tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חנה הייתה דור חמישי לרבי אברהם שלמה זלמן צורף ודור שישי לרבי שלמה מטולוצין.
נפטר בשנת תש"י, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
שלמה קרמר (נולד בשנת 1966), הוא יזם הייטק סדרתי ואנג'ל ישראלי, המתמחה באבטחת מידע וסייבר.
ממייסדי חברות צ'ק פוינט ואימפרבה, מחברות אבטחת המידע הגדולות בישראל.
מכהן כמנכ"ל קייטו נטוורקס, אותה ייסד במשותף עם גור שץ וששוויה נאמד במעל 2.5 מיליארד דולר (אוקטובר 2021), ובנוסף מכהן במספר דירקטוריונים.
בשנת 2018 העריך דה-מרקר את הונו ב-1.31 מיליארד דולר.
קרמר עוסק גם בייעוץ כלכלי וכותב מאמרים עבור כתב העת פורבס.
שלמה קרמר, הצעיר מבין שלושה אחים, נולד בתל אביב וגדל ברמת גן.
סבו הקים טחנות קמח, ואביו עבד כמנהל טכנולוגי של אחת הטחנות.
אמו הייתה גננת, שוויתרה על עבודתה לטובת גידול ילדיה.
את שירותו הצבאי עשה ביחידה 8200, בה שימש כחוקר וראש מדור.
לאחר השחרור פיתח עם שותף לומדה, שאותה מכרו לפרופסורית לחינוך.
בוגר אוניברסיטה במתמטיקה, ומדעי המחשב מאוניברסיטת תל אביב (במסגרת העתודה האקדמית) ומוסמך מדעי המחשב מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
קרמר נישא לעיתונאית והקולנוענית דורית חכים; בני הזוג נפרדו בהמשך.
יש להם שלושה ילדים (מהם שני תאומים) משותפים.
לקרמר שני ילדים נוספים מנישואים קודמים.
מתגורר בנווה צדק, בתל אביב.
באוגוסט 2025 פרסם מאמר בעיתון כלכליסט, בו סיפר על הבית בו גדל, על תמיכתו בבגין בעקבות הוריו, והשפעות תרבותיות שספג בנעוריו כאשר החל את דרכו בעולם המחשבים.
במאמר קרא קרמר להייטק לאחד כוחות עם מה שהוא קורא לו "הציונות של המייסדים", כדי להוות אלטרנטיבה לציונות האמונית משיחית, שלתפישתו שולטת בבנימין נתניהו, תמורת הבטחת המשך שלטונו.
בספטמבר 2025 התראיין קרמר לעיתון כלכליסט, והביע דאגה עמוקה מכך שהבינה המלאכותית תשמש ככלי לשטיפת מוח של ההמונים, דרך הרשתות החברתיות באינטרנט.
קרמר חושש שתהליך זה יפגע בייחוד בחברות הליברליות בהן יש חופש ביטוי, בעוד שחברות עם משטר טוטלירי כמו זה בסין וברוסיה ישתמשו בבינה המלאכותית כדי לחזק את המשטר שלהן.
הוא קורא לרגולציה חזקה ומחמירה יותר על הרשתות החברתיות.
בשנת 1993 הקים קרמר יחד עם גיל שוויד (אותו הכיר ביחידה 8200) ומריוס נכט את חברת צ'ק פוינט, העוסקת בפיתוח תוכנה לאבטחת מידע, חלוצת יצרניות חומת האש ומחלוצות יצרניות ה-VPN.
בשנת 2003 עזב את החברה ומכר את רוב מניותיו בה.
בשנת 2002 הקים, יחד עם עמיחי שולמן ומיקי בודאי, את חברת אימפרבה, העוסקת בהגנה על בסיסי נתונים.
החברה פיתחה מוצר המגן על קבצים אסטרטגיים בארגונים ומנהל הרשאות לגישה עליהם מכל מקום, תוך ניטור הפעילות בקבצים ואיתור איומים פוטנציאליים באבטחת המידע.
אימפרבה פיתחה גם חומת אש לאפליקציות הרשת של החברות, שמוטמע בתוך המוצר להגנת הקבצים.
קרמר עבר להתגורר עם משפחתו בארצות הברית, כאשר העתיק את מטה החברה לרדווד (עיר סמוכה לפאלו אלטו בעמק הסיליקון שבקליפורניה.) כיהן באימפרבה כמנכ"ל (עד 2014) וכיושב ראש וכאסטרטג הראשי (עד 2015).
במהלך 2017 נפרד מהחזקותיו האחרונות בחברה תמורת 90 מיליון דולר.
בשנת 2006 ייסד יחד עם מיקי בודאי את חברת טראסטיר, שעסקה בהגנה על ארגונים ממתקפות הנעשות דרך מכשירי קצה.
בשנת 2015 הקים, יחד עם גור שץ, את חברת הסייבר קייטו נטוורקס, שמפתחת מערכת אבטחת מידע מבוססת שכבת ענן.
ביוני 2025 גייסה החברה 359 מיליון דולר, לפי שווי של 4.8 מיליארד דולר.
חברות בהן השקיע (רשימה חלקית)
פאלו אלטו נטוורקס (Palo Alto Networks) - פיתחה פיירוול ממוקד במשתמש ובתוכני הגלישה
ווצ'דוקס (WatchDox) - החברה (שנקראה בתחילת דרכה קונפידלה) פיתחה מערכות אבטחת מידע במודל תוכנה כשירות (SaaS), בדצמבר 2012 רכשה את InstallFree, שסיפקה פתרונות לגישה מרוחקת למחשבים
וורקלייט (Worklight) - פיתחה מוצר המחבר את הארגון ליישומי ווב 2.0 באופן מאובטח
סקיור איילנדס (Secure Islands) - פיתחה מוצר פתרון אבטחה כולל לארגונים, המתגמש בהתאם למדיניות הארגונית
לקון סקיוריטי (Lacoon Security) - פיתחה טכנולוגיה שיודעת לזהות התקנת תוכנת ריגול על טלפונים סלולריים
סקייפנס (Skyfence) - פיתחה טכנולוגיות לזיהוי חדירות לרשת הארגונית ולהגנה על מכשירים ניידים
אינקפסולה (Incapsula) - פיתחה שירות ענן לאחסון ואבטחת אתרים שמתפקד כ-WAF
קומיליון - פיתחה פלטפורמה למודיעין בסייבר
אקסבים (Exabeam) - פיתחה טכנולוגיות להתמודדות עם התקפות סייבר מתקדמות על שרתים ארגוניים, לרבות כאלה שמשתמשות בזהויות גנובות
לייטסייבר (LightCyber) - פיתחה מערכת לזיהוי מתקפות סייבר
אינדג'י (Indegy) - פיתחה שכבת אבטחת מידע לתשתיות קריטיות, מגינה על מערכות SCADA
SafeBreach - פיתחה פלטפורמה המייצרת סימולציית משחקי מלחמה מתמשכים בתוך מערכות המידע של הארגון, מנתחת את ההשפעה של ההתקפות ואת יעילותם של מוצרי ההגנה בכל רגע נתון ומאפשרת לארגון להתגונן לפני פריצה אמיתית
טופספין (TopSpin) - פיתחה מוצא המעניק אבטחה אקטיבית מפני איומי סייבר.
המערכת מבוססת על הטמנה של "מלכודות דבש" (Honeypots) המדמות רשת ארגונית שאיננה קיימת בפועל, שאליה מכוונים הפורצים
Fundbox - מציעה מזומן לעסקים קטנים בהתאם לרמת הסיכון שלהם, כדי לגשר על פרק הזמן בין הוצאת החשבונית לקבלת התשלום
אליקנטו - פיתחה תוכנה שמספקת לעסקים שירות שיווק אוטומטי
אינסרט (Insert) - פיתחה מערכת ניהול אפליקציות, המאפשרת לנותני שירותים לבצע שינויים ללא תלות במפתחי תוכנה
Gong.io - פיתחה טכנולוגיה בתחום ניתוח שפה טבעית, שמבוססת, בין היתר, על מודלים של למידה עמוקה ובינה מלאכותית, לניתוח מידע משיחות מכירה עסקיות.
סומו לוג'יק (Sumo Logic) - פלטפורמת ניתוח לוגים לאיתור וניתוח של תקלות במהלך הפיתוח.
אקווה - ספקית פלטפורמה לאבטחת אפליקציות בקונטיינרים וירטואליים
פורסקאוט (ForeScout) - פיתחה טכנולוגיה לניהול מדיניות הרשת הארגונית מבפנים.
אקסלרו - פיתחה מערכת מבוססת תוכנה המאפשרת לארגונים וספקי שירותים לתכנן תשתיות אחסון גמישות תוך שימוש בשרתים סטנדרטיים ואחסון פלאש
בשנת 2012 הקים יחד עם מיקי בודאי, שהקים יחד איתו את אימפרבה וטראסטיר, קרן השקעות המתמקדת באבטחת מידע.
קודם לכן השקיע בדומה לקרן הון סיכון.
קרן הון הסיכון האמריקאית, USVP, השקיעה במספר חברות בהן היה (ובחלק מהמקרים עדיין) מעורב.
יוני 2001 - מקסימל אינובטיב אינטלג'נס נמכרה למיקרוסופט תמורת 20 מיליון דולר
נובמבר 2003 - אלגוטק נמכרה לקודאק תמורת 120 מיליון דולר
דצמבר 2003 - ביזנס ליירס נמכרה לנטגריטי תמורת 44 מיליון דולר
יוני 2011 - דיג'יטל פיול נמכרה ל–VMware בסכום שהוערך בין 100 ל-120 מיליון דולר
ינואר 2012 - וורקלייט נמכרה ל-IBM בסכום שהוערך בין 70 ל-100 מיליון דולר
אוגוסט 2013 - טראסטיר נמכרה ל-IBM בסכום שהוערך בין 650 ל-800 מיליון דולר
פברואר 2014 - אינקפסולה נמכרה לאימפרבה ב-10 מיליון דולר
פברואר 2014 - סקייפנס נמכרה לאימפרבה ב-60 מיליון דולר
פברואר 2015 - הייפרוייז נמכרה לצ'קפוינט ב-80 מיליון דולר
אפריל 2015 - לקון נמכרה לצ'קפוינט ב-100 מיליון דולר
אפריל 2015 - ווצ'דוקס נמכרה לבלקברי ב-100 מיליון דולר
אוקטובר 2015 - סקיור איילנדס נמכרה למיקרוסופט ב-150 מיליון דולר (הערכה)
אפריל 2017 - לייטסייבר נמכרת לפאלו אלטו נטוורקס ב-130 מיליון דולר
בנובמבר 2025 הקים קרמר, ביחד עם החוקרת פרופ' נעמה פרידמן הודיעו את קרן קודה, המיועדת לתמיכה באמנים ישראלים ותיקים, שיצירתם מהווה חלק משמעותי מהתרבות הישראלית.
מטרת הקרן היא לאפשר לאמנים אלו לחיות בכבוד ולהמשיך ליצור.
התקציב ההתחלתי של הקרן נקבע על 5 מיליון שקל לשלוש השנים הראשונות.
2006 - נבחר כאחד מ-20 המשפיעים ששינו את תעשיית הרשתות על ידי Network World
2008 - נבחר כמנכ"ל השנה על ידי מגזין SC
2013 - צורף להיכל התהילה של InfoSec
2015 - נבחר בין 100 המשפיעים בהייטק הישראלי על ידי בלוג הטכנולוגיה גיקטיים.
הרב שלמה שאול קצין (מרץ 1909 – 23 באוקטובר 1982) היה שוחט, מוהל ומורה הוראה, רב השכונות נחלת אחים ונחלת ציון בירושלים, אב בית דין במצרים, ודיין ביפו ובתל אביב.
נולד בירושלים בחודש מרץ 1909 (אדר ה'תרס"ט) לאלטון ולרב שאול קצין, שהיה מקובל ומחבר הספרים "אמרי בינה" ו"פרי צדיק".
בילדותו למד בתלמוד תורה ובבית ספר, ומשם המשיך לישיבת פורת יוסף, שם למד אצל הרב יעקב עדס והרב עזרא עטיה.
בסיום לימודיו הוסמך לרבנות על ידי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ושימש כרב השכונות "נחלת אחים" ו"נחלת ציון" בירושלים.
במקביל שימש כסופר וכמזכיר בית הדין של העדה הספרדית בירושלים למשך כשנתיים.
הוסמך גם כשוחט ובודק, וכמוהל, ובשנת 1931 (ה'תרצ"א) ייסד בירושלים "בית דרשות לחכמה ולמוסר".
לאחר פטירת הרב יהודה הכהן מסלתון טראב, מונה לשמש תחתיו כאב בית דין וכרב במצרים.
לאחר הקמת המדינה חזר ארצה והחל לשמש כרב וכדיין ביפו, וייסד שם את בית הכנסת הגדול "שיבת ציון".
לאחר מספר שנים עבר להתגורר בבני ברק, והחל לשמש כמורה הוראה וכחבר בית הדין הרבני בתל אביב יפו.
הלך לעולמו ב-23 באוקטובר 1982 (ו' בחשוון ה'תשמ"ג).
אחיו היה הרב יעקב קצין.
כרם שלמה - שני חלקים; חידושים על מסכתות הש"ס ושו"ת, דרושים שדרש בפני קהילות שונות, וביאור מאמרים שונים של חז"ל
טהרת בנות ישראל - דיני נידה, טבילה וסדר טהרה, ירושלים ה'תרצ"ה
ניצוצי אור - מוסר ותוכחות, ירושלים ה'תרצ"ה.
בהסכמת הרבנים הראי"ה קוק, יוסף צבי דושינסקי, בן ציון אברהם קואינקה ואברהם פילוסוף
דברי שלמה - שו"ת, חידושים ודרשות, שני חלקים
חלק ממאמריו פורסמו בירחונים תורניים ובעיתונים שונים
הרב ד"ר שלמה רוזנפלד (נולד ב-22 בנובמבר 1956, י"ח בכסלו ה'תשי"ז) הוא ראש ישיבת שדמות נריה ורב אזורי של המועצה האזורית עמק המעיינות, מראשי איגוד ישיבות ההסדר בישראל.
נולד לאליעזר ופנינה רוזנפלד, זוג ניצולי שואה הונגריים בגבעתיים.
בצעירותו למד בישיבת כפר הרא"ה אצל הרב משה צבי נריה והרב אברהם צוקרמן לאחר הישיבה התיכונית למד בישיבת הר עציון אצל הרב יהודה עמיטל והרב אהרון ליכטנשטיין, ושרת בצה"ל במסגרת ההסדר בחטיבת הצנחנים כחייל וכמ"כ.
לאחר נישואיו התגורר בקרני שומרון, ולימד בחטיבת ביניים בגבעת שמואל.
לאחר מכן שימש כרב הקיבוץ שדה אליהו וכמורה בבית הספר האזורי בקיבוץ.
בשנת ה'תשנ"ד ייסד הרב משה צבי נריה יחד עם הרב רוזנפלד ישיבת הסדר ביישוב שדמות מחולה אשר לימים נקראה על שם הרב נריה - "שדמות נריה", ומאז הוא מכהן בראשה.
הרב רוזנפלד מכהן גם כרבה האזורי של המועצה האזורית עמק המעיינות.
הרב ד"ר רוזנפלד הוא חבר הנהלת איגוד ישיבות ההסדר, ובעבר כיהן כיו"ר האיגוד.
נודע כרב שתומך בעליית יהודים להר הבית
פרסם מאמרים רבים בכתבי העת התורניים "תחומין", "צוהר", "אסיף", "אמונת עתיך", "ממעין מחולה" ועוד.
בשנת 2020 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת בר-אילן.
נושא התזה היה "שבייה ופדיון שבויים בימי המשנה והתלמוד"
הרב רוזנפלד הוא אחיו של הרב פרופסור בן ציון רוזנפלד.
שתיים מאחיניותיו נרצחו בשנת 2005 בפיגוע ירי בגוש עציון.
נשוי ליעל ומתגורר בשדמות מחולה שבבקעת הירדן.
שלמה קַרְעי (נולד ב-6 באפריל 1982, י"ג בניסן ה'תשמ"ב) הוא שר התקשורת וחבר הכנסת מטעם הליכוד.
רואה חשבון ודוקטור להנדסת תעשייה וניהול בהכשרתו.
קרעי נולד ברמת גן, בן בכור למזל והרב דוד קרעי, ילידי ישראל ממוצא ג'רבאי תוניסאי.
הוא גדל לצד שלושה אחים, 13 אחיות ושני ילדי אומנה.
כשהיה בן ארבע עברה משפחתו למושב זִמרת הסמוך לנתיבות, בשל מינויו של אביו לרב המושב.
מגיל 11 למד קרעי בישיבת כסא רחמים ופיתח קשר הדוק עם הרב מאיר מאזוז, ולאחר מותו של הרב מאזוז הביא להנפקת בול לזכרו.
לאחר מכן למד כמשך שנה בישיבת מרכז הרב, ובהמשך השלים לימודי בגרות ופסיכומטרי ב.
בין השנים 2001–2004 שירת בצה"ל במסגרת הנח"ל החרדי ובהמשך במילואים בחטיבת הגפן.
לאחר שחרורו מצה"ל למד במרכז האקדמי לב לתואר ראשון בחשבונאות ניהולית ובמערכות מידע.
עם קבלת רישיון לראיית חשבון, החל לעבוד בחברה ציבורית בבאר שבע.
בשנת 2011 השלים תואר שני במחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובשנת 2013 השלים שם את עבודתו לתואר דוקטור בהנחיית פרופסור דביר שבתאי, בנושא תזמון במכונות רב-תכליתיות.
מחקריו עוסקים במתמטיקה שימושית ובמדעי המחשב – תזמון ואופטימיזציה.
בשנים 2012–2021 פרסם 11 מאמרים מדעיים שצוטטו בכמאה ושבעים פרסומים אקדמיים.
בשנים 2006–2013 שימש מורה מן החוץ במחלקה לניהול תעשייתי ב.
בחלק מאותן שנים היה חבר הוועד האקדמי במוסד.
בד בבד, בשנים 2009–2014 שימש מורה מן החוץ במחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2014 מונה למרצה במחלקה לניהול באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2010 התפקד למפלגת הליכוד וב-2016 החל לפקוד תומכים למפלגה.
על הסיבות להצטרפותו לליכוד אמר קרעי כי "אחד כמוני בליכוד יכול לשנות את נתיב הספינה הרבה יותר מאשר מפלגה דתית שלמה.
זה קל יותר כשזה לא בא ממפלגת נישה שנתפסת כסחטנית".
בין השאר, גייס מתפקדים בקרב תלמידיו של הרב מאיר מאזוז.
בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד ב-2019, לקראת הבחירות ל, נבחר קרעי לייצג את מחוז הנגב, והוצב במקום ה-25 ומונה לראש מטה החרדים בקמפיין הבחירות, תוך שהוא ממשיך להיתמך על ידי הרב מאיר מאזוז.
לקראת הבחירות לכנסות העשרים ושתיים והעשרים ושלוש שובץ קרעי במקום ה-27 ברשימה ובמקום ה-24 בבחירות לכנסת העשרים וארבע.
בנוסף מונה ליו"ר מטה טוהר הבחירות של הליכוד.
בבחירות המקדימות ב-2022, שנערכו לקראת הבחירות לכנסת ה-25, נבחר למקום ה-13 ברשימת הליכוד.
בכנסת ה-23 כיהן כיושב ראש השדולה למען ישראל דמוקרטית והשדולה למען הנגב, ומונה ליו"ר ועדת המשנה לענייני הנגב.
קרעי, שעסק בנושאים כלכליים עוד בטרם נבחר לכנסת, התמקד בתחומים כלכליים כמו המאבק נגד עמלת פרעון מוקדם של משכנתאות.
חוק שהציע למתן ארכה לפטור ממס למשפרי דיור שטרם מכרו את הדירה הישנה שלהם מוזג בחוק ממשלתי.
קרעי הוביל, עם שר האוצר ישראל כ"ץ, אישור בוועדת הכספים לתוספת של 20% בדמי אבטלה למי שגילו מתחת לגיל 28 עם ילד אחד לפחות.
בשנת 2021 פעל לביטול המגבלה במשכנתה על ריבית פריים, שהייתה נמוכה מאוד באותה תקופה, בניגוד לדעת בנק ישראל שטען כי ההגבלה נועדה להגן על הציבור מעליית הריבית.
לאחר שאיים להעביר את הביטול בחקיקה, הגיע להבנות עם בנק ישראל, שהמגבלה תרוכך והחוק לא יקודם.
בשנת 2023 החל בנק ישראל להעלות את הריבית כדי להתמודד עם נתונים אינפלציוניים.
עליית הריבית גרמה לזינוק חד של ההחזרים החודשיים אצל ציבור לוקחי המשכנתא שניצלו את הסרת מגבלת הפריים והעבירה 1 מכל 10 משקי בית לאוברדראפט.
בדצמבר 2022 מונה קרעי לשר התקשורת.
בפברואר 2024 חתם על רישיון להפעלת שירות האינטרנט הלווייני "סטארלינק".
עם כניסתו לתפקיד שר התקשורת הצהיר כי לדעתו אין מקום לשידור ציבורי הנהנה מתקציב ציבורי, ולטענתו הדבר הפוגע בתחרות.
כמה חודשים לאחר כינונה של ממשלת ישראל השלושים ושבע הציג קרעי הצעה לביטול הרשות השנייה ומועצת הכבלים והלוויין, שינוי שיטת המדרוג והפחתה של רגולציה.
הרפורמה שהציג לא כללה את ביטול תאגיד השידור הישראלי מכיוון ששותפיו לקואליציה טענו שיש להתרכז ברפורמה במערכת המשפט.
אולם, במהלך כהונתו ניסה קרעי לשנות את הרכב מועצת התאגיד.
תחילה מינה את נחמה נצר ליו"ר ועדת האיתור, אשר התפטרה מנסיבות אישיות.
לאחר מכן מינה את משה דרורי, אך גם הוא התפטר.
בהיעדר ועדת איתור, הסתיימה כהונתם של רוב חברי מועצת תאגיד השידור ללא שמונו להם מחליפים, והדבר הוביל לשיתוק פעולתה של המועצה.
קרעי סירב להאריך את כהונתם של שניים מחברי המועצה, אותם הוא כינה "אנשי שמאל קיצוני", בטענה שאין לו סמכות לכך, בהיעדר ועדת איתור.
הציע במקום זאת להעביר את התאגיד לפיקוח מועצת הרשות השנייה.
בעקבות עתירה לבג"ץ הוציא בג"ץ צו ביניים המאריך את כהונתם של שני חברי המועצה, על מנת שהמועצה תהיה בהרכב המינימלי הנדרש בחוק השידור הציבורי הישראלי.
קרעי הגיב שהצו "ניתן בחוסר סמכות ובניגוד לחוק".
בנובמבר 2024 אישרה הממשלה את הצעת החוק של טלי גוטליב, שזכתה לתמיכתו, להפריט את תאגיד השידור הישראלי, אל מול התנגדות של היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה.
ב-21 באוקטובר 2025 הוגשה לכנסת הצעת חוק התקשורת (שידורים), התשפ"ו-2025, שיזם קרעי, ובה הצעה לרפורמה בשוק התקשורת.
על פי הצעת חוק זו תבוטל הרשות השנייה ומועצת הכבלים והלוויין ותקום במקומן מועצה חדשה פוליטית שנשלטת על ידי שר התקשורת, שכן 5 מתוך 7 מחבריה ימונו על ידו.
ספקי החדשות יחויבו להציג תכנים שוועדה זו תגדיר כמדויקים ומהימנים.
ערוצי התקשורת יחויבו לאמץ תקנון אתיקה אותו תקבע מועצת מנהלים שתמנה הממשלה.
על פי הצעת החוק, למדינה תהיה שליטה בנתוני הרייטינג הכוללת סמכות לדרוש ולקבל את כל נתוני הצפייה מספקי התכנים, לעבד את הנתונים בהתאם לשיקוליה ולפרסמם.
שינוי זה יאפשר לממשלה לנתב את כספי הפרסום לערוצים שהיא חפצה ביקרם.
למועצה החדשה תהיה סמכות להטיל קנסות בסכומי עתק על גופי שידור, קנסות המהווים איום אמיתי על הישרדותם הכלכלית של הערוצים.
היא תוכל גם לבטל רישום ולהגביל גופי שידור.
השר יוכל גם לשנות את רשימת ההפרות שבגינן ניתנים הקנסות הגבוהים.
החוק יסמיך עובדי מדינה לפקח על החדשות והוא כולל מתן סמכויות חסרות תקדים למועצה החדשה לפיקוח על מרחבים אינטרנטיים.
בנוסף תתבטל ההפרדה המבנית בין בעלי המניות לבין העיתונאים ועורכי החדשות, כך שפוליטיקאים יוכלו להפעיל לחץ על בעלי ההון ולהשפיע על התוכן המשודר.
תתבטל גם חובת ההשקעה המינימלית של בעלי חברות החדשות בהן, דבר שעלול להחלישן.
בשלב הכנת הצעת החוק קבע הייעוץ המשפטי כי נפלו בה פגמים מהותיים ותהליכיים חמורים וכי היא עלולה ליצור "פגיעה בלתי מידתית בזכויות חוקתיות" ו"פגיעה חמורה בחופש הביטוי והעיתונות".
ב-21 בספטמבר 2025 הדגישה המשנה ליועמ"שית, עו"ד אביטל סומפולינסקי, כי החוק טומן בחובו סיכונים לפגיעה ממשית בחופש הביטוי והעיתונות בשל החשש "למעורבות פוליטית", וכי קידמו למרות שנקבע שנפל בו פגם מהותי הוא חסר תקדים.
היועמ"שית גלי בהרב-מיארה, התנגדה להצעת החוק וציינה שהיא "מאפשרת התערבות פוליטית בעבודת גופי השידורים ומסכנת את התקשורת החופשית בישראל".ב-26 באוקטובר 2025 עתרה עמותת "הצלחה" לבית המשפט העליון בבקשה לצו ביניים שימנע את המשך קידום החוק עד להכרעה בעתירה.
ב-28 באוקטובר פורסם כי קרעי סיכם עם המפלגות החרדיות כי יקדם עבורם את החוק שמרחיב את סמכויות בתי הדין הרבניים לבוררות בסכסוכים אזרחיים וכלכליים והם מצידם יאפשרו לו לקדם את הרפורמה.
ב-3 בנובמבר עבר החוק בקריאה ראשונה בתמיכתן של הסיעות החרדיות.
וב-18 בנובמבר עבר בקריאה שלישית החוק להרחבת סמכויות בתי הדין הרבניים.
דוד ביטן יו"ר ועדת הכלכלה שמוסמכת לאשר את הצעת החוק, לא תמך בהצעת החוק כפי שהיא.
עקב כך החליט נתניהו על הקמת ועדת תקשורת שתפקיע את סמכויות ועדת הכלכלה, במטרה לחוקק את חוק השידורים.
ועדה זו הוקמה ב-1 בדצמבר 2025. ב-13 בדצמבר אמר קרעי אמר שהסיבה לקידום החוק היא פגיעה ביריבים פוליטיים.
בתחילת כהונתו הציע קרעי לבטל את שירות "עידן פלוס" שהיה חסום בפני הערוצים הזעירים ולהחליף אותו ביישומון שיהיה זול יותר ויספק גם את הערוצים הזעירים.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל הורה קרעי להעלות למערכת עידן פלוס, ללא תשלום, את הערוצים הזעירים הכוללים את עכשיו 14, ערוץ 9 והלא TV.
בינואר 2024 התנגד קרעי לסגירת עידן פלוס.
ב-6 באוגוסט 2024 אישרה הכנסת הוראת שעה שהסדיר את הפטור ואת המימון שהתחלק בין אוצר המדינה, תאגיד השידור הציבורי וערוץ הכנסת.
מטרת החוק לפי קרעי הייתה להרחיב את הכיסוי של התרעות המלחמה לכלל הציבור.
ב-5 במאי 2024 בעקבות החלטת הממשלה לסגור את ערוץ אל-ג'זירה חתם השר קרעי על צווים מתאימים, ומשטרת ישראל פעלה למימושם.
ב-21 במאי 2024 הורה להחרים ציוד מסוכנות הידיעות האמריקאית Associated Press, שבין לקוחותיה נמצא גם ערוץ אל-ג'זירה, כחלק מיישום "חוק אל-ג'זירה" – ולאחר מספר שעות ביטל את הפעולה, בעקבות ביקורת של ארצות הברית, והחזיר את הציוד.
בנובמבר 2023 הציע קרעי להפסיק כל פרסום או מנוי ממשלתי על העיתון "הארץ", וכעבור שנה אישרה הממשלה הצעה חוזרת שלו והחליטה שלא להתקשר עם "הארץ" בכל דרך שהיא ולא לפרסם בו פרסומים כלשהם.
ביולי 2023 החליט, יחד עם השר דודי אמסלם, להדיח את יו"ר דירקטוריון דואר ישראל, מישאל וקנין.
זאת למרות השתפרות משמעותית בתוצאות הכספיות של החברה.
בג"ץ עצר את מימוש ההחלטה, ובמרץ 2024 פסק שהיא בטלה, תוך שמתח ביקורת על התנהלות השרים.
בשנת 2024 מינה את אודליה מינס לממלאת מקום יו"ר הרשות השנייה.
הוגשה עתירה נגד המינוי, בטענה שלמינס אין הכישורים ומינויה כממלאת מקום מהווה "מסלול עוקף" למינוי תקין, אולם בג"ץ הכשיר את המינוי.
באוגוסט 2025, בעקבות החלטת הממשלה להדיח את היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, הנחה קרעי את עובדי משרדו שלא לציית לפסיקת בג"ץ על פיה תהליך ההדחה מוקפא וסמכויותיה של בהרב-מיארה תקפות.
בתגובה לכך היועצת המשפטית של משרד התקשורת, ברוריה מנדלסון, הודיעה לעובדי משרד התקשורת שאין שינוי בסמכויותיה של בהרב-מיארה והמשנה לנשיא בית המשפט העליון, השופט נעם סולברג מתח ביקורת חריפה על קרעי עקב הנחייתו.
ב-2022, נשאל קרעי בכנסת על עמדתו בנושא גיוס לצה"ל ואמר כי ישמח אם בניו יתגייסו, אך הוסיף שישמח מאוד אם בנו יעדיף להיות תלמיד חכם וטען כי "אסור לגייס בכפייה".
הוא מתנגד למצעדי גאווה ותומך בביטול "סעיף הנכד" בחוק השבות.
קרעי התנגד לחתימת ישראל על אמנת איסטנבול בנושא אלימות נגד נשים ואלימות במשפחה, שלטענתו, מחייבת את ישראל להעניק מעמד פליט לכל פלסטינית שתגיע לישראל.
במסגרת זו, יזם עצומה של חברי כנסת המתנגדים לחתימת ישראל על האמנה.
בעקבות המחאה נגד "הרפורמה המשפטית" ופרסום מכתב המילואימניקים אשר הכריזו כי יפסיקו להתנדב לשרת אם החקיקה תעבור, כינה אותם קרעי "סרבנים מחוצפים" והכריז ש"עם ישראל יסתדר בלעדיכם ואתם תלכו לעזאזל.
הסרבנות מסריחה ואומללה, נוע תנוע הרפורמה".
אמירות אלו ספגו גינויים רבים.
קרעי נשוי לאפרת, מורה בבית ספר יסודי במושב בית הגדי, ולהם שמונה ילדים.
המשפחה מתגוררת במושב זמרת הסמוך לנתיבות.
שלמה רז (נולד ב-25 באוקטובר 1952) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי.
כתב ושדר רדיו וטלוויזיה, דובר משרד מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור לשעבר.
רז נולד בשם שלמה רוזנברג בתל אביב.
בגיל 6 עבר לרמת גן ולמד בבית הספר היסודי החשמונאים.
בן לניצולי שואה, סטפה (לבית מנלה) ומשה רוזנברג.
אמו שרדה את אושוויץ וצעדות המוות, אביו היה ברשימת שינדלר.
הוא למד בתיכון קלעי בגבעתיים, ובאוגוסט 1971 התגייס לצה"ל, שובץ בחטיבת גולני והתקבל לסיירת.
בהמשך לחם במלחמת יום הכיפורים כמפקד מחלקה בבא"ח גולני, והשתתף בקרבות לכיבוש החרמון.
רז הוא בוגר האוניברסיטה העברית (B.A) במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים, ולאחר לימודיו המשיך ללימודי מוסמך (M.A) במדעי המדינה.
החל את דרכו בתקשורת כנער, בצוות המראיינים בתוכנית "פנים אל פנים" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
ב-1977, במהלך לימודיו באוניברסיטה, התקבל כאזרח לגלי צה"ל ככתב ביומני החדשות.
ב-1979 החל לעבוד ב"קול ישראל" כעורך תוכניות דוקומנטריות, ובמהלך עבודתו העיתונאית גם עסק רבות בנושאים הקשורים בשואה.
ב-1982 עבר לחטיבת החדשות והתמנה ככתב לענייני משטרה.
סיקר ושידר על בסיס יומיומי, יחד עם אברהם בנמלך, את משפט דמיאניוק (לצורך סיקור המשפט עזב את תפקיד הכתב לענייני משטרה והוחלף על ידי משה נוסבאום עד לחזרתו עם פרסום גזר הדין בבית המשפט המחוזי).
בין השנים 1988–1992 שימש ככתב לענייני מפלגות וכן ראש מערכת החדשות בת"א.
ב-1992 התמנה לכתב המדיני של הרדיו, סיקר את כל המהלכים המדיניים הגלויים והסמויים שהובילו להסכמי אוסלו.
בתום חמש שנים ככתב מדיני, יצא ב־15 ביולי 1997 לוושינגטון ושימש במשך כ-4 שנים וחצי (עד ספטמבר 2001) כשליח חדשות ערוץ 2 בארצות הברית.
קיים יחד עם יעקב אילון ראיון בלעדי עם הנשיא ביל קלינטון.
בהיותו כתב בכנסת, במשך כ-4 שנים, חשף את פרשת ההצבעות הכפולות, בהצבעה בכנסת במאי 2003, שבעטייה הורשע בדין חבר הכנסת יחיאל חזן.
ביולי 2007 בעקבות מכרז, החל לכהן כדובר משרד מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור.
שימש בתפקיד תקופה ממושכת, יותר מ-12 שנים, עד יציאתו לגמלאות ב-31 באוקטובר 2019, רובן תחת המבקרים מיכה לינדנשטראוס ויוסף שפירא.
בתוקף תפקידו היה מופקד על קידום ופרסום כ-150 פרקי דוח שמשרד מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור עורך מדי שנה.
בהם דוחות ביקורת שזכו לתהודה ציבורית רבה: העורף במלחמת לבנון השנייה; דוח המעונות; פרשת הרפז; מבצע צוק איתן; "ריבוי זיהומים במוסדות האשפוז ובקהילה"; השריפה בכרמל; "היבטים בפעולות משרד התקשורת" (פרשת 4000); ומשבר התחבורה הציבורית.
ב-2020 הצטרף שלמה לצוות רשת 'עושים היסטוריה': הוא מגיש את הפודקאסט "שעת מלחמה" ומפיק תוכניות אודיו דוקומנטריות במסגרת "סיפור משפחתי", ביולי 2024 התחיל להגיש גם את הפודקאסט "עושים פוליטיקה".
רז נשוי לפרופ' תניר אלוייס, רופאה כירורגית ומנהלת מערך השד במרכז הרפואי הדסה, ואב לבת ולבן.
שלמה רודב (נולד ב-1949) הוא איש עסקים ישראלי המכהן כיו"ר פרטנר.
בעבר עמד בראש דירקטוריון בזק, תנובה ויינות ביתן.
רודב נולד לאם מורה ואב כימאי.
בנעוריו, עברה המשפחה להתגורר ברמת גן.
הוא נשר ממספר בתי ספר והתגורר ב בחיפה שם למד בבית הספר הריאלי.
את תעודת הבגרות קיבל מתיכון עירוני ט' בתל אביב.
את שירותו הצבאי עשה בסיירת גולני ובה התקדם עד לתפקיד סמ"פ בגדוד 13 ולדרגת רב-סרן במילואים.
לאחר השחרור סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב ועבד כפקיד אשראי בבנק לאומי לישראל וכקצין ביטחון באלעל בניו יורק בה למד לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1977 חזר לישראל ומונה למנהל התכנון בק.א.ל מטעני אוויר.
בשנת 1980 מונה למנהל פיננסי בקבוצת איזנברג שהחזיקה במניות בחברה לישראל ובה הכיר את שותפו העתידי רוני גת (השניים כונו "נערי אייזנברג") ואת אליעזר פישמן.
יחד עם גת, הקים בשנת 1990 את טורל השקעות שאותה ניהלו ביחד עד שנת 1995. את משרדי החברה הראשונים רכשו מפישמן.
יחד השתתפו בבניית התוכנית העסקית ללוויין עמוס.
חלק מההשקעות בוצעו בשיתוף עם אליעזר פישמן כגון השקעה בשנת 1992 בתחנת כוח הידרואלקטרית בסמוך לקיבוץ כפר הנשיא באמצעות חברת וויסט מנג'מנט ישראל שבה הייתה שותפה גם החברה לישראל.
בשנת 1996, הקים עם גת את חברת מריז שרכשה מאייזנברג (בשיתוף עם בנק לאומי) את חברת ספנות ואחזקה, אחת מחברות הבת של החברה לישראל שהחזיקה באותה עת במספר חברות ובהן יפאורה-תבורי, קרור אחזקות, תפוגן וחברת מקס (שהחזיקה ב-12% ממניות החברה לישראל).
בשנת 1998 רכשו מלאומי את החזקותיה במריז ומניות בחברה לישראל.
את הונו צבר במהלך שספג לביקורת כאשר בשנת 1999, לאחר שאייזנברג מכר את החברה לישראל לאחים עופר, מכרו גת ורודב לבנק לאומי את החזקותיהם בחברה לישראל, תמורת 515 מיליון שקל ובכך הרוויחו סך של 200 מיליון שקל.
רודב וגת מחזיקים בחברה, שמחזיקה דרך חברת הבת קרור ביפאורה-תבורי ובמבשלות בירה ברומניה.
בתחילת שנות ה-2000, ניסו לרכוש מספר חברות ובהן עלית, מחלבת טרה, פז וקלאבמרקט, מהלכים שלא יצאו לפועל.
בשנת 2000, רדוב פרש מתפקידו כיו"ר ספנות ואספקה כדי לנהל את חברת הסטארט אפ איניריו (InirU) עד שנכשלה ונסגרה.
בשנת 2003, בהשפעת בעל השליטה העיקרי אליעזר פישמן, מונה ליו"ר דירקטוריון גילת רשתות לווין, שנקלעה לחוב בסך מיליארד דולר.
רודב הצליח להבריא את החברה והיא נמכרה ב-2005 לקרן יורק ומבטח שמיר אחזקות.
בשנת 2006 הגישו גת ורודב הצעה לרכישת קווי זהב, אך הפסידו לשאול אלוביץ' שהפך אותה לימים ל-012.
בשנת 2006 מונה ליו"ר דירקטוריון בזק, ובספטמבר 2007 אושר מינויו באופן רשמי.
הוא ניהל את בזק עד לשנת 2010. בתקופת כהונתו בוצע ניוד המספרים הנרחב, והוקמו רשת ה-NGN ורשת חדשה לפלאפון.
בשנת 2011 עמד בראש דירקטוריון תנובה ובשנת 2013 בראש דירקטוריון פרטנר.
באפריל 2018, מונה בשנית ליו"ר בזק כמינוי קבוע במקום יו"ר הזמני דוד גרנות שמונה כמחליף לשאול אלוביץ' שנחקר בפרשת 4000. במהלך תפקידו הוביל תהליך איחוד בחברות הבת של בזק אך התפטר לאחר כשנתיים לאור מאבקים עם בעלי השליטה בבזק, קרן סרצ'לייט לגבי שינוי תקנון החברה.
באוגוסט 2020, בחר הדירקטוריון בגיל שרון כמחליפו.
ביולי 2020, מונה ליו"ר יינות ביתן.
סיים את תפקידו במאי 2021.
באפריל 2022 קבוצה בראשותו (גבאי-רודב) רכשה את השליטה בחברת פרטנר מידי חברת האצ'יסון הסינית.
ביולי 2022 מונה ליו"ר דירקטוריון פרטנר.
רודב התאלמן בשנת 1997 מאשתו הראשונה האדריכלית סופי רודב שנהרגה בתאונת דרכים וממנה לו שני ילדים.
הוא אב לשלושה ילדים מנישואיו השניים למרב.
ד"ר הרב שלמה רנשבורג (בהונגרית: Ranschburg Salamon; 26 באפריל 1816, לוז'ה – 1 בינואר 1895, גיור) היה רב, דוקטור לפילוסופיה, רבה של העיר גיור בהונגריה.
אביהם של המוציא לאור ויקטור רנשבורג, ושל פאל רנשבורג, רופא.
שלמה רנשבורג נולד בלוז'ה שבצ'כיה במשפחת רבנים ותיקה.
שם היה לאביו שמואל רנשבורג בית מדרש לתלמוד.
שלמה רנשבורג למד בפראג פילוסופיה, משפטים ומתמטיקה גבוהה שם קיבל את הדוקטרט ובשנת 1855 סמיכה לרבנות.
הוא קרא מחדש בשפת המקור את הומרוס בגיל 60, העריך את הסופר האהוב עליו טקיטוס, ודיבר צרפתית ואנגלית (בנוסף לגרמנית ולהונגרית).
בשנת 1853 קיבל תפקיד של סגן רב בלאן פטשאו (בוהמיה); עם קבלת הסמיכה לרבנות הפך ב-25 בפברואר 1855 לרב של קהילת גיור, וכיהן בתפקידו במשך 40 שנה עד מותו.
אשתו הייתה אסתר (אמילי) רנשבורג (בתם של אברהם ברל ושל אליזבת, אווה הירש).
נולדו להם עשרה ילדים מהם שמונה הגיעו לבגרות.
הוא הפך את הידע הרב שלו בתלמוד לאנציקלופדיה של כל מה שהתלמוד כולל בכל מקצוע מדעי, (עם הערות ביקורתיות שלו), בסדר אלפביתי; מתוך עבודה זו נותרו 400 גליונות כמורשתו הספרותית, שכוללים שמונה עשר מספרי התלמוד.
השלמת העבודה נעצרה על ידי מותו.
שלמה (פרידריך) רילף היה רב, סופר, מורה, פעיל ציוני יליד גרמניה שכתב בגרמנית בישראל והיה ממייסדי נהריה ומנהל בית ספר בה.
רילף היה נצר למשפחת רבנים ממוצא ספרדי שהתגוררה בגרמניה.
לאחר גירוש ספרד, הגיעו אבותיו לכפר ראווישהולצהאוזן (Rauischholzhausen) שליד מרבורג ובתקופת נפוליאון קבעו את שם משפחתם על שם נהר הרילף (Rülfbach) הסמוך לביתם.
הם נרשמו כאזרחים, היו עובדי אדמה ועסקו במסחר בבקר.
בני משפחה ראשונים עזבו את הכפר במאה ה-19 כדי למצוא את דרכם לקריירה אקדמית דרך מרבורג.
בין נושאי השם "רילף" היה אביו של שלמה, גוטמן רילף, רבה האזורי של דוכסות בראונשווייג, בן דודו איזאק רילף (1902-1831), רב אזורי בממל ופובליציסט, וכן אחיו של האב, משה רילף.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון בשנת 1914, למד בסמינר הרבנים היהודי-תאולוגי של קרן פרנקלשן (Fränckel'schen Stiftung) בברסלאו וכן למד פילוסופיה באוניברסיטת ברסלאו.
ריצ'רד הוניגסוואלד, יוגן קוהנמן ובמיוחד יוליוס גוטמן היו בין מוריו.
לאחר סיום לימודיו וקבלת תואר דוקטור בארלנגן, עבד כרב בבית כנסת בהמבורג משנת 1922. בשנת 1923 נישא לאנליז נוימן מברסלאו, ממנה נולדו לו שלושה בנים, הלמוט (לימים יצחק, 1925), יוסף (1928) ויוחנן (1931).
בשנת 1926 מונה רילף כרב מחוז במברג, שם היה גם יו"ר אגודות הנוער של יהודי בוואריה.
בשנת 1929 היה ראש הקהילה היהודית בזארבריקן.
חוויית התעמולה הנאצית לקראת משאל העם על חבל הסאר וההתרשמות מחוסר האונים של חבר הלאומים גרמו לרילף להחליט ב-1934/35 להגר מגרמניה.
בשנת 1935 עלה רילף עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוא עבר לבית הספר החקלאי מקווה ישראל בחולון ומשם לנהריה, שנוסדה על ידי עולים שהגיעו בעיקר מגרמניה.
בנהריה פעל רילף, תחילה כמורה ולאחר מכן כמנהל בית הספר על שם חיים ויצמן, להקמת מערכת חינוך עברית למשפחות המהגרים הדוברות בעיקר גרמנית.
באוטוביוגרפיה שלו תיאר את הקשיים עמם נאלץ להתמודד: בעיות בטיפוח תלמידים יהודים שעלו מגרמניה לאחר חווית הרדיפה והגירוש.
תלמידים אלה התקשו להסתגל למשמעת בית הספר.
הוריהם של רבים מהתלמידים, אקדמאים לשעבר שגורשו מעיסוקיהם הקודמים והתפרנסו מחקלאות, לא רצו להכיר עוד ביתרונות ההשכלה הכללית.
העוינות לחינוך של ההנהגה הדתית המקומית, שלאור צרכיה המעשיים הרבים לא ששה להשקיע בחומרי הוראה ומשכורות למורים.
בשנת 1951 הפסיק רילף זמנית את פעילות ההוראה שלו כדי להיענות להזמנה לגרמניה ושם לעזור בבנייה מחדש של קהילתו לשעבר בסארברוקן.
רילף עסק במקצוע הרב בהתנדבות בנהריה עד שהועסק בה רב במשרה מלאה.
מאוחר יותר ייסד רילף קהילת בית כנסת ליברלי (רפורמי) בנהריה.
על שם רילף נקראה מדליית פרידריך שלמה רילף, המוענקת על ידי קבוצת העבודה הנוצרית-יהודית של חבל הסאר (CJAS) כפרס לאנשים, מוסדות או יוזמות העוסקות בקידום ההבנה בין יהודים ונוצרים.
מועצת מחוז זארבריקן החליטה ב-4 בספטמבר 2008 לקרוא לכיכר שעוצבה מחדש מול מרכז סאר "רבינר-רילף-פלאץ" (כיכר הרב רילף) ולהקים אנדרטה ליהודי חבל הסאר שנרצחו בשואה.
יצירת האמנות שעיצב אוריאל אוסלנד, "היער השרוף", נחנכה ב-12 בנובמבר 2013 והיא אנדרטת השואה המרכזית בחבל הסאר.
על שמו נקראת דרך שלמה רילף בנהריה.
קלאוס קרפל, נהריה מושבת היקים, תפן, המוזיאון הפתוח, 2010
שלמה שֶאלתיאל (נולד ב-13 במרץ 1932, סופיה, ממלכת בולגריה) הוא היסטוריון, חוקר תולדות התנועה הקיבוצית, תנועות הנוער ויהדות בולגריה, מורה ומנהל בתי ספר, איש ציבור, סופר ילדים ומשורר.
שלמה שאלתיאל נולד בסופיה בירת בולגריה למשפחה יהודית-ספרדית.
הוא רכש השכלה יסודית בבית הספר העברי של הקהילה היהודית בסופיה, ובהמשך רכש השכלה תיכונית בבית הספר הטכני בעירו.
במהלך מלחמת העולם השנייה גורשו הוא ומשפחתו מסופיה לעיר חאסקובו.
ב-1945 הצטרף לקן תנועת החלוץ ושנה מאוחר יותר לתנועת השומר הצעיר בבולגריה.
בין השנים 1947–1949 היה מדריך, חבר ההנהגה בקן סופיה וחבר ההנהגה הארצית של השומר הצעיר.
ב-10 בפברואר 1949 עלה לישראל והתיישב בקיבוץ עין המפרץ.
בין השנים 1950–1951 שירת בצה"ל בחטיבת הנח"ל ובהמשך במשך שנה ביצע שירות ללא תשלום בגרעין נח"ל בקיבוץ המעפיל.
בין השנים 1952–1953 למד בסמינר למדריכי עליית הנוער בירושלים, ובהמשך ועד 1957 היה מורה ומדריך של חברת נוער עולה "החותרים" בקיבוצו.
ב-1959 סיים את סמינר הקיבוצים במסלול הוראה לבתי ספר יסודיים, ועד 1968 לימד וניהל את בית הספר היסודי בקיבוץ המעפיל.
בין השנים 1968–1970 למד במכללת אורנים והוסמך להוראה בחינוך העל-יסודי.
בין 1971–1975 הועסק כמורה ומחנך בבית הספר התיכון מעיין בעין החורש, ובין 1978–1986 ניהל את בית הספר.
בתווך, בין 1975–1978, היה רכז מוסדות החינוך של הקיבוץ הארצי במחלקת החינוך של התנועה.
את השכלתו האקדמית רכש שאלתיאל באוניברסיטת תל אביב.
ב-1982 סיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית, ב-1989 רכש תואר מוסמך אוניברסיטה בהיסטוריה של עם ישראל וב-2001 סיים דוקטורט בהנחיית אניטה שפירא ומיכאל קונפינו.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בעלייה והעפלה מבולגריה ודרכה בשנים 1939–1949. בין השנים 2004–2005 עשה פוסט-דוקטורט כעמית מחקר ביד ושם.
בין השנים 1988–1993 כיהן שאלתיאל כמנהל המכון לחקר תנועות הנוער בגבעת חביבה, ובין 1993–2013 כיהן כמנהל המדעי של יד יערי, וכאחראי על המחקר והפרסומים של המרכז לתיעוד ולחקר השומר הצעיר והקיבוץ הארצי, בגבעת חביבה.
הוא המשיך לעבוד שנה נוספת ביד יערי, וב-2014 פרש לגמלאות.
לאורך הקריירה המקצועית פרסם שאלתיאל עשרות מאמרים, חוברות וספרים וכן ערך ספרים.
מחקרו התמקד בתולדות התנועה הקיבוצית, מנהיגיה, אורחות חיי הקיבוץ, תנועות הנוער הציוניות בישראל ובעולם, ויהדות בולגריה.
כתביו התפרסמו בעברית, באנגלית, בבולגרית ובלאדינו.
לאורך שנות פעילותו עסק שאלתיאל בפעילות ציבורית ענפה.
במשך כעשור הוא כיהן כחבר מועצת הסתדרות המורים, כחבר הוועד הפועל של הקיבוץ הארצי – השומר הצעיר במשך שמונה שנים.
בין השנים 1986–1988 כיהן כמזכיר קיבוץ המעפיל.
במשך שש שנים כיהן כחבר הנהלת "איחוד עולי בולגריה".
הוא חבר ועד ההתאחדות לשיתוף ואחווה בין ישראל לבולגריה.
יעקב חזן, שלמה שאלתיאל (עורך), ילדות ונעורים: פרקים אוטוביוגרפיים, הוצאת ספרית פועלים, מרחביה, 1993,
שלמה שאלתיאל (עורך), היומן: יומנו של קיבוץ השומר־הצעיר לוחמי הגיטאות ע"ש טוסיה אלטמן, 1945–1948, הוצאת יד יערי, גבעת חביבה, 1997,
שלמה שאלתיאל (עורך), אמנות בשירות רעיון כרזות השומר הצעיר 1937–1967, הוצאת יד יערי, גבעת חביבה, 1999,
שלמה שאלתיאל (עורך), הניפו דגל!: דגלי השומר הצעיר: מאה שנים ראשונות, הוצאת יד יערי, גבעת חביבה, 2014,
שלמה שאלתיאל (עורך), אל מחוזות ילדותנו: כך חיינו, כך חווינו, בפיוט, בסיפור ובציור, מימי הילדות והנעורים בקיבוץ המעפיל, דליה, 2016,
מארץ הולדת למולדת עלייה והעפלה מבולגריה ודרכה בשנים 1939–1949, הוצאת עם עובד, תל אביב–יפו, 2004,
שני דגלים לציונות תכלת וגם אדום מפלגת פועלי ציון פלובדיב בולגריה 1910–1912, הוצאת מערכת, קיבוץ דליה, 2015,
שלמה שאלתיאל (עורך), ספינת המעפילים סלבדור, הוצאת עמותת סלבדור לשימור מורשת יהודי בולגריה, ירושלים, 2020,
תום נעורים ולהט עשייה השומר הצעיר בבולגריה 1923–2020, הוצאת מורשת, הוצאת יד יערי, גבעת חביבה, 2021,
הציונות בבולגריה, הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים, 2021,
יער קסום, הוצאת קיבוץ המעפיל, מאייר: יעקב גוטרמן, המעפיל, 2010.
כפרח ענוג, הוצאת מערכת, קיבוץ דליה, 2017,
פועלי-ציון בבולגאריה 1910–1912, חלוצת הציונות הסוציאליסטית במזרח, בתוך פעמים גיליון 40, 1989.
החקיקה האנטי-יהודית בבולגריה והשלכותיה, באתר "כולנו בולגרים", 2010.
יהודי בולגריה בהתיישבות בארץ ישראל, באתר "כולנו בולגרים", 2011.
יהדות בולגריה מנפילת המשטר הפרו-נאצי ועד לעלייה הגדולה - 1944-49, באתר "כולנו בולגרים", 2012.
עיונים בתולדות יהודי בולגריה עד סוף המאה ה-19, אורנים, 1970.
היסוד החינוכי במשנתו של רוברט אוון, "החינוך המשותף", חוברות 123–125, תל אביב, 1987.
יום עיון לחוקרים: תנועות הנוער בארץ לפני קום המדינה, יד יערי, גבעת חביבה, 1988.
ראשית מפלגת פועלי ציון בבולגריה וביטאונה "פרובודה", שורשים במזרח, יד טבנקין, 1988.
שלמה שאלתיאל (עורך), מחקר "השומר הצעיר" בפולין ובגליציה 1913-1932: "יום עיון לחוקרים" מס' 1, 1988.
שלמה שאלתיאל (עורך), מחקר "השומר הצעיר" בפולין ובגליציה: "יום עיון לחוקרים" מס' 2, 1989.
שלמה שאלתיאל (עורך), על ראשיתה של תנועת הנוער השומר הצעיר הארצישראלית, יד יערי, גבעת חביבה, 1989.
שלמה שאלתיאל (עורך), תנועת הנוער הציונית "עקיבא", 1990.
ד"ר ברוך קונפינו ואקוש אפשטיין, שני אישים דרך אחת: פרשת שיתוף הפעולה בין שניהם בשנים 1940-1939, בתוך: אניטה שפירא (עורכת), ההעפלה, מאסף לתולדות ההצלה, הבריחה, ההעפלה ושארית הפליטה, תל אביב, 1990.
התנועה הציונית בבולגריה והעלייה במעמדה של קהילת פלובדיב, "שורשים", קובץ לחקר הקיבוץ ותנועת העבודה, כרך שישי, יד טבנקין, 1991.
פרשת פילסודסקי כמשל, "יעד", חוברת 9, גבעת חביבה, 1992.
התנועה הציונית בבולגריה, מראשיתה ועד מלחמת העולם השנייה, קובץ בהוצאת איחוד עולי בולגריה, תל אביב-יפו, 1993.
ראשית התנועה הציונית בבולגריה ומאבקה לכיבוש השלטון בקהילות, 1920-1895, "דברי הקונגרס העולמי האחד-עשר למדעי היהדות", ירושלים, 1994.
הזדרוגה בבולגריה ונסיבות התפוררותה, (בית האב הקומונלי), "שורשים", קובץ לחקר הקיבוץ ותנועת העבודה, כרך עשירי, יד טבנקין, 1997.
עלייה לגלית ובלתי לגלית מבולגריה ודרכה בשנים 1941-1939, "ילקוט מורשת", תיעוד וחקר השואה, מס 73, תל אביב-יפו, 2002.
צמיחתה של התנועה הציונית בבולגריה ודרכה לכיבוש ההגמוניה בקהילה היהודית, (1920-1895), בתוך: יצחק גרשון (עורך), שורשים במזרח, קבצים לחקר התנועה הציונית והחלוצית בקהילות ספרד והאסלאם, כרך ה', יד טבנקין, 2002.
שלמה שאלתיאל (עורך), "ימי קיבוץ המעפיל", המעפיל, 2005.
הציונות בבולגריה: ייחודה של תנועה מנהיגה, בתוך אלון גל (עורך), הציונות לאזוריה, כרך ב', עמודים 33–70, מרכז זלמן שזר ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2009.
עלייה והעפלה מבולגריה ודרכה, "דברי הקונגרס העולמי השישה עשר למדעי היהדות", ירושלים, 2014.
מאז 1951 חבר שלמה שאלתיאל בקיבוץ המעפיל.
הרב שלמה קרליבך (17 באוגוסט 1925, כ"ז באב ה'תרפ"ה – 21 ביולי 2022, כ"ב בתמוז תשפ"ב) היה משגיח בישיבת רבינו חיים ברלין ומחבר ספרי המחשבה 'משכיל לשלמה'.
נולד בהמבורג, גרמניה לרב יוסף צבי קרליבך שהיה רבה של העיר.
לאחר נישואיו מונה לר"מ בישיבת זיכרון מלך בסטטן איילנד בניו יורק, תפקיד בו שימש כחמש עשרה שנים.
לאחר פטירת הרב הוטנר זימן הרב קרליבך את ראשי הישיבה לדין תורה אצל רבי משה פיינשטיין, ובהכרעתו שמר הרב קרליבך על תוארו כמשגיח הישיבה, על אף שבפועל לא נשא בישיבה שום תפקיד.
לאחר שהפסיק למסור שיחות בישיבה התמקד הרב קרליבך בכתיבת ספריו 'משכיל לשלמה' ובכתיבת הביוגרפיה של אביו 'איש יהודי'.
נודע בכושר דיבורו ושיחותיו ריתקו אליהן אלפי שומעים, והקלטות שיחותיו נמכרו באלפי עותקים, הרב קרליבך מסר גם שיחות רבות בסמינרים ובבתי יעקב בכל רחבי ארצות הברית.
נפטר בכ"ב בתמוז תשפ"ב ונקבר למחרת בהר המנוחות בירושלים.
שלמה (סלומון "מונה") רודריגס דה מירנדה (בהולנדית: Salomon „Monne" Rodrigues de Miranda; נולד ב-21 במרץ 1875 באמסטרדם; נרצח ב-3 בנובמבר 1942 במחנה הריכוז אמרספורט) היה איש האיגודים המקצועיים ופוליטיקאי הולנדי ממפלגת העבודה ההולנדית.
דה מירנדה היה בן ליהדות ספרד וגדל ביודנבורט באמסטרדם.
בגיל 11 החל להתאמן כחותך יהלומים בהוראת אביו, למרות שרצה להמשיך ללמוד בבית הספר.
לאחר התלמדותו היה אחד מכ-10,000 חותכי יהלומים באמסטרדם, 7,000 מהם ממוצא יהודי.
חותכי יהלומים היו במעמד גבוה מבחינת השתכרות ויוקרה, אך תנאי העבודה וההגנה לעובדים במקרה של תאונות היו דלים ביחס לרווחים הגבוהים של היזמים והבעלים.
ב-1894 הייתה שביתה שדרשה שכר מינימום; הדרישה נענתה לאחר יום אחד.
לאחר אירוע זה הוקם באותה שנה האיגוד המודרני הראשון בהולנד (Algemeene Nederlandsche Diamantbewerkersbond (ANDB)), שבו התארגנו יחד פועלים יהודים ונוצרים.
דה מירנדה הפך לחבר ב-ANDB כמו גם במפלגת העבודה ההולנדית ועזב את אמונתו היהודית; הוא לא רצה להיכנס שוב לבית כנסת.
ב-1903 נסע דה מירנדה לפריז לשנה כדי להרחיב את אופקיו; בניגוד לרצונם של הוריה, סלי אליון בת ה-20 עקבה אחריו כדי לגור איתו.
בני הזוג נישאו באמסטרדם ב-1905 ועברו לפרובינציית טרנסוואל ב-1911. היו להם חמישה ילדים.
באותה שנה נבחר דה מירנדה למועצת העירייה של אמסטרדם מטעם מפלגת העבודה ההולנדית, ובה כיהן בהפסקות קצרות עד 1939. ב-1919 הפך לנציג המפלגה במחלקה לאספקת מזון, ואחר כך לבניית דיור.
אשתו נפטרה ב-1923 לאחר מחלה ממושכת.
שלוש שנים לאחר מכן נשא דה מירנדה את המורה של בתו פגועת הנפש יאני, וילהלמינה טימרמן, ולזוג נולדו שני ילדים נוספים.
טימרמן, שלא הייתה יהודייה, נשארה לעבוד עד שנת 1931, אך אז איבדה את עבודתה כי עקב האבטלה הגבוהה התקבל חוק לפיו פוטרו עובדי מדינה נשואים.
כפוליטיקאי, דה מירנדה השיק מספר רב של פרויקטים באמסטרדם.
הוא יזם את בניית היכלי השוק המרכזיים באמסטרדם, בניית דיור וכן תוכניות תעסוקה גדולות כמו אמסטרדם בוס ופלבופארק (Flevopark).
ב-1926 הציג מאזן המראה שבחמש השנים הקודמות נבנו באמסטרדם כ-39,000 דירות.
הוא הפך לפופולרי באמצעות בניית בריכות שחייה, כולל האמסטלפארקבאד שהיום קרויה על שמו, דה מירנדה באד (De Mirandabad).
תוכניתו השאפתנית משנת 1926 לבניית עיר גנים לפועלי אמסטרדם נכשלה עקב התנגדות תושביה העשירים של הט גוי (Het Gooi).
בשנת 1929 נחנך רובע דרום אמסטרדם החדש, שתכנן האדריכל הנדריק פטרוס ברלאחה.
ב-1939 הופיעה מאמר אנטישמי בעיתון היומי "דה טלגרף", שהאשים את דה מירנדה באי סדרים פיננסיים.
לאחר חקירה של ועדת מועצה מקומית התברר שהטענות אינן נכונות.
דה מירנדה נוקה מאשם בנושאי שחיתות ושוחד, אך ספג ביקורת על "טעויות פוליטיות", כולל על ידי חברי מפלגתו שלו.
בגלל אירועים אלה נקלע לדיכאון.
הוא לא יכול היה להשתתף במפגשים הרלוונטיים ונאלץ ללכת למתקן פסיכיאטרי.
הוא לא חזר למועצה המקומית.
הוא כתב להגנתו, אך כתב זה לא פורסם עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הטקסט הופיע בצורה מודפסת רק ב-1997.
בשל המשך פעילותו הפוליטית במהלך הכיבוש הגרמני, דה מירנדה לא היה פופולרי בקרב הכובשים.
בשנת 1941, במהלך שביתת פברואר, סירב לתמוך בקריאה של היודנראט לשובתים לחזור לעבודה.
ביולי 1942, דה מירנדה נעצר ובאוקטובר נלקח למחנה הריכוז אמרספורט.
לדברי ברברה בויס, הוא הוכה והועלב ב"טקס קבלת הפנים".
הוא היה בן 67 ובעל מבנה גוף קטן.
הוטלה עליו עבודה פיזית קשה בקומנדו היהודי והוא נאלץ לדחוף מריצות עם אבנים כבדות על פני אדמה חולית.
בויס תארה: "בערב אסיר יהודי נאלץ לקחת את הזקן מחוסר ההכרה והמדמם, המרוח בחימר, במריצה לשטח המסדר ולהשליך אותו על האדמה ספוגת הגשם".
הוא רוסס במים קרים בחדר הרחצה עד שמת.
דה מירנדה מת בליל 3 בנובמבר 1942, רשמית מ"אי ספיקת לב".
על פי ממצאי ההיסטוריון לו דה יונג (Loe de Jong), דה מירנדה ספג מכות משלושה אסירים אחרים, שהיו חברים לשעבר בקבוצת ההתנגדות גויצן (Geuzen).
הם הובאו להולנד ממחנה הריכוז בוכנוואלד על ידי הגרמנים כדי להטיל אימה על חבריהם האסירים שם.
מנהיג הרוצחים לכאורה, קאפו טאון ואן אס, נידון ל-12 שנות מאסר לאחר המלחמה על 55 מעשי התעללות ורצח.
בביוגרפיה שלו על דה מירנדה, ההיסטוריון ז'יל בורי סובר שאותם אסירים היו קומוניסטים והוא הזכיר את שמו של זקן המחנה, יאן הורקמנס.
מחקר של הנס בלום (Blom), מנהלו לשעבר של ה-NIOD, המכון לחקר המלחמה, השואה ורצח העם (Nederlands Instituut voor Oorlogsdocumentatie), הגיע למסקנה שהורקמנס לא היה מעורב.
נסיבות מותו של דה מירנדה ממשיכות להיות נושא לוויכוח בהולנד.
שלמה (רוזה) רוזמרין (נולד ב-17 בפברואר 1951) הוא רקדן וכוריאוגרף ישראלי שביים כוריאוגרפיה לסרטים ישראלים בהם שלאגר, תוכנית הטלוויזיה עוד להיט והצגות תיאטרון רבות.
רוזמרין שירת בלהקה הצבאית צוות הווי סדנאי השריון.
הוא רקד והשתתף בסרטי הקולנוע קזבלן, קוני למל בתל אביב ואי לייק מייק.
רקד בלהקות המחול "בת-דור" ; "בת-שבע" ו"ג'ז פלוס".
ניהל והדריך את להקת המחול הייצוגית "שלום" שהקים גברי לוי והיה לחברו הטוב.
היה כוריאוגרף התוכנית "עוד להיט" מיום היווסדה שם יצר את הכוריאוגרפיה לאות הפתיחה וקטעי המעבר ועד להחלפתה בתוכנית "להיט בראש" שגם שם שימש כוריאוגרף הבית של התוכנית.
רוזמרין יצר את הבימוי והכוריאוגרפיה ללהיטי תחרות האירוויזיון בהם "אבניבי" של יזהר כהן, הורה של אבי טולדנו וחי של עפרה חזה.
הוא ביים גם את הכוריאוגרפיה לשיר "לעולם בעקבות השמש" שביצעה שרי.
הוא יצר כוריאוגרפיות לסרטים בהם שלאגר שכתב אסי דיין ובו הופיעו הגשש החיוור, צביקה פיק ועופרה חזה ופנטסיה על נושא רומנטי של חנוך לוין בשנת 1977.
עבד והפיק קטעי תנועה וריקוד למחזות זמר, מופעי בידור והצגות תיאטרון רבות בתיאטרון הבימה, הקאמרי, החאן, ותיאטרון באר שבע.
בין הצגות אלו יוסף וכתונת הפסים המשגעת.
מנהל מטכני ומפיק של להקת המחול הייצוגית "שלום" בהנהלתו של הכוריאוגרף גברי לוי.
הוא מורה למחול בסגנון ג'אז למעלה מ־35 שנה ועבד מאז בקבוצות מחול שונות בהם להקת "ותיקי צוותא יזרעאל" ועוד.
רוזמרין נשוי לדינה ואב לבת.
הרב שלמה רענן (נולד ב-1962) הוא פעיל חברתי חרדי-ישראלי.
מייסד ארגון איילת השחר, פרויקט חברותא ועוד.
למרים (מורה) ולאברהם יצחק (מפקח אזור הצפון באגודה להתנדבות) בגיל שבע משפחתו עברה לנווה שאנן בחיפה.
את לימודיו החל בבית ספר ממלכתי דתי בקריית מוצקין ובהמשך עבר לבית הספר הממלכתי-דתי רמב"ם בשכונת נווה שאנן.
בתיכון למד במדרשיית נעם בפרדס חנה.
בתום לימודיו במדרשייה עבר ללמוד בישיבת הנגב בנתיבות.
ולאחר ארבע שנים המשיך לישיבת בריסק, לאחר שנה וחצי נישא לשלהבת.
עם נישואיו החל להתגורר בבני ברק וללמוד כאברך בכולל של הרב יחיאל מיכל פיינשטיין.
שש שנים מאוחר יותר יצא לשליחות חינוכית בלוס אנג'לס.
שם הקים בית ספר תורני, שימש כמורה במספר בתי ספר, עסק בהנגשה תורנית ולמד בחברותא עם מבוגרים רבים.
לאחר חמש שנים במקום חזר לישראל והתגייס לצה"ל במסגרת מסלול שלב ב', במסגרת השירות העביר הרצאות בבסיסים שונים.
בתום השירות חש בקיטוב בחברה הישראלית והחל לפעול למען צמצומו.
פעילותו החברתית החלה בנס ציונה, שם הקים גרעין תורני של משפחות הלומדות ומלמדות בעיר, בית מדרש ועוד.
משפחות הגרעין התורני השתלבו בבתי הספר, במשמר האזרחי ובמערכות עירוניות נוספות.
הפעילות התרחבה לערים נוספות: רמלה, מערב ראשון, שדרות, קריית טבעון, מודיעין ושלומי.
והובילה בהמשך להקמת ארגון איילת השחר.
לאחר תקופה הרחיב הארגון את פעילותו.
בשל החסר בבתי כנסיות או במניינים פעילים בקיבוצים ובישובים, פתח הארגון במיזם של הקמת מניינים במקומות אלו.
בתחילה ביום כיפור ולאחר מכן גם בחגים.
לאחר הקמת המניינים נוצרו קהילות שפעלו בתיאום עם הארגון ויצרו פעילות תורנית במשך כל השנה.
בקהילות רבות, לבקשת התושבים, נבנה סביב בתי הכנסת גרעין תורני ובו משפחות דתיות שהתשתלבו בקהילה, קיימו תפילות, לימוד בחברותות ואירועים דתיים.
עם הזמן נבנו בקיבוצים שונים בתי כנסיות רבים.
הארגון לא יוזם את ההקמה אלא מקים ומארגן לבקשת התושבים.
נכון לינואר 2025 בארגון חברות מעל 200 קהילות.
בראיון להארץ הדגיש הרב רענן שמטרת הארגון אינה לקירוב והחזרה בתשובה אלא לאחד את עם ישראל "המטרה של הארגון שלנו היא גישור, לפעול לאחדות.
נציגי הקהילה הם שפנו אלינו ומרגע שווידאנו שיש הסכמה קהילתית, סייענו להם להשלים את המהלך.
חשוב לציין שכחלק מהמהלך להקמת בית הכנסת התחייבנו גם לשפץ את הספרייה שצמודה אליו".
הארגון מתפעל אתר בשם "איגוד בתי הכנסת" ובו מידע נגיש לגבאים ומנהלי בתי כנסת.
באתר מספרים של בעלי מקצוע, מידע משפטי, אדריכלי ומידע טכני על הפעלת בית הכנסת, העיתונאי אליעזר היון היה שותף בהקמת האתר.
לאחר תקופה הקים את פרויקט "חברותא", פרויקט שמטרתו להצמיד זוגות של אנשים המיועדים ללמוד יחד.
נשים וגברים שומרי תורה ומצוות עם חילונים שברצונם להכיר תורה.
נכון ל-2020 הפרויקט מונה כ-20 אלף משתתפים.
במסגרת פרויקט זו נוהל גם "בקיצור" - פרויקט לימוד הלכה לשומרי תורה ומצוות באמצעות מבחנים טלפוניים ולוחות זמנים.
ב-2025 מנהלת הפרויקט ריקי סיטו נבחרה להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות מטעם הארגון.
הארגון יוזם ומקיים מגוון רחב של פעילויות לקידום חיבורים בין חלקים שונים בחברה הישראלית.
בין יוזמותיו ניתן למנות תיאטרון משותף לנשים חרדיות וחילוניות, את פרויקט 'גשר המחנכים' המיועד ליצירת דיאלוג בין צוותי הוראה חרדיים וחילוניים, חלוקת משלוחי מנות למשפחות חללי צוק איתן ועוד.
במסגרת פעילותו הבינלאומית, הארגון שולח משפחות לקהילות יהודיות בערים שונות בעולם, בהן ברלין ולונדון.
במגפת הקורונה הקים יחד עם יואל מרשק מטע זיכרון לחללי המגפה.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל החל הארגון בפעילות למען החטופים, בהקמת אוהל בכיכר החטופים בו מופעל בית מדרש ומאורגנים בו ימי חיזוק וימי הולדת למשפחות החטופים.
וכן במיזם למפונים: במהלך המלחמה בתים רבים נפגעו ונחרבו.
מה שגרם לחששות מצד המפונים לשוב לביתם.
הארגון אסף מאות אדריכלים ומעצבים שסייעו להם להתחיל בשיקום ובשיפוץ.
נשוי לשלהבת (עוסקת בחינוך) ואב לחמישה ילדים.
ב-2025 קיבל את אות הנשיא להתנדבות.
הרב שלמה רוטנברג (נפטר ב-ג' בתשרי תשס"א) היה רב, הוגה דעות, היסטוריון, סופר ונואם בולט, וממנהיגיה הבולטים של אגודת ישראל בבלגיה ובארצות הברית.
מחבר הספר תולדות עם עולם.
הרב רוטנברג התייתם מאביו באנטוורפן בגיל 14, אך למרות זאת הקדיש את עצמו ללימוד תורה ועבודה רוחנית.
בגיל 19 נסע ללמוד בישיבת מיר בפולין, שם התקרב למשגיח הישיבה, הרב ירוחם ליבוביץ זצ"ל, שהכיר בגדולתו וקרבו אליו.
בשל איום גיוס לצבא הפולני, שב לאנטוורפן, שם החל ללמד תורה לילדים.
הוא הפך למנהיג צעירי אגודת ישראל באנטוורפן, וייסד פרויקטים לחיזוק הנוער בשמירת תורה ומצוות.
בשנת ה'תרצ"ז (1937) נבחר כאחד מנציגי אנטוורפן ל"הכנסייה הגדולה השלישית" של אגודת ישראל.
בזמן השואה, הצליח להינצל ממחנה עבודה בבלגיה ולהגיע להוואנה, קובה, שם המשיך בפעילות תורנית, ייסד "חדר" וארגן "חלב ישראל".
בשנת ה'תש"ג (1943) הגיע לארצות הברית.
הוא כיהן כרב בית הכנסת של אגודת ישראל בויליאמסבורג, ומסר שיעורים פופולריים במתיבתא "תורה ודעת", שנועדו להחדיר את מושגי חיי התורה האירופיים ליהדות אמריקה ללא פשרות.
הוא גם יזם שיעורים בהיסטוריה יהודית נאמנה למסורת.
בשנת ה'תש"ט (1949) ייסד "חדר" חלוצי בו למדו ילדים תורה בלבד כל היום, כולל בקיץ – רעיון שנחשב למהפכני באותה תקופה והשפיע רבות על עולם התורה בארצות הברית.
הרב רוטנברג היה סופר פורה.
ספרו המרכזי הוא סדרת "תולדות עם עולם" בת שמונת הכרכים, העוסקת בהיסטוריה יהודית מתקופת בית שני ועד תקופת הגאונים, וזכתה להסכמותיהם של גדולי הדור.
הוא גם פרסם מאמרים רבים ב"דאס אידישע ווארט", בהם ניתח אירועים אקטואליים מנקודת מבט תורנית.
בשנת ה'תש"ה (1945) פרסם עלון בשם "ציונות, מזרחי ואגודת ישראל", שהיה כלי חשוב במאבק האידאולוגי של אגודת ישראל.
הרב רוטנברג נפטר בצום גדליה.
הוא הותיר אחריו דור ישרים מבורך של בנים וחתנים תלמידי חכמים ומרביצי תורה, ביניהם הרב חיים דוד רוטנברג (ראש ישיבת "מאור עיניים" בירושלים) והרב יעקב יוסף רוטנברג (רב בלייקווד).
שלמה רומי (נולד ב-1951) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן וחוקר בתחומי החינוך הבלתי פורמלי, נוער במצבי סיכון, וניהול כיתה.
ביו השנים 2011 ל-2014 כיהן כראש בית הספר לחינוך שלימים הפך לפקולטה.
לאחר יציאתו לגמלאות בשנים 2019-2024 כיהן כראש בית הספר ללימודים מתקדמים במכללת הרצוג, וכיום מרצה שם בתואר שני.
רומי נולד בטבריה בבית החולים הסקוטי, כבן בכור להוריו חיים ורבקה בעת ששימשו כמדריכים בסג'רה.
זמן קצר לאחר לידתו עברה המשפחה לכפר סבא.
סיים את לימודיו התיכוניים בישיבת בני עקיבא בנחלים ובסיומם התגייס לצה"ל לגולני.
השתחרר מהצבא בדרגת סגן לאחר ששירת כמד"כ בבית הספר לקצינים בה"ד 1.במילואים (רס"ן מיל.) שירת כפסיכולוג בממד"ה.
לאחר השחרור משירות סדיר הוא פנה ללימודי פסיכולוגיה ובמקביל עסק בעבודות הדרכה של נוער.
בהמשך שימש כפסיכולוג חינוכי בשירות הפסיכולוגי ייעוצי בשכונת התקווה ובשפ"ח רמת גן, וכעשור כיועץ חינוכי במכינה בכפר סבא של מדרשית נועם.
בשנת 1979 יצא עם משפחתו כשליח המחלקה לנוער וחלוץ לתנועת בני עקיבא בטורונטו קנדה.
רומי חזר ללמד באוניברסיטת בר-אילן ובמקביל עבד כפסיכולוג חינוכי טיפולי.
בשנת 1987 החל ללמד במכללת בית ברל כמרצה במסלול לקידום נוער ואחר כך שימש כראש המחלקה לחינוך בלתי פורמלי.
רומי קיבל את התואר הראשון (B.A.) והשני (M.A.) בפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן בשנים 1975 ו-1979 בהתאמה.
את הדוקטורט שלו בפסיכולוגיית בית הספר (School Psychology) השלים ב-1988 באוניברסיטת טורונטו, קנדה, במכון לחקר החינוך של אונטריו (O.I.S.E).
החל משנת 1989 החל רומי את דרכו האקדמית באוניברסיטת בר-אילן כמדריך, ועבר את הדרגות האקדמיות עד לפרופסור מן המניין (2015).
רומי לימד קורסים בתחומי החינוך הבלתי פורמלי, נוער במצבי סיכון, ניהול כיתה, וייעוץ חינוכי.
הדריך עשרות סטודנטים לתארים מתקדמים (מוסמך ודוקטורט), וכיהן בוועדות מקצועיות בתחום החינוך והטיפול בנוער.
בין השנים 1997-2005 כהן כסגן ראש בית הספר לחינוך, בין 1998-2001 כראש המגמה לחינוך בלתי פורמלי.
בשנים 2002-2005 כיו"ר ועדת תארים מתקדמים.
בין השנים 2011-2014 כהן כראש בית הספר לחינוך ואחרי כן כראש המשרד הבינלאומי באוניברסיטה.
בשנים 2007-2019 שימש כמנהל המכון לחקר החינוך והקהילה.
בשנת 2019 קיבל את התואר פרופסור אמריטוס לקראת יציאתו לגמלאות.
רומי משמש גם כפרופסור נלווה (Adjunct Professor) בבית הספר לטיפול בילדים ובנוער (School of Child and Youth Care) באוניברסיטת ויקטוריה (UVIC) שבקנדה.
לאחר יציאתו לגמלאות בשנים 2019-2024 כיהן כראש בית הספר ללימודים מתקדמים במכללת הרצוג בירושלים.
רומי ביקר כחוקר אורח באוניברסיטאות מובילות: אוניברסיטת ויקטוריה (UVIC) בקנדה (2006, 2009, 2010); אוניברסיטת לובן (KU-LEUVEN בבלגיה ואוניברסיטת לה טרוב (La TROBE) במלבורן, אוסטרליה (2008).
רומי חוקר בתחום החינוך הבלתי פורמלי בישראל.
בין היתר חקר את מהות החינוך הבלתי פורמלי, גישות תאורטיות והגדרות, וערך לצד מרים שמידע את הספר "החינוך הבלתי פורמלי במציאות משתנה" (2007).
עוד ערך רומי מחקרים על מתבגרים במצבי סיכון, תוכניות התערבות טיפוליות, והכשרת עובדי נוער.
הוא חקר היבטים שונים כגון זהות, מסוגלות עצמית, פנייה לעזרה, ותפקוד משפחתי.
רומי ערך מחקרים השוואתיים בין מדינות (ישראל, אוסטרליה וסין) בנושא ניהול כיתה, משמעת, והתנהגות מפריעה בכיתה.
כמו כן, חקר רומי יחסי גומלין בין מורים ותלמידים וכן עמדות של מורים, סטודנטים והורים כלפי שילוב תלמידים עם צרכים מיוחדים במסגרות חינוכיות נורמטיביות.
מאז שנת 1988 חבר רומי בוועדה המקצועית של עלם - עמותה לנוער במצבי סיכון.
מאז שנת 1982 חבר האגודה הפסיכולוגית הישראלית (בפסיכולוגיה חינוכית) בשנים 2001-2023 שימש חבר ועד מנהל של EUSARF (האגודה המדעית האירופית לטיפול במסגרות פנימייה ובמשפחות אומנה).
בשנת 2015 שימש יו"ר צוות מומחים לחינוך בלתי פורמלי, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (2015).
רומי נשוי לתמי, עובדת סוציאלית מטפלת ומדריכה משפחתית, שהייתה חברת סגל המחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת אריאל.
רומי פרסם למעלה מ-130 מאמרים ופרקים מחקריים בעברית ובאנגלית בכתבי עת מובילים בתחומו והרצה בלמעלה מ-40 כנסים מדעיים בארץ ובעולם.
גרופר, ע' ורומי, ש' (עורכים).
ילדים ומתבגרים בישראל כרך ב': קולם של בני הנוער וסוגיות מעולמם של העובדים בשדה החינוכי-טיפולי.
תל אביב: הוצאת מכון מופת.
ילדים ומתבגרים במצבי סיכון בישראל כרך א': תמונת מצב של התחום ותוכני ליבה.