tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הרצח דווח בכלי התקשורת כי אדרי קיבל שיחת טלפון, שבעקבותיה הוא יצא אל היער, וכי הרצח קשור למשמרת הצניעות של "שובו בנים".
זמן קצר לאחר מציאת גופתו של אדרי עצרה המשטרה גבר ואישה בחשד למעורבות ברצח, אך הם שוחררו - והרוצח נותר חופשי.
בשנת 2021 נעצרו כמה חשודים ברציחתו.
בין העצורים שנחשדו ברציחתו היה מאיר רובינשטיין, שעל פי החשד התחפש לאישה בכדי לפתות את אדרי, וכן נהג ברכב שהוביל את אדרי, שנסע אחריו, לזירת הרצח ביער רמות.
רובינשטיין שוחרר זמן קצר לאחר מעצרו מכיוון שחלה התיישנות על העבירות שהוא חשוד בהן.
בשנת 2019, הופק בערוץ כאן 11 סרט תיעודי של היוצרת שני חזיזה, "רב הנסתר" על ישיבת שובו בנים.
במסגרת הסרט הועלתה השערה חדשה, לפיה שני מקרי הרצח של ניסים שטרית ואבי אדרי בוצעו בידי אנשי שובו בנים – שליחיו של ברלנד.
בעת שידור הסרט ב-2019, שטרית הוגדר נעדר, ולא היה קצה חוט בפרשה.
אחד מחסידי ברלנד לשעבר סיפר בתחקיר כי אנשי משמרת הצניעות בראשותו של צביקה צוקר – חתנו של ברלנד, רצחו בהוראתו הישירה של ברלנד את ניסים שטרית, ביתרו את גופתו וטמנו את חלקיה ביער.
שניים מחסידיו של ברלנד ששמם נקשר בתחקיר במעשי הרצח של ניסים שטרית הם: בנימין זאבי, בנו של השר המנוח רחבעם זאבי, וברוך שרביט, פעיל מרכזי ב"שובו בנים".
מקרה רצח נוסף שמוזכר בסרט ומשויך לאנשי משמרת הצניעות של "שובו בנים", הוא רצח אבי אדרי.
חלק מהמרואיינים לתחקיר קישרו בינו לבין סיפורו של ניסים שטרית.
אדרי נרצח באופן דומה לשטרית, כאשר נערת פיתוי גרמה לו להגיע ליער רמות, שם הוכה למוות בידי אנשי משמרת הצניעות של "שובו בנים" בשנת 1990, וגופתו נמצאה ביער שעליה סימני אלימות קשים.
במקרה היעלמותו של ניסים שטרית, סמוך לאירוע התמקדה המשטרה במייק, שככל הידוע היה האיש האחרון שנפגש עם ניסים שטרית.
לאחר חשיפת הפרטים החדשים וחקירה מחודשת, התברר שהיה שליח משמרת הצניעות של ישיבת שובו בנים, בהנהגת אליעזר ברלנד, וכוונותיו היו להוביל את אנשיו לפגוע בניסים שטרית, למה שהתברר בהמשך לרציחתו ולהעלמת גופתו, כאשר הגיע שטרית עם מייק לביתה של נערת פיתוי בירושלים, ושם נחטף ליער אשתאול והוכה למוות.
אליעזר ברלנד נעצר ב-1 בנובמבר 2021, בחשד למעורבות בשני מקרי הרצח.
בחקירה קשר עצמו ברלנד לרצח שטרית, ואף אמר למאיר שטרית - אחיו של ניסים, כי אחיו אכן מת והוא יכול לומר עליו קדיש, ולשבת שבעה.
כמו כן הורה לברוך שרביט לשתף פעולה בחקירה.
צבי (צביקה) צוקר - חתנו של ברלנד, חשוד בהעברת ההוראה מברלנד אל הרוצחים, אך נגדו לא הוגש כתב אישום בשל התיישנות.
ברוך שרביט (בן 76 בעת מעצרו) הודה ואף שחזר את רצח שטרית, אך לא הצביע על מקום הקבר.
הוגש נגדו כתב אישום במעורבות ישירה ואקטיבית ברציחתו של שטרית, וחשוד גם במעורבות ברצח אבי אדרי.
בנימין זאבי (בנו של רחבעם זאבי) הוגש כתב אישום נגדו בשל מעורבות אקטיבית ברצח ניסים שטרית.
ב-6 במאי 2024 ביטל בית המשפט המחוזי בירושלים את כתב האישום בשל התיישנות, אך בערעור לבית המשפט העליון נפסק שלא חלה התיישנות, והדיון באישום הוחזר לבית המשפט המחוזי.
אברהם (צורי) גטר חשוד במעורבות ברצח.
לפי החשד הוא היה הנהג שהסיע את ניסים שטרית לקבר דן בן יעקב, שבו נרצח במכות קשות בידי אנשי משמרת הצניעות של "שובו בנים".
כאשר המתין גטר ברכבו לבנימין זאבי וברוך שרביט, שהורידו את ניסים שטרית בכפייה לאחר שהוכה בביתה של נערת הפיתוי, והכניסו אותו לרכב.
אהרון (אבירם) דמתי - מחסידיו לשעבר של ברלנד, ונחשד בקשר לרצח אבי אדרי.
נפטר ממחלת הקורונה ב-12 בנובמבר 2021. פטירתו גרמה למבוי סתום בחקירה.
מאיר רובינשטיין - ראש עיריית ביתר עילית נעצר ב-21 בנובמבר 2021, בחשד שהתחפש לאישה כדי לפתות את אבי אדרי, ונהג ברכב שהוביל את אדרי למקום הרצח.
ששון צמח (בן 60 בעת מעצרו) נהג הסעות.
נעצר ביחד עם מאיר רובינשטיין בחשד למעורבות ברצח אבי אדרי.
פרשת תמאם שוּד , הידועה גם בכינוי תעלומת איש סומרטון או האיש מסומרטון (Mystery of the Somerton Man), הייתה מקרה לא מפוענח של גופת גבר לא מזוהה שנמצאה ב-1948, בחוף סומרטון פארק דרומית לעיר אדלייד שבאוסטרליה.
משמעות המילים שנתנו את הכינוי לפרשה, "תמאם שוד" (تمام شد), היא "תם ונשלם" (או "זה הסוף") בפרסית.
צמד המילים נמצא על חתיכת נייר שנתלשה מהספר "רבאעיאת" מאת המשורר והמתמטיקאי הפרסי בן המאה ה-11 עומר ח'יאם, ונמצאה בכיס המכנסיים שלבשה הגופה.
כבר מהשלבים המוקדמים של חקירת המשטרה נחשב המקרה ל"אחת התעלומות העמוקות ביותר באוסטרליה".
השערות רבות עלו במרוצת השנים בדבר זהות הקורבן, סיבת מותו והאירועים שהובילו לכך.
העניין הציבורי בתיק נותר משמעותי מסיבות אחדות: המוות אירע בזמן של מתח בין-לאומי מוגבר בעקבות ראשית המלחמה הקרה; קוד סודי שנכתב לכאורה בידי האיש לפני מותו ולא פוענח מעולם; שימוש אפשרי ברעל בלתי ניתן לגילוי; וחוסר היכולת של הרשויות לזהות את המת.
נוסף על התעניינות ציבורית עזה באוסטרליה בשלהי שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50, המקרה משך תשומת לב בין-לאומית.
משטרת דרום אוסטרליה התייעצה עם עמיתיה מעבר לים והפיצה מידע על המת ברחבי העולם, במאמץ לזהותו.
תפוצה בין-לאומית של תצלום האיש ופרטי טביעות אצבעותיו לא הניבה זיהוי חיובי.
בעשור השני של המאה ה-21 נאספו ראיות חדשות בפרשה והחלה בדיקת סקר גנטית מתמשכת של שערות מהגופה.
ב-19 במאי 2021, לאחר סדרה של בקשות, הוצאה הגופה מקברה בידי המשטרה.
אנשי המשטרה הצהירו כי השרידים במצב "סביר" והיו אופטימיים לגבי הסיכוי לשחזור DNA.
ב-26 ביולי 2022 קבע החוקר דרק אבוט, על סמך בדיקת ה-DNA, שהאיש הוא ככל הנראה קארל 'צ'ארלס' ווב (Webb), חשמלאי אוסטרלי שנעלם בשנת 1947 ועקבותיו לא נודעו.
עם זאת, המסקנה אינה חד-משמעית.
ב-1 בדצמבר 1948 בשעה 6:30 בבוקר, קיבלה משטרת אוסטרליה דיווח על גופת אדם שהתגלתה בחוף סומרטון פארק, כ-11 ק"מ דרומית-מערבית לאדלייד, בירת מדינת אוסטרליה הדרומית.
האיש נמצא שוכב בחול ליד חומת בית הילדים הנכים.
הוא שכב לאחור כשראשו מונח על החומה ורגליו מושטות קדימה.
הרושם הראשוני שהתקבל היה שהאיש מת מתוך שינה.
סיגריה לא דולקת נמצאה בצווארון הימני של מעילו.
עדי ראייה סיפרו כי בערב 30 בנובמבר הם ראו אדם הדומה במראהו לאיש המת שוכב על גבו באותו מקום ובאותה עמדה ליד בית הילדים הנכים שבו נמצאה הגופה מאוחר יותר.
זוג שראה אותו בסביבות השעה 19:00 ציין כי ראה אותו מושיט את זרועו הימנית במלואה ואז מפיל אותה ברפיון.
זוג אחר שראה אותו בין השעות 19:30–20:00, שבמהלכן נדלקו אורות הרחוב, סיפרו כי לא ראו אותו זז במהלך חצי השעה שבה הוא נצפה, אף על פי שהתרשמו שעמדתו השתנתה.
הזוג תמה על כך שהאיש אינו מגיב ליתושים שהחלו להתקבץ סביבו, ולפיכך הם חשבו שסביר יותר שהוא שיכור או ישן, ולכן לא התעניינו עוד והמשיכו בדרכם.
אחת העדות סיפרה לשוטרים שהיא צפתה באדם מסתכל מטה על הגבר הישן מראש המדרגות שהובילו לחוף הים.
למעלה מעשור מאוחר יותר, ב-1959, הגיע עד נוסף ודיווח למשטרה שהוא ושלושה אנשים אחרים ראו אדם לבוש היטב נושא אדם אחר על כתפיו לאורך חוף סומרטון פארק בלילה שלפני מציאת הגופה.
עם זאת, אף אחד מהעדים לא הצליח לקבוע בוודאות כי האיש שראו בעודו בחיים הוא אכן האיש שנמצא מת.
המשטרה ריכזה את כל העדויות בדו"ח שנכתב בידי הבלש דון או'דוהרטי (Don O'Doherty).
לפי הפתולוג ג'ון ברטון קלילנד, האיש היה בעל מראה "בריטי" ונראה כבן 40–45; הוא היה ב-"מצב גופני מעולה".
הוא היה לבוש בחולצה לבנה; עניבה בצבעי אדום, לבן וכחול; מכנסיים חומים; גרביים ונעליים; סוודר סרוג בצבע חום וז'קט בצבעי אפור וחום.
כל התוויות על בגדיו הוסרו, ולא היה לו כובע (חריג לשנת 1948) או ארנק.
הוא היה מגולח למשעי וללא כל מסמך מזהה.
רישומי השיניים שלו נבדקו ולא התאימו לתבנית מוכרת במשטרה.
מסקנת הדו"ח המשטרתי הייתה שהאיש התאבד.
עם זאת, בנתיחה שלאחר המוות לא הצליחו הפתולוגים לגלות את סיבת המוות.
בהיעדר הסבר אחר, הפתולוג קבע שהאיש ככל הנראה הורעל (או הרעיל את עצמו) והיה סבור שהדבר נעשה באמצעות חומר הרדמה.
עם זאת, לא נמצאו בגוף כל שרידים של רעל.
כמו כן לא נמצאו ראיות לכך שהאיש סבל מעוויתות או מהקאות – שתי תופעות לוואי נפוצות מאוד במקרה של הרעלה.
ב-10 בדצמבר נחנטה הגופה לאחר שהמשטרה לא הצליחה לעלות על זהותו של האיש.
ב-14 בינואר 1949, צוות תחנת הרכבת של אדלייד גילה מזוודה חומה שהתווית שלה הוסרה, אשר הוכנסה למחלקת ההפקדות של התחנה לאחר השעה 11:00 בבוקר ב-30 בנובמבר 1948. ההערכה הייתה שהמזוודה הייתה בבעלותו של האיש שנמצא על החוף.
בתיק היו חלוק אדום משובץ; זוג נעלי לבד בצבע אדום; ארבעה זוגות תחתונים; פיג'מה, פריטי גילוח; זוג מכנסיים בצבע חום בהיר; מברג חשמלאי; סכין שולחן קצרה וחדה; זוג מספריים; ריבוע קטן של אבץ אשר ככל הנראה שימש כנדן מגן לסכין ולמספריים; ומברשת שבלונה, אשר שימשה קצינים שלישיים על ספינות סוחר.
במזוודה היה גם כרטיס של המותג הבריטי Barbour שאינו זמין באוסטרליה.
כל סימני הזיהוי על הבגדים הוסרו, אך המשטרה מצאה את השם "T.
Keane" על עניבה, "Keane" על שקית כביסה ו-"Kean" על גופייה.
בלשי המשטרה סברו כי האדם שתלש את התווים השאיר בכוונה את שלושת התווים עם השם "קין", או שתל אותם בכוונה, מכיוון ש"קין" לא היה שמו האמיתי של האיש, הנחה זו אושרה לאחר שהתברר שאף אדם בשם "קין" לא נעדר באף מדינה דוברת אנגלית.
היעדרם של התגים לא נחשב לחריג.
בימים של אחרי מלחמת העולם השנייה עדיין שררה באוסטרליה מדיניות של צנע.
מחירי הבגדים היו גבוהים מאוד, ואנשים רבים נהגו לקנות בגדים יד שנייה ולהסיר מהם את התווים שנשאו את שמות הבעלים הקודמים.
עם זאת, להפתעת החוקרים לא נמצאו במזוודה שום גרביים חלופיות.
כמו כן נמצאו במזוודה כלי כתיבה, אך לא התכתבויות.
המזוודה והמעיל היו מתוצרת ארצות הברית, אולם מסוג שלא יובא לאוסטרליה בצורה רשמית.
עובדה זו הצביעה על כך שהאיש שהה בארצות הברית, או שקנה אותם מאדם ששהה שם.
המשטרה בדקה את רישומי הרכבות הנכנסות והאמינה שהאיש הגיע לתחנת הרכבת אדלייד ברכבת לילה ממלבורן, סידני או פורט אוגוסטה.
הם שיערו שהוא התקלח והתגלח ב-"מרחצאות העיר" לפני שחזר לתחנת הרכבת כדי לרכוש כרטיס לרכבת להנלי ביץ' בשעה 10:50 בבוקר.
מסיבה כלשהי הוא מעולם לא עלה על הרכבת.
הוא הניח את המזוודה שלו במחלקת ההפקדות של התחנה לפני שעזב את התחנה ועלה על אוטובוס עירוני לפרבר גלנלג.
החוקרים העריכו כי מתחנת הרכבת בגלנלג המשיך האיש ברגל עד לחוף סומרטון פארק.
במהלך השנים הוצעו מספר זיהויים אפשריים לאיש סומרטון.
העיתון האוסטרלי הפופולרי "The Advertiser", הציע מייד לאחר גילוי הגופה, שהאיש הוא "א.
ג'ונסון, כבן 45 מרחוב ארתור, פיינהאם".
יום למחרת הופיע ג'ונסון בתחנת המשטרה והזדהה.
בתחילת ינואר 1949 שני אנשים זיהו את הגופה בתור חוטב עצים בן 63 בשם רוברט וולש.
וולש עזב את אדלייד מספר חודשים לפני כן כדי לקנות כבשים בקווינסלנד, ומאז אבדו עקבותיו.
אדם בשם ג'יימס מאק, שהכיר את וולש, טען בתחילה שהוא אינו מזהה את הגופה, אולם לאחר מכן חזר בו וטען שהאיש הוא כן וולש.
הוא הסביר שבתחילה לא זיהה את וולש מכיוון שצבע השיער היה שונה מעט ממה שזכר.
בלשי המשטרה ציינו כי אכן גופו של האיש מסומרטון מתאים לגוף של חוטב עצים, אם כי מהמצב שבו נמצאו ידיו ניכר שהוא לא חטב עצים לפחות בשמונה עשר החודשים האחרונים.
עם זאת בלשי המשטרה קבעו שהאיש נראה צעיר בהרבה מוולש בן ה-63. הרעיון שהאיש הוא רוברט וולש נגנז סופית לאחר שאחת מהעדות, אליזבת תומפסון, נזכרה שלוולש הייתה צלקת מסוימת.
מכיוון שבגופה לא הייתה הצלקת המדוברת, חזרה בה תומפסון מהזיהוי.
עד תחילת פברואר 1949 היו למשטרה עוד שמונה זיהויים שונים של הגופה, אולם כולם הופרכו במהירות.
בשל העובדה שסימני הכביסה על הבגדים היו דומים לכמה מכבסות במלבורן, החליטה המשטרה למקד את המאמצים במדינת ויקטוריה.
לאחר שתמונת האיש פורסמה בוויקטוריה, עשרים ושמונה אנשים טענו שהם מזהים אותו.
בלשי משטרת ויקטוריה הפריכו את כל העדויות, ועד מהרה החליטו להפסיק כליל את החקירה בוויקטוריה ולחזור ולמקד אותה בדרום אוסטרליה.
בנובמבר 1953 הודיעה המשטרה שקיבלה עד עתה 251 זיהויים אפשריים לגופה.
ב-17 ביוני 1949 פתח חוקר מקרי המוות תומאס ארסקין קללנד (Thomas Erskine Cleland) בחקירה מחודשת באשר לזהותו של האיש ונסיבות מותו.
קללנד גילה כי נעליו של האיש היו נקיות, ונראו כאילו צוחצחו רק לאחרונה.
עובדה זו סתרה את ההנחה שהאיש הסתובב בגלנלג במהלך כל היום.
קללנד היה סבור שהגופה הובאה לחוף רק לאחר המוות.
עובדה זו הייתה אמורה להסביר גם את היעדרם של סימני הקאה ועוויתות באזור בו נמצאה הגופה.
סברתו של קללנד חוזקה לנוכח העובדה שאף אחד מעדי הראייה לא ראה את פניו של האיש, אולם הוא עצמו סייג את דבריו בכך שמרבית העדים היו סבורים כי בכל זאת מדובר באותו אדם.
בניסיון לאתר את הרעל שבו אולי השתמש האיש, קללנד פנה לסדריק סטנטון היקס, פרופסור לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה באוניברסיטת אדלייד.
היקס הצביע על שתי תרופות נפוצות למחלות לב, אשר היו עשויות לגרום להרעלה ולא להותיר סימנים.
היקס רשם את שמות שתי התרופות על פיסת נייר שצורפה לתיק החקירה בתור "פריט C.18".
מכיוון שבאותה תקופה היה ניתן להשיג את שתי התרופות בבתי מרקחת פשוטים ללא צורך באישור רפואי או מתן סיבה, שמות שתי התרופות לא פורסמו לציבור, מחשש לגרור גל התאבדויות.
שתי התרופות זכו לכינוי "מספר 1" ו-"מספר 2".
רק בשנות ה-80 של המאה ה-20 פורסמו לציבור שמות התרופות: אואבאין (Ouabain), ודיגיטליס (Digitalis).
היקס ציין כי העובדה שלא נמצאו סימני הקאה בסביבת הגופה מקשה על זיהוי מוחלט.
כמו כן, היקס קבע שאם המוות התרחש שבע שעות לאחר שהאיש נראה זז לאחרונה, הדבר עשוי להסביר את העובדה שלא נמצאו סימני רעל בדמו.
מסקנתו הסופית של קללנד הייתה שככל הנראה האיש מת מהרעלה מכוונת, אולם הוא לא היה מסוגל לקבוע אם האיש נטל את הרעל בעצמו או שמא הורעל בידי אדם אחר.
עם זאת, הוא לא הצליח לפתור את השאלות הרבות שנותרו סביב המקרה.
משטרת אוסטרליה נאלצה להודות כי מדובר ב-"תעלומה שאין שני לה", וציינה כי ייתכן שהיא לא תיפתר לעולם.
עם סיום החקירה של קללנד, הוחלט לקבור את הגופה.
לפני הקבורה נערך חיפוש אחרון בבגדיו של האיש, ואז נתגלה במכנסיו כיס נסתר שנתפר בתוך אחד הכיסים הרגילים.
בתוך הכיס מצאו החוקרים פיסת נייר מגולגלת בגודל של 3 ס"מ, אשר עליה נכתבו באותיות לטיניות צמד המילים "תמאם שוד".
ניכר בבירור כי חתיכת הנייר נתלשה ביד מספר מודפס.
המשטרה ביקשה את עזרת הציבור בניסיון לגלות מאיזה ספר נתלשה חתיכת הנייר.
עד מהרה גילתה המשטרה שהנייר נתלש מה"רבאעיאת" ("המרובעים") – ספרו של המתמטיקאי והמשורר הפרסי בן המאה ה-11, עומר ח'יאם.
המילים "תמאם שוד", שמשמעותן בפרסית "תם ונשלם", נמצאות בספר בסופם של חלק מהשירים.
המשטרה פנתה לציבור בניסיון לאתר את העותק הספציפי של הספר שממנו נתלשה חתיכת הנייר.
מהספר שמצא "פרנסיס" נקרעה חתיכה שהתאימה בדיוק לחתיכה שנמצאה בכיסו של האיש.
לפי הגרסה המקובלת, הספר הונח ברכבו של פרנסיס במהלך הלילה שבו מת האיש המסתורי, והובא למשטרה יום לאחר שנמצאה הגופה בסומרטון פארק.
עם זאת, יש הטוענים כי הספר הובא למשטרה זמן רב לפני כן.
עובדה זו עשויה להצביע על כך שלמעשה האיש ביקר במקום כבר לפני כן.
השיר הספציפי בספר, שממנו תלש האיש את המילים "תמאם שוד", עוסק בכך שצריך לנצל את החיים במלואם, ולא להצטער כאשר הם מסתיימים.
עובדה זו חיזקה את סברת המשטרה שהאיש התאבד בבליעת רעל.
על הכריכה האחורית של הספר נמצאו חמש שורות של חריצים.
במבט מקרוב התגלה כי החריצים הם למעשה סדרת אותיות אשר לא יצרו יחד שום רצף הגיוני.
בלשי המשטרה הניחו שמדובר בצופן סודי כלשהו.
סברה זו מתחזקת לנוכח העובדה שהשורה השנייה בטקסט חסר המשמעות נמחקה, אולם היא דומה מאוד במבנה שלה לשורה הרביעית בטקסט.
עובדה זו עשויה להצביע על כך שהאיש התבלבל במהלך כתיבת הטקסט, ולפיכך מחק אותו וכתב מחדש.
כמו כן באמצע הטקסט ישנה אות X מחוקה, אולם לא ברור אם היא משמעותית לקוד.
המשטרה זימנה מומחי קוד כדי שינסו לפענח את הצופן, אולם איש לא הצליח להתקדם בנושא.
לצד הקוד הלא מפוענח, מצאה המשטרה על הכריכה האחורית של הספר שני מספרי טלפון.
אחד המספרים היה של בנק מקומי, שם לא ידעו דבר על הגופה או על הספר.
מספר הטלפון השני לעומת זאת, הובילה את המשטרה לאחות בת 27 בשם ג'סיקה אלן "ג'ו" תומסון (Jessica Ellen "Jo" Thomson).
המשטרה גילתה שתומסון מתגוררת עם בן זוגה ובנה כ־400 מטרים צפונית למקום בו נמצאה הגופה.
השוטרים הגיעו לראיין את תומסון בביתה.
היא טענה שאיננה מכירה את האיש המת ולא יודעת מדוע מספר הטלפון שלה נמצא על הספר שלו.
עם זאת, היא סיפרה שגבר זר כלשהו אכן ניסה לבקר אותה בביתה במהלך אותה תקופה, ובירר עליה אצל השכנים.
כשנשאלה האם היא מכירה את הרבעיאת, היא השיבה שזהו הספר האהוב עליה.
היא סיפרה שהיה לה בעבר עותק של הספר, אולם היא העניקה אותו ב-1945 ללוטננט בחיל ההנדסה של צבא אוסטרליה בשם אלף בוקסול (Alf Boxall), אותו פגשה כשלמדה בקורס ללימודי אחיות בסידני (כשנקראה עדיין בשם נעוריה ג'סיקה הרקנס).
התפתח ביניהם קשר רומנטי, אולם בוקסול נשלח להשתתף במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה עברה תומסון למלבורן והתחתנה עם פרוספר תומסון.
היא סיפרה כי בוקסול כתב לה שהוא מעוניין לחדש את הקשר, אולם היא השיבה לו שהיא נשואה כעת.
מאז היא לא שמעה ממנו שוב.
מחקר מאוחר יותר גילה שג'סיקה שיקרה.
היא לא הייתה נשואה לפרוספר תומסון באותה תקופה.
למעשה, היא לא נישאה לפרוספר תומסון עד 1950. עם זאת, היא ניהלה איתו רומן כבר מ-1947, ואף שינתה את שמה לג'סיקה תומסון.
שנה לאחר מכן הם החלו להתגורר יחד, ובמקביל החל פרוספר בהליך גירושין מאשתו הראשונה, הליך שנמצא בשיאו בזמן חקירת המשטרה.
עם זאת, מדו"חות המשטרה עולה שג'סיקה ופרוספר הציגו את עצמם כזוג נשוי, והשוטרים לא חשדו שהם משקרים.
תומסון הסכימה להתלוות אל השוטרים לתחנת המשטרה כדי לבחון את יציקת הגבס של ראשו וחזהו של האיש, שהוכנה לפני שהגופה נקברה.
לדברי אחד הבלשים שליוו אותה, כאשר תומסון ראתה את היציקה "היא הייתה מופתעת לחלוטין ונראה שהיא עומדת להתעלף".
כעבור שנים רבות, האדם שיצר את יציקת הגבס העיד כי תומסון הביטה ביציקה פעם אחת בלבד, ולאחר מכן הסיטה את מבטה ולא הייתה מסוגלת לחזור ולהסתכל עליה.
השיחה עם תומסון הובילה את בלשי המשטרה לפתח תאוריה שהמת הוא למעשה אלף בוקסול.
השוטרים סברו שהוא נסע לאדלייד בחשאי במטרה לנסות ליצור קשר עם ג'סיקה, אולם גילה שהיא אינה מעוניינת בו עוד ולפיכך התאבד.
תאוריה זו התבדתה ביולי 1949 כאשר המשטרה גילתה שאלף בוקסול עודנו חי ועובד כאיש תחזוקה במחסן אוטובוסים בסידני (עבודה שעסק בה לפני המלחמה).
יתרה מכך, התברר כי הוא עדיין מחזיק ברשותו את העותק של הרבעיאת שניתן לו במתנה בידי ג'סיקה, כולל הקדשה בכתב ידה.
תומסון ביקשה מהמשטרה לא לפרסם את שמה או שם משפחתה, בטענה שהדבר עשוי להזיק למוניטין שלה.
המשטרה הסכימה, ובעיתונות כונתה תומסון בשם הבדוי "ג'סטין" או "תרזה ג'ונסון לבית פאוול".
במשך שנים לא נחשף לציבור שמה האמיתי של תומסון.
בלש משטרה לשעבר גרי פלטוס (Gerry Feltus), אשר כתב ספר על הפרשה, ניסה לראיין את תומסון ב-2002. הוא גילה שהיא "מתחמקת" ושהיא "פשוט לא רוצה לדבר על זה".
כמו כן, פלטוס גילה כי בני משפחתה של תומסון לא יודעים כלום על הקשר שלה למקרה.
תומסון נפטרה ב-2007, ושלוש שנים לאחר מכן קיבל פלטוס אישור ממשפחתה לפרסם את שמה האמיתי.
עם זאת, הוא בחר שלא לעשות זאת.
בהיעדר כיווני חקירה נוספים, משטרת אוסטרליה הודיעה על סגירת התיק.
ב-14 ביוני 1949 הובאה הגופה לקבורה בבית הקברות וסט טראס (West Terrace).
איגוד סוכני ההימורים של דרום אוסטרליה שילם כדי להעניק לאיש קבורה מכובדת.
הטקס הונחה בידי אם ווב מצבא הישע.
יציקת הגבס נמסרה לידי האגודה ההיסטורית של משטרת דרום אוסטרליה, אשר מחזיקה בה עד היום.
תיק הראיות נשמר בצורה רשלנית ועדויות רבות נעלמו ממנו במהלך השנים.
הספר המקורי שממנו נתלשה חתיכת הנייר, אבד במהלך שנות ה-50, ב-1986 אף נהרסה המזוודה שנמצאה בתחנת הרכבת.
לנוכח העובדה שהאיש לא נשא עליו שום סממן מזהה, ושאף מדינה דוברת אנגלית לא דיווחה על היעלמותו של אדם בעל מראה דומה, פיתחו בלשי המשטרה תאוריה שהאיש היה למעשה סוכן של מדינה זרה.
תאוריה זו התחזקה לנוכח העובדה שאף על פי שככל הנראה האיש מת מהרעלה, בגופו לא נמצאו סימנים של רעל, ולא נמצאו גם סימנים להקאות או עוויתות, דבר שייתכן שמצביע על סוג רעל מקצועי ונדיר במיוחד.
באזור אדלייד נמצאו שני אתרים שהיו עשויים לעניין מרגלים: מכרה האורניום רדיום היל, ומתחם בריטי-אוסטרלי משותף שבו נערכו ניסויים חדשניים בטילים.
מותו של האיש קרה במקביל לארגון מחדש של סוכנויות הביטחון האוסטרליות, שהגיע לשיא כעבור שנה עם הקמת ארגון הביון והביטחון האוסטרלי (ASIO).
במסמכי וינונה שנחשפו ב-1995 התגלה כי באותה תקופה ברית המועצות הייתה מאוד מעוניינת לפגוע בשירות הביון האוסטרלי.
הסברה שהאיש מסומרטון היה מרגל, הלהיבה את דמיון הציבור האוסטרלי, וגרמה להתעניינות עזה בפרשה בקרב כל שכבות החברה.
שנים לאחר סיום החקירה החלו לצוץ פרטים נוספים הקשורים אליה.
אינה הארווי (Ina Harvey), פקידת קבלה ממלון סטראתמור (Strathmore) הנמצא ממול לתחנת הרכבת של אדלייד, טענה כי גבר לא מזוהה הדומה במראהו לגופה שנמצאה, שהה במלון למעלה מ-20 יום ועזב אותו בליל הרצח.
היא העידה כי הגבר הסתובב עם מזוודה מוזרה.
כאשר אחד מעמיתיה של הארווי הצליח להציץ במזוודה הוא הבחין בתוכה בחפץ משונה שנראה כמו מחט.
קולינס, אסיר בכלא בניו זילנד, טען כי הוא יודע מי הוא האיש המת.
במהלך השנים עלתה התאוריה כי הטקסט שנמצא על הכריכה האחורית של הספר אינה צופן סודי אלא ראשי תיבות.
כך למשל, גרי פלטוס טען כי השורה האחרונה בטקסט ITTMTSAMSTGAB, היא למעשה ראשי תיבות של "It's Time To Move To South Australia Moseley Street" (זה הזמן ללכת לרחוב מוזלי בדרום אוסטרליה).
הבלשן ג'ון רהלינג (John Rehling) פיתח תאוריה שראשי התיבות אמורים להפנות לטקסט ספרותי כלשהו, אולם לא הצליח לקבוע באיזה טקסט מדובר.
ב-1978, תאגיד השידור האוסטרלי הפיק תוכנית תיעודית על הפרשה בשם (The Somerton Beach Mystery), בהנחיית סטיוארט ליטלמור.
לבקשתו של ליטלמור, נמסר הצופן מחדש לבחינת מומחים ממשרד ההגנה האוסטרלי.
המומחים של משרד ההגנה הודיעו כי בשל מיעוט הדוגמאות לא ניתן לפענח את הצופן, והוסיפו כי ייתכן שכלל לא מדובר בצופן אלא ב-"תוצר חסר משמעות של מוח מופרע".
כמו כן, ליטלמור הצליח לאתר את אלף בוקסול, שהסכים להתראיין ולספר על הקשר שלו עם ג'סיקה תומסון (ששמה עדיין היה אסור לפרסום באותה תקופה).
בריאיון זה נחשף כי לפני שעבר לחיל ההנדסה, בוקסול שרת במודיעין האוסטרלי והשתתף בכמה משימות במהלך מלחמת העולם השנייה.
כאשר ליטלמור שאל את בוקסול אם תומסון ידעה על כך, הוא השיב שמעולם לא שוחח איתה על זה.
ב-1994, ג'ון הארבר פיליפס, השופט הראשי של מדינת ויקטוריה, הודיע כי הוא פותח מחדש את התיק, והזמין את יו"ר המכון הוויקטוריאני לרפואה משפטית כדי לבחון את נסיבת המוות.
פיליפס הגיע למסקנה שהמוות נגרם ככל הנראה מהרעלה מתרופה מסוג דיגיטליס.
במרץ 2009, צוות של אוניברסיטת אדלייד בראשות פרופסור דרק אבוט החל בניסיון לפתור את המקרה באמצעות פיצוח הקוד והצעה להוציא את הגופה מקברה בניסיון לאתר DNA.
הצוות של אבוט בדק את הטקסט שעל כריכת הספר בצורה מתמטית, והגיע למסקנה שבוודאות מדובר בצופן חשאי מכיוון שתדירות האותיות שונה בצורה ניכרת מהתדירות של אותיות שנכתבו בצורה אקראית.
אחד מאנשי צוותו של אבוט מאצ'יי הננברג (Maciej Henneberg), פרופסור לאנטומיה באוניברסיטת אדלייד, בדק תמונות של הגופה, וגילה כי תנוך האוזן שלו היה מחובר לעור הפנים.
מדובר בתופעה גנטית נדירה שקיימת רק בקרב 1%–2% מהאוכלוסייה.
אבוט התייעץ עם רופאי שיניים שאבחנו כי האיש המת סבל מהיפודונטיה (Hypodontia) – עוד תופעה גנטית נדירה הגורמת לשתי השיניים החותכות הצדדיות להיות מחודדות.
אבוט הצליח להשיג תצלומים של רובין תומסון – בנה הבכור של ג'סיקה תומסון, שנולד מחוץ לנישואים ככל הנראה עוד לפני שהחלה את הקשר עם פרוספר תומסון.
התמונות הראו בבירור שגם רובין סבל משתי התופעות.
אבוט העריך כי הסיכוי שלשני אנשים שאין ביניהם קשר ביולוגי יהיו את אותן שתי תופעות הוא אחד ל-10,000,000. מסקנתו של אבוט הייתה שרובין היה כנראה בנו של האיש המת, מה שמאשר את הנחתם של רבים שג'סיקה תומסון כן הכירה את האיש לפני כן.
עם זאת, אבוט המליץ על הוצאת הגופה מקברה כדי לערוך בדיקות DNA שיאשרו את הטענה.
ב-2011 אישה מאדלייד פנתה אל הננברג והציגה בפניו מסמך אמריקני שמצאה בין המסמכים של אביה.
המסמך היה אשרה מיוחדת שהונפקה למלחים שעבדו בארצות הברית.
המסמך היה על שמו של אדם בשם H.
Reynolds, יליד 1918 ובעל אזרחות בריטית.
התצלום במסמך דומה מאוד לתמונות הגופה.
במיוחד צדה את עינו של הננברג העובדה שגם אצל ריינולדס תנוך האוזן היה מחובר לעור, וכן הייתה לו שומה זהה.
ניסיונות לאתר את בעל התעודה בארצות הברית, בבריטניה ובאוסטרליה, עלו בתוהו.
כמה חוקרים עצמאיים הצליחו לאתר אדם בשם הוראס צ'ארלס ריינולדס, אשר פרטיו מתאימים לדמותו של האיש בתעודה.
עם זאת, אותו ריינולדס נפטר רק ב-1953, ולכן אם הוא אותו אדם מהתעודה הוא אינו יכול להיות האיש מסומרטון.
ב-2017 גילה אבוט כמה שערות של האיש המת והגיש אותן למרכז האוסטרלי ל-DNA עתיק באוניברסיטת אדלייד.
ניתוח ה-DNA נמשך כשנה, אולם לא הניב תוצאות משמעותיות.
עבודתו של אבוט הביאה אותו במגע קרוב עם משפחת תומסון.
ב-2010 הוא נישא לרייצ'ל, בתו של רובין תומסון.
בנובמבר 2013 נערך בתוכנית האקטואליה "60 דקות" של ערוץ 9 האוסטרלי תחקיר נרחב על הפרשה, שבמסגרתו רואיינו בני משפחתה של ג'סיקה תומסון.
זו הייתה הפעם הראשונה בה נחשף לציבור שמה של האשה שהייתה מעורבת בפרשה, שעד אז נודעה בשמות בדויים.
בתה של ג'סיקה, קייט, טענה שאמה שיקרה למשטרה והיא כן ידעה את זהותו של האיש.
קייט טענה שגם אמה וגם האיש המת היו מרגלים בשירות ברית המועצות.
היא טענה שאמה גילתה עניין רב בקומוניזם ודיברה רוסית שוטפת, אולם לא הסכימה לספר היכן למדה רוסית ומדוע.
גם אלמנתו ובנו של רובין תומסון הופיעו בתוכנית.
שניהם סברו שרובין היה בנו של האיש המת.
הם חשפו לראשונה בתוכנית כי יחד עם אבוט הגישו תביעה לתובע הכללי של מדינת דרום אוסטרליה ג'ון ראו להוציא את הגופה מקברה לצורך בדיקות DNA מדוקדקות.
קייט לעומת זאת, טענה בתוכנית כי היא מתנגדת לצעד כזה.
כבר באוקטובר 2011, לנוכח התעניינות ציבורית נרחבת בפרשה, הוגשו מספר בקשות לתובע הכללי ג'ון ראו להוציא את הגופה מהקבר כדי לבצע בדיקות DNA מקיפות.
ראו שלל את הבקשה וקבע כי מעבר לסקרנות הציבורית אין סיבות ענייניות להוציא את הגופה.
עם זאת, באוקטובר 2019, החליטה התובעת הכללית החדשה ויקי צ'פמן לאשר את הוצאת הגופה, בתנאי שהיא תמומן בידי המבקשים.
ההוצאה בוצעה ב-19 במאי 2021. מבצע החפירה נמשך זמן רב, והתגלה שהגופה קבורה עמוק מאוד.
ד"ר אן קוקסון (Anne Coxon), מומחית למדעי המשפט שפיקחה על המבצע, הבטיחה להשתמש ב-"כל שיטה העומדת לרשותנו כדי לנסות לסגור את המסתורין המתמשך הזה".
ב-26 ביולי 2022 בעקבות חקירת ה-DNA, הוציא אבוט הודעה על פיה האיש הוא ככל הנראה צ'ארלס וב.
וב נולד ב-1905 ועבד במאפייה שניהלה משפחתו, ולאחר מכן כחשמלאי.
ב-1941 הוא התחתן עם דורותי "דוף" רוברטסון, והזוג התגורר במלבורן.
וב תואר כאדם לא יציב נפשית.
הוא היה מתבודד, ונהג להישאר במיטה שעות ארוכות.
לעיתים הוא נתקף במצבי רוח אלימים, שאותם הפנה בעיקר כלפי אשתו.
דורותי העידה שהוא כתב מספר שירים, שכולם עוסקים במוות.
לדבריה הוא הגדיר את המוות כ-"תשוקה הגדולה שלו".
עובדה זו עשויה להסביר את התעניינותו ברבאעיאת שגם כן עוסק רבות במוות.
במרץ 1946 הוא ניסה להתאבד, וניצל רק תודות לדורותי.
בעקבות אירוע זה הוא הפך לאלים יותר.
בספטמבר של אותה שנה, דורותי עזבה את הבית ועברה להתגורר בביוט שבדרום אוסטרליה.
ב-1947 וב נעלם ומאז לא נודעו עקבותיו.
ב-1951 הגישה דורותי בקשה לגט, וקיבלה אותו באפריל 1952.
לפי השערתו של אבוט, וב הגיע לאדלייד בדרכו לביוט במטרה לצור קשר עם דורותי, ולאור עברו האובדני ככל הנראה החליט ליטול את חייו.
אחותו של וב, גרייס, שהתגוררה בסמוך אליו, הייתה נשואה לג'רלד קין.
עובדה זו יכולה להסביר את השם "קין" שנמצא על חלק מחפציו של האיש.
כמו כן, ידוע שבנם של גרייס וג'רלד, ג'ון (שנהרג במלחמת העולם השנייה), התגורר במשך תקופה בארצות הברית.
מה שיכול להסביר את הימצאותם של חפצים אמריקניים בין חפציו של האיש.
וב היה ידוע גם כחובב של מרוצי סוסים.
לפיכך, לטענת אבוט, הקוד על הספר יכול להיות למעשה שמות של סוסים.
משטרת דרום אוסטרליה מסרה כי היא מגלה "אופטימיות זהירה" באשר לתוצאות המחקר של אבוט.
פרק 3 בעונה השנייה של הסדרה "התעלומות של דוקטור בלייק", עוסק במקרה זהה לפרשה.
גם הרומן של הולי תורסבי "עמק הארזים" (Cedar Valley) מ-2018 עוסק במקרה בעל מאפיינים זהים.
הרומן של סטיבן קינג "הילד מקולורדו" עוסק במקרה זהה לחלוטין, פרט לעובדה שהוא מתרחש במיין.
להקת הרוק האוסטרלית "תמאם שוד" לקחה את שמה מהפרשה.
להקה אוסטרלית אחרת, "הדרונס", שרה שיר בשם "תמאם שוד" העוסק בפרשה.
הדרונס גם שילבו את תמונת הקוד שנכתב בכריכה האחורית של הספר בעטיפת אלבומם "Feelin Kinda Free".
גם ללהקה Deströyer 666 ישנו שיר העוסק בפרשה.
פרק 9 של סדרת המדע בדיוני "קולוני" נקרא "תמאם שוד" על שם המקרה.
פרק 25 של ההסכת "התשובה" עוסק בפרשה.
הפרק נקרא "תמאם שוד - סיפור מסתורין".
פרשת שנאו הייתה אירוע חטיפה ומשבר בינלאומי שהתרחש ב-28 בספטמבר 1973 באוסטריה, שמונה ימים בלבד לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
הפרשה גררה משבר דיפלומטי חמור ביחסי אוסטריה–ישראל.
האירוע החל כאשר שני מחבלים פלסטינים מארגון "א-סאעקה" תקפו רכבת נוסעים סובייטית ליד הגבול הצ'כוסלובקי, כשבתוכה שהו מהגרים יהודים מברית המועצות שהיו בדרכם לעלות לישראל.
המחבלים חטפו מספר בני ערובה, בעיקר עולים, ודרשו בתמורה לשחרורם את סגירתו המוחלטת של מחנה המעבר "שנאו" (Schönau) ליד וינה, אשר שימש כנקודת מעבר קריטית בנתיב העלייה לישראל.
קנצלר אוסטריה, ברונו קרייסקי, שהיה יהודי בעצמו, קיבל החלטה שנויה במחלוקת להיענות לדרישת המחבלים.
אוסטריה סגרה את המחנה והעניקה לחוטפים מעבר בטוח ללוב, מהלך שהוביל לשחרור בני הערובה.
ההחלטה האוסטרית עוררה זעם רב בישראל, והובילה למאמץ דיפלומטי בראשות ראש הממשלה גולדה מאיר, שטסה לווינה לפגישה סוערת עם קרייסקי במטרה לשכנעו לבטל את סגירת המחנה.
על אף המשבר החמור ביחסים, קרייסקי עמד על החלטתו מתוך שיקולי שמירה על נייטרליות אוסטרית וביטחון אזרחיה, אף שדאג לפתיחת מתקנים חלופיים סמוכים שאפשרו את המשך זרם העלייה מברית המועצות.
בראשית שנות ה-70 החל גל עלייה מברית המועצות שהתאפשר מחד עקב התעוררות רגשות ציוניים בקרב יהודי ברית המועצות, ומאידך מרגישות סובייטית לדעת הקהל העולמית שהתעוררה עקב פעולות של אלה, כדוגמת מבצע חתונה.
בקשת אשרת יציאה משלטונות ברית המועצות הייתה כרוכה בסיכון רב.
שלטונות ברית המועצות נטו לפגוע במבקשים על ידי סילוקם ממקום העבודה ושלילת זכויות אחרות, ולפעמים אף מעצרם.
ליהודים שביקשו אשרת יציאה לא הייתה כל דרך לדעת איזו תשובה יקבלו ומתי.
בדרך כלל, ניתנה האשרה במפתיע, ולמקבלי האשרה הוקצו ימים מועטים להסתלק מברית המועצות.
לעיתים היה מדובר בפרק זמן כה קצר עד שאלו אפילו לא הספיקו להפרד מיקיריהם.
בעקבות מלחמת ששת הימים והצלחת ישראל לבלום את פעילות הטרור בשטחים שכבשה, החלו ארגונים פלסטיניים לבצע פיגועי טרור ממוקדים נגד יעדים ישראליים מחוץ לגבולות המדינה.
לפיגועים אלו הייתה מטרה כפולה: לפגוע בישראל וכן להשיג פרופיל תקשורתי גבוה שיסב את תשומת לבה של התקשורת העולמית לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
רבים מאירועים אלו התרחשו במערב אירופה.
ממשלת אוסטריה, חששה מפיגוע נגד מטרה ישראלית כה מובהקת הפועלת בשטחה.
בריאיון שנערך עמו בשנת 1990, טען שר הפנים האוסטרי דאז, אוטו רש, כי האוסטרים ראו במחנה סיכון ביטחוני ודנו באפשרות סגירתו עוד לפני הפיגוע.
דרך היציאה העיקרית הייתה ברכבת הנוסעת ממוסקבה לווינה.
היהודים עלו על הרכבת ללא מסמכים למעט אשרת היציאה.
לאחר מעבר הגבול האוסטרי, הייתה הרכבת עוצרת במרשג, פקידים אוסטרים הוציאו אשרות מעבר ואנשי הסוכנות היהודית היו רושמים את שמות המגיעים.
הרכבת המשיכה עד וינה, משם הובלו העולים באוטובוסים לטירת שנאו - מבנה אותו שכרה הסוכנות והחל משנת 1965 הפעילה כמחנה מעבר, בו לנו העולים בהמתנה לטיסה והוכנו לעלייתם לישראל.
לאחר כיומיים-שלושה במחנה היו העולים ממשיכים בדרכם לישראל בטיסה מנמל התעופה הצמוד.
לבקשת ממשלת אוסטריה, פעל המחנה תחת מעטה סודיות.
הממשלה האוסטרית חששה שהמחנה יהיה מטרה לפיגוע, על רקע גל הטרור הפלסטיני ששטף את אירופה באותה עת .
ממשלת ישראל הפעילה צנזורה ומנעה מכלי התקשורת בישראל לפרסם את פעילות המחנה בטענה שהדבר יפגע במתן האשרות על ידי ממשלת ברית המועצות.
בסוף יולי 1969 ניסו עיתוני ישראל לבטל את ההגבלות.
ד"ר הרצל רוזנבלום טען כי לממשלת ברית המועצות דווקא יש אינטרס לפרסם את דבר מתן האשרות, שכן היא מעוניינת לצמצם את הביקורת עליה בדעת הקהל העולמית.
עם זאת, תוך כדי פעולת המחנה, ערכה המגבית היהודית המאוחדת סיורי תורמים במחנה, אליהם נלוו לא פעם כתבים וצלמים.
כתבות אודות סיורים אלו התפרסמו בעיתונים שיצאו בארצות הברית, וצוטטו באמצעי התקשורת בישראל.
ב-18 בינואר 1973 התבררו החששות האוסטריים כמוצדקים.
בווינה נתפסה חוליה בת שלושה מחבלים, שהודו כי תכננו לבצע פיגוע במחנה המעבר.
ברשות המחבלים נתפסו תרשימים של המחנה.
פעולת החטיפה התבצעה על פי הוראה של נשיא סוריה חאפז אל-אסד, כפעולת הסחה להכנות של צבא סוריה לקראת 6 באוקטובר.
ב-28 בספטמבר 1973 תקפו שני מחבלים מארגון "א-סאעקה" רכבת נוסעים שהייתה בדרכה ממוסקבה לווינה.
בין נוסעי הרכבת היו 39 מהגרים יהודים מברית המועצות.
בנוסף, דרשו המחבלים מעבר חופשי למדינה ערבית.
לאחר משא ומתן בתיווך שגרירים של מדינות ערב שנמשך כמה שעות, הסכימה ממשלת אוסטריה בראשות הקנצלר קרייסקי להיענות לדרישות החוטפים במלואן.
הממשלה הצהירה כי תסגור את מחנה המעבר בשנאו, ותספק לחוטפים מטוס שיטיסם ללוב.
החוטפים והחטופים הובלו באוטובוס נהוג בידי קצין המכס החטוף לנמל התעופה של וינה, כאשר משטרת אוסטריה מוכנה לחילוץ החטופים אך נמנעת מלעשות כן.
בבוקר ה-29 בספטמבר שוחררו החטופים, והחוטפים הועלו על מטוס קל עליו הוטסו ליוגוסלביה ומשם המשיכו ללוב.
בנאום שנשא באותו היום לפני משלחת של חברי פרלמנט סובייטים שביקרה בווינה, אמר קרייסקי: ממשלת אוסטריה סגרה את מחנה המעבר בשנאו ב-12 בדצמבר 1973.
מיד עם קבלת הידיעה על הסכמת ממשלת אוסטריה לדרישות המחבלים, החזירה ממשלת ישראל את השגריר באוסטריה, יצחק פטיש, .
בתום ישיבת הממשלה שנערכה ב-29 הוצאה הודעה לפיה:
הממשלה תבעה מהאוסטרים לבטל את ההחלטה שניתנה למחבלים בלחץ של איומים ואלימות.
הבטחה כזו, טענה, פוגעת פגיעה חמורה ביסודות המוסר והמשפט הבינלאומי, ועלולה לעודדה מעשי אלימות.
הממשלה החליטה לפעול לביטול החלטת ממשלת אוסטריה על ידי יצירת לחץ בינלאומי על האוסטרים לחזור בהם מהתחייבויותיהם.
משרד החוץ פעל באופן אינטנסיבי בקרב ממשלות זרות, שגרירים, אמצעי התקשורת ומעצבי דעת קהל על מנת לבודד את אוסטריה.
משרד החוץ ניסה לגייס אנשי ציבור לא יהודים ולעורר החלטות בפרלמנטים, בדגש על מצבם חסר התקווה של המהגרים.
ראש הממשלה, גולדה מאיר, שיצאה ב-28 בחודש לישיבה של האספה המייעצת למועצת אירופה שהתקיימה בשטרסבורג, שינתה את תוכן נאומה והתייחסה למשבר המתחולל באוסטריה: .
מאיר הביעה תקוה כי אוסטריה וראש ממשלתה "ישובו להתנהגות היאה להם יותר".
מאיר גם שינתה את תוכנית נסיעתה וב-2 באוקטובר נפגשה עם קרייסקי בווינה.
הפגישה בין השניים הייתה קשה ביותר והם לא הצליחו להגיע להסכמות.
כאמור, עודד משרד החוץ הישראלי את תשומת הלב הבינלאומית לפרשה.
העיתונות המערבית אכן תקפה את החלטת אוסטריה, ומאמרי ביקורת התפרסמו במדינות מערביות רבות, ובהן ארצות הברית, גרמניה, שוודיה, ואיטליה, ואף באוסטריה עצמה.
גם האופוזיציה האוסטרית תקפה את החלטת הממשלה.
מועצת אירופה בתום כינוסה הביעה את .
ארצות הברית הייתה מעורבת במשבר מיד עם תחילתו, ולבקשת ישראל הפעילה לחץ כבד על ממשלת אוסטריה לשנות את החלטתה, ועל ממשלות נוספות (כבריטניה והולנד) להתערב בפרשה.
ב-1 באוקטובר נפגש שגריר ארצות הברית בווינה עם קרייסקי כדי לנסות ולמצוא פתרון, אך קרייסקי עמד על שלו.
השגריר דיווח גם כי משרד החוץ האוסטרי טוען כי הפרשה עברה דרמטיזציה מיותרת, וכי האוסטרים ימצאו פתרון חלופי לפני שהמחנה יסגר.
באותו יום אמר מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר בראיון ל"טיימס" כי החלטת קרייסקי להבטיח את דרישות המחבלים הייתה נכונה כי מנעה נפגעים, אך הוא אינו מחויב לקיים את הבטחתו, ואם יקיימה זה יהיה אסון.
ב-2 באוקטובר הוציא הסנאט האמריקאי הצהרה, לפיה ההחלטה האוסטרית לסגור את אוסטריה למעבר יהודים מסכנת את חיי הפליטים מברית המועצות.
להביע בפני הממשל האוסטרי את הדאגה העמוקה של העם האמריקאי
לדחוק בממשל האוסטרי להמשיך ולהרשות מעבר מהגרים מברית המועצות בדרכם לחופש ולחיים חדשים
לדחוק בכל הממשלות לנקוט בכל הצעדים הדרושים לאפשר מעבר חופשי של פליטים
עיקר ההתייחסות לפרשה במדינות ערב הייתה בעיתונות.
העיתונים הערביים כינו את הפעולה "פעולת קומנדו" ומבצעיה כונו בחלק מהעיתונים "פדאין" ובחלקם סתם "חמושים".
ב-3 באוקטובר נפגש בווינה שר התיירות המצרי, אסמאעיל פהמי, עם קרייסקי.
פהמי הודה לקרייסקי בשמו של הנשיא סאדאת על סגירת מחנה שנאו.
למרות סגירתו של מחנה שנאו, נמשכה העלייה לישראל דרך אוסטריה בדרכים אחרות.
במקום המחנה שנסגר הופעל מרכז לינה עבור העולים במרכז הצלב האדום בוולרסדורף .
מעבר העולים מברית המועצות לישראל דרך אוסטריה לא הופסק.
פעולת ההסחה שביצעה סוריה השיגה את מטרותיה.
תשומת הלב של הצמרת הישראלית ובמיוחד של ראש הממשלה גולדה מאיר, שהעלייה מברית המועצות הייתה אחד הנושאים החשובים ביותר עבורה, הייתה נתונה למשבר עם אוסטריה והסיחה דעתם במידת מה מהנעשה בגבולות ישראל.
ארבעה ימים לאחר שובה של מאיר מווינה פרצה מלחמת יום הכיפורים, ותשומת הלב הישראלית והבינלאומית הוסטה באחת מהפרשה.
עם זאת, בדיעבד התברר לשגריר פטיש כי בפגישת קרייסקי עם פהמי אמר פהמי כי עד סוף 1973 יֵצאו המצרִים למלחמה, וכי הם "לא ישלימו עם המצב הקיים, ואת מפלתם הנוראה ב-67 חייבים למחוק".
קרייסקי הביע צער שלא דיווח על כך לפטיש, וטען שלא התייחס אז לדברי פהמי ברצינות.
פרשת ת'ורפ הייתה שערורייה פוליטית ומינית בריטית שנחשפה בשנות ה-70 של המאה ה-20. פרשה זו סיימה את הקריירה הפוליטית של ג'רמי ת'ורפ , מנהיג המפלגה הליברלית וחבר בית הנבחרים הבריטי מטעם צפון דבון.
השערורייה הגיעו לאחר האשמותיו של נורמן ג'וסיף (נורמן סקוט) כי הוא ות'ורפ ניהלו מערכת יחסים הומוסקסואלית בתחילת שנות ה-60, וכי ת'ורפ ניסה לרצוח את ג'וסיף, שאיים לחשוף את הרומן ביניהם.
ת'ורפ, על אף שהודה שהשניים היו חברים, הכחיש כל מערכת יחסים כזו.
בעזרת עמיתים פוליטיים ועיתונות צייתנית, העיתונות לא דיווחה על השערורייה הזו למעלה מעשור.
ניסיונות להשתיק את סקוט לא צלחו, והבעיה העמיקה עד לניסיון רצח אפשרי של שכיר באוקטובר 1975. בעקבות ניסיון הרצח וגילויים נוספים שפורסמו בעיתונים, נאלץ ת'ורפ להתפטר מהנהגת המפלגה במאי 1976. מאוחר יותר, הוא הואשם, יחד עם שלושה אישים אחרים, בקשירת קשר לניסיון חיסול של סקוט.
בבחירות הכלליות בבריטניה שהתקיימו ב-1979, איבד ת'ורפ את מושבו הפרלמנטרי.
במשפט שנערך במאי 1979, התביעה התבססה במידה רבה בראיות של סקוט, חבר בית הנבחרים פיטר בסל , והתוקף, אנדרו ניוטון.
אמינותו של בסל התערערה בעקבות חשיפת ההסדרים הפיננסיים שלו עם The Sunday Telegraph .
כל ארבעת הנאשמים זוכו מההאשמות.
ב-2015, נטען כי המשטרה הבריטית העלימה ראיות שקשורים לפרשה זו.
עם זאת, ביוני 2018, דווי כי לא נמצאו ראיות חדשות והתיק יישאר סגור.
פרשת שפיגל הייתה שערורייה פוליטית, שזעזעה את גרמניה המערבית בשנת 1962. השערורייה החלה כאשר השבועון דר שפיגל פרסם תחקיר, לפיו הצבא הגרמני - הבונדסוור, נמצא במצב גרוע, ואינו מסוגל להתמודד עם האיומים מצד ברית ורשה של הגוש המזרחי.
הפרשייה גרמה להתפטרותו של שר ההגנה פרנץ יוזף שטראוס.
בגיליון דר שפיגל מ-10 באוקטובר 1962 פרסמו קונרד אהלר והנס שמלץ, מאמר על תוצאות תמרון נאט"ו, Fallex 62. במאמר נטען כי הצבא הגרמני - הבונדסוור, אינו ערוך למתקפת מנע כנגד הצבא האדום וכוחות ברית ורשה.
המאמר ביקר באופן אישי את שר ההגנה פרנץ יוזף שטראוס, וטען שהוא מבסס מדיניות הגנה הססנית שלוקחת בחשבון פלישה סובייטית עמוק אל תוך שטחי גרמניה.
את המידע הדליף לדר שפיגל, אוברסט אלפרד מרטין.
ב-10 באוקטובר 1962 הביע התובע הכללי הפדרלי אלבין קון את חששו כי המידע שפורסם בדר שפיגל מהווה בגידה, וביקש ממשרד ההגנה לספק חוות דעת של מומחה שיבדוק אם החומר שפורסם מסכן את ביטחון המדינה.
יום למחרת, עורך הדין פרידריך אוגוסט פרייהר פון דר היידטה (שהיה גם אוברסט במילואים), הגיש תלונה לבית המשפט של וירצבורג נגד חברי מערכת דר שפיגל.
צוות החקירה של משרד ההגנה בהובלת זיגפריד בובאק הגיע למסקנה כי המידע שפורסם אכן מסכן את ביטחונה של גרמניה המערבית, והגיש את חוות דעתו לתובע הכללי.
ב-23 באוקטובר הוציא בית המשפט העליון צווי מעצר כנגד נגד קונרד אהלר, העורכים הראשיים קלאוס יעקבי ויוהנס ק.
כמו כן הוצא צו חיפוש במשרדי העיתון.
שטראוס, לחץ על המשטרה לבצע את המעצרים במהירות המרבית.
אהלר נמצא באותו זמן בחופשה בספרד, אולם שטראוס פנה אל המשטרה הספרדית באמצעות הנספח הצבאי ודאג שהמעצר יתבצע עוד באותו הלילה.
רודולף אוגשטיין ירד למחתרת, אולם הסגיר את עצמו למשטרה ב-28 באוקטובר.
המעצרים גררו מחאות רבות, בעיקר מצד סטודנטים בכל רחבי גרמניה המערבית.
שאר עיתוני המדינה פתחו גם הם במחאה על מה שתואר כרמיסת חופש העיתונות.
החיפוש במשרדי דר שפיגל התארך, וכל העיתונים התנדבו לאפשר לדר שפיגל להשתמש במשרדים ובציוד שלהם באופן זמני.
ב-7 בנובמבר הציגה האופוזיציה שאלות על הפרשה לקנצלר קונרד אדנאואר.
אדנאואר הגן בתוקף על צעדי המשטרה, וכינה את עורכי דר שפיגל "בוגדים" תוך שהוא מתעלם מעיקרון חזקת החפות.
שטראוס טען כי אין לו כל קשר לפרשה, והמשטרה פועלת באופן עצמאי לחלוטין.
עם זאת, בהדרגה התברר כי הוא הפעיל לחצים על המשטרה לזרז את המעצר, ועודכן בכל שלביו.
אדנאואר אותגר גם בידי בני בריתו ושותפיו לקואליציה מהמפלגה הדמוקרטית החופשית.
וולפגנג שטמברגר שהיה שר המשפטים מטעם המפלגה, זעם על כך שלא עודכן כלל בכל פרטי הפרשה.
בדיעבד התברר כי גם לכך היה אחראי שטראוס.
הוא שכנע את מזכיר הממשלה במשרד המשפטים לא לעדכן את שטמברגר באירועים.
ב-19 בנובמבר התפטרו כל חמשת שרי המפלגה הדמוקרטית החופשית במחאה נגד התנהלותו של שטראוס.
ב-30 בנובמבר התפטר שטראוס עצמו מתפקידו, מה שהוביל את אדנאואר להכריז על פירוק הממשלה.
ב-14 בדצמבר הצליח אדנאואר להרכיב ממשלה חדשה (ממשלת אדנאואר החמישית), שהתקיימה עד 11 באוקטובר 1963. העצורים שוחררו בהדרגה.
האחרון ששוחרר היה רודולף אוגשטיין, שיצא לחופשי ב-2 בפברואר לאחר 103 ימים במעצר.
המשפט כנגד עורכי דר שפיגל נמשך במשך כמעט שלוש שנים נוספות.
ב-13 במאי 1965 זיכה בית המשפט את העורכים מכל ההאשמות.
כמו כן זוכה המדליף אלפרד מרטין.
בית המשפט קבע כי דר שפיגל לא פרסם שום מידע שלא היה ידוע כבר לציבור או פורסם בעבר בדו"ח רשמי או אף בעיתון אחר.
עורכי דר שפיגל הגישו עתירה נגד החלטת בית המשפט ודרשו להכריז על כך שצווי המעצר והחיפוש היו לא חוקיים.
ב-5 באוגוסט 1966 דחה בית המשפט את העתירה.
פרשת רות הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 2008 בבימויה של קרן אביטן, עם לוסי דובינצ'ק, לירון לבו ודני שטג בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בידי ענבל דוד וקרן אביטן והעלילה מתרחשת בתקופת פינוי יישובי גוש קטיף ובמרכזו נערה דתייה נלחמת על זכותה לחשוב לבד ולהיות בעלת דעה עצמאית בסביבה שהדעות בה אחידות ומוכתבות מלמעלה (ממנהיגי הגוש ומהקדוש ברוך הוא).
הסרט הוקרן בפסטיבלים רבים - פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, 2009; זוכה בפרס בפסטיבל Swansea Bay, אנגליה,2009; פסטיבל BYOFF, הודו, 2009; פסטבל ביג'ינג החדש, סין, 2009; פסטיבל הנשים הבינלאומי בבוסטון,
ארצות הברית,2009; פסטיבל ReelHeART הבינלאומי, טורונטו, קנדה, 2009; פסטיבל לקולנוע ישראלי במיאמי, ארצות הברית, 2009; פסטיבל שטרסבורג, צרפת, 2009; פסטיבל מרבייה, ספרד, 2009.
בין השירים בפסקול מופיע "עד העונג הבא" של ענבל פרלמוטר.
הצילומים ערכו במושבים נתיב העשרה וכפר הנגיד.
רות שיפמן (לוסי דובינצ'יק) היא נערה מתבגרת במושב גני טל בגוש קטיף.
אביה אליהו (דני שטג) מתפרנס מחממה לגידול פרחים.
רות מטפלת באחיה הקטן דניאל (נועם דובינצ'יק, אחיה הביולוגי של לוסי) לאחר שאמה ואחיה נרצחו בפיגוע טרור.
היישובים בגוש מתכוננים למחאות נגד הפינוי.
חברותיה של רות, רננה (הילה מצקר) ושלומית (נגה דאנג'לי) תולות מודעות נגד הפינוי אבל רות אינה מצטרפת אליהן.
היא בעלת דעה עצמאית המנוגדת לדעת הרוב שאין מפנים יישובים וש"יהודי לא מפנה יהודי".
בכך היא נכנסת לעימות עם חברותיה ועם המחנכת (אלונה וינד רז).
רננה היא מהפעילות נגד הפינוי ומתעמתת עם אחד החיילים שנמצא בטרמפיאדה.
במקום לתלות מודעות היא הולכת לשפת הים ופוגשת שם בארז (לירון לבו), עיתונאי שהגיע לפרסם כתבה על המצב בגוש לפני הפינוי.
ארז מגיע לביתה כדי לראיין את אליהו שהוא מראשי המתנגדים.
הוא פוגש שם את רות ואומר לה שהוא מתגורר בבית של זוג שעזב מרצון.
בלילה מגיעה רות לבית בו מתגורר ארז.
הם מתחילים לפתח שיחה ומתברר לו שהיא נערה מיוחדת בעלת חשיבה עצמאית לחיים שקטים וללא מלחמות ולא מעניין אותה גורלו של הגוש.
היא מוצאת במקום מחליקיים וארז מלמד אותה להחליק.
הם מתקרבים זה לזה ואף מתנשקים.
ארז מפרסם את הכתבה בעיתון ואליהו מתעמת מילולית ופיזית עם רות.
ברגע מסוים הוא לוקח מספריים וגוזז חלק משערותיה.
היא בורחת מהבית, מחכה לטרמפ.
המחאות לא עוזרות, הגוש מתפנה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותלוסי דובינצ'יקרות שיפמןלירון לבוארזעיתונאידני שטגאליהו שיפמן הילה מצקררננהתלמידהנגה דאנג'לישלומיתתלמידהאלונה וינד רזאלונהמחנכתנעם דובינצ'יקדניאל שיפמן
פרשת שֶׁן (Schön) נוגעת לפיזיקאי הגרמני יאן הנדריק שֶׁן (Jan Hendrik Schön, נולד באוגוסט 1970 ב-Verden an der Aller, סקסוניה התחתונה, גרמניה המערבית).
שן עלה לגדולה, לתקופה קצרה, לאחר שפרסם סדרה של פריצות דרך בתחום המוליכים למחצה, גילויים שהתבררו מאוחר יותר כהונאה במחקר.
לפני שנחשף, שן קיבל את פרס אוטו-קלונג-וברבנק לפיזיקה ואת פרס בראונשווייג בשנת 2001, וכן את פרס החוקר הצעיר המצטיין של האגודה לחקר החומרים בשנת 2002, פרסים אשר בוטלו לאחר גילוי ההונאה בה עסק.
הפרשה עוררה דיון בקהילה המדעית על מידת האחריות בה נושאים מחברים-שותפים וסוקרים של מאמרים מדעיים.
הוויכוח התמקד בשאלה האם ביקורת עמיתים, שנועדה באופן מסורתי למצוא שגיאות במאמר המוגש לפרסום ולקבוע את רלוונטיות ומקוריות המאמר, צריכה גם לפעול כדי לזהות הונאה מכוונת במחקר.
תחום המחקר של שן היה פיזיקת החומר המעובה וננוטכנולוגיה.
הוא סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת קונסטנץ ב-1997. בסוף 1997, הוא התקבל לעבודה במעבדות בל, שם חקר, בתחום האלקטרוניקה, מוליכים למחצה בהם הוחלף המרכיב המקובל (כגון סיליקון) בחומרים אורגניים גבישיים (על בסיס פחמן).
שן טען ליכולת יוצאת דופן בשינוי המוליכות של החומרים האורגניים, הרבה מעבר לכל מה שהושג עד לאותה עת.
המדידות שלו ברוב המקרים אישרו תחזיות תאורטיות שונות, הבולטת שבהן היא שניתן לגרום לחומרים האורגניים להיות מוליכי-על או לשמש בלייזרים.
ממצאי מחקריו פורסמו בפרסומים מדעיים בולטים, כולל כתבי העת Science ו-Nature, וזכו לתשומת לב עולמית.
עם זאת, אף קבוצת מחקר בשום מקום בעולם לא הצליחה לשחזר את התוצאות אותן טען שהשיג במחקריו.
בשנת 2001, הוא היה הופיע כמחבר מאמר בממוצע של מאמר מחקר חדש בכל שמונה ימים.
באותה שנה הוא הכריז ב־Nature כי ייצר טרנזיסטור בקנה מידה מולקולרי.
שן טען כי השתמש בשכבה דקה של מולקולות צבע אורגניות כדי להרכיב מעגל חשמלי כזה שכאשר הופעל על ידי זרם חשמלי, התנהג כטרנזיסטור.
ההשלכות של עבודתו היו משמעותיות.
לו היו אלה תוצאות אמת, הייתה זו תחילתו של תהליך התרחקות מרכיבי אלקטרוניקה מבוססי סיליקון לכיוון אלקטרוניקה אורגנית.
הדבר היה מאפשר להמשיך ולמזער טרנזיסטורים מעבר לנקודה שבה הסיליקון מתפרק, ולכן להמשיך את תחזית חוק מור מעבר למה שנחזה אותה עת.
הדבר גם היה מפחית במידה ניכרת את עלות הרכיבים האלקטרוניים.
טענה מרכזית בעבודתו של שן הייתה כי תצפית מוצלחת על תופעות פיזיקליות שונות בחומרים אורגניים תלויה בסידור נכון של מערך הטרנזיסטור.
באופן ספציפי, שן טען שהשתמש בשכבה דקה של תחמוצת אלומיניום שאותה שילב בטרנזיסטורים שלו במתקני מעבדה באוניברסיטת קונסטנץ.
אולם, בעוד שהציוד והחומרים בהם טען שעשה שימוש, היו נפוצים במעבדות בכל רחבי העולם, אף מעבדה אחת לא הצליחה להכין שכבות תחמוצת אלומיניום באיכות דומה לאלה ששֶׁן טען שהכין.
זמן קצר לאחר ששֶׁן פרסם את עבודתו על מוליכים למחצה מבוססי מולקולה בודדה, עלו טענות בקהילה המדעית בתחום הפיזיקה כי הנתונים שהציג מכילים אנומליות.
החוקרות ג'וליה הסו ולין לו הבחינו לראשונה כי מאמרו של שן המתאר את הרכבת הטרנזיסטורים המולקולריים מכיל שכפול של נתונים, זאת שעה שעמלו על רישום פטנט משלהן המסתמך על פריצת הדרך של שן.
לידיה סוהן, חוקרת בתחום הנדסה ביולוגית מאוניברסיטת פרינסטון, שמה לב שלשני ניסויים שבוצעו בטמפרטורות שונות מאוד היה תרשים רעש זהה.
כאשר עורכי Nature הצביעו על הבעיה בפני שן, הוא טען כי הגיש בטעות את אותו הגרף פעמיים.
פול מקיואן מאוניברסיטת קורנל מצא אז את אותו תרשים רעש במאמר נוסף, המתאר ניסוי שלישי שערך שן.
לו, סון, מקיואן ופיזיקאים נוספים חשפו מספר דוגמאות של נתונים כפולים בעבודתו של שן.
התהודה שעוררו ממצאים אלה הביאה את לוסנט טכנולוגיות (שניהלה את מעבדות בל) לפתוח בחקירה רשמית.
במאי 2002 הקימה מעבדות בל ועדת חקירה ובראשה מלקולם ביזלי מאוניברסיטת סטנפורד.
הוועדה אספה מידע מכל המחברים השותפים של שון וראיינה את שלושת החוקרים ששיתפו איתו פעולה במידה הרבה ביותר (ז'נן באו, ברטרם באטלוג וכריסטיאן קלוק).
הוועדה בחנה טיוטות של המאמרים אשר עלו טענות באשר לאמינותם, שכללו נתונים מספריים מעובדים.
הוועדה ביקשה עותקים של הנתונים הגולמיים, אך גילתה ששן לא ניהל רישומי מעבדה.
קובצי הנתונים הגולמיים של מחקריו אף נמחקו מהמחשב שלו.
לדברי שן, הקבצים נמחקו מכיוון שלמחשב שלו היה גודל אכסון מוגבל בכונן הקשיח.
בנוסף, כל דגימות הניסוי שלו נזרקו, או ניזוקו ללא תקנה.
ב-25 בספטמבר 2002 פרסמה הוועדה את דו"ח החקירה שלה באופן פומבי.
הדו"ח כלל פרטים על 24 חשדות להתנהגות בלתי הולמת מצידו של שן.
הוועדה מצאה ראיות להונאה מדעית לפחות ב-16 מקרים, בעוד ש-8 המקרים הנותרים לא היו קשורים לפרסומים, או שהעלו ממצאים מדאיגים, אך חסרו ראיות חותכות להתנהלות פסולה.
הוועדה מצאה שמערכות נתונים שלמות היו בשימוש חוזר במספר ניסויים שונים.
הוועדה קבעה שחלק מהגרפים בהם עשה שימוש, אשר היו אמורים לשקף את תוצאות ניסוייו, הופקו במקום זאת באמצעות פונקציות מתמטיות.
דוח הוועדה קבע כי כל המעשים החורגים בוצעו על ידי שן לבדו.
כל המחברים ששיתפו עימו פעולה במאמריו (כולל ברטרם באטלוג, שהיה ראש הצוות) אינם אשמים בהתנהגות מדעית לא הולמת.
מסקנות אלה עוררו ויכוח נרחב בקהילה המדעית בשאלה כיצד יש לחלק את האחריות להתנהגות בלתי הולמת בין מחברים שותפים למאמר מדעי, במיוחד כאשר הם חולקים בחלק משמעותי מהקרדיט.
שן הודה שרבים ממאמריו הכילו נתונים שגויים.
הוא טען שהשגיאות הן תוצאה אפשרית של טעות בתום לב.
הוא הודה שהשמיט נתונים מן הפרסומים והצהיר שעשה זאת כדי להראות ראיות משכנעות יותר לתצפיותיו במעבדה.
חוקרים באוניברסיטת הטכנולוגיה של דלפט ובמרכז המחקר תומאס ג'יי ווטסון ביצעו מאז ניסויים דומים לאלו של שן, מבלי שהשיגו תוצאות דומות.
עוד בטרם התפרסמו החשדות, כמה קבוצות מחקר ניסו לשחזר את רוב תוצאותיו יוצאות הדופן בתחום הפיזיקה של חומרים מולקולריים אורגניים ללא הצלחה.
ביוני 2004 פרסמה אוניברסיטת קונסטנץ הודעה לעיתונות שבה נכתב כי שללה את תואר הדוקטור של שן עקב "התנהגות מבזה".
דובר המחלקה לפיזיקה, וולפגנג דיטריך, כינה את הפרשה "ההונאה הגדולה ביותר בפיזיקה ב-50 השנים האחרונות" ואמר כי "אמינות המדע הוכפשה".
שן ערער על החלטת האוניברסיטה, אך ב-28 באוקטובר 2009 ערעורו נדחה על ידי האוניברסיטה.
בתגובה, שן תבע את האוניברסיטה והופיע בבית המשפט כדי להעיד ב-23 בספטמבר 2010. ב-27 בספטמבר 2010 בית המשפט ביטל את החלטת האוניברסיטה.
אולם בנובמבר 2010 הגישה האוניברסיטה ערעור על פסק הדין של בית המשפט.
בית המשפט של המדינה קבע בספטמבר 2011 כי האוניברסיטה צדקה בהחלטתה לשלול את התואר האקדמי.
בית המשפט המינהלי הפדרלי אישר את החלטת בית המשפט במדינה ביולי 2013, ובית המשפט החוקתי הפדרלי אישר את ההחלטה בספטמבר 2014.
באוקטובר 2004, ועדה משותפת הקרן הגרמנית למדע (DFG) הכריזה על סנקציות נגד שן, אשר בעברו סיים פוסט-דוקטורט בקרן למדע.
הקרן החליטה לשלול את זכותו להצביע בבחירות לקרן או לשרת בוועדותיה לתקופה של שמונה שנים.
במהלך אותה תקופה נשללה אף זכותו לשמש כסוקר עמיתים או להגיש בקשות מימון לקרן.
שון שב לגרמניה וקיבל משרה בחברת הנדסה.
מאמריו בכתבי עת אשר בוטלו
ב-31 באוקטובר 2002, הודיע Science על ביטול שמונה מאמרים שנכתבו על ידי שֶׁן:
ב-20 בדצמבר 2002 כתב העת Physical Review הודיע על ביטול שישה מאמרים שנכתבו על ידי שן:
ב-24 בפברואר 2003, כתב העת Applied Physics Letters הודיע על ביטול ארבעה מאמרים שנכתבו על ידי שן:
ב-5 במרץ 2003 כתב העת Nature ביטל שבעה מאמרים שנכתבו על ידי שן:
ב-20 במרץ 2003, כתב העת Advanced Materials ביטל שני מאמרים שנכתבו על ידי שן:
ב-2 במאי 2003, Science ביטל מאמר נוסף שנכתב על ידי שן:
מאמרי כתב עת נוספים בעלי אמינות מפוקפקת
הודעת ביטול המאמרים מ-24 בפברואר 2003 שהופיעה בכתב העת Applied Physics Letters הכילה ספיקות ביחס לאמינותם של שבעה מאמרים נוספים שנכתבו על ידי שון ופורסמו ב־Applied Physics Letters :
הודעת הביטול מ-20 במרץ 2003 ב־Advanced Materials העלתה חשש באשר לאמינות מאמר נוסף שנכתב על ידי שן:
פרשת שרשרת היהלומים הייתה תקרית שהתרחשה בין השנים 1784–1785 בחצר המלוכה של לואי השישה עשר, מלך צרפת, וכללה את אשתו, המלכה מארי אנטואנט.
מעמדה הציבורי של המלכה, שכבר נפגע משמועות ורכילויות, הוכתם עוד יותר בעקבות האשמה שקרית לפיה הייתה שותפה להונאה כלפי צורפי הכתר בניסיון לרכוש מחרוזת יהלומים יקרה במיוחד – אותה, כך נטען, סירבה לשלם לאחר קבלתה.
בפועל, המלכה דחתה את הרעיון לרכוש את התכשיט, אך חתימתה זויפה על ידי ז'אן דה ולואה-סן-רמי.
אף על פי שוולואה-סן-רמי הורשעה לבסוף, הפרשה נחשבת לבעלת חשיבות היסטורית רבה כאחת השערוריות שתרמו לאובדן האמון של הציבור הצרפתי במונרכיה, ואחת הסיבות שסיפקו לגיטימציה מוסרית ותמיכה עממית למהפכה הצרפתית.
בשנת 1772 החליט לואי החמישה עשר, מלך צרפת, להעניק למאהבתו מאדאם דו בארי מתנה מיוחדת, שעלותה הוערכה בכשני מיליון ליברות טורנוא (שווה ערך לכ-17.5 מיליון דולר ארצות הברית בשנת 2024).
הוא פנה לצורפים הפריזאיים שארל אוגוסט במה (Boehmer) ופול באסאנג' (Bassenge), וביקש מהם לעצב מחרוזת יהלומים שתעלה ביופייה ובפארה על כל מחרוזת אחרת.
הצורפים השקיעו שנים רבות וסכומי כסף גדולים באיסוף היהלומים המתאימים.
בינתיים, המלך לואי החמישה עשר מת ממחלת האבעבועות השחורות, ונכדו יורשו גירש את דו בארי מחצר המלוכה.
המחרוזת תוארה על ידי ההיסטוריון תומאס קרלייל כ"שורת שבעה-עשר יהלומים מרהיבים, כמעט בגודל של אגוזי לוז...
פסטון תלת-שכבתיים ותליונים לרוב (בצורת אגס פשוטה, בצורת כוכבים מרובים או באשכולות חסרי צורה) מקיפים אותה...
כאילו סביב מלכת היהלומים עצמה".
הצורפים קיוו שהמוצר יימכר למלכת צרפת החדשה, מארי אנטואנט, ואכן, בשנת 1778 הציע לואי השישה עשר את המחרוזת כמתנה לרעייתו, אך היא סירבה.
לפי קרלייל, המלכה סירבה ואמרה: "אנו זקוקים יותר לספינות מלחמה מסוג 74 תותחים מאשר למחרוזות יהלומים".
יש שטענו כי מארי אנטואנט דחתה את המחרוזת משום שנעשתה עבור דו בארי, שאותה תיעבה.
אחרים סברו כי לואי שינה את דעתו.
נוכלת בשם ז'אן דה ולואה-סן-רמי, הידועה גם כז'אן דה לה מוט, תכננה להשתמש במחרוזת היהלומים כדי להשיג עושר, ואולי גם כוח וחסות מלכותית.
ז'אן הייתה צאצאית לא-חוקית של בנו מחוץ לנישואין של אנרי השני, מלך צרפת.
היא נישאה לקצין ז'נדרמים בשם ניקולא דה לה מוט, שהציג את עצמו כ"רוזן דה לה מוט".
בני הזוג חיו על פנסיה קטנה שהוקצתה לז'אן על ידי המלך.
במרץ 1785 הפכה ז'אן לפילגשו של הקרדינל דה רוהאן, שגריר צרפת לשעבר בחצר המלוכה בווינה.
רוהאן לא היה אהוד על ידי מארי אנטואנט, בין היתר משום שהפיץ שמועות על התנהגותה באוזני אמה, מריה תרזה, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה.
המלכה גם נעלבה ממכתב שבו רוהאן התבטא בגסות כלפי אמה.
באותה עת ניסה רוהאן לשוב לחסדיה של המלכה כדי לזכות במינוי לתפקיד שר.
ז'אן, שנכנסה לחצר בעזרת מאהב בשם רטו דה וילט, שכנעה את רוהאן כי היא זוכה לאהדתה של המלכה ונפגשת עימה.
רוהאן, ששמע זאת, קיווה להשתמש בז'אן כדי לשפר את מעמדו בעיני המלכה, וז'אן הבטיחה שהיא פועלת למענו.
כך נוצרה התכתבות מדומה בין רוהאן למלכה.
ז'אן העבירה לרוהאן מכתבים שלטענתה נשלחו על ידי מארי אנטואנט.