tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת הקצירה יש להשאיר לקט (מתנת עניים).
בעת הקצירה יש להשאיר שכחה (מתנת עניים)
בעת הקצירה אין לכלות את פאת השדה (מתנת עניים)
כאשר דשים את התבואה בעזרת בהמה, אסור לצער אותה בחסימת פיה באופן שלא תוכל לאכול.
לאחר השלמת איסוף הפירות, יש חיוב להפריש תרומה גדולה ותרומת מעשר לכהנים.
חובה להפריש מעשר ראשון ללויים
חובה להפריש מעשר שני כדי לאוכלו בקדושה בירושלים (בשנים א' ב' ד' ה' לשמיטה) או מעשר עני לעניים (בשנים ג' ו').
בעת לישת הבצק יש להפריש חלה לכהן.
בתלמוד מסופר שרבי יצחק נהג לאחוז את הלחם בעשר אצבעותיו בשעת ברכת המוציא, כנגד עשר המצוות שמקיימים בלחם.
מנהג זה הוזכר בדברי הראשונים ונפסק בשולחן ערוך.
בנוסף למצוות שמקיים האדם הפרטי בדגן שהוא מגדל, ישנן גם מצוות כלליות יותר, שמשולבות בחגים שבלוח השנה היהודי.
עד חג הפסח אסור לאכול מהתבואה החדשה של חמשת מיני דגן הגדלה באותה שנה.
בפסח עצמו, המכונה גם "חג האביב", ישנו איסור לאכול לחם חמץ.
ביום השני של חג הפסח, מביאים לבית המקדש מנחת ביכורים מקמח שעורים, ואחרי שסופרים חמישים יום חוגגים את חג השבועות שבו מביאים מנחה שתי חלות של לחם חמץ, כביכורים לה' וכהודיה על הלחם ועל הארץ שנתן לישראל.
יש שהוסיפו והסבירו כי ריבוי המצוות נובע לא רק מתדירות המפגש עם הלחם בחיי האדם, אלא גם מתוך חשיבות מהותית שיש לו, והדבר מוזכר בטקסטים רבים בתורת הקבלה והספירות– ככל שעוסקים בדבר חשוב וחיוני יותר לאדם, כך יכולת ההשפעה שלו על האדם גדולה יותר, לטוב או לרע.
בשל כך, קיימות המצוות השונות בלחם, אשר מרוממות את אכילתו, ומאפשרות לאדם להתעלות יותר ויותר.
יש שדרשו שמרכזיותו של הלחם בעולמו של האדם נובעת מההבדל בינו לבין שאר הבהמות והחיות: תכלית האדם היא לתקן את העולם ולפתחו, ולכן הוא צריך מזון יותר מפותח.
לעומתו, שאר עולם החי אינו נדרש בפיתוח העולם, ועל כן הוא ניזון ממאכלים שאינם צריכים כל כך הרבה עמל.
לחך (שם מדעי: Plantago) הוא סוג במשפחת הלחכיים הנחשב לצמח מרפא.
מקליפות הזרעים של הצמח מפיקים פסיליום.
צמחים מסוג זה נפוצים בכל העולם.
על פי הספרות הבוטנית, לפחות מיני הלחך מסוג לחך בשרני, לחך המלחות, לחך מלבין, לחך גדול, לחך חום-לוע, לחך מצוי, לחך אזמלני, לחך גלילני, לחך כרתי, לחך סגלגל, לחך בלוטי, לחך הודי, לחך לופת ולחך ריסני הגדלים בארץ ישראל הם אלרגניים.
עימות בעצימות נמוכה או עימות מוגבל הוא אסטרטגיה צבאית למלחמה במלחמת גרילה ובטרור בשטח אזרחי.
בתפיסה זו המטרה היא להגביל את מספר הנפגעים האזרחיים ולאפשר שגרה אזרחית כמידת האפשר (בין אם משיקולים הומניים או דעת קהל) ועם זאת לנסות ולמגר את הטרוריסטים שנטמעים בלב האוכלוסייה האזרחית בפעילות נקודתית ובטקטיקות של לוחמה זעירה.
אחת מהתפיסות של האסטרטגיה הזו הייתה להגיב באופן מידתי ומדורג לפעילות הצד השני, כדי לשמר את עקרון ההרתעה תוך פגיעה מינימלית בחפים מפשע.
מלחמת גרילה: סיכול פשיטות, מארבים, מטעני חבלה ופעולות "פגע וברח" מצד האויב.
התקפות אלה מבוצעות בדרך כלל בחוליות קטנות המוסוואות היטב.
לוחמה בשטח בנוי: פעילות בתוך ריכוזי אוכלוסייה ומקומות יישוב (ערים, כפרים ומחנות פליטים) בהם ממקם האויב את בסיסיו והתשתית הלוגיסטית שלו.
מודיעין צבאי: מודיעין לומד - השגת מידע על מבנה האויב, היכן נמצאים מפקדותיו, סוג וכמות אמצעי הלחימה שברשותו וכו'.
מודיעין מסכל - השגת מודיעין על פעולות עתידיות ותוכניות פעולה של האויב, על מנת לסכלן או להתכונן להן מבעוד מועד.
מלחמה בטרור: סיכול פעולות טרור שמתכנן האויב כנגד מטרות אזרחיות.
בשנים 1985–2000 החזיק צה"ל ברצועה של מוצבים בדרום לבנון, בסיוע צבא דרום לבנון שהורכב מתומכי ישראל וצויד על ידה.
מטרת הרצועה הייתה ליצור חוצץ בין בסיסי ארגוני הטרור לבין יישובי הצפון (מטולה, קריית שמונה, נהריה וכדומה).
החיילים שהחזיקו בקו היוו מטרות לארגוני הטרור, בראשות אמל וחזבאללה.
בתקופה זו נאלץ צה"ל להתמודד עם מארבים, מטעני חבלה בצירים (ובפרט מטעני צד), התקפות צלפים, התקפות מאזורים עם צמחייה עבותה, פשיטות על מוצבים והפגזות ברקטות, טילי נ"ט או פצצות מרגמה.
כדי להתמודד עם איומים אלה הקימו בצה"ל מספר יחידות נבחרות, שהתמחו בתוואי הלבנוני, בהן:
סיירת יעל - יחידת הנדסה קרבית נבחרת שעסקה בפעולות חבלה חשאיות ומיקוש כנגד המחבלים.
יחידת אגוז - יחידה שמתמחה בלחימת גרילה בתוואי קרקע סלעי ובצמחיה עבותה, האופייני לדרום לבנון.
מישור התמודדות נוסף היה מיגון:
המוצבים מוגנו בכבדות וכללו שכבות פיצוץ, חומות בטון ורשתות לספיגת טילי נ"ט.
הרק"מ והצמ"ה דוגמו במיגון כבד.
פיתוח נגמ"שים הממוגנים בכבדות, דוגמת האכזרית, הנגמשו"ט ששודרג לנגמחון ומאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 גם הנקפדון.
שימוש בשיירות מוסלקות, שהוסוו כדי שלא להוות מטרה למחבלים.
השימוש באמצעי זה קטן בעקבות אסון המסוקים.
בסופו של דבר, צה"ל הצליח להקטין בהדרגה את האבדות לכוחותיו ולפגוע במאות מחבלים.
למרות זאת, הלחץ הציבורי לצאת מלבנון גדל ובשנת 2000, בעקבות הוראתו של ראש הממשלה דאז אהוד ברק יצא צה"ל מלבנון.
צה"ל עשה שימוש נרחב באסטרטגיה זו באינתיפאדה השנייה, תוך פיתוח תורת לחימה מתאימה בעקבות הפקת לקחים מעימותו הקשה עם החזבאללה בלבנון.
כדי לבצע את התפיסה הזו השתמשו ב:
השגת מודיעין באמצעות אמצעי ביון ומעקב טכנולוגיים, הפעלת סוכנים ומודיעי שב"כ והפעלת יחידות מיוחדות למודיעין.
מתקני אבטחה ומערכות הגנה היקפיות ואמצעי מיגון אישיים.
שימוש באפוד מגן קרמי, שהוכיח את יעילותו בעצירת כדורים.
מיגון מוצבים ושריון כלי רכב קלים כמו ג'יפים ואוטובוסים כנגד ירי.
שימוש ברובי סער מקוצרים דוגמת ה-M4 קרבין במקום ה-M16 הארוך.
הכנסת ציוד צליפה והכשרת צלפים ברמת המחלקות.
שימוש בתומ"ת M-109 וב"מחבט" M-163 (תותח נ"מ מתנייע) על מנת לפגוע בצלפים על הגגות.
שימוש בדחפורי D-9 משוריינים על מנת לפתוח צירים לרכבים משוריינים ולחיילים, ניקוי זירות מטענים ונטרול מלכודות פתאים, פריצת מכשולים והרס בתים שמשמשים לירי על כוחות צה"ל.
שימוש באמצעים מיוחדים כמו מלכוד כלי רכב ומלכוד טלפון סלולרי שיועדו לאנשים מסוימים.
ניצול יתרונות טכנולוגיים כגון אמצעים אופטיים, אמצעי ראיית לילה ואמצעי שליטה ובקרה מתקדמים.
סיוע מתואם של כוחות האוויר למודיעין ותקיפות נקודתיות באמצעות מסוקי קרב ומטוסי קרב.
סיוע אווירי של מסוקי חיל האוויר הן לתצפיות, הן לחילוץ, הן לחיפוי אווירי והן לירי טילים מדויק אל עבר חוליות טרור במה שקרוי סיכול ממוקד.
ביתור שטח באמצעות מכשולים ומחסומים קבועים וניידים כדי למנוע זליגת מבוקשים ואמצעי לחימה מתא שטח אחד למשנהו.
בעקבות הפיגוע במלון פארק, צה"ל שינה את שיטת הפעולה שלו ויצא למבצע צבאי נרחב בשטחי יהודה ושומרון בשם "חומת מגן".
בזמן המבצע הצבאי ולאחריו צה"ל עשה שימוש רב בטכניקות שפיתח והביא למזעור בפגיעות בחיילים ובאזרחי האויב.
ברצועת עזה נמשכה פעילות של עצימות נמוכה עד שנת 2005, למעט מספר פשיטות ומבצעים גדולים יחסית.
ב-2006, בתגובה לחטיפת גלעד שליט, יצא צה"ל למבצע גשמי קיץ שבמהלכו נהרגו למעלה ממאתיים פלסטינים, בעוד שביהודה ושומרון המשיכה המדיניות של לחימה בעצימות נמוכה.
בסופו של דבר, ביהודה ושומרון קטן היקף הטרור באופן משמעותי ביותר הודות לפעילות הצבאית האינטנסיבית בסיוע השב"כ.
לחיצת יד (או לחיצת ידיים, בספרות התורנית היהודית היא מכונה "תקיעת כף") היא מחווה גופנית שבה שני אנשים אוחזים אחד בידו של השני.
בדרך כלל הלחיצה נעשית ביד ימין, תוך נענוע קצר של הידיים האחוזות.
מקובל להשתמש במחווה זו בפגישות, פרידות, איחולי הצלחה, בהבעת הסכמה ובמעמד של חתימת חוזים.
מטרת לחיצת היד היא להראות על כבוד וקרבה בין אנשים, וייתכן שמקורה במחווה שבאה להראות שהאדם מושיט את ידו לשלום, ואינו מחזיק בכלי נשק אשר יכול לאיים ולשמש ככלי תקיפה.
גברים נוטים ללחוץ ידיים יותר מנשים, אך במפגשים עסקיים הלחיצה מקובלת בשני המינים.
אי־לחיצת יד המושטת ללחיצה נחשבת למעשה לא מנומס ועלבון כלפי האדם המושיט את ידו ועשויה להביע הסתייגות ממנו.
מחוות לחיצת היד לאות קירבה וברכה מוכרת מימי קדם.
תיאורים של לחיצת יד נפוצים בפסלי מצבות ביוון העתיקה, בעולם הרומי, וכפי שמתואר בספר מכבים, גם בעולם היהודי-חילוני של תקופת סוף בית שני:
באיגרת אל הגלטים (פרק ב',9) שבברית החדשה מעיד פאולוס כי בביקורו בירושלים כאשר .
מקורות המנהג המודרני אינם ברורים, אם כי פיליס א.
בסטרסון בחיבורו משנת 1978, "פולחנים חברתיים של הבריטים" (Social Rituals of the British traces), מייחס את ראשית השימוש הנוכחי בה לסר וולטר ראלי, בטוענו כי הלה הכניס מנהג זה לחצר הבריטית במהלך שלהי המאה ה-16.
על פי מקורות אחרים, לחיצת היד שונתה לצורתה הנוכחית בעולם המערבי על ידי קוויקרים אנגלים מהמאה ה-17, כאלטרנטיבה שוויונית ופשוטה יותר לצורת הבעת השלום המסובכת שהייתה נהוגה במעמדות הגבוהים באותה תקופה.
תומאס ג'פרסון הפך את הטכניקה לפופולרית בזמן כהונתו כנשיא ארצות הברית, כחלופה יותר דמוקרטית לקידה שהייתה נהוגה.
כיום לחיצת היד היא מנהג ידוע ומוכר ברחבי העולם, אף על פי שבתרבויות רבות מנהגים אחרים, כגון קידה או נישוק לחיים, מקובלים יותר.
לחיצת יד שימשה גם כדרך לבדוק אם לאדם חשוד יש נשק.
בזמן לחיצת היד, הפגיון שהוחבא בתוך שרוולו של המתנקש היה נופל לארץ.
זו יכולה להיות סיבה נוספת לכך שסירוב ללחוץ יד נחשב כחוסר נימוס.
לחיצת היד היא אחת הדרכים הנפוצות ביותר להעברת שפעת.
במחקר שנערך במכון ויצמן כי לחיצת ידיים משרתת העברת מסרים כימיים בין הלוחצים.
התברר כי בהמשך ללחיצת יד ישנה נטייה להביא את היד הלוחצת לקרבת האף ולהריח אותה.
זו יכולה להיות פונקציה אבולוציונית שמחליפה רחרוח הדדי שפחות מקובל באופן גלוי אצל בני אדם לעומת חיות.
יש מספר מנהגים הקשורים בלחיצות יד, מהם כלליים ומהם ספציפיים לתרבויות מסוימות:
בארצות מוסלמיות, וכן בישראלים ממוצא זה, יש מנהג לנשק יד של אדם חשוב בעת לחיצת היד.
באופן כללי אין זה מנומס לדחות הצעה ללחיצת יד, ומקובל שהאדם בעל המעמד החברתי הגבוה יותר יזום אותה.
באופן מסורתי (אך כיום לעיתים נדירות), כללי טקס מערביים היו שגברים יעמדו בזמן לחיצת היד, אך נשים אינן צריכות לעשות זאת.
כמו כן, גבר לא יציע את ידו לגברת אלא אם כן היא יזמה זאת.
ישנן תרבויות בהן לוחצים את שתי הידיים, אך ברוב התרבויות לוחצים את יד ימין.
הצופים משתמשים באופן ייחודי ביד שמאל.
מכיוון שיד ימין היא לרוב היד החזקה, יד שמאל שמשה להחזקת מגן.
לחיצת יד שמאל מראה על ביטחון באדם השני, מכיוון שהיא מותירה את הלוחץ ללא הגנה.
בשוקי בקר, ניתן לראות מוכרי בקר סוטרים זה לזה בשעת משא ומתן.
אחד נוקב במחיר וסוטר ללחי של חברו, לסירוגין, עד שהם מגיעים לעמק השווה ולוחצים ידיים כדי לסיים את העסקה.
אחוות ואגודות משתמשות לעיתים בלחיצת יד סודית כדי לזהות חברים אחרים.
אצל סוחרי יהלומים נהוג לחתום על עסקה בלחיצת יד ובאמירת המילים "מזל וברכה" בעברית.
יש הנוהגים ללחוץ את ידו של השני בשתי ידיים, שעוטפות את ידו, לאות של חיבה יתירה.
טקס לחיצת יד אינו אחיד ותלוי זמן, מקום ותרבות.
כך למשל, באפריקה לחיצת היד אינה מלווה בקשר עין רציף שכן הדבר נתפס כהתרסה, ומאידך, בארצות דוברות גרמנית, קשר עין ולחיצת יד חזקה נחשבים לאחד מכללי הנימוס.
עם זאת קיימות כמה מוסכמות הנוגעות לסוגי לחיצות יד הנבדלות במידת הלחץ, האופן שבו האדם לוחץ את היד (או הידיים במקרים מסוימים) שיש בהם כדי לאותת על מידת החיוניות, עצמת הרגש והאובייקטיביות שהצדדים משדרים.
+סוגי לחיצות ידתמונה להדגמהלחיצה שתלטנית מחד וכנועה מאידך (לעיתים מכונה גם כלחיצת יד דומיננטית): לחיצת יד היכולה לייצר מידת מה של סמכות וכוח.
לחיצת יד זו נעשית כאשר כף יד אחת מופנית כלפי מטה וכף היד האחרת מופנית כלפי מעלה.
במסגרת לחיצת יד זו, מנסה הצד שכף ידו מופנית כלפי מטה לשדר כוח, סמכות, דומיננטיות, שתלטנות ופיקוד.
אם הצד הכנוע, כלומר זה שכף ידו מופנית כלפי מעלה, לא ישנה התנוחה, יש בכך שדר של הסכמה לדינמיקה שנוצרה.
אם "הצד הכנוע" אינו מסכים לתחושה ולרושם שנוצרו עם לחיצת היד, בין שבמודע ובין שלא במודע, עליו לסובב את היד כך ששני האגודלים יופנו מעלה.
אף על פי שלחיצת יד שבה כף היד מופנית כלפי מעלה משדרת כניעה, ישנן "נסיבות מקלות" למשל במקרה של אדם הסובל מדלקת פרקים ונאלץ ללחוץ כך את כף ידו, או במקרים נוספים בקרב בעלי מקצוע המשתמשים בידיהם כגון מנתחים ומוזיקאים המבקשים כך להגן על ידיהם.
לחיצת יד רפה: המכונה לחיצת יד "דג מת" שבה הצד הלוחץ חש לחיצת יד רפה מצד השני, ומתקבל מסר של אדם חסר אנרגיה וחסר חיוניות, לרוב מדובר באדם ביישן ומופנם.לחיצת יד שתלטנית המבקשת לייצר סמכות ומעמד: לחיצת יד הכוללת הנחה של היד הנוספת על כתפי הצד שנלחץ.
הצד שמניח את היד על הכתף משדר מסר לא מילולי לפיו "ידי על העליונה ואת/ה כפופים לי".
לחיצת יד זו אופיינית לרוב בדינמיקות בהן הצד שמניח ידו על הכתף הם לרוב מנהלים, מפקדים וכו'.לחיצת יד נייטרלית/נכונה: לחיצת יד השומרת על הדדיות.
בלחיצת יד זו אגודלי שני הצדדים מופנים כלפי מעלה והמרפקים מעט כפופים.
כמו כן, מידת הלחץ המופעל משני הצדדים שווה יחסית.
לחיצה כזו אינה משדרת עליונות מאף צד והיא נתפסת כראשית קשר הבונה אמון.לחיצת יד כפפתית/אבהית: בלחיצת יד זו, אחד הצדדים משתמש בידו השנייה על מנת לעטוף את כף היד של האחר משני צדיה.
לחיצת יד זו היא מעיין צורת חיבוק המעניקה "חיבה אבהית".
עטיפת היד באמצעות הצד שעושה כן, נתפסת גם כמעין כפפה ומכאן השם הנוסף.
לחיצות יד נוספות המנסות לייצר חמימות, אמון וקשר: לחיצות יד נוספות קרי הלחיצה הכפפתית/אבהית מנסות כאמור לייצר תחושות של אמון, אינטימיות וחמימות בכללן: לחיצת יד הכוללות תפיסה של המפרק או הזרוע לחיצות יד המייצרות מחסום/חוסמות: בלחיצת יד זו, המיפרק המחבר בין האצבעות לכף היד, מפעיל כוח הבולם את "הלוחץ" מלהתקרב.
לחיצה זו זכורה למשל כחלק מגינוני החיזור בשלביהם הראשונים, בהם לרוב הגבר מבקש לייצר רושם ומגע וראשוני ואילו האישה נענית במידת מה לכוונתו הכללית בהושיטה לה את אצבעותיה, אך בולמת אותו בו בעת מלהתקרב בשלבים מוקדמים אלו של החיזור.
לחיצת יד בין גברים לנשים בהלכה היהודית
ההלכה היהודית אוסרת מגע של חיבה בין גבר לנשים האסורות עליו, שהן רוב הנשים, כאשר מגע תאוותני איסורו מהתורה.
נוסף על כך הוא הדיון ההלכתי בין מפרשי השו"ע האם גם מגע שאינו נעשה כדרך חיבה, אך נעשה בכוונה תחילה, אסור מדברי תורה או מדברי חכמים, רוב האחרונים פסקו שהדבר אסור מהתורה.
בשל חוסר המודעות להלכה זו בימינו, פוסקי הדורות האחרונים נחלקו בשאלה האם בלחיצת יד בין גבר לאישה יש איסור מדאורייתא או מדרבנן, גם כאשר אין חשש להרהור של תאווה, וממילא היא אסורה אף כשעיקרה מחווה של כבוד ונימוס.
מכל מקום לחיצת יד בין גברים לנשים אינה נהוגה בקרב יהודים אורתודוקסים, ועיקר השאלה מתייחסת למקרה בו עקב חוסר מודעות להלכה היד כבר הושטה ללחיצה, ובדחייתה יש חשש עלבון.
באופן פשוט, מרבית הפוסקים מציעים למנוע את המקרה מראש, באמצעות הסברה מנומסת או החזקת הידיים מאחורי הגב ושחייה קלה קדימה לאות כבוד, גם הרב אהרנברג הסתפק לגבי החזרת יד שמא אינה דרך חיבה אך הוא דוחה סברה זו, ומסיק שאי אפשר להקל בזה.
חוסר המודעות בציבור לבעיה הלכתית זו לעיתים מעוררת מהומה ציבורית-תקשורתית בציבוריות הישראלית, שלעיתים אף מנוצלת על ידי גורמים פוליטיים או אנטי-דתיים, אשר מודעים לבעיה ההלכתית, אך מעוניינים לנצל את חוסר המודעות הציבורית לקידום האינטרסים שלהם.
כאשר זכה הרב עובדיה יוסף בפרס ישראל ב-1970, הוא סירב ללחוץ את ידה של ראש הממשלה גולדה מאיר כיוון שהיא אישה.
דבר שהוביל לסערה ציבורית ולקריאה מצד גורמים מסוימים לשלול ממנו את הפרס.
בהיקף רחב יותר בלט מנהג זה בטקסי חלוקת פרס ישראל שבהם עמד על הבמה, בתוקף תפקידו, ראש עיריית ירושלים, אורי לופוליאנסקי, ונמנע מללחוץ את ידי הנשים הזוכות בפרס, תוך שהוא לוחץ בחום את ידי הגברים.
לחיצת יד הוא כינוי לתהליך המתרחש במערכות תקשורת מחשבים, ובו מרכיבים שונים של מערכת תקשורת מבצעים תיאום לגבי שיטת התקשורת שתתקיים ביניהם.
שם המושג לקוח בהשאלה מלחיצת יד אנושית, שבדומה לה - מדובר בתהליך ההיכרות הראשונית בין מרכיבים שונים.
מכשירים ורכיבים שונים פועלים בטכנולוגיות שונות, בהתאם להתפתחויות הטכנולוגיות של זמנם.
למכשירים רבים ישנה תאימות לאחור לטכנולוגיות קודמות, על מנת שיוכלו לתקשר גם עם מוצרים דומים בעלי טכנולוגיה מוקדמת יותר.
תהליך לחיצת היד מאפשר למכשירים המשתתפים בה, לגלות מה היכולות המשותפות לשניהם, ולבחור יחדיו, ובאופן אוטומטי, את שיטת התקשורת המתאימה.
לדוגמה, לחיצת יד בין מודמים תאפשר למודמים לגלות מה מהירות החיבור שנתמכת על ידי כל-אחד מהם, ולבחור יחדיו במהירות התקשורת הגבוהה ביותר האפשרית.
לרוב, לחיצת היד מתבצעת בתחילת תהליך התקשורת, כאשר כבר קיים ערוץ תקשורת בין המרכיבים השונים, אך העברת הנתונים עדיין לא התבצעה, מכיוון שלא ברור באיזו שיטת תקשורת היא תתבצע.
לחיצת היד מאפשרת בחירה אוטומטית של שיטת התקשורת, וחוסכת חלק, אם לא את כל הזנת הגדרות התקשורת למרכיבים השונים.
מאפיינים שנהוג לתאם באמצעות תהליך לחיצת יד הם:
דוגמאות למכשירים שמבצעים לחיצת יד
מודמים ומכשירי פקס מקיימים תהליך של לחיצת יד בתחילת התקשורת ביניהם.
לרוב, האותות המשמשים לתהליך מושמעים על ידי רמקול הקיים במוצרים אלו - וזאת הסיבה לצלילים הנשמעים בתחילת החיבור בין מודמים או פקסים.
רכיבים אלקטרוניים שונים במעגלים חשמליים יכולים לבצע ביניהם לחיצת ידיים בתחילת פעולתם.
בצורה זו ניתן לשלב במעגל אחד רכיבים מטכנולוגיות תואמות/דומות, מבלי להשקיע בתכנון של התיאום המדויק ביניהם, ומבלי להשקיע רכיבים אלקטרוניים נוספים על מנת לבצע תיאום זה.
לחכיים (שם מדעי: Plantaginaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים בסדרת הצינוראים.
זוהי משפחה קטנה באופן יחסי, שכלולים בה שלושה סוגים בלבד.
היא נקראת לפי שם הסוג לחך, שהוא הסוג הגדול במשפחה.
מחקרים גנטיים עדכניים, שינו את המעמד הסיסטמטי של משפחה זו ומשפחות קרובות, כשהשינוי העיקרי הוא העברת סוגים ממשפחת הלועניתיים למשפחה זו.
ערך זה נכתב על-פי החלוקה המסורתית, כפי שהיא מקובלת ומוצגת במרבית המקורות בתחום.
אין לראות בכך קביעה מדעית, אלא קביעה לצורכי עריכה בלבד.
כאמור, מדובר במשפחה קטנה, ובה בולט הסוג לחך, על שמו נקראת המשפחה, גם בשמה העברי וגם בשמה הלטיני.
השם 'לחך' בעברית רומז לכך שמיני משפחה זו הם עשבים טובים למאכל צאן.
השם הלטיני הוא הלחם של המילה Planta שפירושה 'כף הרגל', ו- agere שפירושו 'להוביל'.
שם זה מצביע על דמיון בין טביעות כפות הרגליים על האדמה לעלה הצמח.
המשפחה מיוצגת בכל יבשות העולם, אך אין היא מיוצגת באזורי הקטבים.
מיני משפחה זו מאכלסים בתי גידול מגוונים, כאשר העדפה מספרית מסוימת קיימת למעונות לחים כדוגמת שולי נחלים, וכן מינים ממנה מעדיפים מדבריות, צידי דרכים, בתות ועוד.
במשפחה זו, על-פי החלוקה המסורתית, 3 סוגים ו-274 מינים, מהם 2 אנדמיים לארץ ישראל.
לפי חלוקה אחרת, זוהי משפחה מונוגנית (כלומר, בעלת סוג אחד) ולפיכך גם הסוגים הקטנים בה כלולים בסוג הגדול, לחך.
התכונה יוצאת-הדופן של המשפחה, היא היות הפרחים מואבקי רוח.
בתכונה זו, המשפחה שונה מהקרובות לה.
היות שאין צורך בצבעי ראווה למשיכת חרקים, צבע הכותרת אינו בולט- לדוגמה ירוק או אפור.
תכונה זו, יחד עם תכונות חיצוניות נוספות כדוגמת עלים סרגליים במינים רבים, מקנה לבני משפחה זו דמיון פיזי לבני משפחת הדגניים, אך מדובר בדמיון פיזי בלבד, שכן על פי תכונות פילוגנטיות ואנטומיות רבות, מדובר במשפחות רחוקות זו מזו.
תכונה בולטת נוספת של המשפחה, היא מנגנון הקשור בהפצת הזרעים.
בעת הרטבה, סוכרים בשם מוצילגים תופחים, והזרע נעטף בריר צמיגי.
תכונה זו מקלה על הזרע להיצמד לקרקע ו'לתפוס' לעצמו מקום ראוי לנביטה.
לאחדים מבני משפחה זו חשיבות ברפואה העממית.
כמו כן ישנם מינים שלהם שימושים למאכל, אם כי שימוש זה הוא אינו בהיקף כלכלי.
מינים אחדים נחשבים למינים פולשים המשבשים חלקות חקלאיות.
בני משפחה זו נם עשבוניים רב-שנתיים או חד-שנתיים.
העלים של בני משפחה זו מסודרים באופן מסורג על הגבעול, אך לעיתים קרובות תכונה זו אינה באה לידי ביטוי, משום שמינים רבים מאופיינים בשושנת עלים צפופה.
פרחי משפחה זו הם דו-מיניים- כלומר, כוללים איברי רבייה זכריים כדוגמת אבקנים לצד נקביים כדוגמת שחלה ועמוד עלי.
הפרחים בעלי סימטריה מלאה, וערוכים בקבוצות צפופות, מטיפוס שיבולת או קרקפת.
גביע וכותרת הפרח מחולקים ל-4 אונות.
הפרי האופייני למשפחה הוא מטיפוס הלקט או אגוזית.
הזרע לרוב שטוח, צבעו חום בהיר, וניכר בו גם בעין בלתי-מזוינת העובר.
לחם הוא סרט טלוויזיה ישראלי אשר צולם בשנת 1985 ושודר בערוץ הראשון ב-1986. את הסרט ביים רם לוי והקרנתו עוררה דיון ציבורי נרחב.
בשנת 2009 יצא הסרט בגרסת DVD, שכלל את כל סרטיו של הבמאי והיוצר רם לוי.
עלילת הסרט מתרחשת בעיירת פיתוח בדרום (אתר הצילומים העיקרי הוא ירוחם).
מאפייה מקומית נקלעת לקשיים כלכליים ואיננה משלמת לעובדיה תוספת שכר לאחר משבר האינפלציה ומתחילה לשלם את תוספת השכר בלחם במקום בכסף.
העובדים הממורמרים פונים אל סגן ראש המועצה ששון (שמיל בן-ארי) ואל ההסתדרות.
מאחר שזה לא עוזר, הם מחבלים בציוד.
בהמשך, נסגרת המאפייה ומפטרת את עובדיה וללא פיצויי פיטורים.
אחד העובדים המפוטרים הוא שלמה אלמליח (רמי דנון), אבי המשפחה שבמרכז העלילה, מעולי מרוקו, שעבד מעל ל-20 שנה במקום.
הוא אינו מרשה לאשתו (רבקה בכר) לצאת לעבודה, שוקע בדיכאון, פותח בשביתת רעב, מסתגר בשתיקה ובאדישות בביתו ונועל את דלת הדירה על משפחתו.
השביתה וההתבצרות תופשים את תשומת הלב בעיירה אך בני הדור הצעיר, ילידי הארץ, הבת נאוה (אתי אנקרי), החוזרת מלימודיה בתל אביב והבן ברוך (משה איבגי) לא מצליחים לעורר תמיכה, ולרתום את השביתה למאמץ ציבורי.
הם מודעים לזכויותיהם, אך לא לדרך השגתן.
לבסוף, כחלק מפשרה עם ההסתדרות, על סמך מאבקים אחרים המתרחשים במקומות שונים בארץ, זוכה המאפייה בסיוע הממשלה ושבה לעבודה תקינה.
אך מאוחר מדי עבור שלמה אלמליח, שמת מצער בביתו.
עליבותה של העיירה ותושביה מוצגים גם דרך סיפורו של הבן, ברוך.
החתונה דלת התקציב מתקיימת בכיתה, בבית הספר המקומי וברוך שאינו יודע להתמודד כלכלית עם מתחריו, שורף את העסק שלהם ובורח אל השממה שמחוץ לעיירה.
התסריט נכתב על ידי גלעד עברון, מאיר דורון ורם לוי לבקשת מחלקת הדרמה של הטלוויזיה הישראלית שביקשה להפיק דרמת טלוויזיה על ישראל השנייה.
התסריט נכתב במשך שנתיים בהן בילו הכותבים בעיירות הפיתוח דימונה, ירוחם ונתיבות.
אחד הגורמים לתחושה האותנטית של הסרט הוא הליהוק.
העלילה מתרחשת בעיירה שתושביה עלו ממרוקו וכמעט כל השחקנים בסרט ממוצא מרוקאי.
מעבר לזה, שניים מהשחקנים, משה איבגי ואבנר דן, התפרסמו לפני הפקת הסרט, בגילום דמויות משכבות מצוקה.
איבגי שיחק דמויות כאלה קודם בסרטים גבי בן יקר ומתחת לאף ובהצגה ביער ביער.
אבנר דן גילם במערכונים שלו שלל דמויות כאלה.
דן שהיה בדרן קסטות (שיווק קלטות דרך דוכני הקלטות של התחנה המרכזית) היה אחד מסמליה של ישראל השנייה.
בתפקידו בסרט זה, בתור פועל המאפיה זגורי, הוא מדבר במבטא מרוקאי כבד.
הסרט זכה לשבחים מן הביקורת.
מאיר שניצר כתב במעריב: "בעיטה בבטן.
לשדר עוד פעם ועוד פעם" ורחל נאמן כתבה בשבועון "כותרת ראשית": "מסר חברתי חריף, מהודק בתסריט בנוי היטב".
ב-2009 כתב אורי קליין בנוגע להוצאתו של הסרט ב-DVD: "עוצמתו של הסרט עדיין רבה, והוא נדמה רלוונטי היום כמו ביום שבו הוא שודר לראשונה".
בקיץ 1986 זכה הסרט בפרס רשות השידור האיטלקית RAI "פרס איטליה" (Prix Italia) לדרמת טלוויזיה לא-תיעודית.
בעקבות הזכייה נמכר הסרט לשידור בערוץ 4 הבריטי וגם בגרמניה המערבית, הולנד, דנמרק ובלגיה.
"לחישה בלילה" הוא אלבום הבכורה של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב־29 בדצמבר 1995 והופץ לחנויות לראשונה בינואר 1996.
את האלבום הוציא גולן בעת ששיחק בקבוצת הכדורגל הפועל מרמורק שלימים הפכה בבעלותו.
הוא המשיך לשחק עם הקבוצה בליגה ב' עד שנת 2002, לאחר מכן עזב את עולם הכדורגל והתמקד בקריירה מוזיקלית.
גולן הפיק את רוב האלבום במימון עצמי, כשרק הנהלת הפועל מרמורק תמכה בו מבחינה כלכלית.
בשנת פרסום האלבום חתם גולן על חוזה אמרגנות והפקות עם ישי בן צור, שהפיק והפיץ את האלבום.
בנוסף לשירים "לחישה בלילה" ו"כמו רוח סערה", שהפכו ללהיטי מועדונים, בלטו באלבום השיר "חזרי אליי" (קיים גם בגרסה אינסטרומנטלית), "צעיר ורענן" והשיר "אמא אמא" (גרסה עברית לשיר "הוי אמינה", במקור של איברהים טטליסס), שהתפרסם קודם לכן בביצוע זמרים אחרים, בהם זוהר ארגוב וזהבה בן.
מהאלבום נמכרו רק כ-10,000 עותקים, כך שהיה ליחיד מבין אלבומיו של גולן שלא הגיע למעמד של "אלבום פלטינה".
גיטרה בס: אריה ברקוביץ', נחום עושרי
גיטרות: אבי סינגולדה, נחום עושרי (4)
כלי הקשה: זוהר פרסקו, יורם לב
טכנאי הקלטה ומיקס: איציק תקומי, יורם לב, מוני ארנון
לחיים חדשים הוא סרט הסברה ציוני בן 57 דקות, אשר הופק בארץ ישראל המנדטורית בידי קרן היסוד בשנת 1935. הסרט, שהופק לצורך גיוס כספים עבור פעולות ההתיישבות בארץ, אחראי במידה רבה לקביעת הנוסחה הקולנועית שבה הוצג המפעל הציוני לאורך עשרות השנים שלאחר מכן.
הרעיון להפקת הסרט עלה כבר בסוף שנות העשרים.
בתזכיר של קרן היסוד שחובר בשנת 1929, שורטט האופן הרצוי שבו יוצגו פעולות היישוב היהודי בארץ ישראל:
במקור, תוכננה הפקה של סיפור עלילתי, המתאר את מסעם של אח ואחות שעלו ארצה וקשיי קליטתם בה, עד הסוף הטוב.
התוכנית כללה צילומים ברחבי הארץ, כולל הופעה של תיאטרון "הבימה" בקיבוץ עין חרוד.
הסצנות שבהן שולבו שחקני הסרט היו אמורות להצטלם באולפן, כאשר עיקר הסרט – המטרה הראשונית להפקתו – יורכב מתמונות שונות של החיים בארץ, תוך השוואה מתמדת בין המציאות לפני 1919 (בסמוך להקמת קרן היסוד) ובין זו השוררת ב-1934, בסמוך לצילומים.
עיכובים ואילוצים שונים גרמו לכך שבגרסה הסופית נכללו רק הצילומים המתארים את התפתחותה של הארץ, והסרט "לחיים חדשים" נחשב כסרט תיעודי.
הראשונה שבהן מציגה את ארץ ישראל במושגים תנ"כיים.
בעקבות הגליית היהודים ממנה הופכים החיים בה לפרמיטיביים.
מודגש הקשר העמוק של העם היהודי אליה, במקביל להתייחסות של האסלאם והנצרות, אשר גם הן מחשיבות אותה כקדושה.
כהמחשה ליהודי "הישוב הישן" מוצגות תמונות של יהודים מארצות המזרח.
מעבר מן הכותל המערבי לאונייה הנושאת חלוצים רוקדי הוֹרָה מסמן את השלב הבא של הסרט.
בשלב השני עוקבים אחרי שרשרת סצנות המתארות את עבודת הכפיים של העולים הבאים ארצה.
חציבה באבן לצורך חיבור קווי חשמל, וחיפוש מוצלח אחר מקורות מים.
מספר סצנות מוקדש להתפתחות החקלאות והצמיחה, בהם סצנה שבה נראים ילדים קטנים.
סביבת הקיבוץ מודגשת כרקע ל"שיר העמק" ("באה מנוחה ליגע"), אשר נכתב בידי נתן אלתרמן והולחן על ידי דניאל סמבורסקי.
המלחין עצמו מבצע את השיר הזה בחדר האוכל של קיבוץ גבעת ברנר.
השיר מלווה את חברי הקיבוץ בעבודתם, וחוזר שוב ושוב לאורך הסרט בעיבודים שונים.
התמונה החותמת את החלק הזה היא של קוצר הנשען על חרמש לאורה של השמש השוקעת.
החלק השלישי מוקדש לתל אביב, העיר העברית הראשונה, אשר הוקמה רק עשרים וחמש שנה קודם לכן וכבר היא מתהדרת במעמד של המרכז המסחרי החשוב בארץ.
תל אביב מוצגת ככרך צעיר ותוסס, שכלי תחבורה מודרניים עוברים ברחובותיו הסואנים יחד עם בהמות משא.
בחנויותיה של העיר מוצגת סחורה מכל רחבי הארץ, והסרט מציג את התעשיות השונות – סבון שמן זית, מפעלי ים המלח, כותנה, מוצרי חלב וממתקים.
מושם דגש על העברית כשפה חיה ופעילה בכל תחומי החיים.
לאחר מכן מופנית תשומת הלב ל"יריד המזרח" – האירוע המסחרי הגדול, ובו ניתן דגש לביתן של תוצרת הארץ.
פרק תל אביב נחתם בהצגת הדו-קיום בין דתיים לחילוניים במהלך יום השבת בעיר, וחיי הבילוי המאפיינים חלק מתושביה.
כאן עולה הסרט לירושלים, ומתמקד בהשכלה ובתרבות.
לאחר ההצגה הקלאסית של נוף העיר מהר הצופים, מתמקדת המצלמה בבנייניה החדשים של ירושלים – בניין שטראוס, בנייני הסוכנות היהודית וקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
יצירה קלאסית – האורטוריה "בריאת העולם" מאת היידן – מושמעת באמפיתיאטרון של האוניברסיטה, ובקהל הצופים נראה דוד בן-גוריון, כמו גם הנציב העליון הבריטי ארתור ווקופ.
הסרט עובר מסקירת ספריית האוניברסיטה למוסדות אקדמיים נוספים שהוקמו בארץ ישראל – מכון זיו ברחובות (לימים מכון ויצמן) והטכניון בחיפה.
החלק הרביעי, המתמקד בעבודה החקלאית בארץ ישראל, נפתח בנאום של איש תנועת העבודה ברל רפטור בעצרת מיוחדת בחיפה, הקורא להגברת התמיכה ביישוב היהודי בארץ, נראות התוצאות המבורכות של מאמץ ההתיישבות בתוצרת החקלאית.
זה מוביל לרצף תמונות של עבודה בשדות, קציר ואסיף פירות ובמיוחד קטיף התפוזים, אשר היו שנים רבות סמל ליצוא החקלאי מהארץ.
בסיומו של רצף זה מתוארת הבאת ביכורים בעיר חיפה, בתהלוכה חגיגית של הקיבוצים השונים.
הסרט נחתם על רקע הפסוק , בליווי רצף מהיר של תמונות בולטות שהוקרנו בו.
המילים האחרונות המושמעות הן הקריאה "לחיים חדשים" מתוך הנאום שהושמע קודם, ובעקבותיהן נשמעת הקריאה "יחד, יחד" מפיהם של הפועלים המחפשים מים.
כאמור, לחיים חדשים קבע מוסכמות רבות בשפה הקולנועית שאפיינה מאוד את סרטי ההסברה הציוניים.
בין המוטיבים העיקריים החוזרים בז'אנר זה, ואשר קיבלו ביטוי בסרט:
הצגתה של ארץ ישראל כמקום שומם, אשר חוזר למצב של פוריות ושגשוג בזכות עמלם של היהודים השבים אליה – למשל, בסצנות הפתיחה המדגישות את מצבה הפרימיטיבי של הארץ קודם בואם של גלי העלייה הגדולים.
הקשר הבלתי ניתן להתרה עַם–ארץ: אדמה שהופרדה מעמה ונמצאת בתהליך של הידרדרות, זוכה לעיבוד עם שובם של צאצאי אותו עם קדום שישב עליה, וחוזרת לפוריותה על להנבת יבול באמצעות עמל ומים.
רצף והמשכיות בין הדורות הקלאסיים לאלו של היישוב המתחדש בארץ – כך למשל מוצגת הגשמתם של הפסוקים, המוצגים בסצנת הפתיחה של הסרט מוקראים על ידי ילד בעל פאות, באמצעות המחול השמח של העולים על האונייה בדרכם ארצה.
גאווה גדולה בעמלם של היהודים המשקמים את הארץ – כך בכתוביות הפתיחה, שבה נאמר "בהשתתפות העם היהודי המשקם את פלשׂתינה".
ערך העבודה היצרנית, בקטעי העבודה החקלאית או בסקירה הנרחבת של יריד המזרח, שבהם מוצגים יהודים כיצרניים ופעילים, בניגוד לסטריאוטיפים אנטישמים נפוצים.
הנוער והילדים – התחדשותם של החיים בארץ מוצגים בסצנות רבות שבהן ילדים ונוער תופסים את מרכז העניינים, כמו לסמל את הרעננות וההתחדשות של הארץ והעם עצמם, החוזרים אל נעוריהם אחרי זקנה ממושכת.
גרמניה: הסרט הוצג בהקרנת בכורה בבירה ברלין במאי 1935, חודשים ספורים לפני קבלתם של חוקי נירנברג.
השלטונות הנאציים אפשרו את ההקרנה ליהודים בלבד, והיא זכתה לפופולריות עצומה ולסקרנות גם בקרב מי שאינם יהודים.
ההקרנה אורגנה בידי הסתדרות ציוני גרמניה, ולפי הערכות הארגון הסרט הוקרן בכל עיר גרמנית שהיו בה למעלה ממאתיים יהודים.
ארצות הברית: הגרסה האנגלית של הסרט הוצגה בפעם הראשונה בניו יורק בנובמבר 1935, בהבדלים בעיקר בקריינות, שהייתה מפורטת יותר מזו שבגרסה הגרמנית.
הסרט הוצג במשך חמישה שבועות, וזכה לביקורת מצוינת בעיתונות.
ארץ ישראל: הצנזורה הבריטית קיצצה מן הסרט את הסצנות המציגות את חיי הערבים בארץ.
עשרות אלפים צפו בו, ובשבוע הראשון להקרנתו בלבד נכחו בהקרנתו כ-12,000 ילדים.
בריטניה: קרן היסוד בממלכה המאוחדת הביעה התנגדות להקרנת הסרט בגרסה הארוכה בשל טענה לתעמולת יתר וכן כי הוא נחשב "פרובוקטיבי" בשל עימות העבודה העברית מול זו הערבית.
ההצעה, שאותה העלה אחד מראשי הקרן בבריטניה, הייתה לקצר אותו לגרסה בת 10 דקות, כפי שאכן קרה כעבור שנתיים.
הקריינות שונתה בהתאם לנתוני האוכלוסייה המשתנים (כמו מספר תושבי תל אביב), ושינויים קלים הנובעים מרגישותו של הקהל הבריטי, כמו למשל החלפת המילה "קולוניה" במילה "התיישבות".
איטליה: הסרט זכה לציון מיוחד מחבר השופטים של פסטיבל הסרטים של ונציה לשנת 1935 .
כחלק מהתעמולה האנטישמית שהפעלה גרמניה הנאצית, הופץ בגרמניה הסרט "היהודי הנצחי", אשר הציג את היהודים כסכנה חמורה לקיום הגרמני.
אחד הנושאים המרכזיים בסרט עסק בזהותם של היהודיים, הדומים זה לזה בכל העולם; וכך מיד לאחר שנראות תמונות של יהודי בפולין הכבושה הנכנס לתוך סמטה אפלה, מוצג צילום זהה כמעט של יהודי ירושלמי, באותו מצב כמעט.
כך יצא, שתעמולה שהוכנה בידי יהודים למען קידום רעיון יהודי, נוצלה לשם תעמולה אנטישמית.
לחיים טיש היא סדרה מוזיקלית חסידית שיצאה לאור על ידי יוסף משה כהנא וחברת לחיים הפקות.
הסדרה משלבת ניגונים חסידיים עתיקים וחדשים המושרים בחצרות חסידים בשבתות ובחגים עם מוזיקה מודרנית.
הסדרה נמכרה בעשרות אלפי עותקים.
שדרן הרדיו והמוזיקה החסידית יוסי גיל הגדיר את הסדרה כ"תחיית המוזיקה החסידית".
בסדרה משתתפים הזמרים יענקי דסקל, אייזיק האניג, אהרלה סמט, שלמה טויסיג, לוי פולקוביץ, משולם גרינברגר, זאנוויל ויינברגר ועוד, וכן מקהלת ילדים.
לחישת הלב (ביפנית: 耳をすませば) הוא סרט קולנוע אנימציה יפני, המבוסס על מאנגה בעלת שם זהה מאת אאוי היראגי.
התסריט נכתב על ידי הייאו מיאזאקי ואילו הבימוי נעשה על ידי יושיפומי קונדו.
היה זה הסרט הראשון שהופק בסטודיו ג'יבלי ובוים על ידי אחר מלבד הייאו מיאזאקי או איסאו טקהאטה (במאי קבר הגחליליות ורק אתמול).
היה זה סרטו היחיד של קונדו אשר מת בגיל 47 ממפרצת.
הסרט נפתח בשירו של ג'ון דנוור "Take Me Home, Country Roads".
שיזוקו סוקישימה, נערה צעירה בעלת אהבה גדולה לספרים, בוחנת את כרטיסיית ההשאלה של הספר שזה עתה שאלה מן הספרייה.
היא נדהמת לראות שוב את שמו של סייג'י אמסאווה, אדם מסתורי אשר מתברר שכבר שאל לפניה את כל הספרים שברשותה.
בדרכה לפגוש את חברתה יוקו הארדה, עוצרת שיזוקו בספריית בית הספר על מנת לשאול ספר, ומתברר לה שהאחרון נתרם על ידי אמסוואה.
שיזוקו ויוקו יושבות על ספסל מול מגרש הספורט ומתאמנות יחדיו על השיר ששיזוקו כתבה לטקס הסיום.
במהלך השיחה מתברר שיוקו חברתה מאוהבת בסוגימורה בן כיתתן אך קיבלה מכתב אהבה מאחר, וכעת היא מתלבטת מה לעשות.
סוגימורה מן העבר השני של המגרש קורא לשיזוקו ובינתיים יוקו נמלטת מהמקום ושיזוקו ממהרת בעקבותיה ומפילה אגב כך את יומנה עם השיר.
כאשר היא מבחינה בכך היא חוזרת לספסל שבו ישבו ומגלה שם נער שיושב וקורא את יומנה.
הוא מקניט אותה על כתיבתה, מה שמשניא אותו על שיזוקו.
אחותה הגדולה של שיזוקו חוזרת הביתה מדודתה ומטיפה לשיזוקו מוסר על כך שעליה להשקיע בלימודיה על אף שהוריה עסוקים מכדי לבדוק שהיא אכן עושה זאת.
למחרת, בדרכה לספרייה על מנת להביא לאביה הספרן את ארוחת הצהריים, מגלה שיזוקו חתול שמן ומוזר היושב לידה ברכבת ומחליטה לעקוב אחריו.
היא מובלת על ידו עד לחנות עתיקות מיוחדת במינה אותה מנהל זקן חביב בשם שירו נישי.
בין יתר העתיקות המיוחדות מגלה שיזוקו את "הברון"- פסל מיוחד בדמות חתול.
שיזוקו מגלה שהיא באיחור וממהרת לספרייה, אך בכניסה אליה עוצר אותה אותו נער מרגיז מן הספסל ואיתו החתול השמן ומביא לה את ארוחת הצהריים ששכחה בחנות, לא בלי הקנטה נוספת.
מתברר שהוא נכדו של נישי.
בבית ספר מנסה שיזוקו לברר מיהו תורם הספר המסתורי.
מתברר לה שבנו של אותו אמסאווה למעשה לומד בכתה המקבילה.
בדרכה הביתה עוברת שיזוקו דרך חנות העתיקות אך אין שם איש.
בינתיים חברה סוגימורה מנסה לשכנע את יוקו לצאת עם חברו שכתב לה את מכתב האהבה.
יוקו המאוכזבת והמדוכאת נשארת למחרת היום בבית ומפספסת את הבחינות הנערכות בבית הספר, ומתפתח ויכוח בין שיזוקו וסוגימורה שבמהלכו חושף סוגימורה את רגשותיו כלפי שיזוקו.
היא מבהירה לו שהם לעולם לא יהיו יותר מאשר ידידים.
שיזוקו שבה לחנות העתיקות ופוגשת בשלישית את נכדו של נישי.
שיזוקו נכנסת לחנות על מנת להתבונן בברון, ולאחר מכן מתבוננת בנער המגלף בעץ להכנת כינור.
היא מבקשת ממנו שינגן למענה והוא מסכים בתנאי שתשיר יחד איתו.
אליהם מצטרפים בהמשך סבו וחבריו המוזיקאים.
בסוף הניגון מתוודעת שיזוקו לשמו של הנער: סייג'י.
כך היא מגלה ששם משפחתו אמסאווה ולא נישי כמו סבו.
הוא מלווה אותה הביתה ומתנצל על התנהגותו.
למחרת בבית הספר סייג'י מספר לשיזוקו על כך שהוריו אישרו לו לנסוע לחודשיים לקרמונה, איטליה על מנת לנסות את מזלו כבונה כינורות.
בנוסף, הוא מתוודה בפניה על כך שהבחין בה לפני זמן רב וניסה למשוך את תשומת לבה על ידי שאילת ספרים חדשים בספרייה לפניה.
עזיבתו של סייג'י לאיטליה על מנת לבחון את כישוריו מעוררת אצל שיזוקו תחושה שגם עליה עצמה מוטלת משימה של בחינת כישוריה שלה.
היא מחליטה להשקיע בכתיבה למשך היעדרו של סייג'י ומבקשת מנישי רשות לכתוב ספר על הברון והברונית אהובתו שהגורל הפריד ביניהם.
הוא מאשר לה בהבטחה שהוא יהיה הראשון שיקרא את הטיוטה הראשונית.
שיזוקו חוששת מן המשימה אך נישי מרגיע אותה ומביא לה אבן חן בלתי מלוטשת כדימוי לשיזוקו עצמה.
שיזוקו רואה את סייג'י בפעם האחרונה לפני נסיעתו ומבטיחה לו לעבוד קשה על ספרה.
במהלך תקופה זו, מזניחה שיזוקו את לימודיה.
בינתיים מחליטה אחותה של שיזוקו לעזוב את הבית בעוד אימן, אשר משלימה את תואר המאסטר שלה, מתחייבת לעזור לה בסיום הלימודים.
הוריה של שיזוקו מנהלים איתה שיחה ומקבלים את החלטתה ללכת בדרכה שלה.
עם זאת הם מקווים שהיא תתאפס ותשוב ללמוד כמו שצריך.
שיזוקו מביאה את הטיוטה הראשונית שלה לנישי ולאחר שהוא חווה את דעתו עליה, היא פורצת בדמעות.
הוא מנחם אותה ומספר שסייג'י חווה את אותה תחושה לאחר שהכין את כינורו הראשון.
הוא גם מספר לה על אהובת חייו לואיז, אשר מחזיקה אצלה בברונית אך את עקבותיה איבד לאחר מלחמת העולם השנייה.
לפנות בוקר מתעוררת שיזוקו וכאשר היא מביטה מן החלון היא מגלה גם את סייג'י.
הוא מרכיב אותה על אופניו אל גבעה ממנה הם מתבוננים על הזריחה.
הסרט נגמר בבקשה של סייג'י משיזוקו שתינשא לו יום אחד.
הוא סרט טלוויזיה סובייטי משנת 1991, השני בסדרת סרטים על צוערי צי רוסים בתקופת המאה ה-18, בבימויה של סבטלנה דרוז'ינינה.
זהו סרט ההמשך ל"צוערי הצי, קדימה!", והוא זכה להמשך "צוערי הצי 3".
רוסיה, 1744. הקיסרית יליזבטה חסרת ילדים וחולה יותר ויותר.
אחיינה, צארביץ' פיוטר פיודורוביץ', בנה של אנה, אחותה הגדולה של יליזבטה, ממונה ליורש.
הוא בחור צעיר שמגיל צעיר התוודע לאלכוהול וטבק וכלל אינו ראוי לשלטון.
על מנת לחזק את השושלת, יליזבטה מחליטה לסדר את נישואי אחיה ומציעה לו את אחת הנסיכות הגרמניות ככלה, סופי פרידריקה אוגוסטה, שמתוקף גילה הצעיר מכונה בחיבה "פיקה" (Fiquet).
סגן הקנצלר בסטוז'ב מזמן את אלכסיי קורסאק ואלכסנדר בלוב ונותן להם משימה חשובה.
על החברים למסור מכתב אישי לנסיך אנהלט-זרבסט ואז לארגן את הבאתם של "פיקה" ואמה בסתר לפטרבורג.
בדרך למולדתם מצטרף אליהם במפתיע ידידם השלישי, ניקיטה אולנייב, שבאותה עת למד בגרמניה.
ידידי האמת, צוערי הצי שוב יחד, והם מביאים עימם מטען יקר לרוסיה הרחוקה המכוסה בשלג: אשתו לעתיד של יורש העצר ואמה.
אולם פעולה פוליטית כזו לא יכולה לזכות להתעלמות מעיני שאר בתי המלוכה באירופה.
הדיפלומטיה הצרפתית מתחילה ליזום תככים נוספים, ושבאלייה דה ברילייה חוזר שוב לממש את מזימות אלה.
תוך שימוש במיומנותו של דון חואן החכם, דה ברילייה צריך להפוך לאהוב ולאשת סודה של אמה של פיקט - הדוכסית יוהאנה, אישה תאווה ואקסטרווגנטית, הנתונה עד צווארה בחובות.
לאחר מכן באמצעות הדוכסית, צרפת תוכל להשפיע על יורש העצר ואשתו תוך מימוש אינטרסים שלהם.
דה בריליה מתגייס ליישום העבודה בלהט מכיוון שמדובר באיבה אישית עבורו.
אחרי הכל, היו אלה צוערי הצי שגנבו ממנו את אנסטסיה יאגוז'ינסקאיה, נערה רוסייה יפת תואר שהצרפתי עדיין אהב מאוד ועכשיו דה ברילייה מכין מלכודת, שחייבת לכלול את צוערי הצי, את "פיקה" ואמה.
"אל תתלה את האף!" (אל תצליחו!) - דמיטרי חראטיאן ואלכסנדר דומגארוב
"יונה (לנפרן-לאנפרה)" (Голубка (Ланфрен-ланфра) - מיכאיל בויארסקי
"שירת הקריקט" (Песенка о сверчке) - כריסטינה אורבקאייטה
הצילומים נערכו בחורף 1989–1990. לצורך צילומי הפנים השתמשו באחוזת "קוסקובו", המשמשת בדרך כלל כמוזיאון.
לחימה היא פעולה אלימה המיועדת להכריע עימות או מאבק, על ידי פגיעה ביריב או הכנעתו.
המונח מתייחס לפעולה הבסיסית, בין אם מתבצעת על ידי יחיד, ובין אם על ידי רבים.
במהלך הלחימה, מנסים היריבים לפגוע זה בזה בצורה פיזית.
הפגיעה יכולה להתרחש כתוצאה מחבטה, ישירה או עקיפה (למשל הפלת היריב), כתוצאה מפציעה ואיבוד דם או מפגיעה באבר חיוני.
הגם שמיומנות וטכניקה אינן הכרחיות ללחימה, הרי שקיומן מהווה יתרון, והצד אשר נהנה מטכניקה או ממיומנות גבוהה יותר מעלה את סיכוייו לניצחון.
לחימה בידיים ריקות – מתאפיינת במגע פיזי בין הנלחמים, באמצעות בעיטות, אגרופים, נשיכות או כל אמצעי אחר.
הגורם המכריע בלחימה כזאת הוא כוח פיזי ולא פעם הבדלי משקל, אך זריזות ומיומנות עשויות לבטל יתרון זה.
לחימה בנשק קר – צורת הלחימה תלויה בסוג הנשק – נשקי להב או נשקי מוט בטווח הקצר ונשקי ירי או הטלה בטווח הארוך.
כל הנשקים הללו דורשים מיומנות בהפעלתם.
בלחימה בנשקי להב או מוט עדיין קיים מגע קרוב מאוד בין הלוחמים ("לחימה פנים אל פנים"), וגם בהם גודל וכוח פיזי מהווים יתרון מכריע.
לחימה בנשק חם – נשק חם מאפשר פגיעה ביריב מרחוק מאוד, לעיתים אף מבלי לראותו.
הנשק החם מבטל כל יתרון פיזי ורק מיומנות בהפעלתו קובעת את הצלחת הלחימה.
אחד הטיעונים הנפוצים בארצות הברית בעד הזכות להחזיק ולשאת כלי נשק, הוא כי הנשק החם מבטל את היתרון הפיזי שיש לגברים על נשים ומאפשר לנשים להתגונן ביעילות.
לחימה במערכות נשק – במערכות נשק הדורשות הפעלה של יחיד או של צוות (כמטוס קרב, טנק או צוללת) הלחימה מתבצעת על ידי מפעילי המערכת, בין אם זה טייס בודד ובין אם צוות שלם המפעיל כלי כצוללת – כל הצוות ביחד וכל אחד מהם לחוד.
כישלון של אחד מאנשי הצוות עלול להכשיל את לחימת המערכת כולה.
המקרים העיקריים של לחימה בעולם החי הם:
לחימה בין טורף לבין טרפו – במקרים מסוימים הציד לא מסתיים עם תפיסת הטרף וזה נלחם על חייו, בעוד שהטורף נלחם להורגו.
ישנם מקרים בהם הטרף מצליח להשתחרר מהטורף ולהמלט.
בחלק מהמקרים הללו, עשוי הטורף להיפגע במהלך המאבק עם הטרף ויש מקרים נדירים שאף נהרג על ידיו.
בלחימה נגד טרף נהנים הטורפים מיתרון של מיומנות רבה במאבקים כאלה – טורפים רבים משחקים במשחקי מאבק כגורים, וכמובן שעם הזמן צוברים ניסיון בהכרעת טרפם.
לחימה על משאבים: טריטוריה, מזון או הזדווגות – במקרים כאלה הצד המפסיד "נכנע", מסתלק מתביעתו על המשאב ומותיר אותו לצד המנצח.
לחימה כזו נפוצה מאוד בין בעלי חיים מאותו מין, אך לחימה על טריטוריה ובעיקר על מזון עשויה להתרחש בין מינים שונים.
הצורך ברכישת מיומנויות לחימה הוא אחד ממקורותיו של הספורט.
עם הזמן, הפכו אימוני הלחימה לתחרויות ספורטיביות, שכללו הטלת כלי נשק כחנית, תחרויות קליעה בחץ וקשת, תחרויות ריצה והיאבקות ועוד.
עם הזמן קיבלו תחרויות אלו גם אופי של בידור, גם כאשר כללו לחימה ממשית כבמופעי גלדיאטורים.
בימי הביניים התפתחו באירופה אימוני לחימה כטורנירים, וב התפתחו אמנויות הלחימה.
לחם, אהבה ופנטסיה (באיטלקית: Pane, amore e fantasia) הוא סרט קולנוע איטלקי משנת 1953 בבימויו של לואיג'י קומנצ'יני, עם ויטוריו דה סיקה וג'ינה לולובריג'ידה בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בכפר בהרים בו רוב התושבים עניים וחיים על לחם אהבה וחלומות שיתגשמו אולי בחסדו של הקדוש סנט אנטוניוס שהם סוגדים לו.
הסרט שייך לתקופה של הנאו-ריאליזם הוורוד שהחליף את הניאו ריאליזם האיטלקי בזה שהיה קליל יותר ושיתף יותר שחקנים מפורסמים.
מבקרי קולנוע שיבחו את הופעתה של ג'ינה לולובריג'ידה כנערת כפר ומחשיבים אותה כטובה ביותר בקריירה שלה.
הצלחת של הסרט הביאה לסרטי ההמשך "לחם, אהבה וקנאה" עם אותם השחקנים (1954) ו"סקנדל בסורנטו " ("לחם, אהבה ו..") (1958) שבו שיחקה סופיה לורן במקום ג'ינה לולובריג'ידה.
הסרט זכה בפרס דוב הכסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
אנטוניו קארוטנוטו (ויטוריו דה סיקה) מתמנה למרשל הקרביניירי בכפר סלינה במרכז איטליה.
הוא מתקבל על ידי הקרביניירים ואנשי הכפר צופים בו ומחליפים דעות עליו.
בדרך הוא נתקל בבחורה צעירה ונאה רוכבת על חמור ועליו גזרי עץ להסקה.
זאת היא מריה דה ריטיס (ג'ינה לולובריג'ידה) שהולכת כל הזמן יחפה וגברי הכפר מתאווים לה.
היא גם מוצאת חן בעיני המרשל שהוא כבר מבוגר ושערו מכסיף.
מריה היא בת בכורה לאם אלמנה עם הרבה ילדים.
האיש החזק בכפר הוא הכומר דון אמידיו (וירג'ילו רינטו) שגם אחייניתו פאולטה (מריה-פיא קסיליו) מתאהבת במרשל.
אנטוניו מתחיל לחזר אחרי מריה אך היא מאוהבת בפייטרו (רוברטו ריסו) שהוא קרביניירי צעיר ונאה אך מתבייש לגלות את רגשותיו כלפיה.
יום אחד מתקוטטות מריה ופאולטה ומריה מתנגדת לקרביניירים ונלקחת למעצר.
היא מבקשת מאנטוניו שידאג לחמור שלה.
בלילה מגיע אנטוניו לביתה, מאכיל ומשקה את החמור ושם שטר של 5,000 לירטות בשמלתה התלויה.
בבוקר מוצאת אמה את הכסף ובטוחה שהוא נשלח על ידי הקדוש אנטוניוס והשמועה מתפשטת בכל הכפר.
כשמריה משתחררת היא מבינה שהשטר הוא של אנטוניו וקורעת אותו.
לבסוף נפגש פייטרו עם מריה והם מחליטים להתארס בהסכמת שתי האימהות.
אנטוניו מתאהב במיילדת הכפר אנארלה (מריסה מרליני).
היא נענית לו בהסתייגות והוא יודע שהיא מסתירה ממנו סוד כי המשרתת שלו כרמלה (טינה פיקה) אומרת שמדי פעם היא נוסעת לרומא וחוזרת משם שמחה.
בחגיגה הגדולה של סנט אנטוניוס מתאספים כל תושבי הכפר וחוזים בתהלוכה ובראשה פסלו של הקדוש.
אנארלה לא מגיעה ואנטוניו מגיע אליה כועס.
היא מגלה לו שיש לה בן ברומא אותו ילדה מגבר שזנח אותה.
אנטוניו אומר שהוא רוצה להתחתן אתה ומוכן להתפטר מהשרות כי לפי התקנון אינו יכול לשאת אישה שילדה מחוץ לנישואים.
הם מתחבקים ויוצאים למרפסת לקול תשואות אנשי הכפר.
המשך העלילה - בסרט "לחם, אהבה וקנאה".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ינה לולובריג'ידהמריה דה ריטיסנערת כפרויטוריו דה סיקהמרשל אנטוניו קארוטנוטומפקד הקרביניירימריסה מרליניאנארלהמיילדת הכפרוירג'יליו רינטודון אמידיוכומר הכפרטינה פיקהכרמלהמשרתת של אנטוניומריה-פיא קסיליופאולטהאחייניתו של הכומררוברטו ריסופייטרוקרבינייריויטוריה קריספומריה אנטוניה דה ריטיסאמא של מריה
לחם, אהבה וקנאה (באיטלקית: Pane, amore e gelosia) הוא סרט קולנוע איטלקי משנת 1954 בבימויו של לואיג'י קומנצ'יני, עם ויטוריו דה סיקה וג'ינה לולובריג'ידה בתפקידים הראשיים.
זה סרט המשך ל"לחם, אהבה ופנטסיה", בהשתתפות אותם השחקנים.
ב-1955 הופק סרט המשך בשם "סקנדל בסורנטו" ("לחם, אהבה ו...) עם סופיה לורן במקום ג'ינה לולובריג'ידה.
העלילה מתרחשת בכפר הבדיוני סליינה במחוז אברוצו בו רוב התושבים עניים וחיים על לחם אהבה וחלומות שיתגשמו אולי בחסדו של הקדוש סנט אנטוניוס שהם סוגדים לו.
טינה פיקה זכתה בפרס Nastro d'Argento לשחקנית משנה.
מרשל אנטוניו קארוטנוטו (ויטוריו דה סיקה) מכתיב לסגנו מכתב בו הוא מודיע על התפטרותו מהשירות בגלל רצונו לשאת את אנארלה שהיא אם יחידנית שילדה את בנה מחוץ לנישואין.
בינתיים מביאה אנארלה את בנה לכפר ואנטוניו מנסה להתיידד אליו וקונה לו כדור.
פייטרו (רוברטו ריסי) נמצא בשירות ממושך מחוץ לכפר ומריה (ג'ינה לולובריג'ידה) רוצה לאסוף כסף לקראת החתונה.
המשרתת כרמלה (טינה פיקה) חשה בחולשה ואנטוניו מקבל את בקשתה של מריה להיות משרתת בדירתו.
היא מבצעת את כל עבודות הבית ובכפר מתפשטות שמועות על יחסים קרובים מידי ביניהם.
פייטרו שומע זאת וממהר לכפר.
בדיוק באותו זמן נערכת מסיבה בכפר עם תזמורת ריקודים.
אנטוניו מזמין את מריה לריקוד צמוד ובאותו רגע מופיע פייטרו הקנאי ולאחר חילופי דברים קשים עם מריה לעיני כולם הוא עוזב את המקום.
מריה כעת מיואשת מגיעה במקרה למקום בו מתמקמת להקת תיאטרון נודד.
מנהל הלהקה (סארטו אורזי) נותן לה מטאטא כדי לנקות את הבמה אך היא מדגימה לו את כישרונה בשירה וריקוד ומתקבלת מיד ללהקה.
כל בני הכפר נזעקים למקום ובראשם אמא של מריה והמרשל אנטוניו קארוטנוטו.
האם טוענת שמריה עדיין לא בת 19 אך מנהל הלהקה משחד אותה והיא מוותרת על התלונה.
אנטוניו מנסה לשכנע את מריה לעזוב אך היא מנסה לפתות אותו והוא עוזב במהירות.
האב של הילד של אנארלה מגיע לכפר ודורש שאנארלה והילד יחזרו אתו לרומא.
אנארלה מהססת אך הכומר דון אמידיו (וירג'ו רינטו) מייעץ לה לחזור עם אבי בנה.
אנטוניו קורע את מכתב ההתפטרות שלו וחוזר לחדרו עצוב.
בכפר יש רעידת אדמה ובתים נהרסים בהם ביתה של מריה.
אנטוניו פוקד על פייטרו להרוג אותו אך הוא אינו מסוגל וחברו יורה בחמור.
מריה מתייפחת ונופלת בזרועותיו של פייטרו.
הם מתחתנים ופייטרו לוקח את מריה ומשפחתה לעיר מגוריו.
אנטוניו מלווה אותם לתחנת הרכבת.
באוטובוס החוזר לכפר מתיישב אנטוניו ליד בחורה נאה שאומרת לו שהיא תהיה המיילדת בכפר במקום אנארלה.
אנטוניו מתחיל אתה בשיחה לבבית, אולי הפעם ימצא לו אישה כלבבו?
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ינה לולובריג'ידהמריה דה ריטיסנערת כפרויטוריו דה סיקהמרשל אנטוניו קארוטנוטומפקד הקרביניירימריסה מרליניאנארלהמיילדת הכפרוירג'יליו רינטודון אמידיוכומר הכפרטינה פיקהכרמלהמשרתת של אנטוניומריה-פיא קסיליופאולטהאחייניתו של הכומררוברטו ריסופייטרוקרבינייריויטוריה קריספומריה אנטוניה דה ריטיסאמא של מריהסארו אורזידון ניקולהמנהל תיאטרון נודד
לחיים הוא אלבום הסולו ה-21 של הזמר יעקב שוואקי.
שירי האלבום מבוצעים בסגנונות שונים, רובם בעברית ומקצתם ביידיש ואנגלית או בשילובים שונים בין שפות אלו.
האלבום יצא בשנת 2021 וזכה בתואר "אלבום השנה" במצעד המוזיקה היהודית השנתי של קול חי מיוזיק לשנת תשפ"א.
בהפקת האלבום השתתפו המפיקים איצי וולדנר, נפתלי שניצלער, הרשי וינברגר, מנדי הרשקוביץ ואברומי ברקו.
"הנה אלוקינו" - מילות השיר מבוססות על מילות הפסוק "ואמר ביום ההוא הנה אלקינו זה קוינו לו ויושיענו, זה ה' קוינו לו נגילה ונשמחה בישועתו." (ישעיהו כ"ה, ט') והוא הולחן ובוצע במקצב פופ.
"לך עצמי" - שיר שקט למילות הפיוט לך אלי תשוקתי של רבי אברהם אבן עזרא.
השיר, דואט של שוואקי עם אחיו הרב משה דוד שוואקי, שגם הלחין את השיר, כולל ארבע שורות לא רצופות מהשיר המקורי החל מהשורה לך עצמי לך דמי.
"א איד" (בתרגום מיידיש: יהודי) - שיר ביידיש המתאר את חיי הדת של יהודי שומר מצוות באופן חיובי.
"The Wonder of Life" (בתרגום מאנגלית: פלא החיים) - בלדה באנגלית המציאה הסתכלות חיובית על קשיי החיים כמקור לחוזק.
"A toast to life - לחיים" - שיר הנושא של האלבום הוא שיר קצבי בעברית ואנגלית סביב ברכת "לחיים" הנאמרת בהרמת כוסית.
"שתי נשמות" - בלדה שהיא תפילה של חתן וכלה ביום נישואיהם בבקשה לחיים משותפים מוצלחים.
"יגעתי" - שיר קצבי המבוסס על מימרתו של האמורא רבי יצחק - "אמר רבי יצחק: אם יאמר לך אדם: יגעתי ולא מצאתי - אל תאמן, לא יגעתי ומצאתי - אל תאמן, יגעתי ומצאתי - תאמן.".
"בא שבת" - שיר איטי מלווה בקולות מקהלה המתאר את שבת כיום מנוחה.
המילים מבוססות על הפיוט מנוחה ושמחה.
"לערנען" (בתרגום מיידיש: ללמוד) - שיר בעברית ויידיש על חשיבות לימוד תורה בניגון (להבדיל מקריאה רגילה של הטקסט).
"Hold On" (בתרגום מאנגלית: תחזיק חזק) - שיק קצבי באנגלית בו קריאה להחזיק מעמד למרות הקשיים ולא להתייאש.
"יבוא יום" - שיר שקורא לאהבה בין החלקים השונים של עם ישראל.
השיר מלווה בקליפ שצולם בישראל ומתאר יחסים מתוחים (הקליפ מתחיל בצילום של הפגנות פנים מול פנים של חילונים וחרדים) שהופכים בהמשך לחיבור בין חילונים לחרדים (בקליפ משוחזר מקרה בו חילוני בא לניחום אבלים אצל אחת ממשפחות הרוגי אסון הר מירון).
"המלאך" - לחן חדש לפסוק "המלאך הגואל אותי מכל רע" שהוקדש לנערים שחגגו בר מצווה בתקופת ההגבלות עקב מגפת הקורונה.
השיר לווה בקליפ שכלל את סיפור הרקע ותמונות וסרטונים שצולמו באירועי בר מצווה שהתקיימו תחת הגבלות ברחבי העולם.
"מסיני בא (רמיקס)" - שיר חתונה שחלקו בסגנון דאנס וטכנו שרובו בעברית ומיעוטו ביידיש.
מבוסס על פירוש רש"י למילים "לקראת האלקים" (שמות י"ט, י"ז) - "...מגיד שהשכינה יצאה לקראתם כחתן היוצא לקראת כלה וזהו שנאמר "ה' מסיני בא" (דברים לג) ולא לסיני בא".
זהו רמיקס לסינגל שהוציא שוואקי בתחילת 2020 לקראת נישואי בתו אדל עם איצי מסרי.
לחיים חסידים הוא אלבום של יוסף משה כהנא, הכולל ניגונים חסידיים, שירי גראמען בשפת היידיש ושירים בסוגת המוזיקה החסידית.
באלבום משתתפים הזמרים: זאנוויל ויינברגר, יהושע בערקוי, אהרלה סמט, יעקב יהודה דסקל, וועלוול פלדמן, אייזיק האניג, משה דמן ויוסף משה כהנא.
לצד חברי מקהלה וחברי מקהלת ילדים.
את העיבוד וההפקה מבצע ר' יוסף משה כהנא וחברת לחיים הפקות.
את העיבוד הקולי מבצע הרשי בריסק.
השיר הפותח את האלבום לחיים חסידים זכה למספר גרסאות כיסוי בהם באלבום פרויקט X של אלי מרקוס וארי היל בהפקתו של יוחי בריסקמן.
השיר רשב"י זכה להצלחה רבה ושרים אותו במסגרת ההילולא המסורתית של רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר במירון, השיר זכה לגרסת כיסוי על ידי אהרלה סמט.
זאנוויל ויינברגר, יהושע בערקוי, אהרלה סמט, יעקב יהודה דסקל, וועלוול פלדמן, אייזיק האניג, משה דמן ויוסף משה כהנא.
מיכאל וויינברגר, יוסי וויינברגר, יעקב רוטבלט, סיני ברמץ, שמוליק גאלדשטיין, ישראל פריילעך
מוישי ברוין, יוסי גאלדמינצער, שמואלי סיגל, יהושע'לע עסטרייכער, ארי כוואן
מקהלת מוישי קרויס: אברמי כהנא, אשי שטאל, ברוך כוואן, יודי סאלאמאן, מנדי דייטש, מנדי קעלנער, שמשי קרויס, שיע'לע בערגער, שלום לויפער
לחיים הפקות היא חברת הפקות המתמחה בהפקת ושיווק אלבומי מוזיקה חסידית וניגונים חסידיים.
החברה מפיקה את אלבומיו של יוסף משה כהנא בהם גם את סדרת האלבומים הפופולריים לחיים טיש ומפיצה את רוב האלבומים בסוגת המוזיקה החסידית כיום, בהם אלבומי אהרלה סמט, בני פרידמן, מוטי שטיינמץ, זאנוויל ויינברגר, משולם גרינברגר, יעקב יהודה דסקל, מאיר אדלר ועוד.
החברה מפיקה אלבומים לילדים בשפת היידיש בשם לחיים קינדער האלבומים מופצים ברחבי העולם, בעיקר בישראל, אירופה ובארצות הברית.
כן מפיקה החברה את אלבומי ניגוני בעלז, ניגוני חסידות ויז'ניץ, חסידות סקולען וחצרות חסידיות נוספות שבהפקתו של מנהל החברה יוסף משה כהנא.
לחברה משרדים בישראל ובארצות הברית.
במהלך השנים חתמה החברה עם חברת גרינטק - החברה ששיווקה בזמנו את אלבומיהם של יעקב שוואקי, אברהם פריד, יוסי גרין, יידל ורדיגר ונוספים.
ההסכם אפשר לחברת גרינטק לשווק את האלבומים של לחיים הפקות.
לחיים טיש ל"ג בעומר הוא אלבום ניגונים חסידיים הכוללים את ניגוני מירון, האלבום הוא חלק מסדרת האלבומים לחיים טיש.
האלבום כולל 27 רצועות מחולקות ל-5 מחרוזות.
האלבום הופק על ידי יוסף משה כהנא וחברת לחיים הפקות, כשעל ההפצה חברת התקליטים גרינטק.
על העיבוד המוזיקלי חיים מנחם הרטמן.
באלבום משתתפים הבעלי מנגנים משה שטעקעל, יוסף משה כהנא, יעקב יהודה דסקל, מקהלת הילדים פרחי לחיים, ילד הפלא משה מייער ונגן הקלרינט חיליק פרנק.
את עטיפת האלבום עיצבו בסטודיו של מלכות וקסברגר.
מחרוזת ב' אמר ר' עקיבא
חברי מקהלה: יעקב רוטבלט, סיני ברמץ, יצחק שפריי, מרדכי רוטלר, מיכאל ויינברגר, משה יוסף וולדמן, חיים מאיר רוט
חברי מקהלת פרחי לחיים: יוסי אורלענדער, נחום ישראל גרינוואלד, נפתלי וייס, מענדי וייס, אהרון מאיר עבער, דוד פויגל, משה כהאן, יעקב שפרונג, יעקב יוסף שפיצר, שרגי ליכטר, יוסי טויבענפעלד, אברהם דוד לונגער, אברהם משה הרצאג, יוסף משה געלבמאן
לחיים טיש תורה הוא האלבום ה-18 בסדרת האלבומים לחיים טיש.
האלבום כולל שירים וניגונים חסידיים הקשורים לקדושתה של התורה ולחג השבועות והוא מכיל 30 רצועות.
את האלבום הפיק יוסף משה כהנא וחברת לחיים הפקות, כשעל העיבוד המוזיקלי חיים מנחם הרטמן.
הפצת האלבום נעשתה בידי 'גרינטק' ו'ניגון מיוזיק.
באלבום משתתפים בעלי הנגנים והזמרים החסידיים יוסף משה כהנא, משולם גרינברגר, יעקב יהודה דסקל, משה שטעקל וברוך ויזל.
מקהלת הילדים פרחי לחיים וילד הפלא בערי קרוס.
כשעל המקהלות אחראיים פנחס ביכלר והרש'ל בריסק.
את עטיפת האלבום עיצבו מלכות וקסברגר.
מקהלה: יעקב רוטבלט, סיני ברמץ, מיכאל ויינברגר, ברוך ויזל, אלי שפריי, מוטי רוטלר
מקהלת הילדים פרחי לחיים: אלייעזר מינקאף, מענדל וואלף פישער, שלום מייזעלס, מרדכי פנחס ברקוביץ, משה וייס, אברהם יצחק לייבוביץ, עזריאל ברגר, שלוימי רייזמן, אביעזר מרדכי גוטמן
לחם אהבה (מוכר כלחם, אהבה) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת הישראלית עלמה זהר, אשר יצא ב-5 בינואר 2014 באמצעות קמפיין הדסטארט.
לאחר ההצלחה הארצית עם אלבום הבכורה של עלמה זהר, דברי (2008), הוחלט להוציא אלבום נוסף בשם שלושים ושלוש.
אחרי הצלחת שני האלבומים, נפרדה זהר מחברת התקליטים בה הייתה חתומה והחליטה להקים קמפיין הדסטארט המבוסס על תרומות של אנשים – במטרה להוציא אלבום אולפן שלישי.
זהר התראיינה לגלובס והצהירה: .
מתוך האלבום הופצו ארבעה סינגלים בסך הכול, כשהמצליח ביותר מתוכם היה "ניצחונות" שדורג במקום השלישי במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
לחיי הערבה היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת הטלנובלה שמשולבת עם סיטקום ששודרה בערוץ הילדים בין השנים 2002 ל-2003. הסדרה הייתה פרודיה על סוגת הטלנובלות בכלל ועל הטלנובלה לחיי האהבה בפרט, כפי שמעיד שמהּ.
הסדרה לעיתים אף שברה את הקיר הרביעי.
סופי צדקה, ששיחקה את הדמות הראשית ב"לחיי האהבה", הופיעה כאורחת בכמה מפרקי הסדרה.
נכון לשנת 2024, ניתן לראות את הסדרה בשירות הצפייה BIGI ולעיתים בשירותי VOD שונים.
רוב פרקי הסדרה עוסקים בחגי ישראל, דבר שהביא לשידורים חוזרים רבים של הסדרה בזמנים המתאימים, גם שנים רבות לאחר שהסתיימה.
ישנם גם פרקים העוסקים ב"ימות חול" ומספר פרקים קצרים שנעשו בשיתוף עם האגודה למלחמה בסרטן ועוסקים בהפסקת עישון.
הסדרה מגוללת את סיפורן של שתי משפחות הגרות בשכנות ביישוב "גבעת פדידה" באזור ירושלים: משפחת הדסי (שלמה, הדסה, שלומית ודקל) ומשפחת צירלר (י.
היחס בין המשפחות הוא ציני, מרושע ותחרותי ביותר.