tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באתר Metacritic, לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 60 מתוך 100 על סמך 5 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
קרקע בזלת היא סוג של קרקע חרסיתית המתהווה על אבני בזלת מבליית סלעי בזלת.
קרקע בזלת היא רדודה יחסית, הגם שהיא לעיתים מגיעה לעובי של מטר ואף יותר.
אופק A שלה הוא רגבי גרעיני, אופק B הוא בעל מבנה רגבי, ואופק C כולל שברי סלע בדרגות התפוררות שונות.
חדירות המים בקרקע בזלת היא איטית והאוורור מועט.
היא בעלת נקודת כמישה גבוהה של כ-25-27%.
כשהיא רטובה, קרקע בזלת היא דביקה ופלסטית וכשהיא יבשה היא נסדקת ונשברת.
קרקע בזלת כולל שיעור גבוה של חרסית שבין 55-65%.
קרקע בזלת לרוב נעדרת גיר, אך כאשר קרקע הבזלת נמצאת על בזלת שמעורב בה גיר יכול אחוז הגיר בקרקע להגיע עד 10%.
קרקעות הבזלת חסרות הגיר הן בעלות תגובה אלקלית חלשה וכשיש בהן גיר הן בעלות תגובה אלקלית בינונית.
תכולת החומר האורגני והחנקן היא נמוכה, תכולת האשלגן בינונית ותכולת הזרחן היא גבוהה.
לקרקע בזלת קיבול קטיונים ניכר, כאשר הקטיון החליף הראשי הוא סידן, מגנזיום מהווה כ-20% מהקטיונים ונתרן ואשלגן מועטים מאוד כקטיונים חליפיים.
קרקע בזולת בעל גוון אפור, חום כהה אשר לעיתים נוטה לאדום.
חלק מקרקעות הבזלת עשירות בפחמת הסידן שהוא תוצר של פירוק הפלגיוקלז באבני הבזלת על ידי מי תהום המכילים פחמן דו-חמצני.
ההרכב הכימי הממוצע של קרקע בזלת הוא 60% צורן דו-חמצני (SiO2), 30% אלומינה ותחמוצת ברזל (Al2O3+Fe2O3), 5% סידן פחמתי (CaCO3), 1.8% אשלגן חד-חמצני (K2O) ו-2% חומר אורגני.
קרקע בזלת משמשת לגידולי שדה ומטעים.
סוג זה של אדמה נמצא בישראל ברמת הגולן, בחלקים המזרחיים של הגליל ובסביבות עמק יזרעאל ועמק בית שאן.
קרקע אלוביאלית (מלטינית: alluvius, סחף, "לשטוף נגד") היא קרקע שנסחפה בזרם של מים.
ההרכב הכימי הממוצע של קרקע אלוביאלית הוא 58% צורן דו-חמצני (SiO2), 28% אלומינה ותחמוצת ברזל (Al2O3+Fe2O3), 11% סידן פחמתי (CaCO3), 1.2% אשלגן חד-חמצני (K2O) ו-2% חומר אורגני.
באזורים גשומים, קרקע אלוביאלית היא חומה כהה או שחורה.
קרקע אלוביאלית נחשבת פורייה מאוד.
קרקס ניקולין המוסקבאי בשדרות צבטנוי הוא אחד הקרקסים הסטציונריים העתיקים ביותר ברוסיה, בשדרות צבטנוי במוסקבה.
תכולת האולם היא 2000 מקומות ישיבה, גובה הכיפה 25 מטר, וקוטר הזירה 13 מטר.
בשנים 1880 עד 1913 נקרא הקרקס על שמו של המייסד אלברט סלמונסקי.
לאחר מהפכת אוקטובר וההלאמה שונה שמו לקרקס הממלכתי הראשון.
תקופה מסוימת על בימת הקרקס נאבק איוואן פודובני.
החל משנת 1936 בצוות הקרקב היה לייצן "קרנדאש".
מאז 1996 הוא נקרא על שם האמן יורי ניקולין, שעמד בראשו בשנים 1983–1997.
ב-19 בנובמבר 1939 קיבל הקרקס את עיטור לנין על תרומה יוצאת דופן בפיתוח אמנות הקרקס הסובייטית וחינוך אמני קרקס סובייטים.
"קרקס" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין, ונכלל באלבומה "הצורך במילה, הצורך בשתיקה", שיצא לאור בשנת 1988 על ידי חברת התקליטים CBS ישראל.
השיר נכתב והולחן על ידי אלברשטיין עצמה, והופק על ידי ירוסלב יעקובוביץ'.
אורכו של השיר הוא שלוש דקות וחמישים שניות.
"קרקס" כתוב בגוף ראשון ומתאר סיפור שסופר לדוברת בילדותה על קרקס שמופיע בעיר.
הקרקס מתואר כמקום אפל ומנוכר, שבו הקהל נחשף למופעים קשים, ובהם מופעים של אלימות, בריונות והתעללות, אך נמנע מלהתערב.
הקרקס בשיר משמש כאלגוריה למציאות חברתית, שבה מתרחשות עוולות לנגד עיני הציבור, אך זה נותר אדיש ואינו מתערב.
השיר הוצג לראשונה כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-1 בדצמבר 1987. בשבוע שלאחר מכן, ב-8 בדצמבר, נכנס למצעד במקום ה־28. ב-29 בדצמבר הגיע למקום העשירי, שהיה דירוג השיא שלו.
השיר נכלל במצעד במשך שבעה שבועות רצופים, וירד ממנו ב-26 בינואר 1988.
קרקלנד אנד אליס היא פירמת עורכי דין אמריקאית בין-לאומית שמשרדיה הראשיים שוכנים בשיקגו, אילינוי.
הפירמה נוסדה בשנת 1909, ומאז 2017 היא נחשבת לפירמת עורכי הדין הגדולה בעולם לפי הכנסות.
נכון לשנת 2025, היא מדורגת שביעית בגודלה גם לפי מספר עורכי הדין.
Kirkland & Ellis הייתה פירמת עורכי הדין הראשונה בעולם שהכנסותיה השנתיות חצו את רף 7 מיליארד דולר אמריקאי.
הפירמה נחשבת לבעלת ההכנסות הגבוהות ביותר והרווחיות הגדולה ביותר בעולם בתחום עריכת הדין.
בין עורכי הדין לשעבר של הפירמה ניתן למנות בעלי תפקידים בכירים במערכת הממשל הפדרלי ובמערכת המשפט, בהם שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ברט קוואנו והתובעים הכלליים לשעבר ויליאם בר ורוברט בורק.
הפירמה מעניקה שירותים למגוון רחב של תחומים שונים, ובהם השקעות פרטיות (Private Equity), מיזוגים ורכישות ועסקאות מסחריות אחרות, ליטיגציה, סכסוכים פליליים ורגולטוריים מול רשויות ממשלתיות, הליכי חדלות פירעון ושיקום חברות, וכן בענייני קניין רוחני.
פירמת קרקלנד אנד אליס מחזיקה מספר סניפים ברחבי ארצות הברית, באירופה ובאסיה:
, מחוז קולומביה , טקסס
, קליפורניה לונדון, הממלכה המאוחדת
בריסל, בלגיה ריאד, ערב הסעודית
בשנת 1909 ייסדו שני עורכי דין, סטיוארט ג'י.
מק'קורמיק, שותפות משפטית בשיקגו, אשר לימים הפכה ל־Kirkland & Ellis.
מק'קורמיק היה נכדו של ג'וזף מדיל, מייסד העיתון שיקגו טריביון.
בשנת 1914 מונה מק'קורמיק לנשיא Tribune Company, ובשנת 1925 הפך למו"ל היחיד של שיקגו טריביון.
בשנת 1915 הצטרפו לפירמה ויימות' קירקלנד ועוזרו הווארד אליס.
קירקלנד שימש כיועץ המשפטי הראשי של שיקגו טריביון ועיתונים נוספים בתיקים שונים הנוגעים לחופש הביטוי ולעבירות לשון הרע, ובהם גם בפרשת Near v.
בשנת 2017 דורגה Kirkland & Ellis במקום השני בדירוג ATL Power 100. בשנת 2018 העניק לה Vault את התואר הפירמה היוקרתית ביותר בשיקגו, וכן את המקום הראשון בארצות הברית בתחומי ההשקעות הפרטיות (Private Equity), שיקום חברות (Restructuring) ותחזית עסקית.
בשנת 2018 דירג כתב העת The American Lawyer את Kirkland & Ellis כ"פירמת עורכי הדין של השנה".
בשנת 2019 הוכתרה הפירמה כ"פירמת עורכי הדין של השנה" גם על ידי Mergers & Acquisitions, לאחר שייעצה ביותר מ־400 עסקאות מבוססות ארצות הברית – יותר מכפול מהפירמה שדורגה שנייה – וכן על מספר העסקאות הגבוה ביותר בעולם באותה שנה.
בשנת 2020 הסתכמו הכנסות הפירמה בפחות מ־5 מיליארד דולר.
העלייה נבעה מגידול בביקוש לשירותים משפטיים בעקבות מגפת הקורונה.
בשנת 2021, דורגה הפירמה על ידי Am Law כפירמת עורכי הדין הגדולה ביותר בארצות הברית לפי הכנסות גולמיות, ושלישית בגובה הרווחים לשותף הון.
נכון לשנת 2022 דיווחה הפירמה על 490 שותפי הון (Equity Partners) ו־763 שותפים שאינם שותפי הון (Non-Equity Partners).
באותה שנה עמדו הכנסותיה הגולמיות על למעלה מ־6 מיליארד דולר, יותר מכל פירמת עורכי דין אחרת.
בשנת 2023 רשמה הפירמה הכנסות גולמיות של 7.2 מיליארד דולר, ובכך הבטיחה את מקומה הראשון בדירוג Am Law 200 לשנת 2024 של כתב העת The American Lawyer.
נוסף על כך, דורגה הפירמה באותה שנה כפירמת עורכי הדין בעלת ההכנסות הגבוהות בעולם גם במסגרת סקר Global 200.
בשנת 2024 רשמה הפירמה עלייה של 22% בהכנסות, שהגיעו ל־8.8 מיליארד דולר, בעוד הרווח לשותף הון עלה ל־9.25 מיליון דולר.
ביצועיה החזקים יוחסו להצלחות בתחומי ההשקעות הפרטיות (Private Equity), הליטיגציה והמיזוגים והרכישות.
באותה שנה הרחיבה הפירמה את נוכחותה באירופה באמצעות פתיחת משרד חדש בפרנקפורט, גרמניה, כדי לתת מענה להתרחבות פעילותה באזור.
בשנת 2025 הגיעה הפירמה להסכם עם דונלד טראמפ לבצע עבודה פרו בונו עבור יוזמות המקודמות על ידו.
קרש חיתוך הוא כלי מטבח המשמש כמשטח עליו ניתן לחתוך או לקצוץ דברי מזון שונים, כדוגמת ירקות לסלט.
הסיבה העיקרית לשימוש בקשר חיתוך היא הגנה הן על משטחים שמתחתיו (כדלפק או שולחן) והן על חוד הסכין עצמו.
קרש חיתוך עשוי לרוב מעץ או מפלסטיק.
חומרים אלו נחרצים בקלות על ידי סכין, ובכך מקשים על ניקוי יסודי של קרש החיתוך.
ישנם גם קרשי חיתוך עשויים מזכוכית - קל יותר לנקותם מאשר את אלו העשויים מעץ או מפלסטיק, אך אלה עלולים לפגוע בסכין בו משתמש החותך.
בוצ'ר בלוק הוא קרש חיתוך מסיבי, עשוי מעץ קשה ועבה מאוד, המיועד לעמוד במכות חזקות שמונחתות בעת קיצוץ באמצעות קופיץ.
קרקר או מַצִּיָּה הוא ביסקוויט אפוי שטוח ויבש העשוי בדרך כלל מקמח.
ניתן להוסיף לבצק חומרי טעם או תבלינים, כגון מלח, עשבי תיבול, זרעים או גבינה, או לפזר מעל לפני האפייה.
קרקרים ממותגים לעיתים קרובות כדרך מזינה ונוחה לצרוך מזון בסיסי או דגנים.
הקרקר נחשב זול, יחסית, והוא בעל חיי מדף ארוכים.
ב-1801 פתח ג'וסיה בנט מפעל אפייה במילטון, מסצ'וסטס ומכר "ביסקוויט מים" - ביסקוויט עשוי קמח ומים שישרוד במסעות ימיים ארוכים היוצאים מנמל בוסטון.
המפעל מכר קרקרים ששימשו במלחמת האזרחים האמריקנית.
המפעל עדיין ממוקם במילטון, ומוכר קרקרים.
בצק הקרקר מחורר כדי למנוע יצירת כיסי אוויר בעת האפייה.
לעיתים מוסיפים לבצק גבינה או תבלינים.
את הקרקרים אוכלים כמו שהם או עם גבינה קשה, ממרח פטה, ממרח גבינה רכה ועוד.
לעיתים מגישים אותם בארוחת מזנון לצד ממרחים ומטבלים שונים.
בארצות הברית קיימים סוגי קרקרים המוגשים לצד מרק או בתוכו, למשל קרקרים משושים המכונים "קרקר צדפות" משום שנהוג להגיש אותם עם צ'אודר צדפות.
קרש כביסה הוא כלי המשמש לכביסה ידנית.
קרש הכביסה המסורתי הוא לוח עץ מלבני, בעל חריצים או גלים אשר כנגדם שופשפו הבגדים המלוכלכים.
עד המאה ה-19 גלי הלוח היו מעץ; מתחילת המאה ה-20 היו גם לוחות עם מסגרת עץ וגלי מתכת, בין השאר פליז.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 לחלק מהלוחות גלים העשויים פלדה מגולוונת או זכוכית.
בגלל העלייה בתפוצת מכונות הכביסה ירד השימוש בקרשי כביסה והם אינם בשימוש עוד במדינות מפותחות.
קרש הכביסה יכול לשמש ככלי הקשה, כאשר מעבירים חפץ כלשהו (כמו אצבעונים) על פני הבליטות ניתן לייצר מקצב.
מספר סגנונות מוזיקליים שילבו את קרש הכביסה ככלי נגינה (בתחילה מאולתר ולאחר מכן מותאם), בהם סקיפל ולהקות ג'אג (Jug bands) בשנות ה-20 של המאה ה-20 בדרום ארצות הברית.
כן שימש קרש הכביסה (בצרפתית frottoir) בסגנון הזיידקו (Zydeco) של הקייג'ון בלואיזיאנה.
באוקראינה ובפולין נעשה שימוש בקרש כביסה (Затула זאטולה באוקראינית; Tarka טארקה בפולנית) בשילוב פופולרי של מוזיקת עם וג'אז.
קרש כביסה הופיע על בימת תחרות הזמר של האירוויזיון ב-2014 במסגרת השיר שייצג את פולין My Słowianie באירוויזיון 2014 שהתקיים בקופנהגן.
קֶרֶרוּ (שם מדעי: Hemiphaga novaeseelandiae) היא מין של יונה האנדמית לניו זילנד.
הקררו היא יונה גדולה יחסית — משקלה נע בין 550 ל-850 גרם ואורכה עשוי להגיע ל-50 סנטימטרים.
תזונתה מבוססת בעיקר על פירות, והיא שוכנת עצים ומצויה ביערות החל מנורת'לנד בצפון ניו זילנד, ועד האי סטיוארט בדרומה.
היא הסתגלה לחיים בבתי-גידול שונים, החל מאזורים חופיים ועד אזורים הרריים.
מבחינה מורפולוגית דומה יונה זו לשאר היוניים, והיא בעלת ראש קטן יחסית ומקור ישר.
נוצות הראש, הצוואר והכנפיים הן בצבע סגול-ירוק בוהק, עם גוני ברונזה וגוונים מתכתיים אחרים.
החזה לבן, המקור כתום, ואילו הרגליים והעיניים הן אדומות.
צבע המקור, העיניים והרגליים של הפרטים הצעירים בדרך כלל דהוי יותר משל הבוגרים, וגם זנבם קצר יותר.
יונת הקררו משמיעה מדי פעם צליל "קוּוּ", וזהו המקור האונומטופאי של שמה.
תזונתה של יונת הקררו מבוססת על פירות, והיא אוכלת בעיקר מעצי-פרי המצויים באופן טבעי בניו זילנד, ולא מכאלה שהובאו אליה על ידי האדם.
היא בעלת תפקיד אקולוגי חשוב, משום שהיא העוף היחיד המסוגל לאכול את הפירות והזרעים הגדולים של העצים המצויים באופן טבעי בניו זילנד כגון זרעיו של העץ Beilschmiedia tarairi.
היונה מעכלת את הפרי ומוציאה את הזרעים שלמים וללא פגע, ובכך מפיצה אותם באזורים שונים.
אף על פי שתזונתה מבוססת בעיקר על פירות, היא מגוונת אותה לעיתים עם עלים, נבטים ועלווה רכה.
במיוחד היא מחבבת את עליו של השזיף, שדווקא לא היה מצוי באופן טבעי בניו זילנד אלא הובא אליה בידי האדם.
מרכיביה המדויקים של התזונה משתנים בהתאם לעונת השנה ולבית הגידול, ובתקופות מחסור עלים יכולים להוות אף את עיקר התזונה.
לפני שהביא האדם בעלי חיים אחרים לניו זילנד, היו הקררו והקאקאפו (תוכי גדול ומחוסר יכולת תעופה) מן העופות הצמחוניים הלא-רבים שבאי.
עיתויה של עונת הרבייה תלויה באספקת הפירות המצויה.
יונת הקררו מקננת על עץ.
הקן איננו מושקע ובנוי מחוטרים וענפים קטנים, והתטולה כוללת ביצה יחידה, בעלת תקופת דגירה של 28 ימים.
לאחר הבקיעה, היונה הצעירה מצמיחה נוצות המתאימות לתעופה לאחר כ-36 ימים.
בעונת רבייה בה הפירות מצויים בשפע, יכולים בני הזוג לקנן מעל לארבע פעמים.
גודלה של אוכלוסיית הקררו הצטמצם באופן משמעותי מאז הגעת האירופאים לניו זילנד.
מגמת הצטמצמות זו נמשכת גם כיום, ובייחוד באי הצפוני של ניו זילנד, אולם היא עדיין נפוצה יחסית במערב האי הדרומי, וכן בחלקים מאוטגו שבדרום-מזרח האי הדרומי.
ניתן למצוא אותה ביערות (בייחוד באזורי שפלה), בבתה, באזורים חקלאיים ובאזורים פתוחים בתוך ערים (כגון פארקים).
מינים פולשים שונים — דוגמת הפוסום האוסטרלי הכסוף-אפור וכן מינים שונים של חולדות, כגון החולדה המצויה, חולדת החוף והחולדה הפולינזית, צמצמו במידה ניכרת את כמות הפירות הזמינה לקררו, וגם מהווים איום על ביצי היונה וגוזליה.
איומים נוספים על אוכלוסיית הקררו הם ציד, הריסת שטחי מחיה ובתי גידול טבעיים, ושיעורים נמוכים של התרבות מוצלחת.
ההגבלה הראשונה על ציד יונת הקררו נכנס לתוקף בשנת 1864, והן מוגנות לחלוטין בחוק מאז 1921, אך איסור הציד לא נאכף כיאות לאורך כל השנים.
היו מאורים שאף טענו כי איסור פוגע במסורת שלהם שכללה ציד של יונת הקררו.
המדענים מבחינים בין שני תת-מינים של יונת הקררו, אך רק אחד מהם, H.
novaseelandiae, שחי בניו זילנד עצמה, עדיין מצוי כיום.
spadicea שחי באי נורפוק, נכחד; שני תת-המינים נבדלו זה מזה בצבע הנוצות ובהבדלים מורפולוגיים מסוימים.
קרש גב או לוח גב הוא מוצר רפואי המשמש לקיבוע ולהעברה של פצועים כאשר קיימת אפשרות של פגיעה בעמוד השדרה.
לוח גב משמש למניעת תזוזה של עמוד השדרה העלולה ליצור נזק בלתי הפיך.
לרוב, נמצאים לוחות גב בשימוש של כוחות עזרה ראשונה ורפואת חרום, כגון מגן דוד אדום.
קרשי גב עשויים עץ, אלומיניום או פלסטיק.
כיום קיימת מגמה של הימנעות משימוש בקרשי גב העשויים עץ עקב התחזוקה הרבה הנדרשת, כגון טיפול בסדקים ושברים, ריקבון וחיידקים.
קרשי גב רחבים יותר מרוחבו של אדם ממוצע, על מנת לאפשר התאמה של רצועות קיבוע וכדי לאפשר את קיומן של ידיות נשיאה.
לרוב, מאפשר החומר שממנו עשוי קרש הגב מעבר של קרני רנטגן, כדי לאפשר צילום של הפצוע בעודו מרותק ללוח.
הקיבוע מתבצע בדרך כלל בתוספת של צווארון לקיבוע עמוד שדרה צווארי (כגון צווארון פילדלפיה) שנועד למנוע תנועת הראש קדימה ואחורה (תנועה של "כן").
נוסף על כך, נתמך הראש בצדדיו על ידי שמיכה מגולגלת ("ספר תורה"), או חוסמים (Head Wise), כדי למנוע תנועה לטרלית (צדית) של הראש (תנועה של "לא").
במידה וקיים חשד לפגיעה בכל עמוד השדרה ולא רק הצוואר, נמנעת בצורה מוחלטת תנועה של הפצוע על ידי ריתוקו ברצועות.
קרקרה (שם מדעי Caracara) הוא סוג של דורסים ממשפחת הבזיים ומתת-משפחת קרקרים הנפוצים במרכז אמריקה ובדרומה.
הם נוהגים לאכול נבלות ולרדוף אחרי דורסים אחרים כדי שיפלטו את מזונם, ואז אוכלים אותו.
בניגוד לרוב הדורסים, הם נוהגים לצוד בחבורות.
כיום שרדו שני מינים בסוג:
קרקרת גואדלופה (Caracara lutosa) - נכחדה ב-1900
קרשקו (בסלובנית: Krško, בגרמנית: Gurkfeld) היא עיירה השוכנת במזרח סלובניה, לגדת נהר סאווה.
בעבר חולקה העיירה בין שטיריה תחתית (השטחים ממערב לנהר), וקרניולה תחתית (השטחים ממזרח לו).
כיום משמשת העיירה כבירת אזור ספודנהפוסבסקה.
דרומית-מזרחית לעיירה ממוקמת תחנת הכוח הגרעינית של קרשקו.
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בעיירה, מלמדים כי האזור היה מיושב בתקופה הפרהיסטורית.
לאורך נהר סאווה, נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה, מתקופת הברזל ומתקופת האימפריה הרומית ששלטה בעיירה.
לאחר ימי הביניים שלטו בעיר בית הבסבורג.
בין המאה ה-15 ל-17 סבלה העיירה מפשיטות העות'מאנים.
קַרְקָשִׁי הַסְּנֶה (שם מדעי: Iolana alfierii; שם קודם: כחליל הקרקש) הוא פרפר יום מדברי המשתייך למשפחת הכחליליים.
הפרפר מעופף בקרבת שיח הקרקש הצהוב המהווה את הצמח הפונדקאי אשר מזרעיו, המצויים בתרמיליו, ניזונים זחלי הפרפר.
קַרְקָשִׁי הַסְּנֶה הוא מין אנדמי לאזורים המדבריים בסיני, בנגב המרכזי, בהרי אדום, ובאזורים שונים בחצי האי ערב.
המין הוגדר בשנת 1948 על ידי בחינת פרטים שנמצאו ליד סנטה קתרינה באפריל 1940.
קרקשי הסנה הוא אחד ממיני הכחליליים הגדולים בישראל.
מין זה מתאפיין בדו-צורתיות זוויגית.
הזכר כחול מבריק עם שוליים שחורים בולטים.
הכנפיים בצידן התחתון אפורות ומעוטרות בנקודות.
הנקבה בעלת כנפים חומות בצידן העליון, ודומה לזכר בצידן התחתון של כנפיה.
אזורים מדבריים בקרבת שיחי קרקש צהוב.
הפרפרים הבוגרים מופיעים בהר הנגב בסוף פברואר ומעופפים סביב שיחי הקרקש עד לתחילת חודש אפריל ובסיני (הרי סיני, דרום סיני) מתאחרת פעולתם עד לסוף אפריל.
הביצה לבנה ירקרקה ושטוחה - בעלת מעין מבנה קשקשי רעפי.
נקבת קַרְקָשִׁי הַסְּנֶה מטילה את הביצים כאשר היא מחדירה את צינור ההטלה לתוך הפרח, בקצה בטנה ישנו מעין "פותחן" המותאם לפתיחת הפרח המכונה - "עלעל מול-נרתיקי"(Lamella antevaginalis).
הנקבה מטילה על פרחים יבשים או פרחים בשיא תפרחתם כדי להתאים את בקיעת הזחלים להתפתחות התרמילים והזרעים ובכך להבטיח את הישרדותם.
הזחל מגיח כתום וראשו שחור ובשיא גודלו צבעו לבן קרמי.
מתפתח בתוך התרמילים מוגן ממזיקים ומטורפים, בתרמילים הזחלים ניזונים מזרעי הקרקש.
בהיעדר מזון נגיש הזחלים נעשים קניבלים וטורפים את בני מינם.
הזחלים הבוגרים עוזבים את השיח חודרים לאדמה ובה הם מתגלמים.
הגולם חום ומצוי מוגן מטורפים וממזיקים בתוך האדמה.
הגולם נכנס לדיאפאוזה עד לאביב הבא.
השמירה על קַרְקָשִׁי הַסְּנֶה בישראל
בעקבות רעיית יתר של הצמח הפונדקאי שלו (קרקש צהוב) חלה ירידה בתפוצת המין, הוא נחשב לנדיר ונמצא בין 14 מיני הפרפרים המוגנים בישראל.
קרשי (באוזבקית: Қарши/Qarshi; בפרסית: نخشب - נח'שב; ברוסית: Карши) היא בירת מחוז קשקדריה בדרום אוזבקיסטן.
העיר שוכנת כ-400 ק"מ דרום-מערבית לבירה טשקנט ובקרבת הגבול עם טורקמניסטן.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2025 התגוררו בקרשי 300,777 בני אדם.
לעיר חשיבות בהפקת גז טבעי, ומפורסמת גם בשטיחים הנארגים בה.
קרקע חומה, או קרקע יער חומה, היא סוג קרקע הנפוץ באזורי אקלים ממוזג לח ומאופיין באופק חום כהה שמתחתיו אופקים בהירים יותר.
קרקעות חומות נפוצות בעיקר במערב אירופה ובמרכזה, ברוסיה המערבית ובעבר הרי אורל, בחוף המזרחי של אמריקה ובמזרח אסיה, בכלל זה יפן, קוריאה וסין.
באופן גס, רוב הקרקעות החומות ממוקמות בחגורה שבין קווי הרוחב 35° ל-55° צפון.
מלבד זאת, ישנן גם קרקעות חומות במזרח אוסטרליה ובניו זילנד.
הקרקעות החומות שכיחות יותר באזורי שפלה הנמוכים מ-300 מ' ובאקלים ממוזג לח עם כמות משקעים בינונית – בממוצע פחות מ-760 מ"מ בשנה – ועם טמפרטורה הנעה בין 4° צלזיוס בחורף ל-18° צלזיוס בקיץ.
קרקעות חומות הן קרקעות פוריות, בעלות ניקוז טוב, עם חומציות קרקע שנעה בטווח pH של 5.0–6.5. סוגי הצמחייה הנפוצים ביותר שגדלים בקרקע חומה הם חורש נשיר ועשב.
בשל פוריותן הניכרת של הקרקעות אלה, נכרתו שטחים גדולים של חורש נשיר לצורך השמשתם לחקלאות.
לקרקעות חומות בדרך כלל שלושה אופקים: A, B ו-C.
אופק A הוא בעל צבע נוטה לחום ועומקו למעלה מ-20 ס"מ.
הוא עשוי הומוס כמעט רווי וחומר מינרלי, והוא פעיל ביולוגית עם יצורי קרקע רבים ושורשי צמחים המערבבים את ההומוס עם חלקיקי המינרל.
כתוצאה מכך, הגבול בינו לבין אופק B יכול להיות מטושטש בדגימות שאינן חרושות.
אופק B עשוי ברובו מחומר מינרלי אשר נדד מחומר המוצא, אולם הוא לעיתים קרובות כולל תכליל של חומר יותר אורגני אשר נישא על ידי אורגניזמים, בעיקר תולעי אדמה.
צבעו בהיר יותר משל אופק A, והוא לעיתים קרובות מסונן רק קלות.
בשל הסינון המוגבל, יורדים מטה רק הבסיסים המסיסים יותר.
אופק C עשוי מחומר המוצא, אשר באופן כללי חדיר ואינו חומצי או חומצי קלות, למשל סיין חרסית.
קרקפת היא אזור אנטומי בגולגולת, הנתחמת על ידי הפנים בחזית, ועל ידי הצוואר בחלקה התחתון.
הקרקפת מחולקת בדרך כלל לחמש שכבות, על פי החלוקה הבאה:
עור הקרקפת עליו צומח שיער הראש - מכיל בלוטות חלב וזקיקי שיער רבים.
רקמת חיבור - שכבה צפופה תת-עורית של שומן ורקמה סיבית, המכילה עצבים ואת כלי הדם של הקרקפת.
הַקּוֹבַע הָאֲלָלִי (Galea aponeurotica; Aponeurosis epicranialis) - גיד שטוח ורחב המחבר בין שריר המצח לשריר העורף בחלקה העליון של הגולגולת.
רקמת חיבור רפה - רקמה חלשה, גמישה ועשירה בכלי דם.
הרקמה מהווה הפרדה בין שלוש השכבות העליונות לבין השכבה העליונה של הגולגולת.
מסב העצם - רקמה חיצונית העוטפת את עצם הגולגולת.
רקמה זו יחד עם מסב פנים העצם, הן המקור לתאי המוצא של רקמת העצם (Osteoprogenitor cells), והן מכילות כלי דם המזינים את העצם.
אספקת הדם לקרקפת מתבצעת באמצעות חמישה זוגות של עורקים.
שלושה מתוך העורק תרדמני החיצוני ושניים נוספים מתוך העורק תרדמני הפנימי.
הקרקפת ממלאת תפקיד חשוב באסתטיקה של הפנים.
התקרחות או הידלדלות שיער גברי, הן סיבות נפוצות לדאגה בקרב גברים.
ניתן לטפל בתופעות אלו באמצעות תרופות או השתלת שיער.
במקרים בהם הקרקפת כבדה ורפויה, שינוי אשר מתרחש עם תהליך ההזדקנות, המצח עשוי להיראות נמוך, ועלולים להופיע קמטים עמוקים.
ניתן לטפל בבעיה זו באמצעות מתיחת מצח.
קרשי המשכן הם הקרשים ששימשו את אוהל מועד בתקופת הנדודים של בני ישראל במדבר.
קרשים אלו נוצרו בפיקוח בצלאל בן אורי ואהליאב בן אחיסמך ועליהם פרסו את יריעות האוהל.
נושאי הקרשים היו בני מררי.
הציווי על עשיית הקרשים מופיע בתורה ב ועשייתם בפועל מתוארת ב.
גובהם (אורכם) היה 10 אמות, רוחבם היה אמה וחצי ועובי כל קרש היה אמה.
הם היו עשויים מ"עצי שיטים" (יש סוברים שהכוונה לעצי ארז), והיו מצופים בזהב.
לקרשים היו אדני כסף, שתפקידם היה לייצב את הקרשים שלא יפלו.
הקרשים חוברו על ידי טבעות זהב ובריחים מעץ.
בתלמוד מובאת דעת רבי יהודה הסובר שהקרשים היו רחבים מלמטה וצרים מלמעלה, אך רבי נחמיה חולק עליו וסובר ש"כשם שמלמטן עוביין אמה- כך מלמעלן עוביין אמה".
הקרשים נועדו להרכבת מבנה אוהל מועד.
באוהל מועד מוקמו 20 קרשים בצד דרום, 20 בצד צפון ועוד 8 בצד מערב.
מתוך שמונת הקרשים שבצד מערב, שני הקרשים הקיצוניים שימשו לפינת האוהל, כך שרק חצי אמה מהם הייתה בחלל האוהל, כאשר האמה הנותרת הוצמדה לכותל הצפוני או הדרומי, שהיו בעובי אמה.
כך יוצא ששטחו של אוהל מועד (בלי עובי הקירות) הוא 30 אמה על 10 אמות.
עובי הקירות היה אמה אחת.
לכן, אורכו של אוהל מועד מבחוץ היה 31 אמה ורוחבו- 12 אמה.
האדנים היו עשויים כסף ושימשו למעין בסיס לקרשים.
לכל קרש היו שני אדנים, כך יוצא שהיו בסך הכל 96 אדני כסף (חוץ מאדני העמודים).
גובה האדנים היה אמה, אורכם- אמה ועוביים- 3/4 אמה.
הם היו חלולים והחלל היה בגודל של חצי אמה על רבע אמה.
לכל קרש היו שתי "ידות"- מעין בליטות- שנוצרו על ידי חריצה באמה התחתונה של הקרש והיו במרחק של חצי אמה אחת מהשנייה.
הן היו בדיוק בגודל החלל של האדנים ובגובה אמה.
ידות אלו הוכנסו לתוך חלל האדנים.
הקרשים חוברו על ידי טבעות ובריחים.
הטבעות היו עשויות זהב והן נקבעו בחלק העליון של הקרשים על ידי חריצים.
כל טבעת חיברה שני קרשים וכך נוצר מבנה בעל שלושה קירות שכל קרשיו מחוברים.
בנוסף לכך, הוכנסו בריחי עצי שיטים על מנת לחבר את הקרשים של כל קיר ביחד.
לכל קיר היו חמישה בריחים- שניים מלמעלה, שניים מלמטה ואחד באמצע.
אורך הבריחים העליונים והתחתוניים היו באורך חצי מהקיר (15 אמה בצפון ובדרום ו6 אמות במערב)- כך שכל בריח חיבר חצי קיר- והבריח האמצעי- הנקרא "הבריח התיכון"- חיבר את כל הקיר ואורכו היה 30 אמה בצפון ובדרום ו12 אמה במערב.
לפי זה, יוצא שהיו בסך הכל 15 בריחים במשכן, אך חז"ל במסכת שבת דרשו מהפסוק שלא היו שלושה בריחים תיכונים (אחד לכל קיר), אלא בריח אחד שחיבר את שלושת הקירות ונכפף בצורה ניסית!
לפי פירוש זה היו רק 13 (שהם 7, אם נחשיב כל שני בריחים שמחברים חצי קיר- לבריח אחד) בריחים למשכן.
הבריחים הוכנסו לתוך טבעות זהב הקבועות על צידם החיצוני של הקרשים.
לתוך טבעות אלו הוכנסו כמין שני חצאי קנים מזהב שיצרו מין קנה זהב ארוך ולתוכם הוכנסו הבריחים.
הבריח התיכון הוכנס לתוך חלל בתוך הקרשים עצמם.
גם לתוך חלל זה הוכנסו חצאי קנים מזהב.
קרקרה מפוספסת (שם מדעי: Phalcoboenus australis) היא מין של עוף דורס ממשפחת הבזיים החי בטבע בקצוות הדרומיים של אמריקה הדרומית ובעיקר באיי פוקלנד.
הקרקרה היא בין העופות הגדולים במשפחת הבזיים.
צבעה שחור, עם חזה חום־כתום מנומר באפור.
נוצות הראש והעורף מסולסלות ופרועות מעט, העיניים גדולות והמקור הצהוב חד ביותר.
קרקרות אלה נפוצות בעיקר באיי פוקלנד שליד ארגנטינה (ובשליטת בריטניה) וכן באזור ארץ האש.
הן נפוצות לאורך כל האי אבל בולטות ליד מושבות רבייה של עופות ים.
הן מותאמות גם לתנאים הרריים.
הן אוכלות בשר, נבלות, שאריות מזון פזורות ומסוגלות גם לחפור בקרקע כדי למצוא חרקים או תולעים.
בנוסף הן ציידות עופות ים חסרי אונים כמו אפרוחי פינגווינים ואלבטרוסים ועופות חלשים.
הן עלולות אפילו לתקוף כבשים חולות או צעירות, דבר שגורם לחקלאים לרדוף אותן.
להקה גדולה יכולה להתמודד עם גור אריה ים צעיר.
ערך 500 פרטים בוגרים של הקרקרה.
הקרקרות לא מפחדות מאנשים ואף עלולים לחטוף להם מזון או ממחטות מהיד.
הם גם גורמים נזקים למגדלי כבשים שצדו אותם דלדלו את מספרם, אבל כיום הציד שלהם אסור.
קרקרה אדומת-גרון (שם מדעי: Ibycter americanus) הוא מין של עוף דורס ממשפחת הבזיים והוא המין היחיד בסוגו.
הקרקרה חיה בטבע ביערות של מרכז אמריקה ודרום אמריקה.
בניגוד לרוב העופות הדורסים היא מעדיפה לחיות בלהקות קטנות.
תפוצתה בטבע במדינות הטרופיות של אמריקה, מדרום מקסיקו לוונצואלה, ובעיקר באמריקה המרכזית והדרומית.
היא חיה ביערות טרופיים ויערות הרריים טרופיים וסובטרופיים ונמצאות רוב הזמן על העצים.
אורכן של הקרקרות 51 ס"מ בממוצע אצל זכרים ו-56 ס"מ אצל נקבות.
אלה עופות שחורים עם פנים וגרון אדומים (ומכאן שמם) ומקור צהוב, למעט פיסה תכלת בקדמתו, גדול ומעוקל.
כנפי הקרקרות נועדו כדי לעוף בין עצי היערות והן מעוגלות ומזכירות כנפי נץ.
הקרקרות ניזונות בעיקר מזחלי דבורים וצרעות, לעיתים גם מדבורים בוגרות, וגם מפירות.
יצורים בעלי חוליות מאוד נדירים בתפריטן, ונאכלים רק בעתות של מחסור במזון.
הן צדות בלהקות, תוקפות ב"הפצצות" מהאוויר קנים של דבורים וצרעות במטרה להפיל אותם מהעץ, ואז בורחות מהנחיל הזועם שלהן.
הן קורעות חלקים מהקן הנופל ומתבייתות על השלל הרצוי - הזחלים.
הן אינן מראות רגישות לעקיצות דבורים וצרעות אבל לא ברור האם הן חסינות לגמרי לארס.
כריתת היערות באזור חיותן מצמצמת את כמות הקנים הנחוצים לתזונת הקרקרות, אך בינתיים
מצב השימור של קרקרה זו הוא ללא חשש.
קרשניק (בפולנית: Kraśnik) היא עיר מחוז בפרובינציית לובלין שבפולין, על גדות נהר סטרוז'נקה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
לקרשניק הוענקו זכויות עיר בשנת 1377, ונקבעו בה ימי שוק שבועיים וירידים שנתיים.
משנת 1604 הייתה העיר בבעלות משפחת האצולה הפולנית זמויסקי, ובאמצע המאה ה-17 נהרסה בידי הקוזקים.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה העיר בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
עם חיבור העיר לרשת מסילות הברזל בסוף המאה ה-19, הואץ פיתוחה.
במאי 2019 אושרה במועצת העיר קרשניק, הנשלטת בידי מפלגת השלטון השמרנית "חוק וצדק", הצעה לסדר היום להכריז על העיר כאזור חופשי מלהט"ב, כדי להגן על עצמה מפני "קיצוניים ששואפים למהפכה תרבותית".
בעקבות קרשניק שש ערים נוספות, ומאה רשויות מקומית בפולין, הנשלטות בידי חברי "חוק וצדק", הוכרזו "אזור חופשי מלהט"ב".
במרץ 2021, הרשויות בפולין מנעו משר בממשלת צרפת, שהוא הומוסקסואל מוצהר, להגיע לאזור.
עד שנת 1580 נאסרה ישיבת יהודים בקרשניק.
לאחר מכן החלו יהודים לשבת בה, אך קהילה זו הוחרבה לחלוטין במהלך פרעות ת"ח ות"ט.
כעבור מספר שנים התחדשה הקהילה בעיר, וזו תרמה לפיתוחו הכלכלי של היישוב.
בשנת 1885 נשרף בית הכנסת בעיר שנוסד עוד במאה ה-17, ובשנת 1887 נחנך בה בית כנסת חדש.
עם כיבוש העיר בידי הרוסים בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נמלטו ממנה רוב יהודיה, ואלו שבו אליה עם חזרת האוסטרים ליישוב, ומצאו כי בתיהם נבזזו.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-4,200 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של אגודת ישראל ושל הבונד.
ב-15 בספטמבר 1939 נכבשה קרשניק בידי הגרמנים, ואלו חיללו מיד את בתי הכנסת ואת בית העלמין בה, החרימו רכוש רב מיהודיה, הטילו על היהודים תשלומי כופר גבוהים, וחטפו אותם לעבודות כפייה.
בד בבד, הובאו לעיר מאות פליטים יהודים ממערב פולין.
באוקטובר 1939 מונה בעיר יודנרט, שנצטווה לספק לגרמנים עובדי כפייה יהודים, והוטל על היהודים לענוד סרט זרוע.
באוגוסט 1940 רוכזו כ-5,500 היהודים ששהו בעיר בגטו שהוקם בה, בו הועסקו בעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה, ורבים מיושבי הגטו מתו ממגפות שפרצו בו.
חלק מהיהודים הועברו לרדומישל על נהר סן.
ב-11 עד 12 באפריל 1942 פשטו על הגטו שבעיר אנשי ס"ס וכוחות עזר אוקראיניים, ושילחו כ-2,000 מיושביו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לאחר מכן, העבירו הגרמנים יהודים מהגטו למחנה העבודה בודזין, ובד בבד, הובאו לגטו מאות יהודים נוספים מיישובי הסביבה כולל זקז'ובק, עד שמספר יושביו הגיע לכ-3,000 איש.
ב-1 בנובמבר 1942 חוסל גטו קרשניק, עם שילוח רוב יושביו לבלז'ץ.
כ-300 יהודים מהעיר, שעברו סלקציה, הורשו להישאר בשני מחנות עבודה שהוקמו בה, אליהם הובאו גם כ-300 יהודים נוספים.
עד יוני 1944 חוסלו שני מחנות אלו.
לסגור ביניהן יריבויות על אדמת פולין והיהודים היו ל'כפרה' - "כל מי שלבו נדבו נקם בנו וטבל בדמנו", של כל הצדדים.
בית הכנסת בבית החולים איכילוב, הוקם על ידי יוצאי קהילת קראשניק ששרדו את השואה.
בקירות בית הכנסת מונצחים כל יהודי קראשניק שנספו בשואה.
קָרַקָרִים (שם מדעי: Caracarinae או Polyborinae) היא תת-משפחה ממשפחת הבזיים של עופות דורסים החיים ברחבי אמריקה.
הקרקרים שונים מעט מהבזים והם איטיים מהם, צבעוניים מעט יותר וראשם חשוף מנוצות.
כמו כן הם חיים בלהקות גדולות וניזונים מטרף וגם מנבלות או מהיטפלות לדורסים אחרים.
הם חיים ברחבי אמריקה מדרום ארצות הברית עד לארץ האש במגוון בתי גידול, אך רובם חיים באזורים טרופיים.
חלק ממיני הקרקרה חיים רק על הקרקע וחלקם חיים ביערות גשם.
הם קרובי משפחתם של בזי היערות שחיים באותו אזור.
סוג קרקרה (Caracara) - בו שני מינים
סוג ומין יחיד קרקרה שחורה (Daptrius ater)
סוג ומין יחיד קרקרה אדומת-גרון (Ibycter americanus)
סוג קרקרה צהובה (Milvago) - בו שני מינים
סוג קרקרה הררית (Phalcoboenus) - בו ארבעה מינים
קרקרה שחורה (שם מדעי: Daptrius ater) הוא מין של עוף יחיד בסוגו ממשפחת הבזיים.
הקרקרה דומה מאוד למין קרקרה אדומת גרון.
קרקרה זו בעלת פנים צהובות וגוף וכנפיים שחורים.
היא מצויה ביערות הגשם הלחים של אמריקה הדרומית בבוליביה, ברזיל, קולומביה, אקוודור, גינאה הצרפתית, גיאנה, פרו, סורינאם וונצואלה.
הקרקרה ניזונה מחיות קטנות שהיא צדה ביער וגם מנבלות.
קרקרה צהובה (שם מדעי: Milvago) הוא סוג של עוף ממשפחת הבזיים מתת-משפחת הקרקרים.
עופות אלו מצויים ברחבי אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית מקוסטה ריקה ועד לצפון ארגנטינה.
הם חיים בעיקר באזור הטרופי והם בעלי פנים צהובות ומקורים מעוקלים.
הקרקרות הם קרובים רחוקים של הבזים ואורכם 35-40 ס"מ.
הם חיים בלהקות קטנות וניזונים מיונקים קטנים, זוחלים, דו-חיים ומנבלות.
קרקרות אלה מצויות לעיתים על גבם של יונקים גדולים כמו פרות או קפיבארות עליהם הם מתצפתים על הסביבה.
קרקרה הררית (שם מדעי: Phalcoboenus) הוא סוג של עופות ממשפחת הבזיים מקבוצת הקרקרים.
הקרקרות חיות באקלים ממוזג באזור הרי האנדים, בפטגוניה ובאיי פוקלנד ומותאמות לחיים באזורים קשים.
הם מכוסות בנוצות כהות עם מקור בולט צהוב או אדום ועם טפרים נוקשים ברגליהם.
אלו עופות החיים בלהקות ונטפלים לעופות אחרים.
הם ניזונים מנבלות אך יטרפו כל חיה קטנה ולא מושגחת שתיפול לידיהם.
כמה קרקרות חיות במושבות של עופות ים וטורפות אפרוחים רבים ביחד.
קרקרה דרומית (שם מדעי Caracara plancus) הוא מין עוף דורס דרום אמריקאי מתת-משפחת הקרקרים שבמשפחת הבזיים.
הקרקרה מזכירה עיט בעל מקור אדום עם קצה אפור מעוקל, ראשים חומים עם כיסוי נוצות בהיר על הצוואר, החזה והבטן מפוספסים בשחור-חום והכנפיים, נוצות הרגליים והזנב שחורים.
לקרקרות ראייה ושמיעה חדה והם ציידי יום פעילים.
הם אוכלים בעיקר נבלות על הקרקע וביצי עופות אחרים או נטפלים לעופות דורסים שונים כדי שיקיאו טרף.
הם אוכלים גם חרקים אך יכולים לצוד חיות קטנות עד גודל של לבנית ולעיתים הורגים אותם בקבוצה.
הקרקרה הדרומית מצויה באמריקה הדרומית מיער האמזונאס בצפון ועד לארץ האש בדרום וייתכן שנמצאת גם באיי פוקלנד.
קרקעית הים (ידועה גם בשם תחתית הים) הוא ביטוי המתאר את תחתית כל האוקיינוסים.
השטח בה הארץ מכוסה בימות העולם.
לרוב ימי העולם יש מבנה זהה, הם נוצרו על ידי תהליכים פיזיים דומים, בכללם תזוזה של הלוחות הטקטוניים ומעליהם הצטברות משקעים רבים.
תחילתו של כל ים במדף יבשתי - זהו האזור הגובל בין היבשה לבין הים.
כאשר ממשיכים לצלול או לרדת מטה נמצא שולי היבשת ולאחריו המישור האביסלי שמהווה את תחילת קרקעית הים עד לקרקע עצמה.
רכס מרכז-אוקייני, כמו ששמו רומז, הוא בליטה הררית שנמצאת בכל הימים בין היבשות.
לרוב, ברכס זה יהיו בקע או בקעים.
לאורך טקטוניקת הלוחות ניתן למצוא תהומות ושקעים עמוקים שנוצרו כתוצאה מזרימת מעטפת קרום כדור הארץ מטה.
נקודות חמות נוצרות כתוצאה מפעילות וולקנית, והן מתפרצות מפעם לפעם כאשר הלוחות הטקטונים עוברים מעליהן.
באזורים בהם קיימת פעילות געשית ושקעים ימיים יימצאו נביעות הידרותמיות - הן משחררות לחץ רב ומים חמים מאוד יחד עם כימיקלים נוספים לתוך סביבה קרה מאוד.
מימי האוקיינוס מחולקים לשכבות או לאזורים, כאשר לכל אזור יש תנאי מליחות שונים, לחץ, טמפרטורה וחיים ימיים התואמים לו.
מעל למישור האביסלי נמצא אזור התהומות (מכונה גם "האזור האביסלי") ששיאו בעומק של 6,000 מטרים מתחת לגובה פני הים.
האזור ההאדלי, שכולל גם שקעים ותהומות ימיים, נמצא מתחת לאזור התהומות ועוד נע מעומק של 6,000 מטרים עד 11,000 מטרים מתחת לגובה פני הים.
כמו כן, קיים גם מושג הנקרא מתחת לגובה קרקעית הים, המתאר עומק שמתחיל ב-11,000 מטרים תחת לגובה פני הים.
לכל אזור של קרקעית הים יש תכונות משלו: הרכב הקרקע, טופוגרפיה, מליחות המים מעליו, חיים ימים והכיוון המגנטי של הסלעים שלו.
לרוב, קרקעית הים היא שטוחה ומעליה קיימים משקעים שונים שמכסים את הלוחות הטקטוניים.
ישנם סוגי משקעים שונים שמגיעים לקרקעית:
סחף אדמה שמגיע בעיקר משחיקת נהרות.
אפר געשי תת-מימי שמקורו בעיקר מנביעות הידרותרמיות.
זרמי הימים ששוחקים את קרקעית הים עצמה.
חיים ימיים שונים ופעילותם: אלמוגים, דגים, אצות, סרטנים, צמחים ימיים ועוד.
באזורים בהם קיימת כמות קטנה של משקעים, דוגמת קרקעית הים מתחת לאוקיינוס האטלנטי, ניתן להבחין ביתר קלות בתנועת הלוחות הטקטוניים.
ישנם שפע של חיים ימיים בים העמוק, בעיקר ליד פתחים געשיים תת-מימיים.
סביב מעשנות שחורות ומעשנות לבנות, פתחים הפולטים גזים וחומרים רעילים לרוב בעלי החוליות, נמצאו קהילות גדולת של יצורים ימיים.
הם מקבלים את האנרגיה שלהם מהחומרים הכימיים (הנפלטים לסביבה הקרה מהם בלפחות 150 מעלות) וכן מכימוסינתזה שנעשית על ידי בקטריות.
קַרְקָשׁ (שם מדעי: Colutea) הוא סוג של צמחים מתת-משפחת הפרפרניים שבמשפחת הקטניות.
מיני הקרקש הם שיחים בעלי פרחים, בגובה של 2–5 מטרים, שתפוצתם הטבעית בדרום-אירופה, צפון-אפריקה ודרום-מערב אסיה.
לקרקש עלים מנוצים בצבע ירוק בהיר עד ירוק-אפור.
הפרחים צהובים או כתומים, דמויי-אפונה ומסודרים בתפרחת אשכול.
לקרקש תרמילי זרעים, בצבעי ירוק-בהיר, אדום או נחושת.
מתועדים 25 מינים של קרקש.
קרקש צהוב (Colutea istria) – נפוץ בישראל
קרקש קִילִיקִי (Colutea cilicica) – נפוץ בישראל
Colutea arborescens – הנפוץ באירופה ובצפון אפריקה.
Colutea orientalis - הנפוץ באירופה ובאסיה
קרקרה צפונית או קרקרה מצוייצת (שם מדעי: Caracara cheriway) הוא מין של עוף דורס מהסוג קרקרה שבמשפחת הבזיים.
קרקרה זו היא קרובתה של הקרקרה הדרומית ונפוצה בדרום ארצות הברית, מקסיקו ואמריקה המרכזית ועד לצפון אמריקה הדרומית.
קרקרה זו קטנה מקרובתה הדרומית אך גדולה יותר משאר הקרקרות.
היא בעלת נוצות שחורות, חזה אפור מנוקד, זנב ארוך ושחור ורגליים ארוכות צהובות.
הצוואר ואחורי הפנים לבנים, הראש בעל "כיפה" שחורה גדולה והמקור אדום ובעל בליטה אפורה ומעוקלת בקצה.
היא נפוצה בבתי גידול שונים ובעיקר באתרים פתוחים, רחוק מהיערות ובאזורי שפלה, אך גם למורדות של הרי האנדים.
היא חיה ברחבי ערבות עשב, סוואנות, חופים וביצות מנגרובים וכן בביצות, אדמות חקלאיות ואף במדבריות של דרום ארצות הברית ומקסיקו באזורים שופעי קקטוסים.
הקרקרה היא אוכלת נבלות בעיקרה אך גם ציידת של בעלי חיים קטנים כמו יונקים קטנים, זוחלים כמו לטאות, נחשים וצבים צעירים, דו-חיים, דגים שהיא שולה מהמים, חרקים, רכיכות, תולעים וחסרי חוליות שונים.
לעיתים היא תאכל גם מיני פירות שונים.
הקרקרה אינה ציידת ולכן תיזון בעיקר בעת הזדמנות לטרף קל, למשל גוזלים ואפרוחי עופות שונים כמו אנפות וציפורי שיר.
בנוסף הקרקרה תחטוף מזון לעופות דורסים אחרים כמו לקונדוריים, עקבים, עיטמים, שקנאים, מגלנים וכפנים.
קרקארדה (בהולנדית: Kirchroa; בגרמנית: Kerkrade או Kirchrath; באנגלית: Kerkrade; ) היא עיר בדרום־מזרח לימבורג, המחוז הדרומי בהולנד.
העיר שוכנת בסמוך לגבול גרמניה, ומזרח העיר הוא גם הגבול הבינלאומי של הולנד עם גרמניה.
בעבר הייתה העיר שייכת העיר לגרמניה, עת הייתה העיר חלק מהרצוגנרט הגרמנית הסמוכה.
בשנת 1815 החליט קונגרס וינה למשוך את הגבול ההולנדי הנוכחי עד לקצה קרקראדה.
משמעות הדבר הוא, שהגבול המזרחי של העיר הוא גם הגבול הבינלאומי של הולנד עם גרמניה.
בעקבות כך, ההיסטוריה של העיר קשורה קשר הדוק להרצוגנרט, בתחילה נקרא המקום בשם רודה.
בשנת 1104, ייסדו נזירים אוגוסטינים מנזר המכונה קלוסטראדרדה, ממערב ליישוב זה.
לאחר שדוכסות ברבנט השתלטה על האזור, וכפי שקרה בחלקים רבים בדרום הולנד, המקום החליף בעלות מספר פעמים במאות השנים האחרונות.
המקום היה בשליטת ספרד משנת 1661, אוסטריה בין 1713 ל-1785 וצרפת בין 1795 ל-1813. בשנת 1815, כאשר הוקמה ממלכת הולנד (קונגרס וינה), נמשך הגבול דרך הרצוגנרט והחלק המערבי נקרא קרקארדה.
במאה ה-18 החלו נזירי רולדוק לכרות פחם באזור בקנה מידה קטן.
ניצול מודרני יותר של משאבים אחרים החל בשנת 1860, מה שגרם לקרקראדה לצמוח משמעותית, במיוחד כתוצאה מהתיישבותם הקבועה של כורים מדרום אירופה.
כאשר נפתח מכרה וילם סופיה בסביבות 1900, העיר צמחה עוד יותר במהירות.
מספר עשורים לאחר מכן, סביב 1960, נסגרו כל המכרות בלימבורג.
חלק מהגבול בין הולנד לגרמניה שבעיר, נמשך לאורך רחוב (שם הרחוב: Nieuwstraat / Neustraße).
לעיר קבוצת כדורגל בשם רודה (הולנדית: Sportvereniging Roda Juliana Combinatie Kerkrade) הקבוצה זכתה באליפות אחת (1955/1956) ובשני גביעים לאומיים (1996/97, 1999/00).
הישג השיא שלה במפעלים האירופיים הוא שלב רבע גמר גביע אופ"א בעונת 1997/98. כיום משחקת הקבוצה בליגה ההולנדית השנייה.
קרשלדאן (בהונגרית: Körösladány) היא עיר במחוז בקש בנפת סגהאלום.
קרשלדאן הוא יישוב בקצה הצפוני של מישור נחלי הקרש, השבש-קרש שמגיע מהרי הקרפטים זורם דרך העיר, נהר שעיקוליו החזקים נחתכו במהלך הסדרת זרימתו.
האזורים העמוקים יותר ביישוב הוצפו בזמנו מעת לעת במים לפני ההסדרה.
היישוב ממוקם בצומת של השבש-קרש והכביש הראשי 47, אחת מנקודות המעבר על הנהר.
היישובים הסמוכים הם סגהאלום מכיוון צפון מזרח, גיומנדרד מדרום מערב ודוואוואניה מצפון מערב.
היישוב נמצא 93 ק"מ דרומית לדברצן, 133 ק"מ צפונית-מזרחית לסגד ו-39 ק"מ צפונית לבקשצ'אבה.
הכביש הראשי 47 עובר דרך העיר, כך שציר הגישה החשוב ביותר הוא מדברצן – ברטיואויפאלו – סגהאלום וכן מציר סגד – בקשצ'אבה.
כביש 4205 מתחבר עם קישויסאלאש ודוואוואניה.
החפירה ההיסטורית והארכאולוגית של קרשלדאן ואזור הגבול שלה החלה כבר באמצע המאה ה-19. העבודה ההיסטורית התובענית הראשונה בנושא היישוב נעשתה בשנת 1855 וכן נכתבו מספר עבודות נוספות, אך אף אחת מהן לא העניקה עד היום את ההיסטוריה המונוגרפית המלאה של העיר.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי לקרשלדאן מתוארך עבר של 7,000 שנים, מהתקופה שבה הקהילות האנושיות הראשונות שמייצגות את "תרבות קרש" הופיעו.
על אף שהאוכלוסייה שחייתה שם השתנתה והתחלפה מספר פעמים במהלך אלפי השנים, האזור היה מיושב כל הזמן.
היישוב הנוכחי הוא בן יותר מ-900 שנה, ונהרס כמה וכמה פעמים בתולדותיו כתוצאה ממלחמות, משריפות או משיטפונות.
בשנת 1865 הופעלה טחנת הקיטור הראשונה.
ב-1 באוקטובר 1866 נפתח גן הילדים הראשון.
ב-5 ביוני 1872 נבנה בית מועצת הכפר.
בשנת 1881 שיטפון השמיד את הכפר.
ארבע שנים לאחר מכן קיימה הנהלת הכפר את היריד הראשון במקום.
בשנת 1887 הושלם מקלט העניים.
שנתיים לאחר מכן הושלם גשר הברזל הראשון בכפר.
בדצמבר אותה השנה נסלל הכביש הסלול הראשון אל הכפר (291 M).
ב-2007 קיבל היישוב מעמד של עיר.
יהודים התיישבו בקרשלאדן במחצית השנייה של המאה ה-19, רובם היו סוחרים זעירים.
הקהילה יסדה חברה קדישא בשנת 1850, בית כנסת ובשנת 1858 גם בית ספר.
במאי 1944 גורשו יהודי העיר לגטו שהוקם בסגהאלום, חלקם נשלחו לאחר מכן למחנה ההשמדה אושוויץ שם נרצחו.
חפיר צ'רס (או תעלת צ'רס) עדיין נראה לעין בקלות, חפיר באורך ארבעה קילומטרים לאורך נחל הקרש, שנבנה כנראה בסביבות 352.
טירת ונקהיים-מראן (1805) – כיום בית ספר יסודי
קריפטה של משפחת ונקהיים (1830)
אנדרטת מלחמת העולם הראשונה – חנוכת פסל הגיבורים: 5 במאי 1929
אוסף היסטוריה מקומית – מוזיאון הכפר (2003)
פרנץ לוי (1869 – 1944) רב הונגרי, תאולוג, כותב ספרי לימוד, מתרגם, נספה בשואה.
קרשמיין (בהונגרית: Kérsemjén) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג על גדות נהר סומש שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית קרשמיין קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-351 תושבים בשנת 1990 עד 269 תושבים בשנת 2020.
יהודים חיו בקרשמיין בתקופות זמן שונות.
קרשימיר "קרשו" צ'וסיץ' היה כדורסלן ומאמן כדורסל יוגוסלבי-קרואטי.
הוא חולל מהפכה בכדורסל ביוגוסלביה והיה לכדורסלן הראשון בעולם ששיחק בכל חמש העמדות.
בשנת 1996 הפך צ'וסיץ' לשחקן הבינלאומי השלישי בלבד שנבחר אי פעם להיכל התהילה של הכדורסל.
הוא אחד מ-62 אנשים בעולם שקיבלו את אות מסדר ההצטיינות של פיב"א.
ב-2006 הוא נכנס להיכל התהילה של כדורסל המכללות, וב-2007 נבחר להיכל התהילה של פיב"א.
הגביע הקרואטי בכדורסל והאולם הביתי של ק.ק.
צ'וסיץ' נבחר לספורטאי הקרואטי הטוב ביותר ב פעמיים: על ידי חדשות הספורט הקרואטית ועל ידי הטלוויזיה הלאומית הקרואטית.
צ'וסיץ' היה מנהיג כנסייה בולט ומיסיונר של הכנסייה המורמונית, וכן סגן שגריר קרואטיה בארצות הברית, בוושינגטון די.
צ'וסיץ' נולד בזאגרב, הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה, ב-26 בנובמבר 1948. הוא גדל בזאדאר, ובשנת 1965 החל את קריירת המשחק שלו בק.ק.
במדי זאדאר, הוא זכה בשלוש אליפויות הליגה היוגוסלבית: ב-1965, 1967 ו-1968.
בקיץ 1968 שיחק צ'וסיץ' בקבוצה עם השחקן הפיני ויקו ואיניו.
ואיניו, סטודנט באוניברסיטת בריגהאם יאנג, סיפר לו על החיים בקולג', והזמין אותו לשחק עבור הקוגארס, קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה.
צ'וסיץ' נענה להזמנה ועבר לארצות הברית ב-1969. בשנתו הראשונה הוא שיחק 12 משחקים בקבוצה, עם ממוצעים של 17.4 נקודות ו-12.6 ריבאונדים למשחק.
בשנתו השנייה הוא העמיד ממוצעים של 15.1 נקודות ו-12.6 ריבאונדים למשחק, והוביל את הקוגארס לאליפות חטיבת ה-WAC ב-1971.
בשנת הג'וניור שלו, השנה השלישית, הוא שוב הוביל את קבוצתו לאליפות ה-WAC, עם ממוצעים של 22.3 נקודות ו-12.8 ריבאונדים למשחק, והוענק לו תואר כבוד אול-אמריקן על ידי יונייטד פרס אינטרנשיונל, מה שהפך אותו לשחקן הלא-אמריקאי הראשון שהשיג זאת.
בדראפט ה-NBA 1972 הוא נבחר על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס בסיבוב העשירי (מקום 144 בסך הכל), אך הוא בחר להישאר בבריגהאם יאנג.
כסיניור הוא העמיד ממוצעים של 20.2 נקודות ו-9.5 ריבאונדים למשחק, ושוב זכה בתואר האול-אמריקן.
הממוצעים שלו בקריירת כדורסל המכללות היו 18.9 נקודות ו-11.8 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA 1973 נבחר צ'וסיץ' על ידי לוס אנג'לס לייקרס בסיבוב החמישי (84 בסך הכל).
הוא דחה מספר הצעות מקצועיות מה-NBA וה-ABA, וחזר הביתה לקרואטיה, שם שיחק שוב בזאדאר, מ-1973 עד 1976. הוא היה אחראי על הבאת האמריקאי הראשון ששיחק במועדון כדורסל יוגוסלבי, כשהביא את דאג ריצ'רדס לזאדאר.
רצף הניצחונות של ציבונה בשנות ה-80 היה בעיקר מפני שבזכות צ'וסיץ' הם זכו בגביע אירופה הראשון שלהם.
צ'וסיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוגוסלביה בגיל 17, לאחר שזומן לנבחרת הבוגרת על ידי המאמן הראשי ראנקו ז'רביצה.
הוא זכה במדליית כסף באליפות העולם 1967 ובאולימפיאדת 1968.
צ'וסיץ' מחזיק בשיא המשחקים בנבחרת לאומית (303).
בסך הכל שיחק צ'וסיץ' בארבעה טורנירי כדורסל אולימפיים: 1968, 1972, 1976 ו-1980, אז הוביל את הנבחרת כקפטן למדליית הזהב.
הוא הוביל את יוגוסלביה לצמד זכיות מדליות זהב באליפות העולם בכדורסל, ס-1970 ו-1978.
צ'וסיץ' אימן לראשונה את ק.ק.
זאדאר עם שובו מבריגהאם יאנג ב-1973. עם זאת, הוא מצא את עבודתו כשחקן, מאמן ומנהל מועדון כמתישה מדי.
ב-1976 אימן את אולימפיה ליובליאנה ובמקביל היה שחקן זאדאר (שתי הקבוצות שיחקו באותה ליגה).
לאחר שפרש ממשחק חזר צ'וסיץ' לאמן, והוא הוביל את נבחרת יוגוסלביה למדליית כסף בטורניר הכדורסל באולימפיאדת סיאול (1988) ולמדליות ארד באליפות העולם 1986 וביורובאסקט 1987. אף על פי שאיש לא הסכים איתו, צ'וסיץ' התעקש לכלול שחקנים צעירים בנבחרת והיה הראשון שנתן להם הזדמנות, וביניהם דינו ראדג'ה, ולאדה דיבאץ וטוני קוקוץ'.
הוא גם זיהה כישרון בדיאן בודירוגה ועזר לו להניע את הקריירה שלו.
צ'וסיץ' דחה הצעות אימון כדי שיוכל לעזור לקרואטיה בתקופת המלחמה בתחילת שנות ה-90. הוא הוצב בשגרירות קרואטיה בארצות הברית כסגן השגריר בוושינגטון די.
והיה האדם היחיד באותה תקופה שיכול לעזור בתיקון תפיסות מוטעות לגבי המלחמה.
קשריו החזקים עזרו לקרואטיה והוא קיבל את פרס החירות על תרומתו לקידום השלום והפיוס לכל הקבוצות האתניות בקרואטיה.
במהלך תקופתו באוניברסיטת בריגהאם יאנג המיר צ'וסיץ' את דתו למורמונית, ולאחר מכן שימש כנשיא התנועה המורמונית בקרואטיה הפוסט-קומוניסטית.
הוא הוטבל על ידי יו ניבלי, אחד החוקרים המפורסמים ביותר של הכנסייה.
צ'וסיץ' גם הציג את כנסיית המורמונים למדינות יוגוסלביה לשעבר.
הוא תרגם את ספר מורמון ואת הדוקטרינה והבריתות לקרואטית.
על פי ניבלי, צ'וסיץ' אמר לו "יש מאה סיבות למה אני לא צריך להצטרף לכנסייה, ורק סיבה אחת למה אני צריך – כי זה נכון".
צ'וסיץ' היה ידוע בכך שנשא מזוודה מלאה בספרים לכל מקום שנסע.
תמיד היה לו בהישג יד את הגאדג'ט העדכני ביותר והוא היה אובססיבי לטכנולוגיה.
הוא הקשיב למוזיקה קלאסית ואהב תיאטרון ואומנויות.
בשנות ה-80 החל לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו, שמעולם לא הושלמה.
בתו, אנה, פרסמה את כתביו במאי 2019 בקרואטית תחת השם "שחק, האמן, חיה" (Play, Believe, Live).
הספר נותן מבט מבפנים על הקריירה הספורטיבית של צ'וסיץ' ועל תפיסותיו לגבי ספורט בכלל.
בשנים שלאחר קריירת הכדורסל שלו עבד צ'וסיץ' בארצות הברית כדיפלומט קרואטי, בנציגות דיפלומטית בוושינגטון די.
סי., לאחר שעזר לאבטח את הקרקע שבה נמצאת השגרירות כיום.
צ'וסיץ' מת בבולטימור, מרילנד, בשנת 1995, מלימפומה שאינה הודג'קין.
הוא נקבר בבית הקברות מירוגוי בזאגרב, קרואטיה.
אנשים הגיעו מכל רחבי יוגוסלביה לשעבר להלוויה שלו, על אף המלחמה.
הוא הותיר אחריו את אשתו לירקה, שתי בנותיו ובנו קרשימיר.
גביע הקרואטי בכדורסל והאולם הביתי של ק.ק.
שיחק 6 פעמים במשחק האולסטאר של פיב"א ושיחק בנבחרת אירופה.
אחד מהמדליסטים המובילים של גביע העולם, עם 4 מדליות.
זכה בתואר MVP של אליפות אירופה בכדורסל, בשנים 1971 ו-1975.
נבחר לספורטאי השנה בקרואטיה ב-1980.
הוכנס להיכל התהילה של אוניברסיטת בריגהאם יאנג, בשנת 1983.
נבחר ל-50 השחקנים הגדולים בתולדות פיב"א ב-1991.
קיבל את פרס החירות ביוטה, 1993.
זכה באות הכבוד של פיב"א בשנת 1994.
הוכנס להיכל התהילה של הכדורסל ב-1996.
הוכנס להיכל התהילה של יוטה בכדורסל, ב-2001.
זכה בפרס מפעל החיים הקרואטי בספורט, בשנת 2002.
ב-4 במרץ 2006, הפך לכדורסלן השני שגופייתו הופרשה על ידי אוניברסיטת בריגהאם יאנג (הראשון היה דני איינג').
הוכנס להיכל התהילה של כדורסל המכללות, בשנת 2006.
הוכנס להיכל התהילה של פיב"א, ב-2007.
נבחר לאחד מ-50 התורמים הגדולים ליורוליג, ב-2008.
טירת קליפי , טירה מהמאה ה-17 באי אוגליאן.
היכל קרשימיר צ'וסיץ' בזאדאר, אולם הספורט המגוון ביותר בקרואטיה.
פסל המביט על היכל קרשימיר צ'וסיץ'.
כיכר בזאגרב, קרואטיה הנושאת את שמו (Trg Krešimira Ćosića).
סל זיכרון בזאדאר בו החל את קריירת הכדורסל שלו בילדותו.
קרשטרצ'ה (בהונגרית: Köröstarcsa) הוא כפר בנפת בקש שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בקרשטרצ'ה נמצא בירידה.
יהודים ישבו בקרשטרצ'ה במאה ה-19 וב-1944 נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
קרשויפלו (בהונגרית: Körösújfalu) הוא כפר בנפת סגהאלום שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בקרשויפלו נמצא בירידה.
האזור מיושב לסירוגין מאז המחצית הראשונה של המאה ה-13, ושמו של הכפר הוזכר בפנקסים ומסמכים מהשנים 1235 ו-1241. היישוב היה שייך מוניציפלית לבקש עד שנת 1955 אז הפך לכפר עצמאי לחלוטין.
קרשנג'הרשאן (בהונגרית: Körösnagyharsány) הוא כפר גדול בנפת שרקד שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בקרשנג'הרשאן נמצא בירידה.
היהודים הראשונים הגיעו ליישוב מאוראדיה בסוף המאה ה-17. המצבה הקדומה ביותר של בית הקברות היהודי הקטן ברחוב וארדי בהרסני מתוארכת לשנת 1855, היהודים התיישבו במרכז הכפר, בכיכר קוסות' של היום ובסביבתה, ובנו שם את המסחר ואת ביתם.
הקהילה כללה 43 משפחות עשירות ודתיות.
בשנת 1944 נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
בכפר עדיין נשארו שאריות מקהילת יהודי קרשנג'הרשאן:
ביתה הגדול של משפחת גרוש הממוקם בכיכר קושוט.
בית הקברות היהודי הקטן שממוקם ליד בית המטבחיים של היום.
בית הקברות היהודי הגדול הממוקם בפאתי הכפר, לא רחוק מבית הקברות הציבורי שעדיין נמצא בשימוש היום.
קרקע גירנית היא סוג של קרקע המכילה כמות גבוהה יחסית (מעל 2%) של סידן פחמתי (CaCO3) המהווה את המרכיב העיקרי של אבן גיר.
בגלל ריכוז הסידן הפחמתי הגבוה, הקרקע היא בעלת ערך pH גבוה.
צמחים הגדלים בקרקע גירנית סובלים מקשיי הזנה ובמיוחד מקושי להשיג ברזל, זרחן, אבץ ומנגן.
על כן, מגוון הצמחים היכולים לפרוח בקרקע גירנית הוא מוגבל.
צמחים שאינם מותאמים לקרקע גירנית סובלים בקרקע גירנית מכלורוזה, שהיא הצהבת עלים בגלל איבוד הצבע הירוק.
על מנת להתגבר על בעיה זאת ניתן לגדל במצע מנותק או לתת תוספת ברזל הקשור לתרכובות אורגניות מסיסות.
עם זאת, ישנם צמחים המעדיפים קרקע גירנית, כמו סמבוק שחור, אירוס ארץ-ישראלי, שקד, ורותם המדבר.
אבן גיר אינו נשטף לעומק הקרקע ומצטבר בשכבות הקרקע העליונות.
קרקעית העין (גם: פונדוס) היא המשטח הפנימי של העין ממול לעדשה וכולל את הרשתית, הדיסק הראייתי, המקולה, הפוביאה ו.
ניתן לבדוק את קרקעית העין על ידי בדיקת עיניים אופתלמוסקופית וצילום קרקעית עין.
צבע הקרקעית משתנה בין המינים; בעוד שאצל פרימטים הרשתית יכולה להופיע במגוון רחב של צבעים: כחול, ירוק, צהוב, כתום ואדום, הקרקעית האנושית אדומה.ההבדלים העיקריים שצוינו בין מיני הפרימטים ה"גבוהים" יותר היו הגודל והסדירות של גבול האזור המקולרי, גודל וצורת הדיסק האופטי ופיגמנטציה של הרשתית.
סימנים רפואיים שניתן לזהות מהתבוננות בקרקעית העין (בדרך כלל על ידי אופטלמוסקופיה) כוללים שטפי דם, תפליטים, הפרעות בכלי הדם (עקמומיות), פיגמנטציה, התכווצות עורקים, הנראית כ"חיווט", ועוויתות כלי דם נראים ברטינופתיה הנובעת מיתר לחץ דם.
קרקעית העין היא החלק היחיד בגוף האדם שבו ניתן לצפות ישירות במיקרו-סירקולציה.
קוטר כלי הדם סביב הדיסק האופטי הוא כ-150 מיקרומטר, ואופטלמוסקופ מאפשר תצפית על כלי דם בקטרים קטנים עד 10 מיקרומטר.
קרר R-410A, היא תערובת זיאוטרופית אך כמעט אזיאוטרופית של דיפלואורומתאן (CH 2F 32) ו-R-32. ופנטפלואורואתאן (CHF 2 CF 3, הנקרא R-125) המשמש כקרר במערכות קירור משנת 1991 וקרר עיקרי במערכות מיזוג אוויר ביתי משנת 2010
ב-27 בדצמבר 2020, הקונגרס של ארצות הברית העביר את חוק החדשנות והייצור האמריקאי (AIM), המנחה את הסוכנות להגנת הסביבה (ארצות הברית) לבצע הפחתה מדורגת של ייצור וצריכת ה'פחמימנים הידרופלואוריים' (HFCs).
להם יש גבוה, שתורם לשינויי אקלים .
חוק AIM מחייב הפחתה של ייצור וצריכה של גזי HFC בשיעור של-85% בין השנים 2022 ל-2036. קרר ה-R-410A יוגבל על ידי חוק זה מכיוון שהוא מכיל את HFC R-125. גזי קירור אחרים (כמו R-32 ו־R-454B) יחליפו את הקרר R-410A לרוב השימושים, כפי שקרר R-410A החליף את הקררים הקודמים
R-410A הומצא ונרשם כפטנט על ידי חברת Allied Signal (כיום Honeywell) בשנת 1991. יצרנים אחרים ברחבי העולם קיבלו רישיון לייצר ולמכור את R-410A, אך Honeywell ממשיכה להיות המובילה בקיבולת ובמכירות.
חברת קרייר הייתה החברה הראשונה שהציגה יחידת מיזוג מגורים מבוססת R-410A לשוק בשנת 1996 ומחזיקה בסימן המסחרי "פורון".
R-410A החליף את R-22 כקרר המועדף לשימוש במזגנים למגורים ומסחריים ביפן, אירופה וארצות הברית.
קרר ה-R-410A פועל בלחצים גבוהים יותר מחומרי קירור אחרים ולכן חלקי המערכת שלו שונים.
יצרני הציוד מודעים לשינויים הללו ודורשים הסמכה של אנשי מקצוע המתקינים מערכות R-410A.
בנוסף, נוצרה קואליציית הבטיחות של AC&R כדי לסייע בהדרכת אנשי מקצוע לגבי מערכות R-410A.
הוצאה משימוש של גז ה-R-22
בהתאם לתנאים ולהסכמה שהושגו בפרוטוקול מונטריאול (פרוטוקול מונטריאול על חומרים המדלדלים את שכבת האוזון), הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית הסמיכה את הייצור או היבוא של קרר R-22 יחד עם פחמימנים אחרים של הידרוכלורופלואורים (HCFCs) בארצות הברית.
באיחוד האירופי ובארצות הברית, לא ניתן להשתמש בקרר -R-22 לייצור מיזוג אוויר חדש או יחידות דומות החל מ-1 בינואר 2010. בחלקים אחרים של העולם, תאריך ההפסקה משתנה ממדינה למדינה.
כל מזגני החלון והמזגנים המפוצלים שיוצרו לאחרונה בארצות הברית מגיעים עם R-410A.
מאז 1 בינואר 2020, הייצור והיבוא של R-22 נאסר בארצות הברית; המקורות הזמינים היחידים של R-22 כוללים את זה שנאגר או אוחזר מהתקנים קיימים.
השימוש ב-R-410A התרחב ברחבי העולם במהירות והחליף את קרר ה־R-22
קֶשֶב או תְּשׂוּמַת לֵב הם יכולות קוגניטיביות של הפרט להתמקד ולהתרכז במידע שרלוונטי לו בזמן נתון, לצורך עיבוד מנטלי ופיזי הדרוש לו להשגת מטרה ספציפית מועדפת.
הקשב נועד למנוע את הצפתה של מערכת עיבוד המידע במוח במידע לא רלוונטי שמגיע מהחושים ומהזיכרון.
זהו תהליך מורכב ודינמי של בחירת הדברים שאליהם חשוב לשים לב, שיש לעסוק בהם וכדאי לזכור אותם מרגע אחד למשנהו.
הבחירה נעשית על ידי שקלול ערך וסבירות של התוצאות האפשריות ומתן עדיפות לתוצאה המיטבית ברגע נתון.
אופן וטיב המעורבות של הקשב בתהליך עיבוד המידע נתון למחלוקת.
גישה אחת רואה בקשב מצב של ערנות או דריכות, המאפשר לבעל החיים לאתר גירויים מהסביבה.
על פי גישה זאת הקשב גורם לשפעול כללי המכוון לקליטה של קלט.
מהבחינה הזו ניתן להתייחס לקשב כצעד המכין לתפיסה, משום שהוא מביא לידיעתו של האדם את קיומם של הגירויים בסביבתו כדי שהתפיסה תוכל לפענח את המשמעות שלהם.
או במילים אחרות, הקשב מסייר בעוד שהתפיסה מגלה.
עם זאת, האדם מסוגל למקד את הקשב שלו רק בחלק קטן מאוד מתוך כמות הגירויים העצומה שבה הוא מוקף בכל רגע נתון.
בהתאם לכך, הקשב נתפס גם כתהליך המאפשר ברירה של חלקים ספציפיים מהקלט החושי מתוך גירויים מתחרים רבים.
מבחינה זו ניתן לראות בקשב מצב תודעתי של התחברות בדומה למכשיר רדיו המכויל לתדר מסוים.
האדם קולט רשמים ממקור כלשהו באמצעות חושיו השונים.
בנוסף, האדם ממיין את הרשמים שנקלטו לצורכי עיבוד שונים, רגשיים ושכליים.
כאשר החלל מוצף שידורים בתדרים שונים ועל ידי הפניית קשב לתדר אחד, האדם חוסם קליטת שדרים בשאר התדרים.
כאשר הקשב מופנה לעבר גירוי מסוים, הוא נוטה להגביר את המהירות והיסודיות שבה הוא מעובד בהשוואה לגירוי שכלפיו לא מופנה קשב.
אנשים רבים נוטים לתפוס את המושג "מיקוד קשב" כפעולת הכוונון של עדשת מצלמה לצורך קבלת תצוגה חדה של עצם כלשהו הנמצא במנוחה.
באופן כללי, ניתן לחלק את פעילות האורגניזם לשלושה שטחים: שטח הפעילות הלא מודעת, שטח ההכרה המעורפלת ושטח ההכרה הברורה.
מבין שלושת השטחים הללו, הקשב משתייך לשטח ההכרה הברורה, אשר מתייחס לחשיבה המודעת של האדם.
עם זאת, האדם יכול גם להבחין במעורפל בהרבה מן המתרחש מחוץ לשטח הקשב שלו ברגע מסוים.