tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספרי התורה הכתובים על קלף ומשמשים בבית הכנסת לא מופיעים טעמי המקרא, ניקוד או חלוקה לפסוקים (למעט חלק מספרי התורה של העדה התימנית, בהם מופיעים סימונים לסוף פסוק, אתנח וזרקא, המוטבעים על גבי הקלף), לכן על הקורא לשנן מראש את הטעמים השייכים לאותה הקריאה.
לצורך כך מיועד הספר הנקרא תיקון קוראים.
בספר נדפס כל הטקסט פעמיים, בשתי עמודות זו לצד זו.
באחת – הטקסט מלווה בכל טעמי המקרא ובניקוד, וממנו יכול הקורא ללומדם, ובשנייה מופיע הטקסט כפי שהוא בספר התורה, ובה יכול הלומד לנסות את זכרונו.
מנהג נפוץ הוא שילד שהגיע למצוות קורא בתורה חלק מפרשת השבוע או את כולה בבית הכנסת בהזדמנות הראשונה שבה הוא מחויב בקריאה בעצמו.
על הנער ללמוד קודם לכן את טעמי המקרא ולהכין את הקריאה שלו, וכך עוברת מסורת קריאת טעמי המקרא לדור הבא.
תלמודי תורה ההולכים על פי שיטת זילברמן ושיטת ברקאי שמים דגש על שינון התנ"ך בטעמיו בגילאים הצעירים.
לומדי תנ"ך משתמשים בתכונותיהם הפיסוקיות של הטעמים על מנת לפרשו.
ידועים דברי רבי אברהם אבן עזרא בעניין: .
בדרך כלל אפשר להחליף את הטעמים המפסיקים ביותר – סגולתא, הרביע הראשון, הזקף קטן הראשון, ואתנחתא – בנקודה או פסיק.
זאת ועוד, כוחם הפיסוקי של הטעמים גדול יותר מכוחם של סימני הפיסוק, ובעוד שסימני הפיסוק מתחמים קבוצות של חמש מילים ויותר, טעמי המקרא יכולים ללמד גם על היחס בין קבוצות של שתי מילים או שלוש.
בתחילת המאה ה־21, נעשו ניסיונות להנגיש את פיסוק הטעמים לאלו שאינם בקיאים בו, בין השאר על ידי מכון ממרא, ובפרויקט "מקרא על פי המסורה" בויקיטקסט, על ספרי אמ"ת.
אופן המחשה נפוץ הוא על ידי ציור גשרים המקוננים זה בתוך זה.
בעברית בת־ימינו נעשה שימוש ספורדי ובלתי־סדור בסימנים הלקוחים מטעמי המקרא או השואבים מהם השראה גרפית לצורך סימון ההטעמה בכתב.
באופן מסורתי, לימוד הטעמים נעשה על ידי שינון "טבלת זרקא", שהיא רשימת כל הטעמים לפי מסורת מסוימת.
טבלאות זרקא מופיעות לעיתים בעמודים הראשונים של חומשים או של תיקוני קוראים.
התלמידים, למשל נער או קבוצת נערים שצריכים להכין את הקריאה לבר המצווה שלהם, שומעים את המנגינות מפי מורה ומשננים אותן.
עם הזמן פותחו מגוון חומרי הוראה לילדים ללימוד טעמי המקרא, שיטת ההטעמה והפיסוק שהם יוצרים, והמסורות המוזיקליות שהם מייצגים בכל עדה.
יש מהם המציגים את הטעמים בהרכביהם הנפוצים, ומביאים דוגמאות למקרים השונים שמופיעים במקרא בחלקים הנקראים בציבור, יש מהם המלוּוים בתווים או בקלטות.
עם התפתחותם של המחשב והאינטרנט פותחו תוכנות ואתרי אינטרנט המלמדים את נגינות הטעמים השונות.
יש שמצאו קשר בין דברי חז"ל לבין הטעמים המצורפים אל הפסוקים.
כך למשל מסופר בגמרא על רב פפא שנשמטה מדרגה מתחת רגלו ועמד ליפול, ושאל אותו חייא בר רב מדפתי: "שמא עני בא לידך ולא פרנסתו?".
והסביר הגאון מווילנא שהמקור לדברי חייא בר רב הוא שתחת המילים מופיע צירוף הטעמים "דרגא תביר" (מדרגה, שבור).
חכמי הקבלה דורשים ומפרשים את הטעמים ושמותיהם בצורות שונות.
ראויה לציון הדרשה בספר תיקוני זוהר, הפותחת במילים: ובה נדרשים הטעמים בצורות שונות, בין השאר כאופן שבו יכולו לעתיד כוחות הרוע.
קבלת האר"י רואה את הטעמים כחלק ממערכת הטנת"א (טעמים, נקודות, תגים ואותיות).
הטעמים תמיד נמצאים במקום הגבוה יותר, מעל שאר חלקי הטנת"א.
למשל ר' חיים מוולוז'ין בספרו נפש החיים מסביר, שהאותיות הן כנגד הנפש וכנגד המעשה שהרי הן גוף המילה כפי שהיא כתובה, הניקוד הוא כנגד הרוח וכנגד הדיבור שהרי הוא המאפשר לבטא את המילה, והטעמים הם כנגד הנשמה והמחשבה, הכוונה שעומדת מאחורי הדברים, שורשה של המילה.
על ידי תפילה בשלמות כל העניינים האלה, האדם מקשר את כל חלקי נפשו זה בזה ולשורשם העליון.
על הטנת"א נכתבים ספרי ביאורים רבים עד ימינו, ביניהם מפורסם הספר ריש מילין של הרב קוק.
בתקן Unicode לייצוג סימנים במחשב, נמצאים טעמי המקרא במיקומים U+0591 עד U+05B0, בתחילת טווח העברית.
מערכות התומכות בתקן זה אינן דורשות התקנת גופן מיוחד לצורך כך.
+רשימת מיקומי Unicode לסימני טעמי המקראשם הטעםמיקום UnicodeדוגמהאתנחתאU+0591ב֑סגולתאU+0592ב֒שלשלתU+0593ב֓זקף קטןU+0594ב֔זקף גדולU+0595ב֕טיפחאU+0596ב֖רביעU+0597ב֗צינוריתU+0598ב֘פשטאU+0599ב֙יתיבU+059Aב֚תבירU+059Bב֛גרשU+059Cב֜גרש מוקדםU+059Dב֝גרשייםU+059Eב֞קרני פרהU+059Fב֟תלישא גדולהU+05A0ב֠פזרU+05A1ב֡אתנח הפוךU+05A2ב֢מונחU+05A3ב֣מהפךU+05A4ב֤מרכאU+05A5ב֥מרכא כפולהU+05A6ב֦דרגאU+05A7ב֧קדמאU+05A8ב֨תלישא קטנהU+05A9ב֩ירח בן יומוU+05AAב֪עולהU+05ABב֫עילויU+05ACב֬דחיU+05ADב֭זרקאU+05AEב֮סימן עגול של המסורהU+05AFב֯מתגU+05BDבֽפסקU+05C0ב׀מקףU+05BEב־בסוף פסוקU+05C3ב׃
על מנת להוסיף את אחד מטעמי המקרא לטקסט, יש למוצאו במפת התווים ולהעתיקו משם.
כשמשתמשים במעבד התמלילים מיקרוסופט וורד, יש עוד שתי אפשרויות:
בסרגל הכלים הוספה – לגשת לסימן, סימנים נוספים, ערכת נושא: עברית, ולבחור את הטעם הרצוי.
לכתוב את מיקום היוניקוד של הטעם, ולהקיש Alt+X.
למשל אם נקיש 0592 ולאחר מכן Alt+X, נקבל את הטעם סגולתא.
מערכות ישנות יותר, החל ממערכת Windows בגרסת 2000 ומעלה תומכות בטעמי המקרא, אך נדרש גופן מיוחד לשם התצוגה המדויקת שלהם, למשל גופן Ezra SIL
המופץ כתוכנה חופשית, או הגופנים ממשפחת Guttman.
טעם הוא אחד מחמשת החושים המסורתיים.
באמצעות חוש זה, טעמו של חומר מורגש בעת מגעו עם פקעיות הטעם הפזורות על הלשון, החך הרך, ומכסה הגרון.
חוש הטעם תורם חלקית בלבד לקליטת טעמי המזון ותחושתם, שכן הן מושפעות גם מחוש הריח, מהמרקם ומהטמפרטורה.
חוש הטעם תורם ליכולתם של בעלי חיים לשער את מידת התועלת שיכול הגוף להפיק מהמזון או הנזק שעלול להיגרם מצריכתו.
תמהיל הטעמים של המזון מעובד במוח ומעורר תחושה של עונג, סיפוק או סלידה ואף בחילה.
מזון המכיל רכיבים חיוניים מסוימים יעורר תחושת עונג וסיפוק אשר תתמרץ את בעל החיים להמשיך ולצרוך ממנו.
טעמו של מזון המכיל רעלים מסוימים או תוצרי פירוק של חיידקים יעורר תחושת סלידה הגורמת להפסקת אכילתו או לפליטתו מהפה.
כמו כן, חוש הטעם מאפשר זיהוי של ריכוז יתר מסוכן של מרכיב מסוים במזון.
למשל ריכוזים גבוהים של מלח בישול, העלולים לגרום להתייבשות.
תחושת הטעם משתנה בהתאם להתנסות קודמת ולצורכי הגוף.
סלידת טעם היא דוגמה בולטת להתניה קלאסית, בה בעלי חיים בוחלים במזונות שאכלו בעבר, אם חשו ברע לאחר אכילתם.
בשל תופעה זו גורם טיפול כימותרפי, המחולל בחילות והקאות, לסלידה של מטופלים ממזונות שצרכו במהלך הטיפול, אף כי פותחו שיטות להתמודדות עם הבעיה.
סלידת טעם עשויה לגרום להפרעות אכילה, תת תזונה ופגיעה באיכות החיים, גם לעת זקנה.
כמו כן, אצל נשים בהיריון משתנה הרגישות וההעדפה לטעמים מסוימים, ככל הנראה בהתאם למשאבים הדרושים להתפתחות העובר.
המזון שצורכת האם במהלך ההיריון והמסופק לצאצא במהלך הינקות, הילדות וההתבגרות משפיעים על טעמיו המועדפים.
על גבי הלשון פזורות פטמות (papillae) מארבעה סוגים שונים.
רק הפטמות החוטיות (Filiform papillae), שהן הסוג השכיח ביותר בלשון, אינן נושאות פקעיות טעם.
בקצה הלשון ניתן למצוא פטמות פטרייתיות (Fungiform papillae), בצדי הלשון פטמות עליות (Foliate papillae) ובאחוריה מספר מצומצם (8–12) של פטמות מוקפות (Circumvallate papillae).
בעבר היה נהוג לחשוב כי הפקעיות של כל טעם נמצאות באזור שונה בלשון.
נטען למשל כי באזור מסוים בלשון חשים בטעמים מלוחים ובאחר במתוקים.
טענה זו שגויה, אך עקבותיה הופיעו בספרי לימוד ומאמרים שונים לפחות עד שנת 2015. כיום ידוע כי כל הטעמים מורגשים לא רק בכל הלשון, אלא גם באזורים אחרים של הפה.
בשפה מדעית אפשר לומר שהחוקרים מצאו עד כה על תאי הטעם של הלשון רק חמישה סוגים שונים של קולטנים, המתאימים לחמשת הטעמים: מתוק, מר, מלוח, חמוץ, ואומאמי.
הטעם המלוח מורגש בנוכחות מלחים מסוימים, בעיקר יוני נתרן וסידן, על הלשון.
למרות פשטות החומר מעורר תחושת המלוח, לרוב מדובר במלח בישול, המנגנון מאחורי התמרת הטעם מורכב מאוד והפחות מובן היום מבין מנגנוני התמרת הטעם.
ליוני נתרן תפקיד פיזיולוגי מרכזי בגוף, אבל ריכוז גבוה שלו גורם לנזק.
לבעלי חיים על היבשה מנגנונים מורכבים של משיכה למלח הגורמים לתחושת צורך כאשר קיים מחסור בגוף, ותחושת דחיה במצבים של רמת נתרן גבוהה.
לגבי מנגנון ההתמרה עצמו, במשך שנים רבות ההנחה הייתה כי מדובר בתעלה חדירה לנתרן ENaC על תאים בפקעיות הטעם, אבל המחקר עדיין לא הכריע בשאלה.
הטעם החמוץ מורגש בנוכחות חומצות על הלשון.
קיימים שני מנגנונים לחישת הטעם החמוץ, הפועלים במקביל: המנגנון האחד דומה לזה המפעיל את הטעם המלוח: יוני מימן שמקורם בחומצה חודרים מבעד לממברנת תא העצב דרך תעלות יוני מימן, ומביאים לדפולריזציה של הממברנה, כלומר מעלים את המתח החשמלי שלה.
המנגנון השני מבוסס על חסימת תעלות יוני אשלגן על ידי יוני המימן.
תעלות אלו אחראיות על ההיפרפולריזציה של ממברנת תא העצב ועל שמירת פוטנציאל המנוחה שלו, ולפיכך חסימתן מביאה אף היא לדפולריזציה.
סכום הדפולריזציה של שני מנגנונים אלו מזרז התהוות פוטנציאל הפעולה, המפעיל את הדחף העצבי אשר מגרה את תאי המוח האחראיים לתחושת הטעם החמוץ.
שתיים מהחומצות הנפוצות ובעלות הטעם המוכר ביותר במזונות הן חומצה אצטית (חומצה אתנואית), המהווה את המרכיב העיקרי בחומץ, וחומצה ציטרית (חומצת לימון), המצויה ברוב פירות ההדר.
הטעם המר מורגש בנוכחות חומרים מגוונים והרבה מאכלים ומשקאות הם מרים, דוגמת קפה, בירה, שוקולד ללא המתקה וקליפות פירות הדר.
החומר המר ביותר הידוע הוא הכימיקל הסינתטי דנטוניום, שהתגלה בשנת 1958 ומוסיפים אותו לחומרים רעילים כדי להרתיע מאכילתם או שתייתם.
מחקרים העלו שבניגוד לכל הטעמים האחרים, הטעם המר לא מתקשר לקבוצה מסוימת של חומרים.
זיהויו קשור בהפעלת קבוצת פקעיות הטעם מסוג 2 (TAS2R).
הטעם המתוק מורגש על הלשון בנוכחות סוכרים פשוטים, מספר מצומצם של חלבונים, וכמה חומרים נוספים.
לרב-סוכרים, כמו העמילן (המצוי לרוב בקמח), אין טעם מתוק; הם מתפרקים בעזרת האנזימים (במקרה של עמילן, האנזים הוא פטיאלין (ptyalin enzyme) אנזים מסוג α-עמילאז), המצויים ברוק, לדו-סוכר.
דו-סוכר בא במגע עם פקעיות הטעם ומהן שואב האדם את הטעם המתוק.
לחד-סוכר גם כן יש טעם מתוק, אך פחות מאשר לסוכרוז.
הכלל: טעם מתוק מתקשר לאלדהידים וקטונים המכילים קרבונילים.
הטעם המתוק מזוהה על ידי מגוון קולטנים המוצמדים לחלבון G שמוצמדים לחלבון ה-G גאסטדוצין, על פקעיות הטעם.
כדי לחוש בטעם מתוק על הקלט להפעיל לפחות שני "קולטני מתיקות" שונים: T1R2+3 (הטרודימר) ו-T1R3 (הומודימר).
שני אלה הם כנראה האחראים לכל תחושות המתיקות באדם ובבעלי חיים.
ריכוז הסף האנושי לתחושת מתיקות בסוכרוז הוא 10 מילימולר.
אולם ישנם חומרים המזוהים כמתוקים גם בריכוזים נמוכים הרבה יותר, דוגמת 5-Nitro-2-propoxyaniline המזוהה כבר ב-0.002 מילימולר.
בנוסף לחומרים המעוררים תחושת מתיקות בעצמם, ישנם חומרים כדוגמת המירקולין היוצרים שינוי זמני במבנה הקולטנים על הלשון וגורמים לחומרים שאינם מתוקים בדרך כלל, לעורר תחושה של מתיקות.
מקור המילה אוּמאמי ביפנית (旨味), ופירושה הוא "טעים" או "ערב לחך".
החומצה הגלוטמטית, וכן מלחים של חומצה זו, הם האחראים לטעם האומאמי.
חומצה גלוטמית היא חומצת אמינו המצויה באופן טבעי בבשר, גבינות, סויה ומאכלים נוספים העשירים בחלבון.
טעם זה נחקר לראשונה בשנת 1908, והוא קשה להגדרה: אומאמי מקנה למזון עושר, מרקם, "נפח" או "גוף", פיקנטיות והרגשה "בשרית".
מלחים של החומצה הגלוטאמית עוברים הידרוליזה בקלות ומפעילים את קולטני טעם האומאמי.
מונוסודיום גלוטמט הוא מלח נתרן של חומצת האמינו גלוטמט, וכיום משמש כמשפר הטעם הנפוץ ביותר.
מאכלים ורטבים אשר מועשרים בכמויות גדולות של מונוסודיום גלוטמט מקבלים טעם אומאמי במיוחד.
מאכלים העשירים בגלוטמט כוללים בשר (בקר, עוף), מאכלי ים (דגים, אצות), ירקות (עגבניות, פטריות, סויה), וגבינות מיושנות כגון גבינת פרמזן.
ניתן להבחין בתופעה כשמוסיפים מלח בישול למזון חסר טעם יחסית, כגון עגבנייה.
טעמה הופך לא רק מלוח יותר, כי אם גם אומאמי – עשיר ומלא יותר.
המלח מתמוסס ליוני נתרן וכלור, ולתמיסה נוספים יוני גלוטמט מהעגבנייה.
מונוסודיום גלוטמט הוא מתוספי המזון הנפוצים ביותר; אף על פי שקשה להגדיר את טעם האומאמי, טעמם של רבים מהמזונות שאנו צורכים באופן תדיר מעוצב רבות על ידי טעם בסיסי זה.
עלי דפנה למשל עשירים בטעם האומאמי.
טעם נוסף שהתגלה ב-1989 הוא "קוקומי" (Kokumi), שפירושו "טעם עשיר".
תרכובות קוקומי חסרות-טעם, אך בשילוב עם תרכובות אומאמיות מעניקות "תחושת המשכיות, סמיכות וגוף" לאוכל.
בפסקה זו יפורטו תחושות נוספות, שנהוג לקטלג אף אותן כ"טעמים", אך אינן משויכות לבלוטות הטעם שעל הלשון, אלא לרוב לעצבים התחושתיים.
חריפות או פיקנטיות היא תחושה ייחודית לחוש הטעם, בה נוצרת הרגשה של צריבה, חום או כאב בקולטני החום בלשון ובחך בעת אכילה או שתייה של מאכלים מסוימים.
ישנם גם סוגים אחרים של חריפות כגון "חריפות קרה" כמו המנתול, שמגבירה דווקא את רגישותם של חיישני הקור, או חריפות "נדיפה" המורגשת בעיקר באף, כגון חרדל או חזרת.
מחקרים שנערכו בתחילת העשור השני של המאה העשרים ואחת העלו כי לשונם של יונקים שונים מכילה, נוסף על פקעיות הטעם המוכרות, גם פקעיות הרגישות לטעמו של שומן.
המחקרים העלו כי החלבונים CD36 ו-GPR120 משחקים תפקיד משמעותי בקליטת הטעם השומני.
עוד נתגלה כי ישנה שונות במספר הפקעיות וברגישות לטעם השומן בין בני אדם.
מחקרים חדשים מנסים להתחקות אחר הקשר בין הרגישות לטעם השומן לנטייה להשמנה.
בפיזיקת חלקיקים, טעם הוא תכונה (מספר קוונטי) של חלקיקים יסודיים הקשורה לכוח החלש.
למרות השם, אין שום קשר בין תכונת הטעם של חלקיקים לבין חוש הטעם.
בתורה האלקטרו-חלשה קיום הטעם קשור לסימטריית כיול, וקיימים תהליכים משני טעם.
בכרומודינמיקה קוונטית סימטריית הטעם היא סימטריה גלובלית.
בפיזיקת חלקיקים, ישנם שישה סוגים של קווארקים, הנבדלים ביניהם במסה ובמטען החשמלי.
לכל קווארק יש תכונה נוספת, המכונה צבע .
כאשר ישנם שני חלקיקים או יותר בעלי אינטראקציות דומות, אפשר לעיתים להחליף ביניהם ולא להשפיע על הפיזיקה.
כל צירוף ליניארי של שניהם נותן את אותה הפיזיקה.
במילים אחרות, בתאוריה ישנן טרנספורמציות סימטריה כמו: , כאשר ו- הם השדות הקוונטיים (החלקיקים) ו-M היא מטריצה אוניטרית.
מטריצות כאלה פורשות את חבורת לי המכונה (SU(2.
המונח "טעם" נטבע לראשונה בהקשר של מודל קווארקי של הדרונים ב-1968. שם לקבוצה של מספרים קוונטיים הקשורים לאיזוספין, היפרמטען ומוזרות כנראה הומצא על ידי מארי גל-מאן והרלד פיצג'רלד בעת שהיו בדרכם לארוחת צהריים ועברו ליד פרסומת של בסקין רובינס שהכריזה על הימצאותם של 31 טעמים שונים בסניפיה.
טעם החיים הוא סרט קולנוע של מונטי פייתון משנת 1983.
הסרט בוים על ידי טרי גיליאם וטרי ג'ונס, נכתב על ידי כל ששת חברי מונטי פייתון המשחקים בו.
הסרט הוא קומדיה פילוסופית העוסקת בנושאים כגון חיים, מוות, דת והמין האנושי.
הסרט אינו סרט עלילתי אלא הוא מורכב מכמה חלקים בנושאים שונים הנותנים נקודות מבט אחרות, מצחיקות ומעוררות מחשבה כאחת, לגבי כל מה שמוסכם וקדוש בעולם.
הסרט פותח עם סרטון קצר בבימויו של טרי גיליאם בשם "קרימסון פרמננט ביטוחים", שהוא סאטירה על עובדי התאגידים ומנהליהם בעידן הגלובליזציה.
בסרטון מתמרדת קבוצה של מנהלי חשבונות זקנים בחברת ביטוח נגד מעבידיה הרודים בעובדים, ומשתלטת על בניין החברה, עמו היא מפליגה כאילו היה ספינת פירטים, כדי להביא את בשורת המהפכה למעוזי הקפיטליזם.
סרטון זה הופיע בזכות עצמו בכמה סרטים אחרים של גיליאם ובשידורים שונים.
המשך הסרט בנוי מכמה פרקים הסוקרים באופן הומוריסטי ובסגנון הפייתוני האופייני את החיים האנושיים בסדר הבא: לידה, התבגרות, מלחמה ומוות.
הסרט מבקר בחריפות גישות ותפיסות שונות כגון היחס לאמצעי מניעה אצל הקתולים לעומת הפרוטסטנטים, יחסי מעמדות בחברה הבריטית ובכלל, הקצונה בצבא הבריטי האימפריאלי ועוד.
בין הפרקים קיימים קטעי קישור שונים שלחלקם אין שום קשר לפרקים ביניהם הם מקשרים או לקונטקסט כלשהו.
בסרט שולבו מספר שירים שנכתבו על ידי מונטי פייתון וזכו לפופולריות רבה והיוו חלק מהאלבום "Monty Python Sings".
חלק ראשון: פלא הלידה - ובו שלושה מערכונים:
יולדת מגיעה לחדר הלידה, אך הצוות הרפואי מתרגש בעיקר מהמכשור המתוחכם העומד לרשותו.
מערכון שכותרתו "בעולם השלישי" אך הוא מתרחש ביורקשייר, ובו אב במשפחה קתולית מודיע לילדיו הרבים מספור שאין ביכולתו לפרנסם, ולכן הוא נאלץ למכור אותם לניסויים רפואיים.
הסיבה למספר הילדים העצום הוא התנגדותה של הכנסייה הקתולית לשימוש באמצעי מניעה.
לאחר מכן שרים הילדים ועוד רבים שיר המהלל את ההתנגדות הזו.
מערכון המתרחש במשפחה פרוטסטנטית המתגוררת בבית הסמוך, ובה הגבר מהלל באוזני אשתו את נפלאות הפרוטסטנטיות, המתירה קיום יחסי מין גם להנאה בלבד, תוך שימוש בקונדום, אך אשתו מעירה שיש להם שני ילדים משום שקיימו יחסי מין רק פעמיים במשך כל שנות נישואיהם.
חלק שני: גדילה ולימוד - ובו שלושה מערכונים:
תלמידים עורכים תפילת בוקר בכנסיית בית-הספר.
המנהל קורא קטע מן הברית הישנה ("אשר נתן את החמאה לפני בלשאצר ואת יתד האהל אל בית ראשומון"), הכומר נושא תפילה ("ה', כה גדול אתה, אנחנו מתרשמים מאוד כאן למטה").
המנהל נוזף בהם על כך שכמה תלמידים משחו בשמן פשתים את קורמורן המוסד (שניתן לבית-הספר לרגל יום האימפריה, "בו כולנו משתדלים לזכור את שמותיהם של אלו שהקריבו את חייהם כדי להותיר את סין בחזקת בריטניה").
לבסוף, כולם נושאים את המזמור "אלוהים, אנא אל תשרוף אותנו", המתייחס לצורות שונות של בישול וצלייה בגיהנום ("אל נא תטגננו בווק/אל נא תצלה עבדיך על שיפוד מסתובב").
מורה לחינוך מיני מגיע עם תלמידיו לשיעור העוסק ביחסי מין (לאחר חזרה על השיעור הקודם, שבו עסקו במשחק מקדים), וממחיש זאת באמצעות קיום יחסי מין עם אשתו לנגד עיני התלמידים, תוך מתן הסברים על כל שלב.
התלמידים, כמקובל אצל תלמידים, מפגינים שעמום מוחלט גם בשיעור זה.
משחק רוגבי בין מורים לתלמידים הופך לפתע לשדה קרב במלחמת החפירות של מלחמת העולם הראשונה.
חלק שלישי: מלחמה - ובו שלושה מערכונים:
קצין במלחמת העולם הראשונה פוקד על חייליו למצוא מחסה עקב הפגזה לעברם, אך החיילים מתעקשים לחגוג איתו את יום הולדתו.
הם מגישים לו מתנות, ובהן שעונים אחדים, ועוגה שהם עומדים על אכילתה תחת אש.
בהדרגה כל החיילים נהרגים תוך שהם נעלבים מחוסר נכונותו של מפקדם לאכול את העוגה ולקחת את השעונים.
סמל סוקר מסדר של מחלקתו, ומודיע כי "היום נצעד מסביב לכיכר, אלא אם למישהו יש משהו טוב יותר לעשות".
הסמל מדבר אל חייליו בקשיחות אופיינית, אך משחרר מהצעידה כל מי שמצהיר על בילוי עדיף שיש לו - בילוי עם האישה והילדים, קריאת ספר, נגינה בפסנתר - ולבסוף משחרר את כל היתר לצפייה בסרט וצועד לבדו מסביב לכיכר.
במלחמת הזולו רגלו של אחד הקצינים נעלמה לאחר שחיה כלשהי נגסה בה בעת שישן, ועקב כך כל הקצינים מתמקדים בחיפושים אחר הרגל שנעלמה, ומתעלמים מניהול הקרב.
משלחת החיפוש מוצאת ביער שני אנשים המחופשים לנמר, ואלה משמיעים סדרה מגוחכת של תירוצים מדוע התחפשו.
אמצע הסרט: קטע המעבר "מצא את הדג" - קטע המשלב דראג-קווין, מאפיונר בליין ומלצר עצוב בעל ראש של פיל המחפשים את הדג ושואלים את הקהל האם הם יודעים איפה הדג.
קטע זה הפך לפופולרי במיוחד עם השנים והוא מייצג פן נדיר יחסית בסגנון ההומור של מונטי פייתון העוסק בנונסנס טהור.
חלק רביעי: גיל העמידה - זוג תיירים מגיע למלון, ובמסעדה מציע להם המלצר להם תפריט של נושאים לשיחה, והם בוחרים בנושא "טעם החיים".
שיחתם בנושא מטופשת להחריד, ולבסוף הם מחזירים את המנה למלצר.
חלק חמישי: השתלת איברים חיים - צוות רפואי מגיע אל אדם שחתם על כרטיס לתרומת איברים ולוקח ממנו את כבדו בעודו חי.
הצוות פוגש את אשתו, גברת בראון.
הקטע כולל את "שיר הגלקסיה" (The Galaxy Song) בביצועו של אריק איידל העוסק בחוסר משמעותם של חיי האדם אל מול היקום.
חלק שישי: סתיו החיים - פסנתרן מנעים את זמנם של סועדים במסעדה בשיר "נכון שזה נפלא שיש לך פין" וזוכה לתשואות.
אל המסעדה מגיע אדם שמן במידה שלא תיאמן (ששמו Mr.
Creosote), ובעודו מקיא את ארוחתו הקודמת הוא מזמין את ארוחתו הבאה, ארוחה ענקית ביותר, ובסוף אכילתה הוא מתפוצץ ואבריו עפים לכל עבר.
חלק שישי "ב": משמעות החיים - בזמן ניקיון המסעדה, המלצר משתף את המנקה בתהייתו על משמעות החיים.
זו מספרת לו שלמרות שקראה ספרות רבה בנושא לא הגיעה למסקנה בעניין, ועל אף מצבה הגרוע בתור מנקה היא "לפחות לא עובדת בשביל יהודים".
המלצר מתנצל בפני הצופה על הגזענות, והפוקוס עובר למלצר אחר ששהה שם.
הלה לוקח את צוות הצילום הרחק אל מקום הולדתו ושם הוא מספר שאימו אמרה לו שהעולם הוא מקום נפלא, ולכן צריך להביא שלום ושמחה בכל מקום שהולכים.
לאחר שזה נזכר שהוא בסך הכל מלצר, הוא מתעצבן ודורש שלא יבואו אחריו כמקודם.
אנשים מתאספים ללוויה סביב קבר פתוח בחוף הים.
עבריין שנדון למוות על שסיפר בדיחות סקסיסטיות מוצא להורג בדרך שבה בחר: חבורת נשים צעירות, שכל לבושן הוא חוטיני, קסדות ומגיני ברכיים, רודפת אחריו, ובעת שהוא נמלט הוא נופל מצוק היישר לתוך הקבר הפתוח.
אל בית כפרי מבודד שבו חבורת אנשים סועדת מגיע מלאך המוות, המודיע להם שעליו לקחת את כולם, משום שמזונם כלל מוס סלמון מורעל.
הם נוסעים לגן עדן ופוגשים בו את כל גיבורי הפרקים הקודמים.
סוף הסרט - המנחה שהכריזה על אמצע הסרט מכריזה על סופו ומודיעה לצופים מהי משמעות החיים - "טוב, זה שום דבר מיוחד בעצם.
נסו להיות נחמדים לאנשים, המנעו מאכילת שומן, קראו ספר טוב מדי פעם, לכו קצת, ונסו לחיות בשלום והרמוניה עם כל האנשים."
טַעֲנָה (בלועזית: פְּרוֹפּוֹזִיציה) היא מושג מרכזי בפילוסופיה של הלשון ובתחומים דומים.
טענה היא תוכן של פסוק חיווי, כלומר מחשבה המובעת במשפט, ויכולה להיות אמיתית או שקרית.
כלומר, טענה בהכרח תהיה בעלת תוכן של אמת בערך אמת.
בלוגיקה, טענות מצטרפות יחד לכדי היסקים ולהוכחות.
בהיסק, לדוגמה, הטענות מתחלקות למסקנה ולהנחות.
בשפה האנושית נעשה שימוש בסוגים שונים של פסוקים או משפטים.
הללו משמשים כדי להביע רעיונות ולבצע פעולות דיבור.
למשל לשאול, לבקש, לצוות וכו'.
ה"טענה" מיוחדת מכל אלה בכך שהיא עצמה מחשבת תיאור של עובדה אפשרית וככזו מבטאת מחשבה העשויה להיות אמיתית או שקרית.
אם כן, אחת הדרכים להבחין בין "טענה" לבין תוכן אחר היא לבחון האם התוכן בעל ערך אמת.
לדוגמה, למשפט "הבא לי בבקשה את המים" לא יכול להיות ערך אמת, כיוון שבקשה לא יכולה להיות שקרית או אמיתית – מכאן שבקשה אינה "טענה".
המשפט "השמיים כחולים" יכול להיות אמת (אם השמיים כחולים) ויכול להיות שקר (אם השמיים בצבע אחר) ועל כן משפט זה הוא משפט של "טענה".
אפשר לראות את פעולת הבחנת ה"טענה" כפעולה של פונקציה.
המשפט הנתון הוא הפונקציה שמקבלת לתוכה תיאור מציאות, אם הפונקציה מחזירה אמת או שקר משמע המשפט הוא "טענה" (למשל, המשפט "השולחן הוא עגול" יהיה אמת אם במציאות השולחן עגול ויהיה שקר אם השולחן לא עגול – מאחר שמושפע מהמציאות משפט זה הוא טענה).
אם פונקציית המשפט לא מחזירה כלום, כי תיאור המציאות לא רלוונטי עבורה, אזי המשפט אינו "טענה" (למשל, המשפט "סגור הדלת" לא עומד להיות מושפע מהמציאות, בין אם סוגרים הדלת ובין אם לאו הציווי נשאר במקומו –משמע משפט זה לא טענה).
עם זאת, יש להדגיש שפעולות דיבור שונות מאפשרות להביע טענות באמצעות פסוקים שאינם פסוקי חיווי.
לדוגמה, השאלה הרטורית היא שאלה מנקודת המבט הבלשנית שאלה, אך מנקודת המבט הלוגית היא פסוק חיווי המבטא טענה.
למשל, דוגמה לכך ניתן לראות בפסוק: "הילכו שנים יחדיו בלתי אם נועדו" (), שמבטא למעשה את הטענה ששני אנשים המבצעים פעולה מתואמת בהכרח תיאמו אותה קודם לכן – למרות שמנוסח בצורה של שאלה רטורית.
התחום שמטפל בכל הרגלי השימוש הלשוני במשפטי חיווי ואמצעים רטוריים אחרים ומחבר בין פעולת הדיבור (כגון שאלה) לטענה מכונה פרגמטיקה.
כל היסק לוגי מורכב ממספר טענות.
המבנה הצורני של הטענות קובע את תקפותו של ההיסק.
כל "טענה" באשר היא יכולה לשמש כהנחה או כמסקנה, לדוגמה:
כל יצור חי הוא בן תמותה – טענה ראשונה (הנחה 1);
כל בני האדם הם יצורים חיים – טענה שנייה (הנחה 2);
כל בני האדם הם בני תמותה – טענה שלישית (מסקנה).
המסקנה של ההיסק הנ"ל משמשת כהנחה בטיעון הבא:
כל בני האדם הם בני תמותה – טענה ראשונה (הנחה 1);
סוקרטס הוא בן אדם – טענה שנייה (הנחה 2);
סוקרטס הוא בן תמותה – טענה שלישית (מסקנה).
טעם העיר היה יריד האוכל הגדול ביותר בישראל והוא נערך בתל אביב, על ידי אתר התרבות עכבר העיר מקבוצת "הארץ", והמחלקה למופעים בעיריית תל אביב-יפו.
ביריד הנערך בתחילת הקיץ, משתתפים נותנים שירות שונים מתחום האוכל והשתייה, בהם כמאה מסעדות המציעות תפריט טעימות למשך ארבעה ימים.
היריד נערך מאז שנת 1996, ועד 2012 התקיים מדי שנה.
בקיץ 2013 כבר לא התקיים היריד.
בשנת 2016 היריד חזר בשם חדש: "תל אביב EAT".
"טעם העיר" התפתח מתוך "הפסטיבל הגייסטרונומי", יריד אוכל של הקהילה הלהט"בית, אותו הפיק לראשונה השף איתמר דוידוב בשנת 1994. האירוע, שנערך ברחבת סינמטק תל אביב, ציין 25 שנה למהומות סטונוול ואִפשר לציבור הרחב טעימות ממנות גורמה במחיר מוזל.
כעבור שנתיים החליט עיתון "העיר", נותן החסות, להרחיב את האירוע, ובשנת 1996 הוא מותג תחת השם טעם העיר, וחזונו "להביא לציבור הרחב מאכלי גורמה במחיר שווה לכל נפש".
את האירוע יזמה עפרה גנור ממסעדת הטאבון בנמל יפו, יחד עם מנכ"ל רשת שוקן יוסי ורשבסקי.
האירוע נערך עוד כשנתיים ברחבת הסינמטק וברחוב הארבעה הסמוך לה.
בשנת 1998, לאור קהל המבקרים הרב, הועבר האירוע לפארק הירקון, והוא החל לפעול בחסות חברות המזון הגדולות בישראל.
מאז שנת 2005 פקדו את האירוע מעל לחצי מיליון איש בכל שנה, והכנסותיו בשנת 2007 עמדו על כמיליון דולר ליום.
בשנת 2008 נושא האירוע היה "60 שנות קולינריה בישראל", לכבוד חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל.
בשנת 2009, הועבר הפסטיבל לעיר חיפה.
בשנת 2011, לאחר שנה שלא התקיים, חזר הפסטיבל לתל אביב והתקיים בגני יהושע.
בשנת 2012, נערך בפעם האחרונה.
בסוף מאי 2016 יזמה עיריית תל אביב-יפו את חידוש האירוע תחת הכותרת "תל אביב EAT" בפארק צ'ארלס קלור.
בעקבות הצלחת האירוע הראשון המשיכה העירייה להפיק אותו מדי שנה.
בשנת 2019 פעל האירוע ב"כפר האירוויזיון" בפארק צ'ארלס קלור, כחלק מאירועי אירוויזיון 2019 שנערך בתל אביב.
בשנת 2022, אחרי שנתיים של הפוגה בשל מגפת הקורונה, נערך שוב "תל אביב EAT" מדי שנה במאי, בפארק צ'ארלס קלור.
בשנת 2024, בעקבות מלחמת חרבות ברזל, נדחה האירוע לחודש ספטמבר.
טען ביניים הוא הליך משפטי שהיה ניתן לנקוט בעבר בישראל.
במסגרת ההליך בעל דין, שנתבע, או שצפוי להיתבע, על ידי צדדים שונים בתביעות סותרות, ואשר אין לו עניין במחלוקת גופה, רשאי לפנות לבית המשפט בבקשה שיכריע בתביעות הסותרות.
לדוגמה, אדם המחזיק בנכס ללא שהוא טוען לבעלות עליו, הנתבע בידי שני תובעים שונים שכל אחד מהם טוען לבעלות בנכס.
ככל שהמחזיק אינו יודע עם מי הצדק, הוא רשאי לפנות לבית המשפט בהליך של טען ביניים כדי שבית המשפט יכריע למי הבעלות בנכס.
מקרה נפוץ נוסף הוא מי שמחזיק כספים שאינם שלו ויש מספר אנשים או מעקלים אשר טוענים לכספים אלו.
בעל הדין המגיש טען ביניים, מכונה "מבקש", ומי שטוען לזכות באותו עניין נקרא "טוען".
על המבקש בטען ביניים להצהיר כי הוא אינו תובע טובת הנאה בנושא השנוי במחלוקת, אינו בקנוניה עם אחד הצדדים, ומוכן לפעול כפי שייפסק (לרבות העברת נושא התביעה לבית המשפט).
על הטוען להגיש הודעת הסתלקות לפיה הוא אינו תובע דבר, או הודעת פרטים, אשר מפרטת את נימוקי תביעתו.
בית המשפט רשאי לתת צו גודר כנגד טוען.
אם הטוען הגיש הודעת הסתלקות, הצו יחסום כל תביעה עתידית שלו כנגד כל הצדדים בטען הביניים.
אם הטוען לא הגיש הודעת הסתלקות, הצו יהיה תקף כנגד המבקש בלבד, וכנגד כל מי שבא מכוחו.
סדרי הדין בטען ביניים בישראל נקבעו בסעיפים 224-233 לתקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד-1984. ההליך בוטל עם כניסתן לתוקף של תקנות סדר הדין האזרחי החדשות (תקנות סדר הדין האזרחי, התשע"ט–2018) בתאריך 01.01.2021.
טעם הדובדבן (בפרסית: طعم گيلاس) הוא סרט קולנוע איראני מ-1997 בבימויו של עבאס קיארוסטמי.
זהו סרט מינימליסטי העוסק באדם הנוסע במכוניתו בחיפוש אחר אדם שיסייע לו במילויה של בקשה מטרידה.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב ובפרס איגוד המבקרים האמריקני לסרט הזר הטוב ביותר.
מר באדי, גבר בגיל העמידה, נוסע במכוניתו ברחובות טהראן בחיפוש אחר אדם שיבצע עבורו מטלה בלתי ברורה כאשר בתמורה הוא מוכן לשלם סכום גבוה של כסף.
בהדרגה מתגלה כי הוא מתכוון לשים קץ לחייו וזקוק לאדם שיכסה את גופתו בעפר, לאחר שכבר כרה לעצמו את קברו קודם לכן.
הוא מסיע במכוניתו שלושה אנשים, כל אחד בתורו, ושוטח בפניהם את בקשתו.
הנוסע הראשון הוא חייל כורדי ביישן שמסרב להיענות לבקשה ואף בורח בבהלה מפני מר באדי.
הנוסע השני, איש דת אפגני צעיר, מתנגד להתאבדות מטעמים דתיים.
הנוסע השלישי הוא מורה באוניברסיטה שנאות לבקשתו של מר באדי אך בו בזמן מנסה להניא אותו מהחלטתו להתאבד.
הוא מספר כי בצעירותו ביקש אף הוא לשים קץ לחייו אך חזר בו לאחר שטעם את טעמם של דובדבנים.
המורה מבטיח למר באדי לכסות את גופתו בעפר בבוקר שלמחרת, אם הוא ימצא אותו ללא רוח חיים.
באותו הלילה נכנס מר באדי לתוך הקבר שכרה לעצמו ונשכב בתוכו, כאשר לפתע מתחילה סופת רעמים.
הסרט מסתיים בנקודה זו בהפוגה ארוכה של מסך שחור שמופרת בתיעוד קצר במצלמה דיגיטלית של קיארוסטמי המצלם את הסרט עצמו.
ליהוקו של הומאיון ארשדי לדמות של מר באדי התרחשה במקרה.
ארשדי, ארכיטקט שעבד באיטליה היה ללא ניסיון במשחק וזוהה על ידי קיארוסטמי כשנראה במכוניתו בזמן פקק בטהרן.
בדומה לסרטים אחרים רבים של קיארוסטמי, הסרט מורכב בעיקר מסצנות ארוכות ומתנהל בקצב איטי.
מר באדי כמעט אף פעם לא נראה בתמונה אחת עם האדם איתו הוא משוחח, מכיוון שהבמאי תמיד ישב בכיסא הנוסע בשעת הצילומים.
המצלמה עוברת מצילום קלוז-אפ קבוע של פניו של מר באדי הנוהג במכונית, אל צילום אווירי מרוחק של מכוניתו הנוסעת בין גבעות, כאשר השיחה בין היושבים במכונית עדיין נשמעת באותה עוצמה.
טכניקת צילום זו באה במטרה לסמל את הקיום המשותף של העולם הפרטי עם העולם הסובב אותנו.
מטרתן של הסצנות האחרונות של הסרט בהן נראה הבמאי מצלם את הסרט עצמו היא לגרום לריחוק פיזי בין הצופה לדמויות ובכך לגרות אותו להרהר בגורלן של הדמויות.
מאז יציאתו של הסרט, שהסצנות האחרונות שלו צולמו במצלמה דיגיטלית, התחיל קיארוסטמי לעשות שימוש נרחב בצילום דיגיטלי בסרטיו, בין השאר בסרטים "חמש", "עשר" ו"10 על עשר".
"טעם הדובדבן" זכה בעיקר לביקורות משבחות.
אורי קליין קרא לסרט "מופת של חוּמרה קולנועית המלווה בחמלה גדולה".
בביקורת של "הניו יורק טיימס" על הסרט נכתב כי "קיארוסטמי, יותר מכל קולנוען אחר, ניחן בחזון שהוא אפי ומדויק באופן מיקרוסקופי בעת ועונה אחת".
המבקר רוג'ר איברט, לעומת זאת, העניק לסרט ביקורת שלילית וטען כי סגנונו של קיארוסטמי בסרט הוא יומרני ואינו תורם להבנת נושאי הסרט.
טעמי המנהגים ומקורי הדינים (נקרא גם בקיצור: טעמי המנהגים) הוא ספר עממי שמרכז מנהגים יהודיים רבים, בעיקר מעדות אשכנז, ומפרט את מקורותיהם ונימוקיהם.
הספר נכתב על ידי הרב אברהם יצחק שפרלינג מלבוב.
נדפס לראשונה בשנת תרנ"א (1891), וזכה לתפוצה רבה.
רב העיר, רבי יצחק שמלקיש (בהסכמתו למהדורה השנייה, תרנ"ו), מתאר אותו כ"רבני מופלג" ו"שו"ב מומחה".
שניים מבניו היו אף הם שוחטים בלבוב.
מצעירותו התעניין במנהגי ישראל, והחל ללקט את המנהגים ומקורותיהם.
גם לאחר הוצאת ספרו לראשונה המשיך במפעלו והוציא שש מהדורות, בהן הורחב הספר מאד.
הקפדתו האישית על שמירת המנהגים משתקפת מסיפורו על הקפדתו במנהג תענית בכורות: "פעם אחת, שנת בסת"ר, מחמת טרדת השחיטה שכחתי לגמרי מן התענית...
והתעניתי אחר הפסח בה"ב, הגם שלא אכלתי רק מיני תרגימא, והבית יוסף כתב בשם התניא להקל במיני תרגימא, מכל מקום לא נחה דעתי בזה...
ובשנה השנית, אף שהתענית היה נדחה, כי חל ערב פסח בשבת, וגם היה לי סיום על מסכתא, התעניתי גם כן".
בתו ושבעת בניו וכן רבים מנכדיו נספו בשואה, אולם אחד מנכדיו, משה שפרלינג, ששרד, עלה לארץ ישראל, והדפיס את הספר בעריכה מחודשת בהוצאת אשכול, עם הוספות , עם מבוא קצר על תולדות המחבר.
בספר סדורים למעלה מאלף מנהגים (ממוספרים, באותיות) על פי סדר השולחן ערוך חלק אורח חיים: השכמת האדם בבוקר, תפילות יום חול, שבת ומועדים, החל מניסן ופסח וכלה באדר ופורים.
לאחר מכן מנהגים במעגל החיים, מברית מילה ופדיון הבן, עבור דרך מנהגי נישואין ועד מנהגי אבלות.
מנהגים אלו נאספו ממאות ספרים: כתבי ראשונים, ספר הזוהר, פוסקי הלכה, מנהגי אדמו"רים ואף סיפורי חסידים ממגוון הזרמים החסידיים.
הספר כולל גם דינים רבים שמבחינה הלכתית מדויקת אינם מוגדרים כמנהג, אלא כחובה מן התורה או מתקנת חז"ל.
ככלל, אין בספר הבחנה בין הרבדים השונים של הדינים והמנהגים המובאים בו, מבחינת חשיבותם ההלכתית וסידרם הכרונולוגי.
כך, למשל, בענייני קידוש בשבת מובא בו "טעם שמברך על היין תחילה ואחר כך מברך על היום", שהוא הלכה מפורשת במשנה ובתלמוד (כאשר המחבר הסתפק בציון מקורו באבודרהם בלבד), לצד "טעם שאומרים סברי מרנן", שהוא מנהג שאינו מוזכר בתלמוד.
הספר אינו מהווה מחקר שמתחקה אחרי המקורות הקדומים ביותר למנהגים, וככלל אין בו דיון וביקורת על טעמי מנהגים שהוזכרו בו.
זוהי אסופה עממית של מה שנכתב בספרים מסוגים שונים, רבים מהם בדרך דרשנית.
בכרך שני (הנקרא "ליקוטים") הוסיף המחבר ענייני דרך ארץ ועצות שונות, כגון: "לא ישליך חשבון (מסחרי) ישן מחשבונותיו, כי פעמים יתברר על ידי חשבון ישן כמה דברים".
בכרך זה הובאו גם סגולות ותרופות עממיות.
הללו לוקטו מכתבי אדמו"רים, מספריו הרפואיים של הרמב"ם, ו"מכתבי רופאים מובהקים, כולם מנוסים ובדוקים".
כבר בחיי המחבר הודפסו שש מהדורות, ופעמים רבות לאחר פטירתו.
תורגם גם ליידיש (לבוב תרס"ט).
ממהדורה למהדורה הרחיב המחבר את ספרו, עד שהיה (במהדורת לבוב תרפ"ח) לארבעה כרכים: "טעמי המנהגים" המקורי, כרך "ליקוטים", ושני כרכים בשם "קונטרס אחרון".
בהסכמה למהדורה הרביעית (תרע"א, 1911) כתב הרב צבי יחזקאל מיכלזון, רבה של פלונסק: "כבר נתקבלו ספריו על פני תבל, ונתפשטו לאלפים בישראל".
באחת המהדורות שיצאה לאור בבודפשט אחרי פטירת המחבר בחר המהדיר להשמיט את התרופות הכלולות בו.
כיום נפוצה מהדורת אשכול (ירושלים, תשי"ז), שיצאה לאור על ידי נכד המחבר, כאמור, ומהדורת צילום שלה (הוצאת "שי למורא").
מהדורה זו כוללת את כל חלקי הספר בכרך אחד, וה"קונטרס אחרון" הודפס בתחתית כל עמוד, כך שהחומר על כל מנהג מרוכז באותו עמוד.
עוד נוספו במהדורה זו מנהגי ל"ג בעומר במירון מאת הרב ישעיה אשר זעליג מרגליות, עשרות ציורים על סדר הנחת תפילין וצורת קשירת הרצועות, ומפתח מפורט.
הספר תורגם לאנגלית בידי הרב אברהם מץ והופיע בשנת 1968 בכותר "Reasons for Jewish Customs and Traditions", בהוצאת בלוך,
טענו חיטים והודה לו בשעורים הוא ביטוי בשפה העברית, שמשמעותו המושאלת היא "השיב תשובה לא לעניין", "ענה שלא ממין הטענה".
מקורו של ביטוי זה הוא מדברי התלמוד במסכת שבועות בסוגיה העוסקת בדיני מודה במקצת במסגרתה נדון האם גם כאשר אדם נתבע שחייב חיטים והוא מודה שחייב שעורים, נחשב הדבר כהודאה במקצת.
המקרה של טענו חיטים והודה לו בשעורים מובא הן לגבי שאלת חיוב שבועה מדין מודה במקצת, והן לעניין חיוב ממון מדין הודאת בעל דין.
חיוב שבועה- מדין תורה, מי שנתבע על ידי חברו, על חוב ממוני, שכביכול הוא חייב לו, והנתבע כופר בכל החוב, אם אין לו לתובע כל הוכחה לקיומו של החוב, הנתבע פטור, מדין 'חזקה שאין אדם מעיז פניו, כנגד בעל חובו'.
לעומת זאת, מודה במקצת, הוא אדם הנתבע על ידי חברו, בנוגע לחוב ממוני שלטענת התובע הוא חייב לו, והוא טוען שאינו חייב את מלוא סכום החוב, אך מודה שחייב חלק מן הסכום, במקרה זו חייב שבועה מהתורה שאכן אינו חייב יותר ממה שהודה.
המשנה במסכת שבועות, דנה במקרה שאדם תובע את חברו כי הוא חייב לו חפץ מסוים, וחברו מודה שאכן חייב לו, אך חפץ אחר ממה שנתבע, וכך לשון המשנה: .
במשנה נחלקו תנאים האם מקרה זה נכנס תחת ההגדרה של 'מודה במקצת' ומתחייב שבועה או לא.
לדעת חכמים, וכך נפסק להלכה, הנתבע נחשב כ'כופר הכל' פטור מן השבועה.
חיוב ממון- על אף שהודה הנתבע שחייב שעורים, והודאת בעל דין מחייבת ממון, הגמרא אומרת שהנתבע פטור מלשלם גם על השעורים.
נחלקו ראשונים בטעם הדבר: לדעת רש"י הטעם הוא, שמאחר והתובע תבע רק חיטים ולא שעורים, הדבר מוכיח שהוא מחל לנתבע עליהם.
כעין זה כתב ההרמב"ם, הרא"ש סבר שבכך שהתובע לא תבע 'שעורים' משמש הדבר כהודאת בעל דין נגדית, שאין הנתבע חייב לו שעורים.
טעם נוסף כתב הראב"ד שבמקרה שאדם הודה מעצמו על דבר שלא נתבע, לא נאמר הכלל 'הודאת בעל דין', ואנו מפרשים את הודאתו כאמירה שנאמרה שלא ברצינות ('משטה הייתי בך').
חכמי היהדות שלאחר התלמוד, השתמשו בביטוי ההלכתי "טענו בחיטין", בהשאלה, על מנת להביע פליאה, או אף לעג, על תשובה שאינה עונה לשאלה שנשאלה.
רבי יוסף קארו בספרו "מגיד מישרים", תמה על תשובת כָּלֵב למרגלים וכך הוא כותב: .
כלומר: המרגלים הרי טענו בדבר גבורתם של תושבי הארץ, וקשה מדוע משיב כלב על טוּבָה של הארץ, הרי זאת תשובה שלא ממין הטענה, וכאן משתמש בהשאלה בביטוי "טענו חיטים והודה לו בשעורים".
ביידיש, מתוך הומור, הביאו את הביטוי לידי קיצוניות נוספת: כלומר באטריות.
פרפרזה נפוצה על ביטוי זה להמחיש את חוסר הקשר בין הנושא לנשוא, גורסת כך: .
טעמן שיווק מזון בע"מ, המוכרת במותג טעמן, היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בייצור, ייבוא ושיווק מוצרי מזון לשוק הקמעונאי בישראל, וכן בייצוא מוצרי מזון.
המרכז הלוגיסטי של החברה, באזור התעשייה מישור אדומים, כולל 7,000 מ"ר של מחסנים ומלווה במערך הפצה.
לפי אתר החברה, היא מייצאת מוצרי מזון לכשלושים מדינות ברחבי העולם.
בשנת 1995 מיתג איש העסקים הירושלמי, יהודה חיים, את חברת ההפצה הקטנה שהקים בשוק מחנה יהודה ב-1978 ושעסקה בשיווק שמן, וקבע את שם המותג "טעמן".
החברה החלה לייבא שמן זית מספרד, ולהפיצו למרכולים ברחבי ישראל.
תחת תת-המותג "מטעמית" שיווקה החברה מספר מועט של מוצרי מזון אחרים.
בשנים הבאות התרחבה החברה באמצעות חוזי ייבוא וחוזים עם מפעלי מזון בישראל, שבזכותם יכלה להציע קו מוצרים רחב יותר.
מנהלי החברה כיום הם בניו של יהודה, שלום ודרור.
במרץ 2023 רכשה החברה את הפעילות העסקית של "טחינה הנסיך" לאחר שזו נקלעה לקשיים כספיים.
בשנת 1997 הקימה קבוצת "טעמן" חברת בת בשם "טעמן נדל"ן" שעוסקת ביזמות נדל"ן בפרויקטים משותפים בירושלים ובמודיעין.
בשנת 2015 רכשה טעמן נדל"ן את מתחם בית החולים ביקור חולים.
חברת "טעמן" מחזיקה ב-50% מחברת שי אודם בע"מ, המחזיקה 38.44% מחברת ישראייר גרופ בע"מ, שבבעלותה חברת ישראייר.
בחודש מאי 2024 ביצעה החברה "ריקול" לשמן זית המיובא על ידי החברה מטורקיה לאחר שמשרד הבריאות מצא שהמוצר אינו עונה על הדרישות המגדירות מהו שמן זית.
טעם טוב הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור פורסם לראשונה במהדורה מוגבלת של ספר באותו השם בשנת 1976. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1979 בגיליון 1 של המגזין קוסמוס המבחר של אסימוב.
צוקר-מינור חזר מ"המסע הגדול", אשר כלל ביקור בשמונה מושבות, אל ביתו בגנמר, אחד הלוויינים המלאכותיים המקיפים את הירח.
החברה המופנמת של גנמר מתמחה בעיצוב מזון בעזרת מחשבים, אשר אותו הם מייצאים אל כל המושבות.
החברה בגנמר פיתחה אמות מידה לפיהם האוכל ה"טבעי" הוא "מלוכלך", והם נמנעים מאכילתו.
בני גנמר מומחים בהכנת המזון המלאכותי, ויש מהם אף שמסוגלים לזהות בדיוק באיזה מסדרון הכינו את המצרכים עבור מזון ספציפי.
לאחר חזרתו מבקש צוקר-מינור להשתתף בתחרות המזון השנתית, בה הוא מתכוון ליצור סוג חדש של אוכל.
למרות מורת רוחם של הוריו ואחיו הבכור, צוקר מינור משתתף בתחרות ואף מנצח בה.
כאשר הוא נשאל על ידי רב האומן, אשר יכול לטעום ולנתח את האוכל אותו הוא אוכל עד לפרט הקטן ביותר, מה הוא סוד הצלחתו, צוקר מינור מגלה לו כי הוא לא השתמש במולקולות מחשב בעלי עיצוב מלאכותי, אלא בשום אמיתי.
צוקר מינור טוען שעיבוד של מחשב לא יכול לשכפל את המורכבות של האורגניזם החי.
האומן, וכל החברה הגנמרית, סולדים מהפרה זו של כללי הטעם הטוב, וצוקר מינור מוגלה מגנמר.
טַעֲמִי הוא חטיף שוקולד ישראלי המיוצר על ידי חברת הממתקים עלית במפעל חטיבת הממתקים הממוקם בנוף הגליל.
החטיף עשוי שוקולד עם פצפוצי אורז בתוספת קרם נוגט וקרמל.
טעמי נמכר באריזה אדומה במשקל של 40 גרם.
החטיף שומר במשך שנים רבות על המקום הראשון במכירות בפלח חטיפי השוקולד, מעל 4 מיליון יחידות בשנה.
המוצר הושק על ידי עלית בדצמבר 1963, ונקרא טַעֲמִי בהשראת בתו של מנהל מפעל עלית, תמי והמילה העברית "טעם".
עד שנות ה-90 יוצר החטיף במפעל עלית ברמת גן בתהליך ידני, רק עם מעבר קו הייצור לנצרת עלית הפך ייצורו לממוכן ללא מגע יד אדם.
במהלך השנים יוצרו לחטיף גרסאות רבות ושונות במהדורות מוגבלות כגון טעמי עם שוקולד מריר, שוקולד לבן, עם בוטנים, שברי עוגיות ובייגלה.
סוכר, אורז תפוח (12%), אבקת חלב, חמאת קקאו, שומנים ושמנים מהצומח, סירופ גלוקוזה, עיסת קקאו, אגוזים (לוז, קשיו), אבקת מי גבינה, שומן חלבי, מים, קמח סויה, לקטוז, חומר הלחה (גליצרין), מתחלבים (לציטין סויה/לפתית, E-476), מלח, ונילין.
כלל מוצקי קקאו בשוקולד חלב מינימום 30%.
מכיל אגוזים (לוז, קשיו), חלב, סויה.
עלול להכיל גלוטן (חיטה, שעורה, שיבולת-שועל), שקדים, פקאן, אגוז מלך, קוקוס, פיסטוק, שומשום, בוטנים, ביצים.
טעם כעיקר (בראשי תיבות טע"כ או טכ"ע) הוא כלל הלכתי מהלכות איסור והיתר לפיו כאשר מאכל שאסור באכילה נתן טעם במאכל המותר באכילה, המאכל אסור באכילה מחמת טעם האיסור, על אף שאין בתוכו את גוף המאכל האסור.
בתלמוד נחלקו תנאים לגבי מקור האיסור, ולהלכה נחלקו הראשונים האם תוקף האיסור הוא מהתורה או מדרבנן.
במספר מקומות בתלמוד ביררו מהו מקור איסור 'טעם כעיקר':
איסור יין לנזיר - במסכת פסחים למדו חכמים מהפסוק שמים שהושרו בהם ענבים עד שהמים קיבלו את טעם הענבים, המים אסורים לנזיר כדין יין.מכיוון שאיסור זה הוא זמני, עד סיום תקופת הנזירות, ובנוסף אין בו איסור הנאה ואין אפשרות להתיר אותו, אפשר ללמוד מאיסור זה קל וחומר לשאר איסורים אכילה.
בשר בחלב - במשנה נקבע שאם טיפת חלב נתנה טעם בחתיכת בשר, החתיכה אסורה.
בתלמוד הבבלי אביי למד מכך כלל שגם בשאר איסורים נתינת טעם אוסרת מהתורה.
רבא חלק מכיוון שבבשר בחלב אסורה מהתורה התערבות טעמים דווקא בדרך בישול.
גיעולי גויים - במסכת פסחים מוסבר שרבי עקיבא לומד את הדין של טעם כעיקר מהפסוק שמתייחס לכלי מדין, אותם צריך להגעיל כדי להכשיר.
רבי עקיבא סובר כרבי חייא שהכלים 'בני יומם' כך שטעם האיסור שבהם לא נפגם, ואותם צריך להכשיר מדין תורה.
בכלים אלה יש רק טעם של איסור ובכל זאת יש חובה להכשיר אותם, מכך נלמד שטעם של איסור הוא אסור כעיקר האיסור מהתורה.
קורבן איל נזיר - בתלמוד למדו מהפסוק לגבי איל נזיר שהזרוע (שהיא קודש ולכן אסורה) התבשלה יחד עם שאר האיל, ולמרות זאת שאר האיל נאכל.
פיגול, נותר וטמא - בתלמוד הבבלי ריש לקיש לומד מהמשנה שאם אדם עירב ואכל פיגול, נותר וטמא הוא פטור מכיוון שהם מבטלים זה את זה.
אחת המסקנות של ריש לקיש היא שמכיוון שיש רוב כנגד הטעם של כל אחד מהאיסורים ובכל זאת האדם שאכל פטור, שטעם כעיקר מדרבנן.
דין לחם לעניין חיוב חלה ומצוות אכילת מצה - בתלמוד הבבלי רבא מדייק מהמשנה שאם טעם של חיטים מורגש בעיסה שהוכנה מחיטים ואורז, העיסה חייבת בחלה, וכן אדם יכול לצאת בה ידי חובה של אכילת מצה בפסח.
מכך שאפשר לצאת בעיסה זו ידי חובה של מצווה מהתורה (מצת מצווה של ליל הסדר) רבא לומד שטעם כעיקר מדאורייתא.
הראשונים למדו מדברי תלמוד הבבלי בחולין ופסחים שלכל הדעות נתינת טעם בדרך בישול בבשר בחלב אסורה מהתורה, ובדרכים אחרות מדברי חכמים.
הרמ"א סבור שכיון שטעם כעיקר הוא מדאורייתא יש להחמיר גם נתינת טעם של עוף בחלב, למרות שאיסור זה הוא מדברי חכמים בלבד.
לדעת הט"ז הטעם הוא מחמת שחכמים עשו חיזוק לדבריהם.מנגד סבור הש"ך שכיון שלהלכה איסור עוף בחלב הוא רק מדרבנן, אפשר להקל כשיש ספק מדין ספק דרבנן לקולא, וכדבריו פסקו אחרונים נוספים.
למעשה כתבו הערוך השלחן וכן בספר בדי השולחן שהמקיל לא הפסיד והמחמיר תבוא עליו הברכה.
טעמא דקרא (בעברית: טעמו של המקרא) הוא מושג תלמודי, ופירושו הסבר לציווי מקראי שטעמו אינו מופיע במקרא.
ההסבר ניתן על פי סברה.
פסיקת הלכה על פי "טעמא דקרא"
בתלמוד מובאת מחלוקת תנאים האם ניתן לדון על פי הטעם שנראה לנו מסברה ולחדש הלכות על פיו, או שאין לחלק דינים ללא מקור מן המקרא.
דעת רבי שמעון היא שאנו רשאים לדון מסברא מהו "טעמא דקרא" ולחדש על פיו דינים, ואילו לדעת רבי יהודה אין דורשים "טעמא דקרא".
מחלוקת התנאים אינה נוגעת לשאלה אם יש לאדם לפרש טעמים בפסוק, אלא רק בשאלה האם אפשר להוציא על פי זה הלכות למעשה.
המקרא אינו מנמק את רוב הציוויים המופיעים בו.
התלמוד מסביר שהטעמים לא מופיעים לצד החוק כדי למנוע מעבר על הציווי בשל הנחה שהנימוק לא רלוונטי במקרה ספציפי.
טענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל הן טענות כי מדינת ישראל מבצעת את פשע האפרטהייד בשטחי מדינת ישראל וביהודה ושומרון.
אפרטהייד מהווה פשע בין־לאומי לפי חוקת רומא מ-2002. מידת נכונותן של טענות אלה נתונה במחלוקת בין חוקרים, משפטנים ומדינאים.
תומכי ההשוואה בין המדיניות הישראלית לאפרטהייד מזכירים מספר קווי מדיניות ישראלים, ביניהם תעודות הזהות, ההתנחלויות הישראליות, כבישים ומעברים נפרדים לפלסטינים ולמתנחלים אזרחי ישראל, מחסומים צבאיים, חוקי הנישואין, גדר ההפרדה, שימוש בפלסטינים ככוח עבודה זול, מובלעות פלסטיניות בגדה המערבית, אי שוויון בתשתיות, וזכויות חוקיות וגישה לאדמות ומשאבים.
כל אלה דוגמאות שמובאות כקווי דמיון בין המדיניות הישראלית בגדה המערבית לפשע האפרטהייד.
כמו כן יש הטוענים כי הכיבוש הישראלי של הגדה וההתנחלויות מהווים צורה של קולוניאליזם שנוסף על האפרטהייד, ומהווים עבירה על החוק הבין־לאומי.
ישראל מתוארת כמדינת אפרטהייד בידי מספר חוקרים אקדמיים, משקיפים וחוקרים של האו"ם.
בשנים האחרונות שותפים לטענה זו ארגוני זכויות אדם מרכזיים בעולם כמו אמנסטי אינטרנשיונל ו־Human Rights Watch, וכן כמה ארגוני זכויות אדם ישראלים כמו "בצלם" ו"יש דין".
תיאור ישראל כמדינת אפרטהייד נפוץ גם בקרב קבוצות פרו-פלסטיניות וקבוצות שיש מחלוקת אם הן תנועות זכויות אדם, כמו תומכי תנועת החרם, משיכת ההשקעות והסנקציות נגד ישראל.
מספר פוליטיקאים ישראלים תיארו את ישראל כמדינת אפרטהייד.
מספר ראשי ממשלה ישראלים, ביניהם יצחק רבין ואהוד אולמרט הזהירו בעבר כי ישראל עלולה להדמות למדינת אפרטהייד אם תספח את הגדה המערבית או אם יקרוס פתרון שתי המדינות.
ביולי 2024 האשים בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) את ישראל באפליה על בסיס גזעי ובהפרדה גזעית בין פלסטינים ליהודים, והזכיר במפורש האשמה באפרטהייד.
ישנם כאלו שמרחיבים את ההשוואה בין ישראל לאפרטהייד לאזרחים הערבים של ישראל.
ההשוואה בין ישראל למדינת אפרטהייד אינה נחשבת חלק מהמיינסטרים המחקרי, בין השאר מאחר שמדובר בשתי תופעות שונות, כך שהשוואה נושאת היבט פופוליסטי, שאינו בהכרח מדעי.
יחד עם זאת, לאורך השנים, קיימת התייחסות מחקרית והגותית להשוואה, הפועלת להצביע על הלקויות המרכזיות שנקשרות אליה.
מתנגדי ההשוואה בין ישראל לאפרטהייד טוענים כי הגדה המערבית ורצועת עזה הן לא חלק מישראל הריבונית.
לדבריהם, אף על פי שחופש התנועה הפנימי והחיצוני של הפלסטינים מוגבל ועובר פיקוח בידי ישראל, הגדה והרצועה נשלטות בידי הרשות הפלסטינית וחמאס, כך שאין דמיון בין המצב בשטחים אלו להגדרת האפרטהייד.
אחת הטענות המרכזיות היא שהטענה אינה מתייחסת למורכבות המצב ולסכנות עימן מתמודדות ישראל.
כך למשל, החוקר אמנון סופר מציין כי ייתכן ומי שטבעו את המונח "מתקשים להתמודד עם ממצאים שאינם תואמים תפיסות עולם מערביות שאינן רלוונטיות למציאות המזרח תיכונית, וכנראה גם לא לנעשה ביתר חלקי העולם".
סופר דוחה את טענות האי-לגיטימיות במחקר בתחום זה מתוך התייחסות לסביבת המזרח התיכון (הערבי מוסלמי) ומבקש להצביע "על כך שמילים נמלצות ונשגבות אינן תחליף להתמודדות אמיתית מול עולם אכזר כמו זה שישראל מתמודדת מולו".
נטען כי מטרת ההשוואה אינה להגן על זכויות אדם אלא לשלול את הלגיטימיות של מדינת ישראל, באמצעות הצגתה כמדינה פלילית מתוך התייחסות להיבטים כגון קולוניאליזם ואפרטהייד.
מבין הטוענים טענות אלו, ניתן למנות את דורי גולד, נשיא המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, אלן דרשוביץ וארוין קוטלר המתייחס בהקשר זה להחלטות האנטי-ישראליות שהועברו על ידי האו"ם לאורך השנים בהיבטים אלו כחלק מתהליך דה לגיטימציה של ישראל מצד מדינות שונות.
טענה למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל נשמעה כנראה לראשונה בשנת 1954, כאשר חברי הכנסת מאיר וילנר (מק"י) ורוסתם בסתוני (מפ"ם) הגישו בכנסת הצעה לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל, וכינו אותו "משטר של דיכוי לאומי אכזרי, שנותר בארצות מעטות בלבד, כגון דרום אפריקה וארצות הברית ביחסן לכושים."
באוקטובר 1961 היה אחמד שוקיירי אחד הראשונים שהשתמש בהשוואה זאת בזירה הבין-לאומית.
שוקיירי, שגריר ערב הסעודית באו"ם, בהגיבו לדבריה של גולדה מאיר בנוגע לזכות הקיום של ישראל, ציטט מספר ספרים ומאמרים אודות הסכסוך הישראלי-ערבי ובסיכום נאומו הכריז כי "מדיניות האפרטהייד של דרום אפריקה ממומשת בישראל נגד המיעוט הערבי."
באותה שנה, הנדריק פרוורד, ראש ממשלת דרום אפריקה ומתכנן מדיניות האפרטהייד שלה, דחה את ההצבעה של ישראל באו"ם כנגד האפרטהייד בדרום אפריקה, באומרו: "ישראל לא עקבית עם הגישה החדשה שלה נגד אפרטהייד...
הם לקחו את ישראל מהערבים לאחר שהערבים חיו שם אלף שנים.
ישראל, כמו דרום אפריקה, היא מדינת אפרטהייד".
כמו כן אמר: "אנשים מתחילים לתהות מדוע, אם ישראל ורבניה מרגישים מחויבים לתקוף את מדיניות ההפרדה שלנו, מדיניות ההפרדה הנהוגה בישראל אינה נראית בעיניהם פסולה".
מאז, מספר מקורות השתמשו בהשוואה בין ישראל לאפרטהייד בהגדרתם את הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, התקיימו דיונים בישיבות ממשלה ובוועדת השרים לענייני ביטחון לגבי עתיד השטחים שנכבשו במלחמה.
בדיונים הביע אבא אבן חשש מהתפתחות משטר דמוי-אפרטהייד במציאות שנוצרה: "הצעת השר מנחם בגין על כלילת כל האזור בישראל אבל בלי הענקת אזרחות - יש לה חזון של שלמות גאוגרפית, שלמות היסטורית, שלמות המולדת.
אבל כשאני מנתח אותה, אני מגיע למסקנה שזוהי חבית של חומר נפץ.
אנחנו יושבים עם שתי אוכלוסיות, אחת מחוננת בכל הזכויות האזרחיות והשנייה משוללת כל זכויות.
כלומר, המחזה המרהיב הזה למראית עין ראשונה הופך לקודר מאוד."
בדצמבר 1968 פרסם שלום כהן בשבועון "העולם הזה" סקירה על שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה תחת הכותרת "האם ישראל תיראה כך?" בסיום הסקירה הוא כתב: "לאחר הניצחון של יוני 1967 נוצרה לפתע נוכחות ישראלית בשטחים נרחבים, בעלי אוכלוסייה ערבית גדולה - ומפלצת הסיפוח הרימה את ראשה.
הכיבוש הישראלי גורר טרור ערבי, והטרור הערבי גורר אמצעי זהירות וצעדי מנע.
אך כדי למנוע סכנת התנקשויות, מאלצים אותם לשוב לאזוריהם אחרי העבודה.
זוהי התפתחות הדרגתית, ולא שמים לב למעבר משלב אחד לשני.
אבל כאשר רואים מה קורה בדרום אפריקה, עולה הרעיון המפחיד: האם זה גם מה שעומד לקרות לישראל?
בראשית שנות השבעים, כתבי עת של אש"ף והחזית העממית לשחרור פלסטין השוו את ההצעה של ישראל לאוטונומיה פלסטינית לאסטרטגיית הבנטוסטנים של דרום אפריקה.
ב-1979, הסוציולוג הפלסטיני אליה זורייק טען שאף על פי שישראל היא לא מדינת אפרטהייד דה יורה, החברה הישראלית מאופיינת באפרטהייד סמוי.
ההשוואה בין ישראל לאפרטהייד המשיכה להתפשט בשנות השמונים והתשעים, בהן המושג הופיע יותר ויותר בחוגים אקדמאיים ואקטיביסטים.
אורי דייוויס, מירון בנבנשתי, ריצ'רד לוק ואנתוני סטיוארט השתמשו במושג אפרטהייד כדי לתאר את היחס של ישראל לפלסטינים.
בשנות התשעים, השימוש במונח "אפרטהייד ישראלי" המשיך להיעשות יותר ויותר רווח, כתוצאה מהסכמי אוסלו, בהם ישראל העניקה אוטונומיה מוגבלת לפלסטינים בצורת הרשות הפלסטינית, והקימה מערכת של תעודות זהות, היתרים ומחסומים בגדה המערבית.
ההאשמה באפרטהייד התעצמה אחרי הבנייה של חומת ההפרדה בגדה המערבית.
עד 2013, ההשוואה בין הגדה המערבית לבנטוסטנים של דרום אפריקה בזמן האפרטהייד נהייתה פופולרית ברמה בין־לאומית.
אפילו בארצות הברית, בה השוואה זו נחשבה לטאבו, הכיבוש הצבאי של ישראל את הגדה המערבית מושווה יותר ויותר לאפרטהייד.
הריברט אדם מאוניברסיטת סימון פרייזר וקוגילה מודלי מאוניברסיטת קולומביה הבריטית, טוענים במחקרם מ-2005, "בחיפוש אחר מנדלה: השכנת שלום בין פלסטינים וישראלים", כי מתעוררת מחלוקת סביב השוואה זו מאחר שישראל ייחודית באזורה.
הם טוענים כי ישראל נתפסת כדמוקרטיה מערבית ולכן לרוב נשפטת ככזו.
ישראל גם טוענת להיות הבית של הפזורה היהודית העולמית.
אדם ומודלי גורסים כי הסבל ההיסטורי של היהודים העניק לציונות "תפישה סובייקטיבית של לגיטימיות מוסרית", שמעולם לא הייתה ללבנים בדרום אפריקה.
הם גם טוענים כי השוואה אקדמית בין ישראל ודרום אפריקה בתקופת האפרטהייד, שרואה בשתי החברות "חברות של קולוניאליזם התיישבותי", לא עונה על שאלות כמו "מתי ואיך קולוניאליסטים הופכים לילידים".
לטענתם, השוואה שכזו גם לא לוקחת בחשבון שהמהגרים היהודים תופסים את עצמם ככאלו שחוזרים לארץ מולדתם.
אדם ומודלי מדגישים כי "מאחר שאנשים מעניקים משמעות לחייהם ומפרשים את העולם דרך עדשות אידאולוגיות, התפישות שלהם צריכות להילקח ברצינות".
ההיסטוריון הישראלי בני מוריס אמר כי השוואה בין ניסיונותיה של ישראל להפריד בין פלסטינים ליהודים לאפרטהייד לא מותירה מקום לפתרון שתי המדינות.
השוואה בין מדיניות ההפרדה לאפרטהייד
מדיניות ההפרדה היא השם הרשמי לתיאור המדיניות של מדינת ישראל להפרדה של האוכלוסייה הפלסטינית מהאוכלוסייה היהודית בגדה המערבית ובעזה.
בישראל נהוג להשתמש במונח הפרדה כדי להתייחס למדיניות הכללית של מדינת ישראל ביחס לפלסטינים בגדה המערבית ובעזה.
חוקרים רבים השוו את המונח "הפרדה" לאפרטהייד, ואחרים אמרו שהפרדה ואפרטהייד זהים זה לזה.
המשמעות המילולית של המילה "אפרטהייד" (Apartheid) באפריקאנס היא: "הפרדה".
חומת ההפרדה, המערך של המחסומים, ההיתרים והעוצרים על הגדה המערבית, המובלעות וכן ההתנתקות החד צדדית של ישראל מעזה הם מקרים של מדיניות ההפרדה.
ארון קלימן הבדיל בין תוכניות חלוקה שמבוססות על הפרדה, לבין אלו שמבוססות על היפרדות.
במאמר של אסתר זנדברג היא מתארת כיצד רעיון ההפרדה מיושם לא רק בחומת ההפרדה, אלא גם במקומות נוספים בישראל, על בסיס אתני, לאומי או מעמדי.
ריצ'רד פאלק, החוקר המיוחד של האו"ם, השתמש במונח אפרטהייד ב-2014 ב"דוח החוקר המיוחד על מצב זכויות האדם בשטחים הפלסטינים הכבושים מ-1967".
ב-1973 אומצה בידי האספה הכללית של האו"ם האמנה הבין לאומית למניעת והענשת פשע האפרטהייד.
אמנה זו מגדירה את פשע האפרטהייד כפשע נגד האנושות שכולל "יחס לא אנושי שמבוצע למטרת הביסוס והשימור של השלטון של קבוצה גזעית אחת על קבוצה גזעית אחרת, והדיכוי השיטתי של קבוצה גזעית".
אחת הטענות כנגד הקטלוג של ישראל כמדינת אפרטהייד מתייחסת לשאלה האם אכן מתקיים דיכוי של קבוצה גזעית בידי קבוצה גזעית אחרת, דבר שנתפש כנדרש כדי להחיל את האמנה הבין לאומית למניעת והענשת פשע האפרטהייד ואת סעיף שבע של אמנת רומא.
הפרשן הפוליטי רונאלד ברוס טען כי לא ניתן לסווג על פי האמנה הבין לאומית למניעת והענשת פשע האפרטהייד את המדיניות של ישראל כפשע האפרטהייד, מאחר שהיא חסרה את המרכיב הגזעי.
ז'אק דה מאיו, ראש המועצה הבין־לאומית של הצלב האדום, דחה את הטענה בדבר אפרטהייד בישראל, באומרו כי "אין משטר של עליונות גזעית, אין מניעה של זכויות אדם בסיסיות לקבוצה של אנשים מפני שמשייכים אותם לגזע שנתפש כנחות.
יש סכסוך לאומי ספוג בדם, שהמאפיין החמור ביותר שלו זה שהוא נמשך על פני עשרות שנים, ויש מצב של כיבוש.
דו"חות המשווים את מדיניות ישראל לאפרטהייד
במשך השנים פורסמו דו"חות ומסמכים המשווים את מדיניות ישראל לאפרטהייד על ידי מכוני מחקר, ארגוני זכויות אדם בין־לאומיים וישראליים, וגופים הקשורים לאו"ם.
בדו"ח מ-2007, החוקר המיוחד של האו"ם קבע כי "אלמנטים של הכיבוש הישראלי מהווים צורות של קולוניאליזם ואפרטהייד, שמנוגדים לחוק הבין לאומי" והציע שההחלטה על ההשלכות החוקיות של כיבוש מתמשך עם מאפיינים של קולוניאליזם ואפרטהייד תהיה בידי בית הדין הבין־לאומי לצדק.
דו"ח מועצת המחקר של המדעים ההומאניים (2009)
ב-2009 פרסמה בדרום אפריקה נייר עמדה המדיניות והפרקטיקה הישראלית בשטחים הפלסטינים הכבושים ביחס לחוק הבין־לאומי, בו נאמר כי "מדינת ישראל שולטת בשטחים הפלסטינים הכבושים עם מטרה לשמר מערכת של שליטה של יהודים על פלסטינים, מערכת זו מהווה עבירה על איסור האפרטהייד".
המחקר הזהיר מלהתמקד אך ורק במדיניות של ישראל בתוך ישראל עצמה ומהימנעות מניתוח המדיניות של ישראל בשטחים הכבושים.
הדו"ח הזכיר כי אחד המאפיינים המוכרים ביותר של מדיניות האפרטהייד היה "מדיניות המובלעות הגזעיות" שהתבטא ב"ארצות המוצא השחורות" שנקראו בנטוסטאנים, והוסיף כי: "כמשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, ישראל מצדיקה את צעדיה בטענה ל"ביטחון".
בניגוד לטענות אלו, ישראל למעשה לוקחת חלק במשטר כללי שמכוון לשימור עליונות דמוגרפית של קבוצה גזעית אחת על חשבון האחרות".
על-פי הדו"ח, הן המדיניות והן הפרקטיקה הישראלית בגדה המערבית מתאימות כמעט לחלוטין להגדרה של אפרטהייד, שמופיעה בסעיף 2 באמנה הבין־לאומית למניעת וענישת פשע האפרטהייד.