tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבנה בולט הקיים ביישוב הוא "חאן רמת ישי", בניין עתיק מוקף חומה שנבנה בתקופת הטורקים בארץ ישראל.
מבנה זה, ועץ הדקל הניצב לצידו, מהווים את סמל היישוב.
בעבר פעלה בשטח החאן משחטת עוף העמק.
אזור התעסוקה של רמת ישי כולל מרכז מסחרי גדול בשם "סטריט מול".
המקום בו שוכנת רמת ישי היה מיושב עוד בתקופת בית שני, באתר הסמוך ליישוב הקרוי תל ריסים.
נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית כולל מבצר ביזנטי גדול.
בין השנים 1896–1902 הקימה משפחת סורסוק מלבנון, כחלק מהכפר ג'ידה, את חאן רמת ישי עבור פועלים שעיבדו את אדמות המשפחה בעמק יזרעאל.
בשנים 1920–1923 רכשה קהילת ציון אמריקאית את אדמות הכפר מידי משפחת טואני (ת'ווייני) הלבנונית ואת החאן.
לאחר הרכישה התגוררו במקום אנשי גדוד העבודה ולאחר מכן גרו במקום אנשי השומר הצעיר שהגיעו מביתניה עילית ועברו בהמשך לבית אלפא.
ראשיתה של רמת ישי בהתארגנות של חברת "מנור" בפולין במטרה להקים יישוב שיהיה מבוסס על שילוב של חקלאות ותעשיית אריגה.
לצורך כך רכשה החברה, אותה ייסדו ובראשה עמדו האחים מרדכי (מוט'ל) וצבי (הרמן) רוזנברג, את אדמות הכפר ג'ידה מקהילת ציון אמריקאית.
בנובמבר 1925 הגיעו למקום המשפחות הראשונות ובתחילת 1926 הצטרפו אליהן משפחות נוספות כך שבאמצע 1926 מנה היישוב 54 משפחות ו-36 רווקים.
בין מקימי היישוב היו כ-50 משפחות מלודז' ומביאליסטוק, שהקימו מפעל טקסטיל ביישוב.
המפעל לא הצליח מבחינה כלכלית, והוא נמכר במכירה פומבית להנהלה הציונית.
רבים מהמתיישבים עזבו את ארץ ישראל וחזרו לפולין והמעטים שנשארו התרכזו בחקלאות.
מכת עכברים שאכלה את רוב התבואה גרמה להפסדים גדולים ל-25 המשפחות שהתגוררו במקום.
בשנת 1931 הופעל מפעל הטקסטיל מחדש בסיוע הקרן הקיימת וקרן היסוד, על ידי חברת הנול שהוקמה כדי לשקם את המפעל, ולמנוע את הרושם הרע בקרב יהודי פולין מכישלון הקמת המפעל.
בשנת 1932 עבדו במפעל 8 עובדים שהפעילו חלק קטן מהנולים במקום.
בסוף שנת 1933 עבר המפעל לבעלות קבוצה של עולים מגרמניה שהשקיעו בחידוש הציוד.
בשנות ה-30 חולקו אדמות היישוב בין בעלי האדמות בהגרלה, בלא להיענות לבקשת התושבים במקום שנחלותיהם ירוכזו במקום אחד.
כך נוצר מצב שהתושבים הבודדים במקום התפרסו על פני שטח רחב.
במהלך המרד הערבי הגדול, בליל שבועות תרצ"ח, עלו ערבים על המושבה במטרה למחותה מעל פני האדמה, שרפו את המפעל, הרגו את הנוטר ופצעו תושב נוסף.
מפעל הטקסטיל שוקם שוב, הפעם על ידי משה לסמן מלודז', ושם המפעל שונה ל"עמק טקסטיל".
ליישוב הגיעו גם מספר מתיישבים מעולי תימן שעבדו במפעל.
ב-1943 הוחלט להפנות תרומה של 10,000 לא"י של ישראל יהודה (יש"י) אדלר לפיתוח המקום, בתנאי שהמתיישבים ישמרו על מסורת ישראל, ובשנת 1944 הוחל בהקמת עשרה בתים ביישוב ושם המקום הוסב על שמו לרמת ישי.
בשנת 1947 נסגר מפעל הטקסטיל, ובעקבות זאת באוגוסט 1947 נותרו במקום רק 15 משפחות.
באותו חודש הונחה מכספי תרומות אבן פינה לבית כנסת ומרפאה להנצחת ד"ר שמואל דיקר, תרומת אביו התעשיין יוצא לודג' יהושע דיקר, בתכנון האדריכל בנימין צ'לנוב.
המפעל חזר במהרה לפעול ובאפריל 1948 היו ברמת ישי 30 משפחות שעיקר פרנסתן הייתה על המפעל.
במאי 1949 היו במקום 45 משפחות.
ביוני 1950 הוקמה ממול לרמת ישי מעברה(שנקראה מעברת בית שערים) שבה התגוררו 500 משפחות באוהלים.
המעברה חוסלה בשנת 1953 עם מעבר 200 משפחות למגדל העמק.
לקראת סוף שנת 1951 התרחב היישוב לכ-160 משפחות, והוקמו בו מאפייה גדולה, נגרייה ועוד מפעלים.
בשנת 1953 נבנו במקום בית חרושת לעורות ומטווייה.
בשנים 1953-1954 דרש ועד היישוב את הרחבת תחומה על מנת שתוכל לגדול ולקלוט תושבים נוספים.
בשנת 1957 הקימה תנובה משחטה במקום, אולם לאחר זמן קצר היא נסגרה מהעדר כדאיות כלכלית.
בשנת 1959 כשל מפעל עמק טקסטיל והגיע לכינוס נכסים.
ניסיון לשקם את המפעל כשל והוא נסגר סופית.
בשנת 1961 הגיע היישוב למצב קשה, כאשר רק 60 מפרנסים מתוך 210 משפחות במקום מצאו תעסוקה ביישוב.
בשלב זה הוקמה במקום משחטת עוף העמק על בסיס משחטת תנובה שנסגרה קודם לכן.
באוקטובר 1963 הונחה אבן פינה לאזור תעשייה שהוקם במקום עבור יישובי הסביבה.
רמת ישי הייתה בין חלוצות הרשויות המקומית בישראל בהעמדת נשים בראשן.
בשנת 1962 הועמדה בראש הרשות המקומית אישה כראש ועדה קרואה, ובסוף שנת 1969 הייתה למועצה היחידה שגם ראש המועצה וגם סגניתה היו נשים.
בראשית שנות ה-70, עם העברת ראשות המועצה מיהודית שושני לזלדה שחם, הייתה הרשות הראשונה שבראשה עמדו שתי נשים שונות לאורך השנים.
בשנת 1977 נבחר לתפקיד ראש מועצת רמת ישי דרור פוגל.
באותה שנה מנה היישוב רק כ-800 תושבים, אך מכאן ואילך הוא התפתח במהירות: נבנו ושופצו מבני ציבור רבים, לרבות בריכת שחייה חדשה, מבנים חדשים לבית הספר המקומי ואולם כדורסל מפואר, ומשפחות רבות נוספו ליישוב.
פוגל, שכיהן בתפקיד עד שנת 1992, יזם והוציא אל הפועל את בנייתן של שתי שכונות חדשות ביישוב, קדמת ישי והדר ישי, שנבנו על אדמות חקלאיות שהופשרו לבנייה למגורים.
הוא נהרג בעת שהדריך טיול בירדן בשנת 1999. מחליפו ניר חבקין יזם את בניית חטיבת הביניים "היובל" וקידם את הרחבת היישוב.
בדצמבר 2021, הכריזה שרת הפנים איילת שקד על רמת ישי כרשות איתנה, לאחר שנמצאה ללא גירעון שוטף וללא מענק איזון, התנהלותה תקינה ונמצאה כמסוגלת לנהל את כל עניינה באופן עצמאי.
בנובמבר 2024, לכבוד ציון מאה שנים לקיום היישוב, הוכרזה תחרות לעיצוב לוגו חדש למועצה המקומית.
ב־2025, הלוגו החדש נחשף ומשמש כיום בתור לוגו המועצה:
ברמת ישי פועלים שלושה בתי ספר ממלכתיים: בית הספר היסודי ארזים, בית הספר היסודי שדות, וחטיבת הביניים היובל.
ב-2024 דווח בעיתונות המקומית שבית ספר תיכון צפוי להיפתח לראשונה ביישוב בשנת הלימודים תשפ"ו.
מתחם המתנ"ס שבמרכז היישוב ומדרחוב החנויות שמתלווה אליו הוא מרכז התרבות ביישוב, במתחם המתנ"ס רחבה גדולה המשמשת את היישוב לאירועים, ספרייה ציבורית, אולם תיאטרון והקרנות קולנוע בשם "בית מרים".
ברחבת המתנ"ס ממוקם מועדון נוער.
ביישוב יש קן של תנועת "הנוער העובד והלומד".
באפריל 2011 הושקה ביישוב תנועת נוער חדשה בשם "מנו"ר" (מנהיגות נוער רמת ישי) ששמה מרמז על הניסיון הראשון להקים בארץ יישוב תעשייתי בשם "מנור" בשנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנות ה-90 נבנה ברמת ישי "קיר שגיא", מתקן ספורטיבי לטיפוס קירות שהוא הגבוה בארץ והיחיד בתקן האולימפי, ובו מתקיימת מדי שנה אליפות ישראל בטיפוס קירות.
הקיר נבנה לזכרו של בן היישוב , שנהרג בעת מילוי תפקידו בלבנון בפיגוע התאבדות ב-19 באוקטובר 1988.
ביישוב פועל גם "מועדון הוקי גלגליות רמת ישי", אחד המועדונים המובילים בישראל בהוקי גלגיליות עם 3 זכיות בליגת העל הישראלית לבוגרים ו-2 זכיות בגביע המדינה לבוגרים.
בנוסף, מחלקת הנוער של המועדון מכילה חמישה שחקני נבחרת ישראל עד גילאי 20 (מחצית הסגל), בנוסף פועלת ביישוב קבוצת כדורסל בשם הפועל רמת ישי שב-2012 התאחדו עם הפועל קריית טבעון.
פעם בשנה, בתקופת האביב, נערכת צעדת רמת ישי על שם , בן היישוב שנפל בשנת 1969 בעת מילוי תפקידו בחטיבת גולני.
פעם בשנה, בתקופת הסתיו, בחול המועד סוכות נערך מרוץ אופניים רמת ישי בשדות עמק יזרעאל.
המרוץ על שם , בן היישוב שנפל בשנת 2005 בעת מילוי תפקידו (עוצבת חירם).
היישוב נמצא בצומת דרכים המחבר בין עמק יזרעאל לצפון הארץ ובזכות זאת קיים ביישוב אזור תעשייה גדול הכולל ברים, אולמות אירועים ומסעדות.
באוגוסט 2013 נפתח קניון בשם "סטריט מול" באזור התעשייה.
להלן רשימה של ראשי מועצת רמת ישי מאז הפיכתה למועצה מקומית בשנת 1958.
רָמַת מַגְשִׁימִים הוא מושב שיתופי של תנועת הפועל המזרחי בדרום רמת הגולן.
הוא היישוב הדתי הראשון בגולן.
היישוב נמצא כשלושה קילומטרים מגבול ישראל–סוריה וכחצי קילומטר מזרחית ליישוב חיספין.
גובהו של היישוב הוא כ-430 מטרים מעל פני הים.
בצמוד ליישוב ממזרח שוכנת החורבה הארכאולוגית ח'ספין, המזוהה עם העיר התלמודית חספיה.
המושב הוא המזרחי ביותר ביישובי דרום הגולן, וממזרח לו נמצאות העיירות הסוריות נווא וג'אסם.
רמת מגשימים עלה על הקרקע באוגוסט 1968 כהיאחזות נח"ל של התנועה הדתית-ציונית בני עקיבא.
גרעין המגשימים שהקים את היישוב כלל כ-20 איש, שהתיישבו זמנית בבתים נטושים בכפר הערבי פיק.
רמת מגשימים נועד להיות מושב שיתופי מבוסס על פלחה והוא קיבל עם הקמתו כ-4,700 דונם אדמה.
בנוסף היה המשק אמור להיות מבוסס על מרעה בקר ולול הודים.
בשלב הראשון בני הגרעין התיישבו יחד עם הגרעין שהקים אחר כך את המושב נאות גולן בבתי פיק, ופעלו כקיבוץ.
רמת מגשימים הוא מראשוני היישובים הישראליים בגולן, וראשון היישובים הדתיים בגולן.
בשנת 1968 התארגן לאחר שמונה חודשים עברו למחנה צבאי סורי נטוש צמוד למקומו הנוכחי של המושב, ובקיץ 1972 עבר המושב למקומו הנוכחי.
את המושב תכנן האדריכל דוד בסט.
בט' באב ה'תש"ל (11 באוגוסט 1970), בשעות אחר הצהריים, יצא משדה החמניות של רמת מגשימים ג'יפ ובו חמישה אנשים: שניים מחברי המשק, בנימין כפיר ועזריה גינסברג, ואיתם שלוש בנות גרעין 'איתן' של תנועת הצופים הדתיים מ"שבט משואות" מירושלים: יונה סובר, אילנה בולה ותמר דרור, שעלו לעבוד במושב עד למועד גיוסן.
עם רדת הערב, משבוששו לחזור, החלו מחפשים אחריהם, אך רק למחרת בבוקר התברר כי הג'יפ שבו נסעו עלה על מוקש רב עוצמה, וכל נוסעיו נהרגו.
על שמן של הבנות שנהרגו נקרא בית הכנסת "בית ציון ואוהל אית"ן" שבירושלים (אילנה בולה, יונה סובר, תמר נחמה דרור) וכמו כן נקרא על שמן (ועל שם אנשים נוספים) המושב אבני איתן ברמת הגולן.
בנוסף הוקמה לזכר הנופלים "אנדרטת החמישה", דרומית-מזרחית לרמת מגשימים.
בסוף 1970 התחילה הקמתו של יישוב הקבע של המושב ובאותה עת החלה גם הקמתו של מאגר מים ליד המושב.
המאגר התמלא לאחר חורף אחד.
במהלך נובמבר 1972 סבל המושב מהפגזות תכופות מכיוון סוריה.
בהפגזה הראשונה נהרסו לולי הישוב.
בתחום היישוב הוקמה בשנת 1973 ישיבת הסדר (ישיבת הגולן), שמאוחר יותר עברה ליישוב הסמוך חיספין.
בראשית מלחמת יום הכיפורים פונה המושב, נכבש בידי הצבא הסורי בבוקר היום השני למלחמה, ושוחרר כעבור יומיים על ידי צה"ל.
היישוב נפגע קשות לאחר קרב שריון שהתנהל בו.
חלק מחברי המשק חזרו אליו עוד באמצע המלחמה לתחילת שיקום המקום.
בפברואר 1974 נהרגה חברת המושב אסתר (אסי) בן דוד במהלך הפגזה ארטילרית בתקופה מלחמת ההתשה שלאחר מלחמת יום כיפור.
ב-20 בנובמבר 1975 חדרה לישיבה חוליית מחבלים מסוריה.
שלושת חברי החוליה רצחו שלושה חיילי ישיבות הסדר שהתארחו במושב:
, ו, ופצעו כמה תלמידים אחרים.
המחבלים הצליחו להימלט ללא פגע.
ארגון החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין לקח אחריות על הפיגוע, ואף ערך טקס הוקרה למבצעי הפיגוע.
בשנת 1984, אחד ממייסדי המושב, אורי מאיר, הורשע בפרשת המחתרת היהודית.
הוא נידון ל-30 חודשי מאסר במסגרת עסקת טיעון, אך נשיא המדינה חיים הרצוג חנן אותו לאחר חצי שנה.
בשנת 2003 אושרה תוכנית הרחבה של המושב המאפשרת בניית עד 250 יחידות דיור נוספות.
ב-7 בינואר 2005 נהרג בן המושב בהתפוצצות נפל פגז בעת שטייל סמוך למושב.
המושב התבסס עם הקמתו על משק חקלאי גדול ועל עבודת חוץ של חברים, שהכניסו את משכורתם לקופה המשותפת.
כל משפחה הייתה מקבלת תקציב על פי מספר הנפשות וכפי צרכיה.
בשנת 1983 היה המושב שותף בהקמת יקב רמת הגולן.
בסוף שנות ה-80 נקלע המושב למשבר כלכלי, עקב חובות שצבר בעקבות משבר האינפלציה בישראל, יחד עם מושבים רבים אחרים בפריפריה.
המושב לקח חלק בהסדר חובות המושבים.
בנוסף אספת החברים של המושב החליטה על הקמת צוותי חשיבה שתפקידם היה להמליץ על שינויים באורחות החיים ביישוב.
המלצות הצוותים השונים התקבלו בהצבעה בקלפי ברוב של כ-97%, ובעקבותיהם מרכיבי הצריכה ביישוב (חינוך, בריאות, דיור) עברו בחודש מאי 1991 לשיטת התשלום הישיר.
מאז כל חבר צריך לשאת בעלות חינוך ילדיו, בריאות משפחתו, תחזוקת ביתו והרחבתו (קודם לכן מימן אותם המושב).
חברים העובדים במושב מקבלים את שכרם מאז השינוי לפי אופי תפקידם והיקף משרתם, וחברים העובדים מחוץ למושב ("עובדי חוץ") מקבלים את שכרם ממעבידם.
בוטל "התקציב האחיד" והונהגה הפרדה מוחלטת בין עסקי המושב בתחום החקלאות ובין ניהול חיי הקהילה (תרבות, בית כנסת, נוי וכדומה), שממומנים מאז ואילך מגביית תשלום אחיד מכל בית אב.
בשנות ה-90 היה המושב שותף בהקמת כפר הנופש "כינר", הסמוך למושב רמות על שפת הכנרת, המיועד לציבור הדתי המציע נופש כשר למהדרין.
בשנת 2014 נתנה רשות החשמל רישיון מותנה לחברת אנלייט אנרגיה מתחדשת להקמת חוות רוח בראשית, חווות טורבינת רוח הגדולה בישראל, שבחלקה ממוקמת על אדמות המושב.
החברה להגנת הטבע התנגדה תחילה לפרויקט והקמתו התעכבה.
ביולי 2018 נחתם הסכם להקמת החווה, והקמתה החלה בתחילת 2020 בעלות של 1.25 מיליארד שקל.
מושב רמת מגשימים מחזיק ב-40% מהפרויקט, בשותפות עם שבעה יישובים אחרים ברמת הגולן.
את הקמת הפרויקט ממן בנק הפועלים.
מאז תחילת שנות ה-90 מקננים במושב בקביעות כמה זוגות של חסידות.
רמת מַטְרֵד היא רמת סלעי גיר בגובה של 650 מטרים מעל פני הים בגבול הר הנגב המרכזי והצפוני.
שמה הערבי נגזר מהמילה הערבית אלמוטירדה (="המגורשים").
רמת מטרד היא חלק מרמת עבדת.
היא תחומה ממזרח על ידי נחל עבדת, מדרום - על ידי עמקו של נחל לענה, וממערב - על ידי נחל ניצנה.
כיום שוכן בלב האזור בסיס חיל האוויר "רמון", שנבנה לאחר פינוי בסיסי חיל האוויר בסיני.
אל רמת מטרד אפשר להגיע ממזרח - מכיוון רמת נפחא, ומצפון-מזרח - מכיוון שדה בוקר, בכביש העולה מצומת ציפורים.
לקראת בניית בסיס חיל האוויר בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 נערך סקר ארכאולוגי מקיף ברמת מטרד.
בסקר התגלו ממצאים מתקופות שונות, בהם בתי ארבעת המרחבים מתקופת ההתנחלות, כתובות סלע בכתב התמודי הדרום-ערבי הקדום ומעט כתובות נבטיות.
מבנה מגורים בתחום החווה החקלאית המתוארך לתקופת הברזל המאה ה-10 לפנה"ס הועבר ושוחזר בדרך הדורות ליד אוניברסיטת חיפה.
רמת עמידר היא שכונה במזרח רמת גן.
השכונה גובלת במזרח בכביש 4, בצפון בעיר בני ברק, במערב בשכונת מרום נווה וב"שיכון המזרחי", ובדרום בשכונת גן ערמונים.
במזרח השכונה זרם בעבר נחל כופר (כיום מנוקז בתעלה סגורה).
השכונה הוקמה על אדמות שהיו שייכות לכפר אל-ח'ירייה, והועברו לרמת גן בשנת 1948.
השכונה נבנתה בשנת 1950 עם בתים דו־קומתיים ("בתי תותח" - על שם שיטת היציקה בה נבנו) ואכלסה תושבים עולים ניצולי השואה ממוצא מזרח אירופאי, אך גם עולים מתימן ומצרים.
נשמעו טענות שהשכונה נבנתה במיוחד כ"שכונת יוקרה" לעולים אלה מאחר שלא "ראוי היה" לאכלס קבוצה זו במעברות שהוקמו אותה עת.
אוכלוסייה זו כללה בעלי מקצועות חופשיים, דוקטורים ומשכילים שנקלטו במהירות במשרות ניהוליות במוסדות ובעיריות.
בתחילת שנות החמישים מיד עם קבלת השילומים מגרמניה, רבים מתושבי השכונה שהייתה מרוחקת ממרכז רמת גן עזבו אותה.
חלקם היגרו לארצות הברית ולקנדה וחלקם לרמת גן ולגבעתיים.
במקום המזרח אירופאים שיצאו, החלו רוכשים את הדירות יוצאי המעברות מהסביבה (מעברת מפדה - נוה יהושע, סאקיה ועוד).
כבר בשנת 1953 נחשבה רמת עמידר "שכונת פועלים" בתוך רמת גן האזרחית וכנגד עיריית רמת גן הועלו טענות על הזנחת השכונה, בכך שאין מספיק פועלי ניקיון בשכונה, חיוב התושבים לממן תשתיות ביוב בניגוד למצב בשכונות אחרות "לא פועליות", ועל כך שאין מספיק תאורה בלילות.
לאחר עזיבת האוכלוסייה החזקה, וכניסת מפוני המעברות ליחידות הדיור שהתפנו בשנות השישים, השכונה נחשבה לשכונה ברמה סוציו-אקונומית נמוכה.
בתקופה מסוימת פעלו בה גורמי פשע שכונו בתקשורת "כנופיית רמת עמידר".
החל משנות השבעים של המאה העשרים נבנו בשכונה מספר רחובות עם בתי קומות אליהם נכנסו להתגורר זוגות צעירים ומשפרי דיור מחוץ לשכונה.
בסוף שנות השבעים במסגרת פרויקט שיקום השכונות שופצו והורחבו בתים רבים.
תחנת כיבוי האש של רמת גן נמצאת בפאתי השכונה.
בין תושבי השכונה בעיקר יוצאי תימן ויוצאי רומניה, ובתי כנסת של עדות אלו נמצאים בשכונה.
בעבר התגוררו בשכונה רבנים חשובים, ביניהם הרב יוסף קורח.
כבר בחודש יוני שנת 1921 קיבל ועד "עיר גנים" הזמנה מראש הקהילה בסופיה עבור 75 מגרשים והתחילו דיונים בנושאים הכספיים.
בסוף שנות החמישים של המאה העשרים הגיעו לרמת עמידר יהודים מבולגריה שעלו לארץ במסגרת פעילותה של הסוכנות היהודית.
הן כללו שני חדרים, שירותים וגינה..
הבתים נבנו בניצב לרחוב, כך שבין הבתים נוצרו סמטאות.
בשנת 1959 נפתח בשיכון הבולגרים גן משחקים חדש, ברחוב התפוצות 22 וגן נוסף ברחוב התפוצות 20.
בשנת 1977 הועברו על ידי קק"ל חלק מחלקות לבעלות העירייה לצורך פיתוח השכונה.
בשל הבנייה המואצת באזור, הצטמצם בהדרגה שטחו של שיכון הבולגרים.
השריד האחרון הוא גן הבולגרים, פינת משחק קטנה מוקפת רבי קומות.
בשכונה בית ספר ממלכתי "מכל"ל" (מזכרת כבוד לקדושי לודז') אשר הוקם בשנת 1951 מיד עם הקמת השכונה, בית ספר ממלכתי דתי "שלום" ומוסד לחינוך מיוחד.
בצמוד לשכונה התקיים עד סוף שנות ה-90 של המאה העשרים בית ספר תיכון אורט שכלל "אורט בנים" למקצועות טכנולוגיים (מכונות, אלקטרוניקה וחשמל), "אורט בנות" (מזכירות, אופנה ואדריכלות), "אורט נגרות" ו"אורט יהלומים".
בקמפוס שפונה הוקמו "תיכון מקיף רמת גן" ומכללת רמת גן.
מבית הספר הדתי צמח שופט בית משפט השלום ציון קפאח.
בשכונה קיימת ישיבת ההסדר (ישיבת רמת גן).
במרץ 2007 נחנך בניין הישיבה החדש.
רבים מתלמידי הישיבה נשואים וגרים עם משפחותיהם בשכונה.
בשכונה מתנ"ס קהילתי פעיל ושני סניפים של תנועות נוער: אחד של תנועת "בני עקיבא" והשני הוא סניף של תנועת הנוער "המכבי הצעיר".
כמו כן נמצא בשכונה מרכז תרבות ע"ש ראסל - הכולל גם אולם תיאטרון ונקרא גם תיאטרון ראסל (בו צולמו סצנות רבות מהסדרה "השוטרים"), ובסמוך אליו מרכז ספורט (קאנטרי רמת גן) הכולל בריכת שחיה, אולם כושר ומגרשי טניס, שניהם בצמוד לגינת "אלי כהן"- הגן המרכזי של השכונה.
עד לשנת 2021 במתחם בית המקרא פעל מוזיאון.
קבוצת הכדורגל מכבי רמת עמידר התאחדה עם הכח מכבי רמת גן בקיץ 2005 תחת השם הכח עמידר רמת גן, ופורקה בסוף שנת 2021.
רמת כורזים (קרויה גם חבל כורזים) היא רמה בזלתית במזרח הגליל, המפרידה בין עמק החולה לארץ כינרות.
הרמה היא מבותרת ושטחה הוא כ-135 קמ"ר.
רמת כורזים נוצרה מהתרוממות טקטונית בקרקעית השבר הסורי-אפריקני, שכוסתה בזלת בתקופת הפליסטוקן, תהליך שגרם לחסימת זרימת הירדן אל הכנרת ולהיווצרותם של אגם החולה ועמק החולה.
הרמה מתרוממת מדרומו של עמק החולה לגובה ממוצע של כ-300 מטרים מעל פני הים.
מדרונותיה הדרומיים לעבר הכנרת תלולים יותר, ומתנקזים בכמה נחלי אכזב, שהגדול בהם הוא נחל כורזים.
בסקרים נמצאו שרידים של למעלה מ-100 יישובים קדומים שהתקיימו בה לאורך התקופות.
בשטחה של רמת כורזים מספר אתרים ארכאולוגיים, בהם הגן הלאומי תל חצור, כורזים, חורבת ירדה וחאן ג'וב יוסף, ח'רבת טובא ועוד.
בשלוחותיה הדרום-מערביות נמצא הר נחום, שבו על פי המסורת הנוצרית נשא ישו את הדרשה על ההר.
אחד האתרים הפרהיסטוריים החשובים ברמה הוא האתר הפרהיסטורי גשר בנות יעקב.
ברמת כורזים מצויים היישובים אליפלט, אלמגור, אמנון, גדות, טובא-זנגרייה, כורזים, כפר הנשיא, כרכום, מחניים, משמר הירדן ועמיעד, וכן חוות הנופש ורד הגליל.
מבחינת שיוכם המוניציפלי היישובים מפוצלים בין המועצות האזוריות הגליל העליון, מבואות החרמון ועמק הירדן.
רמת ישראל היא שכונה במזרח תל אביב.
היא תחומה בין הרחובות השלום, משה דיין והגבורה.
ממערב לה שכונת ביצרון, מצפון בית הקברות נחלת יצחק, ממזרח העיר גבעתיים ומדרום בסיס צבאי ושכונת תל חיים.
השכונה הוקמה ב-1947 במטרה לספק פתרונות דיור זמניים ליהודים שהתגוררו בשכונות כגון מחנה יוסף ונווה שלום, והיו חשופים לירי ממנשייה ומיפו הסמוכות.
בתחילה נקראה השכונה "שיכון פליטי הספר", ורחובה הראשי של השכונה נקרא רחוב פליטי הספר גם כיום.
ב-1959 שונה שם השכונה לרמת ישראל, על שמו של ישראל רוקח, שיזם את הקמתה כראש העירייה, והלך לעולמו באותה שנה.
בתי השכונה קטנים וצמודי קרקע, וחלק מרחובותיה מיועדים להולכי רגל בלבד.
במשך זמן רב סבלה השכונה מתדמית נמוכה, אך החל משנות ה-90 הפכו הבתים, הכוללים גינות קטנות, למבוקשים יותר, והשכונה החלה לחדש את פניה.
בשכונה בית ספר תיכון אחד, התיכון הממלכתי-דתי "ישורון" (עירוני י"ז), וכן מתנ"ס.
בית הספר היסודי המשמש את תושבי השכונה הוא בית הספר ע"ש דוד בלוך בשכונת ביצרון הסמוכה.
רוב שמות הרחובות בשכונה הם שמות פרחים.
לשכונה קבוצת כדורגל ייצוגית בשם הפועל רמת ישראל המשחקת בליגה ג'.
רמת פּוּטוֹראנה הקרויה באופן רשמי שמורת הטבע הלאומית פוטוראנה (Путоранский государственный природный заповедник) היא שמורת טבע במחוז קרסנויארסק שבמזרח רוסיה.
בשנת 2010 הוכרזה השמורה כאתר מורשת עולמית, בעיקר בשל אוכלוסיית איילי הצפון הגדולה שבה ובשל נוף הטייגה והמדבריות הארקטיים.
הרמה הוכרזה כשמורה לאומית ב-15 בדצמבר 1988, בין היתר על-מנת להגן על עדר כבשי השלג החיים בה, ועל אוכלוסיית איילי הצפון הגדולה בעולם החיה בשטח השמורה.
רמת יששכר היא רמה בזלתית במזרח הגליל התחתון, המשתרעת בין נחל תבור בצפון לעמק חרוד בדרום, ובין גבעת המורה במערב לבקעת הירדן במזרח.
במזרח הרמה שוכן המבצר הצלבני בגן הלאומי כוכב הירדן, ובמרכזה עובר נחל יששכר.
שטחה של רמת יששכר הוא כ-115 קמ"ר.
הרמה נקראת על-שם שבט יששכר, שנחלתו הייתה בחבל ארץ זה, על פי התיאור המקראי של התנחלות השבטים.
באזור חיה אוכלוסייה צפופה של צבי ארץ-ישראלי, וריכוז גבוה של שיטה מלבינה (בעיקר במורדות המזרחיים).
רמת פוריה היא רכס צר במזרח הגליל התחתון, מדרום לעיר טבריה, המגיע לרום של כ-200 מטרים מעל פני הים.
רמת פוריה נמצאת בין חופי הכנרת ועמק הירדן במזרח ובין בקעת יבנאל במערב, והיא נמשכת מצפון לדרום.
בצפון תוחמים את הרכס הר מנור ותל מעון, הנמצאים מעל טבריה, ומדרום תוחם את הרכס מוצאו של נחל יבנאל לעמק הירדן.
לאורך מדרונו המערבי של הרכס עובר כביש 768, בסמיכות ליישובים פוריה (נווה עובד), פוריה עילית ופוריה (כפר עבודה), ובסמוך לבית החולים פוריה.
בשיפוליו המזרחיים של הרכס נמצאים חורבות קדש נפתלי ועין קדש, ובשיפוליו המערביים נמצאים שרידי העיירות התלמודיות ציידתה וסרגונה.
רמת סירין (נקראת גם רמת יבנאל בחלק מהמקורות) היא רכס מוארך בדרום-מזרח הגליל התחתון.
הנקודה הגבוהה ביותר ברכס נמצאת במצפה אלות, ברום של 368 מטרים מעל פני הים.
כמו כן, בולט ברכס מצפה נח כנרתי, הנמצא בגובה 264 מטר מעל פני הים.
הרכס תחום ממזרח בעמק הירדן, בדרום בערוצו התלול של נחל תבור, ובצפון בנחל יבנאל ובנחל ימה שבבקעת יבנאל.
בקצהו המזרחי של הרכס נמצא מצפה אלות, ממנו תצפית לעבר יישובי עמק הירדן והכנרת.
שמו של הרכס נגזר משמה של חורבת סירין הנמצאת בו, שבה אותרו שרידי בית כנסת מתקופת התלמוד.
לאורך שיפולי הרכס נמצאים מספר אתרים ארכאולוגיים, בעיקר מתקופת התלמוד, ובהם חורבת עין חדה, חורבת אולם, חורבת אדמות וחורבת שרונה.
בשנת 2009 הוצגה תוכנית להקמת טורבינות רוח בשטחה של הרמה, אשר זכתה להתנגדויות.
באפריל 2016 החלה לפעול חוות רוח סירין ובה כאחת עשרה טורבינות רוח.
רמת מרקאגנט היא רמה בשטח של 2,100 קילומטרים מרובעים באזור המשנה "הרמות הגבוהות" (High Plateaus Section) של רמת קולורדו.
הרמה שוכנת במחוזות גארפילד (Garfield), איירון (Iron), קיין (Kane) ווושינגטון (Washington) בדרום-מרכז יוטה, בין כביש בין-מדינתי 15 לכביש 89.
מרקאגנט הוא שם שנגזר משפת פאיוט שפירושו "רמה של עצים".
הרמה כוללת את המונומנט הלאומי סידר ברייקס (Cedar Breaks National Monument), והיא חלק מנפת הר סידר (Cedar Mountain District) של היער הלאומי דיקסי (Dixie National Forest).
הנקודה הגבוהה ביותר ברמה היא פסגת ברייאן הד (Brian Head Peak) בגובה 3,446 מטרים מעל פני הים.
השדה הגעשי של רמת מרקאגנט הוא אזור של חרוטי אפר וקילוחי לבה.
קילוחי הלבה האחרונים מתוארכים סביב שנת 1050 וקדמו להם סדרות של קילוחי לבה טרכיטית, אנדזיטית וריוליטית.
השדה שוכן מזרחית למונומנט הלאומי סידר ברייקס.
אגם נאוואחו נוצר כאשר קילוח לבה סכר את ערוץ נחל דק (Duck Creek) על הרמה.
מערת ממות (Mammoth Cave) היא מערת צינור לבה השוכנת ברמה.
תוואי הנוף הצעירים ביותר גאולוגית ברמת מרקאגנט הם גושים קרחים מצמחייה של קילוחי לבה המכונים בפי המקומיים "מדבר הסלע השחור".
הם משתרעים סמוך לגבעה המכונה "מילר נול" (Miller Knoll) בדרום-מזרח.
קילוחי לבה אלו משתרעים גם לצפון-מזרח סמוך לאגם פנגויטץ' (Panguitch Lake).
גרם המדרגות הגדול כשרמת מרקאגנט בקצהו הצפוני (הצד השמאלי באיור).
רמת עבדת היא רמה המתפרשת על שטחים נרחבים, אשר נמצאת בהר הנגב המרכזי.
הרמה קרויה על שם העיר העתיקה עבדת, אשר הייתה מצויה ברמת עבדת בעבר, ושרידיה משמשים היום בגן הלאומי עבדת שבשטחי הרמה גם כן.
כמו כן, ברמת עבדת נמצאים גם נחל עבדת, מעיין עין עבדת, וקניון עין עבדת, אשר קרויים גם הם על עבדת העיר הקדומה שבמקום.
פני השטח של הרמה משתפלים מגובה של 700 מטר מעל פני הים, עד לגובה של כ-400 מטר בשפתה הצפון מערבית של הרמה.
הירידה הטופוגרפית של פני הרמה היא בהתאמה לזווית הנטייה של שכבות סלעי הגיר הבונות את רמת עבדת.
הרמה נקטעת בצפון מזרחה על ידי מצוק סחיפה גבוה - מצוק הצינים, היורד משפתה אל בקעת צין.
בדרום- רמת סלעי גיר אשר משתרעת בין רמת עבדת לבין קמר רמון.
במערב- קו הר החורשה (בארותיים), אשר נמצא בגבול ישראל- מצרים.
במזרח- מצוק הצינים, אשר יורד לכיוונה של בקעת צין.
העיר עבדת הייתה בעבר עיר מרכזית על ציר המסחר הנבטי, הממוקם בין פטרה לבין נמל עזה ומכונה גם דרך הבשמים.
האקרופוליס- מרכזה של העיר עבדת, שון בהר הנגב, על ראש שלוחת גבעה לצד ציר התנועה העתיק מכיוון צפון לדרום, וממזרח לכביש 40. אזור זה של העיר נישא לגובה של כ-655 מטר מעל לפני הים, ומשקיף על הסביבה מגובה של כ-80 מטר.
כלל שטחה הבנוי של עבדת משתרע על כ-85 דונם.
לפי ממצאי החרסים, תחילתה של עבדת היה במאה ה-4 לפנה"ס, כתחנה על דרך הבשמים.
בשלב זה העיר עצמה אינה הייתה בנויה, שכן היא נבנתה בסוף המאה ה-1 לפנה"ס.
בתחילת ימיה, התבססה כלכלת העיר בעיקר על שירותי הארחה לשיירות אשר עברו בסביבתה.
בשנת 70 לספירה, שבטים ערביים פלשו לאזור ובכך גרמו לחורבנה של עבדת.
העיר נבנתה מחדש בימיו של המלך הנבטי רבאל (70–106 לספירה).
גם לאחר שממלכת הנבטים סופחה לאימפריה הרומית (לאחר מותו של רבאל השני), המשיכה העיר עבדת לשגשג והגיעה לשיא פריחתה בתקופה הביזנטית, וזאת בזכות החקלאות המפותחת אשר הייתה בסביבתה של העיר ובזכות התמיכה הכלכלית והצבאית ממנה נהנתה העיר בהיותה עיר גבול לאימפריה.
אך כמו רב היישובים הנבטיים בנגב, לאחר כיבוש הנגב בידי הערבים בשנת 636, העיר עבדת ננטשה באופן מוחלט (למרות כי יש שסוברים כי הנטישה היא תוצאה של רעידת אדמה שפקדה את העיר בשנת 630 לספירה).
עבדת קיבלה את שמה משמו של המלך עבדת, המלך הנבטי היחיד אשר זכה להיחשב לאל לאחר מותו, ולפי אורניוס הוא אף נקבר בעיר.
שלושה ממלכי הנבטים כונו עבדת ולא ידוע על שם איזה מהם קרויה העיר.
ככל הנראה, היא למלך עבדת השני (62-60 לפנה"ס) שעליו אין כל מידע, אך בימיו זכתה העיר לתנופת פיתוח.
העיר עבדת הייתה עיר מפותחת למדי, ונבנו בה כנסיות, נחפרו בורות מים ומערות אשר שימשו כמחסנים ובתי מלאכה, ועוד.
העיר כולה בנויה על שלוחה צרה המכונה שלוחת עבדת.
לרגלי השלוחה, מכיוון מערב, נחשפו שרידים המעידים כי היה במקום זה בית מרחץ במהלך התקופה הביזנטית.
בראש שלוחת עבדת נמצא מרכזה של העיר הקדומה, והוא האתר הבולט ביותר בה- בתקופה הנבטית פולס המשטח העליון של השלוחה הזו והוקם עליו מקדש, ובשנת 267 עד 268 לספירה נבנה על מקומו מקדש לזאוס.
במהלך התקופה הביזנטית הוקמו בעיר שתי כנסיות, ולצידן במזרח הוקמה מצודה ששטחה 2.5 דונם.
מדרום למרכז עבדת הקדומה, נמצא רובע מגורים אשר הוקם במהלך התקופה הרומית, אך גם היה מיושב במהלך התקופה הביזנטית.
ברובע מגורים זה קיים רחוב ראשי מצפון לדרום, אשר בשני צדיו קיימים מכלולי בתי מגורים.
כ-100 מטר ממזרח למרכז העיר, נחשפו שרידים של מחנה צבאי מוקף חומה ששטחו 100*100 מטר ובו שמונה מבנים.
מחנה זה הוקם בתקופה הנבטית התיכונה, ובימי הקיסרים דיוקלטיאנוס קונסטנטינוס פורקו חומותיו ואבניו שימשו לבניית המצודה במרכז העיר.
במדרון שלוחת עבדת וממערב למרכזה של העיר עבדת, שוכן רובע המערות, שככל הנראה נבנה בתקופה הביזנטית.
ברובע המערות קיימים בתי מגורים, וצמוד להם מערות חצובות אשר שימשו בעיקר כבתי מלאכה וכמחסנים לשימור התוצרת החקלאית שלהעיר.
כ- 600 מטר מדרום למרכז העיר, נמצאת מערת קבורה אשר בחזיתה תבליטים ובחדרה הפנימי 21 כוכי קבורה חצובים.
ליד מערת הקבורה הייתה בעבר וילה רומית.
בנחל רחץ, לרגלי שלוחת העיר עבדת, ישנה מערכת חקלאית עתיקה ומרשימה.
שרידי עיר קדומה גדולה ברמת עבדת, כ-15 קילומטר מצפון למצפה רמון.
מקומה של עבדת, אחת משש ערי הנבטים שהתקיימו בנגב משלהי התקופה ההלניסטית ועד הכיבוש הערבי.
המקום הוא גן לאומי ולכן ניתן לבקר בו בשעות מוגדרות ומוגבלות, על מנת להמעיט את הפגיעה סביב מקור המים היחיד של בעלי החיים באזור.
שטחו של הגן הוא 2100 דונם ובמרכזו נמצאת העיר העתיקה עבדת ושרידיה.
בכניסה לשרידי העיר שבגן הלאומי, נמצא בית המרחץ העתיק ולידו מרכז מבקרים בעל תוכנית אור-קולית המסבירה על היסטוריית הנבטים.
בתחומי רובע המערות של עבדת הקדומה קיים היום בגן הלאומי בית ביזנטי משוחזר, שבחלקו האחורי מערה חצובה אשר שימשה בעבר כיקב.
בקניוני הנחלים היורדים מרמת עבדת לבקעת צין יש מקורות מים איתנים- עין עבדת ועין מעריף בקניון עין עבדת ובנחל עבדת, עינות עקב בנחל עקב, עין זיק בנחל זיק, עין שרב בנחל צינים ועין חוה בקניון נחל חוה.
נחל עבדת הוא נחל באורך כ-11 קילומטר הנמצא ברמת עבדת, וקרוי על שם העיר העתיקה עבדת הסמוכה לשפכו.
נחל זה הוא יובל של נחל צין.
שמות קטעי הנחל בערבית- ואדי עבדה (נחל עבדת), וואדי ראמלייה (הנחל החולי).ראשיתו של נחל עבדת מצוי בשוליים הדרומיים של רמת מטרד, שממנה הוא יורד לכיוון צפון מזרח ומתחבר אל נחל צין, במרחק של כקילומטר אחד מן העיר הקדומה עבדת.
נחל עבדת יורד מאזור חורבת עבדת ומתחבר לנחל צין במקום שהנחל עוזב את רמת עבדת ומתחתר בין הרמה ורכס חתירה.
מנחל עבדת נובעים שלושה מעיינות: עין מעריף, עין מור ועין עבדת.
עין עבדת הוא מעיין ברמת עבדת, המרכזי והתיכון ביותר מבין המעיינות הנובעים מנחל עבדת.
עין עבדת נובע בראשו של נקיק סלע בקניון עין עבדת בנחל צין, כ-3 קילומטר מדרום מערב למדרשת בן-גוריון וממדרשת שדה בוקר, כלומר בתחום הגן הלאומי עבדת.
מי המעיין נובעים מכוך קטן בנקיק הנחל עבדת.
המים שבעין עבדת יוצרים בדרכם במעיין זה מעין פלג, בגובה 15 מטר, ובנוסף לכך יוצרים גם בריכות.
המפל הנוצר נשפך לבריכה אשר עומקה הוא 8 מטר.
בגדות הפלג ישנה צמחייה, וכתוצאה מכך מגיעים לאזור זה בעלי חיים שונים, ביניהם גם יעלים.
קניון עין עבדת הוא קניון טבעי ברמת עבדת, החתור בסלע גיר לבן אשר בו כביכול משובצות עדשות צור שחורות וחומות.
הקניון מתהדר בקירות גבוהים וזקופים ובהם דרגשי סלע ומערות.
דרך קניון עבדת נופל נחל צין, בדרכו אל בקעת צין דרך רמת עבדת.
את שטחי רמת עבדת מאפיינת צמחייה ערבתית כמו למשל לענת המדבר ועצי אלה אטלנטית, אשר פזורים באופן נרחב בשטח הרמה.
בערוצי הנחלים הצמחייה מתאפיינת השיחי רותם, שיחי מלוח ומנתן שעיר, ובאזורי מי התהום הגבוהים גם שיחי אשל.
באזורו של נחל עבדת צומחת חורשה של עצי צפצפת הפרת.
לכל אורכו של נחל עבדת, המצוי ברמת עבדת, ישנם שרידי חקלאות קדומה כגון טרסות, תעלות, מבנים, מכלאות, בורות ועוד.
ליד מפגש נחל עבדת עם נחל מטרד, נראים שרידים של חווה קדומה.
בסמוך לחווה חצובות בצלע הנחל 9 מאגורות גדולות, אשר מכונות אל קטר בפי הבדואים.
מערכת אגורות נוספת המכונה בורות רמלייה, נמצאת כקילומטר וחצי ממערב לעיר הקדומה עבדת.
כיום קיימים ברמת עבדת ניסיונות לשחזור שיטות החקלאות הנבטית הייחודית אשר התבצעה באזור בעבר.
ניסיונות אלו מתבצעים בחוות ניסיונות שהקימו חוקרים מהאוניברסיטה העברית.
חווה זו ממוקמת ליד בורות רמלייה, על הגדה המערבית של נחל עבדת.
רמת עבדת היא הקער הנתון בין קמר רמון לקמרי הנגב הצפוני.
המבנה הגאולוגי של רמת עבדת הוא סלעי משקע צעירים שעברו הרבדה בקער אשר מפריד בין קמר רמון לבין קמרי הנגב הצפוניים.
השטח הרמתי הוא בדרך כלל רציף ברוב השטח, ורק בצפון מערב (באזור רמת רות) מבותרת הרמה לשלוחות שולחניות גדולות עם עמקים רחבים ביניהן.
בעבר, בניגוד לימים אלו, סלעי רמת עבדת היו מחוברים לאגפי קמרי הנגב הצפוני.
אך מפני שעמידות סלעי הר הנגב צפוני (שהם סלעי גיר ודולומיט), גבוהה מעמידותם של הסלעים המרכיבים את רמת עבדת (סלעי גיר, חרסית, וקרטון), החלו תהליכי סחיפה בשטחי רמת עבדת, וכתוצאה מכך נפתח קו תורפה בין שתי היחידות.
תהליכי הסחיפה אשר התרחשו בשטחה של רמת עבדת, הותיר בה הרי שולחן טרפזיים, כדוגמת ההר שעליו העיר העתקה עבדת נבנתה, ובנוסף יצרו העמקה של פרוזדור נחל צין.
כתוצאה מכך, התרחשה ברמה נסיגה דרומה באופן הדרגתי.
הנסיגה ההדרגתית של רמת עבדת גרמה עם הזמן ליצירתו של מצוק צנים, שהוא מצוק מרשים בשוליה הצפוניים של הרמה.
כיוון שמצוק זה נמצא בנסיגה הדרגתית כלפי דרום, הוא יוצר הרחבה הדרגתית של בקעת צין.
בנוסף לכך, המצוק יצר הפרש גבהים רב בין רמת עבדת לבין קרקעית נחל צין.
כיוון שהנחלים המצויים ברמת עבדת נסחפים אל נחל צין, הפרש הגבהים בין הנחל לרמה גרם לנחלי הרמה להתחתר בעוצמה ועומק רב בדרכם לבקעת צין.
התחתרות זו גרמה ליצירה של קניונים עמוקים ומרשימים בעלי מכתשות רבות, כדוגמת קניון עין מור, קניון נחל עקב, קניון נחל זיק וקניון נחל חוה.
התחתרות זו יצרה בדפנותיהן וקרקעיתם של הקניונים שכבות של אקוויפר ואקוויקלוד, ובמספר מקומות גם נביעות מים עשירות למדי.
כיוון הניקוז שברמת עבדת הוא מדרום לצפון, עקב נטייתה הקלה של הרמה מדרום לצפון.
תרומתה של הטקטוניקה לעיצוב נופה של רמת עבדת הוא בקיומו של קו העתק הנמשך לרוחבה- משלוחת נוצה במערב ועד להר סעד במזרח.
לאורכו, בנקודות לחיצה, וחיתוך אינטנסיביות במיוחד, נוצרו מבני קימוט בולטים המתנשאים בבירור מעל נופה השטוח של הרמה: קמר שלוחת קדש ברנע, קמר הר חמרן, קימוט הר קמר, קמר נפחה וקמר הכר סעד.
רמת פאונסאגנט היא רמה חרוצה על ידי עמקי נחלים, המתנשאת לגובה שבין 2,100 ל-2,800 מטרים מעל פני הים בדרום-מערב יוטה בארצות הברית, חלק מרמת קולורדו.
הרמה שוכנת במחוזות קיין (Kane County) וגארפילד (Garfield County).
רוחבה כ-16 קילומטרים והיא משתרעת דרומה מרמת סווייר (Sevier Plateau) כ-40 קילומטרים בערך, ומסתיימת בצוקים הוורודים, חלק מגרם המדרגות הגדול.
פאונסאגנט היא מילה בשפת הפאיוט המתארת את "ביתו של הבונה".
את הרמה מנקז הנהר איסט פורק סווייר (East Fork Sevier River), יובל של הנהר סווייר הזורם צפונה על הרמה ונשפך לערוץ הראשי של הנהר סווייר הזורם בעמק לאורך האגף המערבי של הרמה.
בצידה המזרחי חרוצה הרמה בערוצים רבים המתנקזים אל הנהר פאריה באגן הניקוז של הנהר לקולורדו, והיא אזור מוגן כפארק הלאומי ברייס קניון.
קטע מקו פרשת המים של האגן הגדול (Great Basin Divide) עובר לאורך הרמה, ומרבית הרמה היא חלק מהיער הלאומי דיקסי (Dixie National Forest).
על הרמה יורדים שלגים בכמות שנתית ממוצעת של 5.1 מטרים, וב-200 ימים בממוצע יש מחזור קפיאה והפשרה.
כביש נופי 12 של יוטה המוגדר ככביש נופי יוצא דופן (All-American Road) מטפס לפסגת רמת פאונסאגנט.
הרמה נוצרה לפני 20 עד 10 מיליון שנים כתוצאה מהתרוממות רמת קולורדו.
ההתרוממות גרמה להיווצרות סדקים בצדי הרמה.
סחיפה שהתרחשה אחר כך, בייחוד בצד המזרחי של הפארק הלאומי ברייס קניון, גרמה להיווצרות תצורות סלע מוזרות, עמודונים המכונים הוּדוּס (hoodoos), שהם סימן ההיכר של הפארק.
רמת סוֹסְטְרָה היא רמה בצידו המזרחי של רכס סנטינל, בצפון הרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הרמה מגיעה לגובה של 2,460 מטרים מעל פני הים (בהר מאלואון).
אורכה של הרמה 22 קילומטרים (בכיוון צפון-מערב דרום-מזרח) ורוחבה של הרמה 16.5 קילומטרים (כיוון צפון-דרום).
קרחון אמברי גובל ברמה מדרום, קרחון סאבאזיוס גובל בה ממערב, קרחון ניוקאמר גובל ברמה מצפון, וזרם הקרח ראטפורד גובל ברמה ממזרח.
מעבר רובינסון מפריד בין הרמה להר דאלרימפל שנמצא מזרחית לה ברכס סנטינל.
הרמה מנוקזת על ידי קרחון אנצ'יאלוס, ומדף הקרח ויט.
הרמה נקראת על שם המבצר הרומי סוסטרה שבצפון בולגריה.
המפה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1961.
רמת מידנייט או מישור מידנייט הוא רמה מישורית מכוסה קרח, המצוי במרכז הרי דרווין שבאנטארקטיקה.
גובהה של הרמה 2,200 מטרים מעל פני הים.
זהו האזור היחיד בהרי דרווין עליו מצטבר שלג.
הרמה התגלתה על ידי משלחת החקר האנטארקטית של אוניברסיטת ויקטוריה (Victoria University of Wellington Antarctic Expedition) מוולינגטון שבניו זילנד שחקרה את אנטארקטיקה בעונת מחקר 1963–1962.
הרמה נקראת בשם זה, מאחר שחברי משלחת החקר הגיעו אל הרמה בחצות הלילה שב-27 בדצמבר 1962.
רמת פרובידן היא רמה ארוכה וצרה המשתרעת לכיוון דרום מערב ממפרץ שארלוט לכיוון מפרץ פלאנדרז בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הרמה גובלת ברמת ברוס שמדרום לה, וברמת פוסטר שמצפון לה.
הרמה נמצאת בגובה 1,596 מטרים מעל פני הים.
הרמה מופתה לראשונה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, באמצעות תצלומי אוויר שצולמו על ידי חברת האנטינג אירוסרווירז (Hunting Aerosurveys Ltd) בעונת המחקר 1957–1956.
שם זה ניתן לרמה, כיוון שכל הניסיונות לעלות על הרמה כשלו, עד הצליחו בכך חברי סקר שטחי חסות איי פולקנד בשנת 1957. מאז שנה זו לא הצליחו לעלות לפסגת הרמה עד שנת 2001.
רמת פורבידן היא רמה נמוכה, במזרח האי ונקובר בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הרמה ממוקמת צפונית מערבית לאגם קומוקס, בין הר אלברט אדוארד שמדרום מערב לרמה, להר וושינגטון שמצפון מזרח לרמה.
בשטח הרמה מספר רב של אגמים קטנים.
חלק ניכר מהרמה מצוי בשטח הפארק הפרובינציאלי סטרת'קונה.
בשטח הפארק מספר רב של שבילי הליכה במספר רמות קושי ואשר חלקם נגישים לנכים, מסלוליי אופניים, אתר סקי למרחקים (סקי קרוס קאונטרי), ואתרי טיפוס הרים (טיפוס על הר אלברט אדוארד).
הרמה היא האתר היחיד בקנדה בו גדל הבצל האולימפי (Allium crenulatum).
הרמה הייתה מוקד רעידת האדמה של ונקובר בשנת 1946, שהייתה בעוצמה של 7.3 בסולם ריכטר - רעידת האדמה החזקה ביותר אי פעם שתועדה בקנדה.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 החלו תושבי האי ונקובר להתעניין ברמה בשל יופייה וקרבתה ליישובים שבאי ונקובר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נבנו ברמה בקתות סקי, ובשלהי שנות ה-40 של המאה ה-20 נבנתה על הרמה מעלית סקי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הקימו יזמים בהר וושינגטון אתר סקי, שהיה האתר המתוכנן הראשון שהוקם בקולומביה הבריטית.
האתר כלל מספר מעליות סקי, וכן היה אתר הסקי הראשון בקולומביה הבריטית הראשון בו נבנו שירותים מקורים.
בשנת 1999 עקב מפולת שלגים האתר נפגע ונסגר.
שרידי אתר הסקי הוצתו על ידי משחיתים.
בשנת 2017 החלו בפינוי הריסות אתר הסקי.
הפולקלור של שבט הקומוק (אחד מהאומות הראשונות), מספר שכאשר שבט זה נתקל בפשיטות של שבטי חוף אחרים, הם לקחו את הנשים והילדים שלהם לרמה על מנת להחביאם ולשמור על ביטחונם.
במהלך פשיטה של שבט קוויצ'אן, כאשר נשות וילדי שבט קומוק הוחבאו על הרמה, הם נעלמו ללא עקבות.
כאשר אחד מבני השבט הלך לחפש את הנשים והילדים ברמה, הוא גילה כי אזוב אדום כיסה את סלעי הרמה ואת השלג והניח כי האזוב הוא דם הנשים והילדים.
מאז, הרמה הפכה לטאבו, שכן האמינו שהיא מאוכלסת ברוחות רעות שהרגו את המסתתרים ברמה, והעלייה על הרמה נאסרה על תושבי האומות הראשונות באזור - ומכאן שמה של הרמה.
רמת פוסטר היא רמה בצפונה של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהה של הרמה 1,898 מטרים מעל פני הים.
הרמה ממוקמת בין קרחון דריגלסקי וקרחון הקטוריה.
הרמה גובלת ברמת פורבידן שמדרום לה וברמת הרברט שמצפון לה.
הרמה צולמה מן האוויר לראשונה על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד, שחקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר 1957–1956.
הרמה מופתה מתוך תצלומים אלה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
שמה של הרמה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה, בשנת 1960.
הרמה נקראת על שמו של ריצ'רד א.
Foster) שעמד בראש סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בתחנת האי דאנקו, בין השנים 1957 - 1956.
רמת מקדונלד היא רמה גבוהה, המכוסה ברובה קרח, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
אורכה של הרמה 65 קילומטרים, וגובה פסגותיה מעל 1,000 מטרים מעל פני הים.
הרמה מצויה בין כף ברקס וראש מוריס.
קרחון הל, קרחון קירקפאטריק, וקרחון ג'ונסון גובלים ברמה מדרום; מצוקי זילץ' מהווים את הגבול המזרחי של הרמה.
הרמה צולמה על ידי מטוסים של השירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1941–1939.
הרמה נצפתה ומופתה חלקית מאוניית צי ארצות הברית גליישר בפברואר 1962, ומופתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1965.
הרמה נקראת על שמו של קפטן אדווין א.
מקדולנד, מצי ארצות הברית, שהיה סגן מפקד כוח התמיכה הימי של ארצות הברית לאנטארקטיקה, ואשר היה מפקד האונייה גליישר בעת גילוי ומיפוי הרמה בשנת 1962.
רמת סמית' היא רמה המהווה את הפסגות הגבוהות ביותר בין רכס קנט לבין צוק ג'אנקשן, בחלק המזרחי של הרי דרווין, שבאנטארקטיקה.
גובה הרמה 1,231 מטרים מעל פני הים.
הרמה מופתה לראשונה על ידי משלחת החקר האנטארקטית של אוניברסיטת ויקטוריה מוולינגטון שבניו זילנד (שחקרה את האזור בעונת המחקר 1963–1962).
הרמה נקראת על שמו של ג'י.
רמות מוכנות טכנולוגית (TRLs - Technology Readiness Level) הן שיטות להערכת בשלותן של טכנולוגיות חדשות.
ה-TRL של הטכנולוגיה נקבע במהלך הערכת מוכנות טכנולוגית (TRA) שבוחנת את הרעיון, הדרישות והיכולות של הטכנולוגיה.
השימוש ב-TRLs מאפשר דיונים עקביים ואחידים לגבי מוכנות טכנולוגית בסוגים שונים של טכנולוגיה.
סולם TRL מורכב מתשעה שלבים (מ-1 עד 9), כאשר 9 היא הטכנולוגיה הבוגרת ביותר.
משרד ההגנה האמריקני משתמש בסולם זה לרכש מאז תחילת שנות האלפיים.
בשנת 2013 אומץ הסולם על ידי ארגון התקינה הבינלאומי בתקן (ISO (16290:2013.
דירוג מוכנות טכנולוגית נוצר על ידי נאס"א בשנת 1974 והוגדר סופית ב-1989. ההגדרה הראשונית כללה שבעה שלבים, אולם בשנות ה-90 אימצה נאס"א את הסולם בין תשעה השלבים שנפוץ כיום.
רמה 1 - עקרונות בסיסיים שנצפו ודווחו
רמה 2 - אפשרות יישום מאומתת
רמה 3 - הדגמת יכולת (באופן אנליטי או בניסוי)
רמה 4 - אימות דגם במעבדה
רמה 5 - אימות דגם בסימולציה או בסביבת אמת
רמה 6 - אימות מערכת בסימולציה
רמה 7 - אימות מערכת בחלל
השיטה הוצעה בשנת 1974 על ידי סטן סאדין במטה נאס"א, לצוות הפיתוח של חללית לכוכב צדק.
ריי צ'ייס, נציג חטיבת ההנעה של JPL בצוות הפיתוח, השתמש בשיטה כדי להעריך את מוכנות הטכנולוגיות המוצעות לתכנון החלליות.
בהמשך עזר צ'ייס לסאדין למסד את השיטה.
בשנת 1978 הצטרף ריי צ'ייס ל-ANSER, שם השתמש בשיטת TRL כדי להעריך את מוכנות הטכנולוגיות הנבחנות על ידי חיל האוויר האמריקאי.
הוא פרסם מספר מאמרים בשנות השמונים והתשעים על רכבי שיגור לשימוש חוזר תוך שימוש ב-TRL.
מאמרים אלו תיעדו גרסה מורחבת של השיטה שכללה כלי תכנון, מתקני בדיקה ומוכנות ייצור בתוכניות של חיל האוויר האמריקאי.
סוכנות החלל האירופית (ESA) אימצה את סולם ה-TRL באמצע שנות האלפיים.
המדריך למשתמש אותו פרסמה בשנת 2008, עוקב מקרוב אחר ההגדרות של נאס"א.
הנציבות האירופית המליצה בשנת 2010 לארגוני מחקר במימון האיחוד האירופי לאמץ את הסולם.
הסולם אומץ בתוכנית המסגרת של האיחוד האירופי – H2020, שהופעלה בין השנים 2013–2020. המשמעות היא שהדירוג משמש לא רק לתוכניות חלל וכלי נשק, אלא כל דבר, החל מננו-טכנולוגיה ועד טכנולוגיות תקשורת.
TRL 1 - עקרונות בסיסיים שנצפו ודווחו
TRL 2 - רעיון טכנולוגי ו\או יישום מנוסח
TRL 3 - הוכחת תכן באופן אנליטי או בניסוי
TRL 4 - אימות דגם במעבדה
TRL 5 - אימות דגם בסביבת אמת
TRL 6 - הדגמת אב טיפוס של מערכת\תת-מערכת בסביבת אמת (קרקע או חלל)
TRL 7 - הדגמת אב-טיפוס מערכת בסביבת חלל
TRL 8 - הדגמת מערכת סופית 'מוסמכת לטיסה' (קרקע או חלל)
TRL 9 - משימה מוצלחת עם מערכת שעברה טיסה
TRL 1 - עקרונות בסיסיים שנצפו
TRL 2 - רעיון טכנולוגי מנוסח
TRL 4 - אימות הטכנולוגיה במעבדה
TRL 5 - אימות הטכנולוגיה בסביבה רלוונטית
TRL 6 - הדגמת של הטכנולוגיה בסביבת אמת
TRL 7 - הדגמת אב-טיפוס בסביבה מבצעית
TRL 8 – השלמת המערכת והסמכה שלה לפעול בתנאים הנדרשים
TRL 9 – המערכת הושלמה והוכחה בסביבה מבצעית
מחשבון רמת מוכנות טכנולוגית (Technology Readiness Level Calculator) פותח על ידי חיל האוויר של ארצות הברית.
הכלי כולל סדרת שאלות המיושמות ב-Excel ומציג תוצאה גרפית של TRLs שהושגו.
הכלי מספק תמונת מצב של המוכנות הטכנולוגית בנקודת זמן נתונה.
מודל לניהול תוכניות טכנולוגיות (Technology Program Management Model) פותח על ידי צבא ארצות הברית.
ה-TPMM הוא כלי ניהול גמיש המסייע למנהלים בתכנון, ניהול והערכת הטכנולוגיות שלהם עד לשלב ההטמעה.
המודל מאגד את כל הפעילויות הרלוונטיות לפיתוח והעברה של תוכנית טכנולוגית ספציפית למערכת משולבת.
המטרה העיקרית לשימוש בדירוג היא ככלי עזר להנהלה בקבלת החלטות הנוגעות לפיתוח והטמעה של טכנולוגיה, כאחד ממכלול הכלים הדרושים לניהול פעילות המחקר והפיתוח בארגון.
מסייע בהבנה של מצב הטכנולוגיה
מסייע בהחלטות הנוגעות לשינויים טכנולוגיים
רמת המוכנות לא בהכרח תואמת את ההתאמה או הבשלות הטכנולוגית.
מוצר בשל לא בהכרח יהיה בעל מוכנות גבוה לשימוש במערכת נתונה יחסית למוצר פחות בשל.
יש לקחת בחשבון גורמים רבים, כולל רלוונטיות הסביבה התפעולית של המוצר הנבחן לסביבה הנדרשת, כמו גם את ההתאמה של ארכיטקטורת המוצר למערכת.
ביקורת מסוימת על אימוץ סולם ה-TRL על ידי האיחוד האירופי פורסמה בכתב העת החדשנות, ובה נאמר כי "ההקפדה והתחכום של סולם ה-TRL הצטמצמו בהדרגה ככל שהשימוש בה התפשט מחוץ להקשר המקורי (תוכניות חלל)".
רמת מארקריי היא רמה הררית המהווה מקבץ של פסגות, בקצה הדרומי של רכס סיקל, ברכס החברה המלכותית, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
שיא גובהן של הרמות 3,091 מטרים מעל פני הים.
הרמה קרויה על שם האחים מארקריי: דייוויד ג'י.
Murcray), מאוניברסיטת דנוור שבארצות הברית, שהתמחו בחקר אנטארקטיקה באמצעות בספקטרוסקופיית אינפרא -אדום.
רמת פויברן היא רמה בחוף אוסקר השני, בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
אורכה של הרמה 18 קילומטרים (בכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח); רוחבה של הרמה 19 קילומטרים.
שיא גובהה של הרמה 850 מטרים מעל פני הים (בפסגת ראבנוגור).
הרמה מתנשאת מעל קרחון אוונס שמצפון לה; מעל מפרצון וון שמצפון - מזרח לה; מעל גבעת וייטסייד שממזרח לה; מעל נקודת פוין שמדרום -מזרח לה; מעל נקודת קונינו ומפרצון אקזאספריישן שמדרום לה; ומעל קרחון פאנצ'בול שמדרום - מערב לה.
מעבר וישנה מפריד בין רמת פוייברן לבין רמת פורבידן.
הרמה נקראת על שם הכפר פויברן שבדרום בולגריה.
רמת סאטון היא רמה בין הרי לאסוס ורמת דביסי, בחלקו הצפוני של אלכסנדר האי, אנטארקטיקה.
שיא גובה של הרמה 800 מטרים מעל פני הים.
רכס ההרים מופה לראשונה בשנת 1960 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
הרמה נקראת על שמו של ג'ון סאטון (John Sutton), פרופסור לגאולוגיה, באימפריאל קולג' למדע וטכנולוגיה שבלונדון, שחקר את האזור מ-1958 עד 1973.
רמת מלטה או מישור מלטה היא רמה מכוסה קרח, בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
אורכה של הרמה 46 קילומטרים.
הרמה גובלת בדרום ובמערב בקרחון מרינר; בצפונה היא גובלת בקרחונים היובליים של קרחון טרפלגר; ובמזרח היא גובלת בקרחון היובליים של קרחון בורכגרווינק.
הרמה היא חלק מהאזור הוולקני מלבורן (Melbourne Volcanic Province), שהוא חלק מהקבוצה הוולקנית מקמרדו (McMurdo Volcanic Group).
גובהה הממוצע של הרמה 2,520 מטרים מעל פני הים; שיא גובהה של הרמה (בהר פיליפס) 3,035 מטרים מעל פני הים.
שמה של הרמה ניתן לה על ידי ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד.
הרמה, בדומה לאתרים אחרים רבים בהרי ויקטורי, נקראת על שם אתרי קרבות בהם ניצח הצי המלכותי הבריטי.
רמת מרקהאם או מישור מרקהאם היא רמה מישורית ברכס המלכה אליזבת, חלק מרכס המלכה אלכסנדרה שבההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
הרמה משתרעת דרומה מהר מרקהאם.
אורכה של הרמה 19 קילומטרים.
הרמה קטנה בשטחה, אולם נישאת מעל סביבתה.
גובהה של הרמה 3,558 מטרים מעל פני הים; רמת מרקהאם היא האתר ה-113 בגובהו באנטארקטיקה.
הרמה מפרידה בין הקרחונים הזורמים לכיוון מזרח - לבין הקרחונים הזורמים לכיוון מערב, שבחלק הצפוני של רכס המלכה אליזבת.
הרמה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרי טלורומטר, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960– 1962.
שמה של הרמה ניתן לה, בעת שניתן שמו של הר מרקהאם הסמוך לרמה.
הר מרקהאם נקרא על שמו של סר קלמנס מרקהאם, אשר, בהיותו נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, יזם ותכנן את משלחת דיסקברי, ובחר את רוברט פלקון סקוט כמפקד המשלחת.
רמת יותם היא רמה קטנה בגובה של בין כ־200 לכ־300 מטרים מעל פני הים בהרי אילת, בדרום הנגב.
הרמה ממוקמת כשני קילומטרים מערבית לאילת וכ־3.5 קילומטרים מגבול ישראל–מצרים.
כביש 12 חולף דרך הרמה.
בתחומי הרמה ממוקמים בסיס צבאי, מנחת מסוקים ו"אתר רמת יותם" של קצא"א.
כמו הרים נוספים באזור, גם רמת יותם נקראת על שמו של אחד ממלכי יהודה, יותם.
רמת מורגן או רמת מורגאן או מורגן אפלנד היא רמה מכוסה שלג, הממוקמת באזור חוף באומן, ובאזור חוף פאלייר שבמרכז חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
רמת מורגן גובלת בקרחון קול שמצפון לרמה;
רמת מורגן גובלת בקרחון קלארק שממערב לרמה;
רמת מורגן גובלת בקרחון ויירהאוזר שממזרח לרמה;
רמת מורגן גובלת בקרחון האריוט שמדרום-מערב לרמה.
אזור הרמה צולם מהאוויר בספטמבר 1962 על ידי יחידה אווירית של הסקר האנטארקטי הבריטי (British Antarctic Survey (בראשי תיבות: BAS).
Morgan) סוקר של הסקר האנטארקטי הבריטי, עשה שימוש בתצלומי אוויר אלה בין השנים 1961 - 1964 על מנת למפות את האזור.
הרמה נקראת על שם איבור פי.
מורגן, שהיה הראשון שמיפה את הרמה.
רמת סקריפס או סקריפס הייטס או מישור סקריפס היא רמה בתרונית, המכוסה ברובה קרח.
רמת סקריפס מתנשאת מעל חצי האי שבין קרחון קייסי לבין קרחון לוראבי, בחוף המזרחי של אזור ארץ פאלמר בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
רמת סריפס התגלתה מהאוויר ב-20 בדצמבר 1928 על ידי חוקר אנטארקטיקה האוסטרלי סר יוברט וילקינס., בטיסה מעל האזור.
וילקינס (מגלה הקרחון) נתן לרמת סקריפס את שמה.
וילדינס קרא לרמה על שם האי סקריפס "Scripps Island" - הקרוי על שם ויליאם סקריפס (William Scripps), מהעיר דטרויט, שבמדינת מישינג שבארצות הברית.
רָמַת רָזִיאֵל הוא מושב בהרי ירושלים.
המושב קרוי על-שם דוד רזיאל, מפקד האצ"ל, שנפל ב-1941 בעיראק בעת שליחות מטעם הצבא הבריטי.
בתחילה בקשו המוסדות לקרוא למקום כסלון, ואנשי האצ"ל ראו בכך ניסיון השכחה מכוון, אולם לבסוף ניתן השם כסלון ליישוב אחר.
המושב נוסד באוקטובר 1948 בידי יוצאי האצ"ל וגרעין בית"ר, והיה המושב הראשון של יוצאי האצ"ל.
טקס רשמי של עלייה לקרקע התקיים בינואר 1949. אנשי האצ"ל ציינו את הקמת היישוב כהוכחה לכך שלוחמי המחתרת יכולים בעת שלום למלא משימות התיישבות, אל מול טענות של אנשי תנועת העבודה שאין לרמת רזיאל מספיק מתיישבים מאחורי הפלקטים שנתלו לטקס.
למרות המתיחות, הגיעו אנשי פלמ"ח מצובה הסמוכה לברך את המתיישבים בתקווה ליחסי שכנות טובה.
המושב הוקם כמשלט צבאי שיתופי.
על היישוב עבר משבר במהלך 1949, חברים רבים עזבו והוא עמד להתפורר, אבל חברים חדשים הצטרפו וחזקו את המקום.
שטח אדמות המושב הורחב לכ-5,500 דונם, לאחר שסופח אליו שטחו של הכפר הערבי הנטוש הסמוך.
בשנת 1952 הוחלט להסב את המושב ממושב שיתופי למושב רגיל.
בשנת 1961 נסלל כביש גישה למושב מכביש 395.
ענפי המשק כוללים לול ומטע.
במקום יקב וחווה לגידול דגי נוי.
ב-15 באוגוסט 2021 במהלך השרפה בהרי ירושלים פונה היישוב, בבוקר 16 באוגוסט הורשו התושבים לחזור לבתיהם.
רמתיים הייתה אחת מארבע המושבות שמהן נוסדה הוד השרון (מגדיאל, רמתיים, כפר הדר ורמת הדר), וכיום שכונה בעיר זו.
היא מהווה את מרכזה של העיר, ובה שוכן בית העירייה.
רחובה הראשי של העיר הוד השרון, 'דרך רמתיים', נקרא על שם המושבה.
הרחוב הוא גם כביש חשוב (402), ומחבר בין פתח תקווה וצומת רעננה.
ההחלטה להקים את רמתיים התקבלה ביולי 1924. מקור שמה בשתי גבעות או רמות באזור.
אדמות המקום נרכשו בראשית שנות העשרים, הצריף הראשון נבנה בינואר 1926 ובית הספר הראשון, ממלכתי א', נבנה בפברואר 1941.
חלק גדול מהקרקעות בשרון הדרומי היו שייכות לשבט הבדואי ערב אבו כישכ.
בתחילת המאה ה-20 משפחת אבו כישכ הייתה החזקה ביותר באזור כולו.
עושר וכוח המשפחה היו תלויים באדמות שהיו לה בצפון ובדרום של הירקון.
בסופו של דבר המשפחה נאלצה לנטוש את השטח אחרי פרשיית רצח שאירעה במקום, עקב דרישת הבריטים לתשלום פיצויים.
בסוף המאה ה-19 קם הרעיון של רכישת קרקעות באזור זה בידי מספר יזמים שראו באדמות השרון יעד חקלאי.
בשנת 1924 נרכשו 17 חלקות אדמה כמתנה ליישוב על ידי צבי איזקסון ומנשה בכור.
באותה התקופה פנה אריך מוזס למספר אמידים בעל הון כדי שיסייעו לו לרכוש גוש גדול של קרקעות ליישוב שביקש להקים.
באופן הזה נקנו 200 דונם משני איכרים מפתח תקווה, בנוסף לשתי החלקות שכבר נקנו.
כך היה שטחו של היישוב 260 דונם בסך הכל.
כעבור מספר שנים הרחיבו תושבי רמתיים את המקום ב-650 דונם כאשר קנו מיהושע חנקין חלק מהקרקעות של אבו כישכ בתוספת עזרה של תרומה מהולנד.
האדמות הללו נקראו על שם הנדבן האוטהקר, עד היום בהוד השרון מצויה שדרה על שמו.
ב-1924 התגבשה קבוצת החלוצים מהולנד לרכישת שטח האדמה בשטחי אבו כישכ וייסדו את הכפר רמתיים, בתמיכת הנדבן ההולנדי האוטהקר.
13 חברי הקבוצה עלו על הקרקע ב-1926. כבר בשנת 1923 התיישבו במקום ברוך ובילה גליניק ובנם על 20 דונם שרכשו מדרום לגבעת הכיבוש, ובשנת 1924 השתקעו אברהם ופסיה קאופמן ושבעת ילדיהם, שהגיעו מליטא, באזור גבעת הכיבוש.
הם רכשו שטח בן חמישים דונם שלימים נבנו עליו מוסדותיה של רמתיים, כמו בית המועצה.
הקבוצה ההולנדית כללה ארבע משפחות: סחפ (מאיר ובוקס), קריגר (מלכה ויוסף), טמפלינסקי (סבינה ויהודה) ואמסטרדמר (אסתר ושמואל).
קבוצת המייסדים כללה שבע משפחת גפני (ז'ניה ואברהם), בינדר (דינה ויוסף), מוזס (אלזה ואריך), קנטרוביץ (ודוב), בראון (פרידה ויחיאל), יעקובה (סופי ויעקב), לרנר (ליזל ושלום), שפר (ברינדל ו) ובן-מנחם (גיתה ויחזקאל).
אלה 13 המשפחות שייסדו את היישוב.
ב-1932 הסתיימה סלילת כביש השרון שלפי בקשת "ועד מושבות השרון" עבר קרוב לרמתיים.
לאחר סלילת הכביש הקימה חברת החשמל רשת חשמל לאזור.
הפיתוח היה עירוני: חנויות רבות, בעלי מלאכה וסוחרים שהתיישבו על שטחים קטנים ולאחר זמן קצר "חוברו" רמתיים וכפר הדר ליישוב אחד.
טוביה מטוס - היה אחד מראשי המועצה הבולטים של רמתיים.
בנה את בית הספר הראשון בהוד השרון, ממלכתי א'.
לפני מספר שנים קמה על שמו כיכר ברמתיים ולידה שלט המסביר קצת על אישיותו.
צבי ציימן - שימש כמחליף למשך שנתיים.
שלום לרנר - ביוזמתו התאחדו כפר הדר ורמתיים.
רמתיים וכפר הדר אוחדו בשנת 1964 עם רמת הדר ומגדיאל ליצירת הוד השרון.
רָמַת רָחֵל הוא קיבוץ שהקימו חברי גדוד העבודה.
הוא נחרב פעמיים ויושב מחדש.
שטחו הוא מובלעת בדרום השטח המוניציפלי של ירושלים, סמוך לשכונות ארנונה, תלפיות, הר חומה וצור באהר.
הקיבוץ שייך למועצה אזורית מטה יהודה והוא היישוב המזרחי ביותר בה.
קיבוץ רמת רחל הוקם בשנת 1926 על ידי חברי גדוד העבודה על שם טרומפלדור, עולים מליטא ומרוסיה.
גרעין המייסדים השתייך לפלוגת גדוד העבודה בירושלים שהקים יצחק שדה בא' בכסלו תרפ"ב דצמבר 1921. חברי הפלוגה ראו את עצמם חיל חלוץ של האומה בארצה ורובם היו סוציאליסטים ואף קומוניסטים.
הם התגוררו ברחבי העיר במחנות ובבתים שכורים ועסקו במגוון עבודות מזדמנות, כולל חציבת סלעים ובניית בתים בשכונות גבעת שאול, רחביה ובית הכרם וב בעיר העתיקה.
גדוד העבודה התפורר בעקבות חילוקי דעות אידאולוגיים, וחלק מחברי פלוגת ירושלים עלו להתיישבות בקרקעות מדרום לעיר ירושלים שנרכשו מהכנסייה היוונית אורתודוקסית.
הם קראו ליישובם רמת רחל בשל קרבת הקיבוץ לבית לחם, שם קבורה, לפי המסורת, רחל אמנו.
בהקמת הקיבוץ סייעה קרן היסוד והוא הוקם על אדמות הקרן הקיימת לישראל.
בפרעות תרפ"ט (1929) ניטש הקיבוץ ונשרף כליל על ידי פורעים ערבים, יושבי הכפרים הסמוכים אליו.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 שבו החברים ובנו הכל מחדש: הוקמו בית ספר יסודי, גן ילדים ובית תינוקות, נבנו רפת, מכבסה ומאפייה.
הקיבוץ עמד איתן בהתקפות במהלך המרד הערבי.
באירועי השבת השחורה נעצרו כ-70 חברים על ידי הבריטים, ונכלאו לזמן מה ברפיח.
הקיבוץ נחרב בשנית עם פרוץ מלחמת העצמאות.
במהלך המלחמה עבר הקיבוץ מיד ליד בין שלושה כוחות: צבא מצרים, צבא ירדן וההגנה, אשר תוגברה בכוח אצ"ל.
בתום חמישה ימי קרבות קשים, נמנו בצד הישראלי כ-35 הרוגים (מתוכם 14 חברי קיבוץ) ו-84 פצועים, כשליש מהם מן הקיבוץ.
כלומר, כמחציתם של הלוחמים בקיבוץ נפגעו.
אולם בסוף המלחמה נותרה רמת רחל בשטח ישראל.
קו שביתת הנשק שנקבע בין ישראל לירדן ב-1949 הקיף את הקיבוץ כמעט מכל עבריו, והותיר מעבר קטן לקיבוץ משכונת תלפיות הסמוכה.
חידוש ההתיישבות בקיבוץ לאחר המלחמה היה נתון בתחילה במחלוקת, אך ההחלטה הסופית הייתה חיובית, והקיבוץ הוקם מחדש ב-1951. בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד בחר הקיבוץ בהשתייכות לאיחוד הקבוצות והקיבוצים.
קבוצה של חברי הקיבוץ בחרו לעזוב את רמת רחל והצטרפו לקיבוץ עין כרמל.