tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־14 במאי 1948 קיבלה הבריגדה הסורית הראשונה, שחנתה בדרום לבנון, הוראה לנוע דרך רמת הגולן, להגיע לאזור בקעת כנרות ולהתמקם שם לפני התקפה על הכוחות היהודיים.
במוצאי 15 במאי 1948 נראו המכוניות המוארות של הטור הסורי בעברן בכפר חרוב לאורך רכס הגולן.
הסורים תפסו את תל אל-קאסר (כעת קיבוץ תל קציר) ובשעה 01.00 פתחו בהרעשת תותחים ומרגמות על עין גב.
בבוקר 15 במאי 1948 הפציצו מטוסים סוריים את יישובי העמק והחלה הרעשת תותחים על מסדה ושער הגולן.
שתי פלוגות סוריות ירדו מתל אל-קאסר בחיפוי תותחים ומשוריינים, ונעו לכיוון צמח.
תוך זמן קצר הסורים הצליחו לכבוש את המחנה הצבאי הבריטי ומחנה ההסגר לבהמות (הקרנטינה).
באותה העת הגיעו לצמח כוחות גדוד 12 שחנו בטבריה, והתארגנו להגנה במשטרה ובמבנים סמוכים.
ההתקפה נבלמה, והסורים הסתפקו באותו יום בביסוס כיבושיהם תוך המשך הפגזות תותחים והפצצות אוויריות.
באותו זמן נעה פלוגה מתל א-דוויר (כיום תל דובר, מדרום לכביש 98 ומצפון לאפיק הירמוך) למכון המים שעל הירמוך, כק"מ מערבה משם, ששימש עמדת הגנה קדומנית של מסדה ושער הגולן.
העמדה נכבשה, וכל הלוחמים בה, פרט לאחד, נהרגו.
הרגלים הסורים בחיפוי משוריינים המשיכו להתקדם לעבר שער הגולן, אולם אנשי המשק, בעזרת תגבורת של מחלקה מגולני ושני תותחי 20 מ"מ, הצליחו לפגוע במספר משוריינים ולהדוף את התוקפים עוד בטרם הגיעו אל גדרות הקיבוץ.
בלילה נערך תמרון הטעייה של סירות על פני הכנרת שפתחו באש אל החוף כדי להגביר את מתיחות הסורים ולשבש את תוכניתם.
למחרת, ב־17 במאי 1948, ניסו הסורים לשוב ולתקוף את צמח בסיוע תותחים ושריון.
התקפתם נהדפה בסיוע תותחי 20 מ"מ, אך הסורים המשיכו בהפגזות.
בלילה נערך תכסיס הטעייה על ידי מכוניות שעלו לרכס פוריה באורות כבויים וירדו לעמק באורות גלויים כדי לעורר רושם של תגבורות המגיעות לעמק.
באותו לילה פונו הילדים והלא-לוחמים מיישובי העמק.
ב־18 במאי 1948 החלה ההתקפה המכרעת על צמח.
כ-30 כלי רכב משוריינים ובהם טנקים מטיפוס רנו R-35, התפרסו בחיפוי הרעשה והחלו לנוע לכיוון צמח.
ההרעשה ערערה את בתי החימר של העיירה ששימשו מסתור למגינים והחפירות לא היו עמוקות במידה מספקת.
השריון הסורי תקף את צמח מדרום תוך כדי המטרת אש מדויקת.
למגינים, אשר סבלו אבדות ועמדותיהם לא היו עמוקות דיין, לא נותרה ברירה אלא לסגת לבניין המשטרה כשאש הסורים מזנבת בהם ופוגעת ברבים מהם.
מכונת ירייה שהוצבה על הגג חיפתה על הנסוגים.
רק עם כיבוש צמח החל חיל הרגלים הסורי להתקדם.
אחד משני תותחי ה-20 מ"מ שסייעו למגינים, יצא במהלך הקרב מכלל פעולה.
תגבורת של גדוד 12 בפיקוד הסמג"ד (אחיו של חיים לבקוב) ומפקד המחלקה משה כהן מהמושבה כנרת, הגיעה לפני הצהריים למשטרת צמח.
לבקוב החל לארגן את הכוח שבמשטרה, אולם הטנקים הסורים סגרו עליה.
לבקוב נתן ללוחמים הוראת נסיגה והוא ומספר לוחמים נשארו בבנין לחפות עליהם.
כל הנשארים במשטרת צמח נהרגו.
הנסוגים נאלצו לעבור את מאות המטרים עד לדגניות כשהם חשופים לאש הסורים ורבים מהם נהרגו ונפצעו.
54 לוחמים נהרגו בקרב על צמח.
הסורים הסתפקו לעת עתה בכיבוש המשטרה, וייצבו את קוויהם בצמח ובמשטרה.
מטה חטיבת גולני שלח תגבורות מגדוד "דרור" (גדוד 14) של תושבי הגליל התחתון ועמק יזרעאל.
למקום הגיעה גם פלוגה מן הגדוד השלישי של חטיבת יפתח, בפיקודו של מולה כהן, וזו התקיפה באותו לילה את משטרת צמח במטרה לחזור ולכבשה.
התוקפים ספגו אש מבניין המשטרה ומכלים משוריינים שהיו בקרבתו ונסוגו.
בכל זאת, ככל הנראה, ההתקפה שיבשה את לוח הזמנים של הסורים וגרמה לדחיית ההתקפה על הדגניות ב-24 שעות.
הפיקוד העליון הפריד את גזרת עמק הירדן מגזרת גשר ומינה למפקדה את משה דיין.
באותו לילה החליטו חברי מסדה ושער הגולן לנטוש את קיבוציהם ולהתפנות לקיבוץ אפיקים.
מברק משער הגולן הגיע למפקדת הגזרה והודיע על הכנות לפינוי.
מברק בהול שנשלח בחזרה ממפקד הגזרה ובו הוראה מפורשת שלא לעזוב את הנקודה, לא זכה לכל מענה.
הנסוגים הגיעו לקיבוצים אפיקים ובית זרע.
בבוקר 19 במאי 1948 קבלו הנסוגים הוראה לחזור אך המשקים היו כבר כבושים.
בתחילה על ידי כפריים שעסקו בביזה, ובשעה 10.30 נכנס הצבא הסורי למסדה ושער הגולן.
במשך חמישה ימי שהותם באפיקים ובבית זרע נבזזו הקיבוצים על ידי הצבא הסורי ועל ידי כפריים שחצו את הירמוך.
חברי היישובים בעמק הירדן תוגברו בלוחמים מ'גולני' ומהפלמ"ח, וכן הגיעו לדגניה א' הלוחמים שנסוגו מצמח.
מספר המגינים תושבי המקום בדגניה א' היה כ-70 ובדגניה ב' כ-80. המגינים נעזרו בשני תותחי 20 מ"מ שהוצבו בבית ירח ובארבע מרגמות 81 מ"מ.
לכל אחת מהדגניות היה מטול פיא"ט עם 15 פצצות.
19 במאי 1948 נוצל להתבצרות בדגניה א' ודגניה ב' והכנה לקראת ההתקפה המכרעת.
בנוסף, לאחר ויכוח, הסכים בן-גוריון להעביר ארבעה תותחי שדה 65 מ"מ (נפוליאונצ'יקים) לעמק הירדן.
ב־20 במאי 1948 בשעה 04.30 הסורים החלו בהתקפה שיעדה גשר הירדן שמצפון לדגניה א', וכך, עיקר הקרב נערך מול העמדות הצפוניות-מזרחיות של המשק.
תחילה הפגיזו הסורים את המשק וסביבתו במשך כחצי שעה, בתותחים ובמרגמות, וכן המטירו אש מקלעים.
אחר כך נערכה התקפה ובה נטלו חלק חמישה טנקים, מספר משוריינים ופלוגת רגלים שנעה מצמח.
הכוח המשוריין התפרס ותקף חזיתית את המשק, והכוח הרגלי התקדם מאחוריו.
תחילה ירה השריון הסורי בכינון ישיר על עמדות ההגנה, אשר בלטו מעל פני הקרקע, ופגע בהן האחת אחר השנייה.
כיוון שכך, המגינים שבאותן עמדות עברו אל תעלות הקשר.
הטור המשוריין המשיך ופרץ את גדר המשק החיצונית.
תותח 20 מ"מ פגע באחת השריוניות.
טנק שחדר בעד הפרצה בגדר נפגע ונסוג.
טנק אחד, שחדר גם בעד הגדר הפנימית, הגיע עד 30 מטר מהחפירה, נפגע בפגז פיא"ט והושמד בבקבוק מולוטוב.
טנק סורי נוסף נפגע מפגז מרגמה שלושה אינץ', ונסוג.
יחידת רגלים סורית שנעה בעקבות הטנק שפרץ חוסלה באש המגינים.
יחידה אחרת התקרבה עד למרחק כ-150 מ' מהמשק, ושאר כוח הרגלים לא הגיע לכלל מגע.
ב-07.45 נבלמה ההתקפה, אך נמשכה אש מרגמות סורית, וזו גרמה לנפגעים בקרב המגינים.
הטנק שהושמד נותר בשער הקיבוץ.
קיימת מחלוקת היסטורית בשאלה מי עצר אותו.
עוד בלילה שבין 19 ל-20 במאי, התקרבה יחידת חי"ר סורית לדגניה ב' וניסתה לחדור לקיבוץ, אך נתקלה בכוח סיור ונסוגה.
לאחר הדיפת ההתקפה על דגניה א' הפנו הסורים את אש המרגמות לדגניה ב'.
טור ובו שמונה כלי רכב משוריינים התקדם אל המשק וטנקים סורים הפגיזו את העמדות הקדמיות של הקיבוץ, אך כלקח מן הפגיעות בשריון בדגניה א', לא התקרבו מעבר לטווח של 400 מ' מהגדר.
בהתקפת הסורים בבוקר 20 במאי נהרג מפקד דגניה ב' משה כהן ממושבת כנרת, ובפקודתו של משה דיין, נשלח להחליפו בנימין זרחי מנהלל.
לקראת הצהרים, בחיפוי אש זו, ערכו שתי פלוגות סוריות התקפה על הקיבוץ.
הכוח הסורי הגיע עד למרחק של כ-30 מטר מעמדות הקיבוץ, עד שנהדף באש המגינים.
הסתערות נוספת של תריסר כלי רכב משוריינים ויחידת חי"ר נבלמה אף היא.
אם כי הסורים נבלמו, הם עדיין היו ערוכים ליד הגדרות והמטירו אש על שני הקיבוצים.
בשעה 13:20 הגיעו ארבעה תותחי 65 מ"מ, ללא מתקני הכיוון המקוריים, לרכס פוריה והחלו להפגיז את הסורים.
הפגזים הראשונים, שנורו לשם טיווח, נפלו בכנרת.
לאחר טיווח נוסף פגע פגז במצבור תחמושת בצמח והוא התפוצץ.
אחר כך קירבו התותחים את הטווח ופגעו ברגלים ובשריון בין צמח ודגניה, אשר הופתעו מן ההפגזה.
השדות היבשים החלו לבעור, החיילים הסורים נמלטו ובעקבותיהם השריון.
עד הערב פינו הסורים את כל שדה הקרב, כולל את צמח, ונסוגו בחזרה לתל אל-קאסר.
למחרת, בבוקר 21 במאי 1948 שבו כוחות ההגנה והתבססו במשטרת צמח ובעיירה.
עשרות הגוויות זוהו והובאו לקבר אחים בדגניה.
בנסיגתם, הסורים נטשו מספר כלים משוריינים וכמויות של תחמושת, שנפלו בידי 'ההגנה'.
ב-24 במאי חזרו חברי שער הגולן ומסדה, יחד עם כוח מחטיבת כרמלי, אל קיבוציהם, שנהרסו על ידי הערבים.
הסורים נטשו את תקוותם שיוכלו לפרוץ לגליל בגזרה זו.
ולמעשה, בגזרת עמק הירדן, קו הגבול בין ישראל וסוריה, עד למלחמת ששת הימים, היה זה שנקבע בקרב המתואר.
ב־10 ביוני 1948 הסורים תקפו את עין גב ונהדפו, אולם לקראת כניסת ההפוגה הראשונה לתוקף, הם הצליחו לכבוש את משמר הירדן וליצור ראש גשר בצורת משולש לעבר הגליל העליון המזרחי.
מכאן ואילך, מרכז הכובד של הקרבות בחזית הסורית עבר לאזור ראש הגשר הזה (מבצע ברוש).
מבחינת היישוב היהודי הייתה ההצלחה בקרב עמק הירדן המשולבת בהצלחת הקרבות באזור גשר וכוכב הירדן חשובה ביותר.
לא רק שתוכניות הסורים והעיראקים לפרוץ משם לעבר הגליל נחלו מפלה אלא שהצלחה זו העמיקה את הביטחון ביכולת העמידה שלו על אף נחיתות כוחו בנשק, בשריון, בארטילריה ובמטוסים.
רוב חללי הקרב הובאו לקבורה בבית הקברות בדגניה א'.
בצומת צמח הוקמה אנדרטה לנופלים בקרבות בעמק הירדן.
לימים היא הוסבה לאנדרטה לכל חללי יישובי עמק הירדן במערכות ישראל.
קרב עזה הוא קרב במלחמת הדיאדוכים השלישית בין תלמי הראשון, מלך מצרים התלמיית, ודמטריוס הראשון פוליורקטס, מלך מוקדון.
בסוף שנת 312 לפנה"ס יצא תלמי עם צבאו ממצרים במטרת פלישה לסוריה.
הוא עבר דרך פלוסיום וצפון סיני והגיע סמוך לעזה עם כוח של 18,000 חיילי חי"ר ו-4,000 פרשים.
דמטריוס יצא מולו עם צבאו והשתלט על העיר עזה.
בקרב שנערך בסמוך לעיר הצליח תלמי לנטרל את כוח הפילים של דמטריוס ובכך הכריע את הקרב לטובתו.
דמטריוס איבד 500 חיילים ו-13 פילי קרב, ו-8,000 מחייליו נפלו בשבי בשעה שניסו להציל את חפציהם שהיו בעיר.
אחרי ההפסד בשדה הקרב, נסוג דמטריוס תחילה לאזור אזוטוס (סמוך לאשדוד) ומאוחר יותר לעיר טריפוליס שבפיניקיה.
הקרב בכיס פאלז, שנערך בין 12 ל־21 באוגוסט 1944, היה קרב מכריע במסגרת המערכה בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה, שהביא לסיום המערכה על נורמנדי.
הקרב נקרא על שם המבלט שנוצר מסביב לעיירה הצרפתית פאלז (Falaise), בו כותרה קבוצת ארמיות B הגרמנית – אשר הורכבה מארמיית הפאנצר החמישית והארמייה השביעית – על ידי כוחות בעלות הברית המערביות.
הקרב הסתיים בהשמדת עיקר כוחו של הצבא הגרמני מערבית לנהר סן ואפשר לבעלות הברית להשלים תוך זמן קצר את שחרור צרפת כולה.
לאחר הצלחת מבצע קוברה (פריצת הכוחות האמריקאים מראש הגשר בנורמנדי), התקדמה הארמייה השלישית בפיקוד גנרל ג'ורג' פטון במהירות לכיוון דרום ודרום־מזרח.
פילדמרשל גינתר פון קלוגה, מפקד הכוחות הגרמניים במערב אירופה, הבין שכוחותיו אינם מספיקים להתמודד עם ההתקדמות האמריקאית יחד עם המתקפה הבריטית־קנדית דרומית לקאן, ולכן ביקש מהיטלר אישור לסגת מחצי האי נורמנדי, ולהיערך להגנה על קו נהר סן.
אולם האחרון סרב, ובמקום זאת, הורה לו לבצע מתקפת נגד באזור מורטן, במטרה לנתק ולהשמיד את כוחות החלוץ של פטון.
המתקפה, אשר בוצעה על ידי ארבע דיוויזיות פאנצר הסתיימה בכישלון, הרבה הודות לשליטה האווירית המוחלטת של בעלות הברית.
מפקד כוחות בעלות הברית בצרפת, גנרל מונטגומרי, שהבחין בהזדמנות שנוצרה לכתר את כוחות הציר בנורמנדיה, הורה ב־8 באוגוסט לכוחות האמריקאים לפנות לכיוון צפון־מזרח במטרה לכתר את שארית כוחות הגרמניים באזור פאלז־שמבואה בשיתוף פעולה עם הכוחות הבריטים־קנדיים, שיתקפו לכיוון דרום־מזרח מאזור קאן.
ב־19 באוגוסט נפגשו כוחות בעלות הברית בשמבואה, והיו קרובים מאוד להשלמת כיתור הכוחות הגרמניים.
בערבו של 21 באוגוסט הושלם סופית כיתור הכיס, בו נלכדו 40–50 אלף חיילים גרמנים.
יומיים לאחר חיסול כיס פאלז שוחררה פריז, וב־30 באוגוסט נסוגו שרידי הצבא הגרמני אל מעבר לנהר סן.
היעדים הראשוניים של בעלות הברית במסגרת מבצע אוברלורד, כללו את תפיסת נמל שרבור (Cherbourg) וכיבוש האזור המשתרע סביב העיר ההיסטורית קן באגף המזרחי של ראש הגשר בנורמנדי.
אולם הניסיון להרחיב את ראש הגשר במהירות נתקל בהתנגדות עיקשת מצד המגינים הגרמניים, שתוגברו על ידי כוחות עתודה, וניצלו היטב את פני הקרקע באזור הבוקאז'.
בנוסף לכך פגע מזג האוויר הקשה בתעלה האנגלית בהזרמת האספקה והתגבורות לכוחות בעלות הברית בצרפת.
שרבור נפלה לידי הקורפוס ה־7 האמריקאי רק ב־27 ביוני, ואילו כיבוש קאן הושלם סופית רק ב־21 ביולי, לאחר מספר התקפות כושלות של הכוחות הבריטים־קנדים.
גנרל מונטגומרי, מפקד כוחות הקרקע של בעלות הברית בצרפת, רצה למשוך את רוב הכוחות הגרמנים בנורמנדי לגזרה הבריטית־קנדית, כדי להחליש את הכוחות שהגנו על הגזרה האמריקאית בצפון־מערב נורמנדי (חצי האי קוטנטן).
ב־25 ביולי, שעה שמרבית כוחות השריון הגרמניים התרכזו באזור קאן, פתח הגנרל עומאר בראדלי, מפקד קבוצת הארמיות ה־12, במבצע קוברה.
הארמייה הראשונה הבקיעה את קווי ההגנה החלשים של הגרמנים באזור סן־לו ובתום היום השלישי למבצע התקדמה למרחק 24 קילומטרים במספר אזורים.
ב־30 ביולי נכבשה אברנש, בבסיס חצי האי קונטנטן.
האגף הגרמני השמאלי התמוטט לחלוטין, ובתוך 24 שעות שטף הקורפוס ה־8 מהארמייה השלישית של פטון את חבל ברטאן כמעט ללא התנגדות.
התקדמות האמריקאים הייתה מהירה ביותר, וב־8 באוגוסט נפלה לידיהם לה־מאן.
לאחר 'מבצע קוברה' והתקדמות הכוחות הבריטים־קנדים באזור קאן, הצבא הגרמני שנותר בנורמנדי היה במצב כה קשה, עד כי לדברי החוקר הבריטי מקס הייסטינגס "רק מעט לוחמי אס.אס פנאטים עוד האמינו כי ניתן למנוע שם תבוסה".
בחזית המזרחית יצאה לדרך מתקפת הקיץ הסובייטית, מבצע בגרטיון, ועימה אבדה התקווה להעביר תגבורות מחזית זו למערב.
היטלר סירב להורות לשארית חיילותיו בנורמנדי לסגת, ובמקום זאת פקד על פון קלוגה להנחית התקפת נגד מיידית עם ארמיית הפאנצר החמישית בין מורטיין לאברנש במטרה לפרוץ אל חופו המערבי של חצי האי קוטנטן, לנתק את כוחותיו של פטון בברטאן ולהשמידם.
היטלר דרש מפון קלוגה לתקוף עם שמונה דיוויזיות פאנצר (שריון) מתוך העשר שעמדו לרשותו, אולם בפועל רק ארבע דיוויזיות פאנצר (מתוכן אחת עם סד"כ חסר) השתתפו במתקפה, משום ששאר הדיוויזיות רותקו למגננה.
המתקפה, שכונתה "מבצע ליטיך" (שמה הגרמני של העיר לייז'), נפתחה ב־7 באוגוסט חרף תלונות המפקדים הגרמנים כי אין ברשותם משאבים מספקים למתקפה.
בעלות הברית שיירטו את דבר המתקפה בעזרת האולטרה היו מוכנות, ואף שהקרבות נמשכו עד 13 באוגוסט, מבצע לוטיך הסתיים בעצם בתוך 24 שעות.
כעת, לאחר שמרבית יחידותיו המובחרות של פון קלוגה הושמדו וכל החזית בנורמנדי הייתה על סף קריסה, הצהיר הגנרל בראדלי: "זוהי הזדמנות המגיעה למפקד פעם במאה.
אנחנו עומדים לחסל ארמייה שלמה ולהתקדם כל הדרך מכאן ועד לגבול הגרמני".
כדי לזרז את הקריסה הגרמנית ולסגור את נתיב הנסיגה של הכוחות הנלחמים בבריטים ובאמריקאים מערבה, השטח הגבוה צפונית לעיירה פאלז הפך למטרה של הארמייה הקנדית הראשונה.
מפקדה של הארמייה, הגנרל הארי קריראר תכנן יחד עם מפקד הקורפוס הקנדי ה־2 הגנרל גאי סימונדס לפתוח במתקפה אנגלו־קנדית תחת שם הקוד "מבצע סיכום" (Operation Totalize).
המתקפה החלה בערבו של 7 באוגוסט, לאחר הפצצות אוויריות של חיל האוויר הבריטי.
76 תותחים מתנייעים שהוסבו לנשיאת חיילי רגלים הובילו את הכוח הקדמי.
למחרת היום הוציא הגנרל סימונדס את דיוויזיות השריון החבולות שלו מהקו והחליפם ביחידות חי"ר, ובכך סיים את המתקפה.
מונטגומרי, שעדיין ציפה מפון קלוגה שיסיג את כוחותיו מהלולאה המתהדקת עליו, תכנן לבצע תנועת כיתור ארוכה, במהלכה הבריטים והקנדים יפנו שמאלה מפאלז לעבר נהר סן בעוד הארמייה השלישית האמריקאית תחסום את נתיב הנסיגה שבין הסן לנהר לואר, תוך שהיא לוכדת את יתרת הכוחות הגרמנים במערב צרפת.
אולם בשיחת טלפון שנערכה ב־8 באוגוסט הציע מפקד חיל המשלוח של בעלות הברית, הגנרל אייזנהאואר לבצע תנועת כיתור קצרה יותר סביב העיירה ארז'נטן.
הצעה זו עוררה חששות אצל מונטגומרי ופטון; אם בעלות הברית לא יכבשו את ארז'נטן, אלנסון ופאלז במהרה, חלק ניכר מכוחותיו של פון קלוגה יוכלו להימלט מידיהם.
מונטגומרי, שהאמין כי תמיד יוכל לחזור לתוכניתו המקורית במידת הצורך, הסכים להצעה האמריקאית.
הארמייה השלישית של פטון אשר התקדמה מצפון כדי ליצור את אחת מזרועות הכיתור השיגה התקדמות ראשונית טובה.
ב־12 באוגוסט נכבשה אלנסון, ולמחרת היום הדיוויזיה המשוריינת ה־5 האמריקאית מהקורפוס ה־15 התקדמה כ־56 קילומטרים וביססה עצמה סביב ארז'נטן, אף על פי שהעיר עצמה נשארה בידי הגרמנים.
מחשש שיחידות השריון האמריקאיות יבצעו ירי ידידותי על כוחות בריטים המתקדמים מכיוון צפון־מערב, שינה גנרל בראדלי ב־13 באוגוסט את פקודותיו של פטון להתקדמות נוספת לעבר פאלז מכיוון ארז'נטן על ידי דיוויזיית השריון ה־5 האמריקאית.
בראדלי הורה על הקורפוס ה־15 של גנרל הייסליפ לעצור ולהתכונן לפעולה בכיוון שונה.
לכל החיילים האמריקאים בקרבת ארז'נטן הורו לסגת, ובכך בוטלה תנועת המלקחיים של הקורפוס ה־15. על אף שמחה בתוקף כנגד הפקודה, פטון ציית לה והותיר פתח מילוט לכוחות הגרמנים.
מאוחר יותר נפלה מרבית האשמה בכישלון כיתור קבוצת ארמיות B על בראדלי.
סדרת מתקפות אשר בוצעו על ידי דיוויזיות השריון הקנדית ה־4 והפולנית ה־1 פתחו מעבר מעל נהר ליזון (Laison), אך גישה מוגבלת לנקודות החצייה מעל נהר דיבס (Dives) הקלו על הגרמנים לבצע מתקפת נגד על ידי גדוד השריון הכבד 102 של האס אס.
ההתקדמות שהושגה ביום הראשון למבצע הייתה איטית מהמצופה, בעיקר בגלל קשיים בניווט וחוסר תיאום בין כוחות הקרקע לכוחות באוויר.
דיוויזיות חיל הרגלים ה־2 וה־3 הקנדיות – בסיוע בריגדת השריון הקנדית ה־2 – חידשו את מתקפותיהן ב־15 באוגוסט דרומה, אך ההתקדמות נותרה איטית.
דיוויזיית השריון ה־4 אומנם השתלטה על סולונז'י (Soulangy) בתום קרבות קשים, אך התנגדות גרמנית עיקשת מנעה הבקעה לעבר העיירה טרון, ולפיכך נותרו הישגי היום מעטים.
למחרת היום, התנגדות קלה מצד יחידות וואפן אס אס וכיסים מפוזרים של לוחמים גרמנים לא מנעו מדיוויזיית החי"ר הקנדית ה־2 להבקיע לתוככי פאלז ולהשתלט עליה סופית ב־17 באוגוסט.
פון קלוגה דחה בצהרי היום ב־16 באוגוסט דרישה נוספת של היטלר לביצוע מתקפת נגד, באומרו כי הדבר איננו אפשרי.
לבסוף אושר לפון קלוגה לסגת בשעות אחר הצהריים, אך למחרת היום הדיחו היטלר מפיקוד מחשש כי הוא יכנע לבעלות הברית.
פון קלוגה, שנקרא לחזור לגרמניה, שם קץ לחייו.
יורשו בפיקוד היה פילדמרשל ולטר מודל, שפעולותיו הראשונות בתפקיד היו להורות לארמייה השביעית ולארמיית הפאנצר החמישית לפתוח בנסיגה מיידית, בעוד קורפוס הפאנצר אס אס השני (אשר הורכב משאריות של ארבע דיוויזיות פאנצר) החזיק את חלקו הצפוני של נתיב הנסיגה כנגד כוחות בריטים וקנדיים, וקורפוס הפאנצר ה־47 החזיק בדרום כנגד האמריקאים.
בעלות הברית היו במירוץ נגד הזמן למניעת נתיבי המילוט של הגרמנים, אך עם בלימתם של האמריקאים בארז'נטן וההתקדמות האיטית של הקנדים לעבר טרון, הכיתור לא הושלם ב־17 באוגוסט.
הדיוויזיה הפולנית המשוריינת ה־1 פוצלה לשלוש קבוצות קרב והורתה לבצע תנועה רחבה לדרום־מזרח כדי לחבור לאמריקאים בשמבואה.
טרון נפלה לידי הדיוויזיה המשוריינת הקנדית ה־4 ב־18 באוגוסט.
לאחר שכבשו את שאמפו (Champeaux) התכנסו קבוצות הקרב הפולניות בשמבואה, ובשעות הערב השתלטו על העיירה וחברו לדיוויזיות ה־90 האמריקאית והמשוריינת ה־2 הצרפתית.
זרועות הכיתור נפגשו אולם כוחות בעלות הברית בנתיב הנסיגה של הארמייה השביעית היו מועטים ונתקלו בהתנגדות עזה מצד הגרמנים.
במהלך היום פרץ טור שריון מדיוויזיית הפאנצר ה־2 את קווי הקנדים באזור סט.
למברט, השתלט על מחצית מהכפר והצליח להשאיר כביש פתוח למשך שש שעות עד אשר הוא נסגר בשנית במהלך רדת הלילה.
חיילים גרמנים רבים נמלטו דרך הכביש, ובנוסף הצליחו קבוצות רבות של גרמנים להסתנן לעבר נהר דיב במהלך הלילה.
לאחר שהשתלטו על שמבואה, שתיים מקבוצות הקרב פולניות התקדמו צפון־מזרח והתחפרו על גבעה 262 במהלך ליל 19 באוגוסט.
פילדמרשל מודל חידש למחרת בבוקר את מאמציו לפתוח נתיב מילוט, והורה לאלמנטים מדיוויזיות הפאנצר ה־2 וה־9 של האס אס לתקוף את העמדות הפולניות.
בסביבות אמצע היום הצליחו מספר יחידות גרמניות להבקיע את קווי ההגנה הפולנים החלשים וליצור מסדרון, בעוד דיוויזיית הפאנצר אס אס ה־9 מנעה מהקנדים להתערב.
בשעות הצהריים הצליחו כ־10,000 חיילים גרמנים להימלט מהכיס.
אף שהיו מבודדים ונתונים למתקפות חזקות, הכוחות הפולנים המשיכו להחזיק בגבעה 262 וניצלו את יתרון הגובה שלהם כדי להמטיר אש ארטילרית על הגרמנים הנסוגים, תוך שהם גובים מהם מחיר כבד.
מפקד הארמייה השביעית, אוברסט־גרופנפיהרר פאול האוסר, כעס על האבדות הקשות שחייליו סופגים ופקד להשמיד את העמדות הפולניות.
כוחות ניכרים – אשר כללו בין היתר את שאריות הדיוויזיה ה־352 ומספר קבוצות קרב מדיוויזיית הפאנצר ה־2 של האס אס – הסבו אבדות קשות לפולנים, אך לבסוף נהדפו.
הפולנים, שכעת נותרו כמעט ללא תחמושת, נאלצו לצפות בכוחות הגרמנים מקורפוס הפאנצר ה־47 נמלטים מהכיס.
עם רדת הלילה ניתקו הצדדים מגע, אולם נמשכו חילופי אש לא סדירים וירי ארטילרי תכוף מצד הפולנים על הגרמנים הנסוגים.
למחרת בבוקר חידשו הגרמנים את מתקפותיהם; הפולנים, על אף שספגו אבדות נוספות המשיכו לאחוז ברכס הגבעה.
בסביבות השעה 11:00 נעשה ניסיון אחרון מצד יחידות אס אס לתקוף את עמדותיו של הגדוד ה־9 הפולני, אך גם הוא נכשל.
בצהרי היום חברו יחידות קנדיות למגינים הפולנים, ומאוחר יותר באותו יום החלו דיוויזיות הפאנצר ה־2 וה־9 של האס אס בנסיגה לעבר נהר הסן.
בערבו של 21 באוגוסט חברו טנקים מהדיוויזיה הקנדית ה־4 לפולנים בקודארד (Coudehard), בעוד דיוויזיות הרגלים ה־3 וה־4 הקנדיות מאבטחות את סט.
למברט ואת הגישה הצפונית לשמבואה.
כיס פאלז נסגר סוף סוף.
בין 20,000 ל־50,000 חיילים גרמנים הצליחו להימלט מהכיתור, בהשאירם כמעט את כל הציוד הכבד שלהם.
מאוחר יותר הם יאורגנו ויצטיידו מחדש ויסייעו בהאטת התקדמות כוחות הברית לעבר הולנד וגרמניה.
עד 22 באוגוסט נכנעו או הושמדו כל הכוחות הגרמנים מערבית לקווי בעלות הברית.
מספר האבדות שספג הצבא הגרמני בכיס פאלז הוא נושא למחלוקת בין ההיסטוריונים, אך מרביתם מציינים כי בין 80,000 ל־100,000 חיילים נאצים נלכדו בכיס, מתוכם נהרגו כ־10,000 עד 15,000, בין 40,000 ל־50,000 נשבו ועוד כ־20,000 עד 50,000 הצליחו להימלט.
בגזרה הצפונית לבדה איבד הצבא הגרמני 344 טנקים, תותחים מתנייעים ורכבים קלים משוריינים אחרים, בנוסף ל־2,447 כלי רכב לא משוריינים (כגון ג'יפים, אופנועים ומשאיות) ו־252 תותחים שננטשו או הושמדו.
בקרבות סביב גבעה 262 נהרגו כ־2,000 חיילים גרמנים ועוד כ־5,000 נלקחו בשבי, זאת בנוסף ל־55 טנקים, 44 תותחים ו־152 כלי רכב משוריינים אחרים שאיבד הצבא הגרמני.
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה־12 העוצמתית איבדה כ־94% מכלי השריון שלה, כמעט את כל כלי הארטילריה שלה, ו־70% מרכביה.
הדיוויזיה, שכללה קרוב ל־20,000 חיילים ו־150 טנקים לפני המערכה בנורמנדי, דולדלה ל־300 חיילים ו־10 טנקים לאחר קרב פאלז.
אף על פי שאלמנטים ממספר יחידות גרמניות הצליחו להימלט למזרח, גם אלו השאירו מאחוריהם את מרבית ציודם.
בתום הקרב העריכה חקירה של בעלות הברית כי הגרמנים איבדו בערך 500 טנקים ותותחי סער בכיס פאלז, וכי מעט מאוד מהציוד שחולץ על ידיהם שרד את הנסיגה לעבר הסן.
כפרים שלמים באזור כיס פאלז הושמדו, וכבישים מסוימים נחסמו למעבר על ידי הריסות וציוד נטוש.
גופות של חיילים, כמו גם אזרחים ואלפי פגרי בקר וסוסים היו שרועים באזור.
מזג האוויר החם של חודש אוגוסט הביא עמו רימות שזחלו על הגופות והמוני זבובים.
טייסים דיווחו כי את צחנת שדה הקרב ניתן היה להריח מאות מטרים מהאוויר.
חלק מההיסטוריונים מסכימים כי בעלות הברית יכלו לסגור את הפרצה מוקדם יותר; ההיסטוריון צ'סטר וילמוט (Wilmot Chester) כותב כי אף שלמונטגומרי היו דיוויזיות בריטיות שנשמרו בעתודה, הוא לא תגבר את סימונדס.
מקס הייסטינגס כותב שמונטגומרי – לאחר שצפה בביצועים הקנדיים במבצע סיכום אותם כינה עלובים – היה צריך לתת לדיוויזיות בריטיות מנוסות להוביל את המתקפה.
הקרב על כיס פאלז סימן את סיומה של המערכה על נורמנדי עם תבוסה גרמנית מוחלטת.
המעורבות האישית של היטלר בקרב הייתה מזיקה – בין אם זה ההתעקשות שלו על מתקפת נגד חסרת תקווה, ההתערבות שלו בכל ההחלטות של הגנרלים שלו, והסירוב שלו לאפשר נסיגה כאשר הארמיות שלו ניצבו על סכנת השמדה.
יותר מ־40 דיוויזיות גרמניות הושמדו או נפגעו קשות במהלך הלחימה בנורמנדי.
אומדן מדויק של האבדות בקרב חסר.
לפי הנתונים הגרמניים כוחותיהם ספגו כ־210 אלף אבדות במהלך המערכה בנורמנדי, אך מספר חוקרים מערביים מעריכים שאבדות הצבא הגרמני במערכה בצרפת (כולל פלישת בעלות הברית לדרום צרפת) עד סוף אוגוסט 1944 הסתכמו ב־400–450 אלף הרוגים, פצועים ושבויים.
בעלות הברית השיגו את הניצחון במחיר של 209,672 נפגעים מקרב כוחות הקרקע, 36,976 מתוכם נהרגו ו־19,221 נעדרים.
הקרב האחרון במבצע אוברלורד – שחרור פריז – התרחש ב־25 באוגוסט, ומבצע אוברלורד הסתיים ב־30 באוגוסט עם נסיגת אחרוני הגרמנים מעבר לנהר סן.
קרב עומק היא תאוריה צבאית ותורת לחימה אשר פותחה בברית המועצות בין מלחמות העולם.
תאוריה זו פותחה כאסטרטגיה צבאית לאומית, אשר משלבת בתוכה את כל הדרגים לניהול מערכה צבאית, בגיבושה הסובייטים היו הראשונים להבדיל את הדרג האופרטיבי מזה הטקטי והאסטרטגי.
קרב העומק לא נועד להבקיע את קו האויב במאמץ מרוכז יחיד, אלא במהלך אופרטיבי שבו מספר נקודות הבקעה טקטיות מקבילות לאורך החזית.
בשלב הבא מתקיימת מערכה אופרטיבית מאחורי קו ההגנה ובו מספר התנגשויות טקטיות המתבססות על היערכות כוחות האויב ועתודותיו.
תאוריית קרב העומק התפתחה כאמור במהלך שנות ה-20 וה-30, היא הושפעה רבות מהלוחמה הסטטית של מלחמת העולם הראשונה (מלחמת חפירות), כמו גם הכישלונות הצבאיים במלחמת רוסיה–יפן ומלחמת רוסיה-פולין.
כל אלו הובילו תאורטיקנים צבאיים להדגיש את הצורך בתמרון מהיר בשדה הקרב, במטרה להכריע את האויב לפני שהעורף האזרחי יפגע (בעיקר כלכלית) ולבסוף יקרוס.
קו מחשבה זה שהוביל את הצמרת הצבאית הגרמנית לאימוץ "מלחמת הבזק", הוביל את הצמרת הצבאית הסובייטית באמצע שנות ה-30 לאימוץ "קרב העומק" שהותאם למבנה המדיני והצבאי של ברית המועצות.
בתקופה זו היו שתי גישות רעיוניות עיקריות: גישתו של מיכאיל טוכאצ'בסקי שהעדיפה לחימה אגרסיבית והתקפית כדי להימנע מלוחמה סטטית (מלחמת התשה), ולעומתו אלכסנדר סוושין ראה במלחמת ההתשה מצב בלתי נמנע במלחמות העתיד ולכן גישתו נטתה להתמודד עם מלחמה סטטית.
סוושין היה זה אשר הניח את היסודות לגישת קרב העומק, בכך שהגדיר את המהלך האופרטיבי כמהלך ביניים בין התנגשויות טקטיות, כלומר בין המימד הטקטי לבין זה האסטרטגי.
סוושין קרא לניהול מערכה באופן דינאמי המשלב מהלכים טקטים הגנתיים והתקפיים לסירוגין, כאשר הם מאוגדים בתוך מהלכים אופרטיביים המנחים אותם וכל זה תחת מטריית האסטרטגיה לניהול המערכה כולה.
בשנת 1929, מיכאל טוכאצ'בסקי ביחד עם ולדימיר טריאנדפילוב, הפכו את הבסיס התאורטי שיסד סוושין לדוקטרינה מסודרת, אך כזאת עם העדפה ברורה לפן התקפי ומכריע על פני ניהול מערכה סטטית.
דוקטרינה זו הוכנסה בשנת 1933 לתורת הלחימה של הצבא האדום בצורת מדריך המגדיר ומסביר את עקרונות התורה החדשה.
הבקעת המערך הטקטי של האויב
המרכיב הראשוני של קרב העומק הוא מאמץ הבקעה נרחב של קו ההגנה של האויב.
בשלב זה ישתתפו שני דרגים תוקפים, כאשר הדרג השני משמש עתודה לראשון ומסייע בהבקעת האויב.
כוחות אלו יתפרסו אל מול קו ההגנה של האויב באופן הנרחב ביותר האפשרי (במקור התכנון הסובייטי ציין קו הבקעה של 50–70 קילומטרים).
באופן טיפוסי, משני צידי הכוחות התוקפים יהיו כוחות שיגנו על עורף ההתקפה, יסייעו לבלבול האויב, ימנעו כיתור של ההתקפה וילחמו כנגד כוחות עתודה של האויב.
כחלק ממאמץ הבקעה, הדוקטרינה מכתיבה שימוש בכל כוחות הסיוע האפשריים, בהם כוחות ארטילריה וסיוע אווירי.
באופן אופטימלי, בסיוע לכוחות ההבקעה יוצבו עשרות סוללות ארטילריות להפגזה של עמדות ההגנה של האויב כהכנה להתקפה של כוחות החוד.
מצד שני הסיוע האווירי נועד בעיקר לתקיפה של כוחות עתודה בעורף קו האויב, כמו גם לתקיפת מטרות לאורך קו האויב.
לאחר הבקעת קו ההגנה של האויב, השלב הבא הוא ניצול ההצלחה ומערכות בעומק האופרטיבי של האויב.
שלב זה של ההתקפה הוא בעל חשיבות רבה ומייחד את תורת הלחימה הסובייטית על פני דוקטרינות אחרות בתקופה.
לאחר ששני הדרגים הראשונים של הכוחות הבקיעו נקודה או מספר נקודות לאורך קו האויב, הדרג השלישי של כוחות העתודה ינצל את ההבקעה וינוע פנימה אל מאחורי קווי האויב.
בשלב זה, לאחר הלחימה כנגד המרחב הטקטי של האויב, תתחיל הלחימה כנגד התחום האופרטיבי שלו, במילים אחרות העורף המיידי של כוחות האויב.
משום ששתי התאוריות התבססו על הבעיות של המערכה הסטטית של מלחמת העולם הראשונה ושתיהן שמו דגש נרחב על מהלכי תמרון, בנוסף לכך ששתי האסטרטגיות נפגשו זו מול זו בשדות הקרב של החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, ההשוואה וההבחנה ביניהן חשובה.
שתי התאוריות שמות דגש רב על הבקעת מערך ההגנה של האויב, אך הגישה הגרמנית מתמקדת במאמץ כמעט יחיד ועיקרי להבקעה של אזור הנתפס כחלש יותר בקו ההגנה.
מצד שני, קרב העומק אינו מתייחס לנקודות חולשה בקו ההגנה אלא במספר מאמצי הבקעה לאורך הקו וניצול אלו אשר מצליחים לפרוץ את קו ההגנה.
בשלב שלאחר ההבקעה, שתי התאוריות שונות בתכליתן: לפי דוקטרינת הבליצקריג, לאחר ההבקעה המאמץ העיקרי מתקדם קדימה לעומק האסטרטגי או לקו הגנה משני, בעוד שכוחות עתודה ימשיכו באיגוף ושבירה של הכוחות בקו ההגנה שהובקע.
לפי דוקטרינת קרב העומק, הקרב מתבסס על לחימה בעומק האופרטיבי של כוחות האויב, כולל איגוף, בלימת כוחות עתודה, הרס תשתיות לוגיסטיות וקשר.
כל אלו תורמים לבלבול כוחות האויב בשאיפה לשבירה מלאה של מערכי האויב.
קרב חלקין גול (1939): מהשימושים הראשונים בדוקטרינה, הצלחת הקרב תרמה לשכנוע הפיקוד הסובייטי לאמץ אותה.
קרב סטלינגרד (3-1942): נעשה שימוש בדוקטרינה בעיקר במהלכים ההתקפיים של הצבא האדום, בייחוד במבצע אורנוס.
קרב קורסק (1943): הדוקטרינה השתלבה באופן מוצלח במהלכים ההתקפיים של הצבא האדום.
מבצע סערת אוגוסט (1945) : הדוגמה הטובה ביותר להפעלת עקרונות קרב העומק על ידי הצבא הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה
מלחמת יום הכיפורים (1973): התקפת הצבא הסורי בגולן, כמו גם התקפת הצבא המצרי בסיני, עשו שניהם שימוש בדוקטרינה זו.
בקרב עקבה במלחמת העולם הראשונה, כבשו כוחות חג'אזיים-ערביים, אשר פעלו לצד הבריטים וכנגד העות'מאנים, את העיירה עקבה (כיום בממלכת ירדן).
הכוחות הערביים היו מודרכים בידי לורנס איש ערב ומונהגים בידי השייח' עאודה אבו טאי.
עיקר הקרב על עקבה נערך ב-2 ביולי 1917, באבו אל-ליסל, המרוחקת כמה עשרות ק"מ מן העיירה.
בסופו של הקרב נטבחו רבים מן המגינים לאחר שנכנעו.
עקבה עצמה נכבשה ללא קרב ב-6 ביולי.
באביב 1917 עמדה המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה במצב קפאון, שחל למעשה למן קרב רפיח (1917), בינואר של אותה שנה.
באותה העת פנו הכוחות המקומיים, בני חצי האי ערב, אשר נטלו חלק, לצד מדינות ההסכמה, במהלך המרד הערבי, ועשו דרכם צפונה מערבה, כדי להשתלט על הנמלים ינבוע וואג'.
עקבה, אשר הייתה כפר קטן באותה עת, נתפסה כבסיס לאיום על כוחות האימפריה הבריטית בחזית עזה, בין אם כבסיס צי בין אם כבסיס יבשתי.
מצד שני, אם תיכבש, עקבה עשויה לשמש כנמל להעברת אספקה לכוחות הנוטלים חלק במרד הערבי.
כיוון שכך, שכנע לורנס את פייסל אבן חוסיין (לימים האמיר פייסל הראשון, מלך עיראק), מנהיג המורדים, לתקוף את עקבה.
התנועה מואג' לכיוון עקבה החלה ב-9 במאי, למרות שהדבר נעשה בחום הקיץ, כאשר לורנס עמד בראש כ-1,100 מורדים ערבים.
מן הצד השני, בסמוך לעקבה חנה חיל מצב ובו כ-300 איש, אשר הגן על המקום מפני התקפה מכיוון חצי האי סיני.
עם זאת, ההגנה על עקבה ממזרח, מכיוון מדבר נפוד, הוזנחה, כיוון שדרך המדבר נחשבה כמעט בלתי עבירה.
בשלבים קודמים של המלחמה הפגיז הצי המלכותי הבריטי את עקבה מדי פעם, ובסוף 1916 אף הנחית לזמן קצר חיילים במקום.
התוקפים, שבחרו בנתיב עוקף, פגעו בדרכם מספר פעמים במסילת הרכבת החיג'אזית.
הם נתקלו מדי פעם בבני שבטים ערביים עוינים, ובנוסף, התגברו על תלאות הדרך.
בהגיעם אל ואדי סירחאן, המקשר בין צפון ערב הסעודית למזרח ממלכת ירדן של ימינו, הם שיחדו, בכסף בריטי שלורנס נשא עמו, את הבדווים המקומיים על מנת שיאפשרו להם לעבור.
דרך עוקפת זו נבחרה, בין היתר, כדי להטעות את העות'מאנים שיעדם הוא דמשק או אף חלב.
כדי לחזק רושם זה, יצא לורנס לבדו לסיור הרחק מן המסלול של הכוח התוקף, ובמהלכו הרס גשר רכבת באזור בעלבכ.
בנוסף, פגעו התוקפים בגשר רכבת ליד דרעא וערכו פשיטות נוספות בסוריה ובירדן של ימינו.
בתגובה, העות'מאנים שיגרו כוח ובו כ-400 פרשים בעקבות התוקפים, אולם אלה האחרונים חמקו.
עיקר הקרב על עקבה התרחש באבו אל ליסל, בערך באמצע הדרך בין עקבה למעאן.
בסוף יוני השתלטו בני שבטים ערביים התומכים במורדים על מבנה באותו מקום, אולם זמן קצר אחר כך נעקרו ממנו על ידי גדוד עות'מאני, אשר תקף גם מאהל ערבי סמוך, תוך הריגת כמה מן הנמצאים בו.
עם הגעת הידיעות על כך לכוח התוקף העיקרי, ערך זה האחרון התקפת נגד על העות'מאנים בצהרי 2 ביולי, ובראשה עמד עאודה אבו טאי עצמו.
לנוכח התנגדות רפה, ההתקפה הוכתרה בהצלחה, אשר נלווה אליה טבח של רבים מן המגינים לאחר כניעתם.
מגינים אחרים נלקחו בשבי, וחלקם נמלטו, בעוד אבדות התוקפים היו שני הרוגים ומספר פצועים.
הן לורנס והן עאודה נחבלו קלות, הראשון בעת שירה בטעות באקדחו בראש הגמל עליו רכב, וזה נפל, והשני, בעת שהוביל את ההתקפה בראש אנשיו.
לנוכח הצלחת המורדים, הצטרפו לתוקפים עוד כמה אלפי בני שבטים ערביים מקומיים.
בינתיים עקבה הופגזה על ידי הצי הבריטי.
ב-6 ביולי, כשהופיעו המורדים בקרבתה, אחרי שעקפו את ביצוריה החיצוניים, ושבו עוד כמה חילות מצב עות'מאניים קטנים, נכנע חיל המצב שבמקום.
לאחר כמה ימים בהם שהו כוחות המרד הערבי (ושבוייהם) במקום, החלה לאזול האספקה, ולורנס החליט לדווח אישית על מצבו.
הוא חצה לצורך כך את מדבר סיני בדרכו למפקדה הבריטית באסמאעיליה.
כיבוש המקום בידי כוחות המרד הערבי איפשר אכן לבריטים לספק את צורכיהם דרך הנמל שנתפס.
קרב עזה השלישי, שהיה חלק מן המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, נערך, ככל המדובר בקרבות תמרון, החל מן הלילה שבין 1 ו-2 בנובמבר 1917, אם כי גישושים וריכוך ארטילרי החלו מספר ימים קודם לכן.
הקרב, אשר נערך לאחר קרב באר שבע וכהמשך לו, הסתיים ב-7 בנובמבר עם פינויה של עזה על ידי הכוחות העות'מאניים אשר הגנו עליה.
וזאת על אף שמטרת ההתקפה הבריטית הייתה סיוע להתקדמות בגזרת באר שבע, ולאו דווקא כיבוש עזה.
בצד מעצמות המרכז לחמו כוחות האימפריה העות'מאנית בסיוע הקיסרות הגרמנית.
בצד מדינות ההסכמה, שנהנו מיתרון ניכר, בעיקר בעוצמת האש, לחם, ככל המדובר בכוח יבשתי, חיל המשלוח המצרי, שרוב חייליו מן האימפריה הבריטית, ובפיקוד בריטי.
קרב זה, יחד עם המאמץ הבריטי העיקרי לכיבוש באר שבע, שנערך ב-31 באוקטובר, היה שלב נוסף בהבקעת החזית העות'מאנית לאחר שהמערכה נקלעה לקיפאון במשך כמעט כל אותה שנה.
הבקעת החזית הייתה ציון דרך חשוב בדרך לכיבוש ארץ ישראל כולה בשנה שלאחר מכן, ואחר כך, בסתיו 1918, להוצאת האימפריה העות'מאנית מן המלחמה.
באוגוסט, בקרב רומני, הם נהדפו על ידי חיל המשלוח המצרי, בפיקודו של סר ארצ'יבלד מארי, שהיווה חלק מן הצבא הבריטי.
הכוח הבריטי, שמנה כ-156,000 חיילים ועוד כ-13,000 פועלים מצרים, החל בהתקדמות איטית ושיטתית, תוך הנחת צינור מים ומסילת ברזל, ממצרים, בעיקר דרך צפון סיני, לאל עריש, ובכוון ארץ ישראל.
הבריטים תפסו את אל עריש ללא התנגדות ב-21 בדצמבר, וכמעט מיידית שימש נמלה עורק אספקה חשוב לכוחותיהם בסיני.
יומיים אחר כך הם אבטחו את האגף הימני של התקדמותם, עת ניצחו את העות'מאנים בקרב מגדבה מדרום לאל עריש (בין ביר לחפן ואבו עגילה).
ב-9 בינואר 1917 הבריטים ניצחו בקרב רפיח (1917), ונכנסו לארץ ישראל.
ניסיונות של הבריטים להתקדם הלאה, כמו קרב עזה הראשון וקרב עזה השני - נכשלו, תוך אבדות כבדות לבריטים.
בסוף יוני סר ארצ'יבלד מארי הוחלף באדמונד אלנבי.
כניסתו של זה האחרון לתפקיד, הביאה להתנערות ולהעלאת המורל של חיל המשלוח, מה גם שהגיעו לצבאו תגבורות.
ב-31 באוקטובר תקפו הבריטים וכבשו את באר שבע, במה שהיה המאמץ העיקרי בחזית ארץ ישראל עם התחדשות קרבות התנועה.
אף על פי שהבריטים הצליחו לעקור את העות'מאנים מבאר שבע, הרי האחרונים הצליחו לייצב קו הגנה מצפון לעיר, ומשם מערבה, עד לחוף הים התיכון, מעט דרומה לעזה.
ההתקפה על עזה, עיר ובה כ-16,000 תושבים טרם המלחמה, שימשה עבור הבריטים כמאמץ משני, שמטרתו לסייע לתוקפים באזור באר שבע, ולכן כוונתם בשלב הראשון הייתה לכבוש רק את קו ההגנה הראשון של העות'מאנים בחזית זו.
בראש הכוח העות'מאני עמד פרידריך קרס פון קרסנשטיין, ולהגנת עזה, כחלק מהגנת החזית הארץ ישראלית בכלל, עמד לרשותו הקורפוס ה-22, בן שתי אוגדות בחזית ואוגדה נוספת מעט מאחור.
אלה נתמכו בסיוע ארטילרי של 116 תותחים של הקורפוס, שישה תותחי צי וכמה סוללות הוביצרים.
קורפוס נוסף, ה-20, הגן על הקו שמזרחית לעזה.
העות'מאנים ניצלו את תקופת הקיפאון בחזית לחיזוק משמעותי של ביצוריה של עזה.
אלה כללו שרשרת של חפירות, גדרות תיל ומוקשים, וכלפי דרום ודרום מזרח ירדו שיפועים מלאכותיים, אשר איפשרו שדה אש נקי יחסית למגינים, והיקשו על תוקפים פוטנציאליים.
ואכן, בקרב עזה הראשון ובקרב עזה השני ביצורים אלה גבו מחיר דמים כבד מן הבריטים.
בנוסף, בנו העות'מאנים שרשרת של ביצורי שדה לאורך כל קו החזית, החל מעזה ועד מספר קילומטרים ממערב לבאר שבע.
ביצורים אלה נהנו מחיפוי הדדי של ארטילריה ומכונות ירייה.
במקביל, נוצל פרק זמן זה לארגון ולאימון מחדש של הכוח העות'מאני.
בין היתר, אחת מכל ארבע פלוגות רגלים הפכה לפלוגת מכונות ירייה, וכתוצאה, גדל בהרבה כוח האש של אותן יחידות.
כן הוקמו מספר קבוצות של חיילי סער, בנות כמה עשרות חיילים כל אחת.
חיל המשלוח המצרי גדל מאז צאתו ממצרים, וערב ההתקפה מנה כ-200,000 איש, כולל פועלים, כמחציתם, 100,189, לוחמים.
רובם של אותם לוחמים היו חיילים ותיקי קרבות, חלקם הגדול כנגד העות'מאנים, למשל במערכת גליפולי.
חיל המשלוח נעזר במאות תותחים ומרגמות, כמו גם בשמונה טנקים, וכן בכ-20,000 גמלים וכ-15,000 חמורים ופרדות.
כן נהנה חיל המשלוח המצרי מסיוע אווירי ומסיוע ארטילרי, תחומים בהם עלו הבריטים לאין שיעור על יריביהם.
בנוסף נהנו התוקפים מסיוע של הצי המלכותי הבריטי.
סיוע זה כלל בעיקר מוניטורים (ספינות איטיות ולא משוריינות, אך חמושות היטב בתותחים), חמישה במספר, וכן סיירת ושתי משחתות.
לאלה נוספו ארבע ספינות מלחמה צרפתיות.
בשולי חזית ארץ ישראל פעלו לצד הבריטים כוחות המרד הערבי בהדרכת לורנס איש ערב.
ערכם הצבאי לא היה רב, ומחויבותם למלחמתם של הבריטים (הנוצרים) כנגד העות'מאנים (המוסלמים) - מפוקפקת, אבל בכל זאת היה לפעולותיהם ערך כלשהו כהסחה, כמו גם בריתוק כוחות עות'מאניים.
כך למשל, בתחילת יולי, תקפו וכבשו כוחות אלה את עקבה בקרב עקבה.
כוחות המשנה של חיל המשלוח המצרי היו:
קורפוס-המדבר הרכוב (בפיקוד גנרל הנרי שובל) כלל שלוש דיוויזיות (האוסטרלית, אנזא"ק ויומנרי (Yeomanry, הזרוע הרכובה של הצבא הטריטוריאלי, עתודת המתנדבים של הצבא הבריטי)) ושתי בריגדות רכובות (הרכובה ה-7 ובריגדת גמלים).
כוחות אלו מנו 745 קצינים ו-17,935 בעלי דרגות אחרות (בד"א).
הקורפוס ה-20 (בפיקוד גנרל פיליפ צ'טווד) כלל ארבע דיוויזיות רגלים (ה-10, ה-53, ה-60, וה-74) ורגימנט פרשים יומנרי.
הכוחות הנ"ל פעלו בגזרת באר שבע.
הקורפוס ה-21 (בפיקוד גנרל אדוארד באלפין) כלל שלוש דיוויזיות רגלים (ה-52, ה-54 וה-75) הבריגדה ההודית ה-20 ורגימנט רכוב יומנרי.
שתיים מן האוגדות היו בריטיות, אחת מעורבת: אנגלית, הודית ודרום אפריקנית.
היחידה הנוספת כללה בריגדה מהודו, גדוד מאיי הודו המערבית, כוחות מצרפת ומאיטליה, בריגדת פרשים ובנוסף רגימנט פרשים ובו כ-1,000 רוכבים.
הקורפוס כלל בנוסף ארטילריה בת 68 קנים: כבדים, בינוניים והוביצרים.
כוח זה נשא בעיקר נטל הקרב שיתואר.
הצעד הראשון בהתקפה על עזה החל ב-26 באוקטובר, כשכוחות מהקורפוס ה-21 פשטו על גבעה מדרום מזרח לעיר, אשר כונתה על ידי הבריטים "גבעת המאחז" (Outpost Hill).
ב-27 באוקטובר החלו הבריטים בהרעשה רצופה כמעט של עזה.
ההרעשה הלכה וכבדה, ומ-29 לחודש הצטרפו להפגזה הצי המלכותי הבריטי והצי הצרפתי, וכן הפצצות משלושה מטוסי ים.
כך, עד לתחילת ההתקפה הרגלית, הומטרו על העות'מאנים כ-15,000 פגזים, מה שהיווה את ההפגזה הכבדה ביותר במלחמה מחוץ לחזיתות האירופיות.
בין המטרות שהופגזו היה ראש מסילת הברזל (המקום אליו מגיעה האספקה במסילה, וממנו והלאה מועברת לכוחות שבחזית באמצעים אחרים) אשר בבית חאנון.
כן הוקצו 300 פגזים לכל סוללת תותחים עות'מאנית שאותרה.
בכל ימי ההפגזות נורו גם פגזי גז רעיל, אם כי ככל הנראה ללא השפעה מיוחדת.
העות'מאנים והגרמנים השיבו באש, ובתקיפה אווירית נפגעה אחת הספינות הצרפתיות, ולצוותה נגרמו 38 אבדות.
בנוסף להפגזות, בימים הבאים ערכו הבריטים מספר פעולות שנועדו ליצור רושם כאילו בכוונתם לאגף את עזה מכיוון הים.
ב-1 בנובמבר בשעה 3:00, תחת חיפוי של הפגזה כבדה, ערכו חיילי גורקה מאותו הקורפוס פשיטה שנייה על גבעת המאחז, בכוח של 220 חיילים בפיקוד חמישה קצינים.
הם חזרו לקוויהם לאחר שחדרו למוצב העות'מאני, הרגו 28 ופצעו 15, במחיר אבדות של שני הרוגים ו-23 פצועים.
החל מן הלילה שבין 1 ל-2 בנובמבר החל הקורפוס ה-21 גם בתקיפות רגליות, במגמת כיבוש, על המגננים העות'מאניים שמסביב לעזה, וחלקן הוכתר בהצלחה.
מגבעת המטריה ועד לים, כלל קטע חזית זה, לאורך כ-3.2 ק"מ, את מגנן אל עריש, מגנן רפיח ומגנן "קריקט".
אלה היה מקושרים הדדית במערכת של חפירות, ולה מספר קווי הגנה לעומק.
מגבעת המטריה, שהייתה למעשה דיונה חולית, ניתן היה לצפות על כל סביבתה.
ב-22:50 הבחין חיל המצב העות'מאני בתנועות של הבריטים בשטח ההפקר שבין קווי שני הצדדים, לקראת תקיפת הגבעה אשר נועדה להיערך ב-23:00. העות'מאנים פתחו באש ממכונות ירייה ומרובים, והבריטים, בחיפוי הפגזה עזה, התארגנו להתקפה.
הכוח שהוקצה לכך כלל גדוד אחד ועוד פלוגה, וזה אכן כבש את הגבעה.
שלושה קצינים ו-55 חיילים עות'מאניים נישבו, תוך אבדות קלות לתוקפים.
עם זאת, בהפגזות עות'מאניות על הגבעה ביממה שלאחר כיבושה, נגרמו לבריטים 103 אבדות.
כיבוש הגבעה היה אבן דרך חשובה בהתגברות על מערך ההגנה העות'מאני בגזרת עזה.
התוכנית לכיבוש מגנן אל עריש כללה שתי התקפות בו זמניות, נפרדות כמעט, על חלקו המזרחי ועל חלקו המערבי, כל אחת בכוח של בריגדה (חטיבה מוגברת).
בשעה 3:00 אור ל-2 בנובמבר, החלה ההתקפה על חלקו המזרחי של מגנן אל עריש הסמוך מצפון לגבעת המטריה.
התקפה זו נסתייעה בשני טנקים, ובוצעה בארבעה גלים.
לאחר הכנה ארטילרית של כעשר דקות, נערכה התקפה שנייה בשעה 6:00. בשעה 6:30 נערכה התקפת נגד עות'מאנית אשר כמעט עקרה ממקומה את הפלוגה הבריטית המובילה.
הבריטים הצליחו להחזיק בחלקו המזרחי של המגנן, וגדוד בריטי נקרא לחזק את האחיזה בו.
טנק שלישי נקרא לסייע לתוקפים, בין היתר, בסילוק גדרות התיל, לאחר ששני הטנקים שנשלחו תחילה חלפו על פני התוקפים לסייע בכיבוש חלקו המערבי של המגנן.
במקביל, ובסיוע מסך אש מתגלגל (הפגזה המתואמת עם התקדמות הכוחות התוקפים, כך שתכסה בכל רגע, עם טווח ביטחון מסוים, את השטח הקרוב אליו הם עומדים להתקדם), נערכה התקפה על חלקו המערבי של המגנן.
ההתקפה נעזרה בארבעה טנקים, ששניים מהם סייעו קודם להתקפה על החלק המזרחי של המגנן (ר' למעלה).
התוקפים הגיעו עד לקו ההגנה השלישי תוך כדי קרב פנים אל פנים, בו אבדותיהם היו קלות יחסית.
לאחר הגיעם לקו ההגנה השלישי, הם נסוגו קמעה בשל אש עות'מאנית עזה.
שיבוש נוסף בהתקפה חל כאשר חלק מן הכוחות התוקפים איבד את דרכו.
לעיתים הדבר הוביל לכך שהותקפו יעדים שונים מאלה שהוקצו לכוח מסוים.
כך, רק חלק מן הכוחות הגיעו ליעדיהם, ונתפס רק חלק מחלקו המערבי של המגנן.
בנוסף, עקב התנגדות העות'מאנים, הבריטים נסוגו מחלק מן המקומות שתפסו.
ההתקפה על המגננים הסמוכים לחוף
בריגדה בריטית נוספת תקפה את המגננים הסמוכים לחוף: מגנן רפיח ומגנן קריקט.
אלה נכבשו, מגנן רפיח חלקית, ומגנן קריקט בשלמותו, אף על פי שגם כאן חלק מן הכוחות התוקפים תעו בדרכם.
אבדות הבריטים באותן התקפות היו קלות יחסית תחילה.
גם כאן נעזרו התוקפים בטנק, אשר סייע בהסרת מחסום התיל של מגנן קריקט.
הטנק יצא מכלל פעולה בשל תקלה, ואחרי שתוקן, ספג פגיעה ושוב הושבת.
במקומו הוזעקו שני טנקים אחרים, ואלה סייעו בהובלת חומרי ביצורים לשם התבססות במקום.
בהמשך נכבשה יתרת מגנן רפיח, אם כי באותו שלב, כבר לאור היום, אבדות הבריטים היו כבדות יותר.
באותו בוקר, 2 בנובמבר, הבריטים התקדמו הלאה צפונה ממגנן קריקט וכבשו שתי עמדות עות'מאניות נוספות: אחת שכונתה "גבעת התותח" (Gun Hill), ומצפונה, בקרב שארך כרבע שעה (6:00 - 6:15), עמדת שייח' חסן.
בכיבושה של עמדה אחרונה זו הם לכדו גם 182 שבויים.
ב-7:30 נעשה ניסיון להתקדם מעבר לשייח' חסן, עוד כ-1.2 ק"מ, לעמדה שכונתה בפי הבריטים "חפירת האריה" (Lion Trench).
אם כי זה הוכתר תחילה בהצלחה, הרי הגדוד שכבש את העמדה נסוג חזרה לשייח' חסן לאחר כ-20 דקות, משעמד בפני כיתור, ובהיעדר סיוע ארטילרי.
התייצבות החזית ב-2 בנובמבר ובימים הבאים
החל מבוקר 2 בנובמבר, הגזרה התייצבה יחסית.
העות'מאנים ריכזו שני רגימנטים לצורך חיזוק ההגנה בגזרת עזה ואף להתקפת נגד, ואלה התקדמו מצפון ומצפון מזרח, אלא שהם פוזרו בעת התקדמותם על ידי הרעשה ארטילרית בריטית, שכללה סוללות יבשתיות של הקורפוס וכן ספינות מטיפוס מוניטור.
החשת תגבורות זו עלתה בקנה אחד עם כוונת הבריטים לסייע באמצעות התקפה בגזרת עזה למאמץ הבריטי בגזרת באר שבע.
הבריטים, אשר כיבושיהם במשך הלילה יצרו מעין אצבע דקה וארוכה במקביל ובצמוד לחוף, ניסו להרחיב מעט את אחיזתם כלפי מזרח עם כיבוש קו ביצורים עות'מאני, אשר השתרע על קו צפון-דרום, וכונה על ידי הבריטים "חפירת יונס", אלא שהם נעקרו מן המקום בהתקפת נגד.
ניסיון נוסף שנערך ביום המחרת, ה-3 לחודש, הסתיים בצורה דומה.
הבריטים חיזקו בימים הבאים את אחיזתם ב"אצבע" ובעיקר בשייח' חסן.
עם העצרות הכוחות, הפגיזו הבריטים בהתמדה את ביצורי העות'מאנים בגזרת עזה, תחילה מסוללות קרקעיות, והחל מן החמישי לחודש, הצטרפו גם תותחי צי.
ההפגזה הגיעה לשיא עוצמתה ב-6 לחודש.
למרות הישגיהם של הבריטים בכרסום המערך העות'מאני, הרי זה לא נפרץ בשום מקום בגזרת עזה.
בכל זאת, המערך העות'מאני בגזרה נחלש, ובייחוד סבלה הארטילריה, הן ממחסור בפגזים, מהם נותרו כ-300 בלבד, הן מאש אנטי סוללתית בריטית.
אלה, בד בבד עם כיבוש באר שבע וההתקדמות הבריטית בגזרה זאת, הביאו את העות'מאנים להחלטה לסגת מעזה.
הנסיגה התבצעה בלילה שבין 6 ל-7 לחודש, והעות'מאנים נערכו כעשרה ק"מ צפונה יותר, בקו שהתבסס על ואדי אל חסי (נחל שקמה).
בלילה שבין 6 לבין 7 לחודש, הבריטים חידשו את התקפותיהם על מוצבי החוץ של עזה, כגון "גבעת המאחז", אשר נכבשה לפנות בוקר, וכמו כן, הבריטים הגיעו עד לרכס עלי מונטר.
בהמשך לאותן התקפות, הבריטים נכנסו לעיר בבוקר, ומצאו אותה ריקה מכוחות עות'מאניים, כמו גם חרֵבה כתוצאה מההפגזות הרבות שספגה.
ההתנגדות במבואות עזה הייתה לרוב קלה, יחסית, ונמשכה בעוז רק על הדרך היוצאת מעזה לכיוון באר שבע, אך לקראת ערב נכבשו המוצבים עות'מאניים גם באזור זה, ועד למחרת, 8 לחודש, הבריטים שלטו על אותה דרך לכל אורכה.
לקורפוס ה-20 ניתנה בתחילת המתקפה הבריטית עדיפות באמצעי התובלה על פני הקורפוס ה-21. כיוון שהתנגדות המשמר העורפי העות'מאני סמוך לדרך עזה-באר שבע שיבשה את החזרת אמצעי תובלה אלה לקורפוס ה-21, נפגעה ניידותו של האחרון בשלב זה של הלחימה.
בכל זאת, הקורפוס ה-21 מיהר לשגר פרשים כדי לנצל את ההצלחה, ואלה חדרו דרך הפרצה במערך העות'מאני, עברו דרך הריסות עזה ב-9:00 והגיעו בשעה 13:00 באותו יום, 7 לחודש, עד למבואות בית חאנון.
שם, כ-2.5 ק"מ דרומה מזרחה לעיירה, הם נתקלו בהתנגדות המשמר העורפי של העות'מאנים הנסוגים, אשר ניצלו את פני הקרקע הגבוהים יותר מסביבתם באותו מקום.
בהמשך אותו יום הבריטים הצליחו להשתלט על מבואות העיירה.
גם מערבה לבית חאנון הבריטים נתקלו בהתנגדות עזה.
כוח בריטי אחר התקדם לעבר ג'באליה ולבית לאהיא.
במקביל, בבוקר אותו יום, שיגר הקורפוס ה-20 רגימנט מערבה, וזאת כדי לשמור על רציפות קו החזית הבריטי גם בעת ההתקדמות, ואותו כוח יצר מגע עם הקורפוס ה-21 בשעה 14:45, כ-1.5 ק"מ מזרחה לבית חאנון.
במקביל, בריגדת חי"ר התקדמה במשך היום על קו החוף משייח' חסן, ועד לרדת החשיכה חצתה את ואדי אל חסי סמוך לפתחו.
למחרת הצטרפו אליה עוד שתי בריגדות.
הבריטים, שהסתייעו בתותחי צי על מוניטורים, השתלטו בהמשך, בקרבות שנמשכו גם במשך הלילה ועד לשחר יום המחרת, 9 לחודש, על אזור גבעות חול שכונה 'רכס הנקניק' (Sausage Ridge).
האזור הוגן בעוז על ידי משמר עורפי עות'מאני, אשר ביצע אף מספר מתקפות נגד.
עם כיבוש "רכס הנקניק", הבריטים העמיקו והרחיבו במספר ק"מ את אחיזתם צפונה לוואדי, ומזרחה לנקודת החצייה.
התקדמות הבריטים לוותה גם בהתקפות אוויר על מטרות כמו מפקדות, שדות תעופה (בהם שדה התעופה בעזה ששימש אותם לאחר המלחמה), מתקני תחבורה וכיוצא בזה, בשטח המוחזק על ידי העות'מאנים.
מספר מטוסים הושמדו על הקרקע, ומטוס גרמני אחד הופל.
שלב זה של ניצול מהיר של ההצלחה, האופייני להתנהלותו של גנרל אלנבי, מנע התייצבות אפשרית של העות'מאנים על קו הגנה חדש, המתבסס על ואדי אל חסי.
בשבועות שלאחר הבקעת קו באר שבע-עזה, הצבא הבריטי התקדם כ-80 ק"מ, עד מעבר לירושלים ומעבר ליפו (ואגב כך, השתלט על מושבות הדרום, היישובים היהודיים הראשונים בארץ ישראל, אשר נכנסו תחת שלטון בריטי).
הצבא העות'מאני לא הובס, אם כי נסוג, והנסיגה, שבוצעה במיומנות ובסדר יחסי, שימרה את עיקר כוחו.
כדי לעקרו מארץ ישראל, עדיין עמדה לפני הצבא הבריטי כמעט שנה נוספת של קרבות.
קרב עין זחלתא הוא קרב שבו לחם צה"ל כנגד הצבא הסורי במהלך מבצע שלום הגליל ב-8–11 ביוני 1982, בתוך ובסמוך לכפר הלבנוני עין זחלתא .
הכפר היה מצוי על ציר ההתקדמות של עוצבת הפלדה בפיקוד מנחם עינן אשר חולש על ציר החוף הלבנוני המוביל לעבר כביש ביירות–דמשק.
בכפר הוצבו כוחות מצבא סוריה שכללו חטיבת טנקים ואגד הקומנדו הסורי 555.
ביום שלישי 8 ביוני בצהריים גדוד 195 בפיקודו של רס"ן עמי אבן, שהיה כוח החוד של חטיבה 500 שבפיקוד דורון רובין, המתין בעמדות תצפית באזור הכפר בתלון, כ-7 ק"מ מדרום מערב לעין זחלתא.
בעת עמידתם בעמדות הופיעו שני מסוקי קרב סוריים מדגם איירוספסיאל גאזל ופגעו בטנק המ"פ.
הצוות נחלץ מהטנק כש-3 מהם פצועים באורח בינוני.
לאחר שנחלצו נפגע הטנק בשנית והתפוצץ במרכז הכביש כשהוא חוסם את הציר ולא ניתן היה לעקפו אלא לאחר הכשרת מעקף באמצעות כלים הנדסיים.
לאחר הכשרת המעקף החליט מפקד החטיבה, רובין, להמשיך במתקפה באמצעות גדוד נח"ל 932 אותו הובילה מחלקת טנקים בפיקודו של סג"ם .
כוח החוד עבר דרך הכפר עין-זחלתא, לא נתקל בהתנגדות והמשיך בדרכו לכיוון ציר ביירות-דמשק.
כק"מ מצפון לכפר, במורד לכיוון נהר א-צפא נתקל אוריה המ"מ המוביל בטנק סורי בטווח אפס חונה לצד הכביש.
אוריה ביצע תרגולת החלצות, ירה פגז לכיוון הטנק הסורי ונחלץ לאחור.
תוך כדי ההיחלצות לאחור התדרדר הטנק לתהום.
אוריה המ"מ נעדר ולאחר מכן התברר כי נמחץ בהתהפכות ונהרג.
הטנק השני במחלקה זיהה מספר טנקים סורים ופגע בהם.
לנוכח ההתקלות בטנקים ובחי"ר סורי בטווח קצר, הנחה המח"ט רובין, שהיה באותו השלב בחוד הכוח, את קצין האג"ם החטיבתי בן מימון לשפר עמדות לאחור והוא עצמו נקרא על ידי מפקד האוגדה עינן להתייעצות, מספר קילומטרים מאחור.
בדיעבד הסתבר שלא כל הכוחות נעו לאחור וכשחזר רובין עם שחר יום רביעי ב-9 ביוני לעין זחלתא מפגישתו עם מפקד האוגדה התברר לו שהכוחות נתונים ללחץ סורי כבד.
כוח מן הקומנדו הסורי אשר היה ערוך במארב פתח באש על פלוגת החוד של גדוד 195. טנק הסמ"פ נפגע, 2 אנשי צוות נפצעו ונחלצו.
דודי קרסנר הסמ"פ ויובל כהן נהג הטנק נפגעו ונותרו בטנק.
כוח מגדוד נח"ל 932 הוזעק לחלצם מהטנק ובקרב שהתפתח בטווחים קצרים מול הקומנדו הסורי נהרגו 4 לוחמי נח"ל ובכללם המ"פ איציק קלי.
גדוד 9263, גדוד צנחנים במילואים, בפיקודו של רס"ן משה סלע אשר הוכפף ערב קודם לחטיבה 500, ניהל גם הוא קרב קשה כנגד הקומנדו הסורי והסב לו נפגעים רבים.
2 לוחמים מגדוד סלע נהרגו באותו היום ועוד כמה נפצעו.
בסוף יום הלחימה לא הצליחה החטיבה לפרוץ את הציר ולהתקדם לעבר כביש ביירות דמשק, וזאת נוכח אש האויב בה נתקלה.
באחר הצהריים של אותו היום החליט רובין לנתק מגע ולהסיג את כוחותיו מהשטח הנחות שמצפון לכפר אל הכפר עצמו תוך שגדודי התותחנים 403 ו-55 מאגד 215 סייעו באש.
לאחר מהלך זה בוצעה התארגנות מחדש, הערכת מצב וניתנה לכוחות פקודת מבצע לקראת תקיפה מחודשת למחרת על מנת לבצע המשימה ולהשתלט על ציר ביירות דמשק.
10 ביוני ועד הפסקת האש
לאחר הערכת מצב ותכנון מחודש בלילה שבין יום רביעי לחמישי, יצא גדוד צנחנים 9263 בפיקודו של רס"ן משה סלע לאיגוף רגלי עמוק במטרה לתפוס את השטחים השולטים על עין זחלתא ממערב.
כוח סלע ביצע משימתו, פגע בכוחות סוריים וכיוון ירי טנקים וארטילריה למטרות סוריות.
בחסות פעולתו יצאה חטיבה 500 בשעות אחר הצהריים של יום חמישי להתקפה ממונעת לכיוון צפון על בסיס הכביש היורד מעין זחלתא בסיוע ארטילריה ואוויר.
החטיבה התקדמה תוך כדי לחימה בחי"ר וטנקים סוריים, חצתה את נהר א-צפא ונעה תוך כדי לחימה במעלה הכביש המוביל לאל-עזוניה ועין דרה, בואכה כביש ביירות-דמשק.
באור ראשון של יום שישי 11 ביוני נעצרה החטיבה על פי פקודת האוגדה במרחק של כ-7 ק"מ מכביש ביירות-דמשק.
החטיבה נערכה להמשך תקיפה להשלמת משימתה אך לקראת הצהרים התקבלה הודעה מפיקוד הצפון דרך האוגדה שבשעה 12 בצהרים תיכנס הפסקת אש לתוקף, וכוחות החטיבה נותרו במקומם.
במקביל אותרו גופות כל נעדרי הקרבות שהתחוללו בגזרת עין זחלתא ב-3 הימים הקודמים.
רובין ועמי אבן מג"ד 195 (שעמד בסמוך אליו בעת שקיבל את הידיעה) רצו בעקבות הג'יפ כדי לעצרו ולהחזירו לקו כוחותינו.
לאחר כמה מאות מטרים החלו הסורים לירות לעבר השניים.
הם נחלצו למטע דובדבנים משמאל לכביש, השיבו באש ותפסו מחסה.
3 טנקים מגדוד 195 שהוזעקו על ידי אבן נעו על הכביש צפונה בעקבות השניים, ונעצרו כ-20 מטר מימין למקום בו תפסו השניים מחסה, תוך שהטנקים יורים בתותחים ובנק"ל לעבר מטרות סוריות בהמשך הציר.
ג'יפ הקצינים לא נראה מכיוון שבהמשך הציר התעקל ימינה.
עם הגעת הטנקים אמר אבן לרובין כי אין להם מה לחפש שם ושהוא חובר לטנקים שלו שהגיעו ויורים לעבר הסורים.
רובין החליט להישאר בשיפולי הכפר לבדו על מנת לאתר ולחלץ את שלושת הנעדרים, וזאת מבלי לדווח על כך לאיש, כשהוא הורג בתוך כך מספר חיילים סורים.
רס"ן משה סלע, מפקדו של גדוד 9263, גדוד צנחנים במילואים, הוזעק מעמדותיו על ידי מפקד האוגדה מנחם עינן לחבור לאבן ולטנקים שלו ולצאת עם כוח רגלי לכיוון הכפר אל-עזוניה כדי לאתר את רובין ואת שלושת הקצינים הנעדרים.
הכוח בפיקודו של סלע יצא לדרכו עם כוח שכלל גם רופא וחובשים ולאחר כשעתיים שב לקו כוחותינו עם גופות שנים מהקצינים (השלישי נחלץ בכוחות עצמו) וכן חבר למח"ט דורון רובין.
מיד עם שובו תפס רובין פיקוד על כוחות החטיבה.
לאחר הלחימה הקשה שנמשכה כיומיים הצליחו כוחות צה"ל להשמיד כליל את הכלים הסוריים, להשתלט בהצלחה על הכפר, ולהמשיך בהתקדמות לעבר ציר ביירות-דמשק.
אף שכוחות צה"ל ניצחו לבסוף בקרב והשמידו כוחות סוריים רבים, אוגדה 162 וחטיבה 500 לא ביצעו משימתם להגיע לכביש ביירות-דמשק עד לכניסתה לתוקף של הפסקת האש ביום שישי 11 ביוני שעה 12:00.
הקרב בעין זחלתא נחשב לקרב בו לא הצליח צה"ל להביא לכדי מיצוי את יתרונותיו בתמרון, פיקוד ושליטה ולצד פגיעה משמעותית בסוריים סבל אף הוא מאבדות רבות.
ב-19 ביוני קיבלה חטיבה 500 הוראה להמשיך צפונה.
החטיבה נעה באיגוף מערבי מעין זחלתא דרך רויסת נעמן ומשם צפונה לכיוון מנצוריה ושקיף בתלון וביום חמישי, 24 ביוני אחר הצהרים, השלימה את משימתה והגיעה לכביש ביירות-דמשק.
קרב עלם חלפה (בתעתיק מדויק מערבית: עלם חלפא) היה קרב בין כוחות חבר העמים הבריטי לבין כוחות הציר, שנערך בראשית ספטמבר 1942 בשטח מצרים במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
הקרב היה השני בסדרת עימותים צבאיים בין שני הצדדים בקו אל עלמיין ובסביבתו הקרובה.
הוא קיבל את שמו מרכס אל חלפא , ששימש כעוגן מרכזי של מערך ההגנה הבריטי במהלך הקרב.
במסגרת הקרב הצליחו כוחות הארמייה השמינית לבלום את ניסיונה של ארמיית הפאנצר אפריקה בפיקוד ארוין רומל, לאגף מדרום את קו אל עלמיין, ולאלץ אותה לסגת לעמדות המוצא שלה לאחר שספגה אבדות ניכרות.
קרב עלם חלפה מסמן נקודת מפנה במערכה הצבאית בצפון אפריקה.
הייתה זו המתקפה הגדולה האחרונה, שניהלו כוחות הציר בזירה זו.
מכאן ואילך עברה היוזמה האסטרטגית לידי כוחות בעלות הברית, והם לא שמטו אותה מידיהם עד תום המערכה בצפון אפריקה וכניעת שארית כוחות הציר בתוניסיה במאי 1943.
בנוסף, הקרב היה הפעם הראשונה במערכה במדבר המערבי, שכוחות חבר העמים הבריטי ניהלו קרב מגננה מתוכנן ומאורגן היטב, תוך תיאום ושיתוף פעולה בין כל החיילות, ולא נגררו אחרי יוזמות הצד השני (רומל).
שינוי זה נזקף במידה רבה לזכותו של מפקדה החדש של הארמייה השמינית, ברנרד מונטגומרי, שנכנס לתפקידו זמן קצר לפני פתיחת הקרב.
קרב עמק הפו או פשיטת עמק הפו הוא קרב שהתרחש בשנת 203 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין כוח רומאי בפיקודם של קווינטיליוס וארוס וקורנליוס קאתאגוס, לכוח קרתגי בפיקודו של מאגו ברקה.
הקרב הסתיים בניצחון רומאי, ומאגו עצמו נפצע.
כבר היה הקרב האחרון בקרבות זירת חצי האי האפניני במלחמה הפונית השנייה, ובסופו נסוג מאגו מחצי האי האפניני.
בשנת 216 לפנה"ס, לאחר קרב קאנאי, שלח המצביא הקרתגי חניבעל ברקה, ששימש כמפקד כוחות צבא קרתגו בחצי האי האפניני, את אחיו, מאגו ברקה, לקרתגו במטרה לבקש תגבורת.