tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטוען מנסה בכך לאפיין את הטיעון שכנגד כ"גחמני" או "לא מכובד" ואת הטיעון שלו כ"מכובד" ו"בוגר".
– ניסיון לגרוף אהדה לטיעון או לדחות טיעון אחר באמצעות התייחסות למידת ה"תועלתיות" של הטיעון או הטיעון שכנגד.
מטרת הטוען היא לשכנע את השומעים כי טיעונו מתחשב בתועלתיות ובהגיון ודוחה רגשנות.
וכבוד בגלל קרבה – טיעונים המבססים את שלילת או חיוב דבר על קרבתו לגורם שלילי או חיובי.
רדוקטיו אד היטלרום ורדוקטיו אד סטלינום – מקרים פרטיים של אשמה בגלל קרבה, שעיקרם שלילת טענה רק כיוון שהיטלר או סטלין תמכו בה.
(מילולית: פנייה אל הצניעות, במשמעות: פנייה אל הסמכות) – קבוצת טיעונים זו ידועה גם בשם "איפסה דיקסיט" (לטינית, ipse dixit, הוא עצמו אמר זאת).
ניסיון לבסס את הטיעון על מקור סמכות, אף על פי שאינו רלוונטי לאישושו, תוך ניצול הרצון הרגשי של בני אנוש להסתמך על מקורות סמכותיים.
בטיעוני אד ורקונדיאם נעשה ניסיון לשכנע את המאזין באמצעות פנייה למידת הצניעות, כלומר, היעדר מומחיות או ידיעה אצל המאזין.
טיעונים אלו מבקשים לבטל את היכולת לשפוט את הטיעון כשלעצמו ומבקשים כתחליף להסתמך כהוכחה על ציטוט או אמירה של בעל סמכות.
ישנם כמה סוגים של כשל זה:
(לטינית: ad antiquitatem, מילולית: בשם המסורת) – סוג של כשל פנייה אל הסמכות, ובו טענה לתקפות עמדה משום שזו מסורת ארוכת שנים.
ההנחה שמאחרי טיעון זה היא כי הסיבה שהובילה לכינון המסורות הישנות עדיין תקפה, משום שהיא שירתה היטב את הדורות הקודמים.
אם הנסיבות השתנו או שהמסורת כוננה על בסיס שגוי מלכתחילה, ההנחה הזו אינה נכונה.
כשל הפוך ל"אד אנטיקוויטאטם" הוא "אד נוביטאטם", בשם החדשנות.
(לטינית: ad novitatem, מילולית: בשם החדשנות) – סוג של כשל פנייה אל הסמכות, ובו טענה לתקפות עמדה משום שהיא חדשנית ומודרנית.
טיעונים בשם החדשנות נפוצים במיוחד אצל מפרסמים, המדגישים את החדשנות שבמוצר שלהם כתכונתו העיקרית וכסיבה לקנותו.
טיעונים בנוסח זה נפוצים גם בקהילות שחדשנות והמצאות בחזית הטכנולוגית היא לחם חוקם.
(לטינית, ad lazarum, בשם לזרוס, סמל העוני) – ביסוס הטיעון על היות נשוא הטיעון עני.
הכשל ההפוך הוא אד קרומנם (בשם העושר).
(לטינית, ad crumenam, מילולית: בשם העושר) – ביסוס הטיעון על היות נשוא הטיעון, אדם או מותג, עשיר.
כשל אד קרומנם נפוץ בתחומי האמנות השונים בנוסח "אפשר לבקר את המוצר X אבל הוא עושה מיליונים, כך שאין חשיבות לביקורת".
(לטינית: ad populum, מילולית: בשם הרוב) – ביסוס הטיעון על העובדה שרוב או כל האנשים תומכים בו.
הטיעון מוכר גם בשמות נוספים כמו "אד נומרום" (לטינית, ad numerum, לפי המספרים), "הצטרפות לעגלת המנצח", "טיעון לפי הקונצנזוס" (לטינית: consensus gentium, "קונצנזוס של האנשים"), "הסתמכות על הקהל", ו"הסתמכות על פופולריות".
טיעוני אד פופולום הם מן הנפוצים ביותר, גם בקרב פוליטיקאים וגם בקרב מפרסמים, ופופולריים במיוחד בשימוש דמגוגי.
– ביסוס הטיעון על כך שהוא נחשב מושך או נכון בעיני קבוצה קטנה אך נחרצת בדעותיה של אנשים, או אפילו אדם בודד.
הסמכות של אותו אדם או אותה קבוצה נובעת מנכונותם לעמוד לבדם כנגד דעת הרוב.
טענה הפוכה ל"אד פופולום" (בשם הרוב).
הכשל נוסח לראשונה על ידי מוריס אנגל בספרו "With Good Reason" משנת 1976, שם הוא מכנה את הכשל "סמכות המעטים הנבחרים" או "סנוביזם".
כשל "בשם האינדיבידואליזם" מתבסס על כמה נטיות נפשיות בקרב בני אדם:
1. הרצון לחוש מיוחדים או ייחודיים.
2. הרצון להיות חשובים או טובים יותר מאחרים, מנהיגים ולא מובלים.
3. הרצון להסתפח לקבוצה הנחשבת קבוצת עילית.
4. הנטייה להתייחס ביתר רצינות לטענה, כאשר היא מובעת בלשון מאוד נלהבת.
לכשל "בשם האינדיבידואליזם" משיכה מבחינתם של אנשים רציונליים, משום שאלו נוטים ממילא לחשוב בעצמם ולכן טיעונים הפונים לתחושה זו קוסמים להם.
טיעונים אלו פופולריים גם בפרסום, ושם הם משמשים כסוג של "אינדיבידואליזם מזויף": המפרסם קורא להמון לקנות מוצר כלשהו ולחוש ייחודיים ומיוחדים.
טמון כאן אבסורד, שכן אם הפרסום והמוצר מוצלחים, ייתכן שזו תהיה רכישה טובה, אך הקונה לא יהיה ייחודי או מיוחד.
סיסמת הפרסום כוללת תמיד גרסה של "זה לא לכולם", כאשר מטרתה הברורה היא שהמוצר יהיה דווקא כן לכולם.
לעיתים, הטוען עשוי לאמץ גרסה מהופכת של הכשל, כשהוא טוען באופן אירוני כי הוא בור ועם הארץ בנושא זה, כשהוא מרמז בחוזקה לכך שהוא דווקא מבין בנושא זה.
במקרה זה, המטרה היא להציג את טיעונו של הצד השני כדבר הבל בלתי מובן "אפילו למומחה".
– טיעון לנכונות טענה תוך הסתמכות על מוסדות, ארגונים או אנשים בעלי סמכות גדולה.
נרמז מהטיעון שעצם אימוץ הטענה על ידי אותם אנשים מספיק כדי להוכיח את אמיתות הטענה, בלי להתייחס לטיעוני הצדדים.
– טיעון המתבסס על העובדה שהטענה אומצה על ידי מישהו ידוע.
אף שאותו אדם ידוע אינו בהכרח בעל סמכות או מומחה לנושא הנדון, משתמע מהטיעון שעצם היותו מפורסם הוא סיבה מספקת להסתמכות על דעותיו.
אקס סילנטיו (שתיקה כהודאה) – כשל לוגי שבו שתיקתו של הדובר או הכותב בנוגע לשאלה מסוימת מוכיחה או מצביעה על כך שאין לדובר מה לומר ביחס ל-X או שהפגין את בורותו בנושא.
היא קבוצת כשלי אי-רלוונטיות; בכולם נעשה ניסיון לשכנע את המאזין באמצעות פנייה אישית אליו כדי שיקבל השקפה מסוימת, גם אם היא אינה נכונה או אף אם אנשים אחרים לא ימצאו את הפנייה קבילה, פשוט משום שעבור המאזין מובטח יתרון מסוים.
טיעונים כאלו עשויים להיות מושמעים בדיון רחב, אך לרוב הם פועלים באופן הטוב ביותר בדיונים בארבע עיניים:
– ניסיון לגרוף אהדה לטיעון באמצעות חנופה.
השימוש בחנופה בא לעיתים קרובות כדי להסתיר את הכוונה האמיתית של המציע, תוך שימוש בחנופה כדי להסיח דעתו של המאזין.
אד בקולום (הסתמכות על הכוח)
– קריאת תִּגָּר על תזה באמצעות פקפוק בנוגע למניעיו האישיים של המציע.
לעיתים קרובות, "פנייה למניעים אישיים" מודגמת באמצעות רימוז, ולא בהכרח באמירה מפורשת, השומע מתבקש 'להשלים את החסר'.
הזיהוי הראשון של הכשל הוא ב"הפרכות סופיסטיות" של אריסטו.
היא קבוצת כשלי היסק של אי-רלוונטיות; בכולן נעשה שימוש בבלבול הקיים בנוגע ל"טווח הביניים" שבו ישנם יוצאים מן הכלל, פשרות, שילובים ואבחנות אפשריים.
ברוב המקרים, הכשלים נובעים מהתעלמות או אי-זיהוי טווח ביניים שצריך להתחשב בו.
במקרים אחרים, כמו אד טמפרנטיאם ואבחנת פנטום נובע הכשל דווקא מן הניסיון למצוא טווח ביניים במקום בו הוא אינו קיים:
או סֶקוּנְדוּם קְוּוִיד (לטינית: Secundum quid, מילולית "מה הלאה") – כשל הנובע מהסקת מסקנה מהכלל אל הפרט.
כך למשל, מהמשפט , תטען מסקנה דיקטו סימפליקיטר כי .
כשלים מסוג זה מתרחשים בסילוגיזם סטטיסטי, והם נובעים משני כשלים אפשריים:
(לטינית: a dicto simpliciter) – טיעון המתבסס על הכללות תוך התעלמות מהחריג מאותן הכללות.
כשל זה נוצר כאשר הכלל מוצג מראש בלא הסתייגויות הכרחיות השוללות את המקרים הפרטיים השונים, למשל: אמירה לא-מסויגת שביתור אנשים חיים בסכין היא פעולה לא-מוסרית, מסיקה אל הפרט שגם ניתוח למטרות רפואיות אינו מוסרי.
– טיעון שבו החריגים מהכללה המקורית מוכללים בעצמם באופן נמהר, תוך שפריטים מוחרגים מההכללה המקורית, על אף שהם כן מקיימים את טענת ההכללה, כך שההכללה המקורית איבדה מכוחה וממשמעותה המלאה שלא לצורך.
– כשל הפוך הנובע מהסקת מסקנה מהפרט אל הכלל.
– טיעון כי עמדה מסוימת היא האמת משום שהעמדה המנוגדת אינה אמת, תוך התעלמות מסיוגים, טווח ביניים, פשרות או עמדות חלופיות.
תת-קטגוריה חשובה של "חשיבה בשחור-לבן" הוא הכשל הנפוץ שבו נטען כי אם איננו יכולים לפתור בעיה באופן שלם, אין צורך לעשות דבר.
חשיבה על דרך האלימינציה היא אמנם כלי טוב להתמודדות עם בעיות, אך כאן ישנה חמיקה מהעובדה שלרוב, בעיות הן מורכבות יותר ואינן ניתנות להגדרה במונחים של שחור ולבן, נכון באופן מוחלט או לא נכון באופן מוחלט.
(שביל הזהב) – טיעון במקרה שבו מועלות שתי עמדות מנוגדות, ולפיו נקודת הביניים ("שביל הזהב") שבין שני הקצוות היא האמת.
2. כאשר ישנן שתי טענות ספקולטיביות: כאן, ייתכן בהחלט שאחת העמדות נכונה לחלוטין ואילו האחרת שגויה לחלוטין.
לדוגמה, אם מועלות טענות שונות ביחס להתפתחות עתידית בעקבות פעולה כלשהי או ביחס לתוצאות של עמדה, ייתכן בהחלט שאחת העמדות המנוגדות נכונה לחלוטין ואילו האחרת שגויה לחלוטין.
מדרון חלקלק – טיעון לשלילת עמדה בשל תוצאות עתידיות בלתי-נמנעות של קבלתה, אם הקשר הסיבתי בין הדבר העומד לקרות לבין הדבר שעל פי הטיעון יבוא בהכרח אחריו אינו חזק דיו – מדובר בכשל לוגי.
– ידוע גם בשם טיעון מן הבורות או "טיעון מהיעדר דמיון" – בו נטען שמשום שמשהו לא הוכח ככזב, הרי שהוא נכון.
ובמהופך, טיעון כזה עשוי להניח כי מאחר שמשהו לא הוכח כנכון, הרי שהוא כוזב (כאן זהו מקרה מיוחד של דילמה כוזבת מאחר שמונח כי כל הפרופוזיציות ידועות כנכונות או ידועות ככוזבות).
טענה זו מתומצתת לעיתים במימרה: "היעדר ראיות אינו ראיה להיעדר"."טיעון מהעדר דמיון" מבוטא לעיתים בנוסחה "א' הוא אבסורד (מאחר שלא הוכח כנכון), ועל כן הוא אינו נכון".
לעיתים, מבלבלים בין טיעון כזה לטיעון רדוקציו אד אבסורדום התקף מבחינה לוגית.
טיעון תקף כזה ינוסח כ"א' מוביל באופן לוגי למסקנה בלתי אפשרית (אבסורדית), ועל כן א' חייב להיות בלתי נכון." במבנה כזה חייבים להראות כי א' מוביל לסתירה (כמו "לא א'" או "ב' ולא ב'").
בטיעון מתוך הבורות א' הוא משהו שהדובר רואה בו "אבסורדי" ולא משהו שהדובר יכול להוכיח שיש בו סתירה.
איגנורטיו אלנכי (מסקנה לא רלוונטית) – כשל הסחה בו הטיעון עשוי להיות תקף כשלעצמו, אך מתיימר לתמוך במסקנה שונה מזו שמנסים להוכיח.
(מאנגלית: Trivial objections, התנגדויות טריוויאליות) – כשל הסחה מסוג איגנורטיו אלנכי שבו מושלכות התנגדויות שונות, בעלות משמעות זניחה או חסרות משמעות לחלוטין כדי להסיח את תשומת הלב מן הנושא הנדון.
התנגדויות זניחות מועלות לעיתים קרובות כאשר אין תשובה ממשית לטיעון, ולכן למרות מראית עין של הסכמה, נבחרים פריטים זניחים, לשוניים או עובדתיים, הדורשים כביכול התרה לפני שניתן יהיה לקבל את הטיעון.
התנגדויות אלו יכולות להיות נכונות בעיקרן, אך הן נכשלות במטרתן להפריך את הטיעון שבמוקד הדיון.
הכשל עצמו נוצר בשל ההסחה מהטיעון העיקרי.
(לטינית, plurium interrogationum; ריבוי שאלות) – כשל הסחה בו נשאלת שאלה הכוללת הנחה שלא הוכחה או התקבלה.
כך שהשאלה מגבילה את התגובות הישירות למשהו המשרת את עניינו של מציב השאלה.
הכשל ידוע גם בשמות "שאלה מורכבת", "שאלה טעונה" או "ריבוי שאלות".הדוגמה הקלאסית והשגורה לכשל זה היא השאלה: "האם הפסקת להכות את אשתך?" אם יענה הנשאל בחיוב ואם יענה בשלילה, הוא יודה בכך שהכה את אשתו בזמן כלשהו, הנחה שלא הוכחה או התקבלה.
– כשל היסק מקבוצת כשלי ההסחה, בו מניחים שאם עוול אחד מבוצע, עוול שני יבטל אותו.
כמו בכשלים רבים אחרים, הכשל מופיע בהנחה ראשית סמויה ב"אנטיממה" – הנחה לא מוצהרת החייבת להיות נכונה כדי שההנחות יובילו למסקנה.
הכשל עשוי להסתפח למגוון כשלים אחרים כמו פנייה אל הרגש, אד פופולום, טו קווקואה, וכדומה.
בכל המקרים התנהגות מגונה אחת, משמשת כביכול הצדקה להתנהגות מגונה אחרת.
כשל המצוקה היחסית – ניסיון להציג את התופעה הנידונה כתופעה בלתי חשובה שיש להתעלם ממנה משום שיש תופעות חמורות ממנה.
אד נאוסאם (עד בחילה) – הצגה חוזרת ונשנית של טענה או בקשה; דיון מתמשך ומייגע שלא מתווספות בו טענות חדשות.
כשל גנטי היא סוגה של כשלים לוגיים שבה יש בלבול בין אמונה, טענה או תאוריה והצדקתן.
הכשל משמש לעיתים קרובות בניסיון לגרוע מתוקפה של אמונה או של טענה, אף כי יש מקרים שבהם הכשל משמש כדי לתמוך בטענה.
הכשל טמון בכך שאין קשר בין מקור הטענה ואמיתותה.
המונח נטבע על ידי מוריס כהן וארנסט נייגל בספרם "הגיון ושיטה מדעית".
דוגמאות לכשלים גנטיים הם טיעוני אד הומינם, אד ורקונדיאם ואד פופולום.
"הנאצים היו הראשונים שהשתמשו בהמתת חסד.
לכן, זהו רעיון רע." .
"אתה מאמין באלוהים כי כך אמרו לך הוריך.
לכן, אמונתך שגויה." (זאת לעומת הטיעון התקף: "אתה מאמין באלוהים כי כך אמרו לך הוריך.
אתה מאמין בהוריך ולכן אמונתך באלוהים היא עקיפה")
כשל הצלף הבודד הוא כשל לוגי רטרודוקטיבי בו אירוע שהתרחש באופן אקראי מוצג כאירוע נדיר הדורש הסבר סיבתי לא אקראי.
הכשל מתרחש כאשר הצופה מתעלם מסך האירועים החלופיים השקולים מבחינה סטטיסטית לאירוע הכביכול נדיר, שהתרחשות אחד מתוכם במקום האחר הוא אקראי.
השם מבוסס על סיפור אודות אדם היורה באקראיות לעבר קיר, ולאחר מכן מסמן מטרה סביב צבר של פגיעות וטוען שהוא צלף.
הכשל נקרא גם "אשליית הצבר"; בלוגיקה הוא מכונה "כשל החלוקה", וכהנמן וטברסקי כינו אותו "חוק המספרים הקטנים".
שמות אלו מכוונים לכך שעל פי הכשל, הצופה מצפה שבכל חלוקה של אירועים לתת-קבוצות, ההתפלגות בכל תת-קבוצה תהיה זהה להתפלגות בקבוצה.
אחת הדוגמאות הנפוצות לכשל הצלף הבודד היא זיהוי הצטברות מקומית של מקרי סרטן עם מפגע סביבתי כלשהו, על אף שבאופן אקראי לגמרי מתבקש שתהיינה הצטברויות מקומיות של מקרים כאלה.
כשל זה נפוץ בפי מגידי עתידות בדיעבד, כלומר מי שמציגים תחזיות רבות לגבי העתיד, ולאחר מכן מדגישים רק את אלו שהתגשמו.
אם אדם מציג מספיק תחזיות, סביר להניח שאחדות מהן תתגשמנה.
נאסים טאלב הציג כשל זה לגבי סחרנים בבורסה לניירות ערך: אם מספיק סחרנים ינסו את מזלם במסחר בבורסה, אחדים מהם צפויים להראות תוצאות טובות מאוד על פני תקופה מסוימת, על אף שאין זה מעיד שהייתה להם יכולת טובה מאשר לאחרים.
דוגמה נוספת נוגעת למציאת רמזים לאירועים עתידיים בתוך כתבי קודש, למשל בנבואותיו של נוסטרדמוס.
אם מספר הדרכים לפרש את הכתבים או למצוא בהם רמזים הוא מספיק גדול, הרי שניתן יהיה למצוא רמזים למספיק אירועים אקטואליים, באופן שיטעה את הצופה הבלתי מיומן בסטטיסטיקה בכוחם הנבואי של כתבי הקודש.
המגיד מדובנא, שנודע במשליו המרובים, הסביר שהוא מכין את המשלים מראש, בהנחה שבהמשך יצוצו הנמשלים המתאימים.
מי שמתפעל מהתאמת המשלים לנמשלים - לוקה ב"כשל הצלף הבודד".
כשל אי הכללה הוא כשל לוגי מסוג שגיאות דגימה, השייך לקבוצת כשלי היקש בו ממצאים העשויים לפגום במידה משמעותית בטיעון היקשי אינם נבחנים.
הדרישה שכל המידע הרלוונטי ייכלל מכונה "עקרון כל הממצאים".
כשל זה דומה מאוד לכשל עיסוי נתונים וגם לכשל הצלף הבודד, אך שונה מהם בכך שהנתון החסר אינו מושמט אלא אינו מובא מול כל הנתונים הרלוונטיים.
"מינוי המאמן החדש חולל מפנה בקבוצה, שעלתה על דרך הניצחונות עם שלושה ניצחונות בארבעת המשחקים האחרונים, כאשר היא סופגת רק ארבעה שערים" (אלא ששער למשחק היה ממוצע הספיגה של הקבוצה גם קודם לכן, ואילו הניצחונות הושגו נגד קבוצה אדישה ממרכז הטבלה ושתי קבוצות שירידתן מן הליגה היא עובדה מוגמרת).
"עוזי גר בבני ברק, ומאחר שרוב תושבי בני ברק מצביעים למפלגות החרדיות, סביר להניח שגם עוזי יצביע לאגודת ישראל" (אלא שעוזי הוא אתאיסט החי על קו התפר שבין בני ברק לרמת גן).
כשל המהמר, הידוע גם בשם כשל מונטה קרלו, היא התפיסה השגויה על פיה אם משהו קורה בתדירות גבוהה יחסית לתדירות הרגילה בפרק זמן נתון, אזי בעתיד הוא יקרה בתדירות נמוכה יותר (או להפך – אירוע שקורה פעמים מועטות ביחס לבדרך כלל, יקרה בעתיד בתדירות גבוהה יותר).
במצבים שבהם התוצאה הנצפית היא אקראית ומורכבת מניסויים בלתי תלויים של תהליך אקראי (סטוכסטי), תפיסה זו מוטעית.
כשל לוגי זה עשוי להתעורר במצבים רבים, אך הוא קשור באופן הדוק להימורים, שם הוא נפוץ בקרב שחקנים לא מנוסים.
המונח "כשל מונטה קרלו" נטבע לאור אחת הדוגמאות המוכרות ביותר של התופעה, אשר התרחשה בקזינו של מונטה קרלו בשנת 1913.
מכונה גם "שיטת ד'אלמבר" על שמו של המתמטיקאי ז'אן לה רון ד'אלמבר.
כשל המהמר, לפי לודוויג פון מיזס, מבוסס על אי-הבנה נפוצה ביחס לכללי ההסתברות, שבה מבלבלים בין ההסתברות הכללית במחלקה מסוימת של אירועים, לבין ההסתברות למקרה מסוים בתוך המחלקה.
ספציפית, כשל המהמר כולל הנחה שישנה הסתברות רבה יותר להתרחשות אירוע אקראי משום שהוא לא אירע משך זמן רב, או שישנה הסתברות קטנה יותר לחזרה של אירוע אם הוא התרחש פעמים מספר ברצף.
ניתן לאייר את הכשל באמצעות בחינת ההסתברות בהטלת מטבע.
ברור כי בהטלה הראשונה ישנה הסתברות של חמישים אחוז שהמטבע יפול על צד ה"עץ" או על צד ה"פלי".
ברור גם כי ההסתברות שהמטבע יפול עשר פעמים רצופות על צד הפלי קטנה הרבה יותר (1:1024).
הכשל טמון בהנחה ההגיונית, כביכול, שנפילת המטבע על צד הפלי בהטלה הראשונה מקטינה את הסיכוי, שהוא ייפול על פלי גם בפעם השנייה, מחמישים אחוז לעשרים וחמישה אחוז.
בפועל, הסיכוי נותר חמישים אחוז ביחס לכל הטלה בנפרד, משום ש"למטבע אין זיכרון" וכל הטלה היא אירוע נפרד שאינו תלוי בקודמו (אי-תלות סטטיסטית).
רק ההסתברות מראש להיווצרות רצף של אירועים כאלו הולכת וקטנה בהתאם למספר האירועים העתידים להתרחש.
מסיבה זו, החשיבה של מהמרים על רצף אירועים כ"רצף ניצחונות" או "רצף של מזל" היא כשל לוגי.
כשל אחר המעוגן בכשל המהמר והאופייני לחשיבתם של מהמרים הוא הסברה שאם התרחשות מסוימת חזרה על עצמה מספר פעמים, הסיכויים קטנים שהיא תשנה.
לדוגמה: אם המטבע הוטל כך וכך פעמים והתוצאה הייתה ארבע פעמים פלי ברציפות, הסיכוי לפלי בפעם החמישית קטן יותר.
כשל דומה הוא הניסיון לבנות תוכנית הימורים המבוססת על חזרה על אותו הימור תוך הכפלת סכום ההימור.
לדוגמה: ליד גלגל הרולטה שמים שקל אחד על אדום, אם מפסידים, שמים שני שקלים על אדום, ואז ארבעה שקלים, וכן הלאה, עד שזוכים (מרטינגל) שיטה זו עובדת רק אם הסכום העומד לרשות המהמר אינו מוגבל.
במציאות, תוחלת הרווח אינה משתנה.
זן משנה של כשל המהמר, המכונה לעיתים כשל הלוטו, הוא הנטייה לטעון כי הייתה הסתברות גבוהה או אפילו בלתי נמנעות לאירוע מן העבר, פשוט משום שהוא אירע בפועל.
"במכונה הזאת אף אחד לא זכה כבר הרבה זמן.
תראה איך בתוך כמה דקות תגיע הזכייה הגדולה".
"המטבע כבר נפל שש פעמים על פלי, עכשיו הוא חייב ליפול על עץ!!"
כשל המהמר ההפוך הוא כשל לוגי רטרודוקטיבי שבו מגיעים למסקנה שכיוון שקרה כעת אירוע נדיר, סביר שנערכו לפניו ניסיונות רבים.
זהו היפוך לכשל המהמר, שבו מסיקים שאם נערכו עד כה ניסיונות רבים, הרי שהסיכויים לאירוע נדיר נעשו גבוהים יותר.
אדם שנכנס למקום הימורים ורואה זריקת קוביות שיוצאת 6:6 מניח מכך שזוהי לא הזריקה הראשונה היום.
הסיבה לכך שמדובר בכשל, היא משום שהסיכוי ל-6:6 זהה לסיכוי לכל צירוף ספציפי אחר (6:1 למשל).
כשל הרכבה הוא כשל לוגי של ערפול מקבוצת כשלי הפצה, המתרחש כאשר מסיקים שמשהו נכון ביחס ל"כלל" מתוך העובדה שהוא נכון ל"חלק" מהקבוצה.
לדוגמה, אם נאמר: "גלגלי המכונית מסתובבים במהירות, לכן המכונית כולה תסתובב במהירות", המשפט לא יהיה נכון, משום שהמכונית בנויה מחלקים שונים, ורבים מהם כלל אינם בנויים להסתובב.
כשל זה מצוות לעיתים קרובות לכשל הכללה חפוזה שבו מגיעים למסקנה על בסיס דוגמה לא מספקת.
"בניתי את דגם מגדלי עזריאלי הזה מקלפים וקצת דבק.
כל קלף שוקל מעט מאוד וגם הדבק שוקל מעט מאוד ומכאן שהדגם כולו צריך לשקול מעט מאוד".
כשל חלוקה הוא כשל לוגי של ערפול מקבוצת כשלי הפצה, המתרחש כאשר מסיקים משהו כנכון ביחס ל"חלק" מקבוצה משום שהוא נכון ביחס לקבוצה כולה.
לדוגמה, אם נאמר ש"ניתן לנסוע במכונית מתל אביב לחיפה" יוסק על פי כשל זה שגלגל המכונית יכול לנסוע אף הוא מתל אביב לחיפה.
היפוך כשל זה הוא כשל הרכבה.
הפילוסוף היווני אנקסגורס (לפחות לפי הכתוב אצל האטומיסט הרומי לוקרטיוס), הניח כי האטומים של חומר חייבים להיות בעצמם בעלי תכונות דומות לשל החומר: אטומים של מים רטובים, אטומים של ברזל קשים, אטומים של צמר רכים, וכדומה.
"כרגע ראינו כריש מסוג עמלץ לבן, אך אני לא מודאג משום ששמעתי שהעמלצים כמעט נכחדו ולכן גם הכריש הזה ימות בתוך זמן קצר".
כשל הסתברות קודמת, המכונה גם הזנחת הסתברות קודמת או כשל שיעור-הבסיס, הוא כשל בהיסק המתרחש כאשר נתונים ספציפיים משמשים לקבלה או דחייה של השערה (הסקה סטטיסטית), תוך הזנחת ממצאים סטטיסטיים ביחס להסתברות (המכונים גם הסתברות פריורית או base rate).
נדמיין ביצוע של בדיקה רפואית למחלה על קבוצה של 1000 נבדקים, שמתוכם 40% חולים במחלה.
נניח כי לבדיקה יש הסתברות של 5% לתוצאה חיובית שגויה, בעוד ההסתברות לאי-זיהוי המחלה היא אפס.
התוחלת של תוצאות הבדיקה היא 430 נבדקים שיזוהו כחולים (400 חולים באמת, ועוד 30 שהם 5% מתוך 600 הנבדקים הבריאים), ו-570 נבדקים שיזוהו כבריאים.
במצב זה, אדם שקיבל תוצאה חיובית יכול להניח שהוא אכן חולה בהסתברות של מעל 93% ().
נניח עתה כי אותה בדיקה בדיוק נערכת על קבוצה אחרת של 1000 נבדקים, שבה רק 2% חולים במחלה.
התוחלת של התוצאות היא עתה 69 נבדקים שיזוהו כחולים (20 חולים באמת, ועוד 49 שהם 5% מתוך 980 הנבדקים הבריאים), ו-931 נבדקים שיזוהו כבריאים.
במצב זה, אם אדם קיבל תוצאה חיובית, ההסתברות שהוא אכן חולה היא 29% בלבד ().
תוצאה זו עשויה להיראות לא הגיונית (עד כדי הגדרתה כפרדוקס) לנוכח הנתון שהבדיקה מדויקת ב-95% מהמקרים, ועל כן אנשים רבים יתעלמו מהאפשרות של תוצאת שווא ויסיקו שהם חולים.
ההשלכה האפשרית של כשל ההסתברות הקודמת היא שרופאים המנוסים בטיפול באוכלוסיות בסיכון גבוה עלולים להניח שמטופל שנמצא חיובי הוא אכן חולה, גם אם הוא שייך לקבוצה בסיכון נמוך, ולא לבצע בדיקות נוספות (כנדרש במקרה זה) אלא לדווח על מחלה ולהתחיל בטיפול, שעשוי להזיק למטופל.
בניסוי, התבקשו הנבדקים להעריך את ממוצע הציונים של סטודנטים היפותטיים.
כאשר ניתנו להם נתונים סטטיסטיים רלוונטיים של ממוצע ציונים, נטו הנבדקים להתעלם מהם אם ניתן להם מידע תיאורי אודות הסטודנט, אף אם המידע החדש לא היה קשור כלל לביצועים הלימודיים שלו.
ממצא זה שימש כדי לטעון כי ראיונות הם חלק לא נחוץ בהליך הקבלה של תלמידים למכללות, משום שהממצאים האמפיריים מראים כי המראיינים אינם מזהים מועמדים בעלי פוטנציאל להצליח בלימודים טוב יותר מאשר הסטטיסטיקה הבסיסית.
הפסיכולוגים דניאל כהנמן ועמוס טברסקי ניסו להסביר ממצא זה במונחים של היוריסטיקת ייצוגיות: לטענתם, הערכות של סבירות או סיבתיות מבוססות במקרים רבים על השאלה עד כמה תופעה אחת מייצגת תופעה אחרת, או קטגוריה.
ריצ'רד ניסבט טען כי הטיות ייחוס כמו טעות הייחוס הבסיסית הם מקרים של כשל כזה: אנשים עושים שימוש חסר ב"נתוני הקונצנזוס" (ההסתברות הפריורית) ביחס לאופן התנהגותם של אחרים במצבים דומים ומעדיפים במקומם ייחוס נטייתי, כלומר הנחה שהתנהגות ספציפית של אדם אחר נובעת מנטייה פנימית שלו ולא מהמצב הרגעי.
כשל צירופיות או כשל החיתוך הוא כשל לוגי המתרחש כאשר מעריכים את ההסתברות של חיתוך מאורעות (למשל א' ו-ב') כגבוה מאחד או יותר מהמאורעות המרכיבים אותם, כלומר כגבוה מההסתברות של מאורע א' לבדו ו/או של מאורע ב' לבדו.
זהו כשל משום שלוגית ההסתברות של מאורע החיתוך (א' ו-ב') אינו יכול להיות גבוה יותר מההסתברות של המאורעות המרכיבים אותו.
דניאל כהנמן ועמוס טברסקי הדגימו כשל זה בניסוי באמצעות מה שמכונה "בעיית לינדה".
בניסוי החוקרים הציגו לנחקרים את התיאור הבא:
"לינדה בת 31, רווקה, דוברת גלויות ומבריקה.
היא השלימה תואר ראשון בפילוסופיה.
כסטודנטית, היא הרבתה לעסוק בנושאים של אפליה ואי-צדק חברתי, וגם השתתפה בהפגנות נגד נשק גרעיני".
לאחר מכן הנחקרים נתבקשו לדרג את ההסתברות של מספר מאורעות כשבניהם נכללו שלושת המאורעות הבאים:
1. "לינדה היא כספרית בבנק".
2. "לינדה פעילה בתנועה הפמיניסטית".
3. "לינדה היא כספרית בבנק ופעילה בתנועה הפמיניסטית" (זהו למעשה מאורע החיתוך)
בהתאמה לכלל הלוגי, מרבית הנחקרים דרגו את ההסתברות למאורע 2 (פמיניסטית) כגבוה יותר מאשר ההסתברות למאורע 3 (מאורע החיתוך: כספרית ופמיניסטית).
אך מה שמעניין הוא שבניגוד לכלל הלוגי, חלק ניכר מהנחקרים, דירג את ההסתברות של מאורע 3 (מאורע החיתוך: כספרית ופמיניסטית) כגבוה מההסתברות של מאורע 1 (כספרית).
לטענת טברסקי וכהנמן הכשל נובע משימוש בהיוריסטיקת ייצוגיות.
כלומר, הכשל נבע מהעובדה שלינדה נתפסת כיותר דומה לסטראוטיפ של פמיניסטית מאשר לסטראוטיפ של כספרית.
שיפוט על פי יציגות גורם לאנשים לזנוח את הבחינה הלוגית כאשר הדמיון של האובייקט לקבוצה מסוימת חזק הרבה יותר מאשר לקבוצה אחרת.
לדוגמה, בהתחכמות הנושנה נשאל: "מה יותר כבד, קילו ברזל או קילו נוצות?" הנטייה היא לזנוח את הבחינה הלוגית (קילו מול קילו) ולהימשך אחר הקשר החזק שיש לנו בין ברזל לכובד ובין נוצות להיותן קלות.
כשל החיתוך זוהה לראשונה על ידי הפסיכולוגים עמוס טברסקי ודניאל כהנמן.
כשל אקולוגי הוא כשל בפירוש נתונים סטטיסטיים, בו מסקנה ביחס לטבעם של פרטים מוסקת רק על בסיס הצטברות נתונים שנאספו מהקבוצה אליה הם שייכים.
הכשל מניח כי כל חברי הקבוצה מפגינים מאפיינים של הקבוצה בכללה.
אפשר להיתקל ב"כשל אקולוגי", לעיתים קרובות, כאשר מסתמכים על סקרים או מדגמי אוכלוסייה.
לדוגמה, אם בוחנים את נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ישראל ביחס לאוכלוסיית העשירון התחתון, הרי שניתן להגיע למסקנה כי בן העשירון התחתון הטיפוסי הוא סטודנט ערבי המטפל בשבעה ילדים.
בפועל, מדובר בשלוש קבוצות נפרדות: סטודנטים, ערבים ומשפחות מרובות ילדים; לעיתים קרובות החפיפה בין הקבוצות קטנה.
כשל ארבעה תנאים (לטינית, quaternio terminorum) הוא כשל לוגי המתרחש כאשר בסילוגיזם ישנם ארבעה תנאים.
בסילוגיזם ייתכנו רק שלושה תנאים.
בסילוגיזם תקף המבנה זהה תמיד לדוגמה הבאה:
הנחה ראשית: כל בני האדם הם בני תמותה.
הנחה משנית: סוקרטס הוא בן אדם.
מסקנה: לכן, סוקרטס הוא בן תמותה.
שלושת התנאים כאן הם "בני אדם", "בני תמותה" ו"סוקרטס".
כאשר ישנם ארבעה תנאים, הסילוגיזם אינו יכול להיות תקף בשום מקרה:
הנחה משנית: סוקרטס הוא סוס.
כאן יש לנו ארבעה תנאים: "בני אדם", "בני תמותה", "סוקרטס" ו"סוס".
ההנחה הראשית, האמורה להתקשר להנחה המשנית ולמסקנה אינה מתקשרת כאן.
כאשר ההנחות אינן מקושרות למסקנה, הטיעון נקרא נון סקוויטור.
כשל אמצע לא מופץ הוא כשל לוגי המתרחש כאשר התנאי האמצעי בסילוגיזם אינו מופץ.
התנאי האמצעי הוא המופיע בשתי ההנחות.
במקרה כזה, זוהי כיתת אוכלי העשב.
תכונת אכילת העשב מופצת לכל הסוסים, אך לא להפך.
ניתן לומר ש"כל הסוסים אוכלים עשב", אך ההפצה אינה דו-כיוונית: לא ניתן לומר שכל אוכלי העשב הם סוסים.
לכן, העובדה שסוקרטס אוכל עשב אינה מובילה למסקנה שהוא סוס.
הוא יכול להיות חמור, כבשה או ערוד, כיתות נוספות אפשריות של אוכלי עשב.
את הסילוגיזם ניתן להפוך לתקף אם נשנה את ההנחות כך שההפצה תהיה דו-כיוונית.
לדוגמה, ניתן להפוך את ההנחה הראשית לאקסקלוסיבית, כדי לאפשר הפצה דו-כיוונית:
סוסים ואך ורק סוסים אוכלים עשב
דרך אחרת היא לשנות את התנאי האמצעי.
כאן, כיתת הסוסים היא התנאי האמצעי, ומאחר ובהנחה הראשית יש הפצה מהחלק הראשון לשני, הסילוגיזם תקף.
כשל ההיסטוריון הוא כשל לוגי המתרחש כאשר מניחים כי קובעי המדיניות בעבר ראו דברים מאותה נקודת מבט והחזיקו באותה כמות של מידע העומדת לרשות מי שמנתח את הדברים לאחר מכן.
הכשל צוין לראשונה על ידי דייוויד האקט פישר, שטען כי הוא מקביל לכשל הפסיכולוג של ויליאם ג'יימס.
מניסויים שנערכו בפסיכולוגיה עולה כי אנשים נוטים לזכור באופן בלתי מדויק דברים שהתבררו כחשובים כאילו היו חשובים בעת התרחשות הדברים, ומתקשים להתעלם מן היתרון שבידיעה מה התרחש לאחר מכן.
בפסיכולוגיה אפקט זה ידוע כהטיית ההערכה בדיעבד.
"אני זוכר שכששמעתי בפעם הראשונה את היטלר נואם, מאוד התרגשתי.
הבנתי שברגע הזה גרמניה עומדת בפני מפנה היסטורי בתולדותיה."
"לא היה שום צורך להוריד את הריבית במשק, משום שאחר כך התפרצה אינפלציה חמורה."
מובן שייתכן שמשפטים אלו נראו לאומרם נכון גם לפני שהוכחו ככאלו, אך הנטייה היא להאמין בהם רק לאחר שקרה הדבר.
כשל הומונקולוס הוא כשל בלתי פורמלי לפיו מושג מוסבר במונחים של המושג עצמו, רקורסיבית, מבלי להגדיר או להסביר קודם את המושג המקורי.
כשל זה מתעורר לרוב בתורת הראייה.
אפשר להסביר את הראייה האנושית בכך שאור מהעולם החיצון יוצר תמונה על הרשתית בעיניים ומשהו (או מישהו) במוח מסתכל על התמונות האלה כאילו הן תמונות על מסך קולנוע (תאוריית הראייה הזו מכונה לפעמים התיאוריה של התיאטרון הקרטזיאני, והיא מזוהה בעיקר, בימינו, עם הפסיכולוג דייוויד מאר).
נשאלת השאלה לגבי טיבו של הצופה הפנימי הזה.
ההנחה כאן היא שיש "איש קטן" או "הומונקולוס".
ניתן להבין את הסיבה לכך שזהו כשל על ידי השאלה כיצד ההומונקולוס "רואה" את הסרט הפנימי.
תשובה אפשרית היא שיש הומונקולוס נוסף בתוך ה"ראש" או ה"מוח" של ההומונקולוס הראשון שמסתכל על ה"סרט" הזה.
אבל זה מעלה את השאלה איך ההומונקולוס הזה רואה את "העולם שבחוץ".
כדי לענות על זה נדרשת הנחת הומונקלוס נוסף בתוך ראשו של ההומונקולוס השני הזה, וכן הלאה.
במילים אחרות, נוצר מצב של רגרסיה אינסופית.
הבעיה בטיעון ההומונקולוס היא שהוא מנסה להסביר תופעה במונחים של עצם התופעה שהיא אמורה להסביר.
דוגמה נוספת היא עם תיאוריות קוגניטיביסטיות הטוענות שהמוח האנושי משתמש ב"כללים" לביצוע פעולות (כללים אלה מומשגים לעיתים קרובות כאלגוריתמים של תוכנית מחשב).
במונחים של משחק שחמט, השחקנים מקבלים "כללים" (כלומר, כללי משחק השחמט) שלפיהם עליהם לפעול.
לשאלה: 'מי משתמש בכללים האלה?' התשובה מובנת מאליה: 'שחקני המשחק (של השחמט) משתמשים בהם'.
הרי לא נטען שהכללים עצמם משחקים שח.
הכללים עצמם הם רק סימנים חסרי-פעולה על הנייר עד שאדם קורא אותם, מבין ומשתמש בהם.
אבל מה עם ה"כללים" שנמצאים, לכאורה, בתוך הראש שלנו (המוח)?
מי קורא, מבין ומשתמש בהם?
שוב, התשובה הסמויה היא - ויש שיטענו שהיא חייבת להיות - "הומונקלוס": איש קטן שקורא את כללי העולם ואז נותן פקודות לגוף לפעול לפיהם.
אבל שוב אנחנו במצב של רגרסיה אינסופית, כיוון שיש הומונקולוס נוסף בתוך ראשו של ההומונקולוס, וכן הלאה וכן הלאה.
לכן, כך הטענה, תיאוריות תודעה שמרמזות או קובעות במפורש שההכרה מחויבת לכללים לא יכולות להיות נכונות, אלא אם כן קיימת דרך כלשהי "לעצור" את הרגרסיה.
לעיתים קרובות מניחים במדע הקוגניטיבי שהכללים והאלגוריתמים זהים במהותם: במילים אחרות, התיאוריה שהקוגניציה מחויבת לכללים לרוב מרמזת שמחשבה (קוגניציה) היא בעצם מניפולציה של אלגוריתמים, וזוהי אחת ההנחות המרכזיות של כמה סוגים של בינה מלאכותית.
טיעוני הומונקולוס תמיד מופרכים אלא אם כן ניתן למצוא דרך כלשהי "לעצור" את הרגרסיה.
בפסיכולוגיה ובפילוסופיה של התודעה, "טיעוני הומוקולוס" (או "כשלי ההומונקולוס") שימושיים ביותר לזיהוי תיאוריות תודעה נכשלות או אינן שלמות.
כשל הומונקולוס קשור קשר הדוק לרגרסיה של רייל.
כשל צבר עבודה הוא כשל לוגי המתרחש כאשר מניחים שמשתנה כמו עבודה הוא משתנה בלתי תלוי, כאשר למעשה הוא כפוף לשינוי.
הצבעה על כשל צבר עבודה משמשת לעיתים קרובות כנגד טענות כי ניתן להקל על אבטלה באמצעות הגבלת מספר שעות העבודה.
כשל זה בא לידי ביטוי לא רק בתחומי הכלכלה.
לדוגמה, התייחסות לכשל זה נפוצה כאשר באים להצביע על שגיאות בטענות מסוג קטריס פריבוס ("אם כל השאר זהה").
הכשל נקרא לעיתים גם "Fixed Pie Fallacy" ("כשל העוגה הקבועה").
המונח בא במקורו מתוך טיעון כנגד הרעיון שהפחתת מספר שעות העבודה המוּתרות מפחית את האבטלה.
חסידי הגבלת מספר שעות העבודה טענו כי מתכונת של "שיתוף עבודה" או הגבלת מספר שעות העבודה בשבוע תביא לחלוקת העבודה על פני מספר רב יותר של עובדים.
ההנחה שביסוד טענתם זו היא שישנה כמות קבועה של עבודה לביצוע, ועל כן הפחתת כמות העבודה המותרת תביא להעברת השארית לעובדים נוספים, המובטלים.
טיעון זה יוצא מתוך נקודת הנחה שהעבודה היא משתנה בלתי תלוי בגורמים אחרים.
מדיניות זו אומצה על ידי הרברט הובר במסגרת ה"ניו דיל" בארצות הברית ובזמן ממשלת ליונל ז'וספן בצרפת.
בפועל, רוב הכלכלנים סבורים כי הנחה זו שגויה.
טענתם היא שהעסקת עובדים נוספים כרוכה בעלויות "הקפיות" גדולות בגיוס, הכשרה וניהול, וכי העלות הממוצעת ליחידת תפוקה תגדל עד כדי כך שכמות העבודה תפחת, ובעקבותיה גם התעסוקה.
כלומר, כמות העבודה אינה משתנה בלתי תלוי, אלא היא תלויה בגורמים שונים ועשויה להשתנות.
אולם לאחרונה יצא הכלכלן טום ווקר נגד מוסכמה זו.
לטענתו, מבקרי הרעיון התעלמו מההשפעה של הגבלת שעות העבודה על פוריות העובדים.
לשיטתו, הגבלת שעות העבודה יכולה להשתלב עם המגמה הנוכחית למחשב ולמכן את תהליך הייצור ככלי להוזלת עלות הייצור.
כשל הכוונה הוא מונח ספרותי, שנטבע על ידי ויליאם קורץ וימסט ומונרו קרטיס ברדסלי בשנת 1954, כשפרסמו את מאמרם The Intentional Fallacy בקובץ The Verbal Icon: Studies in the Meaning of Poetry.
לטענתם, כוונת היוצר אינה בהכרח משמעותית להבנת כוונת היצירה.
"כשל הכוונה" הוא מונח מרכזי בהגות הביקורת החדשה, אסכולת מחקר בתורת הספרות.
וימסט וברדסלי הם חלוצי ה-anti-intentionalism ("אנטי-התכוונות"), גישה שפרחה במחצית השנייה של המאה ה-20 והשוללת שימוש בביוגרפיית המחבר ובכוונתו בבואנו לקרוא ולפרש טקסט כלשהו.
כאשר סופר כותב יצירה הוא מסתמך הן על כך שהקוראים מבינים את השפה שבה היצירה נכתבה, והן על ידע עולם בסיסי.
אפילו יצירת הפנטזיה האסקפיסטית ביותר מסתמכת על ידע עולם בסיסי של הקורא, על מנת שתוכל להיות מובנת.
ניתן לראות יצירת ספרות, אם כן, כניסיון של המחבר לתקשר עם הקורא באמצעות שפה משותפת וניסיונות משותפים.
ללא בסיס משותף, תקשורת אינה אפשרית.
עם זאת, תמיד יהיו הבדלים בין המחבר לקורא.
המחבר שונה בחוויותיו האישיות מהקורא, ולעיתים גם שונה בדעותיו לגבי אספקטים מסוימים של המציאות ופירושם.
בשל הבדלים אלו, המשמעות שהקורא מוצא ביצירה היא תמיד היסק, שלעולם אינו במדויק כוונת היוצר עצמה.
כמו כן, הן הקורא הן המחבר יכולים שלא להיות מודעים למוזרויות שונות בתפיסתם את המציאות, מוזרויות שיכולות לצבוע את היצירה או את האופן שבו הקורא מבין אותה בצבעים, שהמוען או הנמען אינם שמים אליהם לב.
לדוגמה, יצירה שנכתבה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, יכולה להציג את הדעות שהיו מקובלות בתקופתה, כמו דעות קדומות בנוגע לגרמנים או יפנים.
קורא מודרני יכול שלא להסכים עם דעות אלו, ולמצוא משמעויות שונות, שאליהן המחבר לא התכוון, לגבי האופן שבו הדעות הללו משפיעות על משמעות היצירה.
אחת התמיכות המפורסמות ביותר בגישת וימסט וברדסלי היא החיבור "מות המחבר" מ-1967 מאת רולן בארת, שבו טען כי ברגע שיצירה פורסמה, היא התנתקה מכוונותיו של המחבר ופתוחה לפרשנות מחודשת תמידית על ידי קוראים, המשתמשים בקריאתם בהקשרים שונים.
לטענתו: "לתת לטקסט מחבר פירושו להטיל גבול על הטקסט הזה, לספק לו סימן סופי, לסגור את הכתיבה." עבור בארת, ופוסט-סטרוקטורליסטים אחרים כמו ז'אק דרידה, כוונות המחבר אינן ידועות ואינן רלוונטיות לפרשנויות המשתנות ללא הרף של הטקסט שמפיקים הקוראים.
כשל ממשלה (או כשלי ממשל), הוא מונח בכלכלה ובמדעי המדינה המתאר מצב בו התערבות של הממשלה גורמת לחוסר יעילות כלכלית, שלא הייתה נוצרת אם השוק היה מתנהל בחופשיות.
ניתן לתאר כשל ממשלה כתמונת מראה של כשל שוק, מצב בו אי-יעילות כלכלית נגרמת כתוצאה מהשוק החופשי עצמו, ובמקרים מסוימים יכולה להימנע או להתמזער באמצעות התערבות ממשלתית.
כשל ממשלה יכול להיווצר כתוצאה מניסיון של הממשלה להשיג יעדים חברתיים, פוליטיים, או כלכליים שונים תוך התערבות בשוק ויצירת הקצאה לא יעילה של משאבים או תפוקה לא יעילה במשק.
המונח אינו מבטא כישלון של הממשלה בהשגת היעדים שהציבה לעצמה, או שהציבור מצפה ממנה להשיג, אלא רק כשל בהשגת יעילות כלכלית.
הכשל יכול להיווצר כתוצאה בלתי צפויה של ההתערבות, או בגלל שיעדים אחרים של הממשלה (לדוגמה, יעדים חברתיים או פוליטיים) חשובים לה יותר מהיעד של השגת יעילות כלכלית.
כשל חיסוני נקרא גם חסר חיסוני הוא שם כולל לשורה של מחלות שבהן חלה פגיעה חמורה בתפקוד מערכת החיסון.
כשל חיסוני מולד הוא שם כולל למשפחה רחבה של מחלות תורשתיות, עם דגמי הורשה שונים, אולם חלק ניכר מהם הוא רצסיבי.
במחלות אלו אחד או יותר מרכיבי מערכת החיסון אינו מיוצר בגוף כלל או בכמות מספקת, והדבר מוביל לתת תפקוד של מערכת החיסון.
אופיינו כ-600 מחלות כשל חיסוני מולדות, כמעט עבור כל אחד מהסוגים הרבים של תאי הדם הלבנים קיימת מחלה תורשתית, בה קיים פגם בגן המקודד לייצור רכיב מסוים באותו התא.
אופי המחלה תלוי בסוג התאים בו קיים פגם: מחלה בה קיים חוסר באאוזינופילים, למשל, גורמת לפגיעת יכולת הגוף להילחם בתולעים שפלשו אליו.
קיימות גם מחלות כשל חיסוני מולד של רכיבים לא-תאיים של מערכת החיסון: הטחול, מערכת הלימפה, מערכת המשלים, MHC.
כל מחלות הכשל החיסוני המולד נדירות.
המחלה שזכתה לפרסום הרב ביותר היא SCID, מחלתם של "ילדי הבועה".
עקב העמידות האפסית של הגוף בפני זיהומים, נאלצים ילדים שירשו את המחלה לבלות את חייהם הקצרים בתוך בועת פלסטיק סטרילית.
מחלה נוספת המתבטאת בהיעדר מוחלט של נוגדנים בגוף והמוגבלת כמעט לגמרי לזכרים נקראת XLA.
מחלת החסר החיסוני הנפוצה ביותר (אף שאף היא נדירה) היא CVID אשר פורצת לרב בגיל בוגר והבסיס הגנטי לה תלוי בגנים רבים ואינו מובן דיו.
כשל חיסוני נרכש הוא מחלה בה גורם כלשהו פוגע בעקיפין או במישרין בתאי הדם הלבנים.
מספר גורמים עלולים לתקוף תאי דם לבנים:
סרטן: מספר סוגים של סרטן תוקפים את תאי הדם הלבנים, ביניהם לוקמיה (הגורמת בעיקר לנויטרופניה, חוסר בנויטרופילים) מיאלומה (סרטן של לימפוציטים מסוג B) ולימפומה (סרטן של מערכת הלימפה).
תרופות: תרופות המדכאות את מערכת החיסון ניתנות לחולים הסובלים ממחלות אוטואימוניות (כגון טרשת נפוצה), או לחולים העומדים לעבור השתלת איברים.
פגיעה במערכת החיסון עשויה להיות תופעת לוואי של טיפול כימותרפי או ביולוגי כנגד מחלת הסרטן.
פתוגן: טפילים שונים - כמעט תמיד נגיפים - תוקפים תאי דם לבנים.
נגיף החצבת, למשל, גורם לכשל חיסוני חלקי.
במדינות המפותחות ניתן להתגבר על המחלה בקלות, אך במדינות העולם השלישי המצב שונה: הכשל החיסוני גורם לתחלואה בזיהומים שונים, בעיקר בדלקת ריאות חיידקית.
חצבת גורמת ל-10% מתמותת הילדים מתחת לגיל 5 בעולם והיא מהווה את גורם המוות השמיני בתפוצתו בעולם.
גם סוג מסוים של צרעת - הנגרמת על ידי חיידק הקרוב לחיידק השחפת - גורם לכשל חיסוני.
הפתוגן הגורם לכשל החיסוני החמור ביותר הוא וירוס הHIV (ראשי תיבות באנגלית של "נגיף הכשל החיסוני האנושי") הגורם למחלת האיידס (AIDS - ראשי תיבות של "תסמונת הכשל החיסוני הנרכש").
ניתן לחלק לכשלים ראשוניים, בהם קיימת בעיה בתאי הדם הלבנים עצמם וכשלים שניוניים, בהם נגרם כשל חיסוני באופן עקיף.
רוב הגורמים שהוזכרו לעיל הם ראשוניים.
פתוגן כגון וירוס ה-HIV תוקף את תאי הדם הלבנים מסוג Th
לוקמיה, בה סרטן תוקף את מח העצם, ובכך, באופן עקיף, מונע ייצור תאי דם לבנים, או גורם ליצירתם של תאי דם לבנים בלתי בשלים וחסרי יכולת לתפקד.
במדינות הסובלות מרעב מתים רבים מהקורבנות מזיהומים פתוגניים, עקב כשל חיסוני.
הסיבה המדויקת להשפעת הרעב על מערכת החיסון אינה ידועה.
הסרה כירורגית או הרס של הטחול.
איבר זה הוא בעל תפקיד חשוב בסינון פתוגנים מהדם ובהבשלת תאי דם לבנים.
לאנשים חסרי טחול קיים סיכוי גבוה מאוד להידבקות במין של סטרפטוקוקוס, S.
pneumoniae, הגורם לדלקת ריאות, דלקת קרום המוח והרעלת דם.
אנשים אלו מתחסנים ונוטלים אנטיביוטיקה לעיתים תכופות.
כל מחלות הכשל החיסוני הן, באופן עקרוני ונכון להיום, חשוכות מרפא.
טרם נמצאה דרך לעודד את הגוף לייצר באופן עצמאי את תאי הדם הלבנים החסרים לו.
קיימים כיום מספר טיפולים בעלי שיעור הצלחה בינוני.
טיפולים אלו רלוונטיים לכשלים חיסוניים מולדים בלבד:
עירוי נוגדנים לווריד (IVIG) לחיזוק מערכת החיסון.
מח עצם מאדם בריא מושתל בעצמותיו של האדם החולה.
קיימת סכנה של דחיית השתל, סכנה המצטמצמת במקרה של קרובי משפחה.
בחולי SCID, בהם מערכת החיסון אינה מתפקדת, אין סכנה של דחיית השתל.
תאי נבט ממח העצם של החולה נלקחים מגופו, והגן הפגום בהם מוחלף בשיטות ביוטכנולוגיות בגן תקין.
התאים מושתלים בחזרה בעצמותיו של החולה.
בשיטה זו אין סכנה של דחיית שתל, שכן הוא מגיע מגופו של החולה עצמו.
החלפת הגן הפגום, לעומת זאת, אינה פשוטה, ולשיטה אחוזי הצלחה נמוכים.
טיפול זה רלוונטי רק במקרה בו כשל חיסוני מולד נגרם כתוצאה מאי-יצור של אנזים כלשהו.
סוג מסוים של SCID נגרם כתוצאה מחוסר באנזים אדנוזין דאמינאז (ADA).
חולים אלו מטופלים בהזרקה תכופה של האנזים לגופם.
כשל התובע הוא אחד ממספר כשלים בהסקה סטטיסטית, הרווחים בטיעונים משפטיים.
כשל זה מתבטא בייחוס סבירות גבוהה לטענה מסוימת על סמך ראיות שההסתברות לקבלתן היא נמוכה אם הטענה אינה נכונה.
הוא מהווה מקרה פרטי בלתי-פורמלי של כשל הסתברות קודמת.
שני מקורות של כשלים כאלה הם:
חוסר הבנה של הסתברות מותנית: לדוגמה, תובע המגבש חומר ראיות נגד נאשם כלשהו (כגון זיהוי על פי טביעת אצבע) ומציג דעת מומחה המעידה על סיכוי נמוך לקיומן של ראיות שכאלה אם הנאשם זכאי (למשל, אם הסיכוי שלשני אנשים יש טביעות אצבע דומות הוא נמוך).
הכשל יהיה להסיק כי הסבירות שהנאשם זכאי נמוכה גם היא.
טענה זו נכונה רק אם הסבירויות המיוחסות מלכתחילה להיותו זכאי או אשם הן שוות.
הסבירות האמיתית לזכאות תלויה בנסיבות המקרה.
אם הנאשם ידוע כעבריין סדרתי, או שהוא קושר כבר קודם למקרה על ידי ראיות נוספות, הסבירות להיותו אשם גדלה.
לחלופין, אם אין ראיות אחרות המקשרות את הנאשם לפרשה, הסבירות לאשמה של נאשם זה צריכה להיגזר גם מהסבירות לביצוע העברה מתוך האוכלוסייה הכללית, שיכולה להיות נמוכה מאוד.
חוסר הבנה של רעיון הניסוי המרובה, כמו במקרה של השוואת הראיות מול מאגר נתונים גדול.
ככל שהמאגר גדול יותר - הסיכוי הפוטנציאלי למצוא התאמה, גם אם מקרית בלבד, גבוה יותר.
לדוגמה, ראיה על פי זיהוי DNA תקבל את מלוא עוצמתה רק כשההתאמה נעשית מול הנאשם באופן ישיר, בניגוד למציאתו בתוך מאגר בו יש סיכוי גבוה לקבל התאמה מקרית בלבד (סיכוי התאמה מקרית של בדיקה גנטית בין שני אנשים הוא כאחד למיליון).
המחשה טובה של הכשל היא בהגרלת הפיס.
הסיכוי של אדם מסוים לזכות הוא מאוד נמוך אך כמובן שניתן לחפש את הזוכה בדיעבד ואז סיכויי הזכייה הראשוניים כבר לא רלוונטיים אצלו.
המונחים "כשל התובע" ו"כשל הסנגור" נטבעו לראשונה על ידי ויליאם תומפסון ואדוארד שומן במאמרם הקלאסי העוסק בפרשנות ראיות סטטיסטיות במשפט הפלילי.
כשל לודי הוא סוג של הטיה קוגניטיבית, שהוגדר על ידי נאסים טאלב בספרו הברבור השחור.
השם מגיע מהמילה הלטינית לודוס שפירושה משחק.
הכשל מוגדר כשימוש שגוי במשחקים בתור מודל למצבים מציאותיים.
טאלב קורא לזה: בלבול בין המפה לשטח האמיתי.
הכשל הוא חלק מהטענה המרכזית של הספר נגד ההצעות למודלים מתמטיים שאמורים לנבא את העתיד ונגד היומרה לכפות מודלים סטטיסטיים פשטניים על מצבים מורכבים.
טאלב טוען כי המודלים הסטטיסטיים יכולים לעבוד רק במסגרות מאוד מסוימות כגון קזינו, שבהן הסיכויים פשוטים וברורים.
הוא מציין מספר בעיות עקרוניות שלמודלים המשמשים לניבוי יש נטייה להתעלם מהן:
בלתי אפשרי לדעת את כל האינפורמציה.
שינויים מזעריים במשתנה אחד עלולים לגרור השפעה משמעותית (אפקט הפרפר).
תאוריות ומודלים המבוססים על מידע אמפירי שגויים מיסודם כי הם לא לוקחים בחשבון אירועים שעדיין לא קרו.
טאלב טוען כי הכשל הוא חלק מבעיה גדולה יותר שהוא מכנה פלטוניות (על שם האידאות של אפלטון).
פלטוניות היא התמקדות באובייקטים דמיוניים מובחנים ומוגדרים היטב כמו משולשים וקווים ישרים, או מושגים חברתיים כגון חברות ואהבה, תוך התעלמות מאובייקטים פחות מוגדרים בעלי אופי מעורפל יותר הקיימים במציאות.
דוגמה אחת המובאת בספר היא אודות ניסוי מחשבתי: ישנם שני אנשים, ד"ר ג'ון המוחזק כאיש מדע בעל חשיבה לוגית וטוני השמן המוחזק כאדם הפועל על פי תחושת הבטן ואינטואיציה.
אדם שלישי מציג בפניהם מטבע ומסביר כי יש בהטלתו סיכוי של 50/50 לקבל עץ או פלי.
המטבע מוטל 99 פעמים ובכל פעם מתקבל עץ.
שני האנשים נדרשים להגיד מהו הסיכוי לקבל עץ בפעם המאה.
ד"ר ג'ון מסביר כי הסיכויים אינם מושפעים מתוצאות העבר והם נשארים 50/50. טוני השמן מסביר כי הסיכוי לקבלת 99 הטלות רצופות של עץ באמצעות מטבע הוגן הוא כל כך נמוך, עד כי יש להסיק שההנחה בדבר ההוגנות של המטבע שגויה.
הכשל הלודי במקרה זה הוא להאמין כי המציאות מתנהגת כמו המודל ההיפותטי שמציג ד"ר ג'ון.
כל בר דעת לא היה מהמר "שחור" על רולטה שיצאה 99 פעמים "אדום" ברצף, אלא מסיק כי מדובר במשחק מכור.
אדם שוקל ללכת לראיון עבודה.
המרואיין למד סטטיסטיקה וכלכלה באוניברסיטה והצליח במבחנים.
הוא מנסה לחשב את הסיכוי להתקבל ולהעמידו מול העלות של בזבוז הזמן שהראיון ידרוש.
האדם שוכח כי החיים מורכבים יותר מהמודל הסטטיסטי.
גם עבור סיכויים קלושים לעיתים משתלם ללכת לראיון עבור עבודה מאוד טובה.
ייתכן כי האדם ייהנה מעצם קיום הראיון, ואולי אף ירוויח משהו מכך: אולי הזדמנויות נוספות ייפתחו בפניו הודות לפגישה עם המראיין; ייתכן כי בחברה יש אפשרות להתקדם לעבודה עם תגמול משתלם במיוחד שהוא לא דמיין; וכן הלאה.
'כשל נטורליסטי' הוא מונח שנטבע על ידי הפילוסוף ג.
מור בספרו "פרינקיפיה אתיקה" (עקרונות האתיקה) משנת 1903. המונח מתייחס לכשל הטמון בהגדרת המונח "טוב" באמצעות התכונות שלו.
לעיתים קרובות מבולבל המושג "כשל נטורליסטי" עם מושג דומה – "בעיית הראוי-מצוי".
מור טוען שכל העוסקים באתיקה במשך השנים הגדירו את המושג "טוב" באמצעות תכונות שאפיינו, לדעתם, מעשים טובים.
ההדוניסטים אמרו שמעשים הם טובים רק אם הם מעשים הגורמים הנאה, אלטרואיסטים אמרו שמעשים טובים הם מעשים של עזרה לאחר, וכו'.
אולם גישות אלו מכילות, על פי מור, כשל נטורליסטי, כי הן מנסות להגדיר מושג באמצעות התכונות שלו, וכך מערבבות בין סיבה לתוצאה.
המעשה הוא לא מעשה טוב משום שהוא גורם הנאה, אלא גורם הנאה משום שהוא מעשה טוב.
הטעות דומה, על פי מור, לניסיון להגדיר את הצבע צהוב בתור "הצבע של חלמון הביצה" או בתור "צבע של אור בעל אורך גל בין 565 ננומטר ל-590 ננומטר".
הגדרת הצבע "צהוב", כמו הגדרת המושג "טוב", אינה אפשרית על ידי תכונותיו – אמנם חלמון הוא צהוב, ואמנם כל קרן אור בעלת אורך גל מסוים תהיה צהובה, אבל אלו לא ההגדרות הנכונות ל"צבע" צהוב, משום שהצבע הוא החוויה של הצופה ולא חלק מהאובייקט שאנו רואים.
בדומה, את "הטוב" מגדיר כל אחד על ידי מה שמור מכנה "אינטואיציה מוסרית".
מור מבדיל, בהקשר זה, בין "תכונות פשוטות", כמו טיב, צבע וכדומה, המוגדרות על ידי אינטואיציה, לבין "תכונות מסובכות" המוגדרות על ידי תכונות פשוטות אחרות.
"עזרה לאחר" למשל, היא מושג מסובך, ולכן צריך להגדיר אותה באמצעות המושג "טוב", ולא להפך.
עם השנים המונח "כשל נטורליסטי" עורבב עם מושגים דומים אחרים, וכיום הוא מתייחס לעיתים לדברים אחרים.
שני השימושים הבולטים ביותר הם:
בעיית הראוי-מצוי – הגדרת והצדקת הרצוי על פני המצוי.
למשל המשפט "כולם חוצים באדום, ולכן זה בסדר".
פנייה אל הטבע – קביעה שמעשים הם בסדר משום שהם טבעיים.
למשל המשפט "צמחונות אינה מוסרית יותר מאשר אכילת בשר, משום שבטבע חיות אוכלות זו את זו."
ברנארד ויליאמס הסביר את הבלבול שנוצר באמצעות ביקורת על מור.
לטענתו הכינוי "כשל נטורליסטי" הוא כינוי שגוי, והכשל הנטורליסטי אינו כשל לוגי וגם אין לו קשר לנטורליזם.
כשל חיסוני משולב חמור היא מחלת כשל חיסוני גנטית המאופיינת בהתפתחות לקויה של תאי לימפוציטים מכל הסוגים, T ו-B, שנגרמת כתוצאה ממספר מוטציות גנטיות שתוצאתן ביטויים קליניים שונים.
SCID כוללת תגובת נוגדנים פגומה הנובעת ממעורבות ישירה של לימפוציטים מסוג B או משפעול בלתי תקין של לימפוציטים מסוג B, כתוצאה מתפקוד לקוי של לימפוציטים T.
כך, שתי "זרועות" (לימפוציטים T ו־B) המערכת החיסונית הנרכשת אינם מתפקדים לאור פגמים באחד או יותר גנים אפשריים.
SCID היא החמורה מבין מחלות החסר החיסוניים הראשוניים, ומוכרים לא פחות מתשעה גנים שונים, שמוטציות שלהם מובילות לצורות של SCID.
SCID ידועה כ"מחלת ילד הבועה", כיוון שהחולים רגישים במיוחד למחלות זיהומיות וחלקם, כמו דייוויד וטר, הפכו למפורסמים בשל חייהם בסביבה ("בבועה") סטרילית.
SCID הוא תוצאה של מערכת חיסונית חלשה עד כדי כך, שהיא נראית כבלתי קיימת.
חולי SCID מושפעים לרוב מזיהומים בקטריאליים, וירליים או פטרייתיים בשלב מוקדם מאוד בחיים, ולרוב סובלים ממחלת ריאות אינטרסטיציאלית, משלשול כרוני ומבעיות גדילה.
זיהומי אוזניים, דלקת ריאות ופטרת פה שכיחים.
תינוקות אלה, ללא טיפול, מתים בדרך כלל תוך שנה לאחר זיהומים חוזרים ונשנים.
הטיפולים החדשים שנבדקים בניסויים קליניים הם השתלת תאי גזע המטופואטיים, או ריפוי גנטי (הטמעת גנים מתפקדים תחת אלה שנזוקו).
בשנת 2017 יצא לאקרנים הסרט "הכל הכל" (everything everything) שמספר על נערה שחולה בסוג של כשל חיסוני משולב חמור.
אבחון מוקדם של SCID קשה לאור הצורך ביישום שיטות גילוי מתקדמות.
תסמינים מסוימים עשויים להצביע על אפשרות ל־SCID בוולדות, כגון היסטוריה משפחתית של תמותת וולדות, שיעול כרוני, ריאות מנופחות, וזיהומים מתמשכים.
ספירת לימפוציטים בדם נחשבת כמדד אמין לאבחון SCID, אך סיפרות גבוהות האופייניות לגיל הרך עשויות להשפיע על התוצאות.
אבחון קליני המבוסס על קביעת פגמים גנטיים הוא הליך אבחוני אפשרי, כנהוג באנגליה.
מקרי SCID מסוימים ניתנים לגילוי באמצעות קביעת רצף DNA, באם קיימת היסטוריה ידועה על המחלה.
לרוב, SCID אינו מאובחן עד לגיל 6 חודשים, וזאת על פי זיהומים נשנים.
העיכוב בגילוי נובע מכך שבוולדות יש "נוגדנים אמהיים" הפעילים במשך השבועות הראשונים לחיים, תקופה שבה תינוקות SCID נראים בריאים.
במדינות מסוימות סקירת וולדות לנוכחות SCID הוא דבר שבשגרה.
בכל מדינות ארה"ב מתבצעת סריקה המבוססת על טכנולוגיית real-time quantitative PCR לקביעת מבנה הקולטנים על פני לימפוצטים T.
באנגליה, הוכנסה טכנולוגיית סריקה ב־2021. כיום סריקה מוקדמת לגילוי SCID מתקיימת ב־10 מדינות, ובכללן ישראל, ותוכניות מוקדמות לבדיקת SCID מיושמות ב־10 מדונות נוספות.
השכיחות של SCID מדווחת כ־1 ל־100,000 לידות.
יש הסוברים שאומדן זה נמוך מהשכיחות האמיתית; יש הערכות הטוענות שהשכיחות האמיתית היא כ־1 ל־50,000 לידות.
שכיחות של 1 ל־65,000 לידות דווחה מאוסטרליה.
לאור האופי הגנטי המיוחד ל־SCID, שכיחות גבוהה יותר עשויה להימצא באזורים ותרבויות, שבהן יש שיעור גבוה של נישואים בין קרובי משפחה (בעלי קרבת דם).
מחקר שנערך במרוקו דווח שב־75% ממקרי ה־SCID הייתה למשפחות קרבת דם.
מחקרים שנעשו לאחרונה, הצביעו על שכיחות SCID של 1 ל־2,500 באוכלוסיית הנאוואחו שבארה"ב; SCID הוא גורם משמעותי למחלות ומוות בקרב ילדי הנאוואחו.
מחקרים עכשוויים גילו דפוס גנטי דומה בקרב בני האפאצ'י.
הטיפול השכיח ביותר הניתן לחולי SCID הוא השתלת מח עצם.
הטיפול מוצלח ביותר בין אם השתל מגיע מתורם מותאם גנטית, מתורם לא מותאם גנטית או מתורם בעלה התאמה חלקית (אחד משני ההורים).
השתלות בעלות התאמה גנטית חלקית נקראות הפלואידנטיקליות (haploidentical).
השתלת מח עצם הפלואידנטיקלית דורשת לרוקן ממח העצמות של התורם את כל הלימפוציטים T הבשלים שבו, וזאת כדי להימנע מהתפתחות מחלת graft versus host disease או GVHD, שבה תאי השתל דוחים את רקמת הפונדקאי.
בהשתלה הפלואידנטיקלית (התאמה גנטית חלקית), הזמן הדרוש להבשלת מערכת החיסון המבוססת על השתל ארוכה יותר מזה הנדרש בעקבות השתלה בהתאמה גנטית מלאה.
דייוויד וטר, ילד הבועה המקורי (לעיל), היה אחד מהמטופלים הראשונים שלהם הושתל מח עצם, אך נפטר בעקבות וירוס אפשטיין בר, שהיה בשתל שקיבל מאחותו, וגרם להיווצרות תאי סרטן מפושטים בכל גופו.
כיום, להשתלות הנעשות בשלושת החודשים הראשונים של החיים יש אחוזי הצלחה גבוהים.
בנוסף, רופאים בצעו בהצלחה השתלות קדם לידתיות על ידי שימוש בדם הטבורי העשיר בתאי גזע.
בהשתלות קדם לידתיות ניתן לעובר לפתח מערכת חיסונית מתפקדת בסביבה הסטרילית של הרחם.
עם זאת, סיבוכים כגון GVHD יהיו קשים לאיתור באם יתרחשו.
לאחרונה נעשים ניסיונות לעשות שימוש בריפוי גני כתחליף להשתלת עצם.
החדרת הגן החסר לתאי גזע המטופואטים תוך שימוש בווקטורים ויראליים (או וקטור ביטוי) נבחן במספר תצורות של SCID .
ב-1990, ילדה בת 4 בשם אשנתי דסילבה הייתה המטופלת הראשונה שעברה תרפיה גנטית מוצלחת: חוקרים בודדו תאי דם הלבנים מתוך דוגמאות דם שלה, והחדירו את הגן החסר (גן לאנזים אדנוזין דאמינזה המונע הרעלת לימפוציטים) באמצעות וקטור ויראלי מוכר.
התאים עם הגן המוחדר הוזרקו חזרה לגופה, והחלו לייצר את האנזים כראוי.
פעולה זו, בתוספת זריקות שבועיות של אדנוזין דאמינזה, סייעו בהחלמתה.
בשנות ה-2000 המוקדמות התעכב הריפוי הגנטי לאחר שנתגלה כי יחד עם הגן המרפא הועברו גם גנים מחוללי סרטן (אונקוגנים) שגרמו למחלות סרטן במטופלים.
מקרים אלה מקדו מאמצים לצמצם ככל הניתן השפעות גנטיות מזיקות העלולות לעבור תוך כדי טיפול ריפוי גני.
ואמנם מאז 1999 לפחות 17 ילדים חולי SCID עברו תרפיה גנטית מוצלחת.
טיפולים שאינם מרפאים (Non-curative methods)
קיימים מספר טיפולים נוספים לחולי SCID, שאינם מובילים לריפוי.
דוגמה מוכרת היא יצירת סביבה סטרילית סביב המטופל כדי למנוע זיהומים.
דרך אחרת היא הזרקה ישירה של המטבוליט או האנזים החסר, ובכך עוקפים את החסר הגנטי הקיים במטופל.
טיפולים ארעיים אלה משקמים לזמן קצר את פעילות המערכת החיסונית, ובכך להסיר זיהומים קיימים, וזהו שלב ביניים כדי להתקדם בטיפול מרפא, כגון השתלת מח עצם.
מחלות SCID תוארו בהרחבה בארבעה מיני בע"ח: עכברי מעבדה, סוסים ערביים, כלבים ולאחרונה גם בחזירים.
בעלי חיים החולים ב־SCID, מבטאים סימנים קליניים דומים לאלה שבאדם.
הסתייגות (disclaimer): בפרק זה מופיע תיאור הפיתוח למטרות ניסוייות של SCID בעכברים וחזירים, מהלך שאינו עולה בהכרח עם כללי רווחת בעלי החיים.
עכברי SCID משתייכים לסוג של עברי מעבדה שנוצרו באופן טבעי עקב מוטציה רצסיבית אוטוזומלית בכרומוזום 16. המוטציה משפיעה על ההתפתחות של מספר קוי תאים, אך בעיקר על זו של לימפוציטים.
לעכברים איברים לימפטיים מנוונים, והם חסרי תגובה חיסונית נרכשת.
חסרונה של תגובה חיסונית בעכברים אלה הביאו לפיתוח זנים שונים של עכברי SCID, המשמשים למחקר מערכת החיסון בהיבטים שונים, כגון מחלות אוטואימוניות, מנגנונים לדחיית שתל, מחלות טפיליות, התפתחות גידולים סרטניים ועוד.
המחקרים אפשריים הודות לעובדה שניתן לשתול בעכברי SCID תאים שונים מבני אדם, ולחקור מנגנוני תחלואה in vivo.
העכברים שורדים מכיוון שניתן לגדלם ולהחזיקם בתנאים סטריליים (Specific Pathogen Free - SPF) המונעים זיהומים ממיתים.
כך, הם מהווים מודל פשוט ומעשי למחקרים אודות התמיינות לימפוציטים תקינה ובלתי תקינה.
SCID בסוסים אופייני לסוס הערבי, ומתרחש עקב מוטציה רצסיבית אוטוזומלית.
סייחים חולים, הנושאים גן מן האם וגן מן האב, נולדים ללא מערכת חיסונית מתפקדת, ומתים מזיהומים מזדמנים במהלך 4–6 חודשים לחיים.
אין כיום טיפול ל־SCID בסוסים.
עם זאת, קיימת בדיקת DNA המאתרת סוסים נשאים בריאים (הטרוזיגוטים), כך שניתן לתכנן זיווגי סוסים, ולמנוע לידת סייחים חולים.
בדיקת ה־DNA, ההולכת ומתרחבת בעולם, קיימת בערכה מסחרית, מבוססת על שיטות PCR המאפשרות לאתר סוסים נגועים.
בכלבים, מוכרים שני סוגים של SCID: אחד בתאחיזה למין (כרומוזום X) בכלבים מסוג באסט האונד וה - Cardigan Welsh Corgis, הדומה בתסמיניו ל־SCID בתאחיזה למין בבני אדם.
הסוג השני הוא צורה אוטוזומלית רצסיבית שמופיע בגזע ג'ק ראסל טרייר, הדומה במאפייניו ל־SCID בעכברים וסוסים.
ב- X-SCID (הצורה המצויה בתאחיזה למין) הנקבות הן נשאיות, והמחלה מופיעה רק בזכרים.
אלה חולים בזיהומים נשנים ואינם שורדים מעבר ל־3-4 חודשים לחייהם.
גורם המוות הנפוץ הוא כלבלבת, המתפתחת בעקבות שימוש בחיסון נגד כלבלבת, המבוסס על תרכיב שמכיל וירוס כלבלבת מוחלש.
נעשות בדיקות לבדיקת השתלת מח עצם וריפו גנטי כאמצעי טיפול.
אף במופע האוטוזומלי, סיבת המוות העיקרית היא כתוצאה מזיהומים נשנים.
במופע זה ניתן לאתר SCID גם בנקבות.
SCID מופיע בחזירים באופן טבעי בעקבות שתי מוציות המתרחשות בגן Artemis, הקשור להתמיינות הקולטנים לאנטיגן במערכת החיסון.
תסמיני Artemis-SCID בחזירים דומים לאלה של Artemis-SCID בבני אדם, לאמור הם חסרי מערכת חיסונית נרכשת.
בנוסף, מדענים יצרו מודלים מעבדתיים שונים של SCID בחזירים, במטרה לעשות שימוש בבע"ח גדול כמודל ל־SCID בבני אדם.
החזיר הוא בע"ח גדול שיש בו קווי דמיון רבים לגנטיקה, אנטומיה ופיזיולוגיה של האדם.
לדוגמה, מערכת החיסון של החזיר דומה לזה של האדם בשיעור של 80% מן המדדים שנבדקו, וזאת לעומת 10% דמיון בלבד בין העכבר לאדם.
נתונים אלה מציעים יתרון לשימוש מעבדתי בחזיר כמודל ביו-רפואי למערכת החיסון, למחקר ביו-רפואי ופיתוח אמצעי ריפוי.
ההנחה היא שהמודל הטבעי, יחד עם המודלים המושרים, עשויים להיות דומים לאדם מבחינה פיזיולוגית, והם מהווים כלי מחקר רב ערך לבדיקות קליניות, שיפור מהלכי ריפוי וכן לפיתוח תרופתי.
כשל המצוקה היחסית (נקרא גם פנייה אל הבעיה החמורה ביותר) הוא כשל לוגי מקבוצת כשלי אי-רלוונטיות מסוג מליח אדום המתרחש כאשר נעשה ניסיון להציג את התופעה הנדונה כתופעה בלתי חשובה שיש להתעלם ממנה, או כתופעה הרבה פחות שלילית מכפי שהיא על ידי השוואתה לתופעה בלתי רלוונטית הנתפסת כחמורה הרבה יותר.
ההנחה בכשל המצוקה היחסית היא שהבעיות הנתפסות כחמורות ביותר בעולם מצדיקות התעלמות מבעיות הנתפסות כחמורות פחות.
שימוש נפוץ בכשל זה נעשה באמצעות התגובה: "אבל יש ילדים רעבים באפריקה".
כשל זה יכול לשמש גם כדי להציג תופעה באור שלילי על ידי הצגת התופעה הטובה ביותר.
תופעה ב' מוצגת כמקרה החמור ביותר.
לכן, תופעה א' לא חשובה או לא חמורה.
תופעה ב' מתרחשת והיא חמורה מתופעה א'.
אדם א': צריך להיאבק נגד התעללות בבעלי חיים.
אדם ב': יש ילדים רעבים באפריקה, לכן יש לדחות את הטענה של אדם א'.
אדם א': יש לקדם שכר שווה לנשים.
אדם ב': יש ילדים בסין שמשתכרים דולר ליום, לכן יש לדחות את הטענה של אדם א'.