tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גואל פינטו (נולד ב-26 באפריל 1970) הוא עיתונאי, מבקר קולנוע, מנחה טלוויזיה ושדר רדיו ישראלי.
פינטו גדל בבני ברק במשפחה חרדית בת שבעה ילדים אשר עלתה לישראל מאלג'יריה.
למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב.
בנעוריו יצא בשאלה ושירת בצה"ל בחיל הנדסה קרבית ובחיל הקשר.
לאחר שחרורו למד פינטו תקשורת בבית הספר לעיתונאות "כותרת" ובסיום לימודיו עבד כעיתונאי במשך שלוש שנים במערכת עיתון "אנשים".
לאחר מכן שימש במשך למעלה מעשור ככתב הקולנוע וככתב תרבות בעיתון "הארץ".
בנוסף שימש בעבר כמבקר קולנוע בעיתון "גלובס".
היה הישראלי הראשון שהוזמן לשמש כשופט בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטורינו ב-2006.
בשנת 2009 השתתף פינטו בעונה השנייה של תוכנית הריאליטי האח הגדול, והגיע למקום החמישי בגמר התוכנית.
אחר כך חשף כי, במסגרת התוכנית, הוא ואחרים קיבלו כדורים פסיכיאטריים.
פינטו הוא הומוסקסואל וחלק ניכר מעשייתו התקשורתית המאוחרת עוסקת בפן זה של חייו.
בשנת 2006 הוביל מאבק ציבורי כנגד החלטת מד"א שלא להשתמש בתרומות דם של הומוסקסואלים.
ביוני 2012 הנחה את מצעד הגאווה בתל אביב, ששודר בערוץ 24.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו הראשון "מפורסם" בהוצאת ידיעות אחרונות.
בשנת 2022 יצא לאור ספרו השני, "מיומנה של אישה מתה", בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
פינטו שימש בעבר כמנחה בתוכנית הקולנוע "טלסינמה".
ב-2010 הנחה את התוכנית "שבת שלום עם גואל פינטו".
מדצמבר 2010 עד מרץ 2011 שימש כמנחה בתוכנית "שלום האח הגדול", ששודרה בערוץ 2 וסיקרה את העונה השלישית של האח הגדול.
פינטו הגיש את שתי העונות הראשונות של תוכנית האינטרנט "אחי נדבר בבית", ששודרה במאקו ובה ניהלו המשתתפים שיחות שסיקרו את תוכנית האח הגדול.
בעונה הראשונה (דצמבר 2010 עד מרץ 2011) השתתף פינטו בתוכנית יחד עם אלירז שדה וזוהר ישראל, ואילו בעונה השנייה (ינואר עד אפריל 2012) החליפה ליהיא גרינר את שדה.
מאפריל 2011 עד ינואר 2012 היה פינטו חבר בפאנל התוכנית "דיבור ישיר", ששודרה בערוץ 2 בהשתתפות מנחם בן, רן שריג, שי גולדן ואלירז שדה.
ממאי 2014 עד יוני 2015 השתתף בעוד שתי עונות נוספות של התוכנית בהנחייתו של פינטו ובהשתתפותם של אנשי בידור ותרבות נוספים.
ב-2017 הגיש לסירוגין את התוכנית "חמש מקורי" בערוץ כאן 11, לצדה של ענת קורול-גורדון.
במאי 2017 החל לשדר תוכנית תרבות רדיו יומית בשם "גם כן תרבות" ב"כאן תרבות" ופינת תרבות ברשת כאן ב' בתאגיד השידור הישראלי.
בסמוך לעליית העונה השלישית של האח הגדול הנחה פינטו סרט תיעודי על האנשים שמאחורי תוכניות הריאליטי.
בסוף 2010 עלה לאקרנים ושודר בערוץ 8 סרט תיעודי על נעוריו בשם "אחד משבעה", העוסק בחזרתו בשאלה ויציאתו מהארון, אותו ביים פינטו במשך שלוש שנים בחסות חברת HOT.
הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל FIPA בצרפת.
גואם משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סיאול (1988).
אף שגואם היא שטח חסות של ארצות הברית, יש לה ועד אולימפי עצמאי המנהל בנפרד את ענייניו, ללא תלות בוועד האולימפי האמריקני.
זאת בדומה לשטחי חסות אמריקאיים אחרים - איי הבתולה, סמואה האמריקנית ופוארטו ריקו.
היא השתתפה גם באולימפיאדת חורף אחת, אולימפיאדת קלגרי (1988), בה ייצג אותה הביאתלט האמריקאי ג'אד בנקרט.
הישגיהם של הספורטאים הגואמים במשחקים היו סמליים בעיקרם, ואיש מהם לא זכה במדליה אולימפית, ואף לא התקרב לכך.
גואל לויצקי (2 בנובמבר 1917 – 6 במרץ 2009) היה מאנשי הש"י וממפקדי "ההגנה", ממייסדי קיבוץ אלונים ו"מוכתר" הקיבוץ.
התפרסם כשגילה את זהות רוצחו של אלכסנדר זייד.
לויצקי נולד בישראל לאליהו לויצקי ולשרה, בתו של דוד קושניר.
בשנות ה-30 התגייס ליחידת הנוטרים שהוקמה להגן על יישובי עמק יזרעאל.
בשנת 1938 היה ממקימי קיבוץ אלונים שבעמק יזרעאל.
באותה תקופה הכיר את אשתו, שרה לבית טומרקין, שעלתה לארץ בעליית הנוער מגרמניה.
במשך שנים שימש 'מוכתר' הקיבוץ.
שירת ב"הגנה" והיה מאנשי הש"י.
כשהוקם הפלמ"ח התגייס לשורותיו ושירת בפלוגה א', תחת פיקודו של יגאל אלון.
יחד עם יצחק חנקין פעל לויצקי לגילוי זהותו של רוצחו של אלכסנדר זייד, אותו הכיר מקרוב.
לויצקי קיבל את אישורו של יגאל אלון למשימה.
הוא הגיע לנערה בדואית בשם שינארה, שהייתה משבטו של הרוצח, ולאחר שדובב אותה, היא גילתה לו את זהותו של הרוצח, קאסם אל-טבאש.
בית הדין של "ההגנה" דן את אל-טבאש למוות והוא נורה בידי חנקין.
לקראת מלחמת העצמאות מונה לויצקי למפקד גזרת חבל סדום של "ההגנה".
גרשון ריטוב, מפקד העיר התחתית בחיפה היה אמור להחליף אותו, אך נפצע קשה בפיצוץ מכונית תופת והחילוף בוטל.
ב-18 באפריל 1948 הפסיקו הבריטים ללוות שיירות מירושלים אל מפעל האשלג בצפון ים המלח.
מאז תחילת מלחמת העצמאות ניהל מייסד ומנהל המפעל, משה נובומייסקי, מגעים עם המלך עבדאללה וגורמים ירדניים אחרים לשמור על מפעלי חברת האשלג ולהוציאם ממעגל המלחמה.
אולם ב-17 במאי הוחתמו שני נציגים, של המפעל ושל "ההגנה", על הסכם שמסר את מפעלי חברת האשלג לחסות ירדנית.
לויצקי לא קיבל את ההסכם והודיע על כוונתו להילחם על סדום.
ב-29 באפריל 1948 קיבלו כל הפועלים בסדום הודעות פיטורים, שעמדו להיכנס לתוקפן עם סיום המנדט הבריטי, ב-14 במאי.
אנשי מועצת הפועלים, ובהם יהודה אלמוג, באו במשלחת אל גואל לויצקי, הניחו את נשקם לפניו ואמרו כי אינם רוצים להגן על המפעל שממנו פוטרו.
לויצקי כינס אספה כללית והודיע כי מעתה אין זה "המפעל של נובומייסקי", אלא עמדה אסטרטגית חשובה.
דבריו שכנעו את האנשים ליטול את נשקם ולצאת למילוי תפקידיהם.
ב-9 ביולי החליף אמנון זעיר את גואל לויצקי.
בהמשך המלחמה הוצב לויצקי בחטיבת עודד (חטיבה 9) כמפקד גדוד 91.
לאחר קום המדינה שימש לויצקי כמפקד הצבאי של אזור המשולש, ומאוחר יותר הממונה על המגזר הערבי במס ההכנסה וסגן נציב מס ההכנסה .
למד מנהל ציבורי באוניברסיטת חיפה .
עם הפילוג בקיבוץ המאוחד, משפחת לויצקי יחד עם 15 משפחות נוספות נאלצו לעזוב את קיבוץ אלונים .
גואל ואשתו שרה עברו לקריית טבעון הסמוכה, שם קיבלו חלקת אדמה והיו ממייסדי עמותת שיכון אלה .
שרה נפטרה ב-12 במאי 1990 והובאה למנוחות בבית העלמין בקריית טבעון .
גואל נפטר ב-7 במרץ 2009 והובא למנוחות לצידה.
הם היו אבות לשני בנים: עמי ועופר.
גוּאַלֶגוּאַיְצ'וּ (בספרדית: Gualeguaychú) היא עיר בפרובינציית אנטרה ריוס בארגנטינה.
גואלגואיצ'ו שוכנת על גדות נהר גואלגואיצ'ו, יובל של נהר אורוגוואי, במרחק 25 קילומטרים מהגבול של ארגנטינה עם אורוגוואי ובמרחק של 230 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
לפני בואם של הספרדים לאזור היו בו התיישבויות ילידיות.
הספרדים התחילו להקים באזור התיישבויות במאה ה-17 והם נלחמו ודחקו את הילידים.
ב-1782 חואן חוסה דה ורטיס אי סלסדו, המשנה למלך של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, רצה להגביר את הנוכחות הספרדית באזור, והטיל על תומאס דה רוקמורה לרכז אנשים מכפרים באזור ליישובים גדולים יותר.
אחד היישובים שנוסדו על ידי רוקמורה היה סן חוסף דה גואלגואיצ'ו (שם אשר קוצר בהמשך לגואלגואיצ'ו) ב-18 באוקטובר 1783. כעבור זמן קצר רוקמורה ראה שהמיקום המקורי של גואלגואיצ'ו היה מועד לשיטפונות, הוא העביר אותו צפונה.
בעשרות השנים הראשונות לקיומה של ארגנטינה, החל מ-1810, המצב הפוליטי בה לא היה יציב ומספר פעמים צבאות של הצדדים השונים במאבקים הפנימיים עברו בגואלגואיצ'ו.
ב-1845 גואלגואיצ'ו נבזזה על ידי חיילים אורוגוואים בפיקודו של ג'וזפה גריבלדי.
ב-4 בנובמבר 1851 מושל פרובינציית אנטרה ריוס חוסטו חוסה דה אורקיסה העניק לגואלגואיצ'ו מעמד של עיר.
בשנים שלאחר מכן הייתה הגירה אירופאית גדולה לעיר, והיא המשיכה לגדול במשך שארית המאה ה-19 ובמאה ה-20.
בתחילת המאה ה-21 הייתה תוכנית להקמת מפעל לייצור נייר בפראי בנטוס, עיר אורוגוואית ששוכנת על גדות נהר אורוגוואי ומקושרת לאזור אנטרה ריוס בגשר ליברטדור חנרל סן מרטין.
תושבי גואלגואיצ'ו חששו שהמפעל החדש יזהם את הנהר ואת העיר וניסו למנוע את הקמתו, גם על ידי חסימת מעברי הגבול באזור עם אורוגוואי.
הדבר הגיע עד לרמה של סכסוך בין אורוגוואי וארגנטינה ואף הגיע לבית הדין הבינלאומי לצדק.
הסכסוך הסתיים ב-2010 כאשר נשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר ונשיא אורוגוואי חוסה מוחיקה חתמו על הסכם שקבע שתוקם ועדת תיאום דו-לאומית שתפקח על הנעשה בנהר.
כלכלת גואלגואיצ'ו מתבססת בעיקר על חקלאות, הכוללת בעיקר גידול סויה, תעשייה ותיירות.
גואלגואי (בספרדית: Gualeguay) היא עיר בפרובינציית אנטרה ריוס, כ-226 ק"מ מבירת הפרובינציה פרנה וכ-234 ק"מ מבואנוס איירס.
העיר נוסדה ב-19 במרץ 1783, בידי תומאס דה רוקמורה שליח המשנה למלך של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, חואן חוסה דה ורטיס אי סלסדו.
דה רוקמורה ייסד גם את קונספסיון דל אורוגוואי ואת גואלגואיצ'ו ומי שהעניק לפרובינציה את שמה.
בתחילה נקראה העיר על שמו של אנטוניוס מפדובה, "סן אנטוניו דה גואלגואי" והתגוררו בה כ-150 תושבים.
העיר שוכנת על גדות נהר גואלגואי (אשר על שמו היא נקראת) ובקרבתה נמצא נמל פוארטו רואיס, הקרוי על שם פדרו ודומינגו רואיס שהתיישבו במקום.
במשך תקופה היה זה הנמל השלישי בגודלו בפרובינציה ושימש כנמל בינלאומי.
אולם גובה המים הנמוך גרם לירידת קרנו של הנמל ושל העיירה שנבנתה בסמוך לו.
כיום הנמל והעיירה נמצאים בתחומיה של העיר והנמל משמש בעיקר לדיג.
מועדון הכדורגל גואנגג'ואו (במנדרינית: 广州足球俱乐部) היה מועדון כדורגל סיני מהעיר גואנגג'ואו, ששיחק בליגת העל הסינית.
המועדון היה בבעלותן של קבוצת עליבאבא וקבוצת אוורגראנד.
על פי פורבס, מועדון הכדורגל היה העשיר ביותר ברפובליקה העממית של סין עם שווי הכנסות של 282 מיליון דולר ורווח של 57 מיליון דולר בשנת 2015. עם זאת, קשיים פיננסיים וחוסר יכולת להחזיר חובות בהתאם לדרישות התאחדות הכדורגל הסינית הביאו לפירוק המועדון בינואר 2025.
המועדון הוקם בשנת 1954 כמועדון חובבים.
בשנת 1993 הפך למועדון מקצועני.
בשנת 2007 עלה המועדון לליגת העל הסינית לאחר 10 שנים בליגה השנייה.
בשנת 2009 המועדון נרכש על ידי קבוצת הנדל"ן אוורגראנד.
בשנת 2011 זכה המועדון באליפות הראשונה שלו והוא שמר על התואר גם בחמש השנים שלאחר מכן.
בשנת 2013 הפך המועדון למועדון הסיני הראשון שזכה בליגת האלופות האסיאתית.
הוא השתתף באליפות העולם לקבוצות כדורגל 2013 וסיים במקום הרביעי.
בשנת 2015 זכה המועדון שנית בליגת האלופות האסיאתית.
גואנאקאסטה (בספרדית: Guanacaste) הוא מחוז בקוסטה ריקה.
המחוז, הנמצא במערב קוסטה ריקה, גובל בניקרגואה בצפון, באלחואלה במערב, בפונטרנס, במפרץ ניקויה ובחלק נוסף של פונטרנס בדרום חצי האי ניקויה בדרום-מזרח ובאוקיינוס השקט בדרום ובמערב.
בתחומי המחוז נמצא אתר השימור גואנאקאסטה, אתר מורשת עולמית הכולל ארבעה פארקים לאומיים.
מבחינה מנהלית מחוז גואנאקאסטה מחולק ל-11 קנטונים.
גואל דרורי (נולד ב-24 בדצמבר 1948) הוא צלם, סופר ואמן רב תחומי.
היה מעורב בהקמת קריית האמנות בבאר שבע בשנות השבעים, ומקים הגלריה הראשונה לצילום בישראל.
גואל נולד בטהראן, כשמשפחתו עזבה את עיראק ועלתה לארץ ישראל דרך איראן.
הוא מתגורר בבאר שבע משנת 1950.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים במקיף א', בהם למד צילום אצל דוד אולמר, במגמת הצילום הראשונה בישראל, תחת ניהולה של פועה מנצ'ל, גויס ושרת שרות צבאי בתחום הצילום בחיל המודיעין עד לשחרורו מצה"ל.
משנת 1971 ניהל פרקטיקה פרטית בצילום טכני, צילום מדעי, תיעוד והוצאה לאור של אלבומי צילום במהלך השנים השלים לימודים והשתלמויות בתחום תקשורת ההמונים, קורסים שונים באגפא טכניקום-גרמניה.
כמו כן למד צילום באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" שני תחומים: "יחסי הגומלין בין האמנות והצילום", ו"הצילום כאמנות 1992".
גואל הוא אמן רב תחומי באומנויות ויזואליות, הוא הקים את הגלריה הראשונה לצילום בישראל, והציג עשרות תערוכות יחיד ברחבי הארץ ובעולם.
עסק בהוצאה לאור של אלבומי צילום רבים.
משנת 1974 ובמשך למעלה מ-44 שנים, לימד צילום בבתי ספר תיכוניים בבאר שבע, במכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי ובבית הספר ללימודי המשך של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במהלך שנות עבודתו בתיכון העירוני מקיף ו' בבאר שבע, הקים גואל את "המכללה לאומנויות המסך" וריכז את חטיבת לימודי טלוויזיה, צילום, קולנוע ותקשורת המונים בבית הספר.
ביום חמישי, ה-27 במאי 1979, ביקר בבאר שבע נשיא מצרים, אנואר א סאדאת.
גואל תיעד ביקור זה לכל אורכו על פי בקשתו של ראש העיר אליהו נאוי.
כל הצילומים מביקור זה שמורים בארכיונו.
הקים יחד עם זכריה לירז בשנות השבעים, את קריית האמנות של רחוב סמילנסקי שמשכה אליה אנשים רבים והייתה מקום הבילוי התרבותי המרכזי בבאר שבע.
עד לימים אלה, מתקיים בבאר שבע "פסטיבל סמילנסקי" על המסד אותו הניחו אנשי קריית האמנות.
בשנת 1985 היה בין מקימי "מועדון החמש" מועדון הרכב הקלאסי והאספנות בישראל, שמטרתו מיסוד מורשת הרכב העתיק והקלאסי.
בשנת 1994 הוזמן גואל יחד עם פרופ' ראובן יגיל, באמצעות שגריר ישראל שם, בנ"צ כרמל, על ידי סגן ראש ממשלת קזחסטן ושר המדע מר גאלים אבילסיטוב, וע"י מר בטשביץ מלס בבייף סגן שר המדע, לביקור כדי לייעץ בתחומי חינוך, תרבות, אמנות ותיירות.
לאחר הביקור שבו נקשרו קשרים אמיצים הופק הסרט "יומן מסע" ונולד הרעיון לפרויקט "דרך המשי הגדולה".
בשנת 1996 יצא שוב עם פרופ' ראובן יגיל למסע תיעוד וייעוץ בתקשורת לנשיא חבל טיגריי, באתיופיה הנשיא אטו גבריאייל על פי הזמנת ה-G.T.Z.
ב-2005 השתתף בכנס בפריז - והיה שותף לפרויקט "חינוך לשלום" עם בתי ספר: מוריס רוול, פריז צרפת, אל-סמוך בית לחם פלסטין ומקיף ו' באר שבע ישראל.
במסגרת הפרויקט הפיק טרילוגיה קולנועית על דמות האשה בכל חברה-שותפה לפרויקט על ידי תלמידי בתי הספר המשתתפים.
השתתף באופן פעיל בהפקות קולנוע וטלוויזיה במסגרות שונות כיועץ ובתפקידי הפקה שונים.
במקביל לעבודתו החינוכית, היה הבעלים של מועדון התיאטרון "הסמטה" ושל מועדון הקולנוע "צ'פלין" שהיו מרכז הבילוי בעיר.
לאחר קבלת העיטור "יקיר העיר באר שבע" הקים את פורום יקירי העיר והוא משמש כיו"ר הנהלת הפורום.
הקים את עמותת "צלמנייה" (העמותה לצילום ותיעוד מורשת באר שבע).
נכון לשנת -2014, עמותת צלמנייה- העמותה לצילום ותיעוד מורשת באר שבע התחילה להקים בית ייעודי שישמש כמרכז בין לאומי לאמנויות הצילום והנקרא "צלמנייה- המרכז הבינלאומי לאמנויות הצילום".
המקום נחנך בשנת 2022. בין השאר, המרכז מכיל בתוכו גלריה לצילום, מוזיאון למצלמות עתיקות עם סיפורן הייחודי, ארכיון העיר באר שבע, בית ספר לצילום ועוד.
גואל מחזיק באחד מאוספי הצלמניות הגדולים בארץ, חלק מהאוסף מוצג במוזיאון.
בתחילת שנת 2018 נסע לבוסטון כדי להביא למוזיאון את אוסף המצלמות של התורם מישל זילברשטין, וכן את אוסף המצלמות של ג'וזי ויעקב אמסלם מצרפת.
תורמים רבים נוספים ממשיכים לתרום בנדיבות מצלמות וציוד צילום לאוסף ה"צלמנייה".
בשנת 2021, בזמן סגרי הקורונה, כתב ספר נוסף "פעם צילמתי-כאן נולדה עיר".
בספר 227 עמודים והוא מכיל 100 סיפורים מבאר שבע מיום הקמתה על ידי העות'מאנים ועד ימים אלה.
ספר זה מצטרף לאלבומי צילום, ביניהם: אלבום באר שבע 25 שנים, אלבום דימונה, ספר לצליינים בבית-לחם, השנתונים הכלכליים לנגב, מטמון, וספרים נוספים.
בשנת 2023, גואל חזר לתפקיד ישן שמילא והוא שוב עומר בראש ועדת באר שבע לשימור כחלק מהמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
במסגרת התפקיד הקים מיצב למעברות באר שבע במקום בו עמדה מעברה א', מעברת האהלים הראשונה של העיר.
כיום גואל משמש כאוצר הראשי והמנהל האמנותי והפדגוגי של ה"צלמנייה".
כאוצר הצלמנייה הוא הציג את תערוכתו "באר שבע -שנות השבעים" וכן את תערוכתה של אולגה מוקשב "לידה מחדש", ואת "7 מבטים" תערוכת קבוצת הצילום B7.
נשוי לאילנה לבית בקוש, אב לשניים, בן דרורי העובד ברשות הטבע והגנים והמלחין צח דרורי.
נכון ל-2017, מתגורר ברחוב סמילנסקי, במתחם קריית האמנות, בעיר העתיקה בבאר שבע.
מועדון כדורגל גואנגג'ואו סיטי (בסינית: 广州富力; בסינית מסורתית: 廣州富力; בפין-יין: Guǎngzhōu Fùlì) היה מועדון כדורגל סיני ששיחק בליגת העל הסינית מהעיר גואנגג'ואו.
האצטדיון הביתי היה אצטדיון יושיושאן בעל קיבולת ישיבה של 18,000 מקומות.
הבעלים של המועדון היו חברת פיתוח הנדל"ן הסינית "R&F Properties", שקנתה את המועדון ב-25 ביוני 2011, ושינתה את שמו של המועדון ל"גואנגג'ואו R&F", קיצור של עושר (Rich) וכח (Force).
החל מדצמבר 2020 שונה שם המועדון ל"מועדון הכדורגל גואנגג'ואו סיטי" (Guangzhou City F.C.) בעקבות חוקי פדרציית הכדורגל של סין, האוסרת על שימוש מסחרי בשם המועדון.
המועדון הוקם במקור בשנת 1986, בעיר שן-יאנג בשם שן-יאנג גינדה.
הקבוצה שיחקה באצטדיון ווליחה שבו 55,000 מושבים, עד שעברה לעיר צ'אנגשה בשנת 2007, שם שיחקה באצטדיון חלונג.
כאשר חברת ציוד הספורט האמריקאית MAZAMBA השתלטה על המועדון ב-2010 הם העבירו את המועדון לעיר שנג'ן בפברואר 2011. עם זאת, הבעלות שלהם הייתה קצרה מאוד, וביוני 2011 חברת הנדל"ן הסינית "גואנגג'ואו R&F" קנתה את המועדון והעבירה אותו לעיר גואנגג'ואו.
העונה המוצלחת ביותר של המועדון הייתה עונת 2014, כשהקבוצה סיימה במקום השלישי בליגה והעפילה לליגת האלופות האסיאתית.
בעונת 2015 סיימה הקבוצה במקום הארבעה-עשר בליגת העל הסינית.
בעונת 2016 סיימה הקבוצה במקום השישי בליגת העל הסינית, בעונת הבכורה של ערן זהבי במועדון, קפטן נבחרת ישראל.
בעונת 2017 סיימה הקבוצה במקום החמישי בליגת העל הסינית כשזהבי מסיים כמלך השערים, גם היה לשחקן היחידי שכבש בליגה באותה עונה רביעייה במשחק אחד, וזכה בפרס "שחקן השנה" ובפרס "נעל הזהב".
זהבי המשיך לכבוש גם בשתי עונות הבאות וסיים כסגן מלך השערים (2018) וכמלך השערים (2019), אך הקבוצה ירדה בדירוג וסיימה במקומות ה-10 וה-12, בהתאמה.
גואם משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מגואם לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
המשלחת הראשונה של גואם למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
ההשתתפות של המשלחת באולימפיאדת נוער זו הייתה סמלית.
המשלחת הגיעה למקומות האחרונים בענפי האתלטיקה וההיאבקות.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה גואם עד כה.
המשלחת מנתה שמונה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפים.
המשלחת הגיעה להישגים כשנבחרת הבנות בכדורסל העפילה משלב הבתים.
בענף הגולף הגיעה המשלחת למקום ה-13 בתחרות הבנים.
כמו כן, המשלחת השתתפה לראשונה בתחרות בענף הג'ודו בה סיימה במקום האחרון.
גואלונג (שם מדעי: Guanlong; בסינית: 冠龍; פירוש שמו: "דרקון מעוטר") הוא סוג של דינוזאורים ממשפחת הפרוצרטוזאוריים, שחי בתקופת היורה מלפני 160 מיליון שנה, ממנו נתגלו שני מאובנים בסין, אחד של צעיר ואחד של בוגר.
דינוזאור זה נחשב לחוליה מקשרת לאבותיו של הטירנוזאורוס רקס האימתני.
אורכו של יצור זה הגיע לשלושה מטרים ודמה לדינוזאור שנקבר באותו אזור - דילונג.
הוא צויד בשלוש אצבעות ארוכות שהיו גדולות בהרבה מזרועות הטירנוזאורוס והייתה לו קסדה גדולה על ראשו שלא ברורה מטרתה, אך אולי שימשה לתצוגות חיזור ודמתה לקסדת הדילופוזאורוס.
משערים כי היו לו גם נוצות.
היו לו לסתות ארוכות והוא היה מסוגל לרדוף במהירות אחרי טרפו עם רגליו הארוכות.
יצור זה כנראה ניזון בחבורות מטרף קטן אותו תפס עם רגליו או שיניו החדות.
דינוזאור זה הופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים ובמשחק עולם היורה: המשחק.
גואלדו טדינו (באיטלקית: Gualdo Tadino בלטינית: Tadinum) היא קומונה ועיר עתיקה במחוז פרוג'ה בצפון-מזרח אומבריה, במרכז איטליה.
בעיירה כ-15,000 תושבים והיא ממוקמת במורדות המערביים של הר פנה שבהרי האפנינים.
העיר נמצאת 47 ק"מ צפונית-מערבית לפרוג'ה.
לגואלדו יש היסטוריה ארוכה ובמקור הייתה עיירה אומבריאנית שנודעה בשם טרסינה Tarsina.
היא נכבשה על ידי הרומאים ב-266 לפנה"ס.
העיירה הייתה תחנה על דרך ויה פלמיניה ונקראה על ידי הרומאים טדינום (Tadinum).
בשנת 217 לפני הספירה נהרסה על ידי חילות חניבעל.
הרס דומה נגרם גם בשנת 47 לפנה"ס על ידי יוליוס קיסר וב-410 לספירה על ידי אלריק מלך הוויזיגותים.
ב-552 לספירה, הביס המצביא הביזנטי נרסס את מנהיג האוסטרוגותים המלך טוטילה, במה שמכונה כיום קרב טגינאה, שסלל את הדרך לכיבוש איטליה כולה על ידי הביזנטים (כיבוש שהחזיק מעמד 13 שנים בלבד).
מיקומו המדויק של שדה הקרב אינו ידוע, אבל מקובל על מרבית החוקרים כי הוא נמצא ממערב לעיר, במישור המכונה "טאינו".
סברה זו קיבלה אישוש בשנת 2004.
העיר העתיקה שרדה מלחמה זו, אך נהרסה 400 שנים מאוחר יותר, בשנת 966, על ידי קיסר האימפריה הרומית הקדושה אוטו השלישי.
היא נבנתה מחדש אך נהרסה פעם נוספת בשריפה בשנת 1237. לאחריה, נבנתה העיר מחדש בפקודת הקיסר פרידריך השני בשנת 1239.
מצודת פלאה (Rocca Flea), מצודה מהמאה ה-12 השולטת על העיר ונמצאת במזרחה.
מהווה כיום את המבנה ההיסטורי הבולט בעיר.
כנסיית סן פרנצ'סקו (Chiesa Monumentale di San Francesco), כנסייה מהמאה ה-13, ובה פרסקאות מהמאה ה-15, מעשה ידיו של מטאו דה גואלדו .
כנסיית סנטה קיארה (Chiesa di Santa Chiara) (המאה ה-13).
קתדרלת גואלדו טדינו (Duomo di Gualdo Tadino), עם מזרקה חיצונית המיוחסת לאנטוניו דה סנגאלו האב (המאה ה-16).
הגלריה העירונית, הכוללת עבודות של מטאו דה גואלדו ואחרים.
העיר הייתה מפורסמת בימי הביניים בייצור כלי קרמיקה ומיוליקה.
בסוף המאה ה-20, חודשה תעשיית הקרמיקה והעיירה משמשת מרכז חשוב לייצור תעשייתי של קרמיקה ושל אביזרי אמבטיה.
באזור העיר יש מעין המשמש לייצור מים מינרלים על ידי חברת "רוקטה" (Rocchetta) שהיא החברה המובילה באיטליה במכירת מים מוגזים.
החברה הגיעה לגואלדו טדינו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. כעשור לאחר הגעתה החלה התנגדות של תושבי המקום להמשך פעילות החברה ולשאיבת מי המעיינות באזור על ידה בטענה של ניצול חסר הבחנה של מי האזור.
התושבים נתמכים על ידי ארגוני שמירת הסביבה הקוראים למדיניות בת קיימא בכל הנוגע לשמירה על מקורות מים.
בחלקה המערבי של העיירה יש תחנת רכבת שהיא חלק מהקו המחבר את אנקונה לרומא.
זמן הנסיעה לאנקונה הוא כ-1:45 שעות ולרומא כשעתיים.
העיירה נמצאת בקצהו הצפון-מזרחי של הכביש המדינתי SS 444 , שאורכו 33 ק"מ ובקצהו השני נמצאת אסיזי.
גואמו (בספרדית: Guamo) היא עיירה שנמצאת במחוז טולימה שבקולומביה.
גואמו נמצאת כ-99 ק"מ מעיר הבירה בוגוטה וכ-38 ק"מ מבירת המחוז איבגה .
בנוסף, העיירה ממוקמת ליד הנהר לואיסה (בשוודית).
החודש הכי חם הוא ספטמבר (28 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,594 מילימטרים בשנה.
חודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (241 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (56 מ"מ גשם).
העיירה ממוקמת ליד הכבישים 36 ו-45. בנוסף, בעיירה יש מספר רב של תחנות דלק, סניפי רחיצת רכב ומוסכים.
בעיירה יש בית קברות, בית חולים ומספר רב של בתי מרקחת, פארקים, כנסיות, בתי מלון, סופרמרקטים, בתי קפה, מסעדות וברים.
קיסר סין גואנג שׂו (בסינית מסורתית: 光緒帝; 11 באוגוסט 1871 – 14 בנובמבר 1908) היה התשיעי במניין קיסרי שושלת צ'ינג.
שמו הפרטי שניתן לו בלידתו היה דזאי-טיאן.
בתקופת שלטונו 1875–1908 נעשתה רפורמת מאה הימים ופרץ מרד הבוקסרים.
דזאי-טיאן היה בנם של הנסיך הקיסרי צ'ון ואשתו יהאנארה וואנזן, אחותה של הקיסרית האלמנה צה שי אשר הייתה בעלת עוצמה בשלטון הקיסרות.
ב-12 בינואר 1875 נפטר הקיסר טונג-ג'ה בגיל 18, ולא הותיר אחריו יורש.
רבים בשלטון הקיסרי רצו לשנות את שיטת הירושה לפיה המינוי עובר מאב לילד, אבל צה שי הציעה לשים את גואנג שו' (אחיינה) בכס.
מכיוון שהיה דזאי-טיאן צעיר מילדים אחרים שהיו מועמדים לכס, השבט הקיסרי הסכים להכתירו לשליט.
דזאי-טיאן הוכרז כיורש של דודו הגדול הקיסר שיאנפנג, במקום יורשו של בן דודו הגדול הקיסר טונג-ג'ה, למען שמירה על חוק הדור-אחר-דור הקיסרי.
בגיל ארבע קיבל את הכס ואת השם הקיסרי "גואנג שו'", כאשר הכוח בפועל היה של הקיסרית האלמנה שיאן והקיסרית האלמנה צה שי.
החל משנת 1876 למד הקיסר גואנג שו' אצל וונג טונגה, שהיה מעורב גם בהתפתחותו ובלימודיו של הקיסר הקודם טונג-ג'ה (ובכל זאת איכשהו הצליח להיגמל מכל ההאשמות האפשריות לאחר מות הקיסר הקודם בגיל צעיר (19)).
וונג לימד את הקיסר גואנג שו' את החובה של אדיקות וציות כלפי הקיסרית האלמנה צה שי והקיסרית האלמנה שיאן.
בשנת 1881, כשסו היה בן תשע, נפטרה הקיסרית האלמנה שיאן במפתיע, והותירה את הקיסרית האלמנה צה שי כיורשת העצר היחידה לילד.
ביומנו של וונג באותם ימים, על פי הדיווחים, נכתב כי לגואנג שו' היו עיניים נפוחות, הריכוז שלו היה ירוד והוא חיפש נחמה אצל וונג.
וונג הזכיר ביומנו כי צה שי היא שסבלה ממחלות כרונית לאורך השנים ולא שיאן.
בתקופה זו הסריסים הקיסריים ניצלו את השפעתם על הקיסר הצעיר.
על פי הדיווחים, הקיסר של גואנג שו' החל לאסוף קהל נאמן סביבו כאקט להבעת סמכותו.
בין קיסר עצמאי למשנה לעוצרת
בשנת 1887, קיסר גואנג שו' היה מבוגר דיו כדי להתחיל לשלוט בזכות עצמו על הקיסרות.
בשנה שקדמה מספר חצרנים, בהם מורהו וונג, עתרו לקיסרית האלמנה צה שי לדחות את פרישתה מהעוצמה.
למרות הסכמתה של צה שי להישאר כעוצרת קיסרית, עד 1886 הקיסר גואנג שו' החל לכתוב הערות על אנדרטאות הכס.
באביב 1887 הוא השתתף בטקס חריש השטח הראשון שלו, ובסוף השנה החל לשלוט באופן מלא אך תחת פיקוחה של צה שי.
בפברואר 1889, לקראת פרישתה של צה שי, נישא קיסר גואנג שו'.
צה שי בחרה את אחייניתה ג'ינגפן להיות קיסרית.
היא נודעה מאוחר יותר כקיסרית לונגיו.
היא גם בחרה בזוג אחיות, ג'ין וז'אן, להיות פילגשות הקיסר.
בכל הקשור לפילגשים הקיסר לא הראה עניין ולכן הוא שחרר את האחיות זמן קצר אחר כך.
בשבוע שלאחר מכן, כשנישא קיסר גואנג שו', פרשה צה שי מהעוצרות.
גם לאחר שהחל שלטונו הרשמי של הקיסר גואנג שו', הקיסרית האלמנה צה שי המשיכה להשפיע על החלטותיו ומעשיו.
וונג ציין כי בעוד הקיסר דאג לענייני המדינה ביום-יום, במקרים קשים יותר ביקשו הקיסר והמועצה הגדולה את עצתה של צה.
הקיסר נסע לא פעם לארמון הקיץ כדי לחלוק כבוד לדודתו ולשוחח עמה עם ענייני המדינה.
במרץ 1891 קיבל קיסר גואנג שו' את שרי החוץ לסין בפני קהל ב"ביתן האור הסגול ", במה שהוא כיום חלק מז'ונגננאהי, משהו שעשה גם קודמו הקיסר טונג-ג'ה בשנת 1873. באותו קיץ, בלחץ המעצמות הזרות ובתגובה למרידות בעמק נהר היאנגצה (שכוונו למיסיונרים נוצריים) הוציא הקיסר צו להגנת הנוצרים בתוך המדינה.
ככל שגדל נראה שראה חשיבות בצורך בחסינות והגנה.
ב-1892 ניסה ליישם סדרת צעדים דרקוניים להפחתת ההוצאות על ידי חלוקת משק הבית הקיסרי.
היה זה רק ניצחון חלקי, מכיוון שאישר הוצאות גבוהות יותר ממה שהיה רוצה לענות על צרכיה של צה שי.
בשנת 1894 פרצה מלחמת סין-יפן הראשונה.
במהלך המלחמה, אף על פי שקיסר גואנג שו' היה סמכות השליט הריבוני של אימפריית צ'ינג, לעיתים קרובות התעלמו ממנו גורמים רשמיים ושלחו את אנדרטאותיהם לצה שי לאישורה.
כך נוצרו שתי קבוצות של תזכירי מועצה גדולה, האחת עבור הקיסר והשנייה עבור הצעותיה של הקיסרית.
הדבר נמשך עד שלא היה נחוץ יותר עקב האירועים בסתיו 1898 (רפורמת מאה הימים).
החתימה על הסכם שימונוסקי ב-17 באפריל 1895 סיימה את המלחמה בניצחון של יפן.
סין הכירה בעצמאותה של קוריאה, ומסרה לידי יפן את חצי האי ליאדונג, את טאיוואן ואת איי פנגחו.
בנוסף, התחייבה סין לשלם ליפן פיצויים ולחתום על הסכם סחר שאיפשר לספינות יפניות לפעול בנהר היאנגצה.
הקיסר וממשלת צ'ינג התמודדו עם השפלה נוספת בסוף 1897, כשהאימפריה הגרמנית השתמשה ברציחת שני כמרים במחוז שנדונג כתירוץ לכיבוש מפרץ ג'יאוז'ואו, מה שגרם ל"מרוץ אחר ויתורים" מצד מעצמות זרות אחרות.
בעקבות התבוסה במלחמה האמין הקיסר גואנג שו' כי למידה ממונרכיות חוקתיות כמו יפן, האימפריה של צ'ינג תתחזק יותר פוליטית וכלכלית.
ביוני 1898 החל הקיסר את הרפורמה, שכוונה לשורה של שינויים פוליטיים, משפטיים וחברתיים גורפים.
במשך זמן קצר, לאחר פרישתה כביכול של צה שי הוציא קיסר גואנג שו' הוראות להגנה על מספר עצום של רפורמות מודרניזציה מרחיקות לכת בעזרת גורמים מתקדמים יותר בשלטון.
השינויים נעו בין תשתית לתעשייה ומערכת הממשל האזרחית.
קיסר הוציא צווים שאפשרו הקמת אוניברסיטה מודרנית בבייג'ינג, הקמת מסילת לואן ומערכת תקציבים הדומה לזו של ממשלות המערב.
המטרה הייתה להפוך את סין לאימפריה חוקתית מודרנית, אך עדיין במסגרת המסורתית, כמו עם שיקום רסטורציית מייג'י של יפן.
הרפורמות היו פתאומיות מדי עבור סין שעדיין הייתה תחת השפעה נאו-קונפוצינית משמעותית וגורמים אחרים בתרבות המסורתית, וגם הביאו לסכסוך עם צה שי, שעדיין החזיקה בכוח אמיתי.
גורמים רשמיים רבים, שנחשבו חסרי תועלת ופוטרו על ידי קיסר גואנג שו', התחננו בפניה לעזרה.
צה שי לא עשתה דבר כדי למנוע את רפורמת מאה הימים, היא הבינה שהדרך היחידה להבטיח את בסיס הכוח שלה הייתה בצוע הפיכה צבאית.
לקיסר גואנג שו' נודע על התוכנית, ולכן ביקש מיועץ פרו-רפורמי קאנג יונגווי ובני בריתו הרפורמיסטיים לתכנן את הצלתו.
הם החליטו להשתמש בעזרתו של גנרל יואן שה קאי, שהיה בעל צבא מודרני, שכלל רק 6,000 איש.
צה שי הסתמכה על צבאו של גנרל רונגלו בטיינג'ין.
לרונגלו היה גם בעל ברית, הגנרל דונג פוקסיאנג, שפיקד על 10,000 חיילים מוסלמים, כולל גנרלים כמו מא פוקסיאנג ומו-פולו, שהוצבו במטרופולין בייג'ינג, הם היו חמושים בירי נשק וארטילריה מתקדמים יותר, הם כולם צדדו בסיעה השמרנית של צה שי במהלך ההפיכה.
יום לפני שההפיכה הייתה אמורה להתקיים, יואן שה קאי בגד בקיסר וחשף את הכל בפני רונגלו.
זה זיכה את יואן שה קאי באמונה של צה שי, ובמעמד האויב לכל החיים של קיסר גואנג שו', ובהמשך גם של אחיו למחצה הצעיר של הקיסר, זייפנג.
לאחר חשיפת התוכנית נפגשו הקיסר והקיסרית האלמנה, הקיסר נסוג לביתן יינגטאי, ארמון על אגם שהוא כיום חלק ממתחם זונגונגנאי.
פרופסור להיסטוריה של טייוואן, מציע השקפה אלטרנטיבית: אולי הקיסר גואנג שו' הובל למלכודת על ידי הרפורמיסטים בהנהגת קאנג יונגווי.
לדעתו של ליי הונע על ידי המיסיונר הבריטי טימותי ריצ'רד וראש ממשלת יפן לשעבר, איטו הירובומי.
הם הסכימו למנות אותו לאחד מיועצי חוץ רבים.
שגריר בריטניה קלוד מקדונלד אמר כי הרפורמיסטים למעשה "פגעו" במודרניזציה של סין.
לדברי ליי, הדבר נודע לצה שי והיא החליטה לשים לזה סוף ולהציל את סין מלהיכנס לשליטה זרה ככל הנראה בידי יפן.
תחת מעצר בית מאז 1898
חובותיו של קיסר גואנג שו' אחרי 1898 הפכו מוגבלות למדי.
יש שטענו כי הקיסר הוצא מהשלטון למעשה כקיסר (אף על פי ששמר על התואר), אך שמר על מעמד מסוים.
הקיסר התבשר על ענייני המדינה, קרא אותם עם צה שי לפני קהל, והיה נוכח בטקסים, כשהוא יושב על שרפרף ליד שמאלה של צה שי שישבה על כס המלוכה.
הוא מילא את חובותיו הטקסיות, כמו הקרבת קורבנות במהלך טקסים, אך לא שלט לבדו שוב.
בשנת 1898, זמן קצר לאחר קריסת הרפורמה מאת הימים, החל בריאותו של הקיסר גואנג שו' להידרדר, מה שהניע את צה שי לקרוא לפוג'ון, בן דודתו של הקיסר, שנודע גם כנסיך דואן, כראש הבית היורש לקיסרות.
פוג'ון ואביו הודחו מתפקידיהם לאחר מרד הבוקסרים.
הקיסר שנחשש לבריאותו נבדק על ידי רופא מהלגיון הצרפתי ואובחן כחולה נפריטיס כרונית; באותה עת התגלה שהוא למעשה חסר אונים.
במהלך מרד הבוקסרים (שפרץ בסוף 1899) שהיה מרד עממי כנגד ההתערבות כנגד המעורבות המסחרית והפוליטית של המעצמות הזרות, ארצות המזרח, כולל יפן.
הקיסר גואנג שו' התנגד למרד כאמצעי להתמודדות עם פלישה זרה.
מכתבו לנשיא ארצות הברית, תיאודור רוזוולט, נשמר עדיין בארכיונים הממשלתיים של ארצות הברית.
בתגובה למרד נוצרה קואליציה בין-לאומית של המעצמות (רוסיה, יפן, ארצות הברית, בריטניה, צרפת ועוד), שצעדה 55 יום מהנמל לבייג'ינג והכניעה את המרד.
ב-14 באוגוסט 1900, קיסר גואנג שו', יחד עם צה שי, הקיסרית לונגיו וכמה פקידי בית משפט אחרים, ברחו מבייג'ינג כאשר כוחות ברית שמונה האומות צעדו על הבירה.
ארצות הברית מנעה את חלוקת סין בין המעצמות, והוטל על סין לשלם פיצויים.
כשחזר לבירה בינואר 1902, לאחר נסיגת המעצמות הזרות, הקדיש קיסר גואנג שו' את השנים הבאות לעבוד בארמונו המבודד עם שעונים, שהיו קסם ילדותו.
יש אומרים במאמץ להעביר את הזמן עד מותה של צה שי.
הוא גם קרא בהרחבה ובילה זמן ללמוד אנגלית מהעוזרת של צה שי, יו דלינג.
מערכת היחסים שלו עם הקיסרית לונגיו, אשתו (ובת דודתו) השתפרה במידה מסוימת.
הקיסר גואנג שו' נפטר ב-14 בנובמבר 1908, בן 37. מותו היה יום לפני מותה של צה שי.
קיימות כמה תיאוריות על מות הקיסר, אף אחת מהן לא התקבלה לחלוטין על ידי ההיסטוריונים.
התיאוריה השלטת היא שהורעל, אך לא ברור על ידי מי.
רוב ההיטוריונים נטו להאמין שצה שי עצמה הייתה חולה מאוד, הרעילה את קיסר גואנג שו' מכיוון שחששה שיהפוך את מדיניותה לאחר מותה.
אחרים חשבו שהקיסר בגואנג שו' הורעל על ידי יואן שה קאי, שידע שאם הקיסר יעלה לשלטון, הוא כנראה יוצא להורג בגין בגידה.
לא היו מקורות אמינים לגבי מי רצח את קיסר גואנג שו'.
ב-1911 נרצח סריס לשעבר של צה שי בשם לי ליאנינג, אולי על ידי יואן, וידוע כי רמז שהם קשרו קשר עם רצח הקיסר.
תאוריה זו הוצעה על ידי פויי בביוגרפיה שלו; הוא טען ששמע את זה מסריס זקן.
מהרישומים הרפואיים שנשמרו על ידי רופא הקיסר גואנג שו' עולה כי הקיסר סבל מ"כישופי כאב בטן אלימים", וכי פניו הפכו לכחולים - תסמינים אופייניים להרעלת ארסן.
כדי לְהָזֵם את השמועות שהקיסר הורעל, בית המשפט הקיסרי בצ'ינג הוציא מסמכים ותיעוד רופאים שהצביעו על כך שקיסר גואנג שו' נפטר מסיבות טבעיות, אך אלה לא הזימו את החשד.
ב-4 בנובמבר 2008, בדיקות משפטיות גילו שרמת הארסן בשרידיו של קיסר גואנג שו' הייתה גבוהה פי 2,000 מזו של אנשים רגילים.
מדענים הגיעו למסקנה כי ניתן היה להעניק את הרעל רק במנה גבוהה פעם אחת.
צ'יינה דיילי ציטטה היסטוריון בשם דאי יי, ששיער כי צה שי אולי ידעה על מותה הקרב ודאגה כי קיסר גואנג שו' ימשיך ברפורמות לאחר מותה.
צה שי בחרה כיורש את אחיינו פויי של הקיסר בן השנתיים, שלקח את השם המלכותי "שואנטונג".
אשת הקיסר של גואנג שו', הפכה לקיסרית האלמנה לונגיו.
היא שחתמה על הצו כעוצר יורד בשנת 1912 בעת מהפכת שינהאי, ובכך סיימה אלפיים שנות שלטון קיסרי בסין.
לונגיו נפטרה ללא ילדים ב-1913. לאחר מהפכת שינהאי בשנים 1911–1912 מימנה הרפובליקה הסינית בניית המאוזוליאום של קיסר גואנג שו' בקברי הצ'ינג המערביים.
הקבר נשדד במהלך מלחמת האזרחים הסינית והארמון התת-קרקעי (תא הקבורה) פתוח כעת לקהל הרחב.
גואייבסזאוריים (שם מדעי: Guaibasauridae) היא משפחת דינוזאורים דמויי זאורופודים שהתקיימה במשך הטריאס העליון של אמריקה הדרומית לפני 231.4 עד 208 מיליון שנה מזמננו.
הם התגלו בחפירות שונות בברזיל וארגנטינה.
המשפחה נקראה ב-1999 בידי החוקר חוסה בונפרטה, לאחר שתיאר את הסוג גואייבסזאורוס.
מיני המשפחה נחשבים לראשונים והקטנים שבקבוצה, ובמראם דומים לכמה מראשוני התרופודים הציידים כמו ההררזאוריים, שהתקיימו לצידם.
עם זאת הם כנראה היו אוכלי כל עם צוואר ארוך וזרועות ארוכות שאולי הפכו לגפיים קדמיות תומכות.
ככל הנראה הם היו דו-רגליים שהשתמשו בזנבם הארוך ליציבה.
הם היו קטנים יחסית ולא עלו על אורך 2 מטר לרבות הזנב.
קבוצה זו פרימיטיבית מאוד, וחלק מהסוגים כמו Chromogisaurus, Saturnalia, Panphagia ו-Pampadromaeus לעיתים נחשבים לחלק ממשפחות אחרות.
תת-המשפחה Saturnaliinae לעיתים נחשבת למשפחה עצמאית (Saturnaliidae).
כמו כן יש מחלוקת על הכללת הסוג Buriolestes במשפחה.
– ייתכן ששייך לראשוני התרופודים
– לעיתים מסווגת כמשפחה עצמאית
גואנגדונג הונגיואן סאות'רן טייגרס (בסינית מפושטת: 广东宏远华南虎) היא קבוצת כדורסל מדונגגוואן שבמחוז גואנגדונג בסין, המשחקת בליגת ה-CBA.
מאז שנת 2004 זכתה גואנגדונג ב-11 אליפויות ליגת ה-CBA – יותר מכל קבוצה אחרת בתולדות הליגה.
הקבוצה נוסדה בשנת 1993, בתור מועדון הכדורסל הפרטי (שאינו ממשלתי) הראשון אשר משתתף בליגה מקצוענית בסין.
כמו כן, פאנגיו וג'יאנליאן הם שני הקלעים המובילים בתולדות ליגת ה-CBA.
לאורך השנים שיחקו בקבוצה, לתקופות קצרות, שחקנים אמריקאים ותיקים אשר הצטיינו בעברם בליגת ה-NBA; מבין הבולטים שבהם, ניתן למנות את ארון ברוקס, עמנואל מודיאיי, קרלוס בוזר, מייקל ביזלי, סוני וימס ומרשון ברוקס.
גוּאֶלְף היא עיר בדרום מערב אונטריו, קנדה.
העיר ממוקמת כ־ מזרחית לקיצ'נר ו־ ממערב למרכז העיר טורונטו, במחוז וולינגטון.
העיר היא בירת מחוז וולינגטון, אך אינה תלויה בו מבחינה פוליטית.
גואלף יושבה בשנות ה-20 של המאה ה-19, על ידי ג'ון גאלט, שהיה המפקח הראשון של חברת קנדה בפרובינציית קנדה עילית.
הוא ביסס את מטה החברה ואת ביתו בקהילה.
האזור – שחלק גדול ממנו הפך למחוז וולינגטון – היה חלק מגוש הלטון, שמורת כתר עבור קונפדרציית ששת האומות האירוקיות.
גואלף היא בעלת היסטוריה עשירה, והיא מהווה אחד מהמרכזים האקדמיים העיקריים בפרובינציית אונטריו.
נכון ל-2023, גואלף היא העיר העשירית באוכלוסייתה באונטריו והשלישית בקצב הגידול בפרובינציה.
עמי האומות הראשונות התיישבו באזור של גואלף של ימינו כבר לפני 11,000 שנה.
לפני הקולוניזציה, האזור נחשב על ידי קהילות הילידים שמסביב כאזור "נייטרלי" והיה מיושב על ידי האומה הנייטרלית.
לפי אוניברסיטת גואלף, "האזור היה ביתה של קהילה בשם אטאוונדרון (Attawandaron) שגרה בבתים ארוכים מוקפים בשדות תירס".
רוב העם הזה, כ-4,000 איש, חי בכפר ליד מה שהוא כיום אזור באדנוך של פוסלינץ', ליד מוריסטון.
בשנת 1784, הכתר הבריטי רכש שטח אדמה, הכולל את גואלף של ימינו, מאנשי מיסיסוגה תמורת כ-1,180 ליש"ט.
ג'ון גאלט, המפקח הראשון של חברת קנדה, חברת פיתוח בריטית, בחר בגואלף כמטה של החברה.
הוא עיצב את העיירה מתוך מחשבה על מרכז עיר אירופאי, הכולל כיכרות, רחובות ראשיים רחבים ורחובות צדדיים צרים, שקיימים עד היום.
גאלט השתמש במערכת רחובות שתי וערב רדיאלית, בדומה לעיירות מתוכננות אחרות של התקופה כמו באפלו, ניו יורק, כדי למשוך מתיישבים וחקלאים לקנדה עילית.
השם Guelph מגיע, דרך Guelfo האיטלקית, מהמילה Welf בבווארית.
זהו התייחסות לבית וולף, כאות כבוד למלך ג'ורג' הרביעי - המלך הבריטי ששלט בזמן הקמת העיר - שמשפחתו, האנוברים, צאצאי הוולפים.
מסיבה זו העיר כונתה "העיר המלכותית".
השם ניתן לעיר חרף רצונם של מנהלי חברת קנדה לקרוא לעיר "גודריץ'", כי הוויקונט גודריץ' עזר להקים את החברה.
ג'ון גאלט בנה את "המנזר", אחד מבנייני הקהילה הראשונים והמשרד של חברת קנדה בגואלף.
מאוחר יותר היא הפכה לתחנת רכבת ולבסוף נהרסה.
לגאלט היה תפקיד מכריע באוכלוסיית אזור הורון של קנדה עילית.
עד 1827 נבנו 70 בתים, והועסק השוטר הראשון של העיירה.
שוק האיכרים של גואלף ומבשלת הבירה של ג'יימס הודג'רט הוקמו באותה שנה.
גואלף קיבלה מעמד של עיירה בשנת 1855 עם ג'ון סמית' כראש העירייה הראשון.
גידול האוכלוסייה היה איטי עד שב־1856 העיר חוברה אל , דבר אשר עודד את גידול האוכלוסייה ל-4,500 עד 1858. בית העירייה הישן, שנבנה ב-1856, עדיין עומד כאתר היסטורי לאומי.
שתי טחנות גדולות פעלו באזור לאורך המאה ה-19: טחנת אלן (Allan's Mill), שנפגעה בשריפה ב-1876, מאכלסת כיום את מזקקת ספרינג מיל; וטחנת גולדי (Goldie Mill), שנבנתה ב-1866, נותרה חלקית בפארק גולדי מיל.
בית החולים הכללי של גואלף הושלם בשנת 1875. בזיליקת גבירתנו ללא רבב נבנתה מ-1876 עד 1888. גז הפך זמין ב-1871, וחשמל בתחילת המאה העשרים.
מסילת רכבת קלה רתומה לסוסים שהוצעה ב-1877 מעולם לא התממשה.
בית התעשייה ובית התמחוי של מחוז וולינגטון, שהוקם בשנת 1877, הוא כיום המוזיאון והארכיון של מחוז וולינגטון.
גואלף קיבלה מעמד של עיר בשנת 1879, והופרדה פוליטית ממחוז וולינגטון.
באותה עת, אוכלוסיית העיר מנתה כ־10,000 איש.
במהלך השבעתו, ראש העיר ג'ורג' הווארד השתמש לראשונה במונח "עיר מלכותית", אף על פי שה"מלכותיים" היחידים שביקרו בפועל היו ג'ון קמפבל, המרקיז מלורן, ואשתו הנסיכה לואיז, דוכסית ארגייל, אחת מבנותיה של המלכה ויקטוריה.
בנייתה של כנסיית גבירתנו ללא רבב, לימים בזיליקת גבירתנו ללא רבב, החלה ב-1876 אך הושלמה רק ב-1883.
בסוף המאה ה-19 הקים ג'ורג' סלימן האב את חברת הרכבות Guelph Railway.
טלפונים הפכו נפוצים ב-1886, והעיר רכשה את חברת Guelph Light & Power ב-1903.
גואלף מילאה תפקיד ייחודי בהקמת המפלגה הקומוניסטית של קנדה, עם מפגש ייסודה ב-1921.
גואלף ידועה בכמה הישגים בולטים, כמו מערכת הטלוויזיה בכבלים הראשונה של צפון אמריקה, ששידורה הראשון היה הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה ב-1953, והמצאת מגן האשכים ב-1922 על ידי Guelph Elastic Sosiery Company.
ממציא משחק הכדורת הקנדי ב-1909, בו מפילים (במקום עשרה) נולד בגואלף.
כמו כן, תפוח האדמה הנפוץ Yukon Gold פותח באוניברסיטת גואלף ב-1966.
אוניברסיטת גואלף, שנוסדה ב-1964, איחדה שלוש מכללות מייסדות: המכללה החקלאית של אונטריו, הקולג' הווטרינרי של אונטריו ומכון מקדונלד.
Guelph Collegiate Vocational Institute (GCVI), שהוקם בשנות ה-40, הוא אחד מבתי הספר התיכוניים הוותיקים ביותר באונטריו.
ארגון הסיינטולוגיה העביר את המטה הקנדי של הארגון לגואלף ב-2017, במהלך שעורר מחאות.
ב-2012 אושרה תוכנית שיפוץ משמעותית עבור מרכז העיר, שנועדה להפוך את המרכז הישן לאטרקטיבי באמצעות פיתוח מעורב עם מבני מגורים ומסחר.
במשך שנים רבות, גואלף דורגה באחת הערים הבטוחות בקנדה.
עם זאת, מדד 2017 הראה עלייה של 15% בפשיעה משנת 2016. העיר שמרה על שיעורי אבטלה נמוכים במדינה לאורך המשבר הכלכלי העולמי של 2008.
במפקד האוכלוסין לשנת 2021 שנערך על ידי ממשלת קנדה, בגואלף התגוררו 143,740 תושבים, המתגוררים ב־56,480 מתוך 59,746 דירות פרטיות בסך הכל, שינוי של מאוכלוסיית 2016 של 131,794. עם שטח קרקע של , צפיפות האוכלוסין ב־2021 הייתה 1,644 נפש לקמ"ר.
באזור גואלף וסביבתה, האוכלוסייה ב־2021 הייתה 165,588 איש.
גואלף הייתה העיר השלישית בקצב הגידול שלה באונטריו, עם צמיחה של 8.3% בין 2011 ל-2016. על פי תוכנית Ontario Places to Grow, האוכלוסייה של Guelph הייתה צפויה להיות כ-144,500 עד שנת 2021 ו-175,000 עד 2031. מספר התושבים בפועל משתנה במהלך השנה בגלל שינויים באוכלוסיית הסטודנטים של אוניברסיטת גואלף.
מפקד האוכלוסין של 2021 הצביע על כך ש-12,210 קנדים איטלקים חיו בגואלף.
איטלקים רבים מדרום איטליה, במיוחד מסן ג'ורג'ו מורג'טו, היגרו לאזור בתחילת המאה ה-20, וגם בשנים מאוחרות יותר.
אולם מבחינה היסטורית, אוכלוסייתה של גואלף הייתה בעיקרה בריטית במוצאה, עם 92% ב-1880 ו-87% ב-1921.
2.7% מהתושבים דיווחו כי הם דוברי אנגלית ושפה נוספת כשפות אם.
כל העדות האחרות של הנצרות היוו 2.8%.
38.7% מהאוכלוסייה הצהירו על חוסר דת, לעומת 30.3% ב-2011. כל שאר הדתות והמסורות הרוחניות ביחד היוו 13.6% מהאוכלוסייה.
בגואלף ישנה קהילה יהודית ואף ישראלית המונה כ-1,500 איש.
חב"ד גואלף הוקם בשנת 2013, ומאז מארח ארוחות שבת, חגים ותפילות לקהילה היהודית ולסטודנטים בפרט.
באוניברסיטת גואלף ישנם שלושה ארגוני סטודנטים יהודיים כגון אחוות בנים יהודית (AEPi), אחוות בנות יהודית ומועדון הסטודנטים היהודי הלל גואלף.
בנוסף, באוניברסיטה יש תא של מועדון תמיכה בישראל הנקרא "סטודנטים תומכי ישראל" שהוקם על ידי סטודנט ישראלי-קנדי.
גוארני (avañe'ẽ) היא שפה המדוברת בפי אינדיאנים ומסטיסים בפרגוואי, שבה היא שפה רשמית לצד הספרדית, וכן בארגנטינה, בוליביה ודרום-מערב ברזיל.
היא שייכת למשפחת השפות טופי-גוארני.
על פי הערכה יש בערך שישה מיליון דוברי גוארני בכל העולם.
גוארני היא השפה האינדיאנית הילידית היחידה, שרוב דובריה אינם צאצאים ישירים לאינדיאנים הילידים.
השפה נותרה על כנה ואף התפשטה בקרב האוכלוסייה המעורבת.
תופעה זו נחשבת כאנומליה ביבשת אמריקה, בה היה פיחות משמעותי, ולעיתים הכחדה, של שפות הילידים, כאשר הן באו במגע עם השפות הקולוניאליות האירופיות.
הספר הראשון על שפת הגוארני נכתב על ידי המיסיונר הישועי אנטוניו רואיז דה מונטויה בשנת 1639. הוא נקרא בספרדית Tesoro de la lengua guaraní (אוצר שפת גוארני) ותיאר בספרדית את השפה, כאשר מילים בגוארני נכתבו באלפבית לטיני אך באופן לא עקבי ולא מדויק.
בשנת 1867 מינה נשיא פרגוואי, פרנסיסקו סולנו לופז, ועדה שתפקידה היה ליצור כתיב עקבי ותקני, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
בשנת 1950, ביוזמת הבלשן והרופא ריינאלדו דקו לרוסה (Reinaldo Decoud Larrosa), הותקן כתיב חדש פונטי ואחיד, אשר נמצא בשימוש עד היום.
גוארנה (פורטוגזית: Guaraná; שם מדעי: Paullinia cupana) הוא שיח טרופי בעל פירות אכילים הגדל ביער האמאזונאס.
הגוארני נהגו לשתות חליטה ממותקת של אבקת זרעי גוארנה.
הגוארנה משמשת ליצירת משקה קל מוגז וממותק וכן לכמוסות אותן נוטלים הברזילאים בתקופת הקרנבל כדי לשמור על ערנות.
בנוסף לכימיקלים אחרים, צמח הגוארנה מכיל קפאין, תאופילין ותאוברומין.
התמצית הנוזלית של הגוארנה מעוררת את מערכת העצבים המרכזית עקב הימצאותו של הקפאין.
בין משקאות האנרגיה המכילים גוארנה נכללים, בין היתר, פפסי ז'וסטה, גולי גורנה וסוקו.
ברזיל מייצרת כמה משקאות קלים המכילים את תמצית הגוארנה ובלי תוספות קפאין.
כל מוצר שונה באופן בולט בטעם ממשנהו, לחלקם ישנה כמות מעטה מאוד של טעם הגוארנה הטבעי.
בברזיל, מכירות משקאות הגוארנה הן במקום השני לאחר מכירות משקאות הקולה.
המשקאות בדרך כלל תוססים, מתוקים, עם טעם לוואי של הפרי.
רוב משקאות הגוארנה מיוצרים בברזיל וחלקם מיוצאים למדינות שכנות כמו פרגוואי.
המשקאות הנפוצים ביותר בברזיל הם: גוארנה אנטארקטיקה (הנפוץ ביותר), גוארנה בראהמה, וקוואטי (KUAT), השייך לחברת קוקה-קולה.
בשנות השמונים יובא משקה הגוארנה לישראל, כשזמריר הפרסומת שלו התבסס על השיר ראמיה של הזמר אפריק סימון.
גואנקו (שם מדעי: Lama guanicoe) הוא מין בסוג למה.
גואנקו הוא מבעל החיים הגדולים בדרום אמריקה.
זהו אחד משני מיני הגמליים האנדמיים (ייחודיים לאזור אחד בלבד) שמצויים באזורים האלפיניים של הרי האנדים, בעוד השני הוא הוויקוניה.
הגואנקו נפוץ לאורך הרי האנדים, מבוליביה עד לארץ האש, בדרום צ'ילה.
הוא חי באזורים מגובה פני הים ועד לגובה של 4,000 מטר.
בית הגידול שלו מגוון, מערבות עשב יבשות וסבכי שיחים ועד ליערות.
תוחלת חייו היא כ-20 עד 25 שנים.
עם בוא האירופאים לדרום אמריקה חיו בה כ-500 מיליון פרטים, אך נכון ל-2011 הצטמצמה אוכלוסייתם והיא מונה כ-500,000 פרטים.
לגואנקו גוף רזה, צוואר ורגליים ארוכות.
צבעו עשוי לנוע מחום בהיר ועד חום אדמדם, חלקו התחתון לבן ופניו אפורות.
ליבו של הגואנקו ותאי הדם שלו מותאמים במיוחד לחיים בגובה רב, שם האוויר דליל.
גואנקו בוגר יכול לרוץ במהירות של עד 55 קמ"ש.
הריצה חיונית להישרדותו, שכן באזורים הפתוחים בהם הוא חי אין מקומות מחבוא.
בחורפים קשים מבלה הגואנקו ביערות.
הטורף היחיד של הגואנקו הוא הפומה.
הנקבה ממליטה אחת לשנתיים לאחר 12-11 חודשי היריון.
הצאצא נולד בין דצמבר לפברואר ושוקל בין 8 ל-15 ק"ג בלידה.
הגור מסוגל לרוץ זמן קצר לאחר הלידה ונגמל מיניקה לאחר 12-6 שבועות.
הוא נשאר עם משפחתו בסביבות שנה.
הגואנקו חי בעדרים קטנים שכוללים זכר אחד וכמה נקבות ובכריהן.
בעבר נעשה שימוש בעורו של הגואנקו להכנת בגדים, ופרוותו שימשה להכנת מזרנים ושמיכות, מה שגרם לירידה באוכלוסייתו.
בעקבות כך, הוכנס הגואנקו לרשימת החיות המוגנות והאסורות במסחר.
גוּאָנוֹ (בספרדית: Guano) הוא השם הקיבוצי שניתן ללשלשת של עופות ימיים ולגללים של עטלפים וכלבי ים.
מקור המילה הספרדית מהמילה Wanu בקצ'ואה, שפת האינקה, שפירושה "לשלשת של עופות ימיים".
המונח "גואנו" משמש גם לתיאור זבל אורגני שמקורו בדיג.
בשימוש כזבל, הגואנו הוא דשן פורה ביותר בשל תכולה גבוהה של חנקות, זרחות ואשלגן - חומרי מזון חיוניים להתפתחות צמחים.
למסחר בגואנו ב היה תפקיד מרכזי בהתפתחות שיטות החקלאות האינטנסיבית המודרניות, והוביל להשתלטות של מדינות ואנשים פרטיים על איים נידחים ברחבי העולם ששימשו מושבות לעופות.
ניצול הגואנו הביא במהלך המאה ה-20 להכרה בצורך לשמר את העופות מייצרי הגואנו, ויושמו תוכניות שנועדו להגנתם.
עם הגידול שחל בפופולריות של מזון אורגני חל גם גידול בביקוש לגואנו, המשמש בחקלאות אורגנית כתחליף לדשן הכימי.
במערות בהן שוכנים עטלפים, מצטברות לעיתים ערימות גדולות של גואנו.
הן מהוות גומחה אקולוגית עבור יצורים רבים, בהם עכבישים, תיקנים ופרוקי-רגליים אחרים.
ערימות אלו פולטות צחנה גדולה (כתוצאה מתהליכי הפירוק והחמצון של הגואנו), עד כי ישנן מערות שמחייבות שימוש בבגדים ובציוד מתאים על מנת להיכנס ולחקור אותן.
בחקלאות ובגינון משתמשים בגואנו למספר מטרות.
השימוש העיקרי הוא כחומר דישון שמשפר איכות הקרקע ולטיפול במדשאות.
כמו כן, משתמשים בגואנו בתור קוטל פטריות (פונגיציד) וכקוטל נמטודות.
בנוסף, משמש הגואנו כמאיץ תהליכי הדשנה.
החומרים האקטיביים שבו והמיקרואורגניזמים מזרזים ריקבון.
הגואנו הוא הדשן הטבעי היעיל ביותר.
הוא מכיל חנקן, זרחן ואשלגן, שלושת היסודות העיקריים שחסרונם מגביל את התפתחות הצמח.
לכן קרקע ענייה בחומרים אורגניים הופכת פורייה יותר בתוספת הגואנו.
אחוז החנקן שבו (8%–15%) הוא פי שלושה עד פי חמישה מאשר בזבל בהמות רגיל (3%).
החנקן מופיע בגואנו כאמוניה (NH3) וחומצת שתן (C5H4N4O3), הזרחן כחומצה זרחתית (H3PO4) והאשלגן כאשלגן חנקתי (KNO3).
הגואנו מכיל גם חומצה פחמתית (H2CO3) וחומצה אוקסלית (H2C2O4).
ריכוז החנקות הגבוה הפך את הגואנו למוצר שניתן לייצר ממנו חומרי נפץ.
גואנו נאסף באיים שונים ב (למשל נאורו, בצורת זרחה שמקורה כנראה גואנו) וגם באיים באוקיינוסים אחרים (למשל האי חואן דה נובה שבין מדגסקר למוזמביק ב.
איים אלה משמשים אתרי קינון נרחבים למושבות עופות ים במשך מאות שנים והצטבר בהם גואנו בשכבה בעומק של מטרים רבים.
הגואנו האיכותי ביותר מצוי בסדרה של איים מול חופי פרו.
אלה הם איים צחיחים וסלעיים.
צמחייה אינה גדלה באיים אלה, משום שכמעט לא יורד בהם גשם.
האיים המרכזיים הם קבוצת איי צ'ינצ'ה (Islas Chincha), בהם האי הגדול ביותר הוא צ'ינצ'ה נורטה (Isla Chincha Norte), קבוצת איי בייסטס (Islas Ballestas), קבוצת איי לובוס דה אפוורה (Islas Lobos de Afuera), האי לובוס דה טיירה (Isla Lobos de Tierra), האי מכבי (Isla Macabi) וקבוצת איי גואנייפה (Islas Guañape).
הסיבה לאיכותו של הגואנו הפרואני נעוצה בתנאי האקלים המיוחדים של החוף הפרואני.
זרם הומבולדט (הידוע גם כזרם פרו), המביא את מימיה הקרים של יבשת אנטארקטיקה לחופי פרו, יוצר תבנית אקלים ייחודית שבה הצירוף של מים קרים ואוויר חם מונע ירידת גשמים בחלק זה של העולם.
בשל היעדר הגשמים על האיים שלחוף פרו, לשלשת הציפורים המתאספת "נאפית" באוויר היבש ובכך נמנע מהחנקות שבלשלשת להתמוסס ולהיעלם.
גורם נוסף התורם ליעילות הגואנו הפרואני הוא שמקורו בעופות אוכלי דגים.
נחילי הדגים העצומים (בעיקר עפיין פרואני), שניזונים מהפלנקטון העשיר שבזרם הומבולדט, גרמו להגירה של עופות וכלבי ים רבים לאיים.
עופות הים החלו לקנן באיים אלו בשל ההגנה היחסית בפני טורפים.
במרוצת מאות ואלפי שנים, ובשל תנאי האקלים שהוסברו לעיל, הצטברו באיים עתודות גואנו שהגיעו לעומק שבין 30 ל־50 מטרים.
יצרני הגואנו העיקריים הם עופות ממיני הקורמורנים - קורמורן גוואנאי (Phalacrocorax bouganvillii) הוא יצרן הגואנו החשוב ביותר, השקנאים, בעיקר שקנאי פרואני ומיני הסולה, בעיקר סולה פרואנית.
מעריכים כי עופות אלה, המצויים במושבות שבהן עד מיליון פרטים, מייצרים כ־11,000 טון גואנו לשנה.
עדויות ארכאולוגיות מוכיחות שהגואנו היה בשימוש נרחב אצל ילידי אמריקה הלטינית, מאות שנים לפני הכיבוש הספרדי, כדשן שנועד להגביר את תפוקת היבולים.
מקור המילה הספרדית גואנו הוא מהמילה "ואנו" (Wanu) שפירושה בקצ'ואה, שפת האינקה, "לשלשת של עופות ימיים או של עטלפים".
ממשל האינקה העריך מאוד את הגואנו וחילק את האיים שבהם הצטבר בין המחוזות השונים, וקבע בצו מתי והיכן אפשר לאסוף את הגואנו.
חוקי האינקה אסרו על הריגת עופות מקננים או הפרעה לקינון, עבירות שעונשן היה מוות.
על אף זאת, לא הייתה התועלת של הגואנו כדשן ידועה באירופה עד המאה ה-19. החיפוש הנמרץ אחר גואנו החל בשל הצורך בהשגת יבולים גדולים יותר.
חקלאים, במיוחד אלה שעיבדו את השדות המדולדלים של חלקה המזרחי של ארצות הברית, גילו שלשלשת ציפורים מגדילה באורח ניכר את כמות היבולים.
תגלית זו יצרה ביקוש לגואנו לאורך כל חוף האוקיינוס האטלנטי.
בתחילה כרו את הגואנו מאתרים מקומיים שבצפון קרוליינה ובמדינות הדרום.
כשהשימוש בגואנו התרחב, חיפשו האגרונומים את ההסבר לאופן פעולתו.
המדענים העלו את ההשערה שיעילותו של הגואנו תלויה בכמות החנקות שנותרו במוצר, ולכן טיב הגואנו תלוי בריכוז החנקות שבו.
עד מהרה התברר כי גואנו שנכרה באקלימים יבשים במיוחד (ולכן הגשם לא שטף את החנקות) היה באיכות טובה יותר מגואנו שמקורו באקלים לח, ולכן הגואנו באיכות הטובה ביותר, ואף היקר ביותר, מצוי דווקא מחוץ לאירופה או ארצות הברית.
סדרה של משלחות מחקר החלה לאתר מקומות בהם קיים גואנו איכותי.
בנובמבר 1802 נתקל חוקר הטבע ומגלה הארצות הגרמני אלכסנדר פון הומבולדט בגואנו בקייאו שבפרו והחל לחקור את תכונותיו כדשן.
הוא חזר לאירופה ב-1804 והביא מפרו דוגמאות מהגואנו, אותן נתן לצמד הכימאים הצרפתים אנטואן פורקרואה (Antoine François, comte de Fourcroy; 1755–1809) ולואי-ניקולה ווקלן.
השניים חקרו את תכונותיו הכימיות של הגואנו ופרסמו את התוצאות ב-Annales de Chimie.
אף על פי שהמדענים באירופה כבר ידעו על איכותו של הגואנו כדשן, לא נעשה שימוש מעשי בגואנו עד 1824. באותה שנה קיבל עורך כתב העת American Farmer ("החוואי האמריקני") שתי חביות של גואנו.
הוא שלח דוגמאות לכמה אנשים ואחד מהם, מושל מרילנד, הכריז לאחר בדיקה כי "זהו הזבל החזק ביותר אותו ראה מימיו בהשפעה על גידול תירס".
גם אז עדיין לא החל שימוש נרחב בגואנו עד 1840, כש-20 חביות גואנו הגיעו לבריטניה, מדינה שבה הכירו היטב את תופעת השדות המדולדלים עקב חקלאות אינטנסיבית, וההשפעה שלהם על תנובת היבולים הייתה כה מכרעת עד שבין השנים 1841 ל-1857 יבאה בריטניה מעל ל-2 מיליון טון של דשן גואנו.
עם השנים השתנתה דעתו והוא הסכים כי הגואנו הוא , עם זאת, הוא הסתייג מהשימוש המוגזם שנעשה בו בבריטניה.
ב-1863 הוא כתב כי אף שהגואנו הוא "תערובת יוצאת דופן", הוא איננו דשן מאוזן וחסרים בו חומרי מזון חיוניים וכי השימוש הבלעדי בו עלול לדלל את הקרקע.
ליביג גם הצביע על העובדה שבקצב השימוש הנוכחי עתיד הגואנו להיגמר וניבא ש"מלחמות עקובות מדם התחילו בגלל סיבות חשובות פחות".
בשנת 1846 התגלתה לראשונה התרכובת גואנין בגואנו (ומכאן שמה), אך רק בסביבות 1880 היא קושרה לחומצות הגרעין (שרק ב-1944 התברר שהן אבני היסוד של החומר התורשתי).
פרו השיגה את עצמאותה מספרד במלחמה שנמשכה בין 1822 ל-1825, אותה מימנה באמצעות הלוואות באירופה, בעיקר מבנקים באנגליה.
עם סיום המלחמה הכריזה פרו על חדלות פירעון של ההלוואות שלקחה.
לפני מלחמת העצמאות הייתה פרו בלב האימפריה הספרדית באמריקה הדרומית ולימה שגשגה בהיותה המרכז המנהלי של האימפריה.
עם סיום המלחמה התחלקה אמריקה הדרומית למספר מדינות ופרו נאלצה למצוא מקורות הכנסה חדשים.
למזלה גילו אז האירופאים, ובראשם הבריטים, את היתרונות של הגואנו כדשן.
לאחר הצלחת המשלוחים הראשונים מפרו לאנגליה, שהיו מיזם משותף של סוחרים בריטים ופרואנים, הפכה בריטניה לשוק העיקרי לגואנו ב ולמקור מימון עיקרי לכלכלה הפרואנית.
עם זאת, הבנקים בבריטניה לא שכחו את החובות של הפרואנים ממלחמת העצמאות והמסחר בגואנו סיפק להם מנוף לתבוע את החזרתו.
ב-1849 הסכימה פרו להשיב את החוב תוך התבססות על מכירת גואנו באירופה.
על מנת להשיג רווח מקסימלי, הפעילה ממשלת פרו את תהליך מכירת הגואנו כמונופול ממשלתי שבו נמכר הגואנו במשגור, כלומר הגואנו היה שייך לפרו עד נקודת הזמן שבו נמכר לצרכנים הסופיים באירופה או באמריקה הצפונית.
הסוחרים שהובילו את הגואנו קיבלו עמלה על המכירה.
הממשלה הפרואנית לקחה על עצמה את הסיכונים בשיטה זו משום שהאמינה כי כך תוכל לשלוט הן בכמות והן במחיר.
הבעיה בשיטה זו הייתה פער הזמנים הגדול בין המשלוח מפרו לבין המכירה וגם שלסוחרים לא היה תמריץ למכור את הגואנו מייד.
יתרה מכך, התברר לסוחרים שככל שהתמהמהו יותר במכירת הגואנו כך הרוויחו יותר, משום שבגלל המצוקה הכספית החלה פרו ללוות מהם כספים כמקדמות והחזירה להם את ההלוואה בתוספת ריבית מהמכירה בפועל.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 כבר הרוויחו הסוחרים יותר מהלוואות אלו מאשר מעמלת מכירת הגואנו.
מרבית הסוחרים היו חברות מסחר אירופאיות, בייחוד חברת גיבס ובניו (Gibbs and Sons), שעד שפרשה מעסקי מכירת הגואנו ב-1861 טיפלה במרבית השווקים החשובים.
סוחרים פרואנים ניסו להתחרות בסוחרים האירופאים, אך לא היה ברשותם ההון הדרוש לרכישת ספינות, לנהל סוכנויות באירופה, וחשוב מכך, ההון על מנת להלוות את המקדמות לממשלת פרו.
ממשלת פרו העבירה אומנם ב-1850 חוק שנתן קדימות לסוחרים פרואנים במסחר בגואנו, אבל הסוחרים האירופאים המשיכו לשלוט בשוק באמצעות הקמת שותפויות עם פרואנים.
ב-1854 ביצע הנשיא רמון קסטייה (Ramón Castilla y Marquesado) סדרת רפורמות כלכליות שנועדו לשפר את התנאים החברתיים: ביטול העבדות ותשלום לסוחרי העבדים בגין כל עבד ששחררו, ביטול מס גולגולת על האינדיאנים והקלה במכסים.
רפורמות אלו השפיעו על הכלכלה הפרואנית לרעה.
מס הגולגולת היווה כ-40% מהכנסתה של הממשלה ואובדנו גרם להסתמכות גוברת על הגואנו כמקור הכנסה, וב-1857 הגיעו כשלושה רבעים מהכנסותיה של פרו ממכירת הגואנו.
בנוסף, היווה מס הגולגולת תמריץ לאינדיאנים לייצר מזון למכירה בערים וביטולו גרם לירידה בתפוקה החקלאית ולמחסור במזון בערים.
התשלומים העצומים לסוחרי העבדים גרמו לאינפלציה והם השקיעו את כספם במסחר בגואנו שהרווח ממנו הגיע במטבע חוץ.