tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, סינגר נתנה חסות להופעות רוקנרול כדי לסייע בפרסום מגוון מוצרים כולל שורה של נגני תקליטים של סינגר.
סדרת הקונצרטים משנת 1971 שודרה על ידי WPLJ ניו יורק מאולפני ההקלטות A&R וכללה את פול באטרפילד בלוז בנד, סיטריין, פרוקול הרום, להקת מיתרים בלתי נשכחת, אמא אדמה ודילייני ובוני וחברים.
בשנת 1968, זינגר נתן חסות ל"Singer Presents ...
Elvis", המכונה בדרך כלל ספיישל הקאמבק של 68'.
במהלך מלחמת העולם השנייה, השעתה החברה את ייצור מכונות התפירה כדי לחתום על חוזים ממשלתיים לייצור נשק ולעזור במאמץ המלחמתי.
מפעלים בארצות הברית סיפקו לכוחות האמריקאים כוונות לפצצות של נורדן ומקלטי רובה M1 קרבין, בעוד שמפעלים בגרמניה סיפקו לכוחותיהם המזוינים נשק.
סינגר העבירה 500 יחידות לממשלת ארצות הברית.
למרות שסינגר לא הצליחה לייצר 100 רובים ביום, מה שדרש החוזה הממשלתי, משרד המלחמה התרשם מאיכות האקדחים שלהם וביקש מהחברה לייצר רכיבי ציוד ניווט והכוונה מכונות העזר והייצור של האקדח הועברו לרמינגטון ראנד בעוד שחלקן הלכו לחברת האקדחים אית'קה .
כ-1.75 מיליון אקדחי 1911A1 יוצרו במהלך מלחמת העולם השנייה, מה שהופך את אקדחי סינגר המקוריים לנדירים יחסית ולמוצרי אספנות.
בדצמבר 1940 זכתה סינגר בחוזה לייצור ה-M5 Anti-aircraft Director, גרסה של Kerrison Predictor שתוכנן בבריטניה.
החל מ-1946 חידשה סינגר את פועלה בפיתוח מכונות תפירה.
החל מ-1936 החל פיתוחן ש מכונות תפירה התופרות בצורת זיג-זג.
לאחר המלחמה החלה חברת סינגר בפיתוח מכונת ה-Singer 206k, שהתבררה כלא כל כך מוצלחת.
ב-1957 הציגה החברה את אחת המכונות הפופולריות והאיכותיות ביותר שלה, שכללה את אפשרויות המלאות ביותר שלה, ה-401 Slant-o-Matic.
נכון לעכשיו, התאגיד מייצר מכונות תפירה ממוחשבות, כבדות, רקמה, תפירה, סרפינג ותפירה מכניות.
בשנת 2017, הושקה "אפליקציית סינגר סייענית התפירה" (Singer Sewing Assistant App) החדשה שלהם.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החברה החלה בגיוון עסקי ורכשה ב-1965 את חברת המחשבונים פרידן וב-1968 את תאגיד General Precision Equipment .
בשנת 1968, רכשה סינגר גם את מערכות GPS והוסיפה אותה לחטיבת מערכות סימולציות קישור (LSSD).
יחידה זו ייצרה סימולטורים של חדרי בקרה של תחנת כוח גרעינית בסילבר ספרינג, מרילנד: Tech Road building for Boiling Water Reactor (BWR), בניין Parkway for Pressurized Water Reactor (PWR) ומאוחר יותר עברה ל-Broken Land Parkway בקולומביה, מרילנד בזמן שסימולטורי טיסה הופקו בבינגהמטון, ניו יורק.
עד 1971 ייצרה סינגר גם ציוד אודיו/ויזואלי נייד/ביתי, כפי שמעידים נגני התקליטים והקלטות ממותג "סינגר" ורצועות סרטים לצפייה שניתן למצוא למשל ב-eBay.
על מנת לתמוך במיזם זה, סינגר נתנה חסות לקונצרטים כמו הקונצרטים של A&R Studio משנת 1971 ב-WPLJ-ניו יורק שהוזכרו לעיל.
במשך מספר שנים בשנות ה-70 של המאה ה-20, הקימה סינגר חטיבת מכירות ארצית למכונות צילום CAT (של תהילת Unix troff) מתוצרת חברת מסצ'וסטס אחרת, Graphic Systems Inc.
בשנת 1978 חטיבה זו נרכשה על ידי Wang Laboratories .
בשנת 1987, פושט התאגידים פול בילזריאן ביצע רכישת "גרינמייל" במניות סינגר, ובסופו של דבר היה בעלי החברה כשאף מציל "אביר לבן" לא הופיע.
כדי להחזיר את כספו, מכר בילזריאן חלקים מהחברה.
Kearfott פוצלה, Kearfott Guidance & Navigation Corporation נמכרה לתאגיד האסטרונאוטיקה של אמריקה בשנת 1988 וחטיבת המערכות האלקטרוניות נרכשה חברת Plessey בשנת 1988 ושמה שונה ל-Plessey Electronic Systems (ולאחר מכן נרכשה על ידי GEC-Marconi בשנת 1990, שמה שונה ל-GEC -Marconi Electronic Systems, ולאחר מכן שולבו בBAE סיסטמס).
ארבע חטיבות ה-Link המפתחות ותומכות בהדמיית תעשייה וטיסה נמכרו ל-Canadian Avionics Electronics (CAE) והפכו ל-CAE-Link.
חטיבת סימולטור הכוח הגרעיני הפכה ל-S3 Technologies, ולאחר מכן ל-GSE Systems, והועברה לאלדרסבורג, MD.
חטיבת מכונות התפירה נמכרה ב-1989 ל-Semi-Tech Microelectronics, חברה בורסאית בטורונטו.
עד שנות ה-40 של המאה ה-20 גדלו המכירות ואיתם גם הרווחים.
ראשית, לאחר מלחמת העולם השנייה השוק האמריקאי התבגר ואילו יצרנים יפניים חדרו לשוק עם מכונות תפירה זיגזג.
תחת הנהגתו של דונלד פ.
קירצ'ר, סינגר להחלה לגוון את עסקיה וחדרה לשווקים חדשים כמו ציוד משרדי, הגנה ותעופה וחלל.
ההכנסות של התאגיד ממכונות התפירה ירדו מ-90% ל-35% לאחר הגיוון העסקי.
בשנת 1978 העביר תאגיד סינגר את המטה שלו מרוקפלר פלאזה לסטמפורד, קונטיקט.
מעבר זה הניב 430 משרות נוספות במקום החדש.
במהלך שנות ה-80 השליטה של סינגר בשוק מכונות התפירה החלה להצטמצם עקב חדירה של מכונות יפניות ומותגים אירופאים, כולל ברנינה, Pfaff ו-Viking.
בשנת 1986, חברת סינגר המקורית הפכה את עסקי מכונות התפירה שלה תחת השם SSMC.
בשנת 1989 רכשה Semi-Tech Global את SSMC ושינה את שם SSMC בחזרה לסינגר.
שבסיסה באנטיילים ההולנדיים בבעלות חברת האחזקות של הונג קונג.
הגישה פשיטת רגל ב-1999 ונרכשה על ידי Kohlberg & Company.
בשנת 1997, פעילות Singer (Singer N.V.) בארצות הברית העבירה את מוצרי הצריכה שלה ל-LaVergne, טנסי.
מיקום זה שימש גם את ההפצה הסיטונאית של מכונות תפירה וחלקים.
בשנת 2006 רכשה חברת האם של Singer - Kohlberg & Company את מותגי הוסקוורנה ו-Pfaff.
זה מיזג את שלושת המותגים לחברה הנוכחית, SVP Group.
המתחרים העיקריים שלה הם בייבי לוק, ברנינה, האח, ג'נומה, ג'וקי ואיסין סייקי.
סינגר היה מעורב מאוד בנדל"ן במנהטן בסוף המאה ה-19 באמצעות אדוארד קאבוט קלארק, מייסד החברה.
קלארק בנה את הדקוטה ובניינים אחרים במנהטן בשנות ה-80 של המאה ה-19. בשנת 1900, חברת סינגר שכרה את ארנסט פלאג כדי לבנות בניין לופט בן 12 קומות בברודוויי וברחוב פרינס במנהטן תחתית.
המבנה נחשב כיום לבולט מבחינה ארכיטקטונית, והוא אף שוחזר.
בניין סינגר בן 47 הקומות, שהושלם ב-1908, תוכנן גם הוא על ידי פלאג והיה לבניין הגבוה בעולם.
הוא נבנה בתקופת כהונתו של בורן ונהרס ב-1968. היה זה הבניין הגבוה ביותר שנהרס בכוונה עד שמגדלי התאומים של מרכז הסחר העולמי נהרסו בפיגועי 11 בספטמבר.
במפעל Clydebank, בנה סינגר מגדל שעון בגובה 61 מטרים, שניצב מעל האגף המרכזי והיה לו מוניטין של השעון בעל ארבעת הפנים הגדול בעולם.
כל צד שקל חמישה טון, ונדרשו לארבעה גברים חמש עשרה דקות פעמיים בשבוע כדי לשמור עליו מכוון.
המגדל נהרס ב-1963, 17 שנים לפני סגירת המפעל ב-1980 וכיום נמצא פארק העסקים קליידבנק.
תחנת הרכבת סינגר, שנבנתה כדי לשרת את המפעל, היא רק אחת משתי תחנות רכבת בבריטניה, הקרויה על שם מפעל, והיא פועלת עד היום.
בית סינגר המפורסם, שתוכנן על ידי האדריכל פאבל סוזור, נבנה בשנים 1902–1904 בנבסקי פרוספקט בסנט פטרסבורג כמטה הסניף הרוסי של החברה.
בניין בסגנון מודרני זה (הממוקם ממש מול קתדרלת קאזאן) מוכר רשמית כמושא של מורשת היסטורית-תרבותית רוסית.
בשנת 2018, שריפה גדולה במפעל הרסה משרד הפצה ומחסן של סינגר בסבן הילס, סידני.
סינגר ייצר מכונות תפירה באוסטרליה במפעל ייעודי בפרבר פנרית' שבמערב סידני, מ-1959 עד 1967.
"תאהבי קצת את עצמך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שירי מימון.
את השיר הוציאה ב-26 במרץ 2008 לאור חברת התקליטים הליקון, כסינגל השלישי מתוך אלבומה השני של הזמרת, "רגע לפני ש...".
"תאהבי קצת את עצמך" הולחן על ידי ענת שוורץ, שגם כתבה אותו לצד ארז ברזוליק.
השיר עוסק בכאב ובחוויית פרידה.
הדוברת פונה אל אישה שחוותה מערכת יחסים כואבת וארוכה, ומבקשת ממנה להפסיק לבכות על העבר.
לטענתה, האישה ממתינה לבואו של אהובה, כדי לבקש ממנו תשובות.
ניסיונותיה העלו חרס, שכן אהובה לא שב, והותיר אותה להתמודד אל מול שתיקה ואי-ודאות.
לאחר מכן באים לידי ביטוי רגשי הסליחה והאהבה העצמית ככלים להתמודדות מול המשבר.
הפזמון חוזר ומדגיש את המסר המרכזי של השיר – תאהבי את עצמך.
השיר מעודד אותה להפסיק לרדוף אחרי העבר הכואב ולהתחיל לאהוב את עצמה.
הכאב שהאתמול מביא אינו מרפא, והזמן ממשיך להזכיר לה זאת.
לכן, הפתרון המוצע הוא התמקדות בעצמה ובאהבה עצמית, כדי להפסיק את הנפילה שחוזרת שוב ושוב.
מימון מדמה בעטיפה תנועה דינמית, כשהיא אוחזת בבד ורוד שמכסה חלק מגופה.
ארשת פניה מביעה עוצמתיות וביטחון, דבר המדגיש את נושאי השיר – אהבה עצמית והעצמה אישית.
שיערה מתבדר ברוח ומוסיף לתחושת התנועה והחופש.
התאורה מגיעה מאחוריה, שמדגישה את הנוכחות החזקה שלה.
בצד השמאלי התחתון של התמונה מופיע שם הזמרת "שירי מימון" ושם השיר "תאהבי קצת את עצמך" באותיות שחורות.
בנוסף, מצוין אורכו של השיר, שלוש דקות ועשרים שניות.
ב-10 באפריל 2008 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה-27. ב-24 באפריל עלה למקום ה-25 – מיקום השיא שלו במצעד.
לבסוף, ב-22 במאי, יצא מהדירוג לאחר שלושה שבועות צעידה רצופה.
ברדיו אמצע הדרך הגיע למקום העשירי.
תאובלד וולף טון היה דמות מרכזית בתנועה לעצמאותה של אירלנד.
בנו של בנאי כרכרות פרוטסטנטי מדבלין.
בנעוריו הסוערים הרג אדם בדו-קרב וניהל פרשיות אהבים, בגינן נמלט ללונדון, שם למד משפטים.
לאחר שתוכנית שהגה לייסוד מושבה צבאית בים הדרומי, אותה הגיש לראש ממשלת אנגליה ויליאם פיט הבן נדחתה, טון פנה לפוליטיקה.
בשנת 1790 הפיץ עלון ברוח המהפכה הצרפתית, אשר קרא לייסודה של רפובליקה אירית, ולאיחוד בין הקתולים והפרוטסטנטים הפורשים (ברובם פרסביטריאנים) מן הצפון, והתקיף מתונים כמנהיג הפרלמנט האירי הנרי גרטן אשר ניסה להשיג שוויון זכויות לקתולים, תוך שמירה על נאמנות לכתר האנגלי.
טון הביע בוז לחוקה שניסח גרטן עבור הפרלמנט האירי בשנת 1782 וטען כי רק איחוד בין זרמים דתיים שונים הוא שיביא מזור לחולייה של אירלנד.
באוקטובר 1791 העביר טון את תוכניותיו לפסים מעשיים כאשר ייסד את אגודת "האירים המאוחדים".
המטרה המקורית של אגודה זו הייתה יצירת איחוד בין הקתולים והפרוטסטנטים על מנת להשיג רפורמה פרלמנטרית ליברלית.
רק כאשר מטרה זו נראתה כבלתי ניתנת להשגה, אימצה האגודה את הקו הקיצוני שהוביל טון, וקראה ליצירת רפובליקה אירית בדרך של מרד מזוין.
הנהגת האומה האירית בראשותו של גרטן, הייתה בעד רפורמות מתונות, נאמנה למלך האנגלי, ומתנגדת לדמוקרטיה.
הפרלמנט האירי היה מורכב בחלקו הגדול מאנשים שנבחרו במחוזות בחירה בהם מספר מועט של בעלי זכות בחירה, ולמעשה כס הנציג בפרלמנט היה רכושו של בעל אחוזה גדול באותו המחוז.
לעומת גרטן האמין טון בעקרונות המהפכה הצרפתית, ושאב את השראתו מן התאוריות הפוליטיות של אדמונד ברק ותומאס פיין, אשר באותן השנים הניעו את המהפכה מעברו השני של האוקיינוס - מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מאבק בין גורמים מתונים וקיצונים באגודת האירים המאוחדים הוביל בדצמבר 1791 לפרישתם של המתונים, ולהעברת ההנהגה בפועל לידיו של טון.
ב-1794 האירים החופשיים, המשוכנעים כי המצע שלהם, הכולל זכות הצבעה לכל ומחוזות בחירה שווים לעולם לא יתקבל בפרלמנט האירי, החלו קוראים בגלוי לפלישה צרפתית לאירלנד.
בתיווכו של כומר בשם ויליאם ג'קסון, החלו מגעים עם הממשלה הצרפתית.
משמגעים אלו נחשפו, נעצר ג'קסון, והדבר הביא להמלטות הנהגת האירים החופשיים.
טון נותר באירלנד, עד לאחר משפטו (והתאבדותו) של ג'קסון, כשהוא משוכנע כי קשריו הפוליטיים עם בעלי הכוח באירלנד ישמרו עליו מכל רע.
הוא הורשה להגר לארצות הברית והגיע לפילדלפיה במאי 1795. הוא התאכזב מן האמריקנים, ותיאר את ג'ורג' וושינגטון כ"אריסטוקרט מגביה עוף".
לידיד באירלנד כתב כי אצולת הממון בארצות הברית גרועה מן האצולה התורשתית באירופה.
טון מצא בפילדלפיה כמה מידידיו הישנים מימי "האירים החופשיים", ויחד נסעו לפריז על מנת לשכנע את הממשלה הצרפתית לפלוש לאירלנד.
בפברואר 1796 הגיע לפריז, ונפגש עם ראשי הממשלה שם, שהתרשמו מן האנרגיה שלו, ומכנותו.
הוא מונה לגנרל בצבא הצרפתי (וכך קיווה כי אם ייאסר על ידי האנגלים לא יואשם בבגידה), ותכנן תוכניות, כגון התוכנית להנחית באנגליה אלף פושעים פליליים, אשר ישרפו את העיר בריסטול.
במסמכי עבודה שערך, העריך בפני הצרפתים כי עם נחיתת כוחות צרפתיים באירלנד, יביא הדבר להתקוממות כללית בכל רחבי האי.
הדירקטורט הצרפתי, אשר קיבל ידיעות מגורמים אחרים המאשרים כי אירלנד בשלה להתקוממות, הסכים לבסוף לשלוח משלחת צבאית, אשר יצאה ב-15 בדצמבר 1796. המשלחת, ארבעים ושלוש ספינות הנושאות ארבעה עשר אלף אנשים, וכמות אדירה של נשק, הפליגה מן העיר ברסט בדרך לאירלנד.
טון, על סיפונה של אחת הספינות, גילה בוז לרמת הימאות של הצרפתים, דבר שהצדיק עצמו, שכן המשלחת היוותה כישלון צבאי בולט.
הספינות הצרפתיות תעו אל מול חופי אירלנד במזג אוויר סוער.
כאשר התקרבו הספינות למפרץ בנטרי נצפו על ידי המון מתפללים שיצאו מכנסייה מקומית, והזעיקו את הצבא באמצעות פעמוני הכנסייה.
סירה אחת ובה מספר אנשים ותחמושת הצליחה להגיע לחוף ונתפסה מיד.
כיום מוצגת הסירה במוזיאון הימי הלאומי בדבלין.
טון נמלט בחזרה לצרפת מבלי להשיג דבר, ושירת זמן מה בצבא הצרפתי.
ביוני 1797 נטל חלק בהכנות למשלחת נוספת, זו הפעם של הצי ההולנדי, אשר הושמדה על ידי הצי הבריטי עוד בדרכה לאירלנד.
טון שב לפריז, ושם מצא כי נפוליאון אשר הגיע בינתיים לעמדת כוח, נלהב פחות מן ההרפתקה האירית ממה שהיו קודמיו.
כאשר פרץ לבסוף המרד האירי של 1798, בראשות הלורד אדוארד פיצג'רלד, הפציר טון בדירקטורט לשלוח סיוע מיידי למורדים.
הצרפתים הסכימו לשלוח מספר כוחות קטנים שנחתו בו זמנית במספר נקודות.
כוח פשיטה אחד כזה הצליח לנחות במחוז קונכט ולגרום שם מעט נזק, לפני שהושמד.
בכוח זה השתתף אחיו של טון, מתיו, אשר נשפט כבוגד ונתלה על ידי האנגלים.
טון לקח חלק בפשיטה אחרת, ונשבה באוקטובר 1798. על אף שלבש מדים צרפתיים זוהה טון על ידי שוביו.
במשפטו בדבלין הביע טון את עוינותו לאנגליה, ואת מטרתו להפריד בין אירלנד ובין אנגליה "במלחמה הוגנת".
הוא נידון למוות ב-12 בנובמבר 1798, אך שיסף את גרונו באמצעות אולר ומת מפצעיו בטרם הוצא גזר הדין אל הפועל.
הישגו של טון הוא בהטבעת דרך המאבק הרפובליקני המזוין כמסורת בתודעה האירית, ודורות של מהפכנים לאחריו ראו בו מופת.
פלאביוס תאודוסיוס השני היה קיסר ביזנטי, בן ארקדיוס ואליה אודוקסיה.
הוכרז כאוגוסטוס בהיותו בן תשעה חודשים בלבד בשנת 402, ובשנת 408 ירש את אביו כקיסר.
אחותו, פולכריה, שימשה כאפוטרופוס שלו והייתה העוצרת שלו עד שהגיע לגיל בגרות.
עם מות אביו בשנת 408 לספירה, היה תאודוסיוס בן שבע.
לפיכך שירת אנתמיוס, הפריפקט הפראטוריאני של המזרח, כעוצר.
סריס הארמון, אנטיוכוס, הופקד על הטיפול ביורש העצר הביזנטי.
בדומה לנוער האציל של ימיו, למד תאודוסיוס לשון, רטוריקה, רכיבה על סוסים וסיוף.
שלטונו של אנתמיוס נמשך כשש שנים, בהן הוחזרו על תקנם היחסים בין חצרות קונסטנטינופול ורוונה, ונבנתה החומה המערבית הגדולה בקונסטנטינופול.
בנוסף, הצליח אנתמיוס להדוף את הפולשים ההונים והסקירים, ושיפר את ההגנות על גבול הדנובה.
אנתמיוס פעל לתיקון משלוחי הדגן מאלכסנדריה, החייאת הערים בפרובינקיה האילירית, ולקראת תום עוצרותו מחל על כל הפיגורים בתשלום במשך 40 השנים הקודמות.
כאשר מלאו לה 16 שנים, הוכרזה פולכריה "אוּגוּסטה", וירשה את הכס הקיסרי בשם אחיה.
היא נפטרה מאנטיוכוס, והחליפה אותו כמורת אחיו.
יחסה לנצרות האורתודוקסית היה אדוק ביותר, היא שמרה על בתוליה למשך כל חייה, והשפיעה על לימודיו התאולוגיים של אחיה.
תאודוסיוס מצא עניין גם במדעים, ובמיוחד באסטרונומיה.
נפשו הייתה עדינה, ואופיו לא תאם את זה של שליט, אך ימיו היו יחסית לא סוערים בפן הצבאי.
פולכריה ניצלה את מעמדה והשפעתה בחצר הביזנטית כדי להעביר חוקים כנגד תושבי האימפריה הלא נוצרים.
יהודים ופגאנים לא הורשו לעבוד במשרות ציבוריות או להתגייס לצבא.
פולכריה שלהבה את המאבקים הדתיים בערים אלכסנדריה ואנטיוכיה.
הפילוסופית הפגאנית היפטיה, לדוגמה, נפלה קורבן להתקפות נוצרים בעיר.
יש הטוענים כי ידה של פולכריה גם הייתה בנישואי אחיה לאתניאס.
לפי תיעוד אחד, פולכריה פגשה בה כאשר הראשונה הגיעה לבירה בניסיון לזכות בתמיכה חוקית בריב ירושה בינה לבין אחיה.
הקיסרית התפעלה מיופייה וכישוריה וחיתנה אותה לאחיה.
חוקרים מודרניים, מנגד, טוענים כי לנוכח המאבק המאוחר בין השתיים על השפעה וכוח, וייחוסה המשפחתי של אתניאס, ניתן להניח שהיו לה מספר מחזרים ממעמד האצולה.
מכל מקום, נחגגה חתונתם ב-7 ביוני 421, והיא הועלתה למעמד אוגוסטה בינואר שנת 423. אתניאס המירה את דתה לנצרות, והחליפה את שמה לאֶליה אֶוּדוֹקְיָה.
בשנת 421 ירש וָרָרָנֶס החמישי את הכס הפרסי.
מלך זה, בשונה מקודמו בתפקיד, החל לרדוף את נוצרי ממלכתו.
מאוחר יותר ניסה לכבוש חלקים מהאימפריה הביזנטית, אך נבלם והובס במספר קרבות.
עקב כך הסכים לחתום על חוזה שלום בן 100 שנים.
באותה תקופה פנתה האוגוסטה המערבית גאלא פלקידה, אחותו למחצה של הקיסר הונוריוס, לחצר ביזנטיון בחיפוש אחר מחסה, לאחר מות בעלה, קונסטנטיוס, מות אחיה, ועלייתו לשלטון של ממשיכו.
לאחר מותו של הונוריוס, בפני תאודוסיוס עמדו שתי אפשרויות: להכיר בדרישות ולנטיניאנוס, בן פלקידה וקונסטנטיוס, לכס הרומי, או לשלוט באימפריה כולה כסבו, תאודוסיוס הראשון.
בינתיים קם ברומא קיסר בשם יוחנן שהיה לשליט בובה מטעם המפלגה שעמדה מאחורי גירוש פלקידה.
לבסוף החליטו תאודוסיוס ופולכריה לתמוך בולנטיניאנוס, בתנאי שדלמטיה תעבור לידי תאודוסיוס וייכרת קשר נישואין בין שני בתי המלוכה.
תאודוסיוס סירב להכיר ביוחנן כקיסר, וארגן צבא תחת ארדבוריוס ובנו אספר.
בעיר סלונה התפלג הצבא; הפרשים המשיכו דרך הארץ, תחת אספר, והרגלים דרך הים, תחת ארדבוריוס.
הצי טבע בסופה, וארדבוריוס נפלט לחוף הים סמוך לרוונה, שם נתפס על ידי כוחות יוחנן.
כאשר היה בשבי קשר נגד יוחנן, ושלח הודעה לבנו לפלוש לרוונה במהירות.
הכוחות הביזנטיים נכנסו לעיר ללא התנגדות, תופס השלטון הוצא להורג וולנטיניאנוס הפך לקיסר האימפריה המערבית.
ההונים שישבו לגבולות האימפריה, פלשו לתוכה, ללא הצלחה, בשלבים המוקדמים של שלטונו.
אולם העניין הדאיג את השרים הביזנטיים, ונחתם הסכם שלפיו יועבר מס שנתי של 350 פאונד זהב.
עם מות רוּאָה, השליט ההוני, נתמנו אטילה ובלדה לראשי השבט.
ההונים דרשו את הכפלתו של המס, והעניין נתקבל.
כאשר המלך היה עסוק במערכתו נגד הפרסים והוונדלים נדרשה העלאה נוספת של המס, לה סירבו הביזנטים.
כעונש, שדד אטילה והרס ערים רבות בבלקן.
לאחר תבוסות קשות הסכים הקיסר להעלות מס של 2,100 פאונד זהב מדי שנה, בנוסף למס מידי של 6,000. מאוחר יותר הציבו ההונים דרישות גבוהות אף יותר, והן נתקבלו.
בשנת 437 התרחשו הנישואים בין בתו של תאודוסיוס, ליקיניה אודוקסיה, לולנטיאנוס, כפי שהוסכם ביניהם.
במהרה החלו אודוקיה ופולכריה להאבק על אהדת הקיסר.
אודוקיה יצאה לארץ הקודש וחזרה עם מיני חפצים קדושים.
כדי להיאבק בפופולריות הגואה של אשת אחיה, ניסתה פולכריה להעביר חוקים נוספים כנגד היהודים והפאגאנים, בנוסף לרדיפת הנסטוריאנים (אותה החלה בשנת 431).
אודוקיה קשרה נגד פולכריה בעזרת הסריס.
כאשר הצליחה אודוקיה להטות את הכף לטובתה, פנה הסריס כנגדה, והסית את הקיסר להאמין בשמועות על ניאופה עם חבר ילדותו, פולינוס.
פולינוס הוצא להורג, ואודוקיה פרשה לירושלים למשך יתר חייה.
ב־28 ביולי שנת 450, נפל הקיסר מסוסו ומת סמוך למקום התאונה.
לא היה לו יורש זכר, ונפוצה הטענה כי הכריז שעל מרקיאנוס לרשת אותו, ועל אף שאמיתות העניין לא הייתה בטוחה, זה אכן ירש אותו.
אחד המפעלים החשובים שנערכו בימי הקיסר היה ההדרת אוסף חוקים מקיף לאימפריה הנוצרית.
אוסף הדינים התאודוסיאני, שכתיבתו החלה בשנת 429 והסתיימה בשנת 438. הקודקס נתקבל גם על הסנאט הרומי וכך הופץ, למעשה, בכל רחבי האימפריה הרומית.
האוסף בא להחליף את חוקי האימפריה מימי קונסטנטינוס, קודקס גרגוריאנוס והרגמוניוס, שאיגד את החוקים שנוצרו מסוף המאה השנייה עד ימי קונסטנטינוס.
בראש צוות כתיבת הקודקס עמד אנטיוכוס, ממורי המשפטים באוניברסיטת קונסטנטינופול (אותה הקים תאודוסיוס).
בתחילת המיזם עמלו על הקודקס שמונה אנשים.
מסיבה לא ברורה הופסק המיזם בשלב מסוים, וכתיבתו החלה מחדש בשנת 435. הלקט מורכב מ־16 כרכים, המחולקים לנושאים וחוקים.
עיקר העבודה הייתה של איסוף, תיעוד, עדכון ועריכת חוקי האימפריה השונים שיצאו מהמאה ה-3.
הנושאים בהם דן הלקט היו ענייני ציבור, דת, מתנות, חוק פלילי, דין אזרחי, משרות ציבוריות.
הקודקס היווה בסיס משמעותי לחוקי יוסטינינוס, תאודוריק וכן חוקי הוויזיגותים והבורגונדים.
עקב השפעתה הרבה של פולכריה על אחיה הקיסר, קנאותה לנצרות הביאו לשנאת ישראל בימיו.
כאשר נפטר רבן גמליאל השישי, שהיה נשיא הסנהדרין האחרון, בשנת ד'קפ"ה (425), לא השאיר אחריו בן שיירש את כיסאו.
תאודוסיוס השני מנע מינוי של יורש ויהודי הארץ אכן לא מינו נשיא חדש תחת רבן גמליאל.
מכאן ואילך ייחשב תאודוסיוס השני כשליט שציווה על ביטול מוסד נשיאות הסנהדרין - הנהגת העם היהודי דאז - ועל העברת תרומות היהודים מהסנהדרין לאוצר הקיסרי.
בהשפעת פולכריה נחקקו חוקים נגד מי שאינם נוצריים.
נאסרה בניית בתי כנסת, וחלק מבתי הכנסת הקיימים נהרסו.
פולכריה שלהבה את המאבקים הדתיים בערים הצרות של האימפריה, אלכסנדריה ואנטיוכיה.
יהודי אלכסנדריה גורשו ורכושם נבזז.
פלביוס תאודוסיוס אוגוסטוס , הידוע גם כתאודסיוס "הגדול" ותיאודוסיוס "הראשון", היה אוגוסטוס האימפריה הרומית.
משנת 379 עד לשנת 394 הוא שלט בחלק המזרחי של האימפריה.
למשך כשנה הוא היה השליט היחיד והאחרון של האימפריה הרומית המאוחדת, עד לחלוקתה הסופית בין בניו הונוריוס וארקדיוס בשנת 395.
שלטונו של תאודוסיוס היה נקודת מפנה משמעותית בהיסטוריה של האימפריה הרומית.
המחקר ההיסטורי המאוחר רואה בו הקיסר האחרון של האימפריה הרומית המאוחדת, ולאחריו האימפריה התחלקה סופית ובאופן מוחלט לשני גופים נפרדים: האימפריה הרומית המערבית והאימפריה הרומית המזרחית, שעתידה הייתה להפוך לאימפריה הביזנטית.
תהליכים שהחלו להתגבש בשנים ובעשורים שטרם שלטונו הפכו למאפיינים המרכזיים של העולם הרומאי והמערבי במהלך תקופת שלטונו של תאודוסיוס.
בתקופת שלטונו הפכו שבטים הגרמאניים מפולשים שנמצאים במצב מלחמה תמידי עם האימפריה לבני ברית שזכו למעמד אוטונומי-למחצה.
הם קיבלו זכות להתיישב בשטחי איליריה תחת שלטון מנהיגיהם, שימשו כפוידרטוס ושירתו כחיילים בצבא הרומאי תמורת הזכויות שניתנו להם.
בתהליך זה הפך הצבא הרומאי בסיכומו של דבר לצבא שעיקר כוחו יחידות גרמאניות שנאמנותן לאימפריה הייתה תמיד רופפת.
בסופו של דבר היו הם אלו שהנחיתו את מכת המוות על האימפריה הרומית המערבית, כאשר מפקד הצבא הגרמאני, אודואקר, הדיח את הקיסר הרומי האחרון, רומולוס אוגוסטולוס.
תאודוסיוס נאלץ להילחם על כסאו בשתי מלחמות אזרחים קשות כנגד קציני צבא שניסו לנצל את חולשת השלטון המרכזי על מנת לקרוע חלקים מהאימפריה לעצמם.
הוא הצליח לנצח את מגנוס מקסימוס שהתבסס כשליט האימפריה המערבית מ-387 עד ל-388, ואת המורד אאוגניוס בשנת 394. ניצחונות אלו סחטו את כוחה של האימפריה והקרב האחרון, קרב הנהר הקפוא, הוריד את האימפריה המערבית על ברכיה, עובדה שההונים ניצלו עד תום.
שלטונו של תאודוסיוס היה גם נקודת ציון בהיסטוריה של הנצרות.
הוא פעל בעקביות ונחישות על מנת לקבע את מעמדה של הנצרות האורתודוקסית לדת המדינה והכריז על שאר הכנסיות כמינות.
הוא פעל על מנת לבטל מוסדות דתיים פגאניים ולא התערב כאשר מקדשים ומקומות פולחן פגאניים הוחרבו.
תאודוסיוס הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית והכנסייה הארמנית, ויום החג שלו הוא 17 בינואר.
תאודוסיוס נולד ביום 11 בינואר 347 בעיר הספרדית קוקה.
הוא נשא את שמו של אביו שהיה קצין בכיר ומצביא מעוטר והוצא להורג משסר חינו מפני אוגוסטוס ולנטיניאנוס הראשון.
החל משנת 368 הוא החל ללוות את אביו במסעות מלחמה וליווה אותו במסעות המלחמה שניהל האב בשליחות ולנטיניאנוס הראשון.
המערכה הראשונה שתיאודוסיוס השתתף בה הייתה דיכוי המרד בבריטניה.
בקיץ של שנת 367 מרד חיל המצב הרומאי שתפס את קו הביצורים הידוע כחומת אדריאנוס, ואיפשר לגדודים של שבטים נודדים להיכנס לתוך שטחי הפרובינציה הרומאית של בריטניה ככל הנראה כחלק מקנוניה משותפת.
עם אובדן אחיזת השלטון הרומאי החלו חיילים עריקים ועבדים בורחים להטיל טרור על אזורי הכפר והדרכים.
ההיסטוריון הרומאי בן התקופה אמיאנוס מרקלינוס קורא למסכת אירועים אלו "הקונספירציה הברברית" (Barbarica conspiratio) על פי מרקלינוס חברו חילות העזר בפרובינציה לפולשים שקנו את שיתוף הפעולה שלהם בחלוקת השלל.
לאחר מספר ניסיונות כושלים להחזיר את הסדר על כנו ולהדוף את הפולשים נשלח באפריל 368 הגנרל פלביוס תאודוסיוס לבריטניה מלווה בבנו ואחינו, בסוף 368 חזר הסדר לבריטניה, עריקים ומורדים הוצאו להורג, ביצורים שוקמו והפולשים נהדפו אל מחוץ לגבולות.
בשנת 372 פרץ מרד בפרובינציית אפריקה על רקע ניהול כושל ושחיתות של המושל הרומאי קומיס רומאנוס.
האוכלוסייה המקומית הייתה תחת הנהגתו של פירמוס, בנו של אציל מקומי שהיה בן ברית של רומא ושלט בשבטים ברברים כבן-חסות של הקיסר הרומאי.
ולנטיאנוס שלח את תאודוסיוס האב לאפריקה על מנת לדכא את המרד ולהשליט את הסדר על כנו.
תאודוסיוס האב החל את משימתו על ידי מאסרו של רומאנוס ומי מהפקידים ששיתפו איתו פעולה בשחיתות.
הצלחתו של תאודוסיוס בדיכוי המרד באפריקה הייתה הצלחה אחת יותר מדי, הוא נעצר ככל הנראה בסמוך למותו של ולנטיאנוס וייתכן כחלק ממאבק הכוחות לאחר מותו של אוגוסטוס, ובסוף שנת 375 הוצא להורג בקרתגו.
בהשפעת אביו מונה תיאודוסיוס לתפקיד מושל פרובינציית מואסיה ובשנת 374 הצליח בהדיפת פשיטה של גדודים סרמטים והחל לרכוש לעצמו מוניטין של קצין מוכשר.
הקריירה המבטיחה של תיאודוסיוס נקטעה בשנת 376 ככל הנראה בעקבות קטיעת הקריירה של אביו.
הוא חזר להיספניה לאחוזה המשפחתית שם הוא התחתן עם איליא פלסילה (Aelia Flavia Flaccilla) ובשנת 377 נולד בנו הראשון ארקדיוס.
מהלך חייו האידיאלי השתנה בעקבות קרב אדריאנופול (לטינית: Proelium Hadrianopolitanum) שהתחולל ב-9 באוגוסט 378 בסמוך לעיר אדריאנופול (אדירנה בסמוך לגבול הטורקי, היווני והבולגרי).
הצבאות הלוחמים היו צבאות האימפריה הרומית המזרחית תחת פיקודו של הקיסר הרומי ואלנס מול קואליציה של שבטים גרמאניים שעיקרם קבוצות שבטים גותיים שנדחפו אל תוך שטחי האימפריה הרומית בלחץ פלישה הונית.
שבטים אלו התקבלו תחילה אל תוך שטחי האימפריה אך עימותים וחיכוכים בין הרומאים לגותים הביאו למרידה רבתי ששיאה הגיע בהתנגשות בין הצבאות, בתום יום הקרב זכו המורדים הגותים בניצחון מכריע.
חלק גדול מהצבא הרומי הושמד הקיסר ואלנס נהרג.
הגותים, חסרי אימון וציוד צבאי מתאים, לא הצליחו לממש את ניצחונם ולכבוש ערים מרכזיות של האימפריה אך הצליחו להגיע בתום המרד להסכם שלום עם הרומאים.
כאשר התפזר ערפל הקרב מעל אדריאנופול התבררו ממדי האסון.
עם מות הקיסר ואלנס ללא יורש, נותר החלק המזרחי של הקיסרות ללא שליט ולמעשה ללא צבא-שדה.
גרטיאנוס, האוגוסטוס של האימפריה המערבית נמנע מלקחת על עצמו את האתגר של השבת השליטה לידי הקיסרות והשושלת המשפחתית וב-19 בינואר 379 הכתיר את תאודוסיוס לשליט של האימפריה המזרחית מתוך תקווה כי ניתן יהיה לדכא את המרידה של הגותים ולהחזיר את השליטה והשקט לאזור הגבול סביב נהר הדנובה.
בעוד תאודוסיוס קיבל את השליטה על נחלתו של ואלנס, נשלטה האימפריה המערבית על ידי גרטיאנוס וולנטיניאנוס השני - בנו הקטין של ולנטיניאנוס הראשון שהיה שליט בובה בעוד שהכוח על הפרובינציות היה למעשה בידי אימו וקציני הצבא.
כצעד ראשון פעל תיאודוסיוס למלא את שורות צבא האימפריה שהדלדלו בקרב אדריאנופול והעימותים שלאחר מכן, בהיעדר ברירה גויסו החיילים החדשים מקרב שבטים גרמאניים שהיו לכאורה בעלי ברית של הרומאים.
לגיונות אלו תוגברו על ידי חיילים מנוסים מחיילות מצב.
היסטוריונים רומאיים בני התקופה מתארים גיוס מאסיבי של "ברברים" אל תוך הצבא הרומאי, כך גויסו עריקים משתמטים ואפילו מי שהטילו מום בגופם על מנת להתחמק משרות.
ההסכם קיבל חיזוק נוסף כאשר תאודוסיוס אירח את אתאנריק, המנהיג והמלך של הוויזיגותים, בקונסטנטינופול.
זמן קצר לפני כן נאלצה פדרציית השבטים תחת שליטתו לחצות את הדנובה מאחר ששנים של עימותים וקרבות מול ההונים הביאו אותם לכלל קריסה והם נאלצו לנדוד ממקום מושבם ולבקש מקלט בתחומי הקיסרות הרומית.
אתאנריק שהיה מנהיג מבוגר ומנוסה קיבל את הזמנתו של תאודוסיוס למשא ומתן ולאחר שהתרשם מיופייה של קונסטנטינופול והתרשם מכוחה של הקיסרות הוא הסכים לחתום על הסכם שלום במסגרתו הוויזיגותים התיישבו סביב הרי הקרפטים המזרחיים וכדי להתגונן מפני ההונים הקימו סוללות עפר גדולות, במטרה להקשות על תנועת פולשים רכובים.
אתאנריק מת זמן קצר לאחר חתימת ההסכם אבל ראשי השבטים הגותיים התרשמו מההלוויה שארגנן תיאודוסיוס למלך הגרמאני המת והמשיכו לקיים את חלקם בהסכם השלום.
תאודוסיוס הצליח להכניס למסגרת ההסכם מספר רב של ראשי שבטים גותיים ולבודד את אלו שסירבו להצטרף למסגרת שהכתיבה הקיסרות, אלו הותקפו בעיתוי נוח על ידי שימוש בטקטיקות של מהלכים מהירים ושימוש באלמנט הפתעה בסיכומו של דבר הצליח תאודוסיוס להשליט שקט בפרובינציות לאורך הדנובה.
המהלך המשמעותי ביותר בסדרת קרבת אלו היה המארב שהצבא הרומאי בפיקודו של תאודוסיוס הניח לצבא של שבטים אוסטרוגותים תחת פיקודם של אלאטהוס וסאפרקס.
על פי היסטוריונים רומאיים נלכדו הגותים כאשר ניסו לחצות את הדנובה בצי מאולתר, תאודוסיוס בחר לתקוף אותם ברגע זה בעזרת ספינות מלחמה ובתמיכת לגיונות על גדות הנהר תוך ניצול העובדה שהגותים חסרי אונים וחסרי הכשרה בלוחמה מאוניות, רוב המנהיגים האוסטרוגותיים נהרגו, הנותרים נכנעו ללא תנאי.
היסטוריונים הרומאיים לא חוסכים בשבחים ובתיאור הירואי של תאודוסיוס כמפקד וכלוחם ההורג באויבי האימפריה.
כך נותרו הגותים כישות עוינת ומרדנית בעימות מתמשך עם הרומאים, מלחמות התנהלו בפרובינציות השונות בסדרת מאבקים ועימותים בין השבטים הגרמאניים, תושבי הפרובינציות וחיילות המצב הרומאיים.
השיא של אירועים אלו הגיע כאשר פלש המנהיג הגותי אלאריק הראשון לאיטליה מספר פעמים, עד שבשנת 410 כבש את רומא ובזז אותה.
אלאריק שירת כפואדרטי, נאמן האימפריה הרומית החייב לה שירות צבאי בתמורה למזון, אדמות או תשלום.
תחת פיקוד הקיסר משנת 394, במסגרת שירותו הוא השתתף בדיכוי מרידות אך עם מותו של תאודוסיוס ומשהשתנו התנאים של שירותו הוא התמרד ויצא למסע של הרס וביזה שהסתיים בחורבן רומא.
בשנת 390 התחולל עימות בין קהילת סלוניקי לבין המושל מטעם תאודוסיוס, התושבים מחו על מאסרו של אזרח העיר ככל הנראה על רקע האשמות של הומוסקסואליות, ברקע של העימות עמדו ככל הנראה עוינות של המקומיים כנגד חיל המצב שהיה בעיקרו חיילים גותים ולמעשה כוון כנגד תאודוסיוס.
במהלך העימות נרצח מושל העיר, קצין צבא ממוצא גותי.
תאודוסיוס החליט להפוך את תושבי העיר לדוגמה חיה לתוצאות זעמו של הקיסר והתיר לחיילי חיל המצב להשתולל ללא רסן.
כתוצאה מכך נטבחו כ-7,000 מתושבי העיר על ידי החיילים בטרם החליט תאודוסיוס להתערב ולהפסיק את ההרג חסר ההבחנה.
האירוע לא עבר ללא תגובה והביא את תאודוסיוס לכלל עימות עם איש הכנסייה החזק באימפריה המערבית, ההגמון של מילאנו - אמברוזיוס שהיה הכוח האמיתי בחצר האוגוסטוס גרטיאנום.
הוא לא היסס להוציא צו נידוי מהכנסייה לתאודוסיוס ודרש מהשליט שיכפר על מעשיו בפומבי, בשיאו של העימות תאודוסיוס ניסה להיכנס בכוח לקתדרלה במילאנו, אך אמברוזיוס חסם בגופו את הכניסה.
תאודוסיוס נלחם בשתי מלחמות אזרחים עקובות מדם כנגד הטוענים לכתר מגנוס מקסימוס ואאוגניוס.
הראשון שבהם, מגנוס מקסימוס, היה ספרדי אף הוא והתיימר להיות קרובו של תאודוסיוס.
הוא היה מפקד של צבא בבריטניה ובשנת 383 צעד עם צבאו אל גליה בניסיון לתפוש את השלטון.
הוא הכריח את הקיסר גרטיאנוס להימלט ותאודוסיוס האשימו באחריות להתנקשות בחיי האחרון ליד ליון.
לצד שניהם ניצב גם ולנטיניאנוס השני הצעיר, שהמשיך לשלוט באיטליה, איליריה ואפריקה, שחצצו בין שני הניצים—תאודוסיוס במזרח ומגנוס מקסימוס בגליה.
בשנת 387 הופר השלום העוין בין השניים כאשר מקסימוס שלח את גייסותיו לצפון איטליה וכפה על ולנטיניוס השני לסגת לתסלוניקה.
ככל הנראה נבעה פעולתו זו של מקסימום מחששו מההשפעה הגוברת והולכת של תאודוסיוס על ולנטיניוס ושריו, באמצעות מינוי מקורביו לשליטים בפרובינקיות השונות שהיו להלכה תחת שלטון ולנטיניוס ובאמצעות ארגון נישואים בין נברידיוס, אחיין הקיסרית פלאקילה, לבתו של שליט אפריקה גילדו.
קשרים אלו השתלמו לתאודוסיוס, כאשר החליט גילדו לעבור לצידו במהלך המלחמה בשנת 388, להביס את ציו של מקסימוס ולהשתלט על סיציליה בעבור תאודוסיוס.
תאודוסיוס עצמו שהה עם ולנטיניוס בתסלוניקה בקיץ 387 ושם נישא לאחותו גאלא.
הם יצאו למלחמה משותפת נגד מקסימוס בקיץ 388, כשהם מביסים את כוחותיו בסיסקיה ובפואטוביו ולאחר מכן עברו את האלפים ולכדו את מקסימוס עצמו באקויליאה.
מקסימוס הוצא להורג זמן קצר אחרי כן, כפי שנעשה גם לבנו ויקטור.
לאחר דיכוי המרידה שהה תאודוסיוס כשלוש שנים באיטליה.
כשהחל עושה דרכו חזרה לקונסטנטינופול החל הגנרל רב ההשפעה אברוגסט הופך יהיר יותר ויותר ככל שהתרחק תאודוסיוס ממילאנו.
ב-15 במאי 392 נמצא ולנטיניוס מת ותאודוסיוס, אם מתוך חשד באברוגסט ואם בלחצה של גאלא, שסירבה לקבל את הטענה שאחיה התאבד, סירב לקבל את מינויו של אאוגניוס כשליט מטעמו של אברוגסט.
המלחמה בין השניים החלה בקיץ 394, כאשר תאודיסיוס החל צועד מקונסטנטינופול והיא הוכרעה בקרב הנהר הקפוא שלמרגלות האלפים ב-6 בספטמבר 394. הגורם המכריע בקרב היה נטישת חלק מצבא מקסימוס תחת פיקודו של ארביטיו לצידו של תאודוסיוס.
בעקבות הקרב הוצא אאוגניוס להורג ואברוגסט התאבד.
אשתו הראשונה הייתה אאליה פלקילה שילדה לו את ארקדיוס בשנת 377, את הונוריוס ב־9 בספטמבר 384 ואת פולכריה בשנת 385. תאודוסיוס מינה אותה לקיסרית (אוגוסטה) אחרי עלייתו לשלטון אך היא מתה בשנת 386. בסוף שנת 387 הוא נישא לגאלא, בתו של ולנטיניוס הראשון ואחותו של ולנטיניוס השני.
היא ילדה לו את גרטיאנוס בערך בשנת 388, ואת גאלא פלקידיה בערך בסביבות השנים 388–390, ומתה במהלך לידה, בשנת 394. תאודוסיוס היה נחוש בדעתו שבניו ירשו אותו ומינה את הונריוס וארקדיוס לקיסרים (אוגוסטוס) כבר בהיותם ילדים.
שושלתו שרדה עד מות נכדו, תאודוסיוס השני בשנת 450, ובקישור עקיף עד מות הקיסר אוליבריוס בשנת 472.
חשיבותו של תאודוסיוס להיסטוריה נעוצה בעיקר בשינוי שחולל במעמדה של הנצרות באימפריה הרומית.
במאה ה-4, הייתה הכנסייה הנוצרית באימפריה הרומית שסועה בוויכוח על טיבו של השילוש הקדוש.
בשנת 325 גינתה מועצת ניקאה, את התאולוגיה האריאנית כמינות.
אריוס טען כי ישו נברא ולכן נחות מהאל האב וכי שניהם עשויים חומר דומה (הוֹמוֹיְאוסיון, ביוונית) אך אינם זהים.
המועצה ניסחה את הכרזת ניקאה שקבעה כי ישו והאל האב זהים במהותם (הומואוסיון, ביוונית).
הקיסר ואלנס נטה לדעת האסכולה ההומויאנית, גישה אריאנית קיצונית שקבעה שישו היה בעל מהות דומה, אך לא זהה, לזו של האל האב.
לתפישה זו היו מהלכים במזרח והיא החלה רוכשת השפעה גם במערב.
תאודוסיוס, לעומת זאת, דבק בהכרזת ניקאה מאז התנצר בשנת 380.
יומיים לאחר שהגיע לקונסטנטינופול, ב-24 בנובמבר 380, גירש תאודוסיוס את הבישוף האריאני דמופילוס מקונסטנטינופול והעמיד את כנסיות העיר תחת שליטתו של גרגוריוס מנזיאנזוס, שהנהיג את הקהילה האורתודוקסית (כלומר, ניקאית) הקטנה בעיר.
הפעולה עוררה התמרמרות ומהומות ואף הביאה לניסיון התנקשות בחיי הקיסר.
תאודוסיוס זימן מועצה של 150 בישופים אורתודוקסים שהתכנסו בקונסנטינופול במאי 381 וזו, בהשפעתו, מינתה את הסנטור נקטריוס לבישוף קונסטנטינופול החדש.
זמן לא רב אחרי כן גורשו בהדרגה כל הבישופים ה"כופרים" מהערים והעיירות במזרח וכל בנייני הכנסייה ונכסיה הועברו לידי האורתודוקסים, פעולה שאף היא עוררה עוינות עמוקה ומתמשכת לתאודוסיוס, באותה שנה הכריז תיאודוסיוס על הפיכת הנצרות מדת נסבלת (Religio licita) לדת רשמית באימפריה הרומית.
בתחילת שלטונו נהג תאודוסיוס, כקודמיו מאז קונסטנטינוס, בסובלנות במקדשים ובפסלים הפגניים, כל עוד אלו לא כללו הקרבת דם או ערערו על סמכותו ושלטונו של הקיסר.
תשע שנים אחרי-כן, עם זאת, הסתמן שינוי ניכר במגמה כאשר החל תאודוסיוס הוציא שורה של צווים שנודעה בשם "הצווים התאודוסיאנים".
בשנת 389 בוטלו ימי החג במועדי חגיגות פגניות שלא עברו ניצור.
על המקדשים הפגניים שהוכרזו "נטושים" השתלטו מיידית הנוצרים ואנשי דת כמו הבישוף תאופילוס מאלכסנדריה והגישו בקשות להרסם ולבנות על מקומם כנסיות נוצריות.
בהשתתפותו ובתמיכתו של תאודוסיוס נהרס מקדש סרפאום הענק באלכסנדריה וספרייתו הושמדה על ידי אספסוף בשנת 392, הרס של נכסי תרבות וחקר של תרבות העולם הפגני, ששיקף את התייחסותה הנקמנית והקנאה של הכנסייה הנוצרית בנקודה זו לכל תרבות אחרת.
מעשי ביזה והרס דומים התרחשו במקומות שונים, כפי שכרוניקנים נוצרים ציינו בגאווה ניכרת באותה תקופה.
בצו של תאודוסיוס הופסקו המענקים שעדיין ניתנו למקדשים פגניים מהתקופה היוונית-רומית.
האש הקדושה במקדש וסטה בפורום ברומא כובתה והבתולות הוסטליות סולקו.
אנשים שביצעו ניבוי עתידות ומעשי כישוף בהתאם למסורת הפגנית הוענשו ואחרון, בשנת 393 ביטל תאודוסיוס גם את המשחקים האולימפיים והביא לקיצו עידן בו נמנו השנים על פי האולימפיאדות.
באותה שנה הכריז תאודוסיוס כי הנצרות הופכת לדת המותרת היחידה, כל פולחן שאינו נוצרי נאסר לחלוטין.
את השינוי במדיניותו של תאודוסיוס יש המייחסים להשפעתו הגוברת של אמברוסיוס, בישוף מילאנו, שנידה את תאודוסיוס אחרי מעשה טבח שביצע בתושבי תסלוניקה בעקבות התנקשות במפקד צבאי שלו בעיר.
ייתכן והצווים היו חלק מהפעולות שלהן נדרש תאודוסיוס כדי לזכות במחילה.
כנופיות נזירים ופקידים רשמיים נוצריים היו רגילים מכבר למעשי הרס וביזה של מקומות פולחן פגניים, אך האישור שנתן תאודוסיוס להריסת הסרפאום היה ככל הנראה איתות לכך שפעולות ההרס הנוצריות נהנות לפחות מאישור משתמע מצד הקיסר.
ב-29 בספטמבר 393 קבע בחוק שחוקק בקונסטנטינופוליס, בשמו ובשם שני בניו, כי "ברור למדי, שכת היהודים (Iudaeorum sectam) אינה אסורה בחוק כלשהו (Nulla lege prohibitam)", ומכאן שהדת היהודית היא דת מותרת בקיסרות הרומית.
בנוסף התנגד לאיסור התכנסויות של יהודים והורה למפקד הכוחות הצבאיים במזרח למנוע שוד והרס של בתי כנסת.
גם בניו אישרו כי ליהודים מותר לעסוק בפולחניהם.
תאודוסיוס נפטר בשנת 395 והוריש את כס הקיסרות לשני בניו: הונוריוס, שירש את חלקה המערבי של האימפריה וארקדיוס שירש את חלקה המזרחי.
הייתה זו הפעם האחרונה שבה היה צורך לחלק את האימפריה למזרח ומערב שכן היא לא חוברה שוב לעולם.
הונוריוס וארקדיוס היו עוד ילדים בזמן עליתם לשלטון ותאודוסיוס מינה את סטיליקו, המוכשר והנאמן שבמצביאיו, לאפוטרופוס שלהם.
בפועל היה סטיליקו שליטה של האימפריה המערבית עד הוצאתו להורג בשנת 408 ובמזרח שלטו יועציו של ארקדיוס עד התבגרותו.
תאודור לודוויג ויזנגרונד אדורנו (Theodor Ludwig Wiesengrund Adorno; 11 בספטמבר 1903 – 6 באוגוסט 1969) היה פילוסוף, סוציולוג, מוזיקולוג ומלחין גרמני ממוצא יהודי ואיטלקי.
נחשב לחבר בולט באסכולת פרנקפורט, עימה נמנים אישים כגון מקס הורקהיימר, הרברט מרקוזה, ולטר בנימין, ליאו לוונטל, יורגן הברמאס ואריך פרום.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה היגר לאנגליה ולאחר מכן לארצות הברית.
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה חזר לגרמניה, ועמד בראש המכון למחקר חברתי של אוניברסיטת פרנקפורט.
תאודור לודוויג ויזנגרונד אדורנו נולד בפרנקפורט וגדל כבן יחיד.
אביו, אוסקר אלכסנדר ויזנגרונד (1870–1941), יהודי שהמיר את דתו ונעשה פרוטסטנטי, היה סוחר יין אמיד.
אמו, מריה ברברה, בת למשפחה אריסטוקרטית איטלקית קתולית מן העיר ג'נובה, הייתה זמרת.
שם נעוריה היה קלוולי-אדורנו, וחלקו השני של שם זה הוא שם המשפחה שאימץ לעצמו אדורנו בשנות השלושים, כשקיבל אזרחות אמריקאית.
גם דודתו המוזיקאית אגתה גרה עם המשפחה.
אדורנו הצעיר עסק בהתלהבות בנגינה בפסנתר.
הוא למד בגימנסיה קייזר וילהלם, עשה חיל בלימודיו, והיה הראשון בכיתה כשסיים אותם בגיל 17. בזמנו הפנוי למד הלחנה בשיעורים פרטיים אצל ברנהרד זקלס, ובימי ראשון אחר הצהריים קרא את ביקורת התבונה הטהורה של עמנואל קאנט, ביחד עם חברו זיגפריד קרקאואר המבוגר ממנו ב-14 שנה.
מאוחר יותר, הצהיר כי הוא חב לקריאה הזאת יותר מאשר לכל מורה שהוא מהאקדמיה.
הוא למד פילוסופיה, מוזיקולוגיה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת פרנקפורט, ולסיום הגיש ב-1926 דיסרטציה על אדמונד הוסרל.
עוד לפני שסיים את לימודיו כבר פגש אדורנו את מקס הורקהיימר ואת ולטר בנימין, חבריו החשובים ביותר לעבודה האינטלקטואלית.
בפרנקפורט כתב אדורנו מספר מאמרי ביקורת על מוזיקה, אולם בראש ובראשונה רצה להיות מלחין.
משנת 1925 למד אדורנו בווינה הלחנה אצל אלבן ברג ופסנתר אצל אדוארד שטוירמן.
הוא יצר קשרים עם חברי האסכולה הווינאית השנייה, אנטון וברן וארנולד שנברג.
בהשראת האטונאליות המהפכנית של שנברג כתב אדורנו בן ה-22 הערות פילוסופיות על המוזיקולוגיה החדשה , שלא התקבלו בעין יפה על ידי חסידיה.
מאוכזב, צמצם אדורנו את כתיבתו על מוזיקה, והקדיש את עצמו לקריירה המשגשגת שלו כמורה באקדמיה וכאיש מחקר חברתי .
עם זאת, הוא נשאר העורך הראשי של מגזין האוונגארד Anbruch.
עם ההשפעות ארוכות הטווח על אדורנו מימי וינה שלו נמנים גם קרל קראוס, שלהרצאות שלו הלך ביחד עם אלבן ברג, וג'רג' לוקאץ'.
"תאוריה של הרומן" של לוקאץ' הלהיבה את אדורנו עוד בימי הגימנסיה, ועל ספרו "היסטוריה ותודעה מעמדית" הוא כתב מאמר ביקורת.
כשחזר מווינה, נתקל אדורנו במכשלה נוספת.
בתחילת 1928 הוא משך את הדיסרטציה שלו לקראת פרופסורה – מסה פילוסופית-פסיכולוגית מקיפה – לאחר שהמנחה שלו, האנס קורנליוס , ומקס הורקהיימר, שהיה עוזר מחקר של קורנליוס, הביעו הסתייגויות כלפיה.
נדרשו לו עוד שלוש שנים עד שהגיש את העבודה Konstruktion des Ästhetischen למנחה החדש שלו, פאול טיליך.
הנאצים שללו את תוארו של אדורנו, כמו גם תאריהם של כל חבריו הפרופסורים ה"לא-אריים" בשנת 1933.
נושא הרצאת החניכה של אדורנו היה "חשיבותה של הפילוסופיה היום".
בהרצאתו הוא הטיל ספק במושג הטוטליות בפעם הראשונה, וזה היה רמז מוקדם למכתבו המפורסם מתוך המינימה מורליה , האומר שהשלם (the whole) הוא השקר (the untrue), מכתם המכוון כנגד הגל.
המסה שכתב אדורנו ב-1932, "על המצב החברתי של המוזיקה" (Zur gesellschaftlichen Lage der Musik), היא תרומתו לגליונות הראשונים של "כתב העת למחקר חברתי" (Zeitschrift für Sozialforschung) של הורקהיימר.
רק ב-1938 הוא הצטרף למכון למחקר חברתי.
משנות ה-20 המאוחרות והלאה, במהלך ביקורים בברלין, קשר אדורנו קשרים קרובים עם ולטר בנימין ועם ארנסט בלוך.
את עבודתו החשובה הראשונה של בלוך – "רוח האוטופיה" (Geist der Utopie) – הוא כבר הכיר עוד ב-1921. ברלין הייתה גם עירה של הכימאית מרגרטה (גרטל) קרפלוס (Margarethe 'Gretel' Karplus 1902-1993), שתינשא לו בלונדון ב-1937. ב-1934, כדי להימלט מהשלטון הנאצי, הוא היגר לאנגליה, בתקווה לקבל משרת פרופסור באוקספורד.
ב-1936 פורסם ב-Zeitschrift אחד מהטקסטים מעוררי המחלוקת ביותר מאת אדורנו, "על הג'אז" (Über Jazz).
באותו זמן, המילה "ג'אז" שימשה פעמים רבות כשם כללי לכל סוגי המוזיקה הפופולרית.
המאמר לא דן בג'אז כסגנון מוזיקלי אלא יצא נגד צורת הבידור הפורחת הזו ונגד חרושת התרבות.
אדורנו דן בנושא זה גם במאמרו "על האופי הפֶטישיסטי של המוזיקה" (On the Fetish-Character in Music) (Zeitschrift, 1938), שבו הוא מנסח את אמירתו המפורסמת – "כל בידור שמשחרר את עצמו ממחיר השוק מקבל מאפיינים חתרניים".
התכתבות ענפה עם הורקהיימר, שחי אז בגלות בארצות הברית, הובילה להצעת עבודה באמריקה.
אחרי שביקר בניו יורק סיטי בפעם הראשונה ב-1937, החליט אדורנו לעקור לשם.
הוא נפרד מהוריו בבריסל, ושנתיים אחר כך הם הצטרפו אליו.
מולטר בנימין הוא נפרד בסן רמו.
בנימין בחר להישאר באירופה, והתקשורת ההדוקה ביניהם הוגבלה מאז למכתבים בלבד.
ההסדרים שאפשרו את המעבר של אדורנו לארצות הברית קבעו שחלק מזמנו יוקדש למכון למחקר חברתי, שהועתק אז לאוניברסיטת קולומביה, ובשאר יהיה מנהל מוזיקלי בפרויקט הרדיו של הסוציולוג האוסטרי פול לזרספלד באוניברסיטת פרינסטון.
ההסדר הזה נמשך עד 1941. עיקר עניינו של אדורנו היה אז בשיתוף פעולה ישיר עם הורקהיימר.
הם עברו ללוס אנג'לס ביחד, ושם הוא לימד במשך שבע שנים והיה שותף לניהול יחידת המחקר ב-UCLA.
עבודתם המשותפת התבטאה לראשונה במהדורה הראשונה של ספרם "הדיאלקטיקה של הנאורות" (Dialektik der Aufklärung) ב-1947. לנוכח אירועי השואה שהלכו והתחוורו אז, נפתחה העבודה במילים האלה:
בספר זה, שזכה בעיקר להתעלמות עד שיצא שנית לאור ב-1969, מציגים אדורנו והורקהיימר דינמיקה בקרב ציוויליזציה שנוטה להרס עצמי.
הם טוענים שהנאורות הפכה את מושג התבונה לכוח לא רציונלי.
כתוצאה מכך, התבונה השתלטה לא רק על הטבע, אלא גם על האנושיות עצמה.
את הרציונליזציה הזאת של האנושיות הם זיהו כגורם לפשיזם ולמשטרים טוטליטריים אחרים.
אחרי 1945 הפסיק אדורנו את עבודתו כמלחין.
בשנות ה-40 הוא עבד על "הפילוסופיה של המוזיקה החדשה" (Philosophie der neuen Musik) ועל "הלחנה לסרטים" של הנס אייזלר.
הוא גם תרם איטרפרטציות איכותניות ל"מחקרים על דעות קדומות" שערכו כמה מכוני מחקר בארצות הברית וחשפו את האופי האוטוריטרי של הנבדק דרך שאלות עקיפות.
אחרי מלחמת העולם השנייה שב אדורנו לגרמניה, אליה התגעגע.
ב-1949/1950, בזכות השפעתו של הורקהיימר, הוא קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת פרנקפורט, וחזר אל הקריירה האקדמית שלו לאחר הפסקה ממושכת.
זו הגיעה לשיאה עם מינויו הכפול לפרופסור מן המניין (Ordinarius) לפילוסופיה ולסוציולוגיה.
מנהיגותו של אדורנו במכון למחקר חברתי, שחזר אף הוא לאוניברסיטה, הלכה והתחזקה, בעוד הורקהיימר, שהיה מבוגר מאדורנו בשמונה שנים, נסוג מן הניהול בהדרגה עד שב-1958/1959 השאיר אותו בידיו של חברו הצעיר ממנו.
אוסף המכתמים (אפיגראמות) של אדורנו, "מינימה מורליה", יצא לאור בגרמניה שאחרי המלחמה.
הוא הציג בו "מדע מלנכולי" (כהיפוך של "המדע העליז") על הרקע האפל של הפשיזם, הסטליניזם וחרושת התרבות, שאיננו מציע, לכאורה, אלטרנטיבות פוליטיות או כלכליות: "אין דרך נכונה לחיות חיי טעות" ("Es gibt kein richtiges Leben im falschen").
עם הספר הזה היה אדורנו לדמות אינטלקטואלית מכוננת ברפובליקה המערב גרמנית.
ב-1953 נעשה ניסיון אחרון לשתף אותו במחקר בארצות הברית, אך הוא נכשל.
להלן רשימה חלקית של הישגיו של אדורנו:
ב-1952 השתתף אדורנו בניסוי קבוצתי שחשף גישות נאציונל-סוציאליסטיות בקרב הדמוקרטים הגרמנים החדשים.
הניסוי ספג ביקורת מפי פטר ר.
החל משנת 1954 לימד מוזיקולוגיה בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט.
השתתף בדיונים רדיופוניים רבים, בין השאר עם ארנסט בלוך, אליאס קנטי וארנולד גלן (Arnold Gehlen).
הרצה אדורנו בברלין וברחבי אירופה (בפריז, בווינה, באיטליה, ב"דוקומנטה" בקאסל ב-1959, בצ'כוסלובקיה ב-1968).
פרסם מכתבים וכתבים של ולטר בנימין.
ב-1961 פתח בוויכוח כנגד הגישה הפוזיטיביסטית בפגישה של "האגודה הסוציולוגית הגרמנית" בטובינגן.
בין השנים 1963 ו-1967 כיהן אדורנו כיושב ראש של "האגודה הסוציולוגית הגרמנית" (Deutsche Gesellschaft für Soziologie, DGS).
בתפקידו זה, עמד בראש הכינוס הסוציולוגי ה-15 ב-1964 – "מקס ובר והסוציולוגיה היום" – ובראש הכינוס הסוציולוגי ה-16 ב-1968 – "קפיטליזם מאוחר או החברה התעשייתית".
ב-1966 נוסדה בגרמניה האופוזיציה החוץ-פרלמנטרית APO נגד שתי מפלגות הקואליציה הגדולות – CDU/CSU ו-SPD.
ה-APO פעלה בעיקר נגד חקיקת חוקים לשעת חירום.
אדורנו היה מבקר גלוי כנגד החוקים לשעת חירום, והשתתף באירוע שארגן ועד הפעולה "דמוקרטיה במצב חירום".
כשהסטודנט בנו אונזורג (Benno Ohnesorg) נורה בידי שוטר בהפגנה נגד ביקורו של השאה הפרסי, הקצינו העמדות של APO השמאלנית והתחילו מהומות באוניברסיטאות.
במידה רבה היו אלה סטודנטים של אדורנו שתרגמו תאוריה של התקוממות למעשה, וגזרו פרקסיס מתוך תאוריה ביקורתית.
ב-31 בינואר 1969 ביקש אדורנו את עזרת המשטרה בסילוק סטודנטים שהשתלטו על המכון בפרנקפורט, מתוך פחד מוונדליזם, וכתוצאה מכך נעצרו 76 מחברי תנועת ה-SDS של רודי דוצ'קה.
אדורנו עצמו נעשה אז למטרה לפעולות של הסטודנטים.
הוא ביקר בחריפות את הנטייה האנטי-אינטלקטואלית בשמאל של שנות ה-60, וקרא ל"מחשבה פתוחה": "מעבר לכל תוכן מסוים, המחשבה היא בראש ובראשונה כוח ההתנגדות".
ב-1969 התגברו ההפרעות בהרצאות שלו, והמפורסמת שבהן הייתה השתלטותן של סטודנטיות חשופות-חזה על בימת המרצה, עד שאדורנו הפסיק את סדרת ההרצאות.
במכתב לסמואל בקט, הוא כתב: "ההרגשה להיות מותקף פתאום כריאקציונר – יש בה מן ההפתעה, לכל הפחות".
ביוגרף של אדורנו בשם סטפן מולר-דום (Stefan Müller-Doohm) טוען שאדורנו היה משוכנע שהתקפות הסטודנטים מכוונות כלפי התאוריות שלו כמו כלפיו עצמו ושהוא חשש שהמצב הפוליטי באותו זמן עלול להוביל לטוטליטריזם.
אדורנו יצא עם אשתו לחופשה בשווייץ, ובניגוד לאזהרות רופאיו יצא לטפס במעלה הר שגובהו 3,000 מטר, וכתוצאה מכך חש בפעמת.
באותו יום נסעו הוא ואשתו אל העיר השכנה ויספ, ושם חזרה התופעה על עצמה, והוא הובהל למרפאה העירונית.
בבוקר שלמחרת, ב-6 באוגוסט, הוא נפטר מהתקף לב, בגיל 65.
בתחילת דרכו הושפע אדורנו מסרן קירקגור, והעביר קורס (ראשון) בהשפעתו אודות מגבלות הפילוסופיה.
בהמשך, שכלל את רעיונותיו, וטען כי דרך ההסתכלות שלנו על העולם מושפעת מאוד מהתרבות בה אנו חיים.
כתוצאה מכך, חקר האמת נידון כמעט תמיד לכישלון מאחר שהסביבה שלנו יוצרת עבורנו שפה – עולם מושגים, או תפישה – הממסכים על האמת.
לפעולת מיסוך זו קרא "חרושת תרבות" וטען כי הסיכוי היחיד להימלט ממנה ולהתקרב להתבוננות על האמת נמצאת באמנות.
יחד עם התאורטיקנים הרמן ברוך וקלמנט גרינברג הרחיב גם את המושג קיטש, המסמל את מוצרי חרושת התרבות, ואת המושג אוונגרד, המסמל את האמנות הצועדת על קרקע שלא "נכבשה" עדיין על ידי חרושת התרבות.
הנושא מטופל בהרחבה בספרו "תאוריה של האסתטיקה" (Ästhetische Theorie) שפורסם ב-1970.
את אמירתו המפורסמת של אדורנו משנת 1949, "לכתוב שירה אחרי אושוויץ זו ברבריות", ניתן לפרש בכמה צורות.
משה צוקרמן רואה בה הבעה של אי-אמון באמנות נוכח כישלונה הבוגדני אל מול הברבריות, הוא שומע בה גם פקפוק לגבי יכולתה של האמנות להיחלץ מהפקת עונג, אפילו בהקשר של עימות עם הזוועה האולטימטיבית, והוא גם חש בה את מועקת התודעה, שהשואה איננה ניתנת לייצוג, לא באופן מושגי-שכלתני ולא באופן אסתטי-אמנותי.
בערוב ימיו חזר בו אדורנו מן הנחרצות של אמירתו.
בספרו "דיאלקטיקה שלילית" הוא טען שהסבל זכאי לייצוג כשם שהמעונה זכאי לצרוח, ועל-כן "ייתכן שהייתה זו טעות לקבוע שאחרי אושוויץ לא ניתן עוד לכתוב שירה".
הפילוסופיה של המוזיקה החדשה, 1949
חינוך לעצמאות מחשבתית, תרגום: אסף אנגרמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
הימין הקיצוני החדש, תרגום: ניב סבריאגו, בתוספת ריאיון שערך גידי וייץ עם זאב שטרנהל, ופרולוג מאת אווה אילוז ואיל חוברס.
הוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף הוצאת מכון ון ליר, 2021
תאודוליט הוא מכשיר מדידה המשמש למדידת זוויות, הזווית בין קו ראייה לבין מישור אופקי והזווית בין שני קווי ראייה מאותה נקודה.
התאודוליט מורכב ממשקפת המורכבת על ציר אנכי וציר אופקי המאפשרות למשקפת לנוע ושנתות המציינות את הזווית של המשקפת יחסית לנקודת מוצא.
התאודוליט משמש בעיקר מודדים המשתמשים בו בשלבי התכנון והבקרה של פרויקטים הנדסיים וכמו כן, למדידת רשתות טריאנגולציה, מיפוי ומדידות קדסטרליות.
לתאודוליט רמת דיוק של מספר שניות קשת (1/3600 המעלה) ועל כן בחישוב הפרשי גובה הוא מגיע לדיוק של סנטימטרים בודדים, בעוד מאזנת מדויקת יכולה להגיע לדיוק של מילימטרים ואף עשיריות המילימטר.
יתרונותיו של התאודוליט על פני המאזנת הוא שניתן למדוד בעזרתו זוויות אופקיות.
וכן שאין צורך למקם בנקודה הנמדדת (כלומר בנקודה שיש למדוד את הנתונים שלה) שום כלי עזר.
בניגוד למדידה במאזנת, בה יש למקם אמה (לטה) בנקודה הנמדדת.
הצירים מאפשרים למשקפת לבצע סיבוב שלם, אופקי או אנכי.
השנתות מציינות את הזוויות במעלות או בגראד.
לרוב התאודוליטים יש שני מצבים הנקראים פנים.
שני המצבים מציינים את מיקום ציר הראייה ביחס לציר האנכי של המכשיר.
כאשר הכיוונים האנכיים אותם קוראים במכשיר נעים בין 0° ל-180° מצב זה נקרא פנים שמאל וכאשר הכיוונים נעים בין 180° ל-360° מצב זה נקרא פנים ימין.
התאודוליט מורכב משלדה קשיחה העשויה ממתכת או מפלסטיק קשיח.
התאודוליט מורכב בדרך כלל על גבי חצובה על ידי מרכוז כפוי באמצעות הטריברך.
המכשיר ממורכז כך שימוקם במדויק מעל נקודת המדידה ולאחר מכן, המכשיר מאוזן בעזרת הפלס המורכב על התאודוליט כך שצירו האנכי יתלכד עם כיוון כח הכבידה.
תהליך המירכוז והאיזון של התאודוליט מבוצע בהתקרבויות עד שהמכשיר ממורכז ומאוזן מעל נקודת המדידה.
לאחר מרכוז ואיזון המשקפת, מכוונות שנתות הזוויות לאפס.
מדידת זווית אנכית נעשית על ידי כיוון המשקפת אל מטרה וקריאה על השנתות את הזווית בין קו הראייה למטרה לבין המישור האנכי אליו אופסו השנתות.
לקבלת זווית הגובה, כלומר הזווית יחסית למישור האופקי, מחסירים או מוסיפים 90° או 270°.
מדידת זווית אופקיות בין קווי הראייה לשתי מטרות נעשית על ידי כיוון המשקפת לעבר המטרה הראשונה כך שצלבי המכשיר הנראים במשקפת יתלכדו עם המטרה וקריאת הזווית האופקית על השנתות.
לאחר מכן, מכוון המשקפת אל המטרה השנייה ושוב קוראים את הזווית האופקית על השנתות.
ההפרש בין שתי הקריאות של הזווית האופקית היא הזווית בין קווי הראייה לשתי המטרות מנקודת המדידה.
יש לשים לב שבעת החסרת הכיוונים ניתן לקבל את הזווית הרצויה או את הזווית המשלימה לה.
תאוגניס , משורר יווני קלאסי בן המאה השישית לפנה"ס.
נולד במגארה אשר ברצועת האיסתמוס הקורינתי.
תאוגניס התפרסם בעיקר בשל יצירותיו האלגיות.
עד התקופה ההלניסטית, זו המכונה בעגה הספרותית בשם "דור אלכסנדריה", לא התחרה בו ולו משורר אלגי אחד ביוון הארכאית.
היצירות האלגיות הידועות שלו היו אלה ששוגרו לקירנוס, ידיד צעיר עמו רקם תאוגניס קשרים והדריכו לא פעם בנתיבי חייו.
תאוגניס חווה את ההתפתחות הדמוקרטית החשובה במרכז יוון וזו השפיעה היטב על יצירותיו.
ביצירותיו לא נמצא עומק מחשבתי מזה וכתיבה מעודנת מזה.
עם זאת היא רוויה בהיגיון בריא המוצא ביטויו בטורים מאוזנים, מקוצרים ופשוטים, בפשטות, ועד למידה כזו שהיו שאמרו כי לו חי מאה אחת מאוחר יותר היה בוודאי כותב את יצירותיו בפרוזה ולא בשירה.
זו מכילה פתגמים ומימרות וכן קינות על ההידרדרויות שחלו בתקופתו, צער העוני, תוכחות אישיות, אתגרים, קריאה לעזרת האלים.
ביצירתו נמצאים גם שירי אהבה לנערים.
תאודאס היה, לדברי יוסף בן מתתיהו, משיח שקר שפעל ביהודה בתקופת הנציב פאדוס, והומת בפקודתו, ככל הנראה בשנת 46.
תופעת הנבואה בהיסטוריה הקדומה של ישראל, החל מתקופת המקרא, מקורה בקבוצה דעתנית, ביקורתית, שצמחה על רקע של מחלוקות ופולמוס במישור הפוליטי, הכלכלי, החברתי והתרבותי.
דומה לה התופעה המשיחית, שעניינה, כרונולוגית, נעוץ בתקופת בית שני.
קבוצות נבואיות-משיחיות, קטנות וקיצוניות, צמחו בתקופת השלטון הרומי, ובעיקר בעידן הנציבות הרומית השנייה (66-44), כשהמצב הכללי ביהודה החמיר והלך.
השלטונות הרומיים התייחסו בחומרה רבה לתופעה זו בשל השיוך הכישופי לאירועי ההתנבאות, ויותר מכך – בשל החשש שהתרכזויות המוניות סביב אותם משיחים ונביאים עלולות לקדם תופעות מרדניות.
בימי כהונתו של הנציב פאדוס, ראשון הנציבים של תקופת הנציבות השנייה, הופיע ביהודה "משיח שקר" ושמו תאודאס, שם מיוון שאפיין יהודים רבים בתקופה זו, ואולי בעל משמעות בהקשר לרוחניותו.
שמו של תאודאס מוזכר גם במקורות הנוצריים כמשיח שקר.
בפקודת פאדוס נשלחה למקום פלוגת פרשים, שכיתרה את החבורה במפתיע.
תאודאס נפל בשבי וראשו נכרת מעליו.
עונש העריפה, כעונשו של יוחנן המטביל, נועד, בדומה לתליה/לצליבה, לבוגדים בשלטון, ובמיוחד כלפי מי שחוששים ממנו מאוד ומבקשים להבטיח, שבשום פנים ואופן לא יטריד את הרומאים גם לאחר מותו.
בספר מעשי השליחים (ה) הוזכר תאודאס בפי רבן גמליאל הזקן, כדוגמה למשיח שקר שתנועתו נכחדה.
סיפורו הובא כדי לתמוך בעקרון גמליאל שמייעץ "לתת להיסטוריה לשפוט" תנועות משיחיות.
תאודול ארמן ריבו היה פסיכולוג צרפתי ונחשב כאבי הפסיכולוגיה בצרפת.
ריבו נולד בגנגאן (Guingamp) בחבל ברטניה אשר בצרפת ולמד בבית הספר התיכון סן-ברייה.
לאחר מכן הצטרף לצוות ניהול בית הספר.
כשעזב משרה זו, השתקע בפריז, והחל ללמוד בשנת 1864 באקול נורמאל סופרייר.
הוא קיבל תואר "agrégé" בשנת 1866 וסיים דוקטורט ב-1875. תזת הדוקטורט שלו, שפורסמה בשנת 1882, Hérédité: étude psychologique, היא ממחקריו המפורסמים והמשפיעים ביותר.
ריבו לימד פילוסופיה בבית-הספר התיכון בעיר וזול (Vesoul) ובתיכון בלוואל (Laval).
לאחר מכן חזר לפריז כדי להקדיש עצמו למחקריו בפסיכולוגיה ניסויית.
בשנת 1885 העביר סדרת הרצאות בנושא זה בסורבון, וב-1888 התמנה לראש הקתדרה לפסיכולוגיה ניסויית בקולז' דה פראנס .
הגישה הפוזיטיביסטית של ריבו עוצבה בעקבות תאוריות האבולוציה של הרברט ספנסר וג'ון היולינגס ג'קסון, על ידי הפסיכולוגיה האסוציאטיבית הבריטית, ועל ידי נוירופיזיולוגיה ניסויית גרמנית.
על בסיס שיטות מחקר ניסוייות וסינתזות, תיאר ריבו את השפעת התורשה על תופעות נפשיות.
הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לפן הפיסי של חיי הנפש, והתעלם מכל גורם רוחני או לא-חומרי באדם.
בספרו הפסיכולוגיה האנגלית בת-זמננו (La Psychologie anglaise contemporain, 1870) הוא מציין את אהדתו לאסכולה הסנסציונליסטית, ואת תרגומו לעקרונות הפסיכולוגיה של הרברט ספנסר.