tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשחק רבע הגמר מול נבחרת איטליה נכנס ואשצ'וק כמחליף במחצית השנייה.
ולדיסלב יורייביץ' סורקוב הוא איש עסקים ופוליטיקאי רוסי.
הוא היה סגן ראש הסגל הנשיאותי הרוסי בשנים 1999 עד 2011, שנים שבמהלכן נתפס לעיתים קרובות כאידאולוג הראשי של הקרמלין שהציע ויישם את מושג הדמוקרטיה הריבונית ברוסיה.
מדצמבר 2011 ועד מאי 2013 שימש סורקוב כסגן ראש ממשלת הפדרציה הרוסית.
לאחר התפטרותו, סורקוב חזר ללשכת הנשיאות והפך ליועץ אישי של ולדימיר פוטין בנושא היחסים עם אבחזיה, דרום אוסטיה ואוקראינה.
הוא פוטר לבסוף בצו הנשיא בפברואר 2020. סורקוב נתפס בעיני רבים כדמות מפתח בעלת כוח והשפעה רבה בממשלו של ולדימיר פוטין.
על פי ה"מוסקבה טיימס", תפיסה זו אינה תלויה בתואר הרשמי שסורקוב החזיק בכל עת בממשלו של פוטין.
עיתונאים ברוסיה ומחוצה לה משערים כי סורקוב כותב תחת שם העט נתן דובוביצקי, אף על פי שהקרמלין הכחיש זאת.
על פי הביוגרפיה הרשמית של סורקוב, הוא נולד ב-21 בספטמבר 1964 בסולנצבו, מחוז ליפצק.
לפי מקורות אחרים, הוא נולד בשאלי.
שמו, כשנולד, היה אסלאמבק דודייב.
הוריו, היו הרוסייה זינאידה אנטונובנה סורקובה (ילידת 1935) והצ'צ'ני אנדארבק (יורי) דנילבקוביץ' דודייב (נולד 1942), היו מורים בבית ספר ברפובליקה האינגושטית-צ'צ'נית.
לאחר פרידת הוריו, אמו עברה לליפצק והוא הוטבל לנצרות אורתודוקסית.
בראיון שפורסם ביוני 2005 במגזין הגרמני "דר שפיגל", הצהיר סורקוב כי אביו צ'צ'ני אתני וכי הוא בילה את חמש השנים הראשונות לחייו בצ'צ'ניה בדובה-יורט ובגרוזני.
בשנים 1983 עד 1985 שירת סורקוב בגדוד ארטילריה סובייטי בהונגריה, על פי הביוגרפיה הרשמית שלו.
עם זאת, שר ההגנה לשעבר סרגיי איבנוב הצהיר בראיון טלוויזיה לשנת 2006 כי סורקוב שירת במינהל המודיעין הראשי של המטה הכללי (GRU) באותה תקופה.
לאחר שירותו הצבאי התקבל סורקוב למכון התרבות במוסקבה לתוכנית של חמש שנים בתיאטרון, אך בילה שם שלוש שנים בלבד.
סורקוב סיים את לימודיו באוניברסיטה הבינלאומית במוסקבה עם תואר שני בכלכלה בסוף שנות התשעים.
בסוף שנות השמונים, כאשר הממשלה הסירה את האיסור על עסקים פרטיים, סורקוב החל לעסוק בעסקים.
הוא הפך לראש מחלקת הפרסום של עסקיו של מיכאיל חודורקובסקי.
משנת 1991 עד אפריל 1996 מילא תפקידים ניהוליים מרכזיים במחלקות פרסום ויחסי ציבור של בנק מנאטפ של חודורקובסקי.
ממרץ 1996 לפברואר 1997 הוא היה בחברת רוספרום, ומפברואר 1997 באלפא-בנק אצל מיכאיל פרידמן.
בספטמבר 2004 נבחר סורקוב לנשיא דירקטוריון החברה לתובלת מוצרי נפט Transnefteproduct, אך הונחה על ידי ראש ממשלת רוסיה מיכאיל פרדקוב לוותר על התפקיד בפברואר 2006.
לאחר קריירה קצרה כדירקטור ליחסי ציבור בתחנת הטלוויזיה הרוסית ORT מ-1998 עד 1999, סורקוב מונה לסגן ראש סגל הקרמלין בשנת 1999, תפקיד שהחזיק במשך למעלה מעשור.
בראשית תקופתו בתפקיד זה הופעותיו העיקריות של סורקוב בציבור ובכלי תקשורת בינלאומיים היו כתיבת כיוון יחסי ציבור של הקרמלין.
באוגוסט 2000 הוא אישר כי גזפרום תרכוש את מוסט-מדיה (שתהפוך לגזפרום-מדיה) של ולדימיר גוסינסקי, שבאותה תקופה היה הבעלים של ערוץ הטלוויזיה הרוסי היחיד העצמאי, NTV.
בספטמבר 2002 הצהיר בשם הקרמלין כי הוחלט שלא להחזיר את פסלו של מייסד הק.ג.ב.
פליקס דזרז'ינסקי שנהרס במהלך נפילת ברית המועצות בשנת 1991. לאחר בחירות 2003, כאשר מפלגת רוסיה המאוחדת של הנשיא קיבלה הכי הרבה מושבים בדומה עם רוב של 37.6%, מסר סורקוב את התגובה הנלהבת של הקרמלין ואמרה "אנחנו חיים עכשיו ברוסיה חדשה."
במרץ 2004 מונה בנוסף כעוזרו של הנשיא, במקביל לתפקידו כסגן ראש הסגל הנשיאותי.
מאז 2006 דגל סורקוב בתורה פוליטית שכינה אותה דמוקרטיה ריבונית, כדי להתנגד לקידום הדמוקרטיה על ידי ארצות הברית ומדינות אירופה.
אם לשפוט על פי חלק מהתקשורת המערבית, השקפה זו נתפסה כשנויה במחלוקת ולא הוזכרה על ידי התקשורת הרוסית והאליטה הפוליטית הרוסית.
סורקוב רואה במושג זה גרסה לאומית לשפה הפוליטית הנפוצה שתשמש כאשר רוסיה תדבר עם העולם החיצון.
כאידאולוג המשפיע ביותר של "דמוקרטיה ריבונית", נשא סורקוב שני נאומים פרוגרמטיים בשנת 2006: "ריבונות היא שם נרדף פוליטי לתחרותיות" בפברואר וזה "המודל הרוסי שלנו לדמוקרטיה המכונה 'דמוקרטיה ריבונית'", אמר ביוני 2006.
ב-8 בפברואר 2007, אוניברסיטת מוסקבה ציינה 125 שנים להולדתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין ד רוזוולט עם ועידה בנושא "שיעורי ניו דיל לרוסיה המודרנית והעולם" בה השתתפו, בין השאר, סורקוב וגלב פבלובסקי.
סורקוב ערך הקבלה מפורשת בין רוזוולט לנשיא רוסיה פוטין, והילל את מורשת הניו דיל של רוזוולט, ובין ארצות הברית של שנות השלושים לרוסיה של ימינו.
פבלובסקי קרא לפוטין לעקוב אחר רוזוולט שכיהן במשך 3 קדנציות כנשיא.
על פי הדיווח ב"מוסקבה טיימס", סורקוב הפעיל את השפעתו בכך שרמזן קדירוב מונה לראש הרפובליקה הצ'צ'נית ב-15 בפברואר 2007. מאז מינויו המשיך קדירוב לכהן בשתי קדנציות בתפקיד והואשם בהפרות רבות של זכויות אדם.
באוקטובר 2009 הזהיר סורקוב כי פתיחות ומודרניזציה של המערכת הפוליטית ברוסיה, צורך שהודגש שוב ושוב על ידי הנשיא דמיטרי מדבדב, שעלול לגרום לחוסר יציבות רב יותר, אשר "עלול לקרוע את רוסיה".
בספטמבר 2011 פרש מיכאיל פרוכורוב ממפלגת המעשה הנכון, אותה הוביל במשך חמישה חודשים.
הוא גינה את המפלגה כבובה של הקרמלין וכינה את סורקוב "אדון הבובות הראשי של התהליך הפוליטי", כך על פי דיווח במגזין בשפה הרוסית "Korrespondent" שצוטט על ידי ה"ניו יורק טיימס".
פרוחורוב קיווה שסורקוב יפוטר מהקרמלין, אך הקרמלין עמד מאחורי סורקוב ואמר שהוא לא ייעלם מהבמה הפוליטית.
באותה תקופה תיארה רויטרס סורקוב בפרופיל כ"אסטרטג הפוליטי הראשי המוצל של הקרמלין", אחד האנשים החזקים ביותר בקרמלין ונחשב לבעל ברית קרוב של ראש הממשלה פוטין.
סגן ראש הממשלה למודרניזציה כלכלית, 2011–2013
במהלך תקופה זו, סורקוב עזר ליצור כמה תנועות נוער פרו-ממשלתיות, כולל נאשי.
הוא נפגש עם מנהיגיהם והמשתתפים בהם מספר פעמים והעביר להם הרצאות על המצב הפוליטי.
נאשי הושוותה על ידי אדוארד לוקאס כגרסת ממשלת פוטין לקומסומול בעידן הסובייטי.
מאז חזרתו של פוטין לנשיאות בשנת 2012, סורקוב נדחף לשוליים כאשר פוטין "רדף דרך של דיכוי גלוי על פני המניפולציה הערמומית שהעדיף סורקוב".
כסגן ראש הממשלה, ביקר סורקוב את ועדת החקירות הפדרלית שהקים הקרמלין, שהובילה חקירות על מנהיגי האופוזיציה במקום הפרקליטות ומשרד התובע הכללי.
הוועדה הצהירה שהוא הציע להתפטר ב-7 במאי 2013, ואילו סורקוב הצהיר שהוצע לו להתפטר ב-28 באפריל 2013. פוטין חתם על הפיטורין ב-8 במאי 2013.
בשתי כהונותיו הראשונות של פוטין כנשיא, נחשב סורקוב כ"קרדינל אפור" של הקרמלין, עקב יצירת מערכת השלטון "דמוקרטיה ריבונית" של רוסיה והכוונת התעמולה שלה בעיקר באמצעות שליטה בטלוויזיה המופעלת על ידי המדינה.
ב-20 בספטמבר 2013 מינה ולדימיר פוטין את סורקוב כעוזרו בסגל הנשיאותי.
הוא גם הפך ליועצו האישי של פוטין בנושא היחסים עם אבחזיה, דרום אוסטיה ואוקראינה.
ב־17 במרץ 2014, יום לאחר משאל העם על קרים, הפך סורקוב לאחד האנשים הראשונים שהועמדו תחת סנקציות על ידי הנשיא ברק אובמה, שהקפיא את נכסיו בארצות הברית ומנע ממנו כניסה לארצות הברית.
סורקוב הגיב על כך באומרו: "הדברים היחידים שמעניינים אותי בארצות הברית הם טופאק שאקור, אלן גינזברג וג'קסון פולוק.
אני לא צריך ויזה כדי לגשת לעבודה שלהם."
ב-21 במרץ 2014 האיחוד האירופי הציב את סורקוב ברשימת הסנקציות שלו, המונע ממנו כניסה לאיחוד והקפאת נכסיו באיחוד.
בפברואר 2015 האשימו הרשויות באוקראינה את סורקוב בארגון צלפים להרוג מפגינים וכוחות משטרה במהלך היברומאידן האוקראיני בינואר 2014. האשמה זו נדחתה על ידי ממשלת רוסיה כ"אבסורדית".
אף על פי שנאסר על כניסתו לאיחוד האירופי, סורקוב ביקר בהר אתוס ביוון כחלק ממשלחתו של פוטין לאתר הקדוש במאי 2016.
ב-11 בפברואר 2019 פרסם סורקוב במאמר Nezavisimaya Gazeta "המדינה ארוכת-הטווח של פוטין", המתאר את עיקרי המונח "פוטיניזם" שהוצע על ידו.
ב-18 בפברואר 2020, נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין פיטר את ולדיסלב סורקוב מתפקיד עוזרו, מה שנבע מצו רשמי שפורסם באתר הקרמלין.
בבוקר ב-11 באפריל 2022, חבר הדומה לשעבר איליה פונומריוב הודיע בערוץ הטלגרם שלו כי ולדיסלב סורקוב נמצא במעצר בית בשל מעילה בכספים בדונבאס מ-2014. על דיווחים כי סורקוב מוחזק במעצר בית, התייחס מזכיר העיתונות של נשיא רוסיה דמיטרי פסקוב, שאמר כי אין לו מידע בעניין זה.
סורקוב הלחין שירים וכתב טקסטים למוזיקאי הרוק הרוסי ואדים סמוילוב, לשעבר חבר הלהקה אגתה קריסטי.
הוא דובר אנגלית וחובב את שירתם של דור הביט כמו אלן גינזברג.
ולדיסלב (ולאד) ניקולאייביץ' ליסטייב היה עיתונאי רוסי פופולרי ומנכ"ל ערוץ הטלוויזיה ORT (כיום ערוץ 1 שבבעלות הממשלה הרוסית).
ליסטייב היה ללא ספק עיתונאי ומנחה הטלוויזיה הפופולרי ביותר ברוסיה (הוא נשאר זכור היטב שנים לאחר מותו) והיה כוח מרכזי בהבאת קול הדמוקרטיה לטלוויזיה הרוסית והיה סמל לחופש הביטוי ברוסיה של שנות התשעים.
ליסטייב הופיע לראשונה בטלוויזיה כאחד ממנחי התוכנית המתקדמת והמצליחה ביותר Vzglyad (מבט) בסוף שנות השמונים, תוכנית סאטירית שנצפתה מדי שבוע על ידי כמאה מיליון איש.
המנחים האחרים היו אלכסנדר ליובימוב, אלכסנדר פוליטקובסקי, דמיטרי זכרוב, ארטיום בורוביק ויבגני דודולב.
הוא גם היה המנחה הראשון של הגרסה הרוסית לתוכנית "Wheel of Fortunei" (גלגל המזל) שהפכה לפופולרית מאוד.
בעקבות ההצלחה של Vzglyad, ליסטייב ועמיתיו הקימו את חברת הטלוויזיה VID (Vzglyad i Drugiye - המבט ואחרים) שתפיק תוכניות עבור הערוץ הראשון של הטלוויזיה המרכזית, ערוץ הטלוויזיה הראשי בברית המועצות (לימים נקרא בשם תחנת "Ostankino" ו"הטלוויזיה הרוסית הציבורית", ORT).
עם VID, ליסטייב הקים מספר פרויקטים חדשים בטלוויזיה - Pole Chudes ("שדה הפלאים", הגרסה הרוסית של גלגל המזל), נחשו את המלודיה (הגרסה הרוסית של Name That Tune), Tema ("הנושא") וצ'ס פיק ("שעת השיא").
בשנת 1995 עזב ליסטייב את VID והתקבל לעבוד ברשת ORT, בה מונה למנכ"ל הערוץ.
אחד המהלכים הראשונים של ליסטייב היה להורות על עצירה זמנית של כל הפרסום, למעשה לא לכלול את המתווכים הבלתי מורשים מעסקי הפרסום הרווחיים, ולגבש מכירות עתידיות ומכירת דקות שידור לפרסום תחת הערוץ ובהנחיית הערוץ, ללא מתווכים משוק הפרסום.
זמן קצר לאחר מינויו, בערב 1 במרץ 1995, כשחזר מהשידור החי של תוכנית הערב שלו צ'ס פיק, נורה ליסטיב למוות במדרגות בבניין הדירות שלו.
חפצי ערך וסכום גדול במזומן שהיה בידי ליסטייב הושארו ללא מגע, מה שהוביל את החוקרים למסקנה כי הרצח היה רצח פוליטי או עסקי.
עם זאת, למרות טענות רבות שהועלו על ידי החוקרים כי המקרה קרוב לפתרון, לא נמצאו הרוצחים ולא מי שהורה על הרצח.
ההרג עורר עניין ציבורי עצום וחסר תקדים בהיקפו, ORT וכמה ערוצי טלוויזיה רוסים אחרים החשיכו את השידורים ב-2 במרץ, כשהם מציגים רק את תמונתו של ליסטייב והמילים ברוסית 'ולדיסלב ליסטייב נרצח' (ВЛАДИСЛАВ ЛИСТЬЕВ УБИТ).
מספר ימים לאחר מכן, הערוץ חזר לשדר מחדש ואחרי מספר גלגולים שונים, חזר לשליטת הממשלה תחת השם הערוץ הראשון שהצופים הרוסיים כיום מכירים.
אלפי אנשים ביקרו במשרדי הערוץ בעקבות רצח ליסטייב והנשיא בוריס ילצין פנה לאולפני ערוץ הראשון כדי להעביר הספד רגשני ביותר ושיבח את ליסטייב והביע כי מותו היה אובדן גדול לרוסיה.
היו ספקולציות רבות לגבי הסיבות שמאחורי רצח ליסטייב, ושתי סיבות אפשריות בודדו כסבירות ביותר: כלכלי ופוליטי.
כאשר ליסטייב הוציא את עסקי סוכנויות הפרסום מהמתווכים, הוא שלל מאנשי עסקים מושחתים רבים מקור לרווחים עצומים.
מבחינה פוליטית נהנה ליסטייב מפופולריות עצומה בקרב אזרחי רוסיה ויכול היה להשפיע על מצב הרוח הפוליטי של המדינה כולה.
מאמרו של פול קלבניקוב "סנדק הקרמלין?" בפורבס האשים את בוריס ברזובסקי כמי שהורה על הרצח.
ברזובסקי תבע את המגזין בגין לשון הרע בבית משפט בריטי.
קלבניקוב הרחיב את ההאשמות בספרו סנדק הקרמלין: בוריס ברזובסקי וביזת רוסיה.
פורבס הצהיר בבית המשפט כי לא היו בה עדויות למעורבותו של ברזובסקי ברצח ולאד ליסטייב או ברצח אחר.
לדברי ולדימיר פריבילובסקי ויורי פלשטינסקי, ייתכן שקציני הקג"ב אלכסנדר קורז'אקוב ואלכסנדר קומלקוב זממו את רצח ליסטייב על ידי ארגון הפשע אחוות סולנצבו.
הכותבים רמזו כי המניע היה לגנוב את הכנסות פרסומות הטלוויזיה ולממן את קמפיין הבחירות של אולג סוסקובץ לנשיאות רוסיה.
המחברים האמינו שקורז'אקוב השתמש ברצח גם כדי להאשים את ברזובסקי ולהכין את מעצר האוליגרך.
וְלַדִיק סֵנְדְלֵר (נולד ב-1987) הוא קומיקסאי, מאייר, כותב ומרצה ישראלי.
ולדיק סנדלר נולד ב-1987. בגיל צעיר היה מצייר במחברות הלימוד שלו, והוריו רשמו אותו לחוג ציור.
בגיל 13 היה צובע קומיקס בשביל אורי פינק, ואף מאוחר יותר צייר בשבילו קומיקס לעיתון זבנג.
הקומיקס המפורסם ביותר שלו שהופיע בעיתון הוא "משפחת שיקדה", המספר על משפחה של אינדיאנים שגרה בשכונת התקווה בתל אביב.
סנדלר למד בבית הספר לאומנויות בצלאל במגמת תקשורת חזותית, שם הוציא כפרויקט הגמר שלו בהנחיית ארי פולמן את הספר "לפני שמגיעות הבחורות העירומות".
בשנת 2015 יצרו אלי אשד וסנדלר סדרת רומני ריגול גרפיים בשם ההונאה הבולגרית.
הרומנים פורסמו בעברית ובבולגרית, ואשד אף רואיין לתקשורת הבולגרית בעקבותיהם.
בשנת 2016 הקים את פרויקט TICP – The Israeli Cartoon Project, שבמסגרתו פורסמו עשרות קריקטורות בעלות ביקורת סאטירית נוקבת על יחסי האו"ם-ישראל מאת אמנים מובילים בישראל, בהם אורי פינק, שי צ'רקה ועוד.
הקריקטורות שפורסמו הצליחו מאוד ברשת בישראל ובעולם, ואף עוררו את תגובתו של סגן דובר משרד החוץ באותו הזמן, איתן וייס.
בשנת 2017 היה סנדלר לאחד המייסדים של מגזין הקומיקס הפוליטי פרה-דוקס יחד עם אמנים מפורסים נוספים, כגון עמוס אלנבוגן, ניסים חזקיהו, נעם נדב, תמי ברנשטיין ועוד.
המגזין מיועד להיות הגרסה הישראלית למד מגזין.
כיום סנדלר מרצה לאיור במחלקת לימודי הנדסאי עיצוב למדיה חדשה, אוניברסיטת אריאל.
"לפני שמגיעות הבחורות העירומות" - 2014
"אבא ואמא יושבים על קוצים", צח פלדמן, הוצאת רימונים.
"השפם המרשים של דוד אבוקדו", שחף שקד, הוצאה עצמית - 2016
"אבוק: להיות אבא, הסיפור האמיתי", רועי אוחנה, הוצאה עצמית - 2017
"הכל התחיל מפוק", ניב מוזס, הוצאת ספרי ניב - 2022
"אני רואה צבעים אחרת", דליה ברנע, הוצאת ספרי ניב - 2022
"מלכת הצפרדעים", אביבה מנשה, הוצאת ספרי ניב - 2022
ולדיקה קובצ'ביץ' (בסרבית: Vladica Kovačević; 7 בינואר 1940 – 28 ביולי 2016) היה כדורגלן ומאמן יוגוסלבי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קובצ'ביץ' נולד ב-7 בינואר 1940 בממלכת יוגוסלביה.
בגיל 15 עבר לגור בבירה בלגרד והצטרף למחלקת הנוער של פרטיזן.
מאוחר יותר ב-1958 עבר לקבוצת הבוגרים ועשה את הופעת הבכורה שלו בניצחון הביתי 1–2 על רייקה בליגה.
במשך ה-8 עונות הבאות קובצ'ביץ' עזר לפרטיזן לזכות בארבעה תוארי ליגה והיה חלק מהקבוצה שהגיעה עד לגמר גביע אירופה לאלופות בעונת 1965/66, שבו היא הפסידה לריאל מדריד.
שנתיים קודם לכן היה למלך שערי המפעל עם 7 שערים בצוותא לסנדרו מאצולה ופרנץ פושקש.
בשנת 1966 עבר קובצ'ביץ' לשחק בנאנט שמצרפת למשך עונה אחת ואז חזר שוב לקדנציה שנייה בפרטיזן.
בסוף 1969 חזר לצרפת לשחק באנז'ה ופרש מכדורגל ב-1972.
במדי נבחרת יוגוסלביה קובצ'ביץ' היה שותף בהגעתה למקום הרביעי במונדיאל 1962. שערו הראשון הגיעה בניצחון 1–3 נגד לוקסמבורג במוקדמות מונדיאל 1966. בסך הכל ערך 13 הופעות וכבש 2 שערים בין השנים 1960–1965.
סגנית גביע אירופה לאלופות: 1965/66
מלך השערים בגביע אירופה לאלופות: 1963/64
ולדיסלב לושצ'קביץ' (בפולנית: Władysław Łuszczkiewicz; נכתב גם ולדיסלב לושצ'קייביץ'; 3 בספטמבר 1828 – 23 במאי 1900) היה צייר היסטורי פולני מתקופת הרומנטיקה המאוחרת מקרקוב, פעיל בתקופת חלוקתה של פולין.
הוא היה פרופסור באקדמיה לאמנויות היפות ושימש כמנהל שלה בשנת 1893/95. אחד מתלמידיו הטובים ביותר היה יאן מטייקו, הצייר ההיסטורי הפולני הבולט ומאוחר יותר.
ולדיסלב לושצ'קביץ' נולד בקרקוב בשנת 1828. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון סנט אן (שם היה אביו פרופסור), הוא נרשם למחלקה להיסטוריה באוניברסיטה היגלונית.
במקביל, החל ללמוד ציור בבית הספר לאמנויות היפות אצל וויצ'ך שטאטלר ויאן נפומוצן גלובאצקי.
כישרונו העניק לו מלגה שאפשרה לו להמשיך את לימודיו באקול דה ביו-ארט בפריז משנת 1849. בשהותו בצרפת, הוא פיתח גם את עניין חייו בהיסטוריציזם.
לושצ'קביץ החל ללמד אמנות עוד כשהיה סטודנט בעצמו.
באותה העת קרקוב הייתה תחת שלטונה הצבאי של אוסטריה-הונגריה, וכל תחומי החינוך הוזנחו באופן גס.
לעיתים קרובות הוא העביר שיעורי אמנות פרטיים בחינם לאמנים מתקשים.
הוא קיבל תואר פרופסור באקדמיה בשנת 1877.
בין תלמידיו (מלבד מטייקו) היו הציירים העתידיים של האמנות הפולנית של ראשית המאה, כולל ארתור גרטגר, פיוטר סטאחביץ', אלכסנדר קוציס, יוזף מהופר, יאצק מלצ'בסקי, סטניסלב ויספיאנסקי, אלכסנדר אוגוסטינוביץ', וויצ'ך וייס.
הוא הציג בפניהם סגנון ציור בשטח על ידי ארגון טיולים למקומות בעלי חשיבות היסטורית מחוץ לעיר.
בשנת 1883 נבחר למנהל המוזיאון הלאומי בקרקוב.
ב־1893/95 כיהן כרקטור האקדמיה לאמנויות.
ציוריו ההיסטוריים, המלאים בידע על חפצים ותלבושות תקופתיים, היוו מקור השראה ליאן מטייקו.
לעיתים קרובות הם נוצרו כמיצגים ציוריים של תגליותיו המדעיות והספרות בנושא.
הוא הפסיק לצייר לקראת סוף חייו ופנה כולו לסייעת בכתיבה ושימור אמנות.
כהוקרה על עבודתו, הוענק ללושצ'קביץ' תואר כבוד של האוניברסיטה היגלונית בשנת 1900. הוא מת בקרקוב לפני טקס הענקת הפרסים באותה שנה.
הוא היה נשוי למלווינה רמלוף (1858), ונולדו להם ארבעה ילדים.
ולדיסלב צ'חורסקי (בפולנית: Władysław Czachórski; 22 בספטמבר 1850 – 13 בינואר 1911) היה צייר פולני בסגנון אקדמי.
בשנת 1866 למד צ'חורסקי בבית הספר לאמנויות יפות בוורשה והמורה שלו היה רפאל הדז'ביץ.
לאחר מכן בילה שנה באקדמיית דרזדן, ומשם עבר לאקדמיה במינכן (1869–1873) במקביל אליו למדו שם: הרמן אנשוץ, קרל פון פילוטי ואלכסנדר וגנר.
הוא קיבל את Magna Cum Laude (מדליית הכסף הגדולה) ממינכן והמשיך לנסוע לצרפת, איטליה ופולין לאחר סיום לימודיו.
הוא החזיק בחברות באקדמיה בברלין והיה גם מארגן ושופט תערוכות בינלאומיות.
ביתו במינכן הוענק למסדר מיכאל הקדוש בשנת 1893. בנוסף, היו לו תערוכות אמנות רבות בפולין, שהתקיימו בקרקוב, בוורשה ובלודז'.
הוא הציג גם בלמברג, בירת גליציה האוסטרית.
לאחר מותו בשנת 1911 התקיימה תערוכה בחברה לאמנות לאומיות "זצ'טה" בוורשה.
כמה מיצירותיו המצוירות של צ'חורסקי היו: טבע דומם, דיוקנאות מצוירים וסצנות שייקספיריות.
מבין אלה, הלווייתה של ג'ולייט (1873), המלט (1873), ובעיקר המלט מקבל את השחקנים (1875), זכו להכרה נרחבת כיצירותיו הגדולות ביותר.
"עם זאת, סימן ההיכר של סגנונו של צ'חורסקי, ובסיס תהילתו, הם דימוייו של צעירות יפהפיות בחללי פנים עשירים, צבועים בריאליזם חזק.
הוא נחשב כמוכשר בעיבוד בדים, תכשיטים ופרטים אחרים כדי ליצור אווירה של יוקרה ואלגנטיות."
את ציוריו ניתן למצוא בכל המוזיאונים המפורסמים והגדולים יותר בפולין.
עבודותיו מופיעות גם באוספים פרטיים במדינות רבות, כולל: גרמניה (ברמן), אנגליה וארצות הברית.
ניתן למצוא אותם גם במוזיאונים זרים כמו לבוב, אוקראינה, והאקדמיה לסן קרלוס במקסיקו סיטי.
ולדיסלב שלבינסקי (בפולנית: Władysław Ślewiński; 1 ביוני 1856 – 24 במרץ 1918) היה צייר פולני.
הוא היה מתלמידיו של גוגן ואמן מוביל של תנועת פולין הצעירה.
שלבינסקי נולד ב-1 ביוני 1856 בכפר ביאלינין שעל נהר פיזיה.
ולדיסלב היה בנם של קייגטאן שלבינסקי, בעל אדמות והלנה לבית מיסירוביץ' שמתה בזמן הלידה.
הוא היה בן דודו של הצייר יוזף חלמונסקי, וביוזמתו ולדיסלב שלבינסקי החל ללמוד בבית הספר לציור של וויצ'ך גרסון.
בשנת 1886 קיבל שלבינסקי רכוש דרך ירושת אמו, מה שהוביל עד מהרה לחורבנו הכלכלי.
בשנת 1888 היה עליו לברוח מעומס המיסים והוא נסע לפריז.
בשנים 1888–1890 למד באקדמיה קולארוסי.
הוא נקשר לבית הספר של פונט-אוון על ידי פול גוגן.
הוא חזר לפולין, ובשנים 1908–1910 היה פרופסור בבית הספר לאמנויות יפות בוורשה.
הוא נפטר בפריז בבית החולים קוצ'ין ב־24 במרץ 1918, ונקבר בבית העלמין בגנו ליד פריז.
בנו היה ולדיסלב פורנקייביץ' (1884–1924), צייר ואמן גרפי.
הוא החל לצייר באיחור ובילה כמעט את כל שנות היצירה שלו בצרפת.
הים היה נושא תכוף בעבודותיו.
הוא צייר טבע דומם וציורי נוף רבים – צנועים, ושלווים.
הוא חלק את אמצעי הביטוי עם גוגן וארט נובו.
בציור הוא השתמש בקו עדין, מורגש יותר ממה שנראה, הרבה להשתמש במוטיב של שיער ארוך וזורם, גם הרכות והנזילות של הצורות פופולריים בסגנונו.
בהשראת גוגן – הוא חיפש אחר הפשטות והכנות במקומות שלא נגעה בהם הציוויליזציה המודרנית, כמו גם באובייקטים בשימוש יומיומי.
הצורה והצבע קבעו את אווירת הציור.
האמן השתמש בעיקר בצבעי אדמה.
הוא השתמש ברפרטואר של צורות עם קווי מתאר עקומים, וצייר ללא רישום מוקדם, כפי שהיה אופייני לתקופה.
ולדיסלב ואנקי (בפולנית: Władysław Wankie; 1860 – 1925) היה צייר ומבקר אמנות פולני.
הוא צייר נופים מציאותיים, ז'אנרים, סצנות דתיות וסמליות.
בשנים 1875–1880 למד בכיתת רישום בוורשה בהדרכתו של וויצ'ך גרסון, ובילה זמן קצר בבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב.
הוא לא הצליח להתקבל באקדמיה באוניברסיטה בקרקוב, בשנת 1882 נסע למינכן, שם שהה במשך 20 השנים הבאות.
ואנקי כנראה למד ציור במינכן, הוא היה קשור לקבוצת ציירים פולנים שהתקבצה סביב יוזף ברנדט.
הוא היה בקשר מתמיד עם פולין, ושלח את ציוריו לתערוכות בוורשה ושיתף פעולה עם כתבי עת פולניים.
בשנת 1903 שב לפולין והתיישב בוורשה.
ב-1905 הוא נעשה חבר באגודה לעידוד אומנויות יפות, בשנים 1906–1924 ערך את מחלקת האמנות של מגזין Świat, הוא שיתף פעולה גם עם מגזינים פולנים אחרים.
הוא היה אחד המייסדים ונשיא של עמותת פרו ארטה השמרנית.
בתחילה צייר האמן סצנות ז'אנריות סנטימנטליות ונאיביות המתארות נשים יפות בחברת גברים בגנים מלאי פרחים.
ציורים אלה, שנוצרו לצורכי השוק הגרמני, התאפיינו בצבעים מעודנים ועשירים.
לאחר 1887 הוא פנה לעבר סימבוליזם, אולי בהשפעתו של אלכסנדר גיירימסקי.
הוא התעניין בחייהם ובפעילותם של אנשים רגילים, לרוב דייגים, ובנוף החוף הפשוט והמחוספס.
השלב הבא בעבודתו של ואנקי היה מה שנקרא "התקופה הברטונית", בשנים 1893–1894 הוא ביקר בהולנד ובבריטאני.
בהשפעת מסע זה הוא צייר נופי חוף ים עד סוף ימיו, עם הדמויות הנמצאות שם תמיד - נשים בתלבושות ברטוניות.
עבודות אלה מאופיינות בעושר של אפקטים של תאורה ובאווירה שקטה.
ואנקי הבוגר פנה לעיצוב רומנטי, ציוריו מתקופה זו מלאים במסתורין ונוסטלגיה.
אלה נופים קטנים ומראות סמליים ודתיים.
מאפיין אופייני של עבודתו הוא השימוש בצבעים עמוקים ורוויים, כמו גם מניפולציה מדויקת של האור.
ולדיסלב ניקולאייביץ' רדימוב הוא מאמן כדורגל רוסי ושחקן עבר ששיחק בעמדת הקשר.
שימש כמאמן קבוצת זניט-2 במשך 5 שנים והיה בעבר הקפטן של זניט סנקט פטרבורג.
בילדותו למד רדימוב בבית ספר לסיף, אך בגיל 9 עזב לטובת בית הספר לכדורגל "סמנה".
הוא לא זכה לתשומת לב רבה וב-1992 הוא הופיע במשחק אחד בלבד עבור קבוצת הליגה השנייה סמנה-סאטורן.
ביוני 1992 עבר למוסקבה לשחק בקבוצת המילואים של צסק"א מוסקבה.
רדימוב הופיע לראשונה בהרכב הקבוצה הבוגרת של צסק"א ב-30 ביולי 1992 כאשר מספר שחקנים לא טסו למשחק החוץ מול אוקיאן נחודקה.
בשנת 1994 הפך רדימוב לחבר קבוע בהרכב צסק"א וזומן לסגל הנבחרת במשחק ידידות נגד אוסטריה.
בשנת 1994 הוא נבחר לשחקן החדש הטוב ביותר בליגה על ידי מגזין פוטבול רוויו, וב-1995 הוא קיבל את פרס סטרלץ כ"תקוות העונה".
בשנת 1996 שיחק רדימוב בכל שלושת המשחקים של נבחרת רוסיה ביורו 1996, ועבר לריאל סרגוסה לאחר סיום הטורניר.
הוא בילה שם שתי עונות וחצי.
בסוף שנת 1998 היה לרדימוב מעט דקות משחק בסרגוסה והושאל לדינמו מוסקבה.
בניגוד לציפיות, עונת 1999 ברוסיה לא הייתה מוצלחת.
לאחר סיום ההשאלה חזר לסרגוסה ובשנת 2000 הוא עבר למועדון הפאר הבולגרי לבסקי סופיה, אך גם שם לא זכה לדקות משחק רבות ולבסוף שוחרר מהקבוצה, בעקבות הפרת משמעת.
בשנת 2001 חזר רדימוב לרוסיה וחתם בקריליה סובייטוב סמארה.
הוא הפך לקפטן הקבוצה ואחרי שנתיים בסמארה הוא עבר לעיר הולדתו לשחק בזניט סנקט פטרבורג בה נבחר לקפטן הקבוצה תוך זמן קצר מאוד ושיחק בה עד עונת 2008 בה זכה עמה בגביע אופ"א ובסופרקאפ האירופי.
בקיץ 2008 פרש ממשחק לאחר הזכייה בשני התארים האירופיים.
לאחר פרישתו זומן בינואר 2009 לצוות האימון של זניט סנקט פטרבורג.
בהמשך זומן לצוות האימון של קבוצת הנוער של זניט מאפריל 2011. ב-2013 מונה לאמן את קבוצת המילואים "זניט-2" עד 2017 כשהקבוצה העפילה לליגת הכדורגל הלאומית.
בספטמבר 2018 חזר לקדנציה שנייה כמאמן בזניט-2 סנקט פטרבורג במקומו של אלכסנדר גורשקוב, לחמש שנים.
במדי נבחרת רוסיה הוא השתתף ב-34 (33 מהם רשמיים) משחקים בהן הבקיע 4 שערים (3 מהם במשחקים רשמיים) ב-17 ניצחונות, 10 תוצאות תיקו ו-7 הפסדים.
ולדיסלב אלכסייביץ' ראם הוא זמר רוסי.
חבר לשעבר בלהקת הבנים MBAND .
ולדיסלב אלכסייביץ' איוואנוב נולד ב-17 בספטמבר 1995 בעיר קמרובו שבמזרח רוסיה.
אמו הייתה שחקנית בתיאטרון מוזיקלי.
ולדיסלב למד פסנתר ותורת המוזיקה הבסיסית בבית ספר למוזיקה.
בהמשך לקח שיעורי שירה פרטיים.
הוא ניסה כמה פעמים להשתתף בהרכבים מוזיקליים מקומיים.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, ולדיסלב למד בבית הספר לתיאטרון במוסקבה של אולג טבקוב, אותו עזב במהלך שנת לימודיו הראשונה.
ההופעה הראשונה של ולדיסלב ראם בטלוויזיה הייתה ב-13 בספטמבר 2014, במסגרת הליהוק לתוכנית השירה "I Want to Meladze".
במהלך הפרויקט נכנס ולדיסלב לקבוצה של טימאטי , אך כתוצאה מה-castling הוא התקבל לקבוצה של אנה סדוקובה, וסיים את התוכנית בקבוצה של סרגיי לזרב.
ב-22 בנובמבר 2014, התקיים גמר התוכנית, בו ולדיסלב הוכרז כזוכה בתחרות ונכנס ללהקה MBAND, שהוקמה לאחר הגמר, יחד עם הזוכים הנוספים אנטולי צוי, ארטיום פינדיורה וניקיטה קיוסה.
הסינגל הראשון של הלהקה היה "Она Вернётся" שהגיע לראש מצעדי הלהיטים ולמצעדי הרדיו של מדינות חבר העמים.
כחלק מהלהקה, ולדיסלב זכה בפרסי מוזיקה רבים, כולל פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון, פרס אנשי האופנה ופרס המוזיקה של MTV אירופה עבור המופע הרוסי הטוב ביותר.
הופעת הבכורה של ולדיסלב בקולנוע הייתה בסרט הקומדיה "Fix Everything" משנת 2016 בו שיחק את אחד התפקידים הראשיים.
ב-12 בנובמבר 2015 הודיע ולדיסלב ראם על החלטתו להיות אמן סולו עצמאי.
בריאיון ל-Muz-TV הודה האמן כי הוא מתכנן להמשיך בקריירה המוזיקלית שלו ללא מפיק.
לדברי המפיק קונסטנטין מלדזה, ולדיסלב הושעה בשל אוזלת ידו המקצועית, והוא אינו רשאי לפתח קריירת סולו בשל חוזה שנחתם עד שנת 2021.
ב-25 בדצמבר 2016 הציג הזמר את אלבום הסולו שלו "" בהצגה סגורה.
ב-19 בינואר 2017 החלה ההזמנה מראש של האלבום, ושירו "Vliyanie" יצא לאור באייטונס ובגוגל פליי.
ביום הראשון, השיר "Vliyanie" הגיע לראש מצעדי האייטונס.
ב-20 בינואר האלבום יצא לאור באופן רשמי.
ביום המכירות הראשון, הגיע האלבום לראש מצעד האייטונס, וכעבור כמה ימים גם לראש מצעד הגוגל פליי.
באפריל 2017 יצא לאור השיר "Хватит Духу" בו השתתף ניקולאי בטורין, ובסוף מאי הופק לו קליפ על ידי אלכסיי גולובב.
מרגע זה והלאה, ולדיסלב התחיל לשתף פעולה עם יאנה רודקובסקיה.
ב-1 בספטמבר הציג ולדיסלב יחד עם ניקולאי בטורין את השיר "Ни я, ни ты".
ב-16 בנובמבר יצא הקליפ לשיר, שהופק גם הוא על ידי אלכסיי גולובב.
בתחילת דצמבר הוציא דימה בילאן את האלבום "Эгоист" , שכלל בין היתר את השירים "Эгоист" ו-"Держи" שכתב ולדיסלב.
ב-23 בפברואר 2018 הוא הוציא את אלבומו השני, "Лу4ше".
בשנת 2020 יצא לאור אלבומו השלישי, "ДЕТИ 90-х".
ולדיסלב היה נשוי לוורוניקה ג'נרלובה.
ולדיסלב קוליקוב הוא שחיין עבר רוסי, זוכה מדליית ארד אולימפית (אטלנטה 1996), זוכה מדליית ארד באליפות עולם (פרת' 1991) ואלוף אירופה (אתונה 1991) במשחה ל-100 מטר פרפר.
סגן אלוף אולימפי (ברצלונה 1992 ואטלנטה 1996), סגן אלוף עולם (פרת' 1991) ופעמיים אלוף אירופה (אתונה 1991 וסביליה 1997) במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
קוליקוב נולד וגדל במוסקבה והתאמן בקבוצת צסק"א מוסקבה.
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בינואר 1991 זכה קוליקוב בשתי מדליות, כסף וארד.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה קוליקוב במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.25 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 54.23 שניות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה קוליקוב בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.13 שניות, אחרי דניס פנקראטוב חברו לנבחרת שקבע שיא עולם חדש של 52.27 שניות וסקוט מילר מאוסטרליה (52.53 שניות).
באליפות העולם שנערכה בפרת' בינואר 1998 זכה קוליקוב במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם רומן יגורוב, דניס פימאנקוב ואלכסנדר פופוב בתוצאה של 3:18.45 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 3:16.69 דקות ואוסטרליה (3:16.97 דקות).
כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 51.28 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים בשלב המוקדמות במקום 16 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.70 שניות ופרש מגמר ב'.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2001 זכה קוליקוב במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם ולדיסלב אמינוב, דמיטרי קומורניקוב ודמיטרי צ'רניצ'ב בתוצאה של 3:36.12 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:35.35 דקות וגרמניה (3:36.34 דקות).
בשנת 2002 פרש משחייה תחרותית לאחר ששבר את ידו.
הוא המאמן הראשי של נבחרת רוסיה בשחייה לנוער.
ולדיסלב ולדימירוביץ' מורוזוב (בבלארוסית: Уладзіслаў Уладзіміравіч Марозаў; נולד ב-12 באוקטובר 2000 בברסט שבבלארוס) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פאסוש די פריירה מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת בלארוס.
מורוזוב גדל במחלקת הנוער של דינמו ברסט.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו ברוך ברסט, במדיה שיחק בליגת העל הבלארוסית, וכן בליגת המשנה הבלארוסית והליגה הבלארוסית השלישית.
ב-17 בפברואר 2021 חתם מורוזוב באיסלץ' מליגת העל הבלארוסית.
הוא ערך 54 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-18 בינואר 2023 חתם בדינמו מינסק מליגת העל הבלארוסית.
ב-25 במרץ 2023 ערך מורוזוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלארוס, בהפסד 0–5 לנבחרת שווייץ במסגרת מוקדמות יורו 2024. ב-28 במרץ 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 1–2 לנבחרת רומניה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
ולדיסלב ריכלביץ ואירנה נוסקוביץ (ריכלביץ) (בלועזית: Władysław Rychlewic 1946-1900; Irena Noskowicz; 1990-1923) הם אב ובתו מפולין שהצילו יהודים בשואה והוכרו כחסידי אומות העולם.
פעילותם בתקופת השואה להצלת יהודים
פרופסור ולדיסלב ריכלביץ היה מרצה לכלכלה ולימד במכון הטכנולוגי של וואוולברג בוורשה.
הוא התגורר עם בתו היחידה אירנה.
עם פרוץ המלחמה וכיבוש פולין על ידי גרמניה נסגר המכון בו לימד ולדיסלב.
ב-12 באוקטובר 1940 הוקם גטו ורשה שבו רוכזו יהודי העיר, עם סגירת הגטו ולדיסלב התגייס לעזרת מכריו היהודים וסייע להם בהברחת מזון לגטו.
הוא השיג אישור כניסה לגטו והחל למכור אוכל וסחורות בגטו.
לאחר חיסול הגטו הגיעו לביתו של ולדיסלב שבעה יהודים, פרופסור הירש סווירסקי, שלושת בני משפחת פינקלשטיין ושלושת בני משפחת הניגמן שביקשו מחסה.
למרות מצבו הבריאותי הרופף והמצוקה הכלכלית ממנה סבל בנה להם ולדיסלב מקום מסתור בתוך ביתו ודאג לכל צורכיהם.
בתו אירנה הייתה מודעת לסכנה הכרוכה בהסתרת יהודים ולמרות בקשת אביה שתעזוב ולא תסכן את עצמה, החליטה להישאר ולעזור.
אירנה הביאה מזון רב שרכשה בשוק השחור עבור אביה והיהודים שהסתיר.
כאשר עלה חשד לגבי כמות המזון הגדולה אירנה הסבירה שהוא מיועד כמזון לארנבות.
בעת חיפוש שביצעו אנשי אס אס בביתו של ולדיסלב הסתתרו היהודים בעליית הגג שבנה עבורם.
במהלך מרד ורשה הפולני באוגוסט 1944 המשיכו היהודים להסתתר בביתו והתפזרו רק לאחר פינוי הפולנים מהאזור.
כל שבעת היהודים שרדו את המלחמה אך הקשר בינם לבין אירנה ואביה ולדיסלב נותק.
בתום המלחמה, הניצולים מבני משפחת פינקלשטיין היגרו לארצות הברית וסבירסקי לאוסטרליה.
בינואר 1946 ולדיסלב הלך לעולמו בטרם עת כשהוא בן 45 בלבד.
אירנה הכירה לאחר המלחמה יהודי בשם שמעון נוסקוביץ, בן העיר לודז', ונישאה לו בשנת 1956. בשנת 1957 עלו בני הזוג לישראל וקבעו את ביתם ברמת גן.
אירנה הסבירה מדוע בחרה לקשור את גורלה עם מדינת ישראל: "החלטתי לאחר גמר המלחמה לעלות ארצה, לראות את היהודים במדינתם, וליטול חלק בשמחתם – שמחת אנשים חופשיים, בארצם שלהם".
במרץ 1990 אירנה הלכה לעולמה והובאה למנוחות בבית הקברות של קיבוץ דגניה א'.
שנה לאחר מכן נפטר בעלה שמעון שנקבר לצידה.
ב-18 בפברואר 1975 הכיר יד ושם בפרופסור ולדיסלב ריכלביץ כחסיד אומות העולם.
הטקס התקיים ב-1976 וניטע עץ לכבודו בגן חסידי אומות העולם.
כ-10 שנים אחריו הוכרה גם בתו אירנה נוסקוביץ-ריכלביץ כחסידת אומות העולם ושמותיהם נחקקו בקיר הכבוד.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) .
אותר קברה של אירנה בבית הקברות של קיבוץ דגניה א.
ולדיסלב אנדרייוביץ' ואנאט (באוקראינית: Владислав Андрійович Ванат; נולד ב-4 בינואר 2002) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק כחלוץ בז'ירונה מהלה ליגה ובנבחרת אוקראינה.
ואנאט נולד בקמניץ-פודולסקי, וגדל במחלקת הנוער של דיוש-2 קמניץ-פודולסקי, עד שבשנת 2015 עבר למחלקת הנוער של דינמו קייב.
ואנאט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של דינמו קייב ב-9 במאי 2021 נגד קולוס.
אך הייתה זו הופעתו היחידה בעונה זו בה זכתה דינמו קייב באליפות, וביולי 2021 הוא הושאל לצ'רנומורץ אודסה לעונה אחת.
ב-25 ביולי ערך ואנאט את הופעת הבכורה שלו בצ'ורנומורץ בהפסד 0–3 לדסנה צ'רניהיב.
ב-27 באוגוסט 2021 כבש ואנאט את שער הבכורה שלו בתיקו 2–2 של אודסה עם אולקסנדריה.
העונה נקטעה בפברואר 2022 עקב הפלישה של רוסיה לאוקראינה.
ואנאט הופיע ב-18 משחקים וכבש 3 שערים בכל המסגרות עד לעצירת העונה.
ואנאט חזר לדינמו קייב לקראת עונת 2022/2023. ב-28 באוגוסט ערך ואנאט בכורה מחודשת בדינמו קייב בהפסד 0–3 לדניפרו-1, וב-3 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו בדינמו קייב בהפסד 2–3 לזוריה לוהנסק.
ואנאט הפך לשחקן משמעותי בדינמו וסיים את העונה כמלך השערים של דינמו קייב עם 12 שערים (בצוותא עם ויטלי בויאלסקי) ב-25 הופעות בליגה, אליהם הוסיף שער אחד ב-11 הופעות במוקדמות ליגת האלופות ובליגה האירופית.
בעונה לאחריה (עונת 2023/2024) כבש ואנאט 14 שערים ב-27 הופעות וזכה בתואר מלך השערים של הליגה האוקראינית, כשבמהלך העונה, בפברואר ובמרץ, זכה פעמיים בתואר שחקן החודש בליגה.
בעונת 2024/2025 שוב סיים ואנאט כמלך שערי הליגה האוקראינית עם 17 שערים ב-28 הופעות.
ב-1 בספטמבר 2025 חתם ואנאט על חוזה ל-5 שנים בז'ירונה מהלה ליגה.
ב-14 בספטמבר ערך ואנאט הופעת בכורה במדי ז'ירונה ואף כבש את שער הבכורה שלו במועדון בתיקו 1–1 מול סלטה ויגו במסגרת המחזור הרביעי בעונת 2025/2026 בלה ליגה.
במאי 2023, לאחר העונה המוצלחת בליגה, בה סיים כמלך השערים של דינמו קייב, זומן ואנאט לסגל נבחרת אוקראינה לקראת צמד המשחקים של אוקראינה נגד מקדוניה הצפונית ומלטה במסגרת מוקדמות יורו 2024 ומשחק ידידות נגד נבחרת גרמניה.
ב-12 ביוני 2023 ערך ואנאט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 3–3 נגד גרמניה.
נכלל בסגל נבחרת אוקראינה לטורניר יורו 2024. ב-10 בספטמבר 2024 כבש ואנאט שער בכורה בנבחרת אוקראינה בהפסד 2–3 לנבחרת צ'כיה במסגרת ליגת האומות.
שחקן החודש בליגה האוקראינית: דצמבר 2023/פברואר 2024, מרץ 2024
ולדיסלב לבסקי (באוקראינית: Владислав Лавський; נולד ב-16 במרץ 2000) הוא אתלט אוקראיני, סגן אלוף אירופה (רומא 2024) בקפיצה לגובה.
באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה בניירובי שבקניה ביולי זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.11 מטר.
באוניברסיאדת צ'נגדו זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.25 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר (השווה לשיאו האישי, אותו קבע בחודש מאי), אחרי ג'אנמרקו טאמברי מאיטליה (2.37 מטר) ולפני בן ארצו אולג דורושצ'וק (2.26 מטר).
ולדלן קולטון (נולד ב-1980) הוא מדען מחשב ישראלי אמריקאי וחוקר מערכות בינה מלאכותית, שעובד כמדען בכיר בחברת אפל.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם בינה מלאכותית, ראייה ממוחשבת, למידת מכונה והתאמת-תבניות, ויש לו חלק גם בתחומי הרובוטיקה והנהיגה האוטונומית.
המחקרים והפרסומים של קולטון קשורים לתחומים אלו: רשתות קונבולוציה, הדמיית מציאות, ייצור מראֶה, תיצוּג פוטוריאליסטי, הדמיה של מכוניות אוטונומיות בסביבה עירונית, גרפיקה תלת-ממדית, תנועת רובוטים, ותמרון רחפנים בסביבות משתנות.
קולטון ידוע גם בעבודתו על מערכת שיפור הפוטוריאליזם,
ולדלן קולטון נולד בשנת 1980 בקייב, אוקראינה, וגדל בישראל.
לאחר שסיים תואר ראשון במדעי המחשב בהצטיינות יתרה בשנת 2000, באוניברסיטת תל אביב, המשיך את לימודיו באוניברסיטה, וסיים בהצטיינות בשנת 2002 את הדוקטורט במדעי המחשב בנושא "מערכים בארבעה ממדים ומבנים קשורים" בהנחיית מיכה שריר.
לאחר מכן השלים פוסט-דוקטורט בהנחייתו של כריסטוס פאפאדימיטריו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שבו ערך מחקר בתיאוריה של מדעי המחשב בין השנים 2002-2005.
קולטון מונה לפרופסור עוזר באוניברסיטת סטנפורד בין השנים 2005–2013, ושם הרצה בתחומי מדעי המחשב, גרפיקה ממוחשבת ואלגוריתמים גאומטריים, וגם הנחה דוקטורנטים ופוסט-דוקטורנטים.
בתקופה זו זכה קולטון במלגת סלואן למחקר ובפרס הקריירה של הקרן הלאומית למדע.
המחקר של קולטון בסטנפורד תרם לפיתוח טכנולוגיית מידול תלת-ממדי.
חברת Mixamo רכשה רישיון לטכנולוגיה מסטנפורד, ומאוחר יותר רכשה אדובי את Mixamo ופיתחה את Adobe Fuse CC – תוכנת גרפיקה ממוחשבת תלת-ממדית שאפשרה למשתמשים ליצור דמויות תלת-ממדיות.
בשנת 2014 הצטרף קולטון לחברת אדובי כחוקר.
לאחר שעזב את אדובי, הצטרף קולטון לחברת אינטל.
במסגרת תפקידיו באינטל היה מעורב במיזמי מחקר ופיתוח שקשורים למערכות חכמות.
החל מאוגוסט 2021, מכהן קולטון כמדען בכיר בחברת אפל.
בחברת אינטל תרם קולטון לפיתוח סימולטורים של מציאות מדומה לרובוטים, לרחפנים, ולנהיגה אוטונומית בסביבה עירונית, תוך שימוש בשיטות של למידה מעמיקה עם חיזוקים בשילוב רשתות נוירוניות בסביבות וירטואליות.
רשתות אלה נוצרו במציאות מדומה באמצעות למידה מניסוי וטעייה, ולאחר מכן הועברו ליישום בעולם האמיתי בקרב רובוטים ורחפנים.
שיטה זו יושמה על הרובוט ANYmal.
המחקרים שביצעה קבוצת המחקר של קולטון בתחום הנהיגה האוטונומית בסביבה עירונית הובילו לפיתוח פרויקט CARLA בשנת 2017. זהו סימולטור קוד פתוח שמשתמש במנוע הגרפי Unreal Engine, ומאפשר לבחון טכנולוגיות של נהיגה עצמית בסביבות מציאותיות עם מצבים מסוכנים אקראיים..
בהשראת Google Cardboard פיתח קולטון בשנת 2020 את OpenBot יחד עם המדען הגרמני מתיאס מולר.] זהו פתרון תוכנה שהופך מכשירי אנדרואיד לרובוטים בעלי ארבעה גלגלים המסוגלים לנווט, לעקוב אחר עצמים ולהימנע ממכשולים.
הפרויקט שוחרר כתוכנת קוד פתוח עבור יישומי רובוטיקה עם ערכת פיתוח תוכנה ב-GitHub.
קולטון תרם גם להתפתחות בתחומים כמו תיצוּג (rendering) וייצור מראֶה של גרפיקה פוטוריאליסטית בתלת-ממד.
בשנת 2021 נבחנה במשחק Grand theft auto 5 שיטה לשיפור הפוטוריאליזם שפיתח קולטון עם חוקרים אחרים באינטל.
קולטון הביע חשש לגבי אמינותו של מדד הירש, והדגיש את האינפלציה של ערכיו בשל השכיחות של פרסומים עם מספר מחברים שותפים בקהילות מדעיות.
ביקורת זו הוצגה בשיתוף עם דוד הפנר.
ולדיסלב אנדריוביץ' קראפיבצוב (באוקראינית: Владислав Андрійович Крапивцов; נולד ב-25 ביוני 2005 בחרקיב שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת השוער בקבוצת ז'ירונה מלה ליגה.
קראפיבצוב גדל במחלקות הנוער של מטאליסט חרקיב, דניפרו ודניפרו-1. הוא עזב את האחרונה כאשר התפרקה בשנת 2024.
בחודש אוקטובר 2024 היה קרוב לחתימה בצ'לסי מהפרמייר ליג, אך העברתו לא התרחשה בסופו של דבר בשל מגבלות על צ'לסי בהחתמת שחקנים שאינם אירופאים.
בהמשך החודש הוא נבחן בארסנל, ולבסוף נבחן גם בז'ירונה מהלה ליגה.
ב-12 בדצמבר 2024 חתם על חוזה קבוע במועדון עד לשנת 2029, ובחודש פברואר 2025 נוסף לסגל של הקבוצה הבוגרת של המועדון, והחל לשמש כשוער שלישי.
ב-18 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–3 לריאל סוסיאדד במסגרת המחזור ה-37 בליגה לעונת 2024/2025.
קראפיבצוב נכלל בסגל נבחרת אוקראינה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 לשנת 2025, וב-27 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר, בניצחון 1–2 על נבחרת קוריאה הדרומית עד גיל 20 במסגרת שלב הבתים.
וולדיסלב סטארביץ' (בפולנית Władysław Starewicz; בצרפתית Ladislas Starewitch; 27 ביולי 1882, מוסקבה, האימפריה הרוסית – 26 בפברואר 1965, פריז, צרפת) היה במאי קולנוע רוסי וצרפתי ממוצא פולני, יוצר סרטי האנימציה המסחריים הראשונים בעולם שצולמו בטכניקת אנימציית בובות, וממייסדי האנימציה הרוסית (יחד עם אלכסנדר שיריאייב).
נולד במוסקבה למשפחה של פולנים ליטאים אלכסנדר ואנטונינה (שם משפחה לפני הנישואין לז'נצקה).
הוריו השתייכו לשלאכטה שהפכה לענייה ונלחמו למען עצמאותה של פולין מן האימפריה הרוסית.
אמו מתה בצעירותו ומשנת 1901 גודל על ידי הוריה בקובנה.
מאז ילדותו הוא התבלט בעצמאותו, שבגללה אף גורש מגימנסיה.
בשנת 1889 נמסר להתחנך לדודתו בקובנה.
אף על פי שלא היה תלמיד מצטיין, השתתף באופן פעיל בהופעות חובבים ואהב לגלם תפקידים קומיים.
מכיתה ה' - ו' היו לו שני תחביבים רציניים: צילום ואנטומולוגיה.
סטארביץ' אסף חרקים וייבש אותם עבור האוסף שלו.
בנוסף, הוא יצר בעצמו מודלים של חרקים - בצורה כה מדויקת עד שלא ניתן היה להבחין ביניהם לבין חרקים אמיתיים.
לאחר שסיים את הגימנסיה בטרטו הלך לעבוד כשומר במוזיאון ההיסטוריה המקומי.
כשהחל לעבוד שם, נתן במתנה לנציגי המוזיאון שני אלבומים שהכילו תצלומים משלו של העיר קובנה.
מנהל המוזיאון, לאחר שהעריך את כישרונותיו של הצעיר, הציע לו לצלם כמה סרטים באמצעות מצלמת הקולנוע של המוזיאון.
הסרט הראשון שסטארביץ' הראה לצוות המוזיאון נקרא "מעל ניימן".
כולם התפעלו מהרמה הטכנית של העבודה שבוצעה.
לאחר מכן באו מספר ניסיונות להפיק סרטים חינוכיים בנושא אנטומולוגיה.
בנוסף, סטארביץ' היה מעורב בהוצאה לאור של מגזין הסאטירה החובבני הלא מצונזר "אוסה"("צירה"), ופרסם קריקטורות בעיתון המקומי "קובנסקויה זרקאלו" ("מראת קובנה").
במשך מספר שנים ברציפות הוא זכה בפרסים בחגיגות ראש השנה המקומיות על תחפושות הקרנבל הטובות ביותר.
ב-25 בנובמבר 1906, סטארביץ' נישא לאנה צימרמן.
בשנת 1907 נולדה בתם אירינה, ובשנת 1913 נולדה בתם השנייה ז'אנה.
ב- 1909 סטארביץ' יצר שני סרטים על חיי החרקים: "חיי השפיריות" (230 מטרים של סרט) ו"חיפושיות חרפושיות" (150 מטרים).
לאחר שצפה בסרטים אלה, הציע מנהל המוזיאון שסטרביץ' ייסע למוסקבה כדי לנסות למצוא שימוש טוב יותר לכישרונותיו.
במוסקבה פגש סטארביץ' את מפיק הסרטים אלכסנדר חנז'ונקוב, לו סיפר שהוא רוצה לעשות סרטי טבע.
חנז'ונקוב נתן לו מצלמת קולנוע משומשת וכמה גלילי פילם בתנאי היחיד שסטארביץ' יעביר לו את הזכויות על כל הסרטים שייצר.
כמו כן, הוא שכר דירה עבור סטארביץ' וביקש ממנו להביא את כל הצילומים אליו באופן אישי, ונתן לו חמישה חודשים לצלם את סרטו הראשון.
עשרה שבועות לאחר מכן, סטארביץ' הביא לו שלושה סרטים גמורים.
לאחר מכן, קיבל סטארביץ' חדר עבודה נפרד, ציוד רציני יותר וחופש יצירתי מוחלט.
ב-1910 החליט סטארביץ' לעשות סרט תיעודי על אייליות, ובפרט על קרב בין שני חיפושיות איילים זכרים על נקבה.
כאשר ניגש למשימה התברר לו שכאשר התאורה הספיקה לצילום, הזכרים הפכו לפסיביים.
אז הגה סטארביץ' את הרעיון להכין בובות מקליפות אייליות ולצלם את הסצנה שהוא צריך פריים אחר פריים.
הסרט שצילם בדרך זו, " לוקנוס צרווס", הפך לאחד מסרטי האנימציה הראשונים בעולם שצולמו בסטופ-מושן.
באותה השיטה צילם סטארביץ' סרט קצר "לוקאנידה היפה, או מלחמת חיפושיות יקרוניות עם חיפושיות האייל", שיצא לאקרנים ב-1912, ובו חיפושיות גילמו סצנות שעשו פרודיה על עלילות מרומני אבירים.
הסרט זכה להצלחה רבה בקרב קהל האימפריה ומחוצה לה.
טכניקת הסטופ-מושן של אנימציית בובות לא הייתה מוכרת לחלוטין באותה תקופה, ולכן ביקורות רבות הביעו פליאה מהדברים המדהימים שניתן להשיג על ידי אילוף חרקים .
זמן קצר לאחר "לוקאנידה", יצאו לאקרנים סרטי האנימציה הקצרים הדומים בשיטת הצילום שלהם: "נקמתו של הצלם" (1912), "החרגול והנמלה " (1913), " חג המולד אצל תושבי היער " (1913) ו"סצנות מצחיקות מחיי החיות " (1913), שנכנסו לנכס צאן ברזל של הקולנוע העולמי.
במקביל לאנימציה, סטארביץ' החל לעבוד על בימוי סרטי קולנוע.
עבודתו הראשונה בתחום הזה היה עיבוד קולנועי לסיפורו של ניקולאי גוגול "נקמה נוראית" (1912, הסרט לא שרד), שזכה להכרה הבינלאומית והוכתר במדליית זהב בתחרות הסרטים בתערוכה העולמית במילאנו), והמשיך את הנושא של " הלילה שלפני חג המולד " (1913) עם איוון מוזז'וחין בתפקיד השד.
סרט זה היה הראשון ששילב משחק ו"אפקטים מיוחדים" שצוירו באותו הפריים.
סטארביץ' גם עבד על סרט המדע הבדיוני "מסע אל הירח" שהוצג בפסטיבל המרידיאן הפסיפי .
בו זמנית, סטארביץ' גם עבד כצלם בסרטים של במאים אחרים - לדוגמה, הוא צילם את הקומדיה של פיוטר צ'ארדינין "הבית הקטן בקולומנה" (1913).
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ביים סטארביץ' מספר סרטים שהוזמנו על ידי ועד סקובלב, המפורסם שבהם היה המשל המצויר והעלילתי "שושן של בלגיה".
קבוצת סרטים זו כוללת גם את ההפקות העלילתיות "רוסלן ולודמילה", "תמן" (לא נשמר), "סשקה הפרש", "לעבר כוח העם" ו"מר טבארדובסקי".
באביב 1917, לאחר מהפכת פברואר, חנז'ונקוב, יחד עם כל הצוות האמנותי והטכני של הסטודיו שלו, עזב ליאלטה וסטארביץ' עזב איתו ובשנת 1918 ביים את הסרטים "קליוסטרו", "יריד סורוצ'ינסקי", "ויי", "ליל מאי" ואחרים בחצי האי קרים (שרובם המכריע אבד).
שם הוא גם יצר את סרטו העלילתי האחרון, "כוכב הים", עיבוד לרומן "סטלה מאריס" מאת ויליאם ג'ון לוק, שסטארביץ' עצמו ראה בו את עבודתו הטובה ביותר בקולנוע.
זה היה הסרט היחיד שחנז'ונקוב לקח עמו כשעזב את רוסיה.
ב-18 בינואר 1919 חתם סטארביץ' על חוזה לפיו נכנס לשירות להקת הקונצרטים של הצבא האדום כצלם והיה אמור לתת לפחות 5 קונצרטים בחודש ולקבל 7 אחוז מהשכר מכל קונצרט, במידת הצורך, ניתן להאריך את תקופת השירות בחודש.
ב-1919 היגרו סטארביץ' ומשפחתו דרך איסטנבול לאיטליה, ומשם לצרפת .
בצרפת, פנה אליו נציג של חברת מרקורי והציע לו עבודה בתחומו שכר.
סטארביץ' קיבל את ההצעה והחל לצלם ולהפיק סרטי אנימציה בפונטניי-סו-בואה (פריז) .
אחת מעבודותיו הראשונות בצרפת הייתה עיבוד הקולנוע למשל של ז'אן דה לה פונטן " כיצד ביקשו הצפרדעים מלך" (1922), שזכה באחד הפרסים הקולנועיים הגבוהים ביותר של התקופה, מדליית הזהב על שם רוזנפלד.
לאחר מכן הוציא סטארביץ' סרטים קצרים יוצאי דופן כמו "שירת הזמיר" (La voix du rossignol, 1923), " אהבה בלבן ובשחור " (Amour noir et blanc, 1923), " חולדת הכפר וחולדת העיר " (Le rat de ville et le rat des champs, 1927) ו"המצעד הקטן " (La petite parade, 1928).
מאפיין אופייני של סרטיו של סטארביץ', וגאוותו המיוחדת, היו הבעות הפנים העשירות והריאליסטיות של דמויות הבובות שיצר.
הפלסטיות והאותנטיות של האנימציה שלו אפשרו לו גם לשלב דמויות חיות ובובות במרחב הקולנועי.
הישגו הנוסף של סטארביץ' היה סרט האנימציה הראשון באורך מלא בקולנוע העולמי, "ריינרד השועל " (Le roman de Renard, 1930).
צילומיו החלו בשנת 1926 כסרט אילם והושלמו עד 1930, כאשר יציאתו לאור בצורתו המקורית (ללא סאונד) הפכה כמעט בלתי אפשרית.
הסרט דובב לגרמנית שמונה שנים מאוחר יותר לבקשת הרייך השלישי, שממשלתו התעניינה בעיבוד ייחודי ל"שיר העם" של גתה.
בשנת 1941 יצא הסרט לאקרנים גם בצרפתית.
"ריינרד השועל" זיכה את סטארביץ' בשמונה פרסים בינלאומיים, כולל מדליית רוזנפלד השנייה שלו.
העובדה שהסרט הושלם בעיקרו במימון ממשלת הנאצים השפיעה באופן משמעותי על תפוצתו - ברוב המדינות הוא עדיין לא יצא לאור, אפילו לא בווידאו.
משנות ה-30 ועד שנות ה-50 של המאה ה-20, סטארביץ' המשיך לביים סרטי אנימציה.
יצירתו המפורסמת והמצוטטת ביותר מתקופתו זו נחשבת "גור הקמע " (Fétiche mascotte, 1934).
למלחמה כמעט ולא הייתה השפעה על סטארביץ'.
לאחר 1945, הוא שקל לחזור לפריז, אך החליט שהעיר עמוסה מדי עבורו וחזר לפונטניי-סו-בואה.
כל משפחתו תמכה בו בתפקידו החדש, אך סטארביץ' הסתדר במידה רבה בכוחות עצמו, מתוך אמונה שהכשרת עוזר או יורש הייתה כמעט בלתי אפשרית בהתחשב באופי עבודתו.
ולדיסלב סטרביץ' פנה במכתב לשגרירות ברית המועצות לחזור לשם, אך בקשתו נדחתה.
הוא קידם סרטים ותמונות סטריאוסקופיות.
הוא שכלל ללא הרף את טכניקת הקולנוע שלו ועבד על בניית בובות מודרנית.
אפילו בסקיצות עיצוב, הוא דמיין את הבעות הפנים והתנועות של דמויותיו, פיסל מאות ראשים מיניאטוריים או השתמש במסכות פלסטיק.
עבור בובה שתגלם תפקיד ראשי, נדרשו עד 1,500 בובות, שיוצרו והולבשו על ידי בתו אירנה, תוך שימוש בחומרים כמו חוט, עופרת, עץ, שעם, עור צ'מואי, גזה, משי, עור וחימר.
בין השנים 1949 ו-1958, הוא יצר עוד כמה סרטים לילדים בצרפת.
הראשון שבהם היה "זנזבל בפריז", המבוסס על תסריט שנכתב עם בתו אירנה.
סרט זה, יחד עם סרטיו הבאים "פרח השרך", "הסוסון", "יום ראשון של הסוסון", "האף הערני" ו"קרוסלת החצות", זיכו את הבמאי בפרסים בינלאומיים נוספים.
ניסיונו האחרון להפיק את "חלום ליל קיץ" הסתיים בכישלון כלכלי.
ולדיסלב סטארביץ' נפטר בפונטניי-סו-בוייר ב-26 בפברואר 1965 ונקבר בכספי הקהילה.
ולדיסלב לוונהרץ היה שחקן טניס שולחן יהודי-פולני-אוסטרלי, זוכה מדליית ארד באליפות העולם (לונדון 1935) בטורניר הקבוצתי.
לוונהרץ נולד בווינה בנם של הרמינה וייסגלס ומרקוס לוונהרץ.
בגיל צעיר עזב עם משפחתו לעיר הולדתו של אביו, לבוב, פולין (כיום אוקראינה).
הוא התאמן בקבוצת חשמונאי לבוב.
הוא זכה ביחד עם קבוצתו באליפות פולין בשנת 1933.
באליפות העולם שנערכה בלונדון 1935 הוא זכה במדליית ארד בטורניר הקבוצתי בצוותא עם אוסטריה ביחד עם חבריו היהודים סימון פוהורילס ואלויזי ארליך, אחרי הונגריה וצ'כוסלובקיה.
הייתה זו המדליה הראשונה שבה זכו שחקנים מפולין באליפויות עולם.
ביולי 1939, חודשים ספורים לפני סיום לימודי הרפואה שלו בלבוב, ממש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ברח מפולין לאוסטרליה, שם אימץ את השם וולטר לואן.
בשנת 1940 התקבל לרפואה באוניברסיטת מלבורן.
באליפות אוסטרליה הפתוחה זכה בטורניר ביחידים בשנת 1948.
וולטר סיים את לימודי הרפואה שלו בשנת 1945. בשנת 1948 חזר למלבורן, שם עבד כרופא כללי.
בשנת 1958 עבר לבית החולים אלפרד במלבורן , שם התמחה ברדיולוגיה.
לאחר מכן פיתח מומחיות באבחון רדיולוגי במיילדות, בית חזה וכליות.
מומחיותו בהדמיה מיילדותית וגינקולוגית הובילה אותו לנהל את המחלקה הרדיולוגית בבית החולים המלכותי לנשים במלבורן , בין השנים 1962–1975. משנת 1976 ועד פרישתו ב-1994, המשיך לעבוד במספר בתי חולים.
לאחר שפרש מתחום הרפואה, וולטר התרכז בברידג' תחרותי.
באליפות הברידג' של אוסטרליה לקבוצות שנערכה בשנת 1972 זכה עם נבחרת ויקטוריה.
בשנת 1941 נישא לסימה, אותה פגש בדרכו לאוסטרליה ולהם נולדו שלושה ילדים.
בשנת 2000 נכנס להיכל התהילה של מכבי ויקטוריה
בשנת 2015 נכנס להיכל התהילה של טניס השולחן בוויקטוריה
במיתולוגיה הנורדית, וָלְהַאלַּה (Valhalla; מנורדית עתיקה: Valhǫll "היכל המתים/נופלים") היא היכלו של האל אודין ומקום מושבם של הלוחמים שמתו מות גיבורים בשדה הקרב.
ההיכל שוכן באזור הקרוי גְלַאדְסְהֵיים ("אזור האושר") באסגארד.
האדה הפואטית מתארת את ולהאלה כהיכל עצום בעל חמש מאות וארבעים דלתות.
רוחבה של כל דלת מאפשר לשמונה מאות לוחמים לעבור דרכה שכם אל שכם.
הקורות התומכות במבנה הן חניתות, הגג מכוסה במגנים וכל המושבים עטופים בשריון.
עם מותם מובאים הלוחמים המהוללים ביותר לוולהאלה על ידי הוולקיריות.
לוחמים אלו נקראים אַיְנְהַרְיַאר ("צבא של אחד").
ההיכל יהיה ביתם עד בואו של קרב אחרית הימים, ה"ראגנארוק".
האדה הפרוזאית מספרת כי מדי בוקר, לפי קריאתו של התרנגול גוּלינְקַמְבי ("כרבולת זהב"), יוצאים הלוחמים להילחם כדי להתאמן ולשם השעשוע.
האינהריאר הורגים זה את זה במהלך היום וקמים לתחייה אחר הצהריים כדי לשוב לוולהאלה.
כל לילה נערך בהיכל משתה גדול, האינהריאר אוכלים מבשרו של חזיר הבר סֵרימְניר ("המושחר") והוולקיריות מגישות להם משקה אלכוהולי המגיע מהעז הֵיידְרוּן.
ולהאלה הוא אחד המקומות המפורסמים במיתולוגיה הנורדית, והוא מופיע במקומות רבים מחוץ לה.
בתחילת המאה ה-19 הורה מלך בוואריה לודוויג הראשון על בניית היכל תהילה עבור דמויות גרמאניות חשובות.
ההיכל שוכן על נהר הדנובה, לא הרחק מהעיר רגנסבורג, ונקרא על שם ההיכל המיתולוגי.
"ולהאלה" הוא גם שמו של המכתש הגדול ביותר על פני קליסטו, אחד מירחיו של צדק.
בנוסף, מופיע המקום בסדרות טלוויזיה, סרטים, משחקי מחשב, חוברות קומיקס רבות, וכמו כן זהו שמם של מספר מקומות אמיתיים, בהם השכונה האמריקאית גרמנית השוכנת בין שכונת פלורנטין ליפו.
ולדמאר הופן (10 בפברואר 1903 – 2 ביוני 1948), קצין אס אס והרופא הבכיר במחנה הריכוז בוכנוואלד, שם גם היה אחראי על המתת אסירים באמצעות הזרקת פנול ובנזין.
הורשע כפושע מלחמה במשפט הרופאים בגרמניה והוצא להורג.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים עבד כפועל חקלאי בדנמרק, שוודיה וארצות הברית.
בשנת 1925 שב לפרייבורג ושימש כפקיד בסנטוריום שבבעלות אחיו.
משנת 1930 עבר לפריז ועבד שם עבור ברון.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 שב לגרמניה, השלים תעודת בגרות והחל בלימודי רפואה באוניברסיטת פרייבורג.
הופן הצטרף לשורות האס אס בשנת 1934. הוא סיים את לימודיו ב-1939.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר הכשרת חי"ר ומשנת 1940 שימש כקצין רפואה של הוואפן אס אס במחנה הריכוז בוכנוואלד.
מיולי 1942 שימש כראש המחלקה הרפואית במחנה, ומינואר 1943 כסגן מנהל "המכון להגיינה של הוואפן אס אס" (Hygiene-Institut der Waffen-SS).
הופן נעצר בספטמבר 1943 בהוראת שופט האס אס קונראד מורגן במסגרת חקירת שחיתות במחנה סביב קארל קוך.
הופן נחשד בהמתת אנשי אס אס שרצו להעיד כנגד קוך.
לאחר שישה חודשי חקירה הועמד הופן לדין על ידי האס אס.
הוא הורשע בהזרקה קטלנית של אקוניטין לקצין אס אס, אשר היה עד פוטנציאלי בחקירה כנגד אילזה קוך, שאיתה, על-פי עדויות מסוימות, קיים רומן, ונדון למוות.
הוא ריצה 18 חודשים במעצר בבוכנוואלד לפני שנחון, מכיוון שלנאצים היה מחסור ברופאים.
עם תום מלחמת העולם השנייה הועמד לדין במסגרת משפט הרופאים בגרמניה.
בשנת 1947 נשלל ממנו תואר הדוקטור לאחר שהתברר שעבודת הדוקטורט אותה הגיש ביולי 1943 נכתבה בידי שני אסירים במחנה.
הוא נמצא אשם בביצוע פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות וחברות בארגון פושע.
הוא נתלה ב-2 ביוני 1948 בכלא לנדסברג שבבוואריה.
ולודבה (בפולנית: Włodawa, ביידיש: וולאָדאַווע (Vlodave), מוזכרת גם כולודווה או ולודאבה) היא עיירה במזרח פולין, על גדות נהר הבוג המערבי, באזור הגבול עם אוקראינה ובלארוס, כ-10 ק"מ מאתר מחנה המוות סוביבור.
עד 1942 הייתה עיירה יהודית ופרחה בה קהילה יהודית מפוארת.
רובם של יהודי העיירה נספו בשואה.
בעיירה שרד בית הכנסת הגדול של ולודבה, אחד מבתי הכנסת היפים באירופה.
על פי המקורות הכתובים הקדומים ביותר שנמצאו, ולודבה הוקמה באמצע המאה ה-13 ונחרבה בשנת 1242 בידי הטטרים.
במאה ה-15 היא מוזכרת ככפר בבעלות אצילים פולנים.
במאה ה-16 התפתחה והייתה למרכז אזורי של מסחר ומלאכה.
ב-1569 זכתה למעמד של עיר והותר לקיים בה יום שוק שבועי וארבעה ירידים בשנה.
ולודבה נהרסה בשנית ב-1648, בעקבות פלישת הקוזקים של חמלניצקי.
שמונה שנים לאחר מכן פלשו לאזור השוודים ושוב הותירו בעיר חורבן והרס.
בשנות התשעים של המאה ה-18, בזמן חלוקת פולין, סופחה העיר לאוסטריה.
בין השנים 1805–1815 היא נכללה בנסיכות ורשה ובמלחמת העולם הראשונה הייתה בתחומה של ממלכת פולין.
יהודים מוזכרים לראשונה בוולודבה במאה ה-16. בימי גזירות ת"ח-ת"ט, 1648−1649, סבלה ולודבה מפרעות חמלניצקי שאנשיו, הקוזקים, הרגו ביהודים.
אחר כך נהרגו יהודים רבים גם מידי הפולש השוודי.
ב-1724 קיבלו יהודי העיירה לראשונה היתר לעסוק במסחר, שחיטת בקר ויצור משקאות חריפים.
ב-1765 ישבה בוולודבה קהילה יהודית שמנתה 630 נפש.
במהלך פרעות חמלניצקי נשרף בית הכנסת הראשון שנבנה בעיירה.
ב-1764 נחנך בית הכנסת הגדול של ולודבה, בית כנסת מפואר חדש, בסגנון הבארוק, אחד היפים מסוגו באירופה, שעומד על תלו עד עצם היום הזה.
הגרמנים הפכו אותו במהלך הכיבוש במלחמת העולם השנייה למחסן ולאורווה והוא לא נהרס.
בימינו משמש המקום כמוזיאון לתולדות היהודים.
לידו שרד גם בית מדרש קטן, שגם בו מוצגת תערוכת יודאיקה.
בשנות ה-30 של המאה העשרים גאתה האנטישמיות בפולין, וגורמים אנטישמים קראו לחרם כלכלי על היהודים.