tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תנועות הנוער הציוניות דרשו את ייצוגן בבית הזכוכית ומחודש אוגוסט החל לפעול בו 'מדור החלוץ' בניהולו של רפי בנשלום.
בחדר זה חימשו פעילי המחתרת את חבריהם בתעודות מזויפות.
כאן קיבלו את משימותיהם חברי המחתרת, פה תודרכו המועמדים לבריחה מעבר לגבול, לכאן הגיעו המסרים המוצפנים על גניבת גבול שעלתה יפה, ממקום זה כיוונו את השליחים-הקשרים למחנות עבודות הכפייה.
אלכסנדר גרוסמן הגיע לבית הזכוכית בשלב כאשר החליטו אנשי תנועות הנוער להכניס למתחם המבנה יהודים שלא יכלו או ידעו להסתוות כגויים.
הוא יחד עם שמחה הונוולד ניהלו את סדר היום של האנשים שהסתתרו שם, בין 3000 ל-4000 איש, להזין אותם, לשמור על הסנטציה וכו'.
גרוסמן הצטרף ליוזמה של קראוס להדפיס תעודות שוצפאס מזויפות לאחר שקרל לוץ הנפיק תעודות חסות כאלה מ-23 באוקטובר, אחרי פגישתו עם שר החוץ ההונגרי החדש של המשטר הפשיסטי של מפלגת צלב החץ, שאישר בעצם את הבקשה אך לא נתן אישור רשמי.
את המימון להדפסת התעודות "בלנקו" בבתי הדפוס קיבל מיהודים אמידים.
אנשי המחתרת התגייסו למלא את התעודות, להחתימן ולהפיצן בין כל יהודי בודפשט.
מפעל ההצלה של משה קראוס יחד עם המחתרת הציונית סייעו בהדפסה והפצה של עשרות אלפי תעודות כאלה.
לחדר החלוץ ב'בית הזכוכית', הגיעו הידיעות על חברי מחתרת שנתפסו, שנכלאו ומשם דאגו לחלצם מהשבי.
במדור 'החלוץ' התנהלו גם הדיונים והמשא ומתן עם נציגי קבוצות האנטי גרמניות על שיתוף פעולה.
כל הפעילות הזאת בחדר 'מדור החלוץ' התנהלה ללא ידיעת הנהלת בית הזכוכית וללא ידעת הקונסול קרל לוץ.
גם ההתייעצויות של הנהגת 'מחתרת תנועות הנוער הציוניות' נערכו בין כותלי בית הזכוכית הבטוחים, במקום נקודות מפגש מזדמנים ומסוכנים בבתי קפה ובפארקים.
בתוכו מצאו את מקומם עריקים ממחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא הונגרי), משפחות פעילים ציוניים, חברי המחתרת - חניכי תנועות הנוער ואחרים.
בנובמבר הוצב שלט שגרירות שווייץ גם ברחוב וקרלה 17 (Wekerle), היום רחוב הרצגפרימאש (Hercegprímás).
שם התקבצו חיש מהר 700 יהודים.
בחודש דצמבר שברו במרתף את הקיר המפריד לבית השכן, רח' ואדאס 31, המשכן הנטוש של התאחדות הכדורגל ההונגרית ושוכנו שם כ-1000 חניכי תנועות הנוער בפיקודו של ד"ר שמשון נתן.
'מחתרת תנועות הנוער הציוניות' ארגנה את החיים הפנימיים בכוורת של שלושה המבנים, מבין הרבים נזכיר את שמחה הונוולד, משה בידרמן ובנימין פייגנבאום.
בבית הזכוכית (שלושה מבנים) מצאו מקלט בטוח מעל 4000 יהודים וזכו לשחרור ב-18 בינואר 1945 על ידי הצבא האדום.
הבית שנבחר לשמש משרד לארגון הגירה, הפך למקלט ענק ליהודים נרדפים, לא במעט בזכות מחתרת תנועות הנוער הציוניות.
פעילי המחתרת סייעו בהקמת בונקרים בערים הקטנות בקרפטורוסיה אך את עיקר הכוחות בבניית הבונקרים השקיעו ברחבי בודפשט ובסביבתה עם הפסקת מבצע ה'טיול' באוגוסט-ספטמבר 1944. היו אלה דירות מגורים ומרתפים, שנועדו לשמש מקלט ליהודים ומחסן למזון, ציוד וכלי נשק.
אחדים מן הבונקרים התגלו, ביניהם הבונקר בשדרות הונגריה Hungária körút, השומר שעמד בחוץ נהרג ויתר החברים נתפסו.
המחתרת החלוצית נרתמה למשימה של אספקת המזון והובלתו ליעדיו בליווי אבטחה של חבריה, שפעלו במדים ובתעודות מזויפות.
מדי ערב דנו מנהלת אגף הכלכלה של הצלב האדום הבינלאומי, האחראי על ההובלה ואפרה אגמון נציג המחתרת בתוכנית האספקה ליום שאחריו.
בראש ובראשונה הובל המזון לבתי הילדים, לבית הזכוכית וגם להשלמת מזונם הדל של תושבי הגטאות.
פעולות אלה מומנו מכספי הסיוע שהגיעו אל ועדת העזרה וההצלה ממקורות חו"ל וגם מכספי יהודים אמידים שהובטח להם כי כספם יוחזר להם לאחר המלחמה.
כך נמנעה חרפת הרעב והוקלה מצוקתם של יהודי בודפשט.
המחתרת החלוצית הצליחה להשיג מזון, ממחסני הצבא ומסוחרים, לעיתים במחיר מופקע ולחלקו לנזקקים.
במקרים רבים הצליחו אנשי המחתרת לשחרר קרובי משפחה או יהודים שנעצרו על ידי השלטונות, הם חילצו יחידים ממרתפי העינויים, הם הצילו את חבריהם שנתפסו על ידי בריונים ברחוב.
ב-25 בדצמבר, במבצע נועז שחררה הנהגת המחתרת 120 אנשי מחתרת כלואים.
ביניהם את צמרת דרור-הבונים נשקה וצבי גולדפרב, זאב אייזיקוביץ', אלי שלו ועוד פעילים מרכזיים.
בין חברי הנהגת המחתרת שניהלו בהצלחה את מבצע השחרור הנועז מבית הסוחר הצבאי נמנו משה אלפן, פרץ רבס, יצחק הרבסט.
בחודש ינואר 1949 התנועה הציונית בהונגריה פורקה על ידי הודעה טלפונית של מזכיר הפדרציה הציונית, לכל המוסדות הציוניים.
המועדונים נחתמו, רכוש ההכשרות הוחרם.
בעיתון הקהילה היהודית הופיעה ידיעה מרביעי לחודש מארס 1949 על "פירוק עצמי" של הפדרציה הציונית.
במשפט הציוני הראשון שנערך כבר בקיץ 16 ביוני 1949– 19 ביוני 1949, במקביל למשפט רייק Rajk László נדונו ונשפטו המעורבים שנתפסו באשמת הברחת הנוער הציוני ובהברחת יהודים מהונגריה לצ'כוסלובקיה ולאוסטריה.
"זה שהייתי חבר תנועה הציל את חיי, ולא רק את חיי, כי הם השכילו להטיל עלי משימות ולשלב אותי במפעל הצלה בלתי רגיל.
מעשי תנועת ההצלה ההונגרית הם דברים יוצאי דופן שצריכים להירשם בתולדות העם היהודי.
אני אסיר תודה שניתנה לי האפשרות לקחת חלק בפעולה".
דברי דוד גור מאחרוני הפעילים האחרונות שנמצא ביננו.
בזכות קשרים של כמה חברים מהמחתרת ביניהם מאיר יוסף עם פעילים מרכזיים בצלב החץ, הם הצליחו לקבל מהם תעודות מקוריות, מדים וסמלים של מפלגת צלב החץ.
זה איפשר להם להסתובב בין האתרים השונים של הפעילות.
מאיר גם שתף פעולה עם קבוצת דמן' Demény בהסתרת עריקים יהודיים ממחנות העבודה ושבויי מלחמה רוסיים שברחו מהמחנות, בהצלת קבוצות ובודדים ובהעברתם למקום מבטחים בבית הזכוכית .
ובתכנון פעולות חבלה נגד מתקנים גרמניים.
עם שחרור בודפשט בפברואר 1945 נותרו בה כ-125,000 יהודים בחיים.
לפי נתונים שנאספו בזמן ההוא על ידי אנשי הג'וינט, כ-20,000 מהניצולים שרדו בצד הארי של בודפשט בעזרת תעודות אריות מזויפות שקיבלו מתנועת המחתרת החלוצית.
כ-6000 נפש שרדו בבתי הילדים, כ-4500 נפש ניצלו בבנייני בית הזכוכית והסניפים שלו.
זה חשבון ההצלה הישירה של המחתרת החלוצית, אשר בנוסף לכך תרמה להברחתם של אלפים אל מעבר לגבול ותרמה בהפצת רבבות כתבי החסות המזויפים לשרידת שארית הפליטה במסלולים השונים.
המטבח היא קומדיית מצבים רוסית, אשר שודרה במקור החל משנת 2012 ועד 2016 (6 עונות) בערוץ CTC.
הסדרה נוצרה על ידי וסילי קוצנקו, ויטאלי שליאפו, איגור טודואסב, דמיטרי יאן ופאבל דנילוב שגם כתבו את התסריט.
הסדרה מתמקדת בצוות העובדים של המטבח במסעדה הצרפתית "קלוד מונה" (Claude Monet; עונות 1–5) ומסעדת "ויקטור" (Victor; עונות 5–6).
בשנת 2014 זכתה הסדרה ב"פרס האקדמיה הרוסית לטלוויזיה" בקטגוריית "הסדרה הקומית הטובה ביותר" וזכתה ב"פרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה" בקטגוריית "הקומדיה הטובה ביותר".
הסדרה הפכה לאחת מסדרות הטלוויזיה הפופולריות ברוסיה וזכתה לעיבודים גם בארצות אחרות: ב-2015 שודרה העונה הראשונה של הגרסה הגאורגית בערוץ GDS TV.
ביוון הופקה סדרת הטלוויזיה "כן, שף!" ("Μάλιστα, σεφ!") בערוץ MEGA וכן הופקו גרסאות מקומיות בפורטוגל, "כן, שף" ("Sim Chefe") ששודרה בינואר 2017 בערוץ RTP1, בפברואר 2017 שודרה באוקראינה גרסת אנימציה וב-2021 שודרה גרסה פולנית.
ב-2016 הופקה סדרות ספין אוף בשם "מלון אלאון", שהופקה לה ב-2018 סדרת המשך בשם "גרנד" בת 4 עונות על מלון בפרברי מוסקבה וזכתה גם לסרט קולנוע באורך מלא בשם "מלון בלגרד".
ב-2019 הופקה סדרת הטלוויזיה "המטבח: המלחמה על המלון" (Кухня.
Война за отель), המהווה לסדרת המשך לסדרה המקורית הכוללת 13 פרקים ועלילתה מתרחשת בעיר סוצ'י.
מקסים לברוב הוא טבח במקצועו.
חלומו הוא להפוך לשף מפורסם ולכן לאחר השלמת לימודיו בבית הספר לבישול בעיר הולדתו וורונז' הוא נוסע למוסקבה, לנסות את מזלו בעיר הגדולה.
הוא מתקבל לעבוד במסעדה הטובה ביותר בעיר, הנמצאת בבעלות הידוען דמיטרי נאגייב.
עד מהרה הוא מוצא את עצמו באחד ממקומות העבודה המאתגרים ביותר שיכול היה להגיע אליהם: מנהל המטבח הוא השף ויקטור בארינוב, אלכוהוליסט, אוהד מושבע של ספרטק מוסקבה ומהמר מכור.
דמיטרי נזרוב — ויקטור (ויטיה) פטרוביץ' בארינוב, שף מסעדת המטבח הצרפתי במוסקבה "Claude Monet", סו-שף, טבח ולאחר מכן שף מסעדת המטבח האיטלקי Arcobaleno, שף מסעדת Victor (מפרק 81).
נולד ב-11 ביוני 1960 במוסקבה, חי זמן רב בפריז.
בעל אופי רגזן, מעשן, אלכוהוליסט ומכור להימורים.
אוהד מושבע של קבוצת ספרטק מוסקבה.
מהמר בסכומים גדולים על ניצחונותיה ומפסיד.
התגרש 3 פעמים ויש לו 2 בנות קטיה (מנישואיו לאלאונורה) ואליסה (מנישואיו לאחותה של ויקה).
התחרה בעונות 1 ו-2 בשפית ילנה סוקולובה, שפית מסעדת Arcobaleno ששכנה סמוך ל"קלוד מונט", שנישאה לו לאחר מכן.
יום אחד, רצה להפתיע את ילנה בזר פרחים, וכשראה מעבר לפינת הרחוב שהיא נשקה לבעלה לשעבר באפלטוניות, לקה בהתקף לב.
בעונה 6 לקה באירוע מוחי.
מארק בוגאטירב — מקסים (מקס) לאונידוביץ' לברוב, טבח במסעדת Claude Monet, עבד כמלצר וסו-שף, וטבח במסעדת Victor.
יליד ה-18 בפברואר 1989. הגיע למוסקבה מוורונז'.
הכיר את ויקה במועדון לילה בבילוי.
לאחר מכן, זו החלה לפתח אליו רגשות, ומקס דחה אותה.
ויקה החלה להתעלם ממקס בזמן שזה החל לחזר אחריה.
לבסוף ויקה נענתה לחיזוריו והשניים הפכו לזוג.
יום אחד, החלה לעבוד ב"קלוד מונט" בעונה 2 מלצרית בשם אלכסנדרה (סשה).
סשה ניסתה לנקום בבן זוגה לשעבר- איליה (שהחל גם הוא לעבוד במסעדה כמלצר), והחלה לחזר אחרי מקס כדי לגרום לאיליה לקנא.
מקס נפרד מויקה לטובת סשה, וזו בגדה בו לבסוף עם איליה.
סשה פוטרה מפני שהפגינה חיבה למקס בזמן העבודה.
לאחר זמן מה, בעונה 3, מקס וויקה חידשו את הקשר ביניהם.
כשקטיה החלה לעבוד במטבח, היא החלה לחבב את מקס אחרי שהפסיק להקניט אותה.
לאחר זוגיות קצרה, קטיה הודתה בפני ויקה שהיא נפרדת ממנו, כדי לא לצער את ויקה בכך שמקס נפרד ממנה לטובת קטיה.
מקס וויקה חידשו את הקשר ונישאו.
הוא בגד בויקה עם סשה לאחר חתונתו, והשניים התגרשו.
מקס הפציר בויקה לחזור אליו, בייחוד כשנודע שויקה מצפה לבת ממנו.
בגלל בושת הבגידה, התפטר ועבר לעיר אחרת.
כשויקה הייתה בחודש השישי להריונה, מקס חזר ל"ויקטור" והחל לעבוד שם ולחזר אחרי ויקה.
השניים התגרשו לפי בקשת ויקה.
לבסוף נענתה לחיזורים רק ביום שבו ילדה את ביתם, כשמקס הבהיל אותה לבית החולים ונשאר לצידה בזמן הלידה.
לאחר הלידה ויקה עזבה את משרתה "בוויקטור" וחזרה לגור יחד עם מקס וביתם יבגניה.
ילנה פודקאמינסקאיה — ויקטוריה (ויקה) סרגייבנה גונצ'ארובה, מארחת במסעדת Claude Monet ובמסעדת Victor.
ילידת ה-15 בספטמבר 1985. הגעה למוסקבה מקלינינגרד.
הכירה את מקס במועדון לילה בבילוי.
יום אחד, החלה לעבוד ב"קלוד מונט" מלצרית בשם אלכסנדרה (סשה).
סשה ניסתה לנקום בבן זוגה- איליה (שהחל גם הוא לעבוד במסעדה כמלצר), והחלה לחזר אחרי מקס כדי לגרום לאיליה לקנא.
מקס נפרד מויקה לטובת סשה.
בהמשך ניהלה קשר לא מחייב עם דמיטרי נגייב.
לאחר זמן מה מקס וויקה חידשו את הקשר ביניהם ונישאו.
לאחר לידת הבת, ויקה הסכימה ועזבה את משרתה "בוויקטור".
דמיטרי נאגייב — הופעת קמע, הבעלים של מסעדת Claude Monet ובעלים שותף במלון הבוטיק Eleon.
התגרש מאשתו כריסטינה בעונה 3, ובהמשך ניהל מערכת יחסים עם ויקה אך השניים נפרדו.
לאחר הפרידה מויקה חזר לזרועות כריסטינה ומינה אותה לתפקידה של ויקה לאחר שזו התפטרה.
לאחר מכן כריסטינה התפטרה גם היא וברחה עם כספי המסעדה.
ויקטור חוריניאק — קונסטנטין (קוסטיה) קונסטנטינוביץ' אניסימוב, ברמן ואוצר יין במסעדת Claude Monet ובמסעדת Victor.
בעל מזג טוב, לא יודע לשקר ומתקשה לנהל יחסים עם נשים.
בעלה של אנסטסיה ואביו של בנם המשותף, סטפן, שנולד באופן לא מתכונן בעונה 3.
אולגה קוזמינה — אנסטסיה (נסטיה) סטפאנובנה פומינה, מלצרית.
צמחונית ותומכת זכויות בעלי החיים.
הסתכסכה עם אביה משום שמחזיק בבעלות של מפעל בשר ונקניקים, שנגדו את עקרונותיה.
אשתו של קונסטנטין ואמו של בנם המשותף, סטפן.
נסטיה התעברה באופן לא מתכונן בעונה 3, דבר שהיה מרגיז את הוריה, ולכן הסתירה את הריונה עד שלב מתקדם.
אביה הבחין בבטנה ההריונית ביום בו ביקר במסעדת "קלוד מונט".
נסטיה נישאה לקונסטנטין בחודש התשיעי להריונה, וילדה בסיום החופה.
סרגיי יפישב — לב (ליובה) סמיונוביץ' סולוביוב, סו-שף Claude Monet, סו-שף Arcobaleno ומסעדת Victor.
יליד ה-1 ביולי 1981. נאיבי, חרוץ וישר.
ידו הימנית וחברו הטוב של השף ויקטור בארינוב.
סובל מגמגום וחי יחד עם אימו המבוגרת והשתלטנית.
בהמשך הופך לבן זוגה של גולי למרות התנגדות אימו.
סרגיי לאביגין — ארסני (סניה) אנדרייביץ' צ'וגאנין טבח במסעדת Claude Monet ובמסעדת Victor, מומחה לבישול בבשר.
מפלח דברים מהמזווה בקביעות ושכרו מנוכה על כך.
חווה עליות ומורדות ביחסים עם בת זוגו מרינה בשל קמצנותו.
מיכאיל טראבוקין — פיודור (פדיה) מיכאילוביץ' יורצ'נקו, טבח מסעדת Claude Monet ובמסעדת Victor.
ניקיטה טראסוב — לואי בנואה, קונדיטור במסעדת Claude Monet וב-Victor.
לא מסתיר את נטייתו המינית.
הומוסקסואל, סובל מפאניקה ודובר רוסית בקושי רב עם מבטא צרפתי כבד.
ז'אניל אסאנבקובה — איינורה קננסארובה, מנקה במסעדת Claude Monet וב-Victor.
אחייניתה גולניארה (גולי), מגיעה לעבוד בשתי המסעדות, שם הופכת לבן זוגה של לב.
אמו של לב מנסה להפריד בין השניים אך נכשלת.
מרינה מוגילבסקאיה — ילנה פאבלובנה סוקולובה, טבחית מסעדת Arcobaleno.
מתחרה בוויקטור בגלל שכנות מסעדותיהם.
בהמשך היא משלימה עימו ונישאת לו.
ולריה פיודרוביץ' — יקתרינה (קטיה) סמיונובה, בתו של השף ויקטור וגרושתו אלאונורה.
ילידת קיץ 1989. כשקטיה הגיע לעבוד במסעדת "קלוד מונט" בעונה 3, אביה הסתיר את הקשר המשפחתי ביניהם.
ילנה סוקולובה, לימים אשתו, חשדה שקטיה הייתה המאהבת של ויקטור.
היא גילתה שחשדה הופרך כשדמיטרי נגייב פלט בטעות שקטיה היא ביתו של ויקטור.
פיודר וארסני העלילו עלילה על רומן בין קטיה ללב שהופרך.
קטיה ניהלה מערכת יחסים שאינה מחייבת עם מקס, דבר שהרגיז את ויקה.
בהמשך ניהלה קשר זוגי עם דניס, לאחר מכן עם ניקיטה- שנותק כשעזבה את חופת חתונתם.
לבסוף חזרה לזרועות דניס והשניים הביאו ילד משותף לעולם.
מיכאיל בשקאטוב — דניס קרילוב, מוזיקאי.
חבר ילדות של מקס מווורנז'.
מערכת היחסים הראשונה שלו עם קטיה כשלה, ובפעם השנייה, הביאה עימה ילד לעולם.
אחרי פרידתו מקטיה קיים יחסים עם אימה מבלי לדעת על קרבתן המשפחתית, והסתיר פרט זה.
ילנה קסנופונטובה — אלאונורה אנדרייבנה, הבעלים של מלון הבוטיק Eleon.
אמה של קטיה וגרושתו של ויקטור.
גריגורי סיאטווינדה — מיכאיל (מישה) ג'קוביץ', מנהל מלון Eleon, אוהד קבוצת צסק"א.
בדומה לוויקטור יריבו, מכור לטיפה המרה ולהימורים.
סובל מגזענות בגלל עורו הכהה.
פיליפ בלדני — ניקטה דיאגילב, מלצר ולאחר מכן מנהל משמרת במסעדת Victor.
בנו של מיליארדר והמתחרה העסקי של לאונורה, אנדריי דיאגילב.
זוכת פרס TEFI בקטגוריית קומדיית המצבים הטובה ביותר (2014)
זוכת פרס ז'ורז' בקטגוריית הקומדיה הרוסית הטובה של השנה (2016)
המחתרת הקומוניסטית בצרפת, או בכינויה Francs-Tireurs et Partisans - FTP, הייתה ארגון להתנגדות חמושה שהוקם על ידי מנהיגי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתחילת 1942 התמזגו הקבוצות למחתרת ה-FTP, אשר ביצעה חבלה והתנקשויות נגד הכיבוש.
ה-FTP הייתה אחת הקבוצות המאורגנות והיעילות ביותר מבין קבוצות ההתנגדות הצרפתית.
במרץ 1944, לפני פלישת בעלות הברית לנורמנדי, התמזגה ה-FTP עם שאר קבוצות ההתנגדות באופן רעיוני.
בפועל, היא שמרה על עצמאותה עד תום המלחמה.
כשתקפה גרמניה את ברית המועצות ב-22 ביוני 1941 במבצע ברברוסה, השתנתה מדיניות המפלגה הקומוניסטית הצרפתית (PCF) לתמיכה במאבק מזוין נגד הכובשים הגרמנים.
"החזית הלאומית" (Front National de l'Indépendance de la France) הוקמה כתנועה של המחתרת הצרפתית באזור הצפוני של צרפת ביוני 1941. באופן תאורטי הייתה "החזית הלאומית" עצמאית מהמפלגה הקומוניסטית הצרפתית (PCF).
למעשה היא נשלטה על ידי ה-PCF.
בתחילה היו מטרות המחתרת בעיקר פוליטיות, תוך ניצול המצב הבלתי יציב תחת הצבא הגרמני הכובש.
באוגוסט 1941 נוצרו במחתרת קבוצות נוער לוחמות עליהן פיקד אלבר אוזוליאס (Albert Ouzoulias) .
מנהיגים נוספים של המחתרת היו ארתור דלידה (Arthur Dallidet) , ז'ורז' בייר, שהיה אחראי על החימוש והגיוס, ואז'ן אנאף (Eugène Hénaff) .
במקום להגביל את הפעולה המזוינת לקומוניסטים, הוחלט להקים ארגון לא-קומוניסטי תחת החזית הלאומית (Front national).
ה-FTP היה פתוח ללא-קומוניסטים אך פעל תחת שליטה קומוניסטית.
ה-FTP נתפסה כדרך להגברת ההשפעה הפוליטית של המפלגה הקומוניסטית בממשלת צרפת העתידית.
גיליון מיוחד של ל'הומניטה, בפברואר 1942, אישר את קיומה של הקבוצה וקבע שעל פטריוטים לתת להם סיוע.
גיליון נוסף במרץ 1942 דחק בצרפתים להקים קבוצות נוספות כאלה כדי לנהל מלחמת גרילה ולסייע לאוכלוסייה להגן על עצמה מפני הגרמנים.
ה-FTP נוצר באפריל 1942 בראשותו של שרל טיון (Charles Tillon).
באפריל 1942 ולאחר מכן דווח על מעשי חבלה באמצעי מלחמה ועל תקיפות נגד חיילים גרמנים ומשתפי פעולה צרפתים.
העיתון ל'הומניטה החל להשתמש בראשי התיבות של ה-FTP ביולי 1942. FTP חיבלה ברכבות ובבתי חרושת, הענישה משתפי פעולה והרגה חיילים גרמנים.
ה-FTP איחדה שלושה ארגונים קומוניסטים.
הוועדות הצבאיות הבין-אזוריות דיווחו לארגון המרכזי.
בשטח הורכבה כל קבוצה משתי קבוצות של שלושה או ארבעה לוחמים תחת מפקד ועוזרו.
הם פעלו כאזרחים וביצעו פעולות רק מעת לעת.
לאחר מכן שבו ככל האפשר לחייהם היומיומיים הרגילים.
אוזוליאס תמך בהתקפות מהירות נגד מטרות שנבררו בקפידה על ידי קבוצות קטנות של לוחמים, שהיו נסוגים במהירות.
הוא מיסד הנחיות ללוחמה עירונית, בה יחידות ה-FTP תקפו כוחות גרמניים גדולים בהרבה.
טיון כינה זאת אסטרטגיה של "טיפות כספית", שבאמצעותה יכולה הקבוצה להשתמש בהפתעה ובניידות כדי להשיג עליונות זמנית בטרם תיעלם.
הוקם באביב 1942 ובו עם ארבע יחידות של קומוניסטים.
רוב לוחמיו היו יהודים מצרפת, או יהודים שלא היו אזרחים צרפתיים, בעיקר ממזרח אירופה (הונגריה, רומניה ועוד).
חלקם היו מתנדבים לשעבר בבריגדות הבינלאומיות, שהשתתפו במלחמת האזרחים בספרד (1939-1936), ושרידיהם נמלטו לצרפת לאחר תבוסת הכוחות הרפובליקניים בספרד (שם נכלאו במחנות מאסר).
הם פרסמו עלונים ופרסומים ביידיש.
הארגון שולב ב-FTP אך שמר על מידה מסוימת נשל אוטונומיה.
ה-FTP-MOI ביצעו פעולות תגמול נגד הגרמנים לאחר המצוד בפריז ("וול ד'היב") שהתקיים ביולי 1942, בו נעצרו יהודים בפריז ובאזורים אחרים של צרפת ולאחר מכן גורשו ונרצחו באושוויץ.
הכוח הצבאי של הקומוניסטים היה עדיין חלש יחסית בסוף 1941, אבל צמיחתם המהירה ביססה את המוניטין שלהם ככוח אנטי-פשיסטי יעיל.
דאלידט נעצר ב-28 בפברואר 1942. הוא נעצר, נלקח לכלא לה סאנטה, כבול באזיקים והוכה קשות.
הוא לא חשף מידע, אבל נשא עמו רשימה ארוכה של שמות וכתובות.
חשיפת המידע הובילה למעצרים אחרים, כולל "בטי" (מדלן פאסו - Madeleine Passot) , קצינת הקישור של המחתרת.
בהדרגה פיתח ה-FTP ארגון צבאי יותר, עם כיתות, מחלקות וגדודים.
ה-FTP התלונן כי הבריטים והגוליסטים (תומכי צרפת החופשייה בראשות שארל דה גול) מנעו מהם בכוונה נשק, אם כי ייתכן שהבעיה הייתה היעדר קשרים שנדרשו לארגן מסירה.
בנובמבר 1943 נעצר יוסף אפשטיין, ראש המטה הכללי של ה-FTP, והיה נתון לעינויים קיצוניים, אך לא גילה דבר.
מבצע משטרתי גדול הרס פגע קשה בפעילות המחתרת באזור פריז.
מסוף 1943 החלה המחתרת להכין התקוממות לאומית שתתמוך בפלישה הצפויה של בעלות הברית לאירופה.
במרץ 1944 הציב הגנרל שארל דה גול את כל הכוחות הצרפתים תחת סמכותו של הגנרל מארייפייר קניג, אבל מחתרת ה-FTP שמרה על עצמאותה דה פקטו.
במהלך המערכה של בעלות הברית בנורמנדי, ה-FTP פעל לעיכוב הגעתם של הגרמנים במרכז ובדרום-מערב צרפת לאתר הקרב.
מיוני עד אוגוסט 1944 תיאם אוזוליאס את הפעולה הצבאית של ה-FTP באזור פריז.
פעילות המחתרת מילאה תפקיד חשוב בשחרור פריז באוגוסט 1944. את הקרבות לשחרור פריז הובילו אנרי רו טאנגוי ואשתו ססיל.
ב-28 בסתיו 1944 החל שילוב יחידות המחתרת בצבא הצרפתי.
באוקטובר 1944 שולבו המיליציות הקומוניסטיות בצבאו של גנרל ז'אן דה לאטר דה טסיני.
מיד אחרי מלחמת העולם השנייה, נשיא הרפובליקה הצרפתית שארל דה-גול, החל לנסות ולמחוק את תרומתה של המחתרת הקומוניסטית הצרפתית לשחרור צרפת ופריז.
דה-גול פעל להקמת הרפובליקה הרביעית שהייתה ריכוזית שהתבססה על מעמדו והכרזימה שלו, ועל-כן נשען רבות על הצגתו כמשחרר פריז.
לפיכך, פעל לדחוק מספרי ההיסטוריה את תרומתם של גורמים אחרים לשחרור צרפת מלבד ארגון 'צרפת החופשית' שעמד בראשו.
יחד עם זאת, בשנים האחרונות חלה התפכחות בצרפת וישנה הכרה גוברת בחשיבותה של המחתרת הקומוניסטית לשחרור צרפת ופריז.
המחשמלים הוא סרט קולנוע קומי ישראלי שביים בועז ארמוני, ויצא לאקרנים ב-7 בנובמבר 2019.
את הסרט הפיקו חברת "נתן אנטרטיינמנט", בבעלות איש העסקים צביקה נתן וחברת "גרין פרודקשנס" בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
התסריט מבוסס בחלקו על חייו של צביקה נתן שבצעירותו היה זמר ונגן גיטרה בלהקות שונות והמשחק בסרט בתפקיד הראשי.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ובפסטיבל הסרטים היהודיים במיאמי וזכה בפרס אופיר לעיצוב פסקול לשנת 2020.
"המחשמלים" הייתה להקה כושלת עם שאיפות להיות להקת רוק ישראלית חשובה.
בשנת 1984 הופיעה הלהקה - בפעם הראשונה והאחרונה בטלוויזיה, בתוכנית "עד פופ".
יותר מ-30 שנה אחרי, אבי יפה (אורי הוכמן), ניסים ברזני (יגאל עדיקא), ורוני כץ (שרון אלכסנדר) חברי הלהקה, עוסקים במקצועות אחרים וממשיכים לשיר במקומות נידחים.
אבי עובד כאינסטלטור, ניסים עובד בחנות החשמל של אביה של אשתו, ורוני מלמד מוזיקה.
מיקי תבל (צביקה נתן) סולן הלהקה שנפרד מאשתו ומתגורר ברכב ואן בחנייה שמתחת לדירתם, ממשיך לחלום בגדול ולתחזק את השאיפה להצליח עם הלהקה.
להקת "מיקי תבל והמחשמלים", מופיעה מדי פעם בפני ועדי עובדים, בבתי אבות ובתי מלון שונים.
"מלון הגושרים" הוא אחד המקומות בהם מופיעה הלהקה עד שבאחת מההופעות בבריכה, מבקש אחד הנופשים לבצע את השיר "אלי החתול"- שיר שהוקלט על ידי הלהקה בעבר הרחוק באחת מההופעות שלהם בפני ילדים והפך ללהיט היסטרי.
מיקי - שמתנער מהשיר ומההופעות שעשה בפני ילדים, מסרב לבצע את השיר.
הסירוב מעורר מהומה שבעקבותיה מבטל מנהל המלון את ההתקשרות עם הלהקה, ובמקומם מזמין את "דודו הגדול" (טל פרידמן) שבעברו היה חבר בלהקה אך סולק ממנה, ובכך הפך לאויבם המושבע.
מיקי מגיע לוויקטור האמרגן (אלי יצפאן) של הלהקה לבקש הלוואה ונוספת וזה מספר למיקי שקיבל הצעה להופעה של הלהקה בארצות הברית.
מיקי נלהב מן ההצעה ומצליח לקבל את הסכמת חבריו לנסות.
בעצת ויקטור מצטרפת ל"מחשמלים" זמרת צעירה בשם אנה לב.
אנה - זמרת לא מוכרת היושבת בכיסא גלגלים, מביאה ללהקה רוח חדשה ואהדה גדולה יותר מצד הקהל בהופעות.
הלהקה עוברת אודישן מצולם ומוזמנת להופעה בארצות הברית.
בדרך להופעה בנמל התעופה בארצות הברית, עוברים מיקי ואנה את הבידוק, אבל אבי, ניסים ורוני מסורבים מלהיכנס למדינה, בגלל חשד של שלטונות ההגירה שהגיעו לעבוד, וזאת ללא אשרת כניסה מתאימה.
מיקי ואנה מחליטים להשאירם מאחור ולהופיע בלעדיהם.
כהשניים מגיעים למקום ההופעה מתברר להם שמדובר בהופעה קטנה בפני קהל של קשישים יהודים.
ההופעה בארצות הברית הופכת להיות ההופעה שבזכותה אנה פורצת ומצליחה ואילו מיקי חוזר לישראל עם חלום שבור, לב שבור ונפש שבורה.
הוא עובר עם הרכב ואן שלו לחניון של קניון איילון ומתחיל לעבוד במשאית אוכל.
היחידים איתם שומר מיקי על קשר הם בתו חן ובן זוגה יותם (אלישע בנאי).
פגישה מקרית שלו עם דודו הגדול, גורמת למיקי להחליט לשנות כיוון ולקראת סיום הסרט, במהלך החתונה של בתו של ניסים, עולה מיקי לבמה ומזמין את חבריו ללהקה לבצע איתו את השיר "אלי החתול".
ההנאה של הקהל למשמע השיר פותחת בפני הלהקה את הדרך להופעות בפני ילדים ומיקי מבין שגם זו דרך להגשים חלום וליהנות מהחיים.
הסרט מלווה על ידי דובר (אלי דנקר).
שחקן/שחקנית שם הדמותאודות הדמות צביקה נתן מיקי תבלסולן הלהקה טל פרידמן דוד קטן (דודו הגדול) שרון אלכסנדר רוני כץקלידן הלהקה יגאל עדיקא ניסים ברזניבסיסט הלהקה אורי הוכמן אבי יפהמתופף הלהקה תמרה קלינגון אנה לבמצטרפת חדשה בלהקה, מצטרפת בהמלצת הסוכן ויקטור.
אודליה מורה-מטלון דליה קמחי-תבלאשתו של מיקי החיה בנפרד ממנו אלישע בנאי יותםחבר של חן אלה ארמוני חן תבלבתו של מיקי תבלשראל פיטרמןאריקמזכיר בקיבוץ אלי יצפאן ויקטור אלבזאמרגן הלהקה שימי תבורי עצמו דפנה ארמוני עצמה סי היימן עצמה עידו מוסרי פקח אלי דנקר קרייןיונתן בר-אורמיקי תבל הצעיר
השיר "יומולדת לאלי החתול" בגרסתו בסדרת הילדים הגיע למעל מיליון צפיות.
המלחמה על המלון" היא סדרת טלוויזיה קומית רוסית, המהווה לסדרת ספין אוף לסדרה המצליחה "המטבח" ולסדרה "מלון אלאון".
פרק הבכורה שודר ב-2 בדצמבר 2019 בשעה 19:00 בערוץ STS.
ב-26 באוקטובר 2019 הוכרז על הארכת סדרת הטלוויזיה לעונה השנייה.
פרק הבכורה של העונה השנייה שודר ב-28 בספטמבר 2020 ברשת CTC.
לאחר שנודע לה כי דמיטרי נאגייב החליט לבנות מתחם נופש בסוצ'י עם קזינו ומלון בשם New Eleon, אלאונורה מחליטה לנקום בחתנה לשעבר ורוכשת את המלון, לשם היא מזמינה את בעלה לשעבר, השף ויקטור בארינוב לעבוד, את בתם קטיה והמנהל מיכאיל ג'קוביץ'.
יחד הם ינסו להחזיר את אלאונורה לשורות טובי המלונאים ולמכור את המלון של נאגייב, שנרכש ללא תמורה, תמורת הרבה כסף.
לאחר השריפה נהרס כליל מלון הבוטיק אלאון, שבבעלות אליאונורה גלנובה.
אליאונורה מציעה שבעלה לשעבר דמיטרי נאגייב יבעיר את המלון.
כתוצאה מהליכים ממושכים, אליאונורה נשללה מכספי הביטוח ומהסמכה בדאבוס ולכן עברה לקפרי, שם היא מבלה את ימיה בחברת יין ומאוהבת בגבר איטלקי צעיר, ממנו היא מציירת דיוקנאות.
נאגייב עצמו גם מוצא את עצמו במצב דו משמעי: הוא בחובות למאפיה וכדי לחזור לצילומים ולחיי בטלה במוסקבה, עליו להשתמש בשמו כדי לפתוח בסוצ'י בקרסאניה פוליאנה את "לאס וגאס הרוסית", מתחם תיירותי גדול עם קזינו ומלון.
בינתיים, מוצע לוויקטור בארינוב להיות רקטור האקדמיה הקולינרית, שאף מתוכננת להיקרא על שמו.
לאחר שנודע כי נאגייב הולך לבנות "אתר נופש", אליאונורה מחליטה לנקום בארוסה לשעבר על ההצתה של בית המלון שלה לשעבר, בתגובה נאגייב קונה ופותח את המלון החדש על מנת להחזיר את עצמה לשורות המלונאים הטובים ביותר ולהתחרות בנאגייב.
היא מזמינה את בתה קטיה, שהסתכסכה עם בעלה דניס, המנהל מיכאיל דז'קוביץ', שנמצא במשבר בגלל אובדן מקום עבודתו וגרושה לשעבר ויקטור בארינוב, שללא חתימתה על סיום החוזה הבלעדי עם המלון הישן, אינו יכולה להפוך לרקטור האקדמיה הקולינרית.
מלון אלאון החדש מגייס גם עובדים חדשים, ביניהם בולטים פקיד הקבלה השאפתני אלכסנדר והטכנאית ורווארה, שהגיעו לסוצ'י מקמרובו לפגוש את נאגייב, שלדעתה הוא אביה הביולוגי.
דמיטרי נאגייב, לעומת זאת, פותח את "קזינו סוצ'י" שלו מול מלון אלאון החדש ויוזם כל מיני תככים כדי לשכנע את אליאונורה למכור את המלון כמה שיותר מהר ובזול.
בארינוב השף חולם על האקדמיה הקולינרית שלו, וכדי להגשים את החלום הזה הוא הולך למכור את המלון שקיבל כזכייה במשחקי קלפים.
עם זאת, מסתבר שזה לא כל כך קל.
נאגייב חייב סכום רציני לאנשים רציניים.
הוא מבקש מבארינוב למסור לו את המלון, אך בארינוב, מתוך אמונה שהאיום התלוי על נאגייב הוא רק המצאה, מסרב לעזור לחברו.
ורווארה עוזרת לנאגייב להסתתר במלון ולהסתיר אותו מכולם, כולל סשה.
התנהגותה המוזרה מסכנת את יחסיה עם סשה.
לאחר שנודע לו כי נאגייב "נעדר" מרגיש בארינוב אשם על שלא עזר לחברו.
בינתיים, במטבח, לניה מתמודדת עם השף החדש קסיושה על תפקיד הסו-שף.
הבעלים של אתר הנופש מציב תנאי לשף: העסקה על מכירת המלון תתקיים רק אם בארינוב ישאיר אחריו יורש, שף עם כוכב מישלן.
בארינוב מצליח להגיע להסכמה עם שף מכוכב מישלן מסינגפור.
אך מתברר שהוא יודע לבשל רק מנה אחת - כופתאות ג'יאוזי.
סשה חושב שהסיבה להתנהגותה המוזרה של ורווארה היא הריונה ומנסה להתנהג כמו אב למופת.
נאגייב, לאחר מספר חודשים במלון, מתמודד עם דיכאון.
הוא דורש אוכל גורמה מוורווארה ומכריח אותה לגנוב אוכל מהמטבח.
סערה חזקה ביותר מכסה את קרסנאיה פוליאנה ומנתק אותה מהעולם החיצון.
מלון אלאון החדש מוצא עצמו עמוס משטף הלקוחות.
בארינוב צריך להאכיל את האורחים התובעניים מדי, אף על פי שמשאית המזון תקועה בשלג באמצע אתר הנופש.
ורווארה נקרעת בין הרצון להשכין שלום עם סשה לבין הניסיון לשמור על שהותו של נאגייב במלון בסוד.
נאגייב, לאחר בידוד ארוך בחדרו, מודאג ביותר מחוסר תשומת הלב הנשית.
לאחר שהתגבר על הפחד, הוא יוצא ל"ציד".
בארינוב אינו מוותר על הניסיון למלא את תנאיו של הבעלים של אתר הנופש.
לשם כך, ויקטור מזמין את חברו הוותיק לואי לבקר ומנסה להעביר אותו כשף בעל כוכב מישלן.
לנה נותרה אחראית על המטבח, אך שאר השפים כלל אינם שמחים על כך.
סשה זוכה לכינוי פוגעני כבר ביום הראשון כמנהל.
השף מגלה שהוא לא הפסיד את הכסף למלון בקזינו, כפי שהאמין קודם.
הוא מנסה להבין היכן נמצאים חמשת מיליון האירו.
נאגייב מבין שההסתתרות במלון כבר לא בטוחה ומנסה להימלט.
ורווארה, לאחר שנודע לה שסשה נפרד ממנה סופית, מחליטה לגרום לו ליפול בקסמיה.
עם זאת, מתברר שיש לה יריבה.
מיכאיל דז'קוביץ' מכיר את בארינוב עם יורשיו האפשריים - טבחים צעירים, זוכי התחרות הבינלאומית של השף העולמי.
אבל יש בעיה אחת - הם מכורים להימורים.
נאגייב מוצא סוף סוף חופש, אך מתמודד עם בעיה חדשה.
במהלך השנה האחרונה הוא פגע קשות במוניטין שלו.
ברצונו לתקן את המצב איכשהו, נאגייב מכנס מסיבת עיתונאים כדי להכריז על בתו החדשה.
סשה מבין שהוא נפרד מורווארה לשווא.
בארינוב מודיע לטבחים כי מהיום הם משתתפים בתחרות, שהזוכה בה יהיה יורשו.
יריבות במטבח הופכת למבחן לרגשותיה של לניה כלפי קסיושה.
ורווארה מנסה להסיח את הדעת ממחשבות על פרידה מסשה ומסכימה להזמנתו של מדריך הסקי מל "פשוט לצאת לרכיבה".
סשה לא מצליחה להיפטר ממחשבות על ורווארה, היא נראית לו לא מתאימה.
בארינוב סובל מאמנזיה וטוען שהוא לא זוכר אף אחד חוץ מחבריו הוותיקים סניה ופדיה.
סניה ופדיה מגיעים לבארינוב, מבלי שידעו שזו כל התוכנית הערמומית של בארינוב, הוא התפכח מהשפים החדשים ומנסה לשכנע את סניה ופדיה להפוך ליורשיו.
סשה מנסה להתנצל בפני אליס וקובע תאריך הפתעה, אך אליס מגיעה לדייט זה עם ורווארה.
דמיטרי נזארוב - ויקטור פטרוביץ' בארינוב, שף, רקטור האקדמיה לקולינריה
דמיטרי נאגייב - הופעת קמע
ילנה קסנופונטובה - אלאונורה אנדרייבנה גלאנובה, המארחת של מלון New Eleon, אמה של קטיה ואשתו לשעבר של ויקטור בארינוב
גריגורי סיאטווינדה - מיכאיל דג'קוביץ' גברסלאסיה, מנכ"ל מלון New Eleon
ולריה פיודורוביץ' - יקטרינה ויקטורובנה סמיונובה, שפית של מטבח מולקולרי, בתם של ויקטור בארינוב ואלאונורה
מיכאיל בשקטוב - דניס אנדרייביץ' קרילוב, טבח, מוזיקאי, נשוי ליקטרינה
ולדיסלב צניוב - אלכסנדר, פקיד הקבלה במלון
מריה אוליאנובה - ורווארה, חשמלאית במלון, בתו של דמיטרי נאגייב
ב-8 באוגוסט 2019, ערוץ STS הודיע רשמית על תחילת צילומי הסדרה.
הצילומים נערכו בפרברי מוסקבה ובכפר קרסנאיה פוליאנה.
בנוסף נערכו צילומים ברכס אייבגה, קניון הר פסאחו ונהר מזימטה.
לצורך הצילומים נבנתה תפאורה על שטח של 1.7 אלף מ"ר.
במשך כמה שבועות הוקמו חדרים, מסדרונות, בר ובמה למלון, מטבח ומסעדה, חדרים טכניים צמודים ומשרד נפרד של נאגייב, שבעלילת הסדרה מחזיק בבעלות על קזינו.
חזית מלון New Eleon והמרפסת צולמו בסוצ'י.
המטבח: הקרב האחרון הוא סרט עלילתי קומי רוסי בבימויו של אנטון פדוטוב, המהווה המשך העונה השישית של סדרת הטלוויזיה המצליחה "המטבח".
בכורת הסרט ברוסיה התקיימה ב-20 באפריל 2017 בבתי הקולנוע.
הסרט שודר בטלוויזיה ב-28 באוגוסט 2017 בערוץ STS.
הסרט היה הפרויקט הקולנועי האחרון בו השתתף אולג טבקוב.
לאחר שקיבל את כוכב המישלן, ויקטור בארינוב פורש, עוסק בגידול דבורים ומחנך את נכדתו, אך לא משאיר שום תקווה להשוויץ שוב בתחום הקולינרי עם צוות מקצוענים המתואם היטב והגורל נותן לו סיכוי שכזה - הגיבורים מקבלים את הזכות לייצג את רוסיה באליפות הקולינריה הבינלאומית בסוצ'י, אותה מממן דמיטרי נאגייב עצמו.
בנוסף, ויקטור מגלה על קיומו של בן מחוץ לנישואין - בחור נקמני, בשם איוואן, שנפגע על ידי אביו ונתפס על ידי המשטרה לאחר מתקפת האקרים על הטלוויזיה.
חופש הבן ותוצאת המשא ומתן בין רוסיה לסין תלויים כעת בביצועיהם של ויקטור וצוותו.
במהלך טיול בסוצ'י, איוון פוגש את אהבתו - אנה, חברת הצוות הקולינרי בצרפת ודמיטרי נגאייב נקלע לסיטואציה קשה בהרי אבחזיה.
דמיטרי נזארוב - השף ויקטור בארינוב, נבחרת רוסיה
דמיטרי נאגייב - בתפקיד עצמו כבעלי מסעדת Claude Monet ומנחה אליפות העולם בקולינריה
סרגיי לבגין - שף מסעדת Victor
אולג טבקוב - פיוטר בארינוב, אביו של ויקטור
אנפיסה צ'רניך - אנה סירינה, שפית בנבחרת צרפת
קיריל קובבאס - איוואן נאבוקוב
סרגיי יפישב - ליובה, סו-שף
מיכאיל טראבוקין - פדיה, שף מומחה בדגים
ניקיטה טראסוב - לואי בנואה, קונדיטור
ולריה פיודורוביץ' - סו-שף, קטיה
מיכאיל בשקאטוב - דניס, בעלה של קטיה
מרינה מוגילבסקאיה - ילנה סוקולובה, רעייתו של ויקטור
אולגה קוזמינה - אנסטסיה פומינה, ארט-דירקטור במסעדת Victor
דיאנה פוז'ארסקאיה - דריה, מארחת מלון הבוטיק Eleon
וסיליסה נמצובה - סתם של דניס וקטיה
אנטולי גורבונוב - נשיא רוסיה
איגור איוואנוב - ראש מחלקת הפרוטוקול בלשכת נשיא רוסיה
הצילומים תוכננו במקור להתרחש בסין (ושם הסרט הראשוני היה "המטבח בשנגחאי").
עם זאת, בסופו של דבר הוחלט לצלם את הסרט ברוסיה (בסוצ'י ובמוסקבה) ובאבחזיה ובשם אחר - "המטבח: הקרב האחרון".
הצילומים עצמם התרחשו מספטמבר 2016 עד פברואר 2017.
הארגון האנטי-פשיסטי הלוחם (הנקרא גם אק"א, בגלל שמו ביידיש: אנטיפאשיסטשע קאמף-ארגאניזאציע) הוקם בגטו קובנה ב-31 בדצמבר 1941 על מנת ליצור התנגדות יהודית להנהגה הנאצית בגטו קובנה.
ב-15 באוגוסט 1941 הוקם גטו קובנה.
התנאים בגטו היו קשים, והשמדת היהודים הייתה שיטתית.
תוך חמישה חודשים בלבד נרצחו 10,000 מתוך 30,000 היהודים בגטו.
עקב המצב הקשה, קמו בגטו ארגונים מחתרתיים קטנים ורבים, שעיקר תעסוקתם הייתה הברחת מזון לגטו.
בסוף שנת 1941, חברו כל הארגונים היהודים המחתרתיים בגטו קובנה לארגון מחתרתי אחד בהנהגתו של הסופר היהודי חיים ילין.
לארגון היו מספר מטרות: הברחת נשק ואספקות שונות לגטו, פעולות כנגד חיילים ושוטרים נאצים ובעיקר ניסיונות חבירה לפרטיזנים מחוץ לגטו.
בשנותיו הראשונות של הארגון, בין 1941-1943, פעילותו העיקרית הייתה הברחת מזון ליהודים בגטו, והברחת נשק שישמש את הארגון בפעולותיו המשמעותיות יותר בהמשך.
בתחילת 1943, לאחר מאמצים רבים ליצירת קשרים, התחבר "הארגון האנטי-פשיסטי" למחתרת הליטאית, הוחלט על שיתוף פעולה הדוק ונעשו שני ניסיונות חבירה לפרטיזנים ביערות באזור קובנה.
ניסיון החבירה הראשון לפרטיזנים היה מבצע "אוגוסטובה" שהתחיל באוקטובר 1943. מבצע זה היה ניסיון נועז אך כושל להקמת בסיס פרטיזנים חדש ביער אוגוסטובה, הנמצא כ-150 ק"מ דרום מערבית לעיר קובנה (בגבול פרוסיה-פולין).
קבוצת חלוץ אשר מנתה כ-20 איש יצאה בדרכה ליערות, אולם בעקבות קשיים אשר נתקלה בהם בדרך, החליטו לשוב אל העיר.
עד סוף אוקטובר הוקמו מספר קבוצות נוספות שמטרתן להגיע אל היער, אך כולן, למעט אחת, נכשלו במשימה.
שניים מחברי אותה קבוצה הצליחו להגיע ליער, אך נוכחו לדעת כי הוא כלל לא מתאים להקמת בסיס פרטיזנים, ושבו לגטו.
הערכות אומרות שכ-100 איש לקחו חלק במבצע כושל זה.
למרות כישלונו של מבצע "אוגוסטובה", בגטו קובנה החלו במבצע חשאי בהובלת קבוצה קטנה שהייתה מבצעת מארבים ומפתיעה את החיילים הנאצים מבלי לתת להם זמן תגובה משמעותי.
מטרת המבצע הייתה הכשרת לוחמים והבאתם ליערות רודינקי, בהם פעלו הפרטיזנים.
כדי לאפשר את המבצע, בגטו נערכו מגביות לגיוס כסף, נרכש נשק שהוברח לתוכו, בתי המלאכה בו ייצרו מדים וחגורים, והלוחמים המיועדים עברו אימונים בנשק.
בנוסף, נמצאו כלי רכב והוכנו סיפורי כיסוי עם תעודות מזויפות להברחת צעירים ליערות הפרטיזנים בגלוי, מתחת לאפם של הגרמנים.
עד אמצע שנת 1944, שבע קבוצות לוחמים יצאו מן הגטו וחברו לשורות הפרטיזנים ביערות למשימות ההתנגדות השונות.
ב-6 באפריל 1944 נלכד חיים ילין, מנהיג הארגון, בידי סוכני הגסטפו בזמן שחיפש מחוץ לגטו דרך להעביר קבוצה נוספת של לוחמים ליערות.
הוא נחקר ועונה במשך מספר שבועות עד שמת בשבי בנסיבות לא ידועות.
לאחר מותו הארגון התפרק והחברים בו חברו חלקם לקבוצות שונות של פרטיזנים, וחלקם חזרו לגטו ונרצחו בצעדות המוות.
המחתרת הנאו-נאצית, NSU (אנ.אס.או), אשר נודעה בגרמנית כ-Nationalsozialistischer Untergrund (תעתיק: נאציונאל-סוציאליסטישר אונטרגרונד; בעברית: המחתרת הנציונאל-סוציאליסטית או המחתרת הלאומית-סוציאליסטית), הייתה התארגנות נאו-נאצית מחתרתית אלימה, שהוקמה בשנת 1999 בגרמניה, ממניעים של גזענות ושנאת זרים, על מנת לרצוח מהגרים ובני מהגרים.
חברי הגרעין המייסד של המחתרת, אווה בונמארט, אווה מונדלוס וביאטה צ'פה, חיו יחד בקמניץ ובצוויקאו תחת זהות בדויה, מאז 1998. בין השנים 2000 ו-2007,הם רצחו עשרה אנשים, מהם תשעה מהגרים ושוטרת אחת.
הם ניסו לרצוח 43 אנשים נוספים, הניחו שלושה מטעני חבלה, והיו מעורבים ב-15 מקרי שוד.
המחתרת נהנתה מרשת תומכים על-אזורית, שסיפקה להם כסף, נשק, וזהויות בדויות.
מספר התומכים שנוי במחלוקת עד היום, והוא מוערך בכ-100 עד 200 איש, ביניהם אנשי מפלגות ימין קיצוני.
ה־NSU הוקמה בשלהי שנות ה־90 בידי שלושה צעירים ממזרח גרמניה: אווה מונדלוס, יואו בוהנהרט וביאטה צ'פה.
השלושה השתייכו לסצנת הימין הקיצוני ביינה ובשנת 1998 ירדו למחתרת לאחר שהתגלו ברשותם חומרי נפץ.
מאז ועד 2011 פעלו מתוך דירות מסתור בזהויות בדויות, בעיקר בצוויקאו.
רצח של תשעה מהגרים ממוצא טורקי ויווני, וכן שוטרת גרמנייה בשם מיכאלה קיזווטר.
שני פיגועים בקולון – אחד ברחוב קניות טורקי ואחד במספרה, שגרמו לפציעת עשרות בני אדם.
לפחות 15 מקרי שוד בנקים.
ניסיונות רצח נוספים על רקע גזעני.
הקבוצה מעולם לא נטלה אחריות פומבית על מעשיה בזמן אמת.
רק לאחר שהתגלו סרטונים בדירתה השרופה של צ'פה, התבררה התמונה המלאה.
ב־4 בנובמבר 2011 בוצע שוד בנק בעיר אייזנאך.
לאחר מכן נמצאו מונדלוס ובוהנהרט מתים בקרוון שרוף, במותם ככל הנראה בהתאבדות הדדית.
באותו יום הציתה ביאטה צ'פה את דירתם בצוויקאו ונמסרה למשטרה ימים ספורים לאחר מכן.
בחיפוש בדירה נמצאו סרטונים בהם הקבוצה מתעדת את פשעיה.
במאי 2013 החל משפטה של ביאטה צ'פה במינכן, יחד עם ארבעה נאשמים נוספים שסייעו לקבוצה בדרכים שונות.
המשפט נמשך עד יולי 2018. צ'פה נידונה למאסר עולם בגין חברות בארגון טרור, רצח, ניסיון רצח, והצתה.
יתר הנאשמים נידונו לעונשי מאסר של בין שנתיים לעשר שנים.
הפרשה חשפה מחדלים חמורים בשירותי הביטחון הגרמניים, כולל השמדת מסמכים ומידע מודיעיני.
בעקבות זאת התפטרו בכירים בשירות להגנת החוקה (Verfassungsschutz),והוקמו ועדות חקירה בפרלמנט הפדרלי ובמדינות שונות.
קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל הבטיחה לחשוף את כל האמת.
המחתרת היהודית בבלגיה במלחמת העולם השנייה הייתה חלק מהמחתרת הבלגית הכללית, שפעלה בשנים 1941–1944, כחלק מההתנגדות היהודית בשואה.
חבריה עסקו בהצלת ילדים, זיוף מסמכים, פעולות חבלה ובמתן עזרה ליהודים ולפרטיזנים.
אף על פי שהיוו חלק מהמחתרת הכללית בבלגיה, הצליחו חברי המחתרת היהודים לשמור על אופיים היהודי.
בבלגיה, עד פלישת גרמניה הנאצית היו בין 70,000 ל־90,000 יהודים.
רובם מהגרים, אשר הגיעו ממזרח אירופה, גרמניה, אוסטריה וצ'כיה, התגוררו בעיקר בערים אנטוורפן ובריסל, שארלרואה ולייז'.
הם הועסקו כפועלים בתעשייה (בעיקר בתעשיית היהלומים שהחלה להתפתח באותה עת), אך השתלבו גם בחיי המסחר.
הם לא הצטרפו לקהילה היהודית הבלגית, אלא התרכזו בקהילות משלהם או שכלל לא הצטרפו לארגונים יהודים.
ב־10 במאי 1940, כאשר פלשו הגרמנים לבלגיה, ברחו רוב היהודים לצרפת.
אולם חלקם (כ־45 אלף), חזר לבלגיה, הואיל והכוחות הגרמנים פלשו לצרפת, כחודש לאחר מכן.
בחודש יוני 1942, הוציא הממשל הצבאי הגרמני בבלגיה "צו גירוש", שנקרא גם "צו התייצבות לעבודות כפייה במזרח".
מקום הריכוז לפני הגירוש למזרח אירופה – פולין, היה בעיר מכלן (Malines) ששימשה תחנת מעבר.
הצו עורר מחאה בקרב תושבי בלגיה, החל מפשוטי העם, פקידי ממשלה ופקידי עירייה, פעילים ממוסדות וארגונים, ועד אישי ציבור בכירים ביותר, אשר נחלצו לעזור ולהצילם מידי הנאצים.
בין הפעילים שניסו לעזור, היו המלכה-האם אליזבט מבוואריה, אשר פנתה להיטלר, בבקשה לבטל את הצו.
יתרה מכך, אנשי כמורה אף הם הצטרפו למחאה, הבולט בהם היה הקרדינל , שהיה ראש הכנסייה הקתולית בבלגיה, ששלח שלוש פניות לוותיקן בבקשת עזרה ליהודים וביטול "צו הגירוש".
שבמִנְהָל האזרחי במדינות מזרח אירופה, שלט האס.אס., ואילו בבלגיה ובצפון צרפת שלט ממשל צבאי (Militar-verwaltung).
הגרמנים, בנוסף ל"צו הגירוש", דרשו עם פלישתם לבלגיה להקים את ה"יודנראט" שהוא איגוד יהודי בלגיה (Association des Juifs en Belgique).
מקום מושבו היה בריסל ובראשו נבחר לעמוד הרב שלמה אולמן, שהיה בעברו רב צבאי, והתפטר מהתפקיד בשנת 1942. האיגוד מנה שבעה חברים מקומיים ומספר פליטים יהודים, יוצאי גרמניה.
בשל חיכוכים רבים, שהיו בין ה"יודנראט" והגסטאפו, מונה איש קשר – ר' הולצינגר, שהיה ממוצא גרמני, כאשר אחד מתפקידיו היה האחראי על נושא הגירושים בבלגיה.
הולצינגר נחשד בקיום קשרים הדוקים מדי עם הגרמנים, וחשד זה הביא להירצחו על ידי איש המחתרת אהרון רקובר.
קודם הוצאתו להורג הוצתה כרטסת האוכלוסייה היהודית בבלגיה, שנשמרה במשרדי ה"יודרנראט" על ידי אנשי מחתרת מקבוצה המכונה Partisans des Belge Armée.
זאת ועוד, הופעל איום על מלשינים יהודים.
פעולות אלו, היוו הוכחה, כי קיים ארגון בקהילה היהודית, שהתנגד לגרמנים.
הואיל וכך, ובראותם שה"יודנראט" אינו משתלט על היהודים, זימנו הגרמנים את חבריו ואסרו במקום חמישה מהם, שלושה שוחררו מיד ושניים אחרים נשלחו למזרח אירופה.
לאחר הירצחו של הולצינגר, הפסיק הגסטאפו לבקש רשימות שמות יהודים, ונטל על עצמו את התפקיד.
בראש מחלקת הילדים ב"יודנראט", שהייתה בפיקוחו המלא של הגסטאפו, עמד בתחילה עד שנעצר על ידי הגרמנים, מוריס הייבר, שהיה גם איש המחתרת וחבר ב"וועד להגנת יהודים".
במקומו מונה אלפרד בלום ועזרה לו פאני אלברט, אשר הייתה מגיעה מדי פעם למשרדי הגסטאפו לעדכן את הרשימות.
במטה הגסטאפו, הייתה כרטסת רשימות שמיות של הילדים וכתובות מגוריהם, ועותק ממנה היה במחלקת הילדים ב"יודנראט".
רוב הילדים היו יתומים מאב או מאם או משניהם, היו ילדים שגדלו בבתי יתומים לפני המלחמה, והיו ילדים שנמסרו לתושבים הבלגים הלא יהודים, ומשנגמר הכסף להוריהם, נמסרו ל"יודנראט", או ישירות לגסטאפו.
ההגבלות על היהודים בבלגיה התייחסו גם לילדים, אף כי הייתה הבטחה מצד הגרמנים, שלא יאסרו או יגלו אותם והם הועברו למחנה המעבר מכלן.
במכלן הוקמו עבורם בתי ילדים וכן הוקמו בתי אבות לזקנים.
יתרה מכך, מוסדות אלו החל מאביב 1943, אף הורחבו.
האישור להקמת המוסדות ניתן על ידי הגרמנים לאור העובדה שהם החליט, להשלות ולחפות על השקר שלהם לגבי השילוחים למזרח אירופה, וכן, כי ההנהגה הצבאית הגרמנית ביקשה להגיב בחיוב להפצרותיהם של המלכה-האם אליזבט והמזכירים הכלליים.
בתי-היתומים היהודיים שהיו קיימים קודם למלחמה, נמסרו אף הם לפיקוח ה"יודנראט".
עליהם נמנו בית היתומים באנטוורפן בהנהלת רוזי רוטשילד ובית היתומים בבריסל בהנהלת יונה טיפנברונר.
כל שאר בתי הילדים הוקמו על ידי ה"יודנראט", ומספרם הגיע בערך ל־600 נפש.
באביב 1944 היו בתחנת המעבר: 7 בתי ילדים, 4 בתי אבות ובית חולים אחד.
ברחוב היהודי פעלו שני ארגונים עצמאיים שהייתה ביניהם תחרות עוד בתקופה שלפני השואה, והם הצטרפו לפעולות מחתרתיות לאחר פלישת הגרמנים לבלגיה:
ארגון "סולידאריטה" (סולידריטט) – נוסד על ידי הקומוניסטים היהודים, ומטרתו הייתה פעילות מתוך סולידריות כלל־יהודית ותרומה רבה להצלת ילדים ומבוגרים.
ארגון "עזרה הדדית" – הוקם על ידי "פועלי ציון שמאל", מפלגה יהודית סוציאליסטית ציונית, שאהדה את ברית המועצות.
חברי הארגון פיתחו פעילות ציבורית ותרבותית, וכן נטלו חלק חשוב בהצלת היהודים.
בלגיה היא המדינה היחידה, לעומת ארצות אחרות, שניתן להתייחס ולדון בפעילות המחתרתית היהודית שבה, הואיל והחברה היהודית בה, בתקופת הכיבוש הגרמני שמה לה למטרה לפעול כנגדו.
החל מקיץ 1942, פעלו קבוצות מחתרת יהודית שהתוו את הדרך לערעור מעמד ה"יודנראט" בעיני השלטונות.
בשנת 1941, נוסד בעזרתם ובסיועם של הקומוניסטים "הוועד להגנת יהודים" (C.D.J.
- Comité de Défence des Juifs), שהיה ארגון מחתרתי יהודי, אשר הגן על התושבים היהודים ואף על התושבים הבלגיים.
הוועד הוכר כגוף מייצג על ידי תנועת ההתנגדות (הרזיסטאנס) הבלגית, וכן על ידי הממשלה הבלגית הגולה בלונדון.
הוא ריכז בתוכו את רוב הכוחות והחוגים היהודים המאורגנים, פרט לשני ארגונים יהודים שלא הצטרפו – נציגי המפלגות הדתיות וה"בונד".
"הוועד להגנת יהודים", היה למעשה שלוחה של אחד מארגוני המחתרת הגדולים ביותר בבלגיה – ה־F.I ("החזית למען העצמאות -Front de l'indépendance), שהורכב משתי שלוחות - ה־M.P וה־P.A.
ה־P.A, הוקם במתכונת צבאית: חבריו גויסו באופן מלא והשקיעו את כל זמנם למאבק ולחימה; ה־M.P היווה מעין סוג של חיל מילואים מקומי, שהיה מוכן להתייצב לכל קריאה.
לאחר שחרור בלגיה מעולה של גרמניה הנאצית, הוכרו על ידי הממשלה הבלגית שני סוגי לוחמי המחתרת: אלו שהשתתפו ב"מרי מזוין", ואלו שהשתתפו רק ב"מרי האזרחי".
"הוועד להגנת יהודים" הוקם ביוזמתו של גרט יושפה (Ghert Jospa), שהיה קומוניסט פעיל מאוד בקרב המהגרים היהודים בבריסל.
יושפה צרף אליו את מנהיג מפלגת "פעילי ציון שמאל" – אבוש ורבר (Werber) שהיה נציג שני הכוחות הפעילים היחידים ברחוב היהודי.
לאחר הצטרפותו של אבוש ורבר, התוו השניים תוכנית פעולה שהניעה אישים מרכזיים נוספים להצטרף.
באוגוסט 1942 התקיימה ישיבת היסוד של ה"וועד להגנת יהודים", ועם הקמתו נוצרה חזית מחתרתית נרחבת ומאוחדת ברחוב היהודי.
אחד הגורמים להצלחת פעילותו של הוועד היה העובדה, שחבריו היו בעלי השקפות ודעות שונות – קומוניסטים, ציונים מכל הגוונים, יהודים בלגים, בלגים רבים שהיו לא יהודים.
כל אלה יכלו לשמור על זהותם וייחודם (כלומר, הקומוניסטים נשארו קומוניסטים, הציונים הכללים שמרו על צביונם כציונים כלליים, ואיש "פועלי ציון שמאל" נשאר חבר מפלגת "פועלי ציון שמאל" וכו').
יתרה מכך, כל פעילי ה"וועד להגנת יהודים" היו חברים בארגוני מרי בלגיים שונים, ומספר חברים מרכזיים אף המשיכו בפעילותם גם ב"איגוד יהודי בלגיה".
ה"וועד להגנת יהודים" נחשב בעצם, כארגון "מרי אזרחי" להצלת יהודים נרדפים, ולאחר המלחמה, רוב חבריו הבולטים הוכרו כלוחמים גם מטעם "מרי מזוין".
הכפילות שאפיינה את פעילות חברי הארגון אשר השתייכו גם למסגרות מחתרתיות אחרות, קבעה את צביונו ואופיו של הארגון – חיבור בין אידאולוגיות ודרכי לחימה שונות בדרך מגוונת ומאוזנת.
דהיינו, מצד אחד שיתוף פעולה עם כוחות רבים: כוחות פרטיים, קבוצות, ארגונים ומוסדות.
ומנגד, שימור עצמאות הגופים הללו ככל האפשר.
הפיצול הארגוני לא פגם באחדות הארגון ובמטרותיו.
אך עם זאת, הוסיף להתנהל ולהתקיים, מאבק פוליטי סמוי וגלוי על עמדות ההשפעה בין הזרמים השונים ששולבו בתוך הארגון, ובמיוחד בין הקומוניסטים ובין המחנה הציוני.
כל צד ייחס ערך עליון לא רק להצלת חייו של דור העתיד, אלא גם לעיצוב דמותו האידאולוגית.
רוב מאמציו של ה"הוועד להגנת יהודים", הופנו למאבק נגד גזירת "צו הגירוש" וביטול הגירושים למזרח אירופה.
לפיכך, עסק הוועד בחיפוש מקומות מסתור לילדים ולמבוגרים.
הותוו קווי פעולה והוקמו במסגרתו ארבע מחלקות:
יצירת קשר עם עיתונות ותעמולה
"הוועד להגנת יהודים", היה אחד הארגונים שהצליח להציל מספר רב של ילדים ומבוגרים, קיימת סברה שבסביבות 3,000–4,000 ילדים, ועזרה ליותר מ־10,000 מבוגרים יהודים.
הוועד יחד עם המחתרת היהודית וכן גופים נוספים, הקימו בשיתוף פעולה עם המחתרות הלא-יהודיות רשת מקומות מסתור נרחבת, שנועדה להסתיר יהודים הן בבתים פרטיים והן במוסדות.
בעיקר דאגו להסתיר את הילדים.
זאת ועוד, בשנת 1940, התחזקה התעמולה נגד הנאצים, והעיתונים השונים, שירדו למחתרת קראו להימנע ולהגיע למפעלים הפועלים למען הגרמנים.
מלבד זאת, קראו ועודדו לפעול לנידוי מלשינים ובוגדים.
שני הארגונים "סולידאריטה" ו"עזרה הדדית", פעלו יחד נגד בעלי בתי החרושת לפרוות.
אנשיהם שיגרו מכתבי איום לפרוונים, צוירו כרזות על בתי הפרוונים וכן הפיצו כרוזים שכוונו לכלל האוכלוסייה, וקראו להימנע משיתוף פעולה עם הגרמנים.
פעילות זו גרמה לכך, שבעלי המפעלים ששיתפו פעולה עם הגרמנים הלשנו על היהודים בפני הגסטאפו.
אחת מקבוצות המחתרת הקטנות, שקמה נגד הגרמנים הייתה ביוזמתו של יעקב גוטפרוינד, אשר צרף אליו שני חייטים – וולף וייכמן (מאוחר יותר הוצא להורג על ידי הגסטאפו) והרשל יעכימעק, כל השלושה התארגנו למאבק נגד המפעלים העובדים למען הגרמנים.
במשך הזמן הצטרפו אליהם אקטיביסטים נוספים, ובסופו של דבר הצטרפה הקבוצה לפרטיזנים, שפעלו בבריסל והוענק להם השם "הבטליון של גוטפרוינד".
אנשי הקבוצה, עסקו בתכנון פעולות חבלה וטרור כנגד הפרוונים, בתי חרושת שעבדו למען הגרמנים, והמלשינים והבוגדים.
בשנת 1942, העלו באש בית חרושת שיצר מדים עבור הוורמכט וכן בית חרושת לייצור קאוצ'וק.
בסוף אותה שנה, בעת שהתכוננו לפוצץ פסי רכבת נתפסו ונהרגו שניים מאנשי החוליה, ושבוע מאוחר יותר נתפס מפקד החוליה.
בתגובה לכך, חדרו אנשי החוליה שנשארו בחיים, לביתו של קצין ס.ס.
אחד מחברי החוליה היה מוריס רוזנצוויג (נתפס והוצא להורג).
הגרמנים הכריזו פרס גבוה למי שיסגיר את הרוצחים.
נוסף לכך, השקיעו אנשי הקבוצה מאמץ רב בגילוי מלשינים והתנקשו בהם.
אנשי המחתרת היהודית חיבלו בפעולת המוסדות היהודים ומנעו מהם למסור לידי הגרמנים את הכרטסת עם שמות היהודים, שרובם לא היו אזרחים בלגים.
באחת הפעולות נפצע גוטפרוינד ואושפז בבית חולים, אולם נחטף על ידי חבריו, והועבר למקום מבטחים.
המבצע החשוב ביותר, שהוציאה המחתרת לפועל בעזרת אנשי מחתרת בלגים, היה ההתקפה על רכבת המגורשים – המשלוח ה־20, שיצא ממחנה האיסוף מכלן ב־19 באפריל 1943 לכיוון לפולין.
בתיאום עם קבוצה שהוכנה לכך במחנה המעבר, הצליחו המתקיפים לשחרר כ־600–700 יהודים, כ־200 נתפסו, ואחרים הצליחו להימלט.
עשרות נפצעו ולמעלה מ־60 אנשים נהרגו.
אלה שהצליחו לברוח ולהימלט, קיבלו עזרה והוסתרו על ידי המחתרת.
הייתה זו הפעולה היחידה באירופה שבה רכבת אשר הובילה יהודים למחנה השמדה הותקפה.
מבצע נוסף, היה התקפה על בית החולים טירלמונט, מבצע שחולצו בו הפצועים שהובאו ממשלוח ה־20. גם מבצע זה גבה קורבנות מאנשי המחתרת.
מתוך כ־65,000 יהודים שהיו בבלגיה בשנות המלחמה שרדו כ־35,000. מתוכם ניצלו למעלה מ־23,000 על ידי המחתרת וביניהם כ־3,000 ילדים, ואילו כ־10,000 מצאו מקלט בכוחות עצמם.
בתקופת הכיבוש והגירושים למזרח אירופה בעיקר לאושוויץ, נספו כ־29,000 איש.
המחתרת החלוצית בהולנד, שנקראה לימים "קבוצת וסטרוויל" על שם הרוח החיה בקבוצה יופ וסטרוויל, היא קבוצה מחתרתית שפעלה בין השנים 1942-1945 בהצלת יהודים בשיתוף פעולה מלא בין קבוצה של כ-20 הולנדים נוצרים ומספר דומה של פעילי מחתרת יהודים, יוצאי התנועות החלוציות בהולנד.
רקע - התנועות החלוציות בהולנד
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 צמחו באירופה תנועות נוער מתוך אידיאלים של גיבוש לאומיות רומנטית, דמוקרטיה וסוציאליזם
כהוריהם, בני הנוער היהודי ראו עצמם חלק בלתי נפרד מבני הקהילות המקומיות והשתתפו בפעילות תנועות נוער אוניברסליות אלה, אך ככל שגברו מעשי האנטישמיות ועמם התעוררות התנועה הציונית קמו על רקע התנועות הללו, תנועות נוער ציוניות שבנוסף לערכים הכללים העמידו במרכזן את ההכנה וההכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל.
עליית הנאציזם והתגברות הפעילות האנטישמית בגרמניה ששיאה "ליל הבדולח" בין ה-9 ו ה-10 בנובמבר 1938 הביאה בני נוער וצעירים יהודים רבים לעזוב את גרמניה ליעדים שנראו אותה עת בטוחים יותר כשבדרך כלל היעד הסופי הוא העלייה לארץ-ישראל.
אחד היעדים המרכזיים הללו הייתה הולנד.
בהולנד המשיכו הצעירים בפעילות ההכנה לעלייה לארץ שבמרכזה הכשרה לעבודת כפיים.
הכשרה זו נעשתה בשתי דרכים:
הכשרת יחידים – שבה חלוצים יחידים או בקבוצות קטנות רכשו הכשרה מקצועית אצל איכרים הולנדיים.
הכשרה זו אורגנה על ידי "האגודה להכשרה מקצועית של חלוצים לארץ-ישראל" ("ארגון דוונטר" Deventer Vereniging).
הכשרה קבוצתית – שבה הפעילו החלוצים חווה חקלאית בה גרו במשותף, או שיצאו במהלך היום לעבודה אצל האיכרים וחזרו לעת ערב לבית המשותף.
מרכזי הכשרה כאלה (או כפי שגם נקראו "קיבוצי הכשרה") היו:
"בית עליית הנוער" בלוסדרכט (Loosdrecht)
ה"אגודה" (הכשרה דתית) באנסחדה (Enschede)
מרכז הכשרה דתית פרנקר (Franeker)
התנועה החלוצית בהולנד הורכבה משלושה ארגוני-חלוצים:
כשנה לפני כיבוש הולנד על ידי גרמניה הצליחו עוד כ־300 חלוצים להגיע ביולי 1939 מהולנד לארץ ישראל בהפלגה בלתי לגאלית של האניה "דורה" אך כיבוש הולנד שהחל ב-10 במאי 1940והסתיים בתוך 5 ימים, מנע המשך העלייה ארצה.
מתוך התנועות החלוציות בהולנד הגיעו הפעילים היהודים במחתרת החלוצית - "קבוצת וסטרוויל", וכן מרביתם של הניצולים כתוצאה מפעילות מחתרת זו.
תחילת פעולתה של המחתרת החלוצית - "קבוצת וסטרוויל"
פעילותה של המחתרת החלוצית - "קבוצת וסטרוויל" החלה באוגוסט 1942 עת התברר למדריכי ההכשרה ב"בית עליית הנוער" בלוסדרכט, "הפאביליון" שליד בילטהובן, כי הגרמנים צפויים, בתוך מספר ימים, לפנות את המקום מ-49 חניכיו ומדריכיו, להעבירם משם למחנה המעבר בווסטרבורק ומשם לשלחם מזרחה.
מדריכי ההכשרה יכין סימון ("שושו") ומנחם פינקהוף החליטו כי לא יאפשרו מהלך גירוש זה.
מרים וטרמן, חברתו של מנחם, ילידת בילטהובן, יצרה קשר עם יופ וסטרוויל המורה והמחנך ההולנדי, עימו עבדה שנתיים קודם לכן בבית הספר החדשני ה"וורקפלאץ" (Werkplaats) בבילטהובן.
משהציע לה יופ מסתור עבורה פנתה בבקשה כי ירתם לפעולת הסתרתם של כל 49 דיירי "הפאביליון".
יופ נרתם מיד ובהתלהבות לביצוע התוכנית.
לצורך כך גייס את חבריו מהוורקפלאץ ואלה עזרו בגיוס חברים נוצרים נוספים.
ביום שבת ה-15 באוגוסט 1942 הועברה בטלפון למדריכי ה"פאביליון" מילת הצופן על ידי אריקה בליט מ"עליית הנוער" שמשמעותה הייתה שילוח כל דיירי ה"פאביליון" על ידי הגרמנים למחנה המעצר בווסטרבורק.
בתוך יממה הועברו כל 49 דיירי הבית בלוסדרכט, למסתור בבתי הולנדים נוצרים.
פעילותה של "המחתרת החלוצית - קבוצת וסטרוויל במלחמת העולם השנייה
הפעולה המוצלחת של הסתרת דיירי "בית עליית הנוער" בלוסדרכט הפיחה רוח גבית ברצונו של יופ וסטרוויל וחבריו הנוצרים להמשיך ולהציל את נרדפי השלטון הנאצי.
חברים נוצרים אלה סירבו לעמוד מנגד כאשר בני-אנוש נרדפים ופעלו מתוך אהבת אדם, רדיפת-צדק והומניזם.
כ-20 חברים נוצרים נקבצו ונרתמו לפעולות ההצלה ויחד עמם, תוך שיתוף פעולה מלא, מספר דומה של פעילי מחתרת יהודים שבאו מקרב חברי התנועות החלוציות בהולנד.
בעיקר ממחנה המעבר בווסטרבורק (Westerbork)
הסתרת חברים תוך חיפוש מקומות מסתור חדשים כל העת.
זיוף תעודות זיהוי ותלושי מזון
השגת מזון וכרטיסי מזון למסתתרים
תקשורת בין הורים מסתתרים לילדיהם
העברת חברים את גבול הולנד-בלגיה ומשם לצרפת.
העברת חברים מצרפת לספרד (הבטוחה יותר) על ידי חציית הרי הפירנאים
מעל שלוש שנים פעלו חברי המחתרת – עד שחרורה הסופי של הולנד מיידי הנאצים ב-9 במאי 1945.
במהלך תקופה זו הביאה מחתרת "קבוצת וסטרוויל" להצלתם של מעל 300 יהודים, רובם מקרב חברי התנועות החלוציות בהולנד.
פעולות ההצלה נעשו ברוחו של יופ וסטרוויל ללא נקיטת דרכים אלימות ותוך סיכון רב של חברי הקבוצה.
בעת פעולות אלה נתפסו חברים רבים על ידי הגרמנים, חלקם שרדו את המלחמה ואחרים נשלחו למחנות המוות במזרח או מצאו את מותם במערב.
יופ וסטרוויל נתפס ב-11 במרץ 1944 תוך כדי ניסיון להבריח שתי אחיות את הגבול מהולנד לבלגיה בדרכן לספרד, והוצא להורג ב-11 באוגוסט 1944 במחנה הריכוז פיכט שבהולנד.
ייחודה של "המחתרת החלוצית - קבוצת וסטרוויל"
ל"קבוצת וסטרוויל" היו מספר מאפיינים ייחודיים:
1. שיתוף פעולה מלא בין חברי הקבוצה הנוצרים וחבריהם היהודים.
2. שוויון מגדרי (גברים ונשים) בפעילות ובקבלת ההחלטות.
3. דרכי פעולה בלתי-אלימות, ברוחו של יופ וסטרוויל.
4. הצלתם של חברי התנועות החלוציות בהולנד.
רשימת החברים הנוצרים, פעילי "המחתרת החלוצית - קבוצת וסטרוויל"
הרשימה מתוך "המחתרת החלוצית בהולנד הכבושה" מאת עדינה כוכבא עמ' 116.
כל החברים זכו להמנות ברשימת "חסידי אומות העולם" שביד-ושם
יופ וסטרוויל - Joop Westerweel –(נספה בשואה)
יאן סמיט – Jan Smit
באוקה קונינג – Bouke Koning
פראוקה קונינג – Frouke Koning
הנק ברוסה – Henk Brusse – (נספה בשואה)
רשימת החברים היהודים, הפעילים המרכזיים ב"מחתרת החלוצית - קבוצת וסטרוויל"
אלזה בירנבאום (לימים עליזה מנדלבאום) – Ilse Birnbaum
ארנסט הירש "וילי"* - Ernst Hirsch "Willy" (נספה בשואה)
בטי בריץ (לימים בטי שטרן)* - Betti Britz
יואכים - יכין סימון ("שושו") – "Joachim Simon "Shushu (נספה בשואה)
לורה דורלכר "אלס" (לימים אורה גורן) - "Lore Durlacher "Els
לורה זיסקינד (לימים לורה צימלס) – Lore Sieskind
לטי רודלסהיים – (לימים אביבה בן-חלד) – Letty Rudelsheim
יעל "לולי" אקהרט* (לימים יעל בורשטיין) -Eckhart "Lolly" Yael
מטה לנדא* (לימים שולמית רוטלר) – Metta Lande
מקס וינדמילר "כור"* - "Max Windmueller "Cor (נספה בשואה)
מרים וטרמן (לימים מרים פינקהוף) – Mirjam Waterman