tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאחר שהסיכוי לביטול הנישואין עלה בתוהו, וולזי – בהיותו קרדינל ונציג של הכנסייה – נחשד בהאטה מכוונת של ביטול הנישואין, ואיבוד אמון המלך בו היה "פתאומי ומוחלט".
הנרי האשים את וולזי בעבירה על חוק "ישן נושן" האוסר על סוכן אפיפיורי להיכנס לאנגליה ללא הסכמת המלך (וזאת, אף שהנרי הכיר בוולזי כבא כוחו (legatus) הרשמי של האפיפיור באנגליה כבר מ-1518).
למרות ההתפייסות עם הנרי והעובדה שזכה לחנינה רשמית במחצית הראשונה של 1530, הואשם וולזי פעם נוספת בנובמבר 1530, הפעם בבגידה, אך הוא מת בזמן ההמתנה למשפט.
לאחר תקופה קצרה שבה הנרי לקח את עול הממשלה על כתפיו, סר תומאס מור מונה ללורד צ'נסלור וראש השרים של הנרי.
מור, שהיה אינטליגנט ובעל יכולת, היה קתולי אדוק והתנגד לביטול הנישואים.
למרות זאת בתחילה שיתף פעולה עם מדיניותו של המלך והוקיע את וולזי בפרלמנט.
באפריל 1534 נשלחה קתרין לטירת קימבולטון, לאחר שסירבה לוותר על מעמדה או להכחיש את חוקיות נישואיה להנרי השמיני.
ביולי 1534, ליצן מחצרו של הדיפלומט אסטאס שאפוויניסה לשחות את החפיר, ובכך חשף את מעצרה של קתרין.
האקלים בביצות האזור פגע בבריאותה, והיא נפטרה בטירה ב-7 בינואר 1536. .
אן הייתה אישה משכילה ואינטלקטואלית באופן חריג יחסית לזמנה, ותמכה בלהיטות ברעיונות הרפורמציה הפרוטסטנטית, אף שיש מחלוקת על מידת היותה פרוטסטנטית אדוקה.
כשהארכיבישוף מקנטרברי ויליאם וורהם מת, הצורך במציאת תומך נאמן בביטול הנישואים הוביל למינויו של תומאס קרנמר למישרה הפנויה.
מינוי זה אושר על ידי האפיפיור, שלא היה מודע לתוכניותיו של הנרי לגבי הכנסייה.
בחורף 1532 הנרי פגש את פרנסואה הראשון בקאלה וגייס את תמיכת המלך הצרפתי בנישואיו החדשים.
מיד עם חזרתו לדובר שבאנגליה, הנרי ואן נישאו בטקס סודי.
תוך זמן קצר הרתה אן וב-25 בינואר 1533 נערך טקס נישואים שני בלונדון.
ב-23 במאי 1533, במסגרת בית משפט מיוחד שהתכנס במנזר דנסטבל על מנת לפסוק בסוגיית תוקף נישואיו של המלך עם קתרין מאראגון, קרנמר הכריז על נישואי הנרי וקתרין כבלתי-מבוססים וחסרי תוקף.
חמישה ימים לאחר מכן, ב-28 במאי 1533, הכריז קרנמר שנישואי הנרי ואן תקפים.
קתרין נושלה באופן רשמי מתוארה כמלכה ובמקום זאת זכתה לתואר "הנסיכה האלמנה" (בהיותה אלמנת אחיו של הנרי, ארתור).
במקומה, הוכתרה אן למלכה ב-1 ביוני 1533. ב-7 בספטמבר 1533, המלכה ילדה בת בלידה מוקדמת מעט.
הילדה הוטבלה בשם אליזבת, לכבוד אמו של הנרי, אליזבת מיורק.
עקב הנישואים נחקקה סדרת חוקים על ידי הפרלמנט הרפורמיסטי, שמטרתם הייתה למצוא פתרונות לסדרה של בעיות מסוימות, תוך הגנה על הרפורמות החדשות מפני ערעור, שכנוע הציבור בחוקיות שלהן וכן חשיפת המתנגדים להן והתמודדות עימם.
החוקים הללו טופלו בהרחבה על ידי קרנמר ואחרים וכן על ידי תומאס קרומוול, תומאס אודלי ותומאס הווארד, דוכס נורפוק, כמו גם על ידי הנרי עצמו, שלקח חלק משמעותי בכך.
כתוצאה מהחוקים הללו, תומאס מור – שכאמור נותר קתולי – התפטר מתפקידו כלורד צ'נסלור והשאיר את קרומוול כראש השרים של הנרי.
עם חקיקת חוק הירושה הראשון ב-1533, בתה של קתרין – מרי, הוכרזה כבת בלתי חוקית; נישואיו של הנרי לאן הוכרזו חוקיים, וצאצאיה של אן הוכרזו כבאים בתור בסדר הירושה.
עם חוקי הסמכות העליונה שנחקקו ב-1534, הפרלמנט הכיר גם במעמד המלך כראש הכנסייה האנגליקנית.
חוק הגבלת הערעורים שנחקק ב-1532 ביטל את הזכות לעתור לרומא בכל נושא שהוא.
רק אז נקט האפיפיור קלמנס בצעד של נידוי כלפי הנרי ותומאס קרנמר, אף שחלף זמן עד שהנידוי הפך לרשמי.
המלך והמלכה לא היו מרוצים מחיי הנישואים שלהם.
אמנם הזוג המלכותי נהנה מתקופות של רוגע וחיבה, אך אן סירבה לשחק את תפקיד האישה הכנועה כפי שהיה מצופה ממנה.
החִיוניות והאינטלקט הדעתני שהפכו אותה למושכת כמאהבת אסורה, גרמו לה להיות עצמאית מדי לתפקיד הטקסי של רעיית המלך, בהתחשב בכך שהנרי ציפה לציות מוחלט ממי שהיה להם מגע איתו בתפקיד רשמי בחצר.
אופייה הלוחמני הקים לה אויבים רבים.
כמו כן, הנרי סלד מנרגנותה המתמדת וממזגה האלים, ולאחר היריון מדומה או הפלה ב-1534, הוא ראה את חוסר ההצלחה שלה להעניק לו בן – כבגידה.
כבר בחג המולד ב-1534, הנרי דן עם קרנמר וקרומוול על הסיכויים לעזוב את אן מבלי להיאלץ לחזור לקתרין.
אף שידוע שלהנרי היה רומן עם מרגרט שלטון ב-1535, ההיסטוריונית אנטוניה פרייזר טוענת שלמעשה להנרי היה רומן עם אחותה, מרי שלטון.
ההתנגדות למדיניות הדתית של הנרי דוכאה במהירות באנגליה.
מספר נזירים שהתנגדו הוצאו להורג ורבים אחרים הוקעו.
המתנגדים הבולטים ביותר כללו את ג'ון פישר, בישוף רוצ'סטר וסר תומאס מור, שסירבו להכיר במלך כראש הכנסייה.
גם הנרי וגם קרומוול לא היו מעוניינים בהוצאת השניים להורג; הם קיוו שיחזרו בהם ויצילו את עצמם.
פישר התנגד באופן פומבי להנרי כראש הכנסייה, אך מור, שלא כמו פישר, היה זהיר ונמנע מלעבור על חוק הבגידה באופן גלוי; חוק זה (שלא כמו חוקים מאוחרים יותר) לא אסר התנגדות שקטה.
שניהם הואשמו מאוחר יותר בבגידה במלכות, אם כי הרשעתו של מור התבצעה באמצעות ראיה מפוקפקת שהתבססה על שיחה יחידה של מור עם ריצ'רד ריץ', פרקליט המדינה.
הם הוצאו להורג בקיץ 1535.
הדיכויים הללו, כמו גם חוק פירוק המנזרים ב-1536, תרמו להתנגדות רחבה יותר לרפורמות של הנרי.
הבולטת ביותר היא ה-"Pilgrimage of Grace", "צליינות החסד", התקוממות גדולה בצפון אנגליה באוקטובר 1536, שבה השתתפו 20,000 עד 40,000 מורדים בהנהגת רוברט אסק, ביחד עם חלק מאצולת הצפון.
הנרי השמיני הבטיח למורדים שהוא יחון אותם והודה להם על "העלאת הנושא לתשומת לבו".
אסק אמר למורדים שהם הצליחו במשימתם ושהם יכולים להתפזר ולחזור לביתם.
הנרי ראה במורדים בוגדים ולא הרגיש מחויב לקיים את הבטחותיו, לפיכך, כאשר מקרי אלימות נוספים התרחשו לאחר הצעת המחילה של הנרי, הוא מיהר להפר את הבטחת החנינה.
המנהיגים, כולל אסק, נעצרו והוצאו להורג באשמת בגידה.
עוד כ-200 מורדים הוצאו להורג והפרעות הסדר פסקו.
ההוצאה להורג של אן בולין
ב-8 בינואר 1536, חדשות בדבר מותה של קתרין מאראגון הגיעו אל המלך והמלכה.
הנרי קרא להפגנות שמחה פומביות על מותה של קתרין.
המלכה הרתה שוב והייתה מודעת להשלכות שיהיו במקרה שלא תלד בן.
מאוחר יותר באותו חודש, ב-29 בינואר 1536, יום הלווייתה של קתרין, נפל המלך מסוסו במהלך טורניר, נפצע קשה ולמשך זמן נראה היה שחייו בסכנה.
כשחדשות על התאונה הגיעו למלכה, היא הפילה עובר זכר שהיה אז כבן 15 שבועות.
האובדן האישי הזה סימן את תחילת הסוף של הנישואים המלכותיים.
היות ששאיפתו הנואשת של הנרי לבן הייתה ידועה, רצף הריונותיה של אן משך עניין רב.
הסופר מייק אשלי העריך שאן ילדה שני ילדים מתים לאחר ההפלה ב-1536, אך רוב המקורות מעידים רק על לידתה של אליזבת בספטמבר 1533, הפלה אפשרית בקיץ של 1534 ועל ההפלה של הילד הזכר לאחר כארבעה חודשי הריון בינואר 1536.
על אף שמשפחת בולין עדיין החזיקה בעמדות חשובות במועצה המלכותית, היו לאן אויבים רבים, כולל צ'ארלס ברנדון, דוכס סאפוק הראשון.
אפילו דודה, תומאס הווארד דוכס נורפוק, התרעם על הכוחניות שלה.
הבולינים העדיפו את צרפת על פני קיסר האימפריה כבן-ברית פוטנציאלי, אך המלך היטה חסדו כלפי האחרון (חלקית בגלל השפעתו של קרומוול), ובכך נגרם נזק להשפעת המשפחה.
נגד אן התייצבו גם התומכים בפיוס עם הנסיכה מרי, בתה של קתרין (בהם תומכיה לשעבר של קתרין), שהגיעה עכשיו לבגרות.
ביטול הנישואים לאן היה אפשרי, אך מתנגדיה של אן חיפשו עילה להוציאה להורג.
רבים האמינו שהשפעתו האנטי-בולינית של קרומוול הובילה לכך.
סופה של אן בא זמן קצר לאחר החלמתה מההפלה האחרונה.
האם ההוצאה להורג הייתה תוצאה של האשמות בבגידה, בניאוף, או בכישוף – זו שאלה שנשארה נושא לדיון בין היסטוריונים.
סימנים מוקדמים לירידת חינה כללו את הפילגש החדשה של המלך, ג'יין סימור, שעברה לגור באגף חדש בארמון והסירוב שבו נתקל ג'ורג' בולין, אחיה של אן, להתקבל למסדר הבירית, מינוי שניתן במקום זאת לניקולס קרו.
בין 30 באפריל ל-2 במאי, חמישה גברים, כולל אחיה של אן, נעצרו בגין ניאוף ובגידה והואשמו בקיום יחסי מין עם המלכה.
אן נאסרה גם היא והואשמה בניאוף ובגילוי עריות.
אף שהראיות נגדם לא היו משכנעות, הנאשמים נמצאו אשמים ונידונו למוות.
ג'ורג' בולין והנאשמים האחרים הוצאו להורג ב-17 במאי 1536, ובשעה שמונה בבוקר, ב-19 במאי 1536, הוצאה אן להורג בטאוור גרין.
נישואיו לג'יין סימור; עניינים פנימיים וחיצוניים
יום לאחר הוצאתה להורג של אן ב-1536 התארס הנרי לג'יין סימור, שהייתה אחת מבנות הלוויה של המלכה.
סימור הייתה ההפך המוחלט מאן בולין; רבים שיבחו את ג'יין על טבעה השליו והעדין.
היא אוזכרה על ידי ג'ון ראסל כ"גברת העדינה ביותר שאי פעם היכרתי" וכונתה "האוקיינוס השקט" על ידי השגריר המלכותי צ'פויס בשל מאמציה להשכין שלום בחצר.
היא נחשבה לאישה ענווה, עדינה, פשוטה וצנועה, שמשפחתה הגדולה הפכה אותה למועמדת מתאימה ללדת להנרי ילדים רבים.
המוטו שלה היה "מחויבת לציית ולשרת".
הם נישאו עשרה ימים לאחר מכן.
ב-12 באוקטובר 1537 ילדה ג'יין בן, הנסיך אדוארד – אדוארד השישי לעתיד.
הלידה הייתה קשה, וב-24 באוקטובר 1537 מתה המלכה מזיהום ונקברה בטירת וינדזור.
האופוריה שאפפה את הולדתו של אדוארד הפכה לצער.
לאחר מותה של ג'יין לבש הנרי שחורים במשך שלושה חודשים ולא נישא שנית במשך שלוש שנים.
ג'יין הייתה האישה האהובה על הנרי והיחידה שילדה לו יורש זכר.
במחצית הראשונה של שנות השלושים, בזמן שקרל החמישי היה עסוק בעניינים פוליטיים פנימיים בממלכותיו הרבות ובאיומים חיצוניים, ואף הנרי ופרנסואה היו ביחסים טובים באופן יחסי, סוגיות פנים ולא מדיניות החוץ היו בראש סדר העדיפויות של הנרי.
ב-1536, לדוגמה, נתן הנרי את הסכמתו לחוקי האיחוד, שמשמעותם הייתה סיפוח ויילס מבחינה חוקית ואיחוד אנגליה ויילס לאומה אחת.
בעקבות חוק זה בא לאחר חוק הירושה השני (חוק הירושה 1536), שעל פיו ילדיו של הנרי מג'יין הם הבאים ברצף הירושה.
כמו כן משמעות החוק הייתה שמרי ואליזבת הן בלתי חוקיות ובכך נמנעה מהן אפשרות המלוכה.
בנוסף, הוענק למלך כוח לקביעת סדר הירושה בצוואתו במקרה שלא יהיה לו צאצא נוסף (הדבר היה לפני לידת אדוארד).
מכל מקום, כאשר בינואר 1539 קרל ופרנסואה כרתו שלום ביניהם, הנרי הפך יותר ויותר מודאג.
קרומוול, בתפקידו כרב-מרגלים, סיפק להנרי רשימה קבועה של איומים על הממלכה (אמיתיים או מדומים, שוליים או רציניים), והנרי הפך לפרנואיד יותר ויותר.
הנרי צבר עושר רב בעקבות פירוק המנזרים; בחלק מהרזרבות הכלכליות הוא השתמש לבניית סדרה של הגנות על החופים וחלק נוסף הוא חסך לשימוש במקרה של פלישה צרפתית – גרמנית.
בתקופה הזו, לאחר שהבטיח לעצמו יורש זכר, הנרי רצה להינשא שוב על מנת להבטיח את הירושה וראה בנישואין עניין פוליטי.
בעקבות היפרדות הכנסייה האנגלית מרומא היה חשש מפלישה רומית-קתולית לאנגליה.
בשל כך קרומוול, עתה רוזן אסקס, הציע להנרי את אן מקליווס, בתו השנייה של יוהאן השלישי דוכס קלווה שבגרמניה, וקרובה של יוהאן פרידריך הנסיך הבוחר של סקסוניה וראש הקונפדרציה הפרוטסטנטית של גרמניה – שהיה יכול לשמש כבן ברית חשוב במקרה של התקפה כזאת על אנגליה.
הנס הולביין הצעיר נשלח לקליווס כדי לצייר דיוקן של אן עבור המלך.
לאחר שבחן את הדיוקן של הולביין ודורבן על ידי תיאור מחמיא של אן שניתן על ידי אנשי החצר שלו, הם נישאו ב-6 בינואר 1540, אבל לאחר זמן לא רב הנרי רצה לבטל את הנישואים, כדי שיוכל להינשא לאחרת.
על פי עדות מלוויו, הנרי היה מאוכזב בראותו את אן והרגיש שלא נראתה כפי שתיארו אותה: "היא לא כה נאווה כפי שדווח עליה", הוא התלונן.
למרות הספקולציה שהולביין צייר אותה באור מחמיא מדי, סביר יותר שהדיוקן היה נכון; רוב ההיסטוריונים מאמינים שמאוחר יותר הנרי השתמש במראה ה'רע' לכאורה של אן ובכישלונה לעורר בו רצון לממש את הנישואים כתירוץ, וזאת היות שכולם היללו את קסמיה, נוסף לעובדה שלא סר חִינו של הולביין בחצר לאחר מכן.
לאחר ליל כלולותיהם התוודה הנרי בפני קרומוול שהוא לא מימש את הנישואים ואמר: "קודם לכן, חיבתי כלפיה לא הייתה חזקה, אך עכשיו זה נעשה גרוע הרבה יותר".
אן לא התווכחה ואישרה שהנישואים מעולם לא מומשו.
אירוסיה הקודמים של אן לבנו של דוכס לורן סיפקו עילה נוספת לביטול הנישואים.
כתוצאה מכך, הנישואים בוטלו ואן קיבלה את התואר "אחות המלך", שני בתים וקצבה נדיבה.
באותו זמן כבר היה ברור שהנרי התאהב בקתרין הווארד, אחייניתו של תומאס הווארד, דוכס נורפוק יריבו הפוליטי של קרומוול.
זמן קצר לאחר מכן, רפורמיסטים פרוטסטנטים רבים (וחניכיו של קרומוול) נשרפו ככופרים.
חינו של קרומוול סר בינתיים, אף על פי שלא ברור בדיוק מדוע.
למרות חלקו המרכזי בנישואין הכושלים הוא לא הואשם באופן רשמי כאחראי על הכישלון, ויש מעט עדויות על חילוקי דעות שהיו לו עם המלך במדיניות פנים או חוץ.
נורפוק ניצל את קשריה של אחייניתו המלכה כדי לגרום לקרומוול להיחשב לאויב החצר.
קרומוול הואשם בבגידה בעקבות עבירות זוטרות כמכירת רישיונות ייצוא, מתן דרכונים וגביית עמלות ללא רשות וייתכן שגם באשמת הכישלון במדיניות החוץ שהתלווה לכישלון הנישואים עם קליווס.
כתוצאה מכך, הוא נאסר וראשו נערף.
הלך הרוח האנטי-פרוטסטנטי שגבר בעקבות נפילת קרומוול לא הצליח לחסל את הקו הפרוטסטנטי שקרומוול הוביל.
ב-28 ביולי 1540 (יום הוצאת קרומוול להורג), התחתן הנרי עם קתרין הווארד הצעירה, בת דודה ראשונה ובת לוויה של אן בולין.
הוא היה מאושר ביותר עם מלכתו החדשה ונתן לה את אדמותיו של קרומוול ומערך גדול של תכשיטים, אולם זמן קצר לאחר נישואיהם, למלכה קתרין היה רומן עם איש החצר תומאס קולפפר.
כמו כן היא העסיקה כמזכיר את פרנסיס דרהם, שהיה מאורס לה בעבר באופן לא-רשמי ושעמו היה לה רומן קודם נישואיה.
לאנשי החצר נודע על הרומן שלה עם דרהם כשהנרי לא היה בסביבה; הם שלחו את תומאס קרנמר לחקור את העניין והוא הביא לידיעת המלך הוכחות לרומן שהיה למלכה עם דרהם בעבר.
בהתחלה סירב הנרי להאמין להאשמות, אך לאחר פגישה נוספת של המועצה האמין הנרי לדבר, נתקף בזעם, האשים את המועצה ואז יצא להתנחם בציד.
כאשר המלכה תושאלה, היא יכלה להודות בקיום הסכם נישואים קודם עם דרהם, דבר שהיה הופך את נישואיה למלך לבלתי-תקפים, אך במקום זאת קתרין טענה שדרהם הכריח אותה להיכנס לתוך מערכת יחסי ניאוף.
בינתיים, דרהם חשף את מערכת יחסיה של המלכה עם תומאס קולפפר.
קולפפר ודרהם הוצאו להורג וב-13 בפברואר גם ראשה של קתרין נערף.
ב-1542, המנזרים האחרונים שנותרו באנגליה פוזרו והרכוש שלהם הועבר לכתר.
ראשי המנזרים איבדו את מושביהם בבית הלורדים; רק ארכיבישופים ובישופים נכללו באלמנט הכנסייתי של הגוף והלורדים החילוניים עלו במספרם לראשונה על הלורדים הרוחניים (אנשי כמורה בעלי מושבים בבית הלורדים).
פלישה שנייה לצרפת ו"החיזור הגס"
הברית שנכרתה ב-1539 בין פרנסואה לקרל התערערה, ובסופו של דבר הידרדרה עד כדי מלחמה מחודשת.
בעקבות מותן של קתרין מאראגון ואן בולין, היחסים בין קרל והנרי השתפרו באופן ניכר והנרי חתם על ברית סודית עם הקיסר.
הוא החליט להיכנס למלחמה האיטלקית לצד בן בריתו החדש.
פלישה לצרפת תוכננה ל-1543. כהכנה לכך, הנרי פעל כדי לחסל את האיום הפוטנציאלי של סקוטלנד שבה שלט ג'יימס החמישי.
הנרי קיווה לאחד את כתרי אנגליה וסקוטלנד על ידי נישואי בנו אדוארד למרי (מרי, מלכת הסקוטים לעתיד), בתו של ג'יימס.
דבר זה אמור היה גם להמשיך את הרפורמה בסקוטלנד, שהייתה עדיין קתולית.
הנרי נלחם בסקוטלנד במשך כמה שנים על מנת להשיג מטרה זו, מלחמה שכונתה "החיזור הגס".
הסקוטים הובסו ב-24 בנובמבר 1542 בקרב סולווי מוס, וג'יימס מת מעט לאחר מכן ב-15 בדצמבר.
לאחר הסכמת העוצר הסקוטי ארן, הנישואים סוכמו באמנת גריניץ' ב-1 ביולי 1543.
למרות הצלחת המערכה עם סקוטלנד, הנרי היסס בתחילה לפלוש לצרפת.
בסופו של דבר פלש הנרי ביוני 1544, בהתקפה בעלת שני ראשים: כוח אחד תחת דוכס נורפוק הטיל מצור לא יעיל על מונטריי (פה-דה-קאלה), והאחר, תחת דוכס סאפוק, צר על בולון-סור-מר.
לאחר מכן לקח הנרי פיקוד אישי על הצבא, ובולון נפלה ב-18 בספטמבר.
מכל מקום, הנרי סירב לבקשתו של קרל לצעוד לעבר פריז.
המערכה של קרל עצמו נכשלה כישלון חרוץ והוא חתם על שלום עם צרפת באותו יום.
הנרי נותר לבדו מול צרפת ללא יכולת לעשות שלום.
פרנסואה ניסה לפלוש לאנגליה בקיץ 1545, אך גם ניסיונו נחל כישלון מוחלט.
שתי הממלכות נותרו ללא כסף וחתמו על הסכם ארדר ב-7 ביוני 1546. הנרי הגן על בולון במשך שמונה שנים, ואז היא הוחזרה לצרפת תמורת 2 מיליון כתרים (750,000 לירה שטרלינג).
הנרי היה זקוק לכסף; המערכה ב-1544 עלתה 650,000 ליש"ט ואנגליה שוב הייתה מרוששת.
בינתיים, אף על פי שהנרי עדיין דבק באמנת גריניץ', הסקוטים התכחשו להסכם.
בדצמבר 1543 פתח הנרי במלחמה נוספת עם סקוטלנד, ושלח צבא לשרוף את אדינבורו, אך הסקוטים לא נכנעו.
תבוסה אנגלית בקרב אנקרום מור (Ancrum Moor) הניעה מערכה שנייה, מלחמה שהסתיימה באופן רשמי על ידי הסכם ארדר.
הפרות סדר בסקוטלנד המשיכו עד מותו של הנרי.
הנרי נשא את אשתו האחרונה, האלמנה האמידה קתרין פאר, ביולי 1543. פאר, שהייתה אישה משכילה ורפורמיסטית, נהגה להתווכח עם הנרי בענייני דת רבים.
בסופו של דבר, כנראה גם בגלל השפעתה של פאר, נשאר הנרי מחויב למיזוג ייחודי של קתוליות ופרוטסטנטיות בכנסייה האנגליקנית, מיזוג שאותו הנהיג עד מותו.
פאר עזרה להביא לפיוס בין הנרי לבין בנותיו מרי ואליזבת.
ב-1543 חוק של הפרלמנט החזיר את הבנות לסדר הירושה אחרי אדוארד, שהיה כבר באותה עת נסיך ויילס.
אותו חוק איפשר להנרי לקבוע בצוואתו את המשך שושלת הירושה.
בשלב מאוחר בחיים סבל הנרי מהשמנת יתר; מידת מותניו הייתה 54 אינץ' (140 סנטימטר) הוא כמעט לא היה יכול ללכת בכוחות עצמו, וכדי להעביר אותו ממקום למקום צריך היה להיעזר בהמצאות מכניות.
הוא התכסה בפצעי שחין כואבים ונפוחים וייתכן שגם סבל מצינית.
ניתן לייחס את השמנת היתר שלו ושאר בעיותיו הרפואיות לתחרות ההיאבקות ב-1536, שבה נפצע ברגלו.
התאונה פתחה מחדש פצע ישן ברגלו מלפני שנים, ורופאיו מצאו את הפצע קשה לטיפול.
הפצע החריף במשך שארית חייו והפך לנמק.
בעקבות כך נמנע מהנרי להתמיד ברמת הפעילות הפיזית אליה היה רגיל מקודם.
על פי מחקר אחר, ההיסטוריה ומורפולוגיית הגוף של הנרי השמיני היו כנראה תוצאה של פציעת מוח טראומטית ממנה סבל לאחר תאונת ההיאבקות, מה שהוביל בסופו של דבר להשמנת היתר שלו.
תאונת ההיאבקות גרמה כנראה גם לתנודות במצב רוחו, שהשפיעו באופן דרמטי על האישיות והטמפרמנט שלו.
רוב ההיסטוריונים דחו את התאוריה לפיה הנרי סבל מעגבת.
לפי תאוריה חדשה יותר, הסימפטומים הרפואיים של הנרי הם מאפיינים של סוכרת סוג 2 שאינה מטופלת.
לחלופין, ההפלות הרבות של נשותיו והידרדרותו הנפשית הובילו חלק מהם להציע שייתכן והמלך סבל מתסמונת מקלאוד.
יש המזהים את המחסור בהורמון גדילה (GHD) כמקור להשמנת היתר של הנרי, וכן כמקור לשינויי ההתנהגות המשמעותיים שלו בחייו המאוחרים, כולל נישואיו המרובים.
השמנת היתר של הנרי זירזה את מותו בגיל 55, ב-28 בינואר 1547 בארמון וייטהול, ביום שנועד להיות יום הולדתו ה-90 של אביו.
מספרים כי מילותיו האחרונות היו: "נזירים!
נזירים!" אולי כהתייחסות לנזירים שהוא גרם לגירושם במהלך פירוק המנזרים.
ב-14 בפברואר 1547 הונח ארונו של הנרי למשך הלילה במנזר סיון (Syon Monastery), בדרך לקבורה בכנסיית סנט ג'ורג', וינדזור.
שתים עשרה שנים קודם לכן, ב-1535, נזיר פרנציסקני בשם ויליאם פייטו הטיף בפני המלך בארמון גריניץ' ש"משפטי אלוהים מוכנים ליפול על ראשו וכלבים ילקקו את דמו, כפי שהם עשו לאחאב".
סופר שהנבואה התגשמה כבר באותו לילה במנזר סיון, כאשר מעט "חומר סרוח בצבע דם" נזל מארון הקבורה לרצפה.
הנרי השמיני נטמן, על פי בקשתו, בכנסיית סנט ג'ורג' בטירת וינדזור, ליד ג'יין סימור.
יותר ממאה שנה מאוחר יותר, נקבר המלך צ'ארלס הראשון (1600–1649) באותה קטקומבה.
לאחר מותו, בנו החוקי היחיד, אדוארד, בנו מג'יין סימור, ירש את הכתר והפך לאדוארד השישי (1547–1553).
היות שאדוארד היה אז רק בן תשע, הוא לא היה יכול להפעיל את הסמכות בפועל.
צוואתו של הנרי מינתה 16 אפוטרופוסים שישרתו במועצת עוצרות עד שאדוארד יגיע לגיל 18. האפוטרופוסים בחרו באדוארד סימור, דוכס סומרסט אחיה הגדול של ג'יין סימור להיות לורד פרוטקטור של הממלכה.
לאחר אדוארד, הכתר היה אמור לעבור למרי, בתו של הנרי השמיני מקתרין מאראגון והיורשים שלה.
אם למרי לא יהיו צאצאים, הכתר היה אמור לעבור לאליזבת, בתו של הנרי מאן בולין והיורשים שלה.
במקרה שלאליזבת לא יהיו יורשים, הכתר יעבור לצאצאים של אחותו הצעירה של הנרי השמיני, מרי, מלכת צרפת.
לעומת זאת, צאצאיה של מרגרט, אחותו של הנרי – הסטיוארטים, שליטי סקוטלנד, לא נכללו בירושה.
הסעיף האחרון לא מומש כשג'יימס השישי מלך סקוטלנד הפך לג'יימס הראשון, מלך אנגליה לאחר מותה של אליזבת.
הנרי טיפח תדמית של איש רנסאנס.
החצר שלו הייתה מרכז של חדשנות מחקרית ואמנותית שהייתה ידועה בזוהרה הראוותני שדגם מוקטן שלה היה בשדה אריג הזהב.
הוא סייר בארץ בחיפוש אחר נערי מקהלה, לקח חלק מהם ישירות מהמקהלה של וולזי, והציג בחצר מוזיקת רנסאנס.
בין המוזיקאים היו בנדיקט דה אופיטייס, ריצ'רד סמפסון, אמברוז לופו ונגן העוגב הוונציאני דיוניסיו ממו.
הנרי עצמו החזיק אוסף ניכר של כלי נגינה; הוא היה מיומן בחליל, יכול היה לנגן בעוגב והיה נגן מוכשר בצ'מבלו.
הוא היה מוזיקאי מוכשר, סופר ומשורר; היצירה המוזיקלית הידועה ביותר שלו היא "pastime with good company" ("בילוי עם חברה טובה").
לעיתים קרובות מיוחסת לו כתיבת השיר "Greensleeves" ("שרוולים ירוקים") על אף שנראה שמדובר באגדה.
הוא היה מהמר נלהב והצטיין בספורט, במיוחד בהיאבקות, בציד ובטניס מלכותי.
הוא היה ידוע בהגנתו החזקה על הנצרות.
המלך היה מעורב בבנייתם המקורית ובשיפורם של כמה בניינים חשובים, כולל ארמון נונסאץ', קפלת קינגס קולג' ומנזר וסטמינסטר בלונדון.
רבים מהמבנים ששופרו על ידי הנרי היו רכוש שהוחרם מוולזי, כמו כרייסט צ'רץ' (אוקספורד), המפטון קורט; ארמון וייטהול וטריניטי קולג' (קיימברידג').
המלך האנגלי הראשון שקיבל חינוך הומניסטי מודרני, הוא קרא וכתב באנגלית, בצרפתית ובלטינית ושלט באופן יסודי בתוכן ספרייתו העשירה.
הוא כתב הערות אישיות על ספרים רבים וכתב ופרסם ספר משלו.
נאמר עליו שכתב את השיר "Helas Madam".
הוא ייסד את בית הספר "כרייסט צ'רץ' קתדרל" באוקספורד, ב-1546. כדי לקדם את התמיכה הציבורית לרפורמה בכנסייה, היו להנרי ספרונים רבים והרצאות מוכנות.
לדוגמה, הספר "Oratio" של ריצ'רד סמפסון (1534) דרש ציות מוחלט לכתר וטען שהכנסייה האנגלית תמיד הייתה עצמאית.
להקות תיאטרון וזמר במימון הכתר סיירו בארץ כדי לקדם את ההנהגות הדתיות החדשות.
האפיפיור, הכמרים והנזירים הקתולים הושמו ללעג וקלס, בּעוד המלך הנאדר כונה "המגן האמיץ והגיבור של הדת האמיתית".
הנרי השקיע מאמצים רבים כדי להציג תמונה של סמכות בלתי מעורערת וכוח שאין לעמוד בפניו.
בהיותו איש גדול וחזק (גובהו היה מעל 180 סנטימטר ומבנה גופו רחב), הוא הצטיין בהתכתשות ובציד.
יותר מבילויים, הם היו כלים פוליטיים ששימשו למטרות רבות, מהגדלת התדמית האתלטית המלכותית שלו ועד להרשמת צירים ושליטים זרים.
לפיכך הוא ארגן תחרות הפלה ברומח בגריניץ' ב-1517, שם לבש שריון מוזהב, קישוטי סוסים מוזהבים ותלבושות קטיפה, סאטן ואריג זהב עטור פנינים ותכשיטים.
מראה זה הרשים את השגרירים הזרים ואחד מהם כתב הביתה ש"העושר והתרבותיות של העולם הם כאן ואלו המכנים את האנגלים ברברים נראים לי כהופכים עצמם לכאלה."
הנרי פרש בסופו של דבר מהשתתפות בטורנירים בשנת 1536, לאחר נפילה קשה מסוסו שהותירה אותו מחוסר הכרה למשך שעתיים, אך המשיך לממן שני טורנירים מפוארים בשנה.
הוא החל להשמין ואיבד את הגזרה האתלטית והרזה שהפכה אותו לנאה כל כך; אנשי החצר של הנרי החלו להתלבש בבגדים מרופדים היטב כדי לחקות – ולהחמיא – למונרך היותר ויותר מוצק שלהם.
לקראת סוף שלטונו בריאותו הידרדרה במהירות בשל אכילה לא בריאה.
כוחם של שליטי בית טיודור, כולל הנרי, היה 'מלא' ו'שלם', היות שהם שלטו, כפי שהם טענו, בחסדו של אלוהים לבדו.
התפקידים שהיו חלק מן הזכות המלכותית כללו פעולות דיפלומטיות (שכללו נישואים מלכותיים), הכרזות מלחמה, ניהול המטבע, סוגיית החנינות המלכותיות והכוח לכנס ולפזר את הפרלמנט בזמן הדרוש.
אף על פי כן, כפי שניכר במהלך היפרדותו של הנרי מרומא, השליט עבד בתוך מגבלות קבועות, בין חוקיות ובין כלכליות, שאילצו אותו לעבוד בצמוד לאצולה ולפרלמנט.
שליטי טיודור השתמשו בפטרונות כדי לתחזק חצר מלכותית שכללה מוסדות רשמיים כמו המועצה המלכותית, כמו גם יועצים ונאמנים פחות רשמיים.
אחד הוויכוחים המתמשכים בהיסטוריוגרפיה של התקופה היה עד כמה ראשי השרים שלטו בהנרי.
אלטון טען שאחד השרים הללו, תומאס קרומוול, הוביל "מהפיכה טיודורית בממשלה" באופן עצמאי למדי מהמלך שאותו אלטון הציג כאופורטוניסטי, וכמשתתף עצל בכל ענייני הפוליטיקה המהותיים בעודו מסתמך על אחרים גם לגבי רעיונות וגם לגבי עשיית רוב העבודה.
אלטון טען שכאשר הנרי כן התערב באופן אישי בניהול המדינה, הוא לרוב גרם לנזקים.
גם מידת החשיבות וההשפעה של סיעות בחצרו של הנרי נידונה באופן דומה בהקשר של לפחות חמש פרשיות במהלך שלטונו של הנרי, כולל נפילתה של אן בולין.
החל מ-1514 ועד 1529 פיקח הקרדינל תומאס וולזי (1473-1530) על מדיניות החוץ והפנים עבור המלך הצעיר בתוקף תפקידו כלורד צ'נסלור.
וולזי ריכז את הממשלה הלאומית והרחיב את סמכות השיפוט של בתי המשפט של המועצה המלכותית, במיוחד את חדר הכוכב (Star chamber).
כוחו של בית המשפט עצמו לא האריך ימים לאחר וולזי, היות שלא נערכה בו רפורמה מנהלית רצינית.
וולזי עזר למלא את החלל שנוצר בממשלה בגלל ירידה במעורבותו של הנרי (במיוחד בהשוואה לאביו), והוא עשה זאת בעיקר בכפיית עצמו במקום המלך.
המהפכה שלו בבתי המשפט שאפשרה גם לפשוטי עם להציג שם טענותיהם הרגיזה את העשירים, שהיו מוטרדים גם מעושרו העצום ואורח חייו הראוותני.
וולזי אכזב קשות את המלך כשכשל בביטול נישואיו למלכה קתרין.
אוצר המדינה היה ריק לאחר שנים של בזבזנות והנרי נזקק למדיניות חדשה לחלוטין: הכרחי היה להחליף את וולזי.
לאחר שהיה 16 שנים בשיא כוחו, ב-1529 התערער מעמדו, וב-1530 נעצר באשמות שווא של בגידה ותוך כדי המעצר הוא מת.
נפילת וולזי יכלה לשמש כאזהרה לאפיפיור ולאנשי הכמורה באנגליה על הצפוי במקרה של סירוב לבקשות המלך.
הנרי "תפס פיקוד" על ממשלתו, תוך שפלגים רבים בחצרו נלחמו וניסו להרוס זה את זה.
תומאס קרומוול (1485–1540) שנולד בעיר פאטני באנגליה, עזב את משפחתו בעודו נער וחצה את התעלה לאירופה.
ב-1514 או 1515 חזר לאנגליה מהיבשת ונכנס במהרה לשירותו של וולזי.
הוא החל לעסוק במשפט, רכש ידע בתנ"ך וב-1524 התקבל ל"גרייז אין" (אחת מאכסניות המשפט) והפך ליד ימינו של וולזי.
קרומוול, שהיה מונע חלקית על ידי אמונתו הדתית הפרוטסטנטית, נתפס על ידי אנשים רבים ככזה שיגשים את שאיפותיהם המשותפות.
ב-1531 צורף קרומוול למועצה המשפטית וכבר באותה שנה הוא ואנשיו דאגו לניסוח חוקים רבים.
ב-1532 קיבל את משרתו הראשונה כשומר תכשיטי הכתר.
בתקופה הזאת, כוחו של קרומוול במועצה עלה על כוחו של וולזי בזמנו.
הוא היה המדינאי הראשון באנגליה שהצליח להפעיל את הפרלמנט האנגלי ביעילות ובשיטתיות.
כמו כן קרומוול פעל דרך משרותיו הרבות להקים מערכת מינהל ממשלתית שתעבוד בנפרד ממערכת המינהל של בית המלוכה.
קרומוול הפך את זרמי ההכנסה השונים שקבע הנרי השביעי לרשמיים יותר והקצה גופים אוטונומיים גדולים לניהולם.
מועצת המלך הפכה למועצה סודית משופרת, הרבה יותר קטנה ויעילה מהקודמת לה.
פעולותיו של קרומוול יצרו הבדל בין החוסן הכלכלי של המלך ובין זה של המדינה, אף על פי שנפילתו של קרומוול ערערה הרבה מהביורוקרטיה שלו, שדרשה את ידו כדי לשמור על סדר בין הגופים החדשים הרבים ולמנוע בזבוז מופקר.
הרפורמות של קרומוול נעצרו ב-1539, יוזמות מסוימות שקרומוול ניסה להעביר בפרלמנט נכשלו.
כמו כן הקשר של קרומוול לנישואים של הנרי לאן מקליווס החליש אותו וסיעה אנטי-קרומוולית הוקמה.
באותה תקופה רדף הנרי אחר ידה של קתרין הווארד, אחייניתו של הדוכס מנורפוק, והיה זה נורפוק שבסופו של דבר הפיל את קרומוול.
מבחינה כספית, תקופת שלטונו של הנרי הייתה כמעט אסון.
אף על פי שירש כלכלה משגשגת, הוצאותיו הכבדות של הנרי ותקופות ארוכות של ניהול כושל הרסו את הכלכלה.
הנרי תלה 2,000 שטיחי קיר בארמונו – בהשוואה, ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד תלה רק 200 שטיחי קיר.
הנרי ירש הון עצום מאביו, הנרי השביעי, שבניגוד לבנו היה חסכן וזהיר בנוגע לכסף.
הנרי הוציא חלק גדול מהעושר הזה על כלכלת חצרו ומשק ביתו, כולל הרבה בעבודות בנייה בארמונות מלכותיים שהתחייב להן.
שליטי טיודור היו צריכים לממן את כל הוצאות הממשלה מהכנסתם הפרטית.
ההכנסה הזו הגיעה מקרקעות הכתר שהיו בבעלות הנרי, וגם מכספי מכס, שהוענקו על ידי הפרלמנט למלך לצמיתות.
במהלך שלטונו של הנרי ההכנסות של הכתר נשארו קבועות (בסביבות £100,000), אבל נשחקו על ידי אינפלציה ומחירים גבוהים בשל המלחמה.
המלחמה ושאיפותיו של הנרי באירופה דלדלו בשנות ה-20 של המאה ה-16 את ההון שירש הנרי מאביו.
בעוד שהנרי השביעי לא עירב הרבה את הפרלמנט בענייניו, הנרי השמיני היה צריך לפנות לפרלמנט במהלך שלטונו לקבלת תקציב, במיוחד לשם מענקי סבסוד למימון המלחמות.
פירוק המנזרים סיפק אמצעי למילוי מחדש של קופת האוצר וכתוצאה, הכתר לקח בעלות על קרקעות נזיריות בשווי של £120,000 לשנה.
בשנת 1544 הנהיג הנרי, בחשאי, את מדיניות הפיחות הגדול (The Great Debasement), שנמשכה עד שבנו הפסיק אותה, בשנת 1551. הנרי גייס הון במדיניות זו, בהורדת איכות המתכות היקרות במטבעות, שממשלתו שילמה.
מטבעות הזהב, שמידת טהרתן הרשמית הייתה 23 קרט, סגסגו תחילה ל-22 קרט, ובהמשך ל-20. כסף הסטרלינג, שבתקן ללירה שטרלינג הוא 92.5% כסף, סגסג ל-50%, ל-33%, ובסופו של דבר הוחלף בנחושת עם ציפוי כסף דקיק.
הציפוי נשחק אט-אט בחיכוך, כשאזור האף הבולט, שבתבליט פני המלך שעל המטבעות, היה הראשון, שנחשף, והפך כתום.
כך זכה הנרי בכינוי הגנאי "אף-נחושת הזקן" (Old Coppernose).
הייתה גם ירידה מסוימת במסת המטבעות.
למטבעות הקלוקלות לקח עד שנת 1560 לצאת כולן ממחזור הכספים.
תחילת הרפורמציה האנגלית – תהליך הפיכת אנגליה מארץ קתולית לפרוטסטנטית – מיוחסת בדרך כלל להנרי, אף על פי שאין הסכמה רחבה על השתלשלות העניינים המדויקת.
ב-1527, הנרי שעד אז היה קתולי אדוק, פנה לאפיפיור לביטול נישואיו עם קתרין, אך לא נראו סימנים שביטול כלשהו עומד להגיע, חלקית כתוצאה משליטתו של קרל החמישי על האפיפיור.
הסיפור המסורתי מציג את הסירוב הזה כמניע לאי-הכרתו של הנרי בעליונות האפיפיור (שעליה הגן עד לאחרונה), על אף שכפי שההיסטוריון א.
פולארד טען, גם אם הנרי לא היה זקוק לגירושין, ייתכן שהיה מתנער משליטת האפיפיור בממשלה האנגלית בשל סיבות פוליטיות טהורות.
בכל מקרה, בין 1532 ו-1537, הנרי יזם מספר חוקים שעסקו ביחסים בין המלך והאפיפיור ולפיכך במבנה של הכנסייה האנגלית המתהווה.
חוקים אלו כללו את חוק הגבלת העתירות (עבר ב-1533), שחשף לגזר דין מוות כל מי שהציג את צווי האפיפיור באנגליה בכל נושא שהוא.
חוק אחר, "כניעת הכמורה" (1534), קבע כי ועידות כנסייתיות לא תחקוקנה חוקים חדשים אלא בהסכמת המלך ובכך הכיר החוק בעליונות של המלך על הכנסייה.
עוד חוקים ביטלו את זכותו של האפיפיור למנות אנשים למשרות בכנסייה – זכות זו הועברה ליד המלך, וכן ביטלו באופן סופי את העברת התשלומים ("מס הביכורים") לרומא.
חוק העליונות ב-1534 קבע כי המלך הוא "הראש העליון היחיד של הכנסייה האנגלית על פני האדמה" וחוק הבגידה שבא בעקבותיו הפך את הסירוב ל"שבועת העליונות", המכירה במלך כראש הכנסייה, למעשה בגידה שעונשו מוות.
באופן דומה, בעקבות מעבר חוק הירושה ב-1533, כל הנתינים הבוגרים בממלכה נדרשו להכיר בשבועה בנישואי הנרי לאן כתקפים ובנישואיו לקתרין כלא-תקפים.
אלו שסירבו נידונו למאסר עולם וכל מוציא לאור או מדפיס של האשמה כלשהי על אי-תקיפותם של נישואי הנרי לאן נידון למוות.
בסופו של דבר, כתגובה לנידוי של הנרי על ידי האפיפיור, נקבע חוק הרישיונות הכנסייתי, שמשמעותו הייתה ש"לאנגליה אין ממונה תחת אלוהים, חוץ מהוד מלכותך" וש"כתרו המלכותי של הנרי" נגרע על ידי "חמסנות ועושק מרושעים ובלתי הגיוניים" מצד האפיפיור.
שאר תקופת שלטונו של הנרי הייתה באופן כללי בסימן של התרחקות קלה מהאורתודוקסיה הדתית, שהתאפשרה בין השאר בשל מותן של דמויות חשובות מהתקופה שלפני ההיפרדות מרומא, במיוחד ההוצאות להורג של תומאס מור וג'ון פישר ב-1535 שסירבו להתכחש לסמכות האפיפיור.
לאחר שעשה צעדים רבים בכיוון הרפורמציה, הנרי הבין את הסיכון הגלום בכך להתנגדות רחבה ולאחר המרד של "צליינות החסד" הנרי החליט לסגת אחורה.
למורת רוחו של קרומוול התעקש הנרי לקבל זמן פרלמנטרי לדיון בשאלות אמונה שונות וקיבל זאת דרך הדוכס מנורפוק, הקתולי.
הדבר הוביל להעברת "צו ששת הסעיפים" (1539).
ששת הסעיפים כללו עקרונות קתוליים ברורים, ובכך הגבילו את תנועת הרפורמה באנגליה.
לכן, הנרי "נהג להעלות על המוקד לותרנים בעוון כפירה ולדון לתלייה קתולים בעוון בגידה".
דוגמה לכך היא בסיפורו של ויליאם טינדייל.
טינדייל, יליד אנגליה, הושפע מלותר (ואף נפגש עמו), נרדף על ידי שלטונות הכנסייה וברח לגרמניה, שם החל לתרגם את הברית החדשה והתורה.
כמו כן הוא פרסם מספר מאמרים בנוגע לכוח הכנסייה והמלכים; חיבורו "ציותו של אדם נוצרי" (1528) (The Obedience of a Christian Man), שבו הגן על השלטון העליון של המלכים, מצא חן בעיני הנרי, אולם בחיבורו "מעשי רבי הכהונה" (1530) (The Practice of Prelates), תקף את כוונת המלך לגרש את אשתו.
הכנסייה לא הייתה מעוניינת לאפשר להמונים לקרוא את כתבי הקודש בשפתם וכל עותק מהתרגומים של טינדייל שהוברחו לאנגליה (מ-1526) נשרף.
בסופו של דבר הוסגר טינדייל לשלטונות האנגליים ב-1536, הוא הוצא להורג וגופתו נשרפה לבקשת הנרי.
זה לא הפריע להנרי לצוות ב-1540 על כל הכנסיות באנגליה לרכוש עותק מן התנ"ך המתורגם (שהושלם ב-1539 על ידי חבריו ותלמידיו של טינדל) כדי להכיר לעם את כתבי הקודש – דבר שעד אז נמנע ממנו בעקבות החסר בידיעת הלטינית.
כאשר מיסים שבעבר שולמו לרומא הועברו לכתר ב-1535, ראה קרומוול את הצורך לאמוד את שווי הנכסים הנרחבים של הכנסייה (מבחינת מיסים).
התוצאה הייתה ה-"Valor Ecclesiasticus" – חקר הכספים של הכנסייה באנגליה.
בספטמבר באותה שנה מינה קרומוול אנשים לערוך ביקורת במוסדות דתיים.
הביקורות התמקדו כמעט לחלוטין בבתי הדת הכפריים, ובסופו של דבר מסקנותיהן היו שליליות ביותר.
בנוסף לדיווח לקרומוול, הפכו המבקרים את חיי הנזירים לקשים יותר על ידי כפיית סטנדרטים התנהגותיים נוקשים.
התוצאה הובילה ביתר שאת לפירוק עצמי של המוסדות.
הראיות שאסף קרומוול ב-1536 הובילו במהירות לתחילת פירוק המנזרים, כאשר כל בתי הדת ששוויים היה פחות מ-£200 הוקנו לכתר על פי חוק.
לאחר הפסקה קצרה, הועברו בזה אחר זה בתי דת ששרדו לכתר ולרשות אדונים חדשים והפירוק אושר על ידי חוק נוסף ב-1539. בינואר 1540 לא נשארו בתים רבים: כ-800 פורקו.
התהליך היה יעיל, עם התנגדות מינימלית והכניס לכתר כ-£90,000 בשנה.
היסטוריונים דנו עד כמה תוכנן מלכתחילה פירוק כל הבתים; יש כמה ראיות לכך שבמקור תוכנן שהבתים המרכזיים רק יעברו רפורמה.
פעולותיו של קרומוול העבירו חמישית מעושרה של אנגליה לידיים חדשות.
התוכנית תוכננה בעיקר ליצירת אצולה שתהיה אסירת תודה לכתר, וכן שתשתמש באדמות בצורה יעילה יותר.
מעתה היה המעמד המבוסס ביותר באנגליה מעוניין בהצלחת הרפורמציה שגרמה לו עושר רב.
בין אם זה היה בכוונה ובין אם לא – היה זה הצעד המוצלח ביותר של הנרי כנגד רומא.
בתי הדת והמנזרים היו התמיכה היחידה לעניים ולמרוששים, והרפורמות הרחיקו חלק גדול מהאוכלוסייה אל מחוץ ללונדון, מה שעזר לעורר את המרד הצפוני הגדול בין 1536 ל-1537, שנודע כ-Pilgrimage of grace ("צליינות החסד").
במקומות אחרים התקבלו השינויים בברכה.
אלו שנשארו נאמנים לכנסייה הקתולית שמרו על שקט.
הם ישובו להופיע בתקופת שלטונה של בתו של הנרי – מרי (1553–1558).
למעט מחילות מצב קבועים בברוויק, בקאלה ובקרלייל, מנה צבא הקבע של אנגליה רק כמה מאות אנשים.
מספר זה הוגדל רק במעט על ידי הנרי.
ב-1513 מנה כוח הפלישה של הנרי כ-30,000 איש, שהיו מצוידים בנשק יחסית מיושן לעומת אומות אירופאיות אחרות.
אף על פי כן ההבדל ביכולת הצבאות לא היה משמעותי בשלב זה.
הצבא האנגלי נתמך על ידי ארטילריה בשדה הקרב – המצאה חדשה יחסית – ובכמה תותחים גדולים ויקרים המיועדים לתקיפת מקומות תחת מצור.
כוח הפלישה של 1544 היה אף הוא מצויד ומאורגן בצורה טובה, אף על פי שהפיקוד בשדה הקרב היה בידי הדוכסים מסאפוק ונורפוק, כשבמקרה של האחרון, זה הוביל לתוצאות קטסטרופליות במונטריי.
הנרי נחשב באופן מסורתי לאחד ממייסדי חיל הים המלכותי.
הנרי אהב את הספנות ואת הים; אפשר להבחין בכך בעדותו של שגריר צרפת שהיה נוכח בזמן השקתה של אחת מספינות הצי של הנרי ב-1519: הנרי "מילא תפקיד של קברניט והיה לבוש בגדי מלח עשויים אריג זהב וענוד שרשרת זהב עם כתובת: "אלוהים וזכותי שלי".
ומשרוקית הייתה תלויה לו בשרשרתו, אשר בה תקע בקול גדול כמו בחצוצרה".
עד התקופה של שלטון הנרי הלחימה בים הייתה דומה לזו שביבשה: הקרבות היו פנים אל פנים בכלי נשק כדוגמת חרבות, קשתות וחצים כשהמטרה היא פשיטה וכיבוש של סיפוני האויב.
בתקופת שלטונו של הנרי חיל הים עבר שינוי משמעותי בצורת הלוחמה – מטקטיקות על גבי הספינה לשימוש בתותחים – האוניות היו מנהלות ביניהן דו-קרב ממרחק כאשר הן מפליגות זו בצד זו, או במסלולים מקבילים מנוגדים.
לפיכך, הנרי השקיע בתותחי ענק לספינות המלחמה שלו, שהחליפו את תותחי ה"Serpentines" הקטנים יותר שהיו בשימוש עד אז.
הוא גם עסק בעיצוב אישי של ספינות – מקובל להאמין שהוא השפיע על עיצוב ה-"Rowbarges" (ספינת משוטים) וספינות דומות – אף על פי שתרומתו לכלי שיט גדולים יותר איננה ידועה.
הנרי גם היה אחראי ליצירת חיל ים קבוע עם מעגנים ומספנות.
הנרי הגדיל את חיל הים לחמישים אניות (המרי רוז הייתה אחת מהן) לעומת שתיים בלבד בזמן שלטון אביו, והוא היה אחראי לביסוס "מועצת הצי" שתפקידה היה לפקח על כל התחזוקה והתפעול של חיל הים, מה שהיווה את הבסיס לאדמירליות.
פעולותיו אלו של הנרי לשדרוג הצי והרחבתו היו בין השאר סיבת הניצחון הגדול של האנגלים על הארמדה הספרדית בתקופת שלטונה של בתו אליזבת.
היפרדותו של הנרי מרומא יצרה איום של פלישה צרפתית או ספרדית גדולה.
כדי להישמר מכך, ב-1538 הוא החל בבניית רשת הגנות מודרנית ויקרה לאורך החופים הדרומיים והמזרחיים של בריטניה, מקנט עד קורנוול, שנבנו ברובם מחומרים שנלקחו מהמנזרים שנהרסו.
הוא גם חיזק את ההגנות החופיות הקיימות כמו טירת דובר ומבצר ארצ'ליף וביקר שם באופן אישי למשך כמה חודשים כדי לפקח על המלאכה.
בתחילת שלטונו של הנרי, אירלנד הייתה מחולקת באופן יעיל לשלושה אזורים: "התחום" (The Pale), שבו השליטה האנגלית הייתה ללא עוררין; "לנסטר" (Leinster) ו"מנסטר" (Munster), שכונו ה"ארץ הממושמעת" שבה שלטו אצילים אנגלו–איריים ו"קונכט" (Connaught) ו"אלסטר" (Ulstar) הגאליות, שבהן הייתה השליטה האנגלית סמלית בלבד.
עד 1513 המשיך הנרי את מדיניותו של אביו: להרשות ללורדים האיריים למשול בשם המלך.
אולם הבעיות החלו לאחר מותו של מושל אירלנד, ג'רלד פיצג'רלד, הרוזן השמיני של קילדייר (Kildare – מחוז באזור "לנסטר"), שבשל כוחו הרב כונה "המלך הבלתי מוכתר של אירלנד".
ב-1520, היורש של ג'רלד פיצג'רלד, הרוזן התשיעי של קילדייר (בנו של הרוזן השמיני שנקרא גם הוא ג'רלד פיצג'רלד), הועבר מתפקידו כמושל אירלנד והוחלף בתומאס הווארד, רוזן סארי.
הווארד הציע כיבוש צבאי גורף של אירלנד, אך הדרך המועדפת על הנרי ווולזי הייתה שכנוע הלורדים האיריים באמצעות דיפלומטיה.
מטרותיו השאפתניות של הווארד היו יקרות ובלתי-יעילות ולאחר שלא הפסיק לשלוח ללונדון בקשות לעוד כסף וחיילים הוא נקרא בחזרה לאנגליה ב-1520 והוחלף בפיירס בטלר – אחד מהטוענים לרוזנות אורמונד.
בטלר הוכיח חוסר-יכולת לשלוט בהתנגדות האירית (כולל זו של קילדר עצמו).
קילדר מונה שוב למושל ראשי ב-1524. בינתיים, ג'יימס פיצג'רלד, הרוזן של דזמונד ואציל אנגלו-אירי, הכריז על תמיכתו בריצ'רד דה לה פול (אחיו של אדמונד דה לה פול) בתביעתו לכתר האנגלי; כאשר ב-1528 נכשל קילדר בנקיטת אמצעים מתאימים נגדו, הוא שוב הועבר מתפקידו.
הבעיה עם דזמונד נפתרה עם מותו ב-1529. אחריה באה תקופה של חוסר ודאות, שהסתיימה עם מינויו של הנרי פיצרוי, דוכס ריצ'מונד ובנו של המלך למושל אירלנד.
הנרי פיצרוי מעולם לא ביקר באירלנד קודם לכן ומינויו היה שינוי של מדיניות העבר.
לתקופת מה נראה היה כאילו השלום יושב על כנו עם שובו של קילדר לאירלנד לנהל את השבטים, אבל השפעתו הייתה מוגבלת.
לאחר מכן קילדר זומן ללונדון; לאחר שהיסס מעט, הוא עזב ללונדון ב-1534, שם עתיד היה להתמודד עם אישומים של בגידה.
בנו, תומאס, לורד אופאלי, גינה את המלך והוביל "מסע צלב קתולי" נגד המלך, שבאותו זמן היה שקוע בבוץ של בעיות צבאיות.
אופאלי רצח את הארכיבישוף של דבלין והטיל על דבלין מצור.
אופאלי הנהיג קבוצת מורדים שכללה אריסטוקרטים מ"התחום" ובני שבטים איריים.
מלחמת האזרחים הסתיימה בהתערבות 2,000 חיילים אנגלים – צבא גדול לפי סטנדרטים איריים – והוצאתו להורג של אופאלי (אביו כבר היה מת) ושל דודיו.
אף על פי שהמרד של אופאלי הביא לנחישות אנגלית לשלוט באירלנד באופן הדוק יותר, הנרי נזהר מלהיכנס לסכסוך מתמשך עם השבטים המקומיים וועדה מלכותית המליצה להבטיח הבטחות של שלום לאיריים ושאדמותיהם תהיינה מוגנות מהתפשטות אנגלית.
האיש שהוביל זאת היה סר אנטוני לג'ר, "הלורד דפיוטי של אירלנד" (נציג המלך וראש הרשות המבצעת באירלנד תחת שלטון אנגלי), שנשאר בתפקיד זה עד לאחר מותו של הנרי.
עד ההיפרדות מרומא רווחה האמונה שאירלנד הייתה תחת בעלות האפיפיור והוענקה למלך האנגלי רק כפייף.
האירים החשיבו את האפיפיור כשליטם משום שאירלנד ניתנה במקור למלך הנרי השני של אנגליה על ידי האפיפיור אדריאנוס הרביעי במאה ה-12 כשטח פיאודלי תחת שליטה אפיפיורית.
ב-1541, לאחר שהבין שאירים רבים מחשיבים את האפיפיור כראש המדינה האמיתי שלהם, דרש הנרי מהפרלמנט האירי (בעזרתו של סר אנטוני לג'ר) לחוקק את חוק הכתר האירי של שנת 1542 ולשנות את הכינוי "אדון אירלנד" ל"מלך אירלנד".
בעקבות זאת ראשי השבטים האיריים, בהם אנגלו-אירים וגאלים, קיבלו על עצמם כפיפות להנרי, בתהליך של מסירת אדמותיהם למלך וקבלתן מחדש בלווית תוארי אצולה אנגליים.
בסופו של דבר, ב-1543 התוכנית ננטשה.
המורכבות והניגודים במורשתו של הנרי הבטיחו, בלשונם של בטרידג' (Betteridge) ופרימן (Freeman), כי "במשך המאות [מאז מותו], זכה הנרי לשבחים ולהשמצות, אך מעולם לא התעלמו ממנו".
ההיסטוריוגרפיה המודרנית התמקדה בעיקר בשאלה האם המאורעות בחיי הנרי, בהם נישואיו, מדיניות חוץ ושינויים דתיים, היו תוצאה של יוזמותיו – ואם אכן כך היה, האם היו יוזמות אלה תוצאה של אופורטוניזם או משימות עקרוניות של הנרי.
הפרשנות המסורתית של מאורעות אלו סופקה על ידי ההיסטוריון א.
Pollard), שהציג ב-1902 את נקודת מבטו על המלך, שהייתה חיובית במידה רבה.
הוא "משבח אותו כמלך וכמדינאי, שעל אף כישלונותיו האישיים, הוביל את אנגליה להיות דמוקרטיה ואימפריה פרלמנטרית".
פרשנותו של פולארד, שהייתה דומה במידה רבה לדברים שפרסם הלורד הרברט מצ'רברי (Lord Herbert of Cherbury) מהמאה ה-17 ובני דורו, נשארה הפרשנות המרכזית של חייו של הנרי עד לפרסום עבודת הדוקטורט של ג'.
R Elton) ב-1953. התזה, המכונה "המהפכה הטיודורית בממשלה", תמכה בפרשנות החיובית של פולארד על תקופת שלטונו של הנרי השמיני כמכלול, אך העניקה פרשנות לדמותו של הנרי עצמו כנגרר ולא כמנהיג.
עבור אלטון, לא הנרי אלא קרומוול לקח על עצמו את השינויים בממשלה.
הנרי היה ממולח, אך היה חסר את החזון הדרוש להבאת תוכנית מורכבת לידי סיום.
הנרי היה, במילים אחרות, מעט יותר מ"מפלצת אגוצנטרית" שהשלטון שלו "היה חייב את הצלחותיו ומעלותיו לאנשים טובים ודגולים ממנו; בעוד שרוב הזוועות והכישלונות של שלטונו נבעו באופן ישיר ממנו [המלך]".
אף על פי שעיקרי התזה של אלטון נזנחו, הם היו נקודת פתיחה למחקרים מאוחרים יותר, בהם גם של תלמידו ג'.
סקריסבריק תמך במידה רבה בפרשנותו של אלטון בנוגע ליכולותיו של קרומוול, אבל "החזיר" את העשייה להנרי, שאותו החשיב סקרסבריק כמי שבסופו של דבר הוביל ועיצב את המדיניות.
עם זאת, האפקט שנוצר לדעת סקריסבריק – כתוצאה מייחוס העשייה להנרי – הוא שלילי ביותר: בעיני סקריסבריק לוותה תקופת שלטונו של הנרי בתהפוכות והרס, ואלו שהיו אחראים לכך ראויים לאשמה יותר מאשר לשבח.
גם בין ביוגרפים מאוחרים יותר, כולל דייוויד לודס (David Loades), דייוויד סטארקי (David Starkey) וג'ון גאי (John Guy), אין הסכמה רחבה לגבי המידה בה היה הנרי אחראי לשינויים שעליהם פיקח או לגבי ההערכה הנכונה של השינויים הללו.
חוסר הבהירות הזה לגבי שליטתו של הנרי על האירועים תרם למגוון התדמיות המיוחסות לו: דתי שמרן או רדיקל מסוכן; חובב יופי או מחריב ברוטלי של פריטי אמנות שלא יסולאו בפז; חבר ופטרון או בוגד בסובבים אותו; התגלמות האבירות או שוביניסט חסר רחמים.
גישה מסורתית אחת, המועדפת על סטארקי ואחרים, מחלקת את תקופת שלטונו של הנרי לשני חצאים, בחצי הראשון הנרי נשלט על ידי תכונות חיוביות (אדוק, אתלטי ואינטלקטואל) והנהיג תקופה של יציבות ורוגע ובחצי השני "רודן מגושם" שהנהיג תקופה של שינויים דרמטיים ולעיתים גחמניים.
כותבים אחרים ניסו למזג את חלקי אישיותו השונים של הנרי לשלם אחד; לייסי בולדווין סמית (Lacey Baldwin Smith), לדוגמה, החשיב אותו לנוירוטי בלתי יציב ואנוכי שהיה נתון להתקפי מצב רוח ושנוטה לחשדות עמוקים ומסוכנים, אשר אדיקותו הדתית מכנית ונובעת ממוסכמות, אם כי נטועה עמוק ובשיאו – בעל אינטלקט ממוצע.
במהלך תקופת שלטונו של הנרי, עבר הכינוי המלכותי שינויים רבים.
במקור השתמש הנרי בכינוי "הנרי השמיני, בחסד האל, מלך אנגליה, צרפת ואדון אירלנד".
ב-1521, בהתאם למענק מהאפיפיור ליאו העשירי, שגמל להנרי על "ההגנה על שבעת הסקרמנטים" שלו, הכינוי המלכותי הפך ל"הנרי השמיני, בחסד האל, מלך אנגליה וצרפת, מגן האמונה ואדון אירלנד".
לאחר הנידוי של הנרי, האפיפיור פאולוס השלישי ביטל את הכינוי "מגן האמונה", אבל חוק של הפרלמנט הכריז שהכינוי יישאר בתוקף; והוא ממשיך להיות בשימוש מלכותי עד היום הזה.
המוטו של הנרי היה "לב נכון" (True heart) והוא היה רקום על בגדיו בצורת לב ועם המילה "נאמן" (Loyal).
סמלו היה שושנת טיודור ושער מתרומם.
כמלך, שלטי האצולה של הנרי היו זהים לאלה שהשתמשו בהם קודמיו, החל מהנרי הרביעי.
ב-1535, הוסיף הנרי את "ביטוי העליונות" לכינוי המלכותי, שהפך ל"הנרי השמיני, בחסד האל, מלך אנגליה וצרפת, מגן האמונה, אדון אירלנד והכנסייה האנגליקנית".
ב-1536, הביטוי "הכנסייה האנגליקנית" השתנה ל"הכנסייה האנגליקנית וגם האירית".
עם חוק הכתר האירי ב-1541, הנרי דרש מהפרלמנט האירי לשנות את הכינוי "אדון אירלנד" ל"מלך אירלנד".
הכינוי "הנרי השמיני, בחסד האל, מלך אנגליה, צרפת ואירלנד, מגן האמונה והכנסייה של אנגלייה וגם של אירלנד" נשאר בשימוש עד סוף תקופת שלטונו של הנרי.
בשל תולדות חייו המורכבות של הנרי השמיני, יש לו אזכורים רבים בתרבות לעומת מלכים אחרים.
ניתן למצוא אזכורים אלה בספרים, מחזות וסרטים.
"אני, הנרי השמיני", מאת ההיסטוריונית מרגרט ג'ורג', הספר הוא אוטוביוגרפיה בדיונית, אך לצורך כתיבתו ערכה הסופרת מחקר מעמיק של 14 שנה וקראה כ-300 ספרים בנושא.
"בת בולין האחרת", ביוגרפיה על אן בולין ואחותה מרי קארי.
שושלת טיודור (סדרת טלוויזיה), סדרה בת ארבע עונות המתארת באופן רופף את מהלך חייו של המלך.
הנרי השלישי היה מלך אנגליה משנת 1216 ועד מותו.
הנרי, בנו של המלך ג'ון, הומלך ב-1216, כשהוא בן תשע.
בפועל שלטו בממלכה עוצרים, עד שהגיע לגיל 20.
ב-1259 חתם הסכם שלום עם לואי התשיעי, מלך צרפת שכונה "חוזה פריז", ושם קץ לסכסוך בין מאה שנים.
הפרת ההסכם גרמה באפריל 1264 להתלקחות מרד גלוי בראשותו של סימון דה מונפור.
לאחר הניצחון על המורדים בקרב אושם, העביר הנרי השלישי, שהיה זקן וחולה, את שרביט המלוכה לבנו, אדוארד הראשון.
נודע ביחסו העוין ליהודים, ואילצם לענוד אות קלון על בגדם בצורת לוחות הברית.
הנרי נולד בטירת וינצ'סטר (Winchester) ב-1 באוקטובר 1207. הוא היה בנם הבכור של ג'ון, מלך אנגליה ושל איזבל מאנגולם.
מעט ידוע על ראשית חייו של הנרי.
בתחילה גודל הנרי על ידי מינקת בשם אלן בדרום אנגליה, הרחק מחצר מלכותו הנודדת של אביו וככל הנראה היו לו קשרים הדוקים עם אמו.
להנרי היו ארבעה אחים ואחיות חוקיים, ריצ'רד, ג'ואן, איזבל ואלנור, וכמה אחים ואחיות לא חוקיים.
ב-1212 הופקד חינוכו בידי פיטר דה רושה (Peter des Roches), בישוף וינצ'סטר ותחת הדרכתו ניתנה להנרי הכשרה צבאית והוא למד רכיבה על סוס.
מעט גם ידוע על מראהו של הנרי, גובהו הגיע ככל הנראה ל-1.68 מטרים ותיעוד שנעשה לאחר מותו מרמז שהיה לו מבנה מוצק.
הנרי גדל כשהוא מביע לעיתים קרובות ניצוצות של רוח עזה, אך לרוב הייתה לו אישיות ידידותית ונוחה לבריות.
הוא היה צעיר ישר, שהחצין את רגשותיו, ובעת שהשתתף בטקסים דתיים הזיל דמעה בקלות.
בראשית המאה ה-13, הייתה ממלכת אנגליה חלק מהאימפריה האנגווינית ששלטה על שטחים נרחבים במערב אירופה.
הנרי נקרא על שם סבו הנרי השני, מלך אנגליה, שהניח את היסודות לשלטון על אדמות אלה שהשתרעו מסקוטלנד וויילס, דרך אנגליה, מעבר לתעלה האנגלית לטריטוריות של נורמנדיה, ברטאן, מיין (Maine) ואנז'ו, בצפון-מערב צרפת, ועד לפוואטו (Poitou) וגסקוניה בדרום-מערב צרפת.
במשך שנים רבות היה מעמדו של הכתר הצרפתי חלש באופן יחסי, וכך התאפשר להנרי השני ואחריו לבניו ריצ'רד וג'ון להיות השליטים בפועל של צרפת.
ב-1204 איבד ג'ון את נורמנדיה, ברטאן, מיין ואנז'ו לפיליפ השני, מלך צרפת, והותיר את כוחה של אנגליה ביבשת מוגבל לגסקוניה ופוואטו.
ג'ון הגדיל את עול המיסים שגבה כדי לממן את המערכות הצבאיות שנועדו לשמור על השלטון שלו על ממלכותיו, אך בכך עורר התנגדות בקרב רבים מהברונים של אנגליה.
ג'ון חיפש בעלי ברית חדשים על ידי הכרזתה של אנגליה כפייף אפיפיורי המחויב לנאמנות לאפיפיור.
ב-1215 ניהלו ג'ון והברונים המורדים משא ומתן על הסכם שלום ביניהם.
ההסכם, שנודע בשם "מגנה כרטה" הגביל את הצעדים הכוחניים האפשריים של המלוכה, שחרר את הצבאות של הברונים ממחויבות למלך, והסדיר חלוקה בנטל.
אולם אף אחד מהצדדים לא קיים את חלקו בהסכם ולא יישם את התנאים שלו.
ג'ון והברונים הנאמנים לו התכחשו בתוקף למגנה כרטה, וכתוצאה מכך פרצה מלחמת הברונים הראשונה, כשלצידם של הברונים המורדים עומד בנו של המלך פיליפ, מי שלימים ימלוך כלואי השמיני, מלך צרפת, שטען לכתר הבריטי.
עד מהרה הסתיימה המלחמה בהסדר מבלי שאף אחד מהצדדים יוכל לטעון לניצחון.
המלך חלה ומת ב-18 באוקטובר 1216, בהותירו את כס המלכות לבנו בן התשע, הנרי.
הנרי שהה בבטחה בטירת קורפה (Corfe) שבמחוז דורסט, יחד עם אמו, כאשר מת אביו.
על ערש דווי מינה ג'ון מועצה של 13 אפוטרופוסים שיסייעו להנרי להכשיר את עצמו כמלך והוא ביקש שבנו יהיה תחת חסותו של ויליאם מרשל (William Marshal), אחד האבירים המפורסמים באנגליה באותה תקופה.
מנהיגיהם של הנאמנים לכתר החליטו להכתיר את הנרי באופן מיידי כדי לכפות את תביעתו לכתר וההכתרה התקיימה בקתדרלת גלוסטר ב-28 באוקטובר 1216. בהיעדרם של סטיבן לנגטון, הארכיבישוף מקנטרברי או וולטר דה גריי, הארכיבישוף מיורק, בוצע טקס המשיחה על ידי הבישופים של ורסטר ואקסטר והוא הוכתר על ידי הבישוף של וינצ'סטר.
הכתר המלכותי אבד או נמכר במהלך המלחמה ובמקומו הוכתר הנרי עם כתר פשוט מזהב שהיה שייך למלכה איזבל.
המלך הצעיר ירש מצב לא פשוט, כשמעל מחצית שטחה של אנגליה כבוש בידי המורדים ומרבית הנחלות של אביו ביבשת נמצאות בידיים צרפתיות.
בכל אופן, הייתה לו תמיכה חזקה מידי הדיפלומט האיטלקי גואלה ביסקיארי (Guala Bicchieri), שקיווה לנצח במלחמה ולהעניש את המורדים.
גואלה החל בחיזוק הקשרים בין אנגליה לבין האפיפיור, החל מטקס ההכתרה עצמו, בו ביצע הנרי טקס שבועת אמונים על פיו הכיר באפיפיור כאדונו הפיאודלי.
האפיפיור הונוריוס השלישי הכריז כי הנרי הוא וסאל ובן חסות שלו ולנציג האפיפיור באנגליה יש את הסמכות להגן על הנרי ועל ממלכתו.
כצעד נוסף, הנרי הכריז על עצמו כעל צלבן וכך זכה להגנה מיוחדת מרומא.
שניים מבכירי האצילים היו מועמדים למלא את תפקיד ראש מועצת העוצרים של הנרי.
הראשון היה ויליאם מרשל עצמו, שלמרות גילו המופלג, היה ידוע בנאמנותו ויכול היה להוביל את המלחמה ולתרום מבחינת גיוס אנשים ומשאבים.
השני היה ראנולף דה בלונדוויל (Ranulf de Blondeville), רוזן צ'סטר, שהיה אחד מהברונים הנאמנים והחזקים ביותר.
בדיפלומטיות המתין ויליאם עד שגואלה וראנולף יבקשו ממנו לקחת על עצמו את התפקיד.
לאחר שקיבל את התפקיד מינה ויליאם את פיטר דה רושה כאפוטרופוס של הנרי כדי שיוכל להתפנות לניהול המאמץ הצבאי.
המלחמה לא התנהלה בצורה טובה מבחינתם של הלויאליסטים וממשלת העוצרים החדשה שקלה לסגת לאירלנד.
הנסיך לואי והברונים המורדים, התקשו גם הם לקדם את מעמדם.
אף על פי שלואי שלט על מנזר וסטמינסטר, הוא לא יכול היה להיות מוכתר למלך אנגליה מאחר שהכנסייה של אנגליה והאפיפיור תמכו בהנרי.
מותו של המלך ג'ון הפך את חלק מהדאגות של הברונים המורדים לחסרות בסיס והמצודות המלכותיות עדיין היו בחלק הכבוש של הארץ.
כדי לנצל את היתרון שבכך, עודד הנרי את הברונים המורדים להצטרף למחנהו בתמורה להשבת אדמותיהם והוא אישר גרסה חדשה של המגנה כרטה, אף על פי שהוא ביטל חלק מהסעיפים, כולל אלה שהיו שליליים מבחינת האפיפיור.
המהלך לא הצליח וההתנגדות לממשלתו החדשה של הנרי התגברה.
בפברואר הפליג לואי לצרפת כדי לגייס תגבורות.
בהיעדרו התגלעו חיכוכים בין תומכיו האנגלים והצרפתים של לואי וגואלה הכריז שמלחמתו של הנרי כנגד המורדים היא מסע צלב דתי.
צעד זה גרם לסדרה של עריקות מתנועת המורדים וכעת החל מאזן הכוחות לנטות לטובתו של הנרי.
בסוף אפריל שב לואי וחידש את המערכה שלו, פיצל את כוחותיו לשתי קבוצות, שלח אחת לצפון להטיל מצור על מצודת לינקולן ואת השנייה השאיר בדרום כדי שתכבוש את טירת דובר.
כאשר הבין ויליאם מרשל שלואי פיצל את צבאו, הוא הימר על האפשרות של הנחלת תבוסה למורדים בקרב אחד.
ויליאם צעד לצפון ותקף את לינקולן ב-20 במאי, נכנס לעיר דרך שער צדדי, כבש אותה ברצף של קרבות רחוב עזים ובזז את בנייניה.
מספר רב של ראשי המורדים נשבו, וההיסטוריון דייוויד קרפנטר מחשיב את הקרב כ"אחד המכריעים בתולדות אנגליה".
עם שוך הלחימה בלינקולן, נעצרה ההתקדמות של הלויאליסטים והתחדשה רק ביוני כאשר המנצחים החלו לארגן את שחרור לוחמיהם שנפלו בשבי.
בינתיים, פחתה התמיכה בצרפת למסע המלחמה של לואי והוא הגיע למסקנה כי המלחמה באנגליה כבר אבודה.
הנסיך הצרפתי ניהל משא ומתן עם הקרדינל גואלה על תנאי השלום, על פיהם הוא יוותר על תביעתו לכתר האנגלי ובתמורה יקבלו תומכיו בחזרה את אדמותיהם, משפטי בגידה יבוטלו והממשלה תבטיח את יישומה של המגנה כרטה.
ההסכם המוצע עורר את תביעותיהם של כמה מהלויאליסטים שלדעתם היה נדיב מדי כלפי המורדים, במיוחד מדובר היה על הכמרים שהצטרפו למרד.
עם כישלון הניסיון להגיע להסדר, נשאר לואי בלונדון עם שארית כוחותיו.
ב-24 באוגוסט 1217 נחת הצי הצרפתי על חוף סנדוויץ' כשהוא מביא איתו תגבורת חיילים, מכונות מצור ואספקה מחודשת.
יוברט דה בורג (Hubert de Burgh), השר הראשי בממשלתו של הנרי, הפליג כדי לעצור את הצי הצרפתי בקרב סנדוויץ'.
הצי של דה בורג פיזר את הצי הצרפתי, לכד את ספינת הדגל שלו והוציא להורג את מפקדה.
עם הגעת החדשות הללו לאוזניו של לואי, הוא החל לנהל מחדש משא ומתן לשלום.
הנרי, איזבלה, לואי, גואלה וויליאם חתמו על הסכם למבת' ב-12 בספטמבר 1217. נוסח ההסכם היה זהה להצעת השלום הראשונה, למעט הסעיפים הנוגעים לכמרים המורדים, שאדמותיהם הוחרמו.
לואי קיבל מענק של 6,666 ליש"ט כדי להחיש את יציאתו מאנגליה והבטיח לנסות לשכנע את המלך פיליפ להשיב להנרי את אדמותיו בצרפת.
לואי עזב את אנגליה כמוסכם והצטרף למסע הצלב האלביגנזי בדרום צרפת.
עם תום מלחמת האזרחים הייתה ממשלתו של הנרי עסוקה בבנייה מחדש של הסמכות המלכותית בחלקים רבים של המדינה.
עם סיומה של שנת 1217 נוצר מצב שרבים מהמורדים לשעבר התעלמו באופן שגרתי מהוראות שהגיעו מהמרכז ואפילו התומכים הנאמנים ביותר של הנרי המשיכו בקנאות להחזיק בשליטה עצמאית על המצודות המלכותיות.
הם בנו באופן בלתי חוקי מבצרים שכונו (Adulterine castles) ושצצו ברחבי הארץ.
רשת השריפים קרסה ואתה היכולת לגבות מיסים והכנסות מלכותיות.
נסיך ויילס הראשון, ל'ואלין הגדול רב העוצמה, היווה איום רציני באזורי הספר של ויילס.
למרות ניצחונו במלחמה, ויליאם נחל הצלחה מועטה בהשבת הסמכות המלכותית בזמן השלום.
סיבה אחת לכך נבעה מכך שויליאם מרשל לא היה מסוגל להציע חסות משמעותית, למרות הציפייה של הברונים הנאמנים שהם יתוגמלו על תמיכתם.
ויליאם ניסה לכפות את הזכויות המסורתיות של הכתר לאשר בריתות נישואין וחסויות, אך עם הצלחה מועטה.
עם זאת, היה בכוחו של מרשל לחדש את פעולתם של בתי המשפט ואת תפקידו של שר האוצר.
הממשלה פרסמה את חוק היער (Charter of the Forest) שניסה לבצע רפורמה בשליטת הכתר ביערות.
מועצת העוצרות הגיע לסיכום עם ל'ואלין בהסכם וורסטר (Worcester) ב-1218, אך תנאיו הנדיבים על פיהם ל'ואלין יהפוך לאחראי על השלטת החוק בפועל בוויילס מטעמו של הנרי, הדגישו את חולשתו של הכתר האנגלי.
אמו של הנרי לא הצליחה למצוא לעצמה מקום במועצת העוצרות ושבה לצרפת ב-1217, שם נישאה ליו דה ליזיניאן (Hugh de Lusignan), אציל מקומי רב עוצמה.
ויליאם מרשל נפל למשכב ומת באפריל 1219. הממשלה החלופית התגבשה סביב שלושה שרים בכירים: פנדולף (Pandulf) שהיה הנציג האפיפיורי, פיטר דה רושה ויוברט דה בורג.