tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1942, במהלך עבודתו להדברת יתושי האנופלס מעבירי טפילי המלריה, יצא סליטרניק לחפש אחר מוקדי קינון של היתושים באזור מפעלי האשלג הסמוכים לים המלח.
במהלך חיפושיו היפנו הבדואים המקומיים את תשומת לבו למספר מערות חסומות באבני גולל מעל האתר הארכאולוגי קומראן.
סליטרניק טיפס אל פתח המערה המפורסמת, שלימים נמצאו בה המגילות הגנוזות הראשונות, וגלל את אבן הגולל מעל פתחה.
המערות אכן התגלו כמוקדי קינון של יתושי האנופלס וסליטרניק החל מיד לרסס על מנת להדבירם, אולם במהירה שם לב לכך שבתוך המערה מאוכסנים כדי חרס רבים המכילים גווילים.
סליטרניק לא הביע עניין רב בתגליתו ועזב את המערה בתום הריסוס.
רק לאחר שנים, כאשר היה נוכח באחת ההרצאות של הארכאולוג יוחנן אהרוני, הבין שהיה למעשה האדם הראשון שחשף את המגילות הגנוזות מבלי לדעת מה נמצא לפניו.
יתרה מזאת, הזזת אבן הגולל אפשרה 4 שנים מאוחר יותר את כניסת העז לתוך אותה המערה המפורסמת, ובעקבותיה הרועה הבדואי שמצא את מגילות מדבר יהודה הראשונות.
סליטרניק הטיף לתיאום הפעולות האנטימלריות ולתכונותיהם הביונומיות (אורח חיים) והאתולוגיות הספציפיות של מיני יתושי האנופלס השונים: מחזור חייהם, תפוצתם הגאוגרפית, תזונתם, שכיחותם העונתית, טווח מעופם וכדומה.
בנוסף לעבודתו בתחום המלריה, עסק רבות גם במיגור מחלת הבילהרציה בארץ ישראל.
בשנת 1948, עם סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, התגייס סליטרניק לצה"ל בדרגת סרן.
במסגרת שירותו כיהן כמנהל השירות האנטימלרי הצה"לי ושנה מאוחר יותר מונה למנהל המחלקה האנטי-מלרית במשרד הבריאות, תפקיד שאותו אייש עד פרישתו לגמלאות בפברואר 1962.
סליטרניק התנגד נחרצות לתוכנית ייבוש אגם החולה שיצאה אל הפועל בשנת 1951. במכתב סודי שנשלח אל משרד ראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון, פנו ראשי משרד הבריאות ונציגי החברה הזואולוגית בישראל, ובראשם ד"ר חיים שיבא ששימש כמנכ"ל משרד הבריאות באותה התקופה, והתריעו על ההשלכות השליליות והסכנות שעלולות לנבוע כתוצאה מייבוש האגם.
בשנת 1930 נישא לשושנה ליסאואר, יהודייה שהגיעה לישראל כמתנדבת-תיירת מברלין שבגרמניה, ונולדו להם שתי בנות: שולמית (בעלת תואר דוקטור במדעי הטבע, נשואה ליורם גיבנט, רוקח ומנהל בית מרקחת "גיבנט" בירושלים) ורות (בעלת תואר מוסמך אוניברסיטה במדעי הטבע).
צבי סליטרניק נפטר בב' בחשוון תשנ"ד, בגיל 96. ונקבר בהר המנוחות.
בשנת 1962 (ה'תשכ"ב) קיבל את פרס ישראל בתחום הרפואה.
במהלך חייו ערך ופרסם סליטרניק למעלה מ-70 מאמרים, ספרים ודוחות בחסות משרד הבריאות, משרד החינוך, החברה להגנת הטבע, צה"ל והאוניברסיטה העברית בירושלים.
מבין הספרים והמאמרים שכתב והוציא לאור:
צבי סליטרניק, יוסף שפירא, המלריה בארץ ישראל: ספר שמושי, דפוס הספר, ירושלים, 1930.
צבי סליטרניק (בהנחיית פרופסור ישראל קליגלר), מחקר על התכונות הביולוגיות של ארבעת יתושי האנופלס החשובים בארץ-ישראל, והתאמת הפעולות האנטימלריות לתכונות הספיציפיות שלהם, עבודת גמר לקבלת תואר דוקטור לפילוסופיה, הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים, 1945.
צבי סליטרניק, סדרת המאמרים המלחמה באנופלס מעביר המלריה, השדה, 1932.
צבי סליטרניק, סקירה של המחלקה האנטימלרית לשנים 1950–1952, הוצאת משרד הבריאות, ירושלים, 1953.
יבור, סקר מקווי המים לטיפול אנטימלרי, הוצאת משרד הבריאות, המחלקה האנטימלרית, ירושלים, 1954.
צבי סליטרניק, ויטנברג ג'ורג', Studies on vectors of schisosoma in Israel, הוצאת ירושלים: רשות המחקר בישראל, ירושלים, 1957.
צבי סליטרניק, סקירה לעשור המדינה 1948–1957, הוצאת משרד הבריאות, המחלקה האנטימלרית, ירושלים, 1958.
צבי סליטרניק, היחידה האנטימלרית בעבודתה, הוצאת משרד הבריאות, המחלקה האנטימלרית, ירושלים, 1961.
צבי סליטרניק, עמירם ברקאי, יתושים בישראל, הוצאת משרד הבריאות, 1963.
צבי סליטרניק, המלריה והדברתה בישראל, הוצאת דפוס רפאל חיים הכהן בע"מ, ירושלים, 1966.
צבי סליטרניק, פרקים בתולדות המלריה והדברתה בארץ-ישראל, פורסם כמאמר בכתב העת בריאות הציבור שנה אחת עשרה, נובמבר 1968, עמ' 3–64.
צבי סליטרניק, ההישגים בשטחי המלחמה במלריה, בילהרציה ויתושים בעשרים שנות קיום המדינה, פורסם כמאמר בכתב העת בריאות הציבור שנה אחת עשרה, נובמבר 1968, עמ' 89–96.
צבי סליטרניק, רמזים על מלריה בתנ"ך, [חמו"ל], 1972.
צבי סליטרניק, קורות המלחמה בקדחת בארץ ישראל והדברתה: קובץ פרקים בתולדות היישוב, הוצאת ירושלים: המכון הישראלי לתולדות הרפואה, ירושלים, 1979.
צבי סליטרניק, קורות הבילהרציה והדברתה בישראל, הוצאת המחבר בסיוע מרכז קובין, ירושלים, 1984.
צבי סליטרניק, הקדחת (מלריה) והדברתה בישראל, הוצאת החברה להגנת הטבע ומשרד החינוך והתרבות, ירושלים, 1984.
צבי ענבר (29 במרץ 1935 – 31 באוגוסט 2009) היה הפרקליט הצבאי הראשי והיועץ המשפטי הראשון של הכנסת.
לאחר פרישתו מהכנסת עסק בעיקר בנושאי משפט ציבורי.
ענבר נולד וגדל בתל אביב והתחנך בגימנסיה גאולה.
התגייס לצה"ל ביולי 1952, שירת בתפקידי ביטחון שדה במחלקת המודיעין.
בהמשך שירת כקצין מטה בפיקוד הצפון עד 1961. במקביל לשירותו הצבאי למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה וב-1960 קיבל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
שירת בממשל הצבאי, ב-1965 עבר ליחידת הפרקליטות הצבאית, בה שירת כסניגור צבאי בפיקוד הדרום ותובע בפיקוד המרכז.
לאחר מלחמת ששת הימים מונה ליועץ המשפטי של מפקד כוחות צה"ל ברצועת עזה ובצפון סיני.
ב-1971 התמנה לפרקליט פיקוד המרכז ובשנת 1973 לפרקליט הצבאי הראשי.
ב-1976 הועלה לדרגת תת-אלוף, הפרקליט הצבאי הראשון בדרגה זו.
לאחר פרישתו מצה"ל הקים את המחלקה המשפטית של הכנסת בתפקיד היועץ המשפטי לכנסת בין השנים 1980 ל-2001. בשנת 2005, ליום הולדתו ה-70, העניקה לו לשכת עורכי הדין את אות "יקיר המקצוע".
ענבר כיהן בתפקידים ציבוריים רבים, ביניהם כיושב ראש ועדת השלושה לענייני צנזורה מכוח מינוי שר הביטחון ויושב ראש ועדת העורכים החל מיום 1 במרץ 2003.
כמו כן עמד בראש הוועדה המייעצת לשר הפנים בדבר ביטול אשרת ותעודת עולה בהתייחס לכאלה שרכשו את אזרחותם הישראלית לפי חוק השבות על ידי מתן ידיעות כוזבות לכאורה מיום 10 ביולי 2003 ועד ליום 6 באוגוסט 2008 - מועד כניסתו לתוקף של תיקון מס' 9 לחוק האזרחות.
ב-4 בפברואר 2008 הודיעה פרקליטות המדינה לבג"ץ כי צבי ענבר יכהן כיושב ראש הוועדה לבדיקת קבלת ההחלטות בחיסול בכיר החמאס סלאח שחאדה.
ואכן ענבר עמד בראש הוועדה שפעלה עד פטירתו.
ענבר כתב את הספר "מאזניים וחרב, יסודות המשפט הצבאי בישראל" (הוצאת מערכות - משרד הביטחון – ההוצאה לאור) שזכה בציון מיוחד מטעם פרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת תשס"ו- 2006.
ענבר נפטר מסרטן בגיל 74, ב-31 באוגוסט 2009. הותיר אחריו את אשתו, סמדר, בן, שתי בנות ונכדים.
הערכים על שיפוט ב"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
צבי פּירָן (נולד ב-6 במאי 1949) הוא אסטרופיזיקאי ישראלי, פרופסור ומופקד הקתדרה ע"ש שוורצמן במכון רקח לפיסיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי המחקר של פירן הם אסטרופיזיקה יחסותית, קוסמולוגיה, ותורת היחסות.
מהחוקרים המובילים בעולם בתחום האסטרופיזיקה של אנרגיות גבוהות.
פירן נולד בשנת בתל אביב וגדל בגבעתיים בשם צבי פיקרצ'יק.
את לימודי התואר הראשון השלים ב-1970 כעתודאי באוניברסיטת תל אביב.
בזמן שירותו הצבאי סיים תואר שני מאוניברסיטת תל אביב (1972), ואת הדוקטורט שלו עשה באוניברסיטה העברית בירושלים (תשל"ו-1976).
הדיסרטציה שהגיש הייתה בנושא "תהליכים אסטרופיזיקליים בקרבת חורים שחורים".
את הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטאות טקסס ואוקספורד.
בתחילת שנות ה-80 שב לאוניברסיטה העברית, וב-1988 התמנה לפרופסור.
במשך תקופה ארוכה היה חבר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ולתקופות קצרות יותר עבד עם המכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) ועם מרכז המחקר של נאס"א בשיקגו.
היה פרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד וקולומביה.
כיהן כחבר בוועדת ההיגוי של סוכנות החלל הישראלית.
בשנת 1983 ייסד, עם הפיזיקאי האמריקאי חתן פרס נובל סטיבן ויינברג את בית ספר החורף לפיזיקה עיונית, המשמש מרכז חשוב בתחום זה בישראל ומחוץ לה, ושימש מנהלו הראשון במשך עשר שנים.
ב-2005 הופקד על הקתדרה ע"ש שוורצמן במכון רקח לפיסיקה.
בין השנים 2006–2009 כיהן כדקאן בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית (הוחלף על ידי פרופ' דן גלאי).
פירן עומד בראש מרכז מצוינות (I-Core) של המל"ג באסטרופיזיקה.
בנוסף, הוא חוקר גם את המבנה הפנימי של חורים שחורים, תופעות של התפרצויות גמא בכוכבים, אזורים ריקים מגלקסיות ביקום, וקרינה קוסמית בעלת אנרגיה גבוהה.
בשנות השמונים הציע יחד עם דוד אייכלר, מריו ליביו מהטכניון ודויד שרם מאוניברסיטת שיקגו הסבר הנוגע להתמזגות של כוכבי נייטרונים.
פירן הוא האסטרופיזיקאי הישראלי המצוטט ביותר: הוא פרסם 472 מאמרים, שזכו ליותר מ-18,000 ציטוטים, ושמו מופיע ברשימת ISI תומסון-רויטרס של המדענים המצוטטים ביותר במדעי החלל.
ערך 10 ספרים ופרסם שני ספרי מדע פופולרי בעברית בנושא חורים שחורים והמפץ הגדול (יצאו לאור בסדרת האוניברסיטה המשודרת של משרד הביטחון).
נשוי לדליה ולהם שתי בנות.
תורת המפץ הגדול, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('אוניברסיטה משודרת'), תשנ"ו 1996.
חורים שחורים: הגופים המוזרים ביותר ביקום; עריכה: אריה אידן, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('אוניברסיטה משודרת'), תשס"ו 2006.
1976 – פרס לנדאו למדעים ולמחקר של מפעל הפיס, על עבודת הדוקטור;
2005 – מלגת מור של המכון הטכנולוגי של קליפורניה;
2009 – מענק מחקר של המועצה האירופית למחקר;
בנוסף זכה במספר פרסים מטעם האגודה לחקר הגרוויטציה על מחקריו באסטרופיזיקה, בקוסמולוגיה ובתורת היחסות.
צבי פולג (פרקש) (נולד ב-24 באפריל 1948) הוא ראש עיריית נתניה השביעי, שכיהן בשנים 1993–1998, מטעם מפלגת העבודה.
שימש גם כמפקד חטיבת גולני, אוגדת עזה ותת-אלוף במילואים.
מכהן כדירקטור במספר חברות וגופים ציבוריים.
צבי פולג נולד בטרנסילבניה ברומניה ב-1948 בשם צבי פרקש ועלה לישראל בשנת 1962 עם אמו ואחיו.
אביו ברוך נפטר עוד בהיות צבי נער לפני הגיעו לישראל.
בישראל, התחנך במוסד עליית הנוער כפר אברהם בפתח תקווה.
בשנת 1966 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני.
בשנת 1967 השתתף כצוער בקורס קצינים במלחמת ששת הימים וכמפקד מחלקה בגדוד 12. לאחר מכן שימש כסמ"פ וכמפקד פלוגה בגדוד 12 בעת מלחמת ההתשה וספטמבר השחור .פיקד על פלוגתו במספר סבבים במלחמת ההתשה במוצבים מוצבי טמפו והמזח.
בהמשך כמפקד פלוגה ב-בה"ד 1, כסמג"ד גדוד 51. במלחמת יום הכיפורים בקרב בבוקעתא, כחלק מ-קרבות הבלימה ברמת הגולן, נפצע והמשיך בשירות פעיל לאחר שיקומו.
בשנים 1976–1977 היה מפקד גדוד 12. פולג השתתף במבצע ליטני והיה סמח"ט 55 ואז עבר גם קורס צניחה.
במלחמת שלום הגליל לחם כמפקד חטיבת כרמלי.
בין היתר הוא פיקד על כיבוש מחנה הפליטים עין אל-חילווה ביוני 1982. לאחר המלחמה שימש כקצין האג"ם של פיקוד הצפון.
בתפקידו הבא היה פולג מפקד חטיבת גולני בעת שהחטיבה שירתה תקופות ארוכות בלבנון.
פולג היה ידוע כמפקד נעים הליכות אך קפדן.
בהיותו מח"ט גולני, הדיח את גדי איזנקוט, מפקד פלוגה בחטיבה ולימים ראש המטה הכללי, לאחר שהאחרון סירב להחזיר את חייליו מחופשה כדי להשתתף באירוע מבצעי חטיבתי.
שנים לאחר מכן, איזנקוט סיפר על הלקח האישי שלו ועל כך שאילו היה הוא המח"ט, היה נוהג באותה צורה.
בשנת 1988 הועלה לדרגת תא"ל ופיקד על אוגדת עזה במהלך האינתיפאדה הראשונה.
בתקופת כהונתו כמפקד אוגדת עזה (1988–1990) עמד פולג בפני אתגרי ואירועי האינתיפדה בתוך רצועת עזה, בישובי גוש קטיף ובישובים העוטפים את רצועת עזה.
התחייבה נחישות בשמירה על ביטחונם של תושבי היישובים היהודים, תוך מתן אפשרות יציאה יומיומית של אלפי פועלים עזתים לעבודה בתוך ישראל.
הוא הוביל קו מבצעי שדגל ביוזמה התקפית לצד שימוש באמצעים כירורגיים בתוך אוכלוסייה אזרחית עוינת.
תחת פיקודו, הורחבה יחידת המסתערבים שמשון והפכה לכוח מבצעי סדיר למשימות מעצר מורכבות בלב מחנות הפליטים.
ביוני 1989, בעקבות חטיפתם ורציחתם של החיילים אבי סספורטס ואילן סעדון, פיקד פולג אישית על המבצע למעצרו של מייסד חמאס, השייח' אחמד יאסין.
המבצע, שנערך בשכונת ג'ורת א-שמס בעזה, הוביל לחשיפת תשתיות הארגון ולמעצרם של כ-250 פעילי חמאס נוספים.
לאחר מכן שימש פולג כראש מטה פיקוד הצפון בתקופת מלחמת המפרץ וההכנות אליה.
לאחר פרישתו מצה"ל, כיהן צבי פולג כמנכ"ל עיריית נתניה, העיר בה התגורר מרבית שנות חייו.
בשנת 1993 נבחר לראשות עיריית נתניה מטעם מפלגת העבודה.
בתקופת כהונתו חל מהפך בתחום החינוך בעיר עם המעבר לשיטת חטיבות הביניים והקמתן של שלוש מכללות חדשות בנתניה – המכללה האקדמית נתניה, מכללת אורט הרמלין, ולסלי קולג לאמנויות ובתי ספר רבים, במסגרת הרפורמה בחינוך שהוביל שר החינוך אמנון רובינשטיין.
בעת כהונתו אושרו תוכניות הפיתוח של "עיר ימים" בחלקה הדרומי של נתניה ו"קריית השרון" בחלקה המזרחי.
הונחו תשתיות פיתוח נרחבות לגשרים ונקזים, תוך כדי קליטה של עשרות אלפי עולים חדשים מברית המועצות לשעבר ומאתיופיה.
באותן שנים פותח, קודם ומותג אזור התעשייה הדרומי של נתניה – "קריית ספיר", חברות הדלק הגדולות פז דלק וסונול העבירו אליו את מרכזי הפעילות שלהן וחברות הייטק רבות התחילו לפעול בו לראשונה.
בעת כהונתו מוחשבה כל פעילותה של עיריית נתניה.
פולג היה חבר הוועדה לבחירת זוכי אות הנשיא למתנדב לשנת 1994 בעת כהונת הנשיא עזר ויצמן.
חבר בוועדה ציבורית שמונתה על ידי שר הפנים שהמליצה על הפסקת פעילותם של הרוכלים בטיילת הצפונית של אילת והסדרת הנושא על ידי העירייה וגורמי האכיפה.
חבר בוועדה לקביעת גבולות העיר כפר סבא שמונתה על ידי שר הפנים.
פולג פרש מתפקידו בשנת 1998, כחצי שנה לפני סיום הקדנציה, ומאז עובד כמנהל מפעל תעשייתי במגזר הפרטי, חבר בהנהלת המחוז הצפוני בהתאחדות התעשיינים.
מנכ"ל תעשיות ח-ן מקבוצת תעבורה עד פרישתו ב-2015 שם עסק בין היתר בייצור אמצעים להשמדת מנהרות .
פולג משמש כיושב ראש ודירקטור במספר חברות מ"קבוצת איי די בי" ו"תעבורה".
במקביל, ממלא שורה של תפקידים ציבוריים בעמותות ידידי חטיבות "גולני" ו"כרמלי", בעמותה הציבורית של להקת המחול "בת שבע", בהנהלת מחוז הצפון של התאחדות התעשיינים, בעמותת "צהלה" לטיפול בנוער שוליים, במכללה האקדמית נתניה וכפרשן לענייני ביטחון בכתבות, מחקרים, ספרים ובתקשורת האלקטרונית.
לפולג תואר ראשון במנהל ציבורי מאוניברסיטת חיפה ותואר מוסמך מהמכללה הצבאית אקול מיליטר בפריז, צרפת.
נשוי לטלי מאז 1971, ואב לשלושה.
הרב צבי ענבל (יליד 1946) הוא כימאי ישראלי, חוזר בתשובה חרדי, מראשוני המרצים בתנועת התשובה, ממקימי ארגון "ערכים" להחזרה בתשובה ומבכיריו.
אביו היה ארנסט ענבל, מנהל התנועה והמסחר ברכבת ישראל.
ענבל הוא בעל תואר שני בכימיה מטעם הטכניון.
חזר בתשובה במהלך שירותו הצבאי, בתהליך שהחל בשנת 1972. במלחמת ששת הימים שימש (עד פציעתו במלחמה) כקצין בחטיבת חרמ"ש, ובמלחמת יום הכיפורים פיקד על מעבדה כימית ניידת של צה"ל.
עד חזרתו בתשובה השתייך לסיעת ליברלים עצמאיים בחיפה, והיה פעיל בליגה נגד כפייה דתית.
לאחר חזרתו בתשובה נעשה לאחד מאנשי התל"ת "תנועה להפצת תורה", ניסה להקים יישוב חרדי בגוש שגב, ניסיון שנכשל והביא לסגירת הארגון.
ענבל למד תורה במשך כמה שנים בישיבת כנסת חזקיהו ברכסים.
לאחר מכן המשיך את לימודיו בכולל אברכים.
הוא הושפע רבות מהרב משה שפירא ומהרב בן מנת.
ענבל השתתף בהרצאות של "אל המקורות", ועם הזמן היה ממקימי ארגון "ערכים" להפצת תודעת היהדות ולהחזרה בתשובה.
ענבל משמש כמרצה ב'ערכים' בישראל ובעולם, תחום הרצאותיו העיקרי: התנגדות לתורת האבולוציה, דת ומדע ומסתרי לשון הקודש.
הרצאותיו משודרות בערוץ "הידברות" ונמכרות במשרדי "ערכים".
ענבל נחשב בעיני רבים כחוד החנית האינטלקטואלי של "ערכים", ומתנגדי החזרה בתשובה מתפלמסים איתו רבות: באתר "חופש", רבקה גרינבוים בספרה 'אל תאמינו להם', ועוד.
אלונה איינשטיין העידה כי הרצאה בת ארבע שעות של ענבל הניעה אותה לחזור בתשובה.
בכנסייה הגדולה הששית של אגודת ישראל, שהתקיימה בבניני האומה בירושלים בשנת תש"מ, נשא ענבל נאום שכונה 'דבר תנועת התשובה'..
מלבד הרצאותיו, עוסק ענבל למחייתו בכימיה, בעיקר ככימאי מזון.
בנו הרב אוריה ענבל הוא מייסד "בית מדרש הגר"א".
בנו הרב יהושע ענבל הוא ראש כולל במודיעין עילית ומחבר ספרי הגות והלכה.
צבי (גרישה) פינקלשטיין (1908 – 24 במאי 1983) היה איש העלייה השלישית, ספורטאי, סגן יו"ר ההתאחדות הישראלית לכדורגל, יו"ר תנועת מכבי ישראל, פעיל בארגון "ההגנה" ויקיר עיריית פתח תקווה.
צבי פינקלשטיין נולד ב-1908 במליטופול, אוקראינה, לחנה ומאיר.
ב-1920 עלה עם הוריו לארץ ישראל והגיע לפתח תקווה.
כבר מנעוריו התערה בחקלאות ובפרדסנות.
פינקלשטיין השתתף בהקמת תנועת "הנוער העובד" במושבה, הוא פיתח פעולה ענפה באגודת "האורז" ובארגון ההגנה.
בשנת 1921 הצטרף כשחקן כדורגל לאגודת "מכבי אבשלום" בפ"ת, ובשנת 1941 נבחר להנהלת האגודה ואחר כך ליושב ראש שלה.
ב-1949 נבחר להנהלת "מכבי ישראל" ומילא בה תפקיד מזכיר כבוד וסגן יו"ר התאחדות הכדורגל מטעמה.
פינקלשטיין השתתף בכל המכביות הראשונות כספורטאי פעיל, ובאחרות כחבר הוועד המארגן של המשחקים.
בשנת 1954 הצטרף כחבר פעיל בוועד האולימפי וכיהן בו כמזכיר כבוד וכחבר נשיאות, עד צאתו לגמלאות.
בין היתר, ייצג את התאחדות הכדורגל בחמישה קונגרסים בינלאומיים ונתמנה על ידי שר החינוך יגאל אלון, כחבר המועצה המייעצת לספורט ולחינוך גופני ליד משרד החינוך.
כיהן כיושב ראש הנהלת מכבי ישראל בשנת 1968 וכיושב ראש מרכז התנועה בין השנים 1971-1975.
על תרומתו לפיתוח הספורט, נתכבד על ידי הוועד האולימפי בישראל בתואר "עמית כבוד".
בשנת 1982 קיבל את אות יקיר העיר פתח תקווה.
בנו הוא הארכאולוג פרופ' ישראל פינקלשטיין.
צבי ספקטור (6 ביוני 1916 - 18 במאי 1941) היה לוחם בהגנה ומפקד כ"ג יורדי הסירה.
ממפתחי תורת הסיור, ההתמצאות והשדאות ששימשו את הפלמ"ח לאחר מותו.
ספקטור נולד בירושלים, אמו, אשר נפטרה בשנות ילדותו, הייתה בת למשפחת טולדנו ובנערותו חי אצל אחות אמו וקרא לעצמו צבי טולדנו.
למד בגימנסיה העברית רחביה ולאחר מכן למד שנה באוניברסיטה העברית, ושנתיים וחצי נוספות באנגליה, אך לא סיים את לימודיו כיוון שאזלו אמצעיו הכספיים.
במקביל ללימודיו היה מלוחמי הנודדת, יחידה ניידת של ארגון "ההגנה" שנעה בשדות בלילות והתקיפה את הכנופיות הערביות בעורפן, בתקופת המרד הערבי הגדול.
נמנה עם מייסדי קהילת הצופים בירושלים (שנוסדה בגימנסיה במקביל ל"צופי בית הכרם" שקמו ליד תיכון בית הכרם), הדריך קורסי מדריכים ופיתח מיומנויות סיור.
בין היתר השתתף בהקפת ים המלח והיה מראשוני סיירי הנגב.
במשך זמן קצר היה מפקד אזור תל אביב של ההגנה וטיפל בהורדת מעפילים במסגרת "הפלגה הימית" שהתבססה על הפלוגה הימית של "הפועל".
בנוסף עבר קורס טיס בחברת אווירון והוסמך כטייס.
זמן קצר נוסף שירת כמפקד הפו"מ (כוח סיירות קצר-ימים שהוקם לאחר פירוק הפו"ש) בדרום ארץ ישראל.
ב-1940 נשא לאשה את שושנה (שוש) ספקטור והזוג בנה את ביתו בקיבוץ גבעת ברנר.
באוקטובר אותה שנה נולד בנם, יפתח.
במאי 1941 הזמין אותו יצחק שדה להצטרף לצוות ההקמה של הפלמ"ח, ומיד לאחר מכן מינה אותו למפקד פעולת חבלה סודית שנרקמה יחד עם שירות המודיעין הבריטי נגד בתי זיקוק בעיר טריפולי בלבנון.
החשש היה כי בתי הזיקוק יספקו דלק למטוסי הוורמאכט הגרמני, ובכך יסייעו בסיכול הפלישה הבריטית שתוכננה ללבנון ולסוריה שהיו בשליטת צרפת של וישי.
שדה וספקטור בחרו את האנשים שיצאו לפעולה מקרב אנשי הפלגה הימית ואנשי מסגרות ההגנה המיוחדות שיועדו להיות חוט השדרה של הפלמ"ח.
הסירה, שיצאה לדרכה מחיפה ב-18 במאי, נעלמה בים, וגורלה וגורל לוחמיה, בהם קצין בריטי, לא נודעו עד היום.
רעייתו, שושנה ספקטור, הייתה לקצינת השלישות של הפלמ"ח.
בנו, יפתח ספקטור, שהיה בן שבעה חודשים במות אביו, היה לטייס קרב בחיל האוויר הישראלי ואלוף הפלות.
צבי ספקטור, דנו מושיע ישראל ספר לבני הנעורים, שנכתב בסוף שנות ה-30 של המאה הקודמת, (הוצא לאור על ידי בנו יפתח ספקטור) בהוצאת אופיר ביכורים, 2011
צבי (צביקה) עופר (יבקובסקי; 22 בפברואר 1932 – 20 בדצמבר 1968) היה מפקד סיירת חרוב שנהרג במרדף בבקעת הירדן.
על גבורתו במבצע סנונית עוטר בעיטור הגבורה.
צבי עופר נולד בפתח תקווה ב-22 בפברואר 1932 למשפחת יבקובסקי, ממייסדי כפר אז"ר.
הוא למד בבית הספר החקלאי בנהלל, ובנעוריו היה פעיל בגדנ"ע.
בתקופת מלחמת העצמאות, הצטרף לשורות הפלמ"ח ונלחם עם הגדוד השלישי של חטיבת יפתח בחזית המרכז והדרום והשתתף במבצע דני ובמבצע יואב.
בתקופת ההפוגה השנייה, הוכשר בקורס מפקדי כיתות והיה סגן מפקד מחלקה.
בסיום המלחמה השתחרר בדרגת סמל והחל לעבוד בחברת "מקורות".
בשנת 1952 שב לשירות קבע בצה"ל ועבר קורס קצינים.
עם תום הקורס פיקד על הקמת יחידה לביצוע מארבים לפדאיון.
לאחר מכן התנדב לצנחנים, שימש כקצין בגדוד 890 תחת פיקודו של מאיר הר-ציון, והשתתף בפעולת כנרת כמפקד כיתת החוד של פלוגה ד' והוביל אותה בכיבוש מוצב "עקב".
בהמשך שימש כקצין בגדוד הנח"ל המוצנח ולחם במלחמת סיני בין היתר בקרב המיתלה.
לאחר שעבר קורס מפקדי פלוגות, הוצב בחטיבת גולני והיה קצין המודיעין של החטיבה בדרגת סרן.
בהנחיית מפקד החטיבה, מרדכי גור, הקים את הסיירת החטיבתית במתכונת חדשה והיה למפקדה.
בראשה יצא עופר בשנת 1962 למבצע סנונית, פעולת תגמול שבוצעה כנגד הכפר הסורי נוקייב והמוצבים הסמוכים אליו.
על פיקוד הכוח תחת אש כבדה ודבקות במשימה זכה לציון לשבח מהרמטכ"ל, שלימים הומר בעיטור הגבורה.
בעיטור נכתב כי "גילה גבורה עילאית בעת לחימה מול פני האויב תוך חירוף נפש בפעילות מבצעית" וכי:
לאחר מכן פיקד על פלוגה בשריון.
במלחמת ששת הימים, פיקד על כוח מחטיבת ירושלים והיה ממשחררי חברון ובית לחם.
תקופה קצרה שימש מושל צבאי ראשון בחברון ולאחר המלחמה התמנה באוגוסט 1967 למושל הצבאי של שכם.
באוקטובר 1968 הועבר לבקשתו לתפקיד מבצעי ומונה למפקד סיירת חרוב.
ב-20 בדצמבר 1968 השתתף במרדף אחר חוליית מחבלי פת"ח.
באזור ואדי קלט נפגע קשות מירי ובבית החולים מת מפצעיו.
בהלווייתו נכחו שר הביטחון והרמטכ"ל.
חמישה מחברי החוליה נשפטו למאסר עולם.
עופר היה נשוי ואב לארבעה.
על שמו נקרא בסיס צה"ל מחנה עופר ובית הסוהר עופר הסמוך לגבעת זאב.
סטודינסקי שיחק במרבית שנותיו בקבוצת מכבי תל אביב (עשירי בטבלת הכובשים של המועדון) ושיחק חמש פעמים במדי נבחרת ישראל.
בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
משפחתו התיישבה תחילה ברחובות ועברה לגור בצפון תל אביב, ליד משפחות גלזר ובלוט, בהן גדלו שייע גלזר ואשר בלוט, שהפכו לשחקנים מובילים באותה התקופה.
בגיל 16 הגיע למחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ובגיל 18 כבר שיחק בהרכב הבוגרים.
סטודינסקי שיחק במכבי תל אביב עד 1957, ופרש בגיל 30.
סטודינסקי נודע ביכולת הכיבוש שלו (כבש 64 שערים), וגם ביכולת המסירה שלו, שהוסיפה למאזנו בישולים רבים וזיכתה אותו בתואר "הטבח" בידי חלוץ המועדון, שייע גלזר.
לסטודינסקי נולדו שתי בנות ובן.
לאורך הקריירה בקבוצה נודעה העיקר היכולת שהפגין במשחקים ביוגוסלביה ב-1950. מכבי ניצחה שם 0:2 את פרטיזן בלגרד, וגברה אף על המארחת, קבוצת נאשה קרילה.
כמו כן ניצחה 2:3 את ניש סרביה, וסטודינסקי כבש במשחק זה אחד מן השערים.
בסך הכל ניצחה מכבי בארבעה מ-11 משחקיה, שלושה סיימה בתיקו, ובארבעה הפסידה.
העיתונות היוגוסלבית טענה כי סטודינסקי היה הכדורגלן המצטיין במסע.
בהמשך אותה נסיעה כבש צבי סטודינסקי צמד שערים במשחק מול לוצרן שווייץ, בניצחון מכבי 2:5.
סטודינסקי חיזק את הפועל תל אביב במסעה לאנגליה, בספטמבר 1951, בהפסדה 6:1 מול ארסנל, בהייבורי; הוא כבש את שער הכבוד, בדקה ה-87.
באותה שנה ביקרה בארץ משלחת כדורגלני "אול-סטאר" מארצות הברית, ומכבי תל אביב גברה עליה 0:3; סטודינסקי הבקיע את אחד השערים.
הוא כבש שוב ב-1953, במדי נבחרת תל אביב, שניצחה 0:2 את פאלקירק הסקוטית.
ב-1954 נוצחה מכבי 4:2 על ידי נוטס קאונטי, באנגליה; סטודינסקי הבקיע את אחד משני השערים לזכות מכבי.
הוא כבש שער לזכות קבוצתו גם בניצחונה 0:3 על דמיר ספור.
הבקיע צמד מול אצורי האיטלקית, במשחק שנסתיים ב-2:2, ועוד שער חשוב, בתיקו 2:2 מול מ.ט.ק.
הונגריה, במשחק שהתקיים בתל אביב.
הרב ד"ר צבי עזריה (הלפגוט) (8 בספטמבר 1913 – 22 במאי 2002) היה חבר הנהלת יד ושם, רב ביוגוסלביה ובגרמניה ורבּהּ הראשון של סביון.
עזריה נולד בחבל וויבודינה שבסרביה, אז חלק מממלכת הונגריה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, בשם הרמן הלפגוט, לקלמן וחנה רחל הלפגוט.
ב-1932 החל את לימודיו בסמינר התאולוגי היהודי בסרייבו בהנהלת מוריץ לוי, ובהמשך בבית המדרש לרבנים בווינה.
כמו כן, בשנים 1934–1938 למד מזרחנות שמית באוניברסיטת וינה.
בשנת 1938, בעקבות איחוד אוסטריה עם גרמניה הנאצית, נמלט מווינה והמשיך את לימודיו בבודפשט.
הוסמך כרב והשלים תואר דוקטור לפילוסופיה.
לאחר סיום לימודיו, כיהן כרב בקהילת וליקי-בצ'קרק (אז פטרובגרד, ולימים זרניאנין) שביוגוסלביה.
במלחמת העולם השנייה, שירת כרב צבאי בצבא היוגוסלבי, נפל בשבי הגרמני, וישב בו ארבע שנים במחנות שבויים בשטרסבורג, נירנברג ובפומרניה, אחר כך במחנה לקצינים שבויים Oflag VI C באוסנבריק.
במהלך השבי היה פעיל בחיי הדת, הרוח והתרבות של השבויים היהודים .
עם שחרורו מהשבי, ב-1945, הגיע למחנה העקורים ברגן-בלזן, שם סייע לניצולי שואה.
לאחר מכן התמנה כרב הראשי לקהילות באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה ופעל לגיוס לוחמים ל"הגנה" מקרב ניצולי השואה.
בשנת 1948 עלה לישראל, עבד בבית רוטנברג בחיפה ושירת בצה"ל.
בתפקידו האחרון היה קצין הסעד הראשי של חיל הרפואה.
בשנות החמישים נשלח לגרמניה המערבית, שם היה רבה של קלן.
הוא ארגן עלייה וטיפח את הקשרים בין ישראל לגרמניה.
בשנת 1961 שב לישראל והחל לכהן (בהתנדבות) כרבה של סביון.
בשנים 1966–1970 שימש גם כרב הראשי של יהודי מדינת סקסוניה התחתונה בגרמניה המערבית.
הוא היה ממקימי ארגון "שארית הפליטה", יו"ר ארגון הלוחמים היוגוסלביים בארץ וחבר בהנהלה ובמועצה של יד ושם.
פרסם שורה של ספרים העוסקים בתולדות עם ישראל, בתקופת השואה ובפילוסופיה.
היה נשוי למלכה לבית בודנר.
צבי סלטון (נולד ב-24 באוגוסט 1947) הוא קריין חדשות ישראלי.
עבד בקול ישראל למעלה מארבעים שנה, וכן היה שחקן ופיזיקאי.
צבי סלטון נולד בעיראק, ועלה לארץ בגיל 4. בוגר הטכניון, הוא בעל תואר שני בהנדסת חומרים ועבד בקריה למחקר גרעיני.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטה העברית בירושלים לקראת תואר דוקטור, ובמהלך הלימודים עשה הסבה לתקשורת.
סלטון סיים קורס קריינים בקול ישראל בשנת 1974. יחד איתו סיימו את הקורס מנחם פרי, עודד בן-עמי, ענת שרן ודן עופרי.
כעבור שנים, התמנה למנהל מחלקת הקריינים בקול ישראל, תפקיד שבו שימש מספר שנים.
הוא בוגר קורסים למשחק בתיאטרון ובקולנוע ולעיתים משתתף כשחקן ביצירות ובערבי שירה.
כיום, הוא מעביר קורס בתחום המדיה במכון הטכנולוגי חולון.
בשנים 1993-1992 היה קריין חדשות בתוכנית יומן בערוץ הראשון.
שיחק בסרט הקולנוע הישראלי "אחות זרה" שיצא לאקרנים בשנת 2000, בסרט הקולנוע הישראלי "חוכמת הבייגלה" שיצא לאקרנים בשנת 2002 ובסרט "סיפור אהבה ארץ ישראלי.
ב-29 באוגוסט 2014 בשעה 10:00 שידר סלטון בפעם האחרונה את החדשות בקול ישראל ופרש לגמלאות.
הוא חזר לשדר בקול ישראל בתקופת תאגיד השידור הישראלי.
במרץ 2025 שב לשדר בתאגיד באופן מלא ולקריין מהדורות חדשות.
בת זוגו היא העיתונאית נורית קנטי.
צבי סומרינג (שם מדעי: Nanger soemmerringii), הוא מין של אנטילופת-צבי בינונית בסוג צבי דק-צוואר החי במזרח וקרן אפריקה ותואר לראשונה בשנת 1826. שמו הרשמי ושמו המדעי נקרא על שם הזואולוג הגרמני שגילה אותו "תומאס סומרינג" (1830-1755).
עד 2005 צבי סומרינג היה שייך לסוג צבי (Gazella) תחת השם המדעי "Gazella soemmerringii" יחד יחד עם כ-15 מינים נוספים, אולם כיום הוא משויך לסוג חדש הנקרא צבי דק-צוואר יחד עם צבי יחמורי וצבי גראנט החולקים ביניהם מאפיינים ייחודיים כדוגמת צוואר ארוך וחסרון פס שחור במותניים.
מבחינה גנטית הוא קרוב ביותר לצבי היחמורי, לאחר מכן לצבי גראנט, ולאחר מכן לצבאיים מהסוג צבי אמיתי כדוגמת צבי אדום חזית וצבי תומסון.
הקרניים של מין זה שחורות ועבות, ויש להן טבעות גדולות לכל אורכן.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, אולם ההבדל ביניהם רב - לזכרים קרניים עבות וארוכות בצבע כהה, ולנקבות קרניים קצרות ודקות בצבע אפרפר בהיר וחלקות וישרות יותר.
הפרווה החיוורת של צבי סומרינג היא קצרה ודקה, וצבעה הוא חום צהבהב או כתמתם בהיר מאוד כשבחורף היא עלולה להיות כהה מעט בצבע חום אדמדם בהיר.
צבע הפרווה נוטה להיות בהיר בצוואר והראש, וכהה מעט בגפיים אצל תת-מין מסוים.
צבי הסומרינג מזוהה בעיקר עם כתמי הפנים הייחודיים שלו; מלבד הפס הלבן והשחור שמקיפים את העיניים ויורדים עד לפה, יש כתם כהה בצבע שוקולד הנמשך מהמצח ומקיף את האף במקום שבו אצל רוב הצבאים הצבע בהיר כשאר הגוף.
הכתם הכהה משתנה בין חום כהה לשחור אצל תת-המינים השונים, כאשר אצל זכרים מבוגרים הכתם נוטה להיות שחור אחיד, ואילו אצל זכרים צעירים או נקבות מרכז המצח בצבע חום והשאר שחור, מה שנותן להם מראה צבעוני יותר.
הצבע הלבן בולט במקומות רבים בגוף כגון המותניים והבטן, צידם הפנימי של הרגליים, הסינר לבן בגרון ובשפתיים, סביב לאוזניים והזנב, אולם אחד מהמאפיינים הבולטים שלו הוא הכתם הלבן בעכוז שמתפשט גם לצדדי הגוף האחוריים.
בדומה לשאר מיני הסוג צבי דק-צוואר, לצבי סומרינג אין פס שחור במותניים.
גופו של צבי הסומרינג דק, וצווארו הארוך תומך בראש גדול יחסית.
יש לו רגליים דקות וארוכות, ופרסותיו אפורות וגדולות.
הזנב הוא דק וארוך ומסתיים בציצית שיער שחורה בניגוד בולט לשאר הזנב הלבן.
עיניו וחוטמו של צבי הסומרינג בינוניים, ואוזניו דקות וארוכות.
מלבד הקרניים וסימני הפנים אין הבדלים רבים בין הזכרים לנקבות, כאשר צווארם של הזכרים עשוי להיות עבה יותר והם עלולים לשקול מעט יותר מהנקבות.
צבי סומרינג מחולק לשלושה תת-מינים:
soemmeringii), זהו תת-המין הנפוץ; מתאפיין בקרניים קצרות מהרגיל ופניו חומים.
אכלס בעבר שטחים גדולים בסודאן כיום הוא מצוי בצפון ומרכז אריתריאה, ג'יבוטי ומרכז אתיופיה.
berberana), מתאפיין בקרניים ארוכות יחסית ופניו שחורים.
בעבר היה מצוי באזורים רבים במרכז ובקו החוף של סומליה, כיום נשארה רק אוכלוסייה אחת באזור החוף המרכזי.
butteri), מתאפיין בגפיים כהים ובפסים שחורים על הרגליים.
זהה במבנה הגוף לצבי סומרינג וגם לו כתמים לבנים בעכוז ובבטן, אולם הוא נבדל ממנו במאפיינים רבים כדלהלן.
1: מידות גוף - הצבי היחמורי גדול בהרבה מצבי הסומרינג, והוא למעשה הצבי הגדול ביותר.
2: צבע הפרווה - הפרווה של הצבי היחמורי אדומה וכהה מאוד לעומת הפרווה הצהבהבה והבהירה של הסומרינג.
3: קרניים - הקרניים של הצבי היחמורי דקות יותר משל צבי סומרינג.
4: צבע הפנים - בניגוד בולט לצבי סומרינג פניו של הצבי היחמורי לבנות.
הצבי היחמורי מצוי במרכז וצפון הסהרה במדינות כדוגמת צ'אד ניז'ר מאלי ומרוקו ובעבר גם בסודאן.
זהה בצבעי הפרווה והכתמים הלבנים לצבי הסומרינג עד שאפילו ניתן להתבלבל ביניהם ממרחק, ונבדל ממנו בעיקר ב-1: מידות גוף - צבי גראנט גדול מצבי הסומרינג אך קטן מהצבי היחמורי.
2: קרניים - הקרניים של צבי גראנט גדולות וארוכות יותר משל הסומרינג, וצמיחתם הוא לכיוון מעלה.
3: צבע הפנים - לצבי גראנט המצח בצבע חום בהיר ויש לו פס שחור מעל החוטם.
צבי גראנט מצוי בחלקים הדרומיים של מזרח אפריקה בעיקר בקניה וטנזניה אך גם בסומליה אתיופיה וסודאן.
צבי הסומרינג נפוץ בעיקר בקרן אפריקה ומערבה ממנה במדינות: אריתריאה, אתיופיה, ג'יבוטי וסומליה, וייתכן כי כבר נכחד בסודאן.
בעבר תפוצתו השתרעה לכל אורך קו החוף הסומלי וחלקים נרחבים גם בפונטלנד וסומלילנד, מחצית משטחה של אתיופיה, מרבית שטחה של אריתריאה, וחלקים נרחבים במזרח סודאן, וישנן השארות כי אף היה מצוי בצפון קניה.
כיום לעומת זאת תפוצתו הנוכחית מחולקת לארבעה אזורים נפרדים, 1: החלק הצפוני המשתרע בעיקר בצפון אריתריאה לאורך הגבול עם סודאן, ומיעוטו בצפון מערב אתיופיה.
2: החלק המרכזי המשתרע על מרכז ודרום אריתריאה, ג'יבוטי, צפון מערב סומלילנד, ומרכז, מזרח וצפון מזרח אתיופיה.
3: החלק הדרומי המשתרע בדרום אתיופיה בקרבת הגבול הסומלי.
4: החלק הסומלי - הקטן מכולם ומצוי במחוז "מודוג'" בסומליה בקו החוף עם האוקיינוס ההודי.
כמו כן קיימת אוכלוסייה נוספת באיי דחלק האריתריאים שהובאה לאי כבר לפני מאה שנה.
בית גידולו של צבי הסומרינג הוא מישורים צחיחים וחוף בוצי, אזורי הסאהל, סוואנות צחיחות וצחיחות למחצה, וכן מישורים ואזורים הררים מחוספסים הכוללים סוואנות שיחים, עצי שיטה ומרעה מיוער בדלילות.
צבאי הסומרינג פעילים בעיקר בשעות היום, ומבלים את זמנם באכילת עשבים בעיקר ובמידה פחותה גם שיחים קוצניים וצמחים אחרים.
הלוע הצר שלהם בשילוב עם השפתיים מאפשר להם לבחור את העשבית הטובים ללא סריטות מקוצים וכדומה.
בעבר כאשר צבאי סומרינג היו נפוצים, הם היו מתאספים בעונות הנדידה לכיוון סודאן בעדרים גדולים של 150-100 פרטים.
כיום צפייה בעדרים כאלה היא נדירה מאוד, כאשר רק לעיתים רחוקות ניתן לראות עדרים של למעלה מ-20 פרטים והנפוץ ביותר הוא קבוצות קטנות של 15-5 פרטים.
קבוצות כאלה מורכבות בדרך כלל ממספר נקבות והעופרים שלהן, בליווי של זכר בוגר יחיד השומר על הטריטוריה שלו; זכרים צעירים לעומת זאת חיים בעדרי רווקים.
הזכר הטריטוריאלי מסמן את שטחו עם גללים, ואף על פי שיש לו בלוטות ריח הן נמצאות בשימוש מועט מאוד.
כאשר נכנס לשטחו זכר אחר עלול להיווצר ביניהם עימות אגרסיבי.
מפגשים כאלה בין זכרים כוללים גירוד של הקרניים על הקרקע, דחיפות באזור המותניים, ולאחר מכן קרב ישיר עם הקרניים כשכל אחד מנסה לגרום ליריבו לאבד את שיווי משקלו על ידי נעילת הקרניים וכיפופם לצד.
עונת הרבייה של צבי הסומרינג מתרחשת בין ספטמבר לנובמבר.
לאחר הריון של 198 ימים, הנקבה יולדת עופר יחיד ומסתירה אותו היטב בשיחים עד שהוא מספיק חזק כדי לעקוב אחרי אימו.
בדרך כלל הוא מוסתר במשך כחודש, ובמהלך הזמן הזה אימו מבקרת אותו מספר פעמים ביום כדי להניקו.
בגיל שישה חודשים העופר נגמל, ורק לאחר 18 חודשים הוא מגיע לבגרות ומסוגל להתרבות.
הטורפים העיקריים של צבאי הסומרינג הבוגרים הם אריות, נמרים, ברדלסים, צבועים, זאבים טלואים, ולעיתים אפילו פיתונים, כשהעופרים עלולים להיטרף גם על ידי קרקלים, סרוואלים, ותנים.
תוחלת החיים של צבאי סומרינג היא עד 14 שנים.
צבי הסומרינג מסווג על ידי IUCN כמין במצב השימור "פגיע" (VU) ובמגמת אוכלוסייה בירידה כתוצאה מציד לא מבוקר והרס בתי הגידול למטרות חקלאות ומרעה בעלי חיים מקומיים.
צבאי סומרינג גם סובלים בצורה נרחבת ממלחמות רבות שהתרחשו בתחומי מחייתם בשל המצב הפוליטי הרעוע במדינות קרן אפריקה, ביניהם כאלו המהווים חלק מהסכסוך האתיופי-סומלי והאתיופי-אריתריאי, או סכסוכים צבאיים ואזרחיים פנימיים כדוגמת המאבק בין סומלילנד ופונטלנד, מלחמת האזרחים האתיופית, האריתראית, הסומלית, הג'יבוטית, מלחמת אוגדן ומלחמת העצמאות של אריתריאה.
חלק מסכסוכים אלה נמשכים גם בעשור השני של המאה ה-21 וגורמים לירידה חדה במספרים.
ההערכה היא כי האיומים הללו ימשיכו להתקיים, ואם תימשך המגמה הנוכחית הצבי יהיה כלול במצב השימור "סכנת הכחדה" (EN).
בשנת 1999 נאמדה האוכלוסייה בכ-14,000 פרטים.
המספרים ירדו ברוב האזורים מאז אם כי בשל חששות מהמצב הביטחוני במדינות כמו סומליה ואריתריאה לא ניתן לדעת בוודאות את מצבו.
נתונים אלה מצביעים על אוכלוסייה נוכחית כוללת של 6,000 עד 6,500 פרטים.
המדינה היחידה שבה מצבו של צבי הסומרינג יציב היא ג'יבוטי, וייתכן כי אף המספרים של הצבאים שם בעלייה.
האוכלוסייה המוגנת הגדולה ביותר של צבאי סומרינג מצויה בפארק הלאומי אוואש שבאתיופיה.
עם זאת, גם בתוך תחומי הפארק, יש מרעה בקר בעונות שונות אשר עלול להשפיע על אספקת המזון של הצבאים.
לא ידוע על אמצעי שימור ספציפיים לצבאי סומרינג.
צבי סטפק (נולד ב-26 במאי 1946) הוא מייסד ובעלים משותף של בית ההשקעות "מיטב דש".
משמש מרצה ופרשן לשוק ההון, כותב בעיתוני הכלכלה בישראל.
אמו אסתר עלתה מפולין ואביו פנחס עלה מאוקראינה.
הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית והיסטוריה עברית מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במנהל עסקים בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
שימש מורה להיסטוריה בבתי ספר תיכוניים ובמקביל פתח בשנת 1977, עם סיום לימודי מנהל עסקים, את "צבי סטפק השקעות בע"מ – ניהול תיקי השקעות", כאשר חדר העבודה בביתו שימש כמשרדו.
בשנת 1979 הקים עם שותפו, שלמה סימנובסקי, את "מיטב" וניהל את ההשקעות ממשרד של חדר אחד ברחוב ביאליק ברמת גן.
בנו של צבי, אבנר סטפק, שימש כמנכ"ל החברה בשנים 2007–2010. החברה ביצעה כ-15 עסקאות מיזוג ורכישה של בתי השקעות מתחרים תוך שנים ספורות, והעסקה הבולטת ביניהן הייתה המיזוג עם דש בית השקעות (2013).
בשנה שלאחר המיזוג בית ההשקעות מיטב דש היה לשני בגודלו בישראל וניהל נכסים בסכום של כ-130 מיליארד ש"ח.
בשנת 1993 הקים סטפק את מכללת מיטב לשוק ההון.
כמו כן נתן הרצאות ללא תשלום לקהלים שונים, משום שהוא רואה בחינוך פיננסי חשיבות עצומה.
מתגורר ברמת גן, נשוי לאלן ואב לשלושה.
מדריך קרנות הנאמנות בישראל שוק ההון
המדריך לניהול תיקי השקעות בישראל
מדריך מיטב לרפורמה במס בשוק ההון
צבי סוף או ראדבוק (שם מדעי: Redunca; בעבר: Cervicapra) הוא סוג של אנטילופה בינונית דמוית-צבי או אייל בתת-משפחת צבאי סוף, הכוללת שלושה מינים החיים ביבשת אפריקה.
בניגוד לשמו הוא אינו קשור כלל לסוג צבי או לתת-משפחת הצבאיים.
צביי הסוף אינם נחשבים כמינים בסיכון ותפוצתם חופפת במרכז טנזניה.
הפירוש בלטינית של השם המדעי "Redunca" הוא כפוף\מעוקל, ומתייחס למבנה הקרניים של המינים בסוג.
בעבר השם המדעי של הסוג היה Cervicapra שנגזר משתי מילים בלטינית: "Cervus" = אייל, "capra" = עז; בהתייחסו לדמיון הרב שיש בין סוג זה לבין האיילים.
צביי הסוף מאופיינים בקרניים המעוקלות שלהם, שמבנן משתנה בכל מין.
כמו כן הם דומים מאוד לאיילים: אוזניהם גדולות ורחבות, זנבם עבה ומעוגל, ויש להם אף גדול ושחור.
הרגליים, הגוף והצוואר שלהם ארוכים, והראש קטן למדי ומאורך.
פרוותם שעירה ובהירה, ויש להם בדרך כלל מתחת לאוזניים עיגולים שחורים המשמשים כבלוטות ריח.
כפי שמרמז שמם, בית גידולם של מינים אלה הוא בסבך העשבים הגבוהים, ובשעת סכנה הם נוטים לשכב בו ללא תזוזה כשפרוותם מספקת להם הסוואה מצוינת.
הנטייה לחיות בסוואנות או בהרים משתנה בין המינים.
יש להם חושי שמיעה וריח טובים, והם אינם אצנים לטווח רחוק.
מינים אלו פעילי יום ולילה, עם שיא של שעות פעילות בשעות הזריחה והשקיעה, ומנוחה בשעות החמות של היום.
הם תלויים מאוד במקורות זמינים של מזון, מים וצמחייה עבותה למסתור.
הנקבות שלהם פעילות בקבוצות קטנות, והזכרים טריטוריאליים ונוטים לבדידות.
בניגוד לקורביהם הקובוסים, הם אינם אוהבים להשתכשך כל כך במים.
אויביהם העיקריים הם הטורפים הגדולים של אפריקה כדוגמת האריה הברדלס, הנמר ועוד.
צבי סוף מצוי (Redunca arundinum) - המין הגדול בסוג.
נפוץ בטנזניה, מוזמביק, מלאווי, זמביה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, גבון, אנגולה, נמיביה, בוצוואנה, זימבבואה, סווזילנד ודרום אפריקה.
סימני ההיכר שלו: קרניים גדולות, ארוכות ומעוקלות עם רקמה חיוורת בבסיס, ופרווה בצבע חום\צהבהב\אדמדם.
צבי סוף הסוואנה (Redunca redunca) - המין הבינוני בסוג.
נפוץ בטנזניה, קניה, רואנדה, בורונדי, אוגנדה, אתיופיה, אריתריאה, סודאן, דרום סודאן, צ'אד, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קמרון, ניגריה, ניז'ר, מאלי, בנין, טוגו, בורקינה פאסו, גאנה, גינאה, גינאה ביסאו, חוף השנהב, סנגל וגמביה.
סימני ההיכר שלו: קרניים עבות ובינוניות בצורת צבתות, ופרווה זהובה.
יש לו חמישה תת-מינים ודרגת שימורו היא "ללא חשש" (LC).
צבי סוף ההרים (Redunca fulvorufula) - המין הקטן בסוג.
מצוי בשלושה אזורים גאוגרפים נפרדים: טנזניה, קניה, אוגנדה, אתיופיה ודרום סודאן, קמרון וניגריה, ובוצוואנה, מוזמביק, סווזילנד, לסוטו ודרום אפריקה.
סימני ההיכר שלו: קרניים קטנות וקצרות עם עיקום חד כלפי קדימה, פרווה חומה-אפרפרה בגוף, וצהבהבה או אדמדמה בצוואר.
יש לו שלושה תת-מינים ודרגת שימורו היא "ללא חשש" (LC).
צבי סוף מצוי (שם מדעי: Redunca arundinum; קרוי גם צבי סוף דרומי או ראדבוק דרומי), הוא מין של אנטילופה בינונית דמוית-צבי מתת-משפחת צבאי סוף החיה בדרום ומרכז אפריקה, ותוארה לראשונה בשנת 1785 על ידי החוקר ההולנדי פיטר בודארט.
זהו המין הגדול מבין שלושת מיני צבי הסוף.
השם המדעי של אנטילופה זאת נגזר מלטינית כדלהלן: "reduncas" = כפוף\מעוקל - מתייחס למבנה הקרניים; "arundinum" = לבקן, ומתייחס לרקמה הבהירה של הקרן בבסיס - הייחודית למין זה.
השם הרשמי "מצוי" או "דרומי", מתייחס לכך שזהו המין בעל התפוצה הרחבה ביותר, הנמצאת בחלקים הדרומיים של אפריקה.
מבחינה גנטית וחיצונית הוא קרוב יותר לצבי סוף הסוואנה מאשר לצבי סוף ההרים.
לצבי סוף מצוי שני תת-מינים:
occidentalis - מאכלס את האזורים הצפוניים של התפוצה.
arundinum - מאכלס את האזורים הדרומיים מנהר הזמבזי ומטה.
לצבי סוף מצוי יש זוג קרניים גדולות ועבות בצורת חצי סהר או קשתות, והן הגדולות ביותר מבין שלושת המינים.
לקרן מבנה האופייני לצביי הסוף וזהו מקור שמם המדעי: הקרן צומחת לכיוון הצדדים ואחורנית, מתעגלת בעדינות כלפי מעלה ולבסוף מתישרת; ברוב המקרים ככל שהצבי גודל, החודים של הקרן מתעקלים ונכפפים אחד כלפי השני או לכיוון הפנים - מה שמזכיר צבתות של סרטן.
הקרניים מגיעות לצורת חצי עיגול לאחר 4-3.5 שנים, ולגודלם המקסימלי בגיל 5.5 שנים.
הקרניים של צבי סוף ההרים וצבי סוף הסוואנה קטנות וישרות למדי, והן כפופות בצורה חדה יותר כלפי הפנים.
הקרן עבה מאוד בבסיס, ובאופן כללי גם בחלקים העליונים היא עבה יחסית בהשוואה לאנטילופות אחרות; לקראת הסוף היא הופכת לדקה יותר והיא מסתיימת בשפיצים חדים.
מיקום הקרניים הוא במרכז המצח, וצמוד ממש לאוזניים.
הקרניים מרוחקות במקצת בבסיס, וכיון שהם צומחות לצדדים הן מתרחקות מאוד בצורה מרהיבה ככל שהן גדלות, כך שבקצוות המרחק ביניהן עלול להיות פי-15 מהמרחק בבסיס.
הן מתחילות לצמוח לעופרים לאחר שישה חודשים, ועד גיל 14 חודשים הן צומחות בצורה ישרה ואלכסונית; לאחר מכן הן מתעגלות ונכפפות עם הגדילה.
הקרניים מחורצות בכבדות לאורכן בכ-13 טבעות עגולות ורחבות על 65% מהקרן, ובסופן הן חלקות לגמרי.
צבע הקרניים הוא אפרפר, כחלחל או חום חלודה כהה, כשהשפיץ יהיה שחור לגמרי.
לקרניים של מין זה מאפיין ייחודי כיון שהחל מגיל 11 חודשים מתקלפת שכבת הקרטין בבסיס הקרן, ותחתה נראית רקמה לבנה עבה המזכירה עצם - מה שגורם לזיהוי קל של צבי זה משאר המינים בשל הצבע הלבן והבולט שלה; על פי רוב זה נראה בעיקר אצל זכרים בוגרים.
בדומה לשאר האנטילופות מתת-משפחת צבאי הסוף, היחידים שמצמיחים קרניים הם הזכרים, וזהו ההבדל העיקרי בינם לבין הנקבות.
הפרווה של צבי הסוף המצוי עבה למדי ומרכבת משערות דקות וקצרות.
באזורים כדוגמת החזה, הזנב והמותניים הפרווה נוטה להיות שעירה וגסה יותר; ניתן לצפות גם בפרטים עם שערות גסות בכל הגוף (בעיקר זכרים מבוגרים).
צבע הפרווה מגוון למדי, ונע בין חום אפרפר ל-חום צהבהב, זהוב או אדמדם בהיר, ומספק לו הסוואה מעולה בבית גידולו הסבוך.
הפרווה נוטה לצבע כהה יותר באזור הגב, ולבהיר יחסית או חולי בצוואר והחזה.
אין זה נדיר לראות פרטים עם צבע אחיד בכל הגוף.
הגחון והצדדים הפנימיים של הרגליים והזנב בצבע לבן קרמי.
כמו כן יש בגרון כתם בנוני דמוי סינר בצבע לבן דהוי.
על הצד החיצוני של הרגליים הקדמיות והאחוריות יש פס עבה וארוך בצבע חום כהה או שחור, שהוא ייחודי למין זה.
לעיתים יש כתמים שחורים קטנטנים על החזה והשוקיים.
הצבע הכללי של הפנים הוא חום בהיר, צהבהב או אדמדם, כשאצל זכרים בוגרים יש בדרך כלל פס כהה היורד מבין הקרניים לאורך החוטם עד האף.
סביב העיניים יש עיגולים דהויים או חצאי פסים לבנים, ולעיתים הם נעדרים לחלוטין.
הצד הפנימי של האוזניים לבן, והצד החיצוני צהבהב.
מתחת לאוזניים יש בדרך כלל עיגולים שחורים בולטים האופייניים לצביי סוף ולאוריבי.
גופו של צבי סוף מצוי עבה וארוך, וראשו קטן למדי.
הצוואר ארוך, והוא יהיה דק אצל הנקבות ורחב אצל הזכרים.
הרגליים דקות וארוכות יחסית, והפרסות אפורות וקצרות.
הזנב הבינוני שעיר ורחב, והוא קצר בהרבה מזנבם של הקובוסים; בשעת סכנה הוא מונף למעלה כאות אזהרה.
עיניו של מין זה גדולות ושחורות, ואין להם בלוטות ריח בצדדים.
אפו גדול ועגול בצבע שחור, ואוזניו גדולות, רחבות ועגולות.
השילוב של זנב קצר ואוזניים ואף גדולים, גורמים לאנטילופות אלו להיות בעלי דמיון רב יותר לאיילים מאשר לצבאים - כשהנקבות למשל, זהות כמעט לחלוטין לאיילות.
מלבד הקרניים הזכרים נבדלים מהנקבות בצבע פרווה רבגוני וכהה יותר, והם גדולים בצורה ניכרת מהנקבות.
בתחומי מחייתו של צבי סוף מצוי ישנם מספר אנטילופות שלהם דמיון חיצוני רב עם מין זה.
צבי סוף הסוואנה (Redunca redunca), דומה ביותר למין המצוי וניתן להתבלבל ביניהם בנקל.
מין זה חי בעיקר במערב אפריקה ותפוצתם של השניים חופפת במכרז טנזניה.
בניגוד לצבע הפרווה המשתנה של המין המצוי, לצבי סוף הסוואנה יש צבע אחיד של זהוב בהיר או אדמדם.
ההבדל העיקרי ביניהם הוא בקרניים: למין הסוואנה יש קרניים קצרות בהרבה, והם בעלי וו מעוקל בסופם, ואין להם בבסיס רקמה בהירה.
כמו כן הוא קטן יותר מהמין המצוי, אין לו כתם כהה על הפנים, ויש לו לעיתים כתמים שחורים רק על הרגליים הקדמיות.
האקולוגיה שלו זהה כמעט לחלוטין למין המצוי: הוא פעיל בשעות היום והלילה, ניזון מעשבים, וחי בבדידות או בקבוצות קטנות.
נפוץ החל מטנזניה, קניה ואתיופיה, דרך סודאן, צ'אד וניגריה, עד מאלי, גינאה וסנגל.
קובוס וארדון (Kobus vardoni), דומה למדי לצבי סוף המצוי, ותפוצתם חופפת ברוב האזורים.
צבע פרוותו חום זהוב-אדמדם אחיד, והחלקים התחתונים בהירים במקצת.
מצחו כהה, ויש לו כתם לבן בסנטר וגבות לבנות מעל העיניים.
הוא קטן יותר מצבי סוף מצוי, זנבו ארוך יותר ורגליו קצרות יחסית.
הקרניים שלו קצרות יותר מצבי הסוף המצוי, והן צומחות ישר עם פיתולים עדינים בדרך כלל.
הוא חי בשולי ביצות, חורשים וסוואנות פתוחות, פעיל בעיקר בשעות הבוקר והערב בבדידות או בקבוצות של עד 20 פרטים.
הם ניזונים בעיקר מעשבים, והזכרים שבהם טריטוריאליים.
נפוץ במרכז אפריקה - מבוצוואנה ואנגולה עד טנזניה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
צבי סוף מצוי חי בדרום ומרכז אפריקה.
בעבר נצפה פרט יחיד בלסוטו, אך ככל הנראה היה מדובר בפרט שנדד לשם מהמחוז הדרום אפריקני קוואזולו-נטאל.
התפוצה הגאוגרפית שלו משתרעת לאורך הסוואנות הלחות של מרכז ודרום אפריקה, והיא מסתיימת בערבות מסאי וסרנגטי במזרח, יערות הגשם הטרופיים של קונגו בצפון, מדבריות קלהארי ונמיב במערב, ומישורי הקארו הגדול בדרום.
בית הגידול של צבי סוף מצוי הוא בעיקר סוואנות עשבים גבוהות וגשומות וסוואנות שיחים דוקרניות - עם פסיפס של קנים, סוף, שיחים, עצים, ומקורות מים זמינים, וכן שולי ביצות, אגמים ואגני ניקוז של נהרות.
הם מצויים גם ביערות דלילים, עמקים, מדרונות הרים מתונים (בעיקר בדראקנסברג), ואזורים מדבריים למחצה כדוגמת השוליים הצפוניים של מדבר קלהארי.
הם נמנעים לחלוטין מיערות גשם, מדרונות תלולים, מישורים פתוחים ללא סבך, סוואנות עשבים נמוכות ומכל מקום בו אין מקור מים זמין וצמחייה עבותה וסבוכה שבה יוכלו להסתתר.
מבין הימות, הביצות והנהרות שעל שפתם הוא חי ניתן למנות את אוקבנגו, ביצות בנגוואולו, ימת ויקטוריה, מורו, טנגניקה, מלאווי, טורקאנה, נהר זמבזי, קובנגו, לובוה, לונגוה, קונזה, קונגו לוקוגה, קאסאי, לימפופו ועוד.
הטמפרטורות בתחומי תפוצתם 20–30 מעלות ברוב השנה; כמות המשקעים הממוצעת בהם נעה בין 500 ל-1,300 מ"מ לשנה.
צבי סוף מצוי פעיל בכל שעות היממה, כשבימים חמים במיוחד הוא יגביל את פעולתו ביום לשעות הזריחה והשקיעה; במהלך החורף האפריקני הפעילות שלו עלולה להיות לאורך היום.
בשעות הצהריים הוא בדרך כלל נח ומעלה גרה בצמחייה העבותה והסבוכה המסווה אותו לחלוטין.
למרות תלותם של הצבאים במקורות מים זמינים, הם נכנסים רק לעיתים רחוקות למים עמוקים בניגוד לקובוסים, ובדרך כלל כאשר הם באים לאכול צמחייה מימית או להשתכשך בבוץ הם יעדיפו מים רדודים בעומק של עד 20 ס"מ.
במהלך היום הם משתמשים במסלולים קבועים כדי לעבור בין שטחי ההאכלה והמים, כך שניתן לראות את אותם צביים מדי יום באותו אזור.
את המסלולים הם מסמנים עם בלוטות הריח שמתחת לאוזניים וברגליים.
צבי סוף מצוי חי בעיקר לבד, ופעיל לעיתים בזוגות (זכר ונקבה), משפחות (זכר, נקבה ועופר) או בקבוצות קטנות של 3–6 פרטים (נקבות).
במהלך חודשי החורף היבשים, נראים מדי פעם קבוצות זמניות של עד 15 פרטים.
הזכרים הבודדים טריטוראליים בדרך כלל, והם עלולים לחיות עם נקבה אחת לאורך השנה, ומגינים עליה ועל שטחם מפני זכרים אחרים.
על פי רוב שטח של זכר כזה קטן למדי ונע בין 35 ל-60 דונם, ורק לעיתים רחוקות יעלה על 100 דונם.
נקבות פעילות בשטחים קבועים של 123 דונם, וזכרים ללא שטח קבוע בשטח של 74 דונם.
שטח של זכר טריטוריאלי עלול לחפוף לשטחים של מספר קבוע של נקבות.
באזורים מסוימים ההתנהגות הטריטוריאלית של הזכרים מוגבלת לעונת הייחום, ובשאר הזמן הזכרים המבוגרים מסתפקים בהפגנת דומיננטיות.
כמו כן בתקופות של שפע במשאבי טבע או כאשר יש מחסור במים הם תופסים שטחים מינימליים לקיומם.
הזכרים מתנהגים באגרסיביות כלפי זכרים פולשים, אבל הקרבות ביניהם לא גורמים לפציעה חמורה בדרך כלל.
למרות זאת כ-50% מהזכרים הצעירים והמתבגרים נהרגים על ידי זכרים דומיננטיים.
בשל כך זכרים צעירים בגילאי 8–10 חודשים שמחפשים לעצמם שטח, מגיעים למרחק של 40 קילומטר ממקום ההולדה בחיפוש אחר בית גידול מתאים.
צביי הסוף אינם נודדים בין העונות, אך הם עלולים לנוע למרחק של 80 קמ"ר כאשר בית הגידול הופך לבלתי מתאים.
צפיפות האוכלוסייה של צבי סוף מצוי די נמוכה (0.2 ל-2 קמ"ר), אולם במקומות אם שפע של מקורות מזון וצמחייה סבוכה ועבותה היא עלולה להגיע להיות בסביבות 35 פרטים לשני קמ"ר.
צבי הסוף הוא בעל חיים צמחוני ובררני למדי וניזון בעיקר על סוגים מסוימים של עשבים, עשבי תיבול, דגניים, צמחי ושרכי מים, קנים, סוף, ושיחים.
למרות זאת הוא אוכל גם סוגים של דשא קשים לעיכול שבעלי חיים אחרים נמנעים מלאוכלם.
במהלך חודשי הקיץ הלחים הדיאטה מורכבת בעיקר מדשא טרי, ובחורף היבש הם צורכים גם כמויות קטנות של צמחים עשבוניים ויבשים.
בחורף, כאשר חלקים גדולים מבית הגידול העיקרי שלהם נהרסים על ידי סופות אש או על ידי אוכלי עשב אחרים, הם נוטים לנוע במורד הגבעות לאזורים סבוכים יותר כדוגמת שפתי הנהרות.
כיון שאצל צביים אלה בית הגידול הסבוך קריטי יותר מהמזון, התועלת של צמיחת עשבים חדשים אחרי סופות האש השנתיות, זניח מאוד בהשוואה להרס הצמחייה הסבוכה.
בין אוכלי העשב שמתחרים איתם על מקורות המזון ניתן למנות תאו אפריקני, זברה מצויה, איילנד מצוי, אנטילופת סוס שחורה, קובוס המים וקובוס המשקפיים.
בניגוד לפרסתנים רבים המאכלסים את האזורים החמים של אפריקה, צביי סוף מצויים זקוקים לשתות מים באופן קבוע אחת לכמה ימים בקיץ הגשום, ובחורף היבש הם עלולים לשתות מספר פעמים ביום; כתוצאה מכך ניתן לראות לפעמים עד 20 פרטים מתגודדים סמוך למקור מים.
בית הגידול הגבוה והסבוך שלהם, גורם להם לתקשר בעיקר על ידי הריח והשריקות.
במקרה וצבי הסוף יבחין בסכנה רחוקה הוא ייתן שריקה צורמנית על ידי הוצאת אוויר מהנחיריים - הייחודית למיני הצבי סוף, ומזהירה את בעלי החיים שבסביבה; לעיתים הם משתמשים בשריקות כדי לתקשר ביניהם, וניתן לשמוע אותם בעיקר בשעות הערב.
כאשר הצבי יבחין בסכנה קרובה, הוא יישאר שוכב במקומו הסבוך ללא תנועה כדי שהטורף לא יראה אותו; עם זאת במקרה והטורף ממשיך להתקרב אליו הוא יחכה עד לרגע האחרון ואז יפתח בדהרה וקפיצות.
מהירות הריצה של צבי הסוף איטית יחסית בהשוואה לאנטילופות אחרות, ולכן הם מסתמכים בעיקר על יכולת ההסוואה המצוינת שלהם.
התנהגות זאת היא חיסרון גדול במקרה ותוקפים אותם להקות של טורפים.
צבי הסוף עירני מאוד, וכיוון שהוא ניזון מראשי העשבים הגבוהים הוא משקיף על הסביבה שלו תדיר - מה שמקשה להתקרב ולצפות עליו.
כל הטורפים הגדולים בתחומי מחייתו של צבי זה מהווים סכנה לבוגרים - בעיקר נמרים אפריקנים וברדלסים, וכן אריות, צבועים נקודים, זאבים טלואים ותניני נילוס.
העופרים נטרפים גם על ידי סרוואלים, תנים ופיתונים.
במהלך עונת הרבייה, הנקבות עושות מעין "ריקוד" הכולל ריצה וקפיצות עם זנב מונף כלפי מעלה.
במהלך כל קפיצה מופק מבלוטות הריח במפשעה ריח חזק היוצר רעש נפץ.
בתקופה זאת הזכרים מונעים מיריבים אחרים להתקרב אל הנקבות.
כאשר זכר טריטוריאלי מבחין בזכר המתקרב לעבר הנקבות שבשטחו, הוא מציג עמידה זקופה המראה על דומיננטיות.
במקרה והזכר הפולש מתקרב באיטיות זה עשוי לרמז על כניעה או על התקפה מיידית.
אם הוא אינו נסוג, זה יוביל לעימות הכולל בעיקר נגיחה חזיתית עם הראש ולנסות לדחוף את היריב.
בסופו של דבר אחד מהשניים יימלט משם בקפיצות, והשני יעמוד שוב בזקיפות או ישפשף עם קרניו את האדמה והשיחים שבקרבת מקום.
ההריון נמשך 7–8 חודשים (233 ימים), לאחריהם נולד עופר יחיד במשקל של 4 ק"ג; הוא נשאר חבוי בצמחייה הסבוכה לבדו בין 6 שבועות ל-2 חודשים.
במהלך הזמן הזה אימו מגיעה מספר פעמים ביום להניק אותו, וביקור כזה עלול להיות בין 10 ל-30 דקות.
לאחר מכן הוא מצטרף עם אימו לפחות שנה, ואז הוא כבר עצמאי למדי.
בתקופות של שפע במזון הנקבות מגיעות לבגרות לאחר שנתיים, והזכרים לאחר שלוש שנים.
בהגיעם לבגרות הם עוזבים את הקבוצה, ולעיתים הרבה יותר מוקדם כאשר האם ממליטה עופר נוסף.
תוחלת החיים של צבי סוף מצוי 9–10 שנים בטבע, ועד 16 שנים בשבי.
צבי סוף מצוי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצה רחבה באזורים מוגנים וחוות פרטיות ומגמת אוכלוסייה יציבה באופן כללי, והוא אינו מתקרב כלל אפילו לקריטריונים של דרגת "קרוב לסיכון" (NT).
ברוב האזורים המוגנים המהווים 60% מהאוכלוסייה המגמה יציבה, בחוות הפרטיות המהוות 13% המגמה בעלייה, ובשאר האזורים הבלתי מוגנים המהווים 27% בירידה.
הפעילות האנושית באפריקה גרמה להכחדתה של אנטילופה זאת מחלקים רבים מתפוצתו המקורית; בקונגו הוא נכחד לגמרי, ובגאבון והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו על סף העלמות.
האיומים העיקריים עליו הם אובדן בית גידולו הפורה למטרות מרעה בעלי חיים, חקלאות וישובים חדשים, וכן ציד לבשר, פוחלצים וקרניים; בשל נטייתו לשכב ללא תנועה כאשר הוא מאוים, הוא נחשב לאחת מהאנטילופות שקל מאוד לצודם.
שלוב של שני האיומים מפחית את מספריו גם בחלקים של דרום ומרכז אפריקה.
צבי זה מצוי בחוות פרטיות רבות זיממבואה, נמיביה ודרום אפריקה, ובשל פעולות שימור רבות המספרים שלו גדלים משמעותית במוזמביק.
בחלק מהאזורים הפרטיים צבי הסוף המצוי הסתגל לנוכחות אנושית, והוא פעיל גם באזורי מרעה של בעלי חיים.
בין האזורים המוגנים שבהם הוא נמצא ניתן למנות את שמורת הציד סלוס (טנזניה), דלתת האוקוונגו (בוצוואנה), "הפארק הלאומי קאפו" ו"עמק לואנגווה" (זמביה), "הפארק הלאומי ניקיאה" (מלאווי), "הפארק הלאומי הוואנג" והפארק הלאומי מאטובו (זימבבואה), שמורת גורונגוסה (מוזמביק), והפארק הלאומי קרוגר (דרום אפריקה).
האוכלוסייה העולמית נאמדת בכ-75,000 פרטים; עם זאת, כיוון שהיא מבוססת על סקרים אוויריים, סביר להניח שמספריו גדולים בהרבה, בשל ההסוואה שלו בבתי גידול סבוכים.
צבי סוף ההרים (שם מדעי: Redunca fulvorufula; קרוי גם ראדבוק הרים), הוא מין של אנטילופה בינונית דמוית-צבי מתת-משפחת צבאי סוף החיה באזורים הררים בדרום, מזרח, ומערב אפריקה, ותוארה לראשונה בשנת 1815. זהו המין בעל התפוצה המצומצמת ביותר מבין שלושת מיני צבי הסוף והוא הקטן שבהם.
תפוצתו חופפת לשניים האחרים בחלקים שונים באפריקה.
בדרום אפריקה מצויה אנטילופה שזהה כמעט לחלוטין למין זה - אנטילופה איילית.
לצבי סוף ההרים שלושה תת-מינים הנפוצים באזורים גאוגרפיים שונים:
בעל צבע אפרפר ואורך קרניים של 18–22 ס"מ.
מצוי ברמות ההרריות של אפריקה הדרומית.
chanleri), בעל צבע אפרפר ואורך קרניים עד 35 ס"מ.
מצוי ברמות ההרריות של מזרח אפריקה.
בעל צבע אדמדם וקרניים קצרצרות - עד 13 ס"מ.
אנדמי לרכס הרי אדמאווה במערב אפריקה.
צבי סוף ההרים מתאפיין בזוג קרניים קטנות ודקות בצורת חצי סהר, והן הקטנות ביותר מבין שלושת המינים.
לקרן שלושה מבנים עיקריים: 1) הקרן צומחת לכיוון מעלה ואחורנית באלכסון, כשהשפיצים מתעקמים בחדות כלפי קדימה בזווית של 60–80 מעלות או ממשיכים בצורה ישרה למעלה; 2) הקרן צומחת בצורת חצי עיגול עדין; 3) הקרן ישרה לגמרי ומתרחבת לעיתים לצדדים - מה שגורם לו לדמיון לצבי.
הקרניים של צבי סוף מצוי גדולות וארוכות לאין ערוך ממין זה, וגם של צבי סוף הסוואנה גדולות באופן ניכר; לשניהם הקרן מסתיימת בוו מעוקל וכפוף כלפי הפנים או האוזניים - דבר שנעדר אצל צבי סוף ההרים.
הקרן עבה במקצת בבסיס לעומת שאר הקרן, אך אין זה בולט במבט שטחי.
בסופה היא הופכת לדקה ביותר והיא מסתיימת בשפיצים חדים או מעוגלים.
מיקום כל קרן הוא במרכז המצח וצמוד למדי לאוזניים.
בניגוד לשני המינים, אצל המין ההררי הקרניים לא מתרחקות כל כך אחת מהשנייה.
הקרניים מחורצות לאורכן ב־5–9 טבעות בינוניות, וסוף הקרן או חציה העליון חלק; לעיתים גם בבסיס הקרן תהיה חלקה לגמרי.
כאשר הן מתחילות לצמוח אצל העופרים, הן נראות כשפיץ ישר וחד.
צבע הקרניים נע בין אפרפר וחום חלודה לשחור, כשהשפיץ כהה יותר משאר הקרן.
אורך הקרן משתנה בין תת-המינים.
בדומה לשאר מיני צבי הסוף, רק הזכרים מצמיחים קרניים, וזהו בדרך כלל ההבדל היחיד בינם לבין הנקבות.