tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנגד הודיעה הפרקליטות על סגירת התיקים נגד אלי מרום, ונגד עו"ד דוד שמרון, ובהמשך נסגר גם התיק נגד עו"ד דב הירש.
ב-20 בינואר 2022, לאחר העיכובים עקב החקירות, חתמה ישראל על הסכם עם חברת טיסנקרופ הגרמנית לרכישת שלוש צוללות נוספות מסדרת דקר במחיר של כ-3 מיליארד אירו, מחיר כמעט כפול מהמחיר הקודם.
"הצוענייה" (1628) הוא ציור מאת הצייר ההולנדי פרנס הלס.
הציור מתאר דיוקן של נערה צוענייה, המתוארת לבושה מחוך אדום מעל כותנת לבנה.
תלבושת זו חושפת את החזה של הנערה.
העובדה כי הנערה היא צוענייה, קבוצה אתנית שנרדפה באותה עת, אפשר להלס להציג אותה כדמות נערית ומינית גם יחד.
התיעוד הראשון של הציור הוא במכירה שהתרחשה בפריז ב-18 במרץ 1782. כיום, הציור נמצא באוסף מוזיאון הלובר.
הצוללות מסדרת דקר הן שלוש צוללות עתידיות של חיל הים הישראלי, שייבנו על ידי חברת טיסנקרופ מערכות ימיות ויסופקו החל מסוף שנות ה-20 של המאה ה-21, לשם החלפת הצוללות מסדרת דולפין, שיוצאו מהשירות עקב התיישנותן.
צוללות אלו יהיו הכלים היקרים והמשוכללים ביותר בצה"ל.
מזכר ההבנות הראשוני בעניין הצוללות נחתם בברלין באוקטובר 2017, בין נציגי משרד ההגנה הגרמני לבין שגריר ישראל ג'רמי יששכרוף.
אז הוערכה עלות העסקה בכ-1.8 מיליארד אירו, כאשר גרמניה הייתה אמורה להעניק לישראל 600 מיליון אירו.
למזכר נוסף סעיף שבו הצוללות יסופקו רק לאחר שיופרכו כל החשדות.
וכי גרמניה שומרת לעצמה את הזכות לחזור בה מההסכם אם סיום הפרשה לא יניח את דעתה.
ברקע הדברים עמדה התנגדות של מפלגת הירוקים הגרמנית למכירת הצוללות בשל יכולתן הפוטנציאלית לשאת נשק גרעיני.
על פי אל"ם ג', ראש מחלקת הצוללות בחיל הים, שפיקח על התכנון והרכש של הצוללות, שבזמן הראיון אנשיו היו בעיצומו של תהליך התכנון של הצוללות, כוונת חיל הים בתחילת 2018 הייתה שהחוזה שבו מפורטים המפרטים הטכניים המלאים של הצוללות יחתם לקראת סוף 2019.
בשנת 2019 השקיעה מספנת טיסנקרופ 250 מיליון יורו בהכנות לבניית צוללות אלו ושש צוללות דומות לציי גרמניה ונורווגיה שיבנו במקביל.
החוזה לרכישת הצוללות לבסוף נחתם ב-20 בינואר 2022 בבסיס הקריה על ידי מנכ"ל משרד הביטחון אמיר אשל מול מנכ"ל חברת טיסנקרופ ד"ר רולף וירץ.
לפי ההסכם, הצוללת הראשונה תימסר לזרוע הים בתוך כ-9 שנים.
מחיר שלוש הצוללות הוא כ-3 מיליארד אירו (3.4 מיליארד דולר), והוא כולל גם הקמת סימולטור בישראל, תמיכה לוגיסטית ואספקת חלפים.
חלק ממחיר העסקה, בסך 600 מיליון אירו, יינתן כמענק מממשלת גרמניה (בעסקה זו המענק הוא 20% ממחיר העסקה, לעומת 33% בעסקה הקודמת).
ההסכם כולל גם רכש גומלין בישראל, בהיקף של יותר מ-850 מיליון אירו.
הצוללות יהיו מתקדמות יותר וגדולות יותר מאשר הצוללות מסדרת דולפין AIP שמשרתות כיום בחיל הים הישראלי.
דגשים נוספים של הצוללות האלה הם חמקנות, אוטומטיזציה, ויכולת נשיאה של אמל"ח.
הצוללות מסדרת דקר שנבנות תחת מעטה סודיות יהיו בעלות מבנה ייחודי עם גשר ארוך מהרגיל, שיכול להסתיר בתוכו טילים בליסטיים.
לפי פרסומים בגרמניה, יותקן בצוללות מסדרה זו רכיב חדש המאפשר שיגור טילים אנכי מתוך גוף הצוללות.
לפי פרסומים בגרמניה הצוללות מסדרה זו יהיו מהגדולות ביותר שנבנו אי פעם במספנה, ואורכן יהיה יותר מ-73 מטרים.
הדחק הצוללות יהיה 3,000 טון, לעומת 2,400 טון בצוללות מסדרת דולפין AIP.
הנפח הפנימי שנוסף לצוללת על ידי הארכתה ב-21 מטרים, יוכל לשמש לאכלוס כוח מבצעי מיוחד ככוחות קומנדו ימי או יחידות מיוחדות אחרות למשימות איסוף או תקיפה, לצד מקום לציוד ייעודי מתקדם למתקני פיקוד ובקרה מורחבים.
כמו גם, התקנה של מערכות נשק ומערכת הנעה משופרת.
צוללות מסדרת ואנגארד הן צוללות טילים בליסטיים המונעות בעזרת אנרגיה גרעינית בשירות הצוללות של הצי המלכותי הבריטי.
הסדרה הוצגה בשנת 1994 כחלק מתוכנית הגרעין הבריטית, והיא כוללת ארבע צוללות: ואנגארד, צה"מ ויג'ילנט, צה"מ ויקטוריוס וצה"מ ונג'נס, שנבנו בין 1986 ל-1999 על ידי חברת ויקרס שבבעלות BAE סיסטמס.
בסיסן של כל ארבע הצוללות הוא בסיס הצי המלכותי קלייד, כ-40 קילומטרים ממערב לגלאזגו, סקוטלנד.
במרץ 1998 הושבתה פצצת ההטלה מהאוויר התרמו-גרעינית (WE.177) של חיל האוויר המלכותי, ומאז ארבע צוללות הוואנגארד הן הפלטפורמות היחידות לנשק הגרעיני של הממלכה המאוחדת.
כל צוללת חמושה בעד 16 טילי טריידנט.
הסדרה מתוכננת להיות מוחלפת משנות ה-2030 המוקדמות בצוללת מסדרת דרדנוט.
הצוללות מצוידות ב-16 צינורות לטילים בליסטיים.
עם זאת, על פי סקירת הביטחון משנת 2010 של ממשלת בריטניה, הצי המלכותי טוען רק 8 מצינורות הטילים בטילים בליסטיים מסוג טריידנט, כשכל אחד חמוש בעד 8 ראשי נפץ גרעיניים.
בנוסף לצינורות הטילים, הצוללות מצוידות בארבעה צינורות טורפדו 533 מ"מ, המאפשר להם לפגוע במטרות שקועות או על פני השטח בטווחים של עד 60 קילומטרים (35 מייל ימי).
בסדרת הצוללות קיים כור בלחץ מים מדגם PWR 2 מתוצרת רולס רויס, אשר תוכנן במיוחד עבור סדרת ואנגארד.
ל-PWR 2 משך שירות כפול מדגמים קודמים, וההערכה היא שצוללת מסדרה זו יכולה להקיף את העולם 40 פעמים מבלי לתדלק.
הכור מניע שתי טורבינות קיטור של חברת ג'נרל אלקטריק, מה שמעניק לצוללות מהירות מקסימלית של למעלה מ-25 קשר (46 קמ"ש).
כוח עזר מסופק על ידי זוג גנרטורים בעלי טורבינות קיטור בהספק של 6 מגה וואט, ושני דיזל גנרטורים בהספק 905 קילוואט לאספקת חשמל לגיבוי.
כלי נשק גרעיניים בריטיים מתוכננים ומפותחים על ידי מכון הנשק האטומי של בריטניה.
הצוללות מסוגלות לפרוס מקסימום 192 ראשי נפץ, או MIRVs, עם מוכנות מיידית לירי.
עם זאת, כתוצאה מהחלטה שהתקבלה ב-1998, המספר צומצם ל-48 ראשי נפץ עם מוכנות לירי "לימים ולא לדקות".
יתרה מזאת, המספר הכולל של ראשי נפץ שנשמרו על ידי הממלכה המאוחדת הצטמצם לכ-200, עם סך של 58 טילי טריידנט.
סקירת ההגנה והביטחון האסטרטגית לשנת 2010 הפחיתה מספר זה עוד יותר והצוללות שטות בים עם 40 ראשי נפץ וכמות טילים מופחתת של 8 בלבד (ממקסימום 16 אפשריים).
ב-16 במרץ 2021 חשף ראש הממשלה בוריס ג'ונסון את תוכנית עשור השנים של ממשלתו להגביר את הסחר הבינלאומי ולפרוס כוח רך ברחבי העולם מתוך שאיפה ליצור "בריטניה גלובלית".
במסגרת תוכנית שהופיעה במסמך בשם בריטניה גלובלית בעידן תחרותי, כללה את העלאת המכסה על מספר ראשי הנפץ הגרעיניים על סיפון צוללות הצי המלכותי מ-180 ל-260. המסמך כולל גם התחייבות לשמור על צי של ארבע צוללות גרעיניות כך שלבריטניה תהיה תמיד אחת בים.
סדרת הטלוויזיה "חקירה במצולות" של ה-BBC משנת 2021 ממוקמת על סיפון צוללת בדיונית מסוג ואנגארד בשם Vigil.
בסדרה מוזכרות צוללות נוספות מסוג ואנגארד: Virtue ,Vanquish יחד עם Vanguard האמיתית.
הצופה היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג מותחן שנוצרה על ידי ראיין מרפי ואיאן ברנן עבור נטפליקס.
הסדרה עוקבת אחר סיפורו של זוג נשוי, שלאחר שעברו לבית חלומותיהם בווסטפילד , ניו ג'רזי, מוטרדים על ידי מכתבים חתומים בידי סטוקר המכנה את עצמו בשם "הצופה" (The Watcher).
הבכורה הייתה ב-13 באוקטובר 2022. הסדרה מבוססת ברפרוף על סיפור אמיתי שמפורט בכתבה משנת 2018 שנכתבה על ידי ריבס וידמן במגזין ניו יורק.
השיר Hopelessly Devoted to You של אוליביה ניוטון-ג'ון מהסרט "גריז" (1978) הופיע בסדרה ובקדימונים.
בנובמבר 2022 נטפליקס הודיעה שהסדרה תחודש לעונה שנייה.
נעמי ווטס בתור נורה ברנוק
בובי קנאבלי בתור דין ברנוק
איזבל גרוויט בתור אלי ברנוק
לוק דייוויד בלום בתור קרטר ברנוק
ג'ניפר קולידג' בתור קארן קלהון
מרגו מרטינדייל בתור מורין / מו
מיה פארו בתור פרל ווינסלו
טרי קיני בתור ג'ספר ווינסלו
כריסטופר מקדונלד בתור הבלש רורק צ'מברלנד
נומה דומז'וני בתפקיד תיאודורה בירץ'
ג'ו מנטלו בתור ויליאם "ביל" וובסטר / ג'ון גראף
הנרי האנטר הול בתור דקוטה
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס אמי האמנותיהתלבושות העכשוויות הטובות ביותר לסדרת אנתולוגיה או סרטלו אייריך, רודי מאנס, קתרין קראבטרי וזאקיה דניס
אגוסטינו "אנגוס" ג'יוספה א ברביירי (Agostino "Angus" Giuseppe A Barbieri, 1939 - 7 בספטמבר 1990) היה גבר סקוטי שצם במשך 382 ימים, מיוני 1965 עד יולי 1966. במהלך הצום שתה בעיקר משקאות חסרי קלוריות ונטל תוספי תזונה שונים .
את הצום העביר בביתו שב, סקוטלנד, תוך שהוא מבקר בקביעות בבית החולים מריפילד לצורך בקרה רפואית.
ברביירי ירד ממשקל של 207 ק"ג ל-82 ק"ג, כלומר השיל ממשקלו 125 ק"ג, וקבע שיא באורך הצום.
בשנת 1965 החל ברביירי, שהיה אז בן 27 וסבל מעודף משקל, לצום על מנת לרדת במשקלו.
הצום, שנעשה בעצה אחת עם רופאיו מבית החולים מריפילד שבעיר דנדי, תוכנן להיות קצר, עקב דעת הרופאים לפיה עדיפים צומות קצרים על ארוכים.
ברביירי לא השתכנע, התעקש על המשך הצום משום ש"הסתגל טוב כל כך והיה להוט להגיע למשקלו ה'מיטבי'", וכך פעל.
במהלך התקופה עזב את עבודתו בחנות הפיש אנד צ'יפס של אביו, שנסגרה.
משקלו ההתחלתי של ברביירי היה 207 ק"ג (456 פאונד), והוא סיים לצום כשהגיע למשקל היעד שלו - 82 ק"ג (180 פאונד).
בממוצע הוריד ממשקלו 327 גרם ביום (12 אונקיות), שהם 10 ק"ג (22 פאונד) בחודש.
לאחר הצום עבר לעיירה ווריק שבאנגליה.
במהדורת 1971 של ספר השיאים של גינס, הוכר הצום של ברביירי כארוך ביותר שתועד - 382 ימים.
אמנם שנתיים אחר כך, ב-1973, ערך דניס גיילר גודווין שביתת רעב בת 385 ימים, אך הוא הוזן בכפייה במהלכה.
נכון לשנת 2016, על פי בכירים בגינס, המשיך ברביירי להחזיק בשיא גינס לצום הארוך ביום ללא מזון מוצק.
עם זאת, בגינס הפסיקו רשמית לאשר רישום שיאים הנוגעים לצומות, מחשש לעודד צומות שיזיקו לבריאות הציבור.
פרויקט 941 "אקולה" הייתה סדרת צוללות נושאות טילים בליסטיים בעלי יכולת לשאת ראשי קרב גרעיניים שיוצרה לשירות בצי הסובייטי החל מאמצע שנות ה-70 והושקה בשנת 1981.
שליט ברית המועצות, ליאוניד ברז'נייב, תיאר בזמנו את פיתוח סדרת אקולה כתגובה להשקת הצוללות הגרעיניות מסדרת אוהיו בידי הצי האמריקאי, במסגרת המלחמה הקרה.
הצוללות, שפעלו במסגרת הצי הצפוני, היו הגדולות ביותר בעולם, באורך 175 מטרים, עם כוח אדם של 160 נפשות.
במסגרת הסדרה נבנו שש צוללות מתוך שבע בתכנון המקורי.
הצוללות היו משתנה מרכזי בארסנל ההרתעה הגרעינית של ברית המועצות במלחמה הקרה, הן שהו באוקיינוס הקרח הצפוני ובצפון האוקיינוס האטלנטי במשך רוב הפעילות המבצעית ויכלו לאיים על מרכזי האוכלוסייה של ארצות הברית בעזרת טילים בליסטיים לטווח בינוני.
כל צוללת בסדרה נשאה עד 20 טילים בליסטיים מסוג SS-N-20, כל אחד בעל עד 10 ראשי קרב גרעיניים, כל אחד בעל עוצמה של עד 200 קילוטון.
לצוללות מסדרת אקולה עיצוב ייחודי שמיועד לאזן את משקלן בהתחשב בכך שהטילים הבליסטיים מותאמי הצוללות שנשאו היו מהכבדים ביותר בעולם.
הגוף הראשי של הצוללת הכיל שתי "קליפות לחץ", שישבו במקביל זו לזו ושלישית, היושבת מעליהם.
עיצוב ייחודי זה מגדיל את הרוחב ומפשט את הסידור הפנימי של הצוללת.
כעיקרון הצוללות יכלו לשהות מתחת לפני המים לכל הפחות 120 יום ויכלו להגיע לעומק מקסימלי של 400 מטר מתחת לפני הים.
סדרת אקולה שימשה השראה לסרט המרדף אחר אוקטובר האדום.
צוללות אקולה עברו ב-1991 למסגרת הצי הרוסי ונותרו בשירות מבצעי עד 2023.
צוללות מסדרת דרדונט הן סדרת צוללות טילים בליסטיים (SSBN) המונעות בעזרת אנרגיה גרעינית הנמצאות כיום בפיתוח ובבנייה עבור שירות הצוללות של הצי המלכותי.
צוללות אלו יחליפו את הצוללות מסדרת ואנגארד.
הצוללות צפויות להיכנס לשירות החל מראשית שנות ה-2030.
צוללות מסדרת דרדנוט יופעלו על ידי מערכת הנעה גרעינית של רולס-רויס המכונה כור מים בלחץ 3 (PWR3).
משרד ההגנה הבריטי שקל מערכת PWR, כולל PWR2 המתת בסוללות מסדרת ואנגארד.
אך העיצוב החדש של PWR3 מנף טכנולוגיה טכנולוגית כדי לספק שירותי פעולות מרכזיות פשוטות, חיי שירות ארוכים יותר ועלויות תחזוקה מופחתות לאורך מחזור החיים של הסירות.
צוללות מסדרת דרדנוט יהיו הצוללות הבריטיות הראשונות שיצוידו בהגי כיוון בצורת X.
בעוד שצוללות קודמות הסתמכו על הגאי כיוון מסורתיים בשל מהירותן ועומק פעולתן, התקדמות בבקרה ובבטיחות מאפשרת כעת שימוש בהגאים אלו.
הגאי כיוון חדשניים אלה יותקנו לפני מדחף ה-Pumpjet המתקדם, שנועד להפחית את רעש הצוללות, במיוחד במהירויות גבוהות.
מדחף ה-Pumpjet המשולב בצוללות סדרת דרדנוט נחשב לשקט ביותר שפותח עד כה.
כל צוללת מסדרת דרדנוט תכיל 130 אנשי צוות, כולל שלושה שפים ורופא אחד.
בנוסף, יהיו בהן מגורים נפרדים לנשים, שירותים ומתקני רחצה.
בדומה לצוללות מסדרת ואנגארד אותן יחליפו בצי השירות של הצי המלכותי, צוללות מסדרת דרדנוט יהיו מסוגלות לשגר טילי Trident 2 D5. לצוללות החדשות יהיו שלושה תאי טילים, וכל תא יכלול ארבעה צינורות טילים (המכונים 'Quad Pack') וחמש רמות סיפון, בסך הכל 12 טילים.
צוללות מסדרת דרדנוט יכללו גם ארבעה צינורות טורפדו בקוטר 533 מ"מ עבור טורפדו כבדים לטווח בינוני מדגם Spearfish.
חברת BAE סיסטמס בונה את צי ארבע הצוללות, כאשר כל אחת מהן באורך של 153.6 מטרים – יותר מאורכן של שלוש בריכות שחייה אולימפיות.
הדרדנוט היא הצוללת הראשונה בצי המלכותי שתפעיל צוותים מעורבים, ולכן תוכננה עם מגורי צוות נפרדים לגברים ולנשים.
כמו כן, היא תוכננה עם תאורת "יום" ו"לילה" ושורה של חידושים טכנולוגיים.
בשנת 2016 החל ייצור חלקי הפלדה הראשונים עבור התוכנית.
שםהוזמןכניסה לשירותסטטוסDreadnoughtאוקטובר 2016צפוי בתחילת 2030בבנייהValiantספטמבר 2019בבנייהWarspiteפברואר 2023בבנייהKing George VIהוזמנה
תוכנית צוללות דרדנוט מהווה פרויקט הגנה מרכזי התורם תרומה כלכלית ניכרת לבריטניה.
מחקרים עדכניים מראים כי הפרויקט תומך בכמעט 30,000 משרות ברחבי המדינה.
מתוך משרות אלה, כ-8,000 מועסקות ישירות על ידי BAE סיסטמס, כ-11,800 משרות ממוקמות בשרשרת האספקה, וכ-10,200 משרות נוספות נתמכות באופן עקיף.
תרומה זו צפויה להימשך לכל הפחות עד שנת 2035.
שרשרת האספקה של הדרדנוט משתרעת על פני כל אזורי בריטניה – אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד.
BAE סיסטמס, יחד עם שותפותיה רולס-רויס ו-Submarine Delivery Agency, מעריכה כי תשקיע כ-7.5 מיליארד ליש"ט ב-1,500 חברות ספקות לאורך חיי התוכנית.
בנוסף, באתר בארו-אין-פורנס, בו מתבצעת בניית הצוללות, מושקע כמיליארד ליש"ט בשיפוץ מתקנים ותשתיות, ו-450 מיליון ליש"ט נוספים מושקעים בטכנולוגיות חדשות לייעול תהליכי התכנון והייצור.
נמשכת גם השקעה בפיתוח העובדים ובגיוס כישרונות חדשים; מהנדסים מ-40 תחומים שונים נדרשים לפרויקט, וכ-600 חניכים ו-50 בוגרים נמצאים כיום בהכשרה.
בשנים הקרובות צפויים להתגייס 200 בוגרים ו-1,500 חניכים נוספים.
פרויקט הדרדנוט נחשב לאחד מפרויקטי ההנדסה הגדולים והמורכבים בעולם, עם הערכה של כ-150 מיליון שעות עבודה הנדרשות לתכנון וייצור ארבע הצוללות.
צוללות אלו, שיתחילו להיכנס לשירות בראשית שנות ה-2030, נועדו למלא תפקיד מרכזי בביטחון הלאומי של בריטניה בעשורים הבאים.
הצועני הוא ציור שיצר הצייר הצרפתי אדואר מאנה בין השנים 1862–1867. יצירה זו, שמן על בד בפורמט אנכי, מציגה דיוקן בחצי־דמות של צעיר צועני עטור סרט ראש צהוב.
מאז שנת 2009 מהווה היצירה חלק מאוספי לובר אבו דאבי.
הפוזה של הצעיר, עם פרק כף ידו הכפוף, מזכירה ציור מתקופת הרנסאנס ומקנה ליצירה נופך של אצילות.
בתחילה צייר מאנה אותו כחלק מקבוצה משפחתית ("הצוענים"), אך לאחר מכן בודד את הדמות כדי להתמקד בעיקר: צעיר צועני חי ותזזיתי, הנראה כמי שמאתגר את הצופה.
קרעי בגדיו בכחול, לבן, אדום וצהוב בולטים על רקע השמיים הכחולים, דבר שעורר ביקורת מצד עיתונאים ב־1863. עני אך חופשי ובעל עצמאות, דמות זו הפכה לסמל של אמני הרובע הבוהמי של מונמארטר בפריז.
הצי האוסטרו-הונגרי היה הצי המלחמתי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
צי זה התקיים מאז כינון המונרכיה הכפולה ב-1867 ועד סוף מלחמת העולם הראשונה.
קודם לכן השתייכו כוחותיה הימיים של אוסטריה לאימפריה האוסטרית.
פעילותו הקרבית של הצי המלחמתי האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה הייתה מועטה, מרבית הזמן היה ספון בבסיסו שבפּוֹלָה בחוף קרואטיה, אך עצם קיומו ריתק לנמליהם את הציים האיטלקי והצרפתי בים התיכון למשך המלחמה כולה.
חוסר פעילותו של הצי נבעה ממחסור בפחם ומן החשש שאוניותיו ייפגעו על ידי מוקשים בים האדריאטי, גורם אשר הרתיע גם את הצי האיטלקי לצאת מנמליו משך רוב המלחמה.
ב-1918, עם סיום המלחמה, מסר הקיסר האוסטרי את הצי המלחמתי האוסטרי-הונגרי כולו, את הצי המסחרי ואת כל הנמלים, המספנות וביצורי החוף לידי מועצת העם של מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים החדשה, כדי למנוע את נפילתם לידי המדינות המנצחות.
המועצה שלחה איגרות דיפלומטיות לממשלות צרפת, בריטניה, איטליה, ארצות הברית ורוסיה, ובהן הודיעה כי מדינתה אינה במצב מלחמה עם אף אחת מהן וכי קיבלה לרשותה ולפיקוחה את הצי האוסטרו-הונגרי כולו.
ברם, בחלוף זמן קצר הותקף הצי על ידי הצי המלכותי האיטלקי ופורק.
הבסיס הראשי של הצי האוסטרו-הונגרי היה בפולה בחוף קרואטיה, בו נמצא גם אחד המבדוקים הצפים הגדולים בים התיכון.
בסיסים נוספים, קטנים ממנו, היו בנמלה המצוין של קאטארו, הקצה הדרומי ביותר של האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובטריאסטה, אשר עוד ב-1382 קיבלה עליה ברצון את שלטון בית הבסבורג.
מספנות לבניית אוניות נמצאו הן בטריאסטה הן בפולה.
בטריאסטה נמצאו גם המשרדים הראשיים של חברת הספנות הלויד האוסטרי (לימים לויד טריאסטינו), שנוסדה ב-1836. בשנת 1913 החזיקה החברה צי של 62 אוניות בתפוסה כוללת של 236,000 טונות.
אוניות מלחמה אוסטריות השתתפו לראשונה בפעילות מבצעית ב-1840. שלוש אוניות המלחמה "מדיאה" (Medea), "גריירה" (Guerriera) ו"ליפסיה" (Lipsia) פעלו במסגרת שייטת בריטית-טורקית-אוסטרו-הונגרית שפעלה לסילוק מוחמד עלי, מושל מצרים, מסוריה וארץ ישראל ונטלו חלק פעיל בהפגזת עכו מן הים שהביאה לנסיגת הצבא המצרי ולהחזרת השלטון העות'מאני בלבנט.
ב-9 במאי 1864, במהלך פלישת פרוסיה ואוסטריה לדוכסות שלזוויג-הולשטיין, אז בדנמרק, נלחמה שייטת אוסטרית בפיקוד סגן-אדמירל וילהלם פון טגטהוף נגד הצי המלכותי הדני ליד הליגולנד.
הצי האוסטרי קנה לו תהילת עולם בקרב ליסה, ב-20 ביולי 1866, סמוך לאי ויס בים האדריאטי.
שייטת אוסטרית, בפיקוד סגן-אדמירל פון טגטוף, הכתה מכה ניצחת צי איטלקי גדול פי כמה.
היה זה הקרב הימי הגדול הראשון בו השתתפו אוניות עשויות ברזל ומונעות בקיטור, ואחד האחרונים בו נעשה שימוש מכוון בניגוח אוניות היריב.
ב-1873 נוספה לצי פריגטת הקיטור החדשה "לאודון" (SMS Laudon), שנטלה חלק במפגן הימי הבינלאומי (Naval Review) שנערך בגראבוסה ב-1880.
פרידריך פון פוק (Friedrich von Pöck), אדמירל, (אפריל 1871 - נובמבר 1883).
מקסימיליאן דאובלבסקי פון שטרנק (Maximilian Daublebsky von Sterneck), אדמירל, (נובמבר 1883 - דצמבר 1897).
הרמן פון שפאון (Hermann von Spaun), אדמירל, (דצמבר 1897 - אוקטובר 1904).
רודולף מונטקוצ'ולי (Rudolf Montecuccoli), אדמירל, (אוקטובר 1904 - פברואר 1913).
אנטון האוס (Anton Haus), אדמירל / גרוס-אדמירל, (פברואר 1913 - פברואר 1917).
מקסימיליאן נייגובאן (Maximilian Njegovan), אדמירל, (אפריל 1917 - פברואר 1918).
מפקדי שייטת האוניות של הצי במלחמת העולם הראשונה (1914–1918)
מקסימיליאן נייגובאן, אדמירל, (פברואר 1917 - פברואר 1918)
מיקלוש הורטי, סגן-אדמירל / תת-אדמירל, (פברואר 1918 - נובמבר 1918).
ראשי מחלקת הצי במיניסטריון המלחמה
מקסימיליאן פון שטרנק, אדמירל, (נובמבר 1883 - דצמבר 1897).
רודולף מונטקוצ'ולי, אדמירל, (אוקטובר 1904 - פברואר 1913).
אנטון האוס, אדמירל / גרוס-אדמירל, (פברואר 1913- פברואר 1917).
קרל קיילר פון קלטנפלז (Karl Kailer von Kaltenfels), תת-אדמירל, (פברואר 1917 - אפריל 1917).
מקסימיליאן נייגובאן, אדמירל, (אפריל 1917 - פברואר 1918).
פרנץ פון הולוב (Franz von Hulob), תת-אדמירל, (פברואר 1918 - נובמבר 1918).
הצטננות (Common Cold - התקררות, צינון, צננת), או בשמה המדעי דלקת חריפה של הלוע העליון והאף (Acute Nasopharyngitis), היא מחלה נגיפית קלה ומידבקת של דרכי הנשימה העליונות (האף, הגרון, בית-הקול וקנה-הנשימה).
תסמיניה כוללים, בין השאר: התעטשויות, נזלת, גודש באף, דמעות, שיעול, גרון צורב, כואב או מלא ליחה, כאב ראש, חום ועייפות.
החולים עשויים לחוש גם צמרמורות.
ככלל, הצטננות נמשכת כשבעה ימים בממוצע, ואילו שיעול עם כיח או נזלת יכולים להימשך עד שלושה שבועות.
הצטננות היא המחלה האנושית הנפוצה ביותר.
בממוצע, שיעור ההידבקות של מבוגרים עומד על 2-4 הידבקויות בשנה, ובקרב הילדים בגיל בית-הספר אף עד 12 פעמים בשנה.
ישנן אוכלוסיות בהן שלוש הידבקויות ומעלה בשנה הן מקרה שכיח.
ילדים ומטפליהם חשופים יותר למחלה, כנראה בעקבות הדוחק האנושי הרב בבתי-הספר ויעילות ההדבקה בתוך המשפחה.
ההצטננות נמנית עם משפחת הזיהומים של דרכי הנשימה העליונות (הכוללת, בין השאר - ברונכיטיס, סינוסיטיס ולרינגיטיס).
ישנה נטייה בציבור הרחב לבלבול בין הצטננות לשפעת, זיהום אחר של דרכי הנשימה העליונות, שתסמיניהם דומים.
אולם בדרך כלל, תסמיני ההצטננות קלים יותר מתסמיני השפעת.
תסמיני השפעת נבדלים מתסמיני ההצטננות במיוחד בעלייה מהירה של חום הגוף (קדחת), צמרמורות, כאבי שרירים ותשישות, תסמינים שמופיעים בצורה קלה יותר בהצטננות.
עם זאת, הבחנה מדויקת בין השתיים אפשרית רק באמצעות בדיקות רפואיות שונות.
בעוד ההצטננות עצמה אינה מסכנת חיים ברוב רובם של המקרים, הרי שסיבוכיה, דוגמת דלקת ריאות, עלולים לעשות כן.
בניגוד לאמונה הרווחת, מדענים גילו שזנים חדשים של הנגיף עשויים להיות קטלניים בעבור ילדים וקשישים.
אומנם תמותה ישירה מהצטננות נדירה למדי, ושיעורה עומד רק על אחד למיליון בקרב נסיינים בריאים, אך היא אינה בלתי אפשרית.
המוות שכיח הרבה יותר עקב סיבוכים בקרב האוכלוסיות הפגיעות: ילדים, קשישים, ואלו המצויים בתקופת התאוששות שלאחר ניתוח.
המחלה נגרמת על ידי מספר רב של נגיפים (בעיקר רינו-וירוסים, נגיפי קורונה וגם סוגים מסוימים של אקו-וירוסים, פארא-מיקסו-וירוסים וקוקסאקי-וירוסים) המזהמים את מערכת דרכי הנשימה העליונות.
תוארו בספרות הרפואית כמה מאות של נגיפים הגורמים להצטננות, ולנגיפים ישנה היכולת להתפתח, כך שפיתוח תרופה אינו נראה באופק.
הלוע העליון הוא מוקד הזיהום.
הנגיפים מועברים מאדם לאדם בשתי דרכים: היעילה ביותר היא על ידי מגע גופני: הסובל מהצטננות מוחה את אפו ואז לוחץ את ידו של אדם אחר, המשפשף בתורו את עיניו, אפו או פיו.
ישנו שיעור הידבקות נמוך יותר אך משמעותי משאיפת טיפות זערוריות הנובעות משיעול או מהתעטשות.
נגיפים מידבקים של הצטננות עשויים להוותר לזמן מה על חפץ שיד אדם נגעה בו, דוגמת ידית של דלת או עגלת קניות.
הנגיף מנצל את הזרם השופע של הנזלת, ההתעטשויות והשיעול כדי להדביק את האדם הבא, עוד לפני שמערכת החיסון מביסה אותו.
התעטשות פולטת ריכוז גדול הרבה יותר של 'ענן' נגיפי מאשר שיעול.
ה-'ענן' בלתי נראה בחלקו ונושר בקצב איטי מספיק בשביל להוותר באוויר במשך שעות - כאשר חלק מגרעין הטיפות הזערוריות מתאדה ומשאיר באוויר "תא טיפתי" קטן הרבה יותר ובלתי נראה למעשה.
טיפות זערוריות מהתעטשות, שיעול או מגע גופני יכולות לשרוד במשך שעות על פני משטחים, אם כי פחות נגיפים יכולים לשרוד על פני משטחים נקבוביים כגון עץ או מגבון נייר מאשר על משטחים לא-נקבוביים כמו מתכת.
החולה מידבק במיוחד במשך שלושת ימי המחלה הראשונים.
אף על פי כן, קיום התסמינים אינו הכרחי להיתכנות העברה או השרה של הנגיף, משום שבקרב אחוז מסוים מהנשאים חסרי התסמינים ישנם ריכוזי נגיפים בספוגיות האף, וככל הנראה הם שומרים על ריכוזים נמוכים מספיק של הנגיף מכדי שיגרמו לתסמינים.
הנגיף חודר לתאי הציפוי הפנימי של הלוע העליון (האזור שבין האף והגרון), ומשכפל את עצמו במהירות.
ככלל, נקודת הכניסה העיקרית היא האף, אך היא יכולה גם להיות העיניים (במקרה שכזה הדליפה לתוך הלוע העליון תעבור דרך תעלת הדמע).
כמו כן, גם הפה משמש כנקודת כניסה לחיידקים, ויש להימנע מנשיקה עם אדם חולה, או נגיעה בפה עם הידיים.
הנגיף חודר את דופן התא על ידי היקשרות לקולטני ICAM-1 המצויים בתאים אלה.
הנוכחות של ICAM-1 קובעת האם תא יזדהם אם לאו.
ריכוז הנגיף יכול להיות מושפע ממגוון רחב של גורמים, בהם נזלת אלרגית וגורמי גירוי אחרים כמו הרינווירוסים עצמם.
קולטני ה-ICAM-1 היו מוקד מחקר עיקרי במסגרת המאמצים לפתח תרופות נגד הצטננות.
בין שליש למחצית האנשים הנחשפים לנגיף ההצטננות נדבקים ממנו; שלושה-רבעים מהם מראים תסמינים, בדרך כלל התסמינים מתחילים יומיים עד ארבעה ימים לאחר ההידבקות הראשונית, אך יכולים להתחיל אף תוך 16 שעות מרגע ההדבקות.
ככלל, הצטננות מתחילה בגרון כואב בלי כל חסימה נשימתית.
תסמינים מאוחרים יותר נובעים ממנגנוני ההגנה של הגוף בפני הנגיף - התעטשויות, נזלת ושיעול.
השיעול מסלק את הפולשים שעה שהדלקת מושכת ומפעילה את התאים החיסוניים.
מספר סוגי הצטננות עשויים אפילו לגרום לצוואר נוקשה במקצת ולכאבי-ראש קלים עד חמורים עם חום נמוך בחלק מהמקרים.
יש הבדל בתסמינים של הצטננות ושפעת.
ההצטננות כאמור נגרמת על ידי וירוסים רבים שאין נגדם טיפול חיסוני.
לעומת זאת שפעת נגרמת על ידי וירוסים ספציפיים ממשפחת ה-Influenza שרק נגדם מכוון החיסון העונתי.
אנשים שמפתחים הצטננות לאחר חיסון שפעת חושבים שהחיסון לא היה יעיל, דבר שמשפיע על החלטתם לקבל חיסון בשנה הבאה.
התפתחות התסמינים - בהצטננות היא הדרגתית.
חום - בהצטננות חום תקין בדרך כלל או יכול להגיע עד 38 מעלות צלזיוס.
בשפעת הוא מעל 38 ויכול להגיע עד 40.
כאבי ראש ושרירים - שכיחים וקשים יותר בשפעת.
כאב גרון - שכיח בעיקר בהצטננות
עייפות וחולשה - קשים יותר בשפעת.
נזלת ועיטוש - שכיחים יותר בהצטננות
שיעול - בשפעת השיעול יבש ומחמיר עם התפתחות המחלה.
תסמיני מערכת העיכול (כאבי בטן ושלשולים) - שכיחים בעיקר בשפעת.
לאחר ההצטננות, החולה מפתח חסינות בפני הנגיף המסוים שגרם לה.
חסינות זו מהווה הגנה חלקית בלבד נגד סוגים רבים אחרים של נגיפי הצטננות.
החולה, לפיכך, יכול בקלות רבה להידבק בנגיף אחר של הצטננות.
חיידקים הנמצאים אצל כל אדם בדרכי הנשימה עשויים לנצל את המערכת החיסונית המוחלשת במהלך ההצטננות ולגרום לזיהום מקביל.
דלקת האוזן התיכונה (בקרב ילדים) וסינוסיטיס חיידקית הם זיהומים מקבילים נפוצים.
הסבר אפשרי לזיהומים מקבילים אלה הוא הנשיפה החזקה של האף המזרימה את נוזלי האף אל תוך אזורים אלה.
הדרך הטובה ביותר לנשוף באף היא לשמור על שני הנחיריים פתוחים בעת הנשיפה ולנגבם במקום לכסותם לגמרי, באופן שיאפשר ללחץ להתפזר באופן חלקי.
העושים כן יפחיתו את הלחץ שאחרת יתנקז אל האוזניים או הסינוסים.
הדרך הטובה ביותר להימנע מהצטננות היא להימנע ממגע קרוב עם החולים בה; לרחוץ ידיים בקביעות וביסודיות; כן יש להימנע מנגיעה בפנים.
לסבונים אנטי-בקטריאליים אין כל השפעה על נגיף ההצטננות - הפעולה הפיזית של רחיצת היד היא שמסירה את חלקיקי הנגיף מן העור.
בשנת 2002, המרכז לבקרת מחלות ומניעתן, ה-CDC, המליץ על ג'ל על בסיס-אלכוהול לרחיצת ידיים כאשר אי אפשר להשתמש במים בסבון.
אולם, כבכל רחצה, ג'ל-אלכוהולי אינו מספק הגנה שאינה בת-חלוף מהזדהמות מחדש של הידיים.
ההצטננות נגרמת על ידי מגוון רחב של נגיפים, העוברים מוטציה בתדירות גבוהה במהלך שכפולם, מה שגורם לנגיפים המשתנים בקביעות.
משום כך, קשה לפתח חיסון למחלה זו וכיום אין בנמצא חיסון כזה.
עם זאת, מספר ניסיונות לפתח חיסון למחלה נמצאים בשלבי מחקר.
משום שאין כל תרופה מקובלת שהוכח רפואית שביכולתה ליירט ישירות את גורם המחלה, אין בנמצא תרופה להצטננות.
הטיפול מוגבל לטיפול תומך בלבד, קרי, הפחתת עוצמת וקיצור משך קיום התסמינים.
מטרת הטיפול היא לתת לחולה נוחות מרבית ולצמצם את הסיבוכים ואת מחלות המשנה המזיקות.
הטיפול האמין ביותר הוא שילוב של נוזלים והרבה מנוחה.
ההצטננות מוגבלת, איננה מתפשטת אל כל מערכות הגוף, ובדרך כלל מטופלת ביעילות בידי המערכת החיסונית של הגוף.
בתוך מספר ימים, המערכת החיסונית מתחילה לייצר נוגדנים מותאמים לנגיף הפוגע היכולים למנוע מהנגיף לתקוף תאים.
בנוסף, כחלק מהתגובה החיסונית של תאי הגוף, כדוריות הדם הלבנות (לאוקוציטים) משמידות את הנגיף בעזרת בליעתו בידי התאים הלבנים הזוללים (פגוציטים) והורסות תאים נגועים כדי למנוע את המשך שכפול הנגיף.
בקרב אנשים בריאים, שמערכת החיסון שלהם איתנה, ההצטננות מסתיימת תוך שבעה ימים בממוצע.
אנטיביוטיקה היא גורם תרופתי הפעיל נגד חיידקים ולא נגד נגיפים.
לפיכך, אנטיביוטיקה אינה יכולה לפגוע בנגיפי ההצטננות ולרפאה.
עם זאת, ביכולתה של האנטיביוטיקה לטפל בסיבוכים של הצטננות, אשר נגרמים על ידי זיהומים חיידקיים שמתיישבים בגוף.
סיבוכים חיידקיים אפשריים של הצטננות הם לדוגמה דלקת ריאות, סינוסיטיס או דלקת האוזן התיכונה.
למחלות אלו קיימים תסמינים מעבר לתסמינים הרגילים של הצטננות, כגון, במקרה של סינוסיטיס, מופיע כאב בפנים ואין שיפור לאחר שבוע של צינון.
בעזרת ייעוץ רפואי ניתן בדרך כלל לשלול סיבוכים אלו.
פעמים רבות סיבוכים אלו יכולים להירפא מעצמם, לכן ישנם מקרים של דלקת אוזן תיכונה או של סינוסיטיס שעבורם ניתן להסתפק בהמתנה ולא להתחיל בטיפול אנטיביוטי.
טיפול באנטיביוטיקה להצטננות עשוי לגרום לנזקים, משום שהוא עשוי לקדם התפתחות של חיידקים העמידים בפני אנטיביוטיקה, ועשוי להתאפיין בתופעות לוואי כגון תגובות אלרגיות לאנטיביוטיקה או שלשולים הנגרמים מהפרת האיזון הנורמלי של חיידקים במעיים.
לכן, מתן אנטיביוטיקה לטיפול בהצטננות ללא כל סימן לכך כי ישנה התפתחות של זיהום חיידקי, עלול לגרום לנזק ואין בו תועלת.
למרות זאת, בישראל עדיין נפוץ השימוש המיותר באנטיביוטיקה לטיפול בהצטננות, שניתנה גם ללא הופעה של סימנים להסתבכות.
הגם שאין בנמצא מרפא מוכח להצטננות, ישנם מספר טיפולים יעילים, שבמקום לטפל בזיהום הנגיפי, מתמקדים בהקלת התסמינים.
בעבור חלק מהאוכלוסייה, הצטננות אינה אלא אי-נוחות זמנית והם יכולים להמשיך בעיסוקיהם היומיומיים עם חוסר נוחות נסבל.
יש לאזן אי-נוחות זו מול המחיר ותופעות הלוואי האפשריות של התכשירים, ואפילו, אף שהדבר לא הוכח מדעית, מול האפשרות שבדכאם את תגובות הגוף שנועדו להילחם במחלה, מקלי התסמינים עשויים להאריך את ההצטננות.
טיפולים מקובלים כוללים: משככי-כאבים כמו אספירין או פרצטמול, כמו גם גרסאות מקומיות המכוונת כלפי הגרון (המגיעות בדרך-כלל בצורת לכסניות), נוגדי-גודש אפיים דוגמת פנילפרין ואוקסימטזולין המפחיתים את הדלקת בתעלות האף על ידי כיווץ כלי הדם שבהם, מכייחים (המדכאים את רפלקס השיעול של המח על ידי דילול הליחה שבריאות).
הדור הראשון של האנטי-היסטמינים כגון ברומפניראמין, כלורפניראמין, דיפנהידראמין וקלמסטין (המצמצמים את הפרשות בלוטות הריר ובכך נאבקות בתופעת האף הסתום/המנוזל, אך גם גורמים לישנוניות).
לדור השני של האנטי-היסטמינים אין השפעה משמעותית על הצטננות.
סביבה לחה וחמה וצריכת נוזלים רבה, במיוחד חמים, עשויה להקל על התסמינים במידת-מה.
אכילת מזון חריף עשויה לעזור להפחתת גודש, אך גם עשויה לגרות את הגרון המגורה גם כך.
קפה, או מרכיבו הפעיל, קפאין, הוכח כבעל יכולת לשפר את מצב-הרוח והתפקודים השכליים במהלך זיהום ברינוווירוס.
מרק עוף נחשב במיוחד זה מכבר לתכשיר מקובל לטיפול בתסמיני ההצטננות (ובעת העתיקה, למגוון רחב של מחלות ומכאובים); ואף באחרונה מערך-ניסויים מדעי אישש במידת מה אמונה זו, בגלותו כי התערובת המסוימת של ויטמינים וחומרים מזינים במרק העוף המסורתי, עשויה להאט את הפעילות של כדוריות לבנות מסוימות.
לכך יש השפעה נוגדת-דלקות שעשויה, יש לשער, להוביל להקלה זמנית בתסמיני המחלה.
מחקר זה התפרסם בשנת 2000 בכתב-העת המדעי Chest.
תרופות סבתא אחרות כוללות גרגור ושטיפת האף עם מי-מלח.
תמיסת מלח חזקה מפחיתה את הנפיחות בגרון וברקמות האף על ידי אוסמוזה.
ריכוז הסלין הגבוה מושך נוזלים מחוץ לתאים דרך הקרום שלהם.
דבר זה מסייע בהפחתת הגירוי בגרון ויכול לנקות את תעלות האף ולהקל על הנשימה מבלי להצטרך לתרופות.
יש להעדיף שימוש במלח נטול-יוד.
ליוד יש טעם מר והוא עשוי לגרות את רקמות האף.
שיטה נפוצה לשטיפת הגתות (הסינוסים) היא שימוש בכלי-חרס של ג'אלה-נטי, שיטת היוגה ההודית העתיקה.
אולם, גם ספל גמיש או בקבוק התזה לגתות יעבדו היטב.
ישנם דיווחים של אנשים על כך ששאיפת אדי מים חמים, אדי מי-ברז חמים, מכשיר אדים או מכשיר אינהלציה למשך חמש עד חמש-עשרה דקות יכולה לרפא או להגביל באופן משמעותי את תחולת התסמינים של ההצטננות.
ייתכן שדיווחים אלה מבוססים על העובדה שרינווירוס אינו יכול לשרוד בטמפרטורות גבוהות יותר ממספר דקות.
בשל חולשה זו, רינווירוס מזהם את הקרומיות החיצוניות של הגרון והגתות (סינוסים), בהן הוא אינו נחשף לחום הגוף הרגיל.
שאיפת אדים חמים עשויה לחשוף חלקים ניכרים מריכוזי הנגיפים לחום רב.
ככלל, 'טיפול' זה נעשה על ידי שפיכת מי-ברז חמים לקערה גדולה, הנחת מגבת על הראש כדי ליצור מרחב סגור בין הפנים והמים, ושאיפה באיטיות של האוויר החם/הקיטור.
ניתן להוסיף לטיפול מעט מלח או כמה טיפות של שמן אקליפטוס לימוני להגברת האפקט.
זהירות רבה נדרשת על מנת להימנע מכוויות בגתות ובגרון.
על-אף שמחקרים מדעיים נערכו על האכיניציאה, יעילותה לא הודגמה.
ניסוי קליני עם ביקורת-עמיתים שהתפרסם בכתב-העת לרפואה של ניו-אינגלנד הגיע למסקנה הבאה:
למרות זאת השימוש באכינצאה נפוץ מאוד לטיפול בהצטננות ויש להזהר ולהגביל את השימוש באכיניציאה לשבועיים בלבד.
כמו כן לאכינצאה עשויות להיות תגובות בין-תרופתיות שליליות באנשים הנוטלים הרבה תרופות באופן כרוני.
פרסומים בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים העלו את האפשרות שמינונים גבוהים של ויטמין סי עשויים למנוע כמו גם להפחית את חומרת ומשך תסמיני ההצטננות.
תומך ידוע בתאוריה זו היה חתן פרס נובל לינוס פאולינג, שקרא בפומבי לצרוך מינונים גבוהים של ויטמין סי למניעת הצטננות.
בשנת 1970 הוא כתב את רב-המכר "ויטמין סי וההצטננות".
ניתוח מקיף של מכלול הפרסומים המדעיים באותו הנושא עד לאותה העת שהתפרסם בשנת 2005 נתגלה שוויטמין סי הפחית את שיעור התחלואה בהצטננות ב-50% בשישה ניסויים קליניים על נסיינים חולים, אך למינון יומי של 200 מ"ג לא הייתה כל השפעה על שיעור ההידבקות בהצטננות בקרב אנשים רגילים.
תוסף מזון רגיל של ויטמין סי הפחית את התמשכות תסמיני ההצטננות בקרב ילדים ב-14% ובקרב מבוגרים ב-8%.
ממצאים על ניסויים תרפויטים במינונים הנמוכים מ-6 גרם ליום היו סותרים.
עבודה משנת 2006 בחנה ביסודיות את המידע הרפואי הקיים לגבי ניסויים, ניתוחי-מידע, בעיות ותולדות המחקר בוויטמין סי באריכות.
העבודה קוטלת ניתוחי-מידע קודמים רבים בשל שגיאות שהשפיעו על המדיניות הציבורית וספרי הדרכה לרופאים מובילים רבים.
העבודה מעלה את האפשרות שמינונים תרפויטים של ויטמין סי להקלת זיהומים נשימתיים וקבוצות אוכלוסייה מסוימות שעשויות להרוויח מהתוסף, מצדיקים מחקרים נוספים.
העבודה משנת 2006 גם מעלה את האפשרות שקיום מחקר כפול-סמיות במינונים של 6 גרם ליום ומעלה של ויטמין סי עשוי להיות קשה מיסודו משום שהנסיינים מתחילים לחוש בשוני מחברי קבוצת הפלצבו.
"הקרן לוויטמין סי" ממליצה על מינון התחלתי של עד 8 גרם ויטמין סי כל 20–30 דקות במטרה להביא להשפעה כלשהי על תסמיני הצטננות שכבר החלה.
רוב המחקרים מראים השפעה מועטה עד אפסית של מינונים כמו 100 עד 500 מ"ג ליום, הנחשבים ל"קטנים" בידי התומכים בוויטמין סי.
ניסויים קליניים בתוספי מזון הנלקחים בזמנים קצובים במשך היום, הנצפים על קרקע פרמקולוגית להיות יעילים, נחזו לעיתים נדירות בלבד בספרות הרפואית.
מכיוון שוויטמין סי הופך לחומצה אוקסלית בגוף, ישנם מדענים שהעלו את האפשרות שמינונים גבוהים עשויים לתרום להתפתחות אבנים בכליות.
השערות שכאלו לא הוכחו בצורה חד-משמעית עד כה, להבדיל מגורמים אחרים לאבנים בכליות שזוהו בוודאות.
משרד החקלאות האמריקאי ממליץ על תצרוכת יומית מזערית של בין 75 ל-90 מ"ג ויטמין סי למבוגרים ו-120 מ"ג לאמהות מניקות, בעוד שהוועדה האירופאית לבריאות ולהגנת הצרכן ממליצה על מינון מזערי של 60 מ"ג לכל אדם בוגר.
נערכו ניסויים קליניים רבים לבחינת יעילות תכשירי אבץ בטיפול בהצטננות.
חלק מהמחקרים מצאו השפעה חיובית ואחרים לא.
נעשו מספר מטא-אנליזות וסקירות שיטתיות בניסיון להכריע בשאלת היעילות:
מטא-אנליזה של שישה ניסויים קליניים משנת 1997 מצאה שאין עדיין ראיות מספיקות ליעילות לכסניות אבץ, על אף מספר רב של מחקרים.
סקירת Cochrane משנת 1999 מצאה שהתוצאות אינן נוטות לתמוך ביעילות הטיפול, והמליצה על המשך מחקר לאור תופעות הלוואי האפשריות.
סקירה משנת 2004 מאת ג'ורג' אבי בחנה את ההרכב הכימי של נוסחאות הלכסניות שנבדקו בין 1984–2004, ומצאה מתאם מובהק סטטיסטית בין מינון מסוים של אבץ יוני (להבדיל מאבץ כללי) לבין יעילות הטיפול.
לפי אבי, ממצא זה עשוי להסביר מדוע חלק מהמחקרים הראו יעילות ואחרים לא.
במחקר המשך מ-2006, אבי והלקומב לא מצאו השפעה לתרסיס אף של אבץ גלוקונאט, והעלו השערה חלופית שלכסניות לגרון עשויות להיות יעילות בעוד תרסיסים לאף אינם.
מטא-אנליזה משנת 2010 מצאה כי חולים שנטלו אבץ בלכסניות או בסירופ בתוך 24 שעות מהופעת התסמינים סבלו מחומרת תסמינים פחותה וממשך מחלה קצר יותר.
תמיכה נוספת לחשיבות הנטילה המוקדמת מגיעה ממחקרים על הג'ל האפי "זיקם".
מחקר משנת 2000 מצא כי נטילת הג'ל בתוך 24 שעות קיצרה משמעותית את משך ההצטננות: קבוצת האבץ הגיעה לסף 50% (מחצית מהחולים ללא תסמינים) תוך יומיים, לעומת 9 ימים בקבוצת הפלצבו.
מחקר מ-2002 הראה קיצור דומה גם כשהטיפול החל 24–48 שעות לאחר הופעת התסמינים.
בריחת נחושת: שימוש במינון גבוה של אבץ למשך למעלה משבועיים עלול לגרום לבריחת נחושת, המובילה לאנמיה.
המוכרומטוזיס: קיים חשש לגבי שימוש ארוך טווח בקרב נשאי הגן להמוכרומטוזיס הטרוזיגוטית (כ-25 מיליון אנשים).
זיקם: הוגשה תביעה נגד החברה המייצרת על ידי אנשים שטענו כי הטיפול גרם להם לאובדן חוש הריח.
התביעה הסתיימה בהסדר פשרה בסך 12 מיליון דולר, ללא הודאת אחריות מצד החברה.
בארצות הברית תכשירי אבץ להצטננות לא הוערכו ולא אושרו על ידי מנהל המזון והתרופות (FDA), למרות תפוצתם הרחבה.
רוב המוצרים המסחריים מכילים חומצות מזון (חומצה ציטרית, אבסורבית, גליצין) המסלקות את האבץ היוני ומפחיתות את יעילותם הפוטנציאלית.
קיים פטנט לנוסחה ללא חומצות אלה, אך הוא לא יושם משיקולי שיווק.
בבריטניה, שירות הבריאות הלאומי כלל את לכסניות האבץ ברשימת טיפולים שאינם מומלצים.
חברות התרופות וירופארמה בע"מ ושרינג-פלאו נמצאות בתהליכי פיתוח של תרופה נוגדת-נגיפים המכוונת כלפי פיקורנאוירוסים, הנגיפים הגורמים לרוב מקרי ההצטננות.
פלצונאריל (Pleconaril) הוכחה כבעלת יעילות בצורתה הניתנת דרך הפה, אך היא גורמת לתופעות-לוואי חמורות הנסבלות בקושי ואין בהן כדי להצדיק את השימוש בתרופה למחלה זו, לדעת הממסד הרפואי.
שרינג-פלאו מפתחת נוסחה תוך-אפית שאולי יהיו לה תופעות-לוואי מועטות יותר.
אינטרפרון, חלבון טבעי המופק על ידי תאי המערכת החיסונית, אפשרי לשימוש אפי במינונים נמוכים.
במזרח אירופה, רוסיה ויפן נעשה בו שימוש דרך קבע כשיטה למניעה וטיפול במחלות נגיפיות של דרכי הנשימה דוגמת הצטננות או שפעת, על אף שיעילותו לא הוכחה.
גלולות המכילות אינטרפרון נחקרות כעת כדרך חלופית לנטילתו.
ההצטננות משפיעה על שיעורי הנוכחות בבתי הספר ועשויה לגרום לאובדן ימי עבודה, הגורמים להפסד כלכלי לא מבוטל לחברה.
בנוסף, סכום כסף גדול מוצא בכל שנה על תרופות ללא מרשם וטיפולים ביתיים.
מרק פנדריק, חוקר באוניברסיטת מישיגן, פרסם בשנת 2003 מחקר על השפעות ההצטננות בארצות הברית.
המחקר גילה שההצטננות מביאה ליותר ממאה מיליון ביקורי רופא בשנה בעלות שמרנית של כ-7.7 מיליארד דולר לשנה.
יותר משליש מהחולים שפגשו ברופא קיבלו מרשם לאנטיביוטיקה, מה שלדברי פנדריק, לא רק שגורם להוצאה כספית מיותרת, אלא גם בעל השלכות כחסינות מפני אנטיביוטיקה בשל שימוש-יתר בתרופות שכאלה.
המחקר הראה שהאמריקאים הוציאו כ-2.9 מיליארד דולר בשנה על תרופות ללא מרשם ועוד כ-400 מיליון דולר על תרופות מרשם להקלת התסמינים.
בנוסף, הסובלים מהצטננות הוציאו כ-1.1 מיליארד דולר בשנה על מספר המוערך ב-41 מיליון מרשמי אנטיביוטיקה, על אף העובדה שברובם המוחלט של המקרים, בהם גורם המחלה הוא נגיפי, לתרופה אין שום השפעה בכלל.
המחקר מדווח על מספר המוערך ב-189 מיליון ימי לימודים שאובדים בכל שנה כתוצאה מהצטננויות.
בנוסף על כך, הורים מפסידים כ-126 מיליון ימי-עבודה בשנה כדי להישאר בבית ולדאוג לילדיהם החולים.
אם מחברים זאת למספר ימי העבודה האובדים בשל הידבקות עובדים, הרי שההפסד הכלכלי הכולל לחברה כתוצאה מההצטננות עובר את ה-20 מיליארד דולר בשנה.
בבריטניה, הפסדים של 67,692,708.08 לירות שטרלינג נגרמו בשל ימי-עבודה שאבדו עקב הידבקות ברינווירוס, אחד מנגיפי ההצטננות.
מחקרים הראו ששיעור הנשים בשנות העשרים והשלושים לחייהן החולות בהצטננות גבוה מהמצופה, יש המייחסים זאת לקרבתן הרבה לפעוטות, שכאמור לעיל, שיעורי ההידבקות שלהם גבוה במיוחד, או להשפעות הורמונליות על ריריות האף.
תופעת ההצטננויות קיימת החל משחר ההיסטוריה, והייתה ידועה עוד בימי מצרים עתיקה; היו בה הירוגליפים שייצגו את השיעול וההצטננות.
הרופא היווני היפוקרטס נתן תיאור של המחלה במאה החמישית לפני ספירת הנוצרים.
ההצטננות הייתה ידועה גם בקרב האצטקים ובני המאיה.
תערובת של צ'ילי, דבש וטבק הייתה טיפול אצטקי מקובל להצטננויות.
במאה השמונה-עשרה, ג'ון וסלי חיבר ספר על ריפוי מחלות; הוא כלל עצות נגד אמבטיה קרה, בהצהירו שצמרמורות גורמות להצטננות.
חיבור זה הודפס בתפוצה המונית במאה התשע-עשרה.
ספר אחר מאת ויליאם בוצ'ן במאה השמונה-עשרה גם-כן ציין את הרגליים והבגדים הרטובים כגורמי ההצטננות.
הרעיון לפיו סוכני-זיהום מיקרוסקופיים גורמים למחלה עלה לראשונה רק במחצית השנייה של המאה התשע עשרה.
בתחילה, חיידקים נחשדו כגורמים להצטננות, וחיסונים הופקו בהתבסס על תאוריה זו; רופאים עוד רשמו אותם בשנות החמישים של המאה העשרים.
נגיפים תוארו כבר בתחילת שנות התשעים של המאה התשע עשרה: סוכנים זיהומיים כה קטנים עד שהם יכולים לעבור דרך כל המסננים ואינם נראים אפילו תחת עדשת המיקרוסקופ.
בשנת 1914, ואלטר קרוס, פרופסור בלייפציג שבגרמניה, הראה שנגיפים הם הגורמים להצטננות: הפרשות האף של סובל מנזלת דוללו, סוננו והוכנסו לתוך אפיהם של מתנדבים, מה שגרם לתחלואה בקרב מחציתם.
ממצאים אלה לא התקבלו על ידי קהילת החוקרים, עד שהניסוי בוצע בשנית בשנות העשרים של המאה העשרים, בידי אלפונס דוצ'ז, בתחילה בשימפנזים, ואחר-כך במתנדבים אנושיים, בתצורת סמיות כפולה.
אף על פי כן, בשנת 1932 ספר לימוד חשוב על ההצטננות פרי עטו של דייוויד תומסון עדיין הציג את החיידקים כגורם המחלה הסביר ביותר.
בבריטניה, יחידת ההצטננות הוקמה בידי מועצת המחקר הרפואי בשנת 1946. היחידה עבדה עם מתנדבים שנדבקו במגוון נגיפים.
בשנות החמישים המאוחרות של המאה העשרים, חוקרים הצליחו לגדל את אחד מנגיפי ההצטננות.
בתרבית רקמה, משום שהוא לא גדל בביצי תרנגולות מדושנות, השיטה בה השתמשו לגידול נגיפים רבים אחרים.
בשנות השבעים של המאה העשרים, יחידת ההצטננות הראתה שטיפול באינטרפרון במהלך תהליך הדגירה של הרינווירוס יוצר הגנה מסוימת כנגד המחלה, אך לא הייתה אפשרות לפתח כל טיפול תרופתי.
היחידה נסגרה בשנת 1989, רק שנתיים לאחר שהיא הציגה את יתרונות גלולות האבץ כטיפול וטיפול מונע להצטננות הנגרמת על ידי רינווירוס.
במקור, המונחים הצטננות, התקררות או צינון התייחסו ל"מצב של התקררות" ממש כמו 'מצבים' של חום, קור, יובש ורטיבות שתיאר גלנוס, הרופא-הקדמון מאנטוליה, אך האקלים הוא רק גורם עקיף וזרז להידבקות בנגיף ואינו הסיבה לה.
הצטננויות אכן נפוצות יותר בחורף, ואקלים קר עשוי להגביר את סיכון ההידבקות בכך שהוא גורם לאנשים להימצא במקומות שאינם מאווררים כיאות ובקרבת אנשים הנגועים בנגיף, אך גורם ההידבקות היה ונותר נגיפי.
אלרגיות מסוימות, זיהומים חידקיים של דרכי הנשימה ואפילו שינויי אקלים עשויים לגרום לתסמינים דמויי-הצטננות שנמשכים מספר ימים.
ההידבקות בנגיף ההצטננות משפיעה על תהליך יצירת החום של הגוף.
דבר זה גורם לאנשים לקשור רעדות לאחר המחלה למצבים בהם הם היו חשופים לקור המעצים רעדות (למשל, שיער רטוב, המתנה ממושכת בתחנת האוטובוס וכדומה).
קישור זה עוזר להפיץ את המיתוס.
אם מזג אוויר קר היה אכן בעל השפעה ישירה על מידת התפשטות ההצטננות, היה דבר זה מתגלם בהשוואת שיעורי ההידבקות בין אנשים החיים באזורים חמים (כארצות הקרובות לקו המשווה), אך מחקרים שנעשו בשנות השישים של המאה העשרים לא גילו כל עלייה בשיעורי ההידבקות בקרב אנשים החיים באזורים קרים.
לא ידוע חד משמעית אם מזג אוויר קר או אקלים לח יכולים להשפיע על ההעברה בדרכים אחרות, למשל על ידי השפעה על המערכת החיסונית, ריכוז קולטני ה-ICAM-1, או פשוט על ידי הגברת הכמות והתדירות של פליטת הנזלת ומגע היד בפנים.
הדרך הבטוחה ביותר היא להימנע ממגע עם אנשים חולים והעצמים בהם הם נוגעים, כמו גם לשמור על מערכת החיסון בכושר מרבי על ידי שינה מספקת, צמצום מתחים, צריכת מאכלים מזינים והימנעות מצריכת אלכוהול מופרזת.
בניסוי שזכה לפרסום רב, חוקרים במרכז להצטננות של אוניברסיטת קרדיף ניסו להדגים כיצד טמפרטורת גוף נמוכה עשויה להוביל לפגיעות גבוהה יותר לזיהום נגיפי.
הצי האיטלקי (Marina Militare) הוא חיל הים של איטליה.
הצי הוא אחד מתוך ארבע הזרועות של הכוחות המזוינים של איטליה והוא הוקם ב-1946 על בסיס מה שנותר מהצי המלכותי האיטלקי (Regia Marina) לאחר מלחמת העולם השנייה.
נכון לשנת 2008 כוח האדם של הצי עמד על 35,200 איש בשירות פעיל ומפעיל כ-62 כלי שיט וכ-80 כלי טיס.
לפני מלחמת העולם השנייה ואחריה
הצי המלכותי האיטלקי הוקם ב-17 במרץ 1861, לאחר הקמתה של ממלכת איטליה.
הצי האיטלקי קיבל את שמו לאחר ביטול המלוכה במשאל עם שנערך ב-2 ביוני 1946.
לאחר מעורבותה בת החמש שנים במלחמת העולם השנייה, הייתה איטליה אומה הרוסה.
עם סיום מעשי האיבה, הצי המלכותי האיטלקי, שבראשית המלחמה היה הצי הרביעי בגודלו בעולם, עם מגוון של ספינות חדישות, החל בתהליך ארוך של בנייה מחדש.
המשימות הקרביות שלקח על עצמו הצי לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק ב-8 בספטמבר 1943 והסכם שיתוף הפעולה שנחתם ב-23 בספטמבר 1943, השאירו את הצי המלכותי במצב גרוע, כשרוב היחידות והבסיסים שלו במצב בלתי שמיש וכשנמליו ממוקשים וחסומים בספינות טבועות.
יחד עם זאת, חלק ניכר מיחידותיו הימיות שרדו את המלחמה, אם כי במצב של יעילות נמוכה, בהתאם לגילן של הספינות והקרבות שהן עברו.
הספינות שנותרו בצי אז בצי היו:
ספינה אחת לתמיכה ולתובלת מטוסים
הסכם השלום שנחתם ב-10 בפברואר 1947 בפריז הכביד מאוד על הצי המלכותי.
בנוסף לאובדן הציוד, הוטלו המגבלות הבאות:
איסור על רכישת, בניית או פיתוח נשק גרעיני, טילים בעלי הנעה עצמית או משגרים.
איסור על רכישת ספינות מלחמה, נושאות מטוסים, צוללות וספינות תקיפה אמפיביות.
איסור על הפעלת מתקנים צבאיים על האיים פנטלריה פיאנוסה (Pianosa) ועל איי פלאג'י (Pelagie Islands).
החוזה אילץ גם את איטליה להעביר את כלי השיט הבאים לרשותם של הציים של המדינות המנצחות - ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה, צרפת, יוון, יוגוסלביה ואלבניה כפיצוי:
סך כל ההדחק המותר של הספינות של הצי העתידי, ללא ספינות הקרב, הסתכם ב-67,500 טונות וכוח האדם הוגבל ללא יותר מ-25,000 איש.
שינויים גדולים במצב המדיני העולמי, שהובילו לפרוץ המלחמה הקרה, גרמו לבריטניה ולארצות הברית להחליט על הפסקת העברת הספינות האיטלקיות.
חלק מהן כבר פורקו בלה ספציה בין השנים 1948–1955 כולל ספינת הדגל, נושאת המטוסים "אקווילה" (Aquila).
יחד עם זאת, ברית המועצות דרשה את העברתן של הספינות שיועדו לה.
שתי ספינות הועברו לצי הצרפתי וספינה אחת הועברה לצי היווני.
לאחר הפסקת העברת הספינות רק חלק קטן מספינות הצי המלכותי נותר.
עם העברת תשומת הלב של המערב כלפי פעילותה של ברית המועצות בים התיכון, הימים שמקיפים את איטליה הפכו להיות זירת העימות בין שתי מעצמות-העל ובכך עלתה מחדש חשיבותה של איטליה בזירה הימית הודות למיקומה האסטרטגי החשוב.
לאחר הבחירות של שנת 1946 הפכה ממלכת איטליה לרפובליקה ושמו של הצי המלכותי האיטלקי שונה להצי האיטלקי (Marina Militare).
כאשר במסגרת תוכנית מרשל החלה אירופה להיבנות מחדש, וחולקה במהירות לשני גושים גאו-פוליטיים מקוטבים, איטליה החלה בדיונים עם ארצות הברית על הבטחת הסדרי ביטחון ראויים.
הממשל בוושינגטון, שאף להמשיך ולהשתמש בבסיסים בחצי האי האיטלקי ומיתן את המגבלות של חוזה השלום על ידי צירופה של איטליה ל"תוכנית הסיוע הביטחוני ההדדי" (MDAP).
ב-4 באפריל 1949 הצטרפה איטליה לנאט"ו וכדי שהצי האיטלקי יוכל לתת תרומה משמעותית לארגון, בוטלו כל המגבלות של הסכם השלום עד לסוף 1951, בהסכמת כל מדינות המערב.
במסגרת פעילותו בנאט"ו קיבל הצי את האחריות על מרחב הים האדריאטי ועל מצר אוטרנטו וכן על ההגנה על נתיבי השיט בים הטירני.
עבודת מטה נרחבת בוצעה כדי להפוך את הצי האיטלקי לצי מודרני וחייבה השקעה כלכלית נרחבת בעיקר של ארצות הברית.
תהליך זה בוצע גם על רקע הקשיים הכלכליים שלאחר המלחמה ועל רקע החששות של הציים של מדינות המערב.
אנריקו קרדנדינו מכהן בתפקיד מפקד הצי משנת 2021.
הנס של הצי האיטלקי הוא דגל איטליה בצבעים אדום-לבן-ירוק מושחת בסמל הצי המחולק לארבעה רביעים המתייחסים לרפובליקות הימיות (Repubbliche Marinare) מימי הביניים:
ברביע הראשון אריה זהוב מכונף אוחז בחרב, על רקע אדום – מייצג את הרפובליקה של ונציה
ברביע השני, צלב אדום על רקע לבן – מייצג את הרפובליקה של ג'נובה
ברביע השלישי, צלב לבן על רקע כחול – מייצג את רפובליקת אמאלפי
ברביע הרביעי, צלב לבן על רקע אדום – מייצג את הרפובליקה של פיזה
בראש הסמל ניצב כתר זהוב שהוא מבדיל את הספינות של הצי מספינות צי הסוחר והוא מסמל את שורשיו של הצי בתקופת האימפריה הרומית.
הצי האיטלקי מחולק לשבע קבוצות:
כיום הצי האיטלקי הוא צי מודרני עם מגוון של ספינות.
הצי נמצא בהתפתחות מתמשכת ונכון לשנת 2013 ספינות הים הפתוח של הצי כוללות: שתי נושאות מטוסים, שלוש אוניות סער אמפיביות, ארבע משחתות, שבע פריגטות ושש צוללות תקיפה.
יחידות הסיור בקו החוף מפעילות: שלוש פריגטות קלות, שש קורבטות, ו-14 ספינות סיור.
כמו כן מפעיל הצי 10 שולות מוקשים ומגוון של ספינות ליווי.
בעתיד הקרוב מתוכננות להיכנס לשירות לפחות שש פריגטות רב תכליתיות שיחליפו את הפריגטות הישנות שבשירות וכן שתי צוללות נוספות.
בנוסף מפעיל הצי ספינות סיוע נוספות:
1 ספינת בקרה אלקטרונית/ספינת תמיכה
2 ספינות מחקר/ספינות תמיכה רב-תכליתיות
12 ספינות אימונים (כולל 2 ספינות מפרש)
הצופן הוא שעשועון טלוויזיה ישראלי ששודר בערוץ הראשון בקיץ 2007. הסדרה נעשתה בפורמט של סדרה של ערוץ 4 הבריטי בשם "Codex", שנוצרה בהשראת הספר "צופן דה וינצ'י".
מבקרת רשות השידור יצאה נגד העלות הגבוהה של הפקת התוכנית ונוהלי העבודה.
בבסיס התוכנית עמד כתב חידה הכתוב בצופן בו סימנים מחליפים אותיות.
המתחרים, כקבוצה, קבלו משימות קבוציות שונות ואם הצליחו במשימה נחשפו שתי אותיות מכתב החידה.
בסוף כל משימה נשאלו המתחרים שאלה כמותית ומי שתשובתו הייתה הרחוקה ביותר - הודח מן הצוות.
בכל פרק התחרו חמישה אנשים, שבילו את הלילה במוזיאון, על פיצוח צופן הקשור לאחד המוצגים במוזיאון ולהיסטוריה של עם ישראל.
לגמר, שנערך בהיכל הספר, הגיעו המתחרה ששרד את כל השלבים ואחד מבין המודחים.
כל אחד מהם בחר לו עוזר ולשני הזוגות נתן זמן קצוב לפענח את הצופן.
לאחר הפיענוח, נתגלה כתב חידה אשר באמצעות פתרונו היה על המתחרים בגמר לבחור את הפרט הנכון מבין חמישה פרטים אשר ב"חדר המטמון".
הפרס לזוכה (ולא תמיד היה כזה) היה נופש זוגי באחת מבירות אירופה.
את התוכנית שצולמה במוזיאון ישראל בירושלים וכוללת עשרה פרקים, הנחה עמנואל הלפרין.
JCS הפקות פנתה לחברות הגדולות במשק ולמוסדות חינוכיים על מנת לגייס מועמדים ראויים, אך עם זאת ביקשה להדגיש כי "השכלה אינה הפרמטר העיקרי להצלחה בתוכנית, אלא יכולות אינטלקטואליות ואינטליגנציה של המתמודדים".
שודרו עשר תוכניות והאחרונה שבהן הייתה "ספיישל סלבריטאים".
הפקת התוכנית האחרונה הייתה קשה להפקה, עורך התוכנית רועי סטריקובסקי אמר בריאיון לאתר Nrg: "אנו מתקשים לאתר סלבס אינטליגנטים.
בהפקה הרכיבו רשימה עם האנשים הרצויים שכוללת פוליטיקאים, אנשי עסקים, מגישי טלוויזיה ספורטאים וזמרים, אולם גיוס האנשים אינו דבר פשוט שכן מרביתם חוששים מפני התוכנית, אנשים מראש לא אוהבים לבחון את עצמם בטלוויזיה, אך יש גם מי שאינם מפחדים להתמודד עם האתגר".
גורם נוסף בהפקה אמר כי "לצערנו אותם סלבריטאים שמביאים רייטינג הם לא בהכרח אלו שיעשו חייל בריאליטי שבא לבדוק את האינטליגנציה שלהם.
עם זאת אני בטוח שנמצא מישהו".
הצחוק (צרפתית: Le Rire) הוא שמו של מאמר קצר שחיבר הוגה הדעות אנרי ברגסון.
המאמר שפורסם בשנת 1901, מבוסס על הרצאה שהרצה ברגסון זמן רב קודם לכן.
המאמר השפיע רבות במחקר התיאטרון והקולנוע.
במאמר הוא מסרב לדבר על הגדרת הצחוק, ולמעשה הוא מדבר על מה שמייצר צחוק ועל תופעות שונות הקשורות בצחוק.
ברגסון מציג שלושה תנאים מרכזיים לצחוק שבלעדיהם, לטענתו, אי אפשר ליצור קומדיה.
אין קומי אלא בדברים אנושיים
מקור הצחוק הוא תמיד במשהו אנושי, תמונת נוף אף פעם לא תשעשע אותנו.
במקרה ויש אלמנט קומי שלא עוסק בבני אדם, אנחנו נזהה את הפן האנושי שלו, והוא זה שיצחיק אותנו.
הצחוק הוא אלחוש של הרגש
על פי ברגסון, האויב הגדול ביותר של הצחוק הוא הרגש.
ברגע שאדם מזדהה רגשית עם מקור הלעג, הוא לא יכול לצחוק.
אנחנו חייבים להרדים זמנית את הרגשות, על מנת לצחוק.
שכן אם נזדהה עם האדם המחליק על קליפת הבננה סביר שלא נצחק מכך, אלא נרחם עליו.
ברגסון האמין שאדם לעולם לא יצחק כאשר הוא מרגיש בודד, לעומת זאת ככל שיש יותר קהל צוחק - כך יצחק האדם יותר.
על פי ברגסון הצחוק עצמו מעורר צחוק.
בצליל הצחוק עצמו יש משהו שדורש הצטרפות, יש בו כמעט קנוניה.
מסיבה זו מוסיפים את צליל האנשים הצוחקים בתוכניות טלוויזיה קומיות.
ברגסון ציין כמה סיבות העשויות לגרום לצחוק אצל הצופה או הקורא.
איבוד הגמישות: כאשר אדם מאבד את גמישותו וגופו לא מצליח להסתגל למצב החדש שנוצר סביבו בצורה הולמת, זה מצחיק.
לדוגמה: כאשר אדם רץ ברחוב, לפתע עוברת מולו עגלת-תינוקות: הוא נעצר במקום כדי לא לפגוע בעגלה, אך כיוון שגופו התרגל לרוץ, האדם מועד ונופל.
חריגה מהנורמה: דברים לא נורמטיביים כמו אדם ההולך עם מצנפת לילה ופיג'מה באמצע הרחוב מעוררים צחוק, במיוחד כאשר יודעים שהדבר אינו הפרעה נפשית כלשהי, אלא מכוון להצחיק.
המקור לגורם הזה היה חלק מהפואטיקה מאת אריסטו, שאמר שחריגה מהנורמה תהיה מצחיקה רק אם היא מתקיימת על הבמה.
כאשר אדם מתנהג כמו כלב לדוגמה, אנו מציירים קווי דמות ביניהם ומבינים שהקשר איננו הגיוני, אך דומה.
זכות בחירה מדומה: דמות הנגררת לעשות מעשה שלא מתוך בחירה.
האדם המבצע את הפעולה בניגוד לרצונו אינו מודע שהוא מבצע אותה בניגוד לרצונו, והוא חושב שהוא רוצה לבצע זאת.
דוגמה: אדם מהפנט אדם להפשיל מכנסיו בכל פעם שנשמעת המילה: "גרב בקיר".
אותו אדם אשר יפשיל מכנסיו, יהיה בטוח כי הוא עושה את המעשה מרצונו, כשבעצם המעשה נעשה בניגוד לרצונו.
עקרון ההישנות: חזרה מספר רב של פעמים על ביטויים או שאלות עד שההדגשה נהיית מגוחכת או שגורמת לקורא או לצופה להיות מופתע כל פעם מחדש או לחלופין - לדקלם את הטקסט יחד עם הדמויות.
דוגמה: טרטיף - כאשר אורגון ששואל "וטרטיף?" באופן חוזר ונשנה.
כשאנו מחכים לחזרה והיא באה, אנו צוחקים.
לכן צופים קבועים בקומדיה מסוימת יצחקו יותר מצופה חדש.
החלפת הטבעי במלאכותי: צביעת שיער לדוגמה היא דבר של מה בכך כיום, אך תארו לעצמכם את ראש הממשלה מופיע לישיבת ממשלה בשיער סגול.
גשמיותו (דברים חומריים) של האדם, אל מול הרוחניות שלו: הדגשת הצד הגשמי באדם כאשר הוא מתכוון לעסוק ברוחני.
למשל, אדם ששר סרנדה לאהובתו ובה בעת מתאפק מלהשתין, או כל פעולה שקשורה לתפקודי גוף.
דוגמה נוספת: אדם רוצה לצייר ציור או לכתוב שיר, ולפתע באה רוח ומעיפה לו את הדפים.
מחווה ותנועות המזכירות מכניקה אוטומטית: כמו שד קפיצי.
גם זה סוג של חיקוי לא מכוון, שכן כאן אדם מתנהג כמו מכונה או מחקה פעולה של מכונה.
ניתן לראות דוגמה לכך בסרטו של צ'ארלי צ'פלין "זמנים מודרניים".
אפקט הדומינו: או קומדיית טעויות, כאשר מעשה אחד גורם לשרשרת אירועים מוזרים ומביכים שכל אחד מהם בא בעקבות קודמו.
האנושי שבחיה והחיה שבאדם: כמו שרק ונמו.
עולם הפוך: למשל, ילד נוזף במבוגר.
משחקי לשון: שיבושים של כל מיני מילים (לדוגמה: "נשבר הלב").
הפרזה: עיסוק בדברים שאינם חשובים, במיוחד שיש בכך שיטתיות.
הצחוק - מסה על משמעות הממד הקומי, תרגמה ארזה טיר-אפלרויט, הוצאת כרמל, 2019.
"הצטברות אבק" הוא תצלום אותו יצרו בשנת 1920 האמנים מרסל דושאן ומאן ריי.
התצלום מתאר פרט מתוך יצירתו של דושאן "הזכוכית הגדולה" (1915–1923) ועליה הצטברות של תלוליות אבק.
התצלום הודפס על ידי הדפס מגע מן התשליל המקורי.
מהדורה בת 10 עותקים של תצלום זה הודפסו בשנת 1964 מן התשליל המקורי בגודל של 24x30.5 ס"מ.
התצלום נולד מתוך מצבה של יצירתו של דושאן - "הזכוכית הגדולה" - שעמדה זמן רב בסטודיו שלו בניו יורק.
את הצילום יצרו מאן ריי, שותף קרוב של דושאן בפעילותו האמנותית, ודושאן על ידי ריכוז זהיר ודקדקני של כל האבק וגושי אבק שהצטברו על גבי "הזכוכית הגדולה" במשך כשישה חודשים אל שטח מצומצם בחלקה התחתון של היצירה.
זווית הצילום שבחרו השניים יצרה מעין "שדה" של אבק, מתוכו בולטים כמה אלמנטים מתוך "הזכוכית הגדולה".
האבק לא נתפש רק כחומר אמנותי, אלא כרעיון פילוסופי.