tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם לאחר שהוכתר כקיסר, החל נירון לגלות עצמאות, והיחסים בינו לבין אגריפינה הפכו למתוחים.
נירון מצא לו בעלי ברית בדמותם של סנקה ושל סקסטוס אפרניוס בורוס, מפקד המשמר הפרטוריאני.
הוא מאס באשתו אוקטביה, ועד מהרה החל מנהל רומן עם שפחה משוחררת בשם קלאודיה אקטה.
אגריפינה תמכה באוקטביה, ונזפה בנירון קשות.
נירון לא שעה לדבריה, ומאבק הכוחות בינו לבין אגריפינה החל.
נירון פיטר מתפקידו את מאהבה של אימו, פאלאס, ועובדה זו גרמה לאגריפינה לחפש בני ברית בדמותו של בריטניקוס, שלאחר שיוכר כבגיר היה אמור להיות שווה סמכות עם נירון.
בשנת 55 התנקש נירון בבריטניקוס ושם לאל את תקוותיה של אגריפינה להמשיך ולהחזיק בשלטון.
נירון מאס בהתערבותה של אימו בענייניו.
הוא שלל ממנה את משמר הכבוד של החיילים הגרמנים שהיה לה עוד מימי נישואיה לקלאודיוס, והעביר אותה לגור בבית נפרד מביתו.
הוא אף שילם לאנשים בחשאי כדי שיטרידו אותה בתביעות משפטיות, ושכר אנשים אחרים שיצעקו עליה דברי גנאי כשהלכה לנוח בכפר.
עוד באותה שנה (55), שניים מעבדיה המשוחררים של גיסתה דומיטיה הזקנה, שכנעו את נירון שאגריפינה מתכננת קשר לרוצחו.
נירון כמעט והוציא אותה להורג מיד, אולם בסופו של דבר היא הצליחה להוכיח את חפותה.
המאורע לא שיפר את יחסיהם של נירון ואגריפינה.
בשנת 58 החל נירון מנהל רומן עם פופיאה סבינה.
פופיאה מתוארת כאישה בעלת קסם רב וחוכמה רבה, ועד מהרה תפסה את המקום הראשי בחייו של נירון.
כעת הייתה אגריפינה למכשול עיקרי הן לנירון, הן לפופיאה והן לסנקה ובורוס.
פופיאה לעגה לנירון על שהוא אינו מעז לשאתה לאישה באופן חוקי מפחד אימו, ובנירון גמלה ההחלטה להרוג את אגריפינה.
על מותה ישנן מספר גרסאות.
טקיטוס כותב שנירון לא רצה להרוג אותה באמצעות רעל, כיוון שהיא חששה מפני אפשרות שכזו והקפידה לקחת סמי נגד.
העבד המשוחרר אניקטוס, שהיה מחנכו בילדותו ותיעב את אגריפינה, הציע לנירון לבנות ספינה בעלת מנגנון מיוחד שגורם לה להתפרק כאשר היא מגיעה ללב ים.
הרעיון מצא חן בעיני נירון שמיהר לבנות את הספינה.
הוא העמיד פנים שהשלים עם אגריפינה, וערך לה משתה מפואר במהלכו חיבק ונישק אותה.
לאחר מכן פיתה אותה לעלות לספינה.
עם זאת, ברגע האמת הספינה לא התפרקה לחלוטין ואגריפינה לא מתה.
מלחי הספינה שהיו שותפים למזימה החליטו להרוג את אגריפינה בעצמם.
אלא שחברתה של אגריפינה, אקרוניה, הבינה את שמתרחש וצעקה שהיא אגריפינה.
בחושך לא יכלו המלחים להבחין מי הצועקת, והם סברו שזו אגריפינה ודקרו אותה למוות.
אגריפינה עצמה נפצעה פצע קל בלבד, והגיעה לחוף בשחייה.
אגריפינה הגיעה לביתה, והבינה שהאירועים לא היו מקריים.
היא שלחה את עבדה אל נירון להודיע לו שבקושי ניצלה מתאונה, וביקשה ממנו לא לבוא לבקרה כיוון שהיא זקוקה למנוחה.
היא חבשה את פצעה ואף החלה בחיפושים אחר צוואתה של אקרוניה בתקווה להניח יד על רכושה.
לנירון המודאג נודע שאגריפינה ניצלה, והוא העיר משנתם את סנקה ובורוס וביקש מהם עצה.
בורוס אמר שהצבא לא יסייע לרצח אגריפינה, בשל זכרו של אביה, והציע לשלוח את אניקטוס לבצע את הרצח ולהציג אותו כהתאבדות.
נירון קיבל את פניו של שליח אימו, ותוך כדי כך הפיל חרב לרגליו.
הוא טען שאגריפינה שלחה את השליח כדי להרוג אותו, ופרסם הודעה שהיא התאבדה מיד לאחר שהניסיון נכשל.
בינתיים אניקטוס הגיע אל ביתה של אגריפינה עם מספר נאמנים, והקיף עמם את מטתה.
אגריפינה הצביעה על רחמה וביקשה ממנו להכות שם (כרמז לכך שהיא מתחרטת שהולידה את נירון), "ובמכות רבות הומתה".
סווטוניוס כותב שנירון ניסה להרעיל אותה שלוש פעמים, אולם בכל הפעמים היא ניצלה, ורק אז הבין נירון שהיא מחוסנת.
לפיכך הוא הורה לחבל בגג ביתה, כך שהלבנים יפלו עליה בעת שתשכב לישון.
אלא שהסוד דלף והוא נאלץ לבטל את תוכניתו.
כאן חוזר סוטוניוס לגרסתו של טקיטוס בדבר הספינה המתפרקת, הוא כותב שנירון הזמין את אגריפינה למסיבת פיוסין על שפת הים, ודאג להרוס את הספינה שהגיעה בה בצורה שנראתה כמו תאונה מקרית.
הוא הציע לה את הספינה שבנה תחת הספינה שנהרסה, אולם התוכנית השתבשה ואגריפינה ניצלה בשחייה.
לפיכך הוא שלח מרצחים להרוג אותה, ודאג שהכל ייראה כהתאבדות.
גרסה דומה מוסר גם דיו קסיוס.
סווטוניוס מצטט סופרים המספרים שנירון חש במהירות לזירת הרצח, ושיבח את יפי גופה של אימו.
מנגד, טקיטוס מצטט סופרים הדוחים זאת.
טקיטוס מביא סיפור אחר, על פיו פעם שאלה אגריפינה את החוזים בכוכבים לגורלו של נירון.
החוזים השיבו לה שהוא יהפוך לקיסר אולם יהרוג את אימו.
אגריפינה השיבה: "ירצח, ובלבד שימשול".
סווטוניוס כותב שנירון התחרט לנצח על מעשהו.
הוא טוען שנירון התוודה פעם שדמותה של אימו רודפת אותו ומטרידה את מנוחתו.
נירון אף ניסה להשתמש בכהני דת כדי להעלות את רוחה המתה ולבקש סליחה, וחשש להשתתף בטקסי המסתורין באלווסיס, שלפניהם הכריז הכרוז שעל כל החוטאים לעזוב את המקום.
גופתה נקברה בטקס צנוע עוד באותו לילה שבו מתה, אולם כל חייו של נירון לא גדרו את האדמה סביב לקבר.
לאחר מותו הקימו מצבה קטנה במקום.
בשנת 1911 יצא לאקרנים בממלכת איטליה הסרט האילם "אגריפינה", העוסק בסיפור חייה.
היא מופיעה ברומן משנת 1935 של רוברט גרייבס, "אני, קלאודיוס", ובסדרת הטלוויזיה על בסיס הספר ששודרה בשנת 1976, מגולמת אגריפינה בידי ברברה יונג (Barbara Young).
בסרט "מסלינה, מסלינה" (Messalina, Messalina) משנת 1977, וכן בסרט "קליגולה" משנת 1979, אגריפינה מגולמת בידי לורי וגנר (Lori Wagner).
בסדרת הטלוויזיה האיטלקית-בריטית משנת 1985, "A.D.", היא מגולמת בידי אווה גרדנר.
בסרט "בוודאיקה" משנת 2003 היא גולמה בידי פרנסס בארבר.
בסרט משנת 2005 "אימפריום: נירון" (Imperium: Nero) היא מגולמת בידי לאורה מוראנטה (Laura Morante).
היא נזכרת בסדרה התיעודית משנת 2009 "Ancients Behaving Badly" בפרק העוסק בנירון.
אגרפיה היא הפרעה נוירולוגית נרכשת שבה מאבד החולה את היכולת לתקשר באמצעות כתיבה.
ההפרעה נגרמת בשל פגיעה מוחית.
אובדן יכולת הכתיבה עשוי להופיע יחד עם הפרעות שפה והפרעות ניורלוגיות נוספות כגון דיסלקסיה, אפאזיה, אגנוזיה ואפרקסיה.
באופן כללי לא ניתן לטפל ישירות באגרפיה, אך ישנן טכניקות שונות המאפשרות לשקם חלק מיכולות הכתיבה המקוריות של המטופל.
טכניקות אלו משתנות בהתאם לאופי האגרפיה שבה לקה המטופל.
בדרך כלל יכולת הכתיבה נשמרת ברמה המאפשרת לחולה להעתיק מילים אות אחרי אות, אובדת רק היכולת להרכיב מילים ולהתבטא בכוחן בעצמו.
אגרפיה יכולה להתבטא בדרכים רבות מפני שכתיבה כרוכה בתהליכים קוגניטיביים רבים (עיבוד שפה, איות, תפיסה חזותית, תכנון מוטורי ועוד).
לאגרפיה יש שתי תת-קבוצות עיקריות: אגרפיה מרכזית ואגרפיה היקפית.
אגרפיות מרכזיות כוללות אגרפיה מילונית, פונולוגית, עמוקה ואגרפיה סמנטית.
אגרפיות היקפיות כוללות אגרפיה אלוגרפית, אפרקסית ועוד.
אגרפיה מרכזית מתרחשת כאשר ישנם ליקויים גם בדיבור וגם במיומנויות המוטוריות ומיומנויות ההדמיה הכרוכות בכתיבה.
אנשים שיש להם אגרפיה עם אפזיה שוטפת כותבים כמות נורמלית של אותיות שכתובות נכון אך אין להם את היכולת לכתוב מילים בעלות משמעות.
אנשים שיש להם אפזיה לא שוטפת יכולים לכתוב משפטים קצרים בעלי משמעות אבל קשה לקרוא את מה שהם כותבים.
הכתיבה דורשת מהם מאמץ פיזי רב ולרוב היא חסרת תחביר מתאים ובעלת איות לקוי.
אנשים שיש להם אגרפיה עם דיסלקסיה מתקשים גם בכתיבה וגם בקריאה.
● אגרפיה עמוקה משפיעה על היכולת הפונולוגית והזיכרון האורתוגרפי של האדם.
לרוב אגרפיה עמוקה היא תוצאה של נגע שמערב את האונה הפריאטלית השמלאית.
אנשים עם אגרפיה עמוקה לא יכולים לזכור איך נראות מילים כשהן מאויתות נכון וגם לא להשמיע אותן כדי לקבוע מהו האיות הנכון.
הם מסתמכים לרוב על הזיכרון האותוגרפי הפגוע שלהם כדי לאיית מה שגורם לשגיאות תכופות.
הם מתקשים יותר עם מושגים מופשטים ומילים לא שכיחות.
לעיתים קרובות הקריאה והדיבור גם נפגעות אצל אנשים בעלי אגרפיה עמוקה.
● אגרפיה פונולוגית היא ההפך מאגרפיה מילונית בכך שהיכולת להשמיע מילים נפגעת אך הזיכרון האורתוגרפי של מילים עשוי להיות נכון.
● אגרפיה טהורה היא ליקוי בכתיבה ללא כל הפרעה בדיבור או הפרעה קוגניטיבית אחרת.
אגרפיה היקפית מתרחשת כשאר ישנה פגיעה רק ביכולות הקשורות לכתיבה ולא ביכולות הקשורות לדיבור.
● אגרפיה אפרסקית היא פגיעה בכתיבה הקשורה לשיבוש המערכת המוטורית.
היא גורמת ליצירת אותיות מעוותת, איטית, לא שלמה ולא מדויקת.
אף על פי שלרוב הכתיב גרוע עד כדי אי יכולת לקרוא אותו היכולת לאיית נשמרת לעיתים קרובות אצל בעלי אגרפיה אפרסקית.
צורה זו של אגרפיה נגרמת במיוחד על ידי אובדן של תוכניות מוטוריות מיוחדות להיווצרות אותיות ולא על ידי חוסר תפקוד שמשפיע על היד הכותבת.
● אגרפיה היסטרית היא פגיעה בכתיבה הנגרמת על ידי הפרעת המרה.
● אגרפיה חוזרת היא חזרה על אותיות, מילים או ביטויים מספר פעמים חריג במהלך הכתיבה.
לאגרפיה יש מספר גורמים: שבץ מוחי, גידולים, טראומה מוחית, דמנציה ועוד.
שנים עשר אזורים במוח קשורים לכתב יד.
סוג האגרפיה נקבע על פי האזור, או האזורים, במוח בו ישנה פגיעה.
לא ניתן לטפל בגורמים לאגרפיה, אבל אפשר לשקם חלק מיכולות הכתיבה.
ביחסים דיפלומטיים, אגרמנט הוא הגשת כתב מינוי של ראש נציגות במדינה זרה.
אגרמנט הוא צעד דיפלומטי מחייב - לפני שמדינה ממנה ראש משלחת דיפלומטית חדש במדינה זרה, היא מגישה בקשה לאגרמנט על מנת לוודא תחילה אם הממונה המוצע מקובל על המדינה המקבלת.
הסכמתה של המדינה המקבלת מסומנת על ידי הענקתו של האגרמנט, ולעיתים רחוקות אגרמנט אינו מתקבל מסיבה לא ידועה שהופכת את הנציג לאישיות בלתי רצויה על ידי המדינה המקבלת.
לאחר קבלת האגרמנט, ראש המשלחת (השגריר) מגיש את כתב האמנה שלו, שניתן לו על ידי ראש מדינתו עבור ראש המדינה המארחת.
לאחר מסירת כתב האמנה, מתקבל השגריר המיועד לסגל הדיפלומטי במדינה המארחת.
אגרסג (בהונגרית: Égerszög) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אַגְרַת בַּת מַחֲלַת הוא שמה של שדה המוזכרת בספרות חז"ל, כמי שמצויה בשעות הלילה בדרכים ומסכנת את העוברים והשבים.
בשל החשש מאגרת בת מחלת, נמנעו אנשים מללכת לבדם בשעות הלילה.
רבי שמעון לביא בעל כתם פז על ספר הזהר כתב שמחלת זו היא בשמת בתו של ישמעאל (שהייתה אחר כך אשתו של עשו).
מאידך המהרש"א סובר כי ייתכן והכוונה לבתו של מחלת שהייתה אשתו של עשו, שהולידה שדים ורוחות.
אחרים כתבו שאגרת בת מחלת היא לילית, ושמה גם אגרת, ונקראת "בת מחלת" מלשון ריקוד (מחול).
בתלמוד במסכת פסחים מובא שאל לבני אדם ללכת בלילה ברחוב יחידי בלילות מסוימים, מאחר שאגרת בת מחלת וחילותיה יכולים להזיק להולך יחידי:
בהמשך דברי התלמוד מובא שבתחילה הייתה אגרת בת מחלת מצויה בדרכים בכל לילות השבוע, עד שיום אחד פגשה את רבי חנינא בן דוסא, ואמרה לו שהיא אינה מזיקתו מאחר שהוא חשוב בשמים.
מששמע כך רבי חנינא אמר לה, שאם אכן כדבריה - הוא גוזר עליה שלעולם לא תעבור במקום מיושב.
מששמעה זאת אגרת, ביקשה ממנו שישאיר לה זמנים מסוימים שכן יורשה לה לעבור.
ואכן נעתר לבקשתה ושייר לה את לילי רביעי ולילי שבת.
סיפור נוסף מובא בתלמוד על כך שאגרת בת מחלת פגשה את אביי שגזר עליה שלא תעבור לעולם ביישוב.
בהמשך לסיפור זה, נאמר בתלמוד שאף שלעיתים נראים חילותיה של מחלת בעיר, הוא משום שסוסיהם נשמטים מהם ובורחים, והם רצים אחריהם להחזירם.
בתלמוד במסכת תענית דרשו חז"ל על הפסוק "ונתתי גשמכם בעיתם" - שהזמן היותר טוב שיורדים בו גשמים הוא בליל יום רביעי ובלילות שבת, ובטעם הדבר כתבו הראשונים, מאחר שבאותם הזמנים בין כך אין מצויים אנשים ברחובות מפחד אגרת בת מחלת.
רבי יצחק אייזיק מטירנא בספר המנהגים כתב שלכך תיקנו להוסיף בסוף ברכת השכיבנו שבתפילת ערבית של שבת, 'ופרוס עלינו סוכת שלומך' להינצל מהשידה אגרת בת מחלת שמצויה בלילי שבת.
רבי אליהו מזרחי בפירושו על התורה כותב שהטעם שלא יצאו בלילי רביעי ולילי שבת הוא: .
בתורת הקבלה מזוהה אגרת היא קליפה שכנגד ספירת המלכות וממנה בא קרי, כמו-כן היא מזוהה כאחת מנושאי כיסא הטומאה של ספירת המלכות שמצד הקליפות והסטרא אחרא.
אגרלווה (בהונגרית: Egerlövő) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית אגרלווה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-633 תושבים בשנת 1990 עד 491 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-22%).
באגרלווה חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
אגרת גודש או תמחור גודש היא מערכת המחייבת צרכנים של מוצרים או שירותים הכפופים לעומס בתעריף גבוה יותר בשעות השיא; שירותים אלו כוללים תחבורה ציבורית, חשמל וכבישים.
מטרת אגרת גודש על כבישים היא להפחית את עומסי התנועה.
חברות תעופה, לדוגמה, עשויות להיות מחויבות בתעריף גבוה יותר עבור שיבוצי המראות ונחיתות בשדות תעופה בשעות עמוסות.
מודלים כלכליים של אגרת גודש טוענים כי אסטרטגיית תמחור זו מסדירה את הביקוש, ומאפשרת ניהול גודש ללא הגדלת ההיצע.
בכבישים, אגרת גודש נגבית בתחנות גבייה בכניסה לכבישי האגרה או על ידי ניטור אלקטרוני של נסועת הרכב בכבישי האגרה, למשל על ידי מצלמות לזיהוי לוחיות רישוי או איכון לווייני במערכת GPS.
הגודש בכביש מתאפיין כך שהפחתה בנסועה אינה מקיימת יחס ליניארי להפחתה בזמן הנסיעה.
למקטע כביש מסוים יש קיבולת או נפח נסועה, שנמדד במספר כלי רכב לשעה, שבו כלי רכב נוסעים ללא גודש - כלומר זמן ומהירות הנסיעה דומים או זהים לזמן ומהירות הנסיעה כשהכביש ברובו ריק.
הכביש עובר למצב או "פאזה" של גודש או "פקק" כאשר הביקוש מתקרב או עולה מעל הקיבולת, ואז מהירות הנסיעה יורדת מאוד וזמן הנסיעה מתארך מאוד, והנסועה בכביש יורדת הרבה מתחת לקיבולת כשאין גודש.
לדוגמה, למקטע מסוים של כביש איילון יש קיבולת נסועה של 9,600 כלי רכב לשעה.
כשהכביש ברובו ריק, מהירות הנסיעה היא כ-100 קמ"ש.
כשהכביש קרוב לסף הקיבולת, מהירות הנסיעה היא כ-80 קמ"ש.
במצב זה התנועה זורמת, ומהירות וזמן הנסיעה נחשבים ללא גודש.
כאשר הביקוש עולה מעל 9,600 כלי רכב לשעה, חלה "קריסה" בקיבולת של הכביש לבערך 5,000 כלי רכב, מהירות הנסיעה יורדת לבערך 40 קמ"ש ולעיתים עד 0 קמ"ש, וזמן הנסיעה מתארך מעל 80% עד שהביקוש יורד והכביש חוזר לקיבולת הרגילה.
על מנת שאגרת גודש תהייה אפקטיבית, עליה להוריד את ביקושי הנסועה במקטעי הכביש מתחת לקיבולת הנסועה שלהם.
התומכים באגרת גודש טוענים שירידה ב-15% בנסועה תפתור כ-54% מהגודש.
על פי תצפיות, הביקוש במקטעים בנתיבי איילון בשעות העומס הוא לעיתים 30% ויותר מעל הקיבולת, ועל פי ניתוח התצפיות נדרשת הפחתה מ-120% ביקוש ל-85% ביקוש כדי שהתנועה תזרום.
עלות הגודש בכבישים למשק ישראל בשלהי עשור 2010 מוערכת בין 25 מיליארד ל-75 מיליארד ש"ח בשנה.
משרדי הממשלה מעריכים את שווי הפקקים ב-25 מיליארד שקל.
ההערכות מחשבות את אובדן שעות העבודה למשק ועלות הנסיעה, אך בהפחתת הפקקים יש הפחתה של עלויות נוספות, כך למשל, התועלת במערכת הסעת המונים שאינה מסתמכת על כבישים גדושים, כמו המטרו בגוש דן, נאמדת בעד 550 מיליארד ש"ח עד שנת 2040.
תמחור גודש הוא מושג מכלכלת השוק הנוגע לשימוש במנגנוני המחירים לצורך חיוב המשתמשים במוצר או שירות בגין ההשפעות החיצוניות השליליות הנוצרת כתוצאה מביקוש שיא העולה על ההיצע הזמין.
ההיגיון הכלכלי הוא שבמחיר של אפס, הביקוש עולה על ההיצע, גורם למחסור ויש לתקן זאת על ידי גביית מחיר שיווי משקל, במקום להורידו על ידי הגדלת ההיצע.
בדרך כלל משמעות הדבר היא העלאת המחיר לפרקי זמן מסוימים או במקומות בהם מתרחש הגודש.
העלאת המחיר יכולה להתבצע גם על ידי הכנסת מס או אגרה חדשה.
מנגנון תמחור זה שימש במספר שירותים ציבוריים לצורך קביעת מחירים גבוהים יותר בזמני שיא כאמצעי לניהול טוב יותר של הביקוש לשירות והצורך להימנע מהשקעות חדשות ויקרות רק כדי לספק את הביקוש לזמן השיא.
בתמחור גודש נעשה שימוש נרחב בשירותי טלפון, חשמל, ותחבורה ציבורית, כמו כן, מודל זה הוצע ונחקר גם על ידי כלכלני תחבורה עבור נמלי ים, נתיבים ימיים, שדות תעופה וכבישים.
יישום בפועל, עם זאת, מוגבל למדי בגלל הסוגיות השנויות במחלוקת שעומדות לדיון בנוגע למדיניות זו, במיוחד עבור כבישים עירוניים, כמו ההשפעה על חלוקת המשאבים, אופן חלוקת ההכנסות ומחסומים פוליטיים.
על פי התאוריה הכלכלית העומדת מאחורי תמחור גודש, מטרת מדיניות זו היא השימוש במנגנון המחירים כדי לגרום למשתמשים להיות מודעים לעלויות שהם מטילים זה על זה בעת הצריכה במהלך ביקוש שיא, וכי עליהם לשלם עבור הגודש הנוסף אותו הם יוצרים.
בכך תמחור הגודש מעודד את חלוקת הביקוש מחדש במרחב או בזמן והופך את המשתמשים למודעים יותר להשפעתם על הסביבה.
על אף שמעטים מכלכלני התחבורה לא יסכימו עם יעילותה של אגרת הגודש בהקצאת משאבים ובשיפור הרווחה, הם גם מצביעים על מספר מגבלות וסוגיות שנויות במחלוקת ביחס ליישום המדיניות הזו בפועל, לדוגמה, האם המדיניות היא פרוגרסיבית או רגרסיבית, כאשר התוצאה יכולה להיות פעמים רבות תלויה במבנה האגרה.
כמו כן, בעולם האמיתי, פונקציות הביקוש לנסיעה בכבישים עירוניים מורכבות יותר מהפונקציות התאורטיות המשמשות בניתוח כלכלי.
תמחור גודש פותח כפתרון טוב ביותר (first best) , מתבסס על ההנחה כי התמחור האופטימלי של שטח הכביש שווה לעלות השולית אם כל שאר המוצרים במשק מתומחרים גם הם בעלות השולית.
בעולם האמיתי זה לא כך, לפיכך, יישום בפועל של תמחור גודש הוא רק קירוב, או הפתרון השני הטוב ביותר (second best) .
בהתבסס על העקרונות הכלכליים העומדים מאחורי תמחור הגודש, חיוב הגודש האופטימלי אמור לפצות על ההבדל בין העלות הממוצעת שמשלם הנהג לבין העלות השולית המוטלת על נהגים אחרים (כגון עיכוב נוסף) ועל החברה בכללותה (כמו זיהום אוויר).
האתגר המעשי של קביעת מחיר אופטימלי לכל קטע בכביש בהתחשב בכך שלא ניתן לדעת בדיוק לא את פונקציות הביקוש ולא את עקומות זרימת המהירות הספציפיות בקטע.
לפיכך, קביעת המחיר הנכון לחיוב הגודש הופכת לתהליך של ניסוי וטעייה.
יישומים בולטים של אגרת גודש בכבישים קיימים בסינגפור, לונדון וסטוקהולם.
מחקרים שנעשו בנושא אגרות אלו מצאו הפחתה בנפחי התנועה, אך בלונדון ובסטוקהולם לא הייתה בטווח הארוך הפחתה בגודש.
סינגפור החילה אגרת גודש בשנת 1975. בתחילה דווח על ירידה משמעותית בנפח התנועה, אפילו מעבר לרמות אותן תכננו, מה שיצר תת-ניצול של תשתיות.
כמו כן, נפח משמעותי של התנועה הוסט לשעות ולאזורים שלא היו תחת האגרה והגבירו את הגודש בהם.
חלק מתוצאות לא מכוונות אלו תוקנו בהמשך עם עדכון תוכנית האגרה.
חוקרים מעריכים שהיעילות של אגרת הגודש בסינגפור תלויה בהגבלות נוספות הקיימות על שימוש בכלי רכב, כמו הגבלות על בעלות על כלי רכב, מכסות ייבוא רכב, ואכיפה "דרקונית".
עם זאת, על פי משה גבעוני, אי-אפשר לייחס את הירידה בנסועה לאגרה, ויכול להיות שהירידה נגרמה עקב העבודות בכביש.
אגרת הגודש בלונדון עזרה לממן את שינוי ייעוד הכבישים והוספת קיבולת לתחבורה ציבורית, ואגרות הגודש בערים אחרות גם הן שימשו למימון שיפור התחבורה הציבורית.
בעקבות הצעה להרחבה של אגרת הגודש ב-2020 עלתה ביקורת בלונדון שאגרת הגודש לא הפחיתה את הגודש והיא רק נועדה לגביית כספים.
סטוקהולם החילה אגרת גודש שנקראת "מס גודש" ביולי 2007, לאחר ניסוי שנערך במחצית הראשונה של 2006. על פי אליאסון, בסטוקהולם ב-2014 היה נפח התנועה נמוך בלמעלה מ-20% מזה שב-2005, לפני יישום האגרה.
על פי רשות הדרכים של שוודיה הגודש לא פחת בסטוקהולם בחמש השנים שלאחר החלת מס הגודש, ונפח התנועה בסטוקהולם היה גבוה יותר ב-2014 מאשר ב-2005. כבר בשנת 2005, לפני החלת האגרה, נפח התנועה במרכז העיר החל לרדת, ונפח התנועה הכולל בעיר היה בעלייה, מגמות שנמשכו לאחר החלת אגרת הגודש.
מבקרים טוענים שתמחור הגודש אינו הוגן, מטיל נטל כלכלי על היישובים הסמוכים, משפיע לרעה על העסקים הקמעונאיים ועל הפעילות הכלכלית בכלל ומייצג היטל מס נוסף.
למרות זאת, בסטוקהולם לדוגמה, שיעורי התמיכה במס גדלו משמעותית לאחר יישומו ולא נצפתה פגיעה כלשהי בעסקים.
האגרה בסטוקהולם נחשבת להצלחה גם כיוון שבעת החלתה כלי רכב חשמליים היו פטורים מאגרה, מה שעודד שימוש בכלי רכב אלה ותרם גם כן להפחתה בזיהום האוויר ובתחלואה.
התוכנית היוותה גם דוגמה לתוכנית דומה שהופעלה ב-1 בינואר 2013 בעיר גטבורג.
סך ההשפעה של האגרה בגטבורג הייתה שלילית בגלל זמינות נמוכה של תחבורה ציבורית.
ב-2008 התקבלה החלטת ממשלה לבחון הטלת אגרת גודש ואף הוקם צוות על מנת להציע תוכנית פיילוט לנושא.
עם זאת, שר התחבורה והבטיחות בדרכים ישראל כ"ץ שכיהן בתפקיד ברצף ממרץ 2009 ועד יוני 2019 לא קידם את החלטת הממשלה שחייבה אותו לבחון נושא זה.
בשנים 2018 ו-2019 חברות אשר מפתחות תוכנה או חומרה הניתנת לשימוש עבור גביית אגרת גודש, למשל חברת איתוראן וחברת מוביליטי אינסייט חברו עם אורי יוגב (לשעבר מנהל אגף תקציבים באוצר) על מנת לקדם החלת אגרת גודש בדיוני הכנסת ובכנסים וניירות עמדה.
בשנת 2021, נכללה בהצעת חוק ההסדרים תוכנית להטיל אגרת גודש בגוש דן.
בהצעה משנת 2021 האוצר קיווה שבקרוב מחיר הנסיעה על הכביש יושפע מהנסועה (קילומטראז') ושעת הנסיעה על ידי שימוש במכשיר ניטור ואיכון רציף שיותקן ברכב.
ההצעה להתקין ברכב מכשיר לאיכון רציף כדי לעקוב אחר מיקום הרכב לצורך מיסוי עלתה שוב בטיוטת התוכנית הכלכלית משנת 2023 של שר האוצר בצלאל סמוטריץ'.
בשנת 2021 נקבע שכל הכבישים שמובילים לערי המטרופולין יחולקו משנת 2025 ל-3 טבעות, שבמרכזן אזורי התעסוקה בעיר תל אביב.
גביית המס תשתנה כך שבשעות הבוקר ישלם מי שיחצה את הטבעות לכיוון המרכז ובשעות אחר הצהריים והערב ישלם מי שייסע אל מחוץ למטרופולין.
בסך הכול, מי שיסע לתל אביב בשעות העומס ויצא ממנה בשעות העומס, כלומר יחצה את כל 3 הטבעות, ישלם 37.5 שקלים ביום רק כאגרה.
על פי חוק מס הגודש 2021, עד 700 מיליון ש"ח בשנה מההכנסות מס הגודש יוקצו לטובת שיפור והפעלת תחבורה ציבורית.
על פי חוק המטרו 2021, אם ההכנסה השנתית של המדינה מאגרת הגודש תהיה מעבר ל-700 מיליון ש"ח, ההכנסה העודפת תועבר למימון פרויקט המטרו.
עם זאת, לא צפויה למדינה הכנסות מאגרת הגודש מעבר לנדרש לתפעול המערכת.
על פי מחקר של רשות הכבישים של שוודיה, בערים שבהן השימוש בתחבורה ציבורית נמוך לאגרת גודש יש השפעה כללית שלילית.
חוקרים מתחום הגאוגרפיה ומדיניות ציבורית, כמו ערן פייטלסון וגלית כהן־בלנקשטיין, מדגישים את החשיבות של שיפור התחבורה הציבורית על מנת לטפל בגודש בכבישים בשילוב אגרת הגודש.
המחקר בשוודיה מצא שאגרת גודש היא מס רגרסיבי.
שרת התחבורה מרב מיכאלי ב-2021 העלתה טענה דומה שאגרת הגודש בישראל תהיה מס רגרסיבי.
עלות התפעול המוערכת של מערכת אגרת הגודש נכון ל-2025, על פי אראל אבינרי וגורמים מקצועיים העוסקים באגרת הגודש בישראל, תהיה גבוהה מעלות תפעול המערכת בלונדון.
על פי מחירי האגרה המוצעים נכון ל-2025, המערכת בישראל תייצר פחות הכנסות מהמערכת בלונדון.
במצב זה צפוי שבישראל ההוצאות על מערכת גביית אגרת הגודש יהיו גבוהות מההכנסות ממנה, והיא תהיה הפסדית.
אַגְרָרִיּוּת היא תורה פוליטית המקדשת אורח חיים חקלאי ורואה בו דרך לעיצוב ערכים חברתיים כגון חופש, שוויון וצניעות.
הרעיון האגררי בז לחיים העירוניים ותופס אותם כמדכאים ומשפילים.
הגישה האגררית אינה לכידה בפרשניותיה ובמהלך ההיסטוריה קיבלה משמעויות שונות, אשר נעות בין עמדות ליברליות לסוציאליסטיות.
בעוד הגישה הליברלית מדגישה את ערך העצמאות שבאורח החיים החקלאי, הגישה הסוציאליסטית מתמקדת בשוויון בענף החקלאות באמצעות חלוקה הוגנת של הקרקעות (בשונה מהסוציאליזם הסטנדרטי, המקדם חלוקה מאוזנת של כלל אמצעי הייצור).
רעיונות המזכירים את התורה האגררית ניתן למצוא כבר בפולקלור הסיני העתיק, אך מקורות הגישה המודרנית הם בקבוצת הדיגרס (Diggers) האנגלית ב וכן באסכולה הפיזיוקרטית הצרפתית מן המאה ה-18. התפיסה הייתה חלק מן התפיסה הכלכלית הרפובליקנית בראשיתה והשפיעה על עיצוב הכלכלה האמריקאית בתחילתה.
בתחילת המאה ה-20 היה הרעיון האגררי פופולרי בארצות צפון ומרכז אירופה, אך לאחר מלחמת העולם השנייה נעלם כמעט לגמרי.
עם התחזקות התנועות הסביבתניות באירופה זכתה התפיסה בהתעניינות מחודשת, אם כי בצורה מתונה בהרבה מן האידאולוגיה המקורית.
אחת המפלגות החזקות בפינלנד, "מפלגת המרכז" (שכונתה בעבר "הליגה האגררית") מגדירה עצמה כמפלגה אגררית ליברלית.
בנוסף קיימות מפלגות אגרריות בשאר ארצות סקנדינביה וכן בבלארוס, בקזחסטן, באלבניה ובאוקראינה.
שם התורה האגררית בלעז הוא: "אגרריאניזם" (Agrarianism), כאשר פירוש המילה Agrarian הוא "חקלאי".
גיזרון המושג הוא מן המילה הלטינית agricultūra, שפירושה "מן השדה".
מכאן הגיעה גם המונח המשפטי הרומי agrarius, שהתייחס לחוקים הדנים בחלוקת קרקעות ציבוריות בין אזרחים עניים.
לתפיסה היו תומכים הן בארצות הברית והן באירופה, אך בזו התפתחו כמה זרמים בעלי מטרות שונות.
בשנת 1969 פרסם הסופר האמריקאי מ.
Thomas Inge) ספר בשם "אגרריות בספרות האמריקאית" ובו הציג כמה רעיונות על משותפים למגוון הזרמים באידאולוגיה האגררית:
חקלאות היא העיסוק היחיד המאפשר לעובדיו עצמאות מוחלטת מפאת חוסר התלות באמצעים חיצוניים (החקלאי יכול להתקיים אך ורק מרכושו).
אורח החיים במרחב העירוני מגביל את עצמאות הפרט, פוגם בכבודו ומטפח בו סוג של חולשה אישיותית.
החברה החקלאית , המקדשת את ערכי העבודה, העצמאות ושיתוף הפעולה היא מודל ממשי לחברת מופת.
האיכר חש כי הוא משמעותי בסדרי העולם כתוצאה מפריון עמלו.
העשייה החקלאית מעניקה לו זהות, תחושה של קשר היסטורי לקרקע, מייצבת סביבה את המשפחה ומביאה עמה הרגשה של תועלת כללית.
בעצם פעולת טיפוח הקרקע יש "טוב רוחני" המחזק תכונות אישיות עילאיות כגון: עצמאות, כבוד וטוהר מידות.
החקלאות מחזקת את הקשר שבין האדם לטבע.
אגרריאנים אשר החזיקו בגישה דתית ראו בכך דרך לחיזוק הקשר בין החקלאים לאמונה.
האיכר הולך בדרכי האל על ידי הפחת חיים בשממה וביצירת סדר בכאוס שבטבע.
התיעוד המוקדם ביותר של פילוסופיה אגררית מגיע מסין מן המאה השישית לפני הספירה.
זרם פילוסופי זה, הנקרא בסינית "נונגיאה" (農家/农家), ובמערב מכונה "אגריקאלצ'רליזם" (אנ': Agriculturalism) נשען על המיתוס של הקיסר הסיני שנונג, מאמצע האלף השלישי לפנה"ס.
על פי הפולקלור הסיני הקיסר שנונג לימד את העם הסיני כיצד לעסוק בחקלאות, המציא כלי עבודה רבים (מעדר, גרזן ומחרשה) ועבד בעצמו בחקלאות לצד פשוטי העם.
הוגי האסכולה האגריקלצ'רית האמינו כי פיתוח חקלאי הוא הבסיס ליציבות החברה ולכן עסקו בלימוד טכניקות חקלאיות.
בנוסף האמינו שעל המלך לעבוד את האדמה עם האיכרים וכן ששכרו יבוא מעמלו שלו, ולא ממיסים או מהממשלה.
בניגוד לקונפוציוס התנגדו בני האסכולה לעקרון חלוקת העבודה וטענו כי כלכלת העם צריכה להתקיים בשוויוניות וללא תלות הדדית, אשר יתאפשרו דרך אורח חיים חקלאי.
תנועת הדיגרס – תחילת האגרריות הסוציאליסטית
בזמן מלחמת האזרחים האנגלית פעלה תנועה פוליטית בשם "הלוולרס" אשר דגלה במתן זכות בחירה לתושבי אנגליה, שוויון בפני החוק וסובלנות דתית.
בשנת 1649 עזב ג'רראד וינסטנלי, מהפכן פוליטי פרוטסטנטי והוגה, יחד עם ארבעה עשר מהפכנים נוספים את תנועה.
הרקע לקרע היה מחלוקות בנוגע בעלות ציבורית ותפקיד החקלאות בעיצוב החברה.
הקבוצה פרסמה פמפלט, בו כינו עצמם ה"לוולרים האמתיים" (True Levellers).
עיקרי התפיסה של הלבלרים האמתיים היו: אורח חיים חקלאי, שוויון, בעלות ציבורית על הקניין ודמוקרטיה ישירה.
רעיונות אלו התנועה השפיעו במידה רבה על ההגות האגררית וכן על ההגות האנרכיסטית.
הלוולרים האמתיים החלו בהקמת קומונות ברחבי אנגליה בשל אופייה החקלאי של ההתיישבות, החלו להתייחס אליהם בשם "דיגרס" (חופרים), שהפך לשמה הרשמי של התנועה.
האסכולה הכלכלית הפיזיוקרטית הייתה שמה של קבוצת כלכלנים צרפתים ב אשר האמינו כי עושרן של אומות נגזר מתפוקתן החקלאית.
פירוש המילה פיזיוקרטי ביוונית הוא "ממשלת הטבע".
רעיונות האסכולה נחשבים בעייני רבים כמשנה הכלכלית הסדורה הראשונה.
ההגות הפיזיוקרטית הושפעה מאוד מן המציאות בתקופתה: הן מעובדה שעיקר כוח העבודה בעת ההיא היה חקלאי והן מעוצמתה של הכלכלה הסינית, שהייתה חזקה במיוחד.
לאור אלו ייחסו הפיזיוקרטים חשיבות רבה לעבודת השדה, ראו בכלכלה הסינית מודל, ואף התעניינו באגריקלצ'רליזם העתיק.
הפיזיוקרטים האמינו ב"סדר טבעי" של חוקים אשר יאפשרו לפרטים בחברה לחיות בשיתוף פעולה ובחופש.
את הרעיון שאבו מן תפיסת הסדר הטבעי הסינית לפיה תפקוד הממשלה הוא מיטבי כאשר התושבים חיים בהרמוניה.
בנוסף ראו חשיבות עליונה בחירות הכלכלית וטבעו את המונח לסה פר, בו משתמשים עד היום לתיאור כלכלת שוק אידיאלית, ללא התערבות ממשלתית.
הרעיון התבסס הן על ההנחה שאנשים יגדילו את פריון עמלם אם הרווח יגיע אליהם ולא לאחרים, והן על המחשבה שהתערבות חיצונית בשוק אינה טבעית ופוגמת ביכולת האזרחים לשכור בחופשיות.
כמו כן האמינו בזכות לקניין פרטי ובחשיבות שבהשתת הכלכלה על השקעות והון.
תומאס ג'פרסון – אגרריות בכלכלה האמריקאית המוקדמת
ג'יימס הרינגטון היה תאורטיקן פוליטי אנגלי ב אשר תמך ברפובליקניות.
חיבורו הידוע היה "רפובליקת אוקיאניה" מ-1656 אשר עסק ברעיון החוקה, רפובליקאניזם אוטופי ואגרריות.
הגותו, ועוד רעיונות של פילוסופים רפובליקנים נוספים השפיעו על בניית תשתית כלכלית אגרריות במושבות האנגליות בפנסילבניה, קרולינה וג'ורג'יה.
מוכרת במיוחד "תוכנית אוגלתורפ" (אנ'), שקרויה על שם מייסד ג'ורג'יה, ג'יימס אדוארד אוגלתורפ (אנ').
במסגרת התכנית קודמו רפורמות אגרריות לחלוקה שוויונית של הקרקע.
בסוף המאה ה-18 החל ויכוח פנים פרלמנטרי סביב המדיניות הריכוזית של המפלגה הפדרליסטית.
הריב הוביל לפיצול וליצירת המפלגה הדמוקרטית רפובליקנית.
תומאס ג'פרסון, נשיאה השלישי של ארצות הברית, שעמד בראש המפלגה החל לקדם רעיונות כלכליים חדשים, אשר תאמו את משנתו הדמוקרטית.
ג'פרסון טען כי הריכוזיות בכלכלה, התיעוש הרב ואופן חלוקת המיסים יוצרים חברת מעמדות בה יש תלות של השכבות החלשות בחזקות, דבר הפוגם בהליך הדמוקרטי התקין.
אחד הביטויים לתיקון אותו ניסה להוביל היה תמיכה במדיניות כלכלית אגררית.
במסגרת הרפורמה הממשלה יצרה תעדוף כלכלי לחקלאות על פני התעשייה.
ג'פרסון האמין באגרריות גם מתוך תפיסות אידאולוגיות ודתיות.
בהגותו הושפע הן מדברי ג'ון לוק לפיהם האיכרים אמורים להיות בעליה החוקיים של הקרקע והן מן האמונה הדתית שעובדי האדמה הם נבחרי האל.
אגרריות באירופה – העידן המודרני
בעקבות המהפכה התעשייתית נגרם נזק רב לענף החקלאות המסורתי מפאת חוסר יעילותו.
כתוצאה איכרים רבים נאלצו להפסיק את לעסוק בעבודות השדה או לחלופין לעבוד בחלקות גדולות וריכוזיות, השייכות לבעלי הון.
הדבר הוביל לתסיסה של הרעיון האגררי באמצע המאה ה-19 והקמת מפלגות המקדשות את ערך החקלאות.
המפלגות האגרריות קדמו חלוקה מחודשת של הקרקע, כך שלחקלאים תהיה אדמה בבעלותם ולא יעלצו לעבוד עבור אחרים.
בנוסף המפלגות עודדו הקמה של קואופרטיבים כפריים, דרכם היה פשוט יותר לאיכרים לשמר רווח מעשייתם.
רבות מן הפלגות היו בעלות אופי לאומני, הדבר נבע הן מהקשר העמוק של החקלאים לקרקע, ערך שקודש בקרב לאומנים ובהן בשל העובדה שרבים מן האיכרים עבדו אדמות השייכות לבעלי הון זרים.
על אף זאת חלק מן המפלגות היו בעלות גוון פוליטי שמאלי מובהק.
דוגמה ידועה היא המפלגה הסוציאל-רבולוציונית (ס"ר) ברוסיה.
הס"ר הייתה מפלגה אגררית במהותה וקדמה ותומכיה היו בעיקר חקלאים והשפיעה רבות על תנועות החקלאית במזרח אירופה.
ידוע גם כן הפוליטיקאי הפולני בולסלו לימנובסקי (אנ': Bolesław Limanowski), אשר קידם חקיקה אגררית סוציאליסטית חדשנית.
לאחר מלחמת העולם השנייה דוכא הרעיון האגררי, בעיקר בשל החלשות התנועות הלאומניות.
ברית המועצות חששה שמפלגות אגרריות יהוו תשתית לרעיונות לאומניים ועל כן דכאה תנועות ומפלגות אלו במזרח (שם היו עיקר התנועות האגרריות).
אמנם, ברבות השנים זכתה האגרריות בהתעניינות מחודשת דווקא במערב.
בארצות הברית קמו תנועות אגרריות בדרום המדינה כמו "האגרריים הדרומיים" (אנ':Southern Agrarians) אשר עודדו אורח חיים כפרי.
תפיסותיהם הכלכליות הציגו אלטרנטיבה לכלכלה הקיינסיאנית לכלכלת השוק התאגידית.
התעוררות נוספת התעצמה בשל התנועה הירוקה.
כאמור המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט הפיני-"מפלגת המרכז" היא מפלגה אגררית.
בעבר הייתה מפלגת השלטון בפינלנד ואף נשיאי פינלנד לאורי קריסטיאן רלנדר (1925–1931), קורסטי קליו (1937–1940) ואורהו קקונן (1956–1982).
כמו כן, מפלגות אגרריות קיימות במדינות רבות באירופה ובאסיה ואף באוסטרליה, קוסטריקה וטנזניה.
גם במדינת מינסוטה שבארצות הברית ישנה את מפלגת העבודה הדמוקרטית של החקלאים (אנ': Minnesota Democratic–Farmer–Labor Party).
אגרצ'הי (בהונגרית: Egercsehi) הוא כפר גדול במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם באגרצ'הי מספר התושבים נמצא בירידה.
יהודים חיו באגרצ'הי במאה ה-18 ובמאה ה-19 עד שנת 1944 אז נרצחו רוב יושבי הכפר בשואת יהודי הונגריה.
באזור הכפר רוכזו יהודים רבים מהסביבה ביניהם יהודי קאל ופטרוואשארה.
אגרסלוק (בהונגרית: Egerszalók) הוא כפר גדול במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
הכפר ממוקם 5 קילומטרים מאגר.
והאזור כולו היה מיושב לסירוגין כבר מהתיישבות המדיארים במרכז אירופה.
בחלקו הדרומי של הכפר יש מים הזורמים מצלע הר בחום של 65–68 מעלות צלזיוס ומכילים שלל מינרלים, סידן, נתרן ומגנזיום ובעלי סגולות רפואיות.
המים סווגו כמרפאים בשנת 1992 על ידי משרד הבריאות.
מתוך הכרה בערך שלו, הכפר הוא כיום מרכז תיירות רפואית בדגש על הספא.
אל המים המרפאים של הכפר באים הרבה אנשים והם מסייעים בעיקר עבור אנשים עם פציעות עצם, מפרקים וראומטיזם.
בנוסף יש בכפר אגם דיג גדול.
בשנת 1880 חיו בכפר 5 יהודים וחלק מיהודי הכפר נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
אגרסולאט (בהונגרית: Egerszólát) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
הכפר ממוקם 12 קילומטרים מערבית לאגר.
כמו יישובים רבים באירופה גם באגרסולאט מספר התושבים נמצא בירידה.
התיעוד המוקדם ביותר של הכפר מתוארך לשנת 1248 ומאז האזור היה מיושב לסירוגין.
בשנת 1840 חיו בכפר שישה יהודים, בשנת 1880 חיו 21 יהודים ובשנת 1910 חיו 15 יהודים חלק מיהודי הכפר נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
ספרה "יסודות המחול הקלאסי" (1934) עודנו ספר הלימוד הסטנדרטי להוראת טכניקת הבלט.
הטכניקה שלה היא בין הפופולריות ביותר בימינו.
ואגאנובה נולדה בסנקט פטרבורג לאב ארמני, אקופ ואגאנוב, מאסטרחן, שעבד כסדרן בתיאטרון מריאינסקי.
כל חייה של ואגאנובה היו קשורים בבלט האימפריאלי (בהמשך בלט קירוב) של תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג.
היא התקבלה לבית הספר האימפריאלי לבלט בשנת 1888, המוסד החשוב למחול קלאסי שייסדה אנה, קיסרית רוסיה ומימן הצאר.
היא סיימה את לימודיה ב"כיתת השלמות" של הפרימה בלרינה לשעבר יבגניה פבלובנה סוקולובה (מוריה כללו גם את יקטרינה ואזם, כריסטיאן יוהנסן, לב איבנוב, ניקולאי לגאט ופאוול גרדט).
הבלט לא בא בקלות לואגאנובה בשנות לימודיה הראשונות, אבל היא התקדמה בהדרגה, והודות למאמציה ונחישות רצונה, הצליחה להתקבל עם תום לימודיה לבלט האימפריאלי המכובד.
כשהגיעה לדרגת סולנית, כינו אותה חובבי הבלט המושבעים של סנקט פטרבורג "מלכת הווריאציות", בשל הווירטואוזיות שלה שלא ידעה גבולות ורמת הטכניקה שהשיגה.
המאסטרו הקשיש מריוס פטיפה לא התרשם מוואגאנובה כרקדנית - לכל אזכור של הופעותיה ביומניו התלוו בדרך כלל הערות כגון "איום" או "מחריד".
ב-1915 שיבץ מנהל הבלט ניקולאי לגאט את ואגאנובה לתפקיד האלה ניריטי בהפקה המחודשת שלו לגראנד בלט של פטיפה מ-1889, "הקמיע".
ואגאנובה קצרה הצלחה רבתי בגילום התפקיד, וזכתה בקידום לדרגת "פרימה".
אף על פי כן, בחרה לפרוש כעבור שנה ולהתמקד בהוראה.
ואגאנובה החלה להורות בלט בשנת 1916 בבית הספר של הצי הבאלטי, שאותו ייסד וניהל אקים וולינסקי.
ב-1921 החלה ואגאנובה ללמד ב"מכללה הכוריאוגרפית", השם שניתן לבית הספר האימפריאלי לשעבר לתיאטרון ברח' רוסי (אחרי המהפכה הופרדה מחלקת הבלט מן הדרמה והמוזיקה).
על אף הקריירה המכובדת שלה כרקדנית, תפקידה כמובילה בתחום הוראת הבלט הקלאסי הוא שהציב אותה באחד המקומות המכובדים ביותר בתולדות הבלט.
היא למדה רבות ממאמציה המוקדמים בפיענוח רזי הטכניקה בבלט.
בין הרקדנים שלימדה היו שנעשו עם השנים לאגדות בתחום המחול.
אחרי מהפכת אוקטובר, עתיד הבלט ברוסיה נראה קודר, משום שנחשב מסורתית לבידור האצולה וחצר הצאר.
ואגאנובה "נלחמה בשיניים ובציפורניים", כפי שתיארה זאת, על שימור המורשת של מריוס פטיפה והבלט האימפריאלי.
משנת 1931 עד 1937 כיהנה כמנהלת אמנותית של בלט האופרה ותיאטרון הבלט של לנינגרד (בלט קירוב.
ב-1933, ביימה את הגרסה הקלאסית של אגם הברבורים מאת לב איבנוב ומריוס פטיפה עם גלינה אולנובה כאודט, אולגה יורדן כאודיל וקונסטנטין סרגייב כנסיך זיגפריד.
ב-1935 השיבה לחיים את הבלט "לה אסמרלדה", בחלקו בכוריאוגרפיה שלה עצמה.
ב-1934 הוציאה לאור את ספרה המפורסם "יסודות המחול הקלאסי".
הוא יצא לפחות בשש מהדורות ברוסיה ותורגם לשפות רבות.
באותה שנה יזמה ואגאנובה (יחד עם בוריס שאברוב) פתיחה של מחלקה פדגוגית להכשרת מורים לבלט בקונסרבטוריון של לנינגרד, שאותה החלה לנהל.
שם היו כמה מבוגרי בית הספר למחול לתלמידיה.
בין בוגרי כיתות המחול של ואגאנובה היו הבלרינות הסובייטיות הנודעות מרינה סמיונובה, גלינה אולנובה, נטליה דודינסקאיה ועוד.
ואגאנובה שילבה בהוראת הבלט שלה את הסגנון האלגנטי, המעודן של האסכולה הצרפתית הוותיקה, שואגאנובה למדה אצל כריסטיאן יוהנסן, היופי והליטוש של תנועות הזרועות של האסכולה הרוסית הישנה וטכניקת הרגליים החזקה והמיומנת של האסכולה האיטלקית עם מחול נמרץ וכוחני יותר, שפותח בברית המועצות.
כיתת הבוגרים האחרונה שלה הייתה בשנת 1951 - זמן לא רב לפני מותה.
ואגאנובה גם לימדה שנים רבות את כיתת השלֵמוּת לרקדניות של בלט קירוב, עד 1951, כשנטליה דודינסקאיה החליפה אותה כמורה.
זמן קצר אחרי מותה, בנובמבר 1951, שונה שמה של המכללה הכוריאוגרפית ברח' רוסי והיא נקראה על שמה; בשנת 1961 קיבלה המכללה את התואר "אקדמית" וב-1991 החלה להשתמש בשם אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי.
אגרפרמוש (בהונגרית: Egerfarmos) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם באגרפרמוש מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב מהמאה ה-13, הוא מוזכר לראשונה בתעודות משנת 1261 ומאז הוא מיושב לסירוגין.
יהודים חיו באגרפרמוש במאה ה-18 ובמאה ה-19. החל משנת 1885 היו יהודי הכפר כפופים לקהילת מזקבשד.
בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
אגרסבור (בדנית: Aggersborg) הוא הגדול במבצרי הטבעת הוויקינגיים לשעבר של דנמרק, ואחד האתרים הארכאולוגיים הגדולים בדנמרק.
הוא ממוקם ליד בצד הצפוני של ה.
הוא מורכב מ מוקפת חפיר.
ארבע דרכים ראשיות המסודרות בצלב מחברות את מרכז המבצר עם הטבעת החיצונית של הסוללה.
הדרכים נחפרו במנהרה מתחת לסוללה החיצונית והותירו את המבנה המעגלי על כנו.
המקום היה במקור אתר של כפר מתקופת הברזל שפורק במהלך המאה ה-10 כדי לאפשר את בניית מבצר הטבעת.
המבצר עצמו כנראה נבנה סביב 980, וננטש מאוחר יותר.
אף על פי שהמטרה המדויקת של המצודה אינה ידועה, למיקום יש חשיבות אסטרטגית משמעותית, שכן הוא משקיף על מצר צר של הלימפיורד.
במקום נערכו חפירות ארכאולוגיות רבות שחושפות את מבנהו ועיצובו המקוריים.
חפירות אלו חשפו גם מספר רב של חפצי אמנות מתקופת הברזל ומהתקופה הוויקינגית.
פני השטח של האתר כפי שהוא קיים היום הם שחזור.
מבצר אגרסבור צורף יחד עם מבצרי טבעת ויקינגיים אחרים (פירקט, נונאבגן, טרלבור ובוררין), לאתר המורשת העולמית "מבצרי הטבעת מתקופת הוויקינגים" של אונסק"ו, שהוכרז במושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית, שהתכנסה בריאד בערב הסעודית בין 10 ל-25 בספטמבר 2023.
תיארוך המבנה היה קשה, משום שהיה בו כפר מתקופת הברזל לפני בניית מבצר הטבעת.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שכפר זה יושב בסוף המאה ה-8. הוא נהרס במהלך המאה ה-10, והשטח פונה לבניית המבצר.
משערים כי מבצר הטבעת עצמו נבנה בסביבות שנת 980 בתקופת שלטונו של המלך האראלד הראשון, מלך דנמרק או בתקופתו של סוון הראשון, מלך דנמרק.
חמישה מתוך ששת מבצרי הטבעת בדנמרק ההיסטורית תוארכו לתקופה זו.
ייעודו המדויק של המבצר לא ברור.
כמה היסטוריונים טענו שתפקידו העיקרי של המבצר היה כקסרקטין או מגרש אימונים בקשר עם הצבאות של סוון הראשון, שכבשו את אנגליה בתחילת המאה ה-10. תאוריה זו הופרכה על ידי תיארוך באמצעות טבעות עצים של האתר.
סביר יותר שאגרסבור ומבצרי הטבעת הוויקינגיים האחרים נועדו כמעוזי הגנה לאורך נקודות סחר אסטרטגיות או מאחזים מנהליים של המדינה המתהווה.
מיקום אגרסבור היה בעל חשיבות אסטרטגית, שכן הוא היה מוגן אך גם נגיש בקלות באמצעות ספינה.
שני קצוות הלימפיורד היו נתיבי מים פתוחים כאשר המבצר נבנה והפיורד היווה נתיב שיט חשוב מהים הצפוני לקטגט.
אף על פי שנתיב המים היה פתוח, משערים שספינות נאלצו להיות משונעות על היבשה מעבר ללוגסטורגרונדה (Løgstørgrunde).
חלקו של הפיורד שאגרסבור ממוקם צר יחסית והיה אחד משלושת המעברים העתיקים של הדרך הצבאית () על פני הלימפיורד.
שני המעברים האחרים היו קיימים מצפון ל, וליד באולבורג, בהתאמה.
מבנה מבצר הטבעת הושלם תוך שנה או שנתיים, והיה בשימוש לפרק זמן קצר בלבד; בין חמש לעשרים שנה.
למבצר הטבעת קוטר פנימי של 240 מטר.
החפיר אותר שמונה מטרים מחוץ לסוללה, ועומקו כ-1.3 מטרים.
ההערכה היא שהסוללה הייתה בגובה של ארבעה מטרים.
הסוללה נבנתה מאדמה ודשא, מחוזקת ומדופנת במרישי עץ אלון.
הסוללה היוותה את הבסיס לחומת מגן מעץ.
רחובות קטנים יותר היו ממוקמים בתוך ארבעת החלקים העיקריים של המצודה.
כיום, המבצר נמצא בגובה של כ-10 מטרים מעל פני הים, ו-350 מטרים מקו החוף.
משערים שקו החוף וגובה פני הים באתר השתנו עם הזמן, מכיוון שהמצר היה פעם רחב הרבה יותר, והגיע קרוב יותר למבצר עצמו.
אגרסבור המודרני הוא שחזור שנוצר בשנות ה-90 של המאה ה-20. הוא נמוך מהמבצר המקורי.
במקום נערכו מספר חפירות ארכאולוגיות מאז המאה ה-20. ערך חפירות משמעותיות של האתר בין 1945 ל-1954. ב-1970 ושוב ב-1990 נחקרו חפירים נוספים.
יחד, גילו חפירות אלו יותר מ-30,000 חפצי אמנות ושרידי בעלי חיים רבים.
הם כיסו כ-13,000 מ"ר משטחו הכולל של האתר ותיעדו כ-19,500 מאפיינים בודדים.
המספר הרב של הממצאים הארכאולוגיים שהתגלו באתר כולל פריטי יוקרה רבים מיובאים.
דוגמאות כוללות חרוזים של גבישים וחתיכות של צנצנות זכוכית.
במקום התגלתה גם טבעת זהב פגומה; העתק מוצג במוזיאון אגרסבור.
בחפירות נחשפו גם חפצי אמנות מהכפר מתקופת הברזל שקדם למבצר הטבעת במקום.
חפצי אמנות אלה כוללים מגוון חפצי בית נפוצים: כלי חרס, כלי ברזל וכלי נשק, תכשיטים ומטבעות.
מעט מאוד עקבות של מלאכה מיוחדת נחשפו, למשל.
עדות לעיבוד מתכת או פסולת מעיבוד עצם.
חפצי אמנות אלו כללו גם מספר חפצי יבוא, בעיקר מנורווגיה, אך גם ממערב אירופה ומהאיים הבריטיים.
בהתבסס על חפצים אלה, הכפר יושב כנראה בסוף המאה ה-8 ונהרס במהלך המאה ה-10. לאחר שהמבצר שהחליף אותו ננטש, הכפר לא יושב מחדש, אם כי באזורים הסמוכים לאתר נמצאו חפצי אמנות מהתקופה שמיד לאחר מכן.
מבנה מבצר הטבעת של האתר מאופיין בסוללת העפר שלו ובעיצובו העגול המושלם, הכולל מבנים מעץ ומבנים המסודרים בחצרות.
הארכאולוגים העריכו שמבצר הטבעת יכול להכיל חיל מצב של 5,000 איש, הממוקם ב-48 .
12 בתים ארוכים מוקמו בכל רבע, כולם ממוקמים על ציר צפון–דרום או מערב–מזרח.
לא קיימים שרידים מהבתים בפועל, אך נמצאה הוכחה למיקומם של הקירות.
משערים כי הבתים הבודדים היו דומים לצורה הנראית על "שידת קמנין", בצורת בית, כמו גם על מצבות בצורת בית באנגליה.
לבתים היו גגות בצורת קשת וקירות מעוקלים, בדומה לצורת ספינה; אורכם 32.5 מטר ורוחבם 8.5 מטר.
הם חולקו באולם פנימי ארוך, באורך של כ-19 מטרים, ובקצהו חדרים קטנים יותר.
ההערכה היא שבניית בית בודד של אגרסבור דרשה 66 עצי אלון גדולים.
על פי ההערכות, המבנה כולו, כולל המגורים, השתמש ב-5,000 עצי אלון גדולים.
אגרת הגר"א היא מכתב מוסר והדרכה שנכתב על ידי רבי אליהו בן שלמה זלמן, הידוע בכינויו הגאון מווילנה (1720-1797).
האגרת נכתבה בעקבות ניסיונו של הגאון מווילנה לעלות לארץ ישראל, והיא נכתבה בעת שכבר היה בדרך, כששהה בעיר קניגסברג.
לימים נדפסה האגרת בספר בשם 'עלים לתרופה'.
למעשה, ניסיונו של הגאון מווילנה לעלות לארץ ישראל לא צלח, והוא החליט לחזור לביתו באומרו שאין לו רשות משמיים לעלות לארץ ישראל.
כאמור כתיבת האגרת נעשתה מהדרך לארץ ישראל, כשהגאון מווילנה שהה בעיר קניסברג.
השנה בה ניסה הגאון מווילנה לעלות לארץ ישראל, ותאריך כתיבת האגרת, לוטים בערפל, החוקרים הציעו מספר הצעות שונות:
דב אליאך, בספרו "הגאון", מנסה להוכיח מדקדוקים בלשון האגרת, כי ניסיון זה היה כאשר הגאון היה בסביבות גיל ארבעים, לדבריו כנראה בחורף תק"כ (1759–1760).
בספר 'קול התור' מופיע כי הוא ניסה לעלות לארץ ישראל בשנת תקמ"ב (1782).
ד"ר אריה מורגנשטרן טוען כי הניסיון היה בסביבות שנת תקל"ח (1778), על פי מסמכים של הקהילה היהודית בהולנד המזכירים אדם בשם "ר' אליהו מווילנא", אולם לא ברור האם הכוונה במסמכים אלה לגאון.
אלי אליאך הציע כי מדובר בקיץ של שנת תקכ"ז (1767).
הגר"א כתב את האגרת כמכתב פרידה והדרכה לבני משפחתו, בעיקר לאשתו ואימו, לקראת עזיבתו המתוכננת.
בכדי להשאיר להם מורשת רוחנית ומוסרית.
האגרת שבמקורה נכתבה כנראה ביידיש, תורגמה לאחר מכן לעברית.
היא נדפסה לראשונה במינסק בשנת תקצ"ו בספר 'עלים לתרופה' יחד עם אגרת הרמב"ן.
אמנם יש שכתבו שקדמה לכך מהדורה נוספת שנדפסה בווילנא בערך בשנת תק"ס.
מצויים בדפוס כמה נוסחאות בעברית.
אחד ההבדלים הבולטים בין הנוסחאות הוא שנוי נוסח האגרת בין זכר לנקבה.
מלבד הגרסה הנפוצה, קיימת גרסת 'ארם צובה', שיש טוענים כי גרסה זו היא היותר מדויקת.
כן ישנה גרסה נוספת שנדפסה על ידי רבי יוסף זונדל מסלנט.
האגרת מכילה הנחיות והדרכות לחיים על פי התורה והמוסר היהודי.
הנושאים העיקריים כוללים כמה עניינים:
1. חשיבות לימוד התורה 2. פיתוח מידות טובות 3. ענווה והתרחקות מגאווה 4. שליטה עצמית ומאבק ביצר הרע 5. הסתפקות במועט וזהירות מרדיפת ממון 6. חשיבות התפילה והכוונה בה.
7. זהירות מדיבורים אסורים ובפרט מלשון הרע.
בין היתר מבקש הגאון מווילנא מבני ביתו שלא יצטערו על עזיבתו, וכן חוזר ומצווה שימנעו ממחלוקת וכן שיחיו אמו ואשתו בשלום זו עם זו.
האגרת נחשבת למסמך חשוב בספרות המוסר היהודית, והיא נלמדת לעיתים כחלק מלימודי המוסר.
עד היום רבים רואים באגרת מדריך רלוונטי לחיים המודרניים, אף שנכתבה לפני מאות שנים.
כמו כן משמשת האגרת כבסיס לשיעורי מוסר ודרשות בקהילות יהודיות ברחבי העולם.
האגרת נדפסה עד היום במהדורות רבות, מהם גרסאות מבוארות.
באגרת מאמרים ודרשות וכן הנהגות שונות בענייני חינוך, בחלקם מצוין שמקורם בחז"ל או במדרש אך לא נמצא להן מקור:
"ולכן אני מזהירך, שתרגיל בכל היותר לישב יחידי, כי חטא הלשון על כולו.
כמאמר חכמינו ז"ל אלו דברים שאדם אוכל כו' ולשון הרע כנגד כולם".
בחז"ל לא מופיע כן בנוסח זה, רק בנוסחים שונים כגון: ארבעה דברים נפרעין מן האדם בעולם הזה...
"ועל קללה ושבועה וכזב, תכה אותם [נ"א: במכות אכזריות] ולא תרחם עליהם כלל, כי חס-ושלום בקלקול הבנים יענשו אב ואם מאד".
על דרך הלימוד לבניו כתב: "גם לבניך שיחיו תגדל אותם בדרך הישר ובנחת...
ושילמדו מקודם כל החומש, שיהיו רגילים כמעט בעל- פה".
בעניין הזהירות מדיבורים אסורים כתב בנוגע לבתו: "ויותר טוב להתפלל בבית, כי בבית־הכנסת אי־אפשר להנצל מקנאה, ולשמע דברים בטלים ולשון־הרע...
וכל־שכן בשבת ויום־טוב שמתאספין לדבר, יותר טוב שלא תתפלל כלל".
"וכל רגע ורגע שהאדם חוסם פיו זוכה בשבילו לאור הגנוז שאין מלאך ובריה יכולים לשער (מדרש)".
באחרונים העירו שלא נמצא מדרש כזה.
ובספר 'קובץ יב' עמ' קז כתב הרב מאיר מאזוז, שמאמר זה הוא מדברי הגר"א, והמדפיסים הוסיפו מעצמם את המקור 'מדרש'.
ותשמור שלא תלך לבית הקברות כלל וכלל כי שם מתדבקים הקליפות מאד וש"כ בנשים, וכל הצרות והעונות באים מזה".
"העולם דומה לשותה מים מלוחים, ידמה לו שמרוה, וצמא יותר"
"ההרגל על כל דבר - שלטון"
"הרשע יודע בעצמו שרע ומר דרכו, אך שקשה לו לפרש"
כאמור, במהלך השנים נכתבו פירושים וביאורים רבים על האגרת, בין הנפוצים בהם נודעו החיבורים הבאים:
חובת האדם - פירוש מאת המשגיח רבי דן סגל
עיונים בכללי חינוך - פירוש המתמקד בענייני חינוך כפי שמשתקפים מהאגת, מאת רבי חיים פרידלנדר
אגרת הגר"א דרך ישרים - עם ביאור, הרחבות ומראה מקומות
אגרת הגר"א עם ביאור חובת האדם - ביאורים ופירושים
דיים אָגָתָה מרי קלאריסה כְּרִיסְטִי הייתה סופרת ומחזאית בריטית, שהתפרסמה בעיקר בשל עשרות ספרי הבילוש שכתבה.
היא כתבה 93 ספרים ו-17 מחזות.
אגתה כריסטי נולדה בטורקי שבמחוז דבון באנגליה.
כריסטי הייתה הצעירה מבין שלושה ילדים שנולדו לפרדריק אלווה מילר, ברוקר אמריקאי עשיר, ולאשתו קלרה בוהמר שהייתה במקור מבלפסט, מתקשרת ידועה.
הוריה היו זוג אמיד מהמעמד הבינוני-גבוה.
אחותה מאדג' (קיצור של מרגרט) נולדה ב-1879, ואחיה לואיס (שנקרא "מונטי"), נולד ב-1880. אגתה נולדה עשר שנים אחרי אחיה.
ילדותה של כריסטי הייתה מאושרת ומספקת.
היא הייתה מוקפת בהרבה נשים עצמאיות וחזקות.
היא קיבלה חינוך ביתי מהוריה שלימדו אותה קריאה, כתיבה, מתמטיקה ומוזיקה.
למרות שאמה של כריסטי רצתה לחכות עד שתהיה בת שמונה כדי להתחיל ללמד אותה לקרוא, כריסטי לימדה את עצמה לקרוא הרבה קודם לכן וקראה ספרים רבים מגיל צעיר מאוד.
בסביבתה האמינו בעל טבעי ובחוש השישי.
בגלל החינוך הביתי שלה, לא הייתה לה הזדמנות רבה ליצור קשרי חברות קרובים עם ילדים אחרים בעשור הראשון לחייה.
בשנת 1901, כשהייתה בת 11, נפטר אביה ממחלת כליות כרונית ודלקת ריאות לאחר שהיה במצב בריאותי לקוי במשך זמן מה.
הדבר ציין את סוף תקופת ילדותה.
מצבה הכלכלי של המשפחה התדרדר.
אחיה ואחותה התגייסו לצבא הבריטי ונשלחו לשרת במלחמת הבורים בדרום אפריקה.
בשנה שלאחר מות האב נשלחה כריסטי לבית ספר רגיל בפעם הראשונה.
היא נרשמה לבית הספר לבנות של מיס גאייר בטורקי, אבל אחרי שנים של אווירה חינוכית פחות מובנית בבית היא התקשתה להסתגל.
לאחר מכן נשלחה לפריז ב-1905, שם למדה בשורה של פנימיות.
כריסטי חזרה לאנגליה ב-1910 בהיותה בת עשרים והחליטה לעבור לקהיר עם אמה החולה בתקווה שאקלים חם יותר יעזור לבריאותה.
היא שהתה במצרים במשך שלושה חודשים.
היא ביקרה באנדרטאות והשתתפה באירועים חברתיים במטרה להכיר בן זוג אך ללא הצלחה.
עם חזרתה לאנגליה החלה לעסוק בכתיבה ובתיאטרון.
היצירות הראשונות שלה עסקו בקשר בין שיגעון וחלומות.
היא ניסתה לפרסם אותם במגזינים שונים אך סורבה.
למרות הסירובים המשיכה בניסיונות הכתיבה.
היא כתבה את הרומן הראשון שלה, שלג על המדבר, שנדחה אף הוא על ידי כל המו"לים אליהם היא שלחה אותו.
לאחר הסירובים הרבים פנתה לסופר עדן פילפוטס שגר בשכנות, והוא שכנע אותה להמשיך לכתוב ספרים נוספים.
בתקופה זו חייה החברתיים והרומנטיים של כריסטי התרחבו במידה ניכרת.
היו לה כמה רומנים קצרי מועד, כמו גם אירוסין שבוטלו במהרה.
בשנת 1913, היא פגשה את ארצ'יבלד "ארצ'י" כריסטי, קצין צבא.
במלחמת העולם הראשונה, נשלח ארצ'י לשרת בצרפת כקצין בחיל האוויר המלכותי.
חתונתם התקיימה בערב חג המולד 1914, בעת חופשתו, לאחר ששירת בצרפת במשך חודשים.
בעת שירותו בצרפת, כריסטי השתתפה כחברה במחלקת הסיוע התנדבותי.
היא עבדה למעלה מ-3,400 שעות בבית החולים של הצלב האדום בטורקי, תחילה כאחות ואחר כך כאסיסטנטית של רוקח.
במהלך תקופה זו נתקלה בפליטים, במיוחד בלגים, והחוויות הללו נשארו איתה והיוו השראה בכתיבתה המוקדמת.
בשנת 1918, נשלח ארצ'י בחזרה לאנגליה כקולונל במשרד האווירייה, וכריסטי הפסיקה את עבודת ההתנדבות.
הם התיישבו בווסטמינסטר ולאחר המלחמה עזב ארצ'י את הצבא והחל לעבוד בעולם הפיננסי של לונדון.
בתם הבכורה, רוזלינד מרגרט קלריסה כריסטי, נולדה באוגוסט 1919. בתקופת לידתה החלה כריסטי לכתוב ספרי מתח.
ספריה הצליחו מאוד והיא רכשה קהל קוראים נאמן.
במסגרת עבודתו של ארצ'י נסעה המשפחה למסע סובב עולם בדרום אפריקה, ניו זילנד, אוסטרליה והוואי.
ב-1926 נאלצה כריסטי להתמודד עם מות אימה ועם עזיבתו של ארצ'י.
הוא הודיע לה שהוא מאוהב באישה אחרת בשם ננסי נייל אשר ב־1922 הייתה מחלוצות גלישת הגלים בעולם ונחשבת לאישה המערבית הראשונה שגלשה בעמידה.
ב־4 בדצמבר 1926, לאחר ריב עם בעלה שעזב את הבית כדי לבלות את סוף השבוע עם אהובתו, נעלמה אגתה כריסטי.
מכוניתה נמצאה ליד אגם בשם "הבריכה השקטה" במחוז סארי, על ידי נער צועני בשם ג'ק בסט.
בבוקר ה-14 בדצמבר 1926, בעקבות שיחת טלפון של חדרנית בבית ההבראה היוקרתי ביורקשייר "הארוגייט", נמצאה אגתה כריסטי שוהה במלון תחת השם נייל, ונראתה כחולת אמנזיה, כשהיא קוראת עיתון בו תוארה היעלמותה שלה.
כאשר בעלה הגיע לאסוף אותה, טענה כי הוא נראה לה מוכר, אך היא לא מצליחה לזהותו.
הסברה המקובלת היא שכריסטי ביימה את היעלמותה ונרשמה במלון תחת שם המאהבת של בעלה במטרה לגרום למשטרה למצוא את בעלה במיטה לא לו, כפי שאכן קרה.
על־פי סברה זאת, במשך 11 הימים שחלפו מאז היעלמותה ישבה כריסטי בחדרה במלון וקראה בעיתונים על מאמצי החיפוש אחריה ואחרי בעלה.
לאחר שנמצאה, סירבה כריסטי לדבר במשך שנים על היעלמותה.
היא התגרשה מארצ'יבלד כריסטי ב־1928 ונישאה כעבור שנתיים לארכאולוג הבריטי הנודע מקס מלוואן.
מערכת יחסים זו הייתה מוצלחת מאוד.
בראשית שנות ה-70 החל מצבה הבריאותי להתדרדר וייתכן שסבלה מאלצהיימר.
היא נפטרה בביתה שבווינטרברוק ב-12 בינואר 1976 והיא בת 85.
כריסטי החלה לכתוב ספרי בלשים כששירתה כאחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על ספרה הראשון היא חתמה בשם אגתה כריסטי, אותו היא נשאה עד מותה.
סיפור המתח הראשון שלה נכתב במסגרת תחרות סיפורים.
לאחר זכייתה במקום הראשון בתחרות החליטה להתמסר לכתיבה, וב־1920 יצא לאור ספרה הראשון, "הרצח המסתורי בסטיילס".
הרומן הראשון שהעניק לכריסטי פרסום עולמי היה רצח רוג'ר אקרויד שפורסם ב־1926; זה היה גם הרומן הראשון שלה שעובד למחזה בשם "אליבי".
היא חיברה בסך הכול 78 רומנים בלשיים, רומן ריגול אחד, 19 מחזות והרבה סיפורי מתח קצרים.
נוהגים לכנותה מלכת ספרי המסתורין, ותפוצת ספריה בעולם עצומה: 78 ספריה תורגמו ל־44 שפות, ומהם נמכרו כשני מיליארד עותקים, המקנים לה את שיא גינס במכירות לסופר.
ב-1971 הוענק לכריסטי תואר אבירות D.B.E (Dame Commander of the Order of the British Empire), במסגרת מסדר האימפריה הבריטית; מאז יש להקדים לשמה את התואר "דיים".
כריסטי סבלה מדיסגרפיה, ומסופר שרבים מספריה נכתבו תוך הכתבתם לקלדנית.
ספריה של כריסטי נודעים לא רק בשל המתח הסוחף שהם מציעים, אלא גם בשל סגנונם הקריא.
עלילות הסיפורים מתרחשות במקומות שונים בעולם.
תיאורי המקומות העשירים שמופיעים בספריה נובעים גם מהצטרפותה של כריסטי למסעות המחקר של בעלה השני.
על מסעות אלה היא כתבה גם זכרונות הומוריסטיים.
עלילת אחד מספריה, שתרגום שמו באנגלית הוא "פגישה עם המוות" (1938), ובתרגומו העברי שמו "רצח בסלע האדום", מתרחשת בארץ ישראל ובעבר הירדן בתקופת המנדט.
בנוסף לספרות הבלשית בה התמקדה, כתבה כריסטי שישה רומנים רומנטיים וכן אוטוביוגרפיה שפורסמה.
חלק מיצירות אלה פורסמו בשם העט מרי וסטמאקוט.
שניים מספריה הועידה לפרסום לאחר מותה, והם אכן יצאו לאור לאחר פטירתה, האחד בסדרת הרקול פוארו והאחר בסדרת הגברת מרפל.
רבים מספריה עובדו לסרטי קולנוע, המפורסמים שבהם הם "רצח באוריינט אקספרס", "מוות על הנילוס" ו"עד התביעה" בבימויו של בילי ויילדר ובכיכובם של צ'ארלס לוטון, טיירון פאואר ומרלן דיטריך.
בהתאם לנתוני Index Translationum תורגמו 7,236 ספרים של אגתה כריסטי והיא הסופרת המתורגמת ביותר בעולם מבחינת מספר ספרים שתורגמו.
תרגומי ספריה לעברית הופיעו מסוף שנות ה־40. מראשוני התרגומים לעברית הוא הסיפור הקצר "בקתת הזמיר" שהופיע ב־1950 בקובץ סיפורים בשם "פניני ספרות" ועורר הד רב.
מאז שנת 1960 הופיע חלק נכבד מספריה בעברית בסדרת ספרי מסתורין שבהוצאת מ.
ספריה שהופיעו בעברית מסוף תקופת המנדט ועד 1960, בהוצאות שונות, נחשבים לנדירים.
בשנת 2016 החלה הוצאת עם עובד בתרגום והוצאה לאור מחדש של ספריה בסדרה מיוחדת, בעריכת מאיה פלדמן ובתרגום מאת מיכל אלפון.
נכון ל־2025 יצאו לאור בסדרה זאת הספרים האלה: "הפרשה המסתורית בסטיילס", "רצח רוג'ר אקרויד", "רצח באוריינט אקספרס", "ולא נותר אף אחד", "מוות על הנילוס", "רציחות האלפבית", "רצח במעון הכומר", "מודעת רצח", "הגופה בחדר הספריה", "רעה תחת השמש", "מחמישה יוצא אחד", "אחרי ההלוויה" ו"הסוד באחוזת צ'ימניס".
אגתה כריסטי יצרה שתי דמויות מוכרות בעולם הספרות הבלשית: הראשון הוא הבלש הבלגי הרקול פוארו, הנקלע לפרשיות מסתורין ורצח ונחלץ לעזרת המשטרה והבולשת כדי לפתור את התעלומה.
הדמות השנייה היא הגברת (במקור האנגלי: מיס – העלמה) ג'יין מארפל, ישישה אנגלית, המתגוררת בכפר שקט מאוד, ובנסיבות משונות נקרים בדרכה מעשי־פשע, ונודעות לה פרשות אפלות ופליליות.
גם היא, כפוארו, מסייעת בידי המשטרה לפתור את התעלומות.
ייחודם של פוארו ושל הגברת מארפל הוא באמונתם העזה שבכוח הניתוח ההגיוני, המסודר והקפדני ובעזרת הכרת הטבע האנושי ניתן לפתור כל "חידה" בלשית.
שניהם סבורים שאין צורך שהבלש יתרוצץ ככלב ציד בעקבות טרפו.
במרוצת השנים הציגה כריסטי עוד דמויות, כגון פארקר פיין והזוג טומי וטפנס.
כריסטי כתבה גם מחזות, שהידועים בהם הם "מלכודת העכברים" ו"עד התביעה".
המחזה "מלכודת העכברים", שעלה על בימת התיאטרון הלונדוני לראשונה ב־1952 מוצג מאז ברציפות בעיר והוא המחזה שהוצג במשך הזמן הרצוף הארוך ביותר בהיסטוריה של התיאטרון.
אליבי (מחזה) (Alibi), עלה לבמות ב־1928 (מבוסס על הספר רצח רוג'ר אקרויד)
מלכודת העכברים (The Mousetrap) עלה לבמות ב־1952
אחוזת הולו (The Hollow) עלה לבמות ב־1951