tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הקמת גדוד 12 ("ברק") בחטיבת גולני השתייכה מחלקה זו ארגונית לגדוד.
מול מערך ההגנה התייצבו כ-500 ערבים אוחזי נשק, מהם אנשי כנופיות, אנשי צבא ומשטרה לשעבר וכן 30 חיילים סורים על ציודם.
באזור עילבון וטורען נמצאו עוד כ-800 חיילי צבא ההצלה של קאוקג'י שהמתינו לפקודה לתקוף את טבריה.
בעיירה צמח חנו חיילים מחיל הספר העבר-ירדני של הלגיון הערבי, שאיימו להתערב במערכה על טבריה.
לערביי טבריה בעיר העתיקה היה ציוד לחימה שהספיק לכל 500 אוחזי הנשק, שכלל רובים רבים, מקלעים, מרגמות, אקדחים וכמות רבה של תחמושת.
כוח משמעותי נוסף היה האנגלים.
בטבריה חנה גדוד צנחנים על מלוא ציודו ומפקדו, קולונל אנדרסון, נטה לא פעם לצד הערבים.
המפקדה השתכנה בבניין המשטרה הגדול והחיילים היו במחנה ליד קריית שמואל והפריעו בפעולות נגד הערבים.
בתחילת פברואר 1948 החלו צליפות לסירוגין.
ב-24 בפברואר 1948 הותקף אוטובוס אגד משוריין בין לוביה לקרני חיטין יחד עם טנדר נוטרים שליווה אותו, ואחד הנוטרים נהרג.
יחידת חי"ש מטבריה הוחשה למקום ובקרב נהרג אחד מאנשיה.
הקרב התפתח והערבים החלו להתקרב ללוחמים ולנוסעי האוטובוס על מנת לחסלם.
ברגע האחרון הגיע כוח בריטי שהדף את התוקפים.
מאז פסקה התנועה לטבריה בציר זה ועברה לכביש כפר תבור-פוריה (כביש 767 וכביש 768 של ימינו).
השקט בעיר נשמר יחסית עד 10 במרץ 1948. ביום זה נפוצו שמועות בין הערבים כאילו המנהיג היהודי בעיר, משה וייס (צחר), נהרג על ידי ערבים וכי היהודים עומדים להתקיף את הערבים כנקמה.
הערבים פתחו ביריות ואנשי ההגנה השיבו אש.
בחילופי האש שנמשכו מספר ימים נהרגו שישה עשר ערבים וארבעה יהודים.
ב-13 במרץ 1948 נפגשו שוב נציגי הערבים והיהודים בתיווך הבריטים והוסכם שוב על הפסקת אש.
בעקבות המאורעות האלה החלו היהודים לנטוש את בתיהם בעיר העתיקה ולעבור לשכונות היהודיות ובאותו הזמן נטשו הערבים את השכונות המעורבות ועברו לעיר העתיקה או עזבו את העיר.
בעיר העתיקה נותרו 25 לוחמי ההגנה על פי החלטת מפקד ההגנה המקומי ומפקד גדוד ברק.
נטישת העיר העתיקה הקנתה לערבים ניצחון פסיכולוגי שהעלה את מורל אנשיהם.
השקט נשמר עד 5 באפריל 1948, אז פתחו הערבים באש על קונים יהודים בשוק, הרגו חמישה יהודים קשישים ושבו עשר נשים יהודיות מבוגרות.
ההגנה הגיבה במהירות והניסה את הערבים מהשוק.
בחסות הבריטים הוסכם על הפסקת אש וחילופי שבויים.
הטקס נערך בתחנת אגד ברחוב הגליל ולאחריו צעדו המנהיגים משני הצדדים לאורך רחוב הגליל כדי להמחיש את רצונם בשלום.
בינתיים התערב המופתי חאג' אמין אל-חוסייני ביריבות בין המנהיגים הערבים המתונים ממשפחת טברי ובין המנהיג הקיצוני סובחי שהין, ומינה את האחרון לראש המפקדה הערבית בטבריה.
הפסקת האש הייתה קצרה וב-8 באפריל 1948 פתחו שוב הערבים באש על עמדות ההגנה ועל אזרחים בשוק.
הם השתלטו על מלון טיבריאס ובית החולים הסקוטי וחסמו את הדרך לגליל העליון.
הבריטים הזמינו את נציגי הצדדים לדון שוב על הפסקת אש.
הערבים דרשו פינוי אנשי ההגנה מהעיר העתיקה.
הערבים הטילו מצור על הרובע היהודי בעיר העתיקה.
ב-9 באפריל 1948 הצליח אוטובוס משוריין לפרוץ לעיר העתיקה ולהעביר מזון ותחמושת.
אנשי התגבורת פינו מהרובע יהודייה זקנה שנותרה במקום.
הערבים שאפשרו את כניסת הרכב המשוריין הספיקו בינתיים להטמין מוקש בדרכו.
האוטובוס המשוריין עלה על המוקש והחל להתלקח.
בעזרת לוחמי ההגנה בעיר הצליחו הלוחמים להימלט מהאוטובוס הבוער.
הקשישה סירבה בעקשנות לעזוב את האוטובוס ונשרפה בתוכו.
הערבים המשיכו באש רובים ומרגמות לעבר השכונות היהודיות וגרמו להרוגים ופצועים מהאוכלוסייה היהודית.
ב-10 באפריל 1948 הכריזו הבריטים שוב על הפסקת אש וזימנו את הנציגים.
סוכם רק על החלפת שבויים.
ב-11 באפריל 1948 הגיע בשחייה לוחם ההגנה מהעיר העתיקה למלון "גלי כנרת" ודיווח על המצב הקשה של הלוחמים שם הסובלים מתשישות וחוסר בתחמושת ומזון.
כתוצאה מההתפתחויות החמורות בטבריה הוחלט במטה חטיבת גולני לתכנן ולבצע מיד את התוכנית שתביא להכרעה סופית במערכה על העיר.
נקבעו ארבעה שלבים לסיום המערכה:
השתלטות על הרכסים ממערב לטבריה כדי למנוע מערביי הסביבה לשלוח תגבורת לעיר
החדרת תגבורת של לוחמים ונשק לעיר העתיקה דרך הכנרת
פיצוץ בית המפקדה הערבית שהייתה בבית "סית מחפוזה" וכיבוש מלון טיבריאס
פתיחת הדרך לגליל העליון והשתלטות על העיר העתיקה
על כוחות ההגנה בעיר הוטל לרתק באש את הערבים במשך כל הקרב.
בגלל חוסר אפשרות לגדוד ברק למלא את כל המטרות, צורפה לכוחות פלוגה מהגדוד השלישי של הפלמ"ח, שתפקידה היה לכבוש את מלון טיבריאס החולש על העיר העתיקה ולפתוח את הדרך לצפון.
בליל 12 באפריל 1948 כבש כוח של גדוד ברק את הכפר נאסר א-דין ואת גבעת שייח' קדומי על הרכס המערבי השולט על טבריה.
בכפר נאסר א-דין הסתתרו לוחמים וצלפים ערבים בין בתי ואוהלי הכפר.
התושבים נסו להרים וחלק הגיע למשטרת טבריה וסיפרו על ההרג שעשו היהודים באנשי הכפר.
השמועה על הטבח בנאסר א-דין הביאה לדמורליזציה באוכלוסייה הערבית והחלה עזיבת משפחות.
הערבים פנו לבריטים ודרשו להוציא את לוחמי ההגנה מהעיר העתיקה בטענה שאין שם אזרחים יהודים.
מפקד החטיבה הבריטית בצפון זימן את נציגי היהודים ונתן להם אולטימטום להוצאת אנשי ההגנה מהעיר העתיקה אחרת יפגיז הצבא את עמדות ההגנה.
היהודים סירבו והעניין הגיע עד לנציב העליון אלן קנינגהם שהורה לבטל את האולטימטום ולהניח ליהודים במלחמתם על טבריה.
נציג היהודים, משה צחר, אמר למושל המחוז הבריטי: "אתם חוזרים לאנגליה וכאן מתנהלת מלחמה בינינו לבין הערבים על גורל הארץ, מוטב שלא תתערבו ואנו נגמור את העניין בטבריה בשלושה ימים".
לאחר שהבריטים הבטיחו לא להתערב הוחל בשלב השני של הקרב.
בליל ה-13 באפריל 1948 הונחת כוח של פלוגה מגדוד ברק עם תחמושת רבה בחוף הרובע היהודי בעיר העתיקה.
ספינה גדולה יצאה מעין גב ובחוף חצר כנרת נקשרו אליה ארבע סירות ועליהם לוחמים ותחמושת.
הספינה גררה את הסירות עד מול חוף הרובע היהודי אז נותקו הסירות והגיעו לחוף בחתירה.
כל הזמן רותקו עמדות הערביות באש.
בלילה שבין 16 ל-17 באפריל תקף כוח מגדוד ברק את "בית מחפוזה" שממנו צלפו על השכונות היהודית ובו הייתה גם המפקדה הצבאית הערבית.
מחלקה מהגדוד הצליחה להתקרב לבית.
באותה שעה שהו במקום מפקדים ומנהיגים ערבים ודנו במצבם הקשה.
בלילה שבין 17 ל-18 באפריל השתלטה פלוגה של הגדוד השלישי של הפלמ"ח (גדוד הגליל) לאחר קרב קשה, על מלון טיבריאס.
למחרת בשעות הבוקר ניסו כארבעים אנשי כנופיות מהכפרים הערבים בסביבה להתקדם דרך כביש נצרת.
הם עלו על מארב ובקרב נהרגו עשרה ונלקחו בשבי ארבעה.
בבוקר 18 באפריל 1948 החלו הכוחות להתכונן לשלב הרביעי של הקרב אך הערבים הפסיקו אש.
בבוקר ה-18 באפריל 1948 הגיעו נציגי הערבים למשטרת טבריה והודיעו למפקד הבריטי כי הם מבקשים לעזוב את העיר עם נשקם.
שלוש סיבות הביאו לכניעת הערבים בטבריה:
אכזבה מכפרי הסביבה שלא באו לעזרתם
חוסר יכולת להעביר אספקה לאוכלוסייה הערבית בעיר העתיקה לעומת יכולת היהודים להעביר אספקה לכוחותיהם.
פיצוץ "בית מחפוזה" על המפקדים שבתוכו וכיבוש מלון טיבריאס.
נציגי היהודים, משה צחר ויצחק תג'ר הזמנו למשטרת טבריה ושם אמר להם קולונל אנדרסון: "נוכחנו לדעת כי אתם חזקים יותר מהערבים אבל אנחנו אחראים לשלומם של תושבי העיר ולכן נוציא את כל הערבים מטבריה כדי למנוע טבח המוני.
נשאר בעיר עוד עשרה ימים אך נמסור לכם את השלטון האזרחי ולא נתערב".
נציגי היהודים השיבו כי הם מקבלים את השלטון ברצון אך מבקשים שהערבים ימסרו את הנשק ומתנגדים שיעזבו את העיר.
בסיום הפגישה סוכם כי יוכרז עוצר כללי בעיר והיהודים יחויבו לא לפתוח באש בעת פינוי הערבים מהעיר.
בשעות הצהרים הגיעו מנצרת עשרות כלי רכב, אוטובוסים, משאיות ורכבים פרטיים, להסיע את ההמונים ההמומים שנצטוו על ידי מנהיגיהם לנטוש את ביתם.
חלק מהשיירה עלה צפונה דרך קריית שמואל, לנצרת וחלק נסע דרומה דרך רחוב הגליל לכוון צמח.
ב-19 באפריל הוציא מפקד ההגנה בטבריה, מנשר: "אל תושבי טבריה!
התושבים הערבים עזבו את העיר.
הנני מכריז על משטר עברי עצמאי בעיר".
טבריה הייתה העיר המעורבת הראשונה בארץ ישראל שהייתה תחת שלטון עברי עצמאי.
ב-28 באפריל פינו הבריטים את כוחותיהם מבניין המשטרה והסביבה.
בני מוריס מסביר את החלטת ערביי טבריה להתפנות בהשפעת פינוי הכפר אל-מנארה, מוקדם יותר, וכיבוש חירבת נאצר א-דין הסמוכה, שהביאו לניתוק ערביי טבריה מהאוכלוסייה הערבית של הסביבה מדרום וממערב; וכתגובה לסירוב הבריטים להגן עליהם למשך תקופה ארוכה והודעתם על כוונתם לפנות את העיר בעצמם.
כמו כן, מנוסתם של ראשי הנכבדים הערבים של העיר כבר בתחילת הקרב, השפיעה גם היא.
ובנוסף על אלה, מוריס מעריך כי התושבים היו נתונים בוודאי תחת הרושם של טבח דיר-יאסין, שנערך שבוע קודם לכן, ושל שמועות על הריגת אזרחים בחירבת נאצר א-דין.
מוריס מסיק מן העדויות, כי ההחלטה על הפינוי הייתה משותפת בין המנהיגים הערבים המקומיים ובין שלטונות הצבא הבריטיים, והוא משער כי יוזמי הצעת הפינוי היו קצינים בריטים.
ואף על פי כן, מספר ימים לאחר פינוי טבריה, הודיע ג'מאל אל-חוסייני לאו"ם, כי היהודים "הכריחו את התושבים הערבים לפנותה".
לכיבוש טבריה היו תוצאות חשובות:
תקדים ראשון לכניעת עיר ערבית ובעקבותיו הושגה הכרעה גם בערים אחרות
כיבוש טבריה אפשר להקצות כוחות למשימות חשובות אחרות, כגון בלימת הסורים שפלשו לעמק הירדן.
לאחר המלחמה נהרסו כל הבתים בעיר העתיקה, פרט למבני דת.
הקרב על מדגסקר (הידוע גם כ"מבצע שריון מגן"; באנגלית: Operation Ironclad) היה מבצע של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה לכיבוש האי מדגסקר שהוחזק בידי כוחות צרפת של וישי.
הנחיתה בחופי האי אירעה ב-5 במאי 1942, והלחימה נמשכה שישה חודשים ויום אחד, עד 5 בנובמבר 1942.
עיר הנמל דייגו סווארס (מ-1975 נקראת העיר אנטסירננה) במדגסקר נמצאת בקצהו הצפוני של האי, במפרץ גדול הפונה מזרחה דרך תעלה צרה הנקראת "מעבר אורונג'יה" (Oronjia Pass).
הבסיס הצבאי בנמל נמצא על חצי אי השוכן בין שניים מארבעת המפרצונים הטבעיים במפרץ דייגו סווארס.
המפרץ חודר עמוק לתוך קצהו הצפוני של האי וכמעט מנתק אותו מיתר האי.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 השתלטה צרפת על האזור, והקימה במקום תחנה לציוד ספינות קיטור בפחם.
ב-1885 חתמו שלטונות האי הסכם עם צרפת ולפיו יינתן לצרפת פרוטקטורט על המפרץ וסביבותיו, וכן על האיים הסמוכים.
המקום בוצר והוגן בסוללות תותחי חוף.
בשנת 1940, לאחר תבוסת צרפת במערכה על צרפת, והקמת משטר וישי משתף הפעולה, נותרו שלטונות האי נאמנים למשטר וישי, וסירבו להצטרף אל צרפת החופשית.
השליטה בנקודה אסטרטגית זו קיבלה חשיבות יתר עם הצטרפותה של יפן למלחמה בדצמבר 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור, ועליית חשיבותם של נתיבי השיט באוקיינוס ההודי לבלימת התקדמות היפנים.
המצב האסטרטגי בתחילת 1942 עורר את בעלות הברית לפעולה.
התקדמותו של רומל במדבר המערבי, הביאה לדחיית התוכניות לנחיתת בעלות הברית בחופי צפון אפריקה, ועמדתם של המרשל אנרי פיליפ פטן ואנשיו הפכה לחשובה פחות.
החשש מתוצאותיה הפוליטיות של פעולה צבאית כנגדם פחת.
כמו כן, שובו של משתף הפעולה פייר לאוואל לעמדת כוח במשטר וישי, הגביר את החשש ממסירת האי האסטרטגי ליפנים.
המצב מנקודת הראות של מדינות הציר
בעקבות כיבוש דרום-מזרח אסיה בידי היפנים, והפריצה אל בורמה עד סוף פברואר 1942, שקל הפיקוד הגבוה של הצבא היפני הקיסרי תנועה מערבה אל האוקיינוס ההודי.
צוללות הצי הקיסרי היפני נעו באופן חופשי בצפון האוקיינוס ההודי ובמזרחו.
במרץ 1942 ביצעו נושאות מטוסים יפניות את הפשיטה באוקיינוס ההודי, שאילצה את הצי הבריטי באוקיינוס ההודי לסגת אל מזרח אפריקה ולהיערך מחדש בבסיס קילינדיני במומבסה שבקניה.
האפשרות כי היפנים ישתמשו במדגסקר כבסיס ימי נראתה עתה ריאלית.
השימוש האפשרי במתקני הנמל במדגסקר היווה סיכון של ממש לתנועה הימית של בעלות הברית, ולנתיב האספקה של הארמייה השמינית שלחמה נגד רומל בצפון אפריקה.
לצוללות היפניות היה אז את טווח הפעולה הארוך ביותר, במקרים מסוימים יותר מעשרת אלפים קילומטרים.
שימוש במדגסקר כבסיס לצוללות היה עשוי להשפיע על כל האזור מאוסטרליה ועד המזרח התיכון ודרום האוקיינוס האטלנטי.
באותו השלב במלחמה היה הצי היפני מתואם עם הפיקוד העליון של הקריגסמרינה, והאדמירל פריקה (Fricke), ראש מטה הצי הגרמני, נפגש מספר פעמים עם האדמירל נומורה מהצי היפני.
בפגישות אלו עלתה חשיבות האוקיינוס ההודי, ופריקה הדגיש את התועלת שתצמח למאמץ המשותף אם יפעלו היפנים כנגד נתיבי השיט של בעלות הברית בצפון האוקיינוס ההודי, וכן את חשיבות ציילון, איי סיישל ומדגסקר לפעולות בעלות הברית.
ב-8 באפריל הודיעו היפנים לפריקה כי בכוונתם להציב ארבע או חמש צוללות ושתי סיירות לפעולה במערב האוקיינוס ההודי בין עדן וכף התקווה הטובה, אך סירבו להתחייב לפעולה נגד מדגסקר או ציילון.
המצב מנקודת הראות של בעלות הברית
עוד ב-27 בנובמבר 1941, לפני המתקפה על פרל הארבור, זיהה הצי הבריטי את הסכנה להשתלטות יפנית על מדגסקר.
מומחי הצי דחקו בצ'רצ'יל להשתלט על האי כאמצעי זהירות.
יחסי בריטניה עם משטר וישי הגיעו בעבר למשברים שחייבו פעולה צבאית.
כך, השמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר ביולי 1940, הקרב על דקר בספטמבר 1940 שבו ניסו הבריטים לסייע לכוחות צרפת החופשית להשתלט על המושבה דקר שהוחזקה בידי אנשי וישי, וכן המערכה בסוריה ובלבנון ביוני 1941, שבה כבשו בעלות הברית את מושבות וישי בסוריה ובלבנון.
הפעולה במארס אל כביר הייתה הצלחה צבאית, אך הייתה בעייתית מאוד מבחינה פוליטית, והפעולה בדקר הייתה כישלון צבאי שהרתיע את הבריטים משיתוף פעולה נוסף עם אנשי דה גול.
צ'רצ'יל חש בסוף 1941 כי לבעלות הברית חסרים המשאבים לפעולה במדגסקר, ולא רצה להסתכן בצירוף אנשי צרפת החופשית לפעולה.
הצטרפותה של יפן למלחמה ונפילת מושבות בריטניה במזרח אסיה שינתה את התמונה, והביאה לצורך הדחוף בפעולה.
ב-12 במרץ 1942 נפלה ההכרעה על פעולה במדגסקר, בה לא ישותפו אנשי צרפת החופשית.
צ'רצ'יל נתן לצי ולצבא את ההנחיות הבאות:
כוח H, השייטת השומרת על מערב הים התיכון, תנוע דרומה מגיברלטר ותוחלף בידי כוח משימה אמריקאי.
יוקם כוח בן 4,000 חיילים לביצוע המשימה במדגסקר.
המשימה תבוצע עד סוף אפריל 1942.
במקרה של הצלחה יוחזרו הלוחמים לחזית ויוחלפו בחיילי משמר.
ב-14 במרץ הוקם באופן רשמית "כוח 121" בפיקודם של מייג'ר ג'נרל רוברט גרייס סטרג'ס ואדמירל משנה אדוארד נוויל סייפרט שפיקד על כוח H, כוח הצי שהוקצה לתמיכה במשימה.
כוח 121 עזב את אנגליה ב-23 במרץ והצטרף לספינותיו של אדמירל סייפרט בפריטאון.
משם המשיך דרומה בשתי שיירות לנקודת מפגש בדרבן שבדרום אפריקה.
כאן חברו לקבוצת הגדודים ה-13 של הדיוויזיה ה-5, כוחותיו של גנרל סטרג'ס, שכללו שלושה גדודי רגלים.
הכוח הימי כלל את אוניית הדגל רמילס (Ramilles), את נושאות המטוסים אילסטריוס ואינדומיטבל (Illustrious and Indomitable), שתי סיירות, אחת עשרה משחתות, שש שולות מוקשים, שש קורבטות וכוחות עזר נוספים.
היה זה כוח רב עוצמה כנגד מגני העיר דייגו סווארס, 8,000 חיילים רובם ילידי מדגסקר, אך ראשי המטות היו נחושים להביא להצלחת המבצע, וסברו שיש סיכוי שאם יראו מגני העיר את הכוח שנצבר נגדם, ייכנעו ללא לחימה.
הייתה זו הנחיתה הראשונה מן הים של חיילים בריטים מאז הנחיתה הרת האסון במערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה, שהותירה את רישומה על הצבא הבריטי, ועל צ'רצ'יל באופן אישי.
במהלך כינוס הכוחות בדרבן, העיר הפילדמרשל יאן סמטס כי אם יסתיים המבצע בתפיסתה של העיר דייגו סווארס לא תהיה בכך ערובה להפסקת התוקפנות היפנית, והאיץ לתפוס גם את נמלי מג'ונגה וטאמאטאווה.
בשל מחסור בכוח אדם, החליטו ראשי המטות לשמור על דייגו סווארס כמטרה היחידה של המבצע.
צ'רצ'יל העיר כי ניתן יהיה לשמור על מדגסקר באמצעות צי חזק באזור ובתמיכה אווירית מציילון, ושלח הוראה אל הגנרל ארצ'יבלד וייוול, מפקד זירת הודו, ובה הטיל עליו את האחריות לשמירה על מדגסקר ברגע שיושגו יעדיו הראשוניים של המבצע.
הוא הוסיף כי לאחר עזיבת אנשי הקומנדו יישמר האי בידי שני גדודים מאפריקה הבריטית וגדוד אחד מקונגו הבלגית או ממושבות צרפת בחופה המערבי של אפריקה.
במרץ ובאפריל ערך חיל האוויר הדרום-אפריקאי טיסות סיור מעל העיר דייגו סווארס, והזירה חוזקה במטוסים נוספים שהגיעו ממושבות בריטניה במזרח.
הנחיתה מן הים והקרב הימי
ב-5 במאי 1942 נחת הכוח העיקרי הבריטי שהורכב מגדוד הרגלים ה-29 הבריטי ומגדוד הקומנדו ה-5 על חופי מדגסקר.
הנחיתה בוצעה באמצעות נחתות שהורדו לחוף מפרץ קורייר ומפרץ אמבראראטה, מערבית לנמל המרכזי של דייגו סווארס, בקצהו הצפוני של האי.
הפצצות הסחה בוצעו במזרח, וכללו הנחתת צנחני דמה.
חיל האוויר הבריטי, בסיוע חיל האוויר הדרום-אפריקאי ביצע טיסות סיוע שכללו הפצצת כלי שיט של וישי.
הלחימה נמשכה כיומיים, וב-7 בחודש נכנעה דייגו סווארס, אך כוחות וישי נסוגו לדרום והמשיכו את הלחימה משם.
בעקבות הפלישה לאי הפיצו אנשי וישי שמועה כאילו הבריטים מתכוונים לספח את האי.
ב-15 במאי נשא דה גול נאום ברדיו, בו מסר כי בריטניה היא בת ברית נאמנה, וכי אין בכוונתה לספח את האי.
שלושה שבועות לאחר הפלישה, ב-29 במאי, הגיעו שלוש צוללות של יפן לזירה.
אוניית הדגל של הצי הבריטי, רמילס, עגנה בנמל דייגו סווארס.
הצוללות שלחו למקום שתי צוללות ננסיות.
אלו הצליחו לפגוע קשות ברמילס, ולהטביע מכלית.
אחת הצוללות הוטבעה, ואילו השנייה עלתה על החוף, ואנשי צוותה המשיכו את דרכם לפנים האי על מנת לחבור לאנשי וישי, אך נהרגו בדרכם בחילופי אש.
גם לאחר הנחיתה וכיבוש דייגו סווארס, נמשכה הלחימה במשך כחצי שנה עד כיבושו הסופי של האי.
הגדודים הבריטיים הוחלפו ברובאי המלך האפריקנים שהגיעו לאי ב-22 ביוני, להם נשלח לסיוע הגדוד הממונע ה-7 של הצבא הדרום אפריקני, וגדוד הרגלים ה-27 של צבא דרום רודזיה.
ב-10 בספטמבר וב-29 בספטמבר בוצעו נחיתות נוספות מן הים על ידי הגדוד הבריטי ה-29 והגדוד הבריטי ה-22, במטרה להשלים את כיבוש האי לפני עונת הגשמים.
ההתקדמות לאורך האי, מצפון לדרום, הייתה קשה.
האויב נקט בטקטיקה של אדמה חרוכה, והדרכים באי היו משובשות מלכתחילה.
בספטמבר נכבשה בירת האי אנטננריבו ללא התנגדות, אך פעולות האיבה נמשכו עד ראשית נובמבר.
המושל אנה נכנע ב-5 בנובמבר בעיירה אילהוסי שבדרום האי.
מועד זה, חצי שנה ועוד יום למן נחיתת בעלות הברית באי, אפשר לחייליו קבלת מענק הניתן בעבור שירות בשדה הקרב במשך למעלה מחצי שנה.
במהלך הנחיתה בדייגו סווארס ספגו בעלות הברית 500 אבדות.
30 חיילים נוספים נהרגו ו-90 נפצעו במהלך כיבוש האי לאחר מכן.
רוב אנשי וישי שנפלו בשבי הביעו את רצונם להצטרף לצבא צרפת החופשית.
לאחר הקרב נמסר האי לידיהם של אנשי צבא צרפת החופשית.
הגנרל פול לואי לז'נטיום מונה לנציב מדגסקר.
לאחר המלחמה ביקשה מדגסקר את עצמאותה.
ב-1947 אירעה התקוממות עממית, שדוכאה לאחר לחימה עזה, והובילה לעצמאותו של האי ב-1958. בהערכה שלאחר מעשה של כוונותיה של יפן, נראה כי לא היו ליפנים אינטרסים מיוחדים באוקיינוס ההודי, וכי האיום שכנגדו כוון המבצע היה איום סרק.
המבצע אך הביא להחרפת היחסים בין אנשי וישי ובין בריטניה, שהיו גרועים ממילא.
הקרב על נאנסי התרחש ב-5 בינואר 1477 והיה לקרב האחרון במסגרת המלחמות הבורגונדיות.
הוא התרחש ליד בירת דוכסות לורן, העיר נאנסי, בין צבאות הקונפדרציה השווייצרית הישנה ודוכסות לורן בתמיכת צרפת לבין דוכסות בורגונדיה, בפיקוד שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, שניסה לכבוש את לורן במטרה לאחד אותם עם שטחיו בארצות השפלה ובלוקסמבורג וליצור ממלכה עצמאית בשטחים אלו.
בסוף הקרב ניצחו השווייצרים, שארל הראשון נהרג ולמעשה חוסלה דוכסות בורגונדיה העצמאית.
ב-22 באוקטובר 1476 הטיל שארל הראשון מצור על בירת לורן, שהייתה מ-6 באוקטובר תחת שלטונו של רנה השני, דוכס לורן.
העיר הייתה כבר מוכנה להיכנע כשהגיעו הצבאות השווייצרים והלורנים תחת פיקודו של הדוכס רנה.
הכוחות השווייצרים היו כפולים במספרם מהבורגונדים אם כי לבורגונדים היו ארטילריה וכלי נשק משוכללים יותר.
שארל הראשון תפס עמדה נוחה להגנה שהייתה מוגנת על ידי נחל ושיחים, והניח שיש בכוחה של הארטילריה שלו לעצור את המתקפה, ואז להבריח את אויביו בעזרת חיל הפרשים שלו, אך השווייצרים נעזרו בשלג שהחל לרדת והסתיר את תנועתם, הטעו את הבורגונדים ושלחו את רוב כוחותיהם לאגפם.
קו התקיפה של הבורגונדים נהרס.
באמצע בלמו האבירים הבורגונדים את הכוחות הלורנים אך הכוחות השווייצרים עצרו את תנועתם והחצים שהומטרו על הבורגונדים הרסו כמעט לגמרי את צבאם.
כמעט כל הצבא הבורגונדי נשבה או נהרג.
שארל הראשון נהרג ובקושי ניתן היה לזהות את גופתו.
לקרב על נאנסי הייתה השפעה פוליטית רחבה, היא סיימה את הסכסוך בין המלכים הצרפתים לדוכסים הבורגונדים והעניקה למלך צרפת שליטה בכל צרפת.
שטחי בורגונדי חולקו בין צרפת לבית הבסבורג כשהשטחים בצפון צרפת צורפו לצרפת וארצות השפלה והשטחים במערב גרמניה צורפו לבית הבסבורג.
הקרב על מודלין (Modlin) היה אחד הקרבות בין צבא פולין לבין צבאה של גרמניה הנאצית בפלישת גרמניה הנאצית לפולין.
מבצר מודלין היה המטה של צבא פולין עד לנסיגתו מזרחה.
מ-13 בספטמבר עד ל-29 בספטמבר 1939, המבצר שימש כמעוז הגנתי לכוחות הלוחמים של פולין תחת הנהגתו של הגנרל ויקטור תומיי כנגד הפולשים הגרמניים.
התנהלות הקרב דמתה מאוד להתנהלות המערכה על ורשה.
הכוחות הגרמניים כללו 3 קורפוסים:
הקורפוס ה-2 - בפיקודו של אדולף שטראוס:
קורפוס הפאנצר ה-14 - בפיקודו של גוסטב אנטון פון ויטרסהיים:
הקורפוס הממונע ה-15 - בפיקודו של הרמן הות:
הכוחות הפולניים כללו 2 ארמיות:
הכוחות הפולנים התגוננו בעזרת רכבת משוריינת שנקראה "שמיירץ'" ("מוות"), ובסוללת נ"מ שעבדה ללא הרף על מנת לפגוע במטוסי הלופטוואפה.
הכוח הפולני נכנע במבצר מודלין ב-29 בספטמבר.
היה זה מהכוחות הפולנים האחרונים שנכנעו במערכה בספטמבר.
מספר ימים לפני כן, רוכוס מיש ניסה לערוך משא ומתן על כניעת הפולנים למרות שהיה פצוע.
על כך זכה לעיטור צלב הברזל.
הקרב על כפר סיל התנהל בין צה"ל לכוח קומנדו של הצבא הסורי, ב, בין 9 ל-12 ביוני 1982. הקרב התנהל על השליטה בכפר סיל, או חאלדה, יישוב השוכן מספר קילומטרים צפונית לעיירה דאמור, בפאתיה הדרומיים של ביירות, סמוך מאד לקצה הדרומי של נמל התעופה הבינלאומי ביירות.
כפר סיל היה בעל חשיבות אסטרטגית בשל מיקומו החולש על ציר החוף ועל מבואותיה של ביירות, והוצבו בו כוחות חזקים של צבא סוריה, שכללו גדוד טנקים מחטיבה 85 וכן כוחות נ"ט, חי"ר ו, שמנעו את המשך התקדמות כוחות צה"ל לכיוון צפון על ציר החוף הלבנוני.
על רכס כפר סיל נערכו שלושה קרבות בשלושה מועדים שונים זה אחר זה.
שני הקרבות הראשונים זה של 9/6 וזה של 10/6 לא צלחו מסיבות שונות ומגוונות, שעניינם בהרכב וציוותי הכוחות, חוסר תקשורת ברמות הפיקוד השונות, חוסר במודיעין וכיוצא בזה.
הקרב הראשון שנערך 9/6 בפיקודו של אלי גבע מח"ט חט' 211 מסתיים בכישלון ונפגעים רבים לכוחות הביטחון הישראליים, ביניהם 4 נעדרים,1 טנק מרכבה והאחר מג"ח שמושארים בשטח ונגמ"ש שנלקח שלל ומוצג אחר כבוד בבירות.
הקרב השני- לקראת הקרב השני שנערך 10/6 מתחזקת ההבנה לגבי חשיבותו של הרכס וההבנה לגבי חשיבותו האופרטיבית.
משום כך מוקדשת לו תשומת לב מרבית מדרגי הפיקוד הבכיר כמו כן ההכנות שנעשות לקראתו.
מבוצע תדריך מקיף של המח"ט בהשתתפות הרמטכ"ל מתקיימת תצפית מפקדים ליעדים ובו זמנית מופעלת אש ארטילרית והתקפות אוויריות לכל אחד מהשטחים השולטים במרחב.
התוכנית התבססה על התקפה משני כיוונים; כוח אחד מציר החוף וכוח שני מכיוון הרכסים.
גדוד הצנחנים 202 בפיקוד ישראל רמות תקף את גבעת הרדאר, לחם בפלוגת קומנדו סורי והדף אותה מן הגבעה.
בהמשך הכווין הגדוד ארטילריה לעבר ריכוזי הצבא הסורי בפאתי הכפר.
אז נתנה פקודת נסיגה והגדוד ונסוג לשטח שבשליטת צה"ל.
במקביל, כתוצאה מירי נ"ט סורי כוחות שריון וגולני שהתקדמו בציר החוף נעצרו, הכוחות מצאו עצמם בקרב חילוץ ובמפקדת האוגדה מתגבשת ההבנה שההתקפה לא תושלם והפקק עדיין סגור.
לקראת הקרב השלישי- ביום ה' 10/6 מוטלת המשימה על חטיבת גולני שעד כה הייתה תחת פיקודה של אוגדה 36 .
לצורך המשימה מקבלת חטיבת גולני לרשותה את: גדוד 13, גדוד 202 של חטיבת הצנחנים, גדוד שריון 74 של חטיבה 188, סוללת נ"מ "חובט" מגדוד 947 ופלס"ר ופלנ"ט מוקטנים.
מח"ט גולני, אל"ם ארווין לביא, ובמקביל מג"ד 74, עמירם לוין ביקשו לפרוץ תוואי דרך בשטח ההררי ולתקוף את הכפר מעורפו, בניתוח שטח מעמיק מוצאים קמ"ן חטיבת גולני ומג"ד 74 ציר שניתן לפרוץ בעזרת הנדסה.
ציר זה אפשר לכוחות לאגף את מערכי כפר סיל ולהגיע אליהם מעורפם ע"ג ציר "ביטלנקה" בואכה כפר ערמון ולהגיע לכפר סיל מהממד הצר והגבוה.
הצעתו מתקבלת, ביום ו' 11/6 לפנות בוקר מתחילים כוחות הנדסה לפרוץ את התוואי המחבר בין דוח'א לציר "ביטלנקה"- תל זקק כ־1800 מ' בתוך חורש טבעי, צמחייה סבוכה ובולדרים.
גד' 74 מתקדם לאורך התוואי במהלך פריצתו תוך שהוא מאבטח את עבודת הפריצה ומנהל אש עם כוחות סורים הנמצאים מערבית לתל זקק ראס אל זיתון.
ההפוגה שנכפתה על הכוחות משני הצדדים במסגרת הפסקת האש אפשרה לכוחות הסורים להמשיך ולעבות את מערך ההגנה בעוד שתי פלוגות שריון הנכנסות לתוך כפר סיל.
ביום שבת בצהרים נגמרת הפסקת האש וניתנת פקודת התנועה לכוחות.
גד' 74 שנמצא בקדמת הכוחות באזור תל זקק מתקדם לעבר החיבור עם ציר "ביטלנקה" וממנו למוצב בנ.ג 264 .
הכוחות חוטפים אש תוך כדי תנועה מטנקים ונ"ט סורים שממוקמים במרחב נ.ג 264 האזור חוטף אש ארטילרית מאסיבית כמו כן אש מן האוויר.
היעד בנ.ג 264 נכבש על ידי פל' השריון וחיילי ההנדסה ללא התנגדות ממשית.
יום שבת 12/6 שעות אחה"צ המוקדמות גדוד 74 ביצע את משימתו והוא ערוך ומוכן בעמדותיו לקראת הכניסה של גדודי החי"ר 13 ו־202 .
הפיקוד הסורי במרחב שזהה את המאמץ העיקרי הבין את כוונת הכוחות התוקפים וביצע שינוי הערכות מהיר לתגבור המערך בכפר סיל בכוחות קומנדו ונ"ט נוספים.
בשלב הזה טרם כניסת גדודי החי"ר לתנועה ביצע כל גדוד הכנות במסגרתם ניתנו פקודות, תדריכים ומסדרים.
מג"ד 13 סא"ל מוטי מזרחי העביר פקודה מסודרת למפקדי הגדוד וביצע תדריך לגבי הכניסה והלחימה בשטח בנוי.
עם קבלת פקודה בשעות אחה"צ המוקדמות קיבלו גדודי החי"ר פקודה לתנועה.
גדוד 202 שהיה אמור לכבוש ולהשתלט על גבעת הראדאר נע ראשון מבין גדודי החי"ר כשיחד איתו מח' טנקים מפל' ח' .
הגדוד פורק מנגמשיו למרגלות הגבעה וממשיך להתקדם רגלית לעבר היעדים כשהוא מלווה באמצעיים מסייעים טנקים ונמרש"ים.
עם עלייתו על היעדיים מגלה הגדוד כי היעדים נטושים.
גדוד 13 החל לנוע גם הוא ע"ג תוואי הדרך שנפרץ תוך שהוא מקבל חיפוי ואבטחה מגדוד 74 .
264 מבצע המג"ד סא"ל מוטי מזרחי תצפית מפקדים בה מזוהים הרחובות הראשיים אליהם יש להיכנס.
בתצפית זו נפתחה לראשונה אש על כוחותינו.
בשעה 1700 לערך החלו הכוחות לנוע על הכביש הראשי בכפר סיל.
פלוגה ב' מובילה: כוח בפיקוד המ"פ דני עטר מצידו הימני (המזרחי של הכביש) וכוח בפיקוד סמ"פ דרור רופא מצידו השמאלי (המערבי של הכביש).
תחילה משתלטת הפלוגה על הבתים הקיצוניים של הכפר תוך כדי לחימה קשה הקומנדו הסורי ששהה בתוך הבתים בחצרות וביניהן ואשר גילה התנגדות קשה ונחישות.
לפתע נתקל חלק מהכוח שהתקדם במהירות לתוך הכפר בחיילים סורים.
לוחמי גולני השליכו לעברם רימון והמשיכו בצרור ארוך לעברם ומיד נסוגו לאחור תוך כדי קרב יריות.
לאחר מכן, המג"ד מוטי מזרחי והמ"פ עטר חילקו בניהם גזרות ללחימה הצפויה, כאשר נשמע פיצוץ פגז שנחת בסמוך לחפ"ק המג"ד וגרם לאבידות קשות.
חרף האבידות הקשות, פלוגה ב' חזרה להתקדם ברחוב וטיהרה את הבתים מימין ומשמאל.
במהלך הטיהור הם ראו את אחד הטנקים עומד בלב הרחוב והתכוונו לעבור אותו תוך כדי הריצה.
לפתע הבחינו החיילים כי לא מדובר בטנק ישראלי אלא בטנק סורי שלפניו היה עוד טנק.
לטנקים הישראלים לא היה זכר.
לשני הטנקים הסורים הצטרף טנק סורי נוסף, שהיה מוסווה עד עתה.
כעת, כאשר רק כמאה מטרים מפרידים בינם, היו אלה שלושה טנקים סורים מול פלוגה ב'.
דני המ"פ: "בלמנו את האנשים ודחפנו אותם הצידה כי זה היה עניין של שניות.
מצאנו עצמנו באיזשהו מרחב פתוח של בתים ומסביב עצים.
התברר שרוב העצים שראינו בחושך ונראו לנו עצים תמימים, היו למעשה טנקים סורים מוסווים".
לוחמי פלוגה ב' ניסו להשבית את הטנקים הסורים אך התקשו בכך.
מהעבר השני של הרחוב הגיח מפקד פלוגת העורב של גולני ציון אוטמזגין (גזית) שבאומץ לב קפץ על אחד הטנקים והשחיל בפנים רימון רסס.
אחד הטנקים הסורים ניסה לדרוס את החיילים ששכבו ממולו.
לוחמי פלוגה ב' התעשתו במהירות והשיבו בא"ש נק"ל, ררנטי"ם וטילי לאו ותוך גילוי מקצועיות גבוהה ביותר הצליחו לשתק את שני הטנקים האחרים.
זמן קצר לאחר מכן, התקבלה הודעה נוספת: "טור של טנקים סורים עושה דרכו אליכם", זאת כאשר, הלוחמים נותרו כמעט בלי תחמושת.
כנשאל סרן דני עטר, "מה עושים?" הוא השיב:
לאחר לחימה קשה הקרב על כפר סיל הסתיים בניצחון של פלוגה ב' ושל חטיבת גולני וכעת הדרך לשדה התעופה בביירות הייתה סלולה עבור כוחות צה"ל כאשר עם כיבוש הכפר היו מסלולי שדה התעופה פרושים לפני הלוחמים.
הלוחם חיים אבוטבול: "הקרב הזה היה אחד מהקרבות היותר מפורסמים והיותר קשים במלחמה.
הפלוגה והגדוד לצערי לא זכו להכרה הראויה על חלקם המרכזי בכיבוש הכפר.." דני עטר המ"פ, סיכם במשפט פשוט את 19 שעות הלחימה על כפר סיל: "כפר סיל של מלחמת לבנון הוא כמו החרמון של מלחמת יום כיפור".
לאחר לחימה קשה, שארכה 19 שעות, הצליחו כוחות צה"ל להשמיד את הכוח הסורי שהחזיק בכפר, ולהשלים את ההשתלטות עליו עד שעת הצהריים ב-12 ביוני.
הרמטכ"ל, רפאל איתן, הגדיר מאוחר יותר את הקרב על הכפר, כקרב הקשה ביותר של צה"ל במלחמת לבנון הראשונה.
הקרב על ח'ושניה היה הקרב העיקרי שהתחולל בדרום ובמרכז רמת הגולן בחמשת הימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים.
הקרב התמקד במאבק על השליטה במובלעת שכבש הצבא הסורי בשטח רמת הגולן במהלך היממה הראשונה של המלחמה.
הקרב החל ב-6 באוקטובר, עם פתיחת המתקפה הסורית ברמת הגולן והבקעת הקו הישראלי בדרום הרמה.
כוחות של הדיוויזיה החמישית והתשיעית של הצבא הסורי הצליחו להשתלט על מרחב ח'ושניה במהלך שעות הלילה.
ביום שלמחרת התרחבה והתבססה החדירה הסורית לשטח רמת הגולן.
המובלעת הסורית כללה בשיאה את השטח בין עין זיוון וכפר נפח בצפון, קצביה ומעלה גמלא במערב ואזור אל-על רמת מגשימים בדרום.
ב-8 באוקטובר פתח פיקוד הצפון במתקפת נגד מתמקדת על המובלעת הסורית, שבוצעה על ידי כוחות משתי אוגדות מילואים ישראליות (210 ו-146), שתקפו מכיוונים שונים, כאשר המאמץ העיקרי היה בדרום רמת הגולן.
בתום היום הראשון של מתקפת הנגד, נדחקו הכוחות הסוריים למתחם הגנה מבוצר, שמרכזו היה בכפר הנטוש ח'ושניה.
במהלך היום השני למתקפת הנגד (9 באוקטובר) השתלטו הכוחות הישראליים כמעט את כל שטחו של "כיס ח'ושניה", תוך שהם גורמים אבדות כבדות לכוחות הסוריים שהחזיקו בו.
ב-10 באוקטובר השלימו כוחות צה"ל את הדיפת הצבא הסורי אל מעבר לקו הסגול.
ב-6 באוקטובר 1973, עם פתיחת מלחמת יום הכיפורים, תקף הצבא הסורי את השטח שהוחזק על ידי ישראל ברמת הגולן, במקביל למתקפה של הצבא המצרי לאורך קו תעלת סואץ בחצי האי סיני.
השלב הראשון של הכוחות התוקפים כלל שלוש דיוויזיות חי"ר מתוגברות, אשר חולקו לשני דרגים: חטיבות הדרג הראשון שמטרתם להכשיר את המעברים על תעלת הנ"ט ולפרוץ את הקו הקדמי של צה"ל לאורך הגבול, וחטיבות הדרג השני אשר נועדו לפרוץ בצירים אשר הוכשרו ולתפוס רצועה של כ-15 בעומק השטח.
השלב השני כלל שתי דיוויזיות שריון שנועדו לנצל את ההצלחה לצורך השלמת כיבוש רמת הגולן, ולהיערך להדיפת מתקפת הנגד הצפויה של כוחות המילואים הישראלים.
בנוסף לכוחות שנועדו להשתתף במתקפה, נשמרו מספר יחידות בעתודה במרחב דמשק (כולל פלוגות ההגנה) כעתודה מטכ"לית, וככוח להגנת משטר הבעת' הסורי.
תוכנית המתקפה הסורית, שקיבלה בשלבי התכנון שלה את שם הקוד מבצע "אל-אעודה" (עד הסוף/כל הדרך), שאפה ליצור מצב שבו הכוחות הישראלים בקו החזית, חטיבה 188 וחטיבה 7, יותקפו במקביל מחזיתם ומעורפם (על ידי כוחות קומנדו סוריים), ויאלצו להילחם תחת הפגזה ארטילרית מסיבית ותקיפות אוויריות.
ביוני 1967 ספג הצבא הסורי מהלומה קשה במהלך מלחמת ששת הימים, כאשר הקו הקדמי והממוגן ברמת הגולן נכבש על ידי צה"ל במהלך כיומיים של לחימה.
בשנים שלאחר מכן השבת השטח שנכבש כמו גם הכבוד והיוקרה של הצבא הסורי הפכו למשימה לאומית חשובה.
בשנת 1970, עם עלייתו לשלטון של חאפז אל-אסד, נכנסה סוריה לתקופת יציבות פוליטית-מדינית שאפשרה לראשונה מזה שנים רבות לבנות מחדש את הצבא ולהתכונן לתקיפת ישראל ולכיבוש מחדש של הגולן.
הכוחות הסוריים, שתקפו את הגזרות הדרומית ומרכזית של רמת הגולן, כללו שלוש דיוויזיות מתוגברות:
הדיוויזיה התשיעית: דיוויזיית קו שהוצבה במרכז קו ההבקעה, בגזרה של כ-25 ק"מ, בין תל פארס לעיר קוניטרה.
פתחת כודנה הייתה במרחק של כ-5 ק"מ בלבד מח'ושניה וציר הנפט, ופתחת קוניטרה דרום היוותה את הנתיב המהיר ביותר למחנה נפח (כ-10 ק"מ של שטח מישורי).
תחת פיקוד הדיוויזיה היו בדרג הראשון החטיבה החי"ר 52 (עם 41 טנקים) בחלק הצפוני של הגזרה והחטיבה החי"ר 33 (עם 41 טנקים) בחלקה הדרומי של הגזרה.
הדיוויזיה החמישית: דיוויזיית קו שהוצבה בחלק הדרומי של קו ההבקעה, לאורך גזרה של כ-20 ק"מ, בין ואדי רקאד (הבלתי עביר לתנועת שריון) באזור תל סאקי ורמת מגשימים בדרום, לבין אזור תל פארס בחלקה הצפוני של הגזרה.
הדיוויזיה הראשונה: דיוויזיה איכותית שהתבססה בעיקר על טנקי T-62 ושימשה למעשה עתודה מטכ"לית כדי לנצל כל הצלחה בהבקעה לאורך הגזרה.
הדיוויזיה בפיקודו של תופיק ג'האני כללה את חטיבת השריון 76 (עם 95 טנקים), חטיבת השריון 91 (עם 95 טנקים), החטיבה הממוכנת 58 (עם 41 טנקים) ואגד ארטילרי (ה-64).
סך הכול, עמדו לרשות הצבא הסורי כ-1,400 טנקים לצורך המתקפה (כולל כוחות עתודה, שלא השתתפו בשלב הראשון של המתקפה), מתוכם 585 טנקים בשתי הדיוויזיות הממוכנות, שנערכו מול דרום ומרכז רמת הגולן.
חלק מכוחות אלו ניהלו את קרב ההבקעה מול כוחות צה"ל, שהחזיקו את הקו בגזרות אלו, וחלקן (חטיבות הדרג השני) הוכנסו לקרב בשלב מאוחר מעט יותר, כדי לנצל את הפרצות שנבעו בקו ההגנה הישראלי.
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה, שכללה כ-250 טנקים נוספים, הופנתה על ידי הפיקוד הסורי לגזרה המרכזית של רמת הגולן בליל 6–7 באוקטובר, כדי לחדור לעומק השטח הישראלי ולהשתלט על מרחב נפח.
כוחות צה"ל, שהשתתפו בלחימה בדרום ובמרכז רמת הגולן, כללו את:
אוגדה 36 – אוגדה סדירה בפיקודו של תת-אלוף רפאל איתן.
מפקדת החטיבה ישבה במחנה נפח:
חטיבה 188 (מפקד: אלוף-משנה יצחק בן-שהם) – גדוד 53 (בפיקוד רס"ן עודד ארז) היה פרוס בדרום הרמה ולו טנקי שוט קל (גדוד 74 של החטיבה לחם בצפון הרמה, וגדוד 39 היה גדוד מילואים שסופח במהלך הלחימה לחטיבה 4 ולחם עימה בדרום הרמה).
חטיבה 7 (מפקד: אלוף-משנה אביגדור בן-גל) – גדוד 82 של החטיבה ולו טנקי שוט קל (שני גדודי שוט קל נוספים וגדוד חרמ"ש לחמו בצפון הרמה).
גדוד 50 מחטיבת הצנחנים – היו פרוסים במוצבים בדרום הרמה לאורך הקו הסגול.
חטיבה 679 (מפקד: אלוף-משנה אורי אור) – שלושה גדודי טנקי שוט.
גדוד שריון פיקודי (גש"פ) 181 - גדוד טנקים מדגם M-50 שרמן
חטיבה 179 (מפקד: אלוף-משנה רן שריג) – שלושה גדודי טנקי שוט קל
חטיבה 9 (מפקד: אלוף-משנה מרדכי בן-פורת) - גדוד טנקי סופר שרמן, שני גדודי חרמ"ש
חטיבה 4 (מפקד: אלוף-משנה יעקב הדר) – גדוד טנקי סופר שרמן, שני גדודי חרמ"ש
אוגדה 146 – אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף משה פלד:
חטיבה 205 (מפקד: אלוף-משנה יוסי פלד) – שלושה גדודי טנקי שוט
חטיבה 670 (מפקד: אלוף-משנה גדעון גורדון) – שני גדודי חרמ"ש (גדוד טנקי שרמן נותר בבקעת הירדן כעתודה של פיקוד מרכז)
גדס"ר 288 (מפקד: סגן אלוף צביקה דהב)
הכוחות הישראליים הסדירים, שנפרסו ברמת הגולן ערב פרוץ המלחמה, כללו שתי חטיבות שריון (כ-180 טנקים) ושני גדודי חי"ר בסיוע מספר סוללות ארטילריה.
שני הגדודים של חטיבה 188 החזיקו את קו ההגנה הקדמי ברמה, ואילו חטיבה 7 נשמרה ככוח עתודה נייד, שנועד לתגבר את הכוחות בקו המגע, לאחר זיהוי גזרת המאמץ ההתקפי הסורי העיקרי.
ביום הלחימה הראשון (6 באוקטובר) הגנו על דרום ומרכז רמת הגולן שני גדודי טנקים: גדוד 53 של חטיבה 188, שנפרס לאורך קו המגע בכוחות מחלקתיים, וגדוד 82 מחטיבה 7, שנשלח לתגבר אותו זמן קצר לאחר תחילת המתקפה הסורית, ועיקר כוחו הוצב באזור פתחת כודנה וח'ושניה.
רמת הגולן היא רמה שטוחה השוכנת בין נהר הירמוך מדרום והר החרמון מצפון, ממזרח לכנרת ולעמק החולה.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל שטח של כ-1,200 קמ"ר ברמת הגולן.
קו הפסקת האש, הקו הסגול, שנקבע לאחר המלחמה עבר ממזרח לקו התילים הישראלי.
קו התילים הוא רצף של הרי געש שכיוונם צפון-דרום.
הרים אלה מתבלטים על פני הרמה השטוחה ומאפשרים לשולט בהם יתרון באש ובתצפית.
המכשול הצה"לי לאורך הפתחות כלל שדות מוקשים ותעלות נ"ט.
לאורך קו הגבול הוקמו מוצבים ונבנו "רמפות" לטנקים.
הבקעת הקו הישראלי (6 באוקטובר)
שעת ה-"ש" של ההתקפה המשולבת של צבא מצרים וסוריה נקבעה ל-14:30, אך שעה זו התייחסה למעבר המכשול הצה"לי וצליחת הגבול.
פתיחת האש החלה 35 דקות לפני כן עם תחילת התנועה של הכוחות הקדמיים אל עבר הגבול בשעה 13:55. בשעה זו פתחו כ-800 קני ארטילריה מסוגים שונים בין 85 ל-122 מ"מ באש מדויקת לעבר מטרות שונות ברחבי הגולן, בהם מוצבים, בסיסי צה"ל, שטחי כינוס ורמפות הגנתיות ששימשו את הטנקים הישראלים.
סוללות הארטילריה הסוריות קיבלו מראש מטרות וטווחים מוגדרים, כך שהרעשת הפתיחה הייתה יעילה ביותר.
במכת האש הראשונה, שארכה כחמש דקות, ירתה הארטילריה הסורית קרוב ל-30,000 פגזים כריכוך והכנה למתקפה הקרקעית.
מיד עם פתיחת האש, החלו חטיבות הדרג הראשון הממוכנות לנוע אל עבר קו הגבול.
כאמור, כל דיוויזיה הכילה שתי חטיבות דרג ראשון שכל אחת קיבלה גזרת הבקעה, האחת הוגדרה כגזרת מאמץ עיקרית והשנייה כמשנית.
בחסות ההרעשה הארטילרית נעו החטיבות בטור עם משימה מוגדרת ומפורטת למעבר המכשול הצה"לי, כך שהכוחות הראשונים שהגיעו לשדות המוקשים ותעלות הנ"ט יפעלו לפנות נתיב ולהקים גשרים על התעלות, אחריהם ינוע הכוח המשוריין העיקרי שילחם בכוחות צה"ל על הגבול.
באותה השעה ברחבי הגולן, תחת ההפגזה הסורית, יצאו הכוחות הלוחמים של גדוד 53 מהבסיסים וחניוני הטנקים אל עבר העמדות אליהן תורגלו לנוע.
לאחר פרוץ האש בוצעה חלוקת גזרות בין שתי חטיבות השריון הישראליות שהיו פרוסות ברמת הגולן ומח"ט 188, יצחק בן-שהם, קיבל את האחריות על הגזרה הדרומית.
לקראת השעה 15:00 טורי השריון, הנגמ"שים וכלי הפריצה והסיוע של חטיבות ההבקעה החלו להגיע למכשול הצה"לי.
כוחות הדיוויזיה ה-9 התעכבו מעט במאמץ מעבר המכשול, זאת משום בלבול והתעכבות של כוחות הפריצה והסיוע.
מצד שני הדיוויזיה ה-5 התקדמה בדרום הרמה ופעלה בהתאם לנוהל ולתרגולים הרבים שקדמו לפתיחת המערכה.
כוחות השריון הסוריים בראשי הטורים החלו לספוג אש מדויקת מטנקי חטיבה 188 שהתמקמו בעמדות ירי מוגנות וגבוהות.
האש המדויקת הצליחה לעכב את התקדמות הכוחות הסורים ולפגוע במאמצי צליחת שדות המוקשים ותעלות הנ"ט.
בסביבות השעה 16:30 הצטרפו לוחמי גדוד 82 של חטיבה 7 ללחימה בגזרה הדרומית ועיבו את כוחות גדוד 53 באזור ציר הנפט.
למרות זאת, עד השעה 17:30 הבקיעו שלוש חטיבות סוריות את קו ההגנה הישראלי תוך עקיפת מוצבים שלא נכבשו.
כניסת חטיבות הדרג השני (ליל 6 באוקטובר)
בשעות הערב החלה ההתקפה הסורית השנייה על ידי חטיבות הדרג השני: החטיבות המשוריינות 43 ו-51 של הדיוויזיה ה-9, החטיבה המשוריינת 46 והחטיבה הממוכנת 132, שתיהן של דיוויזיה 5. סך הכול, שלוש חטיבות שריון וחטיבה ממוכנת.
המאמץ העיקרי של הסורים בדרום הרמה היה באזור צומת רפיד ופתחת ח'ושניה.
הכוחות הסורים ניצלו את העובדה, שהם צוידו באמצעי ראיית לילה, דבר שהעניק להם יתרון משמעותי על הטנקים הישראליים, שהיו מצוידים רק בזרקורים.
במהלך שעות הלילה עמדו מול הכוחות הסוריים בדרום ומרכז הרמה רק שני גדודי טנקים סדירים של צה"ל (אחד מהם בתקן חסר), וכוחות מאולתרים דוגמת "כוח צביקה".
"כוח צביקה", שהורכב בתחילה מטנקים פגועים שתוקנו בסדנת נפח, הצליח לפגוע במספר טנקים של חטיבה 51 הסורית באזור ציר הנפט ולהאט את התקדמותה.
במהלך הלילה החלו להגיע גם כוחות המילואים הראשונים מחטיבה 179, חטיבת הגיוס המהיר.
כוח של עשרה טנקים מגדוד 266 תחת פיקוד המג"ד עוזי מור עלה לרמת הגולן בסביבות השעה 23:00. שלושה טנקים נתקעו בדרך והשאר חברו לכוח צביקה על ציר הנפט.
הכוח נקלע למארב סמוך לצומת משתא ונותר עם טנק בודד, שתוגבר לפנות בוקר על ידי 8 טנקים נוספים מגדוד 266.
כוחות הטנקים הסדירים שהגנו על הקו הסגול, לחמו במסגרות קטנות והולכות – פלוגות, מחלקות ולבסוף אף טנקים בודדים – וספגו אבדות כבדות.
הם הצליחו אמנם לגרום אבדות כבדות לכוחות החלוץ הסוריים, ולהאט ולעכב את התקדמותם, אך האחרונים הבקיעו את הקו הישראלי והשתלטו על מובלעת בעלת גודל ניכר בדרום ומרכז רמת הגולן.
חטיבה 51 כבשה את מרחב ח'ושניה כבר בשעה 23:00, בעוד חטיבה 46 הגיעה עד אזור קצביה וחטיבה 132 הגיעה עד אזור רמת מגשימים.
במהלך הלילה הוחלט על פינוי היישובים הישראליים משטח הרמה ועד השעה 4:00 לפנות בוקר (ב-7 באוקטובר) הושלם פינוי כל היישובים.
כיבוש וביסוס "כיס ח'ושניה" (7 באוקטובר)
בשעות הלילה והבוקר המוקדמות החלו להגיע לרמה כוחות המילואים הראשונים.
כוחות מחטיבה 179 הגיעו כבר במהלך הלילה ונכנסו ללחימה.
עם בוקר הגיעו כ-25 טנקים מחטיבה 679 בפיקוד המח"ט לאזור נפח.
בפיקוד הצפון התקבלה תמונת מצב שגויה לפיה עיקר המאמץ הסורי הוא באזור קוניטרה ולכן הופנתה החטיבה צפונה (מסיבה זו גם לא נשלח ביום הקודם גדוד מחטיבה 7 לתגבר את החלק הדרומי).
בהמשך היום, עם תחילת המתקפה על נפח, הוחזרה החטיבה דרומה.
אוגדה 146 אשר השתייכה לפיקוד המרכז נשלחה לרמת הגולן תוך השארת הגבול עם ירדן כמעט ללא כוחות, וזאת בהנחה כי חוסיין מלך ירדן לא יפתח בחזית שלישית.
חטיבת הטנקים של האוגדה, חטיבה 205, נעה על זחלים ממחנה עופר באזור רמאללה עד לרמת הגולן.
במפקדת אוגדה 36 בנפח שרר בלבול רב.
כבר ב-7:30 בבוקר הוחלט על פינוי מחנה נפח, אולם לאחר שעה הוחזרו החיילים למחנה.
כאמור, חטיבה 679 הופנתה תחילה לאזור קוניטרה ולא נשארה להגן על נפח.
הכוחות שנשארו להגן על המחנה היו כוח שכלל כ-15 טנקים בפיקוד מח"ט 188 יצחק בן-שהם שתפס עמדת חסימה על ציר הנפט מדרום לנפח, וכוח נוסף בפיקוד מג"ד 82 חיים ברק, שתפס את הגזרה מצפון-מזרח לכוח של בן-שהם, והגן על הציר מח'ושניה לנפח.
כוח בן-שהם הצליח לבלום את חטיבה 51 הסורית מדרום למחנה אולם לא הבחין בגדוד של החטיבה שמאגף אותו מדרום.
כוחו של חיים ברק התקשה להדוף את טנקי ה-T-62 החדישים של חטיבה 91. במהלך הקרב נפצע ברק, ואלי גבע, מפקד פלוגה א' של הגדוד, החליף אותו.
כוחו של גבע (הטנקים שנותרו משתי פלוגות של הגדוד ופלוגת מילואים מחטיבה 179), שסבל ממחסור התחמושת ונמצא תחת לחץ סורי כבד, נטש את הגזרה עליה הגן בסביבות שעה 12:00, ונע צפונה לחבור אל חטיבת האם שלו, בהתאם להוראת מפקד חטיבה 7, יאנוש בן-גל.
האחרון אפילו לא עדכן את בן-שהם ביחס להוצאת כוח גבע מהגזרה שבפיקודו.
הטנקים הסורים ניצלו את הפרצה שנוצרה ולקראת השעה 13:00 הגיעו לאזור מחנה נפח, ואיימו לכבוש אותו ואת צומת נפח.
רפול, שהבין לבסוף את חומרת המצב שנוצר בגזרתו, הורה לכוח בן-שהם ולכוח מח"ט 679 לנוע במהירות לכיוון נפח.
בן-שהם הורה לכוחו לנטוש את עמדותיו ולנוע במקביל לציר הנפט צפונה לכיוון נפח.
הטנקים שבפיקודו פגעו מהאגף בחלק מהטנקים הסוריים, שהתקדמו לעבר נפח, וניהלו איתם אש תוך כדי תנועתם.
במהלך הקרב נהרג יצחק בן-שהם, כמו גם סמח"ט חטיבה 188 וקצין האג"ם שלה, ורוב הטנקים שהיו תחת פיקודו נפגעו.
כוח המח"ט מחטיבה 679, שהופנה חזרה לנפח, תקף בהפתעה את השריון הסורי מאגפו הצפוני, וגרם אבדות כבדות לחטיבה 91. כוח גדודי נוסף של החטיבה, שהגיע למרחק קצר ממערב לצומת נפח, הופנה גם הוא לסייע ללחימה, אך הופתע על ידי הסורים, כשהוא נמצא בשטח נחות וספג אבדות כבדות.
על אף האבדות הכבדות, שספגה חטיבה 679 במהלך היום, הצליחו כוחות קטנים שלה לבלום את השריון הסורי במרחק קצר מנפח, ובשעות הערב נסוגו הסורים, שספגו אף הם אבדות כבדות, אל הרכסים שממזרח למחנה.
שני גדודי הטנקים הסדירים, שהגנו על דרום ומרכז רמת הגולן בשעות הראשונות של המתקפה הסורית, ספגו אבדות כבדות.
15 טנקים (10 שנותרו מגדוד 53 ו-5 מגדוד 82), יחד עם כוחות חי"ר ותותחנים, התרכזו במהלך 7 באוקטובר על תל פארס ומנעו מהסורים לכבוש אותו, בעוד הכוחות הסוריים זורמים סביבם.
בליל 8/7 בחודש, בחסות החשיכה, פינה הכוח את התל, נסוג מערבה, והגיע בשלום לבקעת כינרות.
החל משלב זה כללו כוחות צה"ל, שלחמו בדרום ובמרכז רמת הגולן, יחידות מילואים בלבד.
חטיבה 47 הסורית חברה לחטיבה הממוכנת 132 ברמת מגשימים ומשם המשיכו לתקוף יחד לאזור אל-על.
הם נעצרו כ-3 ק"מ צפונית לאל-על על ידי גדוד טנקים מחטיבה 179. כוח גדודי נוסף מחטיבה 179 בפיקוד המח"ט עלה לרמה בציר יהודיה.
הכוח נתקל בטנקים סורים באזור קצביה והחל להדוף אותם, תוך השמדת למעלה משלושים טנקים סורים.
במהלך הלחימה נפצע מפקד החטיבה והפיקוד עליה הועבר לסגנו.
גדוד אחר של חטיבה 47 הגיע למרחק של כ-7 ק"מ מהכנרת, שם נתקל בטנקים של חטיבה 4 שהיו בדרכם לאזור הלחימה והושמד באזור גמלא.
באותו יום איתרו חיילי הצבא הסורי 17 חיילים של החוליות הטכניות של חטיבה 188 מגדוד 53 ו-74. מיד לאחר נפילתם בשבי הם נכפתו ונשחטו.
הרמטכ"ל לשעבר חיים בר-לב שהגיע לסייע לפיקוד הצפון, צידד בהצעתו של פלד ולאחר התייעצות עמו החליט האלוף חופי לקבל את ההצעה.
במוצאי היום נערכו איגודי כוחות חדשים לקראת מתקפת הנגד.
חטיבות 4 ו-9 הועברו מפיקודה של אוגדה 210 לפיקודה של אוגדה 146. כעת פעלו במסגרת אוגדה 146 ארבע חטיבות ובהן בסך הכול כ-160 טנקים:
באוגדה 210 נותרה ב-8 באוקטובר חטיבה אחת – חטיבה 179 ובה גדוד טנקים וגדוד הסיור האוגדתי, גדס"ר 134, (גדוד הטנקים השני של החטיבה הועבר כאמור לחטיבה 9 והגדוד השלישי נשחק ויצא מכלל פעולה).
במהלך 9 באוקטובר הועברה תחת פיקודה (מאוגדה 36) חטיבה 679 ובה שלושה גדודי טנקים.
תחת פיקוד אוגדה 36 נותרו חטיבה 7 המוקטנת, גדוד 74 מחטיבה 188 וחטיבת גולני שלחמו בצפון הרמה.
מתקפת הנגד של פיקוד הצפון (8 באוקטובר)
עם בוקר פתחה אוגדה 146 בהתקפת נגד דו-זרועית בדרום רמת הגולן.
זרוע המאמץ העיקרי של האוגדה נעה על ציר אל-על-רמת מגשימים.
בראשה נעה חטיבה 9 ואחריה חטיבה 205. ממערב לה, על כביש מעלה גמלא, נעה הזרוע האחרת – חטיבה 4 (גדוד 39 של חטיבה 188 וגדוד 95).
חטיבה 670 נעה באגפה הימני של האוגדה, על כביש המערכת ליד הקו הסגול, כדי להגן על האגף ולטהר את השטחים שייתפסו.
החטיבות (למעט חטיבה 670) הותירו את גדודי החרמ"ש שלהן בעמק הירדן – כדי שלא לחושפם לאש הארטילרית הסורית הכבדה – ופעלו כחטיבות טנקים.
חטיבה 9 החלה להתקדם באזור אל-על תוך שהיא משמידה כ-40 טנקים סוריים של חטיבה 47. חטיבה 4 התקדמה אף היא והשמידה ממזרח למעלה גמלא כ-15 טנקים סורים.
ליד רמת מגשימים עברה חטיבה 205 את חטיבה 9, תקפה את תל סאקי, כבשה אותו באיגוף ממערב וחילצה את החיילים שהיו מנותקים בו מאז 6 באוקטובר.
כעת העביר מפקד האוגדה את חטיבה 9 לשמאלה של חטיבה 4, באופן שהאוגדה התקדמה כעת בחזית של שלוש חטיבות.
חטיבה 205 התקדמה צפונה וליד תל ג'וחדר, בקצהו של כביש הנפט, נתקלה באש סורית חזקה ונעצרה.
התברר שהמרחב שממזרח לתל ג'וחדר ותל פארס היה מגנן נ"ט סורי, שהיה מלא בכוחות סורים נסוגים.
הסורים היו ערוכים היטב (חטיבה סורית ממוכנת בתוספת גדוד טילי נ"ט).
חטיבה 205 התייצבה בעמדות ועד רדת החשיכה ירו על מרחב זה עד שהאש ממנו נחלשה, ובמקביל כבש כוח סיור של החטיבה את תל ג'וחדר.
משמאל ירתה גם חטיבה 4 על מגנן הנ"ט.
בסך הכול, התקדמה אוגדה 146 כ-10 קילומטר ויותר כלפי צפון-מזרח.
עם בוקר חידשו הכוחות הסורים שניצבו במרחב שמדרום לנפח את ניסיונם לכבוש את המחנה.
מולם ניצבה חטיבה 679 (עדיין תחת פיקוד אוגדה 36).
היא בלמה אותם בקרב שריון בשריון כבד.
לאחר מכן עברה חטיבה 679 להתקפה בסיוע ארטילרי, נעה במרחב שמדרום לנפח וכבשה את סינדיאנה ואת דהלמיה, תוך שהיא דוחקת את הסורים לדרום-מזרח.
החטיבה ניסתה להתקדם דרומה אל עבר רמת'ניה, אך עקב אבדות ומחסור בתחמושת הופסקה ההתקפה.
באזור שמדרום-מערב לחטיבה 679 פעלה במשך היום חטיבה 179 (מאוגדה 210) על ציר יהודיה המוביל לח'ושניה שבידי הסורים.
החטיבה התקדמה באיטיות על הציר ותוך קרבות שריון כבדים, בהם הושמדו עשרות טנקים סורים, דחקה את הסורים מזרחה אל עבר ח'ושניה.
בסופו של 8 באוקטובר נמצאו הכוחות הסורים ברמת הגולן במצב קשה.
שלוש האוגדות של צה"ל בלמו את ההתקפה הסורית והשלימו את תפיסתם מחדש של אזור מערב ודרום-מערב הרמה מידי הסורים.
הסורים נדחקו לכיס דמוי טרפז בשטח של כ-50 קילומטרים מרובעים, ממערב לרכס בשנית שעל הקו הסגול.
גבולות אזור זה היו תל חזקה מצפון, ח'ושניה ממערב, ומדרום - תל פארס ומזרחה לו.
קריסת המערך הסורי בדרום הרמה (9 באוקטובר)
בבוקר 9 באוקטובר פתחו אוגדה 210 ואוגדה 146 בהתקפה על הכיס הסורי בח'ושניה.
כיס זה הפך למעשה למגנן נ"ט גדול שאויש על ידי דיוויזיית הרגלים ה-5 והדיוויזיה המשוריינת ה-1. גבול גזרות הפעולה בין שתי האוגדות הישראליות התמשך על גבי קו ממערב לח'ושניה, באופן ששטח הכיס הסורי שנוצר נחלק בין אזורי הפעולה של שתיהן.
אוגדה 210 תקפה ממערב ומצפון, ואוגדה 146 תקפה מדרום מערב.
באגף הדרומי של הכיס הסורי חידשה אוגדה 146 בבוקר את התקפתה.
התברר שבמשך הלילה נסוגו הכוחות הסורים והחטיבה התקדמה נוכח התנגדות חלשה עד שהגיעה לקרבת הר פרס.
החטיבה הדפה את ההתקפה בסיועו של חיל האוויר, ובהמשך כבשה תחת הפגזה סורית חזקה את השטח שעד הקו הסגול ליד צומת רפיד ואת תל פארס.
משמאלה השתלטה חטיבה 4 על שטחים בדרום הכיס הסורי, ממערב לתל פארס.
החטיבה התארגנה מחדש ואחר הצהרים פתחה בהתקפה נוספת, בסיוע אש שירתה חטיבה 4 שמימינה, אש תותחים וסיוע של מטוסי חיל האוויר.
טנקי חטיבה 9 פרצו לעומק המתחם הסורי, חדרו דרך חורבות הכפר ח'ושניה והשמידו טנקים סורים רבים.
בלילה תקפה ממזרח חטיבה ממוכנת סורית מדיוויזיית השריון ה-3 את האגף הימני של אוגדה 146. היה זה ניסיון לפרוץ ממזרח לעזרת הכוחות הסורים שבכיס ח'ושניה.
התקפה זו נבלמה על ידי חטיבה 205 באזור תל פארס.
באגף הצפוני של הכיס ניצבה חטיבה 679. היא עסקה במהלך מרבית אותו יום בבלימת ההתקפה הסורית האחרונה לכיוון מחנה נפח.
השתתפו בה עשרות טנקים סורים של הדיוויזיה ה-1 שהסתייעו גם בירי של טילי נ"ט.
הסורים הנחיתו כוחות קומנדו באמצעות 12 מסוקים מצפון לבסיס.
שלושה מסוקים הופלו והשאר הנחיתו כ-75 חיילים סורים.
בקרבות בין סיירת מטכ"ל שהוקפצה לאזור לבין הקומנדו הסורי נהרגו כארבעים לוחמים סורים ושני לוחמים מכוח הסיירת.
החטיבה השנייה של אוגדה 210, חטיבה 179, הוסיפה להתקדם תוך כדי קרב שריון בשריון ממערב לח'ושניה, ובצהרי היום החלה לנוע לצפון מזרח, לעבר חלקו הצפוני של הכיס הסורי.
חיסול כיס ח'ושניה ומעבר להתקפה (10 באוקטובר)
בבוקר 10 באוקטובר חידשה חטיבה 9 מאוגדה 146 את התקפתה, כבשה את אתר המפקדה של הדיוויזיה הסורית הראשונה שישבה מצפון מזרח לח'ושניה והשמידה כוחות סורים במרחב.
שתי החטיבות מאוגדה 210 תקפו את הכיס הסורי הנותר מצפונו.
חטיבה 179 תקפה את ח'ושניה מצפון ודחקה את הסורים לעברה של חטיבה 9. חטיבה 679 תקפה משמאלה של חטיבה 179, בינה לבין הקו הסגול, ולמרות קרב קשה השתלטה על יעדיה.
בשלב זה החליט המפקד הסורי בכיס ח'ושניה על נסיגה, והכוחות הסורים הנותרים בו נסוגו מזרחה אל מעבר לקו הסגול.
בקרבות על כיס ח'ושניה הושמדו שתי חטיבות שריון סוריות.
חטיבות השריון של האוגדה היו קטנות ושחוקות לאחר מספר ימי לחימה ואלוף הפיקוד יצחק חופי, שחשש לגורל האוגדה, פקד עליה להפסיק את ההתקפה ולהתייצב על הקו הסגול.
ההתקפה הסורית עם פתיחת המלחמה העמידה את צה"ל במצב קשה.
הדיוויזיות הסוריות הצליחו לפרוץ את מערך ההגנה לאורך הקו הסגול בדרום רמת הגולן והחזיקו בשטח נרחב, תוך שהן מתקרבות עד למרחק של כ-7 ק"מ מהכנרת.
לבד מההפתעה האסטרטגית נחשפו ליקויים בהערכת המצב בפיקוד הצפון תוך כדי הקרבות.
עם זאת, קרבות הבלימה שניהלה חטיבה 188 ביום הראשון למלחמה, ובהמשך גם כוחות המילואים הראשונים שעלו לרמה, השהו את ההתקדמות הסורית עד להתארגנות כוחות צה"ל.
למרות ההצלחה הראשונית, לא הצליחו הסורים לנצל את עדיפותם המספרית.
הסורים נמנעו מריכוז מאמץ בגזרת הפריצה והמשיכו לתקוף בכוחות לא מספיקים בשלושה מאמצים מאוזנים.
היתרון הסורי באמצעי ראיית לילה הוכח כבלתי יעיל.
בנוסף, נתגלו בעיות בפיקוד ושליטה של הסורים על כוחותיהם, וכושר הלחימה של החיילים התגלה כנמוך.
מסיבות אלה ואחרות החלו כוחות המילואים לדחוק את הסורים אל עבר הקו הסגול מ-8 באוקטובר.
השריון הסורי הוכה קשות ועד סוף קרבות הבלימה ב-10 באוקטובר התמעט כוחו בצורה ניכרת.
דבר זה הקל מאוד את כיבוש "המובלעת הסורית" ואלמלא הגעת חיל המשלוח העיראקי והירדני, ספק אם היה מצליח לעצור את צה"ל.
חטיבה 188 ספגה אבדות רבות וכמעט והושמדה לגמרי.
למרות זאת שוקמה החטיבה תוך כדי לחימה וחזרה לתפקד כמסגרת חטיבתית בקרב ההבקעה ב-11 באוקטובר ובלחימה במובלעת הסורית.
חטיבות המילואים ספגו גם הן אבדות רבות וכוחן נשחק ככל שהתקדמה הלחימה, אך הן המשיכו בלחימה מול הסורים בקרב ההבקעה ובכיבוש המובלעת הסורית.
בעוד קרב עמק הבכא הפך למורשת קרב ידועה ומפורסמת, הקרבות בדרום רמת הגולן נשכחו.
חטיבה 7 זכתה לתהילה רבה בעקבות עמידתה מול הסורים, בעוד חטיבה 188 נתפסה כזו שבשטחה אירעה הפרצה, וסיפורה כמעט ונשכח.
בשנים האחרונות חל שינוי וותיקי החטיבה החלו מספרים את סיפורם, במקביל להתרחבות המחקר ההיסטורי על האירועים.
לתהליך זה תרם רבות ספרו של אבירם ברקאי "על בלימה: סיפורה של חטיבה 188 במלחמת יום כיפור".
באזור הקרבות פזורות אנדרטאות רבות המנציחות את היחידות והנופלים סמוך למקומות הלחימה, למשל האנדרטה לחללי חטיבה 679 הנמצאת בסמוך להר שיפון ואנדרטת גדוד 53 (סופה) בסמוך לגבעת אורחה.
כמו כן ניתן למצוא טנקים וכלים אחרים שנשארו בשטח מאז הקרבות.
המבצע לכיבוש העיר מוסול היה מבצע של כוחות הקואליציה ובראשן עיראק לכיבוש העיר מידי "המדינה האסלאמית" שכבשה אותה ב-2014. המבצע החל בליל ה-16 באוקטובר 2016. ב-9 ביולי 2017 הכריז ראש ממשלת עיראק על שחרור מוסול משליטת דאעש, כאשר ההכרזה הרשמית נעשתה למחרת.
העיר מוסול היא עיר השוכנת בצפון עיראק והיא בירת מחוז נינוה.
העיר מוסול נמצאת במרחק של כ-396 קילומטרים צפון-מערבית מבירת עיראק, בגדאד.
בראשית יוני 2014, נכבש רוב שטחה של העיר מוסול על ידי מורדים חמושים סונים, המשתייכים לארגון הטרור "המדינה האסלאמית".
בתוך שבועות אחדים ברחו ממוסול כל תושביה הנוצרים, אשר נדרשו על ידי המדינה האסלאמית להמיר את דתם לאסלאם או לשלם מס גולגולת.
המבצע לכיבוש העיר מוסול מידי המדינה האסלאמית נפתח בליל ה-16 באוקטובר 2016, על ידי הצבא העיראקי, כוחות כורדים, סונים ושיעים יחד עם סיוע אווירי מצד ארצות הברית.
עם פתיחת המבצע דווח על הפצצות אוויריות של כוחות הקואליציה על העיר מוסול, ותוך שעות אחדות כוחות כורדים הצליחו להשתלט על כפרים בסביבת העיר.
ב-20 באוקטובר 2016, עם התקדמות כוחות הקואליציה לעבר מוסול, הצטרפו ללחימה גם הכוחות המיוחדים של הצבא העיראקי.
ב-21 באוקטובר 2016, בעקבות המתקפה על מוסול, המדינה האסלאמית ביצעה פיגוע התאבדות בעיר כירכוכ שבעיראק כנגד יעדי ממשל.
מתקפה אשר גבתה את חייהם של כ-34 בני אדם ובהם 4 אזרחים איראנים.
באותו יום, האו"ם דיווח שהמדינה האסלאמית מחזיקה במוסול בכ-550 משפחות כמגן אנושי.
ב-22 באוקטובר 2016, דווח כי כאלף בני אדם נפגעו משאיפת גזים רעילים, בעקבות הצתת מפעל גופרית דרומית לעיר מוסול במהלך הקרבות בין הכוחות העיראקיים למדינה האסלאמית.
באותו יום דווח כי המדינה האסלאמית החליטה להוציא להורג 284 גברים ונערים שהיו אמורים לשמש כמגן אנושי מפני התקיפות האוויריות של כוחות הקואליציה כנגד המדינה האסלאמית.
באותו יום דווח שכוחות הקואליציה הצליחו להגיע למרחק של כ-5 קילומטרים ממוסול.
ב-23 באוקטובר 2016, הצבא העיראקי הצליח לכבוש את העיירה הנוצרית קרקוש, הסמוכה למוסול מידי המדינה האסלאמית והכוחות הכורדים בסיוע ארטילרי של הצבא הטורקי הצליחו לכבוש עיירה נוספת מידי המדינה האסלאמית.
במקביל, המדינה האסלאמית הצליחה לכבוש את אזור רוטבה שבעיראק הסמוך לגבול הדרום-מערבי של עיראק עם ירדן בניסיון להסיט את האש ממוסול.
ב-28 באוקטובר 2016, נציג של נציבות זכויות האדם של האו"ם דיווח כי "המדינה האסלאמית" הרגה 232 בני אדם ליד מוסול, בהם אזרחים וחיילים שסירבו לציית לפקודותיה, עשרות אלפי בני אדם הוצבו כמגינים אנושיים על מתקנים צבאיים, וכ-8,000 משפחות נחטפו על ידי "המדינה האסלאמית".
ב-31 באוקטובר 2016, צבא עיראק הצליח לחדור לרובע אל-כרמה שבמזרח מוסול.
בשנת 2017 המשיכו הכוחות העיראקים במתקפה נרחבת בתוך שטחי העיר מוסול, עם סיוע אמריקני נרחב.
הצבא העיראקי הצליח לצלוח את נהר החידקל ובכך לכתר את כוחות דאעש בגדה המערבית של הנהר.
במהלך הקרבות במהלך יוני 2017 אנשי דאעש פוצצו את מסגד א-נורי.
לבסוף, ב-9 ביולי 2017 הכריז ראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי על שחרור מוסול משליטת דאעש.
הקרב על מאראווי , הוא עימות מזוין שפרץ ב-23 במאי 2017 בין כוחות הביטחון של הפיליפינים לבין ארגונים אסלאמיים ג'יהאדיסטים הנאמנים למדינה האסלאמית (דאעש) בעיר מאראווי לחופי אגם לאנאו, המשמשת כבירת המחוז המוסלמי לאנאו דל-סור באי הפיליפיני מינדנאו.
הקרב החל כאשר עשרות לוחמי דאעש המשתייכים לארגון אבו סיאף ולמיליציית מאוט פתחו במתקפה מתואמת על המחנה הצבאי ראנאו ועל עמדות צבא ומשטרה בעיר, כאשר בתום יממה הג'יהאדיסטים הצליחו לכבוש אתרים מרכזיים בעיר ורחובות ראשיים, ובתום יומיים להשתלט על מרבית העיר על פי מספר דיווחים.