tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף להפרעת הקשה, ריכוז וההיפראקטיביות, טוויק סובל גם מחרדה ופרנויה, זאת כשהוא פוחד ממרבית הדברים שרואה, גם אם אין סיבה מוצדקת, וכשהוא מסתגר בביתו.
ברברה "בייבה" סטיבנס (מרי קיי ברגמן וג'ניפר האוול) – החברה הטובה ביותר של וונדי.
בדרך כלל היא נחמדה לכולם ואדיבה, והיא רואה את הצד הטוב ביותר באנשים.
למרות טוב הלב שלה בייבה בעלת צד אפל ומסוכן.
יש לה מיומנות בנשק חם (מיומנות שפעמיים גרמה למותו של קני) ויכולת לעמוד מאחורי קונספירציות.
אחראית בין היתר לקונספירציית רשימת הבנים החמודים שנועדה על מנת לנצל את קלייד בשביל נעליים בחינם מהחנות של אביו.
למרות זאת היא עדיין חברה טובה של וונדי ואחת הבנות הפופולריות.
יש לה שיער בלונדיני ארוך ומקורזל והיא לובשת ז'קט אדום עם עיטור אפור, כפפות תואמות ומכנסיים ירוקים.
רבקה "רד" מקארתור (מרי קיי ברגמן, אלייזה שניידר, אפריל סטיוארט ומונה מרשל) – רבקה, המכונה על ידי חבריה 'רד' (בשל צבע שיערה האדום) היא חברתן הטובה ביותר של וונדי ובייבה.
למרות החזות החייכנית והנחמדה שלה, רד היא מאוד חצופה וגסה.
מרבה לקלל את מי שמעצבן אותה ואת חבריה ואפילו לאיים על אחרים.
למרות האישיות החצופה והבוטה שלה היא עדיין הילדה הפופולרית ביותר בבית הספר.
היא לובשת ז'קט כחול כהה עם עיטור סגול, כפפות תואמות ומכנסיים כחולים כהים.
בת דודה של קרייג והחברה של באטרס החל מעונה 27.
אן "אנני" ניץ (מרי קיי ברגמן, מונה מרשל, ואפריל סטיורט) – ילדה נחמדה ותמימה שלפעמים לקחה את המושב האחורי לדמויות אחרות ובולטות יותר במהלך הריצה של הסדרה.
יש לה שיער בלונדיני קצר ומתולתל והיא לובשת ז'קט חום ללא צווארון ומכנסיים שחורים.
לזלי מייארס (אפריל סטיוארט) – ילדה שהתגלה שהיא בעצם פרסומת שלקחה גוף של אדם.
היידי טרנר (ג'סיקה תומאס, מרי קיי ברגמן וג'סיקה מקניסון) – בת זוגו של אריק קרטמן בעונות 20–21 שבעקבות מערכת היחסים ביניהם הפכה למעין גרסה נשית שלו.
ג'ניפר "ג'ני" סיימנס (אפריל סטוארט) – בחורה עם אישיות מסובכת, בהתחלה חסרת אמפתיה אבל אחר כך נראית כמו אדם נחמד ונאיבי.
ניקול דנילס (קימברלי ברוקס) – תלמידה אפרו-אמריקאית ובת הזוג של טולקין.
קוון סטולי (מאט סטון) – תלמיד סיני-אמריקאי חובב מדע בדיוני, במיוחד "מלחמת הכוכבים", למורת רוחו של קרטמן ורבים מהתלמידים האחרים.
ליסה ברגר (ג'סיקה מקינסון) - תלמידה שמנמנה, מכוערת וחנונית שסובלת לעיתים קרובות מבריונות עקב כך.
היא הייתה מאוהבת בבאטרס לזמן קצר אך הוא דחה אותה כשטען שהיא "שמנה מדי בשבילו" (מבלי להתכוון לפגוע).
לאחר שתמונה שלה עברה עריכת פוטושופ כך שליסה תיראה יפה ומושכת, בנים רבים, ביניהם קלייד שהפך לבן הזוג שלה לתקופה קצרה, התעלמו ממראה האמיתי והסיקו שהיא יפה על סמך התמונה.
בני משפחתם של הדמויות הראשיות
רנדולף (רנדי) מארש (טריי פארקר) – אביו של סטן.
גאולוג המאייש את תחנת חיזוי רעידות האדמה של העיירה.
הוא היחיד בעיר שעוסק במדע (מלבד ד"ר מפסטו - ראה בהמשך) ועל כן פונים אליו בכל סוגיה מדעית.
רנדי הוא אבא אמריקאי טיפוסי למדי שאוהב לשתות בירה עם חברים בפאב וללכת מכות עם אבות של בנים מקבוצת הבייסבול המתחרה נגד בנו.
הוא יחסית ליברלי ודמוקרטי בהשקפותיו ודעותיו הפוליטיות.
בתחילת הסדרה, מארש היה נראה בעיקר כעוד אמריקאי בוגר טיפוסי ובנוסף, אופיו הזכיר במעט את זה של שרון ושל ג'יבמו.
אך עם הזמן, רנדי נהיה יותר ויותר מוזר וביצע יותר ויותר מעשים פזיזים מבלי לחשוב על דבר.
רנדי הוא מעט היפוכונדר, ונסחף בקלות, בהמשך הסדרה הוא גם נטה להתפס וליצור פאניקה ציבורית ולהיסחף עם ההמון, ואף בעונות מאוחרות ניתן היה להגדיר אותו כ"אידיוט".
בעונה 18 מתגלה שרנדי הוא למעשה הזמרת המפורסמת לורד, דבר שהוא מסתיר מקרוביו (למעט סטן).
בעונה ה־22 הקים חווה לגידול קנאביס שאליו הוא העביר את כל משפחתו.
בעונה ה־24 גילה שהוא אחראי למגפת הקורונה בכך שהוא ביצע מין בנקבת פנגולין סיני (שהיא לפי הסדרה אחראית על הקורונה ולא עטלף).
שרון מארש (מרי קיי ברגמן, אלייזה שניידר ואפריל סטיוארט) – אמו של סטן, נשואה לרנדי.
שרון מוצגת כאישה חכמה מאוד וצודקת ומבינה את כל מה שרנדי לא.
ככל הנראה, שרון היא הדמות הנורמלית ביותר בסדרה.
בעונה ה-21 מנחה עם רנדי תוכנית שיפוצים.
עזבה בעונה ה־22 את סאות' פארק ועברה עם כל משפחתה לחווה לגידול קנאביס.
שלי מארש (מרי קיי ברגמן, אלייזה שניידר, מונה מרשל ואפריל סטיוארט) – אחותו הגדולה של סטן, בעלת רסן בשיניים.
אינה מחמיצה אף הזדמנות להתעלל באחיה.
בעונה ה־22 משחדת את המשגיח בהפסקה על מנת שתסניף עט אידוי.
בעונה ה־23 הרעילה את מהדורת הקנביס המיוחדת של אביה שתכנן למכור אותה לליל כל הקדושים.
מרווין סבא מארש (טריי פארקר) – אביו של רנדי, על כיסא גלגלים, זקן מאוד ושונא את החיים.
בנוסף הוא קורא לנכדו בילי ומאוד לא רוצה שיגדל להיות הומו.
בעונה ה־21 התגלה שהוא עבר לגור בבית אבות.
בעונה ה־22 התגלה שהוא וחבריו בבית האבות זימנו שד בשם "איש-דב-חזיר" שהשמיד חצי מהעיירה.
ג'ימבו קרן (מאט סטון) – דודו השמרני, הלאומני וחובב הצייד של סטן.
אינו נפרד מידידו מזמן מלחמת וייטנאם, נד (ונראה שהשניים מנהלים מערכת יחסים הומוסקסואלית).
מנהל חנות לממכר נשק בעיר.
ספארקי (ג'ורג' קלוני) הכלב של סטן, בעונה 1 מתגלה שהוא הומוסקסואל.
ג'רלד ברופלובסקי (מאט סטון) – אביו של קייל, יהודי חובש כיפה ועורך דין במקצועו.
פועל בעונה העשרים כטרול באינטרנט, דבר המביא לו סיפוק ופריקת עצבים.
שילה ברופלובסקי (מרי קיי ברגמן ומונה מרשל) – אמו של קייל, אמא יהודייה סטריאוטיפית.
שילה היא אמא מאוד מגוננת וחונקת, ובדרך כלל מאשימה אחרים בהשחתת נפשו וחינוכו של בנה, ומוכנה להפוך עולמות כדי להגן על נפשו הרכה (אף על פי שבכך היא כמעט גרמה למותו מספר פעמים).
אייק ברופלובסקי (שם קנדי: סר פיטר גינץ) (בדיבוב ילדים של חברי צוות ההפקה של התוכנית) – אחיו המאומץ של קייל שהגיע מקנדה (אפשר להבחין לפי צורת הראש והדיבור) ועבר ברית מילה בגיל מאוחר.
אייק נחשב גאון ועל אף גילו הצעיר (בן שלוש) הוא נמצא בגן ילדים בחברתם של ילדים בני חמש, קורא ספרים וצופה בחדשות.
קולו של אייק מורכב מהקלטות של אחד הילדים הקטנים של אחד העובדים על הסדרה.
קייל שוורץ (טריי פארקר) בן דודו המעצבן של קייל, גר בניו יורק סיטי
ליאן מרי קרטמן (מרי קיי ברגמן, אלייזה שניידר ואפריל סטיוארט) – אמו של אריק קרטמן.
משרתת את בנה כעבד כנוע, ומפטמת אותו כאוות רצונו וכאוות נפשו.
ליאן הוצגה תחילה כמתירנית מאוד מבחינה מינית, אך בהמשך הסדרה התברר כי היא מחוננת באיברי רבייה גבריים ונשים כאחד, ולמעשה היא אביו של קרטמן (ולא אימו) ואף מרביצה לו לעיתים רחוקות כגבר בעל רמת טסטוסטרון גבוהה (עונה 7).
בעונה ה-14 (200 ו-201) מתברר שכל הסיפור של שני איברי רבייה הוא שקר שנועד על מנת להגן על קרטמן.
מר חתלתול (ג'יי לנו) החתול של קרטמן.
פלאפי (ללא) חזירת המחמד של קרטמן.
משפחת קרטמן המורחבת (טריי פארקר ומארי קיי ברגמן) הופיעה לראשונה בעונה 2 ולאחר מכן בעונה 5, כל המשפחה שמנים כמו קרטמן (חוץ מליאן ובת דודתו אלכסנדרה) בית המשפחה ממוקם בנברסקה.
סטיוארט מקורמיק (מאט סטון) – אביו של קני.
גזען דרומי עני טיפוסי וחובב אלכוהול.
בעונה ה־22 החל לעבוד במרכז הלוגיסטי של "אמאזון".
קרול מקורמיק (מרי קיי ברגמן, אלייזה שניידר ואפריל סטיוארט) – אמו של קני, אשר לה מבטא דרומי וחולצת "I'm with stupid" שמצביעה על בעלה.
קווין מקורמיק (טריי פארקר) – אחיו הגדול של קני.
קארן מקורמיק (קולין וילארד, סלסטה חבייר) – אחותו הקטנה של קני, מופיעה לראשונה בעונה 9.
סטיבן וויליס סטוץ' (טריי פארקר) – אביו של באטרס, הידוע בכך שהוא מרתק את באטרס בכל פעם שהוא עושה משהו לא לרוחו.
לפעמים סטיבן מתנהג בצורה אלימה כלפי בנו ואף מתברר שהוא הומוסקסואל ובוגד באשתו ביום נישואיהם.
לינדה סטוץ' (מונה מרשל) – אמו של באטרס, נשואה לסטיבן סטוץ' ומתברר שיש לה הפרעות ניקיון עקב בעלה ההומוסקסואל.
בעונה ה־22 נראה שהיא חברת מועצה בעיריית סאות' פארק.
מר הרברט ג'וניור גריסון (ג'נט כאישה) (טריי פארקר) – מורה בבית הספר היסודי.
בתחילה מר גריסון היה בהכחשה לגבי נטיותיו המיניות עד כדי כך שנהג להפגין לעיתים תדירות הומופוביה מדומה.
כמו כן, בעונות הראשונות מר גריסון נראה תמיד עם בובת יד בשם "מר כובע" כאשר הוא נהג לציין לעיתים רבות כי מר כובע הוא הומוסקסואל.
בהמשך מר גריסון נעלם לאחר שהוא החליט לחיות בבידוד על הר, ובסופו של דבר הוא יצא מהארון והחליט לחזור ללמד בבית הספר היסודי.
המנהלת ויקטוריה סירבה בתחילה להעסיקו בטענה שבית הספר לא מעסיק הומוסקסואלים.
הוא הורשה לחזור בסופו של דבר כגנן.
בהמשך, בעקבות כניסתו של חוק חדש, הותר למר גריסון לשוב וללמד את תלמידי כיתה ד'.
במהלך העונה התשיעית, מר גריסון עובר ניתוח לשינוי מין ולאחר מכן משנה את שמו לג'נט גריסון.
בעונה ה-12 ג'נט עוברת ניתוח שמחזיר את מינה בחזרה מנקבה לזכר.
בעונה התשע עשרה החל להתעסק בפוליטיקה בעקבות ריבוי הפליטים מקנדה.
שב לסאות' פארק על מנת להילחם בתוכן הפרסומי.
נהיה בן זוגה של קייטלין ג'נר באותה עונה.
בעונה העשרים הוא בעל ידיים ופנים שזופים, ומתמודד מול הילרי קלינטון על הנשיאות ומנצח באמצעות המיץ של גרגירי הזיכרון.
עבר ניתוח פלסטי בפניו והתחיל לחבוש פאה (שמדמה את שיערו של דונלד טראמפ), וסגר חשבון עם כל מי שהרגיז אותו.
בסוף העונה ה־21 ברח חזרה לסאות' פארק לאחר ירידה בסקרים והסתתר ביער.
בעונה ה־22 נראה שהוא נעצר על ידי משטרת סאות' פארק.
בעונה ה־23 שב למשרת הנשיא.
בעונה ה־24 שב למשרת המחנך כשהוא נושא שוב את מר כובע (שהיה בעברו המאבטח שלו) לאחר שעשה עסקה עם האליטה [יוצרי הסדרה] על מנת שיביאו חיסונים לתושבי העיירה, בעונה 27 התברר שהוא כבר לא הנשיא, וכעת הנשיא הוא דונלד טראמפ האמיתי, וכעת הרברט גריסון חי חיים שקטים עם בן זוגו.
מר כובע (טריי פארקר)- בובת יד אשר מופעל על ידי מר גריסון.
בסרט של סאות' פארק השטן לקח את מר כובע איתו לגיהנום בכדי שלא יישאר בודד.
במהלך הסדרה, מר גריסון החליף את מר כובע במר זרד, זרד שלובש את חולצתו של מר כובע שעליה יש משולש ורוד.
מר מאקי ג'וניור (טריי פארקר) – יועץ בבית הספר היסודי.
בעל ראש גדול באופן לא פרופורציונלי.
נוהג לסיים כל משפט במילה "מ'קיי" (פ'סדר).
מר מאקי פוטר מבית הספר לאחר שהביא לכיתה מריחואנה לצרכים חינוכיים והיא נעלמה.
במהלך אותה העת הפך להיפי, אך לבסוף, בעזרת תושבי סאות' פארק, חזר למוטב.
אחראי לפיטוריה של המנהלת ויקטוריה.
דמותו מבוססת על היועץ שהיה בבית הספר בו למד טריי כנער.
ניית'ן - ילד בעל תסמונת דאון המנהל מאפיה, אויבו המושבע של ג'ימי.
מימזי - מכונה "השריר", יד ימינו של ניית'ן במאפיה שעוזר לו לבצע את הפשעים, הוא טיפש, גדול וחזק מאוד.
מר עבד (ג'ון האנסן) – המאהב ההומוסקסואל של מר גריסון.
נפרד ממנו לאחר שינוי מינו של מר גריסון.
בעונה ה־22 נראה כשהוא עובד במרכז הלוגיסטי של "אמאזון".
המנהלת ויקטוריה (מרי קיי ברגמן, אלייזה שניידר ואפריל סטיוארט) – המנהלת של בית הספר היסודי של סאות' פארק.
שמה הוא משחק מילים באנגלית על שמה של השחקנית ויקטוריה פרינסיפל.
בעלת שיער בלונדיני מתולתל ומשקפיים.
ויקטוריה נוהגת לעיתים תכופות להתייעץ עם מר מאקי לגבי הבעיות שמתחוללות בבית הספר.
פוטרה בתחילת העונה התשע עשרה עקב הבעיות שמתחוללות בבית הספר והוחלפה על ידי המנהל פי.סי.
שבה לסאות' פארק לאחר שהיא הבינה שהיא הוחלפה ללא הודעה מוקדמת, וגילתה שהאחראי לכך היה מר מאקי.
השוטר ברבריידי (טריי פארקר) – השוטר של העיירה.
אידיוט מושלם אשר איננו כשיר כלל לתפקיד אותו הוא מבצע, וכמו כן אינו יודע לקרוא.
פוטר מתפקידו פעמיים בעונה התשע עשרה עקב תקריות ירי בלתי מתוכננות בבני מיעוטים והצטרף למחתרת של אנשי התקשורת נגד התוכן השיווקי שהם הסבירו לו שהתוכן השיווקי עמד מאחורי זה, לאחר מכן לא שב יותר לתפקיד.
משתמש בכספו על מנת לממן תרופות לכלבתו החולה.
ביג גיי אל (מאט סטון) – גבר הומוסקסואל סטריאוטיפי.
בהמשך הסדרה מנהל מערכת יחסים עם מר עבד.
ישו (מאט סטון) – מתגורר בעיירה והוא המנחה של תוכנית אירוח בתחנת הטלוויזיה המקומית, בעונה 27 מצטרף לבית הספר היסודי של סאות' פארק בעקבות החזרה בתשובה של המנהל פי סי.
מיסטר הנקי (טריי פארקר) – פיסת צואה מואנשת.
נוהג בכל שנה, בערב חג המולד, לצאת מהאסלה ולהביא מתנות מלוכלכות לילדים.
באחת העונות המוקדמות נחשף שלמיסטר הנקי יש משפחה משלו.
ראשת העיר מקדניאלס (מרי קיי ברגמן, אלייזה שניידר ואפריל סטיוארט) – ראשת העיר של סאות' פארק.
לראשת העיר לא באמת אכפת מהעיר והתושבים, והיא מחפשת כל הזמן רק דרכים להתפרסם ולפרסם את העיר.
אך היא תעשה הרבה כדי להגן על העיר.
אבל רב הזמן היא עושה את זה ממניעים אגואיסטיים.
היא אישה סנובית, אגואיסטית ומתנשאת, נרמז כי היא הייתה מאהבת של ליאן.
ד"ר אלפונס מפסטו (טריי פארקר) – המדען המטורף של סאות' פארק.
נוהג לבצע ניסויים שונים והכלאות של כל מיני יצורים.
נוהג להסתובב עם יצור קטן ומוזר בשם קווין.
טרנס ופיליפ (מאט סטון וטריי פארקר) – צמד קומיקאים קנדים שמככבים בתוכנית בידור, שעיקרה מפגן נפיחות בלתי פוסק, בה נוהגים הילדים לצפות בקביעות.
בסרט "סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר" יש לשניים תפקיד מרכזי יותר, כמי שמעוררים את המלחמה בין ארצות הברית לקנדה.
בעונה ה־21 הם עברו תהליך הזדקנות.
טאולי (ורנון צ'אטמן) – מגבת מדברת המכורה לסמים.
נוהגת להופיע כאשר מישהו מזכיר מים, ואומרת לו "אל תשכח להביא מגבת!".
הופיעה בעונה ה־22 כמפקחת ממשרד החקלאות האמריקאי על מנת שתאשר לרנדי למכור קנאביס, וכמו כן, החלה לעבוד שם בסוף הפרק.
הסמל האריסון ייטס (טריי פארקר) – בלש המשטרה של המחוז בו נמצאת העיירה סאות' פארק.
(פיטר צ'ארלס) (טריי פארקר) – המנהל החדש של בית הספר היסודי של סאות' פארק.
קטרין "סטרונג" וומן (ג'סיקה מקינסון) – סגנית המנהל החדשה של בית הספר בסאות' פארק.
המנהל התאהב בה ונולדה להם חמישייה.
האב מקסי (מאט סטון) – הכומר של סאות' פארק.
כשבאטרס התחבר איתו בעונה ה־22, בעקבות הבדיחות על הכמרים בקרב קהילת הקתולים של סאות' פארק, ויעץ לו להתעלם מהם.
נד גרבלאנסקי (טריי פארקר) – חברו הטוב של ג'ימבו.
נד נוהג תמיד לחבוש בנדנה ומשקפי שמש.
נד איבד את ידו הימנית במלחמת וייטנאם.
הוא מדבר רק בעזרת מתקן מיוחד בעקבות עישון יתר, ובשל כך קולו נשמע מוזר, מונוטוני ומתכתי.
סטיב בלאק (טריי פארקר ואדריאן בירד) - אביו של טולקין בלאק.
רנדי העסיק אותו כשותף לעסקי הקנביס בעונה ה־25, על מנת למשוך לקוחות.
לאחר שרנדי פסל את הרעיונות העסקיים שלו, פתח מול ביתו של רנדי חווה מתחרה.
לינדה בלאק (מונה מארשל, אלייזה שניידר ואפריל סטיוארט) - אמו של טולקין בלאק ואשתו של סטיב.
פיליפ "פיפ" פיראפ (מאט סטון) – ילד בריטי יתום, בעל מבטא בריטי ניכר.
הילדים נהגו להציק לו לעיתים קרובות.
עקב התעללויותיו בו למד לשחק מחניים טוב מאוד, דבר שמביא לפציעתם במשחק נגד סין.
פיפ נרצח בעונה ה-14 על ידי ברברה סטרייסנד.
משפחתו המאמצת נראית רק פעם אחת בפרק השישי בעונה הראשונה.
ג'רום "שף" מקלרוי (אייזיק הייז) – הטבח האפרו אמריקני של קפיטריית בית הספר.
משמש מקור סמכות ידידותי לילדים, המעלים בפניו שאלות הקשורות במין ובמיניות, ונענים על ידי השף – המוצג כרב-מג מיני, בתשובות ובשירים שיש בהם רימוזים מיניים בוטים.
דמותו של השף הומתה המתת חסד בתחילת העונה העשירית בשל התנגדותו של הייז למסרים סטיריים אנטי-דתיים בסדרה.
גברת דיאן צ'וקסונדיק (טריי פארקר) – מורה לשעבר בבית הספר היסודי אשר נפטרה במהלך העונה השישית.
פירוש שמה של הגברת באנגלית הוא "נחנקת מזין".
ניהלה רומן עם יועץ בית הספר, מר מאקי, ובעקבות הרומן מצאה את מותה במהלך העונה השישית.
גברת ורוניקה לי קראבט'רי (מרי קיי ברגמן ואלייזה שניידר) – נהגת האוטובוס של בית הספר.
נרצחה בעונה השמינית על ידי רוצח סדרתי.
סדאם חוסיין עבד אל-מג'יד א-תכריתי (מאט סטון) – בסדרה דמותו של סדאם חוסיין בעלת הופעה וגינונים שונים באופן קיצוני מסדאם חוסיין האמיתי.
בסדרה סדאם חוסיין מנהל מערכת יחסים הומוסקסואלית עם השטן.
השטן בסופו של דבר הורג אותו בסרט "סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר".
השטן (טריי פארקר) – השליט של הגיהנום.
ניהל רומן הומוסקסואלי עם סדאם חוסיין.
נהרג על ידי איש-דב-חזיר, בעת הקרב עמו, למרות תפקידו כאדון הרשע וניסיונותיו להשתלט על העולם, הוא מוצג כאיש מופנם ונחמד שרק רוצה למצוא אהבה, הוא חזר לסדרה בעונה 27 כבן הזוג הלא מסופק מינית של דונלד טראמפ.
ג'ייסון וויט (טריי פארקר) – תלמיד שלומד בכיתה של סטן וחבריו.
בסוף העונה ה־23 נדרס בתאונת פגע וברח על ידי ניידת משטרה בזמן ששיחק את שאר ילדי העיירה במשחק פוטבול סמוך לכביש.
מרגרט נלסון (אפריל סטוארט) - המחנכת שהחליפה את מר גריסון בעת שכיהן כנשיא ארצות הברית.
בעקבות תעלול של קרטמן וקני התפטרה.
אחרי כן שבה לבית הספר, אחרי שסטן וחבריו הבטיחו להם חיסונים נגד נגיף הקורונה.
סאוסן נאטור-חסון (נולדה ב-16 באוגוסט 1979) היא האישה הדרוזית הראשונה המכהנת כדיפלומטית ישראלית.
סאוסן נאטור-חסון נולדה בדלית אל-כרמל, להורים גאליה חלבי ושחאדה נאטור.
את לימודיה התיכוניים סיימה בבית הספר נזירות כרמלית בחיפה, המוכר גם כבית הספר האיטלקי.
חסון למדה באוניברסיטת חיפה לימודי סטטיסטיקה (1997–1998) ולאחר מכן המשיכה ללימודי משפטים, קיבלה רישיון עו"ד (2002) וסיימה כמצטיינת דיקן תואר LL.M מוסמך במשפטים באוניברסיטת חיפה (2007).
בראשית דרכה התנדבה והייתה בין מקימי עמותת "ניצני סובלנות" בדלית אל כרמל, עמותה אשר פעלה לקידום סובלנות ודו-קיום בקרב צעירים ובבתי ספר באזור.
במהלך הקריירה האקדמית שלה, כיהנה כעוזרת מחקר לפרופ' יונתן יובל בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
חסון נשואה לרני ואם לשניים.
את התמחותה עשתה חסון במשרד עורכי הדין הוד-סוקול ושות' בחיפה, בתחומי דיני נזיקין, דיני ביטוח ועוד.
לאחר שקיבלה את רישיון העו"ד (2002), עבדה חסון כעו"ד במשרד עורכי הדין יובל ריימונד ביוקנעם עילית, שם עסקה בדיני נזיקין, דיני משפחה, חוזים, ביטוח לאומי ודיני עבודה.
במקביל, עסקה כעו"ד עצמאית בעיקר בתחומי דיני נזיקין ומשפט אזרחי.
בתום שלוש שנים, מונתה (2005–2010) לתובעת בתחום דיני עבודה במשרד הכלכלה, במחוז חיפה והצפון.
במסגרת זו הנחתה צוותי חוקרים של המשרד, הגישה כתבי אישום והטילה קנסות כנגד מעסיקים שהפרו חוקי עבודה לרבות בטיחות בעבודה ועסקה רבות בליטיגציה, תוך טיפול בתיקים תקדימיים.
חסון הצטרפה לקורס הצוערים של משרד החוץ בשנת 2010, ובכך הייתה האישה הדרוזית הראשונה שכיהנה כדיפלומטית ישראלית.
בשירותה הראשון כיהנה כסגנית השגריר בשגרירות ישראל בבולגריה (2011–2015).
במסגרת זו עסקה בחיזוק הקשרים בין מדינת ישראל לבין בולגריה בפן המדיני, בדגש על הפן המשפטי.
חסון ניהלה את חדר המצב בשגרירות בעת הפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס, בו נהרגו 6 בני אדם, חמישה מהם ישראלים ומעל ל-30 נפצעו.
לאחר חזרתה לישראל שימשה חסון עוזרת משפטית באגף היועץ המשפטי למשרד החוץ, במחלקת משפט דיפלומטי ואזרחי.
תפקידה כלל בין השאר ייעוץ לאגפי המשרד ולנציגויות ישראל בעולם, הכנת חוות דעת משפטיות והשתתפות בוועדת המכרזים במשרד.
בשנים 2016–2020 כיהנה חסון כסגנית שגרירת ישראל באתונה שביוון.
כיום מכהנת כראש מחלקת דיפלומטיה ציבורית בשגרירות ישראל לארה"ב, בוושינגטון.
סאות'אנד יונייטד הוא מועדון כדורגל אנגלי מהעיר סאות'אנד-און-סי המשחק בנשיונל ליג, הליגה החמישית בחשיבותה.
סאות'אנד נוסדה ב-19 במאי 1906 ומעולם לא השתתפה בליגה הבכירה.
עם הקמתה שיחקה הקבוצה בליגה הדרומית עד שנת 1920, בסיומה העפילה לליגה השלישית אך כבר כעבור שנתיים נשרה לליגה הרביעית.
סאות'אנד המשיכה לשחק בליגה הרביעית עד שנת 1958, בסיומה העפילה הקבוצה לליגה השלישית.
בשנות השבעים והשמונים התנדנדה הקבוצה בין הליגה השלישית והרביעית.
בסיום עונת 1991/1990 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה.
עלייה זאת באה אחרי ששנה קודם לכן העפילה הקבוצה מהליגה הרביעית לליגה השלישית.
בכך רשמה הקבוצה עלייה של שתי ליגות בשנתיים.
בעונת 1992/1991 סיימה סאות'אנד במקום ה-12 בליגת המשנה, המקום הגבוה ביותר בתולדותיה.
הקבוצה המשיכה לשחק בליגת המשנה עד עונת 1997/1996, בסיומה ירדה הקבוצה לליגה השלישית.
שנה מאוחר יותר נשרה הקבוצה לליגה הרביעית.
בעונת 2011/2010 נשרה הקבוצה פעם נוספת לליגה הרביעית.
בסיום עונת 2015/2014 חזרה הקבוצה לליגה השלישית בה שיחקה עד עונת 2020/2019, בסיומה נשרה הקבוצה שוב לליגה הרביעית.
בסיום עונת 2020/2021 השלימה הקבוצה ירידת ליגה נוספת וירדה לליגה החמישית.
סאות' ביקון או דרום ביקון או ביקון דרום היא פסגה נישאת, בדרום רמת ביקון, בהרי קווטרמיין, באזור חוף סקוט, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 2,210 מטרים מעל פני הים, והיא מתנשאת מעל רכס שטוח, המקשר בין סאות' ביקון להר וסט ביקון (שנמצא 2.8 קילומטרים מצפון לסאות ביקון), ולהר איס ביקון (שנמצא 2.8 קילומטרים מצפון-מזרח לסאות' ביקון).
סאות' אוף מרקט , או בקיצור סומה (SoMa) היא שכונה בסן פרנסיסקו שבמדינת קליפורניה.
השכונה נתחמת ברחוב מארקט מצפון-מערב, במפרץ סן פרנסיסקו ממזרח, ברחוב טאונסנד מדרום-מזרח ובכביש 101 מדרום-מערב.
השכונה קיבלה את השם הזה משום שהיא משתרעת מדרום לרחוב מרקט.
בשכונה ממוקמים כיום רבים מהמוזיאונים של סן פרנסיקו, וכמו גם המשרדים של מספר חברות תוכנה ואינטרנט בולטות, וכמו גם מרכז הכנסים מוסקונה .
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 שכונת סאות' אוף מרקט נודעה משום שהייתה באותה העת מוקד הפעילות של חברות הדוט-קום בשל מיקומה המרכזי ושטחי המשרדים הזולים יחסית באותה האזור בתקופה ההיא.
סאות' ביי לייקרס היא קבוצת כדורסל מלוס אנג'לס, קליפורניה, המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA ומסונפת לקבוצת ה-NBA לוס אנג'לס לייקרס.
הקבוצה הוקמה בשנת 2006 כלוס אנג'לס די-פנדרס (Los Angeles D-Fenders), והייתה הקבוצה הראשונה בליגה המסונפת לקבוצת NBA.
אחרי עונת 2016/17, מותגה הקבוצה מחדש כיסאות' ביי לייקרס ועברה למרכז אימוני הבריאות של UCLA באל סגונדו, קליפורניה, המשמש גם כמרכז האימונים של הלוס אנג'לס לייקרס.
לקבוצה אין אף אליפות, אך היא זכתה פעמיים בגמר האזור המערבי.
שם הקבוצה נבחר בתחרות במתכונת הדומה לטורניר אליפות המכללות בכדורסל, עם 64 שמות אפשריים.
לבסוף נותרו שני שמות בגמר: ה"די-פנדרס" וה"ברייקרס" (Breakers).
השם שנבחר במקור היה הברייקרס, אך אז גילו בהנהלת המועדון שהשם שייך לקבוצת כדורסל גמדים מקומית, והחליטו לקרוא לקבוצה בשם המפסיד.
השם והלוגו נחשפו ב-26 ביולי 2006.
עונת הבכורה של המועדון, 2006/07, הסתיימה במאזן 23–27 שלילי.
ב-1 באפריל 2007 הפך שחקן הקבוצה ג'ורדן פארמר לראשון שמשחק באותו יום במשחק ליגת הפיתוח ובמשחק NBA, כששיחק גם במדי הלוס אנג'לס לייקרס.
בעונה שלאחר מכן העפילו הדי-פנדרס לראשונה לפלייאוף בזכות מאזן 32–18 וניצחו בסיבוב הראשון את קולורדו 14', אך הודחו בחצי הגמר בידי איידהו סטאמפיד, שזכו לבסוף באליפות.
בעונת 2015/16 העפילה הקבוצה לפלייאוף מהמקום השני בבית הפסיפי, ניצחה את רינו ביגהורנס ואת אוסטין 2–1 והפסידה בגמר הליגה לסו פולס סקייפורס 0–2. בשנה שלאחר מכן העפילה מהמקום הראשון בבית, אך הופתעה בסיבוב הראשון בידי ריו גראנדה ואלי וייפרס.
ב-9 באפריל 2017 הכריזו הלוס אנג'לס לייקרס על מיתוג מחדש של הדי-פנדרס כ"סאות' ביי לייקרס" בסיום עונת 2016/17, ועל העברת הקבוצה ממרכז האירועים של טויוטה למרכז אימוני הבריאות החדש של UCLA באל סגונדו, שישמש גם כמתקן האימונים החדש של קבוצת ה-NBA.
בעונתם ראשונה בשם זה סיימו הלייקרס במקום השני בבית הפסיפי, ניצחו בסיבוב הראשון של הפלייאוף את אוקלהומה סיטי בלו 125–105, הדיחו בחצי גמר המערב את רינו ביגהורנס 126–109 והפסידו בגמר המערב לאוסטין ספרס, שזכתה באליפות, 93–104. בשתי העונות הבאות לא העפילו הלייקרס לפלייאוף, ובעונת 2020/21 לא השתתפו בליגה.
בעונת 2021/22 הגיעה הקבוצה לחצי גמר המערב, בו הפסידה 110–112 לאגווה קליינטה קליפרס ששייכת ליריבה העירונית של הלייקרס, לוס אנג'לס קליפרס.
שחקן הקבוצה מאק מקלאנג נבחר בתום העונה לרוקי העונה.
סאות' פולסבורג הוא כפריר (hamlet) ויישוב לצורכי מפקדים () במחוז סאליבן בניו יורק שבארצות הברית.
הוא ממוקם בתחום העיירה פולסבורג .
סאות' פולסבורג ממוקם באזור הנופש של הרי קטסקיל המכונה חגורת הבורשט.
במקום נמצא מלון ראלי , מלון גלאט כשר חלב ישראל בן 320 חדרים היושבים על .
הוא משמש גם כמרכז כנסים לקבוצות דתיות.
במקום נמצאים גם תיאטרון ריבולי ובית הכנסת של האגודה העברית בדרום פולסבורג.
abhvo רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010 התגוררו בסאות' פולסבורג 2,870 אנשים, 909 משקי בית ו-606 משפחות.
ההרכב הגזעי כלל 63.7% לבנים ו-14.2% אפרו-אמריקאים.
היספנים ולטינים היו 38.5% מהאוכלוסייה.
נכון לשנת 2017, על פי ההערכות 59.2% מהתושבים היו מתחת לקו העוני.
בחודשי הקיץ היישוב משמש כמקום נופש עבור המוני חרדים.
בסאות' פולסבורג נמצאת ישיבת זכרון משה - סאות' פולסברג.
סאות'הייבן היא העיר השלישית בגודלה במדינת מיסיסיפי שבארצות הברית.
ב-2020 התגוררו בסאות'הייבן 54,648 תושבים, מה שהפך אותה לעיר השלישית בגודלה במיסיסיפי ולפרוור השני בגודלו של ממפיס.
סאוסליטו היא עיר במחוז מרין בקליפורניה שארצות הברית, הממוקמת 2.4 ק"מ דרומית מזרחית לעיר מרין, 13 ק"מ דרום מזרחית לסן רפאל, וכ-6 ק"מ צפונית לסן פרנסיסקו מגשר שער הזהב.
נכון למפקד האוכלוסין בשנת 2020, מנתה אוכלוסיית סאוסליטו 7,269 נפש.
הקהילה ממוקמת בסמוך לקצה הצפוני של גשר שער הזהב, ולפני בנייתו של הגשר שימשה כתחנה סופית לתנועת רכבות, מכוניות ומעבורות.
במלחמת העולם השנייה סאוסליטו הפכה לזמן קצר למרכז לבניית ספינות, אולם בשנים שלאחר המלחמה אופייה התעשייתי השתנה לעיר עשירה ואמנותית, בה שוכנת קהילת מגורים המשלבת מספר רב של סירות בתים, והיא הפכה ליעד תיירותי.
העיר צמודה, ותחומה במידה רבה, למרחבים המוגנים של אזור הבילוי הלאומי 'שער הזהב', וכן למפרץ סן פרנסיסקו.
שמה של העיר, סאוסליטו (Sausalito) נגזר מהמילה הספרדית sauzalito, שפירושה "חורשת ערבה קטנה", משילוב המילה "ערבה" עם הגזרון al שמשמעותו "מקום של שפע" ועם הסיומת זעירה -ito.
סאוסליטו ממוקמת בקואורדינטות 37°51′33″N 122°29′07″W, והיא מוקפת בגבעות תלולות ומיוערות ושטחי גאות ושפל.
לפי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לעיר שטח כולל של 5.7 קמ"ר, אולם רק 4.7 קמ"ר ממנו הם אדמה יבשתית.
21.54% משטח העיר 1.3 קמ"ר נמצא מתחת למים, וכך היה מאז הקמתה בשנת 1868. מאפיינים גאוגרפיים בולטים הקשורים לסאוסליטו כוללים את מפרץ ריצ'רדסון ופיין פוינט.
בסאוסליטו חי שבט ה-Coast Miwok (אנ') הידוע גם בשם Liwanelowa.
משפחות השבט המתגוררות באזור סאוסליטו נודעו בשם Huimen (או בשם Nación de Uimen בספרדית).
חוקרים מוקדמים של האזור תיארו אותם כידידים ומסבירי פנים.
לדברי חואן דה איילה "האינדיאנים של הנמל כל כך נאמנים בידידותם, וכל כך צייתנים בטבעם, עד ששמחתי מאוד לקבל אותם על הסיפון".
המתיישבים האירופים ניצלו את טוב ליבם ואת הכנסת האורחים שלהם, וטבחו בהם במשך כמה דורות.
כפי שציין ההיסטוריון ג'ק טרייסי, "מגוריהם בסוסאליטו נחקרו ומופו בשנת 1907, כמעט מאה וחמישים שנים לאחר מכן, על ידי סקר ארכאולוגי.
עד אז לא נותר דבר מהתרבות של אלה שהיו קודם לכן.
נהנה מאוצרות הטבע של המפרץ.
חייהם של Coast Miwok הצטמצמו לשרידים ארכאולוגיים, כאילו חלפו אלפי שנים מאז קיומם".
האירופאי הראשון שידוע שביקר באזור של סאוסליטו היה דון חוסה דה קנייזרס, ב-5 באוגוסט 1775. קנייזרס היה ראש משלחת שנשלחה בסירה מהאנייה סן קרלוס, בחיפוש אחר מעגן מתאים לאונייה.
הצוות של סן קרלוס עלה לחוף זמן קצר לאחר מכן, ודיווח על ילידים ידידותיים ואוכלוסיות גדולות של צבאים, איילים, דובים, אריות ים, כלבי ים ולוטרות.
בהם דיווחו גם על שפע של עצים גדולים בגבעות, שהיה באותו זמן מצרך יקר ערך ליוצרי ספינות הזקוקים לחומרי גלם עבור תרנים, פלטות וקרשים.
למרות הדיווחים הללו, הממשלה הקולוניאלית הספרדית של קליפורניה עילית עשתה מעט כדי לבסס את נוכחותה באזור.
כאשר נוסדו חיל המצב הצבאי (כיום הנשיאות של סן פרנסיסקו) ונציגות פרנציסקנית (מיסיון דולורס) בשנה שלאחר מכן, הם היו ממוקמים בחוף הנגדי, הדרומי של המפרץ.
כתוצאה מכך, החוף הרחוק של מצר שער הזהב נשאר שומם ברובו במשך כחמישים שנים נוספות.
פיתוח האזור החל ביוזמתו של ויליאם ריצ'רדסון, שהגיע לקליפורניה העליונה ב-1822, זמן קצר לאחר שזכתה מקסיקו בעצמאותה מספרד.
הוא היה יורד ים אנגלי שרכש שליטה בשפה הספרדית במהלך מסעותיו, והפך במהירות לנוכחות משפיעה בטריטוריה המקסיקנית כיום.
עד 1825 ריצ'רדסון קיבל אזרחות מקסיקנית, המיר את דתו לקתולית והתחתן עם בתו של דון איגנסיו מרטינס, מפקד הפרסידיו.
ריצ'רדסון השתמש במעיין שמצא כתחנת השקיה על חופי מה שנקרא כיום מפרץ ריצ'רדסון (שהוא שלוחה של מפרץ סן פרנסיסקו), ומכר מים מתוקים לכלי שיט שבקרו באזור.
בעקבות בעיות משפטיות בעלותו על מעמד הקרקע, ותביעות בעלות אחרות על האזור, וכן בשל החוק המקסיקני ששריין קרקעות לשימושים צבאיים ולא לבעלות פרטית, ריצ'רדסון זנח זמנית את תביעתו, והתיישב במקום זאת מחוץ לפרסידיו.
הוא בנה את הבית האזרחי הקבוע הראשון, והתווה את תוכנית הרחוב עבור הפאבלו של ירבה בואנה (סן פרנסיסקו של היום).
ב-11 בפברואר 1838, לאחר שנים של שתדלנות והתנצחויות משפטיות, ריצ'רדסון קיבל הכרה בבעלותו על כל 19,751 דונם (79.93 קמ"ר) של רנצ'ו דל סאוסליטו.
בתקופה שלאחר הבהלה לזהב הפך מיקומה יוצא הדופן של סטוסליטו לגורם מפתח בהיווצרותה כקהילה.
זו הייתה העיירה הקרובה ביותר לסן פרנסיסקו, במרחק של פחות מ-3 ק"מ בנקודה הקרובה ביותר, וניתן לראות אותה בקלות מרחובות העיר.
אולם עם זאת הקושי הטכני להגיע אליה יבשתית הפך אותה למעשה למבודדת.
שכן אף שסירה יכלה להפליג לשם תוך פחות מחצי שעה, עגלות וקרונות נדרשו לבצע עקיפה ארוכה של כל המפרץ, מסע שעשוי היה להגיע לסביבות 150 ק"מ.
כתוצאה מכך, האזור נשלט ברובו על ידי שני מעמדות שונים של אנשים, שלשניהם הייתה גישה נוחה לסירות: דייגים מסחריים וחובבי יאכטות עשירים.
מדינת סאורשטרה הייתה מדינה הודית מ-1947 עד 1956. המדינה גבלה בצפון־מזרח בבומביי, שהחזיקה גם במובלעות בתוכה, בצפון־מערב בקוץ', והוקפה מדרום וממערב ב.
המדינה גם גבלה במושבה הפורטוגזית דיו.
כיום כלולים שטחי המדינה במדינת גוג'ראט שבהודו.
החבל מנה 14 (מונח בתחומי האימפריה הבריטית, שהעניק מעמד לשליט המדינה), 17 מדינות ללא־הצדעה, 191 נסיכויות ו־45 אחוזות.
בתוך תחומי החבל היו מובלעות שהשתייכו לנשיאות בומביי שבשלטון בריטי ישיר, שתהפוך למדינת בומביי.
ב־15 בפברואר 1948 הצטרפה איחוד המדינות של סאורשטרה להודו.
בראש המדינה עמד הראג'פורמרק , המהראג'ה של .
המדינה נקראה בתחילה איחוד המדינות של קטיוואר, ובנובמבר 1948 שינתה את שמה לסאורשטרה.
בחצי האי שכנה גם מדינת , אחת המדינות הגדולות בחצי האי, ושבראשה עמד שליט מוסלמי, הודיעה ב־15 באוגוסט 1947 על כוונתה להצטרף לפקיסטן.
ממשלת המדינה איבדה שליטה על המדינה, שרוב תושביה ההינדואים ביקשו להיות חלק מהודו, והנוואב נאלץ לצאת לגלות בפקיסטן ב־24 באוקטובר.
לצד ג'ונגדה, גם המדינות מנוודאר ומנגרול ביקשו להצטרף לפקיסטן.
בשלוש המדינות התקיים בפברואר 1948 משאל עם לגבי מעמדן העתידי, ומרבית המשתתפים העדיפו להיות חלק מהודו.
ב־20 בפברואר 1949 צורפו ג'ונגדה ושאר המדינות לסאורשטרה.
עם כניסת חוקת הודו לתוקף ב-26 בינואר 1950, הפכה סאורשטרה למדינה חלק ב', סיוג שהתייחס לחלקי הנספח לחוקת הודו שהגדיר את מעמד המדינות השונות ואשר המדינות שנכללו בו היו בעלי שליטה עצמית ובראשן עמד ראג'פורמק.
ב-1 בנובמבר 1956, צורפה מדינה סאורשטרה למדינת בומבי במסגרת חוק ארגון מחדש של המדינות.
ב-1 במאי 1960, מדינת בומביי חולקה על קווים לשוניים לגוג'ראט ומהאראשטרה ואזור סאורשטרה הפך לחלק מגוג'אראט.
סָאטוּ מָארֶה (ברומנית: Satu Mare; בהונגרית: Szatmárnémeti; שביומיום נקרא Szatmár כלומר סטמאר, ביידיש: סאטמאר), היא עיר במערב רומניה באזור טרנסילבניה הצפונית, בעלת אוכלוסייה של 115,142 תושבים.
היא שוכנת על גדות נהר סומש, קרוב לגבול הונגריה, משמשת כעיר הבירה של מחוז סאטו מארה.
האזכור הראשון של שם העיר הוא בכרוניקה גסטה הונגרורום מן המאה ה-13, שם מצוין מבצר-זוטמר (Castrum Zotmar).
בשנת 1925 ניתן לעיר שם רומני בעל צליל דומה: Satu Mare, שפירושו הכפר הגדול.
קודם לכן, היה מקובל השם ההונגרי Szatmár בתעתיק לרומנית - Sătmar.
כיום נקראת העיר בהונגרית: Szatmárnémeti; בגרמנית: Sathmar; ביידיש: סאַטמאַר או סאַטמער.
לפי מפקד האוכלוסין של 2002, סך כל האוכלוסייה של סאטו מארה הוא 115,142. ההתפלגות האתנית היא:
חשיבותה של העיר הייתה קשורה להובלה ולמסחר של מלח.
בשל היתרונות הכלכליים והמסחריים שהחלו במאה ה-13, הפכה סאטו מארה למרכז כלכלי חשוב.
החל מהמאה ה-13 הייתה העיר במעמד של "עיר חופשית" בממלכת הונגריה.
במהלך המאה ה-15 עבר השלטון על העיר מיד ליד במסגרת נסיכות טרנסילבניה עד שלבסוף בית באטורי השתלט על המצודה ב-1526 והסיט את מימיו של הנהר סומש כדי להגן על החלק הדרומי של המצודה.
כך, המבצר נשאר על אי, מקושר לדרכים הראשיות על ידי שלושה גשרים מעל הסומש.
ב-1562 הותקפה המצודה על ידי צבאות עות'מאנים בראשות פרגלי אברהים פאשא מבודה ופאשה מאלוצי מטימישוארה.
בהמשך צר עליה צבא ממלכת הבסבורג, והביאו את הצבאות הטרנסילבניים הנמלטים להעלות אותה באש.
הגנרל האוסטרי לזר שוונדי הורה לבנות את המצודה מחדש לפי תוכניות של האדריכל האיטלקי אוטאביו בלדיגרה; המבנה החדש כלל מערכת ביצורים איטלקית, והיה בצורת מחומש עם חמישה מגדלים.
לאחר תקופה נוספת של חילופי שלטון, התייצב השלטון העות'מאני החל מ-1661. תחת שלטון זה נקראה העיר סוקמר.
שלטון העות'מאנים התקיים עד 1691, כאשר ההבסבורגים כבשו את העיר מחדש במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה.
בשנת 1711 נחתם בעיר הסכם סאטמר שהביא לסיום המרד ההונגרי בהנהגת נסיך טרנסילבניה פרנץ ראקוצי.
המדינה ההונגרית קצרת הימים חדלה להתקיים וטרנסילבניה הייתה לחלק מן האימפריה האוסטרית.
במאה ה-18 החל עיור אינטנסיבי; כמה מבנים שרדו מאותה תקופה, כולל בית העירייה הישן, הפונדק, הצריפים, הכנסייה היוונית הקתולית והכנסייה הרפורמית.
ב-1804 הוקמה בעיר דיוקסיה קתולית.
ב-1823 הוקמה ועדת השיטור של העיר כדי לכוון את השלטון המקומי.
ב-1844 הואצה פעילות סלילת הכבישים, ומפעלי התעשייה הראשונים בעיר נפתחו, כולל טחנת הקיטור, בתי חרושת ללבנים, רהיטי עץ, צדפים ורהיטים, ובית הזיקוק.
בגלל מיקומה, העיר הייתה לצומת חשוב של מסילות ברזל.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19, העיר עברה שינויים כלכליים וחברתיים-תרבותיים גדולים.
החברות הגדולות שהיו בעיר שגשגו בתקופה זו, והעיר השקיעה רבות בתשתיות תקשורת, בתי ספר, בתי חולים, עבודות ציבוריות וגנים ציבוריים.
לאחר התמוטטותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה, כבשו כוחות רומניה את העיר במהלך המתקפה שלהם ב-15 באפריל 1919. הסכם טריאנון העביר את אזור טרנסילבניה, ובתוכו העיר שנקראה עד אז סאטמאר-נמטי, מהונגריה אל רומניה.
מאז היא ידועה בשמה הרומני סאטו מארה.
ב-1929 הוקמה לשכת המסחר והתעשייה, כמו גם שוק המניות והסחורות, עם 25 חברות מסחריות ו-75 חברות תעשייה וייצור כחברים.
ב-1940, כתוצאה מתכתיב וינה הועברו שוב שטחי צפון טרנסילבניה, כולל סאטו מארה, להונגריה.
באוקטובר 1944 נכבשה העיר על ידי הצבא האדום.
אחרי 1945, העיר הפכה שוב לחלק מרומניה.
זמן קצר לאחר מכן, עלה לשלטון המשטר הקומוניסטי ברומניה, שנמשך עד מהפכת 1989.
האזכור הממשי הראשון של יהודים בעיר הוא מ-1698, ובמפקד שנערך ב-1737 היו רשומים 17 יהודים.
במאה ה-18 שימשה סאטו מארה תחנת מעבר ליהודים.
בכל מפקד אוכלוסין נרשמו שמות משפחה שונים, עדות לכך שלא הייתה נוכחות יהודית קבועה במקום.
התופעה החריפה עוד יותר לקראת סוף המאה ה-18, כשבאופן רשמי לא הורשה אף יהודי לגור בסאטו מארה.
מצב זה נמשך עד 1848, שנת המהפכות באירופה.
בשנה זו בוטל איסור התיישבות היהודים בסאטו מארה, וב-1852 הכירה מועצת העיר בקיום קהילה יהודית.
מאותה שנה התחילה הקהילה לנהל פרוטוקולים, רישומים שהיו קיימים עד השואה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 חלו כמה התפתחויות נוספות, והרי דוגמאות לכך:
ב-1858 נבנה בית הכנסת הראשון (נוסף על המניינים בבתים פרטיים).
אחד מסעיפיו הבולטים היה שהקהילה נוהגת לפי נוסח אשכנז.
אלה הרוצים לנהוג לפי נוסח ספרד רשאים להקים לעצמם בית מדרש חסידי, אך על חשבונם.
כמו כן הקימה הקהילה מוסדות חינוך שונים, כגון חברה קדישא, חברת "מחזיקי תורה" ו"חברת משניות".
הרב בנימין זאב מנדלבוים, היה רבה של קהילת סאטמר במשך למעלה מחמישים שנה, מאז היווסדה ועד לפטירתו ב-1897. הוא היה תלמידו של החת"ם סופר, והניח את היסוד לפריחתה של הקהילה היהודית בעיר.
לאחר פטירתו הוכתר כרב העיר הרב יהודה גרינוולד, ובזמנו הוקמו בתי תפילה ובתי תלמוד תורה בהם למדו כל יום מאות ילדים גולת הכותרת בפעילותו הייתה הקמת ישיבת סאטו מארה.
בדרישותיו היה מדגיש את חשיבות השינון והחזרה על חומר הלימוד, לימודים עצמיים כל אחד ובנאומי הפתיחה שלו בראשית הלימודים היה מגדיר את מטרת הלימוד.
הוא התנגד לרכישת השכלה כללית בבתי הספר ולפעילויות ציוניות.
לאחר פטירתו נבחר רבי אליעזר דוד גרינוולד להיות רבה של סאטו מארה.
את רוב זמנו הקדיש למען הישיבה, מה שמנע ממנו להרבות בכתיבת ספרים וחידושים.
את תלמידיו נהג לכנות "ילדיי", הקים בעבורם "מנזה" (כעין חדר אוכל) ודאג להם לאכסניות.
בחורים רבים מרחבי העולם נמשכו אל ישיבתו בגלל יראת השמים שלו ובגלל מסירותו לתלמידיו.
ב-20 במאי 1928 נפטר הרב גרינוולד.
לאחר מותו התחולל מאבק קשה וסוער אודות זהות מחליפו.
אחד השמות הבולטים שעלו היה שמו של הרב יואל טייטלבוים, שכיהן לפני כן כרב בקרולי.
הרב טייטלבוים התגורר בסאטו מארה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ואף פתח בה בית מדרש.
שמו עלה בעבר כמועמד לרשת את תפקיד רב הקהילה, אך בשל קנאותו הוא עורר התנגדות עזה מצד החוגים המודרניים, מצד ה"אשכנזים" (הלא-חסידים) ואף מצד חלק מהחסידים.
כעת, מששמו עלה שוב בהקשר זה, ניטש מאבק אשר הפך, כדברי דוד שן, ל"מאבק...
שמשך למעלה משש שנים הסעיר את הציבור היהודי...
בשל טענות לזיוף נערכה הצבעה נוספת שבה זכה ברוב מוחץ.
נשיא הוועד האורתודוקסי, חיים פריינד, היה מתומכי הרב טייטלבוים, ומתנגדיו טענו כי הוא ואנשיו היטו את פנקס הבוחרים לטובת הרב טייטלבוים.
שני הצדדים "גייסו" רבנים לתמיכה בעמדתם, שניהם תבעו זה את זה לדין תורה ופנו לרשויות האזרחיות, פרסמו קונטרסים שבהם פירטו את השתלשלות העניינים לפי גרסתם: התומכים הוציאו את הספר "מלחמת מצווה החדש" והמתנגדים חיברו את "שפת אמת".
בעקבות המחלוקת, פרשו תומכי הרב טייטלבוים מהקהילה בדצמבר 1929 והקימו קהילה עצמאית שבה יוכל לשמש כרב.
בעקבות כך, נאותו המתנגדים (שלא רצו לאבד את דמי החבר של הפורשים) לנהל משא ומתן.
בפברואר 1930 הושגה פשרה, והרב טייטלבוים הוזמן לבוא לסאטו מארה.
עם זאת, הוא נמנע מלעבור עד שישיג את התמיכה הנדרשת במועצת הקהילה.
הוא הקים בסאטו מארה ישיבה שבה למדו 334 תלמידים.
הרב טייטלבוים ייסד בעיר את חסידות סאטמר, הקרויה עד היום על שם העיר.
ילדי הקהילה בסאטו מארה קיבלו חינוך דתי ומסורתי.
נוסדו חדרים פרטיים על ידי מלמדים שהקימו תלמוד תורה בפיקוח הקהילה, חלק מהחדרים החזיקו מעמד עד השואה.
בארגון בית הספר היהודי הכללי היה תפקיד מרכזי למורה יצחק דנציגר.
זה פעל עד שהקהילה הקימה בית ספר כללי משלה בשנות ה-70.
הקהילה ביקשה תמיכה כספית למטרה זו מהשלטונות, אבל אלה השיבו בשלילה בטענה שהקהילה חייבת לממן את בית ספרה מקופתה.
עם ריבוי התלמידים נאלצו להקים כיתות נוספות והקהילה התקשתה מאוד מבחינה כספית באחזקת בית הספר לכן השלטונות נאלצו לעזור להם.
עד סוף שנות ה-80 למדו בבית ספר היהודי בנים ובנות יחד ולכן הקהילה הקימה בית ספר עם שש כיתות לבנות לחוד.
בינתיים פסקה התמיכה של השלטונות ובית הספר נקלע למשבר.
מכיוון שעוד לא היה בית ספר תיכון יהודי בעיר היהודים נשלחו לתיכונים לא יהודיים.
בסאטו מארה פעלו מספר ישיבות.
הוותיקה שבהן הייתה ישיבתו של רב העיר הרב יהודה גרינוולד וממשיכו הרב אליעזר דוד גרינוולד.
הרב יואל טייטלבוים עמד בראשות ישיבה בסאטמר שהייתה אבן שואבת לתלמידים מכל האזור.
במקביל פעלה בעיר עד השואה ישיבתו של הרב אליעזר פיש שנודע בשם "האדמו"ר מביקסאד".
הקהילה היהודית בעיר לאחר מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם בעיר גטו שבו שוכנו גם יהודים מהסביבה לרבות מאוראשו נואו.
בספטמבר 1945, כארבעה חודשים לאחר תום המלחמה, היו בה 3,096 יהודים בלבד.
בניגוד למרכזים רבים אחרים במזרח אירופה שבהם נעלמה הקהילה לחלוטין כתוצאה מהשואה, בסאטו מרה מספר היהודים אפילו עלה בשנים הראשונות שאחרי השואה.
ככתוב לעיל, בספטמבר 1945 היו בה 3,096 יהודים.
שנתיים לאחר מכן היו בה 7,500 יהודים.
עלייה מספרית זו מקורה בעובדה שלסאטו מארה חזר חלק גדול מניצולי השואה של העיר, ועליהם נוספו יהודים מהכפרים הסמוכים ומהמדינה בכללותה.
פעולתם הראשונה של הניצולים הייתה הקמת הארגון "האחדות העממית ביהדות", אשר מילא זמנית את מקום הקהילה.
חלק ממוסדות הקהילה חודשו, ביניהם בית החולים היחיד, החברה קדישא ואף בית הדין הרבני.
בין 400 ל-500 יהודי סאטו מרה גויסו ונלחמו במלחמת העולם הראשונה.
כמה מיהודי הונגריה תרמו (וביניהם הסאטמארים) למען ניצחונה של הונגריה.
כמה קצינים ורופאים העלי דרגות גבוהות ונמוכות שירתו וכמה נפלו.
מלחמת העולם הראשונה הביאה בעקבותיה שינוי דמוגרפי ולחץ כלכלי לסאטו מרה.
עם פרוץ המלחמה ב-1914 הגיעו לסאטו מרה כ-2,000 פליטים יהודיים מגליציה, שנמלטו מפני צבא הצאר הרוסי שפלש שמה.
שתי הקהילות בסאטו מארה עשו מאמץ משותף לקלוט את הפליטים, אשר רובם ככולם לא חזרו לפולין עם תום המלחמה.
רבים מהם היו מחוסרי מקצוע, והחזקתם הוטלה על כתפי הקהילה.
שינוי גורלי יותר בא בעקבות השינויים הטריטוריאליים המפליגים בגבול הרומני-הונגרי.
כתוצאה מהמלחמה עברה כל טרנסילבניה לידי הרומנים, וזו כללה את סאטו מארה.
הרומנים נקטו בכל האמצעים שעמדו לרשותם כדי לתת אופי רומני לעיר.
למרות זאת, עד מלחמת העולם השנייה נשארה העיר מאוכלסת ברוב הונגרי.
כאמור, לאור האתגרים החדשים שעמדו בפניה, הייתה הקהילה היהודית צריכה להתארגן מחדש ולהרחיב את מוסדותיה.
היא אמנם עשתה כן - בהרחבת מגרש בית הכנסת הגדול ובנייני ציבור שונים, בהקמת בית יתומים בתמיכת הג'וינט, בייסוד חברה לתמיכה בתלמידים עניים, בהרחבת מקווה הטהרה ובשכלולו, בהקמת בית מדרש מפואר ותלמוד תורה ועוד.
יצוין לשבח בית חולים יהודי שהוקם במאמץ משותף של שתי הקהילות (האורתודוקסית וה"סטטוס קוו").
לפי ההסכם שנערך ביניהן יכול היה ראש ועד בית החולים להיבחר רק מתוך הקהילה האורתודוקסית.
בית החולים נפתח ב-1927, הוחרב כמעט כליל בידי הנאצים ושוקם בעזרת הג'וינט ותרומות פרטיות בשנת תש"ו (1946).
הגרמנים כבשו את סאטו מארה רק במרץ 1944, אך הפגיעה ביהודי העיר החלה עוד קודם לכן.
למעשה הדבר נעשה בשלושה שלבים: שלב א' מ-1940 ועד מרץ 1944, שלב ב' בחודש אפריל 1944 ושלב ג', בחודש מאי 1944. בשלב הראשון הועברה סאטו מרה (כחלק מטרנסילבניה) משלטון רומני לשלטון הונגרי.
בתקופה זו נחקקו חוקים אנטי יהודיים ישירים או עקיפים.
כמו כן, רבים מיהודי הונגריה גויסו לפלוגות העבודה.
בשלב השני, כחודש לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה, הוקם הגטו, ונוסף למחלות ולצפיפות הנוראה, היו מקרים רבים של עינויים ורציחת יהודים, במיוחד האמידים שביניהם.
השלב השלישי היה הקצר והאכזרי ביותר.
במשך שבועיים (כ"ז באייר תש"ד, 20 במאי 1944, ועד י"ב בסיוון תש"ד, 3 ביוני 1944) היו כל יומיים-שלושה משלוחים לאושוויץ.
בקיץ 1941 גירשו השלטונות ההונגריים לאוקראינה הנתונה לכיבוש הגרמנים משפחות יהודיות שלא יכלו להוכיח שהן בעלות אזרחות הונגרית.
המגורשים נרצחו בקמנץ-פודולסקי ב-27 או ב-28 באוגוסט.
ב-1942 גויסו רוב הגברים היהודים מסטמרנמטי לשירות עבודת כפייה במסגרת צבא הונגריה.
רובם הוצבו בחזית המזרחית באוקראינה, ורבים מהם נספו שם.
ב-26 באפריל 1944 התכנסה בסטמרנמטי ישיבה בראשותו של תת-שר הפנים לסלו אנדרה ובהשתתפותם של פקידי מינהל בכירים בצפון טרנסילבניה לדיון בגטואיזציה.
הגטו של סטמרנמטי הוקם ב-3 במאי 1944, על-פי הצווים של סגן הממונה על המחוז אנדרה בואר ושל ראש העיר לסלו צוקה.
הגטו הוקם בסביבה שהייתה מיושבת בצפיפות ביהודים.
נוסף על יהודי העיר נדרשו לעקור לגטו גם היהודים מארדוד, נג'קרוי וסטמרנמטי, ובין 3 ל-6 במאי 1944 עברו לגטו כ-17,000 יהודים.
הצפיפות בגטו הייתה גדולה מאוד.
שטח המחיה הסתכם במעט יותר מחצי מטר רבוע לנפש.
בראש המועצה היהודית בגטו עמד זולטן שוורץ.
רופאים יהודים ארגנו סיוע רפואי.
באחד מבנייני בית חרושת שבתחומי הגטו הוקם בית חולים ולצדו פעל גם בית חולים למחלות מידבקות.
למרות מחסור חמור במזון הוקם גם מטבח ציבורי.
מפקד הגטו היה קצין המשטרה ההונגרית בלה שרקוזי, שכונה בפי תושבי הגטו "היטלר השני".
כמה מהנחקרים מתו מהעינויים, ואחרים העדיפו להתאבד כדי להימלט מהם.
מועדון כדורגל סאות'המפטון היא קבוצת כדורגל מקצוענית מסאות'המפטון, אנגליה, המשחקת בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
כינוי הקבוצה הוא "הקדושים" (The Saints).
בין השנים 1898 ל-2001 שיחקה הקבוצה באצטדיון הדל (Dell Stadium), אלא שתכולתו הקטנה אילצה את הקבוצה לעבור בשנת 2001 לאצטדיון גדול יותר, אצטדיון סנט מרי (32,551 מקומות ישיבה).
מדייה המסורתיים כוללים חולצת פסים אדומה-לבנה ומכנס שחור.
יריבתה המושבעת של סאות'המפטון היא פורטסמות', השוכנת אף היא בדרום אנגליה.
אף שעד שנות החמישים הייתה סאות'המפטון בצילה של פורטסמות', מ-1960 ואילך היו אלה הקדושים ששהו בליגה הגבוהה יותר כמעט מדי שנה.
סאות'המפטון אף ניצחה את פורטסמות' בכל משחק גביע בין השתיים.
הקבוצה ידועה בין השאר במחלקת הנוער שלה שהצמיחה שמות בולטים כמו אלן שירר, ויין ברידג', אלכס אוקסלייד-צ'מברלין, תיאו וולקוט וגארת' בייל.
סאות'המפטון נוסדה בשנת 1885 תחת השם St Mary's Church Young Men Association (אגודת הגברים הצעירים של כנסיית מרים הקדושה).
13 שנים לאחר מכן שונה שמו של המועדון לסאות'המפטון סנט מרי'ס, ומכאן כינויים "הסיינטס".
הקבוצה הצטרפה לליגה הדרומית (מקבילתה של הפוטבול ליג) בשנת 1894 וזכתה באליפות הליגה הזו בין השנים 99–1897 ושוב ב-1901, 1903 ו-1904. ב-1899 הגיע המועדון לגמר גביע ה-FA, אך הובס 0–4 על ידי ברי.
היה זה הראשון מבין ארבעה משחקי גמר שבהם ישתתף בעתיד; למשחק הגמר השני הגיעה הקבוצה ב-1902, אך הפעם הפסידה 1–2 לשפילד יונייטד.
סאות'המפטון התקבלה לליגה השלישית של הפוטבול ליג בשנת 1920, נוכח התפרקותן של קבוצות רבות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הקבוצה הצליחה להעפיל לליגת המשנה האנגלית ב-1921, שם הוסיפה לשחק ב-31 השנים הבאות.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפלה פצצה גרמנית באצטדיון הדל, מה שחייב את סאות'המפטון לשחק בפראטון פארק (Fratton Park), מגרשה הביתי של יריבתה השנואה פורטסמות'.
הקבוצה כמעט ועלתה לליגה הבכירה בשנת 1949, לאחר שחסרה לה נקודה אחת בלבד.
הפרש שערים עדיף פחות מנע ממנה להעפיל לליגה הבכירה בשנת 1950. כעבור 3 שנים ירדו הקדושים חזרה לליגה השלישית.
רק ב-1960 שבה הקבוצה לליגת המשנה, כשהחלוץ דרק ריבס כובש לזכותה 39 שערים.
הקבוצה הגיעה לחצי גמר גביע ה-FA בשנת 1963, אך נוצחה 0–1 על ידי מנצ'סטר יונייטד מול 68,000 צופים בווילה פארק.
היה זה המאמן טד בייטס שהעלה את סאות'המפטון לראשונה בתולדותיה לליגה האנגלית הבכירה בשנת 1966, לאחר שסיימה במקום השני בליגת המשנה.
החלוץ רון דייוויס כבש 43 שערים לזכות הקבוצה בעונה הבאה והשאיר אותה בליגה הבכירה בשמונה השנים הבאות.
פעמיים בתקופה זו סאות'המפטון העפילה למפעלים אירופים, עד שירדה בסופו של דבר בשנת 1974 לליגת המשנה.
היום המהולל ביותר בתולדותיו של מועדון הכדורגל סאות'המפטון אירע במאי 1976. קבוצתו של לורי מקנמי, אז בליגת המשנה, זכתה בגביע ה-FA הראשון בתולדותיה לאחר ניצחון 0–1 על מנצ'סטר יונייטד באצטדיון ומבלי.
הזכייה אותתה על תקופה טובה באצטדיון הדל, שכן כעבור שנתיים בלבד עלתה סאות'המפטון לליגה הבכירה.
ב-1979 שוב מצאו עצמם הקדושים בוומבלי, הפעם בגמר גביע הליגה האנגלית, בו הפסידו 2–3 לנוטינגהאם פורסט.
בשורותיה של סאות'המפטון שיחק אז אלן בול האגדי, אחד מיני כוכבים רבים ששיחקו בקבוצה בתקופה זו.
החתמתו של כוכב המבורג, קווין קיגן, שזכה פעמיים בפרס כדור הזהב, הייתה הברקה של המאמן לורי מקנמי, שהותירה את עולם הכדורגל כולו בהלם.
קיגן, כמו גם השוער המפורסם פיטר שילטון, היו אחראים לאחת מעונותיה המוצלחות ביותר של הקבוצה מאז ומעולם (1983/1984), בה סיימה במקום השני אחרי ליברפול האלופה והעפילה לחצי גמר גביע ה-FA.
הקבוצה העפילה למפעלים אירופיים בפעם הרביעית בחמש שנים לאחר שסיימה את עונת 1984/1985 במקום החמישי בטבלה.
ב-1986 שוב העפילה לחצי גמר גביע ה-FA, אך הודחה על ידי ליברפול.
מקמני עזב את המועדון בסוף העונה והוחלף על ידי שחקן הסיינטס בעבר, כריס ניקול.
ניקול הוביל את הקבוצה לשלב חצי גמר גביע הליגה, אך גם הפעם הודחה על ידי ליברפול.
הקבוצה חוללה היסטוריה בשנת 1989 כשבהרכבה הראשי הופיעו שלושה אחים - דני, רודני וריימונד וואלאס.
ב-1990 הקבוצה נהנתה מההתקפה השנייה בטיבה בליגה, עם 71 שערי זכות.
החלוץ מתיו לה טיסיה, מלך שערי הקבוצה, זכה בפרס הכדורגלן הצעיר של השנה, שעה שעמיתו רודני וואלאס תופס את המקום השני.
לה טיסיה היה מלך שערי הקבוצה גם ב-1991, ורשם לזכותו כמה הופעות בנבחרת אנגליה עד לפרישתו ממשחק פעיל בשנת 2002. גם אלן שירר הצעיר, אז קפטן נבחרת הכדורגל האולימפית של אנגליה, גילה בשלב זה כישרון יוצא דופן בהתקפה של הסיינטס.
ניקולס פוטר בסוף 1991 אף שהצליח להימנע מירידה בחמש שנותיו במועדון.
תחתיו התמנה איאן ברנטפוט למאמן הקבוצה.
ברנטפוט הוביל את המועדון לגמר גביע הליגה, בו הפסידה 2–3 לנוטינגהאם פורסט.
שירר היה מלך שערי הקבוצה בשנת 1992 עם 21 כיבושים.
לקראת עונת , עונתה הראשונה של הליגה הבכירה במתכונתה החדשה כפרמייר ליג, רכשה בלקברן רוברס את אלן שירר בסכום שיא של שלושה מיליון ליש"ט.
רוברס רכשו גם את שוער סאות'המפטון טים פלאוורס תמורת 2 מיליון ליש"ט.
המועדון נחלש משמעותית בעקבות זאת ובינואר 1994 ברנטפוט פוטר.
אלן בול שב למועדון, הפעם כמאמן, ואילו לורי מקמני חזר כמנהל מקצועי.
כנגד כל הסיכויים הצליחו להשאיר את הקבוצה בפרמייר ליג.
העונה הבאה הסתיימה טוב יותר, כשסאות'המפטון מסיימת במקום העשירי בטבלה.
בול עזב בעונה הבאה לטובת מנצ'סטר סיטי, ומאמן הנוער דייב מרינגטון תפס את מקומו.
מרינגטון הצליח בקושי להימנע מירידה, כשקבוצתו מסיימת את עונת במקום ה-17 בטבלה, מקום אחד מעל הקו האדום.
לקראת עונת מונה כוכב ליברפול ונבחרת סקוטלנד לשעבר, גרהם סונס, למאמן הקבוצה.
סונס החתים מספר שחקנים, ביניהם הבלם הנורווגי קלאוס לונדקוואם, החלוץ הנורווגי אגיל אוסטנסטנד והקשר הישראלי אייל ברקוביץ'.
בעונתו הראשונה במועדון נאלץ סונס להתמודד בתחתית הטבלה, אך ניצל בסופו של דבר מירידה לליגת המשנה.
המשחק הזכור ביותר של "הקדושים" מאותה עונה היה הניצחון 6–3 על מנצ'סטר יונייטד משערים של אוסטנסטנד (3), ברקוביץ' (2, איש המשחק) ומתיו לה-טיסייה (1).
סונס התפטר בעונה שלאחר מכן ותחתיו מונה מאמן סטוקפורט קאונטי, דייב ג'ונס.
ג'ונס הוביל את המועדון למקום ה-12 בעונת .
אך סאות'המפטון פתחה נורא את עונת , כשצברה נקודה אחת משמונת משחקיה הראשונים.
עם זאת, שיפור ניכר חל ביכולתה של הקבוצה בחלקה השני של העונה ומספר ניצחונות רצופים איפשרו לה לשרוד בליגה על חשבונה של צ'רלטון אתלטיק.
ג'ונס נאלץ לעזוב את הקבוצה לאחר עונת (בה סיימה במקום ה-13) נוכח האשמות שווא בדבר התעללות בילדים.
גלן הודל, מאמן נבחרת אנגליה לשעבר, התמנה למאמן הסיינטס בינואר 2000 והצליח גם הוא להשאיר את הקבוצה בפרמייר ליג, לפני שעזב במרץ 2001 לטובת טוטנהאם הוטספר.
סטוארט גריי, מאמן הכושר של הקבוצה, קודם בתפקיד והתמנה למנג'ר זמני עד לסוף עונת .
בין היתר רשם לזכותו ניצחון בלתי נשכח 2–3 על ארסנל באצטדיון הדל.
מינויו הפך לקבוע בקיץ 2001, שעה שהמועדון עבר לביתו החדש באצטדיון סנט מרי בן 32,000 המקומות.
32 מיליון ליש"ט הושקעו בבנייתו.
אולם עונת החניכה של האצטדיון נפתחה בכי רע, עם שני ניצחונות בלבד משמונה המשחקים הראשונים של הקבוצה.
גריי פוטר במהירות ותחתיו הוחתם מאמנה הסקוטי של קובנטרי סיטי, גורדון סטראכן.
הלה הצעיד את המועדון לסיום במקום ה-11 בפרמייר ליג.
סטראכן הפתיע רבים כשהוביל את קבוצתו למקום השמיני בעונת , מיקום השיא שלה אי פעם בפרמייר ליג, וכן להופעה רביעית בגביע ה-FA מול ארסנל באצטדיון המילניום.
באותה עונה התבלט בקבוצה ג'יימס ביטי שהבקיע 23 שערים.
מכל מקום, כיוון שארסנל כבר הבטיחה לעצמה מקום בליגת האלופות, הופעתם של הקדושים בגמר הגביע הספיקה להם כדי להבטיח מקום בגביע אופ"א לקראת עונת .
אולם סאות'המפטון נוצחה כבר בסיבוב הראשון על ידי סטיאווה בוקרשט הרומנית, והיציבות במועדון נתערערה עוד יותר נוכח הודעתו של סטראכן כי בכוונתו לפרוש מהמועדון בסוף העונה.
בסופו של דבר סטראכן עזב לפני כן, בפברואר 2004. מאמן קבוצת המילואים של סאות'המפטון, סטיב ויגלי, היה למאמן זמני, עד שנמצא מחליף בדמותו של סקוטי נוסף, מאמן פלימות' ארגייל לשעבר פול סטארוק.
הלה הביא את הקבוצה למקום ה-12 המכובד בעונתו הראשונה במועדון.
אך סטארוק התפטר במפתיע כעבור שני משחקים בלבד בעונת .
סטיב ויגלי זכה לאמונו של יושב ראש סאות'המפטון רופרט לואו והוחתם על בסיס קבוע, אולם לא הצליח לשנות את פני הדברים בקבוצה.
תחת הדרכתו הקבוצה ניצחה רק פעם אחת ב-14 משחקים, והנהלת המועדון חשה כי ישנו צורך במציאת מאמן מנוסה יותר.
לואו החתים את הארי רדנאפ, מאמן פורטסמות'.
ואולם גם רדנאפ לא הצליח להתחמק מהבלתי נמנע.
ב-15 במאי 2005, ירדה סאות'המפטון מהפרמייר ליג מהמקום האחרון, אליו הידרדרה בעקבות הפסד ביתי 1–2 למנצ'סטר יונייטד.
כך נסתיימו להן 27 עונות רצופות בליגה האנגלית הבכירה.
המועדון נדרש לבצע שינויים כדי להסתגל לחיים בליגת המשנה: רדנאפ נותר בתפקידו כמאמן, אולם עוזרו ג'ים סמית' פוטר מהמועדון.
על אף מכירתו של כוכב הקבוצה פיטר קראוץ', סאות'המפטון רכשה מספר שחקנים ובהם בדניס וייז, קמיל קוסובסקי, ריקרדו פולר ומרסלו טחארה.
הקבוצה, הייתה צפויה בעיני רבים לשוב לפרמייר ליג בתום עונת , אך לאחר פתיחת עונה טובה יכולתה של הקבוצה התדרדרה והיא סיימה במקום ה-12.
עונה לאחר מכן סיימה הקבוצה את העונה במקום ה-6, והשתתפה במשחקי המבחן על העלייה לפרמייר ליג.
הקבוצה פגשה את דרבי קאונטי בחצי גמר וסיימה איתה בשוויון בסיכום שני המשחקים, הפסד בדו-קרב פנדלים מנע מהקבוצה עלייה למשחק הגמר על העפלה לפרמייר ליג והשאיר את הקבוצה עונה נוספת מחוץ לפרמייר ליג.
מצבה של הקבוצה הידרדר לאחר הניסיון הכושל לחזור לפרמייר ליג, שנתיים מאוחר יותר ובעקבות עונה גרועה במיוחד מצאה את עצמה סאות'המפטון נושרת לליגה השלישית לאחר שהקבוצה סיימה את העונה במקום הלפני האחרון.
עקב חובות אשר רבצו על הקבוצה פתחה סאות'המפטון את עונת במינוס 10 נקודות עקב החוק האנגלי הגורר הפחתת נקודות לקבוצות ההולכות להליך של פירוק, הפחתת הנקודות פגעה בקבוצה והיא לא הצליחה לחזור אל ליגת המשנה וסיימה את העונה במקום השביעי בלבד.
בעונת 2010/2011 שבה הקבוצה לאחר שנתיים של היעדרות אל ליגת המשנה לאחר שסיימה את העונה במקום השני.
שנה לאחר מכן שבה הקבוצה לפרמייר ליג אחרי 7 שנות היעדרות לאחר שסיימה במקום השני.
בעונת 2016/2017 העפילה סאות'המפטון לשלב הבתים של הליגה האירופית, והוגרלה לשחק באותו בית עם אינטר מילאנו, ספרטה פראג והפועל באר שבע והודחה בשלב זה כשהיא מסיימת במקום השלישי.
ב-25 באוקטובר 2019, סאות'המפטון ספגה את התבוסה הביתית הגבוהה ביותר שלה בתולדות הפרמייר ליג, כאשר הובסה בביתה 0–9 על ידי לסטר סיטי.
לאחר שבעה מחזורים בעונת 2020/2021 מוקמה הקבוצה במקום הראשון בפרמייר ליג, הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הפרמייר ליג שהקבוצה ממוקמת במקום הראשון בליגה ולראשונה מאז 1988. ב-2 בפברואר 2021 ספגה הקבוצה הפסד חוץ משפיל למנצ'סטר יונייטד, שנגמר בתוצאה 0–9.
בתחילת שנת 2022 נקנו 80 אחוז ממניות המועדון על ידי איש העסקים הסרבי דרגאן סולאק בסכום המוערך כ-100 מיליון ליש"ט.
בתום עונת 2022/2023 נשרה הקבוצה לצ'מפיונשיפ לאחר 11 עונות רצופות בפרמייר ליג.
בתום עונת 2023/2024 חזרה הקבוצה לפרמייר ליג.
בתום עונת 2024/2025 נשרה הקבוצה לצ'מפיונשיפ.
רפובליקת סָאחָה-יָקוטיה היא רפובליקה במזרח הרחוק הרוסי, המהווה חלק מהפדרציה הרוסית.
בימי הצארים והקומוניזם ברוסיה נשלחו אינטלקטואלים לא רצויים לאזור נידח זה.
שטח הרפובליקה הוא כ-3,100,000 קמ"ר, קצת פחות משטחה של הודו (כ-3.3 מיליון קמ"ר), וחיים בה כמיליון תושבים.
מבחינת שטחה, סאחה-יקוטיה היא הגדולה ברפובליקות הפדרציה הרוסית ובסובייקטים הפדרליים שלה ולמעשה, היא היחידה המנהלית הגדולה ביותר בעולם שאינה מדינה עצמאית.
לו הייתה מדינה, הייתה נחשבת למדינה ה-8 בגודלה בעולם (על פי השטח).
הכפרים ורחויאנסק ואוימיאקון הם המקומות המיושבים שנמדדו בהם מן הטמפרטורות הנמוכות ביותר.
בפרט הטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר היא 48 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
בירת הרפובליקה היא העיר יקוטסק.
ממצאים ארכאולוגיים מראים על נוכחות התיישבות אנושית באזור כבר מהתקופה הפלאוליתית המוקדם.
ברבע הראשון של המאה ה-17 קוזאקים הגיוע לשפת הנהר לנה והקימו מספר נקודות מבוצרות.
בשנת 1784 האזור אורגן כאובלסט יאקוטסק של מושלות מזרח-סיביר.
לאחר מרד ינואר של שנת 1863 לאוזר הוגלו פולנים רבים שתרמו לחקר האזור.