tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יריביו המקומיים של בתמן-הולווג האשימו אותו שהוא "תבוסתן" שרצה לרמות את "אנשי פירות הניצחון" ב"שלום רקוב".
ההערכה נשמרה על ידי המפלגות הלאומיות ברפובליקת ויימאר עד שהפכה לבסוף לרשמית עם ניצחון המפלגה הנאצית.
לאחר 1945 נחשב בתמן-הולווג ל"קנצלר ללא תכונות", "המלט חסר החלטיות שפקפק בעצמו".
בהוהנפינוב נותר היום רק הקבר הפגוע וההרוס בחלקו של קנצלר הרייך לשעבר.
הוא קנצלר הרייך היחיד של הקיסרות הגרמנית ששום רחוב לא נקרא על שמו.
תאודאטו איפאטו (באיטלקית: Teodato Ipato, בלטינית: תאודאטוס אורסוס - Theodatus Ursus) היה הדוג'ה של ונציה שבצפון איטליה בין השנים 742–755.
תאודאטו עלה לשלטון בשנת 742 לאחר אינטרגנום קצר בעקבות מות אביו אורסו איפאטו, הדוג'ה הקודם.
בתקופת שלטונו העביר תאודאטו את הבירה של אזור לגונת ונציה מאראקלאה למאלאמוקו.
בשנת 751 נכבשה רוונה על ידי הלומברדים, וונציה נותרה אזור השליטה האחרון של האימפריה הביזנטית בצפונה של איטליה, אולם למעשה הייתה ונציה בתקופה זו מדינה עצמאית.
תאודוטו הודח בשנת 755 על ידי גאלה גאולו, והוא עוור במצוות גאולו.
התאוגוניה (ביוונית עתיקה: Θεογονία, בתרגום לעברית: הולדת האלים) היא אפוס יווני עתיק שנכתב על ידי המשורר הֵסִיוֹדוֹס בערך במאה השמינית לפנה"ס.
בשירה כלולים פרטים היסטוריים וגנאלוגים על אודות האלים היווניים והקוסמולוגיה העתיקה, כפי שהיו מוכרים להסיודוס מן המסורת שבעל-פה בזמנו.
השירה היא בין השירות המשפיעות ביותר על המיתולוגיה היוונית וככל הידוע עלילות האלים מוזכרות בה לראשונה.
התאוגוניה היא ניסיון ליישב מסורות שונות על האלים לכדי רשימת תולדות עקבית, אך פרטי מסורות סותרות השתמרו במיתוסים שונים.
האורפיזם, למשל, גרס השתלשלות שונה מזו המתוארת בתאוגוניה.
תולדות האלים על פי התאוגוניה
בהתחלה הייתה רק ריקנות הקרויה כאוס (שורה 116 – כאוס אכן הראשון נתהווה) ואז נוצר העולם (ללא בורא להיווצרות זו), כלומר נוצרה הפרדה בין יסודות הטבע הבסיסיים לפי הפירוט הבא:
לתוך הריקנות נכנסו ללא שמישהו ילד אותם שלושת יסודות העולם המשלימים את היסוד הרביעי (כאוס) ומהם ייוולדו מאוחר יותר כל דורות האלים:
גאיה – החומר, האדמה (שורה 117), היסוד הנשי שממנו נוצרת השושלת האולימפית, מתואר כי כאשר גאיה נוצרת האולימפוס המושלג כבר קיים.
ארוס היפה מכל האלים, שהוא התשוקה המינית (לא אהבה)
נולדו מכאוס (ללא בת זוג מוגדרת, שורה 123)
ארבוס – החושך שבין כדור הארץ והעולם התחתון
ניקס, יחד עם אחיה ארבוס יולדת (שורה 125) את
המרה (Hemera) – היום הבהיר
ניקס, ללא קיום יחסי מין (שורה 214) יולדת את:
מצוקה (אויזיס – Oizys, לא להתבלבל עם אייזיס)
גאיה יולדת (שורה 128) את אורנוס (הרקיע), את ההרים הנישאים (Ourea) בהם חיות הנימפות (הנימפות עצמן נולדות מאוחר יותר) ואת הים (פונטוס) (שורה 131)
ניקס ממשיכה ללדת (שורה 215) את
ההספרידות – שומרות התפוחים ועצי פרי אחרים
שלוש המוירות – לכסיס, אטרופוס וקלותו (שורה 218)
המריבה (אריס) (אצל הסיודוס יש שתי אלות נפרדות בשם אריס)
הרקיע (אורנוס) רובץ על אמו, גאיה (האדמה) ונמצא איתה בסוג של משגל בלתי פוסק.
מזיווגם של אורנוס וגאיה נולדו שלושה עמי ענקים – הטיטאנים, הקיקלופים וההקאטונכרים.
קודם (שורה 133) מתהווים בבטנה של גאיה תריסר הטיטאנים:
אחר כך נוצרו הקיקלופים (שורה 140)
לבסוף (שורה 149) ההקטונכירים – מפלצות בעלות 50 ראשים ומאה ידיים כל אחד
אורנוס תיעב את ילדיו (שורה 156) ולכן לא אפשר להם להיוולד ושמר אותם בבטנה של אמם – גאיה.
גאיה יצרה חרמש מאבן (שורה 161) וביקשה מילדיה שישתמשו בו על מנת לחלץ עצמם מבטנה.
כולם פחדו (שורה 167) ולא העזו, חוץ מבן הזקונים קרונוס שלקח את החרמש (שורה 180), קצץ את אברו של אורנוס וגאיה השליכה אותו לים, מהסירוס נולדו:
מטיפות הדם של פעולת הסירוס נולדו:
האריניות – אלות הנקם (שורה 184)
הגיגנטים – הענקים (שורה 185)
המליות (Meliai) שהן אלות עצים ומהוות חלק מהנימפות
מהקצף הלבן שנוצר בים סביב האשכים נוצרה אפרודיטה (שורה 195)
אריס, בתה של ניקס יולדת (שורה 226) את:
אלגים (Algea) – כאבים / ייסורים
קרבות/מלחמות הרג/קטל, טבח, הרג בני אדם, מדון/סכסוך שקר ומחלוקת, מאוחר יותר מוזכרים בשם היסמינה (Hysminae), מחאי (Makhai), פונוי (Phonoi), אנדרוכטסאי (Androktasiai), נייקאה (Neikea), פסיאודולוגוי (Pseudologoi), אמפילוגאי (Amphilogiai), דיסנומיה (Dysnomia), אטה (Aite)
גאיה יחד עם בנה – פונטוס יולדת (שורה 234) את:
לאחר שהוכנעו הטיטאנים, גאיה, יחד עם טרטרוס ילדה (שורה 823) את בנה האחרון – טיפואוס (או טיפאון המזוהה עם טיפון)
ריה הרתה לאחיה קרונוס (שורה 455) את:
גם קרונוס, כאביו לפניו לא רצה תחרות ולא רצה שהילדים יצאו לאוויר העולם, מהוריו – גאיה ואורנוס הוא קיבל את המידע שאחד מבניו יביס אותו (שורה 463) ולכן (שורה 459) בלע כל תינוק מיד עם היוולדו.
ריה, האם הייתה אומללה מכך, ופנתה אל הוריה (אורנוס וגאיה) בבקשת עזרה, והם הסכימו לעזור, לכן כשקרבה ללדת נסעה לכרתים, ושם הסתירה את זאוס במערה והגישה במקום זאת לקרונוס אבן עטופה בחיתול.
קרונוס בלע את האבן וכתוצאה – הקיא (שורה 497) את כל ילדיו, האבן שהקיא היא האומפאלוס הנמצא בטבור העולם, כלומר בדלפי.
יאפטוס נשא את אחייניתו, קלימנה, בתם של אוקיינוס וטתיס ונולדו להם (שורה 509)
נראוס, יחד עם דוריס, בתם של אוקיינוס וטתיס, הוליד (שורה 241) את הנראידות, 51 בנות ים בהן אמפטריטי אשת פוסידון
תאומס יחד עם אלקטרה, בתם של אוקיינוס וטתיס, הוליד (שורה 265) את:
פורקיס, יחד עם אחותו קיטו הולידו את
הגריות (Graeae), שנולדו כנשים זקנות ואפורות שיער (פמפרדו ואניאו) – (שורה 273)
הגורגונות (אוריאלי, סתנו ומדוזה – בת התמותה הראשונה המוזכרת בתאוגוניה, אם כי אינה מוגדרת כבת-אדם) – (שורה 274)
טתיס יחד עם אחיה אוקיינוס יולדת 3,000 נהרות (שורה 337)
תיאה, יחד עם אחיה היפריון, יולדת (שורה 371) את:
אוריביה, יחד עם קריאוס (שורה 375) יולדת את
מדוזה הייתה בהיריון מפוסידון, כאשר פרסאוס הסיר את ראשה, היא ילדה את (שורה 280)
אכידנה יחד עם טיפאון (טיפון) ילדה (שורה 306) את
אורתוס – כלבו של גריאונבס
קרברוס, כלב הציד של אל השאול היווני האדס, ושומר שער ממלכתו
הידרה שגדלה אצל הרה (שורה 314)
אכידנה יחד עם בנה אורתוס הולידה את האריה מנמאה (שורה 328) והרה גידלה אותו
אאוס, יחד עם אסטריוס ילדה (שורה 378) חלק מהרוחות העזות (Anemoi) את זפירוס (Zephyrus), בוראס (Boreas), נוטוס (Notus)
אאוס, בכינויה אריגניה, ילדה (שורה 380) את אאוספורוס (כוכב הבוקר) ואת שאר הכוכבים.
סטיקס יחד עם פאלאס הולידו (שורה 384) את
פויבי שכבה עם אחיה קויוס וילדה את:
כריסאור, יחד עם קלירואי (בת של אוקיינוס) הוליד את גריאונבס
אסטריה יחד עם פרסס ילדה את הקטי
תאודו טיווט (במונטנגרית: KK Teodo Tivat), היא קבוצת כדורסל מונטנגרית מהעיר טיווט שעל חוף מפרץ קוטור, המתמודדת באופורטוניטי ליגה ובליגה הבלקנית.
הקבוצה הוקמה בשנות ה-90 והשתתפה בליגה היוגוסלבית/סרבית.
מאז מסיימת הקבוצה באופן קבוע בפלייאוף העליון ונחשבת לקבוצה יציבה.
החל מעונת 2012/13 משתתפת הקבוצה בליגה אירופאית, הליגה הבלקנית
הקבוצה מארחת באולם ז'ופה בעיר, שנבנה בשנת 1985 ומכיל 1,000 מקומות ישיבה.
תאודור בּוּסֶה היה גנרל גרמני שנטל חלק חשוב בקרב על ברלין בסוף מלחמת העולם השנייה.
בוסה נולד ב-15 בדצמבר 1897 בפרנקפורט על האודר.
הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית ב-1915 כצוער, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-12 (ברנדנבורג ה-2 - קרל, נסיך פרוסיה).
על פעולותיו בקרבות הוא קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות.
לאחר המלחמה היה בין 2,000 הקצינים שהמשיכו לשרת בקבע ברייכסווהר ועלה בסולם הדרגות.
במלחמת העולם השנייה שירת כקצין מבצעים תחת פיקודו של אריך פון מנשטיין בארמייה ה-11 וקבוצת ארמיות דון ואחר כך כראש מטה קבוצת ארמיות דרום.
ב-30 בינואר 1944 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
ב-10 ביולי 1944 מונה למפקד הדיוויזיה ה-121, שהייתה חלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה ה-18, וב-1 באוגוסט 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-1, שהיה חלק מהארמייה ה-16 ולאחר מכן חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-9 בנובמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-20 בינואר 1945 מונה למפקד הארמייה התשיעית, שהגן נגד ההתקפה הגדולה של הצבא הרוסי שהחלה ב-12 בינואר 1945. הרוסים התקדמו במהירות והגיעו לגדת האודר.
בוסה נסוג ושני ניסיונות שלו להסיר את המצור מהעיר קיסטרין נכשלו.
בישיבה בפיהררבונקר ב-28 במרץ 1945 תקף היטלר את בוסה על כישלונותיו.
הרמטכ"ל היינץ גודריאן גיבה את בוסה ואמר שאין להאשימו בכישלון ההתקפות בקוסטרין בגלל שהיה בנחיתות כוח אדם וארטילריה לעומת הרוסים.
בוסה שלח בקשת נסיגה מחשש שיילכד בו שני הכוחות אך קבל סירוב.
בוסה קבל רשות לסגת מזרחה כדי להתחבר עם ונק וביחד לנוע לכיוון ברלין.
הוא השאיר כוח קטן ליד האלבה ושלח כוח קטן לכיוון פוטסדם, בעוד שעיקר הארמייה פנתה מזרחה להתחבר עם הארמייה התשיעית של בוסה.
משנודע להיטלר שונק, בוסה ושטיינר אינם מוכנים להציל אותו והחליט להתאבד, שבוע לאחר מכן אכן התאבד.
בוסה התעלם מההוראות מברלין ונסוג מערבה בתוך יערות שפרוולד ואיתו כ-200,000 חיילים ואזרחים שברחו מהעיר פרנקפורט על האודר מהצבא הרוסי המתקדם כשהוא מותקף מצפון ומדרום ואבדותיו כבדות.
בבית הקברות באלבה קבורים 10,000 גרמנים ובמשך שנים התגלו ביערות בסביבה שלדים נוספים.
לאחר המלחמה הוחזק בוסה כשבוי מלחמה עד 1948. הוא מונה לראש ההגנה האזרחית בגרמניה המערבית וכתב וערך מספר ספרים על המלחמה.
ב-21 באוקטובר 1986 מת בוסה בעיר ולרשטיין, והוא בן 88 שנים.
תאודוסיוס גריגורוביץ' דובז'נסקי היה גנטיקאי וביולוג אבולוציוני, שתרם תרומה מרכזית לעיצוב הסינתזה האבולוציונית המודרנית.
את חיבורו בתחום הסינתזה האבולוציונית המודרנית, "גנטיקה ומוצא המינים", פרסם ב-1937. בשנת 1964 קיבל את המדליה הלאומית למדעים.
דובז'נסקי נולד בנמירוב, פלך פודוליה, שבאוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, לגריגורי דובז'נסקי, שהיה מורה למתמטיקה.
בשנת 1910 המשפחה עברה לקייב שם למד דובז'נסקי ביולוגיה באוניברסיטת קייב.
לאחר מכן עבר לסנקט פטרבורג, שם הוקמה מעבדת זבובי דרוזופילה.
ב-1924 נישא דובז'נסקי לגנטיקאית נטליה "נטשה" סיוורצווה (Sivertzeva).
הוא פרסם 35 מאמרים אקדמיים בנושאי ביולוגיה, בעיקר בנושאי אנטומולוגיה וגנטיקה.
באותה תקופה עבד באגף לאאוגניקה שפעל מטעם המכון הביולוגי במוסקבה.
דובז'נסקי היגר לארצות הברית שנת 1927, בעקבות קבלת מלגה מקרן רוקפלר לעבודה וללימודים בארצות הברית.
הוא עבד עם תומאס הנט מורגן באוניברסיטת קולומביה, שם היה חלוץ בשימוש בזבובי פירות לצורכי מחקר וניסויים גנטיים.
בין השנים 1930–1940 עבד עם מורגן במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק).
בין מחקריו של דובז'נסקי בתקופה זו היו אלה בהם גילה קרבה גנטית רבה יותר בין זבובים שחיו בקרבה גאוגרפית רבה יותר זה לזה.
בשנת 1937 פרסם דובז'נסקי את אחת העבודות המרכזיות בתחום הסינתזה האבולוציונית המודרנית, "גנטיקה ומוצא המינים".
בעבודתו זו הגדיר אבולוציה כ"שינוי בתדירות האללים במאגר הגנים".
עבודתו של דובז'נסקי סייעה להפיץ את התאוריה שהברירה הטבעית מתרחשת באמצעות מוטציות בגנים.
בשנת 1937 קיבל דובז'נסקי אזרחות של ארצות הברית.
ב-1940 עבר דובז'נסקי שוב לאוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1950 היה דובז'נסקי מהחותמים על הצהרת האו"ם בדבר הגזע.
בשנת 1962 עבר דובז'נסקי לאוניברסיטת רוקפלר.
בשנת 1971 פרש לגמלאות, אך המשיך לעבוד כפרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, שם לימד תלמידו פרנסיסקו חוזה איילה (Francisco Jose Ayala).
בתקופה זו גילה דובז'נסקי כי הוא לוקה בצורה כרונית של לוקמיה.
בתקופה זו, ובהשפעת פייר טייאר דה שארדן, פרסם דובז'נסקי את מאמרו "אין משמעות לדבר בביולוגיה אלא לאור תורת האבולוציה".
גופתו נשרפה ואפרו פוזר באזור טבע בקליפורניה.
דובז'נסקי היה מגן עקבי של תאוריית האבולוציה, ובמאמרו "דבר אינו הגיוני בביולוגיה אלא לאורה של האבולוציה" טען כי יש ללמד אבולוציה בבתי הספר הציבוריים בארצות הברית, בהקשר של הוויכוח בין בריאה לאבולוציה.
עמדתו המדעית לא עמדה בסתירה לאמונותיו הדתיות, כפי שכתב: "זו טעות לחשוב שכתבי הקודש הם ספרי לימוד שמהם אפשר ללמוד אסטרונומיה, גאולוגיה, ביולוגיה ואנתרופולוגיה".
לפי תלמידו, פרנסיסקו איילה, הוא היה "אדם דתי", אך דחה את האמונה באל פרסונלי ובחיים לאחר המוות.
ארנסט מאייר, לעומתו, טען שדובז'נסקי האמין בהשגחה פרטית.
דובז'נסקי עצמו טען שאלוהים יוצר דרך האבולוציה, והיה נוצרי אורתודוקסי באמונתו הדתית.
תאודוטוס מכיוס (המאה ה-1 לפנה"ס, מת בשנת 43 או 42 לפנה"ס) היה אחד האפוטרופוסים של המלך תלמי השלושה עשר, מלך מבית תלמי במצרים התלמיית, ומורהו לרטוריקה.
מקום הולדתו שנוי במחלוקת: על פי פלוטרכוס מקום הולדתו היה באי כיוס, ועל פי ההיסטוריון אפיאנוס, מקום הולדתו היה באי סאמוס.
על פי צוואתו, יורשיו היו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ואחיה תלמי השלושה עשר בן ה-10. מפאת גילו הצעיר נמנעה ממנו האפשרות להיות שליט יחיד ופותינוס מונה להיות העוצר.
יחד איתו מונו לאפוטרופוסים גם המצביא אכילאס ותאודוטוס, שהיה השלישי ברמת ההשפעה על תלמי השלושה עשר.
אנשי החצר, ביניהם תאודוטוס, לא אהבו את עצמאותה בקביעת מדיניות וכן את אי תלותה הגוברת במנגנון, ופעלו נגדה.
צבא זה בפיקודו של אכילאס צעד מזרחה למרחק 50 ק"מ מהעיר פלוסיום והתייצב שם בנקודה אסטרטגית ליד הר קסיוס.
הוא הגיע לחוף ליד הר קסיוס ממזרח לפלוסיום וב-29 באוגוסט, ביוזמתו של פותינוס ועל פי הצעתו של תאודוטוס, הרגו אכילאס וספטמיוס את פומפיוס וכרתו את ראשו.
עוד בהיותו על הספינה, הגיש לו תאודוטוס כמתנה את טבעת החותם וראשו הכרות של פומפיוס.
לאחר הגעתו של יוליוס לאלכסנדריה הוא הגיע למסקנה כי מניעת מלחמה בין קלאופטרה ותלמי, הוא אינטרס חיוני עבורו, ולפיכך הזמין אותם לבוררות שנערכה על ידו, שבעקבותיה פרסם קיסר הודעה לציבור המבטיחה את קיום צוואת תלמי השנים עשר לשלטון משותף של שני האחים.
הוא צעד ממזרח לפלוסיום לאלכסנדריה, בראש צבא של 20,000 איש ו-2,000 פרשים ששם מצור על קיסר.
לאחר שקיסר קיבל תגבורת צבאית, הוא הצליח לנצח בקרב שהתרחש בשנת 47 לפנה"ס את הצבא של תלמי השלושה עשר.
פותינוס ואכילאס כבר היו בין המתים, אבל תאדוטוס הצליח לברוח ממצרים.
הוא חי מספר שנים בפרובינקית אסיה שבמערב אנטוליה בתנאים קשים.
תאדוטוס נהרג בין השנים 43–42 לפנה"ס על ידי מרקוס יוניוס ברוטוס או על ידי גאיוס קסיוס לונגינוס.
קווינטיליאנוס, הרטוריקן הרומי המפורסם, סיפר שאחד הנושאים שהיו נהוגים בבתי הספר לרטוריקה, היו "דיונים עם קיסר" על העונש הראוי לתאודוטוס בגלל רצח פומפיוס.
תאו סודאני (שם מדעי: Syncerus caffer brachyceros; קרוי גם תאו סוואנה מערבי), הוא תת-מין של תאו אפריקני החי במערב אפריקה לאורך האזור הידוע כסאהל.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1837 על ידי הזואלוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי.
זהו תת-המין השני בגודלו לאחר תאו הכף, והוא די דומה לו באופן כללי.
פירוש שמו המדעי brachyceros הוא "קרן קצרה" ביוונית עתיקה, ומתייחס לכך שקרניו קטנות באופן ניכר מתאו הכף.
לתאו הסודאני פרווה בהירה יותר בצבעה מתאו הכף, וזהו בין סימני ההיכר היחידים של תת-המין.
הצבע הוא בגוונים של חום קפה בהיר או כהה עד לחום שוקולד כהה.
הנקבות בהירות יותר מהזכרים, והעגלים עד גיל מסוים מתאפיינים בפרווה אדמדמה בדומה לתאו היער.
מבנה הגוף של התאו הסודאני רחב, מוצק וחביתי, והוא מתאפיין בכתפיים שריריות וגבוהות, רגליים מוצקות ועבות, ופרסות עגולות ורחבות.
הזנב ארוך ושעיר, והאוזניים גדולות, רחבות ושעירות בחלק התחתון שלהן.
המשקל הממוצע של התאו הסודאני הוא כ-450 ק"ג.
התאו הסודאני מתאפיין בזוג קרניים גדולות ועבות דמויות האות S, אך הן קצרות וקלות יותר מקרני תאו הכף.
לעומת הנקבות, הקרניים גדולות ועבות יותר אצל הזכרים, ומתפתח בבסיס "מגן" חזק שנעדר אצל הנקבות.
התאו הסודאני נפוץ במערב אפריקה, והמקור לשמו הוא "הסוואנות הסודאניות" שהנמצאות לאורך טווח התפוצה שלו.
בית הגידול של תת-מין זה נופל אמנם ברוב בשטחי סוואנה, אך אין מדובר באותם סוואנות עשב פתוחות ויבשות של דרום ומרכז אפריקה, אלא בסוואנות שיחים דוקרניות או בסוואנות טרופיות העשירות במשקעים, ובסבך צפוף וגבוה.
בנוסף, התאו הסודאני מאכלס בתי גידול כמו ביצות ומישורי הצפה, ובמידה חלקית גם את קצה יערות הגשם הטרופיים שבהם הוא מוחלף בהדרגה על ידי קרובו - תאו היער.
טורפו העיקרי הוא האריה הסנגלי.
הרשימה האדומה של IUCN לא סיווגה את התאו הסודאני בקטגוריה נפרדת, ועל כן הוא כלול תחת קטגוריית ללא חשש (LC) המתייחס למצב של שלושת תת-המינים יחדיו.
עם זאת, התאו סודאני נכחד מגמביה ומצבו במדינות רבות אינו מזהיר עקב ציד ואובדן בית גידול, כך שייתכן שמצבו אינו יציב כעמיתו הדרומי.
מגמת האוכלוסייה נמצאת בוודאות בירידה.
התאו הסודאני מצוי במספר אזורים מוגנים כמו הפארק הלאומי W, הפארק הלאומי ניוקולו-קובה, הפארק הלאומי פאנדג'ירי, הפארק הלאומי קומואה, הסנגהה התלת-לאומי, הפארק הלאומי מנובו-גונדה סנט פלוריס ועוד.
תאודור ארל באטלר היה צייר אימפרסיוניזם אמריקאי.
הוא נולד בקולומבוס, אוהיו, ועבר לפריז ללמוד אמנות.
הוא התיידד עם קלוד מונה, והתחתן עם בתו החורגת, סוזן הושצ'ה.
לאחר מותה, התחתן עם אחותה, מרתה הושצ'ה.
באטלר היה חבר מייסד באגודת האמנים העצמאיים.
הנושאים שצייר באטלר היו סצנות ביתיות של משפחה, חברים והנוף הצרפתי.
אף על פי שגישתו האימפרסיוניסטית לציור שיקפה לעיתים את השפעת חותנו, עבודתו מציעה גם גישות פוסט-אימפרסיוניסטיות.
באטלר למד במכללת מרייטה באוהיו וסיים את לימודיו בשנת 1882. הוא למד בליגה לסטודנטים לאמנות אצל ג'יימס קרול בקווית', ואצל ויליאם מריט צ'ייס משנת 1884 עד 1886 באטלר עבר אז ללמוד בפריז.
בפריז באטלר למד אצל אמיל קרולוס דוראן.
קרולוס פתח סטודיו לאמנות בשנת 1873 בשדרות מונפרנאס, שנקרא "81".
קרולוס, שהיה ידוע גם כי העביר שיעורים פרטיים בחינם לכמה ציירים, הציג לתלמידיו את יצירתו של קלוד מונה.
מונה עבר לז'יבריני ב-29 באפריל 1883. באטלר שהה תקופה מסוימת באותו בניין כמו קרולוס, ובאטלר זכה לתצוגה מכובדת בשנת 1888 בסלון בפריז בציור שכותרתו "לה וובה" (האלמנה).
באטלר שהה במלון בז'יברני מאוקטובר 1891 עד 21 ביולי 1892. מלבדו, ציירים אמריקאים אחרים בילו בז'יברני כולל את ג'ון לסלי ברק, פרדריק קרל פריזנקה, אדמונד גריסן, פיליפ לסלי הייל, וילארד מטקאלף, לילה קאבוט פרי, תאודור רובינסון ועוד.
ב-3 ביולי אכלו באטלר ורובינסון ארוחת ערב בביתו של מונה.
אנג'לינה ולוסיאן באודי פתחו את מלון באודי ביוני 1887. המלון הפך למוקד עבור תיירים אמריקאים רבים.
במלון באודי, אמנים יכלו לקנות בדי ציור מעולים, והוגש שם אוכל אמריקאי וחגגו את חג ההודיה.
הכפר החל למשוך תשומת לב רבה.
על פי דברי ההיסטוריונים למעלה מ-350 ציירים משמונה עשרה מדינות התגוררו במלון כשציירו בז'יברני.
מה 31 בינואר 1892 עד פברואר 1892 אורגנה תערוכה של אמנים זרים ובהם באטלר, מטייר, פוקס, סטסבורג ודוסון ווטסון.
סוזן ידועה בציור שם "האישה עם השמשייה" והיא הייתה הדוגמנית האהובה על קלוד מונה.
את אירוע נישואיהם מתאר תיאודור רובינסון ביומנו: "היה יום נהדר - נישואיהם של באטלר וסוזן.
כולם נמצאים כבר בכנסייה - איכרים - רבים אינם ניתנים לזיהוי.
מסיבת החתונה בלבוש מלא - בכנסייה.
מונה נכנס תחילה עם סוזן, אחר כך נכנס באטלר וגברת הושצ'ה.
התרגשות ניכרת מצד ההורים - ארוחת בוקר באטלייה - שנמשכת רוב שעות אחר הצהריים.
ארוחת ערב אצל מונה - החתן והכלה עזבו ברכבת לפריז".
האירוע הונצח בציור של תאודור רובינסון בכותרת "מצעד החתונה".
באטלר הפך לדמות מפתח וקישור בין המושבה האמריקאית לקלוד מונה.
משפחת באטלר ארגנה ארוחות ערב רבות כמו ארוחת ערב שהתקיימה ב-25 באוקטובר 1892 עם רובינסון, הייל, הארט ומרת הושצ'ה.
באטלר החליט לקנות בוסתן ובנה בית חדש.
באטלר השתתף בפרסום של הספר "השליח החף מפשע".
אייר את הכריכה ודפים רבים.
באטלר צייר סדרת תמונות של משפחתו שלו: הבן ג'ימי באטלר יליד 1893, והבת לילי באטלר ילידת 1894. באטלר פיתח סגנון אימפרסיוניסטי משלו בעזרת לוח צבעים בהירים ומכחול רופף, המזכיר את העבודות שנעשו על ידי אדוארד ויילארד ופייר בונאר.
מהגן שלו צייר נופים המציגים את כנסיית ז'יברני, ערמות חציר קטנות, ואת ערמות התבואה.
לאחר מחלה נפטרה סוזן אשתו בשנת 1899. לאחר מכן מרבית ציוריו של באטלר היו נופים.
מארתה הושצ'ה, אחותה של סוזן עזרה לבאטלר לגדל את ג'ימי ולילי.
בשנת 1899 החליט תאודור ארל באטלר לחזור לארצות הברית.
ממכתב של הנרי פרלביץ לפיליפ לסלי הייל עולה כי באטלר יפליג ב-16 בספטמבר על האוניה לה טוריין.
לתאודור היו כמה תערוכות בניו יורק.
הוא הציג בשנת 1900, בגלריה פול דורנד-רואל בניו יורק, שזכו לביקורות טובות.
אחרי חצי שנה הוא חזר לז'יברני, והתחתן עם מארתה הושצ'ה, אחותה של סוזן בשנת 1900.
בשנת 1914 עברה משפחת באטלר לניו יורק כאשר באטלר קיבל משימה לצייר ציורי קיר לביתו של ויליאם פיין.
הוא תרם שני ציורים לתערוכת הארמורי של שנת 1913 בעיר ניו יורק.
הוא ייסד עם חברו ג'ון סלואן, את האגודה לאמנים עצמאיים, ושירת בניהול שלה בין השנים 1918 עד 1921. מלחמת העולם הראשונה מנעה מבאטלר לחזור לז'יברני עד שנת 1921.
בינתיים, באטלר התנדב לצלב האדום האמריקני וגייס כספים עם מארתה הושצ'ה.
את האירוע הזה ציין בציור שכותרתו "כולם ביחד".
מתקופת נישואיו הראשונים ואחרי הולדת ילדיו, התרכז באטלר בעיקר בנושאים ביתיים, שצוירו בתוך הבית או בגנו.
השפעתו של מונה על הציירים האמריקנים בז'יברני הייתה חשובה, וקיים דמיון בין לוח הצבעים של באטלר לזה של מונה בציורי שנות ה-90. בולט באותה מידה גם עבודות המברשת של באטלר שדומות עם יצירתו של פול גוגן.
בעבודתו המאוחרת צייר נופים בז'יברני ובחוף נורמנדי.
תאודור ארל באטלר היה בנם של קורטלנד פיליפ ליווינגסטון באטלר (1813–1891) ואליזבת' סלייד פירס (1822–1901).
בנו, ג'יימס באטלר, היה גם צייר, וכנכדו של קלוד מונה, היה אחד מארבעה הציירים בלבד שצייר בגן של מונה בז'יברני.
אחותו מרי אליזבת שלדון, (שם נעורים: באטלר) (1849–1897), היא סבתא רבתא של אמו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ה.וו.
בוש וסבתא רבתא של נשיא ארצות הברית, ג'ורג' וו.
תאודוסיו השני, דוכס ברגנסה השביעי (בפורטוגזית: Teodósio II, Duque de Bragança; 28 באפריל 1568 – 29 בנובמבר 1630) היה אציל פורטוגזי ואביו של ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל.
היה ידוע בנאמנותו לפיליפה הראשון, מלך פורטוגל.
תאודוסיו נולד ב-28 באפריל 1568 באלנטז'ו, לז'ואאו הראשון, דוכס ברגנסה השישי ולקתרינה, דוכסית ברגנסה, בתם של דוארטה, דוכס גימרייש הרביעי ואיזבלה מברגנסה, דוכסית גימרייש.
בילדותו, הובא תאודוסיו לבית המלוכה תחת סבשטיאו, מלך פורטוגל.
המלך אהב אותו מאוד ובשנת 1578 התעקש לקחת אותו לאפריקה במשלחת נגד מלך מרוקו.
במהלך קרב אל-קסר אל-כביר נשאר תאודוסיו לצד מלכו עד שהמצב נהיה מסוכן ביותר, אז הורה סבסטיאן למשרתים לקחת את הילד בן העשר למקום מבטחים מאחורי הקווים.
תאודוסיו לא שמח להישאר בצד וברח בהזדמנות הראשונה.
תאודוסיו לקח סוס ורכב לקווי החזית של הקרב, ובסופו של דבר, כמו רבים אחרים, הוא נפצע ונלקח בשבי.
בפורטוגל הציע אביו ז'ואאו הון כופר על יורשו.
הוא גם ביקש מפליפה השני, מלך ספרד לכתוב למלך מרוקו כדי לחסוך את חייו של תאודוסיו הצעיר.
לאחר שהורשם מסיפור אומץ ליבו בקרב, מלך מרוקו נתן לילד ללכת, בבטחה וללא כופר, באוגוסט 1579.
בינתיים בפורטוגל המצב היה לא שקט.
עם היעלמותו של המלך סבסטיאן בקרב, המלך החדש היה הקרדינל אנריקה, מלך פורטוגל, זקן חסר ילדים.
תאודוסיו היה בנם של אינפנטה קתרינה, אישה שאפתנית שעם בעלה הדוכס מברגנסה שאפה לכס המלוכה.
פליפה השני, מלך ספרד, שאף גם הוא לכס המלכות הפורטוגלי, והשתמש בכל האמצעים כדי להרחיק את תאודוסיו הצעיר (נינו של המלך מנואל הראשון ואיום אפשרי) אל מחוץ למדינה.
רק כאשר הבטיח לעצמו את הכתר בבטחה, אפשר פליפה השני מספרד, שהפך לפיליפה הראשון מפורטוגל, את חזרתו של הילד.
תאודוסיו הפך לדוכס בשנת 1583 לאחר מות אביו וגדל להיות משרת נאמן של מלך ספרד של פורטוגל.
הוא הגן על ליסבון מפני התקפות של מועמד אחר (אנטוניו, אב המנזר של קראטו) והיה אחראי לביטחון הממלכה במשך שנים רבות.
לאות הכרה בנאמנות זו, העניק לו פיליפה הראשון עוד אדמות ותארים.
ב-29 בנובמבר 1630 מת תאודוסיו באלנטז'ו, ובנו ז'ואאו השני, דוכס ברגנסה השמיני ירש את תאריו.
ב-17 ביוני 1603 תאודוסיו התחתן עם אנה דה ולאסקו אי גירון, בתו של חואן פרננדז דה ולאסקו, דוכס פריאס החמישי ומריה טלס-גירון, ממנה נולדו לו ילדים:
דוארטה מברגנסה (1605–1649), לורד וילה דו קונדה
תאודוסיוס השלישי (ביוונית עתיקה: Θεοδόσιος Γ) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין מאי 715 למרץ 717.
תאודוסיוס נולד בסוף המאה ה-7, בטרם עלייתו לשלטון הוא היה אוסף מיסים עבור הכתר הביזנטי וישב בעיר אדרמיטיום (אדרמיט בטורקיה Edremit).
כוון חייו השתנה בשנת 715 כאשר כוחות הצי הביזנטי וחיל המצב של הפרובינציה התמרדו כנגד אנסטסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ומינו את תאודוסיוס לעמוד בראש המורדים כקיסר.
הוא עמד בראש צבאות המורדים כוחות המורדים שעלו על קונסטנטינופול.
בנובמבר 715, לאחר שישה חודשים של מצור על קונסטנטינופול, נכנסו המורדים לעיר כמנצחים ולאחר מספר חודשים נוספים אנסטסיוס הסכים לצאת לגלות למנזר בתסליה בתמורה להבטחת ביטחונו וחייו.
עם זאת למרות ניצחונם של המורדים וכניעתו של אנסטסיוס, תאודוסיוס לא הצליח להטיל את מרותו על חלקים גדולים מהאימפריה ומפקדים צבאיים של אנטוליה, לאון האיסורי וארמניה ארטבסדוס יצאו בגלוי כנגדו, שהיה אחראי על גזרת ארמניה, להפיל את תאודוסיוס.
על מנת להבטיח את הצלחתו קשר לאון עם השליטים המוסלמיים של בית אומאייה, בעוד תאודוסיוס חיזק את שורות חייליו והבטיח את עורפו על ידי ברית עם הבולגרים שבתמורה קיבלו אחיזה בתרקיה וזגוריה והבטחה לתשלום מס שנתי.
ב-25 במרץ 717 החל ליאון את המהלך כנגד תאודוסיוס וצבא המורדים התקדם אל קונסטנטינופול, בדרך הם הטילו מצור כבשו את ניקומדיה ושבו את בנו של תאודוסיוס.
על פי עצת הפטריארך והסנאט הביזנטי החל תאודוסיוס במשא ומתן עם המורדים ובסיכומו של דבר, תחת איום על חיי בנו, החליט לוותר על כסאו ולהכיר בליאון כקיסר האימפריה.
ליאון נכנס לקונסטנטינופול כמנצח ביום 25 במרץ 717. תאודוסיוס ובנו הורשו לצאת לגלות למנזר, תאודוסיוס התמנה לבישוף של אפסוס.
תאודור אקסנטוביץ' (בפולנית: Teodor Axentowicz; 13 במאי 1859 – 26 באוגוסט 1938) היה צייר פולני ממוצא ארמני והונגרי, חבר הזצסיון הווינאי.
הרקטור של האקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב.
התפרסם בזכות הדיוקנאות שיצר וכן בשל תיאורים מחיי ההוצולים בקרפטים.
אקסנטוביץ' נולד ב-13 במאי 1859 בבראשוב, טרנסילבניה, למשפחה ממוצא פולני-ארמני שקיבלה תואר אצולה במאה ה-17. האב דאודאט היה פקיד בית משפט אוסטרי, האֵם אגנישקה באה ממשפחת פלוכארש ההונגרית.
זמן קצר לאחר שנולד הוטבל בטקס קתולי.
כשתאודור היה בן שלוש, משפחתו עברה ללבוב, אז נולדה אחותו הלנה.
בשנים 1879–1882 למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
משם עבר לפריז, שם היה תלמידו של קרולוס-דוראן והמשיך בהרחבת השכלתו עד 1895. באותה תקופה החל בשיתוף פעולה ממושך עם כתבי עת שונים ועשה את דרכו כמעתיק וכמשכפל יצירותיהם של טיציאן ובוטיצ'לי עבור העיתון "לה מונד אילוסטר".
כמו כן ערך מסעות רבים ללונדון ורומא, שם הכין סט דיוקנאות.
בשנת 1893 בצ'לסי, לונדון, נשא לאישה את אִיזָה הנרייטה גילגוד, דודתם של אנשי התיאטרון ואל גילגוד וג'ון גילגוד.
לזוג נולדו שמונה ילדים, אחד מהם היה קצין בצבא האוסטרי ונהרג במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1894 החל בשיתוף פעולה עם וויצ'ך קוסאק ויאן סטיקה במהלך הכנת הפנורמה של קרב רסלוויצה, אחד הציורים הפנורמיים הגדולים בתולדות האמנות הפולנית.
בשנה שלאחר מכן עבר לקרקוב, שם התמנה לפרופסור באקדמיה המקומית לאמנויות יפות.
הוא היה פעיל גם בחברה המקומית ושיתף פעולה עם חברות שונות המוקדשות להפצת אומנויות ומלאכות.
בשנת 1897 ייסד קונסרבטוריון אמנותי לנשים וזמן קצר לאחר מכן הפך למייסדי אגודת שטוקה, שחבריה היו אמנים כמו יוזף צ'למונסקי, יוליאן פלאט, יאצק מלצ'בסקי, יוזף מהופר, יאן סטניסלבסקי, ואחרים.
בשנת 1910 הוא הפך לרקטור האקדמיה ומאז 1928 היה גם חבר כבוד באגודת זצ'נטה.
במהלך חייו היו לו תערוכות רבות בפולין ומחוצה לה.
הוא עוטר במדליות זהב רבות בתערוכות לאומיות ובינלאומיות כאחד.
ציוריו ניתן למצוא כמעט בכל האוספים הציבוריים בפולין ברבים מחוצה לה.
בנוסף לחברת האומנים הפולנים אגודת שטוקה, הוא היה גם חבר בהאגנבונד וחבר מייסד בתנועת "הזצסיון הווינאי".
הוא נפטר ב-26 באוגוסט 1938 בקרקוב.
תאודוטיון היה מלומד יהודי הלניסטי, אשר בשנת 150 לספירה לערך תרגם את התנ"ך ליוונית.
יש מחלוקת לגבי השאלה אם הוא תיקן את תרגום השבעים או תרגם מתוך כתבי יד עבריים שייצגו מסורת מקבילה שלא שרדה.
על פי בן דורו, אירנאיוס, תאודוטיון היה יהודי גר, כמו עקילס, ומהעיר אפסוס.
במאה ה-2 צוטט הטקסט של תאודוטיון ב"הרועה של הרמאס" וב"דיאלוג עם טריפון היהודי" של יוסטינוס מרטיר.
הגרסה המוגמרת שלו, אשר מלאה כמה חוסרים בגרסת השבעים של ספר ירמיהו וספר איוב, יצרה טור אחד בהקספלה של אוריגנס, סביב 240 לספירה.
ההקספלה, ששרדה רק בפרגמנטים, הציגה שישה טקסטים בעברית וביוונית זה לצד זה: שתי גרסאות יווניות מאת עקילס וסימכוס, וגרסת תאודוטיון בעקבותיה, שככל הנראה משקפת הבנה בת זמנו של הרצף ההיסטורי שלהם.
תרגומו של תאודוטיון הועתק כל כך הרבה בכנסייה הנוצרית הקדומה, עד שגרסתו לספר דניאל גברה למעשה על גרסת תרגום השבעים.
ספר דניאל של השבעים שרד בשני כתבי יד ידועים בלבד, קודקס כיסיאנוס 88 (שהתגלה מחדש בשנות ה-70 של המאה ה-18) ופאפירוס 967 (התגלה בשנת 1931).
הירונימוס, בהקדמתו לדניאל (407 לספירה), מתעד את דחיית גרסת השבעים של אותו ספר בשימוש נוצרי: "אני גם רוצה להדגיש בפני הקורא את העובדה שזה לא היה על פי גרסת השבעים אלא על פי גרסת תאודוטיון עצמו שהכנסיות קוראות בפומבי את דניאל".
הקדמתו של הירונימוס מציינת גם שבתוך ההקספלה היו הערות, מה שמעיד על מספר הבדלים גדולים בתוכן בין דניאל של תאודוטיון לבין הגרסאות המוקדמות יותר ביוונית ובעברית.
עם זאת, דניאל של תאודוטיון קרוב יותר לנוסח המסורה העברי ששרד, הטקסט שהוא הבסיס לרוב התרגומים המודרניים.
דניאל של תאודוטיון הוא גם זה שנמצא בגוף במהדורה הרשמית של תרגום השבעים שפורסמה על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי בשנת 1587.
זהירותו של תאודוטיון בתעתוק מילים עבריות לצמחים, בעלי חיים, מלבושים ובגדים פולחניים, ומילים בעלות משמעות לא ברורה, במקום לאמץ תרגום יווני, העניקו לו מוניטין של "לא מלומד" בקרב עורכים בטוחים יותר לאחר הרנסאנס, כמו ברנאר דה מונפוקון .
דום תאודוסיו הראשון, דוכס ברגנסה (בפורטוגזית: Teodósio de Bragança; 1510 - 22 בספטמבר 1563) היה הדוכס החמישי מברגנסה.
הוא ידוע בכך שמסר את התואר דוכס גימרייש לאינפנטה דוארטה דה אביש, לצד חלק מהעושר והנכסים של בית ברגנסה.
תאודוסיו הראשון נולד בשנת 1510 בווילה ויצ'וזה, לז'יימה, דוכס ברגנסה הרביעי ולאונור דה גוסמן אי ולאסקו, בתם של חואן אלונסו פרס דה גוסמן, דוכס מדינה סידוניה השלישי ואיסבל דה ולאסקו אי מנדוסה.
הוא היה איש משכיל ומעודן, נסיך טיפוסי לרנסאנס.
הוא מת בשנת 1563, ובנו ז'ואאו הראשון, דוכס ברגנסה השישי ירש את תאריו.
בשנת 1542 הוא התחתן עם בת דודתו הראשונה איזבל דה לנקאסטרה (1513–1558), בתם של דיניש דה ברגנסה, רוזן למוש וביאטריש, רוזנת למוש השלישית, ממנה נולד לו בנו ז'ואאו הראשון, דוכס ברגנסה השישי.
בשנת 1559 הוא נישא בשנית עם ביאטריס מלנקסטר (1542–1623), נכדתו של אינפנטה ז'ורז' מלנקאסטרה, דוכס קוימברה.
ילדם הראשון, חיימה מברגנסה, נהרג ללא יורשים בשנת 1578, בקרב אל-קסר אל-כביר.
ילדתם השנייה, איזבל, התחתנה עם הדוכס הראשון של קמינה.
תאודור אדמס (1915–1984) היה רב ודוקטור אמריקאי, נשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה.
נולד ב-1915 בעיר בנגור שבמיין להוריו שהיו מהגרים מאירופה.
הלך ללמוד בישיבת תורה ודעת בניו יורק והמשיך ללימודי תואר ראשון בישיבה יוניברסיטי עד ל-1936. לאחר מכן, נסמך לרבנות בישיבת רבי יצחק אלחנן בשנת 1938.
בשנת 1950 שימש יו"ר כינוס רבני אמריקה שנערך בשיקגו.
בשנים 1952–1954 שימש כנשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה.
בשנת 1957 בעודו נשיא מועצת בתי הכנסת פתחה המועצה בהנהגתו בקמפיין שנועד להילחם במידע שגוי על שחיטה יהודית ולהציג את העובדות בפני העם האמריקאי.
בשנותיו המאוחרות קיבל תואר דוקטור בחינוך יהודי והצטרף לצוות של אוניברסיטת טורו.
ערך בשנת 1949 יחד עם הרב אשר סירב מדריך למנהגים בחגים שהופץ בשם הסתדרות הרבנים דאמריקה.
תאודור אנדריי (ברומנית: Theodor Andrei; נולד ב-9 באוקטובר 2004) הוא זמר רומני.
ייצג את רומניה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, עם השיר "D.G.T.
אנדריי התפרסם בזכות השתתפותו בתחרות הכישרונות "Vocea Romaniei Junior" בשנת 2017. הוא הודח בשלב חצאי הגמר.
בשנת 2020 התחרה בגרסה הרומנית ל-"The X Factor".
אלבום הבכורה שלו, Fragil, יצא לאור ב-2022.
בדצמבר 2022 אושר כי אנדריי עתיד להשתתף ב-Selecția Națională 2023, הקדם הרומני לאירוויזיון 2023, יחד עם עוד אחד-עשר משתתפים.
(Off and On)", שוחרר כרצועה השנייה באלבום שהוציא בהשתתפות לוקה אדאטאנו.
לרגל התחרות הוציא גרסת סולו בת שלוש דקות, כדי שיתאים לחוקי האירוויזיון.
ב-11 בפברואר 2023 עלה על בימת התחרות וביצע את השיר.
עם תום הקראת התוצאות הוכרז כזוכה.
תאודור אגריפה, אביר ד'אובינייה, במקור - ד'אוביני היה איש צבא, סופר ומשורר בארוק צרפתי.
נודע בעיקר בזכות הפואמה ההרואית " Les Tragiques" ("הטרגיוֹת") המספרת על רדיפות ההוגנוטים בצרפת.
ד'אובינייה נמנה עם הדמויות החשובות של המפלגה ההוגנוטית.
כמפקד צבאי הצטיין בגבורתו ובלהיטותו.
היה אויב מושבע של הכנסייה הקתולית, מבקר חריף של החצר המלכותית הצרפתית.
הוא היה אחד מרעיו של הנסיך אנרי מנווארה אולם אחרי שזה המיר את דתו לקתוליות האשים אותו בבגידה בכנסייה הפרוטסטנטית.
המשורר האנגלי קיית' בוזלי קרא לו "המשורר האפי של העניין הפרוטסטנטי" בימי מלחמות הדת בצרפת.
אומנם, כפי שציין בוזלי, נשכח אחרי מותו, עד שנתגלה מחדש על ידי נציגי התנועה הרומנטית.
תאודור אגריפה נולד ב-1552 ביישוב סן מורי, על ידי פון (שאראנט-מריטים), בחבל סנטונז'.
הוא היה בנו של השופט ז'אן ד'אובינייה, שהיה צאצא לבורסקאים שהתיישבו בלודן ושל קתרין דה ל'אסטאן, בת לאצולה הזעירה, שמתה בלידתו.
עקב נסיבות לידתו נקרא התינוק "אגריפה" לפי המלים הלטיניות "Aegre partus" כלומר "לידה קשה".
הוא הוטבל בדת הקתולית אולם התחנך באמונה הקלוויניסטית
אביו, ז'אן, שהמיר בזמנו את דתו לקלוויניזם, השתתף במרד ההוגנוטים ולקח חלק בקנוניית אמבואז תחת פיקודו של טאנגי די בושה, המכונה "סן-סיר", מפקד פרוטסטנטי מחבל פואטו.
הוא הפך לסגנו של סן-סיר.
ב-1560 כשביקר עם בנו באמבואז השביע את הילד שייקום דמם של חבריו לנשק.
אגריפה למד אצל מורים קלוויניסטים, בין היתר, לטינית, יוונית ועברית.
ב-1562 הוא נסע לפריז עם אביו להמשך לימודיו והתארח בבית המלומד מתייה ברואלד.
כאשר כעבור חדשיים פרצה מלחמת דת הראשונה והוצא צו גירוש נגד ההוגנוטים, אגריפה עזב את פריז עם המורה שלו.
בדרך נעצרו ונכלאו על ידי כנופיות קתוליות.
לבסוף קיבלו עזרה להימלט והגיעו למונטרז'י, בה התקבלו אצל רנה של צרפת.
הם שהו לאחר מכן באורליאן שם נדבק אגריפה בדבר אך החלים.
הוא התאמן בנשק ונכח במצור של אורליאן שבמהלכו מת אביו.
ב-1565 הוא נשלח לז'נבה, שהייתה מגדלור של הפרוטסטנטיזם, והמשיך בה את לימודיו אצל תאודור דה בז.
כעבור שנה נאלץ לברוח מהעיר בגלל מעורבותו בתקרית מוסרית:הוא האשים את חברו ללימודים, ברתולומה טסיה, במעשה סדום כלפיו.
טסיה נשפט, עונה והוצא להורג באמצעות טביעה.
כשב-1567 פרצה מלחמת הדת השנייה לא היסס ד'אובינייה להתגייס כדגלן ברגימנט ההוגנוטי מאנייר ועמד בראש הגששים.
בגלל הסתבכותו בדו-קרב הוא נעדר מפריז בטבח ליל ברתולומאוס הקדוש וניצל.
מאז הוא שמר בלב שנאה עמוקה כלפי המלכות.
בפואמה שלו "Les Tragiques" ישנם רשמים ממעשי הזוועה שנחשף אליהם.
זמן מה אחרי טבח ליל ברתולומאוס הקדוש, כשהוא בן 21, חזר ד'אובינייה לחצר המלכותית בפריז והיה לנושא כלים של אנרי, מלך נווארה, לימים אנרי הרביעי של צרפת.
אדונו שהה במעצר בית ועמד תחת השגחה צמודה.
בעת "קנוניית המתוסכלים" (Conjuration des Malcontents) ד'אובינייה, השתתף בניסיון הבריחה הכושל של מלך נווארה.
אנרי הוכרח לתת ערבויות לכניעתו וכפי שסיפר ד'אובינייה ב"היסטוריה העולמית" שלו, חויב להרחיק אותו ואת שאר שרתיו הנאמנים החשודים בכפירה ולשלוח אותם להילחם נגד הצבא הפרוטסטנטי.
אכן גויס ד'אובינייה מספר פעמים לצבא הקתולי, היה לנושא דגל היחידה של האביר דה פרוואק, נאבק בפרוטסטנטים בנורמנדיה, אחר כך בקרב דורמאן (Dormans) והתיידד עם הדוכס גיז
בחצר מבפריז הוא התחכך בגדולי הממלכה ועשה רושם של איש חצר מושלם.
הוא זכה להערכה על פקחותו ושנינותו ונבחר כחבר באקדמיה למוזיקה ולשירה שהתכנסה בארמון לובר.
הוא נודע גם כממציא שעשועים ומסחארות ואף כמומחה למאגיה.
בו זמנית היה מעורב במריבות רבות וחיפש בלי הרף סיבות לדו-קרב.
ב-27 ביוני 1574 נכח בהוצאתו להורג של הוויסקונט גבריאל דה מונטגומרי שבירך אותו לפני מותו.
ד'אוביניה המשיך להימנות עם רעיו של מלך נווארה כשהמלך נמלט מהחצר ב-4 בפברואר 1576.
אנרי מנווארה שמר לו ידידות והטיל עליו משימות רבות.
אובינייה היה חם מזג ועקשן ולעיתים קרובות רב עם אדונו.
במיוחד נזף בו שאינו דבק מספיק בעיניין הפרוטסטנטי והראה יותר מדי סימני חיבה לקתולים שמסביבו.
בזמן שנווארה נטה לפשרה וביקש לפייס את החצר המלך, ב-1577 ד'אובינייה דגל בהמשך המאבק.
אחרי חתימת הסכם השלום בפואטיה, שאותו גינה, הוא עזב לראשונה את אנרי.
נפצע קשה בקסטלז'אלו ולמשך שנתיים הסתגר באחוזתו בלאנד-גינמר בחבל בלאזואה והתפנה לכתיבה.
לפי האגדה שהוא עצמו הפיץ אותה יותר מאוחר, בקסטלז'אלו, בזמן שהיה שרוי בין חיים למוות, קיבל את ההשראה לפסוקים הראשונים של הפואמה האפית הגדולה שלו "הטרגיות" Les Tragiques.
אולם ב-1582 קלקל את יחסיו עם המלכה מרגריט מוואלואה שביקשה מבעלה לגרשו.
גם יחשיו עם פילגש המלך, דיאן ד'אנדואן, לא היו טובים יותר.
ב-1588 יעץ למלך שלא להתגרש מאשתו החוקית לטובת דיאן.
בינתיים הוא עצמו נשא לאישה את סוזן דה לוזיניאן דה לזה וחתונתם התקיימה ב-1583 בטירת בוגואן בלה קרש.
בימי מלחמות הליגה, ד'אובינייה הצטיין שוב בקרב.
הוא השתתף בקרב קוטרא ב-1587 שבו הביס אנרי מנווארה את הצבא המלכותי.ב-1586 אנרי מינה אותו "מרשאל שדה" (maréchal de camp), אחר כך מושל אולרון ומאייזה (Maillezais) שנכבש על ידו בכוח ב-1589, ואחר כך התמנה לסגן-אדמירל של גייאן וברטניה.
אחרי רצח הדוכס גיז ב-1588, חזר אובינייה למחלוקות הפוליטיות והצבאיות
הוא ייצג את האגף הקשוח של המחנה הפרוטסטנטי ("הקשוחים" - Les Fermes)
ולא ראה בעין יפה את הפשרות אליהן הסכים ראש המחנה שלו על מנת לעלות לכס המלכות.
כמו הוגנוטים רבים, ד'אובינייה ראה את המרת דתו של אנרי הרביעי לקתוליות ב-1593 כמעשה בגידה .
חילוקי הדעות בפוליטיים והדתיים גרמו לו להיפרד מהמלך.
אט אט הורחק מהחצר, ממנה נפרד לצמיתות אחרי רצח אנרי הרביעי ב-1610. ב-1618, עם זאת, ניסה להעמיד את עצמו לשרות המלך החדש אך בלי הצלחה.
אחרי 1620 הפך למבוקש מסוכן בעיני השלטון שהציע פרס על ראשו.
בנסיבות אלה יצא לגלות מרצון ובחשאי בעזרת חבר ילדות בשם ז'אן דה ארמביר (Harambure) המכונה "בעל העין האחת".
לד'אוביניה וגם לאנרי הרביעי לא היה להם מושג שביום מן הימים, ב-1683, נכדיהם, פרנסואז ד'אובינייה, לימים מאדאם דה מנטנון ולואי הארבעה עשר יתאחדו בברית נישואים.
ב-1611 נכח באספת הכנסיות הפרוטסטנטיות בסומור, ד'אוביניה, המייצג את חבל פואטו.
באותם ימים מתפנה לכתיבת יצירותיו, ובמייחוד "LesTragiques " .
הוא ראה בכתיבה עוד כלי נשק בזירה הפוליטית-אידאולוגית, במיוחד על ידי פמפלטים אנטי-קתוליים ופולמוסים תוקפניים עם ההוגנוטים שהמירו את דתם.
מנישואיו הראשונים עם סוזאן דה לוזיניאן דה לזה, בת לענף מינורי של שושלת לוזיניאן המפורסמת, נולד לו בן, קונסטאן, ושתי בנות - לואיז ארטמיז דה וייאט ומרי דה קומון ד'אד (1624-1586) .
בנו קונסטאן גרם לו לאכזבות הגדולות ביותר.
למרבה הכעס, הוא עזב את הדת הפרוטסטנטית ב-1618 וניהל חיי הוללות בטירה במאייזה.
מאוחר יותר ד'אובינייה מחל לו, אבל גירש אותו מהטירה.
קונטאן הושלך לכלא בגלל זיופים.
הוא התחתן ב-1608 בניגוד לרצון אביו עם אישה בשם אן מרשאן, ואחרי שתפס אותה בוגדת באכסניה אחת הוא רצח אותה.
בכלא קונסטאן התחתן מחדש עם ז'אן דה קדיאק.
השניים הולידו את פרנסואז ד'אובינייה, שנודעה לימים כמרקיזה דה מנטונן, אשתו האדוקה של לואי הארבעה עשר
ד'אובינייה נישל את בנו מהירושה והשליך את כלתו ואת נכדיו למצב של עוני מרוד.
אחרי מות אשתו ב-1596 נולד לדאובינייה בן ללא נישואים בשם נתן דאובינייה, מאישה בשם ז'קלין שאייה.
בן זה הוא אבי המשפחה השווייצרית מרל ד'אובינייה.
אחרי שהפרלמנט בפריז גינה את "ההיסטוריה העולמית בשנים 1601-1550" שהוא כתב, משלא היה מוכן לפשרות, נאלץ ד'אובינייה לעזוב את צרפת ב-1620. הוא מצא מפלט בז'נבה, בה פורסמו עיקר כתביו.
ב-1623 הוא התחתן שם עם רנה בולרמאקי, בתו של פרנצ'סקו בורלמאקי מן העיר לוקה שבטוסקנה
אגריפה ד'אובינייה מת בז'וסי ב-9 במאי 1630 כשהוא בן 78.
רחוב (rue Agrippa-d'Aubigné) ברובע הרביעי של פריז, בין שדרת מורלאן לרציף אנרי הרביעי (Quai Henri IV) קיבל את שמו.
בז'נבה - מאחורי ה קתדרלה, במקום שבו הייתה בעבר טירת הבישוף, ישנה טיילת (promenade) הנושאת את שמו - Terrasse
רחוב על שמו נמצא גם בלה רושל בשכונת לה ז'נט.
בעיר נים קיימת סמטה על שמו בקרבת גני לה פונטן.
בקלרמון-פראן הוקדש לו רחוב העובר מאחורי תחנת הרכבת.
ביישוב סנט (Saintes) פועלת מכללה על שמו.
צוטט בשנסון הפולמוסי והאנטי-קולוניאליסטי של ז'אן פרה
יצירתו שנשארה בלתי מוכרת על ידי בני תקופתו, נתגלתה מחדש בתקופה הרומנטית, בייחוד בידי ויקטור הוגו ואחר כך על ידי המבקר סנט-בב.
יצירתו הידועה ביותר היה הקובץ שלו Les Tragiques.
אולם ד'אובינייה לא היה סופר של יצירה אחת.
Le Printemps (האביב), אוסף סונטות של אהבה, מחרוזות ואודות שבהם הלך בעקבות הליריקה של פטרארקה
קובץ הסונטות הראשון שבאוסף "Le printemps נקרא
"הקטומבה לדיאנה" והוא הוקדש לדיאן סלוויאטי, צעירה שאותה אהב אך לה יכול היה להינשא לה בגלל הבדלי הדת.
בסוף חייו כתב Petites œuvres meslées ששילבו הרהורים על תהלים ושירי דת.
אחרי גיוסו במאבקי תקופתו, ניסה בכתביו - La Confession du Sieur de Sancy )
"הווידוי של האדון דה סאנסי " ו-וLes Aventures du baron de Faeneste (הרפתקאות הברון פנסט) להכפיש את יהירותן של החצר המלכותית ושל הדת הקתולית."ההיסטוריה העולמית" שלו היא, בניגוד לשמה, ספר מגויס שנועד להצדיק את האוטונומיה הפוליטית והצבאית של הפרוטסטנטים הצרפתים.
הוא פרסם גם הרבה כתבים פוליטיים קצרים .
ד'אובינייה המציא את הביטוי ששם בפיו של אנרי הרביעי בשדה הקרב באיוורי: « Ralliez-vous à mon panache blanc » "הצטרפו לנוצות הלבנות שלי!
" עליו הרחיב מאוחר יותר ארדואן דה פרפיקס Hardouin de Péréfixe ולאחר מכן וולטר.
ארדואן דה פרפיקס ואצל וולטר.
בסוף ימיו הוא כתב את זיכרונותיו תחת הכותרת Sa vie à ses enfants " חייו לילדיו" שנועדו לחינוך ילדיו, קונסטאן, מארי ולואיז, לגלות להם את "תהליתו" ואת "שגיאותיו" ובכך שישמשו עבורם לדוגמה מועילה.
Hécatombe à Diane (הקטומבה לדיאן) - קובץ סונטות
1616 - Les Tragiques (טרגיות) הסופר עיבד אותן מחדש בכתב יד עד 1630
1630-1616 Histoire universelle - היסטוריה עולמית - 11 כרכים (העריכת אנדרה טיירי - פורסמה בז'נבה בהוצאת דרוז, 1981
זיכרונותו של תאודור אגריפה ד'אובינייה, פורסמו על ידי לודוביק לאלאן
' ובנוסף קטעים של ההיסטוריה העולמית וקטעים לא ידועים,Éd.
תשובת מישו הסומא, ואחריה תגובת מישו הסומא, שני פמפלטים תאולוגיים בעיחום שם, שפורסמו עם הקטעים הקתוליים השנויים במחלוקת
זמן רבהם יוחסו לשר לואי לה בלאשייר דה ניור
(כתבים קטנים מעורבבים) Champion, 2004 .Écrits politiques' כתבים פוליטיים, éd.
אגריפה ד'אובנייה ויצירתו במדיה אמנותית
"טרגדיית האדם" La Tragédie humaine - קנטטה למקהלה מעורבת ולתזמורת - נכתבה על ידי דריוס מיו (1958) לפי הטרגדיות של ד'אובינייה
תאודור אויזרמן היה פילוסוף יהודי סובייטי - רוסי - אוקראיני.
התמחה במרקסיזם והיסטוריה של הפילוסופיה.
תאודור אויזרמן נולד בשנת 1914 בעיירה פטרוברובקה בפלך חרסון של האימפריה הרוסית (כיום בתחומי מחוז אודסה באוקראינה), למשפחה יהודית.
לאחר מספר שנים המשפחה עברה לנובומוסקובסק, אף היא באוקראינה ובה אביו ניהל בית ספר פרטי ועמד בראש יחידה יהודית להגנה עצמית.
האב נפטר בשנת 1922 מטיפוס הבהרות.
עם אימו ואחותו אויזרמן עבר לדנייפרופטרובסק ובה סיים לימודי בית ספר בשנת 1930 והחל לעבוד כחשמלאי במפעל.
בשנת 1931 המשפחה עברה לעיירה במחוז ולדימיר שברוסיה, כשאויזרמן ממשיך לעבוד כחשמלאי.
במקביל הוא פרסם כמה יצירות ספרותיות ראשונות.
במחצית שנות ה-30 של המאה ה-20 עבר למוסקבה והחל לימודי פילוסופיה.
הוא סיים את הלימודים בשנת 1938 והמשיך לתואר שלישי אותו קיבל בשנת 1941.
ב-8 ביולי 1941 נשלח לקורס קצינים ואחרי סיומו הועבר ליחידות שלחמו בחזית.
הוא נפצע, קיבל עיטורים על השתתפותו בקרבות וסיים את המלחמה ליד וינה.
ביוני 1946 שוחרר מהצבא על בסיס בריאותו.
אויזרמן חזר למוסקבה והחל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה ומשנת 1947 באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1951 סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנים 1953–1968 היה ראש קתדרה להיסטוריה של פילוסופיה מערבית באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1968 התחיל לעבוד במכון לפילוסופיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1981 התקבל כחבר בה.
היה חבר מערכת במספר כתבי עת מדעיים בתחום הפילוסופיה, שיצאו לאור בברית המועצות.
על העבודות שפורסמו על ידו אויזרמן קיבל מספר פרסים.
הוא נחשב למומחה בחקר הפילוסופיה של עמנואל קנט ובשנת 1964 פרסם אוסף יצירות של קנט ב-6 כרכים.
אויזרמן כתב מעל ל-20 ספרים שתורגמו למספר שפות.
בשנת 2013 אויזרמן היה זקן חברי האקדמיה הרוסית למדעים.
לקראת יובל ה-100 שלו פורסם אוסף עבודותיו ב-5 כרכים.
החל משנת 1983 ועד לפיזורו הוא היה חבר ב.
תֵאוֹדוֹר אָאוּפְרֵכְט היה אינדולוג גרמני ממוצא יהודי ובלשן השוואתי.
הוא היה הפרופסור הראשון לסנסקריט ולפילולוגיה השוואתית באוניברסיטת אדינבורו, ובהמשך כיהן במשך כשני עשורים כפרופסור לאינדולוגיה באוניברסיטת בון.
אאופרכט נולד בלשניץ שבשלזיה הפרוסית למשפחת סוחרים יהודית, אך בהמשך חייו התנצר.
למד בגימנסיה באופלן, וב-1843 החל ללמוד פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
הוא למד בספרייה הבודליינית והכין קטלוג של אוסף כתבי היד בסנסקריט שבספרייה ("Catalogi codicum manuscriptorum bibl.
מ-1862 עד 1875, שימש פרופסור באוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד, שם עמד בראש הקתדרה החדשה לסנסקריט ולפילולוגיה השוואתית.
בשנת 1875 הוענק לו התואר דוקטור למשפטים (LL.
בשנת 1875 מונה אאופרכט לראש הקתדרה לאינדולוגיה באוניברסיטת בון, תפקיד שבו החזיק עד 1889. בין השנים 1891–1903 פרסם קטלוג אלפביתי בשלושה כרכים של כל אוספי כתבי היד בסנסקריט שהיו ידועים באותה תקופה שכותרתו "Catalogus Catalogorum".
היה זה הניסיון הראשון מסוגו לקטלג את כל כתבי היד ההודיים, בהתבסס על הקטלוגים הקודמים של כתבי יד בסנסקריט של ספריות טריניטי קולג' שבקיימברידג' (1869), פירנצה (1892), לייפציג (1901) ומינכן (1909), אף הם כולם מאת אאופרכט.
למן שנת 1935 החלה אוניברסיטת מדראס לעבוד על קטלוג מעודכן בשם "New Catalogus Catalogorum", אשר הושלם ב-2019 עם פרסום הכרך ה-42.
אאופרכט נשא לאישה את הלן מרי הרינגטון.
כריסטיאן מתיאס תאודור מוֹמזֶן היה היסטוריון גרמני, אחד מהמשפיעים והחשובים בהיסטוריונים של רומא העתיקה בעת החדשה.
זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1902.
מומזן נולד בגארדינג שבשלזוויג (אז חלק מדנמרק) לכומר הפרוטסטנטי ינס מומזן, ולסופיה אליזבת קרומבהאר.
בנוסף לתאודור היו במשפחה עוד שני אחים ושתי אחיות.
מצבה הכלכלי של המשפחה היה צנוע, והיא התקיימה על משכורתו של האב כדיאקון בכנסייה.
כאשר היה מומזן בן שלוש עברה משפחתו לבאד אולדסלו שבהולשטיין.
אביו של מומזן לא היה יכול להרשות לעצמו לשכור מורה לילדיו, ולימד אותם בעצמו בשעות הפנאי שלו.
נראה שלאביו של מומזן הייתה השכלה וחיבה מסוימת לעולם ולשפות הקלאסיות, דבר שהשפיע עמוקות על בנו.
במהלך ילדותו והתבגרותו למדו תאודור ואחיו גם באופן עצמאי, ויצרו לעצמם תוכנית לימוד פרטית.
האחים הצליחו להרחיב את ידיעותיהם בספרות ובלשון הלטיניות והיווניות במידה שחרגה מעבר להשכלה הרגילה שלה זכו בני גילם בחינוך פורמלי.
רק כאשר הגיע מומזן לגיל 17, בשנת 1834, החל לקבל חינוך פורמלי, כאשר החל ללמוד, יחד עם אחיו טיכו, בגימנסיה שבעיר אלטונה, בזכות מלגה שקיבלו.
בשנותיו בגימנסיה התבלט מומזן בלימודיו, והרחיב את הידע שלו בספרות עתיקה ובספרות צרפת ואנגליה.
מומזן השתתף באופן פעיל באגודה מדעית שהקימו תלמידי הגימנסיה ואף שימש בה כמזכיר ויושב ראש.
באפריל 1838 סיים מומזן את לימודיו בגימנסיה, ובאותה שנה נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת קיל.
מומזן הצטיין בלימודיו והרחיב את ידיעותיו במשפט הרומי ובהיסטוריה של רומא.
בין העבודות שחיבר בשנות לימודיו ניתן למנות את מחקרו על הטריבונים הארארים, עבודה על "השבטים הרומים מבחינה מנהלתית" (De romische tribus in adminsitarativer beziehung) ועבודתו על "האגודות הרומיות" (de collegiis et sodalieiis romanorum).
בשנת 1843 סיים מומזן את לימודיו האקדמאים, וקיבל תואר דוקטור למשפטים בציון המקסימלי.
עבודת הדוקטורט שלו (ad legem de scribis et viatorebus at de autoretade) זכתה להערכה רבה מצד מוריו ומצד חוקרים בתוך ומחוץ לגרמניה.
לאחר סיום לימודיו החל ללמד מומזן בבית ספר לבנות בהמבורג כמורה ללטינית, ספרות גרמנית וצרפתית, היסטוריה כללית וגאוגרפיה.
במקביל החל לכתוב מאמרים מדיניים וביקורות תיאטרון לעיתונים המקומיים.
בשנת 1848 קיבל מומזן מלגה לשנתיים מטעם הממשלה הדנית לשם מחקר מדעי.
מומזן עזב את גרמניה, במטרה לחקור כתובות לטיניות באיטליה.
בדרכו לאיטליה עבר בפריז שם בא במגע עם מספר היסטוריונים צרפתים.
תחנתו הראשונה באיטליה הייתה פירנצה, שם עסק בעיקר במחקר על מכתבי קיקרו.
מפירנצה הגיע מומזן לרומא, שם התקבל על ידי המכון הארכאולוגי הגרמני במקום, ועבד לצד חוקרים גרמנים בולטים נוספים, כגון חוקר האפיגרפיות וילהלם הנצן.
במהלך שהותו ברומא החל מומזן לפרסם מאמרים בקצב הולך וגדל תחת חסות המכון.
באותה תקופה גם נחשף מומזן להשפעתו של החוקר בארטלומיו בורגסי מסן מרינו, ששיטות העבודה החדשניות שלו בתחומי האפיגרפיה והנומיסמטיקה (חקר מטבעות) נחשבו בעיני מומזן למושלמות.
מומזן ראה בבורגסי מורו ורבו, ואף חשף בפניו את תוכניתו רחבת היריעה לקבץ את כל הכתובות הלטיניות באוסף מקיף אחד ("אוסף הכתובות הלאטיניות").
מומזן החל לעבוד על אוסף זה באיטליה, לצד כתיבת מחקרו "הכתובות הלטיניות של ממלכת נאפולי".
כמו כן ניצל מומזן את שהותו באיטליה להעמיק את לימודיו בחקר הניבים של עמי איטליה התחתית.
בשנת 1847 חזר מומזן לגרמניה ולעבודתו הקודמת כמורה בבית הספר לבנות בהמבורג.
בשנת 1848 פרצו ברחבי ערי אירופה מהומות ומרידות אביב העמים ומומזן, כמו משכילים ואנשי רוח רבים בני התקופה, נטל חלק פעיל במאבק.
אחרי שנפצע במהומת רחוב בהמבורג, התמנה לחבר מערכת של עיתון ממשלת שלזוויג הולשטיין המורדת.
מאוכזב מהתנהלות התנועה, נטש אותה מומזן ועבר ללייפציג, שם התקבל לסגל האוניברסיטה המקומית.
שלוש השנים בהן שהה בלייפציג היו שנות פריחה עבורו.
הוא הוציא לאור בשנת 1852 את "הכתובות הלטיניות של ממלכת נאפולי", החל לכתוב את דברי ימי רומא, ופרסם מספר מאמרים ועבודות חשובות.
דעותיו הליברליות והתנגשותו עם שלטונות פרוסיה הביאו לפיטוריו, לצד שני חברי סגל נוספים בשנת 1851. שנה לאחר מכן החל מומזן ללמד באוניברסיטת ציריך.
בשנת 1854 נשא לאישה את מארי ריימר (במהלך נישואיהם נולדו לזוג שישה עשר ילדים, שמהם שנים עשר הגיעו לבגרות), והוזמן לשמש כפרופסור קבוע למשפט הרומאי בברסלאו.
בשנה זו יצא לאור הכרך הראשון של "דברי ימי רומא".
מומזן קיווה שבברסלאו יוכל להמשיך בעבודתו על אוסף הכתובות הלטיניות, אך נאלץ לדחות את חלומו.
בשנים אלה המשיך את עבודתו על הכרך השני של ההיסטוריה של רומא, שיצא לאור בשני חלקים בשנים 1855 ו-1856.
בשנת 1857 הוזמן מומזן על ידי האקדמיה הפרוסית למדעים לעבור לברלין, כחבר האקדמיה, לשם פרסום אוסף הכתובות הלטיניות, יצירה שעליה המשיך ועבד לאורך כל הקריירה המדעית שלו.
הוא עבר לברלין בשנת 1858 ומשנת 1861 ועד סוף ימיו שימש פרופסור באוניברסיטת ברלין.
שנים אלה היו השנים הפוריות ביותר בחייו המדעיים של מומזן, במהלכן הוא פרסם את חיבוריו ההיסטוריים החשובים ביותר: "משפט המדינה הרומי" בין השנים 1871–1888, ו"אוסף הכתובות הלאטיניות" בעריכתו, שהחל להופיע משנת 1863 ואילך.
במקביל לעבודתו המדעית, נטל מומזן חלק פעיל בחיים הפוליטיים של פרוסיה.
הוא שימש כציר מטעם מפלגת הקדמה בבית הנבחרים הפרוסי בין השנים 1863–1866, ציר מטעם הליברלים הלאומיים בין השנים 1873–1879, וציר של פלג ליברלי שמאלני בין השנים 1881–1884. בפעילותו הציבורית התמקד בתחומי המדע והחינוך, אך התערב גם בנושאי מדיניות וחברה.
מומזן היה חבר קבוע באופוזיציה, ולא חשש להביע ביקורת על דרכי התנהלות המדינה.
התנגדויות אלה הגיעו לשיאן בחיכוך עם ביסמרק ב-1881 בקשר למדיניות מכסי המגן שזה הפעיל.
התנגדותו של מומזן הובילה להשלכתו לכלא לתקופה קצרה באשמת הוצאת דיבה, עד שזוכה ויצא לחופשי.
בסוף הקריירה הפוליטית שלו קרא מומזן לשיתוף פעולה בין הליברלים לבין הסוציאל-דמוקרטים.
בשנת 1899 יצא לאור ספרו "משפט העונשין הרומאי", האחרון שהודפס בחייו.
שנה לפני מותו זכה מומזן בפרס נובל לספרות לשנת 1902. בהודעה לעיתונות שפרסמה האקדמיה השוודית, נומקה זכייתו במילים הבאות כך:
"בעבור היותו היוצר הגדול ביותר בתחום הכתיבה ההיסטורית, ובמיוחד בזכות עבודתו המונומנטלית "דברי ימי רומא"
את עבודתו האחרונה, "הקודקס תאודסיאנוס", עליה עבד בהיותו מעל לגיל 80, לא זכה מומזן לראות בדפוס.
תרומתו של מומזן להתפתחותה של ההיסטוגרפיה הרומית המודרנית הייתה עצומה.
חוקרים רבים רואים בו אבי המחקר המודרני של רומא.
מומזן חיבר והוציא לאור מעל לאלף עבודות, מאמרים ומחקרים, רובם פורצי דרך בסגנונם, בשיטות המחקר, ובניתוח ההיסטורי שהציעו.
אף על פי שפרסומו הרחב בא לו בזכות חיבוריו על ההיסטוריה הרומית, תרומותיו הגדולות היו בתחומי חקר המשפט הרומי, וחקר האפיגרפיות (מחקר כתובות על אבן או עץ) שהוא היה אחד מחלוציו.
חוץ משני ענפים חשובים אלו, עסק מומזן גם בענפיו האחרים של המחקר ההיסטורי המודרני, כגון חקר מטבעות, פרוסופוגרפיה (תולדות אישים), פאפירולוגיה וארכאולוגיה.
דברי ימי רומא (Römische Geschichte): יצירתו המפורסמת ביותר של מומזן, יצאה לאור בארבעה כרכים בין השנים 1854 ו-1885. שלושת הכרכים הראשונים מתארים את ההיסטוריה הרומית מהימים הראשונים של ההגירה הלטינית לאיטליה, ועד לתקופת שלטונו של יוליוס קיסר.
הכרך הרביעי לא ממשיך את ההיסטוריה מהנקודה בה הסתיים הספר השני, אלא מכיל חתך היסטורי נרחב המתאר את הפרובינקיות הרומיות בתקופת רומא הקיסרית, מימי קיסר ועד ימי דיוקלטיאנוס.
אף על פי שמומזן התכוון לכתוב כרך חמישי שיתאר את ההיסטוריה הרומית מימי קיסר והלאה, כרך זה מעולם לא יצא לאור.
"דברי ימי רומא" נחשבת אחת היצירות הקלאסיות הגדולות שבתחום הכתיבה ההיסטורית.
הספרים ראו אור בתרגום עברי.
משפט המדינה הרומי (Romanisches Staatsrecht): מחקר זה נחשב לעבודתו המדעית החשובה ביותר.
הוא יצא לאור בשלושה כרכים בין השנים 1871 ל-1888. בעבודתו זו מתאר מומזן באופן שיטתי את החוק הרומאי והתפתחותו, את התפתחות מוסדות השלטון וסמכותיהם, ואת הטלטלה החוקית שעברה על המדינה הרומית עקב הקמתו של משטר הפרינקפס.
שני הכרכים הראשונים מתארים בפרטי פרטים את המגיסטארטיות השונות, החל במלך, דרך מוסדות הרפובליקה וכלה במשרת הפרינקפס.
כמו כן הם מסבירים את הסמכויות המבצעות בחוק הרומי: האימפריום, הווטו והמחאה הטריבונית.
חלקו הראשון של הכרך השלישי מתאר את התפתחות המעמדות השונים ברומא, מבנה ומהות האזרחות הרומית, והיחסים המשפטיים בין רומא לנתיניה, בני בריתה ומדינות זרות.
חלקו השני של הכרך השלישי מתאר את מהותו וכוחו של הסנאט הרומי.
"קווי היסוד של משפט המדינה הרומי" (Abriss des Romanisches Staatsrecht): ספר זה הוא למעשה ספר משלים לספר הקודם ונועד לתת תמצית בהירה לעיקרי הדברים של הספר המקיף יותר.
"המשפט הפלילי הרומי" (Römisches Strafrecht: יצא לאור בשנת 1889. בעבודה זו מתאר מומזן את סמכויות הענישה של השליטים הרומים, סוגי הפשעים, והעונשים השונים שניתנו לפי המשפט הרומי.
הספר מנתח באופן מעמיק את החוקים הפלילים ברומא, ומקיף את התקופה מימי המלוכה הרומית ועד לימיו של דיוקלטיאנוס.
אוסף הכתובות הלאטיניות (Corpus Inscriptionum Latinarum) אוסף רב כרכים שיצא לאור החל משנת 1863, שמכיל בתוכו את כל הכתובות הלטיניות הידועות, ומקבצן לעבודה אחת.
עד היום יצאו בין 17 ל-20 כרכים, המכילים כ-180,000 כתובות מעובדות, מנותחות ומתורגמות.
כתיבת ועריכת האוסף כולו נוהלה על ידי מומזן, כאשר 15 ספרים הופיעו בימיו חייו, כאשר חמישה מהם נכתבו על ידיו ומחציתם נערכו על ידיו.