tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1951, ארצות הברית תמכה בהחלטת האו"ם, להעניק ללוב עצמאות.
באותה שנה ארצות הברית העלתה את מעמדה הדיפלומטי במדינה מקונסוליה כללית לצירות.
ב-1954, לוב פתחה נציגות בוושינגטון די.
לאחר מכן, שתי המדינות העלו את רמת היחסים ביניהן לרמת שגרירות.
ב-1959, התגלה בארה"ב נפט, ולוב שהייתה עד אז אחת המדינות העניות בעולם, הפכה למדינה עשירה יחסית.
ארצות הברית המשיכה במערכת יחסים מתמשכת עם לוב שמתמקדת באינטרסים האמריקאים בלוב, הכוללים את בסיס חיל האוויר האמריקאי בלוב ואת העניין הרב שעורר הנפט הלובי בארה"ב.
אחרי ההפיכה שביצע מועמר קדאפי בלוב ב-1969, נעשו יחסי ארצות הברית ולוב מתוחים יותר ויותר כאשר קדאפי הסיר את חברות הנפט האמריקאיות על ידי הלאמת תעשיית הנפט הלובית.
ב-1972, הוחזר השגריר האמריקאי בלוב חזרה לארה"ב ואנשי צוות השגרירות האמריקאית הוחזרו מטריפולי בדצמבר 1979, לאחר שהשגרירות האמריקאית בעיר הוצתה.
ב-29 בדצמבר 1979, ארצות הברית הגדירה את לוב כ"מדינת חסות לטרור".
ב-19 באוגוסט 1981, אירעה תקרית המפרץ כאשר שני מטוסים סובייטים, מטעם הצבא הלובי הפציצו ספינה של הצבא האמריקאי, אשר עשתה תרגיל ימי במים בינלאומיים בים התיכון.
בתגובה, הצבא האמריקאי הפיל את המטוסים התוקפים.
ב-5 באפריל 1986 ביצעו שליחי לוב את הפיגוע במועדון לה בל בברלין בו נהרגו שלושה בהם שני חיילים אמריקאים ואזרחית טורקית.
בתגובה יצאה ארצות הברית למבצע קניון אל דוראדו, תקיפה אווירית נרחבת בלוב.
ב-21 בדצמבר 1988 פוצצה טיסה 103 של פאן אמריקן שיצאה מנמל התעופה הית'רו בלונדון לנמל התעופה קנדי.
בפיגוע נהרגו 270 בני אדם.
בדצמבר 2003, לוב חתמה על אמנת הנשק הכימי.
בהכרה בפעולות אלו, החלה ארה"ב בתהליך נורמליזציה עם לוב.
בנוסף, הוסרו הסנקציות שהטילה ארצות הברית על לוב.
ארצות הברית פתחה מחדש ב-8 בפברואר 2004, את מחלקת הריבית האמריקנית בטריפולי.
ב-28 ביוני 2004, המשרד קושר למחלקת הקישור האמריקני ולשגרירות מלאה ב-31 במאי 2006. ב-30 ביוני 2006, ארצות הברית הסירה את הגדרתה של לוב כמדינה מממנת טרור.
באוקטובר 2008, ארצות הברית ולוב חתמו על הסכם דו-צדדי לשיתוף פעולה בתחומי המדע והטכנולוגיה.
היחסים שוב היו מתוחים, עם פרוץ מלחמת האזרחים בלוב, שבה ניסה קדאפי לדכא את המחאה הראשונה, ולאחר מכן מרד מזוין נגד שלטונו.
הממשל האמריקאי חתך את קשריו עם שלטון קדאפי והטיל סנקציות נגד בכירים בממשלו.
ארצות הברית יחד עם מדינות אירופאיות וערביות נוספות, קראה לאו"ם בדרישה שיאשר התערבות צבאית בסכסוך.
שגרירת ארצות הברית לאו"ם, סוזן רייס, לחצה על רוסיה שלא להטיל וטו על הדרישה וההחלטה עברה ב-17 במרץ 2011.
הצבא האמריקאי, דיכא את חיל האוויר הלובי ותיאם עם כוחות בינלאומיים אזור אסור לטיסה מעל לוב.
ההתערבות הקשה של הקואליציה בראשות ארה"ב הובילה לנפילת משטרו של קדאפי וניצחון המורדים, עם נפילתה של טריפולי באוגוסט אותה שנה.
ב-11 בספטמבר 2012, היחסים בין ארצות הברית לבין לוב, אשר שוקמו לאחר עידן קדאפי, ספגו מכה קשה בעקבות מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי, כאשר חמושים תקפו ופוצצו את משרד הקישור האמריקני בבנגאזי והרגו 4 אמריקאים, בהם השגריר כריסטופר סטיבנס.
מנהיג ממשלת המעבר של לוב, מוחמד מגריף, גינה במהרה את ההתקפה והתחייב להעמיד לדין את הרוצחים.
לוב שיתפה פעולה עם ארצות הברית כדי לחקור את התקיפה וסגרה את המרחב האווירי של בנגאזי למספר שעות, כדי לאפשר את הסיורים של מזל"ט על העיר ב-14 בספטמבר.
ב-27 במאי 2014, יעצה ארצות הברית לאזרחיה בלוב לעזוב את המדינה ולאזרחיה לא לנסוע ללוב מחשש למצב הלא-יציב במדינה.
יחסי ארצות הברית–כווית הם היחסים הדיפלומטים בין ארצות הברית של אמריקה לבין מדינת כווית.
ב-1951, ארצות הברית פתחה קונסוליה בכווית, אשר שודרגה לשגרירות 10 שנים לאחר מכן, עם עצמאותה של כווית.
שיתוף הפעולה האסטרטגי בין ארצות הברית לכווית גדל ב-1987, עם יישום משטר הגנה ימי שהבטיח את חופש השיט במפרץ הפרסי ל-11 מכליות נפט, אשר סווגו בסימונים אמריקאים.
השותפות האסטרטגית גברה שוב עם הפלישה העיראקית לכווית ב-1990. ארצות הברית הובילה את הדרישה באו"ם כי עיראק תיסוג מכווית ואת אישור השימוש בכוח על מנת להוציא את עיראק מהשטח הכבוש.
ארצות הברית הייתה דומיננטית בפיתוח מבצע רב-לאומי בשם "סופה במדבר".
היחסים בין ארצות הברית לבין כווית נותרו חזקים בתקופה שלאחר מלחמת המפרץ.
כווית וארצות הברית עבדו על בסיס יומי כדי לפקח ולאכוף את הציות של עיראק להחלטות מועצת הביטחון של האו"ם.
מאז שחרורה של כווית, ארצות הברית סיפקה סיוע טכני צבאי וביטחון לכווית הן ממכירות צבאיות והן ממקורות צבאיים.
כיום כווית שותפה של ארצות הברית במערכה המתמשכת נגד הטרור הבינלאומי, המסייעת בזירות הצבאיות, הדיפלומטיות והמודיעיניות ותומכת גם במאמצים לחסום מימון של ארגוני טרור.
יחסי ארצות הברית–הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הם היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
עמדתה הדומיננטית של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במרכז אפריקה הפכה אותה לגורם חשוב ביציבות הכוללת באזור.
בדצמבר 2006 בחרה הרפובליקה הדמוקרטית את נשיאה שנבחר בבחירות דמוקרטיות מזה מ-40 שנה, שיאם של מאמצי העם הקונגואי לבחור את מנהיגו בתהליך שלום דמוקרטי.
כשהרפובליקה הדמוקרטית נודעה כזאיר, הייתה לה ברית חזקה עם ארצות הברית.
זאת בעיקר בגלל מנהיג זאיר מובוטו ססה סקו שנחשב לאנטי-קומוניסט מובהק, וממשלת ארצות הברית ראתה בזאיר מאגר של יציבות במניעת התפשטות המרקסיזם באפריקה.
מובוטו עצמו היה ידידותי עם רוב נשיאי ארצות הברית במהלך כהונתו, וקיבל סיוע חוץ רב מארצות הברית ומהעולם המערבי.
זאיר מצאה עצמה באותו צד של ארצות הברית ודרום אפריקה ונלחמת בהשפעה הקובנית והסובייטית במהלך מלחמת האזרחים באנגולה.
לאחר נפילת מסך הברזל ב-1991, היחסים נחלשו באופן משמעותי, והסוציאליזם כבר לא היווה איום על האינטרסים המערביים באפריקה, ממשלת ארצות הברית החלישה את צידודה במשטרו של מובוטו, שגם הואשם בהפרות זכויות אדם.
בסופו של דבר תהליך זה הוביל לקריסתה של זאיר ומלחמת קונגו הראשונה.
זמן לא רב לאחר שינוי המשטר, זאיר נודעה בשם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
מראשית המשבר בקונגו, ארצות הברית מפעילה אסטרטגיה דיפלומטית למען מטרות אלה.
בטווח הארוך, מבקשת ארצות הברית לחזק את תהליך הפיוס הפנימי והדמוקרטיזציה בכל מדינות האזור לקידום מדינות יציבות, מתפתחות ודמוקרטיות, שבהן היא יכולה לפעול כדי לטפל באינטרסים ביטחוניים ביבשת ולפתח תועלת הדדית כלכלית.
ארצות הברית מינתה את שגרירה הנוכחי בקונגו ב-2007. הרפובליקה הדמוקרטית מינתה את שגרירה הנוכחי בארצות הברית בשנת 2000. קונגו נמצאת ברשימת היועצים של מחלקת המדינה של ארצות הברית מאז 1977.
ביוני 2025, ארצות הברית שימשה כמתווכת בשיחות שהוביל להסכם שלום קונגו לרואנדה השכנה.
יחסי ארצות הברית–לוקסמבורג הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ארצות הברית לבין לוקסמבורג.
כוחות צבא ארצות הברית נלחמו הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה לשחרור לוקסמבורג מהכיבוש הגרמני, ויותר מ-5,000 חיילים אמריקנים, ובהם גנרל ג'ורג' פטון, קבורים בבית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בלוקסמבורג.
במהלך מלחמת קוריאה שלחה לוקסמבורג 85 חיילים שהשתתפו במלחמה, לצד כוחות האו"ם והכוחות האמריקניים.
כיום שתי המדינות חברות בנאט"ו, בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
הייצוא מארצות הברית ללוקסמבורג כולל מטוסים מסחריים, מידע, רפואה, בידור, טכנולוגיות תקשורת ומכשירים, וחברות אמריקניות הן בין המשקיעים הזרים הגדולים ביותר במשק בלוקסמבורג.
מאידך, לוקסמבורג היא מרכז פיננסי גדול באירופה, ולבנקים אמריקניים יש נוכחות משמעותית במדינה.
לוקסמבורג משתתפת בתוכנית הנסיעות ללא ויזה בארצות הברית, המאפשרת לאזרחי המדינות המשתתפות להגיע לארצות הברית למטרות תיירותיות במשך 90 יום ללא קבלת אשרה.
לוקסמבורג מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
ו-19 קונסוליות באטלנטה, אוסטין, בוסטון, בולדר, שיקגו, קליבלנד, דטרויט, פורט לודרדייל, פורט מאיירס, הונולולו, לוס אנג'לס, מיניאפוליס, ניו אורלינס, ניו יורק, פיניקס, פורטלנד, סולט לייק סיטי, סן פרנסיסקו וסיאטל, מאידך, ארצות הברית מחזיקה בלוקסמבורג רק שגרירות בלוקסמבורג סיטי.
יחסי ארצות הברית–דרום סודאן, הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית לדרום סודאן.
ארצות הברית הכירה בדרום סודאן ב-9 ביולי 2011, באותו יום שדרום סודאן הכריזה על עצמאותה.
עוד באותו יום שדרגה ארצות הברית את הקונסוליה בג'ובה למעמד שגרירות, ובאוקטובר אותה שנה מונתה סוזן ד.
פייג' לשגרירת ארצות הברית בדרום סודאן.
בשנת 2012, נשיא ארצות הברית ברק אובמה החליט על הספקת סיוע וציוד צבאי לדרום סודאן.
ולאחר מכן שלח משלחת של 5 קצינים, על מנת לייעץ בנושאי ביטחון לממשלת דרום סודאן.
בשנת 2017 שגריר ארצות הברית באו"ם ניקי היילי, מתחה ביקורת על דרום סודאן על אי טיפולה ברעב ובמחסור במדינה.
בדצמבר 2016 נכשלה ארצות הברית בהעברת החלטה על אמברגו נשק ועוד סנקציות, בשל רצח עם בדרום סודאן.
דרום סודאן מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
סי., ואילו ארצות הברית מחזיקה בדרום סודאן שגרירות בג'ובה.
יחסי ארצות הברית–יוון, הידועים גם בשם היחסים האמריקאים-יוונים, מתייחסים אל היחסים הבילטרליים בין ארצות הברית ויוון.
בשל הקשרים ההיסטוריים, הפוליטיים, התרבותיים והדתיים החזקים בין שני העמים, יוון וארצות הברית מנהלות כיום יחסים דיפלומטיים מצוינים, והן מחשיבות אחת את השנייה כבעלות ברית.
היחסים הדיפלומטיים המודרניים בין שתי המדינות נכונו בשנות ה-30 של המאה ה-19 אחרי מלחמת העצמאות היוונית ונחשבים כיום ידידותיים.
ליוון וארצות הברית ישנם קשרים היסטוריים, פוליטיים ותרבותיים ארוכי טווח המבוססים על מורשת מערבית משותפת, ערכים דמוקרטיים משותפים, ועל היותן בעלות ברות בימי מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, המלחמה הקרה והמלחמה בטרור.
ממשלות שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה הדוק בתחומי הכלכלה, האנרגיה, המסחר, הטכנולוגיה, האקדמיה, המדעים, המשפט, המודיעין והצבא, וכן באמצעות ארגונים בינלאומיים רבים כדוגמת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), ארגון האמנה הצפון-אטלנטית (נאט"ו) והאומות המאוחדות.
ארצות הברית היא המשקיע הזר הגדול ביותר ביוון; ההשקעות הישירות של ארצות הברית ביוון היו נאמדו בסך כ-4.5 מיליארד דולר אמריקני ב-2006.
ליוון שגרירות בוושינגטון הבירה, וקונסוליות במספר ערים אמריקאיות.
לארצות הברית שגרירות באתונה וקונסוליה כללית בסלוניקי.
הטיוטה הראשונה של דוקטרינת מונרו בשנת 1823, כללה שבחים על המורדים היוונים שהובילו מרי נגד האימפריה העות'מאנית.
דעת הקהל האמריקנית תמכה ביוון.
עם זאת, מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ון קווינסי אדמס, התנגד בתוקף לכך והפסקה על התמיכה ביוונים הושמטה.
הטקסט הסופי הראה שהקבינט של ארצות הברית לא התכוון להתערב בעניינים אירופים.
עם זאת, כפי שמראה הסופר אנג'לו רפוס, אזרחים פרטיים, בהם נדבנים, מיסיונרים ופעילים פוליטיים בהשראת חזון יוון העתיקה, היו להוטים להיות מעורבים בעניינים היווניים.
ב-9 בנובמבר 1837 הכירה ארצות הברית הכרה דיפלומטית בעצמאותה של יוון, כאשר ציר ארצות הברית בלונדון חתם על הסכם המסחר והניווט עם הציר היווני בלונדון.
אירוע זה סימן את המשא ומתן הראשון של ארצות הברית עם יוון וייצג את ההכרה האמריקאית ביוון כמדינה עצמאית עוד בתחילת העשור הראשון של המאה ה-19. באותה השנה, הקונסול האמריקני הראשון, גרגורי א.
אמנה זו של אמצע המאה ה-19 הקימה את היחסים האמריקאים-יוונים בין השאר על מנת לסייע בשחרורה מן האימפריה העות'מאנית ולהקים את יוון כמדינה נפרדת ממנה.
ארצות הברית הייתה פעילה במתן סיוע הומניטרי ליוון לאחר ההרס שנגרם לה במלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, התנגדה ארצות הברית לתוכניתה של הממלכה המאוחדת להחזיר את גאורגיוס השני, מלך היוונים ליוון מאחר שהיה קשור קשר הדוק עם הפשיזם.
במקום זאת, סייעה ארצות הברית לכונן את משרת העוצר ולא התנגדה למאמצים הבריטיים להביס את המורדים הקומוניסטים.
הבריטים מילאו תפקיד מפתח בסיוע לממשלת יוון בלוחמתה במרד הקומוניסטי.
כאשר משברה הפיננסי אילצה לצמצם את נוכחותה ביוון, הבריטים הפנו תפקיד זה לארצות הברית ב-1947.
ארצות הברית התעלמה במידה רבה מיוון, כי הייתה בתחום הבריטי.
השמאל הקיצוני החרים את הבחירות במרץ 1946; והן נערכו תחת פיקוח בינלאומי.
מאחורי הקלעים ניסו דיפלומטים אמריקאים לשכנע את הממשלה היוונית לצמצם בצורה חדה את רמת השחיתות.
הלחימה פרצה ב-1946, כשהארגון הקומוניסטי קיבל נשק ובסיסים מעבר לגבול עם יוגוסלביה.
לונדון הודיעה בחשאי לוושינגטון בפברואר 1947 כי המימון שלה ייגמר תוך שבועות ספורים.
המשבר היה בהישג יד והממשל החליט לפעול באופן נחרץ.
מנהיגי הממשל האמינו כי מזרח הים התיכון בשל להשתלטות קומוניסטית חמושה, ועכשיו על בריטניה להסיג את כוחותיה ואת כספה מיוון.
במלחמת האזרחים ביוון, הפרטיזנים הקומוניסטים שאורגנו במקור כדי להילחם בגרמניה הנאצית נתמכו במידה ניכרת על ידי יוגוסלביה בראשות יוסיפ ברוז טיטו, אך לא זכו לתמיכת ברית המועצות.
נשיא ארצות הברית הארי טרומן זכה לתמיכה דו-מפלגתית במרץ 1947 על הדוקטרינה שלו, שהעניקה 300 מיליון דולר לסיוע צבאי וכלכלי ליוון ועוד 100 מיליון דולר לטורקיה.
אלה היו מענקים ולא הלוואות.
טרומן הצהיר לקונגרס של ארצות הברית ב-12 במרץ:
במובן הרחב יותר, דוקטרינת טרומן יצרה מדיניות שבלמה את הסובייטים, שבה תתנגד ארצות הברית בחריפות להתפשטות הקומוניזם.
המדיניות נועדה לדחות כל אסטרטגיית החזרה על מנת לסיים את השלטון הקומוניסטי היכן שהוא כבר קיים.
השסע בין טיטו לסטלין וכן סיוע אמריקאי סייעו לממשלת יוון לשרוד; בשנת 1949 היא זכתה במלחמת האזרחים.
הסיוע הצבאי והכלכלי של ארצות הברית לטורקיה הוכיח גם הוא יעילות.
בטורקיה לא אירעה מלחמת אזרחים, והיא מומנה היטב בשנות ה-50 של המאה ה-20. שתי המדינות הצטרפו לנאט"ו ב-1952. ארצות הברית סיפקה ליוון יותר מ-11.1 מיליארד דולר במסגרת סיוע כלכלי וביטחוני לאחר 1946. התוכניות הכלכליות הופסקו בהדרגה ב-1962, אך הסיוע הצבאי נמשך.
בשנת הכספים 1995, יוון הייתה המדינה לסיוע הביטחוני הרביעי בגודלו של ארצות הברית, וקיבלה הלוואות בסך 255.15 מיליון דולר דרך מימון צבאי זר.
ב-1953 נחתם הסכם שיתוף הפעולה הביטחוני הראשון בין יוון וארצות הברית, אשר כונן את הקמתם ותפעולם של מתקנים צבאיים אמריקאים בשטחים יווני.
מרבית המוצרים היווניים המיוצאים לארצות הברית כוללים מוצרי נפט, מלט, טבק, מוצרי פרווה, שמן זית, שיש, מוצרי הלבשה ומוצרי פלדה.
מאידך, היבוא האמריקאי ליוון כולל בעיקרו מוצרים תעשייתיים וחקלאיים, ציוד תקשורתי, מחשבים וציוד אלקטרוני, פריטים רפואיים ומוצרי עץ.
על אף שארצות הברית הטילה הגבלות על ייבוא של מוצרים חקלאיים טריים או מעובדים מסוימים, קיים חופש מלא במכירת מוצרים תעשייתיים יווניים בכל השוק האמריקאי.
ההסכם בין האיחוד האירופי לארצות הברית שנחתם במאי 1993 מאפשר לארגונים יוונים גישה לחוזים ציבוריים בארצות הברית.
המסחר בין שתי המדינות הסתכם בכמעט מיליארד דולר בשנת 2010. בשל המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 אשר השפיע לרעה על כלכלת יוון, אלפי חברות אמריקאיות העבירו את פעילותן ממדינות בחבל הבלקן ומאיטליה ליוון בשל עלויות ייצור נמוכות יותר.
את היחסים הצבאיים הדו-צדדיים בין ארצות הברית ויוון ניתן לתארך לתחילת המאה ה-19 כאשר יוון נאבקה על עצמאותה מן האימפריה העות'מאנית.
בתנועה הפילונית היוונית מצאו שני העמים את המשותפות לערכים של חופש ודמוקרטיה.
על פי תוכנית מרשל, צבא ארצות הברית מילא תפקיד בסיוע למדינה בכינון הדמוקרטיה בה בשלהי העשור הראשון של המאה ה-19. שיתוף הפעולה הצבאי, שנבע ממלחמות קודמות כמו מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, קבע את היותן שתי המדינות בעלות בריתות איתנות.
יוון וארצות הברית היו גם בנות ברית בימי המלחמה הקרה, כמו גם בקונפליקטים הבינלאומיים בבוסניה והרצגובינה, קוסובו ואפגניסטן במאה ה-20.
הסכם שיתוף הפעולה התעשייתי-הגנתי של ארצות הברית ויוון, שנחתם ב-8 בספטמבר 1983, מסדיר את יחסי ההגנה והמודיעין בין יוון וארצות הברית.
ההסכם הוארך לאחרונה בשנת 2015. במהלך מלחמת המפרץ חוזק שיתוף הפעולה בין שתי המדינות, לאחר שיוון שלחה סיוע צבאי ורפואי לכוחות המזוינים של ארצות הברית באזור המפרץ הפרסי.
במאי 1995 ארגן משרד ההגנה של יוון את תרגילים צבאיים באזור קרדיצה כאמצעי לטיפוח שיתוף פעולה צבאי בין יוון, אלבניה, רומניה, בולגריה וארצות הברית.
במקביל, חילופי הביקורים בין בכירים פוליטיים וצבאיים בין שתי המדינות, כמו זה של קונדוליזה רייס באתונה, חיזקו את שיתוף הפעולה בין יוון וארצות הברית בתחומי המלחמה העולמית בטרור והמלחמה בסמים.
יחסי ארצות הברית–טג'יקיסטן הם היחסים בילטרליים בין ארצות הברית לבין טג'יקיסטן, המתקיימים משנת 1992.
על פי הדו"ח המנהיגות גלובלית של ארצות הברית, 44% מהטג'יקים מרוצים ממדיניותה של ארצות הברית, 38% לא מרוצים ו-18% לא ברורה עמדתם.
ארצות הברית מסייעת לטג'יקיסטן בפיתוח כלכלי, ומסייעת לה להתאושש ממלחמת האזרחים שהתקיימה בה.
ארצות הברית ממקדת את מאמציה בסיוע הומניטרי, אך היא מכוונת למטרות רחבות יותר של דמוקרטיה ורפורמות כלכליות במדינה.
היחסים בין המדינות התפתחו במידה ניכרת מאז ה-11 בספטמבר 2001, והיחסים כוללים שיתוף פעולה בתחומים כגון לחימה בסמים, מלחמה בטרור, ועידוד הצמיחה והיציבות.
לאור נסיגת הכוחות הרוסים בגבול פקיסטן–אפגניסטן, ממשלת ארצות הברית מובילה מאמץ בינלאומי לשמירה על השלמות הטריטוריאלית של טג'יקיסטן, למנוע מעבר של סמים, או טכנולוגיה הקשורה לנשק להשמדה המונית, ותמיכה ביציבות ובשלווה בטג'יקיסטן, על מנת למנוע את התפשטות ההשפעה ופעילויות של קבוצות קיצוניות וטרוריסטים במדינה.
האמריקנים המשיכו לסייע לטג'יקיסטן בביצוע הרפורמות הכלכליות והשתלבות רחבה יותר בשוק העולמי, ואף סייעו לה בצירופה לארגון הסחר העולמי (WTO).
טג 'יקיסטן תמכה באופן נלהב בארצות הברית במאמצים במלחמה בטרור ובקידום השלום והיציבות אפגניסטן.
ארצות הברית מימנה 36 מיליון דולר לבניית גשר מעל נהר פאנג' המחבר את שר חאן בנדר באפגניסטן עם ניז'ני פייאנז' בטג'יקיסטן, ומאפשר תובלה של יותר מ-150 משאיות או 1,000 מכוניות מדי יום.
הגשר משפר את המצב הכלכלי ואת ההזדמנויות העסקיות משני צידי הנהר, ומאפשר מעבר סחורות ואנשים בקלות רבה יותר.
בצד האפגני, כביש הגשר מתחבר לכביש הטבעת באפגניסטן, אשר נבנה בסיוע בינלאומי, בעיקר באמצעות הבנק האסייתי לפיתוח.
ארצות הברית הכירה בטג'יקיסטן ב-25 בדצמבר 1991, יום לאחר קריסת ברית המועצות, ופתחה שגרירות באופן זמני במלון בבירה דושנבה במרץ 1992. לאחר הפיגועים בשגרירויות ארצות הברית באפריקה בשנת 1998, הועברה השגרירות באופן זמני לאלמטי, קזחסטן, בשל הגברת תקני האבטחה בשגרירויות.
ביולי 2006 חזרה השגרירות לדושנבה, לאחר שנבנה בה מתחם מתאים עבור השגרירות.
יחסי ארצות הברית–הרפובליקה של קונגו הם יחסים בינלאומיים בין ארצות הברית והרפובליקה של קונגו.
הרפובליקה של קונגו הוכרה על ידי ארצות הברית עם קבלת עצמאותה, ב-15 באוגוסט 1960. צ'ארלס דייוויד גנאאו שימש כשגריר קונגו הראשון לארצות הברית בתחילת שנות ה-60.
היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית והרפובליקה של קונגו הושעו בין השנים 1968–1977 בעת השלטון המרקסיסטי במדינה.
בשנת 1977 שוקמו היחסים וארצות הברית פתחה שגרירות בבירה ברזוויל, אולם היחסים נשארו קרירים עד תום השלטון הסוציאליסטי במדינה.
בשנות ה-80 חלה התחממות הדרגתית ביחסי הרפובליקה של קונגו עם מדינות המערב, כולל ארצות הברית.
נשיא קונגו דניס ססו-נגוסו קיים ביקור מדיני בוושינגטון בשנת 1990, שם הוא התקבל על ידי הנשיא ג'ורג' ה.
בשנת 1991 הפכה קונגו למדינה דמוקרטית, ובעקבות כך השתפרו יחסי המדינות, וארצות הברית אף סייעה לדמוקרטיזציה של המדינה, ולקיום מערכת בחירות תקינה.
בשנת 1992 נסע המועמד לנשיאות, פסקל ליסאאובה, לוושינגטון ונפגש עם גורמים רשמיים, כולל עוזר מזכיר המדינה לענייני אפריקה הרמן ג'יי כהן.
אחרי הבחירות באוגוסט 1992, הביע הנשיא ליסאאובה עניין בהרחבת יחסי המדינות, הגברת הסיוע האמריקני לפיתוח המדינה ולהקמת אוניברסיטה חילופית גדולה יותר.
עם פרוץ המלחמה במדינה בשנת 1996, נסגרה השגרירות האמריקנית במדינה ועברה לקינשאסה, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 2001 הורשו אנשי השגרירות לנסוע לברזוויל לתקופות מסוימות, וכתוצאה מכך חודשו היחסים בין המדינות.
ב-2003 וב-2004 נמשכה פעילות זו, וביולי 2004 החלה בניית מתחם חדש לשגרירות ארצות הברית בברזוויל.
בינואר 2009 חודשו היחסים והשגרירות נפתחה מחדש, וכיום משתפות המדינות פעולה במגוון תחומים.
יחסי ארצות הברית–ליטא הם היחסים הדו-צדדיים בין ליטא לבין ארצות הברית.
ליטא היא אחת המדינות הכי פרו-אמריקנית, מבין עמי אירופה והעולם.
כ-73% ליטאים הסתכלו על ארצות הברית באופן חיובי בשנת 2011. על פי סקר מנהיגות גלובלית שנערך בשנת 2012 כ-48% מהליטאים תמכו במדיניות ארצות הברית, כ-20% לא היו מרוצים ו-32% לא הגיבו על הנושא.
ארצות הברית כוננה את היחסים הדיפלומטיים עם ליטא ב-28 ביולי 1922. לאחר הפלישה הסובייטית לליטא נסגרה נציגות ארצות הברית בליטא ב-5 בספטמבר 1940, אולם נציגות ליטא בארצות הברית המשיכה את פעילותה.
ארצות הברית מעולם לא הכירה בסיפוח ליטא לברית המועצות, ועם קריסת ברית המועצות בשנת 1991 חידשה ארצות הברית את יחסיה עם ליטא.
בשנת 2007 חגגו ארצות הברית וליטא 85 שנים של יחסים דיפלומטיים.
מאז 1992, ארצות הברית העניקה לליטא למעלה מ-100 מיליון דולר, לשיפור הכלכלה ולצרכים הומניטריים.
שתי המדינות חתמו בשנת 1994 על הסכם סחר בין שתי המדינות, ועל הגנת קניין רוחני, ובשנת 1997 חתמו על הסכם השקעה דו צדדי.
בשנת 1998 חתמה ארצות הברית על "אמנת השותפות" עם ליטא ושאר המדינות הבלטיות, שבה סוכם על שיפור בתחומי האבטחה, ביטחון, ונושאים כלכליים.
ארצות הברית מחזיקה בליטא שגרירות בווילנא.
מאידך, ליטא מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
ו-16 קונסוליות באנקורג', אספן, אטלנטה, שיקגו, קליבלנד, דטרויט, יוסטון, לאנסינג, לאס וגאס, לוס אנג'לס, מנצ'סטר, ניו אורלינס, ניו יורק, פילדלפיה, פיניקס, פורטלנד, רוצ'סטר, סן פרנסיסקו, סיאטל, סיינט פול, סיינט פיטרסברג, ווסט פאלם ביץ'.
יחסי ארצות הברית–המלדיביים הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית לבין רפובליקת המלדיביים.
ארצות הברית מקיימת יחסים ידידותיים עם הרפובליקה המלדיבית.
שגריר ארצות הברית ומספר בעלי תפקידים בשגרירות שבסרי לנקה הם מיופי כוח אף למלדיביים ואף מארגנים בה ביקורים תקופתיים.
ארצות הברית תומכת בעצמאות המלדיביים ובשלמותה הטריטוריאלית, ואף אישרה בפומבי את התערבותה המיידית של הודו בשם ממשלת המלדיביים במהלך ניסיון ההפיכה בנובמבר 1988. גם ספינות חיל הים האמריקני עוגנות באופן קבוע במאלה בשנים האחרונות.
המלדיביים תמכו גם הם בארצות הברית ובמאבקה נגד הטרור בשנים 2001–2002.
תרומות ארצות הברית לפיתוח כלכלי במלדיביים נעשו בעיקר באמצעות תוכניות הארגון הבינלאומי.
בעקבות הצונאמי בדצמבר 2004, חתמו ארצות הברית ומלדיבים על הסכם סיוע דו צדדי בסך 8.6 מיליון דולר לסיוע ושיקום.
סיוע זה יסייע בבנייה מחדש של נמלים, מערכות ביוב, מתקני ייצור חשמל ופיתוח יכולת ספיגת הסיוע במשרד האוצר.
כ-10 אזרחים אמריקנים הם תושבי המלדיביים; כ-5,000 אמריקנים מבקרים במלדיביים מדי שנה.
תחומי העיסוק אשר בארצות הברית כוללים תיירות, בנייה, ייצור בגדים ואביזרים חשמליים.
יש מחסור בעובדים מקצועיים מיומנים, ויש לייבא את רוב העבודה התעשייתית מסרי לנקה או ממקומות אחרים.
מישל ג'ייסון היא שגרירת ארצות הברית למלדיביים הנוכחית.
שגרירות ארצות הברית הרלוונטית ממקומת בקולומבו, סרי לנקה.
היחסים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין לטביה כוננו עם הקמת לטביה העצמאית לאחר מלחמת העולם הראשונה, וכיום מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים ביניהם.
על פי דו"ח המנהיגות העולמית של ארצות הברית לשנת 2012, 30% מהלטבים מרוצים מההנהגה האמריקנית, כאשר 30% אינם מסכימים ו-39% אינם בטוחים.
ארצות הברית הכירה ברפובליקה של לטביה דה יורה ב-28 ביולי 1922, וב-13 בנובמבר אותה שנה נפתחה צירות ארצות הברית בלטביה.
הצירות פעלה בלטביה עד ל-5 בספטמבר 1940, אולם לאחר כיבוש המדינות הבלטיות בידי ברית המועצות היא נסגרה.
מאידך, המשלחת הדיפלומטית הלטבית בארצות הברית המשיכה את פעילותה לאורך כל תקופת הכיבוש על ידי ברית המועצות בשנים 1940–1991. ממשלת ארצות הברית הכירה במשלחת הדיפלומטית של לטביה כנציגה המשפטית של הרפובליקה של אסטוניה, וההכרה ברצף המשפטי של הרפובליקה של לטביה היא אבן הפינה ליחסים בין לטביה לארצות הברית.
לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991, פתחה ארצות הברית מחדש את השגרירות שלה בריגה, והיחסים בין שתי המדינות התפתחו מאז במהירות.
לטביה וארצות הברית חתמו על אמנות השקעה, סחר, הגנה על קניין רוחני, הסגרה, סיוע משפטי הדדי, והימנעות מכפל מס, וכמו כן, לטביה נהנתה מטיפול מועדף ביותר עם ארצות הברית מאז דצמבר 1991.
ארצות הברית מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה.
מאידך, לטביה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
ו-15 קונסוליות באנקורג', אטלנטה, שיקגו, סינסינטי, דטרויט, פורט לודרדייל, גרינוויל, יוסטון, לוס אנג'לס, ניו יורק, פילדלפיה, פרובידנס, סיילם, סן פרנסיסקו וסיאטל.
יחסי ארצות הברית–הונגריה, הם היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
על פי דו"ח המנהיגות העולמית של ארצות הברית לשנת 2012, 38% מההונגרים מרוצים מההנהגה האמריקנית, כאשר 20% אינם מסכימים ו-42% אינם בטוחים.
עד לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה הונגריה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, והיחסים הדיפלומטיים של ארצות הברית עם הונגריה נערכו באמצעות שגריר ארצות הברית לאוסטריה בווינה.
לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית בעקבות התבוסה במלחמת העולם הראשונה, כוננו הונגריה וארצות הברית יחסים בילטרליים באמצעות צירות בבודפשט שהוקמה בשנת 1921, והשגריר האמריקני הראשון בהונגריה (תיאודור ברנטאנו) מונה ב-10 בפברואר 1922.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הדרדרו היחסים בין המדינות, וב-11 בדצמבר 1941 נותקו היחסים בין המדינות בעקבות הכרזת המלחמה בין ארצות הברית לגרמניה הנאצית, וב-13 בדצמבר הכריזה הונגריה מלחמה על ארצות הברית.
לאחר המלחמה חודשו היחסים בין המדינות, ובדצמבר 1945 נפתחה מחדש שגרירות ארצות הברית בבודפשט.
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על הונגריה בשנים 1947–1948, היחסים עם הונגריה הלכו והתדרדרו על ידי הלאמת רכוש פרטי של אזרחים אמריקנים, וטיפול בלתי מקובל בהם, כמו גם הגבלות על פעולות הצירות האמריקנית.
לאחר דיכוי המרד ההונגרי בשנת 1956 התדרדרו עוד יותר היחסים, אולם, בשנת 1966 נחנך עידן של שיפור היחסים, ובשנת 1972 נחתם כנס קונסולרי שנועד לספק הגנה קונסולרית לאזרחי ארצות הברית בהונגריה.
בשנת 1973 הושג הסכם דו-צדדי במסגרתו יישבה הונגריה את הטענות הלאומיות של אזרחי ארצות הברית.
ב-6 בינואר 1978 החזירה ארצות הברית את הכתר הקדוש של הונגריה, אשר נשמר על ידי ארצות הברית מאז תום מלחמת העולם השנייה, והאירוע הזה סימל את תחילת היחסים המצוינים בין שתי המדינות.
הסכם סחר דו-צדדי בין המדינות נחתם בשנת 1978, והורחבו חילופי התרבות והמדעים.
כשהונגריה החלה להתרחק מהגוש הסובייטי, ארצות הברית הציעה סיוע ומומחיות כדי לסייע בהקמת חוקה, מערכת פוליטית דמוקרטית ותוכנית לשוק וכלכלה חופשית.
בין השנים 1989–1993, חוק התמיכה בדמוקרטיות במזרח אירופה (SEED) סיפק יותר מ-136 מיליון דולר עבור ארגון הכלכלה מחדש ופיתוח של המגזר הפרטי.
הקרן ההונגרית-אמריקנית לארגונים הציעה הלוואות, הון עצמי וסיוע טכני לקידום הפיתוח של המגזר הפרטי.
ממשלת ארצות הברית סיפקה סיוע כספי ומומחים לפיתוח מוסדות מודרניים ומערביים בתחומי מדיניות רבים, כולל ביטחון לאומי, אכיפת חוק, תקשורת חופשית, תקנות איכות הסביבה, חינוך וטיפול רפואי.
להשקעה האמריקנית הישירה יש השפעה ישירה וחיובית על הכלכלה ההונגרית ועל המשך היחסים הדו-צדדיים הטובים.
כאשר הונגריה הצטרפה לנאט"ו באפריל 1999, היא הפכה לבעלת ברית רשמית של ארצות הברית.
מהלך זה נתמך באופן עקבי על ידי הקהילה ההונגרית-אמריקאית, המונה 1.5 מיליון איש.
ממשלת ארצות הברית תמכה בהצטרפות הונגריה לאיחוד האירופי בשנת 2004, וממשיכה לעבוד עם הונגריה כשותפה מוערכת ביחסים הטרנס-אטלנטיים.
בשנת 2008 הצטרפה הונגריה לתוכנית ויתור על ויזה.
ארצות הברית מחזיקה בהונגריה שגרירות בבודפשט.
מאידך, הונגריה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
ו-17 קונסוליות בבוסטון, שיקגו, קליבלנד, דנוור, הונולולו, יוסטון, לוס אנג'לס, מיאמי, מיניאפוליס, ניו אורלינס, ניו יורק, סקרמנטו, סולט לייק סיטי, סן פרנסיסקו, סיאטל, סנט לואיס וטמפה.
היחסים בין ארצות הברית ליפן החלו בסוף המאה ה-18 – תחילת המאה ה-19, עם משלחות דיפלומטיות מטעם ארצות הברית, מגובות בקברניטי הספינות ג'יימס גלין ומת'יו פרי, אל שוגונות טוקוגאווה (ממשלתה הראשונה של יפן המאוחדת).
היחסים הידידותיים בין שתי המדינות נשמרו גם בעשורים הראשונים של המאה ה-20. מתיחות בין המדינות התפתחה בשנות ה-30: מלחמת סין–יפן השנייה פרצה בשנת 1937, וצעדים יפניים שבוצעו במסגרתה גרמו לארצות הברית להטיל על יפן עיצומים בין-לאומיים משמעותיים.
המתיחות הובילה בהמשך למתקפת הפתע היפנית נגד בסיס חיל הים האמריקאי בפרל הארבור (דצמבר 1941), אשר פתחה את המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה.
ארצות הברית ובעלות בריתה הביסו בסופו של דבר את יפן, והמלחמה הסתיימה בהטלת פצצות האטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי.
יפן נכנעה, והייתה נתונה לשבע שנים של כיבוש צבאי על ידי ארצות הברית, במהלכן סייעו האמריקאים בבנייה מחדש של המדינה, וביצעו רפורמות פוליטיות וכלכליות בכוונה להפוך את יפן לדמוקרטיה ולכוח נגד הקומוניזם.
לאחר סיום הכיבוש השתפרו בהדרגה היחסים בין שתי המדינות, וכללו כריתת בריתות צבאיות, שיתוף פעולה כלכלי וטכנולוגי נרחב והשפעה תרבותית הדדית.
החל מסוף המאה ה-20 ואילך, ארצות הברית ויפן מקיימות קשרים פוליטיים, כלכליים וצבאיים יציבים וקרובים.
ארצות הברית רואה ביפן את אחת מבעלות בריתה ושותפותיה הקרובות.
יפן היא אחת המדינות הפרו-אמריקאיות ביותר בעולם: לפי סקרים, מרבית היפנים רואים בחיוב את ארצות הברית (כך 85% מהנסקרים היפנים ב-2011 ו-69% מהם ב-2013), ואת אזרחיה (87% ב-2011 ו-73% ב-2013).
גם רוב האמריקאים תופסים את יפן באופן חיובי, עם 81% מהנשאלים בשנת 2013 (מקום שני בסקר בעיני האמריקאים, אחרי אינדונזיה).
העיר הגדולה ביותרטוקיו – 12,790,000ניו יורק – 8,491,079שלטוןדמוקרטיה פרלמנטרית
אוניטרית, מונרכיה חוקתיתרפובליקה פדרלית נשיאותית המנהיג הראשוןג'ימו, קיסר יפן (לפי האגדות/המסורת העממית) הנשיא ג'ורג' וושינגטוןהמנהיג הנוכחיאקיהיטו, קיסר יפן הנשיא דונלד טראמפראש הממשל הראשון ראש הממשלה איטו הירובומי הנשיא ג'ורג' וושינגטוןראש הממשל הנוכחי ראש הממשלה יושיהידה סוגה הנשיא דונלד טראמפשפות רשמיותאין (יפנית ) ללא ברמה הפדרלית
(אנגלית ) דת שינטו, בודהיזם או חוסר דת נצרות בעיקר צפיפות אוכלוסין337.6 לקמ"ר31 לקמ"ר יבשתאסיהאמריקה הצפוניתהוצאות צבאיות$48.86 מיליארד (נכון ל-2008) $663.7 מיליארד (נכון ל-2010)
בשנת 1791, שתי ספינות אמריקאיות בפיקודו של החוקר האמריקאי ג'ון קנדריק שהו במשך 11 ימים על האי קי שימה, מדרום לחצי האי קיאי.
קנדריק הוא האמריקאי הידוע הראשון אשר ביקר ביפן.
הוא הציב ככל הנראה דגל אמריקאי באי, אך אין כלל דיווח יפני על ביקורו.
בשנת 1846 נשלח המפקד ג'יימס בידל על ידי ממשלת ארצות-הברית לפתיחת הסחר במפרץ טוקיו עם שתי אוניות, שאחת מהן הייתה חמושה בשבעים ושניים תותחים.
למרות זאת, דרישותיו להסכם הסחר לא זכו להצלחה.
בשנת 1848 הפליג הקפטן האמריקאי ג'יימס גלין אל נגסאקי, והוביל למשא ומתן מוצלח ראשון עם יפן, שאימצה באותה עת את מדיניות הסאקוקו הבדלנית.
עם שובו לארצות הברית, המליץ גלין לקונגרס לגבות בהפגנת כוח כל משא ומתן מול יפן; התפתחויות אלו סללו את הדרך למשלחת של הקומודור והסגן מת'יו פרי.
בשנת 1852 יצא הקומודור האמריקאי מת'יו ס.
פרי מנורפוק שבווירג'יניה ליפן, בפיקוד על שייטת ספינות קיטור שחורות לנהל משא ומתן על הסכם סחר עם יפן.
הוא הגיע עם ארבע ספינות, מיסיסיפי, פלימות', סאראטוגה וסוסקהאנה, לנמל אורגה ליד אדו (כיום טוקיו) ב-8 ביולי 1853, ונפגש עם נציגי שוגונות טוקוגאווה.
הם הורו לו להמשיך לנגסאקי, שם חוקי הסאקוקו כבר אפשרו להולנדים סחר מוגבל עם יפן.
פרי סירב לעזוב, ודרש להציג מכתב מהנשיא מילרד פילמור.
יפן סלדה במשך מאות שנים מהקידמה המערבית, שכללה גם פיתוחים טכנולוגים מודרניים, והצבא היפני לא היה יכול לעמוד בפני ספינותיו של פרי; "ספינות שחורות" אלה יהפכו מאוחר יותר לסמל של איום של הטכנולוגיה המערבית ביפן.
פרי חזר במרץ 1854 עם שתי ספינות, ומצא כי הנציגים הכינו חוזה המכיל כמעט את כל הדרישות במכתב של פילמור; פרי חתם על הסכם השלום בין ארצות הברית ליפן ב-31 במרץ 1854, ועזב.
התקופה שלפני מלחמת העולם השנייה
שבע שנים לאחר מכן, ב־19 בינואר 1860, שלח השוגון את קאנרין מארו בראש משלחת שיצאה אל ארצות הברית, מתוך כוונה להציג את שליטתה של יפן בטכניקות ניווט והנדסה ימית.
המשלחת כללה את קטסו קאישו כקפטן הספינה, נקהמה מניירו ופוקוזאווה יוקיצ'י, והיא יצאה אל סן פרנסיסקו ומשם המשיכה בספינות אמריקאיות דרך פנמה אל וושינגטון הבירה.
היעד הרשמי של המשלחת היפנית היה לשלוח את השגרירות הראשונה שלה לארצות הברית ולאשר את האמנה החדשה שמסדירה קשרי ידידות, מסחר וניווט בין שתי הממשלות.
נציגי קאנרין מארו ניסו לשנות חלק מהסעיפים הלא שוויוניים בחוזים של פרי, אך ללא הצלחה.
השגריר הראשון של ארצות הברית היה טאונסנד האריס, שהיה נוכח ביפן משנת 1856 עד 1862, אך לא הורשה להציג את תעודותיו לשוגון עד שנת 1858. ממשיכו, רוברט ה.
פרוין, היה פוליטיקאי מניו יורק, והיה ידיד קרוב ובעל ברית של מזכיר המדינה ויליאם הנרי סיוורד.
פרוין שירת בין השנים 1862 ו-1865, וניהל משא ומתן מוצלח, שלווה בהפצצה ב.
בסוף המאה ה-19 פיתוחם של מטעי הסוכר בממלכת הוואי הובילה להגירה של מספר רב של יפנים.
הוואי הפכה לחלק מארצות הברית בשנת 1898, והיפנים היוו את המרכיב הגדול ביותר באוכלוסייה כבר מאז.
היו מספר חיכוכים על השליטה בהוואי ובפיליפינים.
שתי המדינות שיתפו פעולה עם המעצמות האירופיות בדיכוי מרד הבוקסרים בסין בשנת 1900, אך ארצות הברית הייתה מוטרדת יותר ויותר מהתכחשותה של יפן למדיניות הדלת הפתוחה שתבטיח שכל המדינות יוכלו לעשות עסקים עם סין באופן שווה.
הנשיא תיאודור רוזוולט מילא תפקיד מרכזי במשא ומתן על סיום המלחמה בין רוסיה ליפן בשנים 6–1905.
הסנטימנט האנטי-יפני (במיוחד בחוף המערבי) חיזק את היחסים בעידן של 1907-24.
וושינגטון לא רצתה להכעיס את יפן על ידי העברת חקיקה שתעלה על ההגירה היפנית לארצות הברית, כפי שנעשה על ההגירה הסינית.
תחת זאת, נחתם הסכם הלא רשמי "ההסכם הג'נטלמני" (1907-8) בין ארצות הברית ליפן, שלפיו ארצות הברית לא תטיל מגבלות על ההגירה היפנית לתחומה ואילו יפן מצדה לא תתיר הגירה נוספת ממנה אל ארצות הברית.
ההסכם אסר על הגירה של פועלים יפניים לארצות הברית או להוואי, וביטל את סדר ההפרדה של מועצת בית הספר בסן פרנסיסקו בקליפורניה, שהשפיל והרגיז את היפנים.
ההסכמים נשארו בתוקף עד 1924, כאשר הקונגרס אסר על כל ההגירה מיפן.
צ'ארלס ניו מסכם שמדיניותו של רוזוולט הייתה הצלחה:
בסגירת נשיאותו הייתה זו מדיניות מוצלחת למדי, המבוססת על המציאות הפוליטית בבית ובמזרח הרחוק, ועל אמונה מוצקה שהחברות עם יפן חיונית לשמירה על האינטרסים האמריקניים באוקיינוס השקט ...
הדיפלומטיה של רוזוולט במהלך המשבר היפני-אמריקני בין 1906–1909 הייתה חכמה, מיומנת ואחראית.
בשנת 1912 שלחו תושבי יפן 3,020 עצי דובדבן לארצות הברית כמתנת ידידות.
הגברת הראשונה של ארצות הברית, הלן הרון טאפט, והוויסקונטה צ'ינדה, אשת השגריר היפני, שתלה את שני עצי הדובדבן הראשונים על הגדה הצפונית של אגן הגאות.
שני עצים מקוריים אלה עדיין עומדים היום בקצה הדרומי של רחוב 17. פועלים נטעו את שארית העצים סביב אגן הגאות והשפל בפארק הפוטומק המזרחי.
המיסיונרים הפרוטסטנטים האמריקאים היו פעילים מאוד ביפן, אף על פי שביצעו מספר מועט של המרות דת.
אולם, הם הקימו ארגונים כגון אוניברסיטאות וקבוצות אזרחיות.
ההיסטוריון ג'ון דוידן טוען כי המיסיונרים האמריקנים האוונגליסטים של ימק"א קשרו את הפרוטסטאנטיות עם הלאומיות, ואף רמזו שהאמריקאים הם העם הנבחר של אלוהים.
הם רצו ממיר לבחור "ישוע על יפן".
הנוצרים ביפן, אם כי מיעוטים קטנים, קיימו זיקה חזקה למסורת "הבושידו" העתיקה של האתיקה הלוחמת, שעסקה ביסוד הלאומיות היפנית.
במלחמת העולם הראשונה היו שתי המדינות חלק ממדינות ההסכמה, אשר ניצחו במלחמה.
צבא יפן השתלט על בסיסים גרמניים בסין ובאוקיינוס השקט, ובשנת 1919 קיבלה אישור אמריקאי שניתן לה המנדט של החבר הלאומים על האיים הגרמניים מצפון לקו המשווה, כאשר אוסטרליה קיבלה את השאר.
ארצות הברית לא רצתה אף מנדט.
עם זאת, היה סכסוך חריף בין יפן מצד אחד לבין סין, בריטניה וארצות הברית על עשרים ואחת הדרישות של יפן שנעשו על סין בשנת 1915. דרישות אלה אילצו את סין להכיר בחזקתה של יפן באחזקות הגרמניות לשעבר ובדומיננטיות הכלכלית שלה במנצ'וריה, והיה לה פוטנציאל להפוך את סין למדינת בובה.
וושינגטון ביטאה תגובות שליליות חריפות לדחייתה של יפן את מדיניות הדלת הפתוחה.
בהודעת שהוציא מזכיר המדינה ויליאם ג'נינגס ברייאן ב-13 במרץ 1915, ארצות הברית, תוך שאישרה את "האינטרסים המיוחדים" של יפן במנצ'וריה, מונגוליה ושאנדונג, הביעה דאגה מפני הפרות נוספות לריבונות הסינית.
הנשיא וילסון נלחם נחרצות נגד דרישות יפן בפריז ב-1919, אך הוא הפסיד משום שבריטניה וצרפת תמכו ביפן.
בסין נוצר זעם רב, והסנטימנט האנטי-יפני הסלים.
ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית אישרה הסתייגות מחוזה ורסאי, "למסור את שאנדונג לסין", אך וילסון אמר לתומכיו בסנאט להצביע נגד כל הסתייגות מהותית.
ב-1922 ארה " ב בתיווך פתרון של שאנדונג בעיה.
סין קיבלה ריבונות נומינלית על כל שאנדונג, כולל האחזקות הגרמניות לשעבר, בעוד שבפועל נמשכה הדומיננטיות הכלכלית של יפן.
יפן וארצות הברית הסכימו על תנאי המגבלות הימיות בוועידת וושינגטון ב-1921, כאשר היחס של חיל הים הוא 5-5-3 עבור ארצות הברית, בריטניה ויפן.
המתחים התעוררו עם חוק ההגירה האמריקני משנת 1924 שאסר על הגירה נוספת מיפן.
1929-1937: מיליטריזם ומתיחות בין המלחמות
בשנות ה-20, האינטלקטואלים היפנים הדגישו את הירידה לכאורה של אירופה כמעצמה עולמית, ויותר ויותר ראתה ביפן את המנהיגה הטבעית של כל מזרח אסיה.
עם זאת, הם זיהו איום ארוך טווח מצד המעצמות הקולוניאליות, בייחוד בריטניה, ארצות הברית, הולנד וצרפת, תוך חסימה מכוונת של שאיפותיה של יפן, במיוחד בנוגע לשליטה על סין.
המטרה הפכה "אסיה לאסיאתים", כאשר יפן החלה לגייס סנטימנט אנטי קולוניאלי בהודו ובדרום מזרח אסיה.
יפן השתלטה על מנצ'וריה ב-1931 על רקע ההתנגדות החריפה של חבר הלאומים, בריטניה ובמיוחד ארצות הברית.
ב-1937 היא השתלטה על הערים הגדולות בחוף המזרחי של סין.
מנהיגים יפנים סברו כי הציוויליזציה האסייתית שלהם העניקה לה זכות טבעית לשליטה זו וסירבה לשאת ולתת על דרישות המערב, לסגת ממנה.
היחסים בין יפן לארצות הברית הפכו מתוחים יותר ויותר לאחר תקרית מאנצ'וריאן / מוקדן ובעקבותיה התרחשה תקיפה צבאית של הצבא היפני על חלק ניכר מסין בשנים 1937–1939. הזעם האמריקאי התמקד בהתקפה היפנית על סירת-הנשק האמריקנית "פנאי" במימי סין בסוף שנת 1937 (יפן התנצלה), ובזוועות של הטבח בננקינג בעת ובעונה אחת.
ארצות הברית החזיקה בחיל רב עוצמה באוקיינוס השקט, והוא פעל בשיתוף פעולה הדוק עם הבריטים ועם ממשלות הולנד.
כאשר התקיפה יפן את אינדוצ'ינה (כיום וייטנאם) בשנים 1940–1941, ארצות הברית, יחד עם אוסטרליה, בריטניה והממשלה ההולנדית בגלות, החרימה את יפן באמצעות אמברגו מסחרי.
הם חתכו 90% מאספקת הנפט ביפן, ויפן נאלצה לסגת מסין או לצאת למלחמה עם ארצות הברית ובריטניה, וכן בסין כדי לקבל את הנפט.
על פי הסכם וושינגטון הימי של 1922 והסכם הצי הימי, הצי האמריקני היה שווה לצבא היפני בשיעור של 10 : 6. עם זאת, מאז 1934, היפנים סיימו את מדיניות פירוק הנשק שלהם ואפשרו את מדיניות החימוש מחדש ללא מגבלות.
הממשלה בטוקיו עודכנה היטב בנושא חולשתה הצבאית באוקיינוס השקט ביחס לצי האמריקני.
הגורם החשוב ביותר בהתאמת המדיניות הצבאית שלהם היה הצורך של יפן להשתלט על בארות נפט בריטיות והולנדיות.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, צבא יפן הזדקק לייבוא נפט למטוסים ולספינות מלחמה.
זה היה תלוי ב-90% על היבוא, כאשר 80% ממנו מגיע מארצות הברית.
יתר על כן, הרוב המכריע של ייבוא הנפט כוון כלפי הצי והצבא.
אמריקה התנגדה למדיניות ההתפשטות של טוקיו בסין ובאינדוצ'ינה וב-1940–1941 החליטה להפסיק את אספקת הנפט ששימשה את יפן להרחבת כוחות צבא נגד בעלות הברית האמריקנית.
ב-26 ביולי 1940 חוקקה ממשלת ארצות הברית את חוק הפיקוח על הייצוא, אשר קיצץ את ייצוא הנפט, הברזל והפלדה ליפן.
מדיניות ההכלה הזאת נתפסה על ידי וושינגטון כאזהרה ליפן שכל התרחבות צבאית נוספת תביא לעיצומים נוספים.
עם זאת, טוקיו ראתה את זה בתור מצור כדי להתמודד עם הצבא היפני והכוח הכלכלי.
לפיכך, עד שארצות הברית כפתה את חוק הייצוא, יפן החזיקה בכ-54 מיליון חביות נפט.
וושינגטון הטילה אמברגו נפט מלא שהוטל על יפן ביולי 1941.
הציבור האמריקאי והאליטי האמריקאית והעלית התנגד בתוקף לפלישת יפן לסין ב-1937. הנשיא רוזוולט הטיל סנקציות כלכליות מחמירות יותר, שנועדו לשלול את הנפט והפלדה היפני, כדי להמשיך את מלחמתה בסין.
יפן הגיבה באמצעות יצירת ברית עם גרמניה ואיטליה ב-1940, הידועה בשם "הברית המשולשת", שהחריפה את יחסיה עם ארצות הברית.
ביולי 1941 הקפיאו ארצות הברית, בריטניה והולנד את כל הנכסים היפניים והפסיקו את משלוחי הנפט - ליפן היה מעט שמן משלה.
יפן כבשה את כל מנצ'וריה ואת רוב חופי סין עד 1939, אך בעלות הברית סירבו להכיר בכיבושים והגבירו את מחויבותם.
הנשיא פרנקלין רוזוולט סיפק לטייסים אמריקנים ולצוותי הקרקע להקים חיל אוויר סיני אגרסיבי המכונה "הנמרים המעופפים", שיגן לא רק על כוח האוויר היפני, אלא גם יתחיל להפציץ את האיים היפנים.
הבדלנות שאפיינה את האופוזיציה החזקה של אמריקנים רבים למלחמה באירופה לא חלה על אסיה.
ליפן לא היו ידידים בארצות הברית, לא בבריטניה ולא בהולנד.
ארצות הברית עדיין לא הכריזה מלחמה על גרמניה, אך היא שיתפה פעולה עם בריטניה והולנד בקשר לאיום היפני.
ארצות הברית החלה להעביר את המפציצים החדשים שלה מסוג B-17 לבסיסים בפיליפינים, גם בטווח של ערים יפניות.
המטרה הייתה הרתעה של כל ההתקפות היפניות מדרום.
יתר על כן, תוכניות היו בשלבים כדי לשלוח את חיל האוויר האמריקני לסין, שם טייסים אמריקאים במדים סיניים טסים במטוסים אמריקאים, התכוננו להפציץ ערים יפניות הרבה לפני פרל הארבור.
בריטניה, אם כי הבינה שהיא לא יכולה להגן על הונג קונג, הייתה בטוחה ביכולתה להגן על הבסיס העיקרי שלה בסינגפור ובחצי האי המלאי.
עם פרוץ המלחמה בדצמבר 1941 הועברו החיילים האוסטרלים לסינגפור, שבועות לפני כניעת סינגפור, וכל הכוחות האוסטרליים והבריטיים נשלחו למחנות שבויים.
ההחלטות בטוקיו נשלטו על ידי הצבא, ולאחר מכן אושרו אוטומטית על ידי הקיסר הירוהיטו; גם לחיל הים היה קול.
אולם, הממשלה האזרחית והדיפלומטים התעלמו מכך במידה רבה.
הצבא ראה את כיבוש סין כמשימתו העיקרית, אך פעולות במנצ'וריה יצרו גבול ארוך עם ברית המועצות.
עימותים צבאיים לא רשמיים בקנה מידה גדול עם הכוחות הסובייטיים בנומונהן בקיץ 1939 הוכיחו שלסובייטים יש עליונות צבאית מכריעה.
על אף שזה יסייע למלחמה של גרמניה נגד רוסיה אחרי יוני 1941, הצבא היפני סירב ללכת צפונה.
היפנים הבינו את הצורך הדחוף בנפט, שיותר מ-90% מהם סופקו על ידי ארצות הברית, בריטניה והולנד.
מנקודת מבטו של הצבא, אספקת דלק מאובטחת הייתה חיונית למטוסי הקרב, הטנקים והמשאיות, ספינות המלחמה ומטוסי הקרב של חיל הים.
הפתרון היה לשלוח את הצי לדרום, להשתלט על שדות הנפט באזור איי הודו המזרחית, ובמושבות בריטיות בקרבת מקום.
מספר אדמירלים ואזרחים רבים אחרים, ביניהם ראש הממשלה פומימרו קונואה, האמינו שמלחמה עם ארצות הברית תסתיים בתבוסה.
בעוד האדמירלים היו מפוקפקים לגבי יכולתם ארוכת הטווח להתעמת עם הצי האמריקני והבריטי, הם קיוו שמכת 'נוק-אאוט' שתשמיד את הצי האמריקני בפרל הארבור תביא את האויב לשולחן המשא ומתן עבור תוצאה חיובית.
דיפלומטים יפנים נשלחו לוושינגטון בקיץ 1941 כדי לנהל משא ומתן ברמה גבוהה.
עם זאת, הם לא דיברו על הנהגת הצבא שקיבלה את ההחלטות.
בתחילת אוקטובר הבינו שני הצדדים כי לא ניתן יהיה לפשר בין מחויבותה של יפן לכבוש את סין לבין מחויבותה של אמריקה להגן על סין.
הממשל האזרחי של יפן נפל והצבא תחת הגנרל טוג'ו השתלט על המלחמה.
יפן תקפה את בסיס חיל הים האמריקאי בפרל הארבור, הוואי, ב-7 בדצמבר 1941. בתגובה הכריזה ארצות הברית על מלחמה ביפן.
בעלי הברית של יפן, כולל גרמניה הנאצית, הכריזו מלחמה על ארצות הברית ימים לאחר המתקפה, והכניסו את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
הסכסוך היה מריר, וסומן על ידי זוועות כגון הוצאות להורג ועינויים של שבויי המלחמה האמריקאים על ידי הצבא היפני הקיסרי וחילול של גופות יפניות מתות.
האסטרטגיה הייתה מוצלחת במידה ניכרת ככוחן של בעלות הברית, שהשתלטו בהדרגה על שטחים ועברו לאיים הדוממים, תוך פלישות מאסיביות החל מסתיו 1945. ההתנגדות היפנית נותרה בעיצומה.
המלחמה הפסיפית נמשכה עד 1 בספטמבר 1945, כאשר יפן נכנעה בתגובה לפיצוצים האטומיים של הירושימה ונגסקי - בין המעשים השנויים במחלוקת בהיסטוריה הצבאית - לבין כניסת הסובייטים לזירת המלחמה באסיה לאחר כניעת גרמניה.
המסמך הכניעה היפני הרשמי נחתם ב-2 בספטמבר, וארצות הברית כבשה את יפן בשלמותה.
תקופת הכיבוש לאחר מלחמת העולם השנייה
בסוף מלחמת העולם השנייה נכבשה יפן על ידי מעצמות הברית, בהנהגת ארצות הברית ובסיוע מאוסטרליה, בריטניה וניו זילנד.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז האיחוד של יפן כי העם נכבש על ידי כוח זר.
חוזה סן פרנסיסקו, שנחתם ב-8 בספטמבר 1951, סימן את סוף הכיבוש של בעלות הברית, וכאשר הוא נכנס לתוקף ב-28 באפריל 1952, הייתה יפן שוב מדינה עצמאית, ובת ברית של ארצות הברית.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, יחסי יפן עם ארצות הברית הושבו על בסיס שוויוני בפעם הראשונה בסיום הכיבוש בידי כוחות בעלות הברית באפריל 1952. שוויון זה, שבסיסו המשפטי נקבע בהסכם השלום שנחתם על ידי ארבעים ושמונה מדינות בעלות הברית ויפן, היה בתחילה נומינלי.
מאזן התשלומים היפני עם ארצות הברית הושג ב-1954, בעיקר כתוצאה מהוצאות הסיוע הצבאי של ארצות הברית ביפן.
תחושת התלות של העם היפני פחתה בהדרגה, כאשר התוצאות ההרסניות של מלחמת העולם השנייה ירדו אל הרקע והסחר עם ארצות הברית.
הביטחון העצמי גדל ככל שהמדינה הפעילה את משאביה ואת יכולתה הארגונית להשיב בריאותה הכלכלית.
מצב זה יצר תשוקה כללית לעצמאות רבה יותר והתנערות מההשפעות האמריקאיות.
בשנות החמישים והשישים הייתה ההרגשה הזאת ניכרת במיוחד ביחס היפני לבסיסים הצבאיים של ארצות הברית בארבעת האיים העיקריים ביפן ובמחוז אוקינאווה, שתפסו את שני השלישים הדרומיים של איי ריוקיו.
הממשלה נאלצה לאזן את הלחץ השמאלי שתומך בניתוק מארצות הברית, לכאורה, "נגד המציאות" של הצורך בהגנה צבאית.
בהכרת הרצון העממי לשובם של איי ריוקיו ואיי בונין (הידוע גם בשם איי אוגסאוורה), ארצות הברית כבר ב-1953 ויתרה על שליטתה בקבוצת האיים בקצה הצפוני של איי ריוקיו.
אולם, ארצות הברית לא התחייבה להחזיר את אוקינאווה, שהייתה אז תחת הממשל הצבאי של ארצות הברית לתקופה בלתי מוגבלת כפי שנקבע בסעיף 3 בחוזה.
התסיסה העממית הגיעה לשיאה בהחלטה פה אחד שאומצה על ידי הדיאט ביוני 1956, וקראה להחזרת אוקינאווה ליפן.
1960: ברית צבאית והחזרת השטחים
השיחות הבילטראליות על תיקון הסכם הביטחון משנת 1952 החלו ב-1959, והאמנה החדשה לשיתוף פעולה הדדי וביטחון נחתמה בוושינגטון ב-19 בינואר 1960. כאשר נמסרה האמנה לדיאט לאישור ב-5 בפברואר, היא הפכה לנושא של ויכוח מר על יחסי יפן וארצות הברית, והזדמנות לאלימות במאמץ כללי של האופוזיציה השמאלנית למנוע את מעברה.
היא אושרה לבסוף על ידי בית הנבחרים ב-20 במאי.
סגני המפלגה הסוציאל-דמוקרטית היפנית החרימו את הפגישה בבית התחתון וניסו למנוע מסגני המפלגה הליברלית-דמוקרטית היפנית להיכנס לחדר; הם הוצאו בכוח על ידי המשטרה, בעקבות ההפגנות וההתפרעויות המסיביות של הסטודנטים ושל האיגודים המקצועיים.
ההתפרצויות הללו מנעו ביקור מתוזמן ביפן על ידי הנשיא דווייט ד.
אייזנהאואר וזירזו את התפטרות ראש הממשלה נובוסוקה קישי, אך לא לפני שהאמנה הועברה כברירת מחדל ב-19 ביוני.
כאשר בית היועצים של יפן לא הצביע בנושא, נדרשו שלושים יום לאחר אישור בית נמוך יותר.
על פי האמנה, שני הצדדים התחייבו לסייע זה לזה במקרה של התקפה מזוינת על שטחים בשליטת הממשל היפני (עם זאת, יפן אינה יכולה לבוא להגנת ארצות הברית משום שחוקתה אוסרת על הוצאת כוחות חמושים משטחיה (סעיף 9).
בפרט, החוקה אוסרת על החזקת "היבשה, הים וחיל האוויר".
היא מבטאת גם את ויתורם של היפנים על "האיום או השימוש בכוח כאמצעי ליישוב סכסוכים בינלאומיים".
בהתאם לכך, היפנים מתקשים לשלוח את כוחות ההגנה העצמית שלהם לחו"ל, אפילו למטרות שמירה על השלום).
היקף האמנה החדשה לא כללה את איי ריוקיו, אך נקודה מצורפת הבהיר כי במקרה של התקפה מזוינת על האיים, שתי הממשלות יתייעצו וינקטו פעולה מתאימה.
בניגוד להסכם הביטחון משנת 1952, נקבעה האמנה החדשה לתקופת כהונה של עשר שנים, ולאחר מכן ניתן היה לבטל אותה בהודעה שנתית של אחד הצדדים.
האמנה כללה הוראות כלליות על המשך הפיתוח של שיתוף פעולה בינלאומי ועל שיפור שיתוף הפעולה הכלכלי בעתיד.
שתי המדינות עבדו מקרוב על מנת לקיים את הבטחת ארצות הברית, לפי סעיף 3 של החוזה, להחזיר את כל השטחים היפנים שנרכשו על ידי ארצות הברית במלחמה.
ביוני 1968, החזירה ארצות הברית את איי בונין (כולל איוו ג'ימה) לשליטת הממשל היפני.
ב-1969, סוגיית ההחזרה של אוקינאווה וקשרי הביטחון של יפן עם ארצות הברית הפכו למוקד של קמפיינים פוליטיים מפלגתיים.
ההסכמה המוצקה של הממשלה היפנית והמתנדבת על הסכם הביטחון ויישוב שאלת החזרה של אוקינאווה פירושה ששתי סוגיות פוליטיות מרכזיות ביחסי יפן-ארצות הברית נפתרו, אך התעוררו בעיות חדשות.
ביולי 1971 הופתעה הממשלה היפנית מהכרזתו הדרמטית של ניקסון על ביקורו הקרוב ברפובליקה העממית של סין.
יפנים רבים נדהמו מכישלונה של ארצות-הברית להתייעץ מראש עם יפן לפני שיבצע שינוי יסודי במדיניות החוץ.
בחודש שלאחר מכן הופתעה הממשלה לגלות כי ללא התייעצות מוקדמת הטילה ארצות הברית היטל של 10% על היבוא, החלטה שתעכב את הייצוא של יפן לארצות הברית.
היחסים בין טוקיו לוושינגטון היו מתוחים עוד יותר מהמשבר המוניטרי, שעסק בהערכת היין היפני בדצמבר 1971.
אירועים אלה של 1971 סימנו את תחילתו של שלב חדש ביחסים, תקופה של הסתגלות למצב העולמי המשתנה, שלא היה נטול תקופות של מתיחות הן בתחום המדיני והן בתחום הכלכלי, אם כי הקשר הבסיסי נותר קרוב.
הסוגיות הפוליטיות בין שתי המדינות היו בעיקרן ביטחוניות ונובעות ממאמציה של ארצות הברית לגרום ליפן לתרום יותר להגנתה ולביטחון האזורי.
הסוגיות הכלכליות נבעו מהרחבת הסחר וגירעון התשלומים עם יפן, שהחלו ב-1965, כאשר יפן הפכה את חוסר האיזון שלה בסחר עם ארצות הברית, ובפעם הראשונה השיגה ייצוא עודף.
הוצאות צבאיות כבדות במלחמת קוריאה (1950 - 533) ומלחמת וייטנאם (1965 - 1973) סיפקו תמריץ גדול לכלכלת יפן.
1970: מלחמת וייטנאם ומשבר המזרח התיכון
נסיגת ארצות הברית מווייטנאם ב-1975 וסיומה של מלחמת וייטנאם הביאו לכך ששאלת תפקידה של יפן בביטחון מזרח אסיה ותרומתה להגנה עצמית הפכה לנושאים מרכזיים בדיאלוג בין שתי המדינות.
חוסר שביעות הרצון של ארצות הברית ממאמצי ההגנה היפניים החל להתגבש ב-1975 כאשר שר ההגנה ג'יימס שלזינגר הציג בפומבי סטיגמות יפניות.
ממשלת יפן, המוגבלת על ידי המגבלות החוקתיות ודעת הקהל הפציפיסטית, הגיבה באיטיות ללחצים להתעצמות מהירה יותר של כוחות ההגנה העצמית שלה (SDF).
זהיא הגדילה בהתמדה את הוצאותיה התקציביות עבור הכוחות האלה, והראתה על נכונותה לשאת יותר ממחיר השמירה על הבסיסים הצבאיים של ארצות הברית ביפן.
בחזית הכלכלית, ביקשה יפן להקל על החיכוכים המסחריים בכך שהסכימה לסידורי שיווק מסודרים, אשר הגבילה את היצוא על מוצרים שהזרמתם לארצות הברית יוצרת בעיות פוליטיות.
ב-1977 נחתם הסכם שיווק מסודר המגביל את היצוא הטלוויזיוני היפני לארצות הברית, בעקבות דפוס מוקדם יותר של בעיית הטקסטיל.
הייצוא של פלדה לארצות הברית צומצם אף הוא, אך הבעיות נמשכו, שכן סכסוכים התלקחו מעל ההגבלות של ארצות הברית על פיתוח יפני של מתקני עיבוד חוזר של דלק גרעיני, הגבלות יפניות על יבוא חקלאי מסוים, כגון בשר ותפוזים וליברליזציה של השקעות הון רכש ממשלתי בתוך יפן.
תחת הלחץ האמריקאי פעלה יפן לקראת אסטרטגיה ביטחונית מקיפה עם שיתוף פעולה הדוק יותר עם ארצות הברית על בסיס גומלין ואוטונומי יותר.
מדיניות זו הועמדה לדין בנובמבר 1979, כאשר איראנים רדיקלים השתלטו על שגרירות ארצות הברית בטהראן, ונטלו בה 60 שבויים.
יפן הגיבה בגינוי הפעולה כהפרה של החוק הבינלאומי.
בד בבד, חברות מסחר יפניות וחברות נפט רכשו, לפי הדיווחים, נפט איראני שהפך לזמין כאשר ארצות הברית אסרה על ייבוא נפט מאיראן.
פעולה זו הביאה ביקורת חריפה מצד ארצות הברית על "חוסר הרגישות" של ממשלת יפן לאפשר את רכישת הנפט והובילה להתנצלות יפנית ולהסכמה להשתתף בסנקציות נגד איראן, בשיתוף עם בעלות בריתה של ארצות הברית.
בעקבות אירוע זה, ממשלת יפן הקדישה תשומת לב רבה יותר לתמיכה במדיניות הבינלאומית של ארצות הברית שנועדה לשמור על היציבות ולקדם את השגשוג.
יפן הייתה מהירה ויעילה בהכרזה על סנקציות נגד ברית המועצות בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בדצמבר 1979. בשנת 1981, בתגובה לבקשות ארצות הברית, היא קיבלה אחריות גדולה יותר להגנה על הים סביב יפן, התחייבה תמיכה גדולה יותר לכוחות ארצות הברית ביפן, והתעקשה בהתעצמות מתמדת של ה-SDF.
שנות השמונים: עלייתם של הבזים
שלב חדש איכותי של שיתוף פעולה בין יפן וארצות הברית בענייני העולם הגיע בסוף 1982 עם בחירתו של ראש הממשלה יסוהירו נקסונה.
פקידי ממשל של רונלד רייגן עבדו בשיתוף פעולה הדוק עם עמיתיהם היפנים כדי לפתח מערכת יחסים אישית בין שני המנהיגים על בסיס תפיסת הביטחון המשותפת והבינלאומית שלהם.
הנשיא רייגן וראש הממשלה נהנו ממערכת יחסים קרובה במיוחד.
נקאסון הרגיע את מנהיגי ארצות-הברית על נחישותה של יפן נגד האיום הסובייטי, מדיניות מתואמת היטב עם ארצות-הברית לעבר נקודות צרות אסיאתיות כמו חצי האי הקוריאני ודרום-מזרח אסיה, ועבדה בשיתוף פעולה עם ארצות הברית בפיתוח המדיניות הסינית.
ממשלת יפן קידמה בברכה את עליית כוחות ארצות הברית ביפן ובמערב האוקיינוס השקט, המשיכה בהתעצמות מתמדת של ה-SDF, ומיקמה את יפן בחוזקה בצד ארצות הברית כנגד האיום של התרחבות בינלאומית סובייטית.
יפן המשיכה לשתף פעולה באופן הדוק עם מדיניות ארצות הברית באזורים אלה בעקבות כהונתו של נקסונה, אם כי שערוריית ההנהגה הפוליטית ביפן בשלהי שנות השמונים הקשתה על הנשיא החדש, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, להקים את אותו סוג של קשרים אישיים הדוקים שסימנו את שנות רייגן.
דוגמה ספציפית לשיתוף הפעולה ההדוק של יפן עם ארצות הברית כללה את תגובתה המהירה לקריאת ארצות הברית לתמיכה גדולה יותר של המדינות המארחות ביפן בעקבות ההתכנסות המהירה של המטבעות היפניים-אמריקאים באמצע שנות השמונים.
ההתאמה המטבעית הביאה לעלייה מהירה של עלויות ארצות הברית ביפן, אשר ממשלת יפן, על פי בקשת ארצות הברית, הייתה מוכנה לקזז.
קבוצה נוספת של דוגמאות ניתנה על ידי נכונותה של יפן להיענות לבקשות ארצות הברית לסיוע זר למדינות בעלות חשיבות אסטרטגית למערב.
במהלך שנות השמונים הביעו פקידים אמריקנים הערכה ל"סיוע האסטרטגי" של יפן למדינות כמו פקיסטן, טורקיה, מצרים וג'מייקה.
הצהרותיו של ראש הממשלה טושיקי קאיפו על תמיכתן במזרח אירופה ובמדינות המזרח התיכון התאימו לדפוס של נכונותה של יפן להתחלק באחריות גדולה יותר ליציבות העולם.
דוגמה נוספת לשיתופיות בין ארצות הברית ליפן היא שיתוף פעולה בתחום האנרגיה.
ב-1983, קבוצת עבודה אמריקאית-יפנית, בראשותו של ויליאם פלין מרטין, הפיקה את הצהרת רייגן-נקסון המשותפת לשיתוף פעולה ביפן-ארצות הברית בנושא אנרגיה.
מקרים אחרים של יחסי אנרגיה מוצגים באמצעות הסכם שיתוף הפעולה הגרעיני בין ארצות הברית ליפן משנת 1987, שהיה הסכם בדבר שלום השימוש באנרגיה גרעינית עדותו של ויליאם פלין מרטין, סגן שר האנרגיה האמריקני, תיאר את עיקרי ההסכם הגרעיני, יחד עם היתרונות לשתי המדינות.
למרות תלונות של כמה עסקים יפנים ודיפלומטים, הממשלה היפנית נותרה בהסכמה בסיסית עם מדיניות ארצות הברית כלפי סין ואינדוצ'ינה.
הממשלה נרתעה ממאמצי הסיוע הנרחבים, עד שהמצב בסין ובאינדוצ'ינה נתפס כיותר תואם לאינטרסים של יפן ושל ארצות הברית.
מובן שהיו גם מקרים של שיתוף פעולה יפני מוגבל.
תגובתה של יפן להחלטת ארצות הברית לסייע בהגנה על מכליות במפרץ הפרסי במהלך מלחמת איראן–עיראק (1980-1988) הייתה כפופה לביקורות מעורבות.