tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך השנים, כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, בהן אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת דרום קליפורניה, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ,(UCLA) אוניברסיטת ניו יורק, (NYU) ובית הספר וורטון (Wharton) לניהול.
זהבי החל את הקריירה בשנות ה־70' ביישום מודלים של חקר ביצועים בתחומי האנרגיה והחשמל.
מאמצע שנות ה־80' עבר לתחום מדעי הנתונים ומאז מתמקדים מחקריו בכריית מידע, למידת מכונה, בינה מלאכותית, ויישומים של מדעי הנתונים בתחומי הניהול ומדעי החברה.
בנוסף, תרם זהבי לפיתוח תוכנות וכלים לניתוח נתוני עתק (Big data), ושיתף פעולה עם גופים ציבוריים ופרטיים ביישום פתרונות מבוססי נתונים לקבלת החלטות.
במקביל לקריירה האקדמית שלו, שיתף זהבי פעולה עם ד"ר ניסן לוין, מומחה לכריית מידע ומערכות מידע.
יחד, הם פיתחו מודלים מתקדמים לניתוח נתונים גדולים, תוך שילוב של טכניקות בינה מלאכותית וסטטיסטיקה יישומית.
שיתוף פעולה זה הניב מספר פרסומים אקדמיים ומספר יישומים פרקטיים והשפיע על תחום ניתוח הנתונים בישראל.
בסוף שנות השמונים פיתחו פרופ' זהבי וד"ר לוין עבור חברת המתנות Franklin Mint מפילדלפיה מערכת לשיווק מוצרים לאספנים בשם AMOS, שהסתמכה על בסיסי נתונים שהכילו אינפורמציה על היסטוריית הרכישות והפניות של לקוחות החברה, תוך שימוש בכלים המבוססים על למידת מכונה, שלימים נקראו "כריית מידע".
(USAI) – חברת ייעוץ בינלאומית גדולה, שמרכזה באזור דטרויט, מישיגן, שעסקה במתן שירותי ייעוץ מתקדמים בעיקר לחברות בענף ברכב.
תוכנת GainSmarts הופעלה במשך למעלה משני עשורים על עשרות יישומים בתחומים שונים.
תוכנת GainSmarts זכתה פעמיים רצופות ( 1997, 1998) במקום הראשון בתחרות השנתית לגילוי ידע KDD (Knowledge Discovery) שמאורגנת על ידי ACM.
מאמר על תוכנת AMOS זכה בפרס הראשון בתחרות על המאמר הטוב ביותר בתחרות של האגודה האירופית לחקר ביצועים (EURO) ב-1995.
פרופ' זהבי נשוי לנאוה, אב לשלושה: שרון, יעל ואורי וסב לתשעה נכדים.
מחקריו של פרופ' יעקב זהבי משתרעים על פני תחומים מגוונים, ובהם תכנון מערכות חשמל, כלכלה סביבתית, כריית מידע, שיווק ממוקד ומודלים חישוביים לקבלת החלטות.
עבודתו משלבת גישות חישוביות מתקדמות עם תובנות יישומיות, ותרמה לפיתוח שיטות אופטימיזציה, כלים לתמיכה בהחלטות, ויישומים בתחום הבינה המלאכותית והשיווק.
עיקר עבודתו מתמקדת בשני תחומים מרכזיים: אופטימיזציה בתכנון מערכות חשמל ואנרגיה, כריית מידע (Data Mining) וחזוי אנליטי (Predictive Analytics) בתחומי השיווק והניהול.
אופטימיזציה בתכנון מערכות חשמל ואנרגיה
בשלבים מוקדמים של הקריירה שלו, חקר פרופ' זהבי את תחום תכנון ייצור החשמל והקצאת משאבים תחת אילוצים כלכליים וסביבתיים, תוך שימוש במודלים בחקר ביצועים.
עבודותיו בתחום הזה התמקדו במספר נושאים:
תפעול אופטימלי של מערכת חשמל לאור שיקולים כלכליים וסביבתיים: שיקולי קיימות וסביבה ומשבר באקלים הביאו לאחרונה את חברות החשמל להתחשב גם בשיקולים סביבתיים בתפעול מערכות החשמל, בנוסף לשיקולים המסורתיים של עלויות התפעול.
הבעיה שאי אפשר למזער את עלויות התפעול ונזקי הזיהום בעת ובעונה אחת, שכן מדובר כאן על תופעות מנוגדות.
במחקר זה פיתח זהבי מודל אופטימיזציה, שמשתמש בשקלול תמורות (trade off analysis) על מנת לשלב את השיקולים הסביבתיים בתפעול מערכת חשמל, ומודל דיפיוזיה (diffusion) בכדי לבדוק את השפעת זיהום האוויר הנפלט מתחנות הכוח בתנאי מזג אוויר שונים.
הרחבת יכולת (capacity expansion) הייצור של משק החשמל
פיתוח מודלים לאופטימיזציה של הרחבת יכולת הייצור של משק חשמל המכילה מספר סוגים של תחנות כוח (פחם, מזוט, טורבינות גז, אנרגיה הידרואלקטרית) כשלכל סוג מאפיינים כלכליים ותפעוליים שונים.
בין השאר זהבי פיתח אלגוריתמים למציאת תמהיל ייצור אופטימלי של תחנות כוח קיימות, בטווח הקצר, תוך התחשבות בעלויות תפעול, מגבלות על יכולת ייצור אנרגיה, ודרישות אמינות תפעולית.
הרחבת מערכת חשמל היא מערכת מורכבת על פני זמן, שמחייבת שימוש בגישות אופטימיזציה דינמית לפתרון, שהיא בעיה קשה במיוחד.
שאלה מעניינת במיוחד היא באילו תנאים פתרון בעיית הרחבת היכולת לטווח הקצר נותנת פתרון שהוא זהה, או קרוב מספיק, לפתרון הבעיה הדינמית.
זהבי חקר ופיתח תנאים שבהם אופטימיזציה דינמית למציאת התמהיל האופטימלי של יחידות הייצור על פני זמן נותנת פתרונות הזהים לפתרונות של המודלים למציאת התמהיל האופטימלי בטווח הקצר, היינו רק עבור הצעד הבא (Time Step).
תנאים אלה מאפשרים למקבלי ההחלטות לפתור את בעיית הפיתוח של מערכת החשמל באמצעות הגישות הקלות יותר למציאת התמהיל האופטימלי של תחנות הכוח לטווח הקצר.
חיזוי עלויות הייצור של משק החשמל
פיתוח מודלים לחיזוי עלויות הייצור של מערכת חשמל תוך התחשבות בשיקולים כלכליים הנובעים מההבדלים בעלויות התפעול של יחידות הייצור, שיקולים תפעוליים הנובעים מהפסקות מאולצות (forced outages) של יחידות הייצור ושיקולי אחזקה (maintenance requirements).
זהבי הרחיב את השיטות הקיימות לחיזוי עלויות הייצור של מערכת החשמל המבוססת על גישות של סימולציה הסתברותית (probabilistic simulation) וגם פיתח גישה אנליטית לחיזוי עלויות הייצור.
חישובי עלויות מהווים מרכיב מרכזי בהחלטות על הרחבת כושר הייצור של מערכת חשמל ובהחלטות תפעוליות של מערכת החשמל.
חישוב העלויות השוליות לייצור חשמל כפונקציה של זמן
עלויות התפעול של מערכת חשמל משתנות על פני זמן כפונקציה של הביקוש לחשמל שמשתנה על פני שעות היממה ויחידות הייצור המופעלות בכל יחידת זמן לאספקת הביקוש.
עלויות הייצור על פני זמן משמשות כבסיס לתמחור חשמל על פני זמן לפיה צרכני החשמל משלמים תעריף גבוה יותר בשעות שיא הביקוש לחשמל ותעריף נמוך יותר בשעות השפל של הביקוש (תעריף תעו"ז – תעריפי עומס וזמן), וכן כבסיס לפיצוי של יצרנים פרטיים לייצור חשמל.
זהבי פיתח אלגוריתמים מתקדמים לחישוב עלויות שוליות לייצור חשמל כפונקציה של זמן, שיושמו גם למערכת מחשב ששימשה כבסיס לתעריפי תעו"ז בישראל.
הערכת חלופות השקעה במשק החשמל ברמת המקרו
הערכת חלופות השקעה בפרויקט "תעלת הימים" בין הים התיכון לים המלח.
מטרת פרויקט תעלת הימים הוא לנצל את הבדלי הגובה בין ים התיכון לים המלח על מנת לייצר אנרגיה הידרואלקטרית ובכך להחליף תחנות כוח פוסיליות (המבוססות על פחם ומזוט) ולחסוך בעלויות אנרגיה.
המחקר בחן 3 חלופות השקעה: חלופה צפונית, חלופה מרכזית וחלופה דרומית, והתמקד בניתוח עלות/תועלת (cost benefit analysis) עבור כל חלופה בדגש על התועלת האנרגטית.
ההשוואה בין החלופות התבססה על הקונפיגורציה האופטימלית של כל חלופה וכללה 2 שלבים: אופטימיזציה לטווח קצר למציאת התועלת האנרגטית של היחידה ההידרואלקטרית בכל נקודת זמן, ואופטימיזציה דינמית לאורך זמן, באמצעות מודל תכנות דינמי (dynamic programming), למציאת היתרונות האנרגטיים של כל חלופה לאורך זמן.
מחקר זה שימש כבסיס, בצד שיקולים אחרים, להקים את חברת ים-תיכון/ים-המלח לטיפול בפרויקט.
בעבודות נוספות פיתח זהבי מדדים כמותיים חדשים לאמינות של תחנות כוח, תוך דגש על מצבים של תקלות חלקיות וביקושים משתנים.
גישה זו אפשרה למקבלי החלטות במערכות חשמל לקבל החלטות מדויקות יותר לגבי תפעול ותחזוקה בתנאי אי-ודאות.
כריית מידע (Data Mining) וחזוי אנליטי (Predictive Analytics) בתחומי השיווק והניהול
מחקריו של זהבי בתחום מדעי הנתונים וכריית מידע מתמקדים בעיקר בנושא של חיזוי אנליטי (Predictive Analytics).
במסגרת זו הוא פיתח, בשיתוף עם ד"ר ניסן לוין, מודלים מתקדמים לחיזוי אנליטי המתבססות על למידת מכונה, כריית מידע, וגישות אופטימיזציה חישובית.
מטרת החיזוי האנליטי היא לחזות אירועים ומגמות עתידיות על סמך היסטוריה ואירועים שקרו בעבר עם שימושים רבים במגוון תחומים: שיווק וניהול, מימון, ניהול סיכונים, תכנון אורבני, אנרגיה וסביבה ומערכות בריאות.
הלב של מערכת לחיזוי אנליטי הנו מודל החיזוי אשר נמצא גם במרכז מחקריו של זהבי, הכוללים פיתוח של מגוון מודלים לחיזוי, ובהם מודלים-מבוססי רגרסיה רציפה ובדידה, ניתוח רשתות עצביות,(Simulated Annealing), אלגוריתמים גנטיים, ניתוח הישרדות (Survival Analysis) ועצי החלטה (Decision Trees).
מערכת לחיזוי אנליטי כוללת הרבה יותר מאשר מודל החיזוי.
מרכיבים נוספים הם הכנת הנתונים למודל, עיבוד מקדים (pre-processing) של הנתונים, בדיקה ותיקוף של תוצאות המודל, ולבסוף יישום המודל במציאות.
על מנת להקל את תהליך היישום של המודלים לחיזוי אנליטי במציאות, פיתחו זהבי ולוין שתי מערכות אינטגרטיביות וממוחשבות: מערכת AMOS שהנה מערכת ייעודית עבור חברת המתנות Franklin Mint, ומערכת GainSmarts שהיא כללית יותר ומאפשרת הרחבת מנעד היישומים של מערכת החיזוי לתחומים נוספים.
אוטומציה של התהליכים לבנית מודלים מבוססי-רגרסיה בעולם נתוני העתק
מודלים מבוססי רגרסיה הנם המודלים המובילים לחיזוי.
בניית מודל רגרסיה לחיזוי בעולם נתוני העתק הנה אחת מהבעיות הקשות ביותר בסטטיסטיקה.
אם בעבר ניתן היה לבנות מודל רגרסיה לחיזוי בגישות ידניות של ניסוי וטעייה, בעולם נתוני העתק זוהי משימה בלתי אפשרית בשל מספר הקומבינציות העצום שצריך לבדוק, שמגיע לעיתים למיליונים ואף יותר.
ולכן, הפעלה של מודל לחיזוי אנליטי במציאות בעולם נתוני העתק אינה אפשרית ללא אוטומציה של תהליך בנית מודל החיזוי.
התהליך האוטומטי שפיתחו פרופ' זהבי וד"ר לוין מורכב מסדרה של שלבים, שכל שלב מונע על ידי מערכת חוקים, שמוגדר על ידי המשתמש, שמנווטת את התהליך.
הדגש הוא על feature selection, בחירת המשתנים המשפיעים ביותר על משתנה התגובה (response), בדרך כלל כמה עשרות בודדות, מתוך האוסף הפוטנציאלי של המשתנים המסבירים שמספרם יכול להגיע למאות ואפילו אלפים.
תהליך בניית המודל מורכב מכמה שלבים, כשכל שלב מונע על ידי מערכת חוקים
ניתן להפעיל את מודל בדיקת הנתונים גם באופן עצמאי בכדי לבדוק את נתונים חדשים או שינויים בנתונים.
טיפול בערכים חסרים (missing values)
טיפול במשתנים עם ערכים קיצוניים (extreme values)
Feature extraction - טרנספורמציות של כל המשתנים למשתנים "מסבירים", המכונים גם predictors, על מנת להתמודד עם משתנים לא ליניאריים, משתנים קטגוריים, אינטראקציות בין משתנים, משתנים אלפביתיים והוספת משתנים תלויי-תחום (domain related) לאוסף המשתנים המסבירים.
דגימה (sampling) – בחירת מדגם המבחן (testing sample) באופן מקרי מתוך אוכלוסיית היעד וחלוקתו באופן אקראי למדגם אימון (training audience) המשמש לבנית המודל, ומדגם תיקוף (validation audience) המשמש לתיקוף המודל.
Feature selection – תהליך רב-שלבי לבחירת המשתנים המשפיעים שייכנסו למודל.
לאחר השלבים הראשונים בתהליך שבה מסננים משתנים לא רלוונטיים על סמך שיקולים סטטיסטים בסיסיים, נכנס לפעולה גם תהליך של רגרסיה בצעדים (StepWise Regression) שמשלב בתוכו את מודל החיזוי, שמסנן משתנים שלא תורמים באופן מובהק ליכולת ההסבר של המודל.
בשלבים האחרונים של התהליך נעשה סינון נוסף של משתנים על סמך יכולת ההסבר של כל משתנה וזאת באמצעות הרצה של מודל החיזוי עם ובלי המשתנה.
הפלט של תהליך בחירת המשתנים הנה הרשימה של המשתנים המשפיעים ביותר על יכולת החיזוי של המודל.
בהינתן רשימת המשתנים המסבירים הסופית, בנית מודל החיזוי הסופי.
Scoring (מתן ציון) – חישוב הערכים החזויים, באמצעות מודל החיזוי, עבור התצפיות במדגם האימון ובמדגם התיקוף.
הערכת תוצאות המודל – הסכנה הגדולה ביותר של מודל חיזוי כלשהו היא התאמת יתר (over-fitting), היינו מודל שנותן ביצועים טובים על מדגם האימון אך ביצועים פחות טובים כאשר מיישמים את המודל על נתונים חדשים.
לכן מה שנדרש למעשה הוא לבנות מודל עם יכולת הכללה (generalization) שניתן ליישם אותו גם לחיזוי התגובה של תצפיות חדשות.
אל אף שבעיה זו מטופלת גם על ידי תהליך בחירת המשתנים המסבירים, תופעה זו מחייבת לבדוק את יעילות החיזוי של המודל על נתונים שלא השתתפו בבניית המודל.
הערכת איכות החיזוי של המודל מתבצעת באמצעות סדרה של מדדים וטבלאות השוואתיות של תוצאות החיזוי בין מדגם התיקוף למדגם האימון.
מאחר שמדגם התיקוף מכיל גם את הערכים של המשתנה התלוי, ניתן להשוות את ביצועי מודל החיזוי על מדגם התיקוף לאלה של מדגם החיזוי וכך להעריך את יעילות החיזוי ויכולת ההכללה שלו.
יישום מודל החיזוי – כאמור המטרה הראשית של בניית מודל חיזוי הוא לחזות את הערכים של משתני התגובה גם על תצפיות חדשות.
בשלב האחרון של תהליך בניית המודל המערכת הממוחשבת מייצרת תוכנות scoring בשפות שונות, R, SQL ו-JAVA, שמאפשרת ליישם אותה לצורך חיזוי על קבצים אחרים.
גם שלב זה מונע על ידי חוקים שמאפשרים להכניס שיקולים כלכליים לצורך קבלת החלטות וכן חוקים המאפשרים לעקוף (override) את החלטות המערכת.
AMOS - מערכת תומכת החלטה לשיווק ממוקד עבור חברת המתנות Franklin Mint
חברת Franklin Mint (FM) מפילדלפיה היא אחת מהחברות הראשונות שהשתמשה בטכנולוגיה של שיווק מבסיסי נתונים ((DBM - DataBase Marketing לשיווק מוצרים באמצעות הדואר, שהסתמכה על בסיסי נתונים שהכילו את היסטוריית הרכישות והפניות של לקוחות החברה.
בסיס הנתונים של החברה הכיל למעלה מ – 10 מיליון לקוחות בכל העולם שבזמנו, מחצית שנות ה – 80, נחשב לאחד ממאגרי הנתונים העסקיים הגדולים בעולם.
החברה שיווקה מוצרים ייחודיים לאספנים (collectible items), כגון תכשיטים, פסלים, מטבעות, מדליות, בובות ועוד מגוון מוצרים אחרים, כ +200 מוצרים שונים בשנה.
שיעור התגובה למוצרים אלו היה מאד קטן, מה שחייב שימוש בדיוור ממוקד על מנת להגדיל את שיעורי התגובה.
החברה השתמשה בגישות המסורתיות של סגמנטציה שהתבססה על שיטות RFM (Recency, Monetary, Frequency) ועל מאפייני המוצרים על מנת לחלק את הלקוחות לסגמנטים על פי שיעור התגובה.
אך גם שיעור התגובה של הסגמנטים ה"מגיבים" שעברו סף תגובה מסוים, היה נמוך, לעיתים פחות מ-1/3%, מה שחייב לפתח מערכת לשיווק ממוקדת יותר שמסתמכת על מודלים סטטיסטיים מתקדמים בכדי לאפשר ל-FM לאתר באופן מדויק יותר את קהל היעד לשיווק המוצרים שלה.
כאן נכנסה לפעולה מערכת AMOS.
מערכת AMOS הנה מערכת תומכת החלטה המבוססת על רגרסיה לוגיסטית (logistic regression) שמטרתה לחשב את הסתברות הרכישה של הלקוח/ה למוצר המוצע כפונקציה של מאפייני המוצר, מאפייני הלקוח/ה, רכישות קודמות של מוצרים מ-FM וכן פניות שנעשו אליו/אליה, כולל פניות ללא תגובה, וכן מאפיינים של הלקוחות ה"דומים" לו/לה.
לב המערכת הוא המודל האוטומטי, שתואר לעיל, לבניית מודל הרגרסיה הלוגיסטית.
מערכת AMOS פותחה בסוף שנות ה – 80, וככל הנראה הייתה אחת מהניסיונות הראשונים להשתמש בכלים אנליטיים וסטטיסטיים מתקדמים לצורך קבלת נחלטות עסקיות בעולם נתוני העתק, שלימים נקראו, כריית מידע (data mining).
מרכיב חשוב בבניית המערכת הייתה בדיקת הביצועים שלה לעומת המערכת הקיימת המבוססת על גישת הסגמנטציה.
בדיקה זו כללה שני שלבים: בדיקה אחורית (backtesting) ובדיקה קדמית (forwardtesting).
בבדיקה לאחור הופעלה מערכת AMOS על קהל יעד של כמה עשרות מוצרים שנבחרו בשיטת הסגמנטציה, וסיווגה את הלקוחות לשתי קבוצות: כאלה שנבחרו למבצע השיווק על ידי שתי הגישות, הישנה והחדשה, וכאלה שנבחרו על ידי גישת הסגמנטציה אך נדחו ידי מערכת AMOS.
מבדיקת הביצועים של שתי הקבוצות הסתבר שקבוצת החיתוך שהומלצה על ידי שתי הגישות הייתה אכן רווחית לעומת הקבוצה שנדחתה עי מערכת AMOS שהסבה הפסדים ל-FM.
אבל בגישת הבדיקה האחורית לא ניתן לבדוק האם קיימים עוד לקוחות רווחיים באוכלוסייה שלא נכללה בקהל היעד שנבחרה על ידי שיטת הסגמנטציה.
לצורך זה נדרשה גם בדיקה קדמית שבה נבחרו מספר מוצרים לשיווק, שקהל היעד שלהם נבחר על ידי שתי השיטות, מערכת AMOS וגישת הסגמנטציה.
קהל היעד לכל מוצר חולק ל – 3 קבוצות: כאלה שנבחרו להשתתף במבצע השיווק על ידי שתי הגישות החדשה והקיימת, כאלה שהומלצו על ידי גישת הסגמנטציה ונדחו על ידי מערכת AMOS, וכאלה שהומלצו על ידי מערכת AMOS אבל נדחו על ידי גישת בסגמנטציה.
בדיקת הביצועים של מבצעי השיווק העלתה שבכל המוצרים שנבדקו, קבוצת הלקוחות שהומלצה על ידי שתי הגישות הייתה, אכן, הרווחית ביותר, ולאחריה גם הקבוצה שהומלצה על ידי מערכת AMOS אך נדחתה על ידי גישת הסגמנטציה.
לעומת זאת, הקבוצה שהומלצה על ידי שיטת הסגמנטציה אך נדחתה על ידי מערכת AMOS הניבה, בכל המקרים, הפסדים ל – FM.
בעקבות תוצאות הבדיקות, שהוכיחו שביצועיה של מערכת AMOS עולים על אלה של שיטת הסגמנטציה, החליטה הנהלת FM ליישם אותה בתור השיטה המובילה לאיתור קהלי היעד לשיווק מוצריה.
הבדיקות האלה גם שימשו לכיול המערכת, תוך כדי תנועה, ולשיפור ביצועיה.
GainSmarts - מערכת רב שימושית לתמיכה בבעיות של חיזוי אנליטי (Predictive Analytics)
מערכת AMOS הייתה מערכת ייעודית שהותאמה רק לאיתור קהלי היעד עבור שיווק המוצרים של חברת FM, שהנה בפני עצמה, חברה מאד מורכבת עם מאפיינים ייחודיים.
על מנת להרחיב את מנעד השימושים של חיזוי אנליטי, פותחה מערכת GainSmarts שהנה מערכת רב שימושית לחיזוי עם יישומים מגוונים בתחומים שונים, ובהם שיווק, בנקאות, ביטוח, תקשורת, שירותי בריאות, תחבורה, ועוד.
תהליך בנית המודל והתיקוף שלו מיוצגים על ידי מערכת GainSmarts באמצעות סדרה של טבלאות ומיצגים, כולל טבלאות Excel שמאפשרות למשתמש לנתח את התוצאות ולבצע ניתוחי רגישות (sensitivity analysis).
כמו כן המערכת מייצרת גם תוכנות בשפות שונות (R, JAVA, SQL) על מנת להקל על יישום מודל החיזוי על בעיות עסקיות בתחומים שונים.
ומאחר ובתהליך גילוי הידע לא תמיד ברור מראש מהו מודל החיזוי הטוב ביותר, הורחב מרכיב המידול במערכת GainSmarts כך שתכלול מגוון של מודלים, בהם מודלים פרמטריים מבוססי-רגרסיה וכן מודלים לא פרמטריים כגון עצי החלטות, רשתות עצביות ואלגוריתמים גנטיים.
לגבי כל מודל הותאם תהליך בחירת המשתנים למודל למאפיינים של מודל החיזוי, בדגש על אוטומציה של בנית המודל.
ואמנם מערכת GainSmrts יושמה במהלך השנים על עשרות בעיות חיזוי בתחומים שונים, בהם שיווק מוצרים ושירותים, שימוש ברשתות עצביות לשיווק ממוקד' מערכת המלצות למסחר תוך-יומי בשוק ההון, ניתוח סיכונים בענף הרכב בתחום הביטוח ובענף הבנקאות.
יעקב זק (נולד ב-1 בינואר 1946) הוא מנהל ישראלי, שכיהן כמנכ"ל וכיו"ר גדות תעשיות ביוכימיה, מהחברות המרכזיות בישראל לתעשייה כימית ומזון.
במהלך עשרות שנות פעילותו ניהל תהליכים מהותיים של צמיחה, התרחבות והובלת החברה לזירה בינלאומית.
זק נולד בברית המועצות בשנת 1946 ועלה לישראל עם משפחתו לישראל ב-1948. המשפחה התיישבה ביפו, ולאחר מספר שנים עברו לבת ים.
זק סיים את לימודיו התיכונים בתיכון חשמונאים בת ים.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
יעקב זק החל את דרכו בגדות תעשיות ביוכימיה בשנת 1984. שימש בתפקידים ניהוליים לאורך השנים, בין היתר כסמנכ"ל כספים.
בשנת 1997 מונה למנכ"ל החברה, ושימש בתפקיד זה במשך 13 שנים.
בתקופת כהונתו חלה צמיחה משמעותית בהיקף פעילות החברה: ב-1997 ההכנסות עמדו על כ-36 מיליון דולר ומספר העובדים היה כ-240; עד סיום תפקידו צמח המחזור לכ-160 מיליון דולר והחברה העסיקה כ-460 עובדים בישראל, סין וארצות הברית.
ב-2010 עבר לכהן כיו"ר פעיל של החברה, תפקיד שמילא עד 2011.
במהלך כהונתו, גדות ביוכימיה התרחבה משוק מקומי לחברה בינלאומית – בין השאר באמצעות הקמת מפעל לייצור חומצת לימון בסין והשקעות בפיתוח מוצרים חדשים ובשותפויות בינלאומיות.
זק הוביל אסטרטגיה של גיוון תחומי הפעילות לייצור נגזרות כימיות, פיתוח תוספי מזון ורכיבים תזונתיים.
לאחר פרישתו מגדות ביוכימיה המשיך זק לעסוק בתפקידי ניהול וייעוץ בגופים עסקיים, בהם דירקטור חיצוני ב-ניו-מד אנרג'י ויו"ר בחברות טכנולוגיה.
יעקב זאב כהן (ה' באדר ב' ה'תרפ"ד, 10 במרץ 1924 – ה' בניסן תשל"ב, 20 במרץ 1972) היה רופא אפידמיולוג מחלוצי קידום בריאות הציבור והאפידמיולוגיה בישראל.
יעקב (זאב) כהן נולד ב־1924 בקלן, גרמניה, להוריו מוריץ (משה) וטרזה (לבית דרייפוס) כהן.
אביו נפטר כשהיה בן שש, במהלך נסיעת עבודה באתונה.
בשלב זה, העתיקה אמו את מגורי המשפחה, למולדתה שווייץ, לאזור הדובר צרפתית, שם עסקה בהוראה במוסד החינוכי של ד"ר אשר, ושם רכש כהן חלק מהשכלתו היסודית.
ב־1933 לאחר שביקרה אצל חמותה (סבתו של כהן) בגרמניה, הגיעה אמו למסקנה שסכנה אורבת ליהודים באירופה, ועקרה, עוד באותה שנה, עם שני בניה הצעירים לירושלים.
בירושלים התחנך כהן בבתי הספר העממי, התיכון ובסמינר למורים "מזרחי".
הוא הצטרף ל והיה נוטר.
בשנות מלחמת העולם השנייה השלים קורסים במדעים באוניברסיטה העברית, מתוך כוונה ללמוד רפואה, ולאחר תום המלחמה התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת בזל.
התפרנס משיעורים פרטיים לחברי הקהילה היהודית, וזמן מה גם הועסק במעון לפליטי מלחמה בבזל.
בזמן מלחמת העצמאות פנה ל"הגנה" והציע לשוב ארצה לסייע במלחמה, אך הונחה להישאר בבזל ולסיים את לימודיו.
במהלך לימודי הרפואה פגש כהן את אשתו, תרצה (לבית פרנקל), וזמן מה השתתפו שניהם בחוג קטן של סטודנטים ישראלים בבזל ללימוד תלמוד.
הם נישאו ב־1949, וב־1952, לאחר שסיימו את לימודי הרפואה, שבו ארצה.
כרופאים צעירים, נשלחו לשרות בסְפר בטבריה, שם עבדה תרצה בבית החולים "שוויצר".
כהן גויס לצה"ל תחילה כרופא צבאי, ולאחר מכן עבד בלשכת הבריאות בטבריה.
ב־1955 הוצעה לו משרה במשרד הבריאות בירושלים, ועם שלוש בנותיהם העתיקו את מגוריהם לירושלים.
בין השנים 1959–1960 נשלח על ידי משרד הבריאות להשתלמות ב-London School of Public Health.
כהן התקדם בעבודתו במשרד הבריאות ומונה לאפידמיולוג הראשי במשרד הבריאות.
במסגרת עבודתו צריך היה להתמודד עם איומים למחלות מידבקות ולמגפות, הן בהיבט של פעולות מניעה בתחום בריאות הציבור, והן מהבחינה ההסברתית.
במקביל עסק במחקר ופרסם מאמרים שונים בתחומי האפידמיולוגיה וקידום בריאות הציבור.
פרסומיו עסקו בנושאים כגון תמותה מזיהומי מעיים בארץ, תגובות לחיסונים בגיל הילדות, ומחלות מידבקות אחרות.
כמו כן, עסק בסוגיות של מדדי בריאות לאוכלוסייה.
כהן בלט בהתייחסותו יוצאת הדופן לטיפול במחלת הגזזת, כפי שהופיע בדו"ח שלו בנושא בשנת 1958. באותה תקופה הייתה מחלת הגזזת מחלה מידבקת נפוצה בארץ והטיפול המקובל היה הקרנות בקרני רנטגן – כולל לילדים.
כהן טען שהמחלה קלה מאד, כלל אינה ראויה להיקרא "מחלה" ושאינה ראויה לסטיגמה החברתית שנוצרה לה, ובוודאי שאין לטפל בה בטיפול מסוכן של הקרנות.
הדו"ח היה צעד ראשון לקראת שינוי ההתייחסות והטיפול בגזזת בישראל.
כהן לימד אחיות לבריאות הציבור, והשתתף בהוראת סטודנטים לרפואה במסגרת בית הספר לבריאות הציבור וכמרצה בכיר בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה בירושלים.
כדי לקדם את נושאי בריאות הציבור והאפידמיולוגיה, חיבר חוברת להוראת הנושא לאחיות.
חוברת זו שימשה להוראת הנושא למחזורים של אחיות לבריאות הציבור.
לפני פטירתו עסק כהן בתחומים חדשניים ביותר לתקופתו כמו רפואה מונעת מותאמת אישית, ונושא המתת חסד.
יעקב כהן נהרג ב־1972 בתאונת דרכים, כאשר משאית פגעה במונית שבה נסע.
שנה לאחר מכן הפיק משרד הבריאות חוברת לזכרו.
לצד דמותו כרופא ומדען, התעניין בספרות, כולל ספרות העולם וספרות יהודית; בהיסטוריה, שבה היה לו עניין מיוחד; והחזיק באוסף ספרים נדיר בתולדות ירושלים במאות האחרונות; וכן באמנות, שבה אסף אילוסטרציות לסיפורי התנ"ך מכל העולם.
קדחת שיגרון ומחלת לב שגרונית באתר הספרייה הלאומית
ריכוז נתונים על התחלואה באתר הספרייה הלאומית
פרקים באפידמיולוגיה באתר הספרייה הלאומית
חוברת עזר בהוראת אפידמיולוגיה באתר הספרייה הלאומית
מחלות זיהומיות בישראל 1964-1948 באתר הספרייה הלאומית
סקר המחלקה לאפידמיולוגיה בשנת 1958 באתר הספרייה הלאומית
(1963) רמת הנוגדנים לאנטיגנים של סלמונלות אצל מבוגרים בריאות הציבור (4)6 חשון תשכ"ד – נובמבר 425–430
(1963) תגובות לחיסונים בגיל הילדות.
בריאות הציבור 1. שבט תשכ"ג
(1963) דלקת המוח ודלקת קרום המוח בארץ.
סיכום נתונים ושאלות העומדות לבירור.
בריאות הציבור 5(3) אוגוסט, אב תשכ"ב.
יעקב חזן (4 ביוני 1899 – 22 ביולי 1992) היה פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת, חבר קיבוץ ומחנך, ממייסדי "השומר הצעיר", ממייסדי מפ"ם ויו"ר שלה, ממייסדי הקיבוץ הארצי, ואחת הדמויות המרכזיות בקיבוץ הארצי בפרט ובציונות הסוציאליסטית בכלל.
יש שראו סביבו הילה מיתית כמעט, של "הכהן הגדול" של הסוציאליזם הציוני, בגרסה המפ"מניקית-מרקסיסטית.
חזן נולד בברסט ליטובסק שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו) ליהודה חיים חזן, שנפטר בהיותו בן חמש.
למד בחדר, בתיכון עברי ובפוליטכניון בוורשה.
תחילה הצטרף לצופים העבריים והיה מדריך שם אך כשסרב להעניש את החניכים שלו הודח מהתפקיד.
לאחר מכן הצטרף לקן השומר הצעיר בוורשה והיה חבר ההנהגה הראשית של "השומר הצעיר" בפולין וחבר מרכז "החלוץ".
במסגרת מלחמת העולם הראשונה בקן ורשה הייתה מחלוקת לגבי הגיוס לצבא, וחזן הציע שהבוגרים החייבים גיוס יחולקו לשתי קבוצות – אחת תעלה בחשאי לארץ ישראל והשנייה תתגייס לצבא, חוץ מזה הציע חזן שקומץ קטן של בוגרים יישאר בקן ולא יתגייס כלל כדי שלא יישאר הקן בלי בוגרים.
אימו של חזן, מלכה, שידעה על הוויכוחים בקן הפצירה בו לעלות לארץ במהרה.
וכשבא להודיע לה שהחליט להתגייס הוא שאל אותה "איך לדעתך היה נוהג במקרה זה אבא?" ואמו ענתה לו: "כמוך".
אין עדויות לתאריך הגיוס שלו או לזמן השירות שלו וכשנשאל תמיד נקב תאריכים שונים.
אך תאריך הגיוס שלו מוערך להיות בחודשים מרץ–אפריל 1920.
חזן התגייס לגדוד קשר, הוא מספר שבבדיקות הרפואיות הבודקים התפלאו מהיותו יהודי, בשל מראה הגוף שלו.
וכשגילו שהוא חולה במחלה רפואית קשה שתוריד את הפרופיל שלו הוא ביקש מהם להתעלם ממנה כדי שיוכל לשרת בגדוד שדה, הוא מספר איך הם התלחששו ביניהם והביעו התפלאות מהנכונות של יהודי לשרת בצבא ולהשמיט מחלה בכדי שיוכל לשרת בתפקיד משמעותי יותר.
עוד חזן מספר שהוא אמר להם שהוא רוצה להיות טייס, אך בגלל היותו יהודי הוא לא הצליח להתקבל לקורס טיס.
לפי תיאוריו בילה את מרבית תקופת שירותו בחזית, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
גדודו התקדם מאות קילומטרים מאחורי קו האויב ולאחר מכן נסוג מאות קילומטרים לתוך שטח פולין.
מלבד חזן היה בגדוד רק יהודי אחד אחר.
חזן מתאר את זמן שירותו בצבא כזמן קשה ועצוב של אימה וגעגועים הביתה.
לאחר עלייתו ארצה ב-1923 עבד כפועל בפרדסים בחדרה ובייבוש ביצות בעמק בית-שאן.
היה ממייסדי קיבוץ משמר העמק וחבר במוסדות המרכזיים של ההסתדרות.
בשנים 1949–1974 כיהן חזן כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה ועד הכנסת השביעית מטעם מפ"ם והמערך.
לפני הקמת מדינת ישראל ובשנותיה הראשונות הזדהה עם ברית המועצות ועם התנועה הקומוניסטית העולמית בכל, פרט לנושא הציונות, לגביו חשב שהייתה אי-הבנה מצד המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1949 הכתיר את ברית המועצות כ"מולדתו השנייה של העם היהודי".
עם מותו של סטלין כתב עליו מאמר הספד נרגש ב"על המשמר".
עם הודאת המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בפשעי סטלין נסוג מתמיכתו בו.
לימים הודה שבנושא ברית המועצות אמר דברים שלא האמין בהם.
במהלך כל חייו סירב חזן להתמנות לתפקיד שר, מתוך תפיסה שעל השר להתעסק יומם וליל בענייניו המינסטריאליים תוך זניחת עיסוקיו האחרים – אידאולוגיים, תנועתיים, פרלמנטריים וחינוכיים, שבהם העדיף להתעסק.
על כן העדיף לקדם אנשים צעירים (בהם ויקטור שם-טוב) לתפקידי שרים.
חזן היה מועמד במקום ה-120 הסמלי ברשימת מרצ בבחירות לכנסת ה-13 (1992).
למרות מתיחויות מבית שידעו ככל הפוליטיקאים, הצליחו לשמור על יחסים טובים, שיתוף פעולה פורה והובילו את מפ"ם להישג אלקטורלי שלא חזר על עצמו מאז – 19 מנדטים, בבחירות לכנסת הראשונה ב-1949.
על-אף שהיה ממנהיגי השומר הצעיר, הידועים בחילוניותם, טרח הוא לנסות ולהדגיש את ההכרח שבחיבור ליהדות בכדי לקיים תנועה מהפכנית באמת.
בולט העניין בדבריו בנאום במרחביה: "עשינו מעשה קליטה נפלא.
אבל מבחינה רוחנית-איידאית – נכשלנו.
קרה דבר יותר חמור: העלייה הזאת הביאה עמה ארצה אוצרות תרבות, מסורת, ומסכת רבת ערך של חיים חברתיים ומשפחתיים.
כל זה נהרס בארץ בסערה.
הכל: רקמת החיים המשפחתיים, תפיסותיהם על מהות החיים החברתיים והמסורת התרבותית רבת הדורות.
ומה הצענו להם במקום רקמת חייהם?
את התרבות הקלוקלת של הרחוב, ואת ספיחי התרבות המנוונת, הרעשנית, של המערב, טעינו.
רצינו לגדל דור של אפיקורסים, ויצא לנו דור של עמי ארצות, דור שאינו יודע לשאול".
לאחר מלחמת ששת הימים תמך בהתיישבות בבקעת הירדן, רצועת עזה וסביבות ירושלים, וכן בהתיישבות היהודית ברמת הגולן.
באחרית ימיו דיבר באהדה על תנועת גוש אמונים והצהיר כי אנשיה הם ממשיכי דרכה של תנועת השומר הצעיר.
הוא התנגד להקמתה של מדינה פלסטינית: "התביעה להקמת מדינה פלסטינית ביהודה, שומרון ורצועת עזה היא גניבת דעת גדולה אחת".
על דברים אלה חלקו עליו רבים מחבריו במפ"ם, שהייתה הסמן השמאלי במפת הפוליטיקה הישראלית, וגם בתנועה הקיבוצית (למשל יצחק בן-אהרון).
ב-1989 הוענק לחזן פרס ישראל על מפעל חיים.
על שמו מרכז לצדק חברתי במכון ון-ליר בירושלים, בית ספר דמוקרטי בכפר סבא ורחוב בחיפה, להנצחתו נקרא אולם צוותא 3 (אולם חזן), במרכז התרבות צוותא בתל אביב.
בתו, ד"ר יהודית אכמון היא פסיכולוגית קלינית.
בתה הבכורה, אמירה שלח, אף היא פסיכולוגית קלינית.
בנה השני גדעון שלח הוא פרופסור לארכאולוגיה המתמחה בסין ועובד כחוקר ומרצה באוניברסיטה העברית.
בתה הצעירה, יעל אכמון היא מתרגמת.
בנוסף על שמו: בסמוך לפטירתו בשנת 1992, הוקם גרעין נח"ל של בוגרי נוער מפ"מ.
לאחר פטירתו גרעין הנח"ל אימץ את שמו ונקרא גרעין "חזן" על שם יעקב חזן.
ארץ ישראל על פרשת דרכים, מרחביה: הקבוץ הארצי השומר הצעיר, 1938
(עם מאיר יערי) נגד הזרם: המדיניות הציונית בשעה זו, (מרחביה): הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, תש"ג
תנועת הפועלים והמלחמה: הכוחות במאבק, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1943
ההסתדרות והמערכה המדינית, תל אביב: השומר הצעיר, 1944
הצהרה היסטורית: עם הודעת גרומיקו במושב או"ם, תל אביב: הוצאת פועלים השומר הצעיר בא"י והברית העולמית של מפלגות השומר הצעיר, תש"ז
סיכומים ומשימות, [מרחביה]: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, תשכ"ד-1964
חזון חברתי ובעיות המשק – כלים שלובים, תל אביב: הדפוס החדש, תשל"ה
ראשית חדשה (הביא לדפוס: יוסף שמיר), תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ח-1988
ילדות ונעורים: פרקים אוטוביוגרפיים (עורך: שלמה שאלתיאל), תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ג-1993
יעקב חרותי (15 בינואר 1927 – 28 ביולי 2022) היה עורך דין, לוחם לח"י וממייסדי מחתרת צריפין.
יעקב חרותי נולד בשנת 1927 בתל אביב.
אמו, יהודית, עלתה עם הוריה מפולין בשנת 1923. אביו, מרדכי ולקר, ממייסדי תנועת "השומר הצעיר" בפולין, עלה לארץ ישראל בשנת 1920 ועיברת את שמו ל"חרותי" (חרות ישראל).
מרדכי חרותי נמנה עם אנשי הקבוצה הראשונה שנשלחה לביתניה עילית.
אולם לאחר מכן, שינה את זיהויו הפוליטי והצטרף למפא"י.
הוא כיהן כסגן נשיא בית הדין הצבאי לערעורים של צה"ל.
יעקב למד בגימנסיה הרצליה והתגייס למשטרת היישובים העבריים, ולאחר שנת שירות הצטרף ללח"י.
כאיש המחתרת, היה חבר במחלקה הטכנית, המציא שיטה להכנת חומרי נפץ בתנאי מחתרת שאפשרה לתנועת לח"י לייצר חומר נפץ בכמות של חצי טון חומר נפץ ביום עבודה.
אחת הפצצות שיצרה המחלקה, הוטמנה במבנה המשטרה הבריטית בשרונה בתל אביב באפריל 1947, והרסה אותו כליל.
בהתפוצצות נהרגו קצין ושלושה שוטרים.
חצי שנה מאוחר יותר, נשלח חרותי לבריטניה כדי להקים שם סניף של לח"י ולגייס אנשים לארגון.
במקביל, החל ללמוד משפטים באוניברסיטת לונדון.
הפקודה לחיסול בווין בוטלה בהוראת המפקדה בארץ ישראל.
החבילה שהכילה את הפצצה ששלח הארגון לברקר עוררה את חשדה של אשתו, שהזעיקה את המשטרה שנטרלה אותה.
חבילת הנפץ שנשלחה לפאראן נפתחה, לעומת זאת על ידי אחיו, רקס, שנהרג בפיצוץ.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, חזר חרותי מלונדון, דרך מרסי ומשם באנית מעפילים לעכו.
על הקמת המדינה שמע בחדר הרדיו בלב ים.
עם שובו הצטרף לשורות לוחמי לח"י.
הוא השתתף כמפקד הפלוגה הדתית של לח"י בירושלים בניסיון הפריצה לעיר העתיקה בירושלים, מבצע קדם, מבצע משותף של ההגנה, אצ"ל ולח"י שנכשל, ואף סייע לחלץ פצוע של ההגנה תחת אש (מעשה שנזקף לזכותו מאוחר יותר במשפטו על חברות בארגון טרור).
לאחר ההתנקשות של אנשי לח"י ברוזן השוודי פולקה ברנדוט, הורה ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, לאיסר הראל ולכוחות צה"ל בפרוזדור ירושלים לפרק את הארגון גם בירושלים.
רבים מאנשי הארגון נכלאו בבית המעצר ביפו, אך לאחר בריחה המונית של העצורים, הוקם עבורם מחנה מעצר וגיוס לצה"ל בכפר הערבי הנטוש שייח' מוניס.
חרותי הועבר ישירות מבית המעצר ללשכת הגיוס.
לאחר שנים התגורר חרותי עם משפחתו בכפר.
כל אותן שנים היה פעיל בחוג שריכז סביבו ד"ר ישראל אלדד, שפרסם את כתב העת "סולם".
בחורף 1952, הקימו חרותי וידידו, איש הלח"י, שמעון בכר, את הקבוצה שנודעה בשם "מלכות ישראל" או "מחתרת צריפין".
המחתרת שמה לעצמה שתי מטרות:
לפגוע בנציגויות של ברית המועצות וצ'כוסלובקיה, במחאה על הדיכוי האנטישמי
להגיב בירי ולהרוג חיילים של הלגיון הערבי כל אימת שאלה יירו על יהודים בירושלים המחולקת
חרותי ובכר גייסו כמה עשרות מחבריהם לשעבר בלח"י, והקימו גם ארגון של צעירים, מעין תנועת נוער.
בין חברי המחתרת, היו גם כאלו שהיו חברים במקביל ב"ברית הקנאים".
המחתרת פעלה עד יוני 1953. ב-26 במאי, נעצרו שני בחורי ישיבה, אנשי "ברית הקנאים", ובידם חומר נפץ בדרכם להטמינו במשרד החינוך.
אחד הבחורים היה אחראי על מחסן נשק של "מחתרת צריפין", והוא נשבר בחקירתו ומסר מידע שהוביל למעצר רוב אנשי המחתרת, שהוכרזה על ידי הממשלה ב-8 ביוני כארגון טרור.
חרותי וחבריו נשפטו בבית דין צבאי מיוחד בראשות השופט בנימין הלוי, ונידונו לתקופות מאסר שונות.
חרותי נידון לעשר שנות מאסר.
בערעור שהוגש על פסק הדין, ושנדון על ידי שופט בית המשפט העליון, שמעון אגרנט, המליץ אגרנט להפחית מעונשו בשל אותה הצלת איש "ההגנה" בקרב הפריצה הכושל לעיר העתיקה.
חרותי וחבריו נשלחו למאסר בכלא תל מונד, ולאחר שנתיים זכו כולם בחנינה מידיו של ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, בהמלצת שר הדתות, הרב יהודה לייב פישמן מימון, והרבנים הראשיים יצחק אייזיק הלוי הרצוג והראשון לציון יצחק נסים.
בזמן מאסרו השלים חרותי את לימודי המשפטים.
לאחר שנים, טען חרותי כי סיפק את הפצצות לעמוס קינן ולשאלתיאל בן יאיר, וטען כי הם השליכו אותן על ביתו של שר התחבורה, דוד צבי פנקס.
חרותי טען כי הוא סבר, כפי שנאמר לו על ידי קינן, שהפצצה נועדה לפגוע בחנות שמוכרת סחורה שמקורה מגרמניה.
בעקבות רצח ישראל קסטנר ב-1957, נעצרו חרותי וכמה מחבריו בחשד לחברות בארגון טרור.
חרותי זוכה מההאשמה בחברות בארגון טרור, אך הורשע בהפצת כרוזים, ב-13 במרץ 1956, בגנות שופט השלום ד"ר מ.
פרץ, על שעמד לזכות את ישראל קסטנר בתביעה על עדות שקר שהגיש נגדו מלכיאל גרינוולד.
חרותי נידון לשנה וחצי מאסר, וערעורו על גזר הדין נדחה.
מאחר שכבר בילה שנה במעצר שוחרר מיד, בניכוי שליש מעונשו.
לאחר התקופה הסוערת, הצטננה מעט רוחו של חרותי, והוא פנה לעיסוקו כעורך דין וכאיש משפחה.
עם כיבוש יהודה והשומרון במלחמת ששת הימים, מצא שוב את ייעודו האידאולוגי, ושילב אותו עם הכשרתו המקצועית.
הוא הכיר היטב את דיני המקרקעין, המבוססים על החוק העות'מאני ועל החוק המנדטורי, שעליהם התבססו גם חוקי ירדן שחלו על הגדה המערבית, ועל כן מונה לייעץ בענייני קרקעות ליועץ המשפטי של המנהל האזרחי.
עסקת הקרקעות הראשונה שבה היה מעורב, הייתה רכישת קרקע בגוש עציון.
הוא עשה זאת לבקשת "הימנותא", חברת-בת של הקרן הקיימת לישראל, שעסקה בעניין זה בסודיות רבה.
הוא המשיך לפעול למען רכישת קרקעות, במיוחד לאחר המהפך בשנת 1977, והיה לעורך דינם של גדולי הסוחרים שרכשו קרקעות בשטחים, שעליהן הוקמו אחר כך יישובים כמו אלקנה, גבעת זאב, ושערי תקווה.
בבחירות לכנסת השתים עשרה שובץ ברשימת מפלגת מולדת.
בשנת 1997 השלים את עבודת הדוקטורט בתחום המשפטים.
בשנת 2005, היה פעיל במכללת יהודה ושומרון באריאל, והיה מעורב בפעילויות של חוגי הימין נגד פינוי ההתנחלויות.
כיהן כחבר במועצה הציבורית של "חוננו".
יעקב חרותי היה נשוי פעמיים.
מאשתו הראשונה, אילנה, נולד בנו ד"ר אמיר יחזקאל חרותי.
מאשתו השנייה, שני (1927–2000) לבית לוינסון, נולדו עדי הראל, אסף חרותי, עו"ד עדנה חרותי, פרופ' רפי חרותי, רעיה חרותי ועו"ד נעמי חרותי פריאל.
הוא התגורר בתל אביב ועסק בעריכת דין.
אמת אחת ולא שתיים, תשס"ח, בהוצאת יאיר.
חרותי מספר את סיפור המלחמה לחרות ישראל ומתאר את חלקו בה.
יעקב (יענקל'ה) חודורוב (16 ביוני 1927 – 31 בדצמבר 2006) היה שוער ומאמן כדורגל ישראלי.
נחשב לאחד מהשוערים הגדולים ביותר בישראל ולסמל בנבחרת ישראל ובקבוצות הפועל תל אביב והפועל רמת גן.
חתן פרס ישראל לשנת ה'תשס"ו.
כחלק מעברות שמות משפחה, שינה את שם משפחתו ל"הוד".
חודורוב נולד בראשון לציון לזוג חלוצים שעלו מרוסיה במסגרת העלייה השלישית.
הוא נולד עם נכות קשה ברגליו ובמהלך ילדותו שיחק בכדור בעצת הרופאים.
כנער החל בפעילות ספורטיבית כאתלט.
קבוצת הבוגרים הראשונה בה שיחק הייתה מכבי ראשון לציון, בה ערך את הופעת הבכורה כבר בגיל 13. ממכבי ראשון לציון עבר חודורוב אל יריבתה העירונית הפועל ראשון לציון, במדיה העפיל עד לגמר גביע ארץ ישראל של 1946 תוך הדחה סנסציונית של הפועל תל אביב בחצי הגמר.
הפועל תל אביב צירפה את חודורוב אליה, ולאחר סיבוב משחקים בארצות הברית זכה לכינוי "ציפור מעופפת" בעיתון הניו יורק טיימס.
לאחר מכן הפסיק את פעילותו הספורטיבית פעמיים: בפעם הראשונה כאשר הצטרף למשטרת היישובים העבריים וסיוע ל בהעברת נשק תוך ניצול עובדת היותו נוטר, ובפעם השנייה לשם שירות במלחמת העצמאות בחטיבת גבעתי.
במהלך שירותו בחטיבה היה בין השאר בין הכוחות הנצורים בכפר אוריה, וכן השתתף בפריצה למפקדת חסן סלאמה ברמלה.
חודורוב לחם גם במלחמת סיני, במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה.
אביו, שהיה פעיל בסיוע לאסירים, הביא אותו להתנדב בהדרכת ספורט לאסירים בבית סוהר מעשיהו.
חודורוב ערך את הופעת הבכורה שלו בשערה של נבחרת ישראל במשחק ידידות נגד ב-1949, ובאותה שנה השתתף במשחק הרשמי הראשון של ישראל נגד בבלגרד.
ב-1956 שיחק חודורוב במשחקה ההיסטורי של ישראל מול נבחרת ברית המועצות במוסקבה.
במהלך משחק הגומלין באצטדיון רמת גן שבר את אצבע ידו, אך המשיך לשחק וביחד עם נחום סטלמך "גנב את ההצגה" מהשוער הסובייטי לב יאשין שנחשב אז לשוער הטוב בעולם.
המשחק הטוב ביותר שלו במדי הנבחרת היה נגד נבחרת ויילס בקארדיף במסגרת מוקדמות מונדיאל 1958, בו הצטיין אף על פי ששבר את אפו ונקע את כתפו.
הוא נבחר לאחד מחמשת השוערים הטובים בעולם בעקבות הופעתו במשחק זה.
חודורוב גם היה שותף לניצחון הגדול על יוגוסלביה בבלגרד במוקדמות לאולימפיאדת רומא (1960).
ב-1951 קיבל חודורוב הצעה מפתה ביותר מקבוצת הפאר האנגלית ארסנל, שהציעה לו משכורת שבועית של 50 ליש"ט (סכום גבוה באותם ימים).
עוד שלוש קבוצות גדולות התעניינו בשירותיו במהלך הקריירה, פנרבחצ'ה הטורקית, ודנדי יונייטד וסלטיק הסקוטיות, וכן קבוצות רבות נוספות.
מאוחר יותר טען כי "לא העליתי על דעתי לתת את שירותיי לזרים.
שיחקתי בשביל הסמל ובשביל הגאווה הלאומית, לא בשביל כסף".
חודורוב, שהתנשא לגובה של 1.78 מטר, הגן במהלך הקריירה 31 פעמים על שערה של נבחרת ישראל, בה שיחק בפעם האחרונה ב-1964. מחליפו הקבוע בנבחרת היה יעקב ויסוקר.
בקבוצת הפועל תל אביב שיחק במשך 16 שנים, ועמה קטף את תואר האליפות בשנת , וזכה גם בגביע המדינה בשנת 1961.בשנת 1958 נבחר חודורוב לאחד מחמשת השוערים הטובים בעולם.
בשנת 1962 עבר חודרוב לשחק בהפועל רמת גן ובעונתו הראשונה בקבוצה העפיל עמה לליגה הבכירה.
חודורוב זכה בתואר כדורגלן העונה בישראל לעונת ביחד עם גדעון טיש.
ב-, עונה אחת לאחר ההעפלה, זכה עם הקבוצה באליפות.
במשחק מפורסם שנערך ב-7.3.1964 (כעשרה מחזורים לפני סיום העונה) הבקיע בבעיטת עונשין את שער הניצחון מול הפועל טבריה, שעזר להשאיר את רמת גן בצמרת ולזכייה באליפות בסוף העונה.
חודורוב פרש ממשחק ב-1967 לאחר שנתיים בהן שיחק בשמשון תל אביב, עימה הגיע לגמר גביע המדינה.
באוגוסט 1967 הפסיק חודורוב להגיע לאימוני שמשון והחל לכתוב עבור עיתון מעריב.
ב-22 ביוני 1968 נערך משחק הפרידה של חודורוב, מבלי שהתאמן מספר חודשים ועמד בשער שמשון מול מכבי יפו.
בעונת 1964–1965 לא שיחק חודורוב בעקבות סכסוך עם הפועל רמת גן ואימן את הפועל רעננה מליגה א'.
במשחק הצמרת מול מכבי רחובות נקלע חודורוב לתקרית אלימה ובעונת 1969–1970 אימן את הפועל חולון במשך עונה אחת וסייע לה לעלות לליגה הבכירה.
בעונת 1970–1971 אימן את הפועל אשקלון ואף עמד בשערה מספר משחקים.
במהלך חייו עבד כמסגר, כעובד חברת מקורות וכמורה דרך, התנדב רבות למען הזולת עד לימיו האחרונים, והרצה רבות בפני בני נוער המשחקים כדורגל מקצועי.
הוא נמנה בין מקבלי פרס ישראל לשנת 2006, אך עקב אירוע מוחי בו לקה ימים ספורים לפני טקס ההענקה, אושפז ולא היה יכול להגיע לטקס.
בנו, עופר חודורוב, קיבל את הפרס בשמו.
בעת זכייתו בפרס נאמר עליו:
יעקב חודורוב נפטר בגיל 79 והותיר שלושה ילדים.
הוא נטמן בבית העלמין בראשון לציון ליד אשתו, שנפטרה לפניו.
שלושת בניו: אמיר, תמיר ועופר היו שחקני כדוריד בקבוצת מכבי ראשון לציון.
ב-10 בדצמבר 2007 נחנך תבליט גדול של יעקב חודורוב בכניסה לאצטדיון הכדורגל בראשון לציון.
בינואר 2008 שונה שמו של מתחם וולפסון (מתחם האימונים של הפועל תל אביב) למתחם חודורוב, על שמו.
ב-6 בדצמבר 2011 הנפיק השירות הבולאי סדרה של 10 בולי דאר הקרויה "אגדת הכדורגל הישראלי".
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של חודורוב.
על השובל מופיעה חתימת ידו של חודורוב.
הרב יעקב חיים סופר (ה'תרכ"ז או ה'תר"ל 1869 – ט' בסיוון ה'תרצ"ט, 27 במאי 1939) היה מקובל, מחבר ופוסק הלכה, נולד בבגדאד ועלה לארץ ישראל.
כתב את סדרת ספרי ההלכה כף החיים.
נולד בבגדאד בירת עיראק, לרב יצחק ברוך ממשפחת "מוסה" ולאסתר.
למד מאביו תורה וכתיבת סת"ם.
התחנך בישיבת "מדרש בית זלכה" בראשות הרב עבדאללה סומך, ולמד בין היתר אצל הרב אלישע דנגור.
הושפע בלימוד תורה וקבלה מהרב יוסף חיים - בעל ה"בן איש חי", והוסמך על-ידו למו"צ.
נשא לאישה את פרחה בדהובא.
לפרנסתו עבד כסופר סת"ם, ומכאן שם משפחתו "סופר".
בראש חודש סיוון ה'תרס"ד (1904) עלה לארץ ישראל עם חבריו הרבנים יחזקאל עזרא רחמים וצדקה חוצין.
גר בשכונת בית ישראל בירושלים ולמד בישיבת המקובלים בית אל.
בשנת ה'תרס"ט הקים עם הרב יחזקאל עזרא הלוי, החברותא שלו, את בית הכנסת "שושנים לדוד" שבו דרש בשבתות וימים טובים.
למד וחיבר את ספריו בעליית בית הכנסת (כיום היא עזרת נשים).
מאוחר יותר הצטרף ללומדי הקבלה בישיבת רחובות הנהר, שם היה תלמיד חבר לרב חיים שאול הכהן דוויק.
נקבר בחלקת החסידים שבבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
נינו הוא הרב יעקב חיים סופר, שעומד בראש ישיבת 'כף החיים' שהוקמה על שמו.
נין נוסף הוא הרב אליהו ציון סופר, ששימש כראש ישיבת רכסים.
במשך קרוב לארבעים שנה, החל מהיותו כבן שלושים עד פטירתו, עסק הרב סופר בכתיבת והדפסת חיבורו "כף החיים" על השולחן ערוך, בשמונה כרכים על חלק אורח חיים וכרך אחד על יורה דעה.
לאחר פטירתו, בשנת ה'תשי"ז, הדפיסו בניו, שלום ומשה סופר, מהדורה חדשה של החיבור, והוסיפו כרך נוסף על יורה דעה, מתוך כתב ידו.
החיבור הוגה ותוקן על ידי הרב עובדיה יוסף, שגם כתב את החלק החסר בכרך החדש (מסימן קיז אות יג עד סוף סימן קיט), בסגנון הספר.
ויחד עם רבו הרב עזרא עטיה כתב את ההקדמה למהדורה.
בשנת ה'תשע"ה יצאו כרכי החיבור במהדורה חדשה, כולל השלמות רבות מכתב ידו, שנמצא לאחר 78 שנים בגניזת גג בית הכנסת בבא תמא.
הספר דומה במבנהו ל"משנה ברורה", באשר שניהם מבארים את דברי השולחן ערוך והפוסקים בנושאים הנידונים, על בסיס הספרות ההלכתית לאורך הדורות; אך בשונה מהמשנה ברורה, ה"כף החיים" אינו מתמקד בהבאת ההלכה הפסוקה, אלא מביא את מגוון הדעות שבעניין, ולבסוף מכריע.
כמו כן בניגוד ל"משנה ברורה", ה"כף החיים" מביא בהרחבה גם את שיטות ופסקי המקובלים, בפרט האר"י והרש"ש.
בכך הוא ממשיך את שיטת הפסיקה של רבו הרב יוסף חיים.
כף החיים - י' חלקים, על כל שולחן ערוך אורח חיים, ושולחן ערוך יורה דעה עד סוף סימן קי"ט
קול יעקב - על הלכות סת"ם, ירושלים ה'תר"ע
חיים עד העולם - דרשות וביאורים לסיומי מסכתות הש"ס, ירושלים ה'תרפ"א
יגל יעקב - דרשות על סדר פרשת השבוע, ירושלים ה'תרס"ו
ישמח ישראל - ב' חלקים, דרשות על סדר פרשת השבוע, ירושלים ה'תשמ"ט
חוקי חיים - דרשות בציבור, ירושלים ה'תרע"א
קובץ תשובות (י' תשובות בהלכה) נדפסו לראשונה בספר שיח שושנים
יעקב יוחנן טהוֹן (לעיתים בתעתיק עברי תקני: טוֹן; בכתיב יידי: טהאָן; 23 במרץ 1880, לבוב, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 5 במרץ 1950, ירושלים) היה מנהיג ציוני ומראשי היישוב היהודי בתקופת המנדט הבריטי.
טהון נולד בשנת 1880 בעיר לבוב שבגליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בשטח אוקראינה) לרב משה טהון ולקלרה לבית בנדר.
במהלך לימודי המשפטים ייסד בפולין את אגודת הסטודנטים הציונית הראשונה (1897).
לאחר תקופה עבר לברלין, שם קיבל ב-1904 תואר דוקטור במשפטים ומונה למזכיר הוועד למען "בצלאל".
בגרמניה פגש לראשונה בד"ר ארתור רופין, באותה עת מזכ"ל החברה לסטטיסטיקה יהודית, ובין השניים נרקמה ידידות עמוקה.
עד עלייתו של טהון ארצה, בשנת 1907, עבדו השניים יחדיו במשרד לסטטיסטיקה ודמוגרפיה של היהודים.
בשנת 1907 עלה טהון לארץ ישראל עם רעייתו הראשונה, שרה.
כעבור שנה עלה רופין ארצה, וטהון עבד כסגנו בהנהלת המשרד הארצישראלי של ההסתדרות הציונית.
בראשית 1916, מונה טהון למנהל המשרד, מאחר שהשלטונות הטורקים דרשו שבראש המשרד יעמוד נתין טורקי.
טהון היה מתוקף תפקידו בעל עמדה ייצוגית של היישוב היהודי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נקט עמדה נייטרלית ביחס למעצמות הלוחמות על השליטה בארץ ישראל והתנגד למחתרת ניל"י, מתוך מחשבה כי טובת היישוב דורשת שמירה על יחסים תקינים עם השלטון העות'מאני.
מלבד תפקידו הייצוגי, פעל שנים ארוכות לרכישת זיכיון על עמק החולה, לגאולת האדמה ועקירת המלריה מן הארץ.
בתקופה זו נמנה גם בין מייסדי "הכשרת היישוב" וראשוני מנהליה.
בין השנים 1919–1930 היה טהון חבר הוועד הלאומי ובמהלך אספת הנבחרים הראשונה כיהן בנשיאות הוועד, מטעם מפלגת "הפועל הצעיר".
ב-1921 נפגש, כחלק מקבוצת מנהיגים ציונים, עם וינסטון צ'רצ'יל בעת ביקורו של צ'רצ'יל בארץ, כששימש כשר המושבות.
בפגישה זאת חזר צ'רצ'יל על מחויבותו להצהרת בלפור.
נבחר גם לתפקיד יושב ראש ועד הקהילה היהודית בירושלים.
טהון התאפיין בסובלנות ובניסיון למציאת פשרה מוסכמת.
בתוך כך חיפש דרכים להידברות עם הערבים ביישוב והיה מבין מייסדי תנועת "קדמה מזרחה" שנועדה לגשר על גלי האיבה בין יהודים לערבים.
יחד עמו היו חברים בתנועה אישים כדוד ילין, אליעזר ילין, יצחק רפאל מולכו, חיים מרגליות קלווריסקי, יוסף קלוזנר, ר' בנימין ומשה סמילנסקי.
הם ניסו לרקום קשרי תרבות וכלכלה עם אישים ערביים כבני משפחת נשאשיבי.
בין היתר נמנה, יחד עם ארתור רופין, רבי בנימין, שמואל הוגו ברגמן, יהודה לייב מאגנס, הנס קוהן, חיים מרגליות קלווריסקי, יוסף לוריא, יצחק אפשטיין ואחרים, עם מייסדי "ברית שלום", אגודה ששאפה להגיע לפשרה טריטוריאלית בין היהודים לערבים בארץ ישראל והקמתה של מדינה דו-לאומית.
האגודה חתרה להסדר חוקתי, שיבטיח שוויון זכויות לכל אזרחי המדינה.
עם זאת ראתה את עצמה האגודה רק כקבוצת עיון, שבמסגרתה יתקיימו דיונים בשאלה הערבית, ולא כמפלגה פוליטית.
טהון נפטר במרץ 1950, סמוך למלאת לו 70. הותיר אלמנה וארבעה ילדים.
נקבר בבית הקברות סנהדריה שבירושלים.
זכרו הונצח בשמות של רחובות בירושלים חיפה ובראשון לציון.
אחיו, הגדול ממנו, הוא הרב, הסופר והעסקן הציוני חבר הסיים, יהושע טהון.
רעייתו הראשונה של טהון, שרה טהון לבית בראט (1881–1920), הייתה ממובילות המאבק לשוויון זכויות האישה.רעייתו השנייה, חנה (הלנה) טהון לבית כהן (1886–1954), הייתה פובליציסטית וסופרת.
טהון היה אב לארבעה: מאשתו הראשונה: תיאודור טהון, יהודית הלב"ץ, רפאל (רפי) טהון; ומאשתו השנייה: נורית זיו (זלמנסון).
בנו הבכור, תיאודור טהון (שנקרא על שם תיאודור הרצל), הצטרף בשנות ה-20 למושב הראשון, נהלל, ועסק בו בחקלאות.
בראשית שנות ה-30 פנה לעסוק בתיירות במזרח התיכון ופתח סניף של סוכנות הנסיעות "פלתורס" בבגדאד.
בהמשך נדד עם משפחתו בעקבות עבודתו לקהיר.
היה נשוי לשרה ואב לשניים: אורי טהון (1927–2005) וליה טהון-אופנבך (נולדה ב-1929).
בוגר המחזור הראשון של המכללה לביטחון לאומי.
מנכ"ל החברה לפיתוח קיסריה (1968-9), יועץ לענייני ערבים של שר החינוך יגאל אלון (1969–1974), מרכז הקמת מפעלים משותפים ליהודים ולערבים בחברת העובדים (1974–1977).
בתו יהודית הייתה עובדת סוציאלית.
נישאה לבן-זוגה מימי נעוריה, ישעיהו הלב"ץ, התגוררה בחיפה והייתה אם למיכל, גדעון (גידי) ותמר (תמי).
בעלה ישעיהו, המפקח הראשי על רשת החשמל בצפון, יצא ב-18 במרץ 1948, במהלך מלחמת העצמאות, בטנדר משוריין לכיוון עכו בליווי חיילים בריטיים; השיירה הקטנה נקלעה למארב במבואות עכו, וארבעת העובדים נפלו קורבן ללינץ'.
בנה של יהודית, (1937–1967), נהרג בקרב בצור באהר שבמסגרת הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
בנו רפי טהון היה חבר קיבוץ מעוז חיים שבעמק בית שאן, נבחר ב-1950 כיו"ר מועצה אזורית בקעת בית שאן במקום יוסף רייסקין (עדן) (ממייסדי קיבוצו מעוז חיים).
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1957.
בנעוריו השתתף, כחבר המחנות העולים, במסע לחרמון שהסתיים בהגעה לדמשק (1933), והנציח אותו בספרו "הלכנו לחרמון והגענו לדמשק" (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט.), וכן בהקפת ים המלח (1934), שאותה הנציח בספרו "הקפנו את ים המלח ברגל" (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ח).
לאחר יציאתו לגמלאות חקר את תולדות אמו שרה טהון ופרסם בהוצאה עצמית את הספר "המאבק לשוויון זכויות האישה: סיפור חייה של שרה טהון" (תל אביב: ר' טהון, תשנ"ו 1996).
בתו הצעירה של יעקב טהון, נורית, מורה במקצועה, נישאה ליצחק זיו (זלמנסון), חבר ההנהגה הראשית של "השומר הצעיר" בפולין לפני מלחמת העולם השנייה ובראשיתה, חבר קיבוץ עמיר שבאצבע הגליל ופסיכולוג במקצועו.
ארץ ישראל בשנות המלחמה העולמית: דו"ח, יפו: [חמו"ל], תרע"ט.
אוטו וארבורג: הנשיא השלישי של ההסתדרות הציונית העולמית: קורות חייו ודברי הערכה, הרצליה: [חמו"ל], תש"ח.
יעקב חסדאי (נולד ב-20 במאי 1938) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, איש חינוך, היסטוריון ומשפטן ישראלי.
נולד בתל אביב למשפחה דלת אמצעים.
למד בבית הספר היסודי הדתי תחכמוני.
בתיכון למד בצייטלין והיה חניך בבית"ר.
בשנת 1956 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים.
בגדוד 50 עבר חסדאי מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום קורס הקצינים שב לגדוד כמפקד מחלקה לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בצנחנים.
הוא נטל חלק בפעולות תגמול.
במלחמת ששת הימים לחם כסמג"ד גדוד 202 בכיבוש רצועת עזה וצפון סיני, ונפצע פעמיים בקרבות לכיבוש מוצב עלי אל-מונטאר, סמוך לעזה.
על חלקו ותפקודו כמפקד בקרבות אלה קיבל צל"ש הרמטכ"ל, שהומר לאחר קבלת חוק העיטורים לעיטור העוז.
לאחר המלחמה החליף את צבי בר ומונה למפקד גדוד 202 בדרגת סא"ל.
כמג"ד, לחם חסדאי במרדפים ובמלחמת ההתשה, בה פיקד בין היתר על כוח של הגדוד בפשיטה על האי שדואן.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים היה מדריך בפו"ם ונשלח לפיקוד הדרום ומשם לחמ"ל באום חשיבה.
שם קיבל תפקיד של קצין חי"ר במטה.
במסגרת תפקידו תיאם הטסת כוחות וציוד לחזית.
כיוון שהיה מחסור בכוחות חי"ר הוא הרכיב כוח בחמ"ל מחיילים שהגיעו לשם למטרות שמירה ויצא בראש הכוח במסוקים לצד המערבי של התעלה שם חבר לאחד הגדודים של אוגדה 162. בהמשך, פיקד על פלוגת צנחנים בקרב על העיר סואץ, שבצדה המערבי של תעלת סואץ.
הכוח שבפיקודו נפגע בלחימה, הוא נפצע, ונלכד באחד המבנים במשך שעות.
גם לאחר חילוץ רוב הכוח נותר חסדאי במקום, והתפנה עם הפצועים רגלית, תחת חיפוי ארטילרי.
חסדאי שימש כחוקר בוועדת אגרנט, שמונתה לחקור את אירועי מלחמת יום הכיפורים.
בין האירועים אותם חקר נמנו קרבות בין 6 ל-8 באוקטובר בסיני, וקרב בין 6 ל-7 באוקטובר בגולן.
ממצאי חקירותיו שימשו לדו"ח הצבאי של הוועדה.
לאחר מלחמת יום הכפורים הועלה לדרגת אל"ם.
חסדאי הקים את בית-הספר למ"כים, שאיגד בתוכו את גדודי ההדרכה שבאו מחטיבות החי"ר השונות ופיקד עליו.
בית ספר זה הפך מאוחר יותר לבית הספר למקצועות חי"ר (חטיבת ביסלמ"ח).
לאחר שחרורו מצה"ל, השלים את לימודיו לתואר שלישי בהיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1985 הוענק לו תואר דוקטור מטעמה, על מחקרו בתחום תולדות יהודי פולין.
לאחר מכן, המשיך ללמד בה בחוג להיסטוריה של עם ישראל במשך שש שנים.
הוא אף הוסמך לעורך דין לאחר שסיים לימודי משפטים.
ב-1979 היה חסדאי ממקימי תנועת לאו"ר (ראשי תיבות של לב אחד ורוח חדשה), קבוצה רעיונית שביקשה לגבש תוכנית ליציאה מן המשבר שפקד את מדינת ישראל, אשר בא לידי ביטוי במלחמת יום הכיפורים.
בבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988 התמודדה רשימה מטעם לאו"ר, שבראשה חסדאי, אך לא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-2009 נרשמה התנועה כמפלגה בשם אחריות - לב אחד ורוח חדשה, ורשימה מטעמה, אף הפעם בראשות חסדאי, התמודדה בבחירות ללא הצלחה.
ב-1979 יעקב חסדאי גם הגה את "פרויקט חסדאי" / "מסלול עליית הנוער בצנחנים", והוביל אותו במשך 10 שנים.
במהלך שירותו הצבאי, נוכח חסדאי לדעת שלוחמים מקרב בוגרי מוסדות עליית הנוער אינם מקודמים מספיק בדרגות הפיקוד, והוא יזם, באישור ובברכת הרמטכ"ל דאז, רפאל איתן (רפול), את הפרויקט.
מטרת הפרויקט הייתה ליצור מסלול ייעודי לפיקוד עבור חיילים מרקע סוציו-אקונומי נמוך בעלי נתונים גבוהים ומוטיבציה לשירות משמעותי.
זאת, על מנת להופכם למפקדים וקצינים אשר יחזרו לשרת בגדודים מהם צמחו וישתלבו בשרשרת הפיקוד.
במסגרת הפרויקט, איתר חסדאי תלמידים בעלי נתונים גבוהים בפנימיות עליות הנוער והאגודה לקידום החינוך, והם נשלחו בטרם גיוסם לגיבוש צנחנים של כשבועיים.
במהלך תקופה זו, עברו המועמדים מיונים שונים אשר כללו מסעות, מורשת קרב ומורשת ישראל וכן מבדקי קצונה.
בוגרים אלו גויסו כקבוצה עם מחזורי אוגוסט, עברו שרשרת חיול מקוצרת והצטרפו לגיוסי מאי של שני גדודי הצנחנים.
חסדאי השתתף באופן אישי במיון של כל אחד ואחד מן המועמדים, בליווי שלהם לאורך שירותם הצבאי - בטירונות, באימונים ובקורסים והיה שותף ביחד עם הסוכנות היהודית במעקב אחר אותם בוגרים גם לאחר שחרורם.
רבים מבוגרי המסלול השתלבו בתפקידי פיקוד וקצונה בצבא ובתפקידי ניהול ועשייה משמעותית לאחר שחרורם, וחלקם אף שומרים על קשר עם חסדאי עד היום.
חסדאי חבר במכון לאסטרטגיה ציונית.
כיום הוא גר ברובע היהודי, בירושלים.
משנתו החברתית עוסקת בעיקר בשאלות יסוד של חברה, זהות יהודית ולאומית במדינת ישראל, וביחס ביניהם.
הוא מזהה משבר הולך ומעמיק בחברה הישראלית, וקורא לחשבון נפש ולביקורת עצמית ללא מורא ('על סף היובל').
ספריו הראשונים, 'אמת בצל המלחמה' ו'בעט ברזל', הם מעין קבצים של הרצאות שנתן לחייליו, מכתבים וכתבים ראשונים שלו, עוד בעת שירותו בצה"ל.
הם משקפים את דעתו ואת תפיסותיו בסוגיות הנוגעות לצבא,
כמו דמות הצבא וערכיו, וכן דרך החינוך הצבאית.
רובם של כתביו הביקורתיים נעשו שנויים במחלוקת עם כתיבתם, ולא תמיד אושר לו לפרסם בפומבי את דעותיו.
המאמר שפותח את הספר הראשון ('סדקים ביסודות'), מתחיל במכתב שכתב אל שמעון פרס, שר הביטחון באותה עת, מיד לאחר שסיים את עבודתו במסגרת ועדת אגרנט, בו הוא מפרט מסקנות אישיות שלו ביחס למה שראה ולמד במהלך מלחמת יום הכיפורים ולאחריה.
מכתב זה נמסר על ידי שר הביטחון לפרסום בקובץ פנימי של מערכות, שיועד לקצונה הבכירה של צה"ל בלבד, באותה עת.
מכתב נוסף, שעסק בלקחים מקצועיים מאותה מלחמה, לא הותר לפרסום.
פרסומים אלה ואחרים הפכו אותו לאיש ריבו של הממסד הצבאי, דבר שכנראה גם לא תרם לקידומו הלאה בפיקוד הבכיר בצה"ל.
המאמרים שברשימה החלקית שלהלן, שחלקם גם פורסם בשני ספרים אלה, עוסקים בסוגיות ובהיבטים שחסדאי מעלה, ומאפשרים לבחון אותם מזוויות לא שגרתיות.
חסדאי טוען במספר מקומות כי הכשל של מלחמת יום הכיפורים לא היה נקודתי כפי שהחברה הישראלית והמערכת הצבאית והפוליטית ביקשה לראותו.
לדבריו, לא ניתן לתחמו לגבולות שאלת ההפתעה ואחריות אמ"ן לה, כפי שלא ניתן לפתור אותו בהדחת הקצינים שנתפסו כאחראים לכשל.
במלחמה, לדידו, התגלתה בעיה רחבה הרבה יותר ביחס לחברה הישראלית, שבמובנים רבים טרם נפתרה.
אמת בצל המלחמה, זמורה, ביתן, מודן (תל אביב), תשל"ט (1978).
הקצונה בצה"ל - בין מיתוס למציאות, מערכות 265 (ספטמבר 1978).
הסכם השלום: חזון הנביאים או עסקת סוחרים?, דבר השבוע, כ"ו שבט תשל"ט (23.2.79).
חיים של אחריות ובחירה, פורסם כחוברת, הוצאת קבוצת לאו"ר, ניסן תשמ"ב.
ביצועיסט ואידאולוג - הכהן והנביא של צה"ל, מערכות 279–280 (מאי 1981).
במלוא הקיטור - אחורה, ידיעות אחרונות, ג' אדר תשמ"ב (26.2.82).
המח"ט שפרש - מחאה מקצועית או ביקורת פוליטית?, ידיעות אחרונות, ו' אב תשמ"ב (30.7.82).
יעקב יאן טומרקין (נולד ב-15 בפברואר 1992) הוא שחיין אולימפי ישראלי לשעבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה.
יו"ר ועדת הספורטאים בוועד האולימפי בישראל.
בעל הישג שיא אולימפי של שחיין ישראלי, השחיין הישראלי הראשון שהגיע למקום שביעי בגמר אולימפי (באולימפיאדת לונדון 2012).
השתתף בשלוש אולימפיאדות, בחמש אליפויות עולם (שנגחאי 2011, ברצלונה 2013, קאזאן 2015, בודפשט 2017 ובקוואנגג'ו 2019) ובשמונה אליפויות אירופה במדי נבחרת ישראל.