tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צ'ארלס חוטף את הכתר מידי הארכיבישוף מקנטרברי, אוחז בו לרגע, ומניח אותו בעצמו על ראש בנו.
הכותב מייק ברטלט סיפר כי הרעיון של מחזה היסטורי כמו-שייקספירי אודות מלכות צ'ארלס הגיח במוחו באופן כמעט שלם, אך ההבנה שיידרש לכתוב את הטקסט בפנטמטר יאמבי הרתיעה אותו מלעבוד עליו במשך שנתיים תמימות.
רק מפגש עם הבמאי לעתיד רופרט גולד, ששמע את המתווה והזמין בו במקום את "צ'ארלס השלישי", הניעה אותו לפנות למלאכה.
המחזה שואב מוטיבים רבים וברורים משייקספיר: מלבד המשקל, שם ההצגה הוא שם מלך.
הנסיכה דיאנה טורדת את החיים כמו רוחות הרפאים הרבות, הארי מתחפש לפשוט עם ומתהלך בין ההמון כמו נושא שמו הנרי החמישי ערב קרב אז'נקור, ויליאם זוכה בכתר בעזרת אחרים כמו הנרי הרביעי, וקתרין התככנית הדוחפת את בעלה אל השלטון היא מחווה לגבירה מָקבֶּת.
מוטיב נוסף הבולט בעלילה, המאפיין את העיסוק האמנותי בבית המלוכה בכל העשורים האחרונים לשבח ולגנאי, הוא הדגשת חוסר הפניות הפוליטי המושלם של המלכה אליזבת, ההופך אותה לסמל מאחד.
ב"צ'ארלס השלישי", הדבר מוצג על ידי הנגדתו לפעלתנות ולמעורבות של המלך החדש בענייני המדינה, המובילה לאסון.
ב-10 באפריל 2014 המחזה עלה לבימה בתיאטרון האמנותי אלמיידה שבלונדון, בכיכוב טים פיגוט-סמית בתפקיד המלך.
לאחר שבחים מהביקורת במשך כשלושה חודשים, הוא עבר להצגה מסחרית בווסט אנד, בתיאטרון וינדהאם.
במהלך 2015 הועלו הפקות בכל ברחבי המדינה, ובסופה הוצג "צ'ארלס השלישי" גם מחוץ לבריטניה.
בנובמבר 2015 נערכה בכורה בתיאטרון המיוזיק בוקס בברודוויי ובמרץ 2016 בסידני.
המחזה היה מועמד לחמישה פרסי אוליבייה ל-2015, וזכה בפרס למחזה החדש הטוב ביותר.
ב-2016 היה מועמד לחמישה פרסי טוני, אך לא זכה.
ב-2015 הפיק רדיו 3 של ה-BBC תסכית בן שעתיים וחצי שעובד מהמחזה.
ב-2017 הפיקו ערוץ BBC 2 ו-PBS עיבוד טלוויזיוני בן שעה וחצי, בכיכוב רוב השחקנים של ההפקה הלונדונית המקורית.
פיגוט-סמית מת חודש לפני שידור הבכורה ב-10 במאי, בו צפו 1.8 מיליון בני אדם לפי אומדני המדרוג.
השידור בטלוויזיה עורר מחאה על הצגה פוגענית של בית המלוכה, בייחוד על כך שנאמר שהנסיך הארי הוא למעשה בנו של ג'יימס יואיט, מאהבה של הנסיכה דיאנה.
המלך צב-צב הוא סיפור מאוייר מאת הסופר האמריקני דוקטור סוס, שתרגמה לאה גולדברג ויצא לאור בשנת 1965 בהוצאת ספריית פועלים בספר בשם "המלך צב-צב וסיפורים אחרים".
תרגום נוסף שכותרתו "יאצק הצב: הזנב של יוכבד שרגיל", נעשה על ידי אבירמה גולן ויצא לאור בשנת 1991 בהוצאת דביר.
הסיפור על המלך צב-צב בתרגום לאה גולדברג יצא לאור שוב בשנת 2025 בהוצאת כתר.
ספר המקור נכתב בשפה האנגלית, פורסם בשנת 1958 בהוצאת רנדום האוס, ונכתב בסגנונו האופייני של ד"ר סוס: שורות חרוזות בטטרמטר אנאפסטי.
בסיפור צב-צב, מלך האגם, עומד על גב מגדלים הולכים ומתגבהים של נתיניו, בשאיפתו למקם את עצמו גבוה מעבר לגובה הירח.
בסופו של דבר לצב התחתון נמאס והוא משהק, המגדל מתמוטט והמלך נופל לביצה.
הספר במקורו האנגלי נבחר בשנת 2001 על ידי השבועון Publishers Weekly כאחד מספרי הילדים רבי המכר שבכל הזמנים בארצות הברית, עם מכירות של מעל מיליון עותקים.
מלך האגם הצב צב-צב אינו מסתפק בכס האבן שלו.
הוא שואף גבוה ומצווה על נתיניו להערם מתחתיו כדי שיוכל לראות למרחקים ולהרחיב את מלכותו.
אך המוני הצבים העומדים זה על גב זה במגדל כואבים.
הצב התחתון, צב פשוט ששמו מק, נושא ברוב הנטל וסובל יותר מכולם.
הוא שואל את המלך עד מתי ישב על גבם ומתלונן שעצמותיו כואבות.
צב-צב משתיק אותו וגוער בו על שהוא בוכה בלי רשות.
אז מחליט המלך שאינו יודע שובע להרחיב את מלכותו עוד יותר, ופוקד על צבים נוספים להסתדר לגובה המגדל.
הם רוגזים אך פוחדים להמרות את פיו.
וכך מטפסות משפחות-משפחות על גבו של הצב התחתון המסכן.
ושוב מק בוכה ומסביר שצבי המגדל נמעכים והולכים, והם רעבים וצמאים.
כמו קודם, גוער בו המלך ומשתיק אותו.
ואז, כשהערב יורד, מבחין צב-צב בירח העולה - מעליו!
הוא נמלא זעם על החוצפה ומחליט לזמן עוד ועוד צבים בניסיון לגבוה יותר מהירח.
אך עוד לפני שהוא מספיק לצוות על כך, מק מחליט להתמרד.
הוא משהק, והשיהוק מרעיד את הכס הגבוה ומפיל את מלך הצבים לתוך הביצה.
וכך הוא הופך למלך הבוץ ושאר הצבים זוכים בחופש, המגיע להם כמו לכל יצור בעולם.
איור של מגדל צבים שייצר דוקטור סוס הופיע לראשונה בשנת 1942, בימי מלחמת העולם השנייה, לאחר הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה בנאצים.
האיור הופיע כקריקטורה בעיתון הניו יורקי PM, בו עבד ד"ר סוס כקריקטוריסט של מאמר המערכת.
באיור נראים שני מגדלי צבים היוצרים את האות V מעל צב גדול.
המחבר הסביר, כי הסיפור על צב-צב מייצג את אדולף היטלר ומשטרו הרודני ואת הפלישה לחלקים נרחבים של אירופה.
צב-צב מהווה דמות בסדרת טלוויזיה משנת 1997 ובמחזמר שהועלה בברודוויי.
כמו כן נכתבה לסיפור כוריאוגרפיה שהוצגה בסרט משנת 1994. הסיפור עובד גם לסרט אנימציה.
להקת רד הוט צ'ילי פפרס עיבדה את הסיפור לשיר באלבומה Freaky Styley משנת 1985.
המלכה אירופה , הוא שמה של מפה סימבולית בדמותה של יבשת אירופה כמלכה.
המפה נהפכה לפופולרית בעשור הראשון של המאה ה-16, ומראה את אירופה עומדת זקופה, כאשר צורת היספניה יוצרת את ראשה וכתרה, ובוהמיה את ליבה.
המלכה אירופה היא אישה צעירה וחיננית.
הכתר שלה, פורטוגל, מונח על ראשה, ספרד, מעוצב על ידי כתר החישוק הקרולינגי.
צרפת והאימפריה הרומית הקדושה מהוות את החלק העליון של גופה, כאשר בוהמיה היא הלב.
שמלתה הארוכה משתרעת על הונגריה, פולין, ליטא, ליבוניה, בולגריה, נסיכות מוסקבה, מקדוניה ויוון.
בזרועותיה, שנוצרו על ידי איטליה ודנמרק, היא מחזיקה שרביט וכדור (סיציליה).
ברוב התיאורים מוצגים באופן חלקי אפריקה, אסיה וחצי האי הסקנדינביה, כך גם האי הבריטי.
בשנת 1537, כאשר הונהגה אלגוריית המלכה אירופה, שלט קרל החמישי לבית הבסבורג באימפריה הרומית הקדושה והן בממלכות ספרד, בטענה שהוא הקיסר האוניברסלי של אירופה.
זאת עשוי להסביר מדוע המפה מכוונת מערבה כך שספרד תוצג כראש המוכתר, ומדוע הסמל האימפריאלי - השרביט, הכתר קרולינגי וכוכב - הם של קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ייחוס נוסף לקרל החמישי הוא השמלה, אשר הייתה דומה לקוד הלבוש אשר היה נהוג אז בחצר בית ההבסבורג, ופניה של המלכה, הדומים לאשתו, איזבלה.
כמו דיוקנאות זוגיים הנהוגים אז, המלכה אירופה מפנה את ראשה ימינה וגם אוחזת בכדורה ביד ימין, מה שהתפרש כמי שמציעה כוח לבעלה הדמיוני, הקיסר.
באופן כללי יותר, אירופה מוצגת כנצרות המאוחדת במסורת ימי הביניים, ככוח גדול או אפילו כהדומיננטי בעולם.
אלגוריה שלישית היא ייחוסה של אירופה כמיקומו החדש של גן עדן, על ידי מיקומם של גופי המים, המבדילים אותה משאר העולם, מאחר שהאיקונוגרפיה אז תיארה את גן עדן כצורה סגורה, המלכה אירופה מוקפת בים ונהרות.
נהר הדנובה מתואר באופן הדומה לנהר המקראי הזורם בגן העדן, ושפכו נוצר על ידי ארבע זרועות.
ייצוגה של המלכה אירופה המוקפת במים הוא גם רמז לאירופה המיתולוגית העתיקה, שנחטפה על ידי זאוס אשר נשאה אותה מעל המים.
המלכה הרעה , הידועה גם בתור המלכה המרושעת, המלכה גרימהילד, או סתם המלכה, היא דמות בדיונית המופיעה כנבל הראשי בסרט ההנפשה הראשון באורך מלא של אולפני ההנפשה של וולט דיסני "שלגיה ושבעת הגמדים" (1937) ונותרה דמות נבל בזיכיון המורחב שלהם "שלגיה".
היא מבוססת על דמות המלכה הרעה מהאגדה הגרמנית "שלגיה ושבעת הגמדים" משנת 1812. הופיעה בעיבוד הלייב אקשן לסרט "שלגיה".
בסרט, בדומה לסיפור של האחים גרים שעליו הוא מבוסס, המלכה המרושעת היא קרה, סדיסטית, אכזרית ושואבת ביותר, בעלת מראת קסמים ומשתוקקת באופן אובססיבי להישאר "הכי יפה בארץ".
היא הופכת לקנאה מזעם על יופייה של בתה החורגת, הנסיכה שלגיה, כמו גם על תשומת הלב של הנסיך יפה-התואר מארץ אחרת; אלמנט כזה של משולש אהבה הוא אחד השינויים של דיסני בסיפור.
זה מוביל אותה לתכנן את מותה של שלגיה ובסופו של דבר גורם למותה שלה, שבסרט נגרם בעקיפין על ידי שבעת הגמדים.
הגרסה של הסרט לדמות המלכה משתמשת בכוחות הכישוף האפלים שלה כדי להפוך את עצמה לאישה זקנה במקום פשוט לקחת תחפושת כמו בסיפורם של גרים; ההופעה הזו שלה מכונה בדרך כלל המכשפה המרושעת או לחלופין המכשפה הזקנה או רק המכשפה בצורתה המחופשת של האם החורגת.
המלכה מתה בסרט, אבל ממשיכה לחיות במגוון יצירות דיסני לא קאנוניות.
הגרסה של הסרט למלכה נוצרה על ידי וולט דיסני וג'ו גרנט, ובמקור מונפשת על ידי ארט באביט ומדובבת על ידי לוסיל לה ורן.
ההשראה לעיצובה הגיעה מדמויותיה של המלכה האש-א-מוטפ מ"היא" והנסיכה קרימהילד מ-Die Nibelungen.
המלכה דובבה מאז על ידי אלינור אודלי, יוני פוריי, ג'נט וולדו, אדה רייס מרין, לואיז צ'מיס וסוזן בלייקסלי, והוצגה בשידור חי על ידי אן פרנסין (מחזמר), ג'יין קרטין (ספיישל טלוויזיה ליום ההולדת ה-50), אוליביה ויילד (Disney Dream Portraits), וקתי נג'ימי (היורשים).
גל גדות גילמה גרסת לייב אקשן של הדמות בעיבוד הלייב אקשן הקרוב של הסרט המקורי מ-1937, "שלגיה".
בגרסה העברית של שלגיה ושבעת הגמדים משנת 1937 הדמות דובבה על ידי שושיק שני.
הופיעה גם ב"בית העכבר"(house of mouse) ספיישל האלווין לצד הנבלים.
גרסה זו של דמות האגדות התקבלה היטב על ידי מבקרי הקולנוע והציבור, והיא נחשבת לאחד הנבלים האייקוניים והמאיימים ביותר של דיסני.
מלבד בסרט, המלכה המרושעת הופיעה רבות באטרקציות ובהפקות של דיסני, כולל לא רק אלה הקשורות ישירות לסיפור על שלגיה, כמו פנטזמיק!, The Kingdom Keepers ו-Kingdom Hearts Birth by Sleep, לפעמים מופיעים בהם לצד מליפיסנט מהיפהפייה הנרדמת.
גרסת הסרט למלכה הפכה גם לארכיטיפ פופולרי שהשפיע על מספר אמנים ויצירות שאינן של דיסני.
הדמות של המלכה הרעה הופיעה גם בסדרה האמריקאית "עד עצם היום הזה", את המלכה הרעה גילמה לאנה פרייה במשך 7 עונות.
המלך צ'ארלס השלישי (King Charles III) הוא סרט טלוויזיה בריטי מאת מייק ברטלט ששודר ברשת BBC Two של תאגיד השידור הבריטי ב-2017. העלילה, הכתובה בחרוז שחור ויונקת מהמסורת השייקספירית, עוסקת בקורות מלכותו העתידית של צ'ארלס השלישי (שבאותה עת היה נסיך ווילס ויורש העצר).
הסרט מבוסס על מחזה באותו שם.
את הסרט ביים רופרט גולד וכיכב בו בתפקיד צ'ארלס השחקן טים פירוט-סמית', שהלך לעולמו חודש לפני שידור הסרט.
הסרט שודר בבריטניה ובארצות הברית במאי 2017 והיה מועמד לשתי קטגוריות בפרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2018: דרמת יחיד הטובה ביותר והשחקן הטוב ביותר לפיגוט-סמית'.
בשידור הבכורה ב-10 במאי 2017, צפו 1.8 מיליון בני אדם לפי אומדני המדרוג.
צ'ארלס ומשפחתו מתאספים בעקבות הלווייתה של המלכה המנוחה אליזבת השנייה.
צ'ארלס, כמלך החדש, מקיים אז את הפגישה השבועית הראשונה שלו עם ראש הממשלה טריסטן אוונס.
הם דנים בהצעת חוק חדשה להסדרה סטטוטורית של העיתונות, שעברה את בית הנבחרים ואת בית הלורדים ומחכה רק להסכמתו של צ'ארלס כדי להפוך לחוק.
צ'ארלס מודאג מכך שהחוק מגביל את חופש העיתונות יותר מדי, ויאפשר לממשלה לצנזר את החדשות ולמנוע חשיפה לגיטימית של שימוש לרעה בכוח.
הוא מבקש מראש הממשלה שינויים בהצעת החוק, אך ראש הממשלה מסרב.
בזמן ששני הגברים מתקוטטים, גברת סטיבנס, מנהיגת האופוזיציה, מגיעה לפגישה שבועית עם צ'ארלס, חידוש שהמלך החדש הציג.
סטיבנס מביעה את הספקות שלה לגבי הצעת החוק, ולמרות שהיא מזכירה למלך את רמת הכוח שלו, היא לא רואה ברירה אלא שצ'ארלס יחתום.
במקביל, הנסיך הארי החל במערכת יחסים עם ג'סיקה (ג'ס) אדוארדס, רפובליקנית ממעמד הפועלים שגרמה לו לשקול מחדש את רצונו להישאר חבר במשפחת המלוכה.
מאוחר יותר ג'ס פונה ליועץ העיתונות המלכותי ג'יימס רייס בנוגע לחבר לשעבר שלה, שמאיים להדליף תמונות מביכות שלה, שהיא חוששת שיפגעו במוניטין שלה וגם במוניטין של הנסיך.
גם צ'ארלס וגם הנסיך ויליאם ראו את רוחה של הנסיכה דיאנה, והבטיחו כל אחד שהוא יהפוך ל"המלך הגדול מכולם".
אחת הפעולות הראשונות של צ'ארלס היא לסרב לתת הסכמה מלכותית להצעת החוק להסדרת העיתונות.
ראש הממשלה מקיים פגישת משבר עם מנהיגת האופוזיציה ואז הולך לבדו לנסות לשכנע את צ'ארלס לחתום, אך צ'ארלס ממשיך לסרב.
לאחר מכן אוונס מאיים להעביר חוק חדש שיעקוף את ההסכמה המלכותית ואז להעביר את חוק העיתונות.
עם זאת, ממש לפני ההצבעה, צ'ארלס נכנס ללשכה ומנצל את סמכותו המלכותית כדי לפזר את הפרלמנט, ומונע מראש הממשלה להוציא את כל אחת מהתוכניות לפועל.
פעולותיו של צ'ארלס נתמכות בעל כורחו על ידי דאגלס רו, יושב ראש בית הנבחרים, אשר מסרב לאחר מכן לאפשר לפרלמנט להתכנס מחדש.
הפגנות פורצות ברחבי המדינה, כאשר האלימות ביותר מתרחשות בלונדון.
בתגובה, צ'ארלס מגביר את משמר הצבא בארמון בקינגהאם, מהלך שרק מגביר עוד יותר את המתח בינו לבין הממשלה הבריטית.
לאחר מכן הוא מציע הגנה מלכותית לג'ס, שהתקשורת הפכה למרכז שערוריית מין לאחר שהחבר לשעבר שלה הדליף את התמונות ל"סאן".
הוא גם מסכים לרצונו של הארי להפוך לפשוט עם, כדי שיוכל לחיות חיים מספקים יותר עם ג'ס.
ראש הממשלה, המודאג יותר ויותר מתגובת הנגד כתוצאה ממעשיו של המלך, נפגש עם ויליאם, נסיך ויילס וקתרין, נסיכת ויילס כדי לדון בעניין.
קתרין, שלא רוצה לאבד את ההזדמנות לשלוט לצד ויליאם בעתיד, מציעה פתרון: ויליאם ישמש כמתווך בין הפרלמנט לאביו.
ויליאם מצטרף לאביו במסיבת עיתונאים, שבה הוא מכריז על התוכנית ללא ידיעתו או הסכמתו של המלך.
כשהוא רואה בכך בגידה, צ'ארלס מגיב בכעס גם לבנו וגם ליועץ העיתונות ג'יימס רייס.
במהלך פגישה מתוחה עם ויליאם, ויליאם נוזף בכעס באביו על יצירת אי סדר, כמו גם מייסר אותו על התעללותו בדיאנה במהלך חייה ומבקש ממנו להתפטר כדי לעזור להשיב את הסדר על כנו.
בעוד קתרין והארי ממתינים בחדר אחר בארמון בקינגהאם, השלושה מציבים אולטימטום למלך, ומאיימים להסיר את עצמם (ואת ילדיהם) מחייו אלא אם כן יפרוש מתפקידו.
כשהוא לא מוכן להתמודד עם שארית חייו לבדו, צ'ארלס מוותר באי רצון לטובת ויליאם, שמתכנן לחתום על חוק העיתונות ולהחזיר את הסטטוס קוו בין המלוכה לפרלמנט, בנוסף לדיכוי התסיסה הציבורית.
לפני ההכתרה המשותפת במנזר וסטמינסטר, הארי נפגש עם ג'ס ומודיע לה בעל כורחו שהם לא יכולים עוד להיות ביחד, מכיוון שתוכניותיהם הקודמות היו מערערות את הסטטוס קוו עם המלך החדש ואת מעמדו בציבור.
הסרט מסתיים בהכתרתם של ויליאם וקייט למלך ולמלכה הרעיה, כשצ'ארלס מניח בכעס את הכתר על ראשו של בנו במקום הארכיבישוף מקנטרברי לפני שיצא כשהקהל מכריז "האל, נצור את המלך".
טים פיגוט-סמית' - המלך צ'ארלס השלישי
אוליבר כריס - ויליאם, נסיך ווילס
ריצ'רד גולדינג - הנסיך הארי
שרלוט ריילי - קתרין, נסיכת ווילס
מרגו לסטר - המלכה הרעיה קמילה
קייטי ברייבן - רוחה של דיאנה, נסיכת ויילס
אדם ג'יימס - ראש הממשלה טריסטן אוונס
פריאנגה בופורד - גברת סטיבנס, מנהיגת האופוזיציה
איאן רדפורד - דאגלס רו, יושב ראש בית הנבחרים
ג'ון שארפנל - הארכיבישוף של קנטרברי
רופרט ונסיטארט - אדון מת'יו, גנרל בצבא הבריטי
טים מק'מלאן - ג'יימס ריס, יועץ העיתונות של ארמון בקינגהאם
תמרה לורנס - ג'סיקה אדוורדס, חברתו הרפובליקנית של הנסיך הארי
מקס בנט - קוטסי, חבר של הארי שמכיר אותו לג'ס
פארת' תאקראר - ספנסר, חבר של הנסיך הארי
תום מותרסדייל - בוב, חבר של ג'ס המתנגד למוסד המלוכה
ניאשה הטנדי - פול, בעלים של מסעדת טייקאוויי
הקרנת הסרט בגוף השידור הלאומי הבריטי הייתה שנויה במחלוקת.
ה-Mail on Sunday פרסם טענות של רוזה מונקטון, חברה קרובה של דיאנה, הנסיכה מוויילס, לפיהן ה-BBC משדר שמועות חסרות אחריות בנוגע לאבהותו של הנסיך הארי.
עם זאת, קייט מאלטבי, שכתבה ב"פייננשל טיימס", הגנה על הסרט.
חבר הפרלמנט, אנדרו ברידג'ן, אמר ל-The Mail on Sunday שזה "מצער שה-BBC יבקש לקדם את פיילוט הפנטזיה הזה, שלהרבה משלמי דמי רישיונות שידור יראו שהיא לא נעימה ושאני מאמין שהיא מבזה ומערערת את משפחת המלוכה שלנו." באופן דומה.
שר ההגנה לשעבר, סר ג'רלד הווארת', אמר ל"דיילי טלגרף": "זה חסר רגישות במיוחד עבור ארגון שכל כך אכול בפוליטיקלי קורקט.
זה פינוק טהור של ה-BBC להריץ מחזה שמציג את פטירתו של הריבון ומייחס לו חבר פופולרי במשפחת המלוכה [הנסיכה קתרין] מניעים בסיסיים."
ג'ון וויטינגדייל, שר התרבות לשעבר, הגן בפומבי על הסרט, וכתב ב"דיילי טלגרף": "אם ה-BBC הזמין הפקה של מחזה הגון, איך אפשר להתנגד לכך?
דרמה באיכות גבוהה היא בלב שיאות השידור הציבורי...כמה מהקולגות שלי נהיו היסטריים בגלל דברים כאלה.
אני לא חושב שהמלכה נעלבה ולו במעט."
בביקורת של ה"דיילי טלגרף", ג'ספר ריס העניק חמישה כוכבים, וכינה את הסרט "הנאה טלוויזיונית טהורה", והוסיף כי, "בהופעה מתנשאת, פיגוט-סמית', שנפטר בחודש שעבר, הציע ייסורי מצפון בלתי נסבלים".
ריס סיכם באומרו, "האוזן הגמישה לעילא של בארטלט סיננה את הסיפור דרך פסוקים ריקים ניתנים לעיכול המשלבים בין דיבור גבוה ושיחת רחוב.
אולי הדרמה המלכותית הזו, שאי אפשר לפספס, תשלח קהלים חדשים בחזרה למקור למפגשים משמעותיים עם ליר, ליידי M, ברוטוס, הנסיך האל ואחרים."
ב"גרדיאן", מארק לוסון החל את סקירתו בכך שציין כי, "כמה סיקורים עיתונאים לקראת הקרנת ה-BBC2 של המלך צ'ארלס השלישי - דרמה המדמיינת שלטון קצר וקטסטרופלי עבור נסיך וויילס הנוכחי - עשה את הרושם ש...
מנכ"ל ה-BBC, צריך להיעצר במצודת לונדון בהמתנה להוצאה להורג בגין בגידה", אך קבע במקום זאת כי "נראה שהזימון שהוא יקבל הוא לטקס פרסי הטלוויזיה של BAFTA בשנה הבאה, שם ה-BBC בוודאי יזכה לכבוד אחת מהפקות הדרמה הנועזות ביותר שלה".
לוסון מצא ש"ההופעה של פיגוט-סמית' והתסריט של ברטלט נמנעים מכל זכר לקטנוניות, למזג ולפינוק העצמי שמיוחסים לצ'ארלס על ידי ביוגרפים...
'מה אני?', שואל צ'ארלס, שורה שפיגוט-סמית', עם אנחה מיוסרת, קורעת לב קיומית כמו "להיות או לא להיות" של המלט".
לוסון סיים את סקירתו בכך שהודה ש"המלך צ'ארלס השלישי, בטלוויזיה, הוא שני דברים שונים: זעם עבור אלה שמאמינים שתמיד יש לכבד את המלוכה, במיוחד על ידי ה-BBC, אבל גם דרמה עם איכות המשחק הגבוהה ביותר, כתיבה וצילומים.
באופן מוזר, גרסאות אלה מתקיימות לפעמים במקביל: עיתון שהעמוד הראשון שלו התרעם נגד ה-BBC בגלל החקירה בדנ"א של הנסיך הארי העניק למחזה תצוגה מקדימה של חמישה כוכבים במדריכי הטלוויזיה באותו יום".
לאחר הקרנת הבכורה, ה"דיילי אקספרס", הניו יורק טיימס והטלגרף בלפסט משכו את תשומת הלב למספר תגובות אוהדות של צופים, כולל דרישות לפיגוט-סמית' לקבל פרס BAFTA לאחר מותו.
שידור ה-BBC משך קהל של 1.8 מיליון צופים בשידור הבכורה, לפני שהוא התווסף לשירות הסטרימינג של ה-BBC.
המלך קול הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי, ה-37 בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות", אשר מבוסס על שיר ילדים ומעשייה בעלי אותו שם.
הסרט בוים על ידי דייוויד הנד והופץ ב-29 ביולי 1933.
הסרט הוא גרסה חלקית מחודשת ל"מנגינות אמא אווזה" מאפריל 1931, אך בצבע ובטכניקת הנפשה מתקדמת יותר.
ערב אחד בארץ הסיפורים, ספר הסיפורים "המלך קול" נפתח, וטירת המלך נפתחת.
ספרי שירי ילדים אחרים עושים את אותו הדבר, וכמה דמויות מפורסמות עוזבות את הבתים שלהן והולכות למסיבה של המלך קול.
שם, כל הדמויות עורכות מופע קטן של שירה וריקוד.
כאשר עשרת האינדיאנים הקטנים עולים לבמה, הריקוד שלהם כל כך קליט עד שהמלך קול הזקן וכל הדמויות האחרות מצטרפות גם הן.
לאחר שאמא האבארד הזקנה דוחפת בטעות את המלך קול הזקן לתוך מזרקה, העכברים מ"היקורי דיקורי דוק" אומרים לכולם שעכשיו חצות ושכולם צריכים ללכת הביתה.
כל הדמויות חוזרות לספרים שלהן, והמלך קול שר שיר פרידה לכולם.
לאחר מכן הוא מגיש בקבוק חלב לחלבן לפני שהוא רץ חזרה פנימה, והסרט מסתיים.
הסרט כלל דמויות מפורסמות של שירי ילדים ואגדות.
המתוארים בסרט בסדר כרונולוגי הם:
אדם עקום (פעם היה איש עקום)
מרי והכבשה שלה (למרי הייתה כבשה קטנה)
בו פיפ הקטנה והכבשה שלה
כיפה אדומה והזאב הרע והגדול
חתול המנגן בכינור (היי דידל רידל)
מרי וגינתה (מרי, מרי, ממש ההפך)
הקצב, האופה ויצרן הפמוטים מ-רוב-א-דאב-דאב, כולם רוקדים יחד באמבטיה שלהם
קרדיטים של מלחינים (מילים ולחן)
מסיבת המלך קול (שיר הפתיחה), ברט לואיס
ילד קטן כחול, פרנק צ'רצ'יל
שיר הברכה של המלך קול, ברט לואיס
מרי, מרי ממש ההפך, ברט לואיס
שלושה חתולים קטנים, ברט לואיס
שלושה מוסקטרים עיוורים ועשרה אינדיאנים קטנים, ברט לואיס ופרנק צ'רצ'יל
היקרי דיקורי דוק, ברט לואיס
שיר לילה טוב של המלך קול, ברט לואיס ופרנק צ'רצ'יל
סגירת ספר הסיפורים, ברט לואיס
"המלך קול" דומה בעלילה ובסגנון לסרט "מנגינות אמא אווזה" (שיצא בשחור-לבן).
המלכה השישית הוא סרט קולנוע בריטי משנת 2023 בבימויו של קארים אינוז , עם אליסיה ויקנדר וג'וד לאו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "גמביט המלכה" של אליזבת' פרמנטל משנת 2013 המתאר באופן רופף לאמת ההיסטורית את היחסים בין המלך הנרי השמיני לאשתו השישית והאחרונה, קתרין פאר.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן והבמאי היה מועמד לפרס דקל הזהב.
קתרין פאר (אליסיה ויקנדר) היא אשתו השישית של הנרי השמיני לאחר שהתאלמנה פעמיים.
המלך שנמצא בצרפת הפקיד בידיה את הממלכה והיא ממלאת זאת יפה ומשגיחה על ילדיהם של הנשים הקודמות - הנסיכה אליזבת (ג'וניה ריס), הנסיכה מרי (פטסי פראן) והנסיך אדוארד (פטריק בקלי).
היא נוטה לצד הרפורמיסטים שהמלך ואנשיו מכנים "רדיקלים" ומסתכנת בזה שהיא הולכת לחברתה מילדות אן אסקיו (ארין דוהרטי) מראשי ה"רדיקלים", מציעה לה לברוח ונותנת לה שרשרת יקרה למחייתה.
המלך חוזר מוקדם מהצפוי בגלל כיבים כואבים ברגליו.
הוא עצבני על רופאו ומוציא זאת על קתרין.
היא נאלצת לשכב אתו, נכנסת להיריון ולאחר שהוא מכה אותה היא מפילה את העובר.
הנרי מתגרה בכל האנשים האופפים אותו והם כנועים לו מפחד שיואשמו בכפירה/בגידה וייערפו/יישרפו.
בכל בוחש הבישוף סטיבן גרדינר (סיימון ראסל ביל).
הבישוף לוחץ על האחים תומאס סימור (סם ריילי) ואדוארד סימור (אדי מארסן) ומאיים עליהם והם מוסרים לו את השרשרת שנתנה קתרין לאן אסקיו ושנמצאה אצלה לפני שעלתה על המוקד.
הבישוף שמח, המלכה נעצרת וצפויה למיתה אך המלך החולה מבקש לראות אותה לפני שיחליט על גזר הדין.
היא מובאת אליו ולבקשתו היא גוהרת עליו והוא נחנק ומת.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותאליסיה ויקנדרקתרין פארג'וד לאוהנרי השמיניאדי מארסן אדוארד סימורסם רייליתומאס סימורארין דוהרטיאן אסקיופטסי פראןהנסיכה מריג'וניה ריסהנסיכה אליזבתפטריק בקליהנסיך אדוארדסיימון ראסל בילסטיבן גרדינרבישוף
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס הקולנוע הבריטי העצמאי8 בדצמבר 2024עיצוב התלבושות הטוב ביותרמייקל אוקונורהאיפור ועיצוב השיער הטובים ביותרג'ני שירקור
המלכה ויקטוריה רוכבת החוצה הוא ציור משנת 1840 של האמן הבריטי פרנסיס גרנט.
הוא מתאר את המלכה ויקטוריה רוכבת על סוסה קומוס בפארק וינדזור הגדול.
לצידה ראש הממשלה לורד מלבורן בזמן שכלביה דאש ואיסלי רצים מלפנים.
רוכב מאחוריה לורד קוניינגהם הלורד צ'מברלין, אשר מרים את כובעו.
מתחת לקשת הגותית משמאל נמצאים ג'ורג' בינג, לורד אוקסברידג' וג'ורג ' אוגוסטוס קוונטין.
ניתן לראות את טירת וינדזור מרחוק.
גרנט עשה את שמו באמצעות ציורי סצנות ציד וסצנות ספורט אחרות, לפני שפנה להתמחות בציורי דיוקנאות.
בשנת 1866 הוא נבחר לנשיא האקדמיה המלכותית לאמנויות.
הציור הוזמן על ידי ויקטוריה, כנראה לפי הצעתו של מלבורן.
כיום הוא נמצא באוסף המלכותי.
המלכה ויקטוריה הוא ציור שמן מאת האמן הגרמני פרנץ קסאבר וינטרהאלטר, שנחתם ומתוארך לשנת 1843. בציור מוצגת המלכה ויקטוריה בתנוחה אינטימית ולא רשמית, כשהיא נשענת על כרית אדומה, שיערה משוחרר למחצה, כתפיה חשופות, ומבטה מופנה הצידה.
הציור הוזמן על ידי המלכה ויקטוריה כהפתעה לבעלה, הנסיך אלברט, לרגל יום הולדתו ה־24, ונעשה תוך שמירה על סודיות מלאה.
ביומנה מ־13 ביולי 1843 כינתה את הדיוקן "התמונה הסודית", ותיארה את התקדמות העבודה עליו.
כעבור זמן קצר, ב־26 באוגוסט, תיארה את תגובתו של אלברט כמרגשת במיוחד: הוא חשב שהציור "כה דומה וכה יפהפה", והמלכה הביעה סיפוק על שהצליחה לשמח אותו.
פרטי ההצגה, התיאור האמנותי והסמליות
היצירה נתלתה בחדר עבודתו של אלברט בטירת וינדזור, ותועדה שם בשנת 1878. מאוחר יותר כינתה אותה המלכה ביומנה (2 בינואר 1873) "התמונה האהובה על יקירי אלברט".
מספר עותקים מיניאטוריים של הציור הוכנו.
הציור מתאפיין בפשטות בלתי אופיינית לוינטרהאלטר, הידוע בדיוקנאות טקסיים ועתירי קישוט.
כאן מופיעה המלכה בשמלה לבנה פשוטה, נטולת עיטור פרט לסרט סגול, עגילי תלייה עדינים, ותליון לב העשוי זהב.
על פי המקורות, ייתכן שהתליון הכיל קווצת שיער של אלברט, מתנה שהמלכה קיבלה מלואיז, מלכת הבלגים, אותה ענדו "יום ולילה" עוד בטרם נישואיהם.
ניגוד בין הדימוי הציבורי לחיים הפרטיים
הציור נחשב דוגמה מובהקת לפער שבין דמותה הציבורית של המלכה ויקטוריה לבין עולמה האישי והאינטימי.
אף שוויקטוריה נודעה לדורות הבאים כסמל למוסר נוקשה, ריחוק מלכותי ולבוש אבל מתמיד, התדמית הזו היא תוצאה של נסיבות היסטוריות – מותו המוקדם של אלברט בגיל 42, ותפקידה של המלכה שהפך סמל יותר ממנהיגות פעילה.
למעשה, יחסיהם של ויקטוריה ואלברט התאפיינו באהבה עזה, תשוקה וקשר אישי עמוק.
השניים היו בני דודים מדרגה ראשונה, והכירו בשנת 1836 בהמלצתו של דודם המשותף, לאופולד הראשון, מלך הבלגים.
בעת מפגשם השני בוינדזור ב־1839, ויקטוריה היא זו שהציעה לו נישואין – בהתאם לנוהג לפיו אין להציע למלכה מכהנת.
טעם אמנותי חושפני והקשר זוגי
ביטויים נוספים לקשר זה ניכרים במתנות שוויקטוריה העניקה לאלברט: בשנת 1852 רכשה עבורו את פלורינדה, ציור של וינטרהאלטר המציג קבוצה של נשים למחצה בעירום רוחצות בבריכה, בעוד המלך רודריק מציץ בהן מבעד לשיחים.
הציור הוצג בסלון 1853, ולאחר מכן נתלה מול שולחנות הכתיבה של בני הזוג בבית אוסבורן שעל אי וייט.
בשנת 1855 העניקה לאלברט את הפסל הרוחצת מאת ג'ון לולר – פסל שיש של אישה צעירה עירומה המתבוננת בהרהור אל תוך מים דמיוניים.
אלברט אף הזמין פסל שלו עצמו בדמות לוחם יווני עם רגליים וידיים חשופות וחרב, אך לאחר שהתלבט, ביטל את הגרסה המקורית והורה להכין גרסה צנועה יותר.
הדיוקן משנת 1843, שבו נראית המלכה שקטה, בהירה, כמעט חולמנית, שימש כביטוי מובהק לא רק לקשר האישי אלא גם לטעמה האמנותי החופשי והאינטימי.
הדיוקן האינטימי של המלכה, שונה באופן מהותי מהדיוקן המלכה ויקטוריה שהאמן יצר עבור בית המלוכה הבריטי.
בעוד הדיוקן הרשמי הציגו את המלכה בלבוש מהודר, בתנוחה זקופה ומוקפדת, כאיקונה של סמכות מלכותית, הדיוקן האינטימי מתאר את ויקטוריה ברגע אישי, כמעט פרטי: נשענת על כרית אדומה, שערה חצי משוחרר, לבושה שמלה פשוטה וענודה בתכשיטים מינימליים.
הציור, שכונה בפיה "התמונה הסודית", הוזמן על ידה כהפתעה ליום הולדתו של הנסיך אלברט, ונועד להביע קרבה רגשית ואהבה, ולא ייצוג רשמי.
בחירה זו מדגישה את האינטימיות יוצאת הדופן של הדימוי, שנועד לעיניו של אלברט בלבד, ומבליטה את הפער בין דמותה הציבורית של המלכה לבין זהותה האישית כאישה וכרעיה.
המלכה ויקטוריה כאשר הייתה נסיכה בסביבות 1866–1870 ) הוא ציור שמן על בד, עותק של דיוקן קודם של ויקטוריה, מאת ג'ורג' הייטר, שנעשה לפי בקשתה של המלכה ויקטוריה בשנות ה־60 של המאה ה־19. מידות היצירה הן 215.3 ס"מ גובה, 145.2 ס"מ רוחב ו־2.5 ס"מ עומק.
היצירה שמורה באוסף המלכותי תחת מספר הקטלוג RCIN 404118.
היצירה נוצרה בין השנים 1870–1866 והיא מהווה העתק של ציור מוקדם יותר של ג'ורג' הייטר משנת 1833, שנעשה עבור לאופולד הראשון, מלך הבלגים.
לפי תיעוד מכתב ששלחה המלכה ויקטוריה למלך לאופולד הראשון, בנובמבר 1865 - ימים ספורים לפני מותו - היא ביקשה ממנו רשות ליצור העתק של הדיוקן המקורי, שהיה בבריסל.
לדבריה, "אני חושבת שראוי שיהיה כאן עותק של הציור ההוא".
בדיוקן מופיעה הנסיכה ויקטוריה לבושה בשמלת ערב, כשהיא אוחזת ורד, לצד שולחן שעליו מונחים ספרים וגלובוס.
לרגליה נראה כלב מסוג ספניאל, ככל הנראה דאש .
לפי כתובת המצבה של דאש, שנפטר לאחר מכן, נכתב: "נאמנותו הייתה חסרת אנוכיות, עליזותו חסרת זדון, מסירותו נטולת מרמה.
קורא, אם תחפוץ שיאהבו אותך בחייך ויתגעגעו אליך לאחר מותך - למד ממעלליו של דאש".
הציור ניתן למלכה ויקטוריה על ידי לאופולד השני, מלך הבלגים, והוא נרשם באוסף הארמון המלכותי באגף הנסיכות (Princesses' Corridor, כיום Principal Corridor) בארמון בקינגהאם בשנת 1868.
הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הפלמי יאקוב יורדאנס, שנוצר בשנת 1645. היצירה נחשבת לאחת מיצירות המופת באוסף הולך וגדל של ציורי המאה ה־17 ההולנדיים־פלמיים במוזיאון ישראל בירושלים.
היא נתרמה למוזיאון על ידי שאול וגייפריד שטיינברג, לאחר שהייתה בבעלותם בניו יורק.
קודם לכן הייתה היצירה באוספו של הרוזן לורן דה מאוס בבריסל (1924–1981), לפני כן ברשות הדוכס מדבונשייר (1753–1922), ולפניו באוספו של הלורד ברלינגטון (עד 1753).
הציור מציג את חגיגת הלילה השנים עשר, היא ערב חג ההתגלות הנוצרי, בסצנה ססגונית המתרחשת מתחת לסככת גפנים באוויר הפתוח.
משפחה רחבה מתכנסת סביב שולחן עמוס כל טוב: ופלים מבריסל (Gufre), לחמניות, פירות, תבשילים ומשקאות, שחלקם הונחו בקדמת התמונה בתוך גיגית קירור מרשימה.
בלב הסצנה נראה המבוגר שבחבורה, שהוכתר למלך הערב, מרים כוסית בשעה שבן משפחה לבוש כשוטה החצר צועק מאחוריו: "המלך שותה!" לצד הסצנה המרכזית מופיעים גם רגעים הומוריסטיים ונטולי רסן – גבר מקיא בצד שמאל התחתון, וילד בקצה השולחן מתרוקן משתן.
בני המשפחה נראים מסמיקים, שמחים, ומתמסרים לחגיגה ללא כל עכבות – בעודם מתעלמים מהקור החורפי המשתקף בשמיים הקודרים.
הציור משלב ז'אנר עליז עם ציור טבע דומם עשיר בפרטים, כשהמאכלים מצוירים בצורה כה חיה, עד שהצופה כמעט יכול להריח את צלופחי המטוגנים ואת ניחוח הוופלים המתוקים.
הנושא של "המלך שותה!" מבוסס על מנהג חגיגי הקשור לערב חג ההתגלות, היום השנים־עשר לחג המולד.
באותו ערב מקובל היה לבחור מבין המשתתפים "מלך" סמלי שיככב בחגיגה, כשהשאר הופכים ל"נתיניו".
הציור מציג את אחד מרגעי השיא של החג – הרמת הכוס הראשונה על ידי "המלך", מלווה בקריאת "המלך שותה!" מצדו של שוטה החצר.
הנושא, שהביע רוח שמחה, שתייה והתמסרות להנאות החיים, היה אהוב במיוחד על יורדאנס, והוא חזר עליו במספר גרסאות לאורך הקריירה שלו.
הציור מדגים את רוח החיים העליזה של בני ברבנט, האזור ממנו בא יורדאנס, תוך הדגשת הערכים העממיים של שפע, משפחתיות והנאה בלתי מרוסנת.
הדמויות אינן מנסות להיראות אציליות או מרוסנות – להפך, הן מוצגות בגאווה כמי שמסורות לחיים טובים ואמיתיים.
השילוב בין סצנה יומיומית לבין מרכיבי טבע דומם עשירים מקנה ליצירה עומק חזותי וטונאלי, תוך הדגשת המרקמים, הריחות והטעמים שמחברים את הצופה ישירות אל הסצנה.
יורדנס מציג את הרגע שבו ההנאה הגשמית מגיעה לשיאה - רגע של שחרור, צחוק והזדהות אנושית.
היצירה הייתה חלק מאוספו של הלורד ברלינגטון עד שנת 1753, ולאחר מכן עברה לדוכס מדבונשייר, באוספו נשמרה עד 1922. בשנים 1924–1981 הייתה בבעלות הרוזן לורן דה מאוס בבריסל, ובשלב מאוחר יותר נרכשה על ידי שאול וגייפריד שטיינברג מניו יורק.
בשנת 2011 נמסרה כתרומה למוזיאון ישראל, שם היא מוצגת באולם האמנות האירופית.
המלך שותה או מלך השעועית הוא ציור מאת יאקוב יורדאנס המתאר את המנהג העממי הפלמי הנהוג ביום חג ההתגלות, שבו נבחר "מלך החג" על פי מציאת שעועית שהוסתרה בעוגה.
הציור משלב בין תיאור פולקלור לבין מסר מוסרני המשתקף בכתובת הלטינית הכלולה בו.
הציור מוצג בהמוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
הציור מתאר את המנהג הפלמי העממי הנהוג ביום חג ההתגלות (ערב שלושת המלכים), שבו נבחר "מלך החג": בתוך עוגה נאפתה שעועית אחת, והאורח שמוצא אותה מוכרז כמלך.
מלך החג בוחר את האישה היפה ביותר כמלכה, ושאר המשתתפים מקבלים "תפקידי חצר" שונים.
יורדאנס ממקם את הדמויות בצפיפות רבה ובתנועה סוערת: מעל ראשו של המלך נראה ה"טועם המלכותי" ממלא את תפקידו, ובשמאל הציור נראה "הרופא" כשהוא מתפנה בסמיכות מדאיגה לאוכל.
בקדמת הציור מופיע "משרת האורוות" שאיבד את הפתק המגדיר את תפקידו.
ברקע מופיעה כתובת בלטינית: "nil similius insano quam ebrius" – "אין דומה לשוטה יותר מן השיכור", המעניקה לסצנה החגיגית נימה מוסרנית.
הציור מבטא את עיסוקו של האמן בהשפעותיהם של פטר פאול רובנס, קארוואג'ו והציור ההולנדי.
מתוך מקורות שונים אלה פיתח האמן סגנון ייחודי לו, המשלב בין תיאור חי ודינמי של מנהג עממי לבין מבנה ציורי בעל גוון אישי ומובהק.
המלכה ויקטוריה באוסבורן הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הבריטי סר אדווין לנדסייר, שנוצר בשנים 1865 עד 1867. היצירה צוירה עבור המלכה ויקטוריה ונמצאת כיום באוסף המלכותי.
הציור מתאר את המלכה ויקטוריה בתקופת אבל לאחר מותו של הנסיך אלברט בשנת 1861.
לאחר מותו של הנסיך אלברט בשנת 1861 נתפסה המלכה ויקטוריה ברצון עז כי לנדסייר יחבר זוג ציורים בשם "אור שמש" ו-"צל", שנועדו להמחיש את הניגוד בין התקופות המאושרות שחוותה במהלך חייו של אלברט לבין האבל והבדידות שפקדו אותה מאז מותו.
המלכה ביקשה להיות מתוארת כפי שהייתה באותה עת, עצובה ובודדה, יושבת על הפוני שלה, מלווה בדמותו של ג'ון בראון, ובצירוף ייצוג של אוסבורן.
בציור נראית המלכה ויקטוריה לבושה בבגדי אבל עמוקים, יושבת על הפוני שלה בשם פלורה.
היא קוראת מכתב, ומנח גופה מדגיש את מצבה הנפשי.
הפוני מוחזק בידי ג'ון בראון.
ברקע נראית הטרסה של בית אוסבורן, ושעון המוצב במקום מצביע על השעה שלוש אחר הצהריים.
על הקרקע מונחים כפפותיה של המלכה, מכתבים ותיבה ששימשה לאחסון המכתבים.
המלכה מלווה בשני כלבים, כלב מגזע בורדר קולי, ככל הנראה בשם שארפ, וכלב מגזע סקיי טרייר בשם פרינס.
ברקע הרחוק יותר יושבות הנסיכות לואיז והלנה, בלוויית כלב טרייר.
ג'ון בראון היה משרת בטירת בלמורל שבסקוטלנד, אשר נרכשה על ידי המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט בשנת 1853. לאחר מותו של אלברט התפתחה בין המלכה לבראון מערכת יחסים קרובה במיוחד, והוא נודע בהיותו מגונן עליה מאוד.
זמן קצר לאחר מותו של בראון בשנת 1883 כתבה המלכה מכתב שבו תיארה את הקשר ביניהם כקשר חזק ואמיתי במיוחד, והדגישה את כוח אישיותו, אומץ לבו, יושרו, תחושת הצדק שלו, עצמאותו, נדיבותו ולבו החם והעדין.
לנדסייר קיים מספר ישיבות רישום מן החיים כהכנה לציור, וכן סופקו לו תצלומים של המלכה רכובה על סוס, של שתי הנסיכות, של הכלב פרינס ושל ג'ון בראון.
הוא החל בהרכבת הקומפוזיציה בשנת 1865, אך עד סוף ינואר 1867 טרם החל בעבודת הציור עצמה.
לדבריו, התקדמות העבודה התעכבה בשל ערפילי לונדון, תנאי מזג אוויר קשים ומאמץ על ראייתו.
הציור הוצג בתערוכה של האקדמיה המלכותית בשנת 1867. לנדסייר כתב כי אם קיימת מעלה בטיפולו בקומפוזיציה, הרי היא בייצוג נאמן ובלתי מושפע של אבלה המתמשך של המלכה, וכי הסיפור אמור להיות מסופר באמצעות הציור עצמו.
הציור צויר עבור המלכה ויקטוריה ונשאר בבעלות המלוכה.
הוא מוצג בבית אוסבורן בחדר Horn Room כחלק מן האוסף המלכותי.
שושלת הנורמנים היא שושלת מלכים אשר שלטו בממלכת אנגליה משנת 1066 ועד 1154, ואשר מלכי הממלכה המאוחדת עד ימינו הם צאצאים שלה.
מוצא שושלת זו הוא משבטים סקנדינבים אשר התיישבו בצפון מערב צרפת במאה ה-9 לספירה.
מנהיג פולשים אלו נקרא רולו מנורמנדי, ובן נינו נקרא ויליאם הכובש.
בשנת 1066 לספירה פלש ויליאם לאנגליה וניצח את מלך אנגליה דאז, הרולד גודווינסון, בקרב הייסטינגס.
לאחר פלישתו וניצחונו של הצבא הנורמני, נכנס ויליאם ללונדון והוכתר שם למלך בכנסיית וסטימנסטר על ידי אולדרד הארכיבישוף של יורק.
בשנים שלאחר מכן ביסס את שלטונו ונלחם כנגד ערי הצפון, שעדיין לא היו תחת שלטונו: בשנת 1069 הוא כבש את יורק, וב-1070 כבש את העיר האחרונה שהתנגדה לו - צ'סטר.
אחר הכיבוש הוחלפה מרבית האצולה בממלכה, שהייתה ממוצא סקסוני, באצילים נורמנים ובבעלי בריתו של ויליאם.
בשנים הבאות רקם בית המלוכה הצרפתי מזימות שונות כנגד ויליאם, כדי לקחת מידיו את קרקעותיו בצרפת.
ב-1087 נפצע ויליאם פצעים אנושים באחת ממלחמותיו בצרפת, ולאחר הקרב מת במנזר בעיר רואן.
השליטה בנחלותיו התחלקה בין בניו: הבכור רובר קיבל את השטחים בצרפת, ואילו הצעיר יותר, שנקרא אף הוא ויליאם (נקרא גם ויליאם 'רופוס') ירש את הכס באנגליה, כמלך ויליאם השני.
בשנת 1088 פתחו האבירים הנורמנדים במרד כנגד ויליאם השני, כדי להכתיר את אחיו הבכור רובר למלך בשני צדי התעלה, אך רוב תושבי אנגליה עמדו לצידו של ויליאם והמורדים הובסו.
ב-1096 יצא רוברט למסע הצלב הראשון, והותיר את ויליאם כעוצר בנורמנדיה, ב-1100 מת ויליאם במהלך ציד, כאשר חץ מסתורי פילח את ראשו, ואחיו הצעיר הנרי עלה לכס המלכות.
ב-1105 יצא הנרי למלחמה באחיו רובר בנורמנדיה, וב-1106 הביסו ולקחו בשבי, ואיחד שוב את נורמנדיה ואנגליה תחת שלטון אחד.
ב-1120 טבע בנו היחיד של הנרי מול חופי נורמנדיה, כשחזר מצרפת בספינה הלבנה.
בעקבות זאת השביע הנרי את ברוניו שיקבלו את בתו מתילדה כיורשתו.
היותו של ויליאם הכובש וסאל של מלך צרפת, הולידה מצב מורכב: בעוד שבאנגליה עצמה שלטו מלכי אנגליה שלטון מלא, בשטחיהם בצרפת הם היו כפופים למלך צרפת.
כתוצאה מכך התנהלו סכסוכים רבים בין צרפת לאנגליה סביב שאלת השליטה במחוזות המערביים של צרפת.
סכסוכים אלו ששיאם התרחש במלחמת מאה השנים לא הסתיימו אלא בשנת 1453.
כיבוש הנורמנים הביא לאנגליה את הפיאודליזם, שעד אז לא היה קיים שם כלל.
השפה האנגלית של טרום ימי הנורמנים, הייתה למעשה ניב של השפות הגרמאניות, אך הכיבוש הנורמני הביא לאנגליה גם את השפה הצרפתית.
לפיכך האנגלית של ימינו מורכבת מהשפעות של גרמנית וצרפתית.
המלכים הקתוליים (בספרדית: los Reyes Católicos) הוא תוארם המשותף של בני הזוג פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה.
התארים "מלך קתולי" ו"מלכה קתולית" הוענקו להם בידי האפיפיור אלכסנדר השישי, כפיצוי ואיזון להכתרתו את שושלת מלכי צרפת בתואר "מלך נוצרי".
בני הזוג נישאו ביום ה-19 באוקטובר 1469 בוואיאדוליד ובנישואיהם איחדו את ספרד לישות פוליטית אחת, ממלכת ספרד.
למלכים הקתוליים היו חמישה ילדים: איזבלה, חואן, חואנה, מריה וקתרין.
המלכים הקתוליים נודעו כמלכיה של ספרד בתקופת המעבר מימי הביניים לעת החדשה.
הם ייסדו את האינקוויזיציה הספרדית, ביססו את כוחם של הכתר והמדינה לעומת הכנסייה והאצולה, השלימו את הרקונקיסטה עם כיבוש ממלכת גרנדה, גירשו את יהודי ספרד, אישרו את מסעותיו של כריסטופר קולומבוס, שבראשון שבהם גילה את העולם החדש, וניצחו על שלביה הראשונים של הקמת המערכת הקולוניאלית בעולם החדש.
בפעולותיהם אלו הם הפכו את ספרד לכוח עולה ודומיננטי באירופה ובעולם כולו למשך מאתיים השנים שלאחר מכן.
סמלם של המלכים הקתוליים היה עול ואגודת חיצים (בספרדית: El Yugo y las Flechas), אשר מהווים גם את ראשי התיבות של שמות המלכים הקתוליים (האיות הארכאי של השם איזבלה הוא עם האות Y).
המלכודת הוא שעשועון טלוויזיה בהגשת דידי הררי שהופק על ידי חברת JCS עבור ערוץ 1.
התוכנית שודרה בשנת 2002 בימים א' עד ה' כרצועה יומית.
בתחילת השבוע היו שבעה מתחרים, בכל יום הודח מתחרה אחד עד אשר לתוכנית ביום חמישי נשארו שלושה ורק שניים עלו לגמר הגדול.
השאלות בתוכנית היו שאלות פתוחות ולא בחירה בין תשובות, כמקובל בתוכניות טריוויה.
מתחרה שענה נכון על שאלה קיבל כסף שצבר מתחרה אחר.
בסוף כל תוכנית היה הקהל בוחר למי לחלק כסף נוסף וכמה.
רשימת מלכי הפיקטים, המלכים שמלכו בממלכת הפיקטים, מתבססת על דברי ימי הפיקטים.
רשימה זו היא רשימה מאוחרת ואינה מדויקת מבחינה היסטורית, וחלקים ממנה מתארים מלכים מיתולוגיים שאין עדויות היסטוריות לקיומם.
על פי המקובל מסומנת שנת 843 כשנת המעבר בין ממלכת הפיקטים לבין ממלכת אלבה אף שגם לאחר תאריך זה נשאו המלכים את התואר "מלך הפיקטים".
דברי ימי הפיקטים מציינים את דרסט בנו של ארפ כמלך הפיקטי הראשון.
מלך אגדי זה שלט, על פי המסופר 100 שנים ונלחם ב-100 קרבות.
מלך זה מתוארך עם ביקורו של פטריק הקדוש באירלנד ולכן ניתן לתארך את תקופת שלטונו.
ההיסטוריונים סבורים שמקורה של הרשימה בראשית המאה השמינית, וככל הנראה היא נערכה בשנת 724 - בתקופת שלטונו של ברידיי הרביעי או של נכטאן השלישי.
ברשימה מצויים מספר תעתיקים של שמות, המציינים את אותו אדם.
השמות "קיניאוך" (Cinioch), "קיניאוד" (Ciniod) ו"קינאד" (Cináed) זהים לשם "קנת" של ימינו.
הרשימות משתמשים בתעתיקים שונים, ולכן לעיתים קשה לדעת אם מדובר באותו אדם או במלכים שונים.
הערה: צבעי הטבלה מעידים על קשרי משפחה בין המלכים.
רשימת המלכים כוללת רשימה ארוכה של מלכים אשר קדמו לשלטונו של דרסט הראשון, אולם אין כל תעוד היסטורי למלכותם.
המלך הראשון שניתן לתארך את שלטונו היה דרסט.
תקופת שלטוןשליטשמות נוספיםמשפחההערות באמצע המאה החמישית דרסט הראשון דרסט בנו של ארפ המלך הפיקטי הראשון שניתן לתארך את שלטונו (תקופת ביקורו של פטריק הקדוש באירלנד).
נכתב עליו שמלך מאה שנים ולחם במאה קרבות.
המלך הראשון המוזכר במקורות נוספים על רשימת המלכים הפיקטים היה ברידיי בנו של מאלכון.
המלכים שלאחריו מוזכרים במספר כרוניקות ואשר יש בשל כך מספר עדויות היסטוריות למלכותם.
ויתר על כיסאו ופרש למנזר.
| קונאל מק טיידג| קונאל בן טארלה (או בן טאדג)
| קאוסנטין| קאוסנטין בן פרגוס
| נכדו של אוניואיסט או בנו של פרגוס מק אכדאך
| אואנגוס השני| אואנגוס בן פרגוס
| דרסט התשיעי| דרסט בן קאוסנטין
| אואן''' אאוגן בן אואנגוס בנו של אואנגוס נהרג בקרב מול הויקינגים
מלכי הפיקטים בין השנים 839–848
בשנים אלה מספר רב של טוענים טענו לכתר ונאבקו ביניהם על המלוכה.
תקופהשםכינויים נוספיםקשרי משפחההערות לא ידוע אואוראד אואוראד בן בארגוייט מלך כשלוש שנים לא ידוע ברידיי השישי ברידיי בן אואוראד מלך כשנה לא ידוע קיניאוד השני קיניאוד בן אואוראד אחיו של ברידיי השישי שלט כשנה לא ידוע ברידיי השביעי ברידי בן אואות'ויל מלך כשנתיים לא ידוע דרסט העשירי
| קינאד מק אלפין''' קינאד מק אילפין קנת מק אלפין
מלכי הפיקטים הנחשבים באופן מסורתי כמלכי סקוטלנד
"המלקטות" הוא ציור שמן מאת האמן הצרפתי ז'אן-פרנסואה מילה (Jean-François Millet).
הציור, המציג שלוש עובדות בשדה, נחשב לאחת מיצירות האמנות הבולטות והידועות בזרם ה"נטורליזם".
הציור מציג שלוש עובדות המלקטות בשדה שיירי תבואה.
הנשים הכפופות לבושות בשמלות מבד גס ועל ראשן כיסוי ראש.
ברקע התיאור מופיעים פועלי השדה האוספים את התבואה לאחר הקציר.
מבחינת הקומפוזיציה של הציור, מילה הצליח להבליט את שלוש הדמויות בעזרת שימוש בניגודיות (קונטרסט) גבוה יותר על גבי רקע מטושטש באופן יחסי ועל ידי שימוש ב-"חתך הזהב" בין גודל משטח השמיים לבין האדמה.
תנוחות הנשים יוצרות תחושה של תנועה איטית, הבאה לביטוי על ידי כיווני הפנייה של הנשים.
מבטן איננו נפגש עם זה של הצופים.
בשנת 1857 הציג מילה את הציור "המלקטות" לראשונה ב"סלון" - הרשמית של האקדמיה לאמנויות היפות.
הציור משך אליו ביקורת רבה מצד חוגים רחבים בחברה הצרפתית.
בעבור רבים היוותה האדרה של המעמד הנמוך בחברה תזכורת לא נעימה על רקע המהפכה של שנת 1848. מבקר אמנות אחד אף טען כי הציור מהווה תזכורת מדאיגה "לפיגומי הגרדומים של שנת 1793".
לאחר הסלון, נמכר הציור בעבור 1,000 פרנקים לקונה אנגלי בשם בינדר (Binder), אשר הצליח להוריד את מחירו של הציור בכ-3,000 פרנקים.
עד מותו של מילה, בשנת 1875, לא זכה הציור להערכה רבה, אולם לאחר מכן החלה התעניינות מחודשת ביצירה.
בשנת 1889 נמכר הציור, שהיה באותה עת באוספו של בנקאי בשם , במכירה פומבית בעבור 300,000 פרנקים.
בשנה שלאחר מכן נתרם הציור למוזיאון הלובר, שהעביר אותו מאוחר יותר לאוסף מוזיאון ד'אורסה.
המלכודת העדינה הוא סרט קומדיה שצולם בשיטת הסינמסקופ והופק באולפני MGM.
הסרט מבוסס על מחזה בעל אותו השם שנכתב בידי מקס שולמן ורוברט סמית.
"המלכודת העדינה" מסמן את חזרתו של פרנק סינטרה אל אולפני MGM, שש שנים לאחר סרטו האחרון בחברה, "יום בניו יורק".
אף כי סרט זה היה הראשון שצולם, הסרט "ברנשים וחתיכות" שצולם אף הוא באותה השנה יצא לאקרנים יום אחד קודם ב-3 בנובמבר 1955.
הסרט קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשנת 1956, בעבור השיר הטוב ביותר, "(Love Is) the Tender Trap", השיר הפך ללהיט בעיבוד סינטרה, שהמשיך להשמיע אותו בהופעותיו לאורך הקריירה.
צ'ארלי רידר (פרנק סינטרה), סוכן שחקנים ממנהטן, הנהנה מחייו כרווק, כאשר מספר עלמות חמד הנמצאות סביבו ומארחות לו לחברה, מטפלות, מבשלות ומנקות עבורו.
חברו הטוב של צ'ארלי מאז ימי גן הילדים, ג'ו מגיע לבקרו.
חייו של ג'ו נמצאים במצב הפוך לזה של צ'ארלי, הוא נשוי ועם ילד החיים באינדיאנפוליס.
ג'ו מקנא בחייו החופשיים של צ'ארלי עם כל העלמות שסביבו.
לעומתו צ'ארלי המביע את הערכתו לאורך חייו של ג'ו עם הנישואים היציבים.
באחד ממבחני הבד, פוגש צ'ארלי את השחקנית המתחילה ג'ולי ג'יליס (דבי ריינולדס).
ג'ודי תכננה את חייה בצורה דקדקנית ואף קבעה לעצמה כי עד גיל 22 היא מתכוונת לפרוש מהמשחק, לאחר שתזכה להצלחה, להתחתן ולגדל ילדים, צ'ארלי מוקסם מדבריה ומגלה בה עניין.
ג'וליה וצ'ארלי יוצאים כמה פעמים, וג'וליה מוצאת את זה כמספיק זמן ולהכריז כי היא לא תתחתן עמו כל עוד הוא לא יזנח את שאר חברותיו.
צ'ארלי שלא אמר מילה לגבי נישואים ובאופן טבעי היה מעמיד אותה על מקומה, נחרד כל כך מדבריה עד שפשוט מתחיל להתאהב בה.
ג'ו, שבינתיים החל לצאת עם סילביה (סלסט הולם), אחת מאהובותיו הקודמות של צ'ארלי, מתחיל להתאהב בה.
סילביה המתקרבת לגיל 33 ומאמינה כי צ'ארלי הוא תקוותה האחרונה להתחתן.
היא מתרגשת כאשר צ'ארלי מציע לה נישואין, אך בבוקר למחרת מסיבת הארוסין שלהם, היא מגלה כי צ'ארלי הציע נישואין לג'ולי גם כן.
ג'ו מתוודה בפני סילביה כי הוא אוהב אותה ומבקש ממנה להתחתן עמו.
סילביה דוחה אותו, ומזכירה לו כי הוא אוהב את אשתו ובנו הנמצאים באינדיאנפוליס, ושהסיבה היחידה שהוא נמשך אליה היא כי היא דומה לאשתו את'ל.
היא מסבירה לו כי נערות הופכות לנשים, כאשר הן מתחתנות והיא רוצה את אותו הדבר שיש לאת'ל איתו.
בדרכה החוצה היא נתקלת בגבר זר, המכיר אותה מהתזמורת בה היא מנגנת ומבקש ממנה לצאת איתו לארוחת ערב.
הסרט מסתיים כאשר ג'ו חוזר אל אשתו ובנו.
צ'ארלי משתתף בחתונה של סילביה וכאשר הוא רואה את ג'ולי הוא מתוודה בפניה כי הוא אוהב אותה.
מאוחר יותר לאחר הטקס סילביה משליכה את זר הכלולות שלה לעברו של צ'ארלי שתופס אותו (מנהג המסמן כי הוא הבא להתחתן).
צ'ארלי הרואה את ג'ולי זורק לעברה את הזר ובשעה שהיא תופסת אותו, הוא כורע ברך ומציע לה נישואין.
פרנק סינטרה – צ'ארלי רידר
דבי ריינולדס – מיס ג'ולי ג'יליס
דויד ויין – ג'ו מקאל
סלסט הולם – סילביה קרווסט
המלכים העצלים היו מלכים מהשושלת המרובינגית שישבו על כיסא המלוכה באופן רשמי, אף כי את המדינה ניהל בפועל המיורדומוס שלא התחשב בדעתם של מלכים אלו.
גם בשלהי התקופה המרובינגית, היה למיורדומוס צורך בלגיטימציה ולכן, במשך 78 שנים המשיכו להמליך מלכים עושי-כלום, מצאצאי כלוביס הראשון בעודם שולטים בפועל בממלכה.
הנימוק העיקרי למעשה זה היה דתי, המלכים המרובינגים נחשבו כצאצאי האל הגרמאני הקדם-נוצרי, דרך מרובך המלך המיתולוגי, ואחד מסימני המלוכה היה שיערם הארוך שבאבדם אותו היו מאבדים מכוחם המלכותי.
כאשר חשו המיורדומוס שאינם זקוקים עוד למלך שאינו עושה דבר, הכתיר עצמו פפין הגוץ כמלך ויסד את השושלת הקרולינגית.
איינהרד מתאר בספרו "חיי קרל הגדול" את סופה של השושלת המרובינגית:
כלותאר השלישי – מלך משנת 657
תיאודריך השלישי – מלך משנת 673
כלוביס השלישי – מלך אוסטרזיה בשנים 675–676
כלוביס הרביעי – מלך הפרנקים 691–694
כלותאר הרביעי – מלך אוסטרזיה 717–718
תיאודריך הרביעי – מלך הפרנקים 721–737
כילדריך השלישי – מלך הפרנקים 743–751
מלבד המלכים המרובינגים, זכה גם המלך הקרולינגי האחרון, לואי החמישי, מלך צרפת, בכינוי זה.
מלכים עצלים, או כאלו שהיו שליטי בובה היו במקומות שונים בעולם, בתקופות שונות.
למשל, השליטים האחרונים של האימפריה המוגולית בהודו ששלטו במאה ה-18, ובעיקר שה גהאן השני , מוחמד אברהים , מוחמד שה ושה עלאם השני , ישבו אמנם בחצר בדלהי אולם השלטון בפועל היה בידי מפקדי הצבא.
המלכה קנדקה (או בפרסית: قیدافه; QAYDĀFA) הוא שמה של מלכה אפריקאית אגדית המוזכרת בסיפורי מסעותיו של אלכסנדר מוקדון.
מקור השם נגזר מהשפה המרואיטית: "מלכה" או "מלכה-אם".
המלכה קנדקה שלטה בממלכת כוש, עם בירתה מרואה, הממוקמת בחבל ארץ אפריקאי עשיר ומצליח שהתפרסם ברחבי העולם כולו.
האגדה מספרת כי ניצחה את אלכסנדר הגדול כשניסה לכבוש שטחים מדרום למצרים, אם כי העדויות מעידות כי אלכסנדר מעולם לא ניסה לפלוש לתחומי ממלכתה.
אזכורים למלכה זו נמצאים בכתבים מוקדמים של בקאנטאקס הנובים.
לפי הסיפור כשניסה אלכסנדר לכבוש את צבאותיה ב-332 לפני הספירה, פגש בה האחרון לראשונה כשהיא רכובה על פיל מלחמה בראש צבאה.
אגדה אחרת מספרת כי קנדקה לא אפשרה לאלכסנדר להיכנס לממלכתה והזהירה אותו שלא יבוז לה או לבני ממלכתה על היותם שחורים, משום ש
לאחר שכבש אלכסנדר את פרין, מחליט אלכסנדר לכבוש גם את ממלכתה של קנדקה, יועציו ממליצים לו להימנע מכך שכן קנדקה מחזיקה בצבא חזק והוא עלול להפסיד.
אז לפי "רומן אלכסנדר" היווני שולח אלכסנדר לקנדקה מכתב בבקשה להיפגש עמה לשם העלאת קורבן משותף לאל עמון שבגבול ממלכתה.
כמו כן מבקש אלכסנדר מקנדקה שתשלח לו מיסים, לפי מה שנראה לה לנכון, בהתאם לכך שהייתה השליטה הקודמת על מצרים שנכבשה לא מכבר על ידו.
קנדקה מסרבת להיפגש עם אלכסנדר בטענה כי האל עמון הורה לה בעבר על כיבוש מצרים, אך כעת הוא מורה לה שלא לצאת למלחמה.
וכן מציינת כי האל עמון הורה לה שלא להכניס לממלכתה איש שכן אם מישהו יגיע לממלכתה כזר, יתייחסו אליו כאל אויב.
עם זאת שולחת קנדקה לאלכסנדר מתנות רבות בדמות מיסים, לשם מניעת מלחמה.
אז אלכסנדר מעלה תוכנית להתחזות לשליח ובכך להיכנס ולראות את ממלכתה של קנדקה.
באותו זמן, אשתו של קנדלוס (בפרסית: קידרוש), בנה של קנדקה, נחטפה על ידי מלך באבריקס (בפרסית: שהגיר) לאחר שהאחרון תקף את משלחת קנדלוס.
קנדלוס הצליח לברוח מהמתקפה אך בדרכו חזרה (במטרה לאסוף צבא לשם החזרת אשתו) נתפס בידי מחנה אלכסנדר, שם הובל לתשאול אצל פתולמי.
לאחר שעדכן פתולמי את אלכסנדר בסיפור, האחרון החליט בלבו להתחזות לשליח.
אלכסנדר מעביר את כתרו לפתולמי, מתחזה לאנטיגונוס כשליח, מעמיד הצגה בה הוא יוצא נגד אלכסנדר (פתולמי המחופש לו) ומציל את קנדלוס ממוות.
אז יוצא אלכסנדר לסייע בחילוץ אשת קנדלוס ומצליח.
קנדלוס בתמורה מבקש לגמול לאלכסנדר בכך שיגיע לביקור בממלכת אמו והאחרונה תגמול לו במתנות רבות.
ב"השאה-נאמה" של פרדוסי מתוארת קנדקה כדמות אם חמה ואוהבת, אצה לקבל את פני בנה קידרוש ממסעו, כשהיא אף מחזירה אותו לאוכף הסוס ומוליכה את הסוס לאורך כל הדרך עד לכניסת הארמון.
היא גם מתוארת כזורחת כשמש, בעלת גוון עור כהה, זוהרת, בעלת פאר והדר, טהורה, בעלת עוצמה וחכמה.
כשאלכסנדר נכנס לארמונה של קנדקה הוא מתפלא מארמונה ואוצרותיה (ביניהם שנהב, פנינים ואבני תכלת).
כמו כן מתפלא אלכסנדר מהאבנים השקופות, שהשמש עוברת בהן (זכוכית), שנמצאות בארמונה של קנדקה ומתפלא כיצד אין אותן בארצו או בשום מקום אחר בו היה עד כה.
לפי "רומן אלכסנדר" היווני כשמגיע אלכסנדר לראשונה לארמון וכשבנה הבכור של קנדקה, טואס (בפרסית: טינוש), רואה אותו כשליח אלכסנדר, מבקש טואס להוציאו להורג, שכן הוא שליחו של אלכסנדר האחראי למות חותנו.
קנדלוס יוצא להגנתו של אלכסנדר (שעזר להציל את אשתו) בבקשתו להילחם מול טואס על חיו של אלכסנדר המוצג כשליח.
אז אלכסנדר מבקש מיסים מקנדקה מטעם אלכסנדר, ונפתח דיון בנושא הצלחתו של אלכסנדר בכיבושים; לפי "רומן אלכסנדר" קנדקה טוענת כי הסיבה להצלחת אלכסנדר היא בחוכמתו הרבה שהביאה להצלחת כיבושיו; ואילו ב"שאהנאמה" הסיבה להצלחת אלכסנדר היא בזאת שעבר זמנם של המלכים הגדולים.
קנדקה הייתה הראשונה בהיסטוריה המתועדת להשתמש בדיוקנות לצורך זיהוי ואיתור אויבים.
לאחר שקנדקה שמעה על הצלחת הבסתו של אלכסנדר את המלכים האדירים, והחלה לראות בו יריב ראוי, ביקשה קנדקה מאיש חצרה, צייר יווני, להתלוות למשלחת תשלום המס לאלכסנדר ולצייר את דיוקנו עבורה מבלי שיבחין בכך (לפי ה"אסכנדר-נאמה" הדיוקן צויר עוד בעת שהייתו של אלכסנדר במצרים).
לאחר שהדיוקן הושלם היא טמנה והסתירה את הדיוקן.
קיימים מספר סברות היכן הוחבא הדיוקן, כשהסברה הרווחת היא במחסן אוצרות הארמון.
הדיוקן מתואר ב"שאהנאמה" כדיוקן של צלם שובה לב אשר הוכן על גיליון משי, כדומה לאלכסנדר וכתמונה משמחת לבב.
אז אלכסנדר כשליח בארמונה של קנדקה מעביר בשנית את בקשתו למיסים והאחרונה כועסת אך שותקת ומבקשת לתת את תשובתה למחרת.
קנדקה מזמינה את אלכסנדר לסיור בארמון שבמהלכו היא קוראת לאלכסנדר בשמו, אלכסנדר מתנגד ואומר שהוא אינו אלכסנדר, למרות שזהו לו לכבוד להיקרא כך.
קנדקה מובילה את אלכסנדר לחדר בו היא מראה לו את הדיוקן שהכינה וחושפת את זהותו.
לאחר שקנדקה מקניטה את אלכסנדר על כך שאישה יחידה הביסה אותו.
אלכסנדר מצטער שלא הביא עמו לארמון פגיון להחזיק בו, שכן בלעדיו האדם אבוד וכי אילו החזיק בפגיון היה מציל את עצמו.
לאחר שקנדקה טוענת שבשום דרך אלכסנדר לא היה מצליח להציל עצמו, טוען אלכסנדר כי אילו היה עם פגיון ולא הייתה לו דרך להיחלץ היה הורג את קנדקה ולאחר מכן את עצמו.
אלכסנדר נכנס למצוקה ורעד, קנדקה מקניטה אותו על רעידותיו ועל כך שלמרות שהביס את כל המלכים הגדולים, כעת נפל בידייה של אישה אחת ללא קרב.
אז קדר על אלכסנדר היום, ותקף מילולית את קנדקה כליש שנדחק לפינה, בניסיון להראות שהוא שולט במצב, אך כשלמעשה קרה בדיוק ההפך.
צידוד והבטחת שמירת זהותו של אלכסנדר
קנדקה מבטיחה לאלכסנדר שלא תחשוף את זהותו לאור זאת שסייע לבנה בהצלת אשתו (לפי ה"שאהנאמה" הסיבה הייתה כדי לגרום לאלכסנדר לראות בה כשווה לו ועל-מנת לגרום לו להבטיח שלא ירע לממלכתה או לצאצאיה), ואלכסנדר מנקודה זו החל לראות בה כחכמה וכאם, והפך לשבע רצון ושמח על ההגנה שקנדקה סיפקה לו.
לא דאג וישן טוב מבלי שהעלה קמט בעניין.
אלכסנדר ממשיך בבקשתו בפעם השלישית למיסים או מלחמה.
אז טואס כועס על התנהגותו של אלכסנדר מול המלכה, קורא לו כסיל, לא ילוד אישה ומבקש ממנו להתבייש.
עוד הוא טוען כי אילו אימו לא הייתה לצידו היה כורת את ראשו של אלכסנדר.
קנדקה אז נחלצת להגנתו של אלכסנדר בכך שאומרת שהאחרון אינו אלא שליח ושדבריו אינם שלו ושולחת את טואס החוצה לשדה ומזהירה את אלכסנדר להישמר לחיו מפני טואס.
בעקבות רצון אלכסנדר להציל את נפשו ממזימת טואס, מבקש האחרון לקרוא לטואס בחזרה לא
רמון ומציע להסגיר לידי טואס את אלכסנדר.
בתמורה להצעה מבקש טואס לתת לאלכסנדר המחופש לשליח מתנות ולמנותו לשליט, יועץ וגזבר.
קנדקה צופה בזאת כמשועשעת מחייכת ומסתירה את פניה מאחורי צעיפה.
אלכסנדר אז מטעם עצמו ניגש לקנדקה ומבטיח לה שלא יאונה כל רעה לבנה, שלא יצא נגדה למלחמה או ירקום נגדה מזימות ושישמור לה אמונים.
לפי ה"שאהנאמה" קנדקה מחייכת כמבודרת בעוד נפשו של אלכסנדר סוערת.
קנקדה מבקשת לשלם לאלכסנדר מיסים רק לאחר שהאחרונה משתכנעת בתום ליבו של אלכסנדר, כשביקש לבטל את בקשתו למיסים והתנהג אל קנדקה כאל שווה.
במהלך שנראה כאילו במטרה ללמד את אלכסנדר לקח והוא שהדברים החומריים אינם החשובים בחיים, אלא מניעת מלחמות ושפיכות דמים.
בין המתנות שהיא מעניקה לאלכסנדר: צמיד ענק זהב וכתר שאין שני לו בערכו, ששמרה לבנה הבכור.
כשמעניקה קנקדה את הכתר לאלכסנדר היא אומרת שמצאה את הקיסר המתאים לכתר, שהוא בן כבנה בכורה.
הכתר הוא כמעין סימן לקבלתו של אלכסנדר כמתאים למלוכה וכבנה.
ב"שאהנאמה" נראה שקנדקה היא זו שנפרדת מאלכסנדר כשידיה על העליונה, היא זו שעשתה עם אלכסנדר חסד בכך שלא חשפה את זהותו ועשתה חסד כפול לאחר ששילמה לו גם מיסים שלא הייתה מחויבת להם.
לפי "רומן אלכסנדר" היווני, הסיבה להענקת המתנות לאלכסנדר היא בשל חוכמתו וכגמול על כך שמנע את הדו-קרב בין בניה, לאור דאגתה של קנדקה ובקשתה לסיוע מאלכסנדר.
ובכך יוצא אלכסנדר כשווה בין שווים עם קנדקה על הטובה שהעניקה לו באי-חשיפת זהותו.
עדכון הסיפור בהתאם לתקופה ולמקום
גרסאות שונות של הסיפור מתארות את סיפורם המשותף של קנדקה ואלכסנדר או אלמנטים ממנו בצורה שונה.
המלכה קנדקה מתוארת כמלכה אירופאית לבנה לכל דבר, כשגם תיאורי ארמונה וממלכתה מתוארים כאירופאים.
לפי הרומן "אסכנדר-נאמה" אלכסנדר מתייעץ עם אשתו, בתו השנייה של מלך מצרים ומקבל את ברכתה לתוכנית ההתחזות לשליח, לשם כניסה לממלכתה של קנדקה.
בפגישתו הראשונה של אלכסנדר את קנדקה מתוארת קנדקה כאישה בגיל העמידה, בעלת יופי יוצא מהכלל, כשליטה הקודמת של מצרים ובכך גם מתוארת כשליטה וכובשת חזקה, כבעלת גוון עור כהה, גבוהה, כמעט אלוהית במראה.
בנוסף, אלכסנדר רואה בה דמיון לאמו, אולימפיאס, כשקנדקה בסיטואציה זו מכסה את פניה ברעלה.
כמו כן היא מתוארת בעיני אלכסנדר כמפחידה, נשית, ובעלת חסד.
קנדקה חושפת את זהותו של אלכסנדר בפניו בהצגת הדיוקן בסיטואציה בה היא מתחזה לשפחה ומבקרת את אלכסנדר באמצע הלילה.
אלכסנדר לאחר מכן רואה בה כאישה הטובה מ-1,000 גברים והתמלא פחד מקנדקה וזעם על חשיפת זהותו.
לאחר שקנדקה מבטיחה שלא לחשוף את זהותו כדי שלא תואשם במותו של אלכסנדר (אדם גדול ודגול) בשטחה, אלכסנדר חש הקלה אך לא נרגע.
אלכסנדר חושש לחייו לכן ישן עם נר דולק לצד מיטתו והרגיש כי כל אשר השיג בעולם באמצעות גבריותו הוקטן לעומת מעשיה של קנדקה שהגדילה לעשות באמצעות נשיותה.
אלכסנדר גם מצטער על החסד שעשתה עמו קנדקה ומצטער על שלא הרגה אותו, שכן בכך שלא הרגה אותו הוא חב לה כעת את חייו.
קנדקה מאוחר יותר מבקשת להצטרף לאלכסנדר לכשישוב ליוון לחיות עמו כאשתו.
אז אלכסנדר מתחתן עם קנדקה ומבטיח לשלוח אנשים לאסוף אותה לאחר שישתכן בשלום.
כמו כן, מבטיח אלכסנדר לא לקחת ממנה או מצאצאיה מיסים.
בעקבות רצונו של טואס בנקמה על מות אבי אשתו בלחימה מול אלכסנדר, מציע אלכסנדר המתחזה לשליח להסגיר בידי טואס את אלכסנדר.