tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר נחשב לאחד הספרים המשפיעים ביותר בתרבות האמריקאית של סוף המאה העשרים, ובפרט לאוטוביוגרפיה האפרו־אמריקאית המשפיעה ביותר.
הביקורת על הספר התייחסה להיעדרם של תובנות וניתוח ביקורתי, ואלה הוסברו על רקע ציפייתו של מלקולם שהיילי יעסוק בתיעוד ולא בפרשנות.
לאוטוביוגרפיה ולעומד במרכזה הייתה השפעה מיוחדת על התפתחות תנועת האומנויות השחורות ועל התודעה הפוליטית של צעירים בשנות השישים המאוחרות של המאה העשרים.
הסופרת בל הוקס כתבה שכסטודנטית צעירה, הספר שינה את החשיבה שלה על גזע ופוליטיקה.
אריק הולדר, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית, בחר בו כספר מומלץ לצעירים המגיעים לעבוד בוושינגטון.
הוצאת דאבלדיי (Doubleday) שהעניקה למלקולם והיילי מקדמה על סך 30,000 דולר לכתיבה, משכה את ידה מהחוזה שלושה שבועות אחרי הרצח, מחשש לביטחון עובדיה.
מאוחר יותר באותה השנה (1965) פרסמה את הספר הוצאת גרוב (Grove Press), ומאז נמכרו ממנו מיליוני עותקים.
ויליאם מנינג מארבל, היסטוריון שפרסם ביוגרפיה של מלקולם אקס, טען כי החלטת דאבלדיי הייתה ההחלטה הנוראית ביותר בהיסטוריה של תעשיית ההוצאה לאור.
הספר התפרסם ביותר מ־45 מהדורות שונות ובשפות רבות, אך לא תורגם לעברית.
המשורר והסופר מתי שמואלוף, שעבודת התזה שלו עסקה במשמעויות הנרטיביות והמיתיות של הופעת דמותו של מלקולם אקס בסרטו של ספייק לי, תרגם לעברית את ארבעת הדפים הראשונים של האוטוביוגרפיה, שהתפרסמו באתר "רשימות" ב־2007.
האוטובוסים הלבנים היה מבצע חילוץ הומניטרי רחב־היקף שנערך בשלהי מלחמת העולם השנייה, ביוזמת ממשלת שוודיה ובביצוע הצלב האדום השוודי, בראשות סגנו פולקה ברנדוט.
המבצע התקיים בין אמצע מרץ לתחילת מאי 1945, ובמהלכו חולצו למעלה מ־15,000 אסירים ממחנות ריכוז בשטחים שבשליטת גרמניה הנאצית.
רוב המחולצים היו נתינים סקנדינביים, אך נכללו בהם גם אזרחים מ־20 מדינות נוספות, בעיקר מצרפת ופולין.
כלי הרכב ששימשו במבצע נצבעו בלבן וסומנו בצלבי הצלב האדום, על מנת לזהותם כרכבים הומניטריים ולהגן עליהם מפני תקיפות מהאוויר.
מאז עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933, נקט הצלב האדום השוודי צעדים דיפלומטיים למען אסירים פוליטיים ויהודים.
נשיא הארגון, הנסיך קארל , פנה לנשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג במחאה על הגבלות החירות והזכויות שהוטלו על היהודים.
הצלב האדום השוודי אף ביקש לערוך ביקורים במחנות הריכוז, אך נדחה בטענה כי מדובר בעניין פנימי גרמני.
בשנות המלחמה הראשונות נקטה שוודיה מדיניות זהירה, שכללה גם צנזורה לא־רשמית על העיתונות כדי לשמור על נייטרליותה.
אולם החל מ־1942, עם התבוסות הגרמניות בקרבות סטלינגרד ואל־עלמיין, שינתה שוודיה את מדיניותה והחלה להתקרב למדינות המערב ולברית המועצות.
היא פתחה את שעריה לפליטים, וב־1943 הצילה כ־7,300 מיהודי דנמרק שהוברחו אליה דרך הים.
בשלהי 1944 גבר החשש לגורל האסירים הסקנדינביים במחנות הריכוז, נוכח דיווחים על כוונות נאציות לפוצץ מחנות או לבצע הוצאות להורג המוניות עם התקרבות בעלות הברית.
דיפלומטים נורווגים ודנים, בהם השר הנורווגי נילס דיטלף, קידמו יוזמה משותפת עם שוודיה.
בדצמבר 1944 הציע דיטלף לשלוח משלחת רשמית של הצלב האדום השוודי לגרמניה.
הממשלה השוודית קיבלה את ההצעה והטילה את המשימה על פולקה ברנדוט, עם יעד מוצהר לחלץ את כל האסירים הסקנדינביים, ללא קשר לדתם.
ברנדוט ניהל משא ומתן ישיר עם מפקד האס אס, היינריך הימלר, בסיוע פליקס קרסטן, מעסהו האישי של הימלר.
הימלר סירב לשחרור המיידי של האסירים לשוודיה, אך הסכים לרכזם במחנה נוינגמה, סמוך לגבול הדני, ולהעביר ממנו נשים, חולים וזקנים.
הוא אף אפשר חזרת נשים גרמניות ילידות שוודיה עם ילדיהן.
דרישה מרכזית הייתה שמירה על חשאיות מוחלטת כדי למנוע מאדולף היטלר לבטל את ההסכמות.
ב־8 במרץ 1945 יצאה משוודיה שיירה בת 75 כלי רכב: 36 אוטובוסים, 12 משאיות ציוד, אמבולנסים ורכבי שירות, עם צוות של 250 מתנדבים - רובם חיילים משוחררים מצבא שוודיה - ולצדם כעשרים רופאים ואחיות.
הרכבים נצבעו בלבן ונשאו צלבי הצלב האדום.
בסיס הפעולה הוקם בפרידרישרו, סמוך להמבורג.
האוטובוסים פעלו בשני כיוונים עיקריים: צפון לגרמניה כדי לפנות את מחנה זקסנהאוזן, ודרום לגרמניה ואוסטריה כדי לשחרר אסירים ממחנות דכאו, מאוטהאוזן, נצוויילר ואחרים.
עד סוף מרץ פונו כ־2,161 אסירים מזקסנהאוזן, מאות מדכאו וממאוטהאוזן, ו־33 מנצוויילר.
נוינגמה התמלא במהרה בכ־3,000 אסירים, וחלק מהמחולצים הועברו למחנות אחרים לפי דרישת הגרמנים.
באפריל 1945, בסיוע כ־450 אנשי צוות דנים עם עשרות אוטובוסים ואמבולנסים, התרחב המבצע לכלול פינוי יהודים סקנדינביים מטרזיינשטט, נשים ממחנה ראוונסבריק, וקבוצות אסירים ממדינות מערב אירופה.
ב־19 באפריל הורה הימלר לפנות את כל האסירים הסקנדינביים בנוינגמה לדנמרק - כ־4,200 איש - בתוך יום אחד.
פינוי אסירות ראוונסבריק לווה בקשיים ובהתקפות אוויריות של בעלות הברית, שגרמו להרוגים ופצועים בקרב האסירים ואנשי הצוות.
במהלך המבצע התרחש "רכבת הרפאים" - רכבת עם כ־4,000 אסירות שיצאה ב־25 באפריל מרוונסבריק ונעלמה לימים אחדים עד שהגיעה לליבק, שם נלקחו הנוסעות לטיפול הצלב האדום.
ב־1 במאי 1945 נכנסה השיירה הראשונה לקופנהגן וזכתה לקבלת פנים המונית.
רבים מהאסירים הועברו לשיקום ברמלֶסה ספא שבשלזינגבורג, ואחרים הוסעו למתקנים בדרום שוודיה.
לאחר סיום המלחמה ביקשה סוכנות האו"ם לסיוע ושיקום (UNRRA) משוודיה לקלוט עוד 10,000 אסירים משוחררים, ובין יוני ליולי 1945 הועברו לשוודיה 9,273 איש נוספים דרך נמל ליבק.
לפי חישובי הצלב האדום השוודי, חולצו במסגרת המבצע כ־15,000 אסירים מהמחנות, בהם כ־7,800 סקנדינביים.
מספרים אלה אינם כוללים את רכבת ה־2,800 נשים שהגיעה באופן בלתי־מתוכנן לליבק.
ההערכות הכלליות נעות בין 19,000 ל־30,000, אך קיימת שונות רבה בין המקורות.
המבצע נחשב למבצע החילוץ ההומניטרי הגדול ביותר שבוצע במהלך מלחמת העולם השנייה.
פולקה ברנדוט והצלב האדום השוודי ספגו ביקורת לאחר המלחמה בטענה שהקדימו לשחרר אסירים ממערב אירופה על פני אסירים ממזרח אירופה.
המבצעים טענו כי ההרחבה מעבר ליעד המקורי - חילוץ סקנדינביים בלבד - התאפשרה בזכות הזדמנויות דיפלומטיות שנוצרו בשטח, ולא כתוצאה ממדיניות מפלה.
המבצע נתפס עד היום כסמל לפעולה הומניטרית נועזת שבוצעה בתנאים מסוכנים וכאוטיים.
האומות המאוחדות הוא ארגון בין-לאומי שמטרותיו המוצהרות הן להקל על שיתוף הפעולה בענייני החוק הבין-לאומי, הביטחון הבין-לאומי, לקדם התפתחות כלכלית וחברתית, ולפעול למען זכויות אדם בעולם ולהשגת שלום עולמי.
הארגון נוסד בשנת 1945 לאחר מלחמת העולם השנייה כדי להחליף את חבר הלאומים, להפסיק מלחמות בין מדינות ולספק בסיס לדיאלוג בין-מדינתי.
האו"ם כולל מספר גופים המסונפים אליו, שהוקמו לצורך השגת ויישום מטרותיו.
נכון לשנת 2023 ישנן 193 מדינות חברות בארגון וכן שתי חברות משקיפות – כמעט כל מדינה ריבונית בעולם.
האו"ם והארגונים במסגרתו מקבלים החלטות בנושאים מהותיים וניהוליים.
מאחר שכל המנדטים שהוענקו על ידי חבר הלאומים הגיעו לפרקם ומנדטים חדשים אינם מוענקים, אין מועצה זו פעילה).
לצד הזרועות המרכזיות האלה, פועלות תוכניות וקרנות של האו"ם וכן סוכנויות מיוחדות.
הבולטים שבהם ארגון הבריאות העולמי, תוכנית המזון העולמית, ויוניצ"ף, קרן האו"ם לילדים.
ראש מערכת האו"ם, העומד בראשות ועדת ראשי הארגונים CEB, הוא המזכיר הכללי.
מאז 2017, מכהן בתפקיד זה אנטוניו גוטרש מפורטוגל.
בדרך כלל המזכ"ל מכהן שתי קדנציות של חמש שנים כל אחת, והוא נבחר על ידי העצרת הכללית של האו"ם.
ארגון האומות המאוחדות ממומן על ידי דמי חבר מהמדינות החברות בו, בעיקר ארצות הברית, גרמניה, ויפן, ונקבעו בו שש שפות רשמיות: ערבית, סינית, אנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית.
במקביל לפירוקו של חבר הלאומים (שפעל בין השנים 1920–1946) הוקם האו"ם בשנת 1945 במטרה לשמור על השלום העולמי ולקדם שיתוף פעולה בפתרון בעיות בין-לאומיות בנושאי כלכלה, חברה וזכויות האדם.
התוכנית הראשונה להקמת ארגון בין-לאומי חדש נרקמה במשרד החוץ האמריקאי ב-1939. פרנקלין רוזוולט טבע לראשונה את המונח "אומות מאוחדות" ככינוי לבעלות הברית.
השימוש הרשמי הראשון במונח זה היה ב-1 בינואר 1942, כש-26 ממשלות חתמו על האמנה האטלנטית, בה התחייבו להמשך המאמץ המלחמתי.
ב-1943 קיבל בית הנבחרים האמריקני נוסח החלטה שבה התחייב, כי ארצות הברית תיכנס לארגון בין-לאומי למניעת מלחמה.
זמן קצר לאחר מכן קיבל הסנאט של ארצות הברית החלטה דומה.
ב-1944 ערכו נציגי ארצות הברית, בריטניה, ברית-המועצות וסין את הצעות "דאמברטון אוכס".
באפריל של שנת 1945, השתתפו 50 ממשלות ומספר ארגונים בלתי-ממשלתיים ב"וועדת האומות המאוחדת בנושא מוסד בין-לאומי" בסן פרנסיסקו.
בוועידה זו נכתבה ונוסחה מגילת האומות המאוחדות.
ב-24 באוקטובר 1945 אושרה המגילה על ידי המדינות החברות הקבועות במועצת הביטחון שעתידה לקום – צרפת, סין, ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית – יחד עם 46 מדינות נוספות, ובכך הוקם ארגון האו"ם.
יום זה מצוין כיום האומות המאוחדות.
פגישותיה הראשונות של העצרת הכללית, שבה היו נציגים מ-51 לאומים, ושל מועצת הביטחון, התקיימו כבר בינואר 1946 בלונדון.
את המונח האומות המאוחדות טבע לראשונה פרנקלין רוזוולט ככינוי לבעלות הברית.
'סוכנות הסעד והשיקום של האומות המאוחדות', (United Nations Relief and Rehabilitation Administration), הידועה בשם אונרר"א (UNRRA), מוסד לסיוע לפליטים ואזרחים של בעלות-הברית במדינות המשוחררות של אירופה והמזרח הרחוק נוסדה רשמית ב-9 בנובמבר 1943 בבית הלבן בוושינגטון, בהשתתפות 44 נציגים של האומות המאוחדות.
בשנת 1946, ניתן השם לארגון האו"ם שנכנס לנעליו של חבר הלאומים.
מגילת האומות המאוחדות מייסדת שישה גופים עיקריים, האחראיים על תחומים עיקריים ורחבים, כל גוף חולש על מרחב אחר.
העצרת הכללית: המוסד המרכזי של האו"ם, בו דנות כל המדינות יחדיו ובו מתקיימים דיונים בהשתתפות מנהיגי כל העולם.
מזכירות האו"ם: הגוף המנהל את האו"ם מבחינה אדמיניסטרטיבית.
בית הדין הבין-לאומי לצדק: המוסד השיפוטי העליון של האו"ם, בו מתקיימים דיונים על סכסוכים בין מדינות.
מועצת הביטחון: הגוף הביצועי של האו"ם, אחראית על שמירת השלום בעולם, מפעילה כוחות צבאיים של האו"ם, מטילה עיצומים ודנה בקבלת מדינות לארגון.
המועצה הכלכלית-חברתית: דנה בנושאי כלכלה וחברה בעולם.
מועצת הנאמנות: הייתה יורשת משטר המנדטים של חבר הלאומים והשעתה פעולתה עם קבלת עצמאותה של פלאו, המדינה האחרונה שהייתה בחזקתה.
בנוסף, בשנת 2006 נוספה מועצת זכויות האדם: הדנה בענייני זכויות האדם בעולם, אך היא איננה שוות מעמד למועצות האחרות, אלא כפופה לעצרת הכללית; היא החליפה ועדת משנה של המועצה הכלכלית-חברתית.
ארבעה המוסדות המרכזיים פועלים במטה האומות המאוחדות בניו-יורק הבנוי על שטח בין-לאומי בעיר ניו יורק.
בית הדין הבין-לאומי לצדק נמצא בהאג, הולנד.
סוכנויות מיוחדות אחרות פועלות במשרדי האו"ם השונים בז'נבה (בארמון האומות), וינה, וניירובי.
ישנם עוד מוסדות או"ם ברחבי העולם.
שש השפות הרשמיות של האו"ם, שבהן משתמשים בפגישות בין-ממשלתיות ובמסמכים רשמיים, הן ערבית, סינית, אנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית, אך במזכירות האו"ם נעשה שימוש בשתי שפות בלבד, אנגלית וצרפתית.
ארבע מתוך שש השפות הרשמיות הן השפות הלאומיות של החברות הקבועות במועצת הביטחון (אנגלית היא השפה הרשמית בבריטניה ובארצות הברית דה פקטו).
ספרדית וערבית הן השפות הרשמיות הנפוצות ביותר באו"ם: ספרדית היא השפה הרשמית ב-20 מדינות, וערבית ב-26. חמש מתוך שש השפות הרשמיות נבחרו בעת הקמת האו"ם, ואילו הערבית נוספה בשנת 1973.
העצרת הכללית היא מוסד ההתאספות המרכזי של האומות המאוחדות.
היא מורכבת מכל המדינות החברות באו"ם, והן נפגשות על בסיס "מושבים" שנתיים.
נשיא העצרת נבחר מתוך המדינות החברות.
בשבועיים הראשונים של כל מושב שנתי, ניתנת לכל המדינות החברות הזכות לנאום במליאה.
באופן מסורתי, המזכ"ל נואם בתחילת כל מושב שנתי, ולאחריו נשיא העצרת.
המושב הראשון התכנס בינואר 1946 בלונדון, וכלל נציגים מ-51 מדינות.
בעת הצבעות בעצרת הכללית על שאלות חשובות, יש צורך ברוב של שני שלישים מתוך הנציגים הנמצאים והמצביעים כדי להכריע בשאלה.
דוגמאות לשאלות חשובות הן: המלצות בנוגע לשלום וביטחון, צירוף מדינות חברות לוועדות ולזרועות מסוימות של האו"ם, קבלה, השעיה או סילוק של מדינות מהארגון ועניינים תקציביים.
כל ההחלטות האחרות מתקבלות על בסיס רוב רגיל.
לכל מדינה חברה יש קול אחד.
חוץ מענייני קבלה וסילוק מהארגון ועניינים תקציביים, החלטות העצרת אינן מחייבות את המדינות החברות.
העצרת יכולה לקבל החלטות שתכליתן לתת המלצות בנוגע לכל נושא תחת טווח השפעתו של האו"ם, מלבד נושאי שלום וביטחון, הנמצאים תחת שיקולה של מועצת הביטחון, ולא העצרת הכללית.
באופן תאורטי, שיטת הבחירות הנהוגה כעת באו"ם, בה ניתן קול אחד לכל מדינה, יכולה לגרום למצב בו נציגים של 8% מאוכלוסיית העולם יעבירו החלטות ברוב הדרוש, של שני שלישים בעצרת הכללית (ראה רשימת מדינות לפי אוכלוסייה).
כמו כן, היחס בין תרומתה הכלכלי של חברה בעצרת לבין כוחה בקבלת ההחלטות הכלליות אינו פרופורציונלי.
כך לדוגמה, מעמד קולה של ארצות הברית בעצרת שווה למעמד קולם של האיים המלדיביים.
באופן כללי, כשליש מהחברות בעצרת הכללית מספקות פחות מאלפית מתקציב האו"ם, כאשר שש מדינות בלבד מספקות כ-85% ממנו.
בראש מזכירות האומות המאוחדות עומד המזכיר הכללי (המזכ"ל), הנעזר בצוות עובדים של אזרחים ממדינות שונות מרחבי העולם.
המזכירות מספקת מחקרים, מידע ושירותים שלהם זקוקים הגופים השונים של האו"ם במהלך עבודתם השוטפת.
כמו כן המזכירות מבצעת משימות ופעילויות כפי שהורו לה גופים שונים: העצרת הכללית, מועצת הביטחון, המועצה הכלכלית-חברתית, וסוכנויות או"ם אחרות.
מגילת האו"ם קובעת שעל העובדים המועסקים במזכירות "לעמוד בסטנדרטים הגבוהים ביותר של יעילות, כשירות והגינות".
כמו כן מדגישה המגילה את החשיבות שבהעסקת עובדים מכל אזורי העולם.
כמו כן, המגילה קובעת שעל עובדי המזכירות אסור לקבל הוראות משום רשות שאיננה האו"ם.
כל המדינות החברות באו"ם מחויבות לכבד את האופי הבין-לאומי של המזכירות ולא לנסות להשפיע על עובדיה.
האחריות על בחירת צוות העובדים של המזכירות מוטלת באופן בלעדי על המזכ"ל.
המזכ"ל עומד בראש המזכירות, וכמו כן בפועל הוא משמש גם כדובר האו"ם וכמנהיגו.
המזכ"ל הנוכחי הוא אנטוניו גוטרש שהחליף את באן קי-מון בשנת 2017.
בין תפקידיו של המזכיר הכללי של הארגון: סיוע בפתירת מחלוקות בין-לאומיות, ניהול מבצעים בעלי אופי של "שמירת שלום", ארגון ועידות בין-לאומיות, איסוף מידע בנוגע ליישומן של החלטות מועצת הביטחון, והתייעצות עם הממשלות החברות בנוגע ליוזמות שונות.
המזכ"ל מפעיל מספר תתי-משרדים, העוסקים בנושאים ספציפיים כמו המשרד לתיאום פעולות הומניטריות והמשרד למבצעי שמירת-שלום.
בחזונו ראה רוזוולט את תפקיד המזכ"ל כ"מתווך עולמי".
במגילת האו"ם המזכ"ל מתואר כ"מנהל אדמיניסטרטיבי הבכיר", אך עם זאת המגילה מדגישה שהמזכ"ל יכול להביא לפני מועצת הביטחון "כל נושא שלדעתו יכול לסכן את שימור השלום והביטחון הבין-לאומיים", ובכך נותנת המגילה לתפקיד המזכ"ל טווח עשייה רחב יותר על הבמה הבין-לאומית.
תפקיד המזכ"ל התפתח במהלך השנים לדו-תפקידי: מנהל ארגון האו"ם מחד, ודיפלומט ומתווך, המטפל במחלוקות בין מדינות ומוצא הסכמה רחבה בבעיות גלובליות מאידך.
המזכ"ל ממונה על ידי העצרת הכללית, לאחר המלצה של מועצת הביטחון (שבה, כזכור, כל חברה קבועה יכולה להטיל וטו על ההחלטה).
העצרת הכללית יכולה תאורטית שלא לבחור באדם שהומלץ על ידי מועצת הביטחון (אם לא יהיה רוב בהצבעה), אך דבר זה מעולם לא קרה.
אין קריטריונים ברורים למשרה, אך במהלך השנים התפתחה הנורמה לפיה כל מזכ"ל יחזיק בתפקיד במשך כהונה אחת או שתיים (כהונה אחת היא בת חמש שנים), שיתקיים סבב גאוגרפי בנוגע למקום מוצאו של המזכ"ל ושלעולם לא יהיה מאחת המדינות החברות הקבועות במועצת הביטחון.
בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) נמצא בעיר האג שבהולנד, והוא הזרוע השופטת העיקרית של האומות המאוחדות.
הוא הוקם בשנת 1945, והחליף את "בית הדין הקבוע לצדק בין-לאומי", שהיה הזרוע השופטת של חבר הלאומים.
לבית הדין יש חוקה, והיא מקור כוחו החוקי.
החוקה היא חלק בלתי נפרד ממגילת האו"ם.
בית הדין שוכן ב"ארמון השלום", בו גם נמצאת "אקדמיית האג לחוק בין-לאומי", מרכז פרטי ללימודי החוק הבין-לאומי, ואף מספר מבין השופטים הנוכחיים בבית הדין הם בוגרי האקדמיה או מרצים לשעבר.
לבית הדין שני תפקידים: לדון במחלוקות שבין מדינות, שכוללות לעיתים מקרים של פשעי מלחמה, פלישות מדיניות בלתי-חוקיות, טיהור אתני, ועוד, ומתן חוות דעת בסוגיות משפטיות שמופנות אליו על ידי העצרת הכללית או על ידי מועצת הביטחון.
בית הדין מורכב מ-15 שופטים שנבחרים במשותף על ידי העצרת הכללית ומועצת הביטחון לכהונה בת תשע שנים, שבסיומה ניתן לבחור בהם מחדש.
כאשר מדינה אינה מצייתת לפסק דין של בית הדין, רשאית מועצת הביטחון לנקוט צעדים כנגד מדינה זו.
לחוות דעת אין אופי מחייב.
בית דין המקורב אל ה-ICJ הוא בית הדין הפלילי הבין-לאומי (ICC), שהחל לפעול בשנת 2002 בעקבות דיונים בין-לאומיים שיזמה העצרת הכללית.
ה-ICC הוא בית הדין הבין-לאומי הקבוע הראשון שמטרתו היא לשפוט את אלו המבצעים את החמורים בפשעים תחת החוק הבין-לאומי, כמו פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות, ורצח עם.
ה-ICC הוא עצמאי מהאו"ם מבחינה ניהולית, כלומר יש לו צוות עובדים ותקציב עצמאי ומנותק מהאו"ם.
אך עדיין קיים קשר בין הגופים, מתוקף תפקידם, וישנו "הסכם יחסים" בין ה-ICC והאו"ם, שקובע כיצד מתקשרים שני הגופים זה עם זה מבחינה חוקית.
תפקיד מועצת הביטחון הוא לשמור על השלום והביטחון בין מדינות.
בעוד שזרועות אחרות של האו"ם יכולות רק לקבוע המלצות לממשלות החברות בארגון, למועצת הביטחון יש את הכוח לקבל החלטות מחייבות שהממשלות החברות באו"ם צריכות לבצע.
מקרה ידוע של ניצול כוחה של מועצת הביטחון הוא בעניין דרום אפריקה, שעליה הטילה המועצה סנקציות רבות שהחלישו אותה וסייעו בהפלת משטר האפרטהייד בה.
במועצה יכולות להיות חברות עד 15 מדינות, שמתוכן 5 הן חברות קבועות – סין, צרפת, רוסיה, בריטניה וארצות הברית, והעשר האחרות אינן קבועות.
נכון לשנת 2019, המדינות הלא-קבועות במועצת הביטחון הן רפובליקת חוף השנהב, רפובליקת גינאה המשוונית, רפובליקת דרום אפריקה, מדינת כווית, רפובליקת אינדונזיה, הרפובליקה של פרו, הרפובליקה הדומיניקנית, ממלכת בלגיה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ורפובליקת פולין.
כל אחת מכהנת כשנתיים, ולאחר שנתיים של כהונה היא עוזבת.
העזיבה מתבצעת כך שלא כל 10 המדינות עוזבות יחד, אלא כל 5 מדינות עוזבות באותה הפעם, בזמן ש-5 האחרות נותרות.
לחמש החברות הקבועות יש את היכולת להטיל וטו על החלטות מהותיות (לא פרוצדורליות) שהמועצה מקבלת, ובכך למנוע את הוצאתה לפועל.
חברה קבועה אינה יכולה להטיל וטו על עצם הדיון בנושא מסוים שאינה מסכימה לו.
עשרת המקומות שאינם קבועים במועצת הביטחון נתפסים לתקופה בת שנתיים, על ידי מדינות שנבחרו לכך בעצרת הכללית.
הבחירה מתבצעת על בסיס אזורי (מכל אזור בעולם נבחרת מדינה).
נשיאות מועצת הביטחון עוברת בין המדינות החברות במועצה מדי חודש, והסבב מתבצע על פי סדר אלפביתי.
המועצה הכלכלית-חברתית (ECOSOC) מסייעת לעצרת הכללית בקידום שיתוף פעולה ופיתוח בין-לאומי בנושאי כלכלה וחברה.
במועצה חברות 45 מדינות, הנבחרות על ידי העצרת הכללית לכהונה בת שלוש שנים.
נשיא המועצה נבחר לכהונה בת שנה אחת, ומדינת המוצא שלו תמיד נמנית בין הכוחות הכלכליים הקטנים או הבינוניים מבין אלו של המדינות במועצה.
המועצה נפגשת אחת לשנה בחודש יולי, ל"מושב" בן ארבעה שבועות.
תפקידיה של המועצה הם בין היתר איסוף מידע, ייעוץ למדינות חברות, ונתינת המלצות.
עם זאת, תפקידה העיקרי והחשוב ביותר של המועצה הוא לתאם בין הפעילויות החופפות הנעשות בגופים שונים באו"ם.
כמו כן, כוחה של המועצה הוא בהקמת מוסדות וגופים שונים בתחומי הכלכלה, החברה, זכויות האדם, הבריאות וכו'.
הקמת גופים אלו מקדמת את הטיפול בבעיות בתחומים הללו ומאפשרת את פתרונן או הקלתן באופן ממוקד ונמרץ יותר בטרם הוקם הגוף.
לפיכך, למועצה יש מספר גופי משנה, ביניהם הוועדה למעמד האישה, הוועדה לענייני סחר בין-לאומי, הוועדה לאנרגיה מתחדשת וכן נציב האו"ם לענייני פליטים.
ישנם סוכנויות ומשרדי או"ם רבים שמטרתם לפעול בנושאים מסוימים.
כמה מהארגונים המוכרים לציבור הם הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית, ארגון המזון והחקלאות, אונסק"ו (ארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם), הבנק העולמי וארגון הבריאות העולמי.
דרך ארגונים אלו מבצע האו"ם את מרבית עבודתו ההומניטרית, כמו תוכניות חיסון המוניות (דרך ארגון הבריאות), מיגור הרעב (דרך תוכנית המזון העולמית), והגנה על אוכלוסייה פגיעה וחסרת בית (דרך נציבות האו"ם לפליטים).
מגילת האומות המאוחדות קובעת שכל אחת מהזרועות המרכזיות באו"ם יכולה להקים "סוכנויות מתמחות" (specialized agencies) שונות, במטרה לבצע דרכה את מטרתה המקורית של אותה זרוע מרכזית.
עם הצטרפותה של דרום סודאן ביולי 2011, ישנן כעת 193 מדינות חברות באומות המאוחדות.
כל המדינות הן מדינות מוכרות וריבוניות.
מגילת האומות המאוחדות מתארת את חוקי הקבלה לארגון:
בנוסף ל-193 המדינות החברות, ישנן שתי מדינות משקיפות, המכונות באו"ם הכס הקדוש ומדינת פלסטין.
נציגיהן רשאים לנאום, אך אין להן יכולת להצביע באף מוסד של האו"ם.
ה-G77 (Group of 77) היא קואליציה רופפת של מדינות מתפתחות, שייעודה הוא קידום האינטרסים הכלכליים המשותפים לחבריה ויצירת מעמד משותף משופר בניהול משא ומתן באו"ם, מתוקף האינטרסים הקיומיים המשותפים של המדינות הללו.
77 מדינות ייסדו את הארגון, אך הוא הורחב מאז ומונה, נכון ל-2014, 136 מדינות חברות.
הארגון נוסד על-פי המודל של ה-G7, שהורחב ל-8 חברות ומכונה G8.
לאחר אישורה של מועצת הביטחון, שולח האו"ם כוחות "שמירת שלום" לאזורים בהם קונפליקטים צבאיים בין חמושים נגמרו או הושהו.
זאת, כדי לאכוף את תנאי הסכמי הפסקת-האש שהתקבלו, וכדי לשדל את הצדדים הלוחמים להימנע מחידוש העוינות והלחימה.
מאחר שלאו"ם אין צבא משלו, המדינות החברות באו"ם תורמות כוחות צבאיים למשימות שמירת השלום.
חיילי כוחות אלו, הנקראים גם "הקסדות הכחולות", מקבלים מדליה בשם "מדליית האומות המאוחדות" (שהיא איננה מדליה צבאית, מכיוון שהאו"ם איננו מדינה ריבונית עם צבא, אלא זו מדליה בין-לאומית).
"כוחות שמירת השלום", כשלם וכאבסטרקט, קיבלו פרס נובל לשלום בשנת 1988.
מייסדי האו"ם ראו בחזונם את הארגון כפועל למנוע עימותים בין-לאומיים, ולהפיכת המלחמות העתידיות לבלתי-אפשריות, אך פרוץ המלחמה הקרה הפכה את הסכמי שמירת-השלום קשים ליישום עד בלתי-אפשריים, מכיוון שהעולם התחלק לשני מחנות עוינים.
בעקבות סיומה של המלחמה הקרה, נשמעו קריאות בקהילייה הבין-לאומית לאו"ם להפוך לסוכנות שמטרתה השגת שלום עולמי – שכן ישנם עשרות עימותים צבאיים בעולם.
ואכן, אופיו של האו"ם כ"שומר שלום", שעומעם בעת המלחמה הקרה, חזר והתייצב ככזה לאחריה.
מחקר של תאגיד ראנד משנת 2005 מצא כי בממוצע הצליח האו"ם בכשני שלישים ממאמצי שמירת-השלום שלו.
המחקר השווה את מאמצי האו"ם לבניית מדינות (צעדים שונים שמטרתם הפלת הרודנות והדיקטטורה, השגת דמוקרטיה וכו') לאלו של ארצות הברית, ומצא ששבעה מתוך שמונת המקרים שבהם התערב האו"ם נמצאים כעת במצב של שלום, לעומת ארבעה מתוך שמונה של ארצות הברית.
"הדו"ח לביטחון האדם" שיצא גם הוא בשנת 2005 דיווח על ירידה במספר המלחמות, רציחות-עם ופגיעה בזכויות האדם מאז סוף המלחמה הקרה.
הדו"ח הציג הוכחה (אמנם נסיבתית), שאקטיביזם בין-לאומי – סוג הפעילות של האו"ם – הוא הסיבה העיקרית לירידה במספר העימותים המזוינים מאז סוף המלחמה הקרה.
בהיסטוריה של האו"ם ניתן למצוא גם מצבים בהם הארגון לא רק פעל לשמירת השלום אלא השתתף בעימות עצמו, לדוגמה במלחמת קוריאה (בה כוחות או"ם לקחו חלק משמעותי בלחימה עצמה), ובמלחמת המפרץ הראשונה.
האו"ם גם נתפס כאחראי לכמה כישלונות בתחום.
במקרים רבים המדינות החברות במועצת הביטחון כשלו בהשגת החלטה במועצה, או שכשלו באכיפתה, בעיה הנובעת מאופיו בין-לאומי של הארגון.
חיילים מכוחות שמירת השלום של האו"ם אף הואשמו באונס ילדים, התעללות מינית ושידול לזנות במהלך מבצעי "שמירת שלום" שונים, החל משנת 2003: בקונגו, האיטי, ליבריה, סודאן, בורונדי וחוף השנהב.
דורי גולד, שגריר ישראל לאו"ם בעבר, ביקר בשנת 2004 את מדיניות ה"רלטיביזם המוסרי" של האו"ם, לדבריו.
כמו כן, הגדיר דורי את הזמנת יאסר ערפאת לנאום בפני העצרת הכללית בשנת 1998 כ"נקודת השפל בהיסטוריית האומות המאוחדות".
בנוסף לשמירה על השלום, האו"ם פעיל ומעודד התפרקות מנשק.
במקור, מגילת האו"ם בשנת 1945 כללה פיקוח (רגולציה) על כלי נשק, וכללה דרכים להגבלת המשאבים הכלכליים והאנושיים היוצרים כלי נשק.
אך למרות זאת, הנשק הגרעיני הופיע בעולם שבועות בודדים לאחר החתימה על המגילה, וכתוצאה מכך נעצרו באופן מוחלט כל הניסיונות להגבלת הנשק, והרעיונות על פירוק העולם מנשק נגוזו.
לעומת זאת תשומת הלב עברה לנשק הגרעיני, והחלטה הראשונה של המושב הראשון של העצרת הכללית ביקשה הצעות ספציפיות ל"סילוק כלי הנשק האטומיים מצבאות מדינתיים, וכל נשק אחר המסוגל להשמדה המונית".
עוד דוגמאות לפעילות האו"ם בנושא ההתפרקות בנשק הן האמנה למניעת ניסויים גרעיניים, אמנת החלל החיצון, והאיסור על השימוש בנשק כימי ובמוקשים.
המאבק למען זכויות האדם היה אחת הסיבות המרכזיות להקמת האו"ם.
זוועות מלחמת העולם השנייה ורצח העם שחווה העולם במאה העשרים הובילו להסכמה רחבה ובין-לאומית, קונצנזוס, שהארגון החדש חייב לפעול למניעת טרגדיות דומות בעתיד.
אחת מהמטרות הראשוניות הייתה ליצור מסגרת חוקית שבה יישמעו וידונו תלונות בנושאי זכויות אדם, ואף לפעול בנושא.
מגילת האו"ם מחייבת את כל המדינות החברות לקדם "כבוד אוניברסלי לזכויות האדם ושמירה עליהן" ובנוסף קובעת המגילה שעל כל המדינות "לפעול ביחד ולחוד" על מנת לקיים את הנאמר לעיל.
ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם אומצה על ידי העצרת הכללית בשנת 1948 כסטנדרט שעל כל המדינות מוטלת החובה להשיג, אך אין להכרזה אופי חוקי מחייב.
העצרת הכללית דנה באופן קבוע בנושאים הקשורים לזכויות האדם.
האו"ם ומוסדותיו הם הגורם המרכזי המקיים ומיישם את העקרונות הכתובים ב"הכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם".
לדוגמה, האו"ם תומך ומסייע למדינות בתהליך המעבר למשטר דמוקרטי, על ידי סיוע טכני בביצוע בחירות חופשיות והגונות, שיפור הרשות השופטת, ניסוח חוקת המדינה, הדרכת פקידי ממשל בנושאי זכויות אדם, והפיכת תנועות צבאיות למפלגות פוליטיות.
פעולות אלו תרמו באופן משמעותי להפצת הדמוקרטיה ברחבי העולם.
האו"ם עזר לערוך בחירות במדינות ללא עבר דמוקרטי בכלל, או עבר מועט, כגון אפגניסטן ומזרח טימור.
האו"ם גם מקדם את זכות האישה להשתתף באופן מלא בחיים הפוליטיים, הכלכליים, והחברתיים של מדינתה.
האו"ם מקדם את זכויות האדם דרך בריתות וחוזים שהוא עורך, ומתייחס לתלונות ספציפיות בנושאים אלו בעצרת הכללית, מועצת הביטחון, ובית הדין הבין-לאומי לצדק.
מטרת מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם, שהוקמה בשנת 2006, היא להתייחס ולטפל במקרים של הפרת זכויות אדם.
המועצה היא ממשיכה של קודמתה בתפקיד, "ועדת האו"ם לזכויות אדם" (שהפסיקה לפעול בעקבות ביקורת נגדה על כך שחברי הוועדה עצמם באים ממדינות שאינן מבטיחות זכויות אדם).
במועצה יש 47 חברים, המחולקים לפי אזורים גאוגרפיים, המכהנים בתפקיד לתקופה של שלוש שנים.
מועמד למועצה חייב לקבל את הסכמת רוב העצרת הכללית.
גם מועצת זכויות האדם של האו"ם לקתה בחוליים של קודמה והואשמה פעמים רבות בהטייה אנטי-ישראלית, צביעות והעלמת עין מהפרת זכויות אדם חמורות של מדינות לא-מערביות.
בשיתוף פעולה עם ארגונים אחרים, כדוגמת הצלב האדום, מספק האו"ם מזון, מים לשתייה, מקלט ושירותים הומניטריים אחרים לאוכלוסיות הסובלות מרעב, שנעקרו מבתיהם בעקבות מלחמה, או שנפגעו בעקבות אסון.
הזרועות ההומניטריות המרכזיות באו"ם הן "תוכנית המזון העולמית" (שעוזרת להאכיל יותר ממאה מיליון אנשים בשנה, ב-80 ארצות), ונציבות האו"ם לפליטים, המפעילה פרויקטים ביותר ב-116 מדינות.
האו"ם מעורב ותומך בפיתוח העולם בערוצי הכלכלה והחברה, למשל על ידי ניסוח "יעדי הפיתוח של המילניום".
ארגונים כמו ארגון הבריאות העולמי, "תוכנית האו"ם לאיידס", "הקרן הגלובלית למלחמה באיידס, שחפת ומלריה" הם בין המוסדות המובילים בקרב נגד המחלות ברחבי העולם, ובמיוחד במדינות עניות.
האו"ם מקדם התפתחות עולמית גם דרך ארגונים וסוכניות המקורבים אליו.
לדוגמה, הבנק העולמי וקרן המטבע הבין-לאומית הם מוסדות עצמאיים מתמחים, המתפקדים רק כ"משקיפים" במסגרת האו"ם.
(בתחילה היו מנותקים מהאו"ם, לפי הסכם ברטון-וודס).
מדי שנה מפרסם האו"ם את מדד הפיתוח האנושי, המדרג את מדינות העולם לפי מדדים של עוני, אוריינות, חינוך, תוחלת חיים ומדדים נוספים.
יעדי הפיתוח של המילניום: למגר את הרעב והעוני הקיצוניים
לקדם שווין בין המינים ולהעצים נשים
להילחם באיידס, במלריה ובמחלות אחרות
לפתח שותפות גלובלית לפיתוח בין-לאומי
"יעדי המילניום לפיתוח" הם שמונה יעדים שכל 192 מדינות האו"ם הסכימו לנסות להשיג עד שנת 2015. יעדים אלו הוכרזו בפסגת המילניום בספטמבר 2000.
במהלך שנות פעילותו של האו"ם, מעל 80 קולוניות השיגו עצמאות מדינית.
העצרת הכללית אימצה את ה"הכרזה על הענקת עצמאות למדינות ועמים שנשלטו על ידי מעצמות" בשנת 1960 ללא קולות שהצביעו נגד, אך כל המדינות שהיו אימפריות קולוניאליות נמנעו.
דרך הקמת "ועדת האו"ם לדה-קולוניזציה" שהוקמה בשנת 1962 הקדיש האו"ם תשומת לב רבה לדה-קולוניזציה, וכן תמך במדינות חדשות שקמו כתוצאה מתנועות ויוזמות תוך-מדינתיות להגדרה עצמית.
התהליך התרחש במדינות אירופה, באסיה, ובאפריקה, כמו גם באזורים אחרים בעולם, למשל הים הקריבי ואיים באוקיינוס השקט.
האו"ם נוהג להכריז על מועדים בין-לאומיים, שהם תקופות זמן המוקדשות להתעמקות בנושא מסוים חשוב בעל השלכה ועניין בין-לאומיים.
מועדים אלו הפכו, בעזרת האו"ם, לכוחות חזקים הדוחפים ומעלים למודעות בעיות ונושאים מסוימים לרמת תודעה בין-לאומית, כגון יום האיידס העולמי, יום כדור הארץ, יום המאבק הבין-לאומי למניעת אלימות נגד נשים, ויום הזיכרון הבין-לאומי לשואה.
האו"ם ממומן על ידי תרומות מדודות והתנדבותיות הניתנות לארגון על ידי המדינות החברות בו.
העצרת הכללית מאשרת את התקציב הדו-שנתי הרגיל וקובעת הערכות תרומה לכל מדינה חברה.
ההערכות מבוססות בהרחבה על היכולת היחסית של כל מדינה לתרום לארגון, ההכנסה הלאומית הגולמית, ומותאמות ומשתנות לפי החובות שיש למדינה, או הכנסה לנפש נמוכה.
העצרת משתמשת גם במדד הפיתוח האנושי כדי לקבוע את ההערכות.
העצרת קבעה עיקרון לפיו האו"ם לא יהיה תלוי באופן גורף במדינה חברה אחת כדי לממן את פעילותו.
לכן ישנה "תקרת" תרומה, שקובעת את הסכום המקסימלי, באחוזים מתוך כלל התקציב, שכל מדינה חברה יכולה לתרום לתקציב.
בשנת 2000, העצרת שינתה את התקרה בעקבות שינויים כלכליים גלובליים, והתקרה ירדה מ-25% ל-22%.
ארצות הברית היא היחידה שמגיעה בתרומתה לתקרה זו.
בנוסף לסכום מקסימום, העצרת קבעה גם סכום מינימום, "רצפת תרומה" לכל מדינה.
כל מדינה חברה חייבת לתרום לפחות 0.001% מהתקציב הדו-שנתי.
התקציב השנתי לשנים 09–2008 מוערך בכ-4.19 מיליארד דולר, כלומר קצת יותר מ-2 מיליארד דולר לשנה (ראה טבלה המפרטת את התורמים המרכזיים).
ישנן תוכניות מיוחדות של האו"ם שאינן נכללות בתקציב הרגיל (כמו יוניצ"ף ותוכנית המזון העולמית), והן ממומנות על ידי תרומות התנדבותיות מממשלות החברות באו"ם.
רוב התרומות הן בכסף, אך לפעמים נתרמות לארגונים סחורות חקלאיות ומוצרים שונים.
משום שארגונים אלו מבוססים על תרומות, ואינן מקבלים תקציב מהאו"ם, רוב הארגונים הללו סובלים ממחסור כבד בעת מיתונים כלכליים.
ביולי 2009, תוכנית המזון העולמית דיווחה שהיא נאלצה להפסיק מספר משירותיה מפני שהתקציב היה קטן מדי.
בשנת 2010, קיבלה תוכנית המזון פחות מרבע מהתקציב הדרוש לפעילותה.
ארגון האומות המאוחדות גילה נכונות להקמת מדינת ישראל על-פי תוכנית החלוקה, בהחלטה שהתקבלה בכ"ט בנובמבר 1947, ומהווה מאז יום היסטורי לציונות ולישראל.
ההכרה בישראל כחברה מן המניין לא הייתה מהיום הראשון להקמתה.
טרם קבלתה כחברה רשמית הופעלו שלל לחצים מצד המעצמות, ברית המועצות וארצות הברית, כאשר כל אחת מהן ניסתה לנכס לעצמה את הכנסתה של ישראל לארגון.
דבר שכזה, לסברתן, יכול היה לעזור בקירובה של ישראל לאחת מהן, דבר שהיה לו פוטנציאל להשפעה אסטרטגית עצומה ולקידום מדיניותן במזרח התיכון.
ב-11 במאי 1949, הפכה מדינת ישראל לחברה ה-59 במספר של האו"ם, כאשר 37 מדינות הצביעו בעד צירופה, 12 התנגדו ו-9 נמנעו.
המובילה העיקרית לקבלתה של ישראל כחברה הייתה ברית המועצות.
ברבות השנים התקבלו במסגרת האספה הכללית של האו"ם מספר החלטות שפגעו בתדמיתה של ישראל ובהצדקת פעולותיה בשטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה ובשטחי אויב בעתות מלחמה וצרכים מבצעיים, לבנון וסוריה.
כך, לדוגמה, ב-17 באוקטובר 1975 קיבלה עצרת האו"ם החלטה להשוואת תפיסת "הציונות" לתפיסה גזענית (החלטה 3379).
רק בדצמבר 1991 ביטלה העצרת את אותה החלטה שנויה במחלוקת (החלטה 4686).
כמו כן, קיבלה עצרת האו"ם החלטה לשלוח את סוגיית בניית גדר ההפרדה לידי בית הדין הבין-לאומי בהאג כאשר ב-9 ביולי 2004 התפרסמה החלטתם של 14 משופטיו, במסגרתה הואשמה ישראל בהפרת החוק הבין-לאומי וביצירת תנאים למשבר הומניטרי.
פעילות האו"ם, בעיקר בנושא זכויות אדם, מייחדת לרעה את ישראל.
לדוגמה, סעיף 7 של אג'נדת מועצת זכויות האדם מוקדש לישראל, בעוד שסעיף 4 מאפשר לדון בהפרות זכויות אדם בכל מדינה אחרת בעולם.
כמו כן, מספר לא פרופורציונלי של הצעות החלטה של המועצה בדבר גינוי הפרת זכויות אדם במדינות עוסק בישראל.
לדוגמה בין השנים 2006–2016 התקבלו 67 החלטות על גינוי ישראל ו-61 החלטות דומות על שאר כל העולם יחדיו.
כל אחת מ-16 החלטותיה של מועצת זכויות האדם של האו"ם התקבלה כנגד מדיניות צה"ל בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה.
כמו כן, נכון לדצמבר 2023, ישראל ספגה לא פחות מ-141 גינויים מאז 2015, יותר מכל שאר מדינות העולם גם יחד.
בתקופת מלחמת חרבות ברזל אימצה האספה הכללית של האו"ם שמונה החלטות נוספות המתמקדות ומגנות את ישראל.
הלל נוייר, מנכ"ל ארגון UN WATCH שמנטר את פעילות האו"ם, וכן ד"ר ירון סלמן, טוענים שיש כמה סיבות ליחס המפלה לו זוכה ישראל.
נוייר מסביר: "גורם אחד להטיה נגד ישראל הוא האנטישמיות החדשה - ישראל היא ה'יהודי' בין המדינות, ובימינו זו הדרך שבה האנטישמיות באה לידי ביטוי".
לצד זאת, לטענתם יש סיבה נוספת הקשורה למבנה של האו"ם: "יותר מ-100 מהמדינות שחברות באו"ם הן מוסלמיות או דיקטטוריות, וזה אומר רוב אוטומטי נגד ישראל".
מה שמונע פעמים רבות ממועצת הביטחון של האו"ם לקבל החלטות גינוי ונקיטת צעדים אופרטיביים נגד מדיניותה של ישראל היא זכות הווטו האמריקאית, המעניקה לישראל מעטפת הגנה פעם אחר פעם.
רבות מהצעות הגינוי נגד ישראל הן פרי יוזמתה של קבוצת המדינות המוסלמיות באו"ם.
ביוני 2021 נבחרה ישראל בפעם הראשונה, בתמיכת 153 מדינות, לכהן במועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם.
האומה, במה למחשבה לאומית, לתיעוד ולספרות, הוא כתב עת, רבעון, הרואה אור אחת לשלושה חודשים על ידי מסדר ז'בוטינסקי בישראל מאז 1962. עד כה יצא 235 גיליונות.
מאז גיליון 220 נכנסה עמותת שלטון בית"ר לשותפות בהוצאת כתב העת, והוקמה מועצת מערכת חדשה.
העורך הראשון היה דוד ניב, ההיסטוריון של האצ"ל ועורך דברי הכנסת.
אחריו ערכו: חיים מילקוב, משה גולד, אברהם הלר, משה בלע, יוסף כרוסט ואפרים אבן.
מאז 1999 עורך אותו יוסי אחימאיר, לשעבר ראש מכון ז'בוטינסקי.
ראש המערכת הוא גרשון סתיו.
"האומה" עוסק במנעד שאלות עיוניות ואידאולוגיות, במורשת זאב ז'בוטינסקי, הגות, עיון, מחקר, תיעוד, ביקורת וספרות.
מאמרים ואיגרות רבים של ז'בוטינסקי פורסמו ומתפרסמים לראשונה בעברית ב"האומה".
בדצמבר 2012, צוין 50 שנה להופעתו הרצופה של "האומה".
כתב העת מופץ למנויים, לספריות, לחוקרים ולאנשי אקדמיה ותקשורת.
הוא נתמך במיוחד על ידי קרן הכט, הנושאת את שמו של ד"ר ראובן הכט ז"ל.
בכל גיליון משתתפים בין 20 ל-30 כותבים - סופרים, חוקרים, מדינאים, פובליציסטים, אנשי רוח ועיתונאים, וכן נכללים מדורים קבועים: "בפתח הגיליון" הכולל ענייני אקטואליה ובעיות שעל סדר יומה של הציבוריות היהודית ומדינת ישראל, בימת קוראים, שירים, ביקורת ספרים חדשים, וספרים שנתקבלו במערכת.
ואולם הגיליון ה-150 והגיליון ה-200 היו מוגדלים במיוחד.
מפעם לפעם מוקדש גיליון של "האומה" לנושא אחד, למשל באביב תש"ע 2010, ראה אור גיליון שהוקדש לזאב ז'בוטינסקי.
בדרך כלל לאחר כל גיליון מתקיים אירוע "האומה" בעל-פה, בהשתתפות העורך ומרצה מרכזי.
עם משתתפי "האומה" הבולטים לאורך כל השנים: יורם ארידור, אריה נאור, אמיר גולדשטיין, בנציון נתניהו, אליעזר שביד, יוסף נדבה, יוסף קיסטר, שרה אוסצקי-לזר, יואב גלבר, נורית גוברין, גרשון הכהן, משה יגר, מרדכי קידר, אריה אלדד, עדו נתניהו, עליזה גרינברג, משה ז"ק, שמואל שניצר, שלום רוזנפלד, זאב ב.
בגין, יוסף כרוסט, אורי שטרוזמן, יובל ארנון-אוחנה, עירית אמינוף, יצחק בן ישראל, נתן ברון, שלמה נקדימון, גרשון סתיו, אופירה גרוויס קובלסקי, שולה אברמסקי, מירון איזקסון, משה ארנוולד, צבי צמרת, אביתר בן צדף, תמר וולף-מונזון, חבצלת פרבר, ראובן קשאני, אפרים ענבר, מיכאל מילשטיין, בלפור והרצל חקק, יחיעם ויץ ורבים אחרים.
"האומה" ראה אור גם בשפה הרוסית, וזאת במטרה לתרום לקליטה התרבותית-חברתית של העולים מחבר העמים.
בריאיון לערוץ 7, בשנת 2012, לציון יובל שנים להופעת "האומה", אמר העורך יוסי אחימאיר: "יש עיתונות ליומה ויש עיתונות כמו 'האומה', שהיא עיתונות המופיעה אחת לשלושה חודשים עם מאמרי עומק ואיכות, אלה הם מאמרים שלא קיימים רק ליומם, אלא מנתחים מצבים עקרוניים חשובים ומביאים את העמדות הלאומיות הנכונות.
הם נותנים לקורא להתעמק במשהו עמוק יותר וממשי יותר".
בסוף 2016 בחרה שרת התרבות והספורט מירי רגב לפרסם את משנתה בגיליון 203 של העיתון, במאמר "כתונת הפסים הישראלית: קולות רבים – עם אחד".
בגיליון 210 (מאי 2018) פרסם יצחק הרצוג ב"האומה" את מאמרו: "האם נמצאת הממלכתיות במדינת ישראל בסכנת אובדן?"
יושב באזור הצפון, לחופה המזרחי של ימת הכנרת.
שייך מוניציפלית למועצה אזורית עמק הירדן.
בעבר היה קיבוץ שהשתייך לתנועה הקיבוצית המאוחדת.
היישוב נוסד באוגוסט 1949 ליד עין גב מעבר לקו שביתת הנשק עם סוריה ועבר למקום הקבע באוקטובר של אותה שנה אף הוא מעבר לקו הירוק בתחום גבולות הסכם ניוקומב-פולה - הגבול המנדטורי הבינלאומי 1923, ובגבולות המדינה היהודית על פי החלטת החלוקה.
שם היישוב סמלי, ומשמעותו: כוח וגבורה.
הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה, שנחתם ב-20 ביולי 1949, הביא לנסיגת הצבא הסורי משטח ארץ ישראל המנדטורית.
אולם ישראל הסכימה על שלושה שטחים מפורזים בשטחה הריבוני ממערב לגבול הבינלאומי בתחומי ארץ ישראל המנדטורית.
באזורים המפורזים הוגבלה הכנסת צבא אך נקבע שתותר חזרה לחיים אזרחיים סדירים.
לפי הפרשנות הסורית "חזרה לחיים אזרחיים סדירים" משמעה שרק מי שהתגורר באזור לפני מלחמת העצמאות רשאי להמשיך להתגורר בו.
לעומת זאת, לפי הפרשנות הישראלית היה זה שטח ריבוני ישראלי שאסור להחזיק בו צבא, אך פעילות אזרחית הותרה בו, בתיאום עם האו"ם וללא כל צורך בתיאום עם סוריה.
הבדלי פרשנויות אלה ורצונה של ישראל לבטא את ריבונותה בשטח היו אחד הגורמים העיקריים להקמת האון (כמו גם תל קציר ומעגן (קיבוץ) הסמוכים וגדות במפורז המרכזי).
ב-23 באוגוסט 1949, עוד לפני שהכוחות הסוריים פינו את השטח המפורז, עלו חברי האון על הקרקע מדרום לעין גב במבצע שנקרא "חומת הכנרת".
סוריה מחתה בפני ועדת שביתת הנשק, אשר קבעה שהעלייה על הקרקע הייתה בניגוד להסכם, שכן לא תואמה עם האו"ם.
סוריה גם עיכבה את פינוי כוחותיה ממובלעת משמר הירדן בטענה שהקמת היישוב מדרום לעין גב מהווה הפרה של הסכם שביתת הנשק.
בתחילה, ישראל טענה שהיישוב הוקם עוד לפני חתימת הסכם שביתת הנשק.
בהמשך הושג הסכם שישראל תפנה את היישוב שהוקם ללא תיאום ותקים את היישוב במקום אחר בתיאום עם האו"ם וישראל קיבלה אישור בכתב להעלות את האון על הקרקע מצפון לכפר א-סמרה - כפר שהיה בבעלות של הבהאיים ובעיבוד של אריסים ערבים.
בעקבות זאת, ישראל הודיעה שהיא מקבלת את עמדת ועדת שביתת הנשק ותפרק את היישוב שהוקם מדרום לעין גב.
ב-8 באוקטובר 1949 הורה הרמטכ"ל על פירוק היישוב מדרום לעין גב והעברתו למיקום הנוכחי של קיבוץ האון.
מחאת הסורים כנגד הקמת האון במקומו החדש נדחתה על ידי ועדת שביתת הנשק של האו"ם.
מייסדי הקיבוץ היו כ-120 חברים משני גרעינים: גרעין נח"ם של עולים מפולין שהגיעו לארץ ישראל ב-1947 ועברו הכשרה בקיבוץ כנרת וגרעין של עולים מתנועת הבונים בהונגריה שעלו דרך מחנות בקפריסין ועברו הכשרה בכפר גלעדי.
בסמוך לעלייה על הקרקע הם עברו הכשרה בעין גב.
שלושה חודשים לאחר העלייה על הקרקע הצטרפו לקיבוץ חברת נוער מטורקיה.
במהלך השנים עד מלחמת ששת הימים היו לקיבוץ עימותים רבים עם סורים מעבר לגבול.
בין השאר חצו רועים את הגבול ורעו עם עדריהם בשדות הקיבוץ ולעיתים קרובות הומטרה עליהם אש מן המוצבים הסוריים ברמת הגולן, עת עיבדו את שדותיהם.
בשנים שלפני מלחמת ששת הימים, בעיקר בתקופה שבין 1965 ל-1967, קיבלו מספר מפעילי ציוד מכני הנדסי של חיל ההנדסה את עיטור העוז על שהפעילו טרקטורים ודחפורים, רובם לא משוריינים, על מנת לעבד אדמה ולבצע עבודות הנדסיות בגזרת האון, תחת אש כבדה והפגזה ארטילרית מצד הסורים.
בראשית דרכו עבדו החברים בעיקר בעבודות חוץ במשקי הסביבה.
הקיבוץ סבל מקשיים כלכליים ורוב החברים עזבו אותו.
בסוף 1950 שוב הייתה עזיבה גדולה כאשר חברי מפ"ם עזבו את הקיבוץ במסגרת היריבות בין מפ"ם למפא"י והשאירו את האון כקיבוץ חד מפלגתי.
הפרישה החמירה את המחסור בכח אדם בקיבוץ, אשר קרא להצטרפות חברים חדשים.
בשנת 1954 הצטרף לקיבוץ גרעין נוסף של חברת נוער מטורקיה ובשנים 1954 ו-1957 הצטרפו גרעינים של התנועה המאוחדת.
אולם הקיבוץ סבל מעזיבה רבה, כמעט כל חברי הגרעינים עזבו, והוא נותר קטן.
בשנת 1954 חגג היישוב חמש שנים תוך ציון עיבוד של 1,000 דונם שלחין, מטע בננות של 150 דונם, 200 דונם גן ירק, רפת וגידול מספוא לרפת.
כן עבדו מספר חברים בדיג בשותפות עם קיבוצים אחרים באזור והתקיימו לול, מוסך נגריה ומסגריה.
בשנת 1971 היו לקיבוץ 670 דונם גידולי שדה, 785 דונם מטעים (בעיקר בננות) ו-388 דונם בריכות דגים.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 הוקם במקום כפר נופש, אולם הכפר לא הצליח להחזיר את עלות ההשקעה בו והקיבוץ צבר חובות של כ-70 מיליון שקלים במשבר הקיבוצים.
במסגרת הסדר חובות נמחקו 50 מיליון שקלים, אולם הקיבוץ לא הצליח להחזיר את שאר החובות בהתאם להסדר והשקעות נוספות שלו בחוות יענים ותחנת דלק כשלו.
עם השנים שירותי הקיבוץ לחבריו כמו חדר אוכל, מכבסה ומכולת בוטלו.
ביולי 2007 אישרה ממשלת ישראל את ההסדר.
ביוני 2009 אושר ההסדר סופית ולאחר מכן נמכרה תחנת הדלק לחברת דור אלון, נמכר כפר הנופש, האדמות החקלאיות של הקיבוץ הושבו למנהל לצורך החכרה לכיסוי החובות והשטח הבנוי של הקיבוץ הושב למינהל מקרקעי ישראל לצורך בניית הרחבה של 300 יחידות דיור, תמורת 14 מיליון ש"ח לקופת הסדר החוב של הקיבוץ.
בקיבוץ האון הייתה קיימת חוות היענים הגדולה בישראל שמנתה למעלה מ-5,000 יענים, למטרות מסחריות ותיירותיות.
החווה התיירותית עדיין קיימת ואילו זו המסחרית כבר לא.
בשר היען נשלח לצרפת בעיקר, עור היען עובד גם הוא בצרפת ונחשב לעור היקר בתבל, לאחר עור התנין.
מנוצות היען נעשו קישוטים שונים והן נצבעות בשלל צבעים (דוגמה בולטת לכך היא בקרנבל בברזיל).
על הביצים ציירו והביצים הגדולות שמשו כחפצי אומנות יקרי ערך.
בקיבוץ האון הוטלה גם ביצת היען הגדולה ביותר בעולם.
קו ביצורים מתקופת המנדט הבריטי נחשף במרחב הקיבוץ, ממזרח לכנרת.
האי האולנד הוא אטול בלתי מיושב צפונית לקו המשווה במרכז האוקיינוס השקט כ־3,100 ק"מ דרומית־מערבית להונולולו.
האי נמצא בחצי הדרך בין הוואי לאוסטרליה, והוא טריטוריה של ארצות הברית.
כיום מהווה האי שמורת טבע המנוהלת על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
באי לא מתנהלת פעילות כלכלית.
שרידי שבילים באי מעידים על נוכחות של מבקרים פולינזים באי, אולם כאשר ארצות הברית השתלטה על האי בשנת 1857 (לאור חוק איי הגואנו), היה האי בלתי מיושב.
מצבורי הגואנו באי ניכרו במהלך המאה ה-19. במהלך שנת 1935, נעשה ניסיון התיישבות באי על ידי מתיישבים מהוואי, אולם ההתיישבות ננטשה בתחילת מלחמת העולם השנייה.
האי אמור היה לשמש תחנת תדלוק לאמיליה ארהארט בטיסתה סביב לעולם בשנת 1937, אולם היא מעולם לא הגיעה אליו, ועקבותיה אבדו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצץ האי על ידי חיל האוויר של יפן.
בהפצצה זו נהרגו שניים מהמתיישבים.
שני המתיישבים האחרים פונו בשנת 1942. האי שימש בסיס של צבא ארצות הברית, אך נעזב לאחר המלחמה.
כיום הכניסה לאי אסורה, ומותרת רק באישור משרד הדגה והבר של ארצות הברית.
צורתו מוארכת והוא פונה לכיוון צפון.
האקלים באי משווני, עם מושקעים מועטים.
פני השטח נמוכים ומכוסים חול.
גובהה של הנקודה הגבוהה באי 3 מטרים מעל פני הים.
באי אין מקורות מים מתוקים וצומחים בו רק שיחים נמוכים.
האי משמש אתר קינון עבור עופות ימיים.
ממשלת ארצות הברית הכריזה על אזור כלכלי של 200 מילים ימיים סביב האי, ומים טריטוריאליים של 12 מילים ימיים סביב האי.
האי נמצא באזור זמן 12-UTC.
באי אין מעגנים או נמלים.
השוניות המקיפות את האי מהוות מכשולי ניווט המסכנים את כלי השיט הבאים אל האי.
במערב האי קיים מקום עגינה אפשרי אחד לסירות.
בשנת 1937 הוקם באי מסלול נחיתה.
במסלול זה הייתה אמורה אמיליה ארהארט לנחות לתדלוק בטיסתה האחרונה.
המסלול הופצץ ונהרס ברובו על ידי חיל האוויר היפני במלחמת העולם השנייה.
באי נמצאת נקודת ניווט הנקראת אור ארהארט.
נקודת הניווט נפגעה במלחמת העולם השנייה אולם נבנתה מחדש לאחר המלחמה.
רפובליקת האולנד, בייקר וג'רוויס הייתה מתיחת רשת לפיה קיימת רפובליקה דמיונית בשם זה.
לצורך המתיחה הוקמו מספר אתרי אינטרנט המתארים את הרפובליקה הממוקמת, לכאורה על האיים האולנד, ג'רוויס ובייקר (בפועל טריטוריות של ארצות הברית).
האתרים שמשו בסיס לתרמית של סטפן אבוט אשר ייצר היסטוריה חלופית לאיים בלתי מיושבים אלה.
אבוט יצר באינטרנט אתר רשמי של האיים המתאר אותם כאיים מיושבים ואתרי תיירות מועדפים.
אבוט אף יצר דף המתאר את המדינה הלקוח לכאורה מאתר ספר העובדות העולמי של ה-CIA.
באתרי האינטרנט הוצעו גם תעריפי טיסה לאיים וכן תיאורים של ממשלת המדינה ואף "דיווחי חדשות" עדכניים.
לאחר מספר חודשים הורד אתר האינטרנט.
האומות האריות הוא ארגון נוצרי אנטישמי המשתייך לקבוצת זהות נוצרית, הדוגלת בעליונות הגזע הלבן.
הארגון הוקם בשנות ה-70 על ידי ריצ'רד גירנט באטלר.
מקור ההשראה של האומות האריות בא מתורתו של ד"ר וסלי סוויפט, אבי תורת "הזהות הנוצרית", אשר יצר גם את Church of Jesus Christ Christian, השייכת כיום לכנסיות האומות האריות.
סוויפט ייסד את הכנסייה באמצע שנות ה-40 ואף קיבל תוכנית רדיו בשני העשורים שלאחר מכן.
כיום, אחרי מותו של באטלר מהתקף לב בספטמבר 2004, מונהג ארגון האומות האריות על ידי ג'ונתן ויליאמס.
יש בארגון האומות האריות הדנים בגלוי בתוכנית להשתלט בכוח על חמש מדינות מארצות הברית - איידהו, מונטנה, אורגון, וושינגטון ווויאומינג כדי להקים "מדינה ארית" שתאסור כניסה ליהודים.
כמו קבוצות ימין קיצוני רבות, יצר ארגון האומות האריות קבוצות קטנות ואלימות.
בוב מתיוס הקים קבוצה הנקראת "המסדר", שביצעה פעולות טרור רבות, כולל רצח.
חברי הקבוצה תכננו לגרום למלחמת גזע.
דניס מקגיפן הקים קבוצה שנקראת "הסדר החדש", אך זו נעצרה לפני שהספיקה לפעול.
כמו כן קיימת הקבוצה הקיצונית כוהני פנחס שביצעה פשעים שונים, החל משוד בנקים ועד לפעולות שונות שנועדו להטיל אימה על "אויבי הגזע הלבן", אבל נראה שהם פועלים לבדם.
בין מנהיגי האומות האריות נמנה גם דייוויד ליין שמת בכלא בשנת 2007 בגלל מעורבותו ברצח של שדרן רדיו יהודי בשנת 1985.
לארגון האומות האריות יש קשרים עם הקו קלוקס קלאן, האחווה הארית, "האחווה הלאומית" ועוד ארגונים גזעניים ונאו נאצים אחרים.
האומות הראשונות הוא כינוי רשמי ומשפטי המשמש בקנדה לתיאור העמים הילידים ביבשת אמריקה המתגוררים בה, למעט האינואיטים ומסטיסים.
מקורו של המונח בשנות ה-80, והוא נטבע על ידי סול סנדרסון.
המונח משמש למטרות חוקיות שונות, ולצורכי הזכויות המוענקות לשבטים האינדיאניים מכוח חוק האינדיאנים הקנדי, וכן לצורכי הגדרת הזכויות והכספים המגיעים לשבטים האינדיאנים מממשלת קנדה, וזאת תוך העדפת מונח זה על המונח "אינדיאני" אשר מהווה טעות, שכן אין קשר בין ילידי צפון אמריקה להודו.
כיום מוכרים כ-600 שבטים ילידיים המוגדרים כחלק מ"האומות הראשונות".
הגוף המייצג את השבטים הוא אספת האומות הראשונות.
לפני ההתיישבות האירופאית, הלוחמה בין עמיה המקוריים של קנדה נטתה להיות רשמית ופולחנית וכתוצאה ממנה נגרמו באופן יחסי אבדות מעטות בנפש.
בנוסף, קיימות עדויות על עימותים יותר אלימים ובהם גם מקרים של השמדת עם של כמה מעמי האומות הראשונות על ידי זולתם, כמו המקרה של היעלמותה המוחלטת של תרבות הדורסט (Dorset) בניופאונדלנד והחלפתה בתרבות הבאותוק (Beothuk).
ברוב המקרים, אלה שנשבו בקרבות הוצאו להורג, אך היו שבטים שהיו נהוגים אצלם חילופי שבויים.
אנשי האומות הראשונות נהגו לשבות עבדים מקרב שבטים שכנים.
תנאי העבדות היו טובים מאוד בהשוואה לעבדים האפריקאים שהובאו בכוח ליבשת אמריקה.
שבטים שעסקו בדייג שהעסיקו עבדים שכנו לאורך החופים שבין קליפורניה לאלסקה של היום.
העבדות הייתה לדורי דורות ומי שנשבה במלחמה הפך לעבד, הוא וצאצאיו.
כרבע מבין התושבים המקוריים שלחוף הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט היו עבדים.
מלחמות היו מחזה נפוץ בקרב העמים של האזור הסוב-ארקטי.
תושבי העמים האינואיטים שבצפון הארקטי השתתפו פחות במלחמה באופן ישיר עקב אוכלוסייתם הקטנה והסתמכו במקום זה על החוקים המסורתיים כדי לפתור סכסוכים.
ייתכן שהעימותים הראשונים בין האירופאים לבין תושביה המקוריים של קנדה התרחשו כבר בשנת 1006 לספירה, כאשר הויקינגים הקימו התיישבויות לאורך החוף הצפון-מזרחי של צפון אמריקה.
על פי הסאגות הנורדיות, העמים שאותם פגשו הוויקינגים בווינלנד (Skræling), הגיבו בפראות שגרמה למתיישבים לוותר ולסגת מהשטחים שהם תכננו ליישב.
לפני ההתיישבות הצרפתית בעמק הנהר סנט לורנס, התושבים המקומיים של העם האירוקוי כמעט ואבדו את נחלתם עקב המלחמה עם שכניהם מעם האלגונקווין (Algonquin) הברית האירוקוית הוקמה לפני ההתיישבות האירופאית המסיבית.
רוב הארכאולוגים והאנתרופולוגים מאמינים שהליגה נוצרה בשלב כל שהוא בין השנים 1450 ל-1600.
לאחר הגעתם של האירופאים, המלחמות בין העמים המקוריים של קנדה הפכו לעקובות מדם ויותר החלטיות, במיוחד כאשר השבטים נחשפו לתחרות הכלכלית והצבאית מול המתיישבים האירופאים.
עד לסוף המאה ה-17, האומות הראשונות מהאזורים המיוערים של צפון-מזרח קנדה ומהחלקים המזרחיים של הצפון הארקטי והמטיסים (בני תערובת), כבר סיגלו לעצמם את השימוש בנשק חם שתפסו את מקומם של החץ והקשת.
אימוץ השימוש בכלי נשק חם הגדיל את מספר ההרוגים.
שפיכות הדמים נבעה גם מחוסר איזון משמעותי בכמויות הרובים והסוסים בקרב הצדדים הנלחמים.
הַאוּמֶיָה (שם מלא: 136108 האומיה; באנגלית: ; סמל: ) הוא כוכב לכת ננסי מסוג גוף טרנס-נפטוני באזור חגורת קויפר של מערכת השמש.
מסתו של האומיה היא כשליש ממסתו של פלוטו, מרחקו הממוצע מהשמש כ-43.3 יחידות אסטרונומיות ובהירות נראיתו הנראית 17.3. להאומיה שני ירחים טבעיים, ככל הנראה סלעים שנקרעו ממנו בעת פגיעה של גוף גדול בכוכב הלכת הננסי.
הוא נקרא על שמה של אלת הלידה והפריון האומיה במיתולוגיה של הוואי .
שני ירחיו קיבלו את השמות היעיאקה ונאמאקה כשמות ילדיה של האומיה במיתולוגיה של הוואי, שגם הם נוצרו מתוך חלקים בגופה.
את האומיה גילו שני צוותים: ב-28 בדצמבר 2004 הצוות האמריקאי בראשותו של מייקל בראון מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה במצפה הכוכבים פאלומר, וב-2005 הצוות הספרדי בראשותו של חוסה לואיס אורטיז מוראנו ממצפה הכוכבים סיירה נבאדה.
האומיה קיבל את הסימון הזמני 2003 EL61, בשלב מאוחר יותר קיבל את המספר האסטרונומי 136108, וב-17 בספטמבר 2008 הוא קיבל את שמו הנוכחי בהחלטת האיגוד האסטרונומי הבינלאומי ואת מעמדו ככוכב לכת ננסי.
שני צוותים טענו כי היו הראשונים לגלות את האומיה.
צוות בראשותו של מייקל בראון מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה גילה את הגוף ב-28 בדצמבר 2004 מתמונות שצולמו ב-6 במאי.
ב-20 ביולי 2005 הם פרסמו את ממצאיהם ברבים.
באותו הזמן, צוות בראשותו של חוסה לואיס אורטיז מוראנו ממצפה הכוכבים סיירה נבאדה בספרד, גילה את הגוף מתמונות שצולמו ב-3-10 במאי 2003. ב-27 ביולי 2005 הוא שלח דואר אלקטרוני בדבר הגילוי למרכז לכוכבים מינוריים (Minor Planet Center) ובכך הצהיר על הגילוי.
תחילה בראון הודה כי הגילוי של אורטיז קדם לשלו, היות שהתמונות של הצוות הספרדי צולמו בשנת 2003. בהמשך היה חשד לתרמית מצד הצוות הספרדי שקיבל גישה לתצפיותיו של בראון יום לפני ההצהרה שלהם.
לפי פרוטוקול של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הקרדיט על הגילוי ניתן למי ששולח דוח למרכז לכוכבים מינוריים עם מספיק מידע על מסלול הגוף שהתגלה, והדבר מזכה אותו במתן שם לגוף.
ב-17 בספטמבר 2008 הודיעה האיגוד כי הגוף קיבל את הסטטוס כוכב לכת ננסי, אך לא ציין את פרטי הצוות שגילה אותו.
על פי האיגוד, מיקום הגילוי הוא מצפה כוכבים סיירה נבאדה של הצוות הספרדי, אך השם שנבחר - האומיה - נבחר על ידי הצוות האמריקאי.
עד בחירת השם הרשמי, חברי הצוות האמריקאי קראו לגוף סנטה, היות שהגילוי התרחש ב-28 בדצמבר 2004, מספר ימים אחרי חג המולד.
הצוות הספרדי, שהגיש בקשה נפרדת על הגילוי למרכז לכוכבים מינוריים ביולי 2005, הם קראו לו אטגינה על שמה של אלת האביב במיתולוגיה האיברית.
ב-29 ביולי 2005 הגוף קיבל את הסימון הרשמי שלו - 2003 EL61. שנת 2003 ציינה את השנה בה צולם הגוף לראשונה על ידי הצוות הספרדי.
ב-7 בספטמבר 2006 הוא קיבל את המספר האסטרונומי 136108 קוטלג באופן רשמי תחת הסמל .
בהתאם להנחיות של איגוד האסטרונומיה שמות כוכבי הלכת יתבססו על דמויות מיתולוגיות הקשורות לבריאה, הצוות האמריקאי הגיש בקשה רשמית למתן שמות לגוף ולירחיו, שמות שהתבססו על המיתולוגיה של הוואי.
לפי הצעתו של דייוויד רבינוביץ, חבר צוות המכון הטכנולוגי של קליפורניה, כוכב הלכת יקרא על שמה של אלת הלידה והפריון האומיה, ושני ירחיו יקראו על שם ילדיה של האומיה היעיאקה ונאמאקה.
השמות התקבלו, יחד עם שינוי מעמדו של הגוף לכוכב לכת ננסי, בהחלטה של איגוד האסטרונומיה העולמי ב-17 בספטמבר 2008.
לא קיים מידע רב אודות האומיה היות שאף חללית לא התקרבה די הצורך כדי לחקור אותו מקרוב, והמרחק הרב שלו מכדור הארץ מאפשר רק להעריך את מאפייניו והרכבו.
תצפיות טלסקופיות הן הדרך היחידה להעריך את תכונותיו.
מסתו של האומיה היא כשליש ממסתו של פלוטו והוא מסווג ככוכב לכת ננסי.
זמן ההקפה שלו סביב השמש נמשך 283 שנות ארץ.
מרחקו הממוצע מהשמש הוא כ-43 יחידות אסטרונומיות, בשנת 1992 הוא חצה את הפריהליון וכרגע הוא נמצא במרחב של 50 יחידות אסטרונומיות מהשמש.
בהירות נראיתו הנראית היא 17.3, מה שהופך אותו לגוף השלישי בבהירותו בחגורת קויפר, אחרי פלוטו ומאקה-מאקה.
להאומיה שני ירחים ידועים, היעיאקה ונאמאקה.
שניהם התגלו על ידי בראון, צ'אד טרוחיו ודייוויד רבינוביץ בשנת 2005 במצפה הכוכבים קק.
היעיאקה, הירח החיצוני והגדול מבין השניים - קוטרו 310 ק"מ - מסיים הקפה סביב האומיה כל 49 יום.
נאמאקה, הירח הפנימי והקטן יותר - מסתו עשירית מהיעיאקה - והוא מסיים הקפה מלאה סביב האומיה כל 18 יום במסלול אליפטי מאוד.
בשנת 2017 תצפיות גילו כי האומיה מוקף בטבעת סביבו.
באמצעות שילוב תצפיות מ-12 טלסקופים שונים ניתן היה למדוד כי הטבעת ברוחב 70 ק"מ, ומקיפה את האומיה ברדיוס 2278 ק"מ.
הטבעת מסתובבת בתהודה מסלולית ביחס של 3:1 עם סיבוב האומיה.
האומן 17 הוא מועדון לילה בישראל.
המוזיקה המנוגנת במועדון היא מוזיקת טראנס ומוזיקה אלקטרונית.
מועדון "האומן 17" החל לפעול בשנות ה-90 באזור התעשייה תלפיות בירושלים, ברחוב האומן 17 שהעניק לו את שמו.
הוא נודע בשעתו כבעל מערכת שמע ועיצוב חדשניים, ו'ייבא' וטיפח די-ג'יים שהפכו לפופולריים - ביניהם בעלי השם העולמי ארמין ואן ביורן וטייסטו.
בתקופות מסוימות, המועדון הצליח מאוד ומשך בליינים רבים מחוץ לבירה, אך נסגר לאחר כשני עשורים.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 פתחו הבעלים שני מועדונים נוספים בחיפה ובתל אביב.
המועדון החיפאי נסגר שנים בודדות לאחר פתיחתו, אך מקבילו התל אביבי עודנו פעיל, ובין היתר מארח מסיבות הפונות לקהילה הקווירית, וכן מושכר לאירועים פרטיים.
בעיצובו ובתכונותיו הוא דומה למועדון הירושלמי וכולל "הפקות נושא" מגוונות.
ב-29 באוגוסט 2011 בוצע פיגוע דריסה משולב בפיגוע דקירה מחוץ למועדון האומן 17 בתל אביב, שבהם נפצעו 8 אנשים, רובם שוטרים.
המחבל תכנן ככל הנראה לפגוע במאות הנערים שבילו באותה שעה במועדון, אך הודות למחסום מג"ב שהוקם בסמוך עקב התראות נמנע פיגוע המוני.
במתחם המועדון המקורי בירושלים פועל כיום אולם אירועים ומועדון הנקרא "אליסיום" (Elysium Club Jerusalem).
בתחילת שנת 2005 הורשעו חמישה מבעלי האומן 17 בעבירות מס בניהולו של המועדון, בשנים 1999–2001, ונגזרו עליהם עונשי מאסר בפועל וקנסות כבדים.
בעל המניות העיקרי בתקופה זו היה ראובן לובלין, שהחזיק ב-34% מהבעלות.
בגזר הדין ציינה השופטת חנה בן-עמי:
כמו כן, נעצר לובלין ב-2008 בשל מעבר על תקן מספר המבלים המרבי המותר במועדון התל אביבי.