tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-31 במרץ 1933, מספר שבועות לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, קבע העיתון כי "טרם הרע היטלר כשם שהרע סטלין לנו" והסביר את ההבדל ביחס אל הנאציזם בין השמאל והימין: "הסוציאליסטים והדמוקרטים למיניהם סבורים שתנועת היטלר היא כולה קליפה, ואנחנו סבורים שיש בה קליפה וגם תוך.
את הקליפה האנטישמית יש לזרוק, אבל לא את התוך האנטי מרקסיסטי שבו".
העיתון קבע שמשום כך המלחמה בנאצים מכוונת רק נגד האנטישמיות שלהם.
ז'בוטינסקי כתב לעורכי העיתון שהמאמרים על היטלר הם "נעיצת סכין בגב", "קלון" ו"זנות מילולית" ודרש להפסיק את פרסומם מיד.
כעבור מספר שבועות, ב-2 ביוני 1933, כבר כתב העיתון: "המוני ירושלים העברית מזדהים עם עמדתו של ז'בוטינסקי נגד גרמניה".
בתקופת רצח חיים ארלוזורוב (נרצח ב-16 ביוני 1933) ומשפטם של אב"א אחימאיר, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, הוטחה כלפי "חזית העם" ביקורת על ההסתה החריפה נגד ארלוזורוב, שקדמה לרצח.
בין היתר הוזכר המאמר שהופיע בעיתון בבוקר יום הרצח בשם "ברית סטלין—בן-גוריון–היטלר".
במאמר זה הותקף ארלוזורוב על שליחותו לגרמניה הנאצית להצלת רכוש יהודי, ואף כונה בו בשם "הינוקא האדום".
העיתון האשים כי כבודו, זכויותיו, ביטחונו ומעמדו בעולם של העם העברי "נמכרו להיטלר בעד בצע כסף ואתנן" והצהיר כי העם היהודי "יֵדע להגיב על הנבלה הזאת".
"חזית העם" נסגר באמצע שנות ה-30, ובמקומו החל להופיע כביטאונה של התנועה הרוויזיוניסטית העיתון 'הירדן', שבו היה ניסיון למתן את התדמית הקיצונית שאפיינה את "חזית העם".
חזית ההצלה הלאומית (ברומנית: Frontul Salvării Naționale ובראשי תיבות FSN) היה מבנה פוליטי שהוקם ברומניה ב-22 בדצמבר 1989, אשר נועד להשיג את הנהגת רומניה מיד לאחר המהפכה הרומנית של 1989.
בין מייסדי החזית היו יון איליאסקו (המנהיג), פטרה רומאן, דומיטרו מאזילו, סילביו ברוקאן, מירצ'אה דינסקו ויון קאראמיטרו.
ב-6 בפברואר 1990 נרשמה חזית ההצלה הלאומית כמפלגה.
בבחירות שנערכו ברומניה ב-20 במאי באותה שנה, זכתה חזית ההצלה הלאומית ב-66,31% מקולות הבוחרים לפרלמנט הרומני, ומנהיגה, יון איליאסקו, נבחר כנשיא רומניה ברוב של 85% מבין הבוחרים.
איליאסקו הטיל את הרכבת הממשלה על פטרה רומאן, ממפלגתו.
בהמשך התגלו חילוקי דעות קשים בין איליאסקו ובין רומאן.
בספטמבר 1991, בעקבות המינריאדה הרביעית, הודח פטרה רומאן מתפקידו.
במרץ 1992 נבחר רומאן להיות מנהיג המפלגה.
בעקבות בחירתו פרשו מהמפלגה מתנגדיו ובראשם איליאסקו, והקימו מפלגה חדשה בשם החזית הדמוקרטית להצלה לאומית (Frontul Democrat al Salvării Naționale).
חזית השינוי והרפורמה הוא גוש פוליטי לבנוני, בהנהגת הגנרל לשעבר מישל עאון, הפועל כיום בשיתוף עם קואליציית 8 במרץ הפרו-סורית.
בבחירות לפרלמנט הלבנוני ביוני 2009, זכתה החזית ב-30 מושבים לפרלמנט (מתוך 57 סך הכל בקואליציית 8 במרץ).
המפלגות הפוליטיות העיקריות בו הן: הזרם הפטריוטי החופשי של מישל עאון, בריגדת מרדה, הפדרציה המהפכנית הארמנית והמפלגה הדמוקרטית הלבנונית.
חזית סטלינגרד הייתה קבוצת ארמיות סובייטית, שהוקמה על ידי הפיקוד העליון הסובייטי כדי להגן על דרכי הגישה לעיר סטלינגרד במהלך מלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי במהלך המערכה על סטלינגרד.
חזית סטלינגרד הוקמה בהוראת הסטאבקה ב-12 ביולי 1942. מפקדה הראשון היה מרשל סמיון טימושנקו.
טימושנקו פיקד קודם לכן על החזית הדרום-מערבית, והכוחות שבפיקודו ספגו אבדות כבדות כל כך עד שהפיקוד הסובייטי נאלץ לפרק את החזית.
חזית סטלינגרד כללה במקור 3 ארמיות, שהועברו עליה מעתודת הסטאבקה (הארמיות ה-62, ה-63, וה-64), שתי ארמיות טנקים שנמצאו בתהליך הקמה (ה-1 וה-4), ושרידים של 4 ארמיות שהשתייכו במקור לחזית הדרום-מערבית (הארמיות ה-21, ה-28, ה-51 וה-57).
בין יחידות החזית התפרסמה במיוחד הארמייה ה-62 בפיקודו של וסילי צ'ויקוב שהגנה על העיר סטלינגרד במהלך המתקפה הגרמנית על העיר (ספטמבר-נובמבר 1942).
בעת הקמת חזית סטלינגרד, היא נדרשה להגן על חזית ברוחב 520 ק"מ ממערב לעיקול נהר הדון.
כתוצאה מהאבדות הכבדות שספג הצבא האדום במהלך קרב חרקוב השני, ובשלב הראשון של מתקפת הקיץ הגרמנית בדרום רוסיה, נהנו הכוחות הגרמניים שתקפו את החזית מעדיפות גדולה בכוח אדם ובציוד.
כוחות החזית לא הצליחו לעצור את התקדמות הארמייה השישית הגרמנית ונאלצו לסגת אל הגדה המזרחית של הדון לאחר שספגו אבדות כבדות.
ב-21 ביולי הוחלף טימושנקו על ידי גנרל וסילי גורדוב, שמונה למפקד החזית החדש, אך השינויים בפיקוד לא שיפרו את מצבה של החזית.
חזית סטלינגרד נדרשה לעצור את התקדמות הארמייה ה-6 לסטלינגרד מכיוון צפון ומערב.
לאחר פריצת הארמייה ה-6 אל נהר הוולגה מצפון לסטלינגרד בסוף אוגוסט 1942, קיבלה חזית סטלינגרד את האחריות על קו החזית מצפון לעיר, וניהלה שורת התקפות נגד כושלות כנגד האגף השמאלי של אגד הכוחות הגרמני שתקף את סטלינגרד.
ב-30 בספטמבר 1942 שונה שמה של החזית ל"חזית הדון" ואילו החזית הדרום-מזרחית, שכללה את הארמייה ה-62, קיבלה את השם "חזית סטלינגרד".
מפקד החזית היה קולונל גנרל אנדריי יריומנקו, וסגנו לעניינים פוליטיים היה ניקיטה חרושצ'וב.
החזית הייתה אחראית על הזרמת אספקה ותגבורות לארמייה ה-62 בסטלינגרד, וכוחות האוויר והארטילריה שהופעלו על ידי מפקדת החזית סייעו לארמייה לבלום את המתקפה הגרמנית בתוך העיר.
במהלך מתקפת הנגד באזור סטלינגרד בנובמבר 1942 (מבצע אורנוס) שימשה החזית כזרוע הדרומית של תנועת המלקחיים הסובייטית, שכיתרה את הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד, והביסה את הארמייה הרומנית הרביעית שעמדה מולה.
ערב מתקפת הנגד כללה החזית 5 ארמיות (הארמיות ה-62, ה-64, ה-57, ה-51 וה-28), 2 קורפוסים ממוכנים וקורפוס פרשים.
במחצית השנייה של דצמבר 1942 השתתפו כוחות החזית בהדיפת מתקפה גרמנית גדולה מדרום לסטלינגרד ("מתקפת מאנשטיין"), שנועדה לחלץ את הארמייה השישית מטבעת הכיתור הסובייטית, ולאחר מכן ניהלה מתקפת נגד מוצלחת כנגד כוחות הציר שפעלו בגזרה זו.
ב-1 בינואר 1943 שונה שוב שמה של החזית לחזית הדרומית.
חלק מהארמיות שהשתייכו במקור לחזית השתתפו במבצע לחיסול הכוחות הגרמניים בכיס סטלינגרד, לאחר שהועברו לשליטת חזית הדון בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, לצורך המבצע.
חזית הדון הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בהשמדת הכוחות הגרמניים, שכותרו באזור סטלינגרד, במהלך קרב סטלינגרד.
החזית הוקמה על פי החלטת הפיקוד העליון הסובייטי ב-30 בספטמבר 1942, על בסיס המפקדה והגייסות שהשתייכו לחזית סטלינגרד, וכמפקדה מונה גנרל קונסטנטין רוקוסובסקי, אחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום.
כוחות החזית החזיקו בקו החזית מצפון לסטלינגרד, מנהר הוולגה ועד ממערב לעיקול הגדול של נהר הדון.
הם ניהלו סדרת התקפות נגד העמדות הגרמניות מצפון לסטלינגרד במטרה לרתק כוחות גרמניים חזקים ככל האפשר, ובכך להקל את הלחץ הגרמני על הארמייה ה-62 בתוך העיר.
בנובמבר 1942, ערב מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד כללה חזית הדון 3 ארמיות (הארמייה ה-24, הארמייה ה-65 והארמייה ה-66) בסיוע ארמיית האוויר ה-16. תחת פיקודה היו 22 דיוויזיות חי"ר, קורפוס שריון, ו-3 בריגדות טנקים עצמאיות.
יעדה העיקרי של החזית במסגרת תוכנית מבצע אורנוס היה לרתק את שלושת הקורפוסים הגרמניים (קורפוס הפאנצר ה-14 והקורפוסים ה-8 וה-11), שהגנו על האגף השמאלי של הארמייה השישית, בעוד המתקפה הסובייטית העיקרית מונחתת על עמדות הארמייה הרומנית השלישית ממערב לנהר הדון במטרה לכתר את הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד.
ב-19 בנובמבר פתחו כוחות החזית במתקפה על הכוחות הגרמניים שניצבו מולם, ולא אפשרו להם לבוא לעזרת הכוחות הרומניים ממערב להם.
הכוחות הגרמניים מצפון לסטלינגרד, שהותקפו במקביל מחזיתם ומעורפם, נסוגו במהירות לכיוון העיר, לאחר שספגו אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד.
לאחר שבראשית דצמבר 1942 נכשלו מספר ניסיונות סובייטיים לחסל את הכוחות הגרמניים, שכותרו בכיס סטלינגרד, הבין הפיקוד הסובייטי העליון שמדובר במבצע מורכב, ושיש צורך לרכז כוחות גדולים לצורך המשימה.
רוקוסובסקי הופקד על תכנון המבצע לחיסול כיס סטלינגרד (שקיבל את השם מבצע טבעת) וקיבל פיקוד על כל הכוחות הסובייטיים באזור סטלינגרד.
הארמייה ה-21 מהחזית הדרום-מערבית והארמיות ה-62, ה-64 וה-57 מחזית סטלינגרד סופחו לחזית הדון לצורך המבצע המתוכנן.
ב-10 בינואר 1943 פתחו כוחות חזית הדון במתקפה הסופית על כיס סטלינגרד לאחר הרעשה ארטילרית כבדה.
הכוחות הגרמניים המכותרים התגוננו בעקשנות, אך לאחר שלושה שבועות של קרבות קשים, במהלכם נהרגו כ-100 אלף חיילים מכוחות הציר, נכנעו שרידי הארמייה השישית ב-2 בפברואר 1943. לאחר השלמת חיסול כיס סטלינגרד פורקה המפקדה של חזית הדון, ורוקוסובסקי הועבר לפקד על החזית המרכזית.
"חזית הפעולה האסלאמית" היא מפלגת האופוזיציה המרכזית בירדן.
המפלגה דוגלת באידאולוגיה של "האחים המוסלמים".
ארגון "האחים המוסלמים" החל לפעול בירדן בשנת 1945. הארגון זכה לברכתו של עבדאללה הראשון, מלך ירדן, שהיה אורח הכבוד בטקס פתיחת משרדיו בעמאן, ולחסותו.
מאז הבחירות בשנת 1954 היו לארגון נציגים בבית הנבחרים, ופעילים בארגון, כמו אסרואק פרחאן וכאמל אל שריף, קיבלו משרות ממשלתיות.
בשנת 1957, כאשר המפלגות הוצאו אל מחוץ לחוק, הארגון המשיך לפעול באופן חוקי, מכיוון שנחשב לארגון חברתי ולא למפלגה.
לאחר האיסור על פעילות מפלגתית, החלו רופאים, עורכי דין, מהנדסים ובעלי מקצועות חופשיים להתארגן באגודות מקצועיות.
רוב בעלי המקצועות החופשיים היו פלסטינים מהגדה המערבית, ובין פעיליהן המרכזיים אפשר היה למצוא את יוצאי המפלגות (שהוצאו מחוץ לחוק), שבעצם השתמשו באגודות ככלי לפעילות פוליטית.
בשנות ה-70 קמה התארגנות-על של האיגודים המקצועיים בשם את "הליכוד המקצועי" ("אל תג'מע אל מהני") אשר על אף היותה מסגרת מקצועית, הייתה למעשה הגוף הפוליטי הפעיל היחיד במדינה.
בשנות ה-80 התרחב גוף זה וכונה "מועצת האגודות המקצועיות".
עיקר הפעילות הפוליטית של האיגודים המקצועיים הייתה אופוזיציונית.
הם הרבו לבקר את מדיניות הממשלה בנושאי פנים וחוץ, ועסקו רבות בתעמולה אנטי-ישראלית ואנטי-אמריקנית.
ייסוד מפלגת "חזית הפעולה האסלאמית"
בשנת 1991 נכתבה בירדן אמנה לאומית, בה נקבע:
אמנה זו הפכה את השיטה הפוליטית בירדן לרב מפלגתית.
בעקבותיה בוטל החוק האוסר פעילות מפלגתית, ובשנת 1992 נקבע חוק המסדיר את פעילות המפלגות במדינה.
אחת המפלגות שנרשמו בעקבות החוק הייתה "חזית הפעולה האסלאמית", שהייתה מפלגתם של "האחים המוסלמים" בירדן.
בשנת 1989 קיבלה המפלגה 22 מקומות מתוך 80 בפרלמנט.
המפלגה ירדה ל-16 מקומות בשנת 1993, עקב תיקונים לחוק הבחירות שצמצמו את התמיכה בה.
לקראת הבחירות של שנת 1997 ביקשה המפלגה לבטל את התיקונים לחוק הבחירות, אך הממשלה לא עשתה זאת, ו"חזית הפעולה האסלאמית" החרימה את הבחירות באותה שנה.
על אף החרם, חברים לשעבר במפלגה הציגו מועמדות, וארבעה מהם זכו להיבחר, כמו גם ארבעה מועמדים אסלאמים עצמאים נוספים.
בשנת 2003 זכתה המפלגה ב-20 מתוך 84 מקומות בפרלמנט.
בשנת 2007 זכתה המפלגה ב-6 מקומות בלבד בפרלמנט.
המפלגה התלוננה על זיופים בבחירות.
זמן קצר לפני כן החרימה המפלגה את הבחירות המוניציפליות בירדן.
בשנת 2010 בוצעו תיקונים נוספים לחוק הבחירות, והמפלגה החרימה שוב את הבחירות, בטענה שהחוק החדש נועד להעניק לה פחות קולות באזורים העירוניים.
אחד מפעילי המפלגה, מוחמד קודה, נבחר לפרלמנט כמועמד עצמאי.
מנהיג המפלגה, חמזה מנצור, אמר כי הפרלמנט החדש הוא האשים את הממונים על הבחירות בזיוף נתוני ההצבעה.
המצע של המפלגה כולל סיסמאות על הצורך ברפורמה פוליטית וחוקתית, מתן חופש מלא להתאגדויות מקצועיות ופוליטיות והגדלת חופש הביטוי.
המפלגה התנגדה לתהליך השלום בין ירדן לישראל, ושואפת לבטל את ההסכם שנחתם בין המדינות.
כמו כן התנגדה המפלגה למלחמת עיראק ולנוכחות צבא ארצות הברית בעיראק.
על אף האידאולוגיה של "האחים המוסלמים" השואפת להשליט את דת האסלאם בחוקה ובחיי החברה, מפלגת "חזית הפעולה האסלאמית" נוקטת בקו מתון יותר, בניסיון להשיג עוצמה פוליטית.
הבחנה בין המרחב הפוליטי למרחב הדתי.
המפלגה משקיעה מאמצים במיסוד נוכחותה במרחב הפוליטי.
הכרה בירדן כמדינת לאום לגיטימית.
המפלגה הכירה בלגיטימיות של המונרכיה ההאשמית והגנה בניסוחים אסלאמיים על קיומה.
נטישת היעד המהפכני של החלפת המשטר ב"מדינה אסלאמית" ("דאוולה אסלאמיה"), לטובת אסטרטגיות של רפורמה חוקתית, המכירות בסטטוס קוו החוקתי כבסיס הפעולה החוקי והמעשי של הפעילות הפוליטית.
(תנועת "האחים המוסלמים" נבדלת ממפלגת "חזית הפעולה האסלאמית" בנקודה זו.)
מפלגת "חזית הפעולה האסלאמית" יחד עם "האחים המוסלמים" בירדן נטלו חלק בעימותים בירדן בשנת 2011. באחת ההפגנות שנערכה באירביד במרץ 2011 הביעו המפגינים תמיכה במהפכות של עמי תוניסיה, מצרים ולוב.
המפקח הכללי של האחים המוסלמים בירדן, ד"ר המאם סעיד, קרא לבצע רפורמה במשטר הירדני ולהפוך את האסלאם לבסיס השלטון.
המזכיר הכללי של "חזית הפעולה האסלאמית", זכי בני ארשיד, אמר כי הרפורמה היא הדרך היחידה שתאפשר את המשך קיומו של המשטר בירדן.
בהפגנה נוספת בעמאן קראה התנועה להתפטרות ממשלתו של מערוף אל-בח'ית, ולהעמיד לדין את ראשי מנגנוני הביטחון על האלימות כלפי המפגינים.
אל-בח'ית האשים את "חזית הפעולה האסלאמית" שהיא מקבלת הוראות מראשי "האחים המוסלמים" בסוריה ובמצרים.
המפלגה הכחישה טענה זו, וכתגובה האשימה את אל-בח'ית בקשרים עם ישראל.
(מערוף אל-בח'ית היה בעבר שגריר ירדן בישראל.)
רבים בירדן מאשימים את המפלגה כי היא פועלת בתיאום עם תנועת החמאס, וכי היא "דואגת יותר לפלסטין מאשר לירדן".
שירותי הביטחון הירדניים סבורים כי זכי בני ארשיד, המזכיר הכללי של המפלגה, הוא מקורבו של ח'אלד משעל, ראש הלשכה המדינית של החמאס, הנתון להשפעה חזקה של איראן.
המפקח הכללי של המפלגה בירדן, סאלם אלפלאחאת, אישר את הזיקה בין הפלסטינים בגדה המערבית לבין הפלסטינים בירדן:
למפלגה קשרים הדוקים עם תנועת "האחים המוסלמים" באזור החורן בסוריה, בין השאר בזכות הקרבה בין העיר אירביד בירדן, שבה יש בסיס תמיכה רחב ל"חזית הפעולה האסלאמית", ובין העיר דרעא שבסוריה, שבה פעילים האחים המוסלמים.
הגבול המשותף בין סוריה לירדן שימש צינור עיקרי להעברת סיוע כספי, נשק ותחמושת לחברי תנועת "האחים המוסלמים" בזמן ההפגנות בסוריה (2011).
שירותי הביטחון של ירדן עוצרים ומזמנים לחקירות את פעילי המפלגה לעיתים קרובות.
לית' שבילאת היה ראש אגודת המהנדסים וחבר פרלמנט מטעם "חזית הפעולה האסלאמית".
הוא נעצר בידי שלטונות ירדן כמה פעמים.
באחת הפעמים הוא הואשם, יחד עם פעיל אסלאמי בשם יעקוב קרש, בקשירת קשר להתנקש בחיי חוסיין, מלך ירדן, עקב חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן.
ברשותם נמצא מצבור נשק שהגיע, על פי החשד, מאיראן.
שבילאת נדון למוות, אך קיבל חנינה מהמלך לאחר כמה חודשים.
הוא הקים ארגון בשם "המרכז האנטי ציוני והאנטי גזעני", ונאבק נגד הכיבוש האמריקאי של עיראק.
לאחר מותו של סדאם חוסיין הועלו האשמות נגד שבילאת שקיבל מחוסיין שוחד בשווי 15.5 מיליון טון נפט גולמי, בתמורה לתמיכה בו ובמשטרו.
זכי בני ארשיד הוא כיום המזכיר הכללי של המפלגה.
סאלם אלפלאחאת הוא המפקח הכללי של המפלגה.
חזית המולדת של בולגריה (בבולגרית: Отечествен фронт) הייתה תנועת התנגדות בולגרית שפעלה נגד השלטון הפרו-גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, הורכבה ממספר מפלגות פוליטיות וב-9 בספטמבר 1944 תפסה את השלטון בממלכה לאחר הפיכה בחסות הצבא האדום.
התנועה נוסדה ב-1942 והורכבה ממספר מפלגות פוליטיות אשר שמו להן למטרה להילחם בממשלה הפרו-גרמנית בממלכה.
המפלגות שאוגדו בחזית המולדת היו המפלגה הקומוניסטית, הסוציאל-דמוקרטים, מפלגת הימין זוונו וחלק ממפלגת האיכרים.
המפלגות היו יריבות פוליטיות וחלוקות על דרכה העתידית של בולגריה, אך חלקו מטרה משותפת אחת - הפלת השלטון.
בספטמבר 1944 נשא ונתן ראש הממשלה קונסטנטין מוראבייב, חבר מפלגת האיכרים, שאלמנטים מתוכה חברו לחזית המולדת, עם הנהגת החזית במטרה לשתף את חבריה בממשלה.
התקדמותו המהירה של הצבא האדום סיכלה את תוכניותיו.
הקומוניסטים חברי חזית המולדת נערכו לביצוע הפיכה עוד במהלך המשא ומתן עם נציגי ממשלתו של מוראבייב בעוד ששאר חברות חזית המולדת חתרו להשגת הסכמה רחבה שאמורה הייתה למנוע מהלכים צבאיים.
הקומוניסטים נעזרו בארגוני פועלים, יחידות צבא שונות וכוחות פרטיזנים לשעבר, תוך קבלת גיבוי מהצבא האדום.
ב-8 בספטמבר התכנסו בערי בולגריה השונות ראשי התאים המחתרתיים ותיאמו את מהלכיהם לקראת ההפיכה הצפויה.
לאור התקדמותו המהירה של הצבא האדום ברחבי בולגריה, נאלצו שאר חברות חזית המולדת להסכים לביצוע ההפיכה.
ב-9 בספטמבר 1944 כבש הצבא האדום את סופיה וברחבי בולגריה התחוללה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת.
ראש הממשלה קונסטנטין מוראבייב הודח וירד למחתרת, הגנרל קימון גאורגייב חבר מפלגת "זבנו" היה לראש הממשלה ומאוחר יותר מונה לסגנו טרייצ'ו קוסטוב מהמפלגה הקומוניסטית.
שר החוץ פטקו סטאינוב היה עצמאי וחבר לשעבר במפלגה הדמוקרטית ושר התעמולה דימו קזאסוב השתייך לסוציאל-דמוקרטים, אם כי היה גם חבר בחוג זוונו.
תיק הפנים נמסר לאנטון יוגוב מהמפלגה הקומוניסטית, ובו גם השליטה על כוחות המשטרה ועל מנגנוני ביטחון הפנים החשאיים.
הקומוניסטים ניצלו בהמשך תפקיד זה לצבירת כוח ולסילוק מתחריהם במאבק לשלטון האבסולוטי בבולגריה.
טרייצ'ו קוסטוב היה הדמות הבכירה במפלגה הקומוניסטית עד לשובו מהגלות של גאורגי דימיטרוב והוא הוביל את המהלכים לשיקומה וארגונה מחדש של המפלגה הקומוניסטית.
ביוזמתו של טרייצ'ו קוסטוב, הקימה חזית המולדת בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון השלטון הקודם ומשתפי הפעולה עם הנאצים.
ב-1 בפברואר 1945 הוצאו להורג 180 אנשי צבא ופוליטיקאים, שהורשעו בפשעים נגד העם הבולגרי ובכללם ראשי הממשלה לשעבר בוגדאן פילוב, דוברי בוז'ילוב, איוון בגריאנוב, שר הפנים לשעבר פטר גברובסקי והנסיך קיריל, אחיו של בוריס השלישי ועוצר המלוכה.
ב-15 בספטמבר 1946 בוטל מוסד המלוכה במשאל עם והמלך סמיון השני נמלט מבולגריה מחשש לחייו.
לאחר התפטרותו של גאורגייב ומינויו של גאורגי דימיטרוב לראש הממשלה התחולל מאבק על אופייה של בולגריה בין המפלגות שהרכיבו את חזית המולדת.
חוץ מן המפלגה הקומוניסטית דגלו שלוש המפלגות הנוספות בקו פרו-מערבי, מתוך שאיפה לכינון משטר דמוקרטי בבולגריה.
הקומוניסטים חתרו להגמוניה של ברית המועצות במדינה.
ב-1947 פתחו הקומוניסטים במסע טיהור ברחבי בולגריה שמטרתו חיסול כל ראשי המפלגות החברות בחזית המולדת והעברת רסן השלטון באופן מוחלט אליהם.
דמיאן ולצ'ב ממנהיגי מפלגת "זוונו" ביקש מקלט מדיני בשווייץ וקוֹסְטָה לוּלְצֶ'ב מנהיג הסוציאל-דמוקרטים נידון ל-15 שנות מאסר.
בפועל נותרה חזית המולדת על כנה, אך מאמצע 1948 היה זה גוף הנתון בלעדית לשליטת המפלגה הקומוניסטית.
ב-1989, באחרית ימי השלטון הקומוניסטי בבולגריה, פורקה רשמית חזית המולדת הבולגרית.
ממשלת חזית המולדת הייתה שלטון ביניים, שהפריד בין המשטר המלוכני הפרו-גרמני למשטר הקומוניסטי הפרו-סובייטי.
רק באמצע 1948 השיגו הקומוניסטים אחיזה מלאה על המדינה ובני הקהילה היהודית ניצלו את 3 שנות שלטון חזית המולדת, להתארגנות, לשיקום חייהם, לחידוש הפעילות הציונית ולחידוש העלייה לישראל, תוך מאבקים בלתי פוסקים מול הפלג הקומוניסטי ביהדות בולגריה שהתאגד בתוך חזית המולדת בשם "חזית המולדת היהודית" (בבולגרית: אברייסקה סקציה).
בפועל, ב-30 באוגוסט 1944, תקופת כהונתו של איוון בגריאנוב, בוטל החוק להגנת האומה לאחר הצבעה בפרלמנט הבולגרי.
ב-5 בספטמבר, בעת כהונתו של קונסטנטין מוראבייב, פורסם העניין ברשומות הממלכה.
ב-10 בספטמבר נתנו קימון גאורגייב ודימו קזאסוב ביטוי פומבי להחלטה ועל כן נתפשו בקרב יהדות בולגריה כמחוללי השינוי.
יהודי בולגריה קיבלו בשמחה גלויה את שלטון חזית המולדת מתוך שאיפה להחזרת זכויות האזרח ורכושם שהוחרם על ידי המשטר הקודם.
בני הקהילה שגורשו מערי בולגריה השונות הורשו לחזור לבתיהם, שוחררו עובדי הכפייה, הושבו מרבית זכויות האזרח, אך לא הרכוש.
בנוסף, הערים משרד הפנים הבולגרי קשיים על העלייה לישראל.
בהמשך, הוחזרו הבתים של בני הקהילה לידיהם.
בחלק מהבתים התגוררו משפחות בולגריות שפלשו אליהם, מרביתן פינו את הבתים מרצונן וחלקן בהתערבות השלטונות.
מפעלים, חנויות וקרקעות שהיו בבעלות יהודית והוחרמו על ידי המשטר הקודם לא הושבו לבעליהם.
עם זאת, בשלהי 1945, התירה ממשלת חזית המולדת, בחסות ובעזרת ארגון הג'וינט, להפעיל ארגוני סיוע וסעד לבני הקהילה ולחדש את פעילות מקצת הבנקים הקהילתיים שנסגרו במהלך המלחמה, כגון "בנק גאולה".
הותר להפעיל את בתי הספר של הקהילה, אך צומצמו שיעורי העברית, בהמשך פוטרו המורים לעברית וב-1946 הולאמו בתי הספר והועברו לידי משרד החינוך הבולגרי.
ב-21 בדצמבר 1946 אושר בפרלמנט החוק לשיקומם הכלכלי של יהודי בולגריה.
הממשלה הבולגרית החליטה להעניק אשראי בסכום של מיליארד לבות שיפרש על פני 6 שנים, לצורך החזרת הכספים שהחרימה הממשלה הקודמת מיהודי בולגריה.
ב-17 במרץ 1947 הוחלפו שטרות הכסף בבולגריה והמטבע הבולגרי איבד מערכו.
כך האמיר הנטל הכלכלי על בני הקהילה, שנדרשו לשלם מס על כספים שאמורים היו לקבל במסגרת החוק החדש, אך טרם נתקבלו בפועל.
העניין עורר תסיסה רבה בקרב יהודי בולגריה והאיץ עוד יותר את כוונות בני הקהילה לעזוב את המדינה ולעלות לישראל.
הקשיים שהערים השלטון על העלייה גרמו לחלק מבני הקהילה להגר באופן לא חוקי מבולגריה דרך סיליסטרה לרומניה, במטרה לעלות דרכה לארץ ישראל.
ההגירה לרומניה נוהלה על ידי הסוכנות היהודית, שאף שלחה שליחים מטעמה לבולגריה לצורך הפעלת המנגנון.
סוכני משטרת ביטחון הפנים, שפעלו בקרב בני הקהילה, איתרו את נתיב המעבר החשאי לרומניה בשטח בית העלמין היהודי בסיליסטרה, אשר בתוכו עבר קו הגבול בין רומניה לבולגריה.
ב-30 באפריל 1947 ארבו אנשי משטרת ביטחון הפנים לקבוצת יהודים שחצו את הגבול ופתחו באש.
2 נהרגו והשאר נעצרו ונשלחו למחנות הסגר.
בעקבות התקרית נעצרו ראשי ההסתדרות הציונית בבולגריה ובכללם בנימין ארדיטי והם שוחררו לאחר מספר ימים בעקבות לחץ של פוליטיקאים ושל חברי פרלמנט שונים.
ב-26 בנובמבר 1947 נאם הנציג הסובייטי במועצת הביטחון של האו"ם ודרש להקים מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל.
מספר ימים לאחר נאומו הודיעה ממשלת חזית המולדת בראשות גאורגי דימיטרוב כי בולגריה מתירה לכל יהודי שחפץ בכך להגר לארץ ישראל.
ב-25 בדצמבר יצאה קבוצה ראשונה של כמה עשרות צעירים את גבולות בולגריה.
לשאלת נציגי חזית המולדת היהודית לפשר שינוי המדיניות, השיב שר הפנים שאינטרסים מדיניים רמי מעלה גרמו לפתיחת שערי המדינה להגירת יהודים.
בראשית 1948 הואץ קצב יציאת יהודי בולגריה לארץ ישראל.
ארגון המבצע הוטל על שייקה דן, שליח ההגנה בזאגרב והוא נוהל בידיעת השלטונות ואף בסיוע מנגנוני הביטחון הבולגרים.
טרייצ'ו קוסטוב שכיהן כסגן ראש ממשלת בולגריה הוסמך מטעם הממשלה הבולגרית לטפל בנושא העלייה לישראל מבולגריה ודרכה.
עם הקמת מדינת ישראל החלה העלייה להתבצע ישירות מנמלי הדנובה והים השחור של בולגריה.
השלטונות אף העמידו לרשות בני הקהילה ספינות שהיו בבעלות "החברה הבולגרית לספנות".
חזית ההצלה הלאומית (או החזית הלאומית להצלת המהפכה; ערבית: جبهة الإنقاذ الوطني) היא ברית של מפלגות פוליטיות מצריות, שנוסדה כדי להביס את ההצהרה החוקתית של ה-22 בנובמבר 2012 של הנשיא מוחמד מורסי.
לחזית הלאומית להצלת המהפכה יש סך הכל יותר מ-35 קבוצות שמעורבות בפעילות.
עם זאת, פרשנים חוששים כי החזית לא תוכל להפוך לכוח פוליטי מגובש.
הקבוצות השונות מסכימות בעיקר על ההתנגדות לנשיא מורסי, אך רק על מעט נושאים מעבר לכך.
חזית לנינגרד הייתה קבוצת ארמיות סובייטית, שהוקמה על ידי הפיקוד העליון הסובייטי כדי להגן על מרחב לנינגרד במהלך מלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי במהלך מצור לנינגרד ושחרור אסטוניה ולטביה מכיבוש הנאצי.
חזית לנינגרד הוקמה בהוראת הסטאבקה ב-23 באוגוסט 1941 תוך פיצול החזית הצפונית.
עם הקמתה כללה החזית את הארמיות ה-8, ה-23, ה-48 ומספר יחידות נוספות.
ב-30 באוגוסט 1941 הצי הבלטי הועבר תחת פיקודה וב-25 בנובמבר 1942 מיחידות חיל האוויר הסובייטי שהיו באזור הוקמה ארמיית האוויר ה-13.
תפקידה הראשי של החזית היה לעצור התקדמות קבוצת ארמיות צפון והצבא הפיני במרחב לנינגרד.
לאחר קרבות קשים ותוך החלפת מפקדי החזית רק הגעה של גאורגי ז'וקוב לאזור תרמה להתייצבות החזית בסתיו 1941 ותחילת מצור לנינגרד.
במהלך שנת 1942 החזית ניסה לפרוץ את המצור אך ללא הצלחה.
ביוני 1942 מפקד החזית הועבר מתפקידו תוך האשמות בניהול כושל של הצבא.
רק בינואר 1943 מבצע התקפי הביא לכיבוש מבצר שליסלבורג ועל ידי כך הוקם קשר יבשתי אמין עם יתר חלקי ברית המועצות.
בתחילת 1944 במהלך מבצע לנינגרד-נובגורוד הוורמאכט הורחק מפרברי העיר והמצור הסתיים.
ביוני 1944 חזית לנינגרד ניהלה מערכה מוצלחת נגד הצבא הפיני שבסופו של דבר הביאה להוצאת פינלנד ממעגל הלחימה.
החל מספטמבר 1944 החזית פעלה לשחרור אסטוניה ובהמשך לטביה.
תוך כדי הלחימה התפצלה מחזית לנינגרד החזית הבלטית השלישית, ובאפריל 1945 הועברו תחת פיקוד החזית יחידות של החזית הבלטית השנייה שבוטלה.
במהלך אביב 1945 החזית פעלה לכיתור קבוצת ארמיות קורלנד הגרמנית וסיימה את המלחמה באזור זה.
ב-24 ביולי 1945 בוטלה החזית ומפקדתה נוצלה להקמת פיקוד צבאי לנינגרד.
קלימנט וורושילוב (5–14 בספטמבר 1941)
איוואן פדיונינסקי (10–26 באוקטובר 1941)
חזית הפעילים הליטאית או ליגת האקטיביסטים הליטאית (בליטאית: LAF - Lietuvių aktyvistų frontas) הייתה חזית ליטאית על-מפלגתית, לאומנית, אנטי-סובייטית ואנטישמית שהקימו גולים ליטאים בברלין ב-17 בנובמבר 1940, לאחר פלישת כוחות ברית המועצות לליטא במסגרת כיבוש המדינות הבלטיות.
החזית, שנתמכה על ידי גרמניה הנאצית, תמכה בציוד ובתעמולה במחתרת הליטאית שנותרה בליטא הכבושה (שנקראה: "הפרטיזנים הליטאים הלאומנים").
מחתרת זו עסקה בלוחמת גרילה נגד השלטון הסובייטי וסייעה לאבווהר במשימות מודיעין צבאי.
לאחר הכיבוש הגרמני הקימה החזית ממשלה עצמאית קצרת-ימים.
הפעילות המרכזית של החזית בגרמניה הייתה פיתוח אידאולוגיה ליטאית-לאומנית וניסוחה במנשרים.
את המנשרים ניסח הסופר והמשורר ברוניס ריילה (Bronys Raila).
בכרוז מחתרתי של החזית, שהופץ ערב הפלישה הגרמנית נכתב:
בכרוז מאוחר יותר נאמר: "בליטא שתיכון מחדש לא יהיו זכויות אזרחיות ואפשרויות קיום כלשהן אפילו ליהודי אחד".
הכרוזים הופצו בליטא תחת שמות שונים, בהם "בני העם" (Liaudies Sunus), "זאב הברזל" (Gelezinis Vilkas), "הלוחמים" (Kovotojai), "המתנדבים החדשים" (Naujieji Savanoriai).
ב-22 באפריל הקימה החזית ממשלה גולה בברלין בראשות קאזיס שקריפה (Kazys Škirpa).
ההחלטה הראשונה של הממשלה הזמנית הייתה ביטול זכות המקלט שניתנה ליהודים בימי ויטאוטאס הגדול (במאה ה-14).
ב-22 ביוני פלשו כוחות גרמניה הנאצית לליטא, במסגרת מבצע ברברוסה.
הפרטיזנים הלאומנים ראו בכוחות הגרמניים משחררים ויום לאחר מכן הוכרזה ממשלה זמנית.
אולם הגרמנים, שלא ששו לאפשר עצמאות לליטא, שמו את שקריפה במאסר בית ולא איפשרו לו לחזור לליטא.
ממשלת ליטא העצמאית התפרקה ב-5 באוגוסט 1941 ותחתיה הונהג שלטון גרמני ישיר.
גם לאחר התפרקות הממשלה זמנית המשיכה החזית לפעול בשטח התעמולה וזאת באמצעות עיתונים.
בקובנה ראה אור כבר ב-24 ביוני 1941 העיתון I Laisve ("לחירות"), בווילנה Naujoji Lietuva ("ליטא החדשה") בשאולאי Tevine ("מולדת") בפוניבז' Islaisvintas Panevezietis ("הפונביז'אי המשוחרר") במאריאמפול Nauja Gadine ("זמנים חדשים") ועוד.
העיתונים היו אנטישמיים ביותר ונועדו בעיקר להסית נגד יהודים.
הם המשיכו לכנות את היהודים פרזיטים, גם כאשר השמדתם הייתה בשיאה.
כן פנו העיתונים לאוכלוסייה לבל יעזו לעזור ליהודים בשום דרך וביקשו מהליטאים הנאמנים למסור את שמותיהם של "בוגדים" המסייעים ליהודים.
רק לאחר תבוסת הצבא הגרמני בקרב סטלינגרד התמתנה מעט גישתם הלוחמנית של עיתוני החזית.
חזית המזרח הרחוק הראשונה הייתה חזית, שהשתייכה לצבא האדום במלחמת העולם השנייה, ולקחה חלק פעיל במבצע סערת אוגוסט.
החזית הוקמה ב-5 באוגוסט 1945 על בסיס קבוצת החוף שפורקה.
כפי ששמה מעיד עליה, היא הוצבה במזרח הרחוק הרוסי כהכנה לקראת הפלישה הסובייטית לתחומי האימפריה היפנית.
ב-8 באוגוסט הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן.
יום לאחר מכן, ב-9 באוגוסט קיבל מפקד החזית קיריל מרצקוב הוראה לנוע קדימה ולפלוש למנצ'וריה שנמצאה בשליטה יפנית.
בפלישה (שכונתה "מבצע סערת אוגוסט") השתתפו עוד שתי חזיתות: חזית המזרח הרחוק השנייה וחזית עבר הבאיקל.
המבצע נוהל כפעולת מלקחיים משולבת קלאסית.
באגף המערבי התקדמו הסובייטים דרך מדבריות והרי מונגוליה, הרחק ממסילות הרכבת ששימשו אותו לצורך אספקה.
היפנים הופתעו לחלוטין ממהלך זה, שסתר את הדרך בה ניתחו את המהלכים הצבאיים הסובייטים ולכן נמצאו בעמדות לא מבוצרות בעת המתקפה.
הכוחות היפנים סברו כי הפלישה לא תתרחש לפני חודש אוקטובר ולכן לא נערכו למגננה.
המפקד היפני לא היה נוכח ב-18 השעות הראשונות ללחימה וקשר הרדיו עם היחידות הקדמיות נותק בשלבים הראשונים למתקפה.
ב-18 באוגוסט ניהלו הסובייטים במקביל מספר מבצעים אמפיביים: בקוריאה הצפונית, בסחלין ובאיי קוריל.
היחידות הסובייטיות שהונחתו מהים הצליחו להשתלט על דרום האי סחלין ועל האיים הקוריליים, וכוננו בהם ריבונות סובייטית דה-פאקטו.
מרצקוב הורה לארמייה ה-25 שהייתה חלק מחזית המזרח הרחוק הראשונה, להשתלט על חצי האי הקוריאני שהיה מוגן בידי ארמיית קוריאה היפנית.
הארמייה ה-25 אכן הונחתה בקוריאה הצפונית, והמתינה שכוחות הקרקע יחברו אליה, אך התקדמותם של האחרונים נעצרה ליד נהר יאלו, בצפון חצי האי הקוריאני בשל חוסר יכולת לתספק את הכוחות המתקדמים (גם בדרך האוויר).
הצבא האדום הצליח בסופו של דבר לבסס את שליטתו בחלק הצפוני של חצי האי, אך השאיפה להשתלט על קוריאה כולה לא התממשה, מאחר שכוחות אמריקאים הונחתו מהים באינצ'ון ב-8 בספטמבר, שישה ימים לאחר הכניעה הרשמית של יפן.
החזית פורקה ב-1 באוקטובר 1945.
חזית הערבה , הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרב קורסק.
ב-9 ביולי 1943 הוקמה חזית הערבה על בסיס פיקוד הערבה, בתור עתודה לכוחות הלוחמים בקרב קורסק, ולמפקדה מונה איוואן קונייב.
החזית לחמה בקרב קורסק, וכוחותיה הכריעו את קרב פרוחורובקה לטובת הסובייטים.
לאחר מכן השתתפה החזית במבצע בלגורוד-חרקוב ובקרב דנייפר, וב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של חזית הערבה לחזית האוקראינית השנייה.
חזית וורונז' , הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרב קורסק.
ב-9 ביולי 1942 הוקמה חזית וורונז', על בסיס חזית בריאנסק, ולמפקדה מונה פיליפ גוליקוב.
החזית לחמה במבצע וורונז'-וורושילובגרד, שם ספגה אבדות כבדות, ובדצמבר 1942 השתתפה במבצע סטורן קטן.
לאחר מכן לחמו כוחות החזית בקרבות באזור קורסק וחרקוב, והשתתפו בקרב חרקוב השלישי.
החזית השתתפה בקרב קורסק, ולחמה נגד כוחות קבוצת ארמיות דרום הגרמנית.
לאחר מכן השתתפה החזית במבצע בלגורוד-חרקוב ובקרב דנייפר, ואף שחררה את קייב, וב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של חזית וורונז' לחזית האוקראינית הראשונה.
חזית המזרח הרחוק השנייה הייתה חזית של הצבא האדום שלחמה במבצע סערת אוגוסט.
החזית הוקמה ב-5 באוגוסט 1945, וכמפקדה מונה מקסים פורקאייב.
כפי ששמה מעיד עליה, היא הוצבה במזרח הרחוק הרוסי מול מנצ'וקוו כהכנה לקראת הפלישה הסובייטית לתחומי האימפריה היפנית.
ב-8 באוגוסט הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן, וב-9 באוגוסט החזית החלה לנוע אל מנצ'וקוו.
היא כללה את ארמיית הדגל האדום ה-2, ארמיית החי"ר ה-5, הארמיות ה-15 וה-16, ארמיית האוויר ה-10 ושייטת הנהר אמור.
התקפת החזית נפתחה בסחלין, מנצ'וריה והאיים הקוריליים.
הסובייטים נהנו מעדיפות מספרית ומיתרון ההפתעה, והיפנים נהדפו בקלות.
עד 18 באוגוסט כבש הקורפוס ה-16 את מרבית סחלין, אולם הטיהור הסופי של האי הושלם רק ב-25 באוגוסט.
התוכנית המקורית הייתה להמשיך ולכבוש גם את הוקאידו, אם כי פלישה זו מעולם לא יצאה לפועל.
ב-20 באוגוסט כבשה הארמייה ה-15 את חרבין, ודיוויזיית החי"ר ה-101 כבשה את איי קוריל.
ב-2 בספטמבר הסתיים המבצע לאחר כניעת האימפריה היפנית.
ב-1 באוקטובר פורקה החזית, על בסיס הוראת הסטבקה מיום 10 בספטמבר, ואורגנה מחדש בתור המחוז הצבאי במזרח הרחוק.
חזית וולחוב (), הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרב לנינגרד.
ב-17 בדצמבר 1941 הוקמה חזית וולחוב, על בסיס כוחות מחזית לנינגרד, ולמפקדה מונה קיריל מרצקוב.
החזית לחמה בקרבות השונים במהלך המצור על לנינגרד, וב-23 באפריל 1942 פורקה החזית.
החזית הוקמה מחדש ב-8 ביוני 1942, ולמפקדה מונה שוב קיריל מרצקוב.
החזית לחמה בקרבות השונים בגזרה הצפונית, ובכלל זה במבצע ניצוץ ובמבצע לנינגרד-נובגורוד, וב-15 בפברואר 1944 פורקה החזית.
חזית העתודה הייתה חזית, של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
חזית העתודה הוקמה ב-30 ביולי 1941, וכמפקדה הראשון מונה גאורגי ז'וקוב, אשר יום קודם לכן פוטר בידי סטלין מתפקיד ראש המטה הכללי.
החזית כללה את הארמיות ה-24 ה-28, ה-29, ה-30, ה-31 וה-32. החזית השתתפה בקרב סמולנסק ובקרבות באזור מוסקבה, ובספטמבר הועבר ז'וקוב לפקד על חזית לנינגרד והפיקוד על חזית העתודה עבר לסמיון בודיוני.
החזית כותרה באזור ויאזמה, וב-10 באוקטובר שרידיה אוחדו לתוך החזית המערבית בפיקודו של ז'וקוב.
ב-12 במרץ 1943 הוקמה החזית מחדש וכמפקדה מונה מקס רייטר.
החזית כללה את ארמיית המילואים ה-2 הארמייה ה-24, ה-53, ה-66, ה-47, ה-46 וארמיית המשמר המשוריינת החמישית.
החזית לא לקחה חלק בקרבות, וכבר ב-23 במרץ פורקה ועל בסיסה הוקמה חזית קורסק.
חזית הקווקז הייתה חזית, של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
החזית הוקמה ב-30 בדצמבר 1941 על בסיס חזית עבר הקווקז.
כמפקדה הראשון מונה דמיטרי קוזלוב והיא כללה את הארמיות ה-44, ה-45, ה-46, ה-47 וה-51. החזית סיימה את קרב קרץ' אשר החל בתחילת אותו החודש, ונחלה הפסד צורב מול כוחות הוורמאכט.
חזית החירות פלוס (באפריקאנס: Vryheidsfront Plus, נכתב בקיצור VF+) היא מפלגת ימין בדרום אפריקה שהוקמה (כחזית החירות) בשנת 1994. בראשה עומד ד"ר פיטר גרונוולד.
עמדות המדיניות המוצהרות הנוכחיות שלה כוללות ביטול העדפה מתקנת ומניעת רפורמת קרקעות כדי להגן על זכויותיהם ואינטרסים של מיעוטים, במיוחד האפריקאנרים.
יחד עם מפלגות אחרות, החזית החירות פלוס נכנסה לקואליציה עם הברית הדמוקרטית לאחר הבחירות המוניציפליות לשנת 2016 לשלטון ביוהנסבורג, טשוואנה ומספר עיריות אחרות.
חזית החירות פלוס הוקמה ב־4 במרץ 1994, בשם חזית החירות, על ידי הרמטכ"ל לשעבר של צבא דרום אפריקה הגנרל קונסטנד וילויון, לאחר שעזב את הפולקספרונט האפריקאנרי עקב חילוקי דעות.
בניסיון להשיג את יעדיו באמצעים פוליטיים, רשם וילויון את חזית החירות בוועדת הבחירות העצמאית ב־4 במרץ 1994, כדי להשתתף בבחירות הכלליות באפריל 1994. ב-12 במרץ 1994 העביר וילויון את רשימת המועמדים של חזית החירות לוועדת הבחירות, שאישרה כי מפלגתו תשתתף בבחירות.
בבחירות של 1994 קיבלה חזית החירות 2.2% מהקולות הלאומיים (עם 424,555 קולות), וזכתה בתשעה מושבים באספה הלאומית ו-3.3% (עם 639,643 קולות שהצביעו) מהקולות לבתי המחוקקים של הפרובינציות.
המפלגה השיגה את רוב הקולות שלה באזורים הכפריים של טרנסוואל ומדינת אורנג' החופשית, ולטענת סגן הנשיא החדש תאבו מבקי המפלגה כנראה ייצגה אולי כמחצית מאוכלוסיית המצביעים האפריקאנרים באזורים אלה, עם התמיכה החזקה ביותר בקרב חקלאים ומעמד הפועלים.
התמיכה בחזית החירות ירדה עם הזמן במיוחד עקב משא המתן העקר של המפלגה עם הקונגרס הלאומי האפריקני ליצירת מדינת לאום לאומה האפריקאנרית בשטחי דרום אפריקה.
בנוסף עלייה של מפלגות ימין אפריקאנריות חדשות פגעו בכוחו של המפלגה.
בבחירות 1999 צנחה התמיכה במפלגה ל־0.8% (127,217 הצבעה) עם שלושה מושבים באספה הלאומית ובין 1% - 2% תמיכה במחוזות המעוז שלהם.
אבל למרות ירידה זאת התמיכה במפלגה נותרה יציבה יחסית בכל הבחירות הלאומיות שהתקיימו בעשרים השנים הבאות.
בשנת 2001 העביר וילויון את הנהגת חזית החירות לידי פיטר מולדר.
בשנת 2003, זמן קצר לפני הבחירות הכלליות של 2004, החליטו המפלגה השמרנית, תנועת האחדות האפריקאנרית וחזית החירות להתמודד בבחירות כישות אחת בשם חזית החירות פלוס בראשות מולדר.
מאוחר יותר, גם הברית הפדרלית הצטרפה לאיחוד.
בבחירות הכלליות בשנת 2004 התמיכה בחזית החירות פלוס עלתה מעט ל-0.89% (139,465 הצבעות).
המפלגה זכתה במושב אחד ברוב בתי המחוקקים של הפרובינציות, ובארבעה מושבים באספה הלאומית.
בבחירות המוניציפליות בשנת 2006 קיבלה חזית החירות פלוס 1% מהקולות (252,253 הצבעות).
בבחירות הכלליות ב־2009 קיבלה המפלגה 0.83% (146,796 הצבעות) ושמרה על ארבעת המושבים שלה באספה הלאומית אך איבדה את מקומה בבתי המחוקקים של הפרובינציות צפון מערב, מפומלנגה והכף הצפוני.
לאחר הבחירות מונה מנהיג חזית החירות, פיטר מולדר, לסגן שר החקלאות, היערות והדיג על ידי הנשיא החדש יעקוב זומה.
בבחירות הכלליות ב־2014 הגדיל המפלגה את כוחה במעט ל-0.9%.
היא שמרה על ארבעת המושבים שלה בפרלמנט, וגם החזירה לעצמה את המושב בצפון מערב.
תמיכת המצביעים במפלגה עלתה משמעותית בבחירות הכלליות בשנת 2019, כאשר המפלגה הגדילה את קולותיה ב־250,000, ל־2.38% מהקולות הלאומיים, וזכתה בעשרה מושבים באספה הלאומית.
זה היה אפילו קצת יותר מתשעת המנדטים שקיבלה חזית החירות הישנה בשנת 1994. בנוסף, היא זכתה בשמונה מושבים בביתי המחוקקים של הפרובינציות, בסך הכול אחד עשר חדשים.
תומכיה החדשים היו בעיקר אפריקאנרים ומצביעים צבעוניים מהכף המערבי שתמכו בעבר בברית הדמוקרטית.
המפלגה זכתה לניצחונות עיקריים בעיירה החצי עצמאית אורניה בכף הצפוני.
מאז הבחירות הכלליות בשנת 2019, המפלגה זכתה גם בשלושה יישובים מהברית הדמוקרטית בבחירות מוניציפליות במחוז צפון מערב וממשיכה להראות צמיחה בבחירות המוניציפליות בחאוטנג, לימפופו ומפומלנגה.
המפלגה מביעה תמיכה חזקה בישראל ומתנגדת ליחס השלילי של ממשלת הקונגרס הלאומי האפריקני למדינת ישראל ולגישה הפרו-פלסטינית שלה.
המפלגה מתנגדת להתערבות דרום אפריקה בנעשה בישראל וקוראה לממשלה לא לעמוד לצד הפלסטינים.
המפלגה גם גינתה את הסירוב של הממשלה הדרום אפריקנית להיעזר בישראל כדי להתמודד עם הבצורות הקשות באזור הכף.
המפלגה התנגדה וגינתה את סגירת שגרירות דרום אפריקה בישראל והחזרת השגריר ב־2018 בעקבות העימותים בגבול ישראל-עזה.
+מספרתמונהשםתחילת כהונהסיום כהונההערות1קונסטנד וילויון1 במרץ 199426 ביוני 2001רמטכ"ל כוחות ההגנה של דרום אפריקה2פיטר מולדר26 ביוני 200112 בנובמבר 2016סגן שר החקלאות, היערות והדיג3פיטר גרונוולד12 בנובמבר 2016עד היום
חזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן או התנגדות פנג'שיר היא ברית צבאית של חברי הברית הצפונית לשעבר ומתנגדי הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן לאחר השתלטות הטאליבן על המדינה.
הארגון הוקם תחת הנהגתו של אחמד מסעוד, יליד פנג'שיר, פוליטיקאי ואיש צבא אפגני, וסגנו של אמרוללה סאלח נשיא אפגניסטן לאחר המהפכה.
באוגוסט 2021, פנג'שיר היה האזור היחיד שאינו בשליטת הטליבאן.
הברית היוותה ההתנגדות המאורגנת היחידה לטליבאן במדינה.
ב-17 באוגוסט 2021, אמרוללה סאלח - בהתאם להוראות חוקת אפגניסטן - הכריז על עצמו כנשיא אפגניסטן מבסיס המבצעים בעמק פנג'שיר, והצהיר כי מכאן ואילך ימשיך בפעולות צבאיות נגד הטליבאן.
תביעתו לנשיאות אושרה על ידי מסעוד ושר ההגנה האפגני לשעבר ביסמילה מוחמד.
ב-6 בספטמבר הודיע דובר הטליבאן על כיבוש מחוז פנג'שיר וסיום הלחימה, דבר שהתברר כלא נכון, הלחימה נמשכת עד היום.
פנג'שיר היה בסיס מבצעי עבור הברית הצפונית המקורית, ועבור לוחמים אנטי-סובייטיים.
זהו גם מקום הולדתו של אחמד שאה מסעוד, ובנו, אחמד מסעוד, הנתפס בציבור כיורשו.
ביולי 2021 החלו שרידי הברית הצפונית להתארגן מחדש תחת השם Resistance II - התנגדות II.
בראיון ל"וושינגטון פוסט" ב-18 באוגוסט 2021 קרא אחמד מסעוד לשאר העולם לסייע להתנגדות, משום שהתחמושת והאספקה ייגמרו בקרוב.
לדובר הארגון מונה מוחמד פהים דשתי.
לאחר נפילת קאבול, כוחות אנטי-טליבאן, כולל סגן הנשיא לשעבר סאלח, עברו לעמק פנג'שיר, האזור היחיד באפגניסטן שאינו בשליטת הטליבאן, על מנת ליצור חזית התנגדות חדשה.
ב-17 באוגוסט 2021, הטג'יקים, קבוצה אתנית איראנית דוברי פרסית, וחיילים לשעבר בצבא האפגני, החלו להגיע לעמק פנג'שיר, עם טנקים ונגמ"שים לתמיכה בהתנגדות.
הם התארגנו מחדש במחוז אנדראב, לאחר שנמלטו מקונדוז, בדח'שאן, תח'אר ובגלאן, בטרם נפגשו בפנג'שיר.
על פי דיווחים לא מאושרים, פיקודו של סאלח הצליח לכבוש מחדש את צ'אריכאר, בירת מחוז פרוואן, שהוחזקה בידי הטליבאן מאז 15 באוגוסט, וכי החלו בלחימה על פנג'שיר.
בערך באותו זמן, דיווחים לא מאושרים ציינו כי שרידי הצבא הלאומי האפגני (ANA) החלו להתייצב בבקעת פנג'שיר בתמיכת מסעוד, יחד עם שר הביטחון ביסמילה מוחמד ומפקדי המחוז.
גם אזרחים מקומיים נענו לקריאותיו להתגייס והצטרפו למאבק.
ב-20 באוגוסט התארגנה קבוצת כוחות נגד הטליבאן במחוז בגלאן, בראשותו של עבדול חמיד דדגר.
הקבוצה השתלטה על מחוז פול-א-חסר ומחוז אנדראב.
בשעות אחר הצהריים, דיווחים ציינו כי פול-א-חסר נלקח מהטליבאן, וכי הלחימה עדיין משתוללת בדה סלאח ובאנו.
ב-23 באוגוסט דווח כי החזית מתבצרת במעוזה בעמק פנג'שיר ומוקפת בכוחות טליבאן גדולים שהטילו עליה מצור.
ב-6 בספטמבר הטליבאן הצהיר שכוחותיו כבשו את מחוז פנג'שיר במלואו, ופרסם תמונות של לוחמיו ניצבים מחוץ ללשכה של מושל המחוז.
המורדים, מצידם, טענו כי הלחימה במחוז עודנה נמשכת.
חזית התחייה הלאומית (ברומנית: Frontul Renașterii Naționale) הייתה מפלגה רומנית, שנוסדה ביום 16 בדצמבר 1938 על ידי קרול השני, מלך רומניה, במטרה שתחליף את כל המפלגות הרומניות ותהיה מפלגה יחידה ברומניה.
בצו-חוק מספר 4,321 מיום 15 בדצמבר 1938, נקבע בסעיף מספר 1 שחזית התחייה הלאומית היא הארגון הפוליטי היחיד במדינה ובסעיף מספר 7 נקבע שכל פעילות פוליטית אחרת תיחשב בלתי חוקית ופעיליה ייענשו.
החוקה פורסמה ונכנסה לתוקף ב-27 בפברואר 1938.
מפלגת חזית התחייה הלאומית הייתה המפלגה המונופוליסטית הראשונה בהיסטוריה של רומניה והיו לה אפיונים פשיסטיים, דומים למשטר של איטליה הפשיסטית.
במאי 1939 שונה גם חוק הבחירות, זכות הבחירה הותנתה בגיל מעל 30, האזרחים חולקו לקבוצות לפי עיסוקם ועוד.
לאחר בחירות יוני 1939, בהם זכתה המפלגה היחידה, היא שינתה את שמה ל"מפלגת האומה" וחבריה חויבו ללבוש מדים.
ב-22 ביוני 1940 שונה שם המפלגה ל-Partidul Națiunii (מפלגת האומה)
חֲזִית הַשִּׁחְרוּר הַלְּאֻמִּית הייתה תנועת התנגדות יוונית לכיבוש מדינות הציר ביוון.
הייתה זו תנועת המרי הגדולה ביותר ביוון, ואף שהורכבה ממספר קבוצות, בפרט תנועות שמאל ותנועות רפובליקניות, הובילה אותה המפלגה הקומוניסטית של יוון.
הזרוע הצבאית של החזית, צבא השחרור העממי היווני (ELAS, אלא"ס), גדלה במהירות והפכה לכוח הגרילה החמוש הגדול במדינה והיחיד בעל נוכחות בכל רחבי יוון.
בסוף אותה שנה, לאחר השחרור מכיבוש מדינות הציר, הגיעה החזית לשיאה בשליטתה על רוב שטחי המדינה.
סופה של החזית החל עם תבוסתה הצבאית לכוחות הממשלה והכוחות הבריטיים באירועי דצמבר.
כתוצאה מעימותים אלה פורק צבא השחרור העממי היווני מנשקו וחברי החזית נרדפו במסגרת מה שכונה הטרור הלבן, שהפך בסופו של דבר למלחמת האזרחים היוונית.
במהלך משטר 4 באוגוסט, הוצאה המפלגה הקומוניסטית של יוון אל מחוץ לחוק וחבריה נרדפו.
כוחות הביטחון של יואניס מטאקסס פעלו נמרצות נגד המפלגה, ויותר מ-2,000 קומוניסטים נכלאו או נשלחו לגלות פנימית.
העובדה שקומוניסטים רבים מאוד ביוון עונו תחת משטר 4 באוגוסט, ושאל המפלגה הסתננו מודיעים רבים של המשטרה החשאית, תרמה רבות לתפישת הפעילות המחתרתית של המפלגה.
עם הפלישה הגרמנית וכיבוש יוון באפריל–מאי 1941 הצליחו כמה מאות חברים להימלט ולרדת למחתרת.
המשימה הראשונה שלהם הייתה לבצע רפורמה במפלגה, יחד עם קבוצות חסות כמו ארגון "הסולידריות הלאומית".
לאחר המתקפה הגרמנית על ברית המועצות ב-22 ביוני 1941 והפרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, מצאה עצמה המפלגה הקומוניסטית המחודשת עומדת איתן במחנה המתנגד למדינות הציר, עמדה שאושרה על ידי המליאה השישית של המפלגה בתחילת יולי.
הקומוניסטים פעלו להקמת "חזית עממית", וניסו לערב מפלגות נוספות מהשמאל ומהמרכז, כולל פוליטיקאים מוכרים טרם המלחמה, אך המאמצים לא נשאו פרי.
עם זאת, ב-16 ביולי הוקמה "החזית הלאומית לשחרור העובדים", אשר איחדה את ארגוני העובדים במדינה.
במליאה השביעית של המפלגה הקומוניסטית, הוחלט על הקמת חזית השחרור הלאומית למרות סירובם של פוליטיקאים מהזרם המרכזי להצטרף.
החזית נוסדה ב-27 בספטמבר 1941 על ידי נציגים של ארבע מפלגות שמאל: לפטריס אפוסטולו מהמפלגה הקומוניסטית, כריסטוס כומנידיס מהמפלגה הסוציאליסטית של יוון (SKE), איליאס צירימוקוס מאיחוד הדמוקרטיה העממית (ELD) ואפוסטולוס ווגיאציס מהמפלגה החקלאית של יוון (ΑΚΕ).
האמנה של חזית השחרור הלאומית קראה ל"שחרור האומה מעול זר" ו"הבטחת זכותו הריבונית של העם היווני לקבוע את צורת השלטון שלו".
המפלגה הקומוניסטית, נוכח גודלה היחסי אל מול המפלגות האחרות, הייתה בבירור הכוח המניע בתוך התנועה החדשה.
יתרה מזאת, המבנה המאורגן היטב של המפלגה הקומוניסטית והניסיון שלה עם התנאים הדרושים למאבק מן המחתרת היו מכריעים להצלחתה של החזית.
גאורגיוס סיאנטוס מונה למנהיג בפועל, מאחר שניקוס זכריאדיס, המנהיג הרשמי של המפלגה הקומוניסטית, נכלא במחנה הריכוז דכאו.
סיאנטוס עם התנהגותו החביבה ודרכיו הצנועות היה הרבה יותר פופולרי במפלגה מאשר זכריאדיס.
במובנים רבים הייתה החזית הלאומית לשחרור המשך של החזית העממית שניסתה המפלגה הקומוניסטית להקים ב-1936, אולם היא הצליחה הרבה יותר.
בשנת 1941, תנאי העוני הקיצוני שנבעו מהניצול הכלכלי מצד מדינות הציר, ובעיקר הרעב הגדול של 42–1941, יחד עם חוויית התבוסה באפריל 1941, גרמו ליוונים רבים להיות פתוחים למסרים של החזית הלאומית לשחרור.
לפני הקמת משטר 4 באוגוסט ב-1936, הפוליטיקה היוונית התאפיינה בשיטה קליינטליסטית, שבמסגרתה פוליטיקאי, שהיה בדרך כלל ממשפחה אמידה, היה מקים מערך חסות המספק סחורה ושירותים במסע הבחירות שלו בתמורה לקולות התושבים המקומיים.
במסגרת שיטה זו סוגיות של אידאולוגיה או אפילו פופולריות היו לעיתים קרובות לא רלוונטיות, שכן כל מה שהיה חשוב היה היכולת של פוליטיקאי לתגמל את הגברים שהצביעו עבורו.
השיטה הפכה את הפוליטיקה ביוון לעסקנית ומותאמת אישית, וכתוצאה מכך רוב המפלגות היווניות היו מאורגנות בצורה חלשה.
גברים יוונים הצביעו לרוב יותר עבור האיש שנתפש בצורה הטובה ביותר כבעל יכולת לתגמל את מצביעיו ולא עבור מפלגה.
פוליטיקאים יווניים שמרו בקנאות על השליטה במערכי החסות שלהם, והתנגדו נמרצות למאמצים ליצור מפלגות פוליטיות מאורגנות יותר מאחר שהיו לאיום על כוחם.
בניגוד למפלגות היווניות המסורתיות שהיו קואליציות רופפות של פוליטיקאים שונים, המפלגה הקומוניסטית היוונית הייתה מפלגה מאורגנת היטב שנועדה למאבק מן המחתרת, והתאימה הרבה יותר לעבודת התנגדות.
החל מימי משטר 4 באוגוסט, וביתר שאת תחת כיבוש מדינות הציר, השיטה הקליינטליסטית התפרקה מכיוון שלאף אחד מהפוליטיקאים לא היה מספיק כוח לשנות את המדיניות שהוצאה לפועל על ידי כוחות מדינות הציר.
חלק ניכר ממה שהביא אנשים לתמוך בחזית התמקד בכך שהיא טענה שהאנשים צריכים להתגייס ולהתארגן כדי להתמודד עם הכיבוש ההרסני, במקום לקוות באופן פסיבי שאחד הפוליטיקאים המסורתיים יוכל לסגור עסקה כלשהי עם הגרמנים לשיפור תנאי החיים.
ההיסטוריון הבריטי דייוויד קלוז כתב: "חזית השחרור הלאומית הפכה למפלגה ייחודית בהיסטוריה היוונית בהשגת תמיכה המונית בזמן שמנהיגיה נותרו תחת מעטה חשאיות".
ב-10 באוקטובר 1941 פרסמה החזית את המניפסט שלה והכריזה על עצמה ועל מטרותיה לעם היווני.
במהלך סתיו 1941 התרחבה השפעתה ברחבי יוון, בין אם באמצעות תאים קומוניסטיים קיימים ובין אם באמצעות פעולות ספונטניות של הוועדות העממיות המקומיות.
לכך התווסף הרעב הגדול שהקצין את דעת הקהל היוונית.
כ-300,000 יוונים מתו ברעב במהלך הרעב הגדול.
בתור קבוצת ההתנגדות המאורגנת ביותר, קיבלה החזית תמיכה רבה.
בנוסף, חוויית הכיבוש על ידי איטליה הפשיסטית, מדינה שיוון הביסה ב-1940–1941, גרמה לרבים להצטרף לחזית.
סיבה נוספת לפופולריות של החזית הייתה הרצון בעתיד טוב יותר לאחר כל הסבל וההשפלה בזמן המלחמה, והתחושה שליוון של משטר 4 באוגוסט אין חלק בעתיד הזה.
שנות ה-30 של המאה ה-20 נתפשו בזיכרון היווני כתקופה של השפל הגדול ושל משטר 4 באוגוסט הדכאני, וליוונים רבים, במיוחד הצעירים, לא היו זיכרונות נעימים מאותו עשור.
בדומה לארגונים קומוניסטיים אחרים בעולם, דאגה החזית להקים לפרטי פרטים מערך לגיוס המוני העם.
לפיכך הוקמו ועדות של החזית על בסיס מגורים ומקום עבודה, החל מהרמה המקומית (כפר או שכונה) ועד לרמה הארצית.
הוקמו ארגוני בת, לרבות: תנועת נוער, הסתדרות עובדים וארגון רווחה.
הזרוע הצבאית של החזית, צבא השחרור העממי היווני (ELAS), הוקמה בדצמבר 1942, וצי בסיסי, צי השחרור העממי היווני, הוקם מאוחר יותר, אך כוחו היה מוגבל מאוד.
מלחמת האזרחים הראשונה ו"ממשלת ההרים"
אחת ההצלחות הגדולות של חזית השחרור הלאומית הייתה ההתגייסות נגד תוכניות הגרמנים וממשלת הבובות לשלוח יוונים לעבודות כפייה בגרמניה.
הידע בציבור על התוכניות יצר מעין אווירת טרום-התקוממות, אשר הובילה בפברואר 1943 לסדרה הולכת ומצטברת של שביתות באתונה.
ההפגנות הגיעו לשיאן בהפגנה מאורגנת של החזית ב-5 במרץ, אשר אילצה את ממשלת הבובות לסגת מהתוכניות.
בפועל, רק 16,000 יוונים יצאו לגרמניה, ואלה היוו 0.3% מסך כוח העבודה הזר.
צבא השחרור העממי נלחם בכוחות הכיבוש הגרמניים, האיטלקיים והבולגריים, כמו גם, לקראת סוף 1943, בארגונים יריבים אנטי-קומוניסטיים: הליגה היוונית הרפובליקנית הלאומית (EDES) ותנועת השחרור הלאומי והחברתי (EKKA), שאותה הצליח להשמיד לחלוטין באפריל 1944.
פעילות צבא השחרור העממי הביאה לשחרור מלא של חלקים נרחבים ביוון ההררית, שם במרץ 1944 הקימה החזית ממשלה נפרדת מהממשלה הגולה, "הוועד המדיני לשחרור לאומי".
החזית אפילו קיימה בחירות לפרלמנט של הוועד המדיני, המועצה הלאומית, בחודש לאחר מכן.
בפעם הראשונה בתולדות הבחירות היווניות, נשים הורשו להצביע, וההערכה היא כי בבחירות הצביעו 1,000,000 איש.
בשטחים שבהם היא שלטה, יישמה החזית תפישה פוליטית משלה, לָאוֹקְרַטְיָה, המבוססת על "ניהול עצמי, מעורבות של מגזרים חדשים (בעיקר נשים ובני נוער) ובתי משפט עממיים".
במקביל, המנגנונים של "הסדר המהפכני" שיצרה החזית הופעלו לעיתים קרובות כדי לסלק יריבים פוליטיים.
בתוך "יוון החופשית", כפי שנודע האזור שבשליטת חזית השחרור הלאומית, היה שלטונה של החזית פופולרי מכיוון שהמועצות הנבחרות שהקימה החזית כדי לשלוט בכפרים היו מורכבות מאנשים מקומיים והיו אחראיות לתושבים המקומיים.
לפני הכיבוש הנאצי נשלטה יוון בצורה מאוד ריכוזית, כאשר ראשי המחוזות שמונו על ידי הממשלה באתונה שלטו בכפרים וההכרעות, אפילו בנושאים בעלי עניין מקומי, התקבלו באתונה.
תלונה שחזרה על עצמה לפני המלחמה הייתה שתהליך קבלת ההחלטות באתונה היה איטי ואדיש לדעה המקומית, בעוד שמערכת "מועצות העם" של החזית נחשבה לשיפור במצב.
כמו כן, מערכת המשפט לפני המלחמה נחשבה למסורבלת ולא הוגנת, במובן זה שחקלאים עניים ואנאלפביתים לא יכלו להרשות לעצמם עורך דין וגם לא להבין את החוק, מה שגרם להם להיות קורבן על ידי מי שכן.
גם ממי שיכול היה להרשות לעצמו עורכי דין, נמנעה מעשית גישה להליך המשפטי, שכן משפטים נערכו רק בבירות המחוז, דבר שחייב את הנוגעים בדבר לעשות נסיעות גוזלות זמן כדי להעיד.
מערכת "בתי המשפט העממיים" של החזית, שהתכנסה בכפרים מדי סוף שבוע לדיון בתיקים הייתה פופולרית מאוד שכן בבתי המשפט העממיים לא נדרשו עורכי דין וכלליהם היו קלים מאוד להבנה.
בתי המשפט העממיים קיבלו בדרך כלל את החלטותיהם די מהר ונטו לכבד את הכללים הבלתי פורמליים של הכפר במקום להיות מודאגים מהחוקיות.
יחד עם זאת, בתי המשפט העממיים היו דרקוניים מאוד בעונשיהם.
אנשים שגנבו או הרגו בעלי חיים, למשל, הוצאו להורג.
אולם הפשטות והמהירות של בתי משפט אלה, בשילוב הנוחות של משפטים המתקיימים מקומית, היו בכדי לפצות על כך.
הן בבתי המשפט העממיים והן במועצות העם, החזית לא השתמשה בקאתארבוסה, היוונית הרשמית שהייתה שפת האליטות.
במקום זאת היא השתמשה ביוונית דמוטית, השפה הבלתי פורמלית של ההמונים.
ביוון החופשית היו חילוקי דעות רבים לגבי סוג החברה שעל החזית להקים.
המפלגה הקומוניסטית היוונית, בעקבות הנחיות ממוסקבה להקים "חזית עממית" נגד הפשיזם, אפשרה החזית למפלגות אחרות להביע דעה לגבי השלטון "יוון החופשית", דבר שדילל במידה ניכרת את התוכנית המרקסיסטית שלה.
יתר על כן, רוב הקומוניסטים היוונים היו אינטלקטואלים מאזורים עירוניים, שלפני המלחמה לא הקדישו מחשבה לבעיות של יוון הכפרית, ולפיכך רוב הקומוניסטים מצאו כי התיאוריות של המפלגה אינן רלוונטיות ב"יוון החופשית" שהייתה כפרית ברובה.
כמה מהמפקדים בצבא השחרור, כמו אריס ולוכיוטיס ומרקוס ופיאדיס, היו מתוסכלים מהאופן שבו הנהגת המפלגה נותרה ממוקדת במעמד הפועלים העירוני כ"חלוץ המהפכה", והאשימו כי המפלגה צריכה להרחיב את האחיזה שלה באזורים כפריים.
היה זה הלחץ מצד ולוכיוטיס, שהתגלה כמוצלח ביותר מבין מנהיגי הכוחות הלוחמים, ואילץ את המפלגה להתחיל לפנות לכפריים בשנת 1942.
החזית הקימה, כאמור, ועדות עממיות לניהול כפרים ביוון החופשית, אשר היו אמורות להיבחר על ידי כל האנשים מעל גיל 17, אף שבפועל החזית הקימה לעיתים ועדות עממיות ללא בחירות.
חלק ניכר מהעבודה של הוועדות העממיות היה למתן את ההשפעות ההרסניות של הרעב הגדול ולבצע רפורמות חברתיות שנועדו להבטיח שכולם יקבלו מזון.
בין הדרישות של ההנהגה הלאומית של החזית לבין הוועדות העממיות המקומיות, שהתנגדו לעיתים קרובות לפקודות לספק מזון לכפרים אחרים ב"יוון החופשית", היה מתח מתמיד.
כחלק ממסר "החזית העממית" שלה, פנתה חזית השחרור הלאומית ללאומיות היוונית, באומרה שכל היוונים צריכים להתאחד תחת דגלה כדי להילחם נגד הכיבוש.
מכיוון שהחזית הייתה קבוצת ההתנגדות המחויבת ביותר למאבק בכיבוש, הצטרפו לחזית קציני צבא יוונים.
עד 1944 כ-800 קציני צבא, יחד עם כ-1,000 קציני מילואים, פיקדו על כוחות ה"אנדרטה" של צבא השחרור.
כ-50% מהגברים ששירתו ב"אנדרטה" היו ותיקי ניצחון יוון על איטליה, שהצטרפו לחזית כדי לשמור על הכבוד הלאומי היווני ולהמשיך בלחימה.
מאפיין בולט של החזית היה הדגש על שוויון בין המינים, שמשך תמיכה רבה מצד נשים יווניות.
לפני המלחמה היה מצופה מנשים יווניות להיות כפופות לגברים.
באזורים כפריים שלושה רבעים מהנשים היווניות היו אנאלפביתיות בשנות ה-30, ובדרך כלל לא הורשו לצאת החוצה לבד.
מאחר שלנשים לא הייתה זכות הצבעה והן לא הורשו לכהן בתפקידים רשמיים ביוון, השיטה הקליינטליסטית הביאה את הפוליטיקאים היוונים להתעלם כמעט לחלוטין מהדאגות והאינטרסים של נשים יווניות, בעוד שהחזית הייתה לארגון הראשון שלקח ברצינות את דאגות הנשים וזכה לפיכך בתמיכת הנשים.
כדי להצדיק מעורבות של נשים בחיים הציבוריים, טענה החזית שבעת חירום לאומי היה זה הכרחי שכל היוונים ישרתו בהתנגדות.
החזית אפשרה לנשים להצביע בבחירות שארגנה, ולראשונה בהיסטוריה היוונית הכריזה שגברים ונשים יקבלו שכר שווה.
בנוסף, החזית ניסתה להקים מערכת חינוך אוניברסלית באזורים כפריים, תוך שימוש בסיסמה "בית ספר בכל כפר", והפכה את החינוך של ילדות לחובה.
נשים שהתגייסו לחזית עסקו בעבודה חברתית כמו ניהול מטבחי האוכל בעיירות ובכפרים ביוון החופשית, ובמקביל עבדו כאחיות וככובסות.
לפחות רבע מלוחמי צבא השחרור היו נשים.
אף על פי שלא קיימים מספרים מדויקים, מתוך סך אוכלוסיית יוון של 7.5 מיליון איש, מנתה החזית בשיאה, בין 500,000 ל-2,000,000 חברים, לרבות בארגונים המסונפים אליה, כולל 50,000–85,000 גברים בצבא השחרור.
אף שהמגזרים העניים יותר של החברה היו מיוצגים היטב באופן טבעי, התנועה כללה גם רבים מהאליטות שלפני המלחמה, בהם לא פחות מ-16 גנרלים ויותר מ-1,500 קציני הצבא, 30 פרופסורים מאוניברסיטת אתונה ומוסדות אחרים להשכלה גבוהה, כמו גם שישה בישופים של כנסיית יוון וכמרים רבים.
בכל זמן נתון בשנים 1943–1944 כ-10% מהכוחות הגרמניים ביוון היו מעורבים בפעולות נגד צבא השחרור, אשר הרג במהלך הכיבוש הנאצי כ-19,000 גרמנים.
הבחירות שארגנה חזית השחרור הלאומית בשנת 1944 למועצה הלאומית שלה כללו ללא ספק מדגם רחב ומייצג הרבה יותר של החברה היוונית מאי פעם, עם נשים, חקלאים, עיתונאים, פועלים, וכמרים מקומיים.
יחד עם זאת, הונאה בבחירות הייתה נפוצה באזורים הכפריים של יוון עוד בטרם משטר 4 באוגוסט הוטל ב-1936, וכך נטען גם לגבי הבחירות ביוון החופשית.
שחרור, אירועי דצמבר והדרך למלחמת אזרחים
לאחר השחרור באוקטובר 1944 הסלימה המתיחות בין חזית השחרור הלאומית לכוחות האנטי-קומוניסטיים, שנתמכו על ידי בריטניה.
כפי שסוכם בוועידת לבנון, החזית לקחה חלק בממשלת האחדות הלאומית בראשות גאורגיוס פפנדראו עם שישה שרים, אולם חילוקי דעות בנוגע לפירוק צבא השחרור העממי והקמתו של צבא לאומי גרמו לשריה להתפטר ב-1 בדצמבר.
החזית ארגנה הפגנה באתונה ב-3 בדצמבר 1944 נגד ההתערבות הבריטית.
הפרטים המדויקים של מה שקרה שנויים במחלוקת, אך ז'נדרמים יוונים פתחו באש על ההמון, והביאות למותם של 25 מפגינים ולפציעתם של 148. ההתנגשות הסלימה לכדי סכסוך בן חודש בין צבא השחרור העממי לבין כוחות הממשלה היווניים בתמיכת כוחות בריטיים, אשר נודע בשם "אירועי דצמבר" והסתיימו בניצחון כוחות הממשלה.