tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפגישה, סאדאת הסכים לפגישה עם חוסיין בקהיר, וזו אכן התרחשה בספטמבר 1973 כהכנה ערבית למלחמת יום כיפור.
בפגישה זו חודשו היחסים בין מצרים וירדן.
א-ריפאעי התמנה לראשונה לראשות הממשלה ב-26 במאי 1973, לאחר סיום כהונתו של אחמד א-לווזי.
מטרת מינויו הייתה אדיקות היחסים בינו לבין המלך, וכן בשל מדיניותו הפייסנית הן כלפי בית והן כלפי חוץ.
חוסיין האמין כי א-ריפאעי יוכל לשפר את היחסים הבעייתיים עם מדינות ערב, בייחוד עם מצרים, על רקע פעילותו הקודמת בתחום.
עם זאת, ראשית כהונתו של א-ריפאעי עסקה בעיקר ביחסים עם ישראל.
ב-25 בספטמבר 1973 נכח א-ריפאעי בפגישה בין המלך חוסיין לבין גולדה מאיר בהרצליה, שבה חוסיין עדכן את ראש הממשלה על פרטי הפסגה הערבית במצרים בראשית החודש.
חוסיין לא מסר הודעה ברורה על המלחמה המתקרבת, ייתכן שכלל לא ידע על כוונות מצרים וסוריה.
כשפרצה מלחמת יום כיפור ב-6 באוקטובר היו שקראו לחוסיין להצטרף ללחימה, אולם א-ריפאעי התנגד לכך נחרצות.
המעורבות הירדנית במלחמה הייתה סמלית בלבד.
לאחר המלחמה האו"ם, בשיתוף עם פטרונות של ארצות הברית ושל ברית המועצות, ארגנו כינוס בין הצדדים הלוחמים שמטרתו הסופית הייתה הסכם דו-צדדי.
בוועידת ז'נבה, שנפתחה ב-21 בדצמבר, ייצג א-ריפאעי את הצד הירדני, אולם לא היו לה תוצאות עיקריות מצד ירדן.
בינואר 1974 א-ריפאעי נכח בפגישות המלך חוסיין עם הנרי קיסינג'ר ועם ההנהגה הישראלית, אולם גם להן לא היו תוצאות.
המשך כהונתו של א-ריפאעי עסק בענייני הזירה הערבית והפלסטינים.
לאחר ועידת רבאט באוקטובר 1974 שבה הכירה הליגה הערבית בזכות הבלעדית של אש"ף לייצוג העם הפלסטיני, חוסיין נקט במדיניות של הצרת צעדיהם של הפלסטינים ושל אש"ף כדי להראות לעולם הערבי שהפלסטינים עודם תלויים בירדן.
כחלק ממדיניות זו, ב-23 בנובמבר 1974 הקים א-ריפאעי ממשלה חדשה שבה מספר השרים הפלסטינים צומצם באופן ניכר.
באותו זמן פוזר גם הפרלמנט הירדני, והממשלה המשיכה לפעול בתוקף של חוקים זמניים.
במהלך כהונתו א-ריפאעי היה אמון על חיזוק הקשרים עם סוריה, שבאו לידי ביטוי בכינון מועצה משותפת של המדינות שפעלה לתיאום כלכלי בין השתיים.
מועצה זו הוקמה באוגוסט 1975, אולם פעילותה הייתה מוגבלת ושיתוף הפעולה הפסיק לאור הסכמי קמפ דייוויד בשנת 1978. כהונתו הראשונה של א-ריפאעי כראש ממשלה הסתיימה ב-13 ביולי 1976, לאחר כשלוש שנים בתפקיד (תקופה ארוכה בקנה מידה ירדני).
החליפו איש שירות הביטחון מודר בדראן.
א-ריפאעי התמנה בשנית לראשות הממשלה ב-4 באפריל 1985, לאחר תום כהונת ממשלתו של אחמד עוביידאת.
ממשלתו של א-ריפאעי כללה מספר גדול יחסית של שרים פלסטינים (10 מתוך 23), כניסיון לאותת על כוונות טובות לאש"ף וליאסר ערפאת לאור ההסכם בין הצדדים בפברואר של אותה שנה.
ניסיונות אלו לא צלחו, הרבה בשל סירובו התקיף של ערפאת להכיר בהחלטה 242 של האו"ם כתנאי למשא ומתן.
בפברואר 1986 חוסיין נאלץ להודיע על הפסקת המגעים בין הצדדים.
המשך כהונתו של א-ריפאעי עסק בעיקר בבעיות פנים.
מצבה של כלכלת ירדן באותה התקופה היה בכי רע, לאור הירידה במחיר הנפט שהשפיע על יכולתן הכלכלי של מדינות המפרץ, וכן בשל מלחמת איראן–עיראק.
בשנת 1986 הוכרז בירדן על תוכנית חומש לשיקום הכלכלה.
כדי להילחם באבטלה הגואה ובגירעון התקציבי, פעל א-ריפאעי לקדם את המגזר הפרטי אותו זנחו קודמיו בתפקיד.
הוא ביטל את ההחלטה להלאים את הבנקים במדינה, ופתח את הייבוא למגזר הפרטי.
בפועל מדיניות זו לא סייעה להפחתת האבטלה במדינה.
עוד פעל א-ריפאעי בתחומי חינוך כאשר הקים את המשרד לענייני החינוך הגבוה בירדן.
מבחינת הקריאות האופוזיציוניות לליברליזם בממלכה, נקט א-ריפאעי קו שמרני יותר.
הוא הידק את הפיקוח על העיתונות בירדן, וכן העצים את הפיקוח בענייני דת.
א-ריפאעי המשיך לכהן כראש ממשלת ירדן לאחר הכרזתו של המלך חוסיין על ההתנתקות הסופית מיהודה ושומרון ביולי 1988. לאחר ההכרזה בוצעו חילופי גברי בממשלה, והושבת המשרד לענייני "השטחים הכבושים".
אולם ההכרזה הביאה למשיכת כספים פלסטינים מבנקים ירדנים.
זאת, לצד האבטלה הגואה בעקבות סיום מלחמת איראן–עיראק, הביאו את ירדן לגירעון תקציבי חסר תקדים.
בניסיון לפתור את הבעיות, הממלכה פנתה לקרן המטבע הבינלאומית בבקשה למלווה.
אך כדי לקבל הלוואות, א-ריפאעי התחייב להסיט כספים מהתחום הסוציאלי לעבר השקעות.
מעשה זה הוביל לקיצוץ מסיבי בקצבאות בירדן על מוצרי יסוד כמו לחם ודלק.
בעקבות זאת החלה מחאה חברתית כלכלית במדינה.
המהומות, שפרצו בדרום המדינה באפריל 1989, תפסו עד מהרה צביון פוליטי והושמעו קריאות לפיטורי ראש הממשלה ושריו, שנחשדו בשחיתות.
הוא פיטר את ראש הממשלה, וקבע את נובמבר של אותה שנה כמועד לעריכתן של בחירות פרלמנטריות חדשות.
א-ריפאעי סיים את כהונתו השנייה כראש ממשלה ב-27 באפריל 1989. כהונה זו, בת ארבע שנים, היא הכהונה הארוכה ביותר של ראש ממשלה בהיסטוריה של ירדן.
החליפו בתפקיד זיד בן שאכר, מקורבו של המלך.
לאחר כהונתו כראש ממשלה המשיך א-ריפאעי לכהן כחבר פרלמנט.
בשנת 1997, בעקבות התפטרותו של אחמד א-לווזי, מונה לראש הפרלמנט.
א-ריפאעי כיהן בתפקיד במשך שמונה שנים, והתפטר ב-12 בדצמבר 2009.
א-ריפאעי היה בן למשפחה של פוליטיקאים ירדנים בכירים.
אביו סמיר א-ריפאעי כיהן שש פעמים כראש ממשלה, ודודו עבד אל-מונעם א-ריפאעי כיהן גם הוא פעמיים כראש ממשלה.
בנו, סמיר זיד א-ריפאעי, כיהן כראש ממשלת ירדן בשנים 2009–2011.
זיד א-ריפאעי נפטר ב-12 באוגוסט 2024.
זיגפריד ורוי היו צמד בדרנים גרמנים-אמריקאים, שהתפרסמו בשל מופעי הקרקס שלהם, שכללו אריות לבנים וטיגריסים לבנים.
המופע שלהם "Siegfried & Roy at the The Mirage Resort and Casino" במלון מיראז', היה הפופולרי והנצפה ביותר בלאס וגאס בשנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000.
זיגפריד פישבאכר נולד ברוזנהיים, בוואריה, ולמד בצעירותו לבצע קסמים; אובה לודוויג הורן נולד בנורדנהם, אולדנבורג, ולמד לעבוד עם חיות אקזוטיות שבמחיצתן גדל.
שניהם גדלו בגרמניה והיגרו לארצות הברית.
הם נפגשו ב-1959 כאשר עבדו בעבודות סיפון ומלצרות על ספינת נוסעים ומשא.
זיגפריד החל לבצע קסמים עבור הנוסעים, ולבסוף הותר לו לערוך מופע משלו בספינה, כאשר רוי משמש כעוזרו.
באחד ממסעותיהם הבריח רוי מגרמניה את הצ'יטה צ'יקו.
הצמד יצר תוכנית מופע גדולה, והחל להציג בלאס וגאס, נבדה.
ב-1972 זכו בפרס "המופע הטוב ביותר של השנה".
ב-1990 נשכרו על ידי מנהל מלון מיראז' המפורסם בעיר, סטיב ויין, לחוזה יוקרתי וארוך טווח.
לאורך השנים הופיע הצמד כ-5,750 פעמים, רובן במלון מיראז'.
ב-1999 הכשירו קוסם נוסף למופעם, דארן רומאו, ולימדו אותו את סודות המקצוע.
באותה שנה קיבלו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, כהוקרה על תרומתם לעולם הבידור.
בשנת 2000 דורגו במקום התשיעי ברשימת 100 הסלבריטאים הרווחיים ביותר בארצות הברית.
הם הופיעו במספר תפקידי אורח בסרטי קולנוע ידועים העוסקים בלאס וגאס, בהם "אושן 11" (2001) ו"קזינו" (1995).
ב-3 באוקטובר 2003 נפצע רוי באורח קשה בצווארו על ידי הטיגריס מונטקור במהלך מופע של הצמד.
הוא איבד דם רב ועבר שבץ.
בבית החולים עבר ניתוח במוחו.
ולאחר תקופת שיקום ממושכת חזר לדבר, אולם נותר משותק במחצית גופו ומרותק לכיסא גלגלים.
המופע במלון הופסק, ו-267 אנשי הצוות של המופע פוטרו.
מלון מיראז' הפסיד כ-50 מיליון דולר ממכירת כרטיסים בעקבות הפסקת המופע, לצד ירידה משמעותית ברווחים ממתן שירותי אירוח וקזינו במלון.
לאחר הפסקת המופע התקשה צוות המלון למצוא מופע בסדר גודל ופופולריות דומה שיחליף את זיגפריד ורוי.
בשנת 2007 יצאו השניים מן הארון בריאיון לרגל הופעת הביוגרפיה שלהם.
זיגפריד ורוי חיו בזוגיות עד שנת 1998.
בפברואר 2009 הופיע הצמד בפעם האחרונה, במופע בן 10 דקות כחלק מהתרמה למרכז לבריאות המוח בלאס וגאס.
ב-2010 הודיע הצמד על פרידה סופית מעסקי הבידור.
זיגפריד ורוי תמכו מ-1997 בבית הספר הגבוה לקוסמים בקייפטאון, דרום אפריקה, ומימנו קרן סיוע ללומדים בו.
ב-8 במאי 2020 נפטר רוי מסיבוכים הקשורים במחלת הקורונה.
ב-13 בינואר 2021 נפטר זיגפריד בלאס וגאס מסרטן הלבלב.
גנרל חיל הרגלים זיגפריד רספ (בגרמנית Siegfried Rasp; 10 בינואר 1898 – 2 בספטמבר 1968) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
רספ נולד ב-10 בינואר 1898 במינכן שהשתייכה לקיסרות הגרמנית.
ב-6 בספטמבר 1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, הוא התגייס כצוער לצבא הבווארי.
הוא סופח לרגימנט הרגלים הבווארי ה-1 ("המלך"), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
ב-24 ביוני 1916 הועלה לדרגת לויטננט, ובינואר 1917 מונה לשליש של הרגימנט.
לאחר המלחמה עם פירוקו של הצבא הקיסרי, עבר לשרת בצבא הגרמני החדש הרייכסווהר, וב-5 במאי 1919 סופח לרגימנט הרובאים ה-41 (הבווארי), ובאביב 1920 מונה לשליש ברגימנט הרובאים ה-42 (הבווארי).
ב-1 באפריל 1925 הוא הועלה לדרגת אובר לויטננט, ובמקביל מונה לשליש ברגימנט החי"ר ה-19 (הבווארי).
ב-1 באוקטובר הועבר למטכ"ל של הדיוויזיה ה-7 במינכן.
ב-1 בפברואר 1933 הועלה לדרגת האופטמן.
ב-1 ביולי 1934 הוא קיבל תפקיד של מדריך לטקטיקה במכון המלחמה, וב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת מיור.
ב-10 בנובמבר 1938 מונה לקצין במטכ"ל של הדיוויזיה ה-17.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא לקח חלק במערכה בפולין.
ב-1 בינואר 1940 הוא קיבל תפקיד של מדריך צבאי בדרזדן.
ב-20 ביוני הוא הועבר למטכ"ל של הארמייה השביעית.
ב-1 ביולי 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-15 במאי 1942 הוא מונה לראש המטה הכללי של הקורפוס ה-23. ב-26 באוגוסט 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-3, והחזיק בתפקיד עד 10 בספטמבר של אותה שנה עת מונה למפקד הדיוויזיה ה-335. ב-1 בנובמבר הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, ב-15 באפריל 1944 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל-לוטננט, וב-12 ביולי של אותה שנה הוא קיבל פיקוד על דיוויזיית הסער ה-78. ב-1 בדצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-15 בדצמבר הוא קיבל פיקוד על הארמייה ה-19 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות אוברריין, ופיקד עליה במהלך מבצע נורדווינד.
ב-15 בפברואר 1945 הוא מסר את הפיקוד על הארמייה להרמן פוירטש.
החל מ-27 במרץ של אותה שנה הוא פיקד על הקורפוס ה-31, עד שנפל בשבי בסוף המלחמה.
רספ שוחרר מהשבי ב-26 בפברואר 1948, ולאחר המלחמה התגורר בעיר מורנאו אם סטפאלסה בגרמניה המערבית עד מותו ב-2 בספטמבר 1968 והוא בן 70.
גנרל זיגפריד הנריצי היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
הנריצי נולד ב-10 במאי 1889 בזוֹסְט שבגרמניה.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-11 (נסיכות הבוחר מהסן ה-1), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
בקיץ 1918 הועבר הנריצי למטה הכללי, וב-18 באוגוסט 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף הנריצי לרייכסווהר, ובשנת 1920 פרש מהצבא והתגייס למשטרת הביטחון.
ב-1 בנובמבר 1933 הועלה הנריצי לדרגת אוברסט לוטננט, וב-15 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט והצטרף לורמאכט.
ב-6 באוקטובר 1936 מונה להנריצי למפקד רגימנט הארטילריה ה-29, ב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-16, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
בפרוץ המלחמה מונה הנריצי למפקד אגד הארטילריה ה-30, ולחם עמו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה העשירית.
ב-16 במרץ 1941 מונה הנריצי למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-16, וב-1 ביוני 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הנריצי עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, וב-13 באוקטובר 1941 קיבל על פעולותיו בקרב אומן את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-13 בנובמבר 1942 מונה הנריצי למפקד קורפוס הפאנצר ה-40, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
ב-1 באוקטובר 1943 הועבר הנריצי לעתודת המילואים, וב-9 בדצמבר 1943 קיבל על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בספטמבר 1944 חזר הנריצי לפקד על קורפוס הפאנצר ה-40, ופיקד עליו במהלך הקרבות בשלזיה עד סוף המלחמה כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית ומהארמייה ה-17, וב-9 במאי 1945 נכנע בראש כוחותיו לכוחות הסובייטיים.
באוקטובר 1955 שוחרר הנריצי מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר הנריצי בעיר באד נאויים, עד למותו ב-8 בנובמבר 1964, והוא בן 76 שנים.
גנרל זיגפריד מכולץ , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
מכולץ נולד ב-20 בספטמבר 1890 בממל, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1909 התגייס ליכל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-152 (אלזס ה-1), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף מכולץ לרייכסווהר, אולם בשנת 1921 פרש מהצבא והצטרף למשטרת דנציג.
ב-1 באוקטובר 1935 הועלה מכולץ לדרגת אוברסט לוטננט, וב-25 בנובמבר אותה שנה הצטרף לוורמאכט.
ב-1 באוגוסט 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1937 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-67.
ב-1 במרץ 1943 מונה מכולץ למפקד דיוויזיית המילואים ה-191, אשר הפכה ב-1 בפברואר 1944 לדיוויזיה ה-49. הדיוויזיה הוצבה בגזרה שבין בולון לאטאפלה, ולחמה במהלך המערכה בנורמנדי.
ב-16 באוקטובר 1944 קיבל מכולץ על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-26 בינואר 1945 מונה למפקד הדיוויזיה ה-295 בנורווגיה, ופיקד עליה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה התגורר מכולץ בעיר הנובר, עד למותו ב-25 במאי 1975, והוא בן 85 שנים.
זיגפריד פון ואלדנבורג , היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון ואלדנבורג נולד ב-30 בדצמבר 1898 בגרוס ליפה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
ב-15 ביולי 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס פון ואלדנבורג לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-1 (אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה), ולחם עמו במהלך המלחמה.
כחודש לפני סיום המלחמה הוא נלקח בשבי הבריטי, ממנו שוחרר בשנת 1920.
לאחר שחרורו הצטרף פון ואלדנבורג לפרייקור בשלזיה, ובשנת 1922 הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-3 בדצמבר 1924 הוא נשא לאישה את יוטה פון אלטן, וב-1 באפריל 1925 הועלה לדרגת לויטננט.
ב-1 במאי 1934 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 באוקטובר 1936 הוא הועלה לדרגת מיור.
ב-1 בפברואר 1942 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ובמרץ 1942 הוא מונה לנספח הצבאי בשגרירות גרמניה ברומא.
ב-17 באפריל 1944 הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-26, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-24, וב-14 בספטמבר 1944 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-116. ב-1 בדצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-9 בדצמבר הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר מכן הוא לחם עם הדיוויזיה בקרב על הבליטה ובכיס הרוהר, וב-15 באפריל 1945 הוא נלקח בשבי.
בשנת 1947 השתחרר פון ואלדנבורג מהשבי, ולאחר מכן הוא התגורר בהנובר, עד למותו ב-24 במרץ 1973.
זיגפריד הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט , היה חבר בית אסקניה, והשליט הראשון של נסיכות אנהלט-צרבסט, משנת 1252 עד למותו.
זיגפריד היה בנם הצעיר של היינריך הראשון, נסיך אנהלט ואירמגרד מתורינגיה, בתו של הרמן הראשון, רוזן תורינגיה.
בשנת 1247 מת דודו היינריך ראספה, רוזן תורינגיה ללא יורשים, ובעקבות כך התערב זיגפריד במלחמת הירושה התורינגית.
במהלך העימות, כבש הנסיך הצעיר את מחוז הפלטינית, אולם ויתר עליו מאוחר יותר לטובת היינריך השלישי, מרקיז מייסן מבית וטין תמורת פיצוי כספי.
בשנת 1273 הוא היה מועמד בבחירות הקיסריות, אולם לבסוף נבחר רודולף מהבסבורג למלך.
בשנת 1290 ויתר זיגפריד על שלטונו והפך לנזיר מטיף.
כתוצאה מכך, הפך בנו הבכור, הנסיך אלברכט לשליט בנחלות בקתן וצרבסט בפועל, למרות שזיגפריד שמר על תוארו עד למותו ב-25 במרץ 1298.
ב-17 באוקטובר 1259 התחתן זיגפריד עם קתרינה בירגרסדוטר מביילבו (קארין), בתו של בירגר יארל אינגבורג אריקסדוטר משוודיה, אחותו של אריק האחד עשר, מלך שוודיה, ממנה נולדו לו עשרה ילדים:
אלברכט הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט (מת ב-1316).
סופיה (מתה ב-1290), התחתנה עם לודוויג מהאקבורן.
ד"ר זיגפריד זיידל היה המפקד הראשון של גטו טרזין, חבר בלשכה המרכזית להגירת יהודים ובנוסף לכך, איש קומנדו של אייכמן בהונגריה במלחמת העולם השנייה.
זיידל נולד ב-24 באוגוסט בטולן שבאוסטריה והיה תלמיד משפטים שנשר מלימודיו, הוא הצטרף למפלגה הנאצית באוסטריה בשנת 1930 וב-1932 הצטרף גם לס"ס.
במרץ שנת 1938 סופחה אוסטריה לגרמניה הנאצית והפכה למחוז שלה, אירוע שגרם לזינוק בקריירה הצבאית של זיידל.
ב-2 במרץ 1939 זיידל נישא לאליזבת' סטיבר, גננת לשעבר ותומכת בס"ס.
בשנת 1939, הפך זיידל למפקח משטרת הביטחון בעיר וינה.
שנה לאחר מכן שירת במשרד הראשי לביטחון הרייך במחלקת IVB4. כמו כן שירת במשרד הראשי להעברת האוכלוסייה היהודית והפולנית בעיר בלודז'.
במסגרת תפקידו גירש אוכלוסיות פולניות ויהודיות משטחי הוורתגאו אל שטחי הגנרלגוברנמן.
ד"ר זיידל נודע בשל כישוריו הקרביים והלוגיסטיים וב-1941 מונה למפקד גטו טרזין העתיד לקום.
לפי הוראותיו של אייכמן ניצב זיידל לפגישה עם הנס גינתר (קצין בס"ס) בפראג וביום למחרת נסע למבצר טרזיינשטט לשיחה עם מפקד חיל המצב על פינוי המבצר מאנשי הורמאכט והכנתו להתיישבות אסירים.
עם ביקורו במבצר התנגד בחריצות להצעת משרדו המרכזי של אייכמן, שתכנן ליישב שמונים אלף אסירים בגטו העתיד לקום.
זיידל טען כי תכולת הגטו המרבית לא תעלה על שלושים אלף אסירים.
זיידל היה מפקד נוקשה שהנהיג בגטו כללים מחמירים מאוד ועונשים כבדים שכללו: כליאת האסירים בתנאים קשים, שימוש באלימות ואפילו הוצאות להורג במקרים חריגים.
בתקופת כהונתו כמפקד הגטו נספו אלפי אסירים יהודים.
ב-1943 קודם בתפקידו ושימש כאחראי על אסירים יהודים במחנה הריכוז ברגן-בלזן שבסקסוניה.
בשנת 1945, בסוף המלחמה, זיידל נמלט והסתיר את זהותו.
בסתיו 1946 הועמד לדין בווינה, נידון לעונש מוות והוצא להורג בפברואר 1947.
זיגפריד מאירוביץ' (בלטבית: Zigfrīds Anna Meierovics, 5 בפברואר 1887 - 22 באוגוסט 1925) היה פוליטיקאי לטבי ממוצא יהודי.
כיהן סמוך לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשתי תקופות כהונה נפרדות ובסך הכל במשך כשנתיים, כראש ממשלת לטביה השני, בשנים 1921–1924. היה הלטבי היחיד ממוצא יהודי שכיהן בתפקיד.
שימש גם שר החוץ הלטבי, הראשון בתפקיד זה, במשך כשש שנים מ-1918 ועד למותו בתאונת דרכים ב-1925.
נולד ב-1887 בכפר בשם דורבה (Durbe), במערב לטביה, אז עדיין חלק מהאימפריה הרוסית, לחופי הים הבלטי.
אביו היה רופא יהודי, חיים מאירוביץ', אשר ב-1885, שנתיים לפני הולדת מאירוביץ' התנצר ושינה את שמו הפרטי להרמן, כדי להינשא לאמו של מאירוביץ', לטבית נוצרית בשם אנה פיילהולד.
האם נפטרה 12 יום לאחר לידתו של מאירוביץ' והרך הנולד קיבל כשם נוסף לשמו המקורי גם את שמה של אמו אנה, כך ששמו המלא מעתה היה זיגפריד אנה מאירוביץ'.
בהיות מאירוביץ' בן ארבע אושפז אביו בבית חולים לחולי נפש, שם גם נפטר ב-1913 ומאירוביץ' גדל לאחר אשפוז אביו, בבית דודו, אחי אמו.
לאחר סיום בית ספר תיכון, מאירוביץ' למד תחילה במשך שנתיים בבית הספר לעסקים של ריגה.
ב-1907 עבר ל, שם הוא סיים את לימודיו בכלכלה ועסקים ב-1911 ועבד כמורה לכלכלה ועסקים ולאחר מכן כבנקאי.
לקראת סיום הלימודים, ב-1910 מאירוביץ' נישא לאנה פיילהולד, קרובת משפחתו מצד אמו.
הצעיר שבהם, גונאר מאירוביץ' (1920–2007) נבחר לימים גם הוא לפרלמנט הלטבי (הסיימה החמישי), שהוקם לאחר התפרקות ברית המועצות.
בן זה אף כיהן בתור השר הממונה על ענייני המדינות הבלטיות והנורדיות בממשלת ואלדיס בירקאוס.
מאירוביץ' עצמו התגרש ב-1924 ונישא בשנית, עוד באותה שנה לקריסטינה בקמן.
הוא היה נשוי לה במשך כשנה בלבד, עד מותו בתאונת דרכים, בגיל 38. האלמנה בקמן התאבדה אף היא, כחצי שנה לאחר מותו.
באפריל 1917, עם תחילת הדמוקרטיזציה שבסמוך לאחר מהפכת פברואר הרוסית היה מאירוביץ' אחד משני ראשיה ומקימיה של מפלגה חדשה בלטביה, הנשלטת עדיין על ידי רוסיה.
המפלגה החדשה הזו הייתה מפלגה שמרנית בשם "איחוד האיכרים הלטבי" והמנהיג האחר שלה היה קרליס אולמניס, שנועד להיות ראש ממשלתה הראשון של לטביה העצמאית.
המפלגה החדשה זכתה מהר מאוד למספר גדל והולך של חברים והפכה תוך זמן קצר בלבד למפלגה החזקה ביותר בלטביה, עדיין תחת שלטון רוסיה.
בנובמבר 1917, כשהוקמה "המועצה הלאומית הזמנית הלטבית" היה מאירוביץ' בין חבריה וכעבור כשנה, כשהוקמה מחליפתה של זו, "המועצה העממית הלטבית" הוא היה חבר גם בה.
ב-18 בנובמבר 1918, שבוע בדיוק לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה ויום לאחר הקמתה הכריזה "המועצה העממית" החדשה, שהפכה לפרלמנט הזמני של לטביה על עצמאותה של לטביה משלטון רוסיה.
בראש הממשלה הלטבית הזמנית שהוקמה למחרת הוצב אולמניס, כאשר מאירוביץ' מקבל את תפקיד שר החוץ.
הוא לא כיהן בממשלתו של ראש הממשלה הרביעי של לטביה, סמואלס, אך חזר לכהן כשר החוץ בממשלת סלמינס, מ-19 בדצמבר 1924 עד מותו בתאונת דרכים כעבור כשמונה חודשים, ב-22 באוגוסט 1925.
במקביל לתפקידיו הממשלתיים מאירוביץ' המשיך כל אותה עת לכהן גם כחבר "המועצה העממית" עד הבחירות הראשונות לאספה החוקתית ב-1920, אחר כך כחבר אותה אספה חוקתית עד לבחירות ב-1923 לסיימה הראשונה ולאחר מכן כחבר הסיימה הראשונה עד מותו ב-1925.
זיגפריד "פריץ" פלש (Siegfried "Fritz" Flesch; 11 במרץ 1872 – 11 באוגוסט 1939) היה סייף יהודי-אוסטרי, זוכה מדליית ארד אולימפית (פריז 1900) בחרב.
בשנת 1899, בגיל 27 זכה במדליית כסף באליפות אוסטריה בחרב.
באולימפיאדת פריז (1900) זכה במדליית ארד בתחרות חרב אישי ובכך הפך לסייף היהודי הראשון שזכה במדליה אולימפית.
באולימפיאדת לונדון (1908) בגיל 36 הוא השתתף בתחרות חרב וסיים במקום 24.
זיגפריד וולפגנג פמר היה קצין גסטפו גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא הוצב בנורווגיה במהלך כיבוש נורווגיה בידי גרמניה הנאצית, ובתום המלחמה הוא היה ראש המשטרה הפלילית בנורווגיה ועמד בראש המחלקה הרביעית הידועה לשמצה ממפקדה בוויקטוריה טראס, אוסלו.
הוא הגיע לדרגת האופטשטורמפיהרר אס אס.
יחד עם יוזף טרבובן נחשב פמר לאחד האנשים הידועים לשמצה של כוחות הכיבוש הגרמניים בנורווגיה.
פמר הצטרף למפלגה הנאצית בינואר 1930 והועסק על ידי הגסטפו משנת 1934. הוא קודם מספר פעמים ומילא תפקידים שונים בארגון, עד שבאפריל 1940 נשלח לנורווגיה.
שם עבד עם המודיעין הנגדי לדיכוי המחתרת הנורווגית.
פמר לבש מדי אס אס עם תגי אס דה, שהיה בעיקר שירות המודיעין של האס אס והמפלגה הנאצית בגרמניה הנאצית.
עם מראה מדהים וקסם, הוא נתפס כחלומן של הנשים.
למרות הופעה חיצונית זו, היה פמר חסר רחמים, ולא היסס להשתמש בעינויים בחקירת חשודים.
הוא תואר על ידי קורבנותיו כמי שמסוגל לעבור משימוש ידידותי לעינויים סדיסטיים ללא שהות בעת ובעונה אחת.
מילורג (השלוחה הצבאית של תנועת המחתרת הנורווגית) ראתה בו איום חמור.
כמה תוכניות להתנקש בחייו נערכו ופמר ניצל מהתקפה כזו עם כמה פצעי ירי בחזהו.
בסוף המלחמה, ב-8 במאי 1945, לבוש פמר כחייל וורמאכט, הוא התערבב עם שבויי מלחמה גרמנים אחרים במחנה הסלמואן, אך נבגד ונעצר לאחר שביצע טלפון לחברה נשית, שהסגירה אותו.
פמר הועמד לדין והורשע בפשעי מלחמה ונידון למוות על ידי בית המשפט העליון של נורווגיה.
גזר הדין בוצע על ידי כיתת יורים במצודת אקרשוס ב-16 במרץ 1948.
דמותו הייתה אחת הדמויות הראשיות בסרט הנורווגי משנת 2008, "מקס מאנוס", גולמה על ידי השחקן הגרמני קן דוקן.
זיגפריד וגנר (; 6 ביוני 1869 – 4 באוגוסט 1930) היה מלחין ומנצח גרמני, בנו של ריכרד וגנר וקוזימה, ונכדו של פרנץ ליסט.
בין השנים 1908–1930, וגנר ניהל את פסטיבל ביירוית.
עד שנת 1882, וגנר נהג לכתוב מספר אופרות שלא ראו אור מעולם.
בשנת 1889, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, החל ללמוד מוזיקה אצל תלמידו של אביו, אנגלברט הומפרדינק.
כיוון שלא אהב לעסוק במוזיקה, החל ללמוד אדריכלות בברלין ובקרלסרוהה.
ב-1892, הוא וחברו, קלמנט האריס, טיילו ביבשת אסיה.
במהלך הטיול, החליט וגנר לנטוש את האדריכלות, ולהתחיל ללמוד מוזיקה מחדש.
בעודו על סיפון ספינתו בחזרה לגרמניה, כתב את הפואמה סימפונית הראשונה שלו, Sehnsucht, בהשראת שירו של פרידריך שילר.
כשעבד בביירוית, רוב עבודותיו לא נכנסו לרפרטואר הפסטיבל.
את הופעתו הראשונה ביירוית, עשה כעוזר המנצח ב-1894. בשנת 1896, נכנס וגנר למצבת המנצחים הרשמית של הפסטיבל, וחלק את האחריות על ניהול "טבעת הניבלונג" עם פליקס מוטל והנס ריכטר.
בשנת 1908, אימו, קוזימה, פרשה מניהול הפסטיבל, ווגנר החל לנהל אותו.
ב-22 בספטמבר 1915, וגנר נישא לויניפרד.
וגנר נפטר ב-1930, בגיל 61, כארבעה חודשים אחרי אימו.
מכיוון ששני בניו הבכורים היו נערים, ניהול הפסטיבל עבר לאלמנתו.
זידאן עמאר איקבאל הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אוטרכט מליגת העל ההולנדית ובנבחרת עיראק.
איקבאל גדל במחלקת הנוער של מנצ'סטר יונייטד.
בחודש אפריל 2021 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון.
ב-8 בדצמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-89 בתיקו 1–1 נגד יאנג בויז ברן במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות בעונת 2021/2022.
ב-26 ביוני 2023 חתם בקבוצת אוטרכט ההולנדית.
איקבאל היה רשאי לייצג את נבחרות נבחרת אנגליה, עיראק ופקיסטן.
ב-27 בינואר 2022 ערך איקבאל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עיראק, בהפסד 0–1 לנבחרת איראן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
זיגפריד הניקה היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
הניקה נולד ב-8 בספטמבר 1878 בקונסטנץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1897 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-49 (פומרניה ה-6).
ב-18 במאי 1907 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-18 בדצמבר 1912 הועלה לדרגת האופטמן.
בשנת 1913 הועבר לרגימנט הרגלים ה-150 (ורמיה ה-1), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי הפור לה מריט, צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף הניקה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1925 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 בנובמבר 1930 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-2 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 ביולי 1939 הוא התגייס לוורמאכט ובתחילת אוגוסט מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-61, וב-27 באוגוסט 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
בספטמבר 1939 לחם הניקה עם הדיוויזיה במערכה בפולין כחלק מהקורפוס הראשון אשר היה חלק מהארמייה השלישית של גאורג פון קיכלר.
ב-1940 השתתפה הדיוויזיה בפיקודו במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כחלק מהקורפוס הרביעי אשר היה חלק מהארמייה השישית של ולטר פון רייכנאו.
הדיוויזיה השתתפה בכיבוש אסטוניה, ולאחר מכן ב"ניקוי" הכוחות הסובייטיים מאיי הים הבלטי, וב-17 בספטמבר 1941 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר מכן הדיוויזיה השתתפה במצור על לנינגרד, וב-1 באפריל 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים ב-23 באפריל 1942 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-38, וב-4 בספטמבר 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב על הישגיו.
ב-1 באוקטובר 1942 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי קרקוב, וביוני 1944 הוא מונה אז למפקד הצבא בגנרלגוברנמן.
ב-31 בינואר 1945 הוא פרש מתפקידו, ובסוף המלחמה נפל בשבי הצבא האדום.
לאחר המלחמה נשלח הניקה למחנה מיוחד של נקוו"ד 1, שם מת ב-19 בפברואר 1946.
זיגפריד רידל היה גנרל-לויטננט מזרח-גרמני אשר שימש כראש המטה הראשי (מקביל לרמטכ"ל) של צבא העם הלאומי.
רידל נולד בשוורצנברג ב-3 בספטמבר 1918. בין 1929–1933 היה חבר בליגה הקומוניסטית הצעירה של גרמניה.
ב-1938 הצטרף לשירות העבודה של הרייך, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 התגייס לוורמאכט.
הוא לחם במלחמת העולם השנייה ועד סופה הגיע לדרגת פלדוובל.
ב-1945 הוא נפל בשבי צבא ארצות הברית.
לאחר שחרורו הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה ולאחר מכן למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
ב-1946 הוא מונה לראש לשכת התעסוקה בשוורצנברג, וב-1947 הצטרף למשטרת העם הגרמנית.
ב-1949 נסע לקורס מיוחד בברית המועצות.
בין 1950–1954 מילא רידל תפקידי מטה ומנהל בכירים במשטרה הגרמנית.
ב-1955 חזר לברית המועצות ולמד באקדמיית המטה הכללי עד 1957. עם חזרתו לגרמניה מונה לסגן ראש המטה הראשי (מקביל לרמטכ"ל).
ב-7 באוקטובר 1959 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ב-1960 מונה לראש המטה הראשי ולסגן שר ההגנה הלאומי.
ב-15 במרץ 1967 הוא סולק מתפקידו מתפקידו בשל חוסר שביעות רצון כלפיו מצד הנהגת המפלגה, ומונה למזכיר המדינה וראש מינהל התכנון.
הוא פרש מהצבא ב-1 בינואר 1983.
זיגפריד טרביטש (גרמנית: Siegfried Trebitsch; 22 בדצמבר 1868, וינה – 3 ביוני 1956, ציריך) היה סופר, מחזאי ומתרגם יהודי אוסטרי.
ידוע בעיקר מתרגומיו לגרמנית של יצירות מאת ג'ורג' ברנרד שו.
זיגפריד טרביטש נולד בווינה למשפחה יהודית עשירה, אשר לפי זיכרונותיו "לא לימדה אותו שום דבר על יהדות ונוצרות".
הוא נכנס לעסקים של המשפחה עד לשנת 1903 כאשר החליט לערוך נסיעה לארצות אירופה ואמריקה.
היצירה הראשונה של טרביטש יצאה לאור בשנת 1889. בשנת 1890 הוא תרגם מחזה שנכתב על ידי אנג'לו דה גוברנטיס.
בהיותו באנגליה הוא הכיר את ג'ורג' ברנרד שו והתיידד איתו.
טרביטש הפך למתרגם של מחזות של שו לגרמנית.
ההצגות הראשונות בדרך כלל נערכו בווינה.
בשנת 1923 שו תרגם מחזה של טרביטש Frau Gitta's Sühne לאנגלית.
בנוסף לכך טרבישט תרגם יצירות של סופרים צרפתים.
טרביטש התגורר בווינה בה בנה וילה יוקרתית שאדריכל שלה היה ארנסט גוטהילף.
בשנת 1907 הוא התחתן לבת אצולה הונגרית.
באותה שנה הוא קיבל אזרחות כבוד מעיירה שאחרי מלחמת העולם הראשונה הפכה לחלק מצ'כוסלובקיה.
בעקבות כך בשנת 1920 הוא קיבל אזרחות צ'כית.
בשנת 1920 על בסיס תרגום שביצע טרביטש של מחזה בלגי, אריך וולפגנג קורנגולד ובנו כתבו אופרה Die tote Stadt שזכתה להצלחה.
בשנת 1938 אוסטריה סופחה לגרמניה.
תחילה טרביטש חשב שמוצאו היהודי לא יעשה בעיות.
תוך זמן קצר הוא הבין שעדיף לעזוב את וינה.
המשפחה עזבה את עיר עם מזוודה בלבד.
טרביטש ואשתו נמלטו לצרפת בה הם קיבלו אזרחות הודות לפעולות של טרביטש לקידום התרבות הצרפתית באוסטריה.
בשנת 1940 הם נמלטו לציריך.
בשנת 1941 הוא ביקש לעבור לארצות הברית, אך בעקבות שינויים במצב הלחימה בחזית והתבוסה המסתמנת של גרמניה הם נותרו בציריך.
לאחר מלחמת העולם השנייה וילה של טרביטש הוחזרה, אך הוא לא רצה לחזור לעיר ומכר אותה לשגרירות צ'כוסלובקיה.
הוא ביקר את שו באנגליה ותרגם את המחזה האחרון של המחזאי Buoyant Billions שהועלה על הבמה בבית של טרביטש.
בשנת 1951 טרביטש כתב ספר אוטוביוגרפי Chronik eines Lebens שתורגם לאנגלית.
לאחר פטירת שו, טרביטש החליט לפרסם את המכתבים הרבים שהיו לו.
אחרי שמכירה אורגנה, הוא הלך לבנק לקחת את החבילה עם המכתבים אך ספג התקף לב ונפטר תוך זמן קצר.
זיגפריד פרידריך היינריך מילר היה קצין בוורמאכט אשר לחם במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הפך לשכיר חרב ולחם במשבר קונגו יחד עם אנשיו של מייק הור.
מילר נולד ב-26 באוקטובר 1920 בקרסון על האודר שברפובליקת ויימאר (כיום קרוסנו אודרז'נסקייה שבפולין).
הוא היה בן למשפחה פרוסית שמרנית בעלת עבר צבאי.
אביו לחם במלחמת העולם הראשונה, ולימים הגיע לדרגת אוברסט-לויטננט בוורמאכט.
מילר למד בפנימיה בפרייבורג, ובילדותו הצטרף לדויטשה יונגפולק - ארגון הילדים של המפלגה הנאצית.
לאחר מכן הצטרף לשירות העבודה של הרייך, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לוורמאכט.
הוא השתתף במערכה בפולין, ולאחר מכן הוצב בשטחי הגנרלגוברנמן.
הוא השתתף במבצע ברברוסה ולאחר מכן לחם בחזית המזרחית עד סוף המלחמה.
הוא נפצע במהלך מבצע פרוסיה המזרחית, ופונה לבית חולים בפרנקפורט, שם נפל בשבי צבא ארצות הברית.
הוא סיים את המלחמה בדרגת אובר-לויטננט ועם צלב הברזל מדרגה ראשונה.
ב-1947 הוא שוחרר מהשבי והועסק בידי הצבא האמריקני במסגרת קבוצת העבודה האזרחית.
הוא סייע גם באימון חיילים של מדינות נאט"ו.
ב-1956 הוא ניסה להתגייס לבונדסוור אולם סורב.
לאחר מכן החל לעבוד בפינוי מוקשים במדבר סהרה עבור חברת BP הבריטית.
ב-1962 הוא היגר לדרום אפריקה.
ב-1964, בעקבות מרד הסימבות בקונגו, הקים הבריטי מייק הור כוח של שכירי חרב אירופאיים שנודע בשם "קומנדו 5", ונועד להילחם לצד השלטון הקונגולזי כנגד הסימבות.
מילר התגייס לקומנדו 5, והיה המבוגר ביותר ביחידה.
הור העניק לו דרגה של קפטן ומינה אותו למפקד יחידה שכללה 53 שכירי חרב.
לאחר מכן הוא הועלה לדרגת מייג'ור.
מילר זכה עד מהרה לפרסום בינלאומי בשל כך שתמיד ענד את צלב הברזל שלו.
הוא נודע בכינוי "קונגו מילר" והואשם בפשעי מלחמה רבים.
בדצמבר 1964 הוא העניק ראיון למגזין הגרמני "Konkret", שבו דיבר בנוסטלגיה על ימי מלחמת העולם השנייה.
הוא ציין גם שאימץ את "המנהגים הברברים" של תושבי קונגו והפסיק לקחת שבויים.
עד מהרה הוא הפך לדמות מושמצת בגרמניה המערבית.
ב-1966 פורסם הסרט הדוקומנטרי האיטלקי "אפריקה אדיאו" אשר בו תועד מילר יורה למוות באסיר.
בעקבות הקרנת הסרט בגרמניה, פרצו בארץ הפגנות בדרישה להפסיק את מעורבותם של שכירי החרב האירופאיים במשבר בקונגו.
באותה שנה הוקרן סרט תיעודי אודותיו בגרמניה המזרחית בשם Der lachende Mann – Bekenntnisse eines Mörders.
לאחר סיום הלחימה בקונגו, מילר חזר לדרום אפריקה.
הוא נפטר ביוהנסבורג ב-17 באפריל 1983.
זיד אל-קונבר הוא כדורגלן ערבי ישראלי-פלסטיני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-איתיחאד טריפולי מליגת העל הלובית ובנבחרת פלסטין.
אל-קונבר נולד בשכונת ג'בל מוכאבר שבמזרח ירושלים.
הוא שיחק במחלקת הנוער של הפועל ירושלים, ובשנת 2014 עבר למחלקת הנוער של בית"ר ירושלים ב-19 בנובמבר 2019 הושאל למחלקת הנוער של הפועל חדרה.
בשנת 2020 חתם בשבאב א-דאהרייה מליגת העל הפלסטינית, ובשנת 2021 עבר לג'בל מוכאבר, גם היא מליגת העל הפלסטינית.
ב-13 במאי 2023 חתם אל-קונבר באל-ויחדאת מליגת העל הירדנית, אולם לאחר פחות מחודש חזר לג'בל מוכאבר.
ב-31 בינואר 2024 חתם באל-איתיחאד טריפולי מליגת העל הלובית.
ב-16 בנובמבר 2023 ערך אל-קונבר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין, בתיקו 0-0 נגד נבחרת לבנון במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
נכלל בסגל נבחרת פלסטין לטורניר גביע אסיה 2023.
שמעון יגנדורף נולד בשם שמיאל (סמי Shmiel) והיה בנם הצעיר (לאחר הולדת שלוש אחיותיו) של אברהם יגנדורף ואשתו חנה באסי יגנדורף, לבית אופנברגר.
הוא גדל בסביבה יהודית אורתודוקסית.
אביו ניהל טחנת קמח ובבעלות משפחתו היה גם עדר בעלי חיים קטן מה שאפשר חיים ברווחה יחסית.
לאחר מספר שנים בהן התחנך במסגרת חינוך דתי מסורתי, למד יגנדורף בבית ספר תיכון במשך ארבע שנים.
לאחר מכן השלים הכשרה בן שלוש שנים בהנדסת מכונות במכללה הטכנית והמסחרית של וינה ובהמשך בבית ספר טכני technicum mitteweida ליד דרזדן שם התמחה בהנדסה כללית עם התמקדות בייצור כלים.
בשנותיו בווינה היה חבר בארגון סטודנטים ציוני.
את לימודיו סיים ב-31 במאי 1907 עם דיפלומה בהנדסת חשמל והנדסת מכונות.
ב-9 במאי 1909, התחתן יגנדורף, שבחר בשם הפרטי זיגפריד, עם הינדה (לימים הילדה) פלר, בתו של הבעלים של מפעל לעיבוד דגים ברדאוץ, בוקובינה.
לזוג נולדו שתי בנות אדית ואלפרדה שגודלו בחינוך חילוני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת יגנדורף כקצין בדרגת סגן בצבא הקיסרות האוסטרו הונגרית.
בין היתר הוביל בנייה של גדר חשמלית שאבטחה קטע מהגבול בין מחוז בוקובינה שהיה חלק מהקיסרות האוסטרו הונגרית לבין רוסיה.
לאחר המלחמה הפך יגנדורף לעובד של סימנס-שוקרט-וורקה ׁ(Siemens-Schuckertwerke) בווינה.
בשנת 1922 החל לשמש במסגרת עבודתו בסימנס בתפקיד מנהל סניף המכירות ושירות הלקוחות בצ'רנוביץ בירת בוקובינה שב 1919 לאחר התפרקות הקיסרות הועברה לשליטת רומניה.
יגנדורף, שחי עם משפחתו באורח חיים מהמעמד הבינוני-גבוה, קיבל בהמשך אזרחות רומנית.
משנת 1923 עבד יגנדורף במשך ארבע שנים כמנהל כללי של פורסטה, החברה לתעשיית העץ בבוקובינה.
לאחר מכן הפך לעצמאי, תחילה עסק במפעל ללבני פחם בווינה, לאחר מכן במפעל רדיו בצ'רנוביץ.
ב-1938, לאחר ה"אנשלוס של אוסטריה", נמלטו הזוג יגנדורף מווינה לרומניה, לעיר רדאוץ אשר בבוקובינה.
בנותיהם שהיו נשואות לאמריקאים הצליחו לעזוב את אירופה לארצות הברית עם בעליהן ב-1938 וב-1939. ניסיונותיהם של הזוג במהלך שלוש השנים עד 1941 להגר בעקבות בנותיהם לארצות הברית נכשלו.
ב-12 באוקטובר 1941 גורשו בני הזוג יגנדורף, יחד עם כמעט כל האוכלוסייה היהודית ברדאוץ, בקרונות בקר לטרנסניסטריה, אזור שנכבש על ידי גרמניה ורומניה בתחילת החזית המזרחית שפתחה גרמניה מול ברית המועצות.
המשטר הפשיסטי והאנטישמי של הרודן הרומני יון אנטונסקו החליט בעבר "לנקות" את בוקובינה, בסרביה ודורוהוי מיהודים באמצעות גירוש לטרנסניסטריה ומניעה של מזון, מים, מחסה, דלק, ביגוד, סבון ותרופות.
עוד לפני הגירוש הצליח יגנדורף להיות אחד מראשי הקהילה היהודית של רדאוץ, תוך שהפגין שוב ושוב מיומנות בהתנהלות מול השלטונות הרומניים כדי להגן על האינטרסים היהודיים.
הזוג יגנדורף הגיעו יחד עם שאר המגורשים מעירם למוגילב-פודולסקי שהיא העיר הממוקמת לאחר מעבר הדנייסטר בעיירה אטאקי.
הטרנספורטים הראשונים של יהודי מחוזות סוצ'אבה וקמפולונג לאחר השלמת הכיבוש הגרמני והעברת חבל ארץ זה לשליטת הרומנים הגיעו מעט קודם לכן וחלקם הועברו מייד לכפרי המחוז.
מיד לאחריהם הגיעו גם היהודים המגורשים מרדאוץ, דורוהוי וצ'רנוביץ.
הגיטו בעיר מוגילב (כתחליף לגירוש לתוך טרנסניסטריה) נוצר כמעט בדרך מקרה כאשר יגנדורף נקרא לשלטונות ושם נדרש ושכנע אותם ביכולתו להרכיב קבוצת מומחים לתיקון והפעלה של תחנת החשמל.
יחד עם חמישה מהנדסים וקומץ בעלי מקצוע מיומנים בנושאים טכניים שונים חשמלאים, נגרים, צבעים, מכונאים ועוד עלה בידו להשיב את זרם החשמל לעיר בתוך פחות משבועיים.
לפי זכרונותיו של יגנדורף: הוא הציג בפני המפקד הרומני רשימה של למעלה ממאה מומחים ופועלים יהודים ודאג לכך שגם בני משפחתם של העובדים היהודים שנשכרו יובאו בחשבון ויקבלו זכויות תושבות בעיר.
לאחר שבועיים הסתיימו עבודות התיקון של תחנת הכוח ההרוסה ושוב היה לעיר אור וחשמל.
לאחר מכן הזמינו הרומנים את יגנדורף לתקן מבני מינהל עבור המחוז והמשטרה והנפיקו מאות אישורי עבודה ושהייה נוספים עבור המגורשים.
באמצע נובמבר 1941 בוטל לחלוטין מעמדה של מוגילב כעיר סגורה ליהודים (המשמעות מניעת גירוש יהודים מהעיר הקרובה לדנייסטר אל תוך טרנסניסטריה לאזורים קשים יותר להישרדותׂׂ).
עשרת אלפים יהודים מועסקים בייצור.
לחברי קבוצת המומחים הוצאו מייד אישורים להישאר בעיר.
בהמשך כבר בנובמבר 1941 נדרש יגנדורף לקבץ קבוצות נוספות להפעלת בית החרושת לכלים ובית היציקה המקומי (ה-טורנטוריה) שנמסרו להשגחתו.
תוך חודשים ספורים הוא ואנשיו בנו את המפעל מחדש ובו נוסף לבית היציקה גם מחלקות לעיבוד שבבי כלי עבודה, מכבשים וחישול.
באביב 1942 הופעלו גם מוסך ונגרייה.
מגורשים במספר גדל והולך מצאו עבודה במחלקות השונות של המפעל ואליהם צורפו גם מתלמדים צעירים.
המקום הפך למפעל רשמי תחת השם Turnatoria Din Moghilev - בית היציקה ממוגילב.
המפעל נוהל על ידי יהודים מגורשים וכעבור זמן נוספו אל העובדים גם יהודים מקומיים ותושבים אוקראינים שעבדו שם קודם לכן בזמן השלטון הסובייטי.
המפעל ייצר בעיקר חלקי חילוף לציוד החקלאי והמכני של הקולחוזים שאותם הפעילו הרומנים כיחידת ייצור.
עבודות ושירותים בוצעו גם עבור שלטונות רומניה אבל לא כללו ציוד לחימה.
לפי ספר זכרונותיו של יגנדורף צצו ועלו תירוצים שונים כגון היעדר חומרי גלם, פגמים במכונות, חוסר ניסיון וכך הטורנטוריה לא ייצרה אף פריט שיהיה שימושי בקרבות.
העבודה הבטיחה את קיום אוכלוסיית אוקראינה הכבושה ותודות לה גם העובדים ומשפחותיהם ויהודים נוספים נותרו בחיים.
בשלב הראשון הוצאו 500 אישורים מטעם מושל המחוז למועסקים בשלושת המפעלים הללו.
כש-500 משפחותיהם היוו את גרעין הגיטו שלימים מנתה אוכלוסייתו 40 אלף מגורשים.
תוך 12 יום מחלוקת האישורים הופעל מטבח שסיפק אוכל למועסקים.
המטבח הלך והשתכלל ובשיא התפתחותו סיפק 27 אלף ארוחות ביום למגורשים במוגילב.
בהמשך לקראת מרץ 1944, עבדו בטורנטוריה בבתי המלאכה, המחסנים והמטבח קרוב לאלף עובדים כך התאפשרה הצלה של אלפי בני משפחותיהם, מעשית התאפשר לכל עובד לייצג משפחה של עשר עד שתים עשרה נפשות.
העבודה במפעלים איפשרה קיום הן לעובדים והן למשפחותיהם, כבר בשנה הראשונה הלך וגדל מספר העובדים בבית היציקה לעובדים ניתנה מנת מרק יומית שלפעמים כללה גם חתיכת בשר ופרוסת לחם וגם הקצבת מרק ולחם לכל המשפחה.
העובדים ענדו סרט ועליו השם והסמל "טורנטוריה" והתעודה שקיבלו העובדים הגנה עליהם ועל משפחותיהם מפני התנכלויות ומפני שילוח הלאה לתוך טרנסניסטריה שם התנאים היו קשים יותר.
בשנתו הראשונה של הגיטו, שררו בו תנאי חיים קשים ביותר כתוצאה מרעב, קרה, צפיפות נוראה, תנאי תברואה קשים ומגפת טיפוס הבהרות.
עם זאת, תודות להתארגנות המהירה של הגיטו שמנעה הצעדה של שתי רבבות מגורשים במזג אוויר חורפי לפנים טרנסניסטריה, ניצלו אלפים ממוות.
התמותה בגיטו הייתה גבוהה אך במהלך קיומו לא פחת מספר המגורשים בו מארבע רבבות בשל ההתגנבות והנהירה אליו מכל גיטאות החבל.
המגורשים החלו להתארגן כבר בחודש הראשון לגירוש.
ההתארגנות הראשונה של הקמת מטבח ליוצאי קהילת קמפולונג הייתה של ד"ר יונס קסלר ד"ר למשפטים עו"ד וסוציאליסט מווטרה דורניי.
ד"ר קסלר פנה ליגנדורף בהצעה להקמת ועד (קומיטט) שיטפל בכל ענייניהם תוך תיאום עם קבוצות המגורשים בכל המחוז.
במקביל הוצא ב-11 בנובמבר 1941, צו מטעם מושל טרנסניסטריה בשמו של אנטונסקו, להסדרת מעמדם ואופן התארגנותם של היהודים בטרנסניסטריה בו הורה למנות ראשי מושבות שייעזרו במנהיגי קבוצות שבאחריותם נוכחות היהודים במושבת הגירוש והנחה לגבי עבודות בשכר זעום של מי שמסוגל לכך כפועל פשוט, בעל מקצוע או מומחה.
הוועד הכללי במוגילב הוקם ב-21 בנובמבר 1941 ויגנדורף מונה ליו"ר הוועד והוועדה הכלכלית.
סיפורם הנורא של היהודים בטרנסניסטריה היה קשה ובמרבית המחנות בטרנסניסטריה שאליהם הובאו היהודים, השתמשו הנאצים והרומנים בעלי בריתם באותן שיטות ובאותה אכזריות סדיסטית במטרה למחוק ללא יוצא מן הכלל את כל מה שהיה יהודי.
על הגיטאות במוגילב ובסביבתה ניתן לומר שהיו חריגים.
מרבית מבין כ-100 אלף המגורשים במחנות אלו (היו כ-60 גטאות) שרדו את האסון.
הצלה זו כונתה "פלא מוגילב" (כינוי שניתן בספר מ-1947 Cartea Neagră "הספר השחור" של ההיסטוריון מתתיאס קארּפ שהיה עוזרו הקרוב ויד ימינו של וילהלם פילדרמן, יושב ראש איגוד הקהילות היהודיות ברומניה בתקופת המלחמה).
אולם זאת הייתה תוצאה של סדרה של התרחשויות מקריות.
המטה של השלטונות הרומניים והגרמנים היה בעיר.
במצבי חירום יכול היה הוועד המרכזי היהודי לקבל גישה לפקידים שנתנו את הפקודות ובאמצעות התערבות מיומנת למנוע סבל רב.
הרצון המקורי של שלטון הרומני היה לא לאפשר ליהודים להישאר בעיר, אך לאחר שנה ממועד הגירוש היו יותר מ-20,000 שנהנו מביטחון יחסי.
הופעתו של המהנדס שמעון יגנדורף הייתה אחד מצירופי המקרים שהביאו ל"פלא" כאשר הצליח וקיבל אישור להפעיל את בית היציקה "Turnatoria" בו מצאו מספר רב של מגורשים עבודה והגנה מפני רדיפות.
לאחר שתבוסתם של הנאצים במלחמה הפכה לצפויה וכשאנטונסקו חיפש שיתוף פעולה עם בעלות הברית, הצליח פילדרמן, להשיג את החזרתם לרומניה ב-7 במרץ 1944 של יגנדורף ושל כמה מעובדיו החשובים ביותר, זמן קצר לפני שחרור טרנסניסטריה על ידי הצבא האדום.
בני הזוג יגנדורף הגיעו לבוקרשט דרך צ'רנוביץ, רדאוץ ובוטושאני.
בסוף אוגוסט 1946 עזבו בני הזוג יגנדורף את רומניה במטרה להגר לארצות הברית, אליה הגיעו ב-23 בדצמבר 1946. במטענו לקח איתו את תיקי הוועד היהודי ובית היציקה במוגילב שחילץ ממוגילב עם חזרתו לבוקרשט.
יגנדורף שקל להגיש תביעות פיצויים נגד גרמניה בהתבסס על תיק זה.
ב-1948 עברו בני הזוג לקליפורניה.
יגנדורף מצא עבודה בחברת החשמל פישבך ומור בלוס אנג'לס.
שם הגיע לתפקיד של ראש מחלקת החישובים.
זיגפריד יגנדורף מת ב-5 בספטמבר 1970 מאי ספיקת לב בעקבות סרטן.
בשנת 1956 החל יגנדורף לכתוב את זיכרונותיו.
לאחר יותר מעשר שנים השלים את כתיבתם והציע למוסד יד ושם בירושלים את ארכיון הוועד היהודי בתנאי שהמוסד יפרסם את זיכרונותיו כפי שנכתבו.
עם זאת, האחראים בירושלים התנו את הפרסום בבדיקת הנאמר בזיכרונותיו.
בעקבות זאת חזר יגנדורף מהצעתו.
לאחר מותו מסרה אלמנתו הילדה את ארכיון יגנדורף ליד ושם הכולל תיקים של "ועד המגורשים" במוגילב ושל הטורנטוריה שנלקחו על ידו כשעזב את מוגילב, נשמרו והובאו על ידו לארצות הברית.
זהו ארכיון יחידי של הנהגת גטו בטרנסניסטריה.
עותק של הארכיון נמצא במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
18 שנה לאחר מותו, החל העיתונאי היהודי אמריקני אהרן הירט-מנהיימר לחקור את סיפור חייו כולל מפגשים וראיונות עם ניצולים מארצות הברית, אירופה וישראל שחייהם ניצלו בעקבות מעשיו, עם אינג'ינר מקס שמיד ועם בנותיו ובני משפחתו של יגנדורף.
הירט-מנהיימר ערך ופרסם ב-1991 את ספר הזיכרונות תחת הכותרת "מפעל היציקה של יגנדורף: זכרונות מהשואה הרומנית" (Jagendorf foundry: Memoir of the Romanian Holocaust 1941–1944) תוך הוספת הקדמה ופרקי פרשנות והערות מפורטים לכל אחד משבעת פרקי הספר.
בהמשך ב-1997, התפרסם הספר ברומנית תחת שם דומה: Minuena De La Moghilev Memorii 1941-1944 בתרגומו של מרצ'ל בינר.
תרגום הזיכרונות לגרמנית פורסם ב-2009.
פרקי הספר מחולקים לפי עונות השנה במהלך תקופת הגירוש למוגילב, טרנסניסטריה.
ברשימותיו דיבר יגנדורף על ניסיונו להפוך את העובדים במפעל לבלתי ניתנים להחלפה באמצעות עבודה קשה, יעילות, פרודוקטיביות מרבית ורוח של אלתור תוך מציאת דרך להוכיח את התועלת שלהם.
לא רק חזונו של יגנדורף ולא רק התנהגותו הנחרצת והאמיצה, אלא בהחלט גם שרשרת של נסיבות ממוזלות, מקרה מיוחד בתולדות רדיפת היהודים הרומנית, אפשרו לייגנדורף בן החמישים ושש להצליח בשכנוע הגרמנים והרומנים כאחד בסתיו 1941. לדבריו היה נחוש להתנגד.
גם המוניטין האישי והאומץ של האיש הזה היו מכריעים ב"פעולת האיזון בין הסתגלות להתנגדות" עוד לפני הגעתו לעיירות שסועות המלחמה אטאקי ומוגילב-פודולסקי היה במעמד של אחראי עיקרי מבין המגורשים מעירו (לפי הירט-מנהיימר).
אולם פנייתו למפקד הגרמני במוגילב התבררה כפעולה מסוכנת מאד.
יגנדורף לבש מדי קצין רומני, שעדיין היו ברשותו לאחר שחרורו מהשירות הצבאי שנה קודם לכן ושכנראה הצליח להציל במהלך הגירוש.
מול הגרמנים התחזה לסגן ראשון רומני במילואים.
"אם הוא היה נתפס בשקר, סביר להניח שהוא היה מוצא להורג במקום ".
על פי זיכרונותיו, יגנדורף העניק לעצמו לגיטימציה בפני המפקד הגרמני רק במכתב מסימנס-שוקרט-וורקה שבו זוהה כמנהל מכירות לשעבר - ובוודאי נעזר שפתו הגרמנית.
הפגישה עם הנציב הרומני של מוגילב, קולונל יון באלאנו, היא אחד האירועים המוצלחים ביותר בסיפור הזה.
"נראה", אמר הירט-מנהיימר, "שבאלאנו ויגנדורף שירתו כקצינים בצבא האוסטרו-הונגרי ושמרו על דרגתם לאחר שהפכו לאזרחים רומניים".
מעמדו, השפעתו והמוניטין של יגנדורף היו נתונים לתנודות ולאיומים מתמידים במהלך שלושים החודשים שבהם התקיים גטו מוגילב.
נראה כאילו החומה שהפרידה בינו לבין תבוסתו, כישלונו וסופו תמיד הייתה דקיקה.
אחראים לכך היו השינויים המתמידים במשקל ובעימותים מצד הצבא הגרמני והמנהל האזרחי הרומני, כמו גם מהלך המלחמה, לא מעט כוחות מנוגדים בדמות השירות החשאי הרומני.
אבל גם מתחים וסכסוכים בקהילת המגורשים עצמם היו חלק מחיי היום-יום.
הרומנים - בניגוד לגרמנים - פעלו באופן יותר מהוסס בהתנכלויותיהם למגורשים, לעיתים אף עשו מאמצים למצוא דו-קיום נסבל במסגרת משימותיהם הצבאיות והמנהליות כמו גם בחיי היומיום.
עם זאת, זה נעשה בעיקר מתוך אינטרס אישי.
הרומנים טרפדו תכופות את כוונותיהם ומטרות המלחמה של הגרמנים.
יגנדורף כותב כי המדיניות הרומנית בטרנסניסטריה לא נקטה כיוון אחיד.
"גם כאשר הרשות התעשייתית הרומנית הכירה בערך העבודה היהודית המאורגנת, הצבא או השירות החשאי קשרו קשר להשמידנו".
בתחילת אוקטובר 1942, הורה השירות החשאי לראש המחוז החדש - קולונל נסטורס לגרש 3,000 יהודים ממוגילב למחנה הריכוז פצ'ורה, מה שאיים להביא למותם.
ייגנדורף הזכיר בזכרונותיו את "יחסיו הטובים מאוד עם ראש העיר החדש של מוגילב, קפטן ניקולאי בוטה".
בזכרונותיו תיאר יגנדורף את פגישתו האישית עם מושל טרנסניסטריה, ג'ורגה אלקסיאנו בספטמבר 1942. "להפתעתי", אומר יאגנדורף, "פרופסור ג'ורגה אלקסיאנו נתן לי את ידו ומיד אחר כך גם המפקד הגרמני עשה זאת.
..] "המושל שיבח את הישגינו ולחץ את ידי בפעם השנייה".
אף על פי כן, מסקנתו מלאת הסרקזם של יגנדורף הייתה: "מוגילב לא היה מיועד לנאיבים".
בחורף 1941/42 נדחקו היהודים בהמוניהם מהמחנות בטרנסניסטריה בחזרה למוגילב.
הדבר הוביל לקשיים מול הממשל הרומני, אשר הורה על דיווח של החוזרים למשטרה.
השלטון העצמי היהודי סיפק אז ל"בלתי חוקיים" את היתרי השהייה של יהודים שנפטרו.
בדצמבר 1941 פרצה מגפת הטיפוס.
"מאות יהודים מתו מדי יום מהמחלה המדבקת הזו שהועברה על ידי כינים.
היינו צריכים להכפיל את מספר הקברנים.
בסוף פברואר ותחילת מרץ 1942 היו בעיר כ-15,000 יהודים.
באישור הממשל הרומני, יגנדורף הקים יחידת משטרה יהודית ו"משרד לתיאום העבודה היהודית".
במרץ 1942 הוקם מחנה סקזינץ (Skasinetz, קילומטרים ספורים מצפון-מזרח למוגילב).
הנציב של מוגילב, קולונל יון באלאנו, ראה במחנה פתרון ארוך טווח לבעיית היהודים המוברחים (שלא חוקית) לעיר ממחנות הגטו בטרנסניסטריה.
יגנדורף, לעומת זאת, ניצל את ההזדמנות להקים חווה יהודית בסקזינץ בעזרת מומחים לחקלאות מקרב המגורשים, שיכולה לספק מזון ל-15,000 המגורשים במוגילב.
אבל התוכנית נכשלת עם העברתו של באלאנו מתפקידו ויוזמת המושל לגרש לאלתר 4,000 יהודים ממוגילב לסקזינץ, ללא קשר למצב הקטסטרופלי של המחנה באותה עת.
"פחדתי", אומר יגנדורף, "שגן האביב שלנו סקזינץ יהפוך לבית קברות".
לוועד היהודי בראשות זיגפריד יגנדורף היו סכסוכים עם השלטונות הרומניים, "הרשויות", כפי שהוא מכנה אותם, אך במקביל נאלץ לנטרל את התגובה הפנימית היהודית לתנאים הקשים, לחוסר חופש, דיכוי ואלימות חיצונית.
כאשר תחומי האחריות בתוך המחוז הרומני והממשל המקומי, המשטרה והצבא השתנו, היה צורך להתאים מחדש את הכוחות המאוזנים בעמל על בסיס קבוע.
תחת יגנדורף "הממשל היהודי קיבל יותר ויותר אופי של מדינה אוטונומית עם מחלקת כספים ומרכז אגרות, משטרה יהודית, מערכת משפט, שירות רפואי, מחלקות לסטטיסטיקה, יצירת מקומות עבודה ושירות הלוויה".
"עד סוף קיץ 1942 פעלה הטורנטוריה במלואה והחיתה את כלכלת האזור.
ייצרנו ציוד חקלאי ושלל חלקי חילוף שנעשו נדירים ומילאו את המחסן שלנו.
[...] ככל שהביקוש למוצרינו גדל, הרחבנו את המחלקות ובכך את יכולתנו לייצור אביזרים בהתאמה אישית.
הזמנות הגיעו מכל רחבי טרנסניסטריה."
ביוני 1942 התפטר יגנדורף מראשות הוועד היהודי לאחר שעמד בראשו מאז נובמבר 1941. הסיבות להתפטרות, ש"לא היו קשורות לאובדן כוח כלשהו" (לפי הירט-מנהיימר), מוצגות באופן סותר על ידי יגנדורף והירט-מנהיימר.
עם זאת, שמר יגנדורף על "תפקידו היוקרתי כמנהל הטורנטוריה, בסיס הכוח האמיתי שלו".
יגנדורף לא החמיץ הזדמנויות לשפר את תנאי החיים והעבודה האומללים של עובדי המפעל.
בסתיו 1942, המזל שיחק לידיו כאשר דר.
בלקס, סגן שר העבודה והמושל הרומני ג'ורגה אלקסיאנו מגיעים למוגילב.
יגנדורף שכנע את בלקס בצורך ב"משרד מרכזי לתיאום עובדים יהודים ברחבי טרנסניסטריה", כמו גם בצורך בשכר הוגן לעובדיו במפעל היציקה.
הוא גם ביקש מבלקס לפרק את כל המחנות, במיוחד סקזינץ.
כאשר דרש הממשל הרומני "להעביר את כל היהודים במוגילב לידי הגרמנים" באוקטובר 1942, דחה אלקסיאנו בקשה זו.
"לאחר שבדק את הטורנטוריה, הוא ודאי הגיע למסקנה שנשרת את מטרותיו טוב יותר בחיים מאשר מתים." (יגנדורף)
עדיין קו המדיניות הרומנית כלפי המגורשים היה משתנה לסירוגין.
כשהוכתבו גירושים נוספים מגטו מוגילב למחנה פצ'ורה באוקטובר 1942, ויתר יוזף שאואר על תפקידו כיושב ראש הוועד היהודי ויגנדורף קיבל שוב את התפקיד בדצמבר 1942. הגירושים היוו הקזת דם אדירה לגטו מוגילב.
באוקטובר של אותה שנה בלבד פונו 3,000 איש תושבי הגטו לפצ'ורה בקרונות בקר.
"במחנה השומם הזה, תנאי החיים היו כל כך מחרידים, שלפי דיווחי עדים, הקורבנות ניסו לשרוד באמצעות קניבליזם.
[...] בתוך פחות משנה, כולם מתו מלבד 28 איש מתוך 3,000 היהודים שהובאו מ - מוגילב לפצ'ורה ".
פולמוס על פועלו של יגנדורף
במאמרה של ד"ר גלי מיר-תיבון "השומר אחי אנוכי?
- הוועדים היהודיים בגטאות מחוז מוגילב והשלטון הרומני בטרנסניסטריה בתקופת השואה" המתבסס על עבודה שכתבה בהנחיית ד"ר רפאל ואגו לקבלת תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב, דנה ד"ר תיבון בדרכם של הוועדים היהודיים במחוז מוגילב להצלת יהודים בגטאות המחוז.
המאמר עוסק באופן שבו התנהלה הנהגת הוועדים מול השלטון הרומני במחוז מוגילב בתקופת השואה ומברר כיצד ניצלה את התנאים שנוצרו במחוז לטובת בני קהילות המוצא שלה.
בעבודה זו דנה ד"ר תיבון גם בפועלו של יגנדורף.
לפי העבודה, כוחם של הוועדים היה מוגבל מעצם יכולתם של הרומנים להחליף את חברי הוועד ואת יושבי הראש כרצונם, אך ההנהגה היהודית לא הייתה פסיבית וחסרת מעמד כי אם שותפה להחלטות הפרסונליות.
יחסי ראשי הוועדים היהודיים במחוז עם שליטי המחוז היו יוצאי דופן בתקופת השואה.
לדוגמה: יגנדורף הרשה לעצמו להתמקח עם מפקד המחוז על מספר המיועדים לעבודות הכפייה למיניהן ובשלב מסוים גם התפטר מתפקידו.
יגנדורף ריכז בידיו את הפעילות הכלכלית של גטו מוגילב ואף של המחוז כולו ויצר מקור של כוח ועוצמה מול הציבור היהודי, שהיה תלוי בתחנת הכוח ובבית היציקה לפרנסתו, ומול השלטון הרומני, שראה בהם מפעלים חיוניים לשיקום החבל החקלאי ולהמשך הייצור בתקופת המלחמה.
יגנדורף התמודד עם בעיית היסוד במחוז מוגילב: זכות הקיום היהודי.
לצורך כך יצר שירות חיוני המושתת על אינטרס משותף לשלטון הרומני ולציבור היהודי.
בשיקום תחנת החשמל ובית היציקה ובתי המלאכה שלידו באמצעות עובדים יהודים, הצליח יגנדורף לייצר עבור השלטון הרומני ערך כה רב, שנחשב חסר תחליף.
ההנהגה היהודית בוועדים בגטאות מחוז מוגילב התבוננה במצבם של היהודים במחוז ועל סיכויי הישרדותם של היהודים במחוז מוגילב בריאליזם מפוכח ופעלה על בסיס ההנחה שיש סיכוי סביר שרבים מהיהודים בגטאות המחוז ישרדו עד סוף המלחמה אך לא כולם יינצלו.
על בסיס הנחה זו גיבשו הוועדים היהודיים ויושבי הראש שלהם מדיניות של שיתוף פעולה עם השלטון הרומני גם בפקודות ובהכרעות קשות כגון מעורבותם בהכנת רשימות היהודים שיגורשו ממחוז מוגילב למחנות ההרעבה סקזינץ ופצ'ורה.
מדיניות זו של שיתוף פעולה עם השלטון הרומני נבנתה על יסוד שיקולים של מעמד כלכלי והבחנה בין קהילות מוצא שונות בקרב הציבור היהודי בגטאות מחוז מוגילב.
שיקולי מעמד כלכלי: המלחמה, והגירוש לטרנסניסטריה, חידדו את הפער שבין משפחות מבוססות למשפחות דלות אמצעים ובין בעלי עמדה בקהילה לאחרים.
גם במדיניות הרומנית לדילול האוכלוסייה היהודית בגטאות המחוז הובאו בחשבון שיקולים כלכליים.
ב־12 באוקטובר 1942 הציע גנרל יון אילייסקו, מפקח הז'נדרמריה בטרנסניסטריה, כי בגירוש 3,000 יהודים למחנה פצ'ורה יישלחו העניים ביותר, בנימוק שהם ימותו ממילא, ושלשם כך נועד המחנה.
דנילוב ראש המשטרה היהודית בגטו מוגילב שביצע את הגירוש בפועל, העיד: "היהודים העשירים נהנו מהגנת הרשויות.
לכולם היה ברור כי הוועד לא יכול לגעת בהם, וכך המזל הרע נפל על האחרים".
בעניים והחלשים שנבחרו להישלח למחנה פצ'ורה רב היה מספרן של האמהות היחידות שבעליהן גויסו לצבא האדום (מיהודי צפון בוקובינה ובסרביה שהיו שנה תחת שלטון סובייטי עד יוני 1941 מועד הפלישה הגרמנית) או נִספו בטרנסניסטריה.
אלה מהן שהיו מטופלות בילדים צעירים לא יכלו לצאת לעבודה, ובהיעדרו של גבר מפרנס נתפסו הן ומשפחותיהן כנטל על הקהילה בגטאות מחוז מוגילב.
שיקולי שיוך גאוגרפי תרבותי: הרומנים ייחסו משמעות מכרעת לשנת הכיבוש הסובייטי של חבלי צפון בוקובינה ובסרביה החל מיוני 1940 לאחר נסיגה מאולצת רומנית שנחשבה משפילה עבור השלטון הפשיסטי הרומני ורחשו איבה ליהודים יוצאי החבל.
המשטר הרומני במחוז מוגילב קיבל את החלוקה הכלכלית והמגזרית הזאת ואף עודד אותה, שכן אפשרה לו לנהל מדיניות של הפרד ומשול והבטיחה את שיתוף הפעולה של הנהגת הקהילות המובילות.
בלי עזרתם של הוועדים היהודיים לא היה השלטון הרומני יכול לבחור את העניים ואת ה"רומנים פחות" שביהודים.
בין ההנהגה היהודית בגטאות המחוז לשלטון הרומני הייתה הבנה שהימנעות מגירוש למחנות סקזינץ ופצ'ורה ולמחנות הבוג נשענת על שני קריטריונים עיקריים המוסכמים הן על השלטון והן על ההנהגה היהודית: האחד - מקום עבודה בגטו או יכולת לשלם עבור פטור מעבודה; והאחר - קהילת המוצא ברומניה.
בעניין זה הציע יגנדורף קריטריונים משלו לבחירת היהודים שיישארו במוגילב: נחיצות, תפוקה, משמעת, עבודה וכבוד.
יגנדורף כתב בזיכרונותיו על הקו שהנחה את מאמצי ההצלה שלו: "סברתי שהמשימה העליונה המוטלת עלי היא לשכנע את הרומנים שאין לוותר על שום עובד יהודי.
בה בעת הייתי חייב לשכנע את היהודים שרק באמצעות עבודה יצרנית יוכלו להינצל".
שלא כמו ראשי יודנראט בפולין, למשל, יושבי הראש של הוועדים היהודיים במחוז מוגילב שרדו כמעט כולם.
קצתם עמדו למשפט בתום המלחמה.
כמה מהם כתבו את זיכרונותיהם, אבל לא כתבו יומנים.
בספר הזיכרונות של יגנדורף ובעדותו של דנילוב במשפטו - הבליטו את מאמציהם להציל את בני קהילתם, אך נמנעו מלעסוק ישירות באחריותם לשליחת בני קהילות אחרות אל מחנות ההרעבה.
נראה כי הימנעותם של בעלי התפקיד מלכתוב על האירועים הקשים ביותר הייתה דרכם לשרוד ולהמשיך לתפקד אחרי השואה.
עדותם של יונס קסלר ומקס שמיד