tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגוסט 1866 קרוליין ואחותה ג'ואנה נישאו בנישואים כפולים ב באדלייד: ג'ואנה לג'ון סוטאר, וקרוליין להנרי הובהאוס טורטון.
טורטון היה מנהל ומת ב-1893. לקרוליין ולהנרי היו שתי בנות, קרוליין מייבל טורטון (1874–1956) וויולט גור טורטון (1876–1963).
דאלי מתה בבורנמות', אנגליה, ב-9 באוקטובר 1893.
ציורי צבעי המים של דאלי מציגים מגוון נושאים הכוללים סצנות טבע, כגון "לווייתן תקוע", "פנים תא בספינת נוסעים", ותמונות של בית הממשלה באי הנסיך אדוארד בעונות שונות.
ביוני 1863 היא יצרה צבעי מים של הקוטג' הממשלתי ב, דרום אוסטרליה.
זה היה מעון הקיץ של אביה כמושל המדינה.
במשך שנים, הם יוחסו בטעות לאחד משני גברים, , ראש העיר הראשון של , אונטריו, או צ'ארלס ל.
דאלי, מדריך אמנות ופקיד בעיר טורונטו.
חקירת מקורם של הציורים התעוררה בעקבות ביקור במרכז הקונפדרציה של נכדה של דיילי, ריצ'רד ג'נקינס.
למשפחתו היו ציורים שעשתה דאלי, והוא זיהה את חתימתה על הציורים שבידי הגלריה.
הוא התריע בפניהם שייתכן שהציורים שלהם יוחסו באופן שגוי.
פייג' מתי, שאצרה את התערוכה, ערכה סקירה של שנתיים של הייחוסים והכינה דו"ח מפורט המתאר את ממצאיה.
היא הגיעה למסקנה שקרוליין לואיז דאלי היא האמנית שהפיקה את צבעי המים שבידי הגלריה.
מת'י גילתה באמצעות מחקריה שהייחוסים לגברים אינם מבוססים.
אחד מהם, ג'ון סי.וו דאלי מסטרטפורד, אונטריו אפילו לא היה ידוע כצייר, בעוד שלא הייתה עדות לכך שצ'ארלס ל' דאלי מטורונטו ביקר אי פעם באי הנסיך אדוארד.
מתי גם השוותה את ציורי הגלריה לציורים ידועים של דאלי ומצא קווי דמיון סגנוניים ברורים.
"ברגע שחפרתי בתיקים, היה ברור מאוד שאין לנו בסיס לעמוד בהן עם הייחוסים שלנו", קבעה מתי.
ייחוס שגוי, שמשקף כנראה את הקושי במעקב אחר יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים, במה שעדיין היה אזור שנשלט על ידי גברים.
מתי העירה כי בעידן של הזדמנויות מוגבלות לנשים ויקטוריאניות, "זה נפלא שדיילי ניצלה הזדמנויות לנסות דברים חדשים עם עבודתה, לצייר את פנים תא הספינה שלה במסע לאוסטרליה, או להעתיק את עבודתם של אמנים גברים שהצליחו לצאת למדבר כדי ללכוד את יופייה הנשגב של קנדה."
בעקבות גילוי הייחוס השגוי, ותיקון על ידי הגלריה, תרמה משפחת דאלי שישה ציורים נוספים של דאלי, והכפילה את אוסף דאלי של הגלריה.
לאחר מכן ערכה הגלריה תערוכה חדשה של ציוריו של דאלי, החל מינואר עד מאי, 2017, בשם "מכירים את קרוליין לואיזה דאלי".
מתי אמרה שהשם הגיע מהמנהג של אמצע התקופה הוויקטוריאנית לזמן נשפים כדי להציג את הנשים הצעירות לחברה.
היא העירה שהגלריה כבר שנים מציגה את יצירותיה של דאלי מבלי לתת לה את הקרדיט הראוי.
"זו טעות שאני מאוד שמחה לתקן", הצהירה.
קרוליינה הדרומית (BB-26), הייתה אוניית מערכה האונייה המובילה מסדרת קרוליינה הדרומית, והייתה הספינה הרביעית של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה השמינית.
היא גם הייתה הדרדנוט האמריקאית הראשונה; למרות שהיא לא שילבה הנעת טורבינה כמו אה"מ דרדנוט.
העיצוב של קרוליינה הדרומית כלל גם היבטים מהפכניים, בעיקר סידור ירי-על של הסוללה הראשית שלה.
האונייה הונחה בדצמבר 1906 והושקה ביולי 1908 לפני שנכנסה לשירות בצי האטלנטי האמריקאי במרץ 1910.
קרוליינה הדרומית בילתה חלק ניכר מהקריירה שלה באוקיינוס האטלנטי ובאיים הקריביים בסיור בחוף המזרחי של ארצות הברית.
היא ערכה שני מסעות לאירופה ב-1910 וב-1911 והשתתפה בביקור של שייטת סיירות גרמניות ב-1912. בשנים 1913–1914, היא סיירה לעיתים קרובות בחופי מקסיקו כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים במהלך המהפכה המקסיקנית, ובאפריל 1914 היא השתתפה בכיבוש האמריקאי של וראקרוס.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, קרוליינה הדרומית הכשירה מלחים עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה, ובסוף 1918, היא הוטלה לתפקיד הליווי בשיירות.
תאונה עם המדחפים שלה בספטמבר מנעה אותה משירות פעיל למשך שארית הסכסוך.
ב-1919 היא ערכה ארבע מסעות כדי להחזיר חיילים אמריקאים מאירופה.
הפלגות הכשרה של צוערים נערכו לאחר מכן בשנים 1920–1921, אך הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 קיצר את הקריירה שלה.
היא נגרטה כחלק מהסכם הגבלת הנשק, החל מאמצע 1924.
כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה זוג של צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
השדרית של קרוליינה הדרומית הונחה במספנת ויליאם קרמפ אנד סנס בפילדלפיה ב-18 בדצמבר 1906. היא הושקה ב-11 ביולי 1908. עבודת האבזור הסתיימה עד סוף פברואר 1910, והיא נכנסה לשירות בצי ב-1 במרץ.
לאחר מכן היא שובצה בצי האטלנטי.
חמישה ימים לאחר כניסתה לשירות, האונייה יצאה מפילדלפיה לשייט הניסויים שלה, שבמהלכו הפליגה לים הקריבי וכלל עצירות באיי הודו המערבית הדנים ובקובה, לפני שחזרה לארצות הברית לביקור בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית - על שמה נקראה, שנמשך בין 10 ל-15 באפריל.
בעקבותיו נערכו ניסויים ימיים; הם נערכו ליד כף וירג'יניה ומחוץ למחוז פרובינסטאון, מסצ'וסטס.
קרוליינה הדרומית ביקרה לאחר מכן בניו יורק ב-17–18 ביוני כדי להשתתף בקבלת פנים של הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט.
האונייה בילתה את רוב שאר השנה בניהול תמרוני צי, אימון מיליציות ימיות וקיבלה תיקונים בנורפוק, וירג'יניה.
ב-1 בנובמבר 1910, קרוליינה הדרומית עזבה את ארצות הברית למסע לאירופה עם פלגת אוניות המערכה ה-2. במהלך הסיור, הפלגה עצרה בשרבור ובפורטלנד.
האוניות הגיעו חזרה לנורפוק ב-12 בינואר 1911, שם נכנסה קרוליינה הדרומית למספנה לצורך תחזוקה.
לאחר מכן היא חזרה לצי, שניהל אימוני קרב מול חופי ניו אינגלנד.
האונייה ערכה עצירה קצרה בעיר ניו יורק לפני שהצטרפה לפלגת אוניות המערכה ה-2 לסיור נוסף באירופה.
סיור זה כלל עצירות בקופנהגן, סטוקהולם וקרונשטאדט.
בדרך חזרה מקרונשטאט, קרוליינה הדרומית עצרה בקיל, שם הקייזר הגרמני וילהלם השני אירח את ריגטת השייט השנתית של שבוע קיל.
קרוליינה הדרומית הגיעה לפרובינסטאון ב-13 ביולי והמשיכה למפרץ צ'ספיק, שם ערכה אימון קרב.
בסוף 1911, קרוליינה הדרומית נכחה בסקירה ימית בעיר ניו יורק לפני שביצעה תרגילי אימון עם השייטת הראשונה מול ניופורט, רוד איילנד.
לאחר מכן, האוניה יצאה דרומה ב-3 בינואר 1912 לאימונים מול מפרץ גואנטנמו, קובה לפני שחזרה לנורפוק ב-13 במרץ.
היא שייטה בחוף המזרחי של ארצות הברית ממרץ עד סוף יוני.
באותו חודש היא השתתפה בקבלת פנים לביקור של סיירת המערכה הגרמנית SMS מולטקה והסיירות הקלות ברמן ושטטין בניו יורק.
ב-30 ביוני, קרוליינה הדרומית חזרה לנורפוק לשיפוץ.
בתחילת אוקטובר יצאה האונייה לניו יורק לביקור שנמשך בין 11 ל-15 באוקטובר.
המחצית הראשונה של נובמבר הוקדשה לביצוע תרגילי אימון ליד ניו אינגלנד והכפים של וירג'יניה.
לאחר מכן היא יצאה דרומה עם פלגת השירות המיוחד לסיור באיים הקריביים; התחנות כללו את פנסקולה, ניו אורלינס, גלווסטון ווראקרוס.
אי שקט באיים הקריביים ומלחמת העולם הראשונה
קרוליינה הדרומית חזרה לנורפוק ב-20 בדצמבר, שם נשארה עד 6 בינואר 1913. לאחר מכן היא יצאה לסיור נוסף דרומה, הפעם לקולון, פנמה, בכניסה לתעלת פנמה שהושלמה לאחרונה.
לאחר מכן, האונייה השתתפה בתמרונים מול מפרץ גואנטנמו לפני שחזרה לנורפוק ב-22 במרץ.
שייט נוסף מול החוף המזרחי של ארצות הברית נערך לאחר מכן, וכלל עצירה בניו יורק בין 28 ל-31 במאי, שם נחנכה האנדרטה הלאומית של USS מיין.
האונייה אימנה לזמן קצר את אנשי האקדמיה הימית של ארצות הברית ביוני לפני שיצאה בסוף החודש למקסיקו.
שם, היא סיירה מחוץ לטמפיקו ווראקרוס כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים במהלך מלחמת האזרחים במקסיקו.
היא חזרה לנורפוק לצורך שיפוץ בספטמבר שנמשך עד ינואר 1914.
קרוליינה הדרומית השתתפה לאחר מכן באימונים מול האי קולברה.
ב-28 בינואר, שלחה האונייה יחידת נחתים לחוף בפורט-או-פרנס, האיטי, כדי לאבטח את השגרירות האמריקנית בתקופה של אי שקט במדינה, וכן להקים בה תחנת רדיו.
היא עזבה את העיר ב-14 באפריל לאחר שהמתיחות נרגעה בעקבות בחירתו של הנשיא אורסטה זמור.
קרוליינה הדרומית הוטענה בפחם בקי וסט לפני שהמשיכה לווראקרוס, שם השתתפה בכיבוש העיר.
האונייה עזבה את וראקרוס ביולי ובילתה את החודשים הבאים בשייט מחוץ לרפובליקה הדומיניקנית והאיטי כדי לעקוב אחר המצב הפוליטי במדינות השכנות.
היא חזרה לנורפוק ב-24 בספטמבר; בשלב זה, מלחמת העולם הראשונה פרצה באירופה, אם כי ארצות הברית נותרה בהתחלה נייטרלית.
ב-14 באוקטובר, האונייה הפליגה לפילדלפיה לשיפוץ שנמשך עד 20 בפברואר 1915. לאחר מכן היא יצאה לקובה לתמרוני האימונים השגרתיים בזמן שלום.
באותה עת, המתיחות בין ארצות הברית לגרמניה הייתה גבוהה עקב טביעת אוניית הנוסעים RMS לוסיטניה על ידי צוללת גרמנית, למרות שהגרמנים הסכימו להשעות את מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת שלהם.
במשך השנתיים הבאות היא עקבה אחר אותו דפוס: אימונים מול קובה ברבעון הראשון של השנה, ולאחר מכן תמרונים מול ניופורט ותחזוקה תקופתית בסוף השנה בפילדלפיה.
ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה בשל חידוש מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת על ידי גרמניה מוקדם יותר באותה שנה.
קרוליינה הדרומית המשיכה לשייט מול החוף המזרחי של ארצות הברית עד אוגוסט 1918.
החל מספטמבר, קרוליינה הדרומית והפרה-דרדנוטים של הצי האטלנטי החלו ללוות שיירות לצרפת.
ב-6 בספטמבר היא עזבה עם הפרה-דרדנוטים קנזס וניו המפשייר כדי להגן על שיירת כוחות HX מהירה.
ב-17, קרוליינה הדרומית איבדה את המדחף הימני שלה, מה שאילץ אותה להוריד את המהירות ל-11 קשרים (20 קמ"ש) באמצעות המדחף השמאלי בלבד.
ב-20 בספטמבר, המנוע השמאלי נעצר לאחר ששסתום מצערת התקלקל.
היא יצאה לדרך זמנית באמצעות מצערת עזר לפני שרטט עז אילץ אותה לעצור למשך שש שעות בזמן שהמצערת הראשית תוקנה.
ארבעה ימים לאחר מכן, האוניות הגיעו לארצות הברית וקרוליינה הדרומית עשתה את דרכה לפילדלפיה לצורך תיקונים.
לאחר שקרוליינה הדרומית חזרה לשירות, היא השתתפה באימוני ירי, שנמשכו עד שגרמניה חתמה על שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918 שסיים את הלחימה באירופה.
באמצע פברואר 1919, קרוליינה הדרומית החלה את הראשון מבין ארבע מסעות הלוך ושוב בין ארצות הברית לברסט, צרפת כדי להחזיר חיילים אמריקאים מאירופה.
במהלך ההפלגות, שהאחרונה שבהן הסתיימה בסוף יולי, הסיעה האונייה למעלה מ-4,000 חיילים הביתה.
לאחר מכן היא הפליגה למספנת הצי של נורפוק לשיפוץ ממושך.
לאחר שחזרה לשירות, האונייה לקחה קבוצה של צוערים לשייט אימונים לאוקיינוס השקט.
ב-5 ביוני 1920, קרוליינה הדרומית החלה את המסע, וחצתה לאוקיינוס השקט דרך תעלת פנמה.
היא עצרה בהוואי לפני שהמשיכה לחוף המערבי של ארצות הברית, עם ביקורים בסיאטל, סן פרנסיסקו וסן דייגו.
היא יצאה מהנמל האחרון ב-11 באוגוסט וחזרה לאנאפוליס ב-2 בספטמבר.
לאחר שהורידה שם את הצוערים, היא הפליגה לפילדלפיה, שם נשארה שבעה חודשים.
קרוליינה הדרומית חזרה לים בתחילת אפריל 1921 לאימון מול האי קולברה, ולאחר מכן ערכה תרגילים במפרץ צ'ספיק.
הפלגת אימונים נוספת לצוערים החלה ב-29 במאי, הפעם לאירופה.
הנמלים בהם עצרה כללו את כריסטיאנה, נורווגיה וליסבון, פורטוגל.
היא חזרה לאנאפוליס דרך מפרץ גואנטנמו ב-30 באוגוסט לפני שהמשיכה לפילדלפיה למחרת.
כל שלוש המדינות החליטו שמירוץ חימוש ימי חדש לא יהיה נכון, ולכן כינסו את ועידת הצי של וושינגטון כדי לדון במגבלות הנשק, שהוליד את הסכם הצי של וושינגטון, שנחתם בפברואר 1922. על פי תנאי סעיף II של האמנה, קרוליינה הדרומית ואחותה מישיגן היו אמורות להתבטל.
האונייה הוצאה משירות ב-15 בדצמבר, אך לא נמחקה רשמית מרשימות הצי עד 10 בנובמבר 1923. היא נמכרה לגרוטאות ב-24 באפריל 1924 ולאחר מכן פורקה.
כלי הכסף של האונייה הוזמנו על ידי מדינת קרוליינה הדרומית והוצגו ב-11 באפריל 1910. לאחר הוצאת קרוליינה הדרומית מהשירות ב-1922, הכלים ניתנו למועצת קרוליינה הדרומית של בנות המהפכה האמריקאית להצגה בבורסה הישנה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הכלים הוסתרו במרתף הבורסה הישנה לשמירה.
בשנת 1947, הם אוחזרו ונשלחו לאחוזת המושל של קרוליינה הדרומית, שם הם מוצגים כעת.
אוניית המערכה קרוליינה הצפונית (BB-55) הייתה האונייה המובילה בסדרת אוניות המערכה המהירות של קרוליינה הצפונית, האונייה הראשונה מטיפוס זה שנבנתה עבור צי ארצות הברית.
היא נבנתה תחת ההסכמות של אמנת וושינגטון, התכנון של קרוליינה הצפונית היה מוגבל בהדחק ובחימוש, אם כי ארצות הברית השתמשה בסעיף באמנת הצי השני של לונדון כדי להגדיל את הסוללה הראשית מהחימוש המקורי של 12 תותחי בצריחים מרובעים לתשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) בצריחים תלת-קניים.
האונייה הונחה בשנת 1937 והושלמה באפריל 1941, בעוד ארצות הברית עדיין הייתה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור בדצמבר, קרוליינה הצפונית התגייסה למלחמה ונשלחה בתחילה להתמודד עם גיחה אפשרית של אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ, אם כי החשש לא התממש וקרוליינה הצפונית הועברה מיידית לאוקיינוס השקט כדי לחזק את כוחות בעלות הברית במהלך המערכה בגוודלקנל.
שם, היא חיפתה על נושאות מטוסים שהשתתפו במערכה ונטלה חלק בקרב איי שלמה המזרחיים ב-24–25 באוגוסט 1942, שם הפילה כמה מטוסים יפניים.
בחודש הבא היא טורפדה על ידי צוללת יפנית אך לא נפגעה באופן חמור.
לאחר תיקונים, היא חזרה למערכה והמשיכה למסך נושאות מטוסים במהלך הקרבות ברחבי מרכז האוקיינוס השקט ב-1943 וב-1944, כולל איי גילברט ומרשל ואיי מריאנה ופלאו, שם ראתה פעולה במהלך קרב ים הפיליפינים.
האונייה עברה שיפוץ במהלך הפלישה לפיליפינים אך השתתפה בשלבים המאוחרים של המערכה בפיליפינים והייתה נוכחת כאשר הצי ניזוק מהטייפון קוברה.
היא השתתפה בפעולות התקפיות לתמיכה בקרבות איוו ג'ימה ואוקינאווה ב-1945, כולל התקפות רבות על יפן.
לאחר כניעתה של יפן באוגוסט, היא נשאה חיילים אמריקאים הביתה במהלך מבצע מרבד קסמים.
קרוליינה הצפונית פעלה לזמן קצר מול החוף המזרחי של ארצות הברית ב-1946 לפני שהוצאה מכלל פעילות בשנה לאחר מכן והושמה במילואים.
האנייה נמחקה מרשימות הצי בשנת 1960, והאונייה ניצלה מגריטה על ידי קמפיין לשימור כלי השיט כספינת מוזיאון במדינה שהיא נקראת על שמה.
בשנת 1962, מוזיאון קרוליינה הצפונית נפתח בווילמינגטון, קרוליינה הצפונית.
סדרת קרוליינה הצפונית הייתה תכנון אוניית המערכה החדשה הראשונה שנבנתה תחת מערכת אמנת וושינגטון; העיצוב שלה היה כפוף לתנאים של אמנת לונדון השנייה משנת 1936, שהוסיפה הגבלה על סוללת התותחים העיקרית שלה, לפיה הם לא יהיו גדולים מ .
קרוליינה הצפונית הייתה באורך כולל של ,רוחב של ושוקע של .
הדחק האונייה היה בתפוסה סטנדרטית וגדל ל- במעמס קרבי מלא.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של תשעה תותחי 16 אינץ'/45 קליבר Mark 6 בשלישיית צריחים תלת-קניים על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על מקדימה, כשהשלישי מאחור.
הסוללה המשנית כללה עשרים תותחים דו-תכליתיים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ) /38 קליבר מותקנים בצריחים דו-קניים המקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים משני הצדדים.
כפי שתוכננה, האונייה צוידה בסוללת נ"מ של 16 תותחי ו-18 מקלעי .50 (12.7 מ"מ) בראונינג M2, אבל סוללת הנ"מ שלה הורחבה מאוד במהלך הקריירה שלה.
חגורת השריון הראשית הייתה בעובי , בעוד שהסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד .
לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי , והם הותקנו על גבי ברבטות שהיו מוגנות באותו עובי פלדה.
פריסת השריון של האונייה תוכננה תוך מחשבה על יריבים מצוידים בתותחי 14 אינץ', אך מכיוון שמערכת האמנה התפרקה רגע לפני תחילת הבנייה, לא ניתן היה לשנות את עיצובה כדי לשפר את קנה המידה של ההגנה כדי להתגונן מפני תותחים כבדים יותר.
קרוליינה הצפונית זכתה למספר שדרוגים במהלך הקריירה שלה, הכוללים בעיקר מכ"ם וסוללות נ"מ משופרות.
עד נובמבר 1942, האונייה קיבלה שלושה ערכות מכ"ם בקרת אש Mark 3 לסוללה הראשית, ארבעה מכ"מים Mark 4 עבור התותחים המשניים, מכ"ם חיפוש אווירי CXAM ומכ"ם חיפוש פני השטח SG.
בספטמבר, מכ"ם ה-SK הוחלף במכ"ם SK-2, והמכ"מים Mark 4 הוחלפו בשילוב של מכ"מים Mark 12 ו-Mark 22. לאחר המלחמה היא קיבלה מכ"ם חיפוש אווירי משני SR ומכ"ם חיפוש SCR-720.
במהלך השיפוץ שלה בסוף 1942, הוחלפה סוללת הנ"מ של קרוליינה הצפונית ב-40 תותחי בופורס 1.1 אינץ' (28 מ"מ) בעשרה צריחים מרובעים, ו-46 תותחי אורליקון 20 מ"מ (0.79 אינץ') בצריחים בודדים.
עד יוני 1943 הוגדל חימוש הנ"מ שלה בארבעה צריחים מרובעים נוספים של תותחי בופורס 40 מ"מ, ובנובמבר, נוסף צריח נוסף על גבי צריח הסוללה הראשי האחורי.
עוד שני תותחי 20 מ"מ נוספו בסוף 1944, ושמונה נוספים הותקנו באפריל 1945. עד סוף המלחמה באוגוסט, סוללת תותחי ה-20 מ"מ שלה צומצמה לשמונה צריחים דו-קניים ועשרים צריחים בודדים.
השדרית של קרוליינה הצפונית הונחה במספנת הצי של ניו יורק ב-27 באוקטובר 1937. היא הושקה ב-13 ביוני 1940 ונכנסה לשירות בצי ב-9 באפריל 1941 בטקס בהשתתפות מושל קרוליינה הצפונית ג'יי מלוויל ברוטון.
המפקד הראשון של האונייה היה קפטן אולף מ.
קרוליינה הצפונית יצאה לשייט הניסויים שלה בים הקריבי ובילתה את שארית השנה בעבודה בזמן שארצות הברית נשארה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר, קרוליינה הצפונית החלה באימוני קרב נרחבים כדי להתכונן ללחימה בזירת האוקיינוס השקט.
המבצע הראשון שלה התקיים באפריל 1942, כאשר נפרסה לתחנה הימית של ארגנטיה ב-23 באפריל כחלק מכוח שנועד לחסום גיחה אפשרית של אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ אם תנסה לפרוץ לנתיבי השיירות של צפון האוקיינוס האטלנטי.
עם זאת, טירפיץ נשארה בנורווגיה, וקרוליינה הצפונית הוחלפה במהירות באוניית המערכה דקוטה הדרומית, מה שאפשר לקרוליינה הצפונית לצאת לדרך לאוקיינוס השקט באמצע 1942. היא עברה דרך תעלת פנמה ב-10 ביוני יחד עם נושאות המטוסים ואספ ולונג איילנד ותשע משחתות.
ב-15 ביוני, קרוליינה הצפונית שובצה לכוח המשימה (TF) 18, שהוקם סביב נושאת המטוסים הורנט, יחד עם ארבע סיירות ותשע משחתות, בפיקודו של אדמירל משנה ליי נויס.
קרוליינה הצפונית נשלחה להצטרף למערכה בגוודלקנל כחלק מ-TF 16, שכללה גם את נושאת המטוסים אנטרפרייז, הסיירת הכבדה פורטלנד, הסיירת הקלה אטלנטה ושש משחתות.
היחידה הייתה חלק מ-TF 61, בפיקודו של תת אדמירל פרנק פלטשר, ונשלחה לחפות על נחיתתה של דיוויזיית הנחתים הראשונה בגוודלקנל כדי לתפוס את שדה התעופה שנבנה שם על ידי היפנים.
TF 61 כללה גם את נושאות המטוסים סרטוגה וואספ.
קרוליינה הצפונית חיפתה על אנטרפרייז ביום הראשון של הפלישה לגוודלקנל וטולאגי ב-7 באוגוסט, ולאחר מכן נשארה יחד עם אנטרפרייז כדי להגן על נושאת המטוסים מפני התקפות אוויריות יפניות.
החשש ממפציצי טורפדו יבשתיים גרם לפלטשר להסיג את קבוצות נושאות המטוסים למחרת.
הנחיתה הראשונית נתקלה בהתנגדות מועטה, אך שייטת סיירות יפנית תקפה את צי הפלישה בליל 9 באוגוסט, והנחילה תבוסה גדולה לכוחות הצי של בעלות הברית בקרב האי סאבו.
הצי שקל לזמן קצר להקים כוח אוניות שטח כדי להתמודד עם הסיירות היפניות שיורכב מקרוליינה הצפונית, עם חמש סיירות כבדות, סיירת קלה אחת וארבע משחתות, אך נקבע כי הצורך להגן על כוחות המשימה של נושאות המטוסים גדול מכדי לקחת את היחידות הכבדות שלהם.
בתפקיד זה, היא השתתפה בקרב איי שלמה המזרחיים ב-24–25 באוגוסט.
כוחות אמריקאים זיהו קבוצה של נושאות מטוסים יפניות ב-24 ומיד פתחו בהתקפות מסרטוגה שהטביעו את נושאת המטוסים הקלה ריוג'ו.
מתקפת נגד יפנית פגעה בצי האמריקני, וקרוליינה הצפונית הייתה הראשונה שזיהתה אותה, מעט לאחר השעה 16:00, באמצעות מכ"ם החיפוש האווירי שלה.
היפנים התרכזו בתחילה באנטרפרייז, וקרוליינה הצפונית תרמה את האש הנ"מ שלה להגנתה.
אנטרפרייז הגדילה את המהירות ל-30 קשרים (56 קמ"ש), מה שגרם לקרוליינה הצפונית להיוותר מאחור, ובסופו של דבר לפגר מאחוריה.
קבוצה של שבעה מפציצי צלילה Aichi D3A תקפה את קרוליינה הצפונית בשעה 16:43 אך כולם החמיצו.
קרוליינה הצפונית יצאה מהקרב ללא פגע, אם כי אדם אחד נהרג מפצצה שהוטלה ממטוס.
אנטרפרייז נפגעה משלוש פצצות, אך מטוסים מסרטוגה פגעו קשות בנושאת המטוסים צ'יטוס בתמורה.
תותחני הנ"מ של קרוליינה הצפונית טענו כי הופל בין 7 ל-14 מטוסים, אם כי הערכת היעילות של התותחנים היא מעורבת.
ההיסטוריון ריצ'רד ב' פרנק טען שהיפנים איבדו בסך הכל שמונה עשר מטוסי D3A וזיכה את מטוסי הקרב גרומן F4F ויילדקט של אנטרפרייז במחציתם, כשהשאר הופלו על ידי האוניות, "עם חלק הארי לתותחנים על סיפון אנטרפרייז.
האנליסט הימי נורמן פרידמן הדגיש את היעילות של תותחי ה-5 אינץ' על סיפון אנטרפרייז וקרוליינה הצפונית, אך ציין כי האונייה התקשתה לעקוב אחר מטרות עם מכ"ם בקרת האש שלה, עקב שילוב של תמרון מהיר כדי למנוע התקפות, רטט מוגזם מההפלגה במהירות גבוהה, ומספר המטוסים הידידותיים והעוינים למעלה.
משקיפים בני זמננו ראו את ביצועי האונייה באופן חיובי; הקפטן שלה זיכה אותה בהפלת חמישה עד שבעה מטוסים, אדמירל צ'סטר וו.
נימיץ, מפקד צי האוקיינוס השקט, ציין שהאש שלה בקוטר 5 אינץ' הייתה יעילה במיוחד בהרתעת התקפות יפניות.
בעוד אנטרפרייז נסוגה לצורך תיקונים, קרוליינה הצפונית הועברה ל-TF 17 כדי לחפות על סרטוגה, יחד עם אטלנטה וזוג משחתות.
האוניות פעלו מול גוודלקנל במשך השבועות הבאים, ובמהלכן ניסו צוללות יפניות לטרפד את קרוליינה הצפונית פעמיים.
הראשון, ב-6 בספטמבר, עבר כ-300 יארד (270 מטר) בצד השמאלי שלה, אבל השני, מהצוללת I-19 ב-15 בספטמבר, גרם נזק לאונייה.
I-19 ירתה מטח של שש טורפדות לעבר הורנט ב-TF 18, שניים או שלושה מהם פגעו.
שניים מהטורפדות מסוג 95 המשיכו לאוניות של TF 17, כ- משם.
אחד פגע במשחתת אובראיין, ורביעי פגע בקרוליינה הצפונית.
הפגיעה בקרוליינה הצפונית פגעה באונייה 20 רגל (6.1 מטר) מתחת לקו המים בצד השמאלי שלה וקרע חור בציפוי.
חמישה אנשי צוות נהרגו בהתקפה, אך הטורפדו גרם נזק רציני קטן, מלבד ההלם מהפיצוץ שהשבית את הצריח הקדמי.
הצפה התרחשה וקרוליינה הצפונית קיבלה נטייה של 5.5 מעלות שמאלה, אבל זה תוקן במהירות עם הצפה נגדית והיא הצליחה להישאר בעמדה עם סרטוגה, בשיוט במהירות של 25 קשרים (46 קמ"ש).
לשתי האוניות האחרות לא היה כל כך מזל, כאשר הורנט הושמדה באותו ערב ואובראיין טבעה בסופו של דבר חודש לאחר מכן, כאשר גוף האונייה שלה לבסוף קרס מהנזק.
לאחר נסיגה מהאזור, קרוליינה הצפונית נותקה לפרל הארבור כדי לבצע תיקונים, שנמשכו בין 30 בספטמבר ל-17 בנובמבר.
לאחר שחזרה לדרום האוקיינוס השקט, קרוליינה הצפונית חידשה לחפות על סרטוגה ואנטרפרייז, שגם הם השלימו תיקונים עד למועד זה.
הצי האמריקני חוזק על ידי אוניית האחות של קרוליינה הצפונית, וושינגטון, ששימשה כאוניית הדגל של אדמירל משנה ויליס לי.
שתי אוניות המערכה קובצו יחד כ-TF 64 בפיקודו של לי.
האוניות חיפו על שיירות שהובילו חיילים ואספקה לאיי שלמה למשך שאר שנת 1942 ולתוך 1943 כאשר המערכה בגוודלקנל התבססה.
קרוליינה הצפונית חזרה לפרל הארבור במרץ לשיפוץ שנמשך יותר מחודש וכלל התקנת מכ"מים וציוד משופר לבקרת אש.
כשחזרה לדרום האוקיינוס השקט, היא הצטרפה לקבוצת אוניות המערכה של TF 36, כעת בפיקודו של אדמירל משנה גלן ב.
קבוצות אוניות המערכה ונושאות המטוסים חיפו על כוחות תקיפה אמפיביים במהלך מבצע קארטוויל, המערכה לבידוד המעוז היפני ברבאול, בסוף יוני ובתחילת יולי.
הם לא ראו פעולה במהלך המערכה, שכן הלחימה הוגבלה לכוחות הקלים של שני הצדדים.
בספטמבר היא ביצעה הפלגה נוספת לפרל הארבור כדי לערוך הכנות למתקפה על איי גילברט.
לצורך ההסתערות על איי גילברט, הצי אורגן ב-TF 50, שחולק למספר קבוצות משימה (TG).
האונייה יצאה לדרך ב-10 בנובמבר, שוב יחד עם אנטרפרייז כחלק מ-TG 50.2 כדי לתמוך במערכה באיי גילברט ומרשל, שהחלה בהתקפות על מקין, טאראווה ואבמאמה.
הקבוצה כללה גם את מסצ'וסטס ואינדיאנה וזוג נושאות מטוסים קלות ושש משחתות.
קרוליינה הצפונית חיפתה על נושאות המטוסים בזמן שהם פשטו על האיים החל ב-19 בנובמבר.
ב-8 בדצמבר, קרוליינה הצפונית נותקה ליצירת TG 50.8 עם שאר אוניות המערכה של הצי - מסצ'וסטס, אינדיאנה, דקוטה הדרומית ווושינגטון - שוב בפיקודו של לי.
האוניות הפגיזו את האי נאורו בזמן שהצי התכונן למבצע הבא במערכה באיי מרשל.
לאחר מכן ליוותה קרוליינה הצפונית את נושאת המטוסים בנקר היל במהלך סדרת תקיפות על קאוויאנג באי ניו אירלנד בסוף דצמבר.
במהלך התקיפה היא הטביעה ספינת משא בנמל.
לאחר שהאיים נכבשו בארבעה ימים של קרבות קשים, TF 58 יצאו לפשוט על טרוק, שהיה אזור ההיערכות העיקרי של יפן במרכז האוקיינוס השקט.
בשלב זה, קרוליינה הצפונית הועברה ל-TG 58.3. המתקפה, שזכתה לשם הקוד מבצע כדור ברד, גרמה לנזק חמור, הטביעה או השמידה 39 ספינות, השמידה 211 מטוסים ופגעה ב-104 מטוסים נוספים.
כשאיי מרשל וגילברט מאובטחים, כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות יצא לסדרה של פשיטות במרכז האוקיינוס השקט כדי להתכונן למתקפה הקרובה על איי מריאנה.
הצי יצא ממג'ורו, הבסיס החדש שלו באיי מרשל, בסוף מרץ כדי להתחיל בהתקפה הראשונה על פלאו ו-וולאי, שנערכה בין 31 במרץ ל-1 באפריל.
במהלך פעולות אלה הפילה קרוליינה הצפונית מטוס יפני.
לאחר מכן הפליג הצי דרומה כדי לתמוך בנחיתה של צבא ארצות הברית בהולנדיה במהלך המערכה בגינאה החדשה בין 13 ל-24 באפריל.
התקפה נוספת על טרוק התרחשה ב-29–30 באפריל; קרוליינה הצפונית הפילה מטוס יפני נוסף במהלך המתקפה.
שניים מהמטוסים הימיים שלה קינגפישר נשלחו לחלץ טייס שהופל שהתרסק על השונית; אחד מהם התהפך בנחיתה והשני לא הצליח להמריא עם המשקל הנוסף מצוות המטוס הראשון והטייס שהם נסעו לאסוף, אז הצוללת טאנג אספה את האנשים במקום.
ב-1 במאי, קרוליינה הצפונית ושש אוניות מערכה אחרות התארגנו כ-TG 58.7, הפגיזו את פונפיי, הרסו סוללות ארטילריה יפניות, תותחים נגד מטוסים ופגעו בשדה התעופה באי.
לאחר מכן TF 58 חזרה לבסיסיה במג'ורו ובאניווטוק ב-4 במאי; משם, קרוליינה הצפונית עזבה לפרל הארבור לתיקון ההגה שלה.
לאחר השלמת תיקונים הצטרפה קרוליינה הצפונית לצי במג'ורו בזמן שהתכוננה למתקפה על איי מריאנה.
כשהגיעה חזרה ל-TG 58.7, שחולק בין ארבע קבוצות המשימה של נושאות המטוסים.
היא ושאר TF 58 יצאו ב-6 ביוני כדי להשיק את התקיפה הראשונה במערכה, המכוונת לאי סאיפאן.
בנוסף לחיפוי על נושאות המטוסים, קרוליינה הצפונית גם הפגיזה את האי כדי לחפות על שולות המוקשים בזמן שהם פינו נתיבים לחוף הפלישה.
היא הפגיזה את נמל טנפאג, הטביעה כמה כלי שיט קטנים והשמידה כמה מערומי אספקה.
ב-15 ביוני עלו הנחתים לחוף והתקפת נגד יפנית פגעה בצי, אם כי כל המטוסים מלבד שניים הופלו על ידי הסיור האווירי הקרבי של נושאות המטוסים; מבין השניים הללו, קרוליינה הצפונית הפילה אחד.
הנחיתה הייתה פריצה של היקף ההגנה הפנימי של יפן שהניעה את הצי הקיסרי היפני לשגר דחף נגד גדול עם הצי הנייד הראשון, כוח הפגיעה העיקרי של נושאות המטוסים.
כשהצי היפני התקרב, קרוליינה הצפונית ושאר TF 58 הפליגו לפגוש אותו ב-18 ביוני, מה שהוביל לקרב ים הפיליפינים ב-19–20 ביוני.
קרוליינה הצפונית ואוניות המערכה האחרות, עם ארבע סיירות ושלוש עשרה משחתות, נפרסו כ- ממערב לקבוצות נושאות המטוסים כדי לסייר את נתיב הגישה הסביר.
היפנים שיגרו תחילה את המטוסים שלהם, ובזמן שבדקו את ההגנות של הצי האמריקאי, קרוליינה הצפונית ווושינגטון היו אוניות המערכה הראשונות שפתחו באש על המטוסים היפנים התוקפים.
במהלך הפעולה, שהתבצעה בעיקר על ידי נושאות המטוסים, הסב הצי האמריקני אבדות חמורות ליפנים, השמידה מאות מכלי הטיס שלהם והטביעה שלוש נושאות מטוסים.
במהלך הקרב הפילה קרוליינה הצפונית שני מטוסים יפניים.
קרוליינה הצפונית נשארה בעמדה ליד מריאנה במשך השבועיים הבאים לפני שנותקה לצורך שיפוץ במספנת הצי של פיוג'ט סאונד.
התיקונים נמשכו עד אוקטובר, מה שמנע מקרוליינה הצפונית להשתתף בחלק גדול מהמערכה בפיליפינים, והיא הצטרפה לצי בבסיס הקדמי החדש שלו באוליטי ב-7 בנובמבר.
שם היא הצטרפה ל-TG 38.3, כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות עבר מפיקוד הצי החמישי לצי השלישי ובהתאם לכך שונה המיספור מסדרה 50 לסדרה 30. לאחר מכן החלו נושאות המטוסים בשורה של תקיפות על עמדות יפניות בלייטה, לוזון וויסאיאס כדי לתמוך בפעולות הצבא בחוף.
במהלך פעולות אלה, קרוליינה הצפונית הפילה מטוס התאבדות קמיקזה.
ההתקפות נמשכו עד אמצע דצמבר והתגברו במהלך הפלישה למינדורו ב-15 בדצמבר.
שלושה ימים לאחר מכן, הצי שייט מחוץ לפיליפינים כאשר נפגע על ידי סופת הטייפון קוברה.
קרוליינה הצפונית לא נפגעה באופן רציני, אך שלוש משחתות הוטבעו בסופה.
לאחר שחזר לאוליטי, כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות החל בסדרה של תקיפות על מטרות בפורמוסה, חופי הודו-סין הצרפתית, סין הכבושה, ואיי ריוקיו בינואר 1945. קרוליינה הצפונית נשארה ב-TG 38.3 למבצע, וקבוצת נושאות המטוסים שלה תקפו את צפון פורמוסה ב-3–4 בינואר, אך מזג אוויר גרוע הפריע לפעילות הטיסה.
התקפות נוספות פגעו במטרות על לוזון ב-6 וב-7 בינואר כדי להשמיד שם עתודות של קמיקזה.
ב-10 בינואר נכנסו קבוצות נושאות המטוסים לים סין הדרומי כדי לפגוע במטרות בהודו-סין הצרפתית בהנחה שינכחו שם כוחות ימיים יפנים משמעותיים, אך רק ספינות סוחר ומספר ספינות מלחמה קטנות נתפסו והוטבעו שם.
בפברואר, היא ליוותה נושאות מטוסים במהלך התקפות על האי היפני הונשו כדי לשבש כוחות אוויר יפנים שעלולים להפריע לפלישה המתוכננת לאיוו ג'ימה באיי בונין.
הצי החמישי קיבל מחדש את הפיקוד על כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות בשלב זה, וקרוליינה הצפונית הייתה כעת חלק מ-TG 58.4. הצי יצא מאוליטי ב-10 בפברואר, ולאחר ביצוע אימונים מול טיניאן ב-12 בפברואר, תדלק בים ב-14 בפברואר והמשיך צפונה כדי לערוך תקיפות באזור טוקיו יומיים לאחר מכן.
במהלך ההפגזה ההכנה לאותה מתקפה, נותקו קרוליינה הצפונית, וושינגטון והסיירת הכבדה אינדיאנפוליס מקבוצת המשימה לתגבור TF 54, כוח התקיפה לפלישה; היא נשארה בעמדה במהלך התקיפה הימית וסיפקה תמיכה באש בזמן שהם נלחמו על פני האי עד 22 בפברואר.
למחרת, קבוצות נושאות המטוסים התאספו מחדש ותדלקו ב-24 בפברואר לפעולות נוספות נגד יפן היבשתית.
הראשון שבהם, ב-25 וב-26 בפברואר, פגע במטרות באזור טוקיו, ואחריו התקפה נוספת על איוו ג'ימה למחרת.
בהיותו באוליטי, הצי אורגן מחדש וקרוליינה הצפונית הועברה ל-TG 58.3. הצי התייצב ב-14 במרץ לצורך התקפות נוספות על יפן; האוניות תדלקו ב-16 במרץ בדרך והן שיגרו את מטוסיהן יומיים לאחר מכן כדי לפגוע במטרות בקיושו.
ההתקפות נמשכו גם למחרת, גרמו נזק משמעותי למתקנים יפניים באי והטביעו או גרמו נזק לספינות מלחמה רבות.
נושאות המטוסיים ואספ ופרנקלין ניזוקו קשות מפצצות, וקרוליינה הצפונית הוקצתה לקבוצת האוניות שהופקדה ללוות אותן בחזרה לאוליטי לצורך תיקונים.
פשיטות נושאות מטוסים על איי הבית ואיי ריוקיו נמשכו לאחר הנחיתה על אוקינאווה ב-1 באפריל.
כשקרוליינה הצפונית חזרה לצי, היא שובצה ל-TG 58.2. חמישה ימים לאחר מכן, קרוליינה הצפונית הפילה שלושה קמיקזות.
במטח הנ"מ הסוער, ספינה נוספת פגעה בטעות בקרוליינה הצפונית עם פגז של 5 אינץ', הרגה שלושה ופצעה ארבעים וארבעה.
ב-7 באפריל, היפנים פתחו במתקפת נגד אווירית-ימית גדולה על כוח הנחיתה עם כוח שנבנה סביב אוניית המערכה יאמטו, שהובסה ברובה על ידי נושאות המטוסים, אם כי קרוליינה הצפונית הפילה מפציץ יפני אחד.
מתקפת קמיקזה גדולה נוספת פגעה בצי ב-11 באפריל.
היא הפילה שניים נוספים ב-17 באפריל, ויומיים לאחר מכן היא נשלחה לתמוך בהתקפות חי"ר על אוקינאווה לפני שיצאה לשיפוץ נוסף בפרל הארבור.
קרוליינה הצפונית חזרה לצי במפרץ לייטה בסוף יוני לפני שיצאה לסדרה נוספת של התקפות על יפן ב-1 ביולי.
בשלב זה, כוח המשימה המוביל המהיר הועבר לצי השלישי, כך שאוניית המערכה הצטרפה ל-TG 38.3. ההתקפות האוויריות החלו ב-10 ביולי, כאשר למעלה מאלף מטוסים פגעו בשדות תעופה סביב טוקיו.
התקיפות נמשכו יותר משבוע, עד שסופת טייפון התקרבה ואילצה את הצי לסגת כדי להימנע ממנו ב-19 ביולי.
במהלך פעולות אלה, אחד ממטוסי הקינגפישר שלה הרים טייס שהופל במפרץ טוקיו תחת אש חזקה.
לאחר הכניעה היפנית ב-15 באוגוסט, קרוליינה הצפונית תרמה אנשים לכוח הכיבוש הראשוני ונכנסה למפרץ סגאמי ב-27 באוגוסט עם שאר הצי.
לאחר מכן היא סיירה בחוף עד 5 בספטמבר, אז הפליגה לתוך מפרץ טוקיו כדי להעלות את אנשי הצוות מחדש.
למחרת, היא שובצה ל-TF 11 יחד עם שלוש אוניות המערכה מסדרת ניו מקסיקו, זוג נושאות מטוסים קלות ושייטת משחתות כדי לחזור לארצות הברית.
משם, היא הפליגה דרומה לאוקינאווה כדי לקחת חיילים בדרך הביתה במסגרת מבצע מרבד קסמים.
האונייה ספגה בסך הכל 10 אנשי צוות הרוגים ו-67 פצועים במהלך שירותה בזמן המלחמה.
האונייה קיבלה חמישה עשר כוכבי קרב במהלך שירותה בזמן המלחמה.
הכי הרבה מכל אוניית מערכה בצי האמריקאי.
היא עברה את תעלת פנמה ב-8 באוקטובר והגיעה לבוסטון ב-17 באוקטובר.
שם היא עברה שיפוץ במספנת הצי של ברוקלין ולאחר מכן ערכה פעולות אימונים מול החוף המזרחי, כולל שייט אימונים לצוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית בקריביים באמצע 1946. קרוליינה הצפונית הייתה אוניית המערכה האמריקאית היחידה שנבנתה תחת האמנה שראתה שירות משמעותי לאחר תום המלחמה.
האונייה הוצאה משירות ב-27 ביוני 1947 בניו יורק והוכנסה למילואים.
בזמן שהיא לא הייתה בשירות, הצי שקל כמה תוכניות לחדש או להסב את האונייה למטרות אחרות.
סדרת המחקרים הראשונה ב-1954 נסבה סביב שיפור מהירות האונייה ל-31 קשרים (57 קמ"ש), מה שידרוש הפחתה משמעותית בהדחק האונייה ומערכת הנעה הרבה יותר חזקה.
ניתן לפתור את בעיית ההדחק על ידי הסרת הצריח האחורי, אך לא היה מספיק מקום בגוף האונייה כדי להציב תחנת כוח הדרושה כדי להגיע למהירות הרצויה.
הצי גם העריך הצעה להמיר את קרוליינה הצפונית לנושאת מסוקים; התוכנית הייתה כרוכה בהסרת כל התותחים הראשיים והמשניים שלה (אם כי הצריח הקדמי יישמר כדי לשמור על איזון האונייה כראוי) בתמורה לסיפון טיסה ומתקנים לעשרים ושמונה מסוקים וסוללה של 16 תותחי .
הצי החליט בסופו של דבר שנושאת מסוקים חדש ייעודית תהיה זולה יותר ולכן הפרויקט נזנח.
היא נשארה במילואים של הצי עד שנמחקה מרשימות הצי ב-1 ביוני 1960, ונועדה להתפרק לגרוטאות.
איש קרוליינה הצפונית, ג'יימס קרייג, ייסד מסע להצלת כלי השיט בדגם של ועדת אוניית המערכה טקסס שרכשה בהצלחה את אוניית המערכה הישנה טקסס לשימור כספינת מוזיאון.
הוא שכנע את המושל לותר ה.
הודג'ס לבקש מהצי לעכב את גריטת האונייה, ולאחר מכן הוביל קמפיין לגייס את 250,000 הדולרים הדרושים להכנת אתר לארח את כלי השיט, לגרור אותה לשם ולעבוד להכנתה למבקרים.
בעזרת תחנת הטלוויזיה WRAL - ששידרה קמפיין פרסומת "הצילו את האונייה שלנו" - ועיתוני מדינה רבים, הצליח קרייג להשיג יותר מ-330,000 דולר עבור הפרויקט.
בהמשך היו שיקולים של האתר שבו יש להשתמש; שלוש ערים נחשבו: סאות'פורט, מורהד סיטי, ווילמינגטון.
האחרונה נבחרה, מכיוון שהיא הייתה יותר בפנים הארץ ולכן מוגנת יותר מפני סופות הוריקן.
ב-6 בספטמבר 1961, קרוליינה הצפונית הועברה למדינה.
האונייה נגררה מבייון, ניו ג'רזי, לכיוון ווילמינגטון, על ידי קבוצה של תשע גוררות ב-25 בספטמבר.
בשלב מסוים במהלך ההפלגה, ב-2 באוקטובר, איבדו הגוררות שליטה על האונייה בנהר קייפ פיר והיא התנגשה במסעדת פירות ים צפה, אם כי באופן מפתיע גרמה לנזק קל בלבד.
אחרי העגינה שלה - מעבר לנהר קייפ פיר במרכז העיר ווילמינגטון, כ- מהמפגש של הנהר עם האוקיינוס האטלנטי - היא שופצה והתיקונים באונייה בוצעו, היא נפתחה רשמית ב-29 באפריל 1962 כאנדרטה ליותר מ-11,000 תושבי קרוליינה הצפונית שמתו בזמן שירות בכוחות המזוינים של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1964, מטוס קינגפישר שהתרסק בקולומביה הבריטית, קנדה, במהלך המלחמה ולאחר מכן ניצל, נתרם למוזיאון.
בתחילת שנות ה-80, כאשר הצי הפעיל מחדש את ארבע אוניות המערכה מסדרת איווה, חלקים נלקחו מקרוליינה הצפונית ומשאר אוניות המערכה שהשתמרו, כולל אלבמה ומסצ'וסטס, כדי להחזיר את אוניות האיווה לשירות.
אוניית המערכה הוכרזה כנקודת ציון היסטורית לאומית ב-10 בנובמבר 1982; הבקשה ציינה כי האונייה הייתה במצב כמעט מצוין ונשארה בתצורתה בזמן המלחמה.
העבודה לתחזוקת הספינה ושיפור המתקן היא מאמץ מתמשך.
בשנת 1998, מפעילי המוזיאון הפעילו את מבצע Ship Shape, מסע תרומות לאבטחת כספים לביצוע תיקונים בכלי השיט, כולל הסיפון מעץ טיק של האונייה, שהוחלף בעץ טיק ממיאנמר.
כספים מהקמפיין הוקצו גם לתיקון גוף האונייה, שעד תחילת שנות ה-2000 הידרדר משמעותית; במקומות מסוימים, קורוזיה הפחיתה את עובי ציפוי גוף האונייה מעובי של עד לעובי של .
לאחר ששקלו להעביר את האונייה למבדוק יבש לצורך השיפוץ, שהיה יקר עד בלתי אפשרי, החליטו מטפלי האונייה להשתמש באותה שיטה ששימשה לשיפוץ אוניית המערכה אלבמה: להקים סכר עצירה סביב גוף האונייה ולשאוב אותו ממים.
בנוסף להחלפת לוחות גוף פגומים, האונייה קיבלה גם שכבת צבע חדשה כדי להגן עליה טוב יותר מפני פגעי מזג האוויר.
בשנת 2018 הוקם שביל הליכה סביב האונייה כדי לאפשר למבקרים לצפות באוניה מכל עבר, במימון שניתן על ידי קרן SECU.
השביל יושב על גבי הסכר הנחוץ לתיקוני האוניה.
התיקונים בגוף האונייה הושלמו בשנת 2021.
נכון לתחילת 2024, האנדרטה והמוזיאון הם אחד מאתרי התיירות המתויירים ביותר של קרוליינה הצפונית.
בשנת 2022 הגיעו למוזיאון כמעט 250,000 מבקרים והוא נהנה מהשנה המוצלחת ביותר מבחינה כלכלית בתולדותיו.
במהלך תחילת המאה ה-21, הצפות עקב עלייה בגובה פני הים הקשורה לשינויי אקלים הפכו לבעיה גוברת באתר המוזיאון.
כדי להגביר את הניקוז, לשפר גם את איכות המים וגם לשפר את בטיחות המבקרים, החליטו מנהיגי המוזיאון לצאת לפרויקט בנייה בסכום של 4.1 מיליון דולר - שצפוי להימשך מינואר עד ספטמבר 2024 - שיאפשר למוזיאון להכיל את הנוף המשתנה במקום לנסות למנוע חדירת מים.
הפרויקט ימומן בכמעט 2 מיליון דולר ממענקים של ממשלת ארצות הברית ומדינת קרוליינה הצפונית, יותר מ-1 מיליון דלור מתקציב המדינה של קרוליינה הצפונית, ומימון ממחלקת משאבי טבע ותרבות בקרוליינה הצפונית.
עם עליית פני הים באתר הצפויה לעלות בכ- בין 2024 ל-2050, פרויקט הבנייה לשנת 2024 צפוי לטפל בבעיות ניקוז עד מתישהו בין 2039 ל-2044, כאשר ייתכן שיהיה צורך באמצעים נוספים לטיפול בהצפות.
פרויקט 2024 נועד להכיל שינויים נוספים שכנראה יידרשו באמצע המאה ה-21.
קרולין גודמן היא פוליטיקאית יהודייה אמריקאית שכיהנה כראש עיריית לאס וגאס בשנים 2011 עד 2024. בעלה, אוסקר גודמן, כיהן לפניה בתפקיד זה במשך 12 שנים.
היא המייסדת, הנשיאה והנאמנה אמריטה של בית הספר מדוז .
נולדה ב-1939 בשם קרולין גולדמרק למשפחה יהודית בניו יורק.
למדה בבית הספר ברירלי , וב-1961 קיבלה תואר ראשון באנתרופולוגיה ממכללת ברין מאר.
נישאה לאוסקר גודמן, והשניים עברו ב-1964 מפילדלפיה ללאס וגאס, שם הפכו עד מהרה הפכו לפעילים בפדרציה היהודית המקומית.
בסופו של דבר, היא הפכה למנהיגת מחלקת הנשים של הפדרציה היהודית המקומית, תפקיד בו כיהנה במשך מספר שנים.
ב-1973 סיימה את לימודיה באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס עם תואר שני בייעוץ.
בשנת 1984 ייסדה את בית הספר מדוז, לתלמידים מטרום-גן ועד כיתה י"ב, וכיהנה כנשיאה וכנאמנה שלו עד 2010. היא קיבלה את פרס המחויבות לחינוך לשנת 2009 מהדרך המאוחדת של דרום נבאדה.
ב-24 באוקטובר 2011 גודמן בירכה את הנשיא ברק אובמה בנמל התעופה הבין-לאומי מקארן.
בהתייחסה להערות השליליות שאמר אובמה על לאס וגאס שנתיים קודם לכן, שהכעיסו את בעלה, ראש העיר הקודם, היא אמרה לאובמה ש"הלוח חדש לגמרי ונקי".
ב-15 ביולי 2015 תמכה במועמדות של לבית הנבחרים של ארצות הברית.
קיהואן ניצח את הנציג המכהן קרסנט הארדי.
ימים אחדים לאחר מכן תמכה במועמדות של ג'ו הק לסנאט של ארצות הברית.
ב-3 באוגוסט 2016 סירבה לתמוך בהילרי קלינטון או בדונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016,.
באוקטובר 2017 נדרשה להתמודד עם תוצאותיו של הטבח בסטריפ של לאס וגאס.
במהלך כהונתה כראש העיר קידמה גודמן את לאס וגאס כבית לקבוצות ספורט מקצועיות.
ב-22 וב-23 באפריל 2020, בראיונות עם קייטי טור מ-MSNBC ואנדרסון קופר מ-CNN במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית, אמרה גודמן שהיא רוצה לפתוח מחדש את בתי הקזינו והמלונות של לאס וגאס.
כאשר נשאלה לגבי הנהלים הדרושים כדי להבטיח את בטיחות הלקוחות, אמרה שזו לא אחריותה והיא תלויה בעסקים.
במהלך הראיון עם קופר, גודמן הטילה ספק בהשפעה של ריחוק חברתי, ואמרה שלאס וגאס "הציעה להיות קבוצת בקרה" כדי לבדוק מה יקרה אם בתי הקזינו ייפתחו מחדש, אך הומלץ לה שלא "מכיוון שאנשים מכל חלקי דרום נבאדה באים לעבוד בעיר".
היא גם הציעה שהריחוק חברתי יהיה נתון לבדיקת פלצבו, והוסיפה "נשמח להיות הפלצבו הזה".
כשקופר שאל אם היא תהיה מוכנה ללכת לאחד מבתי הקזינו אם הם ייפתחו מחדש בקרוב, ענתה: "קודם כל, יש לי משפחה.
אני לא מהמרת." עמדותיה אלה ספגו ביקורת.
דינה טייטוס, חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת נבדה, הכולל את הרצועה של לאס וגאס, חלקה על גודמן ואמרה כי יש צורך להישמע לעצת המדענים לשהות בבית במידת האפשר כדי לאפשר התאוששות מוצלחת של העסקים של לאס וגאס.
טייטוס הוסיפה: "ראש העיר אינה מייצגת את הסטריפ." מושל נבדה, סטיב סיסולאק, אמר "לא אתן לאזרחי נבדה, תושבי נבדה שלנו, לשמש קבוצת ביקורת, כפלצבו, איך שהיא רוצה לקרוא לזה", ושהוא לא יאפשר לעובדים "להיות במצב שהם צריכים להחליט בין העבודה שלהם למשכורת שלהם לבין החיים שלהם."
מאחר שתפקיד ראש העירייה בלאס וגאס מוגבל לשלוש תקופוות כהונה, גודמן סיימה את תפקידה לקראת סוף שנת 2024 והוחלפה על ידי שלי ברקלי.
קרולין גודמן נישאה לאוסקר גודמן, ולהם ארבעה ילדים מאומצים.
אוסקר ג'וניור הוא רופא במרכזי הסרטן המקיפים של נבדה, רוס הוא עורך דין פלילי, אריק הוא שופט שלום בלאס וגאס, וקארה היא מטפלת זוגית ומשפחתית שעובדת גם עם נפגעי כוויות במרכז הרפואי האוניברסיטאי.
קארה הייתה אחת משלושת התלמידים בכיתת הסיום הראשונה של בית הספר מדוז ב-1991.
קרוליין לוויט היא עוזרת ודוברת פוליטית אמריקאית, המכהנת כדוברת הבית הלבן.
בעבר שימשה כמזכירת העיתונות הלאומית של דונלד טראמפ, וכעוזרת מזכירת עיתונות וכותבת נשיאותית במהלך ממשל דונלד טראמפ הראשון .
בשנת 2022, היא התמודדה בבחירות המקדימות לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הראשון של ניו המפשייר, והפכה לבת דור ה-Z השנייה שזוכה בפריימריז בקונגרס.
היא הפסידה בבחירות הכלליות לכריס פאפאס המכהן.
קרוליין לוויט נולדה וגדלה באטקינסון , ניו המפשייר.
למשפחתה הייתה חנות גלידה מקומית וסוכנות למשאיות משומשות בפלייסאו , ניו המפשייר.
היא למדה בבית ספר תיכון קתולי בלורנס, מסצ'וסטס, ולאחר מכן למדה השכלה גבוהה במכללת Saint Anselm במנצ'סטר (ניו המפשייר), שם היא קיבלה תואר ראשון באמנויות בתקשורת ובמדע המדינה; היא גם שיחקה סופטבול בליגת המכללות לוויט עבדה בטלוויזיה מקומית בזמן לימודיה בקולג'.
לוויט החלה את דרכה כמתמחה בקיץ במשרד התכתבות הנשיאותי בבית הלבן לפני שנתה האחרונה בקולג'.
עם סיום לימודיה היא התקבלה לעבודה במשרד ההתכתבות לפני שהצטרפה למשרד דובר הבית הלבן כעוזרת מזכירת עיתונות תחת הדוברת קיילי מקנאני.
לאחר סיום ממשל טראמפ היא נשכרה כמנהלת התקשורת של חברת בית הנבחרים אליס סטפניק הרפובליקנית מניו יורק.
בשנת 2022 הכריזה לוויט על מועמדותה לבית הנבחרים של ארצות הברית, כשהיא מתמודדת כרפובליקאית במחוז הראשון של ניו המפשיר.
הסקר האחרון לפני הפריימריז הראה שלוויט מפסידה בשתי נקודות, אך לבסוף היא ניצחה בפריימריז בפער של 10%.
הניצחון שלה בפריימריז הרפובליקני הפך אותה לחברה השנייה בדור ה-Z שזוכה בפריימריז בקונגרס אחרי מקסוול פרוסט שעשה זאת בחודש הקודם.
הקמפיין שלה התמקד בערכים שמרניים, צמיחה כלכלית ותמיכה באכיפת החוק.
היא הדגישה את מחויבותה להגנה על התיקון השני לחוקת ארצות הברית, הפחתת מיסים והתנגדות לחריגה מסמכויות של הממשל.
לוויט הפסידה בבחירות הכלליות לכריס פאפאס המכהן ב-8.2% מהקולות.
לוויט בחרה שלא להתמודד בבחירות 2024 אלא לעבוד עם טראמפ.
לוויט החלה לעבוד בינואר 2024 כדוברת של דונלד טראמפ, בקמפיין הבחירות לנשיאות.
לאחר זכייתו, ב-15 בנובמבר 2024, הודיע טראמפ שהיא ביצעה "עבודה פנומנלית" עבורו, והחליט למנות אותה לדוברת הבית הלבן.
היא מכהנת בתפקיד מ-20 בינואר 2025, והיא האדם הצעיר ביותר ששירת בתפקיד דובר הבית הלבן.
לוויט גדלה בבית קתולי, והיא תומכת בחינוך פרטי.
לוויט נשואה ואם לבן שנולד ביולי 2024.
קרוליין אליזבת' פולצ'ק היא זמרת-יוצרת פופ אמריקאית.
הייתה מועמדת לשני פרסי גראמי.
פולצ'ק נולדה ב־20 ביוני 1985 במנהטן לג'יממס מונטל פולצ'ק, חוקר היסטוריה סינית ומוזיקאי קלאסי, ואלזיבת' אלן.
משפחתה עברה לטוקיו שביפן בה התגוררה מגיל שנה עד שש, ולאחר מכן התיישבה ב שבקונטיקט.
פולצ'ק הקימה יחד עם אהרון פנינג את הצמד צ'יירליפט בשנה השנייה ללימודיהם באוניברסיטת קולורדו.
הם עברו לניו יורק, שם למדה פולצ'ק אומנות באוניברסיטת ניו יורק ושם הצטרף לצמד פטריק וימברלי.
ב-2007 הוציאו את מיני אלבומם הראשון "Daylight Savings" וב-2008 יצא אלבום הבכורה שלהם "Does You Inspire You".
חברת אפל השתמשה ברצועה "Bruises" מתוך האלבום לפרסומת עבור אייפוד נאנו.
בשנת 2012 יצא אלבומם השני "Something".
ב-2013 החלה פולצ'ק להופיע תחת השם "רמונה ליזה" וב-15 באפריל 2014 הוציאה את האלבום Arcadia תחת שם זה.
ב-5 בספטמבר 2014 הוציאה את המיני אלבום "Dominic" וב-9 במרץ 2015 הוציאה את המיני אלבום "Piano Versions", שניהם תחת השם "רמונה ליזה".
ב-2016 הוציאו צ'יירליפט את אלבומם השלישי והאחרון "Moth".
בדצמבר 2016 הלהקה הודיעה על התפרקותה ושתערוך סיבוב פרידה ב-2017.
בינואר 2017 הוציאה פולצ'ק את אלבומה השני Drawing the Target Around the Arrow תחת השם CEP (ראשי התיבות של שמה).
פולצ'ק הייתה אמורה להופיע בפסטיבל המוזיקה מוגפסט ב-2018, אבל בדצמבר 2017 ביטלה את הופתעה אחרי שהפסטיבל פרסם רשימה של נשים, טרנסג'נדריות וא-בינאריות שיופיעו השנה.
לאחר מכן הבהירה כי איננה מעוניינת להיות אומנית שנבחרת להופיע על בסיס המגדר שלה, ושההצגה שלה יחד עם אומניות על סמך המגדר איננה קשורה למוזיקה אלא לרצון של הפסטיבל לשווק את עצמו.
ביוני 2019, הוציאה פולצ'ק את השיר "Door", שפורסם בשמה המלא.
ב-24 ביולי 2019 פולצ'ק הוציאה שני שירים נוספים מהאלבום - "Ocean of Tears" ו־"Parachute".
הסינגל הרביעי, "So Hot You're Hurt My Feelings", יצא ב-16 בספטמבר 2019 ובשנת 2024 הגיע למעמד זהב בארצות הברית.
ב-14 באוקטובר 2019 יצא הסינגל "Look at Her Now".
ב-18 באוקטובר 2019 יצא לאור האלבום.
ב-16 באפריל 2021 יצא לאור אלבום רמיקסים בשם "Standing at the Gate: Remix Collection", שכלל 7 רצועות רמיקס וגרסת קאבר לשיר "Breathless" של הקורס.
בספטמבר 2021 הוכרז שפולצ'ק תהיה מופע החימום בסיבוב ההופעות של דואה ליפה בארצות הברית.
סיבוב ההופעות החל ב-9 בפברואר 2022.
ב-14 ביולי 2021 הוציאה פולצ'ק את הסינגל "Bunny is a Rider".
בדצמבר מגזין פיצ'פורק דירג אותו במקום הראשון ברשימת 100 השירים הטובים ביותר שיצאו בשנת 2021. ב-9 בפברואר 2022 יצא לאור הסינגל השני מהאלבום "Billons".
עבור הסרט המיניונים: עלייתו של גרו שיצא לאקרנים ב-1 ביולי 2022 הקליטה קאבר ל"Bang Bang (My Baby Shot Me Down)".
ב-17 באוקטובר 2022, הוציאה את הסינגל השלישי מתוך האלבום "Sunset".
ב-5 בדצמבר 2022, הוציאה פולצ'ק את הסינגל הרביעי מתוך האלבום "Welcome to My Island" והודיעה כי אלבומה ייצא ב-14 בפברואר 2023. האלבום הועמד לפרס גראמי בקטגוריית "האלבום הלא קלאסי המעובד הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-66.
ב-31 בינואר 2023 הוציאה את הסינגל "Blood and Butter" וב-6 באפריל 2023 הוציאה את הסינגל השישי והאחרון מהגרסה הרגילה של האלבום "Smoke".
ב-13 ביוני 2023 חיממה פולצ'ק את דה 1975 בהופעתם בדבלין.
ב-17 באוקטובר 2023 הוציאה פולצ'ק את הסינגל Dang.
ב-7 בפברואר 2024 הוציאה פולצ'ק רמיקס לשירה Butterfly Net עם וייס בלאד.
שני הסינגלים האלו נכללו בשחרור המחודש של האלבום, Everasking Edition, שיצא שבוע לאחר מכן, ב-14 בפברואר 2024, ושנה לאחר תאריך יציאת האלבום המקורי.
ב-2 במאי 2024 יצא השיר "Starburned and Unkissed" לסאונדטראק של הסרט ראיתי את הטלוויזיה זוהרת.
ב-2013 היא השתתפה בכתיבה ובהפקה של הרצועה No Angel באלבום Beyoncé של ביונסה.
עקב מעורבתה בכתיבה ובהפקת השיר, המועמדות של Beyoncé לפרס גראמי עבור אלבום השנה בטקס פרסי הגראמי ה-57 כללה אותה.
ב-2016 השתתפה בסינגל "Ashes of Love" של דני אל הארל.
ב-2017 השתתפה במיקסטייפ "Pop 2" של צ'ארלי XCX ברצועה "Tears" וסיפקה קולות רקע ללא קרדיט ברצועה "Delicious".
ב-4 בנובמבר 2021 הוציאה צ'ארלי XCX את הסינגל "New Shapes" בהשתתפות כריסטין אנד דה קווינס ופולצ'ק לאלבום "Crash", שיצא לאור ב-2022. במרץ 2022, המפיק האוסטרלי פלום את הסינגל "Sirens" בו השתתפה.
2014: Arcadia (תחת השם רמונה ליזה)
קרוליין תומפסון (נולדה ב-23 באפריל 1956) היא סופרת, תסריטאית, במאית קולנוע ומפיקת קולנוע אמריקאית.
היא כתבה את התסריטים לסרטים "הסיוט שלפני חג המולד" ו"חתונת הרפאים" והיא הייתה אחת הכותבים של "המספריים של אדוארד" ועיבדה את הסרט לבמה יחד עם הבמאי והכוריאוגרף מתיו בורן.
היא ביימה את הסרט "הסייח השחור" (1994); את "באדי" (1997), אותו גם כתבה; ואת סרט הטלוויזיה "שלגיה: היפה מכולם" (2001), עליו גם עבדה כמפיקה וכתסריטאית.
סי, לבטי מרשל, שהייתה מורה, ועורך הדין תומאס קרלטון תומפסון ג'וניור.
בשנותיה המוקדמות, היא התחנכה בוושינגטון.
מאוחר יותר עברה לקיימברידג', מסצ'וסטס כדי ללמוד במכללת רדקליף, ובסופו של דבר סיימה את לימודיה במכללת אמהרסט בשנת 1978 עם תואר באנגלית ובספרות קלאסית.
נישואיה הראשונים היו להנרי ברומל, סופר ותסריטאי.
מאוחר יותר נישאה לסטיב ניקוליידס, מפיק קולנוע וטלוויזיה.
תומפסון עברה ללוס אנג'לס, והתפרנסה כמבקרת ספרות וסופרת עצמאית.
בשנת 1983 פרסמה את הרומן "First Born", אותו בחרה הבמאית פנלופה ספריס לעבד לסרט, וממנו החלה ללמוד כתיבת תסריטים תוך כדי כתיבת טיוטות התסריט לסרט.
אף על פי שהסרט מעולם לא הופק, הפרויקט נתן לה השראה לפתח קריירה כתסריטאית.
טים ברטון התרשם מהרומן, שעסק "בעובר מפלצתי".
הוא הרגיש של"First Born" היו אותם אלמנטים פסיכולוגיים שרצה להציג ב"מספריים של אדוארד", ושכר אותה לכתוב את התסריט שלו.
אף על פי שהיא ידועה בעיקר בזכות כתיבת התסריטים ל"מספריים של אדוארד" ו"הסיוט שלפני חג המולד" היא עבדה על יותר מתריסר סרטים, ועבודותיה האחרות כללו את "שלגיה: היפה מכולם", "סוד הגן הנעלם (1993)", "באדי", "הסייח השחור", "המסע המופלא- הביתה" ,"משפחת אדמס (1991)" ו"עיר הגחלת".
התסריט שלה לסרט "Wicked Lovely", שמבוסס על הספר באותו שם של מריסה מאייר, היה אמור להיות מבוים על ידי מרי הארון, אבל נתקע בפיתוח מאז 2011.
ב-1991, היא וטים ברטון זכו בפרס הוגו להצגה הדרמטית הטובה ביותר עבור "המספריים של אדוארד".
בשנת 2011, תומפסון זכתה בפרס התסריטאית המצטיינת בפסטיבל הסרטים של אוסטין.
שנהשםבמאיתכותבתמפיקה1990המספריים של אדוארד 1991משפחת אדמס 1993המסע המופלא - הביתה סוד הגן הנעלם הסיוט שלפני חג המולד 1994הסייח שחור 1997באדי 2001שלגיה: היפה מכולם 2005חתונת הרפאים 2008עיר הגחלת 2018ברוכים הבאים לעולם שלי
פרק של Prop Culture (2020): "הסיוט שלפני חג המולד של טים ברטון"
קרולין ג'ניס צ'רי , הידועה בשם העט סי.
צ'רי היא סופרת מדע בדיוני ופנטסיה אמריקאית.
מאז אמצע שנות ה-70 כתבה צ'רי יותר מ-60 ספרים, ובהם הנובלות זוכות פרס ההוגו "Downbelow Station" ו-"Cyteen", שתיהן חלק מיקום ברית-איחוד שיצרה.
ב-2016 הייתה הסופר ה-32 (הסופרת הרביעית בלבד, אחרי אורסולה לה גווין, אן מק'קפרי וקוני ויליס), שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
על שמה נקרא האסטרואיד .
קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך הייתה אשתו של מלך בריטניה, ג'ורג' השני.
וילהמינה שרלוטה קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך נולדה ב-1 במרץ בעיר אנסבך שבגרמניה ליוהאן פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך ואשתו השנייה אלאונורה, נסיכת סקסוניה-אייזנך.
קרולינה, שהתייתמה מאביה בגיל 3 ומאמה בגיל 13, גדלה להיות אשה אינטליגנטית, מתורבתת ומושכת, ותכונות אלו הפכו אותה למבוקשת מאוד בקרב נסיכי אירופה שחיפשו לעצמם כלה.
קרולינה ויתרה על הצעת נישואים שקיבלה מפליפה החמישי, מלך ספרד, משום שלא רצתה לוותר על דתה הפרוטסטנטית.
זמן קצר לאחר מכן היא פגשה את גאורג אוגוסט, נסיך הנובר, והשניים נישאו ב-22 באוגוסט 1705. שנה לאחר מכן גאורג קיבל אזרחות בריטית ואת התואר "דוכס קיימברידג'", והיה השלישי בתור לרשת את כס המלוכה האנגלי, אחרי אביו גאורג וסבתו סופיה.
קרולינה ילדה תשעה ילדים בין השנים 1707 ל-1724, מתוכם שבעה הגיעו לבגרות:
נישא לאוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ומת בגיל 44 לפני שירש את אביו.
בנו ג'ורג' ירש את הכתר הבריטי.
נישאה לוילם הרביעי, נסיך אורנז'.
אוגוסטוס ג'ורג' - נולד ללא רוח חיים ב-9 בנובמבר 1716.
הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד (15 באפריל 1721 - 31 באוקטובר 1765) אחד הגנרלים הבריטים הבולטים של זמנו, נלחם בעיקר בפרס ובפלנדריה, והתפרסם בשל ניצחונו בקרב קלודן.
מרי, נסיכת בריטניה (5 במרץ 1723 - 14 בינואר 1772) - נישאה לפרידריך השני, רוזן הסן-קאסל.
לואיז, נסיכת בריטניה (18 בדצמבר 1724 - 19 בדצמבר 1751) - נישאה לפרדריק החמישי, מלך דנמרק.
עם עלייתו של ג'ורג' הראשון לכס המלוכה הבריטי בשנת 1714 קיבל בנו גאורג, בעלה של קרולינה, את התואר דוכס קורנוול, ומספר חודשים לאחר מכן הוא הוכתר כיורש העצר הרשמי לכתר הבריטי והוענק לו התואר נסיך ויילס.
קרולין הפכה לנסיכת ויילס והזוג עבר להתגורר באנגליה.
משום שהמלך החדש היה גרוש, הנסיכה קרולינה הייתה האישה החשובה ביותר בממלכה.
אולם למלך היו יחסים מאוד רעועים עם בנו הנסיך, שהגיעו לשיאם בשנת 1717 עם טקס הטבלתו של ג'ורג' ויליאם, בנם החמישי של גאורג וקרולינה.
הנסיך, בניגוד להוראת המלך, לא הסכים לתת לדודו להיות הסנדק של בנו, ונענש על כך במעצר זמני ובגירוש מארמון סנט ג'יימס ומטקסים ציבוריים.
למרות זאת, בעיקר בזכות יחסיה הקרובים של קרולינה עם סר רוברט וולפול, שהיה ראש ממשלת בריטניה דה פקטו באותה התקופה, הזוג הצליח לשמור על מעמדם ועל אורח חייהם ולהתפייס עם המלך בשנת 1720.
קרולינה נחשבה לאינטליגנטית הרבה יותר מבעלה.
בצעירותה היא נהגה להתכתב עם ידידה גוטפריד לייבניץ, איש האשכולות הגרמני שהועסק בחצר בית הנובר.
היא גם עזרה ליזום את ההתכתבות בין לייבניץ לסמואל קלארק, הנחשבת כיום לאחת ההתכתבויות החשובות ביותר של המאה ה-18 בנושא פילוסופיית המדע.
חיי הנישואים של גאורג וקרולינה נחשבו למוצלחים, אף על פי שנסיך ויילס החזיק מספר פילגשים, בהן אחת המשרתות האישיות של הנסיכה.
הנסיכה קרולינה הפכה למלכה עם מותו של חמיה בשנת 1727 ועלייתו של בעלה לשלטון.
במהלך השנים הבאות הזוג המלכותי היה במאבקים תמידיים מול בנם הבכור, הנסיך פרדריק.
פרדריק, שיועד על ידי סבו להיות הנסיך הבוחר של הנובר, נשאר בגרמניה כשהוריו עברו לאנגליה בעודו בן שבע בלבד.
כאשר זומן לבסוף לנסוע לבריטניה כיורש העצר לממלכה הוא היה כבר אדם בוגר, עם דעות משלו, שלא הכיר כמעט את הוריו.
הוא התנגד לדעותיו הפוליטיות, האמנותיות והמדעיות של אביו ואף ניסה לשכנע את הפרלמנט להקצות לו קצבה גדולה מזו שאביו נתן לו.
למלכה קרולינה היה כח רב בממלכה; היא קיבלה את התואר מגנת ממלכת בריטניה הגדולה, ושימשה למעשה כעוצרת הממלכה כאשר המלך יצא מהמדינה.
היא סובבה עצמה באמנים, סופרים ואינטלקטואלים רבים והזמינה יצירות אמנות ומבנים רבים.
לצד מרי, נסיכת מודנה, אשתו של ג'יימס השני, ואלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, בעלה של המלכה ויקטוריה, היא נחשבת לאחת מבנות הזוג החשובות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה של המונרכיה הבריטית.
מספר חודשים לפני מותה של קרולינה היא שוב רבה עם בנה, והשניים לא דיברו שוב.
היא מתה כתוצאה מסיבוכים שנגרמו מבקע טבורי ב-20 בנובמבר 1737 ונקברה במנזר וסטמינסטר שבלונדון.
היא נקברה בארון קבורה כפול, בו 23 שנים מאוחר יותר נקבר גם המלך ג'ורג'.
המלחין הנודע גאורג פרידריך הנדל כתב המנון ללווייתה.
קָרולין גליק היא עיתונאית ופובליציסטית ישראלית-אמריקאית, ומשמשת יועצת קשרי חוץ לראש ממשלת ישראל.
עמיתה במרכז למדיניות ביטחון בוושינגטון, עורכת בכירה בעיתון ה"ג'רוזלם פוסט", כותבת טור ב"ברייטברט" וב"מקור ראשון", וממקימות אתר הסאטירה הישראלי "לאטמה" ועורכת ראשית בו.
חברה בוועד המייעץ של תנועת הביטחוניסטים.
גליק נולדה ביוסטון, טקסס וגדלה בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית.
בוגרת אוניברסיטת קולומביה במדע המדינה.
גליק התנדבה לשירות בצה"ל ושירתה כקצינה בפרקליטות הצבאית במהלך האינתיפאדה הראשונה.
ב-1993 הייתה שותפה לכתיבת ספר באנגלית בהוצאת צה"ל, בשם "ישראל, האינתיפאדה ושלטון החוק".
בין השנים 1996-1994 שירתה בלשכת מתאם פעולות הממשלה בשטחים.
גליק כיהנה כמרכזת המשא ומתן עם אש"ף בנושאים אזרחיים ובתוך כך הייתה לחברה קבועה בצוות המשא ומתן הישראלי בשנים אלו.
לאחר שחרורה, הצטרפה ללשכת ראש ממשלת ישראל, שם שימשה כעוזרת היועץ המדיני לראש הממשלה, בנימין נתניהו.
בין השנים 2000-1998 למדה לתואר שני במדיניות ציבורית וביטחון בינלאומי בבית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרוורד.
בשנת 2000 חזרה לארץ ושימשה ככתבת בעיתון "מקור ראשון".
כמו כן שימשה סגנית עורך ראשי ב"ג'רוזלם פוסט".
בשנת 2003 התלוותה לכוחות המזוינים של ארצות הברית (יחידות חיל רגלים) במהלך הפלישה האמריקנית לעיראק.