tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-8 בספטמבר במוקדמות אליפות אירופה 2016 במשחק נגד הנבחרת הלאומית של אוקראינה רוברט הבקיע את השער היחיד במשחק שעזר לנבחרת סלובקיה להתחיל את קמפיין המוקדמות עם ניצחון.
ב-17 בנובמבר 2015 במשחק נגד הנבחרת הלאומית של איסלנד הבקיע 2 שערים.
ב-2016, מאק היה חלק מהרכב הנבחרת לאליפות אירופה שנערכה בצרפת.
בטורניר הוא שיחק במשחקים נגד נבחרות ויילס, רוסיה ואנגליה.
קרל תיאודור רוברט לות'ר היה אסטרונום גרמני, מגלה פורה של אסטרואידים בין השנים 1822 ו-1890. זכה בפרס לאלנד שבע פעמים.
רוברט לות'ר נולד לאוגוסט לות'ר ווילהמינה פון אנדה (Wilhelmine von Ende) ב-16 באפריל 1822, בשווידניצה פולין.
הוא למד בבית ובבית הספר המקומי.
עם סיום לימודיו הוא עבר לברסלאו, שם למד בין השנים 1841 ו-1843.
בשנת 1843 עבר לברלין כדי ללמוד אסטרונומיה, שם למד עד 1848. בברלין היה תלמידו של יוהאן אנקה וסייע לו בחישובים ובהכנת אלמנק אסטרונומי.
בשנת 1850 קודם בתפקיד במצפה הכוכבים בברלין.
בסוף שנת 1851 האסטרונום Franz Brünnow הזמין אותו למצפה הכוכבים שליד דיסלדורף כדי לעבור ולהיות מנהל המצפה אחריו.
בשנת 1859 התחתן עם קלורין מרקר, ולזוג נולד בן ויליאם.
במהלך חייו, לות'ר גילה 24 אסטרואידים ותגליות נוספות.
נפטר ממחלה בשנת 1900 בדיסלדורף, גרמניה.
47 Aglaja - 15 בספטמבר 1857 על שם אַגְלָאיָה אחת משלוש הגראציות במיתולוגיה היוונית השם ניתן על ידי הפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת בון.
50 Virginia - 4 באוקטובר 1857 על שם ורג'יניה 465 לפניה"ס–449 לפניה"ס), נערה רומית המוזכרת בספרו של טיטוס ליוויוס תולדות רומא כחלק מאירוע שהשפיע על ההיסטוריה או המדינה וירג'יניה שבארצות הברית נחשב שהתגלה על ידי ג'יימס פרגוסון ב-4 באוקטובר.
התגלה עצמאית גם על ידי רוברט לות'ר ב-19 באוקטובר 1857, שדיווח על התגלית ראשון.
53 Kalypso - 4 באפריל 1858 על שמה של קליפסו במיתולוגיה היוונית, נימפה, בתו של אטלס, אחד מהטיטאנים ואלת הסערות השם ניתן גם לירח של שבתאי 57 Mnemosyne - 22 בספטמבר 1859 על שם מנמוסינה, אלת הזיכרון במיתולוגיה היוונית השם ניתן על ידי מרטין הואק אסטרונום דני.
78 Diana - 15 במרץ 1863 על שם דיאנה אלת הציד, הירח והטבע במיתולוגיה הרומית השם ניתן על ידי וו.
לות'ר, דודו של המגלה, שהיה שופט בנאומבורג, גרמניה.
שם האסטרואיד נבחר על ידי האסטרונומים של ברלין לאחר הצבעה.
על שמו מכתש לות'ר בירח .
רוברט מרסר טליאפרו האנטר היה פוליטיקאי, עורך דין ובעל מטעים אמריקאי מווירג'יניה.
בין השנים 1837 – 1843 ובין השנים 1845 – 1847 הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, מתוכם בין השנים 1839 – 1841 הוא כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של הבית ובין השנים 1847 – 1861 הוא היה חבר הסנאט של ארצות הברית.
בין השנים 1861 –1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, כיהן האנטר כמזכיר המדינה של הקונפדרציה ולאחר מכן, בין השנים 1862 – 1865, הוא היה חבר הסנאט של הקונפדרציה.
הוא היה אחד המבקרים התקיפים של נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
לאחר המלחמה לא עלה בידו של האנטר להיבחר מחדש לסנאט, אך הוא שימש כשר האוצר של וירג'יניה בין השנים 1874 – 1880 ולאחר מכן פרש לחוותו.
לאחר שעמיתו הדמוקרט גרובר קליבלנד נבחר כנשיא ארצות הברית ב-1884, מונה האנטר כגובה המכס של נמל טאפאהאנוק , תפקיד אותו הוא מילא עד מותו.
רוברט האנטר נולד באחוזת "מאונט פלזנט" שליד לורטו, מחוז אסקס, וירג'יניה, לג'יימס האנטר (1774–1826) ולרעייתו מריה (גארנט) האנטר (1777–1811).
המשפחה הייתה נצר למשפחות הראשונות של וירג'יניה.
אבי אמו, הנרי גארנט היה אחד מבעלי הקרקעות הגדולים בארצות הברית, אחיה, ג'יימס מ.
גארנט היו חברי הקונגרס של ארצות הברית.
מריה האנטר מתה בעת שילדה את ויליאם גארנט האנטר כאשר רוברט האנטר היה בן שנתיים, וזמן קצר לאחר מכן מת אחד מאחיו הבוגרים, ויליאם האנטר שהיה בן חמש.
בתחילה הוא חונך על ידי מורים פרטיים.
בגיל 17 נכנס רוברט האנטר לאוניברסיטת וירג'יניה, זמן קצר לאחר מות אביו והוא היה אחד מבוגריה הראשונים.
בתקופת לימודיו היה האנטר חבר בחברה לספרות ולדיבייט על שם ג'פרסון ולאחר מכן הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים וינצ'סטר.
ב-1830 התקבל האנטר ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה.
ב-1834 הוא נבחר לייצג את מחוז אסקס בבית הנבחרים של המדינה וירש את ריצ'רד ביילור.
ב-1835 וב-1836 הוא נבחר מחדש אך בשנה לאחר מכן התפטר לאחר שניצח בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית והיה לאדם הצעיר ביותר שכיהן מעולם בבית.
ב-1843 הוא הובס בבחירות אך שב לבית הנבחרים ב-1844. האנטר תמך בסיפוחה של טקסס ובפשרה בסוגיית אורגון והוביל את המאמצים להחזיר את אלכסנדריה בחזרה לתחומי וירג'יניה (הוצאתה מתחומי מחוז קולומביה).
לאחר ההפסד בבחירות 1842 עבר האנטר מפלגה והיה לחבר במפלגה הדמוקרטית.
ב-1845 הוא הושבע מחדש כחבר בית הנבחרים ותמך בחוקי המיסוי של 1846.
ב-1846 בחרה האספה הכללית של וירג'יניה בהאנטר לייצג אותה בסנאט ארצות הברית.
הוא נכנס לתפקידו ב-1847 ונבחר מחדש ב-1852 וב-1858. האנטר המשיך לתמוך בעבדות ובהרחבתה.
בסנאט נבחר האנטר ב-1850 ליושב ראש ועדת הכספים.
הוא גם דחף ליישום רפורמה בשירות הציבורי.
ב-1853 דחה האנטר את הצעתו של הנשיא מילרד פילמור להתמנות כמזכיר המדינה.
בינואר 1860 נשא האנטר נאום לטובת העבדות ולטובת זכותם של בעלי העבדים לקחת איתם את עבדיהם אל הטריטוריות של ארצות הברית.
בישיבה הראשונה של הוועידה הלאומית של המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה ב-1860 בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, היה האנטר מתמודד למינוי לנשיאות, אך הוא זכה לתמיכה מועטה מהמשלחת מווירג'יניה.
בשבעה מתוך שמונה סבבי ההצבעה הראשונים, הוא היה שני בהפרש גדול ממנהיג המפלגה, סטיבן דאגלס, וב-42 סבבי ההצבעה הבאים הוא דורג במקום השלישי.
כאשר התכנסה הוועידה מחדש בבולטימור, פרשו רוב הדרומיים מהמרוץ, כולל האנטר, ודאגלס זכה במועמדות המפלגה לנשיאות.
האנטר לא ראה בבחירתו של אברהם לינקולן כשלעצמה כסיבה מספקת לפרישה.
ב-11 בינואר 1861 הוא הציע תוכנית מפורטת אך לא מעשית כדי לגשר על הפערים בין הצפון לבין הדרום.
כאשר מאמץ זה ומאמצים נוספים דומים כשלו, דחק האנטר בחשאי במדינתו להעביר את החלטת הפרישה באפריל 1861. הוא הורחק מהסנאט על תמיכה בפרישה.
אחת ההצעות הייתה שהוא יבחר כנשיא הקונפדרציה החדשה, כשעמיתו לחברות בסנאט, ג'פרסון דייוויס יתמנה כמפקד צבא הקונפדרציה.
מצביעים בחלקים בווירג'יניה שלא פרשו בחרו בתומך האיחוד ג'ון ס קרלייל כדי למלא את מקומו של האנטר עד תום תקופת הכהונה.
ביולי 1861 מינה נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס את האנטר כמזכיר המדינה של הקונפדרציה.
ב-18 בפברואר 1862 הוא התפטר מתפקידו לאחר בחירתו לסנאט של הקונפדרציה.
האנטר כיהן בסנאט בריצ'מונד עד תום המלחמה ובמהלך כל התקופה הזו הוא כיהן כנשיא הזמני של הסנאט.
דמותו הופיע על שטר של 10 דולר של הקונפדרציה.
כסנאטור הפך האנטר למבקר חריף של נשיא הקונפדרציה דייוויס.
על אף החיכוך בין השניים, מינה דייוויס את האנטר כאחד משלושת הנציגים שנשלחו לשיחות השלום בפברואר 1865. האנטר פגש את נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן ואת מזכיר המדינה ויליאם סיוארד בוועידת האמפטון רודס.
אך לאחר שלינקולן סירב להכיר בעצמאותה של הקונפדרציה, ישב האנטר בראש פגישה בריצ'מונד בה התחייבו אנשי הקונפדרציה שהם לעולם לא יניחו את נשקם לפני שישיגו את עצמאותם.
לאחר כניעתו של הגנרל רוברט אדוארד לי, זימן הנשיא לינקולן את האנטר להתייעצות בנוגע לחזרתה של וירג'יניה לאיחוד.
רבים מקרובי משפחתו של האנטר ממשפחת גארנט היו לקצינים בצבא הקונפדרציה ובן דודו, השופט מוסקו גארנט פיקד על משמר הבית במחוז אסקס.
בני דודו ממשפחת אמו שהיו קצינים בצבא ארצות הברית ושהפכו לגנרלים בצבא הקונפדרציה, רוברט ס.
האנטר גויס כטוראי בפלוגה של רגימנט הפרשים התשיעי של וירג'יניה שהתארגנה בדצמבר 1861 כשלוטננט גארנט נמנה עם קציניה ובתחילה הוצבה להגן על נהר רפהנוק ועל ערי הנמל השוכנות למימיו, פלמות' ופרדריקסבורג.
האנטר שירת חודשים ספורים בלבד לפני ששוחרר על רקע בריאותי ביולי 1862, אך הוא השתתף בפשיטות בפיקודם של גנרל סטיוארט וקפטן ויליאם לאטן במתקפת שבעת הימים בפיקודו של הגנרל לי שהסתיימו במערכת חצי האי.
למעט רוברט האנטר הבן שנודע כ"האנטר מטאליפרו" ושהתגייס לחיל הרגלים של צבא הקונפדרציה, בניו האחרים של האנטר האב לא שירתו בצבא.
כאשר הועלתה ההצעה בשלבים המאוחרים של המלחמה שלעבדים יינתן נשק והם ישרתו בצבא הקונפדרציה תמורת חירותם, התנגד לכך האנטר נחרצות בנאום ארוך שנשא בגנות ההצעה, אך לאחר שבית המחוקקים של וירג'יניה העביר החלטה מנוגדת, הוא הצביע בעדה אך תחת מחאה.
ב-1867 העניק הנשיא אנדרו ג'ונסון חנינה להאנטר על פעולותיו לתמיכה במדינות הקונפדרציה.
הוא התמודד שוב באי הצלחה על מושב בסנאט ב-1874 כדי לנסות ולרשת את הרפובליקני היוניוניסט ג'ון פ.
לואיס ובמקומו ניצח ותיק צבא הקונפדרציה וגיבור המלחמה רוברט א.
לאחר תבוסתו זו, קיבל האנטר מינוי כשר האוצר של וירג'יניה וכיהן בתפקיד זה מ-1874 עד 1880, כאשר הוא שב לאחוזתו.
האנטר פרסם ספר בשם "מקורות המלחמה האחרונה" (Origin of the Late War), על הגורמים למלחמת האזרחים.
מ-1885 ועד מותו הוא שימש בתפקיד גובה המכס של נמל טאפאהאנוק.
רוברט האנטר נפטר ליד לוידס, וירג'יניה ב-1887. הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית של משפחת גארנט בלורטו שבמחוז אסקס.
רוברט לכמן (28 בנובמבר 1892 – 8 במאי 1939) היה אתנומוזיקולוג יהודי-גרמני, פוליגלוט (גרמנית, אנגלית, צרפתית, ערבית), מוזיקולוג, אוריינטליסט ובכיר בספריה.
היה מומחה למוזיקה של האוריינט, חבר בית הספר של ברלין למוזיקולוגיה השוואתית ואחד מאבותיו המייסדים.
לכמן נולד בברלין, לג'ני שנולדה וגדלה בלונדון וד"ר גאורג לכמן, שלימד בגימנסיה ההומניסטית בברלין.
הוא למד נגינה בכינור, ערבית וצרפתית באוניברסיטת ברלין.
במלחמת העולם הראשונה, שימש כמתורגמן במחנה השבויים בוונסדורף לשבויי מלחמה מצפון אפריקה והודו, שם הכיר לראשונה את המוזיקה הערבית.
לכמן סיים תואר שני במוזיקולוגיה, בהנחיית יוהנס וולף וקארל סטומפ, והגיש את עבודת הדוקטורט שלו ב-1922, על המוזיקה העירונית של תוניסיה.
המחקר שלו על המוזיקה של תוניסיה, הפך אותו לאחד החלוצים בחקר המוזיקה הערבית.
הוא פרסם את הספר "MUSIK DES ORIENTS" (המוזיקה של האוריינט), מאמר מורחב על מוזיקה חוץ אירופית ב-1929 ומאמרים על המוזיקה שחיברו יוזף היידן ושוברט.
את זכרונותיו ממחנה האסירים במלחמת העולם, הקליט והם שמורים בארכיון הצליל בברלין.
עבודתו "טעמי המקרא ושירים יהודיים באי ג'רבה (1940)", מתבססת על הקלטות בעת ששהה בקהילה היהודית של הרובע הקטן (חארה אל-זג,ירה) בג'רבה ב-1929.
משנת 1927 ועד 1933, עבד כספרן במחלקה למוזיקה בספריית המדינה בברלין.
בהובלתו, קמו מספר פרויקטי תרגום מסות ערביות מימי הביניים.
בשנת 1930, הקים עם מספר קולגות, את החברה לחקר מוזיקה אוריינטלית.
לכמן מונה לעורך הרבעון "כתב העת הגרמני למדע המוזיקה המשווה" שהודפס במשך שלוש שנים.
ב-1932, מונה לראש ועדת פונוגרם של הקונגרס העולמי למוזיקה ערבית בקהיר, והיה אחראי על הקלטת ההופעות בכנס, שם הכיר את עזרא אהרון שיהיה אחד מנושאי מחקרו.
באפריל 1935, עלה לארץ ישראל, לאחר שפוטר מתפקידו כמנהל הספרייה הלאומית בברלין, בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
עלייתו לא הייתה ממניעים ציוניים, אלא מתוך רצון להמשיך את המחקר המוזיקלי.
הוא הגיע לירושלים בהזמנתו של יהודה לייב מאגנס, קנצלר ונשיא לימים (1935–1948) של האוניברסיטה העברית בירושלים, להקים מרכז למוזיקה מזרחית ו"ארכיון למוזיקה מזרחית".
בארכיון הצליל במרכז, הקליט אלפי הקלטות של מוזיקה מזרחית ובהם שומרונים, בדואים, תימנים וצוענים.
למרות זאת, בשנת 1938 הוחלטה הפסקת התקציב למימון המרכז.
בשנים 1936–1937 הגיש סדרת הרצאות ברדיו כדי להפיץ את מחקריו ולהשיג מימון לעבודתו.
לכמן נפטר ממחלה ב-8 במאי 1939, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
לאחר הכרותו את המוזיקה המזרחית בוונסדורף, המשיך את מחקרו במוזיקה ליטורגית, שהחל בעבודתו על יהודי ג'רבה והמשיך גם לאחר עלייתו לארץ.
לכמן הקים משלחות מחקר שתיעדו טכניקות מוזיקליות של קהילות יהודיות בצפון אפריקה ובין השאר בטריפולי, בקביליה ובמרוקו.
לכמן למד עברית והתעניין במסורת היהודית: טעמי המקרא, פיוטים ובשירת השומרונים, שאותה החשיב למאגית ומסתורית.
לפני עלייתו לארץ, החל בהעתקת ארכיונו על גלילי שעווה והמשיך בכך 3 שנים לאחר עלייתו במספר נסיעות לברלין.
הקלטותיו נשתמרו בידי תלמידתו, ד"ר אסתר גרזון-קיוי, וב-1964 הועבר ארכיונו לקמפוס גבעת רם, ושולב בארכיון הצליל הלאומי, שהיה בתחילה של האוניברסיטה העברית ולאחר מכן עבר לספרייה הלאומית.
הארכיון שלו כלל אלפי הקלטות סאונד, תמונות ממשלחות המחקר לצפון אפריקה ומסמכי מחקר רבים.
רוברט מייקל ווקר הוא פקיד ממשל אמריקאי לשעבר, שכיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית בפועל בין השנים 1997–1998.
רוברט ווקר נולד במרטין, טנסי.
בין השנים 1969–1976 הוא עבד כעוזר לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, הדמוקרטי ג'ו ל.
ב-1977 הוא הצטרף לצוותו של הסנאטור ג'ים סאסר.
במהלך שנות ה-70 הוא שירת במסגרת המשמר הלאומי של ארצות הברית, בטנסי ובמחוז קולומביה.
בין השנים 1978–1993 שימש ווקר כחבר צוות מקצועי של ועדת ההקצבות של הסנאט וכראש הצוות של תת-הוועדה לבינוי צבאי.
ב-1993 מינה אותו הנשיא ביל קלינטון כסגן מזכיר הצבא למתקנים, לוגיסטיקה וסביבה ובתפקיד זה הוא שימש עד 1997. באותה שנה הוא מונה כתת-מזכיר הצבא ובתפקיד זה הוא כיהן מנובמבר 1997 ועד אוקטובר 1998. מינואר ועד יולי 1998 הוא כיהן כמזכיר הצבא בפועל.
בשנים 1998–1999 הוא שימש כסגן מנהל הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום.
לאחר מכן ועד ספטמבר 2000 הוא שימש כתת-המזכיר לענייני חיילים משוחררים בפועל לענייני הנצחה.
באותה עת אושר מינויו לתפקיד זה כמינוי קבוע והוא כיהן בו עד ינואר 2001.
סדרת הספרים של רוברט לנגדון נקראת על שמו של רוברט לנגדון, גיבור הרומנים של המחבר האמריקני דן בראון.
לנגדון מתואר כפרופסור באוניברסיטת הרווארד לאייקונולוגיה וסמלים דתיים, תחום מחקר בדיוני הקשור בחקר סמלים היסטוריים, שאינו מחובר מתודולוגית לסמיוטיקה.
הרומנים של בראון המציגים את הדמות הראשית מעלים נושאים היסטוריים בעיקר מהנצרות כמוטיבים וכתוצאה מכך עוררו מחלוקת רבה עם יציאתם לאור.
בראון הצהיר באתר האינטרנט שלו כי ספריו אינם אנטי-נוצריים, וכי הוא עצמו נמצא ב"מסע רוחני מתמיד".
הסדרה מכרה למעלה מ-120 מיליון עותקים.
שם תאריך יציאה לאור תקציר מסת"ב מלאכים ושדים 1 במאי 2000 כאשר הפיזיקאי לאונרדו וטרה נרצח ועל גופתו המילה אילומינטי, הבוס שלו, מנהל CERN מקסימיליאן קולר, מבקש עזרה מחוקר הסמלים של הרווארד רוברט לנגדון.
בפגישה עם בתו של ויטרה, ויטוריה, לנגדון מגלה שהאילומינטי, כת עתיקה-דתית, מתכננת להשמיד את הוותיקן באמצעות מכל אנטי-חומר שהמציא וטרה מחדש בתור נשק.
כשהם מגיעים במהלך בחירת האפיפיור החדש, השניים עוקבים אחר מסלול סודי כדי למצוא את המחבלים ולעצור אותם.
צופן דה וינצ'י 18 במרץ 2003 כאשר נרצח אוצר הלובר, ז'ק סונייר, ראיות נסיבתיות מותירות את רוברט לנגדון כחשוד העיקרי.
אליו מצטרפת נכדתו של סונייר, סופי נווה, הוא מבקש להוכיח את חפותו באמצעות מעקב אחר מסלול שהותיר ארגון סודי, שסונייר היה חלק ממנו ומגלה סוד מזעזע עוד מימיו של ישו.
הסמל האבוד 15 בספטמבר 2009 רוברט לנגדון מגיע לוושינגטון די.סי לבקשת המורה שלו, איש הבונים החופשיים פיטר סולומון, רק כדי לגלות שהוא נחטף.
יחד עם אהבתו הישנה ואחותו של סולומון, קתרין, לנגדון עוקב אחר שובל של רמזים שמוביל אותו עמוק אל תוך סודותיהם של הבונים החופשיים, שחבריה כוללים את החוטף המקועקע של סולומון.
התופת 14 במאי 2013 רוברט לנגדון מתעורר במיטת בית חולים כשהוא סובל מאמנזיה, בשל קליע בראשו.
אישה מנסה להרוג אותו והוא ניצל על ידי רופאה בשם סיינה ברוקס, שמזהירה אותו כי סוכני ממשלת ארצות הברית מנסים להתנקש בחייו.
רוברט מוצא קשרים אל הקומדיה האלוהית של דנטה בהודעות שהוקרנו על ידי מכל בכיס הז'קט שלו והוא משתמש בידע שלו בסימבולוגיה כדי לעקוב אחר שביל שמוביל אותו לאיום רציני של מטורף שהתאבד לאחרונה והיה אובססיבי באשר לנושא התפוצצות אוכלוסין.
מקור 3 באוקטובר 2017 רוברט לנגדון מוזמן למוזיאון גוגנהיים בילבאו שבספרד להשתתף באירוע שנערך על ידי העתידן והסטודנט שלו לשעבר אדמונד קירש, שגילה תגלית שלטענתו תשנה את הדרך בה אנשים רואים את הדת.
כאשר קירש נרצח לפני שהוא חושף את תגליתו, לנגדון מנסה לחשוף את סודו לפני שיאבד לנצח, מה שמוביל אותו לסכסוך עם מי שמעוניין למנוע את החשיפה, כולל חברי משפחת המלוכה הספרדית.
סוד הסודות 9 בספטמבר 2025 רוברט לנגדון, הפרופסור המוערך לתורת הסמלים, נוסע לפראג כדי להשתתף בהרצאה פורצת דרך של ד"ר קתרין סולומון - מדענית בולטת מהמכון למדעים נואטיים שאיתה החל לאחרונה מערכת יחסים.
קתרין עומדת על סף פרסום ספר נפיץ המכיל תגליות מדהימות על טבעה של התודעה האנושית ומאיים לשבש מאות שנים של אמונה מבוססת.
אבל רצח אכזרי מזניק את הנסיעה שלו לכאוס, כשקתרין נעלמת לפתע יחד עם כתב היד שלה.
לנגדון מוצא את עצמו מטרה לארגון רב עוצמה וניצוד על ידי תוקף מצמרר שמקורו במיתולוגיה העתיקה ביותר של פראג.
כשהעלילה מתרחבת ללונדון ולניו יורק, לנגדון מחפש נואשות אחר קתרין ואחר תשובות.
במרוץ מותח בין העולמות הכפולים של מדע עתידני וסיפור מיסטי, הוא חושף אמת מזעזעת על פרויקט חשאי שישנה לנצח את הדרך בה אנו חושבים על המוח האנושי.
הרומנים זכו להצלחה מסביב לעולם והפכו לרבי מכר ועד מהרה עובדו לסרטים שאותם ביים והפיק רון הווארד שלושה מתוך חמשת הרומנים: צופן דה וינצ'י (2006), מלאכים ושדים (2009) והתופת (2016), עם טום הנקס בתור הדמות הראשית, פרופסור רוברט לנגדון.
שלושת הסרטים הופצו על ידי סרטי קולומביה.
סרטי רוברט לנגדון הם סדרת סרטי פעולה אמריקאים מז'אנר מסתורין הרפתקאות ומותחן, שביים רון האוורד.
הסרטים, המבוססים על הרומנים שכתב דן בראון, מתרכזים סביב דמותו הבדיונית של רוברט לנגדון.
אף שהם מבוססים על סדרת הספרים, לסרטים סדר כרונולוגי שונה, כשהראשון הוא צופן דה וינצ'י (2006), אחריו מלאכים ושדים (2009) ורק אז תופת (2016).
סדרת הסרטים הכניסה כמעט 1.5 מיליארד דולר ברחבי העולם.
הרומנים של דן בראון על פרופסור רוברט לנגדון: מלאכים ושדים (2000), צופן דה וינצ'י (2003) והתופת (2013) הפכו במהרה לרבי מכר בינלאומיים וסרטי קולומביה רכשו את זכויות העיבוד ושכרו את רון האוורד לביים ולהפיק.
סרט תאריך שחרור במאי תסריטאי/ם מפיק/ים צופן דה וינצ'י 19 במאי 2006 רון הווארד עקיבא גולדסמן בריאן גרייזר וג'ון קלי מלאכים ושדים 15 במאי 2009 עקיבא גולדסמן, דייוויד קפ בריאן גרייזר, ג'ון קלי, רון האוורד התופת 28 באוקטובר 2016 דייוויד קפ בריאן גרייזר, רון האוורד
רצח במוזיאון הלובר ורמזים בציורי דה וינצ'י מובילים לגילוי תעלומה דתית המוגנת על ידי חברה סודית במשך אלפיים שנה, שעלולה לטלטל את יסודות הנצרות.
רוברט לנגדון ממשיך לפעול לפתרון רצח ולמניעת מעשה טרור נגד הוותיקן.
כאשר רוברט לנגדון מתעורר בבית חולים איטלקי עם אמנזיה, הוא חובר לד"ר סיינה ברוקס, וביחד עליהם לצאת למרוץ ברחבי אירופה נגד השעון כדי לסכל מזימה גלובלית קטלנית.
בעקבות ההצלחות העולמיות של שני הסרטים הראשונים, סרטי קולומביה החלו בפיתוח עיבוד קולנועי לרומן הסמל האבוד.
הנקס והווארד היו אמורים לחזור לשתף פעולה, עם בריאן גרייזר וג'ון קולי כמפיקים, ואילו התסריט נכתב עם סטיבן נייט, המחבר המקורי דן בראון ודני סטרונג.
בינואר 2013, הטיוטה הסופית של התסריט הייתה כמעט גמורה, כאשר ההפקה הייתה צפויה להתחיל בהמשך אותה שנה.
עם זאת, ביולי הודיעו סרטי סוני כי יעבדו במקום זאת את התופת לסרט הבא.
ביוני 2019 הוכרז שהפרויקט יעובד מחדש כסדרת טלוויזיה בשם "לנגדון".
הסדרה תשמש כפריקוול לסרטי הקולנוע, כשדניאל סרונה ישמש כיוצר, מפיק ותסריטאי.
דן בראון, רון האוורד, בריאן גרייזר, פרנסי קלפו, סמי פאלווי ואנה קאלפ ישמשו כמפיקים בפועל.
הסדרה תהיה הפקה משותפת בין אולפני הטלוויזיה Imagine, אולפני הטלוויזיה של CBS ואולפני הטלוויזיה של יוניברסל, כאשר היא תשודר ברשת NBC.
על פי הדיווחים, העלילה תהיה סביב רוברט לנגדון הצעיר, שנשכר על ידי ה-CIA כדי לפתור מספר חידות קטלניות כאשר המנורה שלו נעלם.
במרץ 2020 לוהק אשלי זאקרמן לגלם את התפקיד הראשי.
פרופסור רוברט לנגדון הוא דמות בדיונית, שיצר הסופר דן בראון לסדרת ספריו באותו שם, הכוללת את מלאכים ושדים (2000), צופן דה וינצ'י (2003), הסמל האבוד (2009), התופת (2013) ומקור (2017).
הוא פרופסור באוניברסיטת הרווארד להיסטוריה של האמנות ו"סימבולוגיה" (תחום בדיוני הקשור לחקר סמלים היסטוריים, שאינו קשור באופן מתודולוגי לדיסציפלינה של הסמיוטיקה).
טום הנקס גילם את לנגדון בסדרת הסרטים אודות הדמות, החל מהעיבוד הקולנועי משנת 2006 של צופן דה וינצ'י, כשהוא מגלם מחדש את התפקיד בעיבוד הקולנועי משנת 2009 של "מלאכים ושדים", ושוב בעיבוד הקולנועי של "התופת" בשנת 2016.
דן בראון יצר את הדמות כאלטר אגו בדיוני של עצמו או "האיש שהוא דמיין שהוא יכול להיות".
בראון עצמו נולד ב-22 ביוני 1964 באקסטר, ניו המפשייר, ולנגדון הבדיוני מתואר כמי שנולד ב-22 ביוני, גם הוא באקסטר ולמד באותו בית ספר כמו בראון, אקדמיית פיליפס אקסטר.
בתחילה נקבע כי לנגדון הוא חוקר מצליח שבראון קרא על שם ג'ון לנגדון, פרופסור לטיפוגרפיה באוניברסיטת דרקסל, הידוע ביצירת האמביגרמות שלו.
דוגמה לאמביגרמות של לנגדון הופיעה על שער המהדורה הראשונה של הרומן של בראון "מלאכים ושדים", ואמביגרמות אחרות שהוצגו לאורך אותו הרומן תוכננו גם על ידי לנגדון.
בעמוד ההכרות, בראון מכנה את לנגדון "אחד האמנים המחוננים ביותר בחיים ...
שהתמודד בצורה מבריקה לאתגר הבלתי אפשרי שלי ויצר את האמביגרמות לרומן הזה".
ג'ון לנגדון יצר גם את הלוגו עבור בנק הפיקדון הפיקטיבי של ציריך, המופיע בסרט "צופן דה וינצ'י".
בראיון אמר בראון כי ג'וזף קמפבל היה השראה לדמותו של לנגדון.
רוברט לנגדון, יליד אקסטר, ניו המפשייר, ארצות הברית, מתואר כמי שנראה כמו "האריסון פורד בטוויד האריס", כשהלבוש הסטנדרטי שלו הוא צווארון גולף, ז'קט של האריס טוויד, חאקי, שהוא לובש לכל אירוע, מהרצאות ועד אירועים חברתיים.
אביזר המתואר לעיתים קרובות הוא שעון מיקי מאוס שלו, מתנה מהוריו ביום הולדתו התשיעי.
הוא נוהג בסאאב 900S אוטומטית.
לנגדון היה צוללן באקדמיית פיליפס אקסטר בבית הספר ושיחק פולו מים באוניברסיטת פרינסטון שם למד בקולג'.
הוא סובל מקלסטרופוביה, מכיוון שנפל לבאור כשהיה בן 7. אביו נפטר כשהיה בן 12 ודמות האב החדשה שלו כמדריך הפכה לפיטר סולומון, מזכיר מוסד סמית'סוניאן.
ידוע במוחו המדהים ובפתרון בעיות ובגאונותו, לנגדון הוא בעל זיכרון אידטי.
כפרופסור בהרווארד, הוא מלמד איקונולוגיה דתית ותחום בדיוני של סימבולוגיה.
שלנגדון הוא שחיין חובב ומבצע הקפות (50) מדי יום, כ"טקס בוקר", במתקני האתלטיקה של הרווארד (ומכאן סצנת השחייה במלאכים ושדים"").
לנגדון גם מזכיר שהוא גדל כקתולי, אבל שהוא לעולם לא יבין את אלוהים; ב"אלוהים ושדים" הוא מזכיר לקמרלנגו כי אמונה היא מתנה שהוא עדיין לא קיבל.
בספרים, אירועי "צופן דה וינצ'י" עוקבים אחר האירועים של "מלאכים ושדים"; זה התהפך בסרטים, שם העיבוד של האחרון נכתב כהמשך לזה הראשון.
במלאכים ושדים, רוברט לנגדון נקרא למטה CERN בשווייץ כדי לברר על ההשלכות הסימבולוגיות הדתיות של מותו של הפיזיקאי המשובח והמוכר ביותר של CERN, לאונרדו וטרה, כומר קתולי שסומן בסמל אילומינטי.
כשהוא מתחיל לחקור את הרצח, האובססיה שלו להיסטוריה של הנושא נכנסת לתמונה.
מאוחר יותר מצטרפת לחקירה ויטוריה וטרה (בתו המאומצת של לאונרדו) והם מתחילים את המסע שלהם לוותיקן כדי לפתור את התעלומה שמאחורי האילומינטי, חברה סודית אנטי-קתולית, שעל פי העלילה חדרה עמוקות למוסדות גלובליים רבים.
לנגדון ו-וטרה פותרים את תעלומת האילומינטי באמצעות מסלול ההארה ובכך מסבירים את היעלמותם של ארבעה קרדינלים במהלך קונקלווה של האפיפיור, רצח לאונרדו וטרה וגניבת חומר אנטי-חומר (חומר שיכול להיות המשמש להשמדה המונית).
בסוף הרומן, בסופו של דבר לנגדון מנהל מערכת יחסים עם ויטוריה וטרה.
במשפטים האחרונים של מלאכים ושדים, ויטוריה וטרה שואלת אותו אם חווה אי פעם חוויה אלוהית.
כשהוא משיב בשלילה, ויטוריה מחליקה את גלימת האמבטיה ואומרת: "מעולם לא הלכת לישון עם מאסטר ליוגה, נכון?" עם זאת, היחסים ביניהם מתייחסים רק ל"צופן דה וינצ'י", כשהוא מזכיר את העובדה שלנגדון ראה לאחרונה את ויטוריה שנה קודם לכן.
בצופן דה וינצ'י, בתחילת 2003, רוברט לנגדון נמצא בפריז כדי להרצות על עבודותיו.
לאחר שקבע תור לפגישה עם ז'אק סונייר, אוצר הלובר, הוא נבהל למצוא את המשטרה הצרפתית בדלת חדר המלון שלו.
הם מודיעים לו שסונייר נרצח והם זקוקים לסיוע המיידי שלו בלובר כדי לעזור להם לפתור את הפשע.
מבלי לדעת לנגדון הוא למעשה החשוד העיקרי ברצח והוזעק לזירת הפשע כדי שהמשטרה תוכל לחלץ ממנו הודאה.
בזמן שהוא נמצא בלובר, הוא פוגש את סופי נבו, קריפטולוגית צעירה מ-DCPJ.
כאשר לנגדון וסופי מקבלים הזדמנות לדבר באופן פרטי, הוא מגלה שז'אק סונייר הוא סבה.
סונייר מורה לסופי 'למצוא את רוברט לנגדון', על פי הודעה שהשאיר לה ברצפה.
לפיכך, סופי מאמינה שהוא חף מפשע ברצח סבה.
את שאר הרומן הוא מבלה בהימלטות מהמשטרה ומנסה לפתור את התעלומה של חברה סודית עתיקה, "מסדר ציון", שבראשה עמד פעם לאונרדו דה וינצ'י.
בסוף הרומן, לנגדון חושף את המסתורין שמאחורי מרים המגדלית והגביע הקדוש שנקרא גם סנגריאל, שמקורו בסן "סריאל" (הגביע הקדוש) הספרדי, או ב"סנג ריאל" הצרפתי (דם מלכותי).
בסמל האבוד, רוברט לנגדון חווה הרפתקה עם הבונים החופשיים בוושינגטון הבירה.
רוברט לנגדון מגיע לביקור בקפיטול ומבלה שתים-עשרה שעות במירוץ דרך האנדרטאות והמבנים של האבות המייסדים של ארצות הברית, בחיפוש אחר האמת על החברה הסודית של הבונים החופשיים.
מאחורי דלתות חדשות מסתתרים סודות שמבטיחים לשנות את האופן בו אנשים רואים מדע ופוליטיקה, המאוימים כעת על ידי זכרי סולומון, בנו המנוכר של חברו של רוברט לנגדון, פיטר סולומון, שנחטף בעצמו על ידי זכרי נקרא בשם מלאך.
רוברט לנגדון הוא קו ההגנה האחרון.
בעזרתם של קתרין סולומון (אחותו הצעירה של פיטר), וורן בלמי (אדריכל הקפיטול) ואינואו סאטו (מנהל משרד הביטחון).
בהתופת, לנגדון מתעורר בבית חולים איטלקי ללא זיכרון מהאירועים שהובילו אותו לאיטליה.
עד מהרה הוא מבין שמישהו מנסה להרוג אותו.
לנגדון נוסע מפירנצה לוונציה ואיסטנבול עם דוקטור סיינה ברוקס כדי למנוע התקפה ביולוגית בכך שהוא מחפש וירוס קטלני שהושתל על ידי לקוח של קבוצת ייעוץ צללים בשם "הקונסורציום".
במהלך האירועים, על לנגדון לפענח רמזים המשתמשים ברמיזות ליצירותיהם של סנדרו בוטיצ'לי, ג'ורג'יו וזארי ודנטה אליגיירי, כותב התופת, הפרק הראשון של השיר האפי הקומדיה האלוהית, שסביבו הרבה מהעלילה סובבת.
הספר החמישי בסדרה, מקור יצא לאקרנים ב-3 באוקטובר 2017. רוברט לנגדון מגיע למוזיאון גוגנהיים האולטימטיבי בבילבאו כדי להשתתף בהודעה גדולה - חשיפת תגלית ש"תשנה את פני המדע לנצח".
מארח הערב הוא אדמונד קירש, מיליארדר ועתידן בן ארבעים שהמצאותיו ההיי-טקיות המסנוורות ותחזיות נועזות הפכו אותו לדמות עולמית ידועה.
קירש, שהיה אחד התלמידים הראשונים של לנגדון בהרווארד שני עשורים קודם לכן, עומד לחשוף פריצת דרך מדהימה.
כזו שתענה על שתיים משאלות היסוד של הקיום האנושי.
עם תחילת האירוע, לנגדון וכמה מאות מוזמנים מוצאים עצמם מרותקים למצגת מקורית לחלוטין, שלנגדון מבין שתהיה הרבה יותר שנויה במחלוקת ממה שאי פעם תיאר לעצמו.
אבל הערב המתוזמר בקפידה פורץ לפתע בתוהו ובוהו והתגלית היקרה של קירש מתנדנדת על סף אבדה לנצח.
לנגדון נאלץ להתמודד עם איום קרוב ונאלץ נואשות לברוח מבילבאו.
איתו אמברה וידאל, מנהלת המוזיאון המהודרת שעבדה עם קירש כדי להעלות את האירוע הפרובוקטיבי.
יחד הם בורחים לברצלונה במסע מסוכן לאיתור סיסמה מוצפנת שתפתח את סודו של קירש.
בשיטוט במסדרונות ההיסטוריה הנסתרת והדת הקיצונית, לנגדון וידאל חייבים להתחמק מאויב שנראה כי כוחו מגיע מהארמון המלכותי בספרד ושלא יבחול באמצעים כדי להשתיק את אדמונד קירש.
על שביל המסומן באמנות מודרנית וסמלים אניגמטיים, לנגדון ו-וידאל חושפים רמזים שבסופו של דבר מפנים אותם פנים אל פנים להתמודדות עם התגלית המדהימה של קירש.
בספר השישי בסדרה, "סוד הסודות", רוברט לנגדון, הפרופסור המוערך לתורת הסמלים, נוסע לפראג כדי להשתתף בהרצאה פורצת דרך של ד"ר קתרין סולומון - מדענית בולטת מהמכון למדעים נואטיים שאיתה החל לאחרונה מערכת יחסים.
בין צופן דה וינצ'י, הסמל האבוד והתופת נאמר כי לנגדון כתב שבעה ספרים:
סמלים של הנשיות הקדושה האבודה
באותה נקודה בטרילוגיה, לנגדון מכין את כתב היד לספרו החמישי, שכותרתו "סמלים של הנשיות הקדושה האבודה".
מאוחר יותר נחשף בספר סמל האבוד ש"סמלים של הנשיות הקדושה האבודה" פורסמה ויצרה "שערורייה".
הספר "הנצרות והנקבה הקדושה", שהוזכר בספר "מקור", הוקע על פי הדיווחים על ידי הוותיקן, "שבעקבותיו הפך מיד לרב מכר", כפי שצוטט על ידי עוזר הבינה המלאכותית ווינסטון.
רוברט ג'וזף לונג המוכר גם בשם בובי ג'ו לונג היה רוצח סדרתי ואנס אמריקאי, אשר הוצא להורג בגין הרצח של מישל דניס סימס.
לונג חטף, אנס ורצח לפחות עשר נשים נוספות באזור מפרץ טמפה שבפלורידה לאורך תקופה של שמונה חודשים ב-1984. הוא שחרר את אחת מקורבנותיו האחרונות, ליסה מקויי בת ה-17, לאחר שאנס אותה במשך כ-26 שעות.
מקויי סיפקה מידע למשטרה אשר הוביל למעצרו של לונג.
לונג נולד ב-14 באוקטובר 1953, בקנובה, וירג'יניה המערבית, לג'ו ולואטה לונג.
בלידתו התגלה כי הוא בעל כרומוזום X נוסף ובשל כך לוקה בתסמונת קליינפלטר, אשר גרמה להופעתם של שדיים גבריים במהלך ילדותו, דבר שהיווה מושא ללעג מצד התלמידים האחרים בבית הספר.
מאוחר יותר עבר ניתוח להקטנת חזה.
כמו כן סבל ממספר פגיעות ראש בילדותו, ומאוחר יותר הודה כי ניהל מערכת יחסית לא בריאה עם אמו; השניים ישנו באותה מיטה עד שהגיע לונג לגיל ההתבגרות, והוא גער בה פעמים רבות על מערכות היחסים הקצרות שניהלה עם גברים.
ב-1974 התחתן עם חברת ילדותו סינתיה ברלט ולזוג נולדו שני ילדים, לפני שהגישה נגדו תביעת גירושין ב-1980.
לפני הרציחות במפרץ טמפה שבפלורידה היה לונג אחראי לכ-50 מקרי אונס באוקלה, מיאמי, דייד ופורט לודרדייל.
שיטתו הייתה כרוכה בחיפוש מודעות דרושים שונות בעיתון, עד שהיה מצליח להיקלע למצב בו היה נתון לבד עם מחפשת שירות או עם מעסיקה פוטנציאלית, ואז היה אונס אותה.
הוא נשפט והורשע בסעיף אונס ב-1981, אולם לאחר שאושרה בקשתו למשפט חוזר, בוטלו האישומים.
בטרם עבר לפלורידה התגורר בלונג ביץ', קליפורניה, שם שכר חדר בשדרות האקליפטוס מאישה בשם קתי, וניהל מערכת יחסים זוגית עם נערה בת 17 אשר גרה מעבר לביתו.
במהלך תקופה זו פיתח את שיטתו, באמצעותה היה מאתר נשים דרך מודעות בעיתון, ולאחר מכן אונס ושודד אותן.
הוא מעולם לא נשפט בגין פשעים אלו מאחר שבעת שנתפס כבר חל עליהם חוק ההתיישנות.
קורבנו הראשון של לונג התגלה במאי 1984 כאשר אנשי משרד השריף של מחוז הילסבורו זומנו לזירת פשע בה נמצאה גופתה הערומה של אישה.
מקרה זה הוביל לפתיחתה של חקירה מקיפה בנושא חטיפתן של עשר נשים נוספות אשר נאנסו ונרצחו באזור מפרץ טמפה.
גופותיהן של הקורבנות נמצאו בדרך כלל במצב של ריקבון מתקדם לאחר שנזרקו בסביבת שדות או יערות.
לאחר שהשתחרר על תנאי בגין סעיף תקיפה ב-1984, החל לונג להסתובב ברכבו באזורים במפרץ טמפה בהם הזנות הייתה נפוצה.
לונג טען כי לאחר שקורבנותיו ניגשו אליו היה מפתה אותן להיכנס לרכבו, משם היה מסיע אותן לדירתו וקושר אותן עם חבלים ורצועות.
לונג הודה שהיה מפיק עונג סדיסטי מפעולת החטיפה והרצח הברוטלי של הנשים, שאת חלקן חנק למוות.
קורבנות אחרים מתו לאחר שגרונן נחתך או שהוכו בראשן עם חפץ קהה.
לונג נהג לסדר את גופותיהן במעין תצוגה של תנוחות מיוחדות.
מרבית קורבנותיו היו זונות או חשפניות.
לינדה נוטל - נאנסה והותקפה ב-30 במאי 1984.
אליזבת' לודנבק - נאנסה ונרצחה ב-8 ביוני 1984, בגיל 22.
ויקי מרי אליוט - נאנסה ונרצחה ב-7 בספטמבר 1984, בגיל 21.
שנל דבון ויליאמס - נאנסה ונרצחה ב-7 באוקטובר 1984, בגיל 18.
קרן בת' דינספרינד - נאנסה ונרצחה ב-14 באוקטובר 1984, בגיל 28.
קימברלי קייל הופס - נאנסה ונרצחה ב-31 באוקטובר 1984, בגיל 22.
ליסה מקויי - נאנסה והותקפה ב-3 בנובמבר 1984, בגיל 17
וירג'יניה לי ג'ונסון - נאנסה ונרצחה ב-6 בנובמבר 1984, בגיל 18.
קים מרי סוואן - נאנסה ונרצחה ב-11 בנובמבר 1984, בגיל 21.
לונג נעצר ב-16 בנובמבר 1984, מחוץ לבית קולנוע, והואשם בתקיפתה המינית ובחטיפתה של ליסה מקויי.
לאחר שחתם על טופס ויתור על אזהרת מירנדה והודה במסגרת חקירתו באישומים נגדו במקרה של מקויי, עברו הבלשים להתרכז בסדרת הרציחות שהתרחשה בחודשים האחרונים באזור מפרץ טמפה.
בשלב זה אמר לונג, "הייתי מעדיף שלא לענות על כך".
החקירה נמשכה והבלשים הציגו בפני לונג תמונות מזירות הפשע השונות, עליהן הגיב, "המצב בהחלט השתנה מאז שחזרתם לחדר.
אני חושב שאני צריך עורך דין".
לונג לא קיבל את מבוקשו, ולבסוף הודה בשמונה אישומי רצח במחוז הילסבורו, וברצח נוסף במחוז פסקו.
ראיות סיבים אשר נותחו בידי הFBI קישרו אותו למרבית הרציחות.
משרד התובע המחוזי של הילסבורו הגיע להסדר טיעון עם מחלקת ההגנה הציבורית בנוגע למשפט, וב-24 בספטמבר 1985 הודה לונג בשמונה סעיפי אישום בגין רצח ובחטיפה והאונס של ליסה מקויי, והורשע ב-26 מאסרי עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם, וב-7 מאסרי עולם עם אפשרות לשחרור מוקדם לאחר 25 שנים.
המדינה ביקשה את עונש המוות עבור מקרה הרצח של מישל סימס, וביולי 1986 הוטל על לונג עונש המוות באמצעות כיסא חשמלי.
לונג הגיש מספר ערעורים שנדחו, אולם הצליח לבסוף לבטל את הרשעתו ולפתוח במשפט חוזר.
תיקו הושב לבית המשפט עם הנחיית זיכוי בגין מקרה הרצח של וירג'יניה ג'ונסון וקיום משפט חדש בגין שאר סעיפי האישום, אשר הסתיים בעונשי מאסר חוזרים ובעונש מוות באמצעות זריקת רעל.
ב-23 באפריל 2019 חתם מושל פלורידה רון דה-סנטיס על צו הוצאתו להורג של לונג, אשר התקיימה ב-23 במאי לאחר שכל ערעוריו נדחו.
בשעה 09:30 בבוקר אכל את ארוחתו האחרונה אשר כללה צלי בקר, רצועות בייקון, צ'יפס וסודה.
הוא הוצא להורג בבית הסוהר המאוחד של פלורידה באמצעות זריקת רעל לאחר שלא ביקש לומר מילים אחרונות והוכרז כמת בשעה 18:55, יותר משלושים שנה לאחר הרשעתו.
רוברט מַאלֶט (3 ביוני 1810 - 5 בנובמבר 1881) היה גאופיזיקאי ומהנדס אזרחי אירי שנחשב בספרות המדעית לאבי הסייסמולוגיה, ואף נחשב לחוזה תאוריית טקטוניקת הלוחות.
והוא הממציא של כמה וכמה מושגי יסוד בסייסמולוגיה שנמצאים בשימוש שכיח עד היום.
בשנתו האחרונה כנשיא החברה הוא בנה מעין דגם ראשוני של סייסמוגרף, וביצע את הפיצוץ המבוקר הראשון לשם ניסוי קליטת הגלים הסייסמיים בדגם הסייסמוגרף המוקדם שבנה.
קודם לכן, בשנת 1835 הוא נמנה עם חברי האגודה הבריטית לקידום המדע שידועה היום בשם האגודה המדעית הבריטית .
עובדה זו סייעה בידיו לקבל מענקי מחקר איתם ביצע את ניסוייו הראשונים.
במקביל לפעילותו זו, ובמיוחד לעת סיום לימודיו, הוא עבד כמהנדס בבית היציקה של משפחתו, והיה שותף ליצירת מספר מבנים מהמפורסמים שבאירלנד כמו המגדלור שעל סלע פַאסְטֶנְט , שני גשר הנדנדה שמעל נהר השאנון, הויאדוקט מעל הנהר נור , מעקות הברזל שמסביב לטריניטי קולג', כששמו ושם אביו טבועים בבסיס המעקות ועוד.
ב-9 בפברואר 1846 מאלט הציג בפני האקדמיה המלכותית האירית את חיבורו "על הדינמיקה של רעידות אדמה", אשר נחשב לאחד מיסודות הסייסמולוגיה המודרנית.
עיקרי חיבורו פורסמו בכתב העת הרשמי של האקדמיה באותה שנה.
המונח סייסמולוגיה הוא המצאה שלו, כמו גם המונח אפיצנטר, נקודת הפוקוס (focal point) הידועה כעומק המוקד ומפה איזוסייסמית.
בשנת 1857 יצא לממלכת נאפולי שבאיטליה, וביצע שם את עבודתו המונומנטלית והראשונה בהיסטוריה של מיפוי מדעי של רעידת אדמה - בנאפולי.
בשנת 1858 פרסם יחד עם בנו את קטלוג רעידות האדמה של האיגוד הבריטי למדע מתקדם.
בשנת 1849 ביצע יחד עם בנו את אחד מהניסויים הראשונים של מדידת גלים סייסמיים הנוצרים כתוצאה מפיצוץ מבוקר.
מאלט שלח ידו גם בלימוד וחקר הוולקניזם ופרסם בשנת 1872 מאמר ארוך מקיף בנושא זה.
בשנת 1878 פרסם מאמר מוביל נוסף, שצ'ארלס ריכטר טרח לציין אותו בספרו המונומנטלי 70 שנה אחר כך.
בשנות חייו האחרונות סבל מאלט מעיוורון כמעט מוחלט, אך המשיך לתרום בעבודתו המדעית.
הוא עוטר בשלוש מדליות מהיוקרתיות ביותר בתחומן בממלכה הבריטית: מדליית טלפורד מטעם המכון הבריטי להנדסה אזרחית של הממלכה , במדליית קאנינגהאם מטעם האקדמיה המלכותית האירית ובמדליית וולאסטון מטעם החברה הגאולוגית הבריטית .
מאלט נפטר ב-5 נובמבר 1881 ונקבר בבית הקברות של מערב נורווד שבלונדון.
רוברט מאת'רוול היה צייר אקספרסיוניסטי מופשט אמריקאי.
הוא היה אחד הצעירים בבית הספר בניו יורק, שכלל גם את ג'קסון פולוק ומארק רותקו.
הוא נודע בזכות סדרת הציורים וההדפסים המופשטים שלו שנגעו בנושאים פוליטיים, פילוסופיים וספרותיים, כמו האלגיות לרפובליקה הספרדית.
רוברט מאת'רוול נולד באברדין, וושינגטון.
בנם הראשון של רוברט ברנס ומרגרט הוגאן מאת'רוול.
מאוחר יותר עברה המשפחה לסן פרנסיסקו, שם שימש אביו כנשיא בנק ולס פארגו.
בשל מחלת האסתמה שבה לקה מאת'רוול, הוא התגורר בעיקר לחוף האוקיינוס השקט ובילה את רוב שנות הלימודים שלו בקליפורניה, שם הוא פיתח אהבה למרחבים הרחבים ולצבעים הבהירים שהופיעו מאוחר יותר כמאפיינים של ציוריו המופשטים (כחול אולטרה-מריני של השמים ואוקר צהוב של גבעות קליפורניה).
בין השנים 1932 ו-1937, הוא למד לזמן קצר ציור בבית הספר לאמנויות יפות בסן פרנסיסקו וקיבל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת סטנפורד.
בסטנפורד נחשף למודרניזם באמצעות קריאתו המקיפה בספרות סימבוליסטית ואחרת, במיוחד ג'יימס ג'ויס, אדגר אלן פו ואוקטביו פס.
אלה השפיעו עליו בחייו וקבעו נושאים מרכזים בציוריו וברישומיו המאוחרים.
אחרי סיור באירופה פנה לאוניברסיטת הרווארד ללימודי הדוקטורט.
בשנת 1939 הזמין לאנס ווד הארט, פרופסור לרישום וציור באוניברסיטת אורגון, את מאת'רוול להצטרף אליו, כדי לסייע בהוראת השיעורים שלו במשך סמסטר שלם.
ב-1940 עבר מאת'רוול לניו יורק כדי ללמוד באוניברסיטת קולומביה, שם עודד אותו מאייר שפירו להתמסר לציור.
שפירו הכיר את האמן הצעיר לקבוצה של סוריאליסטים פריזאים גולים (מקס ארנסט, דושאן, מאסון), ובעזרתו החל מאת'רוול ללמוד אצל קורט זליגמן.
הזמן שבילה מאת'רוול עם הסוריאליסטים הוכיח את עצמו כבעל השפעה על התהליך האמנותי שלו.
לאחר מסע עם רוברטו מאטה למקסיקו ב-1941 החליט מאת'רוול להפוך את הציור לייעודו העיקרי.
מאטה חשף את מאת'רוול למושג של ציור "אוטומטי" או אוטומטיזם, שהסוריאליסטים נהגו להמחיש את הלא מודע שלהם.
לקונספט הייתה השפעה מתמשכת על מאת'רוול, שהוגבר עוד יותר על ידי פגישתו עם האמן וולפגנג פאלן.
המפגש של מאת'רוול עם פאלן גרם לו להאריך את שהותו במקסיקו בכמה חודשים, כדי לשתף עמו פעולה.
הטיול המכונן של מאת'רוול למקסיקו תואר כגורם לא ידוע אך חשוב בהיסטוריה ובאסתטיקה של האקספרסיוניזם המופשט.
בתחילת שנות ה-40 מילא רוברט מאת'רוול תפקיד משמעותי בהנחת היסודות לתנועה החדשה של האקספרסיוניזם המופשט (או אסכולת ניו יורק).
ב-1942 החל מאת'רוול להציג את עבודותיו בניו יורק, וב-1944 ערך את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה של פגי גוגנהיים; באותה שנה היה ה-MoMA המוזיאון הראשון שרכש את אחת מיצירותיו.
מאמצע שנות ה-40, מאת'רוול הפך לדובר המוביל לאמנות האוונגרד באמריקה.
בשנת 1949 התגרש מאת'רוול מאשתו ובשנת 1950 נישא לבטי ליטל, איתה נולדו לו שתי בנות.
בשנת 1948 ייסדו מאת'רוול, ויליאם בזיוט, בארנט ניומן, דייוויד הייר ומארק רותקו את בית הספר לאמנים ברחוב 35 מזרח 8. הרצאות היו בהשתתפות טובה ופתוחות לקהל עם דוברים כמו ז'אן ארפ, ג'ון קייג' ואד ריינהרדט.
בית הספר נכשל כלכלית ונסגר באביב 1949. לאורך שנות ה-50 לימד מאת'רוול ציור בהאנטר קולג' בניו יורק ובבלאק מאונטיין קולג' בצפון קרוליינה.
מ-1954 עד 1958, במהלך התפרקות נישואיו השניים, הוא עבד על סדרה קטנה של ציורים ששילבו את המילים Je t'aime, המבטאות את רגשותיו האינטימיים והפרטיות ביותר.
הקולאז'ים שלו החלו לשלב חומרים מהסטודיו כמו חבילות סיגריות ותוויות, והפכו לשיאים של חיי היומיום שלו.
הוא היה נשוי בפעם השלישית, מ-1958 עד 1971, לציירת הלן פרנקנטלר.
במהלך שנות ה-60, מאת'רוול הציג תערוכות רבות גם באמריקה וגם באירופה וב-1965 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית גדולה במוזיאון לאמנות מודרנית; המופע הזה נסע לאחר מכן לאמסטרדם, לונדון, בריסל, אסן וטורינו.
בשנת 1962 בילו מאת'רוול ואשתו את הקיץ במושבת האמנים בפרובינסטאון, מסצ'וסטס, שם קו החוף שימש השראה לסדרה "ליד הים "- צבע השמן ניתז במלוא העוצמה וחיקוי הים המתנפץ על החוף מולו.
בשנת 1967 החל מאת'רוול לעבוד על הסדרה הפתוחה שלו.
בהשראת צירוף מקרי של בד גדול וקטן, הציורים הפתוחים שלו נמשכו כמעט שני עשורים.
אלה מורכבים ממישורי צבע מוגבלים, מחולקים על ידי קווים בעלי עיבוד מינימלי בתצורות מלבניות רופפות.
ככל שהסדרה התקדמה, העבודות נעשו מורכבות ויותר ציוריות, כאשר מאת'רוול עבד דרך התמורות האפשריות של אמצעים מופחתים כאלה.
בשנת 1972, מאת'רוול נישא לאמנית-צלמת רנט פונסולד ועבר לגריניץ', קונטיקט, שם הם גרו בבית כרכרה עם גג מתבן, אסם ובקתת אירוח הצמודה לסטודיו גדול - כולו מוקף בשטחי פארק.
במהלך שנות ה-70, הוא הציג תערוכות רטרוספקטיביות במספר ערים באירופה, כולל דיסלדורף, סטוקהולם, וינה, פריז, אדינבורו ולונדון.
בשנת 1977 קיבל מאת'רוול הזמנה לציור קיר גדול עבור האגף החדש של הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון הבירה.
מאת'רוול מת בפרובינסטאון, מסצ'וסטס ב-16 ביולי 1991.
קרן דאדלוס הוקמה על ידי רוברט מאת'רוול ב-1981 כדי לטפח הבנה ציבורית של אמנות מודרנית באמצעות תמיכתה במחקר, חינוך, פרסומים ותערוכות.
רוברט לוקאס היה מושל אוהיו ה-12, שכיהן בתפקיד בשנים 1832–1836. הוא גם כיהן כמושל הראשון של טריטוריית איווה בשנים 1838–1841.
רוברט לוקאס נולד בבקלנבורג, וירג'יניה (כיום שפרדסטאון, וירג'יניה המערבית).
הוא היה בנם של ויליאם לוקאס ושל סוזאנה ברנס.
לוקאס הגיע ממשפחה של קווייקרים ששורשיה מגיעים ל-1679 בפנסילבניה, אם כי זמן לא רב לפני לידתו עברה המשפחה לווירג'יניה.
בבעלותו של אביו של לוקאס, ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, היו עבדים ושטחי אדמה נרחבים.
על פי סיפור שנפוץ במשפחה, דודו של רוברט לוקאס, ג'וזף ברנס, בנה ספינה מונעת בקיטור, זמן רב לפני המצאתו של רוברט פולטון.
חינוכו המוקדם של רוברט לוקאס כלל לימודים במתמטיקה ובמדידות, כישורים שיוכחו כמועילים לו בעיסוקיו בבגרותו.
בגיל 19 בערך, עבר לוקאס לעמק סקיוטו שבטריטוריה הצפון מערבית, כיום בתחומי אוהיו.
קדמו לו שם בני משפחה אחרים, כולל שניים מאחיו הגדולים ודודן אחד.
אחד האחים ישרת לימים כגנרל, ואילו האח השני והדודן יהיו חברי בית המחוקקים של אוהיו.
המשפחה רכשה שטחי אדמה גדולים, ובסופו של דבר נקראה העיירה הסמוכה, לוקאסוויל, על שמם.
בזכות כישוריו לגיוס כוחות עבור הצבא במהלך מעשי העוינות שהלכו וגברו בין בריטניה, צרפת וארצות הברית, הוא מונה ב-1807 כקפטן.
ב-1808 נבחר לוקאס לראשונה לאספה הכללית של אוהיו כחבר בית הנבחרים המדינתי.
ב-1810 הוא נשא לאישה את אליזבת בראון, בתו של בעל הבית שלו.
באמצעות תמרונים פוליטיים מורכבים, קודם לוקאס ב-1810 לדרגת בריגדיר גנרל.
לוקאס שירת במלחמת 1812 ונודע בשל תושייתו במערכה שהלכה וגבר בכאוטיות שלה.
כפי שציין אחד מבני זמנו, "כמרגל הוא היה פורה ואמיץ - כחייל לא היה איש מעליו".
לוקאס משך את תשומת הלב הלאומית במהלך משפטו הצבאי של הגנרל .
האל הואשם במחדל של אובדן דטרויט וטריטוריית מישיגן לבריטים ביוני 1812, והיומנים ששמר לוקאס מתקופת המערכה שימשו כעדות להרשעתו של האל.
הקריירה הפוליטית של לוקאס פרחה, וב-1818 הוא נבחר כיושב ראש הסנאט של אוהיו.
ב-1819 ירש אותו בתפקיד זה אלן טרימבל, שבהמשך כיהן גם הוא כמושל אוהיו.
בבחירות לנשיאות של 1820 הוא היה בחבר האלקטורים והצביע עבור ג'יימס מונרו.
ב-1822 הוא נוצח בבחירות לסנאט המדינתי לגיסו לשעבר ויריבו הפוליטי ויליאם קנדל.
זמן לא רב לאחר 1824 בנה לוקאס בית לבנים גדול שלושה ק"מ ממזרח לכפר פיקטון שבאוהיו, שנקרא "פריינדלי גרוב", שהיה למוקד הפעילות הפוליטית המקומית, ועומד על תילו עד היום.
ב-1824 התפטר לוקאס מתפקידו בסנאט המדינתי, והפך לפעיל במסע הבחירות של אנדרו ג'קסון.
ב-בחירות לנשיאות של 1828 הוא היה בחבר האלקטורים והצביע בעד ג'קסון.
ב-1828 הפסיד לוקאס שוב את מושבו בסנאט לקנדל.
ב-1829 נבחר לוקאס מחדש לסנאט המדינתי, בבחירות מיוחדות שנערכו לאחר התפטרותו של קנדל, והוא נבחר שוב כיושב ראש הסנאט.
ב-1831 הוא הפסיד בבחירות לבית הנבחרים של אוהיו, אך עד מהרה נבחר מחדש.
כתומך נלהב של המפלגה הדמוקרטית, שימש לוקאס כיושב הראש והנשיא של ועידת המפלגה הראשונה, שהתקיימה ב-1832. באותה ועידה נבחר לוקאס גם כמועמד לתפקיד מושל אוהיו, ובמערכת הבחירות, שהייתה קשה, הוא ניצח.
במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל נוסד באוהיו מחוז לוקאס, שנקרא על שמו, כצעד התרסה נגד טריטוריית מישיגן, שטענה לשטחים סביב שפך נהר מאומי, ובכך עוררה את סכסוך הגבולות בין שתי המדינות, שכונתה , וכמעט וגרמה לשפיכות דמים.
בשנים 1838–1841 כיהן לוקאס כמושל הראשון של טריטוריית איווה.
במהלך כהונתו בתפקיד זה הוא הפגין שוב את נטייתו ליצירת עימותים עם מדינות אחרות, ועורר את העימות שכונה עם מיזורי.
למעשה לא היה לוקאס המושל הראשון של הטריטוריה.
קונוויי, מזכיר הטריטוריה שמונה על ידי הנשיא מרטין ואן ביורן, הגיע לאיווה שישה שבועות לפני לוקאס, ובכך נטל על עצמו את תפקיד המושל בפועל.
בין לוקאס לבין קונווי נתגלעו חיכוכים על רקע כמה מההחלטות שקיבל קונווי בהיעדרו של לוקאס, והובילו ליחסים קשים בין השניים.
לוקאס היה מסוכסך לעיתים קרובות עם בית המחוקקים של הטריטוריה.
השימוש החופשי שהוא עשה בסמכותו להטיל וטו ונזיפותיו התכופות מעמדה מתנשאת כלפי המחוקקים הפכו אותו למטרה לחילופי מתקפות.
קונוויי התלונן בפני הנשיא ואן ביורן שלוקאס ביצע "התערבות טורדנית, חסרת חן, עצבנית, רעת-לב ודוגמטית" כלפי בית המחוקקים.
ואן ביורן והקונגרס הגיבו בהגבלת סמכות הווטו של מושל הטריטוריה ויכולתו להחליט על מינויים.
רוברט לוקאס נפטר באיווה סיטי ב-7 בפברואר 1853. הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבעיר.
הבית שבו התגורר בשנות פרישתו שבאיווה סיטי, מוחזק על ידי המדינה כאתר היסטורי.
(ג'ון) רוברט לידל (13 באוקטובר 1908 – 23 ביולי 1992) היה מבקר ספרות, ביוגרף, סופר, ומשורר אנגלי.
לידל נולד בטנברידג' וולס, אנגליה, בן בכור של מייג'ור ג'ון סטיוארט לידל, CMG, DSO, אשר שירת עם חיל ההנדסה המלכותי ולאחר מכן עבד עבור הממשלה המצרית בקהיר, ושל אשתו הראשונה, אנה גרטרוד לבית מורגן.
הוא היה נין של סר ג'ון לידל, אביר מסדר האמבט, מנהל המחלקה הרפואית של הצי המלכותי, וסבתו מצד אביו הייתה ממשפחת גיבסון, בעלי אדמות משאלפורד וסלינגטון.
אמו של לידל נפטרה ב־1914; אביו התחתן בשנית ב־1916 עם תרזה לבית רוטנברג.
היחסים בין רוברט ואחיו לבין אימם החורגת התערערו, ולידל ביסס עליה את הדמות המרכזית ברומן שלו "בנים חורגים".
לידל התחנך בבית הספר אשדאון האוס באיסט סאסקס, בבית הספר הייליברי, ובקורפוס קריסטי קולג', אוקספורד.
בין 1933 ל־1938 הועסק בספרייה הבודליאנית כעוזר במחלקה לכתבי יד מערביים.
בעודו באוקספורד פגש לידל את הסופרת ברברה פים.
דמותו של ד"ר ניקולס פארנל ברומן של פים "איזו צבייה מאולפת" נוצרה בהשראת לידל.
לאחר מכן התגורר לידל זמן קצר באתונה, ועבד כמרצה במועצה הבריטית.
משנת 1941 עד 1951 שימש מרצה באוניברסיטת קהיר ובאוניברסיטת אלכסנדריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה אחד מקבוצת המשוררים הבריטים "משוררי קהיר".
מ־1953 עד 1972 הועסק באוניברסיטת אתונה, ובמשך חלק מאותה תקופה כיהן כראש המחלקה לספרות אנגלית.
לידל לא שב לאנגליה מעולם, ומת באתונה ב־1992.
רוברט מאיור (בהונגרית: Major Róbert; בודפשט, 28 ביולי 1896 – בודפשט, 1 במאי 1985) היה סופר כלכלי ופוליטי, עיתונאי, פובליציסט לוחם ליברלי, פעל ככלכלן, הוא אחיו הגדול של ארווין מאיור (1901–1967), היסטוריון המוזיקה והמלחין.
רוברט מאיור נולד במשפחה יהודית כבנם של המלחין דיולה מאיור (במקור מאייר) (1858–1925), ושל המורה אידה גליקליך (1868–1934).
הוא סיים את בחינות הבגרות בגימנסיה של המכון המלכותי להכשרת מורים בהונגריה עם תוצאות מצוינות.
בעקבות מקצוע אביו, הוא נרשם למחלקה להלחנה של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם הפך לתלמידם של זולטאן קודאי ושל ויקטור הרצפלד.
הוא הופיע בקונצרטים רבים ושימש כמלווה בפסנתר.
משנת 1914 המשיך את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), בהתמחות בהונגרית, גרמנית והיסטוריה, וכן במקביל למד כמקבל מלגה בקולגיום יוז'ף אטווש.
בין הפרופסורים שלו הוא הכיר את ברנאט אלכסנדר, שאנדור דומנובסקי, לאסלו נדיאשי הנריק מרצאלי.
הוא השתתף בעבודתו של חוג גלילאו, ונבחר לנשיא קבוצת הנוער במפלגה הרדיקלית של אוסקר יאסי.
במאי 1915 במלחמת העולם הראשונה יצא לחזית כמתנדב ארטילריה בפיקודו של דייזה זמפלן, ושירת כקצין ארטילריה, סגן, בשדות הקרב האיטלקיים והרוסיים.
בתום המלחמה קיבל תעודת הוראה ועבד כמורה במשך תקופה קצרה, ולאחר מכן נכנס לעבודה ב"איגוד הלאומי של פקידי המוסדות הפיננסיים" (Pénzintézeti Tisztviselők Országos Egyesülete).
מ-1926 הפך גם לעמית מערכת של כתב העת "המאה שלנו" (Századunk) ופרסם ביקורות פוליטיות וכלכליות וביקורות ספרים בעיתון.
מערכת היחסים שלו עם רוסטם ואמברי העיתונאי הרדיקלי בורגני משכה את תשומת לבה של המשטרה וכתוצאה מכך הוא הוצב במשרדי ערי השדה של ה-OTI, תחילה בסולנוק ולאחר מכן במישקולץ.
כדי שיוכל לחזור לבודפשט ביקש את פרישתו לגמלאות.
בינתיים פרסם גם בעיתונים נפסבה, סוציאליזם (Szocializmus), "מילה יפה" (Szép Szó), וב"פורום ההונגרי" (Magyar Fórum), בעיקר תחת השמות הבדויים "רז'ה מאטה" או ו"רוברט מינור".
הוא קיבל מדור מיוחד בכתבי העת "סקירה כלכלית" (Közgazdasági Szemle) וב"הונגריה העצמאית" (Független Magyarország).
בשנות ה-30, הוא בא בקשר הדוק עם מנהיגי מפלגת החקלאים הזעירים באופוזיציה, כולל ארנה מיהאיפי ואימרה אולטוואני ולאחר מכן הצטרף גם הוא למפלגה.
לאחר מלחמת העולם השנייה מונה למנהל "החברה הכלכלית ההונגרית" (החברה הכלכלית ההונגרית - MKT - היא הארגון המקצועי הוותיק ביותר של כלכלנים הונגרים) והוא ערך את העיתון "עיתון קטן" (Kis Újság).
מקיץ 1946 היה נציג מפלגת החקלאים הזעירים בוועדת המערכת הקואליציונית של "כלכלה".
כיועץ שר במשרד המשפטים, הוא הכין תחקירים למשפטים בבתי המשפט העממיים לגבי אנשים שהואשמו בפשעי מלחמה ובפשעים נגד העם.
בשנת 1946 התחתן עם ד"ר יוליה קייזר, איתה עזב את הונגריה ב-1947 והתיישב ברומא.
ארבע שנים לאחר מכן, הזוג עבר לניו יורק, שם הפכה אשתו לספרנית הראשית של הספרייה הציבורית של ניו יורק, בזמן שהוא פעל כעיתונאי פרסם את כתביו בנושאים כלכליים ופוליטיים בעיתונים ובמגזינים הונגריים ובאנגלית.
הוא עבד עבור "קו האופק" (Látóhatár) במינכן ובכמה עיתוני מהגרים.
משנת 1975 התגורר בווינה, משם עבד בעיתונים אמריקאים, כולל ה-Jewish Currents של ניו יורק (מספר מחקרים על השואה) ולפעמים בעיתונים אוסטריים, בעיקר תחת השם הבדוי Peregrinus.
כתביו פורסמו גם בעיתן "מדיאר נמזט" (Magyar Nemzet) תחת השם הבדוי "רז'ה מאטה".
הוא ביקר בהונגריה מספר פעמים בשנה, ופעם הוענק לו מדליית זהב על ידי "ההתאחדות העולמית של ההונגרים".
אשתו הראשונה הייתה ז'וז'אנה תרזיה ברבש (1904–?), בתם של הסוחר פטר ברבש ושל אליס ראדו, לה נישא ב-22 באוקטובר 1931 בבודפשט.
מאיור הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט (17-10-5).
מדיניות המחירים של שירותים ציבוריים (קצ'קמט, 1934)
בין שתי מלחמות עולם: ההיסטוריה הכלכלית והחברתית של עשרים ואחת שנים (בודפשט, 1941)
אנציקלופדיה קטנה של הכלכלה העולמית (בודפשט, 1941, מהדורה שנייה: בודפשט, 1945)
Short History of the Industrial Workers and Trade Unions in Postwar Hungary (Washington, 1953) (ההיסטוריה הקצרה של עובדי התעשייה והאיגודים המקצועיים בהונגריה שלאחר המלחמה (וושינגטון, 1953))
25 שנים של עיתונות אנטי-מהפכנית: 1919–1944 (בודפשט, 1945, מהדורה 2: הפדרציה העולמית של יהודי הונגריה, ניו יורק, 1972)
רוברט ברנס לינדזי היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, יליד סקוטלנד, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-22 בשנים 1870–1872, במהלך תקופת השיקום.
רוברט לינדזי נולד בלוכמבין שבסקוטלנד כבנם של ג'ון ואליזבת מקנייט לינדזי.
הוא גודל כפרסביטריאני, קיבל חינוך מקיף וזכה למלגות באוניברסיטת סנט אנדרוז.
ב-1844 הוא היגר לקרוליינה הצפונית, שם הוא הצטרף לאחיו במקצוע ההוראה.
חמש שנים לאחר מכן הוא עבר לטסקמביה שבאלבמה, שם הוא למד משפטים בקריאה עצמית, וב-1852 התקבל ללשכת עורכי הדין של אלבמה.
ב-1853 נבחר לינדזי לייצג את מחוז פרנקלין בבית הנבחרים של אלבמה מטעם המפלגה הדמוקרטית, וב-1857 הוא נבחר לסנאט של אלבמה.
ב-1854 נשא לינדזי לאישה את שרה מילר וינסטון, אחותו למחצה של מושל אלבמה דאז, ג'ון וינסטון.
לזוג נולדו תשעה ילדים, שמתוכם ארבעה הגיעו לבגרות.
אחת מבנותיו הייתה מוד מקנייט לינדזי , שעל אף שלא קיבלה חינוך גבוה פורמלי, הפכה למחנכת מוכרת ברמה לאומית וכתבה מספר רב של ספרי ילדים.
נישואיו של לינדזי סייעו לקריירה הפוליטית שלו, ושמו עלה כתומך בולט במערכה של וינסטון כנגד הסובסידיות לחברות הרכבת.
בבחירות לנשיאות של 1860 נקט לינדזי בעמדה תקיפה לטובת האיחוד, והתפטר ממושב בחבר האלקטורים לטובתו של ג'ון ברקינרידג' כדי לאייש מושב לטובתו של סטיבן דאגלס.
במשבר של 1861, הוא התנגד לפרישה מידית והמשיך לגנות אותה גם לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
לזמן מה שירת לינדזי ברגימנט הפרשים הרביעי של אלבמה בפיקודו של קולונל פיליפ ד.
רודי, אך מעולם לא היה לוחם נלהב.
נאמנותו הפושרת כלפי הקונפדרציה זכתה לפופולריות ברמה המקומית, ובבחירות לסנאט של אלבמה ב-1865 גמל לו ציבור הבוחרים לטובה.
לינדזי התנגד לחוקי תקופת השיקום של 1867, אך עם בחירתו של יוליסס ס.
גרנט לנשיאות ב-1868, הוא קרא בפומבי לדמוקרטים לקבל את המציאות הפוליטית.
עבור חלק מתושבי אלבמה, עמדה זו רימזה על עריקתו האפשרית לשורות המפלגה הרפובליקנית, אך ב-1870 בחרו חברי המפלגה הדמוקרטית והמפלגה השמרנית בלינדזי כמועמדם למשרת מושל אלבמה, בעיקר בשל עמדתו המתונה כלפי מדיניות השיקום.
השקפותיו המתונות ואי תמיכתו בקו קלוקס קלאן, משכו את מתנגדי הפרישה, את המצביעים בצפון אלבמה, שהחלופה של רבים מהם הייתה לתמוך במושל הרפובליקני ויליאם יו סמית'.
בבחירות הכלליות ניצח לינדזי בהפרש קטן, ולאחר כמה שבועות בהם ערער סמית' על תוצאות הבחירות, הוא הושבע לכהונתו בדצמבר 1870.
מיד עם כניסתו לתפקיד, נאלץ לינדזי להתמודד עם משבר פיננסי.
ב-1 בינואר 1871 הודיעו מנהלי חברת הרכבות השאפתנית שבמימון המדינה, חברת אלבמה וצ'טנוגה, שהם לא מסוגלים לשלם את הריבית על איגרות החוב בשל בעיה בתזרים המזומנים לטווח קצר.
הם פנו למדינה כדי שתשלם את הריבית.
בכל אופן, התברר ללינדזי שקודמו בתפקיד הוציא כמה מאות אלפי דולרים על איגרות חוב מעבר לסכום שאושר בחוק עבור חברת הרכבות, שנודעה בהתנהלותה המושחתת.
הוא התחייב לכבד את כל איגרות החוב שהונפקו בתום לב, אך עיכב את התשלום בשל העובדה שלא היה תיעוד על כמות איגרות החוב שהונפקו.
הוא ביקש את מעורבות בית המחוקקים בעניין ופנה למחוקקים לאשר תשלום לרוכשים התמימים של איגרות החוב.
ההתנהלות הסבירה לכאורה הזו הוכחה כהרת אסון.
כישלון איגרות החוב שבתמיכת המדינה יצר גל הלם שהגיע עד לוול סטריט.
מנהלי חברת הרכבות אלבמה וצ'טנוגה מצאו את עצמם ללא מימון להמשך פעילות החברה.
גרוע מכך, הכישלון סיכן כמה מיזמי רכבת שהיו בעיצומם של תהליכי סלילה ברחבי המדינה.
בבית המחוקקים התנהלו במשך חודשים דיונים בשאלה באילו איגרות חוב להכיר, בתקווה לשלם רק לאנשים שרכשו ללא יודעין איגרות חוב בלתי מאושרות.
העיכוב שנוצר עקב כך עורר השערות בנוגע ליכולתה של אלבמה לעמוד בתשלומי ההתחייבויות האחרות שלה.
עד לנקודת הזמן בה העניק בית המחוקקים ללינדזי את חופש הפעולה להחליט אילו איגרות חוב ישולמו, ירד ערכן של כל הביטחונות של חברות הרכבות באלבמה, בין אם הייתה להן ערבות מדינה ובין אם הייתה להם ערבות הממשל המקומי.
כמה חברות רכבת עצרו את פעילויות סלילת המסילות ובסופו של דבר נקלעו לפשיטת רגל במהלך המשבר הפיננסי של 1873, אירוע שבסופו של דבר הותיר את המדינה ללא יכולת לשלם את שאר מחויבויותיה.
מאמציו של לינדזי ליצור הפרדה בינו לבין השחיתות בחברת הרכבות ובמקביל לנסות להגן על מצב האשראי של המדינה, לא גרמו לשביעות רצון לאיש.
הגילוי שלו על מעשיו הלקויים של סמית' היה למוקש לכלל תוכנית הרכבות של אלבמה.
כאשר נטל לינדזי את השליטה על חברת אלבמה וצ'טנוגה, כפי שנדרש על פי חוק הסיוע, התרבו צרותיו.
למדינה לא היו את הסמכות החוקית ולא את הידע לסיים את עבודות הסלילה, והסלילה התנהלה בהפסד הרסני ולא הייתה יכולה להימכר עד להשלמת העבודות.
השתלטות המדינה על החברה הכניסה אותה להתדיינות משפטית שבהמשך החמירה את המצב.
בשלב מסוים הפקיעו עובדי הרכבת את קו המסילה כדי שניתן יהיה לשלם את המשכורות.
על כל פנים, ההתפתחות המביכה ביותר הייתה הרמיזה שלינדזי נטל שוחד.