tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחורף, הטמפרטורות נעות בין 17 ל-20 מעלות בעוד בקיץ הן נעות בין 36 ל-41. מתוך כלל המשקעים בעיר, 80% יורדים בין החודשים יוני לאוקטובר - אז יורדים גשמי מונסון.
ממוצע המשקעים השנתי הוא 2000–2500 מילימטרים והלחות נעה בין 61-86%.
הימים היבשים ביותר נצפים בחורף והימים הרטובים ביותר ביולי.
לפי ה-IMD, המשרד הממשלתי ההודי למטאורולוגיה, כיוון הרוח העיקרי הוא דרום-מערב בתקופת המונסונים וצפון מזרח במהלך שאר השנה.
נרול הוא האזור המאוכלס ביותר בעיר, בעל אוכלוסייה מוערכת של 600,000 איש.
האזור השני הכי מאוכלס הוא ואשי, בעל אוכלוסייה מוערכת של 400,000 איש.
בשנת 2001, ע"פ מפקד האוכלוסין של אסיה מנתה האוכלוסייה 703,947 איש בלבד.
אחוז הגברים באוכלוסייה היה 56% (אחוז הנשים - 44%).
שיעור האוריינות עמד אז על כ-74%, כאשר כיום הוא עומד על 96%.
ההכנסה החודשית הממוצעת למשפחה בנבי מומבאי היא 9549 רופי (כ-742 ש"ח), בהשוואה ל-5000 רופי (כ-388 ש"ח) במומבאי.
ואשי הוא האזור בעל ההכנסה החודשית הגבוהה ביותר למשפחה - 12,349 רופי (כ-960 ש"ח).
מספר הנפשות הממוצע למשפחה בנבי מומבאי הוא 4.05, בעוד במומבאי עומד הממוצע על 4.85 נפשות למשפחה.
רוב אוכלוסיית נבי מומבאי היא צעירה, עם 28% בגילאי 0–15 שנים, 55% בגילאי 15–44, ו-13% בגילאי 45–59. העיר נחשבת לעצמאית בשירותי השכלה גבוהה - רק 4% מהתלמידים נוסעים למומבאי על מנת לרכוש השכלה.
בסקר שנערך, מתוך משקי הבית 43% היגרו לנבי מומבאי ממומבאי.
נבי מומבאי היא עיר קוסמופוליטית ואנשים מדתות שונות חיים בה יחדיו בידידות.
רוב אוכלוסיית העיר שייכת להינדואיזם (86%), חלקה שייך לאסלאם (10%), ושאריתה מתחלקת בין הנצרות והסיקיזם.
דוגמה טובה לזה נמצאת בבראהמאגירי (Brahmagiri), שם הקציבה CIDCO גבעה לפעילויות דתיות.
אזור זה מאכלס מוסדות דתיים רבים מדתות שונות.
בנבי מומבאי קיימת אוכלוסייה מקבוצות אתניות שונות, אך לרוב משמשת השפה הרשמית - שנפוצה בכל העיר ומופיעה על מסמכים רשמיים - מרטהי.
ברחובות העיר מדברים לעיתים בניב של הינדי בשם במבאיה הינדי - מעין שילוב של הינדי, אורדו, מרטהי ומספר מילים מומצאות.
גם האנגלית משמשת חלק נרחב של העיר, במיוחד את אנשי הצווארון הלבן.
נבי מומבאי היא אחת הערים ה"חינוכיות" ביותר בכל הודו.
לכל אזור בעיר יש שירותים חינוכיים מספקים והוא מסוגל לחנך את תושביו מבלי לשלוח אותם ללמוד מחוץ לעיר.
בתחום השיפוט של NMMC יש 128 בתי ספר יסודיים, 80 תיכונים ו-25 מכללות.
הספורט השכיח ביותר בעיר הוא קריקט.
נבי מומבאי מחזיקה במגרש קריקט בינלאומי בנרול, שנקרא DY Patil ונחשב לאחד הטובים בהודו.
כדורגל הוא הספורט השני הכי פופולרי בעיר, כשבתקופת המונסונים הוא הספורט היחיד שניתן לשחק בו תחת כיפת השמיים.
שידורי גביע העולם בכדורגל זוכים לאחוזי צפייה גבוהים במומבאי ובנבי מומבאי.
הוקי שדה, הספורט הלאומי של הודו, חווה הידרדרות חדה בשנים האחרונות, ומפסיד לקריקט בפופולריות.
בנוסף, קיימת בנרול בריכת שחייה אולימפית ומדי שנה מתרחשת בעיר תחרות Navi Mumbai Olympics - בין אזורים שונים בעיר.
העיר מתגאה באספקה אמינה של חשמל ממספר מקורות ובתשתיות נהיגה מעולות, עם המון גשרים, כבישים רחבים ומגרשי חניה.
הבעיה העיקרית של תושבי העיר הוא מיעוט הקישורים בינה לבין מומבאי - שני כבישים ומסילת רכבת אחת בלבד.
שירות רחפות היה קיים בעבר, כדי לחבר בין הערים, אך נחל כישלון בגלל מחיר הכרטיסים הגבוה ועלות תחזוקת הרחפות.
צורות הנסיעה הנפוצות ביותר בנבי מומבאי הן באוטובוסים האדומים של חברת NMMT וברכבות פרווריות.
האוטובוסים של NMMT דומים לאלה של BEST, הפועלת במומבאי, מלבד העובדה שהם מופעלים על ידי NMMC, התאגיד המוניציפלי לנבי מומבאי.
יש שנעים בנבי מומבאי בריקשות ממונעות ובמוניות.
רשת המסילות לפרוורים של מומבאי מכסה את מרבית האזורים המאוכלסים בעיר.
תחנות הרכבת החשובות ביותר ממוקמות בואשי, בלאפור ופאנבל.
בקרוב גם התחנה בנרול תהפוך לחשובה, לקראת פתיחת הקו טאנה-נרול-יוראן.
נמל התעופה הבינלאומי נבי מומבאי
נמל התעופה הבינלאומי החדש לנבי מומבאי הוא נמל תעופה הנמצא כיום בשלבי בנייה.
הבנייה ממומנת בשותפות ציבורית-פרטית - פרטנרים מהמגזר הפרטי מחזיקים ב-74% מהנכס ו-26% הנותרים מתחלקים בין הרשות לנמלי תעופה בהודו (AAI) וממשלת מהאראשטרה, לכל אחת 13 אחוזים.
נמל התעופה המתוכנן קיבל את אישור הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית, כמו גם את הסכמת הקבינט הממשלתי (ב-31 במאי 2007), והוא צפוי להיות מוכן לפעילות לקראת סוף שנת 2011.
נבי מומבאי מלאה בבנקים, מסעדות וקניונים.
נבי מומבאי מכילה גם סופרמרקטים רבים, המספקים את צורכיהם של תושביה, ביניהם גם: Apnaa Bazaar, More, Spencer's, Subhiksha, Reliance Fresh, Spinach ו-Fairprice.
מסעדות רבות פתוחות לציבור בעיר, אך לרוב מסעדות מומבאי מוכרות יחסית יותר מהמסעדות המקבילות להן בנבי מומבאי.
העיר מכילה מספר מועט של מלונות שלושה כוכבים וחמישה כוכבים, אך נתון זה צפוי להשתנות עם סיום בנייתו של נמל התעופה העירוני, כשמלונות נוספים יתחילו להופיע באזור.
מרבית חברות התוכנה במהאראשטרה מחזיקות במשרדים בנבי מומבאי, שמאכלסת גם את משרדיהן של חברות מרכזיות, דוגמת קבוצת התעשיות "Reliance", בעלת נוכחות מרכזית בעיר.
חברות חשובות נוספות הפועלות מהעיר כוללות גם את: Hexaware_Technologies, TCS, מגזין המחשבים Digit, וגם V2Solutions.
כחלק מתכנון לטווח ארוך, מספר שווקים מרכזיים החלו לעבור מתוך מומבאי לנבי מומבאי.
באזור קלמבולי מתנהל שוק למכירת מוצרי מתכת ובואשי מתנהל שוק לפירות וירקות טריים.
אחת מנקודות הציון העסקיות המרכזיות בעיר היא נמל JNPT באזור דרונגירי, כשהחלקים הפעילים ביותר עסקית בנבי מומבאי הם בלאפור, ואשי, נרול והפרבר מהאפי.
השקעה במניות היא ענף פופולרי בנבי מומבאי, מופעלת על ידי חברות כמו Bigbull Investments, Sharekhan, ו-Indiabulls.
פארק האינפו-טק הבינלאומי בואשי, וקומפלקס תחנת הרכבת בבלאפור מאחסנות חברות IT (טכנולוגיות מידע) בינלאומיות רבות.
איש העסקים מוקש אמבאני, הציע להקים אזור כלכלי מיוחד (Special Economic Zone - SEZ) שיתפרס על האזורים קלמבולי ודרונגירי בהשקעה של כ-400 מיליארד רופי, תוכנית שעשויה להיות מאיץ צמיחה חשוב לעיר.
קבוצת "מרתון" הכריזה על הקמת אזור "מיני-SEZ" משלה, בשם NexZone, באזור שבו נבנה כעת נמל התעופה הבינלאומי של נבי מומבאי.
אזור זה יכיל מבנים תעשייתיים ומבני מגורים, מרכז קניות ומוסדות חינוך.
רשימת הערים התאומות של נבי מומבאי:
אל-נבי אליאס הוא כפר פלסטיני בשומרון, השייך לנפת קלקיליה.
הכפר שוכן שני קילומטרים מזרחית לקלקיליה על כביש 55, צפון-מזרחית לאלפי מנשה ומערבית לקרני שומרון ושכם.
הכפר ממוקם ליד מבנה מקאם המוקדש לנבי אליאס - המזוהה בידי אחדים כאלישע הנביא.
עד שנת 2021 עבר הכביש הראשי, כביש 55, דרך הכפר.
בעקבות התגברות מעשי טרור כלפי יהודים מצד תושבי הכפר נסלל כביש עוקף מצפון לכפר.
במרכז הכפר נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית.
בנוסף בגבעה החולשת על הכפר ממזרח ממוקמת "ח'רבת ברת'ונה", ובצמוד לכפר מדרום מעבר ממוקמת "ח'רבת עוריץ", שבהן גם נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית.
הכפר מופיע ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, ככפר בסנג'ק שכם (מחוז שכם).
תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, וזיתים.
בשנת 1961, על פי מפקד האוכלוסין הירדני, היו בכפר 226 תושבים.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, נבי אליאס עברה לשליטה ישראלית.
בשנת 1982, החלה הקמתה של ההתנחלות אלפי מנשה מדרום מערב לכפר, עבור משרתי צבא קבע.
לצורך הקמת ההתנחלות הופקעו 1,943 דונם של אדמה חקלאית ששימשה את תושבי הכפר.
בזמן האינתיפדה הראשונה אירעו מספר תקריות של יידוי אבנים על רכבים ישראלים שנסעו בכביש 55, שעבר באותו הזמן במרכז הכפר.
באחת התקריות טענו פלסטינים כי מתנחל ניסה לחטוף ילד בן 12, בתגובה לזריקת אבנים על רכבו.
לאחר הסכמי אוסלו, השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B ומרבית השטח החקלאי סווג כשטח C.
בתקופה זו נהנו סוחרי נבי אליאס מקונים ישראלים רבים שהגיעו בהמוניהם, בעיקר בסופי שבוע.
במקום פעלו ושגשגו מרפדיות, מסעדות, מוסכים ואף מרפאות שיניים.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה ישראל בהקמתה של גדר הפרדה, שתחצוץ בין השטחים שבהם מתגוררים הפלסטינים ביהודה ושומרון ובין השטחים הישראלים.
באזור נבי אליאס, מאחר שההתנחלויות והיישובים הפלסטינים קרובים ואין רצף טריטוריאלי לשום צד, בותרו חלק מאדמות הכפר על ידי הגדר.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה גם הפסיקו הישראלים לפקוד את הכפר כמעט לגמרי.
באזור נבי אליאס גדר ההפרדה נבנתה הן מצפון (סביב ההתנחלות צופים) והן מדרום (סביב ההתנחלות אלפי מנשה).
ביוני 2006 הורה בג"ץ לפרק קטע בגדר ההפרדה באזור, מאחר שנקבע על בסיס תוכנית מתאר להרחבת ההתנחלות צופים ולא לצורך ביטחוני.
ב-2006 ומאוחר יותר שוב ב-2008, פרצו מהומות בעקבות כתובות נאצה שנמצאו על קיר מסגד בכפר בגנות האסלאם ומוחמד.
במרץ 2012 כתב אישום הוגש נגד נער גבעות שהצית כלי רכב בכפר.
בנובמבר 2015 אירע פיגוע דקירה בכפר, כאשר ערבי, תושב הכפר, דקר אזרח ישראלי שישב במכוניתו והגיע לכפר על מנת לערוך קניות.
הנדקר נפצע באורח קשה לטענת התושבים הדקירה בוצעה כנקמה על אירוע בו דרס ישראלי ארבעה תושבים באפריל 2015.
בתחילת שנת 2016, בעקבות התגברות אירועי הטרור בכפר, הוחל בהכנות לסלילת כביש עוקף נבי אליאס, שיסיט את כביש 55 אל מחוץ לכפר.
לצורך כך הוצאו צווי הפקעה ל-104 דונם של קרקע חקלאית של אנשי הכפר.
הליכי ההפקעה הוקפאו על ידי בג"ץ עד בירור טענות בעלי הקרקעות המופקעות.
בינואר 2018 הסתיימו העבודות לסלילת הכביש העוקף והכביש נפתח לתנועה.
זמן קצר לאחר פתיחת הכביש לתנועה, הקים איש עסקים פלסטיני מקלקיליה פארק מים גדול בלתי חוקי בשטחי C, במרחק 200 מטר מהכביש ובסמוך לכפר.
ב-6 באוקטובר 2023 נזרק סלע על ידי מחבל פלסטיני לעבר אוטובוס בכביש עוקף נבי אליאס תוך כדי נסיעה במהירות גבוהה ואחד הנוסעים נפצע.
מיקומו של קברו של אלישע אינו מתואר בתנ"ך.
הרב יצחק גולדהאר בספרו אדמת הקודש מציין כי הוא נקבר בנבי אליאס.
נבי סאלח הוא יישוב פלסטיני בדרום השומרון, בסמוך לכביש 465. הכפר שוכן בשטח B באזור הערים רמאללה ואל-בירה בגובה 570 מטרים מעל פני הים.
כפרים סמוכים לכפר הם בני זייד, כפר עין, דיר א-סודאן, עאבוד ודיר ניזאם.
בשנת 1977 הוקמה סמוך לכפר ההתנחלות נווה צוף (נקראה בעבר חלמיש).
בתחומי הכפר מצוי מתחם קבר המיוחס לנבי צאלח.
הנביא צַאלִח מקושר במסורת האסלאמית עם העיר הנבטית החצובה בסלע, מדאאן סאלח שבצפון-מערב חצי האי ערב (בשטחה של ערב הסעודית של ימינו).
כך שנראה שהמילה "צַאלִח" היא שיבוש למילה העברית "סלע".
רמז נוסף הוא שם העיר הנבטית פטרה (המכונה "הסלע האדום"), שגם בה מבנים חצובים בסלע, "פטרה" מיוונית (Πέτρα) - "פטרוס" שמשמעותו "סלע".
כמו כן, על פי הקוראן, הנביא צַאלִח הפך סלע לנאקה לבקשת אנשי מדאאן סאלח להוכחה האלהות של אללה.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20 התעתיק הנהוג מערבית לשם הכפר היה "נבי צאלח", מאז לפי כללי התעתיק מערבית לעברית של האקדמיה ללשון, התעתיק הנהוג הוא סאלח.
תעתיק נוסף בשימוש הוא "א-נבי ס'אליח" (לדוגמה במפה הטופוגרפית של המרכז למיפוי ישראל).
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מהתקופה הביזנטית.
סמוך לגרעין העתיק של הכפר נמצא קבר נבי סאלח אשר נבנה על גבי שרידי כנסייה ביזנטית.
מסורת של חגיגה נוצרית עממית, שנחגגה בתקופה הצלבנית בכפר (שייתכן שהיא שריד למנהגים נוצריים שרווחו כבר בתקופה האסלאמית המוקדמת או אף בזמן הנצרות הקדומה בתקופה הביזנטית) נקשרה בתקופה הממלוכית לנביא צַאלִח (הממלוכים גם קשרו את "חג נבי צאלח" למסגד הלבן שבנו ברמלה).
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר בשם דיר סאלח (המילה דיר משמע מנזר בערבית).
תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה וירקות קיץ.
בשנת 1870, לפי חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן, גרו בכפר 150 תושבים.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1877 מתואר הכפר כ-"כפר בגודל בינוני על רכס, עם מסגד קטן ובאר מדרום, מעיין קיים כשלושה רבעי קילומטר מזרחה".
בשלהי התקופה העותמאנית שופץ קבר נבי סאלח והיה מוקד לחגיגות המונים של "חג נבי צאלח".
בראשית ימי המנדט הבריטי ניטע על הגבעה שמול נבי סאלח יער אום צפא.
היער הוכרז על ידי ממשלת המנדט הבריטי כשמורת יער סגורה ב-1922 ובכך היה לשמורת הטבע הראשונה בארץ ישראל.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הקימו השלטונות הבריטים נקודת משטרה על הגבעה החולשת על צומת הדרכים בכניסה לכפר ("צומת נבי צאלח"), עקב חשיבות הצומת כנקודת מפגש של הכבישים המובילים ללטרון בדרום, בית סירא בדרום מערב, רמאללה וביר זית במזרח, וקיביה במערב.
ביולי 1943 הושלמה הקמת מצודת טגרט ("משטרת נבי צאלח") של המשטרה הבריטית באותה נקודה, שהוקמה כחלק ממערך הביטחון של השלטון המנדטורי, על ידי המחלקה לעבודות ציבוריות.
המצודה הוקמה על גבי המבנה הישן, ובשל כך המשיכה את המאפיינים הארכיטקטוניים שלו בזה החדש.
המצודה מורכבת מאגף ראשי בן שתי קומות, מגדל ביטחון ומספר אגפים התוחמים שתי חצרות פתוחות.
ייחודה של מצודה זו הוא בכך שהמבנה מצופה באבן (ולא בטיח ובטון כרוב מצודות טגרט), וכן השימוש בקשתות בחזיתות הפונות לחצרות הפנימיות.
בשנת 1945, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל היו בבעלות תושבי הכפר 2,846 דונם של קרקע, מתוכן 735 דונם של מטעי זיתים.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, הייתה נבי סאלח תחת שלטון ירדני.
"משטרת נבי צאלח" הפכה למרכז שלטון ומחנה צבא ירדני.
בעקבות מלחמת ששת הימים משנת 1967, בה נכבש נבי סאלח על ידי ישראל, הכפר נמצא תחת שלטון ישראלי.
"משטרת נבי צאלח" עברה לרשות משמר הגבול ובתאי המעצר שבמבנה היו מוחזקים אסירים ביטחוניים.
אך המבנה ננטש לאחר מספר שנים ולא הייתה בו נוכחות קבועה של חיילים.
ניסיון ראשון להתנחל במקום נעשה ב-9 באוקטובר 1974, ב"מבצע ההתנחלות" של גוש אמונים.
כ־300 איש יצאו בחשאי ברגל באישון לילה לכיוון "משטרת נבי צאלח", מאחר שהצבא ניסה למנוע התיישבות במקום.
בדרך עקפו כמה מחסומי צבא ובמקומות אחדים התפתח עימות בין המתנחלים
לחיילים שניסו לפנות אותם לאוטובוסים שהמתינו בצד הדרך.
עם אור ראשון הגיע הקבוצה בראשותו של מאיר הר-ציון אל "משטרת נבי צאלח", אולם חיילי צה"ל כבר המתינו להם במקום, והם עברו אל גבעה סמוכה, בתוך יער אום צפא.
לאחר שהמתנחלים סירבו להענות לדרישה לעזוב את המקום, החלו החיילים לפנות אותם.
המתנחלים התנגדו לפינוי והטיחו עלבונות לעבר החיילים כגון המילה "נאצי".
החיילים נשאו כל אחד מהם במורד הגבעה אל הכביש שם חנו אוטובוסים.
מבצע הפינוי הסתיים לפנות ערב.
מאיר הר-ציון, עמד מן הצד, לא התערב בנעשה ועזב את המקום מרצונו.
ב-31 באוקטובר 1977, נכנסו חברי גרעין "נווה־צלח" למבנה "משטרת נבי צאלח", בהמתנה להקמת היישוב.
באמצע אפריל 1978 בעקבות שיחה של ראש הממשלה מנחם בגין עם שר הביטחון, עלו הטרקטורים הראשונים להכשרת הקרקע צמוד למבנה המשטרה עבור "יישוב זמני" בו הונחו אשקוביות, וליישוב הקבע שהוקם על גבעת "חירבת חובלתא" דרומית מערבית למבנה המשטרה, על 100 דונם שהפקעו מתושב נבי סאלח באמצעות צו תפיסה לצורכים צבאיים.
לאחר תחילת העבודות פנו תושבי נבי סאלח לבג"ץ בעתירה נגד הקמת היישוב וטענו שגדר שהוצבה במקום חוסמת את הגישה לחלקת אדמה אותה מעבד תושב הכפר.
בעקבות הצהרת מנהלת מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה, דורית ביניש, שהיא אינה יודעת מי הקים את הגדר, הוציאו השופטים צו הפסקת עבודות ל-45 יום כדי שהמדינה תוכל לברר את העובדות לאשורן.
במאי 1978, שלחו המתנחלים מכתב למושל הצבאי של רמאללה עם העתקים לשר הביטחון בו כותבו כי הגדר נועדה להגן על שתילים שניטעו בצד הדרך מפני עדרים הרועים באזור, ואין בכוונתם למנוע גישה או להשתלט על אדמות.
ביולי 1978, בתצהיר שהגיש מתאם פעולות הממשלה בשטחים, האלוף אברהם אורלי לבג"ץ טען כי:
בינואר 1979, התלוננו תושבי נבי סאלח, כי המתנחלים ממשכים בעבודות למרות צו ביניים להפסקה, עד לברור האם ניתן לבנות התנחלות על קרקע הנמצאת בבעלות פרטית שהופקעה על בסיס צו תפיסה לצורכים צבאיים.
ב-29 באוגוסט 1979 פורסם כי ליישוב הוקצו 900 דונם, שעיקרן קרקעות שהוכרזו כאדמות מדינה, וקרקעות "משטרת נבי צאלח" שכבר היו בתפיסה לצורכים צבאיים (כיום קרוי אזור זה של היישוב "שכונת האשקוביות").
רשות שמורות הטבע והחברה להגנת הטבע גישו תלונה נגד המתנחלים, אך הבנייה לבסוף נמשכה.
במרץ 1980, נודע כי יש שתי חלקות בבעלות פרטית של תושבי נבי סאלח בשטח שהוקצע להתנחלות בהם מטעי זיתים ובוסתן.
בחלקות אלו לא נבנו בתים אך לא התאפשרה לבעלי החלקות גישה אליהם מאחר שהם נכלאו בתוך שטח היישוב מאחרי גדר הביטחון (באחת מהם הוקם גן ציבורי בשם "בוסתן שמעון").
ב-1981 הכריז המנהל האזרחי בסך הכל על 2,060 דונם באזור נבי סאלח כאדמות מדינה והם הועברו לטובת ההתנחלות נווה צוף.
ההתנחלות לא בנויה על כל השטח שהוקצה לה, אך הצבא מנע את הגישה לחלקות חקלאיות של נבי סאלח ודיר ניזאם, שההתנחלות נבנתה ממש לידן.
בהמשך השתלטו המתנחלים על מעיין עין קווס בטענה שהמעיין לא היה בשימוש.
בהסכם אוסלו ב' סווגו השטח הבנוי של הכפר כשטח B ו-80% מהקרקעות החקלאיות שלו כשטח C, ועקב כך הגישה של התושבים אליהן הוגבלה.
בזמן האינתיפאדה השנייה הוקם בכניסה לכפר מחסום צבאי לטובת הגנה על הציר ועל היישובים היהודיים.
בהמשך הפך המחסום לעמדה מבוצרת עם מגדל שמירה, וכביש 465 נחסם לתנועה פלסטינית.
כדי לצאת מהכפר לכיוון רמאללה נאלצים התושבים לנסוע 30 קילומטרים נוספים בדרכים עוקפות.
מאז 2009 מקיימים תושביו של נבי סאלח הפגנות שבועיות במחאה על ההחרמה של אדמות הכפר והשתלטות מתנחלי חלמיש על המעיין הסמוך.
במהלך ההפגנות, מתקיימים עימותים קבועים עם הצבא המלווים לרוב ביידוי אבנים.
הצבא משתמש בגז מדמיע, בואש, כדורי גומי, רימוני הלם ואמצעים לפיזור הפגנות אחרים, ולעיתים אף בתחמושת חיה.
ב-2011 נהרג תושב הכפר מוסטפא תמימי מרימון גז שחייל ירה עליו מטווח קצר מאוד בעת שזרק אבנים מטווח קרוב על הג'יפ בו שהה החייל.
ב-2013, נהרג רושדי תמימי מירי אש חיה על המפגינים, הירי בוצע בהוראת מפקד הפלוגה לאחר שאזלו ללוחמים האמצעים לפיזור הפגנות.
ב-2017, נהרג סבע נידאל עוביד, מירי רוגר בעת הפגנה בכפר.
ביוני 2018, נהרג עז א-דין תמימי, בן 21, על ידי חיילים שנכנסו לכפר כדי לבצע מעצרים.
ב-1 ביוני 2023 חיילים ששמרו על ההתנחלות הסמוכה נווה צוף ירו בניגוד לפקודות לעבר נבי סאלח, ומהירי נהרג הפעוט מוחמד תמימי.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בנבי סאלח הייתה אוכלוסייה של 105 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-144 נפש, ששכנו ב-18 בתים.
בסקר הכפרים של 1945 מנתה אוכלוסיית נבי סאלח 170 תושבים.
במהלך מלחמת ששת הימים ב-1967, רבים מתושבי הכפר נמלטו והפכו לפליטים באזורים אחרים בגדה המערבית ובירדן, או עזבו לארצות הברית.
המשפחה הגדולה ביותר בכפר היא משפחת תמימי, שאחת מבנותיה היא עהד שהתפרסמה בארץ בתקיפת וביזוי לוחמי צה"ל ונעצרה בסוף שנת 2017.
בנבי סאלח מתגוררים פקידים ברשות הפלסטינית, העובדים בעיקר ברמאללה.
בנוסף לכך ישנם שוטרים במשטרה הפלסטינית וחקלאים.
העיסוק בחקלאות פחת מאז הסכמי אוסלו, לפיהם 80% מאדמות הכפר נמצאות בשטח C.
מכולת קטנה משמשת את תושבי היישוב לצורך מסחר בחלק מהמוצרים.
בנבי סאלח בית ספר אחד, "בית הספר נבי סאלח", שבו לומדים מכיתה א' עד ט'.
לאחר מכן עוברים התלמידים לבית ספר התיכון האזורי בכפר בני זייד, עד כיתה י"ב.
במקרה חירום, נוסעים התושבים לבית החולים ברמאללה או לעיירה סלפית שליד אריאל.
בנבי סאלח מסגד אחד, מסגד תמים דארי (דארי היה אחד מבני לווייתו של הנביא מוחמד ומייסד שושלת תמימי, שצאצאיה מתגוררים בכפר).
בכפר נמצא מבנה מקאם: "מקאם א-נבי סאלח", המיוחס לנביא סאלח, אחד מנביאי האסלאם שקדמו למוחמד, על פי המסורת המוסלמית.
אף כי מסורות אחרות מציינות את קברו של נבי סאלח ברמלה או בסיני.
מתחם הקבר, כולל ציון מקומו, חדר תפילה, בית בד, באר מים, חדר לימוד, אולם, חצר ושתי מרפסות.
הוא בבעלות הווקף המוסלמי; הוא נשכר על ידי "המרכז התרבותי נבי סאלח" המקומי, שהוא המוסד המרכזי והחשוב ביותר בכפר.
בשנת 2003 המבנה שוקם בהנהלתו של האדריכל יארה א-שריף ובעלות של 63,000 דולר, בעיקר במימון שוודי.
בקרבת הכפר נמצאות שמורות הטבע יער אום צפא ויער דיר ניזאם, של חורש ים תיכוני ועצי אורן.
רכס ההר שעליו בנוי הכפר נקרא "רכס ג'יפנה", על שם הכפר ג'יפנה הנמצא כ-10 קילומטרים דרומית מזרחית לנבי סאלח.
זהו רכס שיורד מקו פרשת המים בגובה של כ-900 מטר מעל פני הים לגובה 550 מטר באזור הכפר, כך שבסביבתו נובעים מעיינות שכבה רבים, מכיוון שמי הגשם המחלחלים נעצרים בהגיעם לתצורת מוצא, שכבות חוואר צהבהב האטום למים.
שורת נביעות ממזרח לכפר, באזור יער אום צפא, הנובעות למרגלות מצוק בקו המגע בין שכבת הסלע המחלחלת של תצורת בית מאיר לתצורת מוצא.
מי המעיין הובלו בעבר בתעלות השקיה לחלקות השלחין הסמוכות של תושבי הכפר, אך מאחר שהאזור הוכרז כשמורת טבע נאסר עליהם להשתמש במיי המעיין.
באזור מעיינות שכבה נוספים: עין א-שינרה, עין אל-כלבה, עין אל-ג'רב ועין עמר שמתיבשים לאחר עונת הגשמים.
בסמוך לנבי סאלח נמצא עין אל-קוס (בעברית: "מעין הקשת"), מעיין שמאז 2009 הפך למוקד סכסוך בין תושבי דיר ניזאם ונבי סאלח לתושבי חלמיש.
ב-2006 נוקה המעיין ושופץ על ידי בני נוער מחלמיש המכנים אותו "מעיין מאיר".
מנגד טוענים המתנחלים שהמעיין לא היה בשימוש עד שהם שיפצו אותו.
ב-19 ביולי 2013 נפצעה דוברת "בצלם" ברגלה מכדור גומי, בשעה שתיעדה בווידאו את ההפגנה השבועית.
במאי 2020 ניסה מחבל פלסטיני בן 39 לדרוס חיילי צה"ל במעיין.
בשמורת יער אום צפא התקיים יער צפוף טבעי של אורן ירושלים ושרידי חורש ים תיכוני.
השלטונות הבריטים נטעו במקומות הפתוחים בין שרידי החורש אורן קפריסאי, אורן הסלע, ברוש ואלון התבור.
נֶבֶט הוא צמח צעיר המתפתח מתוך עובר רדום של צמח, במסגרת הליך הנביטה.
במהלך הנביטה, בעקבות היחשפות הזרע לתנאים מתאימים, "מתעורר" העובר המצוי בזרע הרדום ומתפתח לנבט הכולל את האיברים נצרון ושורשון.
בהתקיים התנאים המתאימים מתפתח הנבט וגדל לצמח הבוגר.
לנבט שלושה חלקים: השורשון (השורש העוברי), הנצרון (הגבעול העוברי) ופסיגים (העלים של הנבט).
לצמחים חד פסיגיים עלה נבט אחד, לצמחים דו-פסיגיים שני עלי נבט.
צמחים ממשפחת חשופי הזרע מספר רב יותר של פסיגים, כך למשל לאורן שמונה פסיגים.
בתחילה סופג הזרע מים מסביבתו בפעפוע.
בעקבות כך הזרע תופח וקליפתו נבקעת.
התהליכים המטבוליים, שהתרחשו בזרע באופן מינימלי, מתגברים.
האנרגיה שהייתה אצורה בזרע הופכת לזמינה וחומרי התשמורת מתפרקים לצורך המשך התהליך.
בהמשך חלה בעובר התרבות מהירה של תאים.
התאים עוברים התמיינות ומתפתחים לשורשון ולנצרון אשר פורצים מהזרע.
לרוב בוקע קודם כל השורשון ורק לאחר מכן הנצרון.
השורשון תמיד יגדל כלפי מטה והנצרון כלפי מעלה, ללא קשר לזווית בה מונח הזרע.
השורשון גדל ומפתח יונקות אשר מתחילות לקלוט מהקרקע מים וחומרי מזון.
הנצרון גדל, בוקע מעל פני הקרקע, מצמיח עלים ומתחיל בתהליך ההטמעה (פוטוסינתזה) המאפשר לצמח להיות עצמאי.
כדי שהזרע יתחיל לנבוט הוא צריך להיחשף לתנאים מסוימים הכוללים: רטיבות, אור, ריכוזי גזים וטמפרטורה.
את רוב הזרעים והקטניות אפשר להנביט בקלות על ידי שרייה במים והנחה במצע לח לכמה ימים.
הנבטה במצע של אדמה תספק נבטים ארוכים יותר.
מניחים במקום חשוך עד להופעת השורשון ולאחר מכן במקום מואר ללא קרני שמש ישירות על מנת לאפשר פוטוסינתזה.
כדי שלא ייווצר עובש נדרש לשטוף מדי פעם ולשמור על לחות מינימלית.
ניתן לקנות מנבטה חשמלית ששומרת על כמות מים מבוקרת.
בשלב הראשוני לאחר השרייה גדל שורשון קטן לבן והזרע עדיין ניכר.
נבטים אלו מכונים נבטוטים, ואפשר לאוכלם חיים כתוספת לסלט או לבשלם.
השרייה גם ללא נביטה (מכונה "טרום נבוט") משביחה את הערך התזונתי ומקצרת את זמן הבישול ולעיתים מאפשרת לאכול אף ללא בישול.
נבטים משמשים למטרת אכילה במצב נא או לאחר בישול.
הם רכיב מרכזי במטבח המזרח אסיאתי.
חיסרון אפשרי בצריכת נבטים נאים הוא שזרעים נובטים עשויים להכיל חיידקים מזיקים.
יש המזהירים מפני צריכת נבטים שעלולים להכיל כמות רבה של חידקים, וממליצים לאוכלם מבושלים.
נבטים מסוגים שונים מיוצרים ומשווקים באופן מסחרי.
רוב הנבטים הנמכרים לאכילה מונבטים במגש על גבי צמר גפן או ספוג וככל גידולי מים ישנם ספקות בהלכה בדינם.
גם בנבטים שצמחו באדמה שבעציץ יש דינים שונים.
בגידול מים הסתפקו האחרונים האם לדמותם למה שגדל מעצמו ללא שום מצע אמנם יש מסתפקים בגידולי מים שמוספים להם חומרי הזנה שמא כך המים נחשבים כאדמה דלילה.
נחלקו הפוסקים הם יש איסור זריעה בשביעית בגידולי מים.
רבים נוהגים כהכרעת החזון אי"ש שמים אינם נקראים "שדה" ואין מצוות שמיטה נוהגת אם הוא בתוך הבית.
הזרעים שאותם מנביטים חייבים בתרומות ומעשרות לפני ההנבטה אם הם כאלו שראויים לאכילה.
הנבטים שגדלו לרוב הפוסקים אינם חייבים בתרומות ומעשרות ככל גידולי מים להרבה פוסקים אך כיון שהלכה זו מסופקת נוהגים להפריש תרו"מ בלא ברכה.
במקרה שגדלו במצע של אדמה בכלי שאינו נקוב (נקרא כיום מצע מנותק) חייבים בתרו"מ אמנם מדרבנן ולא מדאורייתא.
במקרה שהונבטו על מצע של אדמה (אף אם בעציץ שאינו נקוב) ברכתם בורא פרי האדמה
אך בגידול מים נחלקו הפוסקים האם יש לברך על גידולי מים כברכתם הרגילה או ככמהין ופטריות שאינם יונקים מן האדמה כרגיל ולכן ברכתם שהכל.
הרב בן ציון אבא שאול פסק לברך אדמה כברכת מין הקטנית שבמקורה גדלה באדמה.
הרב משה שטרנבוך כתב שאפשר לברך גם אדמה אך אם רוצה לברך שהכל אינו טועה ויש שכתבו כתבו לברך שהכל ולו משום ספק
השריית זרעים במים כדי להצמיח אסורה בשבת משום מלאכת זורע.
ואף זילוף מים בשבת במצע הגידול אסור מן התורה.
אם הנבטים נמצאים עדיין על מצע הגידול אסור לנוטלם בשבת משום מלאכת קוצר ולכן צריך לעוקרם לפני שבת ואם לא עשה כן הם מוקצים כל השבת.
נבי חזורי הוא אתר קבורה של הקדוש הדרוזי השייח' עות'מאן חזורי הנמצא בצפון רמת הגולן כק"מ ממזרח לקלעת נמרוד.
במקום חורשת אלונים עתיקה, שהתקדשה בעקבות קדושת הקבר.
מבנה הקבר מתקופת השלטון הסורי היה בעל כיפה לבנה בצורת חרוט.
במקום גם אתר הנצחה לחללי סיירת אגוז, על גלגוליה השונים הכולל שלושים ואחת פינות הנצחה לזכר שלושים ואחד נופלי היחידה.
עוד מונצח במקום נחמן אלכסנדרון, מראשי קרן קיימת לישראל, שתכנן את המקום לפני מותו.
על השיח' נפוצה אגדה ייחודית.
מסופר שהוא היה יושב על אם הדרך הראשית בין דמשק לעכו ומברך את הנוסעים.
את עוברי-האורח היה נוהג להזמין להתכבד בלחם ומלח.
הנוסעים שמגמת פניהם הייתה להשכנת שלום ולצדקה היו זוכים, בזכות טעימת המלח הקסום, להצלחה במעשיהם.
אולם מאנשי המלחמה והמדון היה המלח משכיח את כוונותיהם הרעות והם היו שבים לביתם.
לפי אגדה אחרת קטף רועה דרוזי ענף מאחד העצים העתיקים באתר, כדי להכות בכבשיו ולהקימן.
הוא לקה בשיתוק ונבי חזורי נגלה לפניו ונזף בו.
רק לאחר שהרועה הבטיח שלא לשוב על המעשה, הוא נרפא.
לפי מסורת הוא אביה של סית שעוואנה (ערבית: الست شعوانة, الست شعواني), שחייתה כצדיק בתחפושת גבר, ולה מוקדש מקאם בעין קנייא (לפי מסורת אחרת היא ביתו של יתרו).
לפי גרסה אחת הוא היה מלך ישראל ובעידודה של ביתו פרש והצטרף לשבעה צדיקים שחיו באזור בהתבודדות, ועסקו בקליעת מחצלות.
בסמוך לאתר נמצאת מערת קבורה לא גדולה.
במעלה אותה גבעה התקיים בתקופה הרומית והביזנטית יישוב.
נמצאו מבנים, מתקני חקלאות חצובים וכלי חרס.
בתקופה הממלוכית נבנה שם מתחם מבוצר הצופה למבצר נמרוד.
גשר אבן נמצא בראש נחל חזורי, במקום בו חצתה הדרך מבניאס לג'ובתא א-זית.
מספר חוקרים במאה ה-19 ביקרו באתר.
יוהאן לודוויג בורקהרדט הגיע ב-1810 והזכיר אותו בקצרה בספרו.
בעקבות זאת העלה קרל ריטר השערה שזיהתה את שרידי החורבות עם חצור המקראית, על סמך הדמיון בשם וטעמים פרשניים נוספים.
אדוארד רובינסון כתב: "התלולית מכוסה קבוצת אלונים אצילים, שיוצרים חורשה מרשימה ביותר, וזוהר דתי עמוק.
ציון הואלי בלב החורשה, הוא קבר מוסלמי פשוט מוקף בקיר אבן עלוב.
מעט ממערב יש מעין קטן, עין אל-חזורי; וכאן גם ראשו של הנחל הפתוח, שעובר מדרום למבצר [נמרוד].
בסמוך לציון הואלי אין כל שרידים, וגם לא היו.
… בין נקודה זו למבצר יש עוד תלולית, בגובה דומה…עליה יש כמה שרידים המכונים חזורי.
אלו כמה אבני יסוד סתמיות אבל לא חורבות בהיקף גדול.
אולי הייתה זו עמדה קדמית של המבצר, אבל השרידים נראים יותר כחווה או מכלאות עיזים." מטעם זה הוא שלל את השערת ריטר.
ויקטור גרן כתב דברים דומים: "...
עליתי על גבעה שמכתירות אותה חורבות ח'רבת עין חזור.
היום זה אתר דל שמוצאים בו רק קווי קירות אחדים של בתי מגורים וגלים נצים של אבנים על שתי תלוליות, שמפריד ביניהן גיא קטן.
אחת מהן מכוסה חורש אלונים מצויים זקנים, שביניהם נראית כיפת 'ולי' המקודש לשיח' חזור[י]; את השנייה מעבדים זה כבר.
סמוך לכאן נובע מעיין בשם עין חזור.
שם היישוב היה לפנים ככל הנראה כשמו עכשיו, אבל אי אפשר לראות בו, כפי שהוצע לפנים, את בירת המלך יבין [חצור]..." הוא הוסיף שייתכן שזוהי עין חצור הנזכרת ב.
סוגיית הקמת פרויקט תיירותי באתר
תושב נווה אטי"ב שביקש להקים במקום פרויקט תיירות נתקל בהתנגדות של ראשי העדה הדרוזית, ובעקבות זאת מנעה ממנו המשטרה מלהמשיך בקידום הפרויקט.
בעקבות עתירה לבג"ץ בשיתוף עם תנועת רגבים חזרה בה המשטרה מסירובה והודיעה שהיא תפעל למנוע פגיעה בסדר הציבורי.
נבי יעפורי הוא אתר הקבורה של הקדוש הדרוזי יעפורי, הנמצא בצפון רמת הגולן, כחצי קילומטר מצפון לברכת רם וסמוך ממזרח לנחל סער.
הבקעה שבה שוכן מבנה הקבר מכונה "בקעת יעפורי", על שמו.
המבנה, התחום בחומה, נבנה בשנת 1840 לערך, והוא נושא כיפה לבנה.
סביבו קמו במשך השנים מספר מבנים נוספים דוגמת מטבח וחדר אוכל, ובמקום נוהג שוק איכרים.
נבי יעפורי היה קדוש שנודע בערכיו המוסריים הגבוהים, ואלה הועברו בעל-פה מדור לדור.
הוא מגלם את דמותו של אלע'פרי, מאנשיו של הנביא מוחמד, והוא מקובל על הדרוזים אף על פי שחי זמן רב לפני שאמונתם התגבשה.
לפי המסורת שהה נבי יעפורי באתר.
השייח' אמין טריף קבע את יום 25 באוגוסט כיום העלייה לרגל (זיארה) אל קברו של יעפורי, ובמקום נערך טקס התרת נדרים.
באוגוסט 1973 חובר הקבר לרשת החשמל הישראלית.
נביא (בגעז: ነቢይ) הוא תפקיד דתי שהתקיים בעבר בקרב ביתא ישראל.
המקור ההיסטורי הקדום ביותר שהוא גם היחיד שמזכיר נביאים כחלק מהיררכיה הדתית של ביתא ישראל הוא ההגיוגרפיה של הנזיר האתיופי תכלה חווריית מן המאה ה-15. על פי אסרס הנביא הוא נזיר העומד בראש קבוצת נזירים.
חלק מאלו המסתמכים על ההגיוגרפיה ועל מחקר הקהילה שאינו כולל מחקרים על קיומם של נביאים טוענים שמחברו לא הכיר את ההיררכיה הדתית של ביתא ישראל ושתפקיד כזה לא התקיים ושייתכן שמדובר למעשה בנזיר או בכהן.
נבחרת תאילנד בכדורגל נשים מייצגת את תאילנד בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של תאילנד.
משחקה הראשון של הנבחרת נערך ב-1975 במסגרת אליפות אסיה הראשונה, שבסופה היא הפסידה בגמר 3-1 לניו זילנד.
שמונה שנים לאחר מכן, ב-1983, היא כבר אירחה את האליפות ובסופה אף זכתה בגביע (ניצחה 0-3 בגמר את הודו).
הייתה זו הזכייה היחידה של תאילנד באליפות אסיה, על אף שהיא שיאנית ההופעות בגביע (17 טורנירים) בצוותא עם נבחרת יפן.
ב-2015, העפילה תאילנד בפעם הראשונה בתולדותיה לגביע העולם של פיפ"א, לאחר שסיימה במקום החמישי באליפות אסיה ששימשה כטורניר המוקדמות.
בגביע העולם, היא ניצחה משחק אחד (נגד חוף השנהב) והפסידה שניים (נגד גרמניה ונורווגיה), ועל כן לא הצליחה לעבור את שלב הבתים.
נבי דקו קייטה הוא כדורגלן גינאי המשחק בעמדת הקשר בפרנצווארוש ובנבחרת גינאה.
קייטה נולד בקונאקרי, בירת גינאה, והחל לשחק במחלקת הנוער של אורויה אתלטיק קלאב המקומית בגיל תשע, עד שבעונת הועלה לסגל הבוגר של הקבוצה, אך לא ערך הופעות ליגה.
לקראת עונת חתם קייטה באיסטרס מליגת המשנה הצרפתית.
ב-22 בנובמבר ערך קייטה את הופעת הבכורה שלו במועדון.
הוא שיחק 90 דקות והבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 4-2 על נים אולימפיק במסגרת המחזור ה-15 בליגה.
ב-7 באפריל 2014 קיבל קייטה כרטיס אדום ישיר בדקה ה-58 בהפסד 1–2 למץ במסגרת המחזור ה-31 בליגה.
לקראת עונת חתם קייטה ברד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית.
ב-26 ביולי 2014 ערך קייטה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בתחילת המחצית השנייה בניצחון 0–5 על וינר נוישטט במסגרת המחזור השני בליגה.
ב-23 באוקטובר ערך קייטה את הופעת הבכורה שלו במפעל אירופי, כשנכנס כמחליף בדקה ה-82 בניצחון 2–4 על דינמו זאגרב במסגרת המחזור השלישי בשלב הבתים של הליגה האירופית לעונת .
ב-27 בנובמבר הבקיע קייטה את שער הבכורה שלו בליגה האירופית, שער בתוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 1–3 על סלטיק במסגרת המחזור החמישי בשלב הבתים.
רד בול זלצבורג הגיעה עד לשלב 32 הגדולות של הטורניר, בו הודחה על ידי ויאריאל.
ב-22 בפברואר 2015 הבקיע קייטה את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה ה-68 בתיקו 2-2 נגד ריד במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
ב-3 ביוני שיחק קייטה 120 דקות בניצחון 0–2 על אוסטריה וינה בהארכה בגמר הגביע האוסטרי.
בנוסף, זכתה רד בול זלצבורג באליפות אוסטריה, כשקייטה עורך 30 הופעות ליגה ומבקיע חמישה שערים.
גם בעונת זכתה רד בול זלצבורג בדאבל.
ב-28 בפברואר 2016 הבקיע קייטה צמד שערים בניצחון 4-1 על אוסטריה וינה במסגרת המחזור ה-24 בליגה.
בסך הכל ערך קייטה 29 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע 12 שערים.
ב-19 במאי 2016 שיחק קייטה 69 דקות והבקיע את השער השני בניצחון 0–5 על אדמירה ואקר מדלינג בגמר הגביע האוסטרי.
לקראת עונת חתם קייטה בר.ב.
לייפציג מהבונדסליגה עבור 9.35 מיליון פאונד.
ב-20 באוגוסט ערך קייטה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 89 דקות והוחלף על ידי טימו ורנר בהפסד לדינמו דרזדן בדו-קרב בעיטות עונשין במסגרת הגביע הגרמני.
ב-10 בספטמבר ערך קייטה את הופעת הבכורה שלו בליגה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-84 והבקיע את שער הניצחון כחמש דקות לאחר מכן בניצחון 1-0 על בורוסיה דורטמונד במסגרת המחזור השני בליגה.
ב-23 באוקטובר הבקיע קייטה צמד שערים בניצחון 1–3 על ורדר ברמן במסגרת המחזור השמיני בליגה.
קייטה רשם עונת בכורה מוצלחת במועדון, וסיים עם ר.ב.
לייפציג במקום השני המפתיע עם 67 נקודות, כשהוא היה אחד המצטיינים בקבוצה והבקיע שמונה שערים, על אף תפקידו ההגנתי יחסית.
הוא נכלל בהרכב העונה של הבונדסליגה.
בעונת 2017/2018 הגיע עם קבוצתו לרבע גמר הליגה האירופית כאשר קייטה נבחר לסגל העונה של פיפ"א במפעל.
ב-1 ביולי 2018 נרכש קייטה על ידי ליברפול מלייפציג תמורת 52.75 מיליון ליש"ט, כאשר 48 מיליון מתוכם נכללו בסעיף השחרור של השחקן וסכום היתרה הוסכם על פי מיקומה של לייפציג בסוף אותה עונה.
עם הגיעו קיבל קייטה את החולצה מספר 8 אותה לבש לפניו סטיבן ג'רארד, אשר הייתה פנוייה מאז עבר האחרון ללוס אנג'לס גלאקסי.
קייטה ערך את הופעת הבכורה שלו ב-12 באוגוסט 2018 במשחק הליגה נגד וסטהאם יונייטד שהסתיים בניצחונה של ליברפול בתוצאה 4:0.
ב-5 באפריל 2019 הבקיע קייטה את שער הבכורה שלו במדי ליברפול בניצחון 3:1 נגד סאות'המפטון.
ב-9 באפריל של אותה שנה הבקיע את שער הכורה שלו במסגרת ליגת האלופות בניצחון על פורטו במשחק הראשון מבין שניים בשלב רבע הגמר.
ב-1 במאי 2019, במהלך המשחק הראשון בשלב חצי הגמר מול ברצלונה, נפצע קייטה וסיים את העונה.
אף על פי שנפצע, הוא זכה בתואר הראשון בליברפול תוך שהוא מחוץ לסגל ביום המשחק כאשר חבריו לקבוצה הבטיחו את הניצחון בגמר ליגת האלופות מול טוטנהאם הוטספור.
ב-18 בדצמבר, הוא הבקיע את השער הראשון בניצחון קבוצתו 1–2 על המועדון המקסיקני מונטריי בחצי גמר גביע העולם למועדונים, שלושה ימים לאחר מכן, ב-21 בדצמבר, הוא פתח בהכרב קבוצתו במשחק גמר נגד פלמנגו הברזילאית, כשהוא משחק 100 דקות עד שהוחלף.
ליברפול ניצחה את המשחק בהארכה וזכתה בתואר.
במאי 2023 הודיעה ליברפול על פרידה מנאבי קייטה.
בסך הכל ערך 84 הופעות ליגה במדי הקבוצה בהן כבש שבעה שערים.
נבט יצחק (נולדה ב-1975 בירושלים) היא אמנית וידאו ומיצב ישראלית.במיצסים שנבט בונה היא עושה שימוש בחומרים ארכיוניים.
נבט חוקרת את הבניית הזהות בהקשרים תרבותיים ובוחנת מסורות מזרחיות ומערביות.
כלת פרס ביאטריס קולינר מטעם מוזיאון ישראל, פרס עידוד היצירה של משרד התרבות והספורט.
פרס שמואל גבעון ממוזיאון תל אביב ופרס לנדאו מטעם מפעל הפיס.
יצחק נולדה בירושלים, למדה צילום והדמיה דיגיטלית במכללת הדסה, המשיכה בלימודי אמנות במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר והשלימה את לימודי התואר השני בבצלאל.
עבודותיה, מיצבי וידאו וקונצרטים חזותיים, מפרקות הגדרות ממשמעויותיהן המקובלות, בוחנות את מרכיבי התרבות ומערערות על הפרדה בין מזרח ומערב.
עריכה של חומרים ארכיוניים מצולמים ומניפולציות דיגיטליות על המתאם בין צליל לתמונה ומימד הזמן יוצרים התבוננות חדשה על הבניית העבר ומשמעות חדשה לשיח הזהויות.
חברי ועדת פרס ביאטריס קולינר בו זכתה ב-2014 ציינו כי "רבים מהמיצבים שיצחק יוצרת מקיימים דיאלוג עם התרבות המוסלמית דרך מקורות אמנותיים כמו שטיחים פרסיים, כתבי יד וחפצים אחרים או דרך המוזיקה של פריד אל-אטרש ואום כולתום.
היחס למקורות אלו ארוג ביצירתה בתוך מערכת היחסים השברירית והטעונה שבין האסלאם לישראל של היום".
עבודותיה של יצחק מוצגות בתערוכות במוזיאונים ובגלריות בישראל ומחוצה לה, ונכללות, בין היתר, באוספי מוזיאון תל אביב לאמנות, במוזיאון ישראל ובמוזיאון וילפריד.
הקרנות ענק ("וידאו מאפינג") של עבודותיה הוצגו על תיאטרון הבימה ב-2013, עם אבי בנימין, בתיאטרון ירושלים במסגרת פסטיבל ישראל 2016, ועל היכל התרבות בתל אביב, יחד עם רן סלוין במסגרת חגיגות השמונים לתזמורת הפילהרמונית הישראלית, 2016.
באוקטובר 2018 נערכה במרכז לאמנות עכשווית תערוכת היחיד "תערוכה תמידית" של יצחק.
המתחקה אחר האוסף של בית הנכות בצלאל - המוזיאון העברי הראשון בארץ שיסד ב-1906 בוריס שץ.
"כתולדה של עניין ארוך-שנים במלאכות-יד ובחפצי אמנות מסורתיים, כמו בשאלות של ייצוג ואסטרטגיות תצוגה, "תערוכה תמידית" ממקדת את תשומת הלב במשמעות החברתית המגולמות בחפצים כנשאים של זיכרון, ידע ואידאולוגיה".
"נבט יצחק מנסה לשוב אחורה למעלה ממאה שנים כדי להתבונן מחדש במפעל המאוד שאפתני של בצלאל", הסבירה אוצרת התערוכה, סאלי הפטל נווה.
ביוני 2021 נפתחה במוזיאון וילפריד בקיבוץ הזורע תערוכת יחיד של יצחק - "זיכרון דברים".
התערוכה כללה 2 מיצבי וידאו שעוסקים באוסף של וילפריד ישראל ובדמותו.
בתערוכה, אותה אצרה שיר מלר-ימגוצ'י, התבוננה יצחק במערכת הקשרים שבין האוסף לבין האספן ובונה מרחב פרשני חדש, המשלב אלמנטים היסטוריים ובדיוניים.
בנובמבר 2023 הציגה יצחק תערוכת יחיד – HERE BE DARAGONS – במוזיאון הטבע בתל אביב, אותה אצרה ליאורה בלפורד.
התערוכה כוללת שלושה מיצבים מרכזיים, המשלבים וידאו, קול ופריטים מאוספי המוזיאון.
כך יצרה יצחק מעין מוזיאון בתוך מוזיאון, שמציג פריטים מאוסף המוזיאון לצד יצירותיה.
באופן זה מציעה יצחק מבט אחר על האופן שבו מוצג הטבע.
2007 – "מגדל דוד מצדיע למגדלי התאומים", 2004, אירוע האמנות "הערת שוליים" במגדל דוד בירושלים.
- "Schneckentempo (בקצב החילזון), שנקנטמפו", מיצב אודיו-וידאו בארבעה ערוצים, 18:53 דק' בלופ, גלריה בצלאל, תל אביב
2009 – "שמחה גדולה הלילה", מיצב אודיו-וידאו המשלב הקרנה בשני ערוצים וסאונד, 10:43 דק' בלופ, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2013 – "שמש של סוף יום", קו 16 - גלריה קהילתית לאמנות עכשווית, נווה אליעזר, תל אביב.
2013 – "אוריינט אקספרס", המוזיאון לאמנות האסלאם, ירושלים.
- גלריה יוסי מילוא, ניו-יורק
2018 – "תערוכה תמידית", המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב.
2021 – "זיכרון דברים", מוזיאון וילפריד.
2023 – HERE BE DARAGONS, מוזיאון הטבע בתל אביב.
2025 – "נבט יצחק: תערוכה תמידית", מוזיאון ישראל, ירושלים.
2013 – Classics the Dub, עבודת וידאו של קונצרט ויזואלי על קיר הבימה, בתערוכה "בחזרה להיכל".
Beyond No-Mans Land – 2013, גלריה אנדראה מסלין, ניו יורק, ארצות הברית.
Meislin Projects - "הקונצרט", מיצב וידאו וסאונד, במסגרת התערוכה "המטען" מוזיאון הרצליה לאמנות.
אוצרות: נירית נלסון ורותם רוף.
2015 – "חוזר ושב" Recurrence: Rituals, Place and History, המרכז העירוני לאמנות (NIMAC), ניקוסיה, קפריסין.
- "מוזיאון תל אביב לאמנות מבקר בברלין", במרטין-גרופיוס-באו, ברלין, גרמניה.
2015-2017 – "המוזיאון מציג את עצמו 2", אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון, מוזיאון תל אביב.
2004 – פרס עיריית ירושלים להצטיינות בלימודי אמנות, מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר, ירושלים.
2004 – פרס ראשון, תחרות הקולנוע הניסיוני, פסטיבל הקולנוע ירושלים ה-21
2007-2006 – פרס עבור הישגים בלימודים, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
2012 – פרס עידוד היצירה, משרד התרבות והספורט
2012 – פרס שמואל גבעון, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2013 – תוכנית שהות, ארטפורט, תל אביב
2014 – פרס ביאטריס קולינר לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים
2014 – פרס מפעל הפיס לאמנויות על שם לנדאו
2017 – פרס משרד התרבות לאמנות פלסטית
2025 – פרס דיזנגוף של עיריית תל אביב-יפו
נבחרת תוניסיה בכדוריד היא הנבחרת לאומית של תוניסיה.
ליגת הכדוריד פעילה בתוניסיה החל משנת 1953 ונבחרת התחילה את דרכה בשנות ה-60 של המאה ה-20. הנבחרת זכתה 10 פעמים האליפות אפריקה בכדוריד וזכתה במדליה בכל אליפות שהשתתפה.
הנבחרת השתתפה ב-16 אליפויות העולם בכדוריד והייתה הנבחרת האפריקאית השנייה שהעפילה לחצי הגמר.
במשחקים האולימפיים היא הצליחה להגיע למקום השמיני.
בהתאם לדירוג של האיגוד הכדוריד העולמי, נכון ליולי 2018 הנבחרת הייתה מדורגת במקום ה-17 עם 48 נקודות
נביאים הוא שמו של המדור השני בתנ"ך, בו מצויים הספרים המתארים את קורות ישראל לאחר הכניסה לארץ ישראל, וספרי הנביאים.
הכינוי נביא מיוחס למי שנושא את דבר האל.
על פי הרמב"ם, נחלקים ספרי התנ"ך לשלוש רמות של קדושה לפי מידת ההשראה האלוהית ששימשה לכתיבתם: ספרי התורה נכתבו על ידי אב הנביאים משה רבנו, ספרי הנביאים נכתבו בפעולת נבואה, וספרי הכתובים נכתבו על ידי אנשים שאינם בהכרח נביאים אך כתבו בהשראת רוח הקודש.
ספרי התנ"ך המצויים במדור נביאים הם שמונה ספרים: יהושע, שופטים, שמואל, מלכים, ישעיה, ירמיהו, יחזקאל ותרי עשר.
ספרי הנביאים נחלקים לרוב לשתי חטיבות, שחלוקתן אינה כרונולוגית, אלא תוכנית ועניינית:
נביאים ראשונים, הכולל את ספר יהושע, ספר שופטים, ספר שמואל וספר מלכים.
ספרים אלו מכילים בעיקר תכנים היסטוריוגרפיים.
כיום מקובלת החלוקה היוונית של שמואל ושל מלכים לשניים: ספר א' וספר ב'.
נביאים אחרונים, הכולל את ספר ישעיה, ספר ירמיה, ספר יחזקאל וספר תרי עשר.
ספרים אלו מכילים בעיקר לקט של נבואות שניתנו בידי הנביאים על שמם הם קרואים, המכונים גם "נביאי הספר" או "נביאי הכתב".
תרי עשר, הכולל את הושע, יואל, עמוס, עובדיה, יונה, מיכה, נחום, חבקוק, צפניה, חגי, זכריה ומלאכי.
ספרים אלו הם ספרי נבואות קצרים שקובצו יחד.
הקובץ נמנה כספר אחד, ונכלל בחטיבת הנביאים האחרונים.
חלוקה זו ל"נביאים ראשונים" ו"נביאים אחרונים" מקובלת במהדורות דפוס שונות מאז ימי הביניים.
ראשיתה, ככל הנראה, במהדורה של ספרי יהושע, שופטים, שמואל ומלכים עם פירוש רד"ק, שיצאה לאור בדפוס שונצינו בשנת ה'רמ"ו (1485) תחת הכותרת "ארבעה נביאים ראשונים".
השימוש בלשון "נביאים ראשונים", ו"נביאים אחרונים", מושאל ממקורות חז"ל, אולם בחז"ל ההבחנה היא אחרת: הנביאים עד סוף תקופת הבית הראשון, כולל ישעיה ירמיה ויחזקאל ומרבית "תרי עשר", הם "נביאים ראשונים", ואילו חגי זכריה ומלאכי, שהתנבאו בתחילת ימי הבית השני, הם "נביאים אחרונים".
חלוקה זו נסמכת, כנראה, על הפסוק להלן:
מחברי הספרים על פי המסורת
המסורת המקובלת לגבי עורכיהם של הספרים מוזכרת בתלמוד (מסכת בבא בתרא יד-טו), ומובאת כאן:
ספר יהושע – נערך בידי יהושע בן נון.
ספר שופטים – נערך בידי שמואל.
ספר שמואל – נערך בידי שמואל, והחלקים שלאחר מותו נכתבו בידי נתן הנביא וגד החוזה.
ספר מלכים – נערך בידי הנביא ירמיהו.
ספר ישעיהו – נערך בידי חזקיהו וסיעתו.
ספר ירמיהו – נערך בידי ירמיהו.
ספר יחזקאל – נערך בידי אנשי כנסת הגדולה.
ספרי תרי עשר – קובצו וסודרו על ידי אנשי כנסת הגדולה
נַבִּיהְּ מוסטפא בֵּרִּי הוא פוליטיקאי לבנוני המכהן כראש מפלגת "אמל" השיעית ויושב ראש הפרלמנט הלבנוני.
נושא בתפקיד זה מאז 1992, מה שהופך אותו לראש הרשות המחוקקת המכהן בעל הכהונה הארוכה ביותר בעולם.
ברי נולד בסיירה לאון להורים מהגרים מלבנון, אשר כמו שיעים אחרים עקרו למערב אפריקה בחיפוש אחר אפשרויות כלכליות טובות יותר.
כילד חזר לעיר משפחתו, תבנין שבדרום לבנון, שם למד בבית הספר היסודי, ומאוחר יותר המשיך את לימודיו במקאצד ובאקול דה לה סז'ס שבביירות.
הוא למד משפטים באוניברסיטה הלבנונית, שם הצטיין כפעיל פוליטי והפך ליו"ר אגודת הסטודנטים.
בשנת 1963 קיבל תואר הראשון והמשיך את לימודיו בסורבון שבפריז.
בשנות השישים הצטרף לתנועה הלאומית הערבית ("חרכת אלקומיין אלערב").
למרות נטיותיו הפוליטיות, לא היה מקובל ביותר בממסד השיעי המסורתי, ויו"ר הפרלמנט דאז כאמל אל-אסעד סירב לאפשר לו לרוץ ברשימתו לבחירות בשנים 1968 ו-1972.
בתחילת שנות השבעים הוא עבד בביירות כעורך דין מטעם חברת ג'נרל מוטורס.
בשנים 1976–1978 הוא התגורר בדטרויט שבארצות הברית, יחד עם אשתו הראשונה (בת דודו).
בשנות השבעים שימש גם כעורך דין עבור תנועת אמל, תנועתו של האימאם מוסא א-סדר.
לאחר היעלמותו של האימאם בנסיבות מסתוריות בהיותו בסיור בלוב בשנת 1978, חזר ברי ללבנון כדי להתמודד על מנהיגות התנועה.
לאחר כהונתו הקצרה של חוסיין אל-חוסייני כמנהיג התנועה, הפך ברי למזכ"ל תנועת אמל באפריל 1980. החל משנת 1979 אמל מעורבת בלחימה קשה עם פלגי אש"ף והמפלגות הקומוניסטיות על שליטה בשכונות השיעיות בדרום ביירות.
מאז אמצע שנות השבעים הייתה תנועת אמל ביחסים קרובים עם משטר אסד בסוריה, וקשרים אלה טופחו על ידי ברי.
התנועה קיבלה מסוריה משלוחי נשק והדרכה צבאית.
כתוצאה מכך נטש ג'ומאייל את בריתו הממושכת עם אסד והחל לשאת ולתת עם ברי, והעלה את קרנו כמנהיג החזק ביותר בקהילה השיעית.
בהמשך אותה שנה, שנת 1984, הצטרף ברי לממשלת האיחוד הלאומי כשר לענייני שיקום הדרום, ומאוחר יותר כיהן כשר המשפטים וכשר למשאבי החשמל והמים, תחת ראש הממשלה רשיד כראמי.
אז מילא תפקיד מפתח במשא ומתן לשחרורם של בני הערובה מחטיפת טיסה 847 של TWA.
באמצע שנות השמונים נשענה דמשק על ברי כמשקל נגד מול התחזקותם המחודשת של מחנות הפליטים הפלסטיניים בראשות תנועת הפת"ח של יאסר ערפאת.
במאי 1985 ניהלה אמל מלחמה עקובה מדם נגד הפליטים הפלסטיניים.
בספטמבר 1985 חתמו נביה ברי ומנהיגים פרו-סוריים של מיליציות אחרות (וליד ג'ונבלאט ואלי חובייקה) על ההסכם התלת-צדדי שהושג בתיווכה של סוריה, ההסכם הלאומי לפתרון המשבר הלבנוני.
הסכם זה כלל סעיפים מפורטים בדבר תיאום מלא בין סוריה לבין לבנון בנושאים ערביים, אזוריים ובין-לאומיים.
עקב לחץ ציבורי עז מצד הנוצרים בלבנון ואף מצד האופוזיציה הסונית, דחה הנשיא ג'ומאייל את ההסכם.
נטיותיו האוטוקרטיות של ברי, וכניעותו לאסד, גרמו לירידה בתמיכה בתנועת אמל בקרב הקהילה השיעית בלבנון.
חסן האשם בעל הדמות הכריזמטית, שכיהן כסגנו של ברי, התפטר ב-1986 במחאה על התנהגותו הרודנית.
מפקדים צבאיים בולטים כמו מוסטפא דיראני ואחרים אף הם נטשו את המיליציה.
מנגד, התחזקה המיליציה השיעית היריבה, חזבאללה, והצליחה לגייס חברים נוספים.
תלותו של ברי במשטר הסורי גברה, ומתוך חשש לשלומו בעקבות התנגשויות עם קבוצות אחרות, הוא עזב את לבנון ביולי 1986 ומצא מקלט זמני בדמשק.
עם זאת, הוא המשיך לשלוט משם על תנועת אמל.
בשנת 1987 הורה ברי לתנועת אמל לתקוף כוחות דרוזיים וכוחות שנשלטו על ידי אש"ף בביירות.
מערכה זו התבררה ככישלון, אמל כמעט והובסה, עד שסוריה נחלצה לעזרתה.
נביה ברי כיהן שוב כחבר הממשלה בשנים 1989–1992. ב-20 בנובמבר 1992 הוא נבחר ליו"ר הפרלמנט, בבחירות שהוחרמו על ידי 87% מתושבי לבנון.
משרת יו"ר הפרלמנט היא המשרה הפוליטית הגבוהה ביותר אליה יכול שיעי להגיע על פי האמנה הלאומית.
בתפקיד זה מכהן ברי עד היום (2024), למעט מספר הפסקות.
נָבִּיה מֶרְעִי היה אלוף-משנה בצה"ל וסגן מפקד אוגדת עזה בצה"ל.
נהרג ברצועת עזה מירי של פלסטיני, בעימותים שהיו חלק ממהומות מנהרת הכותל.
נביה מרעי נולד בכפר הדרוזי חורפיש.
אחיו הצעיר הוא הקצין והפוליטיקאי מופיד מרעי.
למד בבית הספר התיכון החקלאי "עירון" בחדרה ושימש מדריך בתנועת הצופים.
באוקטובר 1972 גויס לשירות חובה בצה"ל, והיה נחוש להתגייס לחטיבת הצנחנים, זאת בניגוד למקובל בעדה הדרוזית, שבניה נהגו להתגייס ליחידת המיעוטים.
בסיוע שר הביטחון באותה תקופה, משה דיין, והרמטכ"ל, דוד אלעזר, הגשים את משאלתו.
מרעי שובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
במהלך מסלול ההכשרה פרצה מלחמת יום הכיפורים, ומרעי יצא להילחם עם גדודו בחצי האי סיני.
עם סיום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר, שלאחריו שובץ בגדוד חרב, שנקרא עד אז בשם "יחידת המיעוטים".
נביה היה הוגה הרעיון להחליף את שם הגדוד ל"חרב" על מנת להעלות את גאוות היחידה, ולתרום להעלאת המוטיבציה בקרב הדרוזים להתגייס לצה"ל.
במסגרת הגדוד שירת בתפקידים שונים ביניהם מפקד מחלקה, סגן מפקד גדוד, וקצין המבצעים של הגדוד.
מרעי נכנס לשירות קבע באוקטובר 1975, והחל מאוקטובר 1976 שימש כמפקד פלוגה בבית הספר לחי"ר.
כשנתיים מאוחר יותר עבר לבית הספר לקצינים, ובין השנים 1978–1980 שימש כמפקד פלוגה בדרגת סרן בגדוד 932 של חטיבת הנח"ל במשימות ביטחון שוטף לאורך הגבול עם ירדן (בגזרה ממושב מחולה בצפון ועד ים המלח בדרום).
באותה תקופה נישא לבחירת ליבו, שרחה, ובשנת 1978 נולדה בתם היחידה – מנאל.
בהמשך מילא מרעי מספר תפקידים קרביים בצה"ל, ביניהם מפקד גדוד חרב וסגן מפקד חטיבת גבעתי.
בינואר 1990 נהרג אל"ם יצחק רחימוב, שהיה מפקד החטיבה המערבית ביחידת הקישור ללבנון, ומרעי נקרא למלא את מקומו.
בהמשך שירת כמפקד חטיבת הערבה, סיים לימודים במכללה לביטחון לאומי ותואר שני במדעי המדינה וביטחון לאומי.
בשנת 1994 מונה למפקד החטיבה הצפונית בעזה, לאחר שנתיים בתפקיד, מונה לסגן מפקד אוגדת עזה, כתפקיד אחרון לפני קידומו למפקד אוגדה, תפקיד הנושא דרגת תת-אלוף.
ב-27 בספטמבר 1996, בעימותים שהיו חלק ממהומות מנהרת הכותל, נהרג מרעי במהלך קרב ברצועת עזה.
עם הסלמת המצב באזור, מרעי זומן למקום, לאור קשריו המיוחדים עם הקצינים הפלסטינים.
לאחר ששוחח עמם והבטיח רגיעה בגזרה הצפונית, פנה לגזרה הדרומית לכיוון מוצב "טרמית" באזור מעבר רפיח, במטרה לסייע לחייליו שהותקפו באש פלסטינית.
במהלך הירי נפגע מרעי ומת במקום.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות הצבאי בחורפיש.
לזכרו של מרעי הוקם על גבעת נזמית מצפור של קק"ל.
אל נקודת התצפית ניתן להגיע בדרך עפר היוצאת מכביש 232, כקילומטר מערבה מהכניסה לקיבוץ מפלסים.
המצפה צופה אל רצועת עזה, והוא שימש את אמצעי התקשורת בעת מבצע עופרת יצוקה (הוא סגור לביקור בגלל סכנת צליפה).
ביער "יד מרדכי" בסמוך לכביש 3411 הוקם "חניון נביה מרעי" בו מתקיימת מדי שנה אזכרה לזכרו בהשתתפות חיילי וקציני החטיבה הצפונית של אוגדת עזה בה ניטעים עצים במקום.
בביתו הוקם חדר הנצחה לזכרו, הכולל תערוכה וסרט לזכרו.
ביישוב שערי תקווה שבשומרון המערבי הוקם לזכרו של מרעי מרכז תרבות ספורט וחוגים המשמש לרווחת תושבי היישוב.
גשר אלקוש על נחל כזיב הסמוך לחורפיש, כפר הולדתו, נקרא על שמו של מרעי.
בערב חנוכה תשנ"ז (דצמבר 1996) קראו בקיבוץ לוחמי הגטאות למירוץ הלפיד על שמו.
הוא מתקיים כבר 25 שנה בהשתתפות משפחת מרעי.
נביחה היא הקול שמשמיעים, לעיתים קרובות, הכלבים.
הנביחה מאופיינת ב"הברות" (הב) קצרות וחדות שמשכן 40–140 מילישניות המושמעות לפעמים בנפרד ולעיתים מצטרפות לסדרות (הבהבהב..).
בעברית מיוצגת נביחת הכלב על ידי הביטוי "הב הב", או "האו".
ואילו באנגלית מיוצגת הנביחה על ידי הביטוי "Woof".
ביטויים אלה הם אונומטופאיים, וכפי הנראה ניתן היה לייצג את נביחת הכלב גם על ידי הביטויים "ruff", "arf" ועוד.
על אף שכלב הבית הוא תת-מין במשפחת הכלביים, שבוית מן הזאב המצוי, נביחת הכלב מבחינה אותו ממינים אחרים במשפחת הכלביים.
גם זאבים אחרים יכולים לנבוח, אך הם עושים זאת רק לעיתים נדירות.
לפי דעתם של החוקרים קופינגר ופיינשטיין, כלבים נוטים לנבוח באופן באריכות ובאופן קצבי, ואילו זאבים בוגרים נוטים ליילל, ונביחותיהם הנדירות הן קצרות וקטועות.
לעומת הזאבים, כלבים נובחים לעיתים תכופות ובסיטואציות רבות.
החוקרת סופיה יין (Sophia Yin)ניתחה הקלטות של 4,672 נביחות, ובדקה את הקשר שבין המוטיבציה של הכלב לנביחה (הופעת אדם זר בדלת, קריאה למשחק או בדידות) לבין צליל הנביחה (תדירות הקול), השינויים בצליל תוך כדי הנביחה (אפנון הצליל), העצמה, טווח התדרים והמרווחים שבין ההברות.
על פי המחקר, ניתן להבחין בין שלוש נביחות שונות לפחות שההבדלים האקוסטיים ביניהם מובהקים:
נביחת אזעקה: הכלב משתמש בתדר נמוך תדר ממוצע של 686Hz והצליל תופס טווח תדירויות צר (בין 390 ל-1156 הרץ).
הנביחות מתמזגות לעיתים קרובות "נביחת על" ארוכה ומונוטונית.
במצב בו הכלב מתריע על סכנה אפשרית הוא מרכז את האנרגיה האקוסטית בטווח קטן של תדרים.
נביחה זו היא גם המונוטונית ביותר מבחינת שינויי העצמה (אמפליטודת הצליל) במהלך הנביחה (מרווח של 33 דציבל בין העוצמה המרבית למזערית).
נביחת המשחק: מושמעת בתדר גבוה יותר (840 הרץ).
היא עשירה בהרמוניות - הכלב מפיק טווח רחב של תדירויות קול (בין 476 ל-1502 הרץ) ומשנה את הצליל ואת העצמה (מרווח של 39 דציבל בין העוצמה המרבית למזערית) תוך כדי הנביחה, ובדומה לנביחות האזהרה גם נביחות המשחק נוטות להתחבר זו לזו.
נביחת ה"געגוע" שמשמיע כלב שהופרד מבעליו, דומה לנביחת המשחק בצליל, אך מורכבת מהברות בודדות שאינן מתחברות לסדרות ארוכות.
הכלב אינו מבזבז אנרגיה על צרורות ארוכים במצב שבו הוא עשוי להידרש לנבוח במשך זמן ממושך.
חוקרים אחרים ספרו עד שנים-עשר סוגים מובחנים של נביחות אצל כלבים מאותו גזע, המשמשים בהזדמנויות שונות, מהזמנה למשחק ועד סקרנות וקבלת פנים.
בעלי כלבים מסוגלים לזהות נביחות מטיפוסים שונים.
כאשר מושמעות הקלטות של כלבים זרים, מצליחים בני אדם להבחין בין נביחות אזהרה לנביחות משחק, כך שהשפה הזו אכן שימושית לכלב הבית.
העושר הלשוני של הכלבים מפתיע בהתחשב בדלות ההבעה של קרובי משפחתם הזאבים.
Enik Kubinyi ועמיתיו גידלו גורי זאבים (Canis Lupus) וגורי כלבים על ידי בני אדם באותם תנאים, ובדקו הבדלים בהתנהגות.
מסתבר שזאבים שגודלו מינקות בידי בני אדם יסתגלו לחברה אנושית וניתן לאלפם ממש כמו כלבי בית.
עם זאת, התגלו הבדלים המורים על הסתגלות גנטית של כלבי הבית לחברה אנושית: כלבים נטו הרבה יותר להיקשר לאדם שגידל אותם, ובילו הרבה יותר זמן בנביחות ובהשמעת קולות מזאבים באותו גיל ובאותם מצבים.
בגיל 3 שבועות השמיעו גורי הכלבים קולות 30% מזמנם, בגיל 4 - 5 שבועות הוקדשו כ-15% מהזמן לתקשורת קולית.
אצל גורי הזאבים תפסה השמעת הקולות כ-5% מהזמן ללא תלות משמעותית בגיל.
במסקנת החוקרים הייתה שהנביחה, שמקורה הקדום באמצעי תקשורת שולי בחשיבותו בלהקת הזאבים, קיבלה תפקידי תקשורת מורכבים משום שהתאימה לתקשורת בסביבה האנושית והיא חלק מההסתגלות הגנטית של הכלב לביות.
יתרון של יללת הזאבים על הנביחה כאמצעי תקשורת הוא בשימור האינפורמציה בטווחים ארוכים (מאות מטרים ועד קילומטרים אחדים) ואילו הנביחה מתאימה יותר למשיכת תשומת לב לטווחים קצרים.
נביו סקלה (נולד ב-22 בנובמבר 1947 בעיירה לוזו אטסטינו שבפרובינציית פדובה שבונטו) הוא מאמן כדורגל איטלקי וכדורגלן עבר.
כשחקן, הוא שיחק כקשר בקבוצות האיטלקיות מילאן, רומא, ויצ'נזה, פיורנטינה, אינטר מילאן, פוג'יה ומונצה.
כמאמן, הוא עלה עם קבוצת רג'ינה לסרייה ב' ב-1988, ונקרא מאוחר יותר להחליף את אריגו סאקי כמאמן פארמה.
הוא החזיק בתפקיד הזה במשך 6 שנים, והפך את הקבוצה למועדון צמרת בסרייה א'.
עם פארמה, סקלה זכה בגביע אירופה למחזיקות גביע ובסופרקאפ האירופי ב-1993, ובנוסף זכה עם הקבוצה בגביע אופ"א בשנת 1995, לאחר ניצחון בגמר על יובנטוס.
סקלה אינו מועסק על ידי אף קבוצה.
בעבר הוא אימן את ספרטק מוסקבה הרוסית (2003-2004), בורוסיה דורטמונד הגרמנית (1997-1998, עימה זכה בגביע הביניבשתי), בשיקטש הטורקית ושחטיור דונייצק האוקראינית.
הנביטה היא שמו של מכלול תהליכים הגורמים לעובר, הנמצא בתרדמה בתוך זרע, לחדש את התפתחותו ולהפוך לצמח.
עם הבשלת הזרע, כשמחובר לצמח האם, הפעילות המטבולית בתוכו יורדת לרמה נמוכה ביותר, שמאפיינת מצב של שינה.
המצב לא משתנה גם אחרי פיזור הזרעים, כי הזרע הבשל אינו נובט עד אשר מתהווים תנאי סביבה מתאימים.
בתחילה סופח הזרע מים מסביבתו, ללא השקעת אנרגיה, באמצעות חומרים חלבוניים סופחי מים, המצויים בקליפה.
בגלל זה הזרע תופח וקליפתו נבקעת.
תפיחה אינה סימן לנביטה, כי גם זרעים בהם העובר מתים, יתפחו.
בשלב הזה, גם האנדוספרם והעובר קולטים מים והתהליכים המטבוליים, שהתרחשו בזרע במידה מינימלית, מתגברים.
מופעלים אנזימי עכול, המפרקים את חומרי התשמורת מהאנדוספרם או הפסיגים וכן אנזימי נשימה, המספקים לתאי העובר את האנרגיה הדרושה.
לתהליך זה נחוצה אספקה שוטפת של חמצן.
אם יש בקרקע עודף מים, יתהווה מחסור בחמצן והזרע הנובט ירקב.
התאים עוברים התמיינות ומתפתחים לשורשון ונצרון, אשר פורצים מתוך הזרע.
מבחינים בשני טיפוסים של נביטה: נביטה על-אדמתית ונביטה תת-אדמתית.
בנביטה על - אדמתית, הפסיגים והנצר של הנבט מתרוממים מעל פני הקרקע, בגלל התארכות תת-הפסיג.
בנביטה תת-אדמתית, הפסיגים נשארים בתוך הקרקע ורק הנצר שמעליהם בוקע מתוכה, בגלל התארכות העל-פסיג.