tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כוחות הביטחון של ניגריה הגדילו את הבעיה על ידי שימוש בבתי ספר כבסיסים צבאיים, והכניסו את הילדים לסיכון נוסף להתקפה מצד הארגון האסלאמי המזוין.
האג'נדה של הארגון נוגדת את הערך הבסיסי המשותף לכל אדם, כאדם בעל הזכות להגשמה עצמית, להעצמה ולעלייה בסולם החברתי באמצעות החינוך.
מנקודת מבט של זכויות אדם, החינוך הוא זכות מפתח אשר פותחת את ההנאה מזכויות אדם אחרות.
העליות והמורדות של בוקו חראם שינו באופן דרמטי את חייהן של אלפי נשים ונערות, ולעיתים קרובות גרמו להן מרצון או בכוח להיכנס לתפקידים בארגון.
חלקן הצטרפו לארגון כדי להימלט ממצבן החברתי; חלקן נחטפו ושועבדו.
שבע שנים של מלחמה גרמו סבל מגדרי.
למרות הפטריארכליות, העוני, השחיתות, הנישואין המוקדמים ובעיות ממושכות, נשים רבות ראו הזדמנות בהצטרפות לבוקו חראם לקדם את חירויותיהן או לצמצם את מצוקותיהן.
ארגון הטרור החל לחטוף נשים ונערות הן למטרות פוליטיות והן למטרות רווח.
אירוע מוכר שנעשה על ידי הארגון הוא חטיפת הנערות בניגריה ב-14 באפריל 2014. חמושים מהארגון חטפו 276 תלמידות אשר ייעודו למכירה בשוק לשפחות.
אירוע זה גרם למחאה ולזעזוע רב בעולם ובעקבות כך, נשלח סיוע בין-לאומי לניגריה במטרה להשיב את הנערות.
בוקו חראם ידוע בשימוש שלו בנשים וילדות כמחבלות מתאבדות.
הארגון חוטף את הנשים הצעירות למספר מטרות עיקריות ובניהן גיוס לכוחות הלוחמים של הארגונים, נישואי כפייה ועבדות מין.
אלו רק שתי דוגמאות לאופן בו הארגון פועל, הורג אזרחים חפים מפשע ופוגע בצורה ישירה ומוחשית בזכות שלהם לחיים.
מ-2014 עד אמצע שנת 2015 לפחות 2,000 נשים וילדות נחטפו על ידי מחבלי הארגון.
כתגובה על סירובן להתאסלם, נשים רבות היו נתונות להתעללות פיזית ופסיכולוגית, עבודת כפייה, השתתפות בפעולות צבאיות, כולל נשיאות תחמושת או פיתוי גברים למארב והתעללות מינית.
בנוסף, כחלק מתפקידן, הן נדרשו לבשל, לנקות ולבצע מטלות ביתיות נוספות.
אחרות שימשו כסבלות שנשאו את השלל שנגנב על ידי המורדים מכפרים ועיירות.
רוב החטיפות התקיימו בדרום בורנו והקורבנות היו נוצריות.
הן העידו על כי החטיפה הייתה לא רק על בסיס מין, אלא גם בגלל הדת שלהן.
צעירה אחת שהוחזקה במחנה ליד גבוזה תיארה כיצד לוחמים הניחו לולאה על צווארה ואיימו עליה במוות עד שתתכחש לדתה.
אחרות סבלו שוב ושוב בהצלפות, במכות או במוות אלא אם כן התאסלמו ועמדו בכללי ההלבשה האסלאמיים, כגון לבישת רעלה או חיג'אב.
כאשר אחת הקרבנות, נערה בת 15 התלוננה בפני אחד ממפקדי בוקו חראם כי היא ושאר הבנות החטופות היו צעירות מדי לנישואין, המפקד הצביע על בתו בת ה-5 וענה לה שאם הבת שלו התחתנה בשנה שעברה, נערה בת 15 לא צעירה מדי כדי להינשא.
נשים ונערות נוספות אמרו כי נראה שחלק ממפקדי בוקו חראם ניסו להגן עליהן מפני אלימות מינית.
עם זאת, תועדו גם שמונה מקרי אלימות מינית שבוצעו על ידי לוחמי בוקו חראם; רוב מקרי האונס התרחשו לאחר שהקורבנות אולצו להתחתן.
אינוס הנשים והנערות שנחטפו על ידי בוקו חראם לא פורסם בשל תרבות השתיקה, סטיגמה ובושה.
נשים נוספות מספרות כי לאחר המעצר הראשוני שלהן על ידי הארגון הן אומנו לירות בנשק ולהפעיל פצצות.
צעירה סיפרה לאמנסטי אינטרנשיונל שהיא אומנה כלוחמת ונשלחה להוציא מתקפה חמושה על הכפר שלה.
פגיעה בחופש תנועה וזכות לחירות
קשה להעריך כמה אנשים בדיוק נחטפו על ידי בוקו חראם במרוצת השנים.
ההערכות של גורמים שונים מגיעות למספרים של אלפי אנשים.
בוקו חראם אימץ לעצמו דרך לחימה וגיוס כוח אדם וכספים באמצעות חטיפות.
נשים רווקת וילדות הן רוב הנחטפות, עליהן נכפה להינשא עם מחבלי ארגון הטרור או להצטרף לשורותיו.
בנוסף, הארגון כולא אלפי אזרחים במחנות וערים תחת הנמצאות תחת שליטתו.
לרוב האזרחים מוחזקים בבתים גדולים, בתי-כלא או בניינים אחרים תחת אבטחה חמושה.
הארגון עוצר גברים בגיל המתאים ללחימה, את אלו שמשאיר בחיים הוא מכניס לבתי כלא שונים.
בעיר באמה גברים הוחזקו בבית-כלא מספר שבועות עד שלבסוף הוצאו להורג.
באזורים שונים תחת שליטת בוקו חראם חל איסור על יציאה מערים עצמן ואף לנוע בתוכן.
במקרים מסוימים נאמר לאזרחים כי עליהם לבחור אם להישאר בביתם ולהצטרף לשורות הארגון או לעזוב את מקום מגוריהם.
בנוסף, ארגון הטרור מכוון את תקיפותיו גם לכפרים שאין בהם נוכחות צבאית.
בדוחות של אמנסטי נכתב שהארגון מטיל פחד באזרחים, יורה למוות במי שנסה לברוח מהם ומוציא להורג גברים וילדים.
המסר העיקרי של אחד ממנהיגיה הקודמים של בוקו חראם היה להרוג כל נוצרי ולפוצץ כל כנסייה.
בוקו חראם כאמור מחזיק באידאולוגיה אסלאמיסטית סונית קיצונית אותה הוא מפיץ ולפיה פועל.
אזרחים הנמצאים בשטחו ונחשבים כמתנגדים לאידאולוגיה, מסומנים כ"לא מאמינים" ובכך הופכים למטרה לגיטימית לאלימות.
נוצרים רבים סיפרו לארגון אמנסטי אינטרנשיאונל כי הם חושדים שחברים בקהילה המוסלמית מיידעים את הארגון הקיצוני היכן הנוצרים מתגוררים, או לכל הפחות לא מודיעים מראש על מתקפה מתוכננת.
דבר זה יצר מתח בין הקהילות והרס את היחסים בניהם.
יש הטוענים כי ניגריה היא המקום המסוכן ביותר להיות בו נוצרי.
בשנת 2015, נרצחו 7,000 איש על ידי בוקו חראם, ויותר ממחצית מהם – היו נוצרים.
פעולות הארגון פוגעות בד בבד בסוגים שונים של זכויות אדם.
לדוגמה, בהקשר הדתי, נשים שחירותן נגזלה מהן ונישאו בכפייה לפעילי הארגון נכפו להמיר את דתן ובכך חופש הדת נגזל מהן.
בנוסף, מאחר שהאוכלוסייה שהוגדרה כ"לא מאמינים" הופכת למטרה לגיטימית לאלימות מצד בוקו חראם, ברור כי מתקיימת אפליה מובהקת בין מאמינים ללא מאמינים וכי חופש הדת של האינדיבידואל נפגע.
"בוקו חראם: הנערות החטופות", דוקומנטרי, HBO, 2018
בוקר טי וושינגטון "בוקה" וייט – 26 בפברואר 1977) היה גיטריסט וזמר דלתא בלוז.
הכינוי "בוקה" הוא שיבוש פונטי של השם שניתן לו בלידתו, על שם המנהיג האפריקאי אמריקאי בוקר טי.
השם "בוקה" הופיע לראשונה על אלבום שהקליט בשנת 1937. וייט נודע בנגינתו בסגנון סלייד בגיטרת רזונטור מסוג "נשיונל סטיל", בפריטה עוצמתית בטפיחות על המיתרים ובקולו הרם.
וייט נולד ליד אברדין (מיסיסיפי) או ביוסטון (מיסיסיפי).
אמו הייתה אחותה של סבתו של הזמר והגיטריסט בי בי קינג.
וייט החל כנגן כינור בריקודים והושפע מחלוץ הבלוז צ'רלי פטון לעבור לנגן בגיטרת סטיל (וייט אף נהג לספר שפגש את פטון, למרות שאין לסיפור סימוכין).
בשנת 1930 ראה אור תקליטו הראשון בתקליטי ויקטור בסגנון קאנטרי בלוז וגוספל בסגנונו של וילי ג'ונסון העיוור תחת השם "וושינגטון וייט".
ב-1937 עבר לשיקגו בהזמנתו של ביג ביל ברונזי והוציא לראשונה תקליט תחת השם "בוקה וייט".
כשנה מאוחר יותר נאסר לשלוש שנים בכלא Parchman Farm במיסיסיפי בעוון הריגה.
ב-1939 הקליטו אותו בכלא ג'ון ואלן לומקס (בכינוי שניתן לו בכלא "Washington Barrelhouse White" כלומר וושינגטון בית מרזח).
בעת שריצה את עונשו היה תקליטו "Shake 'Em on Down" ללהיט.
אולם עקב דעיכת העניין בבלוז לקראת סוף שנות הארבעים, נאלץ וייט לעבוד כפועל במפעל לייצור טנקים.
וייט "התגלה מחדש" ב-1963 על ידי אנשי דור הביט שהתלהבו מסגנון הבלוז השורשי והמחוספס שלו.
בוב דילן ביצע שנה קודם לכן גרסת כיסוי לשירו של וייט Fixin' to Die Blues (השיר שובץ באלבומו הראשון, בוב דילן).
ג'ון פייהי ואד דנסון (Ed Denson) יצאו לחפש את מוזיקאי הבלוז המסתורי שחיבר את השיר, ושהכל היו סבורים שמת.
הם מצאו אותו בממפיס, טנסי ובסוף 1963 כבר הקליט וייט תקליט חדש ובו השיר "".
עד מהרה הקליט וייט שלושה אלבומים נוספים, שהאחרון והמשובח בהם היה התקליט הכפול "Sky Songs" שראה אור ב-1965. מאותה עת ועד סוף ימיו הופיע וייט בפסטיבלי פולק ובלוז ברחבי ארצות הברית ואירופה.
בשנות השבעים הופיע עם האולין וולף ובי בי קינג.
ב-2012 נבחר השיר Fixin' to Die Blues בביצועו להיכל התהילה של פרס גראמי.
להקת לד זפלין ביצעה שני שירי על בסיס שירו "Shake 'Em on Down".
בּוֹקוּ נוֹ פִּיקוֹ (ביפנית: ぼくのぴこ, בתרגום חופשי: הפיקו שלי) היא סדרת אנימת הנטאי מסוג שוטאקון, יאוי ואוטוקונוקו (בנים שדומים לבנות מבחינה חיצונית) שנוצרה על ידי סטודיו Natural High.
המפיק תיאר את הסדרה בתור "אנימת השוטאקון הראשונה".
הסדרה כוללת בתוכה שלושה פרקי אנימה, כרך קצר של מאנגה, משחק וידאו וחבילה של אוסף של שירים.
בגלל העלות הגבוהה של הפקת אנימה מסוג זה, הדמויות והתוכן נבדקו מספר רב של פעמים לפני שההפקה החלה.
פיקו (ぴこ) הוא ילד בלונדיני העובד במשרה חלקית בבר של סבו בקיץ.
הוא לעיתים קרובות שוחה, בדרך כלל בעירום או עם תחתוני ספידו כחולים.
פיקו לובש בגדי נשים מאז שטאמוטסו נתן לו כמה בתור מתנה.
פגוע מהחשש שטאמוטסו לא יגדיר את מערכת היחסים ביניהם, הוא קוצץ מספר קצוות מהשיער שלו ובורח, אם כי מאוחר יותר טאמוטסו מוצא אותו בחוף הים.
בקיץ הבא, הוא מבחין בצ'יקו ששוחה בעירום.
זמן קצר לאחר מכן, הוא וצ'יקו הופכים לחברים, מכנים אחד את השני "אוני-צ'אן" (אח גדול ביפנית) ויוצרים מערכת יחסים מינית ביניהם.
בפרק השלישי בזמן שהוא וצ'יקו מדברים בטלפון בדרכם לפגישה הוא שם לב לנפילות חשמל רבות, ומבחין בקוקו שוחה בעירום על גג של בניין, מאוחר יותר עובר לגור יחד עם צ'יקו במקלט של קוקו, עד אז הוא סבור שהיא בת, עד שבלילה הוא רואה אותו מאונן ומגלה את מינו האמיתי.
נתפס כ"מנהיג" החבורה שלו עם צ'יקו וקוקו.
מדובב על ידי מאריקו סאקואו.
טאמוטסו (タモツ) הוא אדם צעיר שנמשך מינית לפיקו.
טאמוטסו הוא לקוח קבוע בבר "ביבי".
סבו של פיקו מציע שיבלו יחד כיוון שהוא בודד, וטאמוטסו סבור שפיקו הוא בת, עד שכשהם מבלים הוא מגלה שהוא בן, אבל ממשיך את מערכת היחסים לאחר שמגלה את המין האמיתי של פיקו.
הוא קונה לפיקו בגדי נשים, כולל שרשרת קולר ותחתוני נשים שאותם טאמוטסו משכנע את פיקו ללבוש.
הוא רואה בפיקו כלא יותר מאובייקט מיני, אף על פי שלאחר מכן הוא מראה סימני דאגה לאחר שפיקו נעלם.
אף על פי שבסופו של דבר הוא משקם את יחסיו עם פיקו, הוא נעדר מהפרק השני והשלישי של האנימה.
אוג'יאי-סאן (おじいさん) הוא סבו של פיקו שמנהל בר גדול בשם "ביבי" 'יקו (ちこ) הוא ישבדרך כלל ריק מלקוחות.
כשטאמוטסו מבקר אותו בקיץ, הוא מביא איתו את פיקו לעזור בתור מלצר בעודו לובש סינר ורוד.
הוא מפגיש בין טאמוטסו לפיקו ומציע להם לבלות זמן ביחד.
ילד ברונטי שגר עם אחותו בבית גדול באזור יער מבודד ומפתח מערכת יחסים מינית עם פיקו בפרק השני.
הוא צעיר יותר ופחות מנוסה מינית מפיקו.
הוא בדרך כלל משחק בחוץ בעירום וכן צופה בסודיות באחותו מאוננת.
בפרק השלישי מתגלה כבעל חולשה למכונות מנוף ושחקן מעולה, ועובר לגור יחד עם פיקו במקלט של קוקו.
צ'יקו הוא הצעיר ביותר בחבורה ומבחינה ויזואלית, צ'יקו הוא הגברי ביותר מבין שלושת חבריו, שיערו הכי קצר ובגדיו עדיין גבריים באופן יחסי (כאשר הוא לובש שמלות הוא מעדיף שמלות עם הרבה טול ומלמלות וסיכות וסרטים גדולים לשיער, אבל כל בגדיו היו בצבע כחול או שחור).
מאנקו (נקראת בידי פיקו וצ'יקו אונה-סאן (お姉さん), אחות גדולה ביפנית)0 היא אחותו הגדולה של צ'יקו.
ככל הנראה מפני שהיא דואגת לצ'יקו וגרה במקום מבודד היא נראית מתוסכלת מינית ומאוננת בקביעות.
קיבלה את פיקו כבן בית מיד עם הגעתו למיקום מגוריהם, כנראה כי שמחה כי צ'יקו מצא חבר בן גילו שישמור עליו בטוח, מוגן ועסוק.
לאחר שנראתה על ידי הבנים דרך סדק בתקרה, היא הסיבה העקיפה של ניסוייהם במין.
יש לה אוסף גדול של בגדי פטישיזם וצעצועי מין שפיקו וצ'יקו משתמשים בהם ללא רשותה.
מאוחר יותר היא מאוננת מעבר לפינה מהבנים כאשר היא מוצאת אותם עוסקים בפעילות מינית עם חזרתה מהמכולת.
קוקו הוא ילד עם שיער ארוך ושחור שפיקו וצ'יקו פוגשים בפרק השלישי.
חי במקלט נטוש אותו הוא מילא בחפציו האישיים ומזמין את פיקו וצ'יקו לגור איתו.
הם סבורים שקוקו היא בת, עד שבלילה פיקו רואה אותו מאונן ומגלה את מינו האמיתי.
קוקו מיד לאחר מכן מפתח מערכת יחסים מינית עם פיקו וצ'יקו, חולק איתם את בגדי הנשים שלו ומספר להם סיפורים.
לאחר שבטעות קוקו גורם לכמה חיכוכים ביחסיהם, קוקו מחליט להרחיק את עצמו מפיקו וצ'יקו, אך הם מצאו אותו שוב במגדל טוקיו עקב סיפור שסיפר להם על פיות הלילה של מגדל טוקיו והם מגלים שהוא בעצמו "פיה".
קוקו הוא המבוגר ביותר בחבורה ומבחינה ויזואלית הוא הנשי ביותר- שיערו הכי ארוך והוא מעולם לא לבש משהו "גברי" (למעשה, הדבר היחיד שמסגיר את מגדרו הוא איבר מינו, שגם לא הובא לידיעת יתר חבריו עד אמצע הפרק)
4 פרקי אובות שוחררו בסך הכל לסדרה "בוקו נו פיקו".
כל פרק בוים על ידי קאטסויושי יאטאבה והופק על ידי Natural High.
הפרק הראשון יצא לאור ב-DVD ב-7 בספטמבר 2006 על ידי Soft On Demand.
הפרק השני יצא לאור ב-19 באפריל 2007 והפרק השלישי יצא לאור ב-9 באוקטובר 2008.
מהדורת באנדל שכללה את שני הפרקים הראשונים ודיסק הפסקול שיצא לאור ב-19 באפריל 2007. ב-11 בנובמבר 2007 יצא לאור פרק רימייק לראשון עם תסריט שונה.
פרק זה היה היחיד שהותאם לצפייה לאנשים מתחת לגיל 18.
כרך מאנגה קצר בשם "יום של גשם לפיקו וצ'יקו" (ביפנית: 雨の日のぴことちこ תעתיק: אָמֵה נוֹ הִי נוֹ פִיקוֹ טוֹ צִ'יקוֹ) נכתב על ידי אאיו מאדוקה ויצא לאור בכרך מאי 2007 במגזין "Hanaota".
ב-6 באפריל 2008 המפיק של הסדרה אישר בבלוג שלו שמשחק וידאו (ぴことちこ ショタアイドルのオシゴト) בכיכובם של פיקו וצ'יקו נמצא בפיתוח.
למשחק יש "שיר נושא חדש".
המשחק שוחרר ב-15 באוקטובר 2010.
האוסף גם כולל גרסת קריוקי לכל אחד מהשירים.
בוקאצ'יבצי (באוקראינית: Букачівці; בפולנית: Bukaczowce ; ביידיש: באקשעוויץ) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
בוקאצ'יבצי נזכרת לראשונה בשנת 1438, וזכויות עירוניות הוענקו לה בשנת 1489. העיירה שימשה כמרכז עירוני ליישובים החקלאיים שסביבה, ובזמן מלחמת העולם הראשונה נפגעה קשות מהכיבוש הרוסי.
קהילה יהודית עצמאית התארגנה בעיירה במהלך המאה ה-18, ובמאה ה-19 הגיעה הקהילה לשיאה מבחינת אוכלוסין.
בשנת 1920 פרעו ביהודי העיירה כנופיותיו של סימון פטליורה, תוך אונס נשים רבות.
בשנים שלאחר מכן, עזבו את העיירה כמחצית מיהודיה.
בסיוע הג'וינט השתקמה הקהילה, ובין מלחמות העולם פעלו בעיירה מפלגות ציוניות שונות, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן הנוער הציוני, בית"ר והשחר.
כמו כן, פעל בעיירה בית ספר מרשת תרבות.
מסוף המאה ה-19 ועד 1929 כיהן כרב העיירה אפרים סגל חאמיידס, ואת מקומו מילא הרב צבי שוורץ.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-650 יהודים, קרוב לשליש מסך תושבי המקום באותה עת.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, ביוני 1941, גויסו מספר מיהודי העיירה לצבא האדום, ופנו מזרחה.
ב-3 ביולי נכנסו לעיירה הגרמנים, ועל יהודיה הוטלו שעות עוצר וחובת ענידת סרט עם מגן דוד על הזרוע.
בד בבד, נרצחו בכפרים הסמוכים לעיירה תושביהם היהודים בידי איכרים אוקראינים.
בעיירה עצמה נחטפו יהודים על ידי שוטרים אוקראינים לעבודות כפייה, בהן הוכו והושפלו, ומיהודי העיירה הוחרמו תכשיטים ודברי ערך.
כעבור זמן מה הוקם בעיירה יודנרט, בראשות אמיל קרויז, אשר נצטווה לדאוג למסירת דברי הערך והפרוות של היהודים לשלטונות.
באביב 1942 הועברו לבוקאצ'יבצי כמה מאות מיהודי הסביבה לרבות יהודי ז'ורוב, ותנאי הצפיפות של היהודים בעיירה נעשו קשים יותר.
יהודי העיירה מגיל 15 ומעלה חויבו בעבודות כפייה.
בספטמבר 1942 (יום כיפור תש"ג) התקיימה בעיירה אקציה ראשונה.
יחידת שוטרים מרוהטין יחד עם שוטרים אוקראינים מקומיים הוציאה את היהודים מבתיהם, וערכה בהם סלקציה.
כמה עשרות יהודים שניסו להימלט מהאקציה נורו למוות.
כ-100 עד 300 זקנים, חולים ותשושים הועברו לתחנת הרכבת, ושולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
באוקטובר 1942 הועברו לבוקאצ'יבצי כמה מאות יהודים נוספים מבורשטין, וכעבור ימים אחדים נערכה במקום אקציה נוספת, במסגרתה שולחו לבלז'ץ כמה מאות יהודים נוספים מהעיירה.
בינואר 1943 גורשו אחרוני היהודים בעיירה לגטו רוהאטין, וגורלם היה כגורל יתר יהודי המקום.
כ-20 מיהודי העיירה שרדו את השואה במסתורים וביערות.
בוקובסקו (בפולנית: Bukowsko; ביידיש: בוקאווסק) הוא כפר במחוז סאנוק שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
התיעוד הראשון ליישוב הוא משנת 1361. בשנת 1768 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אשר נלקחו ממנו בשנת 1946. בין השנים 1772 ו-1918 היה היישוב בשליטת אוסטרו-הונגריה.
יהודים התיישבו בבוקובסקו עם מתן זכויות עיר ליישוב, ועד ראשית המאה ה-19 היו כפופים לקהילת סאנוק.
ביישוב פעלו חסידויות שונות, ומשנת 1873 ישב במקום האדמו"ר מאיר יהודה שפירא.
כמו כן כיהן בעיר כרב ואדמו"ר רבי אלעזר ויסבלום.
בעת מלחמת העולם הראשונה נפגעה כלכלת יהודי היישוב, ורבים מבתיהם נשרפו, ובנובמבר 1918 נערכו ביהודי היישוב פרעות מצד איכרי הסביבה.
בעקבות מאורעות אלו, עזבו את היישוב רבים מתושביו היהודים.
בין שתי מלחמות העולם פעלו ביישוב ארגונים ציוניים, וכן תנועת הנוער עקיבא והנוער הציוני.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו להימלט יהודים מבוקובסקו ומהיישובים הסמוכים אליו מזרחה.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים, הוטלו על יהודיו הגבלות תנועה, והם גויסו לעבודות כפייה.
בד בבד, הוטלו על יהודי היישוב תשלומי כופר, ורכושם נבזז.
בחורף 1941-1940 נלקחו יהודים מהכפר למחנות עבודה.
באמצע שנת 1942 רוכזו כ-800 יהודי היישוב וכ-300 יהודים מכפרי הסביבה, וכ-100 מהם נורו בבית העלמין היהודי בכפר.
יתר היהודים הועברו למחנה זאסלאב, וממנו שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
כ-60 יהודים שהושארו בכפר לשם עבודות כפייה הועברו למחנה זאסלאב באוקטובר 1942. בתי הכנסת ובית העלמין שביישוב נהרסו במהלך המלחמה.
יעקב לאוב-קראנצדורף, בנם של שרה לאוב-קראנצדורף לבית ברל ושל אליעזר (לייזר) לאוב-קראנצדורף, נולד ב-1904 בבוקרשט שברומניה.
הוא היה בן תשיעי למשפחה אשר מנתה שלושה עשר ילדים.
אביו היה מוסמך לרבנות ואמו עקרת בית.
פעילותו בעת מלחמת האזרחים בספרד
אחיו התגייסו לעזרתו ושילמו עבורו את שכר הלימודים ודמי מחייה בעת שלמד רפואה בעיר מודנה שבאיטליה.
הוא שב לרומניה בתום לימודיו ונישא לגיזלה לבית גולדשטיין, (אחותו של פעיל השמאל מקס גולדשטיין).
הוא פתח קליניקה פרטית והתמחה ברפואת עור.
קראנצדורף ואשתו היו נאמנים לאידאולוגיה הקומוניסטית והערכים המרכזיים שהנחו אותם היו עזרה לנזקקים ולחלכאים ומאבק למען הצדק האבסולוטי.
בשנת 1932 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של רומניה שפעלה במחתרת.
קרנצדורף לא שקט על שמריו ויחד עם קבוצת רופאים נוספים נסע לספרד לקחת חלק במאבק נגד הפשיזם בעת מלחמת האזרחים ועסק שם בהצלת חיי אדם.
לצד חבריו הרופאים הוא חצה בחשאי את הרי הפירנאים והגיע לספרד.
בספרד חבר לכוחות הרפובליקה שנלחמו נגד הכוחות של פרנסיסקו פרנקו.
עבודתו, לצד הרופאים האחרים אשר הגיעו עמו, כללה טיפול בפצועים בשדה הקרב ובבתי חולים, רבים מהם לוחמים.
בחודש פברואר 1939, עם ניצחון כוחותיו של פרנקו, עזבו המתנדבים את ספרד והגיעו לצרפת, שם הוכנסו למחנות הסגר.
פעילותו כרופא בעת המלחמה בסין 1947-1939
ביוני 1939 בעקבות הטבח היפני בננקינג שבסין הצטרף ד"ר קלז'אן לקבוצת רופאים שמנתה 20 מתנדבים אשר נענו לקריאת ארגונים בריטים ונורווגים למתן עזרה רפואית לסין.
מסע המתנדבים בים נמשך כחודש ימים עד הגעתם לסין.
לבסוף הם הגיעו להונג קונג שם התקבלו בקבלת פנים לבבית.
הם כונו בשם "הרופאים הספרדיים" כיוון שבאו מן החזית האנטי-פשיסטית הספרדית.
בסין זכו לקבלת פנים על ידי סונג צ'ינג-לינג אלמנת ד"ר סון יאט סן, מייסד הרפובליקה הסינית ונשיאה הראשון של סין.
לאחר שאיגפו בדרכם חלקי מדינה שנכבשו על ידי היפנים, הם הגיעו לגואנגג'ואו, שם התמקמו במרכז הפעילות של הצלב האדום הסיני.
רצונם לחבור ליחידות הצבא הקומוניסטי לא התאפשר.
על פי המלצת המנהיג הקומוניסטי צ'ו אן לאיי, קלז'אן הוצב ביחידות הצבא הסיני הכללי.
הוא טיפל בפצועים וחולים בשדה הקרב וכן באוכלוסייה המקומית, במניעת מגפות ועזרה בהכנת צוות רפואי סיני.
בשל מחסור בכוח אדם מיומן ביקש קלז'אן מאשתו גיזלה, אשר הייתה באותה עת ברומניה, לבוא לעזרת העם הסיני.
ב-1940 הגיעה גיזלה לסין והצטרפה לבעלה בעבודתו.
בשנת 1943 חלו בני הזוג (הוא בפעם השנייה) בקדחת חוזרת אנדמית.
גיזלה נפטרה מסיבוכים בלב של מחלה זו.
לימים הקימו הסינים אנדרטה לזכר גיזלה קלז'אן במקום קבורתה המשוער.
כשהחלים, המשיך קלז'אן לעבוד בבית חולים ביונאן.
באוגוסט 1945, לאחר כניעת יפן, קיבל קלז'אן תואר חבר לשם כבוד של הצלב האדום הסיני.
באפריל 1946 החל לעבוד במשרדי אונר"א בדאנגזו כאשר תפקידו היה להעביר ולחלק את כוחות העזר הרפואי, המכשור הרפואי והתרופות לאזורים הנזקקים.
במסגרת עבודתו פגש אחות סינית בשם ג'או ג'ינג פו שלימים נודעה בשם נלי קלז'אן.
היא עבדה בבית חולים של הצלב האדום ועזרה לקלז'אן בתרגום מסמכים רפואיים.
בסוף שנת 1947 עם סיום פעילות אונר"א בסין, חזר הזוג לשאנגחאי שם נפגשו עם סונג צ'ינג-לינג אשר הודתה לקלז'אן על פעילותו וכינתה אותו "חבר העם הסיני".
בשנת 1948 עזב הזוג את סין וחזר לרומניה, עשר שנים לאחר שעזב קלז'אן את מולדתו.
ברומניה כיהן בוקור קלז'אן בתפקידים בכירים במשרד הבריאות והפנים של רומניה ושימש אף סגן שר הבריאות.
אשתו עבדה בין השאר כמתורגמנית וכאחראית על הפרוטוקול בעת ביקורים של משלחות מסין ברומניה.
בשנת 1972 ביקר קלז'אן בסין יחד עם אשתו.
בוקור קלז'אן נפטר בבוקרשט ב-13 בינואר 1975. גופתו נשרפה לפי צוואתו.
בשנת 1986 באשור השלטונות הסינים, הורשתה אלמנתו, שהתאזרחה ברומניה, לשוב לסין והיא התיישבה בשנגחאי.
היא הביאה איתה את אפר גופת בעלה שנקברה מאוחר יותר, בשנת 2008, בפארק המאוזולאום סונג צ'ינג-לינג בשאנגחאי.
ג'או ג'ינג פו-נלי קל'זאן נפטרה בשנת 2014 והובאה לקבורה לצד בעלה המנוח.
1949 - עיטור "הגנת המולדת" (Apărarea Patriei) של הרפובליקה העממית הרומנית, דרגה ג
1971 - "עיטור העמל" (Ordinul Muncii) דרגה ג של הרפובליקה הסוציאליסטית הרומנית
לאחר מותו ממשלת סין הנציחה את פועלו על ידי בניית אנדרטה לזכרו בשאנגחאי ובמקום פועלו בגויינג הוקמה מצבה ואנדרטה לזכרם של הרופאים שבאו לעזרת העם הסיני.
פועלו של בוקור קלז'אן כרופא הונצח בספרים רבים בשפות שונות: סינית, רומנית, אנגלית וגרמנית וכן נכתבו עליו ועל פועלו מאמרים רבים.
בשנת 2014 נערך בשאנגחאי כנס לזכרו במלאת 110 שנה להולדתו.
בשנת 2015, קיבל אחיינו עמנואל דרוקמן, יחד עם צאצאי יתר ה"רופאים הספרדים", מדליית זהב מטעם נשיא סין.
הטקס היה חלק מחגיגות הניצחון בבייז'ין לציון 70 שנה לתום מלחמת יפן סין.
פועלו של קלז'אן יחד ושל רופאים אחרים מתואר בספר בשם : The International Medical Relief Corps in War time in Wartime China 1937 -1945 שנכתב על ידי Robert Mamlok צאצא של אחד מאותם הרופאים
2017 - ביוני נחנכה במוזיאון להיסטוריה של רומניה התערוכה "זכרונות מסין -דוד יאנקו, בוקור וגיזלה קלז'אן"
בוקה צ'יקה (בספרדית: Boca Chica) היא עיר במחוז סנטו דומינגו שברפובליקה הדומיניקנית.
במפקד האוכלוסין של 2010 מספר תושביה עמד על 142,019 תושבים.
בבוקה צ'יקה יש חוף פופולרי הנושא את אותו שם.
החוף שוכן כ-30 קילומטרים מזרחה לסנטו דומינגו בחוף הדרומי של האי היספניולה.
בוקה צ'יקה במקור נוסדה על ידי חואן באוטיסטה ויסיני בורגוס, אשר הקים במקום מטעי הסוכר בתחילת המאה העשרים.
תור הזהב של בוקה צ'יקה היה בשנת 1950, כאשר הדיקטטור רפאל טרוחיו הזמין את בנייתו של מלון מודרני בשם "Hamaca" אשר לאחר מכן הפך למעין סמל.
המלון התפרסם בכך שטרוחיו העניק שם מקלט מדיני לפולחנסיו בטיסטה, לאחר המהפכה הקובנית.
המלון נסגר כמעט מיד לאחר שטרוחיו נהרג במאי 1961, והוא נשאר נטוש במשך יותר מעשרים שנה.
המלון נפתח מחדש בתחילת 1990.
במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, משפחות מוכרות מהרפובליקה הדומיניקנית בנו מספר בתי קיץ לאורך החוף שהיה נגיש רק לבעלי תחבורה פרטית.
אחרי 1970, החוף הפך יותר ויותר פופולרי והתחבורה הציבורית עזרה להפוך את בוקה צ'יקה לחוף עמוס מאוד.
המקום כבר לא מבודד ושקט כפי שהיה בשנות ה-50 וה-60.
המרחק קצר מעיר הבירה, המים הצלולים והחולות הלבנים הפכו את בוקה צ'יקה לאחד מאזורי החוף הצפופים של הרפובליקה הדומיניקנית, במיוחד בסופי שבוע ובחגים.
אפשר ללכת בתוך המים כשהעומק בקושי משתנה, קו המים מגיע אל קו המותניים (או קצת יותר) כל הזמן.
זה החוף הכי ידידותי למשפחה שמטיילת באזור.
בבוקה צ'יקה יש שני איים קטנים, Los Pinos ו-La Matica, ושתי מרינות.
יש במקום הרבה ברים, מסעדות, פיצה, דוכני מזכרות, דוכנים ומוזיקה רועשת כל היום.
בשנים האחרונות העיר הפכה למוצפת תיירים מצפון אמריקה ואירופה, במיוחד במהלך החודשים דצמבר עד אפריל.
בערב, בוקה צ'יקה הופכת לעיר מלאה במסיבות, ברים וזנות.
בוק סרפינג (מאנגלית: BookSurfing) הוא מיזם חברתי-תרבותי בינלאומי, המפגיש בין אנשים המקריאים טקסטים ומשוחחים עליהם.
בכל מפגש משתתפים עד עשרה אנשים.
מרבית המפגשים מתרחשים בבתים פרטיים, וחלקם בבתי קפה, בחנויות ספרים, בספריות, במוסדות דיור מוגן, בבתי מלון ועוד.
הרעיון צמח בישראל ביוני 2013, ומאז התפשט למדינות נוספות ובהן: קנדה, אוסטרליה, ארצות הברית, מקסיקו, אנגליה, אלבניה ועוד.
נכון ל-2018, התקיימו אלפי מפגשים ("סרפים") בהנחיית מאות מנחים ובהשתתפות אלפי אנשים, במאות מיקומים ובעשרות ערים בישראל ובחו"ל.
בכל מקום נשמרים אותם כללים בסיסיים: כל מפגש בוק סרפינג כולל מנחה, כ-7–8 משתתפים בממוצע, מתוכם לפחות אחד שעדיין לא היה בבוק סרפינג, ולפחות אדם אחד (ועל פי רוב יותר מאדם אחד) שאינו מוכר לשאר המשתתפים.
הטקסטים יכולים להיות מכל סוג, ללא מגבלה.
הרעיון לשם "בוק סרפינג" הוא שילוב של מועדוני הקריאה השמרניים משם נלקחה הצורה - מפגשים אינטימיים מבוססי ספרים (על משקל Book Club), יחד עם CouchSurfing, משם נלקח המפגש האקראי עם זרים.
מפגשי בוק סרפינג נועדו לקרב בין אנשים – באמצעות טקסטים, בלי לגבות כסף מהמשתתפים, ובאווירה ידידותית וקשובה.
אנשים, בעלי נקודות מבט שונות על החיים, מביאים איתם טקסטים שקרובים לליבם, ופותחים צוהר לעולם שממנו באו.
דרך החוויה הזאת, ניתן לשלב בטבעיות גם קבוצות מיעוט בחברה וקבוצות מוחלשות בחברה.
אין מאחורי המפגשים כל אג'נדה פוליטית או דתית.
כמיזם דינמי, מאפשרים מפגשי הבוק סרפינג תגובה תרבותית וציבורית מהירה לאירועים, מיד עם התרחשותם.
לדוגמה, עם פטירתו של עמוס עוז, הוצעו מפגשי סרפינג בנושא "עמוס עוז" בכל רחבי ישראל, ואף בחו"ל.
רעיון ה"בוק סרפינג" נהגה על ידי רז ספקטור, שנתן למיזם את שמו וכתב את חוקי הפורמט.
ב-6 ביוני 2013 נערך מפגש הבוק סרפינג הראשון בתל אביב.
במהלך השנה הראשונה נערכו כ-150 מפגשים, תחילה בתל אביב ובירושלים, ולאחר מכן באזור השרון, בגליל העליון, חיפה והקריות וערים נוספות בישראל.
נכון ל-2018 מתקיימים בגוש דן והשרון כ־15 - 20 מעגלי סרף מדי חודש, ובשאר ישראל כ־20 - 25 מעגלי סרף נוספים.
בקבוצות האזוריות השונות בישראל כ-12,000 חברים.
תחילה נערכו המפגשים במרחבים ציבוריים, כגון בתי קפה וחנויות ספרים, ובהדרגה עברו לבתים פרטיים של המשתתפים.
כמו כן, נערכים מפגשים גם בספריות עירוניות, מועדוני נוער, תיכונים, מוסדות דיור מוגן ועוד.
בזמן קיומו, הצליח בוק סרפינג להגיע לאוכלוסיות מגוונות ולהפגיש ביניהן.
לדוגמה, התקיימו מפגשים בין רואים, עיוורים וכבדי ראייה במרכז מרש"ל, המציע חוגים לעיוורים בתל אביב, וכן מפגשים במועדונית של עמותת אנוש בירושלים ובתל אביב, במרכזי הצעירים של עמותת הלל וכו'.
סרפים התקיימו בחנויות של "סיפור חוזר" ברחבי הארץ.
כמו כן, בהשראת בוק סרפינג, פיתח בית המדרש לציונות (מבית המכון לאסטרטגיה ציונית) אירועים חודשיים בשם "קריאה בתורות", כאשר שם הנושא קבוע מראש: ציונות.
עם הזמן, התרחבה פעילות בוק סרפינג למוסדות מארחים שונים.
לדוגמה, מפגשי בוק סרפינג הפכו נוהג קבוע בכמה מסניפי הרשת "מגדלי הים התיכון" ובבתי אבות נוספים.
רשת המלונות ישרוטל פרסמה ב-2018 סרפים כפעילות מומלצת לאורחי מלון, וכמה מספריות ישראל (למשל מדיטק חולון או ספריית גני תקווה) מארחים סרפים כפעילות קהילתית לבאי הספרייה.
בפברואר 2019 מתוכנן להתקיים במרכז לטכנולוגיה חינוכית אירוע ייחודי של מעגלי סרף, שההשתתפות בהם תוצע לכל עובדי המרכז.
בבוק סרפינג השתתפו גם אנשי תרבות מזרמים שונים, כגון הסופרים ליאת רוטנר, יפה בן-כנען, יונתן פיין ויואב בלום, והמשוררות גילית חומסקי, ענבל אשל כהנסקי, יהודית דריגס ודפנה ערוד.
אישי תרבות בולטים נוספים שהשתתפו בבוק סרפינג: בני ברבש, ענת בירן פרוסט, שפרה הורן, דן אריאלי, בועז כהן ועוד.
רוב המפגשים בישראל הם בשפה העברית, אך הדבר נתון לשינוי, ונערכו מפגשים בארץ גם בערבית, אנגלית וצרפתית.
כיום (2024) דף הפייסבוק של בוק סרפינג כולל כ-12,700חברים ועוקבים.
החל מינואר 2014 נערכו מפגשי בוק סרפינג גם במקסיקו.
באפריל של אותה שנה, נערך המפגש הראשון בסיאטל.
מאז נערכו מפגשי בוק סרפינג בכ-30 ערים מחוץ לישראל.
מאז קיץ 2016 קיימת עמותה, עמותת בוק סרפינג, ששמה לה למטרה להביא את בוק סרפינג, כמנהג חברתי חיובי ומקרב, לארצות רבות ולאוכלוסיות מגוונות ככל האפשר.
עם מבצע צוק איתן בקיץ 2014 עלה הרעיון להשתמש במפגשים כדרך להכיר ולקרב בין אוכלוסיות שכמעט ואין ביניהן קשר למרות הקרבה הפיזית.
באוגוסט 2014 התקיימו מפגשים שהזמינו באופן מיוחד ערבים להשתתף בהם – באבו גוש, חיפה, טירה, באקה אל-גרבייה, מע'אר ועוד.
לכל אזור גאוגרפי יש רכז פעילות או "אדמין" משלו, שאחראי ליצירת איוונטים פייסבוקיים שמזמינים את הציבור להשתתף בסרפים.
באיוונטים מצוין לרוב מיקום וזמן המפגש, האם יהיה לו סגנון מיוחד או נושא מרכזי ופרטים כמו נגישות, ענייני חנייה וכו'.
בנוסף, יש סרפים שמתארגנים מחוץ לפייסבוק, דרך רשימות תפוצה בוואטסאפ ורשימות תפוצה בדואר האלקטרוני.
המפגש עצמו מתחיל בקריאת טקסט על ידי אחד המשתתפים שהתנדב לכך.
לאחר הקריאה, מתנהל דיון שיכול להתפתח לכיוונים שונים אודות הטקסט, ולאחריו המקריא הראשון מעביר את הקריאה לאחד המשתתפים האחרים, לבחירתו, וכך הלאה.
ביום המחרת, נהוג שהמנחה מעלה את סיכום/פרוטוקול הפגישה בקבוצה בפייסבוק.
המשתתפים בתגובתם מצרפים את שמות הקטעים שקראו, ורשמים מהמפגש.
המפגשים נקבעים מראש, ולכל מפגש המשתתף מביא ומקריא טקסט שהוא משמעותי עבורו ויש לו מה לומר עליו.
יש סרפים המוגדרים כבעלי נושא מסוים הידוע מראש למשתתפים.
בין הנושאים שהיו: שקט, שואה, חירות, אוכל, תיאטרון, התחלות, אהבה, משפחה, הודו, יפן ועוד.
לא לכל ה"סרפים" (מפגש בוק סרפינג מכונה "סרף") יש נושא.
בחלקם, המשתתפים מוזמנים כאמור להביא כל טקסט שעולה על דעתם באופן חופשי ואקלקטי.
לבוק סרפינג יש כמה כללים מרכזיים שעוזרים לשמור על זהות בין המפגשים השונים ברחבי התבל:
לכל מפגש יש מנחה שמנווט את הדיון ושומר על אווירה המכבדת את המשתתפים.
לאור הניסיון המצטבר של המנחים, מספר המשתתפים המומלץ במפגש הוא 7–8.
כדי להרחיב כמה שיותר את מעגל המשתתפים, בכל מפגש יהיה לפחות משתתף אחד שעדיין לא היה במפגש בוק סרפינג.
כדי שלא ייווצרו קבוצות קבועות שיהפכו למועדונים סגורים, בכל מפגש צריך להיות נוכח לפחות אדם אחד שאינו מוכר לשאר המשתתפים.
כל אחד מהנוכחים בבוק סרפינג מקריא טקסט כלשהו שבחר, שמשמעותי עבורו.
מכיוון שההתמקדות היא בהקראה, הטקסטים לא נמצאים מול העיניים של כל המשתתפים.
לכן כדי לשמור על מיקוד, הטקסטים המובאים מוגבלים באורכם לעמוד וחצי של ספר רגיל, כ־450 מילים.
הטקסט מובא בשפה אחידה עליה נקבע מראש (בישראל, לרוב, עברית).
מלבד מגבלות האורך והשפה, כל טקסט מתאים להקראה.
הטקסט יכול להיות פרוזה, שירה, מכתב, קטע מעיתון, פתק על המקרר או כל טקסט אחר.
ריאיון עם רז ספקטור במסגרת "גיבורי רשת" - הטלוויזיה החינוכית
הטקסט הוא רק כרטיס כניסה - כתבה במוסף מקור ראשון
כתבה בנושא בוק סרפינג - בערוץ i24news
"בוק סרפינג" - המפגש הביתי שישנה את חייכם - כתבה מתוך nrg
בוקובל (באוקראינית: Буковель) הוא אתר הסקי הגדול ביותר במזרח אירופה, הממוקם באוקראינה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב המדינה.
האתר ממוקם במרומי רכס הרים בהרי הקרפטים בגובה של כ-900 מטרים מעל פני הים.
מחוז בוקומנסימבי (באנגלית, בסוואהילי: Bukomansimbi) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המרכזי במדינת אוגנדה.
בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, בוקומנסימבי.
במקור נחשב המחוז לחלק ממחוז מאסאקה.
ב-1 ביולי 2010, התפצל המחוז והפך למחוז עצמאי, כחלק מתוכנית ממשלתית להקטין את המחוזות במדינה, ובכך יועברו הכספים גם לעיירות הקטנות, ולא יישארו בידי הערים הגדולות במחוז, כפי שקרה עד אז.
המחוז גובל במחוז גומבה מצפון, במחוז קלונגו ממזרח, במחוז מאסאקה מדרום מזרח, במחוז לוואנגו מדרום מערב ובמחוז סאמבאבולה מצפון מערב.
עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא בוקומנסימבי.
בוקאיו סאקה הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקיצוני בארסנל מהפרמייר ליג ובנבחרת אנגליה.
בוקאיו סאקה נולד ברובע אילינג שבלונדון, בירת בריטניה, להורים שהיגרו מניגריה.
כילד סאקה הצטרף לאקדמיה של ארסנל ובגיל 17 הוא חתם על חוזה מקצועי בקבוצה והחל לשחק בקבוצת המילואים של ארסנל.
ב-29 בנובמבר 2018 כשהיה בן 17 סאקה ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת של ארסנל כאשר נכנס כמחליף במשחק של הקבוצה מול וורסקלה פולטבה האוקראינית במסגרת הליגה האירופית.
ב-1 בינואר 2019 סאקה ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, לאחר שעלה כמחליף בניצחון ארסנל על פולהאם.
באותה עונה סאקה שותף בארבעה משחקים של ארסנל.
סאקה הציג יכולת טובה כמגן שמאלי וביסס את עצמו כאחד השחקנים החשובים בארסנל.
לאחר חזרתם של טיירני וקולאשינאץ, סאקה השתלב בעמדות שונות בהרכב של הקבוצה, גם בעמדות הכנף וגם במרכז הקישור.
ב-1 ביולי 2020 סאקה חתם על חוזה ארוך טווח בארסנל, עד לקיץ 2024. ב-4 ביולי 2020 סאקה כבש את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג, בניצחון 0–2 על וולברהמפטון וונדררס.
עונת 2021/2022 הייתה עונה פורה עבור סאקה מבחינת כיבוש שערים, הוא סיים את העונה עם 11 שערי ליגה.
את העונה שלאחר מכן, עונת 2022/2023 סיים עם 14 שערי ליגה, ועזר לקבוצה לסיים במקום השני בפרמייר ליג.
בעונת 2023/2024 המשיך סאקה להשתפר וסיים את העונה עם 16 שערי ליגה ועוד 4 שערים בליגת האלופות.
סאקה פתח טוב את עונת 2024/2025 ועד דצמבר היו לו עשרה בישולים בליגה.
אך ב-22 בדצמבר 2024 הוא נפצע ונעדר מהמגרשים עד סוף מרץ 2025. ואת העונה סיים 6 שערים ב-25 הופעות ליגה ועם 12 שערים ב-37 הופעות בסך הכל.
ב-1 באוקטובר 2020, זומן סאקה לראשונה לסגל נבחרת אנגליה הבוגרת, שבע לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה בניצחון 0–3 במשחק ידידות נגד ויילס.
במאי 2021 זומן לסגל הנבחרת לקראת יורו 2020, ומספר ימים לאחר מכן, ב-2 ביוני 2021 כבש שער בכורה במשחק ידידות נגד אוסטריה והעניק לקבוצתו ניצחון 0–1. בגמר הטורניר, בעט את הבעיטה החמישית והאחרונה אותה החטיא.
בעקבות החטאתו זכתה איטליה בגביע.
נכלל בסגל נבחרת אנגליה לטורניר מונדיאל 2022. ב־21 בנובמבר 2022 כבש צמד במשחק הראשון שלו במונדיאל בניצחון 6–2 נגד .
וסיים את המונדיאל עם 3 שערים ב-5 הופעות.
הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית: 2022/2023
בוקאבו היא עיר במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, העיר ממוקמת בקצה הדרום-מערבי של אגם קיוו, ממערב לקיאנגוגו שברואנדה.
העיר היא בירת מחוז דרום קיוו ונכון לשנת 2012 התגוררו בה 806,940 תושבים.
בוקאבו היא חלק מהשטח העתיק של ממלכת בושי , קבוצה אתנית שבדרום קיוו.
לפני שהאירופאים הגיעו לממלכת בושי נקראה בוקאבו "רוסוזי".
בוקאבו הוקמה בשנת 1901 על ידי השלטונות הקולוניאליים הבלגיים.
עד 1966, הייתה לה אוכלוסייה אירופאית בולטת תחת שלטון קולוניאלי.
האקלים בעיר נמשך על ידי האקלים הסובטרופי (אגם קיוו נמצא 1,500 מטר מעל פני הים).
הגבעות שמסביב מגיעות גם לגובה של 2,000 מטר.
בעבר שימשה העיר מרכז מינהלי לכל אזור קיוו, אך העיר איבדה חלק ממעמדה כתוצאה מצמיחתה של גומה (בירת מחוז צפון קיוו) ומהמלחמות שפרצו בקונגו בעקבות רצח העם ברואנדה.
בעקבות רצח העם ברואנדה, פליטים ורבים מחברי הממשלה ההוטים ברואנדה לשעבר נמלטו כחלק ממשבר פליטי האגמים הגדולים .
מחנות הפליטים סביב גומא ובוקאבו הפכו למרכז ההתקוממות של ההוטים מהמחנות כנגד ממשלת הטוטסים החדשה ברואנדה, אם כי במידה מינימלית ביותר.
בנובמבר 1996, עם תחילת מלחמת קונגו הראשונה, תקפו כוחות ממשלת רואנדה את מחנות ההוטים וכוחות ממשלת זאיר שאפשרו את ההתקוממות.
ממשלת רואנדה תמכה במורדים בזאיר בראשות לורן קבילה שהפילו את ממשלת קינשאסה בעזרתם, ואז נפלו איתם והובילו למלחמת קונגו השנייה.
רואנדה תמכה בעצרת המורדים למען הדמוקרטיה הקונגולזית (RCD) נגד קבילה.
הסיבה לתמיכה זו נחשבת כלכלית ולא כהגנה על שטח רואנדה.
ב-3 ביוני 2004 יצאו מפגינים בכמה ערים בקונגו לרחובות להפגין נגד האו"ם על כך שלא מנעו את מעשיהם של המורדים למען הדמוקרטיה הקונגולזית בבוקאבו הנתמכים על ידי רואנדה בראשות הגנרל נקונדה.
כ-16,000 נשים נאנסו בסוף שבוע אחד לאחר שהגנרל נקונדה אמר לחייליו "העיר הזו כולה שלכם למשך שלושה ימים".
במהלך רעידת האדמה שהתרחשה בדרום קיוו בשנת 2015 נהרג שוטר אחד ונפצעו 30.
בפברואר 2025, כוחות ה-M23, שנתמכ עול ידי צבא רואנדה ונלחמו נגד צבא הרפובליקה של מזרח קונגו במזרח המדינה, הצליחו להשתלט ביממות האחרונות על העיר, השנייה בגודלה במדינה באותה העת.
בתחילה השתלטו כוחות המורדים על נמל התעופה בעיר, ואחר כך הודיעו על שליטה נרחבת בהרבה.
אף על פי שבוקאבו לא מאוימת מאיימת הרי געש כמו גומה, בבוקאבו קיימת סכנה בפני התפרצות מימית מאגם קיוו שבו כמויות עצומות של פחצן דו-חמצני שמומס ויכול להתפוץ ולאיים על חייהם של שני מיליון בני אדם המתגוררים ליד האגם.
לואי אנדריס פפלר (באפריקאנס: Louis Andries Pepler; נולד ב-30 במרץ 1978) הידוע בשם הבמה שלו בוק ואן בלרק (באפירקאנס: Bok van Blerk) הוא מוזיקאי ושחקן אפריקאנר שהתפרסם בשנת 2006 עם השיר "דה לה ריי" שכתב ביחד עם שון אלזה ויאן וורסטר.
פפלר למד בבית הספר היסודי מנלופארק בפרטוריה ובבית הספר התיכון די וילגרס.
לאחר לימודיו הוא עבד מחוץ לדרום אפריקה.
במרץ 2006 הוציאו בוק ואן בלרק והמוסיז את האלבום Jy praat nog steeds my taal (אתה עדיין מדבר בשפה שלי).
אותו אלבום יצא מחדש באוקטובר 2006 בשם דה לה ריי אבל רק עם שמו של בוק ואן בלרק.
לטענת ואן בלרק "המוסיז" הוסרו משום שהזמרת, טניה ואן גראן, הייתה עסוקה מדי בדוגמנות.
את ואן בלרק מלווים ז'קו מאן (ומדי פעם מאני ואן נייקרק) בגיטרה המובילה, פרנסואה קוטזי בגיטרת בס, ונתן סמיט בתופים.
ב־2010 זכה בפרס המוזיקה של דרום אפריקה.
משנת 2011 התחיל להשתתף כשחקן בסרטים.
ב־2006 שחרר פפלר את שירו דה לה ריי.
השיר עוסק בגנרל הבורי קוס דה לה ריי ומספר על תלאות מלחמת הבורים.
השיר עצמו מלאה בלאומנות אפריקאנרית וזכה למעמד של שיר לאומי בקרב האוכלוסייה האפריקאנרית אבל הוא אינו מכיל שום כל מסר גזעני כפי האוכלוסייה השחורה בדרום אפריקה.
השיר זכה למעמד מיוחד בקרב חוגים לאומניים בקרב האפריקאנרים ועקב כך מחלוקת התפתחה סביב השיר.
ב־6 בפברואר 2007 פרסם המחלקה לאמנות ותרבות בדרום אפריקה הצהרה על השיר דה לה ריי של בוק ואן בלרק.
ההצהרה נבעה עקב הפופולריות שלו בחוגי הימין שם התפרש כקריאה למאבק מזוין.
בקונצרטים של ואן בוק ואן בלרק, במיוחד כאשר שר את השיר דה לה ריי, כמה מהצופים הניפו את דגל הישן של דרום אפריקה ואת וירקלור.
במאמר בירחון הויסחרוט ביקש המגזין מהשר פאלו ג'ורדן להגיב על השיר ועל המסר שכביכול נקרא בו.
בהצהרה, הביע המשרד את חששו כי השיר יכול להיחטף על ידי גורמים ימניים, אך איחל לזמר כל טוב עם השיר.
השר גם קובע כי אין לו שום בעיה עם מחאה או התגייסות של אופוזיציה, כל עוד היא מתקיימת במסגרת החוק.
פפלר עצמו אומר שהוא לא מזדהה עם הדגל הישן וכי הוא לא רוצה להיות משויך אליו.
עם זאת, הוא תומך בשימוש בשפת האפריקאנס, והוא סירב להשתתף בתוכנית הרדיו קונצרט המוזיקה של הייוולד בתחנת הרדיו 94.7 בשל מדיניות תחנת שלא להשמיע מוזיקה אפריקאנרית.
הוא גם מבהיר כי אינו מסכים עם הבורמאח וכי אינו מאמין שאלימות היא פתרון לבעיות של אפריקאנרים ומציין כי הגנרל דה לה ריי היה בעד שלום.
קוס קומבויס, כדי להגן על פפלר מהאשמה בגזענות, מציין כי שיר הרוגבי של בוק ואן בלרק עוסק בשחקן הרוגבי השחור, בריאן הבנה.
כדי למנוע תביעת והתערבות ממשלתית נאלץ בוק להדפיס על אריזת אלבומו השני, אפריקאנארהרט את המילים; "אפריקאנארהרט אינו שיר הקורא לכל צורה של מהפכה או התקוממות.
השיר מגיע מן המחרוזת 'Ons vir Jou' (כולנו בשבילך), וכל מה שאנחנו רוצים לומר הוא שהאפריקנר גם שפך דם בזמן שבנה את דרום אפריקה.
אם נכבד את כל התרבויות ואת ההיסטוריה שלהן, נוכל יחד להפוך את המדינה הזו לחזקה יותר."
השמות בעברית הם תרגום מאפריקאנס ואינם שמות רשמיים.
כולנו בשבילך דרום אפריקה 2008 (Ons vir jou Suid-Afrika)
מדה לה ריי ועד עכשיו 2016 (Van De La Rey Tot Nou)
אישה מחפשת איכר (Vrou Soek Boer) 2014
בוקונצ'יני (באיטלקית: Bocconcini; שפירושו: bocconcino, "פה קטן" וברבים פיות קטנים) הם כדורי גבינת מוצרלה קטנים.
הכדורים הם גבינות עדינות חצי רכות, לבנות וללא קליפה, שמקורן בנאפולי ויוצרו פעם רק מחלב של תאו ים תיכוני איטלקי.
כיום, הם עשויים בדרך כלל משילוב של חלב תאו וחלב פרה.
בוקונצ'יני ארוזים במי גבינה או במים, בעלי מרקם ספוגי וסופגים טעמים.
מכינים אותה בשיטת פסטה פילאטה על ידי טבילת גבשושית במים חמים או מי גבינה, ולישה, משיכה ומתיחה.
כל כדור גבינה היא בערך בגודל, צורה וצבע של ביצה קשה: אכן, שם חלופי שלה בשימוש הוא , כלומר "ביצי תאו".
ניתן לרכוש גם בוקוצ'יני בייבי ("במביני"); זו גרסה קטנה יותר, בערך בגודל של ענבים גדולים או דובדבנים.
גרסה קטנה יותר של זו ידועה גם בשם ciliegine ("דובדבנים קטנים").
בוקונצ'יני במים של חלב תאו עדיין מיוצרים בנפות של נאפולי, קזרטה, וסלרנו, בשם "ביס עם קרם בתאו" (Bocconcini alla panna di bufala), בתהליך הכולל ערבוב מוצרלה של חלב תאו PDO טרי עם שמנת טרייה.
מיוצרים גם בוקונצ'יני מחלב פרה מלא, שבו תכולת הנוזל הגבוהה יותר, בהשוואה למוצרלה רגילה, מעניקה להם את העקביות הרכה של שמנת.
ניתן לקנות בוקונצ'יני ברוב הסופרמרקטים האיטלקיים.
הם משמשים לעיתים קרובות בסלט קפרזה, או מוגשים ללוות פסטה.
בוקט (בוולונית: Boûkète; בצרפתית: Bouquette) היא סוג של פנקייק בלגי עשוי מקמח כוסמת, מטוגן במחבת בשומן ומעוטר לעיתים קרובות בצימוקים.
ניתן לאכול בוקט חם או קר, מעוטר בסוכר חום מקומי המכונה קסונאד (cassonade) או בסירופ דה לייז' (ריבה או ג'לי מתפוחי עץ ואגסים).
בוקטים נאכלים באופן מסורתי בליווי יין חם בעונת חג המולד, והם גם זוכים לכבוד בפסטיבל "הרפובליקה החופשית של Outre-Meuse" הנערך בלייז' ב-15 באוגוסט בכל שנה.
השם נובע מהמילה בשפה ההולנדית boekweit ("כוסמת") והוא מעיד על משמעות זו כבר בתחילת המאה ה-17, לפני ששימש להתייחסות לפנקייק עצמו.
השימוש בשם הפנקייק תועד לראשונה ב-1743. השם המקורי לפנקייק בוולוניה הוא "vôte", אך כעת משתמשים ב-boûkète לתיאור סוג הפנקייק הספציפי הזה.
Bo(u)quettes הוצגו לראשונה לעיר לייז' במאה ה-18, שיובאו על ידי חצר הנסיכים-הבישופים ממחוז לון ומהמחוז סביב טונגרן בפלנדריה.
בסוף המאה ה-19 הפכו הפנקייקים למומחיות של ליאז'.
בוקוורסט היא נקניקייה גרמנית העשויה באופן מסורתי מבשר חזיר או עגל טחון (נוטה יותר לכיוון בשר עגל, שלא כמו הברטוורסט).
בוקוורסט מתובל במלח, פלפל לבן ופפריקה.
לעיתים קרובות מוסיפים גם עשבי תיבול אחדים, כמו מיורן, עירית ופטרוזיליה, ובגרמניה מעשנים לעיתים קרובות גם את הבוקוורסט.
במקורות נאמר כי בוקוורסט נאכל עם בירה בוק (בירה גרמנית חזקה, בדרך כלל לאגר כהה).
בבוואריה ובברלין הוא נמכר בעונת בירות הבוק.
כיום, ניתן לקנות אותו בכל ימות השנה כמעט בכל מקום בגרמניה באטליז, במסעדות עממיות, בדוכני רחוב, כמה מאפיות ותחנות דלק.
כנקניקיית מעטפת טבעית (ממעי), היא מבושלת בדרך כלל על ידי בעבוע או אידוי, אם כי ניתן גם לצלות אותה.יש להימנע מרתיחה, כיוון שהמעטפת עלולה להתפצל והבוקוורסט עשויה להיראות לא מעוררת תיאבון וגם מאבדת טעם למי הבישול.
מנה רגילה מורכבת מבוקוורסט אחד עם חרדל לחמנייה או סלט תפוחי אדמה בצלחת.
עם זאת, לפעמים הבוקוורסט מוגשת ישירות בלחמנייה ומצופה בחרדל.
באזורים מסוימים בגרמניה מרק תפוחי אדמה מוגש עם בוקוורסט.
בוקוורסט המיוצרות גם בארצות הברית, גם מבשר עגל וחזיר, ודומה יותר לנקניקייה לבנה הבווארית בצבע ובטעם, אם כי פטרוזיליה משמשת לעיתים רחוקות בגרסה זו.
הבוקוורסט הוזכרה לראשונה בבוואריה ב-1827 כשם לנקניקיות שהוכנו ונצרכו בעונת הבירה של בוק.
במילון הבווארי שפורסם ב-1827, כינה יוהאן אנדריאס שמלר את בירת הבוק עם בוקוורסט כ"ארוחת בוקר פופולרית ממינכן הישנה".
אף על פי כן, אגדה אורבנית בברלין טוענת שהוא הומצא ב-1889 על ידי בעל המסעדה ר' שולץ מברלין.
בוקה רטון היא עיר בדרום מזרח מדינת פלורידה שבארצות הברית, במחוז פאלם ביץ'.
העיר ממוקמת על חוף האוקיינוס האטלנטי, כ-70 ק"מ צפונית למיאמי.
בוקה רטון ידועה בקהילות מגורים יוקרתיות, בחופי ים ובמוקדי קניות, ומהווה מוקד משיכה לתיירים ולתושבים כאחד.
האזור שבו נמצאת כיום בוקה רטון היה מאוכלס במקור על ידי שבטים ילידים.
ההתיישבות האירופאית באזור החלה במאה ה-19, אך בוקה רטון נותרה עיירה קטנה ולא מפותחת יחסית עד תחילת המאה ה-20.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 החל אדריכל הנוף והמתכנן אדיסון מיזנר בפיתוח העיירה כחלק מתוכניתו להפוך את פלורידה לאזור נופש יוקרתי בסגנון ים תיכוני.
מיזנר עיצב מבנים רבים בעיר, ומורשתו ניכרת עד היום באדריכלות העיר.
בוקה רטון הוכרזה כעיר רשמית בשנת 1925, ומאז התפתחה במהירות.
בשנות ה-60 נפתח בעיר קמפוס של אוניברסיטת פלורידה האטלנטית, מה שהוסיף לה להיות מרכז השכלה ותרבות חשוב.
על פי מפקד האוכלוסין של 2020, מתגוררים בעיר כ-97,000 תושבים.
אוכלוסיית העיר מגוונת וכוללת אוכלוסייה יהודית גדולה, לצד קהילות מהגרים רבות.
בוקה רטון נחשבת לאחד האזורים המבוקשים ביותר למגורים בקרב גמלאים ומשפחות בזכות איכות החיים הגבוהה.
הכלכלה של בוקה רטון מבוססת על תחומים מגוונים, כולל תיירות, קמעונאות, חינוך ושירותים פיננסיים.
בעיר ישנו מספר רב של בתי מלון, אתרי נופש, ומרכזי קניות יוקרתיים כמו "מיזנר פארק" (Mizner Park), שהפך למוקד תרבותי מרכזי בעיר.
בנוסף, העיר משמשת מרכז לחברות טכנולוגיה ומחקר, כמו גם לחברות שירותים.
מיזנר פארק (Mizner Park): מתחם קניות ובילוי הכולל מסעדות, חנויות יוקרה, ואתר הופעות פתוח.
פארק החוף של בוקה רטון (South Beach Park): חוף ים ידוע שמושך תיירים מקומיים ובינלאומיים.
מוזיאון האמנות של בוקה רטון (Boca Raton Museum of Art): מוזיאון המציג תערוכות אמנות מתחלפות, אמנות מודרנית וקלאסית, וכולל גלריות מקומיות ובינלאומיות.
מוזיאון מוריקמי וגנים יפניים (Morikami Museum and Japanese Gardens): גן יפני ומוזיאון לתרבות יפנית השוכן בפרוורי העיר.
פסטיבלים ואירועים: העיר מארחת אירועים ופסטיבלים, ביניהם פסטיבלים של מוזיקה ואומנויות מקומיות, שמושכים קהל רחב מהאזור.
בוקה רטון היא בית לקמפוס המרכזי של אוניברסיטת פלורידה האטלנטית (FAU), אחת מהאוניברסיטאות הציבוריות המובילות בדרום פלורידה.
כמו כן, יש בעיר מוסדות חינוך נוספים, בתי ספר ציבוריים ופרטיים בעלי דירוגים גבוהים, מה שמושך משפחות רבות לאזור.
העיר ממוקמת קרוב לכבישים מהירים, מה שמאפשר גישה נוחה לערים הגדולות באזור כמו מיאמי ופורט לודרדייל.
בנוסף, פועל בעיר שדה תעופה קטן, נמל תעופה בוקה רטון, המיועד בעיקר לטיסות פרטיות ולעסקים.
תחבורה ציבורית זמינה באמצעות אוטובוסים של מערך התחבורה האזורי.
בוקה רטון נהנית מאקלים טרופי לח, עם חורפים מתונים וקיצים חמים ולחים.
העונה הגשומה מתרחשת בעיקר בין מאי לאוקטובר, והעיר מועדת מדי פעם לסופות הוריקן עקב מיקומה על החוף האטלנטי.
בוקה רטון ידועה כעיר בעלת קהילה יהודית גדולה ותוססת, עם מספר רב של בתי כנסת, מרכזים קהילתיים, בתי ספר יהודיים ואירועי תרבות יהודית.
כמו כן, העיר מהווה יעד פופולרי לגמלאים הודות לאיכות החיים הגבוהה ולמרכזים רפואיים מתקדמים.
בוקאס טאון (ידועה גם בשמה הרשמי בוקאס דל טורו, על שם קבוצת האיים שבה היא שוכנת) היא בירת פרובינציית בוקאס דל טורו במערב פנמה, השוכנת בקצה הדרומי של האי קולון שבארכיפלג בוקאס דל טורו, השוכן לחוף הים הקריבי, ומשמשת כעיירת קיט ונופש פופולרית, וכאחד המרכזים התיירותיים הפופולריים במדינה.
נכון לשנת 2010 העיירה מאכלסת כ-12,996 איש, ומשתרעת על שטח של 67 קילומטרים רבועים.
העיירה ידועה כמרכז הנופש והתיירות של ארכיפלג בוקאס דל טורו, והיא משמשת כשער ההגעה המרכזי לאזור כולו.
בעיירה ישנם מלונות ואכסניות רבות, ברים, מסעדות ומרכז יאכטות ממנו אפשר לנוע לשאר האיים ולאתרים נוספים באזור.
העיירה קטנה ואתריה המרכזיים נמצאים במרחק הליכה.
ההגעה לעיירה מתבצעת דרך האוויר או הים, כאשר רוב התיירים הבאים לעיר נוחתים בשדה התעופה בוקאס דל טורו "איסלה קולון" המשמש כשער ההגעה הראשי לעיירה ולאיים, עם טיסות יומיות מפנמה סיטי.
בנוסף קיימת אפשרות להגעה בשאטל לאלמירנטה או לצ'יריקי גרנדה, ומשם במעבורת של כ-45 דקות לעיירה.
בנוסף קיימת אפשרות להגיע בשאטל מהעיירה פוארטו וייחו בקוסטה ריקה, מהעיר דויד וממקומות נוספים.
ההגעה בשאטל לעיירה מפוארטו וייחו היא כשעתיים וחצי, ומדויד כ-5 שעות.
האקלים בעיירה הוא טרופי של יערות גשם, עם מזג אוויר חם, לח וגשום במשך כל השנה ללא הבדלים משמעותיים בטמפרטורות בין עונות השנה.
עם זאת, החודשים הגשומים ביותר הם דצמבר ויולי-אוגוסט, והחודשים היבשים ביותר הם ינואר ומרץ, כאשר במרץ יורדים כ-83 מילימטרים בלבד בממוצע.
הטמפרטורה ביום עומדת לרוב על 30 מעלות, והטמפרטורה בלילה עומדת על 24–25 מעלות.
כמות הגשם השנתית הממוצעת היא 3,458 מילימטרים.
בוקעאתא היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1982. בוקעאתא הוא אחד מארבעת היישובים הדרוזיים ברמת הגולן שנכבשו מסוריה במלחמת ששת הימים, תושבי הכפר זכאים לאזרחות ישראלית מתוקף חוק הגולן (1981) אולם רובם אינם מחזיקים בתעודת זהות ישראלית.
היישוב ממוקם בצפון רמת הגולן, בגובה של 1,070 מטרים מעל פני הים, בין הר חרמונית והר ורדה.
שמורת הר חרמונית נמצאת דרומית מזרחית לכפר.
שמורת יער אודם נמצאת מערבית לכפר.
עיקר כלכלת היישוב מתבססת על גידול תפוחים ודובדבנים ועל עבודות מחוץ ליישוב – ביישובי הסביבה.
בבוקעאתא שני בתי ספר יסודיים, כל אחד עם מגרש כדורגל, ובית ספר מקיף שש שנתי.
יש שני מקומות קדושים בבוקעאתא לנביא אל-ח'דר, שני בתי תפילה, מגרש כדורגל גדול ואולם ספורט.
בוקעאתא נמצאת כ-2.7 קילומטרים מגבול ישראל–סוריה.
היישוב הוקם בסביבות 1886 על ידי משפחות ממג'דל שמס, ונהרס בשנת 1888 בעקבות סכסוכים בין היושבים באזור, ושוב במהלך מרד הדרוזים ב-1925.
לפני מלחמת ששת הימים הכפר היה מורכב מבקתות דלות וחושות ולא הייתה מערכת חשמל תקינה.
בכל הכפר היו שני טרקטורים ושתי מכוניות.
ביולי 1969 נמסר שהושלמה רשת החשמל בכפרי הדרוזים בגולן, ובינואר 1971 נחנכה בכפר מערכת חשמל מקומית, מבוססת גנרטור, שסיפקה חשמל לבתי הכפר למשך שעות הערב.
בשנת 1977 הכפר כלל בתים מחוברים לרשת חשמל, מצוידים בריהוט מודרני ומכשירי חשמל.
היו בכפר 60 טרקטורים ומאה מכוניות.
בשנת 1987 החרידה את היישוב פרשת רצח סדרתי של חמישה מילדי המקום.
הבוקסר הוא אחד מגזעי כלב הבית.
זהו כלב מוצק, גדול, בעל שיער קצר וחלק בצבעים חום, מנומר, או לבן.
לבוקסר גולגולת רחבה וקצרה, אפו מרובע, הוא בעל לסתות חזקות מאוד ונשיכתו חזקה דיה כדי להיתלות בכוח לסתותיו על טרף גדול.
כלבי בוקסר הוצגו לראשונה בתצוגת כלבים במינכן בשנת 1895, ובשנת 1896 נוסד מועדון הבוקסר הראשון.
על פי נתוני מועדון הכלבים האמריקאי, הבוקסר הוא גזע הכלבים השישי בתפוצתו בארצות הברית החל משנת 2008. מגדלי הבוקסר מבחינים בשלושה סוגים של בוקסר: אנגלי, אמריקאי וגרמני.
הבוקסר הגרמני הוא הגדול ביותר במידותיו, בעוד האמריקאי הקטן מבין השלושה.
הבוקסר המוכר לנו כיום נוצר בסוף המאה ה-19 בגרמניה על ידי הכלאת מספר גזעים כדוגמת הבול מסטיף, הבולנביסר (גזע שנכחד), והבולדוג.
הבולנביסר היה כלב ציד מוכר במשך מאות שנים לצורך ציד דובים, חזירי בר ואיילים.
מטרתו הייתה לתפוס את החיה הניצודה בלסתותיו ולאחוז בה עד שהצייד היה מגיע.
לאורך השנים נוצרה העדפה לכלבים קטנים יותר וכלבי בולנביסר בעלי ממדים קטנים יותר נוצרו בחבל ברבנט (Brabant) בבלגיה.
בין חוקרי הבוקסר מקובלת הטענה כי הבולנביסר שפותח בברבנט הוא אביו של הבוקסר בן ימינו.
בשנת 1894 החליטו שלושה גרמנים: פרידריך רוברט, אלרד קוניג ור.
הופנר לייצב את תכונות הגזע ולהציגו בתחרות כלבים.
המטרה הייתה ליצור את כלב המשטרה האידיאלי: פראי מצד אחד, אך גם נבון וניתן לשליטה.
חזק אך לא כבד מדי על מנת שיוכל לקפוץ מעל מכשולים, ולרדוף במהירות אחר פושעים.
בארץ מולדתו הוא עדיין עוזר לעבודת המשטרה.
הבוקסר הוצג לראשונה במינכן בשנת 1895, ובשנת 1896 נוסד מועדון הבוקסר הגרמני.
בשנת 1902 פרסם המועדון לראשונה את תקני גזע הבוקסר במסמך מפורט שלא חלו בו שינויים משמעותיים לאורך הדורות.
בשלהי המאה ה-19 כבר יוצא הבוקסר למדינות אחרות באירופה והגיע לארצות הברית בתחילת המאה ה-20. מועדון הכלבנות האמריקאי (AKC) הכיר בגזע הבוקסר בשנת 1904, ובשנת 1915 הוכתר לראשונה אלוף הגזע בארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש הבוקסר כלב מלחמה, ביצע שליחויות, נשא משאות וביצע משימות תקיפה ושמירה.
רק לאחר מלחמת העולם השנייה הפך הבוקסר לכלב מוכר ואהוד בעולם כולו, לאחר שהובא לאזורים שונים בעולם על ידי חיילים ששבו מאירופה.
פרוותו קצרה בצבע חום בהיר או מנומר בגוונים שונים, בעל כתמים לבנים או בלעדיהם.
לבוקסר אוזניים רחבות דקות ושמוטות שמקנות לו מראה חביב ושובב.
כלב בעל מזג טוב ואחראי.
ראשו של הבוקסר הוא המאפיין הבולט ביותר של גזע זה.
תקני הגזע קובעים כי הראש חייב להיות ביחס מדויק לממדי הגוף וחשוב מכל, הראש חייב להראות מסיבי ולא קל מדי.
צורת האף היא בעלת חשיבות, והיחס שבין האף לשאר הראש חייב להיות מושלם.
אורך האף (מגשר האף ועד קצהו) צריך להיות ביחס של 1:3 לאורך הראש כולו.
חייבים להיות כפלי עור היורדים משני עברי האף, החל מגשר האף, קצה האף צריך להיות מעט גבוה יותר מאשר גשר האף.
מנשך הבוקסר חייב להיות מנשך תחתון, דהיינו, הלסת התחתונה בולטת לפנים מעט יותר מן הלסת העליונה.
באופן היסטורי, אוזניהם וזנבם של כלבי בוקסר היו מקוצצים, ובמדינות מסוימות עדיין שומרים על מסורת זו.
אולם, בלחץ ארגוני זכויות בעלי חיים, ארגונים וטרינריים ודעת הקהל, נאסר על קיצוץ זנבות ואוזני כלבי בוקסר במדינות רבות ברחבי תבל.
בבריטניה פותח זן של כלבי בוקסר שלהם זנב קצר באופן טבעי, עוד בטרם נאסר הדבר במדינה, ועל מנת לשמור על מראהו המסורתי של הגזע.
מאז 1998 כלבים אלה נרשמים בספר הגזע של הבוקסר הבריטי, והיום קיימים כלבי בוקסר קצרי-זנב במדינות רבות בעולם.
אולם, בשנת 2008 תקנה הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות את תקני גזע הבוקסר והוסיפה פיסקה ולפיה "כלבים בעלי זנב קצר באופן טבעי" לא יוכלו עוד להיות מוצגים בתחרויות כלבי בוקסר (ובמקרים מסוימים אף לא ניתן יהיה לרשום צאצאיהם בספרי הגזע), במדינות החברות בפדרציה.
נכון לשנת 2011, בארצות הברית ובקנדה בוקסרים רבים עדיין מופיעים בתצוגות עם אוזניים קצוצות.
בחודש מרץ 2005 שונו תקני הגזע של מועדון הכלבנות האמריקאי (American Kennel Club) כך שניתן להציג כלבים שאוזניהם אינן קצוצות, אולם זנב שאינו מקוצץ עדיין פוגם ביופיו של הכלב על פי אמות המידה לשפיטה.
הבוקסר הוא כלב בעל שיער קצר, פרוותו מבריקה וחלקה ושערותיו צמודות לגוף.
צבעי הכלב המוכרים הם חום בהיר, מנומר ולבן.
לעיתים קרובות לבוקסר כתמים לבנים על הבטן והרגליים.
כתמים לבנים אלה עולים לעיתים לצוואר או לפני הכלב, ומכונים "הבזקים" (flash).
קיימים בוקסרים חומים בגוונים שונים של חום, החל מחום בהיר צהבהב, חום-אדמדם, צבע מהגוני וצבע דבש כהה.
בבריטניה ובאירופה מכונים בוקסרים חומים בשם "אדומים".
בוקסר מנומר משמעותו שעל פרוות הכלב פסים שחורים על רקע חום.
בחלק מן הבוקסרים המנומרים עולה שטח צבע הפסים השחור על הרקע החום ולעין המתבונן נראה הכלב שחור עם פסים חומים.
על פי תקני הגזע, בבוקסר מנומר הצבע החום חייב ליצור ניגוד ברור לעין עם הפסים השחורים ולכן כלב שעליו פסים שחורים רבים מדי עשוי להיפסל על פי תקני הגזע.
אין בגזע הבוקסר גן לכלבים בעלי פרווה שחורה לחלוטין, ולכן כלבי בוקסר גזעיים שחורים אינם בנמצא.
בוקסר עם כתמים לבנים אשר שטחם למעלה משליש משטח הגוף, נקראים בוקסרים לבנים.
כלבים אלה אינם לבקנים ואינם נדירים.
כ-20%-25% מכלל כלבי הבוקסר נולדים לבנים.
מבחינה גנטית כלבים אלה חומים או מנומרים, עם כתמים לבנים נרחבים המכסים את צבעה הבסיסי של פרוותם.
בדומה לבני אדם בעלי עור בהיר, לכלבי בוקסר לבנים סיכון גבוה יותר לחלות בסרטן העור מאשר בוקסרים חומים או מנומרים.
הגן האחראי לכתמים הלבנים בכלב הבוקסר קשור גם לחרשות מולדת בגזע זה.
על פי הערכות, כ-18% מכלל הבוקסרים הלבנים הם חרשים באוזן אחת, או בשתיהן.
בעבר, מגדלי בוקסרים המיתו לרוב גורים שהתגלה כי נולדו חרשים.
היום גורים אלה נמסרים לרוב לאימוץ, לאחר שעוקרו.
כלבי בוקסר לבנים פסולים לתצוגות כלבים על פי תקני הגזע, אף שבשנת 2010 פתח מועדון הבוקסר הגרמני קבוצת תצוגה נפרדת לבוקסרים לבנים.
כל רישומי גזע הבוקסר בעולם אוסרים על הרבעת כלבי בוקסר לבנים, ומתירים השתתפותם במופעי זריזות ומכשולים.
בוקסרים לבנים, בדומה לבוקסרים אחרים, הם כלבי שרות ולוויה טובים.
בזכות אופיים, כלבי בוקסר הם כלבים נוחים לילדים.
הם כלבים פעילים וחזקים ויש לאפשר להם פעילות גופנית כדי למנוע התנהגויות הבאות משעמום, כגון לעיסה, חפירה וליקוק.
לכלבי בוקסר תדמית של כלבים "עקשנים" מעט, תכונה היכולה לבוא כתוצאה מאילוף לא נכון.