tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האופנה במדינות המערב בשנות ה-80 של המאה ה-20 התאפיינה בשימת דגש על ביגוד יקר יחסית ושימוש באביזרי אופנה נלווים.
טרנדים בולטים בביגוד במהלך העשור כללו בין היתר כריות כתפיים, ז'קטים מג'ינס, מכנסי עור, מעילי טייסים, מכנסי ג'ינס מסוג "pleated acid-washed", חצאיות מיני, וחותלות (אשר הפכו לפריט אופנתי בקרב נשים בהשראת סרטי ריקוד כ"תהילה" ו"פלאשדנס").
מגמות אופנה בולטות נוספות במהלך העשור כוללות סרטי מצח, משקפי שמש לטייסים של חברת ריי באן (אשר הפכו לפריט אופנתי בהשראת הסרט "אהבה בשחקים"), ומשקפי שמש מסוג "Wayfarer" של חברת ריי באן (אשר הפכו לפריט אופנתי בהשראת הסרטים "שעשועים מסוכנים" ו"האחים בלוז"),.
מספר מדוגמניות האופנה המובילות בשנות ה-80 כללו בין היתר את ברוק שילדס, כריסטי ברינקלי, ג'יה קרנג'י, קים אלכסיס, קרול אלט, רנה סימונסן, אל מקפירסון, ופולינה פוריסקובה.
רפידות כתף, אשר הפכו פופולריות בין היתר על ידי לינדה אוונס באופרת הסבון "שושלת", נשארו פופולריות לכל אורך העשור.
לזמרות רבות כמו מדונה, וסינדי לאופר הייתה השפעה ניכרת על מגמות האופנה בקרב נשים במהלך העשור.
מכנסי ג'ינס שטופים בחומצה ומעילי הג'ינס הפכו פופולריים במיוחד בקרב נשים צעירות במהלך העשור.
וכך גם עגילים גדלים ולרוב צבעוניים.
מתחילת שנות השמונים ועד אמצע שנות השמונים מספר להקות גל חדש השפיעו על סגנונות הלבוש של גברים ונשים.
להקות הגל החדש התבלטו בסגנון אופנתי ייחודי, אם כי אקלקטי.
דוגמאות בולטות הן התסרוקות של להקות A Flock of Seagulls וקג'גוגו, שיערה הצבעוני של סינדי לאופר ומשקפיו הצבעוניים של אלביס קוסטלו.
אם בפאנק הדגש היה על בגדים שנראים בלויים, כדרך של הבעת מרד, הרי האופי המתוחכם והנסיוני של הגל החדש הביא למראות אחרים.
להקת Talking Heads הייתה מופיעה פעמים רבות בווריאציות על חליפות וביגוד מחויט ודרך התנועעותן על הבמה הייתה מאופקת יותר.
חברי להקת Devo חבשו כובעי פלסטיק אדומים שדמו לעציצים.
אופנת שנות ה-80 השפיעה גם היא, והושפעה מהסגנון פורץ הדרך וחסר הגבולות שאפיין את להקות הגל החדש.
אופנת "מיאמי מחלק מוסר" ו"מגנום, בלש פרטי"
סדרות הטלוויזיה "מיאמי מחלק מוסר" ו"מגנום, בלש פרטי" תרמו לעלייה בפופולרית של הסגנון האופנתי של הדמויות הראשיות בסדרות אשר לבשו חולצות טריקו פשוטות מתחת לחליפות יקרות עם כתפיים רחבות, חולצות הוואי, וז'קטים אשר לרוב היו אפורים, חומים, או לבן.
המכירות של משקפי השמש לטייסים של חברת ריי באן קפצו ב-40% לאחר שהופיעו באופן בולט בסרט הפופולרי "אהבה בשחקים".
גם משקפי השמש מסוג "Wayfarer" של חברת ריי באן הפכו לפריט אופנתי פופולרי לאחר שהופיעו באופן בולט בסרטים "שעשועים מסוכנים" ו"האחים בלוז".
תסרוקות מקורזלות עם נפח הפכו פופולריים במיוחד במהלך העשור על ידי כוכבי קולנוע ומוזיקה, ובמיוחד בקרב בני נוער.
תסרוקות אלה הפכו לאייקוניות באמצע שנות השמונים.
מאמצע שנות השמונים ועד ראשית שנות ה-90 תסרוקת המאלט הייתה פופולרית בקרב גברים רבים ממעמד הפועלים.
זאת בניגוד למראה השמרני יותר של אנשי מקצוע להם היה שיער קצר ומטופח.
תסרוקת פופולרית נוספת במהלך העשור הייתה תסרוקת הפרם.
פאות הלחיים שהיו פופולריות בשנות ה-60 וה -70 חדלו להיות אופנתיים במהלך העשור.
זקנים חדלו להיות אופנתיים אך שפמים נשארו נפוצים בקרב גברים צווארון כחול.
במשך רוב העשור האופנה במדינות המערב בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוגדרה על ידי חזרה לאופנה מינימליסטית, בניגוד למגמות המתוחכמות של שנות השמונים.
האופנה מזוהה לרוב עם גזרה נקייה, זיקוק צורני, ומיעוט בפרטים.
העלייה בפופולריות של מוזיקת הגראנג' והרוק האלטרנטיבי בתחילת העשור השפיעה רבות על האופנה הפופולרית לאורך העשור, ומזווית האופנה, המילה "גראנג'" מתארת סגנון בלתי-מוקפד ובלתי-מתואם במתכוון, שהיוותה ניגוד גמור להופעתם המצוחצחת יחסית של להקות גלאם מטאל של שנות השמונים.
מגמות בולטות בעולם המערבי היו העלייה בפופולריות של קעקועים, ופירסינג.
בשל הזמינות המוגברת של האינטרנט והטלוויזיה בלוויין ברחבי העולם האופנה הפכה גלובלית יותר והומוגנית יותר מאי פעם בסוף שנות התשעים ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21.
כמה מדוגמניות האופנה המובילות בשנות ה-90 כללו בין היתר את לינדה אוונג'ליסטה, נעמי קמפבל, אווה הרציגובה, נדיה אוורמן, כריסטי ברינקלי, כריסטי טרלינגטון, קייט מוס, קרלה ברוני, הלנה כריסטנסן, קלאודיה שיפר, סטפני סימור, מילה יובוביץ', וטיירה בנקס.
אחד מהאופנות הבולטות ביותר בשנות ה-90 הייתה אופנת הגראנג' שהפכה פופולרית ב-1992. אופנת הגראנג' הושפעה בעיקר ממוזיקת הגראנג' שהפכה פופולרית במהלך 1992 הודות להצלחת להקת נירוונה והלהיטים שהיא הוציאה באותה העת, כמו " Smells Like Teen Spirit".
העלייה בפופולריות של אופנת הגראנג' אופיינה בעיקר בלבישת חולצות פלנל משובצות, מכנסי ג'ינס כחולים.
אופנת הגראנג' הובילה גם לעלייה בפופולריות של מגפי דוק מרטינס, ונעלי אולסטאר.
כמו כן, בהשראת אופנת הגראנג' נערים רבים גידלו שיער ארוך.
אופנת הגראנג' נשארה פופולרית עד 1994.
סצנת ההיפ הופ והראפ השפיעה על מגמות אופנה רבים במהלך העשור.
צעירים רבים החלו ללבוש כובעי בייסבול לאחור.
נעלי ספורט גבוהות הפכו פופולריות, ובמיוחד נעלי אייר ג'ורדן של נייקי.
האופנה הדומיננטית בקרב בני נוער בתחילת שנות התשעים הייתה מאופיינת בשימוש בצבעי ניאון.
לבגדים עם צבעי ניאון היה קונוטציה של קיץ, גלישה, וחוף.
חמשת צבעי הניאון היו כחול, ירוק, כתום, ורוד וצהוב.
בגדים עם צבעי ניאון היו פופולריים במיוחד בקרב בני נוער, אך חולצות ומכנסיים עם צבעי ניאון היו גם פופולריים בקרב גברים רבים בעולם המערבי.
בגדים עם צבעי ניאון כללו חולצות טריקו, גרביים, שרוכים, סקראנצ'י לשיער, ופאוצ'ים.
פירסינג בטבור הפך אופנתי בסביבות שנת 1993 בקרב נערות ונשים בעולם המערבי.
בעקבות כך הייתה עלייה בפופולריות של חולצות בטן שהותירו את הבטן חשופה על מנת שהטבור יהיה חשוף.
סוגים אחרים של פירסינג הפכו פופולריים בהמשך העשור.
השיער המסולסל עם הנפח שהיה פופולרי בשנות ה-80 בקרב נשים רבות חדל באופן הדרגתי להיות פופולרי והוחלף בהדרגה בשיער ארוך וישר, ולעיתים קרובות עם פוני.
תספורת המאלט נשארה פופולרית עד סביבות שנת 1992. בסתיו 1994 התספורת החדשנית של הדמות רייצ'ל גרין בעונות הראשונה והשנייה של הסדרה "חברים" הפכה למודל לחיקוי בקרב מיליוני נשים ברחבי העולם ונחשבת לתספורת המבוקשת ביותר בהיסטוריה; דווח כי קרוב ל-11 מיליון נשים הסתפרו באותו סגנון.
התופעה כונתה "תספורת רייצ'ל" או "הרייצ'ל".
תסרוקות גברים פופולריות בתחילת שנות התשעים כללו בין היתר שיער וילונות , תספורת מאלט, ושיער עם זנב סוס היו פופולריים.
באמצע שנות התשעים היו מספר טרנדים בקרב תספורת גברים - עבור גברים צעירים רבים הפכה "תספורת יוליוס קיסר" פופולרית.
סגנון זה הפך פופולרי בעיקר משום שהדמות אותה גילם ג'ורג' קלוני בתוכנית הטלוויזיה המצליחה ER הייתה תספורת זו.
בעוד שלבני נוער מרדנים יותר היה שיער ארוך יחסית בהשפעת אופנת מוזיקת הגראנג'.
אחת התוצאות של השגשוג הכלכלי שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה זמינות רבה של בדים סינתטיים וחומרים כמו ניילון, ופוליאסטר, אשר היו נוחים לכביסה.
הכתפיים המרובעות והחצאיות הקצרות חלפו מהאופנה, והתחלפו בעיצובי צורות וצלליות בבד ובעיצוב בגדים המחמיאים מאוד לצורת הגוף הנשית, דוגמת דיור.
אופנה זו באה לידי ביטוי, בדרך כלל, בגזרת כתפיים צרות, מותניים צמודים, דגש על חזה, חצאיות ארוכות יותר, ולרוב בעלות שוליים רחבות יותר.
באמצע שנות ה-50 אופנה זו פינתה בתורה את מקומה לאופנה חדשה של ביגוד שאינו מותאם אישית לצורת הגוף, וחלק מבגדים אלו כונו על ידי מגזין ווג "שמלת חולצת טריקו".
מגמה חדשה, שצברה תאוצה בתקופה זו, הייתה שבני הנוער פיתחו אופנה משלהם, במקום להתלבש בדומה להוריהם כמו בעשורים הקודמים.
בשנות החמישים תרבות הפופ הייתה ממוקדת יותר מאי פעם בבני נוער ובתחומי העניין שלהם, ובמיוחד בתרבות הרוקנרול.
אופנת הנוער השפיעה רבות על תעשיית האופנה במהלך העשור.
בעוד שבעבר בני הנוער נהגו להתלבש באופן דומה להוריהם, במהלך שנות החמישים התפתח סגנון אופנתי לבני הנוער שהיה מרדני ושונה.
בתחילת שנות החמישים הסגנון האופנתי "אייווי ליג" הפך פופולרי בקרב צעירים אמידים בתיכונים ומכללות בצפון מזרח ארצות הברית, ובמיוחד בקמפוסים במכללות האמריקניות של ליגת הקיסוס.
פריטים נפוצים באופנה זו כללו סוודר קרדיגן, אפודת סוודר, חולצות אוקספורד לבנות, עניבות טוטאל או האחים ברוקס, עניבות אסקוט, ומעילי ספורט מטוויד או מפלנל.
במהלך העשור תת-תרבות הגריזרים (Greasers) הפכה פופולרית בקרב צעירים רבים מהמעמד העובד בארצות הברית.
אחד מהמאפיינים הבולטים ביותר לאופנה של תת-תרבות זו היו תסרוקות שעוצבו באמצעות שימוש במוצרי שיער כגון פומייד או ג'ל, אשר חייב סירוק תכוף של השיער על מנת לשמור על המראה של התסרוקת.
תסרוקות פופולריות הושפעו בעיקר מאמני רוק אנד רול ורוקבילי כמו אלביס פרסלי.
מבחינת לבוש, גריזרים נהגו ללבוש מכנסי ג'ינס כחולים כהים של ליוויס, נעלי עור שחורות או חומות גבוהות, חולצות טריקו שחורות או לבנות, ומעילי ג'ינס או מעילי עור.
בשנות החמישים המאוחרות ובמהלך שנות השישים תת-התרבות ההיפית צמחה בחלקים הבוהמים של לונדון, פריז ובמרכזים העירוניים של ארצות הברית.
סוודרים שחורים, סנדלים, משקפי שמש, חולצות מפוספסות, וכומתות הפכו פופולריות בקרב ביטניקים.
בשל תופעת הבייבי בום שאירעה בתקופה שלאחר המלחמה היה ביקוש גבוה למדיי לבגדי ילדים.
בגדי ילדים החלו להיות באיכות גבוהה יותר בתקופה זו.
על האופנה במדינות המערב בשנים 1930–1945 האפילו שני אירועים גדולים באותה התקופה - השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה.
הטרנד האופנתי הבולט ביותר בתקופה זו היה הבלטה רבה יותר של הכתפיים.
אישים שהשפיעו רבות על האופנה בתקופה זו כללו בין היתר כוכבי קולנוע הוליוודים כמו פרד אסטר, קרול לומברד וג'ואן קרופורד.
תקופת הצנע במהלך מלחמת העולם השנייה הובילה למגבלות על מספר הבגדים החדשים שאנשים קנו וכמות הבדים שיצרני הבגדים יכלו להשתמש בהם.
נשים שעבדו בשירות המלחמה החלו ללבוש מכנסיים כצורך פרקטי.
בעקבות השפל הגדול נאלצו המעצבים לקצץ מחירים לבגדים שיוצרו על מנת להמשיך ולהיות תחרותיים, בייחוד העובדים בבתי האופנה.
מעצבים נאלצו גם להשתמש בבדים מחומרים זולים יותר, ומכירה של דפוסים לשמלות גם גדלו בפופולריות משום שנשים רבות ידעו לתפור.
מגזיני האופנה העיקריים באותה העת, כולל המגזין "ווג" המשיכו לספק לנשים האופנתיות והאמידות דיווחים על מגמות האופנה הפופולריות ביותר, למרות ההשפעה של ההתרסקות הכלכלית על החברה האמריקנית.
האוכלוסייה האמידה ביותר עדיין הצליחה להרשות לעצמם להמשיך ולרכוש את העיצובים האיכותיים, היקרים והנחשקים ביותר במהלך תקופת השפל הגדול.
השפעת הקולנוע על אופנת הנשים
במהלך שנות השלושים ותחילת שנות הארבעים הפך הקולנוע האמריקני למקור השראה רב, בנוסף להשפעת תעשיית האופנה של פריז, על מגמות האופנה בעולם המערבי.
ככל שעלתה הפופולריות של הסרטים ההוליוודיים הפכו הכוכבים לאלילים ולמודל לחיקוי של הציבור הרחב.
במהלך השנים הללו בתי האופנה בפריז איבדו חלק ניכר מההשפעה שלהם בעקבות כך.
רבים מהצופים בבתי הקולנוע החלו לגלות עניין באופנה בעקבות חוויית הקולנוע, כולל בגדים ותסרוקות של כוכבי קולנוע אשר הובילו למגמות אופנה שונות בעולם המערבי.
כפפות נחשבו לפריט אופנתי חשוב במיוחד בקרב נשים בעולם המערבי בתקופה זו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, נשים רבות רכשו תיקים עם נרתיק למסכת סינון אוויר עקב חשש מהתקפות גז רעיל.
באמצע שנות השלושים המאוחרות, בגדי הים הפכו לחשופים יותר מאלה של שנות העשרים, ולעיתים רבות כללו צוואר נמוך יותר והיו ללא שרוולים.
המגמה הבולטת ביותר על אופנת הגברים בעולם המערבי הייתה ההשפעה של תקופת השפל הגדול על כך שמגוון הצבעים בשימוש ירד באופן מהותי.
בתחילת שנות ה-30, חליפת ה"Drape suit" הפכה פופולרית במיוחד בעולם המערבי.
החליפה הייתה רכה וגמישה יותר מחליפות קודמות.
בד עודף בכתפיים ובזרועות, ריפוד קל, מותניים צרים במעט, ושרוולים מלאים יותר אשר היו מתוחים במפרק כף היד גרמו ליצירת האשליה של כתפיים רחבות, ומותניים צרות יותר.
החליפה זכתה לפופולריות רבה באותה העת במיוחד לאחר שכוכבים הוליוודים בולטים כמו פרד אסטר, קארי גרנט, וגארי קופר השתמשו בה בסרטיהם.
הכובע הנפוץ ביותר בתקופה זו היה כובע הפדורה, אשר לעיתים רבות גברים חבשו אותו כאשר הוא מוטה מעט על צידו.
כובע ההומבורג השמרני יותר נשאר גם פופולרי, במיוחד בקרב אנשים מבוגרים, ואפילו החל להיות בשימוש בשילוב עם בגדי ערב חצי רשמיים (במקום כובע טופ האט).
העניבות היו רחבות, כאשר עיצובים גאומטריים נועזים היו פופולריים, כולל פסים, ועיצובים מרובעים.
בגדי עבודה בעשור השני של המאה ה-20
הן גברים והן נשים שהיו תומכי לחימה במהלך מלחמת העולם השנייה לבשו מכנסיים או סרבלים.
נשים נהגו ללבוש צעיפים שכיסו את שערותיהן.
האופנה במדינות המערב בשנות ה-20 של המאה ה-20 מאופיינת בין היתר בכך שנשים בעולם המערבי נטשו לראשונה את האופנות המגבילות של העבר והחלו ללבוש בגדים נוחים יותר (כגון חצאיות קצרות או מכנסיים).
גברים גם נטשו את הלבוש היומי הפורמלי במיוחד והחלו ללבוש בגדים אתלטיים.
התמורות החברתיות, הכלכליות והפוליטיות שהתרחשו בעולם בשלהי שנות העשרים השפיעו באופן ניכר על מגמות האופנה בתקופה זו.
השינויים שחלו היו דרמטיים במיוחד בהשוואה לשינויים שחלו בעשורים הקודמים.
לקראת אמצע העשור החל הציבור לאמץ את סגנונות האופנה המיוחסים כיום לתקופת שנות העשרים הסוערות.
סגנונות אלה המשיכו להיות אופנתיים עד שהחלה תקופת השפל הגדול ב-1929.
מגמה בולטת באופנה במהלך העשור היה הסגנון האופנתי של נשות "הפלאפר" אשר היה פופולרי בקרב נשים צעירות בעולם המערבי שלובשות חצאיות קצרות, קיצרו את שערן, האזינו למוזיקת ג'אז ובאופן כללי, שברו את המוסכמות החברתיות שנחשבות עד אז להתנהגות מקובלת של נשים.
הפלאפריות נחשבו לבוטות וחצופות בכך שהן נוהגות להתאפר באופן שנחשב למוגזם באותה עת, לשתות משקאות אלכוהוליים ולעשן בפומבי, לנהוג במכוניות ולהתייחס בביטול ובוז לנורמות חברתיות ומיניות שהיו מקובלות באותה תקופה.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ועד 1929, תחילת תקופת השפל הגדול, נכנסו המדינות המנצחות במלחמה - ארצות הברית, בריטניה וצרפת - לעידן של שגשוג כלכלי ופוליטי.
מלחמת העולם הראשונה הובילה לשינויים קיצוניים כמעט בכל תחומי החיים, כולל בתחום האופנה.
במהלך תקופה זו נשים הלו להשתלב בהדרגה במשק, לקבלות זכויות פוליטיות והחלו להיות בעלות יכולת לתמוך בעצמן, וכתוצאה מכך, אופנת נשים עוברת שינויים רדיקליים בהתאם לסגנון החיים החדש.
בגדי נשים הופכים נוחים יותר, ויש דחייה של המחוך.
אלמנטים שנחשבו באופן מסורתי לגבריים מתחילים להיות זמינים באופנת נשים כמו מכנסיים וחליפות.
הפיתוח של טכנולוגיות ואמצעי ייצור חדשים השפיעו גם על האופנה, בדים מלאכותיים חדשים הופיעו, והפכו זמינים באופן מאסיבי.
במהלך העשור החל שימוש נרחב בבובות ראווה בתעשיית האופנה, אשר אפשר להציג בפני קונים פוטנציאלים את השילוב המוצלח ביותר של בגדים ואביזרים.
אופנת נשים בשנות ה-20 של המאה ה-20
הסגנון הדומיננטי בשנות העשרים היו שמלות נְדָן ישרות, עם מותניים נמוכים, אשר לא הדגישו את אזור החזה.
אורך השמלות השתנה (קצר עד הברכיים, או ארוך עד הרצפה).
שמלות אלגנטיות יוצרו בעיקר מבדים קלים כגון משי ושיפון, והיו מעוטרים ברקמה, בחרוזים, וכמו גם בתחרה.
חידוש חשוב באופנה של שנות העשרים היה נטישת המחוך כאלמנט חיוני בתלבושת הנשית.
לפני כן, המחוך היה פריט נפוץ באופנת נשים במשך קרוב למאתיים שנים.
המחוך הוחלף בהדרגה בחגורות מיוחדות שבניגוד למחוך רגיל, לא הידקה את החזה, אלא רק את מותני האשה.
גרביונים אשר לפני כן כמעט ולא נראו מתחת לחצאיות הארוכות, בשנות העשרים החלו להיות נראים לעין בשל העלייה בפופולריות של החצאיות הקצרות.
הליכה ברחוב ללא גרביונים נחשבה בלתי מקובלת, ולא רק בשנות העשרים, אלא גם בעשורים הבאים, עד שנות החמישים.
כובעי הנשים בשנות העשרים היו ברובם קטנים, עם שוליים זעירים או ללא שוליים.
כיסוי הראש הנשי הפופולרי ביותר היה כובע קלוש.
כובע זה הומצא בשנת 1908 על ידי הכובענית הצרפתייה קרולין רֶבּוּ (Caroline Reboux).
שמו נגזר מהמילה הצרפתית קלוש (Cloche) שפירושה "פעמון".
צורת הכובעים השפיעו אף על עיצוב השיער.
תסרוקת "איטון קרופ" (Eton crop), האופיינית לג'וזפין בייקר, שהייתה קצרצרה וחלקה, הפכה לפופולרית משום שנחשבה לאידיאלית לצורת כובעי הקלוש.
הכובעים היו עשויים לרוב מסיבי סיסל או קש ומעוטרים בסרטים, נוצות, פומפונים או פרחים מלאכותיים.
גם כובעי קלוש ללא עיטורים היו קיימים בשפע ופופולריים.
התכשיטים הפופולריים בשנות העשרים היו בעיקר בסגנון הארט דקו שהחליף את סגנון הארט נובו אחרי מלחמת העולם הראשונה.
אחד מהתכשיטים הפופולריים ביותר בשנות העשרים היה שרשרת פנינים ארוכה.
שרשרת הפנינים הארוכה הדגישה את התדמית המתוחכמת והמשוכללת של האישה האופנתית.
בנוסף לכך נשים רבות ענדו עגילים (בדרך כלל מוארכים), טבעות, צמידים ותכשיטים מסורתיים אחרים.
כפפות נותרו אביזר חיוני בו נשים השתמשו כאשר יצאו לבלות ובאירועים חברתיים.
תיקי יד היו קטנים יחסית במהלך העשור, אך הם, כמו כל יתר האביזרים, עוצבו בסגנון הארט דקו.
"עידן הג'אז", הוא מונח שטבע פרנסיס סקוט פיצג'רלד, ששימש לייצוג הפופולריות וההשפעה העצומה של מוזיקת הג'אז בשנות העשרים.
הן מוזיקת הג'אז והן הריקוד למוזיקה סימנו את המעבר מערכים חברתיים ארכאיים של התקופה הוויקטוריאנית ולחברה צעירה ומודרנית.
למוזיקה הייתה השפעה ניכרת על החברה הצעירה.
ריקודי ג'אז, כמו צ'ארלסטון, החליפו את הוואלס האיטי.
למעשה, מוזיקת הג'אז והריקוד למוזיקה הובילו להטבעת המונח האיקוני "פלאפר", אשר שימש לתיאור נשים צעירות בעולם המערבי שלבשו חצאיות קצרות, קיצרו את שערן, האזינו למוזיקת ג'אז ובאופן כללי שברו את המוסכמות החברתיות שנחשבות עד אז להתנהגות מקובלת של נשים.
כאשר אנשים רקדו את ריקוד הצ'ארלסטון, התנועה המהירה של הרגליים והזרועות למוזיקה המהירה הצריכה מעבר לבגדים חדשים, במיוחד לנשים שהיו מסוגלות לרקוד ריקודי צ'ארלסטון מבלי להתעייף מהר.
בעקבות כן הייתה עלייה בפופולריות של בגדי ערב לנשים שהותאמו לריקודי ג'אז.
השמלות והחצאיות נעשו קצרות יותר על מנת לאפשר לגוף לנוע ביתר קלות.
בנוסף, קישוטים דקורטיביים על שמלות כגון חוטי פרינג' נעו באופן מסונכרן עם התנועה של הגוף.
אופנת גברים בשנות ה-20 של המאה ה-20
במלחמת העולם הראשונה החלו לראשונה תספורות קצרות להפוך נפוצות יותר בקרב נשים, בתקופה בה נשים רבות הלכו לחזית כאחיות רחמניות ונאלצו לקצר את שיערן בשל כך (אם כי השיער הקצר לא היה גלוי מתחת לכיסוי הראש).
בשנות העשרים המוקדמות בהראת הסגנון האופנתי פלאפר שהפך פופולרי בקרב נשים רבות במהלך התקופה, החלו גם להופיע תספורות חדשות לנשים אשר היו נעריות וקצרות והתירו את כבלי המסורות, שדרשו מנשים לגדל שיער ארוך.
תסרוקות פופולריות נקראו קארה (Bob cut), איטון קרופ (Eton crop), שינגל בוב (shingle bob).
שיער מתולתל, הנקרא Finger wave, היה בעל משמעות עיצובית.
הנשים עדיין נדרשו ללבוש כובעים וסגנונות פופולריים כללו את כובע ה-newsboy וכובע קלוש.
למרות הסתייגותן של קבוצות חברתיות שמרניות, תספורת הנשים הקצרה הפכה פופולרית בקרב נשים צעירות, משוחררות ועצמאיות.
במקביל, נשים רבות המשיכו ללכת עם שיער ארוך, שהיה גם פופולרי.
בנוסף, במהלך שנות העשרים הפרם הפך אופנתי מאוד, אשר בלעדיו לא היה ניתן להשיג את התספורות האופנתית ביותר של אותה העת.
בגדי ילדים בשנות ה-20 של המאה ה-20
האופנה במדינות המערב בעשור הראשון של המאה ה-21 שאבה השראה רבה מאופנות שנות ה-50, ה-60, ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
באמצע העשור אופנות הרטרו זכו לפופולריות רבה בעולם המערבי בהשראת סצנת האינדי-פופ הבריטית, להקות הגארג' רוק, ותרבות המוד של שנות ה-60.
בסוף העשור אופנות של שנות ה-50 ושנות ה-80 הפכו פופולריות.
פריטים פופולרים כללו בין היתר מעילי לטרמן, מעילי עור שחורים, חולצות הוואי, ובגדים בצבעי ניאון.
כמה מדוגמניות האופנה המובילות בעשור הראשון של המאה ה-21 כללו בין היתר את ג'יזל בונדשן, כרמן קאס, אדריאנה לימה, היידי קלום, נעמי קמפבל, טיירה בנקס, קרולינה קורקובה, מירנדה קר, כריסטי טרלינגטון, לינדה אוונג'ליסטה, מריסה מילר, ג'מה וורד, נטליה וודיאנובה, דריה ורבובי, לארה סטון, ולילי קול.
אופנת האימו הפכה פופולרית בקרב בני נוער בסביבות השנים 2005–2009, בעיקר בהשראת ההצלחה להקות כמו מיי כמיקל רומנס, פול אאוט בוי, פאניק!
הסגנון מזוהה בדרך כלל עם לבישץ סקיני ג'ינס בצבע שחור/כהה, חולצות טריקו הנושאות שם של להקת אימו, ופוני ארוך שמכסה לעיתים קרובות עין אחת או את שתיהן.
אופנת הפאנק פופ, אשר מאופיינת בלבישת ג'ינסים רחבים יתר המידה, רצועת על הידיים, שיער "קוצים", כובעי "נהגי משאיות", משקפי טייסים הייתה פופולרית מאוד בקרב צעירים בעולם המערבי בתחילת העשור בעקבות ההצלחה של להקות כמו בלינק 182, ו-Sum 41.
פריטי הלבוש הפופולריים של אופנת ההיפ הופ במהלך העשור כללו בין היתר מכנסי ג'ינס רחבים, מעילי בייסבול, כובעי נייקי אייר, חליפות התעמלות, מכנסי טרנינג, כובעי פטרייה, משקפי טייסים, כובעי נהגי משאית או כובעי בייסבול.
במהלך העשור הקעקועים והפירסינג שהפכו פופולריים במיוחד עוד בשנות התשעים המשיכו להיות פופולריים במיוחד הן בקרב נשים והן בקרב גברים.
קעקועים פופולריים במיוחד במשך העשור בעולם המערבי כללו קעקועי "Tramp stamp" בגב התחתון, וכמו גם קעקועים של מילים בסנסקריט, הינדית, סינית, או קאנגי.
בתחילת העשור פירסינג הטבור היה פופולרי במיוחד כמו גם פירסינג בלשון.
פירסינג וקעקועים היו בשיא הפופולריות שלהם באמצע העשור אך נותרו פופולריים במיוחד בקרב צעירים גם בעשור הבא.
קבקבי הפלסטיק הצבעוניים קרוקס זכו לפופולריות רבה במיוחד בעולם המערבי באמצע העשור.
משקפיים בעלי מסגרת עבה בסגנון של שנות ה-60 (כגון באדי הולי) הפכו פופולריים בעולם המערבי.
צמידי ג'ל זכו לפופולריות רבה במיוחד בעולם המערבי באמצע העשור.
תסרוקות בעשור הראשון של המאה ה-21
תספורת פופולרית במהלך העשור בקרב נערים הייתה שיער "קוצים" מחומצן בהשפעת להקות בנים ולהקות פאנק-פופ.
באמצע העשור שיער ארוך יותר הפך פופולרי בקרב נערים רבים בעולם המערבי, כולל תסרוקת ה"Wings" אשר הושפעה מתרבות המוד של שנות ה-60 וכוכבי אינדי בריטים מצליחים.
התסרוקת הפכה פופולרית בסוף העשור בקרב צעירים רבים בעולם המערבי בעיקר משום שלזמר הפופ ג'סטין ביבר הייתה את התסרוקת.
האופנה במדינות המערב בעשור השני של המאה ה-21 אופיינה עד כה בקאמבק של מגמות אופנה משנות ה-30 וה-40, בעלייה בפופולריות של אופנת היפסטרים ואופנה חלופית, בשימוש בצבעי הניאון שהיו פופולריים בשנות ה-80 של המאה ה-20, ובשילוב אלמנטים מאופנת הגראנג' של שנות ה-90.
רבים ממגמות האופנה של אמצע העשור הראשון של המאה ה-21 נותרו פופולריים במשך העשור בעולם המערבי, ובמיוחד אופנת האינדי פופ, שמשלבת במידה רבה אלמנטים של גראנג' רוק משנות ה-70, תרבות הנגד של שנות ה-60, ואופנה אלטרנטיבית עכשווית.
כמה מדוגמניות האופנה המובילות בעשור השני של המאה ה-21 כללו בין היתר את ג'יזל בונדשן, לארה סטון, אדריאנה לימה, נטשה פולי, אניה רוביק, סוקי ווטרהאוס, ג'יג'י חדיד, קנדל ג'נר, קנדיס סוואנפול, ונואה מילס.
מכנסונים , גרסה מקוצרת למכנסיים קצרים שנלבשו בידי בנות עשרה ובנות עשרים, הפכו פופולרים במהלך העשור.
מדובר במכנסיים קצרים במיוחד, צמודים, שאינם ארוכים בהרבה מקו הישבן.
גם בשנות השלושים נלבשו המכנסונים, אך בעיקר בחופי הים, ואילו בשנים הללו, הם אופנתיים בעונות החמות.
במהלך העשור גברים רבים בעולם המערבי, בהשפעת אופנת ההיפסטרים, גידלו זקנים ארוכים במיוחד - טרנד אשר היה פופולרי לאורך כל העשור.
תסרוקות בעשור השני של המאה ה-21
תספורת ה-Undercut הפכה פופולרית בשנת 2013 בהשראת הראפר מאקלמור ונשארה פופולרית במשך יתר העשור.
תסרוקות ה-"Man bun" הפכה פופולריות בקרב גברים צעירים רבים בעולם המערבי במהלך העשור.
האופנה במדינות המערב בעשור השני של המאה ה-20 הייתה מגוונת במיוחד ואקזוטית במחצית הראשונה של העשור, בניגוד לפרקטיות הקודרת של בגדים בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
אופנת נשים בעשור השני של המאה ה-20
השינויים בעיצובים של שמלות במהלך מלחמת העולם הראשונה נבעו יותר מצורך ממשי מאשר עיצובים של מעצבי אופנה.
ככל שנכנסו יותר ויותר נשים לכוח העבודה, הן דרשו בגדים המתאימים יותר לפעילויות בהם הן עסקו.
נשים החלו להתלבש באופן פחות ראוותני כתוצאה ממחסור במשאבים שהלכו בעיקר למאמץ המלחמתי.
כובעים גדולים עם שוליים רחבים וכובעים רחבים עם שוליים שפנו פנימה היו אופנתיים מאוד בשנים הראשונות של העשור, אך בהדרגה הכובעים הפכו קטנים יותר עם שוליים שטוחים.
שיער קצר החל להיות פופולרי באופנה של פריז לקראת סוף העשור.
התספורת הקצרה הפכה פופולרית בסוף העשור בעולם המערבי בעיקר משום שלשחקנית הקולנוע האילם איירין קאסל הייתה את התספורת.
לאחר שנשים החלו להיות לקחת יותר חלק בריקודים ובספורט, הם החלו להסיר את המחוכים במסיבות כדי לנוע בחופשיות רבה יותר.
בתגובה יצרני המחוכים החלו במהלך העשור לשווק את מחוך הריקודים, אשר היה קל יותר וגמיש יותר.
אופנת גברים בעשור השני של המאה ה-20
באופן כללי, סגנונות האופנה של בגדי גברים לא השתנו רבות מן העשור הקודם.
השיער היה בדרך כלל קצר.
הקצוות של השפמים הארוכים היו מגולגלים מעט לעיתים קרובות.
יותר ויותר גברים הפסיקו לגדל זקנים ושפים ובחרו במראה מגולח ונקי יותר.
כובעי צילינדר ממשי המשיכו להיות פופולריים בקרב אנשים מהמעמד הגבוה בעולם המערבי.
כובעי קש שטוחים וכובעים פדורה היו פופולרים יותר מבעבר.
אנשים מכל המעמדות, במיוחד מהמעמד הבינוני והעובד, לבשו לעיתים קרובות כובע קסקט.
בגדי ילדים בעשור השני של המאה ה-20
האופנה במדינות המערב בעשור הראשון של המאה ה-20 התאפיינה בהמשך ייצור הביגוד האלגנטי שהיה פופולרי בשנות ה-90 של המאה ה-19. מגמות אופנה בולטות בעשור כוללים צווארונים גבוהים ונוקשים לגברים, כובעים רחבים לנשים, ותסרוקות "Gibson Girl".
אופנת נשים בעשור הראשון של המאה ה-20
כובעים גדולים עם שוליים רחבים הפכו פופולריים באמצע העשור, ולרוב היו מעוטרות בנוצות, או מעוטרים בסרטים ובפרחים מלאכותיים.
שיער ארוך וגלי אשר נערם על ראשי נשים לתסרוקת מנופחת, פומפדור או בצ'יגנון ("מפל של תלתלים") בהשראת "נערת גיבסון" היו תסרוקות אופנתיות במשך העשור.
אופנת גברים בעשור הראשון של המאה ה-20
באופן כללי, סגנונות האופנה של גברים בעולם המערבי לא השתנו רבות מן העשור הקודם.
זקנים היו פחות מחודדים מבעבר, והקצוות של השפמים הארוכים היו מגולגלים מעט לעיתים קרובות.
נעשה שימוש בכובעי הומבורג רכים או כובעי באולר נוקשים בשילוב עם חליפות טרקלין.
כובעי קש שטוחים היו פופולריים לאירועים לא פורמליים.
בגדי ילדים בעשור הראשון של המאה ה-20
הביקורת של קרל מרקס במסגרת הכלכלה הפוליטית וניתוחיו המרקסיסטים עוקבים אחרי אופן הייצור הקפיטליסטי בהתייחסות למערכות לארגון הייצור וההפצה בחברה קפיטליסטית.
עשיית כסף פרטית בצורות שונות (השכרה, בנקאות, סחר סוחר, ייצור למטרות רווח וכן הלאה) קדמה להתפתחות של דרך הייצור הקפיטליסטית ככזו.
אופן הייצור הקפיטליסטי התקין, שהתבסס על עבודת שכר ובעלות פרטית על אמצעי הייצור ועל הטכנולוגיה התעשייתית, החל לצמוח במהירות במערב אירופה החל מהמהפכה התעשייתית, שהשתרעה אחר כך לרוב העולם.
אופן הייצור הקפיטליסטי מאופיין בבעלות פרטית על אמצעי הייצור, מיצוי עודף הערך על ידי מעמד הבעלים לצורך צבירת הון, עבודה מבוססת שכר, ולפחות בכל הקשור לסחורות - היותה מבוססת שוק.
" אופן הייצור " (גרמנית: Produktionsweise) פירושו פשוט "דרך הייצור הייחודית", שניתן להגדיר אותה במונחים של אופן ההתארגנות החברתית שלה ובאילו סוגים של טכנולוגיות וכלים משתמשים.
הן התשומות והתפוקות של הייצור הן בעיקר בבעלות פרטית, סחורות ושירותים במחיר שנרכשים בשוק.
הייצור מתבצע להחלפה ולהפצה בשוק, במטרה להשיג ממנו רווח נקי.
בעלי אמצעי הייצור (בעלי הון) הם המעמד הדומיננטי (הבורגנות) שמפיקים את הכנסותיהם מהתוצר העודף המיוצר על ידי העובדים ומופקע באופן חופשי על ידי בעלי ההון.
מאפיין מכונן של הקפיטליזם הוא התלות בעבודת שכר עבור חלק גדול מהאוכלוסייה; באופן ספציפי, מעמד העובדים (הפרולטריון) אינו בעל הון ועליו לחיות על ידי מכירת כוח העבודה שלהם תמורת שכר.
מצב הייצור הקפיטליסטי יכול להתקיים בתוך חברות עם שונות במערכות פוליטיות (למשל דמוקרטיה ליברלית, חברתית ודמוקרטיה, פאשיזם, מדינה קומוניסטית לבין הצאריזם) ולצד שונים מבנים חברתיים כגון שבטי, את שיטת הקסטות, גידול חקלאי מבוסס בחברת איכר, עירוני תעשייתי בחברה ו - פוסט תעשייתי.
אף על פי שהקפיטליזם היה קיים בצורה של פעילות סוחרים, בנקאות, השכרת קרקעות וייצור בקנה מידה קטן בשלבים קודמים של ההיסטוריה, זה היה בדרך כלל במסגרת פעילות מינורית יחסית ומשנית לצורות הדומיננטיות של ארגון וייצור חברתיים עם מערכת הרכוש השלטת.
הכלכלה המרקסיסטית ותומכיה רואים בקפיטליזם כלא בר-קיימא מבחינה כלכלית ואינו מסוגל לשפר את רמת החיים של האוכלוסייה בשל הצורך שלו לפצות על ירידה בשיעור הרווח על-ידי קיצוץ בשכר העובדים וההטבות הסוציאליות מתוך הצורך לממן תוקפנות צבאית.
אופן הייצור הסוציאליסטי יחליף את הקפיטליזם כדרך הייצור של האנושות, באמצעות מהפכה על ידי עובדים.
לפי תאוריית המשבר המרקסיסטית, סוציאליזם אינו דבר בלתי נמנע אלא הכרח כלכלי.
מרקס מעולם לא סיפק הגדרה מלאה של אופן הייצור הקפיטליסטי כתמצית קצרה, אם כי בכתבי ידו הוא ניסה לעיתים.
במובן מסוים זוהי היצירה של מרקס, הקפיטל (1867–1894; לעיתים ידועה בכינויה הגרמני, Das Kapital), כשלם המספק את "ההגדרה" שלו לאופן הייצור הקפיטליסטי.
עם זאת, ניתן לסכם את המאפיינים העיקריים המגדירים את אופן הייצור הקפיטליסטי כדלקמן:
אמצעי הייצור (או מוצרי ההון) ואמצעי הצריכה (או מוצרי הצריכה) מיוצרים בעיקר למכירה בשוק; התפוקה מיוצרת מתוך כוונה למכירה בשוק פתוח; ורק באמצעות מכירת תפוקה יכול בעל ההון לתבוע חלק מהתוצר העודף של עבודה אנושית ולממש רווחים.
באותה מידה, תשומות הייצור מסופקות דרך השוק כסחורות.
מחירי התשומות והתפוקות נשלטים בעיקר על ידי חוקי השוק של היצע וביקוש (ובסופו של דבר על ידי חוק הערך).
בקיצור, קפיטליסט צריך להשתמש בכסף כדי לתדלק הן את אמצעי הייצור והן את העבודה כדי לייצר סחורות.
סחורות אלה נמכרות אז לשוק ברווח.
הרווח הופך שוב לחלק מכמות גדולה יותר של הון שהקפיטליסט ממציא מחדש כדי לייצר יותר סחורות ובסופו של דבר יותר ויותר הון.
ארגונים מסוגלים לקבוע מחירי תפוקה משלהם במסגרת כוחות ההיצע והביקוש המתבטאים בשוק והפיתוח של טכנולוגיית הייצור מונחה על ידי קריטריונים לרווחיות.
הסיבה לכך היא עבודה בשכר ("תעסוקה") של היצרנים הישירים, שנאלצים למכור את כוח העבודה שלהם מכיוון שהם חסרים גישה לאמצעי קיום חלופיים (מלבד היותם עצמאים או מעסיקים של עבודה, אילו רק היו יכולים לרכוש מספיק כספים) ויכולים להשיג אמצעי צריכה רק באמצעות עסקאות שוק.
מפרנסים אלה הם ברובם "חופשיים" במובן כפול: הם "משוחררים" מבעלות על נכסים יצרניים והם חופשיים לבחור את המעסיק שלהם.
הייצור החברתי מתבצע לשוק על בסיס ריבוי תהליכי קבלת החלטות מקוטעות על ידי בעלי ומנהלי הון פרטי, ומתווך על ידי תחרות על בעלות נכסים, השפעה פוליטית או כלכלית, עלויות, מכירות, מחירים ורווחים.
תחרות מתרחשת בין בעלי הון לרווחים, נכסים ושווקים; בין בעלי הון לעובדים על פני שכר ותנאים; ובין עובדים לבין עצמם בגלל הזדמנויות תעסוקה וזכויות אזרח.
המטרה הכוללת של ייצור קפיטליסטי בלחץ תחרותי הוא (א) על מנת למקסם את ההכנסות מרווח נקי (או לממש רווח על) ככל האפשר באמצעות הפחתת עלויות ייצור, הגדלת מכירות ומונופוליזציה של שוקי אספקה; (ב) צבירת הון לרכישת נכסים יצרניים ולא יצרניים; וכן (ג) להפריט את אספקת הסחורות והשירותים ואת הצריכה שלהם.
בדרך כלל יש להשקיע את החלק הגדול יותר של תוצר העבודה העודף בייצור מכיוון שגידול בתפוקה וצבירת הון תלויים זה בזה זה בזה.
הכספים של המדינה הקפיטליסטית תלויים מאוד בהטלת מיסים מהאוכלוסייה ובאשראי - כלומר, המדינה הקפיטליסטית בדרך כלל חסרה כל בסיס כלכלי אוטונומי (כמו תעשיות בבעלות המדינה או אחזקות קרקע) שתבטיח הכנסה מספקת לקיום פעילויות המדינה.
המדינה הקפיטליסטית מגדירה מסגרת חוקית למסחר, לחברה אזרחית ופוליטיקה, המפרטת זכויות וחובות ציבוריות ופרטיות וכן יחסי רכוש לגיטימיים.
התפתחות קפיטליסטית, המתרחשת ביוזמה פרטית באופן לא מתואם חברתית ולא מתוכננת, מציגה משברים תקופתיים של ייצור יתר (או עודף יכולת).
משמעות הדבר היא כי לא ניתן למכור חלק קריטי מהתפוקה כלל, או שלא ניתן למכור אותם במחירים המממשים את שיעור הרווח ששלט בעבר.
הצד השני של ייצור יתר הוא צבירת יתר של הון יצרני: הון רב יותר מושקע בייצור מאשר על מנת להשיג רווח רגיל.
התוצאה היא מיתון (קצב צמיחה כלכלי מופחת) או במקרים חמורים, דיכאון (צמיחה ריאלית שלילית, כלומר ירידה מוחלטת בתפוקה).
כתוצאה מכך, אבטלה המונית מתרחשת.
בתולדות ההתפתחות הקפיטליסטית מאז 1820, היו יותר מ-20 משברים כאלה - בימינו השימוש במצבת התפוקה המותקנת הוא מאפיין קבוע של הייצור הקפיטליסטי (שיעורי ניצול הקיבולת הממוצעים כיום בדרך כלל נעים בין 60% ל-85%).
בבחינת ביטויים מסוימים של אופן הייצור הקפיטליסטי באזורים ובתקופות מסוימות, ניתן למצוא חריגים לקריטריונים המגדירים העיקריים הללו, אך החריגים מוכיחים את הכלל במובן זה שעם הזמן הנסיבות החריגות נוטות להיעלם.
אוֹפַן השחזה הוא אופן המורכב משילוב גרעינים שוחקים בתוך מטריצה של חומר מלכד אופנים כאלה משמשים במכונות השחזה.
אופנים מורכבים מחלקיקים של חומר קשה, לחוצים ומחוברים זה לזה על ידי מטריצה מלכדת למתן הצורה של האופן הנדרש.
הם עשויים גם להיות מיוצרים מגוף פלדה או אלומיניום מוצקה עם שכבת חלקיקים בקוטר החיצוני.
רוב אופני ההשחזה הם מרוכבים מלאכותיים המיוצרים עם גרעינים מיוצרים מלאכותיים, אך ההיסטוריה של גלגלי השחזה החלה באבנים טבעיות, כמו אלה המשמשות לאבני ריחיים.
ייצור האופנים הללו הוא תהליך מדויק ומבוקר היטב, לא רק בגלל הסיכונים הבטיחותיים הטמונים של דיסק מסתובב, אלא גם מההרכב והאחידות הנדרשים כדי למנוע מהתפוצצות של הדיסק בגלל הלחצים הגבוהים המיוצרים בעת סיבוב האופן.
אופני השחזה הם מתכלים, אם כי אורך החיים יכול להשתנות במידה רבה בהתאם למקרה השימוש, בזמן שהאופן משחיז, הוא משחרר מעת לעת גרגרים שוחקים בודדים, בתהליך שחיקה זה עם היחלצות גרגרים שנשחקו, מתגלים גרעינים חדשים, שמתחילים שוב את המחזור הבא.
קצב השחיקה בתהליך זה בדרך כלל צפוי מאוד ליישום נתון, והוא הכרחי לביצועים טובים.
ישנם חמישה מאפיינים של גלגל חיתוך: קשיות חומר הגרעין, גודל הגרעין, קושי האופן לפי תקן A–Z, מרווח בין הגרגרים וסוג החומר המלכד המקשר.
ריכוז מאפיינים אלה מודפס בקוד מוסכם על האופן.
סוג הגרעין השוחק נבחר על פי קשיות החומר אותו הוא מיועד להשחיז.
גלגלי שחיקה עם גרגרי יהלום או בורזון CBN נקראים כלי השחזה "סופר אברזיב".
אופני השחזה עם גרעיני תחמוצת אלומיניום, סיליקון קרביד או גרגרי קרמיקה נקראים כלי השחזה קונבנציונליים.
התקן לגודל גרעין נקבע ככמות החלקיקים שיעברו בנפה בגודל אינץ' מרובע (כ־6.45 ס"מ).
ערך זה קובע את הממדים הממוצעים של הגרעינים באופן.
גרעין גדול יותר יאפשר חיתוך מהיר אך גימור פני השטח לקוי.
גודלי גרעין קטנים במיוחד מיועדים לעבודות גימור מדויקות.
מ־A (רך) עד Z (קשה), קובע עד כמה חזק הקשר המלכד את האופן.
A עד H למבנה רך יותר, I עד P למבנה בינוני ו־Q עד Z למבנה קשה.
קבוצת הקושי משפיעה על פרמטרי ההשחזה, כמו מהירות האופן, זרימת נוזל הקירור, קצב קידמה מקסימלי ומינימלי ועומק השחזה.
מרווח או מבנה, בין 1 (צפוף ביותר) ל־17 (פחות צפוף).
צפיפות היא היחס בין החומר המלכד והחומר השוחק לגודל חללי האוויר במבנה.
אופן פחות צפוף יחתוך בחופשיות, ויש לו השפעה רבה על גימור פני השטח.
הוא גם מסוגל לחתוך חתך עמוק יותר או רחב יותר עם פחות נוזל קירור, מכיוון שהמרחק בין השבבים על האופן גדול יותר.
משפיע כיצד עומד האופן בשחיקה.
הוא משפיע על הפרמטרים העיקריים: גימור טיב השטח, סוג נוזל הקירור ומהירות מינימלית/מקסימלית של האופן.
אופן השחזה ישר הוא הסגנון הנפוץ ביותר של האופנים וניתן למצוא אותם על משחזות עמוד ידניות או על מכונות ההשחזה.
אופן זה משבב את הפריט רק עם קוטרו החיצוני של האופן.
אופנים ישרים משמשים לרוב לפעולות על משחזות צילינדריות, משחזות שטחים ובמשחזות ללא מרכזים.
אופנים אלה בצורת גליל שונים בשימושים השונים במידות הקוטר הרוחב לפי סוג ההשחזה וסוג המשחזת.
אופני צילינדר על מכונות ורטיקליות, מיועדות להשחזה של משטחים גדולים, עם מצח אופן ההשחזה הגלילי.
הם יכולים להיות גדולים מאוד, עד רוחב 12 אינץ'.
ובקטרים גדולים עד כדי 40 אינץ'.
אופנים ישרים המיועדים לעבודות בעומסים גדולים המבנה הוא רחב ליד הציר וצר באזור הקוטר החיצוני.
אופנים אלה משמשים להשחזת גלגלי שיניים ותבריגים.
האופן העיקרי המשמש בהשחזת צורות מורכבות כמו כלי חיתוך.
אופן זה מאפשר להשחיז את זוויות החיתוך והשחרור בכלים.
אופני יהלום מיוצרים עם חומר שוחק שהוא יהלום תעשייתי.
ונבנה כשכבה דקה על הקוטר החיצוני של האופן.
הם משמשים להשחזה של חומרים קשים במיוחד כמו לוחיות מתק"ש אבני חן או בטון.
הבורזון הוא חומר שוחק המשמש אלטרנטיבה ליהלום.
היהלום מוגבל ואינו מתאים לעיבוד פלדות מאחר שגם הפלדה וגם היהלום מכילים פחמן ובטמפ' גבוהה יש ריאקציה ואין יכולת לבצע עיבוד שבבי תקין.
מסיבה זו פותח חומר קשה דומה ליהלום, הוא מיוצר מגז Cubic boron nitride .גרעינים אלה נקראים בורזון ומשמשים באופני השחזה וכלי עיבוד שבבי לעיבוד פלדות קשות.
אופני הבורזון דומים בצורתם לאופני היהלום.
אופני ציר למשחזת jig grinder
לאופנים אלה צורה של ציר קטן ובקצהו בנוי אופן השחזה בצורת גליל, כדור, רדיוס קונוס וכדומה.
כלים בצורה זו משמשים להורדת גרדים בחלקים באופן ידני.
כלים דומים משמשים להשחזת קדחים לחלקים מדויקים.
מכונה ה-jig grinder מדויקת מאוד ומאפשרת קבלת קוטר ומיקום לקדחים מדויקים בטולרנס של מיקרונים.
אופני חיתוך, הם אופנים דקים ברוחבם ולעיתים קרובות הם בעלי סיבים רדיאליים המחזקים אותם.
הם משמשים לחיתוך -בענף הבנייה, לחיתוך פרופילים או להסרת ברגים בולטים או כל דבר שזקוק להסרה מהירה.
אופנים מצופים ביהלום או בורזון
שיטת הייצור היא בניית כלי צורתי כלשהו מאלומניום ולאחר מכן ציפוי פני הכלי בשכבת אחת של גרעינים שוחקים כשהשכבה המלכדת היא ציפוי ניקל או חומרים דומים אחרים, בתוכה מפזרים את גרעיני הבורזון או היהלום.
השחזה עם כלי זה נקראת השחזה קרה מאחר שהאופן לא מתחמם.
אופנים כאלה יכולים להיות בכל הצורות שפורטו לעיל.
האופן במכונת ההשחזה מסתובב במהירויות מאוד גבוהות.
ומרבית ההנחיות מיועדות למנוע התפרקות של האופן ופגיעה בעובדים.
הכללים נוגעים בטיפול האופן החל מאחסנתו, לשיטת הידוקו לציר המכונה ולביצוע איזון כדי למנוע רעידות.
עיקר ההנחיות נוגע ללבוש, משקפי מגן ושאר מגיני מכונה למניעת הפגיעה בעובד.
אופני השחזה וכלי השחזה משמשים רבות בתעשייה וכמו כן בענפי שירותים בהם התפעול הוא ידני ציוד זה עומד במתח מכני מאסיבי.
בסל"ד גבוה קיים סיכון לשבר עקב כוחות צנטריפוגליים בהפעלת אופן ההשחזה.
כישלון של כלי השחזה עלולים להוות סכנה קשה לאנשים ולמכונות עקב רמות האנרגיה המשוחררות הגבוהות.
עקב כך מוצבים סטנדרטים גבוהים על חוזקם המכני והשבירה של כלי השחזה בתקני הבטיחות האירופיים השונים.
אופני ההשחזה זקוקים לתחזוקה שוטפת ברענון פני השטח של האופן.
לצורך זה משתמשים בציוד מיוחד.
אבן יהלום מותקנת על מחזיק מיוחד ומניעים אותו מול האופן כמו בתהליך חריטה.
היהלום מסיר מהאופן שיכבה פגומה ומחדש אותו.
בנוסף קיים מתקן הכולל גלגל מיוחד שמתאים לחידוש אופן רגיל או אופן יהלום, המוריד שיכבה משופשפת ומרענן את פני האופן.
אופנה ישראלית מתייחסת לתחום עיצוב האופנה ולתחום הדוגמנות בישראל.
עם השנים הפכה ישראל למרכז בינלאומי לאופנה ולעיצוב.
לאורך השנים מעצבים ישראלים רבים הציגו את הקולקציות שלהם בתצוגות אופנה מובילות, כולל בשבוע האופנה בניו יורק.
מפעל הטקסטיל הישראלי אתא נוסד בשנת 1934 בכפר אתא על ידי התעשיין היהודי הצ'כי אריך מולר.
המפעל התמחה בתחילה ביצור בגדי עבודה ומדים, ושיקף באותה העת את הפריחה של האידאולוגיה הציונית והסוציאליסטית באותה העת.
את שם של המפעל בחר הסופר העברי ש"י עגנון.
א.ת.א הם ראשי התיבות של המילים העבריות "אריגי תוצרת ארצנו".
בשנות ה-60 עיצבה מעצבת האופנה הישראלית לולה בר אבנר ליין שמלות אופנתיות בצבעים עזים עבור אתא לבקשת אלמנתו של מולר.
בשנות השמונים נסגר המפעל של אתא ובמקום בו עמד המפעל הוקמה שכונת מגורים.
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל רות דיין, אשתו של משה דיין, ייסדה את החברה הממשלתית משכית אשר עסקה בייצור אופנה וסייעה ביצירת מקומות עבודה לעולים חדשים תוך התמקדות במסורות שהביאו עימם קהילות המהגרים היהודיות שעברו לישראל.
בשנת 1955 פגשה דיין לראשונה את מעצבת האופנה פיני לייטרסדורף, אשר במהלך 15 השנים הבאות תעצב עבור משכית בגדים ואביזרים שונים.
השניים שיתפו פעולה בתערוכה משותפת של משכית במוזיאון דיזנגוף (כיום מוזיאון תל אביב).
משכית התמקדה בין היתר בייצור טקסטיל, ביגוד, חפצי אמנות ותכשיטים.
בשנת 1956 הקימה התעשיינית ומעצבת האופנה הישראלית לאה גוטליב את חברת בגדי הים גוטקס, שתהפוך בהמשך ליצואנית מובילה של בגדי ים מעוצבים.
את פרטי האופנה שיצאו מישראל לאורך השנים לבשו לאורך השנים נשים מפורסמות כמו ג'קי קנדי, הנסיכה דיאנה, קתרין הפבורן, אליזבת טיילור, ושרה ג'סיקה פרקר.
ביונסה וליידי גאגא לבשו שמלות בעיצוב מחוך מתכתי של אלון ליבנה, וביונסה הזמינה את ליבנה לייצר עבורה את התלבושות אותם היא לבשה עבור סיבוב ההופעות העולמי שלה "Mrs.
Carter Show" שהתקיים בשנת 2013. ליבנה עיצב בהמשך גם את התלבושות של חלק מהדמויות הראשיות בסדרת סרטי "משחקי הרעב".
משכית, אשר נסגרה בתחילה בשנת 1994, נפתחה מחדש בשנת 2013 בתמיכת התעשיין המיליארדר סטף ורטהיימר והשתתפה באותה שנה בשבוע האופנה של מרצדס בנץ במוסקבה .
בשנת 2011 אירחה תל אביב את שבוע האופנה הראשון שלה מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 כאשר המעצב האיטלקי רוברטו קוואלי הוזמן כאורח כבוד.
בשנת 2015, במהלך קיומו של שבוע האופנה השלישי, 21 מעצבים ישראלים הציגו את יצירותיהם בפני קהל אשר כלל 24,000 אנשים, כ-100 עיתונאים מרחבי העולם, עשרות קמעונאים, וסלבריטאים ישראלים שונים.
תחרות הזמר של האירוויזיון נערכה לראשונה ב-1956. במהלך שנות ה-60 מרבית הלבוש של האומנים שהשתתפו בתחרות הושפע מאופנת שנות ה-50, שכן מרבית הזמרות לבשו שמלות ארוכות ומרבית הזמרים לבשו חליפות.
בין יוצאות הדופן היו הזמרות הבריטיות סנדי שו ולולו שהופיעו על הבמה עם שמלת מיני.
במהלך שנות ה-70 נראו על במת התחרות מגוון סגנונות אופנה ובין הפריטים שנכחו היו מכנסיים מתרחבים, סרבלים ונעלי פלטפורמה.
בשנות ה-80 אופנת התחרות הושפעה מהטרנדים האופנתיים במדינות המערב בשנים אלו ורבות מהמתמודדות הופיעו על הבמה עם שיער מנופח.
נראו הרבה על הבמות גם מכנסי ג'ינס וחולצות תחרה.
באירוויזיון 1986 עוצבה למנחה שמלת יהלומים שנשמרה בחדר ההלבשה של NRK, רשות השידור הנורווגית.
עיצוביו של ז'אן-פול גוטייה נראו מספר פעמים על בימות התחרות.
הוא עיצב את התלבושות מספר פעמים לנציגי צרפת ולמספר אמנים נוספים בתחרות כמו אנה ויסי מיוון ב-2006.
מדי שנה מוענק הפרס ההומוריסטי - פרס ברברה דקס לאמן עם התלבושת הגרועה ביותר בתחרות.
אופן ווב טכנולוגיות בע"מ היא חברת תוכנה ישראלית המפתחת תוכנה לקיום שיח באתרי תוכן.
החברה הוקמה במרץ 2012 על ידי נדב שובל (ששימש מנכ"ל החברה), רועי גולדברג (מנהל תפעול ראשי) וישי גרין (שפרש מהחברה).
בשנותיה הראשונות נקראה החברה Spot.IM.
החברה מפתחת תוכנה לאתרי תוכן, שמאפשרות לקיים באתר התוכן את הדיון בתכנים המוצגים בו (זו הרחבה של רעיון התגובית), בלי שהגולשים יעברו לשם כך לרשתות החברתיות.
המשרד הראשי של החברה שוכן בתל אביב ולה משרדים גם בניו יורק ובקייב.
עם לקוחות החברה נמנות יותר מאלף חברות מדיה, ובהן פוקס ניוז, , TechCrunch, סלון, אמריקה און ליין (AOL), ו-The Times.
בגיוסי הון ראשונים גייסה החברה 10 מיליון דולר.
בנובמבר 2017 גייסה החברה 25 מיליון דולר.
במאי 2019 גייסה החברה 25 מיליון דולר.
בנובמבר 2021 גייסה החברה 130 מיליון דולר, ובכך הגיע שווי החברה ליותר ממיליארד דולר והיא הפכה לחד-קרן.
בנוסף 20 מיליון דולר גויסו לרכישת מניות של עובדים ומשקיעים ותיקים.
באוקטובר 2022 גייסה החברה 170 מיליון דולר לפי שווי של 1.5 מיליארד דולר.
באפריל 2025 מונה ג'ים דיילי למנכ"ל החברה.
אופנבך הוא צמד מוזיקלי צרפתי שנוסד ב-2014, על ידי דוריאן לאודוויק וסזאר דה רומל.
דוריאן לאודוויק וסזאר דה רומל הכירו אחד את השני כשלמדו יחדיו בבית ספר.
כשהיו בני 13, הם הקימו יחדיו להקת רוק עצמאית.
לטענתם האמנים המוזיקליים שהשפיעו עליהם הם סופרטרמפ, הרולינג סטונז, ולד זפלין.
הלהקה נקראת על שם המלחין הצרפתי, ז'אק אופנבך, לאחר שמצאו פרטיטורה שלו בביתם.
ב-25 בנובמבר 2016, הצמד הוציא את הסינגל "Be Mine".
ב-25 באוגוסט 2017, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם ניק ווטרהאוס , את הסינגל "Katchi".
ב-24 באוגוסט 2018, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם בנג'מין אינגרוסו, את הסינגל "Paradise".
ב-12 באפריל 2019, הצמד הוציא את המיני-אלבום הראשון שלהם, Ofenbach.
ב-8 במאי 2020, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם קווטרהאד ונורמה ז'אן מרטין , את הסינגל "Head Shoulders Knees & Toes".
ב-8 בינואר 2021, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם לקיו, את הסינגל "Wasted Love".
ב-17 בספטמבר 2021, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם אלה הנדרסון, את הסינגל "Hurricane".
אופני מעינה או אופני מיעון () הם היבט של ארכיטקטורת ערכת ההוראות ברוב יחידות העיבוד המרכזיות (CPU).
אופני המעינה השונים, המוגדרים בארכיטקטורת סט פקודות נתונה, מגדירים כיצד הוראות שפת המכונה בארכיטקטורה זו מתייחסות אל כל אחד מהאופרנדים בפקודה נתונה – האם האופרנד מייצג נתון מספרי, כתובת או מספר אוגר וכדומה.
אופן המעינה מציין כיצד לחשב את כתובת הזיכרון בפועל (memory effective address) של אופרנד באמצעות שימוש במידע שבאוגרים, בקבועים הכלולים בהוראת המכונה או במקום אחר.
בתכנות מחשבים, אופני מעינה חשובים בעיקר עבור מתכנתים המתכנתים בשפות סף ועבור כותבי מהדרים.
סט פקודות אורתוגונלי הוא סט פקודות שבו כל הוראה יכולה להתבצע בכל אופני המעינה בקיימים בארכיטקטורה.
בדרך כלל אין שמות אחידים לאופני המעינה השונים; ארכיטקטים של מחשבים ויצרני מחשבים שונים עשויים לתת שמות שונים לאותו אופן מעינה, או שם אחד לאופני מעינה שונים.
יתרה מזאת, אופן מעינה שבארכיטקטורה נתונה פועל כאופן מעינה יחיד עשוי לייצג פונקציונליות שבארכיטקטורה אחרת דורשת שני אופני מעינה או יותר.
לדוגמה, בכמה ארכיטקטורות מחשבים בעלות סט פקודות מורכב (CISC), כגון VAX של חברת דיגיטל, התייחסות לאוגרים והתייחסות לקבועים מיידיים (כלומר קבועים הנמצאים בפקודה עצמה) נחשבות כשני אופני מעינה של אותה הוראה.
במחשבים אחרים, כגון IBM System/360 ובממשיכיו, וברוב המחשבים עם סט פקודות מצומצם (RISC), מידע זה מקודד בתוך ההוראה עצמה.
כלומר, למחשבים האחרונים יש הוראות נפרדות עבור העתקת אוגר אחד למשנהו, עבור העתקת קבוע מפורש לתוך אוגר ועבור העתקת נתון מזיכרון לתוך אוגר, בעוד של-VAX יש רק הוראת "MOV" אחת בעלת כמה אופני מעינה.
המונח "אופן מעינה" עצמו נתון לפרשנויות שונות: יש שמגדירים אותו כ"אופן חישוב כתובת זיכרון" ויש שמגדירים אותו כ"אופן גישה לאופרנד".
לפי ההגדרה הראשונה, הוראות שאינן קוראות מהזיכרון או כותבות לזיכרון (כגון הוראה להוספת קבוע לאוגר) לא נחשבות בעלות "אופן מעינה".
ההגדרה השנייה מאפשרת למחשבים כגון VAX, המשתמשים בסיביות מצב אופרנד (operand mode bits) בהוראה, להגדיר אם האופרנד נמצא באוגר או שהוא ערך קבוע.
עם זאת, רק ההגדרה הראשונה רלוונטית עבור הוראות כגון "טען כתובת בפועל", הוראה שמוֹרה למחשב לטעון את הכתובת עצמה במקום את הנתון שבכתובת זו.
אופני המעינה המפורטים להלן מחולקים למעינות עבור קוד (הוראות) ולמעינות עבור נתונים.
רוב ארכיטקטורות המחשבים שומרות על הבחנה זו, אבל ישנן ארכיטקטורות המאפשרות להשתמש בכל אופן מעינה כמעט בכל הקשר.
ההוראות המוצגות להלן באות להמחיש את אופני המעינה, ואינן משקפות בהכרח את התחביר המשמש מחשב מסוים.
לחלק מהמחשבים, כמו IBM 709 ו־RCA 3301, אין שדה אופן מעינה יחיד אלא שדות נפרדים עבור מעינה עקיפה ועבור שימוש באינדקס.
מספר אופני המעינה משתנה מאוד בין ארכיטקטורות מחשבים שונות.
ישנם כמה יתרונות בביטול אופני מעינה מורכבים ובשימוש באופן מעינה יחיד בלבד או בכמה פשוטים, אף על פי שדבר זה דורש כמה הוראות נוספות, ואולי אף אוגר נוסף.
הוכח שקל הרבה יותר לתכנן מעבדים העובדים בשיטת צינור עיבוד נתונים אם אופני המעינה הם פשוטים.
לרוב ארכיטקטורות ה־RISC יש כ־5 אופני מעינה פשוטים, בעוד שלמחשבי ארכיטקטורות CISC, כגון VAX של דיגיטל, יש יותר מתריסר אופני מעינה, חלקם מורכבים למדי.
לארכיטקטורת IBM System/360 היו רק 3 אופני מעינה; עוד כמה נוספו עבור System/390.
כאשר יש מספר מועט של אופני מעינה, אופן המעינה המסוים הנדרש מקודד בדרך כלל בתוך קוד ההוראות (למשל ב־IBM System/360 וממשיכיו, ורוב ה־RISC), כלומר יש הוראה נפרדת עבור אופן מעינה שאינו מובנה.
כאשר ישנם אופני מעינה רבים, לעיתים קרובות יש שדה ספציפי בהוראה שמציין את אופן המעינה.
ה-DEC VAX אִפשר כמעט לכל ההוראות לעבוד עם אופרנדים מרובים של זיכרון (כלומר שהוראה בודדת עשויה לגשת או לשנות נתונים המאוחסנים במספר מיקומי זיכרון), ולכן הוא שמר את הסיביות הראשונות בכל שדה אופרנד בהוראה כדי לציין את אופן המעינה עבור האופרנד המסוים הזה.
תכנון זה אִפשר פעולות מגוונות על מיקומי זיכרון שונים בתוך הוראה יחידה, והגביר את גמישות הארכיטקטורה ואת יעילותה.
אפילו במחשבים בעלי אופני מעינה רבים, מדידות של תוכניות בפועל מצביעות על כך שאופני המעינה הפשוטים המפורטים להלן מהווים כ-90% או יותר מכלל אופני המעינה שבשימוש.
מכיוון שרוב המדידות הללו מבוססות על קוד שנוצר משפות עיליות על ידי מהדרים, הדבר משקף במידה מסוימת את מגבלות המהדרים שבשימוש.
כמה ארכיטקטורות סט פקודות, כגון אינטל x86 ו-IBM/360 וממשיכיה, כוללות הוראת כתובת בפועל (effective address) לטעינת נתונים.
הוראה זו מחשבת את כתובת האופרנד בפועל וטוענת אותה לתוך אוגר, מבלי לגשת לכתובת זיכרון שאליו היא מתייחסת.
דבר זה יכול להיות שימושי בעת העברת הכתובת של ערך מתוך מערך לתת-שגרה.
זו עשויה להיות גם דרך חכמה לבצע יותר חישובים בהוראה יחידה.
לדוגמה, שימוש בהוראה כזו עם אופן המעינה "בסיס + אינדקס + היסט" (מפורט להלן) מאפשר לבצע פעולת חיבור של שני אוגרים וקבוע בהוראה אחת ולאחסן את התוצאה באוגר שלישי.
אופני מעינה פשוטים עבור קוד
כמה אופני מעינה פשוטים לקוד מוצגים להלן.
המינוחים עשוים להשתנות בהתאם לפלטפורמה.
במעינה מוחלטת או ישירה (Absolute or direct), הכתובת בפועל עבור כתובת פקודה ישירה היא פרמטר הכתובת עצמו, ללא שינויים כלשהם.
במעינה יחסית (PC-relative), הכתובת בפועל היא כתובת ההוראה הבאה בתוספת ההיסט.
היסט הוא מספר, חיובי או שלילי ("מספר מסומן"), המאפשר להתייחס לקוד שמופיע אחרי ההוראה או לפניה.
דבר זה שימושי במיוחד בקפיצות, מכיוון שקפיצות טיפוסיות קופצות להוראות סמוכות (בשפה עילית, ברוב הפקודות המותנות (if) ובלולאות ה־while הקפיצות הן קצרות למדי).
מדידות בפועל תוכניות מצביעות על כך שהיסט של 8 או 10 סיביות (בערך ±128 או ±512 בתים) מספיק לכ־90% מהקפיצות המותנות.
יתרון נוסף של המעינה היחסית הוא שהקוד יכול להיות בלתי תלוי במיקום, כלומר ניתן לטעון אותו בכל מקום בזיכרון ללא צורך לשנות בו כתובות כלשהן.
גרסאות מסוימות של אופן מעינה זה עשויות להיות מותנות בתוכן של שני אוגרים ("קפוץ אם reg1=reg2"), בתוכן אוגר יחיד ("קפוץ אלא אם כן reg1=0") או ללא אוגרים בכלל, תוך התייחסות הרומזת לאיזושהי סיבית שהוצבה קודם לכן באוגר הדגלים.
ראו גם ביצוע מותנה להלן.
במעינת אוגר עקיפה (Register indirect), הכתובת בפועל היא תוכן האוגר שצוין בפקודה.
לדוגמה, בפקודה jump (A7) המעבד ניגש לאוגר הכתובת A7, וקופץ לכתובת הנמצאת בו.
למחשבי RISC רבים, כמו גם למחשב ה־CISC IBM System/360 ולבאים אחריו, יש הוראות קריאה לתת-שגרות ששומרות את כתובת החזרה באוגר כתובת – מעינת אוגר עקיפה משמשת לחזרה לתוכנית הראשית מאותה תת-שגרה.
אופני מעינה פשוטים עבור נתונים
כמה אופני מעינה פשוטים לנתונים מוצגים להלן.
למעינת אוגר ישירה (register direct; נקראת גם מעינת אוגר) אין כתובת בפועל, ובמחשבים מסוימים היא אינה נחשבת לאופן מעינה.
בדוגמה זו, כל האופרנדים נמצאים באוגרים, והתוצאה נכתבת לאוגר.
למעינה מיידית או מפורשת (Immediate or literal) אין כתובת בפועל, ובמחשבים מסוימים היא אינה נחשבת לאופן מעינה.
הקבוע עשוי להיות חיובי בלבד או בעל סימן.
לדוגמה, move.l #$FEEDABBA, D0 כדי להעביר את הערך ההקסדצימלי המיידי "FEEDABBA" לתוך האוגר D0.
במקום להשתמש באופרנד מהזיכרון, הערך של האופרנד נמצא בתוך ההוראה עצמה.
במחשב VAX של חברת DEC, האופרנד המפורש יכול להיות באורך של 6, 8, 16 או 32 סיביות.
אנדרו טננבאום הראה ש-98% מכל הקבועים בתוכנית יתאימו ל-13 סיביות .
במעינת בסיס עם היסט (Base plus offset), הכתובת בפועל היא תוכן אוגר הבסיס בתוספת ההיסט.
ההיסט הוא ערך חיובי או שלילי של 16 סיביות (בערך ±32 קילו־בייט אם כי ב־80386 הוא הורחב ל-32 סיביות – בערך ±2 גיגה־בייט).
אם ההיסט הוא אפס, המעינה הופכת למקרה פרטי של מעינת אוגר עקיפה משום שהכתובת בפועל היא פשוט הערך שבאוגר הבסיס.
במחשבי RISC רבים, ערכו של אוגר 0 הוא תמיד אפס ולא ניתן לשנותו.
אם משתמשים באוגר 0 כאוגר הבסיס, הכתובת בפועל היא ההיסט והמעינה הופכת למקרה פרטי של מעינה ישירה.
עם זאת, ניתן לגשת בדרך זו רק לחלק קטן מהזיכרון (64 קילובייט, אם ההיסט הוא של 16 סיביות).
היסט של 16 סיביות עשוי להיראות קטן מאוד ביחס לגודל זיכרונות המחשב בימינו (ולכן ב־80386 הוא הורחב ל-32 סיביות), אך המצב יכול להיות גרוע יותר: למחשבי המיינפריים של IBM System/360 יש היסט חיובי בלבד של 12 סיביות.
עם זאת, עקרון המקומיות חל: לאורך זמן קצר, רוב פריטי הנתונים שתוכנית רוצה לגשת אליהם קרובים למדי זה לזה.
לדוגמה, בתוך תת-שגרה, מתכנת יתעניין בעיקר בפרמטרים ובמשתנים המקומיים, שרק לעיתים רחוקות יהיו במרחקים העולים על 64 קילו־בייט.
עבורם מספיק אוגר בסיס אחד – מצביע המסגרת.
אם שגרה זו היא שיטת מחלקה (class method) בשפה מונחית עצמים, אז קיים צורך באוגר בסיס נוסף שמצביע על תכונות האובייקט הנוכחי (this או self בשפות עיליות מסוימות).
דוגמה נוספת, אם אוגר הבסיס מכיל את הכתובת של טיפוס נתונים מורכב (רשומה או מבנה), ניתן להשתמש בהיסט לבחירת שדה באותו הטיפוס (גודלם של רוב הרשומות והמבנים הוא פחות מ־32 קילו־בייט).
אופן מעינה זה קשור בקשר הדוק למעינה ישירה ממופתחת (indexed absolute addressing).
במעינה מרמזת או משתמעת (Implicit), הכתובת בפועל למקור או ליעד (ולפעמים עבור שניהם) אינה מצוינת במפורש.
המקור (אם בכלל יש מקור) או כתובת היעד בפועל (ולפעמים שניהם) משתמעים מתוך קוד הפעולה.
מעינה מרמזת הייתה נפוצה למדי במחשבים ישנים (עד אמצע שנות ה-70).
למחשבים כאלה היה בדרך כלל רק אוגר בודד שבו ניתן לבצע פעולות אריתמטיות – הצובר.
מכונות צובר כאלה מתייחסות באופן מרומז לאותו צובר כמעט בכל הוראה.
לדוגמה, את הפעולה a := b + c; ניתן לעשות באמצעות הרצף load b; add c; store a; – היעד (הצובר) מרומז בכל הוראת טעינה (load) וחיבור (add); המקור (גם הצובר) מרומז בכל הוראת אחסון (store).
למחשבים מאוחרים יותר, היו בדרך כלל יותר מאוגר רב תכליתי יחיד או מיקום RAM יחיד שיכולים להיות המקור או היעד או שניהם עבור פעולות אריתמטיות, ולכן מחשבים מאוחרים יותר צריכים אופני מעינה אחרים כדי לציין את המקור ואת היעד של האריתמטיקה.
מתוך סט הפקודות של ה־x86, חלק מהפקודות עושות שימוש באוגרים מרומזים עבור אחד מהאופרנדים או התוצאות (כגון בכפל, חילוק וספירת קפיצות מותנית).
למחשבים רבים (כגון x86 ו-AVR) יש אוגר אחד למטרות מיוחדות הנקרא מצביע המחסנית (stack pointer), אשר מוגדל או מופחת באופן מרומז בעת דחיפה (push) או שליפה (pop) של נתונים מהמחסנית, והכתובת בפועל של המקור או של היעד היא (באופן מרומז) הכתובת המאוחסנת במצביע מחסנית.
למחשבי 32 סיביות רבים (כגון 68000, ARM או PowerPC) יש יותר מאוגר יחיד שיכול לשמש כמצביע מחסנית, ולכן משתמשים באופן המעינה "מעינת אוגר מוגדל אוטומטית עקיפה" (register autoincrement indirect) כדי לציין באיזה אוגר יש להשתמש כאשר דוחפים או שולפים נתונים ממחסנית.
כמה ארכיטקטורות מחשבים נוכחיות (כמו IBM/390 ופנטיום) מכילות כמה הוראות עם אופרנדים מרומזים על מנת לשמור על תאימות לאחור עם מעבדים קודמים.
במחשבים רבים, הוראות שהופכות את סיבית מצב המשתמש/מערכת, סיבית אִפשור פסיקות (interrupt-enable) וכו' רומזות לאוגר המיוחד שבו נשמרות סיביות אלו.
כמה מעבדים תוכננו באופן כזה כך שכל אופרנד תמיד מצוין באופן מרומז בלבד בכל הוראה שהיא.
מעבדים אלו נקראים מעבדים ללא מען (zero-operand CPUs).
הוראה סדרתית (sequential instruction) היא הוראה שאחרי ביצועה המעבד מבצע מיד את ההוראה הבאה שבזיכרון.
הכתובת בפועל היא כתובת ההוראה הבאה.