tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורן של ברוניסלבה ואירינה ואותרו קבריהן.
ברוניסלבה נקברה בבית הקברות הלטיני בחיפה.
אירנה נקברה בבית קברות שדה יהושע בחיפה.
ברונלו קוצ'ינלי (באיטלקית: Brunello Cucinelli) הוא מעצב אופנה איטלקי והבעלים של מותג האופנה ברונלו קוצ'ינלי, הנושא את שמו.
כמו כן הוא פילנתרופ, התורם מהונו האישי ומרווחי החברה שבבעלותו למטרות צדקה.
קוצ'ינלי נולד בכפר , באזור פרוג'ה, וגדל בחווה חקלאית שלא הייתה מחוברת לרשת החשמל או המים.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד הנדסה, אך נשר מלימודיו.
בשנת 1977 החל לייצר בד קשמיר צבוע בבית מלאכה קטן, ושנה לאחר מכן הקים את חברת האופנה הנושאת את שמו, בהשקעה ראשונית השקולה ל-550 דולר אמריקאי.
המוצרים הראשונים של קוצ'ינלי היו סוודרים מבד קשמיר בצבעים עזים, ועד היום החברה מתמחה בעיצוב פריטי לבוש מבד זה.
קוצ'ינלי הוא הבעלים של 50.05% ממניות החברה.
נכון ליוני 2021, שווי ההון האישי שלו הוא כ-2.2 מיליארד דולר.
בשנת 2018 תרם קוצ'ינלי כ-100 מיליון אירו לצדקה, בעיקר לנפגעי רעידת האדמה שהתרחשה ב-2016 באיטליה.
חברת קוצ'ינלי תורמת כ-20% מרווחיה לצדקה.
רוב הכספים מושקעים באזור פרוג'ה, ומשמשים לשחזור יצירות אמנות, תמיכה בתיאטרונים, הקמת פארקים ציבוריים והקמת ספרייה.
כמו כן קיבל תואר כבוד בפילוסופיה ובאתיקה של יחסי אנוש מ.
ברונלו קוצ'ינלי (באיטלקית: Brunello Cucinelli) הוא מותג אופנה איטלקי המוכר בגדי גברים, בגדי נשים, נעליים ואביזרי אופנה ברחבי העולם.
ברונלו קוצ'ינלי, מייסד החברה, דוגל בערכים הומניסטיים ובטיפוח התרבות והאמנות.
מטה החברה נמצא בפורטו צ'רבו, ולחברה 1,300 עובדים.
משנת 2012 היא נסחרת בבורסה האיטלקית.
נכון ל-2021 שווי השוק של החברה הוא כ-2 מיליארד אירו.
קוצ'ינלי נוסע בעצמו מדי שנה לכפרים בהרי מונגוליה כדי לרכוש בד קשמיר ישירות מהיצרנים.
מוצרי החברה מיוצרים כולם בעבודת יד באיטליה.
החברה תורמת כ-20% מרווחיה לקרן צדקה, ומשלמת לעובדים שכר הגבוה ב-20% מהממוצע בענף.
עובדי החברה אינם נרשמים בשעון נוכחות, ומקבלים החזר כספי על הוצאות הקשורות לתרבות, בהן רכישת ספרים וכרטיסים לתיאטרון, קולנוע ומוזיאונים.
בשנת 1985 החל קוצ'ינלי להשקיע בשימור המורשת ההיסטורית והאמנותית של הכפר העתיק וסביבתו, שם גדל.
הוא שיקם בכפר טירה, וילה, רחובות, כיכרות, גינות, שטחים ציבוריים ומבנים במרכז ההיסטורי.
בשנים 2002–2008 בנה בכפר מתחם ובו תיאטרון, אמפיתיאטרון, פארק וספרייה.
בשנים 2011–2014 מימן את עבודות השיקום של השער האטרוסקי בחומת העיר העתיקה של פרוג'ה.
בשנת 2008 חנך קוצ'ינלי תיאטרון הקרוי על שמו, המארח מופעי תיאטרון, אופרה, מוזיקה קלאסית ובלט.
התוכנית האמנותית נערכה על ידי לודוביקו אינאודי.
בשנת 2010 ייסד את קרן ברונלו קוצ'ינלי, המעניקה מלגות מחקר ומממנת קורסים בתחומי ההומניזם.
ברוניסלבה ברנדלה פייגין (בפולנית: Bronisława Brandla Fejgin; 13 בנובמבר 1883 – ינואר 1943) הייתה רופאה ומיקרוביולוגית יהודייה-פולנייה.
שימשה כראש המכון הבקטריולוגי בגטו ורשה, ונמנתה עם סגל בית הספר לרפואה בגטו, שבו נרצחה במהלך השואה.
פייגין נולדה וגדלה בוורשה שבפולין.
למדה רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סורבון בצרפת, השלימה את הדיפלומה שלה באוניברסיטת טארטו (כיום באסטוניה) והוסמכה כרופאה בשנת 1915. עם תום לימודיה עבדה במחלקה הבקטריולוגית של הצלב האדום הסובייטי.
משנת 1922 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה עבדה ב (שנקרא באותה תקופה המכון הלאומי להיגיינה).
במהלך תקופה זו התלמדה אצל פרופ' רודולף וייגל בלבוב בשיטות עבודה למחקר נסיוני של מחלת הטיפוס.
בנוסף, ביקרה במכונים בקטריולוגיים בדנמרק, גרמניה וצרפת.
בין השאר למדה על ייצור טוברקולין במכון פסטר."
פייגין הייתה חוקרת פורה ופרסמה מחקרים רבים, מרביתם בצרפתית ואחרים בפולנית, גרמנית ובאנגלית.
ב-1940, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, הועברה פייגין יחד עם יתר יהודי העיר אל גטו ורשה, שם עמדה בראש המחלקה הבקטריולוגית במכון הכימי-בקטריולוגי שהוקם בו.
כשהוקם בית הספר המחתרתי לרפואה בגטו, הצטרפה אל סגל המורים והרצתה בנושאי סרולוגיה ובקטריולוגיה.
פייגין נרצחה בינואר 1943 במהלך טבח שבוצע ביהודי הגטו.
היא מעולם לא נישאה ולא הביאה ילדים לעולם.
תרומתה המדעית של פייגין באה לידי ביטוי במספר תחומים בבקטרולוגיה וסרולוגיה.
הדוקטורט של פייגין עסק בבקטריולוגיה וחיסון של דלקות ברחם.
בנוסף, חקרה את מחלת הדיפתריה על ידי בידוד נוזל אנטי דיפתריאלי אותו ניתן היה להפיק משרקנים או ארנבים.
תוצאות עבודתה היוו את הבסיס למחקר סייע בגילוי הבקטריופאג' על ידי פרדריק טוורט ופליקס ד'ארל.
אחד מגילוייה האפידמיולוגיים היה שיטת ההעברה של מחלת השנית: במחקר שביצעה, כאשר אצבעות אדם שהיו נגועות בחיידק (כתוצאה מהדבקה טיפתית) נגעו בדפי ספרים החיידק נותר עליהם, הצליח לשרוד בין 4 ל-6 שבועות, וכך יכול היה להמשיך ולהדביק בני אדם אחרים.
פייגין הרחיבה את הידע על תחום הבקטריופאג'ים במחלות השיגלה, דיפתריה, טיפואיד ופרוטאוס, באמצעות גידול תרביות ומיצוי חומרים אנטיבקטריאליים שהובילו ליצירת זני חיידיקים בעלי יכולת הדבקה נמוכה יותר.
ב-1922, היא הוכיחה שהנוזל הליטי מיוצר רק על ידי חיידק חי וכן כי הוא יכול לפגוע רק בחיידקים חיים אחרים.
גילוי זה היה לבסיס המשך החקר של תחום התרפיה באמצעות פאג'ים.
למרות תרומתה המשמעותית של פייגין לגילוי הבקטריופאג', שמה כמעט ולא מוזכר בהקשר זה והגילוי נזקף לזכותם של טוורט וד'ארל בלבד.
בסוף שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40 חקר הבקטריופאג' פחת משמעותית.
ההערכות הן שהסיבה העיקרית היא התרחבות תפוצתו של הטיפול האנטיביוטי, אך יש המייחסים זאת גם למותה בטרם עת של פייגין בגטו ורשה בינואר 1943.
ברונסון מאריי קאטינג היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו מקסיקו.
הוא היה רפובליקני פרוגרסיבי בולט, וכן מוציא לאור של עיתונים ונספח צבאי.
ברונסון קאטינג נולד בגרייט ריבר, לונג איילנד שבניו יורק, ב-23 ביוני 1888, במושב הכפרי של משפחתו בווסטברוק.
הוא היה השלישי מבין ארבעה ילדים שנולדו לוויליאם בייארד קאטינג (1850–1912) ולאוליביה פייטון מאריי (1855–1949).
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובבית הספר גרוטון וב-1910השלים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד.
זמן קצר לאחר סיום הלימודים, הפך לנכה עקב שחפת חוזרת ועבר לסנטה פה שבניו מקסיקו, בעצת רופאיו כדי לשקם את בריאותו.
הוא הפך למוציא לאור של עיתונים ב-1912 ופרסם את ה-Santa Fe New Mexican ו-El Nuevo Mexicano.
מ-1912 עד 1918 כיהן כנשיא חברת הדפוס של ניו מקסיקו, ומ-1920 ועד מותו כיהן כנשיא תאגיד ההוצאה לאור של סנטה פה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוסמך קאטינג כקפטן ושימש כעוזר נספח צבאי של השגרירות האמריקאית בלונדון, בשנים 1917 ו-1918. הוא היה העוצר של המכון הצבאי של ניו מקסיקו ב-1920 וכיהן כיו"ר מועצת הנציבים של בית הכלא של מדינת ניו מקסיקו ב-1925.
ב-29 בדצמבר 1927 מונה קאטינג כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של אנדריוס ג'ונס.
קאטינג נבחר מחדש ב-1934, וזכה במרוץ צמוד מאוד (עם 76,226 קולות לעומת 74,944 קולות של דניס צ'אבס הדמוקרטי) בשנה כושלת לרפובליקנים.
הוא היה שותף בחוק העצמאות של הייר-האווס-קאטינג שמטרתו להעניק לאיי הפיליפינים מעמד של חבר העמים עם אוטונומיה כמעט מלאה למשך עשר שנים, ולאחר מכן הכרה בעצמאות פיליפינית.
הצעת החוק נחקקה שוב על רקע הווטו של הנשיא הרברט הובר.
עם זאת, החוק נדחה על ידי בית המחוקקים בפיליפינים, וחוק טיידינגס-מקדאפי (שנכתב על ידי מילרד טיידינגס, דמוקרטי ממרילנד), הועבר במקום זאת על ידי הקונגרס והתקבל על ידי בית המחוקקים בפיליפינים.
קאטינג העלה את הדיון ברמה הלאומית על סמכויות הצנזורה של הממשלה.
באמצעות חשבונות תעריפים שמקורם במאה ה-19, לממשלת ארצות הברית, באמצעות שירות המכס, הייתה הכוח להחרים חומרים "מגונים" שהגיעו למדינה.
הצעת חוק תעריפים שהוצגה ב-1929 ביקשה להרחיב את הסמכות הזו על ידי שינוי סעיף 305 כדי לאסור חומרים מודפסים המצביעים על בגידה או מאיימת על חיי הנשיא.
סנאטור קאטינג, בהשראת תלונות של מרכיב, התנגד לשינוי ותקף את סעיף 305 בשלמותו כ"לא הגיוני, לא בריא ולא אמריקאי".
באמצעות כמה נאומים נלהבים, הציע קאטינג לבטל את סעיף 305. בסופו של דבר, הוא נאלץ להתפשר והציג תיקון המסיר את ההתייחסויות לבגידה.
התיקון עבר בשני קולות בלבד וקאטינג זכה לשבחים ציבוריים נרחבים ממו"לים, ספרנים, מוכרי ספרים, סופרים וארגוני חירויות האזרח.
כשהצעת חוק התעריפים התקדמה לקראת אישור סופי, סנאטורים שונים, בעיקר ריד סמוט מיוטה, ניסו להחזיר את סעיף 305 למצבו המקורי, בעוד שאחרים הציעו צעדים דרקוניים נוספים.
בסופו של דבר, חלקים מהתיקונים של סמוט שולבו עם אלה של סנאטורים אחרים כדי ליצור פשרה.
המאמצים של קאטינג ליצור דיון לאומי על צנזורה הצליחו, אך כעת נשכחו מכיוון שהצעת התעריפים משנת 1929 נודעה כחוק המכסים סמוט-האולי.
הניו דיל של רוזוולט ותוכנית שיקגו
בחציית קווי המפלגה, קאטינג תמך בפרנקלין דלאנו רוזוולט בבחירות לנשיאות של 1932. לקאטינג הוצע תפקיד בקבינט של רוזוולט כמזכיר הפנים, אולם בסופו של דבר הוא סירב בשל בריאותו הלא יציבה ובמקום זאת התפקיד ניתן להרולד איקס.
מותו בהתרסקות מטוס נוסעים קצר את מה שאולי הייתה מורשתו המתמשכת ביותר לאומה.
ב-6 במאי 1935, בדרכו מאלבקרקי לוושינגטון הבירה, מת קאטינג בהתרסקות טיסה 6 של TWA (דאגלס DC-2) במזג אוויר גרוע ליד אטלנטה, מיזורי.
למותו של הסנאטור קאטינג הייתה השפעה לאומית, מה שהוביל את הקונגרס להזמין את הדו"ח השנוי במחלוקת של ועדת קופלנד על בטיחות התעבורה האווירית.
דניס צ'אבס, שהיה יריבו הדמוקרטי של קאטינג ב-1934, מונה על ידי המושל למלא את מושבו של קאטינג בסנאט.
קאטינג נטמן בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין, ניו יורק.
ברונפלסיה (Brunfelsia) הוא סוג של צמחים פורחים השייכים לתת-משפחת ה־Petunioideae ממשפחת הסולניים.
כ-50 המינים קובצו לשלושת המינים: Brunfelsia (כ-22 מינים), Franciscea (כ-18 מינים) ו־Guianenses (כ-6 מינים), אשר נבדלים באופן משמעותי הן בתפוצה והן במאפיינים, אם כי נתונים מולקולריים גילו שרק שתי קבוצות הן מונופילטיים, כלומר החלק הקריבי Brunfelsia וחלק המשותף לכל המינים בדרום אמריקה.
לינאוס קרא לסוג על שם הרבליסט הגרמני המוקדם אוטו ברונפלס (1488–1534).
שמות נפוצים לסוג כוללים עץ הגשם, אתמול-היום-מחר ומלכת הלילה.
הם שיחים נאוטרופיים, עצים קטנים וליאנות (לעיתים נדירות).
העלים מסודרים לסירוגין, פשוטים ובדרך כלל בצורתם אליפסה.
לפרחים הגדולים יש עטיף בעל חמש אונות רחבות וצינורות צרים.
בית גידול אופייני למיני בר הוא חורש וסבך.
הסוג תואר על ידי הבוטנאי ואיש הכנסייה הצרפתי שארל פלומייר ופורסם ב־Spcies Plantarum 1:191 בשנת 1753. סוג הסוג הוא Brunfelsia americana.
שיחים או עצים קטנים, ללא קוצים.
עלים פשוטים, שלמים ובעלי פטוטרת (גבעול).
תפרחות בצרורות תת-סופיים או פרחים בודדים בחיק העלים, לעיתים קרובות בולטים ולעיתים גם בעלי ריח לילי, זיגומורפיים; גביע פעמוני, בעל 5 אונות עד כמחצית אורכו.
עטיף היפוקרטרי (בעל שפה בצורת מגש מעל צינור צר), בעל 5 אונות; 4 אבקנים, מאבקים מלבניים או אליפטיים, כלולים ונפתחים לאורכם; שחלה דו-תאית.
Brunfelsia australis מקודמת באופן פעיל על ידי המגדלים בשל הפריחה המשולשת והעמידות ליובש.
כפי שמרמז שמו הספציפי, B.
australis הוא מין ברונפלסיה עם התפוצה הדרומית ביותר, הגדל עד למחוז הארגנטינאי של בואנוס איירס.
כמו מינים רבים אחרים השייכים לסולניים, מרבית בני הסוג הזה מכילים אלקלואידים רעילים ומרפאים.
אלה ידועים כרעילים לחיות בית כמו חתולים, כלבים וסוסים בשל תכולת הברונפלסמידין שלהם.
רעילות בכלבים מתבטאת בתסמינים דמויי סטריכנין במערכת העיכול, הנוירולוגית והלב.
השורשים של מיני ברונפלסיה מסוימים סומנו כמכילים תרכובות המסוכנות לבריאות האדם על פי חיבור שפורסם בשנת 2012 על ידי הרשות האירופית לבטיחות מזון.
על פי דיווחים מוקדמים בספרות, תסמיני הרעלה על ידי המין הרפואי B.
grandiflora כוללים סחרחורת, תשישות, בחילות, ריור יתר, חולשת שרירים, עייפות, שיתוק עצבי הפנים, כאבי פה, לשון נפוחה, חוסר תחושה בגפיים, הפרעות כאבים (עקצוצים ותחושת קור בלתי נסבל) רעידות וראייה מטושטשת.
במינון גבוה יותר, ישנם דיווחים על דליריום, בלבול נפשי מתמשך ואף עיוורון.
דיווחים מודרניים השוו את החוויה להשפעות של מנת יתר של ניקוטין על אנשים שאינם מעשנים.
למעט למטרות נוי, גידול, מכירה או החזקה של Brunfelsia spp.
אסור על פי חוק 159 במדינת לואיזיאנה.
Brunfelsia americana – ברונפלסיה אמריקאית, גברת הלילה
ברוניסלבנה (ברוניה) שימבורסקה (בפולנית: ,Szymborska Bronisława; 10 ביוני 1889 -23 בספטמבר 1988) הייתה תופרת פולניה, חסידת אומות העולם, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה ממוות על ידי הנאצים.
ברוניסלבה התייתמה מאמה בגיל צעיר וגדלה אצל דודתה.
עם סיום לימודיה היסודיים למדה תפירה.
ב-1914 עברה לוורשה והתפרנסה כתופרת.
היא נישאה ונולדה לה בת.
בזמן מלחמת העולם השנייה ברוניה נשארה לגור בורשה ביחד עם בתה.
לאורך הכיבוש בורשה ברוניה עזרה להרבה יהודים ונתנה להם ומסתור, כאשר היא ניסתה לעזור לכמה שיותר מהם וסיפקה להם חלק ממה שהיו צריכים.
רובם לא שהו אצלה תקופה ארוכה.
בשנת 1943 פנה לברוניה קסיל זונברג, שהיה לפני המלחמה איש עסקים יהודי מצליח.
זונברג ביקש את עזרת ברוניה.
ברוניה החליטה להציל את זונברג ומשפחתו למרות הסיכון הרב ומאפריל 1943 עד אוגוסט 1944 קסיל זונברג ואשתו שנמלטו מגטו לובלין לוורשה גרו אצלה בבית.
במשך מספר חודשים התגורר אצלה גם אשר זונברג, בנם של קסיל ואשתו.
לאחר כמה חודשים קסיל הצליח להשיג זהות פולנית עבור בנו, שעבר לגור בכפר קטן סמוך.
שהותם בביתה, ברוניה ניסתה לעזור להם לשמר על אורח החיים היהודי ככל שהיה ניתן.
היא שמרה על מטבח כשר, נתנה להם להתפלל ובסביבות חג הפסח אפילו אפשרה להם להכין מצות ולהימנע מאכילת חמץ.
בעקבות מרד ורשה הפולני באוגוסט 1944 ,ברוניסלבה גורשה ביחד עם בתה למחנה עבודה על יד וורוצלב.
לקראת סוף המלחמה בפברואר 1945 ברוניסלבה ובתה שוחררו מהמחנה ועברו ללודז'.ברוניסלבה המשיכה לעבוד כתופרת במפעל תעשייתי ובתה התחילה ללמוד משפטים.
משפחת זונברג עברה לעיר לודז' ולאחר כמה שנים עברו לפריז.
הבן אשר זונברג, עלה לישראל וגר בתל אביב.
בשנת 1949 התחתנה בתה של ברוניסלבה עם היהודי חיים דוד בז'סקי.
בשנת 1969 החליטו לעלות לישראל ואיתם עלתה גם ברוניסלבה.
הם התגוררו יחד בראש העין.
בשנת 1977 נפטרה אניאלה, בתה של ברוניה, והיא נשארה לגור עם חתנה.
בשנת 1980 ברוניה עברה לדיור מוגן בנהריה המיועד לאנשים שפעלו בגבורה בזמן השואה, לפי בקשת המחלקה לשירותים סוציאלים של עיריית בת ים.
היא נפטרה ב-23 בספטמבר 1988 בגיל 99 והובאה למנוחות בבית העלמין הלטיני ביפו.
כאשר הגיעה לגיל 97 מנהלת הדיור המוגן, אלישבע המקר, הגישה בקשה להכיר בה כחסידת אומות העולם.
במכתב ליד ושם ציינה ברוניה שהיא עדיין בקשר עם משפחת זונברג.
ב 25 בספטמבר 1986 הוועדה לציון חסידי אומות עולם הכריזה כי ברוניסלבה שימבורסקה היא חסידת אומות עולם.
שמה נחקק על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים.
מקום קבורתה של ברוניסלבה אותר במסגרת מיזם "חסד אחרון",(מיזם משותף ליד ושם ולשב"כ שהתקיים ב-2021, במסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב).
ואותר קברה בבית הקברות הלטיני ביפו.
וולטר ברוס ויליס הוא שחקן, מפיק וזמר אמריקאי.
זוכה פרס גלובוס הזהב ושני פרסי אמי.
ויליס נולד בבסיס צבאי באידאר-אוברשטיין שבגרמניה המערבית לאב אמריקאי ממוצא הולנדי, אנגלי, אירי, וולשי וצרפתי ולאם גרמנייה.
משפחתו נוצרית, והוא השתייך לזרם הלותרני (הכנסייה הלותרנית של מיזורי).
לאחר שאביו השתחרר מהצבא ב-1957, הוריו שבו עמו לפנס גרוב, ניו ג'רזי שבארצות הברית.
הוא הבכור בין ארבעה ילדים.
היה נער חברותי, אף על פי שגמגם.
ויליס הביע את עצמו על הבמה, בהופעות בתיכון, דבר שגרם לגמגומו להפסק.
ויליס עבר לניו יורק על מנת להיות שחקן קולנוע.
לאחר מכן עבר לקליפורניה והתפרסם לראשונה בסדרת הטלוויזיה "בלשים בלילה" (1989-1985).
באותה תקופה כיכב בסרט הדרמה "בתוך ארץ", ודיבב בסרט המצליח "תראו מי שמדבר".
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, הקליט ויליס אלבום פופ–בלוז בשם "The Return of Bruno", אשר כלל את הלהיט "Respect Yourself".
הפריצה הגדולה שלו הייתה בסדרת סרטי הקולנוע "מת לחיות", שהפכה אותו לכוכב הוליוודי.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ויליס כיכב במספר סרטים כושלים כמו "מדורת ההבלים", "הדסון הוק", "בטווח פגיעה" ואף המותחן הארוטי "צבע הלילה".
ב-1994 ויליס כיכב בסרט "ספרות זולה" של קוונטין טרנטינו שזכה להצלחה רבה.
מאוחר יותר הצליחו גם סרטים אחרים שכיכב בהם, כגון "12 קופים", "האלמנט החמישי", "ארמגדון" ו"החוש השישי".
ב-2000 ויליס שיחק בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "חברים" כפול סטיבנס, אביה של אליזבת, חברתו/תלמידתו של רוס גלר, ובן-זוגה לזמן קצר של רייצ'ל גרין, בעונה השישית.
בשנת 2007 ויליס חזר לשחק את השוטר מקליין ב"מת לחיות 4.0".
בשנת 2013 ויליס גילם שוב את השוטר מקליין ב"מת לחיות ביום טוב".
בשנת 2016 שיחק בסרט הפעולה "איום מיידי" (Extraction) לצד קלאן לוץ ודן בילזריין.
בשנת 2018 הופיע בתפקיד הראשי בסרטים "משאלת מוות".
ב-2019 הופיע בתפקיד ראשי בסרטו של מ.
בשנת 2022 כיכב בתור הבלש ביל פרימן במותחן הפעולה "רצח משולש" (אנ') לצדם של לוק וילסון ואירינה אנטוננקו.
ב-2004 היה מאורס לדוגמנית ברוק ברנס אך לא התחתן לבסוף.
מאז 2009 ויליס נשוי בשנית לדוגמנית הבריטית אמה המינג.
הם נישאו בחתונה פרטית באיי טרקס וקייקוס.
לאחר כשבוע נישאו רשמית בטקס אזרחי בארצות הברית.
לזוג נולדו שתי בנות: מייבל ריי ב-2012, ואבלין פן ב-2014.
ויליס הוא תומך של המפלגה הרפובליקנית לרוב.
היה בין הידוענים היחידים שהביעו תמיכה פומבית בצבא ארצות הברית במלחמת עיראק (מלחמת המפרץ השנייה).
ב-17 באוגוסט 2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה היה חתום על מודעה על עמוד שלם בעיתון ה"לוס אנג'לס טיימס", שגינתה את הטרור שגורמים ארגוני החמאס והחזבאללה, ותמכה באזרחים שנפגעו בישראל ובלבנון.
על מודעה זו היו חתומים גם ניקול קידמן, מייקל דאגלס, סילבסטר סטאלון, דני דה ויטו, ג'יימס וודס, סם ריימי, רידלי סקוט ועוד.
ב-30 במרץ 2022 הודיעה משפחתו של ויליס על פרישתו ממשחק לאחר שאובחן עם אפאזיה.
בשל כך פרס פטל הזהב שנתן "פרס" מיוחד על תפקודיו הגרועים, החליט לבטל את הפרס.
ב-16 בפברואר 2023 הודיעה משפחתו של ויליס כי הוא אובחן עם דמנציה פרונטו-טמפורלית מתקדמת .
1985 – בלשים בלילה (Moonlightning) – בתפקיד: דייוויד אדיסון.
1987 – פגישה עיוורת (Blind Date) – בתפקיד: וולטר דייוויס.
1989 – בתוך ארץ (In Country) – בתפקיד: אמט סמית.
1989 – תראו מי שמדבר (Look Who's Talking) – בתפקיד: מיקי.
1990 – תראו מי שמדבר 2 (Look Who's Talking Too) – בתפקיד: מיקי.
1990 – מדורת ההבלים (The Bonfire of Vanities) - בתפקיד: פיטר פלו.
1991 – מחשבות קטלניות (Mortal Thoughts) – בתפקיד: ג'יימס אורבנסקי.
1991 – הדסון הוק (Hudson Hawk) – בתפקיד: הדסון הוק.
1991 – בילי באת'גייט (Billy Bathgate) – בתפקיד: בו ויינברג.
1991 – בכוננות מתמדת (The Last Boy Scout) – בתפקיד: ג'ו האלנבק.
1992 – המוות נאה לה (Death Becomes Her) – בתפקיד ארנסט מנוויל.
1993 – בטווח פגיעה (Striking Distance) – בתפקיד: הבלש תום הארדי.
1994 – הורים בהזמנה (North) – בתפקיד: הקריין המספר.
1994 – צבע הלילה (Color of Night) – בתפקיד: ביל קאפה.
1994 – ספרות זולה (Pulp Fiction) – בתפקיד: בוץ' קולידג'.
1994 – לא פראייר של אף אחד (Nobody's Fool) – בתפקיד: קארל רובק.
1995 – מת לחיות 3 (Die Hard with a Vengeance) – בתפקיד: ג'ון מקליין.
1995 – ארבעה חדרים (Four Rooms) – בתפקיד: לאו (ללא קרדיט).
1996 – הגבר שנשאר אחרון (Last Man Standing) – בתפקיד: ג'ון סמית.
1996 – ביוויס ובאטהד דו אמריקה (Beavis & Butt-Head Do America) – דיבוב: מאדי גרים.
1997 – האלמנט החמישי (The Fifth Element) – בתפקיד: קורבן דאלאס.
1998 – קוד פרוץ (Mercury Rising) – בתפקיד: ארט ג'פריז.
1998 – ארמגדון (Armageddon) – בתפקיד: הארי סטמפר.
1998 – המצור (The Siege) – בתפקיד: מייג'ור ג'נרל ויליאם דווארו.
1999 – ארוחת בוקר של אלופים (Breakfast of Champions) – בתפקיד: דויין הובר.
1999 – החוש השישי (The Sixth Sense) – בתפקיד: ד"ר מלקולם קראו.
1999 – הסיפור שלנו (The Story of Us) – בתפקיד: בן ג'ורדן.
2000 – ללכת על הכל (The Whole Nine Yards) – בתפקיד: ג'ימי (הצבעוני) טדסקי.
2000 – בלתי שביר (Unbreakable) – בתפקיד: דייוויד דאן.
2002 – התחרות הגדולה (Grand Champion) – בתפקיד: בלנדפורד.
2002 – בחירתו של הארט (Hart's War) – בתפקיד: קולונל ויליאם מקנמרה.
2003 – דמעות של שמש (Tears of the Sun) – בתפקיד: לויטננט א.ק.
2003 – ראגרטס משתוללים (Rugrats go wild) – (דיבוב) – בתפקיד: ספייק, הכלב של משפחת פיקל.
2004 – ללכת על הכל 2 (The Whole Ten Yards) – בתפקיד ג'ימי (הצבעוני) טדסקי.
2005 – עיר החטאים (Sin City) – בתפקיד: הארטיגן.
2006 – אומת המזון המהיר (Fast Food Nation) – בתפקיד: הארי ריידיל.
2006 – אלפא דוג (Alpha Dog) – בתפקיד: סוני טרולאב (אהבה אמיתית).
2006 – להרוג את המזל (Lucky Number Slevin) – בתפקיד: מיסטר גודקאט.
2006 – מעבר ליער (Over the Edge) – דיבוב קולו של: אר.ג'יי.
2007 – זרה מושלמת (Perfect Stranger) – בתפקיד: האריסון היל.
2007 – פלאנט טרור (Planet terror) – בתפקיד לויטננט (סגן) מאלדון.
2007 – מת לחיות 4 (Live Free or Die Hard) – בתפקיד: ג'ון מקליין.
2008 – התנקשות בנשיא בית הספר (Assassination of the High School President) – בתפקיד: המנהל קירקפאטריק.
2009 – המחליפים (Surrogates) – בתפקיד: גריר.
2010 – בלתי נשכחים (The Expendables) – בתפקיד: מגיסטר צ'רץ' (ללא קרדיט).
Joe: Retaliation) – בתפקיד: גנרל ג'ו קולטון.
2012 – ממלכת אור הירח (Moonrise Kingdom) – בתפקיד: קפטיין שארפ.
2012 – לשחק באש (Fire with Fire) – בתפקיד: מייק סלה.
2013 – מת לחיות ביום טוב (A good day to die hard)-C,PEHS) בתפקיד: ג'ון מקליין.
2014 – עיר החטאים: עלמה להרוג (Sin City: A Dame to Kill For) בתפקיד: הארטיגן.
2015 – רוק בקסבה - באפגניסטן (Rock the Kasbah) – בתפקיד: בראיין בומביי.
2016 – איום מיידי (Extraction) – בתפקיד: ליאונרד.
2016 – מטען יקר (Precious Cargo) – בתפקיד: אדוארד "אדי" פילוסה.
2016 – זיכרון קטלני (vice) – בתפקיד: ג'וליאן.
2016 – פורעי חוק (Marauders) - בתפקיד: ג'פרי הוברט.
2017 – חטוף (First Kill) – בתפקיד: מרטין האוול.
2017 – ספליט (Split) – בתפקיד: דייוויד דאן (ללא קרדיט).
2018 – משאלת מוות (Death Wish) – בתפקיד: ד"ר פול קרסי.
2018 – פעולת תגמול (Reprisal) – בתפקיד: ג'יימס.
2018 – חטופות (Acts of Violence) – בתפקיד: ג'יימס אייברי.
2019 – מיסטר גלאס (Glass) – בתפקיד: דייוויד דאן.
2019 – עיר יתומה (Motherless Brooklyn) – בתפקיד: פרנק מינה.
2019 – המצוד (Trauma Center) – בתפקיד: הבלש סטיב וויקס.
2020 – אין ברירה אחרת (Survive the Night) – בתפקיד: פרנק קלארק.
2020 – מת להרוג (Hard Kill) – בתפקיד: דונובן צ'אלמרס.
2021 – החטא החמישי – בתפקיד: ג'יימס פורד.
2021 - משחק הניצודים - בתפקיד: תומאס מאלון.
2021 – Deadlock – בתפקיד: רון וויטלוק.
2021 – תוכנית פריצה – בתפקיד: רוברט מייקלס.
2022 - עין הצלף - תוכנית פריצה 2 - בתפקיד: רוברט מייקלס.
2022 – רצח משולש (אנ') בתפקיד: הבלש ביל פרימן.
2022 – מצור אמריקאי – בתפקיד: בן ווטס.
2022 - White Elephant - בתפקיד: ארנולד סלומון.
2022 - Corrective Measures - בתפקיד יוליוס "האונה" לואב
מלכוד בחדר הבקרה (אנ') (2022) - בתפקיד: שיין מוואלר.
2022 - פרדייס סיטי – בתפקיד: ריאן סוואן.
2022 - בלש ניו יורקי: פורעי החוק - בתפקיד: ג'יימס נייט.
2022 - בלש ניו יורקי: התיקון - בתפקיד: ג'יימס נייט.
2023 - בלש ניו יורקי: המשימה האחרונה - בתפקיד: ג'יימס נייט.
2023 - Assassin - בתפקיד: ואלמורה.
ברוס דיקינסון הוא זמר מטאל אנגלי, סולנה של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן.
דיקינסון ידוע בקול ה"רוק-אופראי" הגבוה והעמוק שלו, בצרחותיו הגבוהות הדקות המתגלגלות, בדגשים הליריים שלו ובמגוון מאסיבי של טונים ווקאליים.
דיקינסון נחשב לאחד מגדולי זמרי המטאל בעולם, ולאחד ממעצבי סגנון ההבי מטאל הקלאסי.
ברוס דיקינסון נולד בנוטינגהמשייר, אנגליה.
בנעוריו העריץ דיקינסון את להקת הרוק הקלאסית האנגלית דיפ פרפל, ובמיוחד את סולנה.
בשנים 1976–1979 היה הסולן של להקה בשם סטיקס, ובשנים 1980 ו-1981 הוציא שני אלבומים כסולן להקה בשם סאמסון.
בשנת 1982 התקבל דיקינסון ללהקת ההבי מטאל האנגלית המצליחה איירון מיידן כזמר במקומו של פול דיאנו, אשר פוטר.
דבר זה היה הישג עצום מבחינתו של דיקינסון, אשר ראה באיירון מיידן את דיפ פרפל המודרנית.
דיקינסון הביא לאיירון מיידן רוח חדשה.
עד להצטרפותו, איירון מיידן הייתה להקת רוק קלאסי-כבד, אשר יצרה בעיקר שירים קלים, קצרים וקופצניים.
דיקנסון אמנם אהב את איירון מיידן של דיאנו, בשל דמיונה לדיפ פרפל, אך כשהצטרף בעצמו ללהקה, שינה אותה באופן משמעותי.
דיקנסון, עם קולו הדק, הגבוה, המהדהד והסוחף ועם שירתו העצובה והרצינית הפך את איירון מיידן ללהקת הבי מטאל כבדה, אשר הלחינה יצירות ארוכות, כבדות, מלנכוליות ורבות עוצמה.
איירון מיידן ויתרה על התדמית השמחה והעבריינית של דיאנו, ואימצה במקומה תדמית של להקה כבדה ושטנית.
למעשה, יהיה זה נכון לומר, כי איירון מיידן של דיאנו ואיירון מיידן של דיקינסון הן שתי להקות שונות לגמרי, בעלות שם זהה.
במהלך עשור, ביחד עם דיקינסון, הוציאה איירון מיידן את מיטב אלבומיה, החל ב-The Number of the Beast בשנת 1983 וכלה ב-Fear of the Dark בשנת 1992. בנוסף לעבודתו כזמר, דיקינסון גם כתב והלחין מספר שירים, בהם כאלה שהתפרסמו והביאו תהילה לאיירון: Revalations, Powerslave ו-Bring Your Daughter...to the Slaghter.
כמו כן כתב דיקינסון שירים רבים ביחד עם הגיטריסט אדריאן סמית', ויותר מאוחר ביחד עם הגיטריסט יאניק גרס, אשר החליף את סמית'.
במהלך עשור זה, איירון מיידן זכתה להצלחה אדירה (בין היתר, בשל קולו ושירתו רבת העוצמה של דיקינסון), אשר הגיעה לשיאה בהופעת הענק ליד טירת דונינגטון באנגליה.
בשנת 1990 הוציא לראשונה דיקינסון אלבום סולו בשם Tattooed Millionaire.
שיר הנושא של האלבום הוא אחד השירים המפורסמים ביותר של דיקינסון כסולן.
מבחינת סגנונו, מהווה Tattooed Millionaire קריצה לשורשיה של איירון- סגנון ההארד רוק.
בשנת 1994 החליט דיקינסון לעזוב את איירון מיידן ולהתמקד בקריירת סולו.
באלבומים הבאים של דיקינסון כזמר סולו, מטבע הדברים הוא שאב הרבה מסגנון ההבי מטאל הקלאסי הכבד של איירון, אך גם שינה אותו ונתן לו נופך הרבה יותר קודר, עצוב ומאופק (בניגוד ל-Tattooed Millionaire).
באותה שנה השתתף דיקינסון באלבום המחווה "Nativity in Black" שנעשה ללהקת ההבי מטאל בלאק סבאת' בשיר "Sabbath Bloody Sabbath" יחד עם להקת "גודספיד".
את קריירת הסולו שלו ניהל דיקינסון ביחד עם הגיטריסט והמלחין רוי זי, אשר עזר לו בהלחנה, בכתיבה ובהפקה וגם ניגן בגיטרה.
גיטריסטים נוספים אשר השתתפו בכתיבה ובביצוע של חלק משירי דיקינסון הם יאניק גרס, אשר השתתף ב-Tattooed Millionaire, ואדריאן סמית', אשר השתתף באלבומים Accident of Birth ו-Chemical Wedding.
בשנים 1994–1999 הוציא דיקינסון 6 אלבומים (אלבום כל שנה) במסגרת קריירת הסולו שלו, אשר זכו להצלחה פחותה בהרבה מהאלבומים שהוציא במסגרת איירון מיידן.
למעשה, דיקינסון כמעט ולא התפרסם כסולואיסט.
מצד שני, באותו הזמן גם איירון נחלה כישלון באלבומים שהוציאה בלעדיו.
השיר המפורסם ביותר של דיקינסון מקריירת הסולו שלו הוא בלדת הרוק המרגשת Tears of a Dragon, אשר מיוחסת לפרידה מאיירון מיידן.
בשנת 1999 חזר דיקינסון לאיירון מיידן ביחד עם סמית', ובהרכב החדש-ישן הוציאה איירון מיידן את Brave New World, המזכיר במידה רבה את סגנונו העצוב-קודר של דיקינסון בקריירת הסולו שלו.
מאז ממשיך דיקינסון להקליט ולהוציא אלבומים הן במסגרת איירון והן במסגרת קריירת הסולו.
בסוף שנת 2014 נתגלה אצלו גידול סרטני בשלבים מוקדמים בלשון, בעקבות זאת עצרה הלהקה את ההקלטות והמופעים.
במאי 2015, לאחר טיפולים, הודיע הצוות הרפואי על החלמתו המלאה.
ב-3 בדצמבר 2018 דיקינסון הגיע לראשונה להופעה בישראל.
מלבד עבודתו כזמר, דיקינסון עוסק במגוון רחב של תחומים, מהם חלקם באופן מקצועי.
הוא למד היסטוריה בקולג' Queen Mary and Westfield ובאוניברסיטת לונדון, והיה פעיל במפלגה השמרנית הבריטית.
דיקינסון עוסק בספרות וכתיבה, בסיף, בבישול בירה מסחרית, בנגינה על גיטרה, בהנחיית תוכנית הרדיו השבועית "Rock Show", ובטייס.
דיקינסון הוא בעל רישיון להטסת טיסות מסחריות, והטיס דרך קבע מטוס בואינג 757 עבור חברת התעופה הבריטית אסטראוס, בה הוא הועסק כקצין ראשון, ולאחר מכן כמנהל שיווק.
לאחר סגירתה של אסטראוס ב-2011 ייסד דיקינסון את "קרדיף תעופה", חברה לאחזקת מטוסים המבוססת בוויילס.
בעבר הוא הנחה תוכנית טלוויזיה על תולדות הטיס בשם "Flying Heavy Metal".
ב-12 בפברואר 2007, דיקינסון קיבל אישור להטיס את שחקני קבוצת הכדורגל הסקוטית גלאזגו ריינג'רס לישראל, למשחקם נגד הפועל תל אביב באצטדיון בלומפילד.
דיקינסון נוהג להטיס מדי פעם גם את קבוצת הכדורגל האהודה עליו, ליברפול, למשחקי חוץ שלה במסגרות אירופאיות.
כמו כן, הסרט "חתונה כימית" (Chemical Wedding) מ-2008, המספר על פרופסור שמגלה שהוא גלגול נשמות של המיסטיקן האנגלי אליסטר קראולי, נכתב על ידי דיקינסון.
פסקול הסרט מכיל מספר שירים שלו ושל איירון מיידן.
ברוס טים הוא אנימטור, מפיק ואמן קומיקס אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות סדרות האנימציה של האחים וורנר על גיבורי העל של DC קומיקס, ביניהן באטמן: איש העטלף וליגת הצדק (סדרה מצוירת).
התחלת הקריירה של טים הייתה מגוונת: הוא התחיל בחברת Filmation, כשעבד על הסדרות Blackstar, פלאש גורדון ו-The Lone Ranger.
הוא עבד עבור חברות נוספות, בהן Don Bluth Productions, וניסה אף להתקבל לעבודה במארוול קומיקס וDC קומיקס, אך ללא הצלחה.
ב-1989 הצטרף טים לחטיבת האנימציה של האחים וורנר.
אצל האחים וורנר, עבד טים בהתחלה על עלילות טייני טון.
ברם, עבודתו הידועה ביותר, שבזכותה זכה לפרסום, הן סדרות האנימציה המבוססות על גיבורי העל של DC קומיקס.
טים היה אחד מהיוצרים והמפיקים של באטמן: איש העטלף, שעלתה לשידור ב-1992 והפכה להצלחה אדירה הן בקרב המבקרים והן בקרב המעריצים.
משם המשיך להפקת סופרמן: סדרת האנימציה (עלתה לשידור ב-1996), סדרת ההמשך "ההרפתקאות החדשות של באטמן" (1997) ובאטמן: הדור הבא (1999), הסרט באטמן הדור הבא שובו של הג'וקר וסדרת הטלוויזיה ליגת הצדק (2001) שהמשיכה לעונות 3 ו-4 תחת השם ליגת הצדק ללא גבולות.
טים הוא גם המפיק של הסדרה המצוירת הטיטאנים.
למרות שבדרך כלל טים איננו עובד כשחקן, הוא דובב חלק מהדמויות בסדרות האנימציה שבהן היה מעורב.
דיבובים אלה כוללים את בעל חנות הצעצועים בפרק "Beware the Gray Ghost" ב"באטמן: איש העטלף" ואת מנהיג כנופיית הג'וקרז בסדרה "באטמן: הדור הבא".
למרות שטים ידוע בעיקר בזכות עבודתו באנימציה, טים עוסק גם בקומיקס, תחום שהוא אחד מאהבותיו הגדולות.
הוא היה מעורב בקומיקס Batman Adventures שמתבסס על הסדרה המצוירת ועבד גם על האוונג'רס ו-Vampirella.
בנוסף, הוא גם צייר פופולרי של שערים ותמונות פוזה.
ב-1994, זכו ברוס טים ופול דיני בפרס אייזנר עבור הסיפור הטוב ביותר על היצירה Batman Adventures: Mad Love.
הוא זכה באותו פרס גם בשנה שאחריה עבור Batman Adventures Holiday Special.
טים הוא גם אחד מהיוצרים של הדמות הארלי קווין, המבוססת על עיצובו של פול דיני.
ברוס הגדול מכולם הוא סרט קומדיה אמריקאי בבימויו של טום שדיאק ובכיכובם של ג'ים קארי, מורגן פרימן וג'ניפר אניסטון.
זה היה שיתוף הפעולה השלישי במספר של שדיאק וקארי, אחרי הסרטים אייס ונטורה: בלש בצחוק, ושקרן שקרן.
הסרט מבוסס על ספר בשם Almighty Me משנת 1991 מאת הסופר רוברט בּוֹש.
הזכויות נמכרו לחברת וולט דיסני, והסופר והספר לא קיבלו קרדיט בסרט עצמו.
ברוס נולן (ג'ים קארי) הוא כתב שטח בתחנת הטלוויזיה WKBW-TV
ברוס נמצא במערכת יחסים רומנטית עם גרייס קונלי (ג'ניפר אניסטון), שואף להיות מגיש מרכזי בתוכנית החדשות שהוא עובד עבורה, אך נאלץ לסקר שוב ושוב אירועים חסרי חשיבות.
ברוס סובל מחוסר מזל מתמשך שמגיע לשיאו כאשר יריבו בתחנה, אוואן בקסטר (סטיב קארל), מועדף על-פניו ומתמנה להיות מגיש התוכנית לצידה של סוזן אורטגה (קתרין בל).
בסערת נפשו, ברוס מטיח בתחנה ביקורת בוטה בשידור חי, ומפוטר מיד.
ברוס עובר כמה אירועים חסרי מזל נוספים, שבסופם הוא מתנגש עם מכוניתו בפנס רחוב, מאשים את אלוהים על שאיננו ממלא את תפקידו וקורא לפיטוריו, אך ביאושו מבקש מאלוהים עזרה כהוכחה לקיומו.
ברוס מקבל מסרון לזימונית שלו עם מספר טלפון לא מוכר, ולא מתייחס אליו.
למחרת בבוקר הוא מקבל הודעה נוספת עם אותו מספר.
הפעם ברוס מתקשר ושומע הודעה מוקלטת הפונה אליו אישית ומזמינה אותו לכתובת מסוימת, אם רצונו לשפר את גורלו.
הוא מגיע לבניין משרדים שומם, שם הוא פוגש באלוהים (מורגן פרימן) המתחזה לאיש תחזוקה.
אחרי שאלוהים מביע תרעומת על ביקורתו כלפיו, וכדי שברוס יווכח בעצמו בקשיים שאלוהים מתמודד איתם, הוא מאציל עליו מכוחותיו למשך שבוע, תוך שתי הגבלות: אסור לברוס לחשוף את כוחותיו לאיש, ואסור לו להתערב ברצונם החופשי של אנשים.
ברוס יוצא לעיר כשהוא נלהב מכוחותיו האלוהיים, ותוך התעלמות מהאיסורים הוא מתחיל להשתמש בכוחות לתועלתו ולהנאתו: הוא מאלף את כלבו להשתמש באסלה, נוקם בכנופיית רחוב שהשפילה אותו, הופך את מכוניתו החבוטה למכונית ספורט מדגם Saleen S7, מגדיל את החזה של גרייס ומתעלס איתה תוך הפגנת ביצועים מיניים מרשימים.
ברוס מחולל אירועים ומציג אותם כסקופים בלעדיים כדי לגרום למנהלי התחנה להתחרט על פיטוריו: הוא מגלה את המקום בו הוטמנה גופתו של ג'ימי הופה וגורם לאסטרואיד לנחות סמוך למקום שבו מתקיימת תחרות בישול מבלי שאיש ייפגע.
אחר כך הוא גורם לאוואן להביך את עצמו בשידור חי.
בעקבות אירועים אלה אוואן מפוטר, ברוס מתבקש לחזור לעבודתו, מתקבל בתחנה כמנצח ומתמנה למגיש במקום אוואן.
הוא לוקח את גרייס למסעדה מפוארת, ולאכזבתה של גרייס שחשבה שהוא התכוון להציע לה נישואין, הוא מבשר לה על המינוי.
ברוס מתחיל לשמוע קולות בראשו ויוצר קשר עם אלוהים שמוכיח אותו על השימוש האנוכי שהוא עושה בכוחותיו, ומסביר לו שמדובר בתפילות של בני אדם ועליו להתייחס לתפילות.
כדי להתמודד עם עומס המשאלות, ברוס מחולל מערכת דואר אלקטרוני ממוחשבת, אך כשהמערכת מוצפת, הוא מחליט להיענות בחיוב לכל המשאלות באופן אוטומטי בלי למיין אותן.
במהלך מסיבה לרגל מינויו של ברוס, סוזן אורטגה עוגבת עליו ומנשקת אותו.
גרייס נכנסת ורואה אותם, מסרבת להקשיב להסבריו של ברוס ועוזבת את המקום בזעם.
הוא מנסה להשפיע עליה לחזור אליו, אך לא יכול להשתמש בכוחותיו כדי להתערב ברצונה החופשי.
בינתיים, מתברר שהתשובות החיוביות לכל המשאלות עוררו מהומות בעיר וחנויות נבזזות, משום שאנשים שביקשו לזכות בלוטו גילו שכל אחד מהם זכה ב-17 דולר בלבד.
ברוס פונה פעם נוספת לאלוהים שמסביר לו שעליו למצוא דרך לפתור את הבעיה בעצמו, והוא מבין שהוא צריך לשנות את גישתו.
הוא עוזר לאדם שמכוניתו התקלקלה, מאלף את כלבו לעשות את צרכיו כרגיל, ומודיע בתחנה שהוא מבקש להישאר כתב שטח, מתפייס עם אוואן בקסטר ומבקש ממנו להישאר בתפקיד המגיש.
ברוס מבטל את המענה החיובי האוטומטי במערכת הממוחשבת ומתחיל לענות על המשאלות אחת-אחת.
תוך כדי קריאה הוא רואה תפילות של גרייס המבקשת עבורו הצלחה וחיים מאושרים, ולא מבקשת דבר עבור עצמה.
בעודו קורא, נכנסת תפילה נוספת של גרייס המבקשת לשכוח את ברוס.
מיואש, הוא יוצא מהבית, מהלך על כביש ראשי, ובעודו מתחנן לאלוהים שייקח ממנו את הכוחות, דורסת אותו משאית.
ברוס מתעורר בחלל לבן, ואז מופיע אלוהים ושואל אותו מה הוא רוצה באמת.
ברוס מתפכח ועונה שהוא רוצה רק שגרייס תכיר מישהו שיעשה אותה מאושרת, גם אם לא מדובר בו.
אלוהים מרוצה מהתשובה ומחזיר אותו לחיים באמצעות מכות חשמל של אנשי העזרה הראשונה שטיפלו בברוס במקום התאונה.
הוא מוצא את עצמו בבית חולים, והרופא מספר לו שהוא ניצל בנס, ו"מישהו" כנראה אוהב אותו "למעלה".
לאחר שהוא מחלים, ברוס חוזר לסקר סיפורים פשוטים מהשטח, ומודיע בשידור חי על אירוסיו עם גרייס.
בסצנת הסיום נראה קשיש חסר בית (ג'ק ג'וזפסון) שהופיע מספר פעמים במהלך הסרט כשהוא מחזיק שלטי קרטון עם נבואות זעם, אך הפעם עם מסר חיובי.
פניו משתנים בהדרגה ומתברר שזה היה אלוהים שהסווה את עצמו.
סצנה מחוקה שלא שודרה בסרט
לסרט נוצרה סצנה, שהייתה אמורה להיות חלק מהסצנה שבה ברוס משחק במוחו של אוון ושולט בדיבורו בזמן שזה מגיש את מהדורת החדשות במטרה לגרום לפיטוריו ולמינויו של ברוס לתפקיד המגיש, אשר הייתה קשה לצפייה ולכן הוסרה.
בסצנה נראה ברוס גורם לאוון לדמם מאפו, ולאחר מכן שורף את שיערות ראשו.
לאחר שאוון מפונה לבית החולים, ברוס מראיין אותו בלעג ובזלזול ושואל אותו האם התקרית אירעה בעקבות משהו שאכל.
לאחר מכן ברוס שורף שוב בעזרת הכוח שלו את אוון, ובהמשך הסצנה החתוכה אוון מפוטר ואורז את חפציו - וניתן לראות את חלקי שיערו השרופים וקרקפתו החשופה.
באחת הסצנות עושה ג'ים קארי הומאז' לסרט הארי המזוהם: משחק המוות, תוך חיקוי של קלינט איסטווד.
קארי שיחק בסרט שהיה האחרון בסדרת סרטי ההמשך של הארי המזוהם.
לצורך הפגישה עם אלוהים, מוזמן ברוס למשרדי חברה הנמצאת כביכול בבניין מספר 77256 ברחוב 23. אם ממירים את הספרות לאותיות שבלוח המקשים במכשיר טלפון, מתקבל הצירוף 'Psalm 23'.
באנגלית, ספר תהלים בתנ"ך נקרא Psalms, והכתובת רומזת למזמור שבפרק כ"ג:צירוף הספרות 23 נכלל גם במספר הטלפון של אלוהים, כפי שנמסר לברוס.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-23 במאי 2003, לקראת סוף השבוע הארוך של יום הזיכרון לחללי ארצות הברית.
הכנסותיו באותו סוף השבוע היתמרו ל-85 מיליון דולרים והסרט אף הדיח את מטריקס רילודד מהמקום הראשון בטבלת שוברי הקופות.
ההכנסה הכוללת של הסרט בארצות הברית הייתה למעלה מ-242 מיליון דולרים וכ-484.5 ברחבי העולם, מה שהפך אותו לסרט החמישי בהכנסותיו ברחבי העולם בשנת 2003 והמצליח ביותר מבחינה מסחרית בקריירה של קארי.
המבקרים חלקו על דעת הקהל, ורובם חיוו על הסרט דעה שלילית.
באתר Rotten Tomatoes, המנתח ביקורות קולנוע מרחבי העולם רק 48 אחוז מכלל 181 הביקורות המאוגדות בו היו חיוביות.
רוב המבקרים הסכימו שקארי מצחיק בסצנות הסלפסטיק, אך הסרט עצמו שוקע לתוך רגשנות מאולצת.
נושאו הרגיש של הסרט, בו מוצג האל כדמות, עורר מחאה ואף צנזורה בכמה מדינות מוסלמיות, אף כי באיראן השיעית קיבל הסרט פרשנות באור התריסריים, הזרם המרכזי בדת, וזכה לאהדה.
סערה זוטא חולל מספר הטלפון של אלוהים אשר נשלח לברוס.
בגרסה המאוחרת שהופצה לטלוויזיה ולצפייה ביתית, המספר הוא 0123–555. באמריקה הצפונית, התחילית 555 משמשת להקצאת מספרי טלפונים בדיוניים להפקות קולנוע וטלוויזיה.
בגרסה הקולנועית המקורית המספר היה 2323–776, לאחר שהמפיקים בדקו שאין מספר כזה באזור חיוג באפלו.
אולם, מאחר שהמספר קיים באזורי חיוג אחרים, כמה מנויים פרטיים וביניהם כנסיות וכמרים, התלוננו על הטרדות טלפוניות בעקבות הסרט מאנשים שביקשו לדבר עם אלוהים, מה שאילץ את המפיקים לשנות את המספר.
ב-22 ביוני 2007 יצא בארצות הברית סרט ספין אוף בשם "מבול של צרות", המתמקד באוואן בקסטר שהיה דמות משנה בסרט המקורי: אוואן נבחר לסנאט ומקבל הוראה מאלוהים לבנות תיבה בדומה לתיבת נח.
קארי ואניסטון סירבו לגלם שנית את תפקידם.
ברוס בוקסלייטנר הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקני.
ידוע בעיקר בזכות משחקו כקפטן ג'ון שרידן בסדרת המדע בדיוני "בבילון 5" ובזכות משחקו בסרט "טרון".
בוקסלייטנר נולד בעיירה אלגין שבמדינת אילינוי.
הוא סיים את בית ספר התיכון פרוספקט שבמחוז קוק, ואת בית הספר לדרמה ע"ש ויליאם גודמן במכון האמנות של שיקגו.
ב-1 בינואר 1995 נישא לחברתו משכבר ימים מליסה גילברט ולהם בן, מייקל.
לברוס שני בנים נוספים מנישואיו הראשונים לשחקנית קתרין הולקומב, סאם ולי.
אשתו, מליסה גילברט, היא נשיאת איגוד שחקני המסך, ומוכרת ביותר מתפקידה כלורה אינגלס ב"בית קטן בערבה".
כמו כן, הופיעה יחד עם בעלה כאנה שרידן בשני פרקים בסדרה "בבילון 5".
בשנת 2003, התווסף בוקסלייטנר לרשימת החברים ב"אגודת החלל הלאומית", ארגון חינוכי ללא מטרות רווח לחקר החלל, שנוסד בידי ורנר פון בראון.
ב-1 במרץ 2011 נפרדו בוקסלייטנר וגילברט לאחר 16 שנות נישואין.
בוקסלייטנר השתתף בסרט הטלוויזיה "המהמר" (לצד קני רוג'רס) ובסרטים "טרון" משנת 1982 והמשכו "טרון: המורשת" משנת 2010, בדמותו של אלן בראדלי/טרון.
ב-1992 הופיע בוקסלייטנר לצד שחקנים כג'ון גודמן, קלי מקגיליס וג'יימס קרומוול בסרט קולנוע המבוסס על חייו של שחקן הכדור בסיס בייב רות'.
באותה שנה שיחק סרט הטלוויזיה "סיכון כפול" לצד סילה וורד.
2003 השתתף בוקסלייטנר בסרט "אלים וגנרלים" בתפקיד גנרל הפדרציה ג'יימס לונגסטריט, לצד שחקנים כרוברט דובאל וג'ף דניאלס.
הסרט מבוסס על ספר ההמשך לספרו זוכה פרס פוליצר של ג'פרי שארה, "המלאכים ההורגים", שעסק בקרב גטיסברג.
בשנת 2010 השתתף בוקסלייטנר בסרט הפעולה "צללים בגן עדן" לצד שחקנים כמארק דקסקוס, טום סייזמור וארמנד אסנטה.
בוקסלייטנר השתתף גם בסרטי המפלצות "מתקפת ראש הנחש", "משני הצורה 2: נפילתו של האדם" ו"מלך העולם האבוד".
הראשון מבוסס על מקרה שהתרחש באגם קרופטון, מרילנד, השני מבוסס על הסרט "רובוטריקים 2: הנקמה" והשלישי על שילוב של הספר "העולם שאבד" ושל הסרט "קינג קונג".
בוקסלייטנר השתתף בסדרות הטלוויזיה "איך המערב נוצח", "הוואי חמש-אפס", "הדחליל וגברת קינג" (עם קייט ג'קסון מ"המלאכיות של צ'רלי"), "בבילון 5" (והסרטים המבוססים על הסדרה), "אגדות מעולם המסתורין", "בגבולות המסתורין", "NCIS" ו"גיבורים" במהלך עונותיה השלישית והרביעית.
בוקסלייטנר כתב שתי נובלות מדע בדיוני: "Frontier Earth" בשנת 1999 ו-"Searcher" בשנת 2001, שתיהן בעלות אפיון מערבוני.
בוקסלייטנר נידב את קולו למספר דמויות במשחקי מחשב כ-"Kingdom Hearts II" (דמות בשם טרון); "Tron 2.0" ו-"Tron: Evolution", משחקי המשך לסרטים "טרון" ו"טרון: המורשת" (כקולו של אלן בראדלי/טרון); סדרת האנימציה המבוססת על הקומיקס "ספון" וכן בסרט האימה-מדע בדיוני "Dead Space: Downfall", המבוסס על משחק המחשב.
הוא ישוב לדבב את קולו של אלן בראדלי בסדרת האנימציה החדשה "Tron: Uprising", המבוססת על סרטי טרון.
ברוס ארנולד אקרמן הוא משפטן בתחום המשפט החוקתי בארצות הברית ומופקד הקתדרה על שם סטרלינג בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ייל ואחד המשפטנים המצוטטים ביותר בארצות הברית, עם כ-46 אלף ציטוטים.
הוא חבר ב-American Law Institute וב-אקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (נבחר ב-1986).
אקרמן הצטרף לסגל של אוניברסיטת פנסילבניה ב-1969. הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת ייל מ-1974 עד 1982 ובאוניברסיטת קולומביה מ-1982 עד 1987. מ-1987 הוא מופקד על הקתדרה על שם סטרלינג בפקולטה למשפטים ולמדע המדינה באוניברסיטת ייל.
הוא מלמד באוניברסיטת ייל קורסים על תפיסות הצדק, ועל התאוריות שלו הנוגעות לתמורות חוקתיות (כלומר, על השינויים בחוקת המייסדים בעקבות מלחמת האזרחים בארצות הברית, תקופת השיקום והניו דיל).
אקרמן הוא חבר באקדמיה אמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 1986, וחבר גם במסדר ההצטיינות הצרפתי.
הוא זכה בפרס הנרי פיליפ על מפעל חיים מטעם החברה הפילוסופית האמריקאית.
אשתו, סוזן רוז-אקרמן, מכהנת אף היא כפרופסור בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ייל, ומלמדת קורסים על חוק ומנהל.
בנם, ג'ון מיל אקרמן, הוא אקדמאי החי ועובד במקסיקו.
תחומי מחקרו כוללים תאוריות חוקתיות, פילוסופיה פוליטית, משפט השוואתי ופוליטיקה, משפט וכלכלה, היסטוריית החוקה האמריקנית, סביבה וצדק חברתי.
עבודותיו העיקריות כוללות את "צדק חברתי במדינה הליברלית" (1980), "אנו העם: המייסדים" (1991) ו"אנו העם: טרנספורמציה" (1998).
ספרו הנודע ביותר הוא "אנו העם: המייסדים", בשל טיעונו של "תפנית הזמן", שלפיה הרכב מסוים של בית המשפט העליון החליף את הפילוסופיה המשפטית שלו לכזו שהתירה באופן נרחב יותר את התחיקה של הניו דיל.
אקרמן כתב בצוותא עם אן אלסטוט את "חברת מחזיקי הפיקדונות" בשנת 1999, שמשמש בסיס לקרן הנאמנות לילד בבריטניה.
אוֹרט ברוס גולדינג הוא ראש ממשלת ג'מייקה לשעבר.
גולדינג נולד בשנת 1947 בצ'אפלטון שבג'מייקה.
אביו, טאסיוס, כיהן כחבר הפרלמנט של ג'מייקה ונבחר בשנות השישים ליו"ר הפרלמנט.
בנעוריו הוא החל לפעול במסגרת מפלגת הלייבור של ג'מייקה, בה נבחר בגיל 21 למזכירות המפלגה ומטעמה נבחר בשנת 1972 לחבר הפרלמנט והיה לצעיר ביותר בתולדות המדינה להיבחר לתפקיד (בגיל 24).
במשך 19 שנים כיהן גולדינג כחבר הפרלמנט ותשע שנים נוספות כיהן כסנטור.
בין השנים 1980–1989 הוא שימש שר השיכון בממשלת ג'מייקה, תפקיד במסגרתו הוא נבחר לעמוד בראש ועדת האו"ם לנושא התנחלויות (1984 - 1985).
בסיום כהונתו כשר שימש גולדינג מרכז האופוזיציה בוועדת הכספים ועמד בראש ועדת המשנה לכלכלה (1989 - 1995).
פעילותו הציבורית בשנים אלו כללה חברות בוועדת הבחירות המרכזית, חבר מועצת המנהלים של מכון ג'מייקה וחבר מועצת המנהלים של הלוטו הלאומי.
בשנת 1995 פרש גולדינג ממפלגת הלייבור והיה לנשיא המייסד של התנועה הדמוקרטית הלאומית, ממנה שב אל הלייבור בשנת 2002. בשנת 2003 נבחר גולדינג בשנית ליו"ר מפלגת הלייבור והחל משנת 2005 נבחר לראש האופוזיציה.
בבחירות שנערכו בשנת 2007 ניצחה המפלגה בראשותו בבחירות לפרלמנט וגולדינג מונה לראש הממשלה.
במקביל לעיסוקיו הפוליטיים הוא מנחה תוכנית אירוח טלוויזיונית בשם "Jamaica House Live".
גולדינג נשוי ואב לשלושה, בוגר תואר שני בכלכלה ומינהל ציבורי בשנת 1969 מאוניברסיטת איי הודו המערבית.
ברוס לי או בשמו הקנטונזי לי ג'וּן פאן (סינית: 李振藩, יוטפנג: Lei5 Zan3 Faan4), היה אומן לחימה ושחקן קולנוע אמריקאי נודע ממוצא סיני.
נחשב עד היום לאחד מגדולי שחקני הקונג פו בכל הזמנים.
הפקות הסרטים בהשתתפותו, בהוליווד ובהונג קונג, הפכו את אמנויות הלחימה הסיניות המסורתיות לפופולריות מאוד בשנות השבעים של המאה העשרים.
ברוס לי לא היה היחיד שעסק בהפקת סדרות וסרטים חדשניים הקשורים באמנויות לחימה באותה העת, אך מפני שסרטיו היו נגישים ומותאמים לקהל המערבי, סרטיו זכו לתפוצה ולפופולריות רבה הרבה יותר מאחרים, והשפעתו התרבותית הייתה נרחבת הרבה יותר.
סגנון הסרטים והכיוון שאליו פנו נתנו את הטון לאופיים של סרטי אמנויות לחימה רבים שבאו אחריהם.
לי נולד בשם "לי ג'וּן-פַאן" (מסינית: 李振藩), כאשר לי הוא שם המשפחה וג'ון-פאן הוא השם הפרטי, כפי שנהוג בסדר השמות הסיני.
השם ג'ון-פאן זהה בצליל למילים "חוזר שוב".
שם זה ניתן לו על ידי אמו, אשר הרגישה שלי יחזור בעתיד לארצות הברית.
במקור נתנה לו אמו, שהחזיקה באמונות טפלות, שם אחר כשנולד: "סאי-פוֹן" (מסינית: 細鳳).
זהו שם נשי בתרבות הסינית, שפירושו "עוף חול קטן" .
לפי המסופר השם האנגלי "ברוס" הוענק לו בבית החולים שבו נולד על ידי הרופאה ד"ר מרי גלובר.
ללי יש שלושה שמות סיניים נוספים, "לי יואן-צ'אם" כשם משפחה או שבט; "לי יואן-קאם" – השם שבו השתמש בתקופה שבה למד במכללה, ושם המסך "לי סיוּלוּנג", שפירושו "דרקון קטן", ושימש את לי בסרטיו הראשונים.
משפחתו, ילדותו ונעוריו בהונג קונג
ברוס לי נולד בבית חולים סיני ברובע צ'יינה-טאון בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית.
אביו של לי, לי הוי צ'ואן, היה ממוצא סיני, ואימו של לי, גרייס הו, הייתה קתולית ממוצא סיני ואירופי.
לי היה הילד הרביעי מחמישה ילדים: אגנס, פואיב, פיטר, ברוס, ורוברט.
לי ומשפחתו עזבו את ארצות הברית ועברו לגור בהונג קונג כשהיה בגיל שלוש, שם גדל וספג את התרבות הסינית.
בגיל שלושה חודשים השתתף בסרטו הראשון: Golden Gate Girl.
אביו של לי, לי הוי צ'ואן, היה מהשחקנים המובילים באופרה הקנטונזית ושיחק בסרטי קולנוע.
במהלך הזמן, החל במסע הופעות עם האופרה הקנטונזית, אשר החל בערב הפלישה היפנית להונג קונג.
לי הוי צ'ואן הופיע גם שנים רבות בארצות הברית, בקהילות הסיניות הפזורות ברחבי המדינה.
למרות ההצלחה שלה זכו הופעותיו, החליט אביו של לי לחזור להונג קונג, בניגוד לשאר חברי האופרה אשר נשארו בארצות הברית.
החל מן העת שבה חזרה משפחתו של לי להונג קונג, גדל לי תחת הכיבוש היפני במשך שלוש שנים ושמונה חודשים.
לאחר הכיבוש חודשה קריירת המשחק של אביו, ובנוסף עלתה הפופולריות של משחקו במידה רבה אף יותר משהייתה לפני הכיבוש.
אימו של לי הגיעה ממשפחה עשירה, מיוחסת ובעלת השפעה רבה בהונג קונג.
היא הייתה אחייניתו של סר רוברט הו-טונג, אשר היה איש עסקים ופילנתרופ נודע, ובזכותם גדל ברקע כלכלי ותרבותי מבוססים.
למרות יתרונות אלה, גדל לי בסביבת מגורים קשוחה ומלאת כנופיות אלימות, עם אוכלוסייה שאהדה את הקומוניזם, ולפיכך לא הייתה בה חיבה יתרה למשפחות מיוחסות.
עוד בילדותו התחיל ברוס לי לשחק, והשתתף בלמעלה מעשרים סרטים, שכותרתם הייתה: "לי שיאולונג", בדומה לעיסוקו של אביו כשחקן מקצועי.
באותה התקופה הצטרף לי לחבורת ילדי רחוב והתנסה בקרבות מזדמנים בסמטאות העיר הגדולה.
כילד קטן למד בבית הספר "טאק סון", מרחק שני בניינים מביתו, אשר שכן ברחוב 218 Nathan Road, Kowloon.
בסביבות 1956, בעקבות ביצועים לימודיים נמוכים, וייתכן שגם בשל התנהגות בעייתית, הועבר לבית הספר התיכון St.
Francis Xavier's, שם היה תחת השגחתו של האח אדוארד, מורה ומאמן קבוצת האגרוף של בית הספר.
בשנת 1958 זכה ברוס לי בתחרות גדולה של ריקודי צ'ה צ'ה צ'ה והחל לעבוד כמדריך ריקודים.
מאוחר יותר התפרנס ממקצוע זה בהיותו סטודנט ומהגר עני בארצות הברית.
בה בעת התאמן בסגנון ווינג צ'ון קונג פו, אצל מורה ידוע בשם ייפ מאן.
גרסה היסטורית אחת על אודות חייו גורסת, כי לי נאלץ לעזוב את לימודיו אצל ייפ מאן ואת הונג קונג, לאחר שהמשטרה הזהירה את הוריו כי בכוונתה לעצור אותו בעקבות מעורבותו בתגרות רחוב.
אביו נתן לו מאה דולר ושלח אותו לארצות הברית, תוך ניצול אזרחותו האמריקאית.
גרסה אחרת גורסת שלי עזב את הונג קונג והיגר חזרה לארצות הברית כדי לרכוש השכלה גבוהה.
הוא עזב את הונג קונג כשהוא היה בן 18, בשנת 1959.
כשהגיע לארצות הברית, התגורר לי בתחילה עם אחותו הגדולה, אגנס לי, שחייתה זה מכבר עם חברים של המשפחה בסן פרנסיסקו.
רקע באמנויות לחימה כילד ונער
כילד ונער צעיר התאמן לי מעט בשתי אמנויות לחימה:
טאי צ'י צ'ואן בסגנונות וו ויאנג – שלמד מאביו, שהיה מתרגל טאי צ'י חובב.
הונג גאר – אומנות שלמד אצל חברו של אביו, לי חוי צ'ואן.
ההשפעה הגדולה ביותר על התפתחות אמנויות הלחימה של לי הגיעה מאוחר יותר, מתרגילי אמנות הלחימה ווינג צ'ון קונג פו.
לי התחיל להתאמן באומנות זו בגיל 15, בשנת 1955 בערך, אצל מורה הוינג צ'ון ייפ מאן, והפסיק להתאמן באומנויות שתרגל קודם לכן.
השיעורים הקבועים של ייפ כללו בדרך כלל תרגול סדרות (קאטות), צ'י סאו ("ידיים דביקות" – תרגול זוגות), עבודה על בובת העץ האופיינית לוינג צ'ון, שכן ייפ מאן התאמן ולימד באמצעות בובת עץ שעיצב בעצמו, השונה מבובות בזרמים אחרים, ולעיתים גם בקרבות חופשיים.
לא היה דפוס לימוד קבוע בכיתה.
ייפ ניסה לשמור על התלמידים שלו ממלחמות בכנופיות הרחוב של הונג קונג בעזרת עידוד לחימה בתחרויות מאורגנות.
לאחר שנה באימוני הוינג צ'ון, תלמידיו האחרים של ייפ מאן סירבו להתאמן עם לי לאחר שלמדו על מוצאו, שכן אימו הייתה חצי סינית וחצי לבנה.
בקהילת אמנויות הלחימה באותה העת בסין עוד רווחה גזענות תרבותית ענפה, ובדרך כלל היו מורים סינים מסרבים ללמד את אומנויותיהם לאנשים ממוצא שאינו אסייתי מלא, או אף למי שאינו סיני.
ידוע כי בין השאר התאמן לי ולמד הרבה תחת וונג שון לאונג, אחד מתלמידיו הבכירים של ייפ מאן.
בסך הכול למד לי תחת ייפ מאן כשלוש שנים לכל היותר, בערך בגילים 15–18, ופחות או יותר בשנים 1955–1959. לי מעולם לא למד מייפ מאן את התרגולים המתקדמים בשיטתו, כגון סדרת היד הריקה האחרונה (ביו דזה), הסדרה ושיטות הלחימה עם המוט הארוך וסכיני הפרפר, והעבודה עם בובת העץ.
לי אף לא התיימר ללמד חומרים אלה מאוחר יותר, כאשר לימד וינג צ'ון בארצות הברית בטרם פיתח שיטות לחימה עצמאיות.
לאורך כל חייו, היה ייפ מאן המורה הרשמי היחיד של ברוס לי.
בניגוד למקובל בהקשר של לימודים לתואר אקדמי, במסגרת התרבות והאופי של אמנויות הלחימה, ובייחוד אמנויות הלחימה הסיניות, תקופת זמן של שלוש שנים נחשבת קצרה ביותר.
לשם השוואה – בסגנונות סיניים מסורתיים כגון טאי צ'י, שינג אי צ'ואן, דאי שין-אי או בה גוואה ג'אנג, שלוש שנים ייחשבו לעיתים קרובות רק תקופת לימוד של הבסיס המקדמי של השיטה.
במסגרת סגנונות קראטה מסורתיים שונים, נדיר מאוד שאדם יזכה לחגורה שחורה ראשונה בתוך שלוש שנים בלבד.
ב-ג'ו ג'יטסו ברזילאי מקובל, במועדונים המכבדים עצמם, שנדרשות למתאמן כעשר שנים להשיג חגורה שחורה.
ברוס לי, לא בלבד שלמד רק שלוש שנים תחת ייפ מאן, אלא גם עשה זאת בהיותו נער, ובעת שעסק בפעילויות רבות אחרות (ולא הקדיש עצמו למשל רק ללימודי וינג צ'ון).
לפיכך, חשיפתו של לי לאמנויות הלחימה בעודו נער לא הייתה גדולה מאוד.
בתרבות הפופולרית נפוצות אמירות שאין להן שחר על "מחקרו המקיף" של לי את הוינג צ'ון שלמד, או "מעמדו המיוחד" כתלמיד של אומנות זו.
אין הדבר גורע מהידע שרכש לי בעבודה קשה במשך שלוש שנים לערך, אך יש להתייחס למידע זה בהקשרו הראוי.
ייפ מאן עצמו הוא דמות שנויה במחלוקת בקהילת הוינג צ'ון.
בתחילת המאה ה-21 הופקו לפחות ארבעה סרטים המבוססים לכאורה על סיפור חייו.
בנוסף, דמותו של ייפ מאן הופיעה בסרטים וסדרות על חייו של ברוס לי בעשורים המאוחרים של המאה ה-20. סרטים וסדרות אלה נתנו לסיפורו של ייפ מאן נופך הרואי ואדיר ממדים, אך אינם ביוגרפיות אמינות של קורות חייו.
באופן אירוני, הגדוּלה שזכה לה ייפ מאן בתרבות הפופולרית במאה ה-21 הייתה פועל יוצא של התעניינות הציבור במקורותיו של ברוס לי באמנויות הלחימה.
בשנת 1959, בגיל 18, עם מאה דולר בכיסו, תואר אלוף אגרוף של בית ספרו לשנת 1957 ותואר אלוף ריקודים בתחרות הצ'ה צ'ה צ'ה בהונג קונג לשנת 1958, היגר לי לארצות הברית.
עוד באותה שנה, לאחר שחי בסן פרנסיסקו במשך כמה חודשים, עבר לי לסיאטל להמשך לימודיו, שם עבד לפרנסתו בתור מלצר במסעדה.
בארצות הברית החל ברוס לי ללמוד תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל, לימודים שלא השלים, ובה בעת עבד כמורה לריקוד.
מן העת שהגיע לי לארצות הברית הוא גם המשיך ללמוד אמנויות לחימה באופן בלתי מסודר, אצל כמה מורים.
שמותיהם של רוב המורים שמהם למד לא תועדו רשמית.
עם הזמן החל גם ללמד אמנויות לחימה.
לי לא היה המורה הסיני הראשון שלימד אומנויות סיניות בארצות הברית.
קדמו לו עשרות מורים אחרים, ששמותיהם מוכרים פחות, דוגמת לאם סאנג (גמל שלמה דרומי) והנרי לאונג (וינג צ'ון), אשר לימדו בצ'יינה טאון בניו יורק.
כמו כן, בניגוד לאגדות אורבניות שונות, לא נרדף בידי קהילת אמנויות הלחימה הסיניות משום שלימד מערביים.
אגדות אלה בוססו וחוזקו בעלילת הסרט הדרקון: סיפורו של ברוס לי.
לי כינה את האומנות שלימד "ג'ון פאן קונג פו", כלומר: הקונג פו של ברוס לי.
בתחילה התייחס שם זה הלכה למעשה לגישתו של לי לתרגול וינג צ'ון.
לי לימד חברים שהכיר בסיאטל, שם גם פתח את בית ספרו הראשון לאמנויות לחימה: "המוסד ללימוד ג'ון פאן קונג פו".
מבין תלמידיו הראשונים היו כמה מתאמני ג'ודו, בהם ג'סי גלובר, שלימים הפך לעוזר המאמן הראשון של לי.
שנת 1964 (כחמש שנים לאחר שהיגר לארצות הברית) הייתה שנה מכרעת בחייו של לי.
בשנה זו התרחשו האירועים האלה:
לי נשר מהלימודים באביב של 1964 ועבר לאוקלנד כדי לחיות עם ג'יימס יים לי (嚴鏡海).
ג'יימס לי היה מקושר לקהילת אמנויות הלחימה הסיניות באזור מגוריהם.
יחד הם ייסדו את הסטודיו השני לאמנות הלחימה ג'ון פאן באוקלנד.
ג'יימס לי הכיר בין לי לאד פרקר.
לי הוזמן לערוך מופע הדגמה בתחרות קראטה ארצית גדולה שארגן חברו, אד פרקר.
עקב ניסיונו כשחקן, ידע לי להשתמש בתיאטרליות רבה, והצליח להרשים בקלות רבים מן הצופים, בה בעת שהדגים את אמנויות הלחימה שתרגל.
במאי סרטים שהיה נוכח באולם באותה תחרות הזמין את לי לצילומים, וכך נסללה דרכו לעולם הקולנוע האמריקאי.
לי הכיר את ג'ון גו רי, וחברות זו הניבה לאורך השנים לימוד הדדי רב של אמנויות לחימה ביניהם.
בשנה זו, לאחר שכבר התגורר באוקלנד, נערך קרב בין לי לבין וונג ג'ק מאן (Wong Jack Man), שהיה אומן לחימה שתרגל שינג אי צ'ואן ושאולין צפוני.
זהו הקרב היחיד של לי בתור אדם בוגר שיש ראיות לעצם קיומו.
האגדה האורבנית הנפוצה היא שקרב זה היה יוזמה של קהילת אמנויות הלחימה הסיניות בארצות הברית, ש"כעסה" על לי משום שלימד מערביים.
על פי אותה אגדה אורבנית, מטרת הקרב הייתה להשפיל את לי, או אף לפצוע אותו, כדי לכפות עליו שלא ללמד אמנויות לחימה.
לאגדה זו אין כל שחר.
וונג ג'ק מאן בעצמו לימד תלמידים מערביים.
לקרב היו מספר רב של עדים, כאשר מחציתם לערך היו חבריו ותלמידיו של לי, ואילו כל האחרים היו "ממחנהו" של וונג.
הקרב נערך כמעט ללא כללים בטיחותיים, וללא כפפות.
עדים שונים לקרב נתנו גרסאות שונות מאוד לתוצאותיו, כאשר רבים טענו שידו של לי הייתה על העליונה, ואילו רבים אחרים גרסו שהוא הושפל בידי וונג.