tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצעה לגרסת מפציץ טקטי משודרג בעלת כנפיים משוכות לאחור ומנוע חזק יותר מדגם קלימוב VK-5 אשר יגביר את המהירות ויגדיל את טווח הפעולה.
התקנת המנוע החדש לא הוסיפה למשקל המטוס הודות לשימוש חדשני בסגסוגות עמידות לחום, טמפרטורת טורבינה גבוהה ומערכת קירור יעילה יותר.
צריכת הדלק נועדה להיות נמוכה יותר ב-6% לעומת מנוע הגרסה הבסיסית.
אף על פי כן, הראו מחקרים תכנוניים מוקדמים כי ההבדל בתצורת הכנפיים לא סיפק הבדל משמעותי לעומת הגרסה הבסיסית, ובעיקר, תגרום הכנסת כנפיים חדשות לסיבוך רציני בייצור ולכן הגרסה לא נבנתה.
מטוס מגרסת Il-28R בעלת מנוע חדש מדגם VK-5 שנועד להגדיל את טווח פעולתו.
אב הטיפוס טס לראשונה ב-17 בפברואר 1952 כאשר בוצעו שינויים בכנפי המטוס, בבתי המנוע ובמשטחי ההיגוי שלו על מנת להתאים למטוס את המנוע החדש.
מכיוון ששני דגמי המטוסים העיקריים שנועדו להיות מצוידים במנוע ה-VK-5 לא נבנו (ה-Il-28S וה-Tu-93) לא הוכנסה הגרסה לייצור.
ניסיון נפרד להסב שני מטוסים מהגרסה הבסיסית לאבות טיפוס למנוע ה-VK-5 לא צלחו גם הם.
Il-28T עם מנוע VK-5. בשל לוח זמנים דוחק של המדינה אשר דרשה את העברת אב הטיפוס למבחני טיסה בתוך חודש, הוסב אב הטיפוס של ה-Il-28T לגרסה זו, עם שינויים במבנה בתי המנוע, צינורות הפליטה, מערכות החשמל ואמצעי השליטה, ומערכות לכיבוי אש ונגד התקרחות חדשות הותקנו במנועים.
בנוסף, הותקן מכל דלק נוסף, מכלי דלק נתיקים בקצות הכנפיים וכן הנסע חוזק.
תותח נוסף הותקן לירי קדימה (התותח שהוסר בגרסת אב הטיפוס של ה-Il-28T).
ב-30 ביוני 1953 סיים אב הטיפוס את טיסות הניסוי שלו, אך כמו גרסאות קודמות המצוידות במנוע ה-VK-5, לא הוכנסה הגרסה לייצור.
החמרה במלחמה הקרה בסוף שנות ה-50 ותחילת ה-60, שהגיעה לשיאה במשבר הטילים בקובה, גרמה לחשש במדינות ברית נאט"ו מפני פריסת הטילים הבליסטיים הסובייטיים והביא אותן להגברת פעילות הצוללות שלהן.
בתגובה הגדילו הסובייטים את הצי, כולל את זרוע האוויר שלו.
מכיוון שלא היו בידי הסובייטים מספיק כלי טיס חדשים ללוחמה נגד צוללות הוחלט להסב מטוסים קיימים, כמו ה-Il-28 או ה-Il-28T, אשר הוסבו לגרסת מטוס ללוחמה נגד צוללות, בעלי יכולת נשיאת מצופי האזנה (Sonobuoy) ומשדר מדגם SPARU-55 או טורפדו מונחה.
מהירותו של ה-Il-28PL סיפקה יכולת תגובה מהירה בהרבה מדגמי המטוסים הישנים יותר שהיו בשימוש הצי הסובייטי ללוחמה נגד צוללות והיה קל יותר לתפעלו.
ייתכן שהסיבה העיקרית להסבה זו היה רצונם של ראשי הצי הסובייטי להפסיק את פירוק טייסות ה-Il-28 שברשותם, כפי שאכן קרה בסופו של דבר, ולהשאיר את אנשי הצוות זמן רב יותר בשירות.
גרסת מטוס תקיפה של Il-28 (Sh - ראשי תיבות של Shtoormovik, "מטוס תקיפה") בעלת תריסר נקודות לתליית חימוש תחת הכנפיים או פודי רקטות.
טיסות הניסוי שהחלו באוקטובר 1967 הראו שהמטוס מסוגל לבצע תקיפות בגובה נמוך ולירות רקטות בהצלחה ללא סיכון המנועים.
הטיסה בגובה נמוך חייבה ריכוז ואימונים נוספים מצד הטייס כאשר גם צריכת הדלק עלתה מאוד, בשל המתלים החיצוניים שהגדילו את הגרר והגבילו את טווח הפעולה ל-295 ק"מ.
חסרונות נוספים היו חוסר מיגון מספק וכיסאות מפלט שלא היו עדיין מטיפוס "אפס-אפס", כך שלאנשי הצוות לא היה סיכוי לשרוד אם הופלו בגובה נמוך.
פיתוח הגרסה הופסק ורק מספר קטן של מטוסים הוסב ושימש לפעילות מבצעית מוגבלת.
גרסה למעקב אחר מזג האוויר, שהוזמנה על ידי המדינה ב-23 בפברואר 1959 לצרכים אזרחיים.
מספר קטן של Il-28 הוסבו לגרסה זו, עליה לא ידועים פרטים רבים.
בתחילת שנות ה-50 החלו הסובייטים לערוך ניסויים בנשק מונחה, ובנו ב-1953 פצצה מונחית גלי רדיו אשר נבחנה במפציצי Il-28 ו-Tu-4. הפצצה, שסומנה UB-2000F, דמתה חיצונית ל-Fritz X הגרמני מתקופת מלחמת העולם השנייה, עם ארבעה כנפונים סביב מרכז הכובד.
ב-UB-2000F, היו הכנפונים בתצורת דלתא להם הוחדרו הגאי כיוון וקוטר מעטפת קבוע לעומת הכנפונים בתצורת טרפז והחרטום הבולט שב-Fritz X.
הניסויים הראו שמספיקות שתיים או שלוש פצצות מסוג זה כדי להרוס מטרה בתא שטח של 30 על 70 מטר, לעומת שימוש ב-168 פצצות רגילות כדי להשיג את אותו אפקט.
על כן נכנסו פצצות ה-UB-2000F לייצור כ-UB-2F ו-30 מטוסי Il-28 שהותאמו לנשיאת הפצצות נבנו ב-1956. הפצצה נישאה תחת גוף המטוס וללא חימוש זה נבדלו חיצונית ה-Il-28-131 מגרסאות אחרות בכיסוי זוויתי תחת חרטום המטוס, אשר הכיל את האנטנה המשדרת.
גרסה שהוסבה החל מסוף שנות ה-50 מ-Il-28 ושמשה כמטוס מטרה לא מאויש לניסויים בטילי קרקע-אוויר חדשים.
מערכת שליטה בקשר רדיו אפשרה ל-Il-28M להמריא, לנסוק לגובה שיוט, לבצע תמרונים ואף לנחות, במקרים ומטוס המטרה לא הושמד.
לא כל מטוסי הגרסה הופעלו מרחוק באמצעות רדיו; חלקם הוטסו לגובה שיוט על ידי טייס שנטש את המטוס לאחר שהעביר אותו למצב טיסה אוטומטי.
גרסה מוסבת לגרירת מטרות של ה-Il-28 הבסיסי או ה-Il-28R, לה הותאמה כננת וכבל גרירה שהגיע לאורך של 2,500 מטר לצורך אימון מערכות נ"מ וטייסי קרב.
התאמות מאוחרות יותר אפשרו נשיאת כטב"ם מטרה תחת הכנפיים ושיגורם לעבר המטווח ברגע שהגיעו לגובה מתאים.
הסבות דומות נעשו במזרח-גרמניה וברומניה (של H-5 סיני).
גרסה ללא חימוש אשר נבנתה עבור אירופלוט ושימשה להסבת טייסים אזרחיים להטסת מטוסי סילון.
ה-Il-28 נבחר היות שנחשב כנוח לתפעול וקל להטסה על ידי טייסים שהטיסו לפני כן את ה-Li-2 וה-Il-12 הבוכנתיים, ומהירותו, טווחו ומערכות האוויוניקה המתקדמות לתקופתו הקלו משמעותית על המעבר להטסת מטוסי נוסעים סילוניים גדולים.
קבוצת הטייסים האזרחיים הראשונה החלה בהסבה באוקטובר 1953. ה-Il-20 שימש גם לנשיאת מטען בעל חשיבות גבוהה (לדוגמה, מטריצות של טיפוגרפיה של הפראבדה והאיזבסטיה על מנת שיודפסו בו זמנית במוסקבה ובאירקוטסק).
יחד עם הטופולב Tu-104G, אשר היה למעשה גרסה מוסבת של ה-Tu-16, אפשר ה-Il-20 לאירופלוט לפתח תוכנית אימונים אשר זירזה את כניסתו לשירות של מטוס הנוסעים הסובייטי הסילוני הראשון, הטופולב Tu-104.
הגרסה הסינית של המפציץ הטקטי הסטנדרטי בעלת שלושה אנשי צוות, אשר נבנתה ללא רישיון סובייטי במפעלי חרבין תעשיות מטוסים.
החל מ-1964 התמחה המפעל בייצור חלקי חילוף עבור מטוסי ה-Il-28 שסיפקה ברית המועצות.
באותה שנה החל גם ייצור אב טיפוס מקומי ודגם סטטי לניסויים על הקרקע.
טיסת הבכורה של ה-Il-28 הראשון מתוצרת סינית התרחש ב-25 בספטמבר 1966. ה-H-5 לא היה העתק מדויק של ה-Il-28 ולמעשה שונה כ-40% מהעיצוב המקורי.
הבדל עיקרי היה נטישת סימן ההיכר הבולט בעיצוב ה-Il-28, הכנף המחולקת לשניים, ושימוש במבנה כנף סטנדרטי, אשר חסך כ-110 ק"ג ממשקל המטוס, במחיר תהליך ייצור מסובך יותר.
חיצונית נבדל ה-H-5 מה-Il-28 בצריח האחורי שהכיל זוג תותחים מסוג מאקארוב AM-23 עם 500 קליעים, שהושאל מצריח הטופולב Tu-16, והיה גלילי ולא כדורי בצורתו.
בנוסף, הורכבה חופת הקוקפיט מחלק שקוף יחיד ללא מסגרת סביבו, גוף תאורה נוסף הותקן סמוך לגלגל כן הנסע הקדמי והוסר אחד התותחים הקדמיים.
הגרסה ל-Il-28A הסובייטי, בעלת יכולת נשיאת חימוש גרעיני.
הפיתוח החל בספטמבר 1967 ופצצה גרעינית הוטלה מהמטוס לראשונה ב-25 בדצמבר 1968.
גרסת אימון הזהה ל-Il-28U הסובייטי.
טיסת הבכורה אירעה ב-12 בדצמבר 1970 והמטוס הוכנס לשירות ב-1972. 187 יחידות נבנו.
גרסת מטוס ביון טקטי, בעלת זוג מצלמות לצילום בשעות היום או הלילה ומכלי דלק נתיקים תחת הכנפיים (לעומת המכלים שמוקמו בקצות הכנפיים בגרסת ה-Il-28R) שהגדילו את הטווח ב-47%, את רדיוס הפעולה המבצעית ב-50% ואת זמן השהייה באוויר בשעה ו-23 דקות.
פיתוחו החל ב-1970 אך התארך, והמטוס הוכנס לשירות רק ב-1977.
גרסה לבחינת טכנולוגיות אוויוניקה כחלק מפרויקט שיאן JH-7.
סימון משוער לגרסת פלטפורמת ניסוי למנועים מסוג WS-5.
גרסת המפציץ הסטנדרטית של Il-28 אשר נבנתה ברישיון על ידי אוויה מצ'כוסלובקיה.
גרסת האימון הסטנדרטית של Il-28U אשר נבנתה ברישיון על ידי אוויה.
מטוסי Il-28 סופקו ב-1961 ונטלו חלק במבצע תריכורא, ניסיון ההשתלטות של אינדונזיה על מערב גינאה החדשה שהייתה תחת שלטון הולנדי.
כל המטוסים קורקעו ב-1969 והוצאו משירות ב-1970.
יותר מ-30 יחידות משופצות מגרסת מפציץ הטורפדו Il-28T ושש מגרסת האימון Il-28U סופקו ב-1961 דרך צ'כוסלובקיה, אשר שימשה גם כבסיס האימון לצוותי האוויר.
יצאו משירות ב-1972 בשל חוסר בחלקי חילוף, לאחר שהיחסים בין אינדונזיה לברית המועצות התדרדרו עם עלייתו לשלטון של סוהארטו.
הרגימנט האווירי מס' 4020 הפעיל Il-28 בודד שנרכש ב-1957. המטוס הוחלף תמורת הגרסה הסינית, ה-H-5, ב-1971 והוצא משירות ב-1992. על פי מקור אחר היו בשירות חיל האוויר האלבני לפחות שלושה H-5 שנותרו בשירות עד 1993.
הסובייטים החלו להעניק סיוע צבאי לאלג'יריה החל מ-1962, מיד לאחר שקיבלה את עצמאותה מצרפת.
באותה שנה התקבלו תריסר Il-28 דרך מצרים, מכיוון שאספקת מפציצים בצורה ישירה הייתה עשויה להביא לתוצאות פוליטיות לא רצויות עבור ברית המועצות.
ככל הנראה השתתפו המפציצים בעימות מול מרוקו ב-1963 ותריסר נוספים סופקו מברית המועצות ב-1965, לאחר שהפיכה באלג'יריה העלתה לשלטון ממשלה שנחשבה ליותר פרו-סובייטית.
מרבית המטוסים יצאו משירות עד 1979 והבודדים שנותרו שמישים הועברו לתפקידים משניים.
הסובייטים החלו להעניק סיוע צבאי לאפגניסטן ב-1956 ועד 1961 סיפקו 24 מפציצי Il-28. בין 15 ל-45 יחידות נוספות סופקו (כולל מגרסת האימון Il-28U) החל משנת 1969. כל המטוסים הושמדו על הקרקע במהלך מלחמת אפגניסטן בשנות ה-80.
חיל האוויר הבולגרי הפעיל מגוון גרסאות של ה-Il-28: מתוך 36 מטוסים שסופקו היו ארבעה מגרסת Il-28R, כמה Il-28T וזוג Il-28U.
תריסר מטוסים שהוסבו לתפקידי לוחמה אלקטרונית נותרו בשירות עד 1983.
כ-1,500 יחידות שירתו בחיל האוויר הסובייטי ובזרוע האוויר של הצי הסובייטי, כאשר פעילות מבצעית החלה כבר ב-1950. לאחר שירות מבצעי בקו הראשון במהלך שנות ה-50, הועברו המטוסים שלא נגרטו לתפקידים משניים כגון אימון, גרירת מטרות, פלטפורמות לצורך בחינת מערכות ומטרות אימונים עבור מערכות נ"מ.
נותרו בשירות עד אמצע שנות ה-80. מספר יחידות ללא חימוש הועברו לשירות באירופלוט לצורך הכשרת טייסים להטסת מטוסי סילון.
חיל האוויר ההונגרי קיבל 37 יחידות ראשונות של Il-28 בסוף 1954 או תחילת 1955, וחלקם היו מגרסת B-228 ו-CB-228 שנבנו בצ'כוסלובקיה.
מאוחר יותר הגיעו מטוסים נוספים.
יצאו משירות ב-1972, כאשר לפחות שלושה מהם נשמרים במוזיאונים, כגון מוזיאון המטוסים שבסולנוק.
חיל האוויר של העם הווייטנאמי
סין העבירה לווייטנאם מטוסי Il-28 משומשים החל מאמצע שנות ה-60, וסיפקה תחזוקה ואימונים לטייסים הווייטנאמים בשטחה.
ב-1968 שירתו בחיל האוויר של העם הווייטנאמי בין שמונה לעשרה מפציצים שבסיסם בהאנוי.
ככל הנראה סייעו מטוסי ה-Il-28 לכוחות הקרקע במהלך מלחמת וייטנאם אם כי לא חצו את הגבול לדרום וייטנאם.
חיל האוויר של טאיוואן הפעיל מטוס Il-28 שהשתייך לחיל האוויר של צבא השחרור העממי וצוותו ערק ב-11 בנובמבר 1966. המטוס הופעל בטיסות ריגול מעל סין, בעודו שומר על צבעו וסימוניו המקוריים.
המטוס נשמר בימינו באקדמיית חיל האוויר של הרפובליקה של סין.
חיל האוויר של מזרח גרמניה
תריסר Il-28 ו-Il-28U בודד שירתו בעיקר בתפקיד גרירת מטרות ופלטפורמת ניסויי מנועים בין השנים 1954 ל-1982. ה-Il-28 האחרון הוצא משירות ב-20 באוקטובר 1982 ונשמר במוזיאון להיסטוריה צבאית שבברלין.
50 מטוסי Il-28 אשר נבנו בצ'כוסלובקיה (מגרסאות B-228 ו-CB-228) סופקו החל מדצמבר 1955, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת סיני.
לאחר מלחמת סיני ומבצע מוסקטר, במהלכו הושמדו לפחות שבעה מפציצים, פתח חיל האוויר המצרי בתוכנית הצטיידות, ומשלוח חדש של עשרה מפציצים הגיע במרץ 1957 ועד סוף יוני אותה שנה כבר היו בכוח 40 מטוסים.
אין נתונים על מספרם המדויק של מפציצי Il-28 המבצעיים ומספר מקורות אף מציינים 72 מטוסים ב-1966, שכללו גם ארבעה מגרסת Il-28T שסופקו יחד עם 90 טורפדו מסוג RAT-52. יצא משירות באמצע שנות ה-80.
חיל האוויר המלכותי המרוקני הפעיל זוג Il-28, שסופקו ככל הנראה על ידי מצרים.
במהלך מלחמת ביאפרה רכש חיל האוויר הפדרלי הניגרי זוג Il-28 משומשים ממצרים ואחד מאלג'יריה.
על פי מקורות אחרים היו בשירות הניגרים לפחות שישה מטוסים.
בין השנים 1967 ל-1972 סיפקו הסובייטים לסומליה ארבעה מפציצים, ושלושה מתוכם השתתפו במלחמת אוגדן כנגד אתיופיה בשנים 1978–1979.
סוריה הפעילה שישה Il-28 שהתקבלו ממצרים בין השנים 1959 ל-1967. הסורים התקשו בתחזוקתם, ומרביתם התרסקו או פורקו עבור חלפים.
רק זוג מפציצים כשירים עמד לרשות חיל האוויר הסורי ב-1967 והם הושמדו במהלך מלחמת ששת הימים.
הסובייטים סיפקו לסורים 30 מטוסי קרב-הפצצה מדגם סוחוי Su-7 כתחליף, ונעשה בהם שימוש במלחמת יום הכיפורים.
על פי מקור אחר, שרדו ארבעת המפציצים הנותרים את מלחמת ששת הימים לאחר שנמלטו לשדות תעופה מחוץ לסוריה.
מאות מטוסי Il-28 על גרסאותיו השונות פעלו בשירות חיל האוויר של צבא השחרור העממי וזרוע האוויר של חיל הים של צבא השחרור העממי, כאשר ב-1964 היו יותר מ-400 מטוסים בשירות ו-100 מתוכם הועברו לחיל הים, שם הוסבו לגרסה המקומית למפציצי טורפדו בדומה ל-Il-28T הסובייטי.
לאחר שצוידו תחילה במטוסים סובייטיים, החלו הסינים לייצר עצמאית את הגרסה המקומית, ה-H-5, ב-1965. משימתם העיקרית של המפציצים הייתה להישאר בכוננות גבוהה על מנת לקיים הרתעה ואיום על טאיוואן.
באופן רשמי נותרו בשירות המטוסים מגרסאות H-5 עד סוף שנות ה-90 (300 H-5 ו-HZ-5, יחד עם 150 מפציצי טורפדו, דווחו בסדר הכוחות הסיני ב-1997) אם כי ככל הנראה עדיין נותרו מספר קטן של מפציצים פעילים, בעיקר בחיל הים.
עיראק - לפני מלחמת ששת הימים היו בשירות חיל האוויר העיראקי עשרה Il-28 וזוג Il-28U, אשר סופקו ב-1958 דרך מצרים.
ב-1982 דווח כי עשרה Il-28U עדיין נמצאו בשירות.
במהלך מלחמת עיראק-איראן עדיין הייתה טייסת מטוסי Il-28 בשירות אבל ככל הנראה לא היו מבצעיים והוצאו משירות זמן קצר לאחר מכן.
- חיל האוויר הפולני קנה 80 מפציצים מגרסאות Il-28 ו-Il-28R ו-16 מגרסת Il-28U סופקו, כאשר המטוס הראשון הגיע ב-20 ביולי 1952. חלק מהמטוסים הוסבו לגרסאות לוחמה אלקטרונית וכמעבדות ניסויים מעופפות למנועים ולמצנחי עצירה.
ארבעה מטוסים (אחד Il-28 ושלושה מגרסת Il-28R) סופקו בשנות ה-60 וסומנו במספרים NH-1 עד 4. המטוסים שימשו לאיסוף מודיעין בגבול עם ברית המועצות, למשימות מיפוי, סיור ימי וניטור זיהומים והוסבו מאוחר יותר לגרירת מטרות.
- חיל האוויר הפקיסטני רכש מסין 14 Il-28 תוצרת ברית המועצות ב-1966. הסיבה לעסקה הייתה הסרת תמיכתה הצבאית של ארצות הברית בשל המלחמה עם הודו ב-1965, והמחסור שהתפתח כתוצאה מכך לחלקי חילוף למטוסי המרטין B-57 קנברה (Martin B-57 Canberra) שברשות חיל האוויר הפקיסטני.
פקיסטן אף ניהלה משא ומתן על רכישת בין 30 ל-40 מפציצי Il-28 ישירות מברית המועצות, עסקה שהייתה עלולה לדרדר את יחסי ברית המועצות עם הודו.
בסופו של דבר רכשה פקיסטן מנועים עבור ה-B-57 שלה מצרפת, וה-Il-28 הועברו לאחסנה ומעולם לא נעשה בהם שימוש.
מטוסי Il-28 נמסרו לצ'כוסלובקיה החל מינואר 1955 והפכו מבצעיים באוקטובר של אותה שנה.
עד לאמצע שנות ה-60 נהגו בצ'כוסלובקיה לתת סימונים מקומיים למטוסים שנבנו ברישיון במדינה, ולכן הפכו ה-Il-28 וה-Il-28U ל-B-228 ו-CB-228, בהתאמה.
גרסת המפציץ הבסיסית נותרה בשירות עד 1965 וגרסאות האימון והסיור עד 1973.
המשלוחים נמשכו עד התדרדרות היחסים בים המדינות באמצע שנות ה-60. נכון ל-2019, נותרה קוריאה הצפונית כמפעילה היחידה של Il-28 (מגרסת ה-H-5 הסיני) מבצעיים.
- חילות האוויר של צפון תימן ודרום תימן הפעילו את ה-Il-28 במספרים קטנים החל מאמצע שנות ה-60, כאשר שישה מפציצים שירתו בצפון ותריסר בדרום.
- קומץ Il-28 (ככל הנראה מגרסת H-5 שסופקו על ידי סין) שירתו בחיל האוויר של החמר רוז' בתקופת שלטונו של פול פוט במדינה.
כ-22 Il-28, שלושה Il-28R ושמונה Il-28U, תוצרת ברית המועצות וסין פעלו מ-1955. כל המטוסים הוצאו משירות עד 2001.
איליושין Il-114 (רוסית: Ильюшин Ил-114) הוא מטוס רוסי בעל מנועי טורבו, שעוצב כמטוס נוסעים לטיסות פנים.
יועד להחליף את האנטונוב An-24, כשטיסת הבכורה התבצעה ב-1990. היה מתוכנן לבנות את המטוסים במפעל בטשקנט בהיקף של כ-100 מטוסים בשנה עד 2030. לאחר התפרקות ברית המועצות התוכניות נגוזו ובסך הכל נוצרו 20 יחידות.
באוקטובר 2013 החברה הודיעה כי הייצור יתחדש לאחר שהמפעל יפתור את ענייניו הכספיים.
ב-2016, הממשל הרוסי החליט שהייצור יתחדש במפעל ברוסיה, בשיתוף פעולה עם תאגיד המטוסים המאוחד וחברת הבת שלו מיג כשהמטוס מכונה איליושין Il-114-300. טיסת הבכורה התקיימה ב־16 בדצמבר 2020 והמטוסים הראשונים ייקלטו לשירות מסחרי ב־2022.
איליושין Il-112 (רוסית: Ильюшин Ил-112) הוא מטוס תובלה צבאי רוסי שפותח על ידי חברת איליושין עבור חיל האוויר וחיל הצנחנים הרוסי ולצורך הובלת ציוד, כוח אדם ומטענים לשימוש הצבא.
המטוס מיוצר על ידי מפעל המטוסים של וורונז'.
מטוס ה-Il-112V מצויד במערכות אוויוניקה וציוד של שישה מסכי LCD המציגים לצוות את נתוני הטיסה.
המטוס תוכנן לפעול בתנאי מזג אוויר קשים ובהתאם לתנאי התפעול של הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית בעניין דרישות רעש ופליטה.
צוות הטיסה צומצם משש לשניים, תודות לציוד האוויוניקה המודרני.
טיסת הבכורה הייתה מתוכננת ל-2011 וחיל האוויר הרוסי היה צפוי לבצע הזמנה של 70 מטוסים.
במאי 2011 משרד ההגנה הרוסי החליט לנטוש את גרסת התובלה הצבאית של Il-112 ולרכוש שבעה מטוסי תובלה מדגם אנטונוב An-140T.
בינואר 2013 מפקד חיל האוויר הרוסי הציג לשר ההגנה סרגיי שויגו תוכניות עבור חידוש פרויקט Il-112.
ב-24 ביוני 2013 דווח כי Il-112 נחשב כתחליף אפשרי למטוסי אנטונוב An-26, וב 26-ביוני, איליושין פנתה לחברת קלימוב בבקשה לפתח מנוע טורבו למטוס מטען.
באוגוסט 2013, המעצב הכללי של איליושין, ויקטור ליוואנוב, ציטט את סגן שר ההגנה, יורי בוריסוב, שאישר כי העבודה על המטוס כבר חודשה.
ב-10 באוגוסט 2015, תאגיד המטוסים המאוחד הודיע כי ייצור סדרתי ראשון של מטוסי התובלה איליושין Il-112V יתבצע במפעלי המטוסים של וורונז' (בראשי תיבות VASO) במחצית הראשונה של 2017. יורי בוריסוב, סגן שר ההגנה דאז, אמר שהמטוס אמור לבצע את טיסתו הראשונה ב-2017.
ב-2 בנובמבר 2015, יורי סליוסאר, נשיא תאגיד המטוסים המאוחד הודיע כי Il-112V יעשה את טיסת הבכורה ביולי 2017.
ב-20 ביוני 2016, אנדריי קפוסטין, מנכ"ל חברת Aviastar-SP, אמר שמפעל המטוסים באוליאנובסק צפוי לייצר רכיבים לכלי טיס ניסיוני ואב טיפוס של האיליושין Il-112, לפני סוף 2016.
ב-11 בנובמבר 2016, קונצרן טכנולוגיות הרדיו והאלקטרוניקה של רוסיה (KRET) הודיע, כי הוא עמל על פיתוח חדש מערכות ההגנה (ODS) עבור מטוסי האיליושין Il-112V ונועד להגן על מטוסים מפני פגיעת טילים נגד מטוסים ומערכות ארטילריה.
מערכת הגנה מסוג זה כבר מותקנת על מסוקי ה-Ka-52, Mi-28 ו-Mi-26.
ב-3 בפברואר 2017, סגן ראש הממשלה דמיטרי רוגוזין, שב והבהיר, כי הטיסה הראשונה של Il-112 תהיה באמצע שנת 2017.
ב-20 ביוני 2017, מהנדס חברת איליושין, ניקולאי טליקוב אמר שסביר שהטיסה הראשונה תתבצע בתחילת 2018.
ב-18 בינואר 2018, אב-טיפוס ראשון של IL-112V הוצג במפעלי המטוסים של וורונז' (VASO).
המטוס צויד בשני מנועי טורבו פרופ מדגם קלימוב TV7-11ST, עם 2,610 כ"ס כל אחד, כל אחד מפעיל מדחף בן שישה להבים.
חברת פיתוח כלי טיס בלתי מאוישים בשם קבוצת קרונשטדט החלה בשותפות עם איליושין לפיתוח כלי טיס אוטונומיים על בסיס Il-112. בעקבות פשיטת הרגל של קבוצת Transas, קרונשטדט קיבלה את הזכויות לפיתוח הכטב"ם "אוריון" שנחשף ביולי 2017 בסלון האווירי במוסקבה.
לבסוף, טיסת הבכורה של המטוס נערכה ב-30 במרץ 2019.
ב-30 במרץ 2021 נמשכה תוכנית ניסוי הטיסה של המטוס.
במהלך הטיסה נבדקו מצבי ההפעלה, יציבות המטוס ויכולת השליטה בו והפעלת המערכות העיקריות שלו.
ב־13 באוגוסט 2021 טס דגם האב טיפוס של המטוס מוורונז' לז'וקובסקי שבפאתי מוסקבה כדי להשתתף בפורום הצבאי-טכני הבינלאומי השביעי "ארמייה 2021".
ב-17 באוגוסט 2021, בעת הנחיתה בשדה התעופה קובינקה, התרסק מטוס ה-Il-112V.
כל 3 אנשי הצוות נהרגו, בהם מפקד הצוות טייס הניסוי, גיבור רוסיה, ניקולאי קוימוב.
בשנת 2023 נודע שפרויקט הופסק ובמקומו יפותח דגם IL-212.
איליושין Il-276 הוא מטוס תובלה צבאי בינוני שתוכנן בתחילה על ידי תאגיד המטוסים המאוחד (UAC) של רוסיה, וחברת Hindustan Aeronautics Limited (HAL) מהודו.
שתי החברות החלו את המיזם המשותף בשנת 2009, אז היה צפוי שכל אחת מהן תשקיע בפרויקט 300 מיליון דולר.
המטוס נועד להחליף את צי המטוסים המזדקן של חיל האוויר ההודי של מטוסי ההובלה אנטונוב An-32. הוא נועד לבצע את תפקידי התובלה הרגילים ולסייע בפריסת צנחנים.
המטוס היה צפוי לבצע את טיסתו הראשונה בשנת 2017 ולהיכנס לשירות עד 2018. ברם, בינואר 2016 הוכרז כי HAL כבר לא תהיה מעורבת בפרויקט וכי רוסיה תמשיך בפרויקט לבדה.
באוקטובר 2009 ערך שר ההגנה ההודי לשעבר, א.ק.
אנטוני, ביקור רשמי ברוסיה, ובמהלכו שתי המדינות שילבו רשמית את המיזם המשותף.
ממשלות רוסיה והודו הסכימו לייצר את המטוסים עבור כוחות המזוינים שלהם ועבור מדינות צד שלישי ידידותיות ולפתח גרסה אזרחית בדמות מטוס נוסעים של 100 מושבים, כאשר חברת Hindustan Aeronautics Ltd (HAL) - בבעלות ממשלת הודו - מהווה השותף הראשי והאינטגרטור הראשי.
החלק ההודי מהייצור הסדרתי של המטוס היה אמור להיות מיוצר במחלקת מטוסי התובלה של HAL בקאנפור.
הודו ורוסיה סיכמו את ההסדרים לתמיכה בפיתוח המטוס בתרומה של 300.35 מיליון דולר.
תאגיד המטוסים המאוחד של רוסיה (UAC) וחברת HAL בהודו תכננו להקים חברת בת לצורך פיתוח המטוס.
החברה החדשה, הנתמכת במימון של 600.7 מיליון דולר, הייתה אמורה להתחיל בעבודה על פיתוח המטוס באופן מיידי.
יו"ר HAL ומנכ"ל החברה אשוק נייק, אישר שהודו תרכוש 45 מטוסים ורוסיה 105. עם זאת, יהיה מקום לייצוא המטוסים, לשימוש אזרחי וצבאי כאחד וניתן יהיה לייצר מטוסים נוספים.
באוקטובר 2012 חתמה HAL על חוזה תכנון ראשוני עם UAC, בו נקבע כי תחל עבודת תכנון משותפת במוסקבה, בה יהיו מעורבים 30 מהנדסים הודים וכן צוות העיצוב של UAC.
בפברואר 2015, ביטלה הודו את המכרז הבינלאומי הקיים שלה על מטוסי תובלה צבאית בגודל בינוני, תוך מיסוד כוונתה לרכוש את המטוס.
במרץ 2015 דווח כי סוגיות השיתוף בעבודה האטו את התקדמות פרויקט המטוס, אף שהוא נותר בעיצומו.
המטוס צפוי היה להיות מופעל על ידי מנועי מסוג Aviadvigatel PD-14M מתוצרת רוסיה המחוברים לכנפיים העליונים ויהיה להם זנב בצורת T.
גודל תא הנוסעים יהיה דומה למטוס ה-Il-76, אך יהיה באורך מחציתו ותומך בעומס מקסימלי של 20 טון מטען צבאי או אזרחי.
הטווח המרבי של המטוס צפוי להיות 2,500 קילומטרים והמהירות המרבית תהיה סביב 870 קמ"ש.
ב-13 בינואר 2016 דיווחו כלי התקשורת הרוסיים במדינה כי איליושין "הקפיאה" את הפרויקט הרוסי-הודי וכי רוסיה תטול על עצמה אחריות מלאה לעיצוב וייצור מפורט של המטוס.
באוקטובר 2017 דיווח העיתון הרוסי איזווסטיה כי ביוני 2017 קיבל המטוס שם רשמי חדש "איליושין Il-276".
מוקדם יותר בתקשורת הרוסית נקרא הפרויקט MTA-SVTS Il-214. עוד דווח כי נכון לעכשיו המחלקה הצבאית מנהלת שיחות עם בוני המטוסים הרוסים על תזמון התוכנית ויצירת ה-Il-276. כבר היה בטוח שרוסיה תצטרך לא פחות מ-55 יחידות של מטוס זה.
נתוני תאגיד המטוסים המאוחד וחברת איליושין:
משקל נשיאה מקסימלי: 72,000 קילוגרמים
מנוע: 2 מנועי טורבופן מדגם × Aviadvigatel PD-14M
איליה סרגייביץ' שקורין (בבלארוסית: Ілля Сяргеевiч Шкурын; נולד ב-17 באוגוסט 1999) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק בעמדת החלוץ בסטאל מיילץ מליגת העל הפולנית, בהשאלה מצסק"א מוסקבה.
איליה בוגר בית הספר לספורט של ויטבסק.
מאז 2016 הוא החל לשחק במועדון ויטבסק.
בשנת 2017 הוא ביסס את עצמו כחלוץ מבטיח כאשר כבש 11 שערים באליפות הנוער.
ביולי 2016 הוא הוזמן לדינמו קייב, אך עד מהרה שב לוויטבסק, שם זומן לקבוצה הבוגרת אחרי שרשם לזכותו 32 שערים ב-38 הופעות במדי קבוצת הנוער.
ב-23 ביולי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק שמינית גמר הגביע הבלארוסי "סלוצק" (שהסתיים בשוויון מאופס והוכרע בבעיטות עונשין), כשעלה כמחליף בדקה ה-87, ואז שיחק 30 דקות של תוספת זמן על המגרש ויצר מספר רגעים מסוכנים.
שבוע לאחר מכן, ב-29 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבלארוסית, כשעלה כמחליף במחצית השנייה של משחק הבית מול קרומקאצ'י (2-2).
במשחק זה גרם לשוער האורחת, יבגני קוסטוקיביץ', לספוג כרטיס אדום.
ב-5 באוגוסט, במשחקו השני בליגה מול דניפרו מוהילב, המשיך כמחליף בדקה ה-70 וכבש שער ניצחון.
מספטמבר 2017 עד סוף העונה לא עלה למגרש בגלל פציעה.
בעונת 2019 שיחק בקבוצת Energetik-BGU ממינסק והוכתר למלך השערים של הליגה עם 19 שערים, כאשר המועדון מסיים במקום ה-12 מתוך 16.
ב-23 בדצמבר 2019 חתם על חוזה עם צסק"א מליגת העל הרוסית.
ב-27 בפברואר 2022 הושאל לחצי עונה לראקוב צ'נסטוחובה מליגת העל הפולנית.
בספטמבר 2022 הושאל למכבי פתח תקווה מהליגה הלאומית.
ב-12 בספטמבר כבש את שער הבכורה במדי המועדון במשחק ליגה נגד הפועל ראשון לציון.
ב-5 ביולי 2023 הושאל לסטאל מיילץ מליגת העל הפולנית.
ב-1 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלארוס עד גיל 21 במסגרת טורניר המוקדמות של אליפות אירופה 2019 מול יוון שהסתיים בהפסד 0–2, כשעלה כמחליף במחצית השנייה.
ב-19 בנובמבר 2019 כבש את שערו הראשון בניצחון 0–2 על גיברלטר.
איליוס תאון היה סופיסט ורטוריקן אלכסנדרוני ומחברו של אוסף תרגילים ראשוניים (progymnasmata) להכשרתם של נואמים .
הוא ככל הנראה חי וכתב במהלך המאה ה-1 לספירה, והמסה שלו היא החיבור המוקדם ביותר של תרגילים אלה.
החיבור שרד, אם כי לא בשלמותו.
הוא ככל הנראה היווה נספח למדריך של רטוריקה, ומראה על מלומדות וטעם, ומכיל הערות חשובות על סגנונם ונאומיהם של הנואמים האטיים.
תאון כתב גם פרשנויות על קסנופון, איסוקרטס ודמוסתנס, ומאמרים על סגנון.
יש להבחין בינו לבין תאון הסטואי, שחי בתקופת אוגוסטוס קיסר וגם כתב על רטוריקה.
Il-496 הוא מטוס נוסעים רוסי רחב-גוף לטיסות בינוניות וארוכות.
מיוצר על ידי חברת איליושין והחל מאוגוסט 2020, "מותקנות מערכות מטוסים" על אב טיפוס.
בשנת 2017 תוכנן כי אב הטיפוס הראשון יורכב בשנת 2019 ומשנת 2020 ואילך תוכנן להתחיל בייצור המוני, בפועל התוכניות נדחו בשנה.
ביצועי טיסה בהשוואה למטוסים רוסים אחרים:
איליושין IL-80 (רשמית: IL-86VZPU, על פי סיווג נאט"ו: Maxdome) הוא מטוס המשמש כעמדת פיקוד אווירית, שפותחה בסוף שנות ה-80 בלשכת העיצוב איליושין על בסיס מטוס הנוסעים IL-86.
המטוס נועד לפנות את ההנהגה הצבאית הבכירה במדינה בתקופת איום ולשלוט בו זמנית על הכוחות המזוינים בסכסוך בכל עוצמה, כולל מלחמה גרעינית רחבת היקף.
המטוס מצויד במתקני תקשורת, מערכות תומכות חיים, תחנת כוח חזקה ומסוגל לעבוד באופן אוטונומי לחלוטין ומצויד בארבעה מנועים.
הצוות כולל מפעילי מערכות וקציני בקרת לחימה.
מידע מפורט על מטוס זה מהווה סוד מדינה.
הטיסה הראשונה בוצעה ב-29 במאי 1985 מנמל התעופה פרידאצ'ה .
המטוס נועד לשלוט בכוחות הצבא במקרה של סכסוך מזוין תוך שימוש בנשק גרעיני.
בעת יצירת IL-80 ננקטו צעדים להפחתת ההשפעה של הגורמים המזיקים של פיצוץ גרעיני: למשל, היעדר חלונות במטוס.
מבחינה ויזואלית, Il-80 שונה מאב הטיפוס שלו בעיקר בשל נוכחות של תא תקורה גדול באף גוף המטוס, בו ממוקם ציוד אלקטרוני שונה.
אין אשנבים, יש עמודים נוספים עם ציוד חשמלי בכנף.
לשניים מתוך ארבעת המטוסים יש אפשרות תדלוק באוויר.
בחלק הזנב מותקנת אנטנת כבלים לשקע VLF באורך של כ-8 קילומטרים המשמשת לתקשורת עם צוללות.
בניגוד לאב-טיפוס שלו (IL-86), למטוס מבנה כנף וגוף מחוזק.
זה נעשה כדי להפחית את השלכות ההשפעה על המטוס מפיצוץ גרעיני אפשרי.
המטוס התגלה ככבד מאוד, מה שדרש עבורו מסלול הכנה טוב, כמו גם טייסים בעלי הכשרה גבוהה להמראה ונחיתה.
המשקל הכבד הצריך התקנת ארבעה ציודי נחיתה ב-Il-80. על כנף המטוס מותקנים עמודים, בהם נמצאים מחוללי כוח לציוד אלקטרוני.
IL-80 אינו מצויד בכלי נשק.
הגנה על מטוסים ניתנת על ידי מטוסי קרב שמלווים אותו.
כולם פועלים בטייסת בקרת תעופה וממסר נפרדת של חטיבת התעופה השמינית המיוחדת בחיל האוויר הרוסי, מאז 1997 הם מהווים חלק מטייסת התעופה השלישית שהוקמה (יחידה 15650) שבסיסה בנמל התעופה צ'קאלובסקי.
ב-9 במאי 2010, מטוס מדגם RNVS RF 86147 (93645 השתתף בחלק האווירי של המצעד לכבוד יום השנה ה-65 לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה במוסקבה.
ארצות הברית מפעילה מטוס דומה מדגם בואינג E-4 .
איליה סיארהייביץ' שימנוביץ' (בבלארוסית: Ілья Сяргеевіч Шымановіч; נולד ב-2 באוגוסט 1994) הוא שחיין בלארוסי, אלוף העולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021), סגן אלוף העולם בבריכת 25 מטר (האנגג'ואו 2018), אלוף האוניברסיאדה (טאיפיי 2017) ושיאן עולם הנוכחי (2022) במשחה ל-100 מטר חזה (בריכת 25 מטר).
סגן אלוף העולם בבריכת 25 מטר (האנגג'ואו 2018), אלוף האוניברסיאדה (טאיפיי 2017) ושיאן עולם בעבר במשחה ל-50 מטר חזה (בריכת 25 מטר).
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 הוא סיים במקום 37 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.02 דקות ובמקום 15 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.23 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:02.24 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר 2016 הוא זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בדיח עם פוול סנקוביץ', יוהאן צורקין ואנטון לטקין בתוצאה של 1:32.49 דקות, אחרי רוסיה (1:31.52 דקות) וארצות הברית (1:31.97 דקות), כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 25.82 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה בטאיפיי, טאיוואן בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.39 שניות ובמשחה ל-100 מטר חזה ביחד עם אנדרו וילסון מארצות הברית בתוצאה של 1:00.15 דקות, לפני דמיטרי בלנדין מקזחסטן (1:00.17 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:15.30 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בקופנהגן, דנמרק בדצמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית ארד במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב ביחד עם פוול סנקוביץ', יוהאן צורקין ואנטון לטקין בתוצאה של 1:32.06 דקות, אחרי רוסיה שקבעה שיא עולם חדש של 1:30.44 דקות ואיטליה (1:31.91 דקות).
כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 25.48 שניות.
שיאן עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות בלארוס (בריכת 25 מטר) שנערכה בברסט ב-19 בדצמבר 2020 קבע שימנוביץ' במשחה ל-100 מטר חזה שיא עולם חדש של 55.34 שניות.
באולימפיאדת טוקיו (2020) הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.36 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 59.36 שניות ובשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 59.08 שניות.
אלוף עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אליפות חדש של 55.70 שניות, לפני ניקולו מרטיננגי מאיטליה (55.80 שניות) וניק פינק מארצות הברית (55.87 שניות).
איליה ולדימירוביץ' קיבה (באוקראינית: Ілля Володимирович Кива; 2 ביוני 1977 – 6 בדצמבר 2023) היה פוליטיקאי אוקראיני.
חבר הראדה העליונה של הכינוס ה-9 מסיעת פלטפורמת האופוזיציה, לכל החיים , חבר הוועדה לתמיכה חקיקתית בפעילות אכיפת החוק (2019–2022).
איליה קיבה נולד ב-2 ביוני 1977 בפולטבה.
סבו הוא פיליפ דניסוביץ' קיבה - גיבור ברית המועצות.
באוגוסט 2014 קיבה הפך לרב-סרן במשטרה, עמד בראש גדוד של שירות סיור מיוחד של המשטרה.
ב-10 בדצמבר 2014, בהוראת שר הפנים ארסן אבקוב, מונה איליה קיבה לסגן ראש משרד הפנים של אוקראינה במחוז דונייצק.
ב-30 ביוני 2015 מונה לסגן ראש משרד הפנים במחוז חרסון עם הקצאה מוקדמת של דרגת סגן אלוף במשטרה.
מ-22 באוקטובר 2015 עד 19 במאי 2016, קיבה עבד כראש המחלקה למלחמה בפשעי סמים של המשטרה הלאומית של אוקראינה.
מאוקטובר 2016 עד יוני 2017 עבד כיועץ לשר הפנים של אוקראינה.
6 באוקטובר 2017 נבחר לראש האיגודים המקצועיים של משרד הפנים של אוקראינה.
הוא תמך בפלישה הרוסית לאוקראינה, וקרא ל"שחרור אוקראינה מהכיבוש המערבי".
ב-6 במרץ 2022, התובעת הכללית של אוקראינה, אירינה ונדיקטובה, הודיעה כי קיבה חשוד בבגידה מדינית ופגיעה בשלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה.
ב-15 במרץ 2022 נשלל ממנו מנדט חבר הפרלמנט, והוא הוכנס לרשימת מבוקשים בשל בגידה מדינית.
ב-13 בנובמבר 2023 פורסם שאיליה קיבה נידון שלא בפניו על ידי בית המשפט בעיר לבוב ל-14 שנות מאסר עם החרמת רכוש.
ב-6 בדצמבר 2023 נמצאה גופתו במלון Velich Country Club, בכפר סופונבו , במחוז מוסקבה.
לפי כלי התקשורת ברוסיה, קיבה נהרג מירי בראשו.
אפר של קיבה נקבר בקולומבריום בבית העלמין וגנקובסקויה במוסקבה.
איליה קיבה אב לשלושה ילדים.
מאז 2022 מתגורר בכפר הקוטג' היוקרתי Agalarov Estate ליד הכביש נובוריז'סקויה שוסה במחוז מוסקבה.
אלייז'ה "אלי" בראון הוא שחקן אמריקאי, המוכר מתפקידיו בתור דילן ווקר בסדרה "שקרניות קטנות: הפרפקציוניסטיות" (2019) ובשל הופעתו בתור אוטו "אובי" ברגמן הרביעי בסדרה "אחת שיודעת" (2021–2023).
אלייז'ה בראון נולד ביוג'ין, אורגון ב-13 באוגוסט 1999. אימו, קייטי בראון, הייתה בעלת קו בגדים לפני שהפכה לסוכנת נדל"ן.
לבראון יש אחות צעירה יותר, סשה.
בתיכון, בראון היה חלק מתיאטרון סאות' יוג'ין.
החל משנת 2021, בראון מתגורר בברוקלין, ניו יורק כדי להיות קרוב יותר לסט של סדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת".
במרץ 2018, פורסם כי בראון לוהק לסדרת הדרמה "שקרניות קטנות: הפרפקציוניסטיות".
בראון שיחק בתפקיד ראשי את דמותו של דילן ווקר.
זה היה האודישן הראשון שלו ותפקידו הראשון על המסך.
הסדרה עלתה לראשונה ב-20 במרץ 2019, ולאחר עונה בת 10 פרקים בוטלה בספטמבר 2019.
לבראון היה תפקיד אורח בתור דייב בסדרת הטלוויזיה "נאחזת בקרח".
הוא הופיע בשני פרקים של העונה היחידה של הסדרה, שהוקרנה בנטפליקס ב-1 בינואר 2020.
בשנת 2020 בראון שיחק בתפקיד הראשי בסרט התבגרות , שיצא לאקרנים בנטפליקס ב-1 ביולי 2020.
בדצמבר 2019, פורסם כי בראון לוהק לסרט "Run Hide Fight".
בראון גילם את טריסטן וויי, האנטגוניסט הראשי של הסרט.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל ונציה ב-10 בספטמבר 2020.
במרץ 2020, הוכרז כי בראון הצטרף לצוות השחקנים הראשי של סדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת" המשודרת ב־HBO Max.
בראון מגלם את אוטו "אובי" ברגמן הרביעי בסדרה, שהוקרנה לראשונה ב-8 ביולי 2021.
שנה סרטתפקיד הערות 2020 ברט בלקמור2021 Run Hide Fight טריסטן וויי שומר טינה דאגי הארגרייבס2024אנונימי לגמרימייק בלומפילד
שנה סדרהתפקיד הערות 2019שקרניות קטנות: הפרפקציוניסטיות דילן ווקר תפקיד ראשי; 10 פרקים 2020נאחזת בקרח דייב 2 פרקים 2021–2023אחת שיודעת אוטו "אובי" ברגמן הרביעי תפקיד ראשי (2 עונות); 22 פרקים
אייליבה או איליווה (נולדה ב-4 באפריל 1998 ברקלינגהאוזן, שמה האמיתי הוא אליף עקר) היא זמרת ומוזיקאית גרמנייה.
הסינגל הראשון שלה הגיע למצעד הגרמני ב-2021, והצלחתה נמשכה מאז, כולל אלבומה השני Schwarzes Herz שהגיע למקום הראשון במצעד הגרמני ב-2023.
איליווה, בשמה האמיתי אליף אקר (Elif Akar), נולדה ב־4 באפריל 1998 ברקלינגהאוזן, גרמניה, למשפחה ממוצא טורקי.
היא גדלה עם אחות גדולה ואח צעיר, בסביבה משפחתית יצירתית: אמה מוזיקאית ואביה אמן חזותי.
הוריהם עודדו את ילדיהם לעסוק באמנות, מה שהשפיע רבות על איליבה וביסס את היסודות לקריירה המוזיקלית שלה.
כבר בגיל עשר החלה איליווה לכתוב שירים וללמד את עצמה לנגן בגיטרה, קלידים וכינור.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים, החלה בלימודי פילוסופיה וגרמנית באוניברסיטת רוהר בבוכום, מתוך כוונה להיות מורה.
בהמשך עברה ללימודי עבודה סוציאלית, אך לבסוף החליטה להפסיק את לימודיה ולהתמקד בקריירה המוזיקלית שלה.
איליווה שומרת על פרטיותה בנוגע לחייה האישיים ואינה חושפת מידע רב על מערכות יחסים או חיי משפחה בתקשורת.
עם זאת, ידוע כי היא מתגוררת בגרמניה, ככל הנראה בעיר גדולה המאפשרת לה לשלב בין קרבה לתעשיית המוזיקה לבין שמירה על פרטיותה.
בינואר 2022, איליווה עברה ניתוח להסרת גידול, שהתברר כגידול שפיר.
היא שיתפה את חווייתה ברשתות החברתיות, והדגישה את חשיבות המודעות לבריאות והבדיקות הרפואיות התקופתיות.
מעבר למוזיקה, איליווה מגלה עניין רב בפסיכולוגיה, פילוסופיה וספרות.
היא מרבה לקרוא בתחומים אלו, והם מהווים מקור השראה לכתיבתה המוזיקלית.
בנוסף, היא מתעניינת באמנות חזותית, אוהבת לבקר במוזיאונים ותערוכות, ולעיתים אף עוסקת בצילום.
איליווה פעילה גם ברשתות החברתיות, במיוחד באינסטגרם ובטיקטוק, שם היא משתפת תכנים מוזיקליים ואישיים, ומתחזקת קהל מעריצים רחב.
באוקטובר 2020, היא פרסמה דגימת שירה באינסטגרם בשם Deine Heimfahrt..
ימים לאחר מכן היא המשיכה עם דגימת השמע שלה עבור Plastik.
השיר הופק על ידי לוקאס פיאנו, שעובד גם עם ראפרים כמו סמרה.
בדצמבר 2020, דגימת האודיו הראשונה שלה של "deine Schuld" הופיעה באינסטגרם וב - TikTok.
בפלטפורמה האחרונה היא פרסמה סרטוני שירה נוספים, כולל שיר שבו היא מתחה ביקורת על התקשורת והפוליטיקה.
הקליפ מתחיל בהערה קולית שבה החבר לשעבר שלה כביכול מאיים עליה ורוצה למנוע את יציאת השיר שלה.
היא פרסמה בעבר את הקטע הזה בפלטפורמת TikTok, שהפכה שם ויראלית, משכה תשומת לב רבה והובילה למספר רב של נשים אחרות שדיווחו על חוויות של אלימות עם בני זוגן לשעבר עם תמונות וסרטונים.
הקול שוחזר מסיבות משפטיות, אך לדבריה, הוא התבסס על ממו קולי אמיתי והשיר התבסס על חוויות אמיתיות עם החבר לשעבר.
השיר הגיע למקום ה-16 במצעד הסינגלים הגרמני.
הסינגל השני שלה Wenn ich wein יצא ביוני 2021 והגיע למקום ה-31 במצעד הגרמני.
בנובמבר אותה שנה הוציאה עיבוד חדש לשיר בשם When I cry עם הזמר התימני Ali Gatie, שגם עליו תרמה חלק נוסף באנגלית.
היא השיגה את הצלחת המצעד השלישית שלה עם הסינגל Butterflies.
הפזמון של השיר מבוצע בערבית, בעוד הפסוקים בגרמנית.
ביוני 2022, איליווה פתחה שתי הופעות עבור אלישיה קיז בגרמניה בזירות הגרמניות בברלין ובמנהיים מול יותר מ-15,000 צופים כל אחת.
היא והלהקה שלה ניגנו מבחר של 30 דקות מהשירים שלהם.
אחרי סינגלים שונים עם ראפרים וזמרים דוברי גרמנית, היא הוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה Weißes Herz ביולי 2022, שהגיע למקום ה-6 במצעד האלבומים הגרמניים.
הסינגל Bei Nacht הגיע למקום ה-13 במצעד הגרמני שישה חודשים לאחר יציאתו, מיקומו הטוב ביותר במצעד הסינגלים.
הסינגל "Sie weiß" עם הראפר הגרמני מרו יצא בתחילת ינואר 2023. השיר היה במקום הראשון במצעד הסינגלים הגרמני במשך שבועיים ובשלושת הראשונים במשך תשעה שבועות נוספים.
בסופו של דבר היא זכתה במקום השלישי במצעד הסינגלים הגרמני הרשמי לשנת 2023. בנוסף ל-Sie weiß, Deine Schuld, When I Cry ו-Bei Nacht גם השיגו סטטוס זהב ל-200,000 יחידות שנמכרו באותה שנה.
Schwarzes Herz היה גם האלבום שהשמיעו ביותר של השנה בספוטיפיי בגרמניה ב-2023. במצעדי האלבומים השנתיים הרשמיים הגרמניים, האלבום נחת במקום ה-7 והיה האלבום השלישי המצליח ביותר בשפה הגרמנית של השנה ברשימה זו, אחרי Gartenstadt מאת Apache 207 ו-Das ist los מאת הרברט גרונמייר.
רצועת האלבום Hässlich הגיעה למקום הראשון במצעד הסינגלים הגרמני מספר שבועות לאחר יציאת האלבום.
עם In deinen Armen ו-Weißes Haus שלושה שירים נוספים הצליחו להישאר בטופ 10 של מצעד הסינגלים הגרמני.
בנובמבר 2023, היא זכתה בפרס הקהל במבי בקטגוריית האמנית המצליחה ביותר של השנה.
בתוכנית הסילבסטר Willkommen 2024 בהגשת ZDF, היא הופיעה בשידור חי מול שער ברנדנבורג והשמיעה את שיריה Sie weiß, Weißes Haus, Hässlich, Deine Schuld ו-Bei Nacht.
+הערותמצעד הלהיטים השווייצרי מצעד טופ 40 אוסטריהמצעדי אלבומים גרמנייםשנהפורסם לראשונה: 8 ביולי 20221196Weißes Herz
2022: בראבו אוטו – קטגוריה: זמר לאומי
2022: 1LIVE Krone – קטגוריה: שיר ההיפ-הופ/R&B הטוב ביותר (עבור At Night )
2023: 1LIVE Krone – קטגוריה: האמנית הטובה ביותר
2023: 1LIVE Krone – קטגוריה: שיר ההיפ-הופ/אר-אנד-בי הטוב ביותר (בשבילך white feat.
שנהפרסקטגוריהתוצאהמקור2024פרס המוזיקה של MTV אירופההאמן הגרמני הטוב ביותר
איליה רודרמן (נולד ב-20 בינואר 2005 ברוסיה) הוא לוחם טאקוונדו ישראלי.
אלוף ישראל (2023) בקטגוריית משקל עד 80 ק"ג.
רודרמן נולד ברוסיה, ועלה לישראל בשנת 2021 במסגרת תוכנית נעל"ה של משרד החינוך.
באליפות העולם לנוער שנערכה באוגוסט בסופיה שבבולגריה סיים במקום חמישי, לאחר שהפסיד בשלב רבע הגמר למוזפר סדרידינוב מאוזבקיסטן.
באליפות העולם שנערכה בנובמבר בגוודלחרה שבמקסיקו הפסיד בסיבוב השני למוחמד שחאדה משוודיה, לאחר שבסיבוב הראשון ניצח טכנית את מירהאשם חוסייני מאיראן שלא הופיע לקרב.
באליפות ישראל זכה במדליית כסף בקטגוריית המשקל של עד 80 ק"ג.
באליפות העולם שנערכה ביוני בבאקו שבאזרבייג'ן הפסיד בסיבוב הראשון לדייב סיאה הפיליפיני.
באליפות ישראל זכה במדליית זהב בקטגוריית המשקל של עד 80 ק"ג.
איליה קיבל היה מטאורולוג סובייטי ממוצא יהודי.
איליה קיבל נולד בשנת 1904 בסרטוב למשפחה יהודית.
אביו אפנסי (אפרים) היה רופא.
לקיבל היה אח שהוצא להורג בשנת 1939. איליה לא אהב לספר על ילדותו בסרטוב, אך בכל זאת ממה שסיפר לקרובי משפחה ידוע שהוא נתקל במספר תקריות אנטישמיות.
בשנת 1925 קיבל סיים לימודים באוניברסיטת סראטוב ועבר ללנינגרד בה התחיל לעבוד מחלקה למטאורולוגיה דינאמית שנוסדה על ידי אלכסנדר פרידמן.
בשנת 1929 הוא סיים עבודת תואר שלישי.
בשנים 1929-1941 הוא היה מלמד באוניברסיטת לנינגרד (משתנ 1931 כפרופסור).
בשנת 1935 קיבל סיים פוסט-דוקטורט).
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה קיבל פונה לסברדלובסק.
בשנת 1943 הוא הגיע למוסקבה והחל לעבוד במכון מרכזי לחיזוי מזג האוויר ועבד בו עד לשנת 1958. בשנת 1958 קיבל עבד למכון לגאופיזיקה שימושית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
קיבל היה מומחה לשיטות מתמטיות לחיזוי מזג אוויר.
בשנת 1940 הוא פרסם ספר עם פירט שיטות חדישות בנושא.
על פרסום הספר בשנת 1941 הוענק לו פרס ברית המועצות.
שיטות שהוא פיתח אפשרו בין היתר לחזות אובי שכבת הקרח על אגם לדוגה שהיה חיוני לתפקוד דרך החיים בשנים 1941-1943.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 קיבל הבין חשיבות ניצול מחשבים לחיזוי מזג אוויר.
הוא ניצל את מעמדו באקדמיה למדעים וקיבל שעות מחשוב במחשב ראשון שנבנה על ידי איסאק ברוק.
הוא רצה לקדם הקמת מרכז מחשבים ייעודי, אך לא קיבל תמיכה ממנהליו ולכן שינה מקום עבודה.
בשנת 1961 הוא הקים מרכז מחשבים שפעל בנושא חיזוי.
על פעילותו לקידום המדע לקיבל הוענקו מספר עיטורים ופרסים.
בשנת 1972 לקיבל הוענק פרס על שם פרידמן של האקדמיה למדעים (העקנה ראשונה).
החל משנת 1943 קיבל היה חבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
איליה קיבל נפטר בשנת 1970 במוסקבה לאחר מחלה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
איליוניס גיום היא אתלטית צרפתייה ילידת האיטי, זוכת מדליית ארד באליפות אירופה (רומא 2024) בקפיצה משולשת.
גיום נולדה בהאיטי, ובשנת 2015 הגיעה למונפלייה שבצרפת.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בגרוסטו שבאיטליה ביולי זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.97 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיימה במקום שמיני בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.01 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכתה במדליית ארד בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 14.43 מטר, אחרי אנה פלטיירו מספרד (14.85 מטר) וטוגבה דנישמאז מטורקיה (14.57 מטר).
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיימה במקום 12 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.78 מטר.
איליה קרופסקי (באוקראינית: Ілля Крупський; נולד ב-2 באוקטובר 2004 בוויניצה שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני, המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת וורסקלה פולטבה מליגת העל האוקראינית.
קרופסקי גדל בבית הספר הספורטיבי לנוער ויניצה ובמחלקת הנוער של מטאלורג ז'פוריז'יה.
בחודש פברואר 2021 חתם בוורסקלה פולטבה מליגת העל האוקראינית, וב-1 במאי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 5-1 לדינמו קייב במסגרת המחזור ה-24 בליגה לעונת .
קרופסקי נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של אוקראינה לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024), וערך שלוש הופעות במסגרת הטורניר.
איליה רזניק הוא משורר, שחקן ותסריטאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
בשנת 2003 הוא קיבל תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
איליה ישראלסון נולד בשנת 1938 בלנינגרד למשפחה יהודית.
אביו הגיע לברית המועצות עם משפחתו בשנת 1924 מקופנהגן.
בשנת 1941 הוא גויס לשורות הצבא האדום, נמצא בקרבות עם ורמאכט ונפטר בבית חולים בסברדלובסק בשנת 1944. איליה הצעיר ביחד עם אמו פונו מלנינגרד הנצורה לסברדלובסק וחזרו ללנינגרד בשנת 1944. בשנת 1946 היא התחתנה שנית ועבדה להתגורר לריגה.
נולדו לה שלושה ילדים שעלו לישראל.
איליה הצעיר נותר עם סבו וסבתו מצד אבא בלנינגרד, אומץ על ידם באופן רשמי ושם האב ושם משפחתו שונו ל"רזניק" ול"רחמיאל" בהתאם.
במשך שנים רבות הוא לא נפגש עם אמו ומשפחתה.
שפת הדיבר במשפחה הייתה יידיש.
לאחר סיום בית ספר רזניק עבד בעבודות מזדמנות ובשנת 1958 החל לימודים במכון לאמנויות בלנינגרד אותו סיים בשנת 1962.
בשנת 1965 רזניק החל לשחק בבמת "תיאטרון של שם קומיסרז'בסקאיה" בעיר.
באותה תקופה הוא התיידד עם אלכסנדר ברונביצ'י ואשתו אדיתה פייכה.
בעידודם הוא התחיל לכתוב מילים לשירים.
ברונביצקי הפגיש אותו עם מלחינים וחלק מהשירים בוצעו על ידי פייכה.
בשנת 1972 רזניק עזב את תיארטון ויחל לעסוק בכתיבת מילים לשירים.
שיריו זכו לפופולריות גדולה בברית המועצות וברוסיה.
הוא כתב שירים שהולחנו על ידי מקסים דונייבסקי, ריימונד פאולס ומלחינים נוספים.
שיריו נכללו ברפרטואר של מיכאיל בויארסקי, אדיתה פייכה, אלה פוגצ'ובה, סופיה רוטרו, לאימה ואיקולה וזמרים נוספים.
משנת 1972 ועד למחצית שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא כתב שירים רבים עבוד אלה פוגצ'ובה.
בשנת 1988 הוא היה בין מקימי תחרות מוזקלית ביורמלה והיה בחבר שופטים.
בשנים 1990-1992 רזניק התגורר בארצות הברית.
הוא כתב שירים לזמרים שהתגוררו שם כמו לובוב אוספנסקאיה ומיכאל שופוטינסקי.
בשנת 1993 רזניק חזר לרוסיה.
רזניק כתב תסריט למספר סרטים ושיחק במספר סרטים.
על פעילותו לרזניק הוענקו מספר עיטורים והוא קיבל מספר פרסים.
רזניק היה נשוי מספר פעמים.
מאשתו הראשונה יש לו בן ובת.
כיום הוא נשוי בפעם השלישית.
בשנת 202 הוא תמך בפלישת רוסיה לאוקראינה ואף כתב שיר המוקדש ללוחמים רוסים.
רסולוב איליה מיכאילוביץ' הוא מדען, עורך דין, סופר, איש ציבור רוסי.
מומחה למשפט מידע, תורת המשפט וניהול.
חבר באיגוד הסופרים של מוסקבה.
שיתף פעולה עם ארגונים ציבוריים שונים והנחה תוכניות רדיו בהשתתפות סופרים שונים.
איליה הגה קונספט חדש למשפט האינטרנט במדעי המשפט הרוסי (המוגדר באופן רחב כ"משפט סייבר").
כתב מספר עבודות מדעיות בנושאי משפט דיגיטלי, משפט סייבר, בינה מלאכותית, משפט אזרחי, משפט מסחרי, אבטחת מידע וגנומיקה.
סיים את לימודיו ב (MSAL) בשנת 1997 עם תואר במשפטים.
בשנת 2009 הגן על עבודת הדוקטורט שלו בנושא: "משפט והאינטרנט: סוגיות תאורטיות".
בין השנים 2004–2009 שיתף פעולה עם תחנות רדיו רוסיות שונות והיה מחבר תוכניות שבועיות בנושא חינוך משפטי.
איליה רסולוב הוא מרצה במספר אוניברסיטאות ברוסיה ובאירופה.
בין השנים 2009 ל-2024 כיהן כראש המחלקה למשפט מידע במספר אוניברסיטאות ברוסיה.
הוא מחבר תוכנית המאסטר הראשונה ברוסיה בתחום "משפט IT" באוניברסיטת המשפטים הממלכתית על שם קוטפין במוסקבה (MSAL).
מספר אוניברסיטאות רוסיות נוספות מיישמות תוכניות מאסטר שפיתח: "עורך הדין בתחום משפט המידע והכלכלה הדיגיטלית" ו"משפט דיגיטלי וניהול".
הלוגו של איליה רסולוב וסימני השם
רסולוב פיתח ויישם בתהליך הלימודים מגוון קורסים אקדמיים, בהם: "משפט אינטרנט", "סוגיות משפטיות של אבטחת סייבר", "הסדרה משפטית של מסחר אלקטרוני", "פרקטיקה של פתרון סכסוכי מידע", "ניהול פרויקטים IT", "משפט תקשורת" ו"משפט רשת".
קורס "משפט אינטרנט" נלמד הן באוניברסיטאות ברוסיה והן באוניברסיטאות זרות.
ברשותו מספר פטנטים על המצאות ותעודות תוצרים של קניין רוחני.
רסולוב הוא מחבר הקונספט הראשון למשפט המרחב הקיברנטי (משפט אינטרנט) במדעי המשפט הרוסי.
הוא הציע גישה חדשה לבעיות תאורטיות של אינטראקציה בין המשפט והמרחב הקיברנטי כתופעות חברתיות.
הוא הגדיר את העקרונות הבסיסיים והתנאים להפעלת המשפט החיובי במרחב הקיברנטי.
בנוסף, איליה חקר והגדיר את האינטראקציה בין משפט סייבר, משפט דיגיטלי, משפט רשת ומשפט תקשורת.
כמו כן, פיתח קונספט חדש למשפט טכנולוגיות הומניטריות, תוך חשיפת הקשר בין משפט סייבר ומדעי החיים.
בעבודותיו, נבחנה לראשונה לעומק התפיסה של "חוזים רשתיים" (חוזים חכמים), והוצגו הגדרות למונחים כמו "נכסים דיגיטליים רכים", "קניין דיגיטלי", "טביעת רגל דיגיטלית" ומנגנונים חדשים ליצירתה.
ספר הלימוד "משפט מידע" מאת איליה רסולוב, שפורסם בשנת 2010, היה הראשון להגדיר את תחום משפט המידע (עשרה סוגים של יחסי מידע).
מאוחר יותר הסיק כי יחסי מידע חדשים הכוללים בינה מלאכותית צריכים להיות מובחנים ומסווגים כ"יחסי שותפות".
רסולוב הדגים כי משפט דיגיטלי מהווה תת-תחום חדש פורץ במשפט המידע.
בעבודותיו הובהר שבעוד שמשפט דיגיטלי הוא מוגבל, התאוריה של משפט סייבר תישאר רלוונטית בעתיד (כקונספט של המחבר כ"רשת קוארדינטות"), כשהאינטראקציה בין בני אדם לרובוטים לא תהיה מוגבלת רק למרחב הדיגיטלי.
איליה קבע הנחיות לפיתוח עתידי של חקיקת מידע לעשרים השנים הקרובות והציע מנגנונים חדשים להסדרת התנהגות אנושית במרחב הדיגיטלי עד לשנים 2050–2060, כולל האינטרנט הטקטילי (אינטרנט-2 ואינטרנט-3).
הוא עשה מספר הכללות מדעיות ונתן הצעות בנוגע למכניזם הרגולטורי של רשות מוחי עתידי, וכן של מעמדם החוקי של מושאי-דמה כגון "פרסונות אלקטרוניות".
ההיפותזה שהציג ב-2009 בעבודה בשם "החוק והאינטרנט" לגבי התפתחות של חברה עם מה שמוכר כ"ידע קולקטיבי", הציתה דיון נרחב בקהילה האקדמאית.
בשנים 2019–2021, יחד עם ד"ר סבטלנה צ'ובוקובה, הקים מוסד משפטי חדש – מוסד התמיכה המשפטית במידע גנטי.
חבר במספר ארגונים ציבוריים וזכויות אדם, כולל המשרד לזכויות אדם של מוסקבה.
בורר שותף במועצת הבוררות המיוחדת של מרכז הבוררות באיגוד התעשיינים והיזמים של רוסיה.
עורך ראשי וחבר מערכת במספר כתבי עת מדעיים.
איליה רסולוב הוא מחבר אוספי הספרות "בארץ הזיכרונות", "אור המקדש", "המולת הציורים השקטים", "אנומליה" ו"המקסיקנית".
אילינוי היא מדינה הנמצאת במרכז ארצות הברית, והשישית בגודל אוכלוסייתה במדינה.
עיר הבירה של אילינוי היא ספרינגפילד, אך המרכז הכלכלי והתרבותי שלה הוא העיר שיקגו.
אילינוי גובלת בצפון בוויסקונסין, בצפון-מזרח בימת מישיגן, במערב באיווה ומיזורי, בדרום בקנטקי ובמזרח באינדיאנה.
שמה של אילינוי גזור משמו של שבט ה"איליניווק" שהתגורר במקום עם הגעת האירופאים לאמריקה.
פירוש שם השבט הוא "האנשים".
שלושה נשיאי ארצות הברית נבחרו בעת שהתגוררו באילינוי: אברהם לינקולן, יוליסס ס.
כיום מוקירה המדינה את לינקולן עם הסלוגן הרשמי שלה, "הארץ של לינקולן" (Land of Lincoln).
קהוקיה היה השבט הילידי המרכזי בתרבות המיסיסיפי הקדם-אירופאית ומרכזו העירוני הגדול ביותר נמצא ליד העיר קולינסוויל באילינוי.
חברה זו נעלמה במאה ה-15 מסיבות לא ידועות.
הכוח השני בגודלו באזור היה קונפדרציית שבטי האיליניווק, שעל שמה נקראת המדינה.
האיליני סבלו במאה ה-17 מתנועת שבטי האירוקוי מערבה בעקבות הגעת האירופאים ליבשת.
את מקומם של האיליני באזור תפסו שבטי פוטווטומי, מיאמי והסואוק.
מגלי הארצות הצרפתיים ז'אק מארקט ולואי ז'ולייה חקרו את נהר אילינוי בשנת 1673. ב-1680, הקימו הצרפתים מבצר באזור פאוריה של ימינו.
בשנת 1682 הוקם מבצר נוסף בסטארבד רוק, באזור פארק סטארבד רוק של ימינו.
היות שהאזור נחקר על ידי הצרפתים, אילינוי הייתה חלק מהאימפריה הצרפתית עד שנת 1763, כאשר השליטה עברה לבריטים.
בפועל, ההתיישבות הצרפתית נותרה ולא הגיעו לאזור מתיישבים בריטיים או אמריקאים חדשים מלבד חיילים בריטיים שהוצבו באזור.
בשנת 1778 שייך ג'ורג' רוג'רס קלארק את אילינוי לווירג'יניה.
בשנת 1783 השטח הוגדר כטריטוריה הצפון מערבית של ארצות הברית.
חברת אילינוי-וובאש הייתה הבעלים של מרבית שטחה של אילינוי.
טריטוריית אילינוי נוצרה ב-3 בפברואר 1809 כשבירתה קסקסקיה.
בשנת 1818 התקבלה אילינוי כמדינה ה-21 בארצות הברית.
המדינה החדשה דנה בנושא העבדות ובחרה לשלול אותה בשטחה.
הדבר הוביל לנדידה של מהגרים רבים ממדינת קנטקי.
בעקבות מאמציו של נתנאל פופ, נציג אילינוי בקונגרס, הזיז הקונגרס את הגבול הצפוני 66 קילומטרים צפונה.
ההחלטה הוסיפה לשטח המדינה 22,000 קמ"ר הכוללים את שיקגו, גלנה ושטח עשיר מאוד בעופרת.
בשנת 1819 הועברה בירת המדינה לונדליה.
החורף של 1830–1831 זכה לכינוי "חורף השלג העמוק", לאחר שכמויות גדולות של שלג כיסו את המדינה ומנעו כל תנועה בה במהלך החורף כולו.
החורפים בשנים שלאחר מכן היו קשים גם כן וביניהן "החורף הקפוא" בשנת 1836. בחורף זה חזית קרה נעה אל המדינה במהירות וגרמה לקפיאתן של שלוליות ואגמונים תוך דקות.
מטיילים רבים מתו מהקור המיידי.
החורף הקשה הביאה לפגיעה בגידולים ולמחסור במזון בצפון אילינוי.
דרום אילינוי העבירה לצפון משלוחי מזון וזכתה לכינוי "מצרים הקטנה" כאלגוריה לסיפור יוסף ואחיו.
בשנת 1832, נערכה מלחמת בלק הוק בין ארצות הברית לבני שבטי הסאוק, הפוקס והקיקפו בשטחן של אילינוי וויסקונסין של ימינו.
בניסיון מאוחר יותר לחזור הם הובסו על ידי כוחות ארצות הברית.
בשנת 1844 נרצח בקרתגו המנהיג המורמוני גוזף סמית', שהקים את העיר המורמונית נאובו.
נאובו, שהתחרתה עם שיקגו עד אותה שנה על תואר העיר הגדולה ביותר במדינה, דעכה כמעט לחלוטין לאחר שבעקבות הרצח מרבית תושביה המורמונים בחרו לעזוב את אילינוי ולנדוד מערבה.
בשנת 1847, לאחר מסע שכנוע מטעם הלוביסטית דורותאה דיקס, הייתה אילינוי לאחת המדינות הראשונות שהקימו מערכת טיפול במתמודדי ונפגעי נפש בפיקוח המדינה.
שיקגו הפכה לעיר הנמל העיקרית של הימות הגדולות והמשיכה לצבור כח עם הקמת תעלת אילינוי ומישיגן בשנת 1848. זמן קצר לאחר מכן היא הפכה אף למרכז תחבורת הרכבות.
בשנת 1857 הייתה שיקגו לעיר הגדולה ביותר באילינוי.
בשנת 1871 ספגה העיר מכה קשה כאשר שרפה שפרצה בעיר ב-8 באוקטובר שרפה 6 קמ"ר משטחה ובערה במשך שלושה ימים.
מבנה האבן היחיד בעיר היה מגדל המים ששרד לימינו וניצב כיום במרכז שדרות אילינוי בסמוך למרכז ג'ון הנקוק.
עם התפתחותם של מכרות ומפעלים במדינה הפכה אילינוי להיות גורם חשוב בהתפתחותם של ארגוני עובדים בארצות הברית.
שביתת פולמן והפגנת היימרקט השפיעו באופן ניכר על התפתחות תנועת הפועלים האמריקאית.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, שירתו למעלה מרבע מיליון גברים מאילינוי ב צבא האיחוד (הכוח הרביעי בגודלו שנשלח על ידי אחת המדינות החברות באיחוד).
מרגע הקריאה לגיוס מאת אברהם לינקולן ועד סוף המלחמה, אימנה מדינת אילינוי 150 גדודי רגלים, שבעה-עשר גדודים רכובים ושני גדודי ארטילריה קלה.
במאה העשרים הפכה אילינוי להיות אחת המדינות המובילות בארצות הברית.
המדינה המשיכה לקלוט הגירה, בעיקר ממזרח ומדרום אירופה והתיישבות של אוכלוסיות אפרו-אמריקאיות ממיסיסיפי, לואיזיאנה וארקנסו.
במהלך המאה עלתה אוכלוסיית אילינוי מ-5 מיליון תושבים ל-12.4 מיליון.
מבחינה כלכלית המשיכה צמיחתה של אילינוי לאורך המאה.
בשנת 1933 נערכה בשיקגו תערוכת האקספו העולמית.
בשנת 1937 נתגלו בארות נפט במחוז מריון ובמחוז קרופורד ובשנת 1939 דורגה אילינוי כמדינה הרביעית בארצות הברית בתפוקת הנפט.
לאחר התפתחות השימוש באנרגיה גרעינית במלחמת העולם השנייה הפעילה המעבדה הלאומית ארגון (Argonne National Laboratory) שליד שיקגו את תחנת הכוח הגרעינית הניסיונית הראשונה לייצור חשמל ב-1957.
בשנת 1960, הוקמה תחנת הכוח הגרעינית הפרטית הראשונה "דרזדן 1" במוריס.
שיקגו המשיכה להתפתח כעיר נמל לאחר שבשנת 1959 חיברה תעלת סנט לורנס בין הימות הגדולות לאוקיינוס האטלנטי.
בכך הייתה שיקגו לנקודת המעבר המרכזית בין האוקיינוס לנהר המיסיסיפי.
בשנת 1960 פתח ריי קרוק את סניף מקדונלד'ס הראשון בעולם בדה פליינז.
כיום האתר המקורי מהווה מוזיאון של החברה כאשר סניף מזון מהיר שלה ניצב מעבר לכביש.
בשנת 1968 התרחשה רעידת אדמה שגרמה נזק לרכוש.
בשנת 1970 אימצה אילינוי את החוקה הרביעית שלה אשר החליפה את החוקה משנת 1870.
בשנת 1985 נערך באילינוי מופע פארמאייד הראשון בשמפיין שנועד לסייע לחקלאים אמריקאים.
בשנת 1993 סבלה המדינה משיטפון גדול שנבע מעליית נהר המיסיסיפי על גדותיו.
חוות, בתים ועסקים רבים נפגעו מהשיטפון שזכה לשם "השיטפון הגדול".
אילינוי ממוקמת באזור המערב התיכון במרכז ארצות הברית וגובלת בוויסקונסין בצפון, בימת מישיגן בצפון מזרח, באינדיאנה במזרח, בקנטקי (בעברו השני של נהר אוהיו) בדרום ובמיזורי ואיווה (בעברו השני של נהר המיסיסיפי) במערב.
בגבול הצפון-מזרחי של אילינוי נמצאת ימת אילינוי ובגבול המזרחי אינדיאנה, ממערב לנהר וואבאש.
שיקגו, העיר הגדולה באילינוי, היא אחת מהערים הגדולות בארצות הברית והשלישית בכמות האוכלוסייה, ממוקמת דרום-מערבית לימת אילינוי.
אילינוי היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת - מושל מדינת אילינוי, מחוקקת - המורכבת משני בתים: האספה הלאומית של אילינוי וסנאט אילינוי, ושופטת, בראשה עומד בית המשפט העליון של אילינוי.
בירת המדינה הנוכחית היא ספרינגפילד.