tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמרסון ניסה תחילה לדכא את פרסומו של הספר ולאחר מכן הסתפק בהקדשה אישית.
לוס המשיכה להיות עמוסה מאוד לאורך 1926, ולפעמים עבדה על פרויקטים רבים בבת אחת.
באביב 1926 השלימה את העיבוד הבימתי לספר, שעלה ל-201 הופעות בברודוויי.
בשלב זה בריאותו של אמרסון החל להדרדר, ובאחת מהפעמים שנשאלה לוס לגבי מצבו של בעלה, היא השיבה כי "אמרסון הוא אדם שנהנה מבריאות לקויה".
לדעתו של הפסיכיאטר הניו יורקי, סמית' אלי ג'ליף, "לוס הייתה אשמה במצבו, וכדי שאמרסון ישתפר היא תצטרך לוותר על הקריירה שלה".
היא החליטה לפרוש לאחר ספרה הבא "גברים מתחתנים עם ברונטיות", שהיווה המשך "לבלונדיניות" עליו התחייבה בפני הארפרס בזאר.
בני הזוג תכננו עוד חופשה אירופית, וכשאמרסון לא חש בטוב ברגע האחרון, הוא התעקש שלוס תסע בלעדיו.
כשהגיעה ללונדון, היא נלקחה תחת חסותה של אשת החברה הגבוהה סיביל קולפקס, ותמונותיה של לוס לוקחת חלק בסצנה החברתית הלונדונית הופיעו בעיתונים בניו יורק.
לאחר זמן מה אמרסון החולה הצטרף ללוס.
כדי לשמור על מצב רוחו היא לקחה אותו לתיאטרון כל ערב, ומצבו הבריאותי השתפר.
בני הזוג נסעו לפריז כשאמרסון החלים.
באפריל 1927 המופע הועלה בפעם האחרונה.
כאשר "אבל ג'נטלמנים מתחתנים עם ברונטיות" יצא לאור ב-1927, אמרסון הציע חופשה אירופית נוספת.
אמרסון שהיה חולה מאוד הגיע עם התקף סינוס לווינה.
לוס, אשר הכירה היטב את בעלה, ומומחה האף, אוזן גרון שטיפלו בו, מצאו שיטה לתיקון ההיפוכונדריה של אמרסון.
הרופא ארגן לו ניתוח דמה והציג לו את הפוליפים שהוסרו כביכול ממיתרי הקול שלו.
טיפול הפלצבו הזה עשה את העבודה, ואמרסון החלים.
לוס, שדאגה לבריאותו של בעלה, בחרה לפרוש מהקריירה ההוליוודית שלה לחיי הפנאי.
הגרסה הקולנועית הראשונה של ג'נטלמנים מעדיפים בלונדיניות עלתה לאקרנים בשנת 1928 בכיכובן של רות טיילור בתור לורליי לי, ואליס ווייט בתור דורותי.
את החורפים שלהם בילו בפאלם ביץ', שם אמרסון היה נהנה מהקשרים החברתיים שנרקמו.
לוס, שהייתה ממוקדת בבעלה החולה, הרגישה מחסור בזוגיות עם גבר אינטלקטואלי, ובאחד החורפים פגשה בפאלם ביץ' את וילסון מיזנר, גבר שנון וכריזמטי, אשר התעשר מנדל"ן.
בהתחשב בעובדה שהם התראו כל יום, על פי השמועות, מערכת היחסים נעצרה רגע לפני הפיכתה לרומן מלא.
באותה תקופה, מחלת הגרון של אמרסון חזרה, אם כי הוא החלים במהירות לאחר הסיבוב השני של ניתוח הדמה שלו.
לוס ואמרסון נסעו להוליווד לחג המולד ב-1929 עם חברו החדש של לוס, הצלם ססיל ביאטון, שהיה חלק מקהל "האנשים הצעירים והבהירים".
בתקופה זו גם וילסון מיזנר בחר לעבור להוליווד כתסריטאי.
מכיוון שלאמרסון היו עיסוקים משלו, לוס מצאה עצמה לעיתים קרובות בחברת ביאטון או מיזנר.
כאשר חזרו השניים לניו יורק באביב 1930, אמרסון הביע אי שביעות על חוסר תשומת לבה, ואיים כי אם לוס תמשיך לבלות זמן רב בלעדיו, הוא צופה את חזרתה של מחלת הגרון שלו.
במקביל לכך אמרסון גם הפסיד כסף רב במפולת הבורסה, והציעה ללוס לחזור לעבוד, ולנטוש את חיי הפנאי שלה.
לוס, שלא הייתה מרוצה מזה, הפיקה תוך מספר חודשים עיבוד בימתי ל-"גברים מתחתנים עם ברונטיות" ובנוסף עיבוד בימתי ל"דובדבנים בשלים".
בשנת 1931, עם ירידה בהכנסותיהם, עברו בני הזוג להתגורר במלון דירות, והפחיתו בטיולים שאפיינו את אורך חייהם בשנים שלפני כן.
זמן לא רב לאחר מכן, נתקלה לוס במכתב אהבה מאישה שהייתה בקשר עם בעלה.
כאשר היא פגועה מאוד, לוס הציעה לאמרסון להתגרש; אמרסון סירב והציע להם להתחיל לחיות בנפרד, כשהוא נותן לה קצבה מתאימה.
למרות הטרגדיה האישית, חייה החדשים של לוס, אפשרו לה לבחור כמה ואיך לבזבז את חלקה ממה שהרוויחה עבור בני הזוג בכל דרך שתרצה.
כשצוות אמרסון-לוס קיבל הצעה לכתוב תסריט עבור אירווינג תלברג מ-MGM, אמרסון סירב ללכת.
לוס בחרה לקחת את ההצעה לבדה, ובכך הרוויחה את כל השכר שהוצע- 1,000 דולר לשבוע.
הפרויקט הראשון שתלברג העביר ללוס היה "האישה האדומה" של ג'ין הארלו, מכיוון שפ.
סקוט פיצג'רלד לא נחל הצלחה בעיבוד ספרה של קתרין ברוש.
פיצג'רלד, סופר מוכשר של רומנים כמו גטסבי הגדול, פוטר והוחלף על ידי לוס במערכת אולפנים המנוהלת בעיקר על ידי גברים.
התסריט, שהושלם במאי 1932, היה מופלא וביסס את הארלו ככוכב, והצליח גם להכניס את לוס שוב לדרג הקדמי של התסריטאים.
"היא הייתה נכס בעל ערך רב עבור MGM, כי באולפנים היו כל כך הרבה נשים משמעותיות - גארבו, קרופורד, שירר והארלו, ותמיד חיפשנו סיפורים של 'גברת מפוקפקת'.
אבל הם היו בעייתיים בגלל הצנזורה.
עם זאת, ניתן היה לסמוך על אניטה שתספק את הדו-משמעות העדינה, ואת הרמיזה המספרת.
בכל פעם שהייתה לנו תמונה של ז'אן הארלו על הפרק, תמיד חשבנו קודם כל על אניטה" אמר מפיק MGM סמואל מרקס.
לוס עברה לדירה בהוליווד, שם הצטרף אליה במפתיע אמרסון.
למרות שאמרסון הביע חרטה על התנהגותו הקודמת, הוא לא עשה דבר כדי לשנות אותה.
בזמן שאמרסון עסק בעצמו וביצע בחינות מסך לכוכבות צעירות, לוס הייתה פנויה לפגוש את מי שרצתה ללא מתן דין וחשבון לאמרסון, כולל חברה החולה כעת וילסון מיזנר.
מיזנר שנהג לבלות תוך נטילת אלכוהול וסמים, נפטר ב-3 באפריל 1932, תאריך שלוס המשיכה לציין ובו חלקה כבוד לחברה.
ב-MGM, לוס הוציא תסריטים בהצלחה רבה; עם זאת, לעיתים קרובות היא נאלצה להשתמש באמרסון כצינור לתקשורת עם דירקטורים ומנהלים אחרים שנרתעו מלהתמודד עם אישה במעמד שווה.
זה עבד היטב כדי לקדם את הרעיון שהם היו זוג מאושר וצוות כותבים.
היא קנתה בית צנוע בבוורלי הילס ב-1934. במהלך היום זה היה עבודה, ובלילות מסיבות שנערכו על ידי מנהלים או כוכבים אחרים של אולפני MGM, כמו משפחת תלברג, משפחת סלזניק וגולדווינס.
לוס לקחה חלק באופן קבוע בבראנץ' של ג'ורג' קיוקור ביום ראשון, דבר שהיה הכי קרוב לסלון ספרותי, שהיה להוליווד להציע.
בשנת 1935, בערך בזמן הקמת גילדת הסופרים, היא צוותה לרוברט הופקינס, שלימים הפך לשותף פעיל בתסריטים רבים.
עבודתם על "סן פרנסיסקו" זכתה למועמדות לפרס האוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
היא ביססה את דמותו של קלארק גייבל על כמה אנשי ביטחון שהכירה, כולל וילסון מיזנר.
תלברג חלה שוב והעניק לאמרסון חוזה לשנתיים כמפיק ב-1,250 דולר לשבוע.
באמצע שנת 1937 החליטה לוס לא לחדש את החוזה שלה עם MGM, ככל הנראה מכיוון שמאז מותו של החבר והתומך תלברג בספטמבר 1936 דברים לא הלכו כשורה באולפן וכל סרט הרגיש כמו מאבק.
באוקטובר 1937, לוס ואחיה קליפורד שלחו את אמרסון לאבחון בבית הבראה יקר מאוד, שם אובחן כחולה בסכיזופרניה.
לוס, שתמיד השאירה את הטיפול בכספים לאמרסון, גילתה עד מהרה שרוב כספה כבר לא נמצא בחשבונות משותפים אלא בחשבונות הפרטיים שלו.
בעקבות זאת לוס עבדה יתר על המידה בסטודיו ותחת לחץ מצד אמרסון, ונעשתה מדוכאת יותר ויותר.
לוס יצאה מהחוזה שהיה לה ביונייטד ארטיסטס, חתמה מחדש עם MGM וקנתה בית מול החוף בסנטה מוניקה.
לאחר 17 שנות נישואים ב-1937 לוס ביקשה מאמרסון להתגרש, והוא הסכים, אך המשיך למנוע כל דיבור על הגירושים עצמם, מה שהפך את סיום הגירושים לבלתי אפשרי.
כאשר אמרסון יכל לעזוב את בית ההבראה, לוס שילמה עבור אחות שתטפל בו בדירה משלו.
MGM קנתה את זכויות הסרט ללהיט הברודוויי של קלייר בות' לוס משנת 1936 "הנשים".
סופרים רבים ניסו, ללא הצלחה, להמיר את הספר לגרסת תסריט.
האולפן מסר אותו ללוס ולתסריטאית הוותיקה ג'יין מרפין, ושלושה שבועות לאחר מכן העבירה לוס לקיוקור תסריט שהוא אהב.
אך ועדת הצנזורה לא אישרה את התסריט.
הם התעקשו לשנות יותר מ-80 שורות והסרט היה חייב כבר להיכנס להפקה.
לוס חששה, אבל קיוקור התעקש שהיא תבצע את השינויים על הסט, בין שלל הכוכבות שלו, שכללו את אלמנותו של תלברג נורמה שירר, ג'ואן קרופורד ורוזלינד ראסל.
כשהאנט סטרומברג, המפיק האחרון שהיא העריכה, עזב את MGM כדי להפיק באופן עצמאי, לוס ניסתה לצאת מהחוזה שלה, אך ללא הצלחה בשל העובדה כי היא הפכה לנכס יקר מדי עבור הסטודיו.
לאורך כל המלחמה לוס כתבה תסריטים, גידלה ירקות וסרגה גרביים וסוודרים לגברים מעבר לים.
בנוסף, כשהחלה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, היו ללוס אורחים מאנגליה, אלדוס ומריה האקסלי.
לוס שכנעה את האקסלי שזה יהיה בטוח יותר עבור משפחתו אם הוא יישאר בארצות הברית, והיא השיגה לו עבודה בעיבוד תסריטים ב-MGM.
לוס החלה לחיות עם בן זוג חדש בעל בעיות שתייה.
הקשר היה קצר מועד, ובמקביל MGM החליטה לשחרר אותה מהחוזה שלה באופן סופי.
בסתיו 1946, כשהיא לא תחת חוזה, לוס חזר לניו יורק כדי לעבוד על המחזה "יום הולדת שמח" ("Happy Birthday"), קומדיית מסיבת קוקטייל סרויאנית שנכתבה עבור הלן הייז.
למחזה היו מספר התחלות שווא בשנה שלפני כן, אך כעת המשיך עם ג'ושוע לוגן כבמאי, והופק על ידי רודג'רס והמרשטיין.
הוא נפתח בבוסטון, אבל הקהל לא אהב זאת בהתחלה.
לוס המשיכה לשפר את התסריט לאורך כל זמן ההופעות בוסטון; כאשר הוא נפתח בניו יורק בתיאטרון ברודהרסט (Broadhurst Thearte) הוא היה להיט ורץ ל-600 הופעות.
קתרין הפבורן הייתה להוטה לשחק בגרסת המסך, אבל הצנזורה ההוליוודית לא הייתה מוכנה שאישה "תעלה על המסך עבור שתי מערכות ותתוגמל היטב".
במקביל לכך, בחייה הפרטיים, לוס מכרה את ביתה בסנטה מוניקה לאחיינית שלה.
שוב בניו יורק, היא וחברתה משכבר הימים, התסריטאית פרנסס מריון, עבדו על מחזה עבור זסו פיטס.
כמה רומנים הגיעו אליה, כולל מוריס שבלייה.
שני מפיקים בברודוויי רצו גרסה מוזיקלית של "גברים מעדיפים בלונדוניות" והביאו את ג'וזף פילדס כמחבר שותף.
לוס, שלא חיבבה את פילדס, איימה לעזוב את ההפקה, אלא אם יבטיחו לה שלעולם לא תצטרך לעבוד איתו שוב.
המופע נפתח בפילדלפיה עם קרול צ'אנינג, שלא הייתה ידועה באותה תקופה, עד שהגיעה לניו יורק.
זו הייתה הצלחה נוספת מבחינתה של לוס.
צ'אנינג הפכה במהרה לכוכבת מובילה, כאשר המופע הוצג במשך 90 שבועות ויצא לסיבוב הופעות לשנה נוספת.
המפיקים סגרו את התוכנית כשנודע להם שצ'אנינג נכנסה להריון.
הרמן לוין הגיב: "הייתי משוכנע שהתוכנית לא תעבוד בלי קרול." גרסת קולנוע מוזיקלית הופקה ב-1953, בבימויו של הווארד הוקס ובעיבודו של צ'ארלס לדרר.
כיכבו בו ג'יין ראסל ומרילין מונרו.
ללוס לא היה שום קשר להפקה, אבל חשבה שמונרו הייתה בהשראת הליהוק של צ'אנינג.
ההצלחה של בלונדיניות בפעם השנייה פירושה שללוס הייתה חשיפה גדולה יותר מאי פעם.
היא עברה לדירה מרווחת יותר במלון לנגדון וקנתה מכונית חדשה.
בשנת 1950 כתבה לוס את "עכבר נולד", רומן נוסף, ולאחר שששלחה למו"ל שלה, היא בחרה לוותר על הטיול שלה לאירופה, לראשונה מזה 20 שנה.
הרומן לא נחל הצלחה רבה והוגדר כמתון, אבל אז לוס כבר עבדה על עיבוד דרמטי לג'יג'י של קולט.[10] ההפקה הייתה בעיצומה לפני שקולט דיווחה שהיא מצאה את ה"ג'יג'י" שלהם - היא ראתה את אודרי הפבורן בלובי של מלון במונטה קרלו.
ג'יג'י עלה בסתיו 1951 והמשיך להופיע עד אביב 1952, עד אז הפבורן הפכה לכוכבת מובילה, עם חוזה A-List לפרמאונט.
במהלך נסיעותה הרבות, לוס עבדה על עיבודים נוספים לשנים הבאות, תוך כדי שגם עברה לדירה חדשה.
הדירה הייתה של פול סוואן.
המחזמר הבא שלה, "אדל המדהימה" בכיכובה של תמי גריימס עם מוזיקה של אלברט סלדן, הועלה ונסגר במהירות.
גם אמרסון וגם בעלה של הלן הייז, צ'ארלס מקארתור, נפטרו במרחק של מספר שבועות אחד מהשני, ובעקבות זאת לוס והלן הייז, האלמנות הטריות, החלו בעבודה משותפת, כאשר לוס עבדה על עיבוד לצילומיה של הייז, "אנסטסיה" בלונדון.
לוס עבדה ונסעה גם כשהיא מטופלת בכאבים בידה, שמנעו ממנה לכתוב.
ב-1959 לוס החלה בעיבוד נוסף של קולט, "שרי" ("Chéri"), עם קים סטנלי והורסט בוכהולץ בתפקידים הראשיים, אך מחזה זה רץ חודשיים בלבד.
לוס המשיכה לכתוב במגזינים, ופרסמה בקביעות בהארפר'ס בזאר, בואניטי פייר ובניו יורקר.
"נשיקת פרידה מהוליווד" ("Kiss Hollywood Good-by") היה ספר זיכרונות הוליוודי על שנות ה-MGM שלה, שפורסם בשנת 1974 וזכה להצלחה גדולה.
כמו כן ב-1978 לוס פרסמה ספר נוסף בשם "בנות תלמדג' ("The Talmadge Girls") שעסק באחיות השחקניות קונסטנס טלמדג' ונורמה טלמדג'.
לוס הפכה לאשת חברה ניו יורקית בולטת בתצוגות אופנה, אירועי תיאטרון וקולנוע, נשפים וחגיגות.
עם כל ספר חדש הגיע זרם חדש של ראיונות והסיפורים על אניטה הפכו מוגזמים יותר ויותר.
עד מהרה דווח שהיא מכרה את התסריט הראשון שלה בגיל 12.
אניטה טרוורסי (; ) הייתה זמרת שווייצרית, הידועה בזכות השתתפותה באירוויזיון 1960 ובאירוויזיון 1964.
טרוורסי נחשפה לעולם המוזיקה מאביה, והחלה לשיר יחד עם תזמורת בשנות ה-50. היא אף הייתה חברה בתזמורת של ערוץ הרדיו השווייצרי בשפה האיטלקית.
בשנת 1956 השתתפה בקדם השווייצרי למהדורה הראשונה של תחרות הזמר של האירוויזיון, אירוויזיון 1956. היא ביצעה את השיר "Bandanelle Ticinese", והפסידה לליס אסיה עם השירים "Refrain" ו-"Das alte Karussell".
אולם היא הייתה חלק ממצבת זמרות הליווי של אסיה.
בשנת 1959 חתמה על חוזה הקלטות עם חברת תקליטים איטלקייה.
בהמשך הוציאה לאור מספר שירים עם אדריאנו צ'לנטנו.
טרוורסי ייצגה את שווייץ במספר פסטיבלי זמר, דוגמת פסטיבל סופוט בפולין, פסטיבל ריו דה ז'ניירו בברזיל ופסטיבל אורפיאוס הזהב בבולגריה.
ב-29 בפברואר 1960 התקיים הקדם השווייצרי לאירוויזיון 1960, עם השיר "Cielo e terra".
היא הגיעה למקום הראשון, ונבחרה לייצג את המדינה באירוויזיון.
ב-29 במרץ ביצעה את שירה על בימת התחרות.
היא הגיעה למקום השמיני עם חמש נקודות.
טרוורסי ניסתה להתמודד פעם נוספת בקדם השווייצרי ב-1961 עם "Finalmente" (איטלקית) וב-1963 עם "Komme mit mir", "Voglio vivere" ו-"La più bella canzone del mondo" (גרמנית ואיטלקית בהתאמה).
ב-1964 זכתה בקדם עם השיר "I miei pensieri", ונבחר לייצג את שווייץ באירוויזיון 1964, שהתקיים ב-21 במרץ בקופנהגן.
אולם הבלדה הזו לא מצאה חן בעיני השופטים, והוא דורג יחד עם שלושה שירים נוספים במקום האחרון עם אפס נקודות.
בשנת 1968 הופיע בסופוט בפעם נוספת גם בתור נציגת שווייץ.
היא ביצעה את השיר הפולני "Odra rzeka", והגיעה למקום השני אחרי הנציגה האיטלקייה.
מאמצע שנות ה-60 זכו הקלטותיה של טרוורסי להצלחה מועטה.
בתחילת שנות ה-70 פרשה מחייה הציבוריים.
טרוורסי נפטרה מסיבות לא ידועות בבלינצונה ב-25 בספטמבר 1991, בגיל 54.
אניטה באואר רוברטס , הייתה ביולוגית מולקולרית אשר נחשבה לחלוצה בתחום הביולוגיה המולקולרית עקב מחקרה פורץ הדרך בנושא חלבון TGF-β.
חלבון זה חיוני לאיחוי פצעים ושברי עצמות ומשחק תפקיד בעצירת או גרימת סרטן.
בשנים 1982–2002 הייתה המדענית השנייה המצוטטת ביותר מבין הנשים, ובמקום ה-49 מבין הנשים והגברים.
רוברטס נולדה וגדלה בעיר פיטסבורג שבפנסילבניה להוריה רוברט ובריט.
היא למדה לתואר ראשון בביוכימיה במכללת אוברלין וב-1968 קיבלה את הדוקטורט שלה בביוכימיה מאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, כאשר עבדה תחת הקטור דלוקה, ביוכימאי אמריקאי, על חילוף חומרים רטינואידים, שהם מולקולות הקשורות לוויטמין A.
בפוסט הדוקטורט שלה הייתה כימאית במרכז חקר תעופה וחלל באוניברסיטת הרווארד ומדריכה לכימיה באוניברסיטת בלומינגטון אינדיאנה.
רוברטס הצטרפה למכון הלאומי לסרטן ב-1976 ועבדה במעבדתו של מיכאל ספורן בחיפוש אחר מולקולות מלאכותיות דמויות וויטמין A.
ב-1980 היא ועמיתיה במכון הלאומי לבריאות (NIH) בבת'סדה, מרילנד החלו לחקור את החלבון TGF-β (מקדם שינויי גדילה בטא), דר רוברטס בודדה את החלבון מרקמות כליה של פרים והשוותה בינו לבין TGF-β שנלקח מטסיות דם ורקמת שליה של בני אדם.
הודות למחקר שלה נקבעו מאפייני החלבון ובפרט תפקידו המרכזי באיתות לגורמי גדילה שונים בגוף ולאיחוי מהיר של פצעים ושברים.
כמו כן, החלבון התגלה כמוסת קצב לב ומגביר גידולים סרטניים, במיוחד גרורה, ונמצא שימושי בטיפול בסרטן ובדלקת מפרקים שיגרונית.
בשנים 1995–2004 כיהנה כמנהלת המעבדה הכימית למניעת סרטן במכון הלאומי לסרטן, שנקראת כיום המעבדה לוויסות תאים וקרצינוגנזה שם המשיכה לעבוד עד מותה ב-2006.
במרץ 2004, רוברטס אובחנה עם סרטן קיבה אגרסיבי בשלב 4. הניסיון והפרספקטיבה שלה היוו את הבסיס לבלוג שפתחה באותו חודש, בו פרטה את ההתמודדות שלה עם המחלה.
אחת מתרומותיה האחרונות לפני מותה הייתה ארגון מפגש מיוחד בנושא TGFβ עבור האגודה האמריקנית לחקר הסרטן בפברואר 2006, על אף שכבר הייתה די חולה בשלב הזה, היא הייתה נחושה לעשות זאת.
רוברטס הותירה אחריה בן זוג, רוברט רוברטס (Dr.
Roberts) כימאי ומנהל המכון למדיניות מדע וטכנולוגיה (Science and Technology Policy Institute) בוושינגטון; שני בנים: ד"ר קארל רוברטס, מנתח אורתופדי וגרג רוברטס; אחותה, דורי דרג'; וחמשיה נכדים.
רוברטס זכתה במספר פרסים על תרומתה לתחום המדע.
קיימת סדרת הרצאות שנקראת על שמה ופרס לזכרה המקדם חידושים בתחום ריפוי פצעים, בו זכתה ב-2013 סוואטי באלאג'י על עבודתה בנושא הנדסת רקמות.
בשיתוף מיכאל ספורן היא הוציאה לאור ספר בשם גורמי הגדילה של פפטידים והקולטנים שלהם
וכתבה מאמרים רבים בשלל נושאים.
אניטה ז'אן קר (לבית גרילי; 13 באוקטובר 1927 – 10 באוקטובר 2022) הייתה זמרת, מעבדת, מלחינה, מנצחת, פסנתרנית ומפיקה מוזיקלית אמריקאית.
היא הקליטה והופיעה עם קבוצת ההרמוניה הקולית שלה בנאשוויל, לוס אנג'לס ואירופה.
1965: האלבום We Dig Mancini זכה בפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע הטוב ביותר של הרכב ווקאלי".
1965: האלבום Southland Favorites של ג'ורג' בוורלי שיי, לו תרמה רביעיית אניטה קר, זכה בפרס גראמי בקטגוריית "הקלטת הגוספל או הדתית הטובה ביותר (מחזמר)".
1966: הסינגל "A Man and A Woman" זכה בפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע הטוב ביותר של הרכב ווקאלי".
1976: האלבום Gentle as Morning הועמדה לפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע מעורר ההשראה הטוב ביותר".
1976: האלבום Walk a Little Slower זכה בפרס GMA Dove בקטגוריית "אלבום הגוספל הטוב ביותר של השנה על ידי אמן לא-גוספל".
1977: האלבום Precious Memories הועמד לפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע מעורר ההשראה הטוב ביותר".
אנייטה מאייר (בהולנדית: Annita Meijer; נולדה ב-29 באוקטובר 1954) היא זמרת הולנדית.
אחד השירים הבולטים ביותר שלה הוא "Why Tell Me, Why" שדורג במצעדים במשך ארבעה-עשר שבועות בסך הכול, והגיע לראש מצעד הסינגלים ההולנדי במשך שישה שבועות ב-1981.
אניטה ליזאנה הייתה טניסאית צ'יליאנית.
היא זכתה במקום ראשון בתחרות הנשים אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס.
אניטה ליזאנה נולדה בסנטיאגו דה צ'ילה למשפחה מבוססת.
דודה היה שחקן טניס בולט בצ'ילה ואביה היה מאמן טניס.
ביחד הם אמנו את אניטה מגיל 6.
בשנת 1930 היא ניצחה באליפות צ'ילה לבוגרות והייתה אלופה עד לשנת 1934.
בשנת 1935 ליזאנה נסעה לתחרויות באירופה.
באליפות וימבלדון היא הגיעה לרבע הגמר.
בשנת 1937 ליזאנה הגיעה לרבע הגמר באליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה ניצחה בתחרות הנשים
בשנת 1938 ליזאנה התחתנה עם איש עסקים סקוטי ועברה להתגורר לדנדי.
באותה שנה היא הגיעה לרבע הגמר בתחרות זוגות נשים באליפות וימבלדון.
ליזאנה חזרה להתחרות רק אחרי מלחמת העולם השנייה.
לצד בעלה היא ניצחה בכמה תחרויות זוגות מעורבים והייתה אלופת סקוטלנד.
בשנת 1966 היא קיבלה הזמנה אישית להתחרות באליפות אמריקה הדרומית שנערכה בצ'ילה.
אניטה ליזאנה-אליס נפטרה בשנת 1994 מסרטן.
בשנת 2015 המגרש המרכזי באצטדיון הלאומי לטניס נקרא על שמה.
אנייס פולט סולאנז' קָלָאמָאר היא פעילת זכויות אדם צרפתייה, המזכיר הכללי של אמנסטי אינטרנשיונל.
בעבר, הייתה בעבר המדווחת המיוחדת של האו"ם בנושא הוצאות להורג ללא משפט, על פי מינוי של מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם והמנהלת של פרויקט חופש הביטוי העולמי של אוניברסיטת קולומביה.
היא נכדתו של Leon Savioux, לוחם מחתרת צרפתי, שהוצא להורג ללא משפט על ידי הנאצים בתום מלחמת העולם השנייה.
קיבלה תואר הראשון ב-1985 ב ותואר שני ב-1988 עם סיום לימודיה בנושא לימודים בין-לאומיים ואפריקה באוניברסיטת הווארד.
לתואר דוקטור היא למדה מדעי המדינה ב-New School for Social Research בניו יורק, עם תזה שהגישה ב-1995 שכותרתה "אוכלוסיות תחת אש, אוכלוסייה תחת לחץ: מחקר על פליטים מוזמביקים וכפריים מלאוויים במלאווי".
קלאמאר ערכה חקירות בתחום זכויות אדם, במספר מדינות באפריקה, אסיה והמזרח התיכון.
היא פרסמה מחקרים ודיווחים בתחומי: זכויות אדם, זכויות נשים, תנועות פליטים ובין היתר שיתפה פעולה עם המרכז ללימודי פליטים בטורונטו (The Center for Refugee Studies in Toronto).
בין השנים 1998 ל-2001 מילאה קלאמאר את תפקיד ראש הלשכה של המזכיר הכללי של אמנסטי אינטרנשיונל וכן מתאמת מדיניות המחקר של הארגון.
בינואר 2013 כתבה בטוויטר ששמעון פרס הודה בראיון לניו יורק טיימס שיאסר ערפאת נרצח.
באפריל 2021, פרסמה אמנסטי אינטרנשיונל הצהרה שה"ציוץ" אינו משקף את עמדת הארגון או את עמדתה של קלאמאר.
על אף זאת ה"ציוץ" לא נמחק מחשבונה.
בשנת 2001 ייסדה קלאמאר וניהלה את (HAP International) והארגון נוסד רשמית, ב-2003. במסגרת פעילותה בארגון היא חקרה "משפטי שדה" באפגניסטן, קמבודיה וסיירה לאון ויצרה מסגרת בין-לאומית לפיקוח עצמי של ארגוני סיוע הומניטרי המחויבים להגברת האחריות כלפי אוכלוסיות שנפגעו מאסונות.
היא הייתה בתפקיד זה עד 2004.
באוקטובר 2004 החלה קלאמאר לשמש בתפקיד מנהלת הארגון הבריטי לזכויות אדם.
בנובמבר 2013 מונתה למנהלת "היוזמה העולמית לחופש הביטוי" של אוניברסיטת קולומביה.
בשנת 2016 הייתה קלאמאר מועמדת להיות מנהלת נושא "חופש התקשורת" בהנהלת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE).
היא לא נבחרה בשל התנגדותן של רוסיה ומדינות נוספות במזרח אירופה.
בין השנים 2017–2021 עבדה קלאמאר בתפקיד חוקרת מיוחדת של האו"ם בנושא הוצאות להורג ללא משפט.
בשנת 2019 הובילה את החקירה בנושא ההתנקשות בחייו של העיתונאי הסעודי ג'מאל חשוקג'י.
לאחר פרסום הדו"ח, ביוני 2019, היא מסרה כי פקיד סעודי בכיר איים עליה פעמיים שיהרגו אותה אם לא תרוסן על ידי האו"ם.
בשנת 2020 חקרה קלאמאר את חיסולו של קאסם סולימאני וקבעה שזו הייתה פעולה בלתי חוקית.
אמנסטי אינטרנשיונל – תקופה שנייה
לאחר כעשרים שנה, במרץ 2021, חזרה קלאמאר לאמנסטי אינטרנשיונל, והפעם לתפקיד המזכירה הכללית, והיא הדוברת הראשית של הארגון.
נציגת ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, לקבלת פרס נובל ב-1977.
אניטה קורנוול (23 בספטמבר 1923 - 27 במאי 2023) הייתה סופרת אמריקאית, לסבית-פמיניסטית.
בשנת 1983 היא כתבה את קובץ המאמרים הראשון שנכתב על ידי לסבית אפרו-אמריקאית, "לסבית שחורה באמריקה הלבנה".
אניטה קורנוול נולדה ב-23 בספטמבר 1923 בגרינווד, דרום קרוליינה.
בגיל 16, היא עברה לפנסילבניה וחיה תחילה עם דודתה, ולאחר מכן גרה בפילדלפיה עם אמה, שעברה צפונה כשקורנוול הייתה בת 18. לקורנוול היה אח מבוגר.
בשנת 1948, קורנוול סיימה את לימודיה באוניברסיטת טמפל עם תואר ראשון בעיתונאות ומדעי החברה.
היא גם עבדה כפקידה בחברות פרטיות ובסוכנויות ממשלתיות, כמו מחלקת הסיוע הציבורי של פילדלפיה.
כתביה המוקדמים של קורנוול, שפורסמו בכתבי העת "הסולם" וב "The Negro Digest" בשנות ה-50, היו בין הראשונים שפורסמו בגלוי על ידי מחברת לסבית שחורה.
עבודותיה פורסמו בעוד מספר כתבי עת אחרים.
קורנוול הייתה חברה ב"בנותיה של ביליטיס", ארגון אמריקאי לזכויות הלסביות, והייתה חברה מייסדת של סניף פילדלפיה של "לסביות רדיקליות", קבוצת אקטיביסטיות למען לסביות.
ספרה הראשון של קורנוול, "לסבית שחורה באמריקה הלבנה" פורסם ב-1 באוקטובר 1983, וכלל את מאמריה וראיון עם הפעילה הלסבית השחורה, אודרי לורד.
ספרה זוכה להערכה רבה כקובץ המאמרים הראשון שיצא לאור על ידי לסבית שחורה.
ההקדמה לספר נכתבה על ידי הסופרת הלסבית האפרו-אמריקאית בקי בירטה, המתגוררת בפילדלפיה, המפרטת את הניתוח החד של קורנוול על הדיכוי הגזעי, המיני והמגדרי איתו מתמודדות לסביות וכיצד להתמודד עם ההומופוביה והסקסיזם המופנמים שלהן.
בנוסף לאודרי לורד, קורנוול ראיינה מספר סופרות שחורות בולטות אחרות כמו פט פארקר וברברה סמית.
רוב כתביה נדחו על ידי בתי הוצאה לאור בטענה שעבודתה לא תואמת את התדמית של ההוצאות לאור.
כתביה של קורנוול בחנו את המושגים של הצטלביות ושנאת נשים, הרבה לפני שהמונחים האלו הגיעו ללקסיקון הספרותי והחברתי.
קורנוול ביקרה לעיתים קרובות במרכז הנשים של אוניברסיטת פנסילבניה, ולעיתים קרובות קראה את יצירותיה בקמפוס הזה, במרכז הקהילתי הלהט"בי "ויליאם וויי", בחנות הספרים "החדר של ג'ובאני" ובמקומות אחרים בפילדלפיה.
קורנוול זכתה לכבוד בפסטיבל הספרות השנתי, למבדה, שנערך בפילדלפיה בשנת 2000.
בשנותיה המאוחרות יותר, סבלה קורנוול מדמנציה.
אָנִימֶה הוא שם כולל ליצירות אנימציה שמקורן בעיקר ביפן.
עבור היפנים אנימה היא הרבה מעבר לכך, היא מהווה שם קוד לתרבות שלמה והיא גם הייצוא התרבותי או סרט אשר נוצרו בשימוש של טכניקות אנימציה דו-ממדית או לעיתים רחוקות תלת-ממדית בסגנון ייחודי של איורים בעלי מאפיינים פיזיים שונים לדמויות (מאנגה).
סגנון זה מתאפיין לעיתים בעיניים גדולות במיוחד, אף ופה קטנים ושיער מעוצב באופן קיצוני וצבעוני אבל לא רק.
לעיתים רחוקות אמנים מסוימים שומרים על מאפיינים ריאליסטיים יותר.
הפצות אנימה מבוססות לרוב על מאנגה, ולרוב הן ייבוא של מאנגות לאנימציה חיה.
עם זאת, לעיתים קרובות האנימות אינן נאמנות באופן מלא לעלילה המקורית ויוצרות לעצמן קו עלילתי חדש (פילרים).
ב-1917 נוצרה לראשונה אנימציה באופן מסחרי ביפן, והייצור של אנימה יפנית עלה בהתמדה מאז.
הסגנון האמנותי האופייני של האנימה התפתח במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 עם השפעה ניכרת מיצירותיו של אמן המאנגה אוסמו טזוקה.
סרטי וסדרות האנימה מופצים ברחבי העולם באולמות הקולנוע, בערוצי הטלוויזיה, ודרך האינטרנט.
סרטי וסדרות האנימה מסווגים לז'אנרים רבים המכוונים לקהלי יעד רחבים וגדולים.
נכון ל-2019, תעשיית האנימה ביפן מורכבת מ-430 אולפני הפקה, כאשר אולפני ההפקה המרכזיים הם סטודיו ג'יבלי, גאינאקס, וטואי אנימציה.
אף על פי שמספר סרטי האנימה מהווים רק חלק קטן מכמות סרטי הקולנוע שמופקים מדי שנה ביפן, רוב המכירות של תקליטורי DVD ו-Blu-ray עם סרטים יפניים מקוריים ברחבי העולם הם סרטי אנימה.
בנוסף לכך, סרטי וסדרות האנימה זכו להצלחה בינלאומית לאחר שהחלו להיות מופקים תכנים עם דיבוב לאנגלית ולשפות אחרות ברחבי העולם.
נכון ל-2016, סדרות האנימה היפניות היוו כ-60% מסך סדרות הטלוויזיה המצוירות שמופקות ברחבי העולם.
בישראל אנימה מזוהה בעיקר עם ז'אנר האנימה קודומו שתוכנו מיועד בעיקר לילדים עקב יבוא של עשרות סדרות אנימה יפניות המיועדות בעיקר לקהל הצעיר במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 אשר נערכו באופן ניכר מהמקור ושודרו בתוספת דיבוב לעברית.
חלק מהסדרות הללו הפכו עם השנים לקלאסיקות בקרב ישראלים.
סדרות אנימה במגוון רחב יותר של ז'אנרים צברו פופולריות הולכת וגוברת בישראל במהלך העשור הראשון והשני של המאה ה-21, במיוחד הודות לטכנולוגיית הסטרימינג באינטרנט, כאשר סדרות אנימה רבות המיועדות לצופים מבוגרים שודרו לבסוף גם בטלוויזיה בישראל ללא כל עריכה וללא דיבוב לעברית.
במינוח יפני, "אנימה" היא כל יצירת אנימציה שהיא, כך שגם מיקי מאוס נקרא אנימה.
לעומת זאת מחוץ ליפן המונח "אנימה" משמש בעיקר לתיאור אנימציות שנוצרו ביפן.
סגנון האנימה צמח בתחילת המאה ה-20, לאחר שבמאים יפניים התלמדו והתנסו בהפקת סרטי הנפשה תוצרת צרפת, גרמניה, ארצות הברית ורוסיה.
הדור הראשון של האנימטורים ביפן, שצמח בסוף העשור השני של המאה ה-20, כלל בין היתר את סייטארו קיטאיאמה, אוטן שימוקאווה, וג'וניצ'י קוצ'י, אשר נחשבים בעיני רבים ביפן ל"אבות האנימה".
רעידת האדמה הגדולה בקאנטו אשר אירעה בשנת 1923 גרמה להרס נרחב ברחבי יפן ולהרס המחסן בשימוקאווה אשר גרם להשמדתם של מרבית סרטוני האנימציה המוקדמים הללו.
הצלחת סרטו של וולט דיסני "שלגיה ושבעת הגמדים" בשנת 1937 השפיעה באופן ניכר על אנימטורים יפניים רבים.
עם השנים התארכו הסרטונים ובשנות ה-50 של המאה ה-20 החלו בעיקר לייצר ביפן סרטי אנימה באורך מלא.
התחום הושפע רבות מסרטי וולט דיסני, שהיוו השראה לצורת העיצוב של דמויות אנימה רבות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 אמן המאנגה והאנימטור אוסמו טזוקה אימץ טכניקות אנימציה שונות מדיסני להפחתת עלויות ההפקה ולהגבלת מספר הפריימים שמופקים בכל סרט אנימה.
מטרתו הייתה להשתמש בטכניקות הללו באופן זמני על מנת שיוכל לייצר סרטים רבים יותר במסגרת זמן קצרה יותר עם צוותי אנימציה לא מנוסים.
סרטון האנימה "Three Tales" שודר לראשונה בשנת 1960 והיה סרט האנימה הראשון שהוצג בטלוויזיה.
סדרת האנימה הראשונה ששודרה בטלוויזיה הייתה הסדרה "Otogi Manga Calendar" אשר שודרה בין השנים 1961 עד 1964. בשנת 1963 עלתה הסדרה אסטרו-בוי שהייתה הראשונה לאמץ את המראה והסגנון הייחודיים לאנימה, ועל כן הסדרה מכונה לעיתים רבות "האנימה הראשונה בהיסטוריה".
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 התפתחה הסוגה בעקבות עליית הפופולריות של חוברות המאנגה.
החוברות היוו פעמים רבות בסיס לאנימה, במיוחד אלה של הבמאי אוסמו טזוקה.
כתוצאה ממגמה זו התפתח סגנון האנימה וכן נוספו לו סוגות נוספות.
ז'אנר המֱכה לדוגמה, אשר כלל רובוטים חדשניים וטכנולוגיה עתידנית, היווה חידוש בתחום.
סדרות בולטות מתקופה זו כוללות את אסטרו-בוי, לופן השלישי ומאזינגר זי .
יוצרי סרטי אנימה בולטים שהתפרסמו במהלך תקופה זו כוללים במיוחד את הייאו מיאזאקי ומאמורו אושיי.
בשנות השמונים אנימה הפכה למיינסטרים ביפן, וחלה עלייה משמעותית בכמות ההפקות של סרטי וסדרות אנימה.
סדרות בולטות מתקופה זו כוללות את גנדאם, מאקרוס, דרגון בול, וכמו כן במהלך תקופה זו פותחו לראשונה סדרות וסרטי אנימה בז'אנרים אופרת חלל, וסייברפאנק.
מאמצע שנות התשעים ועד היום, עלתה הפופולריות של תרבות האנימה בשווקים בעולם.
במאים חדשים ומוערכים הופיעו לאורך השנים, ביניהם הייאו מיאזאקי, הידאקי אנו, מאקוטו שינקאי, מאמורו הוסודה.
היוצרים הוציאו סדרות פורצות במספר הולך ומתרחב של סגנונות.
סרט האנימה "המסע המופלא", אשר הופק על ידי סטודיו ג'יבלי בבימויו של הייאו מיאזאקי, יצא לאקרנים ב-2001 וכ-23 מיליון יפנים צפו בסרט (כשישית מאוכלוסיית יפן) אשר הפכו אותו לסרט המצליח ביותר בתולדות המדינה, מקומי או זר.
ב-2002 זכה הסרט בפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ובשנת 2003 זכה בפרס האוסקר בקטגוריית הסרט המונפש הטוב ביותר.
מניין סדרות וסרטי האנימה נאמד באלפים ומדי חודש מוסיפות לצאת סדרות חדשות ביפן שרבות מהן נמכרות למדינות המערב.
בדומה לכל מדיית המונים אחרת, לסרטי וסדרות האנימה יש ז'אנרים רבים ומגוונים, אשר תלויים בעיקר בנושאים בהם הם עוסקים ובקהל היעד אשר עבורו הם מיועדים.
סדרת אנימה יכולה להיות בעלת סיפור מסגרת פשוט לכאורה, אבל באותו הזמן יכולה גם להכיל עלילה ופיתוח דמויות מעמיקים ומורכבים ביותר.
לעיתים רבות אנימה תשלב מספר סוגות וכן מסרים חברתיים.
אחת מהחלוקות המקובלות לסרטי וסדרות אנימה היא לפי קהל היעד של הסרט/סדרה:
קודומו (Kodomo, 子供) – מיועד בעיקר לילדים עד גיל 12. דוגמאות: "פוקימון", "דיג'ימון", "הלו קיטי", "דורימון".
שוג'ו (Shojo, 少女) – מיועד בעיקר לנערות בין הגילאים 12 עד 18. דוגמאות: "בנות הים פיצ'י פיצ'י פיץ'", "סאקורה לוכדת הקלפים", "סיילור מון", "פרוטס באסקט", "טוקיו מיו מיו".
שונן (Shonen, 少年) – מיועד בעיקר לנערים בין הגילאים 12 עד 18, ומאופיינת בלחימה.
דוגמאות: "וואן פיס", "נארוטו", "דרגון בול Z", "האנטר האנטר", "מחברת המוות", "קוטל השדים", "מתקפת הטיטאנים".
סיינן (Seinen, 青年) – מיועד בעיקר לגברים בגילאים 18 ומעלה.
דוגמאות: "ברזרק", "ואן-פאנץ' מן", "הרוח במעטפת", "אקירה", "לופן השלישי".
ג'וסיי (Josei, 女性) – מיועד בעיקר לנשים בגילאים 18 ומעלה.
העלילה של סרטים וסדרות בז'אנר עוסקת בדרך כלל עוסקות בסיפורים על חייהם הבוגרים של נשים בחברה היפנית המוצגים בצורה מציאותית יחסית.
ז'אנרים פופולריים באנימה אשר נפוצים גם בסרטים וסדרות מערביות
בדומה לכל מדיית המונים אחרת, לסרטי וסדרות האנימה יש ז'אנרים רבים ומגוונים אשר חלקם נפוצים גם בסרטים וסדרות מערביות.
הז'אנרים הללו כוללים בין היתר:
פעולה/הרפתקאות – ז'אנר אשר מתמקד בעיקר בקרבות, מלחמה, תחרויות פיזיות, אמנויות לחימה ולחימה בכלי נשק.
דוגמאות בולטות: "נארוטו", "וואן פיס", "דרגון בול", "האנטר האנטר", "גליטר פורס" "פייט/זירו" "אמנות החרב אונליין" "קוטל השדים", "פיירי טייל", "אדנס זירו".
דרמה – לרוב בעל פיתוח רב של הדמויות.
לרוב העלילה מתרכזת סביב סיבוכים במערכות יחסים ואירועים טרגיים ועצובים שקרו לדמויות.
דוגמאות: "אינויאשה", "מחברת המוות", "בליץ'", "מתקפת הטיטאנים".
מבוסס משחק – לרוב העלילה מתרכזת סביב משחק קלפים או משחק לוח כלשהו.
בדרך כלל, לאחר יציאתה של סדרת אנימה מסוג כזה, יוצא במקביל גם משחק המבוסס על הסדרה ומיועד בעיקר לילדים.
דוגמאות: "יו-גי-הו!", "בקוגן", "היקארו נו גו".
אימה – משתמש באלמנטים אפלים יותר או באלמנטים על-טבעיים.
מדע בדיוני – מכיל אלמנטים עתידיים, במיוחד מדע וטכנולוגיות עתידניות.
לעיתים רבות סדרות וסרטי אנימה בסוגה המדע בדיונית מציגים גם מפגשים אפשריים של האנושות בעתיד עם חוצנים.
דוגמאות: "קאובוי ביבופ", "אומנות החרב אונליין".
סייברפאנק – ז'אנר המתאר עתיד דיסטופי קרוב יחסית המאופיין על ידי חברה מנוכרת וטכנולוגיה שועטת קדימה.
עלילת הסייברפאנק הקלאסית מציגה אנטי-גיבור שנאלץ להילחם כנגד המערכת ולרוב מנצח אותה בסופו של דבר.
דוגמאות: "הרוח במעטפת", "אקירה", "גאנם (מלאך קרב אליטה)"
סטימפאנק – ז'אנר המתאר עולם חלופי בו לא התפתחו טכנולוגיות כגון אלקטרוניקה ספרתית ומנוע הדיזל ובמקומן שגשגו טכנולוגיות שמבוססות על מכניקה ומנועי קיטור, בו נפגשים הישן והמודרני.
פנטזיה – ז'אנר העוסק בעיקר בעולמות פנטזיה וכמו גם באירועים ומקומות סוריאליסטים.
רוב הזמן, העלילה מתרחשת בעולם קסום בו הדמויות יוצאות להרפתקה.
בסיפורים בז'אנר זה לעיתים רבות נכללים לא רק בני אדם אלא גם יצורים מיתולוגיים שונים כמו גמדים, דרקונים, אנשי זאב, אלים, שדים וכו'.
אופרת חלל – סוג של מדע בדיוני המתרכז במלחמות המתרחשות עם השימוש הפעיל בחלליות.
אפוקליפסה – ז'אנר אשר עוסק בסוף העולם.
פוסט-אפוקליפסה – ז'אנר אשר עוסק בחיים לאחר סוף העולם.
רומנטיקה – ז'אנר שעוסק בחוויות אהבה.
דוגמה בולטת: "אמנות החרב אונליין"
קומדיה – ז'אנר המאופיין בנוכחות של סצנות הומוריסטיות וסאטיריות.
דרמה – ז'אנר שעוסק בחייו הפרטיים של אדם ובקונפליקטים השונים שיש לו/לה בחייו עם הזולת.
סיפורים בלשיים – ז'אנר המתאר חקירה של תקרית מסתורית (בדרך כלל פשע) או סדרה של אירועים חריגים.
תתי ז'אנרים ייחודיים לסרטי וסדרות אנימה
מֶכָּה (Mecha) – סגנון אנימה ומאנגה השם דגש על טכנולוגיה מתקדמת ורובוטים ענקיים.
דוגמאות: גנדאם, נאון ג'נסיס אוונגליון, קוד גיאס, גרנדייזר, ג'ונגאר, יקירי בתוך הפרנקס.
מאהו שוג'ו (Mahō shōjo) – ז'אנר המתמקד בנערות בעלות יכולות על-אנושיות וכוחות קסם אשר משתמשות בכוחותיהן על מנת להילחם ברוע ולהציל את העולם.
דוגמאות: סיילור מון, טוקיו מיו מיו, Oh My Goddess!, סאקורה לוכדת הקלפים, Demashita!
מאהו שונן (Mahō shōnen) – המקביל הזכרי למאהו שוג'ו, נחשב נדיר ולא פופולרי.
איסקאי (Isekai) – ז'אנר המתמקד בגיבור נורמלי לחלוטין מכדור הארץ שעובר או נולד מחדש או נלכד ביקום מקביל.
דוגמאות: אמנות החרב אונליין, פעימות מלאך, ריזירו, קונוסובה, עלייתו של גיבור המגן.
אצ'י (Ecchi) – סגנון אנימה ומאנגה לקהל המבוגר יותר, המכיל רמיזות מיניות וסיטואציות מפורשות (בדרך כלל כאמצעי קומי), על אף שרוב הכותרים בז'אנר אינם מציגים עירום באופן מפורש.
דוגמאות: גולדן בוי, שין צ'אן, צ'וביטס, No Game No Life.
הארם (Harem, מילונית: הרמון) – אנימה או מאנגה בה בן מוקף בבנות.
דוגמאות: אמנות החרב אונליין, Seitokai Yakunidomo.
הארם הפוך (Reverse Harem) – היפוך מגדרי של הארם.
שיטיי (Shitei) – אנימה הומוריסטית לכל הגילאים.
מואה (Moe, 萌え) – אנימה המוקדשת לרגש מסוים כלפי אדם מסוים.
ג'ידאימונו (時代物) – עלילה היסטורית.
הנטאי (Hentai) – סגנון אנימה ומאנגה שנועד למבוגרים בלבד, מכיל סיטואציות מיניות מפורשות ופורנוגרפיות.
דוגמאות: בוקו נו פיקו,Bible Black.
יורי (Yuri, 百合) – ארוטיקה לסבית לגברים.
שוג'ו-איי (少女愛) – סיפור אהבה לסבי.
שונן-איי (Shonen-ai, 少年愛) – סיפור אהבה בין גברים.
יאוי (Yaoi, やおい) – הומוארוטיקה לנשים.
האנימה היפנית מכילה מגוון סגנונות אמנותיים בעלי מאפיינים ייחודיים המבדילים אותו מיצירות אנימציה מערביות.
מבחינה ויזואלית, אנימה מגוון מאוד מבחינה אמנותית וכוללת מגוון רחב של סגנונות אמנות המשתנים מאמן לאמן ומאולפן לאולפן.
אף אחד מסגנונות האמנות אינו נחשב לסגנון הדומיננטי.
הם חולקים מספר מאפיינים דומים במונחים של טכניקת אנימציה ועיצוב הדמויות.
הדמויות עצמן בעלות עיצוב דומה, על אף שניתן לראות הבדל בסגנונות אצל אנימטורים שונים.
רוב דמויות האנימה ניחנות בעיניים גדולות ופעורות שתופסות את רוב שטח הפנים.
כמו כן, אף ופה קטנים יחסית ופרופורציות גוף מעט מוארכות.
לרוב ניתן גם לראות תיאורים מוגזמים של רגשות או תגובות של הדמויות: טיפות זיעה גדולות במצבי לחץ, ורידים בולטים בעת כעס ואף התעלפויות ברוב הגרסאות הקומיות של האנימה.
עם זאת, גם לבמאים ולמאיירים השפעה רבה על התוצאה הסופית, ולרוב סגנונה האמנותי של האנימה ייקבע בהתאם לקהל היעד.
כך ייתכנו גם אנימות שדמויותיהן תראינה שונות לגמרי מן התיאור הנ"ל, מה שנותן מקום נרחב להבעה אישית עבור היוצר.
אנימות רבות אף מושפעות מיצירות מערביות, כמו סרטיו של הבמאי מיאזאקי.
הסדרה גנקוטסואו למשל, מבססת את עלילתה על יצירה מערבית ידועה ומובהקת – "הרוזן ממונטה כריסטו" של אלכסנדר דיומא האב.
טכניקות הייצור של סדרות וסרטי אנימה כוללות את טכניקות ההפקה הטיפוסיות של הפקת סדרות וסרטוני אנימציה – כולל יצירת סטוריבורד, הפקת דיבוב, עיצוב דמויות, ויצירת אנימציה המצוירת באופן ידני.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 האנימטורים ביפן החלו להשתמש באופן ניכר יותר במחשב לשם הפקת סדרות וסרטוני האנימה, בעיקר כדי לשפר את היעילות של תהליך הייצור.
בתחילה יצירת סדרות וסרטי אנימה המצוירת באופן ידני הייתה פופולרית.
במאה ה-21 השימוש בטכניקות אנימציה אחרות הוגבל בעיקר לסרטים קצרים עצמאיים.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו לשלב מחשבים בתהליך יצירת סרטי וסדרות האנימה כאשר סדרות כנט "Ghost in the Shell" ו-"Princess Mononoke" שילבו אנימציה שצוירה באופן ידני עם תמונות ממוחשבות.
בהמשך חברת Fuji Film, אשר הייתה אחת מחברות ההפקה הגדולות ביותר של אנימציה המצוירת באופן ידני, הודיעה כי היא תפסיק לייצר אנימציה מצוירת באופן ידני – הדבר האיץ את המעבר של תעשיית האנימה ביפן לשימוש בתהליכים דיגיטליים לייצור סרטי וסדרות האנימה.
אולפני האנימציה היפנים היו חלוצים בפיתוח טכניקות אנימציה שונות לאורך השנים אשר העניקו מאפיינים ייחודיים לסרטי וסדרות האנימה.
בניגוד לאנימציה של דיסני, בה מושם דגש רב על התנועה החלקה של הדמויות, באנימה מושם דגש רב יותר על איכות האמנות ועל כן טכניקות האנימציה מוגבלות על מנת לפצות על המחסור בזמן בהפקת תנועה חלקה יותר של הדמויות על המסך.
הסצנות בסרטי וסדרות אנימה שמות דגש בעיקר על יצירת עולם תלת-ממדי, ועל כן הרקעים הם כלי חשוב ביצירת האווירה של היצירה.
הרקעים בסדרות וסרטי האנימה אינם תמיד מקוריים – לעיתים רבות מדובר בציורים של מיקומים אמיתיים, כפי שנעשה בסרט "הטירה הנעה".
בסרטי וסדרות אנימה האנימציה מופקת לפני הפקת הדיבוב, בניגוד לסרטי אנימציה אמריקאיים בהם הדיבוב מופק לפני הפקת האנימציה.
העובדה שהאנימציה מופקת קודם עשויה במקרים רבים לגרום לבעיות בסנכרון של שפתי הדמויות עם הדיבוב בסרטי וסדרות אנימה.
המאפיינים החזותיים של סרטי וסדרות האנימה
באנימה עיצוב הדמויות יכול להשתנות בדרכים מסוימות בהתאם לעידן או קריקטוריסטים.
יותר מסוג אחד של סגנון המברשת מושפע לעיתים קרובות יותר מאשר אנימה קליגרפיה.
חלק מהתכונות הנראות לעין הן:
העיניים – אחד המאפיינים החזותיים הבולטים ביותר של האנימה הוא העיניים הגדולות של הדמויות, גם של אלו האמורות להיות ממוצא אוריינטלי.
העיניים הגדולות מקלות אולי על המאנגאקים לבטא את רגשות הדמויות.
ואמנם לעיתים קרובות יש לדמויות הבעות מוחצנות באופן מוגזם.
זאת בניגוד לקוד ההתנהגות המקובל ביפן, המחייב קור רוח ואיפוק.
האנתרופולוגית התרבותית רייצ'ל תורן טוענת שהקהל היפני אינו תופס את העיניים הגדולות יותר כעיניים של אנשים מערביים.
עם זאת, לא בכל סדרות האנימה יש לדמויות עיניים גדולות.
השיער – השיער בסדרות אנימה לעיתים רבות מפוזר וצבעוני באופן לא טבעי או שהוא מעוצב באופן ייחודי.
תנועת השיער באנימה היא מוגזמת והתנועה של השיער משמשת לעיתים על מנת להדגיש את רגשות הדמויות.
אחת הסיבות לכך שלדמויות צבעי שיער שונים הוא שקל יותר להבדיל בין שתי דמויות כאשר צבע השיער של אחת מהן צהוב וצבע שיער השנייה שחור, מאשר בין שתי דמויות שצבע השיער של שתיהן שחור.
הגוף – פרופורציות הגוף של דמויות אנימה אנושיות לרוב משקפות במדויק את הפרופורציות של גוף האדם במציאות.
לעיתים האמנים שמעצבים את דמויות האנימה מבצעים במכוון שינויים לפרופורציות הגוף של הדמויות כך שלדמויות יהיה גוף קטן באופן לא פרופורציונלי לעומת הראש של הדמות.
הפנים – בסדרות אנימה מוצגים לעיתים רבות מגוון רחב של הבעות פנים לציון מצבי רוח שונים ומחשבות שעוברות בראש של הדמויות.
רוב הדמויות בעלות מאפיינים מערביים מובהקים: דמויות ג'ינג'יות, או כאלה בעלות עיניים כחולות או שיער בלונדיני הם מאפיינים שכיחים של דמויות אנימה, אפילו אם הן אמורות להיות ממוצא אוריינטלי.
יש הרואים בתופעה זו ביטוי של כמיהה למערב.
חלק מהמאנגאקים בוחרים לשוות לכל דמויותיהם חזות יפנית מובהקת.
בישוג'ו (הפירוש המילולי של המונח הוא "נערה צעירה ויפה") – סגנון ציור פופולרי בתתי-ז'אנרים רבים של אנימה אשר שם דגש על ציור נערות על פי האסתטיקה היפנית המודרנית, אשר לרוב הן בגילאי תיכון.
בישונן (הפירוש המילולי של המונח הוא "נער צעיר ויפה") – סגנון ציור פופולרי בתתי-ז'אנרים רבים של אנימה אשר שם דגש על ציור נערים על פי האסתטיקה היפנית המודרנית – הדמויות גבוהות, רזות, עם סנטר בולט ולפעמים עם שיער רופף או גלי.
צ'יבי – סגנון ציור בו בדרך כלל נותנים לדמות מבוגרת, המוכרת במיוחד מסדרת מאנגה או אנימה, מראה של ילד.
SD (ראשי תיבות של "Super deformed", שפירושו בעברית הוא "מעוות במיוחד") – סגנון ציור של דמויות אנימה ומאנגה בו לדמויות ראש גדול באופן מוגזם במיוחד בהשוואה ליתר הגוף.
מוזיקת הפתיחה ומוזיקת הסיום של מרבית סדרות האנימה הם לרוב שירי ג'יי-פופ או ג'יי-רוק, אשר מבוצעים לעיתים רבות על ידי להקות יפניות פופולריות.
לעיתים רבות השירים הופקו במיוחד עבור סדרות האנימה, אך הוכוונו גם לשוק המוזיקה הכללית, ולכן לעיתים קרובות הם רק מרמזים במעורפל או בכלל לא מתייחסים לעלילת הסדרה.
שירי ג'יי-פופ או ג'יי-רוק משמשים לעיתים גם כמוזיקה אגבית בפרק, לעיתים קרובות כדי להדגיש סצנות חשובות במיוחד.
מאנגה, הקומיקס היפני, דומה לאנימה במאפייניו החזותיים, המבניים והרעיוניים.
פעמים רבות סרטים וסדרות האנימה החלו כחוברות מאנגה שזכו הצלחה.
עם זאת, לעיתים התרחש תהליך הפוך, בו בעקבות סרטי אנימה נכתבות חוברות של מאנגה.
ישנן אנימות שאין להן מקבילת מאנגה בכלל, והאנימה מבוססת על ספר, סרט, אגדה או רעיון מקורי.
האנימה והמאנגה זוכות לפופולריות גם מחוץ ליפן, וסדרות רבות מדובבות או מתורגמות לאנגלית כדי שיהיה ניתן להפיצם גם במקומות כגון ארצות הברית ואירופה.
נכון ל-2019 תעשיית האנימה כללה מעל ל-430 חברות הפקה כאשר האולפנים העיקריים כוללות את:
סטודיו ג'יבלי (הפקות בולטות כוללות בין היתר את השכן הקסום שלי טוטורו, הנסיכה מונונוקי, המסע המופלא, הטירה הנעה, ופוניו על הצוק ליד הים)
טואי אנימציה (הפקות בולטות כוללות בין היתר את וואן פיס, דרגון בול, סיילור מון, דיג'ימון, קלימרו)
ניפון אולפני אנימציה (הפקות בולטות כוללות בין היתר את הלב, פינוקיו, הדבורה מאיה, היי!
בינבה, עליסה בארץ הפלאות, פיטר פן)
סטודיו פיירו (הפקות בולטות כוללות בין היתר את בליץ', נארוטו, נילס הולגרסון, ערי הזהב הנסתרות, גברת פלפלת)
טאצונוקו הפקות (הפקות בולטות כוללות בין היתר את ספיד רייסר, בוב השד מהבקבוק, כוח ג'י, בארץ הקטקטים, החתולים הסמוראים)
Madhouse (הפקות בולטות כוללות בין היתר את בייבלייד, סאקורה לוכדת הקלפים, ג'וביי - סיפורי נינג'ת הרוח, Black Lagoon , מחברת המוות)
סטודיו גאלופ (הפקות בולטות כוללות בין היתר את סדרות זיכיון יו-גי-הו!
סאן רייז (הפקות בולטות כוללות בין היתר את :גנדאם, קאובוי ביבופ, קוד גיאס, אינויאשה)
בונז (הפקות בולטות כוללות בין היתר את אלכימאי המתכת, Eureka Seven , Ouran High School Host Club, Soul Eater, Wolf's Rain אקדמיית הגיבורים שלי)
TMS אינטרטיינמנט (הפקות בולטות כוללות בין היתר את לופן השלישי, אנפנמן, סוניק X, הבלש קונאן)
OLM (הפקות בולטות כוללות את פוקימון, אינאזומה 11, Oh My Goddess!)
סטודיו WIT (הפקות בולטות כוללות את מתקפת הטיטאנים (עונות 1-3), סאגת וינלנד (עונה 1)
MAPPA (הפקות בולטות כוללות Chainsaw Man, מתקפת הטיטאנים (עונה 4), ג'וג'וטסו קאיסן, סאגת וינלנד (עונה 2).
רבים מאולפני ההפקה מאורגנים במסגרת איגוד הסחר The Association of Japanese Animations.
האולפנים לפעמים משלבים פעולה על מנת להפיק פרויקטים מורכבים ויקרים יותר, כפי שעשו כאשר סטודיו ג'יבלי הפיק את הסרט "המסע המופלא".
הפקה של פרק בסדרת אנימה יכול לעלות בין 100,000 דולרים ל־300,000 דולרים.
בשנת 2001 סרטי האנימציה היוו 7% מסך הסרטים שהופקו ביפן באותה השנה.
אחד מהאינדיקטורים העיקריים לפופולריות וההצלחה של האנימה הם המכירות של תקליטורי DVD ו-Blu-ray עם סרטי וסדרות האנימה אשר אחראים לבסביבות 70% מסך ההכנסות על כל סרט/סדרה.
לפי מאמר שפורסם ב-2005 על ידי חברת Nikkei Asian Review תחנות הטלוויזיה היפניות רכשו סדרות וסרטי אנימה במעל ל-60 מיליארד ין מחברות הפקה "בשנים האחרונות", לעומת פחות מ-20 מיליארד ין לסדרות וסרטי אנימציה מחו"ל.
ישנה עלייה במכירות של סדרות לתחנות הטלוויזיה ביפן, שנגרמה בעקבות העלייה בביקוש לסדרות אנימה בהם מבוגרים הם קהל היעד הדמוגרפי.
סוג זה של סדרות אנימה פחות פופולרי מחוץ ליפן ונחשב יותר למוצר נישה.
על מנת להפיץ סרטי וסדרות אנימה בחו"ל באופן חוקי החברות בחו"ל שמעוניינים להפיץ אותם חייבים לרכוש זיכיון שמאפשר להם להפיץ את המוצר במדינות/אזורים מסוימים בעולם.
בעוד שסדרות וסרטי אנימה החלו להיות מופצים מחוץ ליפן עוד בשנות ה-60, בפועל הפופולריות של סדרות וסרטי האנימה בארצות הברית גדלה באופן ניכר רק בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
רכישת זיכיון להפצת סדרה או סרט אנימה במדינה/אזור מסוים בעולם היא עסק יקר אשר לעיתים עולה מאות אלפי דולרים עבור סדרה אחת ועשרות אלפים דולרים לסרט אחד.
רכישת הזיכיון להזרמת הסדרה או הסרט באינטרנט לרוב זולה באופן ניכר כאשר המחירים נעים בסביבות 1,000 עד מאה אלף דולרים לפרק, אך הם גם יכולים להיות יקרים יותר כאשר רכישת הזכויות להזרמת מספר סדרות באינטרנט עולה מעל ל-200 אלף דולר לכל פרק.
שוק האנימה האמריקני היה שווה כ־2.74 מיליארד דולרים בשנת 2009. סדרות אנימה מדובבות עלו לשידור בארצות הברית בסביבות שנת 2000 ברשתות כמו The WB וברצועת הלילה "Adult Swim" של ערוץ Cartoon Network.
כחלק מהלוקליזציה של הסרטים והסדרות במקרים רבים התוכן נערך מחדש על מנת שיהיה יותר מובן לקהל לא יפני.
עלות הלוקליזציה לאנגלית עולה בסביבות 10,000 דולרים לכל פרק.
אנימה מופקת לצפייה בטלוויזיה, בבתי קולנוע, למכירה בחנויות וידאו, או להפצה דרך האינטרנט.
המדיום העיקרי עבורו סדרה או סרט מופקים משפיע רבות על אלמנטים שונים במוצר שמופק, שכן תהליכי הייצור, התקציבים, והמדיום בו נצפה התוצר הסופי שונים זה מזה באופן משמעותי.
הפורמטים הנפוצים ביותר לאנימה הם סדרות טלוויזיה ו-OVA, בעיקר משום שבפורמטים הללו חברות ההפקה מסוגלים לספק סיפור מפורט יותר חושף את עולם הדמויות הראשיות מאשר בסרט.
כאשר אנימה מסוימת זוכה להצלחה לעיתים רבות נוצרים לה עיבודים מחודשים בפורמטים אחרים.
לדוגמה סדרת הטלוויזיה המצליחה "Tenchi Muyo" החלה את דרכה בפורמט OVA וכללה אז רק פרקים בודדים בלבד.
לאחר מכן, הוקו כמה סרטים, שלוש עונות עבור סדרת הטלוויזיה שהכילה 26 פרקים בכל עונה, וכמו גם כמה סדרות ספין-אוף.
ללא קשר לפורמט המקורי, כל אנימה מופצת במוקדם או במאוחר על מדיית וידאו, בדרך כלל על תקליטורי DVD ו-Blu-ray.
סדרת טלוויזיה היא אנימה המורכבת מפרקים קצרים רבים, שנועדו לשידור ברשתות טלוויזיה במרווחי זמן קבועים.
זהו הפורמט הנפוץ ביותר לאנימה.
ערוצי הטלוויזיה היפניים נוהגים לשדר סדרות אנימה בז'אנר מסוים בשעה קבועה של היום, אשר בדרך כלל לא משתנה.
ככלל, משך פרק אחד הוא בין 23 עד 25 דקות, אשר, יחד עם הפרסונטצ, הוא בסך הכול באורך חצי שעה.
פורמט זה פותח בשנות ה-60 על ידי אוסאמו טזוקה.
סדרות מסוימות כוללות פרקים באורך 12 דקות אותם נוטים להציג ביפן כאשר שני פרקים מוצגים זה אחר זה במהלך חצי שעה עם פרסומות.
בדרך כלל סדרת הטלוויזיה היא עיבוד של המאנגה הפופולרי.
מרבית הסדרות מכילות 12–13 פרקים בכל עונה כאשר לרוב פרק חדש אחד משודר בכל שבוע במשך 12 עד 13 שבועות מדי שנה.
עבור הסדרות הפופולריות ביותר מופקים 24 עד 26 פרקים בכל עונה.
OVA היא אנימה שנוצרה במיוחד לצורך שחרור על מדיית וידאו, כגון קלטות וידאו, תקליטורי DVD ותקליטורי Blu-ray.
בדרך כלל OVA הוא סרט או סדרה קצרה שכוללת 2 עד 6 פרקים.
על אף שיוצרי OVA לא לוקחים בחשבון בתחילה שיצירות אלו עשויות להיות משודרות בטלוויזיה, עם זאת, במקרים רבים סדרת OVA פופולרית תשודר במוקדם או במאוחר בטלוויזיה.
משך הזמן הסטנדרטי של פרק OVA אחד הוא בין 23 ל-25 דקות.
בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 הופקו OVA ארוכים יותר.
OVA משמש לעיתים רבות לבדיקת קהל היעד הפוטנציאלי של הסדרה – יצירות ידועות רבות החלו עם OVA קצר וזול שנמכר בהצלחה, ולאחר מכן הסדרה נוצרו מחדש כסדרת טלוויזיה.
לעיתים רבות סדרות טלוויזיה פופולריות רבות מפיקות גם פרקי OVA בנוסף לפרקים של סדרת הטלוויזיה, כבונוס לצופים.
סרט אנימה מיועדת בראש ובראשונה להקרנה בקולנוע.
בדרך כלל סרטי אנימה הם סרטים באורך מלא (בין 60 עד 90 דקות) אשר מאופיינים באיכות גבוהה יותר של אנימציה בהשוואה לפורמטים האחרים, וכתוצאה מכך, הפקתם כרוכה בעלויות ייצור גבוהות יותר.
סרט אנימה באורך מלא יכול להוות מוצר נפרד שעלילתו לא ממשיכה סדרה קיימת, או יכול להוות תוספות לסדרת טלוויזיה פופולרית.
במקרים נדירים יותר, נוצרו סדרות על סמך סרטי אנימה מקוריים שזכו להצלחה.
דוגמה בולטת לכך הוא הסרט המקורי "Ghost in Shell" אשר שימש כבסיס ליצירת הסדרה "Ghost in the Shell: Stand Alone Complex".
ONA (מאנגלית: "אנימציה שנוצרה עבור האינטרנט") היא אנימה שנוצרו בראש ובראשונה לצורך הפצתה באינטרנט.
ONA נדירים יחסית, ובדרך כלל קצרים יחסית.
סרטי האנימה וזיכיונות סרטי האנימה הרווחיים ביותר
סימון זה מציין שזהו סרט אנימה שמוקרן בבתי הקולנוע נכון לפברואר 2024
עם השנים הפכו סרטי וסדרת האנימה לרווחיים מבחינה מסחרית במדינות המערב, כפי שהוכח בתחילה עם ההצלחה המסחרית לה זכו המהדורות באנגלית של סדרות אנימה כמו "אסטרו בוי" ו-"Speed Racer".
ההפקה של המהדורות האמריקניות בשנות ה-60 של המאה ה-20 סייעו ליפן לפרוץ גם לשוק האירופאי עם הפקות שהיו מיועדות בראש ובראשונה לילדים יפנים ואירופיים – כמו היידי בת ההרים, וברבאבא.
באירופה העניין בסדרות האנימה גדל במיוחד באיטליה, בספרד ובצרפת בשל העלות הנמוכה יחסית של הזיכיונות ובשל הכמות הגדולה יחסית של התוכן שהיה זמין.
הייצוא ההמוני של סדרות האנימה לשווקים שונים ברחבי העולם השפיע רבות על הפופולריות של סרטי וסדרות אנימה באמריקה הדרומית, בשווקים דוברי ערבית ובשווקים דוברי גרמנית.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הפופולריות של סרטי וסדרות האנימה החלה לעלות באופן ניכר בארצות הברית.
ההצלחה המאסיבית לה זכו סדרות וסרטי האנימה לאורך השנים ברחבי העולם תרמה באופן ניכר להתעניינות ההולכת וגוברת בתרבות היפנית ברחבי העולם.
אנימה (Anime) – קיצור של המילה אנימציה ביפנית アニメーション,(Animēshon) הכוונה בכך היא אנימציה יפנית (לא משתמשים במושג אנימה לסדרות אנימציה אמריקאיות, לדוגמה).
אוטאקו (Otaku) – מעריץ אובססיבי של אנימה.
"אוטאקו" ביפנית פירושו "בית", והמילה משמשת לכינוי זה כיוון שמעריצים אובססיביים נוטים למלא את ביתם במאנגות ודברים הקשורים לנושא.
אומאקה – מהמילה היפנית Omake, זוהי מילה שפירושה תוספת ביפנית, והיא מתייחסת להוצאות מיוחדות של אנימות שיצאו ל-DVD או ל-Blu-ray.
המושג מתייחס גם לתוספות במהלך הסדרה בהן ניתנים לצופים הסברים וכדומה על המתרחש.
במקרים כאלו יהיו הדמויות לרוב כצ'יבים, כמוצג בתמונה.
אוהקאקי – מהמילה היפנית Oekaki, פירושה זה O = פרפיקס, E = תמונה, Kaki = ציור.
אוהקאקי הוא בעצם ביטוי יפני משמש לתיאור קשקוש, או שרבוט של אמן.
לרוב אלו שרבוטים שנעשו בעיפרון על דפי מחברות סקיצות, או שרבוטים שנעשו בתוכנת מחשב באופן דיגיטלי.
OVA (או OAV) – ראשי התיבות של Original Anime Video, סדרה או המשך לסדרת TV שמופצת אך ורק ב-DVD או ל-Blu-ray, בדרך כלל בעלת מספר פרקים מועט ולרוב אינה קשורה לעלילה המרכזית.
ONA – אלו הן ראשי תיבות של צירוף המילים Original Net Animation (אנימציה מקורית ברשת).
המושג הזה מתייחס לאנימות שבאופן ישיר משוחררות באינטרנט (שלא כמו אנימות אחרות שהן בהתחלה מופצות בטלוויזיה ובקנייה בחנויות).
OST – ראשי תיבות של Original Sound Track, דיסק שיוצא לסדרה או סרט וכולל בתוכו שירים מלאים ומנגינות מהסדרה.
"ווייבו"/"וויאבו"/"יפנופיל" – כינוי גנאי למעריץ אובססיבי שאינו ממוצא יפני של התרבות היפנית, בדומה לאוטאקו.
סאייו (Seiyuu) – המדובב של דמות כלשהי באנימה.
פאנסאב – פרק או סדרה שחובבים תרגמו, זו אחת הדרכים של האנימה לפרסם את עצמה בעולם, שכן הורדת אנימה היא חוקית לגמרי עד שיוצאת לאנימה רישיון.
פילר – מהמילה האנגלית Filler.
בעולם האנימה ניתן למצוא פרקים ללא קשר לעלילה שאפשר לראות את הסדרה בלעדיהם והם נועדו על מנת להוסיף עוד פרקים לסדרה.
פרקים אלו נקראים "פילרים", והם לרוב נעשים על ידי יוצרי האנימה ללא התחשבות ביצירת המקור.
לעיתים כאמצעי פרסום, לעיתים כדי לתת ליוצר המקורי זמן נוסף לעבוד על יצירת המקור ולעיתים כאמצעי הבעה עבור יוצרי האנימה.
מאנגה (Manga) – קומיקס יפני שמשמש לרוב כבסיס לעיבודי אנימה.
בדרך כלל המאנגה מפורסמת לפני האנימה, אך יש מקרים בהם זה הולך אחרת.
רומן חזותי (Visual novel) – פורמט ספרותי פופולרי ביפן, סוג של משחק ממוחשב המשלב קריאת של סיפור עם הצגה של איורים סטטיים או מונפשים, אשר לרוב מצוירים בסגנון אנימה ולעיתים הם משמשים כבסיס לעיבודים באנימה או מנגה.
רומן קל (Light Novel) פורמט ספרותי פופולרי ביפן, המשלב סיפור כתוב ביחד עם איורים בסגנון מנגה, לרוב בשחור-לבן.
ולעיתים הם משמשים כבסיס לעיבודים באנימה או מנגה.
מאנגאקה (Mangaka) – כותב ומאייר המאנגה.
קוספליי קון הם כנסים ואסיפות של חובבים ומעריצים בהם נוהגים המעריצים להתחפש לדמויות מוכרות מאנימה, מאנגה, ומשחקים ידועים.
מנהג זה נקרא קוספליי קון, וחובבי אנימה רבים מקצרים את זה לקוספליי, למען הנוחות.
פאנפיק (Fanfic, קיצור של Fan Fiction) – דומה לעקרון הדוג'ינשי, סיפור ללא ציורים שנכתב בהשראת אנימה/מאנגה/משחק אך לא שייכים רק למושג האנימה, ישנם פאנפיקים שנכתבים גם על ספרים, או סדרות טלוויזיה מצליחות שאינן אנימה.
בעצם תוך שימוש בדמויות קיימות הנבחרות על ידי הכותב.
ג'יי-רוק (J-Rock) – מוזיקת רוק יפנית.
לפעמים שירים מצליחים מז'אנר זה מופיעים בשירי פתיחה או סיום של אנימה.
ג'יי-פופ (J-Pop) – מוזיקת פופ יפנית.
אניסון – Anison, שהוא צירוף של המילים "Anime Song", מתייחס לשירים או פסקול שנוצרו במיוחד לאנימות.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 מועדוני מעריצי אנימה ברחבי העולם תרמה להיווצרות של כנסי אנימה ולעניין ההולך וגובר בסדרות וסרטי אנימה ברחבי העולם.
הכנסים הללו אשר מוקדשים הן לסרטים וסדרות אנימה, אך גם לסדרות מאנגה, כוללים בין היתר תחרויות קוספליי, ופאנלים בהם מתאחרים יוצרים מתעשיית האנימה.
קוספליי, אשר אינו ייחודי רק למעריצי אנימה, הפך פופולרי במיוחד עם השנים בכנסי אנימה.
התרבות היפנית ומילים יפניות הפכו זמינים יותר ונפוצים בקרב דוברי אנגלית בזכות הפופולריות העצומה לה זכו סדרות וסרטי האנימה בעולם, כולל המונח היפני הלא מחמיא "אוטאקו", אשר הפך למונח הנפוץ באנגלית לתיאור מעריץ של סדרות וסרטי אנימה וכמו גם סדרות מאנגה.
בעוד שביפנית יש למונח מעט קונוטציות שליליות והוא מתאר לעיתים רבות את המעריצים היותר אובססיביים, מחוץ ליפן המונח בעל קונוטציות חיוביות יותר.
ההצלחה הגלובלית של זיכיונות המדיה
מספר זיכיונות מדיה של אנימה זכו לפופולריות ניכרת ברחבי העולם עולמית ניכרת, והם הפכו עם השנים לכמה מזיכיונות המדיה הרווחיים ביותר בעולם.
הזיכיון פוקימון בפרט נחשב לזיכיון המדיה הרווחי ביותר בכל הזמנים – רווחי אף יותר מהזיכיונות מלחמת הכוכבים והיקום הקולנועי של מארוול.
זיכיונות מדיה אחרים של אנימה אשר הם בין עשרת זיכיונות המדיה הרווחיים ביותר בעולם כוללים את "הלו קיטי" ו"דרגון בול", בעוד שבקרב רשימת עשרים זיכיונות המדיה הרווחיים ביותר בעולם ניתן למצוא גם את סדרות האנימה יו-גי-הו!, גנדאם, ונאון ג'נסיס אוונגליון.
מחוץ ליפן, היחס לאנימה מעורב וכמה מן המאפיינים שלה שנויים במחלוקת.
במקביל לצמיחה המאסיבית בפופולריות של אנימה מחוץ ליפן, גדלה בהתמדה גם מספר המתנגדים לאנימה.