tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם היווסדן של שלוש הממלכות, שהתאחדו עם ישויות מדיניות קטנות יותר בסביבתן לאורך השנים, היה ברור מי מהן היא הדומיננטית.
השלוש התחרו ביניהן על שליטה, מעמד, כוח ושטחים נרחבים בסביבה.
מבניהם השלטוניים ההיררכיים של כל אחת מהמדינות נגזרו מעקרונות הבודהיזם והקונפוציאניזם.
גם בשל חוזקה הרב, הייתה גוגוריו מעורבת בסכסוך מתמשך עם השושלות הסיניות סוי ומאוחר יותר טאנג.
בין השנים 598–614 לספירה נלחמו צבאו של קיסר סוי מספר קרבות נגד גוגוריו.
בעונת הגשמים של שנת 598 שלח הקיסר סוי וון-די (隋文帝, Wendi) צבא של כמיליון חיילים סינים לגוגוריו, ובשל הגשמים העזים חבר לצי הימי של בני הז'ואו (Zhou) ויחד הם פלשו לגוגוריו.
האבדות של וון-די היו גבוהות בסדרי גודל מאלה של גוגוריו, והפלישה למעשה נכשלה.
הייתה זו תבוסתו הגדולה היחידה של הקיסר וון-די, שנרצח בשנת 604 על ידי בנו, יאנג-די.
יאנג-די, הזכור גם בשל תרומתו לבניית התעלה הגדולה של סין, התכונן היטב לפלישה הבאה.
למעלה ממיליון לוחמים ועוד כ-2 מיליון עוזרים הצטרפו ליאנג-די, שהוביל אותם בעצמו לפלישה לגוגוריו בשנת 612, שכונתה גם "הקרב בנהר הסאלסו".
קרב זה הסתיים במפלה נוספת לצבא הסוי, שכמעט כל צבאו הושמד, פרט לכ-2,700 חיילים סינים ששרדו.
הגנרל אְלְגִּ'י מוּנְדּוֹק (을지문덕) הביס את הסינים וגרם לנסיגתם.
תבוסתו של יאנג-די בנהר הסאלסו היה אחד הגורמים הקריטיים לנפילתה של שושלת סוי ב-618. שושלת טאנג תפסה את מקומה.
הקיסר טאי-זונג (唐太宗) משושלת טאנג ביקש לנקום ולהשיג שליטה בקוריאה.
לאחר שלוש פלישות כושלות בשנים 644, 648 ו-655, כרתו הסינים ברית עם שילה, שהייתה אמנם ממלכה מתקדמת פחות משכנותיה, אך צבאה היה חזק למדי.
אימוץ שיטות לחימה של מצביאי הטאנג הפכו אותו לחזק עוד יותר, וביד אחת עם מצביאי הטאנג - ניצחו שני הצבאות את גוגוריו ובת בריתה באקג'ה.
בהמשך, עם ירידתה של גוגוריו מגדולתה, פנתה שילה כנגד בני בריתה - שושלת טאנג.
שילה, שסיפחה שטחים נרחבים בחצי האי, נקראה כבר "שילה המאוחרת", ושלטה במרבית שטחיה של קוריאה המודרנית.
בשטחיה של גוגוריו קמה מדינה חדשה - באלהה (발해, Balhae) - ששלטה על חלקה הדרומי של מנצ'וריה, מחוז פרימורסקאיה שבדרום רוסיה המודרנית, וחלקים קטנים מצפון לפיונגיאנג.
באלהה הייתה ממלכה רב-לאומית, ונחשבת ליורשת של גוגוריו.
התהוותן של ממלכות שילה ובאלהה בין השנים 668 ל-935 לספירה אופיינו בשקט יחסי באזור.
התקדמויות לשוניות רבות חלו בתקופה זו.
האידו, שיטת כתיבה של מילים קוריאניות בעזרת סימניות סיניות, התפתחה במהרה והייתה בשימוש של המלומדים מהאצילות הגבוהה בשילה, ונקראה "צִ'ין-גְּל".
הצורך הגובר למלומדים הביא לגיוס מלומדים, ולפיכך בחינות הונהגו בשנת 778 כדי למיינם.
בודהיזם החל לייסד את כת הסאון החדשה (שהונהגה גם ביפן וידועה במערב בשם היפני שלה, זן) באזורים ההררים המרוחקים.
לאחר נפילתה של גוגוריו, הגנרל דאה ג'ואיונג הוביל קבוצה מאנשיו לאזור ג'ילין במנצ'וריה.
הגנרל ייסד את מדינת באלהה (בוהאי בסינית) והשתלט על הטריטוריה הצפונית שאבדה לגוגוריו.
לימים צפויה הייתה להתרחב הטריטוריה של באלהה, ולכלול חלק גדול ממנצ'וריה ואת מחוזותיה הצפוניים של קוריאה.
במאה ה-10 נכבשה באלהה בידי החיטאנים, ושילה התפרקה בעקבות מאבקים בין שליטים מקומיים.
ממלכת גוריו החלה להשתלט, ותפסה את מקומה של שילה כממלכה הדומיננטית בקוריאה.
רוב חברי המעמד השולט הבלהיי, שהיו ברובם קוריאנים, היגרו דרומה והצטרפו לממלכה שנשלטה בידי שושלת גוריו.
שילה המאוחדת הוא הכינוי המקובל לממלכת שילה משנת 668, עת כבשה את שטחיה של ממלכת בקג'ה ואיחדה את רוב רובו של חצי האי הקוריאני תחת שלטונה.
אחרון מלכיה של שילה, המלך גיאונגסון (경순왕, Gyeongsun), ששלט מ-927 בממלכה, ונכנע בשנת 935 להתפשטותה של ממלכת גוריו המאוחרת יותר, בה שלט וואנג-גאון (왕건, Wang Geon).
שושלת גוריו נוסדה בשנת 918, ועלתה לשלטון בקוריאה כבר בשנת 936, תוך שהיא מחליפה את שילה כממלכה השלטת.
הקיסר וואנג-גּוֹן (태조, Wang Geon) השתלט על שטחה של שילה, והעביר את עיר הבירה לעיר הולדתו - גאסונג (개성시, Gaesong) שבמרכז חצי האי.
בתקופת שושלת גוריו, שנמשכה עד 1392, הונהגה מערכת שירותים אזרחיים ונחקקו חוקים.
השלטון בגוריו, שחשש מירידת כוחו בשל מעמד הלוחמים ששגשג בימים אלו באזור, הנהיג מדיניות שמנעה לימוד של אמנויות לחימה.
בצורה כזו, קיוו שליטי גוריו להוריד את קרנו של מעמד הלוחמים.
מדיניות השלטון הייתה לפתח את ההשכלה יותר מאשר את אמנויות הלחימה.
הבודהיזם שגשג, והמשיך את מגמת ההתפשטות שלו ברחבי הממלכה.
בתקופת שלטון גוריו התפתחה אמנות ה"סלדון" (Celadon) הקוריאנית (סוג של עבודת קדרות).
גם המצאת שיטת החריטה הראשונה בעולם על מתכות במאה ה-12, נזקפה לזכות הישגיה של גוריו.
הטריטוריה המנצ'ורית של באלהה כעת נקראה ליאו, על שם השושלת החיתנית ששלטה שם באותה תקופה.
החיתנים, העם שחי בליאו, התקיפו את האזור מספר פעמים בשלהי המאה ה-10. המלחמה הורכבה משלוש פלישות של החיתנים לגוריו, הראשונה שבהן התרחשה בשנת 993. בסופו של עניין הסיגו החיתנים את כוחותיהם מגוריו, בתמורה לכך שגוריו תבטל את ברית הידידות שכרתו שליטיה עם שליטי שושלת סונג (宋) הסינית.
המאבק נכנס למצב של הפסקת אש, אולם היא לא ארכה זמן רב.
ב-1010 ניצלו החיתנים את מאבק השלטון שחל בגוריו ופלשו בשנית.
הגנרל גאנג-ג'ו מגוריו הצליח לבלום את הפלישה עד מותו בקרב.
המלך הייאונג'ונג מגוריו, שזכה בכס המלוכה עם תחילת המערכה השנייה, הצליח להעמיד מתקפת נגד - ולאחר זמן קצר נסוג הצבא החיתני בחזרה לארצו.
הפלישה השלישית והאחרונה התרחשה ב-1018, עם פרוץ סכסוך גבולות בין שתי המדינות.
גוריו סירבו לדרישת ליאו לתת להם את השליטה בשטחים אלה, מה שהוביל לפלישה.
הגנרל גאנג גאם-צ'אן, ניהל מספר מערכות שהגדולה שבהן - הקרב בקוויג'ו - גרמה לליאו אבדות רבות כל כך, והם נאלצו שוב להסיג את כוחותיהם.
בתום הפלישה חתמו שליטי שתי המדינות על הסכם שלום.
ב-1145, הורה המלך אינג'ונג (1112-1146) למלומד קונפוציאני, קים פו-שיק, לחבר את הסאם-גוק סאגי (삼국사기, Samguk Sagi) - ההיסטוריה של שלוש הממלכות.
המאבק התגבר בין הפקידים האזרחיים והצבאיים, כאשר היחס של המשטר לצבא הורע.
ב-1170, הפקידים הצבאיים התמרדו כנגד האזרחיים.
דבר זה הוסיף לחוסר האהדה של התושבים בגוריו למעמד הלוחמים.
ב-1231 פלשו המונגולים בהנהגתו של אוגדיי חאן לראשונה לגוריו, כחלק ממערכה שניהלו במטרה לכבוש את כל שטחיה של מזרח אסיה.
ההחלטה לפלוש באה בעקבות סירובה של גוריו לשלם למונגולים מיסים כפי שדרשו ב-1225. גם הריגתו של השליח המונגולי, צ'ו קו-יו, תרמה להחלטה.
המונגולים הגיעו עם צבאם עד צ'ונגג'ו, במרכז חצי האי, עד לכניעתה של גוריו.
בסופו של הקרב, ובעקבות התנגדות אדירה של האוכלוסייה האזרחית בגוריו, הצליחו הקוריאנים לשכנע את המונגולים לסגת.
ב-1235 פתחו המונגולים מערכה חדשה, כאשר הם דרשו להשיג השפעה ולכבוש למעשה את שטחי הפרובינציות הצפוניות גונגסאנג וג'אלה.
הצבא הקוריאני זכה ללא מעט ניצחונות, אך הוא לא הצליח להתמודד עם גלי הפלישה האדירים של המונגולים.
לאחר קרבות שנמשכו שלוש שנים, תבעו הקוריאנים שלום.
המונגולים הסיגו את צבאם בתמורה לכך שגוריו ישלחו כמה מבני משפחת המלוכה שלהם כבני ערובה למונגולים.
הקוריאנים שלחו אדם שלא היה בן משפחה של המלך גוג'ונג, ועל כן המונגולים הוסיפו דרישות נוספות, כמו לנקות את הים מספינות קוריאניות, לפטר את כל פקידי הממשל האנטי-מונגולים וכדומה.
הקוריאנים הסכימו רק לדרישה אחת, ושלחו בת משפחה רחוקה של המלך גוג'ונג כבת ערובה, בלווית מספר ילדי אצילים.
ב-1247 פתח חאן האימפריה המונגולית, גויוק חאן, במערכה נוספת נגד גוריו.
גויוק חאן דרש שוב בני ערובה ממשפחת המלוכה של גוריו, וכן להעביר את עיר הבירה של גוריו בחזרה לפיונגיאנג.
משסירב המלך גוג'ונג מגוריו להעניק לחאן את שדרש, פתח הלה במערכה.
עם מותו של גויוק חאן ב-1248, שררה אי יציבות פנימית במונגוליה, והמונגולים הסיגו את צבאם מקוריאה.
מערכה נוספת נפתחה ב-1253 על ידי מונגקה חאן, באופן דומה למדי: שוב, גוג'ונג סירב לדרישותיהם של המונגולים להשיב את בירתם למרכז חצי האי ולשלוח בני מלוכה כבני ערובה.
המונגולים הכריעו את צבאה של גוריו, ובתמורה לנסיגתם השיב גוג'ונג את עיר הבירה לפיונגיאנג ושלח את בנו, אנגיאונגונג (안경공, Angyeonggong), כבן ערובה למונגולים.
מיד לאחר מכן הסיגו המונגולים את כוחותיהם מקוריאה.
בסופו של דבר נחתם הסכם שלום בין גוריו למונגוליה.
ההסכם כלל את התערבותם של המונגולים בפוליטיקה הפנימית בקוריאה, ובכלל - השפעתם של המונגולים בממלכה ניכרה לכל אורך התקופה.
למלך גוריו היו בעיות שונות שהיה עליו להתמודד עמם.
למשל: הסרת האריסטוקרטים הפרו-מונגולים והפקידים הצבאיים, שאלת אחזקת הקרקע, ויישוב המחלוקות בין המלומדים הקונפוציאנים לבודהיסטים.
בעיה נוספת הייתה שודדים יפנים, שכבר היוו צבא מאורגן למחצה ומדי פעם פלשו לעומק הארץ ולמדו את הטכנולוגיה המקומית.
בערך בזמן זה הגנרל יי סיאונג גייה קנה שם לעצמו כשהצליח להביס את השודדים בכמה קרבות.
ממלכת גוריו הצליחה לשרוד עד לשנת 1392, כאשר לכל אורך שנות קיומה של האימפריה המונגולית, הייתה גוריו נתונה להשפעתה.
ממלכת ג'וסון (조선) היא ריבונות שנוסדה על חורבותיה של ממלכת גוריו בשנת 1392, והיא שרדה כ-500 שנה.
פרק הזמן ששרדה ממלכת ג'וסון נחשב לאחד הארוכים ביותר בהיסטוריה האנושית, והשושלת היא השושלת הקונפוציאנית ששרדה למשך פרק הזמן הארוך ביותר.
הגנרל יי-סיאונג-גייה, מפקד בצבא גוריו, ייסד את ממלכת ג'וסון.
הוא ביצע הפיכה צבאית והדיח את מלכו, המלך וואנג-יו (왕요, Wang Yo).
הוא ייסד שושלת חדשה - ג'וסון שמה.
הוא העביר את בירת הממלכה להאנסיאונג (סיאול המודרנית) בסיועו של הקיסר הסיני הונג-וו משושלת מינג, שגם בחר את שמה.
יי-סיאונג-גייה אימץ את דתו של קונפוציוס כדת הרשמית בממלכתו.
אחד ההישגים המפוארים ביותר של מלכי ג'וסון הוא המצאת האלפבית הקוריאני המודרני - הנגול.
האלפבית הומצא על ידי המלך סג'ונג הגדול בשנת 1443. זהו אלפבית פונמי המבוסס על מערכת התווים הסינית האנג'ה, וכולל 14 עיצורים ו-10 תנועות.
כיום זהו האלפבית הרשמי בקוריאה הצפונית, קוריאה הדרומית ומחוז יאנביאן בסין, שרבים מתושביו הם קוריאנים.
הקוריאנים חוגגים את המצאת ההנגול אחת לשנה, (בקוריאה הדרומית חוגגים ביום פרסומו, ה-9 באוקטובר, ובקוריאה הצפונית חוגגים ב-15 בינואר), בין היתר בשל מבנהו הייחודי, שמאפשר לכתוב כמעט כל שפה מוכרת כיום באמצעות תוויו.
ב-1592 ניסו היפנים לפלוש לקוריאה לראשונה, ושוב ב-1598. שני הניסיונות נכשלו.
טויוטומי הידיושי, השליט הפיאודלי שאיחד את יפן בתקופת סנגוקו, ניהל את שתי הפלישות (את הראשונה בעצמו).
כחלק מתוכנית כללית לכיבוש שטחים מידי סין.
אף על פי שג'וסון, בסיוע סיני נדיב, הדפו את הפלישה היפנית, הביאו הפלישות הרס וחורבן רב על קוריאה, ואף תרמה להיחלשותה של שושלת מינג.
ב-1627 פלשו לקוריאה המנצ'ורים, בהנהגת הואנג טאיג'י, לימים הקיסר הראשון של שושלת צ'ינג, שירשה את מקומה של שושלת מינג ב-1644. הפלישה, שכונתה "הפלישה המנצ'ורית הראשונה לקוריאה", הובילה להיחלשות שושלת ג'וסון בקוריאה ובסופו של דבר, בתום "הפלישה המנצ'ורית השנייה" ב-1636, סופחה למעשה קוריאה של ג'וסון לשושלת צ'ינג.
ג'וסון כונתה במאות ה-17 וה-18 "המדינה המתבודדת", מאחר שלמעט סחר עם סין, מונגוליה ומסחר בהיקף מצומצם עם היפנים בבוסאן, לא פתחה ג'וסון את שעריה למסחר חוץ.
האירופים כלל לא הורשו לסחור עמם, אולם במאה ה-19 כבר ניכרה תחרות בין המעצמות באזור על השפעה בקוריאה ועל השתתפות פעילה במסחר.
המאבק בין יפן לסין על השליטה בקוריאה
ההשפעה הגדולה ביותר על הכלכלה, התרבות והמסחר בקוריאה הייתה שייכת לסין של שושלת צ'ינג, בעיקר בגלל קרבתה הגאוגרפית ובשל חוזקה היחסי.
ב-1876 חתמה ג'וסון על הסכם גאנגווה בינה לבין יפן, שלמעשה אילץ אותה להרחיב את המסחר עם היפנים ולאפשר להם גישה למשאבי טבע כגון דגים, מתכות שונות ומשאבי טבע נוספים.
הסינים לחמו היטב, אך לא הצליחו להתגבר על התקפות היפנים.
המלחמה הסתיימה באפריל 1895 עם חתימת הסכם שימונוסקי בעיר היפנית הנושאת את אותו השם, שכלל את הכרת הסינים בתבוסתם ליפנים, בעצמאות קוריאה של ג'וסון וכן בשליטה על כמה שטחים, שהחשוב מכולם הוא האי פורמוזה (טאיוואן של ימינו).
ב-1895 התנקשו היפנים במלכה מיונג-סאונג - אשת המלך גוג'ונג.
קבוצת סוכנים יפנים חדרו לארמון המלכותי בסיאול, שהיה נתון לשמירה יפנית, וחיסלו את המלכה.
ההתנקשות נבעה מהדומיננטיות שלה בקבלת החלטות ומהתנגדותה להתערבות היפנית בנעשה בממלכתה ובפנייתה הרשמית לרוסיה ולסין לקבלת סיוע.
שנת 1897 נחשבת לסיום תקופת ממלכת ג'וסון בקוריאה, שכן אז שונה שמה ל"האימפריה הקוריאנית" (대한제국, Daehan Jeguk) וצורת השלטון הפכה למונרכית.
המלך גוג'ונג מינה עצמו לקיסר על האימפריה החדשה.
המאבק בין יפן לרוסיה על השליטה בקוריאה
בתום המלחמה זכתה גם רוסיה הצארית להשפעה על קוריאה.
הרוסים והיפנים נאבקו על שליטה באזור צפון-מזרח סין, שהיה נתון לשינויים בשל החלשותה של שושלת צ'ינג, כאשר הרוסים שלטו באחד המבצרים החשובים ביותר בין סין לקוריאה - המבצר בעיר לוּ'שׁוּנְקוֹאוּ (פורט ארתור).
מלחמת רוסיה–יפן פרצה ב-1904 עם התקפת פתע של הצי היפני הקיסרי על פורט ארתור.
הצי הרוסי הקיסרי לא הצליח להשיב מלחמה, ובתום למעלה מ-18 חודשי לחימה זכה הצבא הקיסרי היפני לניצחון על הצבא הרוסי, ובסופו של דבר ויתר הצאר על השליטה בקוריאה, וכחמש שנים מאוחר יותר אף הכיר בשליטה היפנית בחצי האי.
הסיפוח היפני הוא התקופה שבין השנים 1910 ועד 1945, בה שלטה האימפריה היפנית בקוריאה.
השפעת היפנים בקוריאה החלה כבר בסוף המאה ה-19, כאשר מעצמות קולוניאליות מאירופה, בהן בריטניה, צרפת ואיטליה, התחרו ביניהן על השפעה באמצעות קולוניות מעבר לים.
יפן, שרצתה גם היא לגרוף השפעה, ראתה בקוריאה טריטוריה חשובה להבטחת האינטרס היפני.
קל וחומר כאשר קוריאה הייתה במאה ה-19 חלק מאזור השפעה סיני.
השתלטות על קוריאה, כך האמינו שליטי יפן, עשויה לשפר את מעמדה של יפן פלאים במשפחת העמים.
ב-27 בפברואר 1876 חתמו יפן וקוריאה על "הסכם גנגווה" (강화도조약, Ganghwa Treaty), שפתח את השוק הקוריאני למסחר יפני.
במשך השנים צברו היפנים השפעה אדירה בקוריאה, וב-29 באוגוסט 1910 נחתם הסכם הדדי בין ראש ממשלת קוריאה לבין נציג מטעם קיסר יפן, שעיקרו סיפוח מלא של כל השטח שהיה בשליטת האימפריה הקוריאנית לשלטון היפני.
כחלק מהמבנה השלטוני, נשלטה קוריאה בידי מושל הכפוף ישירות לקיסר יפן.
כיום ההסכם נחשב כמשפיל בעיני העם הקוריאני, ומכונה לעיתים "ההשפלה הלאומית בשנת הכלב" (경술국치), והיום בו נחתם ההסכם מכונה "יום ההשפלה הלאומי" בקוריאה.
השלטון היפני המשיך עד ל-15 באוגוסט 1945, כשיפן נכנעה בסוף מלחמת העולם השנייה.
השלטון של היפנים בקוריאה וטאיוואן והכיבוש במנצ'וריה ובסין, ידועה היסטורית כתקופה של הפרות בוטות של זכויות אדם.
ישנם גם היסטוריונים בעלי עמדה אפולוגטית לתקופת הסיפוח.
כיום, הנושא הזה עדיין נדון בין ממשלות יפן וקוריאה.
הרגשות האנטי-יפניים עדיין חזקים בקוריאה, וביבשת אסיה בכלל, כתוצאה מהשלטון היפני והאכזריות שבה נודעו החיילים היפנים.
מאידך גיסא בתקופת השלטון היפני התפתחה קוריאה לאין שיעור.
נסללו כבישים, נבנו רשתות תקשורת וכן תחבורה ציבורית ענפה התפתחה במהירות.
לרוב, שימשו האלמנטים המודרניים הללו את צורכיהם של היפנים ואת משטרם הריכוזי.
היפנים הדיחו מן השלטון את שושלת ג'וסון, הרסו את ארמון קיאונגבוק (경복궁, Gyeongbokgung) בסיאול בשטחו בנו את ארמון המושל שלהם, ובנו מערכת מיסים חדשה שהתבססה על גידול תוצרת חקלאית וייצואה ליפן, וכללה גם רציחות שקטות של איכרים מהפריפריה שסירבו לשלם מיסים.
הקיסר גוג'ונג מת בינואר 1919. הוא ככל הנראה הורעל.
לקראת הלווייתו, ב-1 במרץ, הפתיעו קוריאניים את המשטר היפני בהצהרת עצמאות בגן טאפגול שבלב סיאול.
מייד החלו תנועות שונות ברחבי המדינה להפגין נגד הנוכחות של הפולשים היפנים.
היפנים דיכאו את ההפגנות בכוח.
כ-7,000 מפגינים נהרגו מאש הצבא והמשטרה היפניים.
מתנגדים בכפרים של נוצרים-קוריאנים נצלבו ונשרפו חיים בכנסיות על ידי הכוחות היפניים.
תנועות ההתנגדות לשחרור קוריאה מעול השלטון היפני נשענו בין היתר על נאומו המפורסם של נשיא ארצות הברית דאז, וודרו וילסון, שקרא לסיום הקולוניאליזם (שהיה בעיקרו אירופי) ברחבי העולם ולמען הזכות להגדרה עצמית של העמים הכבושים.
הנשיא נמנע מלהזכיר את המצב בקוריאה ככל הנראה בשל האינטרסים שהיו לו באזור, בעיקר קשרי מסחר עם הסינים.
בהשפעת תנועות ההתנגדות שקמו ב-1 במרץ 1919, הוקמה ממשלה קוריאנית גולה בשאנגחאי, שדגלה בסיום השלטון היפני בקוריאה ובהתנגדות פעילה לנוכחות הצבא האימפריאלי היפני בחצי האי.
לממשלה הגולה היו שני הישגים בולטים במיוחד במאבקם הצבאי נגד היפנים.
הבולט שבהם היה ניצחון של מיליציות חמושות ששלחו על גדודים של הצבא האימפריאלי היפני בצ'ינגשאנלי (青山里 בסינית) שבמנצ'וריה - הישג שהתרחש במסגרת ניסיונם של היפנים לכבוש את המחוז המיוער ג'יאנדאו שבצפון סין ב-1920, וגרם לכמעט 1,000 אבדות בנפש בצבא היפני.
ההישג השני היה מארב מוצלח שתכננו מצביאי הממשלה הגולה ב-1932 נגד הקצונה הבכירה של הצבא היפני בסין.
הממשלה הגולה שהוקמה ב-1919 נחשבה כלגיטימית בעיני העם הקוריאני, ועובדה זו אפילו מעוגנת בחוקה המודרנית של קוריאה הדרומית.
ההתנגדות לשלטון היפני לא פסקה לאורך תקופת שלטונם של היפנים.
התקוממויות רבות, שהמפורסמת שבהם התרחשה על ידי סטודנטים ב-1929, הובילה בסופו של דבר להידוק החבל סביב צווארה של קוריאה ב-1931. הממשל הצבאי שהחילו היפנים בחצי האי הפך לדומיננטי יותר וחזק יותר.
פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937 ולאחר מכן מלחמת העולם השנייה הביאה לניסיונם של היפנים להשמיד את סממני הלאום הקוריאני.
השלטון היפני הפך את התפילות במקדשים של דת השינטו היפנית כחובה בקוריאה, הפסיק את השימוש בשפה הקוריאנית בבתי הספר וביטל את חוקיותם של אלמנטים עיקריים בתרבות הקוריאנית.
התרבות והכלכלה הקוריאנית ספגו מכות קשות בעקבות התקנות החדשות.
השפה הקוריאנית נאסרה לשימוש גם מחוץ לבתי הספר ובעיתונות הכתובה, והתושבים אולצו לאמץ להם שמות יפניים.
חפצי נוי רבים הושמדו או נלקחו ליפן, ועד היום ניתן למצוא חפצים תרבותיים שמקורם בקוריאה במוזיאונים ואוספים פרטיים, בעיקר ביפן ובארצות הברית.
בזמן מלחמת סין–יפן השנייה והמשכה במלחמת העולם השנייה התנדבו אך גם אולצו קוריאנים רבים להשתתף במאמץ המלחמתי היפני.
עשרות אלפי גברים גויסו ליחידות הלוחמות של הצבא היפני, וכ-200,000 נשים ונערות צעירות ("נשות ניחומים"), בעיקר מיפן קוריאה וסין, גויסו כשפחות מין לצבא היפני עבור החיילים בחזית.
קוריאנים רבים היגרו מחצי האי הקוריאני, בעיקר למנצ'וריה ומחוז פרימורסקאיה שבברית המועצות.
חלקם ייסדו תנועות שחרור שלחמו למען עצמאות קוריאה, שלהן מיליציות חמושות שלחמו מלחמת גרילה נגד כוחות יפניים מחוץ לגבולות חצי האי הקוריאני.
בשנות הארבעים של המאה ה-20 התאחדו תנועות השחרור לכדי גוף אחד שנקרא "צבא השחרור של קוריאה".
רבים מהלוחמים והקצינים של צבא השחרור הקוריאני הצטרפו לימים לצבא השחרור העממי הסיני.
סיום השלטון היפני הגיע עם כניעת יפן לבעלות הברית ב-10 באוגוסט 1945, עם חתימת מנהיגיה של יפן על הצהרת פוטסדאם, המקבלת את תנאיה בעלות הברית.
באופן זמני חולק חצי האי הקוריאני לצפון ודרום.
ברית המועצות הצליחה לחזק את עקרונות הקומוניזם בקוריאה הצפונית, אך כשלה בניסיון עידוד הקומוניזם בדרום.
לאחר מלחמת קוריאה הפך הסדר החלוקה לקבוע, שכן חצי האי הקוריאני מחולק בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית.
ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה שם קץ ל-35 שנות שלטון יפני בקוריאה.
ברית המועצות קיבלה את כניעת יפן בחלקו של חצי האי הקוריאני שמצפון לקו הרוחב 38, ואילו ארצות הברית קיבלה מנדט זמני בחלקו שמדרום לקו הרוחב 38. החלוקה אמורה הייתה להיות זמנית, כאשר בתום ההליכים אמורה הייתה לקום מדינה קוריאנית אחת משני צדי קו הרוחב.
תקוות לקוריאה אחת, עצמאית ומאוחדת ("חופשייה ועצמאית") ירדו לטמיון במהירות, כאשר הפוליטיקה של ראשית ימי המלחמה הקרה וההתנגדות הפנימית לתוכנית הנאמנות של המעצמות לקוריאה גרמו להקמתה ב-15 באוגוסט 1948 של ממשלת רפובליקת קוריאה הפרו אמריקנית בדרום, ולהקמתה ב-9 בספטמבר של ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה הפרו סובייטית בצפון.
מערכות השלטון השונות בתכלית, ורצונה של כל אחת מהן לאחד את חצי האי הקוריאני, הובילו בסופו של דבר לתקיפת הצפון את הדרום ולפרוץ מלחמת קוריאה ביוני 1950, שהייתה אחד הביטויים הצבאיים הקשים ביותר למלחמה הקרה בין ארצות הברית, שתמכה בדרום, לבין ברית המועצות, שתמכה בצפון.
מלחמת קוריאה הייתה מלחמה עקובה מדם בין קוריאה הדרומית לבין קוריאה הצפונית, בתקופת הביניים שבה השפיעו בהן ארצות הברית (בדרום) וברית המועצות (בצפון).
מלחמת קוריאה פרצה ב-1950 בהתקפה צפון-קוריאנית על הדרום.
עם ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, הוחלט על חלוקת קוריאה, שהייתה שטח חסות יפני, בין ארצות הברית לבין ברית המועצות.
הצבא הסובייטי קבע את בסיסו מצפון לקו הרוחב 38, ואילו הכוחות האמריקאים בקוריאה בפיקודו של הגנרל דאגלס מקארתור קיבלו מנדט זמני בחלקו הדרומי של חצי האי, מדרום לקו הרוחב 38.
המצב נשאר בעינו עד לביסוס ממשלות מקומיות ויציאת כוחות המעצמות מקוריאה, אולם הצלחתו של מאו דזה-דונג במלחמת האזרחים בסין ב-1949 ובהנחלת האידאולוגיה המאואיסטית שלו במוסדות השלטון, שינתה את סדר העדיפויות האמריקאי.
מאז, החלו ארצות הברית ואירופה לפעול למען עצירת התפשטות הקומוניזם בעולם והחלשת כוחה של ברית המועצות.
האמריקאים לא ראו בחלקו הדרומי של חצי האי הקוריאני נדבך חשוב במלחמתם בקומוניזם, ובהדרגה הורידו את רמת ההשפעה שלהם בה, בעוד ברית המועצות דאגה לחמש את צבאו של קים איל-סונג, מנהיג קוריאה הצפונית דאז, ולהזרים אליו כסף על מנת לבסס את שלטונו.
המלחמה הקרה הייתה אז בחיתוליה, אולם מלחמת קוריאה הייתה אחד הביטויים הממשיים שלה לאורך כל שנותיה.
מלחמת קוריאה פרצה ב-25 ביוני 1950 בשעת לילה מאוחרת, כאשר הצבא הצפון-קוריאני תקף בירי ארטילרי אל מעבר לגבול.
בתחילה הדעה הרווחת בעולם הייתה שמאחורי המתקפה עמד נשיא ברית המועצות, יוסיף סטלין, אולם לימים התברר כי את המתקפה יזם מנהיג קוריאה הצפונית, קים איל-סונג - ואילו יוסיף סטלין ומאו דזה-דונג רק אישרו אותה.
מטרתה המוצהרת של המתקפה הייתה לבנות מדינה קוריאנית אחת על כל שטחי חצי האי.
קים רצה לשלוט במדינה החדשה ולהשריש בה את עקרונות הקומוניזם.
הכול נעשה בתמיכתה של ברית המועצות ובסיועה האידאולוגי, הכספי והצבאי.
ידה של קוריאה הצפונית הייתה על העליונה.
היא הייתה מצוידת היטב בכלי נשק סובייטיים מהחדישים ביותר באותה תקופה, ולא היססה לפתוח במלחמה ולהצהיר על מטרתה.
צבא קוריאה הדרומית טרם התארגן, ולמעשה לא היה לה כל סיכוי.
בתוך שלושה ימים נפלה סיאול בידי צבאה של קוריאה הצפונית, ועד ספטמבר 1950 כבש הצבא הצפון-קוריאני, בסיוע סובייטי, למעלה מ-90 אחוזים משטח חצי האי.
כניסת כוחות האו"ם וסין למלחמה
רק העיר פוסאן וסביבתה לא נכבשו בידי הכוחות הצפון-קוריאנים, והאזור כולו היה נתון תחת מצור צפון-קוריאני.
באותה עת, הוחלט באומות המאוחדות לצדד בקוריאה הדרומית בהחלטה שנקראה "החלטת האו"ם מספר 82", שקבעה כי על הצפון-קוריאנים לסגת צפונית לקו הרוחב 38, על נציגי האו"ם בקוריאה לשלוט במצב ולדווח על הנעשה וכן על כל המדינות החברות באו"ם להתנגד לתוקפנות הצפון-קוריאנית ולא להגיש להם כל סיוע.
במקביל, העביר האו"ם סיוע צבאי משמעותי לקוריאה הדרומית.
היקפי הקרבות הורחבו משמעותית כאשר כוחות האומות המאוחדות, שהובלו בידי ארצות הברית, נכנסו לתמונה.
כוחות אמריקאים נכנסו דרך העיר אינצ'ון, במה שמכונה "הקרב על אינצ'ון", ובתוך כחודש וחצי שחררו את פוסאן מהמצור.
כוחות האו"ם, בשיתוף עם הצבא האמריקאי וכוחות סיוע ממדינות אחרות (הבולטות שבהן היו חברות חבר העמים הבריטי בראשות בריטניה, הפיליפינים וטורקיה), כבשו בהדרגה את שטחי חצי האי, ופיונגיאנג נפלה בידיהם ב-19 באוקטובר 1950. הכוחות הצפון-קוריאנים נסוגו כמעט עד לנהר יאלו, ששימש כגבול עם סין.
הסינים העבירו לממשל האמריקאי מסר דרך מתווכים בצורה דיפלומטית: כניסת הצבא האמריקאי למלחמה מפרה את האיזון ופוגעת בביטחונה הלאומי של סין.
ב-8 באוקטובר הורה מאו דזה-דונג למפקדי צבא השחרור של סין העממית להניע את כוחותיו לכיוון נהר יאלו ולהתכונן לחצייתו.
הסינים הכינו לאמריקאים מתקפת פתע, שאת הפקודה להתחלתה נתן הגנרל פנג דה-חואיי ב-25 באוקטובר 1950, ימים ספורים לאחר נפילת פיונגיאנג בידי כוחות האו"ם.
במתקפה הסינית, שכללה כוח צבאי של יותר מ-200,000 חיילים סינים, והחלה בשיא חודשי החורף הקפואים, נכבש רוב השטח שמצפון לקו הרוחב 38, ובהדרגה נגרמה הנסיגה הגדולה ביותר בהיסטוריה של צבא ארצות הברית.
הגבול נקבע בערך על קו הרוחב 38, אולם לא בדיוק, ולא לאורך זמן; הכוחות המשולבים של קוריאה הצפונית וסין התקדמו לכיוון מרכז חצי האי, וב-4 בינואר כבשו שוב את סיאול.
התקופה שבין נפילת סיאול ועד לסיום המלחמה אופיינה בהפגזות מאסיביות של כוחות האו"ם על מטרות בקוריאה הצפונית, צבאיות ואזרחיות, מתקפות גרילה רבות נגד הדרום, וקרבות בודדים בהיקף מצומצם יחסית במקומות אסטרטגיים.
כאשר חלקים מקוריאה הדרומית היו נתונים לשליטה צפון-קוריאנית, דווחו מקרים רבים של פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות ורצח עם שבוצעו על ידי חיילים צפון-קוריאנים נגד אזרחים מהדרום, בעיקר בערים ובכפרים.
לפי הערכת הפרופסור האמריקני רודולף ג'וזף רומל מאוניברסיטת הוואי, במסגרת פשעי מלחמה אלה נהרגו רבבות דרום-קוריאנים, ועוד אלפים עונו ונשבו.
עם בחירתו בנובמבר 1952, קיים הנשיא הנבחר של ארצות הברית דווייט אייזנהאואר את הבטחתו ונסע לקוריאה לראות כיצד ניתן לסיים את המלחמה במהירות האפשרית ובצורה אופטימלית.
ההודים יזמו הצעה לשביתת נשק, והפסקת אש נכנסה לתוקפה ב-27 ביולי 1953, יום סיום המלחמה הרשמי.
להפרדה בין כוחות שתי הקוריאות הוסכם על יצירת האזור המפורז הקוריאני.
מבחינת רבים מהעם הקוריאני, קוריאה הצפונית והדרומית הן מדינה אחת.
איחוד שתי המדינות הוא תרחיש אפשרי, שייתכן שיקרה בשלב כלשהו.
עם זאת, קיימות בעיות רבות בדרך לאיחוד המיוחל.
ב-15 ביוני 2000 נערכה ועידת פסגה בפיונגיאנג בהשתתפות מנהיגי שתי המדינות – רודן קוריאה הצפונית קים ז'ונג איל ועמיתו נשיא קוריאה הדרומית קים דה-ג'ונג.
בתום הוועידה השניים חתמו על "הצהרת איחוד הצפון והדרום" (남북 공동선언), שבה הם מצהירים כי הם מחויבים לעשות מאמצים כדי להגיע לפתרון הוגן בו תאוחדנה שתי המדינות.
הבעיה המרכזית של קוריאה הדרומית בדרך לאיחוד היא בעיה כלכלית.
איחוד מדיני עם קוריאה הצפונית הענייה עשוי לגרום נזק קשה מאוד לכלכלה היציבה והמבוססת שלה.
פני השטח של חצי האי הקוריאני הרריים והאדמה לרוב אינה פורייה, ועל כן מתאפשרת רק חקלאות מוגבלת, שבוודאי אינה מספיקה להאכיל את 50 מיליון תושבי הדרום ו-23 מיליון תושבי הצפון.
לפיכך, מרבית המזון בקוריאה מיובא ממדינות שכנות (בעיקר מסין), ועל כן מצב של רעב הוא שכיח באזורים מסוימים בקוריאה הצפונית הענייה, שהייבוא אליה אינו מסודר.
היו שנים שבהן מתו אלפים כתוצאה ממחסור במוצרי מזון בסיסיים, כאשר לעיתים גם העזרה הבינלאומית הניתנת למדינה אינה מספיקה.
הודות לכלכלתה המשגשגת של קוריאה הדרומית, מתאפשר ייבוא מסודר של מוצרי מזון מכל הסוגים.
אחת האפשרויות שהועלו בעבר היא איחוד הדרגתי, שכן האיחוד המוניטרי בין שתי המדינות יתבצע רק לאחר שכלכלת קוריאה הצפונית תתבסס ותשתפר, ובכך לא תזדקק לעזרת הדרום.
שלטון היחיד הקומוניסטי השורר בקוריאה הצפונית, אינו רוצה לאבד מכוחו ומהלגיטימיות שלו.
שליט קוריאה הצפונית הנוכחי, קים ג'ונג-און, שולט במדינה ביד רמה ואינו מעוניין לאבד את ההגמוניה השלטונית בארצו.
לפיכך, מכשיל השלטון ביוזמתו מהלכים בדרך לאיחוד כדי שלא לאבד מכוחו.
השלטון הצפון-קוריאני מודאג מהפוטנציאל העצום לאי יציבות פוליטית וחברתית, שעשויה להיגרם בשל השפעות מחוץ למדינה.
סוגיה נוספת שמונעת מקוריאה הצפונית להתניע את תהליך איחוד קוריאה היא צורת השלטון.
צורת השלטון במדינה המאוחדת - שוודאי תזכה לתמיכה בינלאומית רחבה - ללא ספק תושתת על ערכי שלטון מערביים ודמוקרטיים.
השלטון בקוריאה הצפונית, שמאפייניו הם כשל דיקטטורה טוטליטרית, אינו פתוח כלל לרפורמות דמוקרטיות כיום ונראה כי גם בעתיד הקרוב לא צפוי שינוי בתחום זה.
התרבות וההיסטוריה המשותפות של שתי המדינות מצויות בתודעה של העם הקוריאני משני צדי הגבול.
קיימת אמונה שמצבה הטבעי של קוריאה היא להיות מדינה אחת (אם כי לאורך מרבית ההיסטוריה חצי האי היה מפולג לממלכות נפרדות הלוחמות זו בזו).
גם הנושא של איחוד משפחות עומד בעוכריה של חלוקת קוריאה - שכן קרו מקרים רבים של משפחות שהתפצלו כתוצאה ממנה.
צבא הגנה לישראל (בראשי תיבות: צה"ל) הוא צבאה של מדינת ישראל והארגון המרכזי לשמירת ביטחונה.
צבא הגנה לישראל הוקם כשבועיים לאחר קום מדינת ישראל, תוך כדי קרבות מלחמת העצמאות.
תוך מספר ימים הצטרפו אליו כל הארגונים והמחתרות היהודיים.
צה"ל נלחם עד כה בשבע מלחמות רשמיות, אולם לכל אורך השנים נלחם במדינות עוינות וארגוני טרור.
הממשלה הזמנית החליטה על הקמתו וראש הממשלה דוד בן-גוריון חתם על "פקודת צבא-הגנה לישראל, תש"ח-1948", בה נקבע: 1. "מרות אזרחית" – הצבא כפוף לשלטון המוסמך והחיילים צריכים להישבע לו אמונים" וסמכויות הביצוע הם של "שר הביטחון".
2. "ייחוד הצבא" – לא יהיה כוח צבאי נוסף.
3. גיוס חובה ב-26 במאי 1948, בערב ל"ג בעומר, וב-31 במאי פורסמה "פקודת יום להקמת צבא הגנה לישראל".
צה"ל התבסס על המבנה הארגוני של ההגנה, כדי לשמש ככוח הלוחם העיקרי של מדינת ישראל, ומיזג לתוכו גם לוחמים מהבריגדה היהודית והמחתרות האחרות - האצ"ל והלח"י.
עם הקמת צה"ל פורקו חטיבות הפלמ"ח והוכפפו לפיקוד צה"ל.
שתים עשרה החטיבות שפעלו: חטיבת גולני (1), חטיבת כרמלי (2), חטיבת אלכסנדרוני (3), חטיבת קרייתי (4), חטיבת גבעתי (5), חטיבת עציוני (6), חטיבה 7, חטיבה 8, חטיבת עודד (9), חטיבת הראל (10), חטיבת יפתח (11), וחטיבת הנגב (12).
בראשיתו כלל צה"ל מספר חילות: חיל הרגלים - שהורכב מחטיבות החי"ר השונות של ההגנה והפלמ"ח והאצ"ל, חיל ההנדסה - שהוקם עוד ב-1947, חיל השריון - שכלל את חטיבה 7 וחטיבה 8 והפעיל בעיקר משוריינים, חיל התותחנים, חיל האוויר וחיל המודיעין (שהמשיך את ש"י של ההגנה).
מיד עם הקמתו החל צה"ל להילחם במלחמת העצמאות והתארגן תוך כדי הלחימה, כאשר היחידות הלוחמות השונות הוכפפו בהגדרה לפיקוד צה"ל.
במהלך ימי ההפוגה הראשונה החל צה"ל להצטייד בנשק כבד ותחמושת, שהגיעו בעיקר מצ'כוסלובקיה תוך תמיכה מארצות הברית וברית המועצות.
בתום המלחמה צה"ל היה מצויד ומאורגן טוב יותר מאשר בתחילתה, אך עדיין היה רחוק מלהיות צבא מקצועי וממוקצע.
בין מלחמת העצמאות למלחמת סיני
מלחמת העצמאות הסתיימה בהסכמי שביתת נשק, והיה ברור למנהיגי המדינה ומפקדי צה"ל שיש צורך לבנות את צה"ל בצורה כזו שיהיה מוכן למלחמה נוספת.
בזכות התחממות היחסים בין ישראל לצרפת, החלה האחרונה לספק נשק רב ואיכותי לצה"ל.
עיקר האיומים שעימם צה"ל התעסק הוא מתקפות הטרור שהפעילו המצרים באזור רצועת עזה, שכונו ה"פדאיון".
ראש הממשלה דוד בן-גוריון וראש אגף מבצעים במטה הכללי משה דיין הורו על הקמת יחידה 101 בפיקודו של אריאל שרון.
תפקידה של יחידה זו היה לערוך פעולות תגמול נגד המצרים והירדנים, וסימנה מפנה ביכולותיו המבצעיות של צה"ל.
רבים מאנשי היחידה נהיו למפקדים בכירים ובולטים.
במהלך 1949 גובשה במטכ"ל תפיסה "מגננתית־התקפית", שעל בסיסה אורגן צה"ל מחדש מ־1950 עד אמצע 1951. לפי תפיסה זו, הכוחות הסדירים נועדו בעת מלחמה לבלום את מתקפות האויב ולהעניק זמן לכוחות מערך המילואים להתארגן ולהעביר את המערכה לשטח האויב.
לפי תפיסה זו עיקר הכוח הצבאי נועד להתבסס על מערך המילואים, בעוד המערך הסדיר מהווה מסגרת הכשרתית בעיקרה.
בסוף 1952 תבע ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון מהרמטכ"ל יגאל ידין לבצע קיצוץ מקיף, שחייבה פיטורים של חיילי קבע ושל אזרחים עובדי צה"ל וצמצום ניכר בפעילות ובאימונים.
ידין סירב לתביעה ובחר להתפטר, כשסגנו מרדכי מקלף מחליף אותו כרמטכ"ל.
מקלף הקים ארבע ועדות לבדיקת החיסכון בצה"ל: האחת לעדכון נוהל הדיווח בצבא, השנייה לבדיקת מערכת ההדרכה, השלישית לבחינת נושאי הבינוי ואפשרות העברת פונקציות צבאיות למגזר האזרחי, והרביעית לבחינת מבנה שלוש החטיבות הסדירות.
בדצמבר 1952 החליט המטכ"ל לבטל את מעמד המחוז הצבאי והעברת תפקידיו למפקדת הפיקוד, והפיכת החטיבה, שהייתה עד כה צמודה למחוז, לישות פיקודית–ארגונית נפרדת.
בינואר 1953 מומש הרעיון, וחטיבות המילואים הופרדו מהמחוזות והוכפפו ישירות למפקדות הפיקודים (למעט חטיבת/מחוז 16 ירושלים, שהמשיכה להתקיים כחטיבה/מחוז).
במפקדות הפיקודים הוקמה מפקדת הגנה מרחבית במקום המחוזות שבוטלו.
בשנות החמישים החלה התמקצעות צה"ל ובמבצע קדש צה"ל כבר היה מאורגן ומצויד בצורה המצופה מצבא מקצועי מערבי, לרבות ברובה אחיד ללוחמי החי"ר, מטוסי קרב תקניים וטנקים.
יחידה 101 שעליה פיקד אריאל שרון פיתחה והחדירה דפוסי חיילות, קומנדו ולוחמה זעירה שהשפיעו אחר כך על כל יחידות השדה של צה"ל והיחידות המיוחדות שלו.
סגירת מצרי טיראן למעבר אוניות ישראליות ושיתוק נמל אילת הביאו את ישראל לעסקה עם בריטניה וצרפת, שראו בהלאמת תעלת סואץ על ידי נאצר, פגיעה באינטרסים שלהן באזור.
על פי עסקה זו ישראל תכבוש את חצי האי סיני, בעוד הצרפתים והבריטים יתערבו כדי ליצור הפרדת כוחות בין הצדדים.
בסוף אוקטובר 1956 הצניח צה"ל כוחות מרחק קצר מתעלת סואץ, ולאחר מכן חברו לכוחות המוצנחים, כוחות שריון.
תוך ימים ספורים ובעזרת בריטניה וצרפת ששיתקו את חיל האוויר המצרי, כבש צה"ל את סיני.
ברית המועצות תבעה את פינוי כל כוחות צה"ל מחצי האי סיני, ולאחר מכן גם ארצות הברית הצטרפה ללחץ.
בן-גוריון נאלץ להורות לצה"ל לסגת, אך הושג הסכם למעבר כלי שיט במצרי טיראן, והוכנסו כוחות או"ם לסיני שהפרידו בין צה"ל לכוחות המצרים.
מתקפות הפדאיון פסקו והושג שקט במשך 11 שנה בגזרה זו.
צה"ל הוכיח את יכולתו כנגד הצבא הערבי החזק ביותר, המצויד בנשק סובייטי מתקדם.
לקראת המבצע, צרפת שהייתה בעד שישראל תצא למלחמה, ציידה את ישראל בנשק ובמטוסי קרב, מה שהוביל לשיתוף פעולה פורה בין שתי המדינות, שהפסיק במלחמת ששת הימים באמברגו שהטילה על ישראל.
שנות הששים של המאה העשרים
מלחמת ששת הימים נפתחה במתקפת מנע אווירית (מבצע מוקד) בה השמיד חיל האוויר הישראלי את רוב הכוח האווירי של מצרים, סוריה וירדן.
המבצע הקנה לצה"ל עליונות אווירית למשך כל המלחמה.
חיל השריון הישראלי הביס בשורת תמרונים מזהירים את חילות השריון של מצרים, סוריה וירדן וכבש שטחים נרחבים תוך זמן קצר, תוך שחיל ההנדסה מפלס לו את הדרך.
בעקבות הניצחון היו ישראל, צה"ל והעם באופוריה.
שנות ה-60 עמדו בסימן בניית כוחו ועוצמתו של צה"ל אל מול מרוץ החימוש של צבאות ערב, בעיקר בסיוע הסובייטים.
לראשונה החל צה"ל לקבל נשק לא רק מצרפת, שהייתה עד אז ספקית הנשק העיקרית של צה"ל, אלא גם מארצות הברית.
ראש הממשלה ושר הביטחון לוי אשכול יחד עם הרמטכ"ל יצחק רבין הכינו את הצבא אל מול ההתעצמות של צבאות ערב.
מלחמת ששת הימים שפרצה לאחר תקופת המתנה מורטת עצבים שבה היה שרוי הציבור הישראלי במהלך חודש מאי 1967 הביאה את צה"ל להשיגו הגדול ביותר אי פעם.
צה"ל כבש את כל חצי האי סיני ורצועת עזה מידי מצרים, את יהודה ושומרון מירדן, ואת רמת הגולן מסוריה.
במבצע אווירי חסר תקדים בהיסטוריה המלחמתית המריאו מטוסי חיל האוויר בבוקר 5 ביוני 1967 וחיסלו את חילות האוויר של צבאות ערב על הקרקע.
המבצע הזה כונה "מבצע מוקד" שפתח את מלחמת ששת הימים.
לאחר השגת העליונות האווירית המוחלטת של צה"ל, החלו כוחות השריון והרגלים להתקדם ולתפוס שטחים בסיני.
ההפגזות הירדניות על ירושלים ובגזרות נוספות בחזית זו, הביאו את צה"ל לפלוש לגדה המערבית.עם סיום הקרבות בדרום ובגדה המערבית, כבשו כוחות צה"ל את רמת הגולן והר חרמון.
בסיכומם של שישה ימים כבש צה"ל שטחים הגדולים פי שלושה משטחה של מדינת ישראל.
הציבור הישראלי נכנס לאופורית ניצחון אדירה, שכן במספר ימים הפך המצב מחרדה קיומית לניצחון אדיר.
אופוריה זו הגיעה גם לתוככי הצבא.
דיוקנותיהם של אלופי צה"ל הופיעו על אלבומי ניצחון.
מיד לאחר סיום מלחמת ששת הימים החלה מצרים לשקם את כוחה הצבאי.
משלוחי נשק מסיביים מברית המועצות הביאו לכך שתוך כחצי שנה מסיום המלחמה סופקו למצרים כ-80% מאמצעי הלחימה שאיבדה.
מצרים החלה ליזום תקריות אש, שהבולטת שבהן הייתה טיבוע אח"י אילת, ב-20 באוקטובר 1967. בתגובה לצעד זה החריב צה"ל את בתי הזיקוק בעיר סואץ.
ב-8 בספטמבר 1968 פתחו המצרים בהפגזה ארטילרית לאורך התעלה, ובה נהרגו 10 חיילי צה"ל.
ב-26 באוקטובר פתחו המצרים בהפגזה נוספת שלוותה בפשיטות קומנדו, והסבו לצה"ל 15 הרוגים.
בתגובה ערך צה"ל, ב-31 באוקטובר, את "מבצע הלם", שבו פשטו כוחות צנחנים, מוטסים במסוקי "סופר פרלון", על שלושה יעדים בעומק מצרים.
בעקבות ההפגזות בנתה ישראל לאורך תעלת סואץ את קו המעוזים ("קו בר-לב"), שבו כ-30 מוצבים מבוצרים, עמידים בפני התקפות ארטילריה.
בגבול ירדן התרחשה מלחמה בפני עצמה, שהתאפיינה בהפגזות מתמשכות וקבועות על יישובים אזרחיים: הקיבוצים והמושבים במועצה אזורית בקעת בית שאן.
אותם יישובים נדרשו לחיות במשך כל תקופת המלחמה בהאפלה (כיבוי מוחלט של התאורה בתוך הבתים וברחבי היישובים) במשך כל שעות החשכה, על מנת להימנע מפגיעות ההפגזה הירדנית.
למלחמת ההתשה לאורך הגבול עם ירדן היה אחראי בעיקר הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) בתמיכה ירדנית פסיבית.
ב-21 במרץ 1968 ערך צה"ל את פעולת כראמה - פשיטה נרחבת על הכפר כראמה שבירדן, שנערכה כנגד מפקדת הפת"ח בכפר והעומד בראשה, יאסר ערפאת.
במקביל לפעולה זו התקיימה פשיטה נוספת על יעדים של הפת"ח מדרום לים המלח (נקראת מבצע אסותא על ידי צה"ל).
בפשיטה השתתפו כוחות גדולים של צנחנים, כוחות שריון ומטוסי חיל האוויר.
בפשיטה נהרגו כ-60 לוחמים של הצבא הירדני ו-128 לוחמים פלסטינים.
מחבלים רבים, ובהם ערפאת עצמו, נמלטו.
גם צה"ל ספג אבדות רבות: 28 הרוגים ושלושה נעדרים (גופת אחד מהם הוחזרה לישראל), והשאיר מאחוריו ארבעה טנקים, שלוש משאיות ושני נגמ"שים.
מטוס אוראגן ישראלי שנפגע מאש ירדנית התרסק בשטח ישראל.
ערפאת ניצל את האבדות הכבדות שנגרמו לצה"ל ואת הטנקים שנשבו לרווח תעמולתי והכריז על הקרב כעל ניצחון גדול שמחה את חרפת תבוסת 67'.
הרושם שהותיר האירוע הקפיץ מעלה את כוחם ויוקרתם של ארגוני המאבק המזוין הפלסטינים והוביל לזרם של מתנדבים לשורותיהם.
בגבול הירדני הייתה הלוחמה ארטילרית ברובה, וההפגזות מהצד הירדני נענו בהפגזות מקבילות מהצד הישראלי על יישובים במדינת ירדן הסמוכים לגבול, ועל עמדות צבא.
לוחמה זו לאורך גבולה המזרחי של ישראל נפסקה לאחר אירועי "ספטמבר השחור" בספטמבר 1970, כאשר חוסיין, מלך ירדן גירש את אש"ף מירדן.
הגזרה הסורית הייתה שקטה יחסית בשנתיים הראשונות שאחרי מלחמת ששת הימים.
בתחילת חודש מאי 1970, חידש הצבא הסורי את התקריות היזומות לאורך הגבול ברמת הגולן: ב-8 ביוני הנחיתו הסורים מטחי ארטילריה על רפיד, הר פרס והיאחזות נח"ל גשור.
ב-24 ביוני ניסו אף לכבוש שני מוצבים של צה"ל בפשיטות שריון.
תקריות אלו שיבשו את שגרת החיים של יישובי רמת הגולן, וכפו על צה"ל חזית אש נוספת (בנוסף על חזית התעלה).
ב-24 ביוני 1970, פרצו קרבות "מלחמת שלושת הימים" - שלושה ימי קרב רצופים ברמת הגולן שבשיאם נערך מבצע קיתון 10. "קיתון 10" הייתה הפשיטה הגדולה ביותר שבוצעה על מוצבי הצבא הסורי, בשילוב קלאסי של שריון, ארטילריה, הנדסה וחיל האוויר.
הודות להשתלטות מהירה על מוצבי הקו הראשון, ניידות גבוהה ושבירת התקפת הנגד הסורית, הוכו הסורים מכה קשה, שגרמה להפסקת האש הארטילרית על יישובי רמת הגולן.
האבדות בצד הישראלי היו הרוג אחד ופצוע אחד במהלך הפשיטה המשוריינת, מטוס קרב מדגם F-4 פנטום אחד הופל וטייסו נשבה, ושלושה טנקים נפגעו, אך נגררו חזרה לשטח ישראל שם תוקנו והוחזרו לשירות.
האבדות בצד הסורי כללו עשרות הרוגים ו-38 שבויים, הופלו 4 מטוסי מיג, נפגעו 36 טנקים (26 מתוכם נשרפו) ושלוש משאיות אספקה נשרפו, הושמדו 20 תותחי נ"ט ו-11 מקלעים כבדים ובינוניים, נהרסו 49 בונקרים, 16 מבנים ומתקנים צבאיים במוצבים.
בנוסף על כך נלקח שלל רב הכולל גם משמיד טנקים SU-100.
מלחמת ההתשה היא לחימה בין ישראל לבין מצרים, שהחלה בחודש מרץ 1969 ונמשכה עד 7 באוגוסט 1970, מועד שבו הסכימו הצדדים על הפסקת אש.
המלחמה נמשכה כשנה וחצי לאורך החזית המצרית, ובה מצרים ניסתה לקיים מלחמת התשה כנגד כוחות צה"ל על ידי הפגזות חוזרות ונשנות של המוצבים לאורך תעלת סואץ.
בנוסף, נעשה ניסיון מצד המצרים להוביל באו"ם החלטה שתאלץ את ישראל לסגת מסיני.
ישראל ניסתה לשמר את הישגיה במלחמת ששת הימים, ופעלה במלחמת ההתשה למניעת הישג קרקעי מצרי.
במהלך המלחמה תקף חיל האוויר הישראלי מספר רב של מטרות בעומק מצרים.
תקיפות אלו, שאיתן המצרים לא יכלו להתמודד, היו אחת הסיבות שבגינן הסכימו בסופו של דבר המצרים להפסקת האש.
המלחמה החלה כיוזמה מצרית להתשת ישראל: את השם מלחמת ההתשה ("חרב אל אסתנזאף") העניק לה נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, והיא הסתיימה בהתשה קשה של מצרים.
תחילתה של המלחמה, וחלק ניכר מכל מהלכה, בהתקפות ארטילריה ופשיטות קומנדו מצריות על מוצבי צה"ל שלגדות תעלת סואץ.
על היתרון המצרי בארטילריה הגיבה ישראל בתקיפות אוויריות בעומק מצרים, שכללו פגיעה קשה במתקני תשתית.
כמו כן ביצע צה"ל פשיטות קומנדו על אתרים צבאיים ומתקני תשתית במצרים.
במהלך המלחמה הלכה וגברה המעורבות של ברית המועצות במצרים, תחילה באספקה נרחבת של נשק וציוד, ולאחר מכן שיגור יועצים צבאיים, טכנאים ואף לוחמים.
בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים גדל צה"ל מאוד, בייחוד חיל האוויר וחיל השריון.
הדוקטרינה הצבאית בצה"ל עמדה על הבקעה מהירה של עוצבות שריון וחיל הרגלים הוזנח.
דוקטרינה זו גבתה מחיר כבד מלוחמי צה"ל ובמיוחד מכוחות השריון בתחילת מלחמת יום כיפור, שכן המצרים הפעילו מאות "ציידי טנקים" שצוידו בטילים נגד טנקים.
המחדל המודיעיני היה גדול, ורק בבוקר שלפני פרוץ המלחמה הבינו הממשלה וצה"ל שאין מדובר בתרגיל צבאי מצרי-סורי אלא בהכנות לקראת פתיחת מלחמה.
על אף לחצו של הרמטכ"ל דוד אלעזר, לא אישר שר הביטחון משה דיין לגייס מילואים, וצה"ל נתפס לא מוכן.
בשעות הראשונות בלימת הכוחות האדירים הוטלה על כוחות הסדיר, שהיוו כעשרה אחוזים בלבד מכוחו של צה"ל, ולא היה להם כל סיכוי לבלום את הכוחות השוטפים ברמה ובתעלה.
למרות כישלון המנהיגים ומפקדי הצבא רמי הדרג הייתה זו מלחמתם של החיילים הזוטרים בשטח שהצליחו להפוך את התבוסה לניצחון.
בחזית הסורית הצליחו כוחות צה"ל להדוף את הכוחות הסורים ששטפו את הרמה ואף לכבוש מובלעת בתוך השטח הסורי.
בחזית המצרית ניסה צה"ל להוציא לפועל מתקפת נגד, שכשלה, במטרה לסלק את הכוחות המצריים מהצד המזרחי של התעלה.
רק לאחר 9 ימי לחימה התארגן צה"ל למבצע הצליחה, שכלל את חציית התעלה בתפר שבין הארמייה השנייה לשלישית, חדירה לצד המערבי של התעלה וכיתור הארמייה השלישית.
בסוף מבצע הצליחה הגיעו כוחות צה"ל עד למרחק של 101 ק"מ מהעיר הגדולה במזרח התיכון - קהיר.
יחד עם זאת, צה"ל לא הצליח להחזיר לשליטתו את הרצועה שכבשה מצרים בצד המזרחי של התעלה.
במהלך המלחמה קיבל צה"ל משלוחים גדולים של אמצעי לחימה מארצות הברית בעזרת רכבת אווירית.
על אף הישגי צה"ל הייתה תחושת אבל גדולה לאחר המלחמה, עקב המחיר הכבד של אלפי ההרוגים, הפצועים, השבויים והנעדרים.
המלחמה הביאה להקמת ועדת חקירה ממלכתית שכונתה "ועדת אגרנט" על שם נשיא בית המשפט העליון שעמד בראשה.
ועדה זו הקדישה את רוב מסקנותיה נגד ראשי הצבא והמודיעין, וגרמה להתפטרותם של הרמטכ"ל דדו, ושל אלופים נוספים.
מלחמת יום הכיפורים הייתה גם המלחמה הגדולה האחרונה מול צבאות סדירים, וצה"ל החל יותר ויותר לעסוק במלחמתו מול ארגוני הטרור.
המאבק נגד ארגוני הטרור בשנות ה-70
הארגון הבולט היה הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) שבראשו עמד יאסר ערפאת.
לאחר שסולקו אנשי אש"ף מירדן במהלך ספטמבר השחור ב-1970 הגיעו ללבנון והחלו למרר את חיי תושבי הגליל, בירי קטיושות ובפיגועים.
ב-1974 אירע אסון מעלות, שבו חדרו מחבלים לבית ספר והרגו למעלה מ-20 בני אדם, רובם תלמידים.
בסוף יוני 1976 נחטפה טיסת אייר פראנס שיצאה מלוד, על ידי מחבלים מאש"ף שעלו עליו בעצירה שעשה באתונה.
המטוס הגיע לעיר אנטבה שבאוגנדה.
המחבלים דרשו את שחרורם של עשרות מחבלים.
ממשלת ישראל סירבה, והורתה על מבצע לשחרור החטופים.
מבצע משולב של חיל האוויר וסיירת מטכ"ל הביא לשחרור החטופים ב-4 ביולי.
המבצע המוצלח היווה סמל ליכולתו המבצעית הגבוהה של צה"ל והביא להדים רבים בעולם.
המבצע מכונה מבצע יונתן, על שמו של סא"ל יוני נתניהו, מפקד סיירת מטכ"ל שנהרג במהלך הפעולה.
במרץ 1978 אירע פיגוע כביש החוף שבו נהרגו 35 בני אדם על ידי מחבלים שחדרו לישראל מן הים והשתלטו על אוטובוס של עובדי "אגד".
הפיגוע הקשה גרם לממשלת ישראל בראשות מנחם בגין לצאת למבצע ליטני, שבו חדר צה"ל עד לנהר הליטני בדרום לבנון וחיסל תשתיות של ארגוני הטרור.
בשנת 1981 עקב האצת תוכנית הגרעין העיראקית, בייחוד בעזרתה של צרפת, ולאחר שנכשלו כל המאמצים שעשתה ישראל למנוע יכולת גרעינית מעיראק, הורה ראש הממשלה מנחם בגין לחיל האוויר להפציץ את הכור הגרעיני העיראקי אוסיראק, המבצע כונה "מבצע אופרה".
המבצע היה מוצלח מאוד אך גרר גינויים נרחבים בעולם, גם מארצות הברית.
עשר שנים מאוחר יותר תקפה עיראק את ישראל בטילים בזמן מלחמת המפרץ, צה"ל לא הגיב כתוצאה מהחלטת ממשלת ישראל להיענות לבקשת ארצות הברית להימנע מתגובה.
המשך פעולות הטרור וירי הקטיושות על תושבי הגליל הביא את ממשלת ישראל לצאת למבצע שלום הגליל ביוני 1982. מבצע של"ג מוכר יותר בישראל בשם מלחמת לבנון הראשונה.
במלחמה זו הגיע צה"ל תוך מספר ימים לביירות ולראשונה כבש עיר בירה ערבית, הקים את צבא דרום לבנון (צד"ל) שהיה מורכב מאוכלוסיות נאמנות לישראל, והתעמת עם הצבא הסורי בעיקר בקרבות אוויר שבכולם ידו של צה"ל הייתה על העליונה.
במהלך המלחמה נכנסו פלנגות נוצריות למחנות פליטים פלסטיניים בשם סברה ושתילה וביצעו טבח במאות בני אדם.
כתוצאה מהדיווחים הקשים תבעו חלקים בציבור הישראלי להקים ועדת חקירה ממלכתית שתבדוק את אחריותם של מפקדי צה"ל והמנהיגים בישראל באי מניעת הטבח.
ועדת החקירה הממלכתית בראשות נשיא בית המשפט העליון יצחק כהן הביאה להתפטרותם של הרמטכ"ל, רפאל איתן ושר הביטחון, אריאל שרון.
בשנת 1985 נסוג צה"ל לרצועה צרה שנקראה רצועת הביטחון וזאת על מנת ליצור חיץ בין לבנון לבין תושבי הגליל.
במשך 15 שנה, עד מאי 2000, אז נסוג צה"ל לגבול הבינלאומי, החזיק צה"ל את הרצועה במחיר דמים כבד.
האסון המזוהה ביותר עם השהייה בלבנון הוא אסון המסוקים שאירע בפברואר 1997 שבו נהרגו 73 לוחמי צה"ל בדרכם ללבנון כתוצאה מהתנגשות שני מסוקי יסעור.
בעקבות אסון זה הוקמה תנועת "ארבע אמהות" שהביאה לשיא את הלחץ הציבורי לסגת מרצועת הביטחון.
בשנת 1987 פרצה התקוממות עממית בשטחי יש"ע על ידי התושבים הפלסטיניים.
התקוממות זו אופיינה בזריקת אבנים, בקבוקי תבערה ופיגועי דקירה.
התקוממות זו זכתה לשם האינתיפאדה.
במהלך שנות ה-90 החל תהליך מדיני עם אש"ף שכונה תהליך אוסלו, ארגוני טרור אסלאמיים קיצוניים, החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, התנגדו לתהליך בכל תוקף וביצעו מתקפות של מחבלים מתאבדים נגד אזרחים בערי ישראל.
עם כישלון תהליך השלום בשיחות קמפ-דייוויד בשנת 2000 הצטרף גם ארגון הפת"ח של אש"ף למתקפות הטרור על ישראל.
זו למעשה הייתה האינתיפאדה השנייה, שלא כקודמתה התאפיינה במתקפות חמושות ומאורגנות בעיקר על אזרחים ישראלים.
למעלה מאלף בני אדם, מרביתם אזרחים נהרגו במהלך האינתיפאדה השנייה, רובם כתוצאה מפיגועי התאבדות.
לשיא הגיעו ההתקפות במהלך חודש מרץ 2002 שכונה "מרץ השחור", שבו איבדו את חייהם למעלה מ-130 ישראלים, אזרחים וחיילים.
הפיגוע שהיה במלון פארק בנתניה בליל הסדר בסוף מרץ 2002 שבו נרצחו 30 אנשים הביא את ממשלת ישראל בראשות אריאל שרון להורות לצה"ל לצאת למבצע כיבוש ערי הגדה וחיסול תשתיות הטרור.
במבצע חומת מגן גייס צה"ל כוחות מילואים ויחד עם חטיבות הסדיר פגע קשות בתשתיות ארגוני הטרור.
האבדות הכבדות של אזרחים ישראלים בפיגועי התאבדות הביאו ללחץ ציבורי על הממשלה לבנות גדר הפרדה בין מרכזי האוכלוסין הישראליים לשטחי יהודה ושמורון.
בשנת 2002 קיבלה הממשלה החלטה רשמית לבנות את הגדר.
בשנת 2005 ביצע צה"ל, בהוראת ממשלת ישראל ה-30 ועל פי החלטת הכנסת, את תוכנית ההתנתקות בה פונו כוחות צה"ל ויישובי גוש קטיף שברצועת עזה.
התוכנית שהייתה שנויה בציבור במחלוקת, עוררה התנגדות מקצינים בכירים כמו הרמטכ"ל משה יעלון שהביע התנגדות וכהונתו לא הוארכה, וכדוגמת אלוף אלעזר שטרן, ראש אגף משאבי אנוש, שטען שלא מתפקידו של צה"ל לפנות יישובים יהודיים, ומוטב היה לו המשימה הייתה מוטלת על כוח אחר, דוגמת המשטרה.
נפח הטרור ירד בצורה ניכרת ותחושת הביטחון חזרה לאזרחים.
עם זאת הקדשת מרבית הכוחות ללחימה בטרור פגעה באימונים לקראת מלחמה.
במהלך שהותו של צה"ל בלבנון קם ארגון שיעי, שקיבל את עיקר תמיכתו משלטון האייטולות האיראני, שמכונה "חזבאללה".
ארגון זה הפך לאויב העיקרי של צה"ל בדרום לבנון.
עם נסיגת כוחות צה"ל מרצועת הביטחון, החל חזבאללה להתבסס בשטח תוך הקמת בונקרים תת-קרקעיים ואגירת נשק רב, בעיקר רקטות וטילים.
חטיפת שלושת חיילי צה"ל בהר דוב באוקטובר 2000 מיד לאחר נסיגת כוחות צה"ל הביאה לתגובה רפה של צה"ל, בעיקר נוכח תחילת אירועי האינתיפאדה השנייה וחוסר רצונו של רה"מ ושר הביטחון אהוד ברק לפתוח חזית שנייה בצפון.
חזבאללה המשיך לבצע פיגועים וניסיונות חטיפה על הגבול עד לחטיפת שני חיילי צה"ל באזור זרעית שבגבול לבנון בחודש יולי 2006. הרוחות בציבור הישראלי געשו, ממשלת ישראל החליטה לצאת לתקיפות אוויריות נרחבות ברחבי לבנון.
חזבאללה בתגובה החל לשגר רקטות לשטח ישראל.
האירועים התדרדרו עד לכדי עימות שנמשך למעלה מחודש, שבו נורו אלפי רקטות מצד החזבאללה, וצה"ל מצידו תקף מטרות רבות באמצעות חיל האוויר וארטילריה.
בשלבים מתקדמים יותר של המלחמה נכנסו כוחות רגלים ושריון של צה"ל עד לנהר הליטני.
אירועים אלו בהם איבדו את חייהם 119 חיילים ו־44 אזרחים קיבלו את השם מלחמת לבנון השנייה.
לאחר המלחמה הורגשה תחושת חוסר ביטחון בעקבות הקושי שיצר ארגון החזבאללה הדל באמצעים ובכוח אדם לצה"ל.
הוקמה ועדת חקירה ממשלתית שנקראת ועדת וינוגרד, הרמטכ"ל דני חלוץ התפטר מתפקידו.
צה"ל החל לשקם את מערך המילואים, בדגש על כוחות היבשה.
כמו כן החליטה ממשלת ישראל להגדיל את תקציב הביטחון לשיא של 50 מיליארדי שקלים ולצאת במסע רכש נרחב מאוד של אמצעי לחימה.
צה"ל כיום מצוי במהלך של התעצמות, בעיקר לנוכח איומים מצד סוריה ואיראן.
בין מלחמת לבנון השנייה למלחמת חרבות ברזל
ב־2007 הושמד כור גרעיני בסוריה, בתקיפה של חיל האוויר הישראלי.
בתקיפה השתתפו 4 מטוסי F-15I רעם ו־4 מטוסי F-16I סופה, וקדמה לה פעילות מודיעינית של אמ"ן והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
השנים שלאחר מכן התאפיינו בהסלמה ברצועת עזה שנשלטה על ידי חמאס.
שיא ההסלמה היה מבצע עופרת יצוקה בסוף 2008 בו הרג צה"ל כ־1,160 פלסטינים, 700 מהם פעילי חמאס וגרם נזק קשה לתשתיות בעזה ובפרט לתשתית הטרור של חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, בעוד שלישראל נגרמו אבדות מועטות.
המבצע נתפש בציבור כניצחון צבאי, אך בזירה המדינית גרם להרעה ביחסי החוץ של ישראל.
הלחימה ברצועת עזה נמשכה גם לאחר מבצע עופרת יצוקה, והגיעה לשיא נוסף במבצע עמוד ענן בנובמבר 2012, עם הריגתו של אחמד ג'עברי, מפקד בפועל של הזרוע הצבאית של חמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם.
ב־2013 אירעו בסוריה מספר תקיפות, שיוחסו באמצעי התקשורת לצה"ל, בהן הושמדו אמצעי לחימה מתקדמים שיועדו לחזבאללה.
ומאז צה"ל פעל כנגד התבססות איראן וחזבאללה בסוריה.
ב־5 במרץ 2014 נערך מבצע "חשיפה מלאה" על ידי חיל הים.
במבצע זה נתפסה אוניית המשא קלוס סי של איראן ובתוכה היו אמצעי לחימה שיועדו להגיע לארגוני הטרור ברצועת עזה.
ב־8 ביולי 2014 התחיל מבצע צבאי נוסף ברצועת עזה בשם "צוק איתן" שנמשך 50 ימים, המבצע התחיל לאחר מציאת גופות שלושת הנערים החטופים וירי רקטות כבד על יישובי השפלה ועוטף עזה.
ב־17 ביולי נכנסו כוחות היבשה של צה"ל לרצועת עזה, במטרה לגלות ולהרוס מנהרות טרור ולפגוע במחבלים.
במבצע נהרסו עשרות מנהרות, בהן מנהרות הטרור, הותקפו אלפי יעדי טרור, ונגרם חורבן גדול ברצועה.
2,203 פלסטינים נהרגו במהלך המבצע, מתוכם 1,068–1,408 פעילי טרור, לישראל נהרגו 67 חיילים, 4 אזרחים ועובד זר אחד.
ביולי 2015 הציג צה"ל את התוכנית הרב־שנתית "גדעון" כתגובה לדו"ח לוקר של הוועדה לבחינת תקציב הביטחון, שכוללת את צמצום הסד"כ בצה"ל ושינויים ארגוניים נוספים.
בין השאר הוקמה חטיבת הקומנדו ("עוז") המאגדת את היחידות המובחרות של זרוע היבשה.
בשנת 2017 החל צה"ל בהקמת המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה שבו משולבת מערכת חישה טכנולוגית מסווגת לאיתור מנהרות.
במהלך בניית המכשול, ובעיקר בחורף 2017/2018, כוחות משולבים של חיל ההנדסה הקרבית ופיקוד הדרום נטרלו למעלה מ־17 מנהרות טרור שחפרו ארגוני הטרור מרצועת עזה אל תוך שטח ישראל.
בפיצוץ מנהרת הטרור ליד כיסופים נהרגו 14 מחבלים.
בדצמבר 2018 פתח צה"ל במבצע מגן צפוני לאיתור וניטרול מנהרות טרור חודרות גדר שחפר חזבאללה בגבול ישראל–לבנון, וניטרל בו 6 מנהרות.
בשנת 2018 הגיע לשיאו סכסוך ישראל-איראן-חזבאללה בסוריה, דבר שהתבטא בתקיפות רבות ונרחבות על מטרות איראניות, מחסני נשק וסוללות נ"מ וטק"א סוריות, שעל חלקן (בעיקר על אלו שבאו כתגובה לירי רקטות מסוריה) נטלה ישראל אחריות.
את רוב התקיפות ביצע חיל האוויר הישראלי, כולל תקיפת בכורה עולמית שביצע המטוס החמקן F-35I.
במרץ 2018 החלו העימותים בגבול ישראל – רצועת עזה אשר נמשכו עד 2021, במסגרת אירועים אלו בכל יום שישי אלפי עד עשרות אלפי עזתים היו מגיעים לגדר המערכת סביב רצועת עזה והחלו להתפרע וגם לנסות לחדור את הגדר עם נשקים אוטומטיים.
פעמים רבות התפרעויות אלו הגיעו עד מצב של הסלמות ממש כמו במבצע גן סגור, פעולת צה"ל בח'אן יונס שבה נהרג סגן אלוף מחמוד ח'יר א-דין, ומבצע חגורה שחורה.
בתקופה זו נשרפו עשרות אלפי דונמיים של טבע וחקלאות בעוטף עזה על ידי עפיפוני ובלוני תבערה של מחבלי חמאס וג'יהאד אסלאמי מהם אף נפצעו באורח קל מספר בני אדם.
בשנת 2019, תחת פיקודו של הרמטכ"ל אביב כוכבי, הציג צה"ל את התוכנית הרב־שנתית "תנופה" שמטרתה הגברת הקטלניות של צה"ל וקידום לוחמה רב־ממדית ורב־זרועית, כמו גם התייעלות בסד"כ.
ב־15 במרץ 2021 רשם ה־F-35I הפלת בכורה עולמית, כאשר יירט מל"טים איראניים.
ב־10 במאי 2021 בעקבות ירי רקטות של חמאס על ירושלים פתח צה"ל במבצע שומר החומות.
במהלך המבצע שיגרו הפלסטינים אלפי רקטות על ישראל, כולל מטחים כבדים על גוש דן, אשדוד, אשקלון, שדרות ועוטף עזה.
כיפת ברזל יירטה את רובן ב־90% הצלחה.
מנגד, חיל האוויר הישראלי תקף מאות מטרות טרור ברצועת עזה, החריב 9 רבי־קומות אסטרטגיים של חמאס, פגע בעשרות משגרי רקטות והפציץ 100 ק"מ של מנהרות תת־קרקעיות.
במהלך המבצע חיסל צה"ל 225 מחבלים, מהם 25 בכירים בסיכולים ממוקדים.
מנגד, 11 אזרחים ישראלים נהרגו מירי הרקטות וחייל מירי טיל נ"ט.
בשנים 2022–2023, בתגובה לגל הטרור בישראל (אביב 2022) פעל צה"ל במבצע שובר גלים ללחימה בטרור הפלסטיני ביהודה ושומרון ביחד עם משטרת ישראל, משמר הגבול, הימ"מ, ימ"ס איו"ש ושירות הביטחון הכללי.
במבצע נהרגו למעלה מ-200 מחבלים, נעצרו למעלה מ-2,500 חשודים והוחרמו מאות כלי נשק.
ב-5 באוגוסט 2022 פתח צה"ל במבצע עלות השחר בסיכול ממוקד כנגד מפקד החטיבה הצפונית של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה, תייסיר אל-ג'עברי.
בתגובה לכך הג'יהאד שיגר מטחי רקטות לדרום הארץ ולמרכזה, ובהמשך חוסל גם ח'אלד מנסור, מפקד החטיבה הדרומית של הארגון.
במבצע נהרגו 49 פלסטינים, מהם לפחות 11 משיגורים כושלים מרצועת עזה.
ב-2 במאי 2023 באמצע היום, שוגר מטח של כ-100 רקטות לשדרות ויישובי עוטף עזה, בתגובה לירי, שבוע לאחר מכן, ב-9 במאי 2023 בעקבות ההסלמה, פתח צה"ל במבצע מגן וחץ נגד הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
המבצע נפתח בסדרת סיכולים ממוקדים נגד מספר מפקדי הארגון, ובסך הכל נהרגו בו למעלה מ-25 מחבלים, מהם 6 בכירים.
ונהרגו כ-14 אזרחים, רובם משיגורים כושלים מרצועת עזה.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר יצאה ישראל למלחמת חרבות ברזל, שלה נקבעו שני יעדים: חיסול התשתית הצבאית של חמאס, והסרת שלטונו ברצועה.
אחר כך נוסף יעד שלישי: החזרת החטופים בשלום.
צה"ל גייס למילואים למעלה מ־360,000 חיילים (גיוס המילואים הגדול בתולדות המדינה), ואלפי כלי רכב אזרחיים.
המלחמה הובילה להסלמה ביטחונית וללחימה בעצימות נמוכה יותר במספר זירות: גבול ישראל–לבנון, גבול ישראל–סוריה, יהודה ושומרון, הים האדום.
כמו כן הציתה שיח עולמי ער, הפגנות תמיכה והתנגדות, וגל אנטישמיות ברחבי העולם.
במהלך הלחימה נגרם הרס נרחב ביותר למבנים ולתשתיות ברצועה, ומאות אלפים מתושבי הרצועה נאלצו לעזוב את בתיהם ולהתגורר במחנות אוהלים.
בהמשך הלחימה, התרחבה המערכה מעבר לרצועת עזה והפכה לעימות רב-זירתי גלוי.
בצפון, התמודד צה"ל עם מתקפות יומיומיות של חזבאללה, דבר שהוביל לפינוי עשרות אלפי תושבים מבתיהם.
בספטמבר 2024, לאחר שנה של חילופי אש, פתח צה"ל במבצע חיצי הצפון במטרה להחליש את יכולות חזבאללה ולהשיב את תושבי הצפון בבטחה.
המבצע כלל תקיפות אוויריות נרחבות, פיצוץ מכשירי הקשר של פעילי הארגון, ושיאו בחיסול מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה ומרבית צמרת הארגון במבצע סדר חדש.
במקביל, החל תמרון קרקעי ממוקד בדרום לבנון להשמדת תשתיות הטרור הצמודות לגדר.