tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פיה, חי בחוף האירי ענק ושמו פין מק'קול (באירית Fionn mac Cumhaill באנגלית Fionn McCool) שקרא לדו-קרב את הענק בנאנדונר (Benandonner) שחי על האי הסקוטי סטפה (Staffa).
על מנת שיוכל הענק הסקוטי לעבור את מצר הים המפריד ביניהם, בנה עבורו פין מק'קול את סוללת הענק.
על פי גרסה אחת של האגדה, כשהיה אמור מק'קול להגיע לסקוטלנד הוא נרדם, ועל כן בא הענק הסקוטי אליו.
על מנת להגן על מק'קול כיסתה אותו אונה (Oonagh), אשתו של מק'קול, בשמיכה, כדי שתוכל לטעון כי במיטה שוכב בנם התינוק.
על פי גרסה אחרת, ברגע בו התקרב הענק הסקוטי לאירלנד נוכח פין מק'קול לדעת כי הענק הסקוטי גדול ממנו בהרבה, ולכן ברח אל ביתו ובקש מאשתו שתחביא אותו והיא הלבישה אותו בבגדי תינוק והשכיבה אותו במיטה.
על פי שתי הגרסאות, כשבא בנאנדונר לביתם לחפש את פין מק'קול דרשה האישה מהסקוטי להיות שקט שכן תינוקם ישן כעת.
כשראה בנאנדונר את ה"תינוק" נבהל, שכן אם זה גודלו של התינוק, אזי בוודאי פין מק'קול גדול ממנו בהרבה.
לכן ברח הענק הסקוטי בבהלה בחזרה לסקוטלנד, לאחר שהרס את הסוללה שחיברה בין שני המקומות, כדי למנוע ממק'קול לבוא בעקבותיו.
גרסה שלישית, רומנטית, טוענת כי את הסוללה בנה פין מק'קול על מנת להגיע אל אהובתו שבחוף הסקוטי.
האגדה קושרת בין שתי עובדות אמיתיות.
הן בחוף האירי, והן במערת פינגאל שבאי סטפה, משכנו של הענק הסקוטי (או של אהובתו), יש עמודי בזלת משושים.
על גילוי סוללת הענק הכריז לראשונה סר ריצ'רד בלקלי (Richard Bulkeley), פרופסור חבר בטריניטי קולג', במאמר ששלח בשנת 1693 לחברה המלכותית, אם כי המגלה המקורי של האתר היה בעצם הבישוף של דרי שביקר במקום שנה קודם לכן.
התחריט "הנוף ממזרח" של דרורי הופיע ב-1768 בכרך של ציורים שהודפס עבור האנציקלופדיה הגדולה.
בכותרת לציורים העלה הגאולוג הצרפתי ניקולָה דֶמארֶה (Nicolas Desmarest) לראשונה בדפוס השערה כי מקורם של המבנים הוא געשי באופיו.
הרכבת פעלה לסירוגין עד 1949 ועם סיום עונת התיירות של שנה זו פורקה המסילה.
בשנת 2002 חודשה הפעלת חלקו האחרון של הקו בין בושמילס וסוללת הענק מרחק של כ-3 קילומטרים כרכבת מורשת לתיירים תחת השם "רכבת סוללת הענק ובושמילס" (Giant's Causeway and Bushmills Railway).
אף על פי שלא קל לפגוע בסלעי הבזלת היו מקרים במהלך המאה ה-19 שנלקחו סלעים מהאתר למטרות קישוט.
מבקרים גם נהגו לחלץ גבישי זאוליט וקלציט שנוצרו בחללים שבבזלת, אפילו מדריכי התיירים נהגו למכור את הגבישים כמזכרות.
לאחר ש"הקרן הלאומית" קיבלה פיקוח על האתר בשנות ה-60 של המאה ה-20 סולקו רוב סממני המסחור שהיו באתר (בתי מלון וחנויות).
במקום נבנה מרכז מבקרים ב-1985 בצפייה להכרזת המקום כאתר מורשת עולמית.
בשנת 2000 נשרף המרכז, ונכון ל-2008 אין באתר מרכז מבקרים קבוע.
כיום פועל באתר מרכז מבקרים זמני.
כסף הוקצב לבניית מרכז קבוע חדש שייבנה ברובו מתחת לקרקע על מנת להגן על הנוף המקיף את הסוללה.
בספטמבר 2007 פרצה שערורייה כשהתברר שהשרה לענייני סביבה של צפון אירלנד, ארלן פוסטר (Arlene Foster) מתכוונת להעניק ליזם פרטי בשם סיימור סוויני (Seymour Sweeney), חבר באותה מפלגה כשל פוסטר (Democratic Unionist Party המפלגה הדמוקרטית של הדוגלים באיחוד) את הזיכיון להקים באתר סוללת הענק את מרכז המבקרים הקבוע.
ההתנגדות הרבה לצעד גרמה למועצת מחוז מויל (Moyle District Council), שבתחומה מצויה סוללת הענק, להעניק גם את השטח שבו יש כוונה להקים מרכז מבקרים ל"קרן הלאומית" בנוסף לשטח בו מצויה סוללת הענק שהיה בידיה קודם לכן.
בינואר 2008 הודיעה פוסטר על ביטול התוכנית להעניק זיכיון פרטי להקמת מרכז המבקרים.
הכינוי סוללת הענק יוחד במקור לכף החודר אל הים הבנוי מעמודי בזלת תולאיטית שמשטחם העליון דומה לשביל מרוצף המתחיל מתחתית המצוק ונמשך מתחת לפני המים.
צורתם של רוב העמודים היא משושה, אך קיימים גם עמודים עם ארבע, חמש, שבע ואף שמונה פאות, ורוחבם בממוצע 45 ס"מ.
משמאל לכף מצויים שני כפים קטנים יותר הבנויים גם הם מעמודי בזלת משושים ולפיכך כונה הכף הארוך יותר "הסוללה הגדולה" (Grand Causeway), הכף משמאלו "הסוללה האמצעית" (Middle Causeway), והכף השמאלי ביותר "הסוללה הקטנה" (Litle Causeway).
סך הכל יש באתר כ-40,000 עמודי בזלת.
מעל החוף מתנשאים הצוקים של קצה רמת אנטרים בגובה של 120 מעל לפני הים.
הצוקים בנויים בזלת שעובייה מגיע עד 28 מטרים, כשבין שכבות הבזלת יש שכבת קרקע לטריטית אדומה בשל תחמוצות ברזל.
זהו פלאוסול (קרקע עתיקה) המעיד על כך שבעבר שרר באזור אקלים טרופי.
אתר המורשת העולמית של סוללת הענק משתרע על פני שטח של 700 דונם בקטע החוף המכונה "חוף הסוללה" (Causeway Coast), החל בצוק המכונה "כף הסוללה" (Causeway Head) שמעל סוללת הענק ועד כף בּנְבּנה (Benbane Head) שישה קילומטרים מזרחית לכף הסוללה.
האתר כוללת את שפת הים, את הצוקים שמעליה, את שביל המצוק, ואת החניה ומרכז המבקרים של סוללת הענק.
קטע חוף זה בנוי מסדרה של מפרצונים וכפי סלע (מקומות בהם הבזלת הייתה חסינה לבליה).
הצוקים בנויים בצורת מדרגות המייצגות חמש או שישה קילוחי לבה וגובהם הממוצע הוא 100 מטרים.
בנקודות מסוימות נחתך הצוק בדייקים בזלתיים אוליביניים או תולאיטיים.
אל מוקד המשיכה המרכזי, עמודי הבזלת של סוללת הענק ניתן להגיע גם ברכב מיוחד של האתר היוצא ממרכז המבקרים ויורד בכביש שאורכו כמה מאות מטרים שנסלל לאורך המצוק.
המבקרים באתר מורשים ללכת על עמודי הבזלת המצויים על החוף.
פרט לסוללה עצמה נוצרו כמה צורות מעניינות טבעיות בבזלת.
ב"סוללה המרכזית" יש שקע דמוי כיסא המכונה "כיסא המשאלות", שם הקשור לאגדת פין מק'קול.
הצוקים שמעל לסוללת הענק עברו בליה ועקב כך נחשפו כמה צורות מעניינות.
כך יש בשביל המטפס מסוללת הענק אל המצוק שמעליה אבן גדולה דמוית נעל המכונה "מגף הענק" (Giant's Boot), ובהמשך יש קבוצה של עמודי בזלת בגובה 12 מטרים הצמודה לקיר המצוק המכונה "העוגב" (Organ).
וקצת יותר מזרחה, בקצה המצוק יש עמודי בזלת כשהם נפרדים מקיר המצוק ומכונים "ארובות העשן" (Chimney Tops).
דוגמאות נוספות כוללות עמודים נמוכים אדמדמים שעברו בליה המכונים "עיני ענקים" (Giants Eyes), המבנים המכונים "מדרגות הרועה" (Shepherd's Steps), "הכוורת" (Honeycomb), "הנבל של הענק" (Giant's Harp), "שער הענק" (Giant's Gate) ו"דבשת הגמל" (Camel's Hump) נוצרו כתוצאה מניתוק של גושי סלע בזלתיים.
בארגון אונסק"ו מייחסים גם חשיבות היסטורית למקום.
ב-1588 התנפצה ספינת המשוטים גירונה (La Girona), חלק מהארמדה הספרדית, על חוף הסוללה, ממערב לסוללת הענק.
כ-1,200 ספרדים קיפחו את חייהם באסון.
ב-1967 הצליח צוות צוללים מבלגיה לחלץ חלק ניכר מאוצרות הספינה והם מוצגים כיום במוזיאון בבלפסט.
האזור הוא מקום מפלט לעופות כדוגמת הבז הנודד, ובעיקר לעופות ימיים כדוגמת יסעור שחפי, יסעור ענק, קורמורנים, ואלקה חדת-מקור.
תצורות הסלעים שעברו בליה משמשים בית גידול לכמה צמחים מיוחדים ונדירים הכוללים את:
אומנם עמודי בזלת בסוללת הענק מרשימים בגודלם ובצורתם, אך הם אינם ייחודיים לאתר זה.
אתרים ראויים לציון בהם יש עמודי בזלת כוללים את האיים שבמערב סקוטלנד הקרובים לסוללת הענק: האי קאנה, האי אג, מק (Muck); חלקו הצפוני של האי סקאי; האי מל (Mull) וקטע החוף של האי הבריטי מולו במורוורן (Morvern); והאי סטפה (Staffa) שהתפרסם הודות למערת פינגאל שהכניסה אליה מעוטרת בעמודי בזלת.
האתר ג'וסנגג'אולי באי הקוריאני צ'ג'ו, קניון גרני בארמניה; האיים הציקלופיים בסמוך לאי סיציליה באיטליה; באתרים: המומנט הלאומי ערימת עמודי השטן בקליפורניה, פארק המדינה צוקי המפרץ במזרח אורגון, והמומנט הלאומי מגדל השטן בוויומינג שבארצות הברית, ובאתרים נוספים במקסיקו, בקוריאה הצפונית, בווייטנאם, באיים האזוריים ובקונשיר, האי הדרומי ביותר באיים הקוריליים שברוסיה.
גם בריכת המשושים שברמת הגולן היא דוגמה להיווצרות בזלת עמודית.
האתר מופיע על שטרות הכסף של אחד מארבעת הבנקים הגדולים של צפון אירלנד, בנק אלסטר.
עיצוב העטיפה של האלבום Houses of the Holy, האלבום החמישי של להקת הרוק הבריטית לד זפלין שיצא לאור בשנת 1973 הוא בהשראת הספר קץ הילדות, רומן מדע בדיוני מאת ארתור סי.
זהו קולאז' של מספר תמונות שצולמו ב"סוללת הענק" בידי הצלם אוברי פאוול מחבורת המעצבים "היפגנוסיס"
סקוטר - הרכב דאנס טכנו גרמני הקליטו קטע הקרוי "סוללת הענק" על צד ב' של הסינגל "(Maria (I Like It Loud".
הווארד פיליפס לאבקרפט (Howard Phillips Lovecraft; 1937-1980), סופר אימה, מדע בדיוני ופנטזיה אמריקני התייחס לסוללת הענק בסיפור האימה המתרחש באנטארקטיקה "בהרי הטירוף" (At the Mountains of Madness).
העולם אמטריה (Amateria) המופיע במשחק המחשב Myst III: Exile, המשחק השלישי בסדרת המשחקים מיסט, דומה מאוד לסוללה.
בעולם זה סדרת גשרים ובקתות הבנויים על צורה גאולוגית זהה כמעט לחלוטין לסוללה וגם היא ליד האי (אם כי במשחק האוקיינוס מקיף את העולם כולו).
סוליתאים או דגי משה רבנו (שם מדעי: Pleuronectiformes) היא סדרה גדולה של דגי גרם ממחלקת מקריני הסנפיר (על סדרת Acanthopterygii), שגופם המשוטח הוא אסימטרי ונראה כאילו נחצה לשניים.
על פי אגדה עממית, נחצו דגים אלה לשניים בעת שבקע משה רבנו את ים סוף, ומכאן שמם העממי.
הם נחים ושטים על צידו האחד של הגוף, וצידו השני של גופם מכוון כלפי מעלה.
הצד התחתון בהיר יותר, בדרך כלל, והשיניים שבו מפותחות.
הצד העליון כהה יותר ומשתלב בצבע הקרקע שבה מתחפר הדג, והשיניים שבו קטנות או מנוונות.
לעומת זאת מצויות בראשו של הדג בצד זה שתי עיניו, הניבטות מתוך המחפורת שבה הוא מתחפר (דגי משה רבנו הם דגי קרקע המבלים את רוב זמנם מחופרים בתוך החול).
צבעם תלוי למעשה בסביבה שבה הם מצויים.
בניסויים שונים הוברר, שכאשר מחזיקים את הדגים במכל שתחתיתו מוארת, מתחיל צידם הבהיר להתכהות.
כן נמצא, שהדגים חייבים לראות תחילה את הקרקע שעליה הם רובצים, ורק אז יכולים הם להשתלב בצבעיה.
אך יש גם מינים חריגים, החסרים את כושר ההסוואה הזה.
כך, למשל, ידועים דגי משה רבנו שהם לבקנים או חסרי צבע.
מוצאם של דגי משה רבנו הוא מדגים דמויי דקר, שגופם לא היה משוטח, כנראה.
במשך מיליוני שנים התפתחו מהם דגים אסימטריים, שעינם האחת החלה לנוע לכיוון אחד הצדדים.
צד זה נעשה מכאן ואילך לצד העליון.
כתוצאה מתנועה זו של העין החל הראש להתעוות.
אצל הדג הטרופי פסטודס (המצוי גם במפרץ אילת) הראש מעוות פחות מן הרגיל, העין הנודדת עשויה להיות העין השמאלית או העין הימנית, והיא מגיעה רק עד לקודקוד.
כיוון שכך, אין לדעת בבטחה מה יהיה הצד שעליו ינוח הדג.
פרטים מסוימים הם ימניים, ואחרים שמאליים, וזאת בניגוד לשאר המינים בסדרה זו, שכל אחד מהם הוא ימני או שמאלי.
הפסטודס הוא גם היחיד מבין דגי משה רבנו שבסנפיריו יש קוצים, כמו בסנפירי הדקר.
בכך הוא מהווה חוליה מקשרת בין דגי משה רבנו ובין אבות אבותיהם, דמויי-הדקר.
התפתחותו של דג משה רבנו מן הביצה ועד לבגרות מלמדת בבירור, כי דגים אלה התפתחו על דרך האבולוציה מדגים זקופים (כלומר דגים שאינם נחים ושטים על צידם).
הדגיגים הקטנים בסדרה זאת דומים לכל דגיג אחר (יש להם עיניים משני צידי הגוף והם שטים כמו כל דג אחר).
אך לאחר שהדגיג גדל עד לאורך של סנטימטר אחד בערך, מתחילה אחת מעיניו לנוע כלפי מעלה, עוברת את קצהו של העליון של הראש ונקבעת לצד העין השנייה.
"טיול" זה נמשך כשישה שבועות.
בינתיים חל גם עיוות בגולגולת הדגיג, ובסופו של דבר נוטה הדג בהדרגה על צידו חסר העיניים ויורד לאיטו אל קרקעית הים.
דג משה רבנו שוחה בתנועה גלית, העוברת לאורך גופו, בעזרת סנפיר השת וסנפיר הגב.
זה האחרון ארוך מאוד (הוא מתחיל לפני העין או מעליה ומתמשך לאורך כל הגוף).
עיוות הראש גורם לכך, שפיהם של דגי משה רבנו מצוי בכיוון הצד התחתון, העיוור, של הגוף.
דבר זה קשור בעובדה שהם ניזונים בעיקר מבעלי חיים המצויים על קרקע הים, כגון: רכיכות, קיפודי-ים קטנים, תולעים ודומיהם, אף על פי שיש מינים המסוגלים גם לרדוף אחר דגים או סרטנים וללוכדם.
עיניהם של דגי משה רבנו מזדקרות בדרך כלל מעל לראש.
הן מוגנות על ידי שמורות עבות ובשרניות, וכל אחת מהן יכולה לנוע בפני עצמה.
כך הן סוקרות את הנעשה סביבן בכל הכיוונים בחיפושם אחר מזון או אויבים נסתרים.
סולל בונה היא מחברות הבנייה הגדולות בישראל, והוותיקה שבהן.
בשנים שלפני הקמת המדינה, לכל מפלגה ביישוב העברי בארץ ישראל היה משרד שדאג לארגן קבוצות קבלניות לעבודות ציבוריות ופעל כלשכת תעסוקה.
שני המשרדים החשובים היו המשרדים של אחדות העבודה ושל הפועל הצעיר.
משרדים אלו ארגנו עבור שלטונות המנדט בעיקר סלילת כבישים.
כביש טבריה-צמח וכביש טבריה-טבחה שנסללו בעיקר על ידי גדוד העבודה, כביש חיפה-ג'דה (רמת ישי) נסלל בעיקר על ידי אנשי גדוד שומריה של השומר הצעיר, כביש עפולה-נצרת נסלל בעיקר על ידי חבורת העמק וקבוצת השרון וכן ארגנו המשרדים את סלילת מסילת הרכבת לוד-סרפנד (כיום צריפין).
עם ייסוד ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל הוחלט לאחד משרדים אלו תחת ניהול אחד.
הגוף שהוקם ב-1921 נקרא המשרד לעבודות ציבוריות ולבנין.
החברה נוסדה כאגודה שיתופית, ברוח קבוצות העבודה הסוציאליסטיות, בהנהלת דב הוז ומרדכי עליאש שהיו אחראים על קשרי החוץ של המשרד, נתן חרובי ודוד סברדלוב שהיו אחראים על ניהול העבודה עצמה, נחום טברסקי שהיה אחראי על הנהלת החשבונות, ישראל שוחט ומאוחר יותר הצטרף הלל דן.
עד אפריל 1922 לכל פרויקט ופרויקט הייתה הנהלה משל עצמו.
הנהלות אלו כוונו ופוקחו על ידי הנהלת המשרד לעבודות ציבוריות אולם נהנו מאוטונומיה בגיוס עובדים על פי מפתח מפלגתי.
לדוגמה - כביש טבריה-צמח נוהל על ידי הסתדרות הפועלים החקלאיים שגייסה לעבודה זו פלוגות של גדוד העבודה.
התקציב שהתקבל מאת מזמיני הפרויקט כיסה כ-88% מההוצאות בפועל ולכן ועד הצירים נחלץ לעזרה ונתן הלוואה לכיסוי היתרה.
על מנת להשיג עבודה משלטונות המנדט ולהתחרות בקבלנים פרטיים שהעסיקו ברובם פועלים ערבים, הציע המשרד מחירים נמוכים לעבודות, לפעמים מתוך ידיעה מראש שיהיו אלו מחירי הפסד.
חלק מהפועלים לא היו מיומנים בעבודה והיה צורך להכשירם, אצל חלקם התפוקה הייתה נמוכה, ואצל חלקם בגלל חוסר מיומנות ושימוש לא נכון היה פחת גדול יותר בחומרים ובכלי עבודה, ולכן ברוב הפרויקטים הקבוצות הקבלניות נזקקו לסיוע כספי מאת המוסדות והמשרד לעבודות ציבוריות נקלע לקשיים פיננסיים.
ב-1921 מינה ועד הצירים ועדה בראשות זיגפריד ון וריסלנד לביקורת על פעולות המשרד.
הדו"ח ציין כי פעילות המשרד לא הונחתה על ידי שיקולים כלכליים וחשף הנהלה כספית לא תקינה ושימוש לא נכון בכספים כולל הוצאת עיתון בשם הסולל והוצאות מפלגתיות אחרות תוך שימוש בכסף שנועד למימון עבודות ציבוריות.
אחרי אפריל 1922 נמסרו העבודות לקבוצות העבודה הקבלניות עצמן, ללא גורם מתווך, בפיקוח המשרד לעבודות ציבוריות.
זו הייתה התקופה שהמשרד פתח משרדי משנה בערים הגדולות (ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה) ובמספר ערים קטנות יותר ובהן טבריה.
לפרויקטים שירש המשרד לעבודות ציבוריות מהמשרדים המפלגתיים נוספה ב-1921 הנחת תשתית למסילת הרכבת ראש-העין - פתח-תקווה (בוצעה על ידי גדוד העבודה וחבורת בורוכוב, כיום חלק מהמסילה משמש את מסילת הירקון), וכן חפירת תעלות וסלילת שני קטעי כביש, האחד בכרמל והשני בזיכרון יעקב.
והמשרד החל לעסוק בעבודות בניין בערים.
הקשיים הכספיים נמשכו והקונגרס הציוני ה-13 שהתכנס בקארלסבאד ב-1923 החליט להקצות סך של 8,000 לירות מצריות כתוספת להון היסוד של המשרד לעבודות ציבוריות על מנת לסייע במטלת כיבוש העבודה.
אחת מתוצאות המשבר הכלכלי אליו נקלע המשרד הייתה החלטה שהתקבלה בחודש מרץ 1924 ליסד חברה בשם "סולל בונה - חברת פועלים עברית שיתופית לעבודות ציבוריות, בניין וחרושת", על בסיס המשרד לעבודות ציבוריות, חברה שנוהלה כחברה עסקית.
בוועידה שהתקיימה ב-1926 הוגדרו תפקידי סולל בונה:
כדי לספק פרנסה לעובדים רבים ככל האפשר וכן גם הכשרה מקצועית לרבים מהם, הציעה החברה אשראי גדול ללקוחותיה, וכדי לממן את העבודות נטלה הלוואות והוציאה אגרות חוב.
אולם בשלהי 1925 התחולל ביישוב משבר כלכלי, שהחמיר ב-1926.
בשנה זו התקשתה החברה לגבות את החובות שהגיעו לה, ולשלם את חובותיה.
המשבר הגיע לשיאו ב-1927. האבטלה בעיקר בתל אביב הייתה כבדה.
פן נוסף של המשבר היו פשיטות הרגל, רובן של עסקים הקשורים בענף הבניה, ששותק כמעט כליל.
ביוני 1927 נאלצה חברת סולל בונה, שהעסיקה עובדים רבים, להפסיק את פעילותה.
גם המשביר, שסיפק מזון ומוצרים לפועלים ולנקודות ההתיישבות, עמד על סף קריסה.
המשבר בסולל בונה הועמק כאשר קבוצות קבלניות שאחרי תקופת הכשרה ארוכה התמחו בעבודות הבניין עזבו לטובת התיישבות (שהייתה מטרתן מלכתחילה) והשאירו את החברה כמעט ללא כוח אדם מקצועי מיומן.
החברה נפגעה כתוצאה מהמשבר הכלכלי, אך נראה שנפגעה גם בשל ניהול כושל.
בהיותה בשליטתה של אחדות העבודה, היא העסיקה עובדים רבים מדי ושילמה לראשי החברה משכורות גבוהות הרבה יותר מהמקובל.
כמו כן, מחויבותה האידיאולוגית לעבודה עברית מאורגנת פגעה בפריון העבודה.
בשנת 1927 הוערכו הפסדי החברה בסכום עצום של 50,000 לירות מצריות.
הבנקים, שהיו בעלי החוב הגדולים, הקימו קונסורציום למניעת פשיטת רגל.
מלבד הכישלונות הפיננסיים, נתגלה גם שלמנהלי החברה שולמו משכורות חריגות והוענקו להם "אוואנסים" (מקדמות) בסכומים גבוהים הרבה יותר מסכום המשכורת, שהיו למעשה הלוואות ללא ריבית, שבמקרים רבים גם לא הוחזרו.
הפרשה עוררה זעם בקרב פועלי החברה, שהלינה את שכרם בטענה שאין לה כסף.
הוקמה ועדת חקירה פנימית ופרשת השחיתות הייתה אחד הנושאים המרכזיים בוועידה השלישית של ההסתדרות באותה שנה.
בשנים אלו היה דוד הכהן איש מפתח בהנהלת החברה.
בשנת 1942 התנדבו אנשי סולל בונה לצבא הבריטי ופעלו במסגרת פלוגת הנדסה 745 בלוב ובאיטליה.
מפקד היחידה היה המהנדס הראשי של סולל בונה באזור הצפון, שמואל וילנסקי.
סולל בונה עזרה בחיזוק הצבא במלחמת העצמאות, ובנתה ביצורים ומערכות אספקת מים, והייתה למעשה הבסיס לחיל הלוגיסטיקה של צבא הגנה לישראל.
עם הקמת המדינה פעלה החברה להקמת מבני מטה בלב הערים הגדולות, כשבניין המטה המרכזי הוקם במפגש הרחובות ח'ורי והנביאים בחיפה ונחשב הודות לגובהו הרב, 11 קומות, להישג בתחום הבניה בישראל.
בשנת 1961 הונפקו מניותיה של החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ב-1972 רכשה סולל בונה ממקורות את חברת הבת "ורד" (W.R.D), לפיתוח מקורות מים, שהוקמה על ידי חברת מקורות בתמיכת ממשלת ישראל ופיתחה מפעלי המים בארצות זרות, בעיקר ארצות מתפתחות.
בסוף שנות ה-80 התחולל משבר כלכלי בחברת העובדים ובשנת 1989, כחלק מתוכנית ההבראה שלה, הוקמה "שיכון ובינוי אחזקות בע"מ" שריכזה את הפעילות בתחומי הבניה והתשתית של חברת העובדים, והשליטה בסולל בונה הועברה לידיה.
בשנת 1996, במסגרת פירוק חברת העובדים, הועברה השליטה בקונצרן שיכון ובינוי, כולל השליטה ב"סולל בונה", לידי תד אריסון.
ביולי 2018 נמכרה סולל בונה כחלק ממכירת שיכון ובינוי לידי נתי סיידוף וכיום נקראת החברה "שיכון ובינוי- סולל בונה תשתיות".
סוּלִיקוֹ (בגאורגית: სულიკო) בתרגום לעברית: נשמה שלי (סוּלי - נשמה) הוא שיר אהבה לירי פופולרי בגאורגיה, שנכתב בשנת 1895, על ידי המשורר אקקי צרתלי.
השיר התפרסם ברוסיה הסובייטית כולה כשיר שהולחן על ידי ורנקה צרתלי, והוא הושמע רבות ברדיו בתקופת שלטונו של סטלין, ואף נאמר כי היה השיר האהוב על סטלין.
השיר תורגם לשפות רבות ובוצע במספר רב של שפות, ביניהן: רוסית, אוקראינית, פולנית, גרמנית ועברית.
בישראל השיר בוצע על ידי להקת קולן.
נשיא ליטא, ולדאס אדמקוס, זכה לקונצרט מאולתר לכבוד יום האהבה בשדה התעופה באמסטרדם, בדרכו הביתה מארצות הברית, כאשר בראש מקהלת הזמרים הייתה רעייתו ההולנדית של נשיא גאורגיה, סנדרה רואלופס.
תרגום השיר לעברית (מאת רחל טורפוסמן):
את קברה חיפשתי בלי סוף,
"נשמתי שלי, האם זו את?"
על ענף ישב לו בלאט.
אז לחשה לי רוח: "אכן,
כי סוף סוף מצאתי אותך,
סוללה היא יחידה צבאית, המאגדת מספר כלי ארטילריה (המונח סוללה משמש גם יחידות נ"מ) תחת פיקוד משותף.
סוללת הארטילריה מורכבת, לרוב, מ-6 עד 8 כלים (כל כלי מכונה "קנה"), כל אחד מהם מופעל על ידי צוות אחר.
לעיתים נעשה שימוש במונח "סוללה" לציון יחידה שאיננה מכילה כלים ארטילריים מסוג כלשהו, למשל "סוללת מפקדה" ביחידות ארטילריה (בדומה ל"פלוגת מפקדה" ביחידות-שדה אחרות).
הסוללה עשויה להיות מחולקת למספר פלגות (לרוב רק 2), בעוד שמספר סוללות מהוות גדוד ארטילרי, ואילו מספר גדודים ארטילריים מהווים אגד ארטילרי.
הסוללה היא יחידה מקבילה לפלוגה בחיל הרגלים או בחיל השריון, ומפקד הסוללה (מסו"ל) הוא לרוב קצין בדרגת סרן (בצה"ל) או דרגה מקבילה.
סוללת נ"מ היא תת־יחידה תחת גדוד נ"מ (גדנ"מ) או יחידת טילי נ"מ (יטנ"מ) המורכבת ממספר תותחים נגד מטוסים או ממספר משגרי טילי קרקע-אוויר נגד מטוסים, או שילוב של תותחים וטילים.
בחיל האוויר הישראלי כונו סוללות טילי הנ"מ בקיצור סטנ"מ.
כמו כן התקיים מערך נ"מ טקטי (נוֹדע גם בשם נ"מ מתנייע) שבו הופעלו משנת 1997 ועד לשנת 2006, מערכות "מחבט" – שילוב של תותח אוטומטי מדגם M61A1 וולקן עם משגר טילים המכיל 4 טילי קרקע-אוויר סטינגר.
סוללת "מחבט" כללה מספר נגמ"שי "מחבט".
רוב האזכורים מופיעים בהקשרים של המצורים על ירושלים שערכו סנחריב מלך אשור (701 לפנה"ס) ונבוכדנצר מלך בבל (587-586 לפנה"ס.
הפרשנים נחלקו בפירוש המילה סוללה; מחבר הספר יוסיפון, בן המאה ה-10, בתארו את המצור שערך טיטוס - ראה אותה ככלי מצור, וכמותו סברו גם הרלב"ג ורבי אברהם הרופא פורטלאונה.
"שפיכת סוללה" הובנה אצלם כירייה מתוך כלי ארטילרי - בליסטרה המשליכה כמות גדולה של אבנים.
לעומתם, פרשני המקרא רש"י, רבי דוד אלטשולר (בספרו המצודות) והמלבי"ם מפרשים כי הכוונה לסוללת עפר הנשפכת מול העיר כדי לאפשר לחימה ממנה (סוללת מצור).
התרגום של "סוללה" כנשק ארטילרי (ובשלב זה - התותחים המודרניים) הופיעה בעיתונות לראשונה רק ב-1877 (בעיתון הצפירה).
השימוש במילה "סוללה" עבור סוללה חשמלית ("בטרייה") הופיע מאוחר יותר - רק בשנות ה-30 של המאה ה-20. העתקת המילה למשמעות זו נבעה מ-battery האנגלית ו-batterie הצרפתית, המשמשות אף הן משמעות כפולה - לסוללה החשמלית לצד הארטילריה.
מבחינה היסטורית, המונח "סוללה" שימש לציון קבוצת כלים ארטילריים, למשל תותחים, הוביצרים או מרגמות, בעת מצור.
כמו כן, המונח היה בשימוש לציון קבוצת תותחים המוצבים במבצר באופן קבוע (כחלק מקו-הגנה קרקעי או בחוף), או בעת פריסה בעמדות זמניות בשדה הקרב.
רק במאה ה-18 לערך החלו להתייחס לסוללה כאל יחידה ארגונית של כלי ארטילריה, המאגדת את הקנים שבמסגרתה בעיתות שלום ובקרב כאחד.
במאה ה-19 החלו כמה צבאות באיחוד של מספר סוללות לגדודים ארטילריים, לצורך שיפור יכולות הפעלת האש בעת הקרב.
עד אז פיקוד משותף שכזה היה אדמיניסטרטיבי בעיקרו, ולא מבצעי.
מאוחר יותר אוחדו גדודים כאלה במסגרות גדולות יותר, חטיבות (בריגדות) או רגימנטים ארטילריים (בצה"ל - אגד ארטילרי).
במקרים מסוימים, בצבאות בעלי יסודות ארטילריים חזקים, הוקמו אף דיוויזיות ארטילריות.
מספר הקנים שנכלל בסוללה השתנה גם הוא עם הזמן, בעיקר עם השתנות הקליבר (קוטר) של הקנה: בדרך-כלל כללה הסוללה 4 עד 6 תותחים בינוניים או 2 עד 3 תותחים כבדים, וביחידות נ"ט או נ"מ מקובל שמספר הקנים בסוללה הוא גדול יותר.
באוניות מלחמה מתייחסים לכלל התותחים הנמצאים על צריח אחד ויורים בתיאום (בדרך-כלל עד 4) כסוללה.
סוללת הארטילריה בצבאות מודרניים היא יחידה צבאית, המורכבת מ-6 עד 8 קנים (תותחים נגררים, תותחים מתנייעים - תומ"תים, מרגמות כבדות או משגרי רקטות), ובה כ-100 עד 200 חיילים.
בחיל התותחנים הישראלי, מורכב גדוד ארטילרי משלוש סוללות (א', ב' ו-ג').
כל סוללה מורכבת משתי פלגות (1 ו-2).
בכל פלגה שלושה קנים, ובעצם בכל סוללה שישה צוותי תומ"ת (צוות 1, 1א, 1ב,, צוות 2, 2א, ו-2ב) וצוות מפי"ק (מרכז פיקוד ירי קדמי), שעוסק בחישובי ירי ובקשר.
בנובמבר 2022 שינה קצין תותחנים ראשי, תא"ל נרי הורוביץ, את השם מ"סוללה" ל"פלוגה".
סוללה היא ערימה מלאכותית של עפר, אדמה או מצע.
סוללה יכולה לשמש כביסוס לדרך, כאמצעי להסדרת ניקוז, לבידוד אקוסטי מפני רעש, כאמצעי להגנה מפני ירי, כאלמנט לפיתוח נופי ועוד.
בהנדסה הצבאית יש שימוש רב לסוללות כאמצעי מיגון, כמו מגנן או חומת מפגע.
היא יכולה לשמש גם כמחסום נגד רכב קרבי משוריין.
בישראל נעשה שימוש בעבר בסוללות עפר כתחליף לגשרי כביש בנקודות חצייה של נחלים עמוקים, כדוגמת כביש 85 (מעבר נחל עמוד ונחל עכברה.
הסוללות הוסרו במסגרת עבודות שדרוג הכביש ב־2013), ודרך פרויד בחיפה (מעבר נחל אחוזה).
בעוד שמילוי נחל בסוללת עפר מאפשר את חצייתו ללא צורך בגשר בעל ניצבים גבוהים שלבנייתו נדרשים מאמצים הנדסיים גדולים, תהליך זה פוגע בנחל עקב חסימתו למעבר של בעלי חיים ומטיילים.
ברוב המקרים אורכה של הסוללה גדול משמעותית מגובהה ורוחבה ואילו החתך של הסוללה טרפזי.
בניית הסוללה דורשת עבודות עפר שנעשות על ידי ציוד מכני הנדסי, לרוב מסוג דחפור, מחפר או יעה אופני.
דחפורים יכולים לשמש להקמת סוללות עפר ביעילות, על ידי גריפה ודחיפה של עפר, כמו גם פיזורו בשיפוע.
הגורם המרכזי בתכנון ובביצוע הסוללה הוא זווית החיכוך הפנימית של החומר ממנו בנויה הסוללה, זו הזווית שקובעת את השיפוע הנדרש כדי שהסוללה תישאר יציבה ולא תתמוטט.
לכל סוג קרקע או מצע זווית חיכוך פנימית האופיינית לו.
סולינה (ברומנית: Sulina), עיר נמל בדלתה של הדנובה, במפגש תעלת סולינה (הזרוע האמצעית של הדנובה) עם חוף הים השחור, במחוז טולצ'אה, חבל דוברוג'ה, רומניה.
סולינה היא נמל חופשי, הקיים עוד מהתקופה הביזנטית ומספר תושביו הוא 4,624, נכון לשנת 2004. סולינה אינה מחוברת לרשת הדרכים של רומניה והגישה אליה אפשרית רק דרך המים, מכיוון הדנובה או מכיוון הים השחור.
בין השנים 1856–1939 שכנה בעיר נציגות של הוועדה האירופאית לדנובה.
סוליס או סולוויס (Sulevis) הייתה אלת מעיינות חמים שפולחנה היה נפוץ בבאת' שבאנגליה במהלך התקופה הרומית.
בעקבות המפגש בין התרבות המקומית הגאלית לבין תרבות האימפריה הרומית זוהתה סוליס עם האלה מינרווה מהמיתולוגיה הרומית.
סוליס הייתה האלה המקומית של המעיינות החמים בבאת'.
בעקבות זאת נקראו המעיינות (וגם האלה) על ידי הרומאים שהגיעו לאתר בשם "אקווה סוליס" - מימי סוליס.
בתקופה הרומית נבנה באתר המעיינות מקדש לאלה בסגנון קלאסי, וסביבם נבנה מבנה המרחצאות.
במקום התגלתה כתובת המוקדשת לאלה, והמזהה אותה עם האלה מינרווה מהמיתולוגיה הרומית.
בהשפעת זיהוי זה יוחסו לסוליס תכונות אלת החוכמה וההחלטות.
סוללת יוֹנֵי ליתיום היא סוללה חשמלית נטענת המבוססת על יציאה של יוֹנֵי ליתיום מהאלקטרודה השלילית (האנודה, היכן שמתרחש תהליך החמצון), מעבר של היונים דרך אלקטרוליט המוליך יוני ליתיום בלבד וכניסתם לאלקטרודה החיובית (הקתודה, היכן שמתרחש תהליך החיזור).
במהלך הפריקה של הסוללה, מעבר יוני הליתיום מלווה בזרימת אלקטרונים מהאנודה לקתודה דרך המעגל החשמלי.
במהלך טעינת הסוללה מתרחש התהליך ההפוך, כלומר יוני ליתיום עוברים מהקתודה לאנודה.
המינוח "סוללת יוני ליתיום" בא להדגיש שבסוללות אלו האנודה עשויה מחומר המכיל יונים של ליתיום ומאפשר מעבר יונים כאלה ממנו ואליו בפריקה ובטעינה, להבדיל מסוללות ליתיום ראשוניות בהן האנודה עשויה ליתיום מתכתי.
הסוללה מספקת מתח של כ-3.6 וולט, בערך פי 3 מהמתח של סוללות ניקל-קדמיום (Ni-Cd) או ניקל מתכת הידריד (Ni-MH) נטענות.
כמו כן, האנרגיה הספציפית של הסוללה יכולה להגיע עד 260 ואט-שעה לק"ג, כתלות באלקטרודות הנבחרות.
האלקטרודות הן אלקטרודות אינטרקלציה שיוני ליתיום יכולים לנדוד ביניהן (מהאנודה לקתודה בפריקה ומהקתודה לאנודה בטעינה), בניגוד לסוללות ליתיום ראשוניות בהן האנודה (האלקטרודה השלילית) בנויה מליתיום בצורתו המתכתית.
סוללות יוני ליתיום שכיחות בעיקר באפליקציות של מכשירים אלקטרונים ניידים, הודות לצפיפות האנרגיה הגבוהה שלהן, מספר מחזורי פריקה/טעינה גבוה ואיבוד נמוך של הקיבול במהלך המחזורים.
כן נעשה שימוש בסוללות יוני ליתיום גם ביישומים צבאיים, כלי-רכב חשמליים ובשימושים שונים בתעופה.
בשנת 1970 גילה מנלי סטנלי וויטנגהם (Manley Stanley Whittingham), בזמן שעבד בחברת אקסון (Exxon), את הקונספט של אלקטרודות אינטרקלציה, אשר הובילו את חברת אקסון לייצור סוללת ליתיום נטענת ראשונה המבוססת על קתודת טיטניום (II) סולפיד (TiS2) ועל אנודת ליתיום-אלומיניום,
אינטרקלציה ודה-אינטרקלציה של יוני ליתיום מגרפיט ואינטרקלציה אל תחמוצות קתודיות דווחו גם הן בשנת 1970 על ידי J.O.
Besenhard, שהציע את השימוש במערכות אלו כסוללות ליתיום בעלות צפיפויות אנרגיה גבוהות,
כיוון שסוללות ליתיום ראשוניות, בהן האלקטרודה השלילית מורכבת ממתכת ליתיום, סבלו מבעיית בטיחות, חוקרים רבים פנו לפיתוח סוללות בהן שתי האלקטרודות מורכבות מחומרים שמכילים יוני ליתיום בלבד, אך אינם מכילים מתכת ליתיום.
בשנת 1979 ג'ון גודאינף הציג תא נטען בעל מתח של 4 וולט הכולל מתכת ליתיום כאלקטרודה שלילית ותחמוצת ליתיום קובלט (LiCoO2) כאלקטרודה החיובית.
השימוש בליתיום קובלט אוקסיד היציב בתא כחומר קתודי, פתח אפשרויות רבות עבור מערכות סוללות נטענות.
היה זה הפיתוח של אנודות גרפיט בתחילת שנות ה-80 על ידי מעבדות בל אשר סימן את תחילת המעבר מסוללות ליתיום המבוססות על ליתיום מתכתי כאנודה לסוללות המבוססות על יוני ליתיום.
בשנת 1979 סאמר בסו (Samar Basu) הראה אינטרקלציה אלקטרוכימית של יוני ליתיום אל תוך גרפיט.
מחקרו הוביל לפיתוח של אלקטרודת גרפיט (LiC6) במעבדות בל שהיוו אלטרנטיבה לסוללות ליתיום המבוססות על מתכת ליתיום כאלקטרודה השלילית.
בשנת 1980 ראשיד יאזמי היה הראשון שהציג אינטרקלציה אלקטרוכימית הפיכה של יוני ליתיום לתוך גרפיט בתא אלקטרוכימי בעל אלקטרוליט פולימרי.
מאוחר יותר הובילה תגלית זו לפיתוח אנודות גרפיט, המשמשות כיום כאלקטרודות שליליות בסוללות יוני ליתיום מסחריות.
בשנת 1983 גודאינף, ד"ר מיכאל תקרי (Michael Thackeray) ועמיתים נוספים זיהו את הפוטנציאל של תחמוצות מנגן בעלות מבנה "ספינל" לשמש כחומר קתודי בסוללת יוני ליתיום.
קתודה זו הייתה מבטיחה מאוד הודות לעלותה הנמוכה, הולכה אלקטרונית והולכה יונית גבוהה ויציבות מבנית.
על מנת לשמר את מבנה התחמוצות במהלך מחזורי טעינה ופריקה נעשו ניסיונות שונים למודיפיקציות כימיות של המבנה.
בשנת 1985 אקירה יושינו הרכיב תא הכולל אנודה המבוססת על חומר פחמני אליו ליתיום יוכל להיכנס, וקתודת ליתיום קובלט אוקסיד.
אב טיפוס זה היה למעשה אב טיפוס של סוללת יוני ליתיום הקיימת היום.
בשנת 1991 שיפורים במתח התא ובביצועיו הכלליים הובילו לשיווק סוללת היוני ליתיום המסחרית הראשונה על ידי חברת סוני ואשאי קאסיי.
בשנת 1996 גודאינף, אקשאיה פאדי ועמיתים נוספים דיווחו על שימוש בליתיום ברזל פוספט (LiFePO4) ובחומרים נוספים המבוססים על מבנה אוליבין (olivine) כחומרים קתודיים בסוללת יוני ליתיום.
בשנת 2002 יט-מינג שיאן וקבוצתו מ-MIT השיגו שיפור ניכר בביצועים של סוללת יוני ליתיום שנבע מהעלאת מוליכות האלקטרודות על ידי סימום (אילוח) האלקטרודות באלמנטים כמו אלומיניום, נאוביום וזירקוניום.
בשנת 2004 שיאן שוב הצליח להגדיל את ביצועי הסוללה על ידי שימוש בחלקיקים ננומטרים של ברזל פוספאט, FePO4.
החל משנת 2011 סוללות יוני ליתיום הן הסוללות הנטענות הנמכרות ביותר עבור מכשירים חשמליים ניידים ביפן.
סוללת יוני ליתיום מורכבת כמו כל סוללה מאנודה, קתודה, אלקטרוליט וספרטור.
הייחוד של סוללה מסוג זה טמון באלקטרודות שלה.
האלקטרודות הן אלקטרודות אינטרקלציה, כלומר אלקטרודות בעלות מבנה סריגי, שבו צורון אורח, יון הליתיום, יכול לחדור או להיחלץ מבלי לגרום לשינויים מבניים הרסניים בחומר המארח.
במהלך פריקת התא יוני ליתיום יוצאים מהאנודה ונעים דרך האלקטרוליט והספרטור לעבר הקתודה, שם יוני הליתיום נכנסים לאתרי החלפה בסריג.
בטעינת התא, יוני הליתיום יוצאים מהקתודה ונעים לעבר האנודה דרך האלקטרוליט.
למעשה כאשר תא של יוני ליתיום נפרק, יוני ליתיום עוברים תהליך של דה-אינטרקלציה באנודה ואינטרקלציה בקתודה, בעוד שהתהליך ההפוך מתרחש בעת טעינת התא.
אלקטרודות האינטרקלציה מורכבות לרוב מחומר בעל סריג יציב המאופיין במבנה שכבות (layered oxides) או מעין תעלות (spinel structure) המאפשרות כניסה ויציאה נוחה לצורונים אורחים.
האלקטרודה החיובית היא תחמוצת מתכתית המבוססת על מתכות מעבר, והאלקטרודה השלילית מורכבת לרוב מפחמן נקבובי מסוג גרפיט.
החומרים, מהם עשויים הקתודות, מאפשרים חדירה של יוני ליתיום אל אתרי החלפה בסריג, אשר נגישים לכניסה של יוני ליתיום.
כניסה ויציאה של יוני הליתיום מהאלקטרודות מובילה להתפלגות מטען שונה בחומר המארח ועל כן לזרימת אלקטרונים במעגל החיצוני על מנת לשמר נטרליות חשמלית בחומר.
סוללת יוני ליתיום מבוססת על מחזורי אינטרקלציה ודה-אינטרקלציה של יוני ליתיום לתוך מבנה שכבתי.
אחת מסוללות היוני ליתיום השכיחות ביותר מבוססת על קתודת LiCoO2.
התהליך הראשוני בסוללת ליתיום הוא טעינה, כלומר יציאה של יוני ליתיום מהקתודה וכניסה של יוני ליתיום לאנודה.
להלן התהליכים המתרחשים במהלך פריקת וטעינת התא הנ"ל:
טעינת הסוללה מוגבלת עד מתח 4.2 וולט, לכן תגובת הטעינה מאפשרת יציאה חלקית של יוני ליתיום מהקתודה כפי שמודגם בתגובה הבאה:
התגובה הנ"ל היא המכתיבה כי הקיבול הקתודי שמנוצל בפועל הוא כ־140mAh/g, כלומר כמחצית מהקיבול התאורטי של החומר הקתודי המדובר.
יוני הליתיום נכנסים ויוצאים מהקתודה והאנודה.
הקובלט, שהיא מתכת מעבר, משנה את מספר החמצון שלה מCo+3 ל- Co+4 במהלך הטעינה ולהפך במהלך הפריקה.
אינטרקלציה של יוני ליתיום בין שכבות אנודת הגרפיט בזמן הטעינה אינה מתרחשת בשלב אחד אלא מורכבת ממספר שלבים.
כאשר יון הליתיום עובר אינטרקלציה לתוך הגרפיט, הוא אינו מפוזר באופן הומוגני, אלא יוצר מעין "איים" בין שכבות הגרפיט.
הקיבול המקסימלי של אטומי הליתיום באנודה הוא יון ליתיום אחד לשישה אטומי פחמן, LiC6. להלן מספר דוגמאות לחומרים אנודים וקתודים אפשריים בסוללת יוני ליתיום:
האנודה בסוללת יוני ליתיום מורכבת לרוב מגרפיט המאופיין במבנה שכבתי.
בכל שכבה אטומי הפחמן מסודרים במבנה הקסגונלי כאשר המרחק בין אטומי הפחמן הוא 1.42Å והמרחק בין השכבות הוא 3.35Å.
הרדיוס של יוני הליתיום הוא 0.9Å, ולכן מתאפשרת, במהלך הטעינה של התא, אינטרקלציה שלו בין שכבות הגרפיט.
ככלל, ליתיום אינו יציב מבחינה תרמודינמית, ובמגע עם תמיסת אלקטרוליט (ממסים אורגניים המכילים מלחי ליתיום), נוצרת שכבת פסיבציה על פני שטח האלקטרודה במחזור הטעינה הראשון.
דבר דומה מתרחש כאשר האנודה המורכבת מפחמן מוכנסת לתמיסת האלקטרוליט.
השכבה המתקבלת היא בעלת תכונות של אלקטרוליט מוצק, כלומר מאפשרת הולכת יוני ליתיום מ/אל האלקטרודה דרך פגמים נקודתיים, ואינה מוליכה אלקטרונית.
כינוי שכבה זו הוא SEI ובשמה המלא Solid Electrolyte Interphase, כפי שהוטבע לראשונה על ידי פרופסור עמנואל פלד.
ניתן לחלק את האנודות בסוללות יוני ליתיום לשלושה סוגים עיקריים: אנודות אינטרקלציה, המרה וסגסוג.
ההבדלים העיקריים בין האלקטרודות הנ"ל מתבססים על תגובות שונות המתרחשות בעת טעינת/פריקת התא.
החומרים הקתודיים בסוללת היוני ליתיום חייבים לענות על מספר דרישות, כגון: יכולת לאכלס מספר גדול של יוני ליתיום, מוליכות אלקטרונית טובה, מאפשרים כניסה כמו גם יציאה של יוני ליתיום מ/אל האלקטרודה, אינם מסיסים באלקטרוליטים, הולכת יוני ליתיום, קלים להכנה וזולים.
נחקרו מספר לא מבוטל של חומרים עבור האלקטרודה החיובית בסוללת היוני ליתיום.
כיום, ישנם כשלושה סוגים עיקריים של תחמוצות מתכתיות המשמשות כחומרים קתודיים בסוללות יוני ליתיום:תחמוצות מתכתיות בעלות מבנה שכבתי, בעלות מבנה ספינל ובעלות מבנה אוליבין.
הדור הראשון של חומרים שנבדקו היו בעלי מבנה שכבתי כדוגמת LiCoO2, LiNiO2 ובעלי מבנה ספינלי כדוגמת LiMn2O4. הודות ליציבות ולבטיחות הגבוהה יחד עם ביצועים טובים של LiCoO2, זוהי הקתודה שנבחרה כקתודה המרכזית עבור סוללות היוני ליתיום.
לקראת סוף שנות ה-90 נעשה שימוש בחומר קתודי חדש בעל מבנה olivine, LiFePO4. עם זאת, החומר הוא בעל מוליכות אלקטרונית ויונית נמוכה וביצועי סוללת יוני ליתיום זו היו נמוכים.
כיום, נמצאו דרכים חדשות בהן ניתן לסנטז חומר בצורה של חלקיקים ננומטרים המצופים פחמן על מנת לצמצם בעיות אלו.
בחירת הממסים עבור סוללת יוני ליתיום צריכה לענות על מספר קריטריונים: הממס צריך להיות בעל מקדם דיאלקטרי גבוה על מנת לאפשר יכולת המסת מלחים בריכוז גבוה, בעל צמיגות נמוכה על מנת לאפשר הולכה מהירה של יונים בתמיסה, אינרטי למרכיבי התא השונים ובעל עמידות גובהה בטווח טמפרטורות נרחב.
נמצא כי עבור סוללת יוני ליתיום, מערכות התמיסה-אלקטרוליט המתאימות ביותר הן אלו המבוססות על ממסים אורגניים א-פרוטיים פולריים ובפרט תרכובות ממשפחות האתרים והאסתרים.
נקודה מעניינת היא השינוי בתכונות הפיזיקליות של הממסים כתלות בציקליות שלהם.
למשל, בעוד ממסים המבוססים על אתר, ציקליים או ליניאריים, הם בעלי קבועים דיאלקטריים נמוכים וצמיגות נמוכה, ממסים המבוססים על אסתרים ציקליים הם בעלי מקדם דיאלקטרי גבוה וצמיגות גבוהה וממסים המבוססים על אתרים ליניאריים הם בעלי מקדם דיאלקטרי נמוך וצמיגות נמוכה.
ועל כן, הדרישות הנוקשות לבחירת תמיסה הובילו למסקנה כי מערכת בינארית המבוססת על שני ממסים היא הפתרון האולטימטיבי עבור המערכת יוני ליתיום.
האלקטרוליט בסוללות יוני ליתיום הוא דליק, וכן קצר פנימי שיכול לגרום להתחממות יתר של הסוללה, יכול להיגרם בקלות רבה ממקרים שבסוללות נטענות אחרות, לא היה קורה.
ולכן נדרשים אמצעי בטיחות בעת הייצור, הפריקה והטעינה.
מסיבה זו, סוללות אלו מכילות מעגל אלקטרוני להגנה מפני פריקת יתר וטעינת יתר.
היות שסוללות יוני ליתיום יכולות להיות מורכבות משילובים שונים ומגוונים של קתודות ואנודות, הצפיפות האנרגטית והמתח של סוללת יוני ליתיום יכול להשתנות בהתאם.
צפיפותן האנרגטית גבוהה יותר משל רוב הסוללות הנטענות האחרות.
דהיינו הן יכולות לאגור יותר אנרגיה ליחידת משקל ונפח מכל סוללה נטענת אחרת.
הן פועלות במתחים גבוהים יותר ביחס לסוללות נטענות אחרות, בדרך כלל ב-3.7 וולט עבור סוללת יוני ליתיום לעומת 1.2 וולט עבור סוללות ניקל מתכת הידריד או ניקל קדמיום.
המשמעות היא שניתן להשתמש בתא בודד אחד במקום בחיבור של מספר תאי ניקל מתכת הידריד או ניקל קדמיום.
הן בעלות פריקה עצמית נמוכה ביחס לסוללות נטענות אחרות.
המשמעות של כך היא שברגע שהן נטענות הן יכולות לשמור על הקיבול שלהן למשך תקופה ארוכה יותר.
סוללות ניקל מתכת הידריד או ניקל קדמיום מאבדות כ-1-5% מהקיבול שלהן ליום (כתלות בטמפרטורה בה הן מאוחסנות) גם אם אינן מורכבות בתוך אפליקציה מסוימת.
סוללות יוני ליתיום שומרות את רוב הקיבול שלהן אפילו לאחר חודשים של אחסון.
סוללות יוני ליתיום יקרות יותר בכ-40% מסוללות בעלות קיבול דומה כדוגמת סוללות ניקל מתכת הידריד או ניקל קדמיום.
הסיבה לכך נעוצה בעלות הייצור הגבוהה שלהן.
סוללות אלו כוללות מעגלים חשמליים מיוחדים אשר מגנים על הסוללה מפני נזק העלול להיגרם עקב טעינת יתר או פריקת יתר.
סוללות אלו נכללות תחת מספר או"ם UN3480 או UN3481 של הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית וחלה לגביהן רגולציה בהיותן מוטסות.
במקרה של טעינת יתר, פריקת יתר, טעינה מהירה בזרם גבוה מדי, חימום יתר, קצר או פגם בייצור - הסוללה עלולה להתחמם, וכתוצאה מכך שהאלקטרוליט בסוללות אלו הוא חומר דליק, ישנה סכנה שיתפוצצו או יבערו.
הייצור של סוללות יוני ליתיום מזהם את הסביבה יותר מאשר סוללות אחרות, משום כריית ליתיום, ניקל וקובלט.
בדומה לרוב הסוללות, ביצועי סוללת יוני ליתיום יורדים משמעותית בטמפרטורות נמוכות.
הטכנולוגיה של כלי רכב חשמליים לגמרי מבוססת על הנעה ישירה מסוללה נטענת.
הסוללות הנטענות הנפוצות והמוצלחות הן מסוג ניקל-מתכת-הידריד או יוני ליתיום.
בעבר הרחוק (סוף המאה ה-19, תחילת המאה ה-20) ואף בשנות ה-90 של המאה ה-20, הנעת כלי רכב חשמליים "מלאים" הייתה מבוססת על סוללת עופרת-חומצה (lead-acid).
סוללה זו היא בעלת אנרגיה ספציפית נמוכה של כ-Wh/kg30-40 ולכן מגבילה את טווח הנסיעה החשמלי בין טעינה אחת לשנייה ל-100–160 ק"מ בלבד.
כלי רכב שהיו מבוססים על סוללה זו היו כבדים ופחות יעילים.
לזמן מה, ובצורה מוגבלת ההנעה החשמלית בכלי רכב הועברה לסוללות ניקל מתכת-הידריד (NiMH).
סוללה זו היא בעלת קיבול וטווח נסיעה חשמלי דומים לאלו המתאפשרים על ידי סוללת העופרת-חומצה אך בעלת אנרגיה ספציפית גבוהה במעט העומדת על Wh/kg30-80. כל הסוללות שהיו כלולות בכלי רכב היברידיים עד לאחרונה היו מסוג NiMH.
אולם, בעיות שונות כגון ביצועים ירודים בטמפרטורות קרות, פריקה עצמית גבוהה ואי יכולת פיתוח ומסחור עקב עיכובי פטנטים הגבילו את הפיתוח והיישום של סוללה זו.
בסופו של דבר הסוללה שהופכת לדומיננטית בתעשיית הרכב החשמלית היא סוללת היוני ליתיום בווריאציות השונות שלה.
סוללת היוני ליתיום היא כמעט ייחודית ביכולת שלה לספק אנרגיה וצפיפות הספק גבוהים בו-זמנית.
הסוללה היא בעלת אנרגיה ספציפית של כ־200-250Wh/kg וצפיפויות הספק גבוהות של 250-340W/kg, פרמטר חשוב מאוד עבור אפליקציה של כלי רכב חשמליים היות שהאחרון משפיע על יכולת הרכב להאיץ במהירות ולהגיע למהירויות גבוהות.
חלפו כמעט שני עשורים מאז שסוללות היוני ליתיום נכנסו לשוק.
אף על פי שיפורים מתמידים בביצועים שלהן, הטכנולוגיה הקיימת מתקשה לעמוד בדרישות השוק לסוללה בעלת צפיפות אנרגיה גבוהה דיה שתאפשר מרחקי נסיעה ארוכים יותר בין טעינה לטעינה.
בעיה בסיסית קיימת בחומרים מהן עשויות האלקטרודות; לחומרים הללו יש מגבלות אינטרינזיות מבחינת קיבול וצפיפות אנרגטית.
סוללת יוני ליתיום קלאסית אינה בעלת פוטנציאל גדול לשיפור של האנרגיה הספציפית הדרושה לכלי רכב חשמליים.
סוללות עם אלקטרודות המרה (conversion) הן בעלות פוטנציאל לאנרגיות ספציפיות גבוהות.
יחד עם זאת, הכימיה של האנודות והקתודות סובלת מבעיות ניכרות הבאות לידי ביטוי במספר מחזורים קטן שהסוללות יכולות לספק.
הכימיה בסוללות ליתיום-גופרית מציעות צפיפויות אנרגיה גבוהות, אך כרגע נמצאות בשלבי פיתוח ראשונים ונתקלות בבעיות במספר המחזורים ובהספקים נמוכים.
סוללת בגדאד המכונה גם "הסוללה הפרתית" (Parthian Battery), היא ככל הנראה הסוללה הקדומה ביותר.
הסוללה מתוארכת לתקופה הפרתית, והיא בת כ־2,000 שנה.
הסוללה התגלתה בשנת 1936 בהריסות הכפר פארטיאן שבעיראק באזור בו נמצאת כיום העיר בגדאד.
במהלך החפירות להנחת פסי רכבת, עובדי הרכבת חשפו מתקן עשוי חימר.
תחילה לא ידעו כיצד להתייחס לממצא; מאוחר יותר, בשנת 1938, וילהלם קניג, חוקר גרמני במוזיאון הלאומי של עיראק, מיין את המוצגים באוספי המוזיאון והעלה סברה כי מדובר בתא גלווני.
הסוללה מורכבת מכד חרס בגובה של כ־130 מ"מ, אליו הוכנס צילינדר נחושת ובתוכו מוט ברזל.
הכד היה מלא בנוזל חומצתי כגון חומץ, מיץ לימון או מיץ ענבים.
הסברה המקובלת גורסת כי המתקן שימש ככל הנראה לצורך אלקטרוליטי, ולא כמקור אנרגיה.
ייתכן שהפרתים, ששלטו בבגדאד (בערך 250 לפנה"ס), עשו שימוש בסוללות אלו כדי לצפות כלים ותכשיטים בכסף וזהב .
בתוכנית הטלוויזיה "מכסחי המיתוסים" בנו שחזור של הסוללות והגיעו למסקנה שחיבור של עשרה כדים בטור יכול להפיק מתח בעל פוטנציאל של 4.5 וולט.
סוללת גרינס לודג היא סוללת ארטילריה בגיברלטר.
היא נמצאת בצד הצפוני של צוק גיברלטר בקצה הצפוני של שמורת הטבע הצוק העליון, מעל לסוללת פרינגדונס.
ידועה גם בשם הסוללה העליונה.
סוללת גרינס לודג' נקראת על שמו של הגנרל סר ויליאם גרין, ששירת בגיברלטר במשך 22 שנים, רובם כמהנדס הראשי של גיברלטר.
בשנת 1776 הוצבו לראשונה תותחים בסוללה.
הסוללה היא רכוש של משרד ההגנה הבריטי.
הסוללה נבנתה בשנת 1776 ומוקמו בה חמישה תותחים שירו קליעים במשקל 24 פאונד.
מספר התותחים ירד לאחר מכן לשניים.
הסוללה הייתה בשימוש פעיל בעת המצור הגדול על גיברלטר (1779 – 1783).
ההצלחה הניכרת של התקיפות מסוללת גרינס לודג' בעת המצור הגדול גרמו למהנדסים הבריטים לבנות סוללה נוספת במידל היל - סוללת רוק גאן, שכיום היא רכוש של משרד ההגנה הבריטי.
בתחילת המאה ה-20 נבנתה עמדת תצפית במקום; מאוחר יותר במהלך מלחמת העולם השנייה נבנתה עמדת תצפית נוספת.
הסוללה כיום היא ברובה במצב עלוב, והסוללה עצמה וכן המבנים שמסביבה נטושים ומוזנחים.
כל המקום מכוסה בחצץ, ועיזים משוטטים בו.
ניתן לצפות מהסוללה על בית הקברות של גיברלטר, על נמל התעופה גיברלטר ועל העיירה לה לינאה דה לה קונספסיון שבספרד.
סוללת גרינס לודג' נקראת על שמו של הגנרל ויליאם גרין.
גרין היה קצין בצבא הבריטי ששירת באירופה ובקנדה עד לשנת 1761, אז מונה למהנדס בכיר בגיברלטר.
בשנה לאחר מכן הוא מונה לדרגת לוטננט קולונל.
גרין תכנן והוציא לפועל מספר תוכניות צבאיות בצוק, ובשנת 1770 הוא מונה למהנדס הראשי של גיברלטר.
הרעיון שלו להקמת יחידת טכנאים צבאיים שתחליף את הטכנאים האזרחים שעד כה בנו את המבנים הצבאיים, נשאה פרי והיחידה הוקמה בשנת 1772. גרין קיבל דרגת קולונל בשנת 1777, ועלה לדרגת מייג'ור גנרל לפני שעזב את גיברלטר.
הוא שירת כמהנדס הראשי בזמן המצור הגדול על גיברלטר, כאשר הוא תכנן, הוציא לפועל ותיקן ביצורים במהלך המצור.
גרין שירת בגיברלטר למשך 22 שנים, מ-1761 ועד ל-1783. לאחר מכן מונה גרין למהנדס הראשי של בריטניה הגדולה.
בשנת 1798 הוא מונה לדרגת גנרל.
סוללות ליתיום הן סוללות חד פעמיות אשר מורכבות מתרכובות של מתכת ליתיום או מליתיום טהור (Li).
סוללות ליתיום נבדלות מהסוללות האחרות באורך חייהן, בממדיהן הקטנים ובאיכותן.
כתוצאה מסיבות אלו מחיר סוללות הליתיום גבוה ביחס לסוגי הסוללות האחרות.
תאי הליתיום של הסוללה יכולים לספק מתח חשמלי בטווח של 1.5V-3.7V.
המונח "סוללות ליתיום" הוא מונח אשר מכליל את כל סוגי סוללות הליתיום אשר בינן הבדלים רבים כגון: גודל, צורה וכן סוגי הקתודות והאנודות אשר נמצאים בסוללה המסוימת.
הסוללה צורכת בין 0.15-0.3 קילוגרם ליתיום לקוט"ש (קילוואט לשעה).
תהליך המצאת סוללות הליתיום נמשך במשך תקופה ארוכה ועדיין סוללות הליתיום הולכות ומשתכללות מדי שנה.
לכן מספר אנשים פיתחו את הסוללה ולא אחד.
הראשון שבנה סוללה חשמלית היה אלסנדרו וולטה (1745 - 1827).
הוא בנה את תא וולטה (תא נוזלי).
הסוללה החשמלית הראשונה הייתה תא שבתוכו היו ערוכים לסירוגין, בזה אחר זה, לוחות עשויים אבץ ונחושת: לאחר לוח אבץ בא לוח נחושת ואחריו שוב לוח אבץ, וכך הלאה.
לרוע המזל, התברר שלאחר שימוש ממושך בסוללה, מצטברת על האלקטרודות שכבה של גז המבודדת אותן מבחינה חשמלית.
עם השנים הסוללה הלכה והשתכללה עד שבשנת 1970 גילה מנלי סטנלי וויטנגהם (Manley Stanley Whittingham), בזמן שעבד בחברת אקסון (Exxon), את הקונספט של אלקטרודות אינטרקלציה, אשר הובילו את חברת אקסון לייצור סוללת ליתיום ראשונה המבוססת על קתודת טיטניום (II) סולפיד ועל אנודת ליתיום-אלומיניום.
Besenhard, שהציע את השימוש במערכות אלו כסוללות ליתיום בעלות צפיפויות אנרגיה גבוהות.
בשנת 1979 ג'ון גודאינף הציג תא נטען בעל מתח של 4 וולט הכולל מתכת ליתיום כאלקטרודה שלילית ותחמוצת ליתיום קובלט כאלקטרודה החיובית.
בסוללה ישנם שלושה מרכיבים עיקריים:
אנודה - (קוטב חיובי) שבה מתרחש תהליך חיזור, שבו נקלטים אלקטרונים מהמעגל החיצוני (צרכן החשמל).
קטודה- (קוטב שלילי) שבה מתרחש תהליך חמצון, שבו נמסרים אלקטרונים למעגל החיצוני.
הוא מכיל בסיס, חומצה או סוג של מלח.
הסוג הנפוץ ביותר של סוללות ליתיום אשר נמכרות לצרכנים, בנויות ממתכת ליתיום כאנודה ודו תחמוצת מנגן עם מלח ליתיום מומס בממס אורגני כקתודה.
סוג נוסף של סוללות ליתיום בהן יש אנרגיה גדולה הוא סוללת ליתיום אשר בה תא ליתיום של תיוניל כלוריד.
סוללות ליתיום תיוניל כלוריד בדרך כלל לא נמכרות לצרכן בשוק, ולרוב משתמשים בהן ביישומים תעשייתיים, או שהן מותקנות במכשירים בהם הלקוח לא יכול להחליף את הסוללות.
התא מכיל תערובת נוזלית של תיוניל כלוריד (SOCl2) וליתיום (lithium tetrachloroaluminate), הפועלים כקתודה ואלקטרוליט, בהתאמה.
חומר פחמן נקבובי משמש כאספן קתודה אשר מקבל אלקטרונים מהמעגל החיצוני.
סוללות ליתיום תיוניל כלוריד מתאימות גם ליישומים אשר צורכים אנרגיה מאוד נמוכה אך למשך זמן רב, כגון מערכות אזעקה אלחוטיות.
לסוללות הליתיום יכולת קיבול גבוהה במיוחד, וכל זאת באריזה קומפקטית וקטנה.
אחסון לא נכון של הסוללה עלול לגרום להתדרדרות בביצועיה.
סוללה שנשארת במכשיר אותו היא מפעילה למשך זמן רב ללא כל שימוש במכשיר, פורקת כוח אלקטרוני זעיר לתוך המכשיר גם כשהמכשיר כבוי, דבר זה עלול להוביל לפריקת הסוללה וכתוצאה מכך לסיום אורך חיי הסוללה.
כדי למצות את מרב חיי הסוללה חשוב לשמור על הסוללה במרחב מוצל ולא חם מדי, ולא לנצל הרבה כוח של הסוללה בבת אחת.
דבר נוסף אשר ניתן לעשות הוא לשמור את הסוללה בתוך האריזה עד שייעשה שימוש בה.
שימוש בסוללות ליתיום קטנות, נעשה לרוב במכשירים אלקטרוניים ניידים כגון: מחשבי כף יד, שעונים, מצלמות וידאו, מצלמות פילם, מדי חום, מחשבונים ומנעולי מכוניות.
סוללות הליתיום זמינות במגוון צורות וסוגים.
בדרך כלל, צורת הסוללה היא עיגול דמוי מטבע, בקוטר של עד כ־20 מ"מ ועובי שבין 1.6-4 מ"מ.
דרישות החשמל הגבוהות של מכשירים שונים הופכות את סוללת הליתיום ליותר שימושית במכשירים הללו.
סוללות ליתיום, יכולות לתמוך בקלות בדרישות מתח קצרות וגבוהות של מכשירים, כגון מצלמות דיגיטליות.
לרוב, משתמשים בסוללות הליתיום במוצרים בהם המכשיר צריך לפעול לפרק זמן ארוך כדוגמת אזעקות, או מתקנים אשר פעילותם חייבת להיות מתמדת, לדוגמה: קוצבי לב מלאכותיים או מתקנים רפואיים אחרים אשר מושתלים בגוף ואמורים לעבוד בדרך כלל במשך 15 שנים.
סוללות הליתיום לרוב לא יימצאו בצעצועים, הפועלים על סוללות רגילות, מכיוון שמחיר סוללות הליתיום כאמור גבוה.
ישנם גם שעונים ומצלמות אשר פועלים על סוללות ליתיום, בשל היתרון של "זמן החיים" הארוך בסוללות אלו.
שימוש בסוללת ליתיום יקטין את הצורך בהחלפת הסוללה בתדירות גבוהה, וכך יחסוך בעלויות.
בנוסף, משתמשים בסוללות ליתיום במכשירים ימיים, כגון מכשירי קשר, מכיוון שסוללת ליתיום אחת מכילה פי 3 אנרגיה מסוללה רגילה, דבר אשר בחלק מהמקרים מצדיק את מחירן הגבוה.
סוללת הליתיום היא סוללה שעלויות הייצור שלה גבוהות בהשוואה לעלויות הייצור של סוללות רגילות.
אולם, בשל האנרגיה הרבה שאגורה בתוכה, יתרונה בשימוש לטווח ארוך, מכיוון שהיא חוסכת את הצורך בהחלפה תדירה של הסוללה וכתוצאה מכך אין צורך לפרק את המכשיר שבו היא נמצאת, והדבר מקבל חשיבות יתר במיוחד בהתקנים רפואיים שנמצאים בתוך גוף האדם, ששם משמעות החלפת סוללה הוא ניתוח.
סוללות אלו היו נפוצות גם בצילום (פילם), משום הפריקה העצמית הנמוכה שלה וקיבולת האנרגיה הגדולה שלה.
קיבולת האנרגיה של סוללות הליתיום נמדדת כמו כל שאר הסוללות ביחידות של Ah (אמפר שעה).
כלומר, כאשר מצוין על גבי סוללה שהיא בעלת קיבולת של 1Ah, הכוונה היא שהסוללה מסוגלת לספק זרם של אמפר אחד במשך שעה.
לדוגמה, מכשיר אלקטרוני שצורך 100mA, וניזון מסוללה שהקיבולת שלה 1300mAh, ירוקן את הסוללה תוך 13 שעות עבודה.
כאמור, אורך חיי סוללת הליתיום גדול, אודות לקיבול האנרגיה הגבוהה שלה, בנפח קטן, ולכן נמצא אותה בעיקר במכשירים שנדרשים לעבוד במשך זמן רב.
מכיוון שסוללות הליתיום קטנות, יש סכנה שילדים קטנים יבלעו אותן.
בנוסף, בשל צורתה העגולה של הסוללה, הסוללה עלולה להיתקע בוושט של הילדים ולגרום לנזק לטווח ארוך, סיבוכים קליניים ואפילו מוות.
לעיתים הסוללה לא נתקעת בוושט וכך היא ממשיכה בדרכה עד שמגיעה למערכת העיכול שם היא יכולה לפרוק את מטענה החשמלי ולגרום לנזק ברקמות.
נזק זה הוא רציני למדי והוא עלול לגרום למוות.
לרוב סוללות בצורת דיסק לא פורקות את מטענן החשמלי אך הן יכולות להישאר תקועות במערכת העיכול.
סוללות ליתיום מספקות זרם גבוה מאוד במהירות רבה.
תכונה זו הופכת את הסוללה לשימושית, במוצרים אשר זקוקים לפריקה מהירה.
אך מאותה תכונה, נוטות סוללות הליתיום להתחמם יתר על המידה ואף להתפוצץ.
כדי למנוע התחממות והתפוצצות, נהוג לשלב במכשיר בו שמים את הסוללה, פתחי אוורור או אמצעי הגנה אחרים.
במקרים מסוימים סוללות הליתיום יכולות לגרום לכוויה כימית.
סוללות ליתיום שאינן בשימוש, הן מקור זמין של מתכת ליתיום למעבדות ליצירת סמים בלתי חוקיים.
תחומי שיפוט או עסקים מסוימים ביקשו לבצע הגבלות מרצון של רכישת סוללות ליתיום, כדי למנוע הכנת מעבדות סמים בלתי חוקיות.
דוגמה לעסק אשר הגביל את רכישת סוללות הליתיום היא רשת חנויות "וול מארט" בארצות הברית, שהגבילה בשנת 2004 את מכירת חבילות סוללות הליתיום ל-3 במיזורי, ול-4 חבילות במדינות אחרות.
בספטמבר 2010 התרסקה טיסת מטען UPS 6 בדובאי לאחר שפרצה שרפה במטוס.
חוקרי תאונות תעופה תלו את האשמה בעשרות אלפי סוללות ליתיום שהיו במטען.
החל מאחד בינואר 2013, החלו תקנות מחמירות ביותר בנוגע לנשיאת סוללות ליתיום דרך האוויר.
תקנות אלו הוצגו על ידי IATA, והן אומצו על ידי איגוד הדואר העולמי.
לעומת זאת, במדינות כמו בריטניה לא הסכימו כלל למכור סוללות ליתיום, אלא אם כן הסוללות נמצאות בתוך המכשיר אותו הן מפעילות.
בגלל הסיכונים וההגבלות שהוזכרו, משלוח והובלה של סוללות ליתיום קשה ויקר במצבים מסוימים, בעיקר באוויר.
אבטחת התחבורה והמנהל של ארצות הברית הודיעה על הגבלות בנשיאת סוללות ליתיום במזוודות.
הכללים חלים על סוללות ליתיום אשר לא מותקנות בתוך המכשיר אותו הן מפעילות.
תקנות בריטניה על הובלת סוללות ליתיום תוקנו על ידי מרכז החירום הכימי בשנת 2009. בסוף שנת 2009 הגבילו מספר ממשלי דואר את כמות המשלוחים של סוללות ליתיום, סוללות ליתיום-יון ומוצרים אשר מכילים סוללות כאלו בתוכם.
כמה מהמדינות שביצעו מהלך זה הן יפן, הונג קונג וארצות הברית.
אוסטרליה הודיעה על איסור של העברת סוללות ליתיום במשלוחים דרך האוויר במהלך שנת 2010.
סוללות הליתיום מהוות בעיה לסביבה מכיוון שלאחר שנעשה בהן השימוש וצריך למחזר אותן, לא ניתן לבצע בהן טיפול מכני, כגון גריסה, מכיוון שהרכב הסוללות מכיל חומרים אורגניים ומתכות רעילות.
התקנות לסילוק ומחזור סוללות הליתיום משתנות מארץ לארץ ולפעמים אף מאזור לאזור באותה הארץ.
דבר זה מתבטא בכך שמוסיפים תקנות נוספות לגבי המחזור והסילוק של הסוללות בנוסף לתקנות הלאומיות בנושא זה.
בישראל נאספים בשנה לא פחות מ-20 טון של סוללות ליתיום.
מכיוון שבארץ לא מטפלים במחזור סוללות אלו, הן נשלחות לקנדה צרפת ובלגיה, ושם הן עוברות טיפול פירומטלורגי (טיפול בשריפת מתכת).
כאשר שורפים את סוללות הליתיום החומר האורגני (הרעיל) שבהן מתנדף ומתכת הליתיום מצויה באפר שנשאר.
חלק מהאפר מתנדף באוויר וחלק מצוי בתחתית בצורה מוצקה.
ייצוא של סוללות הליתיום לארצות אחרות הוא תהליך אשר עולה למדינת ישראל כסף רב, ולכן הקמת מפעלים אשר יבצעו את תהליך שרפת סוללות הליתיום היא כדאית.
הקמת המפעלים הללו עולה כסף רב, אך הרווח הצפוי מייצוא של מתכת הליתיום אשר תישאר בסוף התהליך הוא כ-10,000 דולרים לטון ליתיום.
גאיוס יוליוס סולינוס (Gaius Iulius Solinus) היה מדקדק לטיני, שכנראה פרח בתחילת המאה ה-3 לספירה.
תאודור מומזן מתארך אותו לאמצע המאה ה-3.
הוא היה מחבר "פלאי העולם" (De mirabilibus mundi) שהופץ תחת השמות "אוסף דברים נדירים" (Collectanea rerum memorabilium), וגם "פוליהיסטור" (Polyhistor), שאותו העדיף המחבר.
החיבור הוא אכן תיאור של דברים נדירים במסגרת כורוגרפית (לפי מקומות).
החיבור מוקדש ל"אדוונטוס", המזוהה עם אוקלטיניוס אדוונטוס, קונסול בשנת 218. החיבור כולל תיאור קצר של העולם העתיק, עם הערות על שאלות על היסטוריה, חברה, דת וטבע.
חלקו הגדול לקוח מתולדות הטבע של פליניוס הזקן והגאוגרפיה של פומפוניוס מלה.
על פי תאודור מומזן, סולינוס השתמש גם בחיבור היסטורי (ייתכן של קורנליוס בוקכוס ) ובכורוגרפיה לפליניוס (Chorographia pliniana), תקציר חיבורו של פליניוס עם תוספות שנעשו על תקופת אדריאנוס.
שאנץ (Schanz) לעומת זאת, מציע את "רומא" ו"פראטה" של סווטוניוס.
נעשה נוסח מתוקן מאוד של הטקסט המקורי, כיום סבורים שייתכן שנעשה על ידי סולינוס עצמו.
גרסה זו כוללת מכתב שסולינוס כתב כהקדמה לחיבור, המעניק לחיבור את השם "פוליהיסטור" ("בעל תיאורים רבים").
שתי גרסאות החיבור היו נפוצות מאוד ובסופו של דבר "פוליהיסטור" התקבל בטעות כשמו של המחבר.
החיבור היה פופולרי בימי הביניים, בתקצירים שנעשו על ידי תאודריקוס ופטרוס הדיקן .
סולינוס משלב ב"אוסף דברים נדירים" שלו חומר הנוגע לארץ יהודה.
אף על פי שחלקו הגדול של החיבור מקורו ב"תולדות הטבע" של פליניוס, סולינוס מספק כמה התייחסויות ופרטים שלא ניתן למצוא אותם במקורו העיקרי, ובראשם ההתייחסות להחרבת יריחו על ידי .
הוא מספר על ים המלח, דברים הנסמכים על פליניוס, בתיאורו את "הביטומן הנמצא ביהודה, שיוצר האגם אספלטיטס".
הוא מציין את ארץ אדום "העשירה בדקלים" ואת "יפו, העיר העתיקה ביותר בכל העולם, כיוון שנוסדה לפני המבול", ש"מצביעה על סלע, שעד עכשיו נראים עליו סימני השרשראות של אנדרומדה".
סולינוס ממשיך בתיאור ארץ ישראל: "יהודה מצטיינת במימיה, אולם לא כל המים חולקים את אותו הטבע.
נהר הירדן ניחן בנעימות יוצאת דופן.
הוא נובע ממעיין פניאס, וזורם על פני אזורים מענגים ביותר.
מעט לאחר מכן הוא מתמזג לתוך אגם אספלטיטס ומתקלקל על ידי מימיו העומדים".
סולינוס מפרט את האגמים של ארץ ישראל.
בתיאורו את ים המלח הוא מספר ש"גם שוורים וגמלים צפים בו".
הוא מציין את "אגם סרה" (שיבוש של גינוסר - "גנסרת", כפי שמופיע אצל פליניוס), "המוקף בעיירות מפורסמות רבות" ומדגיש ש"את האגם עצמו ניתן להשוות לאגמים היפים ביותר.
אולם אגם טבריה מתעלה על כל האגמים האחרים.
הוא שופע בריאות הודות לזרמו המתפרץ".
סולינוס מציין ש"בירת יהודה הייתה ירושלים, אולם היא נחרבה.
יריחו ירשה אותה, אולם גם היא פסקה מלמלא את מקומה, מאחר שהיא נכבשה במלחמה של ארתחששתא".