tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יהושפט שלט על יהודה בשנים 870 עד 867 לפנה"ס כעוצר, ובשנים 867 עד 846 כמלך.
מקובל לראות בו את אחד החשובים והמוצלחים שבמלכי יהודה.
ספר מלכים מסכם את המפנה שחל בימי יהושפט ביחסים בין יהודה לישראל במשפט הקצר אך רב המשמעות: " וַיַּשְׁלֵם יְהוֹשָׁפָט עִם מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל" ().
במסגרת פעולותיו ערך יהושפט רפורמה משפטית שכללה הקמת בית-דין עליון בירושלים, המהווה ערכאה עליונה, לשופטים ממלכתיים שהוצבו בכל ערי יהודה הבצורות.
בראש בית הדין ישבו שני ממונים עליונים.
ישנה כאן הבחנה בין דינים הנכללים בתורת משה, לבין עברות על דבר המלך.
השופטים מונו מבין הכהנים, הלויים וראשי בתי האבות ().
יהואש, הוא בנו של אחזיהו מלך יהודה, מלך על ממלכת יהודה בשנים 836 עד 798 לפני הספירה.
הוא עלה לשלטון בגיל 7 לאחר מרידה של יהוידע הכהן בעתליה, סבתו של יהואש.
התנאים המיוחדים של עליית יהואש למלוכה הביאו תוצאות מפליגות בכל הנוגע למעמד המקדש וכוהניו בממלכה.
הפעם, בשל התפקיד המכריע שמילא יהוידע הכהן בהכתרתו של יהואש, הפך יהוידע ליועץ ליהואש, והוא נטל - ככל הנראה חלק פעיל בניהול הממלכה.
מכל תקופת מלכותו הארוכה יחסית של יהואש בחר בעל ספר מלכים לציין שני אירועים בלבד החוזרים ומוצגים גם בספר דברי הימים.
האירוע הראשון שמתואר בפירוט רב יחסית הוא בדק בית המקדש שנעשה במצוות המלך בשנת מלכותו העשרים ושלוש (מתוארך לשנת 814 לפנה"ס) ובמהלכו נאסף כסף, תוקן המבנה ושופצו הכלים.
עם מות יהוידע חזר הכוח לאצילי הממלכה בהפיכת חצר שבה הוצא להורג זכריה, הכוהן הגדול.
בסוף ימיו עלה חזאל מלך ארם על ירושלים ויואש נאלץ לפדות את העיר בתשלום כבד שמומן מאוצרות בית המקדש
אמציה מלך יהודה, בנו של יואש, מלך בשנים 798 עד 769 לפנה"ס.
מתקופת מלכותו של אמציה נרשמו שני אירועים, האחד כיבוש אדום והשני עימות עם צבא ממלכת ישראל שנערך בסמוך לבית שמש.
צבא ממלכת יהודה הובס, אמציה נפל בשבי וצבא ממלכת ישראל עלה על ירושלים.
במהלך המצור נפרצו חומות העיר ובית המקדש נבזז:
ייתכן והביטוי חשבונות מחשבת חושב מתייחס לחידוש בארכיטקטורת ביצורים - מעיין מבנים מיוחדים הבולטים מהחומה ששימשו כמגן עבור הקשתים והקלעים בעת שהעסיקו באש את האויב שלמרגלות החומה.
על סופו נכתב בספר מלכים:
מובנו של השם "חופשית" מתבאר מן השפה האוגריתית, בה חֿפתֿת הוא אחד מכינויי השאול.
ונראה ש"בית החופשית" היה כינוי לבית אשר שוכניו משולים למתים.
מקומו של מבנה זה אינו ידוע, אך המסורת העממית זיהתה אותו עם קבר בני חזיר.
ממצא ארכאולוגי מעניין שמקורו איננו ידוע הוא ציון עוזיה מלך יהודה – ציון-קבר מתקופת בית שני.
"לכה התית טמי עוזיה מלך יהודה ולא למפתח" = לכאן הועברו עצמות עוזיהו מלך יהודה ואין לפתוח.
בניין ושיפוץ חומות ירושלים המשיך בימי מלכות בנו של עוזיהו יותם שעל פי דברי הימים:
אחז בנו של יותם מלך יהודה, שלט כעוצר בשנים 743 עד 733 לפנה"ס וכמלך בשנים 733 עד 727. בימיו עלתה על במת ההיסטוריה האימפריה האשורית והמלך תגלת פלאסר השלישי ניהל מסעות מלחמה לכיבוש סוריה ודמשק ובת בריתה ממלכת ישראל.
מנגד עמדה ממלכת יהודה בעמדה נייטרלית, ועל רקע זה פלשו כוחות צבא ישראל וארם לממלכת יהודה.
ספר מלכים מוסר גרסה מצומצמת של האירועים, ומציין כי ירושלים הושמה במצור.
ספר דברי הימים מוסר תיאור מפורט של האסון שהכה בממלכת יהודה: ערים הותקפו, מספר רב של תושבים ואצילים נהרגו ורבים אחרים נלקחו בשבי.
אחז, שמצא עצמו בין הפטיש והסדן, פנה לשליט אשור ושילם לו דמי חסות שמומנו מאוצרות בית המקדש והפך לווסל של אשור:
אחד ממעשיו הראשונים היה טיהור ופתיחה מחדש של בית המקדש:
בימיו של חזקיהו נתחדש המאבק מול האימפריה האשורית, הממלכות הקטנות בלבנט ניצלו את מות סרגון השני, מלך אשור ומרדו.
חזקיהו, שהעריך כי צבא אשורי יצא למאבק במורדים פתח במבצע ביצורים רב היקף בכל יהודה ובירושלים בפרט.
עדות לבניה נרחבת זו נמצאה בחפירות שנערכו ברובע היהודי של העיר העתיקה, ובה נחשפה החומה הרחבה קטע ביצור המתוארך על פי המחקר המסורתי לימי חזקיהו המלך, המעיד על גבולה הצפוני של ירושלים בימי בית המקדש הראשון.
רוחבה המיוחד של החומה - שבעה מטרים - הוא שהקנה לה את שמה כבר בפי נחמיה לפני כ-2500 שנה, שכנראה ראה שרידים שלה בשובו מבבל ().
הארכאולוג נחמן אביגד מתאר את החומה המאסיבית שנבנתה על בסיס מבנים קודמים כעדות לבניה דחופה לפני אסון מתקרב.
מפעל שני של חזקיהו המלך היה הבאת המים לעיר לשם כך חצב חזקיהו נקבה, הקרויה על שמו - נקבת חזקיהו, באורך של כ-500 מטרים, אשר עוברת תחת בתי עיר דוד מצפון-מזרח לדרום-מערב, ומנקזת את מי הגיחון לתוך בריכת השילוח.
מכתובת נקבת השילוח שנמצאה בניקבה ונמצאת במוזיאון ארכאולוגי באיסטנבול, ניתן להבין כי היא נחצבה בו זמנית משני קצותיה לאורך יותר מ-500 מטר.
הפרש הגבהים בין מעיין הגיחון למוצא המנהרה בצד השני של עיר דוד בבריכת השילוח הוא 33 ס"מ בלבד והשיפוע הממוצע של המנהרה הוא 0.7 פרומיל בלבד.
השליט האשורי החדש סנחריב יצא בשנת 701 לפנה"ס למסע מלחמה לדיכוי המרד.
הצבא האשורי שבר את הברית הרופפת שעמדה נגדו והרס את המבצרים של ממלכת יהודה.
גם התנ"ך וגם המקורות האשוריים מוסרים גרסאות משלימות וסותרות בנוגע לשיאה של המערכה מול ממלכת יהודה.
על פי הכתוב בתנ"ך ספר מלכים ב' עלה סנחריב על ירושלים וחזקיהו שילם לו דמי חסות כבדים שנלקחו מאוצר בית המקדש.
מנסרת סנחריב נותנת תיאור מורחב של מסעו של סנחריב ליהודה, ומפרטת את מסע המלחמה.
ארבעים וששה מבצרים נהרסו וירושלים הושמה במצור, שהוסר לאחר תשלום מס כבד ומתן בני ערובה.
לאחר מכן מפרט סנחריב את הפריטים והאוצרות שהועברו לידיו על ידי שליחי המלך חזקיהו:
ומתאר הנביא מיכה ( ואילך) את מסע סנחריב:
בהמשך התיאור התנכי על העימות, מופיעה תוספת המתארת צבא אשורי העולה על ירושלים ומצטטת נאום של שר אשורי בשם רבשקה המגדף את אלוהי ישראל ודורש את כניעת ירושלים.
כאשר שמע חזקיהו את דברי רבשקה קרע אף הוא את בגדיו ושלח איגרת אל ישעיהו הנביא בבקשה שיתפלל עבורם.
ישעיהו הודיע לשליחי חזקיהו שה' יגן על ירושלים, למען דוד עבדו ושסנחריב יפול.
על פי חוקרים מסוימים סיפור זה משקף מסורת נבואית הצמודה לסיפור כניעת חזקיהו אך למעשה מתמקדת בתרומתו של הנביא ישעיהו להצלת ירושלים, כך שהאירועים המתוארים במיתוס מיוחסים לממשיכי דרכו של הנביא וניסיון להסביר את נכונותו של סנחריב להפסיק את מסע המלחמה.
מוסר ההשכל מהמיתוס הוא מעמדה המיוחד, האלוהי והמועדף של ירושלים.
עלה לכס המלוכה כאשר היה בן 12 בלבד.
הוא ירש ממלכה קטנה ומשועבדת עקב הכישלון שנחל אביו, המלך חזקיהו, במרד נגד אשור.
באותה עת גבלה יהודה בצפון ובצפון מערבה באימפריה האשורית שהייתה בשיא כוחה.
בקרבתה חיו שארית תושבי ממלכת ישראל שלא גלו ועמים שונים שהוגלו לשומרון על ידי האשורים.
ייתכן שעל רקע זה הרחיב מנשה את שטחה של ירושלים ושיפץ את ביצוריה:
מלכות יאשיהו, יהואחז יהויקים ויהויכין
תקופת שלטונו של יאשיהו שנמשכה מ-641 או 639 עד ל-609 לפנה"ס, נרשמה בתולדות ממלכת יהודה כתקופת פריחה בשל החלשות האימפריה האשורית, התרחבו בתקופתו ככל הנראה שטחי הממלכה והתחזקה עצמאותה המדינית.
עם הרפורמה הפולחנית של יאשיהו, התרחבה ירושלים: משערים כי השתרעה אז על פני 550–600 דונם ומספר תושביה נאמד בין 15 ל-20 אלף נפש.
במקביל, נתרבו גם היישובים החקלאיים בפריפריה שלה, כדי לספק לה תוצרת חקלאית.
סוף תקופת הפריחה ביהודה הגיע בקרב מגידו שנערך בשנת 609 לפנה"ס בין ממלכת יהודה לממלכת מצרים בסביבות מגידו.
והסתיים בניצחון מצרי, מות יאשיהו מלך יהודה ושעבוד ממלכת יהודה למצרים.
על פי התיאור התנכ"י, אחרי מות יאשיהו, ירש אותו בנו יהואחז, כנראה בהשפעת תומכי ההשפעה הבבלית, יהואחז שלט שלושה חודשים עד למאסרו בידי המצרים שהמליכו תחתיו את יהויקים.
בעת עלייתו של יהויקים לכס המלוכה שלטה מצרים "מִנַּחַל מִצְרַיִם עַד-נְהַר-פְּרָת" (), אך שנות שלטונה היו ספורות.
הדים לקרב זה ולתוצאותיו קיימים בכרוניקה הבבלית על ימי נבוכדראצר, ואצל יוסף בן מתתיהו (קדמוניות י, ו, א; יא, א).
לעומתם גילה ירמיהו הבנה נכונה ומפוקחת יותר של טיב ההתרחשויות והערכה היסטורית מעמיקה על ההתפתחויות המדיניות הצפויות.
על השתעבדות יהויקים לבבל לא נשארו פרטים ברורים, לא במקרא ואף לא בכרוניקה הבבלית, ותאריך האירוע לא ידוע.
ההשערה של חוקר המקרא אברהם מלמט היא שבשנת 603 לפני הספירה קיבל יהויקים את עול בבל ושלוש שנים לאחר מכן שינה את נאמנותו וקשר ברית עם מצרים ככל הנראה על רקע כישלון בבלי לפלוש למצרים.
התגובה הבבלית באה כעבור שנתיים כאשר נבוכדנאצר ערך מסע צבאי נגד ירושלים אסר את יהויקים ושם על כיסא המלוכה את בנו יהויכין וזו לשונה של הכרוניקה הבבלית על המסע נגד יהודה:
תיאור זהה מופיע בדברי הימים:
יהויכין, שלט על יהודה למשך שלשה חודשים בשנת 598 לפנה"ס.
בסוף תקופה זו הוגלה יהויכין על ידי נבוכדנצר השני לבבל, ועמו אוצרות המקדש ובית המלך, ועמם כל הצמרת השלטונית ובית המלוכה, נכבדי העיר והארץ ("אילי הארץ"), העשירים ("גיבורי החיל"), ו"החרש והמסגר" - היינו האומנים.
בארבע תעודות בבליות משנת 592 לפנה"ס, בהן רשימות של הקצבות מזון, נקרא יהויכין בשם "מלך ארץ יהודה", כלומר, נשמר מעמדו כמלך גולה, עם בניו ונשותיו.
נבוכדנצר השני מלך בבל המליך על ירושלים את מתניה, דודו של יהויכין, והסב את שמו לצדקיהו.
בעצת פקידיו ובניגוד לעמדה שלו, הסתבך צדקיהו עד מהרה בניסיונות שווא של מרד.
ספרי מלכים ודברי הימים עוברים בשתיקה על מה שאירע בשמונה השנים הראשונות למלכות צדקיהו, למן המלכתו ועד לשנתו התשיעית - 588 לפנה"ס, עת ירושלים הושמה במצור.
ספר מלכים מתאר רק את שלביה האחרונים של המערכה על ירושלים ואת חורבן העיר אך פרטים רבים על השתלשלות המצור עולים מנבואות ירמיהו ויחזקאל.
נוכח סכנת האויב שיגר צדקיהו שליחים למצרים כדי לגייס סיוע צבאי, ובייחוד גייסות רכב.
מנבואות הפורענות של יחזקאל על מצרים ומן התאריכים שבכותרותיהן ניתן להסיק שפעולת הנפל המצרית אירעה באביב 587, כלומר כשנה לאחר התחלת המצור והמצור התחדש.
הזמן הרב שנדרש לנבוכדראצר לכבוש את ירושלים מעורר פליאה.
למרות כל אלו נמשך המצור שנה וחצי.
לצורך המצור נזקק נבוכדראצר לטובי שריו, שאחדים מהם מילאו כעבור שנים משרות רמות בממלכת בבל (כמו נרגל-שראצר, שהיה לימים מלך בבל), וכן הסתייע במיטב הטכניקה של קרבות מצור שהייתה קיימת באותה עת - הקפת המקום בדייק, שפיכת סוללות לעבר חומות העיר והשימוש במכונות מצור (כרים ואילים) לקעקוע החומות.
למרות כל זאת, מן האמור במקרא עולה, שהגורם שהכריע בנפילת ירושלים היה הרעב הכבד שהציק לתושביה, שמספרם גדל על ידי זרם פליטים מערי השדה שביקשו מקלט בירושלים עם בוא הצבא הבבלי.
המצור נמשך עד לט' בתמוז 586 (היא השנה ה-19 של נבוכדנאצר וה-11 של צדקיהו) עת הובקעה החומה, עם הפריצה נמלט צדקיהו עם חבורת מלוויו בחסות הלילה דרך המבואות הדרומיים של העיר (אזור גני-המלך סמוך לבריכת השילוח) כדי לחמוק לעבר הירדן.
אך צדקיהו נתפס בערבות יריחו, הובא למפקדת נבוכדראצר ברבלה שבארץ חמת (תל זראעה בסביבת כפר רבלה, כ-34 ק"מ מדרום לחומס), שם נענש צדקיהו על ידי כך שבניו נשחטו לעיניו, ועמם נשחטו כל "חורי" (=נכבדי) יהודה, עיני צדקיהו עוורו, והוא נשלח אסור לעיר בבל.
האוכלוסייה ששרדה בעיר, ועמה אלו שהסגירו את עצמם בעת המצור לידי הבבלים, וכן את תושבי ערי יהודה האמידים יותר, את כל אלו הגלה נבוזראדן לבבל.
עדות מוחשית לשואה שפקדה את ירושלים העלו החפירות הארכאולוגיות, הן בעיר העליונה והן במדרון המזרחי של גבעת העופל, שם התגלה הרס מוחלט של בנייני העיר, מעשה ידי הבבלים.
מחמת ממדי החורבן באזור זה נבצר מנחמיה, כעבור 150 שנה, לשקם את שדה החורבות שבמקום והוא הותירו מחוץ לחומה שהקים במרומי התל.
ואילו בעיר העליונה, ליד מגדל ששמר על קו הביצור הצפוני (שנמשך דרומה לרחוב השלשלת של היום), נתגלתה רצפה חרוכה ועליה חיצים שהיו בשימוש הצבא הבבלי - כל אלו עקבות לקרב עם אויב שהסתער מצד צפון.
לאחר חורבן ממלכת יהודה ובית המקדש הראשון נבוכדנצר מלך בבל מינה את גדליה בן אחיקם לנציב היהודים בארץ, אולם גדליה נרצח לאחר זמן קצר בידי ישמעאל בן נתניה.
בעקבות הרצח נמלטה שארית היהודים למצרים.
רצח גדליה סיים את הפרק האחרון בתולדות היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת בית ראשון.
עם הרצחו חוסלה התקווה שמן השארית שנותרה בארץ תצמח תקומה לישראל.
משמעות היסטורית זו הונצחה לדורות בצום גדליה.
לא קיימים מקורות כלשהם לתולדות יהודה וארץ ישראל כולה בין השנים 582 ל-539 לפנה"ס, היא השנה בה נפלה ממלכת בבל בפני כורש מלך פרס.
מקובל לשער שבמשך תקופה זו לא חלו שינויים מהותיים במצב היישוב בארץ.
משחוסלה ממלכת יהודה הפכה יהודה, בדומה לשטחה של ממלכת ישראל, לחלק ממערכת הפחוות של האימפריה הבבלית.
היישוב היהודי בארץ ישראל התחדש רק החל עם שיבת ציון.
טופוגרפיה של ירושלים בימי בית ראשון
הרכבת תמונה של העיר ירושלים בתקופות הקדומות ובעיקר תקופת בית ראשון ותקופת העיר הכנענית, נתקלת בבעיות רבות: היעדר מקורות היסטוריים מפורטים, סתירות בין המקורות המעטים שיש והממצאים הדלים בשטחי החפירות, מקשות על יצירת מפה של העיר.
בעיות אלו נובעות במידה רבה מאופייה של ירושלים כיישוב שהתקיים באופן רצוף עד להיום, מהשימוש האינטנסיבי שעשו בוני העיר בחומרי בניין שפורקו ממבנים קדומים, ממחצבות שפעלו בירושלים וסביבתה ללא הפסקה תוך פגיעה באתרים קדומים, והמבנה של הקרקע בעיר דוד - מדרונות תלולים - שיצרו והאיצו תהליכים טבעיים של סחף ובלייה.
בסוף המאה ה-18 נערכו מספר חפירות, שאף על פי שנעשו בשיטות פרימיטיביות העלו ממצאים בנוגע לדמותה של ירושלים המקראית, חפירות נוספות שנערכו בתקופת המנדט הבריטי איפשרו לקבוע כי עיר דוד המקראית יושבת על הגבעה הדרומית מזרחית שלרגליה נובע מעיין הגיחון.
לאחר תקופה זו, ועל רקע חלוקת ירושלים בשנות הארבעים של המאה ה-20 התמקד המחקר המדעי בניתוח והשוואה של הפסוקים הרלוונטיים בתנ"ך ובעיקר ספר שמואל, ספר מלכים וספר נחמיה.
בשנות השישים בעקבות חפירות - בקנה מידה מצומצם של קתלין קניון החלו להאסף נתונים נוספים באשר לדמותה של ירושלים, נתונים אלו נתגברו לאחר מלחמת ששת הימים שאפשרה חפירות נרחבות בעיקר במהלך שיקום הרובע היהודי ושוב - במהלך שנות השמונים והתשעים בחפירות שנערכו בשטחי עיר דוד.
לאחר עשרות שנות מחקר וחפירה חסרים פרטים רבים להבנת והשלמת תמונת המתאר של ירושלים בתקופת בית ראשון.
עיקר הערפל אופף את המאה ה-9 לפנה"ס והמאה ה-10 לפנה"ס בעוד ממצאים ומקורות היסטוריים מאפשרים לשחזר חלקית את ירושלים של המאה ה-8 לפנה"ס והמאה ה-7 לפנה"ס ומצביע על עיר גדולה, עיר בירה שבמרכזה בית המקדש.
העיר הקדומה שכנה על שתי גבעות (יש המבחינים בין שלוש גבעות).
"הר המוריה" (גובה 743 מ'), שממנו יוצאת שלוחה צרה ומשופעת לכיוון דרום (גובה ממוצע 713 מ').
לאחר שנתמלא האוכף שבין שתי הגבעות, הן היו לגבעה אחת, שהחוקרים מכנים אותה "הגבעה הדרומית מזרחית" (או בקיצור "הגבעה המזרחית"), הידועה גם כ"גבעת העופל".
גבעה זו מוקפת על ידי נחל קדרון (במזרח) והגיא המרכזי (במערב), המתחברים בקצה הדרומי של הגבעה בגיא בן הינום.
מעבר לגיא המרכזי, מתנשאת "הגבעה המערבית" (גובה 763 מ'), הרחבה הרבה יותר מזו המזרחית.
היא מוקפת על ידי הגיא המרכזי (במזרח) וגיא בן הינום (בדרום ובמערב), ונתחמת בצפון על ידי נחל רדוד, המכונה גם "הנחל הצולב".
על שטח הגבעה נערכו מספר רב של חפירות לקביעת היקף ביצורי ושטח עיר דוד.
קטע מביצורי העיר המקראית נחשף מדרום לפינה הדרומית-מזרחית של הר הבית, העשוי להיות מזוהה עם העופל.
על בסיס חפירות של קתלין קניון ערך בנימין מזר בשנת 1976 חפירה שחשפה מבנה ציבורי ובו מערום של 40 כלי אחסון.
מזר זיהה את הבניין כבית מילוא בו נרצח יואש.
בחפירות נוספות שנערכו על ידי איילת מזר הורחב אזור החפירה והחוקרת הגיע למסקנה כי מכלול המבנים שנחשפו הם ביצורי שער ובצמוד לו שרידי בניין גדול (בניין D) ובאחד מחדריו נמצאה כתובת עם שרידי כתובת עברית לשר האו[פים] (או או[צר]) - עדות כי מדובר במבנה ציבורי.
מחרסים נוספים שנמצאו בשטח עולה כי הוא היה בשימוש החל מהמאה ה-9 לפנה"ס ועד לחורבנו בידי הצבא הבבלי.
על פי החוקרים, שער המים המצוין בספר נחמיה הוא המתאים לזיהוי עם הממצאים, המגדל זוהה עם המגדל היוצא ומכלול המבנים כבית המלך העליון המופיע ב.
ממצאים אלו אינם נותנים תמונה מלאה על הקשר בין שלושת חלקי העיר המקראית - עיר דוד, העופל והר הבית.
הממצאים המקוטעים מותירים סימני שאלה אם שורת הממצאים הנזכרים לעיל מהווים חלק מביצורי העיר החיצוניים או חלק ממצודה בתוך שטח העיר.
המדרון המזרחי של הגבעה נחפר מספר רב של פעמים אך רק בסוף המאה העשרים החלה להתגבש תמונה מסודרת של הממצאים אך גם לגבי חלקם המבנה המדורג והטרסות קיימים חילוקי דעות הן לגבי תאריך בנייתם ותפקידם.
על המדרון חשפה קתלין קניון קטעי חומה, רחוב ובתי מגורים מהמאות ה-9 וה-8 לפנה"ס.
חפירות נוספות של יגאל שילה במורד המדרון חשפו את רובו של המבנה המדורג עד לגובה של 18 מטר, ומבנה של קירות תמך שנחפרו על ידי קניון ושילה (מוכרים גם כשטח G ).
המערכת האמורה מורכבת משבעה קירות אבן מדורגים, הנמתחים לאורך המדרון ובשילוב עם קירות אבן המונחים בתבנית של שתי וערב יוצרים ריבועים שמולאו באבנים.
ההנחה היא שמערכת זו שימשה כתמך לבניה שהייתה בראש התל ואיפשרה ליצור מסד שטוח ורחב במעלה שלוחת עיר דוד, עליו עמדה המצודה (מצודת ציון), מהן לא נותר זכר.
ממצא זה מצייר את קו הביצורים המזרחי של עיר דוד המבוסס על ביצורי העיר הכנענית.
שטח החפירה הנרחב ביותר שסומן על ידי יגאל שילה באותיות E ו-D נמצא במדרון המזרחי והדרום מזרחים של עיר דוד ובו נחשף קטע של כ-90 מטר מחומת העיר מסוף תקופת בית ראשון.
החומה נבנתה - ככל הנראה - על תוואי ובסיס החומה של העיר הכנענית וההשערה כי מדובר בהמשך של חומה שנחשפה על ידי קתלין קניון במדרון המזרחי - כ-110 מטר צפונה.
עדיין לא ברור היכן נסתימה החומה המזרחית לכוון דרום ואין כל ממצא המציין את תוואי החומה באזור העופל.
בחפירות שנערכו מצד מערב של עיר דוד נחשפה עוד בשנת 1927 חומה עבה הבנויה מאבנים גדולות המונחות בנדבכים על גבי הסלע הטבעי.
אורכו הכולל של הקטע שנחשף הוא כ-27 מטר ובגובה של 7 מטר, בקטע זה נחשף שער שרוחבו כ-3 מטר ואף על פי שאין ראיות חותכות לגיל החומה מוסכם על ידי החוקרים כי היא מימי בית ראשון והשער זוהה ללא ודאות כשער הגיא הנזכר ב.
עם התרחבות העיר לכוון מערב במהלך המאה השמינית לפנה"ס הפך השער לפנימי והחומה הפסיקה לשמש כביצור פעיל.
הרבעים החדשים ממערב לעיר דוד
החפירות הארכאולוגיות שנערכו ברובע היהודי בין השנים 1969 ל-1982 על ידי נחמן אביגד העלו ממצאים על תהליך ההתפשטות והתרחבות ירושלים של בית ראשון אל עבר הגבעה המערבית (הר ציון).
הממצא החשוב ביותר הוא קטע באורך של 65 מטר מחומת ירושלים ורוחבו כ-7 מטרים ולצידה שרידי דרך שהובילה ככל הנראה לשער.
קטע זה המיוחס לימי חזקיהו ומזוהה כ"החומה הרחבה" המוזכרת ב.
בשטח חפירה נוסף מצפון נחשפה פינה של מבנה מבוצר בגובה 8 מטר שזכה לשם המגדל הישראלי.
שרידים נוספים באזור המגדל הביאו את אביגד לקביעה כי המבנים מהווים חלק מבית שער ענק וזיהה אותו כשער התווך המוזכר ב.
בשטח חפירה נוסף נתגלה קטע ביצור מאסיבי - אולי מגדל תצפית.
בין הממצאים בשטח החפירה בו נתגלו המגדלים לחומה הרחבה מפרידים עשרות מטרים ולא ברור אם קיים קשר ביניהם.
ההשערה כפי שהועלתה על ידי החופר נחמן אביגד היא שבשלב ראשון נבנו מחוץ לחומות העיר בתים למגורים, ולאחר מכן נבנתה החומה הרחבה שהגנה על הרובע המערבי החדש.
חפירות נוספות בגן הארמני ובחצר המצודה העלו קטעי ביצורי ומבני מגורים מתקופת בית ראשון אך ממצאים אלו אינם יוצרים תמונה אחידה או מוסכמת על חוקרי ההיסטוריה של ירושלים, אך המסקנה היא כי הגבעה המערבית ואזור הר ציון היו חלק מירושלים בסוף תקופת בית ראשון.
למרות התמונה הקטועה, מצביעים הנתונים שנאספו על ירושלים של סוף ימי בית ראשון כעיר גדולה יחסית - נתונים שהד להם נמצא במקרא המזכיר בניית רבעים חדשים מחוץ לעיר דוד - משנֶה, מכתש, גועה ואחרים.
התרחבות זו היא ללא השוואה לערים אחרות בארץ ישראל בתקופת המקרא.
מעיר מבוצרת בגודל של 165 דונם גדלה ירושלים פי ארבעה - לעיר בת 655 דונם.
תהליך הגידול של ירושלים הואץ עם חורבן ממלכת ישראל ולאחר מכן חורבן ערי יהודה על ידי סנחריב שהביאו לבריחת פליטים שגורשו או נטשו את בתיהם מפני המלחמה וברחו אל תוך ירושלים.
לדברי נחמן אביגד, עובדת ישיבתם של חולדה הנביאה ובעלה, שהיה פקיד גבוה בחצר המלך, מעידה על כך שמדובר ברובע מגורים של המעמד המכובד, ואילו המכתש היה כנראה רובע של מסחר ומלאכה וככל הנראה היה ממוקם בגיא המרכזי שבין הגבעות.
היוזמה להקמת משכן קבע לארון מיוחסת לדוד המלך, שאף נקט בסדרת צעדים להתחלת המיזם - רכישת השטח, ריכוז חומרי בניין וגיוס תרומות.
חוקרים מודרניים מעלים סימני שאלה האם התיאור הוא היסטורי או מיתוס שתפקידו לקבע את דוד כמייסד הפולחן ואולי יש לייחס את בנין בית המקדש לתקופה המאוחרת יותר - תקופת המלוכה של שלמה.
הקמת מתחם המקדש הייתה כרוכה בשינוי מהותי בעיר ירושלים שעד לאותה תקופה הייתה בנויה על בסיס העיר הכנענית יבוס שהייתה קטנת מידות וצרה מהכיל בניני פאר.
לשם כך הורחב תחום המבוצר של העיר כלפי צפון ונכללה בו הגבעה הצפונית עליה נבנה אקרופוליס שהיה מתחם מבוצר, נפרד משטח העיר ובו ארמון המלך, בית המקדש וחצרותיו ומבנים נוספים כגון בית יער הלבנון.
מתחם דומה נחשף גם בעיר שומרון בירת ממלכת ישראל וערי בירה בצפון סוריה.
המקדש עמד על מכונו במשך 380 שנים עד לחורבנו ועבר מספר שיפוצים ותיקונים המוזכרים בספר מלכים פעם בימי המלך יהואש ופעם בימי יאשיהו.
בית המקדש, או בשמו התנכי: בית האלוהים לא היה חידוש ישראלי אלא תפיסה תאולוגית ומוסד דתי שהיה קיים בתרבויות קדומות ואומץ על ידי עם ישראל.
בבתי המקדש הפגניים ששימשו כמקום מגורים לאלילים עמד פסל או צלמית של האל.
מקדש שלמה בירושלים נבנה כמקום מגורים לאלוהי ישראל ובעת חנוכת הבית אומר שלמה המלך: , בבית זה הוצב הארון (שנתפס לעיתים במקרא כמרכבתו של האל) בקודש הקודשים.
בספר יחזקאל באה לידי ביטוי השקפתם של מעמד הכוהנים שהמקדש התמלא בכבוד האלוהים מעת הקמתו ומכוח זה ממלא את חיי בני עם ישראל.
יחזקאל בן בוזי הכוהן מתאר בספר נבואותיו - ספר יחזקאל את מהות חזון המקדש והשכינה ומתאר בפרק א את כבוד אלוהים כדמות אדם עשויה אש ונוגה, היושבת על כיסא ספיר ומתחתיה מרכבה עשויה חיות ואופנים.
ממקדש שלמה לא נמצאו שרידים כלשהם ולפי הארכאולוג מיכאל אבי יונה, קרוב לוודאי שגם אם יתבצעו חפירות בהר הבית לא תעלה החפירה ממצאים של ממש, הן משום שהסלע הטבעי בהר הבית קרוב לפני הקרקע, ומשום שהשטח עבר תמורות מרובות מאז החורבן.
מקור אחד לשיחזור הם תיאורים של המקדש כפי שמופיעים בפירוט יחסי במקרא, מקור מחקרי והשוואתי נוסף הם מקדשים קדומים שנחשפו בארץ ישראל אך אלו מועטים ומציגים תמונה לא אחידה ודלה.
התיאורים כפי שמופיעים בספר מלכים שונים במספר פרטים מהתיאור בספר דברי הימים.
בספר יחזקאל מופיע תיאור נוסף של המקדש העתיד להיבנות לאחר חזרתם בתשובה, תיאור של מקדש אידיאלי-נבואי, ולא של המקדש שחרב.
קיימות שתי תאוריות ארכיטקטוניות לגבי מקדש שלמה, אחת כמבנה בן שלושה חלקים - האולם, ההיכל והדביר (קודש הקודשים).
המחקר המודרני מתייחס לחלוקה זו כפונקציונלית וללא השפעה ישירה על תכנון החיצוני של מבנה הבית, האולם שימש כרחבת כניסה בפתח בית המקדש והדביר כמבנה עץ - יחידת משנה שנבנתה בתוך הבית.
המידות של בית המקדש הן שישים אמה לאורך ועשרים אמה לרוחב וגובהו 30 אמה, מידות אלו נחשבות למידות פנימיות - ללא חישוב עובי הקירות.
צורתו הכללית של המקדש היא מלבן שצירו המרכזי לאורך הבניין והכניסה למבנה נעשתה מהצלע הצרה של המלבן, תוכנית זו תואמת סכימה של מבנים הידועה כבתי אורך והיו נפוצים באזור הלבנט הקדום.
עד 2011 נחשפו בארץ ישראל - באתרים מתקופת הברזל - חדרי פולחן קטנים ובהם חפצים שונים שזיקתם לפולחן איננה ברורה, מקדשים אלו שהדוגמאות הבולטות להן נמצאו בחפירות תל ערד ובמוצא ששימש מבנה פולחן במקביל לעבודת האלוהים במקדש שלמה אך הבדלים משמעותיים בתוכנית המבנה מבדילים מקדש זה ואחרים ממקדש שלמה.
ייתכן שסיבה אחת להבדלים הוא הצורך בהדגשת ייחודו של בית המקדש ממקומות פולחן אחרים.
מגמה זו שהתגברה ביתר שאת לקראת סוף תקופת בית ראשון הביאה - ככל הנראה - לביטול הפולחן במקדשים בתל ערד ובבאר שבע.
לראשונה ב-2011 נחשף בחפירות ארכאולוגיות במבצר האלה, כלי פולחן - דגם מוקטן ומפורט של מבנה בית מקדש חצוב באבן שתוארך לראשית המאה ה-10 לפנה"ס, תקופת ממלכת ישראל המאוחדת.
דגם המקדש כולל מאפיינים ארכיטקטוניים שזוהו על ידי הארכאולוג יוסף גרפינקל כתואמים את תיאור מקדש שלמה בספר מלכים.
המקדש שנחשף בתל דן מזוהה עם המקדש המתואר במקרא שנבנה על ידי ירבעם בן נבט במאה ה-10 לפנה"ס.
במקום נמצאו שרידים מועטים שקדמו לימיו של ירבעם, אך לא ניתן היה לזהות את המקדש שהקימו בני שבט דן עם כיבוש העיר.
תוכניתו הייתה דומה, ככל הנראה, לזו של בית המקדש הראשון בירושלים, על־מנת שישמש תחליף ראוי לעשרת שבטי ישראל שהתפצלו מממלכת יהודה.
במקום נמצאו עצמות של חיות כשרות, ומספר חוקרים גורסים כי אלו הן עצמות של קורבנות שהועלו על המזבח.
מזבח זה בנוי כפי שצווה בתורה - מאבני גוויל בעלות חורים לניקוז דם הקורבן.
סמוך למזבח נמצאו מחתות וקערת נחושת - כלים פולחניים שהיו בשימוש גם בהיכל בית מקדש בירושלים.
שני חומרי הבניין העיקריים של בית המקדש הם אבן ששימשה לבנין הקירות, על מנת להבטיח יציבות המבנה בעיקר לאור גובהו - כ-15 מטר נבנו קירות עבים מאוד (בין 2 ל-3 מטר על פי יחזקאל).
קירות דומים נחשפו במקדשים בתל מגידו ובשכם, האבנים נחצבו וסותתו במחצבות והוסעו אל אתר הבנייה.
עצי הבניין היו משלושה סוגים שונים: ארזים שציפו את הקירות והרצפה, ברושים שציפו את הרצפה ועץ שמן לדלתות.
את העפר הזה מסננים תחת השרביט של דר' גבי ברקאי וצחי צוויג.
מפעלי אספקת המים לירושלים בתקופה הכנענית ולאחר מכן בתקופת בית ראשון הם השרידים המרשימים ביותר שנותרו בירושלים מהתקופה ובבחינת הגלוי המעיד על הנסתר - במקרה זה מבני הפאר של ירושלים שאבדו לשיני הזמן.
מפעלים אלו מעידים על המאמצים הבלתי פוסקים של שליטי ירושלים להבטיח אספקת מים סדירה לעיר ותושביה.
עוד מקדמת דנא היו נחצבים בירושלים בורות מים ונעשה שימוש נרחב במתקני אגירה, אך בחפירות הארכאולוגיות בירושלים לא נמצאו בורות מתקופת בית ראשון.
בריכות אגירה ציבוריות נזכרות במקרא: בספרי מלכים וישעיהו מוזכרות הבריכה העליונה, הבריכה התחתונה והבריכה הישנה, שלוש בריכות נוספות נזכרות בספר נחמיה.
זיהוי בריכות אלו נתון עדיין להשערות וויכוחים בין חוקרים ויש טענות כי חלק מהשמות הם שמות נרדפים לבריכה אחת.
גם בריכת השילוח היא בריכה הבנויה על שרידים רומאיים ואין כל ביטחון כי במקום הייתה בריכה בתקופת בית ראשון ואכן יש השערה כי במוצא נקבת חזקיהו הייתה נקודת גישה שאיפשרה שאיבת מים.
ברכת אל חמרה, שבקצה התחתון של הגיא המרכזי מזוהה על דעת רוב החוקרים עם הבריכה התחתונה וככל הנראה אספה מי גשמים מהעמק וממדרון הגבעה המערבית וחלק ממי הגיחון שהגיעו מנקבת חזקיהו ותעלת השילוח.
הבריכה היא מבנה מלאכותי שנוצרה על יד סכירת הגיא המרכזי במקום חיבורו עם נחל קדרון.
הסכר בנוי משני קירות מקבילים.
אף על פי שהקירות נחפרו מספר פעמים עדיין לא ברור מתי נבנו, אך ההנחה היא כי הבריכה הרוותה את צמאון תושבי ירושלים כבר בימי בית ראשון.
בריכות הצאן שנחפרו באפיקו של נחל בית זיתא בירושלים.
מיקומן היום הוא באזור החומה הצפון מזרחית של העיר העתיקה.
במאה ה-8 לפנה"ס נבנה באתר בור מים לסיפוק מים למקדש.
ייתכן שמקורו של בור המים הוא באגירת מי גשמים ושיטפונות שנותבו אל אזור העמק ונעצרו על ידי סכר.
מאוחר יותר נבנה במקום סכר ברוחב של 6 מטרים.
מן הבריכה המלאכותית, בגודל של 40x50 מ' הובלו המים בתעלות לבית המקדש.
ייתכן כי זו הבריכה העליונה המוזכרת בספר מלכים בשם "הבריכה העליונה".
שלושת מפעלי המים העיקריים של ירושלים קשורים לאספקת המים ממעיין הגיחון.
הקדום במפעלים אלו קרוי על שם החוקר שגילה אותו צ'ארלס וורן, המערכת נחקרה מספר פעמים על ידי מספר משלחות חקירה שעזרו לשפוך אור על דרך חציבתה והשימוש שנעשה בה.
מערכת פיר וורן נחצבה על מנת לאפשר שאיבת מים ממעיין הגיחון מבלי שתושבי העיר יצטרכו לצאת מחוץ לחומות ירושלים, המפעל אכן איפשר שאיבה ניסתרת של מים אך לא הצליח להסתיר את המעיין מאחר שעודף מי המעיין המשיך לזרום מנקודת הנביעה.
אחת ההנחות היא שהמערכת הקדומה התפתחה מחללים טבעיים שנוצרו בתהליך המסה קרסטית, חללים אלו שהיו מוכרים לתושבי העיר נחפרו בתקופה על ידי שימוש בפטיש ואזמל והורחבו ככל הנראה בתקופת הברונזה התיכונה, עובדה זו נקשרה למילה צנור המוזכרת בספר שמואל
והועלתה הסברה כי לוחמי דוד המלך עלו בפיר וורן ונכנסו אל תוך ירושלים מבלי לפרוץ את החומות.
המתנגדים לסברה זו מצביעים על הנחה נגדית לפיה בתקופת הברזל היה שטח העיר מצומצם והתמקד בפסגת עיר דוד ממערב לפתח המערכת כלומר לא איפשר חדירה לעיר, הנחה נוספת היא שהמערכת נחפרה בתחילת ימי הממלכה המאוחדת וסיפור כיבוש העיר דרך מערכת המים מהווה אדפטציה של אגדה למציאות קיימת.
חפירות שנערכו בעשור הראשון למאה ה-21 על ידי החופרים אלי שוקרון ורוני רייך חשפו סדרת ביצורים
מאסיבית שהגנה על מעיין הגיחון ופתח מערכת פיר וורן כן נחשפה בריכה חצובה שאגרה את מי המעיין.
על פי החוקרים בשלב הראשון של מערכת פיר וורן ירדו תושבי העיר במנהרה עד לבריכה החצובה הגדולה ממנה שאבו את מי המעיין.
תעלת השילוח הידועה גם כתעלה 2 שימשה להולכת מי העודפים של הגיחון אל בריכת האגירה ובדרכה השקתה חלקות חקלאיות בערוץ הקידרון.
אורכה הכללי של התעלה כ-400 מטר ובחלקה היא מקורה בלוחות אבן גדולים אך בנקודות אחרות נחצבה התעלה כמנהרה על ידי שימוש בפירים.
קטע נוסף של התעלה שאורכו כ-80 מטר נחשף ונחקר על ידי יגאל שילה ונמצאו בו פתחים שכונו "חלונות" ששימשו להטיית מי התעלה לחלקות חקלאיות, מחיצות אבן שנמצאו בסמוך שימשו לוויסות הזרימה בתעלות ההשקיה.
הקטע האחרון החשוף של התעלה חצוב כמנהרה ומוביל לבריכת אל חמרה.
נקבת חזקיהו, ידועה גם כנקבת השילוח מובילה את מי הגיחון ממוצאו אל בריכת השילוח שבגיא המרכזי.
הנקבה נחצבה על ידי חזקיהו מלך יהודה לפני מצור סנחריב במאה שמינית לפנה"ס, ועם חורבן ירושלים נשכח מעיין הגיחון ונעלם מהעין; עד שהנקבה התגלתה מחדש במאה ה-17, רק באמצע המאה ה-19 החל מחקר יסודי של הנקבה.
בנקודת הנביעה של הגיחון נתגלו על ידי מונטגיו פארקר ולואי-איג ונסאן מערכת של ניקרות ותעלות תת-קרקעיות שעל פי ונסן נחצבו כהכנה לחציבת נקבת חזקיהו.
נקבת חזקיהו מחוברת לנקודת הנביעה של הגיחון בתעלה שסומנה כתעלה 6, שאר התעלות ומערכת פיר וורן נותקו מהמערכת על ידי קירות וכל נפח נביעת הגיחון הופנה את תוך הנקבה.
נקבת חזקיהו שצורתה הכללית היא כצורת האות S נמתחת לאורך 533 מטר וחציבתה שנעשתה על ידי גרזן עובדה והוחלקה מלבד בנקודה אחת - נקודת המפגש חתך הנקרה מלבני ורוחבה 60 ס"מ בממוצע, גובהה משתנה ונע בין 5 מטר בקצה הדרומי ומטר וחצי בקטעים הנמוכים.
הנקבה נחצבה על ידי שתי קבוצות של חוצבים, אחת יצאה מקצה של תעלה 6 מצפון לכוון דרום ונפגשה עם קבוצת חופרים שהחלה את עבודתה בצד הדרומי של הנקבה וחצבה לכוון צפון.
בנקודה מסוימת מתחילה המנהרה להתפתל ומופיעות שתי שלוחות צדדיות שככל הנראה משקפות ניסיונות כושלים לשינוי כוון חפירה על מנת לחבור לקבוצת החופרים הצפונית, לאחר שינוי כיוון של שתי הקבוצות נפגשו החופרים ותיאור פגישתם הדרמטי תואר בכתובת השילוח.
עד היום מתקשה המחקר להסביר את חציבת הנקבה ללא שימוש בפירים אנכיים, דבר שהצריך חפירה ללא אספקת אוויר ומבלי שניתן יהיה לפנות את חומר החציבה בקלות.
לפי חישובי ונסן נחצבו 650 מטר מעוקב של סלעים במהלך 250 ימי חציבה (בהם לא כלול הזמן הנדרש לפינוי פסולת החציבה).
היהודים בירושלים של תקופות הבית הראשון והשני נהגו לקבור את מתיהם מחוץ לעיר.
הנקרופוליס שנוצר כתוצאה מכך מקיף את העיר מכל רוחותיה, ולעיתים מגיע אף למרחק של מספר קילומטרים.
מרבית הקברים הם בצורה של מערות קבורה משפחתיות.
ריכוזים גדולים של קברים ניתן למצוא במקומות הקרובים לגבולות העיר בזמן חציבת המערה, או שהמסלע שלהם היה נוח במיוחד לחציבה.
בשוליו המערביים של הר הזיתים התקבצו שני גורמים אלה יחד, ואכן, נחצבו בו עשרות רבות של מערות קבורה.
בתקופת בית ראשון התרכזו רוב המערות בחלקו הדרומי של רכס הר הזיתים, אל מול עיר דוד.
היום מוכרות לארכאולוגים כ-130 מערות קבורה מבתי הקברות מימי בית ראשון, ומאחר וירושלים של בית ראשון דלה בממצאים מהווים הקברים את הממצא העיקרי.
הקברים משקפים את אופייה ואף את הסגנון והאדריכלות של המבנים מהם לא נותר זכר.
הקברים מרוכזים ברובם בשלושה בתי קברות - בכפר השילוח (עיר המתים המזרחית), מצפון לשער שכם (בית הקברות הצפוני), ובגיא בן הינום (בית הקברות המערבי).
על פי הערכתו של החוקר מגן ברושי חיו בירושלים של המלך יאשיהו במאה ה-7 לפנה"ס כ-20,000 תושבים ומעריכים כי בתקופת מלכות בית דוד נקברו בירושלים כ-200,000 מתים.
מיעוטם המבוטל של קברים מימי בית ראשון נחשף, ממצא העומד גם מול ממצאים גדולים בהרבה ממערות הקבורה מימי בית שני (כ-900 מערות קבורה).
מצבות נחל קדרון הוא שם קיבוצי שניתן לקבוצת מבני קבורה מפוארים הניצבים בנחל קדרון, למזרחה של העיר העתיקה והר הבית.
גרסה מורחבת של את סקירותיו ומסקנותיו התפרסמה שנתיים לאחר מכן, בספרו מצבות קדומות בנחל קדרון.
קבר יהו אשר על הבית
קבר ...יהו אשר על הבית הוא שמה הנוכחי של מערת קבורה מסוף ימי בית ראשון כשעליה כתובת בכתב עברי עתיק.
המערה מצויה במדרונו המזרחי של נחל קדרון בירושלים, בין בתי הכפר סילואן (כפר השילוח), כשישים מטר דרום-מערבית לקבר בת פרעה.
המערה והכתובת נתגלו על ידי הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון-גנו בשנת 1870.
כשמונים שנה לאחר הגילוי העלה חוקר ארץ ישראל נחמן אביגד הצעה לקריאה אפשרית של הכתובת הגדולה וזו הצעתו:
"זאת [קברת ...]יהו אשר על הבית.
[כי] אם [עצמתו] ועצמת אמתה אתה.
זיהוי הנקבר במערה בתור אדם המחזיק בתואר "אשר על הבית", דהיינו ראש השרים בבית המלוכה, מחייב את קביעת שנת 586 לפנה"ס, שנת גלות בבל בזמנו של מלך יהודה האחרון, צדקיהו, כתיארוך האפשרי המאוחר ביותר של הכתובת.
על פי אביגד, זהו שבנא אשר על הבית, כפי שהוא מתואר בנבואת ישעיהו, אביגד משער שהוא נקרא גם שבניהו, שם מוכר מהתקופה.
קבר בת פרעה הוא המפורסם שבקברי בית ראשון הפזורים בכפר השילוח, ומן היחידים שבהם שאינו מערת קבורה, אלא נחצב כמבנה מונוליתי.
"קבר בת פרעה" הוא שם מודרני שניתן לו, בהשראת המוטיבים המצריים באדריכלותו, ועל שם אשת שלמה הראשונה.
הקבר המרובע אינו בנוי, אלא הוא מונוליט החצוב בסלע, מידותיו הן כ-5.5x6 מטרים וגובהו מעט פחות מ-4 מטרים.
מעל המונומנט התנוסס בעבר גג בצורת פירמידה שהוסר מאוחר יותר, מעל כרכוב מצרי הקיים עדיין.
שרידי הפירמידה התגלו על ידי נחמן אביגד, שגם תיארך את המונומנט לתקופת בית ראשון.
כתף הינום הוא אתר ארכאולוגי ובו מערכת מערות קבורה המתוארכות לימי בית המקדש הראשון.
האתר שוכן בירושלים, למרגלות הכנסייה הסקוטית, כנסיית אנדראס הקדוש, בצמוד למרכז מורשת בגין.
מערות הקבורה שנתגלו דומות זו לזו בתבניתן.
באתר נחשפה קבוצה של שבע מערות, חמש מערות של חדר קבורה יחיד, ושתי מערות מרובות חדרים: חדר גדול, חצוב כולו בסלע, וממנו ניתן לגשת לחדרים קטנים יותר, חצובים אף הם בסלע האם.
בכל חדר ישנם דרגשים חצובים, עליהם הונחו המתים, ומתחתם בור גדול, אליו נאספו העצמות לאחר פרק זמן של כשנה.
תקרתן של רוב המערות התמוטטה במהלך ההיסטוריה, ורוב הבורות נתגלו ריקים עקב שוד קברים.
הממצא המרשים ביותר שנתגלה במאספה הוא שתי לוחיות כסף זעירות שנמצאו גלולות היטב.
פתיחת המגילות התעכבה במשך שלוש שנים עד שנמצאה טכנולוגיה מתאימה לפתיחת המגילות ללא שיזוקו, עם פתיחתן נמצא כי הן מכילות שורות חרוטות בכתב האלפבית העברי העתיק, המשלבות בתוכן גרסה מקוצרת של ברכת הכוהנים המוכרת מן המקרא.
זהו הממצא הארכאולוגי היחיד מהתקופות המשוערות לחיבור המקרא, והממצא הקדום ביותר של טקסט מקראי.
ירושלים של בית ראשון הייתה לא רק לעיר בירה ומרכז דתי אלא גם מרכז עירוני להינטרלנד חקלאי ובו עשרות יישובים שקיימו מערכת יחסי גומלין כלכליים עם ירושלים.
העיר שימשה שוק עיקרי לתוצרת חקלאית ומרכז שירותים מנהלתיים.
סביב העיר נתגלו בחפירות לאורך השנים ובעיקר לאחר הפיתוח המואץ בעקבות איחוד ירושלים שרידי יישובים שחלקם פעל לאורך תקופות ארוכות וחלקם נסקר אך לא נחפר.
בסך הכל נסקרו ונחפרו 82 אתרים סביב ירושלים החל מאתרים של יישובים גדולים יחסית אך חלקם מצדים, מבנים בודדים, מתקנים חקלאיים, מגדלי שמירה ורגמים.
סביב ירושלים נתגלו תלים גדולים יחסית ששימשו, ככל הנראה, כמרכזים מנהלתיים וחקלאיים.
אתר העתיקות של רמת רחל ממוקם על גבעה גבוהה ליד הקיבוץ.
בשנים 1959–1962 נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות על ידי הארכאולוג יוחנן אהרוני, ונתגלו שכבות מכמה תקופות.
הממצאים החשובים ביותר שייכים לארמון המיוחס על ידי החופר לאחד ממלכי יהודה האחרונים, ומתוארך על ידי החופר למאות השמינית-שביעית לפני הספירה.
אהרוני זיהה את המקום כבית הכרם, אחד המקומות שבהם הדליקו משואות בסוף ימי בית ראשון.
באתר נמצאו יותר ממאה חותמות מן הסוג הידוע בשם "למלך", חותמות הטבועות על כדי אחסון (פיטסים), המיוחסים לשכבת הבנייה הראשונה באתר.
החותמות מעידות על חשיבות המקום כמרכז אדמיניסטרטיבי של ממלכת יהודה.
תל אל פול הוא שמו של תל בצפון ירושלים, בין השכונות פסגת זאב, שועפאט ובית חנינא.
האתר מזוהה כעיר המקראית גבעה שהייתה העיר הראשית של שבט בנימין וידועה במקרא גם בשמות אחרים: "גבעת בנימין", "גבעת שאול", "גבעת האלוהים", "גֶבַע" ו"גֶבַע בנימין".
בתל נערכו מספר חפירות ארכאולוגיות אך הוא לא נחפר באופן יסודי אלא במקטעים שאפשרו הרכבת תמונה כללית על ההיסטוריה של העיר וביצוריה והרכבת כרונולוגיה של ההתיישבות על התל בימי קדם.
חפירה ראשונה נערכה בשנת 1923 על ידי הארכאולוג ויליאם אולבריט.
בחפירה נתגלו ממצאים מתקופת ההתנחלות, השופטים וימי מלכות שאול, מלכי יהודה ותקופת בית שני.
בחפירות נתגלו, בין היתר, מבנים מן המאה ה-9 לפנה"ס מתקופת ממלכת יהודה.
בין המבנים שנחשפו: מגדל תצפית וחומה חיצונית.
יש המתארכים את הריסת המצודה - לימי מסע סנחריב.
נבי סמואל הוא אתר גדול יחסית, המזוהה במסורת עם מצפה.
השרידים הקדומים ביותר שנתגלו באתר מיוחסים לתקופת בית ראשון, ובהם מבני מגורים שנשתמרו לגובה של 2 נדבכים, מאגר מים גדול ובסמוך אליו נמצאו טביעות "למלך", "יהד" על ידיות קנקנים מן המאה ה-7 - 6 לפסה"נ, וחרפושית מצרית המיוחסת לשושלת ה-26 במצרים, ערב חורבן בית ראשון.
בחפירות הארכאולוגיות נחשפה שכבת חורבן, המתוארכת לשלהי ימי הבית הראשון.
שרידי יישוב שלא נחפר באופן יסודי נמצא בשכונת רמות אלון בירושלים על תל בגודל של 60 דונם.
על המדרון הפונה לצפון מזרח.
בחפירה נחשפו שרידי יישוב מתקופת בית ראשון שגודלו מוערך ב-40 דונם ובו שרידי מבנים, בורות מים ומתקנים חקלאיים שונים.
מזוהה עם העיר מֹּצָה המקראית.
ושרידי יישוב נמצאו בסמוך לבית הכנסת העתיק מוצא, מדובר ביישוב מתקופת בית ראשון ששטחו היה כ-25 דונם ובו נחשפו שרידי מחסנים ומבנים.
חרבת עלמית הנמצאת בסמוך ליישוב המודרני עלמון שמות אלו נגזרים משמה של עיר תנכית בנחלת שבט בנימין בשם "עלמון" או "עלמות" ומופיע כ"עילמון" במפת מידבא.
האתר הארכאולוגי יושב על שתי כיפות בשטח של 70 דונם.
על הכיפה הדרומית-מערבית נמצאו שרידי מבנים, מערות מגורים, מתקני אחסון, בורות מים וקברים, באתר שרידים ליישוב שהחל בתקופת בית ראשון ואוכלס לסירוגין עד לתקופה העות'מאנית.
הכפר ענאתא מזוהה עם ענתות המקראית.
על מרבית שטחו של הכפר נמצאים שרידים ליישוב גדול שהחל לפרוח בתקופת בית ראשון וכולל שרידי מבני מגורים ומתקנים חקלאים.
הכפר הפלסטיני חיזמא יושב על תל קדום שהיה פעיל ביותר בתקופת בית ראשון.
חיזמה מזוהה עם העיר המקראית בֵּית עַזְמָוֶת.
במקום קיימים שרידי מבני מגורים, בורות מים ומתקנים חקלאיים וכן מחצבות שסיפקו חומרי בנייה.
רגמים הם תלוליות אבנים ועפר שנוצרו בידי אדם ללא רבדים.
את הכינוי העניקה ד"ר רות עמירן למקבץ של תלוליות אלו המצויות במערב ירושלים, החל מבית זית בצפון וכלה בעיר גנים וגבעת משואה בדרום.
מלבד בירושלים, לא נמצאו כל רגמים בתחומי ארץ ישראל.
מספרם המקורי של הרגמים הוא 19 (כמחציתם הוסרו) והם מופו במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי ד"ר עמירן.
קוטר הרגמים נע בין 10 ל-42 מטר, וגובהם בין 3 ל-9 מטר.
בחפירה יסודית בהנחיית ד"ר עמירן שבה הוסרה כל הערמה מאחד הרגמים בשכונת קריית מנחם, תוארכו הממצאים למאה השביעית לפני הספירה (תקופת ממלכת יהודה).
בתחתית הרוגם גם נתגלה מבנה, וסמוך לו שרידי שרפה.
בחפירת הצלה ברגם מס' 4 נמצאו ממצאים המתאימים למאה ה-8 לפנה"ס, כולל חותמות המתייחסות לחזקיהו.
על פי ההסבר שהציעה ד"ר עמירן, הרגמים הם אתרי קבורה וגניזה של במות, שריד לרפורמה הגדולה שבוצעה על ידי המלך יאשיהו.
תופעת המגדלים שנתגלו באזור ירושלים על רכס יער רמות-שועפט ייחודית לאזור וטרם נמצא לה הסבר מספק.
מדובר ב-200 מבנים שנסקרו ביחידת שטח קטנה יחסית וייתכן כי יחידות נוספות קבורות מתחת לערימות אבנים.
עשרת המבנים שנחפרו הניבו ממצא דומה - מגדל בגודל של 4 על 8 מטר שהיה בן 2 קומות וחצר המוקפת גדר אבנים.
בכל המבנים נשתמרה הקומה הראשונה שהיא חדר מוארך וחדר מדרגות רבוע דרכו עלו לקומה השנייה.
ירושלים בתקופת בית ראשון הייתה מושא לדמיונם של רבים.
היא תוארה בספרות ובאמנות במרוצת הדורות.
ירושלים רבתי היא אגודת שחייה ישראלית הפועלת בירושלים.
האגודה חברה באיגוד השחייה בישראל.
האגודה הוקמה בשנת 1998 לאחר איחוד של מספר מועדוני שחייה משכונות שונות בירושלים.
הבסיס לאגודת "ירושלים רבתי" היא אגודת "הפועל ימקא ירושלים" שזכתה באליפויות נוער ובוגרים בשנות השמונים.
במסגרת האיחוד הצטרפו לשחייני ימקא שחייני "מכבי מעלה אדומים" ושחייני רמות.
מאוחר יותר פתחה האגודה גם סניף בגבעת זאב.
מקימי המועדון הם המאמן הראשי ברי אבנר, המאמן ויו"ר המועדון מנו מאי, מנהל מחלקת הספורט בימקא גד ארנון, ודוד סיבור (סוכו) מי שהיה בעבר מאמן נבחרת ישראל ומזכ"ל איגוד השחייה.
הבריכה הראשית של האגודה היא בריכת ירושלים האולימפית במושבה הגרמנית.
האגודה זכתה להצלחה בשחיית הנשים בסוף שנות התשעים, כולל שיאים ישראליים במשחי השליחות.
השחייניות הבולטות היו: לימור מרמלשטיין (שיאנית עבר במשחי החזה), אולגה צינקר (שיאנית עבר במשחי החזה) וליטל כשריאל (שיאנית במשחי הגב ושחיינית נבחרת ישראל גם במשחי הפרפר והחתירה).
באולימפיאדת סידני (2000) ייצג שחיין המועדון אלכסיי מנז'ולה את המדינה.
כמו כן, באולימפיאדת בייג'ינג 2008 השחיין נמרוד שפירא בר אור ייצג את ישראל במשחי 100 ו-200 חופשי, ואף עלה לשלב חצי הגמר ב-200 ודורג בסיום במקום ה15.
בשיאה דורגה האגודה במקום השני לגברים ובמקום השני בדירוג הכללי באליפויות ישראל לבוגרים.
בין שחייני המועדון הבכירים בעבר ובהווה ניתן למצוא את אהוד סגל (דורג 19 בעולם במשחה 200 גב בשנת 2006), נמרוד שפירא בר אור (מדליות באליפות אירופה לנוער ובאולימפיאדת הנוער האירופאית, נבחר לספורטאי העתיד בשחיה 2008), יניב שניידר, בועז טלסקי, ג'ואן קופטי ודניאל קלינגר - כולם חברים בסגלי נבחרות ישראל השונות.
למועדון ישנם הישגים גם במישור הארצי, אך גם במישור הבינלאומי.
בין הישגיו הבולטים ניתן למצוא מדליות באליפות אירופה לנוער, ובאולימפיידת הנוער האירופאית על ידי נמרוד שפירא בר אור, מדליות בגביע מדינות הים התיכון (קומן) על ידי ג'ואן קופטי וגיא משעלי חצי גמר אליפות אירופה על ידי אהוד סגל ועוד.
כמו כן, לאגודה הישגים במישור האולימפי, כששחיין האגודה נמרוד שפירא בר אור קבע שיא ישראלי ועלה לחצי הגמר במקצה ה-200 חתירה.
מדי שנה מייצגים את ישראל מספר שחייני המועדון בתחרויות בינלאומיות לבוגרים ולנוער.
המועדון מחזיק במספר שיאי ישראל לנוער ולבוגרים המפורטים להלן:
200 מטר חופשי, נוער - 1:50.06, נמרוד שפירא בר אור (שיא בינלאומי ישראלי)
4x50 מטר חופשי, בוגרים - 01:36.11 (איתמר שחר, דימה ריבינסקי, שלומי אמון, אלכסיי מנז'ולה)
50 מטר פרפר, בוגרים - 00:24.71 אלכסיי מנז'ולה (שיא בינלאומי ישראלי)
בנוסף מחזיקים שחייני האגודה במספר שיאי גילים.
ירושלים בתקופת בית שני (538 לפנה"ס – 70 לספירה) הייתה עיר הבירה של יחידות מדיניות שונות שבסיסן באזור יהודה, דוגמת פחוות יהודה הפרסית, ממלכת החשמונאים היהודית־עצמאית, ופרובינקיית יהודה הרומית.
במשך רוב התקופה הזו של כשש מאות שנים, עמד בית המקדש השני על תילו על הר המוריה כמבנה המרכזי של העיר, בשמשו כמרכז דתי, פולחני ורוחני לעם היהודי.
במשך כל תקופת הבית השני הייתה ירושלים העיר הגדולה היחידה בארץ ישראל שהייתה בעלת אופי יהודי מובהק.
המבנה החשוב בירושלים היה בית המקדש, והיהודים היו הקבוצה האתנית־דתית הדומיננטית בירושלים ובכל אזור יהודה.
ירושלים הייתה המרכז הדתי של כל היהודים בעולם דאז, גם של מי שחיו בגולה - כולם נשאו עיניהם לירושלים וקיימו מצוות העלייה לרגל אליה.
היא היוותה כר פורה ליצירתיות דתית, בה עוצבה דמות הדת היהודית כפי שהיא כיום; בה נחתם התנ"ך, ובה חוברו ונאספו רוב המשניות.
בתקופה זאת התגיירו נוכרים רבים, הן כפרטים והן באופן מרוכז, כשבטים או כעמים שלמים.
בתקופה זאת גם נזרע זרע הדת הנוצרית.
שלא כבהגדרת תקופת בית שני בארץ ישראל בכלל (שנהוג להחשיבה כנמשכת עד מרד בר כוכבא) התקופה בירושלים נתחמת בין שיבת ציון לחורבן הבית השני, שכן לאחר החורבן חדלה ירושלים להיות עיר יהודית למשך דורות אחדים.
היסטוריונים נוהגים לחלק את תקופת הבית השני בירושלים, שארכה כשש מאות שנים, למספר תת־תקופות, כשלכל אחת מהן מאפיינים מדיניים וחברתיים ייחודיים, אשר השפיעו רבות על פיתוחה הפיזי של העיר.
אוכלוסיית העיר התאפיינה בפערים חברתיים, כלכליים ודתיים שהלכו והעמיקו במהלך השנים.
בעיר התקיימה, לדוגמה, הבחנה ברורה בין שכבת העשירים הצרה, שנפתחה להוויית העולם הנוכרי, לשכבה הרחבה יותר של פשוטי העם העניים, שאופיינה בהסתגרות מפני העולם הנוכרי.
השכבות הללו גם נבדלו זו מזו בדגשים שונים בתפיסתן הדתית: בעוד השכבה האמידה נסמכה על הפולחן בבית המקדש ומעמד הכהנים, רוב העם הונהג על ידי חכמים שלא ממשפחות כהונה מיוחסות, אשר הדגישו בעיקר את לימוד התורה, ורוב עיסוקם היה בפיתוח עולם ההלכה.
מבחינה פיזית וטופוגרפית ירושלים נתחמה מדרום וממזרח וקצת גם ממערב, בגיאיות הגדולים (נחל קדרון וגיא בן הינום) ולכן העיר התפתחה תמיד מעט מערבה ובעיקר צפונה.
ברם, בצפון משתרעת רמה ללא מכשול טבעי, מה שהפך את צפון העיר לנקודת התורפה שלה.
כל התרחבות של העיר צפונה חייבה, לכן, בניית חומה נוספת - צפונית יותר, כדי להגן על תוספת השטח המיושב החדש.
החוקרים מונים לפיכך שלוש חומות הרחבה צפונה, שהוקמו במשך תקופת הבית השני.
המקורות העיקריים לתקופת בית שני הם שני ספריו של יוסף בן מתתיהו: מלחמת היהודים וקדמוניות היהודים (ספרים 11–20).
ספרים אלה, לצד ספר עזרא וספר נחמיה מהתנ"ך, וכן המשנה והתלמוד מחד, ודבריהם של היסטוריונים וגאוגרפים נוכרים מאידך, עומדים בבסיסו של כל מחקר על תקופת הבית השני.
מקורות נוספים בעלי חשיבות הם גם הספרים החיצוניים כ למשל, מגילות מדבר יהודה ואף הברית החדשה.
מקור לא־אכזב להבנה נוספת הוא המחקר הארכאולוגי המודרני, בעיקר זה שנערך החל מ-1968 באזור הרובע היהודי והכותל המערבי.
בתקופת שיבת ציון הייתה ירושלים עיר ענייה למדי מבחינה חומרית.
חומותיה לא היו מבוצרות כדבעי, וחזותו של בית המקדש הייתה עלובה למראה.
עם זאת, התקיימו בעיר חיים שוקקים של יצירה דתית ורוחנית: חתימת התנ"ך, כתיבת המשניות הראשונות, במקביל לתנופה של פרשנות העתידה להפוך את התורה לתורת חיים.
לצד זה עלה והתבסס מעמד הכהונה, ונוצרה שכבת אליטה שהייתה נכונה להיפתח לתרבות העולם.
בין 538 ו־332 לפנה"ס הייתה ירושלים בירתה של פחווה (מדינת־חסות) נידחת של האימפריה הפרסית – פחוות יהודה.
בראשה עמד פחה (מושל) מטעם השלטון הפרסי, אשר מאז מינויו של נחמיה לפחה היהודי הראשון (445 לפנה"ס), היה תמיד יהודי.
באותה עת הייתה ירושלים עיר-ספר דלה ויעד למתקפות של עמים זרים.
בעקבות פעולות הבנייה ושיקום החומה ביוזמת נחמיה (להלן) נסוגו שבטי הפולשים דרומה, אל האזור שמאז - ולאורך כל ימי הבית השני נקרא "אדום" או "אדומיאה".
אף שפחוות (או מדינת) יהודה הייתה בשולי האימפריה היו לתושביה סממני ריבונות ושאיפות למידה כלשהי של אוטונומיה.
לרשות הפחה עמד חיל מצב פרסי לשמירת הביטחון הפנימי והחיצוני, והוא היה אחראי על גביית המיסים ומינוי פקידי השלטון.
הפחווה אף טבעה מטבעות ועליהן ציון שמה, דבר שהיה יוצא דופן בממלכת פרס ויכול להעיד הן על שאיפה לעצמאות מדינית והן על מעמד מסוים של פחוות יהודה.
ב מסופר על האמנה אשר נכרתה בין העם היושב בציון ומנהיגיו לבין האלוהים, שתפקידה לחדש את הברית בין האלוהים לעמו.
כלומר, משלב זה התחילה תקופת קבלת עול מלכות שמיים בקרב העולים מבבל.
עזרא הסופר הקריא לעם את התורה ופירש אותה באוזניהם.
נחמיה שהיה המנהיג המדיני, ועזרא המנהיג הדתי, הקפידו על קיום מצוות שהבדילו בין היהודים לגויים.
במיוחד הם הקפידו על הרחקת הנשים הנוכריות שנשאו רבים מעולי בבל, בעיקר העשירים ובני המעמד הגבוה.
בכך החלה להסתמן ראשיתו של קרע בין הדוגלים במגמה בדלנית ובין אלה הדוגלים במגמה אוניברסלית, כשהאחרונים היו בעיקר בעלי האמצעים.
אלה שנשאו נשים נוכריות היו פתוחים יותר לתרבות הזרה, והיוו אופוזיציה למבקשים להגביל את היהדות למוצא האתני.
בימי בית שני ישבו בירושלים גם פיניקים, כעדות נחמיה: .
הפיניקים, שהעניקו לפרסים שירותים צבאיים בלוחמה כנגד המצרים, תוגמלו בהסכמה לשליטתם בערי החוף הדרומיות.
הם החזיקו גם שווקים בפנים הארץ, כמו בשכם ובמרשה, וייתכן שהשוק הפיניקי בירושלים הוקם עוד בתקופה הבבלית.
למושבת הפיניקים בירושלים נמצאו שרידים בממצא הארכאולוגי, ואולי אף בשמות מקומות.
עזרא היה ממשפחת הכהונה ששורשיה עוד בימי דוד המלך, משפחת צדוק.
החקיקה הפרסית הקנתה לכהנים בני משפחת צדוק מעמד בכיר בירושלים, בהיותה עיר מקדש.
כך נוצרה הפרדת רשויות בין הפחה, המנהיג המדיני הכפוף לשלטון הזר, לבין המנהיג הדתי, הכהן, שזכה הן ללגיטימציה מעמו והן לאישור מעמדו כעילית חברתית במסגרת הארגון הפרסי.
אולם הכהן לא היה המנהיג הדתי היחיד: בעקבות פעולתו של עזרא עצמו הפכה התורה למקור סמכות, כאשר חכמי התורה פירשו אותה לעם.
בקשר לאותה תקופה נזכרים במסכת אבות אנשי כנסת הגדולה, שלא היו בעצם כהנים ולא אחזו במעמד חוקי, אבל הם היו אלה שהדריכו את העם על פי התורה.
בתקופה זאת נחתם ספר התנ"ך, והתחילו להיווצר המשניות הראשונות.
עד בואו של נחמיה לירושלים (445 לפנה"ס) נשארה העיר חרבה ברובה.
נחמיה ערך סיור לילי על־מנת לעמוד על מידות החורבן (), ובעקבותיו גייס את העולים להקמת החומה מחדש () "לְכוּ, וְנִבְנֶה אֶת־חוֹמַת יְרוּשָׁלִַם, וְלֹא־נִהְיֶה עוֹד, חֶרְפָּה" ().
עם סיום הבנייה ערך נחמיה תהלוכות לציון השלמתה.
אף שנחמיה ציין שמות רבים של שערים ואתרים, תוואי החומות בימי נחמיה אינו ברור לחוקרים בני זמננו.
מהמקרא עולה כי לא כל החומה נבנתה מחדש, אלא רק חלקים ממנה שוקמו, ואחרים - כמו החלק שממזרח לשלוחת עיר דוד - נבנו מחדש גבוה יותר במעלה הגבעה מאלה של ימי המלך חזקיהו וקודמיו.
רוב הארכאולוגים סבורים כי שטח העיר, שהצטמצם לגבולות שלוחת עיר דוד, לא עלה על 120 דונם.
כן לא כלל השטח את הגבעה המערבית (הר ציון), שהייתה כלולה בתחומי העיר בימי חזקיהו.
עם זאת, יש שני מקורות הרומזים שייתכן ששטח העיר היה גדול יותר: אלה דברי נחמיה "וְהָעִיר רַחֲבַת יָדַיִם, וּגְדֹלָה, וְהָעָם מְעַט, בְּתוֹכָהּ; וְאֵין בָּתִּים, בְּנוּיִם" () וכן "וַיַּעַזְבוּ, יְרוּשָׁלִַם, עַד, הַחוֹמָה הָרְחָבָה" () – שהיא, ככל הנראה "החומה הרחבה" מימי חזקיהו שהקיפה את הגבעה המערבית.
ייתכן שהגבעה המערבית (הר ציון כיום) אכן נחשבה לחלק מהעיר, אך הייתה פרוזה - לא הוקפה בחומה בצורה מכל צדדיה.
בשל הממצא הארכאולוגי הדל, גם התומכים בסברה כי שטח העיר בימי נחמיה היה גדול יותר, משערים שהאוכלוסייה בשטח זה הייתה דלה הן במספרה והן ביכולותיה הכלכליות, ולא חיה ברמה חומרית שתשתקף בממצא ארכאולוגי משמעותי.
בשנים שלאחר מכן נבנה שטח זה של העיר עוד עשרות פעמים, ולכן "ספק אם יהיה בכח המחקר הארכאולוגי להוסיף במידה מרובה על ידיעותינו".
בנובמבר 2007 הודיעה הארכאולוגית אילת מזר שגילתה בחפירותיה בשוליה המזרחיים של הגבעה בעיר דוד (שטח G), שרידי חומה וביצורים אותם היא מתארכת באמצעות חרסים ומטבעות לתקופת נחמיה.
אופי בניית החומה מעיד על עבודה לא־מיומנת, כפי שאכן עולה מדברי נחמיה; עם זאת, ממצאיה של מזר לא נתקבלו על דעת כל החוקרים.
על פי שיטתו של מגן ברושי לאומדן אוכלוסין בערים עתיקות, מנתה אוכלוסיית ירושלים בסוף התקופה הפרסית כ־4,800 נפש.
בית המקדש שבנו העולים מבבל עוד במאה ה-6 לפסה"נ, היה דל:
זה היה מצבו עד בניית מקדש הורדוס במאה ה-1 לפסה"נ.
התקופה ההלניסטית בארץ ישראל החלה בכיבושה בידי אלכסנדר מוקדון ב־332 לפנה"ס, והסתיימה במרד החשמונאים ב־167 לפנה"ס.
ההלניזם בירושלים התאפיין בפערים גדולים בין מיעוט בני האליטה המבוססת, אלה שאימצו את תרבות יוון ( המתייוונים), לבין רוב יהודי העיר ששמרו על מסורת אבותיהם.
לקראת סוף התקופה רבו העימותים ביניהם, כשגם הכהונה הגדולה נמנתה עם המתייוונים, מה שהוביל למרד החשמונאים.
עם זאת, במשך רוב התקופה ידעו בני ירושלים שקט ושגשוג.
לעיר הייתה אוטונומיה רבה בניהול ענייניה, והיא זכתה לפיתוח עירוני בדרך להפיכתה לפוליס (ראה להלן).
אלכסנדר מוקדון כבש את הארץ ב-332 לפנה"ס, ולפי מסורות שונות, אף ביקר בירושלים במהלך מסעות כיבושיו.
לימים מת אלכסנדר, ויורשיו (הדיאדוכים) חילקו ביניהם את ממלכתו: בצפון ובמזרח (שטחי סוריה, עיראק ואיראן של היום) שלט מייסד האימפריה הסלאוקית, סלאוקוס הראשון; במצרים ובכמה איים בים התיכון התבסס תלמי הראשון, שכונן את מצרים התלמיית.
א"י (המכונה קוילה־סוריה באותה תקופה) הייתה לכלי־משחק בין שתי מעצמות אלה ועברה מיד ליד.
מ־301 ועד 198 לפנה"ס הייתה הארץ תחת שלטון בית תלמי, כאשר במהלך המלחמה הסורית החמישית כבשה האימפריה הסלאוקית את ארץ ישראל מידי מצרים.
בתקופת שלטון שתי הממלכות ירושלים הייתה בירת פרובינציה קטנה בעלת אופי יהודי מובהק, והיא זכתה תחת שתיהן לאוטונומיה.
בתקופת בית תלמי הורשו היהודים לעסוק בשלהם, ללא התערבות משמעותית מצד השלטון.
הנהגתם הייתה נתונה בידי הכהן הגדול:
ב־198 לפנה"ס עברה ירושלים לשליטתו של אנטיוכוס השלישי אשר התקבל על ידי היהודים בזרועות פתוחות.
בתחילת הכיבוש הסלאוקי ניתן ליהודים כתב זכויות שאישר להם את האוטונומיה, פטר ממס את תושבי ירושלים, הקנה זכויות לכהנים ולחכמים, אסר על כניסת נוכרים והכנסת חיות טמאות לשטח המקדש, והקצה תקציב מקופת המדינה למימון הפולחן שם.
עם זה, החלה בימי בית סלאוקוס התרבות ההלניסטית להשפיע על היהודים, תרבותית ודתית, כמו בכל המרחב ההלניסטי.
קנאי מאוד לכך היה אנטיוכוס הרביעי (אפיפאנס), שעלה לשלטון ב-175 לפנה"ס.
אפיפאנס אסר על קיום מצוות הדת היהודית, והביא, על רקע הנסיבות החברתיות באותה עת, לפריצת מרד החשמונאים.
כבר בתקופת בית תלמי החלה חדירת התרבות ההלניסטית לארץ, והמגמה התרחבה עם כיבוש הארץ בידי הסלאוקים.
ההתייוונות סייעה בעיקר למעמד בעלי הממון והסוחרים.
הם נהנו ממסחר ער בכל רחבי האימפריה תוך ניצול ידיעתם את תרבות יוון, את השפה והמנהגים שהיו משותפים לכל ערי הפוליס בעולם ההלניסטי.
זה לא חייב בהכרח זניחת הדת היהודית, אך ההתנהלות הכללית, שפת הדיבור והפתיחות לעולם הבדילה את המתייוונים משאר היהודים שלא שינו ממנהגיהם.
חוקרים אחדים גורסים שבין מי שאימצו את סממני התרבות ההלניסטית היו שהפנימו גם את ערכיה: לא הסתפקו בסממנים חיצוניים בלבד, ונטו לוותר בקלות גם על תכנים מהותיים ועל ערכי יסוד של היהדות – ורק אלה כונו "מתייוונים".
ב־175 לפנה"ס פנה יהודי בשם יאסון (שם יווני, שמו הקודם היה ישוע), אחיו של הכהן הגדול, חוניו השלישי, לאנטיוכוס הרביעי וביקשו להתמנות לכהן גדול תחת אחיו, וכן ביקש רשות להפוך את ירושלים לפוליס יוונית.
הוא רצה להקים בירושלים גימנסיון – מכללה לספורט ומוזיקה, וכן אפבאון – מכון לספורט ולימודי צבא לצעירים.
אנטיוכוס התיר ליאסון לעשות זאת, תמורת שוחד שקיבל.
חוניו נמלט, ובנו חוניו הרביעי הקים את מקדש חוניו במצרים.
הכרה בעיר כ"פוליס" הקנתה זכויות יתר לעשירים ולמכובדים בני המעמד העליון, שיכלו לבחור ולהיבחר למוסדות השלטון.
לפיכך, הפיכת ירושלים לפוליס העלתה עוד יותר את מעמדם של אותם עשירים מתייוונים, ממשיכי דרכם של "נושאי הנשים הנכריות" מימי עזרא ונחמיה.
באותה עת נוצר קשר בין אצולת הממון לבין הכהונה הגדולה, כך שבתקופה ההלניסטית היה מעמד הכהנים - לחלק מהמתיוונים החדשים, מה שלא היה קיים בימי עזרא ונחמיה.
בעוד שבערים נוכריות בארץ אומץ ההלניזם בזרועות פתוחות, בירושלים רוב האוכלוסייה דחה את המנהגים היווניים.
אמנם יאסון לא עשה דבר שהיה מנוגד מפורשות לדת ישראל (המקדש המשיך להתנהל כרגיל, לא הועלו קרבנות לעבודה זרה ולא הוכנסו אליו צלמים) – אך בקרב החכמים שררה אי־נחת רבה מכהן גדול מתבולל, שמזדהה עם ההלניזם.
נוצר קרע בין רוב העם, החלש מבחינה כלכלית, שנהג על פי דת משה והונהג על ידי החכמים (הקרויים בתקופה זאת "חסידים" או "חברים") שהיה משולל זכויות אזרח, למיעוט רב העוצמה ששלט בכלכלה, במסחר, החזיק בעמדות הציבוריות בפוליס החדשה, והיה מקורב להנהגה הנוכרית - ובנוסף שלט גם בבית המקדש.
הקרע הגיע לשיאו אחרי הגזירות שגזר אנטיוכוס על שמירת הדת היהודית (בעיקר איסור ברית מילה) וציווה על הכנסת צלם להיכל.