tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש לה ארבעה אחים ואחיות, אחד מהם הוא השחקן ג'ון לינץ'.
אחותה פולין היא מורה למשחק בבית הספר התיכון בבסברוק.
באוגוסט 2004 החלה לשחק בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון במסגרת "The Night Season".
ב-2008 הופיעה בתפקיד ראשי במחזה "ימיו האחרונים של יהודה איש קריות" בתיאטרון אלמידה .
בקולנוע שחקה בין השאר בסרט "יצורים יפים", בסרט "להעיר את נד" ובתפקיד ראשי בסרט "נורה".
ב-3 בדצמבר 2000 זכתה בשלושה פרסים של האקדמיה האירית לקולנוע וטלוויזיה בהם פרס השחקנית הטובה ביותר על משחקה בסרט "נורה".
לינץ' נשואה לשחקן קרייג פרקינסון.
ב-2008 עברו לינץ' ובעלה לגור בפיינסוויק שבגלוסטרשייר.
סוזן יספן מקנזי (בדנית: Susan Mackensie; נולדה ב-24 בדצמבר 1962) היא כדורגלנית עבר דנית ששיחקה כקשרית.
מקנזי היא מלכת השערים של אליפות אירופה 1993, והיא הכדורגלנית הדנית היחידה עד היום שהגיעה להישג זה.
מקנזי ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת דנמרק באוגוסט 1983, במשחק ידידות נגד שוודיה.
חודש לאחר מכן, היא כבר השתתפה במשחקי מוקדמות אליפות אירופה, שהתקיימה ב-1984 בפעם הראשונה אי פעם.
בסופו של דבר, סיימו הדניות במקום הראשון בבית המוקדם והעפילו לטורניר הגמר.
במשחק הראשון של חצי הגמר, שנערך מול 1,000 צופים באנגליה, פתחה מקנזי בהרכב הראשון אך לא הצליחה לעזור לדנמרק, שהפסידה 2-1 למארחת.
במשחק הגומלין שוב הפסידה דנמרק והודחה מהטורניר.
שנה אחר כך לקחה מקנזי חלק במשחקי מוקדמות אליפות אירופה 1987 שנערכה בנורווגיה.
היא שיחקה בארבעה מתוך ששת משחקיה של הנבחרת בסיבוב המוקדם, אך דנמרק סיימה רק במקום השני ולא העפילה לטורניר הגמר.
לאחר טורניר מוקדמות זה, לא זומנה מקנזי לנבחרת במשך חמש שנים, וחזרה אליה רק בספטמבר 1991.
מספר חודשים אחר כך, בנובמבר 1991, התקיים בסין גביע העולם הראשון לנשים, בהשתתפותן של 12 נבחרות הנשים המובילות בעולם.
מקנזי זומנה לסגל הנבחרת, ובשלב הבתים הוגרלו הדניות ביחד עם נורווגיה, ניו זילנד וסין המארחת.
במשחק הראשון של דנמרק בטורניר - נגד ניו זילנד, כבשה מקנזי את שער הבכורה שלה בנבחרת, והובילה את הדניות לניצחון 0-3. את שני המשחקים הבאים סיימה דנמרק בתיקו והפסד, אך העפילה לרבע הגמר מהמקום השלישי.
בשלב רבע הגמר, זכו הדניות להגרלה קשה בדמותה של אלופת אירופה המכהנת - נבחרת גרמניה.
בדקה ה-17 עלו הגרמניות ליתרון משער של בטינה ויגמן, אך מקנזי דאגה להשוות את התוצאה בדקה ה-25. המשחק הסתיים בתיקו 1-1 ועבר להארכה, בה כבשה היידי מוהר את שער הניצחון לטובת גרמניה, שהדיחה את דנמרק מהטורניר.
לאחר גביע העולם, התמנתה מקנזי לקפטנית הנבחרת הדנית, שבדיוק החלה להתכונן לאליפות אירופה 1993. במשחקי המוקדמות של האליפות, כבשה מקנזי שני שערים (אחד נגד צרפת ואחד נגד פינלנד), והובילה את דנמרק להופעה שלישית בטורניר הגמר.
בטורניר עצמו, שהתקיים באיטליה, הפסידה דנמרק 1-0 בחצי הגמר לנורווגיה, והתמודדה מול גרמניה על המקום השלישי.
במשחק נגד גרמניה כבשה מקנזי צמד שערים, ודנמרק ניצחה 1-3. הייתה זו ההופעה האחרונה של מקנזי במדי הנבחרת הדנית, ובינואר 1994 היא הודיעה על פרישתה מכדורגל.
בעשר שנים בנבחרת דנמרק, שיחקה מקנזי ב-27 משחקים וכבשה שישה שערים.
במקביל לקריירה הבינלאומית שלה, שיחקה מקנזי גם בקבוצת HEI מאורהוס.
באותם ימים הייתה HEI לקבוצה המובילה בדנמרק, וזכתה בשש אליפויות רצופות בין השנים 1986 ל-1991.
מקנזי נשואה לפול הוימוסה, כדורגלן לשעבר ומאמן נבחרת הנשים של דנמרק בשנים 1999 עד 2004. השניים מתגוררים באורהוס ביחד עם שתי בנותיהם המשותפות.
סוזן לייסי היא אמנית, מחנכת וכותבת אמריקאית.
היא משתמשת בעבודותיה במגוון אמצעים כגון: מיצב וידאו, מיצג, אמנות במרחב הציבורי (public art), צילום וספרי אמנות, בהם היא מתרכזת ב"נושאים חברתיים ועירוניים".
היא עוסקת ביצירת תוכניות חינוך מרובות ובראשן תפקידה כחברת סגל/מחנכת The Feminist Studio Workshop ב-Woman's Building בלוס אנג'לס.
היא הייתה חברת קבינט חינוך של ג'רי בראון, אז ראש עיריית אוקלנד, וכממונה על האמנות של העיר.
ב-1977, לייסי ולזלי לייבוביץ' שילבו אירוע פרפורמנס עם פעולה אקטיביסטית לה הם קראו "שלושה שבועות במאי" .
האירוע שילב בין עבודת פרפורמנס על מדרגות בניין העירייה של לוס אנג'לס, ושיעורי הגנה עצמית לנשים בניסיון להעלות מודעות ולנסות להתמודד עם גילויי אלימות רבים כלפי נשים.
האמניות הצמידו את המילה "אונס" (rape) למקומות במפת לוס אנג'לס על פי דיווחים שנמסרו ממשטרת לוס אנג'לס.
ב-1977 לייסי ולייבוביץ' חברו לביה לואו (Bia Lowe) ואמניות אחרות כדי ליצור את "באבל ובזעם" (In sorrow and in rage), הפגנת תצוגה ציבורית רחב יריעה.
העבודה הסתמכה על הכיסוי התקשורתי שהפך את סדרת הרציחות של נשים שביצע ה"חונק מהילסייד" (hillsides triangles) לסנסציה, ובהתייחסה לכך העלתה לדיון את תפקיד התקשורת למודעות וחשפה את תפקידה ביצירת אקלים פוליטי ותרבותי.
נראה שאופי הכיסוי העיתונאי נועד לחזק את אווירת הפחד שחיזקה את התפיסה של נשים כקורבנות.
הפרפורמנס החל כשקבוצה של נערות גבוהות בצורה בלתי רגילה, שהוגבהו עוד יותר על ידי חבישת כובעים נישאים ושחורים, הגיעו לבניין העירייה במרכבה, ובעקבותיהם שיירת מכוניות המלאות בנשים הלבושות שחור.
הפרפורמריות יצאו מהמכוניות ויצרו מעגל מול מדרגות בניין העירייה, מתחת לשלט עליו נכתב "לזכר אחיותינו, נשים נלחמות בחזרה" (In memory of our sisters, women fight back).
האמניות יצרו את הפרפורמנס, הפעולה והדימויים על מנת לעורר עניין תקשורתי-טלוויזיוני גדול ככל הניתן.
כשכיסוי התקשורתי זה הושג הן הצליחו להשתמש במדיה כדי לבקר את עצמה - מה שהעצים את ההשפעה של עבודת אמנות הפרפורמנס הזו הרבה מעבר לקהילה הפמיניסטית וצרכני האמנות הרגילים.
משתתפות מ"בניין הנשים" (woman's building), מוקד מענה טלפוני לנפגעות אונס וחברי מועצת העיר הצטרפו לקהילה הפמיניסטית ולמשפחות הקורבנות ביצירת מופע ציבורי חדש של זעם ואבל.
לייסי וליבוביץ' ייסדו את "אריאדנה" (ariadne): רשת אמנותית-חברתית הפועלת כקבוצה שיתופית המקדמת הזדמנויות ליצירת עבודות אמנות ופרויקטים חינוכיים המבוססים על קהילתית משותפת באמצע שנות השבעים לייסי אצרה את התערוכה הראשונה שעסקה באמנות פרפורמנס נשית בגלריית womanspace ב"בניין הנשים".
ב-1981 לייסי שיתפה פעולה עם סוזן הילר באצירת התערוכה "נחשוב על שם כשניפגש: אמניות פרפורמנס מלונדון ולוס אנג'לס" (We'll Think of a Title When We Meet: Women Performance Artists from London and Los Angeles) בפרנקלין פורנאס (Franklin Furnace), חלל אמנות אלטרנטיבי ידוע שנוסד ב-1976 על ידי מרת'ה וילסון.
לייסי פיתחה עבודות פרפורמנס רבות במקומות שונים ברחבי העולם, כשהיא מתרכזת בעיקר בנושאים של גזע, מעמד ושוויון זכויות בין המינים.
החל מתחילת שנות האלפיים היא החלה לעבד מחדש עבודות פרפורמנס מוקדמות שלה, בין השאר את WACK!
Art and the Feminist Revolution, כשכל עיבוד מחודש לוקח מתייחס לחלל בו הוא מוצג ולמטרות השונות והרלוונטיות לתקופה ולמקום.
"שלושה שבועות בינואר" היה פרפורמנס שמחה כנגד אונס והתבסס על פרויקט הדגל שלה מ-1977. הפעם המפה הוצבה במקום בולט במתחם בניין המשטרה הראשי של לוס אנג'לס.
ביחד עם שרון אלן היא יצרה את העבודה "לחישה, הגלים, הרוח" (Whisper, the Waves, the Wind) ב-1984, שהיוותה את שיאו של "פרויקט הלחישה", סדרת אירועים שהתרחשו במשך שנה ושמו תחת אור הזרקורים את הצרכים המיוחדים של נשים מבוגרות.
"אני מתעניינת במיתולוגיה האופפת נשים מבוגרות יותר" לייסי ענתה כשנשאלה בראיון על עבודותיה, "בדרך בה הן מנושלות מכוחן בתרבות שלנו.
אני רוצה לעזור להן להתגבר על מכשולים המוצבים בדרכן על ידי דעות קדומות, על ידי הצבירה של עושר וכוח.
אני רוצה לטעון אותן בכוחות מחודשים והגעתי להבנה כמה הים יכול להיות האתר המושלם למשימה זו.
במחזוריות שלו, בין אם יבינו את העבודה ובין אם לא, אני חושבת שאנשים יתחברו לתחושת המחזוריות המתקיימת בתודעה המטריארכלית".
בבוקר הפרפורמנס קבוצה של 154 נשים מבוגרות (בגילאי 65 עד 99) מקבוצות אתניות שונות, כולן לבושות בלבן, נעו באיטיות מן המדרגות לחוף הים הרחב שנפרש למרגלותיהן.
הן ישבו בקבוצות של ארבע לצד שולחנות מכוסים לבן לאורך שני חופים צמודים בלה-הויאה (La Jolla).
השיחה נסובה מסביב למספר נושאים שנבחרו מבעוד מועד וכללו את מחשבותיהן סביב השינויים הגופניים הכרוכים בהזדקנות, הכנות למוות, אובדן, התנועה לחירות האישה ועצות שהיו נותנות לנשים צעירות יותר.
ביום האם ב 10 במאי 1987 יצרה לייסי יצירה בת שעה אחת המכונה Crystal Quilt (שמיכת טלאים מקריסטל) שהיוותה עבודת המשך ליצירתה "לחישה, הגלים, הרוח".
הפעם, איפוא, הייתה היצירה ממוקמת בתוך בניין המכונה Crystal Court (חלל המשמש לרוב כקיוסק או קפה) הממוקם במרכז IDS במיניאפוליס, בנין שתוכנן על ידי פיליפ ג'ונסון וג'ון בורגיי.
Crystal Quilt היה הפרויקט האפתני והמורכב ביותר של לייסי בשנות ה-80. היצירה הציגה כ-430 נשים מבוגרות שצולמו במרכז IDS ושודרו בשידור חי בPBS .
בשידור שוחחו הנשים על חייהן בעת שעמלו על שמיכת טלאים ענקית.
לייסי מאמינה שעבודותיה לא יכולה להיות משוחזרות (במובן של להעלותן מחדש) מכיוון שהן תמיד מגיבות לזמן ומקום ספציפיים.
אולם היות שנושאים רבים נשארים רלוונטיים, העבודות יכולות 'להחשב מחדש' בהקשרים חדשים.
זוהי יצירה מחודשת שהוצגה בחניכת חלל חדש המיועד למייצגים בטייט מודרן בשם .Silver Action הוצג בחודש פברואר בשנת 2013 בטייט מודרן.
ביצירה כ-400 נשים בנות 60 ומעלה שוחחו על נושאים הקשורים לאקטיביזם וזכיות נשים: פעילות העבר, העתיד ואיך השתנו עמדותיהן כשהלכו ובגרו.
בין 1991 ל-2001 ביימה לייסי את פרויקטי אוקלנד, סדרה של מיצגים קהילתיים בשיתוף חברי קבוצת - TEAM - Teens, Educators, Artists, Media Makers
פרויקטי אוקלנד שמו להם למטרה לערב צעירים מאוקלנד שבקליפורניה בשיחה העוסקת באלימות משטרתית, אי-צדק חברתי, חינוך, ונושאים חברתיים אחרים.
המשתתפים לא הופיעו במובן המסורתי של המונח, אלא שיקפו סטריאוטיפים חברתיים בהם הבחינו עבור הקהילה שלהם.
הגג עולה בלהבות (The Roof is On Fire) הוא פרויקט שארך שנתיים (1993–1994) בו לייסי ושותפים פיתחו שיעורים שעסקו בשקיפות, נראות וכלים ביקורתיים בתקשורת שהיו מיועדים לבני נוער מאוקלנד.
הסדנאות סוכמו בערב אחד של פרפורמנס.
במהלך הפרפורמנס יותר מ-200 בני נוער שוחחו ביניהם בעודם יושבים בתוך מכוניות על גג חניון על נושאים כמו גזענות, מגדר וחוסר שוויון.
הצופים הוזמנו לשוטט בין המכוניות ולהאזין לשיחות מבלי להשתתף בהם.
הסטודנטים שהוכשרו ביצירה עצמאית במדיה הפיקו סרט דקומנטרי על הפרפורמנס שהגיע לחשיפה בערוצי הטלוויזיה הנפוצים ביותר.
ב-2012 לייסי שנתה את העבודה המוקדמת שלה מ-1977 - שלושה שבועות במאי, לפרויקט חדש הנקרא "שלושה שבועות בינואר" ( Three Weeks in January ) שהמשיך את הדיאלוג על אונס בלוס אנג'לס.
העבודה כללה פרזנטציות, שיחות ואת הפרפורמנס "מספרים אונס" - Storying Rape.
הפרפורמנס פותח ב-2012 לביאנלה בליברפול לStorying Rape: Shame ends here בה לייסי יוזמת שיח ציבורי בעיר הבריטית על אלימות מינית, חינוך ומניעה.
באוקטובר 2013 לייסי ארגנה שיחות בין נשים על מדרגות המבואה של פרויקט השיכון פארק פלייס בברוקלין, ניו-יורק כחלק מהעבודה "בין הדלת והרחוב" ו"פרויקטרחוב" - Between the Door, StreetProject .
ביצירה, שהופקה על ידי המרכז לאמנות פמיניסטית על שם אליזבת סאקלר במוזיאון ברוקלין, הזמינה לייסי 360 נשים לשבת על המדרגות המובילות לבניין ולשוחח על נושאים הקשורים למגדר בעוד העוברים והשבים מאזינים לשיחותיהן.
לייסי היא העורכת של "מיפוי שטח: ז'אנרים חדשים באמנות ציבורית", אנתולוגיית מאמרים העוסקים בהשפעת אמנות הפרפורמנס על המרחב הציבורי.
כמו כן כתבה מאמרים העוסקים באמנות הפרפורמנס.
לייסי מרבה לכתוב על עבודותיה - החל משלבי התוכנית, תיאור היצירות וניתוחן.
היא גם קידמה בכתיבתה אמנות חברתית, כתבה על הקשר בין אמנות ומעורבות חברתית, וערערה על הגבולות המפרידים בין אמנות גבוהה ומעורבות בתרבות פופולרית.
ספרה כולל כשלושים טקסטים שכתבה החל משנת 1974, המציעים מבט אינטימי על התפתחות האמנות הפמיניסטית, הקונצפטואלית, ואמנות המיצג מראשית התהוותן.
בהקדמה לספר, חוקרת האמנות מוירה רוט סוקרת את יצירתה וכתיבתה של לייסי.
באפילוג, תאורטיקנית התרבות קרסטין מאי ממקמת את יצירתה של לייסי בהקשר של פרקרטיקות עכשוויות של אמנות במרחב הציבורי.
לייסי החזיקה במספר משרות במוסדות אקדמיים הקשורים לאמנות.
היא הייתה דיקנית האמנות החזותית במכללה לאמנות של קליפורניה (California College of the Arts) בין 1987-1997. לייסי הייתה חברה בקבוצת המרצים שייסדו את אוניברסיטת מדינת קליפורניה במפרץ מונטריי ( California State University, Monterey Bay) בה היא ייסדה את המרכז לאמנות חזותית וחיים ציבוריים.
בין 2002 ל-2006 היא ניהלה את המחלקה לאמנות חזותית במכללת אוטיס לאמנות ועיצוב (Otis College of Art and Design) וב-2006 תכננה ויצרה את התוכנית לתואר שני באמנות בפרקטיקה במרחב הציבורי.
לייסי זכתה במספר רב של פרסים ומלגות, בהם: הקרן הלאומית לאמנויות, עמיתת גוגנהיים (Guggenheim fellowship) ועמיתה בין לאומית של ליילה וולאס (Lila Wallace international fellowship).
היא הייתה הזוכה הראשונה בפרס לאמנות ציבורית ודיאלוג ב-2009 (Public Art Dialogue Annual Award).
בשנת 2010 היא קיבלה את פרס המפעל חיים היוקרתי המוענק על ידי ארגון בית הספר לאמנות בארצות הברית (College Art Association) וב-2012 פרס מפעל חיים מארגון לאמנות נשים.
ב-2015 לייסי הפכה לעמיתה של Blade of Grass.
עבודותיה של לייסי נמצאות במוזיאונים ובמוסדות רבים בעולם.
Prostitution Notes באוסף של המוזיאון לאמנות עכשווית בלוס אנג'לס (LACMA), בטייט מודרן בלונדון ניתן למצוא את The Crystal Quilt וב-2012 מוזיאון האמר (Hammer) רכש את הסדרה "שלושה שבועות במאי".
סוזן וולטרס היא שחקנית ודוגמנית עבר אמריקאית זוכת פרס אמי.
סוזן וולטרס נולדה באטלנטה, ב-1981 זכתה כנציגת ג'ורג'יה ב-Miss Teen All American, תחרות יופי לנערות מרחבי ארצות הברית.
ב-1983 החלה לשחק באופרת הסבון התאהבות והיא השתתפה במספר הפקות של אהרון ספלינג וביניהם במיני סדרה "אלביס ואני", בה גילמה את פריסיליה פרסלי ובמלרוז פלייס.
היא שיחקה תפקיד אורח בסדרה CSI: מיאמי ובשני פרקים של סיינפלד.
ב-1999 שיחקה בסרט של ערוץ דיסני "חוש סוס".
בין השנים 2001 ועד 2004 השתתפה בתפקיד קבוע בסדרה צעירים חסרי מנוח, ב-2009 שיחקה בדרמת הנעורים "מגרש ביתי" כמנהלת בית הספר בו לומדים גיבורי הסדרה ובאותה שנה החלה לשחק בסדרה יומני הערפד.
משנת 2011 משחקת וולטרס בסדרת הנוער "זאב צעיר" בתפקיד המורה לביולוגיה ואימה של הדמות הראשית לידיה.
באותה שנה שיחקה בקומדיה "ביג מאמא 3: הבן כמו האבא" בכיכובו של מרטין לורנס.
בשנת 2018 התארחה בסדרות הטלוויזיה "NCIS", משפחת פוסטר" ו-"הפלאש" בתפקיד של ד"ר קרלה טאנהאוזר.
היא נישאה ללינדן אשבי בשנת 1986 ושיחקה לצידו בסדרת הנוער "זאב צעיר", לזוג שתי בנות.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לבידור בשעות היום2025שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמהצעירים חסרי מנוח
סוזן ל' לינדקוויסט הייתה חוקרת ביולוגית מולקולרית וחלוצה בתחום קיפול החלבונים.
היא הראתה כי שינויים בקיפול החלבונים יכולים להשפיע באופן ניכר, אך לא צפוי, על מגוון רחב של נושאים כמו מחלות, אבולוציה וננוטכנולוגיה.
בנוסף לינדקוויסט מרצה לביולוגיה ב־MIT וחברת (לשעבר ראש) המכון לחקר ביולוגיה רפואית של ה־MIT (מכון וייטהד) לינדקוויסט קיבלה את המדליה הלאומית למדעים (2009) (מדליה מהדרגה הגבוהה ביותר) כאות הוקרה על תרומתה למדע.
לינדקוויסט נולדה בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
אביה היה נגר ולאחר מכן רואה חשבון ואמה עקרת בית.
לינדקוויסט נישאה לאדוארד באקבי ויש לה שתי בנות.
הוריה לא ציפו שתהייה מדענית וחשבו שתהייה עקרת בית כמו אמה.
גם לינדקוויסט עצמה חשבה שתהייה אחות או עובדת סוציאלית מכיוון שאלו היו העבודות שפתוחות לנשים באותה עת.
באחד הראיונות שלה אמרה לינדקוויסט לעיתון הניו יורק טיימס:
לינדקוויסט קיבלה מלגה לאוניברסיטת אלינוי בשנת 1967 שם סיימה תואר ראשון במיקרוביולוגיה בשנת 1971. את הדוקטורט בביולוגיה סיימה בשנת 1976 באוניברסיטת הרווארד.
לאחר מכן הייתה חוקרת פוסט-דוקטורנטית באוניברסיטת שיקגו, כעבור שנתיים (1978) הצטרפה לינדקוויסט לסגל המרצים של הפקולטה לגנטיקה מולקולרית וביולוגיית התא, שם נשארה עד 2001. בשנה זו התמנתה להיות פרופסורית לביולוגיה ב־MIT.
בשנים 2001 עד 2004 לינדקוויסט הייתה ראש מכון וייטהד למחקר ביו־רפואי שב־MIT.
במהלך ביצוע מחקריה המדעיים, לינדקוויסט קיימה שיתופי פעולה רבים עם אינספור אנשים אך מן הבולטים מביניהם הוא זוכה פרס נובל אריק קנדל.
הגילויים אשר מצאה איתו הובילה להתפתחות מואצת של התחום ולפיתוח טיפולים למחלות נוירו-דגנרטיביות כמו אלצהיימר ופרקינסון.
2008 - מדליית אוטו ורבורג
2009 - המדליה הלאומית למדעים
2010 - מדליית מקס דלבריק
2010 - מדליית מנדל מהאגודה לגנטיקה
2012 - מדליית אדמונד ביצ'ר וילסון
2015 - חבר זר בחברה המלכותית.
קיפול חלבונים הוא תהליך שבו נוצר מבנה תלת-ממדי בחלבון.
קיפול שגוי של חלבונים משפיע כגורם משמעותי במחלות נוירולוגיות רבות הכוללות את מחלת פרקינסון ומחלת הנטינגטון.
לינדקוויסט וחבריה למעבדה פיתחו זני שמרים שיכולים לתפקד בתור מודל חי לניסויים ולחקר המחלות, וכך לגלות איך צורת קיפול החלבון תורמת למחלות.
לינדקוויסט וחבריה למעבדה הצליחו לייצר הרבה מהתוצאות הביולוגיות של מחלת פרקינסון בתאי השמרים וכעת מחפשים את התרופה לכך.
פריונים הם חלבונים שיכולים לשנות את עצמם לצורה ה"מנציחה את עצמה".
הפריונים הם ממצא חדשני יחסית אך כבר ידוע כי אחד מהסוגים הוא הגורם למחלת הפרה המשוגעת.
המעבדה של לינדקוויסט חוקרת גם את מבנה הפריונים וגם את המחלות שעליהן משפיעות.
בנוסף, לינדקוויסט משוכנעת כי פריונים אחרים הם בעלי ערך חיובי גדול בתהליכים ביולוגיים.
ניתן לראות הוכחה לכך בעבודתה עם זוכה פרס נובל אריק קנדל, שהראתה שפריונים הם חלק בלתי נפרד מאחסון זיכרון במוח.
המחקרים אשר עורכת לינדקוויסט מהווים חלק גדול מתהליך מציאת הטיפולים למחלות הנוירו-דגנרטיביות (פרקינסון, אלצהיימר, האנטינגטון, ALS וכדומה) והממצאים אשר גילתה מקדמים את התפתחות המחקר בנושאים אלה.
סוזן לימן הייתה אנדוקרינולוגית ופיזיולוגית אמריקאית ממוצא יהודי.
היא נחשבה לאחת המייסדות של תחום הנוירואנדוקרינולוגיה עקב מחקרה על הפפטידים (Substance P (SP ו-Neurotensin.
הייתה פרופסור במחלקה לפרמקולוגיה ותורת ריפוי ניסיונית ומנהלת המעבדה לנוירופפטידים במחלקה לפרמקולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת בוסטון.
בשנת 1991 היא הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (National Academy of Sciences).
סוזן לימן נולדה בשיקגו ב-9 במאי 1930 בשם סוזן אפשטיין.
אביה היה יהודי, ומשפחתו היגרה מברית המועצות לניו יורק כאשר היה בן שבע.
אמה למדה במכללה בתקופה שבה נשים מעטות למדו במוסדות להשכלה גבוהה, ואביה היה מטלורג.
כאשר לימן הייתה בת שישה שבועות, עברה המשפחה לקולומבוס שבאוהיו, בעקבות העבודה של אביה, וכשהייתה בת 6, הודיעו לאביה שלא סביר שהוא ימשיך להתקדם בעבודתו כי הוא יהודי.
האב החליט לקבל הצעת עבודה אחרת והמשפחה עברה לפנסילבניה.
לימן סיפרה שמשפחתה חוותה אנטישמיות בעבודה ובבית הספר.
כן, היא סיפרה שבתור ילדה היא בילתה זמן רב בגיוס כספי תרומות למען הקמת מדינת ישראל.
בשנת 1951 לימן קיבלה תואר ראשון (BA) ממכללת גאוצ'ר בארצות הברית.
בשנת 1954 קיבלה תואר שני (MA) ממכללת רדקליף ובשנת 1958 קיבלה דוקטורט מאותה המכללה.
כאשר הייתה באוניברסיטת הרווארד לצורך לימודיה, הכירה את קווין לימן, סטודנט לרפואה.
הם התחתנו ונולדו להם שלושה ילדים.
נישואיהם חוו קשיים, במיוחד סביב הצלחתה המקצועית של סוזן לעומת הקריירה האקדמית של קווין, ולבסוף הם התגרשו.
לימן נפטרה בארצות הברית ב-20 בינואר 2026.
לאחר שהשלימה את לימודיה, לימן החלה בחיפוש אחר משרה קבועה.
לאחר מכן עזבה לאוניברסיטת ברנדייס לצורך פוסט-דוקטורט ושם היא נשארה 12 שנים.
היא מעולם לא קיבלה משרת פקולטה מלאה ולכן חזרה לאוניברסיטת הרווארד ב-1972. לימן נשארה בהרווארד עד 1980, אז עזבה לאוניברסיטת מסצ'וסטס כדי להיות פרופסור לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה.
בשנת 1992 לימן עזבה את מסצ'וסטס כדי לעזור להקים את המחלקה לפרמקולוגיה באוניברסיטת בוסטון, שם היא עבדה עד למותה, בתור פרופסור במחלקה לפרמקולוגיה ותורת ריפוי ניסיונית והמנהלת של המעבדה לנוירופפטידים בבית הספר לרפואה.
המחקר של לימן התמקד בשני נוירופפטידים: Substance P ו-Neurotensin, אותם היא בודדה והגדירה במעבדה.
Substance P התגלה ובודד כבר בשנת 1931 על ידי אולף פון אולר (Ulf von Euler) שזכה בפרס נובל על ההישג.
Substance P נשאר כ"אבקה" לא מוגדרת כימית במשך ארבעים שנים עד שסוזן לימן הגדירה את המבנה שלו - 11 חומצות אמינו, ב-1971. Substance P נמצא בכמויות משמעותיות בעצב התועה ופעולותיו כוללות: הורדת לחץ דם, כיווץ תאי השריר, גירוי ייצור הרוק ותגובות דלקתיות ברקמות.
הוא גם אחראי להעברת כאב דרך סיבי עצב מסוימים.
לא ברור האם הוא יותר משריד אבולוציוני.
Neurotensin מופרש מהתאים של המעי הדק בתגובה לשומן.
הוא מווסת את הניעות, מרגיע את סוגר הוושט התחתון וחוסם את הגירוי שגורם להפרשת חומצה ופפסין על ידי העצב התועה.
סוזן לימן זכתה בפרסים רבים.
סוזן מונטגומרי היא מתמטיקאית אמריקאית, פרופסורית באוניברסיטת דרום קליפורניה.
תחום עיסוקה הנוכחי הוא באלגברה לא קומוטטיבית.
מונטגומרי נולדה בלאנסינג, בירת מישיגן.
בגיל 23 קיבלה את התואר הראשון שלה מאוניברסיטת מישיגן (ב-1965).
לאחר מכן עברה לאוניברסיטת שיקגו, שם השלימה את לימודיה והשיגה את תוארה השני, כעבור שנה.
היא קיבלה את הדוקטורט שלה בשיקגו, שלוש שנים לאחר מכן, ב-1969, תחת השגחתו של דוקטור ישראל הרשטיין.
כיום משמשת מונטגומרי כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
לאחר שסיימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת שיקגו, עברה לאוניברסיטת דה-פול לשנה, וב-1970 הצטרפה לפקולטה של אוניברסיטת דרום קליפורניה שבה היא עובדת עד היום.
ב-1982 היא קודמה לתפקיד פרופסור בפקולטה.
מונטגומרי החלה את עבודת המחקר שלה בחקר של השפעות חבורה על חוגים אלגבריים.
לאחר מכן שינתה את תחום מחקרה לאלגברה נון-קומוטטיבית, ובפרט אלגברת הופף, מבניה, ייצוגיה והקשר שלה לתחומי אלגברה אחרים.
המאמר המצוטט והחשוב ביותר שלה עוסק בנושא זה.
למחקריה הרבים לעיתים היו שותפים, ולרבים מהמאמרים שפרסמה היו מתמטיקאיות ומתמטיקאים אחרים שהשתתפו בכתיבתם.
מלבד כמות מחקרים גדולה שפרסמה, מונטגומרי כתבה גם שבעה ספרים העוסקים בתחומי המחקר שלה.
בנוסף כתבה מאמר על ביצועים אקדמיים ויצירתיים אצל בני נוער מחוננים, שבו תיארה יחד עם אליזבת' מונרו דרוס את המאפיינים הללו לאור השפעות ולחצים סביבתיים.
מונטגומרי נשואה ולה 3 בנים מנישואיו הראשונים של בן זוגה.
חברה בקרן הלאומית למדע (1965-9)
נואמת אורחת בחברה האמריקאית למתמטיקה (1984)
פרס רובנהיימר לפקולטה יוצאת מן הכלל (1987)
מרצה מנהלת בקונפרנס בורד של המדעים המתמטיים באוניברסיטת דה-פול (1992)
מרצה אורחת באיחוד המתמטיקה הישראלי בירושלים (1995)
מרצה אורחת באגודה האמריקאית למתמטיקה באוניברסיטת באולינג גרין (2005)
מרצת מליאה באגודה הקנדית למתמטיקה (2009)
נבחרה כחברה באגודה האמריקאית למתמטיקה (2012)
נבחרה כחברה באיגוד האמריקאי להתקדמות המדע (2012)
סוזן וואלקין לבית מונייה הייתה פמיניסטית, עיתונאית, מיילדת וסופרת שערכה מסעות בעולם.
מוכרת בזכות תפקידה כעורכת עיתון טריבון לנשים, שהיה עיתון פמיניסטי ראשון לנשים ממעמד הפועלות, ובזכות האוטוביוגרפיה שלה, "זכרונות של בת העם" או "הסן סימוניאנית במצרים".
סוזן וואלקין (לבית מונייה) נולדה בפריז בשנת 1801 למשפחה ממעמד הפועלים.
אביה היה כובען שהסתבך כלכלית.
הוריה שהיו אנשים צעירים בתקופת המהפכה הראשונה הורישו לה את המודעות לחופש ושוויון אך חוויותיה כאישה צעירה לימדו אותה אחרת: בנעוריה נשאה בעול הטיפול באמה הגוססת שהתביישה להתלונן בפני רופא על כאבים בחזה והיא בעצמה נאנסה.
עבדה כרוקמת כדי לסייע בפרנסת המשפחה וגידלה את אחותה הצעירה.
סוזן פגשה את יוג'ין וואלקין, אדריכל, ב-1825 ונישאה לו.
הזוג תמך בתנועת הסן סימוניזם, שהייתה קבוצה אוטופית סוציאליסטית ודבקה בפילוסופיה של הרוזן דה סן-סימון.
קלוד אנרי דה סן סימון היה הוגה דעות ואוטופיסט צרפת, בעל תפיסות חברתיות יוצאות דופן.
בתקופה זו, לפני מותו, דגל בחזון סוציאליסטי של "נצרות חדשה", אשר מטרתה העיקרית הייתה "שיפור מוסרי וחומרי של מצב המעמדות הנמוכים בחברה".
הוא לא שלל את עקרון הקניין הפרטי אך המליץ על הגבלתו בהתאם לטובת הכלל ובמיוחד שלל את זכות הירושה.
מנהיגיה של תנועתו כללו את פרוספר אנפנטין (Prosper Enfantin) וסנט אמנד בזאר (Saint-Amand Bazard).
סוזן וואלקין נמשכה בעיקר לקריאת התנועה לנשים ולפועלים, שביחד מהווים את הקבוצה הגדולה ביותר בחברה, שלה המעמד הנמוך ביותר.
הפופולריות של הקבוצה ואמונתם בשחרור נשים סיבכו אותה עם השלטונות הצרפתיים.
בשנת 1832, אחרי משפט ראווה שנערך להם, נכלאו פרוספר אנפנטין, שארל דובירייר ומישל שבלייה והתנועה התפזרה.
לבני הזוג וואלקין נולדו שלושה ילדים אשר נפטרו בלידה מסיפיליס בו נדבקה מבעלה.
בהמשך הסכימה לגירושים "סן סימוניאניים" מבעלה, שכן גירושים היו לא חוקיים אז בצרפת.
היא נתנה לו את ברכתה והוא עזב ללואיזיאנה.
גם בתנועה, בשנות פעילותה, היו מאבקי כוח בתוך הסן סימוניאנים.
אלפנטין, שהיה אביה הרוחני של סוזן וואלקין, תמך בפומבי בזכויות נשים ובצעדה הבא, כתיבה עיתונאית והוצאת עיתון פמיניסטי, אך מאידך הדיר אותה ואת חברותיה ממעגלי ההשפעה והדיון בתנועה.
בין השנים 1832–1834, וואלקין כתבה וערכה את "טריבון לנשים", העיתון הפמיניסטי הראשון, של מעמד הפועלים וחתמה בשמה הפרטי: סוזן.
עורכות העיתון דחו את השימוש בשמות משפחה, אשר לדעתן הכפיפו את הנשים לאבותיהן או בעליהן.
היא וכותבות אחרות, ובניהן מארי ריין גינדורף ודזירה גיי וז'אן דזירה וורט גיי הדגישו את הצורך להכיר בזכות נשים לגירושין, חינוך ועבודה.
וואלקין הדגישה בכתיבתה גם את הצורך של אמהות בהגנה.
בשנת 1834 פרסמה גם את "החוק שלי לעתיד" (Ma loi d'Avenir) שכתבה עמיתתה לתנועה- קלייר דמאר, אחרי שהיא והמאהב שלה, פרה דסאר, התאבדו.
היא הגיבה בכתיבתה על העדר ההוגנות כלפי נשים בחוקים האזרחיים.
עם שחרורו מהכלא של אנפנטין, בשנת 1834, סוזן קיבלה על עצמה את קריאת התנועה הסן סימיניאנית להפיץ את הבשורה שלה ברחבי העולם.
היא הצטרפה לחברים צרפתים אחרים, מדענים ומהנדסים, כולל פרדיננד דה לספס, לנסיעה למצרים.
בכך התחייבה לחיים של "תעמולה פעילה" שמשמעותם עבורה הייתה לפרנס עצמה בעבודה כדוגמה לאחרות ועידודן ללכת בדרכה.
אנשים רבים במצרים היו בהסגר עקב מגפת הדבר ולכן היה קשה למצוא עבודה.
וואלקין התפרנסה בתחילה מכביסה לאחרים.
פגשה רופא צרפתי אשר היה מוכן ללמד אותה את המקצוע בתמורה למתן שיעורים פרטיים לילדיו המצריים.
היא למדה ערבית, למדה רפואה תוך כדאי טיפול בחולים ובהרמונות נשים בהם ביקרו לצורך טיפול בחולות, כשהיא לובשת לעיתים קרובות בגדי גברים.
היא נדבקה במחלה ושרדה, אך רבים מחבריה, כולל הרופא ומשפחתו, נפטרו.
לאחר שכשלה תוכניתה להקים בית חולים לנשים, חזרה לצרפת.
בצרפת, וואלקין הוסמכה כמיילדת, למדה הומיאופתיה, והמשיכה לעבוד למען נשים.
ניסיון שלה להקים אגודה לעזרת אמהות צעירות ב-1838 כשל.
שוב התקשתה במציאת עבודה, בין היתר משום שבאותה תקופה הוחלפו המיילדות הנשים ברופאים גברים.
בשל הצורך לפרנס את עצמה, את אביה החולה ואת אחיה, שהיה אסיר פוליטי, נסעה סוזן לרוסיה בשנת 1839, בלווית אחייניתה שהייתה לה כבת.
חייהן היו קשים בסנט פטרסבורג.
היא מצאה מעט עבודה, אך קור החורף הכריע את בריאותה והיא חזרה לצרפת בשנת 1846.
רוחות חדשות נשבו בצרפת בפרוץ המהפכה הצרפתית של 1848 והמאבק על זכויות נשים שוב עלה לכותרות.
וואלקין הצטרפה לפמיניסטיות סן סמיניאניות אחרות כמו יוג'ין ניבוייט (Eugénie Niboyet), פאולין רולנד (Pauline Roland), ז'אן דראוון (Jeanne Deroin), דזירה גיי ואליסה למונייה במאבק למען תעסוקת נשים, חינוך, השתתפות שוויונית במרחב הציבורי ותנאי עבודה הוגנים למורות, מינקות, תופרות ומיילדות.
היא הקימה ארגון לתמיכה במינקות מקצועיות וכן יסדה את "החברה המאוחדת למיילדות".
היא כתבה על כך רבות ב"קול הנשים", עיתון פמיניסטי חדש שהטיף לחינוך ושחרור נשים ויצא בפריז.
סביב המהומות ברפובליקה, העדר מימון ופעילות ממשלתית עוינת, עזבה שוב את צרפת, הפעם ללואיזיאנה, בשנת 1848. שם הצטרפה לצרפתים "אוטופיסטים" שהתיישבו בניו אורליאנס כמה שנים קודם לכן ונשאו את דגל התמיכה בפמיניזם והתנגדות לסחר עבדים.
סוזן וואלקין זכתה לראות את תוצאות מלחמת האזרחים וקיוותה כי זכויות הנשים תוכרנה בעקבותיה.
מבחינה אישית, חוותה את פטירת אחותה שאצלה גרה בניו אורליאנס, 1849 והפסידה את כל חסכונותיה עקב מאורעות המלחמה.
חזרה לצרפת בשנת 1860. בנאמנות לעיקרון התעמולה הפעילה, כתבה את זכרונותיה בספר כדי להשאיר אחריה מורשת כתרומה למאבק.
האוטוביוגרפיה שלה זכרונות בת העם,או בשמה הנוסף סנט סימוניאנית במצרים יצאה לאור בשנת 1866.
סוזן וואלקין נפטרה בפריז בדצמבר 1876 או בינואר 1877.
סוזן ויקטוריה לוצ'י היא שחקנית, סופרת ויזמית אמריקאית, הידועה בעיקר בשל תפקידה כאריקה קיין בסדרת הדרמה היומית של ABC, "כל ילדיי", מ-1970 ועד 2011. הדמות נחשבת אייקונית, ולוצ'י ידועה כ"הגברת הראשונה של הדיי-טיים".
על פי הניו יורק טיימס, לוצ'י קיבלה את המשכורת הגבוהה ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה היומית, כאשר כבר ב-1991 הרוויחה יותר ממיליון דולר בשנה.
ב-1996, TV Guide דירג את לוצ'י כמספר 37 ברשימת 50 כוכבי הטלוויזיה הגדולים של כל הזמנים.
בשנת 2005, היא קיבלה כוכב בשדירת הכוכבים של הוליווד, והיא הוכנסה להיכל התהילה של הטלוויזיה ב-2006. היא נמנתה כאחת מ-200 האייקונים המובילים מכל הזמנים של VH1, ואחת מעשרת האנשים המרתקים ביותר של ברברה וולטרס.
היא שיחקה גם בסרטי טלוויזיה, אירחה תוכניות אירוח, והייתה כוכבת אורחת בתוכניות בידור וקומדיה, כולל "סאטרדיי נייט לייב".
ב-2012 היא כיכבה בתור ז'נבייב דלטור בתוכנית "עוזרות בית נחושות".
בנוסף לקריירת המשחק, יש ללוצ'י גם קו מוצרים בשם The Susan Lucci Collection הכולל מוצרים לטיפוח השיער והעור, בשמים, והלבשה תחתונה.
ב-2015 מונתה לוצ'י כ"אגדת דיסני", היכל תהילה של חברת וולט דיסני.
סוזן לוצ'י נולדה בסקרסדייל, ניו יורק, להורים ג'נט (לבית גרנקוויסט) וויקטור לוצ'י, קבלן בניין.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון ב-1964, המשיכה ללימודי תואר ראשון בדרמה במרימאונט קולג', אותו סיימה ב-1968.
לוצ'י ידועה עבור תפקידה כאריקה קיין באופרת הסבון "כל ילדיי" של רשת ABC, אותה שיחקה מ-16 בינואר 1970 ועד 23 בספטמבר 2011.
מה צריך לעשות לזכות באמי!?"</span>.
סיפור לוצ'י והאמי הנכסף הפך לחלק מתרבות הבידור, המקושר לכל מקרה של אי-זכייה בפרסים, כמו במקרה של פיטר אוטול, שנקרא "הסוזן לוצ'י של האוסקר").
אחרי 18 מועמדויות כושלות, היא סוף סוף זכתה בפרס אמי ב-1999. כאשר המגיש, שמאר מור קרא בשמה כזוכה, הוא הצהיר "הרצף נגמר!" והקהל עמד על רגליו בתשואות.
כשלוצ'י עברה ליד חברותיה לקאסט, קלי ריפה ומרסי ווקר, עם הפרס, הן בכו בגלוי, יחד עם חברתה רוזי אודונל, ואופרה ווינפרי הריעה לה מאגף הבמה.
כאשר ABC ביטלה את"כל ילדיי" ב-14 באפריל 2011, לאחר 41 שנות שידור, לוצ'י אמרה בראיון: "היה זה מסע פנטסטי.
אהבתי לשחק את אריקה קיין, ואת העבודה עם אגנס ניקסון וכל האנשים המדהימים המעורבים בתוכנית...
אני מצפה בכליון לכל מיני הזדמנויות חדשות ומרגשות".
לוצ'י ביקרה בפומבי את נשיא ABC, בריאן פרונס על ביטול התוכנית באפילוג של האוטוביוגרפיה שלה "כל חיי".
לוצ'י הופיעה במספר סדרות טלוויזיה וסרטי טלוויזיה.
בשנת 1982, הייתה לה הופעת קמע בסרט הקומדיה, Young Doctors in Love.
ב-1986, היא שיחקה את תפקיד הנסיכה דריה רומנוף בסרט הטלוויזיה זוכה גלובוס הזהב ופרס אמי, Anastasia: The Mystery of Anna.
בשנים 1990–1991 היא הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "דאלאס".
היא אירחה את "סאטרדיי נייט לייב" באוקטובר 1991.
ב-1995, לוצ'י הופיעה בסרט הטלוויזיה Ebbie, גרסה עדכנית ל"מזמור חג המולד".
לוצ'י שיחקה מנהלת חנות כולבו דמוית סקרוג', אותה מבקרים שלוש הרוחות של חג המולד.
ב-2004, היה לה תפקיד כוכב אורח בשני פרקים של הסדרה הקומית Hope & Faith.
בשנת 1999, היא שיחקה את תפקיד אנני אוקלי בהפקה מחודשת של המחזמר של אירווינג ברלין, "אנני אוקלי אשת לפידות".
בביקורתו, מייקל לוגאן מ-TV Guide כתב, "סוזן לוצ'י לא סתם לקחה את ברודוויי בסערה, היא לקחה אותו בטורנדו, הוריקן וצונאמי."
מאז קיץ 2010, לוצ'י הופיעה מספר פעמים בתור עצמה, כיריבה הראשית של דמותה של ונדי מאליק, ויקטוריה צ'ייס, בסיטקום "שוות בקליבלנד".
היא הופיעה בקליפ המוזיקלי של גלוריה אסטפן, "Hotel Nacional" בפברואר 2012. היה לה גם תפקיד אורח במהלך העונה השישית של סדרת הדרמה Army Wives''.
מאז 2012, לוצ'י מקריינת את סדרת הפריים טיים "Deadly Affairs", שסוקרת חקירות.
ב-15 בנובמבר 2012, לוצ'י הופיעה ב"הקולבר ריפור".
ב-2013, לוצ'י התחילה לגלם את דמותה של ז'נבייב דלטור בסדרת הדרמה הקומית "עוזרות בית נחושות" של מארק צ'רי.
לוצ'י השתתפה בעונה 7 של "רוקדים עם כוכבים" עם טוני דובולאני כבן זוגה לריקודים.
לוצ'י הוזמנה להשתתף בעונות קודמות, אך סירבה בשל קונפליקט בצילומים - רוקדים עם כוכבים צולם בלוס אנג'לס, ואילו כל ילדיי בניו יורק.
אך שינתה את דעתה בין השאר בעקבות חוויות חיוביות של קולגות.
היא הודחה ב-5 בנובמבר 2008, וסיימה במקום השישי בתחרות.
לוצ'י נשואה מאז 13 בספטמבר 1969 לאיש העסקים האוסטרי הלמוט הובר.
הם הוריה של השחקנית לייזה הובר (נולדה ב-22 בפברואר 1975), ושל אנדראס הובר, שחקן גולף.
היא הפכה לסבתא כשבתה לייזה ילדה את רויס אלכסנדר ב-23 בדצמבר 2006 – יום הולדתה ה-60 של לוצ'י.
הנכד השני, ברנדן, נולד ב-16 באוגוסט 2008; הנכדה הראשונה, היידן ויקטוריה, ב-23 במרץ 2011; והרביעי, מייסון אלכסנדר, ב-6 בפברואר 2013.
האוטוביוגרפיה של לוצ'י, "כל חיי: אוטוביוגרפיה", פורסמה בהוצאת הרפר קולינס באפריל 2011.
פרסי גרייסי אלן שנה קטגוריה תוכנית תוצאה 2005 שחקנית ראשית בדרמה בשעות היום "כל ילדיי"
כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד שנה עבור 2005 קריירה בטלוויזיה
Made in New York שנה קטגוריה תוכנית תוצאה 2005 MINY (בהכרה ב-35 שנים בתפקיד אריקה קיין, ב"כל ילדיי" אשר מצולם בניו יורק) "כל ילדיי
New York Women in Film & Television שנה קטגוריה תוכנית תוצאה 2004פרס מוזה —
פרס בחירת הקהל שנה קטגוריה תוכנית תוצאה 1992 השחקנית האהובה בדרמה יומית "כל ילדיי"
נשים בקולנוע שנה קטגוריה יצירה תוצאה 1994 פרס לוסי—
סוזן ווייס (נולדה ב-9 בפברואר 1954) היא עורכת דין ופעילה חברתית-פמיניסטית.
ווייס היא המייסדת והמנהלת של מרכז צדק לנשים, עמותה ישראלית שמטרתה למנוע פגיעה של זכויות נשים בישראל בידי מוסדות הדת במדינה.
בנוסף ווייס ייסדה ועומדת בראשו של כתב העת "הדין והדיין", המפרסם בקביעות פסקי דין רבניים בנושאי משפחה.
סוזן (מצגר) ווייס נולדה בפורט דיקס, ניו ג'רזי.
בשנת 1954 עלתה לישראל עם בעלה, יעקב ווייס, שלימים מונה לסמנכ"ל ולראש הלשכה המשפטית בתעשייה האווירית לישראל.
בילדותה למדה ווייס בבתי ספר אורתודוקסיים ואת השנה האחרונה של בית הספר התיכון העבירה במכללת גולד לנשים בירושלים, עוד לפני עלייתה לארץ.
ווייס בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית ממכון שטרן לנשים בישיבה יוניברסיטי.
היא בעלת תואר שני (MA) ושלישי (PhD) בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מאוניברסיטת תל אביב, והוסמכה לעריכת דין בתום לימודי משפטים בבית הספר למשפטים של ברוקלין.
עבודת התזה של ווייס עסקה בטוענות רבניות בבתי הדין הרבניים במדינת ישראל.
עבודת הדוקטורט שלה, שנקראת "לא מס שפתיים: עוולת סרבנות הגט", מציעה תיאור מקיף של האופן בו שופטים בבתי משפט לענייני משפחה, דיינים בבתי דין רבניים, פעילות פמיניסטיות, אקדמאים ונשים בעלות דין מתמודדים עם התופעה של סרבנות גט בחסות המדינה.
בשנת 1984 עבדה ווייס כעורכת דין בהתנדבות בארגוני נשים בישראל, ובין השנים 1985–1997 ניהלה משרד פרטי שעסק בתיקי גירושין.
בשנת 1997 הקימה ווייס את ארגון הסיוע המשפטי "יד לאישה" – מוסד ללא כוונת רווח שפועל בחסות מוסדות "אור תורה סטון".
הארגון, שמופעל על ידי טוענות רבניות, מספק סיוע משפטי מסובסד לעגונות – נשים הכבולות לנישואיהן הכושלים על ידי החוק היהודי.
בשנת 2004 עזבה ווייס את תפקידה כמנהלת "יד לאישה" והקימה את עמותת "מרכז צדק לנשים" (CWJ), עמותה לזכויות אדם שבראשה היא עומדת עד היום.
העמותה מורכבת מעורכות דין חברתיות שפועלות בכל החזיתות בהן נפגעים נשים וילדים בישראל על ידי חוקי הדת – בחסות המדינה.
מטרתו הכפולה של המרכז היא לחשוף את העוולות הנגרמות לנשים בהתנגשות שבין ערכי הדת והערכים הדמוקרטיים של המדינה, כמו גם להציע פתרונות מערכתיים לאותן עוולות.
אחת מההצלחות הגדולות ביותר של מרכז צדק לנשים הייתה השגת תקדימים מבתי משפט לענייני משפחה בכל רחבי ישראל – שמכירים בכך שסירוב לתת גט בבתי הדין מהווה עילה לתביעת נזיקין תחת חוקי הנזיקין במדינת ישראל.
במקביל, בין השנים 1998–2006, שימשה ווייס עמיתת מחקר בכירה במכון שלום הרטמן, ובשנת 2015 שימשה עמיתת מחקר במכון הדסה ברנדייס.
ייצוג עשרות נשים שדרשו להכיר בסירוב בעליהן לתת להן גט כעילה לפיצויי נזיקין בבתי משפט לענייני משפחה.
בתי משפט בכל רחבי המדינה הסכימו לקבל את הטענה, וקבעו כי סרבנות גט היא עילה נזיקית שמזכה נשים בפיצוי כספי משמעותי – כולל מאנשים שמסייעים ונותנים יד לסרבנות הגט.
עתירה לבג"ץ בשם אישה רווקה שנמנעה ממנה הגישה למקוואות (בג"ץ 9740/11).
בעקבות הפנייה לבג"ץ השתכנעו בתי הדין הרבניים לאמץ מדיניות שתאפשר לנשים רווקות, גרושות, כאלה שעומדות להינשא שלא לפי היהדות וכאלה שמעוניינות לטבול שלא לצורך קיום יחסים – להשתמש במקוואות.
אותה עתירה פתחה פתח לעתירות מצד ארגונים נוספים בנוגע לאופן השימוש במקוואות.
ייצוג "תפילת נשים בכותל – הקבוצה המקורית של נשות הכותל", בשל תקנות שהעביר הממונה על הכותל המערבי, אשר מנעו מהן גישה לספרי תורה שסופקו על ידי המדינה בכותל (בג"ץ 8124/15).
פיצוי נוסף נדרש בטענה של חיפוש גופני משפיל ומפלה שנערך על אותן נשים – בניסיון לאתר טליתות, תפילין וספרי תורה (ת"א 62763-11-15, ת"א 40925-04-17).
תביעה בבית הדין לעבודה בעקבות החלטת בתי הדין הרבניים להוציא מכרז לתפקיד יועץ משפטי לבתי הדין – שלא איפשר לנשים להתמודד על התפקיד.
בעקבות התביעה ביטל בית המשפט לענייני עבודה את המכרז הפסול (ע"ב 08–3252).
ייצוגה של רות קוליאן, פעילה חברתית חרדית שביקשה לפרסם בעיתונות החרדית מפלגה שהקימה לפני הבחירות לכנסת ה-20 – אך סורבה.
עתירה שנועדה לגרום לכך שבוועדה למינוי דיינים יובטח מקומן של ארבע נשים – לצד הבטחת מקומותיהם של ארבעה גברים (בג"ץ 933/12).
אותה עצומה הכינה את הקרקע לחקיקה זהה שקודמה על ידי ח"כ עליזה לביא.
ייצוג נשים שבית הדין הרבני קבע שהן "נואפות" (בג"ץ 5676/12).
בית המשפט העליון אסר על גישה של בתי הדין הרבניים לרישומים רפואיים, ובמקרה אחר נמחק שמו של אחד הילדים מ"הרשימה השחורה" של הממזרים.
ייצוג שתי נשים שגיורן בוטל, יחד עם פרופ' אביעד הכהן, כך שהן וילדיהן לא נחשבו עוד ליהודים.
בג"ץ החזיר את הדיון לבית הדין הרבני שהפך את פסיקתו והכריע כי הנשים וילדיהם עדיין יהודים (בג"ץ 07–3213).
ייצוג אזרחים ישראלים שהוכרזו כלא יהודים בבית הדין הרבני, במסגרת הליך גירושין (בג"ץ 6483/17).
בעתירה, שהוגשה יחד עם עמותת עתים, נטען שלבתי הדין הרבניים אין סמכות לחקור את היהדות של צדדים שלישיים שלא ביקשו להינשא או להתגרש.
ווייס טוענת כי מדינת ישראל לא יכולה להתפשר על עקרונותיה הדמוקרטיים או על זכויות הנשים בה, כדי להקים מדינת שמתנהלת על ערכי היהדות.
היא סבורה שהמדינה זנחה את זכויות היסוד של אזרחיותיה לטובת ערכי "רב תרבותיות" ומתוך כבוד ל"רגישויות דתיות".
לדבריה, המדינה לא צריכה לקיים משפטים נגד נשים "נואפות", לנהל רישום של ילדים תמימים שאמהותיהן הפרו את כללי האישות המקראיים (ממזרים) – או לחקור מתגיירים על אמונתם הדתית ומנהגיהם.
ווייס דוגלת ברעיון שבתי המשפט הרבניים במדינת ישראל יהיו פרטיים – ולא יהיו כפופים לרשויות המדינה.
היא תומכת בחקיקת חוקים שיאפשרו לנשים להשתמש במשפט האזרחי כדי לקבל גט.
ווייס כתבה גם על החשיבות הסימבולית של כיסוי הראש הנשי – כמו גם על מה שקורה כשהשקפות המודרניות של בתי הדין הרבניים מתנגשות עם ערכיהם הדתיים הפונדמנטליסטים.
פרס "תיקון עולם" – פרויקט מורשת הפליטים היהודיים בהאיטי (2016)
פרס ג'ול בלוש לפעילות פמיניסטיות בישראל (2013)
פרס נשים במשפט – לשכת עורכי הדין בישראל (2009)
פרס "נושאת הלפיד האלטרנטיבית" – מגזין "לאישה" (2007)
רשימת עשרת דוברי האנגלית המשפיעים ביותר – "הארץ" (2011)
טורטלוט , הייתה אסטרונומית אמריקאית ומדענית פלנטרית חוקרת באוניברסיטת ייל.
טורטלוט הייתה שותפה בגילויים של 15 גופים טרנס-נפטוניים וכוכבי לכת מינוריים.
טורטלוט סיימה תואר ראשון מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1966, וקיבלה תואר שני מאוניברסיטת ייל בשנת 1967. היא המשיכה ללימודי דוקטורט בביוכימיה מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1971.
החל משנת 1998 היא הייתה אחראית על ניהול המידע במחלקה לאסטרונומיה של אוניברסיטת ייל, עבור פרויקטי YALO ו-SMARTS.
עבדה במשותף עם בראד שפר ודייוויד רבינוביץ על עיבוד המידע שמגיע מצילומי הירח נראיד של נפטון וחישוב זמן המחזור שלו.
בשנת 2003 יחד עם דייוויד רבינוביץ, וברד ומרתה שפר, היא חקרה את אופי הסיבוב והחזרים של גופים בחגורת קוויפר.
היא עבדה במצפה הכוכבים לה סילה במסגרת קמפיין חיפוש אחר גופים בחגורת קוויפר (Quest KBO Survey).
טורטלוט הייתה חברת סגל במכללת אלברטוס מגנוס עד שנת 2008. היא הייתה חוקרת במחלקת האסטרונומיה של אוניברסיטת ייל עד מותה.
טורטלוט נפטרה בגיל 68 בהמדן, קונטיקט, ארצות הברית.
טורטלוט מוכרת כשותפה בגילויים של 15 כוכבי לכת מינוריים במהלך תגליות שבוצעו על ידי מצפה הכוכבים לה סילה בצ'ילה ב-2010. התגליות במשותף עם החוקרים דייוויד רבינוביץ ומג שוומב.
סוזן אוניל סטרייקר היא פרופסורית, סופרת, קולנוענית, ותאורטיקנית אמריקאית, אשר עבודתה מתמקדת במגדר ומיניות האדם.
היא פרופסור חברה במחלקה ללימודי מגדר ונשים, באוניברסיטת אריזונה, המנהלת לשעבר של המכון ללימודי להט"ב, ומייסדת היוזמה ללימודים טרנסג'נדרים באוניברסיטה.
כתבה מספר ספרים בנושא תרבות והיסטוריה להט"בית.
סטרייקר סיימה תואר ראשון באוניברסיטת אוקלהומה ב-1983. היא השלימה דוקטורט בהיסטוריה של ארצות הברית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1992; עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא Making Mormonism: A Critical and Historical Analysis of Cultural Formation.
סטרייקר היא פרופסור חברה בחוג ללימודי מגדר ונשים באוניברסיטת אריזונה, היא המנהלת לשעבר של המכון ללימודי להט"ב באוניברסיטה.
היא שירתה בתור פרופסור אורחת באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, ואוניברסיטת סיימון פרייזר.
היא לסבית טרנסג'נדרית, אשר יצרה גוף משמעותי של עבודות בנושא טרנסג'נדר ותרבות קווירית.
היא יצאה כטרנסג'נדרית, והחלה התאמה מגדרית זמן קצר לאחר סיום הדוקטורט.
המאמר האקדמי שלה "My Words to Victor Frankenstein Above the Village of Chamounix", שפורסם ב-1994, היה המאמר הראשון שלה שפורסם בכתב עת אקדמי, ואחרי סוללת הדרך האוסטרלית רוברטה פרקינס אשר החלה לפרסם מחקרים על עובדות מין בשנות ה-1980, אחת הטרנסג'נדריות הראשונות לפרסם מאמר בכתב עת שעבר עמיתים אקדמי.
היא עשתה מחקר פוסט-דוקטורט על מיניות האדם באוניברסיטת סטנפורד, בחסות המועצה לחקר מדעי החברה וקרן פורד.
מ-1999 עד 2003, היא הייתה מנכ"לית האגודה להיסטוריית להט"ב בסן פרנסיסקו.
ב-2013, סטרייקר הקימה את היוזמה ללימודי טרנסג'נדר באוניברסיטת אריזונה.
ב-2015, אוניברסיטת ייל העניקה לסטרייקר את הפרס על שם ג'יימס רוברט ברודנר על מפעל חיים ותרומה אקדמית בתחום חקר הלהט"ב.
ב-2007, קרן מונט-הורוביץ כיבד אותה על האקטיביזם שלה למיגור ההומופוביה.
בין יתר הכיבודים שזכתה בהם" פרס חלוצת הקהילה מטעם המרכז למשפט טרנסג'נדרי, והכרה בתור "גיבורה מקומית" על ידי תחנת הטלוויזיה הציבורית בסן פרנסיסקו, KQED.
הספר הראשון של סטרייקר, Gay by the Bay: A History of Queer Culture in the San Francisco Bay Area (1996), אשר נכתב בשיתוף עם ג'ים ואן בוסקירק, הוא תיעוד מאויר של האבולוציה של תרבות הלהט"ב באזור מפרץ סן פרנסיסקו וצפון קליפורניה.
הספר, וספר הממשך, Queer Pulp, היו שניהם מועמדים לפרס למדא לספרות.
ספרה הבא, Queer Pulp: Perverted Passions from the Golden Age of the Paperback (2001), היה סיקור ביקורתי של "ספרות פאלפ" או "ספרות זולה" (ספרי כריכה רכה זולים שהיה קל לייצר) לסבית והומוסקסואלית שיצאה בארצות הברית בין שנות ה-1930 עד שנות ה-1960.
בשנת 2000, סטרייקר הייתה כותבת שותפה עם כריסטין יורגנסן באוטוביוגרפיה שלה, Christine Jorgensen: A Personal Autobiography.
יחד עם סטיבן וויטל, היא ערכה את The Transgender Studies Reader (2006), עבודתה הראשונה אשר זכתה בפרס למדא.
ספרה הבא, Transgender History (2008), מסקר טרנסווסטיזם, אנשים טרנסג'נדרים, וטרנסקסואליות בארצות הברית, מתום מלחמת העולם השנייה ועד שנות ה-2000.
ב-2013 יצא ספר ההמשך לאנתולוגיה משנת 2006, The Transgender Studies Reader 2, אותו ערכה יחד עם ארן אייזורה.
ב-2015 היא כתבה את ההקדמה לספר Bordered Lives: Transgender Portraits from Mexico, של הצלם קיקה ארנל, ובו תיאורים של חיי המצולמים, אשר מאתגרים ציפיות ותפקידי מגדר במדינתם.
"בוהמיין גרוב" הוא אתר קמפינג בצפון קליפורניה, שהיה מקום המפגש של מועדון הבוהמיה, ארגון פרטי של גברים אמריקאים בעלי כוח והשפעה פוליטית, כלכלית, ותרבותית.
מאז 2012 היא מרצה בנושא, ספציפית על הפרפורמנס הטרנסג'נדרי המתבצע בין הגברים כשהם בבידוד מכבלי ועיני החברה.
סטרייקר הופיעה בסרטים כשחקנית ובתור עצמה, וכן תסרטה, הפיקה וביימה סרטים בנושאי טרנסג'נדר ומיניות.
היא זכתה בפרס אמי סן פרנסיסקו / צפון קליפורניה על בימוי הסרט Screaming Queens: The Riot at Compton's Cafeteria (2005), סרט תיעודי על מהומות קפיטריית קומפטון ב-1966; הסרט נכתב, בוים והופק בשיתוף עם ויקטור סילברמן.
יחד עם הבמאית מישל לולר והמפיקה קים קלוזנר, הייתה מפיקה שותפה בסרט Forever's Gonna Start Tonight (2009), סרט תיעודי על ויקי מרליין, טרנסג'נדרית שהייתה נשאית HIV, שהייתה מופיעה במועדונים.
ב-2013, יצרה סטרייקר את הסרט התיעודי Christine in the Cutting Room (2013), סרט נסיוני על כריסטין יורגנסן.
מוניקה טרויט צילמה וראיינה את סטרייקר עבור סרטה התיעוד משנת 1999, Gendernauts: A Journey Through Shifting Identities.
היא גם התראיינה ב-2002 לפרק של הסדרה התיעודית SexTV, ובשני פרקים של Sex: The Revolution (2008).
היא הנושא של הסרט התיעודי Reel in the Closet (2015), בבימויו של סטו מדוקס.
סטרייקר פייזלי קורה עורכות בשיתוף את TSQ: Transgender Studies Quarterly, כתב העת האקדמי הראשון על נושאים טרנסג'נדריים שאינו רפואי.
גיליון הבכורה יצא בשנת 2014.
בשנת 2008, היא הייתה מועמדת לפרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה עבור מאמרה ב-Salon.com "Why the T in LGBT is Here to Stay", תגובה למאמר מאת ג'ון ארבוסיס משנת 2007, "How did the T get in LGBT?".
בעבודה אחת, "Transgender Studies: Queer Theory's Evil Twin" (2004), סטרייקר מתאר כיצד טרנסג'נדרים הם לעיתים קרובות נדחקים לשוליים בתוך הקהילה הקווירית, ואיך תחום הלימודים הקוויריים באקדמיה מתעדפת נרטיבים של נטייה מינית על פני אלו של זהות מגדרית.
סוזן מוריסי ליווינגסטון היא אשת ממשל אמריקאית לשעבר.
היא כיהנה כמזכירת הצי של ארצות הברית בפועל בינואר-פברואר 2003 בממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, ובכך הייתה לאישה הראשונה והיחידה עד כה שכיהנה בתפקיד זה.
ליווינגסטון לקחה חלק במאמצים לשים קץ לטקטיקות החקירה הכוחניות והמשפילות בבסיס הצי במפרץ גואנטנמו, קובה.
באותה עת, כאשר כיהנה כתת-מזכיר הצי, היא פיקחה על צוות נרחב שכללה עורכי דין ממשרד היועץ המשפטי הראשי של הצי וחוקרים משירות החקירות הפליליות של הצי שהעלו חששות בנוגע לטיפול באסירים במתקן המאסר שבבסיס.
סוזן ליווינגסטון נולדה בקרת'יג' (קרתגו), מיזורי.
היא בת למשפחה של אנשי חיל האוויר של ארצות הברית.
ב-1968 היא סיימה לימודי תואר ראשון בקולג' ויליאם ומרי שבוויליאמסבורג, וירג'יניה וב-1972 היא השלימה לימודי תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת מונטנה.
היא גם בוגרת בית הספר פלטצ'ר למשפטים ודיפלומטיה של אוניברסיטת טאפטס.
בין השנים 1973–1981 שימשה ליווינגסטון כחברת צוות של סנאטור אחד ושני חברי בית הנבחרים.
בין השנים 1981–1989 היא שירתה במינהל החיילים המשוחררים במספר תפקידים, כולל סגנית מנהל לענייני לוגיסטיקה וסגנית מנהל לענייני מנהל.
לאחר מכן ועד 1993, בתקופת נשיאותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, שימשה ליווינגסטון כסגנית מזכיר הצבא למתקנים, אנרגיה וסביבה.
בתפקידה זה, כללו תחומי האחריות שלה את תחום הבינוי, ניהול המתקנים, תחומי האנרגיה והסביבה, סיוע למקרי אסונות וכן שיקום התשתיות הציבוריות של כווית לאחר מלחמת המפרץ.
בשנים 1993–1998 עבדה ליווינגסטון בצלב האדום האמריקאי כסגנית נשיא לבריאות ושירותי בטיחות, כסגנית נשיא בכירה בפועל למתן שירות לסניפים וכיועצת לשירותי החירום של הכוחות המזוינים.
לאחר מכן ועד לכניסתה למחלקת הצי היא שימשה כמנהלת הכללית של "אגודת צבא ארצות הברית" (Association of the United States Army, ארגון ללא כוונת רווח שמקדם את ענייני הצבא ומקיים פעולות רווחה עבור המשרתים בו), וכסגנית יושב ראש מועצת הנאמנים שלה.
היא גם שימשה כסגנית הנשיא וחברת מועצת המנהלים של "השולחן העגול לענייני רכש", וכן כיועצת למדיניות וניהול.
מיולי 2001 ועד פברואר 2003 כיהנה ליווינגסטון כתת-מזכיר הצי של ארצות הברית.
בתפקיד זה היא צוינה על ידי היועץ המשפטי הראשי של צי ארצות הברית, אלברטו ג'.
מורה, על כך שביטלה את נוהלי מחלקת ההגנה שהוצאו על ידי מזכיר ההגנה דונלד רמספלד, שאפשרו טכניקות חקירה שעשו שימוש בכוח כלפי האסירים בבסיס הצי במפרץ גואנטנמו בקובה.
לאחר שמנהל שירות החקירות הפליליות של הצי, דייוויד ברנדט, עדכן את מורה על התעללות לכאורה כלפי האסירים בגואנטנמו, אמר מורה שהוא פנה לליווינגסטון לאחר שפניותיו ליועץ המשפטי הראשי של מחלקת ההגנה לא נשאו פרי.
במזכר לחוקרים של הצי, כתב מורה על פגישה שקיים ב-3 בינואר 2003 עם ליווינגסטון ש"הייתה זו הראשונה מבין פגישות ושיחות יומיומיות שקיימתי עם תת-המזכיר ליווינגסטון בנוגע לחקירת האסירים.
השקפותיה והשקפותיי כנגד מדיניות הטיפול בהם תאמו אלה לאלה, והיא העניקה לי תמיכה רבה...".
ב-15 בינואר 2003 השעה רמספלד את האישור ליישום טכניקות החקירה.
לאחר שסיימה את תפקידה במחלקת הצי, עבדה ליווינגסטון כיועצת לניהול מדיניות ושימשה כחברה במועצת היועצים הלאומית ללימודי ביטחון, כחברה במועצת השולחן העגול לענייני רכש וכחברה בצוות חידוש הטיסות של מעבורות החלל של נאס"א.
סוזן לנוקס ) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1931 עם גרטה גרבו וקלארק גייבל בתפקידים הראשיים.
זה הסרט היחיד שבו הופיעו ביחד.
התסריט מבוסס על הרומן Susan Lenox (Her Fall and Rise) דייוויד גרהם פיליפס משנת 1912.
הלגה אולין (גרטה גרבו) נולדה מחוץ לנישואים.
אמה מתה בלידה והיא גדלה אצל דודה קרל (ז'אן הרשולט) שהחזיק אותה כשפחה בביתו ובהגיעה לבגרות רצה לכפות עליה נישואים לג'ב מונסטרום (אלן הייל), אדם מבוגר וגס.
היא התנגדה לכך וכאשר מונסטרום ניסה לכפות עליה יחסים, היא ברחה מהבית בתוך סופה עזה ומצאה מקלט באסם בחווה סמוכה סמוך שם גילה אותה בעל החווה, רודני ספנסר (קלארק גייבל).
ספנסר מטפל בה והיא מתחילה להתאהב בו.
הוא אדריכל וחייב לנסוע לתחרות בדטרויט.
הלגה נשארת בבית אבל לשם מגיעים אביה ומונסטרום.
היא מתנגדת להם בכוח ובורחת עם הכירכרה שלהם לתחנת הרכבת שם היא נכנסת לקרון שבו להקת וודביל של וין ברלינגהם "ברלי" (ג'ון מיליאן).
היא לא מגלה להם את שמה והם נותנים לה את השם סוזן לנוקס.
השוטרים שהוזעקו למקום מחפשים ברכבת אבל ברלי מחביא אותה בתאו בתמורה שתהפוך לפילגשו.
באחת ההופעות פוגש אותה ספנסר אבל לאחר שמתברר לו שהיא פילגשו של ברלי, הוא חובט בו ובורח.
סוזן עוזבת את הלהקה וברכבת מתוודע אליה מיליונר בשם מייק קלי (הייל המילטון) שלוקח אותה לניו יורק להיות פילגשו.
היא הופכת להיות ידוענית בחברה הגבוהה בעיר.
היא ממשיכה להתעניין בספנסר וכשמתברר לה שפוטר מעבודתו בגלל תפקוד לקוי, היא מארגנת לו דרך קלי, חוזה יקר לפרויקט בנייה גדול.
ספנסר מוזמן לקלי, פוגש בסוזן ולאחר שמתברר לו שהחוזה הוא בזכותה, הוא בורח.
סוזן מודיעה לקלי כי היא אינה אוהבת אותו ועליה לחפש את ספנסר.
היא מוותרת על כל מנעמי העושר ומתחילה לעבוד כרקדנית ו"מארחת" במועדונים זולים ברחבי ארצות הברית עד שהיא מוצאת את עצמה במועדון זול בעיר נמל בדרום אמריקה.
למועדון מגיע מיליונר אמריקאי, רוברט ליין (איאן ליין) ומציע לה להצטרף לשייט תענוגות ביאכטה שלו.
למקום מגיעים גם מלחים ובתוכם ספנסר, לבוש בגדים מרופטים ומזוקן.
הם מחליפים האשמות הדדיות אבל לבסוף מתרככים ונופלים זו בזרועותיו של זה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותגרטה גרבוהלגה/סוזן לנוקסקלארק גייבלרודני ספנסרז'אן הרשולטקרל אוליןאבא חורג של הלגהאלן היילג'ב מונסטרוםהבעל המיועד של הלגהג'ון מיליאןברלימנהל להקהאיאן קית'רוברט לייןמיליונרהייל המילטוןמייק קלימיליונר
סוזן לנדאו (נולדה ב-1946, בצ'כוסלובקיה) כיהנה כאוצרת ראשית לאמנויות של מוזיאון ישראל בירושלים ומנכ"לית ואוצרת ראשית במוזיאון תל אביב לאמנות בשנים 2012–2018. משנת 2020 היא המנהלת האמנותית של גלריה נסימה־לנדאו, שהקימה יחד עם איש העסקים לשעבר ואספן האמנות סטיב נסימה.
בספטמבר 2023 מונתה לנדאו לממלאת מקום מנהל מוזיאון ישראל, ותהיה אחראית על האוצרות, גיוס משאבים וקשר עם התורמים הבינלאומיים.
סוזן לנדאו למדה בבית הספר התיכון לאמנויות בברטיסלאבה.
בשנת 1966 התחילה את לימודיה בחוג לתולדות אמנות באוניברסיטת Comenius, ברטיסלאבה.
בעת ביקורה בישראל בשנת 1968 עם קבוצת סטודנטים, פלש הצבא הרוסי לצ'כוסלובקיה ולנדאו לא שבה לארצה.
היא המשיכה את לימודיה באוניברסיטה העברית, ירושלים, ועבדה כמאיירת באנציקלופדיה העברית.
בשנת 1978 החלה לעבוד במוזיאון ישראל בירושלים.
התערוכה הראשונה שלה הייתה "אדריכלות במנורת החנוכה".
לנדאו הקימה ובנתה את המחלקה לאמנות עכשווית במוזיאון ישראל, ירושלים.
בתקופתה כאוצרת לאמנות עכשווית וכאוצרת ראשית אצרה לנדאו תוכנית רזידנסי שנתית של אמנים אורחים, ביניהם ג'יימס טורל (James Turrell), מריו מרץ (Mario Merz), ג'וליאן אופי (Julian Opie), ריצ'רד דיקון (Richard Deacon), נדקו סולקוב (Nedko Solakov), קיקי סמית, רוזמרי טרוקל (Rosemarie Trockel) ועוד.
תוך כדי הקמה ובנייה של המחלקה לאמנות עכשווית במוזיאון ישראל זיהתה לנדאו ורכשה יצירות של אמנים צעירים בתחילת דרכם אז, כמו ז'אן-מישל בסקיה, דמיאן הירסט, מאוריציו קטלאן ורבים נוספים.
בנוסף, הייתה אחראית על פרויקטים מיוחדים בגן הפסלים של המוזיאון, ביניהם ריצ'רד סרה (Richard Serra), ג'יימס טורל (James Turrell), מגדלנה אבקאנוביץ', סול לויט (Sol Lewitt), מארק דאיון (Mark Dion), מיכה אולמן, רוקסי פיין (Roxy Paine) ויצירתו של אניש קאפור המוצבת ברחבת המוזיאון.
לנדאו הובילה את אגף האמנויות בפרויקט הדגל של חידוש המוזיאון שהסתיים בשנת 2010, והייתה אחראית על הצבה ומיקום אוסף הפיסול בשטחים הציבוריים של המוזיאון (מנשה קדישמן בכניסה למוזיאון והצבתו של הפסל נמרוד מאת יצחק דנציגר מול אוסף האמנות הישראלית בין היתר).
לנדאו אצרה בשנת 2003, יחד עם יגאל צלמונה, את הביאנלה ארט פוקוס 4 בירושלים ובשנת 2007 אצרה את תערוכתה של יהודית סספורטס בביתן הישראלי בביאנלה בוונציה.
בשנת 2012, אחרי 34 שנים במוזיאון ישראל, מונתה לנדאו למנכ"לית מוזיאון תל אביב ולאוצרת הראשית.
במהלך כהונתה יזמה לנדאו תערוכות רבות, ביניהן תערוכות יחיד של אמנים כמו יעל ברתנא, אבשלום, דייוויד קלרבו (David Claerbout), פיונה טאן (Fiona Tan), מיכאל בורמנס (Michael Borremans), אלמגרין ודרגסט (Elmgreen & Dragset), אלינה סאפוצ'ניקוב (Alina Szapocznikow), טרין סימון (Taryn Simon), ר.ה.
Quaytman), הירושי סוגימוטו והתערוכה מאוספי המוזיאון – מוזיאון תל אביב לאמנות מבקר בברלין, גרופיוס באו (Gropius Bau).
לנדאו השיקה פרויקטים מיוחדים במפל האור באגף החדש של המוזיאון, לרבות דאגלס גורדון, ג'ואנה ושקונסלוש (Joanna Vasconselos), טום פרידמן (Tom Friedman) ואיברהים מהמה (Ibrahim Mahama).
לנדאו אצרה את התערוכות דובב שפתי ישנים (Sleep From Her Wooden) של אידסה הנדלס (Ydessa Hendeles), השעון (The Clock) של כריסטיאן מרקליי (Christian Marclay), שניים (Twosome) של לואיז בורז'ואה עם ג'רי גורובוי (Jerry Gorovoy), וכן התערוכה זמנים מודרניים של יצירות מופת ממוזיאון פילדלפיה.
לנדאו יזמה את המיתוג מחדש של המוזיאון וייסדה את המחלקה לאמנות עכשווית.
בהמשך הקימה את אגודת ידידי מוזיאון תל אביב לאמנות, את קבוצת רכישה של אמנות ישראלית ואת ארגון המתנדבים.
בין יוזמותיה האחרות היה יצירת משרה חדשה של אוצר ראשי.