tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספיקה כמות מעטה של כלוריט על מנת לצבוע את הגבישים של המינרלים בצבע ירוק עז, תופעה שעלולה להוריד מערכם של המינרלים.
קלינוכלור, פניניט ושמוזיט הם הסוגים הנפוצים ביותר.
מקור השם "כלוריט" מהמילה היוונית "כלורוס" שפירושה "ירוק", הצבע הנפוץ של המינרל.
קבוצת המומחים לשלום ולביטחון (עד שנת 2015 פעלה גם בשמות המועצה לשלום ולביטחון או עמותת מומחים לביטחון), הייתה עמותה ישראלית שאגדה בעיקר יוצאי מערכת הביטחון הישראלית בעלי דרגות בכירות.
העמותה תמכה בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
העמותה נוסדה בשנת 1988 בידי מספר חברים ובראשם אלוף (מיל.) אהרן יריב, ופעילותה נפסקה ב־2017.
מטרת העמותה, כעולה מפרסומיה, היא תמיכה בתהליך השלום כמרכיב חיוני בביטחון הלאומי של ישראל.
עמדת המועצה היא שיש לחתור להסכם, שניתן להשיגו רק תמורת פשרה טריטוריאלית והקמת מדינה פלסטינית שבירתה במזרח ירושלים לצד מדינת ישראל, תוך שמירה על סידורי ביטחון.
המועצה הביעה תמיכה בהסכמי אוסלו (1993), ביציאה החד-צדדית מלבנון (2000) ובתוכנית ההתנתקות (2005).
העמותה אינה מגדירה עצמה גוף פוליטי, אולם בכתבות וידיעות רבות היא מתוארת כמזוהה עם השמאל הישראלי ומקבלת מימון מגופים המזוהים איתו.
על פי רישומי העמותה חברים בה למעלה מ-1,000 חברים.
נכון לשנת 2014, נשיאות העמותה כוללת את המנכ"ל אביב פייגל ואת ממלא מקום נשיא המועצה תא"ל גדי זהר.
בין חברי הוועד המנהל נמנים: הלית בראל (שכיהנה בעבר כמנכ"לית המועצה), אלוף (במיל.) נתי שרוני, ניצב (בדימוס) שאול גבעולי (שכיהן גם כמנכ"ל המועצה משנת 1994), אל"ם (במיל.) אסעד אסעד, תא"ל ישראלה אורון, תא"ל דב (פופי) צדקה, תא"ל ישראל בהרב, אלוף עמוס לפידות, טליה ששון, תא"ל גיורא רם-פורמן ואל"ם שאול אריאלי.
המועצה התייצבה כידיד בית המשפט בהליכים המתנהלים בעניין תוואי גדר ההפרדה.
היא הגישה תצהירים לבג"ץ נגד התוואי שגובש על ידי ישראל, בטענה שהתוואי נבחר משיקולים פוליטיים ושקיים תוואי ביטחוני חלופי אחר, הפוגע פחות במרקם החיים של התושבים הערבים.
העמותה יצאה כנגד דוח גולדסטון וכתבה כי "לא ייתכן שאין אבחנה ברורה בין התוקף לנתקף כאשר החמאס אינו חדל מירי רקטות ומצהיר על כוונה לחסל את מדינת ישראל.
לא ייתכן שייכתב דוח הגורם לפסילה של זכותה של ישראל כמדינה דמוקרטית, להילחם בטרור חסר כל סייגים ומעצורים."
במהלך 2010 ו-2011 יצאה המועצה בקמפיין "יש פרטנר" ובקמפיינים נוספים.
ביוני 2011 ערכה כנס בנושא ההכרזה הפלסטינית בספטמבר בהשתתפות האלוף עמוס ידלין.
על פי אתר העמותה, היא עוסקת גם בתחומי המאחזים, תקציב הביטחון, ערביי ישראל והשירות בצה"ל.
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, השיקה הקבוצה קמפיין ברחבי הארץ, ברשתות החברתיות ובמדיה המסורתית תחת הסלוגן: "עם ביביבנט נשאר תקועים עם הפלסטינים".
בשנת 2017 השיקה הקבוצה קמפיין המבוסס על סרטון "מה מטריד את ישראלה?", שבו גבר מחופש לאישה עם מבטא מזרחי מייצג את מדינת ישראל שחוששת מרוב פלסטיני.
העמותה משתפת פעולה עם ארגונים אחרים, בהם: המפקד הלאומי, יוזמת ז'נבה, "עתיד כחול לבן" וג'יי סטריט.
העמותה מממנת את פעילותה באמצעות תרומות המגיעות ברובן מחו"ל, וכן באמצעות דמי חבר.
עיקר התקציב הושקע בפעילות הסברה.
בשנת 2009 הצטרפה העמותה לדיון בערר שהגישו תושבי בית ג'אלה כנגד גדר ההפרדה והגישו תצהיר התומך בדעות התושבים כנגד דעת משרד הביטחון.
לאחר שהשופטת רצתה לחקור את העמותה אודות מקורותיה הכספיים סירבו בעמותה לענות ומשכו את התצהיר.
קבוצת החקירה המיוחדת הייתה יחידת עילית בצבא הבריטי שכללה מתנדבים יהודים דוברי גרמנית רובם מארץ ישראל.
היחידה ערכה פעולות פשיטה מיוחדות, תוך התחזות לחיילים גרמנים, כנגד כוחות מדינות הציר במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
בעל הרעיון להקמת SIG היה קפטן הרברט ססיל באק (Herbert Cecil A.
Buck) בעל עיטור צלב צבאי (Military Cross) ששירת ביחידות המשמר הסקוטיות והפאנג'ביות.
באק, בלשן של השפה הגרמנית בוגר אוניברסיטת אוקספורד, נפל בשבי הגרמנים בינואר 1941, ונמלט בחזרה למצרים כשהוא מחופש לחייל גרמני.
הוא הופתע כמה קל היה לו, בהיותו דובר גרמנית שוטפת, לעבור דרך קווי הגרמנים, והציע הקמת יחידה של דוברי גרמנית שתפעל מאחורי קווי האויב.
קפטן באק מונה למפקד היחידה והוא גייס את חבריה מבין לוחמי הקומנדו היהודיים של קבוצת הקומנדו מספר 51 שחזרו מפעילות באריתריאה ושהו אז במחנה אימונים בג'ניפה סמוך לתעלת סואץ, ואחר כך במחנה בורג' אל ערב שליד אלכסנדריה.
במרץ 1942 כתב קולונל ממחלקת המחקר המודיעין במשרד המלחמה שבלונדון כי חלק מקבוצת הקומנדו של המזרח התיכון מספר 51 שפורקה לאחרונה והכוללת יהודים ארץ-ישראלים דוברי גרמנית יצורפו ל:
מכתב נוסף של קולונל איירי דרש להקצות ליחידה כלי רכב מתאימים.
רוב הלוחמים היו בוגרי קומנדו 51 שלחם במסגרת המערכה במזרח אפריקה ופורק בשנת 1941. חלקם הגיעו ישירות מהפלמ"ח, ההגנה והאצ"ל.
מגויסים יהודים נוספים הגיעו מהכוחות הצ'כים החופשיים, מלגיון הזרים הצרפתי ומכוחות צרפתיים אחרים בהם היו יהודים מאזורים דוברי גרמנית.
לפני המלחמה היו השניים חברים בלגיון הזרים הצרפתי ובמלחמה שרתו ברגימנט ה-361 של קורפוס אפריקה.
הם נשבו על ידי הבריטים בנובמבר 1941, ולאחר ששכנעו את חוקריהם כי היו קומוניסטים אנטי-נאצים בעברם הם גויסו לשמש כסוכנים כפולים.
מספר הלוחמים ביחידה נע בין 20 ל-38.
היה ניסיון לשיתוף פעולה עם המחלקה הגרמנית של הפלמ"ח.
קפטן באק ביקר באתר האימונים של המחלקה במשמר העמק והציע לאחד כוחות.
באוגוסט 1942 יצאו למצרים שלושה מאנשי המחלקה הגרמנית ובהם מפקד המחלקה, שמעון אבידן, במטרה להתאמן במשותף עם ה-SIG, אלא שהמפקדה הבריטית התנגדה לשיתוף פעולה זה והשלושה חזרו כלעומת שבאו.
קפטן הרברט ססיל באק (Herbert Cecil A.
סגן הרברט דולמונט נייטו הולנדר
ישראל כרמי - בוגר הבאפס
אריה שייניק שי - בוגר קומנדו 51
קרל כהנא - בוגר קומנדו 51
דב כהן - בוגר קומנדו 51
דולף צנטנר - בוגר קומנדו 51
מוריס "טיפן" (מוניו) טיפנברונר - בוגר קומנדו 51
פיליפ [שרגא איסר] קוגל - בוגר קומנדו 51
ולטר אסנר - שבוי גרמני
הרברט ברוקנר - שבוי גרמני
מחנה האימונים של היחידה הוקם בקצה המרוחק של קבוצת מחנות מבודדים מערבית למרסא מטרוח.
בנוסף לאימונים צבאיים מקובלים בניווט ובקרב פנים אל פנים למדו חברי היחידה טיפול בכלי נשק ובחומרי נפץ גרמניים, ונהיגה ותחזוקה של כלי רכב גרמניים.
כל אחד מחברי הקבוצה קיבל זהות בריטית למקרה של נפילה בשבי ויוכר כחייל אנגלי ולא יהודי, וזהות גרמנית למטרות מבצעיות.
כל הפעילות במחנה נוהלה בגרמנית.
פקודות היום פורסמו בשפה זו ולעיתים היו מעירים אדם באמצע הלילה על מנת שידבר גרמנית.
מטעמי סודיות נאסר על חברי היחידה ליצור קשר עם חיילים בריטים במחנות הסמוכים.
שני שבויי המלחמה הגרמנים שהצטרפו ליחידה, אסנר וברוקנר, לימדו את חבריה את העגה הנהוגה בקורפוס אפריקה ואת שירי הלכת הגרמניים.
לקראת ביצוע משימות קיבל כל משתתף פנקס משכורת גרמני, סיגריות ושוקולדים מתוצרת גרמניה, ואפילו מכתבי אהבה מזויפים לאהובה בגרמניה.
כחלק מהאימונים הם השתמשו בכלי רכב שלל גרמניים, עברו מאחורי קווי הגרמנים בסמוך לברדיה והקימו מחסומי דרכים.
כשהם לבושים כשוטרים צבאיים גרמנים הם עצרו וחקרו נהגים גרמנים ואספו מודיעין תוך כדי כך.
לעיתים נכנסו למחנות גרמניים ושוחחו עם חיילים.
קיום היחידה נשמר בסוד בצבא הבריטי, ומתי המעט שידעו עליה קראו לה חוליית המתאבדים של ברטי.
השמועות על יכולותיה הגיעו לדייוויד סטרלינג, מקים ומפקד ה-SAS.
שחיפש דרך יצירתית להחדיר את הלוחמים שלו לשדה התעופה של דרנה שבלוב, ולהשמיד את מטוסי הגרמנים.
סטרלינג החל לחקור על היחידה והתאהב ברעיון.
הוא ביקש מקפטן באק להגיע לקהיר כדי לדון איתו על שיתוף פעולה אפשרי במבצע שהוא רוצה להוציא בדרנה.
באק שמח להשתתף בפעולה וציין כי זו פעולה קלה לביצוע.
תפקידה של הקבוצה יהיה להחדיר את לוחמי ה-SAS מעבר לקווים הגרמניים ולהביא אותם לנקודת זינוק ממנה יפשטו על שדה התעופה של הגרמנים.
לאחר פיצוץ המטוסים, ה-SIG תחזיר את הכוח לצד הבריטי, תפקיד זה התאים ליכולותיה של היחידה.
סטרלינג החליט לצרף את הקבוצה ליחידה שלו, והיא הפכה למחלקה בפלגה D של ה-SAS.
ב-3 ביוני 1942 קיבלה SIG את המשימה המבצעית הראשונה שלה: לפעול עם כוח של ה-SAS בפיקודו של לויטנט קולונל דייוויד סטרלינג לפוצץ מטוסים בשדות התעופה של דרנה ומרטובה, כ-150 קילומטרים מערבית לטוברוק.
לשדות תעופה אלו הייתה חשיבות מיוחדת משום שמהם יצאו המטוסים שתקפו את מלטה, אז בסיס ימי בריטי שממנו תקפו הבריטים את האוניות שהעבירו דלק ותחמושת מאיטליה לקורפוס אפריקה.
לאחר שהצליחו להערים על מחסומי הדרכים של הגרמנים, הגיעה הקבוצה ב-13 ביוני 1942 סמוך לדרנה והתכנון היה להתפצל לשתי קבוצות, כאשר נקבעה מראש נקודת מפגש לאחר ביצוע הפעולה.
קבוצה אחת שכללה את קפטן באק, אסנר, שלושה לוחמים מ-SIG וחמישה צרפתים יצאה לפוצץ מטוסים בשדה התעופה של מרטובה.
משימה זו הסתיימה בהצלחה והקבוצה הצליחה להשמיד 20 מטוסים.
הקבוצה השנייה, בראשות לויטנט ז'ורדן הצרפתי, שכללה את ברוקנר (השבוי הגרמני שגויס ליחידה), תשעה אנשי SAS ושלושה אנשי SIG יצאה במשאית לתקוף את שדות התעופה של דרנה.
השיירה עזבה את האזור שבשליטת הבריטים והמשיכה את דרכה עד למחסום של הצבא האיטלקי.
השומר במחסום ביקש את הסיסמה — שהוחלפה מדי חודש — המודיעין הבריטי לא סיפק להם את הסיסמה המעודכנת.
אולם ברוקנר הגרמני התעשת במהירות, וגער בשומר בצעקות על שהוא מעכב את השיירה ששבה מדרך ארוכה.
החייל האיטלקי המפוחד אִפשר לשיירה להמשיך.
במחנה המעבר הגרמני קיבלו החיילים תדריך מחייל גרמני, שהזהיר אותם מפני הפצצות הצבא הבריטי וחמור לא פחות: הסתננות מפגעים מן האויב.
החיילים ירדו מרכביהם וסעדו בחברת החיילים הגרמנים, ואילו הצנחנים הצרפתים נותרו במחבואם במשאית.
לאחר ארוחת הערב התפצלה השיירה לשניים: קבוצת חיילים אחת נסעה לשדה התעופה בדרנה, והקבוצה האחרת נסעה לשדה התעופה במרטובה.
אריה שי, שנהג במשאית הגרמנית, הוביל את קבוצתו למרטובה, שם הטמינו החיילים הצרפתים פצצות כמתוכנן.
אולם בטרם סיימו את מלאכתם, נשמע לפתע פיצוץ אדיר מכיווּן דרנה.
האופק הואר ועשן סמיך היתמר בשמי המדבר.
החיילים הבינו שאירעה תקלה, שכן המטענים היו עם מנגנוני השהיה, ונועדו להתפוצץ רק לאחר שהכוחות התוקפים ישלימו את משימתם ויתרחקו משדות התעופה, והחלו לנוע במהירות לעבר מקום המפגש המיועד עם הקבוצה השנייה.
בהמתנה במקום האיסוף, הגיח לעברם לוטננט ז'ורדן פצוע ומדיו מוכתמים בדם.
הוא הספיק ללחוש "ברחו מהר", והתעלף.
החיילים המחופשים פשטו בחפזה את מדי הצבא הגרמני ונסוגו אל המדבר.
על אף המצוד הגרמני שנערך עליהם, הם הצליחו לחבור לאחר כשבוע לפטרול הסיור האוסטרלי שהמתין להם.
ברוקנר גרם לעצירת המשאית, שהובילה את כוח התקיפה לשדה התעופה בדרנה, תוך כדי המעבר בעיירה, בתואנה שהמנוע שלה מתחמם.
הוא ירד מהמשאית, ובעוד שאר הכוח מחכה לשובו, ניגש לנקודת המשמר הקרובה וסיפר למפקד הגרמני מי באמת נמצא במשאית.
הגרמנים הקיפו את המשאית ודרשו מהיושבים בה להיכנע.
החיילים שהיו במשאית ניסו להיחלץ מהמלכודת תוך כדי ירי ורובם נהרגו.
רק המפקד הצרפתי, אוגוסטן ז'ורדן, הצליח לחזור ברגל לנקודת המפגש עם הקבוצה השנייה שתקפה את מרטובה, כשהוא פצוע.
לפי עדותו, שני אנשי SIG, פטר הס מחיפה ופטר (אליהו) גוטליב מנהלל, התאבדו באמצעות פיצוץ רימונים בתוך המשאית כדי לא ליפול בשבי הגרמנים.
ברוקנר הוטס כגיבור לגרמניה וזכה בעיטור Deutsche Kreuze מוזהב.
על פי עדותם של טיפנברונר ושל הרב הראשי של הארמייה השמינית, אייזק לוי (Isaac "Harry" Levy), הייתה התנגדות בקרב החיילים היהודים לשיתופם של חיילים גרמנים ביחידה ועוד יותר לשיתופם בפעולות ממש.
אבל מפקד היחידה, קפטן באק, טען שהם עברו ביקורת מחמירה של חוקרי המודיעין, ולניסיונם כחיילים בצבא הגרמני יש ערך רב הן באימונים והן במבצעים.
לאחר מעשה האשים בק, מפקד היחידה, את עצמו על האמון שנתן בשני החיילים הגרמנים, ההבגידה של ברוקנר החשידה את אסנר, החייל הגרמני השני, ואף על פי שפעל ללא דופי בפעולה עצמה, הוא נמסר לידי המשטרה הצבאית כשהקבוצה חזרה לבסיסה במצרים ונורה במהלך ניסיון בריחה.
הידיעה על כך שהבריטים עושים שימוש בחיילים המתחזים לגרמנים הגיעה להיטלר והוא הורה באמצעות שדר מוצפן (באמצעות האניגמה שהצופן שלה כבר נשבר על ידי הבריטים) מ-13 ביוני 1942 להוציא להורג מיד כל חייל כזה שייתפס.
מבצע הסכמה (Operation Agreement) כלל כוחות יבשתיים שהגיעו מנאת המדבר אל-כופרה במסע ארוך של כ-2700 ק"מ שעקף את קווי הגרמנים מדרום, וניסיון להנחית כוחות קומנדו מהים.
כמו במבצע הקודם הוסע עיקר הכוח היבשתי הבריטי כ"שבויי מלחמה" שעליהם "שמרו" חיילים מיחידת SIG לבושים כחיילים גרמנים.
רוב הכוח הבריטי נהרג או נשבה ורק מעטים (ובהם קפטן באק וחלק מאנשי יחידת SIG) הצליחו לחזור לקווי הבריטים.
עם כישלון הפשיטה על טוברוק הוחלט לפרק את היחידה.
חבריה שנותרו בחיים הועברו לבריגדה ולחיל החפרים (Auxiliary Military Pioneer Corps).
חלק עברו ליחידת הקומנדו מספר 2 ולחמו בה עד סוף המלחמה בבלקנים ובאיטליה.
אחרים ובהם קרל כהנא ומוריס טיפן (מוניו) טיפנברונר המשיכו ב-SAS.
קפטן באק הצטרף ל-SAS ונהרג בשורותיו בתאונת מטוס במזרח הרחוק ב-1945.
עלילת הסרט היא בדיונית, אבל היא מתבססת בצורה רופפת הן על "מבצע הסכמה", והן על אירוע של הבגידה של ברוקנר בהתקפה בדרנה.
זהו סיפור על כוח של חברי קבוצת המדבר ארוכת הטווח וקבוצת החקירה המיוחדת העורך מבצע בעיר טוברוק בלוב במטרה להשמיד את מצבורי הדלק של קורפוס אפריקה הגרמני.
קבוצת ההומיט היא קבוצה של מינרלים נזוסיליקטיים קשורים, הדומים במבנה הפנימי ובכימיה שלהם.
הקבוצה קרויה על שם המינרל הומיט, המינרל הראשון מקבוצה זו שזוהה.
הנוסחה הכללית של חברי הקבוצה היא M(2n+1)(SiO4)n(OH,F)2, כאשר M יכול להיות ברזל, מגנזיום, מנגן, סידן וכו', ו-n הוא ערך מספרי בין 1 ל-4. כאשר n=1 המינרל קרוי נורברגיט, n=2 הוא כונדרודיט, n=3 הוא הומיט ו-n=4 הוא קלינוהומיט.
Deer ועמיתיו מדגישים כי אף שהנוסחה דלעיל מייצגת נכון את הכימיה של מינרלים אלו, נוסחאות המבנה הפנימי מורכבות בהרבה.
המינרלים בקבוצת ההומיט יוצרים סדרה מורפוטרופית עם המינרלים אוליבין (Fe,Mg)2SiO4)) וברוסיט (Mg(OH)2).
ברוסיט הוא מינרל היוצר יריעות של ארבעונים המקושרים ביניהם.
החברים בקבוצת ההומיט בנויים מכמה שכבות של אוליבין (או טפרואיט - Mn2SiO4, השייך גם הוא לקבוצת האוליבין), שביניהן מפרידות יריעות של ברוסיט.
מספר שכבות האוליבין בין שתי יריעות של ברוסיט יכול לנוע בין אחת לארבע.
הגדלת כמות שכבות האוליבין מאריכה את תא היחידה וגורמת לשינוי הסימטריה.
לא כל יריעות הברוסיט בנויות מברוסיט טהור.
ברזל ומנגן יכולים להחליף את המגנזיום ופלואור יכול להחליף את ההידרוקסיל.
המינרלים בקבוצת ההומיט משתייכים למערכת הגבישית האורתורומבית או למערכת הגבישית המונוקלינית.
מקורם של כמעט כל חברי הקבוצה הוא בסלעים שעברו התמרה, וכן בעורקים הידרותרמיים, במיוחד אם כתוצאה תהליך המטאסומטיזם חדרו לסלע תמיסות המכילות ברזל, בורון ופלואור.
בשל המבנה הדומה לא ניתן להבחין בתנאי שדה בין הסוגים השונים של קבוצת ההומיט ונדרשת בדיקה במעבדה.
קבוצת הגדוליניט היא קבוצה של מינרלים נזוסיליקטיים קשורים, הדומים במבנה הפנימי ובכימיה שלהם.
הקבוצה קרויה על שם המינרל גדוליניט, המינרל הראשון מקבוצה זו שזוהה, ולעיתים קבוצת הדטוליט על שם המינרל דטוליט, חבר אחר בקבוצה, או גם קבוצת הדטוליט/גדוליניט.
קבוצת הגדוליניט היא קבוצה של מינרלים המאופיינים במבנה המשלב יריעות הבנויות מארבעונים של סיליקה (Sio4) ושל בוראט (B(O,OH)4) או של תחמוצת הבריליום, כשבין היריעות מחברים קטיונים מתכתיים.
למרות המבנה השכבתי כמעט לא ניתן להבחין בפצילות במינרלים החברים בקבוצה.
בחלק מהמינרלים מופיעות עפרות נדירות.
הנוסחה הכללית של חברי הקבוצה היא (x(B, Be)SiO4(OH, O, כאשר x יכול להיות סידן, ברזל, מגנזיום, צריום, לנתן, בדיל, איטריום, נאודימיום, סקנדיום, בדיל, איטרביום וארביום.
קבוצת המדבר ארוכת הטווח ) הייתה יחידה מיוחדת של הצבא הבריטי, שעסקה באיסוף מודיעין צבאי וביצוע פשיטות בזמן מלחמת העולם השנייה.
מפקד קורפוס אפריקה, הפילדמרשל ארווין רומל הודה כי: .
הקבוצה, שנקראה במקור הפטרול ארוך הטווח ([Long Range Patrol [LRP) הוקמה במצרים ביוני 1940, על ידי מייג'ור ראלף באגנולד והייתה תחת פיקודו של גנרל ארצ'יבלד וייוול, ראש פיקוד המזרח התיכון.
באגנולד נעזר בקפטן פטריק קלייטון וקפטן ויליאם שׁוֹ.
עם הקמתה, היו מרבית אנשי היחידה ניו זילנדים אך במהרה הצטרפו לוחמים נוספים מרודזיה ומאנגליה.
בתקופה זו נוצרו מספר יחידות-משנה והיחידה קיבלה את שמה הידוע יותר, קבוצת המדבר ארוכת הטווח.
היחידה מעולם לא מנתה יותר מ־350 איש וכולם היו מתנדבים.
קבוצת המדבר ארוכת הטווח (קמא"ט) הוקמה במיוחד על מנת לבצע פעולות סיור, איסוף מודיעין וחדירה לעומק מאחורי קווי האיטלקים, אם כי לעיתים ביצעה היחידה פעולות קרביות בחזית.
בזכות מיומנויות הניווט והסיור הגבוהות שלה שימשה היחידה מספר פעמים ככוח מסייע לפעולות שירות האוויר המיוחד הבריטי וסוכנים חשאיים.
במהלך המערכה בצפון אפריקה, בין דצמבר 1940 ומאי 1943, פעלו כוחות היחידה ללא הרף מאחורי קווי מדינות הציר, ולמעשה רק 15 ימים בתקופה זו היו ללא לחימה עבור כוחות היחידה.
תפקידם החיוני ביותר היה, כפי הנראה, ניהול הציר הראשי בין טריפולי לבנגאזי, כשהם שולטים, באופן סמוי, על מעבר המודיעין למפקדת הצבא הבריטי.
עם כניעת כוחות הציר בצפון אפריקה במאי 1943, שינתה היחידה את גזרת הפעולה שלה וביצעה פעולות באיי יוון, באיטליה ובבלקנים.
עם תום המלחמה באירופה פנו מפקדי היחידה למשרד המלחמה, בבקשה להעבירה למזרח הרחוק, על מנת להמשיך להילחם נגד האימפריה היפנית, אך בקשתה נדחתה והיא פורקה באוגוסט 1945.
ב־23 ביוני 1940, נפגש ראלף באגנולד עם גנרל ארצ'יבלד וייוול באלכסנדריה.
באנגולד הסביר את תוכניתו, שמהותה הקמת יחידה שתבצע סיור בעומק השטח, בטווחים רחוקים מאחורי קווי האויב ומטרתה איסוף מודיעין.
ויוול, שהכיר את לוחמת המדבר מתפקידו כקצין המסופח לחיל המשלוח המצרי במלחמת העולם הראשונה, הבין את חשיבות יחידה זו לכוחות בעלות הברית בצפון אפריקה ונתן את ברכתו להקמתה.
ויוול עזר גם בהשגת ציוד ליחידה שזה עתה הוקמה.
היחידה הוקמה הלכה למעשה ב־3 ביולי 1940, עם ייסוד הפטרול הראשון.
באגנולד רצה כי הלוחמים ביחידה יהיו אנרגטיים, קשוחים גופנית ומנטלית, עצמאים, בעלי יוזמה שניתן לסמוך עליהם ובעלי יכולת לחיות ולהילחם תקופות ארוכות, לבד, במדבר.
לתחושתו, איכרים ניו זילנדים היו מתאימים לדרישות והחל גיוס מתנדבים מתוך החטיבה הניו זילנדית השנייה.
מעל לחצי מאנשי החטיבה התנדבו.
לאחר מיונים, נבחרו 2 קצינים ו־85 בעלי דרגות אחרות (נגדים וחוגרים) לרבות 18 אנשי מנהלה ולוגיסטיקה.
לאחר גיוס האנשים החל תהליך הכשרתם, שכלל לימוד טכניקות הישרדות במדבר, נהיגה מדברית, ניווט, חבלה, הפעלת מכשירי קשר לטווחים ארוכים ומכונאות, על מנת שיוכלו לתקן את רכביהם במקרה הצורך.
בנובמבר 1940 קיבלה הקמא"ט את שמה, ומתנדבים מרודזיה ואנגליה הצטרפו.
הפטרול הראשון הורכב מ־2 קצינים ו־28 בעלי דרגות אחרות, ולרשותם הועמדו משאיות שברולט ופורד.
במרץ 1941 קיבלה הקבוצה את המשאיות והרכב הפטרולים נקבע על קצין אחד, 15-18 לוחמים ומפקדים ו־5–6 משאיות לכל פטרול.
לכל פטרול צוותו חובש, נווט, אלחוטן ומכונאי, כאשר ציודם הועמס למשאית אליה הם צוותו.
בראש הקבוצה עמדה מפקדה שמנתה כ־15 איש ומפקדה היה באגנולד.
שלושה פטרולים הוקמו: R,T ו־W, כאשר T ו־W היו פטרולים קרביים שיועדו להילחם ואילו פטרול R היה מיועד לסיוע.
בנובמבר 1940, עם שינוי השם מהפטרול ארוך הטווח לקבוצת המדבר ארוכת הטווח, נוספו שלושה פטרולים לשלושה הקיימים: S,Y ו־G.
בדצמבר פורק פטרול W, ואנשיו שימשו לתגבור פטרולים R ו־T וכלי הרכב שלו הועברו לפטרול G.
ביוני 1941 שונה המבנה הארגוני של הקבוצה.
היא חולקה לשתי פלגות, כאשר פלגה A מורכבת מפטרולים S,T ו־R, עם לוחמים מרודזיה וניו זילנד, ופלגה B, שכללה את פטרולים G,H ו־Y.
בנוסף למפקדה, ושתי סדנאות תיקונים, הייתה קיימת גם פלגת תעופה קטנה, ששימשה בעיקר לפינוי פצועים, תחלופת אנשים ומשימות שונות.
באוקטובר 1941 שונה המבנה הארגוני של הקבוצה על ידי חלוקה של פטרולים קיימים לפטרולים קטנים יותר.
הקבוצה עמדה על 10 פטרולים: R1,R2,T1 ו־T2 שהרכיבו את פלגה A והרכבו ברובם מניו זילנדים ופלגה B, מאנשי רודזיה ובריטניה, הורכבה מפטרולים G1,G2,S1,S2,Y1 ו־Y2. פטרול H פורק לאחר שלושה חודשי פעילות.
עם חיבורה של הקבוצה עם יחידה מצבא הודו, הפלגה ההודית ארוכת הטווח, נוספו פטרולים נוספים בהדרגה, ראשית L1 ו־L2 בדצמבר 1941 ולאחר מכן L3 ו־L4 באוקטובר 1942. בדצמבר של אותה השנה הוקם פטרול נוסף, צבאו הפרטי של פופסקי, בפיקודו של ולדימיר "פופסקי" פניאקוב ששירת עם הקבוצה זמן מה.
כלי הרכב של הקבוצה ששימשו לסיורים, היו משאיות מתוצרת מפעלי פורד ושברולט הקנדיים (בעלות הגה ימני); בתחילה, השתמשה הקבוצה במשאיות מדגמי Chevrolet WB 15 cwt, ופורד 4X4) F30).
ב־1942 נבנו עבור הקבוצה במיוחד 200 משאיות מדגם Chevrolet 30 cwt 1533X2 במשקל 1.5 טון (כדוגמת אלו המופיעות בתמונות).
עקב הטווח הגדול בו סיירו הפטרולים, צריכת דלק נמוכה הייתה גורם משמעותי ביותר.
ונוספו להם מכלי עיבוי חיצוניים שהפכו את מערכת הקירור של הרכב למערכת סגורה, ללא איבוד מים.
(בתמונה שמשמאל, ניתן לראות מכל מסוג זה, ואת צינורית המים המחוברת אליו, מותקנים מצידו הימני של תא המנוע, מאחורי הכנף הקדמית).
במשאיות האלחוט הותקנו מיתקונים למכשירי הקשר, ומצפנים מיוחדים, העושים שימוש בזווית הצל מהשמש הותקנו על המשאיות בהן ישבו הנווטים.
בנוסף לכלי רכב אלו, השתמשה הקבוצה לצורכי קישור ופיקוד בג'יפים מדגם Willys MB.
גם כלי רכב אלו מותקנו במיוחד לצורכי הקבוצה, עם כנות למקלעים ולרובים, מנשאים למכלי דלק (ג'ריקנים) בחלקו האחורי של הרכב, בצדדיו, ואף על גבי מכסה המנוע, מכל עיבוי המים לרדיאטור, וכדומה.
לרוב, על כל פטרול היו כ־11 מקלעי לואיס, ארבעה רובי בויס נגד טנקים ותותח בופורוס נגד טנקים בקוטר 37 מ"מ.
בדצמבר 1940 תוגברה היחידה בכלי נשק נוספים.
לפטרול T למשל, היו חמישה מקלעי ויקרס, חמישה מקלעי לואיס, ארבעה רובי בויס ותותח.
כלי נשק נוספים, בין אם תקניים או שנלקחו שלל, היו גם כן חלק אינטגרלי מחימוש היחידה.
על כל כלי רכב קובע לפחות מקלע אחד, ולעיתים הופנו מקלעים לכיוון האחורי של כלי הרכב.
קושי עיקרי במשימות הקבוצה היה הניווט.
העדר מפות טובות של המדבר הלובי היווה מכשול עיקרי.
נווטי הקבוצה, שלרוב ישבו במשאית השנייה בסדר התנועה, עשו שימוש במצפני שמש מיוחדים שהותקנו על המשאיות, במצפנים מגנטים, בתיאודוליטים, בסקסטנטים, במצפנים אסטרונומים במפות כוכבים ובמפות ששרטטו בעצמם.
אזור הפעולה של הקבוצה השתרע למעשה מהנילוס במזרח ועד הרי אלג'יר ותוניסיה (כ־1500 ק"מ) ובמרחב של כ־1000 קילומטרים מדרום לים התיכון.
בשטח זה קיימות מעט מאוד דרכים, ומים ומעט צמחייה ניתן למצוא רק במעט נאות מדבר.
הטמפרטורה ביום מגיעה בשיאה עד ל־45 מעלות ובלילות מסוימים צונחת אל מתחת לנקודת הקיפאון.
המשימה הראשונה בוצעה בידי פטרול W בעת הפלישה האיטלקית למצרים.
ב־15 בספטמבר 1940 יצא הפטרול למשימת סיור באזור אל־כופרה.
לאחר שלא נתקלו בכוחות איטלקים, פנו דרומה והשמידו מצבורי דלק, מטוסים ושיירה איטלקית שעשתה את דרכה לאל־כופרה.
פטרול T שהה גם הוא באזור ותקף כלי רכב איטלקים על הציר המוביל לאל־כופרה.
שני הפטרולים שבו לבסיסים עם שלל של שתי משאיות ודואר רשמי.
בתגובה, צמצמו האיטלקים את אורך הקווים והכפילו את מספר החיילים באזור תוך חודש.
ב־27 בדצמבר 1940, עזבו את קהיר פטרולים T ו־G, חצו את המדבר והגיעו לאזור אל־כופרה.
עם הגעתם נפגשו עם כוחות צרפת החופשית שישבו בצ'אד.
ב־11 בינואר 1941 ביצעו פשיטה משותפת על מרזק, נווה מדבר בדרומה של לוב שהיה בידי כוחות הציר.
בתום שעתיים של לחימה, נותרה המצודה בידיים איטלקיות, אך שדה התעופה נהרס.
הפטרולים נסוגו לזהור, מצודה שהייתה בידי כוחות צרפת החופשית.
ב־31 בינואר, בעמק ג'בל שריף, נתקלה היחידה ביחידה איטלקית דומה, וספגה הרוג אחד ושלושה שבויים.
שלוש ממשאיות הקבוצה ניזוקו בפעולה זו.
האיטלקים ספגו 5 הרוגים ושלושה פצועים.
ארבעה מאנשי קבוצת המדבר הלכו 320 קילומטרים, במשך עשרה ימים, ללא מזון, כשהם חולקים מכל מים של כעשרה ליטרים ביניהם.
הפטרול (G) חזר למצרים ב־9 בפברואר, לאחר שכיסה 7200 קילומטרים.
6 משאיות שלו ניזוקו: 4 מאש אויב ושתיים נוספות מתקלות מכניות.
משאית נוספת, שצירה האחורי נשבר, נגררה לאורך 1400 קילומטרים.
לאחר סיומו של מבצע מצפן, בעת שהכוחות האיטלקים נמצאו מחוץ לקירנאיקה, הוחלט להעביר את בסיסה של הקבוצה מקהיר לאל־כופרה.
במעבר זה נוספו לקבוצה פטרולים Y ו־S.
באפריל 1941, עם תחילת המתקפה של רומל וקורפוס אפריקה, הוטלה על הקבוצה משימת הגנה על אל־כופרה: המפקדה, פטרול T וכוחות צרפת החופשית נשארו באל־כופרה, פטרולים R ו־S נשארו בסביבתה ופטרולים G ו־Y הוצבו בנווה המדבר סיווה, תחת פיקודו של הקורפוס ה־13 הבריטי.
בליל ה־13–14 בספטמבר 1942 נערך מבצע משולב גדול לתקיפת הנמל ומחסני הדלק הגרמנים והאיטלקים בטוברוק.
מבצע הסכמה (Operation Agreement) כלל כוחות יבשתיים שהגיעו בעזרת ה־LRDG מנווה המדבר אל־כופרה במסע ארוך של כ־2700 ק"מ שעקף את קווי הגרמנים מדרום, וניסיון להנחית כוחות קומנדו מהים.
כמו במבצע הקודם הוסע עיקר הכוח היבשתי הבריטי כ"שבויי מלחמה" שעליהם "שמרו" חיילים מקבוצת החקירה המיוחדת (SIG) לבושים כחיילים גרמנים.
במסגרת מבצע הסכמה נערכו ארבע פשיטות בו זמנית נגד בסיסים חשובים של מדינות הציר בלוב בספטמבר 1942: בטוברוק מבצע הסכמה, בבנגאזי מבצע ביגמי, בנווה המדבר ג'אלו מבצע נייסטי) ובברקה מבצע קרוואן.
קבוצת המדבר ארוכת הטווח (LRDG) פשטה על בסיסים איטלקיים בברקה שבלוב.
הבריטים טענו ש־35 מטוסים הושמדו על ידי הכוח הפושט.
זהו סיפור בדיוני על חברי קבוצת המדבר ארוכות הטווח (LRDG) של וקבוצת החקירה המיוחדת מהצבא הבריטי שעורכות מבצע בעיר טוברוק בלוב במטרה להשמיד את מצבורי הדלק של קורפוס אפריקה הגרמני.
ים החול הוא סרט מלחמה בריטי משנת 1958 בכיכובם של ריצ'רד אטנבורו, ג'ון גרגסון ומייקל קרייג.
הסרט, שביים גיא גרין, עוסק בסיור של קבוצת המדבר לטווח ארוך (LRDG) במהלך המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
קבוצת הויט (Team Hoyt) היו אב (דיק הויט, 1 ביוני 1940 – 17 במרץ 2021) ובן (ריק הויט, 10 בינואר 1962 – 22 במאי 2023) מהולנד , מסצ'וסטס, ארצות הברית, שהתחרו יחד במספר תחרויות ספורט, בהן ריצות מרתון וטריאתלונים.
ריק סבל משיתוק מוחין, ובזמן התחרויות אביו דחף אותו בכיסא גלגלים כאשר שניהם רצו, משך אותו בסירה בזמן שחייה, והרכיב אותו על מושב מיוחד בזמן רכיבה על אופניים.
הקבוצה נכנסה להיכל התהילה של תחרות איש הברזל בשנת 2008.
לידתו של ריק ושנותיו המוקדמות
ריק אובחן כסובל משיתוק מוחין בשעת הלידה, לאחר שחבל הטבור נכרך סביב צווארו וגרם לאי ספיקת חמצן.
רופאים רבים עודדו את הוריו לשכן את ריק במוסד, כי במצבו יכול להיות "צמח" לכל היותר.
למרות זאת, לאחר שהבחינו כי ריק מסוגל לעקוב בעיניו אחרי תנועותיהם בחדר, קיוו הוריו כי יגיע יום ויוכל לתקשר.
הם לקחו אותו כל שבוע לבית החולים לילדים של בוסטון, שם פגשו רופא שעודד אותם להתייחס אל ריק כאל ילד רגיל.
ג'ודי, אמו של ריק, הקדישה שעות בכל יום ללימוד בנה את האלפבית, תוך שימוש בעזרים ויזואליים והצמדת שלטי שמות לכל החפצים בבית.
תוך זמן קצר, ריק למד את האלפבית.
בגיל 11, לאחר התעקשות הוריו, צויד ריק במחשב מיוחד שאפשר לו לתקשר, ומיד היה ברור כי הוא נבון.
באמצעות מכשיר זה, ריק היה מסוגל ללמוד בבית ספר לראשונה בחייו.
ריק המשיך בלימודיו, ובשנת 1993 זכה בתואר בחינוך מיוחד מאוניברסיטת בוסטון.
לאחר מכן עבד במעבדת המחשבים של הקולג' של בוסטון, שם עזר לפתח מערכות לסיוע לנכים בתקשורת ובמטלות אחרות.
דיק היה לויטננט קולונל במשמר הלאומי האווירי של ארצות הברית.
קבוצת הויט התחילה בשנת 1977 לאחר שריק קרא כתבה על השתתפות בתחרות במגזין.
דיק היה באותה עת בן 37, ולא רץ באופן מסודר.
לאחר המירוץ הראשון שלהם אמר ריק לאביו: "אבא, כאשר אני רץ אינני מרגיש נכה".
דיק התחיל להתאמן באופן יומיומי, וכיוון שריק היה בבית הספר, שם במקומו שק מלט בכיסא הגלגלים אותו דחף.
נכון ליולי 2010, הצמד התחרו ב-1032 אירועי ספורט אתגריים, ביניהם 68 מרתונים ושישה טריאתלוני איש הברזל.
הם רצו במרתון בוסטון 26 פעמים.
בשנת 1992 הם דיוושו לאורך כל ארצות הברית, תוך השלמת 3,735 מיילים ב-45 ימים.
הקבוצה גם התחרתה בטריאתלונים, כאשר ריק יושב בסירה בקטעי השחיה, נמשך על ידי חבל הקשור לאביו.
בקטעי הריצה דיק דוחף את כיסא הגלגלים בו ריק יושב, ובקטעי הרכיבה רוכב כאשר בנו יושב בסל מיוחד שנבנה עבורו בקדמת האופניים.
מרחקמספר פעמיםטריאתלון 255טריאתלון איש הברזל 6 (נכלל בטריאתלון)חצי איש הברזל 7 (נכלל בטריאתלון)דואתלון 22ריצת מרתון (מרתון בוסטון) 72 (32)20 מייל 818.6 מייל 8חצי מרתון 9720 קילומטר 110 מייל 3715 קילומטר 8Falmouth 7.1 מייל 3511 קילומטר 210 קילומטר 2185 מייל 1608 קילומטר 47 קילומטר 14 מייל 185 קילומטר 161
קבוצת הלסינקי הוא ארגון זכויות האדם הוותיק ברוסיה.
הארגון הוקם על ידי יורי אורלוב ב-12 במאי 1976 ופעל עד לשנת 1982. הוא הוקם מחדש בשנת 1989.
בעקבות הסכמי הלסינקי דיסידנטים סובייטים החליטו להקים ארגון שיבדוק איך הממשל הסובייטי מקיים את התחייבויותיו בהתאם להסכם.
לצורך כך הארגון היה צריך לאסוף נתונים על הפרות זכויות האדם בברית המועצות ולהעביר אותם לידיעת מדינות חתומות על ההסכם.
על הקמת הארגון הוכרז במסיבת עיתונאים שהתקיימה בדירתו של אנדריי סחרוב.
במהלך ההקמה בארגון נכללו 11 חברים:
נעצר בשנת 1977. בשנת 1986 גורש מברית המועצות והתמנה לפרופסור באוניברסיטת קורנל.
עזבה לארצות הברית בשנת 1977.
בשנת 1977 נסע לארצות הברית ואזרחותו נשללה.
בשנת 1976 קיבל הרשאה לעלות לישראל.
התמנה לפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1981 נהרג בתאונת דרכים.
ילנה בונר, אשתו של אנדריי סחרוב.
בשנת 1980 גורשה עם בעלה לניז'ני נובגורוד.
נעצר בשנת 1981. בשנת 1986, בהיותו בכלא הכריז על שביתת רעב ונפטר זמן קצר לאחר הפסקתה.
אלכסנדר קורצ'ק בלחץ השלטונות בשנת 1977 הפסיק שיתוף פעולה עם הקבוצה.
עזב לארצות הברית בשנת 1979.
תוך זמן קצר הוקמו קבוצות עם מטרה זהה באוקראינה, ליטא, גאורגיה וארמניה.
פעילות ארגונים אלו הופסקה בלחץ הק.ג.ב תוך זמן קצר וחברי הקבוצות נשלחו לתקופות מאסר שונות.
במהלך תקופת פעילותה הקבוצה הייתה מקבלות הודעות על הפרות זכויות האדם מאזרחים וחברי הקבוצה היו יוצאים לסיורי שטח.
תוצאות הבדיקות פורסמו ב-195 סקרים.
הסקרים הועברו לשלטונות ברית המועצות, שגרירויות מדינות החתומות על הסכמי הלסינקי והוקראו במסיבות עיתונאים.
בשנת 1977 הוקמה ועדה לחקר שימוש בפסיכיאטריה למטרות פוליטיות בברית המועצות.
מאז ההקמה חברי הארגון היו תחת לחץ מתמיד של הק.ג.ב ובשנת 1982 הודיעו על הפסקת פעילותם.
באותה שנה הקבוצה כללה רק 3 חברים כאשר נגד אחד מהם כבר נפתחה חקירה והשנייה הייתה ילנה בונר שהוגלתה לניז'ני נובגורוד.
בשנת 1989 בעקבות תחילת מדיניות הפרסטרויקה פעילות הקבוצה חודשה.
יושב ראש החדש הייתה לריסה בוגורז שכיהנה בתפקיד זה עד לשנת 1994. אחריה היה קרוניד לוברסקי ומשנת 1996 בתפקיד היו"ר מכהנת ליודמילה אלכסייבה.
הקבוצה הודיעה על כך שמקבלת מימון מגורמים הנמצאים מחוץ לגבולות רוסיה.
הקבוצה פרסמה מספר רב של פרסומים בהקשר למצב שמירות זכויות האדם ברוסיה.
בשנת 2003 הארגון הוציא הודעת גינוי לתחילת מלחמת עיראק.
בשנת 2009 לראשונה ברוסיה פורסם דוח מפורט על מצב להט"ב במדינה.
בשנת 2006 הארגון הואשם בקבלת תמיכה מארגוני ביון בריטיים.
ליודמילה אלכסייבה פנתה לבית המשפט אך הבקשה לא הועלתה לדיון והחלטה זו אושרה גם בבית המשפט העליון של רוסיה.
קבוצת הדסטארט היא חברת האם של ארבעה מיזמי היי-טק בתחומי הפיננסים: "הדסטארט", אתר מימון המונים המסייע במימון פרויקטים ומיזמים חברתיים.
"fundit", אתר להשקעות המונים, "giveback", אתר לגיוס תרומות לפרויקטים חברתיים, ו"beactive", אתר מימון המונים הממוקד בקידום מאבקים משפטיים ונושאים ציבוריים.
הדסטארט הוא אתר מימון המונים ישראלי שמטרתו לסייע במימון פרויקטים ויזמים יצירתיים.
באמצעות הדסטארט הציבור נקרא לממן מיזמים שונים, לרוב פרטיים, בתחומי הטכנולוגיה, האומנות, החינוך, החברה ואחרים.
יזמים יכולים לפרסם את תוכניותיהם ולגייס בדרך של תמיכה את המימון הנדרש לביצוע התוכנית תמורת תשורה.
לרוב מוצעות מספר תשורות והן נקבעות על פי גובה התרומה.
האתר הוקם בשנת 2011 על ידי מעין מלצר, יונתן גל ומאירי יוסי.
הדסטארט הוא אתר אינטרנט למימון המונים הגדול בישראל, שדרכו בונה היוצר עמוד למיזם שברצונו לקדם, קובע יעד למימון, מציג את עצמו ואת הפרויקט בסרט, טקסט ותמונות, ומציע לתומכים בתמורה מוצרים או שירותים, שלרוב קשורים למיזם.
בשלב שני מזמין היוצר את קרוביו, חבריו, מכריו ואף אנשים זרים להיכנס לעמוד המיזם על מנת לעזור לו.
כל אחד יכול לקחת חלק בתהליך היצירה בכל סכום רצוי.
כמות תומכים גדולה מצטברת לגיוס מימון משמעותי.
headstart היא שיטה חדשה של מסחר וחסות, שבה היוצר שומר על 100% מהקניין הרוחני בפרויקט.
המימון אינו מהווה השקעה פיננסית המקנה אחוזי בעלות או הלוואה מסוג כלשהו, אלא מיוסד על בסיס תשורה של רצון טוב מהיוצר למממן, כאשר ניתן לתרום מסכום מסוים ומעלה עבור כל תשורה.
פעילות האתר מתחלקת, החל מ-2016, לשני אפיקים:
הפעילות המסחרית המסורתית שבה על כל תרומה מחויב המגייס לתת תשורה (לא בהכרח פיזית, אלא כל אחת שירצה - מכתב תודה או ברכה וירטואלית יהיו מקובלים כמו חולצה או תקליטור).
פעילות של תרומה קהילתית, במסגרתה המגייס לא מחויב בנתינת תשורה (בדרך כלל מדובר בפרויקטים בעלי אופי התנדבותי או קהילתי, ולא בכאלו בעלי נופך מסחרי כלשהו).
גיוס מימון ההמונים הגדול ביותר עד כה בישראל (נכון ליוני 2016), היה עבור הנגשת ביתו של יהודה הישראלי, לוחם סיירת גבעתי שנפצע קשה במבצע צוק איתן, כדי לאפשר לו שיקום בביתו.
בפרויקט זה גויסו כ-1,200,000 ש"ח תוך פחות מיממה, ובסך הכל כמיליון וחצי ש"ח.
קמפיין ההדסטארט היזמי הגדול ביותר עד כה היה של בוטיק השוקולד החברתי יער הקקאו.
בקמפיין גויסו כ-400,000 ש"ח לבוטיק השוקולד המעסיק נוער בסיכון, אנשים עם מוגבלות ועולים חדשים.
הסכום הגבוה ביותר שגויס באתר השייך לקבוצת הדסטארט היה מיזם של תוכנית הצינור, באתר giveback, אשר קרא לציבור לתרום לאנשים קשיי יכולת.
במיזם נאספו יותר מ-18 מיליון ש"ח.
להקת כנסיית השכל גייסה בהצלחה מעל 162 אלף ש"ח מ-560 תומכים לאלבומם התשיעי "זה לא אני" בתחילת 2017.
שוקולד פנדה - מיזם שוקולד טבעוני שביקש לגייס 30 אלף ש"ח לקניית כמה מכשירים ביתיים לייצור שוקולד טבעוני, והצליח לגייס כ-200 אלף ש"ח מ-2,394 תומכים, שסייעו להקמת מפעל שוקולד טבעוני.
הזמר חנן בן ארי גייס כ-130 אלף ש"ח (132%) מ-1503 תומכים להפקת אלבומו הראשון, "איזון".
המוזיקאי גבע אלון גייס כ-130 אלף ש"ח מ-1272 תומכים להפקת האלבום "תהיי איתי", שיצא בדצמבר 2014.
השוטרת ציפי יעקוביאן שנפצעה בפיגוע ביקשה את תרומת הציבור לצורך רכישת בית המונגש לנכים וגייסה סכום של כמיליון ש"ח.
הזמר ג'ימבו ג'יי ולהקת ספא גייסו ב-2016 כ-46 אלף ש"ח (155%) להפקת אלבומם הראשון, "בואו לפני", שיצא ביוני 2017.
צמד הקומיקאים ויוצרי האינטרנט תום טרגר ואור פז, הידועים כשוגר זאזא, גייסו ב-2014 כ-30 אלף ש"ח מ-215 תומכים להפקת סרט באורך מלא בהשראת סדרת המערכונים "אפס".
"סרט אפס" שודר בקומדי סנטרל והופץ ביוטיוב בתחילת 2015.
להדסטארט ולזכיינית השידור רשת היה שיתוף פעולה בתוכנית "המיזם", שבמסגרתו הפרויקטים שהופיעו בתוכנית הועלו לאתר.
פאנדיט היא פלטפורמת השקעות המונים, המאפשרת גיוס הון למיזמים וחברות היי-טק דרך מספר רב של משקיעים זעירים בסכומים נמוכים, בתמורה למניות.
החברה מתפקדת כיום כ"רכז הצעה", בפיקוח ישיר של רשות ניירות ערך.
פאנדיט הוקמה בשנת 2016 תחת קבוצת הדסטארט בשיתוף עם פועלים IBI.
בסך הכל גויסו דרך הפלטפורמה של החברה יותר מ-300 מיליון שקל.
עם כניסת תקנות מימון ההמונים, שקידמה הרשות לניירות ערך, יכול הציבור הרחב לקחת חלק במגוון רחב של השקעות, שהיו עד 2017 נחלת ציבור המשקיעים ה"מתוחכם", דהיינו המשקיעים שהכירו את נבכי שוק ההון בלבד.
כיום, משקיע הוא כל אדם הרואה ערך בחברה המציעה את מניותיה.
אך כחלק מהגנה על משקיעיה, ממנה פאנדיט משקיע מוביל, שמבצע סינון למאות העסקאות המוצעות מדי יום.
רק לאחר בדיקת נאותות על ידי המשקיע המוביל מוצע הגיוס לציבור.
במידה וההשקעה אינה מקבלת את אמון הציבור היא אינה יוצאת אל הפועל וכספי המשקיעים מוחזרים אליהם במלואם.
מצד היזמים, מאפשרת פאנדיט לחברות וליזמים עסקיים, בכל תחום, לגייס כסף מהציבור בתמורה להקצאת מניות או אג"ח נושאת רבית.
היזם מרוויח מפיזור ההשקעה בקרב משקיעים רבים ופיזור השליטה בחברה שלא על ידי גורם בודד.
מרץ 2017 - תוקנה תקנה על ידי הרשות לניירות ערך לפיה חברות היי-טק קטנות יוכלו לגייס עד 6 מיליון שקל בשנה מהציבור ללא תשקיף, ללא הגבלה על מספר המשקיעים וללא סכום השקעה מינימלי.
אוגוסט 2020 - השקת תוכנית TASE UP, לפיה חברות הייטק פרטיות, קרנות המשקיעות במיזמי נדל"ן בחו"ל וקרנות אשראי, יזכו לחשיפה למשקיעים מוסדיים ומשקיעים כשירים מבלי להפוך להיות ציבוריות.
המשמעות היא שהחברות לא יחויבו בדיווחים על פי חוק ניירות ערך ולא בפרסום תשקיף כמתחייב בדרך כלל מחברות הרוצות לגייס הון בבורסה.
דצמבר 2020 - קנבוטק, חברה ישראלית לפיתוח פתרונות רפואיים לסיוע לחולים בסרטן גייסה כ-13 מיליון ש"ח בהנפקה ישירה על פי תשקיף.
ובכך הפכה לחברת הסטארט-אפ הראשונה בישראל שהיא ציבורית אבל לא סחירה.
מרץ 2021 - גרופר, חברה ישראלית המייצרת משקה קל, טבעי, אורגני ומוגז הפכה לחברה הראשונה שסיימה גיוס המונים באמצעות הדסטארט וגדלה להשקעות המונים באמצעות פאנדיט.
Giveback היא פלטפורמת מימון המונים מבוסס תרומות, מבית קבוצת הדסטארט.
מקימי giveback הסבירו כי המיזם הוקם כדי לייצר יחד מציאות טובה יותר, על מנת לסייע לעמותות, גופים או יזמים פרטיים, עם מטרה התנדבותית.
במסגרת המיזם גויסו בהצלחה עשרות מיליוני שקלים למטרות שונות החל ממעל 200 אלף שקל להקמת מרפאה וטרינרית לחיות שננטשו, דרך עשרת אלפים שקלים לטובת ימי כיף לילדים בעלי מוגבלויות, 400 אלף שקל להשתלת כליה ומעל חצי מיליון שקלים למרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית
האתר הראשון בישראל למימון המונים למטרת קידום מאבקים משפטיים ונושאים ציבוריים.
בbeactive פרויקטים הנוגעים להובלת מאבקים משפטיים, שינוי חקיקתי או מחאות ציבוריות.
קבוצת המזרח הרחוק הייתה רכיב מזחלות של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בשנים 1911–1914, שחקרה את מחוזות החוף שלא נבחנו עד אז בחלקו המערבי של כף אדייר באנטארקטיקה.
מטרת הקבוצה, בראשות מפקד המשלחת דאגלס מוסון, הייתה לחקור את האזור הרחק מזרחה מבסיסם העיקרי בארץ אדלי, בכוונה להרחיק עד 800 ק"מ לעבר ארץ ויקטוריה.
אל מוסון נלוו בלגרייב אדוארד סאטון ניניס, לוטננט בגדוד הצלפים המלכותי, ומומחה הסקי השווייצרי זאוויר מרץ; המשלחת השתמשה בכלבי מזחלת כדי לזרז את התקדמותם על פני הקרח.
בחלקו הראשון של המסע התקדמו יפה וחצו שני קרחוני ענק בנתיבם לכיוון דרום-מזרח.
ב-14 בדצמבר 1912, כשהקבוצה הייתה רחוקה כ-500 ק"מ מן המקלט הבטוח של הבסיס העיקרי בכף דניסון, אירעה תאונה, כשניניס והמזחלת שלצידה רץ הבקיעו את כיסוי השלג של בתרון עמוק ואבדו בתוכו.
מאחר שהצידה שלהם פחתה במידה מסוכנת, פנו מוסון ומרץ מערבה, לחזור על עקבותיהם, ובהדרגה השתמשו בכלבי המזחלת הנותרים להשלמת מנות המזון הזעומות שנותרו להם.
תוך כדי חציית הקרחון הראשון בדרכם חזרה חלה מרץ, ומצבו הוחמר והקשה על התקדמותם.
לאחר קרוב לשבוע של התקדמות מועטה מאוד, מת מרץ ומוסון המשיך לבדו.
במשך קרוב לחודש משך מוסון את מזחלתו על פני אנטארקטיקה והצליח לחצות את הקרחון השני, אך המחלה שפגעה גם בו החלישה אותו יותר ויותר.
מוסון הגיע אל המקלט היחסי של "מערת אלאדין" - מצבור מזון במרחק 8.8 ק"מ מן הבסיס העיקרי - ב-1 בפברואר 1913, ושם נלכד למשך שבוע כשסופת שלגים עזה השתוללה בחוץ.
כתוצאה מכך החמיץ את האונייה חזרה לאוסטרליה; "אורורה" הפליגה ב-8 בפברואר, שעות ספורות לפני שהגיע לכף דניסון, אחרי שהמתינה שם יותר משלושה שבועות.
האונייה הוזעקה ברדיו, אך תנאי מזג אוויר מנעו את שובה לבסיס, ומוסון נשאר לחרוף עם הקבוצה המחליפה בכף דניסון עד ש"אורורה" חזרה לשם בדצמבר 1913.
הסיבות למותו של מרץ ולמחלתו של מוסון לא נקבעו בוודאות; מחקר מ-1969 העלה כסברה היפרוויטמנוזיס A, עודף קטלני של ויטמין A, שנגרם כנראה מאכילת הכבדים של כלבי ההאסקי הגרנלנדי שלהם, שכיום ידוע כי הם עשירים במידה יוצאת דופן בוויטמין A.
עובדה זו הייתה ידועה אותו זמן למעט מאוד אנשים, בהם האינואיטים, שאינם אוכלים לעולם כבד של כלב האסקי, אך מוסון ומרץ לא היו מודעים לה.
אף כי תאוריה זו נחשבת לסבירה ביותר, דעות אחרות חולקות עליה ומעלות אפשרות של חשיפה ממושכת לקור או מתחים נפשיים.
ב-1976 תיאר חוקר הארצות ומטפס ההרים אדמונד הילרי את מסעו בן החודש של מוסון כ"סיפור ההישרדות הגדול ביותר, קרוב לוודאי, בתולדות חקר הקטבים".
הבסיס העיקרי של המשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה הוקם בינואר 1912 בכף דניסון במפרץ קומונוולת', ארץ אדלי.
מיקום זה נמצא הרחק מערבה מכוונתו המקורית של מפקד המשלחת דאגלס מוסון; קרח סחף דחוס מנע מספינת המשלחת "אורורה" לעגון קרוב יותר לכף אדייר, הגבול המזרחי המקורי שהציב לבסיס המשלחת.
רק לאחר ש"אורורה" - כשפניה מערבה - הקיפה את לשון הקרח של קרחון מרץ (למען הפשטות, ערך זה מתייחס אל קרחוני מרץ וניניס בשמות שניתנו להם לאחר המשלחת.
במהלך המשלחת עצמה היו אלה קרחונים ללא שם.) נמצא מעגן מתאים.
תוך מאבק ברוחות הקטאבטיות שעטו עליהם במלוא עוצמתן מרמת הקוטב, הקימו אנשי קבוצת החוף את צריפם והחלו בהכנות למסעות המזחלות בקיץ הבא.
האנשים הכינו בגדים, מזחלות, אוהלים ומנות מזון קצובות, שהכילו בעיקר פמיקאן וביסקוויט פלאסמון, שאפשר היה לכתוש, לערבב במים ולהרתיח ליצירת נזיד או מרק שנודע בשם "הוש".
למנות הקצובות נוספו מצרכי יסוד כמו חמאה, שוקולד ותה; קצבת המזון היומית נקבעה בסביבות 960 גרם לאדם.
מוסון ניהל קבוצות סקר מוגבל ופרס כמה מצבורי צידה.
הידוע במצבורים אלה היה "מערת אלאדין", שנכרה בקרח על המדרון במרחק 8.8 ק"מ מדרום לצריף הראשי.
ב-27 באוקטובר 1912 התווה מוסון את תוכנית מסעות המזחלות לעונת הקיץ.
מבין שבע קבוצות המזחלת שנועדו לצאת מכף דניסון, יפנו שלוש מזרחה.
על קבוצת החוף המזרחי, בהנהגת הגאולוג ססיל מאדיגן, הוטלה המשימה לחקור מעבר ללשון קרחון מרץ; אנשי הקבוצה יקבלו בשלב הראשון סיוע מקבוצת המזרח הקרוב בהנהגת פרנק סטילוול, שתפנה בהמשך למיפוי האזור שבין כף דניסון לקרחון.
הקבוצה האחרונה, בהנהגת מוסון, נועדה לנוע במהירות דרומית לקבוצת החוף, לעבר ארץ ויקטוריה, אזור שכבר חקר במהלך המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה של ארנסט שקלטון בשנים 1908–1909. הוא קיווה להרחיק כדי 800 ק"מ מזרחה, שבמהלכם יעסוק באיסוף נתונים וממצאים גאולוגיים ובמיפוי החוף ויתבע חזקה על הטריטוריה לכתר.
לעוזריו בקבוצת המזרח הרחוק ייעד מוסון את אדוארד ניניס, לייטננט בגדוד הרובאים המלכותי, ומומחה הסקי השווייצרי זאוויר מרץ.
הם היו אחראים על כלבי המזחלת מגזע האסקי גרנלנדי - שרק בעזרתם תוכל הקבוצה לעבור את המרחק במהירות שלה התכוון מוסון.
ניניס ומרץ עשו את החורף בהכנת הכלבים למסע, בתפירת רתמות ובלימוד הכלבים לרוץ בצוותים עם המזחלות.
כל אחת מן הקבוצות נדרשה לחזור לכף דניסון עד 15 בינואר 1913, כדי ש"אורורה" תוכל לאסוף את האנשים ולהימלט מן המים האנטארקטיים לפני שקרח החורף יסגור עליה.
סופות שלג מנעו מן הקבוצות לצאת מכף דניסון עד 10 בנובמבר 1912, ארבעה ימים לאחר מועד היציאה המתוכנן.
ביומנו, תיעד מרץ את מזג האוויר המתבהר כ"אות טוב בהחלט".
מוסון כתב מכתב קצר לארוסתו, פאקואיטה דלפראט:
חששות כאלה היו שכיחים בקרב היוצאים למסעות מזחלת ממושכים.
גם ניניס כתב לפני היציאה לדרך:
חששות דומים מאסון אישי ביטא ביומנו ביום שלאחר פגישתו עם מוסון.
כדי להימנע ממוות איטי ללא אפשרות חילוץ, במקרה של נפילה לבתרון, תכנן לקחת עמו חפיסה של טבליות ציאניד.
לאחר צאת הקבוצות של מדיגאן וסטילוול, עזבו מוסון, ניניס, מרץ ושבעה-עשר הכלבים את כף דניסון בשעת אחר-צהריים מוקדמת והגיעו אל "מערת אלאדין" כעבור ארבע שעות.
לאחר לינת לילה במקום, הצטיידו במצרכים נוספים וארגנו מחדש את המזחלות.
צוות הכלבים הראשון נועד לגרור שתי מזחלות מחוברות, שתישאנה יחדיו את מחצית המשקל של צידת הקבוצה.
יתר המצרכים הונחו על המזחלת השלישית, שאותה גרר צוות הכלבים השני.
למחרת היום יצאו תחילה דרומה, כדי לעקוף בתרונים ממזרח, והספיקו לעבור 13 ק"מ לפני שמזג האוויר אילץ אותם לעצור ולהקים מחנה.
רוחות חזקות כפו עליהם להישאר באוהל, "ארמון השלגים" כפי שכינה אותו מוסון, עד 13 בנובמבר, ואז הצליחו לעבור מרחק קצר לפני שמזג האוויר החמיר שוב.
עוד שלושה ימים נשארו באוהל, בלי יכולת אף להדליק את הכירה.
כשהשתפר מזג האוויר ב-16 בנובמבר, הצטרפו אליהם הקבוצות של מדיגאן וסטילוול.
שלוש הקבוצות נעו יחד למשך רוב היום הבא, לפני שקבוצתו של מוסון נפרדה מן השתיים האחרות והמשיכה להתקדם בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
הקבוצה פנתה לדרום-מזרח, אל קרחון מרץ, כשמרץ גולש לפנים ומוסון וניניס נוהגים בכלבים, התקדמה הקבוצה 24 ק"מ ב-18 בנובמבר.
זאת על אף היתקלות בזסטרוגי - רכסים בקרח כתוצאה מן הרוח - שהגיעו בגובהם עד 90 ס"מ וגרמו לכלבים להחליק ולמזחלות לנטות לצדדים.
במשך היום עברו שתי פסגות, מוסון כינה אותן "מאדיגן נונאטאק" ו"פסגת אורורה", על שם מנהיג קבוצת החוף המזרחי וספינת המשלחת.
ביום הבא החלו בירידה התלולה אל תוך קרחון מרץ.
אחרי שהמזחלות השיגו כמה פעמים את הכלבים, הורשו ההאסקים לרוץ חופשיים במורד.
לאחר ירידה תלולה במיוחד ביום הבא, כמעט אבדה מחצית מצוות הכלבים של מוסון - שנרתמו שוב אל מזחלותיו - כשנפלו אל תוך בתרון.
הם חולצו משם, אבל מוסון החליט לעצור לחנייה כשאחד ההאסקים, כלבה בשם ג'ינג'ר, המליטה את הראשון בשגר בן ארבעה-עשר גורים.
במהלך הימים הבאים, המשיכה הקבוצה בדרכה על פני הקרחון.
הם פיתחו שיטה לחציית הבתרונים הרבים; החלוץ, על מגלשי סקי, היה חוצה את השלג המכסה על הבור, ולאחר שחצה אותו בהצלחה, היה הראשון בשני צוותי הכלבים בא בעקבותיו.
רק לאחר שצוות הכלבים הראשון השלים את החצייה, היה השני בא אחריו, "אחרת", כתב מוסון, "היו הכלבים שבמאסף פונים היישר למקום שם נמצאו כלבי החלוץ, יהיה מקום זה אשר יהיה, חוצים פינות באלכסון וגוררים, קרוב לוודאי, את המזחלות הצידה אל תוך בתרון".
אבל למרות אמצעי הזהירות שנקטו, נפל ניניס וחולץ משלושה בתרונים, באחד המקרים כאשר התברר להם שנטו את אוהלם על שפת בתרון.
אחרי שמוסון החליק אל תוך בתרון, החלו אנשי הקבוצה לקשור את עצמם אל המזחלות כאמצעי זהירות.
ניניס פיתח עוורון שלג, שמוסון טיפל בו בסולפט אבץ וקוקאין הידרוכלוריד.
הם גם איבדו כלבים; אחד שבר את רגלו ונורה, אחר חלה, ושלישי נפל לבתרון ואבד.
ב-24 בנובמבר הגיעה הקבוצה אל צידו המזרחי של קרחון וירדה אל המישור.
שוב על קרקע מישורית, החלו להתקדם במהירות.
הם הקיצו בבוקר 27 בנובמבר אל מראה קרחון נוסף (שנודע בהמשך בשם קרחון ניניס), גדול פי כמה מקודמו.
כמו בקרחון הראשון, היה עליהם להתיר את הכלבים מן המזחלות ולרדת בזהירות במדרון הבוגדני.
לאחר הגיעם אל מרגלות הקרחון, עשו ארבעה ימים בחציית שדות של בתרונים, תוך מאבק ברוחות חזקות ובאור קלוש, שהכביד על הניווט.
בתנאים קשים אלה, נעשו הכלבים חסרי-מנוחה; אחד מהם, שאקלטון, קרע את שק המזון של אנשי הקבוצה וזלל חבילה בת 1.250 ק"ג של חמאה, שהייתה חיונית לתזונתם ולהשלמת תערובת הבשר והשומן המיובש (hoosh).
ב-30 בנובמבר הגיעה הקבוצה אל הגבול המזרחי של הקרחון והחלה לרדת אל הרמה המישורית שמעבר לו, אז מצאו עצמם לנוכח ראש של זסטרוגי, ששוליו היו חדים כל כך ששמו לאל כל אפשרות של שימוש בכלבים.
גרוע מזה, הטמפרטורה עלתה ל-1° צלזיוס והתמוססות השלג הקשתה על הגרירה; הקבוצה עברה להתקדמות בשעות הלילה כדי לעקוף את התנאים הגרועים ביותר.
ממרומי הרכס בצידו המזרחי של קרחון ניניס, החל מוסון להטיל ספק בדיוק הדיווחים על יבשה ממזרח שמסר צ'ארלס וילקס במהלך משלחת החקר של ארצות הברית בשנים 1838–1842. לפי חישוביו של וילקס, רשם מוסון ביומנו, "נראה שאנחנו חורגים עכשיו מקצה היבשת האמיתית".
מודאג מחפיפה עם קבוצת מאדיגן לכיוון צפון, הפנה את קבוצתו דרומה.
הם התקדמו יפה בתחילה, אבל החל ב-6 בדצמבר כלאה אותם סופת שלגים באוהלם למשך שלושה ימים.
ב-9 בדצמבר יצאו שוב לדרך, אבל בעיות בריאות הטרידו אותם.
מוסון פיתח כאבי עצב קשים בצד השמאלי של פניו, מרץ סבל מכאבי גב עקב השינה על הקרח ואצל ניניס הופיעה מורסה על אחת מאצבעותיו.
כאבי המורסה התעצמו עד שמנעו ממנו שינה, וב-13 בדצמבר פתח אותה מוסון באיזמל מנתחים.
בערב 13 בדצמבר ארגנו מוסון ומרץ מחדש את המזחלות.
המזחלת האחורית, שנשאה עליה את רוב המטען, הייתה שחוקה מאוד, והם החליטו לנטוש אותה.
יתר המצרכים חולקו מחדש בין שתי המזחלות הנותרות.
רוב הציוד החשוב - האוהל ורוב המזון - אוחסן על המזחלת האחורית החדשה; אם יקרה שיאבדו מזחלת בבתרון, הניחו, תהיה זו המזחלת הקדמית, החיונית פחות.
כיוון שהמזחלת האחורית הייתה כבדה יותר, החזקים ביותר בין הכלבים שנותרו הוקצו לגרירתה.
במחנה השאירו כמות קטנה של צידה, לרבות המזחלת הנטושה ויריעת אוהל, ללא רצפה או מוטות.
בצהרי היום הבא נמצאו במרחק 497.6 ק"מ מן הצריף בכף דניסון.
מרץ היה החלוץ, פותח נתיב על גבי מגלשי סקי.
מוסון ישב על המזחלת הראשונה; ניניס צעד ליד השנייה.
ביומנו סיפר מרץ אותו לילה:
ניניס, המזחלת שלו וצוות הכלבים שנהג נפלו אל תוך בתרון ברוחב 3.3 מ', בעל קירות קרח ישרים.
על גבי מדף בעומק הבתרון, ראו מוסון ומרץ שניים מן הכלבים - אחד עדיין בחיים, אבל פצוע קשה - ואת שרידי המזחלת של ניניס.
לחברם לא היה כל זכר.
הם העריכו שהמרחק אל המדף הוא כ-45 מטרים, רחוק מכדי שהחבלים שלהם יגיעו אליו.
"כעבור זמן קצר הפסיק הכלב לגנוח", כתב מוסון ביומנו אותו לילה.
"קראנו והאזנו במשך שלוש שעות, אחר הלכנו כמה קילומטרים אל גבעה וערכנו תצפיות מיקום.
חזרנו, קראנו והאזנו במשך שעה.
קראנו את טקס הקבורה." "לא יכולנו לעשות דבר," כתב מרץ ביומנו אחרי מותו של ניניס.
"עמדנו, חסרי-ישע, ליד קברו של חבר, הטוב שבחברי בכל המשלחת."
יחד עם האוהל לעתות סערה, רוב מזונם הם וכל מזון הכלבים, איבדו מוסון ומרץ את הכשיל והאת, המכנסיים האטומים למים של מרץ ואת קסדתו.
על המזחלת של מוסון נמצאו הכירה, הדלק, שקי שינה ודי מזון לעשרה ימים.
הסיכוי המיידי הטוב ביותר שלהם היה בחזרה אל המחנה שעזבו יומיים קודם לכן, שם השאירו את המזחלת הנטושה ואספקה, במרחק 24 ק"מ מערבה.
הם הגיעו אליו תוך חמש שעות וחצי, ומרץ עשה שימוש ביריעת האוהל, עם המגלשיים מן המזחלת הנטושה ומוט סקי, כמוטות להקמת מחסה.
שני נתיבים אפשריים היו להם לחזור בהם אל כף דניסון.
האפשרות הראשונה הייתה לשים פעמיהם אל החוף, שם יוכלו להשלים את מצרכיהם הדלים בבשר כלבי-ים ולקוות לפגישה עם קבוצת מאדיגן; נתיב זה יאריך במידה רבה את הנסיעה, ובקיץ אי אפשר היה לבטוח בקרח הים.
או, אם יסטו במידת מה דרומה מן הנתיב שבו יצאו בראשית דרכם, יוכלו לקוות לעקוף את הבתרונים הגרועים ביותר ולהחיש את התקדמותם.
מוסון בחר בדרך הפנימית, ומכאן שבהיעדר בשר כלבי-ים טרי לא תהיה להם ברירה אלא לאכול את כלביהם הנותרים.
הכלב הראשון - ג'ורג' - נקטל בבוקר הבא, בשרו טוגן וחולק בין שניהם לכלבים, שהיו קרובים לגווע ברעב.
"בסך הכל, הוסכם שהוא בסדר," כתב מוסון על הבשר, "אף כי היה לו טעם חזק, טחוב וישן, והוא היה סיבי כל כך, שאי אפשר היה ללעוס אותו כראוי."
לפני צאתם לדרך הניפו את דגל בריטניה - דבר ששכחו לעשות בנקודה הרחוקה ביותר שהגיעו אליה - ותבעו חזקה על השטח לכתר הבריטי.
עם עליית הטמפרטורה, עברו להתקדמות בשעות הלילה כדי לנצל את פני השטח, הקשים יותר הודות לקור.
בצעדות הליליות השיגו התקדמות של קרוב ל-29 ק"מ והיו מרוצים מעצמם.
עם זאת, התלאות לא הניחו להם.
מוסון סבל מכאובים עקב עוורון שלג, שנגרם מן הצורך לנווט בתנאי תלבונת, וגם הטיפול שמרץ נתן לו, בקודאין ובמשחת אבץ, לא פתר את הבעיה.
הכלבים הנותרים הלכו ונחלשו, והיה הכרח לקטול עוד שניים מהם ולחלק את בשרם שוב בין מוסון ומרץ לכלביהם.
הבשר הנוקשה לא ערב לשניים, אך הם נהנו מן הכבד, שהיה לפחות רך.
מאחר שרק שלושה כלבים נותרו, ורק אחת מהם עוד הייתה מסוגלת לגרור כהלכה, נאלץ מרץ לחדול מפריצת הדרך ולהצטרף אל מוסון ברתמת הגרירה.
התקווה, שהאור המשופר בשעות היום יקל על התקדמותם נכזבה, כשעליית הטמפרטורה אילצה אותם לבוסס בשלג נמס ובוצי.
לא נשארה להם ברירה אלא לחזור למסע לילי, על קשיי הניווט והנפילות התכופות הכרוכות בו.
בימים הבאים המשיכו בדרכם ועד 23 בדצמבר עברו 184 ק"מ ממקום מותו של ניניס, אך אז, בהתבהרות רגעית במסך השלג הכבד שאפף אותם, גילו לחרדתם, כי הם נמצאים בלבו של שטח זרוע בתרונים.
הם החליטו לחנות באשר הם עד להתבהרות, אך מצאו להוותם, שאינם יכולים לנוע קדימה וכל כיוון אחר עלול להרחיקם בהרבה ממטרתם, מצב מסוכן בהתחשב במיעוט הצידה שעמדה לרשותם.
שני הגברים סבלו, אבל מבין שניהם, היה זה מרץ שהחל לחלות ממש.
הוא התלונן על כאבי בטן, ומיחושיו החלו להאט אותם בהתקדמותם.
הכלבה פבלובה נקטלה, וכך נשאר רק כלב אחד ויחיד.
מוסון החליט להקל ממטען המזחלת, והם נטשו מאחוריהם חלק גדול מן הציוד, לרבות המצלמה, סרטי הצילום וכל הציוד המדעי, פרט לתאודוליט.
גם הקלת המטען לא פתרה את בעיית הבתרונים, ועל כן ששו להופעת שמיים בהירים ושמש זורחת בבוקר הבא, שאפשרו להם להתקדם בבטחה בלי לחזור על עקבותיהם, אבל כעבור 6 ק"מ בלבד נאלצו לעצור, משום שבחום השמש התרכך השלג עד שמנע מהם התקדמות גם עם המטען הקל שנותר.
בישול ממושך של בשר הכלבה האחרונה ריכך אותו כראוי, אבל מוסון חלם בכל זאת אותו לילה על ביקור בקונדיטוריה, שהסתיים באכזבה כשדלתה נסגרה לפניו לפני שקיבל את המעדן שהזמין.
ב-6 בינואר התמוטט מרץ, ומוסון, שגרר אותו על המזחלת נאלץ לעצור ולחנות.
לפנות בוקר ב-8 בינואר נפח מרץ את נשמתו לאחר שעות של דמדומי הזיה.
מוסון הגה במצבו ובסיכוייו להגיע לכף דניסון.
החולשה, הרעב ובריאותו המעורערת הביאוהו למחשבה, עד כמה קל יותר יהיה פשוט לוותר, להישאר באשר הוא ולגווע לצד מרץ, אותו גורל שפקד, אם כי הוא לא ידע זאת, את סקוט וחבריו זמן קצר לאחר מכן.
אך משהו בקרבו לא הניח לו לוותר והוא גמר אומר להמשיך כל כמה שיוכל, להגיע או למות בדרך.
ביומיים הבאים מנעו רוחות חזקות ממוסון להמשיך בדרכו, והוא הקדיש את הזמן להתארגנות להליכה ביחידות, בכך שניתק את המחצית האחורית של המזחלת וסידר מחדש את המטען.
כדי שלא יהיה עליו לשאת דלק נוסף לכירה, בישל את שארית בשר הכלבה.
הוא גרר את גופת מרץ מן האוהל, הקים מעליה תל מגושי שלג לא מהוקצעים והציב צלב, שיצר משתי קורות רזרביות של המזחלת, בראשו.
למחרת קרא את תפילת האשכבה על קבר חברו.
עם התבהרות מזג האוויר ב-11 בינואר, המשיך מוסון בדרכו מערבה.
המרחק אל כף דניסון, להערכתו, היה 160 ק"מ.
לאחר הליכה של 3.2 ק"מ אילץ אותו כאב ברגליו לעצור; הוא מצא, שהסוליות של כפות רגליו נפרדו כשכבה שלמה.
לאחר שמשח את העור הפצוע ומעלה השלפוחיות בלנולין, החזיר את העור החיצוני שניתק, כרך אותו בתחבושות ועטף את רגליו בכמה זוגות גרביים בתוך מגפיו, המשיך בדרכו, אך קודם לכן הסיר חלק מבגדיו העליונים והתענג על חמימות השמש.
"נראה שכל גופי נרקב בגלל מחסור בתזונה," רשם ביומנו, "קצות אצבעות מוכי כפור מתמגלים, ריריות האף נעלמו, בלוטות הרוק בפה מסרבות לתפקד, העור מתקלף ונושר מכל הגוף." מצבו היה דומה להדאיג לזה של מרץ, והוא ייחס אותו לתשישות-יתר ולרעב.
לו שיער את הסיבה האמיתית למחלת שניהם, היה מודאג עוד יותר, אך הסכנה להרעלת ויטמין A כתוצאה מאכילת כבד של כלבי האסקי נודעה רק עשרים או שלושים שנה מאוחר יותר.
במהירות ממוצעת של 8 ק"מ ביום, החל מוסון לחצות את קרחון מרץ.
ב-17 בינואר התבקע תחתיו כיסוי שלג של בתרון, אבל החבל שסביב מותניו היה קשור למזחלת ועצר את נפילתו.
הטיפוס חזרה אל שפת הבתרון נמשך למעלה מארבע שעות וגזל את שארית כוחותיו הדלים, אך בסופו של דבר הצליח להגיע אל קרקע מוצקה, ואז חגג את הצלתו בבישול ואכילת כמות גדולה מהרגיל של בשר כלבים.
כדי למנוע הישנות של מצב כזה, עיצב מוסון סולם חבלים, שחיבר בקצהו אל המזחלת ונשא על כתפו.
הסולם הוכיח את יעילותו כמעט מיד, ועוד פעמיים בימים הבאים אפשר לו לטפס ולעלות מתוך בתרונים.
אחרי שסיים לחצות את קרחון מרץ, הגביר את קצב התקדמותו, וב-28 בינואר התגלה לעיניו נונאטאק מדיגאן.
למחרת היום, אחרי הליכה של 8 ק"מ, התגלה לעיניו גלעד אבנים מכוסה בד שחור, במרחק 270 מטרים לימינו.
בתוך המחסה הזה מצא מזון ופתק מארצ'יבלד לאנג מקלין, שיצא עם פרנק הרלי ואלפרד הוג'מן בפקודת רב החובל של "אורורה", ג'ון קינג דייוויס, לחפש את קבוצת המזרח הרחוק.
המזון והפתק הושארו שם רק שש שעות קודם, בתקווה נואשת, שאיך שהוא, בתוך ישימון השלג הכביר, יצליחו חבריהם לאתר אותם ולהפיק מהם תועלת.
ואכן, הטובה שהפיק מוסון משליחותם עלתה על כל המצופה.
הפתק הודיע על מיקום הגלעד ביחס למצבור "מערת אלאדין" ועל מצב יתר חברי המשלחת והאונייה אורורה, ומוסון שש לגלות, שלא זו בלבד ששלום לאנשיו, אלא שהוא קרוב למקור מזון וביטחון כדי שמונה ק"מ מכפי שסבר.