tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנאום מסתיים בהכרזה רטורית מרשימה, "החירות תשלוט באמריקה!", אך זהו קטע בדיוני, ואין קטע ידוע דומה שאדמס כתב או דיבר אי פעם.
בסצנת הפתיחה, אתר המפגש האחרון של הקונגרס הקונטיננטלי הראשון מוצג באופן שגוי כבית מדינת פנסילבניה (הידוע גם בכינויו היכל העצמאות).
למעשה, ישיבותיו של הקונגרס הקונטיננטלי הראשון התקיימו ב, כ־230 מטרים מזרחית מהיכל העצמאות.
היכל הנגרים היה ועודנו בבעלות פרטית של חברת הנגרים של מחוז פילדלפיה, והציע פרטיות גדולה יותר מאשר בית מדינת פנסילבניה.
עם זאת, הקונגרס הקונטיננטלי השני אכן נערך בהיכל העצמאות, ומוצג כך כהלכה בפרק.
ג'ון אדמס לא רכב ללקסינגטון וקונקורד בזמן שהקרב היה בעיצומו.
הוא ביקר שם רק ב־22 באפריל, מספר ימים לאחר הקרב.
בנג'מין פרנקלין מגיע לקונגרס הקונטיננטלי השני באפריון, אך הוא לא השתמש באמצעי תחבורה זה בפילדלפיה עד לוועידת החוקה 11 שנים מאוחר יותר.
שיירת התותחים של גנרל הנרי נוקס (שנלקחה ממבצר טיקונדרוגה) חולפת ליד החווה של משפחת אדמס בבריינטרי, מסצ'וסטס, בדרכה לקיימברידג', מסצ'וסטס.
בפועל, שיירתו של נוקס כמעט בוודאות לא עברה דרך בריינטרי.
מבצר טיקונדרוגה נמצא בצפון ניו יורק, צפונית-מערבית לקיימברידג', וההנחה המקובלת היא כי נוקס לקח את המסלול הסביר דרך גבולה של ניו יורק עם ניו המפשייר, ואז דרך מערב ומרכז מסצ'וסטס.
בריינטרי נמצאת 24 ק"מ דרומית מזרחית לקיימברידג'.
את גנרל נוקס משחק דל פנטקוסט, יליד 1963, שהיה בן 45 בעת הצילומים.
אביגייל, בתם הבכורה של ג'ון ואביגייל, חולה באבעבועות שחורות לאחר החיסון.
למעשה, היה זה בנם השלישי צ'ארלס שלקה במחלה והיה מחוסר הכרה והוזה במשך 48 שעות.
משפחתו של אדמס מתוארת כקוראת בביתה עותק מודפס של הכרזת העצמאות, אך למעשה היה זה עותק בכתב ידו של אדמס, דבר שהוביל את אביגייל לחשוב כי בעלה כתב את ההכרזה.
כשאדמס עוזב את ביתו בדרכו לאירופה, נראה כי בנו הצעיר צ'ארלס עצבני שרק ג'ון קווינסי זוכה ללוות את אביו.
למעשה, לפי ספרו של דייוויד מקולו, אדמס הפליג מספר פעמים לאירופה, וצ'ארלס זכה ללוות את אביו ואחיו לפריז.
לאחר מכן הוא חלה בהולנד וחזר לבדו לארצות הברית במסע של חמישה חודשים.
הוא חזר לבריינטרי כשהיה בן 11.
במהלך ההפלגה לצרפת, ספינתו של אדמס מתמודדת בקרב עם פריגטה בריטית, בעוד אדמס עצמו מסייע בכריתת רגלו של פצוע שלמרבה צערו מת על שולחן הניתוחים.
בפועל, אדמס סייע לכריתת רגלו של אחד הנוסעים מספר ימים לאחר הקרב, כתוצאה מתאונה שלא הייתה קשורה כלל לקרב.
כמו כן, המטופל מת שבוע לאחר הכריתה, ולא בזמן ביצועה כפי שמוצג בפרק.
ג'ון אדמס ואשתו אביגייל מתוארים כשהם מתאחדים בפריז לאחר שנים ארוכות.
למעשה, הם נפגשו לראשונה (מאז נסע אדמס לאירופה) בלונדון, וביקרו יחד בפריז לאחר מכן.
בפריז, אבייגיל נוזפת בבנג'מין פרנקלין על כך שהוא בוגד באשתו שנותרה בארצות הברית.
במציאות, אשתו, דבורה ריד פרנקלין, מתה ב־1774, עשר שנים קודם לכן.
אביגייל וג'ון מתוארים בסדרה כשהם מתאחדים עם ארבעת ילדיהם, נאבי, ג'ון קווינסי, צ'ארלס ותומס, לאחר שחזרו לארצות הברית.
בפועל, נאבי ליוותה את אימה כשנסעה ללונדון, שם התאחדו עם ג'ון אדמס, ולאחר שג'ון קווינסי הצטרף אליהם, נסעו הארבעה לפריז.
בפריז הם שהו במשך שנה עד 1785, אז הפך אדמס לשגריר ארצות הברית בבריטניה, כאשר נאבי המשיכה עם הוריה ללונדון בעוד ג'ון קווינסי חזר לארצות הברית על מנת ללמוד באוניברסיטת הרווארד.
בפרק ישנם אזכורים בדיאלוגים רבים של ועידת החוקה שהתכנסה בארצות הברית, בזמן שאירועי הפרק התרחשו באירופה.
למעשה, ועידת החוקה נקראה כך רק לאחר שהתפזרה, שכן ועידת פילדלפיה, כפי שנקראה בזמן התכנסותה, התכנסה במקור רק על מנת לתקן ולשנות את תקנון הקונפדרציה.
רק לאחר שכונסה, ותחת מעטה כבד של סודיות, שינו באי הכנס את מטרתה של הוועידה, מתיקון סעיפי תקנון הקונפדרציה ליצירת חוקה חדשה.
אדמס מוצג כשובר השוויון בעת שהצביע הסנאט על אשרור הסכם ג'יי.
למעשה, הסנאט אשרר את ההסכם בהצבעה שתוצאתה הייתה 20–10 בעד ההסכם, וקולו של אדמס כלל לא היה נדרש.
יתר על כן, מכיוון שפרק 2 לחוקת ארצות הברית דורש רוב של שני שלישים בסנאט בעת אשרור אמנות, קולו של סגן הנשיא אינו יכול לעולם להכריע בעת הצבעה על הסכם בינלאומי מסוגו של הסכם ג'יי.
תומאס פינקני מוצג כסנאטור במהלך הדיון בסנאט על סמכותו של הנשיא להדיח חברי קבינט ללא אישור הסנאט.
בפועל, פינקני מעולם לא כיהן כסנאטור, ובתאריך שבו הוויכוח ניטש (18 ביולי 1789) הוא לא החזיק באף משרה פוליטית.
נאבי אדמס פוגשת ומתחתנת עם קולונל ויליאם סטיבנס סמית' לאחר שהוריה שבו לאמריקה.
ג'ון אדמס מתואר כמסרב לבקשת חתנו, להשתמש בהשפעתו על מנת להשיג לו משרה פוליטית.
למעשה, נאבי פגשה את קולונל סמית' באירופה, כשאביה כיהן כשגריר בצרפת ובבריטניה, והזוג התחתן בלונדון לפני סיום תפקידו של ג'ון אדמס בחצר סנט ג'יימס.
כמו כן, הן ג'ון והן אשתו אביגייל השתמשו בכוחם ובהשפעתם על מנת להשיג לחתנם משרות פוליטיות.
לאחר שנבחר לנשיא, מוצג ג'ון אדמס כנושא את נאום ההשבעה שלו בחדר הסנאט, בקומה השנייה של היכל הקונגרס בפילדלפיה, בפני קהל מצומצם של סנאטורים.
במציאות, הנאום ניתן בחדר של בית הנבחרים הגדול בהרבה בקומה הראשונה של היכל הקונגרס.
החדר היה מלא עד אפס מקום בחברי הבית והסנאט, שופטי בית המשפט העליון, פקידי ממשל, דיפלומטים ורבים אחרים.
ג'ונתן פטריק אובריין הוא כדורגלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הקשר וכמגן שמאלי.
אובריין נחשב לאחד מהכדורגלנים האמריקאים פורצי הדרך כאשר היה מבין הראשונים לשחק במועדון אירופי גדול כאשר הצטרף לאייאקס.
אובריין גדל בפלאיה דל ריי, שבקליפורניה והוא למד בתיכון ברנטווד.
בגיל 17 הצטרף לאקדמיה לכדורגל של אייאקס ההולנדית ובשנת חתם על חוזה בקבוצה הבוגרת.
בקיץ הושאל לאוטרכט עד לסיום העונה.
בסיום העונה חזר לאייאקס, והפך לשחקן הרכב בעונת בה זכתה אייאקס באליפות.
אולם עקב פציעות חוזרות איבד את מקומו בהרכב עד שבינואר חתם בדן האג.
בשנת חזר לארצות הברית וחתם בצ'יבאס ארצות הברית מה-MLS אולם גם אותה עזב לאחר שנפצע.
ב-11 ביוני 2008 הודיע על פרישה מכדורגל.
ב-22 באפריל 1998 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית במשחק ידידות נגד .
נכלל בסגל הרחב של הנבחרת לקראת מונדיאל 1998 אך לא נכלל בסופי.
השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת סידני (2000) והגיע עמה למקום הרביעי.
השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2002 ומונדיאל 2006 בו נפצע במשחק הראשון של נבחרתו בטורניר נגד .
לאחר פרישתו מכדורגל חזר אובריין למכללה והשלים דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת אליאנט.
לד"ר אובריאן יש שתי פרקטיקות נפרדות, אחת מספקת ייעוץ לבריאות הנפש לקהל הרחב ואחת עובדת כפסיכולוגית ספורט.
ג'ון אוון לאו הוא תסריטאי, מפיק ושחקן אמריקאי.
ג'ון אוון לואו הוא בנם של המאפרת שריל ברקוף והשחקן רוב לאו.
הוא סיים לימודי טכנולוגיה מדעית מאוניברסיטת סטנפורד בשנת 2018. יש לו אח גדול בשם מתיו שעובד כעורך דין.
ב־2015, החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרה הקומית "הכריש".
בשנת 2017, הוא הופיע ב- The Lowe Files, שבו חקרה משפחתו תעלומות לא פתורות.
בשנת 2019 הוא הופיע בסרט חג המולד חג בחיק הטבע, ווכתב את התסריט למספר פרקים בסדרה מוקד 911: טקסס.
במרץ 2023 הופיע לו בסדרת הקומדיה אבא בהפרעה בהפקת שירות ההזרמה נטפליקס, שאותה גם הפיק בפועל לצד אביו, וויקטור פרסקו.
על פי הדיווחים, התסריט לסדרה נכתב בהשראת מערכת היחסים שלו ברשתות החברתיות עם אביו.
בשנת 2018, בעקבות בעיות בהתמכרות, הוא החל באורח חיים מפוכח.
בשנת 2023, הוא קנה בית בשרמן אוקס שהיה בבעלותו של הרקדן דרק האף.
שנה כותרתתפקיד הערות2016-2015הכרישגואל 5 פרקים 2017 The Lowe Filesעצמו 9 פרקים 2019חופשה בחיק הטבע לוקסרט קולנוע 2023 גרייס פוינט ברנדון גם מפיק 2023 - 2024 אבא בהפרעה ג'קסון דרגון תפקיד ראשי (2 עונות): 16 פרקים
ג'וֹן אוֹלְדֶן קַרְפֶּנְטֶר היה מלחין אמריקאי.
סגנון ההלחנה של קרפנטר נחשב בעיקר ל"מודרניסטי מתון ואימפרסיוניסטי; רבות מיצירות שואפות להכיל את רוח אמריקה, כגון "דרך הבית" הפטריוטית ועוד כמה יצירות בהשראת ג'אז.
הוא היה בין ראשוני המלחינים הקלאסיים שכללו ביצירותיהם יסודות של ג'אז ורגטיים.
קרפנטר נולד בפארק רידג', אילינוי ב-28 בפברואר 1876, וגדל בבית מוזיקלי.
הוא למד באוניברסיטת הרווארד אצל ג'ון נואולס פיין והיה נשיא "מועדון הזמר" (Glee Club).
כמי שנחשב להבטחה גדולה כמלחין, למד כמה שיעורים אצל אדוארד אלגר במהלך טיול לרומא בשנת 1906. בשובו לארצות הברית למד ב-1912 אצל ברנרד ציהן בשיקגו.
בתקופת חייו שם, מ-1909 עד פרישתו ב-1936 עבד כסגן-נשיא בעסק המשפחתי לציוד ספנות.
לאחר פרישתו הקדיש את רוב זמנו להלחנה.
קרפנטר חיבר שלושה בלטים: "חתול משוגע: פנטימימת ג'אז", מבוסס על הקומיקס "חתול משוגע",
עלה בהופעת בכורה בטאון הול של ניו יורק ב-20 בינואר 1922, והיה היצירה הראשונה מאת מלחין קונצרטי שהמילה "ג'אז" הופיעה בכותרתה; היצירה הידועה ביותר שלו, כנראה, היא "גורדי שחקים" (1926), שזירת התרחשותה היא ניו יורק (הצגת הבכורה הייתה במטרופוליטן אופרה), אבל היא מושפעת בה במידה מעיר הולדתו שיקגו.
אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר היא הסוויטה התזמורתית האימפרסיוניסטית "הרפתקאות בעגלת תינוקות".
היא הוקלטה בסטריאו בשנת 1956 בנגינת תזמורת איסטמן-רוצ'סטר, בניצוח האווארד הנסון לתקליטי מרקורי, שהוציאו אותה לראשונה בתקליט אריך-נגן; בהמשך חזרה והפיקה אותה חברת פיליפס על תקליטור.
קרפנטר הוציא שתי הקלטות מסחריות.
בדצמבר 1927 הקליט עם המצו-סופרן מינה האגר גרסת קול ופסנתר למוזיקה שכתב ל"צבעי מים" (ארבע פואמות סיניות עתיקות מתורגמות לאנגלית) לחברת הקלטות קטנה למנויים, "אגודת גרמופון שיקגו".
באפריל 1932 הקליט קרפנטר קריינות ל"שיר אמונה" שלו, עם מקהלת הא'קפלה של שיקגו, תזמורת פילדלפיה והמנצח נובל קיין, לחברת ויקטור.
קרפנטר הקליט לפחות הקלטה אחת פרטית, לא-מסחרית; קיימת גם אפשרות, שהקלטות פרטיות או משידורי רדיו של ביצועיו שרדו גם הן, למשל בין מסמכיה של מינה האגר בשיקגו.
קרפנטר קיבל אותות כבוד רבים במהלך חייו:
חברות באחוות המוזיקה "פי מו אלפא סינפוניה"
אביר לגיון הכבוד הצרפתי, 1921
תואר מוסמך לשם כבוד מאוניברסיטת הרווארד, 1922
תואר דוקטור למוזיקה לשם כבוד מאוניברסיטת ויסקונסין, 1933
חברות באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, 1933
מדליית הזהב של המכון הלאומי לאמנויות ולספרות, 1947
בשנת 1901 נשא קרפנטר לאישה את רו וינטרבותאם, ונולדה להם בת אחת, ז'נבייב בלדווין קרפנטר, בהמשך ז'נבייב קרפנטר היל.
ג'ון צ'וקוודי אוטאקה הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
אוטאקה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של אנוגו ריינג'רס.
בשנת חתם באל-מוקאוולון מליגת העל המצרית וכעבור עונה אחת חתם באיסמאעילי.
בשנת חתם בא-סד מליגת העל הקטרית תמורת שכר טרחה של מיליון דולר והפך למשתכר הגבוה בקטר באותה תקופה.
בשנת חתם בלאנס מליגת העל הצרפתית בה שיחק שלוש שנים.
תחילה התקשה למצוא את מקומו בקבוצה הבוגרת אך לאחר פציעתו של אלכסנדר פריי הפך לשחקן הרכב.
בפברואר הבקיע שלושער בשני משחקים ברציפות נגד לאנס ואולימפיק ליון.
בזכות ביצועים אלו זכה בתואר כדורגלן החודש של העיתון ל'אקיפ.
ביולי חתם לארבע שנים בפורטסמות' מהפרמייר ליג תמורת 7 מיליון פאונד.
ב-11 באוגוסט 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד דרבי קאונטי.
היה שותף לזכייה של המועדון בגביע ה-FA אחרי הניצחון 0-1 נגד קארדיף סיטי בו בישל אוטאקה את השער לבן ארצו נוואנקוו קאנו.
ב-29 בינואר 2011 חזר לצרפת וחתם לשנתיים וחצי במונפלייה.
ב-20 במאי 2012 הבקיע צמד בניצחון 1-2 נגד פריז סן-ז'רמן שהבטיח אליפות ראשונה בתולדות המועדון.
ב-1 באוגוסט 2013 חתם לשנתיים בסיוואספור מליגת העל הטורקית.
ביולי חתם בסדאן מהליגה הרביעית ובסיום העונה פרש מכדורגל.
ב-16 ביוני 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה בניצחון 0-2 נגד .
ב-29 במרץ 2003 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד .
השתתף עם הנבחרת פעמיים בגביע העולם בכדורגל וגביע אפריקה לאומות.
מלך שערי ליגת העל המצרית:
ג'ון הולמס אוברטון האב היה עורך דין, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית ממדינת לואיזיאנה.
אחיינו, תומאס אוברטון ברוקס, היה אף הוא חבר בית הנבחרים, כנציג המחוז הרביעי של לואיזיאנה שמרכזו בעיר שריבפורט.
אוברטון נולד ב-17 בספטמבר 1875 בעיר מרקסוויל שבמחוז אבוייאלס בלואיזיאנה.
הוא היה בנו הצעיר של השופט תומאס אוברטון ושל לורה ואדיל.
דודו היה הגנרל וחבר הקונגרס וולטר המפּדן אוברטון.
קרוב משפחה רחוק נוסף היה תומאס אוברטון מור, מושל לואיזיאנה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
בשנת 1895 השלים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה שבבאטון רוז', וב־1897 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טוליין בניו אורלינס.
בשנת 1905 נישא לעדה רות' דיסמיוקס מנאטצ'יטוש.
בשנת 1898 התקבל אוברטון ללשכת עורכי הדין של לואיזיאנה.
הוא הקים משרד עורכי דין באלכסנדריה יחד עם ארבעה שותפים, וכיהן גם כיועץ המשפטי של העיר.
בנוסף היה חבר מועצת המנהלים של אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
ב־1918 התמודד על מושב בסנאט, אך הפסיד לאדוארד ג'יימס גיי מפלאקמין.
אוברטון היה תומך נלהב של יואי לונג, ואף שימש כיועצו המשפטי בהליכי ההדחה שהתנהלו נגדו באביב 1929. באותה תקופה אמר:
ב־1931 נבחר אוברטון לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של לואיזיאנה, שהתפנה בעקבות מותו של ג'יימס ב.
ב־1932 הביס אוברטון את הסנאטור המכהן אדווין ברוסארד, שכיהן שתי כהונות, וזכה במועמדות הדמוקרטית — שבאותה תקופה הייתה שקולה כמעט תמיד לבחירה בלואיזיאנה.
לונג תמך בו בחום, והשניים כיהנו יחד בסנאט.
שש שנים קודם לכן תמך לונג בעצמו בברוסארד נגד מושל שמרן לשעבר, אך מאז נפרדו דרכיהם.
בזיכרונותיו כתב לונג כי אוברטון ניצח את ברוסארד בכל 64 המחוזות, כולל מחוז הולדתו של ברוסארד עצמו, וציין שאוברטון "תמיד נהג בי בנדיבות, ואיפשר לי לנאום בכל כנס שלו כשהתמודד על הסנאט."
ברוסארד אמנם הפסיד בפער גדול, אך טען להונאה ולליקויים בהצבעה.
ועדת חקירה של הסנאט קיימה חודשים של דיונים החל מפברואר 1933, אך בסופו של דבר אוברטון הושבע ללא התנגדות ב־4 במרץ, היום הראשון של מושב הקונגרס החדש.
כסנאטור, נטה אוברטון להצביע עם הקואליציה השמרנית של רפובליקנים מהמערב התיכון ודמוקרטים מהדרום — בדומה לברוסארד.
כפי שהיה מקובל בקרב סנאטורים דמוקרטים מכהנים בלואיזיאנה, נבחר אוברטון מחדש בבחירות של 1938 ו־1944. הוא היה חבר במספר ועדות, בהן: תקציבים, תעשייה, מסחר, והשקיה ופיתוח קרקעות.
תחום העניין המרכזי שלו היה שליטה בשיטפונות ופיתוח נהרות ונמלים.
ב־1944 ביקש לפרוש ולא להתמודד שוב, אך עמיתו הסנאטור אלן אלנדר הפיץ מכתב הקורא לו להישאר במרוץ, חתום בידי כל הסנאטורים הדמוקרטים.
כהונתו האחרונה נקטעה בעקבות מותו ב-14 במאי 1948 במרכז הרפואי של צי ארצות הברית בבת'סדה שבמרילנד.
הוא נטמן בבית העלמין "מאונט אוליבט" שבעיר פיינוויל במחוז ראפידס.
ב־1985 הוכנס ביתו באלכסנדריה לרשימת האתרים ההיסטוריים הלאומית.
בשנת 1998 צורף לאחר מותו ל"היכל התהילה הפוליטי של לואיזיאנה" שבעיר וינפילד.
ג'ון אדוארדס דייוויס , סוקר הידרוגרפי וצייר, שעשה לו שם ברישומים ממשלחת רוס לאנטארקטיקה (1843-1839) ובמומחיותו בבדיקות עומק ימיות.
דייוויס נולד בשנת 1815והצטרף לצי ביולי 1828. מ-1831 עד 1837 שירת בספינות אה"מ סאמאראנג, ואה"מ בלונד, באמריקה הדרומית, והתקדם לדרגת עוזר חובל.
הוא הפליג תקופת-מה על אה"מ ביגל, במיפוי חלקים מחופי צ'ילה, פרו ובוליביה.
ממאי 1837 שירת בתחנה של צפון אמריקה ואיי הודו המערבית, תחילה כמשנה לחובל על אה"מ קורנווליס, ואחר כחובל בפועל על אה"מ קומוס.
באוגוסט 1839 התמנה דייוויס למשנה לחובל באה"מ טרור בהנהגת רב החובל פרנסיס קרוזייה.
בספטמבר הפליגה "טרור", יחד עם אה"מ ארבוס לאנטארקטיקה למה שיתפתח לארבע שנות משלחת רוס לאנטארקטיקה, בהנהגת ג'יימס קלארק רוס.
המשלחת גילתה את ההרים הטראנס-אנטארקטיים ואת הרי הגעש ארבוס וטרור, שנקראו על שם אוניות המשלחת.
דייוויס היה אחראי לפעולות המיפוי ולהכנת המפות, ואף הכין אין-ספור רישומים של אירועים במסע.
עם שובם לאנגליה זכה דייוויס לתודות מצד פרנסיס בופור, ההידרוגרף של הצי, והועלה לדרגת חובל.
דין וחשבון של רוס על המסע לאנטארקטיקה
משנת 1844 עד 1862 עבד דייוויס כסוקר במימי בריטניה, תחילה כעוזר-סוקר לקפטיין ג.
בדפורד בחופה המערבי של אירלנד, ואחר בחוף הדרומי של אנגליה עם לוייטננט ה.
ב-1862 הפליג באה"מ פורקופיין (1844) בשייט לבדיקות עומק תת-ימיות.
מסע זה נחל הצלחה במציאת נתיב מתאים לכבל טרנס-אטלנטי, שיעקוף את המדרונות התלולים המאפיינים חלק גדול משולי המדף היבשתי.
הציורים פורסמו בתיאורו של רוס על המסע לאנטארקטיקה.
ג'ון אוון נולד במחוז בליידן שבקרוליינה הצפונית, כבנם של תומאס אוון, שופט וחבר בית המחוקקים המדינתי, ושל אלינור (לבית פורטרפילד) אוון.
לזמן קצר הוא למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, אך לא השלים את לימודי התואר.
ב-1812 נבחר אוון לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, וכיהן בו במשך שנתיים.
ב-1819 הוא נבחר לסנאט של קרוליינה הצפונית וכיהן בו עד 1820. בשנים 1824 - 1827 הוא היה חבר במועצת המדינה תחת המושלים האצ'ינס גורדון ברטון וג'יימס איירדל הבן.
לאחר מכן הוא שב לסנאט המדינתי, ובדצמבר 1828 נבחר על ידי האספה הכללית לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית, לאחר שבהצבעה הביס בהפרש קל את ריצ'רד דובס ספייט הבן ביחס קולות של 96 מול 92.
אוון כיהן כמושל שתי תקופות כהונה רצופות של שנה כל אחת, שבמהלכן הוא קידם את מערכת החינוך, ובמקביל שימש כנשיא מועצת הנאמנים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
הוא היה מועמד לתקופת כהונה שלישית, אך דחה את המועמדות.
באותה שנה הוא נוצח בהפרש של קול אחד בהתמודדות על מושב קרוליינה הצפונית בסנאט של ארצות הברית על ידי וילי מנגום.
ב-1835 היה אוון נציג בולט בוועידת החוקה של קרוליינה הצפונית, שם הוא תמך במתן זכות ההצבעה לאזרחים שחורים בעלי קרקעות, והתנגד לבדיקות רקע דתיות לנושאי משרות ציבוריות.
אף על פי שבשנים האחרונות לקריירה הפוליטית שלו היה אוון מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית בהנהגתו של אנדרו ג'קסון, ב-1839 הוא היה יושב ראש של הוועידה המדינתית הראשונה של המפלגה הוויגית שהוקמה אז.
שלושה שבועות לאחר מכן הוא היה נשיא הוועידה הארצית של המפלגה הוויגית שהתכנסה בהאריסברג שבפנסילבניה.
הוצעה לו המועמדות לתפקיד סגן הנשיא במסגרת הטיקט הוויגי של ויליאם הנרי הריסון, אך הוא דחה את המועמדות.
ב-1813 נשא אוון את לוסי אן בראון.
לשניים נולדו שלושה בנים ושתי בנות, שרק אחת מהן הגיעה לגיל בגרות.
ג'ון אוון נפטר בפיטסבורו שבקרוליינה הצפונית ב-9 באוקטובר 1841. הוא נטמן בכנסייה האפיסקופלית סנט ברתולומאו שבעיר.
ג'ון אוורט ואן אלן היה מודד קרקעות, סוחר ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו יורק.
הוא כיהן כחבר המפלגה הפדרליסטית בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ואן אלן נולד ב-1749 בקינדרהוק שבפרובינציית ניו יורק, בנם של אדם ומרי ואן אלן.
לאחר שסיים את לימודיו הפך לחקלאי.
בהמשך עבר לדיפריסטוויל, שם המשיך לעסוק בחקלאות ושירת גם במשרות מקומיות שונות, ובהן שופט שלום.
בנוסף היה מעורב בעבודות הנדסה אזרחית ומדידות קרקע.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת כחייל פשוט (טוראי) ברגימנט השביעי של מיליציית מחוז אולבני (רגימנט בפיקודו של אברהם ואן אלסטיין).
ואן אלן נישא לאן פריינמוט בשנת 1771. לזוג היה ילד אחד, אוורט, שהיה למעשה אחיינו ואותו אימצו.
בשנת 1790 מדד את תחום העיירה גרינבוש, ובהמשך הפעיל בה חנות כללית.
ואן אלן החזיק במשרות פוליטיות שונות במדינת ניו יורק, ובשנת 1791 שימש כשופט עוזר במחוז רנסלר.
בשנת 1793 נבחר כנציג מחוז הקונגרס השביעי של ניו יורק, מחוז שזה עתה הוקם, ונבחר מחדש פעמיים.
הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1793 ועד 3 במרץ 1799. לאחר מכן כיהן כחבר האספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1800 ו־1801.
ואן אלן נפטר בדיפריסטוויל שבניו יורק ב־27 בפברואר 1807, ונקבר בבית העלמין בלומינגרוב הכפרי בצפון גרינבוש, ניו יורק.
ואן אלן היה בעל עבדים.
בית ג'ון אוורט ואן אלן, שנבנה בזמן כהונתו בקונגרס בפילדלפיה, עדיין עומד בדיפריסטוויל, ונרשם בשנת 2004 במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים.
ג'ון אירווינג , הוא מתאבק וסופר אמריקאי וזוכה פרס אוסקר לתסריט.
ידוע בעיקר בשל ספרו הרביעי, "העולם על פי גארפ", שזכה גם לגרסה קולנועית.
ספרים נוספים שלו שהפכו לסרטים: "מלון ניו המפשייר", "תקנות בית השיכר", "תפילה לאואן מיני" (שעובד לסרט בשם: "סיימון ברץ") ו"אלמנה לשנה אחת" (שעובד לסרט "דלת נסתרת").
אירווינג נולד ב-1942 וגדל בניו המפשייר בבית הספר אקסטר, שבו אביו היה מורה להיסטוריה רוסית.
הוא מתגורר לסירוגין בטורונטו ובדרום ורמונט.
נשוי בשנית, אב לשני בנים, קולין וברנדון, מנישואיו הראשונים, ולאוורט, מנישואיו השניים.
החל מתאבק בשנת 1956, כשהיה בן 14. השתתף בטורניר האחרון בגיל 34, הוסמך כשופט בגיל 23, כשכבר היה נשוי ואב לקולין.
המשיך לאמן עד גיל 47, גם לאחר שכבר התפרנס מכתיבה.
לדבריו, היה תלמיד גרוע בבית הספר, עקב דיסלקסיה, שלא אובחנה בזמנו, ובגלל שגיאות הכתיב הרבות שלו נשלח לפסיכולוג.
לדבריו, בנוסף לקשייו בלימודים, הוא בילה את רוב זמנו בקריאת ספרים, דבר שהוביל לכך שנאלץ להישאר שנת לימודים נוספת.
לדבריו, קרא כבר בתיכון את כל הסופרים שעתידים להשפיע עליו בהמשך חייו.
לאחר התיכון התקבל לאוניברסיטת פיטסבורג, אך לאחר שבתיכון היה קפטן נבחרת היאבקות, שם היה רק מחליף והשתתף במהלך כל העונה בטורניר אחד בלבד.
הוא החליט לעזוב את האוניברסיטה ולחזור לניו המפשייר.
לאחר שנה באוניברסיטת ניו המפשייר, שגם בה לא היה מרוצה (לאוניברסיטה לא הייתה כלל נבחרת היאבקות, והוא השתתף בטורנירים כמתאבק לא משויך), נסע לתוכנית לימודי חוץ בווינה.
לדברי אירווינג, לא ידע דבר על אנטישמיות עד שהגיע לווינה, שם פעמים רבות חשבו שהוא יהודי, משום ששם משפחתו נפוץ כשם פרטי של יהודים.
שותפו לחדר היה סטודנט אמריקאי גבוה, בלונדיני ויהודי.
כך שהם פיתחו להם הרגל, שכאשר היה אפילו שמץ של טון אנטישמי בהתנהגות כלפי אירווינג, הוא נהג לומר בגרמנית "הוא היהודי, אידיוט שכמוך".
כשחזר לווינה כדי לקדם את ספרו תפילה לאואן מיני, העלה את נושא האנטישמיות והסובלנות של הווינאים כלפי גזענות וגלוחי הראש.
הוא גם ציין את העובדה שמאז שנודע תפקידו של קורט ולדהיים במלחמת העולם השנייה, עלתה הפופולריות שלו בווינה.
התקשורת לא אהבה את הביקורת הזאת.
את הסיפור הקצר הראשון שלו פרסם אירווינג בהיותו תלמיד תואר ראשון, ותמורתו קיבל 1,000 דולר.
בשנת 1968 קיבל 7,500 דולר כמקדמה על ספרו הראשון, ממנו נמכרו 8,000 עותקים.
בעת כתיבת ארבעת ספריו הראשונים עבד במקביל במשרה מלאה.
התפרנס מהוראת כתיבה יוצרת ואימון נבחרות היאבקות.
אחד ממוריו לכתיבה יוצרת היה קורט וונגוט, שהשפיע עליו.
לדבריו, בהיאבקות, כמו בכתיבה, יש לו "שמינית כישרון ושבע שמיניות משמעת".
את בניו, קולין וברנדון, אימן להיות אלופי היאבקות, שהוא לא זכה להיות.
תקנות בית השיכר (1985) (The Cider House Rules), אירווינג כתב גם תסריט לסרט בשם זה
ג'ון איימרי , בוגד בריטי בשירות התעמולה של גרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה.
ג'ון איימרי נולד בשנת 1912, בן ללאופולד איימרי, מדינאי בריטי מהמפלגה השמרנית, ממנסחי הצהרת בלפור ולימים חבר הפרלמנט הבריטי ושר לענייני הודו ובורמה (אמו הייתה ממשפחה יהודית מומרת, אך איימרי האב הסתיר זאת כל חייו).
כאביו לפניו, למד איימרי בבית הספר רב-הייחוס הארו, ובגיל צעיר נכנס לעסקים, אך בשנת 1936 נאלץ להכריז על פשיטת רגל.
באותה שנה נסע לספרד ונלחם במסגרת כוחותיו של הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים בספרד, ואף שימש כקצין מודיעין בכוחות האיטלקיים שנלחמו בספרד (לכאורה כמתנדבים).
בספרד הכיר איימרי את ז'אק דרואה, המנהיג הפשיסטי הצרפתי, וביחד נסעו שניהם לאוסטריה, לצ'כוסלובקיה, לאיטליה ולגרמניה.
לבסוף התיישב איימרי בצרפת שתחת שלטון וישי.
עד מהרה מצא כי שלטון זה מתון מדי בעיניו ועשה מאמצים, שלא נשאו פרי, לעזוב את צרפת.
הגרמנים פנו אליו בהצעה שיותר לו לעזוב את צרפת ולבוא לגרמניה כדי לשרת את מנגנון התעמולה הנאצי.
רק ב-1942 הצליחו הגרמנים לקבל היתר משלטונות וישי ליציאתו מצרפת.
בהגיעו לברלין החל לשדר שידורי תעמולה נאציים באנגלית.
בשנת 1943 הקים בחסות הנאצים יחידה שנקראה "הלגיון הבריטי של סנט ג'ורג'".
איימרי ניסה לשכנע שבויי מלחמה בריטים להצטרף ליחידתו על מנת לצאת ולהילחם בברית המועצות.
למעשה נוצרה היחידה לא בגין צורך צבאי אמיתי, אלא על מנת שתשמש כלי תעמולה בידי הנאצים.
היחידה לא כללה יותר מעשרות אנשים.
לבסוף החליטו הגרמנים כי שירותו זה של איימרי לא נחוץ להם עוד, והיחידה שולבה במסגרת הוואפן אס אס בשם "החיל הבריטי החופשי" (British Free Corps).
בחודשי המלחמה האחרונים עבר איימרי לאיטליה, שם שידר נאומי תעמולה ברדיו האיטלקי.
בחודש אפריל 1945 נתפס בידי פרטיזנים איטלקים והוסגר לידי הבריטים.
בנובמבר 1945 הועמד לדין באשמת בגידה.
חלק מהמידע להאשמתו הושג על ידי מרג'רי בות'.
הוא הודה בכל סעיפי האישום.
נטען כי עשה זאת כדי לחסוך מבני משפחתו את הסבל הכרוך במשפט ממושך.
איימרי נידון למוות והוצא להורג בתלייה בכלא וונדסוורת' (Wandsworth) בלונדון ב-19 בדצמבר 1945.
איבאן דמיאניוק (באוקראינית: Іван Миколайович Дем'янюк; 3 באפריל 1920 – 17 במרץ 2012) היה אוקראיני משתף פעולה עם השלטון הנאצי במלחמת העולם השנייה אשר שימש כשומר ואפן אס אס מחנה ההשמדה סוביבור.
לאחר המלחמה היגר לארצות הברית וקיבל אזרחות אמריקנית, שנשללה ממנו בהמשך עקב גילוי עברו המוסתר והשקרים בשאלון ההגירה.
נגד דמיאניוק התנהלו שתי פרשיות משפטיות בינלאומיות, אשר התמקדו בפשעיו במהלך השואה, ובשאלה המורכבת של זיהויו.
הפרשה הראשונה התרחשה בישראל בין השנים 1986–1993. דמיאניוק הוסגר לישראל והועמד לדין על פי חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, בחשד כי הוא "איוואן האיום", שומר ידוע לשמצה במחנה ההשמדה "טרבלינקה", שנודע באכזריותו.
הוא הורשע בבית המשפט המחוזי בשנת 1988 ונידון למוות, אך בערעור בפני בית המשפט העליון זוכה מחמת ספק.
הזיכוי ניתן לאחר שבמהלך התפרקות ברית המועצות התגלו ראיות חדשות שהצביעו על אדם אחר, איוואן מרצ'נקו, כמבצע פשעי "איוואן האיום" בטרבלינקה.
לאחר מכן, בין השנים 2009–2012, התנהלה פרשה נוספת בגרמניה.
שם, דמיאניוק הועמד לדין על בסיס שירותו המוכח כשומר במחנה ההשמדה "סוביבור", שירות שהוגדר כסיוע לרצח של כ-29 אלף יהודים.
בשנת 2011 הוא הורשע ונגזרו עליו חמש שנות מאסר.
עם זאת, הוא נפטר במרץ 2012 בטרם הספיק ערעורו להתברר, ועל כן מבחינה טכנית היה בחזקת חף מפשע.
איוון דמיאניוק נולד בשנת 1920 בכפר דוּבּוֹבִי מַחַרִינְצִי (Дубові Махаринці) שבאוקראינה.
משהפסיק את לימודיו לאחר 4 שנות לימוד עבד כנהג טרקטור בקולחוז.
בשנת 1940 גויס לצבא האדום, ובמהלך הקרבות מול הוורמאכט המתקדם, נפצע בגבו ואושפז.
עם החלמתו הוחזר לחזית, ובחודש מאי 1942 נפל בשבי הגרמנים בקרב קרץ' שהתנהל בחצי האי קרים.
הוא הועבר עם שבויים אחרים למחנה השבויים רובנו, במערב אוקראינה, ולאחר מכן למחנה השבויים בקרבת העיר חלם, בפולין.
על האירועים שהתרחשו החל מתאריך זה ועד לסיום המלחמה נחלקו התביעה וההגנה במשפטו בישראל.
התביעה טענה כי זמן מסוים לאחר נפילתו של דמיאניוק בשבי, הוא התגייס כוואכמן (שומר) לחילות העזר האוקראינים, שפעלו במזרח אירופה וסייעו לגרמנים.
לאחר גיוסו, הוא הוכשר כאחד ממתנדבי טרווניקי במחנה האימון של האס אס בטרווניקי ושימש כשומר במחנות ההשמדה סוביבור וטרבלינקה.
דמיאניוק טען ששהה במחנה השבויים עד שגויס בעל כורחו לצבא ולאסוב, צבא שהורכב מחיילים סובייטיים שבויים.
בפועל, עשה דמיאניוק מעט מאוד במסגרת זו, לטענת הסנגוריה.
לאחר המלחמה, במאי 1945, הגיע דמיאניוק למחנה העקורים בלנדסהוט שבבוואריה.
מיולי 1947 שימש כנהג משאית בחברה אמריקנית ברגנסבורג.
במחנה עקורים הכיר אישה אוקראינית והשניים נישאו.
בספטמבר 1949 הגיע הזוג לאולם.
באוקטובר 1950 הגיש דמיאניוק בקשה להגר לארצות הברית, אך סורב בגלל החשש שהוא חולה שחפת.
בסוף ינואר 1952 היגרה המשפחה מגרמניה לארצות הברית בדרך הים.
בארצות הברית השתקעה המשפחה בקליוולנד, אוהיו, ודמיאניוק עבד כפועל במפעל הרכבת מכוניות של חברת "פורד".
בשנת 1958 קיבל אזרחות אמריקנית.
בשנת 1975 הגיש עיתונאי אוקראיני למשרד המשפטים בארצות הברית רשימה, ובה 75 שמות של אזרחי ארצות הברית, ילידי אוקראינה, שלטענתו שיתפו פעולה עם הנאצים במלחמת העולם השנייה.
אחד מהשמות היה שמו של ג'ון דמיאניוק, שלטענתו היה ואכמאן (משתף פעולה פעיל) במחנה ההשמדה סוביבור.
במסדר זיהוי, שנערך בישראל באמצעות תמונות, זיהו עדים, ניצולי טרבלינקה, את תמונתו של דמיאניוק כ"איוון האיום", שומר ידוע לשמצה מטרבלינקה.
לנוכח הזיהוי ביקשה הפרקליטות בארצות הברית לבטל את אזרחותו של דמיאניוק, בטענה כי שיקר בשאלון ההתאזרחות.
במהלך שנת 1980 העבירה ברית המועצות לפרקליטות בארצות הברית תצלומי תעודות של אוקראינים, ששירתו בחילות העזר של הנאצים, וסיימו את הקורסים שערך האס אס במחנה טרווניקי.
לדעת החוקרים בארצות הברית, נמצאה זהות בין הפרטים באחת התעודות לבין פרטיו של דמיאניוק.
ב-23 ביוני 1981 קיבל בית המשפט בארצות הברית את הבקשה, והורה על שלילת אזרחותו וגירושו מארצות הברית.
דמיאניוק ועורכי דינו ערערו, אך ערעורם נדחה.
באוקטובר 1983, הגישה ישראל בקשה להסגיר את דמיאניוק.
והבקשה נענתה בסוף שנת 1985.
על פי תיאור התביעה בישראל, איוואן האיום היה כינויו של שומר במחנה ההשמדה טרבלינקה (שנקרא כך בדומה לאיוואן הרביעי שליט רוסיה).
איוואן האיום שיתף פעולה מרצונו עם הנאצים, וביצע פשעים רבים באכזריות רבה.
הוא דחס בכוח יהודים לתאי הגזים תוך התעללויות, ולאחר מכן הפעיל אותם.
מדי פעם היה לוקח קורבנות מתאי הגזים אותם היה רוצח בעצמו בהתעללויות.
בנוסף הוא הואשם בהתעללות ורצח של אסירים יהודים מקבוצות העבודה במחנה.
נטען כי הוא רצח בהתעללויות אסירים שברחו מהמחנה, וגם היה מראשי המלקים של אסירים שקיבלו עונשים שונים, לעיתים עד מוות.
איוון היה שותף לרציחתם של מאות אלפי יהודים.
בסעיף 76 בכתב האישום נכתב: .
דמיאניוק הוסגר לישראל ב-28 בפברואר 1986, ובאותה שנה הוגש נגדו כתב אישום: תיק פלילי 373/86. ג'ון דמיאניוק הואשם על ידי התביעה כי הוא "איוון האיום".
בפברואר 1987 הועמד דמיאניוק לדין בישראל.
דמיאניוק הכחיש כל קשר למחנה.
המשפט התנהל בהרכב מיוחד של בית המשפט המחוזי בירושלים בו היו השופטים דב לוין, צבי טל ודליה דורנר.
התובעים היו פרקליט המדינה יונה בלטמן והתובע המוביל מיכאל שקד.
הסנגורים היו מארק אוקונור ויורם שפטל.
כל הנאמר במשפט תורגם לאוקראינית ולאנגלית בתרגום סימולטני על ידי חברת "חבר תרגומים", לטובת הסנגור אוקונור והתקשורת הזרה.
דמיאניוק הוחזק בבידוד, אך בתאו היה רדיו.
הוא קרא עיתון, למד עברית ומדי פעם ניתן לו לשוחח עם בני משפחתו בטלפון.
לאחר משפט מתוקשר, שארך יותר משנה, דן בית הדין את דמיאניוק למוות לאחר שקבע שזהותו הוכחה.
הקביעה התבססה על עדויות או תצהירים של 11 ניצולי השואה ושל סַמָּל אס אס גרמני (שהעיד בברלין) ששירת יחד איתו בסוביבור, שהצביעו על כך שהוא אכן "איוואן האיום".
בינתיים נפלה ברית המועצות והתובע מיכאל שקד יצא להביא עדויות חדשות מארכיונים שם.
לדבריו, "הגיע אליי מידע לפיו בברית המועצות התנהל משפט של פושע מטרבלינקה והעידו שם הרבה ואכמנים [שומרים במחנות].
הרעיון הזה, שיש חומר שלא הגיע אלינו, הטריד את מנוחתי בתור משרת ציבור.
אמרתי לעצמי שאם אני יודע את זה - אני צריך להגיע לשם...
בכל החומר הזה לא מצאו את השם דמיאניוק, וזה יצר את הספק שהוביל לזיכוי.
אני מאמין שבית המשפט העליון נקלע לסיטואציה שאני בעוונותי יצרתי אותה".
ב-29 ביולי 1993 פסק הרכב בן חמישה שופטים של בית המשפט העליון בראשותו של נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר, סגנו מנחם אלון, השופט אהרן ברק, השופט יעקב מלץ והשופט אליעזר גולדברג שזיהויו של דמיאניוק כ"איוואן האיום" מוטל בספק, ועל כן הוא זכאי מחמת הספק.
זאת הגם שאין ספק בשקריות גרסתו של דמיאניוק, לפיה העביר את המלחמה כשבוי, היות שלכל הפחות סייע לנאצים בעת ששימש כשומר במחנות.
בסיום פסק הדין נכתב: בספרו על המשפט, ציין שפטל כי גם אם זיכויו של דמיאניוק בערעור נבע מזיהויו של "איוואן האיום" כאיוואן מרצ'נקו, הרי יש בכך להראות כי זיהוי דמיאניוק כ"איוואן האיום" במשפט הראשון לא התבסס על ראיות מספקות.
עתירות להעמדתו לדין של דמיאניוק באשמת היותו ואכמן בסוביבור נדחו על ידי בג"ץ, לנוכח התנגדותו של היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, שחשש מזיכוי נוסף.
דמיאניוק גורש בחזרה לארצות הברית ב-22 בספטמבר 1993 וב-1998 הושבה לו אזרחותו האמריקאית.
בשנת 2002 אישר בית משפט אמריקאי לשלטונות לשלול את אזרחותו של דמיאניוק על פי ראיות חדשות שנמצאו לפיהן שימש כשומר במחנות ההשמדה סוביבור ומיידנק.
בדצמבר 2005 החליט בית המשפט להגירה בארצות הברית על גירושו לאוקראינה.
עורך דינו טען כי באוקראינה צפוי דמיאניוק לסכנת מוות בשל מצבו הרפואי, אך בית המשפט האמריקאי דחה טענה זו.
ב-19 במאי 2008 דחה בית המשפט העליון של ארצות הברית את הערעור שהגיש דמיאניוק על כוונת שלטונות ההגירה לגרשו לאוקראינה, ארץ מוצאו.
הערעור לבית המשפט העליון הוגש לאחר שכשנה וחצי קודם לכן דחה בית משפט בערכאה נמוכה יותר ערעור דומה שהגיש בעניין.
בנובמבר 2008 הוגש דו"ח ראשוני של היחידה הגרמנית לחקר פשעי השואה, ובו הוכחות לכאורה לפשעים שביצע דמיאניוק, ולמעורבותו ברצח אסירים יהודים במחנה הריכוז וההשמדה סוביבור בתקופת השואה.
משרד המשפטים האמריקני פתח בהליכים להסגרתו למדינה זרה.
עם זאת, לא נקבע לאיזו מדינה יוסגר - לאוקראינה, ארץ מוצאו, לפולין, שבה פעל מחנה סוביבור או לגרמניה.
ב-11 במרץ 2009 הודיעו שלטונות גרמניה כי בית משפט במינכן הוציא צו מעצר נגד דמיאניוק בגין יותר מ-29 אלף עבירות של סיוע לרצח, אך הפעם האישום מתייחס לתקופה אחרת (ממרץ ועד סתיו 1943), בה שירת, לפי החשד, במחנה סוביבור.
ב-1 במאי בית משפט פדרלי לעתירות במדינת אוהיו דחה סופית את עתירתו של דמיאניוק נגד הסגרתו לגרמניה.
ב-12 במאי, לאחר מאבק משפטי ארוך, דמיאניוק הועלה למטוס, והוסגר לגרמניה.
משפטו החל ב-30 בנובמבר 2009, והוחלט על זירוז הליכי המשפט בעקבות מצבו הבריאותי הרופף של דמיאניוק.
בינואר 2011 הוגש נגדו בספרד כתב אישום בגין שירות במחנה הריכוז פלוסנבירג בבוואריה שבדרום גרמניה, והוצא צו מעצר אירופי המבקש מגרמניה להסגירו לספרד.
ב-12 במאי 2011 הורשע דמיאניוק על ידי בית המשפט בגרמניה באשמת סיוע לרצח של למעלה מ-28,000 יהודים בעת ששירת כוואכמן במחנה סוביבור, ונגזרו עליו חמש שנות מאסר.
בית המשפט קיבל את טענתו של דמיאניוק שהיה שבוי מלחמה, אך גם מצא ששירת בסוביבור בתקופה האמורה - בניגוד לעדותו וגם בניגוד לטענה שבגינה נשפט בארץ ונידון בערכאה ראשונה למוות - שכן לפי הכרעת הדין הוא כלל לא היה בטרבלינקה בזמן שתחילה נטען שהיה איוון האיום.
אף על פי שאין עדויות למעשי פשע שביצע בסוביבור, עצם העובדה ששימש חלק ממערכת ההשמדה הנאצית מספיקה כדי להרשיעו.
בית הדין פסק שאף על פי שדמיאניוק התנדב לשירות בסוביבור כשבוי מלחמה, בריחת וואכמן מסוביבור הייתה אפשרית ודמיאניוק צריך היה לנסות לעשות כך.
גם התביעה וגם ההגנה הגישו ערעור על גזר הדין.
בית המשפט החליט שדמיאניוק חסר אזרחות, ואין חשש שימלט מגרמניה, ועל כן הורה על שחרורו ממעצר עד לקבלת החלטה בערעור.
הוא שהה בבית אבות עד מותו ב-17 במרץ 2012, בגיל 91, בטרם נידון הערעור.
על פי החוק הגרמני, דחיית הערעור היא תנאי להרשעה.
כתוצאה מכך נותר דמיאניוק בחזקת חף מפשע.
בינואר 2020 פורסמו לראשונה תמונות שצילם סגן מפקד מחנה סוביבור, בהן נראה אחד השומרים שמעבדה לזיהוי פלילי בגרמניה זיהתה כדמיאניוק בסבירות 'קרובה לוודאי'.
בשנת 2019 עלתה בנטפליקס מיני-סדרה דוקומנטרית בת 5 פרקים, "איוון האיום" המגוללת את חשיפתו, מעצרו ומשפטיו של דמיאניוק.
ג'ון לנגשו אוסטין היה פילוסוף של השפה.
חיבורו המרכזי הוא "איך עושים דברים עם מילים".
אוסטין נולד בלנקסטר ב-1911 ולמד בבליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד.
הוא שירת ב-MI6 בזמן מלחמת העולם השנייה, ובסיום שירותו מונה לפרופסור בקתדרה לפילוסופיה של המוסר באותה אוניברסיטה.
תרומתו העיקרית היא בטביעת המושגים "מבע ביצועי" (פרפורמטיבי) ו"פעולת דיבור" (speech act).
מאמרו "משמעותה של מילה" הוא ויכוח נגד פילוסופיה שנקודת מוצאה היא ניסיון להבין את משמעות המילה.
לטענת אוסטין, אין דבר שהוא פשוט "המשמעות של מילה x".
בשל כך עלינו להיזהר כשאנו משתמשים במילים במנותק מהשימוש הרגיל שלהן.
אוסטין מספק דוגמאות כיצד שימוש זה עשוי לגרום לבעיות פילוסופיות.
במאמר "בקשה לתירוצים" (A plea for excuses), אוסטין מדגים את שיטתו הפילוסופית.
הוא משתמש בסוג של משחק מילים כדי לפתח את המשמעות של מושג מפתח.
אוסטין נעזר במילון כדי לבחור רשימה של מילים שקשורות למושג מסוים, ולאחר מכן מחפש בו את פירושיהן.
הוא המשיך בתהליך זה עד שהמילים התחילו לחזור על עצמן, וכך מצא למעשה "משפחת מילים" שקשורה למושג המפתח.
ספרו "איך עושים דברים עם מילים" (How to Do Things with Words) הוא כנראה חיבורו המשפיע והידוע ביותר.
אוסטין מצביע על העובדה שפילוסופים של השפה מתמקדים בטענות (statements), כלומר משפטים המתארים עובדות ועשויים לשיטתם להיות אמיתיים (true) או שקריים (false).
אך יש קבוצה של אמירות שעל-אף שהן נראות מבחינה דקדוקית כטענות, אינן למעשה מתפקדות ככאלה.
את הקבוצה הראשונה הוא מכנה "מבעים קביעתיים" (constative utterances), ואת הקבוצה השנייה "מבעים ביצועיים" (performative utterances).
מבעים ביצועיים אינם מדווחים על עובדה אלא שבעצם אמירתם מבוצעת פעולה מסוימת.
דוגמאות שאוסטין מביא הן "אני קורא לספינה זו 'המלכה אליזבת'" בעת טקס הטבלה (חניכה) של ספינה; "אני מוכן ומזומן (לשאת אישה זו לאשתי החוקית)" (I do) כתשובה לכומר במהלך חתונה; או "אני מוריש את שעוני לאחי" במסגרת צוואה.
המשותף לדוגמאות אלה הן שאינן משפטים המתארים מצב עניינים חיצוני להם, אלא שבעצם אמירתם הדובר מבצע את הפעולה המתוארת (מעניק שם, מתחתן, מצווה על ירושה).
כתוצאה מכך, מבעים ביצועיים אינם אמיתיים (true) או שקריים (false), אך הם יכולים להצליח או להיכשל.
אוסטין מכנה מבעים מוצלחים "שמחים" (happy) ומבעים כושלים "בלתי שמחים" (unhappy).
למשל, אם המבע "אני מסכים" נאמר על ידי החתן בטקס חתונה כשלצידו עומדת בובה, אז המבע הביצועי יהיה "ריק" (void), וכך גם יהיה אם אדם יצווה להוריש שעון לאחיו כשאין לו שעון או כשאין לו אח.
בהמשך הספר אוסטין דוחה את הדיכוטומיה בין מבעים קביעתיים ומבעים ביצועיים.
הוא מראה שאין קריטריון דקדוקי שיבחין ביניהם, ושבכל מבע יש אלמנט קביעתי, כלומר כזה שאמור להיות הולם לעובדות, ואלמנט ביצועי, כלומר שיכול להיות מוצלח או כושל.
הוא מנסח תורת מעשי דיבור (speech acts) שלפיה כל אקט דיבור נחלק לשלושה ממדים, שלושה מעשים שונים בעת ובעונה אחת:
מעשה לוקוציוני (locutionary act): הדובר משמיע צלילים מסוימים, שהם מילים בעלות משמעות בשפה, ובכך אומר משפט שהוא בעל מובן ומתייחס לאובייקטים שונים (מובן והוראה).
מעשה אילוקוציוני (illocutionary act): הדובר מבצע פעולה מסוימת בעצם אמירת המבע.
דוגמאות: טוען, שואל, מתנצל, מבטיח, פוקד או מאיים.
מעשה פרלוקוציוני (perlocutionary act): הדובר יוצר השפעה או אפקט על קהל השומעים באמצעות המבע.
דוגמאות: משכנע, מטעה, מרגיע, מבהיל, או מניע לפעולה.
הוגים רבים בפילוסופיה האנליטית ומחוצה לה הושפעו מעבודה זו, התייחסו אליה, או השתמשו באוצר המילים ובמושגים שהיא מציעה.
ביניהם אפשר למנות את תלמידו ג'ון סרל, וכן את ז'אק דרידה, פייר בורדייה, וג'ודית באטלר.
אוסטין, ג' ל, איך עושים דברים עם מילים, תרגום: גיא אלגת, עריכה מדעית: ענת מטר, הוצאת רסלינג, תל אביב, 2006
סר ג'ון אליוט גרדינר הוא מנצח בריטי בולט.
התפרסם ביותר בניצוח על מוזיקת בארוק בכלים אותנטיים.
לגרדינר יש יותר מ-250 הקלטות.
הוא ייסד את מקהלת מונטוורדי ואת סולני הבארוק האנגליים.
רשימת הקלטותיו מקיפה יצירות החל מקלאודיו מונטוורדי וכלה בבנג'מין בריטן וכוללת, מלבד מוזיקה עתיקה ומוזיקת בארוק, שבהן הוא נודע ביותר, גם מגוון רחב מן התקופה הקלאסית במוזיקה ומן המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית.
בין היצירות שהקליט תשע הסימפוניות של בטהובן, "קללת פאוסט" של ברליוז ו"פלסטף" של ורדי.
כמנצח אורח הופיע גרדינר עם כמה מן התזמורות הראשונות בחשיבותן בעולם, ביניהן תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת קליבלנד, תזמורת הקונצרטחבאו והפילהרמונית של וינה.
התנסותו הראשונה של גרדינר במוזיקה הייתה בעיקר בשירה עם משפחתו ובמקהלת הכנסייה של עיר הולדתו.
בהמשך ללימודי מוזיקה בכוחות עצמו ולנגינה בכינור, החל ללמוד ניצוח בגיל 15. לאחר סיום לימודיו התיכוניים, למד היסטוריה, ערבית וספרדית של ימי הביניים בקינג'ס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופת לימודיו לתואר ראשון בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', החל בקריירה של מנצח בביצוע Vespro della Beata Vergine של קלאודיו מונטוורדי משנת 1610, בקפלת קינגס קולג', ב-5 במרץ 1964. ביצוע זה הוביל, או מילא תפקיד חשוב, בייסוד מקהלת מונטוורדי, שעמה הופיע לראשונה בלונדון, בויגמור הול בשנת 1966.
בתקופת לימודיו בקיימברידג' ניצח גרדינר על זמרי אוקספורד וקיימברידג' במסע קונצרטים במזרח התיכון.
אחרי קבלת תואר מוסמך בהיסטוריה, המשיך גרדינר בלימודי המוזיקה בקינג'ס קולג' לונדון אצל תרסטון דארט ובפריז אצל נדיה בולאנז'ה, שהמוזיקה שלה השפיעה עליו מגיל צעיר מאוד.
ב-1968 ייסד את תזמורת מונטוורדי.
ששינתה את שמה, עם המעבר מכלי נגינה מודרניים לכלים אותנטיים בשנת 1977, לסולני הבארוק האנגליים.
בשנת 1969 ניצח גרדינר לראשונה על אופרה, בביצוע חליל הקסם מאת מוצרט באופרה הלאומית האנגלית.
כעבור ארבע שנים, ב-1973, הופיע לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בניצוח על איפיגניה בטאוריס של גלוק.
"סולני הבארוק האנגליים" הופיעו עמו לראשונה באופרה בשנת 1977, בפסטיבל למוזיקה עתיקה של אינסברוק, בביצוע אותנטי של אציס וגלתיאה מאת הנדל.
הופעתו הראשונה בארצות הברית הייתה בשנת 1979, כאשר ניצח על התזמורת הסימפונית של דאלאס.
משנת 1980 עד 1983 כיהן כמנצח הראשי של תזמורת הרדיו של ונקובר בקנדה.
גרדינר נודע בהימנעותו מביצוע המוזיקה של ריכרד וגנר: "אני באמת מתעב את וגנר - כל מה שהוא מייצג - ואני אפילו לא מאוד אוהב את המוזיקה שלו".
בשנת 2024 פוטר ג'ון אליוט גרדינר מסולני הבארוק האנגליים וממקהלת מונטוורדי על כך שהכה לזמר בס במהלך הופעה.
גרדינר היה נשוי לכנרת אליזבת וילקוק משנת 1981 עד 1997; נולדו להם שלוש בנות.
2001 נשא לאישה את איזבלה דה סאבאטה, נכדתו של המנצח ויקטור דה סאבאטה.
בזמנו הפנוי, גרדינר מנהל בצפון דורסט חווה אורגנית, שהקים דודו-זקנו, המלחין הנרי בלפור גרדינר.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כמר האמפריס בסיטקום הבריטי "מישהו מטפל בך?" בין השנים 1972 ל-1985, ובסדרת הבת "Grace and Favour".
אינמן נולד בפרסטון, בלנקשייר שבאנגליה.
כשהיה בן 12 עברה משפחתו לבלקפול, שם אמו ניהלה אכסניה ואביו היה ספר.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה ב-1970 בסדרה "Two In Clover".
ב-1972 התבקש להופיע בצילומי הפיילוט של "מישהו מטפל בך?".
הופעתו כללה תפקיד זוטר, אולם במהרה הוא התבקש לצעוד לקדמת הבמה, ודמותו קיבלה "נפח".
אינמן גילם את "מיסטר המפריז" בתפקיד שבו התנסה במציאות, שכן בגיל 17 עבד בעיצוב חלונות ראווה.
תפקידו כמר המפריז זיכה אותו בתואר "איש השנה ב-BBC" בשנת 1976, וקוראי ה-TV TIMES זיכו אותו בתואר "האישיות הקומית".
בשנים 1980–1981 כיכב גם בגרסה האוסטרלית של הסדרה ובשנת 1977 בסרט המבוסס על הסדרה.
לאחר סיום התוכנית, נודע שמו של אינמן כאמן פנטומימה בסוגה הנקראת pantomime dame, והופיע בלמעלה מ-40 הפקות.
ב-2004 הופיע שוב בטלוויזיה בסדרות "Doctors" ו-"Revolver".
ב-23 בדצמבר מיסד את יחסיו עם בן זוגו מזה 35 שנה, רון לינץ'.
בשנותיו האחרונות סבל מהתרופפות מצב בריאותו.
ב-1993 הובהל לבית חולים לאחר התקף ברונכיט, ובשנת 1995 התמוטט בזמן הופעה.
ב-2001 אושפז עקב קשיי נשימה.
בדצמבר 2004 נאלץ לבטל הופעה עקב דלקת כבד, ולאחר מכן לא עבד עוד.
בגיל 71 נפטר בבית החולים "סיינט מרי" בלונדון.
ג'ון פרנסיס אושיי הוא מאמן כדורגל וכדורגלן עבר אירי המשמש כיום כמאמנה הזמני של נבחרת אירלנד.
כשהיה בן 17 חתם אושיי על חוזה מקצועני עם מנצ'סטר יונייטד.
את הופעת הבכורה שלו ערך אושיי במשחק גביע הליגה מול אסטון וילה ב-1999. בתחילת דרכו הוא לא הרבה לשחק ביונייטד, ואף הושאל למשך תקופות קצרות לבורנמות' ואנטוורפן.
בתחילת עונת 2002/2003, בה זכתה יונייטד באליפות, הוא קיבל יותר דקות משחק והתבלט בכך ששיחק בעמדות אחדות ובהן מגן שמאלי, מגן ימני, בלם קדמי וקשר אחורי.
בעונת 2003/2004 הושעה ריו פרדיננד בעקבות כישלון בבדיקת סמים, ואושיי תפס את מקומו במרכז ההגנה וסייע ליונייטד להעפיל לגמר גביע ה-FA ולנצח את מילוול בתוצאה 3–0.
אושיי ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת אירלנד ב-15 באוגוסט 2001, כאשר עלה כמחליף במשחק הביתי מול נבחרת קרואטיה.
הופעה זו לא הייתה טובה מבחינתו כיוון שבזמן הפציעות ביצע עבירה שזיכתה את קרואטיה בבעיטת עונשין, שבזכותה הצליחו הקרואטים להשוות את תוצאת המשחק.
בעונת 2004/2005 הוא לא היטיב לשחק, ואף היה מועמד לעבור לניוקאסל יונייטד או ליברפול.
אחת מנקודות השיא של אותה עונה הייתה ניצחון החוץ 4–2 על ארסנל, שבו הבקיע אושיי את השער הרביעי לאחר שהטעה את השוער מנואל אלמוניה.
אושיי זכה ליותר הזדמנויות בעונת 2005/2006 בעקבות פציעתו של גארי נוויל.
ב-4 בפברואר 2007 הוא החליף את השוער אדווין ואן-דר-סאר במהלך משחק מול טוטנהאם הוטספר.
במהלך המשחק הוא הצליח לעצור שער של עמיתו לנבחרת רובי קין.
חודש אחד לאחר מכן הוא הבקיע שער ניצחון נגד ליברפול במשחק הליגה שנערך באצטדיון אנפילד, לאחר שעלה כמחליף במקום ויין רוני.
שער זה היה חשוב כיוון שזיכה את יונייטד בשלוש נקודות ליגה נוספות במאבק על האליפות לעונת 2006/2007. במשחק מול אברטון הוא הצליח להציל את היונייטד מהפסד לאברטון באחד המשחקים האחרונים של העונה, לאחר שהבקיע שער כתוצאה מהשמטת הכדור על ידי שוער אברטון.
משחק מקביל בין צ'לסי לבולטון וונדררס הסתיים בתיקו 1 - 1, כך שהשער של אושיי סייע ליונייטד להגדיל את הפער מצ'לסי.
במהלך עונת 2007/2008 הוא הוצב באופן זמני בעמדת חלוץ החוד בעקבות בעיית פציעות קשה שפקדה את חלוצי היונייטד.
כתוצאה מכך הוא הגיע להישג של משחק בכל אחת מהעמדות האפשריות במנצ'סטר יונייטד.
ב-23 בנובמבר 2007 הוא האריך את חוזהו ביונייטד עד לשנת 2012. לאורך העונה הוא עלה כמחליף במספר משחקים, וסייע ליונייטד לזכות בדאבל של אליפות וליגת האלופות.
הוא זכה לענוד את סרט הקפטן בפעם הראשונה במהלך ההפסד הביתי לקובנטרי סיטי במסגרת הסיבוב הרביעי של גביע הליגה.
ביולי 2011 חתם אושיי בסנדרלנד.
ג'ון הבקיע את שערו הראשון בסנדרלנד בעונת 2012/2013 מול טוטנהאם בהפסד 1–2. ביוני 2018 חתם ברדינג לעונה אחת.
ב-30 באפריל 2019, ביום הולדתו ה-38, הכריז על פרישה ממשחק פעיל, וחמישה ימים לאחר מכן ערך את משחקו האחרון.
ב-23 ביולי 2019 מונה למאמן רדינג, הקבוצה שבמדיה פרש פחות משלושה חודשים קודם לכן.
ב-28 בפברואר 2024 מונה למאמנה הזמני של נבחרת אירלנד.
ג'ון אלברט אלווי הבן, הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL.
משנת 2011 מכהן כסגן נשיא והמנהל המקצועי של קבוצת דנוור ברונקוס.
אלווי, יליד בפורט אנג'לס, וושינגטון, החל את קריירת הפוטבול שלו באוניברסיטת סטנפורד שם שיחק כקוורטרבק עד שסיים את לימודיו לתואר בכלכלה ב-1983. בשנתו האחרונה הגיע למקום השני בהצבעה לזכייה בגביע הייזמן.
בדראפט של שנת 1983 נבחר אלווי בבחירה הראשונה של הדראפט על ידי בולטימור קולטס, אלווי הודיע כי יסרב לשחק עבור הקולטס והם נאלצו להעבירו בטרייד לדנוור ברונקוס.
ב-1986 הוביל אלווי את הברונקוס למשחק הסופרבול.
על אף שכיכב במשחק בו מסר שתי מסירות לטאצ'דאון ורץ עם הכדור לטאצ'דאון נוסף, הפסידו הברונקוס במשחק לניו יורק ג'איינטס.
ב-1987, נבחר ל-MVP של ה-NFL והוביל בשנית את הברונקוס לסופרבול XXII.
למרות יתרון מוקדם ברבע הראשון הפסידו הברונקוס במשחק לוושינגטון רדסקינס.
ב-1990 הוביל את הקבוצה לסופרבול XXIV בו הפסידו לסן פרנסיסקו 49'.
לאחר שלושה הפסדים במשחקי הסופרבול, העפילו הברונקוס לסופרבול XXXII בו ניצחו את גרין ביי פאקרס.
בעת קבלת גביע וינס לומברדי, הכריז בעלי הברונקוס, פאט בוולן "זה בשביל ג'ון".
שנה אחר כך העפילו שוב לסופרבול.
במשחק ניצחו את אטלנטה פלקונס וזכו בפעם השנייה ברציפות בסופרבול.
אלווי נבחר ל-MVP של משחק הסופרבול.
משחק זה היה המשחק הרשמי האחרון של אלווי, שפרש בסוף עונה זו.
בשנת 2000 נבחר להיכל התהילה של פוטבול המכללות וב-2004 נכנס להיכל התהילה של הפוטבול המקצועני.
מאז פרישתו הפך להיות אחד מבעלי קבוצת הפוטבול באולמות סגורים קולורדו קראש מליגת ה-AFL.
ב-2011 מונה לסגן נשיא והמנהל המקצועי של קבוצת דנוור ברונקוס.
במסגרת זו בחר להחתים את הקוורטרבק פייטון מאנינג שחזר מפציעה ממושכת.
הקבוצה זכתה בעונת 2016 בסופרבול 50.
בדצמבר 2024 פורסם כי אלוויי עומד במרכז סרט תיעודי שיעלה בנטפליקס ויעסוק בחייו של אלוויי על המגרש ומחוצה לו, כולל גיוסו לשחק בייסבול עבור ניו יורק יאנקיז, השתתפותו באחד המשחקים הגדולים בהיסטוריית הפוטבול במכללות, וזכיותיו בסופרבול.
ג'ון אזומי (ביפנית: 安住 淳; נולד ב-17 בינואר 1962) הוא פוליטיקאי יפני, שר האוצר בממשלת יפן לשעבר, וחבר בבית הנבחרים של יפן מטעם המפלגה הדמוקרטית.
אזומי נולד במחוז מיאגי, והוא בוגר אוניברסיטת ואסדה.
לאחר סיום לימודיו עבד אזומי ב-NHK, גוף השידור הציבורי של יפן, מ-1985 ועד 1993. בשנה זו הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים בתור עצמאי, אך נכשל.
לאחר מכן הצטרף ל"מפלגה החדשה המובילה" והיה שותף לייסוד המפלגה הדמוקרטית ב-1996. בבחירות הכלליות של אותה שנה קיבל אזומי מושב בבית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית, ובספטמבר 2011 התמנה לשר האוצר תחת ראש הממשלה יושיהיקו נודה.
ב-24 בספטמבר 2012 הודיע אזומי שהוא פורש מתפקיד שר האוצר, וזאת על מנת להתמנות לתפקיד סגן המזכיר הכללי של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1 באוקטובר החליפו קוריקי ג'וג'ימה בתפקיד שר האוצר של יפן.
ג'ון אוונס פיפי אטא מילס היה פוליטיקאי ומדינאי מגאנה, הנשיא של גאנה בשנים 2009–2012. לפני כן כיהן כסגן נשיא בשנים 1997–2001 בימי כהונתו האחרונה של הנשיא ג'רי רולינגס.
הוא היה חבר במפלגת הקונגרס הלאומי דמוקרטי NDC מיסודו של רולינגס.
היה משפטן בהכשרתו ופרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת אקרה.
ד"ר ג'ון אטא מילס היה הנשיא השלישי של "הרפובליקה הרביעית" בגאנה והנשיא הראשון של גאנה שנפטר בעת כהונתו.
ג'ון אטא מילס נולד בשנת 1944 בטרקווה באזור המערב של גאנה, אז המושבה הבריטית "חוף הזהב".
היה בן למשפחה המשתייכת לאתניה פאנטה וגדל בעיר אקומפי אוטואם שבאזור המרכז.
למד בבית הספר אצ'ימוטה, שם סיים בגרות בשנת 1963. בהמשך למד באוניברסיטה של גאנה בלגון אותה סיים בשנת 1967 תואר ראשון במשפטים.
לאחר מכן נסע ללונדון, בה למד בבית הספר לכלכלה ומדעי המדינה.
כמו כן הוא סיים תואר דוקטור למדעי המשפט PhD בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון.
עבודת הדוקטורט שלו דנה בתחום המיסוי הפיתוח הכלכלי.
השכלתו ותפקידיו האקדמיים זיכו אותו מאוחר יותר בעת פעילותו הפוליטית בכינוי "The Prof" ("הפרופסור").
מילס התחיל את הקריירה האקדמית שלו כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה של גאנה בלגון.
הוא לימד שם ובמוסדות נוספים להשכלה גבוהה בארצו למשך -25 שנה.
בשנת 1971 קיבל מלגת פולבריט שאיפשרה לו לעבוד וללמד תקופת-מה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד.
בשנים 1979-1978 ביקר כפרופסור אורח בבית הספר למשפטים טמפל בפילדלפיה ובשנים 1986-1985 באוניברסיטת ליידן בהולנד.
בשנים 1970–1980 פרסם מאמרים בעיקר בתחום המיסוי.
פרט לפעילותו האקדמית, בימי שלטונו של הנשיא רולינגס בשנים 1993-1986 מילא פרופ' מילס את התפקיד של נציב בפועל של רשות המיסים של גאנה ובשנים 1996-1993 את תפקיד הנציב המכהן.
החל משנת 1992 היה פרופסור שלא מן המניין למשטים באוניברסיטה של גאנה.
לקראת הבחירות הנשיאותיות בשנת 1992 מפלגת "הקונבנציה הלאומית" NCP כרתה ברית עם מפלגת "הקונגרס הלאומי דמוקרטי" NDC.
השליט לשעבר, הלטננט ג'ון ג'רי רולינגס החליט לרוץ לנשיאות בבחירות חופשיות, כשלצידו רץ לתפקיד סגן הנשיא הלידר של NCP, קאו נקנסן ארקה.
הם זכו בבחירות ואחרי שנת 1992 כיהן ארקה כסגן נשיא בשנים 1996-1992 לצד הנשיא רולינגס.
אולם ב-29 בינואר 1996 מפלגתו של ארקה, NCP, עזבה את הברית עם NDC והתאחדה עם "מפלגת הקונבציה של העם" PCP, על מנת להקים מחדש את "מפלגת הקונבנציה של העם" CPP.
ארקה הציג בבחירות בשנת 1996 את מועמדותו לנשיאות מטעם CPP מול רולינגס.
בבחירות רולינגס בחר לרוץ הפעם יחד עם פרופ' מילס כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
עם ניצחונם של רולינגס ומילס, הפך מילס לסגן נשיא של גאנה בשנים 2000-1996.
אחרי סיום כהונתו השנייה כנשיא נבחר של רולינגס, בשנת 2000 נבחר מילס למועמד לנשיאות מטעם מפלגת בקונגרס הלאומי דמוקרטי NDC מול נציג המפלגה הפטריוטית החדשה NPP מן האופוזיציה, ג'ון אגייקום קופואור.
קופואור ניצח בסיבוב הראשון ב-7 בדצמבר 2000 של הבחירות עם 48.4% מהקולות מול 44.8% בעד מילס.
בסיבוב השני ב-28 בדצמבר 2000 ניצח קופואור על ידי זכייה ב-56.9% מהקולות והושבע כנשיא ב-7 בינואר 2001.
בדצמבר 2002 נבחר מילס למנהיג מפלגתו NDC .
הוא ניסה שוב את מזלו בבחירות לנשיאות בשנת 2004 אך נוצח על ידי הנשיא המכהן, ג'ון קופואור שהצליח לזכות ב-52.45% מהקולות מן הסיבוב הראשון.
ב-21 בדצמבר 2006 שוב נבחר מילס למועמד מפלגת NDC לנשיאות עם 81.44% מהקולות, רחוק מאוד מיריביו, אקוואו ספיו-גארברה, אלהאג' מהאמה אידריסו ואדי אנאן.
בחירות בשנת 2008 רץ מילס לנשיאות תחת הסיסמה "אדם טוב יותר בשביל גאנה טובה יותר" ומצע המבטיח שינוי.
אומרים שרמת חייהם הידרדרה בשמונה השנים האחרונות.
אז אם גאנה היא מודל לצמיחה, הדבר אינו מתורגם למשהו מורגש אצל האנשים".
בסיבוב הראשון הוביל יריבו נאנא אקופו אדו (בנו של השפוט והנשיא לשעבר אדווארד אקופו אדו) עם 49.13% מהקולות מול 47.92% מהקולות בעד מילס.
אולם התקיים סיבוב שני ב-28 בדצמבר 2008 מילס הוביל במספר קטן של קולות, אך בגלל קשיים בביצוע ההצבעה במחוז החדש טיין, באזור ברונג-אהאפו, ועדת הבחירות החליטה שתתקיים הצבעה נוספת רק במחוז זה ב-2 בינואר 2009 והיא תקבע את התוצאות הסופיות של הבחירות.
בסופו של דבר ניצח מילס עם
גם בזמן כהונתו כנשיא חלה צמיחה כלכלית ואף הפכה גאנה ליצרנית נפט.
כמה חודשים לפני מותו זכה מילס לשבחים מהנשיא האמריקאי אובמה על הנהגתו הדמוקרטית.
מילס תרם גם להידוק הקשרים הכלכליים של ארצו עם סין.
הספיק להיבחר דרך פריימריס למועמד מפלגתו בבחירות הבאות לנשיאות, מול יריבתו, אלמנתו של ג'רי רולינגס, נאנה קונאדו אגיימאנג רולינגס.
ג'ון אטא מילס היה נשוי לארנסטינה נאדו מילס, מחנכת, ולזוג יש בן, סאם קופי אטא מילס.
מילס היה ביחסי ידידות עם ט.ב.
ג'ושואה, שהכריז עצמו "נביא", וניהל את הכנסייה הקרויה "סיינגוג" ("בית הכנסת" (The Synagogue)), כנסיית כל האומות, בלגוס, ניגריה.
מילס שיחק הוקי ושחה, ובצעירותו היה חבר הקבוצה הלאומית להוקי של גאנה.
היה חבר בהנהגת המועדון "אקרה הארטס אוף אוק" ואוהד של מנצ'סטר יונייטד.
מילס נפטר ביולי 2012 בבית החולים הצבאי 37 באקרה, שלושה ימים אחרי יום הולדתו ה-68.
ככל הנראה מותו נגרם בשל סרטן הגרון, שבגינו קיבל טיפולים בארצות הברית.
לפי דיווחי בי.בי.סי סבל בחודשים באחרונים מקשיים בקולו.
במקומו הושבע לנשיא זמני סגן הנשיא, ג'ון דרמאני מהאמה.
טקס ההלוויה התקיים בככר העצמאות של אקרה בנוכחות כ-50,000 אנשים, כולל 18 ראשי מדינות אפריקאיות, מזכירת המדינה של ארצות הברית, הילרי קלינטון, ומשלחות מ-64 ארצות.
ג'ון ג'יימס אוסבורן היה מחזאי, תסריטאי, שחקן תיאטרון ומבקר בריטי.
מחזהו "הבט אחורה בזעם", שכתב ב-1956, שינה את פני התיאטרון האנגלי.
אוסבורן נולד בדצמבר 1929 בלונדון.
הוא היה בנם של תומאס גודפרי אוסבורן, פרסומאי ממוצא וולשי ושל נלי ביאטריס, שהייתה ברמנית.
אוסבורן העריץ את אביו ושנא את אמו, עליה כתב שלימדה אותו את "הגורליות שבשנאה...
הוא תיאר אותה כ"צבועה, שקועה בעצמה, ערמומית ואדישה".
תומאס נפטר ב-1941 והשאיר לבנו ביטוח חיים שאפשר לו לממן את לימודיו בבית הספר הפרטי בלמונט קולג' במחוז דבון.
הוא החל את לימודיו ב-1943 אך גורש מבית הספר בקיץ 1945 לאחר שחבט במנהל בית הספר, שהכה אותו משום שהאזין לפרנק סינטרה בשידור רדיו.
תעודת בית הספר הייתה התעודה הרשמית היחידה שרכש.
אוסבורן חזר לגור עם אמו בלונדון ובמשך זמן קצר ניסה לעסוק בעיתונאות.
בעקבות הכרות עם להקה נודדת של שחקנים החל להיות מעורב בתיאטרון כמנהל במה וכשחקן.
הוא הצטרף ללהקה של אנתוני קרייטון (Anthony Creighton) וניסה את כוחו בכתיבת מחזות.
את המחזה הראשון "The Devil Inside Him", "השטן שבתוכו", כתב בשיתוף פעולה עם המנטורית שלו סטלה לינדן, שגם ביימה אותו ב"תיאטרון רויאל" (Royal) שבהאדרספילד (Huddersfield).
בתקופה זו נשא לאישה את פמלה ליין.
את המחזה השני "Personal Enemy", "אויב אישי", כתב יחד עם אנתוני קרייטון (שאיתו כתב גם את "כתובת על קברו של ג'ורג' דילון") והוא הוצג בתיאטראות אזוריים.