tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוג התותח החשוב ביותר שלא נכלל במניין הדרגה הייתה הקרונדה, שהוכנסה לשימוש בצי ב-1778. הקרונדה הייתה תותח קצר-קנה וקצר-טווח יחסית ושקלה כמחצית ממשקלם של התותחים ארוכי הקנה השווים לה.
היא הונחה בדרך כלל על מִחְלָקָה (slide) ולא על עגלה (truck).
הקרונדות החדשות הוצבו על פי רוב על סיפון האחרה וסיפון הקדמה, חלקן כתוספת לתותחים הקיימים וחלקן כעתודה.
כאשר החליפו הקרונדות את תותחי העגלות או באו במקומם, כללו אותן על פי רוב במניין הדרגה אך לא תמיד, וזאת אף על פי שאוניות מדורגות יכולות היו לשאת עד שתים-עשרה קרונדות של 18, 24 או 32 ליטראות.
אה"מ "ארמדה", לדוגמה, דורגה כאוניית-74 מדרגה שלישית.
היא נשאה עשרים ושמונה תותחי 32-ליטראות על סיפון התותחים, עשרים ושמונה תותחי 18-ליטראות על הסיפון העליון, ארבעה תותחי 12 ליטראות ועשרה תותחי 32-ליטראות על סיפון האחרה, שני תותחי 12-ליטראות ושתי קרונדות 32-ליטראות על סיפון הקדמה, ושש קרונדות 18-ליטראות על סיפון האחרה העילי.
סך הכל נשאה אוניית ה-74 80 תותחים ו-18 קרונדות.
כאשר הקרונדות נעשו חלק מחימושה העיקרי של האונייה (ובמקרים אחדים חימושה היחיד), היה צורך לכלול אותן במניין התותחים.
"בּוֹן סִיטְוואַייֶן", לדוגמה, הייתה קורבטת 20-תותחים של הצי הצרפתי שנפלה שלל לידי הבריטים.
היא הוכנסה לשירות בצי המלכותי כסלופ ו-post ship של 20 תותחים ושמה הוחלף לאה"מ "בון סיטוואיין".
האונייה נשאה שני תותחי 9-ליטראות ושמונה-עשרה קרונדות של 32-ליטראות.
עד המלחמות הנפוליאוניות, לכל המאוחר, לא התקיימה התאמה מדויקת בין מספר התותחים הפורמלי למספר התותחים בפועל.
יש צורך אפוא להבחין בין החימוש התקני של אונייה (אשר לעיתים רחוקות שינו אותו) לבין התותחים שנשאה למעשה.
לעיתים הורידו מן האונייה מספר תותחים בימות השלום, על מנת להקטין את המאמצים על הגוף; זו הסיבה מדוע הבחינו בין מצבת תותחים (ואנשים) בזמן מלחמה לבין מצבה נמוכה יותר בימות שלום.
כאשר אפיינו אונייה מסוימת, ציינו את המצבה הגבוהה יותר.
שיטת דירוג האוניות בצי המלכותי במהלך המלחמות הנפוליאוניות
הערה א' – מ-1756 ואילך לא נחשבו יותר דו-סיפוניות קטנות מדרגה רביעית (בעיקר אוניות 50 תותחים) לאוניות קו.
כמו שאר אוניות המלחמה הקטנות יותר, ששימשו בעיקר למשימות ליווי ופטרולים, הן סווגו כ"סיירות" ("cruisers").
מונח זה הקיף כלי שיט שגודלם מן הדו-סיפוניות הקטנות ביותר ועד בריגי-התותחים והקאטרים הקטנים.
הערה ב' – האוניות הגדולות בדרגה החמישית היו בדרך כלל דו-סיפוניות בעלות 40 או 44 תותחים (ועל כן לא נחשבו מבחינה פורמלית לפריגטות), אם כי הפריגטות של 40 התותחים שנבנו במהלך המלחמות הנפוליאוניות נכללו גם הן באותה קטגוריה.
הערה ג' – היחידה טון המצוינת כאן היא יחידת טון תפוסה.
תפוסת כלי שיט באותה תקופה חושבה על פי נוסחת התפוסה הבריטית הישנה.
התפוסה (burthen) ציינה את קיבולת (נפח) המטען שהאונייה יכלה לשאת, לא את ההדחק (משקל האונייה) כמקובל כיום לגבי כלי שיט מלחמתיים.
בפברואר 1817 שונתה שיטת דירוג האוניות בצי המלכותי.
שינויים נרחבים בשיטת הדירוג נעשו גם ב-1856. מזמן זה ואילך כללה הדרגה הראשונה את כל האוניות בנות 110 תותחים ומעלה או 1,000 אנשי צוות ומעלה.
הדרגה החמישית כללה את כל האוניות שצוותן מנה בין 400 ל-300 איש; הדרגה השישית כללה את כל האוניות האחרות שהפיקוד עליהן היה מסור בידי קפטן.
שיטות סיווג אחרות בצי המלכותי
שיטת הדירוג לא הייתה שיטת הסיווג היחידה בה השתמשו בצי המלכותי.
ההגדרה של "אונייה" משך כל עידן המפרשים התייחסה רק לכלי שיט בעל מעטה רוחבי ושלושה תרנים.
כלי שיט בעלי שני תרנים בלבד או תורן יחיד לא נחשבו ולא כונו "אוניות".
כלי שיט בעלי שני תרנים או תורן יחיד נחשבו לסלופים לא מדורגים.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 היו אלה בדרך כלל ספינות דו-תורניות בעלות מערך מעטה של סנו (snow) או קטש (ketch) ולאחר מכן של בריג.
עם זאת, נמצאו בשימוש בצי גם כמה סלופים תלת-תורניים או בעלי מעטה של אונייה (מעטה רוחבי), ואלה נקראו בשם "סלופים כלילי-מעטה" (ship sloop).
כלי שיט סווגו לעיתים גם על פי דרגת הקבע (substantive rank) של מפקדיהן.
לדוגמה, כאשר מפקד של בריג-תותחים או אפילו של קאטר היה לפטננט בסטטוס של חובל-מפקד (master and commander), הנוהג היה לסווג מחדש את האונייה כסלופ.
ודוגמה נוספת, כאשר פיט ברנבי גרין, מפקד ה"בון סיטוואיין" ב-1811, הועלה בדרגה לפוסט קפטן, הצי סיווג מחדש את הסלופ שבפיקודו ל-post ship.
שיטת הדירוג של הצי המלכותי בוטלה ב-1876 על פי החלטה של האדמירליות.
הסיבה העיקרית לביטול היו השינויים הטכנולוגיים של תקופת המעבר ממפרש לקיטור: תותחים מסוגים חדשים, הנהגת ההנעה בקיטור והשימוש בשריון של ברזל ופלדה.
סיווג האוניות על פי מספר תותחיהן כבר לא היה רלוונטי.
ציי מעצמות ימיות אחרות הנהיגו שיטות דירוג דומות לשיטה של הצי המלכותי הבריטי.
בשיטת הדירוג של הצי הצרפתי היו חמש דרגות (שנקראו בצרפתית rangs).
סופרים בריטיים משתמשים עדיין במונח "אונייה מדרגה ראשונה" כאשר הם מתייחסים לאוניות הגדולות ביותר של ציים אחרים, או במונח "אונייה מדרגה שלישית" כשהם מדברים על אוניית-74 צרפתית.
לקראת סוף המאה ה-18 הלך ופחת השימוש בשיטת הדירוג, אם כי היא הוסיפה להתקיים מבחינה פורמלית עוד קרוב למאה שנים.
אוניות קו אופיינו בדרך כלל ישירות על פי המספר הנקוב של תותחיהן, ולעיתים השתמשו במספר עצמו כשם הסוג, כמו למשל בביטוי "שייטת של אוניות-74".
נכון לשנת 1905, האוניות של הצי האמריקני נחלקו על פי חוק לסוגים שנקראו דרגות (rates).
אוניות סוחר מוסבות, שחומשו וצוידו כמו סיירות, השתייכו לדרגה שנייה אם הדחקן היה מעל 6,000 טון, ולדרגה שלישית אם הדחקן היה מעל 1,000 טון אך פחות מ-6,000 טון.
אוניות עזר, כמו מובלות פחם, אוניות אספקה, אוניות תיקונים וכו', אם הדחקן היה מעל 4,000 טון, נכללו בקטגוריית הדרגה השלישית.
אוניות עזר בנות פחות מ-4,000 טון – להוציא גוררות, אוניות מפרשים ואוניות קליטה שלא דורגו – נכללו בקטגוריה של דרגה רביעית.
משחתות, ספינות טורפדו וכלי שיט דומים לא דורגו.
קצינים בדרגת קפטן פיקדו על אוניות מדרגה ראשונה; קפטנים או קומנדרים פיקדו על אוניות מדרגה שנייה; קומנדרים או לוטננט-קומנדרים פיקדו על אוניות מדרגה שלישית; לוטננט-קומנדרים או לוטננטים על אוניות מדרגה רביעית.
הפיקוד על כלי שיט לא מדורגים נמסר לידי לוטננט-קומנדרים, לוטננטים ו-ensigns או תת-קצינים (warrant officers) בהתאם לגודלם.
שיטת ג'פרסון היא שיטת הקצאה של מושבים בבחירות עם מספר מפלגות.
את השיטה הציע מזכיר המדינה של ארצות הברית תומאס ג'פרסון, לימים נשיא ארצות הברית, בשנת 1792. ביחס לשיטות הקצאה אחרות, שיטה זו מיטיבה בדרך כלל עם מפלגות גדולות.
השיטה ידועה גם בשמות שיטת ד'הונד (על שם המתמטיקאי הבלגי ויקטור ד'הונד שחקר אותה ב-1878) ושיטת המחלקים הגדולים ביותר.
במדינות שבהן יש אחוז חסימה (כמו ישראל ומדינות אחרות בעולם), השיטה מביאה בחשבון רק את המפלגות שעברו אותו.
כך למשל, בישראל בה אחוז החסימה עומד (נכון ל-2025) על 3.25%, הרי שאופן חלוקת המנדטים יתבצע כדלהלן: ראשית נספרים סך כל הקולות הכשרים, וקובעים מהו גובה אחוז החסימה (3.25% מכלל הקולות).
לאחר מכן קובעים כמה קולות קיבלה כל אחת מן הרשימות שעברו את אחוז החסימה.
סך כל הקולות של המפלגות שעברו את אחוז החסימה מחולק ב-120, מספר הנקרא "מודד הקולות הכללי למושב".
מחלקים את מושבי הכנסת עבור כל מפלגה בעלת מספר קולות שכזה.
לדוגמה: אם סך כל הקולות למפלגות מעל אחוז החסימה הוא 120,000 הרי ש"מודד הקולות הכללי למושב" הוא 1,000 קולות, ומפלגה עם 4,000 קולות תקבל ארבעה מושבים בכנסת.
כאשר בדרך כלל, מספר המושבים המחולק הוא מתחת ל-120.
לאחר מכן, המושבים שלא חולקו מחולקים למפלגה בעלת היחס הגבוה ביותר בין קולות למושבים.
כלומר, אם למפלגה א' היו 4,900 קולות ולמפלגה ב' 4,800 קולות - הרי שמפלגה א' תקבל את המושב הנוסף ולא מפלגה ב'.
חלוקת המושבים ממשיכה עד לסיום חלוקת כל מושבי הפרלמנט.
כאשר בכל פעם מספר הקולות הנדרש לקבלת מושב נוסף משתנה לפי מספר הקולות הנשארים למפלגות.
סך כל הקולות הוא 15,000. לפיכך, סך הקולות הנדרשים למושב הוא 500 ("מודד מנדט").
בחלוקה הראשונית מפלגה א' תקבל 17 מושבים, מפלגה ב' תקבל 8 מושבים ומפלגה ג' תקבל 4 מושבים.
יוותר מושב נוסף אותו יש לחלק.
בבחינת העודפים - למפלגה א' אין קולות עודפים, למפלגה ב' 200 קולות עודפים ולמפלגה ג' יש 300 קולות עודפים.
למעשה, במקרים מסוימים המפלגה הגדולה עשויה לקבל שני מושבים נוספים (או יותר) בעוד יתר המפלגות לא יקבלו מושב נוסף (בנתוני הדוגמה הקודמת: אם מספר הקולות של מפלגה א' יהיה 8,467 לפחות הרי בחלוקה הראשונית היא תקבל 16 מושבים ותזכה בשני המושבים הנוספים במסגרת החלוקה המשנית).
שיטת בוטייקו היא שיטת רפואה אלטרנטיבית המתבססת על ההנחה שמקורן של בעיות בריאות רבות הוא בנשימת יתר, ואפשר לרפאן באמצעות שינוי דפוסי הנשימה.
השיטה נקראת על שם קונסטנטין פבלוביץ' בוּטייקוֹ (2003-1923), רופא אוקראיני, שפיתח את השיטה.
לפי בוטייקו, נשימת-יתר (היפר-ונטילציה) מביאה לירידה מוגזמת בכמות הפחמן הדו-חמצני בגוף, והדבר מוביל לנזקים שונים, המביאים למגוון סימפטומים.
השיטה אינה נחשבת כשיטה רפואית ואין ראיות מדעיות ליעילותה.
העוסקים בשיטה מציגים אותה כפתרון לכ-150 בעיות בריאות שונות, בהן סוכרת, אסתמה, אלרגיות, קשיי קשב, עייפות כרונית, יתר לחץ דם, תת-לחץ דם ועוד.
למרות זאת, בוצעו מחקרים רק לגבי יישום השיטה לטיפול בחולי אסתמה, ואלה הצביעו על אפקט חיובי חלש.
אולם, גם מחקרים מעטים אלה סבלו מבעיות מתודולוגיות, כמו מספר נבדקים קטן ואי-בדיקה של שיפור אובייקטיבי בתפקודי ריאה.
איכותם הירודה של המחקרים הביאה מספר גורמים, ביניהם ספריית קוקרן ומכון הלב, ריאה ודם הלאומי בארצות הברית למסקנה שאין די ראיות התומכות ביעילותה של שיטת בוטייקו לטיפול באסתמה.
שתי סקירות ספרות אחרות הציעו לשקול את השימוש בטכניקות נשימה, ביניהן בוטייקו, להקלת הסימפטומים של אסתמה.
לדברי הכותבים, לא סביר כי השיטה משפיעה על הגורמים לאסתמה, ועדיין אין מספיק ראיות כדי להגיע למסקנה חותכת בעניין השיטה.
ארגון הריאות הבריטי (British Thoracic Society) מציע לשקול שימוש בשיטה להקלת הסימפטומים, אך גם קובע גם כי אין מספיק ראיות כדי להגיע למסקנה סופית בעניין השיטה.
לא פורסמו מחקרים התומכים ביעילות השיטה לטיפול בכל בעיה בריאותית אחרת, למעט אסתמה, ועל כן הטוענים ליעילותה למטרות אלה עושים זאת ללא תימוכין.
במדעי המחשב, שיטת אכרה–באזי היא שיטה המשמשת לניתוח ההתנהגות האסימפטוטית של יחס נסיגה (רקורסיה), אשר מופיע באנליזה של אלגוריתמי הפרד ומשול שבהם תתי-הבעיות הן בגדלים שונים בצורה משמעותית.
השיטה מהווה הרחבה משמעותית של שיטת האב, אשר מניחה שתתי-הבעיות של הבעיה הנתונה הן בגדלים זהים.
שיטת אכרה-באזזי תקפה לנוסחאות חוזרות של הצורה:
ו- הם קבועים לכל i
כאשר c הוא הקבוע, ו-O הוא סימון אסימפטוטי
ההתנהגות האסימפטוטית של (T(x נמצאת כאשר קובעים את הערך של p כאשר ומכניסים את הערך למשוואה:
באופן אינטואיטיבי, מסמלת הפרעה באינדקס של T.
כאשר מסמנים ש- ו תמיד בין 0 ל-1, יכול לשמש כדי להתעלם מפונקציית הערך השלם באינדקס.
בדומה לכך, משוואה דומה יכולה לשמש כדי להתעלם מההפרעה בפונקציית התקרה.
לדוגמה, ו-, יהיו בעלי אותה התנהגות אסימפטוטית לפי שיטת אכרה-באזזי.
השיטה קרויה על שם מפתחיה: מוחמד אכרה ולואי באזזי, שניהם מכהנים כמרצים לאלקטרוניקה והנדסת מחשבים באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
שיטת בחירות היא אוסף של כללים וחוקים שמגדירים את אופן ההצבעה בבחירות ואיך נקבעות תוצאותיהן.
שיטת מערכת בחירות פוליטית בדרך כלל מאורגנת על ידי הממשלה, בעוד ששיטת בחירות לא-פוליטית יכולה להתרחש בעסקים, במוסדות ללא כוונת רווח ובארגונים לא פורמליים.
שיטת הבחירות קובעת את כל האספקטים של תהליך ההצבעה: מתי הן תתרחשנה, למי ניתנת זכות בחירה, מי מורשה להיות מועמד, איך הקולות נספרים, הגבלות על מימון קמפיינים (לדוגמת חוק מימון מפלגות) ופקטורים אחרים שיכולים להצביע על התוצאה.
מבין האספקטים של שיטת בחירות, אופן ספירת הקולות נחשב כאספקט המדובר ביותר בישראל; אף בתוכו יש הרבה אספקטים שונים כגון אחוז החסימה, אופן ההצבעה והבחירה בין בחירות אזוריות לבחירות ארציות.
שיטת מערכת בחירות פוליטיות נקבעת בחוק ולעיתים קרובות נערכת על ידי ועדת בחירות.
מערכת בחירות יכולה לכלול שיטות שונות לספירת הקולות לתפקידים שונים.
חלק משיטות הבחירות משמשות לבחירת מנצח בודד לתפקיד ייחודי כמו נשיא, ראש ממשלה או מושל, בעוד שיטות בחירות אחרות משמשות לבחירת מספר מנצחים, כמו חברי כנסת או חברי דירקטוריונים.
קיימות שיטות בחירה רבות מאוד, אבל הנפוצות ביותר הן השיטה הרובנית, שיטת שני הסיבובים השיטה היחסית והשיטה הדירוגית .
ישנן שיטות בחירה מעורבות שמנסות לשלב את האספקטים החיוביים של שיטות יחסיות ולא יחסיות.
חקר שיטות הבחירות נקרא תורת הבחירה חברתית או תורת ההצבעה והוא יכול להיות במדע המדינה, כלכלה או מתמטיקה, ספציפית בתת-התחומים תורת המשחקים ותכנון מנגנונים.
משפטי אי-היתכנות כמו משפט ארו מציגים שכאשר לבוחר יש שלוש או יותר אפשרויות, לא ניתן לעצב בחירות בשיטה הדירוגית שמייצגות את העדפותיו של אינדווידואל בהעדפות עולמיות של הקהילה.
מערכות בחירות בדמוקרטיות בעולם בנויות ממספר מרכיבים:
צורת המשטר היא בעצם המבנה של הדמוקרטיה והדרך שבה מורכבת הרשות המבצעת והרשות המחוקקת של אותה מדינה.
מערכת הבחירות היא הדרך שבה המצביעים בוחרים את נציגיהם בבית הנבחרים והממשלה.
ברוב מדינות העולם קיימת חלוקה למחוזות בחירה.
היינו, המצביע בוחר במתמודד שמתמודד באזור הבחירה שלו בלבד.
מטרת החלוקה לאזורי בחירה היא להעניק מימד אזורי למחוז, ולחזק את הקשר בין הבוחר לנבחר.
היבטים וקריטריונים לבחירת מערכת בחירה
במדינות דמוקרטיות מסוגים שונים, קיימות צורות שונות של ממשל:
ממשל נשיאותי, שבו ראש הרשות המבצעת נבחר באופן נפרד מהרשות המחוקקת ונושא באחריות כלפי ציבור הבוחרים.
ממשל פרלמנטרי, שבו הציבור בוחר את נציגיו לפרלמנט, ולאחר מכן מפלגת הרוב או הקואליציה מקימות מתוכן את הממשלה, שזקוקה לאמון הרוב בפרלמנט.
ממשל מעורב, שמשלב מאפיינים של ממשל פרלמנטרי וממשל נשיאותי, ובו לרוב נשיא המדינה מתמקד בענייני חוץ, וראש הממשלה בענייני פנים.
ממשל כזה קיים לדוגמה בצרפת.
שיטת בחירות יחסית – מספר הקולות בבחירות מחולק במספר המושבים בפרלמנט ועל ידי כך נקבעת כמות המושבים של כל מפלגה בפרלמנט.
שיטת בחירות רובנית – המדינה מחולקת לאזורי בחירה כמספר המושבים בפרלמנט, כך שלכל אזור יש מושב אחד, והמועמד שזוכה ברוב מסוים באזור מסוים – הוא הנבחר מטעם האזור הזה.
שיטת בחירות בטופס כללי – ההצבעה היא לרשימות מועמדים, והרשימה שקיבלה את מספר הקולות הגדול ביותר זוכה, והמועמדים שלה מאיישים את כל המושבים שהועמדו לבחירה.
שיטת בחירות מעורבת – חלק מהמושבים בפרלמנט נבחרים בשיטה הרובנית, וחלק בשיטה היחסית.
לשיטה זו יש שלושה וריאנטים:
השיטה המעורבת-מקבילה – חלוקת המושבים שנבחרים באופן יחסי אינה תלויה בשיוך המפלגתי של נציגי האזורים.
שיטת הסקורפורו (מאיטלקית: scorporo, שמשמעותה "החסרה") – קולות הזוכים באזורים הרובניים מרשימה מסוימת מחוסרים מסך הקולות של הרשימה.
השיטה המעורבת-מקזזת – נציגי אזורים שנבחרו מטעם המפלגה נחשבים כמושבים שכבר ניתנו למפלגה.
לדוגמה, אם בחישוב יחסי מגיע למפלגה 30 מושבים ונבחרו מטעמה 20 נציגי אזורים אז היא תקבל (לכל היותר) 10 מושבים נוספים כדי להשלים ל-30.
במדינות רבות בעולם קיימת חלוקה של המדינה למחוזות או קנטונים, בהתאם להחלטות החוקה או חוקים ייעודיים.
חלוקת המדינה למחוזות בחירה מתרחשת בדרך כלל לפי מחוזות קיימים במדינה, כגון בגרמניה.
אך יש גם מדינות שאין בהן מחוזות או תת-מדינות (כמו ה-states בארצות הברית), והן מחולקות לפי חלוקה שנקבעה בחוק.
מספר המושבים שכל מחוז זכאי להם בפרלמנט משתנה ממדינה למדינה, ומהווה נושא למחלוקות רבות, שכן שינוי של גבולות מחוזות הבחירה יכול לגרור שינוי גדול בתוצאות הבחירות ובחלוקת המושבים בפרלמנט.
מחוז יכול לקבל מספר שווה של מושבים בפרלמנט ללא קשר למספר התושבים שלו (כגון בסנאט של ארצות הברית, שבו כל מדינה מקבלת 2 מושבים, ללא קשר למספר התושבים או למספר בעלי זכות הבחירה במדינה).
לעומת זאת, יכולה להתקיים חלוקה שבה מחוז מקבל מספר מושבים יחסי בפרלמנט לפי מספר בעלי זכות הבחירה שבו.
ברוב המקרים מספר המושבים קבוע, אולם ישנן מדינות שבהן ממערכת בחירות אחת לאחרת משתנה גם מספר המושבים שמחוז מסוים זכאי להם בפרלמנט, לדוגמה אירלנד.
לעומת זאת, קיימות מדינות כמו ישראל, שבהן כל המדינה מהווה אזור בחירה אחד.
להלן השיטות הנהוגות בעולם בחלוקה לאזורי בחירה:
בחירות ארציות – המדינה היא אזור בחירה אחד ויחיד.
בחירות אזוריות – המדינה מחולקת למחוזות והבוחרים בוחרים את נבחריהם באותו מחוז.
בחירות ארציות ואזוריות מעורבות – אחוז מסוים מן הנבחרים בפרלמנט נבחר בבחירות אזוריות והחלק האחר בבחירות ארציות.
סף החסימה החוקי, הידוע גם כ"אחוז החסימה", הוא המספר באחוזים שקובע מהו סף הקולות הנדרש ממפלגה מסוימת על מנת להיבחר לפרלמנט.
לדוגמה, בישראל עומד אחוז החסימה החל משנת 2014 על 3.25%.
מפלגה שקיבלה פחות מ-3.25% מסך הקולות הכשרים ("בעלי זכות ההצבעה"), קולותיה לא ייספרו.
לאחר סינון הקולות שהלכו למפלגות שלא עברו את אחוז החסימה מתבצעת חלוקת המנדטים בין המפלגות שכן עברו את אחוז החסימה.
במדינות הנוהגות בשיטה זו ומנהיגות סף נמוך של אחוז החסימה, ניתן לראות מספר רב של מפלגות בפרלמנט, שחלקן מיוצגות על ידי מושבים ספורים בלבד.
לשם השוואה, בגרמניה נהוג אחוז חסימה של 5% ובטורקיה 10%.
שיטות לחלוקת קולות ועודפי קולות
שיטת ד'הונט (ידועה גם כ"שיטת ג'פרסון") היא שיטה להקצאת מושבים לפי עודפי קולות לאחר חלוקה ראשונית של המושבים בפרלמנט.
השיטה קובעת כי מושבים נוספים יוקצו לאו דווקא למפלגות בעלות עודפי הקולות הרבים ביותר, אלא למפלגות שעבורן חלוקת מספר הקולות שקיבלו במספר המושבים שהוקצו להן עד כה ועוד אחד ("נוסחת האגנבך-בישוף") נותנת את הערך הגבוה ביותר.
בכך מחזקת השיטה את המפלגות הגדולות, שעשויות לעיתים לקבל גם שני מושבים נוספים, בעוד שמפלגות קטנות לא יקבלו מושבים נוספים כלל.
שיטה זו משמשת גם בבחירות בישראל, וקרויה שיטת "בדר-עופר" על שם חברי הכנסת יוחנן בדר ואברהם עופר שחוקקו את החוק שהכניס אותה לשימוש בישראל.
שיטת ובסטר (ידועה גם כ"שיטת סנט-לגו") היא שיטה נוספת להקצאת מושבים עודפים, ובה מחולק מספר הקולות של כל מפלגה במספר המושבים שהוקצו לה עד כה ועוד חצי מושב (בניגוד למושב אחד בשיטת ד'הונט), והמפלגות בעלות התוצאות הגבוהות ביותר זוכות במושבים העודפים.
שיטה זו אינה נותנת עדיפות למפלגות גדולות, ושומרת על הייצוג היחסי של כל מפלגה בחלוקת הקולות העודפים.
הביקורת על שיטה זו היא שאיננה מבטיחה כי מפלגה שזכתה ברוב מוחלט של קולות הבוחרים תקבל לפחות מחצית מהמושבים אחרי חלוקת המושבים העודפים, ולכן עלולה להביא למצב שכדאי למפלגה גדולה להתפצל לכמה מפלגות ולזכות ביותר מושבים.
בשיטה זו, מספר הקולות שקיבלה כל מפלגה מחולק ב-, כאשר הוא מספר המושבים שהוקצו למפלגה עד כה, והמפלגות בעלות התוצאות הגבוהות ביותר זוכות במושבים העודפים.
שיטה זו ניתנת ליישום רק עבור מפלגות שזכו בחלוקת המושבים הראשונית במושב אחד לפחות, ולפיכך היא מחייבת אחוז חסימה שגובהו מושב אחד לפחות.
בשיטה זו מחולק מספר הקולות שקיבלה כל מפלגה במספר המושבים שהוקצו לה עד כה.
כאשר שיטת הבחירות לא כוללת אחוז חסימה, מובטח לכל רשימה בשיטה זו מושב אחד לפחות, כך ששיטה זו נותנת יתרון בחלוקת העודפים למפלגות קטנות.
שיטת גורדון היא שיטת חינוך מוזיקלי לגיל הרך.
אדווין גורדון היה מוזיקאי ג'אז אמריקאי שפנה לכיוון של קוגניציה מוזיקלית והתפתחות מוזיקלית בגיל הרך.
בספרו החלוצי (1989) "תאורית החשיבה המוזיקלית" הוא היה בין הראשונים שטענו שהשנים הראשונות לחיים הן הגיל החשוב והקריטי ביותר להתפתחות המוזיקלית.
הוא פיתח שיטה המבוססת על מחקריו ועל הרקע שלו בג'אז.
יחד עם תלמידיו לימד וכתב.
כיהן כמרצה באוניברסיטת טמפל, פילדלפיה ואחר כך אוניברסיטת דרום קרולינה.
ישנם שלושה שלבי התפתחות בשנים הראשונות: שלב התירבות (גיל 0-2), שלב החיקוי (גיל 2-4) ושלב ההטמעה (גיל 4-6).
לכל גיל ישנן פעילויות מוזיקליות המתאימות לו ובעיקר, הציפייה של המורה מהפעוט היא שונה בהתאם לשלב ההתפתחותי בו הוא נמצא (בשלב התירבות אין למורה שום ציפייה).
חשיפת הפעוט למגוון של מודוסים ומשקלים.
אם הוא ישמע רק סולם מז'ור וסולם מינור הוא לא יחשף למשל לחיג'אז ומיקסולידי, למשקלים א-סימטרים, אזי עולם המושגים המוזיקלי שלו יהיה מצומצם יותר.
בשיעור מוזיקה בשיטת גורדון המורים ישירו וינגנו במודוס לידי, פריגי, דורי, סולם פנטטוני ועוד.
הם ידקלמו מקצבים במשקלים 5/8, 7/8 ועוד.
קל יותר לתינוקות וילדים לקלוט את המרכיבים המוזיקליים, מלודיה וקצב, כשאין מלל.
הדבר נכון גם לגבי מבוגרים (מנצחי מקהלות יודעים שיש לשיר את המנגינה בלי מילים הרבה פעמים לפני שמוסיפים את הטקסט) אך בייחוד לגבי הפעוט שנמצא בשלב הקדם – מילולי (חפר, ע' 9; גורדון, ע' 12-13).
"Whole-part-whole" בהשראת הג'אז פיתח גורדון את רעיון ה"שלם-חלק-שלם".
שרים את השיר בשלמותו, כמו שמנגנים סטנדרט ג'אז פעם ראשונה מהתחלה עד הסוף.
ואז מפרקים לתבניות קצרות: הכוונה למוטיבים של כמה צלילים שמאפיינים את המודוס או את המשקל.
גורדון מבחין בין תבניות תירבות (המורכבות מצעדים) לתבניות הטמעה (המורכבות מקפיצות).
התבניות מקבילות למילים בשפה ועוזרות לפעוט להפנים את השפה המוזיקלית.
בסופו של שלב ההטמעה הוא יחבר תבניות משל עצמו.
גורדון שילב את שיטת המחול של רודולף לאבאן בשיטתו.
מדריכים בשיטת גורדון יתאימו את העקרונות של לאבאן ליצירות המוזיקליות עליהם עובדים בשיעור.
למשל חלק ראשון מהשיר ננוע במרחב האישי ובחלק השני של הישר נעבור לנוע במרחב הכללי.
כך התנועה עוזרת לנו להמחיש את המבנה המוזיקלי.
הכוונה היא "לשיר בראש" או במילים אחרות לפתח שמיעה פנימית, את היכולת לשמוע את המנגינה מבלי לשיר אותה בקול.
באלגברה ליניארית נומרית, שיטת גאוס-זיידל היא שיטה איטרטיבית לפתרון מערכת של משוואות ליניאריות.
היא קרויה על שמם של המתמטיקאים הגרמנים קרל פרידריך גאוס ופיליפ לודוויג פון זיידל, ודומה מאוד לשיטת יעקובי.
אף על פי שניתן ליישמה לכל מטריצה בעלת איברים שונים מאפס על האלכסון הראשי, התכנסותה מובטחת אך ורק אם המטריצה היא אלכסונית דומיננטית, או שהיא סימטרית וחיובית.
היא הוזכרה לראשונה במכתב פרטי של גאוס לתלמידו גרלינג מ-1823. עם זאת, הפרסום הראשון שלה הוא של זיידל, ב-1874.
יתרונה של שיטה זאת על פני שיטת האלימינציה הוא כיתרונן של כל השיטות האיטרטיביות - שיטות אלו מנצלות את דלילותן של מטריצות באופן יעיל יותר, ובמקרים של מטריצות דלילות במיוחד חוסכות רבות הן בזמן ריצה (מספר פעולות) והן במשאבי זיכרון מחשב.
הדבר הופך אותן לשימושיות במיוחד במודלים של מערכות פיזיקליות גדולות בהן אין צימוד בין כל משתנה למשתנה (למשל, במקרה שהצימוד הוא קצר-טווח).
שיטת גאוס-זיידל היא טכניקה איטרטיבית לפתרון מערכת ריבועית של n משוואות ליניאריות עם וקטור נעלמים x:
כאשר הוא הקירוב ה-k ל- , ואילו הוא הקירוב הבא או האיטרציה ה-1 + k של , בעוד המטריצה A מפורקת לסכום של מטריצה משולשית תחתונה , ולמטריצה משולשית עליונה בהחלט U: כלומר .
ביותר פירוט, אם נכתוב את A, x ו- b לרכיביהם:
אז הפירוק של A למרכיב של מטריצה משולשית תחתונה ולמרכיב של מטריצה משולשית עליונה ניתן על ידי:
אנליטית, איטרציית גאוס-זיידל ניתנת לכתיבה מחדש כ-:
עם זאת, באמצעות ניצול הצורה המשולשית של המטריצה , האיברים של x(k+1) ניתנים לחישוב באופן סדרתי על ידי ההצבה:
תהליך זה נמשך עד אשר השינויים הנגרמים על ידי איטרציה חוזרת הם מתחת לשארית קטנה מסוימת (שמוגדרת מראש).
ההתכנסות של שיטת גאוס-זיידל תלויה במטריצה A.
ידוע כי התהליך מתכנס אם אחד משני התנאים הבאים מתקיים:
A היא סימטרית וחיובית, או
A היא אלכסונית דומיננטית (diagonally dominant), הווה אומר כאשר כל איבר באלכסונה הראשי מקיים שערכו המוחלט גדול מסכום הערכים המוחלטים של כל האיברים האחרים באותה שורה, כלומר כאשר .
שיטת ברנוביץ היא שיטת בנייה מקובלת בישראל לחיפוי חיצוני בבתים רבי קומות ובמגדלי מגורים.
בשיטה זו נעשה שימוש בתבניות פלדה במידות מדויקות ומתקבלים קירות חוץ נושאים - יחד עם חיפוי דקורטיבי – בפעימה אחת.
תבניות החוץ מונפות לקומת העבודה, שם מתבצעת הרכבת החיפוי, הוספת הבידוד, הברזל והרשת הקונסטרוקטיביים, והכנה ליציקה.
לאחר סגירת הקיר בתבנית פנימית מתבצעת יציקה.
לאחר פירוק התבנית הפנימית והחיצונית מתקבל קיר נושא קונסטרוקטיבי (מחושב) הכולל חיפוי חיצוני.
השיטה פותחה כמענה לצורך בחיפוי קירות חיצוניים של בניינים רבי-קומות על ידי קבלן הבניין מוטי ברנוביץ, ונקראת על שמו.
כל קיר כולל תבניות פלדה – חיצונית ופנימית.
התבנית החיצונית משמשת כשבלונה עליה מונחים בסדר קבוע אריחי החיפוי שיהוו לאחר היציקה את חזית הבניין.
התבנית הפנימית משמשת לסגירת הקיר לפני יציקה.
לכל פרויקט מותאמת מערכת תבניות ייעודית וייחודית המתאימה רק לו.
הזמנת התבניות נעשית בהתאם לדרישות הקבלן, האדריכל והקונסטרוקטור של הבניין.
כמות התבניות המוזמנת בכל בניין נקבעת על פי קצב ההתקדמות הנדרש ועל פי לוח זמנים מתוכנן.
כל אריחי החיפוי כגון אבן טבעית, אבן מלאכותית, גרניט פורצלן, בטון, אלומיניום ועוד, נקבעים על ידי המזמין והאדריכל וחייבים לעמוד בדרישות קונסטרוקטור הבניין והתקן הישראלי.
העוגנים הם ווי נירוסטה 316 מתוכננים ומחושבים, המוחדרים באריח בהתאם לדרישות הקונסטרוקטור.
האריחים עם העוגנים מורכבים בתבנית החיצונית.
סידורם באופן אחיד מונע אבסולוטית כשל במערכת עיגון האריח לקיר.
לאחר מריחת האריחים מבפנים בחומר איטום מתאים, מבוצעת הרכבת מערכת ברזל קונסטרוקטיבי.
יש לוודא כי כל ווי העיגון נמצאים במקומם.
או אז ובאישור בכתב של גורם מוסמך, ניתן לסגור את התבנית הפנימית ולאשר יציקה.
הפוגות (משיקים) הרצויות, לאורך ולרוחב, מתוכננות על ידי האדריכל בתיאום עם יצרן התבניות והקונסטרוקטור.
הזמנת התבניות החיצוניות בהן מונחים אריחי החיפוי נעשית על פי התכנון.
יש לאטום בחומר אמין ותקני את הפוגות מכל הסוגים התקניים, לפני הרכבת הרשת והברזל הקונסטרוקטיבי.
יש לרתום את האריחים לתבנית האנכית באמצעות אביזרים יציבים מפלסטיק ובכך למנוע נפילת אריחים במהלך העבודה.
ניתן להוסיף לאחר הרכבת אריחי החיפוי ואטימתם, שכבת בידוד/אוורור בגב האריח.
שכבת הבידוד חסינת אש, כגון צמר סלעים דחוס (תתבצע על שטח כל הקירות המחופים).
בידוד מסוג זה, המקובל בכל העולם.
יעיל וחסכוני יותר מבחינה אנרגטית מאשר בידוד פנימי.
עצירת החום /קור בשכבות החיצוניות לבניין מאפשרת לשכבות הפנימיות של הקיר לקלוט ולספוג את טמפרטורת החדר ולשמר אותה ביתר יעילות.
בשלב עבודות הגמר ניתן לבצע בקיר הפנימי אחת מ -3 אפשרויות - בניית קיר בלוקים מכל סוג, פלטות גבס על מסילות ו/או טיח רגיל.
לאחר סידור האריחים והאיטום כאמור לעיל, מתחיל תהליך של הרכבת רשת וברזל קונסטרוקטיביים.
בשלב זה יש להקפיד שלא לשחרר או להפיל עוגנים קיימים שהוחדרו לאריחים.
בגמר עבודות הברזל מנהל העבודה חייב לאשר בכתב שכל העוגנים במקומם.
אז מורכבת התבנית הפנימית לקראת יציקת הקיר.
יציקת קירות בשיטת ברנוביץ מצריכה זהירות ועדינות – בשל הצורך לשמור על שלמות האריחים והעוגנים שבתוכם.
מומלץ לבצע יציקה מבוקרת באמצעות דוד בטון.
יציקת הבטון נעשית באמצעות מרטט חשמלי (ויבראציוני) – "עלוקה חשמלית" (במקרים חריגים ניתן לצקת במשאבה, אך יש להקפיד שהיציקה תעשה באופן עדין ומבוקר).
עם סיום יציקת חזיתות המבנה ופירוק התבניות יש לחזור ולטפל באריחי החיפוי.
הטיפול בחזיתות נעשה באמצעות במות תלויות לרגלי תבניות חוץ או פיגומים חיצוניים תלויים.
כל זאת על ידי צוות ייעודי שהוכשר לכך.
עבודות גימור החזיתות כוללים את ניקיון האריחים משאריות ו"מיץ צמנט", החלפת אריחים שנפגמו או נשברו.
בתום התהליך נעשה איטום פני האריחים על ידי התזת שכבת סילר.
על בעלי הבית למחזר שכבת הסילר אחת ל 3-4 שנים.
בשיטה זו יציקת הקירות נעשית בתבניות פלדה שעליהן מורכבים אריחי החיפוי.
התבניות מיוצרות על פי מידות מדויקות ובהתאם לפתחים מיועדים בקיר.
בגב אריחי החיפוי מוחדרים מספר עוגני אל-חלד.
תבנית חיצונית ריקה מונפת ומורכבת במקומה המיועד בקומת העבודה.
לאחר מכן, האריחים עם העוגנים מורכבים על גבי התבנית.
גב האריחים נמרח בחומר איטום, ועליו מורכבת רשת פלדה שאליה קושרים את העוגנים.
לאחר בדיקת העוגנים מתבצעת סגירת הקיר בתבנית הפנימית, ויציקת בטון למרווח שבין התבניות.
לאחר היציקה והתייבשות הבטון, משחררים את התבניות מהקיר המחופה שנוצר, מוציאים אותן מחוץ לשטח הקומה ואז יש לנקות אותן ולהכין אותן לצורך יציקת הקומה הבאה.
ברוב המבנים בישראל לא כל הקומות זהות, לדוגמה, בגלל הצורך לבנות "מרפסות סוכה" ולכן נדיר מאוד, שמבנה נבנה אך ורק בשיטת ברנוביץ, ותמיד ישנם שטחים בחזיתות הבניין שיש לחפות בשיטות מסורתיות.
את השיטה ישם לראשונה המהנדס מוטי ברנוביץ ב-1982, כתוצאה מהצרכים בשטח, במסגרת תפקידו כמהנדס תיאום וביצוע של פרויקט בשכונת רמת אביב ג' בתל אביב.
הפרויקט כלל 120 יחידות דיור עם דרישת חיפוי אבן לקירות חוץ.
ברנוביץ יצר קיר אנכי בתבנית מתכת/פח מתוכננת ומותאמת מראש לגאומטרית החזיתות, כאשר התבנית תורכב בקומת העבודה ותקיף כל קומה וקומה.
תהליך העבודה באתר התבצע כדלקמן: במקביל ליציקת היסודות והמבנה התחתון, התבצעו הכנות להקמת קיר לדוגמה על הקרקע עליו מיושמת אבן החיפוי שנבחרה על ידי האדריכל.
לאחר הכנת הקיר, אישרו המתכננים את השיטה לשימוש ביצקת הקירות בבניין כולו.
בהמשך עסק מוטי ברנוביץ בפיתוח השיטה המקורית.
הפיתוח משתמש באותן התבניות, לחיפוי באריחים מתועשים.
הפיתוח כולל שדרוג עוגנים ושימוש באריחי חיפוי מתועשים ומבוקרים המתאימים בעיקר לבניינים רבי קומות.
על הפיתוח יצא פטנט (מספר 200286) ותקן במכון התקנים.
שיטת ברנוביץ' הפכה להיות פופולרית בישראל, בעיקר במבני קומות המיועדים למגורים.
התקן הישראלי הנוגע לשיטה זו, מתיר את השימוש באריחים בעובי 22 מ"מ שנחשבים דקים מאוד.
המשמעות של ההיתר הזה, היא שהשיטה מבוצעת באמצעות תבניות פלדה יקרות מאוד ואריחי אבן זולים.
כך שהכדאיות של השיטה תלויה בשימוש חוזר בתבניות קיימות.
מסיבה זו, שיטת ברנוביץ' משמשת בעיקר לבנייה של מבנים פשוטים, ברמה אדריכלית נמוכה, שבהם השימוש החוזר בתבניות אפשרי.
יתרונות וחסרונות של שיטת ברנוביץ'
יציקת הקירות נעשית בשלב אחד, מה שמקצר את משך הבניה.
השימוש בשיטה מקטין בצורה משמעותית את הצורך בפיגומים.
התקן הישראלי מאפשר שימוש באריחי אבן דקים וזולים.
השימוש בשיטה, חוסך הכנת בטון וטיט במקום וכן חוסך את השימוש בטפסות עץ מקומיות הנדרשות בחיפוי אבן בשיטה הרטובה ולכן, השימוש בשיטת ברנוביץ' מקטין את כמויות הפסולת באתר.
תבניות הפלדה יקרות מאוד ומחירן מגיע למיליוני שקלים בפרויקט בודד.
נדרש לשיטה כוח אדם מיומן.
הבניין חייב להיות מתוכנן עבור שיטת ברנוביץ' והתבניות חייבות להיות מתוכננות בהתאם לבניין.
השיטה מתאימה אך ורק לבניינים רבי קומות, בהם הקומות חוזרות על עצמן.
היא חסרת משמעות בבניינים נמוכים או מורכבים.
בגלל המשקל של התבניות שיוצר קושי למקם אותן כראוי, נוצרים ליקויים שכיחים, כמו פריצות בטון מתוך התבניות וברזל זיון שנצמד לחיפוי האבן ואינו מכוסה בבטון בעובי הנדרש ע"פ התקן
הקירות בשיטת ברנוביץ' עשויים אבן ובטון מזוין שבאופן יחסי הם חומרים מוליכי חום ולכן הבניינים הנבנים בשיטה זו אינם עומדים בדרישות התקן הישראלי לבידוד .
על מנת לעמוד בדרישות התקן, יש לבצע בבניינים אלו טיח פנים מבודד בעובי רב, שעלותו גבוהה.
שיטת הדלתה בסטטיסטיקה היא תוצאה המאפשרת את אמידת השונות של פונקציה של אמד לפרמטר, כאשר התפלגותו האסימפטוטית של האמד היא נורמלית וסטיית התקן של האמד ידועה או ניתנת לאמידה.
סקירה של ההיסטוריה של שיטת הדלתה ניתנה על ידי והר הוף ומכתב תשובה מאת פורטנוי.
הרעיון שליו מבוססת שיטת הדלתה היה ידוע כבר במאה התשע עשרה.
ב-1838 הוצג הרעיון הבסיס על ידי בסל, וב-1838 הוא הוצג בספרו של איירי.
השימוש הסטטיסטי הראשון בשיטה נעשה ככל הנראה ב-1928 על ידי קלי.
הניסוח הפורמלי הוצג ב-1935 על ידי דוב.
תהי סדרה של משתנים מקריים בעלת התפלגות אסימפטוטית נורמלית, ובאופן פורמלי , כאשר ו- קבועים ממשיים, ו- מציין התכנסות בהתפלגות.
כן תהא פונקציה הגזירה בנקודה כך ש- רציפה ו-.
על פי משפט הערך הממוצע של לגראנז' (משפט ערך הביניים) קיים כך ש-, כך ש- נמצא בין ובין .
(זהו למעשה פיתוח טיילור של סביב .)
נסדר מחדש את האיברים ונכפיל ב-, ונקבל כי .
מכיוון ש- (כאשר מציין התכנסות בהסתברות) מקבלים כי , ומכיוון ש- רציפה אנו מקבלים כי גם .
כזכור, על פי תנאי המשפט , ולכן על פי משפט סלוצקי מקבלים באופן מיידי כי .
הערה: ניתן להוכיח כי השגיאה בקירוב שואפת בהסתברות לאפס.
כן קיימת גרסה רב ממדית.
על פי משפט הגבול המרכזי, הממוצע של משתנים מקריים בלתי תלויים ושווי התפלגות בעלי תוחלת ושונות סופית וחיובית מתפלג אסימפטוטית נורמלית, כלומר .
מכאן נקבל כי ל- יש התפלגות אסימפטוטית נורמלית עם תוחלת ושונות .
נתבונן במודל , ונסמן ב- את אמדן הנראות המקסימלית ל-.
מכיוון שזהו אמד נראות מקסימלית ידוע כי התפלגותו היא אסימפטוטית נורמלית עם תוחלת ושגיאת תקן , כאשר נאמדת על ידי שימוש באינפורמציה של פישר.
חוקרים מתעניינים בדרך כלל בערך שמפורש כיחס הסיכויים של בהינתן .
מכיוון ש- היא פונקציה רציפה שנגזרתה רציפה, נקבל כי לאמדן יחס הסיכויים יש התפלגות אסימפטוטית נורמלית עם תוחלת , ולאמוד את שגיאת תקן שלו על ידי .
מכאן נוכל לקבל כי רווח סמך ברמת סמך ליחס הסיכויים הוא .
כן נוכל לבדוק את ההשערה כי יחס הסיכויים שווה ל-1 על ידי הסטטיסטי .
שיטת הבונוס להשגת רוב קואליציוני היא שיטה להרכבת בית מחוקקים המשמשת בחלק ממדינות אירופה.
על פי שיטה זו מוענק בונוס בדמות מושבים נוספים בגוף הנבחר למפלגה הגדולה ביותר בו או למפלגות שהצטרפו להרכבת רוב קואליציוני.
משתמשים בשיטה זו בסן מרינו ונעשה בה שימוש באיטליה בין השנים 2006–2013. בארגנטינה משתמשים בה בגופים הנבחרים במחוז סנטה פה, מחוז צ'ובוט ומחוז אנטרה ריוס.
יוון השתמשה בשיטה לפני שביטלה אותה ב-2016, אך החוק לא נכנס לתוקף עד למערכת הבחירות השנייה שלאחר השינוי החוקתי, ולכן נעשה שימוש בשיטה בבחירות 2019 ביוון.
לאחר הבחירות, בשנת 2020, בוטל החוק משנת 2016 והוחזרה השיטה עם שינויים.
החוק החדש יושם לראשונה בבחירות הבזק ביוני 2023.
בניטו מוסוליני היה הפוליטיקאי הראשון שחוקק חוק למתן מושבים נוספים למפלגה הזוכה וכך הבטיח את זכייתו בבחירות באיטליה בשנת 1924. גרסה שונה של השיטה הונהגה לקראת הבחירות הכלליות בשנת 1953, לפיה כל קואליציה פרלמנטרית שתזכה ברוב מוחלט של קולות תזכה לשני שלישים מהמושבים בפרלמנט.
הקואליציה בראשות הדמוקרטים הנוצרים השיגה מעט פחות מרוב זה בבחירות, והשיטה בוטלה לפני הבחירות ב-1958. שיטת הבונוס שימשה בבחירות המקומיות באיטליה בשנות החמישים והיא הונהגה שוב לקראת הבחירות המקומיות בשנת 1993 והארציות בשנת 2006. בבחירות באיטליה בשנת 2013 זכתה המפלגה השלטת ב-292 מושבים בבית הנבחרים.
יריבתה העיקרית זכתה ב -97 מושבים עם כ-14% פחות קולות.
השיטה שהייתה בשימוש באיטליה משנת 2006 ועד 2013 נדחתה לבסוף כבלתי חוקתית על ידי בית המשפט לחוקה של איטליה.
השיטה אומצה על ידי מדינות אירופיות אחרות, בפרט יוון בשנת 2004, סן מרינו וצרפת.
במקרה הצרפתי השיטה יועדה לבחירות האזוריות והמוניציפליות.
בעקבות המשבר הפוליטי החריף שהחל ב-2019 בישראל הציעו חברי הכנסת שלמה קרעי ומוטי יוגב להנהיג את שיטת הבונוס להשגת רוב קואליציוני בישראל.
זאת על ידי הקצאת 12 מושבים שיתחלקו בין המפלגות שישיגו רוב קואליציוני.
קרעי הציע להוסיף למפלגות הקואליציה העתידית עוד 12 ח"כים, כך שבסך הכל יכהנו בכנסת 132 ח"כים.
לדברי קרעי, תוספת הח"כים נועדה לתמרץ את המפלגות לחבור לקואליציה, ותסייע לראש הממשלה המיועד לייצב את כוחו.
בעיקרון, ישנן שתי צורות שונות לשיטת הבונוס:
בונוס הוספת מספר קבוע מסוים של מושבים נוספים למפלגה או לברית הזוכה.
בפרלמנט היווני, שבו השיטה מכונה לעיתים פרופורציונליות מחוזקת, כ-50 מושבים, שישית ממושבי האספה, שמורים כמושבים נוספים למפלגה הזוכה במספר הקולות הרב ביותר.
באספה האזורית בסיציליה עשירית ממושבי האספה מוענקים לקואליציה הזוכה בנוסף לאלה המוקצים באופן יחסי.
שיטת המספר הקבוע מבטיחה שהמפלגה או הברית הזוכים יהיו לכל הפחות עם מספר קבוע מסוים של מושבים, בכך שהיא משלימה להם את מספר המושבים למספר הקבוע.
בפרלמנט של סן מרינו, ברית הרוב (זו שהשיגה לפחות 31 מושבים) מקבלת השלמת מושבים, כך שתחזיק ב-35 מתוך 60 המושבים הכוללים.
אם מלכתחילה השיגה ברית הרוב יותר מ-35 מושבים, היא שומרת עליהם ללא שינוי.
באנליזה נומרית, שיטת ברוידן היא שיטה קוואזי-ניוטונית למציאת שורשים ב- משתנים.
שיטה זו נוסחה לראשונה על ידי סי.
שיטת ניוטון לפתרון משתמשת במטריצת היעקוביאן, , בכל איטרציה.
עם זאת, חישוב היעקוביאן היא פעולה מורכבת ויקרה חישובית.
מטרת שיטת ברוידן היא לחשב את היעקוביאן רק באיטרציה הראשונה ולבצע עדכונים מדרגה אחת בכל שאר האיטרציות האחרות.
גיי הוכיח שכאשר שיטת ברוידן מיושמת על מערכת משוואות ליניאריות מגודל , היא מתכנסת ב שלבים, אם כי כמו כל השיטות הקוואזי-ניוטוניות, היא עשויה שלא להתכנס למערכות לא ליניאריות.
בשיטת הססקנט, נחליף את הנגזרת הראשונה ב- בקירוב הליניארי:
תהי מערכת מערכת של משוואות לא ליניאריות
כאשר היא פונקציה וקטורית של וקטור :
עבור בעיות מסוג זה, ברוידן הציע הכללה של שיטת ניוטון החד-ממדית, והחליף את הנגזרת ביעקוביאן .
המטריצה היעקוביאנית נקבעת באופן איטרטיבי, בהתבסס על משוואת הססקנט:
כך שניתן לשכתב את האמור לעיל בתור
המשוואה לעיל אינה ניתנת לפתרון אנליטי כאשר גדול מאחד.
בשיטת ברוידן נשתמש באומדן הנוכחי של המטריצה היעקוביאנית ונשפר אותה על ידי לקיחת הפתרון למשוואת הססקנט שהיא שינוי מינימלי ל-:
חישוב זה מביא לערך מינימלי עבור נורמת פרובניוס:
לאחר מכן נוכל להמשיך בצורה זהה לשיטת ניוטון:
ברוידן אף הציע להשתמש בנוסחת שרמן-מוריסון על מנת לעדכן ישירות את המטריצה היעקוביאנית ההופכית:
שיטה ראשונה זו ידועה כ"שיטת ברוידן הטובה".
ניתן לחשב בטכניקה דומה על ידי שימוש בשינוי קטן ל- .
צורה זו מניבה שיטה שנייה, מה שמכונה "שיטת ברוידן הרעה" (אך ראה):
זה ממזער נורמה שונה מזו של פרובניוס:
שיטות קוואזי-ניוטוניות רבות אחרות הוצעו בתחום האופטימיזציה, שבה מחפשים מקסימום או מינימום על ידי מציאת השורש של הנגזרת הראשונה (שיפוע במספר ממדים).
היעקוביאן של השיפוע נקרא מטריצת הסיאן והוא סימטרי, מה שמוסיף אילוצים נוספים לעדכון שלו.
ישנן מספר שיטות אשר פורסמו בצמוד לשיטת ברוידן אשר נוקטות גישה דומה לחישוב שורש של פונקציה
שיטת דוידון-פלטשר-פאוול היא השיטה היחידה הזו שמתפרסם לפני שני החברים שהוגדרו על ידי ברוידן.
אלגוריתם שוברט או שיטת ברוידן הדלילה - שינוי למטריצות יעקוביאניות דלילות.
Klement (2014) - משתמש בפחות איטרציות כדי לפתור מערכות משוואות רבות.
שיטת אימגו היא שיטת טיפול פסיכולוגית המשמשת בעיקר לייעוץ זוגי.
השיטה נוצרה בשנות השמונים של המאה ה-20 בארצות הברית, ע"י ד"ר הארוויל הנדריקס והלן לקלי האנט.
השיטה עושה שימוש בכלים המאפשרים לפתח תקשורת, הקשבה והכלה כמצע לשינוי ביחסים.
מטרת שיטת הטיפול היא שיפור הקשר הזוגי אך לעיתים נעשה בה שימוש על מנת לשפר את הקשר בין ההורה לילד.
בשיטה זו יושבים שני בני הזוג (או ההורה והילד) זה מול זו במעמד המטפל.
בהנחיתו הם רוכשים מיומנות בקשב קבלה ואמפתיה.
שיטה זו בנויה על קשר ודיאלוג, מתוך ההבנה שהקשיים שלנו נובעים מתוך הקשרים שלנו – חוויות ודימויי אהבה חיוביים ושליליים, ובהתאם לכך גם הריפוי שלנו טמון בקשר, בהבנה, הקשבה ויצירת ביטחון בין בני זוג או בין הורה לילדו.
במפגש אימגו יש התמקדות בהקשבה של כל אחד לבן זוגו המשתף בחוויותיו.
המשתתפים יושבים אחד מול השני ומדברים זה אל זה, בניגוד לטיפול זוגי קלסי בו בני הזוג יושבים מול המטפל ומפנים את דבריהם אליו.
במפגשים נעשה שימוש בדיאלוג ההתכוונותי.
בניגוד לשיח רגיל בו מתקיימים חילופי דברים הלוך ושוב, בדיאלוג ההתכוונותי אדם אחד משתף (ה"שולח") והשני מתמקד בהקשבה (ה"מכל").
ה"שולח" מציג בפני בן הזוג את הקושי שלו, בעוד ה"מכל" מתמקד בהקשבה ומשמש "מכל" לדבריו.
מבנה זה מאפשר מצע בטוח בו מתאפשר ל"שולח" לחשוף חלקים פגיעים בנוכחות ה "מכל" ולהרגיש מובן.
לבן הזוג שתפקידו להקשיב מתאפשר להיות עבור האחר ולהבינו מתוך פניות וממקום שאינו תגובתי.
בהנחיית המטפל מתאפשרת הקשבה לאחר מתוך שחרור של רגשות ותפיסות אישיות ונוכחות מלאה ומכווננת עם האדם המשתף.
דימוי מרכזי המדגים זאת הוא דימוי חציית הגשר- האדם המקשיב חוצה את הגשר אל עבר עולמו של האחר מתוך סקרנות ועניין.
הוא משאיר את עולמו שלו מאחור ובא נקי מתפיסות כמי שמגלה עולם חדש לראשונה.
כל מפגש מהווה צוהר לעולמו הפנימי של האחר והתהליך ההמשכי מאפשר קירבה קבלה והבנה.
השיח מחולק לשיקוף, אישוש ואמפתיה.
שיקוף- ה"מכל" מהדהד את דברי ה"שולח" ובודק אם הבין אותם במדויק.
אישוש- מתן תוקף להרגשת השולח.
אמירות שהמסר שלהן הוא שהגיוני להרגיש כפי שהשולח מרגיש וכי חוויותיו מובנות.
וכן לקיחת אחריות על החלק של ה"מכל" בחוויית ה"שולח"
אמפתיה- לאחר ההבנה הרציונלית יש מתן מקום לחוויה הרגשית של האדם המשתף.
בדרך כלל המפגש הוא בנוכחות בני זוג ומטפל אך שיטת האימגו מתאימה גם לסדנאות בנות מספר ימים, בהן משתתפים כמה בני זוג.
בנוסף מתאימה השיטה גם למפגשים בין ילד להורה או לשני הוריו.
מטפל האימגו מאפשר לשני השותפים בשיחה ליצור מרחב בטוח ואינטימי ומאמן את בני הזוג לשמור עליו באופן שיאפשר צמיחה אישית וזוגית.
במהלך השיחה הוא מכוון את בני הזוג באופן המאפשר תחושת ביטחון ופתיחות ומעודד אמפתיה ותשומת לב.
הוא מכוון את המשתתפים לשמור על קשר עין, על טון מאפשר ולא סרקסטי או תוקפני.
המטפל מפנה את תשומת הלב של ה"מכל" לתגובותו הרגשית לנאמר ועוזר לו לחזור להקשבה ברגעים בהם הדברים הנאמרים מחזירים אותו להתמקדות בחוויותו האישית.
בעבודתו עם השולח הוא מכוון לדיבור לא מאשים ולתיאור שאינו מכליל ושמתמקד בחוויה האישית.
למשל במקום "אתה תמיד .." מוצע הניסוח- "אני מרגיש..".
על מנת להוביל להעמקה מטפל האימגו מציע התחלות משפטים בגוף ראשון.
למשל- והדבר שהכי כואב לי בזה הוא...".
ה"שולח" חוזר על הפתיח ומשלים את המשפט.
על פי הנדריקס החיפוש אחר בן זוג האדם מסתמך על דימוי לא מודע של המין השני.
דימוי זה הוא מקור השם imago.
דימוי הנוצר מצירוף התדמיות של האנשים המשפיעים ביותר על האדם בגיל הרך.
הבחירה בבן הזוג קשורה בדחף להתפתח.
מידת המשיכה לבן זוג בבגרות תלויה במידה רבה במידת ההתאמה לדימוי זה.
קיים ניסיון לא מודע ליצור מחדש נסיבות בהם הופיע התסכול המקורי של האדם, כדי שניתן יהיה לפתור בעיות בלתי פתורות מהילדות, במסגרת הקשר הזוגי.
שחזור הדפוסים שעולה בקשר הזוגי מלווה בכמיהה שדרך הקשר הזוגי יסופקו צרכים שלא סופקו בילדות.
לעיתים השחזור אינו מוביל לסיפוק הצורך אלא לחזרה על החסך או הכאב שהופיע בילדות.
בנוסף לדימוי הפנימי של הצד השני כולל הדימוי (Imago) גם את האני המוכחש- התכונות באישיות האדם שאינם רצויות לו ומוכחשות על ידיו.
תכונות אלו יכולות להיות מושלכות על בן הזוג.
דרך שיטת האימגו מתאפשר לאדם ובן זוגו להיות מודעים לחסכים וכאב רגשי מילדותם, לקחת בעלות על חלקים מוכחשים באישיותם ולהתפתח דרך הנכונות להעניק לבן הזוג מענה לצרכיו.
לקשר הזוגי פוטנציאל ריפוי וצמיחה ושיטת האימגו יכולה לסייע במימוש פוטנציאל זה.
ההתנסות בתפקיד המכל מאפשרת הפנמה של השהיית תגובה, אמפתיה, ונתינה ללא תמורה מתוך אהבה.
ההתנסות בתפקיד השולח מאפשרת מודעות לרגשות וצרכים הקשורים להווה ולעבר, למידה של פתיחות וחשיפת רגשות וחולשות במסגרת הקשר, ופיתוח דרכי תקשורת מעודדות קירבה.
באמצעות המפגשים מוקנות מיומנויות תקשורת ושימוש בשפה פגיעה כדי שאנשים יוכלו להתחבר ישירות זה לזה, במקום להסתמך על המטפל ולהשתמש בדיאולוג ההתכוונותי גם מחוץ למסגרת הטיפול ולאחר סיומו.
שיטת הבישול או צורת הבישול הוא אוסף נרחב של מתכונים אנגליים מימי הביניים מהמאה ה-14. למרות שכתב היד המקורי אבד, הטקסט מופיע בתשעה כתבי יד.
המפורסם ביותר בצורת מגילה עם הערה בכותרת המצטטת אותה כיצירתו של "הטבחים הראשיים של ריצ'רד השני, מלך אנגליה".
השם The Forme of Cury משמש בדרך כלל למשפחת המתכונים ולא לכל טקסט יחיד בכתב יד.
הספר הוא בין ספרי המטבח האנגלי העתיקים ביותר שקיימים, והמוקדם ביותר שידוע שמזכיר שמן זית, דלעות ותבלינים כמו אגוז מוסקט וציפורן.
האוסף קיבל את השם The Forme of Cury מסמואל פֶּג או פֶּג', שפרסם מהדורה של אחד מכתבי היד בשנת 1780 עבור נאמן המוזיאון הבריטי, גוסטבוס ברנדר (Gustavus Brander).
זהו אחד המדריכים הידועים ביותר לבישול מימי הביניים.
ייתכן שה-Forme of Cury נכתב בחלקו כדי להתחרות בלה ויאנדיה מ-Taillevent, ספר בישול צרפתי שנוצר בערך באותו זמן.
דבר זה תומך ברעיון שסעודות היו סמל של כוח ויוקרה עבור אדונים ומלכים מימי הביניים.
בהקדמה מסבירים המחברים שהמתכונים נועדו ללמד טבח כיצד להכין מנות נפוצות ומנות משתה יוצאות דופן או אקסטרווגנטיות.
הם גם מציינים שהמתכונים נכתבו בעצת מיטב המומחים ברפואה ובפילוסופיה.
שיטת הבישול הוא ספר הבישול האנגלי הראשון הידוע שמזכיר כמה מרכיבים כמו ציפורן, שמן זית, אגוז מוסקט ודלעת.
מתכונים רבים מכילים תבלינים שהיו אז נדירים ובעלי ערך, כמו אגוז מוסקט, זנגביל, פלפל שחור, קינמון והל.
בנוסף להקניית הטעם, רבים מהתבלינים הנדרשים נכללו במיוחד כדי להקנות צבע עשיר למנות המוגמרות במטרה, כפי שאומר פג, "לשמח את המראה".
יש דגש מיוחד על צהובים, אדומים וירוקים, אך בכמה מהמתכונים נעשה שימוש גם בהזהבה ובכסף.
צהוב הושג עם זעפרן או חלמון ביצה, אדום עם "סנדלווד" (עץ בהודו) או אלקנת הצבעים, וירוק לרוב עם פטרוזיליה טחונה.
ישנם מתכונים להכנת סוגים רבים של בשר בעלי חיים, כולל לווייתן, עגור אפור, חרמשון גדול, אנפה, פוקניים טורפים ימיים.
ישנם כעשרה מתכוני ירקות, כולל אחד לסלט וינגרט, מה שמעיד על השפעה מפורטוגל ומספרד, שכן טבחים צרפתים מיעטו להשתמש בירקות באותה תקופה.
יש גם כמה מנות פסטה, עדות להשפעה איטלקית.
להלן מתכון מהמהדורה הביקורתית המודרנית:
קחו מרווה, פטרוזיליה, זעתר ומלוח, חבושים ואגסים, שום וענבים, ותמלאו בהם את האווזים, ותפרו את הפתח שלא ייצאו נוזלים וצלו אותם היטב ושמרו על הרוטב שנזל מהם.
קחו את הג'לטין והרוטב ותניחו בסיר בישול.
כשהאווזים צלויים מספיק, מורידים אותם וקוצצים אותם לחתיכות, ולוקחים ומכניסים לסיר בישול.
מוסיפים יין אם הוא סמיך מדי.
מוסיפים לזה אבקת גלנגל, אבקה-דוס ומלח, ומרתיחים את הרוטב.
מניחים את האווזים בכלים ומניחים את הרוטב.
בית הקפה בריילנדס, בספריית ג'ון ריילנדס במנצ'סטר, שבה שמור כתב היד, בישל טארט ב-Ymber Day, Compast, Payn Puff, Frumenty ו- Gingerbrede, בליווי Piment (יין מתובל), לאורחים המוזמנים בשנת 2009.
שיטת דלפי היא כלי לקבלת החלטות קבוצתית וחתירה לקונצנזוס בין מומחים או בעלי עניין.
השיטה מבוססת על הצגת מספר שאלונים עוקבים, הנענים בעילום שם על ידי פאנל של משתתפים שלהם מומחיות רלוונטית.
לאחר הצגת כל שאלון, תגובת הקבוצה מועברת חזרה למשתתפים.
השיטה פותחה בשנות ה-50 על ידי מכון ראנד, כאמצעי להשגת קונצנזוס הדעות המהימן ביותר של קבוצת מומחים.
מאז משתמשים בשיטה במגוון תחומים כמו מחקרי בריאות, חינוך, ניהול ומחקרי סביבה.
כיום קבוצות של מומחים או בעלי עניין יכולים להשתמש בכלים אינטרנטיים כמו ExpertLens כדי לענות בצורה אנונמית על שאלונים, לקבל משוב שמייצג את "תשובת הקבוצה", לבצע דיונים ולשנות את התשובות שלהם כדי להבין האם הם יכולים להגיע לקונצנזוס בין מומחים.
בשיטת דלפי מציגים מספר סבבי שאלות למספר מומחים, שמתמקדות כולן בבעיה מרכזית אחת.
השאלות מיועדות לחשוף את ההנמקות של המשיב, וכן את הגורמים שהוא חושב שהם רלוונטיים לבעיה, את ההערכות שיש לו לגבי תרומת הגורמים הללו ואת המידע באשר לסוג הנתונים שהוא חושב שיאפשרו לו להגיע להערכה טובה יותר להגיע לתשובה מהימנה יותר של השאלה המרכזית.
דלפי מבוססת על העיקרון לפיו תחזיות (או החלטות) של קבוצה מובנית מדויקות יותר מאלה מקבוצות לא מובנות.
המומחים עונים על שאלונים בשני סבבים או יותר.
לאחר כל סבב, מנחה מספק סיכום אנונימי של תשובות המומחים מהסבב הקודם וכן את הסיבות שתרמו להמלצתם.
לפיכך, השיטה מעודדת מומחים לשנות את תשובותיהם הקודמות לאור תשובותיהם של חברים אחרים בפאנל שלהם.
ההערכה היא שהתהליך יצמצם את טווח התשובות והקבוצה תתכנס לכיוון התשובה ה"נכונה".
לבסוף, התהליך נעצר לאחר קריטריון עצירה מוגדר מראש (למשל, מספר סבבים, השגת קונצנזוס, יציבות התוצאות), והניקוד הממוצע או החציוני של הסבבים האחרונים קובע את התוצאות.
שיטת דלפי פותחה בשנות ה-1950 על ידי חוקרים ממכון ראנד שפעל בימי המלחמה הקרה, כדי לנסות לחזות את ההשפעות שיהיו לטכנולוגיה על לחימה.
הפרויקט בוצע במסגרת ייעוץ לחיל האוויר האמריקאי.
בשנת 1944 הורה הגנרל הנרי ארנולד על יצירת הדו"ח עבור חיל האוויר של צבא ארצות הברית על היכולות הטכנולוגיות העתידיות שעשויות לשמש את הצבא.
נוסו גישות שונות, אך החסרונות של שיטות חיזוי מסורתיות, כגון גישה תאורטית, מודלים כמותיים או אקסטרפולציה של מגמות, התגלו במהירות בתחומים שבהם טרם נקבעו חוקים מדעיים מדויקים.
החל משנות החמישים המוקדמות החל עניין גדול ביכולות חיזוי של העתיד.
סימן מוקדם לתופעה זו התגלה במכון ראנד בסנטה מוניקה, קליפורניה.
באותם ימים ראנד היה צוות חשיבה של חיל האוויר.
בהנחייתו של ג'ון וויליאמס, חטיבת המתמטיקה של המכון משכה מספר פילוסופים, ושלושה מהם הקימו קבוצה פעילה של עתידנים שעסקה בבעיות חיזוי.
השלושה היו - הלוגיקן אולף הלמר , המתמטיקאי ופילוסוף נורמן דאלקי (Norman Crolee Dalkey), והמתמטקאי והפילוסוף ניקולס רשר .
כדי להתגבר על החסרונות של שיטות חיזוי מסורתיות, פיתחו השלושה את שיטת דלפי.
השיטה פותחה במסגרת "פרויקט דלפי" בתוך תאגיד ראנד, ומטרתה הייתה למצוא את הקונצנוס האמין ביותר בקרב קבוצת מומחים.
השיטה שאבה השראה ממחקרם של אברהם קפלן, א.ל.
גירשיק, "החיזוי של אירועים חברתיים וטכנולוגים" שפורסם ב-1950.
הלמר ודלאקי ותארו את שיטת דלפי במאמר משנת 1962. המאמר התפרסם בשנית בשנת 1963 בירחון Management Science.
מסיבות ביטחוניות השיטה פורסמה בפומבי כעשור לאחר פיתוחה הראשוני בראנד.
המחקר המקורי נועד להבין מקבוצת מומחים מהי כמות החימוש של פצצות אטומיות המיטבית שארצות הברית צריכה לייצר כדי להתמודד עם האיום מצד ברית המועצות.
מומחים התבקשו לחוות את דעתם על ההסתברות, התדירות והעוצמה של התקפות אויב אפשריות.
מומחים אחרים יכולו לתת משוב בעילום שם.
תהליך זה חזר על עצמו מספר פעמים עד שנוצר קונצנזוס.
פרוטוקול מחקר המסביר את הגישה הקפדנית ליישום שיטת דלפי פורסם במקור ב-BMJ Open בשנת 2015. פרוטוקול מחקר זה משמש ומצוטט בדרך כלל כעת על ידי כל מחקר המיישם את שיטת דלפי מכיוון שזו הפעם הראשונה שתואר פרוטוקול ברור ליישום המתודולוגיה בפועל.
שיטת הממשל בישראל היא דמוקרטיה פרלמנטרית.
בראש המדינה עומד נשיא המדינה, אך זה אינו מחזיק בסמכויות רבות ותפקידו הוא סמלי בעיקרו.
ממשלת ישראל היא הרשות המבצעת, בראשה עומד ראש הממשלה, אשר ממונה על ידי הנשיא שבוחר לתפקיד את האדם בעל הסיכויים הטובים ביותר להרכיב ממשלה מבין חברי הכנסת המכהנים.
הממשלה מורכבת על ידי ראש הממשלה, וחייבת בתמיכת הכנסת.
המסמך הרשמי הראשון של מוסד שלטוני במדינת ישראל המשתמש במונח דמוקרטיה ביחס למדינת ישראל הוא בג"ץ קול העם, בו נאמר כי אין לממשלה זכות לסגור את עיתון קול העם בשל היותה של ישראל מדינה דמוקרטית.
הכנסת היא הרשות המחוקקת המורכבת ממאה ועשרים חברי כנסת שנבחרים בבחירות כלליות אחת לארבע שנים (או פחות במקרה שהכנסת מחליטה לפזר את עצמה) על ידי אזרחי המדינה, בני 18 ומעלה.
הנשיא ממנה את אחד מחברי הכנסת להרכיב ממשלה, אך הכנסת היא זו שנותנת אמון בממשלה, וגם זו שיכולה להביע אי-אמון בה על ידי הבעת אמון (ברוב חבריה) בממשלה חדשה אשר תכנס לתפקידה בתום ההצבעה.
שיטת ההצבעה לכנסת היא שיטה יחסית-ארצית.
ההצבעה בבחירות לכנסת מתבצעת על פי רשימה שמית שמגישה כל מפלגה (או כל קבוצה של מפלגות) בה בוחר כל אזרח לתמוך.
כל רשימה, שקיבלה קולות בשיעור העולה על אחוז החסימה, תזכה למספר מושבים באופן יחסי לשיעור הקולות לו זכתה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-13, הועלה אחוז החסימה מ-1% ל-1.5%, לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הוחלט להגדילו ל-2% ובמרץ 2014 הוחלט להגדילו ל-3.25%.
בשנות התשעים שונתה שיטת הבחירות לבחירה ישירה, ובוצעה הפרדה בין בחירת ראש הממשלה לבחירות מפלגה, כך שכל אזרח יצביע בשני פתקים – אחד לראשות הממשלה, ואחד לכנסת.
בשיטה זו ראש הממשלה נבחר על ידי האזרחים, ולא על ידי הנשיא.
שיטה זו גרמה להתפלגות קולות הבוחרים בין מפלגות רבות וגרמה לחוסר יציבות קואליציונית ולכן בוטלה.
למרות שבהכרזת העצמאות התחייבו החותמים לכתיבת חוקה בתוך מספר חודשים, עד היום לא נכתבה חוקה למדינת ישראל, וזאת בשל חילוקי דעות פנימיים בנוגע לאופיה של המדינה.
את תפקיד החוקה ממלאים חוקי יסוד הנקבעים על ידי הכנסת ומקבלים מעמד מיוחד.
בישראל, שהיא דמוקרטיה פרלמנטרית, לנשיא תפקיד ייצוגי בעיקרו, הוא מסמל את אחדות העם והוא העומד בראש המדינה.
לנשיא סמכויות אחדות בתחום הטקסי, כגון חתימה על חוקים, הסמכת שגרירים של ישראל וקבלת כתבי האמנה של שגרירים זרים.
סמכות מעשית חשובה של הנשיא היא הסמכות לחון אסירים ולקצוב את עונשם של אסירי עולם.
בדרך כלל זהו הליך מנהלי שגרתי, אך לעיתים נקלע הנשיא ללחצים פוליטיים לשחרורם של אסירים מסוימים, כגון יהודים שהורשעו בטרור ו/או מחבלים ערבים במסגרת עסקות שבויים.
סמכויות נוספות בידי נשיא המדינה הנובעות מחוק יסוד הממשלה, כלולה בסמכות שהוענקה לנשיא להטיל את תפקיד הרכבת הממשלה על אחד מחברי הכנסת (זהו, על פי רוב, ראש הסיעה הגדולה ביותר בכנסת), משנדרשת הקמת ממשלה חדשה: לאחר בחירות, הבעת אי אמון בממשלה, התפטרות ראש הממשלה או הממשלה.
סמכות זו, המוכרת ברוב הדמוקרטיות הפרלמנטריות, יש בה שיקול דעת והיא נעשית לאחר התייעצות עם סיעות הכנסת ולפי הערכה אישית של הנשיא מיהו בעל הסיכויים הטובים ביותר להקמת ממשלה.
בראשה עומד ראש הממשלה, וחברים בה שרים אשר בידי ראש הממשלה הסמכות למנותם (באישור הכנסת) ולפטרם.
שני לראש הממשלה הוא ממלא מקום ראש הממשלה אשר לו סמכויות סטטוטוריות, בעיקר בעת היעדרותו של ראש הממשלה, בניגוד לתפקיד סגן ראש הממשלה אשר הוא תפקיד סמלי בלבד.
מאז שנת 1968 מוסדרות בחירתה וכהונתה של הממשלה באמצעות חוק יסוד: הממשלה.
במשך שנים אחדות התקיימה בחירה ישירה של ראש הממשלה, מתוך מגמה לשנות את השיטה הפוליטית, אך מטעמים שונים היא לא צלחה ובוטלה.
במרבית שנות המדינה (וגם כיום) מוטלת הקמת הממשלה על ידי נשיא המדינה על מי שהומלץ על ידי רוב הסיעות בכנסת.
להקמת הממשלה נדרש ראש הממשלה לקבל את אמון רוב חברי הכנסת, ולכן טבעי הדבר להקים קואליציה של מפלגות אחדות (במה שכונה "מעשה מרכבה") ולמנות את ראשי המפלגות לשרים, ובכך לקבל את אמון הכנסת.
עם זאת, היו מספר מקרים יוצאי דופן בהם מונו אנשים מקצועיים לתפקיד שרים ולא חברי כנסת.
כמו כן, היו מקרים בהם התפטרו שרים מחברותם בכנסת, על מנת לפנות מקום לחברי כנסת בתחתית הרשימה המפלגתית שלהם.
החל משנות ה-90 רוב הקואליציות היו צרות, אך פעמיים הוקמה ממשלת אחדות לאומית, שכללה חלק ניכר מסיעות הכנסת, שראשי המפלגות הגדולות (ליכוד ועבודה) כיהנו בה כראשי ממשלה ברוטציה.
הממשלה הנוכחית היא הממשלה ה-37. בנימין נתניהו הוא ראש הממשלה.
הכנסת היא הפרלמנט – הגוף המחוקק במדינת ישראל.
היא קיבלה את שמה משמה של אספת זקני העם היהודי בתקופת הממשל הפרסי בארץ ישראל – הכנסת הגדולה.
בכנסת חברים 120 חברים, אשר נבחרים אחת לארבע שנים בשיטת בחירות יחסית.
בראש הכנסת עומד יושב ראש הכנסת, שנבחר לתפקידו מקרב חברי הכנסת, והוא לרוב בא מהמפלגה החזקה שבקואליציה.
תפקידה המרכזי של הכנסת הוא החקיקה, ובתחום זה השיגה הכנסת יבול רב, בדמותם של חוקי מדינת ישראל.
ראו בעניין זה: החקיקה בישראל.
הכנסת הראשונה נבחרה כאספה המכוננת ב-25 בינואר 1949. הכנסת הראשונה נבחרה כמוסד שהיה אמור לכונן חוקה למדינה, אולם באותו מושב הוחלט שלא לכונן אותה מיידית, אלא לחוקק חוקי יסוד שיצטרפו לכדי חוקה בבוא הזמן.
ייתכן שזו הייתה טעות, מאחר שעד היום ניטשים ויכוחים מרים על זכויות האדם בישראל בעיקר בנושאי דת וזכויות הפרט.
בבחירות לכנסת רשאי להצביע כל אזרח ישראל שמלאו לו 18 שנים עבריות.
כל אזרח שמלאו לו 21 שנה רשאי להיות מועמד לכנסת, למעט עובדי מדינה, שופטים ואנשי צבא.
על אנשי מערכת הביטחון שפרשו חלה תקופת צינון המעוגנת בחוק הבחירות לכנסת.
החלטותיה של הכנסת, כגון אישורו של חוק או הצבעת אי אמון, מתקבלות באמצעות הצבעה במליאת הכנסת.
ההחלטה מתקבלת בקולותיהם של רוב חברי הכנסת המשתתפים בהצבעה, ולעיתים מדובר במספר חברי כנסת קטן להפליא.
מדינת ישראל היא מדינה יהודית ודמוקרטית, בעלת שיטת משפט עצמאית, המושפעת מן המשפט המקובל, אך עם זאת בעלת מאפיינים ייחודיים משלה.
לצד שיטת המשפט הישראלית מכיר הדין הישראלי במעמדו המיוחד של המשפט העברי כמו גם במעמדן של שיטות משפט דתיות אחרות, במיוחד בתחום דיני משפחה.