tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עת הדעת מתמחה בפעילות בבתי ספר: למידה פעילה שבה הידע נבנה ומתורגל בהכוונת המורה, למידה שיתופית היוצרת אינטראקציות חברתיות ולמידה אדפטיבית המאפשרת לכל תלמיד למצות את פוטנציאל המצוינות האישי שלו תוך מתן מענה לשונוּת הטבעית הקיימת בכיתה.
המודל הטכנו-פדגוגי של עת הדעת משלב בין שיח כיתתי בהנחיית המורה לבין למידת חקר ותרגול עצמאי של התלמיד או של קבוצת תלמידים.
שיח כיתתי זה משמש גם הוא ככלי ללמידה דיפרנציאלית בהתאם לתפיסה של "הערכה לשם למידה" והלמידה הסוציו-קונסטרוקטיביסטית.
על פי הפרדיגמה של עת הדעת, יש למורה תפקיד מכריע ומרכזי כמוביל (Facilitator) של תהליכי הבניית ידע וביסוסם תוך שימוש בתכנים דיגיטליים אינטראקטיביים ובכלים טכנולוגיים המאפשרים תקשורת, בקרה, דיון, מענה לדיפרנציאליות ומעקב.
עת הדעת מכוונת להקנות למורה שיטה, תכנים וכלים כדי לאפשר לו להיות מורה טוב יותר ולא רק כדי לספק לו העשרה.
למעשה, מערכת עת הדעת מסייעת למורה בכל ארבעת השלבים של מעגל התהיל"ה: תכנון השיעור, הוראת השיעור, למידת התלמידים וההערכה.
עת הדעת K-12 מנוהלת כיום על ידי יהוידע מנדאל.
לעת הדעת ישראל יש חברה-אחות, Time To Know, האחראית על פיתוח הטכנולוגיה שבה עובדים התלמידים ועל הפצת הטכנולוגיה מחוץ לישראל.
בין השאר, חתמה חברת Time To Know על חוזה הפצה בלעדי עם ענקית ספרי הלימוד האמריקנית McGraw-Hill Education[2], ובצרפת נחתם הסכם הפצה עם ההוצאה לאור Editis.
יאיר ברוש מכהן כמנכ"ל החברה.
לאחר 12 שנים של הפעלת מערכת עת הדעת בבתי-ספר בארץ ומחוץ לה, הצטברו עדויות מחקריות לכך שסביבת עת הדעת יכולה לשמש כשיטה פדגוגית המקדמת את מגוון התלמידים ומביאה אותם להישגים לימודיים ולשיפור של עד 40% במקצועות הליבה בשנת לימודים אחת.
יצוין כי התפיסה הפדגוגית של עת הדעת פותחה בידי ד"ר דובי וייס (המייסד הפדגוגי של החברה) וצוותו.
תפיסה זו זכתה לציון לשבח מראש הממשלה[3].
עת להרוג הוא עיבוד קולנועי משנת 1996 לרומן מאת ג'ון גרישם משנת 1989 הנושא את אותו השם.
הסרט בוים על ידי ג'ואל שומאכר, והשחקנים הראשיים בו הם: מתיו מקונוהיי, סנדרה בולוק, סמואל ל.
הסרט מתאר את האירועים שקרו בעיר קנטון במדינת מיסיסיפי שבארצות הברית, על פי ספרו של ג'ון גרישם.
טניה היילי, ילדה שחורה בת 10 נאנסת ומוכה באכזריות על ידי שני בחורים לבנים.
האנסים נעצרים על ידי השריף והמשטרה המקומית, אולם טרם העמדתם למשפט, אבי הילדה, קארל לי היילי (סמואל ל.
ג'קסון) לוקח את החוק לידיו ורוצח את השניים על מדרגות אולם הדיונים בהארכת מעצרם.
מרבית הסרט מתאר את האירועים שמתרחשים בתוך כותלי בית המשפט עת מועמד האב הרוצח לדין בגין הרצח, ואם יימצא אשם, הוא צפוי לגזר דין מוות.
אנשי העיר חלוקים בין אלה שרוצים להוציא אותו להורג, לבין אלה שחושבים שעשה את הדבר הנכון.
חלוקה זו מונעת על רקע אפליה גזעית.
עד מהרה המשפט הופך להיות קרקס תקשורתי וחברתי.
עורך הדין ג'ייק בריגאנס (מתיו מקונוהיי), פרקליט צעיר וחסר ניסיון עם עזרתה של אלן רוארק (סנדרה בולוק), מתמחה למשפטים, עמלים קשה על מנת להביא לזיכויו של האב, תוך שהם ומקורביהם סובלים מאיומים ואלימות מצד אנשי ה'קו קלוקס קלאן'.
מת'יו מקונוהיי - ג'ייק בריגאנס, פרקליטו של קארל לי היילי
ג'קסון - קארל לי היילי, אביה של טניה, הנאשם
קווין ספייסי - רופוס באקלי, התובע המחוזי
סנדרה בולוק - אלן רוארק, מתמחה למשפטים העוזרת להגנה
פטריק מקגוהן - השופט עומר נוס
אוליבר פלאט - הארי רקס, עו"ד לענייני משפחה וחברו של ג'ייק בריגאנס
דאטון - אוזי וולס, השריף המחוזי
אשלי ג'אד - קרלה בריגאנס, אשתו של ג'ייק
רוון לארימור קלי - טניה היילי, הילדה בת ה-10 שנאנסה
דונלד סאת'רלנד - לושן ווילבנקס, עו"ד לשעבר ומורו הרוחני של ג'ייק בריגאנס
קיפר סאת'רלנד - פרדי לי קוב, חבר ב'קו קלוקס קלאן' ואחיו של אחד האנסים
ג'ון דיל - טים נאנלי, חבר ב'קו קלוקס קלאן' ומודיע משטרתי
דאג הוצ'יסון - ג'יימס לואיס ווילארד, אחד האנסים
ניקי קאט - בילי ריי קוב, אחד האנסים
ב'ת גראנט - קורה קוב, אמו של בלי ריי קוב, אחד האנסים
כריס קופר - דוויין לוני, ידידו של קארל לי היילי, השוטר שאיבד חצי מרגלו הימנית כתוצאה מהירי של היילי על האנסים
קורטווד סמית' - סטאמפ סיסן, המנהיג המחוזי של ה'קו קלוקס קלאן'
ברנדה פריקר - את'ל טוויטי, מזכירתו לשעבר של ווילבנקס, ומזכירתו בהווה של ג'ייק בריגאנס
אנתוני הילד - ד"ר רודהיוור, הפסיכיאטר המחוזי, עד מטעם התביעה
אלכסנדרה קייל - חנה בריגאנס, בתו של עו"ד ג'ייק בריגאנס
אמט וולש - ד"ר ווילארד טירל בס, פסיכיאטר, עד מטעם ההגנה
עת הזמיר הוא סרט משנת 1948 של אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
זהו אחד מסרטי החבילה של החברה (סרטים הכוללים בתוכם מספר קטעים קצרים) שהופצו בשלהי שנות ה-40. סרט זה, בזהה לסרט "הבה לי מוזיקה", מהווים גרסה מודרנית עם שירי עם של הסרט "פנטסיה".
זהו סרט החבילה החמישי של אולפני ההנפשה של וולט דיסני לאחר "סלודוס אמיגוס", "שלושת הקבלרוס", "הבה לי מוזיקה" ו"חופשי ומאושר".
זהו הסרט העשירי בסרטי ההנפשה של חברת וולט דיסני.
בסוף 1947, דיסני הכריז כי יפיץ שני סרטים המאחדים מספר סרטונים קצרים תחת השמות "עת הזמיר" ו"שתי דמויות מרתקות", אשר יופצו באוגוסט 1948 ו-1949 בהתאמה.
"עת הזמיר" הופץ לבסוף מוקדם מן המתוכנן, בחודש מאי.
עת הזמיר נחשב כאחרון סרטי האנתולוגיה שנעשה על ידי חברת וולט דיסני (הסרט הבא שהופץ כך היה "הרפתקאות איכבוד ומר טוד", אשר כולל שני פרקים).
אותם "סרטי חבילה" היו "אוספי סרטים קצרים ולא מוכרים אשר דיסני הפיקו והפיץ כסרטים באורך מלא במהלך מלחמת העולם השנייה".
הסרטים היו זולים מבחינה כלכלית ואומנותית ונועדו לשם החזקת החברה, כדי שלא תקרוס, עד שהחברה תוכל לשוב ולהפיק סרטים באורך מלא (מה שהצליח לאחר שנתיים, עם הפצת הסרט "סינדרלה").
עת הזמיר היה הסרט האחרון של דיסני אשר לקחו בו חלק האחיות אנדרוז.
הוא גם היה הסרט האחרון באורך מלא של דיסני שהופיעו בו דונלד דאק וחוזה קריוקה, עד לשנת 1988, כשהופיעו בסרט "מי הפליל את רוג'ר רביט".
רוי רוג'רס - בתפקיד עצמו, קריין וזמר (בקטע "פקוס ביל").
טריגר - "הסוס החכם בעולם הסרטים", בתפקיד עצמו.
דניס דיי - קריין, זמר, דמויות בקטע "ג'וני אפלסיד".
האחיות אנדרוז - זמרות (בקטע "הסירה הקטנה").
פרדי מרטין - מנצח מוזיקלי (בקטע "במבל בוגי").
את'ל סמית' - פסנתרנית (בקטע "אשמת הסמבה").
פרנסס לנגפורד - זמרת (בקטע "סיפור בשלג").
באדי קלארק - זמר וקריין.
בוב נולאן - בתפקיד עצמו, זמר וקריין (בקטע "פקוס ביל").
להקת "בני החלוצים" - בתפקיד עצמם, זמרים וקריינים (בקטע "פקוס ביל").
להקת "אחיות הסעודה" - זמרות (בקטע "אשמת הסמבה").
בובי דריסקול - בתפקיד עצמו (בקטע "פקוס ביל").
לואנה פאטן - בתפקיד עצמה (בקטע "פקוס ביל").
מל בלאנק - הסירה הקטנה (קולות רקע ושריקות).
עתודה היא יחידה צבאית או משאב צבאי שמטרתם הארכת הקרב או חידושו וכן היערכות לבלתי צפוי.
העתודה מאפשרת למפקד חופש פעולה וגמישות בניהול המשך הקרב בשל נגישותה המיידית אל גזרות שונות בהן מתקיים הקרב.
העתודה קיימת ברמה הטקטית וברמה האסטרטגית.
העתודה משמשת הן בקרבות הגנה והן בקרבות התקפה.
מחד, כוח העתודה יכול להצטרף אל כוח שמצוי בעמדת נחיתות בקרב, זקוק לתגבור או שזקוק לחילוץ.
מאידך, כוח העתודה יכול לשמש לניצול הצלחה בגזרה שבה הצד שכנגד הוכרע או עומד על סף הכרעה (למשל כאשר נפרצים בו קווי ההגנה של היריב), או לשמש להרחבת חזית הלחימה לגזרה חדשה, אם ליריב לא נותרו כוחות עתודה משלו להגן עליה.
הקצאת חיילים לעתודה מקובלת מאז העת העתיקה, בקרב צבאות רבים.
בצבא הרומי נעשה שימוש קבוע בעתודה - חלקים מהלגיון היו נשארים מחוץ למעגל הלוחמה והשתמשו בו ברגע הקריטי של הקרב כדי להנחית מכה מוחצת.
לא כל העמים נהגו כך כי הקצאת חיילים לעתודה מקצרת את קו החזית ולכן מגדילה את סיכון האיגוף.
בימי הביניים באירופה פעמים רבות לא הפרישו כוחות לעתודה, אך בעת החדשה המוקדמת הפך הדבר לשגרה.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות פעמים רבות הייתה העתודה המפתח לניצחון בקרב.
עתודה המשיכה לשמור על חשיבותה הטקטית במלחמות המאה ה-20.
יעילות העתודה נובעת מהעובדה שיתר החיילים המעורבים בלוחמה המיידית אינם זמינים להתקפה נוספת או להגשת סיוע.
הם עסוקים בטיפול באויב המיידי שנמצא מולם.
ייתכן אומנם שהם יצליחו לשבור את שורות האויב בלי עזרת העתודה, אך הפעלת מספר גדול של חיילים בנקודה קריטית בקרב יכולה לסייע להבקעת הקו.
עתודה מדעית טכנולוגית (ראשי תיבות: עמ"ט) היא תוכנית מצוינות שש שנתית של משרד החינוך שמטרתה להעלות את מספר התלמידים המסיימים לימודי חמש יחידות במתמטיקה, מדעים ומדעי המחשב.
מסלול עתודה מדעית טכנולוגית הוא מסלול שש שנתי – מכיתה ז' ועד כיתה י"ב (מלבד בעיר רמת גן, בה התוכנית מתקיימת במשך ארבע שנים - בין כיתה ט' לכיתה י"ב).
על מנת להתקבל לתוכנית, יש להרשם, אחרי ההרשמה יש הגרלה, שבוחרת האם תלמידי כיתה ו' המעוניינים לקחת חלק בפרויקט יהיו בכיתת עמט או במסלול.
בחטיבת הביניים מקבלים משתתפי התוכנית שעות תוספתיות במתמטיקה, פיזיקה, מדעי המחשב וביולוגיה על פי תוכנית ייחודית.
בחטיבה העליונה מקבלים תלמידי התוכנית שיעורי תגבור במתמטיקה ובמקצועות המדעים על פי צורכיהם האישיים.
עת לעשות לה' הפרו תורתך הוא פסוק מפרק קי"ט בתהילים, שנדרש על פי חז"ל שלעיתים על מנת לשמר את קיום התורה והמצוות (עת לעשות לה') מותר וצריך לפעול אפילו על ידי מעשה אסור (הפרו תורתך).
מכח דרשה זו התירו חז"ל לכתוב את התורה שבעל פה, על אף האיסור של "דברים שבעל פה אי אתה רשאי לכותבן".
ברש"י על פסוק זה בשם המדרש מובאת דרשה הנלמדת מפסוק זה שהותר לעבור על דברי תורה כדי לעשות סייג וגדר לישראל.
בתלמוד בבלי מובאת דרשה נוספת הנדרשת מהפסוק: עת לעשות לה' - הזמן שמביא האל פורענות על ישראל, היא בזמן של 'הפרו תורתך'.
בחז"ל, ואף בתקופות מאוחרות יותר, מוזכרים שימושים נוספים שנעשו על סמך דרשה זו, והתירו על פיה איסורים שונים על מנת לחזק ולהרבות את קיום המצוות בפרט וכבוד שמים בפרט:
גדעון בעפרת אבי העזרי ואליהו בהר הכרמל הקריבו בבמה, אף על פי שהיה משכן.
על סמך פסוק זה ערך רבי יהודה הנשיא את חיבור המשנה שהוא תורה שבעל-פה, למרות האיסור של – דברים שבעל פה אי אתה רשאי לכותבן.
וביטויים חריפים שנאמרו נגד זה כגון .
על סמך פסוק זה הסביר הרמב"ם מדוע הסכים לכתוב את מורה הנבוכים:
האיסור דברים שבכתב אי אתה רשאי לאמרם בעל פה הותר בשביל סומא ואסיר משום "עת לעשות לה' הפרו תורתך".
רבי יוחנן וריש לקיש היו מעיינים בספרי אגדה בשבת והסמיכו את מעשיהם לפסוק "עת לעשות לה' הפרו תורתך", אמרו
אין ממנים סנהדרין עד שיודע לטהר השרץ מן התורה.
עת לאהוב ועת למות הוא סרט מלחמה ודרמה רומנטית אמריקאי משנת 1958, בבימויו של דאגלס סירק ובכיכובם של ג'ון גאווין וליזלוט פולבר.
התסריט נכתב על ידי אורין ינינגס ואריך מריה רמארק והוא מבוסס על הרומן של רמארק "Zeit zu leben und Zeit zu sterben" משנת 1954 המתאר את קורותיו של חייל גרמני בחזית הרוסית במלחמת העולם השנייה שמגלה רגשות אנושיים וכן את הסבל של האזרחים הגרמנים בעורף.
רמארק היה מוחרם על ידי הנאצים ששרפו את ספריו.
הוא ברח עם עליית היטלר לשלטון ואחותו הוצאה להורג על ידי הנאצים באשמת בגידה.
הוא מופיע בסרט בתפקיד של פרופסור שמסתתר מאימת הגסטפו.
המועצה לביקורת סרטים ומחזות פסלה ב-1958 את הסרט להקרנה בטענה שהוא מציג רק את סבלו של העם הגרמני ואין בו דבר על הסבל האיום שהם גרמו לעמים אחרים בכלל וליהודים בפרט.
הפסילה עוררה גלי ביקורת בישראל ומחוצה לה, אך לאחר מספר שנים עם הפשרת היחסים עם גרמניה והעם הגרמני, הותר הסרט להקרנה בישראל וב-1962 תורגם הספר לעברית.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר ולפרס דוב הזהב.
ג'ון גאווין זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן חדש ומבטיח ביותר.
1944, הצבא הגרמני נסוג בחזית הרוסית.
ארנסט גרייבר (ג'ון גאווין) מקבל פקודה להצטרף לחוליית הוצאה להורג של שבויים רוסיים ומתקשה ללחוץ על ההדק.
הוא מקבל חופשה של שלושה שבועות ומגיע לעיר מגוריו שרוב בתיה הרוסים וצופרים מופעלים מדי פעם לפני הפצצות מהאוויר.
הוא יושב במקלט ביחד עם אזרחים וכואב את סבלם.
גרייבר מחפש את ביתו אך מוצא אותו הרוס ומתחיל לברר בקשר להוריו.
הוא פוגש ברחוב את חברו מהלימודים אוסקר בינדינג (טאייר דוד) שהוא כעת קצין גבוה באס אס שמזמין אותו לביתו המפואר ומנסה להרשים אותו במשקאות, אוכל יקר ונערת ליווי ומציע לו לגור בדירתו.
גרייבר פוגש שם את קצין האס אס היינה (קורט מייזל) שמספר לו על "חוויותיו, במחנה השמדה.
גרייבר מעדיף לגור במעון לחיילים שם הוא פוגש את רויטר (קינן ווין) שמצייד אותו במדי קצין וממליץ על מסעדה יוקרתית.
גרייבר מחפש את ד"ר קרויז שטיפל בהוריו אך מוצא את בתו אליזבת (ליזלוט פולבר) שמגלה לו כי אביה נלקח למחנה ריכוז.
גרייבר מזמין אותה למסעדה יוקרתית אך הסעודה נקטעת בשל הפצצה כבדה שמאלצת אותם לרוץ למקלט.
ההפצצה זורעת הרס רב בעיר.
גרייבר נפגש עם מורו פרופסר פולמן (אריך מריה רמארק) שמסתתר מאימת הגסטפו ביחד עם פליט גרמני בשם ג'וזף (שארל רנייה).
פולמן מספר לו על עריצות המשטר הנאצי.
הידידות בין גרייבר ואליזבת מתהדקת והם מחליטים להתחתן.
הם נבדקים בגסטפו ומקבלים אישור אף על פי שאביה במחנה ריכוז.
אליזבת מקבלת אחר כך זימון לגסטפו אך גרייבר מגיע במקומה וקצין הגסטפו (קלאוס קינסקי) מוסר לו קופסה עם אפר אביה "שמת בנסיבות טבעיות".
גרייבר חוזר לחזית ויחידתו נמצאת בנסיגה.
הוא מתבקש לירות בשבויים אך מסרב.
חייל אחר, שטיינברנר (בנגט לינדסטרום), עומד לירות בהם אך גרייבר הורג אותו ומשחרר את השבויים.
הוא נפנה לקרוא מכתב מאליזבת המבשרת לו שהיא בהריון אבל אחד השבויים שנטל את רובהו של שטיינברנר, הורג אותו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ון גאוויןארנסט גרייברחייל גרמניליזלוט פולבראליזבת קרויזאשתו של גרייבראריך מריה רמארקפרופסור פולמןטאייר דודאוסקר בינדינגמפקד בגסטפוקלאוס קינסקיקצין גסטפוקינן וויןרויטרחיילבנג לינדסטרוםשטיינברנרחיילשארל רנייהג'וסףפליט יהודיקורט מייזלהיינהקצין אס אס
עתיד האנושות: מסע בין כוכבים, אלמוות וייעודנו הגורלי מעבר לכדור הארץ הוא ספר מדע פופולרי שנכתב על ידי הפיזיקאי והעתידן האמריקאי מיצ'יו קאקו, מבכירי הפיזיקאים התאורטיים בעולם, מהחוקרים הבכירים בתחום תורת המיתרים וממייסדיה של תורת שדה המיתרים.
הספר יצא באנגלית ובעברית בשנת 2018, ועוסק באפשרות שהאנושות תתרחב מעבר לגבולות כדור הארץ: תחילה התיישבות על מאדים לאחר הפיכתו לראוי למחיה באמצעות תהליך הארצה, בהמשך אל שאר מערכת השמש, ובסופו של דבר אף מסע בין-כוכבי אל מחוץ לתחומי מערכת השמש.
בספרו, קאקו מסביר את הצורך בהתרחבות והתפשטות של האנושות מעיבר לגבולות הארץ בכך ש-99% מהיצורים החיים שאי פעם חיו על פני כדור הארץ, נכחדו.
החיים בכדור הארץ, בסופו של דבר, נועדו לכליה אך בניגוד לדינוזאורים, למשל, לבני האדם ישנה היכולת הטכנולוגית להימנע מגורל דומה וזאת באמצעות תוכנית החלל שתיקח את האדם למקומות התיישבות נוספים ברחבי החלל כמעין "תעודת ביטוח" למקרה של אסון בקנה מידה גלובלי על כדור הארץ.
בנושא זה, קאקו מצטט את קונסטנטין ציולקובסקי, מדען רוסי, ממבשרי הטיסה לחלל, שאמר: "כדור הארץ הוא ערש האנושות.
אבל אי אפשר להישאר בעריסה לנצח".
התפשטות האנושות מעבר לכדור הארץ
העידן הנוכחי בחלל והמסע למאדים
לאחר דיון בהכרח להשקיע משאבים ומאמצים בתוכניות חלל ופיתוח טכנולוגיות חדישות לצורך זה, קאקו דן בשאלת ההיתכנות להשקעה מעין זו.
קאקו צופה תחילה חידוש של משימות מאוישות לירח לצורך מחקר ואימונים בדרך למשימה מאוישת למאדים כבר בראשית העשור השלישי של המאה ה-21, משימה שצפויה לארוך כ-9 חודשים ולהיתקל בקשיים רבים, בפאת המרחק העצום שבין כדור הארץ למאדים שיהפוך כל משימת הצלה לחללית לבלתי- אפשרית.
האסטרונאוטים במשימה ייאלצו לשאת עמם אספקה ראשונית של מזון ולייצר מים בעצמם.
בהגיעם למאדים, יהיה עליהם להכשיר מקטעי קרקע לעיבוד חקלאי, אחרת יגוועו ברעב.
כמו כן, הם ייאלצו להתרגל לחיים בבדידות מוחלטת, הרחק מביתם, למשך זמן ממושך, כאשר התקשורת עם כדור הארץ אורכת כ-20 דקות לכל כיוון.
הם יצטרכו להתגונן בפני סכנות רבות, ביניהן רוחות שמש וסופת אבק אימתניות שלעיתים מכסות את פני כוכב הלכת כולו.
על מנת להתחיל בתהליך ההארצה של מאדים, יהיה על האסטרונאוטים להקים מפעלים על מאדים, על מנת שאלו ייצרו ויפלטו גזי חממה, כגון פחמן דו-חמצני, אדי מים ומתאן.
גזי החממה הם בעלי השפעה הרסנית על פני כדור הארץ, עליו הם מחוללים את ההתחממות הגלובלית, אך על פני מאדים, אשר הטמפרטורה הממוצעת על פניו היא כ-50 מעלות מתחת לאפס, פליטה של גזי חממה תהיה הכרחית על מנת להביא את הטפרטורה על פניו לרמה הראויה למחיה של בני אדם.
יד ביד, פליטה של גזי חממה תעבה את האטמוספירה הדלילה של מאדים במידה כזו שלא תברח לחלל ופחמן דו-חמצני שייפלט ישמש לגידול צמחייה על מאדים והצמחייה תפלוט לאוויר חמצן שיש בני אדם לנשימה טבעית על פני מאדים.
עליית הטמפרטורות על מאדים תוביל לתהליך של המסת הקרחונים המכסים את הקטבים של המאדים ובה בעת את הפחמן הדו-חמצני המומס בהם.
התהליך יביא, בו זמנית, ליצירת אוקיינוסים, כפי שזרמו בו לפני מיליארדי שנים, ולפליטה נוספת של פחמן דו-חמצני לאוויר שיעבה ויחמם את האטמוספירה ויזין את התהליך, תוך שהוא מאפשר גידול מוגבר צמחים וכך קיום חיים מורכבים יותר כגון בעלי חיים ובני אדם.
בסיום התהליך, שעשוי לארוך מאות שנים, מאדים יזכיר מאוד במראהו את כדור הארץ והאנושות תתחלק לשניים- שוכנת ארץ ושוכנת מאדים.
מסע אל מרחבי מערכת השמש
מעבר למאדים, קאקו דן במשימות לגרמי שמיים בתוך מערכת השמש הניתנים ליישוב.
עתיד - רשת חינוך ובתי ספר בע"מ (חל"צ) היא רשת חינוך ישראלית, שהוקמה בשנת 2004 על ידי דייוויד נבות ורינה פורת במסגרת רשת מכללות עתיד, ובשנת 2022 הועברה לבעלות ההסתדרות הלאומית.
רשת "עתיד" מנהלת 67 מוסדות חינוך, שבהם לומדים, בשנת הלימודים תשפ"ה, כ-31,500 תלמידים ומועסקים בה כ-3,700 עובדים.
42 רשויות מקומיות משתפות פעולה עם הרשת, בנוסף, יש ברשת 4 תוכניות חינוכיות ארציות, ו-700 עובדים מנהלה.
הפעלת 39 בתי ספר על יסודיים שש שנתיים לנוער בפיקוח משרד החינוך
הפעלת 8 מכללות ללימודי י"ג-י"ד בפיקוח משרד החינוך (4 מתוכן בתוך בתי הספר)
הפעלת 16 בתי ספר בפיקוח משרד העבודה והרווחה
ניהול תוכניות ופרויקטים חינוכיים עבור משרדי ממשלה – לימודי השכלת מבוגרים בשב"ס, תוכנית קש"ב בשב"ס, תוכנית פל"א ותוכנית היל"ה
בשנת 2023 נפתח בהתנחלות כפר האורנים בית הספר העל־יסודי "עתיד נכו"ן" ביוזמת המועצה האזורית מטה בנימין, כבית ספר חילוני בזרם הממלכתי.
הרשת מפעילה ומנהלת בתי ספר על יסודיים שש שנתיים, מרכזי חינוך טכנולוגיים, מכללות י"ג-י"ד, כפרי נוער ותוכניות חינוך בפריסה ארצית.
במסגרות החינוך של הרשת נכללות מגמות עיוניות, מדעיות וטכנולוגיות, לצד מגמות אומנות, יזמות, מוזיקה, תעודת חינוך מקצועית, תעודות בגרות ולימודי המשך לתואר ראשון.
בשנת 2023 אימצה הרשת את "שפת המשמעות" אשר פותחה על ידי הפילוסוף ואיש החינוך ד"ר שמעון אזולאי, המשמש כיועץ הפדגוגי של הרשת, כעיקרון מארגן, המאפשר יצירה של שפה חינוכית, פדגוגית וניהולית הוליסטית, המשותפת לחמש הזירות שבהן פועלת הרשת: מנהלים, מורים, תלמידים, הורים (ומרחב עירוני) ומטה.
פיתוח התפיסה והפיכתה לתוכניות הלכה למעשה מבוצע על ידי מינהל המחקר והפיתוח, והטמעתן מבוצעת באמצעות מערך ההדרכה והארגון של מטה הרשת.
תוכניות BETA צעירים, נוצרה ביוזמת משרד הבינוי והשיכון.
קהל היעד הם צעירים בגילאי 20–35, הגרים באתרי שיקום שכונות.
תוכנית פל"א (פעילות לימודים אחרת) לעולים חדשים.
התוכנית נוצרה עבור משרד העלייה והקליטה, במטרה לסייע לתלמידים עולים בבתי ספר על יסודיים, להעלאת שיעור הזכאות לתעודת בגרות וחיזוק תחושת המסוגלות האישית/חברתית.
תוכנית השכלה לאסירים בבתי הסוהר.
בשנת 2018, הרשת קבלה על עצמה לבצע את תוכנית לימודים לאסירים בשתי רמות: רמה יסודית, המעניקה תעודת סיום 8 שנות לימוד, ורמה תיכונית, המעניקה תעודת סיום 12 שנות לימוד ואף השלמה לתעודת בגרות.
תוכנית מגמה לעתיד: תוכנית לימודים תלת שנתית להקניית הסמכה טכנולוגית מקצועית ופיתוח מסוגלות תעסוקתית לצעירים עם מוגבלויות.
תוכנית היל"ה – חינוך והשכלה לנוער מנותק.
רשת החינוך עתיד זכתה במכרז להפעלת התוכנית בשנת 2012, והפעילה את התוכנית עד לשנת 2018. ביוני 2024, ועדת המכרזים של משרד החינוך בחרה שוב ברשת החינוך "עתיד" כמפעילה של תוכנית היל"ה.
תוכנית היל"ה נועדה להשלמת השכלה של בני נוער, עם אפשרות לקבלת תעודת בגרות מלאה, ומספקת ליווי מקצועי לנוער בסיכון.
תוכנית היל"ה פועלת כיום ב-248 יחידות לקידום נוער, הפרוסות ב-151 רשויות מקומיות וב-45 מוסדות חסות הנוער, בתי כלא ובתי מעצר.
ב-14 באוגוסט 2024, רשת החינוך "עתיד" אירחה את ועידת החינוך השנתית של "ישראל היום" בכפר הנוער "עתיד רזיאל" בהרצליה.
הוועידה, שנקראה "צלצול לשינוי", עסקה בהשלכות המלחמה על מערכת החינוך ובהיערכות לשנת הלימודים החדשה במציאות המשתנה.
בין המשתתפים היו שר החינוך יואב קיש, ראש הממשלה לשעבר נפתלי בנט ויו"ר ארגון המורים רן ארז.
"שבילים משותפים בעתיד" היא תוכנית חברתית אסטרטגית רב שנתית, המבוססת על מספר נושאים מרכזיים, שכל אחד מהם נושא עמו תהליך חינוכי חברתי שלם, וכולם מפתחים ומקדמים את שפת המשמעות בקרב התלמידים, צוותי החינוך והמנהלים.
התכנית מקדמת פעילויות ומיזמים בתחומים חברתיים-ערכיים שונים, היא כוללת שמונה שבילים מרכזיים ובתוכם תוכניות לנוער, למורים, להורים ופעילויות רוחביות.
שביל המנהיגות, הכולל תוכניות מנהיגות נוער, פרלמנט נוער, משפיעני העתיד.
שביל היזמות, הכולל האקתון, אולימפיאדת המגמות, מועדון היזמות, ניהול פיננסי.
שביל היצירה, הכולל "עתיד יצירתי" – תוכנית מחוזית/ ארצית שנותנת במה ליצירה מוזיקלית מקורית של תלמידי רשת עתיד.
שביל הספורט, הכולל תחרויות ספורט במסגרות אזוריות/מחוזיות/ ארצית בתחומי ליגת קט רגל רשתית, כדורשת מאמאנט (נערות), שח-מט וכדורשת.
שביל הביחד, הכולל פעילות חווייתית בשטח לצוותי החינוך, העצמה, גיבוש, שייכות, חוויה ועבודת צוות.
בית הספר עתיד אלנג'ח טייבה זכה בפרס דוד בן-גוריון לממלכתיות, דמוקרטיה וחיים בשותפות.
פרס החינוך לבית ספר מצטיין לשנת תשפ"ג מטעם המינהל לחינוך התיישבותי, לבית הספר דוד רזיאל בהרצליה.
תיכון "עתיד נווה נחום" באר יעקב, זכה במקום הראשון בישראל בתחרות "מיזם השנה" מתוך כ-110 מיזמים של בני נוער ממאה יישובים ברחבי הארץ.
"עתיד תיכון למדעים" לוד זכה שוב באליפות דיבייט בעברית.
באפריל 2024 נבחרת הרובוטיקה "אורביט 1690" של בית הספר עתיד כרמים בבנימינה זכתה באליפות העולם בתחרות הרובוטיקה FIRST Robotics Competition שהתקיימה ביוסטון, טקסס, ארצות הברית.
הקבוצה, המורכבת מ-36 תלמידות ותלמידים בכיתות י' עד י"ב, התחרתה בכ-600 קבוצות מרחבי העולם, וניצחה את כולן.
הם פיתחו רובוט המצליח לאסוף טבעת ולקלוע אותה לגובה של כמטר וחצי, והביאו להישג הגבוה ביותר לקבוצה ישראלית בתחרות מאז ומעולם.
תיכון "עתיד" קריית מוצקין, מרשת החינוך "עתיד", זכה בפרס החינוך של מחוז חיפה לשנת הלימודים תשפ"ה.
הפרס הוענק לבית הספר בזכות קידום מצוינות, יזמות וחדשנות פדגוגית, הממקמים אותו בחזית החינוך בישראל.
עתודת המוצר היא מונח בפיתוח תוכנה זריז המתאר את הרשימה המועדפת של הפונקציונליות (אוסף תכונות או Features) שמוצר צריך לכלול.
לפעמים מכנים את עתודת המוצר גם "רשימת מטלות" (to-do list), והיא נחשבת לסוג של תיעוד ("ארטיפקט") במתודולוגיית Scrum לפיתוח תכנה זריז.
בשיטת Scrum, יצירה ותחזוקה רציפות של עתודת המוצר הן חלק מאחריותו של בעל המוצר (Product Owner).
עתודת הספרינט (Sprint Backlog) כוללת אלמנטים ספציפיים מתוך עתודת המוצר, שנבחרו לפיתוח בספרינט הנוכחי.
ב-Scrum, קוהרנטיות מוגדרת כמדד ליחסים בין פריטים בעתודת המוצר אשר הופכים אותם לראויים להתייחסות כמכלול.
עתודת המוצר ב-Scrum הוא רשימת תכונות (Features) עם סדר עדיפות, המכילה תיאורים קצרים של כל הפונקציונליות הרצויה במוצר.
בשימוש בשיטת Scrum (או מתודולוגיית פיתוח זריז אחרת), אין צורך לתעד מראש באריכות בתחילת הפרויקט את כל הדרישות כפי שמקובל יותר בשיטות ניהול פרויקטים מסורתיות כגון מודל מפל המים.
במקום זאת, צוות ה־Scrum ובעל המוצר שלו יתחילו בדרך כלל בכתיבת כל תכונה רלוונטית שהם יכולים לחשוב עליה, לצורך תיעדוף זריז לעתודת המוצר של הפרויקט.
הרשימה הראשונית של התכונות הנדרשות כמעט תמיד מספיקה למאוץ (הספרינט) הראשון בתהליך הפיתוח של Scrum.
בשלבים הבאים אפשר להרחיב את עתודת המוצר לאורך מחזור החיים של הפרויקט ולשנות אותה עם התפתחות והעמקת הידע לגבי המוצר ודרישות הלקוח.
עתודת מוצר טיפוסית ב-Scrum כוללת את סוגי הפריטים הבאים:
עתי שלו (נולד ב-1 בספטמבר 1995, ו' באלול ה'תשנ"ה) הוא עיתונאי ישראלי.
המשמש ככתב צפון וספורט, וכתב שטח באופן כללי בערוץ עכשיו 14.
לאחר שירותו הצבאי סיים קורס כתבי ספורט במכללת ספורט פאנל (2018), קורס קריינים ומגישי חדשות במכללת גבע, וקורס כתבים של ערוץ 14. במקביל למד משחק בבית הספר למשחק של ענת ברזילי, ומשחק מול מצלמה אצל גלית רוזנשטיין.
מ-2018 עבד בערוץ הספורט בתור תחקירן.
ב-2020 הצטרף לערוץ 14 בתור כתב ספורט.
הותקף מספר פעמים ככתב ערוץ 14 בעת שסיקר את ההפגנות המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
בפברואר 2023 הותקף מילולית על ידי מפגינים.
במספר אירועים ביולי 2023 נדחף שלו על ידי מפגינים, צעקו עליו ופגעו לו בציוד.
הותקף גם בתחנת הרכבת וגם בקפלן.
שלו הואשם כי הוא מעורר פרובוקציות בכוונה על מנת לשדר אלימות בהפגנות.
החל ממאי 2024 משמש ככתב אזור הצפון של ערוץ 14.
ב-17 במאי 2024 זכה בפרס הוקרה מהאקדמיה לטלוויזיה על דיווח בזמן אמת תוך סיכון חיים.
נכון לשנת 2024, שלו רווק ומנהל אורח חיים דתי.
עתידנות (או "חקר העתיד") הוא תחום עיסוק המבקש לזהות מגמות אשר מתפתחות בעבר ובהווה, ולהסיק מסקנות לגבי התפתחותן האפשרית בעתיד.
באנגלית משתמשים לעיתים גם במונח בשם Futurology או Future studies.
חלק מהחוקרים בתחום, המכונים "עתידנים", מסווגים את מחקרם כאקדמי ואף מדעי במסגרת מדעי החברה, לרוב במקביל לחקר היסטוריה ועם זאת מולטידיסציפלינארי.
ישנם גם מדענים שונים המפרסמים ספרים בתחומי מדע וטכנולוגיה המנסים לזהות מגמות בהווה כדי להסיק על אפשרויות התפתחות הטכנולוגיות בעתיד.
ישנם מדענים רבים המסווגים את התחום כפסאודו-מדע, ובמילון אוקספורד לפילוסופיה התחום מתואר "פסאודו-מדע בעיקרו".
ראשית חקר העתיד החל באמצע המאה ה-19 בפועלם של אנשים שעסקו בתמורות חברתיות כגון אוגוסט קונט.
התחלתו של חקר העתיד כתחום אקדמי שזורה בלידתו של תחום דעת אקדמי אחר ששמו "תורת המערכות" (Systems Science) וברעיון שהתפתח בצרפת, בברית המועצות לשעבר ובגוש המזרחי, בדבר תכנון כלכלי ופוליטי ברמה הלאומית.
התחום צבר תאוצה לאחר מלחמת העולם השנייה, אז מדינות ניסו לגבש תוכנית עתידית שתעזור להן להשתקם מהמלחמה.
העתידנות לא מתיימרת לחזות את העתיד במדויק, אלא מצביעה על מגמות קיימות ומנתחת על בסיסן את הצפוי.
העתידנות עוסקת בנושאים שונים, כגון כלכלה וחברה, טכנולוגיה, יחסים בינלאומיים ועוד.
בחקר העתיד, נוהגים לחקור חמישה טווחי זמן שונים: הטווח המיידי (עד 2–3 שנים); הטווח הקצר (10-3 שנים); הטווח הבינוני (30-10 שנים); הטווח הארוך (50-30 שנים); הטווח הארוך מאוד (100-50 שנים).
בחקר העתיד ניתן לזהות ארבע אסכולות מרכזיות: חקר המגמות הסבירות, חקר המגמות האפשריות, חקר המגמות הפרועות וחקר המגמות הרצויות.
חוקרי המגמות האפשריות מכונים "זרם התסריטאים", והן החלו לפעול בסוף שנות ה־60 של המאה ה־20. חוקרים אלה טוענים כי ככל שהתמורות מואצות יותר כך הולכת וקטנה אמינות המודלים לחיזוי שקיימים כיום ברשותנו.
לכן, הם ביקשו לאתר מתוך מקבץ גדול מאוד של תסריטים אפשריים למגמה מסוימת את שניים או שלושת התסריטים האפשריים ביותר.
חוקרי המגמות הפרועות הם בני הזרם הצעיר ביותר, והם יוצאים מנקודת הנחה שאם ארגון יחשוב על תסריטים בלתי-הגיוניים העלולים להתפתח ויגזור מהם פרוצדורות תגובה למקרה שבו הם אכן יתממשו, הוא יכין את עצמו להתמודדות טובה יותר.
חוקרי המגמות הרצויות יוצאים מנקודת הנחה שאין מתפקידו של העתידן לערוך תחזיות, ועל כן הם מתמקדים בניסיון לעצב חזון עבור העתיד.
"סינגולריות טכנולוגית" היא מונח בעתידנות המתאר נקודת זמן עתידית שבה ישיגו המחשבים יכולות אינטלקטואליות הגבוהות במידה משמעותית מאלו של בני האדם.
ישנו ויכוח בין עתידנים האם ואם כן מתי הסינגולריות תתרחש, וישנם עתידנים הטוענים שהיא תתרחש בעשור השלישי של המאה ה-21. אחרים, ובעיקר ריי קורצוויל, הציעו הרחבות לחוק מור מעבר לכוח חישוב של טרנזיסטורים, שבהם יש גידול מעריכי בהתפתחות הטכנולוגית במשך כל ההיסטוריה האנושית ואפילו בהתפתחות היקום.
צרפת בשנת 2000 - אוסף של כ-87 גלויות שהופקו בצרפת בין השנים 1899–1910 ומתארות את צרפת העתידנית.
אייזק אסימוב ביסס עליהן את יצירתו: "ימי העתיד: חזון בן המאה ה-19 על שנת 2000".
עֲתַלְיָהוּ או עֲתַלְיָה היא דמות מקראית, מלכה על יהודה בשנים 842 עד 836 לפנה"ס.
המלכה היחידה ששלטה על ממלכת יהודה בתקופת התנ"ך, והשליטה היחידה אי פעם ביהודה שלא הייתה מבית דוד.
על עתליה מסופר ב וכן ב – .
עתליה החדירה לירושלים את פולחן הבעל הצורי שרווח בבית אחאב ובנתה בירושלים בית בעל.
השם עתליה או עתליהו מורכב מתחילית שמשמעה גיבור או אדון (באכדית: etēllu), ורכיב תאופורי "יהו"; פירושו: "ה' הוא אדוני".
עתליה נישאה ליהורם מלך יהודה.
בנה של עתליה, אחזיהו, שהיה מלך יהודה, נהרג בממלכת ישראל על ידי יהוא שביצע הפיכה נגד בית אחאב.
לאחר מותו תפסה עתליה את השלטון והשמידה את כל זרע המלוכה כדי להבטיח את שלטונה.
אך יְהוֹאָשׁ, בנם של אחזיהו מלך יהודה וצִבְיָה, שרד.
לתפיסת המלכות על-ידי אם המלך שנהנית ממעמד 'גבירה' ישנם תקדימים במקומות אחרים במקרא ובמזרח הקדום, אלא שביתר המקרים מדובר במעמד עוצרות זמני שתפקידו למלא את החלל השלטוני שנוצר עד שיורש העצר יגיע לגיל בגרות.
לעומת דוגמאות אלה, עתליה מתוארת כמי שביקשה להפוך את הסדר העוצרות הזמני להסדר של קבע.
במחקר מקובלת הסברה כי ייחוס הרג צאצאי בית דוד לעתליה נעשה כחלק ממהלך תועמלני, ולא בהתבסס על עובדות.
מקובל לקבוע כי הדגם הספרותי מעיד על כך שפרשת הכתרת יהואש (מלכים ב' יא-יב) היא סיפור תעמולתי, המשמש ככתב הגנה ומטרתו להצדיק את נסיבות עלייתו של הקושר (אוזורפטור) לכס המלכות, באמצעות הפיכת הקושר לקורבן של קשר.
כך למשל, אידרימי , הנסיך הארמי הצעיר, ניצל מטבח שביצע אוזורפטור במשפחתו ונמלט מעירו חלב.
לדברי רביב, עתליה לא רצחה את זרע בית דוד משום שהדבר אינו סביר מבחינה היסטורית וספרותית.
הטעמים להכרתת זרע המלוכה לא פורטו כלל, וקשה למצוא הסבר מניח את הדעת לנסיבות בהן עשויה אישה לעלות על כס המלכות בירושלים.
לדעת רביב, סיפורה של עתליה הוא משני, דהיינו, גלגול של סיפור יהוא בגרסה אחרת המייחסת אותו לעתליה.
כך למשל כפי שיהוא הרג את כל קרוביה של עתליה (גם את בית אביה (בית עמרי) בישראל וגם את בעלה מלך יהודה ואחיו (מל"ב פרק י')), כך אף עתליה הרגה את כל בית המלוכה ביהודה (מל"ב פרק יא, דבה"י ב פרק כב).
וכפי שאחזיהו הוא הבן הצעיר והשריד היחיד לבית דוד בימי יהוא (דבה"י ב כא 4, 17), כך יהואש הוא הבן היחיד והשריד היחיד לבית דוד בימי עתליה (מל"ב י 2-1, דבה"י ב כב 10–11).
לאור כל זאת, רביב סובר כי עתליה כלל לא פגעה בזרע המלוכה, אשר הוכחד ברובו, אם לא כולו, בראשית מלכות יהורם ובסופו, בימי מהפיכת יהוא, ועתליה שלטה כעוצרת, ולא כמולכת על כיסא דוד.
חוקרת המקרא עתליה ברנר סבורה כי תיאור חיסול זרע המלוכה מהימן מבחינה היסטורית, שכן יש במקרא דוגמאות לחיסול בני משפחה לצורך חמיסת השלטון (מלכים א ב-13–25, דברי הימים ב כא 4).
כך סבור גם ברה, שלדעתו, הטוענים לכתר, הנרצחים, עשויים להיות גם בניו של אחזיהו מנשותיו הרבות, או צאציו של אחי-יהורם שנרצחו על ידו (דברי הימים ב כא 4).
המרד נגד עתליה מתואר ביתר פירוט: יהושבע, שהייתה אחות המלך אחזיהו מצד אביה ואשתו של יהוידע הכהן, החביאה את יהואש התינוק מפני עתליה.
בהגיע שנתו השביעית, נקשר קשר נגד עתליה ובראש הקשר עמד יהוידע הכהן.
בהמלכתו של יהואש הופיע גם עם הארץ שהיה שותף במעשה ההפיכה ובהשמדת פולחן הבעל.
זו הפעם הראשונה שעם הארץ נזכר במקורות במפורש כגוף פעיל במדיניות ההמלכה ובמדיניות הדתית.
ככל הנראה הכוונה להשתתפות רחבה של הציבור, במיוחד של נציגים מתושבי ארץ יהודה ולאו דווקא מאנשי ירושלים או מהחצר המלכותית.
את עתליה המיתו בחרב במצוות יהוידע הכהן.
ישנו ספק במחקר בנוגע למעמדה של עתליה בטרם הומלכה.
המחקר מעלה כאפשרות סבירה שעתליה נהנתה ממעמד 'גבירה', אך ישנו ספק כללי האם מדובר בתואר הרשמי של כל אם מלך בישראל.
י' אורמן קובע כי 'גבירה' הוא התואר הרשמי של אם המלך, כלומר של כל אם מלך שהיא (לא רק של אלה אותן מכנה המקרא 'גבירה' במפורש).
לעומת זאת, יש חוקרים אחרים המטילים ספק בהכללה זו, שכן לשיטתם אין לכך די סימוכין בספרות המקראית והחוץ מקראית.
לפי הפרשנות המקובלת את התמונה המשתקפת מן המקרא, החברה הישראלית לא הכירה באשת המלך כמלכה בזכות עצמה, אלא כבאת כוח של בעלה, כעוצרת בחייו או לאחר מותו או כשותפה לשלטונו.
המחבר המקראי ממעט לייחס כח שלטוני למלכות, וכאשר הוא עושה כן, המדובר במלכות זרות, או כאלה החיות בחצר מלכות זרה, כדוגמת ושתי, אסתר ומלכת שבא.
למעט נשים אלה, אין אישה מגיעה לעמדה ממוסדת ובעלת השפעה רשמית בחצר המלכות עד שהיא הופכת לאם המלך, שאז תוארה עשוי להיות 'גבירה', תואר לה זכו אם יהויכין, אם אסא ואיזבל (השתיים האחרונות הגיעו מסביבה חוץ-ישראלית וחוץ-יהודאית).
לעומתן, בת-שבע למשל אינה זוכה בתואר גבירה אלא מתוארת כ'אם המלך' בלבד, ובעניין אדניהו דוד המלך פועל באופן מנוגד לבקשתה.
עם זאת, יש הגורסים כי התואר 'גבירה' היה תוארה של כל אם-מלך בישראל.
מצב זה שונה היה בעמים אחרים במזרח הקדום.
כאשר במסופוטמיה ובמצרים נמצאו דמויות שהוגדרו כמלכות.
הממצאים מלמדים כי חרף מספרן המועט, ההערכות השליליות המפקפקות בזכותן לשלוט מקורן בדרך כלל בדורות מאוחרים יותר, ואילו בדורן שלהן כמעט ואין עליהן עוררין.
במקרא לעומת זאת, אין אשה מגעת לעמדה ממוסדת ובעלת השפעה רשמית בחצר המלכות עד שהיא הופכת להיות אם המלך.
עם זאת, יש בסיס להשערה לפיה אף אם אין מדובר בתואר המשותף לכל מי שהפכה לאמו של המלך, מקור המבקש להגדיר את עתליה כ'גבירה' הועלם במכוון במקרה שלה, שכן לזו האחרונה היה ודאי בסיס כוח שאפשר לה לתפוס את השלטון עם מות בנה, אחזיהו, ולהחזיק בו כשבע שנים.
גם קודם הייתה 'יועצתו להרשיע' (דבה"י ב כב 3) של בנה, כלומר, מעורבת בעסקי הממלכה, ולכן, המחקר קובע כי יש בסיס לאפשרות שהייתה לה עמדה ממוסדת, אף שהכתובים אינם מספרים על כך דבר.
לעיקרון זה של מילוי החלל השלטוני תוך שימוש בדמותה ובכשוריה של המלכה-האם קיימות מקבילות מסופוטמיות - אם כי מאוחרות במעט לזמנן של איזבל ועתליה - בדמותן של סמירמיס וניטוקריס-נקיה.
מחזהו האחרון של ז'אן רסין 'עתליה', הוצג ב-5 בינואר 1691 על ידי להקת המנזר סנט סיר בפריז.
הנדל חיבר אורטוריה העוסקת במלכותה הנקראת "עתליה".
האסטרואיד 515 עתליה , שהתגלה בשנת 1903 על ידי האסטרונום מקס וולף, נקרא על שמה.
עַתְלִית (בעבר נכתב גם עטלית) היא יישוב במעמד מוניציפלי של ועד מקומי במועצה אזורית חוף הכרמל במחוז חיפה בישראל.
בעבר, משנת 1950 ועד איחוד הרשויות של שנת 2003, הייתה עתלית מועצה מקומית ששטח השיפוט שלה היה 14,000 דונם.
כיום עתלית היא היישוב הגדול בישראל שאינו רשות מקומית עצמאית.
שמה של המושבה היה "עתלית", אך איכרי המושבה רצו שם עברי.
מסופר כי במסע המושבות הרבנים דנו עם האיכרים בנוגע להפרשת תרומות ומעשרות.
ההתלהבות שנוצרה גרמה למתיישבים לבקש מהרבנים לתת שם עברי למושבה.
בעקבות כך הרבנים הציעו את השם "תרומיה", הלקוח מספר יחזקאל (): "והייתה להם תרומיה מתרומת הארץ".
השם נתקבל, אך במהרה נשכח והמתיישבים חזרו להשתמש בשם "עתלית", שכן הוא נחשב לשם עברי קדום.
החוקרים כיום אינם יודעים בוודאות מהו מקור השם "עתלית".
לפי סברה אחת נקרא שם המקום על־שם עתליה אשת יורם מלך יהודה שירשה את כיסאו לאחר מותו.
ליד המושבה נמצאו שרידים של חציבה בסלע של האותיות "עת" בכתב עברי קדום.
יצחק בן-צבי סבר כי האותיות הללו הן חלק מהשם "עתלית".
ריצ'רד פוקוק, צליין בן המאה ה-18, סבר כי מקור השם קשור לאתלטיות, והעריך כי היוונים נתנו לו שם זה, בשל כוחו ועוצמתו.
עתלית המודרנית נוסדה בשנת 1903 כמושבה לאחר שהברון רוטשילד רכש את אדמות האזור בשנת 1899.
במפרץ עתלית שרידים ליישוב פיניקי קדום, מתקופת הברונזה התיכונה ועד לתקופה ההלניסטית.
בתקופה הצלבנית הייתה עתלית עיר חשובה ומשגשגת.
במפרץ בולטות כיום חורבות המבצר הצלבני שאטו פלרן (Château Pèlerin) של האבירים הטמפלרים שהוקם ב-1217. המלך לואי התשיעי מצרפת שהה בו וביצר את חומותיו.
עתלית הצלבנית ננטשה באוגוסט 1291, לאחר נפילת הממלכה הצלבנית בידי הצבא הממלוכי.
המבצר היה המעוז האחרון של הצלבנים בארץ ישראל.
לאחר רכישת אדמת עתלית בשנת 1899 היא עובדה על ידי ערבים, תושבי הכפר הערבי עתל (במבצר הצלבני) וערביי עין חוד.
לאחר כשנתיים התעורר החשש שהשטח יחשב מחלול, לכן עלה הצורך להעלות עובדי אדמה עבריים לעתלית.
בשנת 1901 (תרס"א) עלו על אדמת עתלית עשרה איכרים צעירים מזכרון יעקב ובת שלמה.
עלייה-לקרקע זו לא הייתה לשם התיישבות קבע כי אם להראות נוכחות (לרובם של האיכרים היו משקים ומשפחות שחיו במצוקה במושבותיהם המקוריות).
הם עזבו לאחר תקופה קצרה וקשה, וחזרו לעזור למשפחותיהם.
בשנת 1903 נתן הברון רוטשילד הוראה ליישב את עתלית בכל תנאי.
לשם כך נשלחו אליה דוד דודסקו ויעקב טפרברג כשהם מצוידים בזרעים, כלי עבודה ושוורים.
בהמשך הצטרפו אליהם עוד שמונה איכרים.
בסיום תקופה זו היו המתיישבים אמורים להגיע לעצמאות כלכלית.
בתחילה היה צורך במאמץ גדול.
האזור היה מכוסה בביצות אשר שימשו מדגרות ליתושים.
מחלת המלריה הצהובה, אותה נשאו היתושים תקפה את המתיישבים הראשונים, חלקם נפטרו או חלו ועזבו והוחלפו על ידי אחרים.
ב-1905 לאחר שהמלריה תקפה שוב, נשארו 6 איכרים בלבד עד 1906 כשהגיעו חברים נוספים ובהוראת הברון נבנו הבתים הראשונים במושבה.
המתיישבים הצעירים שאפו להקים חיי חקלאות בארץ האבות.
הם הקימו שורה אחת של בתים, צמודים זה לזה, למען ביטחון התושבים.
בקצה השורה נבנה בחדר צנוע בית ספר, ובחדר אחר בית כנסת.
בני המשפחות הראשונות שאכלסו את בתי המושבה: דוד דודסקו, דוד ארלינסקי, דוד גרופר, ישראל פיקנר, יוסף אבדיק, בנימין דודסקו, ברוך כהן, פייבל פינסקר, אברהם מכבי, יהודה זלדין ובהמשך החליף אותו אליהו גרופר.
לאחר זמן מה הצטרפו גבריאל שפירא, מתיתיהו מזרחי.
עתלית הייתה נקודה קטנה מוקפת בכפרים ערביים, עם רובם רקמו אנשי המושבה יחסי שכנות טובה, חלקם, בעיקר מהכפר טירה רצחו, גנבו והציתו ציוד ותוצרת חקלאית.
בשנים הראשונות סבלו המתיישבים הראשונים מטרגדיות, מרורים ואכזבות, אך כל זה לא שבר את רוחם, שבלבם פעם חזון החלוציות.
בשנת 1910 הקים אהרון אהרונסון בצפונה של עתלית תחנת ניסיונות חקלאיים על אדמת הקרן הקיימת.
התחנה העסיקה כמעט רק ערבים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימשה התחנה גם כבסיס של מחתרת ניל"י.
במקום הייתה ספרייה, אך היא ומרבית החווה נהרסו בפשיטה שערכו הטורקים לאחר שהבינו כי שימשה את חברי ניל"י.
דקלי וושינגטוניה הגבוהים המיתמרים בכניסה ליישוב כיום הם שרידים לחווה זו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הקימה ועדת המים בשנת 1919 במבצר עתלית העתיק כפר דיג.
המושבה עצמה סבלה בשנת 1920 מקשיים כלכליים וסכסוכים פנימיים.
בשנות העשרים של המאה העשרים הוקם במושבה מפעל מלח של "חברת המלח בארץ-ישראל".
מפעל זה פועל עד היום.
בשנת 1952 הוקמה בעתלית מעברה של כ-200 משפחות יוצאות עיראק וצפון אפריקה.
במקביל הוחל בהקמת שיכונים בעתלית עבור תושבי המעברה.
בשנת 1955 הוכרז על חיסול המעברה עם מעבר תושביה לשיכונים בעתלית.
בשנת 1963 הביא פסח גרופר להכרה בעתלית כעיירת עולים הזכאית לתשלומי ארנונה מהמדינה, לאור העובדה שרוב התושבים בעתלית היו עולים.
עד שנת 2003 הייתה עתלית מועצה מקומית.
במהלך שנה זו, במסגרת איחוד רשויות מקומיות, הועבר ניהול היישוב לידי המועצה אזורית חוף הכרמל.
בשנות ה-2000, החלו להיבנות שכונות חדשות של בתים צמודי קרקע כמו "עתלית החדשה", "פנורמה", "עתלית המושבה" ו"חצרות האיכרים" אשר מושכות ליישוב אוכלוסייה צעירה ומשכילה, בעיקר עובדים במרכז תעשיות המדע (מת"מ) שבחיפה, אשר עתלית משמשת כפרבר שלה מבחינת תעסוקה.
בשנת 2015 קס גרופ סיימה הקמת קניון בשטח של 5000 מ"ר בכניסה ליישוב.
ראש המועצה הנבחר הראשון של עתלית היה יעקב כץ שכיהן בתפקיד בשנים 1951–1955. הוא שב ונבחר לתפקיד לאחר הבחירות למועצה בשנת 1955, אך בתחילת 1956 התפטר מטעמי בריאות ובמקומו כיהן בתפקיד מ.
בשנת 1959 נבחר משה זמל לראש המועצה.
במאי 1962 נבחר פסח גרופר לראש המועצה לאחר שיצר קואליציה עם הדתיים והדיח את זמל.
בתחילת 1964 הודח גרופר מראשות המועצה על ידי איש סיעתו, צבי שפירא, שחבר לאנשי מפא"י.
שפירא טען שבמקור הוא היה אמור להיות ראש המועצה, אך גרופר שכנע את הדתיים להתנות את תמיכתם בליברלים בכך שגרופר יהיה ראש המועצה.
בספטמבר 1964 חבר גרופר לחנניה עמר, בהסכם שהביא את עמר לתפקיד ראש מועצה בשכר מלא וגרופר מונה לסגנו.
לאחר הבחירות בשנת 1965 שב יעקב כץ לכהן בראשות המועצה, עד לפטירתו בדצמבר 1967. במרץ 1968 נתמנה אהרן גרינברג ממפלגת העבודה לראשות המועצה, והוא החזיק בתפקיד עד שהודח בנובמבר 1968 על ידי יוסף עמאר איש המפד"ל.
לאחר הבחירות בשנת 1969 שב גרופר לתפקיד ראש המועצה, אך בספטמבר 1971 גיבש אלי בן דהן מגח"ל קואליציה והדיח את פסח גרופר מראשות המועצה.
ביולי 1972 הוא התפטר בגלל התערערות הקואליציה שלו, אך חזר בו ועל כן בתחילת אוגוסט 1972 הוא הודח מתפקידו על ידי אהרן גרינברג ששב לתפקיד.
בשנת 1978 נבחר מרדכי עמר לראש המועצה בבחירה ישירה, לאחר שגבר על אהרן גרינברג בסיבוב השני.
מרדכי עמר שב ונבחר, הפעם כבר בסיבוב הראשון, בשנת 1983 ושוב בשנת 1988. בשנת 1999 נבחר שאול שמאי לראשות המועצה והוא כיהן כראש המועצה האחרון בעתלית.
בסמוך לעתלית, על רכס הכורכר, שכן בעבר הכפר הארמני שייח' בוריק שהוקם בתחילת שנות ה-20 וננטש סופית בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
במפרץ עתלית, דרומית לחוף עתלית, שוכן בסיס הקבע של שייטת 13 של חיל הים.
כמו כן נמצא, קילומטרים מעטים ממזרח ליישוב, בית הכלא הצבאי כלא 6. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 קיים תכנון לפנות את מחנות צה"ל לטובת פיתוח למגורים, נופש ותעסוקה.
בקרבת היישוב שוכנים הקיבוצים נווה ים ועין כרמל.
בכניסה ליישוב נמצאת שמורת טבע חורבת קרתא.
בצמוד לבתי היישוב ליד כביש החוף נמצאת אנדרטת בני חוף הכרמל.
מזרחית ליישוב שוכן כפר הנוער כפר סיטרין.
בעתלית שוכנת קונסוליית כבוד של נמיביה.
בסתיו 1939 שלטונות המנדט הבריטי בנו בסמוך למושבה מחנה מעצר למעפילים יהודים.
המחנה נפתח בינואר 1940. מחנה המעפילים עתלית פעל כמחנה מעצר בריטי עד מאי 1948. אחרי קום המדינה שמש כמחנה עולים ובמשך תקופה קצרה אף ישב בו חלק מהגרעין המייסד של קיבוץ "עין כרמל" שהגיע מקיבוץ רמת רחל.
ב-1967 המחנה הפך למחנה מעצר לשבויי מלחמה ממלחמת ששת הימים.
כיום יושב בתחומי המחנה האתר הלאומי "מחנה המעפילים עתלית", שמנוהל על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ביישוב נמצאת תחנת הרכבת עתלית הממוקמת על מסילת החוף, שממנה יוצאות רכבות צפונה לבית שאן, עפולה, חיפה, עכו ונהריה ודרומה לתל אביב-יפו, נמל התעופה בן-גוריון ומודיעין.
התחנה מהווה כאמצעי התחבורה הראשי של היישוב בנוסף לכבישים המחברים את היישוב, ולשירות קטן של אוטובוסים.
בעתלית פועלים 3 בתי ספר יסודיים.
בית הספר היסודי ממלכתי "גלי עתלית" המונה כ-500 תלמידים.
במקביל לשילוב עתלית במועצה האזורית חוף הכרמל שופץ בית הספר והושקע תקציב מיוחד בחיזוק והעשרת התוכניות הפדגוגיות.
השקעה שהביאה לזכייה בפרס חינוך ארצי בשנת 2009. בית הספר "משעולים" ברוח דמוקרטית, מבנה בית הספר תוכנן להלום את רוחו.
פעילויות הנוער בשעות אחר הצהריים הן בעיקר חוגי המתנ"ס המקומי שהוא שלוחת מיר"ב (בית ספר בכרם מהר"ל שבשעות אחר הצהריים משמש כמרכז קהילתי אזורי), או במיר"ב עצמו.
בעבר פעל ביישוב בית ספר ממלכתי דתי "בית יוסף", אך זה נסגר, ובמקומו נפתחה שלוחת מיר"ב נוספת בה מתקיימת פעילות חדר כושר, ספרייה שנפתחה מחדש בשנת 2006, וכמו כן קן של תנועת הנוער העובד והלומד ומד"צים המעניקים פעילויות העשרה לילדי עתלית החל מכיתה א'.
תנועת הנוער העובד והלומד הפסיקה את פעילותה כמה שנים לאחר מכן.
בעתלית פועלת תנועות הנוער צבאות השם, בני עקיבא, תנועת תרבות וכן תנועת הצופים.
בשנת 2010 הוקם בעתלית תלמוד תורה חב"ד ובית ספר בנות חב"ד השוכן כיום בכפר סיטרין הסמוך.
סמל היישוב מכיל את המוטיבים הבאים:
גלי הים בתחתית הסמל מסמלים את הים התיכון, אשר היישוב שוכן לחופו.
החומה במרכז הסמל מסמלת את המבצר הצלבני השוכן ביישוב.
שיבולת החיטה מסמלת את אם החיטה שאותה הגדיר אהרן אהרנסון בחוות הניסיונות הסמוכה.
פירמידת מלח מעל שיבול החיטה מסמלת את חברת המלח שהוקמה בעתלית בשנת 1922.
פ' היא האות ה-17 באלפבית העברי.
מבחינה פונולוגית פ' דגושה מייצגת עיצור דו-שפתי, סותם, אטום ([p] :IPA), כמו האות הלטינית P, ופ' רפה מייצגת עיצור שפתי-שיני, חוכך, אטום ([f] :IPA), כמו האות הלטינית F והאות הערבית פא (ف).
פ' סופית נהגית תמיד כ-פ' רפה.
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, פ' נמנית עם ארבע האותיות השפתיות: בומ"פ.
פ' היא אחת משש האותיות בג"ד כפ"ת, המקבלות דגש קל בראש מילה ולאחר שווא נח.
האות קרויה פ"א משום שהתפתחה מצורת הפה (איבר הדיבור).
פ' (פֵּה) פרוטו כנעניפ' באלפבית הפיניקיפ' באלפבית הארמי
פ' היא אחת מחמש אותיות מנצפ"ך שצורתן משתנה בסוף מילה.
כאשר היא בסוף המילה צורתה היא "ף" (פ"א סופית).
בקוד ASCII מיוצגת האות פ בערך F4, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05E4.
בקוד ASCII מיוצגת האות ף' בערך F3, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05E3.
בקוד מורס מיוצגת האות פ' באמצעות הרצף: ·−−· (נקודה קו קו נקודה).
הוא ייצוגה של פּ' דגושה בכתב ברייל.
הוא ייצוגה של פ' רפה בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות פ' באמצעות המילה "פסל".
באיתות בדגלי סמפור פ' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה מזרחה (ימינה) ודגל שני הפונה מערבה (שמאלה).
בגימטריה ערכה 80. ערכה של ף הוא 800, אך השימוש בו אינו מקובל, והערך 800 מיוצג על ידי הצירוף ת"ת.
בשפה העברית המודרנית שכיחות השימוש באות פ' היא כ־1.79% מכלל אותיות האלפבית העברי ושל הצורה הסופית ף' היא כ־0.19%.
פ"א הפועל הוא כינויה של האות הראשונה בשורש בן שלוש אותיות, על שם האות פ' שהיא האות הראשונה במילה "פעל".
מכאן גם סיווגם של פעלים מיוחדים:
חסרי פ"י (חסרי פ"א הפועל-יו"ד): פעלים שהאות הראשונה שלהם היא י', והיא חסרה בנטיות אחדות, למשל יָשַׁב – יֵשֵׁב.
חסרי פ"נ (חסרי פ"א הפועל-נו"ן): פעלים שהאות הראשונה שלהם היא נ', והיא חסרה בנטיות אחדות, למשל נָפַל – יִפֹּל.
נחי פ"א (נחי פ"א הפועל-אל"ף): פעלים שהאות הראשונה שלהם היא א', והיא נחה בנטיות אחדות, למשל אָכַל – יֹאכַל.
נחי פ"י (נחי פ"א הפועל-יו"ד): פעלים שהאות הראשונה שלהם היא י', והיא נחה בנטיות אחדות, למשל יָשַׁן – יִישַׁן.
עָתְנִיאֵל בֶּן קְנַז, לפי המקרא, היה השופט הראשון ששפט את ישראל בתקופת השופטים לאחר מותו של יהושע בן נון.
עתניאל היה בן שבט יהודה שיצא בראש קבוצה משבטו להילחם ולכבוש את ערי נחלתם מידי העם הכנעני.
סיפורו מופיע ב וכן ב.
כלב בן יפונה, אחיו (מאם) של עתניאל, הכריז שהאדם שיצליח לכבוש את קריית ספר מידי הכנענים יקבל את בתו עכסה לאישה.
עתניאל בן קנז אכן הצליח לכבוש את קריית ספר, ונשא את עכסה לאישה.
המקרא מספר, כי עתניאל הציל את בני ישראל מיד אויב קשה, והוא כושן רשעתים מלך ארם נהריים.
לאחר מות יהושע בן נון, בני ישראל התרחקו מעבודת האל, והיו תחת שלטונו של מלך ארם נהריים במשך שמונה שנים.
לאחר שסבלו מידו הקשה של המלך, התפללו בני ישראל לה', ועתניאל מונה להיות מושיעם.
הוא יצא למלחמה נגד כושן רשעתים, והצליח לנצח אותו: ().
לאחר מותו של עתניאל בן קנז, ישראל נכבשה על ידי עגלון מלך מואב, שהביס את בני ישראל בעזרת בני עמון ועמלק.
על פי חז"ל, עתניאל בן קנז היה אחד ממנהיגיו הדגולים של עם ישראל, ולאחר פטירת משה היה זה עתניאל שבכוח לימודו הצליח להחזיר הלכות רבות שנשתכחו.
בתלמוד הבבלי מזוהה עתניאל בן קנז עם הדמות יעבץ המופיעה בספר דברי הימים.
קבר עתניאל בן קנז הוא מבנה הנמצא בחברון סמוך לכיכר השוטר וקומתו הראשונה היא במערת קבורה חצובה ובה עשרה כוכים.
המסורת היהודית מצביעה על המקום כקברו של עתניאל בן קנז.
לקבר מתאפשרת כניסת יהודים וישראלים מספר פעמים בשנה, באבטחת צה"ל, בין השאר בתשעה באב ובחול המועד של סוכות ופסח.
עָתְנִיאֵל (קראו: עותניאל) היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בדרום הר חברון, השייך למועצה אזורית הר חברון.
היישוב נוסד בד' בחשוון ה'תשמ"ד (11 באוקטובר 1983), ונקרא על שם השופט עתניאל בן קנז.
היישוב ממוקם בין הערים הפלסטיניות יטא ודאהרייה, ובצמוד אל כביש 60 המחבר את ירושלים ובאר שבע.
עתניאל מהווה מרכז אזורי בהר חברון ויש בה מוסדות חינוך רבים: ישיבת הסדר, ישיבה תיכונית, חטיבת ביניים ובית ספר יסודי אזורי לילדי היישוב והאזור.
היישובים היהודיים הסמוכים לעתניאל הם בית חגי ואדוריים מצפון ושמעה ומצפה אשתמוע מדרום.
רבים מהתושבים עוסקים בחינוך במוסדות ביישוב או במוסדות חינוך בבאר שבע והסביבה.
עתניאל יושבת על קו פרשת המים - לצד מזרח נשקף נוף מדברי, לצד מערב נשקף נחל חברון שמתנקז לנחל באר שבע.
כ-2 ק"מ מהישוב נמצאת ח'רבת בית עמרה המזוהה עם יישוב עתיק בית עמר.
ממערב לעתניאל ניצב תל רבוד, המזוהה על פי חלק מהחוקרים כדביר המקראית.
ביישוב קיימים שירותים שונים כגון, מכולת, קופת חולים, טיפת חלב, מקווה גברים ונשים, בריכת שחיה, מועדון נוער, חוגים, תלמוד תורה אחר הצהריים, מגרשי ספורט,אולם ספורט, גני שעשועים, סניף בני-עקיבא ומועדון חברים.
ביישוב נמצאת ישיבת ההסדר בית ועד הר חברון - עתניאל בראשות הרב רא"ם הכהן והרב אלחנן שרלו, לשעבר גם הרב בנימין קלמנזון.
הרב רא"ם הכהן משמש גם כרב היישוב.
בעתניאל גם ישיבה תיכונית המונה כ-100 תלמידים.
בראשות הישיבה עומד הרב חברון שילה, לשעבר ר"מ בישיבת ההסדר ביישוב.
הישיבה מתאפיינת בגישה חינוכית המעניקה לתלמידים אחריות, שותפות, חיבור עמוק לתורה וידע כללי רחב במקצועות החול.
ב-27 בדצמבר 2002 התרחש הפיגוע בישיבת עתניאל, במהלכו נרצחו 4 מתלמידי הישיבה, ונפצעו 7 תלמידים נוספים.
בעקבות רצח שלושת הנערים, נוער עתניאל הקימו את עמותת "בשבילם" וסללו סביב היישוב את "שביל בשבילם" ולצדו "עין אבידן" שמנציח שניים מהתושבים, הרב דן מרצבך ואביעד מנצור.
ב-17 בינואר 2016 התרחש פיגוע דקירה בו נרצחה תושבת המקום דפנה מאיר, אם צעירה, בנוכחות ילדיה, על ידי מחבל.
לאחר הרצח, נוער עתניאל הקימו במקום ממנו חדר המחבל את "מצפה דפנה", לזכרה של דפנה מאיר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נהרגו כארבעה מתושבי היישוב: אלחנן קלמנזון שנהרג במהלך חילוץ תושבי קיבוץ בארי (בעקבות כך זכה צוות אלחנן בפרס ישראל), פדיה מרק (בנו של תושב היישוב מיכי מרק שנרצח גם הוא) שנהרג במהלך התמרון הקרקעי והאחים אביעד וגדעון ריבלין שנרצחו במסיבת הנובה.
עתר ארד (נולד ב-8 במרץ 1945) הוא ויולן, פרופסור למוזיקה, מסאי ומלחין ישראלי הפועל בארצות הברית.
עתר ארד נולד בתל אביב וגדל בתל ברוך כבנם הבכור של הציירת אסתר פרץ-ארד והפסל והצלם גרישה ארד.
אחיו הוא רון ארד, מעצב תעשייתי.
ארד למד בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב, שם סיים את לימודיו בשנת 1966; מורו לכינור היה ישראל עמידן.
את שירותו הצבאי עשה בתזמורת הגדנ"ע.
בשנת 1968 יצא ללימודים בבלגיה, בקפלה למוזיקה ע"ש המלכה אליזבת בבריסל, שאותם סיים בהצטיינות יתרה בשנת 1971. כן למד בקולג' המלכותי במנצ'סטר שבאנגליה, בבית הספר איסטמן למוזיקה ברוצ'סטר, ניו יורק ועוד.
ב-1971 בחר סופית בוויולה ככלי הנגינה שלו; כעבור שנה זכה בפרס הראשון בשתי תחרויות יוקרתיות לוויולה - תחרות "העיר לונדון" והתחרות הבינלאומית לוויולה בז'נבה.
כוויולן הופיע רבות – כסולן עם תזמורות חשובות, ברסיטלים ובפסטיבלי מוזיקה יוקרתיים, וכנגן מוזיקה קאמרית עם רביעיית קליבלנד.
הוא שיתף פעולה עם גדולי האמנים, ובהם יו-יו מה ופנחס צוקרמן.
ארד הקליט יצירות רבות, עם תזמורות ועם הרכבים קאמריים.
משנת 1980 עד 1987 היה ארד חבר ברביעיית קליבלנד.
הוא מופיע בפסטיבלים שונים ברחבי העולם, ביהם פסטיבל אדינבורו, פסטיבל זלצבורג, פסטיבל ישראל ועוד.
כן הרבה להקליט מוזיקה עבור חברות תקליטים שונות.
מאז 1992 עוסק ארד גם בהלחנה ויצירותיו בוצעו והוקלטו.
ארד מכהן כפרופסור למוזיקה בבית הספר למוזיקה ג'ייקובס שליד אוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון בבלומינגטון, וכן הוא מלמד בבית הספר איסטמן למוזיקה ובמכון סטימס לאמנים צעירים ברוויניה שליד שיקגו.
בישראל הוא מלמד נגינה בוויולה במפעל המוזיקלי "קשת אילון" שבקיבוץ אילון.
עתר ארד מנגן בוויולה מקורית של ניקולו אמאטי מסוף המאה ה-16. שמה הרשמי של הוויולה הוא "ניקולו אמאטי -ארד", משום שזה מה שעתר ארד כתב, כהלצה, על תמונת הוויולה.
ההלצה התקבלה ברצינות גמורה וכך מופיעה הוויולה ברישומים עד היום.
אחיו הצעיר של עתר הוא המעצב התעשייתי רון ארד.
ארד הופיע בפסטיבלי מוזיקה רבים:
פסטיבל המוזיקה של ברלין, גרמניה
פסטיבל המוזיקה של פלנדריה, אנטוורפן, בלגיה
פסטיבל "בעיקר מוצרט", ניו יורק, ארצות הברית
פסטיבל הקיץ למוזיקה, סיטקה, אלסקה, ארצות הברית
פסטיבל המוזיקה של אספן, קולורדו, ארצות הברית
פסטיבל צ'וטוקואה, ניו יורק, ארצות הברית
פסטיבל רוויניה ליד שיקגו, ארצות הברית
הפסטיבל הבינלאומי דומיין פורגט, סן-אירני, קוויבק, קנדה
"פראנץ", מחווה לסונאטת ארפג'ונה של פרנץ שוברט
במאמריו בוחן ארד היבטים של קונצ'רטי לוויולה
"שלושה עשר הדפים" ("המורה האמריקאי לכלי מיתר", חורף 1988)
"וולטון כסקאפינו" ("הסטראד", פברואר, 1989)
פרס ראשון בתחרות הבינלאומית על שם קרל פלש בלונדון, 1972
פרס ראשון בתחרות הבינלאומית לוויולה בז'נבה, שווייץ, 1972
מאמרים על קונצ'רטי של בלה בארטוק ושל ויליאם וולטון.
עתניאל שנלר (נולד ב-28 בינואר 1952, א' בשבט ה'תשי"ב) הוא אלוף-משנה במילואים וחבר הכנסת לשעבר מטעם סיעת קדימה.
שנלר נולד בירושלים, התחנך בקיבוץ הדתי והיה חבר בתנועת הנוער בני עקיבא, שם גם מילא תפקידים אחדים, לאחר שירותו הצבאי.
שירת בצה"ל כקצין בחטיבת הצנחנים והגיע לדרגת אלוף-משנה.
בשירות המילואים שימש בתפקיד ראש מטה אוגדת יהודה ושומרון, עד להתמנותו לחבר הכנסת.
כיהן כמזכ"ל מועצת יש"ע בשנים 1983–1986. כיהן כמנכ"ל הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים במשרד התחבורה בשנים 1986–1996. פעל מטעם ממשלתו של יצחק רבין ב-1994 לתאם את נושאי התחבורה בהסכמים עם הפלסטינים ועם ירדן.
שנלר כיהן כחבר בכנסת ה-17 מטעם מפלגת קדימה, ושימש כסגן יושב ראש הכנסת.
במהלך כהונתו בכנסת יזם שנלר מספר חוקים, ובהם חוק מוות מוחי-נשימתי, וכן תיקון לחוק השיפוט הצבאי המאפשר הגשת קבילה לנציב קבילות החיילים גם לפני הגיוס לצה"ל.
הגיע למקום ה-27 ברשימת קדימה לכנסת ה-18 וכיהן בכנסת זו מטעמה.
שנלר התבטא בחריפות נגד מנהיגת מפלגתו ציפי לבני ואמר כי מתנהל בקדימה "שלטון בולשביקי שבו חופש הדעה, הביטוי וההתייחסות הם אך ורק תחת הנחיות הקומיסר" וכי "יועצים שידם קלה על הפייסבוק מנהיגים את המפלגה".
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה עזב את מפלגת קדימה.
שנלר סייע לממשל טראמפ בשרטוט המפות של תוכנית המאה.
לאחר שפורסמה הביע תמיכה בה.
חוקים בולטים שחוקקו על ידי עתניאל שנלר
"חוק הסנקציות" - חוק קיום פסקי דין של גירושים ("חוק הסנקציות") משנת 2012, הביא לצמצום משמעותי של תופעת סרבנות הגט בארץ.
לפי דו"ח מפרק שהוגש לבית המשפט המחוזי בירושלים לגבי חברת "אחוזת שומרון (אלקנה)", המחזיקה בחלקת קרקע בת כ–100 דונם ליד אלקנה, שנלר לכאורה מכר זכויות בקרקעות החברה, בשווי של כ–230 מיליון שקל, לחברה אחרת, תוך רישום המניות על שם אדם אחר.
לאחר שהחברה נקלעה להליך פירוק, נחשפה הפרשה במסגרת הליכי הפירוק.
שנלר מתגורר במעלה מכמש, נשוי ואב לארבעה ילדים וסב ל-17 נכדים.
עתיקות (Atiqot) הוא שמו של כתב עת אקדמי בנושאי ארכאולוגיה, היוצא לאור בעברית ובאנגלית על ידי רשות העתיקות מאז שנת 1955.
כתב העת מפרסם מאמרים המתמקדים בחפירות ההצלה הרבות הנערכות מדי שנה מטעם רשות העתיקות.
בתחילה יצאו שתי סדרות נפרדות בעברית ובאנגלית, אבל החל מגיליון 20 (1991), אוחדו החלקים העברי והאנגלי והם מופיעים בגיליון אחד.
עתיקה היא חפץ מתקופת העת העתיקה.
חקר חפצים אלו נקרא ארכאולוגיה ואתר בהם מוצאים עתיקות נקרא אתר עתיקות או אתר ארכאולוגי, המוגן אף הוא בחוק.
אתרי העתיקות נחקרים בחפירות שיטתיות.
את תוצאות החפירות ופענוח משמעותם מפרסמים ברשומות.
על פי רוב אתרי עתיקות הם מקומות ישוב שחרבו.
בית חרב נקרא חורבה, ומקום עיר או ישוב שחרבו נקראים חורבות.
לעיתים יישובים אלו נבנו וחרבו חליפות שוב ושוב על אותן חורבות, וכך נוצרה עם השנים גבעת חורבות הנקראת תל.
קיימים אספני עתיקות וסוחרי עתיקות מקצועיים, ואלו כמו אלו מדי פעם קשורים בפרשיות בהן הם נחשדים בזיוף או במכירה לא מורשית של עתיקות.
בסעיף 1 לחוק העתיקות, התשל"ח–1978, עתיקה מוגדרת כדלקמן:
נכס, בין תלוש ובין מחובר, שנעשה בידי אדם לפני שנת 1700 לספירה הכללית, לרבות דבר שהוסף לו לאחר מכן והוא חלק בלתי נפרד ממנו;
נכס, כאמור בפיסקה (1), שנעשה בידי אדם החל בשנת 1700 לספירה הכללית, והוא בעל ערך היסטורי והשר הכריז שהוא עתיקה;
שרידים זואולוגיים ובוטניים מלפני שנת 1300 לספירה הכללית.