tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זיהום שמתחיל כאפידמיה גם ידעך בסופו של דבר (עם אפשרות שהוא יתפרץ מחדש בצורה מחזורית הניתנת לחיזוי באופן תאורטי) או יגיע למצב יציב אנדמי, תלוי במספר גורמים, ביניהם ארסיות המחלה (כמה היא אלימה) ואופן ההעברה שלה.
אם מחלה נמצאת במצב יציב אנדמי באוכלוסייה, היחס לעיל מאפשר לנו לאמוד את ה-R0 (פרמטר חשוב) של זיהום מסוים.
זה בתורו יכול להיות מוזן למודל מתמטי למגפה.
אנדר בַּארֶנֶצֵ'אַה מוּגוּרוּסָה (בספרדית: Ander Barrenetxea Muguruza; נולד ב-27 בדצמבר 2001 בסן סבסטיאן שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ריאל סוסיאדד מהלה ליגה.
בארנצ'אה גדל במחלקת הנוער של ריאל סוסיאדד מהלה ליגה.
ב-21 בדצמבר 2018 ערך בארנצ'אה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–1 לדפורטיבו אלאבס במסגרת המחזור ה-17 בליגה לעונת 2018/2019. ב-12 במאי 2019 הבקיע בארנצ'אה את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על ריאל מדריד במסגרת המחזור ה-37 בליגה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך בארנצ'אה תשע הופעות ליגה והבקיע שער אחד, ובשתי העונות שלאחר מכן ערך 48 הופעות ליגה נוספות, בהן הבקיע ארבעה שערים.
הוא זכה עם המועדון בגביע המלך הספרדי לעונת .
בארנצ'אה היה חלק מסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך שלוש הופעות בטורניר, ואף הבקיע שער אחד נגד נבחרת ישראל עד גיל 21.
אנדראה קואבסקה (; נולדה ב-14 בפברואר 2000), ידועה בשמה הפרטי אנדראה, היא זמרת מקדונית, ונציגת מקדוניה הצפונית באירוויזיון לשנת 2022 בטורינו, איטליה.
אנדראה קואבסקה נולדה ב-12 בפברואר 2000 בסקופיה, בירת מקדוניה הצפונית, לאב פרופסור באוניברסיטה ולאם פיזיקאית.
בגיל 5 עברה עם הוריה לניו יורק שבארצות הברית, שם התגוררה שנה והחלה להתפתח אהבתה למוזיקה.
בשנת 2020 החלה קואבסקה לפעול באופן מקצועי, תחת שמה הפרטי בלבד, אנדראה, והוציאה לאור מספר סינגלים.
ב-28 בינואר 2022 הוכרז כי קואבסקה היא אחת המשתתפות בקדם המקדוני לאירוויזיון, "Za Evrosong 2022", עם השיר "Circles".
ב-4 בפברואר 2022 התגלה כי זכתה בקדם במקום הראשון עם 20 נקודות.
ב-12 במאי 2022 ביצעה אנדריאה את "Circles" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2022. היא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-14 במאי.
תאודורה רומנובה אנדרייבה (; נולדה ב-23 בינואר 1987), ידועה תחת שם הבמה אנדראה, היא זמרת פופ-פולק, במאית וידאו, שחקנית, ופזמונאית בולגרייה.
אנדראה הייתה בעבר חלק מהצמד "סהרה", יחד עם המפיק הרומני שהיה מועמד לפרס גראמי, קוסטי יוניצה.
שירם "I wanna" משנת 2010 הגיע למקומות גבוהים במצעדים במגוון מדינות באירופה, אמריקה והמזרח התיכון.
אנדראה נולדה ב-23 בינואר 1987 בעיר סופיה, בירת בולגריה, היא החלה לקחת שיעורים במוזיקה בגיל צעיר מדודתה, שהייתה זמרת אופרה.
לאחר שסיימה את התיכון החלה אנדראה את קריירתה המוזיקלית בתוך בולגריה, ובשנת 2008 פגשה במוזיקאי הרומני קוסטי יוניצה, ויחד הם הוציאו את הסינגל "Само Мой".
בשנה שלאחר מכן הם יצרו את הצמד "סהרה".
בשנת 2010 הוציאו את השיר "I wanna" שהיה שיא ההצלחה של הצמד.
בסוף 2010 פנתה אנדראה לקריירת סולו ונכנסה לשוק הרומני.
בשנת 2012 חתמה בחברת התקליטים הרומנית רוטון מיוזיק.
ב-2014 הוציאה שיר יחד עם אלק סנדר שתמך בקהילת הלהט"ב והתנגד לאפליה על בסיס העדפה מינית.
היא זכתה לאזכור בטלוויזיה האמריקאית, ברשת CNN.
אנדר פוץ' (בספרדית: Ander Puig; נולד ב-2 ביולי 2001) הוא שחקן ספרדי, הידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של ניקו בסדרה "אליטה" מבית נטפליקס, וכן בזכות גילום דמותו הראשית של ג'ואל בסדרת הדרמה Ser o no ser מבית RTVE.
אנדר פוץ' נולד ב-2 ביולי 2001 בברצלונה שבקטלוניה, ספרד.
בגיל 17 הוא החל להזדהות כגבר טרנס.
הוא למד לתואר בהפקה אור-קולית במרכז וילאר לאמנויות הבמה, וכן למד שנתיים משחק מול מצלמה במרכז הלמידה Estudi Karloff שבעיר גרסיה.
בשנת 2021 החלה קריירת המשחק המקצועית שלו, כאשר השתתף בסדרת הטלוויזיה הספרדית Los espabilados שהופקה עבור רשת .
בשנת 2022, השתתף בדרמת הנעורים Ser o no ser שהופקה עבור RTVE Play , שירות ה-OTT של תאגיד השידור הספרדי RTVE , ובה גילם את הדמות הראשית, ג'ואל.
בשנת 2023, השתתף בצוות השחקנים הראשי בעונתה השישית של סדרת הטלוויזיה "אליטה", אשר שודרה בנטפליקס, וגילם את דמותו של גבר טרנס בשם ניקו.
שנהסדרה/סרטתפקידהערות2021Los espabilados –2022–2023Ser o no ser ג'ואלתפקיד ראשי, 12 פרקים2022–הווהאליטהניקולס "ניקו" אלפונסו פרננדס דה ולסקו ויוורוסתפקיד ראשי (עונות 6–8); 24 פרקים
אנדר גֶוָוארַה לאחו (בספרדית: Ander Guevara Lajo; נולד ב-7 ביולי 1997) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר המרכזי בקבוצת אלאבס מהלה ליגה.
גווארה נולד בוויטוריה-גסטייז, אלאבה, חבל הבסקים, והצטרף למחלקת הנוער של ריאל סוסיאדד בשנת 2012, מאלאבס.
הוא קודם לקבוצת המילואים לקראת עונת 2015/2016.
גווארה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-1 באוקטובר 2016, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה במשחק בית שהסתיים בהפסד 1-2 בליגה השנייה נגד פוינלבארדה.
ב-17 ביוני שלאחר מכן, הוא חידש את חוזהו עד 2020 וקודם באופן סופי לקבוצת המילואים.
גווארה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-26 באוקטובר 2017, כשנכנס כמחליף בניצחון 1-0 בחוץ נגד אספורטיו, בגביע המלך.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית ב-15 במרץ 2019, כשפתח בהרכב בתיקו 1-1 בבית נגד לבאנטה.
ב-7 ביוני 2019, גווארה חידש את חוזהו עד 2024, וקודם באופן סופי לקבוצה הבוגרת יומיים לאחר מכן.
ב-9 ביולי 2023, גווארה חזר לקבוצתו הראשונה אלאבס בחוזה לארבע שנים.
גווארה שיחק עבור נבחרת חבל הבסקים הלא-רשמית, וערך את הופעת הבכורה שלו נגד קוסטה ריקה בנובמבר 2020.
"אנדנדינו" הוא אלבום האולפן השביעי של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין, שבו שיתפה פעולה עם השחקן אמנון מסקין.
האלבום מורכב כולו משירי ילדים, והוא יצא לאור בשנת 1969 בהוצאת חברת התקליטים CBS ישראל.
את כל שירי האלבום כתבה לאה נאור והלחין נחום היימן.
העיבודים הם של אלברט פיאמנטה, ובשירה משתתפת חבורת ילדים שכללה את הילדים רותי עציוני, דורית גולדברג, מיכל שמידט וריקי קפלן.
בעיצוב העטיפה ניכר שימוש במוטיבים צבעוניים וילדותיים, התורמים לאווירה הקלילה של האלבום.
העטיפה מתארת בקצרה את עלילת הסיפור שבבסיס האלבום, וכוללת איורים המציגים דמויות מצוירות של ילדים ובעלי חיים, לצד אלמנטים כמו פרחים, פרפרים ו מחייכת.
כל אלו מאפיינים את עולם הדמיון והמשחק של ילדים ומשלבים היטב עם תוכן האלבום, שמבוסס על שירי משחק עממיים וקליטים.
הטקסטים שמופיעים על העטיפה, כמו שמות השירים ומידע נוסף, כתובים בכתב יד בצבעים שונים ובפונטים מגוונים.
בראש העטיפה מופיעות גם תמונותיהם של אלברשטיין ומסקין.
אנדראה בונומו (באיטלקית: Andrea Bonomo; נולד ב-11 בדצמבר 1978) הוא זמר, מלחין ופזמונאי איטלקי.
הוא כתב והלחין מספר שירים, בין היתר לארוס רמאצוטי, נק, אמה מרונה, אנאליזה, פאולה טורסי , לורנצו פראגולה , ג'וליאנו פלמה , Le Vibrazioni , אלסנדרה אמורוזו ודארגן ד'אמיקו.
בונומו נולד ב-11 בדצמבר 1978 בגלראטה , איטליה.
ב-25 בפברואר 2008, הופיע בערב הראשון של פסטיבל סן רמו לשנת 2008 עם השיר "Anna", בו הוא כשל להגיע לגמר.
ב-29 בפברואר, הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, 11-12, תחת חברת התקליטים EMI.
ב-31 בינואר 2025, השתתף ללא קרדיט בסגינגל "Tutta l'Italia" של גברי פונטה.
השיר היה ההמנון הרשמי של המדורה ה-75 פסטיבל סן רמו.
בהמשך השנה, השיר הופיע בקדם האירוויזיון של סן מרינו לאירוויזיון 2025, San Marino Song Contest 2025. השיר הגיע למקום הראשון בקדם וייצג את סן מרינו באירוויזיון זה.
אנדראה אוסווארט (בהונגרית: Andrea Osvárt; ) היא שחקנית הונגרייה.
אוסווארט נולדה בבודפשט וגדלה בעיירה טמאשי, למדה בבית ספר תיכון איטלקי וגם למדה איטלקית באוניברסיטה.
היא הופיעה ביותר משלושים פרסומות לטלוויזיה.
ב-2000 שיחקה חדרנית במלון בסרט "Contaminated Man", הופיעה בתפקיד קטן בסרט משחקי ריגול עם בראד פיט, ולמדה שנה בבית ספר למשחק בבודפשט.
לאחר מכן התקבלה ללימודים בבית ספר בינלאומי למשחק ברומא.
היא גם לקחה חלק בקורס כתיבת תסריטים בבית ספר לתסריטאים בהונגריה.
ב-2005 הופיעה ב-"The Clan", סרט קומדיה מוזיקלית איטלקי, וב-2008 הייתה אחת המנחים של פסטיבל סן רמו.
ב-2009 גילמה את אז'ני דה מונטיז'ו במיני סדרה "סיסי".
ב-2010 שיחקה ב-"Das Ende ist mein Anfang", סרט ביוגרפי על עיתונאי איטלקי, וב-2011 שיחקה בסרט "Maternity Blues" העוסק בבחורה הנשלחת למוסד פסיכיאטרי.
היא שיחקה את קרלה ולרי המומחית למחשבים בסדרה המשלח, וגם שיחקה בסרט היווני אהבה יוונית.באותה השנה שיחקה בסרט הקומדיה הגרמני "Der Nanny".
315 נכתבה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט בשנת 1778 והוזמנה על ידי פרדיננד דה ז'אן כתחליף אפשרי או חלופי לפרק השני בקונצ'רטו לחליל מס' 1 בסול מז'ור (K.
לכאורה, מזמין הקונצ'רטו 313 .K, דה ז'אן, לא אהב את האדאגיו המקורי וביקש ממוצרט להלחין את האנדנטה הקצר יותר כדי להחליפו.
עם זאת, משערים גם שהאנדנטה הייתה חלק מהקונצ'רטו השלישי לחליל שמוצרט הוזמן לכתוב עבור דה ז'אן, אך מעולם לא השלים.
היצירה נכתבה לאותו עיבוד תזמורתי כמו 313 .K: סט סטנדרטי של כלי מיתר תזמורתיים, שני אבובים ושני כלי נשיפה .
אנדראה גבריאלי (איטלקית: Andrea Gabrieli; 1533 בקירוב - 30 באוגוסט 1585) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי מתקופת הרנסאנס המאוחרת, דודו של ג'ובאני גבריאלי, שהתפרסם קצת יותר ממנו.
אנדראה גבריאלי היה החבר הראשון באסכולה הוונציאנית, שעשה לו שם עולמי והשפעתו בהפצת הסגנון הוונציאני באיטליה ובגרמניה הייתה רבה ביותר.
לגבי ראשית חייו של גבריאלי, רב הנעלם על הידוע.
קרוב לוודאי, שנולד בוונציה וייתכן שהיה תלמידו של אדריאן וילארט בבזיליקת סן מרקו.
ידוע, שהיה נגן עוגב בקאנארג'ו בשנת 1557, שאז התחרה ללא הצלחה על משרת נגן העוגב בסן מרקו.
במשרה זו זכה אז קלאודיו מרולו.
בשנת 1562 נסע לגרמניה, שם ביקר בפרנקפורט ובמינכן.
בתקופת שהותו שם פגש את אורלנדו לאסוס והתיידד עמו.
בשנת 1566 נבחר למשרת נגן העוגב בבזיליקת סן מרקו, אחת המשרות המוזיקליות היוקרתיות ביותר בצפון איטליה; במשרה זו החזיק עד אחרית ימיו.
בערך בתקופה זו יצא שמו כאחד המעולים במלחיני תקופתו, שם שעמד בעינו כל חייו.
בעבודתו בחלל האקוסטי יוצא הדופן של קתדרלת סן מרקו
עלה בידו לפתח את סגנונו הטקסי הייחודי, שהיה בעל השפעה עצומה בפיתוח הסגנון הפוליכוראלי והניב הקונצרטנטי, המגדיר בחלקו את ראשית תקופת הבארוק במוזיקה.
אין ספק, שחובותיו בסן מרקו כללו הלחנה, שכן הוא כתב כמות גדולה של מוזיקה לאירועים טקסיים, מהם בעלי עניין היסטורי בלתי מבוטל.
הוא סיפק את המוזיקה לחגיגות שליוו את הניצחון על הטורקים בקרב לפאנטו (1571); כמו כן חיבר מוזיקה לכבוד ביקורם של נסיכים אחדים מיפן.
בשלב מאוחר בקריירה שלו התפרסם גם כמורה.
בין הבולטים בתלמידיו היו אחיינו ג'ובאני גבריאלי; תאורטיקן המוזיקה לודוביקו זאקוני; הנס ליאו האסלר, שהביא את סגנון הקונצ'רטאטו לגרמניה; ורבים אחרים.
מועד ונסיבות מותו אינם ידועים, אבל הואיל ומשרתו בקתדרלת סן מרקו נתפסה בסוף 1586, וחלק גדול מן המוזיקה שלו יצא לאור לאחר מותו בשנת 1587, ההנחה היא, שהוא הלך לעולמו בשנת 1586.
גבריאלי היה מלחין פורה ורבגוני וכתב כמות גדולה של מוזיקה, הכוללת יצירות קודש וחול ווקאליות, מוזיקה לקבוצות מעורבות של קולות וכלים ומוזיקה שכולה אינסטרומנטלית ונועדה, בחלקה הגדול, לחלל הכביר, המהדהד של סן מרקו.
יצירותיו כוללות יותר ממאה מוטטים ומדריגלים ומספר קטן יותר של יצירות אינסטרומנטליות.
את סגנונו המוקדם הוא חב לצ'יפריאנו דה רורה והמדריגלים שלו מייצגים מגמות של אמצע המאה ה-16. עם זאת, כבר במוזיקה המוקדמת שלו גילה נטייה למרקמים הומופוניים בשיאי המוזיקה, המבשרים את הסגנון המפואר של שנותיו המאוחרות.
אחרי פגישתו עם לאסוס בשנת 1562, חל שינוי ניכר בסגנונו והשפעת המלחין ההולנדי גברה על כל האחרות ביצירתו.
משהחל לעבוד בסן מרקו, חלה אצל גבריאלי התרחקות מן הסגנון הקונטרפונקטי הצרפתי-פלמי ששלט במוזיקה של המאה ה-16 והוא החל לעשות שימוש במצלול המפואר של קבוצות הקול והכלי המעורבות, שניגנו זו מול זו (אנטיפונארה) בקתדרלה הגדולה.
המוזיקה שלו בתקופה זו השתמשה בחזרה על פסוקים בצירופים שונים של קולות בגבהי-צליל שונים; אף כי אין ציון מפורש לשימוש בכלים, אפשר להקיש על קיומו; גבריאלי עושה שימוש מחושב בניגודי מרקם ומצלול לעיצוב קטעי מוזיקה בדרך ייחודית, המגדירה את הסגנון הוונציאני לדור הבא.
ואולם, לא כל המוזיקה שגבריאלי כתב נועדה לסן מרקו.
הוא סיפק את המוזיקה לאחת ההפקות המחודשות המוקדמות ביותר של דרמה יוונית עתיקה בתרגום איטלקי: "אדיפוס טיראנוס" של סופוקלס, שלה כתב מוזיקה למקהלות, בקווים נפרדים לקבוצות קול שונות.
ההפקה עלתה בוויצ'נצה בשנת 1585.
בין יצירותיו לכלי מקלדת: ריצ'רקארי, קנצונות, וריאציות, טוקטות, אינטבולציות (עיבודים עם קישוטים של שנסונים ומדריגלים).
יצירותיו הכליות כוללות 7 ריצ'קרי לארבעה כלים, קנצונות לארבעה כלים, יצירה בשם "הקרב" לשמונה כלים.
נראה הדבר, שגבריאלי לא היה מעוניין לפרסם חלק גדול מן המוזיקה שלו, ואחיינו ג'ובאני גבריאלי פרסם הרבה ממנה לאחר מות דודו.
אנדראה דוריה (באיטלקית: Andrea Doria; 30 בנובמבר 1466 - 25 בנובמבר 1560) היה קונדוטיירי איטלקי ואדמירל הצי המלחמתי של הרפובליקה של ג'נובה במחצית הראשונה של המאה ה-16.
אנדראה נולד למשפחת דוריה, משפחת אצולה בג'נובה.
משפחתו התפתחה שם והחלה להיות דומיננטית החל מראשית המאה ה-11. רבים ממשפחה זו היו מפקדים חשובים בצבא ג'נובה, אדמירלים ושליטי העיר.
ב-1503 מונה דוריה לאדמירל של ג'נובה, ונלחם רבות בספינות הטורקים ובעושי דברם, ששדדו בים התיכון והפריעו לסחר בו.
דוריה ידע לנצל את המצב הפוליטי באירופה בזמנו, שבו נלחם קרל החמישי קיסר גרמניה וספרד, ביריבו המושבע פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
ב-1524 הוא העמיד את עצמו לרשות מלך צרפת, אך ב-1528 קיבל את הצעתו של קרל החמישי, ועבר לשירותו.
מאז ועד לסוף ימיו פעל דוריה בשירות הספרדים.
החל מניצחונו של קרל במלחמה ב-1529, וכלה במסעות המלחמה של קרל לתוניס ולאלג'יר, שבהם השתתף ונטל חלק מכריע בניצחון קרל ב-1536 על ח'יר א-דין, שודד הים שעבד כאדמירל בחסות סולימאן המפואר, והטיל חיתתו על הים התיכון.
דוריה נכשל פעמיים: פעם אחת בקרב פרווזה (Prevesa, במערב יוון) ב-1538, שבו הובס צי של "הליגה הקדושה", קואליציה גדולה שכללה ציים של ספרד, ונציה, ועוד מדינות - בהנהגתו, בידי ח'יר א-דין, ובאלג'יר ב-1541, שם הכשילה סערה גדולה בים את המסע.
למרות זאת, המשיך לשרת את קרל גם בשנים הבאות, אף שהגיע לגיל 80. במהלך זה העביר דוריה את השליטה בים התיכון לידי ספרד, אף שבחלק מהתקופה, בעיקר בשנים שאחרי קרב פרוזה, שוב שלטו העות'מאנים שליטה חלקית בים התיכון, עד שהובסו סופית בקרב לפנטו ב-1571, בידי יוהאן מאוסטריה.
דוריה הפך את ג'נובה לאוליגרכיה בהנהגתו.
ב-1547 ניסתה למרוד בו משפחת פסקלי, אחת ממשפחות האצולה בג'נובה, ורצחה את נכדו.
אולם דוריה דיכא את המרד באכזריות רבה, ונקם באויביו קשות.
הוא נפטר בגיל 94 והעביר את השלטון ליורשיו.
אנדראה דל ורוקיו (באיטלקית: Andrea del Verrocchio ;1435 – 7 באוקטובר 1488) היה צייר, פסל וצורף איטלקי חשוב ורב השפעה, שעבד בחצרו של לורנצו דה מדיצ'י בפירנצה.
הוא לימד והכשיר בסדנתו אמנים כלאונרדו דה וינצ'י, פייטרו פרוג'ינו, דומניקו גירלנדיו וסנדרו בוטיצ'לי, אך השפעתו ניכרת גם בעבודתו של מיכלאנג'לו.
ורוקיו יצר בסגנון הקלאסי של הרנסאנס הפלורנטיני המוקדם.
ביוגרפיה של ורוקיו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
נולד בשם אנדראה די מיקלה די פרנצ'סקו די צ'ונה בפירנצה למיקלה די פרנצ'סקו צ'ונה, שעבד כרצף ויצרן לבנים, ומאוחר יותר כגובה מיסים.
ורוקיו מעולם לא נישא, והיה עליו לספק תמיכה כלכלית לכמה מבני משפחתו.
פרסומו עלה בעת שחבר לחצר מדיצ'י, שם נשאר עד שסדנתו עברה לוונציה.
אנדראה החל לעבוד כצורף בסדנה של ג'וליאנו ורוקי (Giuliano Verrocchi) וככל הנראה אימץ את שם משפחתו (דבר שהיה מקובל באותם ימים).
ישנה סברה לפיה עבד כשוליה בסדנה יחד עם דונטלו, אך היא אינה מבוססת.
ניסיונותיו הראשונים בציור החלו ככל הנראה בשנות השישים של המאה ה-15, בעת שעבד בפראטו, לצידו של פיליפו ליפי.
אנדרה ברניאני (באיטלקית: Andrea Bargnani; נולד ב-26 באוקטובר 1985 ברומא), המכונה "הקוסם", הוא כדורסלן עבר איטלקי ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד וסנטר.
הוא נבחר במקום הראשון בדראפט ה-NBA 2006. קודם לקריירת ה-NBA שלו, ברניאני שיחק עבור קבוצת בנטון טרוויזו בליגת העל האיטלקית ובמפעל האירופי הבכיר יורוליג.
ברניאני החל את הקריירה שלו בעונת בקבוצת סטלה אזורה רומא בליגת המשנה האיטלקית וקבע ממוצעים של 13.2 נקודות ו-4.5 ריבאונדים ב-23 משחקים שקיים.
לאחר מכן הוא חתם בקבוצה מליגת העל האיטלקית בנטון טרוויזו עבור עונת , ושיחק בה עד שנת 2006.
ברניאני פגש את קבוצתו העתידית, טורונטו ראפטורס, ב-23 באוקטובר 2003 במשחק קדם-עונה במרכז אייר קנדה.
הוא קלע 13 נקודות והוריד 5 ריבאונדים בהפסד קבוצתו 86-83 לראפטורס.
ב-2003/04, הוא קבע ממוצעים של 4.9 נקודות ו-2 ריבאונדים בעשרה משחקים בעונתו הראשונה בליגה האיטלקית הבכירה עם בנטון.
הוא רשם שמונה הופעות ביורוליג, במהלכן קבע ממוצעים של 2.4 נקודות ו-1.5 ריבאונדים למשחק.
ב-2004/05, ברניאני קבע ממוצעים של 12.2 נקודות ו-5.4 ריבאונדים ב-28 משחקים במדי בנטון בליגה הבכירה; 3.7 נקודות ו-2.1 ריבאונדים ב-18 משחקים ביורוליג.
בעונה הבאה, הוא קבע ממוצעים גבוהים יותר של 15.3 נקודות, 7.1 ריבאונדים, 1.7 חסימות, 1.8 חטיפות למשחק ב-47 משחקים עם קבוצתו.
הוא קלע 25 נקודות שהיוו שיא עונתי מבחינתו כנגד וירטוס רומא.
הוא אף הוביל את הליגה האיטלקית בכמות החסימות.
תוך כדי כך הוא סייע לבנטון טרוויזו לזכות באליפות הליגה לעונת 2006. ביורוליג, הוא קבע ממוצעים של 10.9 נקודות, 4.1 ריבאונדים ו-1.3 חסימות ב-18 משחקים.
הוא קלע שיא עונתי 20 נקודות כנגד פנאתינייקוס ושטרסבורג.
ברניאני זכה בתואר הכוכב העולה של היורוליג לעונת .
ברניאני נכנס לדראפט ה-NBA 2006 ונבחר במקום הראשון על ידי טורונטו ראפטורס.
ב-1 בנובמבר 2006, בהופעת הבכורה שלו בליגת ה-NBA כנגד ניו ג'רזי נטס, הוא שיחק שמונה דקות ורשם 2 נקודות, 2 ריבאונדים ו-2 חסימות.
כתוצאה מכך, הוא הפך לשחקן האיטלקי הראשון המשחק בליגת ה-NBA.
בדומה לשחקני רוקי רבים, לברניאני לקח זמן להסתגל ל-NBA, הביטחון העצמי שלו ודקות המשחק שקיבל גדלו באיטיות.
עם זאת, הוא התחבב על ידי אוהדי הראפטורס; ב-7 בינואר 2007 הוצבו פסלים בדמותו מחוץ לאולם מרכז אייר קנדה לקראת המשחק כנגד וושינגטון ויזארדס.
ברניאני נבחר לתואר "רוקי החודש" של הקונפרנס המזרחי ב-NBA בסוף ינואר 2007, והצטרף לחורחה גרבאחוסה (שזכה בתואר בחודש דצמבר 2006) והפך לשחקן השישי בתולדות טורונטו ראפטורס שזוכה בתואר החודשי.
יחד עם גרבאחוסה, ברניאני אף נכלל במשחק הרוקיז כנגד שחקני השנה השנייה בסוף-שבוע האולסטאר.
לאחר פגרת האולסטאר, הוא החל לשפר את יכולת ההגנה והקליעה שלו - הוא קבע ממוצעים של 14.3 נקודות ו-3.9 ריבאונדים ב-12 משחקים בחודש פברואר 2007, ונבחר בפעם השנייה ברציפות לתואר רוקי החודש במזרח ב-1 במרץ 2007. ברניאני הפך לשחקן השלישי בתולדות הראפטורס שזוכה בתואר פעמיים, אחרי וינס קרטר ודאמון סטודמאייר.
ב-21 במרץ 2007, ברניאני נלקח לבית חולים והתנסה בניתוח התוספתן, לאחר שנפצע באימון בלילה שקודם לכן.
הוא חזר לפעילות לאחר כחודש, וסיים את העונה עם ממוצעים של 11.3 נקודות ו-3.9 ריבאונדים למשחק.
בזכות הופעותיו זכתה טורונטו ראפטורס באליפות הבית האטלנטי, והעפילה למשחקי הפלייאוף בפעם הראשונה לאחר חמש שנים.
ברניאני סיים במקום השני בבחירת רוקי השנה ב-NBA.
במשחקי הפלייאוף 2007, ברניאני קבע ממוצעים של 11 נקודות ו-4 ריבאונדים למשחק בסיבוב הראשון בו הודחה קבוצתו על ידי ניו ג'רזי נטס לאחר הפסד 2-4 בסדרה.
בסיום עונת , ברניאני נבחר יחד עם גרבאחוסה לחמישיית הרוקיז של העונה.
ב-5 באוקטובר 2007, הנהלת טורונטו ראפטורס הודיעה על הארכת חוזהו של ברניאני לשלוש שנים, עד לעונת 2008/09, עם אופציה לעונת רביעית (2009/10).
לפני פתיחת עונת , ברניאני נבחר בסקר בליגה ל"שחקן הבינלאומי שעשוי לבצע את פריצת הדרך של השנה".
הוא שינה את עמדת המשחק שלו ועבר לשחק בקו הקדמי יחד עם פאוור פורוורד האולסטאר כריס בוש.
אף על פי שהוביל את קבוצתו בנקודות בשני המשחקים הראשונים בעונה זו וזכה לעמדה אותה רצה, הוא נאבק על מקומו בקבוצה לאורך זמן רב מהחצי הראשון של העונה.
אף על פי הופעותיו הלא טובות, ברניאני נכלל בנבחרת שחקני השנה השנייה למשחק כנגד נבחרת הרוקיז בסוף שבוע האולסטאר.
לאחר סיום העונה, נשמעה ביקורת על יכולתו של ברניאני במהלכה - ממוצעיו ירדו, הוא התקשה בלקיחת הריבאונדים, לא הצליח לזרוק בצורה טובה, והסתבך בקלות במאבקים מתחת לסל.
זאת, אף על פי כן שהצטיין בעונתו הראשונה.
הוא לא לקח חלק בולט במשחקי הפלייאוף של קבוצתו, בהם היא הודחה בסיבוב הראשון על ידי אורלנדו מג'יק, ועקב כך נשמעו דיווחים על כך שהנהלת טורונטו תעביר אותו בטרייד לקבוצה אחרת.
אף על פי המועמדות לטרייד, טורונטו השאירה את ברניאני לבסוף אצלה.
הוא התאמן לאורך הקיץ על מנת להפוך לשחקן יעיל יותר מבעונה הקודמת, ועבד על שיפור הכניסה לסל וזריקות הקפיצה.
הגעתו לקבוצה של ג'רמיין אוניל, שנבחר שש פעמים למשחק האולסטאר, גרמה לברניאני לקבל דקות משחק מועטות יותר במהלך משחקי ההכנה, מאחר שאוניל ובוש פתחו בחמישייה בקו הקדמי.
לאחר שהתאמן רבות במהלך הקיץ והעלה את משקלו, הוא הציג יכולת טובה במשחקי עונת הראשונים, שיפר את יכולת הזריקה והחסימה שלו, ועקב כך חזר לשחק בחמישייה הפותחת בעמדת הסמול פורוורד.
ב-21 בנובמבר 2008 הוא קבע שיא קריירה של 29 נקודות, בנוסף ל-10 ריבאונדים בהפסד לאחר הארכה לניו ג'רזי נטס.
ברניאני שיחק עבור נבחרת הנערים של איטליה והנבחרת עד גיל 20. הוא השתתף במשחק של שחקנים נבחרים מכל העולם מטעם נייק ב-2004. הוא שיחק עם נבחרת איטליה באליפות אירופה 2007, וסיים איתה במקום התשיעי בטורניר, בו קבע ממוצעים של 12.7 נקודות, 5 ריבאונדים ו-28.7 דקות למשחק.
ברניאני משחק לרוב בעמדת הפאוור פורוורד, ומתנשא לגובה של 2.13 מטר ושוקל 113.4 קילוגרם.
עם זאת, יכולת הקליעה שלו בזריקות ארוכות-טווח ויכולת הכניסה (כדרור לעבר הסל) הופכות אותו לבעל סגנון משחק דומה יותר לזה של סמול פורוורד.
לעיתים קרובות משווים בין ברניאני לבין שחקן ה-NBA הגרמני דירק נוביצקי, בעיקר בשל יכולת הקליעה שלו משלוש נקודות, ניידותו הגבוהה על אף גובהו ויכולת החזקת הכדור.
ברניאני הוא השחקן האירופאי הראשון, הלא-אמריקאי השישי, והשני שלא שיחק בליגת המכללות או בבית ספר תיכון בארצות הברית, אשר נבחר במקום הראשון בדראפט ה-NBA.
הכוכב העולה של היורוליג: 2006
חמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA: 2007
אנדראה מאפאי (באיטלקית: Andrea Maffei; ) היה משורר, מתרגם ולבריתן איטלקי.
כחסיד של וינצ'נצו מונטי , עיצב מאפאי, יליד מולינה די לדרו, חלק מן התרבות הספרותית הקלאסית של איטליה במאה ה-19. אחרי שסיים בהצטיינות את לימודיו בתורת המשפט, עבר לכמה שנים לוורונה, משם לוונציה ולבסוף למילאנו, שם נשא לאישה בשנת 1831 את הרוזנת קלרה ספינלי.
השניים נפרדו בהסכמה הדדית ב-15 ביוני 1846.
מאפאי, שהיה בקיא בלשונות זרות, תרגם לאיטלקית יצירות אחדות מן הספרות האנגלית והגרמנית, בעיקר מחזות של שילר, אותלו והסערה של שקספיר, יצירות רבות של גתה (בהן פאוסט) ואת גן העדן האבוד של ג'ון מילטון.
בתרגומיו חתר להתאים את החשיבה המקורית של המחבר לזו של קהל הקוראים האיטלקי.
נוסף להיותו מתרגם, היה מאפאי גם משורר ואיש האסכולה הרומנטית.
כלבריתן כתב למען ורדי את הלברית המפורסמת ל-הבנדיטים, שנושאה לקוח משילר, וכן שכתב כמה בתי שיר מן הלברית של פרנצ'סקו מריה פיאבה למקבת'.
כמו כן היה הלבריתן של פייטרו מסקאני באופרות שלו Il Re a Napoli in Cremona משנת 1885 ו-Guglielmo Ratcliff משנת 1895, על פי המחזה של היינריך היינה משנת 1822, "ויליאם רטקליף".
נוסף לוורדי, קשר מאפאי יחסי קרבה עם אחרים בחוגי התרבות האיטלקיים בתקופתו, ביניהם וינצ'נצו מונטי, אנטוניו רוזמיני, מריו רפיסארדי, קרלו טנקה, הצייר פרנצ'סקו אייץ והפסלים וינצ'צו ולה וג'ובאני דופרה.
דמויות מפתח בתרבות האירופאית עברו גם הן בטרקלין ביתו במילאנו, בין השאר ליסט וסטנדל.
ב-1879 מונה אנדראה מאפאי לסנאטור של ממלכת איטליה ולקח חלק בחיים הפוליטיים של ארצו.
באמצע המאה ה-19 התגורר לעיתים קרובות בריווה דל גארדה, שם ארגן את אוסף האמנות העשיר שלו ושם נקרא ב-1935 הליצאום הקלאסי העירוני על שמו.
אנדראה דאנדולו (באיטלקית: Andrea Dandolo ; 1306 - 7 בספטמבר 1354) היה הדוכס ה-54 של ונציה.
דאנדולו כיהן כדוג'ה משנת 1343 ועד פטירתו.
דאנדולו למד היסטוריה ומשפטים באוניברסיטת פדובה ואף כיהן כמרצה באוניברסיטה זו עד שנבחר לתפקיד הדוג'ה.
דאנדולו התמנה לתפקיד האחראי על בזיליקת סן מרקו בגיל 25, ונבחר לתפקיד הדוג'ה, בשנת 1343 בגיל 37.
בתקופת כהונתו שינה דאנדולו את קודקס החוקים של ונציה, תמך באמנויות, והיה איש ספר, וחבר אישי של פטררקה אשר כתב עליו שהיה רודף צדק.
דאנדולו אף כתב שני ספרים בלטינית המתארים את ההיסטוריה של ונציה.
בתקופת כהונתו נלחמה ונציה עם ההונגרים אשר סייעו לזאדר במרידתה השביעית כנגד שלטון לה סרניסימה.
ג'נובה ניצלה את ההזדמנות לתקוף את ונציה ושלחה את הצי שלה, ובראשו פאגאניו דוריה לים האדריאטי.
הצי פשט על הטריטוריות הוונציאניות ואף היווה איום על ונציה עצמה.
בקרב ימי ליד לייריה בשנת 1353, נצחה ונציה את הצי הגנואזי.
ב-25 בינואר 1348 נפגעה ונציה ברעית אדמה קשה, ורבים מבתי העיר נהרסו.
במותו היה דאנדולו אחרון הדוג'ים אשר נקבר בבזיליקת סן מרקו.
אנדראה ונדראמין (באיטלקית: Andrea Vendramin; 1393 – 5 במאי 1478) היה הדוכס ה-71 של ונציה.
ונדראמין כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1476, ועד פטירתו.
אנדראה ונדראמין היה היחיד מבין משפחת ונדראמין העשירה אשר כיהן כדוג'ה.
אימו הייתה מריה מיקלה, והוא נישא לרגינה גראדניגו - שתיהן בנות למשפחות אצולה ונציאניות אשר רבים מבניהן כיהנו כדוג'ים.
בצעירותו עסק אנדראה במסחר, ויחד עם אחיו לוקה יבא סחורות מאלכסנדריה שבמצרים.
קודם מינויו כיהן אנדראה ונדראמין כפרוקורטור ברומא.
במהלך הבחירות למינויו התחלקו קולות המועצה הבוחרת בין שני מועמדים, וביקורת רבה הוטחה בבחירה.
נטען כנגד ונדראמין כי השיא את שש בנותיו תוך מתן נדוניה גדולה לשש משפחות אצולה, על מנת לרכוש השפעה במועצה ולהביא לבחירתו.
במהלך מרבית שנות כהונתו התנהלה בין ונציה לבין האימפריה העות'מאנית מלחמה על השליטה במזרח הים התיכון.
קברו נחשב לקבר המפואר ביותר בסגנון הרנסאנס המצוי בוונציה.
הקבר ממוקם בבזיליקת סנטי ג'ובאני אי פאולו שבעיר.
הקבר נבנה ברובו על ידי טוליו לומברדו ואת העבודה סיים אנדרה דל ורוקיו.
לאחר מותו של אנדראה, נישאה אלמנתו לאחיו, לוקה.
אנדראה גריטי (באיטלקית: Andrea Gritti; ) היה הדוכס ה-77 של ונציה.
גריטי כיהן כדוג'ה מאז מינויו בשנת 1523 ועד פטירתו.
גריטי נולד בבארדולינו הסמוכה לוורונה.
בצעירותו שהה זמן רב בקונסטנטינופוליס בה פעל לפיתוח הסחר של לה סרניסימה.
בשנת 1499 נכלא גריטי בקונסטנטינופוליס על ידי השלטונות באשמת ריגול ונידון להוצאה להורג.
בזכות חברותו עם אישים בכירים בממשל העות'מאני הומתק דינו, והוא שוחרר מכלאו כעבור מספר שנים.
בשנת 1510, בעקבות מותו של ניקולו די פיטיליאנו, מונה גריטי למפקד הצבא הוונציאני.
גריטי הגן על ונציה מפני הצבא הצרפתי ופיקד על הצבא הוונציאני במהלך מלחמת ליגת קמבריי.
בשנת 1512 עמד בראש המשא ומתן עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שהביאה לכך שוונציה עזבה את הליגה הקתולית ועברה לצידה של צרפת.
בשנת 1523 נבחר גריטי לדוג'ה.
לאחר בחירתו חתם גריטי על הסכם עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעקבותיו עזבה ונציה את המלחמות האיטלקיות.
גריטי ניסה לשמור על הנייטרליות של ונציה, וקרא לקרל ולפרנסואה להפסיק את הלוחמה ביניהם ולהתגונן יחדיו מפני האימפריה העות'מאנית אשר כבשה באותה עת חלקים מהונגריה.
בשנת 1537, בעקבות התקפת הסולטאן סולימאן הראשון על קורפו, פרצה מלחמה בין ונציה לבין האימפריה העות'מאנית.
גריטי הלך לעולמו בשנת 1538.
אנדריאה פיזאנו (באיטלקית: Andrea Pisano ;1290–1348), הידוע גם כאנדראה דה פונטדרה (באיטלקית: Andrea da Pontedera), היה פסל ואדריכל איטלקי.
פיזאנו, יליד פונטדרה, קיבל את הכשרתו הראשונית בסדנה של מינו די ג'ובאני.
בהמשך עבד עם ג'וֹטו, וסגנון עבודתו הושפע בעיקר ממנו.
ב-1340, לאחר מותו של ג'וטו, מונה אנדראה פיזאנו במקומו כמנהל הבנייה של הדואומו של פירנצה.
ב-1347 מונה כמנהל הבנייה של קתדרלת אורבייטו.
יצירתו המפורסמת ביותר היא תבליטי הנחושת בדלתות הדרומיות של הבפטיסטריום של פירנצה – 1336.
בין תלמידיו היו אנדראה די צ'ונה (Andrea di Cione), ולדעת חלק מהחוקרים גם ג'ובאני די בלדוצ'ו (Giovanni di Balduccio).
אנדראה פיזאנו נפטר באורבייטו בשנת 1348 ממחלת הדבר.
ביוגרפיה של אנדראה פיזאנו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר", מהדורת 1568, כרך שני, עמוד 157.
אנדראה זנזוטו (באיטלקית: Andrea Zanzotto; 10 באוקטובר 1921 – 18 באוקטובר 2011) היה משורר, סופר, מסאי ותסריטאי איטלקי.
אחד המשוררים האיטלקיים הפוריים ביותר במאה ה־20, חי רוב שנות חייו בכפר הולדתו, פייבה די סוליגו, וכתב לפעמים גם בניב מוונטו.
אנדראה זנזוטו נולד בכפר פּיְיֶבֶה די סוֹליגוֹ (Pieve di Soligo) שבמחוז טרֶוויזו באזור וֶנֶטו, הבכור מבין חמשת ילדיהם של ג'ובאני זנזוטו וכרמלה ברנרדי.
האב (יליד 1888) היה צייר נופים ומיניאטורות ומורה לציור, היה בוגר בית הספר הגבוה לציור בבריסל ושל האקדמיה לאמנויות בבולוניה, השתתף במלחמת העולם הראשונה, כולל בקרב על נהר פיאבה.
המשורר חי רוב שנות חייו בכפר הולדתו, בבית שרכש אביו ברובע "קאל סנטה".
כעדותו בספר "דיוק עצמי" (Autoritratto, 1977) זה הפך מלכתחילה ל"מרכז עולמו".
בשנת 1923 נולדו האחיות התאומות מרינה ואנג'לה, שזיכרון מותן ממחלות זו אחר זו בשנת 1927 ובשנת 1937 בהתאמה ליווה את אנדראה כל ימי חייו.
בשנת 1924 הילד התחיל ללכת לגן ילדים שנוהל על ידי נזירות לפי שיטתה של מריה מונטסורי.
האב, ג'ובאני, שהיה פעיל סוציאליסטי וקתולי, הפך לאישיות לא רצויה בעיני השלטון הפאשיסטי החדש, לאחר שהביע תמיכה במנהיג השמאל, ג'אקומו מאטיאוטי.
בגלל עמדותיו הפוליטיות לא יכול היה למצוא עבודה ונאלץ בשנת 1925 להימלט לצרפת - בהתחלה בפריז, אחר כך באנלן על יד ליל, ואחר כך ברואיאן.
אנדראה התאהב מגיל 6 במוזיקה של מילים וכתב את שיריו הראשונים בגיל 7. בשנת 1928 הצליח האב להשיג משרה של מורה בבית ספר באזור ההררי קדורה בגבול עם אוסטריה, ומשום כך עברה המשפחה לגור בכפר סנטו סטפאנו די קדורה.
האב צייר ציורי קיר בכנסיית הכפר ועבד גם בשיקום כנסיית הכפר קוסטליסויו.
אחרי שסיים את כיתה בסנטו סטפרנו די קדורה, האם שהתגעגעה מאוד לאמה חזרה בהסכמת האב, יחד עם הילדים, לפייבה.
בשנת 1930 נולד האח הקטן, אטורה.
באותה תקופה, משפחת זנזוטו נקלעה למשבר כלכלי קשה אחרי מעילה של אחד מפקידי הקופה השיתופית לסיוע נפגעי מלחמה, שהייתה משענת חשובה לפרנסת המשפחה.
הילד אנדראה נקשר במיוחד באותם הימים אל סבתו מצד האם, שלימדה אותו את הניב הוונטי המקומי, ולאחת מדודותיו שהייתה מקריאה לו קטעים ב"לטינית מקרונית" ושיתפה אותו בניהול ההצגות של תיאטרון חובבים של הנזירות המקומיות.
בשנת 1931 סיים זנזוטו את בית הספר היסודי כתלמיד חוץ של מכללת באלבי-ואלייר (Collegio Balbi-Valier) ועבר את המבחנים בוויטוריו-ונטו.
בגלל המצוקה הכלכלית של המשפחה ביקש ללמוד לתעודת הוראה על מנת שיוכל לעזור בפרנסת הבית.
אביו, בינתיים, עבד לסירוגין בצרפת, במכללת באלבי-ולייר ובעבודות מזדמנות שונות וניסה להימנע מעימותים עם השלטונות.
בימי לימודיו בבית הספר הפדגוגי בטרוויזו, נהנה מלקרוא באנציקלופדיה של ג'אקומו פרמפוליני ופרסם קובץ שירים ראשון בסיוען של סבתו ודודתו.
שירים אלו חוברו בהשפעת המשורר ג'ובאני פסקולי, שאת יצירותיו הכיר במהדורות הראשונות, הודות להיכרות עם אחיין של פסקולי, שהיה פקיד בבנק מקומי והעניק לו אותן במתנה.
למרות בעיות גופניות - אלרגיות קשות כמו אסתמה וקדחת השחת, שגרמו לו לסבל רב ולחרדות קיומיות, הצליח אנדראה לסיים בגיל 16 את המבחנים לקבלת תעודת הוראה ועבר את בחינות הכניסה והסיום של בית ספר התיכון ללימודים קלאסיים ע"ש קאנובה בטרוויזו.
בעקבות זאת מנהל מכללת באלבי-ואלייר שלח לו תלמידים פרטיים וכומר השכונה, "מוסיניור מרטין" נתן לו מענק של אלפיים לירות לשם המשך לימודיו.
שנות האוניברסיטה ומלחמת העולם השנייה
בשנת 1939 זנזוטו התקבל למכללה לספרות של אוניברסיטת פדובה, שבה היה לתלמידם של דייגו ואלרי ושל המומחה לספרות לטינית, קונצ'טו מרקזי.
פרט ללטינית, למד יוונית ועברית ובעידודו של ואלרי, התעמק בקריאת שיריהם של בודלר, רמבו והודות ללויג'י סטפאניני התוודע ליצירותיו של הלדרלין בתרגומו של ויצ'נצו אראנטה.
התחיל ללמוד גרמנית על מנת שיוכל לקרוא במקור את הלדרין, גתה והיינה.
בשנת 1940 עבד כמורה ממלא מקום בבית ספר ביישוב ואלדוביאדנה (Valdobbiadene) באזור הולדתו, ונטו.
באמצעות ידידו ומורו אטורה לוצ'יני, גילה שיש בסביבה התרבותית בפאדובה איזשהו מרווח של פעילות אוטונומית ביחס למשטר, במסגרת אגודות הסטודנטים.
כתב לכתב העת הנון-קונפורמיסטי "איל בו" (Il Bo), כמו כן בביטאון האוניברסיטאי "סיגנום" (Signum) מטרוויזו, המקורבים לאידאולוגיה הפאשיסטית בצורה שטחית בלבד.
עם עמיתיו לכתיבה בעיתון האחרון נמנו גם מריו לוצי, מריו טובּינו וג'ורג'ו סטרלר.
פריצת מלחמת העולם השנייה גרמה להעמקת המשבר הכלכלי של המדינה ובפרט גם של משפחת זנזוטו שנאלצה מכורח הנסיבות למכור מחצית ביתה בקאל סנטה.
בשנת 1941 לא חודשה משרתו כממלא מקום בוואלדוביאדנה ומצא עבודה אחרת בתיכון בטרוויזו.
בחוג של ארגון הנוער האוניברסיטאי הפאשיסטי (Gioventù Universitaria Fascista G.U.F), זנזוטו הרצה פעם בשנת 1942 הרצאה מעמיקה על המשורר אאוג'ניו מונטאלה, תוך פירוש הפסימיזם שלו מבחינה פוליטית ואתית.
באותה שנה, ב-30 באוקטובר סיים את התואר בספרות איטלקית עם עבודה על הסופרת גרציה דלדה, בהדרכתו של הפרופסור נטאלה בוזאטו.
בגלל המחלה האסתמטית האלרגית זנזוטו קיבל פטור מהשרות הצבאי וכך נחסכה לו החוויה הקשה של בני מחזורו שנשלחו להילחם נגד יוון ובערבות רוסיה.
בהמשך נמנע מלהיענות לקריאה להתנדבות של המפלגה הפאשיסטית.
באותה תקופה פרסם פואמה בפרוזה בשם "אדג'ו" בגיליון מס.
10 של כתב העת "סיגנום" וכמו כן כתב את הגרסאות הראשונות לקטעי פרוזה והשירה שהיוו את גרעין ספרו "על הרמה" (Sull'Altopiano) שיצא לאור בשנת 1964. סגירת כתב העת "ריבולוציונה" (המהפכה) מפירנצה שנוסד על ידי מריו טובינו, מנעה ממנו לפרסם כפי שתכנן קובץ ראשון של שירים בעיצומה של המלחמה.
בתחילת פברואר 1943 קיבל זנזוטו צו גיוס לקורס קצינים יחד עם המחזור 1922 ונשלח לאסקלוי פיצ'נו.
לקח איתו ספר שירים של ויטוריו סרני שעשו עליו רושם רב.
בסופו של דבר בגלל החמרה של האסתמה אושפז בבית החולים הצבאי בקייאטי וקיבל פטור מקורס קצינים.
לעומת זאת גויס לסוג של שרות לאומי לא צבאי.
המהפכים הצבאיים בחזית האיטלקית הביאו אותו להתגייס למחתרת האנטיפאשיסטית "ג'וסטיציה וליברטה" באזור ונטו, שבמסגרתה עסק בהפצת עיתונים ועלוני תעמולה.
בתום המלחמה זנזוטו לא התקבל לעבודה כמורה ומשום כך, בשנת 1946 היגר לתקופה קצרה ל ואדטלאנד בשווייץ ואחר כך לצרפת.
עבד שם בהוראה, אך גם כמלצר וברמן.
אחרי שאביו נבחר לראש המועצה של פייבה דה סוליגו,
יכול היה לשוב ב-1947 ולחדש את פעילותו כמורה וכסופר.
ב-1950 השתתף בתחרות לפרס "ליברה סטמפה" (עיתונות חופשית) בלוגאנו.
הכיר בהזדמנות זו אנשי ספרות רבים, ביניהם, את קרלו בו ולוצ'אנו אנצ'סקי.
אחרי שעבר מבחנים באיטלקית, לטינית, יוונית, היסטוריה וגאוגרפיה, קיבל דיפלומה נוספת להוראה והועסק בשנת 1949–1950 כמורה בתיכון "פלמיניו" בוויטוריו ונטו.
לימד שם איטלקית, היסטוריה ושפות קלאסיות.
בתחרות לפרס באבילה של שנת 1950 זכה לפרס הראשון לכישרונות צעירים כשבחברה שופטים ישבו אורים ותומים של השירה האיטלקית: ג'וזפה אונגרטי, אואג'ניו מונטלה, סלווטורה קווזימודו, לאונרדו סיניסגאלי וויטוריו סרני.
השירים שנחשבו ראויים לפרס חוברו בשנים 1940–1948 ופורסמו ב-1951 בקובץ "
כעבור 3 שנים יצאו לאור "אלגיה ושירים אחרים" (1954),ו"ווקטיבו" ("ציווי").
בינתיים, במקביל לעבודת ההוראה, בין השנים 1953 -1957 פרסם בקורת ספרותית בכתב-העת "לה פיירה לטראריה" (La Fiera Letteraria) ("היריד הספרותי") ובין השנים 1958–1965 ב"לה קומוניטה".(Comunità).
בשנת 1958 הכיר את מריס מיקיאלי ונשא אותה לאשה כעבור שנה.
באותה שנה ספורים פרות עטו זכו בפרס 'צ'ינו דל דוקה.
אז הופיעו גם הרהוריו על שירתו תחת הכותרת "שירה המתעקשת לקוות"
אחרי שנפטר אביו ב-4 במאי 1960, קרא בשמו לבנו הראשון, שנולד ב-20 במאי.
התארח בדפי כתב העת "איל קפה" שבו כתבו מטובי האמנים של המילה הכתובה כמו איטלו קאלווינו, גווידו צ'רונטי, ג'ורג'ו מנגנלי ופאולו ווֹלפוני.
סירב לקבל משרה של פרופסור באוניברסיטת פדובה, אבל הסכים לארגן בקול סאן מרטינו סניף של התיכון מפארה די סוליגו, שבו עבד.
ב 1962 ההוצאה לאור מונדאדורי פרסמה את קובת שיריו - "IX Egloghe" ובמאמר בכתב העת "קומוניטה"
הביע הסתייגותו מאמות המידה שהכתיבו את יצירת אנתולוגיה של המשוררים נאני בלסטריני, אליו פליאראני, אדוארדו סנגווינטי, אלפרדו ג'וליאני ואנטוניו פורטה - תחת הכותרת Novissimi ("החדשים ביותר").
למרות זאת, בקורתו לא העיבה על יחסיו הטובים עם לוצ'אנו אנצ'סקי, מנהל כתב העת "איל ורי" (Il Verri
) שהיה אחראי על פרסום האנתולוגיה.
המשך פעילותו הפובליציסטית כמסאי, התנסויות בפרוזה ובתיאטרון
החל משנת 1963 הגדיל זנזוטו את עבודתו כמבקר ספרות בעיתונות.
כתב מאמרים ל"קואסטו א אלטרו", "אפרודו ליטראריו", "פאראגונה", "נואובי ארגומנטי", "איל ג'ורנו", "אוואנטי!", "קוריירה דלה סרה".
כתב מסות רבות בעיקר על משוררים ומחברים בני זמנו כמו אונגרטי, מונטלה או ויטוריו סרני.
בשנת 1964 התרשם מאוד מפגישתו באזולו עם הפילוסוף הגרמני ארנסט בלוך.
בינתיים פרסם את ספרו הראשון בפרוזה "Sull'altopiano" (על הרמה) שזכה באותה שנה בפרס טראמו לסיפור יוצא דופן.
בחבר השפוטים ישבו קרלו בו, קרלו בטוקי וג'קומו דבנדטי".
גם כן ב 1964 כתב יצירה תיאטרלית בשם Il povero soldato ("החייל המסכן") המבוססת על קטעים מהמחזאי מהמאה ה-16, אנג'לו באולקו.
ב-1966 זנזוטו תרגם מצרפתית בשביל הוצאת מונדדורי את "עידן האדם.
לילות ללא לילה וימים ללא יום"
כמו כן השתתף יחס עם אנשי אומנות ותרבות אחרים בהרצאתו של ז'אק לאקאן במכון לתרבות במילנו לרגל ההוצאה לאור של כתביו Ecrits, אירוע שהיווה ציון דרך לפריחת החסיבה הסטרוקטורליסטית באיטליה.
באותה תרופה זנזוטו התחיל לכתוב בשביל העיתון "אוונטי" ולקח חלק באירועים סביב ספרו של אוטיירו אוטיירי L'irrealtà quotidiana (אי המציאות של היום-יום), הנחשבת אחד הספרים החשובים של המחצית השנייה של המאה ה-20 באיטליה.
בשנת 1967 ביקר מעבר למסך הברזל, בפראג, יחד עם סרני, פרנקו פורטיני וג'ובאני ג'ודיצ'י לרגל הופעת אנטולוגיה של שירה מודרנית איטלקית מתורגמת לצ'כית.
באותם הימים התקרב לעמדות הפוליטיות השמאליות של פורטיני ושל כתב העת "קואדרני פיאצ'נטיני" שבעריכתו של פיירג'ורג'ו בלאוקיו.
ב-1968 פורסם קובץ השירים La beltà (היופי) הנחשב, לפי ס.
אגוסטי גולת הכותרת של יצירתו.
כעבור שנה בהשראת נחיתתו של ניל ארמסטרונג על הירח ב-21 ביולי 1969 כתב
בשנת 1970 יחד עם טד יוז ופאול צלאן הגיע לשלב הגמר של תחרות פרס פירנצה.
פרסם עוד קובץ של 14 שירים תחת הכותרת (A che valse?(Versi 1938-1942
אחד הספרים שהלהיב אותו בשנות ה-1960 היה "המחוות והמילים" של האתנולוג והפלאונטולוג הצרפתי אנדרה לרואה-גוראן (Leroi-Gourhan).
באביב 1973 נסע עם אוגוסטו מורר ברומניה, שבה תורגמו אחדים משיריו, בין השאר על ידי המשוררת מריה באנוש.
אולם הידרדרות במצב בריאותה של אמו אילצה אותו לחזור בטרם עת לאיטליה.
חזר ברכבת - דרך הונגריה ויוגוסלביה, מפני שסבל מפוביה מתמדת מטיסות.
אחרי הכאב שנגרם לו על ידי מות אמו האהובה, חזר לעבודת הכתיבה.
תרגם את "הספרות והרוע" מאת באטאי והוציא לאור קובץ שירה חדש "Pasque" (פסחא) ואנטולוגיה "Poesie"(שירים) (1938-1972) בעריכתו של סטפנו אגוסטי.
בשנת 1974 הגיליון 8–9 של כתב העת "Studi novecenteschi" (מחקרים על תרבות המאה ה-20) הוקדש לזנזוטו וקיבץ בתוכו דעות ופרשנויות של משוררים ומבקרי תרבות רבים על יצירתו.
ב-1975–1976 זנזוטו הוזמן להרצות בקורסי הקיץ של אוניברסיטת אורבינו ע"ש קרלו בו, בשנואים של ספרות בת זמננו.
התחיל באותו זמן לחבר את הסונטות שהרכיבו את הפרק "Ipersonetto" (היפרסונטה) בקובץ שיריו,Il Galateo in Bosco.
בדצמבר 1978 הופיע בסדרת Lo Specchio (הראי) הקובץ Il Galateo in Bosco, עם מבוא מאת ג'אנפרנקו קונטיני.
את פדריקו פליני פגש זנזוטו לראשונה בשנת 1970 בבכורת הסרט "I clowns".
בשנת 1976 התחיל שיתוף הפעולה בין הבמאי ובין המשורר ביצירת הסרט "קזנובה של פליני".
באותה שנה פרסם זנזוטו את הספר "Filò" שכלל את הפואמה בעלת אותו השם.
המכתב שבו כתב לפליני על צפיותיו, השירים קנטילנות בהשראתו של קרלו גולדוני ושל המחבר בניב ונציאני טיציאנו ריצו.
בשנת 1980 כתב את התסריט לסרט "La città delle donne" (עיר הנשים)
פגש אז את פליני בוונטו יחד עם אשתו, השחקנית ג'ולייטה מזיני שהעניקה את חסותה לטקס הפרס "קומיסו" בטרוויזו.
בשנת 1983 כתב זנזוטו גם את התסריט וה"מקהלות" לסרט "E la nave va" (והספינה שטה)
בינתיים כתב גם את הספר "Fosfeni" (פוספנות) שהיה לחלק השני מתוך טרילוגיה.
בשנים 1983 - 1984 לקה זנזוטו במצב דיכאוני עם נדודי שינה מטרידים.
כתב בתקופה זו יומן ששימש לו מעין טיפול עצמי וכמו כן, באפריל-מאי 1984 סדרת שירי האיקו In un finto petèl (בשפה תינוקית מזויפת)
עם תת-כותרת באנגלית "For a season".
בשלהי האביב 1984 חלה הטבה בהרגשתו ונסע לפאריס לאירוע שאורגן שם לכבודו בתיאטרון הלאומי שאיו.
בשנת 1987 המשורר התאושש לחלוטין.
הכרתו בעולם הספרותי באיטליה ומחוצה לה התבטאה בזכיית פרסים נוספים כמו הפרס פלטרינלי''', הפרס של העיר מינסטר למשוררים אירופים.
בשנת 1986 ההוצאה לאור מונדאדורי פרסמה את הכרך השלישי " אידיומה" של הטרילוגיה.
37-38 משנת 1987 של כתב העת L'immaginazione תוף השתתפותם של פורטיני, פרטה, מריו ריגוני שטרן.
גם רוב הגיליון הראשון של כתב העת Vocativo דן ביצירתו.
בשנת 1989 יזם יחד עם פרופ לורנצו רנזי מאוניברסיטת פאדובה עצומה של אקדמאים איטלקים נגד הקשיים שהערים השלטון הקומוניסטי ברומניה בפני פרסומו והפצתו של ספר של המשוררת אנה בלנדיאנה.
ב־1991 הוצאת מונדאדורי פרסמה את הכרך א מאוסף מאמרי בקורת שכתב זנזוטו בעיתונים וכתבי העת החל משנות ה-1950, תחת הכותרת "Fantasie e avvicinamento (דמיונות והתקרבות).
כעבור שלוש שנים הופיע הכרך השני תחת הכותרת "Aure e disincanti nel Novecento letterario", (הילות ואכזבות בספרות המאה ה-20).
בשנת 1995 אוניברסיטת טרנטו העניקה לו את התואר דוקטור לשם כבוד.
ב-1996 זנזוטו פרסם קובץ קטן בשם Meteo ("מטאו"), עם עשרים איורים של ג'וזטה פיורוני ו Nota שכלל מה שהוא קרא "קטעים לא ודאיים" מהתקופה של כתיבת ה"אידיומה" (1986) ואחריה
בשנת 2001 זנזוטו כתב את הספר 'Sovrimpressioni הנסוב על נושא הרס הנוף.
כתב גם כמה מעשיות לילדים הניב בשפה המקומית מוונטו -
ב-2005 זנזוטו פרסם את הספר Colloqui con Nino ("שיחות עם נינו"), שבו, בעזרת אשתו מריזה, ליקט טקסטים בעלי זיקה אנטרולופוגית, של חיפוש סנטימנטלי ומסע אל העבר.
בשנת 2009 פורסמה שיחה עם העיתונאי מרציו ברדה מקונליאנו שבו משתקפות חרדותיו והרהוריו על התקופה.
האמן לא זנח לרגע את השירה ופרסם באותה שנה גם קובץ חדש של שירים שכתב בין השנים 2000–2009, תחת הכותרת "Conglomerati (קונגלומרטים)
כתב העת הספרותי הדו-חודשי ה "l'immaginazione" בניהולה של אנה גרציה ד'אוריה הקדיש את כל הגיליון מס.
230 שלו ליצירתו של אנדראה זנזוטו.
ב-18 באוקטובר 2011 נפטר המשורר עקב סיבוכים קרדיווסקולריים ונשימתיים בבית החולים בקונליאנו ונטו, שבוע לאחר שמלאו לו 90.
המשורר קיבל השראה מכמה זרמים ויוצרים מהמאה ה-20
ומקריאתו הנמרצת והרחבה של יוצרים כמו הלדרלין, או רמבו, לורקה או הסוריאליסטים הצרפתים, ג'וזפה אונגרטי או היוצרים ההרמטיסטיים.
יש לו זיקה עמוקה לקלסיקונים הרומיים כמו ורגיליוס או הוראטיוס או לנציגי התרבות הקלאסית האיטלקית והאירופית
כמו דנטה, פטרארקה, מולייר, לאופרדי, ג'וזואה קרדוצ'י, גבריאלה ד'אנונציו, ובנוסף נמשך לפילוסופים כמו הוסרל, לתחומים כמו הלוגיקה המתמטית, הסמיוטיקה, הפסיכואנליזה בגרסה של ז'אק לאקאן, המדע הבדיוני, הסוציולוגיה ולאמצעי התקשורת ההמונית.
משיריו משנות ה-1950 - שנאספו בקבציו הראשונים
התקבל הרושם כי המחבר התמקם במה שהוגדר כ"שירת אנטי-זרם", במסורת של אונגרטי והארמטיסטים' עם הדים מסוימים מהשירה הסוריאליסטית הצרפתית והשירה הספרדית של שנות ה-1920–1930.
השתמש בשפה גבוהה, באסונאנסים, חריזה פנימית ואנפורות.
הקובץ "Egloghe IX" שפורסם בשנת 1962 נגע יותר בהיבטים פסיכולוגיים - אוטוביוגרפיים וחידושים מבחינת השימוש בשפת הלא מודע והחלום.
השירה של זנזוטו מתחברת עם הגישה הנאו-אוונגרדיסטית בת זמנו.
השירה הנסיונית של שנות השישים
הספר "La beltà (1968) נחשב לתפנית נוספת בשירתו.
חולל זנזוטו שינויים בהתייחסות לעצמים המאכלסים את שיריו, - העצים, הנהרות, עדרי הצאן, הירח, העננים - המופיעים מושטחים וחסרי תנועה.
גם לשונו נהיה רופפת יותר, כמו אוסף של
פונמות, גמגומים, מילים משפת התינוקות, משפטי קריאה, חזרות
אחרי שלבי ביניים כמו המונולוג - צוואה בניב הוונטי ב"פילו" (1976) השלב המתקדם בשירת זנזוטו מוצא ביטוי בטרילוגיה (Il galateo in bosco (1978
שירה המאופיינת, לפי המבקרים, בפיצול מוחלט בין הטבע ובין ההיסטוריה, ובאלגיות ואידילות - בין הנוף ובין מה שעומד מאחוריו.
המבנה של השירה של זנזוטו מתאפיין בשינויים לשוניים - בין השאר, בתחום אוצר המילים - הלקוחות מדי פעם משפת התינוקות, או משפות זרות, וכו', כמו כן בנגעיות אוטוביוגרפיות ופילוסופיות - קיומיות.
לדברי אאוג'ניו מונטאלה, השירה של זנזוטו היא "מאוד משכילה", "שירה של רשימת מלאי בעלת כוח מהפנט והפועלת כמו סם על המוח השיפוטי של הקורא".
1977 - הפרס הבינלאומי "אתנה-טאורמינה" על תרגום מצרפתית של ספרו של בלזק - "רופא הכפר"
1987 - הפרס פלטרינלי מטעם האקדמיה דיי לינצ'אי
1993 - פרס העיר מינסטר לשירה אירופית
2000 - פרס באגוטה עבור "מבחר שירים ופרוזה"
2005 - פרס הלדרלין מטעם העיר באד הומבורג
תרגומים לאיטלקית מבלזק, ז'ורז' באטאי, צ'ינגיז אייטמטוב.
אַנְדְרֵאָה מַנְטֶנְיָה (1430–1506; באנגלית: Andrea Mantegna) היה צייר איטלקי רנסאנסי וחוקר ארכאולוגיה רומית.
הוא היה חתנו של יאקופו בליני.
כמו אמנים אחרים בני זמנו, מנטניה ערך ניסיונות בפרספקטיבה, בין השאר באמצעות הנמכת האופק כדי להגביר את תחושת המונומנטליות.
ציורי הנוף האפרפרים והמתכתיים שלו, והדמויות שלו הנראות לעיתים קרובות כעשויות אבן, מעידים על גישה פיסולית-ביסודה לציור.
מלבד זאת הוא ניהל גם סדנת הדפסים, אחת הגדולות והחשובות שפעלו בוונציה לפני שנת 1500.
מנטניה נולד באִיזוֹלָה דה קַרְטוּרוֹ, בקרבת פדובה (אז חלק מן הרפובליקה של ונציה), בנו השני של נגר בשם בּיאג'וֹ.
בגיל 11 הוא נעשה שוליה של פרנצ'סקו סקוארצ'יונה
דומה כי סקוארצ'יונה גילה התלהבות ללא מצרים בכל הנוגע לאמנות עתיקה, והתעניין במיוחד ברומא העתיקה: הוא נסע ברחבי איטליה, ואולי גם יוון, אסף יצירות אמנות עתיקות - פסלים, תבליטים, כדים וכן הלאה - והכין אוסף ששימש אותו להכנת רישומים ושפתח אותו גם בפני ציירים אחרים.
בה בעת, הוא המשיך לקבל על עצמו עבודות ציור שגרתיות, שחלקן בוצעו על ידי תלמידיו.
ציירים ותלמידי-ציור רבים (137, לפי אחד החישובים) למדו בסדנה של סקוארצ'יונה, שנפתחה בסביבות שנת 1440 והתפרסמה ברחבי איטליה.
לפדובה נמשכו ציירים לא רק מוונטו אלא גם מטוסקנה השכנה, כגון פאולו אוצ'לו, פיליפו ליפי ודונטלו.
ואכן, ראשית הקריירה האמנותית של מנטניה עוצבה בהשפעת אמנות פלורנטינית.
מסופר כי באותה תקופה היה מנטניה התלמיד החביב על סקוארצ'יונה, שלימד אותו לטינית והורה לו לחקור שברים של פסלים רומיים.
המורה נטה להשתמש באפקטים של תעתועי פרספקטיבה, שהשפיעו גם הם על כמה מחידושיו המאוחרים של תלמידו.
מכל מקום, בגיל שבע-עשרה עזב מנטניה את מורו, ומאוחר יותר טען שסקוארצ'יונה הרוויח כסף מציוריו בלי ששילם לו עבור השימוש בהם.
עבודתו הראשונה - שאבדה בינתיים - הייתה ציור מזבח לכנסיית סנטה סופיה ב-1448. באותה שנה הוזמן מנטניה, לצד ניקולו פיצולו, לעבוד עם קבוצת ציירים גדולה בקפלת אוֹבֶטָרִי בכנסיית ארמיטאני בפדובה.
בעקבות שרשרת של צירופי מקרים, מנטניה סיים את רוב העבודה בעצמו.
סקוארצ'יונה לא היה מרוצה מן העבודות הראשונות בסדרה, שתיארו את חיי יעקב הקדוש: הוא אמר שהדמויות מזכירות יותר מדי פסלי אבן, ולכן יש לצבוע אותן בצבעי אבן מיד.
סדרת הציורים אבדה ברובה במלחמת העולם השנייה בהפצצה של בעלות הברית ב-1944 על פדובה, אבל נותרו ממנה צילומים בשחור-לבן.
העבודה הדרמטית ביותר בסדרה הייתה יעקב הקדוש מובל לגרדום, שצוירה מנקודת מבט נמוכה.
טכניקות דומות אפשר לראות בציור המזבח לכנסיית סן זֶנוֹ בוורונה, כולל השימוש בפריטים אדריכליים כדי לתת מראה קלאסי.
ציורי-קיר מוקדמים אחרים של מנטניה הם שני קדושים מעל הכניסה בכנסיית סנט'אנטוניו בפדובה (1452) וציור-מזבח של לוקס הקדוש וקדושים אחרים בכנסיית סנטה ג'וסטינה (1453), הנמצא כעת בגלריית בְּרֶרָה במילאנו.
עם הזמן מצא את עצמו האמן הצעיר מושפע יותר ויותר מיאקופו בליני, אביהם של הציירים ג'ובאני וג'נטילה.
ב-1453 הסכים יקופו להשיא את בתו ניקולוזיה למנטניה.
בין השנים 1495–1500, צייר את יהודית ושפחתה עם ראש הולופרנס.
ביוגרפיה של מנטניה נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
אנדראה פולי (באיטלקית: Andrea Poli; נולד ב-29 בספטמבר 1989 בויטוריו ונטו, איטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מודנה.
פולי התחיל את הקריירה שלו בשנת 2006 בקבוצת טרוויזו מליגת המשנה באיטליה.
בינואר 2007 הוחתם בשורות סמפדוריה.
ב-4 בנובמבר ערך פולי את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בהפסד 0–3 לקליארי.
בעונת הושאל פולי לקבוצת ססואולו מליגת המשנה כדי לצבור ניסיון.
לאחר מכן חזר לסמפדוריה והפך לשחקן מפתח במערך של קבוצתו, שסיימה באותה עונה במקום הרביעי בליגה.
בשנת 2011 ירדה סמפדוריה לליגת המשנה, ופולי הושאל לעונה באינטר מילאנו.
פולי הבקיע את שערו הראשון במדי אינטר באמצע חודש ינואר בניצחון 1–2 על גנואה במסגרת הגביע האיטלקי, ובעונת חזר לסמפדוריה, וכבש שלושה שערי ליגה.
ב-8 ביולי 2013 חתם פולי בקבוצת מילאן.
את שערו הראשון כבש כבר במחזור הראשון של הסרייה א' נגד העולה החדשה הלאס ורונה, משחק שנגמר בהפסד של הרוסונרי 1–2.
ב-11 בפברואר 2009 ערך פולי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה הצעירה במשחק ידידות נגד שוודיה.
פולי זומן לנבחרת איטליה הבוגרת על ידי המאמן צ'זרה פראנדלי, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-15 באוגוסט 2012, לאחר שנכנס כמחליף בהפסד 1–2 במשחק הידידות נגד נבחרת אנגליה.
בסוף מאי 2013 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–4 במשחק הידידות נגד נבחרת סן מרינו.
אנדראה ברצאלי (באיטלקית: Andrea Barzagli; נולד ב-8 במאי 1981) הוא כדורגלן עבר איטלקי.
ברצאלי החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת רונדינלה קאלציו מפירנצה המקצוענית למחצה.
לאחר תקופה קצרה בפיסטויזה שב לרונדינלה ממנה נמכר לפיאצ'נצה אך לא שיחק בה אלא הושאל לאסקולי קאלציו (מהעיר אסקולי פיצ'נו).
עם אסקולי זכה באליפות הליגה די פרימה דיוויזיונה והקבוצה עלתה לסרייה ב'.
בתום העונה הבאה, נמכר לקייבו ורונה מהליגה הראשונה ובעונה הבאה עבר לפלרמו בה שיחק במשך ארבע עונות.
ב- עזב את הליגה האיטלקית ועבר לשחק בוולפסבורג הגרמנית תמורת דמי העברה של 12.5 מיליון אירו.
בעונתו הראשונה שיחק במדי וולפסבורג במשך כל דקות המשחק של הקבוצה בליגה והיה שותף לזכייתה באליפות גרמניה.
בעונתו השנייה שיחק ברוב משחקי הליגה.
בינואר 2011 חזר לליגה האיטלקית וחתם ביובנטוס.
ברצאלי נכלל בנבחרת השנה של הליגה האיטלקית בעונות 2011/2012 ו-2012/2013, ונבחר כמגן השנה בליגה האיטלקית לשנת 2012.
ב-13 בנובמבר 2017 הודיעה על פרישתו מנבחרת איטליה לאחר התיקו 0-0 עם נבחרת שוודיה שמנע מאיטליה לעלות למונדיאל 2018 אחרי 60 שנה.
אנדראה (אנדי) מוּרֶז היא שחיינית ישראלית ילידת ארצות הברית.
היא אלופה ושיאנית ישראל במשחה ל-100 מטר חופשי, ובעלת 18 מדליות מהמכביה מהן 13 זהב.
בעבר החזיקה בשיאי ישראל במשחים ל-50 מטר חופשי, 200 מטר חופשי, 400 מטר חופשי, 100 מטר גב ו-200 מטר גב.
מורז היא השחיינית הישראלית הראשונה ששחתה 200 מטר חופשי בפחות מ-2 דקות.
היא ייצגה את ישראל ב-3 אולימפיאדות, ריו דה ז'ניירו 2016 טוקיו 2020, וכנושאת הדגל בטקס הפתיחה של אולימפיאדת פריז 2024 ביחד עם הג'ודוקא פיטר פלצ'יק.
מורז נולדה וגדלה בארצות הברית, למשפחה של שחיינים.
הוריה הם ג'ים מורז ומלאני (לבית גודמן) מורז.
סבה מצד אמה היה חבר נבחרת השחייה של צרפת.
גם ג'וזף (ג'ו) מורז, סבה מצד אביה היה שחיין וזאת בקבוצה המיתולוגית היהודית "הכח וינה", שהוקמה באוסטריה לפני מלחמת העולם השנייה, בשנת 1930. הסב סיפר איך לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, הוכו השחיינים היהודים קשות בבריכה על ידי נאצים.
ב-1938, היגר ג'ו מורז לארצות הברית ושירת בצבא האמריקאי.
האב החורג של אביה, , יהודי גם הוא, היה בן 14 כשהוריו הסתירו אותו בארון מתחת לגרם מדרגות מפני הגסטפו שהגיעו לצרפת של וישי, שהייתה משתפת פעולה עם הנאצים.
כל משפחתו נספתה באושוויץ, אך הוא הצליח להימלט לחוות בדרום צרפת.
שנים לאחר מכן, הוא היה לשחיין גב מוביל בנבחרת צרפת.
גם אביה ואחיה היו שחיינים.
בוגרת אוניברסיטת סטנפורד קדם רפואי, שם גם התאמנה.
בשנת 2014 עלתה לישראל, והתגוררה בנתניה במכון וינגייט עם שאר השחיינים הישראלים.
כיום, מורז סטודנטית לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
במכביה ה-18 שנערכה ביולי 2009 זכתה מורז ב-9 מדליות, 5 זהב ו-4 כסף.
במכביה ה-19 שנערכה ביולי 2013 זכתה מורז ב-6 מדליות, מהן 5 מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
אלופה ושיאנית ישראל (בריכת 25 מטר)
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בדצמבר 2014 זכתה מורז ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:02.48 דקות, אחרי עמית עברי (58.95 שניות) ולפני נסטיה קורוטקוב (1:04.09 דקות).
בתחרות בינלאומית שנערכה בקנה או רוסיון צרפת ביוני אותה שנה סיימה מורז במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:59.15 דקות, ובכך הייתה לשחיינית הישראלית הראשונה ששחתה משחה זה מתחת ל-2 דקות ובמקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.82 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2015 זכתה מורז ב-4 מדליות אישיות, 3 זהב וכסף וקבעה שני שיאים ישראלים, נבחרה לשחיינית המצטיינת של האליפות.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 54.40 שניות, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:59.01 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:14.79 דקות.
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.43 שניות, אחרי זוהר שיקלר מהפועל דולפין נתניה (25.30 שניות).
בתחרות גראנד פרי שנערכה בסרביה (בריכת 25 מטר) בנובמבר אותה שנה קבעה מורז במשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 4:07.21 דקות, שיפור לשיא בן השנה של טלי למקוף (4:13.51 דקות).
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה באנטוורפן, בלגיה בסוף מאי היא קבעה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם עמית עברי, קרן זיבנר, וזוהר שיקלר שיא ישראלי חדש של 3:41.95 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.40 שניות, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.98 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:17.57 דקות.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:16.48 דקות, אחרי קרן זיבנר שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:13.10 דקות ולפני שחר מנחם (2:17.27 דקות).
ב-23 ביולי הוחלט על ידי הוועד האולימפי הישראלי שקרן זיבנר תשתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי לאחר שנבחרת בלארוס שדורגה לפני ישראל נפסלה וזאת הייתה הפעם הראשונה שרביעיית שליחות ישראלית שחתה במשחקים האולימפיים
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד באוגוסט 2018 היא סיימה במקום 15 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.39 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 25.36 שניות ובמקום 14 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.05 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 54.82 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית באמצע יולי 2019 היא סיימה במקום עשירי במשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב ביחד עם אנסטסיה גורבנקו, איתי גולדפדן ותומר פרנקל בשיא ישראלי חדש של 3:48.06 דקות.
כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.88 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 21 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.67 שניות ובמקום 25 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.40 שניות.