tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, בעוד שבאזור ז'יז'וקה נסללו מספר כבישים, באזור ז'ריקואקוארה, המצוי כולו בשטח הגן הלאומי, דרכי עפר, והגישה אליה אפשרית רק ברכב שטח.
תחום השיפוט של ז'יז'וקה דה ז'ריקואקוארה משתרע על פני כ-200 קמ"ר.
האזור המיושב של ז'יז'וקה מצוי בחלק הדרומי, בסמוך לכביש המדינתי CE-085, המחבר בין פורטלזה לקמוסים.
באזור זה מצויים בית העירייה ומרבית מוסדות הציבור.
צפונית לאזור המיושב מצויה לגונת ז'יז'וקה, הנשפכת לאוקיינוס האטלנטי שמצפון.
האזור הצפוני, הכולל דיונות רבות, הוא תחום הגן הלאומי, המשתרע על פני 88.5 קמ"ר.
בשטח הגן הלאומי מצוי גם האזור המיושב השני, ז'ריקואקוארה, ובו מרוכזים גם מרבית בתי המלון ושירותי התיירות.
אזור מיושב זה נמצא בצדו המערבי של חצי אי קטן.
מספר אתרי טבע בתחומי העיירה מהווים את מוקדי המשיכה לתיירים:
חוף הים הוא שהביא לפרסומה של העיירה, והוא משתרע בצדם המערבי והצפוני של חצי האי.
מדרום לעיירה נושקת לחוף הים דיונה המכונה "דיונת השקיעה" (duna do Pôr do sol), שכן בשל מיקומה בצדו המערבי של חצי האי, ניתן לחזות ממנה בשמש השוקעת בים.
בברזיל, שמרבית חופיה הם במזרח, בצפון או בדרום, מחזה זה אינו שכיח.
"הסלע המחורר" (Pedra Furada) הוא סלע גדול המצוי בחופו המזרחי של חצי האי, ושמי הים יצרו בו חור גדול היוצר קשת טבעית.
פדרה פוראדה היא אחד מהמקומות המזוהים ביותר עם ז'ריקואקוארה, והיא נכללה גם בדגל ובסמל של העיירה.
הלגונה כוללת שתי שלוחות, המכונות לגואה דו פראיסו (Lagoa do Paraíso; "לגונת גן עדן") ולגואה אזול (Lagoa Azul; "הלגונה הכחולה"), שחופיהן יפים לרחצה.
בנוסף לאתרי הטבע, מתקיימות בעיירה, בחוף הים שלה ובדיונות הסובבות אותה פעילויות כגלישת רוח, גלישת גלים, גלישת עפיפונים, סקי חול, טיולי באגי ורכיבה.
ז'יו (ברומנית: Jiu, בעגה המקומית Jii ז'י, בהונגרית: Zsil, בגרמנית: Schil או Schiel, בלטינית: Rabon) הוא נהר בדרומה של רומניה.
נוצר על ידי מפגש הז'יו המזרחי עם הז'יו המערבי קרוב לעיר פטרושאן שבדרום טרנסילבניה.
הוא חוצה את המחוזות הונדוארה, ברובו את - המחוזות גורז' ודולז' שבחבל אולטניה.
מוצא שני ענפיו -הז'יו המזרחי והז'יו המערבי בהרי הקרפטים הדרומיים.
הז'יו המזרחי נובע בין הרי פרנג (Parâng) ושוריאנו, על יד העיר פטרילה, והז'יו המערבי מוצאו בין הרי רטזאט וולקאן (Vâlcan), בסביבות היושב אוריקאן (Uricani).
בהמשך מסלולו חוצה הנהר מספר יחידות גאוגרפיות - עמק פטרושאן, עמק טרגו ז'יו, הרמה הגטית, המשיור הרומני.
יובליו העיקריים הם: מצד ימין - טיסמאנה, ז'ילץ, סוסיצה והיובל הגדול ביותר, מוטרו.
יובליו משמאל הם סאדו, ג'ילורט (היובל הגדול ביותר) ואמראדיה.
הג'יו נשפך לדנובה על יד היישוב אוסטורבן (Ostroveni) והעיר בקט ברומניה, ובמרחק קילומטרים אחדים מהעיר הבולגרית ממול, אוריאחובו.
אורך הנהר הוא 331 ק"מ ושטח אגן הניקוז שלו הוא 10,070 קמ"ר.
העיר הגדולה ביותר השוכנת על נהר ז'יו היא קראיובה, הבירה ההיסטורית של חבל אולטניה.
היא בירת המחוז דולז' Dolj שמקור שמו הוא שם סלאבי למורד הז'יו.
ערים בינוניות שעל גדות הנהר ז'יו הן - מצפון לדרום: לופן, וולקן, פטרילה, פטרושאן וטרגו ז'יו.
טרגו ז'יו (שמשמעות שמה "היריד של הז'יו") - היא בירת המחוז גורז', שגם שמו נובע ממלים סלאביות שמובנן קשור למיקומו הגאגרפי - מעלה (הר) הז'יו.
ערים קטנות יותר שעל הז'יו הן - מצפון לדרום: אוריקאן, אנינואסה, בובמשט-ז'יו, טורצ'ן ופיליאש.
עמק הז'יו העילי, בסביבות היישובים פטרושאן ולופן מהווה את אזור מכרות הפחם העיקרי של רומניה.
ז'יז'י הוא סרט קולנוע מסוגת מיוזיקל/קומדיה רומנטית בבימויו של וינסנט מינלי משנת 1958. תסריט הסרט נכתב על ידי אלן ג'יי לרנר והוא מבוסס על נובלה בעלת אותו שם של קולט משנת 1944. פסקול הסרט נכתב על ידי ג'יי לרנר, הולחן על ידי פרדריק לאו ונוצח של ידי אנדרה פרווין.
בשנת 2001, ארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית בחר בסרט לשימור בידי ספריית הקונגרס בשל היותו "חשוב תרבותית, היסטורית או אסתטית".
מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום ה-35 ברשימת "מאה שנים...
הסרט נחשב לסרט המוזיקלי המצליח האחרון של חברת ההפצה מטרו גולדווין מאייר בתקופתו של המפיק ארתור פריד.
בשנת 1973 נעשה לסרט עיבוד כושל למחזה מוזיקלי בברודוויי.
עלילת הסרט מתרחשת בראשית המאה העשרים בפריז.
אונורה לאשייל (מוריס שבלייה) מספר את סיפורו של אחיינו, גסטון (לואי ז'ורדאן), המשועמם מחיי הבילויים בפריז.
למרות זאת גסטון נהנה מחברתה של מאדאם אלווארז (הרמיוני ג'ינגולד) ונכדתה המתגוררת עימה, ז'יז'י (לסלי קארון).
ז'יז'י נשלחת לדודתה אליסיה (איזבל ג'יינס) כדי ללמוד את הלכות הנימוסים הצרפתיות ולהכשירה כקורטיזנה.
ז'יז'י כמעט לא מצליחה לעמוד ברף דודתה, והיא נהנית לבלות ביחד עם גסטון.
אחרי שגסטון נבגד על ידי חברתו ליאן (אווה גאבור) הוא מנסה להשתקם על יד עריכת מסיבות לילה מרובות.
לאחר שנמאס לגסטון מהמסיבות הוא יוצא לבלות בעיר חוף ביחד עם מאדאם אלווארז וז'יז'י.
ז'יז'י וגסטון מגלים שאונורה ומאדאם אלווארז היו במערכת יחסים בעבר.
בתום הטיול אליסיה מתעקשת שז'יז'י תמשיך את לימודיה כדי שהיא תוכל לכבוש את ליבו של גסטון.
כשגסטון פוגש את ז'יז'י הלבושה בשמלה מגונדרת הוא מעליב אותה והיא תוקפת אותו בחזרה.
גסטון עוזב את הדירה בכעס אך הוא חוזר לשם כדי להתנצל ולקחת את ז'יז'י לשתות תה.
מאדאם אלווארז מתנגדת להצעה זו כיוון שהיא לא רוצה שלז'יז'י יהיה אות קלון בגלל התרועעות עם גסטון הידוע לשמצה.
גסטון עוזב שנית את הדירה בזעם.
לאחר זמן מה גסטון מבין שהוא התאהב בז'יז'י.
הוא פונה למאדאם אלווארז במטרה לבקש את ידה של ז'יז'י אך ז'יז'י מסרבת להפוך להיות פילגשו.
לאחר מכן ז'יז'י מתרצה והם הולכים לסעוד יחדיו במסעדת מקסים.
במסעדה הם נתונים לעיניהם החטטניות של הסועדים האחרים.
גסטון שחש לא בנוח בורח ביחד עם ז'יז'י בחזרה לביתה ומשאיר אותה שם לבדה.
לאחר שיטוט ברחובות גסטון חוזר לדירתן של מאדאם אלווארז
וז'יז'י ומבקש רשות ממאדאם אלווארז להינשא לז'יז'י.
לסלי קארון - ז'ילברט "ז'יז'י"
לואי ז'ורדאן - גסטון לאשייל
מוריס שבלייה - אונורה לאשייל
הרמיוני גינגולד - מאדאם אלווארז
איזבל ג'יינס - דודה אליסיה
אווה גאבור - ליאן דקסמאלס
פסקול הסרט הופיע בהופעת קמע על גבי עטיפת האלבום "Ummagumma" של להקת פינק פלויד.
המפיק ארתור פריד הציע לראשונה לאלן ג'יי לרנר לעבד את הנובלה של קולט במהלך הפקת המחזמר "גבירתי הנאווה" בשנת 1954. כשג'יי לרנר הגיע להוליווד פריד נלחם בקוד הייז כדי להפיק את התסריט של הסרט.
בעיה נוספת שהם נתקלו בה הייתה שאלמנהּ של קולט מכר את זכויות הנובלה לגילברט מילר ולאניטה לוס.
פריד שילם כ-87,000 דולר כדי לקנות את זכויות הנובלה מידיהם.
שותפו של ג'יי לרנר, פרדריק לאו, סירב להלחין את הפסקול אך לבסוף הוא השתכנע על ידי פריד.
לרנר כתב את התסריט ואת השירים.
ג'יי לרנר רצה ללהק לתפקיד הראשי את אודרי הפבורן ואילו פריד רצה ללהק את לסלי קארון שאיתה הוא עבד בסרט "אמריקאי בפריז" (1951).
שניהם הסכימו שהליהוק האידיאלי לדמותו של אונורה יהיה מוריס שבלייה.
ג'יי לרנר הציע את דירק בוגרד לתפקיד גסטון.
ססיל בייטון היה אחראי על עיצוב התלבושות.
לבסוף קארון ולואי ז'ורדאן נבחרו לתפקיד הראשי בסרט.
בטי וונד דיבבה את שירתה של קארון.
בינואר 1958 הסרט הוקרן לראשונה בסנטה ברברה.
הביקורות לסרט היו חיוביות אך ג'יי לרנר ולאו רצו לקצר ולשנות את הסרט.
הם צילמו את הסרט עוד אחד עשר ימים והוסיפו לתקציב הסרט כ-400,000 דולר.
לבסוף הסרט הוקרן שנית בניו יורק סיטי באותה שנה במאי.
בטקס פרסי האוסקר שנערך בשנת 1959 הסרט ז'יז'י שבר שיא של זכיות וזכה בתשעה פרסים מתוך תשע מועמדויות.
אולם ההישג נשמר רק במשך שנה אחת עד לזכייתו של הסרט "בן חור" באחד עשר פרסים.
כהוקרה לסרט חברת הפצתו מטרו גולדווין מאייר הנקראת בקיצור באנגלית "MGM" שינתה את שמה לזמן קצר ל-"M-Gigi-M".
הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב; הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי, הבמאי הטוב ביותר (מינלי) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (הרמיוני ג'ינגולד).
בנוסף הסרט היה מועמד בשלוש קטגוריות נוספות; השחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (לסלי קארון) והשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (לואי ז'ורדאן ומוריס שבלייה).
אלן ג'יי לרנר זכה בפרס איגוד התסריטאים האמריקאי למיוזיקל הטוב ביותר.
מינלי ועוזר הבמאי ג'ורג' ויאירה זכו בפרס איגוד הבמאים לסרט הטוב ביותר.
פרווין זכה פרס גראמי לפסקול הטוב ביותר למדיה ויזואלית.
חברת מעבדות ג'יג'י נקראת על שם הסרט
ז'יטַבה (בסלובקית: Žitava, בהונגרית: Zsitva ז'יטְבה) הוא נחל בדרום סלובקיה.
מקורותיו נמצאים בגובה 625 מטר בסמוך לכפר מאלה להוטה בפוהרונסקי אינובץ והוא זורם מצפון דרומה דרך נפות ז'רנוביצה, זלאטה מוראבצה, ניטרה, נובה זמקי וקומארנו.
ליד מרטובצה, אחרי מסלול שאורכו 99,3 ק"מ, הוא נשפך כיובל שמאלי אל נחל ניטרה.
שטח אגן הניכוז שלו הוא
1,244 קמ"ר וזרימתו מגיע בסביבות הכפר וייסקה ל 2.5 מ"ק/שנייה ובשפך ל-3 מ"ק /שנייה.
קיים אפיק ישן של הנחל הנשפך לדנובה על יד ראדבן שעל דנובה (ראדבן נאד דונאיום).
בהיסטוריה נקשר שם הנחל למו"ם לשלום אחרי מלחמה ארוכה בין אוסטריה ובין האימפריה העות'מאנית.
המו"ם התנהל ליד שפך הז'יטבה לתוך הניטרה, במקום הנקרא משום כך בהונגרית "ז'יטבה – טורוק" (Zsitvatorok, כלומר – שפך הז'יטבה).
הסכם השלום בז'יטבה-טורוק או הסכם ז'יטבה-טורוק משנת 1606 נקרא לפי המקום הזה.
אזור הנחל ז'יטבה נקרא פוז'יטביה (Požitavie) או גבעות פוז'יטביה, ובימינו הוא חלק מ"מיקרו-אזור הפיתוח" פוז'יטביה-שירוצ'ינה.
הערים החשובות של האזור הן וראבלה, צומת דרכים ידוע מזמנים עברו, וזלאטה מוראבצה.
מחוז ז'יטומיר (באוקראינית: Житомирська область) הוא אחד ממחוזות אוקראינה, שוכן בצפון-מרכז המדינה, ובירתו העיר ז'יטומיר.
שטח המחוז כ-30 אלף קמ"ר, ומדורג במקום החמישי בגודלו במדינה.
בשנת 2014 התגוררו במחוז 1,259,823 תושבים, נתון המדרג אותו במקום השישה עשר באוקראינה.
המחוז גובל בצפון בבלארוס, במזרח במחוז קייב, בדרום במחוז ויניצה, ובמערב במחוז חמלניצקי ובמחוז רובנו.
מיולי 2020, לאחר יישום רפורמה במחוזות משנה של אוקראינה, מחוז ז'יטומיר מחולק ל-4 מחוזות משנה כדלהלן:
שם בעברית שם באוקראינית שטח(קמ"ר) אוכלוסייה2020 מרכז מנהלי מחוז משנה ברדיצ'ב Бердичівський 3014 163,600 ברדיצ'ב מחוז משנה זוויאהל Звягельский 5237 171,700 זוויאהל מחוז משנה ז'יטומיר Житомирський 10508 622,800 ז'יטומיר מחוז משנה קורוסטן Коростенський 10892 262,100 קורוסטן
ז'ייז'מריאי (בליטאית: Žiežmariai; ביידיש: זשעזשמער) היא עיר קטנה במחוז קישיאדוריס ליטא הנמצאת כ-6 קילומטרים מדרום לעיר קישיאדוריס.
אוכלוסייתה נאמדה בשנת 2013 ב-3,514 תושבים.
בעיר התקיימה קהילה יהודית מאז המאה השש עשרה לפחות, אחת העתיקות בליטא, וכיהנו בה מספר רבנים חשובים, בהם הרב מרדכי אליאשברג.
בעיר נמצא עדיין בית כנסת מסגנון ארכיטקטוני ייחודי לליטא ולפולין בשם "בתי כנסת עציים" .
בשנת 1940, ערב סיפוחה של ליטא לברית המועצות, 200 המשפחות היהודיות בעיר היו כמעט 50 אחוז מכלל האוכלוסייה.
רוב יהודי העיירה התפרנסו ממסחר, ממלאכת יד, ממפעלים קטנים ומחקלאות.
בעקבות סיפוחה של ליטא לברית המועצות, כל העסקים הפרטיים בז'ייז'מריאי הולאמו (מדובר במידה רבה על עסקים בבעלות יהודית).
בית הספר העברי נסגר ופעילות ציונית נאסרה.
הצבא הגרמני כבש את ז'ייז'מריאי ב-24 ביוני 1941. לאומנים מקומיים השתלטו על העיר ופתחו במתקפה על תושביה היהודיים.
הם בזזו את רכושם של היהודים ורצחו כמה גברים.
ב-27-28 באוגוסט 1941, איינזצקומנדו 3a, בפיקודו של קארל יגר, ומשטרת העזר הליטאית רצחו את יהודי העיר עם יהודים משתי ערים שכנות.
נשים יהודיות וילדים שנותרו בעיר נרצחו ב-29 באוגוסט 1941.
הצבא האדום שחרר את העיר בקיץ 1944.
בקיץ 1942 הקימו הגרמנים במקום מחנה עבודה שהועסקו בו יהודים שהגיעו מגטאות קטנים במחוז וילנה.
הם הועסקו בבניית כביש בין וילנה וקובנה.
ביולי 1943 הצליחה מועצת הזקנים בגטו קובנה להעביר לשם 700 מיהודי המחנה ובכך לעכב את השמדתם.
הרב שמעון זרחי - רבן של יאקובשטאדט שבקורלנד וטבריג שבליטא, נולד בעיר בשנת ה'תקמ"ח
הרב אברהם אבלי קרניץ - רבן של מספר ערים בליטא, נולד בעיר בשנת ה'תקפ"ט
ז'ידאצ'וב (באוקראינית: Жидачів, ז'ידאצ'יב; בפולנית: Żydaczów) היא עיר במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
אזכורה הראשון של ז'ידאצ'וב הוא משנת 1164, ובשנת 1393 הוענקו לה זכויות עיר.
בשנת 1676 נערך בסמוך לעיר קרב בין גייסותיו של יאן סובייסקי ובין הטורקים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיר בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיר הוא משנת 1450. מהמאה ה-18 הייתה הקהילה בעיר לעצמאית, ופרשה חסותה על יהודים נוספים בכפרי הסביבה.
מתקופה זו פעלה בעיר חסידות זידיטשוב.
בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיר.
בתקופה זו נמנו בעיר 903 יהודים, כרבע מכלל תושביה.
ב-3 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואוקראינים מקומיים ערכו פרעות ביהודיה.
עד מהרה, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה, לרבות במחנות עבודה.
בתחילת ספטמבר 1942 שולחו מאות מיהודי העיר למחנה ההשמדה בלז'ץ, ובסוף החודש גורשו יתר יהודי העיר לגטו סטרי, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום.
בשלב זה הוכרזה העיר רשמית כ"נקייה מיהודים".
מעט יהודים בני העיר שהצליחו להימלט מהאקציות ליערות הסביבה נתפסו ברובם בידי אוקראינים, ונרצחו במקום או שהוסגרו לגרמנים.
ז'יזל ון ואטרסכוט ון דר חראכט (בהולנדית: Gisèle d'Ailly-van Waterschoot van der Gracht; 11 בספטמבר 1912, האג – 2013, אמסטרדם) הייתה ציירת, מוציאה לאור וחסידת אומות העולם מהולנד.
ז'יזל ון ואטרסכוט ון דר חראכט הייתה בתו של המשפטן והגאולוג ההולנדי הידוע וילם ון ואטרסכוט ון דר חראכט (Willem van Waterschoot van der Gracht) .
בין השנים 1915- 1931 התגוררה עם הוריה בארצות הברית.
עם שובה לאירופה התגוררה המשפחה ראשית באוסטריה ואז באזור לימבורג שבדרום הולנד.
היא למדה בפריז ביצוע תחריטי נחושת (Chalcography) ותצריב.
בין השנים 1936–1939 למדה את אמנות הוויטראז' ברורמונד שבדרום הולנד.
והייתה אמנית וציירת ויטראז'ים עבור כנסיות.
בשנת 1940 עברה עם משפחתה לברגן שבצפון הולנד ובשנת 1941 עברה לאמסטרדם.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה, נעשתה ז'יזל ון ואטרסכוט ון דר חראכט פעילה במחתרת ההולנדית.
היא פעלה עם חברה, וולפגנג פרומל, שהגיע מצרפת בשנת 1939 והיה פעיל מחתרת אף הוא.
ז'יזל, שאז גרה באמסטרדם, הסתירה שבעה ילדים יהודיים שחלקם היו הולנדים וחלקם - פליטים מגרמניה, בהם אחד שנשאר בביתה משנת 1943 עד השחרור ב-1945. ז'יזל פעלה להצלת ילדים יהודים מתוך תחושה שאמונתה הקתולית מצווה זאת עליה.
בשנת 1951 ייסדו חלק מהיהודים שהצילה ון ואטרסכוט ון דר חראכט, עם וולפגנג פרומל, את כתב העת הספרותי Castrum Peregrini .
ון ואטרסכוט ון דר חראכט הייתה מפטרוניות כתב העת.
בשנת 1959 נישאה ון ואטרסכוט ון דר חראכט לארנולד דלי (Arnold J.
d'Ailly), ראש העירייה לשעבר של אמסטרדם.
יחד אתו שיפצה בניין ישן של מנזר יווני באי פארוס ומעת לעת התגוררה שם, עד 1982.
בשנת 1997 הכיר יד ושם בז'יזל ון ואטרסכוט ון דר חראכט בתור חסידת אומות העולם.
ז'ידיק (בליטאית: Židikai, ז'דיקאי; בז'מאיצ'ו: Žėdėkā, ז'דקה; בפולנית: Żydyki, ז'ידיקי; ביידיש: זשידיק) היא עיירה במחוז משנה מז'ייקי במחוז טלז בצפון מערב ליטא.
העיירה ממוקמת 22 קילומטרים מערבית לעיירה מז'ייקי.
נכון לשנת 2001, חיים בעיירה כ-520 תושבים, מתוכם, מספר קטן של יהודים.
בעיירה נמצאה ספרייה ישנה שהוקמה בשנת 1939 ובה אלפי מסמכים חשובים מתקופת מלחמת העולם השנייה.
תחילתה של העיירה במאה ה-16 כאשר היא שימשה כאחוזתו של אציל חודקביץ'.
האחוזה ניתנה לאציל כשי מהמלך המקומי באותה תקופה.
עם התפתחות האוכלוסייה באזור הפכה האחוזה, ז'ידיק, לעיירה, ומאמצע המאה ה-19 הפכה למרכז נפת ז'ידיק.
בתקופת השלטון הרוסי השתייכה העיירה לפלך וילנה עד שנת 1843, אז החליטו השלטונות הרוסיים לשייך את העיירה לפלך קובנה.
כבר בשנת 1897 פעלו בעיירה שלושה בתי מלאכה וכעשרים חנויות.
התקיימו בה ימי שוק וירידים עונתיים שמשכו אליהם את כל תושבי המחוז.
בתום מלחמת העולם הראשונה, מספר התושבים בעיירה קטן משמעותית בעקבות מחסור במקומות פרנסה ומקומות עבודה, שהביאו להגירה למדינות אחרות.
בעקבות ההגירה מהעיירה אל צפון-מערב אירופה בשנת 1923 התגוררו בעיירה 893 תושבים בני דתות שונות.
הם גרו באותה תקופה בבקתות עץ.
ראשוני היהודים הגיעו לז'ידיק בסוף המאה ה-17 ובמהלך השנים השתקעו בעיירה.
באותה תקופה חיו בז'ידיק 914 יהודים שהיוו 73% מאוכלוסיית העיירה.
חלק מיהודי העיירה היו רוכלים שסחרו בין כפרי קורלנד שבלטביה הסמוכה, אך רובם התפרנסו ממסחר זעיר.
לפני מלחמת העולם הראשונה המצב הכלכלי בז'ידיק הידרדר, ובעקבות זאת הגירת היהודים לארצות הברית ולדרום אפריקה גברה.
בשנה הראשונה למלחמת העולם הראשונה, גורשו יהודי העיירה לאזורים הפנימיים של רוסיה.
בסיום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918, עם כינון ליטא העצמאית, חזרו לז'ידיק חלק מן היהודים שגורשו.
בעקבות קביעת הגבול החדש בין ליטא ללטביה נותקו הקשרים עם הכפרים שבקורלנד, דבר שהביא להידרדרות נוספת במצב הכלכלי.
ב-1923 התגוררו בז'ידיק 799 יהודים שהיוו 89% מכלל אוכלוסיית העיירה.
מספר שנים לפני השואה, בעקבות מקרים אנטישמים רבים ומתמשכים, ירד מספר היהודים בעיירה ל-150 בלבד.
רוב יהודי העיירה פנו לערים גדולות או היגרו למדינות שמעבר לים.
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, סופחה ליטא לברית המועצות, וכתוצאה מכך נפגעו יהודי ז'ידיק מצעדי הסובייטיזציה הראשונים במדינות הבלטיות שכללו הלאמת מסחר וכפיית העקרונות של הסובייטים עליהם.
כאשר הצבא הגרמני פלש לברית המועצות ב-1941, יהודים רבים ניסו לברוח לתוך רוסיה.
רובם נספו בדרכים אך אחדים מהם הצליחו להגיע למחוז חפצם.
חלק מהיהודים שברחו נשלחו לגטו קובנה.
ב-25 ביוני 1941 נכבשה ז'ידיק בידי הוורמאכט, אך השלטון הפנימי נמסר ללאומנים הליטאים המקומיים.
הליטאים פתחו במעשי שוד כלפי היהודים שבמהלכם נהרגו ונפצעו מספר יהודים.
לאחר כניסת הגרמנים פורסמה הוראה שבה נאמר שעל כל היהודים להתרכז בבית המדרש.
הם נכלאו שם במשך שבוע ללא מזון וללא מים.
בזמן שהיהודים הוחזקו כלואים בבית המדרש שכניהם הליטאים המשיכו לשדוד את בתיהם.
לאחר שבוע הופרדו הנשים מן הגברים, ולאחר מכן הגברים הועברו ללושה , מרחק של קילומטרים אחדים מהעיירה.
היהודים סבלו מרעב, נואשו מהמצב ותוך סיכון חייהם פנו לאיכרי הסביבה על מנת להשיג מזון תמורת כסף או חפצים.
אחרוני היהודים הועברו למז'ייקי ושם נכלאו באסמים ביחד עם יהודי המקום.
בתקופה זו אולצו היהודים לעבוד במשך זמן קצר במשקי האיכרים ולאחר מכן נרצחו בקרבת בית הקברות היהודי.
שישה ימים לאחר מכן רצחו הליטאים גם את הנשים ואת הילדים.
באותה תקופה, הופצו דיווחים בכל רחבי המחוז.
על פי הדיווחים, יהודי העיירה נצפו חופרים בורות בבית הקברות, הם הובאו בקבוצות של 50 מן האסמים ונורו באזור, קולות הירי נפסקו רק לאחר שלושה ימים.
קבוצה קטנה של יהודים (בניהם זלמן לטין) עזבה את העיירה לפני כיבוש הצבא הגרמני, והגיעה לאירלנד דרך נמל הנקרא "פיחה", חלק מן האנשים באותה קבוצה הצליחו לשרוד את השואה ולהגיע לארץ ישראל.
בתקופת הכיבוש הגרמני היה ואקלובאס מרטינקוס , כומר קתולי בעיירה, פעיל בהצלת יהודים במחוז ובעירו.
מרטינקוס החל לעזור ליהודי ז'ידיק בימים הראשונים למתקפה הגרמנית, כשהגדוד הגרמני שעבר בעיר הורה למשתפי הפעולה הליטאים להרוג את כל היהודים שם.
מרטינקוס היה נחוש בדעתו שלא להתיר את הרצח, והשתמש במעמדו הגבוה בקהילה כדי לדרוש מהליטאים לחדול מביצועיהם.
הוא מיהר לבירת המחוז כדי להזהיר את הממשל השלטוני הליטאי על הרצח הבלתי חוקי המתוכנן, והצליח למנוע זמנית את רציחתם של יהודי העיר, ששוחררו לבתיהם.
כעבור כמה שבועות, כשהרצח היה ודאי, החל מרטינקוס לעזור באופן שיטתי ליהודים המעטים שנותרו בכלא, ולספק להם מזון.
במשך כל תקופת הכיבוש פעל מרטינקוס להצלת יהודים, ובין מעשיו האחרים, העביר תינוק, מרדכי מיכניצקי, לכפר דפשי, שם אימצו אותו האיכרים האיכרים, מריה וג'רונימה בוקונטס.
ואקלובאס מרטינקוס היה חסיד אומות העולם היחיד בעיירה.
לאופייה השמרני של הקהילה הייתה השפעה ממושכת על החינוך בעיירה.
במשך שנים רבות התחנכו הבנים ב"חדר" המסורתי.
כאשר עמדו לייסד, בתחילת שנות ה-20, בית ספר עברי של רשת "תרבות", עורר הדבר התנגדות חזקה.
על אחת כמה וכמה התנגדו לשכן אותו בבניין בית הכנסת ה"קר", שהיה מוזנח וכמעט לא שימש עוד כמקום תפילה.
בסופו של דבר בית הספר פעל בבניין, אלא שמספר הלומדים בו הלך והצטמצם משנה לשנה.
מלבד זאת, פעלו בעיירה בית כנסת ובית מדרש אשר שימשו גם לתלמוד תורה ולחינוך.
בשנת 1780 נבנה בז'ידיק בית כנסת מעץ (אחד מבתי הכנסת העתיקים בליטא).
לבית הכנסת ניתן הכינוי "בית הכנסת הקר", מפני שלא חיממו אותו בחורף.
לאחר מכן נבנה גם בית מדרש ובו התפללו בעיקר פשוטי העם.
מבחינה תרבותית ז'ידיק מוכרת בעיקר בזכות תושבת העיירה הסופרת מריה פצ'קאוסקאיטה שנודעה בשם העט שטרייוס רגנה .
במרכז העיירה יש מוזיאון המוקדש לזכרה.
תערוכותיו מתעדות הן את ילדותה והן את נעוריה ואת חייה המאוחרים בעיירה.
בנוסף, בעיירה קיים מרכז תרבות המעודד מסורות מקומיות ופעילויות פנאי לנוער ולתושבים.
בנייתו של מרכז התרבות הושלמה ב-1967 ובו שני חדרים: אולם גדול עם קיבולת של 200 מקומות לאירועים גדולים, קונצרטים, מסיבות דיסקו ועוד.
ואולם קטן יותר לאירועים כגון תערוכות אמנות וטורנירים של משחקי לוח.
הספרייה הציבורית של ז'ידיק נפתחה ב-1939. בשנת 2004 היו בספרייה כ-9,000 מסמכים וספרים מתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1994 עברה הספרייה לחדרים חדשים בבניין מרכז התרבות.
הספרייה היא סניף של הספרייה הציבורית של המחוז מז'ייקי.
בית הספר העל יסודי על שם מריה פצ'קאוסקאיטה נפתח בשנת 1865 והוא בית הספר הוותיק ביותר במחוז משנה מז'ייקי.
בית הספר מפעיל בעיירה ענף מוזיקלי החל מ-1986. שם, קיימת הזדמנות לתלמידים לנגן על כלי נגינה שונים ומגוונים ובו בעת ללמוד על ההיסטוריה של המוזיקה.
בית הספר למוזיקה מז'ייקי ממוקם במרכז התרבותי של ז'ידיק.
כיום בעיירה פועלים שלוש מכולות, בית ספר, ספרייה, בית מרקחת, בית ספר למוזיקה ומרכז תרבות.
בנוסף בעיירה קיימים מספר פארקים, ומצבות זיכרון המציינות את המאורעות אשר התרחשו בעיירה.
חלק מהמבנים בעיירה עדיין מקוריים מהעיירה העתיקה.
ז'יגמונד ראקוצי (בהונגרית: Rákóczi Zsigmond; 1544 פלשהואדאס, מחוז אבאוי – 5 בדצמבר 1608, פלשוואדאדס) היה אציל הונגרי שכיהן כנסיך טרנסילבניה בשנים 1607–1608.
ז'יגמונד ראקוצי היה בנו של יאנוש ראקוצי, אציל זוטר בעל אדמות בהונגריה העליונה.
הוא התחיל קריירה צבאית כנושא כלים של גאבור פרייני משארושפטק.
אחרי מותו של פרייני ב-1567, שירת ז'יגמונד ראקוצי במבצרים אגר וסנדרה (Szendrő).
לשכת האוצר המלכותית פיצתה אותו על השכר שלא שולם לו והעניקה לו מספר אחוזות.
ב-1580 קיבל את אחוזת סרנץ' שבה מוצר ושווק יין טוקאי.
בתור אפוטרופוס על בניו הקטינים של אנדראש מגוצ'י קיבל ראקוצי את אחוזות הנפטר והתחתן ב-1587 עם האלמנה, יודית אלאגי.
ב-29 ביוני 1588 הוא התמנה למפקד (קפטן) של מצודת אגר.
ב-28 באוגוסט העניק הקיסר רודולף השני, שכיהן גם כמלך הונגריה (בחלק ממנה שלא נכבש על ידי הטורקים), לראקוצי את התואר ברון.
ראקוצי התפרסם במיוחד כשב-8 באוקטובר 1588 הצליח להביס את הכוחות המאוחדים של שלושה ביים עות'מאנים על יד סיקסו (Szikszó).
הוא סייע לכומר קלוויניסטי בשם גאשפאר קארוי לפרסם תרגום להונגרית של כתבי הקודש, כולל התנ"ך, מהדורה הידועה כ"ביבליה מויז'וי".
בשנת 1590 או 1591 ויתר ראקוצי על התפקיד הפיקודי (קפטן) מכיוון שהאוצר המלכותי לא סיפק לו מספיק משאבים על מנת לתחזק את המבצר.
כשב-1593 פרצה המלחמה הטורקית הארוכה למשך עשור של קרבות הצטיין ראקוצי כמפקד מצליח.
ז'יגמונד ראקוצי המשיך להלוות כספים לאוצר המלכותי שאישר לו בתמורה לקבל אחוזות חדשות.
אולם אחוזותיו הפכו במהרה מטרה לפשיטות של טטרים או של שכירי חרב שהתקוממו, במיוחד אחרי 1599.
אחרי שנת 1602 ניסתה לשכת האוצר כמה פעמים להפקיע את אחוזותיו.
בגלל התקף צינית, נסוג לאדמותיו בסמוך לגבול הונגריה–פולין.
אחרי המרד של אישטוואן בוצ'קאי באוקטובר 1604 נגד הקיסר רודולף, ניסה ז'יגמונד לתווך ולהשיג הסכם פשרה אולם כעבור חצי שנה הצטרף בעצמו לבוצ'קאי שמינה אותו ב-14 באוגוסט 1606 למושל טרנסילבניה עם סמכויות מוגבלות.
אף על פי שבצוואתו האחרונה, ציין בוצ'קאי את כיורשו בראש הנסיכות טרנסילבניה, ב-12 בפברואר 1607 הדיאטה הטרנסילבנית בחרה בז'יגמונד ראקוצי כנסיך טרנסילבניה.
דרוגט ויתר על מועמדותו לתפקיד בעוד שגאבור באטורי יצא למאבק בראקוצי בעזרת ההיידוקים.
על מנת למנוע פריצת מלחמת אזרחים ב-5 במרץ 1608 העדיף ז'יגמונד ראקוצי להתפטר לטובת גאבור באטרי.
הוא חזר ל"הונגריה העליונה", שם ניסה לתפוס פיקוד על הצבא המלכותי באזור, אבל מת לפתע.
האחוזות הרבות והרחבות שצבר בחייו הפכו את צאצאיו לעשירי המגנאטים של ממלכת הונגריה.
ז'יגמונד ראקוצי נולד ב-1544 בפלשוואדאס כבנם של האציל הזוטר יאנוש ראקוצי ושל ׁשׁרה לבית נמטי.
אביו, יאנוש, היה בעל אחוזות קטנות במחוזות אבאוי וזמפלן בהונגריה העליונה.
ב-1551 הוא היה סגן אישפאן של המחוז זמפלן.
ז'יגמונד הוזכר לראשונה בצ'רטר של אביו מ-22 בדצמבר 1550. במסמך זה קבל יאנוש ראקוצי נגד גאבור פֶרֵני (Perényi) הבעלים של שארושפטק שהשתלט על אחד מהכפרים שבבעלות ראקוצי, שייב (Selyeb).
האב עמד על כך שבנו ילמד בבית ספר, כפי הזכיר אישטוואן מישקולצי צ'ויאק בהספד בהלווייתו.
אולם לפי ההיסטוריון אנדראש סאבו קרוב לוודאי למד ז'יגמונד בבתי הספר הפרוטסטנטים בשאיוסנטפטר ובשארושפטק.
הוא למד קרוא וכתוב בלטינית, ונהג לקרוא בכתבי הקודש הנוצריים (ביבליה) וכן בכתבי ההיסטוריונים הרומאים עד סוף ימיו.
אחרי מות אביו ב-1562 בחר ז'יגמונד בקריירה צבאית.
ז'יגמונד התחיל כנושא כליו של גאבור פרני האמיד בשרושפטק.
הוא היה לוחם בצבאו של לזרוס פוושוונדי, המפקד הראשי של הונגריה העליונה בעת המצור על טוקאי ב-1565. אחרי מות פרני ב-1567 שירת ז'יגמונד ראקוצי במבצר אגר.
לפי כרוניקת משפחה מן המאה ה-17, ליווה ז'יגמונד בטרנסילבניה את גאשפר בקשי ולחם לצידו בקרב קרלסנטפאל.
באותה שנה אומץ ז'יגמונד על ידי האלמנה יוליה ז'ולדוש שהורישה לו את היישובים צ'נייטה (Csenyéte), אירוטה וסקאצ'י.
בתאריך לא ידוע בין 1573 ל-1577 הועבר ז'יגמונד לשרת במבצר סנדרה (Szendrő).
כמפקד הכוחות ההונגרים לקח ז'יגמונד ראקוצי חלק בכמה מתקפות פתע על החיילים העות'מאנים ששהו במבצרים בסביבה.
למשל אחרי שהביי הטורקי מפילק (Fülek) שדד את היריד בסיקסו.
ב-11 בנובמבר 1577 איחדו ראקוצי וסגן הקפטן של קאשה (כיום קושיצה) באלינט פרפושטווארי את כוחותיהם והביסו את העות'מאנים הנסוגים בוואדנה.
ראקוצי ציין לעיתים קרובות במכתביו שהוא וחייליו לא קיבלו את משכורותיהם.
כדי לפצותו על הסכומים שלא שולמו לו, הפקידה הקמרה המלכותית בידיו כמה אחוזות כמשכון.
הוא קיבל קודם בשנות ה-1570 המאוחרות קודם את פלשלנקה ושאיוסנטקיראי (כיום לנקה וקראל בסלובקיה).
האחוזה סרנץ' מושכנה אצלו תמורת 4,000 פלורינים.
סרנץ' נמצאה על יד אזור היין של טוקאי, מה שאפשר לז'יגמונד ראקוצי לסחור ביין.
עד שנות ה-1580 המאוחרות עסקים אלה הפכו אותו לאדם אמיד.
הוא בנה לעצמו טירה חדשה בסרנץ', שהייתה למרכז אחוזותיו.
גם מעמדו בקרב בני עמו עלה.
האצילים הקטנים התחילו לראות בו את מגנם המוכשר.
מלך הונגריה, הקיסר רודולף השני הטיל עליו את גביית המס המיוחד של שני הפלורינים מאיכרי המחוז גמר (ב-1582) והמחוז בורשוד (ב-1584).
ראקוצי התמנה לקפטן של סנדרה.
באותה תקופה כמו רוב השועים בהונגריה העליונה עבר ז'יגמונד ראקוצי מלותרניזם לקלוויניזם.
ב-1587 על ערש דוויי מינה גאשפר מגוצ'י את ז'יגמונד ראקוצי כאפוטרופוס על בניו של אחיינו, אנדראש מגוצ'י.
שנפטר בקיץ 1586. בניו היתומים ירשו אחוזות גדולות במחוזות ברג, ספש וטורנה.
ב-25 במאי 1587 במונקאץ' כתב ז'יגמונד ראקוצי שיר בהונגרית שבו שיבח את האל וביקש את חסותו.
בשיר הוא התייחס לחובתו להגן על היתומים ועל האלמנות.
לפני החודש הבא הוא נשא לאישה את אלמנות של אנדראק מאג'וצי (אמו של חסוייו), יודית אלאג.
ראקוצי היה לנציג האצילים הזוטרים בוועד שהוקם בג'וצי 1588 לבקשת הדיאטה ההונגרית, במטרה לחדש את מנהל הכנסות המלך בהונגריה העליונה.
חברי הוועד ביקרו בכל המרכזים החושבים של האזור, אולם הדו"ח שחיברו מצא אוזן קשבת בחצר המלכותית.
כאפוטרופוס על בני מאגוצ'י הקטינים וכבן זוג לאמם, השתלט ז'יגמונד על נכסיהם, כולל אחוזת מונקאץ'.
הוא העסיק "קנזים" שאספו מתיישבים לשם הקמת כפרים חדשים על אחוזותיו החדשות.
הוא השקיע את ההכנסות או בהענקת הלוואות לאוצר המלכות או ברכישת אדמות נוספות.
בהמלצת הארכידוכס ארנסט מאוסטריה, אחי המלך, התמנה ז'יגמונד כקפטן המבצר אגר ב-1588. הדיאטה דרשה עוד מ-1580 את מינויו של אציל הונגרי בראש המבצר אגר.
ב-29 ביוני הרוזן נוגרולה, המפקד על של הונגריה העליונה, נכח בכניסתו של ז'יגמונד ראקוצי בתפקיד.
מחוז משנה ז'יטקביצ'י (בבלארוסית: Жыткавіцкі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר ז'יטקביצ'י.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ז'יטקביצ'י 40,838 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 95.1% בלארוסים, 2.7% רוסים ו-1.09 אוקראינים.
ז'יזל הוא בלט בשתי מערכות מן התקופה הרומנטית.
מלחין האופרה והבלט הפורה אדולף אדם חיבר את המוזיקה.
ז'אן קוראלי וז'יל פרו יצרו את הכוריאוגרפיה.
תפקיד "ז'יזל" נועד לקרלוטה גריזי כיצירת הבכורה שלה לקהל הפריזאי; היא הייתה הראשונה לקבל את התפקיד, והייתה הבלרינה היחידה שביצעה אותו באופרה של פריז במשך שנים רבות.
ביצעה אותו לראשונה להקת בלט התיאטרון של האקדמיה המלכותית למוזיקה (Ballet du Théâtre de l'Académie Royale de Musique) באולם לה פלטייה בפריז, ב-28 ביוני 1841, עם הבלרינה האיטלקייה קרלוטה גריזי בתפקיד ז'יזל.
הבלט זכה להצלחה גדולה, ובתוך זמן קצר עלה על בימות רבות באירופה, רוסיה וארצות הברית.
הכוריאוגרפיה המסורתית, העומדת בעינה עד ימינו אלה, נובעת בעיקר מן הגרסה, שמריוס פטיפה ערך והתקין במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 לבלט האימפריאלי בסנקט פטרבורג.
בניגוד לבלטים אחרים, שזכו לגרסאות ולעיבודים שונים ברוסיה, "ז'יזל" שמר על גרסתו המקורית.
הבלט "ז'יזל" נחשב ליצירת מופת בקנון הביצוע של הבלט הקלאסי.
בלט הרפאים מספר את סיפורה הרומנטי והטראגי של בת איכרים צעירה ויפה, הנופלת ברשת עגביו של אלברכט, בן-אצולה המתחפש לאיכר ומוליך אותה שולל.
כשהרמייה נחשפת, ז'יזל השברירית מתה משברון לב, ואלברכט נתבע לתת את הדין על מעשיו בפני חבר שופטות/תלייניות שלא מן העולם הזה - הוויליות, רוחותיהן של נשים צעירות, שאהוביהן נטשו אותן.
"ז'יזל", אחד התדירים ביותר בביצוע ברפרטואר הבלטים הקלאסיים, הוא גם אחד הבלטים המאתגרים ביותר לביצוע.
הריקוד על קצות האצבעות ב"ז'יזל" החליף את תעלולי הריחוף על כבלים ועשה את הבלט הרומנטי לאמנות נעלה.
הלבריתנים ז'יל-אנרי ורנואה דה סן-ז'ורז' ותאופיל גוטייה שאבו את ההשראה לעלילה מקטע פרוזה על הוויליות ב-"De l'Allemagne" מאת היינריך היינה, ומפואמה בשם "רוחות רפאים" ב-"Les Orientales" מאת ויקטור הוגו.
גוטייה התנגד בעקביות למה שכינה "המטאפיזיקה של הבלט" ותמך בריקוד הטהור.
הבלט מספר על בת איכרים בשם ז'יזל, שמתה משברון לב אחרי שנודע לה שאהובה, אלברכט, הונה אותה והוא מאורס לאחרת.
הוויליות, קבוצה של נשים מיסטיות שמחוץ לגדר הטבע, המרקידות גברים אל מותם, מזמנות את ז'יזל מקברה.
אלברכט, מוכה צער וחרטה על אשר עולל לז'יזל, בא לפקוד את קברה באישון ליל ולעתור למחילתה, אבל הוויליות, שצירפו אליהן את ז'יזל, מקיפות אותו.
הן כופות אותו לרקוד עד שייפח נפשו מתשישות, אבל אינן יכולות לעמוד בפני אהבתה הגדולה של ז'יזל, ונאלצות לשחרר אותו מלפיתתן.
הוויליות הן ישויות מטרידות ביותר.
הן רוחותיהן של נערות בתולות, שמתו לאחר שאהוביהן נטשו אותן לפני הנישואים.
הישויות האלה היו מקובלות מאוד בבלטים מן התקופה הרומנטית.
בהנהגת מירתה, מלכת הוויליות, הן מפגינות את עוצמתן במספרן הגדול, כשהן נעות ללא מאמץ בין תבניות דרמטיות ותנועות מתואמות, ושולטות בבמה בשמלות המלמלה הארוכות שלהן ובפניהן נטולי-ההבעה.
נוכחותן של הוויליות, המרחפות חסרות-ממשות למראית עין, נועדה ליצור הלך רוח שלא מן העולם הזה, שהשפעתו גדלה והולכת ככל שהבלט נמשך והן סוגרות על אלברכט.
הן אכזריות ושוטמות גברים, משום שכולן מתו מלב שבור.
ז'יזל, בניגוד להן, מוצאת בה את הכוח לסלוח לאלברכט, אבל היא יודעת שהוויליות לא ינהגו כמוה.
מטרתן ברורה והן אינן יודעות רחם במסע הנקם שלהן; בהצילה את אלברכט, ז'יזל מצילה גם את עצמה מלהפוך לאחת מהן.
הבלט נפתח בבוקר סתווי בהיר בארץ הריין בימי הביניים.
הדוכס אלברכט משלזיה, אציל צעיר, מתאהב בבת איכרים יפה וביישנית, ז'יזל, על אף אירוסיו לבאתילד, בת הדוכס מקורלנד.
אלברכט מתחפש לכפרי שפל-דרג בשם "לואי" כדי לחזר אחר ז'יזל המקסימה והתמימה, שאינה יודעת דבר על זהותו האמיתית.
בעזרת נושא כליו, מחביא אלברכט את מלבושיו המשובחים, קרן הצייד שלו וחרבו, כדי לשדל את ז'יזל לצאת מביתה ולעגוב עליה עם פתיחת חגיגות הבציר.
הילריון, שומר ציד מקומי, מאוהב גם הוא בז'יזל וחושד בבחור הזר, שאך זה הגיע וכבר זכה באהבתה של ז'יזל.
הוא מנסה לשכנע את ז'יזל הנאיבית, שאל לה לתת אמון במחזרה, אבל היא מתעלמת מאזהרותיו.
אמה של ז'יזל, ברת', מגוננת מאוד על בתה, משום שז'יזל לוקה בלבה ובריאותה רופפת.
היא מנסה להכשיל את הקשר בין ז'יזל ללואי, במחשבה שהילריון יהיה שידוך טוב יותר, ורואה במורת רוח את חיבתה של ז'יזל לריקוד, בגלל העומס על לבה.
קבוצת אצילים, המבקשים לסעוד את לבם אחרי מאמצי הצייד, מגיעה אל הכפר ועמם ארוסתו של אלברכט, באתילד.
אלברכט ממהר להסתלק, משום שברור לו שבאתילד תכיר ותברך אותו לשלום, ובכך תחשוף את זהותו כאציל.
הכפריים מקדמים בברכה את החבורה, מציעים להם משקאות ויוצאים במחולות אחדים.
באתילד מתפעלת ממתיקותה וענוונותה של ז'יזל, מבלי דעת על קשריה עם אלברכט.
ז'יזל רואה כבוד לעצמה כאשר הזרה היפה והאצילה מציעה לה מחרוזת במתנה לפני שקבוצת האצילים מסתלקת לדרכה.
הכפריים ממשיכים בחגיגות הבציר, ואלברכט מופיע שוב ויוצא בריקוד עם ז'יזל, המוכתרת למלכת בציר הענבים.
הוא גילה את חרבו המשובחת של אלברכט ומציג אותה כהוכחה לכך, שבן האיכרים המאוהב לכאורה הוא למעשה אציל, המחויב לאישה אחרת.
הילריון משתמש בקרן הציידים של אלברכט כדי להזעיק חזרה את חבורת האצילים.
אלברכט איננו מספיק להתחבא ואין לו ברירה אלא לקדם את פני באתילד ולהציגה כארוסתו.
הכל מזועזעים למשמע הגילוי, ויותר מכולם ז'יזל, ההמומה ואינה מוצאת לה נחמה לנוכח מעשה הרמייה של אהובה.
בהבינה, כי לעולם לא יוכלו להתאחד, פורצת ז'יזל בסערת יגון, שבה עוברים לנגד עיניה כל רגעי הרוך והיופי שידעה עם האיש, שכינה עצמו "לואי".
היא מתחילה לחולל בפראות וללא שליטה, ובסופו של דבר מביאה את לבה הפגום לקריסה.
היא מתמוטטת ומתה בזרועותיו של אלברכט.
הילריון ואלברכט מסתערים זה על זה בחימה שפוכה לפני שאלברכט נמלט מן המקום מוכה צער וחרטה.
המסך יורד על ברת', המבכה את בתה המתה.
בגרסה המקורית, שאומצה שוב לאחרונה בהפקה של הבלט המלכותי, ז'יזל דוקרת את עצמה בחרבו של אלברכט, מה שמסביר את קבורתה ביער, בקרקע שאינה מקודשת, שם יש לוויליות הכוח לזמן אותה מקברה.
רוב הגרסאות המודרניות מעדיפות להשמיט את ההתאבדות.
בשעת לילה מאוחרת, הילריון מתאבל על קברה של ז'יזל בעובי היער, אבל נס באימה עם הופעת הוויליות, רוחות הרפאים של עלמות, שאהוביהן נטשו אותן בבתוליהן.
ויליות רבות ננטשו ביום כלולותיהן, וכולן מתו משברון לב.
הוויליות, בהנהגת מלכתן האכזרית מירתה, רוקדות ומשוטטות ביער בשעות הלילה כדי לנקום בכל גבר שיפגשו, יהיה אשר יהיה.
הן מאלצות את קורבנותיהן לחולל עד למותם באפיסת כוחות.
מירתה והוויליות מקימות את רוחה של ז'יזל מקברה ומצרפות אותה ללהקתן לפני שהן נעלמות בעבי היער.
אלברכט מגיע להניח פרחים על קברה של ז'יזל ומבכה את מותה בייסורי חרטה.
רוחה של ז'יזל מופיעה ואלברכט מתחנן לסליחתה.
ז'יזל, שאהבתה לא פגה, שלא כאחיותיה שוחרות הנקם, סולחת לו ברוך.
היא נעלמת להצטרף לשאר הוויליות ואלברכט עוקב אחריה ביאושו, "...חדור בתשוקה הסמויה למות עם אהובתו וללוות עדי קבר את הצללית הנערצת".
בינתיים, הוויליות לכדו את הילריון המבועת.
הן מפעילות את כשפיהן לאלץ אותו לרקוד עד שהוא קרוב למוות, ואז מטביעות אותו באגם סמוך.
הן מגלות לפתע את אלברכט, מסתערות עליו ודנות גם אותו למוות.
ז'יזל האוהבת מנסה להצילו, מורה לו לאחוז בצלב שעל קברה ולא להרפות, אך מירתה מנצלת את כוחה ומאלצת את ז'יזל להשתמש בכל קסמיה כדי לפתות את אלברכט להרפות מן הצלב ולנסות לאחוז בה.
הוא מתחנן לפני מירתה לחוס עליו, אבל היא מפנה לו עורף ומסרבת בצינה.
גם תחינותיה של ז'יזל נדחות ואלברכט נאלץ לרקוד עד כלות כוחותיו.
אף על פי כן, עוצמת אהבתה של ז'יזל גוברת על כשפי הוויליות, מעכבת אותן עד עלות השחר ומצילה את חייו.
שאר הרוחות חוזרות עם עלות היום אל קבריהן, אבל ז'יזל ניתצה את כבלי השנאה והנקם המושלים בוויליות, ובכך היא משוחררת משליטתן ולא תיאלץ עוד לפקוד את היער.
אחרי שהיא נפרדת ברוך מאלברכט, חוזרת ז'יזל לקברה, שם תנוח בשלום על משכבה.
המהפכה הצרפתית (1789–1799) הביאה עמה תמורות גורפות לתיאטרון בצרפת.
לא עוד הבלטים שהיו חביבים על האצולה, על אלים ואלות מהר אולימפוס.
את מקומם תפסו בלטים על אנשים רגילים, מקומות אמיתיים, זמן אמיתי, עבר היסטורי ותופעות על-טבעיות.
בלטים מסוג זה התחבבו על המעמד הבינוני הגדל והולך.
מאפיינים רבים שלו מקובלים עד היום על קהל צופי הבלט, כגון הריקוד על הבהונות, חצאית טוטו, אשליית הריחוף חסר המאמץ ודימוי הבלרינה כיצור שלא מן העולם הזה, כגון הסילפידה, הנימפה והפיה.
במרץ 1832 עלה בהצגת בכורה בלט הסילפידה בפריז.
הבלט סיפר על רוח-יער יפהפייה שמתאהבת בג'יימס, סקוטי צעיר.
אחרי שהשניים מבלים ביערות, מתה רוח היער כשאהובה הארצי משתמש בצעיף מכושף כדי ללכוד אותה.
בלט זה הציג את מארי טליוני לפני הקהל הצרפתי.
היא הייתה הראשונה שרקדה על קצות האצבעות מסיבות אמנותיות ולא לצורכי ראווה, והייתה גם הראשונה שלבשה את חצאית הבלט הלבנה, הפעמונית, באורך השוק, הנחשבת כיום לאביזר חיוני בבלט הרומנטי.
המשורר והמבקר תאופיל גוטייה צפה בהצגה הראשונה של "הסילפידים".
ברעיונות שלו ל"ז'יזל", כעבור עשר שנים, ניכרת השראה מן "הסילפידה".
עלילת הבלט תהיה נעוצה הן במקום ריאלי והן בעבר, ותעסוק הן באנשים של יום-יום והן בדמויות על-טבעיות.
את השראתו לנושא הבלט שאב גוטייה מספרו של היינריך היינה "גרמניה", שם סופר על רוחות יער ושאר תופעות על-טבעיות, ששבו את לבו.
תחילה פטר מעליו את הרעיון ליצור בלט על סמך הישויות שבספרו של היינה, אבל בהמשך הובילה אותו התרשמותו לכתיבת הלברית של "ז'יזל".
תוך זמן קצר ביותר יצרו ז'יל פרו וז'יל-אנרי ורנואה דה סן-ז'ורז' את הכוריאוגרפיה, אדולף אדם חיבר את המוזיקה ו"ז'יזל" היה למציאות.
במאמר חדשות מ-1841 שהודיע על ההצגה הראשונה של "ז'יזל", תיאר תאופיל גוטייה את חלקו ביצירת הבלט.
הוא קרא את התיאור של היינריך היינה לוויליות ב"De l'Allemagne" וחשב, שהרוחות הרעות הללו יתאימו ל"בלט יפה".
הוא תכנן את סיפורן למערכה השנייה ובחר בשיר מאת ויקטור הוגו בשם "Fantômes" כהשראה למערכה הראשונה.
השיר מספר על נערה ספרדיה יפה בת חמש-עשרה, שאוהבת לרקוד.
היא מתלהטת מדי בנשף ריקודים ומתה בהצטננות בקרת הבוקר.
קטע הפרוזה של היינה ב"De l'Allemagne" מספר על הנשים הצעירות העל-טבעיות המכונות ויליות.
הן מתו נטושות מאהוביהן לפני יום כלולותיהן והן עולות מקבריהן בחצות הלילה כדי לצאת במחול.
כל גבר צעיר שנקרה בדרכן נאלץ לרקוד עד צאת נשמתו.
בספר אחר, מתוארות הוויליות כנשים צעירות נטושות, שמתו והפכו לערפדות.
זו אמורה להיות הסיבה לשנאה שהן רוחשות לגברים.
גוטייה סבר, שהוויליות של היינה והנערה הספרדייה בת החמש-עשרה של הוגו יהוו עלילה טובה לבלט.
הרעיון הראשון שלו היה להציג אולם נשפים ריק, זוהר ומנצנצץ בגביש ואור-נרות.
ז'יזל ורקדניות אחרות ייכנסו ויחוללו בחדר, בלתי מסוגלות להתנגד לכישוף המאלץ אותן להמשיך לרקוד.
ז'יזל תנסה למנוע מאהובה לרקוד עם נערות אחרות.
מלכת הוויליות תיכנס, תניח את ידה הקרה על לבה של ז'יזל והנערה תצנח תחתיה מתה.
גוטייה לא היה מרוצה מסיפור זה.
הוא היה למעשה רצף של מחולות עם רגע אחד של דרמה בסופו.
לא היה לו ניסיון בכתיבת תסריטי בלט, ומשום כך פנה אל ורנואה דה סן ז'ורז', אדם שכתב הרבה לבריות בלט.
סן ז'ורז' היה מרוצה מן הרעיון הבסיסי של גוטייה, על הנערה הענוגה והוויליות.
הוא כתב את סיפור העלילה של ז'יזל כפי שהוא מוכר כיום בשלושה ימים ושלח אותו ללאון פייה, מנהל האופרה של פריז.
פייה היה זקוק לסיפור טוב כדי להציג את קרלוטה גריזי לקהל הפריזאי.
הוא מצא סיפור כזה ב"ז'יזל".
גם בעיני גריזי הוא מצא חן באותה מידה, וכך יצאה "ז'יזל" מיד להפקה.
חובבי הבלט המושבעים של פריז התרגשו מאוד ככל שהתקרב ליל הפתיחה של "ז'יזל".
דיווחי חדשות לא הניחו לעניינם לדעוך.
דיווחים אחדים סיפרו על תאונה שקרתה לגריזי, ואילו אחרים הודיעו, שהמנצח חלה בסרטן.
היו גם שסיפרו, כי פועלי הבמה חוששים לביטחונם.
התקווה שהבלט יהיה מוכן במאי התבדתה וליל הפתיחה נדחה פעמים אחדות.
גריזי נעדרה לכמה ימים וחזרתה נדחתה כדי לשמור על בריאותה.
שינויים בתאורה, בדלתות-רצפה ובתפאורה חייבו חזרות נוספות.
תפקידה של גריזי קוצר כדי לא לפגוע בבריאותה של הרקדנית.
במקום לשוב אל קברה בסוף הבלט, הוחלט שהיא תונח על מצע של פרחים ותשקע אט-אט אל תוך האדמה.
השינוי הזה שימר את האווירה הרומנטית של הפינאלה למערכה השנייה.
גריזי רקדה את ז'יזל עם לוסיאן פטיפה בתפקיד אלברכט, אהובה, ז'אן קוראלי כשומר הצייד הילאריון, ואדל דומילאטרה כמירתה, מלכת הוויליות.
כמקובל באותם ימים, קדם ל"ז'יזל" קטע מהפקה אחרת - במקרה זה, המערכה השלישית של האופרה "משה במצרים" מאת רוסיני.
ב-1844 רקדה מארי גי-סטפאן בתפקיד הראשי בהפקה הראשונה של "ז'יזל" בספרד.
על אף פקודותיו הקולניות של המכונאי הראשי אל צוות עובדיו, שנשמעו בקהל הצופים, נחל "ז'יזל" הצלחה רבתי.
חובבי הבלט ראו בה ממשיכה למארי טליוני, הבלרינה הגדולה ביותר בתקופתה.
"ז'יזל" נחל הצלחה אמנותית ומסחרית רבתי.
"לה קונסטיטושונל" הילל את המערכה השנייה בזכות "האפקטים הפיוטיים" שבה.
"מוניטר דה תיאטר" כתב, שגריזי "רצה [ו]מעופפת כמו איילה מאוהבת".
מבקר אחד ניתח בפרוטרוט את המוזיקה ב"לה פראנס מוזיקל".
הוא סבר, שהואלס במערכה הראשונה "מקסים" וציין, שהסצנה של ברת' הייתה גדושה במודולציות הרמוניות "חדשות בתכלית החידוש".
הוא שיבח רגעים אחרים במערכה הראשונה (בייחוד את סצנת השיגעון), והתענג על המוזיקה במערכה השנייה, בייחוד כניסת הוויליות וסולו הוויולה, המלווה את רגעיה האחרונים של ז'יזל.
הוא היה בדעה, שנגינת החליל והנבל המלווה את ז'יזל הנעלמת אל תוך קברה בסיום הבלט "חדורה יופי טרגי".
קוראלי זכה לשבחים על הפה דה דה של האיכרים במערכה הראשונה ועל ה"אלגנטיות" של המערכה השנייה.
קוראלי קיבל את הצעתו של גוטייה ובחר בנערות היפות ביותר בלהקה לתפקידי האיכרות והוויליות.
צופה אחד חשב, שתהליך הבחירה היה אכזרי: הנערות הכמעט-יפהפיות נדחו כלאחר יד.
גריזי ופטיפה נחלו הצלחה רבתי כנאהבים הטרגיים.
גוטייה שיבח את הופעתם במערכה השנייה; הוא כתב, ששני הרקדנים עשו את המערכה ל"פואמה אמיתית, אלגיה כוריאוגרפית מלאת חן ועדנה ...
יותר מעין אחת שחשבה שהיא רואה רק מחול הופתעה, כשחדות ראייתה הועמה בדמעה, משהו שאינו שכיח בבלט ...
המציבה אותה במעלות שבין אלסלר וטליוני ...
המימיקה שלה עלתה על כל הציפיות ...
היא התגלמות של תמימות וטבעיות."
אדולף אדם חשב את פטיפה ל"מצודד" הן כרקדן והן כשחקן, ושהופעתו "שיקמה" את המחול הגברי.
על דומילאטרה כתב, " ...
"ז'יזל" היניב 6500 פרנק בין יוני לספטמבר 1841. סכום זה היה כפול מזה של אותה תקופה ב-1839. משכורתה של גריזי הועלתה והציבה אותה בדרגת השכר הגבוהה ביותר בין הרקדניות באופרה.
הייתה מכירה של מזכרות, הודפסו תמונות של גריזי כז'יזל, והוצאו דפי תווים של עיבודים לריקודים בנסיבות חברתיות.
הפסל אמיל תומא יצר פסלון של ג'יזל בתלבושתה במערכה השנייה.
יוצר אריג משי בשם "פני ז'יזל" (façonné Giselle), ומאדאם ליינה, כובענית, מכרה פרח מלאכותי שנקרא "ז'יזל".
פרודיה על הבלט הוצגה בתיאטר דו פאלה-רויאל באוקטובר 1841.
אדולף אדם היה מלחין פופולרי של מוזיקה לבלט ולאופרה בצרפת של ראשית המאה ה-19. הוא כתב במהירות רבה והשלים את "ז'יזל" במשך כחודשיים.
המוזיקה נכתבה בסגנון החלק, השירתי של התקופה, שנקרא cantique (מין שירה דתית).
סגנון זה מוכר היטב לחובבי מוזיקה מן האופרות נורמה של בליני ולוצ'יה די למרמור של דוניצטי.
אדם עשה שימוש בבלט בכמה לייטמוטיבים, כלומר, פסוק מוזיקלי קצר, הנקשר לדמות, אירוע או רעיון מסוימים.
הלייטמוטיבים של אדם נשמעים פעמים אחדות לאורך הבלט.
אחד מהם מזוהה עם ז'יזל ואחר עם אלברכט.
המוטיב של הילריון מציין כל כניסה שלו.
הוא מזכיר את נושא הגורל בסימפוניה החמישית של בטהובן.
לייטמוטיב אחר נקשר במשחק המבחן בפרחים: "אוהב אותי, לא אוהב אותי" במערכה הראשונה, והוא נשמע שוב בסצנת השיגעון, ובמערכה השנייה כשז'יזל מציעה פרחים לאלברכט.
הוא נשמע בפתיחה, במערכה הראשונה כשברת' מספרת את סיפורן של הוויליות, ובסצנת השיגעון.
הוא מופיע שוב במערכה השנייה, בכניסה הראשונה של הוויליות.
מוטיב קרן הציידים מציין הפתעות פתאומיות.
המוטיב הזה נשמע כשאלברכט נחשף כאציל.
מבקר אחד ציין, מכל מקום, שאדם שאל שמונה תיבות מרומנסה של מיס פאג'ט ושלוש תיבות ממקהלת הציידים באופרה "אוריינטה" של ובר.
גוטייה סבר, שהמוזיקה של אדם עולה על זו של רוב הבלטים, וכוללת אפילו פוגה, שתרצה את טעמם של מוזיקאים רציניים.
הפרטיטורה של אדם ל"ז'יזל" צברה כמה קטעים נוספים במהלך קיומה, וכמה מהם נעשו לחלק בלתי נפרד ממסורת הביצוע של הבלט.
מיד לאחר החזרה הכללית של "ז'יזל" על במת האופרה של פריז, ניצלה הרקדנית נטלי פיץ-ג'יימס את כוחה כפילגשו של פטרון רב-השפעה של התיאטרון לשילוב סולו משלה בבלט.
ז'אן קוראלי נדרש לחבר חיש מהר קטע סולו לפיץ-ג'יימס, והוא יצר פה דה דה עם הרקדן אוגוסט מאביל כבן-זוגה של פיץ-ג'יימס.
כוונתו המקורית של קוראלי הייתה לבקש ממלחין הבלט, אדולף אדם, לחבר מוזיקה לסולו של פיץ-ג'יימס, אבל בשלב זה לא ניתן היה להשיג את אדם.
כיוון שכך, בחר קוראלי בסוויטה של המלחין פרידריך בורגמילר בשם "מזכרות מרטיסבון", לעצב ממנה מוזיקה לסולו הדרוש לפיץ-ג'יימס.
"מחול השניים" הזה, שכונה "מחול השניים של האיכרים" (Pas des paysans), היה לחלק ממסורת הביצוע של הבלט.
ז'אן קוראלי וז'יל פרו כתבו את הכוריאוגרפיה לגרסה המקורית של "ז'יזל".
פרו וקרלוטה גריזי היו נאהבים, ובהתאם לכך, תכנן פרו את כל הריקודים והפנטומימה שלה.
כל אחד בעולם המחול הפריזאי ידע, שפרו יצר את הריקודים של גריזי, וקוראלי הודה בכך, אבל עבודתו של פרו לא נרשמה לזכותו באופן רשמי בחומר המודפס, כגון מודעות ותוכניות.
סביר להניח, שהכוונה בכך הייתה למנוע מפרו לקבל תמלוגים על הבלט.
"ז'יזל" היה הבלט הגדול הראשון של פרו, ומכל יצירותיו, הוא היחיד ששרד.
פרו נטה למופעי ראווה נועזים ותכנן לז'יזל כמה זינוקי ריחוף אוויריים על כבלים במערכה השנייה.
גריזי חששה מן הזינוקים האלה, ועל כן נקרא פועל במה לנסות אותם.
הוא נפל אפיים ארצה והתנגש בתפאורה, וכבלי הזינוק הוסרו.
סיריל בומון כותב, ש"ז'יזל" עשוי משני מרכיבים: מחול ופנטומימה.
במערכה הראשונה יש סצנות פנטומימה קצרות, הוא מציין, ואפיזודות מחול משולבות בפנטומימה.
במערכה השנייה, הפנטומימה שזורה וכרוכה לאין הפרד במחול.
הוא מציין, שאוצר המילים הכוריאוגרפי מורכב ממספר קטן של צעדים פשוטים:
בומון משער, שהצעדים הפשוטים תוכננו בכוונה לאפשר "אקספרסיביות מקסימלית".
חלקים מ"ז'יזל" הוצאו או שונו מאז ליל הבכורה של הבלט.
סצנת הפנטומימה של ז'יזל במערכה הראשונה, שבה היא מספרת לאלברכט על חלומה המוזר, הוצאה מהבלט, ו"מחול השניים" של האיכרים קוצץ גם הוא במידת מה.
הדוכס מקורלאן ובתו באתילד נכנסו בעבר רכובים על סוסים, אבל כיום הם נכנסים בהליכה.
בהפקה המקורית הם היו נוכחים במותה של ז'יזל, אבל כיום הם עוזבים את הזירה לפני מותה.
המכונות ששימשו להעיף את ז'יזל ולהעלים אותה אינן בשימוש עוד.
לעיתים משתמשים בדלת-רצפה כדי לאפשר לז'יזל לעלות מקברה ואחר לשקוע אל תוכו בסוף המערכה השנייה.
לפנים הייתה באתילד נכנסת בסוף המערכה השנייה עם אנשי החצר לחפש את אלברכט, שצעד כמה צעדים לקראתם והתמוטט בזרועותיהם.
הרגע הזה היווה מקבילה אמנותית לסיום המערכה הראשונה, כשהאיכרים נאספים סביב ז'יזל המתה.
כיום, באתילד ואנשי החצר אינם בסצנה ואלברכט יורד לאיטו מעל הבמה, לבדו.
למוזיקה, מחולות ותלבושות אתניים ניתן מקום של כבוד בבלט הרומנטי.
בזמן כתיבת "ז'יזל", כשאנשים שמעו ואלס, הם חשבו על גרמניה, משום שזה מקור הריקוד.
כשז'יזל נכנסה בפעם הראשונה למוזיקה של ואלס, הקהל הבין מיד, שמקום ההתרחשות הוא גרמניה.
אדם כתב שלושה ואלסים ל"ז'יזל": שניים לז'יזל ואחד לוויליות.
הוא אמר, שב"וואלס של ז'יזל" במערכה הראשונה ניכר "כל הגוון הגרמני המוכתב על ידי מקום ההתרחשות" ואנשים הסכימו עמו.
מבקר אחד כתב: "ואלס מלבב ...
בתחילה, חשב גוטייה שאחדות מן הרקדניות בוואלס הוויליות צריכות לרקוד בתלבושות אתניות ובצעדים אתניים.
אדם שילב לשם כך פיסות של מוזיקה צרפתית, ספרדית, גרמנית וכמו-הודית בוואלס.
הרעיון ה"אתני" של גוטייה הושמט ככל שהבאלט התפתח ומפיקים מודרניים לא חזרו אליו.
כיום, המערכה השנייה היא "בלט לבן" (ballet blanc), (בלט שבו כל הבלרינות ולהקת הבלט לבושות בחצאיות פעמון מלאות, לבנות, והמחולות מעוצבים במתכונת גאומטרית).
פייר-לוק-שארל סיסרי היה מעצב התפאורות הראשי של האופרה של פריז בשנים 1815–1847. הוא עיצב את התפאורות להפקה הראשונה של "ז'יזל".
גוטייה לא ציין במפורש את מקום ההתרחשות של הבלט, אבל מיקם אותו ב"איזו פינה מסתורית של גרמניה ...
החזרות ל"ז'יזל" נמשכו חודשיים, תקופת חזרות ממושכת מאוד לאותם ימים.
אף על פי כן, סיסרי לא הספיק לעצב תפאורות לשתי המערכות והתמקד במערכה השנייה.
התפאורות למערכה הראשונה היו למעשה אלה שעוצבו לבלט "בת הדנובה" של אדם משנת 1838. ברישום מתוך "יפהפיית האופרה" (Les Beautés de l'Opera) מ-1845 נראית הבקתה של ז'יזל עם גג סכך מצד שמאל והבקתה של לואי, הלא הוא אלברכט המחופש לאיכר, מימין.
שתי הבקתות מוקפות בענפי עצים גדולים משני עברי הבמה, ביניהן, במרחק, נראים טירה ומדרונות מכוסים כרמים.
אף כי סצנה זו לא עוצבה ל"ז'יזל", היא נשארה המודל לרוב ההפקות המודרניות.
התפאורה של סיסרי הייתה בשימוש עד שהבלט הוסר מן הרפרטואר ב-1853. במועד זה נתן גוטייה דעתו על כך, שהתפאורות מטות לנפול: "בגג הבקתה של ז'יזל נשארו בקושי שלושה או ארבעה גבעולי קש."
ברישום למערכה השנייה מ"היפהפייה" נראה יער אפל עם בריכה במרחק.
ענפיהם של עצים עתיקי-יומין יוצרים מנהרת עצים.
מתחת לענפים אלה, מצד שמאל, נראה צלב שיש ועליו חרות "ז'יזל".
מאחת מזרועות הצלב תלוי נזר עלי הגפן שז'יזל נשאה כמלכת הבציר.
הבמה כוסתה בשכבה עבה של צמחים ופרחי בר (200 קני-סוף ו-120 ענפים פורחים) לייצג את סבך הצמחייה לרגלי העצים.
סילוני הגז של אורות הבמה ואלה התלויים ממעל בירכתי הבמה הונמכו ליצירת הלך רוח של מסתורין ואימה.
פתח עגול נחתך במסך הרקע וכוסה באריג שקוף.
אור חזק מאחוריו ייצג את הירח.
האור הונמך מדי פעם כרמז למעבר עננים.
גוטייה וסן ז'ורז' רצו שהבריכה תהיה עשויה ממראות גדולות.
פילה דחה רעיון זה בגלל מחירו, אבל בהפקה המחודשת של 1868 השתמשו במראות לסצנה הזאת.
אדם סבר, שמסך הרקע של סיסרי למערכה הראשונה "לא היה מוצלח כל כך ...
הוא כולו חלש וחיוור" אבל התפאורה למערכה השנייה מצאה חן בעיניו: "המערכה השנייה [של סיסרי] היא עונג לעיניים, יער אפל ולח מלא אגמונים ופרחי-בר, וסופו בזריחת שמש, הנראית תחילה מבעד לעצים בסוף היצירה, וקסומה מאוד ברישומה." זריחת השמש מצאה חן גם בעיני המבקרים.
"ז'יזל" הוצג בפריז מהופעת הבכורה שלו ב-1841 עד 1849, תמיד עם גריזי בתפקיד הראשי.
ב-1849, הוסר הבלט מן הרפרטואר.
הוא הוחזר לבמה בעונות 1852 ו-1853, ללא גריזי, ואז הוסר שוב מן הרפטואר לאחר 1853. הוא הוחזר לבמה בשנת 1863 בשביל בלרינה רוסיה, ושוב הורד ב-1858. חזרתו הבאה לחיים הייתה קרוב ל-50 שנה אחר כך, ב-1924, בשביל אולגה ספסיבצבה.
כמעט מיד לאחר ליל הבכורה של "ז'יזל", העלו אותו להקות בלט אחרות באירופה ובאמריקה.
הבריטים גילו לראשונה את "ז'יזל" בדרמה, שהתבססה על הבלט, "ז'יזל, או רקדניות הרפאים הליליות" מאת ויליאם מונקריף, שראה את הבלט בפריז באותה שנה.
המחזה הוצג ב-23 באוגוסט 1841 בתיאטרון המלכותי, סדלר'ס ולס.
הבלט עצמו הוצג לראשונה בלונדון בתיאטרון הוד מלכותה ב-12 במרץ 1842 עם גריזי כז'יזל ופרו כאלברכט.
ההפקה הזו עלתה שוב ושוב, פעמים רבות, פעם ב-1884 עם מדמואזל סיסמונדי בתפקיד אלברכט.
ההפקה הזו, שהקדימה אותה אופרטה בשם "פוקהונטאס", התקבלה בקרירות.
"ז'יזל" בוצע לראשונה ברוסיה בבולשוי תיאטר, סנקט פטרבורג, ב-18 בדצמבר 1842. סטפן גדאונוב, מנהל התיאטראות הקיסרים של סנקט פטרבורג, שלח את מנהל הבלט שלו אנטואן טיטוס לפריז, למצוא בלט חדש לבלרינה ילנה אנדריאנובה.
מנהל הבלט ביים את הבלט כולו מן הזיכרון בסנקט פטרבורג.
פרו הפיק את "ז'יזל" בסנקט פטרבורג ב-1851. הוא הכניס שינויים רבים בבלט בשנות עבודתו בבלט הקיסרי.
בשנות ה-80' של המאה ה-19, הכניס פטיפה שינויים רבים בהפקה של פרו.
"ז'יזל" עלה לראשונה באיטליה בתאטרו לה סקאלה במילנו, ב-17 בינואר 1843, אבל המוזיקה לא הייתה של אדולף אדם אלא של אנטוניו קורטזי.
ייתכן שהבלט הוצג לראשונה בתיאטראות הפרובינציאליים, אך אין ודאות שכך היה.
בשנת 1844, הגיעה הבלרינה האמריקאית מרי אן לי לפריז ללמוד אצל קוראלי במשך שנה.
היא שבה לארצות הברית ב-1845 עם הוראות הבמה ל"ז'יזל" ובלטים אחרים.
לי הייתה הראשונה להציג את "ז'יזל" בארצות הברית, ב"הווארד אתניאום" בבוסטון ב-1 בינואר 1846. ג'ורג' וושינגטון סמית גילם את אלברכט.
לי רקדה את "ז'יזל" (גם הפעם עם סמית) ב-13 באפריל 1846 בתיאטרון הפארק בניו יורק.
בינואר 1911 רקד וצלב ניז'ינסקי ב"ז'יזל" בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג, עם הבלט האימפריאלי, בנוכחות הצארינה מריה פיודורובנה.
תלבושתו, שעיצב אלכסנדר בנואה והייתה בשימוש קודם בפריז, חוללה שערורייה, כיוון שרקד בגרביונים ללא המכנסיים, שהיו מקובלים אז.
הוא סירב להתנצל ופוטר מן הבלט האימפריאלי.
בהמשך שנת 1911 הציגה להקת בלט רוס של סרגיי דיאגילב את הבלט בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, עם תמרה קרסבינה וניז'ינסקי כז'יזל ואלברכט.
אנה פבלובה רקדה את ז'יזל עם להקתה ב-1913. אליסיה מרקובה רקדה בתפקיד זה עם בלט ויקס-ולס ב-1934, ומרגוט פונטיין הייתה לז'יזל ב-1937, כשמרקובה עזבה את הלהקה.
ב-1942, לדוגמה, רקדו שלוש להקות שונות את הבלט בלונדון.
בשנת 1984 העלה פרדריק פרנקלין "ז'יזל" בבימוי מחודש, שונה מן הבלט המסורתי, בשם "ז'יזל הקריאולית" בשביל תיאטרון המחול של הרלם.
בעיבוד זה מתרחש הבלט בקרב קריאולים ואפרו-אמריקאים בלואיזיאנה בשנות ה-40 של המאה ה-19.
הברון ז'יגמונד קורנפלד (בהונגרית: Kornfeld Zsigmond, גולצ'וב -יניקוב, צ'כיה, 27 במרץ 1852 – בודפשט, 24 במרץ 1909) היה בנקאי יהודי-הונגרי שמוצא משפחתו ממוראביה, מנכ"ל "בנק האשראי הכללי ההונגרי".
משפחת קורנפלד הייתה אחת מעשרים ושמונה משפחות הברונים היהודים-הונגרים.
אביו היה חוכר של מזקקת אלכוהול קטנה בעיר הולדתו ליד איגאלו במורביה, אחיו של אביו היה הרב המקומי, אהרון קורנפלד.
כל אחיו הפכו לרופאים ולעורכי דין.
ז'יגמונד התכונן להיות רב, אך לאחר שאביו התעוור ונפטר באמצע שנות הששים של המאה ה-19, הוא נאלץ להפסיק את ללימודיו בתיכון.
ז'יגמונד בעל מבנה הגוף החלש, נאלץ לעבוד כבר מגיל 14.
ביתו התחתנה עם מוריץ דומון.
בבנק של טורץ' ובניו ובבנק של ורמן ובנו קיבל לראשונה קורנפלד עבודה בפראג.
הוא נקרא "כלבו" כי היה עליו לעשות את כל סוגי העבודות ועבד 10–12 שעות ביום.
כברבגיל 20 נשלח לווינה ולפריז.
בשנת 1871 הוא שהה במובלעת פריז בזמן הקומונה.
לאחר שחזר, עבד אצל Böhmischer Bankverein וכעבור זמן מה הפך לסגן ראש סניף פראג של בנק קרדיט-אנסטלט.
בדצמבר 1877 ניהל משא ומתן עם אלברט רוטשילד בווינה, שבחר בו כדי לשלוח אותו כמדריך לבנק האשראי הכללי ההונגרי בבודפשט.
החל מה- 13 במרץ 1878 החל לתפקד בבנק זה כחבר דירקטוריון.
האמצעים לכיבוש בוסניה והרצגובינה ביולי 1878 הובטחו על ידי הבנקים שהיו קשורים למשפחת רוטשילד.
בעניין זה נסע ז'יגמונד קורנפלד מספר פעמים לפריז.
לבסוף התיישב בבודפשט בשנת 1879, ונשא לאישה את ברברה פרנקפורטר (בטי), שתרמה תרומה משמעותית לרכישת האחוזה המשפחתית על ידי הנדוניה שלה.
הוא החל ללמוד הונגרית בשנת 1885, ועד שנות התשעים של המאה ה-19 קרא וכתב היטב.
כמנהל המוסד הפיננסי ההונגרי הראשון, בנק האשראי הכללי ההונגרי, הוא היה אחראי לייצוג האישי של הבנק ולניהולו בפועל, אם כי לא היה המנהל הרשמי של הבנק אלא הרוזן אדה פלביצ'יני.
בשנת 1894 התאפשרה עצמאותו הניהולית כאשר החוזים של בנק האשראי הכללי ההונגרי ושל קרדיט-אנסטלט לא הוארכו אלא חודשו.
משנת 1895 פיקח על כל צוות הבנק ומאותו זמן ועד מותו מילא את תפקיד המנכ"ל.