tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רחל - נישאה ב-1923 בירושלים לשמעון פריץ בודנהיימר, בנו של מקס בודנהיימר.
שמואל - היה חבר בית הדין של הקונגרס הציוני, וחבר המרכז העולמי של ברית הציונים הכלליים, נישא לאלזה, בנם הוא הארכאולוג דוד אוסישקין.
ב-1941 נפטר ונקבר לבקשתו על הר הצופים במערת ניקנור הנמצאת במתחם הגן הבוטני הלאומי, אותה קיווה להפוך לפנתיאון לאומי של גדולי האומה.
המתחם נמצא באוניברסיטה העברית בהר הצופים.
אוסישקין דאג להעלות לשם את עצמותיו של פינסקר מאודסה אך תוכניתו לא התממשה מעבר לכך והם היחידים שנקברו שם.
לאחר קום המדינה הוקמה חלקת גדולי האומה בהר הרצל בירושלים, בין השאר מכיוון שהר הצופים היה מובלעת בשטח הירדני בירושלים המזרחית עד איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים.
אוסישקין זכה להנצחה עוד בחייו: לכבוד יום הולדתו ה-70 החליט ועד שכונת רחביה בירושלים להסב על שמו את רחוב קרן קיימת לישראל בו הוא התגורר.
בעקבות כך, רח' שמואל הנגיד שונה לרחוב קרן קיימת לישראל, ושמו של שמואל הנגיד הונצח ברחוב סמוך.
רחוב "מנחם (אוסישקין)" הופיע כבר במפות מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 של שכונת הדר הכרמל בחיפה.
עוד בחייו נקרא הקיבוץ כפר מנחם על שמו.
לאחר מותו הונצח שמו ברחובות הערים הבאות: תל אביב, רמת השרון, ראשון לציון, פתח תקווה, הרצליה, בני ברק, נתניה, חולון, ורחובות.
נקראו על שמו גם מוסדות רבים בכל רחבי ישראל, וביניהם: מוזיאון בית אוסישקין על יד קיבוץ דן, ובתי ספר ע"ש מנחם אוסישקין בערים: נתניה, רמת השרון, כפר סבא, תל אביב ונהריה.
האודיטוריום הגדול בבנייני האומה נקרא על שמו, אולם אוסישקין.
ב-26 בדצמבר 1978, הנפיק דאר ישראל סדרה שנייה של 3 בולי דאר על הנושא "דיוקני אישים מן ההיסטוריה המודרנית"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרו של אוסישקין שעליו מופיע דיוקנו.
קבוצת היישובים באצבע הגליל המכונה על שמו עוד בחייו ועל פי דרישתו.
ביום השלושים למותו הביאו נציגי היישובים שישבו על אדמותיה של קרן קיימת רגבי עפר ממקומותיהם והניחו אותם על קברו לסמל ארבעים שנות עבודה של אוסישקין בגאולת הארץ, כשכל רגב מייצג מאות דונמים של אדמה שבזכותו של האיש חזרו לחיקו של העם היהודי.
את זכרו החלה קרן קיימת לציין בכנסים (שהתקיימו בשנות הארבעים) ביום מותו, י"ב בתשרי, שנקבע ליום "קול האדמה" על שם אחד מספריו – יום שבו יזכירו אנשי הקרן ואנשי רוח את החשיבות של גאולת הקרקע ברוח מפעלו של "איש הברזל".
בכינוס השנתי השישי בשנת 1947 הונהג טקס חלוקת "דגל ההתנחלות" ליישובים החדשים שנוסדו.
צבעו חום בהיר, כצבע האדמה, ורקום עליו מגן דוד משובץ שבעה כוכבים וגור אריה יהודה.
"והתנחלתם את הארץ" סיסמת הדגל העתיד לנדוד מיישוב חדש לאחיו החדש ממנו.
מוזיאון להיסטוריה ולטבע בקיבוץ דן שבצפון עמק החולה.
הקרן הקיימת קבעה פרס ספרותי לזכרו שניתן בעבר, פרס אוסישקין.
אולם הכדורסל ההיסטורי של הפועל תל אביב ברחוב אוסישקין נקרא באופן בלתי רשמי על שמו של אוסישקין.
אחרי שהאולם נהרס ב-2007, הוקם מועדון כדורסל חדש - "הפועל אוסישקין תל אביב" כקבוצת אוהדים, שבשנת 2010 התאחדה עם הפועל תל אביב.
גאולת הקרקע לאור הגאות הכלכלית בארץ , ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, תרצ"ג-1933.
דברים אחרונים, מבוא מאת א.
ציוני (יצחק וילקנסקי) וולקני, ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, תש"ז-1947.
קול האדמה, פרקי מחשבות וזכרונות, תל אביב: ידיעות אחרונות, תש"ח-1948.
הפרוגרמה הציונית שלנו, ורשה: ציוני ארץ-ישראל, תרס"ה-1905.
ספר אוסישקין (ליובל השבעים שלו), ירושלים: הוועד להוצאת הספר, תרצ"ד-1934.
מנחם אוסישקין: מנהיג העם, מבשר התחיה, איש ירושלים, גואל הקרקע – מדבריו, במלאת שנה לפטירתו (י"ב בתשרי תש"ג), ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, תש"ג-1943.
והנה אלה מצפון ומים, ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, תש"א-1941.
דברים בעיתם, אסופת מאמרים, הוצאת "כנרת", אודסה: תרע"ח-1918.
דער ערפאלג פון דער יודישער קאלאניזאציע אין ארץ ישראל, אדעססא 1907.
מנחם היה תנא שחי בדור האחרון של תקופת הזוגות.
הוא כיהן כאב בית הדין לצד הלל הזקן (נשיא הסנהדרין).
יש המזהים את מנחם שהוזכר במשנה עם מנחם מכת האיסיים עליו סיפר יוסף בן מתתיהו.
על פי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, פגש מנחם את הורדוס בילדותו וניבא לו שיהיה מלך, למרות שלא היה מבית חשמונאי ששלט אז.
כאשר התמנה הורדוס למלך, הוא ביקש לדעת את מספר השנים שימלוך.
מנחם סירב בתחילה, והורדוס הוסיף לשאול "האם אמלוך עשר שנים?".
מנחם השיב שהורדוס ימלוך לפחות 30 שנה, אך לא נקט מספר מדויק.
הורדוס היה מרוצה מתשובתו של מנחם, לחץ את ידו ושילח אותו לדרכו, ומאותו יום כיבד את כל האיסיים.
המשנה במסכת חגיגה מציינת שמנחם היה בן זוגו של הלל הזקן ומספרת שמנחם "יצא", והוחלף על ידי שמאי הזקן:
בתלמוד הבבלי נחלקו חכמים "להיכן יצא" מנחם.
אביי טוען שמנחם יצא "לעבודת המלך", ואילו רבא סובר שהביטוי 'יצא' משמש במובן רוחני "לתרבות רעה", כלומר - כפר.
הגמרא מביאה ברייתא שתומכת לכאורה בדעת אביי: "יצא מנחם לעבודת המלך ויצאו עמו שמונים זוגות כהנים לובשי סורקין של זהב" (על פי רש"י: "לבוש בגדי מלכות").
גם בתלמוד הירושלמי נחלקו בנושא.
ויש מי שפירשו בירושלמי שמנחם יצא לבטל גזרות שגזרו על ישראל עד "שהשחירו פניהם כשולי קדירה".
אהרן הימן כותב שייתכן שאין מחלוקת בין אביי לרבא ושעצם ההסכמה של מנחם לשרת את הורדוס נחשבה יציאה לתרבות רעה.
הרב ישראל ליפשיץ, מחבר "תפארת ישראל" על המשנה מפרש שבגלל נבואת מנחם להורדוס שימלוך, כשנתמנה הורדוס למלך קראו לשמש בעבודת המלך.
יצחק אייזיק הלוי כותב שמנחם מונה מלכתחילה לתפקידו, למרות נטייתו לאיסיים בגלל קרבתו להורדוס, אולם לאחר שהתברר שהדבר גורם בלבול לתלמידים דאג הלל לגרום לו לעזוב.
במדרש "שיר השירים זוטא" מופיע מעשה אודות מות אחיו של מנחם, בהקשר ל"יציאת" מנחם.
חתן פרס ישראל למוזיקה (1961).
מנחם אבידום נולד ליצחק ולהלנה בת מנחם מאהלר בסטניסלב שבגליציה המזרחית, בזמנו בממלכת גליציה ולודומריה, נחלת הכתר האוסטרי במסגרת אוסטרו-הונגריה; שמו המקורי היה מָאהלֶר-קאלקשטיין (אמו הייתה דודנית של גוסטב מאהלר).
למד בבית ספר יהודי בווינה בזמן מלחמת העולם הראשונה והמשיך בגימנסיה בסטניסלב בימי השלטון הפולני.
בנעוריו למד נגינה בכנור ובפסנתר ורכש ידיעות בסיסיות במוזיקה.
משנת 1928 עד 1931 למד אצל אנרי רבו בפריז קומפוזיציה וקונטרפונקט.
השפעת האימפרסיוניזם הצרפתי ניכרה במוזיקה שלו, שהתאפיינה בשקיפות רקמתה, לצד השפעות סלאביות שרכש בשנות חייו הראשונות.
בין 1931 ל-1934 עסק בהוראת מוזיקה במצרים.
המוזיקה המזרחית שאסף שם השפיעה על יצירות שחיבר, אך פסל בהמשך, על אף הצלחתן.
נישא לשושנה בת אברהם סומי.
לאחר לידת בנותיו עברת את שם משפחתו, שהוא צירוף שמות בנותיו: (אבי-) דניאלה ומרים.
בשנים 1935 עד 1939 חיבר מוזיקה א-טונאלית, אם כי לא הכיר את המוזיקה של ארנולד שנברג.
יצירות שנכתבו בתקופה זו הן הסוויטה הפוליפונית, חמישיית כלי נשיפה, שלישיית קשת, "מקהלות" ושלושה קטעי פסנתר.
בשנת 1939 החל אבידום ליצור בסגנון ים תיכוני.
יצירה אופיינית לתקופה זו, מן המושמעות ביותר, היא הקונצ'רטו לחליל (1944).
בשנת 1951 חיבר קונצ'רטינו לכינור למען יאשה חפץ, שניגן אותו בביצוע בכורה בארצות הברית בשנת 1952. קונצ'רטינו לצ'לו ופסנתר חובר לפי הזמנת הצ'לן גריגורי פיאטיגורסקי.
בין השנים 1935–1946 היה מורה לתאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון ובמדרשה למורים למוזיקה בתל אביב.
בין 1945 ל-1952 היה מזכ"ל התזמורת הפילהרמונית הישראלית .
משנת 1955 עד שפרש לגמלאות בשנת 1980 היה מנכ"ל אקו"ם ומשנת 1958 עד 1971 היה יושב ראש איגוד הקומפוזיטורים.
כן היה חבר המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות ובמכון הבינלאומי לאמנויות ולספרות.
אבידום קיבל את פרס אנגל בשנת 1947 ושוב בשנת 1956. ב-1961 זכה בפרס ישראל על האופרה "אלכסנדרה החשמונאית" (ללברית מאת אהרן אשמן).
בשנת 1962 זכה בפרס אקו"ם למוזיקה, ובשנת 1982 זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים בתחום המוזיקה הקונצרטית.
האופרה "אלכסנדרה החשמונאית" הועלתה בבכורה עולמית ב בשנת 1959.
בתו דניאלה רבינוביץ' ניהלה את הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב.
מנחם אבידום נפטר ב-5 באוגוסט 1995, בגיל 87.
"קטעים קצרים בסגנון אטונלי", לפסנתר (1937).
2 סויטות כפריות לשתי חליליות (1945).
"סימפוניית דוד", סימפוניה מס' 2, נכתבה לרגל העלאת עצמות הרצל לירושלים ומקבילה בין ניצחון דוד על גוליית לניצחון ישראל על מדינות ערב (1949).
"סינפונייטה ים תיכונית", סימפוניה מס' 3 (1951).
"קטעים ראשונים למרים", לפסנתר (1952).
סימפוניה מס' 4, עושה שימוש במקצבי הורה בפרק השלישי (סקרצו) ובמחול דבקה דרוזי בפרק הרונדו המסיים (1955).
"בכל דור ודור", אופרה למילים של לאה גולדברג (1955).
"דו-זמר כפרי", לשתי חליליות סופרן (1955)
"קנטטת תהלים" : למקהלה מעורבת ללא לווי (1955).
"דוד הנער וגלית הענק" - אופרה לילדים (1956).
"סימפוניית אילת", סימפוניה מס' 5, שהיא מחזור סימפוני בסגנון ים תיכוני של ארבעה שירים.
בראשית היצירה מופיע מוטיב סינקופי, החוזר ומופיע בכל ארבעת פרקיה (1958).
סימפוניה מס' 6, גם היא בסגנון ים תיכוני.
בפרק האחרון מופיעים מוטיבים תימניים בשילוב עם מוטיבים חסידיים (1958).
"אלכסנדרה", ליברית של אהרן אשמן, לפי המחזה "אלכסנדרה החשמונאית" (1959).
"סימפוניה פילהרמונית", סימפוניה מס' 7, חוברה ליובל 25 של התזמורת הפילהרמונית הישראלית (1961).
"וריאציות ופוגה על שיר מקורי", סופרן או טנור עם תזמרת כלי קשת (1961).
"הקדמות משתנות" - פרלודים לפסנתר (1962).
"שבת מציון", לטנור או בריטון, מקהלה ועוגב (1962).
"אניגמה" לחמישה כלי נשיפה, כלי הקשה ופסנתר, פרס אקו"ם.
"הרמאי", אופרה סאטירית על פי טקסט אקטואלי של אפרים קישון (1966).
"לואיז" או "הפרידה", אופרה אקספרסיוניסטית לליברית של דליה הרץ (1968).
"סימפוניה וארייה" (סימפוניה בווריאציות, מס' 9) (1968).
"הפנינה והאלמוג", בלט להזמנת תיאטרון המחול "ענבל", מבוסס על פולקלור תימני (1972).
"אביב", פתיחה לתזמורת סימפונית (1973).
"י"ב גבעות", קנטטה למצו-סופרן ותזמרת קמרית (1976).
"בגדי המלך החדשים", לסאטירה אקטואלית של מיכאל אוהד על פי הנס כריסטיאן אנדרסן (1976).
"מערת ידפת", לסופרן ולתזמורת קמרית (1977).
"החטא הראשון" אופרה קאמרית לליברית של אהרן מגד (1979).
"סימפוניה ברוויס", סימפוניה מס' 10, יצירה דודקאפונית מחזורית (1981).
חמישייה, לכלי נשיפה מעץ (1985).
"בכיאנה", לחמישיית כלי נשיפה ממתכת (1985).
"סונטינה", לרביעיית כלי קשת (1987).
"שלום מעל כל", קנטטה, בריטון/אלט ותזמורת (1994).
מנזר שיוֹ-מר'ווימֶה (בגאורגית: შიომღვიმე, פירוש: "מערת שיו") הוא קומפלקס מנזרי מימי הביניים בגאורגיה הממוקם בתוך קניון צר מאבן גיר, על גדותיו המערבים של נהר הקורה, כ-30 ק"מ מטביליסי, בירת גאורגיה, ובקרבת העיר מצחתה.
על פי המסורת ההיסטורית, הקהילה הנזירית הראשונה במקום זה נוסדה במאה ה-6 על ידי הנזיר, שיו, אחד משלושה-עשר האבות האשוריים שהגיעו לגאורגיה כמיסיונרים נוצריים.
שיו הקדוש בילה את שנותיו האחרונות כנזיר במערה עמוקה ליד מצחתה שנקראה לאחר מכן על שמו "שיו-מר'ווימה" ("מערת שיו").
המנזר השתנה במקצת במאות ה-11 וה-18, אבל שימר בחלקו הגדול את האריטקטורה המקורית שלו.
הכנסייה העליונה ("זֶמוֹ אֶקלֶזיה") נקראה על שמו של תאוטוקוס היא החלק המרכזי של הקומפלקס, שהוקם בסוף המאה ה-12 על פי פקודה של דוד הבנאי.
כנסיית בעלת כיפה, שנהרסה לאחר מכן על ידי פולשים זרים, ושוחזרה בשנת 1678 כבזיליקה.
בין המאה ה-12 לבין המאה ה-17, נבנה חדר אוכל ומקושר באופן ישיר עם מערתו של שיו הקדוש.
במאה ה-12, קפלה מקושטת בסגנון ימי הביניים, ניצבה בנפרד על הר קרוב.
משלחת ארכאולוגית גילה בשנת 1937, אקוודוקט באורך 2 ק"מ, שמימנו קיבלו אנשי המנזר את אספקתם.
האקוודוקט מוביל לכפר סחלטדה, ומתוארך לשנת 1202 ונבנתה על ידי בישוף "אנטון צ'קונדידי", שר בממשלתה של תמר המלכה.
שיו-מר'ווימה הפך במהירות לקהילת הנזירים הגדולה בגאורגיה, ובסוף המאה ה-6 היא אוכלסה בכ-2,000 נזירים.
הוא הפך למרכז פעיל של הפעילות התרבותית והדתית, ונותרה תחת פטרונותו האישית של הקתוליק של כל גאורגיה.
המלך דוד הבנאי (1089-1125) הפך את המקום למתחם מלכותי, ודאג להתקנת תקנות למנזר (1123).
נפילת הממלכה הגאורגית המאוחדת והפלישות הזרות הבלתי פוסקות, הביאו להתדרדרות המנזר.
המנזר ראה חידוש יחסי כאשר גאורגיה, תחת שליטתו של גיאורגי השישי, מלך גאורגיה (1393-1407) השתייכו אדמות שיו-מר'ווימה למשפחת האצולה זוודגינידזה- אמילאחוורי, לאחוזת קבר משפחתית.
הכנסייה נחרבה על ידי חיילי האימפריה הפרסית, שנשלחו על ידי שאח עבאס הראשון (شاه عباس اول) בשנים 1614/16. הנסיך גיווי אמילאחברי בנה את המנזר מחדש, אבל בשנות ה-20 של המאה ה-18, כבשו העות'מאנים, כבש את גאורגיה, והביא חורבן נוסף ולצמצומה מחדש של אוכלוסיית המנזר.
היא שוחזרה שוב על ידי משפחת אמילאחברי בשנת 1733, כשפשטו הפרסים שוב, הם טבחו בנזירים רק שנתיים לאחר מכן.
במאה ה-19, בסופו של דבר שיו-מר'ווימה, שוחזרה ופנימיותו שופצה, אבל מעולם לא חזרה לחשיבותה ההיסטורית, ולתפקיד ששיחקה בחיים הרוחניים של גאורגיה.
תחת שלטונם של הבולשביקים נסגר המנזר, אבל כעת הוא פתוח וצליינים ותיירים רבים פוקדים אותו.
מנח"י (מנהל חינוך ירושלים) ממונה על למעלה משבע מאות בתי ספר כ-1500 גני ילדים (נכון ל-2020) בשטח השיפוט העירוני של בירת ישראל, ירושלים.
מנח"י הוקמה כניסיון ייחודי למזג את התפקידים של משרד החינוך ואגף חינוך עירוני (במקרה זה, אגף החינוך של עיריית ירושלים) לתוך גוף אחד.
מנח"י הוקמה ב-1985 ביוזמת מיכאל גל, אז מנהל אגף החינוך בירושלים, כשראש העיר היה טדי קולק.
בהסכמת מנכ"ל משרד החינוך דאז, שמשון שושני, הוקמה מנח"י כדגם ראשון (ויחיד עד עתה) של מנהל עירוני ומשרד ממשלתי מאוחדים.
מפקחי משרד החינוך עברו למשרדי מנח"י ופעלו במשותף לרווחת תושבי העיר.
הקמת מנח"י לא הסתיימה מעולם.
בעיית היסוד של סמכות ואחריות לא הוגדרו עד תום ועקב כך התחולל משבר שנים מועטות לאחר ההקמה ומפקחי משרד החינוך עברו למשרדים במשרד החינוך, במבנה בגבעת שאול, בצדה השני של העיר.
מנח"י נחשב כמחוז נפרד במשרד החינוך ומנהל מנח"י מוגדר כמנהל מחוז.
עם זאת, אחד מסמנכ"לי המשרד מכהן בנוסף לתפקידו כממונה על מנח"י, וזאת בגלל סמכויות הניתנות רק לעובד מדינה.
מאיר שמעוני, מכהן כמנהל מחוז ירושלים וממונה על מחוז מנח"י.
בדו"ח דברת הוצעה רשות חינוך חדשה המאחדת בין התפקידים של משרד החינוך והרשויות המקומיות, על בסיס המבנה של מנח"י.
מנהלי מנח"י היו מיכאל גל (מייסד), ד"ר אלי בן-אליעזר (מנהל מנח"י הראשון) נסים סלומון, מאיר קראוס, יהודית שלוי, בן-ציון נמט, דני בר גיורא, משה טור-פז, אביב קינן, יואב זימרן (זימי), באוקטובר 2024 נבחר אריק וירצבורגר לתפקיד ראש מנח"י.
בראש מנח"י עומד ראש מנח"י ולו משנה אחד.
המבנה הארגוני הבסיסי של מנח"י הוא גילאי, אך מחולק לאגף מנח"י מערב העיר (חינוך ממלכתי וממלכתי דתי, בראשות עמנואל זילברמן), מנח"ח (חינוך חרדי) ומזרח העיר (לארה מובאריכי).
באגף מנח"י מערב קיימים אגפי גיל, שבראשם ממונים: הגיל הרך (קרן ארואסטי), היסודי (נחמן סעדיה) והעל-יסודי (יהודה נוימן).
בצדם קיימות מחלקות לכספים, כוח אדם, בדק בית, מדעים, תוכניות חינוכיות.
כמו כן מחזיקה מנח"י במנהל מחשבים התומך בלמעלה מ-11,000 מחשבים במוסדות החינוך ובשרות פסיכולוגי חינוכי (שפ"ח) המעסיק כמה עשרות פסיכולוגים במספר לשכות ברחבי העיר ובמוסדות החינוך.
למנח"י יש מרכז פסג"ה (פיתוח סגלי הוראה) ובו מתקיימות השתלמויות רבות למורים.
תחת מינהל חינוך קיים גם אגף פדגוגיה האמון על פיקוח ומעונות היום בעיר ירושלים, ותחתיו קיימת גם החטיבה לקידום נוער וצעירים בעיריית ירושלים בשונה מרשויות מקומיות אחרות בהן היחידה לקידום נוער ממוקמות תחת אגף רווחה.
עובדי החטיבה לקידום נוער וצעירים ברובם מועסקים דרך החברה העירונית אריאל, עמותת לביא, החברה למתנ"סים או ישירות דרך משרד הפנים בעיריית ירושלים.
מנהלת החטיבה נכון לשנת 2024 היא ציפי זוסמן, לשעבר מנהלת המכונית הניידת של על"ם ומנהלת קידום נוער במטה בנימין.
מספר התלמידים בירושלים הוא הגדול ביותר מבין כל הרשויות המקומיות בישראל.
בשנת תשע"ה למדו בבתי ספר בירושלים (לא כולל גני ילדים) 194,407 תלמידים, לעומת 52,287 תלמידים בתל אביב ו-41,324 תלמידים בחיפה.
כ-20% מהתלמידים למדו בגני ילדים ובחינוך הקדם יסודי, כ-46% בחינוך היסודי וכ-30% בחינוך העל יסודי.
כ-2.6% מהתלמידים למדו בכיתות חינוך מיוחד.
הגידול העיקרי היה בחינוך הערבי ובחינוך החרדי; בעוד מספר התלמידים בחינוך הממלכתי ובחינוך הממלכתי דתי ירד ב-13 השנים האחרונות (מתשס"ג לתשע"ו) בכ-0.6% (מ-64,700 בתשס"ג ל-64,300 בתשע"ו) עלה מספר התלמידים בחינוך הערבי ב-85% (מ-60,200 בתשס"ג ל-111,600 בתשע"ו) ומספר התלמידים בחינוך החרדי עלה בכ-30% (מ-79,500 בתשס"ג ל-103,700 בתשע"ו).
מנחם ("מֶן") אבירם (אברמוביץ) (16 ביולי 1926 – 13 בפברואר 2015) היה איש צבא ישראלי, מלוחמי תש"ח, ממפקדי חטיבת הצנחנים ומפקד אוגדה 49.
אבירם נולד בראשון לציון, בן למשפחת אברמוביץ ממייסדי המושבה.
למד בבית הספר העממי "חביב" ובגימנסיה הריאלית במושבה.
בעל תואר ראשון בחוגים לכלכלה ולמדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בוגר בית הספר לפיקוד ומטה École d'état Maior בצרפת.
בוגר קורס גבוה למנהלים A.M.P.
אבירם התנדב לארגון ההגנה בגיל 17. השתתף בקורס מפקדי מחלקות שנערך בכפר החורש ב-1945. שימש נוטר במשטרת היישובים העבריים.
במלחמת העצמאות שירת בגדוד 52 של חטיבת גבעתי, תחת פיקודו של יעקב פרי (פרולוב).
במהלך המלחמה קודם לתפקיד מפקד פלוגה ולחם בקרבות גוש עציון, חוליקאת, בית גוברין, עיבדיס ולטרון.
לאחר המלחמה המשיך את שירותו בצה"ל, שימש כסגן מפקד גדוד 51 וראש מדור בענף מבצעים.
עבר קורס מג"דים ובשנים 1954-1953 שירת כמפקד גדוד 13 (גדעון) בחטיבת גולני.
בתקופת פעולות התגמול שירת כראש ענף מבצעים במטכ"ל.
בשנת 1956 נשלח ל"קורס פיקוד ומטה" (École d'état-major) בפריז והוחזר ארצה לקראת מבצע קדש, בו שימש קצין-תיאום עם הצנחנים.
כעבור שבוע חזר לפריז, כדי לסיים את הקורס, ובשנת 1957 נתמנה למפקדה השני של חטיבת הצנחנים הסדירה, במקומו של אריאל שרון.
כאשר סמג"ד בחטיבה, אריק רגב, הועמד למשפט צבאי, העיד אבירם עדות שקר להגנתו, ובעקבות זאת הודח מתפקידו על ידי הרמטכ"ל, חיים לסקוב, אך הוחזר לתפקידו על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון.
לאחר שנתיים כמח"ט הצנחנים הועלה לדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1960 סיים את תפקידו בצנחנים, עבר הסבה לשריון ונתמנה לסגן מפקד גייסות השריון.
במלחמת ששת-הימים פיקד על חטיבה 60, חטיבה משוריינת באוגדת הפלדה בפיקוד ישראל טל.
באוקטובר 1967 נתמנה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל.
בשנים 1969–1972 שירת כמפקד רצועת עזה וצפון סיני בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל, מונה בשירות מילואים, לסגן-מפקד עוצבת געש, אוגדת שריון בפיקוד הצפון.
במלחמת יום הכיפורים הופקד על גיוס כוחות המילואים של האוגדה, בפיקודו של רפאל איתן.
לאחר המלחמה מונה למפקד אוגדה 49.
ב-1972 מונה למנהל בקבוצת כור תעשיות, ובמסגרת זו הפך בשנת 1974 למנכ"ל נשר מפעלי מלט ישראליים למשך 11 שנים.
לאחר מכן כיהן במשך שבע שנים כיושב ראש מועצת המנהלים של נשר.
במסגרת תפקידו, פעל לפיתוח המפעלים ובין היתר היה מיוזמי הקמת הקו היבש במפעל ברמלה, אשר הגדיל בצורה משמעותית את יכולות הייצור של החברה.
בשנים 2003–2006 חזר לכהן כיו"ר המנהלים של נשר.
מן עסק רבות בהתנדבות לגופים רבים בהם חבר ועדת הביקורת של קופת חולים כללית, תיאטרון הקאמרי, תיאטרון גשר, האופרה הישראלית והאגודה לזכויות החולה.
נפטר ב-2015 ונטמן בבית העלמין גני אסתר בראשון לציון.
נישא לנעימה לבית רוטנברג גלילי, ונולדו להם שלושה ילדים.
מנזר רטיסבון הוא מנזר צרפתי קתולי השוכן ברחוב שמואל הנגיד 26 בשכונת רחביה בירושלים, ליד בית הכנסת ישורון.
נבנה בין השנים 1876 ו-1897 ושימש כמנזר, בית ספר מקצועי ובית יתומים.
מייסדו הוא האב אלפונס רטיסבון, יהודי מומר מצרפת.
חזית המנזר שאורכה כתשעים מטר מעוצבת בסימטריה האופיינית לסגנון הרנסאנס - בארוק האיטלקי עם אלמנטים רומנסקיים.
האדריכל הוא האב מ' דומה (M.Doumet).
משני קצוות החזית מתחילים שני אגפים של המנזר.
האגפים הדרומי והצפוני מתנשאים לגובה של קומה נוספת מעל האגף המרכזי.
ראשית נבנה הצד הצפוני של חזית הבניין ונחנך בשנת 1884 ואילו הצד הדרומי של חזית הבניין נבנה רק לאחר מכן ובנייתו נשלמה בשנת 1891. באגף הדרומי של המנזר ישנה קפלה אשר נחנכה בשנת 1894 ואילו האגף הצפוני נבנה רק לאחר מכן והוא ארוך יותר ממקבילו הדרומי.
לאמצעו של האגף הצפוני מחובר אגף נוסף הניצב לאגף הצפוני.
חלק זה של הבניין נבנה רק בשנות השלושים של המאה העשרים.
במרתף הבניין נמצאים אולמות גדולים המאופיינים בקירות עבים ובתקרות בעלות קמרונות.
האולמות שימשו בעבר ככיתות לימוד, חדר אוכל ומטבח.
בחצר הצפונית של המנזר מצוי מגדל שמירה שהוקם בשנות השלושים של המאה התשע-עשרה, ימי שלטונו של אבראהים פאשא בארץ ישראל.
המגדל שימש כחלק ממערכת של מגדלי שמירה ואיתות על הדרך בין ירושלים ליפו.
המנזר נמצא בבעלות הכס הקדוש.
בחלק מתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש המבנה כמפקדה של גדוד תותחנים אוסטרי שנשלח לארץ ישראל על מנת לסייע לצבא העות'מאני במלחמתו באנגלים.
לאחר המלחמה הושב המנזר למסדר "אבות ציון".
בשנת 1921 חנתה בחצר המנזר "פלוגה" של גדוד העבודה שעסקה בחציבת אבנים באזור ירושלים.
עקב מקום חנייתה כונתה הפלוגה בשם "פלוגת רטיסבון".
בעת מאורעות תרפ"ט מצאו יהודי הסביבה מקלט במנזר.
בשנות ה-30 התקיים במקום בית ספר של המנזר.
בבית הספר למדו 350 ילדים, רובם הגדול יהודים ומיעוטם ערבים נוצרים ומוסלמים.
משפחות עניות שלחו את ילדיהן לבית ספר זה, בגלל שכר הלימוד הנמוך, וכדי שיקבלו "חינוך אירופי טוב".
בתקופת מלחמת העצמאות התגוררו בבניין רטיסבון הנשים והילדים מכפר עציון שפונו לשם כאשר המגורים בגוש עציון הפכו למסוכנים, כמו כן פונו למנזר גם הנשים והילדים של קיבוץ מעלה החמישה.
לאחר מלחמת העצמאות שימש המבנה את האוניברסיטה העברית שכן לא ניתן היה ללמוד בקמפוס האוניברסיטה בהר הצופים.
עם השנים הוחזר הבניין לרשותה של הכנסייה הקתולית.
משנת 1970 פועל במקום סמינר תאולוגי נוצרי, העוסק בלימודי נצרות ליהודים.
אחד ממורי הסמינר היה חתן פרס ישראל האב מרסל דיבואה.
בשנות ה-80, עבר המבנה שיפוץ על פי תוכניתו של אדריכל נחום מלצר.
בשנת 1998 פרס הוותיקן את חסותו על הסמינר, ושמו החדש של הסמינר הוא "המוסד האפיפיורי רטיסבון".
בתחילת שנות ה-90 השכיר הוותיקן חלקת קרקע שבתחומי המנזר לקבלן הישראלי מרדכי אביב לצורך בניית מתחם מגורים יוקרתי במקום בשם "לב רחביה".
הייתה זו העסקה הראשונה בין הוותיקן לאיש עסקים ישראלי.
בשנות ה-2000, משמש המבנה להרצאות וכבית מלון לצליינים.
סמוך למנזר עומד מבנה בן 3 קומות, שנבנה בשלהי המאה-19, כבית מגורים למשפחה ערבית נוצרית כחלק משכונת אל אמירה.
שכונה שנבנתה מחוץ לחומות העיר העתיקה בה התגוררו משפחות נוצריות יווניות-אורתודוקסיות.
המבנה מכונה "בית צ'רצ'יל", ככל הנראה, משום שב-1941 שימש כבית הארחה לחיילים בריטיים, ומסופר כי ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל לן או התארח בבית, בעת שביקר בארץ ישראל.
מנזר תדאוס הקדוש (ארמנית Սուրբ Թադէոս վանք; אזרית Qara kilsə ופרסית قرهکلیسا - "הכנסייה השחורה") הוא מנזר ארמני עתיק הממוקם בגובה של 2,200 מטר מעל פני הים, כ-12 ק"מ מהעיר מאקו במחוז מערב אזרבייג'ן שבצפון-מערב איראן.
בשל מיקומו וממדיו נצפה המנזר ממרחק רב, והוא מתאפיין בצריחי שתי הכנסיות השוכנות בו.
המנזר נקרא על שמו של תדאוס הקדוש, אחד משנים עשר השליחים המכונה גם יהודה בן יעקב, שהיה השליח שהביא את הנצרות לארמניה.
על פי המסורת מת השליח ונקבר במקום זה, ובמאה ה-4 הוקמה במקום כנסייה.
עם זאת האזכור ההיסטורי המוקדם ביותר של נוכחות נוצרית באזור הוא מהמאה ה-7, והוא מציין כי במקום ישב בישוף.
רק במאה ה-10 הוזכר המנזר עצמו כמעוזה של דיוקסיה והוקמה בו כנסייה חדשה.
בתקופת העצמאות הארמנית, בין תחילת המאה ה-10 לבין המחצית השנייה של המאה ה-11 נודעה למקום חשיבות דתית מרכזית.
המנזר נפגע בפלישות המונגולים ב-1231 וב-1242, אך לאחר מכן, במחצית השנייה של המאה ה-13, הפגינו הולגו חאן ויורשיו סבלנות כלפי הנוצרים, ולמנזר נודעה השפעה רבה במאה ה-14. בשנת 1319 חרב במנזר ברעידת אדמה, אך הוא שוקם מיד לאחר מכן.
כתוצאה מכך שקע המנזר בתחילת המאה ה-17, אך בסביבות 1650, כאשר ביססו הספווים את שלטונם באזור מחדש, שופץ שוב.
בעת פלישת הפרסים לטביליסי ב-1787, נשדד המנזר, אך הוא שב ושוקם בתחילת המאה ה-18 על ידי הרוסים, וב-1814 הוקמה בו "הכנסייה הלבנה".
הראשון של המאה ה-20 היה המנזר למוקד של התנגדות ארמנית לשלטון העות'מאני, ולאחר כיבוש ארמניה בידי ברית המועצות, עקר אליו הקתוליקוס וקבע בו את מושבו בין השנים 1930-1947. בשנת 2008 הוכרזו המנזר וקפלת סאנדוחט השוכנת במרחק של שני קילומרים דרומית-מזרחית לו, כאתר מורשת עולמית.
סך השטח המוכרז הוא כ-32 הקטאר.
מנזר תדאוס הקדוש - המתחם של המנזר משתרע על פני שטח של כ-30 הקטאר, והוא כולל את המנזר, שני בתי קברות - האחד דתי והאחר ציבורי - וכן שלוש קפלות.
החלק העיקרי של המנזר עשוי בצורת מלבן באורך של 64 מטר וברוחב של 51 מטר (תרשים - 8).
סמוך לו שוכן צבר של 12 מבנים משניים לשימושים שונים (תרשים - 12) וכן חצר חיצונית סגורה המשמשת מבקרים ועולים לרגל (תרשים - 9).
סביב שלושת חלקי המבנה ניצבת חומה שבפינותיה מגדלי שמירה עגולים הבולטים מקו החזית שלו.
בחומה קבועים כארבעים תאי מגורים לנזירים (תרשים - 5, 6, 7).
צבר המבנים הדתי שוכן במרכזה של החצר התחומה בחומה, והוא מגיע לאורך של 41.7 מטר ולרוחב של 23.6 מטר.
הצבר כולל שער כניסה הנתמך בארבעה עמודים רבועים (תרשים - 3), כנסייה מרכזית בצורת צלב יווני המכונה "הכנסייה הלבנה" (תרשים - 2), וכנסייה נוספת המכונה "הכנסייה השחורה" (תרשים - 1).
הכנסייה השחורה היא העתיקה מבין השתיים ובה מתקיים עיקר הפולחן.
צפונית-מזרחית למנזר שוכנות שלוש קפלות קטנות, ששתיים מהן הרוסות.
לא הרחק מהמנזר ניצבת קפלה נוספת שאיננה כלולה בהכרזה.
אורכה 7.1 מטר, רוחבה 4.5 מטר והיא נושאת גג בצורת קמרון חבית.
לפי המסורת ניצבת קפלה זו במקום בו מת תדאוס הקדוש.
קפלת סאנדוחט - קפלה זו משתרעת על פני שטח של כשני הקטאר בלבד, כשני קילומטרים דרומית-מזרחית למנזר.
היא מלבנית, אורכה 6.8 מטר ורוחבה 5.1 מטר.
סמוך לקפלה שוכנים שני בתי קברות.
מנחה או מגיש הוא אדם האחראי להנחיית תוכניות ברדיו, בטלוויזיה (חדשות, תחרויות, מגזינים, אירועי ספורט ועוד) או להנחיית אירועים ציבוריים ופרטיים (כגון אירועי הוקרה וטקסי חלוקת פרסים).
המנחים נבחרים בדרך כלל בהתאם לאיכויות מסוימות שלהם (דיקציה טובה, כריזמה, ידע).
מנחי הטלוויזיה נבחרים גם על סמך המראה החיצוני שלהם.
מנחה טלוויזיה הוא אדם המארח תוכניות טלוויזיה.
מנחים רבים יהיו בעלי תפקיד נוסף כגון שחקנים, זמרים, קומיקאים וכדומה.
מנחים אחרים עשויים להתמחות בתחום מסוים (כגון מדע, משפטים, פוליטיקה וכדומה) וישמשו כמגישים בתוכנית העסוקות בתחומי התמחותם.
מגיש חדשות הוא המנחה של .
מנחה ברדיו נקרא בדרך-כלל שדרן רדיו.
המונח זהה למונח מנחה טלוויזיה, למעט העובדה ששדרני הרדיו מנחים תוכניות רדיו במקום תוכניות טלוויזיה.
הביטוי "קול רדיופוני", המשמש כתיאור לאדם הניחן בדיקציה טובה ובקול ערב, מתקשר לעובדה שמנחה הרדיו משתמש רק בקולו בעת ההנחיה, ולמאפייניו הפיזיים ולמראהו אין כל משמעות.
מנחה שותף הוא אדם נוסף אשר איננו מוכר כמנחה הרשמי של התוכנית, אלא כשותף להנחיית התוכנית, על מנת להוסיף תוכן או על מנת להוסיף משיכה לתוכנית.
לעיתים המנחה השותף ישמש לצורך מתן פרשנות נוספת, במהלך ראיונות, או כדי למלא את הפער שהמנחה הרשמי של התוכנית אינו מסוגל למלא.
בטקסים ציבוריים, ובמיוחד בטקסים רשמיים שיש להם פרוטוקול קבוע, נדרש בדרך כלל אדם שינהל את מהלך הטקס.
באנגלית ישנה הבחנה בין מגיש (Presenter), לבין מנהל הטקס הנקרא Master of ceremonies.
מנחה זה, מנהל הטקס או "שר הטקס", לא רק מציג את המופיעים (אמנים או דוברים), מדבר אל קהל המשתתפים ונותן להם הנחיות (למשל: "הקהל מתבקש לקום"), כי להבדיל מהמגיש הרגיל, הוא גם אחראי מאחורי הקלעים על ניהולו השוטף והזורם של הטקס כך שיתאים לפרוטוקול האירוע או לתוכנית שהוכנה עבורו מראש.
מנזר רילה (בבולגרית: Рилски манастир) הוא המנזר הגדול והמפורסם בבולגריה.
הוא שוכן בעמק סמוך לנהר רילסקה בחלק המערבי של רכס הרי רילה, בשטחו של מחוז קיוסטנדיל.
המנזר נחשב לאחד מאתרי התרבות והיעדים התיירותיים המרכזיים במדינה, והוא הוכרז כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו בשנת 1983.
מנזר רילה הוקם בשנות השלושים של המאה ה-10 באתר בו נהגו נזירים להתבודד.
במהלך השנים חרב המנזר, נבנה מחדש ושופץ פעמים רבות.
בצורתו הנוכחית קיים המנזר מאמצע המאה ה-19. מייסדי המנזר, הם תלמידיו של איוון רילסקי (879-946), אשר היה עד לדעיכת האימפריה הבולגרית הראשונה, וביחד עם המלך פטר הראשון, הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית.
בראשית ימיה של האימפריה הבולגרית השנייה, הועברו עצמותיו של רילסקי לבירה טרנובו.
בין המאות ה-10 וה-14, שינה המנזר את מיקומו מספר פעמים.
במאה ה-14, השליט האזורי (דספוט), דראגוביל סטפן הרליו, אשר חלש על השטח סביב נהר סטרומה, ביצר את המנזר וחיזק את חומותיו, והקים את מגדל הרליוב במרכזו של המתחם בין השנים 1334–1335. במאה ה-15, בעת הכיבוש העות'מאני, ננטש המנזר לזמן קצר, אך הוא שב ואוכלס לקראת סוף אותה מאה.
בשנת 1469 הוחזרו עצמותיו של רילסקי מוליקו טרנובו לקפלה שנבנתה ברילה, וכנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים הוקמה במקום באותה שנה.
כנסיית יוחנן הקדוש מרילה נבנתה בשנת 1746 וכנסיית תכריכי הבתולה הקדושה בשנת 1805. בהמשך עוטרו הכנסיות בפרסקאות ובגילופי עץ.
בליל 13 בינואר 1833 פרצה שרפה גדולה באתר, אשר החריבה לחלוטין את מתחם המגורים.
לאחר השרפה הייתה התגייסות עממית רחבת היקף בבולגריה, הן במימון והן בידיים עובדות, בניסיון לשקם את האתר שהיה לסמל להתעוררות הלאומית הבולגרית ולהתחברותם של הבולגרים אל זהותם הסלאבית.
בתקופה שלאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877), עם קבלת המעמד האוטונומי של הנסיכות בשנת 1878, הפך המנזר לאתר תרבותי ולימודי חשוב, כחלק מתהליך גיבושם של אזרחי המדינה לקהילה אחת.
בתקופה זו רבו עולי הרגל למקום ונוספו מבנים רבים מסביב למנזר.
מנזר רילה ממוקם בגובה 1,147 מטרים מעל פני הים במרכזו של יער סבוך.
המנזר הוא מתחם פולחן, מגורים וחקלאות בשטח של כ-8,800 מ"ר.
למתחם אדריכלות ייחודית ומבחוץ הוא נראה כמצודה, שלה חומות בגובה של 24 מטרים היוצרת צורת מחומש שונה צלעות.
בחומות קבועות שתי כניסות בלבד המוגנות בשתי דלתות ברזל כבדות, והן מעוטרות באופן המצניע את ייעודן ומשלב אותן באווירה הכללית של המבנה.
בתוך המתחם ישנן ארקדות קשתות ועמודי תווך, עם גרמי מדרגות ומרפסות המגולפות בעץ.
במתחם מספר מבנים ועיקר הבנייה בו התרחש במאות ה-18 וה-19, עת פקד אותו שטף של עולי רגל כחלק מההתעוררות הלאומית הבולגרית.
במרכז המנזר ניצב הקתוליקון ולידו מגדל הרליו.
הקתוליקון - כנסיית הולדת הבתולה הקדושה - מאחר שהכנסייה הנוכחית גדולה מקודמתה בת המאה ה-14, תכנן אותה האדריכל פאבל איבאנוביץ כך שתוכל להתאים לאדריכלות ימי הביניים.
הכנסייה נושאת חמש כיפות והיא מעוטרת מבפנים ומבחוץ בפרסקאות רבים, המתארים אירועים מן התנ"ך, כגון סיפור אדם וחוה, יום הדין האחרון ועוד.
בתוך הכנסייה ציורי דיוקנאות של קדושים ובהם גם איוון רילסקי.
כמו כן פנים הכנסייה מעוטר בגילופי עץ ייחודיים.
כנסיית הרליו ומגדל הרליו - הכנסייה הוקמה בתקופת השליט האזורי דראגוביל הרליו, אשר פיתח את האתר במאה ה-14 ובנה בו את הכנסייה הנושאת את שמו.
הכנסייה הורחבה בסוף המאה ה-18. הרליו בנה גם מגדל הנושא את שמו ואשר הוקדש לקדוש איוון רילסקי.
הוא מהווה דוגמה לאדריכלות פיאודלית בימי הביניים.
הגישה לתוך המבנה, מתאפשרת דרך כניסה אחת בלבד בקומה הראשונה, וגרם מדרגות עץ מוביל ליתר הקומות.
ארבע הקומות הראשונות אחידות בצורתן ושימשו כקסרקטין, ואילו הקומה החמישית היא קפלה מעוטרת בתבליטים ובציורים מהמאה ה-14.
מגורי הנזירים נבנו במאה ה-17 ובהם 110 תאי מגורים המשלבים מרפסות מקורות רחבות ומעוטרות בגילופי עץ.
התאים מקושטים בתמונות ומרוהטים ברהיטי עץ.
בכל תא מגורים מבואה, מטבח, חדר שינה וחדר עבודה.
המגורים כוללים 30 חדרי אחסנה, חדר אוכל מרכזי, חדר אחראי מגורים, אולם טיפול בחולים, חדר שָמָש וספרייה.
כמו כן קיימים מחסנים לכלי אוכל, ארבעה בתי תפילה - אחד בכל קומה, מאפייה, מחלבה וחדר שומרים.
בין המבנים אשר מחוץ למתחם הראשי, ניתן למנות את הבאים:
המעון הראשון, המכונה אורליצה, (בבולגרית Орлица), הוקם במאה ה-15 ועם הגידול באוכלוסיית המנזר, הוקם לידו במאה ה-18, המעון השני המכונה פצ'לינה, (Пчелина).
ייחודם בצורתם המלבנית המוארכת של המזבחים שבהם, וכן בהיותם יחידה עצמאית מבחינת משק בית המובדלת מיתר המעונות.
המבדד (הרמיטאז'), על-שם איוון רילסקי הקדוש - המבדד הוא המבנה המרוחק ביותר מהמנזר והוא ממוקם בתוך מערת התבודדות מהמאה ה-10, אשר לה הוספו מאפיינים של בית מגורים, תוך שילובם במאפיינים הטבעיים של המערה.
המבדד (הרמיטאז'), על-שם לוקאס הקדוש - ממוקם מזרחית למנזר ומהווה את אזור ההתבודדות העיקרי.
הספרייה שבמנזר הוקמה מספר שנים לאחר הקמת המנזר עצמו, ובראשיתה הכילה בעיקר ספרות לימודית לחניכת פרחי כמורה, ספרי קודש וסידורי תפילה.
חלק מכתבי היד, נכתבו על ידי תלמידיו של איוון רילסקי ובהם באורים לכתבי קודש שונים.
החל מהמאה ה-17 נוספו למאגר הכתבים ספרי רפואה, מילונים וספרי פילוסופיה.
חלק לא מבוטל של כתבי היד נכתבו לאורך השנים בחדרי העבודה במנזר עצמו.
כך נוצר מאגר עצום של כתבי יד המתוארכים החל מהמאה ה-10 ועד למאה ה-19. מקצתם נדירים במיוחד, חלקם לוקטו וחלקם נוצרו במנזר.
לאחר המצאת הדפוס, החלו להאגר במקום גם ספרים מודפסים, בעיקר כתבי קודש.
בשנת 1961 הוכר מוזיאון המנזר על ידי שלטונות בולגריה כמוזיאון לאומי, וב-1976 ניתן לו מעמד של אתר מורשת בולגרי.
המוזיאון מציג מגוון חפצי קודש שנאספו לאורך השנים, פריטים בעלי ערך היסטורי וכתבי יד ייחודיים.
המוזיאון מפורסם במוצג "הצלב של רפאיל", שהוא צלב מעץ שגולף על ידי הנזיר רפאיל, אשר בעזרת משקפי הגדלה, גילף על גבי הצלב 650 דמויות מיניאטוריות.
העבודה על הצלב, שאורכו 81 ס"מ ורוחבו 43 ס"מ, ארכה 12 שנים ונסתיימה בשנת 1802, כאשר רפאיל איבד את מאור עיניו.
מנזר שלושת בכירי הכנסייה (ברומנית: Mănăstirea Sfinții Trei Ierarhi או Trisfetitele) הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי בעיר יאשי שבחבל מולדובה, רומניה.
המנזר הוקם באמצע המאה ה-17 על ידי שליט נסיכות מולדובה, וסילה לופו.
הוא שוכן במרכז העיר ומשמש אחד מאתרי התיירות המרכזיים של העיר.
המנזר הוקדש לבזיליוס הגדול, לגרגוריוס מנזיאנזוס, וליוחנן כריסוסטומוס.
עבודות הבנייה נערכו בשנים 1637 עד 6 במאי 1639, כשהמנזר נחנך על ידי הפטריארך ורלאם.
בשנת 1640 הותקן במנזר בית הדפוס הראשון של נסיכות מולדובה וב-1641 הובאו אליו שרידי פאראסקבה האדוקה.
בשנת 1642 התכנס כאן סינוד שקבע את מבחן ההשתייכות לכנסייה הנוצרית אורתודוקסית.
ב-1645 נמשח כאן הפטריארך של ירושלים.
המנזר נשדד ונשרף על ידי פולשים מהמזרח ב-1650 ופולשים מהצפון ב-1686. רעידות אדמה, שהתרחשו בשנים 1711, 1781, 1795, 1802 גרמו נזקים ולבסוף בשנים 1882–1887 נערכו בה שיפוצים נרחבים.
שיקום עיצוב הפנים נמשך עד 1898 והחנוכה המחודשת נערכה ב-1904. לאחר שנחנכה הקתדרלה המיטרופוליטנית של יאשי, הועברו אליה, ב-23 באפריל 1887 שרידי הקדושה פאראסקיבה האדוקה.
במנזר נשמרים שרידיו של המייסד, וסילה לופו ובני משפחתו וגם שרידיהם של דימיטריה קנטמיר ואלכסנדרו יואן קוזה.
מנזר שאולין או מקדש שאולין (בסינית: 少林寺, בפין-יין: Shàolín Sì) הוא מנזר בודהיסטי השייך לזרם הצ'אן שנמצא על הר סונג, בסמוך לנפה העירונית דנגפנג, בנציבות העירונית ג'נגג'ואו בצפון מרכז מחוז חנאן שבצפון מרכז סין.
המנזר נוסד במאה החמישית לספירה, ונחשב כמקום הולדתו של זרם הצ'אן, שמוכר יותר בשמו היפני זן.
הוא ידוע ברחבי העולם בעיקר בשל אמנויות הלחימה הסיניות שפותחו בו במהלך ההיסטוריה, במיוחד אגרוף שאולין (סינית: 少林拳, פין-יין: Shàolínquán), המוכר במערב כ"קונג פו שאולין", והוא ככל הנראה המנזר הבודהיסטי המפורסם ביותר בעולם המערבי.
ב-2010 הוכרזו מנזר שאולין ו"יער הפגודות" השייך לו אתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, חלק מאתר המורשת העולמית מונומנטים היסטוריים של דנגפנג.
שמו של המנזר בסינית הוא 少林寺 (נהגה שָׁאוֹלִין סְה).
פירוש התו 少 (מתועתק לפין-יין כ-shǎo ונהגה שָׁאו) הוא "קטן" או "צעיר", אבל הוא גם שמו של הר שָׁאושְׁה (少室山), אחת משבע הפסגות של רכס הר סונג, שלמרגלות המדרון הצפוני שלו שוכן המנזר.
התו 林 (lín, נהגה לִין) פירושו "יער", והתו 寺 (Sì, נהגה סְה), פירושו מקדש.
לכאורה ניתן לפרש את שם המקדש בסינית כ"מקדש ביער צעיר", ופירוש זה נפוץ כיום, אבל ככל הנראה השם משקף את מצבו כ"מקדש ביער על הר שָׁאושְׁה".
על פי הכרוניקה "ביוגרפיות נמשכות של נזירים בולטים" (續高僧傳), אותה כתב הנזיר הבודהיסטי דָאושׂוֵ'אן (道宣; 667-596) בשנת 645, נבנה מנזר שאולין בשנת 477 בהוראת הקיסר שְׂיָאווֶן (孝文; שלט בשנים 471–499) משושלת ויי הצפונית על המדרון הצפוני של הר שָׁאושְׁה, פסגה מרכזית בהר סונג, אחד מההרים הקדושים בסין.
היסטוריונים אחרים דוגמת יָאנְג שׂוֵ'אנְגְ'ה (בכרוניקה שכתב בשנת 547) או לִי שְׂייֵן (בכרוניקה שכתב בשנת 1461) מסכימים עם התיאור של דָאושׂוֵ'אן.
מקור אחר שנכתב ב-1843 טוען שהמנזר נבנה ב-495.
בניהולו של בָּטְווֹ הפך מנזר שאולין למרכז של הפצת הבודהיזם.
בָּטְווֹ יזם בניית דגובה מערבית לאתר המנזר ומבנה שבו עסקו בתרגום של סוטרות של תורת הבודהיזם מסנסקריט לסינית, והמנזר משך אליו מאמינים רבים.
מסופר ששנים רבות אחר-כך פנה הנזיר הבודהיסטי שׂוֵאנְדְזָאנְג (664-602), שהתפרסם כשעלה לרגל להודו, בבקשה לקיסר טאידזונג, קיסר סין (唐太宗; שלט 626–649) משושלת טאנג לאפשר לו להתגורר במנזר שאולין.
הוא יזם את הבקשה בשל המוניטין שיצא למנזר בתרגום כתבי הקודש הבודהיסטיים.
ב-569 יזם הקיסר וו משושלת ג'ואו הצפונית (שלט 560–578) ויכוח תאולוגי בין מלומדים דאואיסטים ובודהיסטיים והשתכנע לבחור בדאואיזם כדת המדינה.
עקב כך הוא אסר על האמונה בבודהיזם והמקדש ננטש עד מותו.
הקיסר ג'ינג משושלת ג'ואו הצפונית (שלט 579–581) שינה את שם המקום למקדש גְ'ה-חוּ, אבל מיד עם סיום שלטונו הקצר והקמת שושלת סווי הוחזר השם מקדש שאולין.
בין השאר העניק הקיסר למנזר שטח אדמה חקלאית פורייה של 100 צ'ינג (כ-7 קמ"ר) בבָּוֹגוּגְ'וָאנְג, כ-25 קילומטרים מצפון מערב למנזר.
על פי המסורת לימד הנזיר ההודי בודהידהרמה, מייסד הצ'אן בבודהיזם (המוכר בשמו היפני, זן) שהגיע למנזר שאולין בשנת 527 את הרעיונות הבסיסיים של אמנות הלחימה של שאולין, שפותחו אחר-כך והועברו בירושה מדור לדור.
בשנת 620 תקפו כוחותיו של לִי שְׁמִין, לעתיד הקיסר טאידזונג (唐太宗; שלט 626–649), הקיסר השני משושלת טאנג, את צבאו של המצביא וָאנְג שְׁצ'ונְג (王世充 נרצח ב-621), שהדיח את הקיסר האחרון משושלת סווי ושלט בלוו-יאנג.
הקרב המכריע נערך שנה אחר-כך בין לוו-יאנג להר סונג.
לעזרתו של לִי שְׁמִין באו 13 נזירים לוחמים ממנזר שאולין שהתגוררו בבָּוֹגוּגְ'וָאנְג וסייעו לו להביס את וָאנְג.
כהכרת תודה העניק לִי שְׁמִין למנזר 40 צ'ינג (כ-3 קמ"ר) נוספים של אדמה וטחנת קמח מונעת מים.
גאודזונג קיסר טאנג השלישי (שלט 649–683), ובת זוגו ואחר כך הקיסרית היחידה בתולדות סין וו דזה טיין (שלטה 690–705), ביקרו במנזר פעמים רבות.
בשנת 692 צופה פסל בודהה במנזר בזהב בהוראת הקיסרית ונשלח לארמונה.
האסטלה מהללת את המקדש במילים "אף אחד מההרים במדינה אינו בר השוואה להר סונג בעוצמתו כמחולל ניסים; זהו מקום קדוש לביצוע טקסים בודהיסטיים".
על פי האגדה נתן הקיסר טאידזונג לנזירים במנזר שאולין אישור קיסרי לאכול בשר ולשתות אלכוהול, המנזר היחיד בכל סין שבו לא נאסר אלכוהול, אם כי כיום הנזירים במקדש שאולין מתנזרים מאלכוהול.
אגדה זו אינה נתמכת במסמכים מתקופה זו, כדוגמת אסטלת טאנג הגדולה משנת 728. ההיסטוריון מאיר שחר משער שייתכן שמקורו של הסיפור העממי על צריכת בשר ויין בהפצה של סרטים כדוגמת הסרט מקדש שאולין.
שושלת יואן המונגולית (1368-1272) תמכה גם היא בבודהיזם, וב-1245 מונה פֿוּיוּ, מנהיג הזן בודהיזם בצפון סין לאב מנזר שאולין והועמד בראש ההיררכיה של הבודהיזם בסין.
במהלך מרד המצנפת האדומה (בין 1351 ל-1368) בזזו שודדים את המנזר בחיפוש אחר חפצי ערך קיימים או משוערים.
מאורעות תקופה זו הם ברקע האגדות על וג'ראפני, הקדוש הפטרון של המנזר, שבהן שוכתבה ההיסטוריה והנזירים הוצגו כמנצחים במקום כמנוצחים.
ב-1641 בזזו כוחות המורדים בקיסר שושלת מינג האחרון בפיקודו של לִי דְזְה-צֶ'נְג את המנזר בשל תמיכת הנזירים בשושלת מינג והאיום התאורטי שהיוו למורדים.
במאה ה-19 החלו לצוץ סיפורים על כך שמנזר שאולין נחרב בפקודת ממשל צ'ינג ונזיריו נטבחו בשל פעילויות שכוונו כנגד ממשל צ'ינג לכאורה.
על פי אותם סיפורים סייע חורבן המנזר להפצת אמנויות הלחימה של שאולין בכל רחבי סין באמצעות חמישה נזירים שנמלטו מהחורבן.
בכמה מהסיפורים נטען כי המקדש שנהרס היה כביכול מנזר שאולין בדרום, במקום, או בנוסף למנזר בחנאן.
ג'וּ' קֶה כתב ב"צ'ינְג בָּאי לֵיי צָ'או" שמנזר זה שכן במחוז פוג'יין.
סיפורים אלו נפוצים בתיאורים היסטוריים, עממים או אגדתיים, של היסטורית אמנויות הלחימה ובסוגת הספרות המכונה "וושיה".
אף שתיאורים היסטוריים מאוחרים אלו נפוצים בקרב המומחים באמנויות לחימה, ולעיתים קרובות משמשים כתיאור של המקור לסגנונות הלחימה השונים, סוברים החוקרים כי מדובר בבדיה.
הם מופיעים בתיאורים המפוקפקים של ההיסטוריה של הארגונים החשאיים מהסיפורת הפופולרית, ונראה שהמקורות לסיפורים אלו היו הפולקלור של פוג'יין וסיפורים פופולריים כדוגמת הרומן הקלאסי "גדת המים".
ההתייחסות של חוקרים מודרניים לסיפורים אלו היא בעיקר אל תפקידם בפולקלור הסיני.
בפועל היה הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג מתומכי מנזר שאולין וכתב את ההקדשה בקליגרפיה שעדיין תלויה מעל היכל המלך השמימי והיכל בודהה כיום.
קיימת עדות לכך שאמנויות הלחימה של שאולין יוצאו ליפן במאות ה-18 וה-19. פירוש השם שורין ריו (小林流), סוג פופולרי של קראטה שמקורו באוקינאווה הוא "דרך היער הקטן", ללא ספק תרגום של שם המנזר.
קווי דמיון נוספים ניתן למצוא בספרי הדרכה עתיקים לאמנויות לחימה יפניים וסיניים.
ב-1928 העלה המצביא שְׁה יוּאוּסָאן (石友三 1940-1891) את המנזר באש, והוא נשרף במשך 40 יום, מרבית המנזר ורוב כתבי היד בספריית המנזר עלו באש.
קבוצות שעסקו באמנויות לחימה ברחבי העולם העלו תרומות לתחזוקת המנזר וחצרותיו, והמנזר מכבד את מעשיהם באמצעות חקיקת שמותיהם על אבנים בסמוך לכניסה למקדש.
במרץ 2006 היה ולדימיר פוטין, חובב אמנויות לחימה (חגורה שחורה דאן 6 בג'ודו) למנהיג הזר הראשון שביקר במקדש.
בעבר ניסו רבים להפיק רווחים מהמוניטין של מנזר שאולין ובנו בתי ספר לאמנויות לחימה על הר סונג.
בסופו של דבר אסר הממשל הסיני על כך, ובתי הספר הועתקו לעיירות הסמוכות.
עם זאת, נכון ל-2010 ממשיך בית הספר "טה גואו קונג פו", אחד מבתי הספר הגדולים ביותר בסין לאמנויות לחימה, לפעול בשטח השוכן מתחת למקדש שאולין.
כיום ישנה הפרדה במנזר בין נזירי זן קלאסיים שלקחו על עצמם את שבועות הנזיר הקלאסיות (כולל התנזרות ממין ומבשר) ויומם מתרכז בלימוד ותרגול בודהיסטים, לנזירים לוחמים שמרכז עיסוקם הוא אמנויות הלחימה ושבועותיהם פחות מגבילות בתחום המזון והמין.
כיום יש במנזר כ-300 נזירים רגילים ו-100 נזירים לוחמים.
מכלול המבנים של מנזר שאולין שוכן על המדרון הצפוני של הר שָׁאושְׁה (少室山), אחת משבע הפסגות של רכס הר סונג, כ-13 קילומטרים צפונית-מערבית לדנגפנג.
לאורך הציר המרכזי של המנזר יש שבעה מבנים: השער, היכל המלך השמימי, היכל שקיאמוני (על שם גאוטמה הבודהה, הידוע גם בשם שקיאמוני) מגדל הכתבים הבודהיסטים, חדר אב המנזר, היכל לִישׂוֵּ'ה והיכל אלף הבודהות.
בחצר הפגודות שרדו פגודת שקיאמוני, ופגודת מאיטריה, מתקופת שושלת סונג, וכן 174 אסטלות ועצים עתיקים (כולל גינקגו דו-אונתי שגילו מוערך ב-1,500 שנים).
מקדש צ'ודזו שוכן על גבעה כשני קילומטרים מצפון-מערב למתחם העיקרי, כשפסגת ווּז'וּ מאחוריו.
על שטח של כ-20 דונם השוכן על המדרון כ-280 מטרים מערבית למתחם הראשי של המנזר בנויות בצפיפות 241 פגודות עתיקות שקיבלו את השם יער הפגודות.
הפופולריות הרבה לה זכה הפכה את המנזר לאתר תיירות מושך שבו מבקרים כ-2 מיליון תיירים בשנה, מתוכם מעל ל-150,000 תיירים זרים.
היא גם גרמה להקמת סניפים של מנזר שאולין ברחבי העולם שבהם הושם דגש על אמנויות הלחימה.
המרכז של מנזר שאולין באירופה נמצא בברלין עם מנזרים בגרמניה ואוסטריה.
מנזרים נוספים נמצאים בארצות הברית, ובישראל מלמדים את אמנויות הלחימה של שאולין.
בראיון שהתפרסם בסין ב-2011 אמר שי יונגשין, אב מנזר שאולין, כי קיימים בעולם כ-40 סניפים שהם בבעלות ישירה של המנזר.
מנח ראש קדמי הוא ליקוי ביציבת הצוואר.
תנוחה זו מכונה גם "ראש צב".
התנוחה נוצרת מכיפוף בסיס הצוואר מטה, וכיפוף מעלה של החלק העליון של הצוואר, כך שהמבט נשאר אופקי.
הליקוי עשוי להיגרם ממבט ממושך מטה, למשל בעת קריאה בספר או בטלפון חכם.
ליקוי זה יוצר חוסר איזון בין השרירים בצוואר ובעורף, ושיטוח הקשת הטבעית של עמוד השדרה הצווארי.
תנוחה זו עלולה לגרום לכאבים בשרירי העורף ובסיס הגולגולת, וכן לכאבים כתוצאה מלחץ על העצבים.
תיתכן גם השפעה שלילית על מפרק הלסת התחתונה.
כדי לטפל ולתקן מנח ראש קדמי, יש למתוח את פושטי הצוואר העליון וכופפי הצוואר התחתון, ולחזק את כופפי הצוואר העליון ופושטי הצוואר התחתון.
כמו כן, יש להימנע מתנוחות אשר גרמו לבעיה, למשל באמצעות הקפדה על כללי ארגונומיה, ושמירה על ליבה אורתוגונלית.
בשנים אחרונות תופעה זו התרחבה בעקבות שימוש רחב במכשירי מחשוב ניידים
מנחם אורן (כ"ט בטבת תרס"ט, 9 בינואר 1909, סאנוק בגליציה – ג' באדר תשמ"ה, 24 בפברואר 1985, בית השיטה) היה חלוץ ציוני וסוציאליסט, מחנך, מדריך במחנות המעפילים בקפריסין, הוגה דעות ומרצה במוסדות מחקר קיבוציים.
מנחם אורן נולד בכ"ט בטבת תרס"ט, 9 בינואר 1909, לשמריה ורבקה ברגנבוים, בעיר סאנוק בגליציה.
שנות ילדותו עברו עליו בבית סבו, רבי אהרון ברגנבוים, וסבתו דבורה זיסל, שגרו בפוסדה-אולכובסקה, פרבר כפרי בפאתי סאנוק, לשם עקרה המשפחה בשל נסיעות האב לשווייץ.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה חזר האב והמשפחה נדדה ממקום למקום.
מילדותו פגש מנחם אורן עולמות רוח מגוונים.
הסב הכניס אותו לעולם המסורת היהודית, ואביו בעל השקפת העולם המתקדמת העניק לילדיו השכלה אוניברסלית רחבת אופקים.
בגיל 17 נסע מנחם עם אחיו, חיים ברגנבוים (לימים רופא למחלות ריאה), לווינה.
בהשפעת סבו נרשם אורן לבית מדרש לרבנים, לצד לימודיו באוניברסיטת וינה.
הוא הצטרף למערכת עיתון יהודי באוסטריה, ושם עוצבו עקרונות תפיסתו הפוליטית.
בתום לימודיו האקדמיים בשנת 1932 החל ללמד בגימנסיה העברית בעיר מונקאץ', שהייתה אז בשליטת צ'כוסלובקיה.
בפעילותו בארגון "החלוץ" גילה את הנוער בכפרים הדלים של קרפטרוס, והודות לקריאתו עלו רבים מחניכיו לארץ ישראל ושמרו על קשר איתו שנים רבות.
בשנת 1938 נשא מנחם את חנה לבית שיינפלד, תלמידתו, ובאותה שנה הם עלו ארצה.
את ביתם המשפחתי הם בנו בקיבוץ תל-יוסף, ושם נולדו ילדיהם – שאול, ניצה ויוחנן.
מנחם ביקש לעבוד בעבודת כפיים בכרם הענבים, אך כבר בשנתו השנייה נבחר להדרכת הנוער העולה.
לאחר מכן הצטרף לסגל המורים בבית הספר המשותף לקיבוצים תל-יוסף ועין-חרוד.
תלמידיו, שבתוך זמן קצר התגייסו לפלמ"ח ומילאו תפקידי פיקוד קרביים במלחמת העצמאות, ראו בו דמות מופת חינוכית.
ב"" נעצר ברפיח, שם לימד עברית.
בשנת 1947 יצא מנחם אורן בשליחות תנועת "הקיבוץ המאוחד" וארגון "ההגנה" להדריך קבוצות נוער במחנות המעפילים היהודים שגורשו מהארץ לקפריסין.
בשובו מקפריסין לימד במשך כ-10 שנים ב"סמינר אפעל" – מרכז ההדרכה, המחקר והסמינרים של תנועת הקיבוץ המאוחד.
במהלך הפילוג בקיבוץ המאוחד עברה משפחת אורן לקיבוץ בית-השיטה, והוא הצטרף לחבר המחנכים בבית הספר המקומי.
מאוחר יותר לימד ב"מדרשת אורנים" והִרצה שנים רבות בחוגי לימוד מגוונים למבוגרים.
עם זאת שמר בקנאות על עקרונו לעבוד יומיים בשבוע עבודת כפיים במפעל לכבישת זיתים בקיבוצו (הזיתייה).
ד"ר מנחם אורן ניחן בכושר אינטלקטואלי חריף, בחכמה עמוקה ובחום אנושי, והיה דמות מרכזית בחברת בית-השיטה.
מנחם אורן נספה בתאונת דרכים בליל ג' באדר תשמ"ה, 24 בפברואר 1985, ונטמן בבית העלמין בבית-השיטה.
במשך כיובל שנים עסק ד"ר מנחם אורן בחינוך ובהוראה.
דרכו כמחנך החלה בהוראה בגימנסיה העברית במונקץ' בצ'כוסלובקיה, בהיותו דוקטור צעיר ומבטיח בן 23 שנים בגיל קרוב מאוד לזה של תלמידיו.
הוא קירב אותם לעולם הספרות, האמנות והציונות.
במהלך הוראתו בגימנסיה נרתם להדרכת נוער בתנועת "החלוץ הצעיר" בקרפטרוס (חבל ארץ בצ'כיה) והדביק את חניכיו בהתלהבות רבה ברוח הציונות ואהבת ארץ ישראל.
עם עלייתו ארצה השתלב אורן בהוראה בבית הספר המשותף לקיבוצים תל-יוסף ועין-חרוד.
הוא העשיר את תוכניות הלימודים בתפיסות ההשכלה האקדמית ובערכי התרבות האירופאית.
עם הקמת מחנות המעצר בקפריסין למעפילים שגורשו בידי השלטונות הבריטיים, התנדב להדרכה ולהוראה במחנות אלה.
הוא פעל במחנות בשנים 1947–1948, עד להחזרת המגורשים למולדת.
לדבריו, תקופה זו הייתה החשובה ביותר בחייו.
כעבור 30 שנים ערך עבודת מחקר על תנועות הנוער ועל חינוך הנוער במחנות המגורשים בקפריסין, ראיין מאות אנשים שנעצרו במחנות אלה, ובעקבותיה פִרסם שני ספרים: "להתחיל אחרת, לחיות אחרת" "מנגד תראה את הארץ".
בתקופת הפילוג בקיבוץ המאוחד, בשנים 1951–1952, עסק ד"ר מנחם אורן בהוראה בסמינר אפעל, שהיה בראשית דרכו.
עבודתו לצד יצחק טבנקין, מנהיג הקיבוץ המאוחד, תרמה לגיבוש השקפתו הרעיונית ודבקותו בדרך הקיבוץ המאוחד.
עם המעבר מתל-יוסף לבית-השיטה השתלב מידית בצוות המורים בבית הספר המקומי בבית-השיטה, והיה מחנך אהוב ונערץ.
בשנות ה-70 עסק בהוראה בסמינר למורים במדרשת אורנים, והמשיך לשמור על קשר הדוק עם בית הספר בקיבוצו.
הוא הדריך תלמידי י"ב בעבודות גמר בנושאי יהדות ושואה ולימד ב"בית הספר לבוגרים" בתחומי יהדות, חסידות, היסטוריה ופילוסופיה.
לתלמידיו אמר מנחם אורן: "אני חש תמיד, כי יותר משנתתי לתלמידים, קיבלתי מהם.
המפגש שלי עם בני תל-יוסף ועין-חרוד עם עלייתי לארץ ועם התקופה הזאת [בתקופה שלפני הקמת המדינה], הם שהפכו אותי לאיש העמק ולאיש הארץ".
"מנחם אורן", יומן "שיטים" במלאת 30 יום למותו, בית-השיטה, 1985;
"חדר מנחם" – קריאת חדר הישיבות במשרדי הנהלת בית הספר המקומי בבית-השיטה על שמו.
בחדר זה רוכזו ספריו ואמרותיו המיוחדות בנושאי חינוך;
מלגת מחקר בתחומי החינוך והקיבוץ על-שם מנחם אורן לסטודנטים ב"יד טבנקין".
קרן המלגות נתרמה על ידי חניכיו מתנועת "החלוץ הצעיר" בקרפטרוס;
מחנות הגירוש בקפריסין, חוברת סב, סיכום יום עיון שהתקיים ב"יד טבנקין" בשנת 1986, במלאת שנה למות מנחם אורן.
להתחיל אחרת, לחיות אחרת: תנועות הנוער במחנות המעפילים בקפריסין 1946–1948, סדרת 'מחברות מחקר', יב, אפעל: יד טבנקין, 1984
החלוץ הצעיר בקרפאטורוס (פ.ק.ר.): אסופת כתבים, סדרת הספרים על-שם יצחק צוקרמן, לוחמי-הגטאות: בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 15.6.1984
מנגד תראה את הארץ, (ספר על חינוך הנוער בקפריסין), לוחמי-הגטאות: בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1985
שורשים וכנפיים: אסופת כתבים, שלומית רוזינר (עריכה), בית-השיטה והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988
אדם ופועלו: ממנו ועליו, (דברים על מנחם אורן מפי חניכיו בתנועת "החלוץ הצעיר" בקרפטרוס), לוחמי-הגטאות: בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1991
מנחם אורן, לשעבר מייצ'סלב (מנדל) חבויניק (Mieczysław Chwojnik; 16 בינואר 1902 - 1 בדצמבר 1962) היה שחמטאי יהודי, חבר הנבחרת האולימפיות בשחמט של פולין וישראל, והאלוף הראשון בשחמט של מדינת ישראל ומתמטיקאי.
אורן נולד באימפריה הרוסית, ברוז'ינוי (כעת בבלארוס), ולאחר התפרקות האימפריה הרוסית היה לאזרח פולין והשחמטאי החזק ביותר בקרקוב.
ב-1928 השתתף כחבר במשלחת פולין שזכתה במדליית ארד באולימפיאדת השחמט השנייה בהאג.
ב-1930 עזב את קרקוב לרובנו.
עם הפלישה הסובייטית לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה סופחה רובנו לברית המועצות ואורן הפך לאזרח סובייטי.
הוא שהה בימי המלחמה בברית המועצות ואחרי המלחמה שב לפולין.
ב-1949 עלה לישראל דרך צ'כוסלובקיה ואוסטריה, עיברת את שמו והיה למורה לפיזיקה בגימנסיה הרצליה ובבית הספר תיכון עירוני ה' (תל אביב).
כיהן כיו"ר המועצה של ארגון המורים התיכוניים ובתפקידו זה קידם את הרפורמה בה הונהגה חטיבת הביניים.
ד"ר אורן היה לשחמטאי הבולט בשנותיה הראשונות של המדינה.
ב-1951 זכה באליפות השחמט הראשונה של ישראל, בגיל 49. וקיבל את הפרס מראש הממשלה באותה עת, דוד בן-גוריון.
לאחר מכן ערך מסע משחקים סימולטניים ברחבי הארץ, שכל הכנסותיו היו קודש לנסיעת נבחרת ישראל לאולימפיאדה שנערכה בהלסינקי ב-1952. בשל מדיניות הקיצוב נסיעת הנבחרת התאפשרה רק הודות לכך.
מנחם אורן נפטר ב-1 בדצמבר 1962 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
1926 - זכה בטורניר Nowy Dziennik, שנערך בקרקוב
1929 - סיים עם 4.5 נקודות מ-5 משחקים בלוח הראשון של קרקוב באליפות פולין הראשונה לקבוצות
1938 - זכה באליפות רובנו
1951 - זכה באליפות ישראל
מנחם אורן השתתף 4 פעמים באולימפיאדות השחמט: פעם אחת ייצג את פולין, ושלוש פעמים את ישראל.
משחקו באולימפיאדת 1954 בו שיחק בשחור נגד נילסן, הקריב מלכה וניצח, פורסם בעולם כמשחק היפה ביותר באולימפיאדה.
מנחה גדולה הוא אחד מזמני היום בהלכה, והוא שש שעות ומחצה מתחילת היום.
זמן מנחה גדולה הוא תחילת הזמן שמותר ממנו והלאה להתפלל את תפילת המנחה.
זמן זה נקרא מנחה גדולה מחמת ששיעור הזמן שישנו מזמן זה עד לשקיעה הוא גדול, בניגוד למנחה קטנה, שממנה ועד לשקיעה הזמן הוא קטן יותר.
שש השעות נמדדות לפי שעות זמניות, אך בספר משנה ברורה התלבט אם חצי השעה היא זמנית, וכך נטה לומר, או שהכוונה לשעות הרגילות (לפי השעון הרגיל - של 60 דקות).
בלוח לארץ ישראל שחיבר הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, מחשב בימות החורף זמן מנחה גדולה כ-30 דקות לאחר חצות היום, כלומר שתמיד מחמירים לשתי השיטות, וכך נוהגים ברוב הקהילות בארץ ובהרבה קהילות בחו"ל.
תפילת המנחה נתקנה כנגד הקרבת קרבן תמיד של בין הערבים, ואף שזמן הקרבתו היה כל יום בתשע שעות וחצי, אך כיוון שלעיתים הוצרכו להקריב קודם זמן זה כגון בערב פסח שחל בערב שבת, ובזמנים אלה הקדימו את הקרבתו לשש שעות ומחצה, לכן בדיעבד אם התפלל משעה זו, יצא ידי חובה.
וכך הוא לשון הרמב"ם : .
יש ראשונים (כגון הטור) שסוברים שאף לכתחילה ניתן להתפלל מנחה גדולה, ובערב פסח לכולי עלמא ניתן להתפלל מנחה גדולה לכתחילה מכיוון שבפועל הקריבו אז את קרבנן התמיד.
המשנה ברורה כתב שאם יש איזהו צורך, מותר לכתחילה להתפלל מנחה גדולה.
דינים התלויים בזמן מנחה גדולה
לדעת השולחן ערוך, אף שלכתחילה זמן תפילת מנחה הוא מזמן מנחה קטנה, מכל מקום אם התפלל ממנחה גדולה יצא ידי חובה.
אף לדעת האוסרים להתפלל בזמן מנחה גדולה לכתחילה, התירו לכתחילה בזמנים שונים כגון בערב פסח, או כשנוסע ממקום למקום ואינו יודע אם יוכל להתפלל כראוי.
לדעת השולחן ערוך (אורח חיים סימן רלב ב ג) אסור לאכול סמוך למנחה גדולה אפילו סעודה קטנה, כל שהיא יותר מכביצה לחם, משום שחששו חז"ל שמא יימשך בסעודתו וישכח להתפלל, אמנם יכול לבקש מאחר שאינו אוכל עמו שיזכיר לו להתפלל קודם שיעבור הזמן (שקיעת החמה), ובאופן זה יכול לאכול.
אמנם דעת הרמ"א להתיר לאכול סעודה קטנה לפני מנחה גדולה, והמחמיר תבא עליו ברכה.
אך סעודה גדולה כגון סעודת נישואין או ברית אף לדעת הרמ"א אין להקל.
אכילת פרי או עוגה עם קפה מותרת, מאחר שבאכילה מועטת שכזו לא חוששים שמא יימשך.
מנחה קטנה הוא אחד מזמני היום בהלכה, והוא מתשע שעות זמניות ומחצה מתחילת היום.
זמן מנחה קטנה הוא הזמן שבו ניתן להתפלל לכתחילה את תפילת המנחה.
זמן זה נקרא מנחה קטנה מחמת ששיעור הזמן שישנו מזמן זה עד לשקיעה הוא קטן יחסית (שעתיים וחצי שעות זמניות), בניגוד למנחה גדולה, שממנה ועד לשקיעה הזמן הוא גדול יותר (חמש וחצי שעות זמניות).
וכך הוא לשון הרמב"ם משנה תורה לרמב"ם:
דינים התלויים בזמן מנחה קטנה
זמן מנחה קטנה הוא תחילת הזמן שממנו והלאה יש לכתחילה (לדעת רוב הפוסקים) להתפלל את תפילת המנחה.
מנחם אטלס (נולד ב-7 בפברואר 1963) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי.
שיחק בעמדת הסנטר, גובהו 2.05.
נולד והתחנך בגבעתיים לאב עולה מגרמניה ואם ילידת ישראל.
החל את דרכו בגיל 10 במכבי תל אביב, מאמנו הראשון היה פיני גרשון.
בגיל 15 עד גיל 16 שיחק בהפועל רמת גן ומגיל 19 שיחק בליגה א' בקבוצת אס"א תל אביב.
בעונת 1984/85 שיחק בליגת העל בכדורסל בקבוצת מכבי רמת גן.
בשנים 1985 - 1987 שיחק בליגת המכללות בארצות הברית, וייצג את אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, לצדם של הישראלים גלעד שמחוני ומוטי דניאל.
בשנים 1987 - 1992 שיחק בהפועל ירושלים ולאחר מכן המשיך את דרכו במכבי חיפה והוכתר לשחקן השישי של הליגה.
בהמשך שיחק בבני הרצליה, עמק יזרעאל ומכבי גבעת שמואל.
בין השנים 1989–1992 שיחק בנבחרת ישראל כשחקן בעמדה ארבע.
אטלס הוא בעל תואר ראשון בחינוך גופני מטעם מכללת וינגייט ובעל תעודה להכשרת מאמני חדרי כושר, מטעם מנהל הספורט.
משמש גם כמאמן כושר מוסמך וכדורסל מוסמך בכיר, מורה לחינוך מוסמך בכיר.
מנחם הוא מטפל בילדים עם בעיות יציבה ומאמן כדורשת של חברת אלטשולר שחם.