tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחת שלטונו הבישוף (מיטרופוליט) ממוצא גאורגי אנטים האיברי הקים בבוקרשט בית דפוס שהדפיס ספרים רבים ברומנית, יוונית, סלבונית כנסייתית, אף בערבית, טורקית וגאורגית.
בנוסף היו קיימים בנסיכות עוד שלושה בתי דפוס.
ברנקוביאנו בנה מנזרים וכנסיות, בהם, בתחילת מלכותו, בין 1690 ל-1692, את המנזר חוּרֶזו.
כמו כן סלל בבוקרשט את עורק התחבורה הראשי המדופן בעץ, שנקרא "פודול מוגושואיֶי" (Podul Mogoşoaiei, "גשר מוגושואיה"), שהפך לימים ל"קאליה ויקטוריאֶי" (Calea Victoriei, "שדרת הניצחון").
חלק מהבניינים שנבנו בתקופתו התאפיינו בסגנון אדריכלי "ילידי" מיוחד ששילב בתוכו יסודות של רנסאנס ושל האדריכלות הביזנטית.
דוגמאות לסגנון זה, שכונה על שמו "ברנקוביאני", הם למשל מנזר חורזו (Horezu) (1690–1692), ארמון מוגושואיה בצפון בוקרשט, ותוספות בנייה למנזר קוזיה באולטניה.
השליט הטביע לרגל חגיגת 25 שנים לשלטונו ב-1703 מטבעות זיכרון: מדליות זהב עם דיוקנו, בעלות ערך של 2–10 דוקאטים, ככל הנראה במטבעה באלבה יוליה בטרנסילבניה.
נשמרו עותקים של 5 ו-6 דוקאטים.
גם לאחר מותו הוטבעו מטבעות כסף של חצי טלר עם דיוקנו לפי דוגמאות הולנדיות או טרנסילבניות, כשעל צד אחד מופיעה הכתובת: "קונסטנטינוס.
ברנקובאן" (CONSTANTINUS.BASSARABA.BRANKOWAN) ובצד השני: "בחסד אלהים וויבוד ונסיך של ולאכיה מעבר לאלפים" (ד.ג.
התעודות מזמנו של ברנקוביאנו מעידות על קיום "גילדה של היהודים" ("בריאסלה ז'ידובילור", breasla jidovilor) בבוקרשט, בדומה לזו של הארמנים.
הקהילה שילמה לאוצר הנסיכות מס מיוחד קבוע.
בספריות באותה תקופה, כגון זו של המנזר הורזו נמצאו גם ספרים בעברית.
בתום המלחמה הרוסו-טורקית מ-1710–1711 החריף הסכסוך של ברנקוביאנו עם קרוביו – בני משפחת קנטקוזינו, שטענו לכתר ולאכיה בעיקר עבור שטפאן קנטקוזינו.
ב-1713 ברנקוביאנו תכנן את חתונת בנו, ראדו, עם בת של אנטיוך קנטמיר, הגולה באיסטנבול, פעם שליט יריב במולדובה.
לשם כך שלח לאיסטמבול משלחת ובראשה בתו בלאשה, ואיתה פמליה עם מתנות לווזיר הגדול בקושטא.
לקראת מסע מחודש נגד האוסטרים, הסולטאן ויועציו ביקשו באותה תקופה לסלק את ברנקוביאנו מהשלטון ולהענישו על מה שראו כבוגדנות כלפיהם.
אך הטורקים הסתירו את כוונותיהם אלה והעמידו פנים שהם תומכים בתוכנית החתונה, ושהחיים נמשכים כרגיל.
רק כעבור שנה, ב-24 במרץ 1714, הודח ברנקוביאנו במפתיע על ידי הסולטאן אהמט השלישי, לטובת יריבו ובן דודו שטפאן קנטקוזינו, ונשלח יחד עם משפחתו לגלות איסטנבול.
שם הם נכלאו במבצר ידיקולה המפורסם.
מסופר שעבר שם עינויים במטרה להוציא ממנו פרטים על מקום מחבוא אוצרותיו.
הוצאתו להורג נערכה ב-15 באוגוסט 1714 בחג הנוצרי של מריה הקדושה, במקום הנקרא לאלי קסק (קיוסק מרים), בנוכחות הסולטאן ואורחיו - כולל שגרירי המעצמות הנוצריות.
הראשון שהוצא להורג בעריפת ראשו היה שר האוצר הנאמן יֶנאקה (יואן) וֶקֶרֶסקו Enache Văcărescu, אחריו באו ארבעת בניו של ברנקוביאנו – קונסטנטין, שטפניצה, ראדו ומאתיי שראשיהם נערפו לעיניו, ולבסוף הוצא להורג ברנקוביאנו עצמו.
לפי סיפורים אחדים, הטורקים הציעו להם להשאירם בחיים בתנאי שיתאסלמו או שלפחות ילדו הקטן, מאתיי, שהיה בן 11, ימיר את דתו, אך ברנקוביאנו דחה זאת בשאט נפש וגם הוא שילם בחייו.
לפי עדות מזכירו האיטלקי, אנטוניו מריה דל קיארו, הראשים הערופים הוצגו בפרהסיה בתהלוכה ברחובות העיר והגופות הושלכו למימי הבוספורוס.
גם הראשים שהוחזקו במשך שלשה ימים על כידונים באחד משערי העיר נזרקו אחרי כן למים.
אומרים שדייגים נוצרים משו את הגופות מהמים והביאוהן לקבורה במנזר עליית מרים שבחאלקי על יד איסטנבול.
ב-1720 הועברו עצמותיהם בסתר על ידי האלמנה ל"כנסייה החדשה ע"ש גיאורגה הקדוש" Sfântul Gheorghe Nou בבוקרשט.
ב-1914 נמצאה כתובת שבעזרתה זוהה קברם.
קונסטנטין ברנקוביאנו היה נשוי למריקה, נכדתו של אנטוניה וודה מפופשט שהיה שליט ולאכיה בין השנים 1669–1672. לבני הזוג נולדו 11 ילדים: 4 הבנים שסיימו חייהם יחד עם אביהם ב-1714, ו-7 בנות:
קונסטנטין "השני" ברנקוביאנו (1683 - הוצא להורג ב-15 באוגוסט 1714) נשוי מ-1706 לאניקה באלש
ראדו (1690 - הוצא להורג ב-15 באוגוסט 1714) עמד להתחתן עם בתו של אנטיוך קנטמיר
- 1714 - ממחלה) נישאה לראדו איליאש
מריה – נישאה לקונסטנטין דוקא
אלנה – נישאה ב-1698 לסקרלאט מברוקורדאט
סאפטה – נישאה לגריגורה קרצולסקו
אנקוצה – נישאה לניקולאיה רוּסֶט
יש אומרים כי בידי האלמנה הגבירה מריקה נותר אוצר גדול שחלקו הופקד בבנקים במערב אירופה, בווינה, ונציה ואולי אמסטרדם.
בגלל מותו כגיבור מידי הטורקים המוסלמים העם הקדיש בלדות לזכרו.
1914 – במלאת מאתיים שנה למותו נערך טקס דתי על יד קברו ב"כנסייה ע"ש גיאורגה הקדוש החדשה".
1934 – אחרי בדיקת העצמות שנמצאו בקבר וזיהויין התקיים טקס אזכרה בנוכחות הפטריארך מירון קריסטיה ומלך רומניה קרול השני, וכן ותהלוכה ברחובות בוקרשט, שבה ארונו של ברנקוביאנו נישא מכנסיית הפטריארכיה אל הכנסייה על שם "גיאורגה הקדוש" החדשה, לקבורה מחודשת.
1938 – פסל של השליט עשוי ברונזה הוקם בשנת 1938 על ידי הפסל אוסקר האן, לפני "הכנסייה החדשה ע"ש גיאורגה הקדוש" בבוקרשט, באתר הקרוי כיום "הקילומטר אפס".
1992 – הכינוס – "סינוד" – של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית הכריז עליו ועל ארבעת בניו, יחד עם וינאקה וקרסקו, כעל קדושים מעונים של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית.
ברנקוביאנו יחד עם בניו ושר האוצר שלו נקראים מעתה ואילך "הקדושים הברנקוביאנים וינאקה היועץ".
אוניברסיטה בעיר פיטשט נושאת את שמו, עם סניפים בערים בראילה וברמניקו ולצ'ה.
סרט תיעודי אמנותי של קלאופטרה לורנציו – Le Palais du Prince Brancoveanu de Mogosoaia ("ארמונו של הנסיך ברנקוביאנו במוגושואיה").
ברומניה המודרנית רחובות בערים רבות נקראים על שמו.
קונסטנטין יורייביץ' חבנסקי הוא שחקן קולנוע ותיאטרון רוסי ממוצא יהודי, קיבל תואר האמן העממי של רוסיה (2012).
התפרסם במערב בעיקר בשל הופעותיו בסדרת סרטי משמר הלילה (משמר הלילה, משמר היום) בתפקיד אנטון גורודצקי, והופעתו בסרט מבוקש.
מאז אוקטובר 2021 משמש כמנהל אמנותי של התיאטרון האמנותי של מוסקבה על שם צ'כוב.
חבנסקי נולד וגדל בעיר לנינגרד.
למד במכון למשחק בסנקט פטרבורג במשך 5 שנים עד לשנת 1995.
לפני הופעותיו בסדרת סרטי משמר הלילה, נודע כשחקן תיאטרון וטלוויזיה.
חבנסקי שיחק בתיאטרון סאיטיריקון במוסקבה ובתיאטרון לנסובייט בסנקט פטרבורג.
הוא התפרסם ברוסיה בעקבות השתתפותו בסדרה הבלשית "כוח המחץ" שהקרנתה החלה בשנת 2000 ונמשכה 6 עונות.
מאז 2003 הוא משחק בתיאטרון לאמנות של מוסקבה וממשיך להצטלם לסרטים רבים.
לחבנסקי הוענק פעמיים פרס סטניסלבסקי הבינלאומי על תפקידו כאדמירל אלכסנדר קולצ'ק בסרט אדמירל בפרס נוסף בשנת 2014. כמו כן הוענק לו פרס נשר הזהב (האוסקר הרוסי), על תפקידיו בסרט האדמירל, ובסרט "יועץ ממלכתי".
בשנת 2014 לשחקן הוענק גם פרס ניקה על תפקידו בסרט "הגאוגרף השתוי" ובשנת 2016 הוענק לו פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קינוטאבר, על תפקידו בסרט "האספן", סרט בעל קונספט ייחודי המתבטא באמצעים ויזואליים דלים למדי.
הסרט כולו מתרחש במשרדו של גיבור הסרט כשהעלילה מתפתחת בעזרת שיחות טלפון שהוא מקבל, כאשר הדמות אותה מגלם חבנסקי היא היחידה שנראית בסרט כאשר שאר הדמויות משתתפות אך ורק באמצעות קולם.
בשנת 2016 כיכב בסרט "גובה החובות".
עלילת הסרט מתמקדת בארתור, מניפולטור שחצן שעובד כגובה חובות בחברת ענק, עם הכנסה יפה ומוניטין טוב בין העובדים, אך ברגע אחד הכל מתמוטט כשסרטון וידאו מזעזע בכיכובו מגיע לאינטרנט והופך אותו למטרה לשנאה ורכילות בלתי פוסקת.
ארתור הוא האדם היחיד שיודע שמדובר בזיוף שנולד מתוך נקמה אבל מבחינת כל שאר הסובבים, זוהי האמת.
עכשיו הוא כלוא במגדל הזכוכית בו הוא עובד, לבד מול כל העולם.
הסרט מהווה מותחן פסיכולוגי שכולו הצגה של שחקן אחד ובו דמותו של חבנסקי היא היחידה שמופיעה על המסך.
חבנסקי גילם את דמותו של טרוצקי בסדרת טלוויזיה באותו שם וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה.
בשנת 2017 ביים את סרטו הראשון, סרט השואה סוביבור.
הוא לוהק לגלם את יורי לויטן בסדרת טלוויזיה בשם "מדברת מוסקבה", אך בשל קשיים שונים שצצו בהפקה, צילומיה לא יצאו לדרך והפרויקט נגנז.
באוקטובר 2021 מונה לשמש כמנהל אמנותי של התיאטרון האמנותי של מוסקבה על שם צ'כוב.
במהלך כהונתו יזם הקמת קרן לתמיכה פיננסית בתיאטרון כאשר בנק VTB הצטרף כספונסר.
בשנת 2008 חבנסקי הקים את "קרן קונסטנטין חבנסקי" (Благотворительный фонд Константина Хабенского) שמטרתה לסייע ולהקל על ילדים החולים במחלות אונקולוגיות או מחלות חשוכות מרפא.
בטקס הענקת הפרס "האמן העממי של רוסיה" חבנסקי הגיע עם סיכה ובה הכתובית "ילדים מחוץ לפוליטיקה".
לדברי השחקן הוא רצה להסב את תשומת הלב לילדים היתומים, שסבלו באותה תקופה מהחוק החדש שהתקבל ואסר על תושבי ארצות הברית לאמץ ילדים רוסיים (חוק דימה יאקובלב).
בזמן שידור תוכנית הטלוויזיה "בשידור חי עם ולדימיר פוטין", מסיבת עיתונאים שנתית שבה הנשיא עונה לשאלות הצופים בשידור חי, בשידור משנת 2006 חבנסקי שאל אודות הקשיים שבהם נתקלים הורי הילדים החולים, הנמצאים בחדרי מיון והפנה את תשומת לבו של פוטין לחובתה של המדינה לסייע לילדים חולים.
משנת 2010 חבנסקי חנך תיאטראות פיתוח על שמו ברחבי רוסיה.
בתקופת הבחירות לנשיאות רוסיה 2012 חבנסקי תמך במיכאיל פרוכורוב לנשיאות.
ב-12 ביוני 2020, במהלך ציון יום רוסיה, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין העניק לו את פרס הפדרציה הרוסית בתחום הפעילות ההומניטרית, כהכרה בקרן קונסטנטין חבנסקי שהשחקן ייסד בשנת 2008 כקרן סיוע לילדים החולים במחלות אונקולוגיות.
מינואר 2000 חבנסקי היה נשוי לאנסטסיה סמירנובה, עיתונאית ושדרנית רדיו מסנקט פטרבורג שנפטרה בדצמבר 2008, בגיל 35 כתוצאה מגידול במוח.
מאנסטסיה יש לו בן, איוואן חבנסקי, שנולד בספטמבר 2007 וחי עם סבתו בברצלונה, ספרד.
חבנסקי נישא בשנית בקיץ 2013 לאולגה ליטבינובה (ילידת 1981), שחקנית תיאטרון מוסקבאית.
לשניים נולדה בת, אלכסנדרה, ביולי 2016. בספטמבר 2018 נודעה שהיא בהריון שוב.
אביו של חבנסקי, יורי אהרונוביץ' (נולד ב-1946), היה יהודי, עבד כמהנדס בתחום אנרגיית המים ונפטר בשנת 2004. אמו, טטיאנה ניקולינה, הייתה אף היא מהנדסת ומרצה למתמטיקה.
אחותו הבכורה של קונסטנטין היא נטליה חבנסקאיה, זמרת וסולנית הרכב המוזיקה היהודי של סנקט פטרבורג.
סרט שנה תפקיד הערות על מי סומך האל 1994 מבוגר במשקפיים נטשה 1997 פרנץ, סטודנט חרוסטליוב, המכונית שלי!
קונסטנטין דרייקון הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס החץ הירוק ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Green Arrow Vol.3 #27 מאוגוסט 2003 ונוצרה על ידי הכותב ג'וד ויניק והמאייר פיל הסטר.
קונסטנטין דרייקון הוא אמן לחימה ומתנקש ממוצא יווני, שהחל להרוג אנשים עוד מגיל עשר רק משום שהיה סקרן בכל הנוגע לגבולות יכולותיו.
הוא מוצא כי זהו "יעודו" בחיים ומתעסק בכך למחייתו.
כאשר מפלצות החלו להטיל אימה על אתרי בנייה בתאגיד שבעיר סטאר סיטי, אותו תאגיד שכר את שירותיו של דרייקון.
משימתו הייתה לחסל את המפלצות המאיימות על עסקי התאגיד ולטייח את קשריהן עמו.
חקירתו של אוליבר קווין, הגיבור שידוע בזהותו של החץ הירוק, הובילה אותו לעימות חזיתי עם המתנקש האירופאי.
במפגשם הראשון, דרייקון הרג בקלות יתרה חבר של קונור הוק וצלב את החץ הירוק באמצעות חיציו.
הוא בחר שלא להרוג את הקשת הלוחם משום שלא שילמו לו מספיק כדי להרוג גיבורים במסכה.
את דמותו של קונסטנטין דרייקון גילם בסדרת הלייב אקשן "החץ" השחקן דארן סחלבי.
קונסטנטין איוואנוביץ' בסקוב (רוסית: Константин Иванович Бесков); 18 בנובמבר 1920, מוסקבה - 6 במאי 2006) היה כדורגלן סובייטי ששיחק בעמדת החלוץ/שחקן כנף.
לאחר סיום הקריירה כשחקן, בסקוב היה מאמן מספר מועדוני כדורגל סובייטים ונבחרת ברית המועצות.
בסקוב החל לשחק כדורגל בשנת 1926 ושיחק בקבוצות ילדים.
בשנת 1937 הוא החל לשחק בקבוצת מטאלורג (מוסקבה) שאז השתתפה במשחקי ליגת העל הסובייטית.
בשנת 1940 בסקוב גויס למשמר הגבול ובשנת 1941 נכלל בסגל של קבוצת דינמו מוסקבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצבא האדום ביחידה שהייתה מוצבת במוסקבה.
בשנת 1944 עם חידוש משחקי הליגה בסקוב חזר לשחק.
בסקוב היה בסגל דינמו מוסקבה שזכה באליפות בשנת 1945 וב-1949. בנובמבר 1945 הוא השתתף במשחקי קבוצתו באנגליה והבקיע 5 שערים ב-4 משחקים.
בשנת 1952 בסקוב השתתף באולימפיאדת הלסינקי.
במשחק הגמל הנבחרת הסובייטית הפסידה ליוגוסלביה.
כתוצאה מכך, הממשל פיזר את הנבחרת ומבסקוב נלקח תואר אמן ספורט מצטיין (הוחזר בשנת 1953).
בשנת 1954 בסקוב סיים הופעות כשחקן ולאחר סיום הלימודים החל לאמן.
בשנים 1954–1955 בסקוב היה מאמן ראשי של טורפדו מוסקבה.
בתקופה זו הוא קלט בקבוצה את ואלרי וורונין שהפך לכוכב הקבוצה אך הוציא מהסגל שחקנים ותיקים רבים.
כתוצאה מכך היו בעיות עם אוהדי וספונסורים של הקבוצה.
החל משנת 1957 בסקוב אימן קבוצות ילדים.
בשנים 1960–1962 בסקוב היה מאמן של צסק"א מוסקבה הקבוצה פעמיים הגיע למקום ה-4 אך לא זכתה במדליות.
בשנים 1963–1964 בסקוב היה מאמן של נבחרת ברית המועצות.
בשנת 1964 הנבחרת הגיעה למשחק הגמר של אליפות אירופה אך הפסידה לספרד.
ניקיטה חרושצ'וב בהתערב אישית ובסקוב פוטר מהתפקיד.
במשך שנתיים בסקוב היה מאמן של קבוצת זריה (לוגנסק) שאז שיחקה בליגת משנה של אליפות ברית המועצות.
בשנת 1967 בסקוב חזר לאמן את דינמו מוסקבה.
במשך 5 שנים שהוא אימן את הקבוצה היא פעמים זכתה במקום השני באליפות ברית המועצות, פעמיים זכתה בגביע ברית המועצות בכדורגל ובשנת 1972 הגיעה למשחק הגמר במפעל אירופאי.
בשנת 1976 בסקוב החל לאמן את קבוצת ספרטק מוסקבה שירדה לליגת משנה.
בסקוב הצליח להחזיר את הקבוצה לליגת העל ובשנת 1979 הקבוצה זכתה באליפות ברית המועצות בכדורגל.
עד לשנת 1987 הקבוצה זכתה עוד פעם באליפות, 5 פעמים הגיע למקום השני ופעמים למקום השלישי.
במקביל, בשנים 1979–1982 בסקוב היה גם מאמן הנבחרת.
בתקופה זו הנבחרת זכתה במקום השליש באולימפיאדה שנת 1980 והגיע לאליפות העולם בספרד בשנת 1982. ההופעה באליפות לא הייתה מוצלחת ובסקוב פוטר מתפקיד מאמן הנבחרת.
בשנת 1988 ספרטק הגיע באליפות ברית המועצות רק למקום הרביעי ובסקוב פוטר.
בשנת 1993 בסקוב חזר לאמן קבוצה בליגת העל - דינמו מוסקבה.
בשנת 1994 היא הגיעה למקום השני ובשנת 1995 זכתה בגביעה המדינה.
בשנת 1995 בסקוב סיים את לאמן קבוצות כדורגל.
עבור ההישגים בקידום הכדורגל הסובייטי לבסקוב הוענק עיטר לנין ועיטורים נוספים.
קונסטנטין דייקוביצ'ו (ברומנית: Constantin Daicoviciu, 1 במרץ 1898 קווראן, בימינו קונסטנטין דייקוביצ'ו - 27 במאי 1973) היה היסטוריון וארכאולוג רומני יליד באנאט.
הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת קלוז' וכרקטור שלה.
נבחר גם כחבר בפרלמנט בימי השלטון הקומוניסטי.
קונסטנטין דייקוביצ'ו נולד בשנת 1898 בכפר קווראן במחוז קראשו-סרן (ברומנית קאראש-סוורין) בבאנאט, בימי השלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביו היה המורה דמסקין דייקוביץ' והילד היה לתלמידו בבית הספר היסודי בכפר.
למד לאחר מכן בבתי ספר תיכון רומנים בלוגוז' ובקאראנסבש.
שרת לאחר מכן כסמל בצבא האוסטרו-הונגרי.
אחרי איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה, נסע דייקוביצ'ו ללמוד באוניברסיטה החדשה שהוקמה על ידי הרומנים בקלוז'.
בשנים 1922-1918 למד שפות וספרות קלאסיות בעזרת מלגה מן הקרן "אמנואיל גוז'דו" שסייע לסטודנטים רומנים מוכשרים.
למד היסטוריה עתיקה אצל הארכאולוג וסילה פרבאן, ארכאולוגיה ואפיגרפיה אצל דימיטריה מ.
תאודורסקו, יוונית ולטינית אצל וסילה בוגריה.
רכש שליטה מצוינת של השפה הלטינית
והיה למדריך בקתדרה של תאודורסקו.
את מחקריו הראשונים "האיטלים בפרובינקיה דלמטיה" ו"החפירות הארכאולוגיות והמחקרים בסרמיזגטוסה" פרסם ב"שנתון של המכון הרומני ברומא".
ב-1927-1925 למד במכון הרומני ברומא ואחר כך בשנים 1929–1932 ערך מסע השתלמויות באוסטריה, גרמניה, צרפת, הונגריה, יוון.
בשנת 1928 סיים את הדוקטורט בהיסטוריה וארכאולוגיה.
בשנים 1968-1923 כיהן בחוג להיסטוריה של ימי הקדם הקלאסיים ולאפיגרפיה באוניברסיטה על שם פרדיננד הראשון בעיר קלוז', שנקראה אחר כך "ויקטור באבש" והחל משנת 1959 "באבש-בויאי" - משנת 1932 כמרצה (דוצ'נט) ומשנת 1938 כפרופסור (ב-1949-1938 - לארכאולוגיה ופרהיסטוריה, וב-1949–1968 היסטוריה קדומה של רומניה).
לימד, בין השאר, קורסים למבוא לארכאולוגיה, על הפיסול היווני, על היווצרות השפה והעם הרומנים.
כמזכיר מועצת המונומנטים ההיסטוריים של טרנסילבניה, בימי סיפוח צפון טרנסילבניה להונגריה של הורטי בשנת 1940 עשה מאמצים רבים על מנת להעביר את האוצרות ההיסטוריים והאמנותיים של המוזיאון הטרנסילבני מקלוז' לסיביו, בשטח שנותר בשליטת רומניה.
בשנים 1936-1924 ערך חפירות ארכאולוגיות שתרמו לחקר ההיסטוריה הקדומה של טרנסילבניה.
בתחילה היה חבר במפלגה הליברלית אחר כך בימי הדיקטטורה המלכותית הצטרף לחזית התחייה הלאומית של המלך קרול השני.
עם עליית המשטר הלאומי-לגיונרי לשלטון בספטמבר 1941 התמנה לדקאן של הפקולטה להיסטוריה.
היו שטענו כי ראו אותו לבוש בחולצה הירוקה של הלגיונרים אך מאוחר יותר הכחיש זאת.
אחרי דיכוי מרד הלגיונרים הושאר בתפקיד הדקאן עד סוף שנת 1941 בשנים 1943–1944 התחיל להתקרב לחוגי מפלגת האיכרים הלאומית שהייתה עדיין בלתי חוקית.
אחרי הדחת השלטון הצבאי-פאשיסטי ברומניה נמנה עם האקדמאים שהסתגלו לתנאי השלטון הקומוניסטי החדש.
החל משנת 1945 הצטרף למפלגה הקומוניסטית שהפכה תוך 3 שנים למפלגת השלטון היחידה במדינה.
השתתף בוועדת הטיהורים של סגל האוניברסיטה לתקופה קצרה כיהן בממשלה כתת-מזכיר מדינה במשרד הרווחה (1947) וסגן שר החינוך (1948) בזמן הרפורמה הקומוניסטית של מערכת החינוך.
התמנה שוב לדקאן בין 1944–1946 ובשנים 1957–1968 היה לרקטור של האוניברסיטה.
כרקטור הוביל בהוראת המשטר את תהליך מיזוג שתי האוניברסיטאות בקלוז' - הרומנית וההונגרית לאוניברסיטה אחת ויחידה.
ב-1948 נבחר לראשונה באספה הלאומית הגדולה, הפרלמנט של רומניה תחת השלטון הקומוניסטי.
בשנים 1973-1945 היה מנהל המוזיאון להיסטוריה של טרנסילבניה ובשנת 1955 נבחר כחבר באקדמיה הרומנית.
דייקוביצ'ו יצר קשרים קרובים עם המנהיג הקומוניסטי הראשון של רומניה, גאורגה גאורגיו-דז' ותמך אחרי השנים 1957–1958 בעמדות היסטוריוגרפיות לאומניות שתאמו את הגישה החדשה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
בשנת 1961 נבחר לחבר במועצת המדינה של רומניה, פורום נשיאותי בהנהגתו של גאוגריו-דז'.
דייקוביצ'ו ניהל את החפירות הארכאולוגיות בהרי אורשטיה, בהן גילה את המבצרים הדאקיים בגרדישטיה מונצ'לולוי (Grădiştea Muncelului),פיאטרה רושיֶה, בלידארו ואת היישובים הדאקיים ברודלד (Rudele), פצלה אלבה (Feţele Albe) וכו'.
בשנים 1936-1924 ערך חפירות נרחבות בסרמיזגטוסה הרומית - "אולפיה טראיאנה", חקר את הלימס בצפון-מערבי של דאקיה וחפר בקסטרה הרומיים במיקיה (Micia) ובפורוליסום (Porolissum) (בימינו מויגרד, על יד זלאו).
פרסם ספרים ומאמרים רבים בנוגע להיסטוריה הקדומה של טרנסילבניה, לממצאים הארכאולוגיים בחפירות שערך, על מוצא העם הרומני ושפתו, וכו'.
בגרדישטיה מונצ'לולוי גילה דייקוביצ'ו בשנת 1954 כתובת על קטע כד, שנראתה דאקית: DECEBALUS PER SCORILO
דייקוביצ'ו פרש זאת כ"דקבלוס בן סקורילו", אך חוקרים אחרים סבורים שהכתובת היא לטינית ואז משמעותה היא "דקבלוס דרך (או בעד) סקורילו".
דייקוביצ'ו היה מעורב בפולמוסים של ההיסטוריוגפים הרומנים ובין חוקרים זרים (בעיקר גרמנים והונגרים) בנוגע לעיתוי, למיקום ולאופן היווצרותה של האומה הרומנית ושל לשונה.
הפולמוסים בנושא הושפעו מאוד על ידי המדיניות והאידאולוגיות השונות.
בהקשר זה בלט גם הוויכוח בינו ובין החוקרים הרומנים יון נסטור ואוג'ניה זכריה בקשר לטבעה של התרבות דרידו, שמוקמה במאות 9–10 ושהם גילו בשנים 1956–1957 במונטניה.
נסטור וזכריה טענו בעיקר על בסיס התרבות החומרית שמצאו - ובראש ובראשונה סוג הקרמיקה - שתרבות דרידו הייתה ייצוגית לאוכלוסייה הרומנית בשלהי תהליך התהוותה.
דייקוביצ'ו ( 1968, 1971) סבר שמדובר בעיקר בתרבות ממקור סלאבי.
הוא תמך במסקנות החוקרת מריה קומשה שקראה לתרבות דרידו "תרבות בלקנית-דנובית" שכללה יסודות רומיים, סלביים ופרוטו-בולגרים.(1968, 1971) כמו כן נסמך על מסקנות חוקרת פולנית זופיה הילצ'רובנה שהמונוגרפיה של אוג'ניה זכריה שוגה על ידי זיהוי אתני על בסיס סוג הקרמיקה.
בשנות ה-1970–1980 המשטר תמך בהשקפה של נסטור, יריבו של דייקוביצ'ו והכניס את התאוריה שלו לספרי הלימוד להיסטוריה.
דייקוביצ'ו עצמו נאלץ להציג אותה בניגוד לרצונו בספר הלימוד הרשמי של האקדמיה על ההיסטוריה של רומניה.
קונסטנטין דייקוביצ'ו נפטר בשנת 1973 בעת נסיעה ברכבת, בעקבות אוטם שריר הלב.
הוא הובא לקבורה בעיר קלוז'.
דייקוביצ'ו היה נשוי ללוצ'יה לבית בוגנריו, פקידה.
חינך דורות של היסטוריונים רומנים, ביניהם דורו רדוסאב, ניקולאיה בוקשן, ליביו מאיור.
גם בנו, הדריאן דייקוביצ'ו (1984-1932) היה היסטוריון ואפיגרפיסט ופרופסור באוניברסיטה.
בן אחר, קונסטנטין, הוא רופא אונקולוג.
1932 - פרס האקדמיה הרומנית
1948 - חבר באספה הלאומית הגדולה
1950 - פרס המדינה של רומניה
1955 - חבר האקדמיה של רומניה העממית
1968 - תואר גיבור העמל הסוציאליסטי
היה חבר בהתכתבות של האקדמיה למדעים בווינה
1973 - אחרי מותו, כפר הולדתו קווראן קיבל את השם "קונסטנטין דייקוביצ'ו".
בעיר קלוז' הוקם פסל לכבודו ורחוב (שבו נמצא המכון לארכאולוגיה והמוזיאון לתולדות טרנסילבניה) נקרא לזכרו
בטימישוארה, בירת חבל הולדתו - באנאט, נקרא על שמו המרכז המקומי למחקרים היסטוריים וארכאולוגיים.
החל משנת 1974 בעיר קאראנסבש מתקיימים כנסים בינלאומיים שנתיים להיסטוריה לזכרו של דייקוביצ'ו
סינתזה מקיפה של ההיסטוריה של אזור דאקיה שבין הקרפטים מהתקופה הנאוליתית ועד תחילה ימי הביניים
1951 - Aşezările dacice din munţii Orăştiei (היישובים הדאקים בהרי אוראשטיה) (עבודה משותפת)
1960 Istoria României היסטוריה של רומניה כרך א, - (עבודה משותפת עם היסטוריונים אחרים)
קרסטשיו Din istoria Transilvaniei (מתולדות טרנסילבניה)
1966,1968 עם הדריאן דייקוביצ'ו - Columna lui Traian (עמוד טראיאנוס)
1969 Istoria României -Compendiu (היסטוריה של רומניה - קומפנדיום - יחד עם מירון קונסטנטינסקו, הדריאן דייקוביצ'ו ואחרים)
(הפרק "דאקיה ורומא בימי הפרינקיפטום)
קונסטנטין וירג'יל גאורגיו (ברומנית: Constantin Virgil Gheorghiu; 15 בספטמבר 1916 - 22 ביוני 1992) היה משורר, סופר, עיתונאי, דיפלומט וכומר רומני.
גאורגיו נולד ביישוב רזבויין במחוז ניאמץ לאב וסב שהיו כמרים מקומיים, וגם מוצאה של האם היה במשפחת כמרים.
קונסטנטין וירג'יל היה הבכור מבין חמישה ילדים.
בשנים 1928 - 1936 למד בבית הספר התיכון הצבאי על שם המלך פרדיננד הראשון בקישינאו.
בסיום לימודי התיכון הצבאי ויתר על הקריירה הצבאית ופנה ללימודי פילוסופיה וספרות באוניברסיטת בוקרשט.
ב-1935 התחיל לעבוד כמזכירו של העיתונאי והסופר ניקולאה קרוודיה (Nicolae Crevedia).
ב-1937 פרסם כרך ראשון של שירה, Viața de toate zilele a poetului ("חיי היומיום של המשורר"), וב-1940 כרך שני, Caligrafie pe zăpadă ("כתיבה תמה על שלג"), חיבור שעבורו זכה בפרס הסופרים הצעירים.
בין הספרים, ב-1939, נשא לאישה את אקטרינה בורבאה, עורכת דין בבית הדין לערעורים בבוקרשט, שהייתה בתה של אלאונורה שנק בורבאה, בעלת מוצא יהודי.
היו טענות של רדיפת הזוג על רקע זה בתקופת חוקי הגזע
בינואר 1941, בבוקרשט, היה גאורגיו עד לאירועי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, ועל כך כתב מאוחר יותר בספרו "זכרונות" (Memorii, Ed.
בתקופת המדינה הלאומית-לגיונרית הואשם גאורגיו על ידי עיתון הלגיונרים Buna Vestire ("הבשורה הטובה") בכך שאחד משיריו המפורסמים הוא פלגיאט משיר של משורר רומני אחר, וירג'יל קאריאנופול (Virgil Carianopol).
ההאשמה הייתה מופרכת, כי שירו של גאורגיו התפרסם חודשים לפני השיר של קאריאנופול, אך באותה תקופה לא היה סיכוי למאבק נגד הלגיונרים.
גאורגיו המשיך לפרסם, והופיע ספרו Ceasul de rugăciune ("שעת התפילה").
גאורגיו גויס לצבא הרומני, לציידים ההרריים, והגיע במהרה למטה הכללי, להכנת שידורי הרדיו.
ביוני 1941 נשלח כעיתונאי מטעם משרד התעמולה לחזית בבסרביה, משם שלח כתבות לעיתון "רומניה", ועם חזרתו פרסם כרך של מאמרים בשם Ard malurile Nistrului ("גדות הדניסטר עולים באש"), עם הקדמה מאת טודור ארגזי.
בספר-מטעם זה משבח המחבר את האחווה בין החיילים הגרמנים לחיילים הרומנים, ושם ללעג את החיילים הסובייטים.
היהודים המקומיים מתוארים כמסוכנים ואכזרים.
על מה שכתב בכרך זה זכה מאוחר יותר, בצרפת, למוניטין אנטי-בולשביקי ואנטישמי.
הוא לקח חלק בהסגר ימי על חצי האי קרים על סיפון הצוללת הרומנית "דולפינול".
בחזרתו לרומניה פרסם את הכרך Cu submarinul la Sevastopol ("עם הצוללת בסבסטופול"), וב-1942 פורסם כרך המאמרים משדה הקרב Am luptat în Crimeea ("לחמתי בקרים").
שני הכרכים האחרונים זכו מהר מאוד למהדורה נוספת לצורכי תעמולה.
לאחר שחלה בחזית, שוחרר מהצבא.
ב-1943 פרסם ברומניה את הרומן Ultima ora ("השעה האחרונה"), ספרו האחרון שיצא לאור ברומניה.
גאורגיו מונה לנספח עיתונות במשלחת הדיפלומטית של רומניה בקרואטיה.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 סירב לשוב לרומניה והעדיף לברוח לאוסטריה, שם הסגיר עצמו לצבא אמריקאי.
ב-11 במאי 1945 נעצר יחד עם רעייתו ולאחר מכן הופרדו.
גאורגיו שוחרר כעבור 10 חודשים ופנה לגרמניה, שם בחנה ועדה של בעלות הברית את המקרה שלו וקבעה שמדובר בגרמנופיל, לכן נשלח למחנה שבויים גרמני.
במשך שנתיים עבר ממחנה למחנה עד ששוחרר.
לאחר שחרורו התאחד שוב עם רעייתו והגיע להיידלברג, שם קיבל רישיון ישיבה במקום, לאחר שנרשם ללימודי תאולוגיה באוניברסיטת היידלברג.
הזוג גאורגיו ניסה להגר ליבשת אמריקה, אולם קנדה דחתה אותם בשל היותם אינטלקטואלים, ואף ארצות הברית וארגנטינה סירבו להעניק להם ויזה.
הם ניסו לעבור לצרפת או לשווייץ בדרכים לא-חוקיות, אך לא הצליחו בכך, עד 8 באוגוסט 1948, כשהצליחו לגנוב את הגבול לצרפת.
גאורגיו כתב את יצירתו המפורסמת ביותר, הרומן "השעה ה-25", שאת תוכנו החל להגות עוד בהיותו במחנה המעצר.
הוא פנה למוניקה לובינסקו וביקש את עזרתה בתרגום הרומן לצרפתית, והיא אכן תרגמה אותו, תוך שימוש בשם העט Monique Saint-Côme (מוניק סן-קום).
בעקבות קבלת המלצה של הפילוסוף גבריאל מרסל החליטה הוצאה לאור לפרסם את הספר תחת השם La Vingt-cinquième heure.
הספר זכה להצלחה גדולה באירופה ובאמריקה, ומאוחר יותר עובד לסרט באותו שם, "השעה ה-25".
העלילה עוקבת אחר קורותיו של איכר רומני, שהשוטר המקומי שם עין על רעייתו וכדי להרחיק את בעלה הוא עוצר ומשלח אותו בתור יהודי.
בעקבות הצלחת הספר, בינואר 1951 פנה אליו נשיא ארגנטינה, חואן דומינגו פרון, והזמין אותו לערוך מסע הרצאות ברחבי ארגנטינה.
גאורגיו המשיך לפרסם ספרים, שנכתבו על ידיו ברומנית, אך החל מ-1964 נכתבו ספריו בצרפתית.
נושאי כתיבתו מושפעים מהסמכתו לכמורה, יותר דמויות דתיות ואפילו ביוגרפיות.
יבול ספריו הוא מעבר לארבעים כרכים.
הוא קיבל הזמנות לבוא להרצות מארצות רבות, אך לא מרומניה.
שנתיים לאחר מותו העבירה אלמנתו לבעלות האקדמיה הרומנית, לפי רצון בעלה המנוח, את עיזבונו הספרותי.
גאורגיו השלים את לימודיו התאולוגיים וב-23 במאי 1963 הוסמך לכמורה במסגרת הכנסייה האורתודוקסית הרומנית.
ב-1966 הפטריארך של רומניה העלה אותו לדרגת אקונום-סטברופור ולדרגת פרוטופרסביטר של הפטריארכיה של קונסטנטינופול.
קונסטנטין דוקה (ברומנית: Constantin Duca; ביוונית: Κωνσταντίνος Δούκας - קונסטנדינוס דוקס, לערך 1676 - לערך 1704) היה שליט (ווייבוד) נסיכות מולדובה בין אפריל 1693 - 18 בדצמבר 1695 ושוב בין 12 בספטמבר 1700-26 ביולי 1703. כונה "דוקולץ" כלומר "דוקה הקטן" (כדי להבדילו מ"דוקה הזקן" אביו - גאורגה דוקה).
שלטונו החלש והבזבזן, תחת חסות השליט של ולאכיה, קונסטנטין ברנקוביאנו נחשב לכישלון.
קונסטנטין דוקה נולד לשליט לשעבר גאורגה דוקה ולאנסטסיה בוהוש.
קיבל השכלה מובחרת באקדמיה של הפטריארכיה היוונית בקונסטנטינופול.
בין שאר למד פילוסופיה, לטינית ויוונית.
בשנת 1692 התארס וב-1693 נשא לאישה את מריה (1697-1677), בתו של קונסטנטין ברנקוביאנו, שליט ולאכיה.
דרך אמו היה בן דוד של הסטולניק קונסטנטין קנטקוזינו מוולאכיה.
בשנת 1693 עלה לכס המלכות של מולדובה במקום דימיטריה קנטמיר, באישור הסולטאן העות'מאני ובגיבויו ובחסותו של חמיו, שליט ולאכיה, קונסטנטין ברנקוביאנו.
בהגיעו למולדובה מצא את הארץ מוחלשת מאוד מבחינה כלכלית אחרי שבשטחה שכנו והתעמתו הפולנים מחד והטורקים והטטרים מאידך.
אחרי שיחד עם הבויארים שבאו לקראתו בזבז כספים רבים לרגל אירוסיו באיסטנבול שאף לצבור כסף ככל האפשר על מנת לשלם לטורקים על מינויו כשליט.
הזדמנויות חדשות לבזבוזים מנקרי עיניים היו גם חתונתו וחתונת אחותו.
המס האחרון, שפגע גם בבויארים, נחשב למס החמור ביותר בתולדות מולדובה.
בויארים רבים נמלטו לוולאכיה לחצר של ברנקוביאנו שאחרי התייעצויות עם הטורקים, הסגיר את רובם בתנאי שלא יוצאו להורג.
בהמשך עזבו קבוצות נוספות של בויארים את הנסיכות לפולין, טרנסילבניה וולאכיה.
עם זאת, נשאר לדוקה גם שם של עושה משפטי צדק לעניים ולעשירים ללא פנייה.
קונסטנטין דוקה נקשר בקשרי נישואים עם משפחת הבויארים קוסטינשט ורדף את משפחת קנטמירשט של השליט הקודם, קונסטנטין קנטמיר.
אחות השליט, אלנה, התחתנה עם ניקולאיה קוסטין, שהיה בנו של מירון קוסטין ושהועלה לדרגת הטמאן.
אחרי הדחתו התגורר דוקה באיסטנבול בארמון יפה על שפת הים, שבו אירח את שגריר אוסטריה, הרוזן אטינגן.
על אף שב-1697 מתה אשתו מדבר, עדיין בשנת 1700 התערב חמיו לשעבר ברנקוביאנו לטובתו והוחזר לשלטון.
הפעם תמכו הן הוזיר והן השגריר האוסטרי אטינגן במועמדותו.
ברנקוביאנו רצה להשיג על ידי מינויו מחדש את הרחקת יריבו, השליט אנטיוך קנטמיר.
דוקה החמיר שוב את המיסוי, כולל את ה"וקריט" שבוטל על ידי אנטיוך קנטמיר וחזר לרדוף את משפחת קנטמירשט.
החזרת המס על הבקר גרמה לסילוקו של ראש הכנסייה, המיטרופוליט סאווה באליץ', שהטיל קללה על המס הזה בימי השליט קנטמיר ולא היה מוכן לבטל את קללתו.
בסופו של דבר הסתכסך קונסטנטין דוקה גם עם ברנקוביאנו, שקבל בפני הטורקים על ניהולו הכושל במולדובה ועל חשד כי התכוון לערוק לרוסיה.
בשנת 1703 הודח בשנית על ידי הסולטאן העות'מאני.
נקרא לאדירנה יחד עם בויארים רבים, נעצר והוגלה לקוואלה.
במשפטו הוחלט להחרים את כל רכושו.
במקומו התמנה כקאימקאם יואן בוהוש, ואחרי זמן קצר השליט מיכאי רקוביצה.
קונסטנטין דוקה מת כעבור זמן קצר בעוני רב באיסטנבול, בסביבות שנת 1704. היו לו שני ילדים: בת בשם ספטה חריסוסקולאו שנישאה (ב-1711) ליורדאקה חריסוסקולאוס, ובן, שרבאן דוקה בייזאדה (מת ב-1742 ללא צאצאים)
בשנת 1694 סיכם דוקה הסכם עם אוסטריה.
נעזר בשירותיהם של יועצים ישועים פרנצ'סקו רנצי שהיה מורו, ושל ניקולו דה פורטה, שהיה מומחה בפיענוח אגרות דיפלומטיות חשאיות.
הקל על משלוחים של דואר דיפלומטי בין שגרירי צרפת באיסטנבול ובפולין, התכתבויות בין הצרפתים למנהיג ההונגרי טקיי ואחרות אך דאג לקרוא אותם ולידע על תכנם לחמיו בוולאכיה.
בשנת 1701 יצר, בדומה לבני קנטמיר ולברנקוביאנו, קשרים עם רוסיה של פיוטר הגדול אולי מתוך ניסיון להגיע איתה להסכם.
הקניאז גליצין, שליח של הצאר, ביקר ביאשי והיה סנדק בטבילת בנו של השליט.
הידיעה על כך חרצה את גורל שלטונו של דוקה בעיני הטורקים.
קונסטנטין דוקה הקים בשנת 1702 את המנזר מברומול בגאלאץ ודאג לשיפוצו של המנזר אנטוניה הקדוש ביאשי, מיסודו של השליט וסילה לופו.
דמותו של דוקה הצעיר מופיעה בספרו האלגורי של דימיטריה קנטמיר, יריבו, "היסטוריה הירוגליפית" (Istoria Ieroglifică) (1705) והוא מיוצג על ידי לוטרה
(יון נקולצ'ה - כרוניקת ארץ מולדובה)
(וסילה מרקולץ - עורך, "לקסיקון שליטי ואלכיה ומולדובה", סטנל יון - הערך "קונסטנטין דוקה")
קוֹנְסְטַנְטִין הירל היה דמות מרכזית בממשל גרמניה הנאצית.
הוא היה ראש שירות העבודה של הרייך, שר בקבינט ומקורבו של אדולף היטלר עוד לפני שעלה לשלטון.
הירל נולד בפרסברג ליד נוימארקט באזור פפאלץ עילית שבבוואריה, ולמד בבית ספר תיכון (גימנסיה) בבורגאוזן וברגנסבורג.
בשנת 1893 התגייס לצבא בוואריה כצוער.
הוא עלה לדרגת לוטננט (מקבילה לסגן) בשנת 1895 וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בשנת 1902. הוא הועלה לדרגת האופטמן (מקבילה לסרן) בשנת 1909. הוא שירת כמפקד פלוגה בחיל הרגלים הבווארי.
במלחמת העולם הראשונה כיהן הירל כחבר המטה הכללי של קורפוס המילואים המלכותי של בוואריה, כחלק מהארמייה השישית הגרמנית.
הארמייה נלחמה בחזית המערבית, שם עלה לדרגת לוטננט קולונל (מקבילה לאלוף-משנה).
עם התבוסה הגרמנית והמהפכה הגרמנית בנובמבר 1918, הפך הירל לראש יחידת פרייקור שהייתה פרה-מיליטנטית.
הירל מילא תפקיד בארגון הכוחות הפריליליטריים של הרייכסוואר השחור בשנותיה הראשונות של רפובליקת וויימר.
בשנת 1925 הצטרף לאגודה הפוליטית של אריך לודנדורף מהימין הקיצוני, טננברגבונד (Tannenbergbund), אותה עזב שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1929 הצטרף למפלגה הנאצית והיה באותה שנה לראש Organization Department II.
בבחירות הפדרליות של 1930 הוא הפך לחבר פרלמנט ברייכסטאג.
ב-5 ביוני 1931, שנתיים לפני עליית המפלגה הנאצית לשלטון לאומי, הפך הירל לראש ארגון העבודה הממלכתי (FAD) שסיפק שירותים לפרויקטים של בנייה אזרחית וחקלאית בחסות המדינה.
באותה תקופה היו הרבה ארגונים כאלה באירופה, שנוסדו כדי לספק תעסוקה במהלך השפל הגדול.
כאשר הנאצים עלו לשלטון בינואר 1933 הירל היה כבר חבר בכיר במפלגה הנאצית.
הוא נותר ראש ארגון העבודה, ששינה את שמו ל-Nationalsozialistischer Arbeitsdienst, או בקיצור NSAD.
אדולף היטלר מינה אותו למזכיר המדינה במשרד העבודה של הרייך תחת פרנץ זלטה, ומטרתו הייתה להקים ארגון שירות עבודה רב עוצמה.
מול התנגדותו של השר זלטה, עבר הירל בשנת 1934 למשרד הפנים של הרייך תחת וילהלם פריק בדרגת רייך-קומיסר.
ב-11 ביולי 1934, שמו של ה-NSAD הוחלף ל"שירות העבודה של הרייך".
היירל עמד בראשו עד תום מלחמת העולם השנייה.
שירות העבודה הרייך חולק לשני חלקים עיקריים, אחד לגברים ואחד לנשים, והורכב מ-40 גאו.
בשנת 1936 בנה שירות העבודה של הרייך את הכפר לדוגמה הירלשגן (לימים אוסטשוב , פולין), על שמו של הירל.
בשנת 1935 הוא נבחר למנהיג העבודה ברייך (Reichsarbeitsführer) ולרייכסלייטר בשנת 1936. כמו כן, בשנת 1936 הוענק לו אות הזהב המפלגתי.
בשנת 1943 הירל מונה לשר בלי תיק.
במהלך מלחמת העולם השנייה עסקו מאות יחידות RAD בסיוע לכוחות בקו החזית באספקת מזון, תחמושת, תיקון כבישים פגומים ובבניית מנחתים ותיקונם.
יחידות RAD הקימו ביצורי חוף (אנשי RAD רבים עבדו על החומה האטלנטית), הניחו שדות מוקשים, ביצורים מאוישים ואף סייעו לשמור על מיקומים חיוניים ומחנות שבויים.
תפקידו של שירות העבודה הרייך לא הוגבל לתפקידי תמיכה קרביים.
מאות יחידות RAD קיבלו הכשרה כיחידות נגד מטוסים והוצבו סוללות פלאק .
ב-24 בפברואר 1945 הוענק להירל אות המסדר הגרמני , העיטור הגבוה ביותר שהמפלגה הנאצית יכלה להעניק לאדם פרטי.
לאחר המלחמה הוא נשפט ונמצא אשם בעבירות גדולות.
הירל נידון לחמש שנים במחנה עבודה.
לאחר שחרורו המוקדם התגורר בהיידלברג עד מותו ב-23 בספטמבר 1955.
קונסטנטין מיכאילוביץ' גניץ' (נולד ב-3 בינואר 1978) הוא כדורגלן עבר רוסי, המשמש כפרשן כדורגל בערוץ Match TV.
את הופעת הבכורה שלו בליגה הלאומית ערך במדי חימקי ב-7 באפריל 2001, במשחק נגד שיניק.
הוא שיחק 3 עונות בליגה הלאומית במדי חימקי ואמקר פרם.
לפני מעברו לאמקר הגיע לעונה אחת במכבי אחי נצרת.
בשנת 2005 הודיע על פרישה ממשחק ושנה לאחר מכן מונה לפרשן ספורט, תחילה ברשת NTV (2006–20015) ובערוץ 1 הרוסי ולאחר מכן בערוץ הספורט הלאומי Match TV, מנובמבר 2015.
משנת 2012 עובד בחברת "Bookmakers Ratings", בה נותן תחזיות כדורגל להימורי ספורט.
מלך השערים בליגה השנייה: 2000 (18 שערים)
קונסטנטין וילהלם למברט גלוגר היה זואולוג גרמני.
גלוגר היה האדם הראשון שזיהה את ההבדלים המבניים בין סנוניתיים לסיסיים, וגם הראשון שהציב ארגזי עטלפים מלאכותיים, לצורך מחקר.
גלוגר קבע כלל שמכונה כיום כלל גלוגר, הקובע כי פיגמנטים כהים גוברים בגזעי בעלי חיים החיים בבתי גידול חמים ולחים.
המנגנון הביולוג שמוביל לתופעה זו עדיין לא ברור, אך בציפורים הוצע כי נוצות פיגמנטיות כהות יותר מספקות הגנה מפני חיידקים מנוצות שפעילותם גדולה יותר באזורים חמים ולחים.
קונבטנטין וויקולסקו (ברומנית: Constantin Voiculescu; 23 בפברואר 1890 - 17 בספטמבר 1955) היה מייג'ור גנרל בצבא רומניה במלחמת העולם השנייה, המושל הצבאי של בסרביה בתקופת כיבושה על ידי צבא רומניה והוורמכט, נשפט על מעשיו, נלקחה ממנו דרגתו ונידון למאסר עולם.
ב-1 ביולי 1927 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-1 בינואר 1934 הועלה לדרגת קולונל.
ב-29 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל וכעבור שלוש שנים בדיוק הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-12 באוקטובר 1944 נעצר, ב-22 במרץ 1945 שוחרר מהצבא וב-1946 נשפט ונידון למאסר עולם על מעשיו במלחמת העולם השנייה.
וויקולסקו ציווה ב-25 ביולי 1941 על הקמת גטו קישינב.
וויקולסקו טען בפני יון אנטונסקו, שהוא לוחם בשחיתות בכל כוחו, אך בעזבו את צ'רנוביץ לקח למזכרת שתי משאיות עמוסות שטיחים פרסיים.
קונסטנטין זמפיר וסיליו המכונה פיקי (ברומנית: Constantin Zamfir Vasiliu; 16 במאי 1882 – 1 ביוני 1946) היה איש צבא ופוליטיקאי רומני, מפקח כללי של הז'נדרמריה הרומנית ותת מזכיר מדינה במשרד הפנים הרומני ולפני כן ראש עיריית קראיובה.
נשפט על ידי בית דין עממי על ביצוע פשעי מלחמה במהלך מלחמת העולם השנייה, הורשע והוצא להורג בירייה.
קונסטנטין וסיליו נולד בפוקשאן, רומניה, בנו של הגנרל הרומני זמפיר וסיליו.
הוא בוגר בית הספר לקציני חיל רגלים ופרשים של בוקרשט ובית הספר המיוחד לפרשים של טרגובישטה, שם התיידד עם יון אנטונסקו.
ב-1 בנובמבר 1920 הועלה לדרגת לוטננט קולונל בחיל הז'נדרמריה.
ב-1 בדצמבר 1923 הועלה לדרגת קולונל בז'נדרמריה.
בהמשך הועלה לדרגות בריגדיר גנרל, מייג'ור גנרל ולבסוף לוטננט גנרל.
בסוף שנות השלושים של המאה העשרים פרש והיה לראש עיריית קראיובה.
כשהוחזר לשירות צבאי בז'נדרמריה, התמנה למפקח הכללי של הז'נדרמריה ותחת פיקודו הז'נדרמריה לקחה חלק גדול בהגליית ורציחת יהודים וצוענים ברחבי בסרביה ובוקובינה.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 נעצר ונמסר לידי הצבא האדום והועבר למוסקבה לחקירה.
לאחר החזרתו לרומניה נשפט על ידי בית דין עממי על ביצוע פשעי מלחמה במהלך מלחמת העולם השנייה, הורשע, נידון ל-4 עונשי מוות ול-4 עונשי מאסר של 20 שנה.
ב-1 ביוני 1946 הוצא להורג בירייה בבית הכלא ז'ילבה.
קונסטנטין בוגייבסקי היה צייר רוסי אוקריאני מפורסם בנופיו הסימבוליסטים.
קונסטנטין בוגייבסקי נולד בעיר פאודוסיה שבמזרח קרים למשפחה איטלקית-גרמנית ותיקה ב-24 בינואר 1872. הוא לקח שיעורים ראשונים באמנות מאיוואן אייווזובסקי.
בשנים 1891–1897 למד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בכיתתו של ארכיפ קוינג'י.
האמנות של קונסטנטין הצעיר לא הייתה פופולרית באקדמיה והוא אפילו שוחרר בשלב מסוים מהאקדמיה בגלל "חוסר כישרון".
למרות זאת, קוינג'י תמיד נתן כבוד רב לתלמידו והגן עליו.
בשנת 1898 נסע קונסטנטין לאיטליה ולצרפת שם התוודע ליצירותיו של קלוד לורן, שעליו הכריז כמורו האמיתי.
התערוכה הראשונה שלו הייתה במוסקבה ב-1898.
משנת 1900 עבד בוגייבסקי בפאודוסיה.
הנושא המרכזי של יצירותיו הפך לנופים סימבוליסטים של ארץ דמיונית שראה בחלומותיו.
קונסטנטין בוגייבסקי הפך לצייר פופולרי לאחר שמקסימיליאן וולושין פרסם סדרת חיבורים בשם קונסטנטין בוגייבסקי.
וולושין שיבח מאוד את הסמליות של ציוריו של בוגייבסקי.
בוגייבסקי היה חבר באיגוד האמנים הרוסים.
בשנת 1906 הוא הציג את ציוריו בתערוכה דה ל'ארט רוסה שאורגנה על ידי סרגיי דיאגילב.
ב-1911 הוא ביקר באיטליה וגילה בעצמו את ציוריו של אנדראה מנטניה, שהשפיעו מאוד על יצירתו המאוחרת של בוגייבסקי.
בוגייבסקי חזר ב-1912 לפאודוסיה שם נשאר עד סוף חייו.
הוא שמר על ידידות של שנים רבות עם אלכסנדר גרין, כמו גם עם קבוצה של האינטליגנציה הרוסית כולל מקסימיליאן וולושין, מרינה צבטייבה ואוסיפ מנדלשטאם.
לאחר מהפכת אוקטובר נסוג בוגייבסקי מפרסום, אם כי יצירותיו כמו נמל עיר דמיונית משנת 1932 זכו להערכה רבה כאמנות בבית הספר לציור הריאליזם הסוציאליסטי של הדנייפר.
הוא מת בפאודוסיה ב-17 בפברואר 1943.
בשנים 1902–1903 יצר קונסטנטין בוגייבסקי סדרת ציורים המבוססת על נופי חצי האי קרים המוכרים ("קרים העתיקה", "המבצר העתיק").
במשך זמן רב לאחר מכן, הוא צייר נופים, לא קשורים למקומות מסוימים.
הם מתאפיינים בתאורה מיוחדת, שמקורה במספר כתמי צבע, ושמים אקספרסיביים.
בהשפעת מקסימיליאן וולושין, בוגייבסקי צייר את מה שמכונה "המחזור הקימרי" של הציורים של הנופים המדומיינים שלו.
משנת 1906, מופיעים ביצירתו של בוגייבסקי מוטיבים פילוסופיים הקשורים לבדידות ולקטנות האדם.
לאחר נסיעה באירופה, משנת 1910, צייר בוגייבסקי נופים קלאסיים, בהשראת ברורה של אמני הרנסאנס הגרמניים (דירר, אלטדורפר) והאיטלקים (מנטניה), וכן בהשפעתו של קלוד לורן, ממנו שאל בוגייבסקי את הרעיון של האור.
גלריית טרטיאקוב, המוזיאון הרוסי, הגלריה לאמנות פאודוסיה, המוזיאון לאמנות סבסטופול, המוזיאון לאמנות סימפרופול ומוזיאון האמנות של סוצ'י הם המוזיאונים בהם נשמרת יצירתו.
קונסטנטין ברונר (גרמנית: Constantin Brunner; 27 באוגוסט 1862 – 27 באוגוסט 1937) היה שם העט של הפילוסוף היהודי-גרמני אריה (לאו) יהודה ורטהיימר.
ברונר נודע בזכות יצירתו "Die Lehre von den Geistigen und vom Volk" ("התורה על אנשים רוחניים ועל העם") משנת 1908. יצירותיו עסקו בסוגיות של הקיום האנושי, רפואה, מיניות, פסיכולוגיה ותחומי חיים רבים נוספים.
במספר חיבורים ברונר התייחס לשאלה היהודית, ובהם הביע את התנגדותו לשימוש במונח אנטישמיות, בטענה שהוא מעניק לכאורה לגיטימציה לתופעה.
לכן, העדיף להשתמש בביטוי שנאת יהודים (Judenhaas).
קונסטנטין ברונר בעיר אלטונה שליד המבורג, למשפחה יהודית אורתודוקסית מבוססת.
סבו, הרב עקיבא ישראל ורטהיימר, היה הרב הראשי של שלזוויג-הולשטיין.
אביו, משה וורטהיימר, היה סוחר יהודי אורתודוקסי ואדם משכיל.
בנעוריו למד ברונר לימודי רבנות בקלן אך פרש לאחר כשנה בלבד, זאת על מנת ללמוד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת ברלין ואוניברסיטת פרייבורג.
בעת לימודיו האקדמיים ברונר למד ממספר מלומדים בולטים והתרועע עם מדינאים גרמנים חשובים, כמו גוסטב לנדאואר וולטר רתנאו.
ברונר הושפע מאוד מכתבי עמנואל קאנט ופרידריך הגל, אך יותר מכל הושפע מברוך שפינוזה.
ברונר ביסס את מעמדו כמבקר ספרות וככותב עצמאי, ונהנה מהוקרה ציבורית רחבה על פועלו.
ככל הנראה השתמש לראשונה בשם העט "קונסטנטין ברונר" בפרסום כרכי המגזין "Der Zuschauer" ("הצופה") בין 1893–1895. במגזין הוא הביע את דעותיו הפוליטיות ומחשבותיו הפילוסופיות, ובמקרים רבים קרא תיגר בנחרצות ווכחניות, על תפיסות מקובלות באותה תקופה.
הוא מתח ביקורת על רעיונותיהם של ארתור שופנהאואר, פרידריך ניטשה וצ'ארלס דרווין.
ב-1895 נישא לרוזלי מולר, ויחד גידלו את שתי בנותיה, לוטה וגרטרוד, מנישואים קודמים.
באותה שנה חלה נקודת מפנה בחיי ברונר, כאשר עבר לגור בברלין.
ברונר התנזר מהחיים הציבוריים כדי להקדיש את כל כולו לכתיבה.
כ-13 שנים לאחר מכן הוא פרסם את ספרו "התורה על אנשים רוחניים ועל העם".
ברונר עסק רבות בשאלת היהודים וככל הנראה היה ההוגה הראשון שהתריע בטרם הקמת המפלגה הנאצית על הסכנות הצפויות ליהודים.
הוא השווה את האנטישמיות לרדיפה שהייתה במאות קודמות כנגד "המכשפות": רדיפה של אנשים ובפרט נשים, שעסקו בכישוף ומאגיה.
ברונר ניבא שגורל היהודים עלול להיות דומה לגורל "המכשפות" הנרדפות, והם עלולים להיות מוצאים להורג.
בנוסף, הוא התנגד נחרצות לציונות.
ברונר לא צפה דרך חזרה מההתבוללות המתמשכת לאורך הדורות, ולכן טען שיהודים לא מסוגלים לשחזר את חיי העם בארץ ישראל כבימי קדם.
יתר על כן, הוא גרס שהציפייה מתושבי ארץ ישראל הערבים יענו בחיוב להקמת בית לאומי ליהודים היא מרחיקת לכת.
בשל טענות אלו הוא האמין שהיהודים חייבים להתבולל ולפעול יחד עם שאר הציבור במדינות העולם למיגור השנאה כלפיהם.
למרות התנגדותו לציונות, הוא העריך את פועלם של מנהיגים ציוניים בולטים, כדוגמת בנימין זאב הרצל, זאב ז'בוטינסקי, ומקס נורדאו.
עם עליית הנאצים לשלטון ברונר נאלץ לעזוב את גרמניה מחשש לחייו וחיי משפחתו.
הוא השתקע מחדש בעיר האג בהולנד, שם התגורר עד מותו.
לאחר כיבוש הולנד בידי הנאצים, נלקחו אשתו ובתו לוטה למחנה הריכוז בסוביבור, בו מצאו את מותן.
את הפילוסופיה של ברונר ניתן להבין בראי המסורת המיסטית והרוחנית של החשיבה, כפי שמתבטאת בתאוריית "שלושת כשרי החשיבה" ("The Three Faculties of Thinking") שפיתח.
עקרונות התיאוריה מבוססים לא רק על יסודות שהניח שפינוזה, אלא גם על אפלטון, סוקרטס, וכן על כתבים יהודים ונוצרים.
במשנתו ברונר לא מתיימר להציע הסברים לסוגיות סבוכות שלא ניתן לפתור אלא שאף לעורר בקרב האדם דפוסי חשיבה ייחודיים ויצירתיים כתנאי לחיי רוח עשירים מהם יבוא אושרם.
על פי ברונר ניתן לסווג את המחשבה האנושית לשלושה רבדים הנבדלים לפי מושאי חשיבה שונים: השכל המעשי, המחשבה המוחלטת, והמחשבה המוחלטת המדומה.
השכל המעשי היא החשיבה המשותפת לכל האנשים, זו שדואגת לשימור קיומנו הפרטי והפרקטי .
כך, תוכן המחשבה הוא סופי, זמני ויחסי.
מסיבה זו קורא ברונר לרובד זה "כושר החשיבה היחסית".
באמצעות "השכל המעשי" הוא מדגיש את ההפרדה בין "חשיבה" לבין "ידיעה".
הוא ראה ב"חשיבה" כתהליך רחב יותר הכולל גם רגשות ורצונות לצד התפקוד של האינטלקט, ולפיכך הוא מהווה את התודעה של האדם.
ב"ידיעה" ברונר ראה כפעולת השכל גרידא.
לכן, החשיבה והשכל המעשיים מבטאים את הטבע הכללי של האדם ואת החוויה שלו בחיים, מלידה עד מוות.
כפועל יוצא, לטענת ברונר, כדי לחיות, כל אדם מוכרח לחשוב.
מחשבה המוחלטת היא החשיבה האמיתית, זו אשר מתעלה על האמת החיצונית היחסית שמאפיינת את החוויה האנושית והמדע.
היא דוגלת בתפיסת המהות הפנימית, האמת העמוקה ששוכנת בנו.
אמת זו מתבטאת ביצירות הרוח הגדולות של האנושות.
תוכן המחשבה לפי עיקרון זה הוא אינסופי, נצחי ומוחלט.
המחשבה המוחלטת המדומה היא החשיבה הטיפוסית עבור מרבית האנשים, והיא מעוותת את המחשבה המוחלטת.
אין בה ממשיות יחסית ואין בה ממשיות מוחלטת, שכן ביסודה עומדת האמונה הטפלה אשר משנה את מעמד האמת היחסית למוחלט.
לעומתה השכל המעשי מזהה את העולם היחסי כפשוט.
חוט השני בתאוריית החשיבה היחסית בה ברונר מתעמק הוא הדיון בדבר החוק היסודי של התנועה, מזווית אפיסטמולוגית ואונטולוגית.
לפי החוק, "התנועה היא המהות האחידה של כל התופעות השונות והמתחלפות זו בזו של העולם".
הדיון עוסק בשאלות כמו מהי התנועה, איך היא נתפסת על ידי האדם, וכיצד היא מתקיימת.
דוקטרינת התנועה היא מהותית בלמידת מנגנוני השינוי במערכות טבעיות, והיא מהווה מושג יסוד בתיאוריה של ברונר.
הוא גרס שבכל תופעה של תנועה יש תודעה פנימית, ולפיכך התנועות חושבות לפי דרגות שונות.
כאשר התופעות עוברות אחת אל השנייה, עוברות דרגות החשיבה.
דרגות החשיבה לא יכולות להתווסף או להיגרע, והן תמיד ללא שינוי.
זהו למעשה עקרון תנועת הקיום בזכות התודעה הפנימית.
כושר השכל המעשי מדגיש את מרכזיות החשיבה והמהות הקיומית שלה עבור בני האדם.
הוא מבליט את הכוח המשרת את האינטרס הקיומי וההישרדותי שלו, כמו אצל בעלי חיים.
ברוח הדברים, ברונר למעשה תוהה כיצד קורה שהחשיבה של האדם, אשר מנחה אותנו לתפקד באופן רציונלי והגיוני, מטעה אותנו כאשר אנו מנסים לענות על שאלות קיומיות הרות גורל.
ביסוד הבעיה ניצבת טעות מהותית, והיא, שלבני האדם ישנה נטייה להפוך את העולם החיצוני היחסי, עולם החפצים, לאמיתי ומוחלט.
הטעות מתבטאת באמונות השווא ובדעות הקדומות, והיא זו שאחראית לאסונות רבים הפוקדים את האדם.
בהמשך, ברונר דן בדפוסי מחשבה מנוגדים המשפיעים על הקיום וההוויה האנושית.
הוא טען שישנם אנשים החושבים את העולם היחסי על בסיס יסוד המחשבה המוחלטת המדומה, ובהתאם הם מאמינים באמונות טפלות ונבואות.
ברונר הגדיר את המאמינים באמונות הטפלות הוא כבלתי חושבים, כי חשיבה זו משקפת בעיניו אי-הוויה קיומית ואנושית.
לעומת זאת, החושבים האמיתיים, עמם נמנים אנשי הרוח, הם אלה אשר תופסים את ההוויה המוחלטת.
בעוד שעבור החושבים האמיתיים, העצמים החיצוניים החומריים משקפים אי-הוויה אנושית וקיומית, עבור הבלתי-חושבים, העצמים החיצוניים הם כמו ההוויה.
לכן, טען ברונר, הדבר המוחלט בשבילם הוא אי הוויה.
ברונר סבר שהמדע הוא ביטוי לאינטרס של האדם בדרך להשגת אושר, כמו דפוסי המחשבה הייחודיים.
בהתאמה, מטרת המדע היא להקל על חיי האדם.
הייחודיות של משנתו של ברונר מודגשת באמצעות יחסו אל ההתפתחות המדעית.
ברונר טען שבעוד שבחיי השגרה של האדם הוא לרוב נסמך על חושיו אשר קולטים חפצים שבסביבה, כמו בכושר השכל המעשי, החשיבה המדעית פורמת את הקשר ביניהם ומפרידה אותם לגורמים אשר "יוצרים תנועה".
ברונר סבר שחשיבתנו מובילה אותנו במעגל מתמשך ואינסופי של סיבות ומסקנות, כאשר אין ביכולותינו להגיע להכרה אובייקטיבית של העולם.
לפיכך, אין טעם לעסוק בשאלות על מהות הקיום היות שזה מלמד על היעדר הבנת החשיבה והמטרות הפרקטיות שלה.
לדעת ברונר אין הבדל של ממש בין תורות מדעיות לכאורה, כמו תורת האבולוציה, לבין אמונות דתיות מסורתיות.
זאת משום שהניסיון להסביר את מהות היקום באמצעות התפתחות האדם מושתת על הנחה שגויה מהיסוד, והיא שלטבע יש תכלית, והאדם ניצב במרכז בריאתו.
ברונר ביטא את רעיונותיו על סוגיית שנאת היהודים במספר ספרים.
אחד מספרים אלה הוא "Der Judenhass und die Juden" ("השנאה ליהודים והיהודים") משנת 1919, בו הוא דן בשאלת האנטישמיות בראי חשיבותן ותרומתן של היהדות והנצרות לתרבות האירופאית.
ברונר גרס שהשנאה כלפי היהודים הוא מקרה ספציפי ולא מיוחד של שנאת בני אדם, ולראיה הוא לוקח כמקרה בוחן את אשר אירע לנוצרים במאות הראשונות לדת הנוצרית, כאשר הם היו תחת שלטון של עובדי אלילים.
הייחוד של הנוצרים והייחוד של היהודים הוא נקודת ההשקה.
כאשר יש מפגש עם המיוחד והזר, כמו התרבות היהודית בגרמניה, צצה הדעה הקדומה, שהיא צוהר לשנאה ולביזה.
משום שהיהודים היו מפוזרים ברחבי תבל במשך אלפי שנים הם היו מיעוט שייחודו הייתה ניכרת, בדת, בתרבות ובמסורת.
לאור זאת ובזכות ההישרדות המתמשכת של היהודים לאורך עידנים היסטוריים רבים, מעמדם הוא נעלה כביכול.
לכן, כשם שהנוצרים התבלטו בייחודם בקרב העמים עובדי האלילים, היהודים התבלטו בייחודם בקרב העמים האירופאיים.
לאור האמור, ברונר טען שהגורם לאנטישמיות לא תלוי ביהודים, כי אם בבני האדם אשר שונאים אותם, וששנאת היהודים הייתה הזדמנות להתמרדות והסרת כל אחריות.
יתרה מכך, הוא טען שכל עוד הייחודיות של היהודים תימשך, כך תימשך גם השנאה כלפיהם.
כדי להתמודד עם הדעות הקדומות והשנאה אשר חוו היהודים הוא טען שעליהם לחשוב, שכן זהו הדבר היחיד לטענתו שעושה את האדם למאושר יותר.
השנאה והביזה לא ישפיעו על האדם אשר הצליח להתעלות לרמת המחשבה, כי הפרט החושב באמת יכול להיות אך ורק מאושר וחזק.
הנטייה לראות את עצמנו כנעלים בשל המגדר, המעמד, הגזע וכן הלאה מוצגת כמעין אמונה טפלה אגואיסטית.
לכן, ברונר לא רק מותח ביקורת על הלאומיות הגרמנית והאנטישמיות, אלא גם על הציונות, שניסתה בזמנו לייסד מדינה יהודית בין היתר על סמך זיקה דתית.
דעותיו של ברונר לגבי השאלה היהודית-ציונית ודבקותו בהתבוללות מוחלטת הכתה גלים ועוררה התנגדות בחוגים יהודיים.
באופן כללי, דעותיו ורעיונותיו סביב דת, מטאפיזיקה ומוסר עוררו אנטגוניזם רב מצד עמיתים וקולגות.
עם זאת, הפילוסופיה הרוחנית והמיסטית שלו עוררה הזדהות רבה עם החשיבה הביקורתית והמודרנית.
על ידי שילוב של עקרונות פילוסופיים יווניים עם מחשבה יהודית, ברונר פירט מהי לדעתו האמת הרוחנית הנצחית.
הוא שאף להדגים שהחשיבה על היחסיות של העולם מובילה באופן בלתי נמנע ליסוד רוחני בתוך המחשבה המוחלטת.
ברונר הצהיר בגלוי על אהדתו לעבודתו של שפינוזה, והודה שכתביו העניקו לו השראה.
על אף שעקרונות רבים של ברונר עולים בקנה אחד עם עקרונות הדוקטרינה של שפינוזה, יצירותיו הפילוסופיות מתארות תורה ייחודית הרמונית וקוהרנטית.
כתביו של ברונר מסייעים להבנה של רעיונותיו של שפינוזה בספרו "תורת המידות" (1677), למשל, בספרו של ברונר "Materialismus und Idealismus" ("מטריאליזם ואידיאליזם", 1926), שבו הוא מרכז את עיקר הגותו על החשיבה והרוח, מפרש את התיאוריה של שפינוזה על התארים ומעשיר את תורת הפקולטות שלו.
קונסטנטין גורבאטוב היה צייר פוסט-אימפרסיוניסטי רוסי.
גורבאטוב נולד בסטברופול שבמחוז סמארה.
הוא חי בריגה בשנים 1896 עד 1903, ולמד הנדסה אזרחית לפני שלמד ציור.
גורבאטוב עבר לסנט פטרבורג בשנת 1904 ולמד בבית הספר המרכזי לשרטוט טכני של הברון שטיגליץ.
בתחילה הוא נכנס למחלקה לאדריכלות של האקדמיה הקיסרית לאמנויות לפני שעבר לציור אצל ניקולאי דובובסקוי.
גורבאטוב קיבל מלגה ולמד אמנות ברומא ובקאפרי.
הוא חזר לסנט פטרסבורג והשתתף בתערוכות הנודדים.
גורבאטוב עזב את רוסיה לצמיתות בשנת 1922 בעקבות המהפכה הרוסית של 1917 והתיישב באי האיטלקי קאפרי.
הוא עבר לברלין ב-1926, שם שהה עד מותו.
גורבאטוב הפך לחבר בחוג אמנותי של יוצאי רוסיה שכלל את ליאוניד פסטרנק, ואדים פלילייב, איוואן מיאסוידוב.
הוא הפך לאמן מבוסס וידוע.
גורבטוב נסע ברחבי אירופה בסוף שנות השלושים של המאה העשרים, ביקר בארץ ישראל ובסוריה בשנת 1934 ו -1935, ולעיתים קרובות חזר לאיטליה.
האמנות של גורבאטוב הפכה לאסורה בגרמניה הנאצית והמשפחה התרוששה במהרה.
בתור מהגר רוסי, נאסר עליו לעזוב את גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
גורבאטוב מת זמן קצר לאחר ניצחון בעלות הברית על גרמניה ב-12 במאי 1945. אשתו התאבדה ב-17 ביוני 1945.
גורבאטוב הוריש לאקדמיה לאמנויות בלנינגרד.
העבודות נמסרו למוזיאון האזורי להיסטוריה ואמנויות של מוסקבה ליד מנזר ירושלים החדשה, שם הן מוצגו.
קונסטנטין דוברובין הוא שחיין עבר יהודי-גרמני יליד ברית המועצות, זוכה מדליית ארד אולימפית (אטלנטה 1996) ואלוף עולם בבריכת 25 מטר (גטבורג 1997) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, וזוכה מדליית ארד באליפות אירופה בבריכת 25 מטר (רוסטוק 1996) במשחה ל-200 מטר חופשי.
דוברובין נולד וגדל בקייב, אוקראינה.
בתחילת שנות ה-90 במהלך התפרקות ברית המועצות היגר עם משפחתו למינכן, גרמניה.
באולימפיאדת אטלנטה שנערכה ביולי זכה במדליית ארד יחד עם חבריו לנבחרת השליחים של גרמניה במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה ברוסטוק שבגרמניה בדצמבר זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.60 דקות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בגטבורג שבשוודיה באפריל זכה במדליית זהב יחד עם חבריו לנבחרת השליחים של גרמניה במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
קונסטנטין ואסילייב (באסטונית: Konstantin Vassiljev; נולד ב-16 באוגוסט 1984) הוא כדורגלן עבר אסטוני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי וכיום משמש כמאמנה של פלורה טאלין מליגת העל האסטונית.
ואסילייב זכה בתואר "כדורגלן השנה של אסטוניה" שלוש פעמים, והוא מחזיק בשיא הזכיות גם ב"כדור הכסף האסטוני", פרס הניתן לשחקן המצטיין בליגה.
כמו כן הוא גם שיאן ההופעות של נבחרת אסטוניה בכל הזמנים עם 158 הופעות בנבחרת.
ואסילייב החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של TJK (טיי-קיי).
ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבוגרת בליגה השלישית (III liiga) עם TJK-83 טאלין (טיי-קיי-83 טאליין).
בינואר 2003, ואסילייב חתם בקבוצת Levadia (לוואדיה) מליגת המייסטריליגה.
ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה ב-15 במרץ 2003, במשחק בו הפסידה Levadia טאלין (לוואדיה טאלין) לקבוצה מ-Maardu (מאארדו) בתוצאה 1–0. ואסילייב הבקיע את השער הראשון שלו בליגת המייסטריליגה ב-13 במאי 2003, בניצחון חוץ 9–3 על Kuressaare (קורסאארה).
לאחר עונת 2003, עברה קבוצת Maardu לטאלין, בעוד קבוצת טאלין הפכה לקבוצת המילואים החדשה שלהם בליגת Esiliiga (אסליגה).
זכה בתואר הראשון שלו בליגת המייסטריליגה בעונת 2004. ואסילייב שימש כקפטן Levadia במהלך עונת 2006. זכה בשתי אליפויות נוספות בליגת המייסטריליגה, ב-2006 וב-2007.
בפברואר 2008, ואסילייב חתם בקבוצת Nafta Lendava (נאפטה לנדאבה) מהליגה הבכירה הסלובנית (PrvaLiga).
ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הסלובנית ב-2 במרץ 2008, בהפסד חוץ 2–0 ל-Celje (צליה).
ואסילייב הבקיע את השער הראשון שלו עבור Nafta Lendava ב-16 במרץ 2008, בהפסד חוץ 2–1 ל-Drava Ptuj (דראבה פטוי).
ב-31 בינואר 2011, ואסילייב חתם על חוזה לשנתיים וחצי עם אלופת הליגה הסלובנית, Koper (קופר).
הבקיע את השער הראשון שלו עבור Koper ב-2 באפריל 2011 בניצחון ביתי 3–0 על Maribor (מריבור).
ב-29 באוגוסט 2011, ואסילייב חתם על חוזה לשלוש שנים עם מועדון Amkar Perm (אמקאר פרם) מליגת העל הרוסית תמורת סכום שדווח כמיליון יורו.
ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית ב-11 בספטמבר 2011, מול Spartak Moscow (ספרטק מוסקבה), אך נאלץ להיות מוחלף לאחר 44 דקות עקב פציעה.
המשחק הסתיים בהפסד 1–0. ואסילייב הבקיע את השער הראשון שלו עבור Amkar Perm ב-20 באוגוסט 2012, בפנדל בניצחון 2–0 על Krylia Sovetov Samara (קריליה סובטוב סמארה).
ב-26 באוגוסט 2014, ואסילייב חתם על חוזה לשנה אחת עם מועדון Piast Gliwice (פיאסט גליוויצה) מהליגה הפולנית הבכירה (Ekstraklasa).