tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2015 החל לשחק בקבוצת המילואים של לוריאן, ובהמשך שיחק בקבוצות שילטגיים ואפינאל מהליגות הנמוכות בצרפת.
ב-28 במאי 2020 חתם קראסו בסנט אטיין מליגת העל הצרפתית.
בהמשך הושאל לקבוצות לה מאן ואז'אקסיו.
ב-20 ביוני 2023 חתם קראסו לארבע שנים בהכוכב האדום בלגרד.
ביולי 2024 חתם בפריז מהליגה הצרפתית השנייה.
ב-24 בספטמבר 2022 ערך קראסו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב, בניצחון 2-1 על נבחרת טוגו במשחק ידידות.
ב-16 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-0 על נבחרת בורונדי במשחק ידידות.
ז'אן-קלוד בריאלי היה שחקן קולנוע ובמאי קולנוע צרפתי.
בריאלי נולד בשנת 1933 באלג'יריה הצרפתית, שם שירת אביו קולונל בצבא צרפת.
ב-1942 עבר עם משפחתו לצרפת, תחילה למארסיי ואחר כך לאנז'ר .
הוא בוגר בית הספר הצבאי Prytanée national militaire שבעיר לה פלש .
בגיל 21 עבר לפריז כדי לעבוד כשחקן.
ב-1956 שיחק בתפקידו הראשון בסרט הקצר Le coup du berger בבימויו של ז'אק ריווט.
באותה שנה הופיע לראשונה בסרט עלילתי ארוך, "אלנה והגברים" , בכיכובה של אינגריד ברגמן ובבימוי ז'אן רנואר.
בסוף שנות ה-50 הוא הפך לאחד השחקנים הפוריים ביותר בגל החדש הצרפתי.
בשנת 2006 הופיע בתפקידו האחרון, בסרט הטלוויזיה "מסייה מקס", בבימויו של גבריאל אגיון .
בריאלי ביים מספר סרטים, כולל Églantine ב-1971, אשר קיבל השראה רופפת מזיכרונותיו שלו מילדות מאושרת בילה בשבלה עם סבו וסבתו, ו-Les volets clos (תריסים סגורים) ב-1972.
הוא היה הבעלים של מסעדת L'Orangerie, באיל סן לואי.
עבד גם כמנחה טלוויזיה, זמר ומנחה רדיו.
ב-1987 זכה בפרס סזאר לשחקן המשנה הטוב ביותר, על הופעתו בסרט "התמימים" של הבמאי אנדרה טשינה .
גודאר תיאר את בריאלי כ"קרי גרנט הצרפתי", בעוד שבריאלי תיאר את המודלים החיים שלו, כשחקן סשה גיטרי והבמאי ז'אן קוקטו.
במהלך הצגת אחד מספריו, בריאלי תיאר את עצמו כך: "אני ילד שהתמזל מזלו לעשות את מה שאני אוהב בחיים".
בשנת 1959 רכש בריאלי שאטו בקומונה מונטיון, ליד פריז.
שם אירח חברים רבים מהקולנוע ומהתיאטרון, כמו ז'אן מארה, פייר ארדיטי ורומי שניידר, שאותה פגש במהלך הפקת הסרט "כריסטין" ב-1958. שניידר, לאחר התאונה הקטלנית של בנה דייוויד ב-1981, מצאה "מפלט מהפפראצי" בביתו של בריאלי.
הזמרת הצרפתייה ברברה שרה לעיתים קרובות ליד הפסנתר בביתו.
הבמאי ז'אן-פייר מלוויל צילם בשאטו את הסצנות האחרונות של סרט הפשע שלו מ-1970 "המעגל האדום", שם אלן דלון ואיב מונטן נהרגים בידי המשטרה.
בספרו האוטוביוגרפי Le Ruisseau des singes (2000) וספר הזיכרונות J'ai oublié de vous dire (שכחתי לספר לך) (2004), חשף בריאלי שהוא ביסקסואלי.
בריאלי נפטר ב-30 במאי 2007, בביתו במונטיון, לאחר תקופה ארוכה של סרטן.
הוא הוריש את אחוזתו לקומונה של מו, ליד מונטיון, עם הצוואה שרשויות מיו יממנו את אחזקת האחוזה כל עוד שותפו, ברונו פינק, יתגורר בה.
בקיץ 2020 עזב פינק את האחוזה ומסיבות בריאותיות עבר לדרום צרפת, ואז קיבלה הקומונה של מו את הבעלות המלאה על האחוזה.
זַ'אן-פְּיֶיר רוּסְלוֹ היה כומר וחוקר צרפתי.
הוא נחשב לאחד מהאבות המייסדים של הפונטיקה, הדיסציפלינה המדעית החוקרת את צלילי השפה האנושית.
עם תום לימודיו בתיכון החל ז'אן רוסולו ללמוד בסמינר לכמרים ברישמון (Richemont) והוסמך לכומר בשנת 1870. ככומר הוא למד פילולוגיה ולמד ספרדית, אנגלית וגרמנית.
ב-1873 החל ללמד לטינית, יוונית עתיקה וספרות במשך שש שנים בסמינר ברישמון.
ב-1879 החל לחקור את השפה המדוברת - בתחילה לצורך הדוקטורט שלו, גם בהשראת הדיאלקטים הצרפתיים השונים שהוריו דיברו.
רוסלו עזב את עבודתו ונסע ברחבי צרפת כדי להמשיך בלימודיו.
בין השאר שמע הרצאות מאת אנרי בקרל על חשמל וטלגרפיה ושל על אקוסטיקה.
בשנת 1886 הוא בנה את המכשיר הראשון שלו ל"רישום חשמלי של המילה".
גם כאן, הוא התעניין בעיקר בווריאציות בהגייה בניבים שונים.
ב-1889 הוא הגיע ל שהוקם זה לא מכבר, שם הקים את המעבדה הראשונה בעולם לפונטיקה.
רק ב-1891 הוא קיבל את הדוקטורט שלו, בעיקר בספרות צרפתית, עם תזה על השינויים הפונטיים בשפה בהשפעת ניבים.
לימוד הניבים הביא לו כמה משרות הוראה בגרמניה.
בין היתר, הוא הוזמן ל, לאוניברסיטת הומבולדט של ברלין (לנאופילולוגים), לאוניברסיטת מרבורג ולאוניברסיטת קניגסברג.
בשנת 1895 הוא נבחר לעמוד בראש Société Linguistique de Paris ("החברה הבלשנית של פריז").
בעזרתו הוקמה המעבדה לניסויים פונטיים בקולז' דה פראנס.
בתקופה זו עסק גם בסוגיית אובדן השמיעה.
ב-1911, יחד עם תלמידו , הקים את ה-Revue de phonétique ("סקירת הפונטיקה"), כתב-עת שהיה קיים עד 1914.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד על איכון מיקומם של תותחי אויב וצוללות גרמניות.
על כך מונה לאביר לגיון הכבוד.
לאחר המלחמה הפך רוסלו למרצה במכון לפונטיקה ניסיונית בקולז' דה פראנס.
הוא מת בדירתו בפריז בשנת 1924 ונקבר בבית הקברות פר לשז.
ז'אן-פיליפ מטטה הוא כדורגלן צרפתי ממוצא קונגולזי המשחק בעמדת החלוץ בקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג ובנבחרת צרפת.
מטטה גדל בפרוור של פריז בשם סבראן, והחל את דרכו במחלקת הנוער של אולימפיק דה סבראן, בשנת 2014 עבר למחלקת הנוער של שאטורו, ואת הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של שאטורו ערך מטטה ב-6 בנובמבר 2015 בתיקו 1–1 מול בלפור במסגרת עונת 2015/2016 בליגה הצרפתית השלישית.
את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כבש בניצחון 2–1 על בזייה ב-11 בדצמבר 2015, כשכבש צמד באותו משחק.
מטטה סיים את העונה עם 11 שערים ב-22 הופעות במדי שאטורו מה שגרר התעניינות ממועדונים גדולים.
בספטמבר 2016, לאחר עונה מוצלחת בליגה הצרפתית השלישית חתם מטטה באולימפיק ליון מהליג 1 על חוזה לחמש שנים תמורת תשלום של שני מיליון אירו.
מטטה ערך את הופעת הבכורה שלו בליג 1 ב-21 בספטמבר 2016 בניצחון 5–1 על מונפלייה.
אך את רב העונה העביר בקבוצת המילואים של ליון, והופיע בסך הכל ב-3 משחקים בעונה זו בקבוצה הבכירה, שניים במסגרת הליגה ואחד במסגרת הגביע.
ביולי 2017, הושאל מטטה ללה האבר מהליג 2 לעונה אחת.
הוא ערך את הבכרוה שלו בלה האבר ב-28 ביולי 2017 בניצחון 3–0 על טור.
ב-18 באוגוסט 2017 כבש מטטה את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–0 על ואלנסיין, ואת העונה סיים כמלך שערי הקבוצה וכסגן מלך השערים בליג 2 עם 17 שערים ב-35 הופעות.
אליהם הוסיף 2 שערים ב-2 הופעות בפלייאוף העלייה לליג 1, אך לא הצליח לסייע לקבוצה להעפיל לליגה הראשונה.
ב-29 ביוני 2018, לאחר העונה המוצלחת בליג 2, חתם מטטה על חוזה ל-4 שנים במיינץ 05 מהבונדסליגה.
מיינץ שילמה לליון 8 מיליון אירו תמורתו מה שהייתה אז ההחתמה היקרה בתולדות המועדון.
ב-18 באוגוסט 2018 ערך מטטה את הופעת הבכורה שלו במדי מיינץ בניצחון 3–1 על ארצגבירגה אווה במסגרת הגביע הגרמני.
ב-26 באוגוסט 2018 ערך מטטה את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בניצחון 1–0 על שטוטגרט.
ואת שער הבכורה שלו בקבוצה, כבש מטטה ב-1 בספטמבר בתיקו 1–1 עם נירנברג.
את עונת הבכורה שלו במיינץ עונת 2018/2019 הוא סיים עם 14 שערים ב-34 הופעות והיה מלך שערי הקבוצה.
לאחר עונת הבכורה המוצלחת ב-30 ביולי 2019 נפצע מטטה במניסקוס ולא שב לשחק עד דצמבר, ואת עונתו השנייה בקבוצה עונת 2019/2020 הוא סיים 3 שערים ב-18 הופעות.
אך בעונת 2020/2021 הוא שב לכושר, כאשר עד ינואר כבש 7 שערים ב-15 הופעות בליגה ו-10 שערים ב-17 הופעות בכל המסגרות.
ב-21 בינואר 2021, הושאל מטטה לקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג לעונה וחצי.
ששילמה עבורו 3.5 מיליון אירו דמי השאלה, עם אופציית רכישה על סך 15 מיליון אירו נוספים.
מטטה ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ב-8 בפברואר בהפסד 0–2 ללידס יונייטד.
כעבור שבועיים ב-22 בפברואר 2021, הבקיע מטטה את שער הבכורה שלו בפאלאס, בניצחון 2–1 על ברייטון אנד הוב אלביון.
ואת העונה סיים עם שער אחד ב-7 הופעות.
לאחר שהרשים בפתיחת עונת 2021/2022 מימשה פאלאס את אופציית הרכישה שלה ב-31 בינואר 2022. ואת עונתו המלאה הראשונה בקבוצה סיים מטטה עם 5 שערים ב-22 הופעות בליגה ו-7 שערים ב-28 הופעות בכל המסגרות.
בעונת 2022/2023 מיעט מטטה לפתוח בהרכב, וסיים את העונה עם 2 שערים ב-32 הופעות בכל המסגרות.
העונה הבאה עונת 2023/2024 הייתה עונת מצוינת עבור מטטה, הוא פתח אותה עם שלושער בניצחון 4–2 על פלימות' ארגייל בגביע הליגה, אולם בליגה לא קיבל הרבה הזדמנויות מהמאמן רוי הודג'סון, ושוב הירבה לפתוח כמחליף.
אך בפברואר 2024 לאחר מיניו של אוליבר גלסנר למאמן פאלאס, חזר מטטה להרכב, והשיב ב-13 שערים מפברואר ועד לסיום העונה כשאת העונה כולה הוא סיים עם 19 שערים ב-39 הופעות בכל המסגרות מתוכם 16 בליגה.
ונבחר לשחקן העונה של קריסטל פאלאס.
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של צרפת כאחד משלושת חריגי הגיל לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז.
הוא שותף בכל ששת המשחקים של צרפת בטורניר וכבש 5 שערים כולל שער שוויון בגמר שהוביל להארכה.
וזכה עם הנבחרת במדליית כסף לאחר הפסד בדו-קרב פנדלים לספרד.
ב-2 באוקטובר 2025 זומן מטטה לראשונה לסגל נבחרת צרפת הבוגרת לקראת צמד המשחקים נגד אזרבייג'ן ואיסלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026. ב-10 באוקטובר ערך מטטה הופעת בכורה בנבחרת בניצחון 3–0 על אז'רבייג'ן.
ב-13 באוקטובר כבש מטטה את שערו הראשון בנבחרת בתיקו 2–2 עם איסלנד.
ז'אן-פייר בלנשאר נודע בעיקר כאחד החלוצים הראשונים בתחום התעופה, אשר התמחה בבניית כדורים פורחים ומצנחים ובניסיונות התעופה שביצע עמם, שכללו את הטיסה המתועדת הראשונה מעל תעלת למאנש.
בלנשאר נולד בכפר לס אנדליס שבצרפת.
כבר מילדותו גילה בלנשאר משיכה לתעלולים והמצאות שונות כאשר בתור נער בנה מעין מלכודת עכברים עם אקדח, גרסה לוולוסיפד (מעין אופניים מוקדמים), ובהמשך אף בנה מערכת שאיבה הידראולית שהזרימה מים לגובה של 122 מטר לטירת שאטו גיילרד שחלשה על הכפר.
במהלך שנות ה־70 ערך ניסיונות לפתח כלי תעופה שונים אותם תכנן להניע באמצעות משוטים שיחתרו באוויר ומערכת היגוי, ניסיונות שלא עלו בהצלחה.
בלנשאר נודע בעיקר בזכות ניסיונות התעופה החלוציים שלו בכדורים פורחים.
בעקבות צפייה בהדגמת פעולתו של כדור פורח ממולא אויר חם על ידי האחים מונגולפייה, שהתבצעה באנונה שבצרפת ב-1783.
ב-2 במרץ 1784, בפריס, ערך בלנשאר את ניסיון התעופה הראשון שלו בכדור פורח שבנה בעצמו.
חציית תעלת למאנש והמשך פעילותו
ב-7 בינואר 1785 ביצע בלנשאר יחד עם ד"ר ג'והן ג'פריז, רופא אמריקני, את הטיסה המתועדת הראשונה בהיסטוריה מעל תעלת למאנש בכדור פורח ממולא מימן.
השניים המריאו מדובר שבאנגליה וטסו מעל התעלה האנגלית במשך כשעתיים וחצי, כשהם נוחתים לבסוף ביער פלמור סמוך לקאלה הצרפתית.
במהלך הטיסה נאלצו השניים להשליך את כל המטען, למעט חבילת דואר, שהפכה בכך לדואר האווירי הבין-לאומי הראשון שהועבר בהצלחה.
באותה שנה הדגים בלנשאר את השימוש המוצלח הראשון במצנח, כאשר הצניח מתוך הסל של הכדור הפורח כלב קטן שנחת בהצלחה על הקרקע.
בהמשך ביצע בעצמו ניסיונות צניחה מוצלחים, אם כי באחד המקרים נאלץ לבצע צניחת חירום מתוך כדור פורח בשל התלקחות המימן שבתוכו.
כמו כן ניסה ללא הצלחה להשתמש במפרשים על גבי הכדור הפורח על מנת לשפר את הניווט ולתת להם כוח דחף ומהירות אופקית.
ב-9 בינואר 1793 ביצע בלנשאר את הטיסה הראשונה בכדור פורח בצפון אמריקה.
באותו יום המריא מחצר בית הסוהר ע"ש ג'ורג' וושינגטון בפילדלפיה ונחת בניו ג'רזי.
טיסה זו נצפתה על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון שהתרשם עמוקות.
לאחר מכן חזר בלנשאר לאירופה וערך הדגמות נוספות של טיסה בכדורים פורחים בעזרת אשתו, מרי, שלמדה אף היא להטיס כדור פורח.
ההדגמות התבצעו בגרמניה, בלגיה, פולין והולנד.
בלנשאר התחתן עם מארי מדלן-סופי ארמנט (הידועה יותר בשם סופי בלנשאר) בשנת 1804.
ב-20 בפברואר 1808 בזמן טיסה מעל האג, חטף בלנשאר התקף לב ונפל מהכדור מגובה של למעלה מ-15 מטר.
הוא נפצע קשה ולא הצליח להתאושש מהנפילה.
ב-7 במרץ 1809, כשנה לאחר התאונה, מת מפצעיו.
אלמנתו, סופי בלנשאר, המשיכה לפרנס את עצמה בהמראות מכדורים פורחים עד שנהרגה גם היא בתאונת תעופה ב-1819.
ז'אן-פרנסואה פילאטר דה רוזייה היה מורה לכימיה ולפיזיקה צרפתי, ואחד מחלוצי התעופה הראשונים.
פילאטר דה רוזייה ביצע את הטיסה המאוישת החופשית הראשונה בכדור פורח יחד עם פרנסואה לורן ד'ארלנדה ביום 21 בנובמבר 1783, בכדור פורח שיצרו האחים מונגולפייה.
מאוחר יותר נהרג כשכדור הפורח שבו טס התרסק סמוך לווימר בפה-דה-קאלה, בעת שניסה לחצות את תעלת למאנש.
הוא וחברו פייר רומיין היו הראשונים בהיסטוריה שנהרגו בתאונת כלי טיס אווירי.
פילאטר דה רוזייה נולד במץ, בנם השלישי של מגדלן וילמר ומטורן פילאטר, שכונה "דה רוזייה", חייל לשעבר שהפך לפונדקאי.
בתקופת שירותו בבית החולים הצבאי של מץ, עיר-מצודה קרובה לגבול צרפת, התעורר בו עניין בכימיה של תרופות.
בגיל 18 עבר לפריז, ולאחר מכן לימד פיזיקה וכימיה באקדמיה בריימס, מה שהעלה אותו לנטיית תשומת הלב של רוזן דה פרובאנס, אחיו של לואי השישה עשר, מלך צרפת.
פילאטר שב לפריז, שם מונה למנהל קבינט הטבע של הרוזן והפך למשרת האישי של אשתו, מה שהוביל לקבלת השם האצילי "פילאטר דה רוזייה".
בשנת 1781 פתח מוזיאון פרטי ברובע המארה בפריז, בו ערך ניסויים במדעים מדויקים והדגים אותם בפני אצילים.
הוא עסק בחקר תורת הגזים והמציא מסכת סינון אוויר.
ביוני 1783 היה פילאטר דה רוזייה עד להדגמה פומבית ראשונה של כדור פורח שיצרו האחים מונגולפייה.
ב־19 בספטמבר השתתף בהשקת טיסה בכדור פורח חופשי של כבשה, תרנגול וברווז מחצר ארמון ורסאי.
לואי השישה עשר, מלך צרפת, ביקש ששני נידונים למוות יהיו הראשונים לטוס, אך פילאטר גייס את הדוכסית דה פוליניאק שתשכנע שהכבוד יינתן לבני מעמד גבוה, והמרקיז ד'ארלנדה הסכים להשתתף בטיסה זו.
המלך העניק את האישור לשניים לטוס.
לאחר מספר ניסויים קשורים, המריאו פילאטר דה רוזייה וד'ארלנדה בכדור פורח חם ביום 21 בנובמבר 1783 מגן טירת לה מואט ביער בולון, בנוכחות מלך צרפת.
הטיסה ארכה 25 דקות, התקדמה בקצב איטי במרחק כולל של 9 ק"מ דרומה, הגיעה לגובה כ־3,000 רגל, ונחתה חזרה באזור בוט-או-קיי, אז בפאתי פריז.
ב־19 בינואר 1784 השתתף פילאטר דה רוזייה בטיסה שנייה בכדור פורח ענק בשם "לה פלסל" שיצרו האחים מונגולפייה בליון.
בין הנוסעים היו שישה - בהם נסיך וארבעה אצילים.
לקראת הטיסה נוצרו קשיים בעקבות גשם וסערה שפגעו במעטפת הכדור פורח, שהייתה עשויה מנייר ועור כבשים.
החימום בוצע באמצעות עצי הסקה, קש וברנדי.
נפח הכדור היה 23,000 מ"ק, פי עשרה מהטיסה הראשונה, אך היא טסה למרחק קצר בלבד.
באותו ערב צפו המטיסים באופרה של כריסטוף ויליבלד גלוק, איפיגניה בטאוריד.
ב־23 ביוני 1784 המריא בטיסה נוספת, בכדור פורח ששמו "לה מארי-אנטואנט", על שם המלכה, בו טס יחד עם ז'וזף לואי פרוסט.
הטיסה נערכה לפני מלך צרפת וגוסטב השלישי, מלך שוודיה.
הם המריאו לגובה של כ־3,000 מטר מעל העננים, טסו צפונה במרחק של 52 ק"מ ב־45 דקות ונאלצו לנחות בשל קור ורוחות חזקות, באזור לוזארש, בין קוי לאורי-לה-ויל, ליד יער שנטיי.
פילאטר דה רוזייה תכנן לחצות את תעלת למאנש.
לשם כך, פיתח את הכדור הפורח "רוזייה" אשר שילב בין גז מימן לאוויר חם, מאחר שכדור הפורח הרגיל חייב תדלוק שוטף.
בשל עיכובים, ההמראה התבצעה רק לאחר שז'אן-פייר בלנשאר וטייס אמריקאי עברו בבלון מימן מאנגליה לצרפת ב־7 בינואר 1785.
ב־15 ביוני 1785, פילאטר דה רוזייה ושותפו פייר רומיין המריאו מבולון-סור-מר.
אחד האצילים רצה להצטרף, אך פילאטר דה רוזייה שכנע אותו לוותר בשל הסיכון.
אחרי קצת התקדמות שינתה הרוח כיוון והשיבה אותם מעל היבשה, כ־5 ק"מ בלבד מהנקודה ממנה המריאו.
לפי תיעוד בן התקופה, הכדור הפורח התלקח באוויר, התפוצץ פתאום והתרסק סמוך לווימרו בפה-דה-קאלה מגובה של 450 מטר.
שמונה ימים אחר כך נפטרה ארוסתו לשעבר של פילאטר, ככל הנראה בהתאבדות.
כעבור זמן, הוקמה מצבה לזכרם במקום ההתרסקות.
מלך צרפת השיק מדליה והעניק למשפחתו קצבה.
כדור הפורח המודרני המשולב בגז ואוויר החם נקרא כדור פורח רוזייה על שם עיצובו החלוצי.
ז'אן (הנס) ארפ היה צייר, פסל ומשורר שווייצרי.
ארפ נולד בשטרסבורג בחבל אלזס-לורן שבין צרפת לגרמניה.
בשנת 1904 עזב ארפ את לימודיו הטכניים ויצא לפריז, שם פרסם את שיריו לראשונה.
בשנת 1908 החל ארפ את לימודיו באקדמיה לאמנות בצרפת (Académie Julian).
בשנת 1915 עבר להתגורר בשווייץ כשהוא מתחמק מגיוס לצבא.
ארפ היה ממקימי תנועת הדאדא בציריך ביחד עם האמנים מרסל ינקו, טריסטן צארה, הוגו באל ואחרים.
לאחר התפרקות קבוצת הדאדא, נמנה ארפ עם חברי התנועה הסוריאליסטית בפריז.
אשתו הראשונה, הרקדנית והאמנית סופי טויבר-ארפ נפטרה בשנת 1943. לאחר מכן הוא נשא את האספנית מרגרט הגנבך.
סגנון עבודותיו של ארפ היה מופשט והוא התרכז ביצירת פסלים, תבליטים וקולאז'ים ובהם צורות אותן כינה 'ביו-מורפיות'.
צורות אלו, הנובעות מן האר נובו ומהאמנות הסימבולית היו בעלות קווי מתאר מעוגלים ודמו לחלקי גוף או יצורים שונים.
מקור סגנון עבודותיו הייחודי של ארפ, הוא בהכנסת אלמנטים לא שיפוטיים אל תוך האמנות, בעיקר דרך הרעיון של יצירה "אוטומטית".
במסגרת רעיון זה, אותו פיתח האמן והמשורר אנדרה ברטון, נוצרת הקומפוזיציה בעבודות האמנות מתוך אלמנטים של מקריות.
כך לדוגמה נוצרו קולאז'ים מתוך נפילה מיקרית של חלקי נייר על גבי פורמט העבודה.
יצירותיו של ארפ שונות מיצירות הסוריאליזם בכך שהן חסרות את האופי הפסיכולוגי של העבודות, אשר הודגש על ידי ברטון ואחרים (לעומת הגישות השונות אשר יוצגו למשל על ידי ז'ורז' בטאיי).
עם זאת יש בהן חינניות וקלילות.
בין שיריו ידוע השיר "הפיל הטירולי", שיר בסגנון סוריאליסטי ואבסורדי:
המיצב "סף ירושלים 1961–1972" מעשה ידיו הוצב בגן מאיר שרמן (חלק מגן העצמאות) ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים.
בשנת 2007 נפתח "מוזיאון ארפ" בעיירה ליד קלן.
המוזיאון כולל בניין תחנת רכת ישנה ששופץ על ידי אמנים שונים (לרבות תומאס האבר) ובניין חדש שתוכנן על ידי ריצ'רד מאייר.
ז'אן אלרז (נולד ב-1953) הוא איש שב"כ ישראלי לשעבר, אשר הורשע ברצח.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר אלרז מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ובהמשך יצא לקורס קציני חי"ר.
בהמשך עבר לשרת ביחידות המיוחדות ובהן יחידה 707, יחידת רימון ויחידה 504. לאחר שחרורו מצה"ל התגייס לשב"כ ושירת כמאבטח של ראשי ממשלות ושרים.
אחר כך עבר לשרת כקצין ביטחון בשגרירויות ישראל באוסלו ובסטוקהולם.
הוא פוטר מהשב"כ לאחר שמסר דיווח שקרי בעניין מגעים עם איש קג"ב בשוודיה, ושב לשרת ביחידה 504 כמפעיל סוכנים בלבנון.
במהלך עבודתו פיתח רשת של הברחות מכשירי חשמל מלבנון לישראל, זמן קצר לפני שנתפס עבר לשרת במנהל האזרחי בשכם.
בכתב האישום נגדו נטען, כי ב-31 מקרים שונים בשנים 1988–1987 הבריח לישראל מאות מכשירי חשמל, בהם מכשירי וידאו, רדיו-טייפ ומקלטי טלוויזיה.
אלרז שוחרר מהכלא לאחר שנתיים בלבד.
בינואר 1998 הגיש פרקליטו, בקשת חנינה על רישום פלילי מנשיא מדינת ישראל עזר ויצמן, שהורה למחוק את רישומיו הפליליים.
היעדר הרישום הפלילי אפשר לו להתקבל לעבודה כקבלן משנה בבינוי מוצבי צה"ל בצפון לאחר נסיגת צה"ל מלבנון, ובפרט בקרבת קיבוץ מנרה.
במרץ 2001 הואשם אלרז על ידי פרקליטות מחוז הצפון ברציחתו של יצחק קברטץ, רכז הביטחון של קיבוץ מנרה, וכן בגנבת עשרות כלי נשק מנשקיית הקיבוץ ומכירתם לגורמי טרור.
יחד עמו הועמדו לדין ארבעה תושבי הכפר סאלם שבעמק יזרעאל, שסייעו לו בעבירות הנשק.
במהלך תקופת מעצרו ניסה להימלט דרך חלון תא המעצר אך נתפס.
במהלך חקירת המשטרה התברר כי אלרז תכנן במשך ארבעה חודשים לפחות את הגנבה ובא במשא ומתן מראש עם גורמי טרור במטרה למקסם את התשלום בעבור כלי הנשק הגנובים.
כן הערים על שותפיו לגנבה וטען שמחצית מהפדיון הכספי יועבר לרכז הביטחון קברטץ ובכך הקטין את חלקם בשלל.
אלרז הודה בעבירות הנשק, אולם באשר לרציחתו של קברטץ טען בחקירה כי מדובר בתאונה, ובבית המשפט, בעת מתן עדותו, שינה את גרסתו וטען כי קברטץ נרצח בידי לבנוני, איש חזבאללה, טענה שנדחתה על ידי בית המשפט.
בית המשפט המחוזי בנצרת גזר על אלרז עונש מאסר עולם על ביצוע הרצח, ועוד עשרים שנות מאסר על עבירות הנשק, 5 מהן חופפות לריצוי מאסר העולם.
אלרז ערער לבית המשפט העליון, על ההרשעה ועל העונש, וערעורו נדחה.
אלרז גנב מנשקיית הקיבוץ 58 רובים מסוג M16 ומחסניות רבות.
לאחר כשנה, בשנת 2002, במסגרת מבצע חומת מגן, איתרו כוחות הביטחון בתחומי הרשות הפלסטינית כלי נשק שמקורם בנשקיית הקיבוץ.
כמו כן נתפסו 28 רובים ליד ביתו של פעיל בכיר בארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שתכנן את פיגוע ההתאבדות במסעדת "מקסים" בחיפה.
בגזר דינו קבעו השופטים: "הרצח בוצע על ידי אדם שאין בו שמץ של מוסר, איש הנכון לחתור תחת אושיות מדינתו".
ז'אן אנרי דינאן (Jean Henri Dunant; 8 במאי 1828 – 30 באוקטובר 1910; שמו מבוטא גם כהנרי דוננט) היה איש עסקים ופעיל חברתי שווייצרי.
במהלך נסיעת עסקים ב-1859 היה דינאן עד לתוצאות הקרב על סולפרינו שהתרחש ב-24 ביוני 1859, באיטליה.
הוא כתב את זכרונותיו בספרו "זכרונות מסולפרינו", שיצא לאור ב-1862 ב-1,600 עותקים שדינאן מימן בעצמו, והספר היווה בסיס רעיוני לייסוד ארגון הצלב האדום.
אמנת ז'נבה מ-1864 מבוססת על רעיונותיו של דינאן, וב-1901 הוא הראשון שזכה בפרס נובל לשלום ביחד עם פרדריק פסי.
דינאן נולד בז'נבה כבן בכור לז'אן-ז'אק דינאן ולאנטואנט דינאן-קולאדון.
בני משפחתו היו קלוויניסטים מסורים, בעלי השפעה בקרב תושבי ז'נבה כפעילים חברתיים.
אביו עבד עם אוכלוסיות של אסירים ויתומים ואמו עבדה עם חולים ועם עניים.
ז'אן הלך בעקבות הוריו ובגיל 19 היה בין מייסדי "אגודת יום חמישי"- אגודת צעירים שנועדו כל שבוע ללימוד תנ"ך ועזרה לעניים.
ב-30 בנובמבר 1852 הוא הקים את סניף ז'נבה של ארגון ימק"א.
שלוש שנים אחר כך נפגש בפריז לדיון בהקמת סניף ימק"א הבין-לאומי.
ב-1853 ביקר דינאן באלג'יריה, תוניס וסיציליה בשליחות חברה שעסקה ב"מושבות סטיף".
בהשראת מסעו כתב את ספרו הראשון "אודות השליט בתוניס" שפורסם ב-1858. ב-1856 הוא יסד חברה לפעולה במושבות הזרות, ועם קבלת שטח קרקע באלג'יר מממשלת צרפת הקים את "החברה הפיננסית התעשייתית של מון-ג'ימיליה מילס" לגידול תירס ומסחר.
כיון שזכויות ניצול האדמה והמים לא הוגדרו באופן ברור, השלטונות המקומיים לא שיתפו עימו פעולה.
עקב כך פנה דינאן ישירות לקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי שבאותה עת נלחם עם צבאו בלומברדיה; צרפת לחמה אז לצד ממלכת סרדיניה כנגד האוסטרים, שכבשו את רוב איטליה.
מפקדתו של נפוליון הייתה ממוקמת בעיירה האיטלקית הקטנה סולפרינו.
דינאן שיבח בספרו את נפוליאון, והתכוון למסרו לקיסר בפגישה אישית איתו בסולפרינו.
לסולפרינו הגיע דינאן בערב 24 ביוני 1859, אחרי הקרב הקשה שהתחולל שם.
הוא הזדעזע לראות כ-38,000 פצועים, גוססים וגופות מתים נטושים עדיין בשדה הקרב כשלא נעשה כמעט שום מאמץ להגיש להם עזרה.
דינאן גייס את האוכלוסייה המקומית, בעיקר נשים ונערות, להגשת עזרה לחיילים הפצועים והחולים.
הוא ארגן רכישת ציוד רפואי והקים כעין "בית חולים שדה", חרף מחסור קשה בחומרים ואספקה.
הוא שיכנע את האוכלוסייה המקומית לחוש לעזרת הפצועים בלי קשר לאיזה צד השתייכו, בסיסמה "כולם אחים".
הוא גם הצליח לגרום לשחרורם של רופאים אוסטרים שנשבו על ידי הצרפתים והבריטים.
בשובו לז'נבה ביולי כתב דינאן את ספרו "Un Souvenir de Solferino" (זכרונות מסולפרינו), שראה אור ב-1862, בו תיאר את הקרב ואת חוויותיו וזכרונותיו הקשים משם.
הוא הגה את רעיון הצורך בארגון נייטרלי שיעניק טיפול רפואי לחיילים פצועים משני הצדדים הלוחמים.
הוא שלח עותקים מספרו לאישים פוליטיים ואנשי צבא בולטים באירופה ופתח במסע ברחבי היבשת להפצת רעיונותיו.
הספר התקבל באופן חיובי, ונשיא האגודה לרווחה ציבורית בז'נבה, גוסטב מויניה, הפך את הספר לנושא הדיון המרכזי כשנועדו בפברואר 1863.
במפגשם נדונו המלצותיו של דינאן והוחלט להקים ועדה בת חמישה חברים לבדיקת אפשרות ליישום המלצותיו, כשדינאן מונה כחבר בוועדה.
חברי הוועדה האחרים היו מוניה, הגנרל הצבאי השווצרי אנרי דופור והרופאים לואי אפייה ותיאדור מונואר.
פגישתם הראשונה התקיימה ב-17 בפברואר 1863, והיא נחשבת היום כתאריך הקמת הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום.
עם הזמן כשלו עסקיו של דינאן באלג'יר, בין היתר כיוון שהקדיש את מרבית זמנו לקידום רעיונותיו ההומניטריים.
מצבו הכלכלי הורע עד שב-17 באוגוסט 1868 נקבע בבית הדין למסחר בז'נבה שעליו להכריז על פשיטת רגל.
בהמשך התדרדר דינאן לעוני ורק ב-1887, בעודו חי בלונדון, החל לקבל קיצבה חודשית מקרובי משפחה רחוקים ומצבו הכלכלי השתפר.
ביולי אותה שנה עבר דינאן לגור בעיירה היידן בשווייץ עד סוף חייו.
ב-30 באפריל 1892 עבר לגור בבית הבראה של בית החולים בניהול הרופא הרמן אלתר.
(הבניין משמש כיום כמוזיאון אנרי דינאן).
ב-1901 הוא זכה בפרס נובל לשלום בחלוקת הפרס הראשונה ביחד עם המדינאי הצרפתי פרדריק פאסי.
הוא נפטר ב-30 באוקטובר 1910 בבית האבות בהיידן, לאחר שסבל בשנותיו האחרונות מדיכאון ופרנויה.
ז'אן אנצ'ל (ברומנית: Jean Ancel; 1940 – 30 באפריל 2008) היה היסטוריון ישראלי יליד רומניה, שהתמחה בתולדות יהודי רומניה בין שתי מלחמות העולם ובחקר אירועי שואת יהודי רומניה.
ז'אן אנצ'ל נולד ביאשי, שברומניה.
הוא היה בן שנה כשהתרחש פוגרום יאשי והוחבא במרתף הבית.
אביו הובל באחת מרכבות המוות אך שרד, בעוד ש-27 מבני משפחתו נרצחו באותן פרעות.
לאחר המלחמה, אנצ'ל למד היסטוריה באוניברסיטת יאשי, אך לפני סיום לימודיו סולק מן האוניברסיטה ב-1959 משום שנרשם לעלייה לישראל.
עם עלייתו ארצה ב-1963 הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא סיים בה תואר ראשון בהיסטוריה כללית ושפות לטיניות ב-1967, וכן תואר נוסף בהיסטוריה של העם היהודי ב-1970. אנצ'ל קיבל שני תוארי מוסמך, האחד בהיסטוריה כללית ב-1972 ואילו השני בארכיונאות ב-1974. בשנת 1977 הוענק לו תואר דוקטור באוניברסיטה העברית בתחום תולדות העם היהודי בעת החדשה.
אנצ'ל היה חוקר ראשי במכון יד ושם ומחברם של מספר ספרי היסטוריה, חלק מהם תורגם לרומנית.
בין השאר הוא ערך 12 כרכי מסמכים מקוריים, רובם ברומנית, מתקופת השואה ברומניה.
ד"ר אנצ'ל הוזמן להשתתף כחבר בוועדת ויזל, ועדת ההיסטוריונים בראשות חתן פרס נובל לשלום, הסופר אלי ויזל, שכונסה על ידי נשיא רומניה וממחברי הדו"ח הסופי של הוועדה לחקר השואה ברומניה, 2004.
ז'אן אנצ'ל הביא, בעזרת מחקריו בהיסטוריה של השואה, לשינוי בתפיסת חלקה של רומניה בשואה.
על פי מחקריו הוכח שרומניה לא נגררה אחרי גרמניה הנאצית, אלא יזמה ואף הקדימה את הגרמנים בפשעים נגד היהודים.
מחקריו היו לצנינים בעיני השלטונות הקומוניסטים של רומניה והם עקבו אחריו וניהלו תיק עב כרס על מעשיו, תיק שנחשף לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי.
ז'אן אנצ'ל היה חבר בוועדת ההיסטוריונים שזימן נשיא רומניה לבחינת נושא השואה ברומניה ולדברי חברי הוועדה ד"ר טוביה פרילינג וד"ר רפאל ואגו הוא היה
עוד לפני שהתפרסם כהיסטוריון קולו היה מוכר למאזינים לשידורי קול ישראל בשפה הרומנית כשעבד שם כמגיש חדשות וכעורך בשם "יעקב בן שמואל".
מאמץ שדורש גם מחיר אישי כבד ולא פשוט.
דרכו לא הייתה קלה: הוא היה חייב להתמודד עם חשיפה הדרגתית של מסמכים מרומניה, וגם לעמוד מול חוסר התעניינות בארץ אשר גילו גורמים שונים במשך שנים לא מעטות.
הוא מהווה דוגמה לחשיבותו ומקומו של החוקר הבודד, המצליח לפענח ולפרוס בפני הציבור תמונה אשר מנסים השלטונות (במקרה זה ברומניה) להסתיר.
בשלב השני, שהחל ב-15 בספטמבר, גורשו כ-190 אלף היהודים הנותרים משני החבלים לחבל הארץ טרנסניסטריה באוקראינה.
כ-140 אלף מיהודים אלה נספו, חלקם הוצאו להורג והשאר מתו מרעב, מקור וממחלות.
בנוסף לזה, עשו הרומנים שמות ביהודי אוקראינה תחת שליטתם ורצחו כ-180 אלף מהם, כ-100 אלף תושבי אודסה וסביבותיה.
בעת פרעות ביהודים שנותרו ברומניה, נרצחו כ-20 אלף יהודים נוספים.
מסמכים שגילה אנצ'ל מוכיחים, לפי המחקר שעשה, כי הפרעות נעשו בהוראתו האישית של אנטונסקו.
בשנת 2002 פרסם מחקר מקיף על תולדות יהודי רומניה לפני השואה, בתקופת השואה ואחריה בספר תולדות השואה - רומניה שיצא בשני כרכים.
בשנת 2003 פורסם מחקר של המרכז לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב שערך ד"ר אנצ'ל שחשף כיצד תכננה הממשלה הרומנית את השמדתם של למעלה מ-400 אלף יהודים.
Transnistria שלשה כרכים, הוצאה לאור אטלס, 1998
2002 תולדות השואה - רומניה, שני כרכים.
פנקס הקהילות - רומניה, יחד עם תיאודור לביא.
ז'אן אֵבוטֶרְן הייתה ציירת צרפתייה, המוכרת יותר כבת-זוגו של אמדאו מודיליאני.
אבוטרן נולדה בפריז למשפחה קתולית.
אביה, אשיל אבוטרן, עבד כמנהל חשבונות בחנות הכלבו הראשונה בפריז.
הצעירה היפה הוצגה בפני ציבור האמנים ברובע מונפרנאס בפריז על ידי אחיה אנדרה אבוטרן, שרצה להיות צייר.
היא פגשה כמה ציירים ואף דגמנה עבורם.
בהמשך החליטה ללמוד ציור בעצמה, ובחרה ללמוד ב"" (Académie Colarossi) בפריז, האלטרנטיבה לבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות, שנחשב שמרני מדי בעיני אמנים רבים באותה עת.
בקיץ 1917 הוצגה ז'אן, המתלמדת בת ה-19, בפני הצייר היהודי אמדאו מודיליאני על ידי הפסלת חנה אורלוף שבאה עם אמנים נוספים להתרשם מהאקדמיה.
ז'אן היפה והגבוהה התאהבה בצייר הכריזמטי, ועד מהרה עברה לגור עמו, למרות התנגדותם הנחרצת של הוריה שהיו קתולים אדוקים.
אביה, אדם מלומד חובב ספרות, לא ראה בעין יפה את הקשר בן בתו לצייר היהודי.
על אהבתה של ז'אן, מודיליאני היה בריב מתמשך עם הצייר פבלו פיקאסו, איתו חייתה ז'אן לפני שפגשה את מודיליאני.
מודיליאני הרבה לציירה, וידוע במיוחד ה"פורטרט של ז'אן אבוטרן" משנת 1919, בו משווה לה הצייר מראה אובאלי-מוארך טיפוסי, אך תווי פניה המובהקים והנקיים, מזכירים ציורים מסורתיים של מרים הבתולה.
ב-24 בינואר 1920 מת מודיליאני בפריז כשהוא רק בן 36, ממחלת השחפת ממנה סבל וכן בגלל שתיית יתר.
כאשר מת מודיליאני הלכה ז'אן לבית הוריה לבקש עזרה מאביה שישמור על גופת הצייר 24 שעות בלבד כדי שתוכל לדאוג לסידורי ההלוויה.
האב סירב בתוקף, וכתוצאה מכך היא הפילה את עצמה מחלון ביתם ושמה קץ לחייה ולחיי עוברה.
לאמדאו מודיליאני נערכה הלוויה מפוארת "כיאה לנסיך", מלווה על ידי ידידיו הרבים, הוא נקבר בבית הקברות פר לשז.
ז'אן נקברה בהלוויה צנועה בבית קברות ליד פריז, ורק עשר שנים אחרי מותה הועברו עצמותיה לצד קברו של אהובה אמדאו מודיליאני בבית הקברות פר לשז שבפריז.
התינוקת היתומה ז'אן אבוטרן אומצה על ידי אחותו של אביה באיטליה (וכך למעשה קיבלה את שם משפחתו של אביה הביולוגי), ושנים רבות ידעה מעט מאוד על הוריה.
בעקבות מחקר מעמיק שערכה, פרסמה הבת ז'אן מודיליאני ספר על אביה ב-1958. המשפחה הסכימה, לאחר מאמצי שכנוע ממושכים, להציג את עבודותיה של ז'אן אבוטרן, והן הוצגו יחד עם עבודותיו של אמדאו מודיליאני בוונציה שבאיטליה בשנת 2000.
ב-2004 יצא לבתי הקולנוע סרטו של הבמאי , המספר על אירועים נבחרים בחייו של מודיליאני, בהם הפגישה עם אהובתו ז'אן אבוטרן, הצנזורה על ציוריו, ומותו.
ז'אן אָמֶרִי (במקור הנס מאייר, בצרפתית: Jean Améry; 31 באוקטובר 1912 – 17 באוקטובר 1978) נולד באוסטריה למשפחה יהודית בשם הנס מאייר, והיה עיתונאי, מסאי ואיש רוח.
הוא היה סטודנט לספרות ופילוסופיה בווינה, משם ברח לבלגיה עם עליית הנאצים.
הוא השתתף בהתנגדות לשלטון הנאצי, נעצר ועונה על ידי הגסטפו ונכלא במחנות ריכוז.
אָמֶרִי שרד את מחנות הריכוז אושוויץ ובוכנוואלד, ושוחרר בברגן-בלזן בסוף המלחמה.
מסותיו שהתפרסמו כמה עשרות שנים לאחר מלחמת העולם השנייה עוסקות בהתמודדות פילוסופית, כאיש רוח, עם משמעויותיה של השואה.
אָמֶרִי נולד בשם הנס מאייר.
הוא נולד בווינה, אוסטריה, בשנת 1912. אביו היה יהודי ואמו הייתה נוצרייה קתולית.
משפחת אביו באה במקורה ממחוז פורארלברג באוסטריה; אָמֶרִי מספר ש"בחבל פוראלברג שבאוסטריה חי לפנים פונדקאי וקצב שדיבר, כך סופר לי, עברית רהוטה".
זמן קצר לאחר לידתו נהרג אביו, ששירת כחייל בגדוד הרובאים הטירולי של צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, במלחמת העולם הראשונה.
משפחתו של אָמֶרִי הייתה מנותקת משורשיה היהודיים, מתבוללת, ואמו גידלה אותו כנוצרי; אָמֶרִי מעיד על עצמו שידע על מקורה היהודי של משפחתו, אך "הייתי יהודי כמו שאחד מחברי לכיתה היה בנו של בעל מסבאה שפשט את הרגל".
כסטודנט למד אָמֶרִי באוניברסיטת וינה ספרות ופילוסופיה, אך קשיים כלכליים מנעו ממנו לימודים סדירים.
הוא עבד בעבודות שונות ועסק גם בכתיבה ספרותית.
עם התגברותה של האנטישמיות החל אָמֶרִי לעמוד יותר ויותר על זהותו היהודית.
פרסום חוקי נירנברג ב-1935 היה מבחינתו האירוע המכונן שהכריח אותו לגבש את זהותו כיהודי.
בשנת 1937 התחתן עם צעירה יהודיה (בניגוד לרצונה של אמו), ולאחר האנשלוס, סיפוחה של אוסטריה לגרמניה ב-1938, נמלט הזוג לצרפת ומשם לבלגיה.
שלטונות בלגיה גירשו את אָמֶרִי, שהיה נתין גרמני, חזרה לצרפת ב-1940, והוא נכלא במחנה המעצר גירס (Gurs).
עם כיבושה של בלגיה ברח אָמֶרִי מן המחנה וחזר לבלגיה, שם הצטרף לתנועת ההתנגדות הבלגית.
אָמֶרִי נלכד על ידי הגסטפו, נכלא ועונה.
לאחר שהגרמנים הגיעו למסקנה שלא יוכל לספק עוד מידע, שונה מעמדו של אָמֶרִי והוא "ירד בדרגה" מאסיר פוליטי ליהודי.
הוא נשלח לאושוויץ, שם הועסק בעבודות כפייה קשות (מכיוון שלא היה בעל מלאכה), בבניית בית החרושת אי גה פארבן במחנה אושוויץ 3 במונוביץ'.
עם התקרבות הצבא האדום בשלהי 1944 הועברו האסירים, ואָמֶרִי בתוכם, למחנה הריכוז בוכנוואלד, ומשם לברגן-בלזן, שם שוחרר אָמֶרִי על ידי הצבא הבריטי באפריל 1945.
אחרי המלחמה התפרנס אָמֶרִי כעיתונאי, ועבד בעיקר עם עיתונים בשווייץ, מכיוון שסירב לפרסם באוסטריה או בגרמניה.
הוא שינה את שמו לאָמֶרִי, כמעין אנגרם על שמו המקורי, והשינוי נועד להפגין את התנתקותו מן התרבות הגרמנית והתערותו בתרבות הצרפתית.
הוא לא כתב דבר על השואה; לדבריו, היה לו קשה לכתוב על כך.
רק בשנת 1964, בדרבונו ובהפצרתו של המשורר הגרמני הלמוט הייסנבוטל , כתב את ספרו Jenseits von Schuld und Sühne, "מעבר לאשמה ולכפרה", שהוא קובץ של מסות.
זהו ספרו היחיד של אָמֶרִי על אושוויץ, וגם בו אין הוא מתאר תיאור אובייקטיבי את שאירע לו, אלא עושה שימוש בחוויות בודדות שעליהן הוא משתית את הדיון הפילוסופי.
שלא כעמיתו למחנות הריכוז, הפסיכולוג, ויקטור פראנקל, לא יצר אָמֶרִי תאוריה המבוססת על ההתנסות הנוראה; הוא אכן מודה שאנשים דתיים, או מי שהחזיקו באידאולוגיה מסוימת, היו יכולים להתבסס על אמונתם כדי ליצור עולם טרנסצדנטי שעליו היו יכולים להישען, ובמובן זה, מודה אָמֶרִי, היה קיומם קל יותר.
אָמֶרִי היה אינטלקטואל שכל עולמו חרב עליו; התמודדותו, מול התמוטטות עולם הערכים שעליו גדל, היא הבסיס לדיון הפילוסופי בספריו, דיון פרובוקטיבי ומעורר מחשבה, שהעמיד את אָמֶרִי ככותב פילוסופי מוערך.
המסה פורסמה כהקדמה לתערוכת צילומים מגטו ורשה, ופורסמה מאוחר יותר בקובץ מאמרים פרי עטו בשנת 1984, שכותרת תרגומו לאנגלית היא Radical Humanism.
למרות לחץ של קוראיו, לא חזר אָמֶרִי בספריו הבאים לאושוויץ.
אָמֶרִי המשיך לכתוב על היבטים אחרים של הקיום האנושי.
שם ספרו הבא, אשר יצא לאור שנתיים לאחר מכן הוא Über das Altern: Revolte und Resignation, "על ההזדקנות: מרד וּויתור"; שנתיים לאחר מכן פרסם את ספרו Unmeisterliche Wanderjahre, "השנים הרזות של הנודד".
לשלושת הספרים הללו קרא "טרילוגיה אוטוביוגרפית".
משפחתו של אָמֶרִי הייתה מנוכרת למקורותיה היהודיים, משפחה מתבוללת ונשואה בנישואי תערובת; ניכור זה, בהשפעת הכיבוש הנאצי, השפיע רבות על מחשבתו של אָמֶרִי.
חוקי נירנברג, שאת תוכנם הכיר בעל פה, שכנעו אותו שגרמניה החליטה, למעשה, להוציא גזר דין מוות על כל היהודים.
במסתו "על הכורח ואי-האפשרות להיות יהודי" מתמודד אָמֶרִי עם זהותו: "אם להיות יהודי פירושו אפוא מורשת תרבותית, השתייכות דתית, כי אז לא הייתי יהודי ולא אוכל להיות יהודי לעולם").
ואולם, חוקי נירנברג והשואה בעקבותיהם כפו עליו להיות יהודי, "בלי אלוהים, בלי היסטוריה, בלי אמונה משיחית-לאומית".
באותה מסה מגדיר אמרי את זהותו היהודית כטרגדיה שההיסטוריה כפתה עליו.
הוא אינו יכול להיות יהודי אבל גם אינו יכול לברוח מזהותו זו.
כשנשאל האם יעלה כעת לארץ ישראל הוא עונה שאין ביכולתו של אדם שלא מוצא מרכיבי זהות יהודית בילדותו להתחבר אליהם באופן אותנטי בבגרותו.
בישראל הוא יהיה תלוש ומנוכר.
נותרה לו רק האפשרות לדבוק בבדידותו ולהזדהות עם כל מי שלכוד באופן דומה בחווייתו כקרבן.
בדידותו של אמרי היא רב-ממדית.
במסתו "העינויים", בקובץ הנ"ל מעיד אמרי על מכוות האש של העינויים בנפשו של המעונה שלא ניתנת למחיקה.
"מי שעונה, שוב לא ירגיש לעולם כבן-בית בעולם.
את חרפת ההשמדה אי אפשר למחות.
האמון בעולם שבחלקו כבר נותץ במכה הראשונה אבל בעינויים קרס לבסוף כל-כולו, לא ישוב עוד."
הבדידות של הפליט המגורש מביתו כרוכה באובדן הזהות הקולקטיבית.
הבנתי, כותב אמרי, ש"הייתי אדם ששוב אינו מסוגל לומר 'אנחנו', ועל כן אמרתי 'אני' [...]".
עוד שואל אמרי במסה זו "לכמה מולדת זקוק אדם?" והוא עונה "כמה שיותר".
אין גדולה וברכה בהיות היהודי אזרח העולם ואיש של שום מקום.
היהודי הנודד, התלוש, הוא אדם מקולל שנדון להיות חסר בית וחסר זהות.
מי שאיבד את מולדתו וכל הכרוך בה "נהיה לאדם אבוד".
ז'אן אמרי התאבד ב-17 באוקטובר 1978 ממנת יתר של כדורי שינה.
שנתיים קודם לכן כתב ספר בשם "יד נשלחת בנפש - מסה על מוות מרצון" שעסק בהתאבדות.
מעֵבר לאשמה ולכפרה: נסיונותיו של אדם מובס לגבור על התבוסה, תרגם מגרמנית: יונתן ניראד, עם עובד, 2000.
יד נשלחת בנפש - מסה על מוות מרצון, בתרגום נועה קול, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2021.
על ההזדקנות: מרד וכניעה, תרגום: ליאורה בינג היידקר, עריכה מדעית: עילית פרבר, הוצאת כרמל, 2022
ז'אן אנוי היה מחזאי צרפתי.
אנוי נולד ב-1910 בכפר קטן בפרברי בורדו להורים ממוצא בסקי.
אביו היה חייט, ואמו מורה למוזיקה שניגנה בכינור בתזמורת הקזינו שעל חוף הים כדי להשלים את הכנסת המשפחה.
בגיל שלוש עשרה שנה, כתלמיד בית הספר התיכון שאפטאל בפריז, גילה את נטייתו לתיאטרון.
הוא קרא בעניין רב את מחזהו של ז'אן קוקטו "הנשים הנשואות של מגדל אייפל" (1921) ואת מחזהו של ז'אן ז'ירודו "זיגפריד" (1928).
הוא חי חיי עוני ומחסור כסטודנט למשפטים בסורבון, אך הפסיק את לימודיו כאשר מצא משרה בתעשיית הפרסומת.
שימש כמזכירו של השחקן והבמאי לואי ז'ובה מ-1929 עד 1930. ב-1931 נשא לאישה את השחקנית מונל ואלנטן, שילדה לו את בתו קתרין ב-1934.
ב-1932 הוצג מחזהו הראשון, "חולד ההרים", שלא זכה להצלחה בציבור, אך הוא המשיך לכתוב שרשרת מחזות.
הצלחתו הראשונה היה המחזה "נוסע ללא מטען" (1937).
דריוס מיו כתב את המוזיקה למחזה זה בצורת סוויטה לכינור, לקלרינט ולפסנתר.
ב-1938 הייתה לו הצלחה נוספת עם המחזה "נשף הריקודים של הגנבים", בבימויו של אנדרה בארסאק, שהמשיך לביים את מחזותיו של ז'אן אנוי במשך 15 השנים הבאות.
מחזהו "אנטיגונה", שבו שיחקה אשתו את התפקיד הראשי, הוצג לראשונה ב-4 בפברואר 1944 בתיאטרון אטלייה בפריז.
אומנם הוא לא הביע את דעתו בציבור על שיתוף הפעולה עם הנאצים או על תנועת ההתנגדות הצרפתית, אך ז'אן אנוי עשה שימוש במונחים סמליים במחזה זה כדי להביע את הטרגדיה שבה התנסתה צרפת תחת הכיבוש הנאצי.
הצגת הבכורה הייתה לכישלון, אך במרוצת הזמן הפך המחזה ליצירת המופת שלו.
עם שחרור צרפת צירף אנוי את חתימתו לעתירה של אנשי רוח צרפתים רבים שקראו לחון את רובר ברזיאק, שנידון למוות באשמת שיתוף פעולה עם הנאצים.
הגנרל דה גול החליט להתעלם מעתירה זו, וברזיאק הוצא להורג.
ב-1953 התגרש אנוי מאשתו ונשא לאישה את ניקול לאנסון, איתה הביא לעולם שלושה ילדים.
ב-1954 כתב את המחזה "ססיל" בעבור בתו קתרין, שהפכה לשחקנית ושיחקה את התפקיד הראשי במחזה זה.
הוא כתב גם מחזות היסטוריים ובהם "בקט" (1959) (שזכה לגרסה קולנועית מפורסמת בכיכובם של ריצ'רד ברטון ופיטר אוטול, במאי-פיטר גלנוויל) והמשיך לכתוב מחזות בשרשרת.
מחזהו האחרון, "הטבור", נכתב ב-1981.
ז'אן אנוי משתמש תמיד באותם נושאים: מחאה נגד העושר ונגד בעלי זכויות היתר, דחיית עולם הצביעות והשקר, כיסופים לגן העדן האבוד של הילדות, אהבה נכזבת ומוות.
הוא משתמש בסאטירה כדי לתאר את הטרגדיה האנושית, אך שם את הדגש בראש ובראשונה על משחק תיאטרלי משובח.
ברבים ממחזותיו הוא מעמיד את הצופה בפני הניגוד הבלתי נמנע בין אידיאליזם לבין ריאליזם.
האדם כפרט נמצא תמיד במצב של מאבק נגד החברה.
באחדים ממחזותיו מושגת פשרה, אך ברבים אחרים הפרט נידון לכישלון מלכתחילה.
גיבוריו של אנוי אינם מסוגלים להשתחרר מעברם, ונשארים מקוללים כאסירים של העבר, של מעמדם החברתי ושל אומללותם, וברוב המקרים אין להם מוצא אחר מלבד המוות.
יצירתו הספרותית כוללת גם אוסף מְשָׁלים, סיפורים אחדים, ליברטו למספר אופרות ועיבודים רבים לקולנוע ולטלוויזיה.
הוא תרגם מאנגלית מחזות של שייקספיר, של אוסקר ויילד, של יוג'ין או'ניל ושל גרהם גרין ועיבד אותם להצגה בלשון הצרפתית.
מחזהו "אנטיגונה" תורגם לעברית לראשונה על ידי נתן אלתרמן עבור התיאטרון הקאמרי ב-1946. תרגום נוסף של דורון תבורי עלה בתיאטרון החאן ב-1997 ובתיאטרון אנסמבל הרצליה ב-2002. תרגום שלישי של רועי חן, תחת השם "אנטי", עלה בתיאטרון גשר ב-2013.
ב-1961 תרגם דוד אבידן את המחזה "הזמנה לארמון" שעלה ב.
המחזה "קולומב" בתרגומו של צבי רוזן הועלה בהבימה ב-1971.
ז'אן איפּוֹלִיט , היה פילוסוף צרפתי.
איפוליט היה פרשן חשוב של הפילוסוף הגרמני גאורג וילהלם פרידריך הגל ופרשן של פילוסופים גרמנים אחרים.
היה המורה והפטרון של כמה מהבולטים בהוגי-הדעות של צרפת בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, ובהם מישל פוקו, ז'יל דלז וז'אק דרידה.
הוא סיים את לימודיו באקול נורמל סופרייר פחות או יותר באותו הזמן כמו ז'אן-פול סארטר.
לאחר סיום לימודיו החל בלימוד רציני של הגל, ולימד עצמו גרמנית על ידי קריאת "הפנומנולוגיה של הרוח" של הגל בשפת המקור (איפוליט הוא שתרגם לצרפתית את הספר.)
ספרו "הלוגיקה והקיום" (Logique et existence) נחשב על ידי רבים כאבן-מסד לפוסטמודרניזם.
"ההכחשה: פרשנות על 'השלילה' של פרויד".
ז'אן-קלוד קרייר היה תסריטאי, סופר ושחקן צרפתי, נשיא בית הספר הצרפתי לקולנוע .
קרייר סיים לימודיו בבית הספר "נורמאל סופרייר דה סן קלו" (École normale supérieure de Saint-Cloud).
הוא עבד שנים רבות עם לואיס בונואל.
התסריט הראשון שכתב עבור ועם בונואל היה "יומנה של חדרנית" ב-1964, בו שיחק את תפקיד הכומר.
היה שותף בכתיבת "מקס, אהובי" (1986) עם הבמאי נגישה אושימה (Nagisa Oshima).
עבודתו בטלוויזיה כוללת סדרות מהרפתקאותיו של רובינזון קרוזו (1964) זוהי סדרה צרפתית-גרמנית שנמכרה במדינות רבות בעולם.
בשנת 2006,שיתף פעולה עם מילוש פורמן בכתיבת התסריט של הסרט "הרוחות של גויה", על חייו של פרנצ'סקו גויה - גדול ציירי ספרד
בשנת 2006, שיתף פעולה עם מיכאל הנקה בכתיבת התסריט של הסרט "סרט לבן".
בשנת 2012 הוזמן קרייר לסדנת אמן בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנת 2017 ובעקבות הסדנה החליט בית הספר להעניק מדי שנה את פרס התסריטאי לבוגר מצטיין ע"ש קרייר, במסגרתו נאות לחנוך את פרויקט הגמר של הבוגר.
קאריר נפטר בשנתו ב-8 בפברואר 2021, בביתו שבפריז.
סרט על חייו של קרייר.
בבימוי חואן קרלוס רולפו, מקסיקו 2011, בהשתתפות קרייר, פיטר ברוק, איריס קרייר, מילוש פורמן, מרי אלן מרק, פייר אטקס ועוד.
זהו סרט תיעודי, מסע אל הזיכרון של קרייר, מן הכפר ההררי שבו נולד בדרום צרפת, דרך סרטיו, ועד לבית ילדותו הממוקם 250 מטר מבית הקברות שבו הוא מתכוון לקבור את גופתו.
העצם מאת ברוק וקרייר, על פי בירגו דיופ בתרגום אוריאל זוהר.
ההצגה הועלתה בתיאטרון הטכניון ובפסטיבלים בספרד.
הרצאת הציפורים מאת פאריד אל-דין אטאר בעיבודו של קרייר, בתרגום אוריאל זוהר.
"יומן פגישות" בתרגום של ישראל אובל ובעיבוד של נסים אלוני.
עלה בשנים 1978–1979 בכיכובם של יוסי בנאי שגם ביים, וג'יטה מונטה.
איינשטיין, בבקשה, תרגמה: דינה ברכה, הוצאת כתר, 2009.
שפת הסתרים של הקולנוע, תרגמה: עתליה זילבר, תל אביב: עם עובד, תשנ"ז 1996.
ז'אן באר הייתה אוניית מערכה צרפתית מדגם דרדנוט אשר הושקה בברסט בשנת 1911. את רוב שנות מלחמת העולם הראשונה עשתה במימי הים התיכון, ובמהלכה נפגעה בידי צוללת אוסטרו-הונגרית, אך חזרה לשירות לאחר תיקונים.
לאחר המלחמה נשלחה אל הים השחור כחלק מהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
בזמן שהותה בים השחור פרץ בה מרד של מלחים אשר אהדו את הבולשביקים, והמשבר יושב תוך היענות חלקית לדרישות המורדים.
'ז'אן באר' חזרה לים התיכון ושהתה בו בשנות העשרים.
בשנות השלושים היא נפרקה מנשקה ורותקה לנמל טולון כספינת אימונים.
במלחמת העולם השנייה הגרמנים תפסו אותה, עת כבשו את הנמל, והשתמשו בה לניסויי נשק.
הספינה הוטבעה בידי בעלות הברית ב-1944 וב-1945 סיימה דרכה ונמכרה לגרוטאות.
'ז'אן באר' הוזמה ב-11 לאוגוסא 1910 ונקראה על שם ז'אן באר מפקד ימי ופריבטיר צרפתי בסוף המאה ה-17. האונייה נבנתה במספנה בברסט, והשדרית שלה הונחה ב-15 באוקטובר 1910. הספינה הושקה ב-22 בספטמבר בשנה שאחריה.
בנייתה נסתיימה ב-19 בנובמבר 1913 ועד פרוץ המלחמה סיימה את בחינת מערכותיה.
כשפרצה המלחמה הייתה הספינה בדרכה מסנקט פטרבורג לצרפת, עת ליוותה את הנשיא רמון פואנקרה בביקורו ברוסיה.
'ז'אן באר' הופנתה אל הים האדריאטי כחלק מכוח אנגלו-צרפתי שיעדו היה לטהר את הים מכוחות מעצמות המרכז, במקרה זה, בעיקר אוסטרו-הונגריה, אשר הטילה הסגר על חוף מונטנגרו, ובנוסף ספינותיה הפגיזו מטרות הסמוכות לחוף האדריאטי.
למרות המתואר, 'זנטה' בחרה להילחם, כדי לנסות ולהבקיע לה דרך, ולחפות על מנוסת 'אולן' - ובסופו של דבר טובעה ללא אבדות לצי מדינות ההסכמה, כאשר ל'ז'אן באר' היה חלק בכך.
יתר הצי האוסטרו-הונגרי לא יצא להילחם, ו'ז'אן באר' עסקה בחודשים הבאים בסיוע ארטילרי למונטנגרים שעל החוף.
ב-21 בדצמבר היא טורפדה על ידי הצוללת האוסטרו-הונגרית 12-U ליד האי סאזאן (Sazan, כיום באלבניה) שבפתח הים האדריאטי.
הפגיעה, סמוך למחסן התחמושת הקדמי, גרמה להצפת שלושה מדורים, אך כושר התנועה של 'ז'אן באר' נותר במידה שאיפשרה לה להגיע למלטה בכוחות עצמה.
במלטה היא שהתה לצורך תיקונים כשלושה וחצי חודשים.
יחד איתה עזב הכוח האנגלו-צרפתי כולו.
לאחר התיקונים בילתה 'ז'אן באר' את רוב זמנה בפתח הים האדריאטי, תוך נטילת חלק ב'מחסום אוטרנטו', בו חסמו ציי מדינות ההסכמה את מצר אוטרנטו שבפתח הים האדריאטי, כדי שצי אוסטרו-הונגריה לא ייצא אל הים התיכון.
ב-1918 נוספו לחימוש ה'ז'אן באר' שבעה תותחי נ"מ 75 מ"מ, אשר היוו הסבה של תותח 75 מ"מ מודל 1897 היבשתי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נשלחה 'ז'אן באר' לים השחור כדי לסייע בהגנת סבסטופול מפני הבולשביקים.
ב-19 באפריל 1919 התמרד צוותה (אחד מראשי המורדים היה אנדרה מארטי, לימים קומיסר הבריגדות הבינלאומיות בספרד), יחד עם זה של האונייה-האחות 'פראנס' (France) על רקע אהדת אלה לבולשביקים, אך גם על רקע איטיות תהליך שחרורם, זמן רב לאחר שמלחמת העולם כבר תמה, וכן גם על רקע מזונם העלוב.
המרד שכך כאשר נענתה הדרישה העיקרית של המורדים: לשוב הביתה, וכן הייתה התייחסות חיובית ליתר הדרישות.
בכל זאת נענשו מנהיגי המורדים.
שלושה מהמורדים ב'ז'אן באר', יחד עם מורדים נוספים ב'פראנס', נידונו לעונש מאסר שהומתק ב-1922.
מאוקטובר 1923 עד ינואר 1925 עברה האונייה שיפוצים, ובאוגוסט 1929 החלה בשיפוצים מקיפים יותר שארכו למעלה משנתיים.
באוגוסט 1934 'ז'אן באר' התנגשה בטולון במשחתת 'לה פורטין' (Le Fortuné), וחזרה לשירות לאחר כמה ימי תיקונים.
ב-15 באוגובסט 1935, בשל מצבה הכללי הרעוע, הוחלט לרתק את הספינה לנמל, היא פורקה מנשקה, והפכה לספינת מגורים לאנשי צי מתאמנים.
ב-1937, שמה הוסב ל'אוסאן' (Oćean, אוקיינוס), ושמה המקורי יועד לספינה חדשה שהייתה אז בבנייה.
ב-27 בנובמבר 1942 נתפסה 'אוסאן' על ידי הגרמנים, שהשתלטו בעקבות מבצע לפיד על כל צרפת.
הגרמנים השתמשו בספינה לניסויים להפצצה באמצעות מטוסי המיסטל (Mistel, מטוס בלתי מאויש, ממולא בחומר נפץ, המשמש כפצצה מונחית.
מובל עד סמוך למטרתו באמצעות מטוס מאויש).
ב-1944 היא הוטבעה על ידי מטוסי בעלות הברית, נמשתה בסוף 1945 ופורקה לגרוטאות.
ז'אן באטיסט דאבו היה מלחין וכנר צרפתי.
הוריו הקנו לו חינוך מוזיקלי וכללי מעולה.
בסביבות 1767 יצא לפריז, שם יצא לו תוך זמן קצר שם כמלחין וכנר מחונן.
במשך חייו עסק בתחומים חוץ-מוזיקליים, ביניהם שירות אצל בני אצולה רמי דרג וכן, לאחר המהפכה הצרפתית, במשרד המלחמה.
משנת 1803 עמד בראש הלשכה הגדולה של לגיון הכבוד, עד לסגירתה בשנת 1815, כאשר פרש מעבודתו בקצבה של 4,000 ליברות.
ב-28 בספטמבר 1814 נבחר ללגיון הכבוד כהוקרה על שלושים שנות עבודתו בשירות הממשלה.
כמו כן היה דאבו חבר ב"אגודת בני אפולו".
בשנת 1816 פרש מחברות פעילה באגודה והיה לחבר של כבוד.
יצירותיו הראשונות של דאבו שיצאו לאור היו הארייטות "קסמי החירות" ו"דיוקן קלימנה" (1768).
עיקר יצירתו הייתה אינסטרומנטלית, פרט לכמה יצירות ווקאליות ושתי אופרות קומיות.
דאבו ראה עצמו כחובב, אך קהל המאזינים ומבקרי המוזיקה בצרפת שיבחו את יצירתו וראו בו את מלחין הסימפוניות הצרפתי החשוב ביותר, פרט אולי לגוסק.
גם מחוץ לצרפת זכה לפרסום ויצירותיו התפרסמו (בדרך כלל ללא זכויות) בהולנד, אנגליה וגרמניה.
בשנת 1782 נוגנו רביעיות המיתרים שלו בארצות הברית.
הודות לפשטותה, עושר נושאיה הקצרים והנעימים לאוזן ומיעוט הבעיות הטכניות בביצועה, נהנתה המוזיקה של דאבו מפופולריות רבה.
כמלחין מוזיקה קאמרית לכלי קשת, פרסם דאבו שש דואיות, שש שלישיות, לפחות 25 רביעיות וארבע חמישיות.
רביעיות המיתרים של דאבו תרמו רבות לתולדות הסוגה ותפסו מקום חשוב בקונצרטים השבועיים שהתקיימו במשך שנים רבות בחודשי החורף בביתו.
דאבו נטה לכתוב תפקידים בעלי אופי סולני לכל ארבעת נגני הרביעיות, בייחוד באותן רביעיות שהכתיר בכינוי "קונצ'רטנטה", גישה שהייתה מקובלת יותר בסימפוניה קונצ'רטנטה.
כל הרביעיות הקונצרטנטיות אופוס 9 כתובות בשני פרקים (פרק בצורת סונאטה ואחריו רונדו או פרסטו).
לתזמורת כתב דאבו שלוש סימפוניות, ארבעה קונצ'רטי לכינור ו-13 סימפוניות קונצרטנטיות.
אלה האחרונות פרסמו ביותר את שמו, בהיותן תחליף חדשני לסימפוניה ולקונצ'רטו, שנתן לנגנים מוכשרים הזדמנות להציג את יכולותיהם ולזכות למעמד ועצמאות כלכלית בלי להסתכן בקשיים הטכניים והמוזיקליים המשמעותיים, העומדים לפני וירטואוזים סולנים.
כל פרקי הסימפוניות הקונצרטנטיות כתובים בסולמות מז'וריים, אם כי ביצירותיו המאוחרות ניכר גידול במגוון הלכי הרוח.
הראשונה בסימפוניות הקונצרטנטיות יצאה לאור בשנת 1772 והאחרונה בשנת 1800.הסינפוני קונסרטנטה משנת 1794 כוללת שירים פטריוטיים בכל אחד מפרקיה, לרבות המרסייז בפרק הראשון ו"סֶה אירָה" (Ah!
יצירותיו תפסו מקום מכובד ברפרטואר של הקונסרט ספיריטואל בשנים 1773 עד 1788, כאשר המנהלים החדשים, גוסק, סימון לדוק ופייר גאווינייה, עודדו את ביצוען של יצירות אינסטרומנטליות במקום המוזיקה הווקאלית בטקסטים לטיניים, שהייתה מקובלת עד אז.
ניסיונותיו של דאבו בתחום התיאטרון צלחו פחות.
שתי האופרות הקומיות שלו, זכו לשבחים על המוזיקה, אך נחלו כישלון מוחץ בתוכנן הדרמטי.
דאבו הציג את מכשיר הכרונומטר שלו בשנת 1784, עם הוצאתן לאור של "שלוש סימפוניות לתזמורת גדולה", אופוס 11 שלו, הרבה לפני מלצל.
הוראות ספרתיות בתפקידי הכינור הראשון מציינות את הטמפו המדויק הנדרש לכל אחד מהפרקים.
תכליתו ודרך תפעולו של המכשיר הוסברו בז'ורנאל דה פארי (8 במאי 1784) ובמרקור דה פראנס (12 ביוני 1784).
פעילות דומה בכיוון זה שהתרחשה בצרפת משלהי המאה ה-17 ובמהלך המאה ה-18. בהשראת דיון בהמצאות כאלה ב"מילון המוזיקה" של ז'אן-ז'אק רוסו, פנה דאבו אל יצרן מכשירים מדעיים בשם ברקה, שהוציא לפועל את הוראותיו.
הכרונומטר של דאבו ברקה יצא בעת ובעונה אחת עם הפלקסיכרונומטר שהמציא הנבלן רנודין ועורר דיונים נרחבים בעיתונות.
ז'אן-קלוד פסקל היה זמר צרפתי שזכה באירוויזיון השישי (1961), בו ייצג את לוקסמבורג עם השיר "אנחנו האוהבים", שנכתב על ידי ז'אק דטן ומוריס וידלן.
פסקל ייצג את לוקסמבורג גם בתחרות האירוויזיון ב-1981 עם השיר "אולי זה לא אמריקה", שנכתב על ידי ז'אן-קלוד פסקל, סופי מקאנו וז'אן קלוד פטיט.
ז'אן-קלוד פסקל נולד ב-24 באוקטובר 1927 בפריז.
בגיל 17 התנדב לצבא צרפת החופשית ונטל חלק בקרבות במזרח צרפת ובגרמניה.
על גבורתו בקרבות עוטר בצלב המלחמה.
לאחר סיום שירותו הצבאי הוא למד בסורבון.
הוא החל לככב בקולנוע בשנות ה-50 המוקדמות.
באמצע שנות ה-50 החל לשיר.
בשנות ה-70 המוקדמות היה גם לסופר והיסטוריון.
ז'אן-קלוד קילי הוא גולש סקי, נהג מרוצים ומנהל צרפתי, זכה שלוש פעמים באליפות האולימפית בסקי באולימפיאדת החורף בגרנובל בשנת 1968.
קילי הוא נציג הדור של גדולי גולשי הסקי הצרפתים של שנות ה-60 של המאה ה-20, ששלטו בתחרויות לסקי אלפיני תחת הנהגתו של אונורה בונה.
בהמשך היה קילי לחבר בוועד האולימפי הבינלאומי, במסגרתו ניהל כמה מוועדות התיאום של אילמפיאדות החורף ושיחק תפקיד ראשי בארגונם של אירועי ספורט חשובים בצרפת.
קילי היה חבר במועצות מנהלים של כמה חברות כלכליות גדולות.
בשנים 2001-1992 היה ליושב ראש-מנכ"ל ארגון הספורט אמורי.
במהלך הקריירה שלו כספורטאי, היה קילי גולש הסקי השני שזכה בשלושה סוגי מסלולים שונים (גלישה במורד, סלאלום וסלאלום ענק) באותה אולימפיאדה (בשנת 1968 בגרנובל) ואחד משני הצרפתים שזכו בשלוש מדליות זהב במהלך אותה האולימפיאדה.
קילי זכה גם בשלושה תוארי אלוף עולם ופעמיים בגביע העולם בסקי אלפיני (1968,1967).
בהמשך עבר לעסוק בספורט מוטורי והשתתף, בין השאר, במרוץ 24 השעות של לה מאן.
על שמו של ז'אן-קלוד קילי נקרא "מרחב קילי", אזור מסלולי הסקי הגדול, שכולל את תחנות טין וואל ד'איזר.
ז'אן סוני אלסנה (בצרפתית וקריאולית האיטית: Jean Sony Alcénat, נולד ב-23 בינואר 1986) הוא כדורגלן עבר מהאיטי, ששיחק בעמדת המגן הימני.
אלסנה התחיל את הקריירה שלו במועדון המקומי אייגל נור.
כבר מגיל צעיר סומן כהבטחה גדולה והוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת טרם מלאו לו 18.
בינואר חתם בליישואש מליגת העל הפורטוגזית.
לאחר שמעמדו בליישואש התערער בספטמבר הושאל לריו אבה.
את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך מגד ספורטינג ליסבון, במשחק זה הורחק לאחר שקיבל כרטיס צהוב שני.
בתום העונה שוחרר מליישואש וב-22 ביוני 2012 חתם בפטרולול פלוישט מליגת העל הרומנית.
אחרי שלוש שנים במועדון חתם בסטיאווה בוקרשט.
בינואר הושאל לוולונטאר על מנת לצבור דקות משחק.
ב-18 באוגוסט 2016 חתם בפיירנסה מליגת העל הפורטוגזית.
את עונת התחיל כשחקן חופשי, וב-28 בינואר 2019 אלנסה חתם בונטספילס מליגת העל הלטבית.
ב-17 בספטמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת האיטי בניצחון 1–2 נגד .
ב-30 במאי 2007 אלסנה הבקיע את שערי הבכורה שלו בניצחון 0–2 נגד .
ז'אן אנרי-רובר הייתה אשתו של ראש ממשלת צרפת פול רנו וחסידת אומות העולם מצרפת.
אנרי-רובר הייתה בתו של ההיסטוריון ועורך הדין הצרפתי אנרי-רובר .
בשנת 1942 פעלה אנרי-רובר להצלתה של פעילת המחתרת היהודייה ז'יזל גונס-בואס (Gisèle Gonse-Boas).
גונס-בואס נותרה בפריז לאחר עזיבת משפחתה ולמדה סיעוד ועבודה סוציאלית.
במהלך גירוש היהודים מפריז ביולי 1942 התנדבה גונס-בואס לסייע למשפחות יהודיות שהוחזקו באצטדיון החורף בפריז.
היא נעצרה בסוף 1942 אך שוחררה והצטרפה לרשת מחתרת שפעלה במסגרת תנועת ההתנגדות הצרפתית וסייעה להעביר ילדים יהודים נרדפים לבתי מחסה ולמשפחות אומנה בצפון צרפת.
היא נעצרה שנית, נחקרה בעינויים, ונשלחה למעצר במחנה הריכוז דראנסי.
בדצמבר 1943 הועלתה על רכבת גירוש לאושוויץ אך קפצה מהרכבת כשזו הייתה עדיין בתחום צרפת.
פצועה וחבולה, חזרה גונס-בואס לפריז.
שם פגשה מכר שהביאה לאנרי-רובר.
אנרי-רובר הציעה לגונס-בואס מסתור בביתה ברחוב פובור סנט-אונורה ברובע השמיני של פריז, וזאת תוך סיכון חייה שלה עצמה, בתור מסייעת לאשת מחתרת.
בדצמבר 1943 העבירה אנרי-רובר את גונס-בואס לסנט מקסים שבדרום צרפת, אך גונס-בואס חלתה והיה עליה לשוב לפריז.
אנרי-רובר דאגה להשיג לה טיפול רפואי במרפאה פרטית ושיכנה אותה בביתה.
ב-15 במאי 1944 הגיעו גרמנים לעצור את השתיים.
גונס-בואס הצליחה להימלט, אך אנרי-רובר נעצרה והוחזקה במחנה הריכוז ויטל.
בשנת 2007 הוכרה אנרי-רובר על ידי יד ושם בתור חסידת אומות העולם.
ז'אן מרק גספר איטאר היה רופא יהודי צרפתי.
נולד באלפים של פרובאנס עילית, בהיותו מחוסר השכלה אקדמית נאלץ להתגייס לצבא הצרפתי במהלך המהפכה הצרפתית כשהוא מציג את עצמו כרופא, הוא הצליח בעבודתו כעוזר לרופא בבתי החולים הצבאיים וב-1796 מונה בשל ניסיונו כמנתח בבית חולים צבאי הממוקם דרומית לפריז.
בשנת 1799 התמנה כרופא המוסד הקיסרי לחירשים-אילמים, שם נחל הצלחה וגם כיהן בו עד סוף ימיו.
הוא קנה את פרסומו כשהצליח להקנות יכולות חושיות ובהמשך גם קריאה וכתיבה ויכולת התבטאות והבעה בכתב לויקטור מאוורון, שנחשב עד אז ל"ילד פרא" חסר תקנה.
על אף שהטיפול המלא בוויקטור נכשל בשל ניוון של אברי השמיעה והדיבור שלו, גרם שיקומו החלקי להנחת היסוד לפדגוגיה של הילד החריג, שפותחה בעתיד על יסוד שיטותיו של איטאר בידי חוקרים נודעים אחרים כמו מריה מונטסורי (שיטת מונטסורי).
כישלונו בטיפול בילד הפרא גרם לו לדיכאון עמוק, והוא הגדיר זאת עד סוף ימיו ככישלונו האישי.
ז'אן בארט הייתה חברה במשלחת של לואי אנטואן דה בוגנוויל על אוניות לה בודז ואטואל בשנים 1766–1769. בארט מוכרת כאישה הראשונה שהשלימה מסע שלם סביב העולם.
ז'אן בארט הצטרפה למשלחת כשהתחפשה לגבר וקראה לעצמה ג'יין ברט.
היא התגייסה לשירות כעוזר אישי של פיליברט קומרסון, זמן קצר לפני שהאוניות של בוגנוויל הפליגו מצרפת.
על פי דבריו של בוגנוויל, בארט עצמה הייתה בוטנאית מומחית.
ז'אן בארט נולדה ב־27 ביולי 1740, בכפר לה-קומלה שבחבל בורגונדי בצרפת.