tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נזק כבד נגרם למבנים שנפגעו על ידי הרקטות, אבל רוב הרקטות נחתו בשטחים פתוחים גרמו לשרפות שהציתו מאות דונמים של חורש טבעי ויערות ושרפו מאות אלפי עצים, הערכות דיברו ששיקום של היערות יארך כ-60 שנה.
כוחות הביטחון וההצלה של ישראל: משטרת ישראל, מכבי אש, מגן דוד אדום ופיקוד העורף נערכו בכוחות מתוגברים למצב ופעלו רבות באזורי הנפילות.
חבלנים של המשטרה ושל יהל"ם טיפלו בנפלי הרקטות.
בסך הכול נורו 3,986 רקטות אל עבר ישראל.
כתוצאה מירי הרקטות הכריז שר הביטחון עמיר פרץ ב-15 ביולי על "מצב מיוחד בעורף" המאפשר לרמטכ"ל ואלופי הפיקוד לתת הוראות, בהתאם להערכות מצב ביטחוניות, למערכות אזרחיות שונות.
ברדיו החלו לפרסם הנחיות של פיקוד העורף המנחות את האזרחים לגלות ערנות ולהימצא בקרבת מרחבים מוגנים, הנחיות אלו פורסמו גם בעלון הבהרה מטעם פיקוד העורף שחולק בדואר גם לאזור המרכז.
צפירת אזעקה התריעה כאשר החלו מטחי רקטות והתושבים נדרשו להיכנס למקלטים או למרחבים מוגנים.
בעקבות הירי הכבד של רקטות בילו תושבי הצפון ימים רבים במקלטים, שמצב רובם היה גרוע, בשל הזנחה רבת שנים.
מתוך כמיליון תושבי הצפון, מעריכים שלמעלה מ-300,000 עזבו את בתיהם וירדו לאזור המרכז והדרום.
באילת הפך התיכון העירוני למחנה מאולתר ובתי המלון היו מלאים.
רבים מהעוזבים התארחו אצל קרובי משפחה הגרים מחוץ לטווח הרקטות.
משום שהתושבים נאלצו להישאר במקלטים, מקומות עבודה רבים הושבתו ואחרים עבדו במתכונת חירום (כגון נמל חיפה) ולמשק נגרמו נזקים של מיליארדי דולרים.
תעשיית התיירות בצפון ספגה את המכה הקשה מכולן בעקבות ביטולים רבים.
בעקבות הנזקים הכלכליים הקשים נמתחה ביקורת על הממשלה בנוגע להתמהמהותה בנוגע למתן פיצויים לתושבי הצפון ועסקיהם.
בתגובה ניהל משרד האוצר משא ומתן על פיצויים עם ההסתדרות והתאחדות התעשיינים ונחתמו בסוף יולי ובאמצע אוגוסט הסכמים ובהם פיצויים של עד 80% לתושבי הצפון והעסקים בצפון, על ההפסדים שנגרמו להם.
בסוף יולי נחתם הסכם מיוחד המפצה את החקלאים והתיירנים בעקבות ההפסדים עקב הפגיעה הקשה בתחומים אלו.
אזרחים וגופים רבים התגייסו לעזרת התושבים בצפון במתן תרומות, אוכל (עשרות אלפי חבילות מזון נתרמו), סיוע בשיפוץ המקלטים ואף אירוח משפחות מהצפון.
בכל הארץ, מסעדות ובתי מלון הציעו הנחות לתושבי הצפון.
אמנים רבים עלו לצפון להופיע במקלטים על מנת להעלות את המורל של יושבי המקלטים.
הסוכנות היהודית ארגנה קייטנה מיוחדת ל-17,000 מילדי הצפון באזור המרכז, רחוק מאיום הרקטות.
איש העסקים ארקדי גאידמק הקים עיר אוהלים באזור חוף ניצנים לילדי הצפון.
למרות יכולת העמידה שהפגין העורף, הייתה תחושה בציבור הישראלי כי הממשלה הזניחה את העורף והפקירה אותו לחסדי אנשי עסקים ועמותות צדקה.
חברת דן אנד ברדסטריט שלמרות המלחמה לא הורידה את דירוג סיכון האשראי של הפעילות העסקית מול חברות ישראליות, והשאירה אותו בדרגת סיכון קל, אמדה את עלות המלחמה בהיבט האזרחי בכחצי מיליארד שקלים ליום, דהיינו כ-16 מיליארדי שקלים לכל המערכה.
עלות המלחמה הכוללת נאמדה בכ-22–25 מיליארדי שקלים.
הרג אזרחים בהתקפות חזבאללה (שחור) ביחס להתפלגות האוכלוסייה בצפון הארץ (ורוד) 1
הרקטות של חזבאללה פגעו גם ביישובים ערביים ודרוזיים בגליל ובחיפה וגרמו להרוגים ופצועים רבים בקרב ערביי ישראל.
19 מתוך 44 האזרחים שנהרגו על ידי הרקטות היו ערבים.
אחת הסיבות לכך הייתה שבכפרים ערביים רבים לא הותקנו מקלטים ואזעקות.
נוסף על כך, התושבים הערבים כמעט ולא התפנו מהכפרים והערים.
באחד מנאומי נסראללה הוא קרא לערביי חיפה לעזוב אותה.
בתגובה, אמר עיסאם מח'ול, חבר כנסת לשעבר מחד"ש, תושב חיפה, "אין לי מה לעשות מחוץ לחיפה" וקרא לאזרחים לא לעזוב את העיר.
בחברה הערבית נשמעו קולות מעטים המגנים את מעשי חזבאללה.
רוב הציבור הערבי התנגד למלחמה ותלה אותה לא רק בחזבאללה, אלא גם במדיניות ישראל.
חברי הכנסת הערבים סירבו לגנות את חזבאללה לבדו ובחרו לגנות את המלחמה, כשהם תולים את האשמה בהנהגת ישראל וחזבאללה כאחד.
בניגוד לחלק ניכר בציבור היהודי, הם הזדהו בעיקר עם הפגיעות בלבנון.
אחת הסיבות לכך היא שהטלוויזיה הישראלית מיעטה להציג את הפגיעות בלבנון והדגישה את הפגיעות בישראל, בעוד רשתות הטלוויזיה הערביות הדגישו את הפגיעה בחפים מפשע בלבנון.
על כל פנים, המלחמה הגבירה את המתח בין יהודים לערבים.
אף על פי כן, בדרום לבנון נותרו כ-120 אלף תושבים, בדרך כלל משכבות סוציו-אקונומיות נמוכות, שהעדיפו להישאר.
מאות לבנונים נהרגו, בהם רבים אזרחים, באלפי הפצצות חיל האוויר, ואלפים נפצעו.
לדברי פואד סניורה נהרגו בלבנון 1,100 הרוגים בסך הכל, כלומר 450-300 אזרחים נוסף להרוגי חזבאללה.
לטענת ישראל, הסיבה לכך הייתה כי חזבאללה מיקם רבות מתשתיותיו בלב אוכלוסייה אזרחית והשתמש באזרחים כמגן אנושי.
לטענת לבנון, רבים מההרוגים היו קורבנות שווא.
בין השאר ציינו כי הושמדו בהפצצות מפעלים על עובדיהם, משאיות חקלאיות ואף אמבולנסים.
כמו כן נהרגו בהפצצות 35 חיילים של צבא לבנון.
צה"ל פיזר כרוזים ובהם קרא לתושבי דרום לבנון לעזוב את בתיהם וכל אזור שישראל ראתה כנגוע בטרור, כתוצאה מכך נדדו מיליון פליטים צפונה.
עם זאת, בשל הפגיעה הקשה בתשתיות הדרכים, כמו גם ההפגזות על כלי רכב שנעו בדרכים בדרום לבנון, רבים מן התושבים לא הצליחו לנוע צפונה ונאלצו להישאר בכפרים המופגזים בדרום לבנון, עובדה שהגדילה אף יותר את מספר האזרחים ההרוגים בלבנון שאינם קשורים ללחימה.
ב-18 ביולי החל פינויים של אלפי אזרחים זרים ששהו בלבנון, רובם פונו לקפריסין.
דרום ביירות, שבו מתאכלסים כחצי מיליון איש, רובם שיעים, וכן מפקדות ובתיהם של מפקדי חזבאללה, נכתש בהפצצה כבדה מהאוויר.
כ-145 בתים רבי קומות הופלו, בכ-500 פצצות כבדות.
גם הכפרים בדרום לבנון, ובפרט מרון א-ראס ובינת ג'ביל, נפגעו קשה במהלך הלחימה ובתים רבים נהרסו, חלקם על תושביהם.
אחד האירועים המרכזיים במלחמה היה הפגיעה בבניין בכפר קאנא הלבנוני, שגרמה להרוגים רבים ולהפסקת אש בת 48 שעות.
בהפצצות חיל האוויר הושמדו לפחות 80 גשרים , ניזוקו קשות צירי תנועה רבים ושדה התעופה הבינלאומי בביירות (על שם חרירי) נפגע כמה פעמים.
כמו כן נהרסו בתים ושכונות שלמות ונפגעה קשות התשתית הלבנונית.
בעקבות הפצצת בתי זיקוק ששכנו ליד הים, נוצר נזק אקולוגי קשה לחופי לבנון וסוריה, שעלות ניקויו הוערכה בכ-100 מיליון דולר.
חיל הים הטיל סגר על חופי לבנון, בשל הסגר אוניות נמנעו להגיע, מחיר הביטוח הימי הוכפל, פעילות הדייג הופסקה כמעט כליל, ונצפתה פגיעה קשה בכלכלת לבנון.
הנזק לכלכלת לבנון מוערך במיליארדי דולרים.
חלק גדול מהפגיעה הייתה בתשתיות שלא קשורות לחזבאללה, כמו הכניסות הצפוניות לביירות.
בשל כך הכעס על ישראל גבר בלבנון, גם בקרב כוחות שנחשבים במערב למתונים.
כפי שהישראלים ראו בסמיר קונטאר תירוץ של חזבאללה לבצע מתקפות, סקר של הדיילי סטאר מראה ש85% מתושבי לבנון לא האמינו לגרסת ישראל, שהמלחמה התחילה כדי לשחרר את שני החטופים והניחו כי מדובר בתכנון תוקפני מראש.
בשל כך פחת מאוד רצון הלבנונים לחתום הסכם שלום עם ישראל, ל-20 אחוז בקרב הגברים ו-30 אחוז בקרב הנשים.
בחודש הראשון לאחר יציאת צה"ל נהרגו 13 אזרחים לבנונים ובסך הכול לא פחות מ-22 הרוגים לבנונים ופצועים רבים מנתזים של פצצות מצרר שישראל שיגרה בימי המלחמה.
בעקבות זאת, ביקש מזכ"ל האו"ם דאז, קופי אנאן, מישראל להעביר ללבנון את מפת נפילות פצצות המצרר.
בנוסף לאירועים אלה נהרגו 11 מחבלי חזבאללה בתקריות אש עם צה"ל.
גם בישראל נותרו נפלי תחמושת רבים (בעיקר של קטיושות) ומשטרת ישראל בשיתוף צה"ל פעלה במבצע לאיתור וסילוק נפלי תחמושות אלו כדי למנוע נפגעים.
הָעוֹרֵב היא פואמה גותית מאת המשורר האמריקני אדגר אלן פו, שפורסמה לראשונה בינואר 1845. הפואמה ידועה במוזיקליות שלה, במצלול הייחודי ובאווירת האימים והכישוף שלה.
במרכז הפואמה מפגש בין אדם שאיבד את אהובתו ובין עורב מְדַבֵּר הפורץ לביתו דרך החלון ומתיישב על פסלה של אתנה שמעל הדלת.
האיש מדבר עם העורב, וזה בתגובה עונה לו רק מילה אחת בכל פעם: Nevermore (מילולית: "לעולם לא עוד" או "לנצח לא", תורגם לעברית על ידי ז'בוטינסקי "אל עַד-אֵין-דוֹר").
המספר חסר-השם יושב בביתו בליל דצמבר קר וסוער, ונזכר באהובתו שמתה, לנור ("לנורה" בתרגום ז'בוטינסקי).
לפתע הוא שומע דפיקות מכיוון הדלת.
הוא חושב שזהו אורח ופותח את הדלת, אך אינו רואה איש.
הדפיקות חוזרות, והפעם מכיוון החלון.
כאשר המספר ניגש לפתוח את החלון נכנס דרכו עורב שחור, המתיישב על פסל האלה היוונית אתנה שמעל הדלת.
המספר מתפעל מהדרו האפל של העורב ומהתנהגותו האצילית, ושואל אותו לשמו.
על כך עונה העורב: Nevermore ("אל עד-אין-דור" בתרגום ז'בוטינסקי).
המספר רואה בכך סימן, ומתחיל לדבר עם העורב, כאילו היה ידידו.
הוא שואל אותו שאלות, כמו האם הוא מתכוון ללכת ממנו, כפי שעשו כל ידידיו והאם עוד יזכה לאהוב.
העורב רק חוזר על המילה "Nevermore".
אחרי שהוא שואל האם יפגוש את אהובתו לנור בגן עדן והעורב משיב "Nevermore", מתרגז המספר על העורב וצועק עליו שיסתלק מביתו, אך העורב לא מש ממקומו, עד להתמוטטותו של המספר על הרצפה.
הפואמה מורכבת מ-18 בתים, שכל אחד מהם בנוי משש שורות.
באופן כללי המבנה בשיר הוא של אוקטמטר טרוכאי – שמונה רגליים טרוכאיות בכל שורה, כשבכל שורה ההברה הראשונה מוטעמת והשנייה אינה מוטעמת.
מבנה החריזה בשיר הוא ABCBBB, או AA-B-CC-CB-B-B, אם מתחשבים גם בחרוזים שבתוך השורות.
בכל בית, החרוז B הוא עם המילה Nevermore.
הסיומת Or- או Ore- מדגישה את אווירת האימה הגותית הנובעת מנושא השיר, והפכה לסימן ההיכר הבולט ביותר של הפואמה.
דוגמה לכך היא הבית ה-16 של הפואמה:
הוצאות רבות של הפואמה כוללות בתוכן איורים מאת מיטב אמני התקופה.
ב-1858 יצאה אנתולוגיה של פו בבריטניה עם ציורים מאת ג'ון טניאל, שמפורסם באיוריו לספר "אליס בארץ הפלאות".
מהדורה נוספת של השיר יצאה עם תחריטי העץ של האמן גוסטב דורה ב-1884 (שנפטר לפני יציאתה לאור).
בצרפת יצאה לאור מהדורה עם הטקסט באנגלית ובצרפתית (בתרגום סטפן מלרמה) עם ליתוגרפיות מאת הצייר אדואר מאנה.
במאה ה-20 יצאו מהדורות רבות של הפואמה, בין היתר עם איורים של אדמונד דולאק, אישטבן אורסוז וריאן פרייס.
המפורסם שבהם הוא של זאב ז'בוטינסקי, תרגום הנחשב לאחד מתרגומי המופת לעברית.
בתרגומו הצליח ז'בוטינסקי לשמור על כמה מהמאפיינים הבולטים ביותר של הפואמה: העלילה הגותית והמסתורית, המשלב הלשוני הגבוה, כולל מילים שלא היו בשימוש בעת התרגום, החריזה והמשקל, ובעיקר הביטוי החוזר לאורך כל הפואמה.
ז'בוטינסקי בחר לתרגם את Nevermore ל"אל עד-אין-דור", כדי לשמור על הצליל המקורי '-וֹר', שכאמור, יש לו משקל רב באווירת השיר.
תרגום נוסף שיצא לאור לעברית הוא של המשוררת חנה ניר ("העורב ושירים אחרים", הקיבוץ המאוחד ומפעל תרגומי מופת 1997).
ניר בחרה שלא לשמור על הצליל המקורי '-וֹר', ותרגמה את Nevermore לביטוי "שוב לא עוד".
באחרית הדבר של הספר היא מספרת על ההתלבטות בין שמירה על הצליל ובין שמירה על המשמעות, ועל החלטתה להעדיף בסופו של דבר את המשמעות על פני הצליל.
כך הצליחה לשמור על מבנה החריזה המקורי, כשתירגמה "nothing more" ל"לא עוד" ו"nevermore" ל"שוב לא עוד".
במרץ 2018 פרסמו ברי פרייזינגר ואסף לבבי תרגום לפואמה לעברית ישראלית, בה תורגם שמה של לנור ל"הגר" והעורב (עקעק בתרגומם) קורא "חלאס כבר!".
הפואמה עובדה לקולנוע מספר פעמים.
בשנת 1915 הופק סרט אילם בשם "העורב" המגולל את סיפור חייו של פו.
בשנת 1935 הפיקו אולפני יוניברסל סרט אימה בכיכובם של בלה לוגוסי ובוריס קרלוף.
ב-1963 חזר קרלוף להשתתף בעיבודו הקומי של רוג'ר קורמן לפואמה, לצדם של וינסנט פרייס, פיטר לורה וג'ק ניקולסון באחת מהופעותיו הראשונות בקולנוע.
בעונה השנייה של הסדרה "משפחת סימפסון", בפרק המיוחד לכבוד ליל כל הקדושים, מקריאה ליסה את הפואמה לאחיה בארט.
הומר נראה בדמות המספר, בארט בדמות העורב וליסה ומגי הן שרפים.
בארט משנה את הביטוי "Nevermore" לביטוי המפורסם שלו, "Eat My Shorts".
את השיר מקריא שחקן הקולנוע ג'יימס ארל ג'ונס.
בסדרת האנימציה הגותית "ביטלג'וס" מוקדש אחד הפרקים לפואמה "העורב" ובו ביטלג'וס נרדם במהלך קריאת הבית הראשון של השיר, רק כדי לגלות שהוא שוב ושוב מתעורר לסיוטים שאותם מוביל העורב מהפואמה.
סרט הקולנוע "העורב" (The Crow) מ-1994, וכן סרט ההמשך השלישי "העורב: תפילה מרושעת" משנת 2005, המבוססים על קומיקס באותו שם, מכילים התייחסות לפואמה.
בסרט הראשון בדיוק לפני שאריק דרייבן מפוצץ את חנות המשכונות של גדעון, הוא מצוטט משירו של פו.
ב"העורב: תפילה מרושעת" מדובר בהתגרותו של ג'ימי קוארבו בלוק, מנהיג כנופיית ארבעת פרשי האפוקליפסה.
בשנת 2012 יצא לאקרנים הסרט "העורב" בכיכובו של ג'ון קיוזאק כאדגר אלן פו.
זהו מותחן אפל המציג אירועים בדיוניים שקדמו למותו של פו.
בסרט הקצר "וינסנט" מאת טים ברטון, מצטט גיבור הסרט וינסנט מאלוי בית מתוך הפואמה.
הפואמה מוזכרת בפרק כפול מתוך הסדרה "ארתור", אשר מוקדש כולו לליל כל הקדושים ובו מר עכבר יוצר מאין חדר בריחה בהתבסס על כתביו של אדגר אלן פו.
במחזה "הילכו שניים יחדיו" מאת א.
יהושע, המתאר את פגישתם של דוד בן-גוריון וזאב ז'בוטינסקי בשנת 1934 בלונדון, מדקלם ז'בוטינסקי את הפואמה בתרגומו, לבקשתו של בן-גוריון.
בסדרה "הפיג'מות", ישנו פרק בו אילן רוזנפלד מדבר על אדגר אלן פו ועושה סצנה דומה לשיר.
הבדיחה בפרק היא על שמו של אדגר אלן פו, בתור משחק מילים (עם המילה פֹה): כשבכל פעם אילן אומר את שמו, עודד פז אומר "איפה?".
בתרבות ההיאבקות הבידורית בארצות הברית, ישנו מתאבק הנקרא "רייבן" ("העורב") בהשראת הפואמה של פו.
הוא הסביר שבחר בשם זה מפני שקיבל השראה מהפואמה לצורה הגותית והאפלה של אישיותו.
רייבן התאבק בארגונים ECW, WCW, WWF ו-TNA והיה לאחד מהאייקונים של שנות ה-90 של המאה ה-20. תמיד סיים את דבריו במשפט "Quoth The Raven, Nevermore" ("אמר העורב - לא עוד"), שחוזר בפואמה.
בספרו של עמוס קינן "את והב בסופה" ישנה התייחסות ל"עורב" בתרגומו של ז'בוטינסקי: "מדוע נדמה לי שהעורב אשר בחלוני אומר לי: אל-עד-לא-דור." (עמ' 27).
בסדרה "בנות גילמור" ישנו פרק בו מתקיימת בעיירה אספה של אגודת חובבי אדגר אלן פו.
לאחר הקראה דרמטית של הפואמה "העורב" בידי חקיין של המשורר עולה לבמה חקיין נוסף לביצוע שני של אותה הפואמה.
בסדרת היוטיוב הקצרה "Edgar Allan Poe's murder mystery dinner party" מופיעה לנור בדמות רוח רפאים.
להקת "The Alan Parsons Project" הוציאה שיר בשם "The Raven" שמבוסס על הפואמה, באלבום הבכורה "Tales of Mystery and Imagination", שכל שיריו מבוססים על יצירות שונות של אדגר אלן פו.
בשנת 2003 הוציא הזמר לו ריד אלבום בשם זה, בו מגולל ריד סיפורים ושירים קצרים של פו בדקלום ובשירה.
בסדרה "ביטל בורגס מטאליקס" ישנו פרק שנקרא "הפו ושעון המטוטלת" כשבו מגיע העורב ביחד עם אדגר אלן פו עצמו על מנת לקדם ספר חדש שלו אל חבורת המפלצות של פלאבר.
באחת הפעמים העורב אומר "Nothing More" פעמיים שזוהי פאראפזה על "Never More" מהשיר המקורי.
להקת הפולק "Omnia" הקליטה ביצוע מוזיקלי לשיר, שקוצר ומילותיו שונו במקצת.
להקת המטאל "Rotting Christ" הוציאה בשנת 2019 את השיר "The Raven", שכולל שירה המתייחסת לטקסט המקור, וציטוטים בקריינות מתוך הפואמה.
השיר מלווה בקליפ וידאו אפל שהותאם לתוכן השיר.
אחד מפרקי הסדרה "עלילות טייני טון" עסקה בפואמה, כשאת העורב מחליפה דמותה של ציפי.
בסדרה "ונסדיי" נקרא בית הספר בו מתרחשת העלילה "אקדמיית נברמור" (Nevermore Academy) על שם הפזמון של "העורב".
פו, בסדרה, נחשב לבוגר החשוב ביותר של בית ספר זה.
הפואמה משולבת בסדרה "נפילת בית אשר" (2023) מאת מייק פלנגאן ועל שמה גם נקרא פרק 8, פרק הסיום של הסדרה.
הפואמה מופיעה בספר "זריחה על האסיף" מ-2025, הספר החמישי בסדרת "משחקי הרעב" מאת סוזן קולינס, בתור הפואמה ממנה לקוח שמה הפרטי של לנור דאב ביירד, בת זוגו של היימיטץ' אברנת'י מספר הסיפור, וכמו כן הפואמה מצויה מספר פעמים במהלך הספר עצמו.
העור בו אני חי (בספרדית: La piel que habito) הוא מותחן ספרדי משנת 2011 בבימויו של פדרו אלמודובר, ובכיכובם של אנטוניו בנדרס, אלנה אנאיה, מריסה פארדס, יאן קורנט ורוברטו אלאמו.
הוא מבוסס בקווים כלליים על הרומן הצרפתי "מיגל" מאת תיירי ז'ונקה.
אלמודובר ובנדרס חזרו לעבוד יחד בסרט זה, בפעם הראשונה לאחר הפסקה בת 21 שנה.
הסרט עלה להקרנת בכורה במאי 2011 בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הסרט, לדברי אלמודובר, הוא "סיפור אימה ללא צעקות או הפחדות".
הנושא המרכזי בו הוא הנקמה של המנתח הפלסטי ד"ר לדגארד (אנטוניו בנדרס) בצעיר שתקף מינית את בתו.
הסרט מתרחש בטולדו בשנת 2012. המנתח רוברט לדגארד (אנטוניו בנדרס) פיתח, באמצעות הנדסה גנטית, עור בעל תכונות משופרות, כגון עמידות לאש.
בכנס רפואי סיפר שניסה את העור רק על עכברים.
באחוזתו, המשמשת גם כמתקן רפואי משוכלל המאפשר מחקר ועריכת ניתוחים, הוא מחזיק אישה צעירה כלואה (אלנה אנאיה), בעזרתה של מנהלת משק הבית, מריליה (מריסה פארדס).
בזמן שרוברט אינו בבית, מגיע, בתחפושת של נמר (בעיר מתקיים קרנבל), סקה (רוברטו אלאמו), בנה של מריליה.
הוא מבקש מאמו מחסה, משום שנמלט לאחר שוד שערך, אך היא מסרבת.
הוא רואה, בטלוויזיה במעגל סגור, את האישה הכלואה, ומבקש להגיע אליה.
מריליה מסרבת גם לכך, וסקה כובל אותה, מגיע לחדרה של הכלואה ואונס אותה.
רוברט, שחזר הביתה, רואה את האונס, ויורה למוות בסקה.
מריליה מספרת לאישה הכלואה שהיא אמם של רוברט ושל סקה, משני גברים שונים, אך הם אינם יודעים זאת.
היא מספרת שאשתו של רוברט נכוותה אנושות בתאונת דרכים 12 שנים קודם לכן, ורוברט הצילה וניסה לשקם אותה, אך כשהיא ראתה את מראה פניה המעוות התאבדה בקפיצה מהחלון.
בתם נורמה (ביאנקה סוארס), שהייתה עדה להתאבדות, נזקקה עקב כך לטיפול פסיכיאטרי.
בפלאשבק של שש שנים לאחור, ויסנטה (ז'אן קורנט), הוא גבר צעיר המועסק בחנות הבגדים של אמו.
נורמה מגיעה עם אביה למסיבת חתונה.
היא יוצאת עם ויסנטה לחצר, ושם הוא מנסה לאנוס אותה, וכשהיא מתנגדת – סוטר לה בחוזקה והיא מתעלפת.
רוברט, שרואה את ויסנטה נמלט על אופנועו, מוצא את נורמה בחצר ומעיר אותה, והיא מדמה שהוא האנס.
מצבה הנפשי מחמיר, והיא מאושפזת וכעבור זמן מה - מתאבדת.
הוא חוטף אותו, עורך בו ניתוח לשינוי מין, ומעניק לו את תווי פניה של אשתו המנוחה.
בחזרה להווה (שנת 2012), ויסנטה, שלאחר שינוי מינו קרוי ורה, הוא האישה הכלואה באחוזתו של רוברט.
בעקבות האונס על ידי סקה, ורה רוכשת את אמונו של רוברט, והוא מאשר לה לצאת לקניות עם מריליה.
פולחנסיו (אדוארד פרננדס), עמיתו של רוברט שהשתתף איתו בניתוח לשינוי מין של ויסנטה, מגלה את ויסנטה בידיעה בעיתון על נעדרים, ומאשים את רוברט שהניתוח נעשה במסמכים מזויפים, לשם מחקר בלתי חוקי.
ורה מגיעה, ואומרת שהניתוח נעשה לפי רצונה.
צעד זה מחזק את אמונו של רוברט, המאפשר לוורה חופש תנועה בבית.
ורה מוצאת אקדח, ויורה ברוברט.
מריליה, ששמה לב לכך, יוצאת לעזרת רוברט, אך ורה יורה גם בה.
ורה יוצאת מהאחוזה ומגיעה לחנות הבגדים של אמהּ, שם היא מוכיחה לכריסטינה, העובדת בחנות, ולאחר מכן גם לאמהּ, שהיא הבן האובד, ויסנטה.
אנטוניו בנדרס: ד"ר רוברט לדגארד, מנתח פלסטי הנוקם בצעיר שאנס את בתו.
אלנה אנאיה: ורה, אישה צעירה הכלואה באחוזתו של ד"ר לדגארד.
מריסה פארדס: מנהלת משק הבית באחוזתו של ד"ר לדגארד.
ז'אן קורנט: ויסנטה, צעיר העובד בחנות הבגדים של אמו, נחטף על ידי ד"ר לדגארד, ובניתוח לשינוי מין הופך לאישה בשם ורה.
רוברטו אלאמו: פולחנסיו, עמיתו של ד"ר לדגארד.
אלמודובר קרא את "מיגל" מאת תיירי ז'ונקה כעשר שנים לפני עליית הסרט לאקרנים.
מה שמשך אותו ברומן הייתה לדבריו "עצמת הנקמה של דוקטור לדגארד", וזה הפך לגרעין התסריט המעובד שבמרוצת הזמן הלך והתרחק מהעלילה המקורית.
בנוסף, אלמודובר קיבל השראה לכתיבת התסריט מסרטו של ז'ורז' פראנז'ו (Franju) "עיניים ללא פנים" וכן מסרטי המתח של פריץ לאנג.
הבמאי הכריז על פרויקט הסרט בשנת 2002, והתכוון לגייס את אנטוניו בנדרס ופנלופה קרוז לתפקידים הראשיים, אולם בסופו של דבר לוהקו אלנה אנאיה ובנדרס.
העור בו אני חי הוא שיתוף הפעולה הראשון בין השניים מאז "קשור אותי!
אהוב אותי!" משנת 1990, ושהחל בשנת 1980. הסרט הופק על ידי "אל דסאו" בתקציב של עשרה מיליון אירו.
צילומי הסרט החלו ב-23 אוגוסט 2010 והסתיימו כארבעה חודשים מאוחר יותר.
אתרי הצילומים כללו את סנטיאגו דה קומפוסטלה, מדריד, ובית אחוזה על יד טולדו.
בשל ההתפתחויות בענף ההפצה, החליטה אל דסאו לנטוש את האסטרטגיה הרגילה שלהם להפצת יצירותיו של אלמודובר, ולהפיץ את הסרט ברחבי העולם בסתיו.
סרטי הבמאי הועלו בעבר בבתי הקולנוע הספרדיים באביב ולאחר מכן בעולם במהלך הרבעון האחרון של השנה.
הקרנת הבכורה בספרד הייתה ב-2 בספטמבר 2011. בישראל ובארצות הברית הסרט עלה בחודש אוקטובר אותה שנה (בארצות הברית בהפצה מוגבלת בלבד).
המבקר פיטר בראדשו שהעניק לסרט 4 כוכבים מתוך 5, כינה אותו "מעוות בצורה פנטסטית" ו "מותחן מקאברי באמת".
כתב הגארדיאן תיאר את המחצית הראשונה של הסרט כ"התגרות ארוכה ומאורגנת היטב בצופה".
"הקהל הולך על כורחו אחרי העלילה, מגשש באפלה.
ואז, בהפתעה מוחלטת, המלכודת נפרשת והעלילה מוסטת לכיוון בלתי צפוי.
בבת אחת מתפשט המותחן של אלמודובר מבגדיו, מסיר את עורו ויוצא במחול עם עצמותיו בלבד." אנדרו אוהייר מ"סלון.
קום" כתב כי "זה פחות סרט שתוכל להתאהב בו ויותר סרט שתגיד לחברים שלך שהם ממש חייבים לראות, וזה אמור להספיק כדי להפוך אותו ללהיט ברחבי העולם".
מבקרי הקולנוע זיהו סרטי קולנוע אחדים מהם הושפע "העור בו אני חי":
"פרנקנשטיין", רומן שכתבה הסופרת מרי שלי בשנת 1818 ועובד פעמים אחדות לסרט.
בספר מתואר ד"ר ויקטור פרנקנשטיין, רופא צעיר ושאפתן, שהגיע למסקנה שבשביל להבין חיים הוא חייב להבין את מהות המוות.
הוא חיבר איברים וחתיכות עור של אנשים מתים, והצליח להפיח חיים ביצור שיצר.
"ורטיגו", מותחן פסיכולוגי משנת 1958 שביים אלפרד היצ'קוק.
הסרט עוסק בבלש פרטי, שאישה שהוא אוהב מתאבדת לנגד עיניו, והוא מנסה "לשחזר" אותה באישה אחרת שפגש.
"עיניים ללא פנים" , סרט של הבמאי הצרפתי ז'ורז' פראנז'ו מ-1960, העוסק באב המשקם את פניה של בתו, שנפגעו בתאונת דרכים, באמצעות פניהן של צעירות שהוא חוטף והורג.
שאלות של זהות מינית, ובפרט שאלות של טרנסקסואליות העסיקו את אלמודובר באחדים מסרטיו.
("חוק התשוקה" ו"הכל אודות אמא").
בשני מקרים (טינה ב"חוק התשוקה" ואגראדו ב"הכל אודות אמא") מוצגת הטרנסקסואליות באור חיובי, ובשלישי (לולה ב"הכל אודות אמא") - באור שלילי.
בכל המקרים הללו, שינוי המין היה בחירתו של האדם שעבר שינוי זה.
בסרט שלפנינו, שינוי מינו של ויסנטה מזכר לנקבה נעשה בכפייה, כנקמה של רוברט.
ויסנטה, שהפך לוורה, השלים עם שינוי זה, אך לא איבד את זהותו, וברגע שהתאפשר לוורה להימלט מכלאה ולחזור למשפחתה הקודמת – היא עשתה זאת.
העורבים של מצודת לונדון הם קבוצה של עורבים שחורים הגדלים בשביה במצודת לונדון.
האגדה מספרת כי נוכחות העורבים מגינה על המלוכה הבריטית ועל המצודה; קיימת אמונה טפלה ולפיה אם העורבים של מצודת לונדון ימותו או יימלטו, אזי הכתר ובריטניה ייפלו.
הקבוצה מונה לכל הפחות שבעה פרטים, מהם שישה שהם המינימום הנדרש והשאר כגיבוי למקרה שאחד מהם ימות.
לאורך ההיסטוריה היו העורבים השחורים נפוצים ברחבי בריטניה הגדולה, לרבות בערים, כך שהמצודה הייתה ממוקמת בתחומי אזור הקינון הטבעי שלהם.
אולם כאשר גורשו העורבים מרוב בתי הגידול המסורתיים שלהם, לרבות מלונדון, הם יכלו להמשיך להתגורר במצודה אך ורק בתנאי שבי ובתמיכת הרשויות.
אגדות מקומיות גורסות כי מוצא העורבים הוא מתקופתו של המלך צ'ארלס השני, אשר שלט באנגליה, בסקוטלנד ובאירלנד בין השנים 1660 ל-1685. אולם אין עדויות לנכונות האגדות הללו וההיסטוריונים אף גורסים כי "מיתולוגיית עורבי המצודה היא, ככל הנראה, מעוף הדמיון הוויקטוריאני".
אחת האגדות הקדומות, הקושרת לראשונה את העורבים למצודה, מספרת את סיפורו של האל הקלטי בראן המבורך (ולשית: Bendigeidfran - עורב מבורך), שנפצע באורח אנוש בקרב העז נגד המלך האירי מתולווך (Matholwch), אשר התנהג בחוסר כבוד לנסיכה הבריטית בראנוון (Branwen).
הוא ציווה על תומכיו לערוף את ראשו ולקבור אותו מתחת לגבעה הלבנה (עליה שוכנת בימיינו המצודה) כשהוא פונה לכיוון צרפת ומשמש כקמע המגן על בריטניה הגדולה מפני פלישת זרים.
לפי הפולקלור הבריטי העורבים השחורים מאכלסים את המצודה מזה מאות שנים, ונמשכו אליה לראשונה בעקבות הריח של גוויות אויבי הכתר אשר הוצאו להורג במקום.
קיימת אגדה ולפיה בעת מותה של אן בולין בשנת 1535 "גם העורבים של המצודה ישבו בשקט וללא תנועה על הביצורים ובהו באופן משונה במחזה מלכה עומדת למות!".
לפי האגדה התנהגו העורבים בצורה גרועה יותר במהלך הוצאתה להורג של ליידי ג'יין גריי בשנת 1554: הם "ניקרו את העיניים והוציאו אותן מהראש הכרות" של המלכה המודחת.
במאמרו "How Ravens Came to the Tower of London" הסיק הסופר האמריקני בוריה זאקס כי העורבים הובאו למצודה על מנת להעצים את תחושת הדרמטיות של ההוצאות להורג שנערכו בה.
אגדה נוספת מייחסת את תחילת המסורת של קיצוץ כנפי העורבים לצ'ארלס השני ולאסטרונום המלכותי שלו ג'ון פלמסטיד.
לפי הגרסה הראשונה של האגדה התלונן פלמסטיד בפני צ'ארלס על כך שעורבים שחורים עפים דרך שדה הראייה של הטלסקופ שלו ומקשים עליו לצפות בשמים ממצפה הכוכבים שבמגדל הלבן.
פלמסטיד ביקש שהעורבים יגורשו, אולם צ'ארלס השני סירב לבקשה זו.
לפי הגרסה שנייה, תיעב צ'ארלס עצמו את העורבים על שהטילו את צואתם על הטלסקופ.
לפי גרסה זו צ'ארלס והאסטרונום שלו ניהלו שיחה שבה נקבע גורל העורבים והכפר גריניץ', בו נחנך ב-1675 מצפה כוכבים מלכותי על ידי המלך.
המלך התלונן בפני פלמסטיד וקבע כי:
אגדה נוספת קושרת את הופעת העורבים במצודה לשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666. העורבים השחורים, כמו גם החזירים והדיות, היו מאוכלי הנבלות הבולטים של לונדון בימי הביניים.
לפי האגדה, לאחר השריפה הניצולים החלו לצוד את העורבים בלונדון כיוון שהם נמשכו לבשר, אך פלמסטיד הסביר לצ'ארלס השני כי חיסול כל העורבים יהיה אות המבשר רעות וכי הממלכה לא תשרוד אם העורב האחרון ימות.
לפיכך ציווה צ'ארלס לשמור שישה עורבים במצודה.
בוריה זאקס ניסה למצוא ביסוס היסטורי לטענה הנפוצה, כי מקורה של אגדת העורבים הוא בימיו של צ'ארלס השני, אולם למרות מאמציו הוא כשל באישוש הטענות.
התיאורים הראשונים, הידועים, של העורבים במצודת לונדון מתוארכים לשנת 1883. אחד מהם הופיע במהדורה המיוחדת של העיתון The Pictorial World, והשני הופיע בספר London Town שנכתב על ידי פליקס לי ואויר על ידי תומאס קריין ואליזבת יוטון.
זאקס מצא את האזכור הראשון לחשיבות העורבים השבויים בספר The Tower, שנכתב על ידי ג'ורג' יאנגהאזבנד בשנת 1926. יאנגהאזבנד טען בספרו כי העורבים סופקו למצודה על ידי וינדהאם וינדהאם-קווין, הרוזן הרביעי מדאנרייבן ומאונט-ארל (1841–1926).
הרוזן השני מדאנרייבן היה פטרון של מומחה לדרואידים, משורר וזייפן יולו מורגנוג, ששכנע את המשפחה, כי טירתם בגלמורגן היא מקום מגוריו המקורי של האל-עורב בראן, שלמעשה היה מלך קדום.
הרוזנים ככל הנראה חשבו על העורבים כאווטארים של בראן, ורצו לטעון להשפעה רוחנית של המצודה.
ג'ף פארנל, ההיסטוריון הרשמי של המצודה וחבר בצוות הנשקייה המלכותית, מאמין גם כן כי ההיסטוריה העתיקה של העורבים במצודה היא אגדה שנוצרה במהלך התקופה הוויקטוריאנית.
במהלך מחקרו של פארנל ולמרות ההנחה המוקדמת כי שלומו של הכתר הבריטי תלוי בנוכחות הקבועה של העורבים, הוא מצא מסמכים שבהם נאמר במפורש כי לא נותרו עורבים במצודה ולמרות זאת המונרכיה והמצודה שרדו.
ממצא זה מיוחס לתקופה שלפני פתיחת המצודה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר העורבים היחידים ששרדו, הזוג מייבל וגריפ, נעלמו מהמצודה וככל הנראה עברו לקנן בעץ סמוך.
סיפור "בריחתם" של זוג העורבים הופיע במספר עיתונים בארצות הברית.
פארנל מאמין גם כי העורבים הראשונים שגדלו במצודה בתנאי שבי הובאו אליה כחיות מחמד של הצוות.
המערב החל להתעניין בעורבים לאחר פרסום הפואמה "העורב" של אדגר אלן פו בשנת 1845.
ההתייחסות הראשונה לגרסה מוקדמת של האגדה, אשר לפיה בריטניה תיכבש אם העורבים יעזבו את המצודה, מתוארכת ליולי 1944, כאשר העורבים שימשו כתצפיתנים בלתי רשמיים, שהיו אמורים לזהות את הפצצות ואת מטוסי האויב במהלך הבליץ.
נכון ל-2025 מתגוררים במצודת לונדון שמונה עורבים:
ג'ובילי (Jubilee) - זכר, בקע בסומרסט ב-2012, נקרא כך לרגל יובל ה-60 למלכות אליזבת' השנייה
האריס (Harris) - זכר, בקע בסומרסט ב-2016
פופי (Poppy) - נקבה, בקעה בסארי ב-2018
ג'ורג'י (Georgie) - נקבה, בקעה ב-2019 במצודה, נקראת כך בשל בקיעתה ביום ג'ורג' הקדוש
העורבים שבמצודה אינם יכולים להתרחק ממנה בתעופה מאחר שהנוצות באחת מכנפיהם נשמרות מקוצצות באופן קבוע.
מאחר שהמבנה של כנפיהם אינו זהה, הם אינם מסוגלים לעוף אלא למרחק קצר בלבד.
זהו, ככל הנראה, הקושי היחיד בחיי היומיום שלהם.
בוריה זאקס תיאר בהומור את חיי העורבים:
לכל אחד מהעורבים יש תג צבעוני עם שמו על אחת מרגליו, על מנת שניתן יהיה לזהות בקלות את הפרטים השונים.
לעורבים במצודה יש תוחלת חיים של כ-40 שנים.
כל אחד מהעורבים שבמצודה זוכה לקבל שם, וכולם מטופלים על ידי שומרי המצודה, היאומן וורדרס.
התזונה של העורבים מבוקרת היטב; היא כוללת פירות טריים, גבינה ובשר טרי, כמו גם ויטמינים ותוספי תזונה אחרים.
אחראי העורבים (Ravenmaster), דרק קויל, אמר בשנת 2007 כי: "אני קונה בשר טרי בסמית'פילד - כבד, כבש, בשר בקר, תרנגול.
ולעיתים כאשר אני נמצא בבית שלי בסאפוק מישהו נותן לי ארנב שניצוד.
אם אני רואה בעל חיים שנהרג על הכביש, והוא לא נפגע בצורה חמורה מדי, אני מכניס אותו לשק שחור ומביא אותו בחזרה לכאן.
אני נותן להם גם ביסקוויטים, המוטבלים בדם מהבשר שאני רוכש ובחורף אני נותן להם כמוסות של שומן מכבד של דגי בקלה.
אני יודע שהם מקבלים את כל הוויטמינים והשומן שהם צריכים.
זו הסיבה שהם נראים כה בריאים".
בהמשך הוסיף קויל: "הם מקבלים בכל יום שמונה אונקיות של בשר.
אחת ליומיים הם מקבלים ביצים מבושלות ואני נותן להם תפוח חתוך וענבים - דרך אגב, הם אוהבים גבינה".
רק עורב אחד שרד את הפצצות הבליץ במלחמת העולם השנייה, ולפיכך הורה ראש הממשלה סר וינסטון צ'רצ'יל להביא עורבים נוספים למצודה על מנת שמספרם יעמוד בתקן.
עורבי המצודה מגויסים לכוחות המזוינים של הממלכה כמו חיילים רגילים והם מקבלים תעודות זיהוי כמו חיילים ושוטרים.
בדומה לחיילים, ניתן לשחרר את העורבים משירות בגין התנהגות בלתי הולמת.
רוב הלונדונים מחבבים את העורבים, אך לעיתים פרט ספציפי יאבד את חינו בשל התנהגותו.
לדוגמה, העורב "ג'ורג'" איבד את תפקידו והוגלה לוויילס לאחר שתקף והרס אנטנה של טלוויזיה.
בעקבות האירוע ניתן צו מיוחד שבו נאמר "העורב ג'ורג', שגויס בשנת 1975 הועבר, בשבת 13 בספטמבר שנת 1986, לגן החיות Welsh Mountain Zoo שבויילס.
התנהגותו בלתי מספקת, ולפיכך שירותו אינו נחוץ יותר".
בשנת 1996 שוחררו משירות שני עורבים נוספים מהמצודה בגין "התנהגות שאינה הולמת את דיירי המצודה".
עורבים אחדים הצליחו להימלט למרות נוצותיהם המקוצצות.
בשנת 1981 החליט העורב "גרוג" לעזוב את אזור המצודה לטובת פאב וזאת לאחר 21 שנים של שירות לכתר.
מנגד, עורבת בשם "מייבל" נחטפה מהמצודה, זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, ותעלומה זו מעולם לא נפתרה.
סיפור נוסף נוגע לעורבים "ג'יימס קרואו" (James Crow) ו"אדגר סופר" (Edgar Sopper).
אדגר סופר שם לב לתשומת הלב הרבה שניתנה לג'יימס קרואו לאחר מותו, והחל לחקות ולהעמיד פני מת על מנת לזכות בתשומת לב נוספת.
התעלול היה כה משכנע, עד שאחראי העורבים האמין כי אדגר סופר מת.
כאשר אסף האחראי את "הגופה" נשך העורב את אצבעו ו"התעופף משם כשהוא מקרקר צחוק עורב גדול".
בשנת 1990 הלך לעולמו כומר בשם נורמן הוד, בחדרו שבשטח המצודה.
טום טרנט, לשעבר עוזרו של אחראי העורבים, דיווח כי נראה היה שהעורבים מודעים למוות, כיוון שזמן קצר לאחר המוות הם התאספו בטאוור גרין ליד הקפלה, קראו קריאות, ולאחר מכן השתתקו כמי שחולקים כבוד אחרון למת.
עדות זו אינה מתארת בהכרח מאורע בדיוני, מאחר שידוע כי עורביים עורכים "הלוויות" שבהן הם מתאבלים ומתאספים בדממה סביב גופתו של עורב מת.
כיום העורבים הם אחת האטרקציות התיירותיות הבולטות עבור מי שמבקר בסיטי של לונדון.
ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, דווח כמי שהתרשם מאוד מהכישורים המילוליים של העופות; אחד מהעורבים בירך כל אחד מחברי הפמליה שלו בברכת "בוקר טוב!".
עם זאת, רשויות המצודה ממליצות לתיירים לא להאכיל את העורבים, ומזהירים כי עורב עלול לנשוך אם הוא יחוש מאוים.
מאז שנת 1987 נתונים עורבי המצודה לתוכנית רבייה בשבי, אשר נושאת פירות.
לדוגמה, במשך השנים הצליח זוג העורבים "צ'ארלי" ו"ריס" לגדל 17 גוזלים משותפים.
עם זאת, סופו של צ'ארלי היה רע; לאחר שהוא נשך כלב מאתר פצצות (שנקרא גם הוא צ'ארלי), תפס הכלב את העורב בשיניו.
נשיכתו של הכלב הייתה קטלנית עבור העורב.
במהלך מגפת שפעת העופות של 2006 הוכנסו עורבי המצודה לתוך אגפיה הפנימיים, ושוכנו במתחם סגור על מנת להגן עליהם מפני הדבקה בנגיף.
תחום תפוצתם של עורבים שחורים כולל את בריטניה הגדולה (ומרבית החלקים האחרים של חצי הכדור הצפוני), אולם בשנים האחרונות האוכלוסיות המתרבות בבריטניה מוגבלות לאזורים הגבוהים בדרום-מערב האיים הבריטיים.
סביר להניח כי העורבים התגוררו במצודה ובסביבתה כבר לפני מאות שנים, כיוון שעד המאה ה-16 העורבים התגוררו בקרבה רבה לבני אדם וכן בטבע; הם התקבלו בברכה ביישובים כיוון שהרגלי הציד שלהם סייעו בניקוי הרחובות.
אולם, בשנים האחרונות נתפסו העורבים כאיום על אורח החיים, ובמאה ה-19 הם גורשו בהדרגה מאזורים רבים באמצעות ציד וירי שיטתיים.
הפעם האחרונה שבה נצפו עורבים שחורים מקננים בטבע בלונדון הייתה בשנת 1826 בהייד פארק.
אולם בשנת 2004 דיווחה החברה המלכותית להגנה על עופות כי עורבים נצפו מקננים במחוזות הבית שמסביב ללונדון וכן במרחק של כ-30 מיל מהמצודה.
העורק התת-בריחי (TA: Arteria subclavia) הוא עורק זוגי שנמצא בחלקו העליון של בית החזה.
שמו נובע ממיקומו האנטומי מתחת לעצם הבריח.
העורקים התת-בריחיים מסתעפים מקשת אבי העורקים ומספקים דם לגפיים ולראש, כאשר בצד שמאל העורק התת-בריחי יוצא ישירות מאבי העורקים ומצד ימין העורק התת-בריחי יוצא מגזע הזרוע והראש.
העורק התת-בריחי השמאלי מספק דם ליד שמאל, ואילו העורק התת-בריחי הימני מספק דם ליד ימין ולמבנים מסוימים בראש ובבית החזה.
העורק התת-בריחי יוצא ממקורו, השונה בכל צד, הצדה ועובר דרך שרירי המעלות.
ממקורו, העורק עובר בין שרירי הסולם הקדמי והאמצעי - שריר הסולם הקדמית (scalenus anterior) מקדימה ושריר הסולם האמצעית (scalenus medius) מאחורה.
זאת בניגוד לווריד התת-בריחיי, הנוסע מקדימה לשריר הסולם.
הוא מתקדם עד הגבול הצדי של הצלע הראשונה, ושם הופך לעורק בית השחי.
כמו עורקים רבים בגוף, מהלך הווריד המלווה את העורק דומה לו אך לא זהה: הווריד התת-בריחי נע קדמית לשרירי המעלות.
ממקורו עד החלק התיכון של שרירי המעלות העורק החולייתי לכיוון הגולגולת ועם העורק החולייתי הנגדי יוצר בהתחברותם בחוליות את העורק הבסיסי שנכנס למעגל ויליס.
עורק החזה הפנימי מאחורי הצלעות ונותן ענפים לאזור בית החזה גזע התריס והצוואר קצר מאוד, ומתפצל מאוד מהר לעורק התריס התחתון ולעורק הרום-שכמי חלק שני
נע מאחורי החלק הקדמי של שריר המעלות גזע הצלע והצוואר מתפצל לעורק הבין-צלעי העילאי ולעורק הצוואר העמוק חלק שלישי
בין הגבול הצדי של שרירי המעלות ועד סופו של העורק.עורק השכמה הגבי יורד בכיוון האחורי על מנת לספק את השכמה.
העורק התת-בריחי השמאלי: יוצא מתוך העורק התוך-מקטעי השביעי השמאלי
העורק התת-בריחי הימני יוצא מתוך:
הָעוֹרֵק הַתַּת-שִׁכְמִי (TA: arteria subscapularis) הוא עורק בבית החזה המסתעף מחלקו השלישי של עורק בית השחי ומספק דם לשרירים סביב עצם השכם.
זהו הענף הגדול ביותר המסתעף מעורק בית השחי.
ראשיתו בגבול הצדי של השריר התת-שכמי, משם הוא יורד לאורך השריר בדופן האחורית של בית השחי לעבר הזווית התחתונה של השכם.
לאחר ארבעה סנטימטרים ממוצאו הוא מתפצל לשני עורקים: עורק עצם השכמה הכותר ועורק החזה והגב.
הָעוֹרְקִים הַבֵּין-צַלְעִיִּים (TA: arteriae intercostales) הם קבוצה של עורקים המספקים דם לרווחים הבין-צלעיים.
הענפים הבין-צלעיים הקדמיים של עורק החזה הפנימי מספקים דם לחמשת או ששת הרווחים הבין-צלעיים הראשונים.
לאחר הסתעפותם ממנו, מתפצל עורק החזה הפנימי לעורק רום הבטן העליון ולעורק הסרעפת השרירי.
מעורק הסרעפת השרירי מסתעפים יתר הענפים הבין-צלעיים הקדמיים.
הענפים הבין-צלעיים הקדמיים, שניים במספר בכל רווח, נעים הצדה, כשאחד קרוב לגבול התחתון של הצלע מעל והשני קרוב לגבול העליון של הצלע מתחת.
לבסוף, עורקים אלה משיקים לעורקים הבין-צלעיים האחוריים היוצאים מאבי העורקים.
ענפים אלה ממוקמים בחלקם הראשון בין האדר לבין השרירים הבין-צלעיים הפנימיים, ולאחר מכן בין השרירים הבין-צלעיים הפנימיים לשרירים הבין-צלעיים הפנימיים ביותר.
הענפים מספקים דם לשרירים הבין-צלעיים, וכן לשריר החזה הגדול, שריר החזה הקטן והשד, דרך סעיפים החודרים את השרירים הבין-צלעיים החיצוניים.
העורק הבין-צלעי העילאי (arteria intercostalis suprema) הוא עורק שממנו מתפצלים העורקים הבין-צלעיים האחוריים הראשון והשני, אשר מספקים דם לרווחים בין-צלעיים אלה.
עורק זה מסתעף מגזע הצלע והצוואר, ענף של העורק התת-בריחי.
תשעת העורקים הבין-צלעיים האחוריים האחרים יוצאים ישירות מאבי העורקים.
בשל מיקומו של אבי העורקים לשמאל עמוד השדרה, העורקים הימניים ארוכים יותר מעורקים השמאליים.
העורקים הימניים עוברים על פני גופי החוליות, מאחורי הוושט, צינור החזה והווריד האי-זוגי.
הם מכוסים על ידי הריאה הימנית והאדר.
לעומתם, העורקים השמאליים יוצאים אחורנית לצד החוליות, מכוסים על ידי הריאה השמאלית והאדר.
שני העורקים השמאליים העליונים נחצים על ידי הווריד הבין-צלעי העילאי השמאלי, ואילו העורקים התחתונים נחצים על ידי הווריד האי-זוגי המחציתי (vena hemiazygos).
ממול לראשי הצלעות, עובר מטה קדמית להם הגזע הסימפתטי.
עצבי הקרביים יורדים גם הם קדמית לעורקים התחתונים.
כל עורק בין-צלעי אחורי מתקדם לאורך הגבול התחתון של הצלע ממעל, יחד עם הווריד הבין-צלעי והעצב הבין-צלעי של אותו רווח.
הווריד נמצא מעל לעורק, ואילו העצב מתחתיו.
מכל עורק בין-צלעי אחורי מתפצל ענף גבי (ramus dorsalis), המלווה את הענף הגבי של עצב השדרה ומספק את חוט השדרה, עמוד השדרה, שרירי הגב והעור בגב.
כמו כן, מכל עורק מתפצל גם ענף עקיף החוצה את המרווח הבין-צלעי ונע לאורך הגבול העליון של הצלע.
הָעוֹרֵק הֶעָקִיף הָאֶמְצָעִי (TA: arteria collateralis media) הוא עורק בזרוע המתפצל מעורק הזרוע העמוק ומסייע באספקת הדם לאזור המרפק.
העורק יורד בתוך הראש האמצעי של שריר הזרוע התלת-ראשי ויוצר השקה עם העורק הבין-גרמי החוזר מעל זיז המרפק של עצם הגומד.
הָעוֹרֵק הֶעָקִיף הַחִשּׁוּרִי (TA: arteria collateralis radialis) הוא עורק בזרוע המתפצל מעורק הזרוע העמוק ומסייע באספקת הדם לאזור המרפק.
העורק מסתעף בזרוע עצמה ויוצר השקה עם עורק החישור החוזר סמוך למרפק.
הָעוֹרֵק הֶעָקִיף הַגָּמְדִּי הָעֶלְיוֹן (TA: arteria collateralis ulnaris superior) הוא עורק בזרוע המסתעף מעורק הזרוע ומשתתף באספקת הדם למרפק.
ראשיתו של העורק באזור אמצע הזרוע, שם הוא מסתעף מעורק הזרוע.
העורק מנקב את החיץ הבין-שרירי התיכון ויורד לאורך הראש האמצעי של שריר הזרוע התלת-ראשי לעבר המרווח שבין עילית העלי התיכונה של הזרוע לזיז המרפק, כשהוא מלווה בעצב הגומד.
הוא מסתיים תחת השריר כופף שורש היד הגומדי ביצרו השקה עם הענף האחורי של עורק הגומד החוזר ועם העורק העקיף הגומדי התחתון.
לעיתים מהעורק העקיף הגומדי העליון מסתעף ענף מול עילית העלי התיכונה אשר יוצר השקה עם הענף הקדמי של עורק הגומד החוזר.
הָעוֹרֵק הֶעָקִיף הַגָּמְדִּי הַתַּחְתּוֹן (TA: arteria collateralis ulnaris inferior) הוא עורק בזרוע המסתעף מעורק הזרוע ומשתתף באספקת הדם למרפק.
ראשיתו של העורק כחמישה ס"מ מעל לשקע המרפק.
הוא עובר בכיוון תיכון על פני שריר הזרוע, ובנקבו את החיץ הבין-שרירי התיכון, הוא מתעקל סביב גב עצם הזרוע, בין שריר הזרוע התלת-ראשי לעצם.
בנקודה זה הוא יוצר, סמוך למפגש עם עורק הזרוע העמוק, קשת מעל גומץ זיז המרפק.
בעודו נמצא על גבי שריר הזרוע, מסתעפים מן העורקים ענפים העולים ומצטרפים לעורק העקיף הגומדי העליון.
ענפים אחרים יורדים מול עילית העלי התיכונה של הזרוע ויוצרים משיקים לענף הקדמי של עורק הגומד החוזר.
מאחורי עילית העלי התיכונה משיק סעיף נוסף עם העורק העקיף הגומדי העליון ועם הענף האחורי של עורק הגומד החוזר.
הָעוֹרֵק הַבֵּין-גַּרְמִי הַמְּשֻׁתָּף (TA: arteria interossea communis) הוא עורק קצר באמה המסתעף מעורק הגומד.
ראשיתו של העורק באזור גומץ המרפק, מתחת לגבששת החישור, לאחר פיצול עורק הזרוע לעורק הגומד ולעורק החישור.
העורק נע צדית ועמוק אל האמה, לעבר הגבול העליון של קרום האמה הבין-גרמי, ושם הוא מתפצל לעורק הבין-גרמי הקדמי ולעורק הבין-גרמי האחורי.
הָעוֹרֵק הַבֵּין-גַּרְמִי הַקִּדְמִי (TA: arteria interossea anterior), שנקרא בעבר הָעוֹרֵק הַבֵּין-גַּרְמִי הַכַּפִּי (arteria interossea volaris), הוא עורק באמה המסתעף מהעורק הבין-גרמי המשותף ומספק את השרירים בשכבה העמוקה של המדור הקדמי של האמה: השריר כופף האצבעות העמוק, השריר כופף האגודל הארוך והשריר הכפן המרובע.
מעת הסתעפותו של העורק הבין-גרמי הקדמי מהעורק הבין-גרמי המשותף יורד העורק הקדמי על פני צדו הכפי של הקרום הבין-גרמי.
לאורך מהלכו הוא מלווה בענף הכפי של עצב התווך ומכוסה על ידי שוליהם ההמשכיים של השריר כופף האצבעות העמוק והשריר כופף האגודל הארוך, אשר אותם הוא מספק.
באזור זה גם מסתעפים ממנו העורקים הזנים לעצם החישור ולעצם הגומד.
בגבול העליון של השריר הכפן המרובע הוא מנקב את הקרום הבין-גרמי לכיוון גב האמה, שם הוא משיק לעורק הבין-גרמי האחורי.
בטרם העורק מנקב את הקרום הבין-גרמי הוא שולח ענף מטה, מאחורי השריר הכפן המרובע, אשר מתחבר אל ההשקה בין ענפי שורש היד הכפיים של עורק החישור ועורק הגומד.
לאחר ההשקה העורק ממשיך לרדת אל שורש כף היד, שם הוא מתחבר אל רשת שורש היד הגבית.
מהעורק הבין-גרמי הקדמי לעיתים מתפצל עורק התווך, אשר מלווה את עצב התווך במהלכו לכיוון כף היד.
הָעוֹרֵק הַבֵּין-גַּרְמִי הָאֲחוֹרִי (TA: arteria interossea posterior), שנקרא בעבר הָעוֹרֵק הַבֵּין-גַּרְמִי הַגַּבִּי (arteria interossea dorsalis), הוא עורק באמה המסתעף מהעורק הבין-גרמי המשותף.
העורק הבין-גרמי האחורי נע אחורנית בין המיתר המלוכסן לגבול העליון של הקרום הבין-גרמי.
במסלולו הוא עובר בין הגבולות ההמשכיים של השריר הגבן והשריר מצדיד האגודל הארוך, ולאחר מכן יורד לאורך גב האמה, בין השכבה השטחית לשכבה העמוקה של השרירים הפושטים, שלהם הוא מספק דם.
במקום שבו הוא עובר על גבי השריר מצדיד האגודל הארוך והשריר פושט האגודל הקצר, הוא מלווה בעצב הבין-גרמי הגבי.
בחלקה התחתון של האמה הוא משיק לסופו של העורק הבין-גרמי הקדמי.
סמוך לתחילתו של העורק מתפצל ממנו העורק הבין-גרמי החוזר, שעולה לכיוון המרווח שבין עילית העלי הצדית של עצם הזרוע לזיז המרפק, על פני סיביו של השריר הגבן או דרכם ומתחת לשריר המרפק.
סופו בהשקה לעורק העקיף האמצעי היוצא מעורק הזרוע העמוק, לענף האחורי של עורק הגומד החוזר ולעורק העקיף הגומדי התחתון.
הָעוֹרֵק הַבֵּין-גַּרְמִי הַחוֹזֵר (TA: arteria interossea recurrens) הוא עורק באמה המסתעף מהעורק הבין-גרמי האחורי ומספק דם למרפק.
העורק הבין-גרמי החוזר יוצא מראשיתו של העורק הבין-גרמי האחורי.
הוא עולה לעבר המרווח שבין עילית העלי של עצם הזרוע לבין זיז המרפק, על גבי סיביו של השריר הגבן או דרכם ומתחת לשריר המרפק.
בסופו משיק העורק לעורק העקיף האמצעי היוצא מעורק הזרוע העמוק.
הָעוֹרֵק הַתַּת-צַלְעִי (TA: arteria subcostalis) הוא עורק בבית החזה המסתעף מאבי העורקים החזי ומספק דם לחלקה התחתון של דופן בית החזה.
העורק ממשיך את סדרת העורקים הבין-צלעיים האחוריים, במיקומו מתחת לצלע ה-12, התחתונה ביותר מבין הצלעות.
העורק התת-צלעי נע לאורך גבולה התחתון של הצלע ה-12, מאחורי הכליה ולפני שריר המותניים המרובע.
במהלכו מלווה אותו העצב התת-צלעי.
העורק מנקב את האלל האחורי של שריר הבטן הרוחבי, ובמעברו לפנים בין שריר זה לשריר הבטן המלוכסן הפנימי, הוא משיק עם עורק רום הבטן העליון, עם התחתון מבין העורקים הבין-צלעיים ועם עורקי המותניים.
בדומה לעורקים הבין-צלעיים האחוריים, מהעורק התת-צלעי מסתעף ענף גבי, וכן מסתעף ממנו ענף עמוד השדרה.
אלה מספקים את חוט השדרה, עמוד השדרה, שרירי הגב והעור בגב.
העורקים הכליליים (TA: coronary artery, נפוצים בשם הלועזי: העורקים הקורונריים) הם העורקים המספקים דם לשריר הלב, למערכת ההולכה שלו ולמרכיבים נוספים של הלב.
טרשת עורקים נפוצה בעורקים הצרים האלו ועלולה לגרום למחלת לב איסכמית.
העורקים מחולקים ל-2 עורקים מרכזיים: העורק הכלילי הימני והעורק הכלילי השמאלי (RCA וLCA בהתאמה), וסעיפיהם.
העורקים האלו עוברים בין שכבת כיס הלב לשכבת שריר הלב ונקראים גם עורקים אפיקרדיאלים (אפיקרדיום הוא שמה של רקמת כיס הלב בלועזית).
עורקים קטנים נוספים עוברים בתוך שכבת שריר הלב ונקראים עורקים סאב-אפיקרדיאלים.
בעיות בתפקוד העורק יכולות להביא לתסמונת וולאנס.
מקורם של העורקים הכליליים במסתם אבי העורקים ליד העלים שלו, כשלמעשה, אלו העורקים הראשונים המתפצלים מאבי העורקים.
העורק הכלילי השמאלי מספק דם ללב שמאל, חדר ועלייה שמאל, ולמחיצה הבין חדרית.
הפיצול המרכזי הראשון של העורק הכלילי השמאלי הוא לעורק הכותר (LCX) ולעורק הקדמי היורד (LAD).
עורק הכותר מתפצל בהמשך לענפים נוספים כשהעיקרי מביניהם הוא העורק השולי השמאלי.
עורק הכותר מספק דם בעיקר לחדר שמאל ולעיתים למערכת ההובלה של הלב וממשיך עד החלק האחורי של הלב.
העורק השמאלי הגדול יותר הוא העורק הקדמי היורד.
העורק מספק דם לאזור החדר השמאלי, למחיצה הבין חדרית ולחוד הלב.
העורק הקדמי היורד מתפצל למספר ענפים ולבסוף מתבצעת השקה בינו לבין העורק היורד האחורי, סעיף של העורק הכלילי הימני.
העורק הכלילי הימני מספק דם לעלייה ימין, לשני חדרי הלב, לחלק קטן מהמחיצה הבין חדרית וברוב המקרים למערכת ההולכה של הלב.
הסעיפים העיקריים של העורק הכלילי הימני הם העורק השולי הימני וברוב המקרים העורק היורד האחורי (PDA).
העורק השולי הימני מספק את הדם לחדר ימין של הלב, בעוד שהעורק היורד האחורי לשני חדרי הלב ולחלק קטן מהמחיצה הבין חדרית.
מערכת ההולכה של הלב מקבלת את אספקת הדם שלה מעורק הגת והפרוזדור כשב-60% מהאוכלוסייה מסתעף מהעורק הכלילי הימני וב-40% מהאוכלוסייה מעורק הכותר.
העורק היורד האחורי לרוב מסתעף מהעורק הכלילי הימני (ב-70% מהאוכלוסייה), מצב בו המערכת הכליליית מסווגת ב"שליטה ימנית".
לעיתים, העורק מסתעף דווקא מעורק הכותר (ב-10% מהאוכלוסייה), מצב בו המערכת הכליליית מסווגת ב"שליטה שמאלית", ולעיתים הן מעורק הכותר והן מהעור הכלילי הימני (בכ-20% מהאוכלוסייה).
במהלך התכווצות שריר הלב (סיסטולה) נוצר לחץ חוץ-כלי על עורקים אלו ומונע מעבר של דם בעורקים.
על כן, מרבית הדם שמגיע לשריר הלב בעורקים הכליליים מגיע בזמן שלב הרפיית הלב (דיאסטולה).
העורקים הכליליים יכולים להתרחב ולהתכווץ בהתאם לדרישות החמצן של הלב.
חוסר מעבר דם (ואיתו חמצן) לאזור מסוים בלב, למשל עקב חסימה של עורק כלילי מסוים, גורם ללב לעבוד בקצב מהיר יותר וחזק יותר ובכך מעלה את הדרישה של אזור זה לעוד חמצן.
מצב זה מגביר אף יותר את האיסכמיה לאזור זה ויכול לפגוע בו.
איסכמיה מועטה וקצרה עלולה לגרום לתעוקת לב, בעוד איסכמיה חמורה, כמו במקרים של אוטם שריר הלב, עלולה לגרום לנזק בלתי הפיך לרקמת השריר של הלב.
מספר ההשקות של עורקים בלב נמוך מאוד באופן יחסי, אם כי עולה במהלך השנים.
עקב מספר המעקפים הנמוך, חסימה של כלי דם עלולה למנוע הגעה של דם לאזורים שונים בלב, שכן אין מעקפים שיספקו דם לאזורים אלו.
ההשקות הבודדות שבלב מתקיימות בין העורק הקדמי היורד להעורק היורד האחורי, בין העורק הכלילי הימני לעורק הכותר ובין חלקי העורקים המזינים את המחיצה הבין חדרית.
השקות אלו תורמות ללב בעת חסימה, שכן אם אחד מכלי הדם נחסם, כלי הדם השני ממשיך לספק דם, ובכך חמצן, לאזור בו השקה זאת מתרחשת.
העז, או מי זאת סילביה?
הוא מחזה באורך מלא שנכתב בשנת 2000 על ידי אדוארד אלבי אשר הוצג לראשונה בברודוויי בשנת 2002. הוא זכה בפרס טוני בשנת 2002 עבור המחזה הטוב ביותר.
כמו כן זכה כפרס Drama Desk Award והיה מועמד לפרס פוליצר לדרמה בשנת 2003.
במרכז העלילה נמצאים מרטין, אדריכל נשוי בגיל העמידה, אשתו סטיבי ובנם בילי.
חייו של מרטין מתערערים כשהוא מתאהב בעז בשם סילביה.
המחזה מתמקד בגבולותיה של החברה הכביכול ליברלית בארצות הברית; באמצעות הצגת המשפחה במשבר, אלבי מאתגר את הקהל לפקפק בשיפוטו המוסרי של הטאבו החברתי.
שם המחזה מתייחס לשיר "מי היא סילביה?" ממחזהו של ויליאם שייקספיר "שני אדונים מוורונה".
במחזה זה, פרוטיוס שר את השיר הזה, בתקווה לחזר אחרי סילביה.
התייחסות לשיר זה נמצאת גם במחזה Finding the Sun, אותו כתב אלבי בשנת 1982.
המחזה נפתח עם מרטין וסטיבי בסלון ביתם שבפרוורים, חוגגים את יום הולדתו ה-50 של מרטין.
הם מתכוננים לראיון בטלוויזיה אותו צפוי לקיים חברם רוס, אבל דעתו של מרטין מוסחת, והוא לא זוכר כלום.
סטיבי שואלת את מרטין על כרטיס ביקור של אישה שמצאה בכיסו ועל הריח המוזר שלו.
מרטין מכחיש שיש לו רומן עם אישה, אבל מתוודה שהתאהב בעז בשם סילביה.
סטיבי צוחקת, חושבת שזה בדיחה.
סטיבי עוזבת כאשר רוס מגיע.
רוס מעוניין לחגוג בתוכנית הטלוויזיה שלו את היותו של המרטין האדריכל הצעיר ביותר הזוכה בפרס פריצקר וכן את בחירתו להיות האדריכל של פרויקט חדש ויוקרתי, אך חוסר היכולת של מרטין להתרכז בראיון מתסכלת את רוס.
מרטין מגלה לרוס שהסיבה להיסח הדעת שלו היא הרומן שלו עם סילביה, שהחל במהלך החיפוש אחר בית כפרי.
רוס, שמופתע לגלות שמרטין יכול להתאהב במישהי מלבד סטיבי, שואל שוב ושוב "מי היא סילביה?" וכאשר מרטין מציג בפניו תמונה שלה, רוס צורח שסילביה היא עז.
סטיבי מתעמת עם מרטין על מכתב שרוס כתב על הרומן של מרטין ועל זהותה של סילביה.
בילי מזועזע, בוכה ובורח לחדרו.
סטיבי קוראת את המכתב בקול רם, ואז מתארת כיצד היו חייה נורמליים לפני שפתחה אותו.
היא מבינה כי מרטין אמר אמת בתמונה הראשונה, וכי היא צדקה לדאוג בגלל כרטיס הביקור והריח המוזר.
הכרטיס שייך לקבוצת תמיכה בזואופיליה.
מרטין מגלה כי החברים בקבוצה מחפשים אחר חברה של חיות כמנגנון התמודדות.
עבורו, סילביה היא לא רק חיה; יש לה נשמה והיא מקבלת את אהבתו.
במהלך הסבריו, סטיבי שוברת חפצים שונים והופכת רהיטים שונים.
לבסוף, היא יוצאת, נשבעת לנקום.
בילי נכנס לסלון ההרוס שבו מרטין נשאר לבדו.
בילי מציין כי מרטין וסטיבי הם אנשים טובים, והם טובים יותר מרוב ההורים של חבריו לכיתה.
עם זאת, הוא מתחיל לבכות ברגע שהוא מבין כי משיכתו לבעלי חיים של מרטין קרעה את משפחתו הרגילה ומאושרת ללא תקנה.
לאחר מכן הוא מכריז על אהבתו ומנשק של מרטין.
רוס נכנס ועד לנשיקה של בילי.
למרות היותו זועם בתחילה, מרטין מחבק את בילי כדי לנחם אותו.
מרטין מגן על הנשיקה שלו עם בילי בפני רוס, ומציין כי יש לו חבר שפעם קיבל זקפה מכך שתינוק ישב על ברכיו, כשהוא רומז שהחבר היה רוס.
כאשר רוס מביע את הסתייגותו ממרטין וממעשיו, מרטין קורא תיגר על שיקול דעתו של רוס ומותח ביקורת על התערבותו של רוס במשפחתו.
רוס מצדיק את המכתב שכתב לסטיבי.
סטיבי חוזרת, גוררת איתה פגר של עז.
היא הרגה את סילביה מפני שלא יכלה לסבול את הרעיון שסילביה אוהבת את מרטין באותה מידה כמו סטיבי.
רוס קופא במקומו, בילי בוכה, ומרטין נשבר.
שם הדמות אודות הדמות שחקנים בולטים שגילמו דמות זו סטיבי גריי אשתו של מרטין.
עד סילביה, היא הייתה אהבתו האחת והיחידה של מרטין.
מרסדס רוהל, סאלי פילד, סופי אוקונדו, ליליאן ברטו מרטין גריי בעלה של סטיבי.
בן 50, אדריכל מצליח ועטור פרסים, שמתאהב בסילביה.
ביל פולמן, ג'ונתן פרייס, דמיאן לואיס, מוני מושונוב בילי גריי בנם בן ה-17 של סטיבי ומרטין.
אדי רדמיין, עידו רוזנברג רוס טאטל חבר המשפחה.
מנחה טלוויזיה המתכונן לקראת ריאיון עם מרטין.
המחזה הוצג לראשונה בברודוויי ב-John Golden Theatre ב-10 במרץ 2002, שם רץ עד ל-15 בדצמבר 2002, ובסך הכל הוצג 309 פעמים (ועוד 23 הצגות הרצה).
דייוויד אסביורנסון ביים את ביל פולמן, שגילם את דמותו של מרטין, מרסדס רוהל בתפקיד סטיבי, ג'פרי קרלסון וסטיבן רואו.
ב-13 בספטמבר 2002, ביל ארווין נכנס לתפקידו של מרטין, וסאלי פילד נכנסה לתפקידה של סטיבי.
הבכורה האירופית התקיימה ב-Vienna's English Theatre בחודשים מרץ-מאי 2003. בהצגה, בבימויה של פם מקינון, כיכבו לורנס לאו (מרטין), ג'וריאן יוז (סטיבי), הווארד נייטינגל (רוס) ומייקל זלבינגר (בילי).
בבריטניה, ההצגה הועלתה תחילה ב-Almeida Theatre שבאיזלינגטון משם עברה ההפקה ל-Apollo Theatre שבוסט אנד ב-15 באפריל 2004, והוצגה שם עד ל-7 באוגוסט 2004. בבימויו של אנתוני פייג', בהצגה השתתפו השחקנים ג'ונתן פרייס (מרטין), קייט פאהי (סטיבי), מתיו מארש (רוס) ואדי רדמיין (בילי).
המחזה הופק בניו סאות' ויילס, אוסטרליה, על ידי ה-State Theatre of South Australia והוצג ב-Seymour Centre שבסידני בין ה-6 באפריל ל-7 במאי 2006. בבימויה של מריון פוטס, בהפקה זו השתתפו השחקנים ויליאם זאפה, ויקטוריה לונגלי, קמרון גודול ופיפ מילר.
באוטווה, המחזה הופק על ידי ה-Great Canadian Theatre Company תחת בימויה של לורן פרדי, והוצג בין ה-28 באוקטובר ועד ל-14 בנובמבר 2004. השחקנים כללו את סטיוארט ארנוט בתפקיד מרטין, דיקסי סיטל בתפקיד סטיבי, פיטר מוני בתפקיד בילי, ודניס פיצג'רלד בתפקיד רוס.
המחזה הוצג בישראל בתיאטרון הבימה, על פי תרגום של רבקה משולח בבימויו של חנן שניר.
ההצגה עלתה לראשונה ב-9 ביולי 2005 בהשתתפות מוני מושונוב (מרטין), ליליאן ברטו (סטיבי), אלכס אנסקי (רוס) ועידו רוזנברג (בילי).
בביקורתו על ההצגה, כתב אופק מתתיאס כי מושונוב הפליא "במשחק דרמטי רגיש, נוגע ומלנכולי".
הפקה לונדונית חדשה בבימויו של איאן ריקסון, ובכיכובם של דמיאן לואיס, סופי אוקונדו, ג'ייסון יוז מדקווה, נפתחה בתיאטרון היימרקט שבווסט אנד, בשנת 2017.
בשנת 2003 המחזה היה אחד מהמועמדים הסופיים לפרס פוליצר לדרמה, אך מי שזכה בו באותה שנה בסופו של דבר היה המחזה Anna in the Tropics.
2002 זוכה פרס Drama Desk עבור המחזה הטוב ביותר
2002 זוכה פרס טוני עבור המחזה הטוב ביותר
2002 מועמד לפרס טוני עבור השחקנית הטובה ביותר במחזה (מרסדס רוהל)
2002 מועמד לפרס Drama Desk עבור השחקן הטוב ביותר במחזה (ביל פולמן)
2002 מועמד לפרס Drama Desk עבור השחקנית הטובה ביותר במחזה (מרסדס רוהל)
2003 מועמד לפרס פוליצר לדרמה
2006 מועמד ל-Helpmann Award עבור המחזה הטוב ביותר
הָעוֹרֵק הַסּוֹתֵם (TA: arteria obturatoria) הוא עורק באגן היוצא מעורק הכסל הפנימי ומספק דם לשריר הסותם החיצון, למדור התיכון של הירך ולעצם הירך.
העורק מסתעף מעורק הכסל הפנימי והולך קדימה ומטה על הגבי הדופן הצדית של האגן, לעבר החלק העליון של הנקב הסתום, שם הוא יוצא מחלל האגן דרך התעלה הסותמת ומתפצל לענפים קדמי ואחורי.
במהלכו בחלל האגן נמצאת מצדו של העורק החיתולית הסותמת, ותיכונים לו השופכן, צינור הזרע (בזכר) והצפק.
מעט מתחתיו עובר העצב הסותם.
באגן מסתעפים ממנו ענפים לגומץ הכסל, שמספקים דם לעצם הכסל ולשריר הכסל ומשיקים עם עורק הכסל והמותניים, ענף לשלפוחית השתן אשר הולך לאחור וענף החיק, המסתעף טרם יציאתו מחלל האגן עולה על גב עצם החיק ומשיק עם ענף בעל אותו שם שמקורו בעורק רום הבטן התחתון.
לאחר מעברו בתעלה הסותמת ומחוץ לאגן, העורק מתפצל בשוליים העליונים של הנקב הסתום לענף קדמי ולענף אחורי, המקיפים את הנקב תחת מעטה השריר הסותם החיצון.
הענף הקדמי הוא ענף עורקי קטן, שהולך לפנים על גבי צדו החיצון של הקרום הסותם, ולאחר מכן מתעקל מטה לאורך השוליים הקדמיים של הנקב הסתום.
יוצאים ממנו סעיפים לשריר הסותם החיצון, לשריר המסרק, לשרירים המתוויכים ולשריר העדין.
לבסוף, הענף משיק עם הענף האחורי ועם העורק כותר הירך התיכון.
הענף האחורי הוא גם ענף עורקי קטן, שהולך לאורך השוליים האחוריים של הנקב הסתום ופונה קדימה על גבי הענף התחתון של עצם השת, שם הוא משיק עם הענף הקדמי.
מן הענף יוצאים סעיפים לשרירים האחוזים בגבשוש השת והוא משיק לעורק העכוז התחתון.
הענף מספק דם גם לענף המרחשת שנכנס למפרק הירך דרך חרק המרחשת ומתפצל לענפים קטנים בתחתית המרחשת שמספקים את ראש עצם הירך.
ענף המרחשת פתוח לרוב עד גיל 15, ובמבוגרים הוא אינו מספק מספיק דם כדי למנוע את נמק העצם בשברים של הירך העליונה.
העורק הסותם יוצא מגזעו הראשי או מהחטיבה האחורית של עורק הכסל הפנימי, אך הוא עשוי לצאת מעורק העכוז העליון, מעורק הכסל החיצון או מעורק רום הבטן התחתון בכ-20% מהמקרים.
כאשר הוא יוצא מעורק רום הבטן התחתון, הוא יכול לצאת בנוסף לעורק המקורי או במקומו, ואז הוא ממשיך בתוואי של ענף החיק.
לשונות אנטומית זאת חשיבות בניתוחים לתיקון בקע, בפרט בקע ירכי.
הָעוֹרֵק הַמְּלַוֶּה שֶׁל עֲצַב הַשֵּׁת (TA: arteria comitans nervi ischiadici) הוא עורק בירך היוצא מעורק העכוז התחתון ומספק דם לעצב השת.
זהו עורק ארוך ודק המסתעף מעורק העכוז התחתון ומלווה את עצב השת למרחק קצר, אז הוא חודר לתוכו וממשיך בו לעבר חלקה התחתון של הירך.
העורב הלבן הוא סרט קולנוע בריטי משנת 2018, שכתב דייוויד הר וביים ראלף פיינס.