tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סווארוזיץ (פירוש השם: בנו של סבארוג): אל המלחמה של הסלאבים על האלבה מכונה גם ראדיגוסט (אין להתבלבל עם סווארוזיץ' המזרחי, שהוא דז'בוג).
סבנטוביט (האדון הקדוש/המנצח): אל המלחמה והקציר, תחילה היה רק בריגן אך מאוחר יותר התפשט לאזורים אחרים.
טריגלב (מזוהה גם כטרויאן לעיתים): אלוהות משולשת בעלת שלושת הראשים תחילה היה באזור ווהלין, שצ'צ'ין ווינטה, ומאוחר יותר כובד כאל ראשי גם בחלקים של ברנדנבורג.
טריגלב הוא איחוד של שלוש ישויות אלוהיות המשתנות ממקום למקום, תחילה היו אלו סווארוג, פרון ודייבוג כשמאוחר יותר הוחלף דייבוג בסווטוביד או בוולוס.
קוֹשֵיי – המכונה גם "קושיי בזסמירטניי" (קושיי בן האלמוות) הוא רוח רעה.
מסופר כי נשמתו וגופו נמצאים בנפרד זה מזה, כאשר נשמתו גנוזה בתוך מחט אשר בתוך ביצה, אשר בתוך ברווז, אשר בתוך ארנבת הנעולה בתוך תיבת ברזל הקבורה מתחת לעץ אלון ירוק באי בויאן שבים.
כל עוד נשמתו בטוחה לא יוכל קושיי למות לעולם, אך אם תפתח התיבה ותהרג הארנבת – ישתחרר הברווז.
אזי מי שברשותו תהיה הביצה, יוכל לשלוט בקושיי.
אם תישבר המחט, קושיי ייחלש, יחלה, יאבד את כשפיו וימות.
בָאבַה יאגָה – המכשפה, אשת האופל הידועה גם כרוח היער.
היא עפה רכובה על מטאטא תוך שהיא מנקה את עקבותיה אחריה.
ביתה הוא בעל רגלי תרנגולת, חסר חלונות ודלתות והוא מגודר בגדר העשויה עצמות אדם וגולגולות.
המנעול לדלתה הקדמית הוא פה מלא שיניים, לעיתים לא נגלית הדלת כלל עד שנאמרת סיסמת הכשפים.
היא מסייעת לאלו הטהורים בלבם, וניזונה מנשמות החוטאים.
מסופר שהיא שומרת על מעיין החיים.
רוּסאלקה – נימפת מים, רוח נשית שטנית ופתיינית החיה באגמים.
עיניה בורקות באש ירוקה וגברים אשר פותו על ידה מתו בטביעה בזרועותיה.
לעיתים צליל צחוקה בלבד עלול להביא למוות (בדומה לבאנשי האירית).
ויליה – ברוב המיתולוגיות הסלאביות, הוויליה היא יצור דמוי אשה יפהפייה הגורמת למביטים בה לאובססיה ולאובדן יכולת שיפוט.
במיתולוגיות הדרום-סלאביות הויליות הן עלמות יפות תואר בעלות כנפיים שחורות, יש להן שיער ארוך ושמלות לבנות המכסות את רגלי הסוס שלהן.
לפי האגדה, אם אדם יגזול מהויליה את שמלתה הוא יוכל לשלוט בה.
הויליות חיות בהרים ושולטות במקורות המים: אגמים, בארות ומעיינות.
אם מרגיזים ויליה, יש ביכולתה לעצור את זרימת המים ולא לתת לאנשים לשתות מהם.
הן ידידותיות לבני אדם, במיוחד לגברים, והן עוזרות ליתומים.
ויליות אינן בנות אלמוות ואם הן מאבדות את כנפיהן הן הופכות לבנות תמותה רגילות לכל דבר.
יש גם גרסה האומרת שהויליות הן נערות שנהרגו שלא כדרך הטבע והפכו לרוחות מתות, ושהן לוחמות חזקות.
הכפריים היו משאירים להן עוגות, פירות, ירקות ופרחים בתוך גזעי עצים ישנים, מאורות ובארות, מתוך פחד פן הויליות יפגעו במקורות המים של הכפרים.
לֵשִיי – הוא רוח יער האוהב להתל ולתעתע באנשים ביער, אך הוא יכול להיות מאוד מסוכן.
במיתולוגיה הסלאבית רוב האנשים לא רואים אותו לעולם בשל נדירותו וחמקנותו, אך שכיח מאוד לשמוע את צחוקו המהדהד, את לחישותיו המפחידות או את מזמורי היער שלו.
הלשיי דומה לבני האדם, אך אין לו עיניים או אוזניים.
יש לו פרצוף מחודד, הוא גבוה כמו עץ ביערות, אך הוא נמוך כעשב בשדות.
הוא יכול ללבוש צורות אחרות, לרוב של חיות, אך הוא יכול גם ללבוש את צורתה של הרוח הנושבת ביער.
אם בן אדם נתפס על ידי לשיי הוא חוזר אילם, עם עיניים פעורות מלאות אזוב.
כדי להתגונן נגד הלשיי יש להפוך את הבגדים לצדם ההפוך, או לגרום ללשיי לצחוק.
המתנות שהסלאבים נהגו לתת ללשיי כוללות: סוכר, מלח, עוגיות וסוכריות, אשר יכולים להשאיר בשבילי היער.
הציידים השאירו לו כיכר לחם ואת החיה הראשונה שצדו באותו יום.
כדי לזמן לשיי יש לעשות כך: כורתים עץ צפצפה שייפול לצד מזרח, נעמדים מעליו ומסתכלים מטה לרגליים.
אומרים: "לשיי, מלך היער, בוא אליי עכשיו, לא כזאב אפור, לא כעורב שחור, לא כעץ בוער, אלא כאדם!" מספרים שהלשיי מלמד את קסם היער לאנשים שהוא מתחבר איתם ולאנשים שגורמים לו להתפקע מצחוק, לרוב יש לשיי אחד בכל יער, הוא מת בתחילת אוקטובר, וחוזר באביב, אשת הלשיי נקראת לסוביחה.
דוֹמוֹבוֹי – הדומובוי הוא רוח השומרת על הבית ("דום" הוא בית בשפות הסלאביות), לכל בית יש דומובוי משלו, הוא חי ליד התנור, מתחת למדרגות או בעליית הגג של איגור.
הדומובוי אף פעם לא עוזב את הבית, הוא שומר על המשפחה, הוא נפגע כאשר משהו קורה למשפחה, לכן חשוב לו לשמור עליה טוב.
העדפה של הדומובוים הם אנשים חרוצים.
הסלאבים השאירו מכל ארוחה קצת שאריות כמחווה לדומובוי.
כדי למשוך דומובוי לביתך צא עם הבגדים הכי יפים ומכובדים שלך לחצר וצעק "דדושקה דוברוקוט, דדושקה דוברוקוט".
כאשר בית חדש נבנה, היה נהוג שבעל הבית ישים חתיכת לחם לפני שבונים את הכיריים כדי למשוך את הדומובוי.
כאשר עברו דירה, היה נהוג לקחת את הפחם שנשאר באח איתך, ולהגיד "דומבוי דומובוי, אל תישאר כאן, בוא איתנו למשפחתנו".
הדומובוי אוהב שאנשים תולים את הנעליים שלהם בחצר.
כמו הבאנשי, גם הדומובוי נוהג לצעוק כאשר מוות של אחד מחברי המשפחה קרב.
כדי להיפטר מדומובוי מרושע בביתך (הוא מסוגל גם לעשות צרות אם הוא לא מאושר) צבע את הקירות שלך עם מטאטא וצעק "סבא דומובוי, עזור לי לגרש את הפולש", אשת הדומובוי נקראת דומווויקזקה.
בבולגריה קוראים לדומובוי סטופן (STOPEN), ובקזחסטן דדקס (DEDEKS).
לפעמים הדומובוי מופיע כנחש, אך זה אינו דבר רע, אף על פי שאולי זה מבחן לבני הבית, כי מתוך פחד הם יכולים להרוג אותו.
קיקימורה – הקיקימורה היא פיית בית רעה אצל הסלאביים המזרחים.
האגדה מספרת שהקיקימורה נולדת מקשר של עלמה ואגנני זמיי (איש נחש), רוחה נולדה ברחם העלמה וברחה משם.
הקיקימורה היא פייה בלתי נראית ממין נקבה, היא רואה למרחק על אף גובהה הנמוך מאד.
הקיקימורה חיה בארון או מתחת לכיריים, לקיקימורה שיער ארוך מאוד והיא אף פעם לא מזדקנת.
בלילה היא מציקה לילדים קטנים בשנתם, והורסת עבודות טווייה של נשים.
היא לוקחת את עבודת הטווייה, מתחילה לשחק איתה עד שהיא יוצרת קשרים וקרעים ופותחת את כל הטווייה עד להרס.
היא עושה את רוב צרותיה אם עבודות הטווייה הן ליד האח, או מימין לכניסת הבית.
הרוסים האמינו שרעשי טווייה בלילה מבשרים צרות, לכן נשים לא היו טוות בשעות החשיכה.
הקיקימורה עוינת לגברים ואת התעלולים המרושעים ביותר לרוב תעשה עליהם.
היא גם שונאת חיות מחמד מחשש שהן מלכלכות את הבית בו היא חיה, היא מסוגלת להשמיד את כל התרנגולות בלול ולמרוט את נוצותיהן.
הקיקימורה היא חמת מזג, והיא מרגישה בעלות על הבית בו היא חיה, לכן בית חסר סדר הוא גיהנום בשבילה.
היא יכולה להשליך רהיטים, לשנות את מקומם ואפילו להרוס אותם אם הם לא מוצאים חן בעיניה.
הקיקימורה אוהבת מאוד את ריח שורש השרך, לכן הסלאבים היו נוהגים לרחוץ את רצפת הבית בשורש שרך המושרה במים.
זאת הדרך לגרום לה להיות רגועה ופחות טורדנית והרסנית.
בשנת 2025 יצא הספר הראשון בעברית המוקדש במלואו לנושא המיתולוגיה הסלאבית, מאת בוריס ז'וקוב.
זה הניסיון הראשון להציג באופן מקיף את עולמם המיתולוגי של הסלאבים הקדומים לדוברי עברית.
הספר, שמונה כ-160 עמודים, נכתב בעזרת מקורות ראשוניים ומשניים, תוך ניצול היכרותו של המחבר עם השפה הרוסית כדי לגשת לחומרים שטרם תורגמו לעברית.
הספר מציג את מרכיבי המיתולוגיה הסלאבית השונים:
האלים הסלאביים: פרון (אל הרעם והברק), ולס (אל האדמה והפריון), מורנה (אלת החורף והמוות), ומוקוש (האלה האורגת את חוטי הגורל).
יצורים מיתולוגיים: מוצגות דמויות כמו באבא יאגה (המכשפה השוכנת בבית על רגלי תרנגולת), הדומובוי (רוח הבית), הלשיי (רוח היער) והרוסאלקות (נימפות המים).
מעגל השנה והחגים: הספר מתאר את החגים הסלאביים העיקריים כמו קוליאדה (חג האור בחורף), מסלניצה (גירוש החורף), קופאלה (חג האהבה בקיץ) ואוסני (חג הקציר).
גיבורים וסיפורי עם: נדונות דמויות כמו איליה מורומץ וואסיליסה היפהפייה, המייצגות את הערכים שהחברה הסלאבית העריכה.
בתקשורת וברשתות מחשבים, מיתוג מעגלים היא שיטה להתקשרות כך שלפני העברת חבילות מידע בין תחנת המקור לתחנת היעד יש להקים "מעגל" (או ערוץ תקשורת) ייעודי להתקשרות (session) זו.
כל עוד ההתקשרות ממשיכה, מידע אחר לא יכול לעבור באותו ערוץ תקשורת.
רשתות טלפונים ישנות הן דוגמה מובהקת למיתוג מעגלים - היה צריך לבקש מהמרכזיה לחבר את המתקשר אל היעד בין אם ישירות או דרך מרכזיה אחרת, ובכל אופן בסופו של דבר היה צורך ליצור באופן פיזי מעגל חשמלי בין שני מכשירי הטלפון.
כיום רשתות תקשורת המשתמשות במיתוג מעגלים חולקות את אותו כבל תקשורת בין מספר ערוצים על ידי איפנון כל אחד מהערוצים בתדר שונה, אך עדיין לכל ערוץ מוקצה תדר ייחודי שמשמש להתקשרות בין שתי תחנות בלבד בכל רגע נתון.
החסרון במיתוג מעגלים הוא באי ניצול מלוא רוחב הפס לאורך הזמן: כאשר מוקצה ערוץ תקשורת לצורך התקשרות, ובמהלך ההתקשרות רוחב הפס לא מנוצל במלואו או שקיימים פרקי זמן בהם לא מועבר מידע כלל - אף אחד אחר לא יכול להשתמש בערוץ התקשורת עד שההתקשרות לא מסתיימת.
המיתולוגיה הגאורגית היא אוסף של אגדות עם הנפוצות בגאורגיה.
המיתולוגיה הגאורגית מחולקת לקבוצות סיפורים מגוונות, המשתנות בהתאם למקורן הגאוגרפי והאתני, לדוגמה, המיתולוגיות המגרלית, הקולכית, האיברית, האבחזית והאוסטית נבדלות זו מזו.
המיתולוגיה הגאורגית, על כל גרסאותיה, מושפעת רבות מהמיתולוגיה היוונית, במיוחד מסיפור גיזת הזהב ומסע הארגונאוטים, וממיתולוגיות נוצריות שונות.
סיפור גיזת הזהב, המופיע במיתולוגיה היוונית, מתרחש בתקופה בה היו שתי ממלכות גאורגיות: קולכיס וממלכת איבריה, כיום כרתלי.
יאסון הפליג לקולכיס על סיפון האניה ארגו כדי להביא את גיזת הזהב, שהוצבה בחורשה, תחת השגחתו של נחש ענק.
מלך קולכיס לא שש להיפרד מהגיזה, והטיל על יאסון ואנשיו משימות קשות, בהן עמדו בהצלחה בזכות אהבתה של מדיאה, בת המלך, ליאסון.
אף על פי שאהבה זו הובילה בעיקר לאסונות, שכן בגללה היא בגדה באביה, רצחה את אחיה, וכשיאסון עזב אותה אף הרגה את כלתו ואת בניה שלה, מדיאה היא דמות פופולרית מאוד בגאורגיה ונשים רבות נושאות את שמה.
הפילוסוף היווני סטרבו הסביר שבאזור אכן יש גיזת זהב, ומקורה בשיטה עתיקה לסינון עפרות הזהב מן הנחלים, שנעשתה בעזרת צמר כבשים (גיזה) ושיצרה גיזות מוזהבות.
בקוסמולוגיה הגאורגית היקום מתחלק לשלושה חלקים:
המרחב שמעל האדמה (העולם האלוהי).
במרחב זה נמצאים בני האנוש, בעלי החיים, הצמחים וכיוצא בזה.
במרחב זה חיים הדמונים (השד) והדרקונים.
המים האלוהיים הנמצאים במרחב שמעל האדמה.
האש השמיימית הנמצאת במרחב שמעל האדמה.
אש השאול במרחב שמתחת לאדמה.
במיתולוגיה של אזור סוואנתי, הממוקם במערב גאורגיה, ראש האלים הוא בר שישטניסקי (ber shishtniski) - "שליט ההרים השחורים", שחי בפסגות הגבוהות של הקווקז, ואחראי על כל היצורים הפראיים שנוצרו.
טע'יס אנגלוזי – "המלאך של היער", אחראי על כל הטורפים שביער: שועלים, תנים, דובים והפנתר הקווקזי (אך לא על הזאב).
האלילה דאלי – "שליטת היצורים בעלי הקרניים": צבאים, איילות, תיש, כבשים פראיות, יעלים.
היא האלילה החשובה ביותר מבין האלים הקשורים בציד.
האל אפסט – (apsat) צופה בעיקר בטרוטות שבנהר ובציפורים.
את השילוב התמוה ניתן להסביר בכך שהגאורגים הקדומים סברו שהעיט קרוב למים כשם שהוא קרוב לשמים.
אל נעלה, על פי האמונה מקור הזאבים הוא אותו מקור שממנו באו בני האנוש.
מספר ישויות אלוהיות גאורגיות החזיקו בכלבים.
הלוחם האטי (h'ati), השייך למיתולוגיה של חבל הארץ הצפוני, החזיק בכלב צייד ששמו "מצבר" (mts'ever), שהתלווה אליו במסעותיו.
לתיאור הכלבים נלווה תיאור טפרים מדממים ורצועות זהב בהן הם קשורים.
הכלבים נזכרו גם ברשומותיו של סטרבו, וכן בשירו של המשורר ולריוס פלאקוס, בו הוא מתאר קבוצות כלבים קווקזיים שחורים הנלחמים לצד הלוחמים מהים הכספי ולוקחים חלק בתהילת הניצחון.
במיתולוגיה הגאורגית נזכרים שלושה מינים של ציפורי טרף.
האחד דמיוני ושני הנותרים אמתיים, אלו קשורים בהתייחסות לאש ולמים, לגהנום ולארץ.
פיניסקי (piniski) - עוף החול, העוף שבזקנתו אוסף עץ, יושב עליו, ומקיא עליו עד להצתתו ולשריפתו.
מהאפר, יחד עם השפעת חום השמש, הוא הופך לזחל, שגדל בסופו של דבר לאותו סוג ציפור.
וולטור (vultures) - עוף דורס, ניגודו של עוף החול.
נשר - עומד במצב של שתי הציפורים האחרות.
על פי תיאורו של סבא אורבליאני, הנשר נוחת מרום השמים לתחתית הנהר.
חוצאו (khutsanty khutsau) - "אל האלים", מקביל לאנכה (anc'a) במיתולוגיה האבחזית, ולמוריג (morige) במיתולוגיה הגאורגית.
אינו מתערב ישירות בענייני בני האנוש אלא מנווטם באמצעות האלים האחרים.
וואטסילה (watsilla) - המקביל האוסטי לסט.
אליאס - אל הרוחות והרעמים של הגאורגים (בהרים נתפס התפקיד על ידי קופלה).
וואטסילה כולל את הסיומת הנוצרית "-ילה".
בעל חשיבות בהצלחת התוצרת החקלאית.
חלקים מסיפורי הסערות האוסטיות נשתמרו גם בסיפור האגדה הנארטית על בטרז.
בטרז (batraz) - חצי אל (הרעם).
אביו היה המטיס (hamyts), אחד מגדולי הנארטים, אשתו, אם בטרז, הייתה אישה-צפרדע, אותה נשא בכיסו.
וואסטירדזי (wastyrdzhi) - המקבילה האוסטית לסט.
גיורגי, פטרון האנשים והנוסעים בדרכים, הדואג גם לסייחים ולפרי ההרבעה.
תכונות אלו מתאימות לתיאור סט.
גיורגי, במיוחד בקרב אנשי ההרים.
קורדלגון (kurdagon) - רוחו של נפח.
מופיע בעיקר באגדות, שאפשר לזהות אותן, באפוס הנארטי.
כמו האל הקווקזי טלפסצ' (tlepsch), מחשל נשק מופלא לגיבורים.
מקביל גם לפירע'ושה במיתולוגיה הגאורגית.
דונביטר'ו (donbyttyr) - אל המים.
ספה (safa) - בורא הארץ.
האלים הגיעו לאדמת החבסורים, שנשלטה על ידי דויס, יצור מרושע שהתייחס אליה כעבדים.
יום אחד הם פנו לאל הבכיר מוריג, וזה שלח לארץ את בניו, האלים הלוחמים קופלה וקביריה.
נערך קרב גדול בו הובס הדוויס, והאדמה הפכה לקדושה.
לחבסורים היו כמה אלים שלעיתים הופיעו על פני האדמה.
אלים אלה יכולים לעבור בחופשיות בין הגיהנום, הארץ והעולם שמעל לארץ.
גודאני (gudani) הוא דוגמה לאחד מהם.
עם בוא הנוצרים הוא נקשר לגאורגיוס הקדוש.
על פי האמונה העממית, כנסיית החבסורים היא המקום בו בני האל מופיעים על פני הארץ.
הם בונים "חטיס" - אזור קטן ומכוסה בו הם מניחים חפצים כפעמון, כפית, וכדומה.
כך למשל כשהאל מגיע הוא יכול לצלצל בפעמון.
החבסורים האמינו כי לחפצים אלה יש השפעה כלשהי, וכי האלים ייטו להם טובה אם יהיו מרוצים ממנחותיהם.
אלי - יפהפייה פתיינית, אלת הנהר והעצים.
אפי - אל הגשם והסופות בפנתאון האבחזי, לאישה אסור לבטא את שמו, אלא רק לקרוא לו 'האיש שלמעלה'.
אמירני - גיבור מיתולוגי, בנם של דאלי והצייד דארג'לאני.
באדורי - לוחם, בן האלים.
דבי - ענקים, בדרך כלל מרושעים.
דיליס ווארסקבלאבי (כוכב הבוקר) - אלת החורף, המשרתת של תמר.
גאטס וגאאם - אלים רשמיים בפנתאון האיבריאני שנוסד על ידי פרנאוואז ה-1.
יע'סארי - גיבור מיתולוגי, בנו של מוריג, וחבר קרוב של באדורי.
קופלה - גיבור מיתולוגי, לוחם רב עוצמה (קשת), ומשמיד שדים.
זאדני - אליל הפוריות בפנתאון הרשמי של האיברים.
נוסד על ידי פרנאוואז הראשון.
למרה או למריה - בפנתאון הסוואני, אלת הנשים ופוריות האדמה, מכונה "עין הארץ" (כדור הארץ).
שינוי שמה מלמרה ללמריה הוא תוצר השפעת הנצרות (מרים), הדמות הנוצרית עמה הייתה למרה מזוהה בתקופת המעבר מקבלת הנצרות עד להתבססות הדת.
לאוכותניה (האלילה הלבנה) - שמה היווני של אלילת הים הגאורגית (קולחתי).
אדון השמים, יושב בכס מלכות מזהב.
חושה (Xoša, ɣērbet, xosha) - "האל הגדול", ראש הפנתאון הסוואני.
כאג'י - הכאג'ים הם שדים ממלכת הכאג'טי (הכאג'אווטי) - העולם התחתון שמתחת לאדמה.
מזכאלה (Mzekala) (אשת השמש) - אלילת השמש, משמשת כפטרון לגידול ענבים.
מאוחר יותר מזוהה עם סט.
פירכושה - נפח, זה שמכין את חיצו של קופלה.
קורשה בעברית: אוזן שחורה - כלבו הנאמן והקשוב של אמירני.
תמר - בן האלים, רוכב על נחש, מזוהה עם למרה.
סאמדזימרי - (בתרגום: "עוטה המחרוזת") (Samdzimari), פתיינית, שיער זהוב, נסיכה מקושטת בתכשיטים, השולטת במרחב פראי.
ידועה בפיתוי הגברים בכך שהיא מבטיחה להם תמורה (רוב התכונות מזוהות גם עם דאלי).
מולדתה של הסאמדזימרה היא ממלכת הכאג'טי של הכאג'ים.
גיאורגי (או תתרי גיאורגי - גיאורגי הלבן) - דמות פופולרית במיתולוגיה הגאורגית.
מאוחר יותר הפך לאחד מהשמות של סט.
(צמינדה גאורגי = גיורגי הקדוש) ברחבי גאורגיה.
מיתוג ריח (ידוע גם כמיתוג ריחני) הוא השימוש בריח על מנת לחזק את זהות ואהדת המותג.
מיתוג ריח הופך במהירות לכלי להעברת תחושות וזיכרונות נעימים לצרכנים, תוך חיזוק משמעותי של זיכרון המותג.
יכולות אלו מושגות בעיקר בגלל תכונת "זיכרון הריח" החזקה של בני האדם, ובגלל היות הריח חוש אינסטינקטיבי המפעיל רגשות חזקים.
לוגו הריח הוא אחד הכלים המשמשים למיתוג ריח.
לוגו ריח (הידוע גם כ"חתימת ריח מותגית") הוא ניחוח ייחודי הנבנה עבור כל מותג באופן ספציפי.
תהליך בניית לוגו הריח מצריך הבנה עמוקה בהשפעות הסביבה על התנהגות צרכנית, שכן בחירת ניחוח שאינו מתאים למותג ולמסריו עלול לא להשיג את המטרות, ואפילו לגרום לדחייה רגשית.
בבחירת הניחוח המתאים נלקחים בחשבון מרכיבים רבים ביניהם ערכי הליבה של המותג, מסריו ארוכי הטווח, ניתוח דמוגרפי של קהל היעד ועוד.
לוגו ריח אפקטיבי בנוי בצורה כזו שיישאר חקוק בזיכרון הצרכנים כסימן היכר נוסף של המותג.
לוגו הריח צריך להוביל לתחושת אהדה וחיבה למותג, שכן ניחוח הנתפס כנעים מייצר תחושות נעימות.
רתימת התחושות הנעימות הללו למותג עצמו, הן חלק ממטרות היסוד של מיתוג הריח.
לוגו ריח- תרגום מסרי המותג, ערכיו, האג'נדה החברתית שלו וכדומה לכדי ניחוח.
חתימת ריח- "שינוי" ואדפטציה של לוגו הריח על מנת שיתיאמו למוצרים שונים מבחינה כימית, תקנים בינלאומיים ועל מנת שיריחו בצורה שונה אך עדיין יכילו את "ריחות הבסיס" של המותג.
לא סתם לקוחות אומרות " זה מריח שנל" שכן מותגים כמו שנל ועוד דואגים להכניס אלמנטים ספציפיים למוצרי הקוסמטיקה והבישום שלהם.
בשנים האחרונות, בד בבד עם ההתקדמות הטכנולוגית, פותחו דרכים רבות ומגוונות להפצת לוגו הריח.
למעשה, כיום ניתן להפיץ את לוגו הריח בכל מקום בו קיימת נוכחות מותגית: בחלל הקמעונאי, בהפקות דפוס, בפרסום בסוגי מדיה רבים, באירועי קידום מכירות, חסות וכיוצא בזה.
מיתוג פנים־ארגוני נועד להעביר ולהחדיר את עולם המושגים המועבר אל לקוחות החברה גם אל עובדי החברה, במטרה שיהיה מסר אחיד, נאמנות של העובדים לתהליכי השיווק ובמטרה לקדם את רמת השירות של החברה.
ככל שהעובדים יזדהו עם מסרי וערכי החברה, כך הם יהיו "שגרירים" טובים יותר עם המסרים הללו מול הלקוחות, אשר מצפים לחפיפה שכזו.
מיתוג פנים ארגוני דורש מומחיות רב תחומית, הכוללת את תחום משאבי האנוש, פסיכולוגיה ארגונית, תקשורת שיווקית, עיצוב ומחקר בכל אמצעי התקשורת העומדים לרשות הארגון מול עובדיו.
התחרות כיום בין חברות נעשית באמצעות מותגים, אשר קהלי היעד שלהם מתחברים אליהם ברמות שונות של הזדהות.
בפרסום, מעוניינות החברות ליצור הזדהות ומערכת־יחסים של ממש בין הצרכן הסופי לבין המותג שהן מייצרות.
כדי ליצור בידול בין המותגים והשירות הניתן להם, חייבות החברות למתג את מוצריה, מסריה, שירותיה וערכיה גם כלפי פנים, אל עובדי החברה, במערכת תקשורת פנים־ארגונית.
אלה יובילו נאמנות גדולה יותר מצדם של הלקוחות, מחויבות ואף רכישה חוזרת.
המטרה של המיתוג הפנים ארגוני נותן לעובדי החברה כלים לשמור על ההבטחה של המותג בכל סוג של מפגש עם הלקוח ועל ידי כך ליצור בידול בין המותג למתחריו.
מדובר במתודולוגיה שיוצרת תיווך בין החזון לבין הפרט.
המצב האידיאלי הוא שהעובדים יאמינו למסרים אלה ויפעלו בתוך החברה ליצירת שיח בשפת המותג, במיוחד שהמפגש של הלקוחות עם המותג נעשה באמצעות העובדים.
רק עובדים שיהיו נאמנים למסרים – ימנעו את תחושת האכזבה של הלקוחות מהציפיות שיש להם מהמותג לבין השירות והחוויה שהם מקבלים ממנו בפועל, באמצעות הרכישה.
ההישגים ביצירת תהליך מיתוג פנימי נכון:
שירות לקוחות טוב יותר ויצירת נאמנות של לקוחות לאורך זמן;
העובדים יכולים להתריע על חולשות של המותג לפני יציאתו לשוק (מהווים קבוצת מיקוד אמינה ונאמנה)
הבנה של התהליכים הפנים ארגוניים לגיבוש אסטרטגיית השיווק העומדת מאחורי המותג;
סיפוק מצדם של העובדים, המעוניינים ביחס דומה המוענק ללקוחות;
הגדרת קוד התנהגות ומסרים לעובדים וללקוחות, במכנה משותף אחיד;
הערכים ושפת המותג מהווים קריטריון לגיוס עובדים על־פי הגדרות אלה.
מיתוג פנים ארגוני מתאים לכל חברה שמעונינת בחיזוק בתפיסת המותג בעיני עובדיה ולקוחותיה.
הדבר מועיל לחברה בכך שהמותג מקבל "חיים" באמצעות העובדים, המחזקים את הקשר הרגשי של הלקוחות לשירות/ המותג אותו הם צורכים.
מחקרים מוכיחים שהדבר יוצר בידול ומאיץ תהליכי צמיחה.
כפי שנעשה קמפיין פרסום ללקוחות, כך יש לעשות קמפיין מול העובדים, שיכלול שלטים בחברה, פרסומות, ימי עיון וסדנאות, אשר יעבירו את מסרי המותג לעובדים, כאילו והם היו הלקוחות בעצמם.
יש לדבר בשפת המותג ולייצר התנהגות "המאנישה" אותו.
יש לדאוג לשגרה, לחזרה על המסרים והטמעה בכל המערכות התקשורתיות שיש ברשות הארגון.
יש לזכור, בעוד המיתוג החיצוני יוצר סקרנות והתעניינות לגבי המותג, המיתוג הפנימי הוא זה שיסייע בהחלטה על הרכישה במעמד המפגש עם העובד.
ברגע שהעובדים יוכלו להעיד על עצמם כנאמנים למוצר וככאלה שהיו רוכשים אותו בעצמם – כך הם יוכלו להעביר מסרים אלה ולשכנע לקוחות מתלבטים ומתעניינים.
מיתולוגיה נוצרית היא גוף הנרטיבים המסורתים הקשורים לנצרות.
נוצרים רבים מחשיבים את הנרטיבים האלה כמקודשים וטוענים כי הם משקפים אמת עמוקה מבחינה דתית.
יצוין, כי הנצרות רואה את עצמה כהתגברות הלוגוס על המיתולוגיה באמצעות ישו, האלוהים בשר ודם (ר' גם תאולוגיה נוצרית).
הנרטיבים האלה כוללים גם סיפורים מן הקאנון הנוצרי, אך קיימים גם סיפורים מיתולוגיים מחוץ לקאנון של הברית הישנה והברית החדשה.
דוגמה בולטת למיתולוגיה נוצרית הוא סיפורו של גאורגיוס הקדוש מלוד.
על פי המיתוס, גאורגיוס הצליח להכניע דרקון אשר הטיל חיתתו על העיר, וכאות תודה, התנצרו תושבי העיר.
הדרקון שאותו הוא הורג מסמל למעשה את הפגאניות, האמונה השגויה שבתוך האדם, וגאורגיוס דוקר אותה והורג אותה על מנת לחזק את האמונה הנכונה.
גם הגביע הקדוש הוא דוגמה לחפץ מיתולוגי, אשר לו משמעויות תאולוגיות.
סופרים מימי הביניים האלו את ספרות המיתולוגית הנוצרית בהם מקראת הזהב והקומדיה האלוהית הם דוגמה לספרות מימי הביניים בעלות מאפיינים מיתולוגיים .
קיימות דמויות מיתולוגיות המשותפות לנצרות וליהדות, ביניהן המלאכים מיכאל, רפאל וגבריאל.
מיתולוגיה יהודית היא אוסף הנרטיבים המסבירים ומציגים את האמונות הדתיות של היהדות, בעוד פולקלור יהודי הם סיפורי עם, סיפורי שבחים, מיתוסים ומעשיות שהתקיימו בתרבות היהודית באופן כללי.
מקורות המיתולוגיה היהודית הם בעיקר התנ"ך, הספרים החיצוניים, מדרשי האגדה, התלמוד וספר הזוהר.
מקורו של מרבית הפולקלור הקדום ביותר הוא ספרות האגדה והתנ"ך עצמו, ומאז קיימת התפתחות היסטורית של פולקלור ושל מיתולוגיה יהודיים.
פרשנות רחבה יותר מייחסת לפולקלור היהודי גם מנהגים ומסורות שונות.
בין הנושאים שהמיתולוגיה היהודית עוסקת בהם: קיומם של מלאכים, שדים, ענקים, בהמות, עוף ענק בשם זיז שָׂדַי, לווייתן ואַדְנֵי הַשָׂדֵה; כמו כן גם "שד הגיהנום" (מלאך המוות) סַמָּאֵל, השדה החוטאת לילית ועוד.
אגדות ופרשנויות המרחיבות את סיפורי התנ"ך כסיפור יציאת מצרים ובריאת העולם; העל-טבעי ובסוגיית מהות החיים והמוות.
קיימים גם מרכיבים מודרניים יותר, למשל במיתולוגיה סביב הבעל שם טוב, המהר"ל מפראג או ה"מעשה בוך" מ-1602.
כך, למשל, אחת הדמויות הבולטות במיתולוגיה היהודית היא חוה, שהייתה אשתו של אדם הראשון.
המיתוס על אודות לילית, המאפשר לקהל היעד לפתח עמדה לגבי הטוב ורע, מבוסס על המידע התנ"כי אך מרחיב אותו.
סיפור הבריאה היהודי חולק קווי דמיון עם סיפור המיתולוגיה הבבלי, האנומה אליש, ומשתמש בסימבולים מיתולוגיים דומים.
מכיוון שהופעת טכנולוגיית כתיבה מתקדמת באזור יהודה וישראל הופיעה מאות שנים לאחר שהחלה במסופוטמיה, התפיסה המקובלת היא שסיפור הבריאה היהודי אימץ מאפיינים שהיו מוכרים טרם התגבשותו.
המיתולוגיה ההינדואית היא אוסף נרטיבים מיתיים המצויים בטקסטים הינדואיים בדומה לתכולתה בספרות הסנסקריטית, כמו האפוסים הסנסקריטים והפוראנה.
ככזו, היא קבוצת משנה של המיתולוגיה ההודית.
ארבע הוֶודוֹת, ובכללם מזמורי הרִיג-וֶדָה, מכילות רמזים לנושאים רבים.
בתקופה הסנסקריטית הקלאסית, חומר רב נשמר באפוסים הסנסקריטים, הרַמָאיַאנָה והמַהַאבְּהַרַאטַה.
מלבד תאולוגיה להלכה, האפוסים רבי-הכרכים מספקים גם שפע של מידע על החברה ההודית העתיקה, תרבותה, פילוסופיה, דת ואורח החיים.
הפוראנות עוסקות בסיפורים שעתיקים יותר מהאפוסים ("פוראנה" בסנסקריט משמעה "עתיק").
זמן הטקסטים הפוראני כפי שנשמרו למעשה הוא לאחר האפוסים, ומגיע עד לתחילת ימי-הביניים.
האפוסים עצמם נערכים ביוּגוֹת (תקופות) של זמן.
הראמיאנה, שנכתבה על ידי המשורר וַלְמִיקִי, מתארת את החיים והזמנים של האדון רַאמָה (האווטאר [התגלמות] השביעי של וִישְׁנוּ) ומתרחשת בטְרֶטָה יוּגה, בעוד המהאבהראנה, המתארת את חייהם ותקופתם של הפַּנְדָבוֹת, מתרחשים בדוּאַפַּארָה יוּגה, תקופה המשויכת לאדון קְרִישְׁנָה (האווטאר השמיני של וישנו).
הן נקראות הסַטְיָה יוגה (או קְרִיטָה יוגה), הטרטה יוגה, הדואפארה יוגה ולבסוף הקִאלִי יוגה.
הבְּהַאגַוַאטָה פוראנה היא הפוראנה הנקראת והפופולרית ביותר מבין הפוראנות.
היא מספרת את רשומות סיפורו של האל וישנו והתגלמויותיו (האווטארים) על פני האדמה.
שורשי התאולוגיה שצמחה מתוך ההינדואיזם הקלאסי מגיעה מזמני התקופה/התרבות הוודית, מהדת הוודית ההיסטורית.
הדמויות, תאולוגיה, פילוסופיה וסיפורים שרוקמים מיתוסים ודיים עתיקים מקושרים באופן בל יימחה עם האמונות ההינדואיות.
ישנן ארבע ודות שהן הריג-ודה, יַאז'וּר-ודה, סַמַא-ודה והאַתַרְבַא-ודה.
חלק מהטקסטים האלו מזכירים מושגים ומכונות הדומים לתאוריות ומכונות מדעיות של הזמנים המודרניים.
שני האפוסים ההינדואים הגדולים, ה"רמאיאנה" וה"מהאבהראטה" מספרים את סיפוריהן של שתי התגלמויות של וישנו: ראמה וקרישנה.
שני כתבים אלו ידועים כ"אִיטִיהַסָה".
האפוסים הללו משרתים הן ככתבי דת קדושים והן כמקור עשיר לפילוסופיה ומוסר עבור בן-דת הינדואי.
אפוסים אלו מחולקים לפרקים ומכילים סיפורים קצרים שונים, ומצבים בעלי דילמות מוסר, בהם בוחרת הדמות דרך החלטה מסוימת על-פי החוקים וקודי הצדק ההינדואים.
המפורסם מבין הפרקים הללו הוא ה"בְּהַגַאוַואד גִיטָה" (סנסקריט: "שירו של האדון") במהאבהראטה, בו האדון קרישנה מסביר את ההיבטים של מחויבות וצדק לגיבור אַרז'וּנָה לפני קרב קוּרוּקְשֶׁטְרָה.
סיפורים אלו חקוקים עמוק בפילוסופיה הודית ומשרתים כמְשָֹלִים ומקור להתמסרות עבור הינדואים.
המהאבהראטה היא האפוס הרצוף הארוך ביותר, ה"משתרעת" לאורך יותר מ-30,000 שורות.
ההינדואיזם מציג כמה גישות והסברים הנוגעים לקוסמולוגיה ולמקור היקום.
האמונה הרווחת ביותר היא שהיקום נברא על ידי בְּרַהְמָה, התגלות הבריאה של הרוח העליונה.
בתחילה, היה רק אַוִויַאקְתָה או ה"בלתי-ברור" (המקביל לתוהו ובוהו).
בריקנות זו, האדון וישנו, השומר, הופיע בצורת ילד, השוכב על עלה של עץ בַּנְיָאן.
ברגע שהופיע בצורה זו, מחשבתו נמלאה בספקות אודות זהותו.
אז, שאלותיו נענו על ידי קול בלתי-ידוע - קולה של הרוח העליונה, שהיא צורתו האמיתית.
הקול ביקש ממנו לבצע מדיטציה לגבי נשמתו, וכך עשה, ואלף פרחי לוטוס בעלי-כותרת בקעו מטבור, שממנו יצא ברהמה.
והיה זה ברהמה אשר יצר את היקום כולו וכל אשר בו.
האדון שיווה, האל זורע-ההרס, גם הגיח לעולם דרך ברהמה, כך נטען, אולם הוא אינו נחשב כיצירו של ברהמה, אלא כשווה-ערך לאדון וישנו ולברהמה.
ברהמה נחשב לאמצעי בלבד עבור התגשמותו הגופנית של שיווה.
שלושת אלו, הנחשבים לשילוש הקדוש העליון בהינדואיזם, אינם שלושה אלים נפרדים אלא שלוש התגלמויות של אותה רוח עליונה, בְּרַהְמַאן.
חוץ מכלי-הנשק המסורתיים האנושיים כמו חרבות, פגיונות, חניתות, אלות, מגינים, קשתות, חיצים ומטות, וכלי-הנשק ששימשו את האלים (כמו חזיז-הברק של אִינְדְרָה, הוַזְ'רַאיוּדְהָה), הכתבים מזכירים את אופן השימוש בכלי-נשק אלוהיים שונים על ידי גיבורים שונים, כל אחד מהם קשור לאל או אלוהות מסוימת.
כלי-נשק אלו מוענקים בדרך-כלל לישויות אלוהיות-למחצה, בני-אנוש או לרַקְשָׁאסוֹת על ידי האלים, בדרך-כלל כתוצאה מ (חזרה ב)תשובה.
חלק מכלי נשק אלו הם מסוג מסוים מאוד (למשל, השיבא-ד'נוש הוא קשת, הסודרשאנה צ'אקרה הוא דיסקוס (צלחת) והטרישול הוא קלשון), אך כלי נשק אחרים בורכו על ידי האלים.
למשל הברהמסטרה, אגניסטרה (סנסקריט: אסטרה = נשק הנזרק לעברו של יריב), ואילו כלי נשק אחרים (האסטרות האחרות שצוינו) נראים כנשק לשימוש מאוד מסוים ודורשות ידע מסובך אודות השימוש בהם ובמדיות שונות באמנות הם מצטיירים כחיצים (או כלי-נשק נזרקים) שבורכו על ידי האלים.
לעיתים שם האסטרה מעיד על טיב השימוש בה או על כוחות הטבע הנעורים בה בעת שימוש.
המהאבהראטה מציינת מקרים בהם נעשה שימוש בנַאגַסְטְרָה (סנסקריט: נַאג = נחש), ואלפי נחשים נפלו כמטר מהשמיים על אויבים שלא חשדו במאום.
באופן דומה, בוארונסטרה השתמשו כדי לכבות להבות או ליצור שיטפונות.
בחלק מכלי-הנשק ניתן להשתמש (כמו הברהמסטרה) באופן קטלני כנגד מישהו מסוים ויחיד.
מלבד האסטרות, מקרים אחרים של נשק אלוהי או מיתולוגי כוללים שריונות, כתרים, קסדות, מטות ואבני-חן.
סיפור השיטפון הגדול מוזכר בכתבים הינדואיים עתיקים, במיוחד בסַטַאפַּתָה בְּרַהְמַאנָה.
הוא מושווה בדרך-כלל לסיפורי מבול של דתות ותרבויות שונות (כמו ביהדות).
למַאנוּ נודע מבעוד מועד אודות השיטפון הממשמש ובא ולכן ניצל תחת השגחתו של אווטאר מַצְיָה של האדון וישנו, אשר התגשם בדמות זו כדי לפטור את העולם מבני-אנוש חסרי-מוסר ולהגן על הצדיקים וכן על החי והצומח.
לאחר השיטפון, האדון נותן את השראתו למַאנוּסְמְרִיטִי, המבוסס רבות על הוודות, אשר מפרט על קודי התנהגות מוסריים, אורח חיים, דרך ארץ וחלוקת החברה על-פי מעמדות.
תאולוגיה הינדואית איננה רק אודות אלים ובני-אדם, ומכילה בתוכה גם סוגים שונים של ישויות שמיימיות, אתרליות (חסרות-גוף) וארציות.
מתוך מחשבתו של האדון ברהמה, נוצרו שבעה מלומדים, הקרויים סַאפְּטָה רִישִׁיס, לסייע לו במעשה הבריאה (סנסקריט: סאפטה = שבעה, רישיס = מלומדים).
מובן אחר למושג זה הוא מערכת כוכבי הדובה הגדולה.
הפִּיטַארָה, או האבות, היו בני-האנוש הראשונים.
המילה 'פיטארה' נובעת מהמילה פִּיטְרִי/פִּיטָה (בהינדית/סנסקריט בהתאמה) שמשמעותה אבא.
סיפורי הפיטארה הם אודות הוֹרוּת, יחסי הורים-צאצאים ואבות קדמונים.
התאולוגיה ההינדואית מגדירה ארבעה-עשר עולמות (בנבדל מכוכבי-לכת) - שבעה עולמות עליונים (עֲדָנִים), ושבעה נמוכים (תפתות).
(הארץ נחשבת כנמוכה מבין שבעת העולמות העליונים).
שבעת העולמות העליונים, הוִיַהְרְטִי הם: בְּהוּ, בְּהוּבַאס, סְווַאר, מַאַהאס, זַ'אנַאס, טַאפַּאס וסִאטְיָה (העולם הנשלט על ידי ברהמה).
כל העולמות מלבד הארץ הם מקומות ארעים לשהות באופן הבא: כאשר אדם נפטר על פני-האדמה, אל האדמה (הנקרא באופן רשמי יַאמָה דְהַארְמָה רַאגָ'ה - יאמה, אדון הצדק) שוקל את מעשיו הטובים/הרעים של אותו אדם בהיותו על פני-האדמה ומחליט אם נשמתו תגיע לגן עדן או לשאול, למשך כמה זמן ובאיזו מידה.
כמה גרסאות של התאולוגיה אומרות שמעשים טובים ורעים מנטרלים אחד את השני ולכן הנשמה נולדת או בגן עדן או בשאול, אך לא בשניהם, בעוד שעל-פי אסכולה אחרת של מחשבה, טוב ורע אינם מבטלים אחד את השני.
בכל מקרה, הנשמה משיגה גוף המתאים לעולם אליו היא נכנסת.
בסוף זמנה של אותה נשמה בעולמות הללו, היא חוזרת לארץ (נולדת מחדש כצורת חיים על הארץ).
נוהגים לחשוב כי רק מהארץ ורק לאחר חיי אנוש, נשמה יכולה להגיע אל הישועה הגבוהה, המצב בו היא משוחררת ממחזור הלידה והמיתה, מצב של אושר עילאי נצחי ומוחלט.
מעל כולם מנצחים השילוש, הטרימורטי: שיווה (המשמיד), וישנו (המגן) וברהמה (הבורא), ונשותיהן (אלות בזכות עצמן): שַׁאקְטִי (הידועה גם כפַּרְוַואטִי), אלת האומץ והעוצמה, לַקְשְׁמִי, אלת כלל צורות העושר וסַרַאסְווַּאטִי, אלת הלימוד.
ילדי הטרימורטי הם גם דֶווֹת, כמו גַנֵיש, סְקַנְדָה, או קַרְטִיקַאיָה.
ברהמה נחשב לשליט הרקיע העליון ביותר (העולם הקרוי סאתיה), לכן במובן מסוים, ברהמה אינו מעבר לארבעה עשר העולמות כמו שיווה ווישנו.
חלק מהאלים קשורים ליסודות או תפקידים מסוימים: אִינְדְרָה, אל הברק והרעם (הוא גם שליט עולם סווארגה), וארונה, אל הימים והאוקיינוסים, אַגְנִי, אל האש, קוּבֶּרָה, אל הכסף, סוּרְיַה, אל השמש, וַאיוּ, אל הרוח וסוֹמָה, אל הירח.
בסווארגה קיימת קבוצת רקדנים שמימיים: אוּרְוַואסִי, מֶנַאקָה, רַאמְּבְּהַא וטִילוֹטַאמָה - כולן בנות, שתפקידן הוא לבדר את חצר האלים, ולפעול לצו מלכי הרקיעים כדי להסיח את אנשי הארץ מפני צבירה גדולה מדי של מעשים טובים ובכך להוות איום על מלכי הרקיעים.
תושבים נוספים שכדאי לציינם כוללים את הרִישִׁי (המלומדים), ואת נֶרַאדָה, שליח האלים.
נאמר כי יַאמָה, אל המוות והצדק, חי בקַאִילַאשׁ יחד עם אדונו שיבה.
הוא שולט בעולם התחתון נַרַאקָה יחד עם קבוצת שליחים הנקראים יַאמַה דוּטַא (שליחי יאמה), אשר מביאים את נשמות המתים ליאמה על-מנת שיעריך את נשמתם.
צִ'יטְרַגוּפּטָה הוא אחד מיישויות שמימיות תחתונות אלו אשר מתפקיד כ"רואה חשבון" של קארמה של כל מעשי בני-האדם על-פני הארץ.
מאמינים כי לחלק מהאלים יש התגלמויות (אווטאר).
בהיותו מגן החיים, אחד מחובותיו של וישנו הוא להופיע על פני הארץ בכל מקום בו יש צורך ביד קשוחה מכוונת כדי לגרום לדברים לקרות כפי שהם אמורים.
איקשוואקו הוא בנו של מאנו, בן-התמותה הראשון, ומייסד שושלת השמש.
המלך הראשון אשר כבש את העולם היה הקיסר בְּהַרַאטָה, בנם של דוּשִׁיַאנְטָה ושַׁאקוּנְטַאלָה.
עולם זה, וישוואה נקרא בְּהַרַאטַאוַוארְשָה, או ארצו של בהראטה, או הארץ היקרה מכל.
מסעות כיבושיו מתוארים ככאלו הנפרשים על פני כל שטחי תת-היבשת ההודית, ובנוסף על השטח העתיק של גנדהארה אשר באפגניסטן.
אין מקור המעיד על חריגה מתחומי שטח זה.
המיתולוגיה האצטקית היא מיתולוגיה פוליתאיסטית בה האמינו האצטקים.
המיתולוגיה כללה כמאה אלים ויצורים על-טבעיים רבים, ונחשבת לאחת המיתולוגיות מרובות-האלים ביותר.
רוב המקורות המספרים על המיתולוגיה כתובים במקבץ השפות: נאוואטל, ושפות אצטקיות ומקסיקניות.
טלאלוק - אל הרעם, הגשם ורעידות האדמה;
צ'אלצ'יאוטליק - אלת המים, האגמים, הנהרות והימים;
אטלהווה - אל המים המגן על דייגים
טזקטליפוקה - אל ההשגחה, הלילה, הדמדומים ושר הצפון;
חיפה-טוטק - אל הכוח, המלחמה, החקלאות, הצמחים, המגפות, עונות השנה, הציד, המסחר, אביב, ושר המזרח;
קצלקואטל - אל החכמה, החיים, הידע, כוכב השחר, הפריון, הרוחות והאור, ושר המערב;
הויצילופוצ'טלי - אל הרצון, השמש, המלחמה, האש, ושר הדרום;
אהקטוטונטלי - אלת משבי הרוח;
קנטזונמימיחקואה - 400 אלים המהווים את כוכבי הצפון;
קנטזונהויצנאהואה - 400 אלים המהווים את כוכבי הדרום;
פיצינט'וטלי - אלת השמש העולה והמרפא;
צ'לצ'יוטליקיו - אלת המים, האגמים, הימים והנהרות;
טלאזולטאוטל - אלת התאווה ויחסי המין;
טלאלוק - אל הרעם, הגשם ורעידות האדמה.שרי היום:
צ'אלצ'יוטליקיו - אלת המים, האגמים, הימים ונהרות;
קצלקואטל - אל החוכמה, החיים, כוכב השחר, הפריון ושר המערב;
טזקאטליפוקה - אל ההשגחה, הלילה, הדמדומים, ושר הצפון;
מיתוג ערכי הוא תהליך בו מוסיפים למוצר כלשהו ערך מוסף, באמצעות חיבור של ערכי המותג לערכיו של קהל המטרה.
סוציולוגים העוסקים בחקר הרגלי הצריכה, זיהו כי בשנות האלפיים נולד צרכן מסוג חדש, בורגני-בוהמיין ("בובו"), המוגדר כמעמד הבינוני חדש, אשר המאפיין הבולט שלו הוא ידע שחבר לכסף.
צרכנים אלו מגיעים ממעמד כלכלי גבוה, בעל יכולת השפעה מבחינה תרבותית וחברתית.
צרכן זה מבצע את החלטות הרכישה שלו על בסיס מימוש עצמי ולא על בסיס סטטוס חברתי או כלכלי.
הרעיון המנחה את הצרכן המבצע החלטות קניה על בסיס ערכי הוא כי יכולתו הכלכלית אינה הופכת אדם למאושר, אלא מאפשרת לו השגה של מימוש עצמי.
המימוש העצמי הוא הביטוי האמיתי של תחושת האושר.
העיקרון הצרכני העומד בפני אותם לקוחות הפועלים משיקולים ערכיים הוא כי רכישת מוצר המיטיב עם הקונה כשם שהוא מיטיב עם העולם, היא לגיטימית.
הגדרת קהל המטרה של המותג
זיהוי נקודות החוזק של המותג והערכים אותו הוא מיצג
התאמת ערכי המותג לערכי קהל המטרה
יצירת שפה גרפית ומיתוג המחבר בין ערכי המותג וערכי קהל המטרה
מיתולוגיה גרמאנית הוא מושג כולל לכל המיתוסים המקושרים לפגניזם הגרמאני, הכולל בתוכו את המיתולוגיה הנורדית, המיתולוגיה האנגלו-סקסית, וגרסאות אחרות של המיתולוגיה של השבטים הגרמאניים.
בסופו של דבר, המיתולוגיה הגרמאנית נבעה מהמיתולוגיה ההודו-אירופית, הידועה גם בכינויה מגרמנית "מיתולוגיה הודו-גרמאנית".
הגרמאנים היו פוליתאיסטים והאמינו במספר רב של אלים, שמשכנם נקבע על-ידיהם במקומות מקודשים כמו חורשות מקודשות, מעיינות, אבנים ועצים.
מקדשים פרימיטיביים שבהם פסילי עץ או מתכת התקיימו גם כן, בעיקר בתקופות מאוחרות יותר.
המקורות המוקדמים ביותר על מיתולוגיה גרמאנית מגיעים ממקורות רומיים, אך העניין של הרומים בה ובדת היה מוגבל לכמה הן היו רלוונטית לנרטיב שלהם.
המקורות הללו כוללים את "מלחמת גאליה" של יוליוס קיסר, שבו הוא השווה מעט בין המיתולוגיה של הגרמאנים לבין זו של הקלטים.
לעומת זאת, בעבודתו "גרמאניה", טקיטוס תיאר רבות מנהגים דתיים של הגרמאנים, ולעיתים גם תיאר אלים.
כאשר האימפריה הרומית שקעה, נכתב פחות על הגרמאניים.
המקורות החשובים ביותר על המיתולוגיה הגרמאנית הם המקורות הכתובים בנורדית עתיקה, בייחוד האדה הפואטית והאדה הפרוזאית, שנכתבו באיסלנד אחרי שכל העמים הגרמאניים הומרו לנצרות.
האדה הפואטית היא לקט מהמאה ה-13 של קטעי שירה מוקדמים יותר שנכתבו כאשר איסלנד עוד לא התנצרה, והאדה הפרוזאית נכתבה במאה ה-13 על ידי ההיסטוריון האיסלנדי סנורי סטורלוסון.
הסאגות האיסלנדיות המאוחרות יותר גם כן שופכות מעט אור על המיתולוגיה הנורדית.
ישנם גם מקורות מועטים על מיתולוגיה גרמאנית הכתובים בשפת הדיבור המקומית מעבר למקורות הנורדים.
מקורות אלה כוללים את לחשי מרזבורג הכתוב בגרמנית עתיקה ואת שירת הניבלונגים הכתובה בגרמנית תיכונה, וכן מספר קטעים ספרותיים אנגלו-סקסוניים, החשוב מביניהם ביאוולף.
חוקרים גם משתמשים בכתובות באבני רונות, ממצאים ארכאולוגיים שונים, ושמות מקומות כמקורות על מיתולוגיה גרמאנית.
מיתווים הוא מכון מחקר ומדיניות ישראלי.
המכון מתמקד בקידום הדיפלומטיה ויחסי החוץ כמרכיבים מובילים בחשיבה האסטרטגית הישראלית.
לפי אתר המכון הוא פועל לקידום שייכותה האזורית של ישראל וקידום שלום בין ישראל לפלסטינים על בסיס עקרון שתי המדינות.
כל זאת באמצעות מדיניות חוץ התומכת בשלום, תוך התחשבות רבה יותר בדעת הקהילה הבינלאומית.
המכון ממומן על ידי הקרן החדשה לישראל וקרן פרידריך אברט הגרמנית.
מיתווים היא עמותה, מלכ"ר, שהוקם ב-2011 ופעילותו מתבטאת בהעלאת רעיונות לסדר היום, בתכנון מדיניות ובתמיכה בתהליכי יישום.
בראש המכון עומד דוקטור נמרוד גורן ובוועד המנהל חבר פרופסור אלי פודה.
מיתווים, בשיתוף קרן פרידריך אברט, הוציא לאור ב-2013 את הספר "ישראל והאביב הערבי: הזדמנויות בשינוי", בעריכתם של נמרוד גורן וג'ניה יודקביץ'
ב-2020 בדירוג שנערך באוניברסיטת פנסילבניה לאחד מ-20 מכוני המחקר האזרחיים בשיטות מחקר חדשניות.
ב-2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, קידם קבוצת חשיבה לקידום מדיניות.
מסקנות הקבוצה היו החשיבות בקביעת יעדים מדיניים למלחמה, על בסיס חזון "שתי המדינות".
לפי פרסום של הקול היהודי במסמכי סיכום של הקבוצה הוצגה הקמה של מדינה פלסטינית בתור אינטרס ביטחוני.
המסמך כלל התייחסות לזירה הבינלאומית, ושימוש במנהיגי העולם בהם ג'ו ביידן להפעלת לחץ על ממשלת ישראל.
המסמך הציב את "מפעל ההתנחלויות" בתור אינטרס ביטחוני שלילי של מדינת ישראל, ואת הרשות הפלסטינית בתור אינטרס ביטחוני חיובי.
אחת לתקופה עורך מכון מיתווים סקר דעת קהל בקרב האוכלוסייה בישראל בנושאים של מדיניות חוץ.
המיתולוגיה האינואיטית היא דתם המסורתית של האינואיטים, העמים הילידיים של אלסקה, צפון קנדה, גרינלנד וחלקים מסיביר.
במיתולוגיה האינואיטית קווי דמיון רבים לדתות של עמים אחרים באזור החוג הארקטי.
המנהגים הדתיים המסורתיים של האינואיטים הם צורה של שמניזם המבוססת על עקרונות אנימיסטים.
במובנים מסוימים, המיתולוגיה האינואיטית מותחת את התפיסה הנפוצה של המונח "מיתולוגיה".
בניגוד למיתולוגיה היוונית, למשל, אנשים האמינו בה, ללא הפרעה, מן העבר הרחוק עד וכולל היום.
בעוד המערכת הדתית הדומיננטית של האינואיטים כיום היא הנצרות, רבים מהאינואיטים עדיין מחזיקים לפחות באלמנטים של האמונות הדתיות המסורתיות שלהם.
הקוסמולוגיה האינואיטית המסורתית היא לא דת במובן התאולוגי הרגיל, והיא דומה למה שרוב האנשים חושבים כמיתולוגיה רק שהיא נרטיב על העולם ועל המקום של האנשים שחיים בו.
במילותיה של הסופרת האינואיטית רחל אַטִּיטוּק קִיצוּאַלִיךּ: "ליקום האינואיטי אין שליט.
אין כאן דמויות אמא ואבא אלוהיים.
אין אלי רוח ויוצרי שמש.
אין עונשים נצחיים בעולם הבא, מכיוון שאין עונשים לילדים או מבוגרים כאן ועכשיו".
האינואיטים מאמינים בכך שלכל דבר יש צורה של רוח או נפש (באינוקטיטוט: אַנִירְנִיק (anirniq) כלומר נשימה; ברבים אנירניט (anirniit)), בדיוק כמו בני אדם.
רוחות אלו ממשיכות להתקיים לאחר המוות – אמונה הרווחת כיום כמעט בכל החברות האנושיות.
עם זאת, לאמונה בשכיחותן של רוחות – הבסיס של מבנה המיתוס האינואיטי – יש השלכות.
על פי האינואיטים נהוג לומר "הסכנה הגדולה של קיומנו נעוצה בעובדה כי התזונה שלנו מורכבת כולה מנשמות." לפי האמונה כי לכל הדברים יש נשמות כמו אלה של בני אדם, הרג חיה הוא קצת שונה מהרג אדם.
לאחר שהאנירניק של חיה או אדם מת משוחרר, הוא חופשי לנקום.
הרוח המתה יכולה להירגע רק אם האדם שהרג אותה יציית למנהגים, ימנע מעשיית עברות, ויבצע את הטקסים התקינים.
הקשיחות והאקראיות של החיים באזור הארקטי גרמו לכך שהאינואיטים חיו כל הזמן בפחד מכוחות בלתי נראים.
עבור האינואיטים, להעליב אניניק היה להסתכן בהכחדה.
תפקידו העיקרי של האַנְגַכּוּק (שמאן) בחברה האינואיטית היה לייעץ לאנשים לגבי הטקסים והאיסורים שהם צריכים לציית להם כדי לפייס את הרוחות.
מאז השפעת הנצרות על האינואיטים, אניניק הפכה למילה המקובלת לנשמה במובן הנוצרי שלה.
זהו שורש המילה עבור מונחים נוצריים אחרים: אַנִירְנִיסִיאָק (anirnisiaq) פירושו מלאך ואלוהים מוצג כ-אַנִירְנִיאַלוּךּ (anirnialuk), הרוח הגדולה.
חלק מהרוחות הן מטבען לא מחוברות לגוף פיזי.
חלקן רוחות עזר שניתן לקרוא להן בעת הצורך.
חלקם רשעים ומפלצתיים, אשר גורמים לציד כושל ושבירת כלים.
הם יכולים גם לשבות בני אדם, כמסופר בסיפור אַטַנָרְיוּאַט.
אנגכוק עם כוונות טובות יכול להשתמש בהם כדי לרפא מחלה, ולמצוא חיות לצוד ולהאכיל בהם את הקהילה.
הוא יכול לגרש או להילחם בטונגאיט רע; עם זאת, אנגכוק עם כוונות רעות יכול גם להשתמש בטונגאיט למטרות רווח אישי, או לתקוף אנשים אחרים עם הטונגאיט שלו.
מאז השפעת הנצרות על האינואיטים, טונגאיט הפכה למילה המקובלת לשד במובן הנוצרי שלו.
אנגכוק (ברבים: אנגכואיט) הוא השמאן של קהילת האינואיטים.
אנגכוק נעלם במידה רבה בחברה האינואיטית הנוצרית.
הוא פועל כמתווך עם (או מגן נגד) הרוחות, מרפא וכן יועץ.
להלן רשימה חלקית של דמויות מיתיות אינואיטיות:
אַאַכּוּלוּיּוּסִי : האלה הבוראת של העולם.
טוֹרְנְגָרְסוּךּ (או טוֹרְנְגָרְסַךּ) : הוא אל השמיים, אחד האלים החשובים ביותר בפנתיאון האינואיטי.
סֵדְנַה (בכתיב אינוקטיטוט מודרני: ᓴᓐᓇ, סַנַּה) : אלת בעלי החיים הימיים.
סדנה ידועה בשמות רבים, כולל, נֵרִּיוִיךּ, אָרְנַפְּכַּפְּפַלוּךּ, אָרְנַכּוּאַגְסַךּ ונוּלִיאַיוּךּ, הגוף הטרנס-נפטוני סדנה קרוי על שמה.
אַנְגוּטַה : אביה של אלת הים סדנה.
במיתוסים מסוימים של האינואיטים הגרינלנדים אנגוטה (המכונה גם "אבא שלה" או אניגוט, או אגוטה) נחשב לאל-היוצר והוא הישות העליונה בקרב העם האינואיטי.
במיתוסים אחרים, אנגוטה הוא רק אלמן בן תמותה.
שמו, "האיש עם משהו לחתוך," מתייחס לכך שהוא הטיל בבתו מום שגרם בסופו של דבר להפיכתה לאלה, מעשה שנזכר בשני מיתוסים.
אנגוטה לוקח את נשמות המתים מארץ החיים אל השאול, שנקרא אַשִׂיווּן, שבו שולטת בתו.
אותן נפשות חייבות לישון שם במשך שנה לפני שהן הולכות ל-קוּשִׂיווּן (אלה שמעלינו) שעל הירח שם הן ייהנו מאושר נצחי.
אָרְנַכּוּאַגְסַךּ (מאינוקטיטוט:"אישה זקנה מן הים") : אלה, אחת מהאלים העיקריים של הדת, שאחראית להבטיח כי הציידים יצליחו לתפוס מספיק מזון וכי העם יישאר בריא וחזק.
סגדו לה בעיקר בגרינלנד, אך הייתה למעשה שוות ערך לסדנה או אָרְנַפְּכַּפְּפַלוּךּ מקנדה ונריוויק מאלסקה.
טֵכֵּיצֵרְטוֹךּ : הוא אל הציד ואדון הקאריבו אחד מאלי הציד החשובים ביותר בפנתיאון.
קַאִילֵרְטֵטַנְג : אלת בעלי החיים, הדייגים והציידים, והשולטת על מזג האוויר.
אַסִיאָק : אלת מזג האוויר (או, לעיתים רחוקות אל) אנגאכוק (שמאן) יכול לבקש ממנה מזג אוויר טוב.
בגרינלנד, היא אמו של מזג האוויר, שקובעת את הכמות ואת הזמן שבהם ירד השלג.
פִּינְגַה : אלת ציד, פריון ורפואה.
פּוּכִּינְגַךּ : אלת הילדים, היריון, לידה והכנת בגדים.
אַכְּנַה : אלת פריון ולידות.
אִיִיכַּלְדוּךּ : אל רפואה ובריאות טובה.
אִיגַלוּךּ : אל הירח ואחיה של אלת השמש אשר רודף אחריה על פני השמיים.
בגרינלנד, הוא ידוע בתור אנינגאן.
מַלִינַה : אלת השמש, מלינה בורחת כל הזמן מ-איגאלוק אחיה כתוצאה מסכסוך בין השניים (הסיבה לסכסוך משתנה בין המיתוסים השונים).
המרדף המתמיד שלהם הוא ההסבר המסורתי לתנועת השמש והירח על פני השמיים.
הוא הישות הממלאת את תפקיד התכסיסן הערמומי במיתולוגיה האינואיטית.
אָרְנַפְּכַּפְּפַלוּךּ (מאינוקטיטוט: "אישה רעה גדולה") : אלת הים של האינואיטים של אזור מפרץ ההכתרה של קנדה.
למרות שהיא ממלאת תפקיד שווה ערך לסדנה בתוך המיתולוגיה האינואיטית, שכן יש לה שליטה על חיות הים, היא שונה במידה ניכרת כפי שניתן לראות על ידי תרגום לעברית של השם שלה.
אִיסִּיטוֹק : האל אשר מעניש את מי שעובר עבירות.
לובש צורה של עין מעופפת ענקית.
אַאִיפַּלוּוִיךּ : אל מרושע של הים שיכול לפגוע בסירות על ידי נשיכתן.
טוּטֵגַה : אלה זקנה ומקומטת, שגרה בצריף אבן, היא בעלת יכולת ללכת על המים.
סִילַפּ אִינוּאַה (באינוקטיטוט: ᓯᓚᑉ ᐃᓄᐊ) או סִילַה (באינוקטיטוט: ᓯᓪᓚ, "נשימה, רוח") : הוא המרכיב העיקרי של כל מה שקיים; הוא גם נשמת החיים ושיטת התנועה עבור כל תנועה או שינוי.
סילה שולט בכל המתרחש בחייו של האדם.
אַגְלוּלִיךּ : רוח אשר חיה מתחת לקרח ומסייעת לנוודים בציד ודיג.
נַנוּק : הוא רוח ואדון דובי הקוטב.
טוֹרְנַט : קבוצה של אלי הגנה, בהנהגתו של טורנגרסוך.
אִישִׁיגָק: אנשים קטנים דמויי פיות בגובה כ-30 סנטימטרים (1 רגל).
הם אינם משאירים עקבות בשלג כי הם קלים מדי או צפים מעל פני הקרקע.
קַלוּפַּלִיךּ : יצור דמוי אדם שחי בים, בעל שיער ארוך, עור ירוק, וציפורניים ארוכות.
קלופליכים לובושים אמאוטי (סוג של כיס שהורים אינואיטים לובשים ונושאים בו את ילדיהם) כך הם יכולים לקחת תינוקות וילדים שלא מצייתים להוריהם.
הסיפור שימש כדי למנוע מילדים לשוטט לבד, שמא קלופליך ייקח אותם למתחת למים באמאוטי שלו וישמור אותם לנצח.
קלופליכים משמיעים קול זמזום ייחודי, ולכן, הם יכולים להישמע לפני הופעתם.
אַמַרוֹק, או אַמַרוֹךּ : זאב אפור ענק אשר אורב לאנשים שטיפשים מספיק כדי לצוד לבד בלילה וטורף אותם.
בניגוד לזאבים אמיתיים שצדים בלהקות, אמארוקים צדים לבד.
כִּיוִיוּק (מאוית גם "קִיוִיוּק","כִּיוִיוּךּ" ועוד) : הוא הגיבור האגדי של הסיפורים האפיים של האינואיטים.
מיתולוגיה סקוטית היא השם הכולל לאוסף מיתוסים המקושרים לבני העם הסקוטי.
המיתולוגיה הסקוטית הושפעה רבות מן המיתולוגיה האירית (או הגאלית) עקב נדידת תושבים רבה בין אירלנד לסקוטלנד ובנוסף גם מן המיתולוגיה הקלטית.
דונלנד השחור- דונלנד השחור היה התגלמות השטן.
פעמים רבות נהג להופיע כאדם בעל בגדים שחורים בעל זקן.
דונלנד השחור הצטיין בכל המקצועות השונים חוץ מחייטות.
בוברי (Boobrie)- ציפור מים שגרה בהיילנדס ורודפת אגמים ובארות מלח.
קלפי (Kelpies)- סוס מים השורר והמטיל אימה בלוכים ונהרות סקוטלנד השונים.
המפלצת מלוך נס (נוזי)- מפלצת, המזוהה פעמים רבות כפלזיוזאוריה, הרודפת את הלוך "נס" בסקוטלנד.
הסיפור על רוברט דה ברוס (רוברט הראשון, מלך סקוטלנד) והעכביש- רוברט דה ברוס היה מלך סקוטלנד 1306. עקב כך המלך אדוארד הראשון של אנגליה נבהל, וגרם לרוברט להתחבא בסתרים (עד כאן נכון גם לפי מקורות זרים).
בשלב מסוים ברוס התחבא במערה.
כשהיה ברוס במערה הוא ראה עכביש הנמצא על קורי עכביש שבנה בעצמו, ולמעשה שהמשיך לבנות מקצה אחד של המערה לקצה שני תוך כדי שרוברט הסתכל עליו.
העקשות של העכביש לבנות פעם אחרי פעם את קורי העכביש נתנה לרוברט את ההשראה להילחם פעם נוספת באנגליה ולא לוותר.
אדוארד הראשון נפטר ב-1307, ולאחר מכן חזר רוברט עם צבאו והביס את צבא אנגליה בקרב בנוקבורן (Bannockburn) ב-1314. בנוסף בכל רחבי סקוטלנד יש כמה מערות המציגות את עצמן כמערתו של ברוס אך ללא כל עדות חד משמעית לכך שבהן אותה מערה ספציפית גם הייתה מערתו של רוברט והעכביש.
האגדה על סוואני בין- האגדה מדברת על אדם בשם אלכסנדר "סוואני" בין (Alexander 'Sawney' Bean), שלא ידועים עליו פרטים רבים, ואפילו לא בטוחה אמיתותו ההיסטורית.
אלכסנדר היה ראש של משפחת פשע בזמן שלטונו של ג'יימס הראשון מלך סקוטלנד.
לפי המסופר, משפחה זאת הייתה קניבלית, והרגה לצורך אכילה אנשים רבים- בסך הכל 1000 אנשים.
פעילות דרמטית זאת, שגרמה לתפיסתם אחר כך, נעשתה בידי בין, אשתו ו-46 צאצאיו.
קאסג (maighdean mhara בגאלית סקוטית, באנגלית ceasg)- בת ים.
לפי הסיפור הקוסמי על קאסג, כל אדם המתקרב והתופס את אחד מהמשאלות שהיא מפזרת באוויר זוכה בהן.
איצ' יוסיג (each uisge)- מעין רוח קוסמית המזוהה עם המים.
בגאלית סקוטית פירוש השם הוא- סוס מים.
האיצ' יוסיג נחשבת למפלצת קטלנית בכל ההיסטוריה המיתית של סקוטלנד, שגרה בלוכים ובימים בהיילנדס הגבוה והירוק של סקוטלנד.
רוח המים איצ' יוסיג יכולה לשנות צורה, מדמות סוס נורמטיבי לדמות גבר, כל זאת על מנת להטעות את האויב.
כשבוחרת האיצ' יוסיג להיות בהוויה ובצורה מוחשית של סוס, היא מגיעה לבני אדם ומשכנעת אותם לרכוב עליה.
היא מתנהגת כמו כל סוס רגיל כל עוד היא לא בקרבת מים (בסקוטלנד מקווי מים נפוצים מאוד).
אם הרוכב כיוון לאזור של מים, הוא נלקח בסערה עד למעמקי הלוך על ידי האיצ' יוסיג ושם מת מחוסר חמצן (היפוקסיה).
כשמחליטה האיצ' יוסיג לבחור בדמותו של גבר, היא בוחרת את זה של גבר נאה במיוחד.
כדי להבחין בכל זאת באיצ' יוסיג כשהיא נראית כגבר זה חייבים למצוא קודם אצה הטמונה בשיער ראשו.
מיתולוגיה השוואתית היא ההשוואה השיטתית של מיתוסים ונושאים מיתולוגיים ממגוון רחב של תרבויות.
מיתולוגיה השוואתית עוזרת להבין את ההתפתחויות של תרבויות ודתות, לתמוך בתאוריות פסיכולוגיות ולהבין את המקורות המשותפים למיתוסים.
למיתולוגיה השוואתית מספר גישות חקר שבאות מתחומים שונים.
מיתולוגיה השוואתית נוגעת בשדות מחקר ונושאים מגוונים, ובהם היסטוריה, פסיכולוגיה, תאולוגיה, אנתרופולוגיה ולשון.
מקס מילר היה הראשון שהשתמש במושג ב-1856.
הגישה הלשונית חוקרת את היחסים הלשוניים בין מיתוסים של תרבויות שונות, ובעיקר את קווי הדמיון בין שמות האלים בתרבויות שונות.
לדוגמה, שמותיהם של אל השמים היווני זאוס פאטר, אל השמים הרומי יופיטר ואל השמיים ההודי (מהתקופה הוודית) "Dyauṣ Pitr" קרובים מבחינה לשונית.
מכאן עולה כי ליוונים, רומאים והודים תרבות ושפה מוקדמת משותפת.
מקס מילר חקר מיתוסים באמצעות הגישה הלשונית.
חוקרים הנוקטים בגישה המבנית מחפשים מבנים בסיסיים המשותפים למיתוסים שונים.
לוי שטראוס האמין כי מיתוסים בנויים מאלמנטים סותרים, ושקיימים בתוך המיתוסים "מפשרים" אשר מחברים בין ניגודים.
הוא חשב כי מטרת המיתוס היא "לתווך בין ההפכים, ובכך לפתור את המתחים הבסיסיים או את הסתירות הנמצאות בחיי אדם או בתרבות".
למשל, דמות ה"רמאי" בהרבה מהמיתולוגיות האינדיאניות משמשת כמפשר בין חקלאות לציד, שמסמלים חיים ומוות בהתאם.
דמות כזו מופיעה כזאב ערבות או עורב, חיות שאוכלות פגרים.
בכך הם לא משתייכים לציד, כי הם לא הורגים בשביל האוכל שלהם, אבל גם לא משתייכים לחקלאות.
דוגמה אחרת למחקר שהתבצע באמצעות הגישה המבנית היא עבודתו של ולדימיר פרופ, חוקר פולקלור רוסי, שפירק את סיפורי העם הרוסיים לשלושים ואחד שלבים שמאפיינים אותם.
חוקרי מיתולוגיה שבאים מתחום הפסיכולוגיה מזהים במיתוסים דפוסים ותמונות אשר, לטענתם, נובעים מהמחשבות הנמצאות בתת-המודע של כל אדם, וחושפים את הכוחות הפסיכולוגיים של התרבות.
למשל, הוגים פרוידיאנים מזהים את תסביך אדיפוס במיתוסים במגוון של תרבויות.
קרל גוסטב יונג האמין שהסיבה לכך שמיתוסים דומים בכל רחבי העולם היא שמיתוסים הם ביטויים של הארכיטיפים והרעיונות של הלא-מודע הקולקטיבי שקיימים בכל בני האדם.
במיתולוגיות רבות מסופר על דמות אלוהית אשר מותה יוצר חלק מן המציאות או את כולה.
סיפורים כאלה נפוצים במיוחד בתרבויות שמגדלות יבולים.
למשל, באחד מסיפורי הבריאה הסינים מסופר על האל פנגו, אשר במותו נשמתו הופכת לרוח, העיניים שלו - לירח ולשמש, השיער והזקן שלו - לכוכבים, הבשר שלו - לאדמה, והעצמות שלו - לאבנים ומתכת.
עוד דוגמאות הן הנערה היינואלה ממיתוס באינדונזיה, המיתוס ההודי של פורושה, ו-יימיר במיתולוגיה הנורדית.
בהרבה תרבויות ברחבי העולם מופיע מיתוס על מבול גדול והרסני.
המבול מסמל מחיקה של האנושות מהעולם והזדמנות להתחלה מחדש.
סיפור המבול בדרך כלל מתרכז בגיבור אחד, למשל מנו באפוס "Matsya Purana" ההודית, שמציל דג שאחר כך מתגלה לו בתור האל וישנו, או נח המקראי, שאלוהים מוצא אותו כצדיק היחיד בדורו.
המבול מוחק את האנושות ומשאיר רק את הגיבור, ולפעמים גם קבוצה של ניצולים, בחיים.
סיפורי המבול באפוס של גילגמש ובתנ"ך דומים במיוחד משום שבשניהם הגיבור בונה תיבה שבה שטים הוא, משפחתו ובעלי חיים שהאל ציווה עליו להצילו.
סיפורים דומים נמצאים במיתולוגיה היוונית, המיתולוגיה האצטקית ועוד גרסאות מסופוטמיות.
סיפור המבול העתיק ביותר הידוע לחוקרים הוא סיפור המבול השומרי.
חוקרים רבים מאמינים שסיפורי גיבורים מתרבויות שונות חולקים מבנה בסיסי אחיד.
כך למשל, יוסף קפמבל הציעה את השערת ה"מונומית'" או מסע הגיבור, שמציעה מבנה בסיסי משותף למיתוסים על גיבורים.
במיתולוגיות רבות, מתואר מקום שנמצא במרכז העולם ולפעמים משמש גם כנקודת מפגש בין רמות שונות של היקום, כמו גן עדן וגיהנום.
ציר העולם, או בלטינית "Axis mundi", מסומן לעיתים קרובות על ידי הר, עץ, אבן או אובייקט מיתולוגי אחר.
לדוגמה, במסורת הכנענית העתיקה, הר חרמון נחשב כציר העולם (כך לפי ספר חנוך א').
העץ יגדראסיל במיתולוגיה הנורדית נמצא במרכז העולם, מחבר את תשעת העולמות השונים, ומשמש כמקום מפגשם היומי של האלים וכסביבת המחיה של יצורים מיתולוגיים.
עוד דוגמאות הם הר האולימפוס במיתולגיה היוונית, הר מרו בהינדואיזם ג'ייניזם ובודהיזם, קוסקו במיתולוגיה של האינקה והכעבה באסלאם.
מיתוסים רבים, בעיקר במזרח הקרוב, מספרים על אל שמת, ולפעמים חוזר לחיים.
דוגמאות לכך, למשל, מהווים המיתוסים על האל המצרי אוסיריס ועל האל המסופוטמי תמוז.
גם האל היווני דיוניסוס וישו הם דוגמאות לדמויות אלוהיות שמתות וחוזרות לחיים.
מיתוך הוא טכנולוגיה לבניית שכבת ציפוי מתכת על פני החלק המצופה, בלי חדירת הציפוי לפני השטח.
ציפויים מתכתיים משמשים לשימושים דקורטיביים.
לצורכי הגנה מפני קורוזיה או לשימושים פונקציונליים כמו ציפוי מראות.
תהליך כזה פותח בשנת 1835 לייצור מראות על ידי יוסטוס פון ליביג.
הוא השתמש בתהליך לשם ציפוי משטח זכוכית בכסף מתכתי, לקבלת ראי איכותי.
תהליך זה מבוסס על חימום של מתכת הציפוי עד לסף טמפרטורת הרתיחה בתוך תא ריק , ואז בתהליך של עיבוי מצפה המתכת את פני השטח של החלק המצופה.
אידוי מתכת הציפוי מבוצע על ידי תהליכים כמו חימום בהתנגדות, חימום בעזרת קרן אלקטרונים או חימום בפלזמה.
ציפוי מתכתי בריק משמש לבניית שכבת אלומיניום על מראות זכוכית.
שימוש מיוחד בציפוי זה מבוצע במראות הזכוכית של טלסקופים.
מוגדרים כסוג של ציפוי מתכתי.
מתכות שעוברות תהליך ריסוס תרמי מקבלות הגנה מפני קורוזיה לפלדה במשך עשרות שנים יותר מאשר צבע בלבד.
אבץ ואלומיניום הם החומרים הנפוצים ביותר להתזה תרמית על מבני פלדה.
טכנולוגיית מתכת הניתנת לריסוס קר היא תהליך מתכתי שמיישם בצורה חלקה מתכת ניתנת לריסוס קר עם דבקים כמעט על כל משטח.
התערובת מורכבת משני רכיבים חומר מלכד על בסיס מים ואבקת מתכת או משלושה מרכיבים שונים: אבקת מתכת, מלכד וחומר מקשיח.
תערובת החומרים מרוססת על המשטח בטמפרטורת החדר.
הפרמטרים בתהליך הריסוס יקבעו את עובי השכבה, אשר בדרך כלל תהיה בין 80 ל-150 מיקרון.
שימוש מקובל בתהליך ציפוי זה בוצע על חלקי פלסטיק כדי להפוך אותם למוליכים כמו ציפוי פלסטיק ABS.
התהליך הוא צריבת פני השטח עם חומצה ולאחר מכן ציפוי מוקדם עם נחושת או ניקל בתהליך ציפוי לא אלקטרוליטי ולאחר מכן ציפוי שכבה נוספת של החומר הסופי כמו כסף.
הציפוי המוקדם עם נחושת או ניקל מיועד לשיפור תכונת ההידבקות על המתכת.
מיתולוגיה נורדית היא אסופת סיפורים מן המיתולוגיה הנורדית ששוכתבו על ידי הסופר האנגלי ניל גיימן.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 2017 ושנתיים לאחר מכן בעברית.
הספר כולל הקדמה מאת המחבר, 17 פרקי מיתולוגיה, ביניהם "חתונתה יוצאת הדופן של פריה" (הידוע גם כן כהבלדה על ת'רים מהאדה הפואטית), "ילדיו של לוקי" בו מסופר על כבילתו של הזאב פנריר וכן הערות ומונחון.