tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צ'וי קן יוקימורה משני מאט דל נגרו רפאל מק'קול משני משני מייגן טנדי בריידן אורח משני קיילין רמבו מייסון היואיט משני קודי כריסטיאן ת'יאו רייקין משני ויקטוריה מורולס היידן רומרו משני מייקל ג'ונסטון קורי בריינט משני מריסול ניקולס קורין ("זאבת המדבר") משני סיבונגייל מלמבו טאמורה מונרו משני
הסדרה עלתה לשידור ב-5 ביוני 2011 בערוץ MTV, מיד לאחר שידור טקס פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV של אותה השנה.
העונה השנייה, שכללה 12 פרקים כמו העונה הקודמת לה, עלתה לשידור ב-3 ביוני 2012, גם כן מיד לאחר שידור אותו הטקס של אותה השנה.
ב-12 ביולי 2012 פורסם כי הסדרה תמשיך לעונה שלישית.
עונה זו כללה 24 פרקים, וצילומיה הועברו מאטלנטה, ג'ורג'יה ללוס אנג'לס, קליפורניה.
העונה השלישית עלתה לשידור ב-3 ביוני 2013 בשעה 22:00, וזכתה לרייטינג גבוה במיוחד.
העונה הרביעית עלתה ב-23 ביוני 2014. ב-24 ביולי 2014 פורסם כי הסדרה תמשיך גם לעונה החמישית, שתכלול 20 פרקים בשני חלקים.
שידורי העונה החמישית החלו ב-29 ביוני 2015.
ב-9 ביולי 2015 דווח כי הסדרה תמשיך לעונתה השישית, שתכלול אף היא 20 פרקים.
המפיק ג'ף דייוויס אישר כי טיילר פוזי, דילן או'בריאן, הולנד רודן, שלי הניג ודילן ספרייברי ישובו בעונה זו לגלם את דמויותהם של סקוט מק'קול, "סטיילס" סטלינסקי, לידייה מרטין, מאליה הייל / טייט וליאם דאנבר בהתאמה.
ביוני 2009 הודיעה MTV כי הם יעבדו את הסרט "זאב צעיר" לסדרת טלוויזיה חדשה, "עם דגש רב יותר על רומנטיקה, אימה ומיתולוגיה של אנשי זאב".
הסדרה "זאב צעיר" של MTV היא ריבוט טלוויזיוני של הקולנוע הקומי משנת 1985 בכיכובו של מייקל ג'יי.
פוקס, שהוא בעצמו עיבוד מודרני של סרט האימה הקלאסי "I Was a Teenage Werewolf" משנת 1957. בעבר, הסרט כבר עובד לטלוויזיה כסדרת הנפשה ששודרה ברשת CBS בשנים 1986–1987.
העיצוב האמנותי של הסדרה נוצר בהשראת סרטו של גיירמו דל טורו "המבוך של פאן"; המפיקים תיארו את אנשי הזאב כיפים, אלגנטיים ומפחידים, הכל בעתה ובעונה אחת.
דמיון והבדל בין הסדרה לסרטים
הן בסרט והן בסדרה, סקוט מנצל את היתרונות של היותו אדם זאב, מחזק את הביטחון העצמי שלו וזוכה לקבלה מצד חבריו אחרי שגם הם נחשפים ליכולותיו.
חברו הטוב ביותר של סקוט, הן בסרט והן בסדרה, הוא סטיילס.
בסרט הקולנוע, סקוט הוא שחקן כדורסל, בעוד בסדרה הוא משחק לקרוס.
בסדרת הטלוויזיה, סקוט הופך לאדם זאב על ידי נשיכה, בעוד בסרט הוא יורש זאת מאביו.
בעוד שסרטי הקולנוע הם קומיים, הסדרה של MTV היא דרמת נעורים, שעל אף שאמנם יש בה גם אלמנטים קומיים, היא עוסקת בנושאים אפלים וכוללת לא מעט אלימות ואף אלמנטים גוריים.
בריאיון, יוצר הסדרה ג'ף דייוויס סיפר שהושפע מסדרת הדרמה העל-טבעית שיצר ג'וס וידון - "באפי ציידת הערפדים".
דייוויס אמר כי המטפורה המרכזית של "באפי" הייתה "בית ספר כסרט אימה", וכך גם יצר את הסדרה "זאב צעיר".
עוד סיפר כי כבר בשלב מוקדם מאוד של כתיבת הסדרה, הוחלט שלא לכלול ערפדים במיתולוגיה שלה.
תיאור היצורים העל-טבעיים המופיעים בסדרה
אדם זאב - על פי הסדרה, אדם נהיה אדם זאב באחת מהדרכים הבאות: אם ננשך או קיבל שריטה עמוקה מזאב אלפא, לידה להורים שהם אנשי זאב, או שתייה ממים שאדם זאב דרך בהם בירח מלא.
בליל ירח מלא, הרבה מאנשי זאב מתקשים לשלוט בכוחותיהם, בליקוי ירח הם מאבדים את כוחותיהם למשך זמן הליקוי ובמהלך ירח העל הם נהפכים לחזקים הרבה יותר וכל החושים המוגברים שלהם מתחזקים גם.
הם רגישים לצמח "חונק זאבים" (אקוניטון), לצמח הדבקון ולאפר עץ עוזרר (מאונטן אש) (אף על פי שסקוט הצליח לעבור פעם אחת דרך מחסום של מאונטן אש וזה כמעט הרג אותו).
אנשי הזאב מתחלקים ל-3 סוגים
אדם זאב הופך להיות אלפא כשהוא הורג אלפא אחר.
כאשר אדם זאב הופך לאלפא, צבע עיניו הופך לאדום.
במקרים נדירים, אדם זאב יכול להפוך לאלפא כשהוא מצליח להעלות את כוחו לרמה של אלפא בעזרת רצונו בלבד, בלי להרוג אלפא אחר (נקרא גם "אלפא אמיתי").
אלפא יכול לנשוך אדם רגיל וכך להפכו לאדם זאב.
בטא - חבר בלהקה ללא מעמד מיוחד.
צבע עיניו של בטא הוא צהוב, אלא אם הרג חפים מפשע, ואז הופך צבע עיניו לכחול.
אומגה - זאב חסר להקה, מה שהופך אותו לחלש יותר.
צבע עיניו כחול או צהוב (משתנה בהתאם).
אדום - אדם זאב אלפא.
מסמל את הכוח שיש למנהיג הלהקה.
צהוב - אדם זאב בטא או אומגה שלא הרג חף מפשע.
מסמל את הטוהר שלו, בכך שלא הרג אף אחד הוא נחשב טהור.
כחול - אדם זאב בטא או אומגה אשר הרג חף מפשע, מסמל את רגשות האשם שקיבל לאחר שהרג.
באנשי - אישה החוזה מוות, ויודעת מתי המוות מתקרב.
באנשי יכולה להוציא צעקה חזקה בעלת עוצמה רבה, שאף יכולה להרוג.
קאנימה - נוצר על ידי נשיכה של אלפא, אבל אופיו לא מאפשר לו להפוך לאדם זאב בעקבות מחסום רגשי או נפשי.
דרואיד - בן אנוש שמנחה את האלפא של הלהקה ועוזר לו, לעיתים בידיעתו של האלפא ולעיתים כאדם בסביבתו.
לדרואיד אין כוחות, אבל הוא מתמצא ומומחה באביזרים בעלי כוחות, כמו צמחים, אבקות, פריטים קדומים ועוד.
דרואיד אשר סטה מדרך הישר נקרא "דרואיד אפל", או "דאראק".
זאב ערבות - צורה המשלבת אדם זאב וזאב ערבות.
קיטסונה - אדם שועל בעל כוחות מיוחדים, עיניו הן כתומות.
יש 13 סוגי קיטסונה: פראי, שמימי, אוקיינוס, רעם ועוד.
נוגיטסונה - קיטסונה אפל, אשר משתלט על גוף של בן אדם וניזון מכאב סבל וכאוס.
אוני - שדים הנלחמים כנגד הנוגיטסונה, אשר אינם יודעים להבדיל בין טוב לרע ויהרגו את כל מי שיעמוד בדרכם.
מחפשים את האחד שהוא כבר לא עצמו.
בעונה השלישית, אמה של קירה שולטת עליהם.
אבל סטיילס, שהנוגיטסונה בתוכו, הופך את הבעלות וגורם לאוני להפוך לשלו.
רופאי האימים - רופאי האימים עושים ניסויים על אנשים, והופכים אותם לאנשים בעלי מטען גנטי כפול (כימרות).
רוב הניסויים לא הצליחו, למעט האחרון.
לרוב הרופאים הרגו אותם על ידי כך שהזריקו כספית לגופם.
מטרתם האמיתית הייתה להחזיר לחיים את "המפלצת מז'בודן".
כימרה - יצור אשר נוצר מאדם בעל מטען גנטי כפול, כתוצאה מניסוי של רופאי האימים.
רוב הניסויים נכשלו (ניתן לדעת שהניסויים נכשלו כשכספית יוצאת מגופם דרך הקאות, דימומים ועוד), ולאחר מכן רופאי האימים הרגו את האדם על ידי הזרקת כספית לגופו.
כלב גיהנום - יצור על טבעי אשר עיניו זוהרות בכתום, הוא חסין לאש, יכול לבעור ויכול לעבור את קו של אפר הרים (מה שיצורים על טבעיים אחרים לא יכולים לעשות).
ברזרקר - בני אדם שהולבשו בשלדים של דובים, ואיבדו מאנושיותם והפכו למפלצות בתהליך.
נשלטים על ידי דודתה של אליסון, קייט, אשר בנוסף לשליטה עליהם, היא יכולה ליצור אותם.
אפשרות להשמידם על ידי מחיצת גולגולותיהם.
רוכבי הרפאים - יצורים בעלי כוח אינסופי, באים עם סופת ברקים ובלתי ניתנים לעצירה.
הם נראים כבני אדם חסרי פנים שלבושים בבגדי אקדוחן מהמאה ה-19. הפה שלהם מכוסה בעור גופם והם חסרי עיניים, הם חוטפים את הקורבנות שלהם באמצעות שוטים ואקדחים כאשר הם רכובים על סוסים ולוקחים את נשמותיהם - כאשר זה קורה, האדם שנלקח נעלם מהמציאות ומזכרונותיהם של קרוביו.
הולכי העור - אנשים אשר ויתרו על חייהם והם הולכים רק באור דרך אבק.
מסוגלים לחיות גם בתוך האדמה.
בעונה 5 הם עוזרים לקירה לשלוט בקיטצונה שבתוכה.
המפלצת מז'בודן - במקור אדם זאב ענק מצרפת.
מבוסס על סיפור אמיתי כביכול מהמאה ה-18. חי בין השנים 1760 עד 1769, עד אשר נהרג על ידי איכר בשם ז'אן שסטל.
חוקרים רבים חשבו שהוא לא היה יותר מאשר רוצח סדרתי, ושהחיה או הזאב אדם הייתה רק הסחת דעת.
רבים חשבו שהמפלצת הייתה רק הכלב של ז'אן שסטל, אך בסדרה עצמה שינו את העלילה כך שסבסטיאן, חייל צרפתי משנת 1760, הפך לחיה על ידי כך ששתה מים שנאגרו בטביעת רגל של אדם זאב בליל ירח מלא.
מרסל, חברו של סבסטיאן, הוא אחד מרופאי האימים, שמטרתם הייתה ליצור כימרה המסוגלת להחזיר את החיה מז'בודן.
לשם כך הם השתמשו בגופו של מייסון שלא היה מודע לכך.
החיה הייתה אמורה להשתלט על הגוף של מייסון, למחוק אותו פיזית מהעולם ולהחזיר את הגוף המקורי של סבסטיאן.
וונדיגו - אדם בעל עיניים לבנות ופה עם יותר שיניים מאדם זאב אשר ניזון מבשר אדם, וככה אפשר להבין שהוונדיגו מתחזק בעזרת קניבליזם.
אדם אריה - יצור שכביכול חזק ומהיר יותר מאדם זאב, בעל עיניים בצבע טורקיז.
לאדם אריה יש יכולת מיוחדת - על ידי אכילת חלק במוח, שבו לפי האגדות מאוכסנת הנשמה, הוא מקבל את היכולות שלו.
אדם יגואר - יצור דמוי יגואר שעיניו זוהרות בירוק, שנוצר משריטה או נשיכה של אדם זאב אלפא, אבל אופיו לא מאפשר הפיכה לאדם זאב, (לדוגמה: קייט ארג'נט שבסוף העונה הראשונה פיטר נקם בה על זה שהיא שרפה את כל משפחתו ושיסף את גרונה).
אנוק-איטה - אדם בעל שתי פנים, אחד יפה ואחד מכוער.
כאשר הוא במצב של אחד משני האנשים הוא חסר כוחות, אך כשהם מתחברים להיות בן אדם אחד הוא בלתי ניתן לעצירה.
כאשר אדם מביט בעיניו הסגולות, הוא הופך לאבן.
הובס כאשר סקוט תלש את עיניו ממקומם ונלחם בו עיוור, וסטיילס הצליח להקפיא אותו בזכות עיניו של האנוק - איטה.
זאב צוק עסק באמנות משחר ילדותו, היה תלמידם של הציירים אבשלום עוקשי ועמנואל סלע.
התמחותו העיקרית הייתה בעבודות שמן על קנבס ואקוורל.
צוק הציג בתערוכות יחיד וקבוצתיות, ציוריו זכו להכרה וכמה מהם הוענקו על ידי גורמים ציבוריים כמחוות אמנותיות לדיפלומטים ומדינאים:
ציורו חאן אל-עומדאן (אקוורל) הוענק על ידי עיריית עכו לשר התרבות והתיירות הצרפתי, מישל קריפו.
יצירתו חומות עכו (שמן על קנבס), הוענקה ב-1984 לראש הממשלה שמעון פרס.
היצירה התנוססה בטרקלין בית ראש הממשלה שנים רבות.
בשנת 1992 סיים את כתיבת רומן ביכוריו מכת מבכירות, רומן אוטוביוגרפי, העוסק בנישואיו לעלמה צרפתייה, צעירה ממנו בשנים, נדודיהם על-פני שלוש יבשות, התלאות והאסונות הפוקדים אותם עד לשובו לישראל.
הספר יצא לאור בהוצאות ירון גולן ועלים, על כריכת הספר הודפסה יצירתו של צוק "אפוקליפסה".
בשנת 2020 יצא לאור ספרו השני עץ הערמונים המשלב בין סיפור חיים אמיתי של אביו יצחק קונציצקי בשואה לבין רומן היסטורי המבוסס על תחקיר היסטורי אודות הפרטיזנים בבלארוס וספינות המעפילים של ניצולי השואה בדרכם לארץ-ישראל.
החל משנות ה-80, עסק בהתנדבות בהדרכת ילדים ובני נוער בתחום התמחותו, הציור.
זאב צל הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד גדוד 890 וחטיבת עודד.
בצנחנים צל עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה ולחם במלחמת ששת הימים.
כמפקד פלוגה בגדוד הנח"ל המוצנח לחם במלחמת ההתשה, בין היתר במרדף בו נהרג מפקד הגדוד משה פלס.
צל לקח פיקוד על הכוח והרג את המחבלים.
צל לחם במלחמת יום הכיפורים ולאחריה שימש סמג"ד גדוד 890. בשנים 1979-1978 שימש כמפקד גדוד 890, ופיקד עליו במבצע ליטני, במהלכו הוביל את הגדוד כנגד יעדי מחבלים בכפר אבל א-סאקי, ובמבצע מנורה.
בהמשך פיקד על חטיבת עודד.
לאחר שחרורו שימש כמנכ"ל החברה לשירותי איכות הסביבה חברה ממשלתית המפעילה את האתר לטיפול בפסולת רעילה ברמת חובב.
בעקבות הדו"ח השר לאיכות הסביבה, רפאל איתן, הודיע שיפעל להדחתו של זאב צל,, אך כמה ימים אחר כך התפטר ביוזמתו.
אחר כך מונה לתפקיד מנהל את אילת של חברת קו צינור אילת אשקלון.
בשנת 2016 הוגש כתב אישום נגד החברה וזאב צל בגין פגיעה ב-2,600 אלמוגים באילת, בעת עבודות לפירוק כלונסאות שבמי מפרץ אילת.
בינואר 2020 הורשע בגרימת נזק, וגם ערערו שנה אחר כך נדחה.
זאב פל (14 באוגוסט 1914 - 12 בנובמבר 2014) היה מהנדס מכונות ישראלי בתעשיית אבן וסיד אשר תכנן רבים ממחצבותיה.
הצוות שבראשותו זכה ב-1974 בפרס קפלן על תכנון וביצוע מחצבת אבן וסיד בשפרעם.
חייו בפולין לפני מלחמת העולם השנייה
פל נולד ב-14 באוגוסט 1914 בעיירה טורקה שעדיין הייתה באימפריה האוסטרו הונגרית.
פל היה יתום מאב מגיל צעיר ואת ילדותו עשה בעיירה שהייתה אז חלק מפולין, פל היה ציוני מנעוריו והיה חבר בתנועת השומר הצעיר.
יחד עם חבריו יסד את הסניף המקומי של תנועת החלוצים גורדוניה ובמסגרתה בילה שנה "בהכשרה" לעליה לישראל.
בשנת 1932 סיים פל את לימודי התיכון ופנה ללימודי משפטים.
לאחר שנה עבר ללימודי הנדסה וסיים בשנת 1937 את לימודיו בפוליטכניק בקרקוב כמהנדס מכונות.
פל הספיק לעבוד כמהנדס בקרקוב רק זמן קצר.
ב-31 באוגוסט 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, פל ברח מקראקוב לחלק של אוקראינה שנכבש בידי הרוסים ובמשך כשנתיים עבד בלבוב כמהנדס עבור פרויקטים של הצבא הסובייטי.
ב-22 ביוני 1941 עם פלישת הגרמנים לאוקראינה וקריסת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, גויס פל לצבא האדום שנסוג מזרחה תוך כדי לחימה כושלת מול הגרמנים.
הנסיגה נעצרה לתקופה מסוימת על גדות נהר דנייפר אולם באוקטובר 1941 הצליחו הגרמנים לחצות את הנהר והצבא האדום שוב נסוג.
פל השתתף בקרבות קשים בחזית הדרום מזרחית ובין השאר בלבוב, רובנו, ויניצה, קריבוי רוג, זפוריז'יה, מריאופול ורוסטוב על הדון.
בינואר 1942 הועברה היחידה שלו לסברדלובסק (היום יקטרינבורג) שבמרכז רוסיה ובאפריל באותה שנה הוא הוצב בסיביר במחוז קורגן שהיה מרכז לתעשיות הצבאיות שהועברו מהמערב, שם עבד עד סוף המלחמה כמהנדס.
בדצמבר 1945 קבל פל חופשה ונסע הביתה לטורקה שם גילה שכל משפחתו הושמדה בידי האוקראינים והגרמנים.
פל החליט להגיע לישראל, החל במסע מערבה ובאוקטובר 1946 הפליג לישראל באוניית המעפילים לטרון.
האניה נתפסה בידי האנגלים ונוסעיה בילו מספר חודשים במעצר בקפריסין, באוקטובר 1947 לאחר שהייה של חודש במחנה מעפילים עתלית, הוא קבל אישור עליה ושוחרר לחיים בישראל.
ביוני 1947 קבל פל עבודה בחברת אבן וסיד ובשנים 1947–1948 הספיק להוביל את הקמת מחצבת השיש בחפציבה, מפעל הסיד בשפיה ומחצבת בנימינה.
ב-21 במרץ 1948 לקח יום חופשה וכך ניצל מפיצוץ מכונית תופת מול משרדי "סולל-בונה" ברחוב הנמל בחיפה.
באפריל 1948 גויס לצה"ל ושרת כלוחם ביחידת הג'יפים של חיות הנגב במסגרת גדוד 9 של חטיבת הנגב.
פל השתתף בקרבות על משטרת נגבה (עיראק סוידאן) ובקרבות נוספים בנגב.
ב 1949 שוחרר פל מהצבא וחזר לעבודתו באבן וסיד.
תנופת הבניה במדינה הצעירה דרשה חומרי גלם רבים שאותם התקשתה אבן וסיד לספק ממחצבותיה המיושנות.
במימון כספי השילומים מגרמניה, הוביל פל את חידוש הציוד והפיכתם של מפעלי אבן וסיד למפעלים מודרניים שיכלו לעמוד במשימה.
בשנות ה-50 נבנו וחודשו מחצבת ברניקי בטבריה, מחצבת אשלים, מפעל השיש במפרץ חיפה, מפעל השיש בקסטל ומחצבת עין חרוד.
בשנות ה-60 תכנן פל את בנייתן של מחצבות ומפעלים מודרניים: בשפיה הוקמו תנורי סיד חדישים, מחצבת 4.5 ליד חיפה הורחבה והוקמו מחצבות נצרת, גולני, ק"מ 19 בנגב, חצור ומפעל הגבס במכתש רמון.
הקצבת המטבע הזר באותן שנים הגבילה קניית מכונות בחו"ל ולכן מרבית המגרסות, הנפות והמסועים נבנו בתכנון ובביצוע עצמי בבתי המלאכה של החברה.
שנות ה-70 הביאו חידושים טכנולוגיים.
המפעלים שבנו פל וחבריו באותן שנים הצטיינו באוטומציה ומיכון שבהם שולב ידע שנרכש בחו"ל עם שיפורים מקומיים.
בשנים אלה נבנו בין השאר מחצבות שפרעם, רביבים וצאלים.
בסוף אותו עשור הוביל פל את בנייתם של עשרות מפעלי בטון מובא ומפעלי אספלט לריבוד כבישים.
בשנת 1974 זכה פל לקבל את פרס קפלן על תכנון וביצוע מחצבת שפרעם.
פל המשיך לעבוד בחברה גם בשנות ה-80 עד הגיעו לגיל 75. החדשנות וההתלהבות שלו לא שככו למרות גילו, והמפעלים שבנה באותן שנים: מחצבת מודיעין, דרגות ותנורי סיד חדשים בשפיה הצטיינו גם הם בחדשנות.
הפרויקט האחרון שהשתתף בו היה שחזור אתר מחצבת חפציבה שנפתחה לקהל בשנת 2009 על ידי המועצה לשימור אתרים.
למרות שהיה כבר בשנות התשעים שלו, שימש כיועץ לצוות השחזור.
פל היה נשוי לצביה משנת 1950 ועד למותה ב-2011. נפטר בחיפה בגיל מאה ב-12 בנובמבר 2014 והשאיר אחריו בן, בת וארבעה נכדים.
זאב (ווֹוׇה) צוק-רם היה ראש רשות החירום הלאומית (רח"ל) בעברו שימש כסגן ראש המטה לביטחון לאומי, קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
צוק-רם עשה את מרבית שירותו הצבאי במערך הנ"מ.
בשנים 1990 עד 1993 פיקד על אגד נ"מ צפון 168. למד במכללה לביטחון לאומי ולאחר מכן שירת בפיקוד העורף.
שימש קצין אג"ם של הפיקוד וראש מטה הפיקוד.
לאחר שחרורו משירות הקבע עבד במטה ללוחמה בטרור.
בשנת 2006 היה מנכ"ל פאפס פור פיס בישראל.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה עמד בראש צוות ההקמה של רשות חירום לאומית במשרד הביטחון ועם הקמתה ב-2007 מונה לעמוד בראשה.
ב-2011 הודח מהתפקיד בידי השר להגנת העורף, מתן וילנאי.
בתפקידו הבא מונה לראש האגף למדיניות ביטחון פנים ועורף וסגן ראש המטה לביטחון לאומי.
באוקטובר 2018, מונה בשנית צוק-רם לתפקיד ראש רח"ל, על ידי השר אביגדור ליברמן.
הוא פרש מתפקידו בנובמבר 2019. ביוני 2020 מונה לראש אגף חירום וביטחון בחברת נגה - ניהול מערכת החשמל, חברה ממשלתית לניהול מערכת החשמל בישראל.
זאב ערבי (שם מדעי: Canis lupus arabs) הוא תת-מין של זאב מצוי מהסוג כלב.
זאב זה הוא אחד משני התת-מינים החיים בישראל ומצוי ברחבי חצי האי ערב ומערבה עד לסיני וצפון מצרים.
הזאב הערבי הוא תת-המין הקטן ביותר הידוע של הזאב האפור, והוא בעל התאמה גדולה למדבר בכך שהוא חי בקבוצות קטנות והוא אוכל-כול, כמו גם פגרים ופסולת וכן טרף קטן עד בינוני.
בעבר חשבו שהזאב הערבי שייך לתת-המין של הזאב ההודי, אך בשנת 1934 הזואולוג הבריטי רג'ינלד אינס פוקוק, ציין את הגולגולת הקטנה יותר וכך גם את גופו הקטן יותר של הזאב הערבי ביחס לזאב ההודי.
במהדורה השלישית של "מיני יונקים בעולם" שפורסם בשנת 2005, הממלוג כריסטופר ווזנקראפט (Christopher Wozencraft) פירט וציין את הזאב הערבי כתת-מין ייחודי של הזאב האפור בשם המדעי Canis lupus arabs.
מחקר שנערך בשנת 2014 מראה כי מבחינה גנטית הזאב הערבי קרוב יותר לזאב אירואסייתי מאשר לזאב הודי.
בנוסף, ישנם בני כלאיים של זאבים ערביים עם כלבי בית, אך לא ברור אם זו הסיבה שהזאב הערבי קרוב גנטית לזאב האירואסייתי.
ההכלאות בין הזאבים לכלבים מעלות חשש ל"הכחדה שקטה" של תכונות המייחדות את הזאב.
בישראל, מעצם היות הזאב מין שחוצה את המדבריות הגדולים ומעצם העובדה שזאב בודד נע כ40–50 קילומטר בלילה, וזאת בנוסף להיותה גבול תפוצה של שני תת-המינים, ההודי והערבי – קיים גרדיאנט גנטי ולא ניתן להצביע על אף קבוצה כמשתייכת לתת-מין ספציפי.
לראיה ניתן להבחין כי תכונות גנוטיפיות אשר מתקיימות בבירור במרכזי אזורי התפוצה של כל תת-מין אינן מתקיימות באופן קבוע בזאבי ארץ ישראל, לדוגמה איחוי אצבעות 2 ו-3 אשר אינו קיים בזאב ההודי אך מתקיים (בצורה לא עקבית) לכל אורכה ורוחבה של ישראל.
ככלל, החלוקה לתת-מינים בישראל נעשתה בטרם עידן המחקר הגנטי והתבססה ברובה על רשמיו של היינריך מנדלסון שהתאפיינו בחלוקה לפי מאפיינים פיזיולוגיים וללא הבחנה בין גנוטיפ ל פנוטיפ.
עקב כך לא ניתן להתייחס אליהם מעבר לחלוקה שרירותית.
הזאב הערבי קטן בגודלו ביחס לשאר תת-המינים של הזאב האפור, ועומד על גובה ממוצע עד הכתף של 64–66 ס"מ, ובוגרים שוקלים בממוצע כ-20 ק"ג.
אורך גולגולת ממוצע של זאב ערבי בוגר הוא כ-200 מ"מ, שהוא קטן יותר משל רוב הזאבים.
יחד עם הזאב ההודי, תת-מינים אלה קטנים יותר מזאבים אחרים, כדי להסתגל טוב יותר לאקלים חם ויבש.
גודלו של הזאב הערבי הוא דוגמה לכלל ברגמן, שבו גודל היונקים משתנה על ידי אקלים הסביבה שלהם.
האוזניים של הזאב הערבי גדולות יחסית לגופם בהשוואה לתת-מינים אחרים של הזאב האפור, הסתגלות שהתפתחה ככל הנראה כדי לסייע בפיזור חום הגוף (כלל אלן).
זאבים אלה לרוב אינם חיים בלהקות גדולות, ובמקום זאת צדים בזוגות או בקבוצות של שלושה או ארבעה פרטים.
הזאבים הערביים בעלי פרווה דקה וקצרה שהיא בדרך כלל בצבע אפור בז', ולדברי הזואולוג רג'ינלד אינס פוקוק: "תערובת של שחור עם מעט אפור".
בדומה לכלבים אחרים, אין לזאב הערבי בלוטות זיעה, ולכן הוא חייב לשלוט בטמפרטורת הגוף על ידי התנשמות מהירה, מה שגורם לאידוי מהריאות.
לעיתים אצבעות 2 ו-3 של הזאב הערבי מאוחות זו עם זו, תכונה שמבדילה את עקבותיו מאלו של כלב הבית.
הזאבים הערביים הם בעיקר טורפים אך גם אוכלי-כול, ותזונתם תלויה במידה רבה בפסולת אדם.
תזונתם מורכבת בין השאר מארנבות, מכרסמים, פרסתנים, חתולים, פירות מתוקים ונבלות.
בנוסף במצבים קשים הם יכולים לאכול גם בבונים, חיות קטנות, דגים וחלזונות.
הזאבים הערביים תוקפים גם חיות משק כמו עגלים, כבשים ועזים, ולכן בדואים וחקלאים שונים נוקטים בפעולות שונות נגדם כמו: יריות, הרעלות ומלכודות.
בעבר תפוצתו של הזאב הערבי כללה את חצי האי ערב, אך כיום הוא חי באזורים קטנים בדרום ישראל, דרום ומערב עיראק, עומאן, תימן, ירדן, סעודיה וחלקים מסיני במצרים.
לכל אורך תפוצתו נדיר לראותו עקב הרדיפה האנושית, אך אוכלוסיות הזאבים בעומאן עשויות להגדיל את עצמן במקומות מסוימים בתוך טווח תפוצה קרוב יחסית לתפוצה המקורית עקב האיסור על ציד הזאבים שם.
בישראל, הזאב הערבי הוא אחד משני תת-המינים של הזאב האפור שחיים בארץ (השני הוא הזאב ההודי שחי בצפון הארץ).
בישראל נמצאים כ-150 זאבים בנגב ובערבה.
ונוסף לכך, לאיחוד האמירויות הערביות ומצרים יש גם תוכנית ריבוי בשבי, וזאבים אלה מוגנים בעומאן ובישראל אבל במקומות אחרים עתיד האוכלוסיות אינו ברור.
לעומת זאת, בסעודיה הזאבים מוגנים באזורים מסוימים שבהם האוכלוסיות דלילות.
למד במשך שנים רבות בישיבת מרכז הרב.
התמנה לר"מ בישיבת ההסדר קרני שומרון.
לאחר מכן שימש במשך כעשור כראש ישיבת השומרון בקרני שומרון.
בין השנים תשע"ג–תשע"ה שימש דובר איגוד ישיבות ההסדר וכן היה אחד מראשי האיגוד.
בשנותיו האחרונות לימד בישיבת איתמר ובאופקים, העביר סדנאות בנושא חינוך ילדים ועיקר עיסוקו היה בייסוד והפעלת בית מדרש 'יחד' אשר נמצא ברעננה ומיועד למורים ומורות בני הציונות דתית המלמדים בבתי ספר ממלכתיים.
כן לימד במדרשת בינת במסגרת תוכנית שילובים של המדרשה עם סטודנטיות להוראה ממכללת אורות ישראל.
בשנים האחרונות לחייו חלה בסרטן.
יומנו מתקופת מחלתו, "קרוב אליך", נדפס בשנת 2021 בהוצאת מגיד.
התגורר בקרני שומרון, והובא למנוחות בבית העלמין המקומי.
אביו, משה קרובקה, היה עיתונאי ב"שערים".
סבו הרב שלמה קרובקה היה ראש ישיבת אור ישראל בפתח תקווה.
אלמנתו היא חיה לבית אלבה, ולהם שבעה ילדים, ביניהם: קצין צה"ל אהרון קרוב, מפקד מחלקה בצנחנים שנפצע אנושות במבצע עופרת יצוקה והיה לפצוע הקשה ביותר מהמבצע.
גיסיו הם הרבנים משה הררי ועידוא אלבה.
בלבב פנימה – ספר המספר את סיפור הפציעה של בנו, אהרן קרוב, הפצוע הקשה ביותר במבצע עופרת יצוקה (2009).
הספר יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2010. 191 עמ'.
בנחת רוח – סוגיות בחינוך מלידה ועד בגרות.
שנת תשע"ג, 2013. הספר פורש משנה סדורה של עקרונות החינוך למן הלידה ועד גיל עשרים, ומאיר את הצללים שבתקופתנו המיוחדת והמאתגרת.
הפרקים כתובים בקצרה כדי שכל קורא וקוראת יפגשו בעיקרי הדברים, שאותם יוכלו בהמשך להרחיב ולהעמיק.
הספר אינו מתכון אינסטנט להתנהלות עם הילדים, אך מובאים בו עקרונות פשוטים שמהם אפשר לגזור כללים מעשיים להתנהלות אל מול כל בן ובת על פי גילם ואופיים.
זהו ספר חובה להורים ולמחנכים המחפשים קריאת כיוון חינוכית.
רב-מכר המכיל שיעורים בנושא אמונה והיחס לתהליך שיבת ישראל לארצו, ברוח הדברים היוצאים מבית מדרשו של הראי"ה קוק.
ייחודו של הספר לעומת ספרי אמונה אחרים שבירור הנושאים היסודיים נעשה ברוח דברי המהר"ל והרב קוק, בשפה שגם מי שאינו בקי בדבריהם יוכל להבין אותם.
פרקי הספר עוסקים באמונה, תורה ומצוות, עם ישראל, ארץ ישראל, גאולה, משמעות חגי ישראל בזמננו ומעמד האישה ביהדות.
הספר קיבל את הסכמותיהם של הרב משה צבי נריה והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
מה שתשיב הפרשה – שאלות חיינו לאור פרשות התורה.
הספר מכיל אמירות במגוון רחב של שאלות קיומיות ונושאים אקטואליים המטרידים את המאמין המודרני, בהם: קדושת החיים או חיים בקדושה?, המוות כהתגברות החיים, תורת חיים או חיי תורה, ישראל ואומות העולם, מדינת ישראל ותהליך הגאולה.
פרשת חיים חלק א – על ספרי בראשית, שמות וויקרא.
עוסק במהלכים על סדר פרשיות השבוע.
בכל פרשה מופיעות שתי שיחות לאחר מכן שאלות לדיון והרחבות ממקורות שונים.
קרוב אליך – יומנו האחרון של הרב זאב קרוב, הרהורים על התמודדות בשעת משבר, הוצאת מגיד 2021
זאב צעיר הוא סרט פנטזיה-קומדיה אמריקאי משנת 1985 בבימויו של רוד דניאל ובכיכובו של מייקל ג'יי פוקס, המגלם תלמיד תיכון המגלה יום אחד את הסוד המשפחתי יוצא הדופן: הוא נצר לשושלת של אנשי זאב.
סקוט האוורד (מייקל ג'יי פוקס) הוא בחור צעיר שנלחם כדי להתקבל לנבחרת הכדורסל של בית הספר.
הוא מנסה בכל כוחו למשוך את תשומת לבה של בחורה שהוא דלוק עליה אך ללא הצלחה.
יום אחד חלים אצלו שינויים מפחידים שהופכים אותו לאדם זאב, מעכשיו הוא צריך להתחיל ללמוד להתמודד עם השינוי החדש.
בשנת 1987 יצא סרט המשך בשם "זאב צעיר 2", אך סרט זה לא זכה לאותה ההצלחה כמו הסרט הראשון.
בשנים 2011–2017 שודרה ברשת MTV סדרת טלוויזיה המבוססת על הסרט, "זאב צעיר", בכיכובו של טיילר פוסי בתפקיד הראשי.
היא זכתה להצלחה רבה וכללה מאה פרקים במשך שש עונות.
זאב ערבות מזרחי או קויוט מזרחי (שם מדעי: Canis latrans var), הוא תת-מין של זאב ערבות שנוצר מהכלאה שלו עם זאב מצוי או עם כלבים מבויתים.
זאבי ערבות אלה מסתובבים בעיקר במדינות ניו יורק, ניו אנגלנד, ניו ג'רזי, פנסילבניה, אוהיו, מערב וירג'יניה, מרילנד, דלאוור ווירג'יניה וכן בכמה אזורים בקנדה.
זאבי ערבות מזרחיים גדולים יותר משאר זאבי הערבות ומגיעים למשקל 14–18 ק"ג.
צבעם מבלונדיני וחום עד אדמדם.
הם בעלי אוזניים זקופות יותר ומתבגרים מהר יותר.
הם טורפים יצורים קטנים וגדולים עד לגודל של אייל פרדי.
מאחר שהם גדולים יחסית הם יחסית מסוכנים לבני אדם ותקיפה של זאבי ערבות מזרחיים בנובה סקוטיה הסתיימה במותה של הזמרת טיילור מיטשל .
זאב קם (נולד בד' בתשרי ה'תש"ם, 24 בספטמבר 1979) הוא עיתונאי ישראלי ומורה דרך המשמש ככתב הפרלמנטרי של התאגיד כאן.
קם נולד וגדל בגבעתיים כבן בכור לאבא רואה חשבון ולו שני אחים תאומים ואחות.
למד בישיבה התיכונית בכפר הרא"ה.
קם כתב טורים ושימש כתב באתר nrg של "מעריב".
שימש כשנתיים ככתב הפוליטי של תחנת הרדיו גלי ישראל, והגיש בתחנה את התוכנית "זמן תגובה".
הוא כתב טור שבועי במוסף "צדק" בעיתון "מקור ראשון", וב-2011 מונה ככתב הפרלמנטרי של "מקור ראשון" ולכתב המדיני של ערוץ הכנסת, במקביל להגשת תוכנית אחת לשבוע בגלי ישראל.
ב-2017 הצטרף לתאגיד השידור הציבורי והחל לשמש הכתב הפרלמנטרי בתחנת הרדיו כאן ב'.
בינואר 2019 החל לכתוב טור שבועי בעיתון "בשבע".
נשוי לאילנה, ולהם שלושה ילדים.
זאב צפון-מערבי הידוע גם כזאב מקנזי, זאב עץ אלסקה, זאב עץ קנדי או זאב עץ צפוני (שם מדעי: Canis lupus occidentalis) הוא תת-מין של זאב אפור החי בחלקיה הצפוניים של אמריקה הצפונית, בצפון ארצות הברית המערבית, מערב קנדה ובאלסקה וככל הנראה הוא הגדול ביותר שבזאבים ובכלל בבני משפחת הכלביים.
זאב זה נמדד כמגיע למשקל הרב ביותר של זאבים, קרוב לתת-מינים זאב אירואסייתי וזאב פנים-אלסקה (Canis lupus pambasileus), שלעיתים נכלל בתת-מין זה.
מדידות שנערכו בקולומביה הבריטית לזאבים מראים שטווח משקלם נע בין 38.6–61.4 ק"ג, כשהנקבות הגיעו למשקל 42.5 ק"ג והזכרים ל-51.1 ק"ג, ובפארק ילוסטון הנקבות הגיעו למשקל ממוצע של 43.4 ק"ג והזכרים ל-50 ק"ג בממוצע.
האורך הממוצע של הזכרים הוא 68–91.5 ס"מ ולמשקל 45–66 ק"ג בעוד הנקבות מגיעות לאורך ממוצע של 35–50 ס"מ ולמשקל ממוצע של 36–59 ק"ג.
הזאבים הללו בעלי פרווה אפורה ולעיתים חומה כהה והם בעלי רגליים ארוכות ופרווה עבה על גופם כדי לבודד את החום והם בעלי אוזניים וחוטם קצרים יותר וראש מעוגל יותר כהתאמה לחיים בקור.
הזאבים הם טורפי-על הניזונים מציד של חיות גדולות כמו אייל קנדי.
הציד מתבצע בעיקר בריצה ממושכת ומתישה, בה נבחרים הפריטים הרכים והחלשים ומחוסלים בידי פיות רבים המבתרים אותם.
מחקר שהתבצע בפארק ילוסטון מעריך ש-50% מפרטי האיילים החולים והחלשים נטרפים בידיהם.
הזאבים יצודו גם מינים גדולים כמו אייל קורא או ביזונים, אשר מספקים יחדיו מזון גדול לכל הלהקה.
עם זאת בעת ציד של חיות אלה הזאבים חייבים להיזהר מכיוון שעקב משקלם העצום הם יכולים להרוג זאב בקלות.
פעילות הזאבים מספקת מזון לאוכלי נבלות אמריקאים כמו עורבים, עיטמים, דובי גריזלי, דובים שחורים וקויוטים.
זאב פלדמן (נולד ב-7 באפריל 1957) הוא נוירוכירורג ישראלי.
הקים ומנהל את היחידה לנוירוכירורגיה של הילדים במרכז הרפואי תל השומר, יו"ר האיגוד הישראלי לנוירוכירורגיה, יו"ר ארגון הרופאים עובדי המדינה (אר"מ) ומ"מ יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י).
פלדמן נולד בתל אביב להורים ניצולי שואה.
הוא גדל והתחנך בבית ספר היובל ובתיכון עירוני א' בעיר תל אביב.
בשנת 1976 התגייס ושירת בחיל השלישות.
בשנת 2014, שוחרר משרות ביטחון בדרגת רב-סרן בחיל רפואה.
את לימודי הרפואה סיים בשנת 1986 בבית הספר לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת ת"א, כשהוא מתמחה בנוירוכירוגיה.
את התמחותו ערך בשנים 1987–1993 בבית החולים סורוקה בבאר שבע ובמרכז הרפואי רבין.
בשנים 1990–1991, עבר השתלמות בתחום חבלות הראש ב-Baylor College of Medicine ובין השנים 1995–1997 השתלם בניתוחי אפילפסיה וניתוחי מוח בילדים ב-Baylor College of Medicine בעיר יוסטון, טקסס, ארצות הברית.
עם חזרתו לארץ בשנת 1997, נבחר פלדמן להקים את היחידה לנוירוכירורגיה של הילדים בבית החולים תל השומר.
בספטמבר 2016, נמנה פלדמן עם הצוות הרפואי שטיפל בנשיא המדינה לשעבר שמעון פרס.
פלדמן שימש כיו"ר האיגוד הנוירוכירוגי הישראלי בין השנים 2009–2017. הוא חבר בוועדות הבחינות והאתיקה של האיגוד האירופאי הנוירוכירורגי ובוועדת האתיקה של האיגוד העולמי לנוירוכירוגיה (WFNS).
מאז שנת 2010 משמש ד"ר פלדמן כנציג העמיתים בדירקטוריון ארם גמולים בע"מ ומשנת 2013 הוא ממלא את תפקיד יו"ר הדירקטוריון.
בין השנים 2009–2013 שימש כיו"ר ועד רופאי המרכז הרפואי שיבא, ובשנת 2017 נבחר שוב לתפקיד.
החל משנת 2016 משמש פלדמן כיו"ר הדירקטוריון של מכון המחקר הכלכלי "שורש".
מאז שנת 2017 משמש כיו"ר משותף של ועדת תחום הנויורוכירוגיה ילדים של האיגוד העולמי לנוירוכירוגיה.
בשנת 2018 נבחר פלדמן לכהן כיו"ר ארגון הרופאים עובדי המדינה (אר"מ).
החל מ-2018 משמש פלדמן כסגן ומ"מ יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י).
הוא נשוי ולו 4 ילדים.
זאב פורת (1909 – 4 באפריל 1991) היה מנהל מחלקת אדריכלות בעיריית תל אביב בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים.
ממתכנני אצטדיון הכדורסל ביד אליהו, כמו גם מבני ציבור ומגורים בעיר ובהתיישבות העובדת.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהה בלבוב ולאחר מכן במחנה הריכוז ינובסקה.
בשנות ה-60 הוזמן למתן עדות במשפטים כנגד פושעי מלחמה נאציים שנערכו בגרמניה.
זאב פורת נולד בשם וילהלם אוכס (Wilhelm Ochs) בטרנופול, אוקראינה, לחיים ובת-ציון אוכס.
למשפחה היו עשרה ילדים, ולוילהלם - אח תאום.
למד ארכיטקטורה בפוליטכניקום של לבוב (Lviv Polytechnic).
במוסד חינוכי זה הופעלה לראשונה המדיניות של "ספסלי גטו" כביטוי להקצנה אנטישמית בפולין בין שתי מלחמות העולם.
בשנות הכיבוש הגרמני שהה בגטו לבוב, ובהמשך נכלא במחנה הריכוז ינובסקה.
במחנה שימש כשרטט, ובמקביל רשם בסתר דמויות קצינים נאצים וסוהרים, וכן מראות וזוועות מחיי היום-יום במחנה: תזמורת שהוכרחה לנגן בכפייה, נשים שהוכרחו לרקוד, התעללות באסירי המחנה, סדיזם, הוצאות להורג ורצח.
לימים זכה לכינוי "הצייר מינובסקה".
בשל עיסוקו כשרטט, קיבל אישורי יציאה יומיים ממחנה הריכוז.
באחד הימים, לבקשת אסירה יהודיה מהמחנה בשם חנה שרייבר ובעלה יוסף, שם נפשו בכפו ובסיכון חייו העביר בתוך מעילו את תינוקה, אייזיק שרייבר (Ajzyk Szreiber, נולד ב-22 בספטמבר 1942), ומסרו לידי משפחה פולנית למשמרת (שנתיים לאחר סיום המלחמה, נפדה הילד, עלה לישראל במסגרת עליית הנוער, ונקלט בקיבוץ משמר העמק.
סיפורו מופיע בארכיון מוזיאון לוחמי הגטאות.)
ב-1943 ברח וילהלם אוכס ממחנה הריכוז ינובסקה, עם אוסף רישומיו, ובאמצעות תעודות מזויפות, שהכין מבעוד מועד הגיע לרומניה, חבר לפעילי המוסד לעלייה ב', ובשנת 1944 עלה עמם לישראל.
ספינתם נתפסה על ידי הבריטים, והוא נכלא במחנה המעצר בעתלית.
במרץ 1945, עוד בטרם הסתיימה המלחמה, פורסם בעיתון המנדטורי "הבקר" בעמוד השער, פרק מתוך יומנו של זאב פורת, המתאר את יומו הראשון במחנה הריכוז וההשמדה ינובסקה.
בגוף הכתבה מוצג אחד מרישומי הזוועה הקרוי "האונטרשטורמפיהרר רוקיטו"
לימים פגש זאב פורת את גוסטי לבית פרוידנטל (אחותו של דר' עמנואל טל - חוקר האדריכלות בתנועה הקיבוצית).
גוסטי וזאב נישאו ובנו ביתם בתל אביב.
לזוג נולדו שתי בנות: רחל פופר (פורת) ואביטל סימן-טוב (פורת).
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 שימש פורת מנהל מחלקת האדריכלות בעיריית תל אביב.
אחת מגולות הכותרת של עבודתו בשנים אלו, הייתה אצטדיון הכדורסל ביד-אליהו.
עבודותיו בהתיישבות העובדת דוגמת "הבית הלבן " - בית התרבות בקיבוץ בית אלפא, פורסמו בעיתונות ובספרי אדריכלות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוזמן פורת מספר פעמים, למתן עדות במשפטים כנגד פושעי מלחמה נאציים, שנערכו בשטוטגרט ובמנהיים.
חלקם הועמדו לדין בעקבות פעילותו של שמעון ויזנטל (מי שכונה"צייד הנאצים", והקדיש את חייו לאיסוף ותיעוד מידע אודות פושעי מלחמה נאציים, במטרה להביאם לדין.
ויזנטל, כמו זאב פורת, היה אדריכל במקצועו, ושהה בגטו לבוב ובמחנה הריכוז ינובסקה.
פורת נפטר ב-1991 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
רישומיו הריאליסטים של פורת, מאותם ימים, כמו גם יומנו האישי סייעו לביסוס העדויות.
ארכיונו של פורת כולל את רישומיו ממחנה הריכוז ינובסקה, יומנו האישי, כתבות בעיתונות ישראלית וזרה, ועדויות מהמשפטים בהם נטל חלק.
פריטים מן הארכיון נמסרו ב-2013 על ידי משפחתו, לארכיון המוזיאון בקיבוץ לוחמי הגטאות, להצגה, למחקר ולמשמרת, והתקבלו בהתרגשות רבה.
בית התרבות בקיבוץ בית אלפא
בית התרבות בבית אלפא, הקרוי גם "הבית הלבן", תוכנן על ידי זאב פורת בשנות ה-40, בנייתו החלה ב-1947, הופסקה בשל מלחמת העצמאות וחודשה ב-1950. הבניין נחנך בשנת 1952.
זאב פורת היה חבר קרוב של קבוצה מאנשי הקיבוץ, ילידי טרנופול שליד לבוב.
הבניין נבנה על ידי חברי הקיבוץ עצמם, בסיוע מועט של אנשי מקצוע.
בית התרבות היווה חלק מאתרי אדריכלות סוציאליסטית בהתיישבות העובדת, המבטאים את רוח התקופה החלוציות והמודרניזם.
לצידו בבית אלפא, נבנו מיבנים נוספים ברוח זו, של האדריכלים: ריכארד קאופמן, לאופולד קרקואר, שמואל מסטצ'קין, אריה שרון ואחרים.
קרוי היום "היכל מנורה מבטחים".
זאב קאסטר הוא כינויו של זאב אפור אשר גרם נזק רב לבעלי חיים של חוואים באזור העיר קאסטר שבדקוטה הדרומית בין השנים 1911–1920. נזקיו של הזאב מוערכים ב-25,000 דולר.
הזאב נורה על ידי צייד של הממשלה הפדרלית אשר עקב אחריו במשך חודשים.
החל משנת 1911 החלו חוואים בדקוטה הדרומית לסבול ממתקפות של זאב אפור אשר הרג אינספור סוסים, בקר ותרנגולים.
מתקפות הזאב התאפיינו בהרג עודף; הוא נהג לאכול רק חלק קטן מקרבנותיו, והיה הורג את השאר ללא סיבה.
הנזק שגרם הזאב מוערך בכ-25,000 דולר (שווה ערך לכ-320,000 דולר בשנת 2020) החוואים לא הצליחו לעצור את הזאב, והוא חמק גם מציידים מקצועיים וציידי ראשים שהגיעו לאזור במטרה ללכוד אותו.
אחד מהם עקב אחריו במשך חמש שנים תמימות לפני שוויתר.
הפרס על ראשו עלה בהדרגה מ-100 דולר ל-500 דולר, פי עשרה מהמחיר הרגיל של לכידת זאב באותה תקופה.
המתקפות נמשכו תשע שנים, והחוואים התייאשו והאמינו שהן לא יפסקו עד שהזאב ימות מוות טבעי.
סביב הזאב מקאסטר נפוצו אגדות רבות בקרב החוואים המקומיים.
רבים מהם האמינו כי הוא לא זאב רגיל אלא "מפלצת טבע" כלשהי.
רווחו אף שמועות כי הוא תוצר של הכלאה בין זאב אפור לפומה.
שמועות אחרות גרסו כי בת זוגו וגוריו של הזאב נהרגו בידי ציידים, ומאז הזאב משתולל כדי לנקום בבני האדם.
ב-1920 משרד החקלאות של ארצות הברית שכר את שירותיו של הצייד ה.
ויליאמס במטרה להרוג את זאב קאסטר.
ויליאמס היה צייד רב ניסיון, שלזכותו נרשמו יותר מ-1,000 הריגות של זאבים ברחבי מערב ארצות הברית מסוף המאה ה-19 ועד אמצע שנות ה-20 של המאה ה-20. באפריל 1920 הגיע ויליאמס לאזור הפעילות של הזאב, והצליח לתצפת עליו כמה פעמים.
הוא גילה כי מדובר בזאב מבוגר אשר פרוותו הפכה לבנה לחלוטין.
כמו כן הוא גילה כי אל הזאב מתלווים בדרך קבע שני זאבי ערבות.
הם הקפידו לשמור על מרחק בטוח מזאב קאסטר, אולם נהגו להזהיר אותו מפני סכנות, והוא בתמורה אפשר להם לאכול חלק מבעלי החיים שהרג.
ויליאמס הצליח להרוג את שני זאבי הערבות, מה שהפחיד את זאב קאסטר וגרם לו להתרחק מעט מהחוות החקלאיות.
ויליאמס עקב אחרי הזאב במשך כל חודשי הקיץ, אולם לא הצליח ללכוד אותו.
בתחילת אוגוסט הוא איבד את עקבותיו, אולם בתחילת ספטמבר הוא גילה באחת המלכודות שפיזר באזור קווצת פרווה לבנה אשר העלתה אותו מחדש על עקבותיו של הזאב.
במקביל, החוואים בסביבה התלוננו על חידוש המתקפות.
באמצע אוקטובר, הזאב עלה על אחת המלכודות של ויליאמס.
הוא נפצע קשה, אולם הצליח להתרחק מהאזור בצליעה.
הוא הותיר אחריו שובל דם שאפשר לוויליאמס לעקוב אחריו.
ב-11 באוקטובר מצא ויליאמס את הזאב הפצוע במרחק של 4.8 ק"מ משם וירה בו למוות.
ויליאמס לקח את גופת הזאב עמו לקאסטר.
החוואים הופתעו לגלות כי מדובר בזאב רגיל לחלוטין, אם כי גדול וכבד מעט יותר מהנפוץ.
ויליאמס בחן את שיניו וחיווה את דעתו כי הוא היה מסוגל לצוד לפחות עוד 15 שנים.
בראיון שנערך עמו 40 שנים מאוחר יותר, הודה ויליאמס כי זאב קאסטר היה הציד הקשה ביותר בחייו.
ב-1966 פרסם הזואולוג רוג'ר קאראס את הספר "הזאב מקאסטר".
הספר הוא למעשה ביוגרפיה מדומיינת של הזאב אשר חי חיים מאושרים בחברה ההרמונית של הזאבים, עד שהאדם פולש לארצו והוא יוצא למסע נקם.
הספר תורגם לעברית, ויצא לאור בשנת 1977 בהוצאת מרגנית תחת השם "הזאב מדקוטה".
זאב קפלן (זאב הכהן קאפלאן; 1826 – 1887) היה משורר וסופר עברי ופדגוג, מחשובי משוררי ההשכלה ומראשוני חובבי ציון.
נעוריו עברו עליו בוילנה, שם חבר למשוררים מיכ"ל ויל"ג, שהיה בהמשך למחותנו.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 הגיע לריגה ופתח שם בית-ספר לנערים בני ישראל.
במשך שלושים וחמש שנות הוראתו בבית הספר, בתמיכת הקהילה, מספר התלמידים גדל משלושים תלמידים לשלוש-מאות תלמידים.
כן ייסד בית ספר לנערות.
זאב קפלן היה אמן פדגוג, אוהב את הבריות ומקרבן לתורה, וסופר שעורר את הרבים לצדקה לעניים ולאהבת ישראל.
היה מעשרת הראשונים שנתנו את לבם ונפשם על הרעיון של חיבת ציון ויישוב ארץ-ישראל.
שיריו התפרסמו במאספי התקופה ("האסיף", "כנסת ישראל", ועוד).
יל"ג בתקופתו הראשונה החשיב את סגנונו של קפלן כעולה על שלו.
קפלן נחשב לאחד מהשרידים שחרדו על טהרת לשון הקודש.
את פסגת שירתו "ארץ הפלאות", חזיון בעשרה שירים, תיקן והוציא לאור בסוף ימיו, לאחר שהייתה גנוזה בידיו במשך עשר שנים.
הרב אברהם אבל ארליך כינה אותה: "שירה יקרה, אשר כל יודע-חן, וטובי טעם הנשגב והיופי ישתוממו עליה".
זאב הכהן קפלן (זק"ן) נפטר בכ"ב סיון תרמ"ז.
הספידוהו הרב הגאון משה שפירא, רבה של ריגה; הרב אהרן אליהו פומפיאנסקי, הרב אברהם אבל ארליך, ויל"ג שלשמע דבריו געה כל העם בבכייה.
לדברי שפ"ר, דעת ותורה ביקשו מפי הזק"ן כל פינות העם, כתורני כמשכיל, כעשיר כרש.
אגרותיו של יל"ג כוללות אגרות רבות שכתב לזק"ן.
כתב עליו ישראל חיים טביוב: "הזק"ן היה בעל נפש יפה מאד, במידה שאיננה מצויה בין סופרי דורו, וגם מדרגת השכלתו הכללית הייתה גבוהה הרבה מהשכלת רוב הסופרים העברים, וגם היה מסור בלבו ובנפשו לאמונתו ולאומתו.
בכלל היה הזק"ן יותר אדם מצוין מסופר מצוין".
זאב בן ישעיהו הכהן קאפלאן, ארץ הפלאות, חזיון בעשרה שירים, ב"כנסת ישראל" שנה שנייה, ורשה תרמ"ח.
זאב קאפלאן, ברומו של עולם : קובץ מאמרים הנוגעים בשאלות הזמן, וילנה 1909.
זאב קאפלאן, החרות, קובנה 1920.
זאב פרוש (1901, ה'תרס"א– 1 במאי 1954, כ"ח בניסן ה'תשי"ד) שימש במשך כשלושה עשורים כמורה וכמנהל בבית הספר "נצח ישראל" שבעיר חיפה, ולאחר מכן כיהן בהנהלת מחלקת החינוך של העירייה עד מותו.
במקביל לעבודתו החינוכית, היה בין מייסדי קריית מוצקין וכיהן כחבר המועצה שלה, וכן פעל ב"הגנה" כחבר מפקדת הנפה.
נולד בירושלים בשנת 1901, ליונה, בת יעקב גולדמן, ולנפתלי, בן למשפחת פרוש, שראשה היה מתלמידי הגר"א, שעלו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-19.
למד בישיבת "עץ החיים" בירושלים, והוסמך לרבנות על-ידי הרב צבי פסח פרנק.
לאחר לימודיו בישיבה עבר ללמוד בבית המדרש למורים בפתח תקווה, שם הוסמך להוראה.
ב־1924 עבר לחיפה והצטרף לסגל ההוראה בבית הספר "נצח ישראל", תוך שהוא מסייע לד"ר בנימין מנשה לוין בעבודת העריכה במפעל ההוצאה לאור "אוצר הגאונים".
שימש במשך כשלושה עשורים כמורה וכמנהל, ולאחר מכן כיהן בהנהלת מחלקת החינוך של העירייה עד מותו.
בנוסף פרסם מספר מאמרים בנושאי חינוך.
לאחר נישואיו והולדת בניו, העתיקה המשפחה את מגוריה מחיפה לקריית מוצקין, שרק נוסדה.
ב־1935 נבחר ליושב-ראש מועצת הקריה.
בין יתר פעולותיו הציבוריות, פעל לבניית בית הספר "אחדות", לבניית בית הכנסת המרכזי, בו נהג לתת שיעורי גמרא קבועים מדי שבוע, לבניית "יד לבנים" לזכר הנופלים, לבניית מקווה וכן להכתרת רב לקריה.
בנוסף קבע את שמותיהם של מספר רחובות בקריית מוצקין.
במקביל, היה פעיל במחתרת ההגנה כחבר במפקדת הנפה.
נפטר ב-1 במאי 1954, בגיל 53. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
בקריית מוצקין ובעיר חיפה נקראים רחובות על שמו.
היה נשוי לחיה לבית סולוביצ'יק.
בנו הבכור נפתלי, שירת בבריגדה היהודית.
בנו השני יעקב, הוא פרופסור לכלכלה לשעבר באוניברסיטת בר-אילן.
נכדו, זאב פרוש, פרופסור לגנטיקה התפתחותית באוניברסיטה העברית.
הרב ד"ר זאב וולף פיילכנפלד (בכתיב ישן לעיתים: פיילכענפעלד; ט"ו בסיון ה'תקפ"ז – ג' באייר ה'תרע"ג, 1827–1913) היה רב גרמני אשר שימש כרבן של דיסלדורף ופוזנה.
באחרית ימיו שימש חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
זאב פיילכנפלד נולד בגלוגוב (גלוגאו) בחבל שלזיה תחתית, לאביו ר' אייזיק.
עד היותו בן 10 למד מפי אביו.
בהמשך למד בגינמסיה ובגיל 17 השלים תעודת בגרות.
בין השנים 1844–1848 למד באוניברסיטת ברלין והשלים דוקטורט באתיקה.
במקביל למד בבית המדרש הישן במרכזה של ברלין, לצד מי שהיה לידידו הקרוב כל חייו הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר.
כן למד בדנציג אצל הרב ישראל ליפשיץ, מחבר "תפארת ישראל" על המשנה.
החל משנת ה'תרט"ו (1855) שימש רבה של דיסלדורף.
בתחילת שנות ה-60 של המאה, לצד ידידו הרב עזריאל הילדסהיימר, עסק במפעל לתרגום התורה לגרמנית.
בשנת תרל"ב (1872) נתמנה לרבה של פוזנה (פוזנן), ובפועל שימש גם רבו של אזור מיושב נרחב.
הוא שימש בתפקיד זה עד לפטירתו, ונחשב לאחד מחשובי הרבנים בגרמניה בדורו.
לצדו, כרבה של הקהילה הדתית הליברלית בעיר, שימש הרב ד"ר פייביש בלוך.
בשנת 1867 ייסד סמינר למורים בעירו, שנחשב למוסד מרכזי, בעיקר במאה ה-20. כן ניהל בית ספר תיכוני בעירו, לנערים ונערות, בו למדו תורה ולימודי חול.
לצד רבנים נוספים מגרמניה, פעל הרב פיילכנפלד לסיוע כלכלי לטובת יישוב ארץ ישראל עשרות שנים קודם ייסוד התנועה הציונית.
נטען כי בשל כבודו לא הוקם בעירו בחייו בית כנסת רפורמי.
היה חבר ועד ההלכה של "התאחדות הרבנים נאמני התורה והמסורת בגרמניה", תחת הרב אביעזרי זליג אוירבך, ובהמשך אף שימש כנשיא ההתאחדות.
באחרית ימיו, עם הקמת אגודת ישראל, עודד הרב פיילכנפלד את ההצטרפות אליה, ואף שימש כחבר מועצת גדולי התורה הראשונה של הארגון.
הרב פיילכנפלד נפטר ביום ג' באייר ה'תרע"ג (1913).
לאחר פטירתו החליף אותו בתפקידו כרבה של פוזנה הרב יעקב פריימן (ה'תרכ"ו – ה'תרצ"ז), מהדיר "לקט יושר", "סידור רש"י" ועוד.
בנו היה אברהם פיילכנפלד, שניהל את בית הספר של קהילת "תורה עם דרך ארץ" בפיורדה.
ספרו "סיסטעמאטישעס לעהרבוך דער איזראעל רעליגיאן" ("ספר לימוד שיטתי של הדת הישראלית") נדפס בשנת 1867 ושוב ב-1878.
כן פרסם מאמרים רבים שפורסמו בכתבי העת של יהודי גרמניה.
פרסם חוברות אחדות, דוגמת "דיא צווייא לעצטען אבשניטטע דעס פענטאטייך" (דיסלדורף 1866).
הסרט עלה לשירות הזרמת המדיה "פרמאונט+" ב-26 בינואר 2023.
15 שנים לאחר שסקוט שעזב את ביקון הילס, סקוט מק'קול מנהל כעת מקלט לבעלי חיים בלוס אנג'לס, צמוד למרפאה החדשה של דיטון, לידיה עובדת בחברת אנרגיה בסן פרנסיסקו ונפרדה מסטיילס לאחר שקיבלה חזון חוזר על מותו.
לדרק יש ילד בן 15 בשם אלי, והוא מנהל חנות לתיקון רכב עם מאליה ופיטר.
מייסון הצטרף למשטרת ביקון הילס.
ליאם חי ביפן ועובד במסעדה היקארי ג'אנג, שם הם שומרים על הכד המכיל את הנוגיטסונה.
דמות עם ברדס שחור תוקפת את המסעדה ומשחררת את הנוגיטסונה.
הדמות המסתורית מציתה שריפות רבות ביער ביקון הילס, סקוט, לידיה וכריס מקבלים חזיונות של אליסון, שמתה בידו של האוני בעונה 3 של הסדרה.
הם משערים שהנשמה שלה לכודה בבארדו ואינה יכולה להמשיך הלאה עד שהם יבצעו טקס.
הם חוזרים לביקון הילס יחד עם ג'קסון לטקס בנמטון, שמקים לתחייה את אליסון באופן בלתי צפוי.
היא מתעוררת עם אמנזיה, ולא מזהה את סקוט, אבל כן יש לה זכרונות מקוטעים מהמלחמה של משפחתה עם דרק.
היא תוקפת את סקוט ונמלטת מבית החולים.
דיטון מבין שהנוגיטסונה שולט בכריס וגורם לחזיונותיה של אליסון כדי להערים על הלהקה של סקוט להחזיר אותה מהמתים.
הנוגיטסונה משתמש בכוחו של הנמטון כדי להתגלות פיזית ויוצר תשעה אוני.
הוא ניגש לאליסון בטענה שסקוט הרס את משפחתה.
אליסון תוקפת את דרק וצדה את סקוט ואלי עד שסקוט נותן לה לדקור אותו עם פגיון מצופה ברעל זאבים.
היא לוקחת אותו לאצטדיון של העיר כדי להשתמש בו כפיתיון לשאר הלהקה שלו.
הוא מצליח לעורר עוד מהזיכרונות שלה, והיא משתפת איתו פעולה נגד הנגיטסונה.
הנוגיטסונה חוטף את ליאם, היקארי, דרק, אלי, שריף סטילינסקי, מייסון, ודיטון, ומחזיק אותם כבני ערובה בעולם הבארדו.
לידיה וג'קסון בוחנים את שריפות היער ומבינים כי עצי רוויה נשרפו על מנת לייצר אפר הרים.
האשם הוא אדריאן האריס, שהסתתר מאז הירצחו לכאורה בעונה 3 של הסדרה.
האריס מאשים את הלהקה של סקוט בחוסר המזל שלו ומתכננן נקמה.
האריס מקיף את האצטדיון באפר הרים ומאלץ את לידיה לצפות במצוקתם של חבריה.
לידיה מייצרת צרחה שגורמת לאליסון לזכור את עברה כששמעה אותה.
סקוט משכנע את הנוגיטסונה לשחרר את כולם אם אליסון תוציא אותו להורג.
היא יורה בו בחוסר רצון, אבל הרוח העל טבעית של היקארי מגנה עליו מהפגיעה.
פאריש, כריס, מליסה ופיטר מצטרפים לחבורה בבארד, והורגים את האוני אחד אחד בעזרת כדורים סכינים וחצים המצופים בכסף.
דרק מצליח לגרום לאלי להתגבר על הפחד שלו, והוא מצליח להפוך לאדם זאב סוף סוף.
סקוט, דרק ואלי נלחמים בנוגיטסונה וגוברים עליו.
הלהקה מבינה שהדרך היחידה שהנוגיטסונה יהרג לתמיד זה אם פאריש ישתמש בכוחות האש שלו, אבל פאריש לא מספיק חזק על מנת לרסן את הנוגיטסונה לבד, ואם מישהו ירסן אותו במקום, הוא יישרף גם.
דרק מחליט להקריב את עצמו, ומרסן את הנוגיטסונה עד שפאריש שורף את שניהם.
עיניו של דרק הופכות לאדומות ברגעיו האחרונים, והופך לאלפא אמיתי באמצעות מעשה ההקרבה העצמית שלו.
לאחר שהכל נרגע, הלהקה מופיעה שוב באצטדיון הלקרוס, שם אליסון מתאחדת עם סקוט וחבריה.
בהלוויה של דרק, נואה מוריש את הבעלות על הג'יפ של סטיילס לאלי.
סקוט מחדש את מערכת היחסים שלו עם אליסון ובסופו של דבר, השניים לוקחים את אלי תחת חסותם.
פאריש שם את האריס בבית חולים פסיכיאטרי.
בסצנה האחרונה, אלי נראה על גבעה המשקיפה על ביקון הילס, ומתבונן בה, נחוש להמשיך את המורשת של אביו ואת העתיד של הלהקה.
טיילר פוזי – סקוט מק'קול
טיילר הקלין – דרק הייל
קריסטל ריד – אליסון ארג'נט
הולנד רודן – לידיה מרטין
קולטון היינס – ג'קסון ויטמור
שלי הניג – מאליה טייט
אורני אדמס – המאמן בובי פינסטוק
לינדן אשבי – שריף נואה סטילינסקי
סת' גיליאם – ד"ר אלן דיטון
ראיין קלי – ג'ורדן פאריש
מליסה פונציו – מליסה מק'קול
דילן ספרייברי – ליאם דאנבר
קילין רמבו – מייסון יואיט
איאן בוהן – פיטר הייל
וינס מאטיס – אלי הייל
איימי לין וורקמן – היקארי זאנג
בספטמבר 2021, נמסר כי שירות הזרמת המדיה "פרמאונט+" שוקדת על פיתוחו של סרט איחוד לסדרת הטלוויזיה "זאב צעיר", אותו ישוב לכתוב ולהפיק בפועל, ג'ף דייוויס, יוצר הסדרה.
עוד נמסר כי רוב חברי צוות השחקנים המקורי ישובו לגלם את דמויותיהם, למעט דילן או'בריאן, ארדן צ'ו וקודי כריסטיאן, שסירבו לשוב להפקת הסרט.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכה הסרט לציון רקוב של 39% עם דירוג ממוצע של 5.4/10, על סמך 23 ביקורות.
הקונצנזוס של האתר כתב: "צוות השחקנים חזר אבל נוסטלגיה לא יכולה להציל את הסרט הזה."
האתר "Metacritic" נתן לסרט ציון ממוצע של 51 מתוך 100, דירוג זה מבוסס על 7 מבקרים.
כולל "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
זאב צעיר: הסרט שבר את שיאי פרמאונט+ בתור הסרט המקורי הנצפה ביותר ביום הראשון להופעת הבכורה שלו.
בטקס פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV לשנת 2023, זאב צעיר: הסרט היה מועמד לקאסט ה"קיק-אס" הטוב ביותר.
זאב קון () היה צייר ישראלי ממוצא הונגרי.
זאב קון נולד בעיר נירג'האזה בצפון מזרח הונגריה.
כנער עבד בחנות לציוד אמנות בבעלות הוריו, בלנקה ושנדור.
לאחר שהחל גירוש יהודי הונגריה במרץ-אפריל 1944, נשלח זאב קון בן ה-14 תחילה למחנה הריכוז אושוויץ, לאחר מכן למחנה הריכוז יאבורז'נו, הממוקם במרחק של 23 קילומטרים מאושוויץ.
ומינואר עד אפריל 1945 נכלא במחנות גרוס-רוזן, בוכנוואלד ופלוסנבורג.
ב-23 באפריל 1945 שוחררו אסירי מחנה פלוסנבורג על ידי חיילים אמריקאים.
בסוף אוגוסט 1945 חזר קון להונגריה, וחידש את לימודיו.
מאוחר יותר הוא התקבל ללימודים ב-Magyar Képzőművészeti Főiskola בבודפשט (הנקראת כיום האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות ) בסתיו 1947, שם למד למעלה משנה וחצי.
ב-1949, כשהמשטר הפוליטי הפרו-קומוניסטי החדש הפך דכאני יותר ויותר, הצטרף לקבוצה של שלושים יהודים מארגון "השומר הצעיר" והצליח לחצות בחשאי את גבול צ'כיה, ובהמשך הגיע לאיטליה דרך אוסטריה.
בעיר בארי עלתה הקבוצה על ספינה שהביאה אותם לישראל.
הוא התיישב לראשונה בקיבוץ גבעת-חיים.
עם זאת, הוא לא שהה שם זמן רב, שכן בשנת 1951 הוא הפך לסטודנט באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
באקדמיה היה קון מקורב לאנטון להמדן (יליד 1929) ולארנסט פוקס (1930–2015).
באמנותו, האחרון התמקד בדימויים של אפוקליפסה, ויצר ציורים שצוירו מתוך אימה ופחד מהמוות.
עם שובו ארצה הצטרף לאגודת הציירים והפסלים בישראל.
בשנת 1973 הוענק לו פרס מקס נורדאו לאמנויות.
ציוריו זכו להערכה מצד חובבי אמנות גם במגזר הלא-יהודי הישראלי.
קון נישא לציירת ניצולת השואה הדי קון.
בנם הוא הצייר שי קון.
שנים רבות עבד קון בצפת, שם החזיק גלריה משלו, אך בהמשך חזר לתל אביב, שם התגורר עד פטירתו.
עבודותיו של קון נמכרו בהצלחה על ידי גלריות רבות בהן "תירוש", "מצארט", "מונטיפיורי", "אגוזי" ואחרים.
לדברי מבקר האמנות פרופסור ג'.
רקאנאט, ציוריו זכו להערכה רבה בקרב אספני אמנות וחובבי אמנות.
ד"ר זאב קיציס (נולד בה' בניסן תשל"ד, 28 במרץ 1974) הוא חוקר חסידות ויוצר ישראלי.
מלמד בישיבת מעלה גלבוע ובאוניברסיטת בר-אילן, ועורך האתר "זושא – מגלים את הסיפור החסידי".
קיציס נולד בירושלים לרב גרשון ורחל (בתו של הרב אליהו כי טוב) קיציס, משפחה חסידית על הגבול בין החברה החרדית והציונות הדתית.
הוא קרוי על שם זאב וואלף קיצעס, שהוא צאצא שלו מצד אביו (דור 11).
למד בישיבת מקור חיים, בישיבת חברון ובישיבת מרכז הרב, שם נמנה עם חוג "חדר ב' 24" (יחד עם רן שריד, אבישי שרייבר, נתנאל לדרברג, איל יעקובוביץ, נתנאל יחיאלי, נחמיה רענן ועוד) שחיפש דרכים חדשות בעבודת השם, בדגש על מקומו של הפרט ועל מקומה של היצירה בעולם הדתי.
בתקופה זו החל הקשר של קיציס וחבריו עם הרב שג"ר, שפתח בפניהם עולם שנותן מקום לספק כציר מרכזי בקיום הדתי.
למד עיצוב גרפי במכללת הדסה וציור אצל מורים שונים.
בשנת 2000 החל ללמוד בכולל בישיבת מעלה גלבוע, ללמד בה חסידות, וכן שימש משגיח, מדריך ומלווה לתלמידי הישיבה.
בשנת 2008 סיים לימודי תואר שני במנהל ומדיניות בחינוך בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב, וכתב עבודת מוסמך בהנחיית יובל דרור בנושא: "ביזור ומרכוז ביחסי ראשי ישיבה ותלמידיהם, חקר מקרה בישיבת מעלה גלבוע".
לאורך כמה שנים הנחה קבוצות ללימודי סיפורי חסידים וניגונים חסידיים בבית המדרש באורנים, יחד עם שי זרחי, מוטי זעירא ורותי זמיר.
בשנת 2015 סיים את כתיבת עבודת הדוקטורט במחלקה לספרות באוניברסיטת בר-אילן, בהנחיית צבי מרק, בנושא: "ספרות השבחים החסידית מראשיתה ועד למלחמת העולם השנייה: תקופות, קנוניזציה ותהליכי גיבוש".
לצד עיסוקו במחקר האקדמי של החסידות, עוסק קיציס גם בהנגשת החסידות לציבור הרחב.
הוא מפרסם מאמרים בבמות אקדמיות לצד כתיבה פופולרית בעלונים, כתבי עת וספרים; ומלמד במסגרות שונות.
קיציס הוא העורך הראשי של אתר "זושא: מגלים את הסיפור החסידי", מיזם המכנס שמונה מאות סיפורי חסידים, ומנגיש אותם לקהל הישראלי.
הסיפורים באתר מוצגים בעיבוד ללשון עכשווית, מסודרים לפי נושאים, ובצידם פירושים ומאמרים קצרים.
בכל סיפור אפשר להגיע גם ללשונו המקורית ולמקום פרסומו הראשון.
כיום האתר הוא מדור אחד בתוך מיזם "אגדה: בית סיפורי העם היהודי", לצד סיפורים מחכמי המזרח, מספרות חז"ל, מראשית הציונות וההתיישבות ועוד.
ראשת המיזם היא העיתונאית שרה ב"ק.
במחקרו עוסק קיציס בעולם החסידי בכלל, אך עיקר עיסוקו הוא תחום הסיפור החסידי.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בתולדותיה ומאפייניה של ספרות השבחים החסידית, מהספר שבחי הבעש"ט ועד מלחמת העולם השנייה.
בעבודה תיאר את תהליך התקבלותה של ספרות השבחים החסידית כספרות קאנונית בעולם התורני והרבני.
במסגרת העבודה הוא גם יצר קטלוג מלא של כל חיבורי ספרות השבחים בעולמה של החסידות בתקופה הנתונה.
בשנת תשפ"ה ראה אור הקטלוג המלא כחיבור עצמאי, תחת הכותרת לתקון באנו (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן).
הספר כולל מבוא על ספרות השבחים החסידית, וביבליוגרפיה מלאה (ככל הידוע), מוערת וממופתחת של מאות פריטים.
במחקרים אחרים עוסק קיציס בתימטולוגיה של סיפורים חסידיים, כלומר בהתחקות אחר מחזור חייהם של סיפורים מרובי גרסאות.
כך למשל חקר את גרסותיו החסידיות השונות של הסיפור האוצר מתחת לגשר, את גלגוליו של סיפור שני הציירים, ועוד.
במחקריו מייחס קיציס ערך רב לסיפורי החסידים כמבטאים רעיונות ותפיסות מחשבתיות שונות בתוך עולמה של החסידות.
בנוסף, סבור קיציס שיש לבחון ולאפיין בנפרד את הדמויות השונות והענפים השונים של התנועה החסידית ולעמוד על ההבדלים ביניהם שעשויים להיות משמעותיים מאוד.
שתי תפיסות אלה באות לידי ביטוי במאמריו השונים, ובייחוד בספרו המורים הגדולים של החסידות.
מלבד זאת עוסק קיציס בתחומי המחשבה החסידית, הדרשה החסידית, הניגון, הפולקלור החסידי, התקבלות החסידות בתרבות הישראלית ועוד.
קיציס למד ציור אצל מורים שונים, וביניהם ליאוניד בלקלב, מיכאל קובנר ואלי שמיר.
הוא עוסק ברישום, בציור בצבעי שמן ובטכניקות נוספות, ובעבר אף לימד ציור בישיבת מעלה גלבוע ובמקומות נוספים.
נושאי ציוריו הם בין השאר דיוקנאות ונוף, ממרחב הטבע הארץ־ישראלי וכן מהעולם החסידי.
ציוריו ורישומיו עיטרו כמה ספרים, כולל ספרו המורים הגדולים של החסידות.
הוא מלמד ניגונים חסידיים בישיבת מעלה גלבוע ובמסגרות נוספות, ובמשך כמה שנים הנחה קבוצה במיזם קהילות שרות, העוסק בהנחלת הפיוט היהודי לגווניו.
בנוסף הוא גם מוזיקאי יוצר.
הוא הלחין כמה מהשירים באלבום צל האור של חברו רן שריד (2014).
בהמשך גם פרסם כמה שירים שכתב והלחין.
יחד עם ההרכב שלו "לובלין בלוז" העלה את המופע נר קטן, מופע שהתמקד במתח הבין־דורי שבין דור הסבים שעלה ממזרח אירופה לבין המציאות הישראלית העכשווית.
המופע שילב בין ניגונים חסידיים ליצירה מקורית של קיציס.
בשנת 2022 יצא במופע משותף עם שרה ב"ק וחזי כהן, שנקרא טישילולה, הלחם של טיש והילולה.
המופע הוא שילוב של ניגונים, פיוטים וסיפורים מהעולם החסידי ומחכמי עדות המזרח.
נשוי לד"ר שולמית קיציס, מרצה לחינוך, סופרת ויוצרת תיאטרון, בתו של הרב שג"ר.
אחותו דבורה קיציס-גוטמן היא עורכת תחום המוזיקה היהודית ושדרנית בכאן מורשת.
בת דודו שרה פרידלנד בן ארזה היא משוררת, סופרת ועורכת.
50 קריאות בסיפורי חסידים, הוצאת דביר, תשע"ז
המורים הגדולים של החסידות: מן הבעל שם טוב ועד רבי צדוק הכהן מלובלין, הוצאת ידיעות ספרים, תשפ"ד
לתקון באנו: ספרות השבחים החסידית - ביבליוגרפיה חדשה ומוערת, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשפ"ה
זאב פולישוק (1916 – 1 ביולי 1976) היה פרופסור למיילדות וגינקולוגיה, מנהל מחלקת נשים ויולדות בבית החולים הדסה עין כרם בשנים 1966–1976.
נולד בשנת 1916 בנורפוק, וירג'יניה, ארצות הברית.
לאחר שעלה לארץ התגורר עם הוריו בתל אביב ולמד בתיכון גימנסיה הרצליה.
סיים בגיל 22 את לימודי הרפואה בהצטיינות בנאפולי, איטליה.
למד רפואה גם בביירות ובלונדון.
עבד במחלקת נשים בבית החולים האמרסמית' בלונדון.
התמחה בארצות הברית, בין היתר בבית החולים מאונט סיני בניו יורק.
משנת 1958 ניהל פולישוק את מחלקת הנשים בבית החולים רוטשילד בחיפה, לימים המרכז הרפואי בני ציון.
לאחר מותו של פרופ' ברנרד צונדק בשנת 1966 עבר לנהל את מחלקת הנשים בהדסה עין כרם בירושלים.
פולישוק היה פורץ דרך בכמה היבטים.
בין השאר החליף במחלקה שבראשה עמד את האסכולה הגרמנית של פרופ' צונדק, שהייתה נהוגה עד אז, באסכולה האמריקאית, שבה התחנך.
באגף היולדות הנהיג פולישוק שיטה חדשה, שלפיה הילוד הושאר ליד מיטת היולדת, ולא הועבר לחדר התינוקות לאחר הלידה, כפי שהיה נהוג עד אז.
פרסם מאמרים רבים בכתבי עת רפואיים בארץ ומחוצה לה.
עסק בכירורגיה גינקולוגית ובחקר הפוריות והעקרות.
טיפל בנשים רבות בארץ וכאלה שבאו מחוץ לישראל.
טיפל באשתו הראשונה של השאה הפרסי, אשר הזמינו לשהות בפרס לשם כך.
פולישוק העמיד שורת תלמידים בולטים, אשר חלקם המשיכו את דרכו בבית החולים הדסה: פרופ' יוסף שנקר, שניהל את המחלקה בשנים 1999-1978; פרופ' נרי לאופר, שניהל את המחלקה בשנים 1999–2012 ועוד.