tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משקל זה אינו שכיח, אך מצוי גם בכמה מהאופנים שחיבר רבי יצחק אבן גיאת, ולא בכדי; לדברי אפרים חזן ואיריס יעל בלום-כהנא, "תבנית שקילה זו יוצרת מקצב דינמי וסוער ההולם את התכונה הרבה בפמליה של מעלה, שבה המלאכים מקדישים ומהללם את האל".
הפיוט הוא שיר מסוג אזור, או מעין אזור - שכן השורה שלפני האחרונה בכל בית מתחרזת עם החתימה.
שמו הפרטי של הפייטן מופיע כאקרוסטיכון בראש הבתים.
לעומת רבים מפיוטי האופן, ובאופן חריג לראש השנה, הפיוט אינו מתמקד בתיאור הזמירות והשירות של צבא השמיים לפני האל.
במקום זה, מתמקד הפיוט בעם ישראל כעם נרדף ההולך ונחלש, אשר למרות צרותיו, גלותו, והעדר בית המקדש, פונה אל אלוהיו ביום הדין, משבחו ומקדישו בבית הכנסת ודבק באלהיו.
מה שנותר לעם ישראל ללא עבודת המקדש הוא קדושת ישראל הנדמים לשרפים גם מתוך העוני והדלות, הפניה לה'.
הפייטן פונה לאלוהים ומבקש ממנו, בשם עם ישראל, גאולה, כשטיעונו הוא " - האם אין לישראל בנים היכולים לרשת את נחלת אבותם במקום הזרים השוהים בה כעת?
בבית הרביעי הפייטן פונה גם לטיעון זכות האבות, אשר יש להתחשב בו עת נגזר גורלם של ישראל ביום הדין.
בניגוד לבתים הקודמים לו, המתמקדים בתיאור האל דרך פריזמה של עם ישראל.
בבית האחרון מתוארים גם גדלו ותפארתו האוניברסליים של אלוהים, כבורא העולם וארבעת היסודות.
בפיוט זה, מסוג אופן, שנועד להיאמר לצד הקדושה שבברכת יוצר המאורות, מתכתב הפייטן עם המוטיבים המרכזיים של קדושה זו ומזכירם לאורך הפיוט.
הפיוט נאמר בשחרית של יומו הראשון של ראש השנה.
הוא יועד להיאמר בקדושת יוצר, אך משיקולים הלכתיים הוציאו אותו הקהילות ממקומו והעבירו אותו, יחד עם שאר הפיוטים אל לפני ברכת ברוך שאמר, לאחר חזרת הש"ץ, או לפני הקדיש שלאחר ברכת ישתבח.
לפיוט מנגינות מסורתיות רבות, ואף גרסה מודרנית מאת מאיר בנאי.
שימשו כסמל לתקומת עם ישראל בעת החדשה, בין היתר את הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, והרב יצחק נסים.
בוצ'אר נולדה בלבוב, בת למורה האקדמי יאן פרנצ'ק וליואנה לבית בבולסקה.
היא סיימה לימודי משפטים באוניברסיטת לבוב.
בעת לימודיה נישאה לבולסלב בוצ'אר, שהגיע מז'שוב ולימים הפך לעורך דין.
במהלך לימודיה סיימה קורס הכשרה צבאית בבסיס בלבוב וקורס טיס רחפנים בצ'רווני קמיאן (Czerwonym Kamieniu) ליד לבוב, בשנת 1936. בשנת 1937 או 1938 היא מונתה לסמלת צוערים.
מאמצע שנות ה-30 גרה בז'שוב בבית דירות ברחוב קרקובסקה 4 (כיום רחוב יאלובגו, ul.
משנת 1939 הייתה בוצ'אר פעילה במחתרת והעניקה עזרה לקהילה היהודית.
בתקופת הכיבוש הגרמני סיפקה מחסה, בין היתר, לאמיליה וליאנינה בטאווה, סטפן ברגמן ברומברג ואישה בשם משקובסקה.
עבור אדם נסתר עם מאפיינים שמיים ברורים, ארגנה בוצ'אר מסמכים כוזבים תחת השם סטפן ליסובסקי.
ב-1942 נעצר המסתתר ובחקירה חשף מידע שאפשר לגסטפו להגיע לבוצ'אר, בעלה, אמה ודודתה.
בוצ'אר הוזהרה על ידי פעילי מחתרת מפני האיום וברחה לוורשה, שם התגוררה בבית דירות ברחוב לשנו 94 ליד הגטו.
היא התיידדה עם סטפניה ואלכסנדר רוזנהולץ, שאותם החביאה.
לפני תחילת מרד ורשה שמה את סטפניה בבית חולים, שם נשארה האישה עד סוף המרד.
באותה תקופה הצטרפה בוצ'אר לחיל שירות הביטחון הצבאי הפולני, שם שירתה כקשרית ביחידה של סגן "מגדי" לוויצקי (Lwicki) בקרב שרודומיישצ'ה (Śródmieście Północ).
בוצ'אר נורתה ב-20 בספטמבר 1944. כתוצאה מכך השיגה מאוחר יותר מעמד של נכת מלחמה.
לאחר המרד, עזבה בוצ'אר את ורשה יחד עם האוכלוסייה האזרחית ונסעה למחנה המעבר בפרושקוב.
שם מצאה את סטפניה רוזנהולץ.
השתיים גרו יחד בחיליצה (Chylice) שליד ורשה.
מאוחר יותר הצטרף אליהן אלכסנדר רוזנהולץ.
האח והאחות שמרו על קשר עם בוצ'אר עד מותם.
בוצ'אר מתה ב-2007 בוורשה ונקברה בבית הקברות הצבאי פובונזקי.
1941 - מסדר וירטוטי מיליטרי.
1983 – מדליית חסידי אומות העולם.
צלב הקצין ממסדר פולוניה רסטיטה.
צלב האביר של מסדר פולוניה רסטיטה.
2008 – צלב המפקד של מסדר פולוניה רסטיטה (לאחר מותה).
תג גרונוולד של צבא העם הפולני בברית המועצות במלחמת העולם השנייה (Ludowe Wojsko Polskie).
ידוע לשמצה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2006 בכתיבה ובימוי של דאגלס מקגרת', עם טובי ג'ונס, סנדרה בולוק ודניאל קרייג בתפקידים הראשיים.
הסרט מתאר את חיי הסופר טרומן קפוטה בתקופה בו היה מקובל בחברה הגבוהה של ניו יורק ועסוק בפרשת רצח בקנזס עליה כתב את ספרו המפורסם בדם קר.
טובי ג'ונס זכה בפרס השחקן הטוב ביותר של פרס שחקן השנה בבריטניה מטעם מבקרי הקולנוע הבכירים של לונדון ובפרס השחקן הטוב ביותר הפסטיבל הקולנוע באיביזה.
דניאל קרייג היה מועמד לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר של פרס אינדפנדנט ספיריט.
סנדרה בולוק זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר ב-Hollywood Film Awards.
ניו יורק 1959, טרומן קפוטה (טובי ג'ונס) הוא סופר ומחזאי שהתפרסם לאחרונה בעקבות ספרו ארוחת בוקר בטיפאני שהפך לסרט קולנוע.
הוא טיפוס מוחצן בעל הופעה וקול מיוחדים והומוסקסואל מוצהר שחי עם בן זוגו ג'ק דאנפי (ג'ון בנג'מין היקי).
הוא מעורה בחוגי החברה הגבוהה בניו יורק של סופרים ונשות חברה ומבלה הרבה בברים ומועדוני לילה בשיחות ורכילות עם חבריו - נל הרפר לי (סנדרה בולוק), בנט קרף (פיטר בוגדנוביץ'), דיאנה פרילנד (ג'ולייט סטיבנסון), סלים קית (הופ דייוויס), מרלה אנלי (איזבלה רוסליני), בייב פאיילי (סיגורני ויבר), גור וידאל (מייקל פאנה).
קפוטה נתקל בידיעה קטנה בעיתון הניו יורק טיימס על רצח משפחת קלאטר, משפחה בת ארבעה בעיירה הולוקומב, קנזס ומתעורר בו הרצון לנסוע לשם ולתאר את הפרשה כספר לא בדיוני.
הוא מבקש מידידתו הסופרת נל הרפר לי להתלוות אליו והיא מסכימה.
על החקירה מופקד אלווין דיואי (ג'ף דניאלס) שמקבל את קפוטה בזלזול ולא משתף אתו פעולה.
גם תושבי העיירה לא עונים לשאלותיהם של קפוטה והרפר לי.
המפנה קורה לאחר שקפוטה נפגש בסופרמרקט עם אשתו של דיואי שמזמינה אותו לביתם וקפוטה מספר להם על פגישותיו עם גדולי השחקנים של הוליווד.
כשנתפסים שני הרוצחים, פרי סמית' (דניאל קרייג) וריצ'רד היקוק (לי פייס) הוא מאפשר לו לשוחח אתם.
קפוטה משוחח בעיקר עם פרי שבתחילה לא משתף פעולה ואף מנסה לתקוף אותו מינית אבל לאחר שקפוטה מספר לו על ילדותו ההרוסה נפתח פרי ומספר לו על קורות חייו ומשחזר עבורו את הרצח.
המשפט, ההרשעה והערעור נמשכים כחמש שנים ובזמן הזה ממשיך קפוטה לכתוב את ספרו "בדם קר" על הפרשה.
קפוטה נוכח בתלייה וזה עושה עליו רושם רע מאד.
הרפר לי מספרת כי למעשה באותו אירוע הוצאו שלושה להורג.
קפוטה נפגע נפשית ולא כתב לאחר "בדם קר" שום ספר נוסף.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותטובי ג'ונסטרומן קפוטהסנדרה בולוקנל הרפר ליסופרתדניאל קרייגפרי סמית'רוצחלי פייסריצ'רד היקוקרוצחג'ף דניאלסאלווין דיואיחוקרפיטר בוגדנוביץ'בנט קרףסופרהופ דייוויססלים קית'אשת חברהאיזבלה רוסלינימרלה אנליאשת חברהג'ולייט סטיבנסוןדיאנה פרילנדעיתונאית אופנהסיגורני ויברבייב פאייליעיתונאית ואשת חברהמייקל פאנהגור וידאלסופרג'ון בנג'מין היקיג'ק דאנפיבן זוג של קפוטהגווינת' פלטרוקיטי דיןזמרת
ידי הניצחון הם זוג קשתות ניצחון במרכז בגדאד, עיראק.
כל קשת מורכבת מזוג ידיים מושטות המחזיקות בחרבות מצטלבות.
שתי הקשתות מסמנות את שני הכניסות לכיכר החגיגות הגדולות ולשטח המצעדים שנבנו לזכר מלחמת איראן–עיראק, שהחלה והונהגה על ידי נשיא עיראק סדאם חוסיין.
הקשתות נפתחו לציבור ב-8 באוגוסט 1989. הן מהוות אחת מאטרקציות התיירות של בגדאד וקרובות לאנדרטת החייל האלמוני ולמגדל השעון של בגדאד.
שתי קבוצות הקשתות מסמנות את הכניסות לאזור הידוע בשם פארק זוורה.
בשנת 1986 (שנתיים לפני סיום המלחמה) החלה ממשלת עיראק בבניית שטח חגיגות ומצעדים בפארק זוורה, בסמוך למתחם הנשיאותי הנרחב במרכז בגדאד.
השטח, הידוע ככיכר החגיגות הגדולות, כלל מגרש מצעדים גדול, ביתן סקירה נרחב ובריכת השתקפות גדולה.
האזורים הדשאיים שמסביב אירחו עיראקים במהלך מצעדים צבאיים.
להגברת האווירה החגיגית במקום, הוקמו שלוש דוכניות רענון שמכרו גלידות, משקאות קרים וממתקים.
שלוש אנדרטאות נבנו כדי להנציח את הכאב והסבל של עיראק כתוצאה ממלחמת איראן–עיראק.
ידי הניצחון הייתה המבנה האחרון מבין השלושה שנבנה, לאחר הקמת אנדרטת החייל האלמוני (1982) ואנדרטת השהידים (1983).
שלושת המונומנטים מהווים יחידה אחת.
השם הרשמי של הקשתות, "חרבות קאדסיה", הוא רמיזה לקרב אל-קאדסיה בשנת 636 לספירה, שבו הביסו צבאות ערביים את האימפריה הסאסאנית וכבשו את בירתם, קטסיפון, שבה מסומנת הכניסה לארמון הקיסרי העתיק על ידי קשת.
פארק זוורה היה ביתו של מוזיאון המתנות לנשיא ומרכז לאמנויות הבמה.
המוזיאון שכן בקומת הקרקע של ביתן הסקירה הגדול, שבו נהג סדאם לסקור את המשמר הרפובליקני תוך ירי באוויר.
המוזיאון הכיל פריטים רגילים שנתרמו על ידי עיראקים במהלך שלטונו של סדאם, כולל קישוטי פלסטיק זולים וציורים שנתרמו על ידי ילדים עיראקים.
הפסל העיראקי המוביל, ח'אלד אל-רהאל, זכה במכרז לתכנון וביצוע בניית הקשתות, שהתבססו על סקיצה קונספטואלית של הנשיא סדאם חוסיין.
העיצוב מורכב מזוג ידיים ענקיות הבוקעות מהקרקע, כשכל אחת מחזיקה חרב באורך 43 מטר.
עם זאת, אל-רהאל נפטר ב-1987, לפני שהמונומנט הושלם, ופסל עיראקי בולט אחר בשם מוחמד ע'אני חכמת, המשיך את הפרויקט.
שני הפסלים עבדו בשיתוף פעולה הדוק עם סדאם חוסיין.
המונומנט נבנה כחלק מתוכנית רחבה יותר לייפות את העיר בגדאד וליצור יצירות ציבוריות שיעוררו תחושת גאווה לאומית בקרב האוכלוסייה.
האתר שנבחר למונומנט הוא המקום שבו הביסו הערבים את הסאסאנים, אימפריה פרסית, ונחשב בדרך כלל כתחילת השליטה האסלאמית באזור.
ביום הקדשת המונומנט ב-1990, סדאם רכב מתחת לקשתות על סוס לבן.
הועלתה השערה כי זו הייתה רמיזה לשהיד השיעי חוסיין בן עלי, שנרצח בקרב כרבלא בשנת 680, מותו שגרם לפילוג בין המוסלמים השיעים לסונים.
המונומנט, אף שהציג נרטיב ניצחוני ביחס למלחמת איראן–עיראק, קיבל סמליות רחבה יותר ומייצג את העיראקים שנפלו בכל מלחמה בתולדות המדינה.
ב-21 בנובמבר 2000 התקיים מצעד ענק במונומנט, כאשר בין מיליון לשני מיליון מתנדבים שעברו הכשרה צבאית צעדו במשך 13 שעות רצופות מול הנשיא סדאם חוסיין ובכירים עיראקים, לתמיכה במטרה הפלסטינית.
המונומנט לא נהרס במהלך מלחמת המפרץ, אף שהגנרל נורמן שוורצקופף רצה להסירו.
הקשתות עדיין עומדות במה שמכונה כיום האזור הירוק.
בפברואר 2007 דווח כי ממשלת עיראק החדשה הקימה את הוועדה להסרת סמלי עידן סדאם וכי החלה ההריסה של ידי הניצחון, מה שגרר מחאות מקבוצות עיראקיות ושימוריות.
ההריסה החלה ביום שלישי, 20 בפברואר 2007. באותו זמן, נחתכו חלקים בגודל מהמונומנט הברונזאי.
עוברי אורח עיראקים וחיילי הקואליציה נראו לוקחים קסדות וחלקי מונומנט כמזכרות.
ההחלטה להרוס את המונומנט, שהתקבלה על ידי ראש הממשלה נורי אל-מאלכי, נתקלה בהתנגדות מצד שגריר ארצות הברית זלמאי חלילזאד, שחסם את ההריסה ב-21 בפברואר.
ממשלת עיראק חזרה בה מתוכניותיה הקודמות להרוס את המונומנט.
בפברואר 2011 החלו הרשויות העיראקיות בשיקום המונומנט כסימן לפיוס.
המונומנט מורכב מזוג זרועות מושטות שנראות כאילו פורצות מהקרקע, כשכל אחת מחזיקה חרב הנפגשות בנקודה מרכזית.
החרבות, עשויות נירוסטה, מבוססות על הנשק שנשא סעד בן אבי וקאס, המנהיג הערבי בקרב קאדסיה.
מוט דגל קטן מתנשא מהנקודה שבה נפגשות החרבות, כ-40 מטרים מעל הקרקע.
אל-רהאל השתמש בתצלומים ויציקות גבס של זרועותיו של סדאם כמודל לעיצוב הידיים.
לקראת סיום הפרויקט, לאחר שחכמת השתלט עליו, הפסל לקח באופן אישי טביעה של אחת מאגודלותיו של סדאם, וטביעת האצבע שהתקבלה נוספה לתבנית של אחת מאגודלות הקשתות.
באותה תקופה, בעיראק לא הייתה יציקה גדולה מספיק ליצירת הפסל, מה שהוביל לכך שחלקים ממנו נוצרו מחוץ לעיראק.
להבי החרבות מפלדת אל-חלד שוקלים 24 טון כל אחד.
הם נוצקו בעיראק והורכבו בחלקם ממתכת של כלי נשק וטנקים של חיילים עיראקים שנהרגו במלחמת איראן–עיראק.
הידיים והזרועות של המונומנט עשויות ברונזה, שנוצקה בבריטניה.
הזרועות נשענות על בסיסי בטון, שצורתם גורמת לזרועות להיראות כאילו הן פורצות מהקרקע.
כל בסיס מחזיק 2,500 קסדות (סך הכל 5,000 קסדות), שלטענת סדאם שייכות לחיילים איראנים שנהרגו במלחמה; הן מוחזקות ברשתות המאפשרות להן להישפך על הקרקע מתחת.
ידי הניצחון היא אחד המונומנטים המצולמים ביותר בבגדאד.
מבקרים העומדים במיקום מסוים יכולים להצטלם כאילו ידיהם שלהם מחזיקות את החרבות.
הידיים, שהן חלולות, מציעות למבקרים הזדמנות צילום נוספת - חיילים רבים של הקואליציה טיפסו בתוכם כדי להשקיף מהנקודה שבה החרבות פוגשות את הידיים, בדרך כלל כדי לצלם תמונות מזכרת.
המונומנט מופיע גם על שטר של 100 דינר עיראקי משנת 1991.
ידיד רובין נולד בקיבוץ גבעת חיים בשנת 1938. בעקבות הפילוג בקיבוץ הצטרפה משפחתו לקיבוץ גבעת חיים איחוד.
בסוף שנות ה-50 נסע עם משפחתו לאוסטריה, שם למד מספר חודשים באקדמיה לאמנות בווינה.
לאחר שובו לישראל התגייס לצה"ל ושירת כצנחן.
לאחר שירותו הצבאי למד במכון אבני, ובשנת 1967, בעקבות קבלת מלגה, נסע ללמוד ברויאל קולג' אוף ארט בלונדון.
בין השנים 1981–1983 התגורר ביפו, ולאחר מכן שב להתגורר בקיבוץ.
רובין הציג במקומות רבים בישראל ומחוצה לה.
בתקופה שלפני מותו עבד בשיתוף פעולה עם גלריה שלוש בתל אביב וגלריה בלוס אנג'לס.
רובין זכה להכרה משמעותית רק לאחר מותו.
בראשית 2024 הגישה אלמנת הצייר, אילת רובין, תביעה נגד גלריה שלוש והבעלים שלה נירה יצחקי על הונאה כספית ואי העברת תשלומים.
ידיד רובין נחשב בעיני רבים ל"צייר הארץ ישראלי האחרון".
כמי שלמד תחת מורים כגון סטימצקי ושאר גדולי המופשט הלירי, "מרד" רובין במסורת זו של ציור תוך שהוא בונה שפה אישית משלו.
בניגוד למוריו שציירו בצבעים מדוללים ושבורים, פיתח רובין סגנון יותר ישיר הנשען על משיכות צבע רוויות ביותר, בהשראת ציירים אקספרסיביים כגון ואן גוך.
יצירותיו המוקדמות, מן התקופה שלאחר שובו מלונדון, הושפעו מסגנון ה"הארד אדג'" המופשט והגאומטרי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התנסה בסגנונות שונים.
בין היתר עסק בפיסול ובאמנות מושגית.
בשנות ה-80 הפך ציור הנוף לנושא המרכזי בציוריו.
עבודותיו אופיינו בצבעוניות עזה, במשיכות מכחול אקספרסיביות ונטייה לסגנון גרפי של הדימויים.
ציוריו עוטים עליהם מסווה של נאיביות רבה כאשר דימויים ארכיטיפיים של עץ, בית וטרקטור המצוירים באופן נאיבי ואף סכמטי אינם אלא צוהר לציור מורכב ביותר הנשען על יחסים צבעוניים ייחודיים והנחת צבע חדשנית ואמיצה.
תחת מעטה הנאיביות "מסתנן" ידיד אל תוך נבכי החיים והרגש, תוך שהוא נשען אך ורק על הדימויים הפשוטים ביותר המקיפים אותו בקיבוץ בו הוא התגורר.
"יְדִיד נֶפֶשׁ" הוא פיוט שחובר בארץ ישראל במאה ה־16 על ידי רבי אלעזר אזכרי, ממקובלי צפת.
בנוסח ספרד נהוג לאמרו לפני תפילת מנחה בערב שבת.
בהשפעת מנהג זה, נוהגים רבים בקהילות אשכנזיות (בעיקר דתיות-לאומיות) לשיר אותו לאחר תפילת מנחה של ערב שבת, לפני אמירת קבלת שבת.
כמו כן, הפיוט הוכנס ברוב תפוצות ישראל לזמירות השבת של סעודה שלישית.
בקהילות ספרדיות מסוימות נהוג לשיר אותו לפני תפילת שחרית כחלק משירת הבקשות.
יש שייחסו בטעות את הפיוט לרבי יהודה הלוי או לרבי ישראל נג'ארה, אך למעשה נכתב על ידי יליד צפת, רבי אלעזר אזכרי (1533–1600), שהיה דרשן ומקובל ונמנה עם חכמי הדת שהסתופפו באותה תקופה בצפת, דוגמת רדב"ז, ר' שלמה אלקבץ, רמ"ק, ר' יוסף קארו, ר' חיים ויטל, האר"י ורבי ישראל נג'ארה.
הפיוט נדפס לראשונה בשנת 1600 בספרו המפורסם של הרב אזכרי, "ספר חרדים", שם כתב כי הפיוט הוא "בקשה על הייחוד וחשק האהבה".
הפיוט התקבל במהרה בסידורים על פי נוסח ספרד וכמה עשרות שנים מאוחר יותר חדר גם לסידורים נוסח אשכנז, שהראשון שהביא אותו הוא היעב"ץ בסידורו "בית יעקב", ושם העיר על הפיוט כי הוא "זמר לעורר הנפש לאהבת השם יתברך".
הלחן המפורסם הוא ניגון חסידי עממי (המושר בין היתר בחצרות וורקא, קרלין, לעלוב ותולדות אהרן).
נהוג לסיים את שירת הפיוט בלחן חב"די.
לחנים נוספים מפורסמים הם לחן עממי (המופיע בין היתר בתקליט "הכל שרים זמירות שבת"), לחנה של חסידות ברסלב ולחנו של יוסי גרין שיצא לאור בביצוע זמר המוזיקה החסידית אברהם פריד, הופיע באוסף "הלהיטים הגדולים".
לחן נוסף הוא לחנה של חסידות מעליץ, שקטע מפורסם ממנו הוא השיר "אלה חמדה לבי" שהושר בתנועות הנוער בקום המדינה.
בקרב קהילות יהודי גאורגיה פיוט זה מושר בלחן עתיק, במסגרת פיוטי הבקשות הנאמרים לפני תפילת שחרית של שבת.
לחן מוכר נוסף הולחן על ידי שרה ואהוד צוויג, והשתתף בפסטיבל הזמר החסידי לשנת 1970 בביצוע עדנה לב.
כמו כן ישנם לחנים לקטעים מתוך הפיוט, כמו לבית הרביעי, "הגלה נא", עליו הלחינו בין היתר בחסידות חב"ד ומשה גולדמן.
לחנים רבים נוספים הולחנו בידי זמרים בני זמננו כדוגמת יוסף קרדונר, ביני לנדאו, מאיה בלזיצמן, אברהם אבוטבול (בביצועו של אהוד בנאי) ומרדכי גרנביץ.
הרב יצחק גינזבורג הלחין אף הוא לחן לניגון זה, והוא מבוצע על ידי יוסף קרדונר בדיסק "שמחת עולם".
הפיוט בנוי בארבעה בתים, בכל בית שלושה טורים וכל טור מתחלק לשתי צלעות.
הטורים חרוזים במבנה א–א–ב א–א–ב, שני הטורים הראשונים בחרוז "ָךְ" והשלישי בחרוז "ָם".
כל צלע שקולה לפי שמונה תנועות לרבות שוואים וחטפים.
בראשי הבתים אקרוסטיכון של השם המפורש.
בשל תפוצתו הרבה של הפיוט נפלו בו שינויים ושיבושים רבים, שהבולט והמפורסם שבהם הוא החלפה של המשפט "והייתה לך שפחת עולם" ל"והייתה לה שמחת עולם".
שינויים נוספים היו במשפט "אנא אלי מחמד לבי", שכן בחלק מסידורי נוסח אשכנז מופיע "אלה חמדה לבי" (שהפך לאחר מכן לשיר בתנועות הנוער), ובחלק מנוסחי עדות המזרח שונה ל"אנא אלי חמדת לבי".
פרופ' מאיר בניהו גילה את כתב היד המקורי של הפיוט כתוב בעצם כתיבת ידו של המחבר בגנזי בית המדרש לרבנים באמריקה.
הוא הדפיס אותו בעלה בודד, יחד עם אהרן מירסקי שניקדו.
נוסח זה, המוגה מתוך כתב ידו של המחבר עצמו, מופיע בסידורים רינת ישראל, קורן ואיש מצליח.
אחר כך, הוציא מכון "יד בן צבי" בירושלים מהדורה מדעית שלו, אף היא מתוך כתב יד של המחבר.
נוסח על פי כתב יד המחבר.
נוסח זה מופיע בסידורים בנוסח ספרדי, וכן בסידורים רינת ישראל וקורןנוסח הפיוט השגוי המופיע בסידורי נוסח אשכנז וספרד רבים
שלמה ידידיה מאיר (נולד ב-24 ביוני 1976, כ"ו בסיוון תשל"ו) הוא פובליציסט, סאטיריקן, שדרן רדיו וטלוויזיה ישראלי.
ידידיה מאיר נולד בעיר העתיקה בירושלים לרב אליאב (בנו של אהרן מאיר, מנכ"ל בנק המזרחי), וזיוה (בתם של הרב שלמה ויהודית קוק).
אחיו הוא המוזיקאי יצחק מאיר.
גדל במושב גמזו, שם שימש אביו כרב היישוב.
הוא למד במוסדות חינוך דתיים-לאומיים וחרדיים: בבית הספר היסודי שלהבת בקיבוץ שעלבים ומשתייך לתנועת פועלי אגודת ישראל, ולאחר מכן בישיבה התיכונית החרדית מערבא, והישיבות הגבוהות החרדיות תפארת צבי וחכמת שלמה (נויבירט).
עוד בהיותו בישיבה נמשך לעולם התקשורת.
הוא החל לערוך מוזיקה ברשת א' של קול ישראל.
בהמשך כתב טורים בשבועונים החרדיים "משפחה" ו"בקהילה", בשם "ידידיה מאיר" (בישיבה חבריו הכירוהו בשם שלמה מאיר).
בצה"ל שירת שנה וחצי ברבנות הצבאית, ולאחר מכן התקבל ככתב בשבועון הצבאי במחנה.
בשנת 2000, לאחר שהשתחרר מצה"ל, ייסד יחד עם חבריו יאיר חסדיאל וקובי אריאלי ניוזלטר סאטירי בשם "אפעס", שנשלח בדואר אלקטרוני לרשימה מצומצמת של אנשי תקשורת.
עם הזמן נענה מאיר להצעתו של עורך "מוסף הארץ", רוגל אלפר, להפוך את "אפעס" למדור סאטירה שבועי במוסף.
ב-2008 עבר המדור למוסף השבת של "ידיעות אחרונות".
מאיר היה שותף בהקמת "ערוץ התכלת" בטלוויזיה, ושימש יועץ לטלנובלה החרדית "החצר" בהפקת הערוץ.
בשנת 2004, תקופת המכרז על ערוץ 2, הצטרף מאיר לזכיינית "טלעד" כיועץ לענייני מסורת ודת.
כמו כן כתב טורי דעות באתר ynet.
בשנת 2003 נישא לכתבת חברת החדשות של ערוץ 2, העיתונאית סיון רהב (כיום סיון רהב-מאיר).
השניים הוציאו יחד בשנת 2005 את הספר "ימים כתומים", הכולל ראיונות עם שמונה דמויות מקבוצות שונות בציונות הדתית, על תוכנית ההתנתקות והיום שאחריה.
ב-2009 הגיש תוכנית בערוץ 24 בשם "שורשים".
באותה שנה קיבל את תואר "איש השנה בתקשורת החרדית" במשאל של אתר "כיכר השבת".
כיום מגיש מאיר תוכנית בוקר יומית בשם "התעוררות" בתחנת הרדיו החרדית "רדיו קול חי".
את התוכנית משדר מאיר מאולפן ביתי.
בימי שישי הוא מגיש עם אשתו סיון רהב-מאיר את התוכנית "סוף שבוע זוגי" בגלי צה"ל.
היה בעל טור שבועי בעיתון "בשבע", וכותב באתר ערוץ 7, אך פרש לבקשתו בנובמבר 2025. הוא משתתף כפנליסט בתוכנית "הפטריוטים" בעכשיו 14.
מאיר אמר מספר פעמים שהוא מעריץ של בנימין נתניהו ואף רואה בו שליח ההשגחה העליונה לנווט את מדינת ישראל.
בשנים 2021-2022 הרבה לתקוף בחריפות את ממשלת בנט.
אחד הפוסטים שכתב ביוני 2021 כנגד בנט נחסם ע"י פייסבוק, וארגון העתונאים בישראל דרש את מפייסבוק את הסרת החסימה.
ביולי 2023 ערוץ 7 מחק מהאתר שלו מאמר של מאיר שבו הוא תוקף את ניר אורבך, בנימוק שהערוץ אינו רוצה להעצים את "המתח בציבוריות הישראלית".
בזמן מלחמת חרבות ברזל הביע התנגדות לגיוס חרדים לצה"ל, וקומם עליו רבים מקוראי טוריו בערוץ 7. בינואר 2026 פנה מאיר בשידור בערוץ 14 לצעירים חרדים שאינם לומדים בישיבות ואמר כי כל עוד הצבא הוא במתכונתו הנוכחית "אתם יכולים להכנס לצבא חרדים ולצאת לא שומרי שבת.
זה סיכון שאי אפשר לקחת".
עוד אמר כי אפילו שירות מותאם לחרדים בחטיבת החשמונאים הוא מסוכן רוחנית.
בעקבות כך הגיש ארגון מחאה בעד גיוס חרדים בקשה להפסיק את עבודתו בגלי צה"ל.
מאיר נשוי לאשת התקשורת סיון רהב-מאיר ולהם חמישה ילדים ומתגוררים בשכונת נחלאות בירושלים.
באוגוסט 2019 נסע עם משפחתו לניו יורק, לשליחות מטעם "המזרחי העולמי", באפריל 2020 חזר לישראל עם משפחתו עקב מגפת הקורונה.
בשנת 2021 סיים את לימוד הש"ס במסגרת הדף היומי.
ידידיה מאיר וסיון רהב-מאיר, ימים כתומים, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2006,
ידידיה מאיר וסיון רהב-מאיר, סולם יעקב: הרב יעקב אדלשטיין, ידיעות אחרונות, 2019
ידידיה ("דידי") יערי (נולד ב-30 ביוני 1947) הוא איש צבא ישראלי לשעבר, אשר כיהן כמפקד חיל הים הישראלי בשנים 2000–2004, ולאחר מכן כיהן כמנכ"ל רפאל מערכות לחימה מתקדמות (2004–2016).
יערי, בן קיבוץ מרחביה שבעמק יזרעאל, הוא נכדו של מנהיג מפ"ם מאיר יערי.
יערי התגייס לצה"ל ב-1965 והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם, ובעת מלחמת ששת הימים היה חניך בקורס מתקדם בשייטת.
בשנת 1969 נפצע באורח קשה בפשיטה על האי גרין, ובתחילה אף נחשב אחד מההרוגים (בשל ייחוסו, מפקד השייטת, זאב אלמוג, דיווח על-כך ישירות לשר הביטחון, משה דיין).
לאחר תקופת החלמה שארכה כ-8 חודשים, ב-1970, החליט להשתחרר מצה"ל.
בשנים שלאחר שחרורו עסק בצילום סרטי קולנוע ישראליים ובאבטחה באל על.
בתחילתה של מלחמת יום הכיפורים (1973) שהה באמסטרדם, והתייצב לשירות מילואים ביחידתו מיד לאחר חזרתו לארץ.
כמומחה להשטת "פצחנים" (סירות נפץ של השייטת) השתתף בניסיון לפוצץ ספינות טילים מצריות במבצעי מגבית.
לאחר המלחמה נשאר בשירות מילואים במשך ארבעה חודשים.
במהלך תקופה זו החליט לחזור לשירות קבע.
יערי יצא לקורס מפקדי צוותים, המשיך לקורס קצינים, וחזר לפקד על יחידת הסירות של השייטת.
בקיץ 1975 פיקד על כוחות לוחמים במבצע לחיסול יעדי מחבלים באזור צור שבלבנון.
ב-1976 עבר קורס חובלים והוסמך כקצין משמרת.
בהמשך פיקד על ספינת הטילים אח"י געש, ספינת סער מדגם סער 3. ב-1980 מונה לסגן-מפקד שייטת 13, ובמסגרת תפקידו זה פיקד על מבצע להטבעת אוניית מחבלים בנמל צור ועל מבצעים נוספים.
במבצע שלום הגליל (1982) פיקד יערי על כוחות שייטת 13 ששימשו ככוח המקדים לנחיתת חטיבת הצנחנים בשפך נהר האוואלי.
בהמשך המלחמה פיקד על כוחות בפשיטה על יעדי מחבלים בביירות.
בנובמבר 1983 מונה למפקד שייטת 13, בדרגת סא"ל.
הוא נכנס לתפקידו בשיאו של לחץ שהופעל על מחבלים באזור טריפולי שבלבנון ומיד נדרש לביצוע פעולות יזומות בגזרה זו.
ביוני 1984 השתתף בעצמו בפעולה באי הארנבות מצפון לנמל טריפולי, ונפגע באורח קל.
באפריל 1985 פיקד על לוחמי השייטת במבצע דרך נץ, במהלכו טובעה הספינה "מון לייט" בנמל ענאבה שבאלג'יריה.
עם סיום תפקידו כמפקד השייטת ב-1986 יצא ללימודים באוניברסיטת חיפה ובאקדמיית הצי האמריקאי.
ב-1988 מונה לראש פרויקט ברפאל.
ב-1990 מונה לראש מספן המודיעין (ר' מד"ן) בחיל-הים, בדרגת אל"ם.
ב-1994 מונה למפקד בסיס חיפה בדרגת תא"ל.
לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין הוזעק יערי לשב"כ על ידי חברו לשייטת עמי אילון, כדי להשתתף בצוות שינסח תורת אבטחה חדשה לראש הממשלה.
ב-2000 קודם יערי לדרגת אלוף ומונה למפקד חיל-הים.
הוא שימש בתפקיד זה כמעט חמש שנים, ובתקופתו עלה החשש כי לוחמי השייטת שצללו בנחל קישון חלו בסרטן בשל החומרים המסוכנים המנוקזים אליו.
אף על פי שצה"ל הכחיש את הקשר בין הצלילות בקישון לבין מחלתם של כמה מיוצאי היחידה, החליט יערי להפסיק את הצלילות ה"לא-חיוניות" בנחל, והתנה את קיומן באישורו האישי.
בתקופת כהונתו נלכדה ספינת המחבלים קארין איי.
במהלך מילוי תפקידו כמפקד חיל-הים התבטא יערי מספר פעמים בנוגע ללחימה מול הפלסטינים ובנושאים אחרים הנושקים לתחום המדיני.
כך, בדצמבר 2002 קרא להרחיב את המלחמה בטרור, ולסמן כמטרות לגיטימיות במאבק גם את המורים והמנהיגים הרוחניים הנוקטים בשיטות של הסתה.
יערי אמר שלישראל יש קושי להתמודד עם איומים שאינם כוללים אלמנטים של מלחמה כוללת - לוחמה אווירית ולוחמה קרקעית, שכן תפיסת הביטחון שלה מבוססת על עוצמה בזירות אלו.
יערי קרא לפיכך להגביר את המשקל שניתן ללוחמה ימית שכן בזירה זו, בשונה מלחימה קרקעית או אווירית, קיימות פחות מגבלות על טווח הפעולה, וניתן להפעיל פלטפורמות שיכולות להגיע ליעדים מרוחקים.
כשנה מאוחר יותר, בריאיון לסוכנות הידיעות רויטרס, העריך שככל שיתקדם התהליך המדיני, יגדל משקלו של חיל-הים בביטחון המדינה: "על-פי מפת הדרכים שהתקבלה, הטריטוריה הנתונה לשליטתנו תקטן.
כוח ימי שיימצא מחוץ לאזור המאוים, יהווה גיבוי הכרחי לביטחון הלאומי".
ב-2003 עוטר על ידי מפקד הפעולות הימיות של הצי האמריקאי באות לגיון ההצטיינות בדרגת מפקד.
בספטמבר 2004 השתחרר יערי מצה"ל לאחר 39 שנות שירות, וזמן קצר לאחר-מכן מונה למנכ"ל רפאל - רשות לפיתוח אמצעי לחימה.
על מינוי זה (שאושר על ידי שר הביטחון שאול מופז) נשמעה בתחילה ביקורת, בעיקר בשל היותו של יערי איש-צבא, אולם בתקופתו כמנכ"ל הצליחה החברה (שהפכה ב-2002 מיחידת סמך במשרד הביטחון לחברה ממשלתית) מבחינה עסקית.
אחד מהישגיה הבולטים של החברה הוא פיתוח וייצור של מערכת "כיפת ברזל".
באפריל 2015 הודיע יערי על רצונו לפרוש מתפקידו.
במאי 2015 השעה עצמו מתפקידו על רקע מחלוקות עם משרד הביטחון.
במהלך מלחמת לבנון השנייה בקיץ 2006 השמיע יערי ביקורת על אופן הלחימה בה נוקט צה"ל: יערי ביקר בראיון את "תפיסת המנופים" של צה"ל שלא מתמודדת עם המחבלים בשטח, ובמקום זאת מפעילה לחץ על שולחיהם.
הוא שלל את ההנחה שחיל האוויר מסוגל להכריע את המלחמה בעצמו, וטען שצה"ל צריך היה להגיע לנהר הליטני כבר לאחר שבועיים של לחימה.
לאחר המלחמה מונה יערי על ידי ראש הממשלה אהוד אולמרט להיות חבר בוועדת הבדיקה הממשלתית שמינה, לבדיקת תפקודו של הדרג המדיני במהלך המלחמה (בראשות ראש המוסד לשעבר נחום אדמוני).
המינוי נפסל על ידי היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז כשבוע לאחר-מכן, מחשש לניגוד עניינים (בהתייחס לתפקידו של יערי כמנכ"ל רפאל - מערכות לחימה מתקדמות בע"מ).
בתחילת 2009 נבחר יערי לעמוד בראש ועדה לבחינת ישימות הצעת עיריית חיפה להקמת מבנה הפולינום בנמל המזרחי.
ועדת יערי הגישה את המלצותיה ביולי 2009.
בשנת 2013 קיבל תואר עמית כבוד מהמרכז האקדמי רופין.
בשנת 2021 מונה ליו"ר החברה הביטחונית הישראלית העין השלישית.
יערי הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה, ובעל תואר שני במינהל ציבורי מבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד.
הוא בוגר של האקדמיה האמריקאית של חיל הים בניופורט, רוד איילנד ובוגר תוכנית העמיתים של קרן וקסנר.
יערי נשוי, אב לשלושה ילדים.
הוא נולד ללושק גרול ורחל יערי, בתו של מנהיג מפ"ם מאיר יערי.
הוא שינה את שם משפחתו לשם משפחת סבו.
דודו מצד אמו הוא אלוף אביעזר יערי, שעמד בראש חטיבת המחקר של אגף המודיעין והיה מפקד המכללות הצבאיות.
דודו מצד אביו הוא משולם גרול.
ידידיה בארי (30 בינואר 1931 - 1 ביולי 2004) היה חבר הכנסת ופעיל ציבורי ישראלי.
בארי נולד בבויטן שבגרמניה בשם ידידיה טיפנברון.
הוא עלה לישראל ב-1938, למד בגימנסיה בלפור ואחר כך בתיכון עירוני כללי א' בתל אביב.
למד משפטים באוניברסיטת תל אביב.
היה פעיל באצ"ל, ונפצע במלחמת העצמאות.
היה חבר הנהלת התנועה למען ארץ ישראל השלמה, ויו"ר תנועת "ישראל הצעירה" בשנים 1967–1969.
בשנים 1974–1977 כיהן כחבר הכנסת השמינית.
היה יושב ראש עמותת מלר"ז.
בשנת 1987 השתתף ביוזמה של יוסף תמיר להקים מפלגה ירוקה אולם היוזמה לא יצאה אל הפועל בעקבות הערכתו של תמיר שסיכויי המפלגה קטנים.
בארי ניסה להיבחר לכנסת ה-14, התמודד בפריימריז של הליכוד ברשימה הארצית, אך נותר מחוץ לכנסת לאחר שדורג במקום ה-55 עם 4,407 קולות.
בארי נהג לפנות למשטרה וליועץ המשפטי לממשלה בדרישה להעמיד אנשים מהשמאל לדין על עבירות שונות הנוגעות למישור הפוליטי ובמספר מקרים אף עתר לבג"ץ בעניין.
כך למשל, בשנת 1989 הוא פנה לבג"ץ בדרישה שחבר הכנסת מתי פלד יועמד לדין על הערות פוגעות כלפי שופטים.
בשנת 1996 דרש להעמיד לדין מפרסם מודעה שנשאה את הכותרת "הרצחת וגם ירשת?" ביום השבעת ממשלתו של בנימין נתניהו, בטענה שמדובר בהמרדה.
בשנת 2001 דרש שתפתח חקירה לגבי זיופים בבחירות המקדימות במפלגת העבודה.
בשנותיו האחרונות, ניהל וריכז את פעילות "המדרשה הליברלית", גוף המארגן הרצאות בנושאים אקטואליים לציבור הרחב בערים שונות, ובהן תל אביב ונתניה.
הוא נפטר ב-1 ביולי 2004 והותיר אחריו את אלמנתו עטרה (נפטרה ב-29 באוקטובר 2009), שתי בנות ושלושה נכדים.
בשנת 1992 פרסם את הספר: חשיבותו של שם, או, למי שייכת המדינה?, בהוצאת ירון גולן.
ידידיה אדמון (גורוכוב) (5 בדצמבר 1894 – 7 באפריל 1982) היה מלחין ישראלי, ממניחי היסודות של הזמר העברי בראשית המאה ה-20, תוך שילוב אלמנטים אירופיים וחסידיים לצד אלמנטים ערביים.
חיבר שירים רבים, ובהם עשרות שירי חגים, שנקלטו בקרב היישוב.
חתן פרס ישראל למוזיקה לשנת תשל"ד-1974.
נולד בשנת 1894 ב יקטרינוסלב שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), עלה לארץ ישראל בשנת 1906. למד במחזור הראשון של בית המדרש למורים בהנהלת דוד ילין.
שר במקהלה של אברהם צבי אידלסון.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו למצרים, שם התגייס לצבא הבריטי.
חזר לארץ בשנת 1919 והתחיל לעבוד בממשלת המנדט כמנהל חשבונות בכיר.
בשנת 1923 נסע לארצות הברית בשאיפה לפתח קריירת שירה.
על כך הוא כותב באוטוביוגרפיה שלו:
אדמון חיבר את המוזיקה למחזה "אסתר המלכה" של קדיש יהודה סילמן, מתוכו השיר "שושנת יעקב צהלה ושמחה" שהפך לשיר עם, ומושר עד היום, בעיקר בפורים.
ידידיה אדמון היה פעיל מאוד בנושא זכויות היוצרים ומעמדם, והיה ממנסחי התקנון הראשון של אקו"ם, ובשנת 1946 אף נבחר ליו"ר אקו"ם, תפקיד בו כיהן עד שנת 1958.
אשתו הראשונה של ידידיה אדמון-גורוכוב הייתה חנה גורוכוב אדמון, להם נולדו שלושה ילדים.
אשתו השנייה הייתה הפסנתרנית והמורה הנודעת לפסנתר אמה גורוכוב, להם נולדה ילדה אחת.
אשתו השלישית הייתה אסתר אדמון, זמרת אופרה ומורה לפיתוח קול.
בשנת 1974 זכה ידידיה אדמון (גורוכוב) בפרס ישראל על מפעל חייו: תרומתו לזמר ולתרבות בארץ ישראל.
על שמו נקרא רחוב בבאר שבע ובתל אביב (ברמת אביב).
ידידות היא סוג של קשר בין-אישי המתקיים בין שני אנשים או יותר, אשר מחבבים זה את זה ונהנים מחברתו של האחר.
יחסי ידידות אינם כוללים רומנטיקה, או גילויי אהבה רומנטיים.
הבחנה בין ידידות לקשרים זוגיים
בקרב ההמון, ידידות נחשבת כפחותה יחסית למונח "חברות" מבחינת עוצמת הקשר שהיא מבטאת.
עם זאת, לעיתים משתמשים במילה כדי לתאר יחסי חברות שאינם רומנטיים.
זאת משום שהמילה "חברות" בעברית משמשת גם כתיאור לקשר זוגי בין שני אנשים.
קשרי זוגיות ללא מימוש של מיניות מכונים אפלטוניים.
ידידות משפחתית היא לרוב ידידות הדוקה יותר, מפאת קשר הדם ומזגם הדומה של בני המשפחה, במיוחד בין הורים לילדיהם.
האהבה החוזרת של ילדים להוריהם היא פחותה מאשר האהבה של ההורים לילדיהם.
יש המביאים דוגמה מהפסוק המובא בתנ"ך: "כרחם אב על בנים", פסוק המשקף את האהבה של אב לבן הגוברת על זו של בן לאביו.
חלק מן היונקים והעופות עשויים לקיים קשרי ידידות זה עם זה.
כמו כן, מתקיימים קשרי ידידות בין חיות מחמד לבעליהן.
לעיתים, מתקיימים קשרי ידידות בין-מיניים, כגון בין חתול לכלב שגודלו בצוותא.
התלמוד הבבלי קובע כי מגדלי דבורים שנוטלים את הדבורים הנולדים, עליהם להשאיר שלושה דורות של דבורים, כדי שידידותם המשפחתית של הדבורים זה לזה תגרום להם להישאר בכוורת ולא לעזוב אותה.
היהדות מוצאת בחברות ערך חיובי.
חבר טוב מוצג במסכת אבות כדרך ישרה (פרקי אבות ב, ט).
הוראה נוספת במסכת אבות, וקנה לך חבר, (מסכת אבות א ו,) מורה על חשיבות חברות.
הרמב"ם בפירושו למשנה במסכת אבות מפרט על שלושה סוגים של חברים: חבר תועלת, חבר נחת וחבר מעלה.
"חבר התועלת", הוא חבר לתועלת, כמו שותפים, או חברות של מלך וחיילים.
כל הצדדים מפיקים תועלת מן החברות.
חבר הנחת, הוא חבר שחברות עמו מביאה נוחות ונחת.
חבר נוסף הוא אוהב המעלה, חבר כחברות הרב לתלמיד והתלמיד לרב.
ידידה הוא מערך דיור ומעון לחינוך מיוחד.
נמצא בהרי ירושלים בדרך מעלה החמישה.
מעון ידידה, הפועל ככפר פנימייתי, מטפל באנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית ובאוכלוסייה על רצף האוטיזם, מגיל 21 ומעלה.
המעון הוקם ב-1960 והוכר כיישוב מוסדי ב-1964.
מערך הדיור כולל מספר מסגרות:
מעון בו נמצאים כ-176 דיירים בדרך מעלה החמישה.
שלוחות ודיור בקהילה במבשרת ציון עם כ-40 דיירים נוספים.
הוסטל "בית הזית" לאוכלוסייה על רצף האוטיזם.
מערך הדיור והמעון כוללים שירותים וצוות רחב בתחומי הרפואה, הפרא רפואי, השיקום, החינוך המיוחד ופעילויות הפנאי.
ידידי ישראל במפלגה השמרנית הוא ארגון בריטי פרו-ישראלי, הפועל בקרב השלטון הבריטי, בעיקר בקרב חברי הפרלמנט מהמפלגה השמרנית.
הארגון הוקם ב-1974 והוא ממומן על ידי מקורות עצמאיים.
כיום מונה הארגון כ-1,500 חברים.
יושבת ראש הארגון היא חברת הפרלמנט ג'יליאן שפרד, שהייתה חברת קבינט בתקופת ג'ון מייג'ור.
מטרתו המוצהרת של הארגון היא "שחברי הפרלמנט מטעם השמרנים לא יראו את ישראל כפי שהיא משתקפת ב-BBC ובעיתונות הזרה" אלא "להביא לכך שהחברים, מרמת המנהיג ועד לאחרון הפרלמנטרים, יקבלו תפיסה נכונה ומאוזנת יותר ביחס לישראל".
ב-1994 הצליח הארגון להביא לביטול אמברגו נשק בריטי על ישראל.
הארגון מעודד ביקורים בישראל, של חברי הפרלמנט הבריטי, נציגים בריטים בפרלמנט האירופי ובכירים בשלטון.
הארגון יוזם מפגשים בינם לעמיתים ישראלים.
בנוסף פועל הארגון לשיתוף יזמים ומפעלים ישראלים ביוזמות ממשלתיות בריטיות.
ידידי ישראל באירופה ) הוא ארגון עבר אשר פעל בבריסל עד 2015 והיה מורכב מחברים בפרלמנט האירופי ובפרלמנטים של המדינות החברות באיחוד.
מטרת הארגון הייתה "יצירת יחסים מדיניים חזקים יותר והבנה עמוקה יותר בין אירופה וישראל".
הארגון נוסד בספטמבר 2006 על ידי 300 חברים, בהם חברי הפרלמנט האירופי וחברי פרלמנטים לאומיים של מדינות האיחוד, מתוך כוונה לאגד תחת קורת גג אחת את כל קבוצות הידידות עם ישראל הפועלות במדינות האיחוד האירופי ובפרלמנט האירופי.
הארגון הפעיל שדולה בת עשרות חברים הפועלת בפרלמנט האירופי, בהם גונר הומארק משוודיה אשר כיהן כיושב ראש ועדת החוץ של האיחוד האירופי.
הארגון פעל לסיכול יוזמות חקיקה אנטי ישראליות, ארגן כנסי תמיכה בישראל ופרש חסות על אירועים יהודים שנערכים בפרלמנט של האיחוד האירופי.
בשנת 2015 נסגר הארגון ופעולתו נפסקה.
ידידיה אַלטֶר דינרי (1930 – 2007) היה חוקר יהדות ופרופסור באוניברסיטת תל אביב.
דינרי נולד ב-1930. הוא סיים עבודת דוקטור ב-1968 באוניברסיטה העברית, בנושא "חכמי ההלכה באשכנז במאה ה-15 וחיבוריהם: מהרי"ל, מהרי"ו, ומהרא"י" (לימים ראתה הדיסרטציה אור כספר).
בשנת תשמ"ה, זכה בפרס שזר לחקר תולדות ישראל הראשון.
היה אב לשלושה, רות, אסתר ולשמואל אבא דינרי.
חכמי אשכנז בשלהי ימי-הביניים: דרכיהם וכתביהם בהלכה, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ד 1984.
ידידיה ויטל (נולד ב-2 באוקטובר 1984) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
ויטל נולד בבית יולדות בעיר רמאללה למיכל ויטל, מעצבת פנים ובנימין ויטל, פסל וצייר.
גדל בעין כרם ובפרדס חנה-כרכור, ולמד בבית הספר הדמוקרטי בעיר חדרה.
אחותו הצעירה היא השחקנית נוריה ויטל.
את שירותו הצבאי עשה בתיאטרון צה"ל, ולאחריו החל ללמוד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
קודם ללימודיו, השתתף בקמפיין של האגודה למלחמה בסרטן, בסרט "אסקימו לימון - החגיגה נמשכת" (2001), ובסרטים קצרים רבים, בהם "ליל גיוס" (2004) ו"סימני דרך" (2006), שבו שיחק לצדו של משה איבגי.
ויטל כתב בעבר טור שבועי בנושא מוזיקה באתר וואלה!, בשם "המואזין".
ויטל זכה לפרסום בשנת 2005, בעקבות השתתפותו בסדרת הטלוויזיה "השמיניה" בערוץ הילדים, בה גילם את דמותו של יונתן "ניני" דביר במשך שלוש עונות.
בין השנים שיחק בתפקידי משנה בעונה הראשונה של הסדרה "האי" בתפקיד "בוק", ובדרמה "לאהוב את אנה" של ערוץ 10 בתפקיד "יואב".
בנוסף היה שחקן אורח ב"פרשת השבוע", "הפיג'מות", "המובילים", "מנדלבאום בלש פרטי" ועוד.
כמו כן, שיחק בשתי עונותיה של הסדרה "בילי" של ערוץ דיסני, בה גילם את דמותו של נועם שגב.
בשנת 2009 השתתף במיני-סדרה "תמיד אותו חלום" בבימויו של איתן פוקס, שבה גילם את דמותו של אורי זהבי, וגילם בשנת 2010 בעונה הראשונה של סדרת הילדים "מבצע קיפוד", ששודרה בערוץ לוגי את בני.
בשנים 2009–2011 גילם ויטל את דמותו של עומר טנא בסדרת הטלוויזיה "חצויה".
בשנים 2013 ו-2014 חזר לגלם את יונתן "ניני" דביר בסדרת ההמשך של השמיניה, "השמיניה - הדור הבא".
בשנת 2021 החל לגלם את דמותו של מישל בסדרת הטלוויזיה "שקשוקה".
בתיאטרון החל את דרכו ב-2008 עם תפקיד סבסטיאן בהפקת תיאטרון גשר למחזהו של ויליאם שייקספיר "הלילה השנים עשר".
באותה שנה השתתף במחזהו של אסף צפור "גיימרים", שעלה במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
מאז 2009 שיחק בתיאטרון בית-ליסין, בין השאר בהצגות "מנדרגולה", "פרינסס מרי 7", "משחק ילדים", "הקוסם מארץ עוץ", "משאלה אחת ימינה" ועוד.
ב-2012 יצא עם ההצגה "אדיפלית" מאת ג'ייסון דנינו הולט ובבימויו בתיאטרון צוותא, וגם עם הצגת היחיד "אף פ'ם לא" מאת סיון בן-ישי ובבימויה, על-פי ספר של ציפי גון-גרוס.
הצגה זאת קטפה ארבעה פרסים בטקס פרס הבמה לילדים ונוער 2013: ההצגה הטובה לנוער, השחקן הראשי, מחזה ובימוי.
במאי 2014 עלתה בתיאטרון בית ליסין ההצגה "שבטים" בכיכובו של ויטל, על פי המחזה מאת נינה ריין.
ויטל משחק בתפקיד הראשי (לצד אגם רודברג) כנער חירש, תפקיד שחייב אותו ללמוד את שפת הסימנים.
בדצמבר 2015 עלתה בתיאטרון בית ליסין ההצגה "אילוף הסוררת" בכיכובו של ויטל, על פי המחזה מאת ויליאם שייקספיר.
ויטל משחק בתפקיד הראשי (לצד אגם רודברג, מיה דגן, יובל סגל ועוד).
באוקטובר 2016 החל לשחק בהצגה "החדר האחורי" מאת עדנה מזי"א בתיאטרון הקאמרי בשיתוף עם תיאטרון בית לסין, לצד מוני מושונוב, סנדרה שדה ועוד.
שיחק ב"זורבה היווני" בתיאטרון הבימה ב-2019 וב"הנאהבים והנעימים" בתיאטרון בית ליסין ב-2020.
בשנת 2023 החל לשחק ב"בבצ'יק", קומדיה מאת יהונתן אינדורסקי, ובשנת 2024 ב"סטמפניו" מאת עדנה מזי"א, שתיהן בתיאטרון בית ליסין.
ביוני 2025, הנחה לצד ליעוז לוי את מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים ה-23.
החל מיוני 2023 הוא מגיש את הפודקאסט "המניפה" – פודקאסט קווירי-להט"בי ברדיו תל אביב 102FM.
בכל פרק מארח ויטל חבר מהקהילה הגאה לשיחה אישית.
בין השאר התארחו אורנה בנאי, יניב ביטון, ליהי טולדנו, ג'וי ריגר ושי גבסו.
הפודקאסט מופק בשיתוף המרכז הגאה של תל אביב.
ב-22 באוקטובר 2014 יצא מהארון כשפרסם בחשבון האינסטגרם שלו תמונה שלו ושל בן-זוגו בטיול משותף.
ב-20 בנובמבר 2017 הודיע בחשבון האינסטגרם שלו שהוא ובן זוגו, הבמאי ארז ברנהולץ, התארסו לאחר עשר שנים של זוגיות.
ב-4 באוקטובר 2018 השניים נישאו.
ב-2018 נולדה בתם בהורות משותפת.
ב-2024 נולדה בתם השנייה בהורות משותפת.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2021פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוערהשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמהשקשוקה
אפרים ידידיה כהן (ט"ו בכסלו תרצ"ז, נובמבר 1936 – כ"ו בתמוז תשמ"ד, יולי 1984) היה מזכ"ל תנועת בני עקיבא ועורך ביטאונה "זרעים", מייסד ישיבת הקיבוץ הדתי וראש הישיבה מהקמתה עד פטירתו.
ידידיה כהן נולד ב-1936 בחיפה לאלכסנדר, ששימש מהנדס העיר בני ברק במשך 33 שנה, ולקלרה-ברוריה כהן, בן בכור להוריו (מתוך שלושה ילדים.
לאביו נולדו עוד שלושה ילדים מאשתו השנייה ולאשתו השנייה היו ארבעה ילדים מנישואיה הראשונים).
אביו היה אחיהם של השופט חיים הרמן כהן, של סגן ראש המוסד שלמה כהן-אברבנאל ושל ליאו כהן, מראשי תנועת הצופים היהודים וממקימי המחתרת היהודית בצרפת, שנרצח בשואה.
בגיל שנה עבר עם הוריו לקבוצת רודגס (כיום קבוצת יבנה), וכשהיה בן שלוש עברו לרמת גן.
אמו נפטרה כשהיה צעיר, ואביו נשא את שלי לבית נורדהיים, ניצולת השואה מהולנד, אלמנה.
למד בבית הספר היסודי "מוריה" בתל אביב, בישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה, בבית ספר תיכון בבני ברק, בישיבת כנסת חזקיהו בזכרון יעקב ובמחזור הראשון של ישיבת כרם ביבנה.
היה חבר גרעין איתנים של בני עקיבא ושילב שירות בנח"ל המוצנח ומגורים בקיבוץ כפר דרום.
כשהקיבוץ הפך למושב (המושב השיתופי בני דרום) עברה המשפחה לקיבוץ סעד שבנגב.
כהן ערך את עיתון "זרעים" של בני עקיבא, היה שליח בני עקיבא בארגנטינה ושליחה המרכזי של התנועה לדרום אמריקה, מורה בבית הספר התיכון בקבוצת יבנה ומזכ"ל בני עקיבא (בשנים תשל"ד–תשל"ו).
לאחר פטירתו ניתן השם "ידידיה" לשבט החדש של בני עקיבא.
בשנת 1975 הקים את ישיבת הקיבוץ הדתי יחד עם שמעון הקשר ועמד בראשה עד לפטירתו.
היה דמות מרכזית בקיבוץ סעד, פעיל במוסדות של הקיבוץ הדתי וממנהיגיה של תנועת בני עקיבא.
ב-1973 (תשל"ג) קיבל תואר שני באוניברסיטת תל אביב על עבודת גמר בנושא "תקנת פירות וזכות הבעל בפירות נכסי מלוג של אשתו ונלוו אליה תקנת פדיונה אם נשבית ותקנת זמן בגיטין ותקנת פירות תחת פרקונה".
ב-1980 הגיש עבודת דוקטור במשפט עברי באוניברסיטת תל אביב בנושא "תקנות חז"ל בייחוסי ממון בין בני זוג", בהנחייתו של פרופ' אהרון קירשנבאום.
פרסם מאמרים רבים העוסקים בתקנות חז"ל ובסוגיות כמו צדקה ורבנות בקיבוץ.
נפטר ממחלה ב-1984, בגיל 47, ונקבר בבית הקברות של קיבוץ סעד.
היה נשוי לרחל ואב לשישה.
חתנו, הנשוי לבתו נועה, הוא הרב בני לאו.
כרם היה לידידי: עיונים בהלכה, ירושלים: הוצאת המשפחה וקבוצת סעד, תשנ"ב.
בספר, שראה אור לאחר מותו, שלושה מאמרי מסגרת: מאמר מאת אחיו, הרב אורי כהן, "ידידיה אחי הגדול"; רשמים ביוגרפיים מאת יהודה בר"ט; ואחרית דבר מאת אביו, אלכסנדר כהן.
תקנות חז"ל ביחוסי ממון בין בני זוג (שני כרכים), קבוצת סעד: כהן, תשנ"ז–1997. (הדיסטרציה של כהן, מ-1980).
תלמוד מפורש: פרק המפקיד (בבא מציעא) / מתורגם ומפורש על ידי הרב ר' צבי ב"ר יעקב בספרוינד; נערך והותקן לדפוס על ידי ידידי' כהן, ירושלים: ג'רוסלם פוסט, [הקד' תשכ"ח].
(מהדורה ב, עם תיקונים והוספות: פתח-תקוה: צ.
תלמוד מפורש: פרק המניח (בבא קמא) / מתורגם ומפורש על ידי הרב צבי במוה"ר יעקב בספרוינד; העיר ערך והתקין לדפוס ידידיה כהן, ירושלים: דפוס ג'רוסלם פוסט, תשל"ב.
במשך היובל: חמישים שנות תנועת בני-עקיבא בישראל, תרפ"ט–תשל"ט / עורכים מרדכי בר-לב, ידידיה כהן, שלמה רוזנר; ריכז, התקין והביא לדפוס שלמה רוזנר, תל אביב: תנועת בני עקיבא בישראל, תשמ"ז–1987.
"יְדִידִי הֲשָׁכַחְתָּ" הוא פיוט אשר נכתב על ידי רבי יהודה הלוי.
ככל הנראה, הפיוט נכתב במקורו כרשות לנשמת כל חי בחג הפסח.
נהוגים לשורר פיוט זה בחלק מקהילות ישראל בעיקר בשביעי של פסח.
הפיוט חובר על ידי רבי יהודה הלוי בשנת ד'תתקכ"א (1161).
הפיוט נדפס בסידורים ובקובצי תפילה של עדות רבות, ונחשב לאחד מהפיוטים והפזמונים המוכרים והמרכזיים במסורתם של קהילות ארם צובא, עיראק ומרוקו.
הפיוט כתוב במבנה השיר הקלאסי של שירת ימי הביניים של יהדות ספרד (השאול מן המבנה הקלאסי בשירה הערבית): שיר בחרוז מבריח בסופי הבתים, השקול במשקל היתדות והתנועות, ואשר כל בית בו מתחלק לשני חלקים שווים הקרויים דלת וסוגר.
הפיוט "ידידי השכחת" שקול במשקל המכונה "הארוך": פעמיים יתד ותנועה יתד ושתי תנועות (פְּעוּלִים מְפֹעָלִים פְּעוּלִים מְפֹעָלִים) בדלת, וכן בסוגר.
כאמור, ייעודו המקורי של הפיוט היה לתפילת שחרית של יום טוב של פסח, כרשות לאמירת נשמת כל חי.
במאות השנים שחלפו מאז חיבורו, מקובל היה לומר אותו גם בזמנים אחרים, שלא כייעודו המקורי.
ב"מחזור חזונים" (המייצג כנראה את נוסח צפון אפריקה הקדמון) מופיע הפיוט כרשות לנשמת כאשר שושן פורים חל בשבת (פורים משולש).
נוהגים לפייטו בשביעי של פסח – היום אשר ים סוף נבקע ועם ישראל זימר את שירת הים (שהייתה אז שירת הגאולה הראשונה) – וכן בליל שבת (לפי מנהגי עדות המזרח) ואף בחתונות.
מקובל לבצע את שירת הפיוט כך שהפייטן שר והקהל, מנגד, עונה לו; סגנון הנקרא שירת מענה (רספונסוריום) המקובל מאז העת העתיקה בארצות אגן הים התיכון, ובקרב יהודים בפרט.
אימוץ סגנון זה מבטא, כביכול, את כלל ישראל עונה לפייטן בעוצמה רבה, והפייטן שב ושואל ומזכיר "יְדִידִי הֲשָׁכַחְתָּ?!".
רבי ידידיה טיאה וַיְיל היה רב העיר קרלסרוהה, בנו של "הקרבן נתנאל", ותלמידו של הרב יהונתן אייבשיץ.
ידידיה נולד בליל יום הכיפורים (י' בתשרי) ה'תפ"ב (1721) בפראג, לאביו הרב נתנאל וייל.
עד גיל עשר למד אצל אביו ואחר כך למד בישיבתו של הרב יהונתן אייבשיץ.
בשנת ה'תק"ג עזב את פראג ונסע לברסלאו, לאחר שרבו הרב אייבשיץ עזב שנה לפני כן את העיר ונסע למץ.
בשנת ה'תק"ד חזר לפראג ונשא את גיטל בת רבי יעקב איגר ראש הקהל בפראג.
בפראג למד גם אצל הנודע ביהודה.
בשנת ה'תקי"ד התמנה לרב באוטיץ , שם ישב ארבע שנים.
באותה תקופה חלה בעיניו ונסע לעיירת המרפא קרלסבד להתרפא.
בשנת ה'תקי"ח חזר לפראג ושהה שם חמש שנים.
באלול ה'תקכ"ג (1763) נסע עם אחיו אליעזר ליפמן לקרלסרוהה, מקום כהונת אביהם.
כשנפטר אביו בל' בניסן ה'תקכ"ט (מאי 1769), התמנה לרב העיר; בתחילה סירב, אך בשבועות ה'תק"ל (1770) התרצה והנהיג את הקהילה עד יום מותו.
בי"ט בטבת ה'תקמ"ח (1787) נפטרה אשתו גיטל, והוא נישא לשיינכא בת מרדכי אופנהיים.
באותה שנה נפטרה גם היא, והוא נשא אישה שלישית: פראדא בת גבריאל ממנהיים, שגם היא נפטרה לאחר זמן מועט בשנת ה'תקס"א.
הרב וייל נפטר בי"ז בתשרי (חול המועד סוכות) ה'תקס"ו (1805), ונקבר ליד קבר אביו בקרלסרוהה.
בחייו של וייל נדפס רק ביאורו להגדה של פסח, וזאת בעילום שמו והוא אף נתן הסכמה לספר.
שאר ספריו נותרו בכתב יד, וחלקם יצא לאור בשנות השבעים ואילך של המאה העשרים.
אביו, הקרבן נתנאל, מביא מחידושי בנו מספר פעמים בספרו.
הגדה של פסח עם ביאור המרבה לספר, קארלסרוא, דפוס פילטא עפשטיין, הירש ווירמייש, תקנ"א.
נדפס מחדש בירושלים תשס"ב, על ידי הוצאת המוסד ע"ש שמואל ואודט לוי
שו"ת רבי ידידיה טיאה ווייל, גנוזות, ירושלים, 1983
חידושים על מסכת נדה, מכון אהבת שלום, ירושלים, תשס"ג
גנזי המלך, חדושים על מסכת מגילה ועל הלכות מגילה להרמב"ם, ירושלים, תשל"ז
ברכת יום טוב, חידושים וביאורים על מסכת ביצה, גנוזות, ירושלים, תשל"ז
אדני כסף, חידושים וביאורים על מסכת קידושין, גנוזות, ירושלים, תשל"ט
לבושי בדים, נדפס על ידי הרב ראובן מרצבך
רטיות הגוף, פירוש על לימוד היפוקראט, בכתב יד, שנת תקל"ט
הוא מיזם שעסק בחשיפת עולם הפיוט היהודי לאלפי סטודנטים באוניברסיטאות ולעשרות אומנים וזמרים מובילים בעולם המוזיקה הישראלית.
מטרות הפרויקט היו ליצור הכרות מעמיקה בין סטודנטים וצעירים למסורות פיוט יהודי עשירות ומגוונות, ולתת לזמרי ישראל כלים להעמקה עיונית בפיוטים ולפיתוח מוזיקלי עכשווי של הז'אנר.
המיזם שקרוי על שם פיוט באותו שם, פעל בין השנים 2002 – 2012 במסגרת הלל ישראל במרכזים ברחבי הארץ, והוא פרי שיתוף פעולה בין הלל ישראל, בהובלת בית הלל ירושלים וקרן אבי חי.
בראשית שנות האלפיים, כשהפיוט היה עדיין מושר בעיקר בבתי הכנסת, החלה קרן אבי חי בהובלתו של הנאמן מטעם הקרן, ד"ר מאיר בוזגלו, מהלך להחייאה ושימור של עולם הפיוט, כחלק מהתרבות היהודית על מסורותיה השונות.
החזון של קרן אבי חי והתשוקה של סטודנטים מהלל באוניברסיטה העברית, בהובלתו של המנהל אלי ברקת והרכזים יגאל דוד ומוטי בוטבול הולידו מיזם ניסיוני בשם 'סעודה שלישית'.
בין השנים 2000 - 2002 נפגשו אנשי רוח, אומנים ופייטנים לסעודה שלישית הכוללת שיחה ופיוט, במעונות הסטודנטים בהר הצופים.
בפגישה השתתפו אדם ברוך, הפייטן יוסף אלימלך, יאיר דלאל, הפייטן דוד שחר, הזמר אהוד בנאי והפייטן ר' אלעזר מאיר עטיה.
בין חברי הגרעין המייסד של המיזם היה היוצר יאיר הראל ובין המורים המובילים היה הפייטן הרב דוד מנחם.
בשנת 2002, בעקבות ההיענות הגדולה למפגשי 'סעודה שלישית' ומתוך רצון ליצור מופע של מפגש מוזיקלי חי שמתקיים ביום חול, במרחב נייטרלי שאינו בית הכנסת - החל לפעול פרויקט "ידידי השכחת?!".
תחילה פעל הפרויקט בבית הלל באוניברסיטה העברית בהובלת חלי טביבי, לראשונה נפגשו זמרי רוק עם פייטנים למפגש שהצריך דו-שיח מעמיק ולימוד של שני הצדדים, ממנו נולדה יצירה משותפת.
הסטודנטים היו מעורבים במופע ולקחו חלק פעיל בפרשנות הטקסטים על ידי מדרשי פיוט.
במקביל למופעים, פעלה בבית הלל גם סדנת פיוט לסטודנטים שביקשו להעמיק עוד יותר בהיבטים המוזיקליים והטקסטואליים של עולם הפיוט.
עם הזמן הלך והתרחב מעגל הזמרים והזמרות שהשתתפו במיזם ובשנת 2005 נולד בית מדרש הלל לזמרי ישראל.
במסגרת בית המדרש נפגשו הזמרים אחת לכמה חודשים ליום עיון או לסוף שבוע בהם הם למדו ושמעו הרצאות מפי פרופסורים ואנשי רוח מתחום הפיוט והתרבות היהודית ויוצרים במסגרת סדנאות מוזיקליות אותן הנחו פייטנים בולטים מהמסורות השונות.
לאחר שנת פעילות במתכונת זו, התרחב הפרויקט ופעל גם בהלל באוניברסיטת בן-גוריון ובהלל באוניברסיטת תל אביב.
לצד זאת נוסף נדבך חדש של ערבי עיון, המפגישים איש רוח ופייטן לערב אינטימי של לימוד והעמקה, בשיתוף קהל הצעירים.
בשנת 2007 הצטרפו לפרויקט גם תאי הארגון בקמפוסי המוסדות האקדמאיים בחיפה, במרכז הבינתחומי הרצליה, בעמק יזרעאל, בתל חי ובמכללת ספיר.
לצד שבתות פיוט ארציות, השתתפות בפסטיבלים ובית מדרש הלל לזמרי ישראל התקיימו מדי שנה, ובכל מרכז, שישה מופעים, שישה ערבי עיון וסדנת פיוט.
במהלך השנים השתתפו במיזם עשרות אלפי סטודנטים וצעירים מרחבי הארץ.
במסגרת הפרויקט נערכו הופעות בקמפוסים ובמרכזי תרבות בערים הגדולות, ערבי לימוד של פייטנים ואנשי רוח, שבתות פיוט לסטודנטים, הופעל בית מדרש לאמנים שלמדו ויצרו בעקבות הלמידה והועברו שעורים פרטים לאמנים על ידי מרצים ופטיינים.
בין המופעים הבולטים שהופקו במהלך השנים היו "ערב הפיוט הגדול", המופע הגדול ביותר במסגרת הפרויקט, שנערך ב-2011 בהיכל התרבות בתל אביב; 5 פסטיבלי פיוט בירושלים ו-2 בתל אביב והמופע החותם של פסטיבל ישראל בשנת 2006.
בעלי התפקידים בפרויקט השתתפו כאנשי תוכן בסדרת הטלוויזיה "אבן גבירול פינת יהודה הלוי" ערוץ 23, בה שולבו 15 זמרים מקבוצת האמנים של הפרויקט כמופיעים ודרשנים.
לצד תוצרי הפרויקט הישירים והמובהקים, ישנם "תוצרי לוואי": אלבומי פיוט רבים שהוציאו שהשתתפו בפרויקט "ידידי השכחת?!", מופעי 'ידידי השכחת' שמועלים על במות שונות כבר ללא קשר לפרויקט, שיתופי פעולה שנוצרו במסגרת הפרויקט וממשיכים לייצר תרבות יהודית ישראלית ועוד.
פרויקט "ידידי השכחת?!" פעל במשך עשור והסתיים בשנת 2012.
ידידה כלפון סטילמן (Yedida Kalfon Stillman; 8 באפריל 1946 – 21 בפברואר 1998) הייתה פרופסור למדעי היהדות ולימודי המזרח התיכון וחוקרת בעלת שם עולמי לתרבות החומרית המוסלמית והיהודית של המזרח התיכון וצפון אפריקה.
ידידה כלפון נולדה במלאח של פאס במרוקו ב-8 באפריל 1946. בגיל 5 עלתה לישראל עם משפחתה וגרה שנתיים במעברה.
היא גדלה מרבית ילדותה בבית צפוף בשכונת הקטמונים בירושלים, ובעזרת ההיכרות הקרובה עם עולים מזרחים מארצות שונות למדה את הדיאלקטים היהודיים השונים של השפה הערבית, מה שתרם רבות בהמשך חייה למחקריה.
בצעירותה נתקלה במצוקות העולים ובאפליה עדתית, מה שהניע אותה ברבות הימים להיות פעילה בארגונים כגון "הקרן הספרדית הבינלאומית לחינוך", אגודת "גישור פערים" ואגודת "ביחד" בעבודה לתיקון פערים חברתיים ובין-עדתיים.
למדה בבית ספר אליאנס בירושלים, וכבר בבית הספר התיכון גילתה עניין בתרבות החומרית של המזרח התיכון וצפון אפריקה.
לאחר השלמת התיכון התחילה תואר ראשון בלימודי פולקלור באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיה שימשה כעוזרת מחקר של פרופ' דב נוי, מגדולי חוקרי הפולקלור בארץ, ועסקה בהקלטות של סיפורים ושירים מעולים חדשים עבור הארכיון הישראלי לפולקלור.
בנוסף קיבלה משרה כחוקרת במחלקת האתנוגרפיה של מוזיאון ישראל.
בשנת 1967 נישאה לפרופ' נורמן (נועם) סטילמן, חוקר ידוע לתולדות יהדות ארצות האסלאם, ומי שהיה החוקר השותף עם ידידה ברבים ממחקריה.
היא נסעה אחריו לארצות הברית והמשיכה את לימודיה באוניברסיטת פנסילבניה.
בהדרכתו של פרופ' שלמה דב גויטיין, גדול חוקרי גניזת קהיר, השלימה דוקטורט בלימודי המזרח התיכון.
נושא הדיסרטציה שלה היה מנהגי לבושן של נשים במצרים של ימי הביניים לאור מסמכי הגניזה הקהירית.
בתחילת שנות ה-70 נסעה למסעות מחקר במצרים ומרוקו, על אף הסיכון שהיה כרוך בכך לבעלת אזרחות ישראלית.
בשנת 1972 נשלחה לירדן בשליחות המוזיאון הבינלאומי לפולקלור לשם רכישת פריטים לאוסף על תרבות חומרית פלסטינית.
על בסיס המחקרים שערכה בנושא זה פרסמה בשנת 1979 את ספרה הראשון, "לבוש ותכשיטים פלסטיניים" (Palestinian Costume and Jewelry).
במשך 23 שנה הייתה פרופסור מן המניין באוניברסיטת בינגהמטון בניו יורק, מתוכן עשר שנים בתור ראש החוג למדעי היהדות.
לצד זאת הייתה פעילה בארגונים ומוזיאונים רבים ועסקה בתחום שימור ומחקר התרבות החומרית של חברות מוסלמיות ושל יהדות ארצות האסלאם.
בין השאר הייתה פעילה במוזיאון לאמנות פולק בינלאומית (Museum of International Folk Art), המוזיאון היהודי של ניו יורק, מוזיאון בית התפוצות ובאגודות מחקר שונות מארצות הברית, ישראל ואירופה.
בשנים 95–1994 הייתה חוקרת עמיתה באוניברסיטת מוחמד החמישי ברבאט, וניהלה מחקר על נשים מרוקאיות לאור המודרניות.
בשנותיה האחרונות הייתה פרופסור מן המניין באוניברסיטת אוקלהומה.
נפטרה ב-21 בפברואר 1998 בגיל 51 לאחר מאבק בן כחצי שנה במחלת הסרטן.
בעלה, פרופ' נורמן סטילמן, השלים את עריכת הספרים שאותם כתבה אך לא הספיקה לפרסם (היסטוריה של מנהגי הלבוש הערבי ואנציקלופדיה על הנושא) ופרסם אותם לאחר מותה.
ממרוקו לשלומי: שרידיה של תרבות חומרית, הוצאת אוניברסיטת חיפה, 1982.
ידידיה יצחקי (31 במאי 1929 – 20 בנובמבר 2023) היה אדריכל, חוקר ומבקר ספרות ישראלי.
אביו, דוד פישמן, עלה ב-1920 מהעיירה האוקראינית האנופיל (אז נקראה בשמה הרוסי, אנופול).
אמו, חנה לבית פיקרסקי, הייתה ממשפחה "ליטאית" מן היישוב הישן, שהתיישבה בירושלים בראשית המאה ה-19. נישואיה עם "חסיד" שהוא גם "חלוץ" לא נתקבלו בעין יפה.
ההורים פתרו את בעייתם בפרישה מהחברה החרדית, ולכן גם שינו את שם המשפחה ליצחקי.
אחיו הבכור, יהושע יצחקי, היה גאולוג ומרצה באוניברסיטת תל אביב.
אחיו הצעיר, יצחק, היה בין מייסדי קיבוץ מעיין ברוך ואיש עסקים.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבה 2, בחזית הצפון.
למד אדריכלות בטכניון בחיפה, ועבד כאדריכל.
תכנן ובנה עשרות בתי מגורים ובנייני ציבור, בעיקר בתל אביב, בהם "מעונות גדי", בית דירות חדשני, מודולרי, שמאפשר תכנון פנים גמיש.
בשנות ה–40 לחייו עשה תפנית חדה והתחיל בלימודי ספרות עברית וכללית באוניברסיטת בר-אילן, קיבל תואר דוקטור והתמנה למרצה בחוג לספרות עברית.
בראשית שנות ה-80 מילא, ביחד עם רעייתו רינה, שליחות חינוכית במכללת שז"ר בבואנוס איירס, ארגנטינה.
בראשית שנות ה-90 הוזמן להרצות באוניברסיטת נטאל בדרבן, דרום אפריקה, במחלקה ללימודי יהדות וספרות עברית.
הרצה באוניברסיטת בר-אילן, במכללת עמק הירדן, במכללה האקדמית בצפת וסמינר הקיבוצים.
היה מרצה אורח במרכזים ללימודי עברית ויהדות במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות שבאחוזת יארנטון, אוקספורד ובאוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה.
פרסם מחקרים רבים בספרות עברית, בספרות משווה, בחקר היהדות ותרבות אירופה.
ביוזמתו ובעריכתו נוסד כתב-העת "עלי-שיח" בשיתוף עם החוגים לספרות של ברית התנועה הקיבוצית.
היה מרכז מכון קורצווייל לחקר הספרות העברית באוניברסיטת בר-אילן, וחבר מערכת כתב-העת של האוניברסיטה "ביקורת ופרשנות".
היה נשוי לרינה, מדריכה פדגוגית בסמינר הקיבוצים, ואב לשניים: טל יצחקי, מעצבת תיאטרון, מתרגמת, ומנהלת האקדמיה לאמנויות המופע ותיאטרון אלפא בתל אביב, ורביב יצחקי, פרסומאי בכיר ומחבר הרומן "קונוורז'ן".
חתנו הוא איש התיאטרון אברהם עוז.
הפסוקים הסמויים מן העין: על יצירת א"ב יהושע, הוצאת בר-אילן, רמת גן 1993
בראש גלוי - התרבות היהודית במבט חדש, הוצאת ספרית פועלים, תל אביב 2011
"האדם שבקצה הכבל", דיוקנו של האדם בספרות המערב, פרסום דיגיטלי, ליטרטורה.
חיפוש הספרות הישראלית, מסות ומאמרים - מאת ברוך קורצווייל, ערך ביחד עם צבי לוז, אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ב, 1981.
ידידי מרחוב ארנון הוא קובץ סיפורי ילדים מפורסם מאת הסופרת והמשוררת העברייה לאה גולדברג.
הספר ראה אור לראשונה בשנת 1943 בסדרת "אנקורים" של ספרית פועלים עם איוריו של אביגדור רנצו לואיזדה, ומאז הופיע במהדורות רבות.
הספר מתאר את הווי החיים של תל אביב בראשית שנות הארבעים.
בספר באה לידי ביטוי אווירת אותם הימים.