tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
250 מהם נשלחו לאוקראינה, לאזורים שהיו בשליטת גרמניה, ונרצחו.
בין בני ברהובה שנפלו בשבי הרוסים והוגלו לאורל, היו שהתגייסו לצבא הצ'כוסלובקי בפיקודו של הגנרל לודביק סבובודה ולחמו נגד הגרמנים לשחרור שטחים באוקראינה ובצ'כוסלובקיה.
במרץ 1944 כבשה גרמניה את הונגריה, ועם הכיבוש הגרמני הוחלט להקים במקום מספר גטאות, שהיו מיועדים לתושבי מחוז ברגסס ולתושבי העיר היהודים.
הם נדרשו לעקור לגטאות שמוקמו: בבית החרושת ללבנים קונט (Kont) סמוך לתחנת הרכבת, בבית החרושת ללבנים ואלי (Valy) ולמבני החווה אשר באחוזת וייס (Weisz) שם הוחזקו בצפיפות, ללא תנאי היגיינה וללא מים.
הזקנים והבלתי כשירים לעבודה הועברו ושוכנו בבית הכנסת הקטן, ובית הכנסת הגדול הוסב לבית חולים.
הניהול הפנימי של הגטאות הופקד בידי היודנראט.
בנוסף, נאלצו לעבור חקירות בעינויים על מנת שיגלו את מיקום מחבוא חפצי הערך שאותם הסתירו.
מפקד הגטאות הזמניים הללו היה הז'נדרם ההונגרי סגן טיבור קצקשי-טולס (קולמן) (Tibor Kecskesi-Tollas [Kohlmann]).
במאי 1944 נלקחו 12,000 היהודים ונשלחו ב-4 משלוחים אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו שם נספו רובם.
רק כ־1,000 יהודים מתושבי העיר שרדו את המלחמה.
עם סיום המלחמה ניסו שרידי הקהילה לשקם את חייהם ולהחיות מחדש את קהילתם.
אלא שבמהרה התברר להם שאין עוד סיכוי לכך, וכל מי שיכול היה, עזב את העיר.
כ־400 מהם עלו לישראל, אחרים עזבו למדינות אחרות.
התיישבות היהודים במקום החלה בשנת 1830 עם 200 נפשות.
ערב מלחמת העולם השנייה (1938), נמנו בעיר כ־8,000 יהודים.
אולם בשנת 1941 צנח המספר והיא מנתה 5,865 איש.
בחודש אפריל 1944 נערך בעיר מִפְקָד ומספר אנשי הקהילה היהודית היה כ-3,600 נפשות.
לאחר המלחמה, לא נשארו כמעט יהודים בעיר ובמפקד שנערך בשנת 2010 נשארו בעיר מעט מאוד יהודים.
משהתקבל חוק שוויון הזכויות, ועד ראשית מלחמת העולם השנייה היוו היהודים את עמוד השדרה של חיי המסחר והכלכלה בעיר.
הם עסקו במסחר ומלאכה, בסנדלרות, נגרות, פחחות, שרברבות ועוד, וגם במקצועות חופשיים כמו רפואה, ועריכת דין.
בנוסף היו בבעלותם שני בנקים, 16 מפעלים ושלוש טחנות קמח (בבעלות קרו מנו, נויוולט, שנדור ובניו).
מספר משפחות אף היו בעלות חוות.
עם כניסת ההונגרים לאזור נרשם על ידם, כי בקרב חברי הקהילה היהודית היו 12 בעלי קרקעות, כאשר סך השטח הוא כ-2,000 הֶקְטָר אדמות חקלאיות, שכללו גם גידול כרמים.
בתי המלון בעיר היו אף הם בבעלות משפחות יהודיות, כמו משפחות דונט, גולדגלנץ, דנש ואחרים.
וכן היה ברשותם קו אוטובוס אחד, שנסע מברהובה למונקאץ'.
בשנת 1795 נמצאו בברהובה בית תפילה ו"חברה קדישא".
לאחר מכן, הוקמו מוסדות נוספים שהיו מרוכזים במרכז העיר: בית הכנסת הגדול, בית המדרש הגדול, מקווה, משרדי הקהילה, מגורי אב בית הדין, החזן, השמש והשוחטים, מאפיית מצות, משחטת עופות ואטליזים.
במסגרת הקהילה היהודית בעיר פעלו מספר אגודות נשים: אגודת נשים שטיפלה בחולים יהודים וסיפקה מזון כשר למאושפזים בבתי החולים, ארגון ויצו פעל בתחום הסוציאלי והחברתי, אגודת הנשים בהנהלתן של איגנץ וייס וד"ר קרטס מור ו"אגודת הבנות" שנשיאתה הראשונה הייתה ד"ר אמליה בראון, הרופאה הראשונה בקרפטים.
הקהילה היהודית במקום הייתה קהילה מאורגנת שנוצרה באמצע המאה ה-19, ובראשה עמד הרב.
בשנת 1861 היה הרב אברהם יהודה לייב שוורץ, מחבר "קול אריה", שאסף סביבו 50 תלמידים והקים ישיבה.
מאוחר יותר הוקמו בעיר מוסדות לימוד נוספים: "תלמוד תורה", "יסודות התורה", ישיבות קטנות וישיבת "בני אשר", שבראשה עמד הרב אשר שטיינמץ, ולמדו בה כ-100 תלמידים בני העיר והסביבה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוקם בית ספר עממי ששפת ההוראה בו הייתה עברית.
בית הספר פעל בחדרים פרטיים משום שהקהילה סירבה להקצות לו חדרי לימוד.
מספר שנים לאחר מכן נענו ראשי הקהילה לפניות הציבור, הקצו לו חדרי לימוד ומיסדו אותו.
"חברה קדישא" היה אחד המוסדות היהודים הראשונים שהוקם במקום עם הגעת ארבע המשפחות היהודיות להתיישבות בעיר.
שנים רבות שימש כיושב הראש של "חברה קדישא" שלום שוורץ.
המוסד החזיק גם מטבח עממי, שסיפק אוכל חם לנזקקים וחדרי לינה לעניים שהגיעו מחוץ לעיר.
בית הכנסת הגדול נבנה בסוף המאה ה-19, בקצה אחד של הכיכר המרכזית בעיר.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם שימש כחזן ראשי בבית הכנסת ליברמן ולידו פעלה מקהלה בניצוחו של בנו ירוחם ליברמן, השמש היה יוסף וייס, שנפטר כשנה לפני גירוש יהודי ברגסס.
אחריו מילא את התפקיד בנו ננדור-שמואל שנשלח יחד עם משפחתו לאושוויץ-בירקנאו, והצליח לשרוד את מחנה הריכוז.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 (כאשר אוקראינה הייתה אחת הרפובליקות של ברית המועצות), הופקע בית הכנסת מרשות הקהילה, הועבר לידי המדינה והוסב למרכז תרבות עירוני.
בשנת 2022 הוחל בפרויקט אוקראיני-הונגרי משותף להסרת מעטפת הבטון שנבנתה סביב בית הכנסת בתקופה הסובייטית - בשנת 1969. מטרת הפרויקט, לשחזר את המראה החיצוני המקורי של בית הכנסת מהמאה ה-19. לדברי ראש המנהל של מחוז טרנסקרפטיה, שיפוץ הבניין אמור להתחיל בשנת 2023, וממשלת הונגריה תממן את השיפוץ.
התכנון לפתיחת הבניין מחדש הוא שנת 2024. במסגרת השיפוץ יתווסף וייבנה אגף חדש ומודרני שיחובר לבניין בית הכנסת באטריום זכוכית.
האגף יהיה מיועד למשרדים וחללים ציבוריים, שיכללו גם בניית תיאטרון מודרני.
בעיר קיים גם בית כנסת קטן המשמש כבית תפילה.
בית כנסת זה עבר שיפוץ במימון חלקי של משרד החוץ ההונגרי.
ארגון ההנצחה היהודי של בתי הקברות היהודיים באירופה שם לו למטרה לשמר את קיומם של בתי הקברות היהודיים, לגדר את שטחם, לשמור על קדושתם ולשמש כזיכרון ותיעוד לקהילות שנהרסו.
אחד מבתי הקברות הללו הוא בית הקברות היהודי בברהובה.
לא קיים מידע על מועד הקמתו של בית הקברות, אך הוא מופיע לראשונה במפות הקדסטרליות (מפות רישום קרקעות) לצורך מס בשנת 1866. המצבה הקדומה ביותר שנשתמרה, מתוארכת לשנת 1797.
בית העלמין עדיין בשימוש והוא מכיל בתוכו 2,000 מצבות.
הוא מוקף בגדר בטון ולבנים בגובה שני מטרים עם שערי מתכת, יש בו מבנה טהרה וכן מבנה לשומר בית הקברות.
בית הקברות שוכן ברחוב Tomasha Mikhaya אחרי הבתים מס' 28 ו-30, ובכדי להגיע אליו יש לנסוע בין הבתים הללו.
רב העיר הראשון היה הרב יצחק רוכליץ.
הרב השני, שכיהן בשנים 1861–1881 היה הרב אברהם יהודה לייב הכהן שוורץ, בעל "קול אריה", מתלמידי החתם סופר.
בשנים 1883–1930 כיהן כרב העיר הרב שלמה שרייבר סופר, בנו של הכתב סופר ונכד החתם סופר, שהתפרסם בחיבוריו על משפחתו: אגרות סופרים וחוט המשולש.
חתנו, הרב שלמה הירש, היה רבה האחרון של הקהילה, שכיהן כרב הקהילה בין השנים 1930–1944 ונספה בשואה.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 קבע האדמו"ר אהרן ראטה את מושבו בברהובה, ובשנת תרצ"ט עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
לאחר עלייתו ארצה של רבי אהרון ראטה, קיבל על עצמו הרב יוסף מאיר פולק, שהיה תלמידו, את הנהגת חבורת "שומרי אמונים".
הרב נספה בשנת 1944 במחנה הריכוז קמניץ-פודולוסק, ובנו, הרב אברהם אלטר פולק, שניצל עם אמו עלה לישראל והקים בפתח תקווה את החצר מבעלז בשם "בית אהרון".
נשיאי הקהילה שכיהנו מתחילת המאה ה-20 היו: ד"ר שמעון רייזמן (Reismann), שנדור וארי (Vari), לאיוש הרשקוביץ, פישל הארטמאן, אלברט פודור (Fodor), יעקב מרמלשטיין (Mermelstein) וד"ר בלה סקלי (Szekely).
מור גרינבוים היה מזכיר קהילה.
בין האישים המפורסמים מברהובה ניתן למנות:
סר אלכס סנדור אלכסנדר (Sir Alex Sandor Alexander), היה תעשיין, איש כספים ויו"ר של חברות בריטיות רבות.
זכתה פעמיים בפרס ארצ'יבלד (Archibald Prize) ופעם אחת בפרס וין (Wynne Prize).
הייתה אומנית, ציירת פורטרטים, שרטטת ואומנית נוף, זכתה בפרס הזהב של הונגריה; פירוסקה רייכארט (Piroska Reichart), הייתה משוררת וסופרת..
אלוף-משנה ישראל ירקוני שלישם הצבאי של שלושה נשיאי מדינת ישראל.
אלברט אלוביץ' בעל אותות ההצטיינות הרב ביותר בצבא הצ'כוסלובקי.
ד"ר פרי איז'ק רופא בכיר במערכת הרפואה הישראלית בשנות ה-50 וה-60. ד"ר ליטנשטיין אלכסנדר, שופט בכיר בפקליטות הצבאית
בעיר פעלו כמעט כל תנועות הנוער הציוניות, ורבים מבני הקהילה הצעירים היו חברים בהן, בעיקר בתקופה שבין מלחמות העולם.
שתי תנועות הנוער הגדולות ביותר היו התנועה החלוצית-ציונית "השומר קדימה" ותנועת "בית"ר".
תנועת "השומר קדימה" נוסדה בשנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-20. היא מנתה מאות חברים והיו לה 10 סניפים ברחבי צ'כוסלובקיה, במיוחד במזרח המדינה ובאזורי הגבול עם הונגריה ורומניה.
התנועה התמקדה בעיקר בחינוך ציוני ובצופיות והייתה הראשונה שדאגה לאגד ולרכז את הנוער היהודי בעיר.
בשנת 1928 התכנסה ועידת "השומר קדימה" הכללית בעיר, שבמסגרתה התקיימו דיונים בין התנועה ובין תנועת "בית"ר" בניסיון לחלק את תחומי הפעילות ביניהן.
בתקופה זו נהגו שתי התנועות לערוך שני מופעים גדולים שהיו ממלאים את האולם הגדול של העיר בקהל צופים - "השומר קדימה" ערכה את המופע בחנוכה ו"בית"ר" ערכה בפורים.
מנהיג תנועת "השומר קדימה", בלה גרוס, שנספה מאוחר יותר בשואה, אף שימש כציר באחד הקונגרסים הציוניים שהתקיימו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
מתוך "השומר קדימה" יצאו שתי תנועות נוספות, תנועת "הנוער הציוני" ותנועת "בית"ר" שמנתה חברים רבים.
בנוסף להן פעלו בעיר תנועות נוער נוספות, "השומר הצעיר" שנוסד בשנת 1933, כאשר מספר שנים לאחר מכן נטמעה בו תנועת "השומר קדימה" והפכה לחלק ממנו, ותנועת הנוער "בני עקיבא".
תנועות הנוער התבססו על התנדבות החברים והן דאגו לכל צרכיהן ותוכניותיהן ללא תמיכות ותקציבים.
החינוך הציוני לא פסק גם כאשר הועברה ברהובה לשליטת הונגריה.
הואיל והשלטון ההונגרי לא ראה בעין יפה את התארגנות הצעירים היהודים, נאלצו רוב המדריכים בתנועות השונות לעזוב את העיר והפעילות בתנועות הנוער עברה למחתרת.
בנוסף לתנועות הנוער התארגנו בעיר מספר מפלגות כמו "הרוויזיוניסטים", "הציונים הכלליים" ו"המזרחי".
בין מייסדי "השומר קדימה" ו"הציונים הכלליים", ניתן למנות את בלה גרוס, פישל הרטמן, ליפוט רוז, ברנט האלס ואחרים.
מייסד תנועת "בית"ר" בעיר היה אלכסנדר וינקלר ומפקדי התנועה היו שמואל טייכמן ואלישע כ"ץ.
בשנת 1981 הוקמה אנדרטה לזכר יהודי ברגסס/ברהובה והסביבה בבית העלמין הדרום בחולון.
על גבי האנדרטה ניתן להבחין בתבליט בית הכנסת הגדול בעיר.
יער לזכר יהודי הקהילה ניטע בהרי ירושלים.
הקהילה הונצחה בספר יזכור "יהדות ברהובו-ברגסס בתמונות" של יהושע הלוי.
היה ניסיון לרשום את שמות קורבנות השואה בספר זה, המוקדש ליהודי קהילת העיר, אך הוא לא צלח הואיל ולא נשאר כל זכר ממשפחות רבות.
ניסיון נוסף היה להנציח את ראשי הקהילה היהודית במקום לאורך התקופות, אך גם הוא נכשל מכיוון שהיו חסרים שמותיהם ותמונותיהם.
באלבום אושוויץ, קיימים תצלומים שצולמו על ידי אנשי אס אס, בהם רואים את יהודי הונגריה מאזור קרפתו-רותניה, אשר מגיעים למחנה, כאשר רבים מהם הגיעו מגטאות ברגסס, ששימשו נקודת איסוף ליהודים ממספר עיירות קטנות.
זו גם העדות המצולמת היחידה לרצח ההמוני במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
העיר דזיאלושיץ ממוקמת במחוז פינצ'וב שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה שבדרום מזרח פולין.
לפני שנת 1939 השתייכה העיר לפלך קיילצה.
עד מהרה הפכה הקהילה היהודית לרוב בעיר, כשרוב בניה עוסקים במסחר.
המיעוט הנוצרי עסק ברובו בחקלאות ובענפי מלאכה מיוחדים כמו חבתנות, קדרות וחרושת עץ.
קשר בין הנוצרים ליהודים בעיר כמעט לא התקיים, למעט שיתוף פעולה במכבי האש.
גילה של הקהילה אינו ברור לחלוטין, אך לפי דברי זקני הקהילה נראה שהתקיימה כ-300 שנה, מסביבות המאה ה-17. במשך שנים רבות התקיימה הקהילה ללא בית קברות משלה, ומתיה נקברו בכפר הסמוך קשונזה (קשוינז).
מאה שנה מאוחר יותר, בשנת 1921, מנתה אוכלוסיית העיר 6765 תושבים, 5638 מתוכם יהודים - כ85 אחוז מתושבי העיר.
יחס זה בין היהודים לפולנים נשאר עד לחיסולה הסופי של הקהילה היהודית בדזיאלושיץ, בשנת 1942.
רב העיירה היה הרב אליעזר הלוי אפשטיין, בנו של הרבי מניישטאדט, שאשתו הייתה ביתו של הרבי מקומרנה.
אחריו התמנה הרב מרדכי סטאשבסקי לרב העיירה.
הוא נרצח בידי הנאצים בגירוש הראשון, בשנת 1942.
רוב בני הקהילה התפרנסו ממסחר, מי ברוכלות זעירה ומי כבעל אחוזה.
חלק מיהודי העיירה התעשרו בשנות הכיבוש האוסטרי בתקופת חלוקת פולין.
בהמשך, לאורך מלחמת העולם הראשונה ושנות העצמאות של פולין עד מלחמת העולם השנייה, רכשו יהודי העיר העשירים קרקעות מבעלי אחוזות פולנים שפשטו את הרגל.
בנוסף, התפתח בעיירה תחום מיוחד של מסחר - סחר באלמוגים, אם אמתיים ואם מלאכותיים, ורבים מנשות וילדי הקהילה עסקו בחריזת אלמוגים שהגיעו מאוסטריה, ונשלחו למכירה ברחבי רוסיה.
בית הכנסת של העיירה נבנה במשך מספר שנים, ובנייתו הסתיימה בשנות החמישים של המאה ה-19. הוא היה עשוי מלאכת מחשבת - התקרה הייתה תכולה ועליה זרועים כוכבי זהב, וסביב לה היו תמונות של סמלי המזלות לפי חודשי השנה העברית.
מתחת לתמונות אלו היו תמונות המסמלות את שנים עשר שבטי ישראל, שלוש תמונות בכל צד של בית הכנסת.
בפינותיה של התקרה עצמה היו ארבעה ציורים המסמלים את דברי המשנה במסכת אבות - "הוי קל כנשר ועז כנמר".
ארון הקודש היה עשוי גם הוא מלאכת אומן, שעליו אמר אחד מבני העיר, שמואל צוסנק, שהיה סוחר גדול ומבין בענייני עתיקות, כי הוא מלאכת מחשבת עדינה ויקרת ערך, והמבצעים אותה ידעו מה היא אומנות.
החזן הקבוע של בית הכנסת היה יהושע שפיוואק, שביתו טייבל פתחה מקהלה בעיירה.
ממקהלה זו יצא החזן וזמר האופרה יצחק מאן, בעידודה ובטיפוחה של טייבל.
בנוסף, הגיעו לעיירה פעמים רבות חזנים ודרשנים שונים.
אז היו מתאספים יהודי העיירה בבית הכנסת ומאזינים להם בהנאה.
המאבק בין המתנגדים לחסידים, שניטש בכל רחבי פולין, לא פסח גם על דזיאלושיץ.
מתפללי בית הכנסת הקפידו מאוד שלא להגיד בקדיש "ויצמח פורקני", ואם החזן טעה הייתה פורצת מהומה, והחזן היה מוחלף.
אחרי המלחמה הפך בית הכנסת המפואר הזה למחסן פחמים, מלט וחומרי בניין.
ארון הקודש נעלם, והכניסה הורחבה כדי לאפשר מעבר עגלות וסוסים.
אך התקרה נותרה כשהייתה (כך על פי עדותו של ישראל דב סקורה, כפי שהיה כשביקר בעיירה ב-1947).
תמונות של בית הכנסת מתקופה מאוחרת יותר מעידות שמן הבניין המפואר לא נשאר מאומה מלבד ארבעת קירותיו.
לצד בית הכנסת המרכזי ובית המדרש של העיירה, היו גם שטיבלים חסידיים שונים.
חלק מן האדמו"רים של החסידויות שפעלו בעיר היו מגיעים אליה, לשהות עם חסידיהם ולהעניק להם מברכתם.
מאוחר יותר הוקם בעיירה גם בית כנסת של "המזרחי", שרוב המתפללים בו היו בעלי נטייה ציונית.
עד שנת 1920 לא היה תלמוד תורה מסודר לבנים בדזיאלושיץ, והילדים למדו בבית עם מלמד פרטי, כאשר ההורים יכלו לממן זאת.
בשנת 1920 הגיע לעיר הרב יהודה פרנקל, שהחל לפעול להקמת תלמוד תורה לבנים בעיר, בשיתוף פעולה של חלק מבני הקהילה, ובתמיכה שהלכה וגברה עם התפתחותו של תלמוד התורה עד שהפך לעובדה.
משגדלו ילדי התלמוד תורה, נתעורר הצורך בישיבה מקומית.
בעלי הבתים שלחו עד אז את בניהם לישיבות בערים אחרות, אך רוב בני בעיר לא יכלו להרשות זאת לעצמם.
ואכן הוקמה ישיבה בעיר, שבתחילה התנהלה בצורת קבוצות שלמדו בהדרכה של תלמידי חכמים בעיר.
עם הזמן התגבשו קבוצות הלימוד לישיבה של ממש, והובא ראש ישיבה מחוץ לעיר, ר' לייב ורשבר.
לישיבה החלו להגיע גם לומדים מעיירות בסביבה.
וכיוון שרבים מבני העיר לא יכלו לממן את לימודי בניהם כנדרש, דאגו עסקני העיר למימון לימודיהם של בני העניים.
בהמשך הוקם בדזיאלושיץ גם בית ספר "בית יעקב" לבנות, שזכה לביקורה של שרה שנירר.
מלבד מוסדות החינוך הדתיים, התקיימו בעיירה גם בתי ספר ציוניים-דתיים לבנים ולבנות של רשת בתי הספר "יבנה".
עלות אחזקת בתי הספר האלו הייתה יקרה מאוד, ובשנות העשרים של המאה העשרים, בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, נסגרו בתי הספר האלו.
בדזיאלושיץ פעלו חברות עזרה הדדית שונות, ביניהן:
ביקור חולים: חברה זו הייתה פופולרית מאוד בקרב יהודי העיר, והייתה אחראית על תמיכה בחולים ללא הבדלי מעמד.
בפועל סייעה החברה יותר לעניים.
חבריה דאגו להם לרופאים, תרופות ומאכלים במקרה הצורך.
רוב יהודי העיר תרמו לחברה וכמעט בכל בית הייתה קופת צדקה עבור חולי העיר.
תהלים: חבריה הקפידו על אמירת תהלים באופן יומיומי, ובמיוחד בשבתות ובזמנים בהם היה חולה או אישה המקשה ללדת.
מנחם אבלים: חברה זו תמכה באבלים עניים מקרב בני הקהילה.
הם דאגו להם לאוכל ולהשלמת מניין בבית האבל לאורך ימי השבעה.
נר תמיד: חברה קטנה, שחבריה היו אופים, והם דאגו למציאת "דלק" להדלקת הנברשת של בית הכנסת.
החברה הפסיקה להתקיים בשנים שאחרי מלחמת העולם הראשונה.
שומרי אמוני ישראל: חבריה דאגו שלא יחסר מניין לתפילה, בעיקר בימות החורף הקרים, ושלא ישוחחו בשעת התפילה וקריאת התורה.
בנוסף, הקפידו חברי החברה על עניית "אמן" במקומות המתאימים.
קניין ספרים: חברה זו אספה מידי תקופה תרומות לקניית ספרים, ובעיקר ספרי תלמוד לשימוש הלומדים בבית המדרש.
חברה קדישא: חברה זו הייתה המרכזית מבין החברות, ותפקידיה היו רבים וחרגו מעבר לתפקידם הרגיל של אנשי חברה קדישא.
כיוון שהיו בעלי שליטה על הקבורה בעיר, יכלו לאיים על אנשים שלא שיתפו פעולה עם הקהילה, בכך שחלקת הקבר שלהם תעלה להם במחיר מופרז במקרה של סירוב להשתתף במגבית או לשלם קנס לקהילה, או בקבורה במקום לא מכובד בבית הקברות.
גם בוררויות שונות בין חברי הקהילה הגיעו לחברה קדישא, ואת החלטתם אף אחד לא העז להמרות.
הכניסה לחברה הייתה מותנת בעמידה בקריטריונים רבים, ורק אחרי יותר משלוש שנים של תקופת מבחן, ניתן היה להפוך לחבר מן המניין.
אך עם השנים ירדה קרנה של החברא מסיבות שונות.
היא המשיכה להתקיים, אך סמכויותיה היו מוגבלות יותר.
כמעט לכל אחת מן החברות האלו הייתה שבת מיוחדת בה ערכה החברה קידוש לכל יהודי העיירה.
כך למשל ערכה חברת "מנחם אבלים" קידוש בשבת פרשת "אחרי מות", חברת "נר תמיד" ערכה קידוש בשבת פרשת "בהעלותך", חברת "ביקור חולים" בשבת פרשת "ויחי", חברת "תהלים" ביום השני של חג השבועות ו"חברה קדישא" בחגים בהם נערכה הזכרת נשמות.
אנשים רבים מקרב בני העיר היו פעילים כמעט בכל החברות בעת ובעונה אחת.
רוב מוחלט מבני דזיאלושיץ היו יהודים אדוקים.
ההשכלה הגיעה לעיר באיחור מה ביחס לעולם היהודי, כיוון שהייתה מרוחקת ומנותקת יחסית מהמתרחש.
בשנת 1911 החלו לצוץ בעיר ניצני ההשכלה, ואיתה הגיעה גם הציונות.
בחורי ישיבה אחדים החלו להציץ בסתר בכתבים ציוניים או משכילים, כגון של לילנבלום, מאפו וכו'.
הם החלו להפיץ את החומר שלמדו, פתחו חוגים ציוניים, החלו בלימוד עברית ועסקו באיסוף כספים למען היישוב היהודי בארץ.
בכ' בתמוז נערכה אזכרה להרצל בבית הכנסת של העיירה, דבר שעורר התנגדות עזה בקרב המתנגדים לציונות.
עם הזמן והתרחבות הפעילות, נפתחה בעיר ספריה ציונית, שהכילה ספרי היסטוריה, מדע וספרות יפה, שסייעו ללימודי הציונות והעברית.
אצל חלק מן הצעירים בעיר התפתח הווי חילוני שכלל צפייה בהצגות של להקות נודדות, הקמת חוגים דרמטיים והעלאת הצגות של בני העיר, נשפים שנתיים, תחרות מלכת יופי וירידי צדקה למען הקרן הקיימת.
בנוסף, התקיימה בעיר קבוצת כדורגל יהודית בשם "הגיבור", ששיחקה בהצלחה מול קבוצות פולניות בסביבה.
רבות מן הפעילויות של הציונים בעיר עוררו התנגדות עזה בקרב החסידים והמתנגדים לציונות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נסחפה גם דזיאלושיץ למערבולת המלחמה והפעילות הציונית בעיר פסקה.
אך הצהרת בלפור ב-1917 הפיחה חיים חדשים בפעילות הציונית בעיר.
הוקמה מסגרת ארגונית להסתדרות הציונית, נוסדו תנועות נוער ציוניות והוקמו אגודות מקצועיות לפועלים.
בעיר פעלו גם אנשי המזרחי לצד הציונים הכלליים, והוקמו תנועות נוער ציוניות דוגמת השומר לאומי ב-1928, השומר הצעיר, גורדוניה, בית"ר והחלוץ.
בנוסף, התקיימו בדזיאלושיץ נקודות הכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל, ואף נשלחה משלחת מאנשי העיר, בשנות העשרים המאוחרות של המאה ה-20, לקנות קרקעות בארץ ישראל לקראת עלייתם של יהודי הקהילה.
מפרוץ המלחמה עד הגירוש הראשון
כבר ב-6 בספטמבר 1939 נכבשה דזיאלושיץ על ידי הגרמנים.
מכאן ניתכו הגבלות וגזירות בזו אחר זו על יהודיה, ביניהן החרמת רכוש, עוצר בשעות החשיכה, איסור יציאה מגבולות העיר, חובת נשיאת סרט ועליו מגן דוד (בדומה לטלאי הצהוב במקומות אחרים), איסור נסיעה ברכבת, איסור על עיסוק במסחר ועוד.
בתחילת 1940 הפכה דזיאלושיץ למעין גטו ללא גדרות.
נאסר על היהודים באיסור חמור לצאת מהעיר, ומי שהפר את האיסור דינו מוות.
אך לא נבנו גדרות ולא הוצבו שומרים סביב העיר.
בעיר הוקם יודנראט שהורכב בעיקר מחברי ועד הקהילה של לפני המלחמה, ובראשותו עמד מר משה יוסף קרוק.
כתוצאה מכל הגזירות הללו, הפך המצב הכלכלי לקשה מנשוא, ורבים מבני העיר איבדו את היכולת להאכיל את בני ביתם.
בנוסף, החלו הגרמנים לגייס עובדי כפייה - בתחילה קבוצות בודדות לעבודה בתוך תחומי העיר, ובהמשך גויסו כל תושבי העיירה, על פי סדר שקבע היודנראט, לעבודות מחוץ לעיר.
חלק מקבוצות העבודה האלו נשלחו למחנות עבודה בסביבה, שם שהתה הקבוצה מספר חודשים עד שהיודנראט דאג להחליפה בקבוצה אחרת, על מנת לחלק את נטל העבודה באופן הוגן ככל האפשר.
דרך הפעולה הזו עוררה התנגדויות חריפות מצד האנשים שהצליחו להימלט מגיוס לעבודות הכפייה, ולא הסכימו להישלח אליהן מרצונם החופשי.
עם זאת, ובאופן אירוני במקצת, היוו עבודות הכפייה מקור פרנסה לחלק מהיהודים שלא נותר להם מקור פרנסה אחר, והשהיה במחנות העבודה הצילה חלק מן האנשים מן האקציה הראשונה שנערכה בעיר.
במחצית הראשונה של שנת 1940 זרמו פליטים יהודים רבים לדזיאלושיץ, מתוך מחשבה שבעיירה זו, שלא ישבה על צירים מרכזיים והייתה נידחת במקצת, המצב יהיה טוב יותר.
רבים מן הפליטים היו יוצאי דזיאלושיץ שעזבו אותה בחיפוש אחר פרנסה ועתה חזרו אליה ואל משפחתם.
עד סוף 1941 גדלה אוכלוסיית העיר למעל 10,000 נפש, כשני שלישים מהם פליטים.
הצפיפות בעיר, שמלכתחילה לא נבנתה באופן מרווח במיוחד, הפכה לבלתי נסבלת.
רק בבית הכנסת ובבית המדרש, שנאסר על היהודים להשתמש בהם למטרתם המקורית, שוכנו קרוב ל-1,000 נפש.
הרופא של העיירה, ד"ר גרמבובסקי, ויחד איתו ד"ר דבורה לזר שהגיעה לעיירה כפליטה מקרקוב, עשו רבות על מנת למנוע מגפות בעיר הצפופה והענייה.
אך בשנת 1941, ועל אף המאמצים הגדולים, פרצו מגפות שונות בעיר.
האפשרויות לטיפול בהן היו מצומצמות ביותר עקב הצפיפות והלכלוך, אך לקראת החורף של 1942 שככו המגפות, ולאחר מכן נתגלו אך מקרים בודדים של טיפוס.
בניסיון להתמודד עם הרעב הגדול בעיר, הוקם בתחילת שנת 1940 מטבח ציבורי, ולצידו חדר אוכל, ביוזמת פעילי תנועות הנוער ובראשם הגברת סלומיאה גרטלר.
בתחילה דאג המטבח לכמה מאות פליטים לארוחה חמה אחת ביום, אך עם הזמן והתדרדרות המצב הלך והתרבה מספר היהודים שהזדקקו לעזרתו, והמטבח סיפק ארוחות חמות לאלפים מיהודי העיר, במשך כשלוש שנים - עד 1942. כל זאת בתנאי מלחמה, עוני ומגבלות בלתי אפשריים.
היודנראט אמנם תמך במימון המטבח באמצעות קצבת המזון שנתנו השלטונות, אולם זה לא הספיק, ונעשו מאמצים אדירים למציאת מקורות מימון נוספים, רובם "לא כשרים".
רבים מן היהודים בעיר החזיקו מעמד ברעב בזכות המטבח הזה.
השלטונות הגרמניים במחוז התמקמו בעיר מייכוב, ואילו תחנת המשטרה הגרמנית התמקמה תחילה בתחומי דזיאלושיץ, אך לאחר מכן הועברה לכפר סמוך.
נציגיה אמנם הגיעו לעיר כמעט יום ביומו, אך בעובדה שלא ישבו שם ממש הייתה הקלת מה.
גם בשנים הקשות ביותר של שנות השלטון הנאצי לא איבדו יהודי דזיאלושיץ את אמונתם.
רבים מהם מסרו נפשם על קיום מצוות שהוצאו אל מחוץ לחוק על ידי הנאצים, כמו תפילה במניין ושמירה על זקנם.
גם את תקוותם לא איבדו יהודי העיר, שנהגו לומר ביידיש "מיר וועלן זיי איבערלעבן" - "נאריך לחיות אחריהם".
רבים מהם לא זכו לראות במפלת הגרמנים בעיניהם.
לקראת סוף השנה השלישית למלחמה, בקיץ 1942, החלו להגיע לעיירה שמועות על אקציות וגירושים לכיוון בלתי ידוע, שנערכים ברחבי פולין.
ב-1 בספטמבר 1942 הגיעו לעיר שמועות על אקציות שנעשו בערים הקרובות.
בודדים ניסו למצוא לעצמם מקומות מסתור אצל הפולנים, אך אלו בדרך כלל לא שיתפו פעולה ואף הלשינו על היהודים.
רוב היהודים נאלצו להישאר בעיר ולחכות בחוסר אונים להגעת הגרמנים.
ואכן, עוד באותו יום, בשעות אחר הצהריים, הוקפה דזיאלושיץ במשמרות גרמניים.
היהודים התכנסו כולם בבתיהם, והבודדים שהעזו לצאת החוצה נפלו ברוב המקרים קרבן להתעללויות הנאצים, ופעמים רבות אף נורו.
כל אותו הלילה נשמרה הדממה המתוחה בעיר, למעט קולות ירי שנשמעו מדי פעם לכיוון הבודדים שהעזו לנסות ולברוח מהעיר.
למחרת, ב-2 בספטמבר 1942, ניתנה ההוראה כי על כל התושבים היהודים בעיר להתייצב בשעות שנקבעו לפי רחובות המגורים בכיכר השוק של העיירה.
ביצוע הוראה זו לווה גם הוא ביריות, רציחות והתעללויות של הנאצים ביהודים.
כל אחד נצטווה לקחת אתו צרור קטן הכולל בגדי עבודה, בהתאם להודעה כי המגורשים נוסעים למקומות עבודה חדשים.
כעבור זמן מה החלו להתאסף בכיכר עגלות רבות, שבהן נהגו כפריים פולנים.
הגרמנים עברו בין הנאספים בכיכר והציעו למתקשים ללכת ברגל לתחנת הרכבת הרחוקה לעלות על העגלות שיסיעו אותם לשם.
נשים וזקנים רבים עלו לעגלות, שבמקום לפנות לכיוון תחנת הרכבת הובילו אותם לכיוון בית הקברות.
שם נכרו שלושה בורות ירי עצומים שלתוכם נורו כל יושבי העגלות.
מספר הנרצחים ביום זה אינו ברור לחלוטין, אך האומדנים השונים מדברים על בין 1,200 ל-4,000 קדושים.
שאר היהודים שנותרו בכיכר השוק החלו לצעוד ברגל לכיוון תחנת הרכבת, שם העלו אותם על קרונות משא פתוחים והובילו אותם למייכוב, העיר הסמוכה.
לפנות ערב הם הגיעו לעיר וצעדו שוב ברגל לשדה פתוח שהיה בקצה העיר, שם מצאו יהודים מערים סמוכות נוספות שהגיעו לפניהם.
שם נתברר שגם אנשי היודנראט גורשו יחד איתם, בניגוד להבטחה שניתנה להם כי יישארו בדזיאלושיץ.
ככל הנראה זה נעשה כיוון שיהודים לא מעטים כן הצליחו לברוח בלילה שלפני הגירוש, ולכן צורפו אנשי היודנראט לגירוש ברגע האחרון.
כל אותו הלילה ישבו היהודים בשדה הפתוח תחת משמר כבד של הגרמנים.
למחרת הגיעו למקום יהודי מייכוב ויהודים נוספים.
על פי הערכות נמצאו שם באותה עת כ-20,000 יהודים.
אז ניתנה פקודה לגברים להסתדר בחמישיות.
כל חמישייה התקדמה עם ידיים למעלה לכיוון קצין גרמני שעמד בחזית המגרש, והוא מיין אותם - צעירים שמאלה והשאר ימינה.
הצעירים, כ-2,000 במספר, הובלו לתחנת הרכבת והועמסו על קרונות בקר.
מתוכם היו, על פי השערות, בין 600 ל-700 צעירים מדזיאלושיץ.
אחרי שסיימו להעמיס אותם, הובאו שאר בני המשפחות והועמסו על קרונות אחרים באותה הרכבת.
כשהגיעה הרכבת לתחנת פרוקוצ'ים שליד קרקוב, הושארו בה רק הקרונות של הצעירים.
הקרונות עליהם היו שאר היהודים, המשיכו בנסיעה לתחנה האחרונה: מחנה ההשמדה בלז'ץ.
שם מצאו את מותם רוב יהודי דזיאלושיץ יחד עם עוד רבים מיהודי המחוז.
הצעירים שנשארו בפרוקוצ'ים נשלחו תחילה למחנה העבודה במקום, שם פגשו את בני דזיאלושיץ ששהו במחנה העבודה עוד לפני הגירוש.
בכניסה למחנה ערכו חיילים אוקראינים חיפוש מדוקדק אחר חפצי ערך אצל המגיעים.
מי שסירב לשתף פעולה ולתת את כספו, נורה.
מכאן נשלחו הצעירים לעבודות פרך במחנה.
חלקם הועבר אחר כך למחנות אחרים, ורובם התגלגלו כל אחד בגורלו, מי למחנות עבודה אחרים, מי למחנות השמדה, ומי בניסיון להסתתר מיד המרצחים.
אחרי הגירוש הראשון, עוד במהלך 1942, החלו לחזור יהודים לדזיאלושיץ - מאות בודדות, בעיקר אלו שהצליחו לברוח ולהתחבא ביום הגירוש הראשון.
הגרמנים ריכזו אותם בבית הכנסת ואף הקימו להם יודנראט מחודש.
אך העיר הייתה חסרת רוח חיים, ולא היה בה ממה להתקיים ולא טעם להישאר יותר מבמקומות אחרים.
ב-9 בנובמבר 1942 חזרו הגרמנים לעיר וערכו גירוש מחודש.
הפעם הם גם ערכו חיפוש מדוקדק, שערך כמה ימים, אחרי יהודים שהעזו להסתתר.
מכאן ואילך נותרה דזיאלושיץ ריקה מיהודים עד סוף המלחמה.
אחרי המלחמה חזרו בודדים מבניה של דזיאלושיץ שנותרו בחיים אל העיר, בתקווה למצוא עקבות של בני משפחה שאולי נותרו בחיים.
אך גם את אלו לא הסכימו הפולנים לקבל, ורצחו שלושה מן השבים לעיר.
עוד באותו הלילה ברחו מן העיירה שאר היהודים שחזרו אליה.
היישוב היהודי בדזיאלושיץ חוסל סופית.
בעיירה נותרו כאלפיים פולנים שאינם עשירים.
ניהול גרוע של המשק העירוני יחד עם גורמים נוספים הביאו להתרוששותה המוחלטת של העיר.
מבין המעטים מדזיאלושיץ ששרדו את השואה, עלו כ-330 לארץ ישראל, והשאר, מאות בודדות, התפזרו על פני הגלובוס.
רובם זכו להקים משפחות ולהמשיך את זכר עיירתם שנמחקה בשואה.
גוניונדז (בפולנית: Goniądz) היא עיירה מול נהר הבוברה - ביברזה במחוז ביאליסטוק, שבצפון מזרח פולין.
בגוניונדז התקיימה קהילה יהודית משנת 1547 שבה ניתנו זכויות מגדבורג שנתנו ליהודים רשות להתגורר בעיר ולהיות מעורבים במפעלים מסחריים ובסחר-דבר שהפך להיות אחד מעיסוקיהם העיקריים של יהודי העיירה.
האוכלוסייה היהודית בגוניונדז נעה בתקופות השונות, בהתאם לנסיבות.
על פי נתונים סטטיסטיים זמינים, בשנת 1921 היו בגוניונדז 1,135 יהודים מתוך אוכלוסייה כללית של 2,642.
לקהילה היה בית כנסת מפואר שהיה מוקד הפעילות היהודית.
נערכו בו החתונות, חזנים הוזמנו אליו וחגגו בו את כל החגים.
מקהילת גוניונדז לא צמחו רבנים גדולים בעלי שם אך רוח הקהילה הייתה רוח של יהדות ויידישקייט, ובתוכה צמחו גם בני ישיבות ותלמידי חכמים.
בשנת 1912 קרה אירוע אנטישמי, ספר התורה של בית הכנסת נחתך לחתיכות קטנות ופוזר על פני כל השכונה הסמוכה לבית הכנסת.
הרב של הקהילה קבע צום על כך.
הקהילה התמודדה כל שנה עם בעיה נוספת - שרפה כתוצאה מהקיץ ובתי העץ.
לאור כך הקימו בקהילה גדוד כיבוי אש קטן שהיה נזעק לכל שרפה.
שרפה גדולה במיוחד קרתה בשנת 1906 שפרצה בערב שבת והותירה אחריה רבים מבני הקהילה ללא בית.
בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את העיירה במשך 10 ימים, ושרפו את בית הכנסת.
לאחר מכן מסרו את העיירה לכוחות סובייטים.
ב-26 ביוני נכבשה העיירה מחדש על ידי הגרמנים.
ביולי 1941 נטבחו לפחות 116 יהודי העיירה בידי האזרחים הפולנים עוד לפני שהגיעו הגרמנים לאזור.
אזרחי גוניאדז הפולנים עצמם יצרו יחידה משטרתית מיוחדת אשר הפרידה בין תושביה היהודים של העיירה ליתר אזרחי העיר.
הוקמו בה שני מחנות - מחנה עבודה ומחנה השמדה.
בוצעו גם עבירות של גניבת רכוש יהודי, והעלמת גופות הנרצחים היהודים בידי הפולנים.
ב - 2 בנובמבר 1942 הוציא האס אס את מרבית התושבים היהודים למחנה מעבר בכפר בוגוסזה.
משם הם נשלחו למחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ ורובם נרצחו עם הגעתם למחנות.
ממחנות ההשמדה הצליחו להינצל רק כעשרה בני קהילת גויניונדז, ובנוסף להם ישנם עוד כארבעים ניצולים שהצליחו להימלט בדרכים שונות.
בעיירה עצמה כבר לא גרים יהודים והניצולים התפזרו ברחבי העולם בעיקר לאמריקה וישראל.
לזכר הקהילה יצא ספר שכתבו שרידי הקהילה, "ספר יזכור, גוניונדז".
הספר בנוי מעדויות וסיפורים על הקהילה ואנשיה וכתוב ברובו ביידיש, עם מעט עברית.
הקהילה היהודית בבּוּדַפֶּשְׁט בירת הונגריה הייתה קהילה מפוארת שבראשה עמדו רבנים גדולים, היא גם שגשגה ופרחה תרבותית, הוקמו בה מוסדות, בתי כנסת וחנויות ושמרו על אורח חיים יהודי, היא אף הייתה מרכז של עיתונות יהודית, ויצאו בה לאור עיתונים יהודיים רבים.
כיוון שבודפשט היא איחוד בין שלוש ערים: בודה, אובודה ופשט (משנת 1872), הקהילה היהודית עתיקה מימיה של העיר המאוחדת, וקיימת החל מתקופת האימפריה הרומית.
טרם האיחוד הייתה קהילה יהודית בכל אחד משלושת החלקים של בודפשט, והקדומה בהם הייתה קהילת בודא.
הקהילה הלכה והתפתחה עד תרצ"ט (1939), שנת פרוץ מלחמת העולם השנייה, למרות מגמת האפליה האנטי-יהודית במרת השלטון ההונגרי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חוותה הקהילה אנטישמיות קשה, הפליה, רדיפות, פיטורים מעבודות והשפלות רבות.
יהודים רבים גויסו לעבודות כפייה ובזמן קצר התחוללה החרפה באנטישמיות עד לכדי השמדה והרג בדרכים קשות של בני הקהילה.
כ־76,000 יהודים הושמדו ובתום המלחמה נותרו בעיר כ-90,000 יהודים.
לאחר השואה יהודים רבים היו לציונים ועלו לארץ ישראל, ורבים מן הנותרים בבודפשט הפנו עורף למסורת היהודית.
כיום חזרו החיים המשגשגים לקהילה, אמנם לא כפי שהיו קודם השואה, אך היא שיקמה את חייה הקהילתיים ונהייתה לקהילה היהודית הגדולה בהונגריה המונה כ-80,000 יהודים.
תולדות הקהילה וקורותיה לפני השואה
ראשית ההתיישבות היהודית עד המאה ה-14
בודפשט בירת הונגריה הוכרזה כעיר בשנת 1872, עם מיזוג שלוש הערים בודה (Buda), אובודה (Obuda), ופשט (Pest) אשר התקיימו בהן קהילות יהודיות עוד קודם לכן.
העתיקה שבחלקים אלה היא בודא, שנקראה בתקופות קדומות יותר בשם אופן (מגרמנית: Ofen), ובמקורות העבריים נותרה ידועה בכינויים במקורות העבריים: אובן, בודן ובודרו.
בודא שימשה במשך מאות בשנים כעיר ואם בישראל.
עקבות התיישבות יהודית מימי הרומאים נמצאים במקום זה.
היהודים הקימו על יד מעיינות המים את המחנה המבוצר "אקוינסום".
לפני שנים מספר חפרו ומצאו שם מצבה רומאית מתקופה קרובה לחורבן הבית השני.
לאחר בדיקה גילו בכתובת את השם "בנימין" ומעל לשורות שתי מנורות בעלות שבעה נרות החרותות באבן באופן פרימיטיבי, ובצדן ליתר תוקף "ה' אחד" בלשון ובכתיבה יוונית.
המצבה השמורה עתה בארמון הרוזנים "סאפארי" באבלבט אירשה, מעידה ברורות שחיילים יהודים מאסיה הקטנה או מארץ ישראל, הגנו כאן על "לימס פנוניקוס" (הגבול ההונגרי).
בעקבות מסע הצלב הראשון, בשנת 1096, הגיע זרם היהודים הראשונים מאשכנז לבודא ולשאר ערי השדה, ואתם רוח האנטישמיות.
המלך בלה הרביעי, שהחל להסדיר את שאלות הכלכלה ואת ענייני הכספים, זקוק היה באונס או ברצון לתמיכת היהודים.
הוא היה המלך הראשון שציווה להטביע מטבעות נחושת ומעות קטנות, מטבעות טטארים, לצורכי מסחר והגנה.
על רובם נטבעו אותיות עבריות (ש' ל' ק' א').
מכאן שבין חוכרי המטבעות רבו היהודים.
כמו כן דאג המלך בלה הרביעי גם לכלל היהודים.
כדי למשוך אליו את לבם, אפילו של אלה שבחוץ לארץ, העניק להם בשנת 1251 חוק יהודי מיוחד, כעין אגרת חסות, ששימשה מכאן ואילך יסוד ועיקר לכל הזכויות המיוחדות שהובטחו ליהודים במאות השנים הבאות.
אף במאות הבאות נקרא שער העיר שעל יד רחוב היהודים "השער היהודי" ועל ידו עמד גם בית הכנסת של היהודים.
היהודים היו מורידים דרך שער זה את מתיהם לקבורה בתחתית ההר, ולכן גילו שם מצבות אבן, חלקן במצב מצוין, המעידות על קיום בית הקברות היהודי של בודה שבו השתמשו במשך 300 שנים לערך.
העתיקה שבהן הוקמה בשנת 1278.
באותן השנים, כשגורשו והושמדו קהילות בכל ארצות המערב ואפילו בשנת המוות השחור, גזרת ק"ח (1348), בשעה שה"מצליפים", ה"רועים" עברו ושבו דרך אירופה מספרד ועד פולין והרגו ביהודים, לא חרץ כלב לשונו ליהודים בכל הונגריה.
שעה שעלה על כיסא המלוכה לודוויג הראשון, גזר על היהודים גזירת שמד.
ומשסירבו להיענות לו, החליט המלך לשחרר את כל יהודי הונגריה משלטונו ולגרשם מארצו.
גזירה זו שנגזרה בקיץ 1360, לא הייתה מבוססת על החוק, והיא יצאה בצורת "פקודת המלך".
לודוויג לא פגע בהונם ובתביעותיהם הכספיות של היהודים, ובביזה לא שלח את ידו.
אדרבא הוא סייע בידם בגביית שטרות החוב שלהם, רק על נכסי דלא ניידי של היהודים נטה את ידו, החרים את בתיהם ברחוב היהודים בבודא והעניק אותם כמתנה לכמריו וידידיו.
כך נסתיימה התקופה הראשונה לחיי היהודים בבודא - בגירוש.
לא ארכו הימים, ומקץ חמש שנים הוזמנו היהודים לשוב להונגריה, אף נתחדשו זכויותיהם הישנות.
קיבלו רשות לשמור על דתם ומנהגיהם, לקנות, למכור ולהחזיק בכל נכסי דניידי ודלא ניידי, שבאו לידם מתוך עסקי ההלוואות והמשכנתאות, אך לא חזרו אל רובעם הנעזב ואל בתיהם, בהם גרו זרים, אלא רובע חדש נועד להם, בקצה הר המבצר בצפון במרחק של קילומטר לערך ממעונותיהם הקודמים.
השער הווינאי נקרא מאז גם "שער השבת", בין על שום קרבתו אל מקום שוק השבת, בין בגלל חוטי העירוב שהיו מתוחים עליו.
אולם מצבם היה בשפל המדרגה, וספר החוקים לעיר בודא, משקף את מעמדם.
על היהודים היה ללבוש מעיל אדום כתליינים, כובע חד כמכשפים, ועל כולם את אות הקלון - הטלאי הצהוב.
מגמת החוקים הייתה לאסור ולהחמיר על היהודים פעולות מסחר רגילות, ולכפות עליהם את עסקי הממונות: הלוואה בריבית.
המתיישבים היהודים הראשונים באו למקום מגרמניה ומארצות הסלאבים במחצית השנייה של המאה ה-12 לערך.
ב-1279 רוכזו בגטו, חויבו לענוד טלאי אדום ומשרות ציבוריות נסגרו בפניהם.
במאה ה-14 גורשו פעמיים, פעם בעקבות "המגפה השחורה" בשנת 1348 ופעם בלחץ הכנסייה.
אף משהותרה שיבתם לעיר, הוטלו עליהם הגבלות שונות.
במאה ה-15 הייתה בודה לקהילה הראשית במדינה: זכויות היהודים הוכרו, לקהילה ניתנו סמכויות של שלטון פנימי עצמאי, ולראש הקהילה – סמכות של מנהיגות על היהדות ההונגרית כולה.
בתקופה זו עסקו יהודי בודה בעיקר במסחר וריכזו בידיהם את כל היצוא לגרמניה ולצ'כיה.
ב-1526 נכבשה בודה על ידי הטורקים.
רוב היהודים (כ-2,000 איש) הוגלו לטורקיה, ומיעוטם הצליחו להימלט לקהילות מערב הונגריה שלא נפלה בידי הטורקים.
היישוב היהודי התחדש ב-1541, ולמרות המיסים הכבדים שהוטלו על הקהילה, גדלה זו והייתה לחשובה והעשירה ביותר במדינה.
היהודים עסקו במסחר ובכספים ותפשו משרות חשובות במינהל האוצר.
ב-1660 מנו קהילות האשכנזים והספרדים כ-1,000 איש.
ב-1686 כבשו האוסטרים את העיר.
יהודי בודה נפגעו קשה במצור ששמו על העיר האוסטרים ובעלי-בריתם.
כמחצית מן התושבים היהודים שתמכו בטורקים נספו.
הרובע היהודי נבזז וספרי תורה הועלו באש.
מתוך כ-1,000 יהודים שחיו אז בעיר נספו כ-500 וכ-250 נשבו והוגלו.
תחת השלטון האוסטרי הוגבלו צעדיהם בלחץ תושבי העיר והם גורשו ממנה ב-1746 על ידי הקיסרית מריה תרזה.
זכות המגורים חודשה רק ב-1783, משפתח הקיסר יוזף השני את שערי הערים החופשיות בהונגריה להתיישבות יהודית.
הקהילה לא חזרה למעמדה הקודם עד למחצית השנייה של המאה ה-19 (אז עלה מספר המשפחות היהודיות בה ל-7,000).
במחצית השנייה של המאה ה-18 נוסדה החברה קדישא.
עד 1869 נבנו בבודה ארבעה בתי-כנסת (בסוף המאה ה-19 נבנו שניים נוספים); הרב הראשון שנזכר במקום במאה ה-15, היה הרב עקיבא בן מנחם הכהן, שנודע בשם "נשיא".
במחצית השנייה של המאה ה-17, בימיו של הרב אפרים בן יעקב הכהן, הייתה בודה המרכז החשוב של השבתאות בהונגריה.
משה קוניצר, מחלוצי ההשכלה היהודית בהונגריה, שימש גם רב ראשי במקום בשנים 1837-1828.
חרף כל הצרות והתלאות עלתה בכל זאת קהילת בודא, גם בגודל האוכלוסייה וגם בהשפעתה בארץ.
ברשימת הקהילות היהודיות בהונגריה נמנתה בודא כבר בשנת 1382 בראש כל הקהילות.
במאה ה-15 הייתה באובודה קהילה יהודית, אך כל יהודיה הוגלו לאחר הכיבוש הטורקי ב-1526 על ידי הסולטאן סולמן לטורקיה.
ב-1712 נתחדש היישוב היהודי על ידי יעקב לוב, וב-1727 כבר נמנו במקום 24 משפחות יהודיות, שהתגוררו בעיר בחסות הרוזנת אלישבע זיצ'י.
כתב החסות (שהוכר גם על ידי החצר המלכותית ב-1766) העניק להם חופש מלא בתחום הדת, זכויות מסחר כנגד תשלום מיסים מיוחדים ורשות להתגורר בכל מקום בעיר (היישוב היחידי בהונגריה שהעניק זכות זו ליהודים).
יהודי אובודה עסקו בחקלאות, מסחר ומלאכות שונות.
בתי החרושת לאריגים שהקימו היהודים באובודה (ומפעלי גולדברגר בתוכם) נודעו בכל רחבי הונגריה.
בית הכנסת הראשון נבנה ב-1738, וב-1770 נוסדה החברה קדישא.
ב-1820 נחנך בית הכנסת הגדול שברחוב לאיוש, אחד הנודעים שבתחומי הקיסרות ההאבסבורגית.
בית כנסת זה היה מפואר כפי שניתן לראות בדבריו של הסופר הגרמני נוצרי, פרנסיס שאמס, שכתב בשנות השלושים שני ספרים על בודא ועל פשט ומתאר את בנין בית הכנסת:
כמו כן הקימה הקהילה בית חולים ב-1772 ובית ספר שנבנה בלחץ הקיסר יוזף השני אך נסגר משום סירוב ההורים לשלוח את ילדיהם ללמוד אצל מורים נוצריים.
במחצית המאה ה-19 התמעטה חשיבותה של קהילה זו, ורבים מחבריה עברו לפשט.
יהודים נזכרים בפשט לראשונה ב-1406. ב-1504 היו בבעלותם בתים ואדמות, אך לאחר הכיבוש האוסטרי ב-1686, נאסרה ישיבתם במקום.
הבסיס ליישוב החדש הונח על ידי יהודים שגורשו מבודה ב-1746. ישיבתם הותרה באופן רשמי רק ב-1783, משפתח הקיסר יוזף השני (1780–1790) את שערי הערים בהונגריה בפני התיישבות יהודית.
לאחר מות הקיסר חודשו ההגבלות על התיישבות יהודית, אך מחשש לשיבוש המסחר בעיר, הותרה ישיבתם של יהודים מסוימים על-פי בחירת שלטונות העיר.
רוב היהודים התרכזו ברובע ארז'בט-וארוש שעד לשואה היו רוב תושביו יהודים.
היהודים הקימו בתי-חרושת ועסקו במסחר.
ב-1821 הוכרה קהילת פשט רשמית והחלה תופשת מקום מרכזי בחייהן של קהילות הונגריה.
קהילת פשט מילאה תפקיד נכבד במהפכה הלאומית ההונגרית (הידועה גם בשם "המהפכה הליברלית") שכוונה כנגד המשטר ההבסבורגי.
יהודים רבים הצטרפו ללוחמי החופש, וסכומים ניכרים נתרמו על ידי הקהילה.
לאחר כישלון המרד והתארגנותו של המשטר החדש בהונגריה והשגת ה"פשרה" עם אוסטריה ב-1867, נחקק חוק שהעניק שוויון מוחלט לכל התושבים היהודיים.
למרות זאת, הוטלו על יהודי פשט מיסים כבדים, חלק מן המס הכבד בו חויבו כל קהילות הונגריה בעקבות השתתפותן במרד.
ב-1867 יזמה קהילת פשט את כינוס הקונגרס היהודי הארצי שמטרתו הייתה לדון בחילוקי הדעות המתמשכים בין האורתודוקסים למשכילים בנושאי ארגון הקהילות והאוטונומיה שלהן בענייני דת וחינוך.
בעקבות הקונגרס נוצרו שלושה טיפוסי קהילות בהונגריה: האורתודוקסים, שסירבו לקבל כל סטייה מן ההלכה היהודית ופרשו מן הקונגרס, הנאולוגים, עמם נמנו רוב יהודי הבירה, שארגנו את קהילותיהם בהתאם לתקנות הקונגרס, והתומכים בגישת הסטטוס-קוו שביקשו להימנע מנקיטת עמדה כדי שלא לגרום לפילוג.
קהילת פשט הקימה שורה ארוכה של מוסדות סעד כגון מעונות לזקנים וחולים, בית יתומות נוסד ב-1867 והיה הראשון מסוגו בהונגריה, מעון חרשים-אילמים נוסד ב-1876 ובתי חולים הראשון שבהם הוקם ב-1841.
בית התפילה הראשון בפשט הוקם ב-1784 ברחוב קיראלי.
נבנו בתי כנסת רבים נוספים, בהם בתי כנסת נפרדים לפלג האורתודוקסי ובית כנסת למתפללים בנוסח ספרד.
ב-1859 הוקם בית הכנסת הגדול ברח' דוהאני המכיל כ-3,000 מקומות ונחשב לבית הכנסת הגדול ביותר באירופה.
בית הספר הראשון בפשט נפתח ב-1814 ולמדו בו לימודי דת ולימודי חול בגרמנית.
מלבדו פעלו בתי ספר יהודיים פרטיים נוספים, וכן דאגה הקהילה למורי דת גם בבתי הספר הלא-יהודיים.
בין שתי מלחמות העולם הקיפה מערכת החינוך של הקהילה 15 מוסדות, בהם למדו כ-3,600 תלמידים, פרט לקהילה האורתודוקסית, שמנתה בתקופה זאת כ-10,000 יהודים והקימה מוסדות חינוך וסעד נפרדים.
ב-1877 נפתח בבודפשט בית-המדרש לרבנים, אחד המוסדות החשובים בעולם להכשרת רבנים, שמטרתו הייתה שילוב לימודי רבנות עם השכלה כללית.
הוא תפש מקום מרכזי בעיצובה של יהדות הונגריה המודרנית והוחרם על ידי היהדות האורתודוקסית.
המורים שלימדו בו היו חוקרים ומלומדים ידועי-שם.
בשנת 1873 אוחדו רשמית שני חלקיה של בודפשט.
המחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה תקופת שגשוג ופריחה תרבותית לקהילה היהודית בבודפשט.
היא אף הייתה מרכז של עיתונות יהודית, ויצאו בה לאור עיתונים יהודיים רבים, העיתון היהודי הראשון בשפה ההונגרית היה השבועון "היהודי ההונגרי" (Israelita Magyar).
כמו כן יהודים מילאו תפקיד חשוב בייסודם ובעריכתם של חשובי העיתונים בהונגריה, למשל העיתון "מערב" (Nyugat).
בתחילת המאה ה-20 נפתח בית העלמין חדש בית הקברות היהודי של ראקושליגט.
באוגוסט 1919 פקד את הונגריה גל של אנטישמיות, הידוע בשם "הטרור הלבן", בעקבות כישלון ההפיכה הקומוניסטית ותפיסת השלטון על ידי האדמירל מיקלוש הורטי.
קורבנותיהם העיקריים של הכנופיות הצבאיות, שהתארגנו לשם "טיהור" הארץ מהקומוניסטים ושותפיהם היו יהודים.
עם כניסתו של הורטי לבודפשט ב-14 בנובמבר 1919, פוטרו פקידים יהודיים בשרות הממשלתי והצבאי, נאסר על יהודים לסחור בטבק וביין, ומוסדות המדע נסגרו בפניהם.
חוק ה"נומרוס קלאוזוס" (שקבע כי הקבלה לאוניברסיטאות תהיה על-פי מכסות לאומיות) פגע בעיקר ביהודי הבירה, וב-1922 גורשו 15,000 יהודים תושבי פשט בטענה שהם חסרי אזרחות.
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה חלו תמורות בחיי הקהילה היהודית בבודפשט.
כבר בשנת 1937 הופעל לחץ לא רשמי על מפעלי תעשייה גדולים ועל חברות עתירות נכסים בבירה להרחיק מתוכם את היהודים, והוא הפך לרשמי עם פרסום החקיקה האנטי-יהודית ב-1938.
בעקבות חוקי ההפליה (שנתפרסמו בין 1941-1938 ונועדו להגביל את היהודים בתחומי הכלכלה והחברה), נדרשו המפעלים התעשייתיים הגדולים בבירה לפטר את עובדיהם היהודים.
ב-1940 הוחל גיוס יהודים לעבודות כפייה (עבודות ביצורים ושירותים שבהן הועסקו עם אזרחים הונגרים אחרים שהשלטונות לא רצו לגייס לשורות הצבא הלוחם), ומשפחות רבות נותרו ללא פרנסה, מספר נזקקי הסעד בבירה עלה על מספר הנזקקים בכל יתר הונגריה, אף שבבירה ישבו רק כשליש מכלל היהודים במדינה.
בשנת 1942 בוטלה ההכרה בדת היהודית, ושני נציגיה בבית העליון של הפרלמנט אבדו את מקומותיהם.
באותה שנה בוטלה זכות היהודים לשרת בצבא, ואף הקצינים הוותיקים, מעוטרי אותות הכבוד, נפסלו מללבוש מדים ולשאת נשק או חרב.
אפשר שכתוצאה מדחיקת רגליהם של יהודי הונגריה מחיי הכלכלה והתרבות, פרחו חיי הרוח היהודיים בבודפשט באותה תקופה.
בבתי הכנסת ניתנו שיעורים רבים במורשת ישראל, בהיסטוריה יהודית ובדת.
לימודי העברית שגשגו, והוצאות הספרים, ובראשן הוצאת יבנה, פרסמו ספרים ומאמרים רבים במחשבת ישראל, בפולקלור יהודי ובהיסטוריה יהודית.
תרגום התנ"ך להונגרית עם פירושו של הרב הראשי ליהדות בריטניה, הרב הס, הושק ויצא לאור בטקס מרגש ימים ספורים לפני שהגרמנים כבשו את המדינה.
ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה וכבש אותה.
למחרת פורקו כל הארגונים היהודיים, ובמקומם הוקמה בפקודת אדולף אייכמן המועצה היהודית ("יודנראט"), שמו שטרן מונה כנשיא המועצה, והיו בה שמונה חברים: חמישה נציגים נאולוגים, שניים אורתודוקסים וציוני אחד.
ב-31 במרס 1944 הורה אייכמן שגם היהודים המומרים יסורו למרותה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה.
יהודי הבירה נצטוו לענוד את הטלאי הצהוב, חופש התנועה הוגבל, ודירות רבות הופקעו.
הגרמנים השתלטו לאיטם על הונגריה כולה.
בשעה שבערי השדה חלו כבר פעולות גירוש היהודים למחנות ההשמדה במלוא הקצב, עוד הייתה עיר הבירה שקועה בשלווה ובשאננות יחסית, מפני שהצנזורה הקפדנית העלימה מעיניה את אשר התרחש מסביב.
על-פי הסכם בין רשויות השלטון ההונגריות לבין הגרמנים, את יהודי בודפשט היו אמורים לרכז בגטאות ולגרש לאחר שתוכרז הפרובינציה ההונגרית יודנריין (נקייה מיהודים).
בצווים שהוציא ראש העיר בודפשט ביוני 1944 בצעד מקדים לריכוז יהודי העיר הוקצו להם מגורים בבתים שכונו אז "בתי כוכב צהוב".
בתוך שבוע אחד שהסתיים ב-24 ביוני 1944 נדרשו יותר מ-200,000 יהודי בודפשט לעבור לבתים שיועדו להם ב-14 רובעי העיר.
בסופו של דבר סומנו בכוכב צהוב יותר מ-2,000 מבתי העיר, שביותר ממחציתם כבר גרו יהודים קודם לכן.
את פיזור היהודים ברחבי העיר נימקו שלטונותיה בניסיון למנוע את הפצצת בודפשט בידי בעלות הברית, שיבקשו בוודאי להימנע מפגיעה ביהודים.
כ-19,000 דירות שהתפנו מדייריהן היהודים בעקבות ריכוזם נמסרו לנוצרים.
את מעבר היהודים לבתים שהוקצו להם ארגנה המועצה היהודית.
בתחילה הורשו היהודים לצאת מבתי הכוכב הצהוב בין שתיים לחמש אחר הצהריים, ולאחר מכן הותר להם לצאת כבר באחת-עשרה בבוקר – לסידורים, לקניית מצרכים ולהשתתפות בטקסי דת.
גירושים, הקמת גטאות וניסיון ההשמדה
ב-6 ביולי 1944 העוצר ההונגרי, מיקלוש הורטי, ביקש מממשלתו להודיע לשלטונות הגרמניים שהוא בעצמו יסדר את שאלת היהודים, ולפיכך לא ירשה גירושים נוספים של יהודים, וכך עוכב זמנית גירוש היהודים.
לאחר הפוגה בחודשים אוקטובר-ספטמבר (במהלכם החליטה ממשלת הונגריה לבקש שביתת נשק) חל שינוי טראגי ביותר בתולדות יהדות הונגריה, ב-15 באוקטובר תפסה את השלטון מפלגת "צלב החץ" האנטישמית, ובו ביום נערך טבח ביהודי העיר, והורכבה ממשלה חדשה בראשות פרנץ סלשי, שהכריזה על ביטול תעודות החסות.
ב-17 באוקטובר חזר אייכמן לבודפשט, והחלו ההונגרים לגייס לעבודת כפייה את היהודים מבתי הכוכב הצהוב, ועד 26 באוקטובר 1944 גייסו כ-25,000 מהם, גברים בני 60-16 ונשים בנות 40-16. תחילה נשלחו רובם לעבודות ביצורים ברחבי העיר ולעבודה במפעלים שייצרו בעבור הצבא.
ב-6 בנובמבר 1944 החלו צעדות המוות.
יהודים רבים שכבר גויסו לעבודת הכפייה ועוד יהודים אחרים שנתפסו הוצעדו מבודפשט לרייך השלישי.
מי ששרדו מהצעדות ומעבודות הפרך בביצורים בגבולות פוזרו במחנות ריכוז ברייך השלישי באביב 1945, שבועות אחדים לפני תום המלחמה.
רבים מהצועדים היו חלשים, חולים וזקנים ורובם גוועו למוות בצעדה זו.
הגטו הראשון, שכונה "הגטו הקטן" או "הגטו הבין-לאומי", הוקם בבודפשט בנובמבר 1944 בעבור כ-15,600 יהודים שהיו ברשותם מסמכים או דרכונים מטעם שגרירויות של מדינות נייטרליות שפרסו עליהם את חסותן.
היהודים ה"מוגנים" נדרשו לעבור לדירות שקודם לכן גרו בהן כ-4,000 דיירים.
דיפלומטים של מדינות נייטרליות טענו כי יהיה קל יותר להגן על היהודים שבחסותם מפני אנשי "צלב החץ" אם יתגוררו באותו אזור.
הגטו הבין-לאומי הוקם בפשט, ליד הדנובה, בקרבת פרק סנט אישטוון, ויהודים שהיו להם תעודות של שווייץ, שוודיה, פורטוגל, ספרד והוותיקן נדרשו לעבור ל"בתים המוגנים" עד 20 בנובמבר.
מספר התושבים בגטו הקטן גדל בהתמדה כשעברו אליו גם יהודים שהחזיקו תעודות מזויפות.
ב-29 בנובמבר 1944 ציווה שר הפנים, גבור ויינה, להקים ליהודי הבירה את הגטו של פשט – "הגטו הגדול".
גטו זה הוקם ברובע השביעי, שכבר היה מאוכלס בצפיפות ביהודים, בקרבתם של שלושה בתי כנסת גדולים ששכנו ברחוב דוהני, ברחוב רומבך וברחוב קזינצי.
היהודים הצטוו לעבור מבתי הכוכב הצהוב אל הגטו עד 2 בדצמבר, והגטו נסגר ב-10 בדצמבר.
הגטו הגדול הוקף גדר קרשים, ועל ארבעת שעריו, אחד לכל אחת מרוחות השמים, שמרו אנשי "צלב החץ" ושוטרים.
נאסר על נוצרים לגור או לעבוד בתחומי הגטו.
בתחילת ינואר 1945 עברו כ-10,000 מתושבי הגטו הבין-לאומי אל הגטו הגדול, משום שאנשי "צלב החץ" פשטו לעיתים קרובות על הבתים המוגנים באמתלה של בדיקת תוקף המסמכים שבידי התושבים, ולאחר הבדיקה ירו ביהודים והדפו אותם למימי הדנובה.
לבתי החולים היהודיים הגיעו מדי יום יהודים פצועים ששרדו מהיריות והצליחו להיחלץ מהמים הקפואים.
קצתם עברו אליו מרצונם בדצמבר 1944 ובינואר 1945, לאחר שלא יכלו לשאת עוד את סכנות החיים במחבוא.
בין 12 ל-24 בדצמבר 1944 הובאו לגטו הגדול כ-6,000 ילדים יהודים מבתי ילדים שפעלו מחוץ לגטו בחסותו של הצלב האדום הבין-לאומי.
רוב תושבי הגטו היו ילדים וקשישים, שכן יהודים בגיל העבודה גויסו לעבודת כפייה או הועברו בידי ממשלת "צלב החץ" לעבודה בשירות הגרמנים.
המועצה היהודית ניהלה בגטו תחומים שונים של החיים בו.
משרדיה נמצאו במטה של הקהילה הנאולוגית של פשט, בתוך הגטו.
רשמית הועסקו במועצה 800 עובדים, אך בפועל עבדו בשירותה הרבה יותר אנשים, ובהם בני נוער שהוטלו עליהם שליחויות מסוכנות של העברת מסרים ושמירה על הקשר עם גורמים מחוץ לגטו.
המועצה חילקה את הגטו לעשרה אזורים, ולכל אחד מהם מונו מנהיג וסגנים.
מנהיגי האזורים הופקדו על הספקת המזון וארגון חלוקתו, על רישום האוכלוסין בהם ועל שמירת החוק.
מאחר שמשפחות רבות ללא קשר ביניהן נאלצו לגור יחד בצפיפות קשה ביותר, מינתה המועצה היהודית גם מפקחים לכל בית ולכל דירה.
שירות הסדר היהודי, בפיקודו של מיקשה דומונקוש, היה אחראי לשמירת הסדר והביטחון בגטו.
השוטרים היהודים לבשו בגדים אזרחיים מסומנים בכוכב צהוב, ופריט המדים היחידי שסיפקה המועצה היה כומתה שחורה.
הם היו חמושים באלות גומי, אך אלו הוחרמו לעיתים קרובות בידי חיילי אס אס ואנשי "צלב החץ".
כשהלך המצור על בודפשט והחמיר והעיר הופצצה, הייתה משימתם הקשה ביותר של השוטרים היהודים לשכנע את תושבי הגטו לצאת מבתיהם כדי להצטייד במזון, מים ודלק וכדי לקבור את המתים.
משלושת בתי הכנסת שבתחום הגטו הגדול, סגרו הגרמנים תחילה את בית הכנסת שברחוב קזינצי.
שני האחרים – ברחוב דוהני וברחוב רומבך – שימשו בידי אנשי "צלב החץ" אחרי הפיכת סלשי מחנות מעצר ליהודים.
עם זאת, מכיוון שנמצאו בתחומי הגטו, לאחר הקמתו נערכו תפילות בשלושתם.
שלושה רבנים דאגו לצורכי הדת של הקהילה ולטקסים ושירותים כגון קבורת המתים.
למען המומרים שגרו בגטו ערכו כמרים שהיו להם אישורי כניסה לגטו טקסים במקומות ציבוריים כמו בית הקפה פולגר לשעבר.
בגטו הגדול פעלו כמה מטבחים ציבוריים.
בעת המצור על בודפשט, מאמצע דצמבר 1944 ואילך, נפגע הגטו מפצצות ונגרמו נזקים למבני ציבור.
מים למטבחים הובאו מבתים שצנרת המים עדיין פעלה בהם ומבארות ארטזיות (שמולאו בעפר כשסופקו לאזור מים במערכות מסודרות וכעת שבו תושבי הגטו וחפרו אותן).
כמו כן השתמשו גם במי המעיין שסיפק את המים למקווה של העדה האורתודוקסית.
קרשים שנאספו מהריסות בתים שנפגעו בהפצצות שימשו חומרי בעֵרה לבישול ולהסקה.
הבעיה הקשה ביותר של תושבי הגטו הייתה המחסור במזון.
הרשויות העירוניות הקצו לתושבי הגטו 800-700 קלוריות לאדם ליום – לעומת 1,500 קלוריות ליום שהוקצבו לאסירים בבתי הכלא.
בלי המזון שסיפקו מפעם לפעם הצלב האדום הבין-לאומי ודיפלומטים של מדינות נייטרליות והמזון שרכשה המועצה היהודית מתקציבה, היו יהודי הגטו הגדול גוועים ברעב.
בדצמבר 1944 הוקצו לילדים 931 קלוריות ליום, ולחולים – 1,355 קלוריות ליום.
כשכיתר הצבא האדום את בודפשט בסוף דצמבר 1944 הלך וגבר הקושי להשיג מזון, והתמותה מרעב בגטו עלתה.
גם המצב התברואה והטיפול הרפואי בגטו הקשו מאוד על תושביו.
היה מחסור במים ובחומרי ניקוי, ובבתי החולים לא היו די מקומות אשפוז, תרופות וציוד רפואי.
בין רבי-הקומות המרובים של מרכז העיר לא היה בגטו מקום להיפטר מהאשפה ולא היה די מקום לקבור את המתים.
עד 24 בדצמבר 1944 נקברו המתים בתוך הגטו, בבית הקברות רקושקרסטור.
לאחר מכן, בגלל המצור על בודפשט, שוב לא הייתה גישה לבית הקברות.
לזמן קצר התאפשרה קבורת המתים בבית העלמין הישן ברחוב קרפשי, אך מתחילת ינואר 1945 לא יכלו עוד היהודים לצאת מתחומי הגטו.
מעתה ואילך הונחו הגופות בכיכר קלאוזל שבגטו ובבניין המקווה של הקהילה האורתודוקסית, ולאחר מכן גם בחצר של בניין המועצה היהודית ובחצרות בתי החולים.
כששוחרר הגטו הגדול היו מונחות ברחביו כ-3,000 גופות שלא נקברו.
רובן נקברו בשבועות שלאחר השחרור בקברי אחים ליד בית הכנסת הנאולוגי ברחוב דוהני, הקבורה האחרונה התבצעה ברחוב זה ב-17 בפברואר 1945. עד אז נקברו 2,281 גופות ב-24 קברי אחים.
בית העלמין דוהני עדיין קיים.
עד הרגע האחרון נמשכה השמדת היהודים.
בחודש טבת תש"ה (ינואר 1945), לאחר שהצבא האדום כבר חדר לפרברי בודא, התקיפו הגרמנים את בית-החולים של קהילת בודא, שעמד תחת חסותו והנהלתו של הצלב האדום, את בית-החולים של קהילת האורתודוקסים בפשט ובית-ההבראה שלה, ואת מושב הזקנים של החברה קדישא האורתודוקסית, ורצחו אל כל תושביהם, רופאיהם ועובדיהם, יותר מ־400 נפש.
היהודים שנשארו בגטו הקטן שוחררו ב-16 בינואר 1945, ופשט כולה ובכללה הגטו הגדול שוחררה בידי הצבא האדום כעבור יומיים.
בסך הכל שוחררו כ-70,000 יהודים מהגטו הגדול וכ-30,000 יהודים מהגטו הקטן.
הוא שיתף פעולה עם נציגי מדינות שווייץ ושוודיה, הקונסול השווייצרי קארל לוץ והדיפלומט השוודי ראול ולנברג, שהצילו יהודים באמצעות הנפקת תעודות-חסות של מדינותיהם.
ראול ולנברג הנו אחת הדמויות הידועות ביותר מבין חסידי אומות העולם.
הוא היה איש עסקים שפעל כדיפלומט שוודי בהונגריה בשלהי מלחמת העולם השנייה.
תוך כדי שימוש במעמדו הדיפלומטי כנציג של מדינה נייטרלית הוא הביא להצלת אלפי יהודים הונגרים.
בין היתר הוא הנפיק ושכפל דרכוני חסות שוודיים ליהודי בודפשט, הקים ברחבי העיר רשת של "בתים מוגנים" בחסות הכתר השוודי, הפעיל לחצים שונים על בכירים נאצים והונגרים לעצירת המשלוחים לאושוויץ ואף בלם בגופו גירוש של יהודים להשמדה.
בסוף המלחמה הוא נפל בשבי הסובייטים, ושם מצא את מותו בנסיבות לא ברורות, לפי גרסת הרוסים כבר בשנת 1947. גם ההסתדרות הציונית פעלה להצלת יהודים, באמצעות מסמכים מזויפים.
2,748 יהודים הוסתרו במנזרים ובמרתפי כנסיות.
מספרן הכולל של תעודות-החסות הכשרות והמזויפות שהונפקו בבודפשט הגיע ל-100,000. אלפי יהודים הצליחו להנצל הודות לפעילות של טיבור ברנסקי.
ארה ירציאן הציל מעל ל-400 יהודים בבית חולים בה עבד.
מספר היהודים שהועברו לידי הגרמנים עד לכיבוש הרוסי ב-17 בינואר 1945 הגיע ל-76,000, כולל קרבנות גירושים ומצעדי המוות (כ-15,000 יהודים נספו במצעדי המוות ובגירושים).
עם כניסת הרוסים לעיר נמנע חיסולם של 94,000 תושבי הגטאות.
25,000 יהודים יצאו מן המחתרת, וכ-20,000 חזרו ממחנות ריכוז ועבודה.
בתום המלחמה נותרו בעיר כ-90,000 יהודים, כלומר למעלה מ-50% מיהדות בודפשט נספו בשואה.
בודפשט שוחררה ב-13 בפברואר 1945, והונגריה כולה שוחררה ב-4 באפריל 1945. בשבועות שלאחר השחרור עוד מתו אלפי יהודים מרעב, ממחלות ומתשישות.
בתום השואה, רבבות מתושבי בודפשט עזבו את העיר ופנו לארץ ישראל או למקומות מקלט אחרים ונעשו מאמצים בקרב הנותרים בעיר לשקם את הקהילה שנהרסה.
ב-1956, אחרי המרד ההונגרי נגד הסובייטים, עזבו את בודפשט כ-25,000 יהודים..
רבים מהנותרים בעיר פנו עורף למסורת היהודית, אם משום טראומת השואה, אם בשל השפעתה של הממשלה האתיאיסטית בהונגריה.
בתקופה הקומוניסטית, הקהילה היהודית בבודפשט הייתה תחת סמכותה של מחלקה לענייני דת במשרד הפנים ההונגרי.
מאז 1968, בכל אחד מ-18 המחוזות האדמיניסטרטיביים של העיר היה תמיד לפחות בית כנסת אחד, בהם בית הכנסת הגדול ברחוב דוהאני.
בכל מחוז היה גם רב, תלמוד תורה ואולם לימוד.
בעיר פעל גם בית ספר תיכון יהודי, ובו למדו כ-140 תלמידים.
הקהילה החרדית ייסדה ישיבה ובה למדו 40 תלמידים.
בית המדרש לרבנים, שחודש אחרי המלחמה, היחיד מסוגו במדינות הקומוניסטיות, המשיך בפעילות הודות לתמיכת התנועה הנאולוגית.
החל משנת 1950 ניהל את בית המדרש לרבנים פרופסור אלכסנדר שייבר, שנפטר בשנת 1985, הוא פרסם מחקרים על תולדות יהדות הונגריה ופעל בשנותיו האחרונות לגיבוש חיי הקהילה היהודית בעיר.