחסום את מספר הטלפון המפורסם ברבים לשם ביצוע העבירה כאמור באותו סעיף;
לצוות על הארכת תוקפו של צו חסימה מינהלי או צו חסימה שיפוטי.
מפעיל סלולרי יפעל למימושה של הוראה שניתנה בצו חסימה מנהלי או בצו חסימה שיפוטי, באופן מיידי ולא יאוחר מ־24 שעות ממועד קבלתו; במניין תקופה זו לא יובאו בחשבון שעות החלות ביום שאינו יום עסקים.
חוק יחסי ממון בין בני זוג, תשל"ג-1973 הוא חוק שעוסק בדרך חלוקת הרכוש של בני זוג במקרה של גירושין או פטירה.
החוק נחקק בעקבות פניות הרבות לבתי המשפט בנושא חלוקת רכוש לפי הלכת השיתוף, כלומר, הכלל המשפטי שנקבע בפסיקה על ידי בית המשפט, המסדיר את נושא חלוקת הרכוש בעת הגירושין בין בני זוג.
החוק עבר ארבעה תיקונים החל משנת 1995 ועד התיקון העדכני ביותר שנעשה בשנת 2008.
בעבר, טרם החלת החוק, חלוקת הרכוש בין בני זוג נעשתה לפי "הלכת השיתוף" הקובעת כי הרכוש כולו שנצבר במהלך חיי הנישואין מתחלק באופן שווה בין שני בני הזוג.
זה בתנאי ששני בני הזוג תרמו מכוחם וממשאביהם לבניית הזוגיות, גם אם צד אחד הכניס יותר כסף ונכסים לזוגיות, ותרומת הצד השני הייתה דאגה למשק הבית, אז החלוקה נחשבת לשוויונית.
השיתוף מתבטא גם בכך שהרכוש הרשום על שמו של אחד מבני הזוג בלבד הוא נכס שנרכש במהלך חייהם המשותפים ונרשם רק על שמה של האישה, הוא יהיה שייך גם לגבר מכוח ההבנה שהייתה כוונה לשתף אותו בבעלות.
זאת גם אם שמו לא מופיע כבעלים של הרכוש.
כדי שרכוש מסוים יצא מחזקת השיתוף יש להוכיח שלא הייתה כוונה לרשום את הרכוש גם על שמו של בן הזוג השני.
נטל ההוכחה הוא על מי שמבקש להשאיר את הרכוש בחזקתו.
כמו כן, רכוש שמקורו מחוץ לזוגיות כגון: ירושה, מתנה מקרובים לאחד מבני הזוג וכדומה, הוא יישאר בחזקת בן הזוג שלו ניתן הרכוש מלבד.
החוק נחקק בשנת 1973, והוא מוגדר גם כצו הקובע כי כל הרכוש שצברו בני הזוג במהלך נישואיהם, הוא רכוש משותף, ולכן יחולק ביניהם שווה בשווה כאשר הסדר זה נקרא "איזון משאבים" וכל הזוגות שנישאו לאחר 1/1/74 מחויבים לו.
קיימים שני מקרים חריגים שעליהם החוק אינו חל אם בני הזוג ערכו לפני הנישואין או אחרי כן הסכם ממון, או אם בני הזוג ערכו הסכם במסגרת הליך הגירושין, ושני הצדדים חתמו על הסכם חלוקת רכוש שקיבל תוקף של פסק דין מחייב.
חוק זה מקנה זכאות לכל אחד מבני הזוג לקבל מחצית מרכושם המשותף.
נוסף על כך, לפי החוק, נכסים שהיו שייכים לבן הזוג לפני הנישואין, או שקיבל אותם בירושה או במתנה במהלך הנישואין לא יחולקו בין בני הזוג אלא יישארו בחזקת בן הזוג שעל שמו רשומים הנכסים.
הסכם ממון שנחתם לפני הנישואין יכול להיות מאומת בידי נוטריון לפי שקובע חובת נוכחות הנוטריון כאשר בני הזוג הניצבים בפניו עשו את ההסכם בהסכמה חופשית ובהבינם את משמעותו ותוצאותיו.
הסכם ממון מחייב אישור של בית המשפט לענייני משפחה או של בית הדין הרבני שלו.
האישור יינתן רק לאחר שבית המשפט או בית הדין נוכח לדעת שבני הזוג עשו את ההסכם בהסכמה חופשית, ושבני הזוג מבינים את משמעותו ואת תוצאותיו.
הדגש הוא שההסכם לא נחתם מכפייה, מחוסר הבנה שלו או של ההשלכות, וכך ימנע מצבים של ניצול בין בני זוג על רקע נסיבות שונות.
התיקון נעשה בשנת התשס"ט–2008 והוא מאפשר חלוקת רכוש בין בני זוג עוד בטרם מתן הגט.
חוק טוהר הבירה הבווארי נחקק ב-23 באפריל 1516. החוק חוקק על ידי ויליאם הרביעי דוכס בוואריה וקבע שמרכיבי הבירה יכילו מים, לתת שעורה וכשותנית בלבד.
לאחר מספר שנים, נוספו לרשימה גם החיטה, כוסברה ועלי דפנה.
בתקופה המודרנית נוספו שמרים לחוק לאחר גילוי תפקידם בתסיסה.
החוק אסר לבשל או לייבא בירה המכילה מרכיבים שהם לא מים, שעורה וכשותנית, וזאת כדי להותיר רכיבים אחרים שהיו במחסור, למשל חיטה ושיפון, פנויים לתזונת האדם.
החוק נחשב עד היום לחוק להגנת הצרכן הראשון בעולם.
הוא הוחלף בשנת 1993 ב"חוק הגרמני הארעי לבירה", המתיר שימוש במרכיבים רבים נוספים, למשל סוכר.
חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם, תשי"א-1951 מקנה לחברי הכנסת חסינות מפני תביעות ופעולות משפטיות אחרות.
בחוק מוענקות לחברי הכנסת שני סוגי חסינויות: חסינות מהותית המגנה על חבר הכנסת מפני תביעה אזרחית או פלילית בגין מעשה שנעשה כחלק ממילוי תפקידו; וחסינות דיונית אותה עשוי לקבל חבר הכנסת בעת שהמדינה מעוניינת להגיש נגדו כתב אישום בגין עבירה שביצע שלא כחלק ממילוי תפקידו.
לעניין חוק זה, דינו של שר שאינו חבר הכנסת, כדין שר שהוא חבר הכנסת.
החוק אושר בכנסת הראשונה ב-25 ביוני 1951.
סעיף 1 לחוק מקנה לחבר הכנסת חסינות מהותית/עניינית - חסינות בפני סנקציות פליליות בגין פעולות שביצע במסגרת מילוי תפקידו כחבר הכנסת.
הגנה זו אינה חלה על מעשה או התבטאות שאינם אקראיים שיש בהם אחד מאלה:
(2) שלילת אופייה הדמוקרטי של המדינה;
(3) הסתה לגזענות בשל צבע או השתייכות לגזע או למוצא לאומי-אתני;
(4) תמיכה במאבק מזוין של מדינת אויב או במעשי טרור נגד מדינת ישראל או נגד יהודים או ערבים בשל היותם יהודים או ערבים.
היועץ המשפטי לכנסת, איל ינון, קבע כי: "תכנון מראש של התבטאות המהווה עבירה, לא חוסה תחת החסינות, וניתן כעיקרון להעמיד חבר כנסת לדין בגינה, כמו כל אדם אחר.
בכלל זה, פרסום מתוכנן של עניינים סודיים שפרסומם מהווה עבירה, בין במליאת הכנסת ובוועדות ובין בתקשורת או בכל מסגרת אחרת, אינו חוסה תחת החסינות וחבר הכנסת עלול להיחקר ולעמוד לדין בגינו".
סעיף 4 לחוק מקנה לחבר הכנסת חסינות דיונית.
חבר הכנסת שהוגש נגדו כתב אישום למעט ההתניה בסעיף 4א (1) רשאי לפנות תוך 30 ימים לוועדת הכנסת ולבקש שתעניק לו חסינות מתוך אחד או יותר מן הנימוקים הבאים:
העבירה נעשתה במילוי תפקידו או למען מילוי תפקידו כחבר הכנסת וחלות הוראות סעיף 1.
כתב האישום הוגש שלא בתום לב או תוך הפליה.
הדין עם חבר הכנסת מוצה על ידי ועדת האתיקה.
עד יולי 2005 הוענקה חסינות זו אוטומטית, מבלי שחבר הכנסת יבקש אותה, והסרת החסינות דרשה החלטה של ועדת הכנסת והחלטת המליאה בהצבעה חשאית.
ביולי 2005 תוקן החוק כך שעבירות שברירת המחדל לא חלה עליהן שנעשו שלא במסגרת התפקיד (כגון עבירות בניה או תעבורה) ורק על עבירות כאלה, החסינות לא תימצא יותר בגדר ברירת מחדל.
וגם אז ועדת הכנסת תאשר ליועמ"ש הגשת כתב אישום, על חבר הכנסת המעוניין בחסינות לבקש אותה, ואם ועדת הכנסת החליטה להיענות לבקשתו, הדבר טעון אישור המליאה בהצבעה גלויה.
מאז תיקון החוק שלושה חברי כנסת הגישו בקשה לחסינות:
חבר הכנסת סעיד נפאע, אשר הואשם במגע עם סוכן זר ונסיעה לארץ אויב: בקשתו לא אושרה, והוא הועמד לדין, הורשע ונדון למאסר.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, אשר הואשם בשוחד מרמה והפרת אמונים הגיש בקשת חסינות, אולם בהמשך משך אותה.
חבר הכנסת חיים כץ, אשר הואשם במרמה והפרת אמונים הגיש בקשת חסינות.
בקשתו אושרה, אך בהמשך הכריז היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט שהחסינות שהוענקה לחיים כץ חסרת תוקף מכיוון שהתקבלה "בחוסר סמכות", וכן בשל "חוסר סבירות קיצוני".
התנועה לאיכות השלטון עתרה לבג"ץ בעקבות החלטת הכנסת שלא להסיר את חסינותו של ח"כ מיכאל גורלובסקי שהואשם בזיוף, מרמה, והפרת אמונים, בגין הצבעה כפולה במליאת הכנסת.
החלטת בג"ץ לבטל את החלטת הכנסת להשאיר את חסינותו עוררה ביקורת בקרב חברי הכנסת על ההתערבות בהחלטותיה.
בשנת 1985 הגיש יו"ר ועדת הכנסת, ח"כ מיכה רייסר, הצעת חוק לביטול החסינות הפלילית של חברי הכנסת אך זו לא התקבלה.
החסינות הדיונית אינה חלה על העבירות הבאות ודינו של חבר הכנסת לעניין עבירות אלה כדין כל אדם:
(1) עבירת תעבורה כהגדרתה בסעיף 1 לפקודת התעבורה;
(2) עבירה שנקבעה כעבירת קנס לפי כל חיקוק;
(3) עבירה מינהלית שדינה קנס מינהלי קצוב.
חסינות זו היא לתקופת כהונתה של הכנסת שבה אושרה החסינות.
כאשר חבר הכנסת נבחר גם לכנסת שלאחר זו שבה הוענקה לו חסינות, רשאי היועץ המשפטי לממשלה להגיש מחדש לכנסת את כתב האישום, ורשאי חבר הכנסת לבקש חסינות פעם נוספת.
לאחר סיום כהונתו של חבר הכנסת ניתן להעמידו לדין בגין מעשים שאינם מוגנים על ידי החסינות המהותית, בלי שיתאפשר לו לבקש הענקת חסינות.
התקופה שבה נמנעה, מכוח חוק זה, הבאתו של חבר הכנסת לדין על עבירה מסוימת, לא תבוא במניין תקופת ההתיישנות לגבי אותה עבירה.
חבר הכנסת חסין גם מפני תביעה אזרחית המוגשת בשל הצבעה, או בשל הבעת דעה בעל פה או בכתב, או בשל מעשה שעשה – בכנסת או מחוצה לה – אם היו ההצבעה, הבעת הדעה או המעשה במילוי תפקידו, או למען מילוי תפקידו, כחבר הכנסת.
דוגמה: בנובמבר 2019 הגיש ניר חפץ תביעות לשון הרע בסך חצי מיליון ש"ח נגד שר המשפטים, אמיר אוחנה, בטענה שזה פרסם מידע מחקירתו של חפץ שעליו הוצא צו איסור פרסום, ובכך פגע בפרטיותו.
התביעה נדחתה על הסף בנימוק שדברי השר חוסים תחת חסינות חברי הכנסת, אף שהשופטת מתחה ביקורת על אוחנה על שהפר צו איסור פרסום.
סעיף 3 לחוק קובע "חבר הכנסת לא ייעצר אלא אם נתפס בשעה שעשה מעשה פשע שיש עמו שימוש בכוח או הפרעת השלום או בגידה".
סעיף 2 לחוק קובע שחבר הכנסת יהיה חסין בפני חיפוש בדירתו ובפני חיפוש בגופו או בחפציו, חוץ מן החיפוש במקום שנועד לבדיקה מטעם שלטונות המכס.
שופט של בית המשפט העליון רשאי להתיר בצו חיפוש אצל חבר הכנסת, אם שוכנע שיש יסוד לחשד שחבר הכנסת חשוד בעבירה של בגידה או ריגול (סימנים ב' או ד' בפרק ז' לחוק העונשין), שעונשה עשר שנות מאסר או יותר, והחיפוש הכרחי למניעתה או לחקירתה של עבירה כאמור.
סעיף 2א לחוק קובע "חבר הכנסת יהיה חסין בפני האזנת סתר".
שופט של בית המשפט העליון רשאי להתיר בצו האזנת סתר, אם שוכנע שיש יסוד לחשד שחבר הכנסת חשוד בעבירה ונתקיימו התנאים שבאחד מאלה:
נתבקש לכך בכתב מאת ראש רשות ביטחון, כשהעבירה היא מסוג פשע שיש בה סכנה לפגיעה בביטחון המדינה, והאזנת הסתר הכרחית מטעמי ביטחון המדינה;
נתבקש לכך בכתב מאת קצין משטרה מוסמך, כשהעבירה היא עבירה של גרימת מוות (סעיפים 300 עד 301ג לחוק העונשין), עבירה שיש בה סכנה לפגיעה בביטחון המדינה או עבירה של עסקת סמים כהגדרתה בפקודת הסמים המסוכנים, או קשר לעבור אחת העבירות האמורות, והאזנת הסתר הכרחית למניעתה או לחקירתה של העבירה.
סעיף 4א לחוק קובע "לא תוגש קובלנה פלילית נגד חבר הכנסת בשל עבירה שנעברה בזמן היותו חבר הכנסת או לפני שהיה לחבר הכנסת".
חובת תיאום עדות עם יו"ר הכנסת
סעיף 8 לחוק קובע: "נדרש חבר הכנסת למסור עדות לפני בית משפט, ייקבע המועד לגביית עדותו בהסכמת יושב ראש הכנסת."
מטרת הוראה זו היא למנוע מצב בו הרשות השופטת מחייבת ח"כ להעיד במועד הפוגע בפעילות הרשות המחוקקת.
חבר הכנסת פטור מחובת שירות סדיר לפי חוק שירות ביטחון ומכל חובת שירות לפי חוק אחר, אם לא החליטה הכנסת החלטה אחרת בימי מלחמה.
חבר הכנסת אינו פטור מחובת שירות מילואים לפי חוק שירות המילואים, אולם הסידורים בדבר המועד למילוי חובה זו ייקבעו על ידי ועדת הכנסת בהתייעצות עם שר הביטחון או עם בא כוחו.
נדרש חבר הכנסת למסור עדות לפני בית משפט, ייקבע המועד לגביית עדותו בהסכמת יושב ראש הכנסת.
חופש התנועה בתחום המדינה: שום הוראה האוסרת או המגבילה את הגישה לכל מקום במדינה, שאינו רשות היחיד, לא תחול על חבר הכנסת, אלא אם היה האיסור או ההגבלה מטעמים של ביטחון המדינה או של סוד צבאי.
חופש יציאה לחו"ל: שום הוראה המתנה את היציאה מן המדינה בקבלת היתר או רישיון לא תחול על חבר הכנסת אלא בימי מלחמה.
חבר הכנסת היוצא את המדינה זכאי לקבל דרכון שירות.
השתתפות בהוצאות משפטיות: חבר הכנסת או מי שהיה חבר הכנסת זכאי להשתתפות בהוצאות משפטיות בשל הליך משפטי בקשר למעשה שעשה במסגרת מילוי תפקידו כחבר הכנסת.
איסור עיסוק נוסף (סעיף 13א): חבר הכנסת לא יעסוק בכל עסק או בכל עיסוק נוסף, למעט עיסוק בהתנדבות וללא תמורה.
פעילות במסגרת הסיעה או המפלגה אינה נחשבת לעיסוק נוסף, ובלבד שחבר הכנסת אינו מקבל שכר עבור פעילות זו (אך הוא רשאי לקבל בעדה משרד, שירותי משרד, רכב ונהג).
הגבלה זו אינה חלה בששת החודשים הראשונים לכהונתו של חבר הכנסת.
איסור לכהן כנבחר ציבור (סעיף 13א1): חבר הכנסת לא יכהן כנבחר בגוף ציבורי (רשות מקומית, מועצה דתית, ההסתדרות החדשה, הסתדרות העובדים הלאומית, ההסתדרות הציונית העולמית), אף שלא בתמורה.
המכהן כנבחר בגוף ציבורי, חברותו באותו גוף תפקע ביום היותו לחבר הכנסת.
איסור לשמש בתפקיד ניהולי, בין בשכר ובין שלא בשכר, במוסד, בחברה, בעמותה או בכל גוף אחר שאינו מוסד ממוסדות המדינה, המקבל, בין במישרין ובין בעקיפין, לפחות רבע מתקציבו מאוצר המדינה (סעיף 14א).
החוק אושר בכנסת הראשונה ב-25 ביוני 1951, אישור החוק לווה בוויכוחים סוערים בין הקואליציה לאופוזיציה, לנוכח התנגדות של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון לחוק זה.
בנוסף למחלוקת העקרונית על עצם הצורך בחסינות, עורר מחלוקת גם הסעיף (שבוטל מאז) לפיו "חבר הכנסת זכאי לטלפון בדירתו, והרשות המוסמכת תתקינו חינם ובזכות קדימה על פני אדם אחר".
שר התחבורה, דב יוסף, שהתנגד לסעיף זה, טען: "הרשות המבצעת אינה נוהגת משוא פנים, ואם תרצה במשוא פנים ודאי לא תתחיל בעניינים קטנוניים כגון התקנת טלפונים מחוץ לתור".
מאז אישורו ועד סוף 2019 עבר החוק 44 תיקונים.
בתיקון מס' 5 משנת 1988 (שתוקפו מ-1 בספטמבר 1989) נוסף לחוק סעיף 13א, האוסר על עיסוק נוסף של חבר הכנסת.
תיקון זה נעשה על פי המלצת ועדה ציבורית בראשות עו"ד יצחק טוניק, שמונתה ב-9 במרץ 1987. עד לחקיקת איסור זה היו חברי כנסת שהחזיקו במקביל במשרה ציבורית נוספת.
מרדכי נמיר, למשל, היה מזכ"ל ההסתדרות ואחר כך ראש עיריית תל אביב, במקביל לחברותו בכנסת.
בתיקון זה נקבעה גם הקמתה של ועדת האתיקה.
סעיף 13א נוסח מחדש בתיקון מס' 7, ונוסח מחדש פעם נוספת, תוך הרחבת ההגבלות שבו, בתיקון מס' 15 משנת 1995.
בתיקון מס' 32 משנת 2005 נוסף לחוק סעיף 2א, המקנה לחבר הכנסת חסינות מפני האזנת סתר.
בתיקון מס' 33 משנת 2005 שונתה ברירת המחדל בעניין חסינותו של חבר הכנסת מהעמדה לדין פלילי (כאמור לעיל).
תיקון זה נעשה בעקבות דעת המיעוט של פרופ' קלוד קליין בדו"ח הוועדה הציבורית לבחינה מחדש של נושא חסינות חברי הכנסת, בראשות השר לשעבר משה נסים, שהוגש ב-16 ביוני 1997.
המקרה הראשון בו נתבקשה הסרת חסינות חבר כנסת הייתה מקרהו של דוד הכהן שרכב בו נהג מירושלים לתל אביב התנגש במשאית.
המשטרה בקשה להעמידו לדין, אך יושב ראש הכנסת דחה את הבקשה מבלי להעבירה בכלל לוועדה, בטענה שדוד הכהן שכב אז בבית החולים בין החיים ובין המוות.
במקרה שני בקש היועץ המשפטי לממשלה להעמיד לדין את מנחם בגין על מאמר בעיתון חרות נגד בית הדין הצבאי בצריפין.
יושב ראש הכנסת סירב להעביר את הבקשה לדיון בטענה שמדובר בעניין פוליטי.
המקרה השלישי היה בעניינו של שלמה לורנץ שקיבל צ'ק דולרי מתייר בארצות הברית והעביר את חלק מתמורתו בלירות לפני שפדה את הצ'ק בבנק.
ועדת הכנסת סירבה להסיר את החסינות בטענה שמדובר בזוטות.
מקרי הסרת חסינות או אי קביעת חסינות
בשל השתתפותו של ח"כ מוחמד מיעארי ב-1985 בעצרת זיכרון לפאהד קוואסמה, ממנהיגי אש"ף, שבאותה עת היה מוגדר כארגון עוין, הגיש ח"כ מיכאל איתן בקשה לוועדת הכנסת, וזו (ובעקבותיה מליאת הכנסת) הסירה את חסינותו של מיעארי מפני חיפוש ומפני מעצר, ושללה את זכותו לחופש התנועה בתחום המדינה.
בפסקי דין אחדים של בתי משפט השלום נפסק שהחסינות מגנה על חברי הכנסת מתביעות לשון הרע, גם במקרים שבהם דברי חבר הכנסת הם שקר.
בתביעות אחרות טרם ניתנה הכרעה של בית המשפט
חוק יסוד: הכנסת (תיקון מס' 49), הידוע בכינוי "החוק הנורווגי", נחקק ב-16 ביוני 2020, ומאפשר לחבר הכנסת המכהן כשר או כסגן שר להתפטר מהכנסת, ובמקומו ייכנס לכנסת המועמד הבא ברשימת המועמדים לכנסת אליה משתייך חבר הכנסת שהתפטר.
במקרה שחבר הכנסת שחברותו הופסקה יחדל מלכהן כשר או כסגן שר, או ימונה לראש הממשלה, ראש הממשלה החלופי, ראש הממשלה בפועל או ממלא מקום ראש הממשלה, תחודש חברותו בכנסת, והאחרון שנהיה לחבר כנסת מבין חברי רשימתו יחדל מלכהן.
חבר כנסת שחברותו הופסקה והתפטר או פוטר מתפקידו כשר או כסגן שר וחזר להיות חבר כנסת, ואחר כך מונה שוב לשר או לסגן שר, לא יוכל להתפטר שוב מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי במשך תקופת אותה הכנסת.
החוק אינו מוגבל בזמן, והוא מאפשר התפטרות של עד שליש מחברי הכנסת מאותה סיעה.
התיקון מכונה "החוק הנורווגי" על פי מנגנון דומה שקיים בנורווגיה.
סעיף 62 של חוקת נורווגיה קובע ששר בממשלה אינו יכול לשמש גם כחבר הרשות המחוקקת, הסטורטינג.
חקיקה דומה קיימת גם במדינות אחרות כגון שוודיה, הולנד וצרפת.
הדבר מחייב את חברי הפרלמנט שהתמנו לתפקיד שרים בממשלה להתפטר מתפקידם בפרלמנט.
בנוסף, בנורווגיה ובשוודיה ישנם חברי פרלמנט מחליפים, המשתלבים בעבודת הפרלמנט כממלאי מקום של חברי הפרלמנט בעת שנבצר מהם להשתתף בישיבות הפרלמנט או הוועדות באופן קבוע או באופן זמני, לדוגמה, בשל שליחות בחו"ל או מחלה.
חבר פרלמנט מחליף הוא המועמד הבא בתור ברשימת מועמדי המפלגה באזור הבחירה הרלוונטי.
כיוון שחבר פרלמנט שנתמנה לשר בממשלה לא יכול למלא את תפקידו כחבר הפרלמנט, הוא מוחלף על ידי חבר פרלמנט מחליף, עד שיסיים את תפקידו כשר.
בחלק מהמדינות (כדוגמת נורווגיה ושוודיה) רשאים השרים שהתפטרו מהממשלה לחזור ולכהן בפרלמנט; ובחלקן (כדוגמת הולנד וצרפת) האפשרות הזאת איננה קיימת.
הבדל אחר בין המדינות הוא שבחלקן החוק מחייב רק שרים להתפטר מהפרלמנט – ובחלקן הוא חל גם על ראש הממשלה ו/או על סגני שרים.
המינוח המדויק לחוק הוא "חוק חבר פרלמנט מחליף (Alternate Member Bill)", אך הוא ידוע בכינויו "החוק הנורווגי".
מקור הכינוי "החוק הנורווגי" נעוץ בעובדה שהפרלמנט בנורווגיה היה הראשון שחוקק חקיקה המונעת כפל כהונה בפרלמנט וברשות המבצעת, בשנת 1828.
בשנת 2015 חוקקה הכנסת כהוראת שעה לתקופת כהונתה של הכנסת העשרים את תיקון מס' 42 לחוק יסוד: כנסת שכינויו, "החוק הנורווגי הקטן".
בסיסו בחקיקת סעיף 42ג ובהרחבת סעיף 43. החוק קבע כי שר או סגן שר רשאים להתפטר מתפקידם כחברי כנסת ולפנות את מקומם לבא בתור שברשימות המפלגה אליה הם משתייכים.
אם ירצה חבר כנסת שהתפטר מתפקידו לחזור אל מקומו כחבר כנסת והיה וחבר הכנסת שחברותו הופסקה יחדל מלכהן כשר או כסגן שר, או ימונה לתפקיד ראש הממשלה, ראש הממשלה החלופי, ראש הממשלה בפועל או ממלא מקום ראש הממשלה, תחודש חברותו בכנסת והאחרון שנהיה לחבר כנסת מבין חברי רשימתו, יחדל מלכהן.
על פי הוראות התיקון, חבר כנסת אחד בלבד מכל רשימת מועמדים רשאי להפסיק את חברותו בכנסת בהתאם לסעיף זה.
ב-24 בינואר 2023, בכנסת ה-25, הורחב החוק ונחקק תיקון מס' 52. בתיקון החוק נקבע להגדיל את מכסות הרשאים להפסיק חברותם בכנסת לפי "החוק הנורווגי" כך שבסיעה שבה ישנם עד שלושה חברי כנסת, מחצית מחברי הסיעה יוכלו להפסיק את חברותם במסגרת החוק.
ארבעה עד שישה חברי כנסת יוכלו להפסיק חברותם שלושה חברי כנסת (ללא שינוי), בסיעה שבה ישנם שבעה עד תשעה חברי כנסת יוכלו להפסיק חברותם ארבעה חברי כנסת, ובסיעה שבה עשרה חברי כנסת עד שבעה עשר חברי כנסת יוכלו להפסיק חברותם חמישה חברי כנסת (ללא שינוי).
בסיעה שבה שמונה עשר חברי כנסת יוכלו להפסיק חברותם שליש מחברי הסיעה.
כאשר תוצאת חישוב כאמור שאינה מספר שלם תעוגל למספר השלם הגבוה הקרוב.
בתיקון זה לחוק אף נוספה מגבלה המונעת את התפטרותם של חברי כנסת במסגרת החוק, לאחר הבחירות ועד לכינון ממשלה חדשה ובתקופת בחירות.
מטרת החוק מוצגת בדברי ההסבר להצעת החוק:
מטרת תיקון זה היא להתיר לחבר הכנסת שמכהן כשר או כסגן שר להפסיק את חברותו בכנסת לתקופה שבה הוא מכהן בתפקידו ברשות המבצעת, בראש ובראשונה כדי להבטיח כי לסיעות הקואליציה יהיו מספיק חברי הכנסת שיכולים להתמקד בעבודה הפרלמנטרית.
יש בכך כדי לשפר את עבודת הכנסת ואת הייצוג של הציבור בדיונים בכנסת ובוועדותיה, וכן לאפשר למספר לא מבוטל של שרים וסגני שרים להתמסר לעבודתם ברשות המבצעת.
בעקבות אישור החוק הנורווגי, נכנסו 12 חברי כנסת חדשים לכנסת ה-23 במקום שרים שפינו את מקומם.
מתוך מפלגת ש"ס הצטרפו שני חברי כנסת, מתוך מפלגת "כחול לבן" ארבע חברות כנסת, ומתוך מפלגת "יש עתיד" חבר כנסת אחד, מתוך מפלגת "הליכוד" נכנסו שני חברי כנסת ומתוך מפלגת "יהדות התורה" נכנסו שלושה חברי כנסת.
עם הקמתה של ממשלת ישראל ה-36 התפטרו מהכנסת 21 שרים וסגני שרים, ובמקומם נכנסו לכנסת 21 חברי כנסת חדשים: חמישה מ"יש עתיד", שלושה מ"כחול לבן", שניים מ"ימינה", ארבעה מ"ישראל ביתנו", שלושה מ"תקווה חדשה", שלושה מ"מרצ" ואחת מ"העבודה".
לאחר הקמת ממשלת ישראל ה-37 התפטרו מהכנסת 18 שרים וסגני שרים, מתוך 28 שיכלו להתפטר לפי החוק.
החוק הנורווגי מאפשר את התפטרותם מהכנסת של שרי ממשלה וסגני שרים על מנת לפנות מקום לבאים בתור ברשימותיהם.
הוספת תשלום השכר לחברי הכנסת החדשים ולעוזריהם גורמת לעלייה בהוצאות הכנסת.
ישנה גם הוצאה על בניית לשכות חדשות לשרים שלא יתפקדו כחברי כנסת ועל כן לא יהיו זכאים ללשכות במשכן הכנסת.
ב-2007 העריך מרכז המידע והמחקר של הכנסת את העלות הנוספת עבור כל ח"כ שנכנס לכנסת במקום שר מתפטר ב-1.502 מיליון שקלים, מתוכם 412 אלף שקלים הם עלות חד פעמית (הקמת לשכה).
חוק יום חינוך ארוך ולימודי העשרה, התשנ"ז–1997 אושר בכנסת הארבע עשרה בשנת 1997, במטרה להוסיף שעות לימודי העשרה בנוסף לשעות הלימוד הניתנות במוסדות החינוך, כדי להעשיר את הידע של התלמידים ולהעמיק בחינוך לערכים ופעילות חברתית.
בבתי הספר שבהם חל החוק, הלימודים לא יהיו פחות מ-41 שעות לימוד בשבוע.
בחוק נקבע שהוא יתחיל בהדרגה, לפי צווים שיוציא שר החינוך.
עד כה פורסמו שני צווים להחלתו: הראשון הוא יישום החוק בכיתות א–ו ביישובים מסוימים, והשני הוא יישום החוק בגני ילדים ביישובים מסוימים.
הצעת החוק הוגשה לכנסת בסוף 1996 על ידי של חבר הכנסת מאיר שטרית, ואושרה ב-29 ביולי 1997. בגרסתו המקורית של החוק נקבע שהחוק יוחל בהדרגה, החל בשנת הלימודים ה'תשנ"ח ולא יאוחר מתחילת שנת הלימודים ה'תשס"א.
מרבית תיקוני החוק עסקו רק בדחיית מועד השלמת החלתו של החוק.
בתיקון מס' 6 לחוק הוא הותאם לתוכנית "אופק חדש", שהיא רפורמה חינוכית ופרופסיונאלית בחינוך היסודי ובחטיבות הביניים, שעליה הוסכם בין מדינת ישראל לבין הסתדרות המורים בישראל.
סעיף 2 לחוק מציג את מטרותיו:
(א) מטרתו של חוק זה לתת הזדמנות שווה בחינוך לכל ילד בישראל כדי להביאו למיצוי מרבי של כשרונותיו.
(ב) חוק זה בא להוסיף שעות לימודים וחינוך על השעות הקיימות במוסדות החינוך, כדי להרחיב ולהעמיק את הידע וההשכלה של התלמיד, להוסיף חינוך לערכים ופעילות חברתית, הכל במסגרת מטרות החינוך הממלכתי כאמור ב לחוק חינוך ממלכתי, התשי"ג–1953.
החוק קובע מהו יום חינוך ארוך:
ארבעה ימים בשבוע – שמונה שעות לימוד לפחות;
באחד מימי אמצע השבוע – חמש שעות לימוד לכל היותר;
ביום שישי בשבוע – ארבע שעות לימוד לכל היותר.
במוסדות חינוך שבהם מופעלת תוכנית "אופק חדש" יום לימודים ארוך הוא:
ארבעה ימים בשבוע – שבע שעות לימוד לפחות;
נכון ל-2021, יישומו המלא של החוק נדחה תשע פעמים בנימוקים תקציביים, ונכון לאוקטובר 2021 החלתו אמורה להיות מושלמת לא יאוחר מתחילת שנת הלימודים ה'תשפ"ג.
לפי הערכת אגף התקציבים של משרד האוצר משנת 2007, עלות יישום החוק כמיליארד שקלים חדשים.
בינתיים התוכנית פועלת בכ-600 גני-ילדים ובכ-800 מסגרות בבתי-ספר יסודיים ב-105 יישובים, על פי רשימה שלא התעדכנה מאז שנת 2004. בשנה הראשונה ליישום החוק התוכנית כללה כ-35,000 תלמידים.
בגני-ילדים ובבתי-ספר יסודיים התלמידים מקבלים תוספת שעות לימוד וארוחת צהריים חמה.
חוק חתימה אלקטרונית, התשס"א-2001 מסדיר את השימוש בחתימה דיגיטלית.
החוק מבחין בין שלושה מונחים:
חתימה אלקטרונית שהיא מידע או סימן אלקטרוני כלשהו המוצמד או נקשר למסר אלקטרוני.
סימן כזה יכול להיות תוכנה, סריקה של חתימה ידנית, סימן כלשהו המופק באמצעות מכשיר כמו עט דיגיטלי או משטח רישום דיגיטלי.
חתימה אלקטרונית מאובטחת היא אמצעי חתימה הנתון לשליטתו הבלעדית של החותם, המאפשר את זיהויו לכאורה וכן מאפשר לאתר כל שינוי אם אירע בתוכן המסר או המסמך החתום.
חתימה אלקטרונית מאושרת היא חתימה אלקטרונית מאובטחת שמתלווה אליה תעודה אלקטרונית שהונפקה על ידי גורם מאשר ותפקידה לאמת את תקפות החתימה באופן כזה שהחותם אינו יכול להתכחש אליה.
החוק קובע שכאשר נדרשה לפי חיקוק חתימתו של אדם על מסמך, ניתן לקיים דרישה זו לגבי מסמך שהוא מסר אלקטרוני, באמצעות אחת מאלה:
חתימה אלקטרונית אחרת, ובלבד שמתקיימות, ברמת ודאות מספקת בנסיבות העניין, התכליות לדרישת החתימה בהתאם לאותו חיקוק.
מסר אלקטרוני החתום בחתימה אלקטרונית מאובטחת, יהיה קביל בכל הליך משפטי ויהווה ראיה לכאורה לכך –
(1) שהמסר האלקטרוני לא שונה לאחר מועד החתימה;
(2) שהמסר האלקטרוני נחתם באמצעי החתימה המזוהה על ידי האמצעי לאימות החתימה אשר נמצא בתעודה האלקטרונית שצורפה למסר האלקטרוני, ככל שצורפה;
(3) לעניין מסר אלקטרוני החתום בחתימה אלקטרונית מאושרת – גם לכך שהמסר האלקטרוני נחתם על ידי בעל אמצעי החתימה.
החוק מורה שבעל אמצעי חתימה –
(1) ינקוט את כל האמצעים הסבירים לשם שמירה על אמצעי החתימה שלו ולשם מניעת שימוש בו בלא הרשאתו;
(2) ימסור הודעה, מיד כשנודע לו על פגיעה בשליטתו באמצעי החתימה, לכל מי שסביר שיסתמך על חתימתו האלקטרונית עקב קשרים שגרתיים ביניהם, ולכל מי שידוע לו כי קרוב לוודאי שיסתמך על חתימתו האלקטרונית.
במשרד המשפטים ימונה רשם גורמים מאשרים, שינהל מרשם, שבו ירשום גורמים מאשרים וגורמים מאשרים זרים לפי הוראות חוק זה.
הצעת חוק חתימה אלקטרונית הוגשה לכנסת החמש עשרה על ידי הממשלה.
דברי ההסבר להצעת החוק מסבירים את הצורך בו:
בעולם המשפט, מושג ה"חתימה" הוא מושג בעל משמעות מתחום דיני החוזים והראיות, אשר זכה לפרשנויות שונות.
בעידן הטכנולוגי המתפתח, ניתן לבצע את החתימה בדרכים שונות מאשר בעבר, ולכן מתעורר צורך לעגן אח האפשרויות הטכנולוגיות בחקיקה.
החתימה על מסמך נועדה להשיג כמה מטרות, אותן יש להבטיח גם כאשר החתימה מתבצעת באמצעים אלקטרוניים.
מטרה אחת היא מתן ביטוי לכוונתו של החותם ולגמירות דעתו, וזאת על ידי גילוי אובייקטיבי לכך שאכן התכוון לחתום על המסמך הנדון ולאשר את תוכנו.
מטרה נוספת היא זיהוי החותם עצמו, על ידי שיוך חתימה מסוימת לאדם מסוים.
מטרתו העיקרית של החוק המוצע היא להגביר את הוודאות לגבי פעולות המתבצעות באופן אלקטרוני על ידי הבטחת זהותם של החותמים באמצעים אלקטרוניים מסוימים, והכרה במעמדם הראייתי של חתימות אלה.
חוסר הוודאות מתעורר במיוחד בהתקשרויות דרך רשת האינטרנט, שהיא רשת תקשורת פתוחה, המתאפיינת בהיעדר זיהוי הדדי ובהיעדר קשר ישיר בין הצדדים המתקשרים בעסקה.
בהליך האישור של חתימה אלקטרונית מאובטחת ומאומתת מעורבים שלושה גורמים: בעל החתימה, הגורם המאשר והצד המסתמך על החתימה, המבקש לצורך ההתקשרות שהחתימה תהיה מאומתת.
במטרה למנוע, במידת האפשר, שימוש לרעה בחתימה מאובטחת ומאומתת, מוטלות בהצעת החוק חובות הן על בעל החתימה (למשל שמירה על אמצעי החתימה שבידיו) והן על הגורם המאשר (למשל שימוש במערכות חומרה ותוכנה העונות על דרישות מסוימות).
לקראת כניסתו לתוקף של החוק הותקנו מכוחו:
בתיקון מס' 2 לחוק ניתנה לרשם הגורמים המאשרים סמכות להטיל עיצום כספי על גורם מאשר שהפר את הוראות הרשם.
בישראל פועלים שני גורמים מאשרים: קומסיין בע"מ ופרסונל איי.די.
גורם מאשר נוסף, חברת סקיורנט בע"מ, הפסיקה להיות גורם מאשר החל ב־1 באוגוסט 2007.
בחתימה אלקטרונית נעשה שימוש נרחב.
קבלה הנשלחת בדואר אלקטרוני יש לחתום בחתימה אלקטרונית מאושרת או מאובטחת.
בסיום תהליך אישורו של טופס 101 מקוון נדרש המעסיק לחתום בחתימה אלקטרונית מאושרת את הטופס שמילא העובד.
דיווח למערכת מגנא של רשות ניירות ערך יש לחתום בחתימה אלקטרונית מאושרת.
כלים שלובים הם כלים המאפשרים מעבר נוזל בחופשיות ביניהם.
חוק כלים שלובים הוא חוק פיזיקלי הקובע כי גובה פני נוזל מסוים בכלים שלובים ישאף להיות שווה (אם פועל כוח משיכה).
דוגמה לחוק כלים שלובים ניתן לראות בגובה פני הים.
גובה פני הים בכל רחבי כדור הארץ כמעט אחיד (ההבדלים נובעים מהשפעות של גאות ושפל והפרשי מליחות), בכל הימים המחוברים זה לזה.
לכן הפשרת הקרחונים היבשתיים בקטבים תביא לעליית גובה פני הים בכל כדור הארץ, ואיים טרופיים שכל גובהם סנטימטרים ספורים מעל גובה פני הים הנוכחיים יכוסו מים.
לעומת זאת, ימים שאינם מחוברים לאוקיינוסים העולמיים הם בעלי מפלס שונה, למשל ים המלח והכנרת, שמפלס מימיהם עולה ויורד במנותק מהאוקיינוסים.
גובה פני המים בכלים המחוברים אינו תלוי בצורת הכלי או ברוחבו.
לדוגמה, פני הים התיכון ופני האוקיינוס האטלנטי שואפים להיות באותו גובה, מכיוון שהם מחוברים במצר גיברלטר, למרות שהים התיכון קטן ורדוד בהרבה מהאוקיינוס האטלנטי.
מאחר שהים התיכון שוכן באזור חם יחסית בתוך אגן סגור כמעט לגמרי, טמפרטורת המים בו גבוהה יותר, והאידוי שלו מהיר יותר מזה של האוקיינוס האטלנטי, ואלמלא היו מחוברים, הוא היה מאבד מגובהו לעומת האוקיינוס האטלנטי (עד כדי התייבשות, כפי שקרה באירוע המסיני).
בשל חוק הכלים השלובים, מים רבים זורמים מהאוקיינוס האטלנטי אל הים התיכון דרך מצר גיברלטר, ומאזנים את גובה המים בין שניהם.
בשל כך ישנה זרימה חזקה מאוד במצר גיברלטר ממערב למזרח, ואף פעם לא להפך.
מבחינה פיזיקלית, מושתת חוק כלים שלובים על עקרון האנרגיה המינימלית.
בהינתן מגוון מצבים אפשריים שהמערכת יכולה להימצא בהם, המערכת תימצא במצב בעל האנרגיה הפוטנציאלית הנמוכה ביותר, כל עוד המערכת יכולה לעבור בקלות בין מצבים.
האנרגיה הפוטנציאלית של טיפת נוזל מתבטאת בגובהה של הטיפה, כלומר במרחקה של הטיפה ממרכז כדור הארץ.
האנרגיה הפוטנציאלית של כל המערכת תהיה הנמוכה ביותר כאשר הנוזל ממלא את המקומות הנמוכים ביותר האפשריים.
מכיוון שמדובר בנוזל, הרי שאין כמעט התנגדות של הנוזל לזרימה (צמיגות).
לו היה מדובר בזורם צמיג, למשל דבש קר, היה זמן ההגעה לשיווי משקל ארוך יותר.
עקרון הפעולה של כלי העבודה שטיכמוס, המשמש לפילוס, מבוסס על החוק.
מעיין פועם הוא סוג של מעיין קרסטי, הבנוי על חוק כלים שלובים, ולכן במקום לנבוע בקצב קבוע, הוא פורץ בקילוחים באופן קצוב כפעימות לב.
ספיקה בלתי רציפה זו נגרמת מאגירתם של מי תהום בחללים קרסטיים בסלע, אשר מגיעים לסף מילוי מקסימלי, ואז מתרוקנים בבת אחת.
ישנם מעיינות שפועמים כל השנה, וישנם שפועלים רק בחלק מעונות השנה.
בשיר "כלים שלובים" שכתב אהוד מנור (לחן: יוני רכטר, ביצוע: גידי גוב), ישנה התייחסות לכלים שלובים כתיאור מטאפורי של היחסים בין הדובר לאהובתו.
באוניברסיטת תל אביב, מונהגת תוכנית "כלים שלובים" בה לומדים הסטודנטים קורסים מתחומים שונים ממסלולם הראשי.
חוק הדתיים השלובים, כפרפרזה על "חוק הכלים השלובים", הוא ביטוי המשמש בעיקר בפי חלק מהמגזר הדתי-לאומי בישראל לתיאור התאוריה הפופולרית לפיה בין כל שני אנשים דתיים-לאומיים זרים קיים מכר אחד משותף לפחות.
חוק יסוד: מבקר המדינה נחקק בידי הכנסת האחת עשרה ב-15 בפברואר 1988 (כ"ז בשבט התשמ"ח), והוא מסדיר את כלל ההלכות הכלליות והסדרת מעמדו של מבקר המדינה.
חוק היסוד נחקק על מנת לאגד חוקים קודמים ולקבע את תפקידיו ואחריותו של מבקר המדינה כמו גם את אחריותו רק בפני הכנסת ולא הממשלה.
לרעיון של מוסד מבקר המדינה יש שורשים עמוקים במסורת היהודית.
סעיף 2: מבקר המדינה יקיים ביקורת על המשק, הנכסים, הכספים, ההתחייבויות והמינהל של המדינה, של משרדי הממשלה, של כל מפעל, מוסד או תאגיד של המדינה, של הרשויות המקומיות ושל גופים או מוסדות אחרים שהועמדו על פי חוק לביקורתו של מבקר המדינה.
מבקר המדינה יבחן את חוקיות הפעולות, טוהר המידות, הניהול התקין, היעילות והחיסכון של הגופים המבוקרים, וכל עניין אחר שיראה בו צורך.
סעיף 4: מבקר המדינה יברר תלונות מאת הציבור על גופים ואנשים כפי שייקבע בחוק או לפיו; בתפקידו זה יכהן מבקר המדינה בתואר "נציב תלונות הציבור".
סעיפים 7–9: המבקר, אזרח ותושב ישראל, יבחר על ידי הכנסת בהצבעה חשאית לתקופת כהונה אחת של שבע שנים, ובאפשרותה גם להדיחו מתפקידו והיא אף קובעת את שכרו – בהחלטת ועדת הכנסת.
עם היבחרו על מבקר המדינה להצהיר הצהרת אמונים בלשון הדברים:
"אני מתחייב לשמור אמונים למדינת ישראל ולחוקיה ולמלא באמונה את תפקידי כמבקר המדינה."
סעיפים 10–12: כדי להבטיח את אי תלותו ברשות המבצעת, שעליה הוא מפקח, תקציבו נקבע על פי הצעת המבקר עצמו על ידי ועדת הכספים של הכנסת, ולא על ידי משרד האוצר.
כמו כן, המבקר אחראי בפני הכנסת בלבד – מקיים עימה קשרים והתיעצויות, ופעם בשנה – מגיש לה דין וחשבון על ממצאיו בשנה שעברה, וכן המלצותיו לתיקון הליקויים ולמניעת הישנותם בעתיד.
הדו"ח מוגש לידי יושב ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת, וכן לגופים המבוקרים, כדי שיוכלו לתקן את מה שהמבקר המליץ לתקן.
סעיף 13: כדי להעביר את מבקר המדינה מתפקידו נדרשת הצבעה בכנסת שבה יושג רוב של שלושה רבעים מחברי הכנסת.
בשנת 1977 פרסמה ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת הצעת חוק יסוד: מבקר המדינה.
ההצעה נדונה בקריאה ראשונה בכנסת השמינית, אך הטיפול בה לא הגיע לסיום.
הצעת החוק הוגשה פעם נוספת על ידי הממשלה בינואר 1985, וזו אושרה ב-15 בפברואר 1988.
בגרסה המקורית של החוק נקבע שמבקר המדינה ייבחר לכהונה של חמש שנים, וכן נקבע כי "מי שכיהן כמבקר המדינה שתי תקופות בזו אחר זו לא יהיה מועמד בבחירות לתקופה הסמוכה לאחריה".
בתיקון ראשון לחוק, שאושר בכנסת ב-25 במרץ 1998, תוקן סעיף זה, ונקבע שמבקר המדינה ייבחר לתקופת כהונה אחת בלבד, בת שבע שנים.
נימוקו של חבר הכנסת מאיר שטרית, יוזם התיקון, היה "אם רוצים להאריך את כהונת מבקר המדינה הרי שתהליך הבחירה ייעשה בעודו מכהן בתפקיד.
במצב זה עלול המבקר להיות נתון ללחצים מצד גורמים העשויים להשפיע על בחירתו מחדש."
בתיקון נוסף לחוק היסוד, שאושר ב-26 ביולי 2005, תוקן סעיף 13, המסדיר את העברת מבקר המדינה מכהונתו.
לדעת נשיא בית המשפט העליון בדימוס, אהרן ברק, הוראת סעיף 2(ב) לחוק יסוד: מבקר המדינה מסמיכה ואף מחייבת את מבקר המדינה לדאוג לשמירת זכויות האדם.
התנגדות נחרצת לפעולתו של מבקר המדינה כנציב זכויות האדם, מובעת במאמר מאת מתנאל בראלי.
חוק יסוד: מקרקעי ישראל הוא חוק היסוד השני שהתקבל בכנסת.
חוק היסוד נחקק ב-19 ביולי 1960, א' באב ה'תש"ך, על ידי הכנסת הרביעית.
החוק מבטיח שהבעלות על נכסי מקרקעין של מדינת ישראל לא תוכל להעבר על ידי מכירה או בדרך אחרת.
ניתן לקבוע בחוק סוגי מקרקעין וסוגי עסקאות שבהם תתאפשר העברת בעלות, חרף ההגבלה שבחוק יסוד זה.
במקור, אחד סעיפי החוק הורה על הקמת "מינהל מקרקעי ישראל" – גוף אשר ינהל את הקרקעות המוזכרות לעיל.
מנהל זה הוחלף ב-1 בינואר 2010 ברשות מקרקעי ישראל.
רוב השטחים הפרטיים, מתוך 1500 הקילומטרים הרבועים שמהווים את 7 האחוזים הללו מתוך סה"כ הקרקע, נמצאים באזורים עירוניים, בעיקר במרכזם.
זאת מכיוון שאותן רשויות אשר קנו את השטחים קנו אותם בעיקר מחוץ לשטחים העירוניים.
למרות זאת, מחצית מהשטחים העירוניים נמצאים עדיין בבעלות המדינה.
ההגדרה של "מקרקעין" בחוק אינה נוגעת לקרקע בלבד – לפי סעיף 3 של החוק, ההגדרה של מקרקעין היא "קרקע, בתים, בניינים וכל דבר המחובר לקרקע חיבור קבע".
עם זאת, לא מדובר בנוסח המקורי על הזכויות של השימוש בקרקע – דבר שיכול להציע את הרעיון שהקרקע המדוברת היא רק קרקע בבעלות ישירה השל המדינה, ולא קרקע שלמדינה יש זכויות שימוש פחותות בה.
עם זאת, ההנחה במינהל מקרקעי ישראל היא הפוכה בסוגיה זו.
החלוקה הפנימית של הקרקע שנכללת בחוק היא בין קרקע בבעלות מדינה, שמהווה 72 אחוזים (14,100,000 דונמים) מכלל הקרקע, קרקע שכוללת בין היתר את כל הקרקעות ללא בעלים פרטיים על פי חוק נכסי המדינה מ-1951. בין היתר, מדובר גם בקרקע שהיא עיזבון פרטי ללא יורש.
לפי החוק, יש שבעה מקרים בהם ניתן להעביר בעלות על הקרקע: בניהם, מקרים של חוב שנוצר לפני כתיבת החוק, פיצוי על קרקעות שהופקעו כתוצאה ממנו, יישור של נחלות, העברה פנימית בין הגופים האחראיים על הקרקע הציבורית בינם ובין עצמם.
כנראה, שסמכות הממשלה להעברת קרקע או מכירתה שמופיעה בסעיף ב(1) מוגבלת על ידי שבעת הסעיפים האלה של חוק מקרקעי ישראל.
העיקרון הכללי שעומד מאחורי החוק, וחוקים נוספים לפניו, הוא עקרון השארת קרקעות ארץ ישראל בידיים ציבוריות.
רעיון זה הועלה עוד בשנת 1901, בקונגרס הציוני החמישי, והתקבל באופן כללי בהסכמה רחבה לאורך השנים גם בכנסת ישראל.
בין היתר, בדיונים המעטים שנעשו על נושא זה, נטען שמדובר ברעיון עוד מתקופת התנ"ך והוא מופיע בפסוק "והארץ לא תימכר לצמיתות, כי לי הארץ" ().
בנוסף ניתנה גם הצדקה סוציאליסטית, בטענה שבעלות לאומית על הקרקע נדרשת לבניין משטר שוויוני.
לבסוף, הועלה גם הטיעון שהדבר יחזק את הקשר ליהודי התפוצות, שלהם חלק בקניין האדמות בארץ.
לבסוף ניתנו שיקולים ניהוליים גרידא: ניהול הקרקע יהיה יעיל יותר, תוכניות מתאר כלליות יהיו קלות יותר להוצאה לפועל, ופיתוח הקרקע יהיה קל יותר.
נימוק נפרד מכל הנימוקים הקודמים הוא מניעת בעלותם של זרים לא רצויים או עוינים על קרקעות בארץ.
טענות כנגד מינהל מקרקעי ישראל
עם השנים, הועלו נגד החוק ונגד מינהל מקרקעי ישראל שהוקם בעקבותיו, טענות רבות, בהן הטענה שהוא אחד הגורמים המרכזיים למחירי הדיור הגבוהים בארץ.
הטענה היא, שמינהל מקרקעי ישראל מוריד את ההיצע לקרקע ולא משחרר מספיק קרקעות לבנייה בהשוואה לביקוש העולה לדירות, ובכך חוסם את כמות הדירות שיכולות להיבנות.
כך למשל, בין השנים 1997 ו-1999 שיווק מינהל מקרקעי ישראל רק 43% מתוך הקרקעות שהיה האמור לשווק על פי הוראות המדינה, שכנראה לא נאכפו.
הטענה הכללית היא, ששחרור הקרקע למסחר נדל"ני תשפר את דפוסי השימוש בה, ותגרום למסחר חופשי ולעליית היצע שתגרום לירידת מחירים.
ישנן הערכות שונות לגבי הנזק הכלכלי שגרם החוק לכלכלה ולאזרחים בישראל, כאשר אחת מהן טוענת שב-2005 שילמו אזרחי ישראל 20 מיליארד שקל כתוצאה מהמחירים המופרזים בנדל"ן.
מחירי הדירות, על פי אותו מודל, גבוהים ב-280,000 שקלים בממוצע ממה שהם אמורים להיות אילו המינהל היה שומר על רמת שיווק הקרקעות של שנת 1989 (נכון ל-2007).
טענה נוספת לגבי מינהל מקרקעי ישראל וההתנהלות על פי העקרונות שעיצבו את תקנונו היא אפליה כנגד ערביי ישראל.
ראשית, כאשר מדובר באדמות קק"ל, חל איסור למכור או להחכיר אותן לאוכלוסייה שאינה יהודית, עקב מדיניות הארגון.
ניתנה ליישובים יהודים אפשרות לברור את תושביהן באמצעות ועדת קבלה, למשל במקרה בג"ץ קעדאן.
זוג ערבים שגרו ביישוב הערבי באקה אל-גרבייה, אזרחי ישראל, הגישו בקשה לקניית בית בישוב הקהילתי קציר, ובקשתם נדחתה.
הטענה לדחיית בקשתם של הזוג קעדאן הייתה כי אדמת היישוב שייכת לסוכנות היהודית, ולכן התנאי לקניית בית בו הוא שירות חובה על פי החוק בשירות הביטחון הישראלי.
בית המשפט העליון פסל את דחיית בקשת הזוג קעדאן לקניית בית ביישוב הקהילתי קציר על בסיס עקרון השוויון בין בני אדם.
בית המשפט קבע בפסק הדין כי היישוב קציר הפלה את הזוג בגלל היותם ערבים, ובכך הפלה למעשה את כל הערבים ואסר עליהם לקנות חלקות אדמה ביישוב בכלל.
דוגמה נוספת להפליה היא בג"ץ הקרקעות.
מועצת מקרקעי ישראל קבעה שלוש תקנות.
תקנה 717 מאפשרת ליישובים חקלאיים לפתח אזורי תעשייה באזורים שחכרו.
תקנה 727 נותנת רשות לבעלי קרקע לייעוד חקלאי לשנות את ייעודה ולקבל פיצוי על השבת הקרקע ותקנה 737 ההחלטה מכוונת להגדיל את אוכלוסיית היישובים החקלאיים והיא קובעת כי לבני המקום יינתנו הטבות – הנמכת דמי החכירה והאפשרות לחכור את המגרשים לייעוד מגורים ללא מכרז.
אולם ייתכן שהחלטות אלה מעניקות טובות הנאה לחוכרי הקרקעות ומפלות את שאר הציבור.
לטענת הקשת המזרחית, הטבות אלו פוגעות באוכלוסיות החלשות ומרחיבות את הפער בין תושבי עיירות הפיתוח לתושבי היישובים החקלאיים.
כן נטען שהחלטות אלו מעניקות את רוב המשקל לצורכי בנייה והן מזניחות שיקולים כמו צדק חברתי ושמירה על איכות הסביבה.
חוק יסוד: משק המדינה הוא חוק יסוד הקובע את עקרונותיה של החקיקה התקציבית בישראל.
החוק אושר ב-21 ביולי 1975, י"ג באב התשל"ה, על ידי הכנסת השמינית, ומאז תוקן 11 פעמים בתיקוני קבע ועוד פעמים אחדות בהוראות שעה.
"מסים, מילוות חובה ותשלומי חובה אחרים לא יוטלו, ושיעוריהם לא ישונו, אלא בחוק או על פיו".
תקציב המדינה ייקבע בחוק, בהתאם לכללים המפורטים בחוק יסוד זה.
אם חוק התקציב לא אושר טרם תחילתה של שנת הכספים, רשאית הממשלה להוציא כל חודש סכום השווה לחלק השנים-עשר מהתקציב השנתי הקודם.
"הצעת התקציב המפורטת של משרד הביטחון לא תונח על שולחן הכנסת אלא על שולחן ועדה משותפת של ועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
"הצעת חוק תקציבית לא תתקבל בכנסת אלא בקולותיהם של 50 חברי הכנסת לפחות; הרוב האמור דרוש בקריאה הראשונה, בקריאה השנייה ובקריאה השלישית; ואולם אם הפכה הצעת חוק להצעת חוק תקציבית לאחר הקריאה הראשונה, דרוש הרוב האמור בקריאה השנייה ובקריאה השלישית.
תיקון חוק היסוד בהוראות שעה
באפריל 2020, עקב דרישת היועץ המשפטי לממשלה להשלים את צעדי החירום בחקיקה ולא רק בתקנות לשעת חירום, תוקן חוק היסוד בהוראת שעה שבאה לתת מענה לצרכים תקציביים הנובעים ממגפת הקורונה, באמצעות הגדלת מסגרת התקציב.
לשם שינוי החוק נדרשו 61 מצביעים, אך בשל חילוקי דעות במשא ומתן להקמת הממשלה, ימינה לא הצטרפה להצבעה ולצורך אישור החוק הרשימה המשותפת הצביעה בעדו.
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים וחמש נמשכו חילוקי הדעות בין סיעות הקואליציה בנושא התקציב.
בסוף שנת 2020 תוקן חוק היסוד, והוחלף בו הסעיף הקצר, העוסק במצב שבו לא נתקבל חוק התקציב לפני תחילתה של שנת הכספים, בסעיפים מפורטים העוסקים בשנה כזו, שקיבלה את השם "שנת תקציב המשכי".
בנוסף לתיקון קבוע זה, אושרה הוראת שעה המתייחסת לשנת התקציב 2021, שהחלה כקודמתה ללא תקציב מאושר, ונקבעו בה תקציבים מיוחדים לשם מימון ההוצאות הדרושות להתמודדות עם המשבר שנוצר בשל התפשטות נגיף הקורונה.
חוק יסוד: נשיא המדינה הוא חוק היסוד המסדיר את מעמדו ואת סמכויותיו של נשיא מדינת ישראל.
אין בחוק היסוד סעיפים משוריינים והכנסת יכולה לשנותו ברוב רגיל.
ועדת החוקה של מועצת המדינה הזמנית, שניסחה את חוק המעבר, התש"ט-1949, קבעה בו את ההוראות הראשונות באשר לנשיא המדינה, והיא שעיצבה את דמותו כבעל מעמד ייצוגי וסמלי, שסמכויותיו מועטות.
חברי הוועדה ראו לנגד עיניהם את סמכויותיו של נשיא רפובליקת ויימאר, שהשימוש בהן הביא בסופו של דבר לקץ הדמוקרטיה, ושאפו להימנע ממצב מעין זה.
ניתן ללמוד על הלך הרוח בקרב חברי הוועדה מדברי ההסבר של טיוטת החוקה אותה גיבשו: "אין ספק שמעמדו המיוחד של הנשיא הגרמני וסמכויותיו הנוספות הם שאיפשרו את החתירה ההדרגתית תחת המסגרת הדמוקרטית של החוקה הגרמנית, עד שנחרבה כולה".
ב-1951 נחקק חוק כהונת נשיא המדינה, התשי"א-1951. חוק זה לא עסק בסמכויותיו של נשיא המדינה, אלא רק בכהונתו ובהליך בחירתו.
ב-16 ביוני 1964 אישרה הכנסת את חוק יסוד: נשיא המדינה, ובמקביל ביטלה את חוק כהונת נשיא המדינה ואת ההוראות שנותרו בחוק המעבר.
שר המשפטים דב יוסף הזכיר כי מדובר בנדבך נוסף בבניין החוקה של מדינת ישראל, בהתאם להחלטת הררי.
כמה מחברי הכנסת מתחו ביקורת על כך שהממשלה היא זו שיזמה את הצעת החוק, בטענה שלפי החלטת הררי הוטל התפקיד על ועדת החוקה של הכנסת.
מאז נחקק חוק היסוד, בשנת תשכ"ד (1964), הוא תוקן עשר פעמים, כשהאחרונה שבהן בשנת תשע"ד (2014).
סעיף 1 לחוק היסוד קובע כי "בראש המדינה עומד נשיא".
סעיף זה סמלי בעיקרו ואין לו משמעויות מעשיות.
סעיף 2 קובע כי מקום מושבו של הנשיא הוא בירושלים.
תהליך בחירתו ותקופת כהונתו של נשיא המדינה
בעבר עמדה תקופת הכהונה על 5 שנים וניתן היה להיבחר ליותר מכהונה אחת, כפי שהיה לגבי הנשיאים יצחק בן-צבי, זלמן שזר, חיים הרצוג ועזר ויצמן.
ברוב המקרים, אם התמודד הנשיא על כהונה נוספת, לא הוצב מולו אף מועמד.
חבר הכנסת שאול עמור התמודד על התפקיד מול הנשיא המכהן עזר ויצמן.
חברי כנסת רבים סברו כי אין זה מכבודו של הנשיא לנהל קמפיין פוליטי למען בחירתו, ועל כן, עוד באותה שנה תוקן החוק.
בשנת 1998 התקבל תיקון לחוק היסוד לפיו תקופת כהונתו של נשיא המדינה היא 7 שנים, המחושבות לפי הלוח העברי, והוא אינו יכול לכהן יותר מתקופה אחת.
הנשיא משה קצב הוא הראשון שנבחר לתקופת כהונה אחת בת 7 שנים, בהתאם לתיקון זה.
בחוק יסוד: מבקר המדינה יש הוראה דומה.
סעיף 4 לחוק היסוד קובע שני תנאים לכשירותו של נשיא המדינה: די בכך שהוא אזרח ותושב מדינת ישראל.
כשדוד בן-גוריון הציע לאלברט איינשטיין לקבל על עצמו את התפקיד בשנת 1952 עוד לא היה חוק היסוד בתוקף, ולכן לא היה עליו לעמוד בתנאים אלה.
בשונה מהמלך במשפט העברי, אין דרישה להיות הנשיא יהודי.
חבר הכנסת זרח ורהפטיג התנגד לחקיקת סעיף 4, בין השאר מטעם זה.
תנאי הכשירות הקבועים בחוק מינימליים ביותר, בהשוואה לבעלי תפקידים אחרים.
חוק יסוד: הכנסת, למשל, קובע תנאים נוספים לגבי חברי כנסת: גיל (21), היעדרה של הרשעה בעבירה שיש עמה קלון, וכן בעלי תפקידים שונים החייבים בתקופת צינון.
כאשר הונחה הצעת חוק היסוד, הוצע בה כי לתפקיד יוכל להיבחר רק מי שמלאו לו 40 שנים, ואולם בעת הדיונים בכנסת הוחלט לוותר על דרישה זו.
כל עשרה חברי כנסת רשאים להציע מועמד לתפקיד נשיא המדינה, וכל חבר כנסת רשאי להציע מועמד אחד בלבד.
הכנסת היא שבוחרת את נשיא המדינה, בהצבעה חשאית.
זאת על מנת להבטיח כי חברי הכנסת יצביעו לפי שיקול דעתם האישי, ולא לפי שיקולים מפלגתיים ולחצים קואליציוניים.
בשנת 1983 גבר חיים הרצוג על מועמד הקואליציה השופט פרופ' מנחם אלון, ובשנת 2000 ניצח משה קצב את שמעון פרס.
סעיף 8 לחוק היסוד קובע כי על הנשיא להיבחר ברוב של 61 חברי כנסת, בין אם הוא מועמד יחיד, ובין אם מתמודדים מולו מועמדים נוספים.
בעבר הייתה נהוגה שיטה לפיה אם איש מהמועמדים לא השיג את הרוב הדרוש בסיבוב הראשון, מתקיים סיבוב שני.
אם גם בסיבוב השני איש מהמועמדים לא השיג את הרוב הדרוש, והיו יותר משני מועמדים, ממשיכים לסיבוב הצבעה נוסף ללא המועמד שקיבל את מספר הקולות הנמוך ביותר, וכך הלאה, עד שנותרים שני מועמדים.
בשנת התשע"ד (2013) תוקן החוק, ונקבע בו כי אם בסיבוב הבחירות הראשון לא השיג איש מועמדים את הרוב הדרוש, יתקיים סיבוב נוסף שבו יתמודדו שני המועמדים שקיבלו את מספר הקולות הגבוה ביותר.
בסיבוב השני המועמד שקיבל את מרב הקולות, אף אם מספרם נמוך מ-61 קולות, הוא המנצח.
אם קיבלו שני המועמדים מספר שווה של קולות, חוזרים על ההצבעה.
הפעם הראשונה בה נערכו בחירות בשיטה זו היו הבחירות שנערכו בשנת 2014.
ב-2003 נוספה בסעיף 8 הוראה המתייחסת לבחירות בהן מתמודד מועמד יחיד.
במקרה כזה ההצבעה היא בעדו או נגדו, ודי ברוב רגיל כדי לבחור בו.
אם המועמד אינו מצליח להשיג רוב - מצביעים שנית.
אם גם לאחר הסיבוב השני לא מתגבש רוב - נערכות בחירות חוזרות בתוך 30 ימים.
הנשיא הנכנס מתחיל את כהונתו עם סיום כהונת הנשיא היוצא, ועליו להצהיר ולחתום הצהרת אמונים בנוסח זה: .
לנשיא המדינה שורה של תפקידים טקסיים:
חתימה על חוקי המדינה ועל אמנות שאישרה הכנסת.
מילוי תפקידים שיוחדו לו בחוק יסוד: הממשלה.
קבלת דין וחשבון מהממשלה על ישיבותיה.
קבלת כתבי האמנה מנציגים דיפלומטיים של מדינות זרות והסמכתם, וכן האמנת נציגיה הדיפלומטיים של ישראל והסמכתם.
לנשיא אין שיקול דעת בעניין ועליו למנות את השופטים בהתאם להחלטת הוועדה לבחירת שופטים, לפי חוק יסוד: השפיטה.
בעבר נקבע במפורש בחוק יסוד: נשיא המדינה כי הנשיא "יפעל לכינון הממשלה ויקבל את התפטרות הממשלה".
כאשר נחקק חוק הבחירה הישירה, שיושם לראשונה בשנת 1996, הושמטה סמכות זו מחוק היסוד.
כיוון ששונתה מחדש שיטת הבחירות, העדיף המחוקק להפנות לחוק יסוד: הממשלה, שבו הסדרים מפורטים יותר לגבי הליך הרכבת הממשלה והתפטרותה.
הנשיא רשאי להפעיל שיקול דעת לגבי סמכויותיו בהרכבת הממשלה.
הנוהג הוא שהנשיא מטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על מי שסיכוייו להרכיב ממשלה הם הגבוהים ביותר.
הסמכות המעשית ביותר של נשיא המדינה היא סמכותו לחון עבריינים ולהקל בעונשים על ידי הפחתתם או המרתם.
בתקופת המנדט הבריטי ניתנה סמכות החנינה ל.
בפקודת סדרי השלטון והמשפט עברה הסמכות ל, ועם חקיקתו של חוק המעבר, היא ניתנה לנשיא המדינה.
חסינותו של הנשיא מגנה עליו מפני עתירות נגד החלטותיו באשר למתן חנינות ועתירות כאלה מוגשות בדרך כלל נגד שר המשפטים.
בעבר התעוררה מחלוקת בין שופטי בית המשפט העליון באשר להיקף סמכותו של נשיא המדינה.
השופט אגרנט סבר כי סמכות החנינה של הנשיא רחבה, בדומה לסמכויותיהם של מלך בריטניה ושל נשיא ארצות הברית.
אגרנט נותר בודד בעמדתו זו, עד שהבהיר בפרשת מתאנה, כי הדבר נובע מהדמיון המהותי בין הסמכויות, ולא משום שהנשיא הוא ממשיכו של הנציב העליון, ושסמכויותיו של האחרון זהות לסמכויותיו של המלך.
באותו מקרה פסקו השופטים אגרנט, זילברג וכהן כי בסמכותו של הנשיא להקל בעונשים באמצעות המרתם.
השופטים ברנזון ולנדוי, שנותרו בדעת מיעוט, סברו כי אין להרחיב כך את סמכותו של הנשיא.
המחלוקת בין השופטים נפתרה עם חקיקתו של חוק היסוד, שבו נקבע במפורש כי בסמכותו של הנשיא לעשות כן.
עמדתו של אגרנט הביאה אותו למסקנה שבסמכות נשיא המדינה לחון עבריינים אף לפני הרשעתם.
עמדתו זו קיבלה משנה תוקף בפרשת מתאנה, ואף השופט ברנזון, שהיה בדעת מיעוט לגבי התוצאה הסופית של פסק הדין, הסכים עם אגרנט בעניין זה.
פסיקה זו דומה לפרשנות המקובלת של חוקת ארצות הברית, לפיה בסמכותו של הנשיא לחון לפני ההרשעה וכי אם אחת ממדינות ארצות הברית מעוניינת בהסדר אחר, עליה לקבוע זאת במפורש בחוקתה.
בבג"ץ ברזילי הורחבה סמכות הנשיא עוד יותר, משנקבע כי בסמכותו לחון אף את מי שטרם הועמד לדין.
השאלה התעוררה לאחר שהנשיא חיים הרצוג העניק חנינה לאנשי השב"כ שהיו מעורבים בפרשת קו 300. השופט אהרן ברק, שהיה בדעת מיעוט בעניין זה, סבר כי לא זו בלבד שאין בסמכותו של הנשיא לחון לפני העמדה לדין, אלא שאף לפני הרשעה אין בסמכותו לעשות כן.
בתיתו או בסרבו לתת חנינה, מתבסס הנשיא על המלצת שר המשפטים, לפי חוות דעת שניתנה על ידי מחלקת החנינות שבמשרדו, ובהתאם לחוק היסוד, החנינה טעונה חתימת קיום של שר המשפטים.
הנשיא רשאי לסרב לתת חנינה אף אם משרד המשפטים המליץ לתיתה.
דעת הרוב, שהובילה נשיאת בית המשפט דורית ביניש, קבעה כי סמכות חתימת הקיום אף היא מאפשרת שיקול דעת והיא נועדה לאפשר בקרה על החלטת הנשיא כחלק ממערכת האיזונים והבלמים של הפרדת הרשויות הנהוגה בישראל.
עם זאת, סייגה ביניש את דבריה, וקבעה כי נוכח מעמדו של נשיא המדינה, "האפשרות העומדת לשר המשפטים לסרב לצרף את חתימת הקיום צריכה להישמר למקרים חריגים ויוצאי דופן.
בדרך כלל יהיה זה רק כאשר השר משוכנע כי החלטת הנשיא הושפעה משיקולים זרים או שהיא ניתנה בחוסר תום לב או שנפל בה פגם מהותי היורד לשורש ההחלטה".
כן קבעה כי אף שהדבר לא נאמר במפורש בחוק היסוד, מדובר במוסכמה חוקתית.
לפי חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, דינה של חנינה כמחיקת הרשעה, אך אין בכוחה להשליך על הליכים אחרים.
כך, למשל, נפסק במקרה שבו רישיונו של עורך דין נשלל עקב הרשעתו בפלילים, כי אין הכרח להשיבו לו עם מתן החנינה.
בבג"ץ אייזנברג נדונה שאלת מינויו של יוסי גינוסר, מנחוני פרשת קו 300, למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון.
בפסק דינו קבע אהרן ברק כי "...תהא השפעתה הכללית של החנינה אשר תהא, אין בכוחה למנוע מהממשלה, העושה מינוי על-פי דין, מלהתחשב בעברו הפלילי של הנחון, לעניין אותו מינוי".
סעיף 11(ג) לחוק היסוד הוא סעיף סל, הקובע כי הנשיא "ימלא כל תפקיד אחר ונתונה לו כל סמכות אחרת שיוחדו לו בחוק".
בין החוקים המטילים על הנשיא תפקידים נוספים, ניתן למנות את חוק הכנסת, הקובע כי ישיבתה של כנסת חדשה תיפתח על ידי נשיא המדינה, וכן את החוק לעידוד טוהר המידות בשירות הציבור, התשנ"ב-1992, שקובע כי הנשיא רשאי להעניק תעודות הוקרה לחושפי שחיתויות במגזר הציבורי.
חוק היסוד מקנה לנשיא שני סוגים של חסינות: חסינות מהותית, המגנה עליו מהליכים משפטיים נגדו בשל פעולות שביצע מתוקף תפקידו וסמכויותיו, וחסינות דיונית, המגנה עליו מהליכים משפטיים נגדו במהלך תקופת כהונתו.
מטרתה של החסינות המהותית היא לשמור את מעמדו של הנשיא כמי שעומד בראש המדינה ומעל לרשויות האחרות.
חסינות זו מגנה על הנשיא גם מפני אישום פלילי וגם מפני תביעות אזרחיות, והוא אינו צריך לתת את הדין בפני שום בית משפט או בית דין בשל דבר הקשור בתפקידיו או בסמכויותיו.
החסינות המהותית חלה גם לאחר שהסתיימה כהונתו של הנשיא.
כאשר נחקק חוק היסוד, ביקשו כמה מחברי הכנסת לסייג את החסינות, ולאפשר במפורש הגשת עתירה לבג"ץ כנגד הנשיא, אך הצעה זו ירדה מהפרק.
בפרשת ברזילי, נדרש בג"ץ לסוגיה זו.
בפסק הדין נקבע, כי אם נפלו פגמים בשיקול דעתו של הנשיא, הרי שבניגוד לרשויות שלטוניות אחרות, בג"ץ אינו יכול לפעול נגדו, בשל חסינותו.
לעומת זאת, במקרה שבו חרג הנשיא מסמכותו, הרי שהוא אינו יכול עוד ליהנות מחסינותו, החלה רק על פעולות שביצע מתוקף תפקידיו וסמכויותיו.
לעומת זאת, נשיא בית המשפט העליון בדימוס, השופט משה לנדוי, סבור כי החסינות חלה גם על פעולות שביצע הנשיא מתוקף מעמדו כראש המדינה, אף אם לא הוסמך לבצען במפורש בחוק.
יש הסבורים כי יש לפרש את הסעיף כך שהחסינות חלה רק לגבי פעולות אופרטיביות, ואין בה כדי למנוע מתן סעדים הצהרתיים נגד הנשיא.
בנוסף לחסינות מפני הליכים משפטיים, פוטר חוק היסוד את הנשיא גם מהחובה להעיד בבית משפט לגבי דבר שנודע לו במילוי תפקידו, ומותיר את ההחלטה בנושא לשיקול דעתו של הנשיא.
הנשיא נהנה מחסינות מפני העמדה לדין פלילי במשך כל תקופת כהונתו, אף אם מדובר בעבירות שביצע לפני תחילת כהונתו ושאינן קשורות אליה.
ניתן, עם זאת, להעמיד את הנשיא לדין לאחר סיום כהונתו.
תקופת ההתיישנות על עבירות נעצרת עם תחילת כהונתו של הנשיא, ונמשכת מחדש עם סיום הכהונה.
בניגוד לחסינות המהותית, החסינות הדיונית אינה חלה על הליכים אזרחיים והיא פוקעת עם סיום כהונתו.
חוק היסוד קובע גם כי אם נדרש הנשיא להעיד, תיגבה עדותו במקום ובמועד שייקבעו על דעתו.
בשנת 1994 כתב השופט בדימוס לנדוי כי אף שההוראה אינה חלה על חקירה משטרתית, הנימוס מחייב שכך ייעשה.
בעת שנכתבו הדברים, טרם נחקר נשיא בישראל, אך כאשר נחקרו הנשיאים ויצמן ב-2000 וקצב ב-2006, הדבר אכן נעשה במשכן הנשיא ולא בתחנת משטרה.
בבג"ץ 2678/07 נפסק כי לנשיא המדינה אין זכות יתר בכל הנוגע לזכות העיון בחומר החקירה, וכי מעמדו בעניין זה הוא כשל כל אזרחי המדינה.
כהונתו של הנשיא מסתיימת באחד מאלה:
סיום תקופת הכהונה: שישה מנשיאי מדינת ישראל, הנשיאים שזר, קציר, נבון, חיים הרצוג, פרס וריבלין השלימו את כהונתם במלואה.
התפטרות: הנשיא רשאי להתפטר באמצעות הגשת מכתב התפטרות ליושב ראש הכנסת.
ההתפטרות נכנסת לתוקפה עם הגעת המכתב ליושב ראש הכנסת.
שניים מנשיאי המדינה סיימו את כהונתם בדרך זו, הנשיאים עזר ויצמן ומשה קצב.
העברה מכהונה מחמת התנהגות בלתי הולמת: העברת נשיא מכהונתו מטעמים של התנהגות בלתי הולמת היא הליך מורכב, הכרוך בתמיכה רחבה של חברי הכנסת.
הוא נקבע ככזה, בשל השאיפה להימנע מפתיחה ובהשלמה של הליכי הדחה משיקולים פוליטיים צרים.
על מנת להדיח את הנשיא, על 20 מחברי הכנסת להגיש קובלנה בכתב לוועדת הכנסת.
זו צריכה לאשר את הקובלנה ברוב של שלושה רבעים מחבריה, לאחר שנתנה לנשיא הזדמנות להשמיע את טענותיו, לפי נוהל שקבעה.
אם החליטה ועדת הכנסת לקבל את הקובלנה, ההכרעה עוברת למליאת הכנסת, שאף היא טעונה רוב של שלושה רבעים מחברי הכנסת.
עד כה, נפתח הליך אחד מסוג זה, בינואר 2007, לגבי הנשיא משה קצב.
על אף שנקבע בחוק היסוד כי על ועדת הכנסת לקבוע את נוהל ההדחה, הוועדה לא עשתה כן במשך 43 השנים שחלפו מאז, ונאלצה לעשות זאת אגב הדיון הפרטני בבקשה להדיח את הנשיא קצב.
בסופו של דבר, לא נמצא הרוב הדרוש בוועדת הכנסת להדחת הנשיא, וההצעה הוסרה מסדר היום.
העברה מכהונה מטעמי בריאות: הליך ההדחה מטעמי בריאות פשוט יותר.
די ברוב של שני שלישים מחברי ועדת הכנסת וברוב של 61 חברי כנסת במליאת הכנסת.
הטעם לכך הוא שהליך זה הוא טכני יותר וטעון פחות, משום שעליו להיסמך על חוות דעת רפואית.
מנגד, עדיין מדובר בצעד דרסטי, ולכן לא הסתפק המחוקק בדרישה לרוב רגיל.
עד כה, אף אחד מנשיאי מדינת ישראל לא סיים את כהונתו בדרך זו.
מוות: שני נשיאיה הראשונים של מדינת ישראל, חיים ויצמן ויצחק בן-צבי, הלכו לעולמם בעת שכיהנו כנשיאים.
נשיא המדינה מפסיק זמנית למלא את תפקידו ולהשתמש בסמכויותיו בשלושה מקרים: אם יצא מגבולות המדינה, אם ועדת הכנסת אישרה את הודעתו כי נבצר ממנו דרך ארעי למלא את תפקידו או אם ועדת הכנסת החליטה, ברוב של שני שלישים מחבריה, כי נבצר מהנשיא למלא את תפקידו מטעמי בריאות.
בעבר, קבע חוק היסוד כי גם הודעת הנשיא על נבצרות יכולה להיות מטעמי בריאות בלבד.
בשנת 2003 תוקן חוק היסוד, והוא אינו מפרט עוד את הטעמים לכך.