tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראש מטה המשרד הראשי לגזע והתיישבות של האס אס.
נידון ל-25 שנות מאסר במסגרת משפט RuSHA, אולם שוחרר ב-1954.
הופמן נולד ב-16 במרץ 1896 באינסברוק, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, לחם בחזית המזרחית ובמרץ 1917 הועלה לדרגת לויטננט.
ביוני של אותה שנה הוא נפל בשבי צבא האימפריה הרוסית, אולם ברח מהשבי ונמלט לגרמניה.
הופמן עבר הכשרה כטייס וב-1919 פרש מהצבא.
זמן קצר הוא היה פעיל בפרייקור, ובין 1920–1925 עסק במסחר ביין.
החל מ-1931 הוא פעל במסגרת המשרד הראשי לגזע והתיישבות של האס אס.
משנת 1933 הוא עבד במשרה מלאה כקצין אס אס.
מ-1939 היה הופמן עורך שותף בעיתון "Biologist".
מיולי 1940 עד אפריל 1943 הוא היה מפקד המשרד הראשי לגזע והתיישבות.
בתפקידו זה השתתף ב"גרמניזציה" של השטחים שנכבשו בידי הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה בפולין ובברית המועצות.
הדבר היה כרוך בהגליה של אוכלוסיות ממקומות מהשטחים הכבושים ויישובם מחדש של "גרמנים אתנים" (Volksdeutsche) באותם שטחים.
הוא גם היה אחראי על חטיפת ילדים פולנים שנשלחו לגרמניה, ועל רדיפות כנגד היהודים.
ב-20 בינואר 1942 הוא ייצג את המשרד במהלך ועידת ואנזה.
באפריל 1943 הוא הועבר לתפקיד מפקד האס אס והמשטרה בדרום-מערב גרמניה (וירטמברג, באדן ואלזס).
לאחר המלחמה נעצר הופמן, ובמרץ 1948 נשפט במסגרת משפט RuSHA יחד עם בכירים נוספים במשרד הראשי לגזע והתיישבות.
הוא הואשם בפשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה, ונידון ל-25 שנות מאסר שקוצרו בהמשך ל-15 שנה.
הוא היה אסור בכלא לנדסברג, וב-7 באפריל 1954 קיבל חנינה ושוחרר.
לאחר מכן עבד כפקיד מקומי.
הוא מת בבאד מרגנטהיים ב-31 בדצמבר 1982.
בסרט "הפתרון הסופי", גולמה דמותו בידי ניקולס וודסון.
אוטו בראון היה קומוניסט גרמני בעל קריירה ארוכה ומגוונת.
תפקידו המשמעותי ביותר היה כסוכן של קומינטרן שנשלח לסין ב-1934, כדי לייעץ למפלגה הקומוניסטית הסינית (CP) בנוגע לאסטרטגיה צבאית במהלך מלחמת האזרחים הסינית.
שם בראון אימץ שם סיני, לי דה (Lǐ Dé); רק שנים רבות לאחר מכן, המידע הביא לזיהוי שמות אלה כשייכים לאדם אחד.
אוטו בראון נולד באסמאנינג, בוואריה עילית, ליד מינכן.
אף על פי שאמו הייתה בחיים, הוא גדל בבית יתומים.
הוא נרשם למכללה להכשרת מורים בפאסינג באזור מינכן.
ביוני 1918 גויס בראון לשורות הצבא הבווארי, חלק מהצבא הגרמני הקיסרי, אך מלחמת העולם הראשונה הסתיימה לפני שהצליח להשתתף בלחימה.
לאחר שביתת-הנשק הוא חזר לסיים את לימודיו במכללה להכשרת מורים.
עם זאת, הוא לא לקח על עצמו עבודת הוראה בבית הספר היסודי.
במקום זאת, הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) שהוקמה ויצאה לדרכה.
הקומוניזם הפך לייעוד וקריירה לכל חייו.
נראה כי כבר בשנת 1921 בראון עבד במשרה מלאה בתשלום במפלגה הקומוניסטית.
הוא היה מעורב בפרשה של גנבת כמה מסמכים רגישים מקולונל פרייברג, מהגר השייך לרוסים הלבנים שבסיסו היה בברלין.
בראון נעצר על ידי המשטרה ביולי 1921. הוא הועמד לדין אך הצליח להסתיר את קשריו הקומוניסטיים ולשכנע את בית המשפט שהוא "ימני".
בשל ההטיה שהייתה קיימת לעיתים קרובות במערכת המשפט של רפובליקת וויימר, הוא יצא עם עונש קל.
למעשה, הוא לא הלך לכלא, אלא הצליח להסתתר.
באותה עת הוא כבר היה חבר מרכזי במנגנון המפלגה הקומוניסטית, לא זו בלבד שכתב מאמרים בעיתונים המפלגתיים, אלא לאחר 1924, עמד בראש מאמצי "הריגול הנגדי" של המפלגה.
הוא גם היה מעורב במיליציה שלה ובפעילות הצבאית.
המשטרה תפסה אותו שוב בספטמבר 1926. הוא נאסר לראשונה על "עונשו של פרייברג" משנת 1922, ולאחר מכן הוחזק במעצר בכלא מואביט.
עם זאת, ב-11 באפריל 1928, חבורה של קומוניסטים, כולל אהובתו אז אולגה בנאריו הצליחו להבריח אותו מהכלא.
הבריחה הנועזת קיבלה פרסום עולמי.
בראון ובנאריו עשו את דרכם למוסקבה, שם הם היו מעורבים בתנועה הקומוניסטית הבין-לאומית.
שניהם היו בבית הספר לנין שהופעל על ידי הקומינטרן.
בראון למד באקדמיה הצבאית של פרונז, בעוד בנאריו עבדה כמדריכה של "הנוער הקומוניסטי הבין-לאומי", תחילה בברית המועצות, ואחר כך בצרפת ובאנגליה, שם השתתפה בתיאום פעילויות אנטי-פאשיסטיות.
בראון ובנאריו נפרדו ב-1931. היא התחתנה עם המנהיג המהפכני הברזילאי המפורסם לואיס קרלוס פרסטס ועברה לגור בארצו.
היא נעצרה לבסוף בברזיל והוסגרה לגרמניה, שם היא בסופו של דבר הוצאה למוות ב"מרכז ברנבורג להמתת חסד".
היא זכורה כקדושה מעונה בידי השמאל הברזילאי והשמאל הגרמני.
מצידו, אוטו בראון, החל את הקריירה המהפכנית ביותר, ובכמה מובנים, השנויים ביותר במחלוקת, כנציג הקומינטרן בסין.
בשנת 1932, לאחר סיום לימודיו באקדמיה של פרונז, שיגר המנהל הרביעי של המודיעין הצבאי הסובייטי את בראון לחרבין במנצ'וריה, סין.
משם נסע לשאנגחאי, והצטרף ללשכה המקומית של הקומינטרן.
שם הוא היה מעורב בנושאים צבאיים בפקודו של גנרל קלבר, ובעניינים פוליטיים שניהל ארתור אוורט, קומוניסט גרמני אחר.
עם זאת, שנחאי הייתה באותה תקופה נידחת בעניינים מהפכניים סיניים – התנועה הקומוניסטית המקומית נפגעה למעשה על ידי הקוומינטנג של צ'יאנג קאי-שק ב-27 בינואר 1927. הקומוניסטים הסינים נסוגו לאחר מכן לאזורי הכפר והתחילו להתארגן במחוז ג'יאנגשי.
במחצית השנייה של 1933 הגיע בראון אל ריוג'ין, בירתה של "הרפובליקה הסובייטית הסינית" שהוקמה על ידי הקומוניסטים הסינים ששרדו, שם הפך ליועץ צבאי.
הנסיבות המדויקות של מינוי זה ופעילותו בשנים הבאות נותרו לא מספיק ברורים.
כפי שציין פרדי ליטן, שחקר היטב את החלק הזה בקריירה של אוטו בראון, "זיכרונותיו של בראון הם מקור חשוב, אם כי מפוקפק, לאירועי השנים האלה".
באותו זמן, הקואומינטאנג – שתפס את הקומוניסטים כאיום מסוכן לשלטונו – פתח בשורה של התקפות נמרצות על הקומוניסטים באזורים עירוניים.
כוחותיהם התקרבו אל ריוג'ין, שהייתה נתונה בסכנה של מצור.
הקומוניסטים יזמו את המצעד הארוך כדי להימלט מסכנה זו.
בראון, תחת שמו הסיני "לי דה" היה כמעט הזר היחיד שהשתתף במצעד הארוך, וייתכן שהוא גם הציע את הרעיון לצאת למצעד כזה במאמץ להגיע לתוככי סין הבטוחים יותר.
בהמשך 1934 בראון / לי דה נטל תפקיד פיקודי בצבא הקומוניסטי, יחד עם ז'ואו אנלאי ובו גו – עם סמכות לקבל את כל ההחלטות הצבאיות.
בראון הדגיש כי צבא "החזית הראשונה" יתקוף ישירות את צבא הקואומינטאנג.
צבא החזית הראשון נפגע מאוד, וכוחותיו ירדו בצורה דרמטית, מ-86,000 לכ-25,000 אנשים, בתוך שנה.
בשנת 1935, הוא השתתף בכנס שבו מאו דזה-דונג ופנג דהואי הביעו את התנגדותם לטקטיקה הצבאית של בראון.
מאו טען כי ההתקפות הישירות עלו בחיי רבים מדי, והציע שכוחות קטנים, יפעלו ויקיפו את הקואומיטאנג תוך שימוש בטקטיקות של לוחמת גרילה שבהן מאו התפרסם.
(מאו כבר לא סמך על היועצים האירופיים של הקומינטרן, בייחוד בהתחשב בעובדה שבשנות העשרים היו יועצים כגון ההולנדי הנק סניבלט שהעניקו לקומוניסטים הסינים עצות הרסניות).
מנהיגי אגפים צבאיים אחרים הסכימו עם מאו, כך שבראון ושותפיו איבדו את מעמדם כמפקדים צבאיים ומאו הפך למנהיג של המצעד הארוך.
אחרי הוועידה הזאת נדחף הקומינטרן הצדה, ו"קומוניסטים ילידים" השתלטו על המפלגה הקומוניסטית הסינית.
למרות זאת, בראון נשאר בסין עד 1939 והשתתף במצעד הארוך יחד עם שאר היחידות הקומוניסטיות.
הוא כבר לא היה בעל פיקוד צבאי, אלא היה מעורב בעיקר בעבודת הייעוץ ובהוראת טקטיקות.
אף על פי שלא חזר לסין לאחר שעזב ב-1939, כל ימי חייו המשיך לגלות עניין בענייני סין.
בשנת 1939 הגיע בראון לברית המועצות.
באותו זמן, ברית המועצות הייתה מקום מסוכן עבור קומוניסטים זרים, שרבים מהם – כולל קומוניסטים גרמנים – נכלאו, עונו או נהרגו על ידי המשטרה החשאית של ג'וזף סטלין (NKVD).
למרות היותם נאמנים לחלוטין למטרה המהפכנית.
בראון הצליח להימנע מגורל כזה, אם כי הוא נתקל בקשיים פוליטיים מיד עם הגעתו.
בהגיעו למוסקבה הוא קיבל עבודה בעיתונות הזרה במוסקבה כעורך ומתרגם.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית-המועצות ב-1941, נעשה שימוש בעברו הגרמני על ידי הפיכתו לתעמולן פוליטי שתפקידו לשנות את נאמנותם של קצינים גרמנים שנתפסו בידי הסובייטים.
בתפקיד זה הוא השתמש בכינוי ישן משנות ה-20, "קומיסר וגנר".
מאוחר יותר הוא ביצע תפקיד דומה כלפי קצינים יפנים שבויים.
בין 1946 ל-1948 הוא התגורר ליד מוסקבה שם היה מרצה בבית הספר המרכזי האנטיפשיסטי.
לאחר מכן עבר תקופה נוספת של עבודה במוסקבה עצמה בתרגום משפות זרות לעיתונות המקומית.
רק לאחר מותו של סטלין הורשה אוטו בראון לחזור למולדתו לאחר כמעט שלושה עשורים של גלות.
לאחר הגעתו לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (מזרח גרמניה) היה בראון מועסק במכון למרקסיזם-לניניזם שניהל הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
עיקר משימתו הייתה פרסום בגרמנית של כתבי ולדימיר לנין.
הוא היה המזכיר הראשון של אגודת הסופרים הגרמנית מ־1961 עד 1963. באמצע שנות השישים שלו, הוא הפך לפנסיונר ועשה קצת תרגום עצמאי מרוסית.
מעמדו החיובי על ידי השלטונות המזרח גרמניים, התעצם כאשר ב־1964 כשנחשף כי המהפכן הסיני "לי דה", שהיה מעורב במצעד הארוך של שנות השלושים, הוא למעשה לא אחר מאשר אוטו בראון הגרמני.
החשיפה הזאת נתנה לבראון את האפשרות והדחיפה לכתוב את זכרונותיו מסין.
כאמור, החוקרים רואים בהם מידע מעניין, שימושי במיוחד שמציע זווית אחרת לזו של ההיסטוריוגרפיה הסינית הקומוניסטית הרשמית.
אך גם זכרונות אלה רחוקים מלהיות אובייקטיביים או חסרי פניות.
הם נכתבו בסוף שנות ה-60, כאשר בראון היה גם חבר המכון למדעי החברה.
הזיכרונות פורסמו בספר ב-1973 ותורגמו לסינית, אנגלית ולשונות אחרות.
בראון נפטר בגיל 74, בעוד בחופשה בבולגריה.
הוא נקבר במזרח ברלין, והספדים עליו הופיעו בפראבדה ובניו יורק טיימס.
אוטו גינְשֶׁה היה קצין בוואפן-אס אס במלחמת העולם השנייה.
תחילה השתייך לדיוויזיית הפאנצר אס אס הראשונה לפני שהתמנה לשלישו האישי ושומר ראשו של אדולף היטלר.
מתוקף תפקידו היה בין האחרונים לראות את היטלר בחיים, ולבקשתו שרף את גופתו ואת גופתה של אווה בראון מחוץ לפיהררבונקר.
גינשה נתפס בשבי על ידי חיילי הצבא האדום בברלין ב-2 במאי 1945. לאחר שהוחזק בבתי כלא ובמחנות עבודה בברית המועצות, הוא שוחרר ב-2 במאי 1956.
אוטו גינשה נולד בינה שבוויימר-אייזנאך.
לאחר שעזב את בית הספר התיכון בגיל 16 התנדב לדיוויזיית האס אס הראשונה והצטרף למפלגה הנאצית ב-1 ביולי 1934. הוא פגש לראשונה את אדולף היטלר בשנת 1936. גינשה שימש בתור שליש ה-SS של היטלר בין השנים 1940–1941. מ-1 בינואר 1941 עד 30 באפריל 1942 הוא למד באקדמיה לקצינים של ה-SS.
גינשה צבר ניסיון מבצעי כמפקד פלוגת פאנצרגרנדיר, וב-12 בינואר 1943 מונה להיות חלק מפמלייתו הצמודה של היטלר כשליש.
מאוגוסט 1943 עד בפברואר 1944 לחם גינשה בחזית המזרחית ובצרפת.
במרץ 1944 מונה שוב לשמש שלישו ומאבטחו הצמוד של היטלר.
כשליש אישי להיטלר, גינשה היה גם חבר בפיירברגליטקומנדו שהעניק הגנה ביטחונית להיטלר.
גינשה נכח בניסיון ההתנקשות הכושל בהיטלר ב-20 ביולי 1944 במאורת הזאב ונפצע לאחר שעור התוף שלו נקרע מהפיצוץ.
עם הפסדה המתקרב והבלתי נמנע של גרמניה, הטיל היטלר על גינשה ב-30 באפריל 1945 את משימת שריפת גופתו לאחר מותו, במטרה למנוע התעללות בגופה.
באותו אחר הצהריים גינשה שמר בכניסה לחדר בפיהררבונקר בו היטלר ואווה בראון התאבדו.
לאחר המתנה של מספר דקות, פתח עוזרו של היטלר, היינץ לינגה, את דלת חדר העבודה כאשר מרטין בורמן לצדו.
השניים נכנסו לחדר כשגינשה מאחוריהם, ומצאו את הזוג כשהם מוטלים מתים.
גינשה עזב את החדר והודיע לשוהי הבונקר שהיטלר מת.
מאוחר יותר, לאחר הבטיחו כי הגופות של אדולף היטלר ואווה בראון נשרפו באמצעות בנזין שסופק על ידי נהגו של היטלר, עזב גינשה את הפיהררבונקר ב-1 במאי.
ב-2 במאי 1945 נלקח גנש בשבי על ידי כוחות הצבא האדום שהקיפו את העיר, והוטס למוסקבה לחקירה על ידי ה-NKVD.
הוא נכלא במוסקבה ובמזרח גרמניה ושוחרר ב-2 במאי 1956. במהלך המאסר היו גונשה ולינגה מקורות ראשוניים למבצע מיתוס, הביוגרפיה של היטלר שהוכנה עבור ולדרישת יוזף סטלין.
התיק נערך על ידי קצינים ב-NKVD הסובייטי.
הדו"ח פורסם בצורת ספרים בשנת 2005 תחת הכותרת: "ספר היטלר: התיק הסודי שהוכן לסטלין מחקירות עוזריו האישיים של היטלר".
גינשה מת מאי ספיקת לב בביתו בלוהמר, שבנורדריין-וסטפאליה בשנת 2003. היו לו שלושה ילדים.
אוטו גאורג טירק היה משפטן ופוליטיקאי נאצי גרמני, שר המשפטים של גרמניה הנאצית בין 20 באוגוסט 1942 ל-30 באפריל 1945.
טירק נולד בוורזן שבסקסוניה, בן לסוחר מקומי.
בשנת 1910 החל לימודי המשפטים באוניברסיטת מרבורג וקיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1914 מאוניברסיטת לייפציג.
הוא התנדב לצבא גרמניה במלחמת העולם הראשונה בשנים 1914–1918 והגיע לדרגת לוטננט.
הוא סבל מפגיעת פנים ועוטר בצלב הברזל, דרגה שנייה.
לאחר תום המלחמה הוא חזר ללימודי המשפטים שהפסיק וסיים אותם בשנת 1920 בבחינות השומה (עורך דין זוטר).
באותה שנה, הוא נשכר כשמאי בבית משפט בסקסוניה.
לאחר מכן הוא נכנס לשירות המשפט של סקסוניה, ובשנת 1921 מונה לתובע ציבורי בבית המשפט המחוזי בלייפציג.
בשנת 1926 התמנה לתובע בבית המשפט העליון בדרזדן.
ב-1 באוגוסט 1932 הצטרף טירק למפלגה הנאצית.
הוא מונה להיות מנהיג ארגון המשפטנים הנאציונל-סוציאליסטי, מה שמכונה "רכטוואהרבונד".
תפקיד זה סייע לו רבות בהמשך כדי לעלות גבוה בעולם המשפט בגרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, הוא הפך לשר המשפטים הסקסוני.
בשנת 1935 מונה לסגן נשיא בית המשפט הרייך בלייפציג.
במקביל, הוא ייצג את שר המשפטים בתיאום שילוב סמכות השיפוט של הנאצים ברייך.
ב-12 במאי 1933, לאחר שמונה לשר המשפטים של סקסוניה, היה זה תפקידו של טירק להעביר את מערכת המשפט תהליך נאציפיקציה שהטאל עליו להוציא לפועל בסקסוניה.
לאחר שעבר מספר תפקידים מקצועיים בינוניים, הוא התמנה לסגן נשיא בית המשפט ברייך בשנת 1935 ובשנת 1936 לנשיא בית הדין העממי, שהוקם רק בשנת 1934. כנשיא, התרכז טירק התרכז בהידוק סמכויותיו.
בית משפט זה העמיד לדין אנשים המואשמים בפשעים נגד הרייך השלישי בדיונים סגורים וללא זכות ערעור.
הוא מילא את תפקיד זה עד 1942, אז הוחלף על ידי רולנד פרייזלר.
ב-20 באוגוסט 1942, טירק נכנס לתפקידו כשר המשפטים של הרייך.
אחד הצעדים הראשונים שלו כשר המשפטים היה לכוון את נשיא בית הדין העממי כי בהליכים פליליים נגד היהודים, הגורם המכריע תמיד צריך להיות יהדותם ולא אשמה.
בהליכי אינטרס ציבורי, נשיאי בתי המשפט הגבוהים במדינה נאלצו לדון לפחות אחת לשבועיים עם פרקליטות המדינה כיצד יש להכריע בתיק - לפני החלטת בית המשפט.
שנה לאחר מכן שינה הרייך השלישי שוב את החוקים, והפעם הוציא יהודים מכל סמכותו של בית המשפט לחלוטין והשאיר את גורלם בידי המשטרה או האס אס.
בספטמבר אותה שנה הוא גרם לכל מי שנמצא במעצר מקרב ה"יהודים, צוענים, אוקראינים, פולנים שנידונו ליותר משלוש שנים, צ'כים או גרמנים המרצים עונש של למעלה משמונה שנים" לסווגם כ"גורמים א-סוציאליים" ובכך להעבירם לסמכות הרייכספיהרר אס אס היינריך הימלר.
האס אס דאגו לשילוחם למחנות ריכוז במזרח ומשם אל מותם במחנות העבודה.
בכהונתו כשר המשפטים של הרייך, טירק דאג לכך שהניירת הארוכה הכרוכה בהליכי חנינה עבור נידוני המוות תתקצר מאוד.
לאחר התערבותו של היטלר הורה טיירק לאכוף מיידית עונשי מוות.
בחוות דעתו של בית משפט קמא, התובעים, היועץ המשפטי לממשלה וגופים אחרים.
לפיכך, עתירות לבקשות חנינה ורחמים כבר לא היו נחוצות עוד.
הוצאות להורג המוניות החלו ב-7 בספטמבר 1943. עקב המהירות שלהן נתלו כמה אסירים "בטעות".
טירק התייחס לכך בביטול, הוא טייח מקרים אלה ודרש את המשך התלייה.
הוא הוכר כחסר רחמים במהלך הקריירה שלו, תאב כוח ושאפתן.
צוות התמיכה שלו תיאר אותו כקשיח וחסון אך גם אוטוקרט השולט ביד רמה.
בצוואתו הפוליטית של אדולף היטלר הורה האחרון להשאירו בתפקיד שר המשפטים בקבינט שהורה להקים יחד עם שרים נוספים המוזכרים בצוואה לצידו של טירק.
בעלות הברית עצרו את טירק בתום מלחמת העולם השנייה.
הוא נכלא על ידי ארמיית הריין הבריטית במחנה שבוי המלחמה .
ב-22 בנובמבר 1946, לפני שניתן היה להעמידו לדין במשפט השופטים שבמשפטי נירנברג, טירק התאבד בכלא בזנלגר, פדרבורן, בכך שהרעיל את עצמו.
אוטו ברנאט, (במקור זינגר, בהונגרית: Bernát Ottó; קסטהיי, 14 בספטמבר 1872 – בודפשט, 25 במרץ 1937) היה עיתונאי בולט במספר עיתונים וכתבי עת בבודפשט ומחוצה לה, וכן עורך דין יהודי-הונגרי.
למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וכסטודנט למשפטים היה איש המערכת ולאחר מכן בעל טור בנושא מדיניות חוץ בעיתון היומי "הסכמה" (Egyetértés).
משנת 1905 עסק בעריכת דין והיה המזכיר והיועץ המשפטי של סינדיקט העיתונים היומיים בבודפשט.
משנת 1912 עבד ברנאט בתור פובליציסט כלכלי עבור היומון החשוב פשטי נפלו, מ-1913 עבור "העולם", "חדשות הערב", (Esti Kurir), ועד 1933 עבור "העיתון ההונגרי" (Magyar Hírlap).
ב-12 באפריל 1905 נשא את אילונה הנטאלר בבודפשט, ואחר כך כעבור שלוש שנים התגרשו.
אוטו דֵרִי (במקור דויטש, בהונגרית: Déri Ottó; וינה, 5 באוקטובר 1911 – ניו יורק, ארצות הברית, 18 באפריל 1969) היה צ'לן ועורך דין יהודי-הונגרי.
אוטו דרי נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ דרי (דויטש) (1875–1964) פקיד טחנת קמח קיטור ושל אירמה פופר (1888–1957) בין השנים 1929–1933, הוא היה תלמידו של ינה קרפיי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בשנת 1935 קיבל תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת בודפשט (משנת 1951 אוניברסיטת אטווש לוראנד).
עד 1938 ניגן בתזמורת הקונצרטים של בודפשט.
בשל יהדותו לאחר האנשלוס היגר לפריז, שם המשיך את לימודיו באקול נורמל סופרייר (אקול נורמל) אצל הצ'לן היהודי-אמריקאי מוריס אייזנברג יליד קלינינגרד.
משנת 1939 התגורר בארצות הברית.
הוא ניגן בכמה תזמורות סימפוניות, אחר כך ברביעיית מיתרי לנר בין השנים 1945 לבין 1948, בשלישיית ניו יורק בין השנים 1951 לבין 1961, ומשנת 1962 עד מותו ברביעיית המיתרים של סיטי קולג'.
כסולן ניגן כמה פעמים ברדיו של בודפשט וברדיו האמריקאי.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 סיים תואר דוקטור למוזיקולוגיה באוניברסיטת קולומביה.
הוא לימד תורת מוזיקה, היסטוריה של מוזיקה, ומוזיקה קאמרית במכללת ניו יורק.
הוא פרסם שתי אנתולוגיות לצ'לנים מתחילים, ספר הלימוד שלו זכה בפרס דימס טיילור, ומשמש כספר עיון באוניברסיטאות מערביות רבות.
אשתו, ז'וז'אנה קרשי (1915–1983), הייתה פסיכואנליטיקאית, בתם של הרופא קורנל קרשי ושל בלנקה הוליטשר, אותה נשא לאישה ב-27 ביוני 1936 בבודפשט.
סבו וסבתו מצד אביו היו גוסטב דויטש ופאולינה גרין, סבו וסבתו מצד אמו היו מור פופר, עורך דין, חבר הוועדה המחוקקת של מחוז היידו, ושל וילמה אובלאט.
פיטר קורנליוס דרי (1944) הוא פסיכולוג
Exploring Twentieth-Century Music - חקר המוזיקה של המאה העשרים (ספר לימוד, 1968)
אוטו בליקסנקרונה-מלר (בדנית: Otto Blixenkrone-Møller; 27 באפריל 1912 - 26 בינואר 2006) היה גנרל דני אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא דנמרק בין השנים 1972–1977.
מלר נולד באגרסו ב-27 באפריל 1912. ב-1936 הוא התגייס לצבא המלכותי הדני ולמד בקורס קצינים עד 1938. לאחר מכן שרת במשמשר המלכותי הדני.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא התנגד לכיבוש הגרמני בדנמרק והיה חבר בתנועת ההתנגדות המטה הכללי הקטן.
בשנים שלאחר המלחמה סייע בשיקומו של הצבא הדני ובתהליך הצטרפותו לנאט"ו.
בין השנים 1951-1953 שימש כנספח הדני במפקדת נאט"ו.
לאחר מכן שימש כנספח הצבאי בוושינגטון די סי ואוטווה עד 1956.
בין 1959-1961 שימש מלר כראש מחלקת המבצעים של המטכ"ל.
לאחר מכן הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט המשמר פונה.
ב-1963 הועלה לדרגת גנרל-מאיור ומונה לראש מטה הצבא הדני המלכותי.
ב-1967 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט וב-30 בנובמבר 1972 מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ב-30 באפריל 1977 הוא סיים את תפקידו ופרש מהצבא.
לאחר פרישתו שימש כיועץ עבור חברת הספנות A.P.
אוטו יאנוש גומבושי, מחוץ להונגריה אוטו יוהנס גומבוסי (בהונגרית: Gombosi Ottó; בודפשט, 23 באוקטובר 1902 – נאטיק, מסצ'וסטס, 17 בפברואר 1955) היה היסטוריון מוזיקה יהודי-הונגרי-אמריקאי, מבקר מוזיקה, פרופסור באוניברסיטה, אחיו הבכור של היסטוריון האמנות ג'רג' גומבושי, ונכדו של המתמטיקאי שאמו בודיו.
גומבושי היה מומחה בעל שם עולמי בתחום תולדות המוזיקה בתקופת ימי הביניים והרנסאנס.
אוטו גומבושי נולד במשפחה יהודית כבנם הבכור של יוז'ף ליפוט גומבושי, פקיד יליד אגר, והפסנתרנית והמורה ארז'בט בודיו.
במלחמת העולם השנייה והשואה נלקח אביו בכוח על ידי אנשי מפלגת צלב החץ מאחד מבנייני הטלאי הצהוב בגטו בודפשט ונעלם בסביבת גדלה בנובמבר או בדצמבר 1944. אמו נלקחה בכוח מהרחוב ונעלמה גם היא באותה השנה.
בצעירותה הייתה אמו תלמידתו של שאנדור קובאץ' ב"בית הספר למוזיקה פודור" בין השנים 1915–1920. בשנים 1919–1921 החל אוטו את לימודיו המתקדמים באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בהדרכתם של לאו ויינר ואלברט שיקלוש, מהם למד תיאוריה והלחנה מוזיקלית.
משנת 1921 הוא היה תלמידם של קורט זאקס ושל אריך פון הורנבוסטל באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, ובעזרתו של יוהנס וולף (Johannes Wolf) התפרסמה ב-1925 עבודת הדוקטורט שלו בשם "Jacob Obrecht, eine stilkritische Studie".
באותה שנה חזר לבודפשט, שם עבד כעורך וכעיתונאי.
ב-1926 ייסד את כתב העת Crescendo, שגם אותו ערך במהלך קיומו הקצר.
בין השנים 1927–1933 הוא חי בברלין ועבד כחבר צוות של כתבי עת שונים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון נאלץ לעבור לרומא, שם קיבל מלגה של האקדמיה ההונגרית ברומא.
ב-1936 נסע לבזל, שם הכיר את אשתו לעתיד, הכנרת אנה צ'ופ (Anne Tschopp), אותה נשא לאישה שנה לאחר מכן בבודפשט.
הוא היה בארצות הברית בשנת 1939 כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה והחליט להשתקע בה.
אחד מאחיו והוריו ניספו כאמור בשואה.
מ-1940 עד 1946 הוא לימד באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, ולאחר מכן עבר ללמד באוניברסיטת המדינה של מישיגן.
ב-1949 זכה במלגת גוגנהיים, שבזכותה חזר לאירופה לזמן קצר ולימד במחלקה למוזיקולוגיה של אוניברסיטת ברן.
בשנים 1949–1951 היה מרצה בכיר במחלקות למוזיקולוגיה שלאוניברסיטת שיקגו ובשנים 1951–1955 פרופסור באוניברסיטת הרווארד.
הוא התגרש מאשתו הראשונה ב-1954 והתחתן בשנית עם מרילין פרנל (Marilyn Purnell) (1998–1925).
ביצירותיו עסק בעיקר במוזיקת ימי הביניים והרנסאנס.
הוא היה עמית מערכת של הלקסיקון למוזיקה.
חיים מוזיקליים בחצר מתיאש הראשון, מלך הונגריה (מוזיקה, 1929; באיטלקית: Vita musica alla corte di re Mattia.
חייו ויצירותיו של באלינט בקפארק (בודפשט, 1935)
Moyen Age et Renaissance (כתב העת של האגודה האמריקנית למוזיקה, 1955)
אוטו דמן (במקור גולדשמיד - Goldschmied עד 1906, בכמה זיכרונות עליו מופיע תחת השם הבדוי דוד שירמייסטר, (בהונגרית: Demény Ottó; בודפשט, 12 בדצמבר 1896 – פולין, אוקטובר 1919) היה צייר יהודי-הונגרי, גרפיקאי, חבר חוג גליליאו, פעיל אנטי-מלחמתי, אחיו של הפוליטיקאי פאל דמן.
למרות גילו הצעיר במותו אוטו דמן השאיר רושם עמוק על כל הרבים שקשר איתם קשרים בשל אישיותו התוססת והבלתי מתפשרת בדעותיו ורעיונותיו.
אוטו גולדשמיד נולד במשפחה יהודית בורגנית ליברלית, אליה השתייכו גם משפחותיהם של אוסקר יאסי ויוז'ף מדז'אר.
סבו וסבתו מצד אביו היו יעקב גולדשמיד ואילונה זילברברג.
הורים אדולף גולדשמיד (מ-1906 דמן) (בשם נוסף אנדור) היה סוחר לבד, וכן סוכן מניות וארנקה גולדשמיד.
אחיו היו פאל דמן ואימרה דמן.
דמן עזב את בית הספר הריאלי והפך למכין תוכניות אצל נגר רהיטים אמנותיים.
ב-1916 הפך לסטודנט באקדמיה ההונגרית לאמנויות יפות בבודפשט.
הוא למד אצל וילמוש פרלוט-צ'אבה במושבת האמנים של קצ'קמט שהקים אותה הצייר בלה איוואני-גרינלוולד.
על פי זיכרונותיו של פאל דמן, מוריו היו גם איוואני וקארוי קרנשטוק.
הוא היה חבר גם בחוג של לאיוש קשאק.
דמן עיצב את השער של מגזין הספרות והאמנות של קשאק בשם מא (Ma) ועוד כמה פרסומים הקשורים למגזין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרף לסוציאליסטים המהפכניים, תנועה אנטי-מלחמתית שמקורה בחוג גלילאו.
הוא היה בעיקר בקשר עם אנשים כמו ארווין סאבו, אילונה דוצ'ינסקה, יוז'ף לנדייל, אימרה שלאי, אוטו קורווין ויאנוש ילקאי (רובם ככולם יהודים מהפכנים).
הוא לא מילא אחר צו הזימון לגיוס לצבא.
במקום להתגייס, הסתתר וחי באופן בלתי חוקי כעריק, תחת השם הבדוי דוד שירמייסטר.
דמן מוזכר תחת שם זה במספר זיכרונות של בני זמנו ובמסמכים מאותה תקופה.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה אחד מראשי מועצת הפועלים המחוזית ברובע 4 של בודפשט, הוא אף היה נשיא המועצה לזמן מה.
לאחר נפילת הרפובליקה רצה לנסוע למוסקבה, אך לא הצליח לעבור את חזיתות מלחמת האזרחים.
הוא נעלם בניסיון השלישי שלו לחצות את הגבול (החזית).
על פי כמה מקורות, הוא אבד בדרכו לרוסיה הסובייטית דרך רומניה, אבל זה היה כנראה מבוסס על דיווחיו שלו למטרות הטעייה.
למעשה, רצה לנסוע למוסקבה דרך פולין עם טרנספורט שהחזיר שבויי מלחמה לרוסיה הסובייטית, אבל - לפי דיווחו של לזר קגנוביץ' - שנסע גם הוא ברכבת זו - דמן נקלע לקרב אש עם חיילים פולנים ליד הגבול הסובייטי ואיבד את חייו בחילופי הירי.
מעט מיצירותיו הדי רבות (למרות גילו הצעיר) שרדו עד היום.
רק כמה מחיתוכי הלינו והגרפיקה שלו.
רוב בני דורו, כולל קשאק, לא ראו עדיין את כישרונו.
הוא מת ממש בתחילת הקריירה שלו.
בשל פעילותו יוצאת הדופן והרבה, הוא מופיע בזיכרונותיהם של עשרות אמנים בני זמנו, חברי חוג גליליאו, פעילים אנטי-מלחמתיים, סוציאליסטים מהפכניים וקומוניסטים.
אוטו היינריך, רוזן פפאלץ-זולצבאך היה רוזן פפאלץ-זולצבאך מ-1569 עד 1604.
אוטו היינריך נולד באמברג ב-22 ביולי 1556 כאחד מחמשת בניו של וולפגנג, רוזן פפאלץ-צווייבריקן.
לאחר מות אביו בשנת 1569, אדמותיו חולקו בין אוטו היינריך לבין ארבעת אחיו – אוטו היינריך קיבל את השטח סביב זולצבאך-רוזנברג.
אוטו היינריך מת בזולצבאך ב-29 באוגוסט 1604 ונקבר בלאוינגן.
ללא בנים ששרדו, ירש את פפאלץ-זולצבאך אחיו פיליפ לודוויג מפפאלץ-נויבורג.
אוטו היינריך התחתן ב-25 בנובמבר 1582 עם דורותיאה מריה מווירטמברג, בתו של כריסטוף, דוכס וירטמברג, ונולדו להם הילדים הבאים:
סוזנה (6 ביוני 1591–21 בפברואר 1661), התחתנה בשנת 1613 עם גאורג יוהאן השני, רוזן פפאלץ-לוצלשטיין-גוטנברג.
אוטו ברדפיש , היה פושע מלחמה ואיש אס אס.
מפקד איינזצגרופה EK8 שפעל גם כמפקד הגסטפו בלודז' ובפוטסדם.
לקח חלק פעיל ברצחיתם בירי של יהודי בלארוס.
בפרט, היה אחראי לחיסול יהדות בוברויסק (5,000 יהודים) וכן פיקד על הרג רבים מיהודי ביאליסטוק (1,100 יהודים), ברנוביץ' (381 יהודים), מינסק (2,000 יהודים) ומוהילב (4,100 יהודים ושבויים סובייטיים).
אוטו ברדפיש היה ילדו השני של מוכר מזון שהיו לו שלושה ילדים נוספים.
בקייזרסלאוטרן למד ארבע שנים בבית ספר עממי ולאחר מכן נכנס לגימנסיה הומניטרית.
בשנת 1922 עבר את בחינת הבגרות.
הוא למד כלכלה באוניברסיטאות לייפציג, אינסברוק, היידלברג ופרייבורג.
ב-1926 קיבל תואר דוקטור בכלכלה ובמדעי המדינה מאוניברסיטת אינסברוק.
לאחר מכן, למד משפטים בארלנגן ובמינכן.
הוא עבר את הבחינה הממלכתית הראשונה ב-17 בפברואר 1932, השנייה ב-20 בספטמבר 1935. תחילה שירת ברדפיש בממשלת בוואריה עילית, ולאחר מכן עבד כפקיד במשרד הפנים הבווארי.
ב-1936 הפך לחבר בחיל הממוכן הלאומי-סוציאליסטי.
בסוף אותה שנה עזב את הכנסייה האוונגליסטית.
במרץ 1937 מונה לסגן ראש הגסטפו בצווייבריקן, וב-1 ביולי מונה לראש הגסטפו בעיר נוישטאדט אן דר ויינשטראסה.
ביוני 1941 מונה למפקד איינזצקומנדו 8 במסגרת איינזצגרופה B.
יחד עם 230 פקודיו ממשטרת הביטחון ועובדי גדוד משטרת מילואים 9 בברלין, התקדם ברדפיש דרך ביאליסטוק, ברנוביץ' ומינסק לכיוון מוהילב.
ברדפיש דרש מאנשיו ללא הרף לבצע יותר יריות ביהודים.
עד 28 בפברואר 1942, איינזצגרופה 8 ירתה ב-60,811 בני אדם, שהם שני שלישים ממספר ההרוגים הכולל של איינזצגרופה B בתקופה זו.
בחלקו הוא פיקח באופן אישי על ההוצאות להורג, ובחלק מהמקרים הוא עצמו לקח חלק בהוצאות להורג.
עדים זכרו בבירור ארבעה מעשי טבח שביצע בביאליסטוק ובמוהילב, שבמהלכם נטל נשק.
ברדפיש השתתף באופן אישי בטבח במוהילב, והיווה דוגמה לשוטרים לא יציבים מבחינה פסיכולוגית.
ב-15 באוגוסט 1941, בסביבת מינסק, בנוכחות הרייכספיהרר אס אס היינריך הימלר, ביצע ברדפיש טבח ביהודים ובפרטיזנים.
ב-26 באפריל 1942 הפך לראש הגסטפו בעיר לודז'.
בקיץ 1942 היה למפקד משטרת הביטחון בלודז', ובסתיו מונה לנהל את העיר.
ביוני ויולי 1944 היה ברדפיש אחראי לשליחת לפחות 7,000 יהודים מגטו לודז' למחנה הריכוז חלמנו וכן על גירושם של 67,000 יהודים למחנה הריכוז אושוויץ.
מדצמבר 1944 ברדפיש היה מפקד משטרת הביטחון ואס דה בפוטסדאם.
כשהצבא האדום התקרב, הוא הצליח להימלט מערבה עם מסמכים על שמו של תת-ניצב הוורמאכט קרל אוורס.
לאחר תום המלחמה הוא נעצר על ידי האמריקאים, אך שוחרר באוגוסט 1945. עד 1953 הוא חי תחת השם קארל אוורס.
תחילה עבד בחקלאות, אחר כך בתעשיית הכרייה.
לאחר מכן, הוא הפך לסוכן ביטוח בקייזרסלאוטרן, ולאחר מכן למנהל חברת הביטוח המבורג-מנהיימר.
ב-21 באפריל 1958 נעצר על סמך צו מבית המשפט המחוזי של היילברון.
ב-21 ביולי 1961, בית הדין האזורי במינכן דן אותו ל-10 שנות מאסר בגין השתתפותו ברצח 15,000 בני אדם.
ב-22 באוקטובר 1962 האשימה פרקליטות לנדווהר את ברדפיש בגירוש יהודים למחנה הריכוז חלמנו.
ב-18 בנובמבר 1963, בית הדין האזורי בהנובר דן אותו גם ל-13 שנות מאסר בגין השתתפותו ברצח 85,000 יהודים בלודז'.
עם זאת, ב-21 ביולי 1969 קיבל שחרור מוקדם לאחר שישב 4 שנים בלבד במאסר.
יקוב אוטו דיטריך היה קצין אס אס בגרמניה הנאצית, אשר כיהן כראש לשכת העיתונות של המשטר הנאצי ואיש אמונו של אדולף היטלר.
דיטריך נולד באסן, שירת כלוחם במלחמת העולם הראשונה וזכה בצלב הברזל מסדר ראשון.
לאחר מכן למד באוניברסיטאות מינכן, פרנקפורט אם מיין ופרייבורג וסיים דוקטורט במדע המדינה בשנת 1921.
דיטריך עבד בעיתונים באסן ובמינכן.
בשנת 1929 התפקד למפלגה הנאצית ושם היה רפרנט עיתונות.
הוא הציג בפני היטלר פקידים בכירים בתעשיית הכרייה וכך הבטיח סיוע במימון למפלגה הנאצית.
ב-1 באוגוסט 1931 מונה לראש העיתונות של המפלגה הנאצית, ובשנה שלאחר מכן הצטרף לאס אס.
ב-2 ביוני 1933 מינהו היטלר לרייכסלייטר, הדרגה הפוליטית השנייה בבכירותה במפלגה הנאצית.
ב-1 בנובמבר מונה דיטריך לסגן נשיא לשכת העיתונות של הרייך (Reichspressekammer) תחת מקס אמאן.
ב-28 בפברואר 1934 העלה היטלר את דיטריך לתפקיד ראש עיתונות הרייך במפלגה הנאצית.
במרץ 1936 הוא נבחר כחבר נאצי ברייכסטאג.
ב-26 בנובמבר 1937 הפך דיטריך לראש לשכת העיתונות של הרייך ולמזכיר המדינה במשרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם.
ב-20 באפריל 1941 הועלה לדרגת אס אס אוברגרופנפיהרר.
בצו של היטלר ב-28 בפברואר 1934 הוסבר באופן רופף תפקידו של ראש העיתונות של הרייך: "הוא מנהל בשמי את העקרונות המנחים לעבודת העריכה של עיתונות המפלגה.
בנוסף, כראש העיתונות שלי הוא הסמכות העליונה לכל פרסומי העיתונות של המפלגה וכל סוכנויותיה." לדיטריך, כראש העיתונות של המפלגה הנאצית ולאחר מכן כראש העיתונות של ממשלת הרייך, הייתה שליטה על הפרסומים והעיתונים של המפלגה הנאצית כולל מה שהופץ לאנשי אס אס, אס אה, נוער היטלר וחזית העבודה הגרמנית .
עבודתו סייעה להבטיח את אחיזת הנאצים בגרמניה.
הוא סייע לחברי המפלגה לרכוש עמדות כוח ולהתקבל בקהילות ועזר להפיץ את האידאולוגיה הנאצית בציבור.
תפקידו כראש העיתונות חפף את משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם של יוזף גבלס, וקיימות אנקדוטות על הסכסוכים ביניהם.
הם היו ידועים בחילוקי הדעות ביניהם, וחשו לעיתים קרובות מחויבים "לתקן" את הטעויות של האחר.
דיטריך האמין שהוא האחראי העליון על העיתונות הגרמנית ולכן ביקש להפחית את השפעתו של גבלס במחלקת העיתונות.
לדיטריך הייתה מערכת יחסים קרובה עם היטלר.
הנס פריטשה, ראש חטיבת העיתונות הגרמנית מדצמבר 1938 עד נובמבר 1942, שעבד תחת דיטריך, ציין כי "במשך שנים הוא [דיטריך] סיכם גם את מברקי העיתונות, שהיוו אחד ממקורות המידע החשובים ביותר עבור היטלר.
נוכחתי באופן אישי בכך שהוא הרחיב את נאומיו של היטלר שנועדו לפרסום.
כך תפקד ד"ר דיטריך גם כמעביר ההנחיות הנוכחיות של היטלר לד"ר גבלס." עם זאת, עקב הסודיות שהוכתבה על ידי המלחמה, דיטריך, שלא היה ב"מעגל הפנימי" של היטלר, לעיתים קרובות לא ידע על מקום הימצאו של היטלר.
דיטריך שמר על אמונו של היטלר במשך כל תקופת המשטר, עד שהיטלר האשים אותו בתבוסתנות והוציא אותו לחופשה ללא הגבלת זמן לאחר ויכוח ב-30 במרץ 1945. לאחר המלחמה הוא נעצר על ידי הבריטים.
ב-1949 נשפט במשפטי נירנברג הנוספים, הורשע בפשע נגד האנושות ובחברות בארגון פשע, האס אס, ונידון לשבע שנות מאסר.
הוא שוחרר ב-1950. בנובמבר 1952 מת בדיסלדורף.
בשבי בכלא לנדסברג כתב דיטריך את "The Hitler I Knew.
Memoirs of the Third Reich's Press Chief" - "היטלר שהכרתי: זיכרונותיו של ראש העיתונות של הרייך השלישי", ביקורת חריפה כלפי היטלר והוקעת הפשעים שבוצעו בשם הנאציזם.
חלקו הראשון של הספר מכיל הערכות של דיטריך לגבי דמותו של היטלר, הרהוריו על היטלר כפוליטיקאי וכחייל, וביקורת על מנהיגותו.
החלק השני, "סצנות מחייו של היטלר", מתאר צפייה ממקור ראשון בפעילות היומיומית של היטלר לפני המלחמה ובמהלכה.
הספר יצא לאור בגרמנית בשנת 1955 בשם "12 שנה עם היטלר" (Zwölf Jahre mit Hitler).
הוא תורגם לאנגלית על ידי ריצ'רד וקלרה וינסטון, פורסם על ידי Methuen בשנת 1957 ופורסם מחדש בשנת 2010 על ידי Skyhorse Publishing, עם הקדמה חדשה מאת ההיסטוריון רוג'ר מורהאוז.
אוטו בורוש (בהונגרית: Boros Ottó; בקשצ'בה, 5 באוגוסט 1929 – סולנוק, 18 בדצמבר 1988) היה שחקן כדורמים, אלוף אולימפי (מלבורן 1956 וטוקיו 1964) בנבחרת הונגריה בכדורמים, מאמן ועורך דין.
אוטו בורוש נולד בבקשצ'בה, בן למשפחה של עובדי רכבת וכך הגיע עם הוריו לסולנוק.
הוא שיחק כדורמים במועדונים בבודפשט ובסולנוק, בתחילה כשחקן ולאחר מכן כשוער.
בשנת 1951, זכה באליפות הלאומית הראשונה שלו כשוער של בודפשט דוז'ה.
בשנים 1965–1988 היה מאמן כדורמים קבוצת הנוער של סולנוק, ולאחר מכן הפך לראש המחלקה.
הוא היה חבר בוועד האולימפי ההונגרי עד מותו.
ב-1950 הצטרף לצוות ביטחון הפנים ההונגרי.
סיים את האקדמיה הפלילית של המשטרה.
בשנת 1974 קיבל את הדוקטורט בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סגד.
הוא פרש ב-1984 כראש המחלקה להגנת הרכוש החברתי של מפקדת משטרת מחוז סולנוק בדרגת סגן אלוף.
קברו נמצא בבית הקברות סולנוק.
הסמל האולימפי, חמש הטבעות, מוטבע על קברו.
ספורטאי מצטיין של הרפובליקה העממית ההונגרית (1955)
מדליית הצטיינות בספורט של הרפובליקה העממית ההונגרית דרג זהב (1965)
אוטו דר (במקור עד 1913 דירנפלד, בהונגרית: Dér Ottó; בודפשט, 10 באוקטובר 1896 – ?) היה רופא עור יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
אוטו דירנפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט דירנפלד (1860–1935), חלפן כספים, ושל רגינה וגנר (1873–1944).
את לימודיו התיכוניים השלים בגימנסיה הראשית בבודפשט של מסדר ההוראה (1906–1914).
לאחר בחינות הבגרות הפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), ובאותה שנה התגייס ולחם במלחמת העולם הראשונה.
הוא שוחרר ב-1918 בדרגת סגן רפואי.
לאחר שקיבל את התואר דוקטור לרפואה הפך למתמחה במרפאת עור ומין של אוניברסיטת ארז'בט בפץ'.
משנת 1925 עבד כמרצה בכיר ולאחר מכן כפרופסור באותה אוניברסיטה.
רעייתו הייתה מתילד פאלושקה (1901–?), לה נישא ב-24 בדצמבר 1934 בבודפשט.
אשתו ניסתה להתאבד בספטמבר 1936. במשוער הוא ניספה בשואה.
(הוא חי בעיר פץ' שמשם נשלחו היהודים למחנה ההשמדה אושוויץ באביב 1944).
"קאינון" בטיפול דרמטולוגי, עם התייחסות מיוחדת לפסוריאזיס, עם כמה הערות על הפתוגנזה שלה.
היווצרות והיסטולוגיה של גבול הביסמוט.
על טיפול רפואי בהפרעות כוח גברא.
אוטו האסה היה גנרל גרמני אשר לחם במלחמת העולם הראשונה, ולאחר המלחמה שימש כראש משרד הגייסות (מקביל למטה הכללי) של הרייכסווהר בין 1923–1925 (מונה לאחר וילהלם האייה).
האסה נולד בשלאו ב-21 ביוני 1871. ב-27 בספטמבר 1890 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט הרגלים ה-46 (שלזיה התחתית ה-1 - הרוזן פון קירכבאך).
ב-17 בדצמבר 1891 הוא הועלה לדרגת לויטננט משנה.
באוקטובר 1899 הוא החל ללמוד באקדמיית המלחמה בברלין.
כעבור שלוש שנים החל לשרת במטה הכללי.
ב-24 בנובמבר 1915 הוא הועבר לתפקיד ראש מטה קורפוס המילואים ה-5 שלחם בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
ב-18 באוגוסט 1916 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-4 בפברואר 1917 הוא הועבר לשמש כראש מטה קורפוס המילואים ה-10. ב-23 בדצמבר של אותה שנה הוא עוטר בפור לה מריט - העיטור הצבאי הגבוה ביותר של הצבא הקיסרי.
ב-12 במאי 1918 נוספו עלי אלון לעיטור הפור לה מריט שלו.
ב-4 באוגוסט של אותה שנה מונה לראש מטה הארמייה ה-9. הוא שרד בתפקיד רק עד 22 באוגוסט, אז הועבר לשמש כראש מטה הארמייה ה-1. בתפקיד זה הוא כיהן תחת שלושה מפקדים שונים עד 19 בדצמבר של אותה שנה.
בעקבות פירוק הצבא הקיסרי ב-1919, התגייס האסה לרייכסווהר.
ב-1 באוקטובר של אותה שנה הוא נשלח לברלין ומונה לראש מחלקה במשרד הרייכסווהר (משרד ההגנה).
ב-1 באפריל 1922 הוא מונה לראש משרד הגייסות - שם מכובס שנועד לאפשר לגרמניה להקים מטה כללי בלי להפר את חוזה ורסאי.
בתפקיד זה הוא כיהן עד לשנת 1926 כאשר הוחלף על ידי גאורג וצל.
בתפקידו כראש משרד הגייסות, האסה היה בפועל הרמטכ"ל של הרייכסווהר.
ב-1 בפברואר 1923 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
באותה שנה הוא נסע לברית המועצות וחתם על אמנה צבאית סודית, שנועדה לאפשר לשתי המדינות המצורעות של אירופה לייצר נשק במשותף.
ב-1 בפברואר 1926 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-3 ולמפקד המחוז הצבאי ה-3. ב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת גנרל.
ב-1 באפריל של אותה שנה הוא מונה למפקד קבוצת הפיקוד ה-1 בברלין.
הוא נפטר בברלין ב-28 בספטמבר 1942.
האסה היה בנו של השופט ארנסט לאופולד פון האסה ואשתו הלנה מריה אמיליה לבית הולץ.
אחיו הגדול היה הגנרל ארנסט האסה.
ב-5 באוקטובר 1897 הוא נישא לאווה קתרינה ויטה, בתו של גנרל-מיור אוטו ויטה.
ב-16 במרץ 1901 נולד בנם היחיד הנס אוטו ארנסט האסה.
אוטו קרל גסלר ; 6 בפברואר 1875 – 24 במרץ 1955) היה פוליטיקאי גרמני ליברלי בתקופת רפובליקת ויימאר.
שירת במספר ממשלות של רפובליקת ויימאר, בעיקר כשר הרייכסווהר (שר ההגנה) מ-1920 עד 1928.
אוטו קרל גסלר נולד ב-6 בפברואר 1875 בלודוויגסבורג שבממלכת וירטמברג כבן של המש"ק אוטו גסלר ואשתו קרולינה (לבית שפט).
הוא סיים את בית הספר בשנת 1894 עם Abitur ב-Humanistisches Gymnasium בדילינגן אן דר דונאו.
הוא למד משפטים בארלנגן, טיבינגן ולייפציג וקיבל שם את הדוקטורט שלו ב-1900. בתחילה עבד בשירות המשפטי של לייפציג.
לאחר מכן עבר לבוואריה וכיהן בתפקידים שונים במערכת המשפט הבווארית (פקיד במשרד המשפטים הבווארי ב-1904, תובע ב-1904 בשטראובינג, ב-1905 שופט אזרחי במינכן) לפני שעבר למינהל ציבורי.
בשנת 1903 נישא גסלר למריה הלמשרוט (נפטרה ב-1954).
גסלר היה ראש עיריית רגנסבורג מ-1910 עד 1914 וראש עיריית נירנברג מ-1913 עד 1919. בגלל מוגבלות בניידות הוא לא שירת במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא עמד בראש מינהלת העיר נירנברג בהצלחה בשנות המלחמה ותרם לעובדה שלא היו השתלטויות שמאליות בנירנברג ובפרנקוניה מיד לאחר המלחמה במהלך המהפכה הגרמנית של 1918-1919.
גסלר היה מקורב לפרידריך נאומן והפך לאחד ממייסדי ה-DDP בנובמבר 1918. באוקטובר 1919, הוא מונה ל-Reichsminister für Wiederaufbau (שר השיקום) בקבינט של גוסטב באואר.
גסלר לא היה תומך נלהב של הרפובליקה החדשה, ותיאר את עצמו כ"רפובליקני בהיגיון" בלבד.
לאחר הפוטש של קאפ במרץ 1920 הוא קיבל את תפקיד הרייכסווהרמיניסטר (שר ההגנה) מגוסטב נוסקה, שנאלץ להתפטר כתוצאה מהפוטש.
גסלר שמר על תפקיד זה במשך שמונה השנים הבאות, למרות חילופי ממשלה רבים.
כשר הרייכסווהר הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק עם ה-Chef der Heeresleitung הנס פון זקט בהקמת הרייכסווהר והפיכתו לצבא מודרני.
גסלר לא ראה בתפקידו שליטה בצבא, אלא בשיתוף פעולה עם סגל הפיקוד הצבאי, שראה מצידו את מעמדה של הרייכסווהר כ"מדינה בתוך המדינה" עצמאית ואוטונומית.
גסלר מילא תפקיד מפתח באוקטובר הגרמני של 1923. הוא וראש מפלגת ה-SPD השמאלני של סקסוניה אריך זיינר, מבקר גלוי של הוורמאכט, חלקו אנטיפתיה הדדית.
גסלר וגורמים שמרניים ראו בממשלות סקסוניה ותורינגיות חשודות בשל הסתמכותם על המפלגה הקומוניסטית לקבלת רוב פרלמנטרי.
המתיחות התעצמה במהלך אוגוסט וספטמבר ככל שהתנגשויות ציבוריות גברו וגסלר ניתק קשר עם זיינר.
בתחילת אוקטובר, הוא קרא לממשלה הפדרלית להפעיל את סמכויות החירום שלה, שניתנו בתגובה למשבר הכלכלי המתמשך לכיבוש הרוהר, כדי להדיח את ממשלת המדינה.
בינתיים הוא העביר את הכוח הביצועי למפקדי הצבא בשתי המדינות, שאסרו על התכנסויות ציבוריות והשתלטו על משטרת המדינה.
במקביל, גסלר ביקש להימנע מעימות עם ממשלת בוואריה האולטרה-שמרנית, שהקימה דיקטטורה מעין-דיקטטורה בחודשים האחרונים של השנה וידוע כי היא זוממת פוטש נגד ברלין.
ה-KPD למעשה תכננו התקוממות לאומית, וכהכנה נכנסה לממשלת קואליציה גם בסקסוניה וגם בתורינגיה לצד ה-SPD.
אולם לאחר שוועידה משותפת בחמניץ ב-21 באוקטובר לא הצביעה על רצון אפילו לשביתה כללית בקרב השמאל, התוכניות בוטלו.
אף על פי כן, הקנצלר גוסטב שטרזמן והקבינט הונעו לצדו של גסלר ואישרו פעולה; המדינה נכבשה על ידי הצבא ב-22 באוקטובר.
חמישה ימים לאחר מכן, הם דרשו להקים ממשלות חדשות הן בסקסוניה והן בתורינגיה ללא הקומוניסטים, אחרת הם יודחו ויוצבו קומיסרים של הרייך שישלוט במדינות.
בעוד ראש ממשלת תורינג, אוגוסט פרוליך, הסכים להתפטר, זיינר סירב, וקבע שרק לפרלמנט המדינה יש סמכות לכפות שינוי בממשלה.
הקבינט הפדרלי ביקש וקיבל אישור מהנשיא פרידריך אברט ב-29 באוקטובר להדיחו.
התערבות זו, בשילוב עם חוסר הפעולה נגד ממשלת בוואריה המרדנית, הביאו את ה-SPD לאיים לפרוש מהקבינט.
גסלר עודד את עזיבתם, וקבע כי המשך נוכחותם הסית עוד יותר את הבווארים לפעולה; ל"פתרון משא ומתן" אפשר היה להגיע רק איתם מחוץ לתמונה.
ההיסטוריון היינריך אוגוסט וינקלר תיאר את עמדתו כ"לא פחות מאשר כניעה חלקית" למשטר הבווארי.
הקבוצה הפרלמנטרית של ה-SPD הצביעה על פרישה מהקבינט, וממשלת המיעוט נפלה פחות מחודש לאחר מכן, וסיימה את כהונתו של שטרזמן כקנצלר.
מאוקטובר עד דצמבר 1925 כיהן גסלר גם כשר הפנים הזמני ובמאי 1926 היה סגן קנצלר גרמניה לכמה ימים.
בינואר 1927, מפלגת ה-DDP הצביעה נגד שיתוף הפעולה עם הקואליציה של הקבינט של וילהלם מרקס.
כדי לשמור על תפקידו כשר ההגנה עזב גסלר את המפלגה.
לאחר ההאשמה בחריגות פיננסיות במשרדו הקשורות לחימוש מחדש הסודי של הרייכסווהר (הידוע גם בשם שערוריית פבוס) נאלץ גסלר להתפטר בינואר 1928.
לאחר ה-Machtergreifung של הנאצים ב-1933, הוא פרש מהפוליטיקה, בין השאר בגלל בריאות לקויה, ובתחילה חי בהסתגרות בלינדנברג אים אלגאו.
אולם מאוחר יותר במלחמת העולם השנייה, הוא הפך לחבר בקבוצת ההתנגדות סביב פרנץ שפר, ניהל קשרים עם חוג קרייזאו, נכלל בתוכניות ההתנגדות מ-1944, ובמקרה שההפיכה הייתה מצליחה, היה אמור להיות להיות נציב פוליטי במחוז הצבאי השביעי (מינכן) בקבינט הצללים של הגנרל לודוויג בק וקרל פרידריך גרדלר.
הוא זוהה במסמכים של קלאוס פון שטאופנברג ונעצר יומיים לאחר ניסיון ההתנקשות באדולף היטלר ב-20 ביולי 1944. הוא נעצר ועונה במחנה הריכוז ראוונסבריק ולאחר מכן הוחזק בבתי כלא שונים בברלין עד לשחרורו בפברואר 1945.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הפך גסלר למעורב בארגונים הומניטריים.
בשנת 1949, הוא הפך לנשיא הצלב האדום של בוואריה (תפקיד שהחזיק בו עד מותו) ובשנת 1950 לנשיא הצלב האדום הגרמני.
הוא היה גורם מרכזי בשיקום הארגון לאחר המלחמה, וכיהן כנשיא עד 1952.
גסלר מת ב-24 במרץ 1955 בלינדנברג אים אלגאו.
בית החולים בלינדנברג נקרא על שמו.
אוטו שלמה ויינינגר היה פילוסוף אוסטרי ויהודי מומר, שנודע בפרט עקב השקפות עולם שוביניסטיות ואוטואנטישמיות.
הוא התנצר ושם קץ לחייו בגיל 23, לאחר שפרסם את ספרו הגזעני והמונומנטלי "מין ואופי".
ויינינגר נולד ב-3 באפריל 1880 בעיר וינה שבאוסטרו-הונגריה דאז (כיום באוסטריה), בנם השני מתוך שישה של הצורף היהודי לאופולד ויינינגר ואשתו אדלהייד.
לאחר שלמד בבית ספר יסודי, וסיים את בית הספר התיכון ביולי 1898, נרשם ויינינגר באוקטובר של אותה שנה לאוניברסיטת וינה.
הוא למד פילוסופיה ופסיכולוגיה אך לקח קורסים גם במדעי הטבע וברפואה.
ויינינגר למד יוונית, לטינית, צרפתית ואנגלית בשלב מוקדם מאוד בחייו, מאוחר יותר גם למד ספרדית ואיטלקית, ורכש ידע בשוודית, דנית ונורווגית.
עוד בילדותו יצא לוויינינגר שם של ילד פלא.
הוא שלט בשפות רבות ובהן לשונות קדומות, והתבלט בכישרונו בלימודי מתמטיקה.
אביו, שהבחין בכישרונו, טיפח את אהבתו למוזיקה וקירבו ליצירתו של ריכרד וגנר.
עם זאת היה ויינינגר נער מרדן וביקורתי, והפנה עורף לדרך שסלל לו אביו, שייעד לו קריירה של מדינאי ודיפלומט.
ויינינגר פנה ללימודים אקדמיים בתחומי הפילוסופיה, הפיזיקה והפסיכולוגיה.
בשנת לימודיו הראשונה באוניברסיטה הצטרף לחוג נבחר של תלמידי פילוסופיה, שהתעניינו במיוחד במשנתו של אוינאריוס ובשאלות עיוניות ב"תורת ההכרה".
תוך זמן קצר התבלט בתוך החבורה, שממנה יצאו אחר כך אחדים מגדולי הספרות והמדע בגרמניה ובאוסטריה: אוסקר אבאלד, א' לוקרא, הרמן סבובודה.
בסתיו 1901 ניסה ויינינגר למצוא מוציא לאור ליצירתו "מין ואופי" - בשנת 1902, הגיש את עבודתו זו לפרופסורים שלו פרידריך יודל ולורנץ מולנר כעבודת התזה שלו.
הוא פגש את זיגמונד פרויד, שלא הוציא את התזה שלו לאור.
עם זאת, פרויד המליץ על התזה שלו לאחרים.
ביולי 1902, הפרופסורים של ויינינגר קיבלו את התזה שלו, וויינינגר קיבל את הדוקטורט שלו.
באותה התקופה, בסוף מאי, וייניגר החליט להתנצר לזרם הפרוטסטנטי.
ב-1902 נסע ויינינגר לביירוית, שם צפה בביצוע "פרסיפל" של מלחין האופרה הגרמני, ריכרד וגנר, שהשאיר בו רושם עמוק.
דרך דרזדן וקופנהגן עשה את דרכו לרובע כריסטיאניה (אוסלו) שם ראה לראשונה על הבמה את דרמת השחרור של הנריק איבסן, "פר גינט".
עם שובו לווינה, סבל ויינינגר מגלים של דיכאון.
ההחלטה לקחת את חייו התגבשה במוחו בהדרגה; אולם לאחר דיון ארוך עם חברו ארתור גרבר, ויינינגר הבין ש"עדיין לא הגיע הזמן".
ביוני 1903, לאחר חודשים של עבודה, יצא לאור ספרו מין ואופי, העוסק בשאלת המינים ובהבדל בין האופי הגברי והנשי.
ויינינגר מנסח בספרו זה את השקפתו האנטי-פמיניסטית והאנטישמית, הוא רואה את הנשיות כגורם נחות וחסר נפש, ובפרק שלם דן בנושא היהדות ומשווה בין האופי היהודי והתכונות הנשיות הנחותות.
הספר היה מחולק ל-3 חלקים עיקריים: טבעה של האישה והיחס שלה ליקום, יהדות ונשיות ואנושות.
הספר אמנם לא התקבל בצורה שלילית, אך הוא לא יצר את המהומה לה ציפה.
פאול יוליוס מביוס, נוירולוג וסופר מדעי פורה גרמני, תקף את ויינינגר על ספרו.
ויינינגר התאכזב עמוקות והיגר לאיטליה.
הוא בילה את חמשת ימיו האחרונים עם הוריו בווינה, ב-3 באוקטובר הוא רכש חדר ברחוב שווארצהשפניירשטראסה 15, שבו מת המלחין הגרמני לודוויג ואן בטהובן.
הוא אמר לבעלת הבית שאסור לה להפריע לו לפני הבוקר, מכיוון שהוא מתכנן לעבוד, וללכת לישון מאוחר.
בלילה זה הוא כתב שני מכתבים, האחד ממוען לאביו והשני לאחיו ריכרד, ואמר להם שהוא עומד לירות בעצמו.
ויינינגר ירה בעצמו בעודו לבוש בכל בגדיו.
לאחר ניסיונות הצלה בבית החולים "וינר אלגמיינר קרנקנהאוס" שבווינה, נקבע סופית מותו של ויינינגר בשעה 10:30 בבוקר.
לילו האחרון של ויינינגר הונצח במחזה "נפש יהודי" מאת יהושע סובול שהועלה בראשונה בשנת 1982, בתיאטרון חיפה בבימויו של גדליה בסר.
ספרו "מין ואופי" טוען כי האנשים מורכבים מגבריות ונשיות, ומנסה לתמוך בדעה זו מבחינה מדעית.
גבריות היא אקטיבית, פרודוקטיבית, מודעת ומוסרית/הגיונית, בעוד הנשיות היא פסיבית, לא פרודוקטיבית, לא מודעת וניהיליסטית/אלוגית.
ויינינגר טוען שאמנציפציה אפשרית רק עבור "האישה הגברית", למשל לסביות, ושתפקידן של הנשים היא לספק את צרכיו של הגבר, הן במיטה והן בתור אמא ככלי עזר.
לעומת זאת, חובתו של הזכר, לשאוף להפוך לגאון, ולוותר על התענוג במין למען אהבה מוחלטת של האל, שהוא מוצא בתוכו.
חלק נכבד מספרו עוסק בטבע הגאונות.
ויינינגר טוען שגאונות אף פעם לא חלה רק על ידע כללי בתחום ספציפי כמו מתמטיקה או מוזיקה, אלא קיימת רק גאונות אוניברסלית.
הוא מנמק שתכונה זו קיימת כנראה אצל כל האנשים במידה מסוימת.
בפרק נפרד מתאר ויינינגר, שהוא בעצמו יהודי שהתנצר ב-1902, את היהודי הארכיטיפי כנשי, ולפיכך כלא דתי, ללא אינדיבידואליות אמיתית (נשמה), וללא תחושה של טוב ורוע.
הנצרות מתוארת כ"ביטוי העליון של האמונה הגבוהה ביותר", בעוד שהיהדות מתוארת כ"הקצנה של הפחדנות".
ויינינגר מבטא בדעותיו את מה שנראה לו, הביזוי והריקבון של העת המודרנית, ולא מבדיל כלל בין יהדות לנשיות מבחינה של מעמד היררכי.
ויינינגר טוען כי כולם מפגינים מידה מסוימת של נשיות, ומה שהוא מכנה "יהודיות".
אפשר לחלק לשתי דרכים את השימוש בדעותיו של אוטו ויינינגר מצד האנטישמים.
האחת, ניצול משנתו להגדרה מדעית של האופי השלילי היהודי.
הדרך השנייה, היא שימוש בהתאבדותו של אוטו ויינינגר כדוגמה לשנאה יהודית עצמית ולפיכך כדוגמה לאי אפשרות הקיום המשותף בין היהודים לחברה.
ספרו של ויינינגר היה פופולרי מאוד בתחילת המאה ה-20. פופולריות זו תרמה רבות לפיתוח לרעיונות אנטישמיים בשליש הראשון של המאה.
אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא תיאודור פריץ, כתב ומייסד ההוצאה לאור האנטישמית "Hammer", שחי בלייפציג.
פריץ השתמש רבות בקטעים מ"מין ואופי" ב-"Jüdische Selbstbekenntnisse" ("חשיפה עצמית יהודית", 1929).
שתי מהדורות של ספרו כללו 14 ציטוטים זהים מוויינינגר.
לפעמים משנה פריץ את הקשר הציטוטים לפי הצורך.
לדוגמה, ב-1943 ניסה פריץ להשמיץ היבט שלילי של ויינינגר על האישה בהקשר ל"האישה הארית", דבר שהתאים מאוד לאידאולוגיה הנאצית.
הם תקפו את הרעיונות האנטי-פמיניסטיים שלו בטענה, שהרעיונות הללו חוצצים בין הגבר והאישה האריים.
הפילוסוף היהודי תיאודור לסינג, שנרצח על ידי הנאצים בשנת 1933, ניסה להסביר בספרו השנאה היהודית העצמית את יחסו השלילי החריף של ויינינגר ליהדות.
לפי לסינג, ויינינגר הפך לקורבן של הרעיון, שהנפש קובעת את אופי האדם.
כלומר, כמו בספרו של ויינינגר שרואה ב"אישה" מקבילה ליהודי, במעמקי האופי של שניהם טמונים פחד והימנעות.
לפיכך, תכונות שליליות נמצאות לא רק בפרט (individuum), אלא גם בקבוצה ממוצא משותף: "אף אדם מעולם לא שחרר עצמו מכפייה של דמו".
על אף שהנאצים ביקרו את הגישה השוביניסטית של ויינינגר, הדבר לא הפריע להם להשתמש ברעיונות אנטי-יהודיים גזעניים כמו:
קשר אנתרופולוגי בין תכונות פיזיולוגיות של היהודים לאותן תכונות אצל הגזע הכושי (negroid) ומונגולי;
ערך החיים היהודי חסר רגש ונפש, לעומת הארים;
ההיבט היחיד שהיהודי מוצא ברפואה הוא ההיבט הכימי ולא בטיפול בבני אדם;
היהודי אינו מאמין בדבר ואינו לוקח דבר ברצינות;
ליהודים אין הבנה ברעיון המדינה והאזרחות;
הטענה שהטבע היהודי נובע מנסיבות היסטוריות טרגיות היא לא נכונה.
בספרו דן ויינינגר ב"ייחודיות של יהודיות" כמצב שכלי.
האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג ניצל את הבלבול וחוסר האכפתיות של ויינינגר כלפי זהותו היהודית כדוגמה המאפיינת את האופי היהודי.
בספרו "Dietrich Eckrt : Ein "Vermächtnis (1928) טען רוזנברג שבוויינינגר היהדות היא "התלכדות בלתי נראית של זבל פטרייתי...
שהתקיימה מזמן קדום והתפשטה לכל רחבי העולם...
והיא המרכיב העיקרי של הרעיון, של הטבע היהדות".
בעיני רוזנברג, (ופה הוא מקביל לוויינינגר) יהודי אינו מסוגל לעלות למרומי הנפש של עצמו, מנגד אנשים שמוכנים להקריב עצמם למען גאולת הנפש (=הארים).
ברעיון הזה מבטא רוזנברג במושגים פסאודו-מטאפיזיים סמויים, אותו רעיון שהיטלר מבטא בפומבי.
הנס ינק פון פראיינוולד (Hans Jonak von Freyenwald) בספרו "Jüdische Bekenntnisse aus allen Zeiten und Ländern" ("וידוי היהודי בכל הזמנים והארצות", 1941) הולך בעקבות פריץ ומשתמש בציטוטים ובהיבטים של ויינינגר.
אחד מהרמזים שמעביר פראיינוולד הוא ש"יהודים טשטשו גבולות וסוגים בין בני האדם ולכן הם נולדים כקומוניסטים".
כלומר, עם הופעת היהודים הקו המפריד בין "טוב" ל"רע" מיטשטש, הוא גם משווה בין יהודים וקומוניסטים: שניהם הורסים את המוסר.
היטלר עשה מהיבט זה אלמנט מרכזי בבניית אידאולוגיה נציונל–סוציאליסטית בספרו "מיין קאמפף" (Mein Kampf).
השימוש בוויינינגר היה נוח לכותבים האנטישמיים והיה רחב ביותר אצלם.
אם היהודי המשכיל, שנחשב אף לגאון בדורו, מתבטא בצורה בזויה ובשנאה רבה כלפי המקור שבזהותו - מה מונע מאותם הכותבים להתבטא בצורה דומה?
ביסוס רעיונותיו של ויינינגר בצורה מדעית הקל עליהם.
לכן היה קל להעביר את המסר האנטישמי לאוכלוסייה בדרכי תעמולה וגם דרך השכלה.
כאשר הנאצים השתמשו בדוגמתו של ויינינגר כדוגמה מובחרת, הבליטה האידאולוגיה הנאצית את חוסר היכולת של יהודי להתגבר על "דמו" בדרך של המרת דתו לנצרות.
לפי העיקרון הטמון בתורתו של ויינינגר, יהודי הממיר דתו אינו מסוגל להיגאל, מכיוון שאין לו נפש - אין לו אופי- הוא אינו יכול להשתנות.
מצד אחד ויינינגר המיר דתו והפך לפרוטסטנטי, מצד שני הוא התאבד ובכך הראה שביהודי טמונה אי יכולת לשנות אופי פנימי, לכן התאבדותו היא הוכחה חד משמעית לתורתו.
אי הצלחתו להשתלב, בעיני הנאצים, לא השאירה שום פתרון ליהודים להתחבר לסביבה.
מין ואופי, [Geschlech und Charakter, 1903], [תרגם מגרמנית: צבי רודי], הוצאת תרבות, תל אביב תשי"ד, תשכ"ד-1964.
אוטו הראשון המכונה גם אוטו הגדול , היה דוכס סקסוניה וקיסרה הראשון של האימפריה הרומית הקדושה.
אוטו הראשון היה בנם של היינריך הראשון, מלך גרמניה ואשתו השנייה מתילדה מרִינְגֶלְהֵיִים .
הוא ירש את אביו כמלך הגרמאנים לאחר מותו בשנת 936.
אוטו הביא לפריחה תרבותית בכל האימפריה, שלימים תזכה בשם "הרנסאנס האוטונאי" .
באימפריה בתקופתו נהנתה משגשוג ושפע.
האימפריה הפכה למעצמה ונתפסה כממשיכה של השלטון הקרולינגי, ולאחת האימפריות הגדולות ששלטו באדמת אירופה אי פעם.
בנוסף, ייתכן (למרות חילוקי הדעות המרובים בין ההיסטוריונים של התקופה) שלאוטו היה הכח להדיח את האפיפיור מתפקידו.
הוא שלט כשבתקופת שלטונו התחלפו שלושה אפיפיורים רשמיים (לא כולל אנטי-אפיפיורים) והם: לאו השמיני, יוחנן השלושה עשר ובנדיקטוס השישי.
עם זאת הוא היה בקרבה עם הכנסייה שהטיבה איתה והעניק לאפיפיור קרקעות פעמים רבות.
הוא התערב ביחסים הפוליטיים במפה האירופית, כך למשל בבורגנדיה ודוכסות פרנקוניה שבאזור צרפת של היום.
לאחר מות אביו באאכן, בירתו הישנה של קרל הגדול, בחרו הדוכסים באוטו כמלך.
ב-2 בפברואר 962, הוכתר אוטו הראשון לקיסר בתחומי העיר רומא על ידי האפיפיור ומנהיג הכנסייה הקתולית - יוחנן השנים עשר.
הכתרתו התקיימה בארמון המלכותי באקס לה שפל והוכרז בה כי גם לותרניגיה היא תחת שלטונו של אוטו.
אחד עשר יום מאוחר יותר נחתם מסמך ההסכמות, שבו התחייב הקיסר הגרמני לכבד את ריבונות האפיפיור במדינת האפיפיור, ובמקביל נקבע בו כי הקיסר יהיה אחראי על מינוי האפיפיורים.
תקופת שלטונו המוקדם של אוטו התאפיינה בסדרה של מרידות דוכסים.
בשנת 938 סירב אברהרד, דוכס בוואריה, להישבע לו אמונים, ובתגובה לכך הדיח אותו אוטו לטובת דודו ברטולד.
לאחר מכן פרץ מרד של אברהרד, דוכס פרנקוניה ביחד עם חלק מאצילי סקסוניה, בדרישה להדיח את אוטו עצמו לטובת אחיו למחצה, טאנקמר.
אוטו הצליח לתפוס ולהרוג את טאנקמר, אך המרד נמשך עוד שנה, כאשר גם גילברט, דוכס לורן הפר את שבועת האמונים שלו לאוטו והעביר את נאמנותו ללואי הרביעי, מלך צרפת, ואחיו הצעיר של אוטו, היינריך, קשר להדיחו בעזרת הארכיבישוף של מיינץ.
בשנת 939, ניצח אוטו בקרב אנדרנך , את דוכסי פרנקוניה ולורן.
שני הדוכסים נהרגו, היינריך נמלט לצרפת, והמרד דוכא באופן סופי.
בשנת 940 הסיג אוטו את כוחותיו מצרפת לאחר שזכה להכרה בריבונותו על אזור לורן.
בשלב זה, ועל מנת למנוע מרידות נוספות בעתיד, פתח אוטו בסדרת מינויים של בני משפחתו הקרובים לכל הדוכסויות הגרמניות החשובות.
הוא השאיר בידיו את דוכסות פרנקוניה, מינה את קונרד האדום, הנשוי לבתו ליוטגרד, לדוכסות לורן.
את בניו ליוטדולף והיינריך השיא לבנות הדוכסים של שוואביה ובוואריה ובכך הפך אותם ליורשים החוקיים של הדוכסויות.
אחד המקורות העיקריים לביסוס שלטונו של אוטו ומימון פעולותיו בשנים הבאות היו מכרות עשירים של מחצבי כסף נחושת ועופרת אשר התגלו בשנת 938 באזור ברמלסברג שבסקסוניה.
לאחר ייצוב שלטונו החל אוטו בניהול מדיניות חוץ תקיפה.
הוא ראה בעצמו את ממשיכו של קרל הגדול, ושאף לכונן אימפריה גרמנית בכל השטח של מרכז ומזרח אירופה.
אוטו סימן כיעד ראשון לשאיפות ההתרחבות שלו את איטליה, אשר באותה התקופה הייתה שרויה בחוסר יציבות שלטונית.
במשך תקופה ממושכת נאבקו על השליטה באיטליה ברנגר מפריולי ורודולף השני שליט בורגונדי התחתונה.
לאחר מותו של ברנגר והשתלטות רודולף על איטליה החל מאבק נוסף בינו לבין הוגו מפרובאנס, שליט ברוגונדי העליונה.
הוגו זכה לניצחון על רודולף, אך גם שלטונו לא האריך ימים, נוכח התנגדות ברנגר מאיווריאה לסמכותו.
ברנגר הכריז על עצמו כמלך איטליה, אך העם הביע את תמיכתו דווקא באדלייד מבורגונדי, ביתו של רודולף השני.
ברנגר חטף את אדלייד וכפה עליה נישואין לבנו, אדלברט, כדי לתת סמכות למלכותו.
אדלייד ברחה לקנוסה וביקשה את התערבותו של אוטו.