tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פהרי קורוטירק (בטורקית: Fahri Korutürk; 3 באוגוסט 1903 – 12 באוקטובר 1987) היה איש צבא טורקי, דיפלומט ונשיא טורקיה השישי.
קורוטירק נולד באיסטנבול והתחנך עד 1923 בבית הספר של הצי העות'מאני.
ב-1933 הוסמך באקדמיית הצי הטורקי ושירת במסגרת הצי, גם כנספח לענייני ימייה בשגרירויות טורקיה ברומא, ברלין וסטוקהולם.
בתוקף תפקידו השתתף ב-1936 בוועידת מונטרה בשווייץ בעניין עתידם של מצרי הים של הדרדנלים והבוספורוס.
ב-12 בספטמבר 1957 מונה קורוטירק למפקד הצי הטורקי ונשא בתפקיד זה עד 2 ביולי 1960 עת השתחרר משורות הצי.
בעת ההפיכה הצבאית בסוף מאי 1960 הוכרז כי קורוטירק ימונה לשר החוץ, אולם לאחר כשעתיים מונה אחר לתפקיד, לאחר שקורוטירק סירב לקבל את התפקיד.
לאחר שחרורו שימש קורוטירק כשגריר טורקיה בברית המועצות ובספרד, וב-1968 מינה אותו הנשיא ג'וודט סונאי לחבר הסנאט הטורקי.
עם סיום כהונתו של סונאי דרש הצבא שהפרלמנט יבחר ברמטכ"ל היוצא, פארוק גורלר, לנשיא.
המפלגה השלטת סירבה והעמידה לבחורה מועמד משלה, טקין אריבורון.
לאחר שאף אחד מהמועדים לא השיג רוב בפרלמנט, בחרה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה את קורוטירק לנשיאה השישי של המדינה ב-6 באפריל 1973, בתמיכת שלוש המפלגות הגדולות בפרלמנט ובניגוד לדרישת הצבא.
הוא כיהן בתפקיד משך שבע שנים עד 6 באפריל 1980. קורוטירק נפטר באיסטנבול ונקבר בבית העלמין הממלכתי של טורקיה באנקרה.
פהר ויקטור אדמן (בשוודית: Pehr Victor Edman; 14 באפריל 1916 – 19 במרץ 1977) היה ביוכימאי שוודי.
פיתח שיטה לרצף חלבונים: דגרדצית אדמן.
אדמן נולד בסטוקהולם שבשוודיה, למשפחה של עורכי דין.
ב-1935 התחיל ללמוד רפואה במכון קרוליניסקה ושם התחיל להתעניין במחקר.
לאחר שסיים הוא נשאר במכון ועבד במעבדתו של פרופסור אריק יורפס ובמקביל החל ללמוד באופן עצמאי כימיה אורגנית.
המחקר נקטע בעקבות מלחמת העולם השנייה, הוא גויס לתקופה ארוכה לחיל הרפואה של הצבא השוודי.
ב-1946, לאחר המלחמה, הוא קיבל את התואר שלו ברפואה.
במחקרו החל לעבוד בניקוי ואפיון חלבון אנגיוטנסין מדם של שור, כולל חקר על הפרין וסקרטין, שהיו תחומי עניינו של פרופסור יורפס.
בשלב זה בחייו הוא החל להתעניין במחקר באופן עצמאי.
ב-1947 הוענקה לו קצבה לנסיעה לשנה לארצות הברית למכון רוקפלר למחקר רפואי.
עבודתו עם אנגיוטנסין גרמה לו להבין שכדי ללמוד באופן מעמיק יותר על תפקוד חלבונים, הכרחי להכיר את סדר חומצות האמינו.
ב-1950 הוא חזר לשוודיה ופרסם לראשונה את שיטתו לקביעת רצף החלבון שנקראת היום על שמו, ריצוף חלבונים בשיטת אדמן.
לאורך כל חייו הוא המשיך לנסות ולשפר את שיטתו כדי שתאפשר זיהוי של מקטעים ארוכים יותר עם מספר מועט ככל האפשר של דגימות.
ב-1957 עבר לאוסטרליה כדי לנהל את בית הספר לרפואה סיינט וינסנט.
ב-1967 פיתח ביחד עוזרו, ג'פרי בג, מכשיר המשמש לקביעת סדרן של חומצות אמינו בחלבונים.
ב-1972 עבר לגרמניה למכון מקס פלאנק לביוכימיה, שליד מינכן.
הוא עבד עם אשתו השנייה, אגנס הנשן, שעבדה עם שיטת אדמן כדי לרצף את מבנה החלבון פיברין.
ב-1977 נפטר אדמן עקב גידול במוחו.
פהמי בולנט יילדירים (בטורקית: Fehmi Bülent Yıldırım; נולד ב-1966) הוא טורקי-מוסלמי, מכהן כיו"ר ארגון IHH, עמד בראש המשט לעזה ב-2010.
יילדירים נולד בארזורום שבטורקיה, למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת איסטנבול.
מתגורר באיסטנבול, נשוי ואב לארבעה.
יילדירים נמנה עם מקימי ארגון IHH ב-1995 וכיום הוא עומד בראשו.
הוא מקיים קשרים טובים עם הממשל הטורקי ובראשם ראש ממשלת טורקיה, טאיף ארדואן.
בדוח שערך חוקר אמריקאי בשם איואן קולמן נאמר כי בשנות ה-90 של המאה ה-20 היה יילדירים מעורב בגיוס של אנשי צבא ושליחתם לאזורי לחימה במדינות מוסלמיות כדי שירכשו ניסיון צבאי.
על פי הדו"ח השנים 2002–2004 מילא יילדירים תפקיד מרכזי בליבוי רגשות אנטי אמריקאיים בקרב מוסלמים בטורקיה בעקבות המלחמה בעיראק.
ביולי 2006 השתתף יילדירים בטקס האשכבה לטרוריסט שאמיל באסייב בצ'צ'ניה, ונשא תפילה לזכרו.
יילדירים מקיים קשרים עם ארגון החמאס ותומך בו כספית.
ב-2009 נפגש בדמשק עם בכיר החמאס, חאלד משעל שהודה לו על תמיכתו בארגון.
לאחר מבצע עופרת יצוקה ביקר יילדירים ברצועת עזה ונפגש עם ראש ממשלת החמאס אסמאעיל הנייה.
ביקור נוסף ברצועה נערך בינואר 2010. גם בביקור זה נפגש עם הנייה שהעביר לו איגרת מטעמו לראש ממשלת טורקיה, טאיף ארדואן.
ב-2010 היה יילדירים הדמות המרכזית בתכנון וארגון המשט ואף ליווה את ההפלגה בפועל.
ביוני 2012 פורסם כי יילדירים נתון תחת חקירה מיוחדת בטורקיה, בחשד כי כספים שנתרמו לארגון IHH הועברו לפלגים המזוהים עם אל-קאעידה.
בראיון משנת 2014 סיפר על הפגנות שהוא ארגן בטורקיה נגד מבצע צוק איתן ואמר: "תראה את ההתלהבות של האנשים שהתגייסו למען עזה.
אנחנו, המוסלמים, יכולים יום אחד להופיע פתאום בתל אביב ובירושלים ולהניף את דגל האסלאם בכל מקום."
שםפרוטו-גרמניתאנגלית עתיקהנורדית עתיקהפהוּפהוֹפה"בקר, עושר"צורהפות'רק קדוםפות'רקפות'רק מאוחריוניקוד U+16A0תעתיק fIPA מספר הרונה1
פֶהוּ (באנגלית עתיקה, נהגה כשה"פ" רפה) הנכתבת ᚠ או פה (בנורדית עתיקה) היא רונה המייצגת את הצליל "פ" רפה (f) באלפבית פות'רק מאוחר.
משמעותה המקורית הייתה "בקר" או "צאן" רב.
הרונה מסמלת את האל פריי מהמיתולוגיה הנורדית.
צורתה של הרונה פהו מהווה התפתחות של האות מהאלפבית האטרוסקי אשר התפתח מהוו באלפבית הפיניקי (), בדומה לאות היוונית דיגמא (Ϝ).
האות מקבילה לאות פייהו (f) באלפבית הגותי.
פהאד הוא נגמ"ש אופני מתוצרת מצרים בהנעת 4X4.
הנגמ"ש מיוצר החל משנת 1986 וכ-1,400 ממנו נמצאים בשירות צבא מצרים.
בראשית שנות השמונים הזמין צבא מצרים בחברת החימוש הגרמנית הנשל-והרטכניק (Henschel-Wehrtechnik) את תכנונו של רכב קרבי משוריין לתנאי שטח מגוונים.
הייצור החל בשנת 1985 במצרים במפעל "קאדר", סמוך לקהיר.
השלדה היא של חברת מרצדס-בנץ.
הנגמ"ש נע על 4 גלגלים עטויים צמיגים בהנעת 4 על 4. הוא חמוש בדרך כלל ב-3 מקלעי 7.62 מ"מ, אך ניתן לחמשו גם בתותח אוטומטי 30 מ"מ רוסי מדגם 2A42 וכן בטילי נ"ט מדגמי 9M111 פאגוט ו-9M113 קונקורס.
שריונו פשוט יחסית ומורכב מלוחות פלדה.
בנוסף לצבא מצרים, נמצא "פהאד" בשירות צבאות נוספים - כווית, בנגלדש, אלג'יריה, עומאן, סודאן וקונגו.
בעבר היה גם בשימוש הצבא העיראקי.
נגמ"ש פהאד שחטפו מחבלים אסלאמיסטים היה מעורב במתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל-מצרים-רצועת עזה ב-5 באוגוסט 2012 והושמד על ידי צה"ל.
פהנג (במלאית: Pahang) היא מדינה במלזיה.
פהנג נמצאת בחלקה המערבי של מלזיה, בחצי האי המלאי, והיא גובלת בקלנטן בצפון, טרנגנו בצפון-מזרח, ים סין הדרומי במזרח, ג'והור ונגרי סמבילן בדרום ובסלנגור ופרק במערב.
בירתה היא קואנטן והבירה המלכותית שלה (מקום משכנו של הסולטאן) היא פקן.
שמה המורחב של המדינה הוא פהנג דרול מקמור (במלאית: Pahang Darul Makmur, בג'אווי: ڨهڠ دار المعمور).
במאה ה-8 אימפריית סריביג'איה (Srivijaya) שבסיסה היה באי סומטרה באינדונזיה של היום השתלטה על האזור.
האימפריה שלטה באזור עד לדעיכתה במאה ה-11.
לאחר דעיכת סריבג'איה השתלטה על האזור אימפריית מג'פהיט שבסיסה היה באי ג'אווה, גם הוא באינדונזיה של היום.
בהמשך סיאם כבשה את האזור מידיהם ואחרי הסיאמים שלטה באזור סולטנות מלאקה.
לאחר שפורטוגל הפילה את סולטנות מלאקה ב-1511 היא נלחמה על אזור פהנג במשך מרבית המאה ה-16 מול הולנד, סולטנות אצ'ה וסולטנות ג'והור.
לאחר דעיכתה של סולטנות אצ'ה באמצע המאה ה-17 האזור עבר לידיה של סולטנות ג'והור.
עם זאת שושלת הסולטאנים המקומיים, שהנהיגו את התושבים המקומיים מ-1470, הצליחה להשיג אוטונומיה נרחבת לפהנג.
באמצע המאה ה-19 התרחשה מלחמת אזרחים בפהנג בין שני בניו של שליט פהנג באותו זמן.
המלחמה הסתיימה סופית ב-1887, אך פהנג נחלשה מאוד בעקבותיה ובריטניה ניצלה זאת כדי להשתלט עליה.
ב-1896 פהנג התאחדה עם פרק, סלנגור ונגרי סמבילן לתוך המדינות המלאיות המפודרלות (Federated Malay States), מדינת חסות פדרטיבית של בריטניה.
בעבר כלכלת פהנג התבססה בעיקר על כריית עצים, ולמרות שכיום חשיבות ענף זה פחתה, הוא עדיין מהווה חלק מרכזי בכלכלה המקומית.
ענפים מרכזיים נוספים בכלכלה המקומית הם תיירות, דיג ותעשייה.
מועדון הכדורגל פהרוואר (בהונגרית: Fehérvár Football Club) הוא מועדון כדורגל מהעיר סקשפהרוואר, הונגריה.
הקבוצה הבכירה של המועדון זכתה בשלוש אליפויות הליגה ההונגרית (2011, 2015, 2018) וכן בגביע אחד (2006).
אצטדיונה הביתי הוא אצטדיון סוסטוי בסקשפהרוואר.
הישג השיא של הקבוצה בזירה האירופית היה העפלה לגמר גביע אופ"א בשנת 1985 בו הפסידה לריאל מדריד.
ב-1 ביולי 2018 שונה שם המועדון מ"וידאוטון" ל-MOL וידי, אך כעבור שנה החזיר את שמו לפהרוואר.
פהד חלבי (נולד ב-1 בינואר 1970) הוא צייר ואמן מיצג ווידאו ארט דרוזי-ישראלי.
פהד חלבי נולד במג'דל שמס, השביעי מבין 14 ילדים, למשפחה דרוזית.
משפחתו חיה ברמת הגולן על קצה הגבול הצפוני של ישראל עם סוריה.
אזור שהיה שייך לסוריה עד מלחמת ששת הימים ושתושביו רואים עצמם כאזרחי סוריה וחלק מהעדה שנותרה מעבר לגבול.
בבגרותו עבר לתל אביב כדי ללמוד אמנות במדרשה לאמנות.
חי ופועל בגרמניה מאז 2012.
1998 - בוגר המחלקה לאמנות ב ושל המדרשה לאמנות
2007 - בית הספר לאמנות בית ברל (המדרשה), ישראל.
2007-2008 - משתתף במשלחת אמנים ישראלים-פלסטינים בשווייץ.
תערוכה קולקטיבית "דיג מטאפורות בים של החיים", Jour par jour Cite, שווייץ
2011 - מתמחה סטודיו באמנות ריבולי, פריז, צרפת.
2009 - מתמחה בבילבאו ארטה, בילבאו, ספרד.
חלבי נחשב לאמן בן קבוצת אמני הדור השני של החברה הפלסטינית שנולדו אחרי מלחמת 1967. השכלתו האמנותית הפורמלית ויצירתו עומדים בסימנם של ציוני דרך חשובים בהיסטוריה הפלסטינית המקומית ומושפעים גם ממוצאו כבן למשפחה דרוזית.
החיים על הגבול כשהמרחק בין המשפחות הכפר הגרות מעבר לגבול הוא כפסע שאינו ניתן לגישור בשל גדר הגבול, בא לידי ביטוי ביצירתו המציגה את הקרע שבין הזהויות, בהיותו דרוזי, מוסלמי, סורי וישראלי ובהמשך חייו גם גרמני.
הוא מגדיר עצמו אמן ערבי לאו דווקא ישראלי, או פלסטיני.
ההגדרות הלאומיות אינן אלו שמגדירות אותו, אך אין הוא נמנע מלעסוק בשאלות של זהות, שאלות בנושא מגדר, חברה כלכלה ולתת לאלו ביטוי אמנותי.
משפחתו של חלבי קשורה קשר הדוק לאמנויות.
שתי אחיותיו תרמו אף הן יצירות לתערוכה משותפת בשם "לחם שושנים" ב-2015. בתערוכה הושם דגש על הקשר החברתי תרבותי שבין יהודים וערבים ועל האפשרויות לעבוד ולחיות יחד.
התערוכה ביקשה להדגיש את האפשרות לקיומו של "דו-קיום".
חלבי הציג תערוכות יחיד רבות בחללי תצוגה שונים ברחבי העולם.
הציג בגלריית מרכז האמנות בילבאו שבספרד, גלריה מייאר בהמבורג, גלריה ריבולי 97 בפריס, מרכז האמנות פאתח מודריס במג'דל שמס, בגלריית המדרשה בתל אביב, ובגלריית רו-ארט.
כמו כן השתתף בתערוכות קבוצתיות רבות במוזיאון הרצליה, במוזיאון בת ים, הגלריה האוניברסיטאית של אומאו, גלריה לוקס בפילדלפיה, בחיפה בית הגפן ובפריז בגלריית ממורי דה' לאניר (Mémoire de l'avenir) בציורי שמן, בעבודת הווידאו ארט בסרטים קצרים, מבטא את הפרדוקסים הקימים בחברה הערבית מוסלמית והישראלית ומה שביניהן.
לדבריו: "הוא חי וגדל בין התרבות המזרחית, הערבית, שלתוכה נולד ובן התרבות המערבית שנתוודע אליה בבגרותו".
ב-2008 הציג את תערוכת יחיד הראשונה "יאללה ביי" אוצר: דורון רבינא, בגלריית המדרשה בתל אביב.
בתערוכה ניסה האומן לתת ביטוי לרעיונות העוסקים בשמאל התל אביבי כפי שפגש ולמד להכיר.
השמאל שמבקש להזדהות עם סבלו של עם אחר, אבל במינימום סיכון והקרבה ובצורה מגוחכת, אירונית ושטחית שמאפשרת להסיר את הנטל ואת רגשות האשמה.
גם אם יש שמאל הנלחם עבור האחר או עבור דו קיום עדין אין בכך די.
לאחר התערוכה, בגיל 42 החליט לעזוב את הארץ, תחילה לפריס וממנה לגרמניה במטרה שלא לחזור לישראל.
בתערוכה הוא למעשה נפרד מהארץ, במידה רבה בכעס ובהתרסה.
בראיון עמו בטיים אווט אמר: " כבר לא אכפת לי.
הגעתי למצב שהרגשתי כאן זר עד כדי אדישות, גם שם אני זר אבל שם אני מרגיש זר בין הרבה זרים.
עדיף להרגיש זר בין זרים מאשר להרגיש זר במולדת שלך".
ב-2016 לאחר כשש שנים בגרמניה, חזר לארץ, כדי להציג בתערוכת יחיד נוספת "עוד סיבוב", אוצרת : לאה אביר, בגלריית רו-ארט, תל אביב.
גליה להב במאמר על התערוכה ציינה כי "בתערוכה החדשה שלו, פהד חלבי כועס פחות".
בעבודותיו משנים אלו הוא מבטא חיפוש של דרך המבטאת את תחלואי החברה הישראלית, הקפיטליסטית והלא שוויונית.
המבנים אותם הוא מצייר מסמלים ומבטאים את השתלטות הכוח היצרני על התושבים הערבים וגם את ההשתלטות על האוכלוסיות המוחלשות והפיכתם לכוח עבודה זול.
בנוסף זהו ניסיון לעסוק בממד האסתטי בתוך מקום שאולי נעדר כל אסתטיקה.
כפועל בניין למעלה מ-20 שנה לצד אחיו ומשפחתו, אומן המתפרנס מעבודת כפיים, הוא יוצר בתערוכה סדרת עבודות שמרכזן אתרי בנייה, עבודות אלו הן סוג של ביוגרפיה אישית של חוויותיו וזיכרונותיו כפועל בניין למעלה מעשרים שנה.
עוד כילד, אבא שלו עבד בבניין, אחיו הגדול היה קבלן.
עבודה בבניין היה חלק מהחיים וממשפחותו.
גם בעת לימודין במדרשה עבד כפועל בבניין כדי לסבסד את לימודיו.
הוא חי בין שני העולמות, בין הפרדוקס הזה של העבודה כפועל בניין ובין הציור והאמנות .
ב-2011 השתתף בפרויקט משותף בשם: "עולם אחר אפשרי" אוצרת: מעין עמיר, פרויקט בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה שבו הציג חלבי סרט וידאו בשם "Condescended"(יהירות).
היצירה עוסקת בעבודתם השגרתית של הפועלים, הבנאים מייצגת וומצביעה כל אמצעי הייצור של הבניין, כחומרי הגלם.
מצלמה תלויה על מנוף לשינוע בטון מתפקדת כמצלמת רחף.
המצלמה מוצבת בתוך מערבל הבטון הופכת למעין מערבל תמונות.
כך העבודה הופכת מאתר המתאר את עבודת הפועלים למקור של שיח העוסק בקונסטרוקציה, במובנה הגשמי לבין פעולות של דה-קונסטרוקציה.
המכונות והחומרים מתוארים באופן ריאליסטי ופורמליסטי, הוא מבודד אותם ומציב מחדש בשטח אסתטי כמעט סטרילי, מבלי ליפול בקלות לקטגוריה סגנונית ולקיטש.
הבניין על חלקיו הלא גמורים נראה מצד אחד כבתהליך של הרכבה אך מצד שני גם של פירוק.
האומן מנסה להתעמת עם הממדים האסתטיים של המקום שנראה אולי חסר ולא אסתטי.
בכך יוצר ישיח שעוסק בבניה ובפירוק משמעויות.
עיסוקו הרב גוני בציור ובווידאו ארט מתאפיין ברצון לנטרל מצד אחד את היותו חלק מקבוצת השתייכות או זהות מסוימת, אך מתחברת לעולם המציאות בו חי כפועל בניין לצד משפחתו, חיבור שבא לידי ביטוי בעבודותיו באופן מינימליסטי, מתומצת ובנוי כמו המבנים אותם צייר, צלם, עיצב ובנה.
עבודת הווידאו "מרצדס" מיכל שמן, שמן על קנבס
קוקה קולה, אקריליק על קנבס
2007 - מרכז פאתח מודריס לאמנות, מג 'דל שמס גולן
2008 - יאללה ביי, גלריה מדרשה, תל אביב
2009 - מרכז בילבאו לאמנות, בילבאו ספרד
2009 - שני קירות, גלריית נאוגה היקרה, תל אביב
2010 - מרכז פאתח מודריס לאמנות, מג 'דל שמס גולן
2012 - One One Round, גלריה ראווארט, תל אביב
2014 - אונוטל מונוכרום, מאייר גלריה, המבורג, גרמניה
2017 - גלות, גלריה ראווארט, תל אביב, אוצרת: לאה אביר.
1998 - פרס קנדה-ישראל, המכללה האקדמית תל-חי, תל חי
2005 - פרס הצטיינות באמנות, המדרשה - בית הספר לאמנות, מכללת בית ברל.
פהקיואס דמטריוס היה עורך דין וחסיד אומות העולם, שהציל משפחה יהודית באתונה.
דמטריוס יליד כרתים אשר התגורר באתונה, היה עורך דין ידוע.
בין היתר, שימש כיועצו המשפטי של הסוחר ואיש העסקים היהודי, חיים בנרובי.
חיים בנרובי היה סוחר אמיד בסלוניקי.
ידוע לנו כי היו לו לפחות שני בנים: אשר, ששרד את השואה ומילא אודות אביו את דף העד ביד ושם ושמואל.
במרץ 1942 משפחת בנרובי נאלצה לברוח מסלוניקי לאתונה, בשל פעילות הגסטפו בעיר.
משפחת בנרובי מצאה מקלט אצל דמיטריוס ומשפחתו.
דמיטריוס הפגין אומץ וחברות בכך שלקח על עצמו את העסקים של משפחת בנרובי, דאג ושמר עליהם.
כאשר הגסטפו עלו על עקבותיהם של בני משפחת בנרובי, דימיטריוס הבריחם אל מחוץ לאתונה.
הוא הביאם לבית חמו, ד"ר קוסטס אנגאסטפוליס [Dr.
Kostas Anagnostopoulos] אשר היה רופא מנתח ידוע בפטרס, ושם הסתתרו במשך שנה וחצי.
לאחר המלחמה השיב דימיטריוס למשפחת בנרובי את רכושם ואף סירב לקבל כל תשלום עבור עזרתו.
לאחר המלחמה המשיך דימיטריוס במשרתו כעורך דין.
ב 4 באוקטובר 1989 הכירה יד ושם בפהקיואס דימיטריס כחסיד אומות העולם ושמו נחקק בקיר הכבוד.
פה פון ציצוויץ הייתה דוגמנית גרמנייה.
פון ציצוויץ נולדה בעיר קולובז'ג שבפרוסיה כבת למשפחת אצולה מפומרניה.
אביה היה לויטננט קולונל בצבא גרמניה.
ב-1949 התגרשו הוריה, ואביה נישא בשנית.
ב-1967 זכתה בתואר "מיס שלזוויג-הולשטיין", באותה שנה נבחרה למיס גרמניה בטקס שנערך בברלין.
היא ייצגה את גרמניה בתחרות מיס תבל 1967.
לאחר מכן נהייתה לדוגמנית מצליחה והופיעה על גבי מגזינים רבים.
לאחר עזיבתה את תחום הדוגמנות היא נלחמה בהתמכרותה לסמים.
ב-1996 השתתפה בפרק של שעשועון הטלוויזיה "Die Montagsmaler" ששודר ב-ARD.
ב-2005 השתתפה במפגש איחוד של מלכות יופי לשעבר מגרמניה שנערך בפארק אירופה.
פון ציצוויץ מתה מסרטן הריאה בגיל 62.
פהרטו (בהונגרית: Fehértó) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
בפהרטו כמו כפרים רבים באירופה חלה ירידה במספר התושבים בעשרות השנים האחרונות מ-551 תושבים בשנת 1990 עד ל-476 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-13%).
פהיניו (בספרדית: Manuel Fernandez Fernandez; 21 בינואר 1923 – 12 ביוני 2012) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
פהיניו הצטרף לקבוצה סלטה ויגו בשנת 1943, והפך שם לשחקן הרכב מידי.
אף על פי שכבש רק 4 שערי ליגה בעונתו הראשונה, לאחר שקבוצתו חזרה לליגה הראשונה הוא כבש בכל עונה 15 שערים ומעלה עד עזיבתו ממנה.
בעונת 1947/48 עזר לה להגיע למיקום הטוב ביותר שלה אי פעם בלה ליגה, מקום רביעי, תוך כדי שהוא גם זוכה בתואר הפיצ'יצ'י עם 21 שערים.
בנוסף לכך הוא גם עזר לה להגיע באותה עונה לגמר הגביע הספרדי, אותו הפסידה לסביליה.
בקיץ 1948 פהיניו ומיגל מוניוס, ששיחק איתו באותו זמן בסלטה, חתמו בריאל מדריד שם המשיך פהיניו למצוא את הרשת פעמים רבות, וזכה בעונת 1951/1952 בתואר הפיצ'יצ'י השני שלו, לאחר שכבש 28 שערים.
עם זאת, הוא איבד את מקומו בסגל לאחר הגעתו של אלפרדו די סטפנו, והביע את תסכולו בכך שמעולם לא יצא לו לשחק לצידו.
בכל המסגרות פהיניו כבש 124 שערים ב-143 משחקים.
עד פרישתו בשנת 1957, בגיל 34, הוא ייצג בליגה הבכירה את דפורטיבו לה קורוניה, ואת גרנדה בליגה השנייה.
הוא היה מאמן בקריירה שלו רק למשך שנה אחת ב-1956, בה אימן את דפורטיבו לה קורוניה.
פהיניו ממוקם היום במקום ה-9 בטבלת הכובשים בכל הזמנים של הלה ליגה עם 210 שערים ב-278 הופעות.
בנבחרת ספרד ערך פהיניו 3 הופעות במשך 7 שנים.
הוא כבש במשחק הבכורה שלו נגד שווייץ, ובמשחקו האחרון כבש צמד נגד אירלנד.
שני המשחקים היו משחקי ידידות.
פהיניו נולד בשכונת סן פלייאו דה נביה בויגו שבספרד, בשנת 1923. הוא קיבל את כינויו משם משפחתו השני של אביו, פאניו.
הוא היה ידוע כקורא נלהב של יצירותיהם של פיודור דוסטויבסקי ולב טולסטוי.
ברבים:paharnici - פַּהַרְנִיץ', באותיות קיריליות ברומנית בימי הביניים: Пъхарникȣ), ידוע בעבר גם כ păharnic או păharnec, לפעמים בנסיכות מולדובה גם כ- ceașnic - צ'אשניק היה תפקיד בכיר או תואר שאינו עובר בירושה - (דרגטור)- בהיררכיה של אצולת החצר בנסיכויות הרומניות מולדובה ולאכיה.
הבויאר שמילא את התפקיד של "פהרניק גדול" (ול-פהרניק vel-paharnic) היה מעין "שר המשקאות", אחראי על הגביע של השליט, שטעם מהמשקאות לפני השליט.
הפהרניק דאג לאספקת המשקאות הדרושים לחצר ולמזיגתם לכוסות ולגביעים של אנשי החצר.
עם הזמן מילא תפקיד מנהלי חשוב, ובוולאכיה גם תפקידים צבאיים .
בשתי הנסיכויות הייתה קיימת בתקופות מסוימות יחידה צבאית פרטית של "פהרניצ'יי" (păhărnicei) ("פהרניץ'" קטנים)
תפקיד זה תועד לראשונה בוולאכיה בשנת 1392 בימי השליט מירצ'ה הזקן ובנסיכות מולדובה בשנת 1408 בימי השליט אלכסנדרו הטוב.
היו ידועות שלוש דרגות של פהרניק:
הפהרניק הגדול (ול-פהרניק - vel-paharnic או mare paharnic) שדאג לאספקת היינות והמשקאות לשליט ולחצר, ומזג יין לשליט.
לפהרניק הגדול היו גם משימות צבאיות.
בעידן הפנריוטים, השליטים היונים שמונו בנסיכויות הרומניות על ידי הסולטן הטורקי, תפקיד הטעימה והמזיגה במסיבות החצר היה סמלי, ושימש בחגים ובטקסים מיוחדים.
בנסיכות מולדובה הוא כיהן גם כפרקלאב של קוטנאר וחרלאו, יישובים ידועים בכרמים וביקבים שבסביבתם.
בתקופה מאוחרת יותר הוחלף הפהרניק על ידי "הקופּאר הגדול" ( mare cupar - מהמילה cupă שמשמעותה היא "גביע").
הפהרניק הגדול היה אחראי על גביית המיסים על הכרמים ועל סחר ביינות, שנקרא căminărit -קמינריט.
שליש מהסכומים שנגבו על ה"קמינריט" היוו את הכנסת הפהרניק הגדול.
בנסיכות מולדובה הפהרניק הגדול היה אחד משמונת הבויארים החשובים שישבו במועצת החצר של הנסיכות, לצד הלוגופט הגדול (ול-לוגופט), הוורניק של "הארץ העליונה", ההטמאן, הפוסטלניק הגדול והוויסטיירניק.
והוא גם פיקח על כרמי השליט ועל העבודות בהם.
איש לא יכול היה לקטוף את הענבים לפני שנתן הפהרניק רשות לעשות זאת ביום הצלב - 14 בספטמבר.
על מתן הרשות להתחיל בקטיף זכה מהעם במתנות מיוחדות,
כמו כן הוא קבע את ה"דסיאטינה", סוג של מעשר על היין שנגבה למען השליט.
פהרניק שני (paharnic al doilea - vtori paharnic) - תפקידו היה לעיתים זהה או מקביל לזה של ה"פיבניצ'ר" (pivnicer) או ה"קופאר" (cupar) .
יחד עם ה"רושי" וה"פהרניציי" מהסביבה הכפרית, היו כפופוים לפהרניק הגדול.
במאה 15 ואחר כך במאות 16–17 הפהרניקים הגדולים עמדו בקדמת החיים הפוליטיים בנסיכות ולאכיה.
כיהנו אז בתפקיד במיוחד בני משפחת קראיובשט (Craiovești) ופלורשט (Florești).
עם הפהרניקים נמנו דמויות כמו לופו מהדינציאנו, שרבאן מקויאן ומאתיי בסאראב, לימים שליט ולאכיה.
הם נודעו בהתנגדותם להגדלת השפעתם של היוונים מפנר בחיי המדינה.
שליט ולאכיה, קונסטנטין ברנקוביאנו, פהרניק גדול לשעבר, העניק מעמד מיוחד ליחידה הצבאית של הפהרניצ'יי אולם בסופו של דבר הוציא להורג את מפקדה, הפהרניק סטאיקו בוקשאנו.
החל משנת 1720 עם התחלת עידן הפנריוטים מספר ה"פהרניקים" עלה וחשיבותם הפוליטית ירדה.
מאז ואילך הם, כולל הפהרניק הגדול, נחשבו לחלק מהמעמד השני של הבויארים
צאצאיהם הוכרו כענף של האצולה הקטנה, לצד ה"פהרניצ'יי".
בעוד שהפהרניצ'יי הפכו למעמד בינוני כפרי, התארים של פהרניק נפתחו גם בפני נציגי הסוחרים שבערים.
עם הפהרניקים המפורסמים במאות ה-18–19 בלטו שמות כמו של יאנקה האפטה ומנוק ביי שתרמו להתפתחות העיר בוקרשט, ושל גבריל איסטראטי שטיפח את הזהות הלאומית הרומנית תוך כדי התעמתות עם היוונים.
"פהרניק" הוא מונח המורכב מן המילה pahar - "פּאהאר" שמשמעותה בשפה הרומנית היא "כוס" ושמקורה בהונגרית pohár (פוהאר = כוס) או אולי מסרבית-קרואטית pehar (פחאר= כוס, גביע) ) ומן הסיומת הסלאבית "nik" (-ניק) .
ברומנית של ימי הביניים נהגתה המילה "פֶהַרנִיק păharnic (בכתב קירילי רומני: Пъхарникȣ).
עדיין המיטרופוליט אנטים האיברי במאה ה-18 השתמש בצורה הזאת.
המונח בצורת Пєхарник (פחרניק) היה קיים בשפה הסלבונית שהייתה בימי הביניים בשימוש בכנסיות האורתודוקסיות בנסיכויות מולדובה ובוולאכיה.
המלומד הרומני ממולדובה, דימיטריה קנטמיר סבר שתואר זה הועתק מהאצולה הסרבית שבעצמה שאלה אותו מהאצולה הביזנטית או ההונגרית.
לפי חוקר תולדות המשפטים איוואן ביליארסקי המונח ברומנית ובסרבית קשור לתפקיד "פינקרנס" מהחצר הביזנטית.
בוואלכיה מוזכר התפקיד לראשונה בשנת 1392 בימי השליט מירצ'ה הזקן (1418-1386).
הפהרניק היה חבר במועצת הבויארים כשהוא נמצא במקום הרביעי או החמישי בהייררכיה, אחרי הבאן, הוורניק, הלוגופט ולפעמים הספטאר.
בנסיכות מולדובה מוזכר התפקיד לראשונה בשנת 1408 בימי השליט אלכסנדרו הטוב (1432-1400) והוא ממוקם במקום השני בין אצילי החצר אחרי הספטאר.
להבדיל מהבאן והלוגופט שתפקידם נחשב ל"מנהלי" או "ציבורי" ותפקידים שנחשבו צבאיים - כמו לוגופט ושוב באן, הפהרניקנמנה עם קטגוריה שלישית של תפקידים שנחשבו "תפקידי חצר" (de curte) לצד הקלוצ'ר, הז'יטניצ'ר, המדלניצ'ר, הפיטאר, הפוסטלניק, הסלוג'ר והסטולניק
במולדובה במאה ה-15 מינו פהרניק מיוחד בשרות אשת השליט.
במולדובה פיקח הפהרניק ישירות על הסטארוסטה של קוטנאר, שייצר את היין המתוק של קוטנאר, שנודע כיין הטוב באזור, כמו כן פיקח על הכרמים והיקבים של דיאלו מורי, חרלאו, הוש וטרגו טרוטוש.
אחרי שנת 1482 גם הכרמים בפאנצ'ו באזור פוטנה, בגבול בין מולדובה וולאכיה, היו בפיקוחו של הפהרניק.
בססביבות שנת 1700, הפהרניק הגדול (ול-פהרניק) עמד מתוקף תפקידו בראש תעשיית היין של אזור פוטנה, בעוד שעוזרו פיקח רק על הכרמים של הוש.
סטויצ'סקו, פיקח הפהרניק במידה זו או אחרת על הכרמים והיקבים של גבעות בוזאו (דיאלורילה בוזאולוי), לא רחוק מהגבול עם האזור פוטנה בנסיכות מולדובה.
הפהרניק היה גם גובה מיסים מכל יצרני היין והיה זוכה מהם לאתנן מיוחד בתאריך 14 בספטמבר (חג הצלב).
במולדובה גבו את מס היין - מען "מעשר" שכונה "וינריץ'"(vinărici) בוולאכיה הוינריץ' כלל 1000 חביות יין שנאספו ביקבים של אזור ארג'ש (שטפנשט, טופולובן) ואזור ולצ'ה (דרגשאן).
מס אחר שכונה "פהרניצ'יה" (păhărnicie) נגבה מיצרני יין פרטיים, למשל בבוקרשט.
במאה ה-18בוולאכיה גבה הפהרניק מס יין שנקרא קמינריט (căminărit)
לפהרניק הייתה כפופה יחידה צבאית פרטית שחייליה נקראו "פהרניצ'יי" (ביחיד: פהרניצ'ל) .
בהתחלה הם היו בנים של בויארים.
הפהרניצ'ל הראשון הידוע היה במולדובה פאן אורקה (Ureche) (דצמבר 1437).
הוא היה קודם לכן פהרניק של השליט איליאש ואחר כך מונה כוורניק.
בוולאכיה של המאה ה-15 התפקידים "באן" ו"פהרניק" נקשרו במיוחד למשפחת קראיובשט שמייסדה, בארבו קראיובסקו הוזכר לראשונה בשנת 1431 כפהרניק של השליט אלכסנדרו אלדיה וישב במועצת הבויארים.
בעימות בין שושלות דנשט ודרקולשט היו הקראיובשט במחנה של הראשונים.
הפהרניק בוולאכיה עמד בראש צבא הפהרניצ'יי ששימשו במשימות צבאיות ושל גביית מיסים.
במולדובה הפהרניצ'יי היו עדיין בעלי אחוזות.
פהד מוסאעד אל-מוואלד הוא כדורגלן סעודי, המשחק בעמדת החלוץ בא-שבאב.
אל-מוואלד התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של אל-איתיחאד.
בעבר אף נבחן בברצלונה, אך לא הצטרף לקבוצה.
ב-7 בפברואר 2012, אל-מוואלד ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד אל-ראאד, כאשר טרם מלאו לו 16 שנים.
בעונת , אל-מוואלד הפך לשחקן הרכב בקבוצה הבוגרת.
ב-2 באוגוסט 2012, הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 2-2 נגד אל-ראאד.
ב-19 בספטמבר 2012, הבקיע בניצחון 2–4 נגד גואנגג'ואו אוורגראנד במסגרת רבע גמר ליגת האלופות האסיאתית.
אל-מוואלד סיים את עונת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת עם 10 שערים ב-26 משחקים בכל המסגרות.
לקראת מונדיאל 2018, הוחלט להשאיל מספר שחקן מהליגה הסעודית לקבוצות מליגת העל הספרדית, על מנת שייסתגלו לקצב המשחק המהיר הצפוי להם במונדיאל.
עקב כך, בינואר , אל-מוואלד הושאל ללבאנטה.
ב-7 במאי 2018, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד לגנס.
בסיום העונה, אל-מוואלד חזר לאל-איתיחאד.
ב-14 באוקטובר 2012, אל-מוואלד זומן לראשונה לסגל נבחרת ערב הסעודית בניצחון 2–3 נגד .
ב-9 בינואר 2013, כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 נגד במסגרת גביע המפרץ 2013.
אל-מוואלד השתתף עם הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל 2015, מונדיאל 2018, גביע אסיה בכדורגל 2019.
נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר מונדיאל 2022, אולם נגרע ממנו לאחר שהושעה על-ידי הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט.
פהד עזיז באיו הוא כדורגלן אוגנדי, המשחק בעמדת החלוץ באוניברסיטת וולוואלו אדיגרט.
באיו התחיל את הקריירה שלו באקדמיות לכדורגל מקומיות.
כאשר היה בן 16, חתם בפרולינה מהליגה האוגנדית השנייה.
בסיום עונתו השנייה בקבוצה, עלה עם הקבוצה לליגת העל האוגנדית.
בינואר , באיו חתם בבילדקון מליגת העל הזמבית.
בקיץ , חזר לאוגנדה וחתם בויפרס.
בינואר 2022 הושאל לקבוצת בני סכנין עד לסיום העונה על מנת לפנות מקום לזר בקבוצה.
בהופעת הבכורה ב-5 בפברואר כבש גם שער ניצחון ב-0–1 על הפועל תל אביב.
ב-24 במרץ 2018, באיו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוגנדה בניצחון 1–3 נגד .
ב-19 באוקטובר 2019, באיו הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 נגד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021.
פהד קוואסמה היה מנהיג ופוליטיקאי פלסטיני, ראש עיריית חברון במשך ארבע שנים, גורש על ידי מדינת ישראל ללבנון ב-1980 ונורה למוות בעמאן ב-1984, על ידי פלסטינים מתנגדי אש"ף בשליחות ממשלת סוריה.
קוואסמה נולד לחברון בן למשפחת סוחרים עשירה.
בין 1942 ל-1948 עברה המשפחה לירושלים שם היו לה נכסים רבים.
אביו המשיך ובנה עוד מספר בניינים במערב ירושלים.
במהלך מלחמת השחרור ברחה המשפחה לחברון, ולאחר המלחמה הפקיעה מדינת ישראל את כל רכושם בירושלים.
אביו של קוואסמה היה פעיל במחנה תומכי מצרים בחברון, ויריב של ראש העירייה מוחמד עלי אל-ג'עברי.
ביולי 1948 דן המלך עבדאללה הראשון את אביו למוות, אך פסק הדין לא בוצע והמשפחה עברה לקהיר שם גדל.
בשנת 1962 סיים לימודי הנדסה באוניברסיטת קהיר וחזר לחברון.
בין הנכסים שהחזיקה משפחתו היה מלון "פארק" בחברון, שב-11 באפריל 1968 שכרה אותו קבוצת יהודים, בצעד שסימן את תחילת ההתנחלות באזור.
בשנת 1970 החל לעבוד במחלקת החקלאות של הממשל הצבאי באזור חברון.
בשנת 1976 החליט להתמודד על תפקיד ראש עיריית חברון בבחירות לרשויות המקומיות בגדה המערבית שנערכו ב-12 באפריל 1976 וזכה בבחירות.
קוואסמה תמך בתהליך השלום שיזמה מצרים באותה עת, ואף נפגש עם שר הביטחון שמעון פרס בספטמבר 1976 כדי לדון בתוכנית האוטונומיה שהציע.
קוואסמה היה ביחסים טובים עם מחלקת המדינה של ארצות הברית שראתה בו אחד המנהיגים המתונים בגדה, איתם ניתן להגיע להסדר מדיני.
יחסיו עם מפקד אזור יהודה ושומרון, בנימין בן אליעזר, גם היו טובים.
וביוני 1978 נענה בן-אליעזר למספר בקשות שהעלה קוואסמה, בין השאר, הגדלת השטח המוניציפלי של חברון, הקמת בית ספר טכני, וסיוע כספי של הממשל הצבאי בסלילת כבישים ושיפור מערכת אספקת המים בעיר.
בסוף שנת 1978, הצטרף לוועדה להכוונה לאומית, ועדה של מנהיגים פלסטינים שהוקמה בסוף שנת 1978 במטרה להאבק באמצעים פוליטיים נגד תוכנית האוטונומיה של הסכמי קמפ דייוויד.
בסוף שנת 1979 ותחילת שנת 1980, גבר המתח בעיר חברון לאחר שהמתנחלים לחצו על הממשלה לאפשר להם לחדש את היישוב היהודי בחברון.
קוואסמה אמר שהוא מוכן לאפשר ליהודים לחזור לחברון אם יאפשרו לפליטים פלסטינים לחזור ללוד או יפו.
קוואסמה אף אמר לחיים הנגבי, שסבו היה חיים בג'איו, הרב האחרון והמנהיג האחרון של הקהילה היהודית-ספרדית בחברון, כי הוא מוכן שיקבל חזרה את בית משפחתו בחברון אם ישראל תחזיר למשפחתו את הבתים שנטשו בשכונת קטמון בירושלים.
בתגובה לאישור הרשמי לחידוש היישוב היהודי בחברון במרץ 1980, ארגן קוואסמה כנס מחאה שהביא לנזיפה ממפקד אזור יהודה ושומרון בן אליעזר.
ב–2 במאי 1980 נרצחה קבוצת תלמידי ישיבה מקרית ארבע שהיו בדרכם לבית הדסה בחברון.
ממשלת ישראל הגיבה לפיגוע בגירושם לירדן של שלושה מנהיגים פלסטינים מהוועדה להכוונה לאומית, יום למחרת.
במגורשים היו קוואסמה, הקאדי של חברון רג'ב א–תמימי וראש עיריית חלחול מוחמד מילחם.
כוחות צה"ל פרצו לביתם ב-1 בלילה והודיעו להם שהם צריכים להגיע לפגישה עם המושל הצבאי, אך במקום זאת נלקחו למסוק שהטיס אותם למטולה, כוח צה"ל העביר אותם לתוך לבנון למונית שהסיעה אותם לביירות.
השלושה הגישו עתירה לבג"ץ נגד גירושם שנידונה לאחר שכבר גורשו.
לאחר הגירוש נסעו השלושה לאירופה וארצות הברית למסע הסברה.
תחילה נסעו לז'נבה, שם נפגשו עם סגן נשיא ארגון הצלב האדום, אחר כך לפריז בה נערכו מספר עצרות תמיכה עבורם.
ביוני 1980 שהו בארצות הברית.
בית הכנסת "טמפל סיני" בוושינגטון די.
סי., המשתייך לזרם הרפורמי, ערך עבורם כנס תמיכה שבמקביל הפגינו ארגוני ימין נגדם מחוץ לבית הכנסת, ואחר כך שהו במטה האומות המאוחדות בניו יורק, שם שבתו שביתת רעב.
באוקטובר 1980 החליטה ממשלת ישראל לתת לקוואסמה ומילחם אפשרות להגיש ערעור על גירושם בפני ועדת ערר צבאית מיוחדת.
השניים הגיעו לגשר אלנבי והועברו מיד למבנה סמוך בו נערך הדיון בערעור.
קוואסמה טען בעדותו שמעולם לא הסית נגד ישראל ותמיד דגל בדו-קיום.
ועדת הערר דחתה את ערעורם, ובתחילת דצמבר אישרה ממשלת ישראל את הגירוש.
השניים נלקחו במונית למדינת לבנון החופשית שבשליטת סעד חדאד.
מועצת הביטחון של האומות המאוחדות גינתה פה אחד את הגירוש.
קוואסמה ומשפחתו התיישבו ברבת עמון.
בנובמבר 1984 נבחר קוואסמה כחבר בוועד הפועל של אש"ף.
קוואסמה נרצח מחוץ לביתו ב-29 בדצמבר 1984 ונקבר ברבת עמון.
ארגון ספטמבר השחור נטל אחריות, ואילו ערפאת האשים את סוריה.
בית משפט צבאי בירדן הרשיע עשרה פלסטינים בהתנקשות ודן ארבעה מהם למוות.
פהרדיארמט (בהונגרית: Fehérgyarmat, ביידיש פעהערגיארמאט) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון-מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פהרדיארמט קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-8,953 תושבים בשנת 1990 עד 7,823 תושבים בשנת 2020.
יהודים ראשונים החלו להתיישב בפהרדיארמט במחצית השנייה של המאה ה-18 לאחר שהוזמנו לעבוד אצל בעל האחוזה המקומית שאנדור קארוי.
היהודים פיתחו את חיי המסחר בעיירה ושיווקו את התוצרת החקלאית המקומית שכללה ריבות וצמר.
בשנת 1930 נמנו בעיירה 25 סוחרים, 30 בעלי מלאכה, 5 בעלי אחוזות, 7 בעלי משקים, 9 תעשיינים, 3 רופאים, 5 עורכי דין, וטרינר, רוקח ושני מטאטאי רחובות.
עד שנת 1810 הייתה הקהילה כפופה לרבנות צ'נגר ואז הפכה לקהילה עצמאית.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בקונגרס של יהודי הונגריה בשנים 1869 ו-1868 בין חרדים למשכילים, הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
משנת 1885 נעשו כפופים לרבנות פהרדיארמט כפרי הסביבה: סטמארצ'קה, סמושאוילק, דרנו, יאנקמאיטיש, צ'הולץ, קישנמן, פניגה, שונקאד, טורישטוואנדי, טיסצ'צ'ה, מילוטה, מאנד, טיסקורוד, קרשמיין, נמשבורזובה, נג'סקרש וצגנדאניאד.
בנוסף לבית כנסת, היו במקום גם בית מדרש, "שטיבל" ומוסדות צדקה כמו "תפארת בחורים", חברה קדישא ואגודת בחורים.
בית הספר נוסד בשנת 1906 ובמקום היו גם "חדר", "תלמוד תורה" וישיבה.
בעיר עדיין קיים בית קברות יהודי.
1868-1893 - ר' שמואל דוד יונגרייז שגם ייסד את הישיבה בעיירה.
הרב יעקב יונגרייס שהיה רב הקהילה עד להשמדתה
בתקופת "הטרור הלבן" בין השנים 1921 ל-1919 ובוצעו בידי גורמים צבאיים ימניים לאחר נפילת הממשלה הקומוניסטית בהונגריה, הוכרז חרם כלכלי וחברתי על היהודים.
יהודים אחדים הותקפו והוכו ברחובות ובעקבות זאת יהודים רבים עזבו את העיירה והיגרו לארצות הברית וקנדה.
מלחמת העולם השנייה (השואה) ואחריה
בשנת 1944 כתבו יהודי הקהילה בדף הקהילה שלהם במפקד קהילות הונגריה כי בקהילה היו 708 חברים ורב הקהילה היה הרב יעקב יונגרייס ובשני בתי הספר של הקהילה למדו 108 ילדים
במרץ 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הוחל בריכוז יהודי העיר תוך שיתוף פעולה מלא של תושבי המקום.
באפריל הועברו כל יהודי המקום לגטו מאטסלקה, שם הוחזקו כחודש בתנאים קשים.
במאי יצא המשלוח הראשון ממאטסאלקה למחנה ההשמדה אושוויץ, ועד סוף מאי 1944 חוסל הגיטו.
לאחר השואה חזרו 84 ניצולים, רובם ממחנות עבודות הכפייה ומיעוטם מאושוויץ.
החוזרים ארגנו מחדש את הקהילה אך לאחר קום המדינה עלו 23 מיהודי המקום לישראל ושאר היהודים לא נשארו בעיר.
פהיטה (בספרדית: Fajita, פחיטה, פהיטה היא ההגייה האנגלית) הוא מאכל במטבח הטקס-מקס הכולל רצועות בשר צלויות המוגשות עם פלפלים ובצל קצוצים ומוקפצים, ואשר גם מוגש בדרך כלל על טורטיית קמח או תירס.
בדרך כלל סוג הבשר בו נעשה שימוש במאכל הוא בשר עוף או בשר בקר.
לרוב נהוג לטגן את הבצל והפלפל יחד עם הבשר.
לעיתים רבות הפהיטה מוגשת יחד עם חסה קצוצה, שמנת חמוצה, גואקמולה, רוטב סלסה, פיקו דה גאיו, גבינה מגוררת, שעועית ועגבניות קצוצות.
בניגוד לבוריטו שכבר מוגש עם המילוי, במסעדות רבות נהוג להגיש את הפהיטה על מחבת מתכת חמה היישר מהכריים, כאשר עדיין ניתן לשמור את הצליל של הבשר שנצלה על האש.
הטורטיות, הגוואקמולי, הסלסה, השמנת החמוצה, הגבינה המגוררת, האורז המקסיקני, וכל יתר המרכיבים מוגשים בנפרד והלקוח בוחר מה בדיוק לשים בתוך הטורטייה.
הפהיטה הפכה פופולרית במיוחד בארצות הברית במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 ומאז הפכה לאחד מהמאכלים הפופולריים ביותר במסעדות הטקס-מקס בארצות הברית וברחבי העולם.
פה מומודו קונאטה הוא כדורגלן שוודי-גינאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בבוטב פלובדיב מליגת העל הבולגרית.
קונאטה נולד במאלמה לאב ממוצא גינאי ואם ממוצא גמביאני.
הוא התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מאלמה, אליה הצטרף בגיל 5 ושיחק בכל קבוצות הגיל של מחלקת הנוער של המועדון.
ב-23 בנובמבר 2012, קונאטה חתם בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-17 באפריל 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-2 נגד א.י.ק סולנה.
בעונתו הראשונה במועדון, רשם 6 הופעות ברובם עלה כמחליף.
בעונת , מעמדו בהרכב התערער בעקבות הגעתו של יושימאר יוטון.
בעונת חזר להרכב הקבוצה ורשם 22 הופעות.
בינואר , קונאטה חתם לארבע שנים בקבוצה הבוגרת והושאל מיישית לאוסטר מהליגה השוודית השנייה.
במהלך קיץ חזר למאלמה בעקבות עזיבתם של מיקו אלבורנוס ומהמוט אוזן.
בתחילת עונת , קונאטה עורר עניין בקרב מספר מועדונים באירופה, אך ב-8 במאי 2017 נפצע במהלך המשחק נגד אלפסבורג.
בקיץ , קונאטה חתם לשלוש שנים בספאל מהסרייה א'.
בתחילת הקדנציה שלו נפצע ברגלו ונאלץ להיעדר מספר חודשים.
ב-31 ביולי 2018 קונאטה חתם בסינסינטי בה שיחק עד סיום שנת .
ב-27 בפברואר 2019, קונאטה חתם בסונדסוואל.
ב-14 באפריל 2019 קונאטה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-1 לאלפסבורג.
ב-27 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו בהפסד 2-1 למאלמה.
ב-15 ביולי 2020, קונאטה חתם ביונקופינג סודרה מהליגה השוודית השנייה.
ב-25 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד ברגה.
ב-5 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד אסקילסטונה.
ב-9 בספטמבר 2020, קונאטה חתם ברוזנבורג בלקלאב מליגת העל הנורווגית.
ב-20 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד הוגסונד.
ב-25 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1-2 נגד סרפסבורג 08.
ב-31 בינואר 2021 חתם בבוטב פלובדיב מליגת העל הבולגרית.
ב-7 בספטמבר 2023 חתם בנאה סלמיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית.
בצעירותו, קונאטה שיחק בנבחרת הצעירה של שוודיה וזכה עמה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015. בדצמבר זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת וב-6 בינואר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
היה חלק מסגל הנבחרת באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
מאחר ששיחק רק במשחקי ידידות, קונאטה יכל להחליף נבחרת ובאוקטובר החליט לייצג את .
ב-15 באוקטובר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-2 ל.
ליגת העל השוודית: , , ,
פהד אבו ח'דרה הוא משורר, סופר, עורך בשפה הערבית, וחוקר המורשת הספרותית והאינטלקטואלית הפלסטינית.
היה מרצה בחוג לשפה ולספרות ערבית באוניברסיטת חיפה וערך מספר כתבי יד בשפת הערבית.
אבו ח'דרה נולד בכפר אל-רינה (الرينة) בקרבת נצרת, ולמד בבית הספר היסודי בכפר.
את לימודי התיכון השלים בנצרת.
בשנת 1978 קיבל תואר דוקטור לספרות ערבית קלאסית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא היה מרצה באוניברסיטת חיפה ובמכללה להכשרת מורים ערבים בחיפה.
אבו ח'דרה היה חבר מערכת כתב העת הספרותי "אל-ג'דיד" ועורך כתב העת "אל-ע'דד".
בשנות ה-90 הוא היה עורך ראשי של הרבעון "מואקף", שייסד יחד עם חנא אבו חנא ואינטלקטואלים אחרים, שהיה מוקדש לביקורת ספרות.
אבו ח'דרה פרסם שבעה ספרי שירה, נובלה, מחזה ומחקרים רבים.
יצירתו הראשונה, נובלה בשם "הליל והגבולות" (מטבעת אל-חכים), ראתה אור ב-1964. קובץ שיריו הראשון, "הלילך והאותיות" (מג'ג'לת "אל-שרק"), ראה אור ב-1972. הוא פרסם שירים ומאמרים בעיתונים ערביים רבים, בהם "אל-מוג'תמע" ו"אל-שרק".
הקובץ "חלום ליל אביב" תורגם לעברית בידי נביל טנוס בשנת 2001. מנשורת "מואקף", מהדורה מכונסת של שירתו, ראתה אור ב-1996 .
"הליל והגבולות" / الليل والحدود (מטבעת אל-חכים) (1964)
ג'ורג' קנאזע) פוצול אל-תמאת'יל פי תבאשיר אל-סרור שכתב עבדאללה אבן אל-מועתז (فصول التماثيل في تباشير السرور), האקדמיה ללשון ערבית, דמשק 1989.
החזרה אל השבט: אנתולוגיה שירה ערבית מתורגמת, התאחדות אגודות הסופרים בישראל, האגודה הערבית, 1996
מעורב ערבי: קובץ ספרותי נבחר מארצות ערב
בשני קולות – קובץ דו-לשוני מיצירותיהם של משוררים וסופרים ערבים ויהודים לפי בחירתם
ארבע קטגוריות למשמעות בשירה – השירה של פהד אבו ח'דרה, 1993, (בשפה הערבית) - פרשנות לשירה המודרנית ויחסה למציאות החיצונית בעקבות כתיבתו של המשורר פאהד אבו חדרה, מאת אבראהים טאהא
בשנת 1983 אבו ח'דרה זכה בפרס היצירה על שם ראש הממשלה לוי אשכול.
פֹּה לָן יָהּ היא סדרה תיעודית שסוקרת את תולדות יהדות פולין, לאורך כאלף שנים, החל מהמאה 11 ועד הפלישה הגרמנית לפולין במאה ה-20, במלחמת העולם השנייה.
הצגת חיי היומיום, חיי הקהילה, החיים הדתיים וחיי היצירה מפענחים את סוד קיומו הממושך של "בית ישראל בפולין".
הסדרה תיעדה לראשונה את העקבות שהותיר קיומה הממושך של קהילה זו, בתרבות, באומנות, באמונה העממית, ובהיסטוריה הלאומית של העם הפולני.
הסדרה בת שבעה פרקים, הופקה בשנים 1999–2001 על ידי שירות הסרטים הישראלי.
במאי ויוצר הסדרה הוא אמנון טייטלבאום (1941–2005) ומגיש הסדרה הוא דוד ויצטום.
הסדרה שודרה לראשונה בפברואר 2001 בערוץ הראשון ובהמשך בערוץ הממלכתי של פולין.
ממשלת פולין סיפקה למפיקי הסדרה חומרי ארכיון בתמורה להתחייבות לקבלת הסדרה להקרנה בטלוויזיה הפולנית.
פרקי הסדרה, שמבוססת על מחקר היסטורי מעמיק, מציגים אפוס קולנועי-הסטורי שמורכב מפסיפס מגוון של תמונות וקולות.
הסדרה צולמה בעשרות אתרים: מוזיאונים, ארכיונים, בתי-קברות, ארמונות, בתי-כנסת, כנסיות והיא פוגשת עשרות אנשים, יהודים ופולנים.
העדויות והמסמכים המוצגים בסדרה מצטרפים לתעודה מקיפה על הקהילה החשובה שהייתה ואיננה.
שמה של הסדרה 'פה-לן-יה' נגזר מהאמונה היהודית שאלוהים בחר בפולניה כמקום לינה ליהודים עד לביאת המשיח.
פרק 1 - ממערב למזרח
רדיפות וגירושים של יהודים במהלך ימי הביניים באירופה המערבית מביאים להגירתם מזרחה, לפולין.
בפולין מתקבלים היהודים בברכה על ידי המלוכה, המעוניינת להשתמש בכספם ובכשרונותיהם לפיתוח ארצם וכלכלתה.
הם זוכים לזכויות, המאפשרות את קיומה ושלומה של קהילה יהודית בתוך חברה נוצרית.
בסוף המאה ה-15 מונים היהודים בפולין כ־30,000 נפש.
פרק 2 - ועד ארבע ארצות
גלי הגירה ממשיכים להגיע אליו, ופולין הופכת למרכז תורה.
ליהודים תפקיד מפתח בכלכלה ובמסחר.
"ועד ארבע ארצות", שמונה על ידי המלוכה כדי לגבות את "מס הגולגולת" מהיהודים, נעשה לסמכות העליונה של הקהילות היהודיות בממלכת פולין-ליטא.
סמל למעין אוטונומיה יהודית, שלה שפה, מוסדות חינוך ושיפוט עצמאיים.
ההצלחה הכלכלית של היהודים גורמת לאיבה מצד הסוחרים הנוצריים.
למאבקם ביהודים מצטרפת הכנסייה, השואפת לבטל מכל וכל את הזכויות הניתנות ליהודים.
פרק 3 - צוק העתים
איחוד פולין-ליטא פותח בפני היהודים אפשרויות כלכליות במזרח הממלכה, היום אוקראינה.
האצולה הפולנית הגבוהה, הקתולית, מחזיקה באוקראינה אחוזות ענקיות, הכוללות כפרים וערים, ומזמינה יהודים להתיישב בהן, לחכור בהן זכויות ולנהל אותן עבורה.
כשפורץ מרד הקוזקים והאיכרים הצמיתים, היוונים אורתודוקסים, מופנה הזעם בראש ובראשונה נגד היהודים.
רבבות נרצחים, מתים על קידוש השם וקהילותיהם נהרסות.
היהודים מכנים מרד זה - "גזרות תח-תט".
העיניים נשואות לגאולה ואז מגיעות הידיעות על שבתאי צבי, משיח שקר, המבטיח לנקום את נקמת יהודי פולין.
פרק 4 - הולדת החסידות
בכפרים שבהרי הקרפאטים מתחיל את פעילותו רבי ישראל שם-טוב ובעקבותיה צומחת תחילה תנועת החסידות ולאחר מכן גם ההתנגדות אליה.
תוך עשרות שנים ספורות הופכת קבוצה של תלמידים נאמנים, המחפשת בשורה רוחנית חדשה, לתנועת המונים דינמית, הפועלת סביב חצרות "הצדיקים".
שקיעתה של ממלכת פולין וירידת משקלה של ההנהגה המסורתית במדינה הם רקע נוח להתפתחותה של החסידות.
פרק 5 - אהב את פולין כפולני…
ההשכלה והלאומיות האירופאית אינן פוסחות על פולין.
עולה "שאלת היהודים": באלו תנאים יזכו היהודים לשוויון זכויות, לאמנסיפציה?
והאם התבוללות היא תנאי הכרחי?
לאחר שממלכת פולין נופלת, ושטחיה מחולקים בין אוסטריה, פרוסיה ורוסיה, משתתפים יהודים במרידות של הפולנים נגד משעבדיהם.
אך אחווה זו היא רק זמנית וחלקית.
פרק 6 - יהודים חדשים
המחצית השנייה של המאה ה-19, תקופה בה עולות תנועות פוליטיות יהודיות: הציונות, סוציאליזם וקומוניזם.
היהודים פורשים את מסגרת העולם היהודי (העיירה), ומשתלבים בחיי התרבות, המסחר והכלכלה בפולין.
השתלבותם של היהודים בציבוריות הפוליטית ובכלכלה הפולנית והדרישה להכיר בהם כעם בעל ייחוד תרבותי ולשוני מגבירה את האנטישמיות הפוליטית בפולין.
הפרק מסתיים כשפולין זוכה בתום מלחמת העולם הראשונה בעצמאות והתנועה הציונית זוכה בהצהרת בלפור.
פרק 7 - בין המצרים
הפרק עוסק בשנים 1919 עד 1939, מוועידת ורסיי, שבה אושרה הקמתה מחדש של מדינת פולין הריבונית ועד הפלישה הגרמנית, המסמנת את פריצתה של מלחמת העולם השנייה.
עשרים השנה האחרונות בתולדות יהדות פולין, עומדות בסימן של אנטישמיות גוברת והולכת.
הממשלה הפולנית אף מעודדת ומחפשת פתרונות להגירת יהודים משטחה לכל מקום אפשרי – ארץ ישראל, מדגסקר ואפילו ניקרגואה.
עם זאת, אלו הן שנות השיא של פריחה התרבותית והפוליטית של יהודי פולין.
השיח התרבותי נוגע בכל השאלות הקיומיות כגון - חילוניות מול חרדיות, ציונות מול ההתנגדות לעלייה, עברית מול יידיש, התבוללות מול שמירת המסורת.
ובינתיים, בגרמניה עולה היטלר לשלטון ובריטניה סוגרת את שערי ארץ ישראל לעלייה המונית.
הפלישה הגרמנית לפולין, שמסיימת את הפרק האחרון, מסמנת את סופה הידוע של הקהילה היהודית הגדולה בפולניה.
פהד בלאן היה זמר ושחקן דרוזי-סורי פופולרי.
כמו רוב דור האמנים שלו שהחלו את הקריירה בתחילת שנות השישים, הוא נחשף לעולם של השפעות.
קולו ומראהו הפכו אותו לסמל של גבריות וזיכו אותו בתפקידי משחק רבים בצעירותו.
פהד בלאן נסע למצרים ועבד עם פריד אל-אטרש.
הוא התחתן עם השחקנית מרים פכר א-דין והייתה לו קריירת משחק.
לפחות אחד משיריו (מא אקדרשי עלא קידה) בוצע בניב מצרי.
רוב שיריו מבוצעים בניב חוראני האופייני לדרום סוריה ולצפון ירדן.
לפהד בלאן היה קול חזק ויפה להפליא שנהג להטיל צל על מנגינת השיר.
רבים רואים בשיריו "Larchab Haddak Yal Motor" וכן "Irkibna 3al Houssan" כבסיס לז'אנר במוזיקה הערבית שנודע לאחר מכן כ"שירים מההרים" .
פהדה בנת פלאח אאל חת'לין היא בת זוגו השלישית של סלמאן, מלך ערב הסעודית.
היא נישאה למלך ב-1984, כאשר הבדל הגילאים ביניהם עומד על 30 שנה.
מנישואיה למלך נולדו לה שישה ילדים: הנסיך מוחמד, הנסיך טורקי, הנסיך ח'אלד, הנסיך נאיף, הנסיך בנדר והנסיך ראכאן (הקרוי על שם סבה, ראכאן בן חת'לין).
ב-2018 מספר כלי תקשורת בארצות הברית, כולל NBC, דיווחו על שמועות לפיהם בנה הבכור של פהדה, יורש העצר מוחמד, שם את אמו במעצר בית ולא אפשר לה לראות את המלך סלמאן, בלי שהלה ידע מכך.
"פה קבור הכלב" הוא פזמון שכתב והלחין דני סנדרסון ובוצע על ידי להקת כוורת.
השיר נכלל באלבומה הראשון של הלהקה, "סיפורי פוגי", שיצא לאור בנובמבר 1973.
לשיר יצאה גרסת כיסוי של התקווה 6 במסגרת אלבום המחווה לכוורת "מסיפורי פוגי אפשר ללמוד".
השיר מתאפיין בשעשועי לשון רבים:
הביטוי "פה קבור הכלב" שאול מגרמנית: "Da liegt der Hund begraben" ("שם קבור הכלב"), כשבעברית הפירוש המקובל הוא "זה מקור הבעיה" או "זו הסיבה לבעיה".
הביטוי מופיע בפזמון החוזר, ומכאן שם השיר.
מילות השיר מתייחסות לביטוי באופן מילולי, כשהכוונה לכאורה היא לכלב שנפטר.
בשיר מופיע הביטוי "זהו עצם העניין", וכאן המילה "עצם" נלקחת שוב באופן מילולי כעצם בגופו של בעל חיים.
במצעד הפזמונים העברי של גלי צה"ל בשנת ה'תשל"ג, 1973, הגיע השיר למקום ה-16.
פהד חכים (ערבית: فهد حكيم, נולד ב-19 באפריל 1974) הוא מנכ"ל בית החולים האנגלי בנצרת, פרופסור לרפואה ורופא בכיר במכון ריאות ילדים בבית החולים רמב"ם.
במקביל משמש חכים גם כיועץ לקופות החולים בישראל בתחום רפואת הילדים, רפואת ריאות ומחלות שינה.
גדל בנצרת ולמד בבית הספר הבפטיסטי ובתיכון סנט ג'וזף.
למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים לימודיו בשנת 1999. את הסטאז' עשה בבית החולים רמב"ם, בו סיים גם שתי התמחויות ברפואת ילדים (2007) וברפואת ריאות (2010).
כמו כן למד בשנים 2008–2012 את תחום מחלות השינה באוניברסיטת שיקגו.
חכים הוא פרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בר-אילן ושותף למעבדה לחקר המוח, השינה והמערכת החיסונית בפקולטה לרפואה בטכניון.
בנוסף משמש חכים כחבר בוועדות בינלאומיות, וכן בוועדות רשמיות של משרד הבריאות והמועצה המדעית שלו.
הוא בוגר תוכנית של ארגון מעוז.
חבר בוועד המנהל של עמותת אלמנארה לקידום אנשים עם מוגבלות בחברה הערבית.
פהד ג'אסם אל-פרייג' הוא קצין צבא ופוליטיקאי סורי אשר שימש בתפקיד שר ההגנה של סוריה מיולי 2012 לינואר 2018.
פרייג' נולד בכפר רהג'אן שבסוריה, בשבט ערבי סוני.
הוא הצטרף לכוחות המזוינים של סוריה ב-1968, וסיים את לימודיו כלייטננט בחיל שריון באקדמיה הצבאית בחומס ב-1971.
ב-8 באוגוסט 2011 מונה פרייג' לרמטכ"ל הכוחות המזוינים של סוריה במהלך מלחמת האזרחים במדינה זו.
בדצמבר 2011 דיווחו קציני צבא סוריה שערקו כי לפני מינויו לרמטכ"ל, פיקד אל-פרייג' על הכוחות המיוחדים של צבא סוריה באזורי דרעא, אידליב וחמה במהלך המרד בסוריה.
ב-18 ביולי 2012, לאחר ששר ההגנה דאוד ראג'חה נרצח בפיגוע בדמשק ב-2012, מונה פרייג' על ידי בשאר אל-אסד לרשת את ראג'חה.
הוא מונה גם כסגן המפקד העליון של הכוחות המזוינים של סוריה.
ב-1 בינואר 2018 הוא הוחלף בלוטננט גנרל עלי עבדאללה איוב.
פהיד א-דיחאני הוא קלע ספורטיבי וקצין בצבא הכוויתי.
א-דיחאני זכה במדליית ארד בתחרות הקליעה "מטרה כפולה" ("Double trap" ירי על שתי מטרות דיסקית נעות, המשוגרות בו זמנית לעבר היורה, ובסדרים שונים.) לגברים באולימפיאדת קיץ 2000 ובכך הוא הפך לכוויתי הראשון שזכה אי פעם במדליית ארד אולימפית.
באולימפיאדת הקיץ 2012 הוא זכה במדליית ארד נוספת בתחרות הקליעה לגברים.
בשנת 2014, א-דיחאני זכה במדליית כסף בתחרות "מטרה כפולה" במסגרת משחקי אסיה.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), א-דיחאני התחרה כ"ספורטאי אולימפי עצמאי" מאחר שנאסר על כווית ההשתתפות באולימפיאדה.
א-דיחאני ניצח את האיטלקי בתחרות קליעה לגברים, בסגנון "מטרה כפולה" והפך לספורטאי העצמאי והכוויתי הראשון שזוכה במדליית זהב.
בשל חילוקי הדעות שהיו לו עם הוועד האולימפי הכוויתי, הוא התבטא: "לא ייצגתי את הוועד האולימפי; אלא ייצגתי את כווית".
בשנת 2018 א-דיחאני הודיע על פרישתו אך ב-28 באוגוסט 2023, הוא הודיע שהוא חוזר לתחרויות בינלאומיות על פי פנייה אישית של ראש ממשלת כווית, אחמד נוואף אל-אחמד אל-סבאח ובמענה לקריאת המולדת לחזור.
הפהאלווים הם עם המוזכר בטקסטים הודיים עתיקים.
לפי פטריק קרנגי, אתנוגרף מתקופת הראג' הבריטי, החיבור "וארטיקה" של המתמטיקאי והכוהן הודי ההודי בן המאה ה-4 לפנה"ס מזכיר את ה"סאקה-פרתאווה", ומפגין מודעות לסאקה-פרתים הללו, כנראה בדרך של מסחר.
הידע על הפהאלווים נגזר מההתייחסויות הספרותיות בטקסטים כמו חוקי מנו, שונות, הראמאיאנה, המהאבהארטה וה.
הפהאלווים מוזכרים בטקסטים פוראניים שונים כמו , , מרקאנדיה פוראנה, ו.
הרשימה של האינדולוג הגרמני של מדינות ממקמת את הפהאלווים יחד עם הטוכארים, ה, אנגאלוקיקים, ברבארים, , , בהליקים ומדינות אחרות של חטיבת ה"אודיצ'ייה" (סנסקריט: "הצפונית") של הודו העתיקה.
הבראהמאנדה פוראנה, הוואיו פוראנה ועוד כמה פוראנות מזכירות את הפהאלווים עם שבטי אוטארפאתה או צפון מערב.
הטקסט מהמאה ה-6 לספירה מרקאנדיה פוראנה מפרט את שמות העמים פהאלווים, קמבוג'ים, דראדים, בהליקים, ברבארים, טוכארים, פראדים, צ'ינאים, למפאקים, כתושבי מדינות בחטיבת אודיצ'יה (אוטארפאתה).
עם זאת, הפרק ה-58 של המרקאנדיה פוראנה מתייחס גם ליישובים נוספים של הפהאלווים והקמבוג'ים וממקם את שניהם ספציפית בדרום-מערב הודו כשכנים למדינות סינדהו, ואנרטה (החלק הצפוני של ).
גם ה של האסטרונום ההודי הקדום מהמאה ה-6 ממקמת את ממלכות הפהאלווים והקמבוג'ים בדרום-מערב הודו, סביב גוג'ראט-סאוראשטרה.
פוראנות כדוגמת ואיו קובעים גם שהאוטארפאתה (אודיצ'יה), כוללת את הפהאלווים, הפראדים, הגנדהארים, הסאקה, היוואנים, הטוכארים, הקמבוגאים ורבים אחרים שפעלו נגד והושמדו על ידו ב.
ונאמר שהם הושמדו על ידי המלך פראמיטי בסוף עידן קאלי לפי עדויות פוראניות.
על פי ואיו פוראנה ומאטסייה פוראנה, הנהר צ'אקשו (אוקסוס או אמו דריה) זרם דרך המדינה של הפהאלווים.
פנקה גנאהאס, או חמישה שבטים
הפוראנות מקשרים את הפהאלווים עם היוואנים (יוונים), הסאקה, הקמבוג'ים והפראדים וממתגים אותם יחד בתור פנקה גנאהאס (חמישה שבטים).
חמשת השבטים הללו היו בעלי ברית צבאיים של ה"האיהאייה" או הטלג'ונגה קשטרייה של ה והיו אחראים בעיקר להדיח את המלך באהו של קוסאלה.
מאוחר יותר, המלך סגארה, בנו של המלך באהו, הצליח להביס את האיהאייה או הטלג'ונגה יחד עם חמשת השבטים הללו.
על פי דיווחים פוראניים, המלך סגארה הדיח את הפראדים וחברים אחרים (הסאקה, היוואנים, הקמבוג'ים והפהאלווים) מהפנקה-גנאהאס הידועה ממעמד הקשטרייה שלהם והפך אותם ל.
לפני תבוסתם בידי המלך סגארה, חמשת השבטים האלה נקראו קשטרייה-פונגאבה ("הראשונה מבין הקשטריות").
הבלאקנדה של הרמאיאנה מקבצת את הפהאלווים עם הסאקה, הקמבוג'ים, היוואנים, המלקצ'ה וה ומתייחסת אליהם כבעלי ברית צבאיים של החכם נגד מלך החכמים הוודי .
הקישקינדה קנדה של הרמאיאנה ממקם את הפהאלווים בטריטוריות הטרנס-הימלאיה, כלומר בסקאדוויפה.
האפוס מהבהראטה מעיד ש הביס את הפהאלווים במהלך המשלחת המערבית שלו.
מלכי הפהאלווים נכחו גם בטקס ה של המלך .
המהבהראטה גם מקשרת את הפהאלווים עם הסאקה, יוואנים, גנדהארים, קמבוג'ים, טוכארים, סבארים, ברבארים, ומתייחס אל כולם כשבטים הברבריים של .
אבל האודיוגה-פרווה של המהאבהארטה מקבץ את הפהאלווים עם הסאקה, הפראדים והקמבוג'ים-רישיקים וממקם את כולם באזור אנופה או בסביבתו במערב הודו.
התייחסות אפית זו מרמזת על כך שחלקים מהפהאלווים, הסאקה, הפראדים והקמבוג'ים שכנו גם במערב הודו ליד -מהאראשטרה.
הפהאלווים יחד עם הסאקה, קיראטה, יוואנים, בין היתר, הצטרפו לבנו של סרדוואט קריפאצ'ריה, הקשת רם הנפש והאדיר, ותפסו את עמדותיהם בנקודה הצפונית של הצבא.
המנוסמרוטי קובע שהפהאלווים ועוד כמה שבטים כמו הסאקה, היוואנים, הקמבוג'ים, הפראדים, הדראדים, הקהאסים היו במקור במעמד של אצילים (קשטריה), אך מאוחר יותר, בשל אי ציותם לקודי קשטריה הנועזים והזנחת האבירות, הם שקעו בהדרגה למעמד של .
המחזה הבודהיסטי מאת המחזאי ההודי בן המאה השישית והטקסט הג'ייני מתייחסים לברית של צ'נדרגופטה מאוריה עם מלך ההימלאיה פרוואטקה.
ברית ההימלאיה הזו העניקה לצ'נדרגופטה צבא רב עוצמה שהורכב מהשבטים הלוחמים ששכנו בגבולה של הודו: הסאקה, הקמבוג'ים, היוואנים, הפהאלווים ובהליקים, שבהם הוא השתמש כדי להרחיב את האימפריה המאורית שלו בצפון הודו.
הבריהאט-קתה-מנג'ארי של איש האשכולות ההודי בן המאה ה-11 מספר שבסביבות שנת 400, מלך הגופטה ויקראמדיטיה () "פרק את עול האדמה הקדושה מהברברים" כמו השאקים, המלקצ'ה, הקמבוג'ים, היוואנים, הטוכארים, הפראסיקים, ההונה, על ידי השמדת "האנשים המרושעים" הללו לחלוטין.
הקוויאמימשמסה מהמאה ה-10 עדיין מפרטת את הסאקה, הטוכארים, הווקאנים, ההונה, הקמבוג'ים, הבהליקים, הפהאלווים, טנגאנה, טורוקשים יחד ומציינת אותן כשבטים הממוקמים בחטיבת האוטארפאתה.
פו הדב (בכתיב מלא: פו הדוב; באנגלית: Winnie-the-Pooh) הוא ספר ילדים שחיבר הסופר הבריטי אלן אלכסנדר מילן.
הספר יצא לאור ב-14 באוקטובר 1926, ושנתיים לאחר מכן בא בעקבותיו הספר "הבית בקרן פו".
גיבורי הספרים הם הילד כריסטופר רובין (הנקרא על שם בן המחבר, כריסטופר רובין מילן), דובון בשם פו ("דוב בעל מוח קטן מאוד", כדבריו) וידידיהם - אחדות מחיות היער.
כשהיה כריסטופר רובין, בנו היחיד של הסופר, בן שנה, הביא לו אביו מתנה – דוב צעצוע מכוסה פרווה.
הדב זכה לשם "ויני" כשמה של דובה שהובאה לגן החיות של לונדון מהעיר ויניפג שבקנדה.
מאותו היום הפכו כריסטופר והדב לחברים טובים, שיחקו ביער הדמיוני ברצפת החדר, ושוחחו זה עם זה.
מילן, שהיה סופר עוד לפני פרסום פו הדב, כתב שיר קצר על החברות האמיצה בין השניים, אשר נשלח ופורסם בעיתון ילדים חשוב.
הסיפור הראשון נכתב על כריסטופר רובין ופו הדב, והתרחש ביער אשדון אשר סמוך לחוות קוצ'פורד בה התגוררה משפחת מילן.
ככל שנוספו צעצועים נוספים לחדר הילדים של בילי מון (כינוי החיבה של כריסטופר רובין), כך נוצרו גיבורים חדשים לסיפורים.
כמה מהבובות שלפיהן נוצר הספר (פו, חזרזיר, נמיר, איה וקנגה) שוכנות מאז 1987 באגף הילדים של הספרייה העירונית של ניו יורק.
בסיפורי "פו הדב", כריסטופר רובין הוא הילד אשר מקשיב לסיפורי פו וחבורתו מפי אביו.
הסיפורים מלאי קסם והרפתקאות המתרחשים ביער ת"ק פרסאות (בתרגומים אחרים: יער מאת האקרים, יער אלף הדונם או יער אלף הצעדים), הלוא הוא יער אשדאון.
ביער מקיימים כריסטופר רובין, פו הדב, חזרזיר, ארנב, איה, קנגה, רו, נמיר וינשוף מערכת יחסים מגוונת ומיוחדת, המעמידה אותם פעמים בצרות ופעמים בשמחות.
זהו מעין מיקרוקוסמוס של החברה, כאשר כל חיה היא בעלת אופי המייחד אותה ולכל חיה גם דפוסי התנהגות קבועים.
החיות מנהלות את אורח חייהן, מחליטות על מעשיהן ומהלכיהן ונושאות בתוצאות.