tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 2007, בתום מסיבת העיתונאים של פסגת ראשי עיריות: לונדון, פריז, ברלין, מוסקבה ובייג'נג בבית עיריית לונדון, אלכסייב חשף את סמליל מצעד הגאווה של מוסקבה מאחורי גבו של יורי לוז'קוב בזמן שהעניק ראיון לערוץ הראשון של רוסיה בעוד מזכיר העיתונות של לוז'קוב, סרגיי צוי, ניסה לחלץ אותו מהתקרית ללא הצלחה.
אחד העיתונים היומיים המובילים הרוסים, קומרסאנט, כתב באירוניה לאחר התקרית כי "סרגיי צוי ניסה להשתלט על דגל מצעד הגאווה המוסקובי מידיו של ניקולאי אלכסייב" בעוד אלכסייב ביקש מסקוטלנד יארד לפתוח בהליך פלילי נגד צוי אם כי התיק מעולם לא נפתח.
פגישת ראשי הערים בלונדון 2007 הוכתרה כפסגת הפגישות הרשמית האחרונה שלהם.
בנובמבר 2008, אלכסייב ושלושה פעילי ארגון המצעד במוסקבה, טסו לבלארוס השכנה ואירחו פאנל עם קבוצה של פעילי להט"ב בלארוסים בבירה מינסק.
הפעילים הסכימו להצטרף לפעילותיהם של אלכסייב ועמיתיו והשיקו את "תנועת הגאווה הסלאבית".
מאז, פועל אלכסייב עם הארגון הבלארוסי "Gaybelarus" ומנהיגו סרגיי אנדרוזנקו.
בפברואר 2009 אלכסייב הזמין את אנדרוזנקו להצטרף אליו ולפעילים רוסים נוספים לסיור במוסדות אירופיים בהם בפרלמנט האירופי והנציבות האירופית ב-12 בפברואר, מסיבת עיתונאים בלוקסמבורג עם חבר הפרלמנט ז'אן הוס ב-13 בפברואר, מועצת אירופה בשטרסבורג ב-14 בפברואר, והאו"ם בז'נבה בין 16–17 בפברואר.
אלכסייב ואנדרוזנקו השתתפו בנוסף בני הפגנות בשטרסבורג ובז'נבה למען מיקוד תשומת לב להפרות של הזכות לחופש ההתאגדות ברוסיה ובלארוס.
ב-16 במאי 2009 התקיים מצעד הגאווה הסלאבית הרוסית-בלארוסית המשותפת הראשונה במוסקבה.
רשויות העיר שללו את האישור לציון האירועים בעוד כוחות המשטרה פיזרו באלימות את משתתפי ההפגנה בתחנת וורוביובי גורי.
ציון מהדורת המצעד הסלאבי השנייה התקיימה במינסק ב-15 במאי 2010 בעוד העירייה דחתה אישור לקיום המחאה אשר בסיומה, כשמונה משתתפים נעצרו.
המהדורה השלישית תוכננה להתקיים בסנט פטרסבורג ב-25 ביוני 2011.
הכרה בנישואים חד מיניים ברוסיה
במאי 2009 השיק אלכסייב את הקמפיין להכרה בנישואים חד מיניים ברוסיה.
הוא הפך לעורך דין ויועץ של זוג לסביות, אירינה פדוטובה ואירינה שיפיטקו, אשר ניסו לרשום את נישואיהן במשרד הרישום לפעולות אזרחיות בטברסקי שבמוסקבה ב-12 במאי 2009. נישואיהן נדחו וחוקיות החלטה זו התקבלה מאוחר יותר על ידי בית המשפט המחוזי של טברסקוי ובית המשפט העירוני במוסקבה.
באוקטובר 2009 ארגן אלכסייב את נישואיהן של בנות הזוג בטורונטו, קנדה.
בנובמבר 2009 ייסד אלכסייב את הארגון "Marriage Equality Russia" (שוויון נישואים רוסיה) במטרה להתיר נישואים חד מיניים ברוסיה.
בינואר 2010 משרד המשפטים דחה את רישום הארגון תוך ציון מספר סיבות ונתן את ההתייחסות לקוד המשפחה הרוסי המגדיר נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד.
בית המשפט המחוזי בגגארינסקי אישר את חוקיות דחיית הרישום תוך ציון "שיקולי מוסר".
בית המשפט בעיר מוסקבה לא שקל את הערעור עדיין.
ביולי 2010 ערערו בנות הזוג על האיסור הרוסי על הכרה בנישואים חד מיניים במדינה בבית הדין האירופי לזכויות אדם.
ההחלטה בפסק הדין של התיק ניתנה ב-13 ביולי 2021, בה קבעה הלשכה השלישית של בית הדין פה אחד כי סירובה של רוסיה לספק כל הכרה משפטית לזוגות חד מיניים מפרה את זכויות האדם של המבקשים לפי סעיף 8 של האמנה האירופית לזכויות אדם.
בית הדין דחה את הטענה של רוסיה לפיה "רוב האזרחים הרוסים לא רואים בעין יפה נישואים חד מיניים", וקבע כי "גישה לזכויות עבור מיעוטים איננה יכולה להיות תלויה בקבלת דעתם של הרוב".
התרת תרומות דם של גברים הומוסקסואלים
במשך מספר שנים, פעלו אלכסייב ועמיתיו פעלו לביטול האיסור על תרומות דם על ידי גברים הומוסקסואלים שהוטל בתקנות משרד הבריאות הרוסי.
התנגדות לחוקי איסור "תעמולה הומוסקסואלית"
במרץ 2009 אלכסייב, יחד עם פעילי ארגון מצעד הגאווה במוסקבה, ניקולאי באייב ואירינה פדוטובה, פתחו במסע פרסום נגד החוק של מחוז ריאזאן ברוסיה האוסר על "תעמולה הומוסקסואלית" לקטינים בעוד בתי משפט מקומיים ובית המשפט החוקתי של רוסיה קבעי כי הגבלות החוק "הן לגיטימיות".
הגשת תיק הפעילים ממתין כעת לדיון בבית הדין האירופי לזכויות אדם ובוועדת זכויות האדם של האו"ם.
אלכסייב פעל בעקביות בהעמדה לדין פלילי של פוליטיקאים, פקידים ואנשי ציבור בגין הסתה לשנאה כלפי אנשים על בסיס נטייתם המינית או זהותם המגדרית.
בשנת 2005 ביקש לפתוח בתיק פלילי נגד מנהיג ועדת "Prezumptsia" מקרסנודר אלברט גאימיאן על הצהרותיו ההומופוביות במהלך עצרת ללא אישור במרכז קרסנודר באוקטובר 2005. הבקשה נדחתה על ידי מחלקת התביעה.
בשנת 2006 אלכסייב, יחד עם הפעיל ניקולאי בייב, ניסו ללא הצלחה להשיג העמדה לדין פלילי של המופתי הרוסי טלגאט תדג'ודין שאמר בראיון לאינטרפקס שיש "להצליף בהומואים, שיופיעו במצעד הגאווה כי הנביא האסלאמי מוחמד קרא להרג של הומוסקסואלים".
בשנת 2008 אלכסייב והפעילים ניקולאי בייב וקיריל נפומניאסקי ביקשו להעמיד לדין פלילי של מושל אזור טמבוב, אולג בטין, שהצהיר בראיון כי "יש לקרוע הומואים ולזרוק את חלקיהם ברוח".
כל בתי המשפט ברוסיה, כולל בית המשפט העליון, דחו את התלונות והפעילים ערערו לבית הדין האירופי לזכויות אדם.
אלכסייב ועמיתיו הובילו בקמפיין נגד סגירת המועדון.
באוקטובר 2009 ארגן מסיבת עיתונאים במרכז העיתונות העצמאית בה דיברו כוכבי פופ רוסים בהם לוליטה מילבסקיה ולהקות "Shura" ו-"Mirazh" לתמיכה בקיום המועדון.
הקמת ארגון הספורט "בית הגאווה" בעת אולימפיאדת סוצי 2014
באוגוסט 2010, לאחר נסיעתו לוונקובר וויסלר, אלכסייב הכריז על תוכניות ארגונו לפתוח את "Pride House" (בית הגאווה), מיקום זמני המארח ספורטאי להט"ב, במהלך משחקי החורף האולימפיים בסוצ'י בשנת 2014 אשר נוסד לראשונה בקנדה בציון אולימפיאדת ונקובר (2010).
מכתבי הכוונה לפתיחת בית הגאווה בסוצ'י נשלחו לוועד האולימפי הבינלאומי ולוועדה המארגנת של אולימפיאדת סוצ'י.
מסע פרסום היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה
מעורבותו של ניקולאי אלכסייב עם ועדת היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה (IDAHO) החלה באפריל 2005 כאשר נפגש לראשונה עם לואי-ז'ורז' טן, מייסד היום, בעודו הסכים להיות רכז היום ברוסיה.
באותה שנה הציע לארגן את הוועידה העולמית הראשונה של "IDAHO" במוסקבה ב-26–27 במאי 2006 במהלך ציון מצעד הגאווה הראשון ברוסיה בבירה.
תדרוך העיתונאים בסיומה של הוועידה, שהתקיימה שלוש שעות לפני ציון המצעד במוסקבה, משך יותר מ-100 עיתונאים ו-18 צוותי טלוויזיה, אשר העניק ייצוג תקשורתי חסר תקדים הן לזכויות להט"ב ברוסיה והן לוועדת "IDAHO".
בשנת 2006 אלכסייב הפך למזכיר בפועל של ועדת "IDAHO" שבסיסה בפריז כאשר הארגון נרשם רשמית בפריז על ידי הרשויות הצרפתיות.
בשנת 2008 מונה לסגן נשיא הוועדה.
בפברואר 2009 מילא תפקיד מפתח בהכרה של היום הבינלאומי בלוקסמבורג, בעודו שכנע את ז'אן הוס, חבר פרלמנט מקומי ממפלגת הירוקים להגיש הצעה בפרלמנט.
ב-23 באפריל 2009 ההצעה התקבלה פה אחד.
כיום, פעילותו של אלכסייב עם ועדת "IDAHO" כרוכה בהגדלת רשת הרכזים ברחבי העולם, וביבשת אסיה בפרט.
תביעות נגד רשויות רוסיה במוסדות בינלאומיים
נכון לינואר 2011, לניקולאי אלכסייב היו למעלה מעשר תלונות נגד רוסיה שהוגשו אשר מוגדרות תלויות ועומדות בבית הדין האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג, צרפת.
ב-14 בפברואר 2009 יחד עם פעילים רוסים, בלארוסים וצרפתים, ארגן מחאה במרכז שטרסבורג עבור הוקעת חוסר המעש של בית המשפט האירופי בבחינת חוקיות איסור מצעד הגאווה במוסקבה על ידי הרשויות הרוסיות.
בית המשפט פסק כי על רוסיה לשלם לאלכסייב קרוב ל-30,000 אורו כפיצוי.
המקרה סימן את התבוסה הבינלאומית הראשונה אי פעם של ממשלת רוסיה בנושא זכויות להט"ב בשטחה.
החל מינואר 2011, אלכסייב החזיק בתלונה אחת תלויה ועומדת בוועדת זכויות האדם של האו"ם בנוגע לאיסור על מחאה מול שגרירות איראן ב-19 ביולי 2008 במוסקבה.
הפעולה הייתה מחאה סמלית המבקשת מהרשויות באיראן להפסיק את הרג אזרחיה ההומוסקסואלים.
בתלונתו, אלכסייב הציע כי באיסור האירוע הפרו השלטונות הרוסיים את סעיף 21 של האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות המבטיחה את הזכות לחופש התאספות.
התיק נפתח באו"ם ב-26 במרץ 2009. זו הפעם הראשונה שתיק הנוגע לנושא להט"ב נשלח נגד רוסיה למוסד זה.
באפריל 2009, ועדת זכויות האדם של האו"ם נתנה לרשויות רוסיה 6 חודשים להביע את עמדתם לגבי המקרה שנעשה.
עם זאת, נכון לנובמבר 2010, טרם קיבלה הוועדה החלטה באשר לגופו של התיק.
ב-15 בספטמבר 2010 נעצר אלכסייב בנמל התעופה הבינלאומי דומודדובו במוסקבה כאשר עלה על טיסת סוויס אינטרנשיונל אייר ליינס לז'נבה.
הסיבה למעצרו לא הייתה ברורה.
במהלך הימים שלאחר מכן, סוכנות הידיעות "Interfax Belarus" דיווחה שקיבלה ממנו הודעות טקסט שבהן הוא הכריז כי מבקש מקלט מדיני בבלארוס וזונח את תביעותיו בנוגע לדיכוי ארגוני מצעדי הגאווה במוסקבה.
עם זאת, פעילי זכויות להט"ב רבים העלו ספקות בנוגע לדיווח הסוכנות.
לבסוף, אלכסייב הופיע מחדש במוסקבה, ופנה בטלפון לפעילי להט"ב בעיר כמו גם לחבר הפרלמנט הגרמני פולקר בק, והצהיר בתגובה לדיווח הסוכנות כי "מעולם לא היה במינסק" ולא זנח את תביעותיו.
מעצרו עורר ביקורות שליליות בינלאומיות, כולל מצד חברת הפרלמנט הבריטית שרה לודפורד.
לאחר מכן נערכה הפגנה מול שגרירות רוסיה בברלין נגד האירוע, בעוד פעילי להט"ב בארצות הברית נקראו להתקשר לשגרירות רוסיה בעניין.
אלכסייב מעולם לא היה חבר במפלגות או תנועות פוליטיות כלשהן, וניסה שלא לקשר בין תנועת להט"ב לכוחות פוליטיים כלשהם ברוסיה.
אף על פי כן, ב-26 במאי 2007, במהלך מסיבת העיתונאים של מצעד הגאווה השני במוסקבה, הודיע על כוונתו להעלות את מועמדותו במהלך הבחירות לפרלמנט הקרובות בדצמבר 2007. עם זאת, לא עשה זאת לבסוף.
באוגוסט 2010 אלכסייב ועמיתיו הפעילים תמכו לראשונה בהפגנות של אסטרטגיה 31 במוסקבה אשר יזמו בתמיכה בסעיף 31 של החוקה הרוסית, המבטיחה את הזכות לחופש ההתאגדות.
במקביל, הדגיש כי פעילי להט"ב תכננו להשתתף במחאה כאזרחים, אך לא בתור משתתפים בהפגנה פוליטית.
לפי מנוע החיפוש הרוסי המוביל "Yandex.Ru" אלכסייב הוא פעיל הלהט"ב המצוטט ביותר בתקשורת הרוסית בנושאי להט"ב בעודו לוקח חלק בתוכניות טלוויזיה ורדיו שונות ברוסיה ומחוצה לה.
הוא הוזמן פעמיים להשתתף בתוכנית האירוח הנצפית ביותר בטלוויזיה הרוסית, "!K baryeru" (של הערוץ NTV) בהנחיית ולדימיר סולוביוב.
המופע הציג צורה של ויכוח בין שני משתתפים כשהמנצח שימש כשופט ושואל שאלות.
התוכנית זכתה לצפייה נרחבת ברוסיה בעודה שודרה בפריים טיים ברחבי המדינה.
התוכניות אשר כללו את השתתפותו של אלכסייב: "ניקולאי אלכסייב נגד סגן דומה המדינה, סבטלנה גוריאצ'בה" אשר שודרה ב-18 במאי 2006 בעוד הדיון נפתח לאחר שמארגני מצעד הגאווה במוסקבה הודיעו לראשונה לראש העירייה על כוונתם לציונו ברחבי העיר.
התוכנית השנייה, "ניקולאי אלכסייב נגד סגן הדומה הממלכתית, אלכסנדר צ'וייב" שודרה ב-21 ביוני 2007 והציגה ויכוח לאחר שתנועת הנוער האורתודוקסית "ג'ורג'ייבצי" ארגנה טקסים באזור קיום הפגנת זכויות הלהט"ב במרכז מוסקבה.
במהלך התוכנית השנייה אלכסנדר צ'וייב קשר את ניקולאי אלכסייב לאוליגרך בוריס ברזובסקי וכינה אותו כ-"קיצוני".
בסיבוב האחרון של התוכנית החלה שערורייה לאחר שאלכסייב כינה את צ'וייב כ-"הומו, פחדן וצבוע".
שבוע לאחר מכן, לבקשת הסגן, נפתחה חקירה פלילית נגד אלכסייב.
לאחר הסכם שלום פרטי בין הצדדים ביקש צ'וייב מהשופט לדחות את האישומים ולסגור את התיק.
אלכסייב ניסה גם כן להעמיד לדין את צ'וייב על בסיס אותה תוכנית, אך נדחה על ידי מחלקת התביעה.
ב-2 בדצמבר 2007 צ'וייב, שב-2007 יזם הצעת חוק בדומה הממלכתית להפללת "תעמולה של הומוסקסואליות", לא נבחר מחדש במהלך הבחירות לפרלמנט.
ב-5 בדצמבר 2007 הודה בראיון שהסיבה לתבוסתו "הייתה ההומופוביה שלו".
הצעת החוק שלו להפליל מחדש את ההומוסקסואליות נדחתה על ידי הדומה הממלכתית ב-8 במאי 2009, ערב מצעד הגאווה הסלאבי הראשונן במוסקבה.
ביוני 2007, לאחר הגאווה השנייה במוסקבה, ערוץ NTV הציג את ניקולאי אלכסייב בתוכניתו "הגיבור הראשי".
אלכסייב השתתף בשתי תוכניות וידאו באולפן של מגזין "New Times".
בינואר 2008 במהלך השתתפותו הראשונה התנגד לו במאי הקולנוע והשחקן הסובייטי ניקולאי בורליאייב וביוני 2008 חשף על ההכנה וההתנהלות של מצעד הגאווה השלישי במוסקבה.
ב-17 במאי 2010, בעת ציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה, השתתף אלכסייב בתוכנית "Chestnyi ponedelnik" בערוץ "NTV" אשר הוקדשה למיעוטים מיניים ברוסיה.
בשנת 2000 זכה אלכסייב בתעודת "הדיפלומה האדומה" מהפקולטה למינהל ציבורי של האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה על הישגים מצוינים בלימודים בעודה מוענקת מוענקת לבוגרים עם הביצועים הטובים ביותר.
מאז 2005 אלכסייב הוגדר ברחבי העולם במאבקו למען זכויות להט"ב כ-"אדם שלא יתפשר על האידיאלים שלו ולא יוותר על מאבקיו למען זכויות להט"ב ברוסיה ובמדינות אחרות".
מגזין הלהט"ב הצרפתי המוביל "Tetu" כינה אותו במרץ 2009 כ-"פעיל העיקש ביותר ביבשת".
בדצמבר 2010 ירחון הלהט"ב האמריקאי אדבוקט כינה את אלכסייב כ-"צלב הכי גלוי בארצו".
בשנת 2006, יחד עם מייסד היום הבינלאומי נגד הומופוביה לואי-ז'ורז' טן ומארגני מצעד מוסקבה - ניקולאי בייב ויבגניה דבריאנסקאיה, אלכסייב זכה בתואר ה-"דוב הגריזלי של ILGCN" עבור "כבוד מאמציו הבולטים והאמיצים בפניה של הומופוביה עזה בצורה יוצאת דופן".
באותה שנה, אלכסייב קיבל גם את פרס "GALHA" (לונדון), כהוקרה על "האומץ באתגר ההומופוביה ברוסיה ומחוצה לה".
ב-17 ביוני 2008 ירחון האדבוקט הגדיר אותו כ-"לוחם גאווה עולמי" יחד עם שלושה פעילים נוספים מנפאל, ניגריה וצ'ילה.
כמו כן בשנת 2008 ניקולאי אלכסייב קיבל את פרס HERO (לוס אנג'לס), "על ניסיונותיו לביים גאווה מלאה".
הפרס הוענק במהלך הגמר הגדול של התחרות הבינלאומית Mr Gay בלוס אנג'לס.
באותה שנה זכה בפרס אזרח הכבוד של סאו פאולו בברזיל על רקע "כיבוד השונות בסאו פאולו" אשר הוענק על ידי אגודת מצעד הגאווה בסאו פאולו.
ב-14 במאי 2009, הרדיו האירופי "Radio Free Europe Radio Liberty" כינה את אלכסייב כ-"איש השבוע" לאחר ארגון מצעד הגאווה הסלאבי במהלך גמר תחרות האירוויזיון 2009 במוסקבה.
ביולי 2010 אלכסייב קיבל את "פרס גיבור" במועמדות בינלאומית שהוגשה על ידי חברת "Vancouver Pride Society" הקנדית.
ב-1 באוגוסט 2010 הוא היה אורח הכבוד של מצעד הגאווה בוונקובר בעודו לבוש במדי חיל הים לבנים עם סמליל מצעד הגאווה במוסקבה.
הראיון עם אלכסייב במהלכו פורסם על ידי עיתון הלהט"ב הקנדי המוביל "Xtra.com" לאחר מכן.
במהלך שהותו בוונקובר השתתף בשתי תוכניות טלוויזיה בערוץ "ShawTV" בהן הצהיר על מצב זכויות חברי קהילת הלהט"ב ברוסיה.
בדצמבר 2010, פורטל הלהט"ב הרומני, "Angelicuss.com" בחר את אלכסייב כ-"איש השנה 2010" אשר לפי הפרסום, הוגדר כ-"אחד מפעילי זכויות האדם המוערכים בעולם" והוסיף כי הוא "מהווה עבורנו מודל לנחישות והקרבה עצמית.
ניקולאי הוא סמל לכבוד הנשמר נגד גלי השנאה שמטביעים את רוסיה".
אלכסייב דובר רוסית, אנגלית וצרפתית.
אתר הבלוג שלו דיווח כי מאז שנת 2000 ביקר בכ-49 מדינות בעולם בעודו השתתף במצעדי גאווה רבים בערים שונות בהן: לונדון, פריז, ציריך, ז'נבה, טורינו, ונקובר, סאו פאולו וורשה.
ב-5 בספטמבר 2008 אלכסייב הפך לאיש הציבור הראשון בתולדות רוסיה שנכנס לאיחוד משפחתי חד מיני.
טקס נישואיו התקיים בעיריית ז'נבה על בסיס החוק הפדרלי של שווייץ על איחוד אזרחי.
מתגורר עם בן זוגו, אזרח שווייצרי בשם פייר, מאז נובמבר 1999.
בראיון משנת 2006 הכריז אלכסייב שהוא נוצרי אורתודוקסי, אם כי הוא ציין שהוא חושב על המרת דת לבודהיזם בשל היותה "הדת הסובלנית ביותר בעולם".
ניקולאוס פנאיוטוטופולוס הוא פוליטיקאי יווני ממפלגת דמוקרטיה חדשה.
כיהן כשר ההגנה הלאומית בשנים 2019–2023 ולפני כן שימש כשר העבודה, הביטוח הלאומי והרווחה בין 2012–2013.
פנאיוטוטופולוס נולד בקוואלה ב-18 באוגוסט 1965. דודו הוא הפוליטיקאי גאורגיוס פנאיוטוטופולוס.
הוא למד משפטים באוניברסיטת אתונה וסיים את לימודיו ב-1989. לאחר מכן למד באוניברסיטת פנסילבניה וסיים תואר שני בכלכלה וביחסים בינלאומיים.
במקביל ללימודיו החל לעסוק בספורט והיה אלוף צפון יוון בשחייה בין 1978–1979. כמו כן היה חבר בנבחרת הנוער הלאומית בכדור מים בין 1980–1981. בין 1990–1992 שירת בחיל האוויר היווני.
לאחר סיום שירותו הצבאי פנה לעולם העסקים ומילא תפקידים בכירים בחברת "Μάρμαρα Καβάλας Α.Ε." ב-1998 מונה למזכיר ויועץ מיוחד של איגוד התעשיינים של מזרח מקדוניה ותרקיה.
בשנת 2007 פרש מעולם העסקים והצטרף לפוליטיקה כחבר במפלגת דמוקרטיה חדשה.
בספטמבר של אותה שנה הוא נבחר לפרלמנט ההלני מטעם קוואלה.
הוא המשיך להיבחר מחדש עד יולי 2019. בתקופה זו הוא שימש כחבר בוועדות שונות של הפרלמנט.
ביולי 2012 מונה לשר העבודה, הביטוח הלאומי והרווחה בממשלתו של אנטוניס סמאראס.
ב-9 ביולי 2019 מונה לשר ההגנה הלאומית בממשלתו של קיריאקוס מיצוטאקיס.
כהונתו הסתיימה ב-2023 לאחר פיזור ממשלתו הראשונה של מיצוטאקיס והוא לא קיבל תפקיד בממשלה שהוקמה לאחר הבחירות.
הנסיך ניקולאי מדנמרק, רוזן מונפזאט (ניקולאי ויליאם אלכסנדר פרדריק; נולד ב-28 באוגוסט 1999) הוא בן למשפחת המלוכה הדנית.
הוא בנם הבכור של הנסיך יואכים ואשתו הראשונה, אלכסנדרה, רוזנת פרדריקסבורג.
כיום הוא השישי בסדר הירושה לכתר הדני.
כשנולד, הוא היה שלישי, אחרי דודו ואביו.
הנסיך ניקולאי נולד בריגשוספיטלט אשר בקופנהגן ב-28 באוגוסט 1999. הוא הנכד הבכור של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק ובעלה המנוח, הנסיך הנריק.
הוא הוטבל לנצרות בקפלה של ארמון פרדנסבורג ב-6 בנובמבר 1999, על ידי הכומר הדני כריסטיאן תודברג.
בהטבלה בוצעה לראשונה היצירה המוזיקלית "Lys på din vej", שהלחין פרדריק מגל והוקדשה לנסיך ניקולאי.
הסנדקים שלו הם דודו מצד אביו, מלך דנמרק; דודתו מצד אמו, ניקולה ביירד; דוכס אדינבורו, פיטר סטיינסטרופ וקמילה פלינט.
לאחר גירושיהם ב-2005, לנסיך יואכים ואלכסנדרה הייתה אחריות משותפת על הנסיך ניקולאי ואחיו.
כמו אביו ודודו, ניקולאי למד בבית הספר קרבס בקופנהגן.
בשנת 2014 למד בכיתה י' בבית הספר הרלופסהולם בנסטווד וקיבל שם גם את השכלתו.
כשעזב את בית הספר הרלופסהולם באוגוסט 2018, החל ניקולאי תוכנית צבאית דו - שנתית באקדמיה של הצבא הדני המלכותי בווארדה.
עם זאת, הוא עזב חודשיים אחר כך, כשהחליט שקריירה בצבא לא מתאימה לו.
ביולי 2019, הוא התקבל לבית הספר לעסקים של קופנהגן ללימודי מנהל עסקים.
תוארו של ניקולאי, שהיה במקור "הוד מעלתו הנסיך ניקולאי מדנמרק", הורחב ב-29 באפריל 2008 ל"הוד מעלתו הנסיך ניקולאי מדנמרק ורוזן מונפזאט".
בספטמבר 2022, החליטה סבתו מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק לשלול מילדיו של בנה יואכים את מעמדם הנסיכותי.
החל מ-1 בינואר 2023, ניקולאי נקרא "הוד מעלתו הרוזן ניקולאי ממונפזאט".
ניקולאי הגיב שהוא היה "המום ומבולבל" כשנודע לו על ההחלטה.
דנמרק: זוכה מדליית יובל רובי המלכה מרגרטה השנייה
דנמרק: מקבל מדליית יובל הזהב של המלכה מרגרטה השנייה
ניקולאי אבנירוביץ' מרטינוב היה צייר צבעי מים רוסי.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, ולימד בגימנסיות שונות במוסקבה.
בשנת 1867, העיבודים שלו בצבעי מים של ציורי הקיר בכנסיית נרדיצה זיכו אותו במדליית ארד בתערוכה יוניברסל בפריז.
בשנות ה-80 הוא היה מורה פרטי לילדי משפחת הסוחרים סבשניקוב, כולל מיכאיל סבשניקוב, שהפך למוציא ספרים.
בזמן שחי בדאצ'ה שלהם הוא כתב קורס ציור למוסדות משניים.
בשנת 1883, הוא נתן שיעורים פרטיים לאמנית הגרפית מריה יאקונצ'יקובה, ולאחותה ורה.
מיכאיל אזוצ'בסקי וניקולאי ברטרם היו גם תלמידיו.
בשנות ה-90 הוא היה מראשוני המארגנים של "קורסי השכלה עממית ולימד בהם חינם - השכלה כללית, בשיעורי ערב למבוגרים.
הוא גם היה תורם קבוע לעיתון היומי Russkiye Vedomosti.
זיכרונותיו מביקור עם לב טולסטוי ביאסניה פוליאנה פורסמו על ידם ב-1891.
הוא חי וערך שיעורים באחוזה גדולה בבעלותו של ויקטור ניקולאייביץ' מרטינוב (קשר משפחתי לא ידוע), מפקח על אחוזות בקווקז ובקרים.
ניתן לראות את יצירותיו בגלריה טרטיאקוב ובמוזיאון בעיר אברמצבו, שאליה היה קשור.
מספר מציוריו בנושאי ציפורים נמצאים באוסף של מוזיאון דרווין הממלכתי.
ניקולאי אורלוב היה צייר ז'אנר רוסי ומורה לאמנות; קשור להנודדים וחבר של ליב טולסטוי.
שיעורי האמנות הראשונים שלו הגיעו מדודו, צייר אייקונים מקומי.
מ-1882 עד 1892 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה אצל אילריון פרינישניקוב ולדימיר מקובסקי.
הוא סיים את לימודיו עם מדליית כסף ומשפחתו עברה לכפר קולשובו שבמחוז קאלוגה, שם צייר עיטורים בכנסייה המקומית.
בשנת 1893 החל להציג עם הנודדים והיה חבר בשנת 1896. כעבור שנתיים עבר לכפר אובירלובקה, ליד מוסקבה ובשנת 1902, למוסקבה עצמה.
בשלב זה, הוא גם קיבל תמיכה כספית מסוימת ממקסים גורקי.
במהלך שנות ה-1900, הוא צייר איקונות ועיטורי כנסיות במחוזות טמבוב, טולה, קלוגה ואוראל.
בשנים 1913 עד 1919 הוא ומשפחתו חיו בליפטסק, ומנעו מהם תלאות מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית.
כשהיה שם, הוא לימד ציור בבית ספר לבנות.
מלחמת האזרחים הרוסית הביאה אותו בסופו של דבר לקחת את משפחתו לקובאן, שם עזר בארגון קומונת איכרים.
עם זאת, המלחמה שבאה לאחר מכן פגעה בו קשות.
בשנת 1922 פשטו חמושים על מחסני הקומונה, תוך שהם הרגו את בנו ושתיים מבנותיו.
לאחר הטרגדיה הזו הוא התיישב במייקופ, אך לא הצליח להתגבר על צערו, חלה וחזר למוסקבה ממש לפני מותו ב-1924.
הרוזן ניקולאוס לודוויג פון צינצנדורף ופוטנדורף היה רפורמטור דתי וחברתי גרמני, בישוף של הכנסייה המוראבית, מייסד הזרם המודרני של כנסייה זו, אגודת האחווה של הרנהוט, חלוץ המיסיון הנוצרי ודמות מייצגת מרכזית של הנצרות הפרוטסטנטית, במהלך המאה ה-18.
הוא מילא תפקיד מכריע בהקמת תנועת המיסיון הפרוטסטנטי על ידי תמיכה בשני מיסיונרים מוראביים נחושים: יוהאן לאונרד דובר ודויד ניטשמן, כדי להגיע למושבה הדנית סנט תומאס דרך קופנהגן כדי לשרת את האוכלוסייה המשועבדת (הווה אומר: העבדים המוראביים).
צינצנדורף מתח ביקורת על העבדות ותמך במיסיונרים המוראביים הראשונים, שלמרות תמיכת המלוכה הדנית של שרלוט אמליה מדנמרק נתקלו בחוסר עידוד מצד חלק מהמוראבים בהרנהוט (כולל כריסטיאן דויד), מצדה של חברת הודו המערבית הדנית, מצד בעלי המטעים בסנט תומאס, הסיכון להידבק במלריה ומצד העבדים עצמם.
יליד דרזדן, צינצנדורף הושפע לעיתים קרובות מרגשות עזים ונלהבים, והוא אף הושפע רגשית בקלות הן מצער והן משמחה.
הוא היה נואם טבעי, ואף על פי שהלבוש שלו היה פשוט, המראה האישי שלו העניק רושם של ייחוד וכוח.
הפרויקטים שלו היו לעיתים קרובות לא מובנים.
ב-1736 הוא גורש מסקסוניה, אך ב-1749 ביטלה הממשלה את הגזירה והתחננה בפניו להקים בתחומי שיפוטה יישובים נוספים כמו זה שבהרנהוט.
הוא התפרסם בשל מתן מחסה לאוכלוסיית הגולים המוראבים הדוברת גרמנית שבהרנהוט.
יישוב זה הושפע מרעיונותיו הפיאטיסטים שמקורם הוא באמונה הלותרנית שעל ברכיה גדל.
כיום, הכנסייה המוראבית ניכרת באופיה כפי שעוצב, על ידי צינצנדורף, בנוסף למקורה ההוסיטי.
הוא נקרא לודוויג או האח לודוויג על ידי מקורביו.
הוא מונצח ככותב מזמורים ומחדשה של הכנסייה על ידי הכנסייה הלותרנית האוונגליסטית באמריקה וכן יום חגו כקדוש בלוח השנה של הקדושים שלה חל בתאריך 9 במאי.
כמי שנולד לאחת ממשפחות האצילים הבולטות באזור, בית צינצנדורף, ניקולאוס, היה בנם היחיד של הרוזן גאורג לודוויג פון צינצנדורף ופוטנדורף (1662–1700) ואשתו השנייה, הברונית שרלוט יוסטינה פון גרסדורף (1675–1763), בתם של ניקולאוס, הברון פון גרסדורף (1629–1702), מושל לוסטיה עילית ושל הברונית הנרייטה קתרינה פון פריזן-רוטה.
מנישואיו הראשונים של אביו לברונית מריה אליזבת טאפל פון גונדרסדורף (1661–1698), הייתה לניקולאוס אחות אחת למחצה, הרוזנת סוזנה לואיז פון אורטנבורג (1690–1709) ואח אחד למחצה, הרוזן פרידריך כריסטיאן (1696–1756), אשר היה אביו של הרוזן קארל פון צינצנדורף, מושל טריאסטה .
בגיל שש, ניקולאוס הצעיר היה כותב לעיתים קרובות מכתבי אהבה לישו.
לאחר מכן הוא היה מטפס אל מגדל הטירה וזורק אותם מהחלון, שם הם התפזרו בחצר כמו תפילות תמימות.
במהלך מלחמת הצפון הגדולה, חיילים שוודים השתלטו על סקסוניה ב-1706. הם נכנסו לחדר שבו ניקולאוס הצעיר ניהל במקרה את מנהגיו הדתיים שהיו אופייניים לו.
החיילים התרגשו להפליא מתפילתו של הילד.
את ימי הלימודים שלו בילה ב-Franke Foundations בהאלה, שם היה הפיאטיזם חזק, ובשנת 1716, הוא הלך לאוניברסיטת ויטנברג, כדי ללמוד משפטים וכדי להכין עצמו לקריירה דיפלומטית.
שלוש שנים לאחר מכן, הוא טייל בהולנד, בצרפת ובחלקים שונים של גרמניה, שם עשה היכרות אישית עם גברים שהיו ידועים בטוב מעשיהם ובהשתייכותם למגוון כנסיות.
במהלך ביקור במוזיאון לאמנות, נאמר כי צינצנדורף חווה את רוח הקודש לאחר שצפה ב-Ecce Homo מאת דומנסיה פטי.
צינצנדורף הצעיר הורשע וציין: "אהבתי אותו הרבה זמן, אבל מעולם לא עשיתי שום דבר למענו.
מעתה ואילך אעשה כל דבר שיובילני לעשותו".
בשנת 1722 הציע צינצנדורף מקלט למספר משוטטים נרדפים מוראביה ומבוהמיה (חלקים מצ'כיה כיום), ואישר להם לבנות את הכפר הרנהוט בפינת אחוזתו ברטלסדורף.
רוב הפליטים הראשונים שהגיעו למקלט זה גויסו על ידי כריסטיאן דויד והגיעו מאזורים שבהם הקבוצות הפרוטסטנטיות המוקדמות כמו ה-Unitas Fratrum היו דומיננטיות לפני מלחמת שלושים השנים.
ככל שהכפר גדל הוא היווה מקום שנודע בחופש הדת שלו, ומשך אליו אנשים פרטיים ממגוון קבוצות נרדפות, כולל השוונקפלדרים.
ריכוז האמונות השונות בכפר יצר עימות עז.
ההבדלים האישיים והדתיים בין מנהל האחוזה הייץ לבין יוהאן אנדראס רוטה, הכומר הלותרני של ברטלסדורף, גרמו למתחים רבים יותר בעקבות הטפתו האפוקליפטית של יוהאן זיגיסמונד קרוגר.
הוא החל לבקר בכל בית במטרה לקיים תפילה, ולבסוף כינס את אנשי הכפר לשם לימוד אינטנסיבי של כתבי הקודש.
השאלה שהם התחילו להתמקד בה הייתה כיצד תיארו כתבי הקודש את החיים הנוצריים בקהילה.
לימודים אלו, בשילוב עם תפילה אינטנסיבית, שכנעו רבים מחברי הקהילה שהם נועדו כדי לחיות יחד באהבה, וכי חוסר האחדות והקונפליקט שחוו מנוגדים לקריאה הברורה של הכתובים.
מתוך לימוד ותפילה אלו, הקהילה יצרה מסמך המכונה Brüderlicher Vertrag, הסכם האחווה, מתוך מטרה להכווין משמעת וולונטרית של הקהילה הנוצרית.
מסמך זה, ומערכת כללים שנקבעו על ידי צינצנדורף הידועים בשם צווי האחוזה, נחתמו על ידי חברי הקהילה ב-12 במאי 1727. מסמך זה, שתוקן במשך שנים רבות, מכונה היום "ברית מוראביה לחיים נוצריים".
הכנסייה המוראבית היא אחד הזרמים הבודדים שמדגישים קוד אתי של התנהגות נוצרית על פני אמונות ספציפיות.
המשך לימוד ותפילה בקבוצות קטנות הידועות בשם "בנדן" הביאו לתחושת פיוס בקהילה, אשר הובילו להתחדשות רוחנית רבת עוצמה ב-13 באוגוסט 1727 במהלך שירות הקודש מיוחד בכנסיית ברטלסדורף.
חוויה זו, המכונה "חג הפנטקוסט המוראבי", סימנה את תחילתו של עידן חדש של צמיחה רוחנית בהרנהוט.
זה גם התחיל תקופה של ניסויים רדיקליים עם חיים נוצריים קהילתיים כפי שמתבטאים בתאולוגיה של צינצנדורף.
יצירת קשר מחודש עם "האחווה הבוהמיינית המוקדמת"
ככל שהקהילה המחודשת של הרנהוט גדלה, צינצנדורף השיג עותק של Ratio Disciplinae, כתב יד קדוש של המסדר הקדום של כנסיית האחדות הבוהמית.
כשהחל לחקור את ההיסטוריה של הבוהמיינים, הוא נדהם לגלות קווי דמיון חזקים בין התאולוגיה והפרקטיקה של ה-Unitas Fratrum המוקדם לבין המסדר החדש שהוקם של הרנהוט.
צינצנדורף ואנשי הרנהוט חשו הזדהות חזקה עם כתביו של הבישוף המוראבי יוחנן עמוס קומניוס ושילבו רבים מהרעיונות של האחדות המוקדמת.
עם זאת, צינצנדורף ראה בקבוצה החדשה ניצוץ לחידוש כל העדות, לא רק כעדה חדשה ונפרדת.
נטייה תאולוגית זו התחזקה על ידי המבנה החוקתי של הכנסייה הממלכתית הלותרנית.
בקהילה מחודשת זו, צינצנדורף הצליח לארגן את האנשים למשהו שדמה למיליציה דתית, המבוססת לא רק על נזירות אלא אף על חיי משפחה.
עם זאת, רעיונות המשפחה שלו לא התרכזו במשפחה גרעינית מסורתית של הורים וילדים.
ואכן, הוא רצה לפרק את הקשרים המשפחתיים המסורתיים על ידי ארגון משפחות קהילתיות על סמך גיל, מצב משפחתי ומגדר.
קיומן של "הבנדן", או הקבוצות הקטנות, נמשך, אך הן אורגנו ב"מקהלות" על סמך גיל, מצב משפחתי ומגדר.
התאולוגיה של צינצנדורף הכירה בכך שבכל שלב בחיים, היו לנו צרכים רוחניים שונים ומערכות יחסים שונות עם המושיע.
צינצנדורף הוקדש לבישוף בברלין ב-20 במאי 1737 על ידי הבישופים דויד ניטשמן דר בישוף ודניאל ארנסט יבלונסקי.
בשנת 1732, הקהילה החלה לשלוח מיסיונרים בקרב עבדים באיי הודו המערבית, שנשלטו באותה עת על ידי דנמרק וכן בקרב האינואיטים של גרינלנד.
הקשר האישי והמשפחתי של צינצנדורף לחצר דנמרק ולמלך כריסטיאן השישי הקלו על מאמצים שכאלו.
הוא ראה בהנאה את התפשטות המסדר המשפחתי הפרוטסטנטי הזה בגרמניה, דנמרק, רוסיה ואנגליה.
בשנת 1736, האשמות של אצילים שכנים והעמדת ספקות של חוסר אמינות תאולוגית גרמו להגליית צינצנדורף מביתו שבסקסוניה.
הוא ומספר מחסידיו עברו למאריינבורן (ליד בידינגן) והחלו בתקופת גלות ומסעות, שבמהלכה נודע כ"רוזן הצליינים".
העבודה המיסיונרית באיי הודו המערבית הייתה שנויה במחלוקת עצומה באירופה, כאשר רבים האשימו את צינצנדורף בכך שפשוט שולח מיסיונרים צעירים למות.
הוא החליט להעמיד את עצמו על הקו, ובשנת 1739 עזב את אירופה כדי לבקר את עבודת המיסיון בסנט תומאס.
משוכנע שאולי הוא עצמו לא יחזור, נשא את "דרשתו האחרונה" והשאיר את צוואתו עם אשתו.
ב-1741 ביקר צינצנדורף בפנסילבניה, ויסד בה את העיר בת'להם, ובכך הפך לאחד האצילים הבודדים באירופה של המאה ה-18 שדרכו בפועל על אדמת יבשת אמריקה.
בנוסף לביקור מנהיגים בפילדלפיה כמו בנג'מין פרנקלין, הוא נפגש עם מנהיגי האירוקוי ובסיועו של קונראד וייזר הגיע להסכמות באשר לתנועה חופשית של מיסיונרים מוראביים באזור.
הוא לימד שלמושיע יש מערכת יחסים עם כל מאמין, אבל רמה שונה של מערכת יחסים עם "הקהילה עצמה".
החלטות על פרשנות כתבי הקודש היו אמורות להתקבל באופן קהילתי, לא בנפרד.
הוא האמין באמת שדווקא "הגמיין", לא הממסד הכנסייתי והפוליטי, הוא זה שמהווה את כנסיית ישוע המשיח.
הטפתו המפורסמת על הגאולה באמצעות דמו של ישו, באה בעקבות שינוי דעה בסביבות 1734/35, השנים שלפני החשד בהן הוא דבק בדוקטרינות ההפוכות של יוהאן קונרד דיפל.
באופן שערורייתי יותר, היו לו דוקטרינות סודיות או חצי-פומביות שלו, בעיקר של "נישואי קודש" או "נישואין-סקרמנט".
בספר השירים הגדול הראשון שלו, "Sammlung Geist- und lieblicher Lieder", שיצא לאור בהרנהוט, שנת 1731, בהקדמה לעמ' 16, הוא מציין נישואין קדושים כסקרמנט יחד עם הטבילה וסעודת האל.
משמעות הדבר היא שגבר ואישה החיים בנישואים כאלה הם חסרי עוון.
הדוקטרינות הנוגעות לכך, ניתנו במיוחד לזוגות הנשואים של הקהילה בנאומיו של הרוזן, בעיקר בעריכתו את הספר משנת 1747: "Oeffentliche Gemeinreden", שכלל 2 כרכים, ואשר פורסם ב-1755 בפרנקפורט ולייפציג (על ידי כומר סקסוני מקומי שהחזיק בכתב היד): "Haupt-Schlüssel zum herrnhutischen Ehe-Sacrament".
אולם אנו לא יוצרים חדשים, אלא חיים בקהילתו של ישוע, שבכל מקום נמצא רק אחד.
אם אפשר שאדם יחיד יתמסר לכך באהבה, כך נעזוב זקופים, את מה שלא בנינו.
אולם אם אדם יחיד יפריע לכך; כך נעשה מקום מימין ושמאל בחרב הרוח.
") התבטאויות כאלה נשאו חזות כפולה של סובלנות תאולוגית ודיקטטורה.
בנוסף, אין זה נהיר לאיזה ישוע הוא מתכוון, כי זה ישוע ללא תוכן מסוים.
התאולוגיה שעלתה מכל המחלוקות, הייתה טקסית, ליטורגית.
תיאור מקורי באנגלית (מביקור צ' בצפון אמריקה) של דעות הרוזן צ', ניתן למצוא ב: Gilbert Tennent: "Some account of the Principles of the Moravians", לונדון 1743.
במהלך 1741, בתו, מריה תרזה, מתה והוא החליט לאמץ מחליף.
הוא בחר ביורשת מרי סטונהאוס, שאותה שינה את שמה למריה תרזה.
היא הייתה נשואה במשך שנתיים לכומר אנגליקני מנוכר.
היא הצטרפה לכנסייה המוראבית ב-1742 ושימשה כעובדת, כפטרונית ודיאקונית במשק ביתו.
לבעלה הייתה מערכת יחסים קשה יותר עם הכנסייה.
ועד פיננסי הוקם בקרב האחווה, על פי תוכנית שסיפק עורך הדין ג'ון פרדריק קובר, שעבדה היטב.
בנו כריסטיאן רנאטוס, שצינצנדורף קיווה להפוך ליורשו, מת בשנת 1752 משחפת.
הוא כתב מספר רב של מזמורים, שהידוע שבהם הוא "ישוע, דמך וצדקתך".
ניקולאי ניקולאייביץ' אוברצ'ב היה גנרל רוסי אשר שימש כראש המטה הכללי הרוסי בין 1881-1897. התפרסם גם כסופר ותאוריטיקן צבאי.
אוברצ'ב נולד ב-3 בדצמבר 1830. מקורות מסוימים טוענים שנולד בסנט פטרבורג, בעוד אחרים טוענים שנולד בוורשה.
הוא היה בן למשפחת אצולה רוסית.
אביו ואחיו שרתו בצבא הרוסי בדרגות בכירות.
אביו נפטר ב-1837, ואוברצ'ב התגייס כצוער לצבא הקיסרי.
הוא עבר הכשרה צבאית בבתי ספר צבאיים שונים עד 1848, אז התגייס למשמר הקיסרי.
ב-1849 השתתף במשלחת הרוסית שסייעה לצבא האוסטרי לדכא את המרד ההונגרי הגדול.
ב-1850 הוא פרסם את ספרו הראשון אשר עסק בתולדות הספרות הצבאית ברוסיה.
הספר זכה לפופולריות רבה בחוגים הצבאיים של האימפריה.
ב-1855 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-2.
ב-1856, במהלך הכתרתו של אלכסנדר השני, קיבל אוברוצ'וב את אות מסדר אנה הקדושה ומסדר סטניסלב הקדוש, שניהם מדרגה 3. באותה שנה הוא מונה לפרופסור באקדמיית המטה הכללי "ניקולייב", ולימד בה סטטיסטיקה צבאית.
ב-1858 הוא הפך לאחד מעורכי המגזין "אוסף צבאי" (Военный сборник).
הוא פוטר מתפקיד זה לאחר שפרסם מאמר בו מתח ביקורת על פעילות הצבא הרוסי במהלך מלחמת קרים.
עם זאת, מאמריו וספריו משכו את תשומת לבם של מפקדי הצבא הרוסי, והוא החל למלא תפקידים בכירים במטה הכללי ובמשרד המלחמה.
אוברצ'וב היה אחד המתכננים הראשיים של תוכנית המלחמה נגד האימפריה העות'מאנית, ויחד עם שר המלחמה דמיטרי מיליוטין, שכנע את הצאר אלכסנדר השני לצאת למלחמה המתוכננת ב-1877. מיליוטין והצאר רצו להציב אותו לצידם בחזית המרכזית של המלחמה בבלקן.
עם זאת, מפקד החזית, הנסיך הגדול ניקולאי, היה מסוכסך קשות עם אוברצ'וב, והטיל וטו על הצבתו בחזית הבלקנית.
תחת זאת, הוצב אוברצ'וב בחזית המשנית של המלחמה - חזית הקווקז.
הוא הכין עבור הגנרל מליקוב את תוכנית המלחמה שמוטטה את החזית העות'מאנית באזור.
ב-10 ביוני 1881, מונה אוברצ'וב לראש המטה הכללי הרוסי בידי הצאר החדש אלכסנדר השלישי.
תקופת כהונתו התאפיינה בפעילות דיפלומטית נמרצת.
הוא היה נשוי לאשה צרפתייה - מארי לאונטין מילו, והחזיק אחוזה בצרפת.
הוא היה מיודד עם הנספח הצבאי הצרפתי במוסקבה ראול לה מוטון דה בואדפר.
למרות זאת, זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, חודשה ברית שלושת הקיסרים בין רוסיה, הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הברית חודשה גם ב-1884, אולם ב-1887 בוטלה בעקבות סכסוך בין הרוסים לאוסטרו-הונגרים על אזורי השפעה בבלקן.
במקום זאת, חתמה רוסיה על הסכם נפרד עם גרמניה (ברית ביטוח המשנה).
ב-1890 החליטו הגרמנים להתנער מהברית, ורוסיה מצאה עצמה מבודדת בזירה הדיפלומטית.
באותה שנה, הוזמן ידידו של אוברצ'וב, בואדפר, שכעת שימש כסגן הרמטכ"ל הצרפתי, לצפות בתמרוני הצבא הרוסי.
היה זה הצעד הראשון בהפסקת העוינות ששררה בין צרפת לרוסיה מאז הפלישה הצרפתית לרוסיה ב-1812. אוברצ'וב ובואדפר שניהם דחפו להידוק היחסים בין שתי המדינות, שהיו מבודדות בזירה הדיפלומטית וחיפשו נואשות אחר בנות ברית.
ב-1893 הועלה אוברצ'וב לדרגת גנרל ומונה לחבר המועצה המדינית.
ב-21 בדצמבר 1897 התפטר אוברצ'וב מתפקיד הרמטכ"ל, אולם נותר חבר במועצה המדינית.
הוא עזב את רוסיה ועבר להתגורר באחוזתו בצרפת.
הוא נפטר ב-8 ביולי 1904, ונקבר בסנט פטרבורג.
ניקולאי וסילייביץ' אוגארקוב היה מרשל סובייטי אשר שימש כראש המטה הכללי בין 1977–1984.
אוגארקוב נולד ב-30 באוקטובר 1917 למשפחת איכרים בכפר מולוקובו שבמחוז טבר.
ב-1931 הוא נסע למזרח הרחוק הרוסי שם שרת אחיו בצבא האדום.
באפריל 1933 הוא חזר לרוסיה ועבד כרואה חשבון למשך שנה.
לאחר מכן למד בבתי ספר להנדסה.
ב-1938 הוא התגייס בעצמו לצבא האדום ולמד באקדמיה להנדסה צבאית.
ב-1941 הוא סיים את לימודיו והחל לשרת כמהנדס צבאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שרת כמהנדס צבאי במלחמת ההמשך, מתקפת פטאסמו-קירקנס, המצור על בודפשט ומתקפת וינה.
במהלך הקרבות בווינה הוא נפצע, ועד סיום המלחמה שהה בבית חולים צבאי.
לאחר המלחמה שרת בתפקידי מטה בכירים בקרפטים ובמזרח הרחוק.
ב-1957 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי הוא סיים את לימודיו ב-1959 ומונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-20 של המשמר שהוצבה בגרמניה המזרחית.
בדצמבר 1961 הוא מונה לראש מטה וסגן מפקד המחוז הצבאי הבלארוסי.
בדצמבר 1965 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי וולגה.
באפריל 1968 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי.
במרץ 1974 הוא מונה לסגן שר ההגנה של ברית המועצות.
ב-8 בינואר 1977 הוא מונה לראש המטה הכללי.
ב-14 בינואר הוענקה לו דרגת מרשל ברית המועצות.
הוא היה מתנגד חריף לפלישה הסובייטית לאפגניסטן, וניהל ויכוחים בעניין עם חברי הפוליטביורו.
עם זאת, דעתו לא התקבלה והפלישה לאפגניסטן יצאה לפועל והפכה לאסון.
ב-1981 הוא הוביל את מבצע "Zapad-81", שהיה המבצע הצבאי הגדול ביותר של הצבא האדום מאז מלחמת העולם השנייה.
בספטמבר 1984 הוא הודח מתפקיד הרמטכ"ל ומונה למפקד פיקוד המערב.
לאחר פירוק ברית המועצות הוא מונה ליועץ מיוחד לשר ההגנה.
הוא נפטר במוסקבה ב-23 בינואר 1994.
ניקולאי וסילייביץ' גוגול היה סופר ומחזאי רוסי, יליד אוקראינה.
מן המשפיעים והבולטים שבאמני הסיפורת של המאה ה-19. לימים, זכה למעמד כאחד מגדולי יוצרי ואמני הפרוזה בתולדותיה של הספרות הרוסית, ואף בזו של הספרות העולמית כולה.
כן נודעו לתהילה סיפוריו הקצרים, ובמיוחד 'האדרת' ו'האף'.
ולצידם רומן המופת 'נפשות מתות'.
ניקולאי ואסילייביץ גוגול נולד בכפר סורוצ'ינצי (Сорочинцы) שבסביבת העיר מירגורוד (Миргород), בדרום מערב האימפריה הרוסית (לימים במחוז פולטבה שבאוקראינה).
אביו, אציל רוסי בעל אחוזה קטנה, בילה את מרבית חייו בכפר.
ביתו היה בית פטריארכלי, ובהשפעתו היה בגוגול מילדותו רגש דתי עמוק.
כנער היה גוגול ילד חולני ושונה מחבריו, וכל בני משפחתו חרדו לשלומו ונהגו לפנקו לעיתים תכופות מתוך חשש תמידי לחייו, ולבסוף נטעו בו את אותה הפקפקנות שגרמה לו לאחר זמן מה לייסורים רבים.
בהיותו שרוי לבדו בגן ביתו היה שומע קולות, ושעות של אימה וביעותים היו באות עליו.
עם זאת, היה קולט בקרבו את רשמי הטבע של אוקראינה, את תכונות עמו וסביבתו, ורשומים אלו הטביעו חותמם על כל יצירתו.
משפחתו של גוגול התגוררה בפינה נידחת, הרחק ממרכזי התרבות הרוסית של הימים ההם, והאנשים הקרובים לגוגול לא היו נאורים, המתעניינים בהשכלה ובמדע.
אביו היה אדם מוכשר, אשר כתב בנקל חרוזי שירה, צייר והשתתף בהצגות שנערכו בחוג המשפחה, והוריש אחריו כמה וכמה קומדיות אוקראיניות.
נוסף על ההשפעה שהשפיע עליו אביו מצא לו גוגול הנער מקור השראה גם בביתו של אחד השועים בדימוס, שגר בקרבת מקום, ולו ספרייה גדולה ותיאטרון פרטי נאה.
בשנת 1821 נשלח גוגול הצעיר ללמוד בגימנסיה בעיר ניז'ין, שבה בילה שבע שנים תמימות כשהוא חוזר לבית הוריו רק בימות הפגרה.
שיטת ההוראה בגימנסיה הייתה לקויה ביותר, והלימודים לא משכו את לבו.
גוגול לא מצא עניין אלא בספרות ובציור.
כמה מן התלמידים ייסדו מעין חוג להשתלמות.
הם הוציאו לאור כתב עת והעלו מחזות על הבימה, ובשני הדברים גם יחד נהג גוגול להשתתף בהצלחה רבה.
גוגול פרסם כמה וכמה מאמרים בכתב העת, ביים כמה מחזות, אף שיחק בהם בעצמו וצייר את התפאורות.
בשנת 1825, בהיות גוגול בן 16, מת אביו, ובבת אחת הוטל הנער לתחום הבגרות; גוגול ראה את עצמו כראש המשפחה, שיתף את עצמו בדאגותיה של אמו, ונהג להרהר על העתיד הצפוי לו.
מובטח היה לו בתוך-תוכו כי נועד למעשה רב שאין לעשותו אלא בבירתה הגדולה של רוסיה, ובשנת 1828 נשא רגליו לסנקט פטרבורג.
הבירה קיבלה את פניו בחומרה רבה: יוקר החיים, חוסר העבודה, ומצוקה שלא הורגל בה קיבלו את פניו; אך בעקשנות רבה, זו שהצטיין בה כל ימיו, ביקש לפתור את בעיותיו.
הוא השקיף על סביבותיו וראה כי החברה שבסנקט פטרבורג מוצאת עניין בכל הנוגע לאוקראינה, ולפיכך גמר אומר להשתמש באמצעי זה על מנת להתקדם ולהתפתח.
בראשית שנת 1829 פרסם גוגול תחת שם בדוי את הפואמה "האנס קיכלגארטן".
הפואמה התקבלה בפנים זעומות, והמחבר מיהר לעבור בחנויות, קנה את כל טופסי הפואמה ושרף אותם.
מרוב עוגמת נפש נטל את כספו המועט ששלחה לו אימו ונמלט לגרמניה, אך חזר כעבור שבועות מספר.
רק בסוף החורף זכה למשרה קטנה במשרד הפנים הרוסי.
בו בזמן קשר קשרים ראשונים עם החוג הספרותי שבסנקט פטרבורג, תרגם מאמרים בשביל כתבי עת (בהם, בפרט, "ליטרטורניה גזטה") וכתב סיפורים בודדים.
בשנת 1831 התחיל המזל להאיר לו פנים; הוא עזב את משרתו, שנמאסה עליו, והחל עוסק בהוראה.
הוא התוודע אל וסילי ז'וקובסקי ואל פושקין, ובתקופה ההיא אף מסר לדפוס את ספר הביכורים הראשון "ערבים בחווה ליד דיקאנקה", אף הוא תחת שם בדוי.
הספר זכה להצלחה עצומה והוציא למחברו מוניטין, ופושקין – גדול הספרות הרוסית – נתן דעתו על הסופר הצעיר להדריכו ולסייע בידו.
באביב שנת 1832 עזב את סנקט פטרבורג ושב למקום הולדתו, ובסתיו שב לסנקט פטרבורג ובידו כתב היד של חלק ב' של "הערבים בחווה ליד דיקאנקה".
ועדיין דימה גוגול בלבו כי יעודו בחייו אינו צפון בספרות; מאחר שעסק בהתלהבות בפולקלור של אוקראינה, עשה מאמצים לקבל קתדרה באוניברסיטת קייב, כדי לעסוק שם בדברי ימיה של מאלורוסיה.
את הקתדרה בקייב לא קיבל; תחת זה הוזמן בשנת 1834 לשמש פרופסור שלא מן המניין להיסטוריה של ימי הביניים באוניברסיטת סנקט פטרבורג, והחל בהתלהבות בעבודתו זו.
הרצאותיו הראשונות היו מזהירות והילכו קסם על שומעיו, אך חוסר השכלה שיטתית נתן בו את אותותיו, ולאחר שנה וחצי עזב את עבודתו באוניברסיטה ואת מלאכת ההוראה בכלל.
מכאן ואילך שיקע עצמו בספרות בלבד.
בימים ההם סיים את הקומדיה "רביזור", והחל רוקם את פאר יצירתו: "נפשות מתות".
בראשית שנת 1836 הועלה "רביזור" על הבימה, לאחר תקלות מרובות מצד הצנזורה, אשר הביאו לכישלונה החרוץ של הקומדיה.
מחמת אכזבות מרות כאלו שהיו מנת חלקו במשך השנים לא עצר גוגול כוח ונמלט שנית לחוץ לארץ.
הוא בילה שלוש שנים בפריז, בשווייץ, ולבסוף נשתקע ברומא, בה המשיך ושקד על "נפשות מתות", למד איטלקית, ארכאולוגיה וספרות תאולוגית, ושם הגיעה אליו השמועה על מות ידידו ומדריכו, פושקין.
לטענתו של סיימון קרלינסקי, פרופסור לספרות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי אשר כתב ספר על חיי המין של גוגול, ברומא התאהב גוגול באציל ג'וזף וילהורסקי (Iosif Vielhorsky), והשניים החלו במערכת יחסים רומנטית.
לטענתו של אותו חוקר, רומן זה הוא מערכת היחסים המתועדת היחידה בחייו של גוגול.
חוקרים אחרים מתנגדים לתאוריה זו בטענה כי גוגול היה א-מיני מובהק.
או בלשונה של נילי מירסקי, המתרגמת הנודעת של גוגול לעברית, "על חיי האהבה שלו לא ידוע אלא שלא היו לו חיי אהבה.
גוגול היה יצור א-מיני לחלוטין."
עם מותו של פושקין התגברה בגוגול ההרגשה שקיננה בו מנעוריו, כי יעוד גדול נכון לו בחיים, ומכיוון שנפטר המשורר הגדול, שומה עליו, על תלמידו, להמשיך את פועלו בבחינת אמן-נביא.
בקיץ 1839 חזר גוגול לרוסיה, מלא כולו לכאורה חיים ורעננות.
בסנקט פטרבורג ובמוסקבה קרא בחוג ידידים פרקים מתוך החלק הראשון של "נפשות מתות" שעוררו התלהבות רבה.
אף על פי כן היסס למסור את הספר לדפוס.
באביב 1840 יצא שוב בדרכו לאיטליה האהובה עליו, אך בדרך תקפה אותו מחלה קשה וממארת.
מחלה זו, ככל חוליו האחרים, הגבירה בו את ההרגשה כי אל לו למות בטרם ישלים את "פועלו" הגדול.
ברומא המשיך בכתיבת "נפשות מתות", ובתוכו הסיפור "טאראס בולבה", וסיים את סיפור "האדרת".
בסתיו השלים את החלק הראשון של "נפשות מתות" ונסע לרוסיה כדי לפרסמו בדפוס אך שוב נתקל בקשיים רבים מצד הצנזורה, שפסלה פרקים שלמים, ובעיקר את ה"מעשה בקפיטן קופייקין", ואף התנגדה לעצם השם "נפשות מתות", שהרי לטענתם הנפש אינה בת תמותה, ופה נמצא כי המחבר מטיף לכפירה בהישארות הנפש.
מרוב ייסורים שב גוגול ונמלט מארצו למשך שש שנים תמימות.
בתקופה זו הוא עבד לאטו, וטרח על הכרך השני של "נפשות מתות", אלא שבתוך כך נקלע לתככים קטנים כאשר ידידיו שבמוסקבה ובסנקט פטרבורג משכו אותו איש איש לעברוֹ.
רבים גינו אותו על שום חיבתו לאיטליה.
נוסף על כך התקבלו ידיעות על המצוקה ששרויה בה משפחתו ועל כי אין בידו לעזור להם.
מנסיבות אלו התגבש בנפשו אותו תהליך שנרקם בו לאמיתו של דבר במשך כל חייו.
ידידיו התחילו חשים בו נטייה מוגברת למיסטיציזם מעורפל.
לפי התוכניות שתכנן לעצמו התעתד גוגול לכתוב את הפואמה שלו "נפשות מתות" בצורת "הקומדיה האלוהית" של דנטה, היינו, בשלושה חלקים: "תופת", "פורגאטוריון" (כור המצרף) ו"גן העדן".
הוא הכין עצמו ליעוד חייו הגדול בתענית ובתפילה, ואף נהג להרהר הרהורי נזירות.
הלך רוח זה שיתק בו מעט מעט את כוחו האמנותי הרענן, ובשנת 1846 פרסם במפתיע ספר בשם "מבחר אגרות לידידים", החדור כולו ביעותי מסתורין ואמונה נלהבת בייעודו הנבואי בקרב עמו.
הספר הדהים את ידידיו, ואילו גוגול תלה את כישלון הספר בחטאיו שלו ובטומאת נפשו.
גוגול עמד וגזר על עצמו אורח חיים סגפני ביותר שמוטט את גופו החלוש בלאו הכי.
בראשית שנת 1848 הוא עלה לרגל למקומות הקדושים בארץ ישראל, מתוך אמונה שזו הדרך לכפר על חטאיו.
אבל בהגיעו מצא נוף חרב, ערים מדכאות מלאות קבצנים, ואתרי קודש מוזנחים.
הוא לא מצא את התשובה המיסטית שביקש וחזר מהמסע מעורער כליל.
מכאן ואילך הייתה נטושה בקרבו ללא הפוגה מלחמה עזה בין יצר האמנות לבין המסתורין הדתי.
באחת משעות החשכוּת של נפשו קם, בחצות לילה (אור ל-11 בפברואר 1852), העיר את נערו וציווה עליו לצרור את כתבי היד של החלק השני של "נפשות מתות" ולהטילם לאש.
הנער כרע ברך לפניו והתחנן בדמעות שליש לבל יעשה מעשה שאין להשיבו.
אך גוגול המעונה, הנתון כולו לייסורי נפש ורוח, לא שמע בקולו.
הוא שרף את כתב היד וחזר ושכב על מיטתו שממנה לא קם עוד (מן החלק השני נותרו טיוטות של חמישה פרקים).
הוא שקע באותה רוח רעה שבעתה אותו כל שנותיו האחרונות, וב-21 בפברואר, 10 ימים לאחר שהעלה באש את יצירתו הגדולה, נפטר מן העולם.
כתיבתו של גוגול כוללת דמויות המביעות הערות אנטישמיות.
דוגמה לדבר ניתן למצוא בפתיחת הסיפור המפורסם "רשימותיו של מטורף": "מי יודע, אולי אצליח להוציא מידי יהודון זה ולו כמה פרוטות של מיקדמה על חשבון המשכורת.
שיתן לך פעם חודש מראש - ריבונו של עולם, הרי קודם לזה יבוא יום הדין.
תתחנן, אפילו תתפקע, אפילו תתענה במצוקתך עד מוות - הוא לא יתן כלום, השד הארור."
שידוכין: מעשה שלא יאומן בשתי מערכות מאת ג.
גוגול (עברית: אברהם שלונסקי; בימוי: מייקל אלפרדס), תל אביב, 1960.
רוויזור: קומדיה (עברית: יעקב שבתאי).
נסים אלוני יצר נוסח עברי נוסף: רביזור.
עיטר יוסף קארל, תל אביב: 1965. ב-1982 פורסם תרגום של אברהם שלונסקי בספרית הפועלים.
רביזור - בתרגום רועי חן.
אל התרגום נוספו מספר כתבים מלווים מאת גוגול, כגון: 'הערות לשחקנים הנכבדים', מכתב בעניין 'רביזור', וקטע מתוך: 'ביציאה מהתיאטרון'.
קלפנים: קומדיה במערכה אחת (תרגום: שמעון לוי), בית צבי, 1984.
האדרת, וסיפורים אחרים (תרגם מרוסית: יצחק שנהר), תל אביב, 1964.
בעלי אחוזה מן הדור הישן (תרגום: מנחם פוזננסקי).
ערבי הכפר שליד דיקנקה (תרגום: יצחק אורן; ציורים: דבורה טושינסקי), תל אביב: ניומן, תשכ"ט-1969.
החוטם, היריד בסורוצ'ינץ (תרגום: יצחק שנהר), משרד הביטחון, ההוצאה לאור, ספריית תרמיל, 1975.
טאראס בולבה (תרגום ראשון מרוסית לעברית: ישעיהו לויט), תל אביב: הספרייה הישראלית, 1952; (תרגום שני: זאב זמירי), תל אביב: ג' גפני, 1965.
נפשות מתות: פואמה (מרוסית: יצחק שנהר), שוקן, 1947.
נפשות מתות: פואמה (מרוסית: צבי ארד), דביר, 1992.
נפשות מתות: פואמה, כולל החלק השני (מרוסית: רנה ליטוין), הספריה החדשה, 2013.
סיפורים אוקראיניים (תרגמה מרוסית והוסיפה אחרית דבר: נילי מירסקי), עם עובד, 1980.
"מעשה במריבה שרב איואן איואנוביץ' עם איואן ניקיפורוביץ'"
"בעלי אחוזה מן הדור הישן"
"ערבו של יום איואן קופאלו"
סיפורים פטרבורגיים (מרוסית: נילי מירסקי), תל אביב: הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1992.
הופמן, "ניקולאי גוגול", גוסטב פלובר, הרמן מלוויל, שלום יעקב אברמוביץ, הנרי ג'יימס, תרגום : נילי מירסקי, אילנה המרמן, אברהם יבין, הוצאת עם עובד, (פרוזה אחרת), 2006.
ניקולאי איוונוביץ בוכארין היה מהפכן ומדינאי סובייטי, מוותיקי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ומחשובי התאורטיקנים של המרקסיזם בה.
הוצא להורג בהוראתו של סטלין.
בוכארין היה הבן השני במשפחה בה שני ההורים היו מורים.
בשנת 1906, בגיל 18, הצטרף לסיעה הבולשביקית במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פועלי רוסיה (לימים המפלגה הקומוניסטית), וכעבור שנה ארגן, יחד עם גריגורי סוקולניקוב, את ועידת הנוער המוסקבאית, אשר נחשבה לימים למבשרת הקומסומול.
כעבור שנה נוספת היה לחבר בוועד המוסקבאי של המפלגה.
בשנים 1907–1910 הוא למד באוניברסיטת מוסקבה, אך עיקר מעייניו היו לפעילות במפלגה.
בשנת 1911 נאסר ונשלח לגלות בארכנגלסק, אך נמלט לגרמניה, ומשם לאוסטרו-הונגריה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, גורש מאוסטרו-הונגריה לשווייץ, משם עקר ללונדון, סטוקהולם ואוסלו.
באוקטובר 1916 השתקע בניו יורק, שם ערך, יחד עם טרוצקי ואלכסנדרה קולונטאי, את כתב-העת "עולם חדש" (Новый мир).
במהלך גלותו זו הוא התעמק בתורה המרקסיסטית, פיתח על בסיסה את התאוריות שלו וכתב מספר חוברות (brochures).
במאי 1917 חזר לרוסיה עם המהפכה, נבחר לוועד המרכזי של המפלגה ונהיה לעורך הפראבדה.
בתחילה נמנה עם הרדיקלים במפלגה וצידד בהמשך המלחמה כדי לקדם באופן מיידי מהפכה קומוניסטית כלל-עולמית, כנגד תומכי הסכם ברסט-ליטובסק, אך בראשית שנות ה-20 נעשה מתון יותר בדעותיו ותמך בנא"פ - "המדיניות הכלכלית החדשה" הליברלית-יחסית של לנין - ובפיתוח תעשייתי מתון שהיה מקובל על הסוחרים הזעיר-בורגנים והאיכרים.
בשנת 1924 בוכארין נבחר לפוליטביורו, הגוף העליון של המפלגה ולכן גם של ברית המועצות כולה, ובשנת 1926 - ליושב-ראש הקומינטרן.
באותה שנה בוכארין תמך בסטלין במאבקו כנגד "האופוזיציה משמאל" בדמות טרוצקי, זינובייב וקאמנייב, וטען כי יש לחדול מהמאמצים לעורר מהפכה כלל-עולמית ולהתרכז ב"בניית הסוציאליזם במדינה מסוימת" - גישה שאומצה במלואה על ידי סטלין.
בשנת 1928 החלו להתגלע חילוקי דעות בין סטלין לבין בוכארין על רקע רצונו של סטלין להפסיק את ביצוע הנא"פ ולהאיץ את תהליכי המעבר למבנה סוציאליסטי של המשק הסובייטי.
סטלין גרס כי יש להאיץ את תהליכי התיעוש ולבצע קולקטיביזציה ולבנות את הסוציאליזם בכוח; בוכארין חשש שהדבר יגרום אי-נחת לאיכרים ויגרום לירידה בתפוקה החקלאית (דבר שאכן קרה), והאמין שיש להכחיד את המשק הפרטי באמצעים כלכליים ומתמשכים ולא כוחניים.
בוכארין תמך בהמשך הנא"פ וכינה, במאמרו "הערות הכלכלן", את תוכניות התיעוש והקולקטיביזציה של סטלין (אשר נלקחו ממשנתו של טרוצקי) "הרפתקניות".
באותה שנה דחה הפוליטביורו את דעותיו של בוכארין, וכינה את מחשבתו "הנטייה ימינה" (правый уклон); חודש לאחר מכן אישר הוועד המרכזי של המפלגה קביעה זו וכינה את בוכארין ואת תומכיו - ראש הממשלה ריקוב ויושב-ראש הסתדרות הפועלים המרכזית (ВЦСПС) טומסקי - "האופוזיציה מימין".
כעבור חצי שנה נוספת, באפריל 1929, גמר הוועד המרכזי את "חיסול (разгром) קבוצתו של בוכארין", הדיח את בוכארין מתפקידו בקומינטרן ומעריכת ה"פראבדה", ובנובמבר אותה שנה הוא הודח מהפוליטביורו.
תומכיו של בוכארין בקומינטרן גורשו ממנו והקימו את "האופוזיציה הקומוניסטית הבינלאומית".
בעקבות הדחתו מכל התפקידים הבכירים במנגנון המפלגתי, חזר בו בוכארין מדעותיו ואמירותיו ו"יישר קו" עם "הקו הכללי" של המפלגה, אך משרותיו לא הושבו לו.
החוקה של בוכארין לא הגנה על כותבה: ב-1936, במשפט הראווה שלהם, קמנייב וזינובייב ("האופוזיציה משמאל") העידו כנגד בוכארין והאשימו אותו בחתירה תחת ברית המועצות.
החקירה הפלילית כנגד בוכארין נסגרה אמנם, אך נפתחה שוב בראשית שנת 1937, במהלך משפט הראווה השני.
בפברואר 1937 סולק בוכארין מהמפלגה, נאסר ונשפט במשפט הראווה השלישי כראש "האופוזיציה מימין" יחד עם ריקוב.
הוא נמצא אשם והוצא להורג בירייה ב-15 במרץ 1938. רק ב-1988 בוטל גזר הדין, ובוכארין צורף בחזרה לאחר מותו למפלגה.
בספרו של ריצ'רד אוברי "הדיקטטורים" מציין ההיסטוריון שניקולאי בוכארין נחשב כמהפכן שיכול היה להתמודד על הנהגת המפלגה מול הרודן סטלין ואף לגבור עליו, ובכך להציל במידה ניכרת את תוצאות שלטונו המאיים של סטלין.
משפטו של בוכארין הכה בתדהמה את מפלגות השמאל בארץ ישראל ובמיוחד את מפ"ם.
חיים גורי טען בראיון עמו כי חברי הקיבוצים של מפ"ם סירבו להאמין כי אלו הם פני הדברים בברית המועצות וכי יעקב חזן אף אמר באספה בבית אלפא כי רק למראית עין דנו אותם למוות, אבל למעשה יגלו אותם לסיביר וכשיסתדרו העניינים יחזירו את כולם.
ניקולאי הארי גוסטב גדה (בשוודית: Nicolai Harry Gustav Gädda; ניקולאי יוסטינוב ברוסית; 11 ביולי 1925 – 8 בינואר 2017) היה זמר אופרה, שהרבה להופיע גם ברסיטלים.
כמי שהקליט יותר ממאתיים תקליטים, נחשב גדה לזמר הטנור המוקלט ביותר בהיסטוריה.
שירתו של גדה הצטיינה ביפי צלילה, בשליטה ווקאלית ובמוזיקליות.
גדה נולד בסטוקהולם לאם שוודית ולאב רוסי.
אביו, קרוב רחוק של השחקן מיכאל יוסטינוב, היה זמר בס במקהלת קוזאקים של מחוז הדון ושר במקהלה בכנסייה נוצרית אורתודוקסית.
גדה גדל כדו-לשוני ולמד אף אנגלית, גרמנית, איטלקית ולטינית.
גדה החל את הקריירה שלו ככספר בבנק מקומי בסטוקהולם.
לקוח עשיר, ששמע אותו מדבר באחד הימים על שאיפתו לשיר ברמה מקצועית, הציע לו לממן את הכשרתו אצל קרל מרטין אהמן, טנור וגנרי נודע משנות ה-20 של המאה ה-20, שגילה גם את יוסי ביירלינג.
הערכה מוקדמת לשירתו של גדה נתן וולטר לג, אחרי ששמע את גדה שר בבחינה לתפקיד "דמיטרי" להקלטה מתוכננת של "בוריס גודונוב".
"בהגיעי לנמל התעופה פנתה אלי סיעת עיתונאים בשאלה, אם אינני מעוניין לשמוע את הקולות המצוינים של צעיריהם השוודיים.
מובן שגיליתי עניין, אבל לא ציפיתי לסיפורים שהופיעו למחרת בבוקר בעמוד הראשון או למטר המכתבים וצלצולי הטלפון שניתכו עלי כמעט ללא הפוגה בבקשה להישמע.
נאלצתי לבקש ממנהל האופרה שיעמיד לרשותי חדר לכמה ימים, כדי לשמוע כ-100 מועמדים.
הראשון שהתייצב לשיר לפני (בשעה 9:30 בבוקר) היה גדה, ששר קודם לכן, ככל הידוע לי, רק פעם אחת בהופעה פומבית.
הוא שר "שיר הפרח" מתוך "כרמן", בעדנה רבה אך ברגש רב כל כך, שהייתי קרוב לדמעות.
הוא הפיק את הסולם העולה הקשה בסיום וחתם אותו בסי במול צלול ומבריק.
כמעט בהתנצלות ביקשתי ממנו לנסות לשיר אותו כפי שנכתב - "פיאניסימו, ראלנטנדו" ו"דימינואנדו".
בלי להניד עפעף, ביצע מעלל פלאי כמעט, ביופי שלא ייאמן וללא מאמץ.
ביקשתי ממנו לחזור בשעה 8:00 אותו ערב ושיגרתי הודעה לאשתי, שזמר גדול נפל לחיקי ולדוברובן הודעתי כי, אם יאמין ואם לאו, גדה בן ה-23 הוא דמיטרי שלוח האל לבוריס שלנו".
באפריל 1952, בגיל 26, הופיע גדה לראשונה באופרה המלכותית השוודית, בתפקיד "שאפלו" ב-"Le postillon de Lonjumeau" של אדולף אדם.
אותה שנה הופיע גם כ"ניקלאוס" ב"סיפורי הופמן" של ז'אק אופנבך ובתפקיד הטנור ב"אביר הוורד" של ריכרד שטראוס.
המנצח הרברט פון קאראיין גילה עניין בגדה לאחר ששמע אותו במבחן קול בסטוקהולם ולקח אותו עמו לאיטליה.
בשנת 1953 הופיע לראשונה בלה סקאלה כ"דון אוטאביו" בדון ג'ובאני.
ב-1954 הופיע לראשונה באופרה של פריז בתפקיד הטנור ב"אוברון" של ובר, וחתם על חוזה קבוע למשך שנים אחדות.
בשנת 1957 הופיע גדה לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בתפקיד הראשי ב"פאוסט" של גונו והמשיך להופיע שם בעוד 28 תפקידים במהלך 26 השנים הבאות, בכלל זה הצגות הבכורה העולמיות של "ונסה" מאת בארבר ו"הפרא האחרון" של מנוטי.
גדה הופיע לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1954 בתפקיד הדוכס ממנטואה ב"ריגולטו" של ורדי ומאז חזר לשיר את בנוונוטו צ'ליני באופרה הנושאת שם זה, את אלפרדו בלה טרוויאטה, את גוסטבוס השלישי ב"נשף המסכות", את נמורינו ב"שיקוי האהבה" ואת לנסקי ב"יבגני אונייגין".
גדה גילם את התפקידים הראשיים באופרטות של יוהאן שטראוס הבן:
ב"העטלף" גילם את גבריאל פון אייזנשטיין.
ב"ברון הצוענים" גילם את שאנדור בארינקאי.
ב"לילה בוונציה" גילם את גווידו הדוכס מ-אורבינו.
הקריירה של גדה הצטיינה באריכות ימים חריגה.
במאי 2001, באמצע שנות ה-70 לחייו, הקליט את תפקיד "הקיסר אלטום" ב"טורנדוט" של פוצ'יני, ואת תפקיד "הכוהן הגדול" ב"אידומניאו" של מוצרט הקליט ביוני 2003.
נוסף להופעותיו באופרה, טיפח גדה במקביל קריירה פעילה כזמר רסיטלים, עם רפרטואר נרחב של שירים אמנותיים צרפתיים, גרמניים, סקנדינביים ורוסיים.
כישורי השפה של גדה, האינטלקטואליות והמוזיקליות העצומה שלו, כמו גם המספר הרב של הקלטות שביצע, הקנו לו מעמד ייחודי בסוגה זו.
ניקולאי ולדימירוביץ' דווידנקו הוא טניסאי עבר רוסי.
בשיאו דורג במקום ה-3 בעולם (ב-6 בנובמבר 2006) בדירוג הסבב ה-ATP.
זכה ב-21 תארים יחידים ו-2 תוארי זוגות.
הישגיו הבולטים ביותר הם זכייה באליפות סבב המאסטרס העולמי בשנת 2009 והגעה לשלבי חצי הגמר בתחרויות הגראנד סלאם אליפות ארצות הברית הפתוחה (2006, 2007) וברולאן גארוס (2005, 2007).
יש המכנים אותו "איש הברזל" משום שהשתתף ביותר טורנירים שנתיים מאשר כל טניסאי אחר, בדומה לטניסאי העבר הרוסי יבגני קפלניקוב.
דווידנקו פרש ממשחק פעיל בשנת 2014.