tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
+שנהסדרהתפקידהערות2009Estado de Graciaלאוןלא ידוע מספר פרקים2010Los MinondoTBAפרק: "El enfrentamiento"2013המעקבפול טורס10 פרקים2014מיקסולוגיהדומיניקתפקיד ראשי; 13 פרקים2015נרקוסרודריגו לארהפרק: "The Men of Always"זהב שחור (אנ')AJ Menendezתפקיד ראשי; 9 פרקים2016הזדמנות שנייהקונור גראף5 פרקיםתופסתג'פרי בלוםפרק: "The Real Killer"2016–2019השורד המיועדאהרון שורתפקיד ראשי (3 עונות); 53 פרקים2022–2024The Cleaning Ladyארמן מוראלסתפקיד ראשי (עונות 1–2)
תפקיד חוזר (עונה 3); 27 פרקים
נוסף לכך, היה שחקן נבחרת הונגריה בכדורגל, מאמן אתלטיקה ועיתונאי הונגרי-יהודי.
הוא התחרה כספורטאי ב-MÚE (איגוד השחייה ההונגרי), ב-BPTTSE (איגוד הספורט הרשמי של הדואר והטלגרף בבודפשט) ולאחר מכן ב-PSE (איגוד הספורט של הדוורים).
בשנת 1903 היה בודור חבר בנבחרת הונגריה בכדורגל.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה בודור במדליית ארד בריצת שליחים 1600 מטר מעורבת (200 מטר, 200 מטר, 400 מטר ו-800 מטר) ביחד עם פאל שימון, פרידייש מזאי ויוז'ף נאג'י בתוצאה של 3:32.5 דקות, אחרי ארצות הברית (3:29.4 דקות) וגרמניה (3:32.4 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:55.4 דקות, 2 עשריות השנייה לאט ממדליית ארד טוהשתתף בשלב חצי הגמר בריצת 1500 מטר.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) הוא השתתף בריצת 800 מטר בשלב המוקדמות, סיים שלישי במקצה (רק שני הראשונים עלו לשלב הבא) ולא עלה לשלב חצי הגמר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:29.4 דקות.
לאחר פרישתו עבד בודור כפקיד דואר, וכן היה כתב בפשטי נפלו וב"העיתון של פשט", ועוד עיתונים.
נוסף לכך עבד כמאמן אתלטיקה.
הוא נפטר כתוצאה מתאונה קשה במשטח הקרח של פארק העיר.
אדן הלר (בהונגרית: Heller Ödön; בודפשט, 21 בנובמבר 1878 – סגד, 13 ביולי 1921) היה צייר יהודי-הונגרי שנרצח על רקע פוליטי.
הלר נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של עמנואל הלר, ויוהנה גלאטר, דודו היה ארמין גלאטר (1861 – 1931) ובן דודו האחד היה דיולה גלאטר (1886 – 1927).
בנו של בן דודו השני (יאקאב גלאטר) התפרסם בשם מיקלוש רדנוטי המשורר ההונגרי הגדול שנרצח בשואה.
הלר סיים את בית הספר היסודי בעיר מישקולץ ובסגד.
לאחר סיום בחינות הבגרות במקצוע מסחר, קיבל מישרה כפקיד בחברת הביטוח ההונגרית-צרפתית.
הוא למד ציור במשך שלוש שנים בבודפשט אצל ז'יגמונד ויידה, ומאוחר יותר במינכן ובפריז.
בקיץ 1906 ו-1907 היה סטודנט במושבת האמנים בבאיה מארה, ואחר-כך מ-1908 התגורר בסגד.
בשנת 1912 ביקר בצפון אפריקה כסיור לימודים.
הוא הציג בקביעות בהיכל האמנות, ובסלון הלאומי בבודפשט וכן בתערוכות בסגד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כנגן בתזמורת צבאית.
בשנת 1919 לימד ב"בית הספר החופשי לאמנות" בסגד בחברתם של המשורר דיולה יוהאס (המשורר ההונגרי המוכר ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20, לפני מיקלוש רדנוטי ואטילה יוז'ף) והפסל ההונגרי-יהודי שאנדור גרגיי.
הוא היה עד הגנה בתיק פלילי נגד ז'ולט טבודי ובלה דטרה, שהואשמו בהפיכה בסגל קציני הצבא בסגד, אך הוא לא הגיע למתן עדות בבית המשפט משום שנרצח באמצע יולי 1921.
מעל קברו בבית הקברות היהודי בסגד ספדו לו הרב הראשי של סגד עמנואל לעף והמשורר דיולה יוהאס.
כתב של העיתון "יומן סגד" רשם כמה משפטים מתוך ההספד של המשורר:
דייג מצא את גופתו של הלר בנהר הטיסה.
הרופא שבדק את הגופה מצא שתי יריות בראשו וקבע שהלר נרצח.
אלה שנתפסו ועונו באשמת הרצח היו חפים מפשע.
בפרספקטיבה של עשרות שנים ברור שהיה זה רצח פוליטי שבוצע על ידי קציני צבא בסגד (שהתמחו אז ברציחות מן הסוג הזה) והאשמים האמיתיים לא נתפסו מעולם.
הסופר פרנץ מורה כתב על הלר את הרומן "מותו של הצייר" (1922).
מוזיאון פרנץ מורה בסגד משמר כמה מעבודות של הלר, ותערוכת זיכרון של ציוריו נערכה בשנת 1930 וב-1951. להנצחתו נקרא רחוב על שמו של הצייר משנת 1984, ומאז 1989 נקרא על שמו בית התרבות סגד-טאפה.
אדן בקה, (במקור עד שנת 1900 ברגר, בהונגרית: Beke Ödön, קומארום, 20 במאי 1883 – בודפשט, 10 באפריל 1964) היה בלשן הונגרי-יהודי, מומחה לשפות פינו-אוגריות, פרופסור, חבר מן המנין באקדמיה ההונגרית למדעים.
התוצאות המשמעותיות ביותר בעבודתו בשפות הפינו-אוגריות הן מהדורות הטקסט של ואוספי שירה עממיים שנאספו בעבודת שטח.
הוא אביו של דנש בקה (1911–1962) מהנדס כימיה, כימאי זוכה פרס קושוט (הפרס המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
בקה נולד במשפחה יהודית כבנם של הרמן (ארמין) ברגר, סוחר עצים, והרמינה קוהן (כהן).
את לימודיו התיכוניים סיים בגימנסיה הקלוויניסטית בקומרום ולאחר מכן בעיר פאפה.
את תואר הדוקטורט במדעי הרוח קיבל באוניברסיטת בודפשט בשנת 1905, אותו השלים בשנת 1906 עם תעודת הוראה בשפה ההונגרית ובלטינית.
משנת 1906 לימד כמורה מחליף בבית הספר התיכון הממלכתי בבודפשט ברובע 8 ולאחר מכן משנת 1909 כבר במשרת מורה בגימנסיה הממלכתית הראשית בסיביו (אז הונגריה).
הוא חזר לבודפשט בשנת 1910 ועד 1919 היה מורה בתיכון המלכותי ההונגרי הראשי ברובע 6. בשנת 1910 נשא לאישה את שרולטה לוסטיג, מורה בבית ספר בחטיבת הביניים.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, בין מרץ ליולי 1919, היה מרצה בפועל בבלשנות פינו-אוגרית באוניברסיטת בודפשט.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, בשנת 1920 הוא הודח מתפקיד ההוראה שלו בתואנה שמונה על ידי ממשלת השמאל של הרפובליקה.
הוא עבר לווינה ולא חזר להונגריה עד 1923. בין השנים 1926 עד 1947 לימד בגימנסיה לבנים של הקהילה היהודית בבודפשט – שהיה ידוע יותר בכינויו הגימנסיה היהודית.
בשנת 1948 קיבל משרת מרצה באוניברסיטת אטווש לוראנד, ומשנת 1949 לימד בתואר מרצה בכיר את השפות של הוולגה ולשונות פרמיות במחלקה הפינו-אוגרית.
בין השנים 1953–1962 היה ראש החוג כפרופסור, של המחלקה הפינו-אוגרית השנייה.
בשלבים המוקדמים של הקריירה שלו, בנוסף לעבודת ההוראה שלו, עסק מחקר ניבי לשון.
בשנות מלחמת העולם הראשונה עסק מטעם האקדמיה ההונגרית למדעים והאגודה המזרח-אסייתית באיסוף שירה עממית של שפת המארי (צ'רמיס) בקרב השבויים רוסים במחנה השבויים באזור אסטרגום.
עבודת איסוף זו הוכיחה את עצמה כנקודת מפנה בקריירה שלו וגרמה לבסוף להתמחותו בשפות הפינו-אוגריות.
התוצאות המשמעותיות ביותר של יצירתו קשורות למחקר התיאורי של שפת המארי, ובהקשר רחב יותר, למחקר פונולוגי, מורפולוגי ותחבירי של השפות הפינו-אוגריות.
בנוסף, קשורים לשמו פרסומים הקשורים לאטימולוגיה – בעיקר מקור שמות בעלי חיים וצמחים בהונגריה.
הוא עסק גם בפולקלור ההונגרי ובסיפורי עם.
בקה היה אחד המחברים הקבועים של כתב העת "משמר השפה ההונגרית".
לאחר מלחמת העולם השנייה מילא תפקיד משמעותי בהפעלתו מחדש של כתב העת, בו היה גם העורך בין השנים 1946–1953.
בשנת 1945 נבחר לחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים
בשנת 1958 לחבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים
בשנת 1913 "האגודה הפינו-אוגרית" שבסיסה בהלסינקי בחרה בו כחבר חיצוני
בשנת 1958 חבר כבוד ב"האגודה הפינו-אוגרית"
משנת 1938 חבר נספח ב"אגודת המלומדים האסטונית"
בשנת 1948 פרס מיקלוש רוואי על הישגיו בתחום הבלשנות
בשנת 1960 הדרגה השנייה של פרס קושוט כהוקרה על יצירתו הפינית-אוגרית.
בעל הדרגה החמישית של מסדר הכבוד של הרפובליקה העממית ההונגרית (1952)
עיטור הדגל האדום של העמל (1958)
אַדְמָתָא הוא דמות מקראית, אחד משרי פרס ומדי של המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר.
אדמתא נזכר במגילת אסתר פעם אחת כאחד משרי פרס ומדי שחשבו מה לעשות לושתי, לאחר שלא הגיעה למשתה שעשה אחשוורוש.
יש חוקרים הסוברים ששמו לקוח מהמילה הארית adamâyita, שפירושה בלתי מנוצח.
חוקרים אחרים סבורים שהשם לקוח מהמילה הפרסית admat שפירושה שר צבא או מנהיג.
בסרט לילה אחד עם המלך, זומם אדמתא לבצע הפיכה ולהפוך למלך.
אדן מארפי (בהונגרית: Márffy Ödön; בודפשט, 30 בנובמבר 1878 – בודפשט, 3 בדצמבר 1959) היה צייר ואמן גרפי יהודי-הונגרי.
הוא היה חבר ב-MIÉNK (אימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים), השמונה, KUT (האגודה החדשה לאמנים).
הסגנון הציורי שלו קשור בעיקר לקבוצת הפוביזם ואחר כך לאסכולת פריז.
אדן מארפי נולד במשפחה יהודית כבנם של יאקאב מארפי, פקיד ושל יאנקה שייבר.
אחרי הכשרה קצרה בהונגריה, ב-1902 נסע לפריז כדי ללמוד על מלגה ממועצת העיר בודפשט.
תחיל הפך לתלמידו של ז'אן פול לורנס באקדמיה ז'וליאן, אך מאוחר יותר במהלך השנה עבר לבית הספר הממלכתי, האקול דה ביו-ארט (École des Beaux-Arts), בכיתה של פרננד קורמון (Fernand Cormon) שם בילה ארבע שנים.
בנוסף לשליטה בלימודי חובה, היה לא פחות חשוב עבורו ההכרות עם סטודנטים לציור שכבר התלהבו מהמגמות המודרניות.
באמצעותם התוודע לציוריהם של סזאן, ואן גוך ופייר בונאר, כמו גם עם הציירים המודרניים ביותר באותה תקופה, אנרי מאטיס והפוביזם.
הוא הציג לראשונה בשנת 1906 בסלון הסתיו.
הוא חזר להונגריה בסתיו 1906 ועד מהרה הציג את עבודותיו בצבעים עזים שהיו מבוססים על פלנאר (ציור באוויר הפתוח במקום בסטודיו) בתערוכות קולקטיביות.
עוד באותה השנה זכה בפרס האמנותי המשמעותי ביותר של התקופה, בארבעת אלפים כתרים של פרס יובל ההכתרה של פרנץ יוזף.
סכום הכסף הניכר אפשר לו לערוך סיור לימודים נוסף לאיטליה ולדלמטיה.
יוז'ף ריפל-רונאי וקארוי קרנשטוק הבחינו בהצלחותיו.
בתמיכתו של ריפל-רונאי הפך מארפי לחבר מייסד בקבוצת האמנים MIÉNK, בזמן שקרנשטוק הזמין אותו לצייר באחוזתו.
מארפי עבד בחברת קרנשטוק בשנה שלאחר מכן והאינטראקציה פיתחה את ציורם הפוביסטי.
במלחמת העולם הראשונה עבד כצייר מלחמה בדרגת סגן, ממש כמו לאסלו מדניאנסקי.
עוד בפריז בשנת 1906, התיידד עם המשורר אנדרה אדי, שהכין את דיוקנו בצבעי מים.
בשנת 1920 התחתן עם אלמנתו של אדי, צ'ינסקה, הלא היא ברטה בונצה (1894–1934), אז החלה תקופת יצירה פורייה שלו.
בשנת 1924 הפך לחבר מייסד ב"אגודה החדשה לאמניות יפה" (KUT) ונשיא האגודה במשך עשר שנים משנת 1927. הוא נסע לארצות הברית בשנת 1928 ונחל הצלחה בתערוכותיו בוושינגטון די.
כמה מיצירותיו נמכרו לקונים אמריקאים ואירופאים.
הוא ארגן את תערוכות האוסף ההונגרית שלו בשנים 1928, 1930 וב-1958 במוזיאון ארנסט ובשנת 1931 בגלריה טמאש.
אחרי מלחמת העולם השנייה הצטרף לעבודתו של בית הספר האירופי, התחתן בשנית ב-1948. הוא נשא לאישה את פרנצ'סקה (צ'סקה) האקר שהייתה צעירה ממנו בכמעט ארבעים שנה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 מארפי לא הצליח להסתגל לציפיות הריאליזם הסוציאליסטי.
אישה בשמלת קיץ בחוץ (Vonyica) (1930 בקירוב) (שמן על בד, 80x63.5 ס"מ) (אוסף דיאק - גלריה עירונית, סקשפהרוואר)
דיוקן עצמי (שנות הארבעים (שמן על בד, 100x80 ס"מ) (MNG)
פרס יובל ההכתרה של פרנץ יוזף (1907)
גרנד פרי בית האמנים (1908)
פרס הנוף של אגודת פאל סיניאי מרשה (1931)
מדליית זהב הממלכתית הגדולה (1947)
אדן מרפי במאגר המידע של BudapestAuction
אדן מארפי 648 ציורים וגרפיקה במאגר האמנות הבינלאומי
אדן (אהרון) קלמן הוא בנם של יאנוש קוהן ושל רגינה קוהן.
בין השנים 1906–1911 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט.
בתקופה זו למד שנה גם בבית המדרש לרבנים בוורוצלב.
בשנת 1910 הגן בהצלחה על עבודת הדוקטורט שלו בפקולטה למדעי הרוח של "האוניברסיטה ההונגרית המלכותית" (ששינתה את שמה תחילה ל"אוניברסיטת פאזמאני פטר" ולאחר מכן לאוניברסיטת אטווש לוראנד).
ב-24 בינואר 1912 עבר את בחינת הסמיכה לרבנות לפני הוועדה בראשות ד"ר הרב יעקב שטיינהרץ והוסמך כרב.
הוא הוזמן לרב ביאסברן (עיר של כ-30,000 תושבים בהונגריה) ולאחר מכן רב ראשי של העיר.
שם שירת את קהילתו במשך 10 שנים, במהלכן שימש כרב צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא נקרא לעיר קבניה (כיום כ-78,000 תושבים) בשנת 1921, ונבחר שם לרב ולאחר מכן כרב הראשי של כל הקהילה היהודית (העצמאית דאז) של קבניה.
כתביו, מאמריו ומחקריו הארוכים והקצרים יותר הופיעו בין היתר בספרי השנה של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית (IMIT), בכתב העת סקירה יהודית-הונגרית, ב"מאות" (Századok), ב"עלון האוניברסלי לפילולוגיה" (Egyetemes Philologiai Közlöny), ב"אלמנאך היהודי-הונגרי", בכתב העת היהודי החשוב עבר ועתיד, ב"שוויון" (Egyenlőség) וב"בית הכנסת ההונגרי" (Magyar Zsinagóga).
קברו נמצא בחלקת הרבנים של בית הקברות היהודי ברקושקרסטור.
ב-28 בינואר 1912 בבודפשט, התחתן עם בתם של וילמוש שטראסר ושל רגינה פולצ'ק, מרגיט שטראסר (1891–1963).
ד"ר ז'וז'ה קלמן (1912–2003) הייתה מורה ליהדות ומורה בבית ספר תיכון.
בעלה, הרב אישטוואן האן (1913–1983), היה היסטוריון של העת העתיקה, פרופסור באוניברסיטה ורב.
גולת הכותרת של יצירתו הוא "ספר הרב" (בודפשט, 1940), שהפך למדריך היומיום של הרבנים בהונגריה במשך דורות.
ממתי נקראים היאסים פלשתים (1916)
הפלטין יוז'ף מגן על יהודי היאסשאג (1916)
מאה השנים של מדע הדת השוואתית (1948) IMIT
אדן מקאי (במקור לוונשטיין, בהונגרית: Makai Ödön; נאג'סנטמיקלוש, 27 באוקטובר 1889 – הודמזוושרהיי, 16 בפברואר 1937) היה עורך דין, משפן, גיסו ואפוטרופוסו של אטילה יוז'ף, בעלה של יולאן יוז'ף ולאחר מכן של אטלקה יוז'ף, אחיינו, של המשורר והמחזאי אמיל מקאי.
אדן מקאי נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף לוונשטיין ושל הרמינה פישר (אמו הייתה אחיה של אמיל מקאי).
לאחר מותה של בורבאלה (ברברה) יוז'ף שנפטרה בדצמבר 1919, מקאי הפך לאפוטרופוס של ילדיה היתומים.
הוא זיהה מהר את כישרונו של אחד הילדים אטילה יוז'ף (לימים אחד המשוררים הגדולים של הונגריה בכל הזמנים) ועזר לו לפתח את הקריירה שלו.
בשנת 1920 התגורר המשורר בדירתו של אדן מקאי ברחוב לובאג בבודפשט, וגם קיבל ממנו תמיכה כספית.
הוא נשא בנישואיו הראשונים את יולאן יוז'ף, איתה התחתן בשם הבדוי ליפה לוסי בבודפשט ב-28 באפריל 1919. לאחר מכן התגרשו בשנת 1928. ב-22 בספטמבר באותה השנה נשא את יולאן יוז'ף בשמו האמיתי, גם כן בבודפשט ואז עברו הוא ואשתו לעיר הודמזוושרהיי.
נישואיהם הסתיימו בגירושין כעבור קצת יותר מחודש.
עם זאת, בסוף אותה שנה הם נישאו בפעם השלישית, אך שוב התגרשו כעבור שנתיים.
לשכת עורכי הדין בסגד רשמה את אדן מקאי לשורותיה החל מ-8 בינואר 1929. תחילה עבד כמפקח הכללי של מחוז טרנס-טיסה של בנק החיסכון במרכז העיר ובמקביל היה היועץ משפטי ב"בנק למסחר" ובהמשך עבד גם כמנכ"ל משותף של הבנק עד מותו.
בהודמזוושארהיי התפתחה מערכת יחסים הדוקה יותר בינו לבין המשורר אטילה יוזף, שראה את מקאי כידידו.
בפעם הרביעית התחתן עם אטלקה יוז'ף (אחותה של אשתו הראשונה) בשנת 1931 בבודפשט.
על פי ההסכם, שלושת ילדיהם, ובהם (לימים) הבמאי ומעצב התפאורה פטר מקאי (4 בדצמבר 1932–7 בנובמבר 1991) יגדלו על פי דתה הקלוויניסטית של האם.
למשפחת מקאי היו חיי חברה תוססים, שכללו בעיקר עורכי דין יהודים, בנקאים, רופאים ומשוררים מפורסמים, אמנים ושחקנים שהתגוררו בעיר.
כתביו של מאקאי על כלכלה הופיעו לעיתים קרובות בעיתונות הודמזוושרהיי והוא התייחס לעיתים קרובות גם לסוגיות ספרותיות.
בשנת 1931 פרסם מכתב פתוח בעיתון ואשארהיי (Vásárhelyi) בשם סערת ז'יגמונד מוריץ, בו עמד לצד הסופר כשהותקף בחריפות.
בהלווייתו, שהתקיימה בבית הקברות היהודי ברחוב טוהוטום בעיר, נכחו רק אלמנתו ואשתו לשעבר.
אדן פרקש (בהונגרית: Farkas Ödön; פוסטהמונושטור, 27 בינואר 1851 – קולוז'וואר, 11 בספטמבר 1912) היה מלחין ומורה למוזיקה יהודי-הונגרי.
אדן פרקש נולד במשפחה יהודית בכפר קטן במישור הגדול הצפוני בממלכת הונגריה.
על פי רצון הוריו, למד תחילה הנדסה.
אחרי זה נרשם לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט לאחר שנפתחה בשנת 1875, שם סיים את לימודיו במחלקה העליונה של ההלחנה.
הוא היה תלמיד של קורנל אבראני ושל שאנדור ניקוליץ'.
משנת 1879 ועד מותו התגורר בעיר קולוז'וואר (אז חלק מהונגריה) והפך שם למכוון של חיי המוזיקה בעיר.
הוא היה מנהל הקונסרבטוריון ובנו, הכנר המוכשר יאנוש פרקש, מת ממחלת ריאות בגיל 29. הוא היה מורה לשירה מעולה ובשנים 1882–1883 היה גם מנצח תיאטרון קולוז'וואר.
תלמידיו המפורסמים היו זמרי האופרה ארז'י שאנדור ופרנץ סקייהידי.
הוא לימד את תורת המוזיקה גם את המלחין לימים פונגרץ קאצ'ו.
פרקש היה מלחין פופולרי, שכתב בעיקר אופרות ומוזיקה קאמרית.
האופרות והאופרטות שלו שחותרות לסגנון המוזיקה ההונגרית הוצגו גם בבודפשט.
מזרקת הפיות, 1893. (בביצוע התיאטרון הלאומי קולוז'וואר).
החוזרים בתשובה, 1894. (הוצג בבית האופרה של בודפשט ב-24 באפריל 1894)
עולם הקורוצים, 1906. (בטקס החזרת אפרו של פרנץ ראקוצי, להופעה חגיגית באוקטובר 1906).
כמו כן הלחין יצירות פסנתר, שירים, יצירות למקהלות מעורבות, רביעיות מיתרים.
רוב יצירותיו פורסמו בהוצאת "אגודת ארקל" בקולוז'וואר.
גם עבודתו בתחום תורת המוזיקה והפדגוגיה מוזיקלית הייתה משמעותית.
(מאמריו בנושא נכתבו ופורסמו בספרי השנה של 1903 ו-1904 של הקונסרבטוריון).
בשנת 1907 הוציא ספר מתודולוגי ותאורטי בשם "קול השירה" (Az énekhang).
אדן גאטי (במקור גרוסמן, בהונגרית: Gáti Ödön; שאטוראליאויהיי, 14 אוגוסט 1913 – בודפשט, 4 באפריל 1978) היה במקצועו המקורי אופה יהודי-הונגרי, לאחר מכן פוליטיקאי קומוניסטי.
הוא השתתף במחתרת הקומוניסטית הקטנה בהונגריה במלחמת העולם השנייה.
נלקח לפלוגת ענישה כבית סוהר, ממנה ברח.
לאחר לכידתו נשלח למחנה הריכוז דכאו ולאחר מכן למחנה הריכוז בוכנוולד.
גאטי היה אחד ממארגני ומנהיגי מרד בוכנוולד שהציל את חייהם של מאות ילדים עצורים, בהם אימרה קרטס ואלי ויזל.
אדן גרוסמן נולד במשפחה יהודית כבנם של הסנדלר אדולף גרוסמן ושל סבינה רוסט.
הוא היה חבר באיגוד הלאומי של עובדי המזון מאז 1932. ב-1937 נסע לספרד והשתתף במלחמת האזרחים כמפקד מחלקה ונלחם בצד הרפובליקנים נגד הכוחות של הגנרל פרנסיסקו פרנקו.
מפברואר 1939 היה אסיר במחנות המעצר צרפתי, משם ברח חזרה לבודפשט דרך גרמניה.
גאטי היה מעורב בתנועת המחתרת הקומוניסטית (האנטי-פשיסטית) הקטנה בהונגריה.
הוא נעצר במאי 1942 ונידון לשבע שנות מאסר.
הוא נלקח לחזית המזרחית עם פלוגת העונשים שלו (מאי 1944), אך נמלט בדרך.
אחרי שנתפס, נשלח למחנה הריכוז דכאו ולאחר מכן למחנה הריכוז בוכנוולד.
כסגן מפקד הצריפים ניהל את הטיפול ב-800 ילדים שהופקדו לטיפולו.
במחנה הריכוז בוכנוולד ארגן טקס לילדים היהודים ב-15 במרץ, שבו נכתבו מהזיכרון שירי מהפכת 1848 בהונגריה והוזמנו גם ילדים יהודים אסירים פולנים, סלובקים ורומנים.
גאטי היה מראשי תנועת ההתנגדות בבוכנוולד.
כלי הנשק שנגנבו מהאס אס פורקו לחלקים ואוחסנו בבור בעומק 1.5 מ' * 1 מ' * 1.5 מ' מתחת לרצפת צריף 6 והוכנו לשחרור בהקדם האפשרי.
כאשר האס אס כבר ידעו שהחיילים האנגלים והאמריקאים יגיעו למחנה תוך ימים, הם הורו לילדים ללכת לככר אפל כי הם "מועברים".
אז החליטו לאסלו קרו ואדן גאטי לא לאפשר העברת הילדים למוות כמעט וודאי וההתקוממות במחנה החלה.
בין הילדים העצורים היו חתני פרס נובל (לימים) לספרות אימרה קרטס וחתן פרס נובל לשלום אלי ויזל.
לאחר שחרור המחנה חזר גאטי הביתה לבודפשט במאי 1945. הוא לקח חלק פעיל בהלאמה שלאחר המלחמה.
הוא היה קומוניסט מושבע בעל הכרה עמוקה.
אף על פי כן עזר להרבה "חברי תנועת ההתנגדות האנטי פשיסטית" שלא היו חברי המפלגה.
במשך תקופה ארוכה היה נשיא אגודת ההתנגדות של האנטיפשיסטים ההונגרים.
באמצעות קשריו הבינלאומיים עזר ליהודים רבים לעזוב את הונגריה כחלק מתוכנית איחוד המשפחות של הצלב האדום.
הוא היה חבר בהנהלה המרכזית של איגוד עובדי המזון.
משנת 1949 היה מנהל בית הבראה ולאחר מכן ראש המחלקה הכלכלית של לשכת הספורט הלאומית.
בין 1957 לבין 1978 היה ראש המחלקה לכלכלה עסקית של הרדיו ההונגרי.
הוא היה אחד מעורכי האנתולוגיה "ממנטו הונגריה 1944" (בודפשט, 1975).
גאטי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
בעיר הולדתו הרחוב הקרוי על שמו שומר על זכרו.
אדן גרה (במקור גרינהוט-Grünhut, בהונגרית: Gerő Ödön; פץ', 14 בספטמבר 1863 – בודפשט, 9 בנובמבר 1939) היה מהנדס, סופר בתחום האמנות והסיפורת, עיתונאי יהודי-הונגרי.
אדן גרינהוט נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקלוש גרינהוט ושל ומריה בקן.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים וגם את לימודי ההנדסה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
הוא קיבל תואר בהנדסה, אך עד מהרה החליף את הקריירה ההנדסית שלו בעיתונאות.
הוא עבד לראשונה עבור פשטי הירלפ (Pesti Hirlap), שמותיו הבדויים היו: Viharos, Mártha, Lakatos Endre.
במשך תקופה קצרה הוא היה הרפרנט למוזיקה של "עיתון בודפשט", בעריכת אמיל אבראני ולאחר מכן, היה כתב של העיתון בשפה הגרמנית Neues Pester Journal.
הוא כתב מאמרים תחת השם "אגו".
ב-1891 הוזמן על ידי פרנץ פניבשי להיות עוזר העורך של "העיתון ההונגרי" שייסד.
באותה שנה, יחד עם עשרה סופרים צעירים, הקים את כתב העת "חיים" (Élet), בו היה עמית במשך שש שנים, כל עוד העיתון היה קיים.
שם כתב מאמרים בשם "אילונה ורגה".
בכתב עת זה הוא הפך לחסיד של פרידריך ניטשה וקידם את רעיונותיו.
משנת 1910 היה עורך העיתון היומי "עולם" (Világ), משנת 1912 היה עורך הלקסיקון העולמי של טולנאי, ומשנת 1919 היה עובד מערכת של פסטר לויד.
גרה השתתף בהקמת האגודה הספרותית היהודית-הונגרית.
המחזאי הנורווגי הנריק איבסן ביקר בבודפשט בהזמנתו.
הוא העלה לראשונה את הרעיון להקים בית ספר תיכון לבנות, מה שעורר מחלוקת.
כמספר, הוא היה אחד מכותבי הניתוחים; הוא פנה בעניין מיוחד לחיי החברה של בודפשט בסוף המאה ה-19. באמצעות עבודתו העיתונאית תרם להפצת רעיונות ליברליים.
מאוחר יותר, מחקריו בתחום האמנויות היפות הסיחו את דעתו מהסיפורת, הוא כתב ביקורות ומחקרים בתחומי התיאטרון והאמנות.
בביקורות ובמחקרים אלה נלחם למען קבלת זרמי אמנות מודרנית וקבוצות אמנות (כולל קבוצת השמונה).
בודפשט, 1891 (תחת השם הבדוי ויהארוש)
חייו, האמנות והיצירות של מיהאי זיצ'י.
עם שמונה עשרה תמונות אינטרטקסטואליות וארבעים נספחים.
בודפשט, 1902 (יחד עם טיבאדר לאנדור (לובל) ואלק לונדס)
סיפורים קצרים, בודפשט, 1904 (ספרייה הונגרית)
בשני עולמות I – II.
בודפשט, 1906 באינטרנט (עם אלק לונדס)
יצירות מופת של ציור מהאוסף הקלאסי של המוזיאון לאמנות יפה (בודפשט).
אדן גרה מתאר עבור המנויים של פשטי נפלו.
השנתון של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית, בודפשט, 1918
על אמנות - על אמנים.
התפתחות הציור ההונגרי מהישן לחדש.
אדמתי הוא סרט תיעודי משנת 2011 בבימויו של נביל עיוש.
הסרט צולם במהלך 2010, והיה סרטו התיעודי הראשון.
מטרתו הייתה ליצור דו-שיח, בתיווך מצלמה, בין פליטים פלסטינים מהכפרים סעסע, ספוריה וצפצאף המתגוררים עדיין במחנות פליטים בלבנון, לבין צעירים ישראלים המתגוררים ביישובים שקמו על חורבות הכפרים מהם ברחו או גורשו במלחמת העצמאות.
עיוש אמר שרצה שהישראלים "ישמעו את הפלסטינים שגרו פעם במקום בו הם גרים עכשיו." הוא היה מודע לכך שגם הצעירים, כמו הפליטים הפלסטינים שראיין, מרגישים זיקה עמוקה למקום בו נולדו וגדלו.
אבל ללא זיכרון, הוא מאמין, הם נידונו לחיות בהכחשה וללא יכולת להסביר מה קושר אותם לאדמתם.
הסרט נפתח עם קריינות של עיוש עצמו, המסביר את זיקתו לנושא הסרט והשפעת הסכסוך הישראלי-פלסטיני על חייו:
המשכו של הסרט, ועיקרו, הוא תגובת הצעירים הישראלים לראיונות בהם צפו.
עיוש לא נוכח עוד בסרט מלבד לצורך הצגת השאלות, דרך מתורגמנית, במטרה להבין מהם מה קושר אותם לאדמתם.
ערין הווארי אמרה כי עיוש עשה כמיטב יכולתו להימנע מדרמטיזציה, אבל המראות במחנות הפליטים שנקלטים במצלמתו מעידים על מצב של "זמניות".
איזבל רנייה אמרה כי הסרט "מנסה ליצור דיאלוג בין גולים פלסטינים ובין ישראלים" וייחודו הוא במגוון נקודות המבט של הצעירים הישראלים, בעוד שהחוויה שמתארים הקשישים הפלסטינים נוטה להיות הומוגנית יותר.
פרנסואה-גיום לוריין כתב כי הסרט מלמד כי הסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא "קונפליקט של זיכרונות, בין חרטה לשיכחה."
פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים התיעודים Ramdam בבלגיה .
פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הים תיכוניים בתטואן בשנת 2012
פרס חביב הקהל בפסטיבל Cinéalma בניס 2011
פרס עריכה ופסקול מקורי בפסטיבל הסרטים הלאומי בטנג'יר 2011
פרס העיתונאים בפסטיבל הסרטים הערבים Faemack 2011
בחירה רשמית בפסטיבלים מונטפלייה , Namur ופסטיבל סרטי פלסטין בבוסטון 2011
אדן לאזאר (במקור שוורץ, בהונגרית: Lázár Ödön; אֵרְד, 17 ביולי 1873 – בודפשט, 1 באוגוסט 1946) היה מזכיר תיאטרון, במאי תיאטרון, ומנהל תיאטרון יהודי-הונגרי שבמומחיותו יצר עידן בהיסטוריה של התיאטראות בממלכת הונגריה.
אדן שוורץ נולד במשפחה יהודית, בנם של פילפ שוורץ ושל מיני נוימן.
בהתחלה היה פקיד בנק, אחר כך בבודפשט ערך עיתון תיאטרון ביחד עם אימרה סאבו שהפך מאוחר יותר לתובע הכללי הראשי.
אחר כך עבד בעיתוני ארד.
בשנת 1898 הוזמן לאזאר על ידי אנדראש לסקאי לקושיצה כסגן מנהל התיאטרון המקומי.
עם זאת, למרות התואר המיטבי והמכובד לגילו הצעיר (25), עבודתו לא סיפקה אותו.
כאשר הוזמן על ידי לאיוש מאקו, מנהל תיאטרון בודה-טימישוארה, להיות מזכירו, קיבל את ההצעה ושימש גם במאי בתיאטראות.
הוא בילה שם שנתיים וצבר ניסיון רב.
בין 1900 לבין 1903 היה מזכיר ובמאי בסגד אצל איש התיאטרון המהולל ינה ינוביץ' ממנו למד תיאטרון מהו.
בשנת 1903, לאסלו באוטי שהיה מפורסם כבר אז חתם איתו חוזה כמזכירו לפתיחת תיאטרון קיראי.
ב-1907 היה כבר המזכיר של התיאטרון ההונגרי גם הוא בניהול באוטי.
ב-1 באפריל 1913 מונה לסגן מנהל התיאטראות קיראי וההונגרי גם יחד.
בשנת 1914 פעל לאזאר להקמת מוסד הפנסיה של שחקני התיאטרון ההונגרי.
ב-1918 הפך למנהל של תיאטראות האיחוד (שישה תיאטראות בבעלות משותפת של חברת ה-unio).
מ-28 ביולי 1925 הפך לשוכר והמנהל האמנותי של תיאטרון קיראי עד 1932.
תיאטרון קיראי, שזה עתה הצליח לצאת מהמשבר של "תיאטראות האיחוד" לקראת עונה חדשה, נשכר על ידי אדן לאזאר, מזכירו ומנהלו לשעבר של לאסלו באוטי.
בבקשתו לפתיחת התיאטרון מחדש שהוגשה ב-21 באוגוסט 1925, הוא ייחס חשיבות להמשכיות וכתב כך בבקשה:
אדן לאזאר אכן הוכיח את עצמו כמומחה מהשורה הראשונה בניהול התיאטרון.
ניתן לומר כי כישוריו המצוינים, זריזותו בקביעת תוכניות ופתרון הנושאים העסקיים והאומנותיים שלא היה שני לו ועבודתו הבלתי נלאית הם יצירת עידן מיוחד בהיסטוריה של התיאטראות בהונגריה.
אשתו הייתה השחקנית צציליה פאביאן, אותה נשא לאישה ב-20 בפברואר 1914 בבודפשט.
לאזאר שרד את השואה (אין פרטים על כך) והובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
אדן חלון הוא המבנה האופקי או המשטח בתחתית החלון.
אדני חלון משמשים לתמיכה מבנית ולהחזקת החלון במקומו.
החלק החיצוני של אדן החלון מספק מנגנון לניקוז מי גשמים הרחק מהקיר בפתח החלון.
לכן, אדני החלונות בדרך כלל נוטים מעט כלפי מטה הרחק מהחלון ומהקיר, ולעיתים קרובות משתרעים על פני הפן החיצוני של הקיר, כך שהמים יטפטפו ולא ינזלו במורד הקיר.
אדני חלונות מסוימים עשויים מאבן טבעית, , בטון, אריחים או חומרים אחרים שאינם נקבוביים כדי להגביר עוד יותר את עמידותם למים.
ייתכן שלחלונות אין אדן מבני או שהסף אינו עמיד מספיק בפני מזג האוויר.
במקרים אלה, משתמשים ברצועה של חומר עמיד למים ועמיד בפני מזג אוויר (פלדה, ויניל, PVC) הנקראת אגן אדן כדי להגן על הקיר ולהשיל את המים.
בדומה לאדן, אגן אדן לרוב יהיה נוטה ויבלוט ממישור הקיר.
אדן חלון במובן הכללי ביותר הוא אלמנט מבני אופקי מתחת לפתח חלון או יחידת חלון בבניית בנייה או מבנה מסגרת ונחשב כחלק ממסגרת החלון.
החלק התחתון של מסגרת חלון יושב על גבי אדן החלון של פתח הקיר.
אדן חלון עשוי להשתרע על כל רוחב הקיר מבפנים אל חוץ, כפי שקורה לעיתים קרובות בבנייה בסיסית של בנייה, מה שהופך אותו לגלוי הן בחלקו הפנימי והן בחלקו החיצוני של המבנה.
במקרה כזה אדן החלון החיצוני ואדן החלון הפנימי יהיו שני צדדים של אותו אלמנט מבני.
לעומת זאת, אדן חלון עשוי להשתרע רק ממבנה הקיר הפנימי כלפי חוץ ולא להיראות מבפנים המבנה.
במקרה זה, סביר להניח שלחלון יש פיסת קישוט פנימית דמוית מדף - לעיתים קרובות עשויה עץ, אריחים או אבן - אשר נבדלת מאדן החלון החיצוני.
המונח הטכני המשמש נגרים, יצרני חלונות ואנשי מקצוע אחרים לעבודת קישוט זו הוא שרפרף חלון, אך הוא מכונה גם אדן חלון.
בבנייני מגורים, יש אנשים שמשתמשים בסוג אחרון זה של אדן חלון פנימי או שרפרף לאחסון עציצי בית, ספרים או פריטים אישיים קטנים אחרים.
אדן טאריאן (במקור עד 1900 וייס, בהונגרית: Tarján Ödön; מוצ'ן, 12 באוקטובר 1882 – בודפשט, 27 ביולי 1946) היה מהנדס, בעל בית חרושת, פוליטיקאי יהודי-הונגרי בצ'כוסלובקיה, תומך כספית ביומון "העיתון ההונגרי של פראג" (Prágai Magyar Hírlap).
אדן וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש וייס, ושל אילונה וילהלם, המשפחה הייתה שייכת לקהילה היהודית בלושונץ.
אודון טאריאן שינה את שם משפחתו להונגרי בשנת 1900. בני הזוג טאריאן התגוררו ב-Gácsi utca לשעבר בלושונץ (בסלובקית לוצ'נץ) ששמו שונה לרחוב מסריק לאחר הקמת צ'כוסלובקיה.
לאדן טאריאן, היהודי-הונגרי היה מפעל תעשייתי משגשג לפני שהונגריה העליונה סופחה לצ'כוסלובקיה על פי חוזה טריאנון.
לאחר מכן, משנת 1918, הוא נאבק על הישרדות המפעל.
כתוצאה מעבודתו כמהנדס מחקר, כמה מחידושיו קיבלו הגנת פטנט.
בתום מלחמת העולם הראשונה, כמנהל בית החרושת למכונות חקלאיות בלושונץ, זכה בצלב הכבוד הצבאי שהוענק לאזרחים.
כמייסד מפלגה (מפלגת החוק ההונגרית של סלובקיה) ופוליטיקאי אופוזיציה שארגן את התמיכה הכספית של העיתון ההונגרי בפראג (הוא היה גם ממנהיגי המפלגה הלאומית ההונגרית (צ'כוסלובקיה)), ששמר על קשרים טובים עם חוגי הממשלה בבודפשט והיה גם בקשר הדוק עם החוגים הכלכליים והפיננסיים הצ'כיים והסלובקיים, הוא השתייך ועמד בחזית הפוליטיקה ההונגרית בסלובקיה.
בשנת 1933, עובד שפוטר בעבר ממפעלו בלושונץ ירה בו כנקמה, אך טאריאן סבל מפציעות קלות בלבד.
הוא עבר להונגריה ב-1934, ככל הנראה כדי להימנע מהאשמתו בקונספירציה נגד המדינה (נגד צ'כוסלובקיה).
ממשלת הונגריה לא יכלה להרשות לעצמה שאחת הדמויות החשובות בפוליטיקה ההונגרית בהונגריה העליונה (אז סלובקיה) יועמד לדין יישפט וישלח למאסר, לכן היא תמכה כספית בשהותו בבודפשט.
כפיצוי על כך כתב טאריאן מספר מאמרים רוויזיוניסטיים אנטי-צ'כוסלובקיים בין השנים 1934–1936. הוא ניתח את המדיניות הכלכלית של צ'כוסלובקיה ואת מצבם החברתי והכלכלי של ההונגרים שם, כל אחד בכרך נפרד, שחלקם פורסמו גם בארבע שפות זרות.
הוא נחשב לאיש ותיק ומהימן של ממשלת הונגריה ונחשב למומחה בכלכלת מרכז אירופה והחברה הצ'כוסלובקית והסלובקית.
טאריאן הגיש את בקשתו להחזרת אזרחותו ההונגרית למשרד הפנים המלכותי ההונגרי ב-19 בינואר 1937, בקשה שנתמכה גם על ידי משרד ראש הממשלה.
הוא היה בקשרי ידידות עם פאל טלקי, והיה אורח תדיר בווילה שלו בגבעת גלרט.
לאחר ששרד את השואה, הוא פעל להחיאת הבנייה החופשית בבודפשט לאחר 1945 עד למותו הטראגי ב-1946. (הוא נפל לתוך פיר מעלית ומת משבר בבסיס הגולגולת).
אשתו הראשונה הייתה אירן קסלר, שבאמצעותה נקשר בקשרי משפחה עם משפחת הֶקְש הידוע והוותיקה.
נישואים אלה הביאו לעולם את בנו לאסלו ארווין ואת בתו של אילונה מגדולנה.
אשתו השנייה הייתה מאריה תרזיה אנה רוגרין, לה נישא ב-11 בדצמבר 1937 בבודפשט.
ב-1913 התקבל לתא קומניוס בבודפשט.
הוא עזב באותה שנה כדי להשתתף בהקמה מחדש של תא פניקס בלושונץ.
בשנת 1945, הוא מילא תפקיד משמעותי בארגון ופיתוח התוכנית של "התא הגדול הסמלי ההונגרי" שהוקם שוב.
הוא הופקד על הקמת התא ליברטס (Libertás), שבה הפך למאסטר הגדול של התא.
במרץ 1946, באספה הראשונה של "התא הגדול" נבחר לסגן שני.
(משרת המאסטר הגדול לא אויש באופן זמני).
לאחר מותו הטרגי, אחיו של הבונה החופשי ארנה האלאס כתב שיר לזכרו.
את ההספד לזכרו נשא נאנדור הגדוש (במקור הירשל), הנואם מטעם "התא הגדול".
החלק המעמדי של המיעוט ההונגרי בדמוקרטיה הצ'כוסלובקית.
סתיו אודון טארג'אן-אנדרה: הונגרים, סלובקים ורותנים בעמק הדנובה.
בית דפוס ספרים, בודפשט, 1938
Tarján, Ödön–Fall, André: הונגרים, סלובקים ורותנים בעמק הדנובה.
Ltd לבית המשפט המלכותי, בודפשט, 1938
אדן שולהוף (בהונגרית: Schulhof Ödön; בודפשט, 20 במרץ 1896 – בודפשט, 2 בפברואר 1978) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, ראומטולוג, בלנאולוג ורדיולוג, קנדידט (דוקטורט קטן-.CSc) למדעי הרפואה, אחיו למחצה של וילמוש שולהוף (1874–1944), רופא ספא, בלנאולוג וראומטולוג.
אדן שולהוף נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל סלומון שולהוף (1848–1913) עובד בורסה ושל גיזלה אמסטר (1856–1899).
הוא איבד את הוריו בגיל צעיר, ולאחר מכן גודל על ידי אחיו למחצה וילמוש.
שולהוף עבר את בחינות הבגרות בגימנסיה הממלכתית הריאלית הראשית ברובע 2 בבודפשט (1913).
שירת כחייל במלחמת העולם הראשונה, וכמועמד לקצונה של גדוד חי"ר 32 נפצע קשה בחזית המזרחית (הרוסית).
אחרי המלחמה המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
לאחר מכן עסק במחקר בלנאולוגי-ראומטולוגי.
הוא הפך למתמחה במרפאה הפנימית מספר 1. בתקופת רפובליקת הסובייטית ההונגרית נבחר למזכיר האיגוד על ידי עמיתיו ולכן נאלץ לעזוב את הונגריה לאחר קריסת הרפובליקה.
בין השנים 1919–1923 עבד במחלקות האורתופדיות והרדיולוגיה בברלין בירת גרמניה.
לאחר חזרתו הביתה עבר להתגורר בהוויז כמו אחיו, שם ניצל את לימודיו ויישם אותם בעבודתו במכון זנדר כרדיולוג וכמנהל הפיזיותרפיה.
בנוסף לתפקידיו במכון, היה לו גם פרקטיקה פרטית.
מחוץ לעונת הספא עבד בבודפשט.
מ-1923 עד 1928 עבד במכון האורתופדי של "הליגה הלאומית להגנה על ילדים", ולאחר מכן מ-1928 עד 1932 במחלקת הרנטגן של פוליקליניקת Charité.
בניגוד לאחיו הוא נשאר בבודפשט, וכך נמנע מממנו הגירוש למחנות ההשמדה.
לאחר המלחמה חזר להוויז, שם הופקד על הניהול הרפואי של הספא.
בשנת 1946 הוסמך כפרופסור חיצוני (לא חלק מהסגל) בתחום "הפתולוגיה והרפואה של מחלות ראומטיות".
ב-1948 נבחר לסגן מנהל מינהל המרחצאות הלאומי.
בשנה שלאחר מכן הקים את המכון הלאומי לבלנאולוגיה והפך למנהלו הראשון.
ב-1951 נוסד "המכון הלאומי לראומטיזם ופיזיותרפיה" (ORFI) - הוא ניהל גם את המכון המדעי הזה עד לפרישתו ב-1973 ומשנת 1974 שימש כיועץ למכון.
מ-28 ביוני 1948 היה חבר ב"אגודה ההונגרית להידרולוגיה".
הוא השתתף בעבודת הוועדה למי מרפא שהוקמה ב-1949, לאחר מכן הפך לנשיא הראשון של המחלקה הבלנאולוגית שהוקמה ב-15 במאי 1952. בין השנים 1950 לבין 1968 היה חבר בוועדת המערכת של "העלון ההידרולוגי".
בין השנים 1951–1969 פרסם 71 מאמרים מדעיים, היה שותף בכתיבת 13 ספרים וכתב 3 ספרים עצמאיים.
אשתו הראשונה הייתה רנה יאהודה (1901–?), בתם של אדולף יאהודה ותרז בראון, לה נישא ב-9 בספטמבר 1923 בבודפשט.
הם התגרשו ב-1946. אשתו השנייה הייתה ד"ר מגדה אלטאי (1899–1977) רופאה ראשית, שהייתה אחותה הצעירה של מרגיט אלטאי.
בתו קאטו רניי (1924–1969), הייתה מתמטיקאית, פרופסור חבר באוניברסיטה, אשתו של אלפרד רניי.
בדיקת רנטגן של מחלות מפרקים.
על היישום הרפואי של גלי רדיו קצרים.
השפעת עומסי יתר ומחסור הנגרמים כתוצאה ממלחמה ומצור על מחלות ראומטיות דלקתיות.
להילחם נגד שיגרון כמחלה עממית.
רגישות לסטרפטוקוקוס של חולים עם דלקת מפרקים כרונית.
איזה חולה ראומטי עלינו לשלוח לספא?
מה אנחנו יכולים לצפות מנקודת מבט רפואית מהמקורות הרפואיים החדשים שלנו?
הבעיות של מכוני ספא הונגריים בתוכנית החומש.
שימוש רפואי במי המרפא המינרליים של אזור התעשייה של בורשוד וסביבתה.
אפשרויות טיפול בהפרעות ראומטיות בהרי מצ'ק.
שיטות מחקר חדשות של מטאורולוגיה רפואית ואקלימטולוגיה.
עלון של המחלקה למדעים טכניים של האקדמיה ההונגרית למדעים.
מקרים של שברים ספונטניים סימטריים (עם נוספים.
אודות טיפול ACTH בחולים עם דלקת מפרקים כרונית.
עם לאסלו באקוש, פטר פורגאץ' ולאסלו האיידו.
על הרחבת האינדיקציות של הבלנאולוגיה.
עשר שנים של בלנאולוגיה הונגרית.
מחקרים על תגובות כלי דם היקפיות.
מים מינרליים ומרפאים של הונגריה .
בדיקת כריכה משלימה של חולים ראומטיים עם אנטיגנים של רקמות.
עם לאסלו באקוש, יאנוש סילארד ודיולה ויידה.
השימוש באיזוטופים רדיואקטיביים במחקר בלנאולוגי.
הסכנות של ניצול יתר של מי מרפא חמים מנקודת מבט של ספא.
חשיבות ושיטות שיקום של חולי שיגרון תנועתי.
עם גזה גאשפארדי ומרגיט וידה.
על תפקידם המרפא של מי מרפא.
מדליית הזיכרון של פרנץ שאפארזיק (1958)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1967)
מדליית זיכרון לאיוש שטיינר (1971)
האגודה ההונגרית לבלנאולוגיה הנפיקה מדליה לזכרם של האחים שולהוף, ומעניקה מדי שנה את הפרס הקרוי על שמם לראומטולוג ראוי.
ב-22 במרץ 1996 ארגנו האגודה ההונגרית לראומטולוגים והאגודה ההונגרית לבלנאולוגיה מושב הרצאות חגיגי, ובמסגרת זו, ד"ר גזה באלינט, מנכ"ל ORFI באותה תקופה, חנך את הלוח לזכרו של אדן שולהוף בספא סנט לוקאץ'.
בספטמבר 2002 נחנך שלט לכבודו בבית החולים השגרוני סנט אנדראש בהוויז.
אדן רייקה, (במקור רייך, בהונגרית: Rajka Ödön; בונהאד, 21 ביולי 1890 – בודפשט, 19 בינואר 1971) היה רופא יהודי-הונגרי, רופא עור, רופא מין, אלרגולוג ווירולוג, חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים.
אדן רייך נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר שמו רייך ושל רוזה פיין.
בשנת 1913, הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנים 1912–1914 היה מתמחה במכון הבקטריולוגי של האוניברסיטה ולמד במכון לבריאות הציבור בשטרסבורג במסע לימודי ארוך יותר (1912).
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה כחייל (1916-1914), ואחר כך כבקטריולוג בבית חולים הצבאי (1918-1916) וכהיגייניסט ורופא מנהל מעבדה.
בשנים 1918–1919 היה חבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה, ובתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה מזכיר האיגוד הרפואי הראשון שבגינו גורש מאגודת הרופאים לאחר נפילת הדיקטטורה של הפרולטריון ונידון לשלושה חודשי מאסר.
לאחר מכן, היה תחילה עוזר בפוליקליניקה אפוני, הרופא הראשי שלה משנת 1922 עד 1947, ובין 1919 לבין 1942 היה רופא גם במרכז לטיפול במחלות מין של בית חולים טלאיה (Teleia).
בין השנים 1947–1962 עבד כרופא הראשי של ומנהל מחלקת העור של בית החולים סנט אישטוואן בבודפשט ובין 1962 לבין 1966 כסגן מנהל בית החולים.
בשנים 1946–1949 היה מרצה בכיר באוניברסיטת פאזמאן פטר ולאחר מכן ב-BOTE, ובשנים 1949–1951 היה פרופסור חבר לרפואת עור (לא חלק מהסגל).
הוא עסק בעיקר במחלות אלרגיות (סירפד, אקזמה) ובתפקיד של זיהוי וחקירת חיידקים במחלות עור.
רייקה פיתח מספר שיטות טיפוליות.
הוא עבד גם כעורך של כתב העת "רפואת עור" (Bőrgyógyászat).
הוא השיג תוצאות יוצאות דופן בתחום חקירת המְתאמים הפוטוביולוגיים של מחלות עור, פיתוח והחדרת שיטות חדשות לטיפול באור.
להנצחתו ייסדה האגודה ההונגרית לדרמטולוגיה (שהוא היה נשיאה) את מדליית הזיכרון על שם אדן רייקה.
ב-1949 נבחר לאחד מחברי האקדמיה ההונגרית למדעים, ובמקבילמינו אותו גם למזכיר המחלקה הרפואית, תפקיד שמילא עד 1951.
הוא כתב כ-200 תזות ופרסם מספר ספרים.
אדלר ושל הנרייטה קלופר, לה נישא ב-25 במאי 1921 בבודפשט.
אסתמה, אקזמה ומחלות נלוות לאור תיאוריות אלרגיות (עם קארוי האיוש, בודפשט, 1944)
מחלות עור ומין (בודפשט, 1951)
Das microbielle Ekzem (עם שאנדור קורושי ומריאן גוזון, בודפשט, 1962)
מחלות אנטי-אלרגיות (עורך, בודפשט, 1967)
היבטים אימונולוגיים של מחלות אלרגיות (עורך, עם שאנדור קורושי, בודפשט, 1974)
עיטור מסדר העמל דרג זהב (1965)
אדן פוגאן (במקור עד 1899 פולק, (בהונגרית: Pogány Ödön; דווצ'ר, 3 בפברואר 1886 – בודפשט, 26 ביולי 1967) היה דוקטור לרפואה (MD), רופא אף אוזן גרון, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט ("דוקטורט קטן" .CSc) במדעי הרפואה (1952).
אדן פולק נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף פולק (1848–1921), בעל תואר "יועץ מלכותי", רופא ראשי של מחוז וספרם, ושל רוזליה זאואר (1855–1925).
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוסמך לדוקטור לרפואה באוקטובר 1908. בין 1908 לבין 1911 עבד כמתמחה במחלקת אף אוזן גרון של אוניברסיטת בודפשט.
בשנים 1912–1919 היה רופא מחלקת אף אוזן גרון של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (שמה היום המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
הוא שירת לאורך כל מלחמת העולם הראשונה ושוחרר כרופא גדודי.
בינואר 1919 מונה לרופא אוזניים בבית החולים לילדים באויפשט.
הוא פוטר מעבודתו בשל התנהגותו השמאלנית בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
מ-1921 עבד כרופא אף אוזן גרון בבית החולים בירו דניאל של הקהילה היהודית של בודה והיה הרופא המומחה בסנטוריום של איגוד העיתונאים.
מראשית שנות השלושים עמד בראש מחלקת אף אוזן גרון בבית החולים חסד והצדקה של החברה קדישא של פשט, ובמשך שנים אחדות לאחר מלחמת העולם השנייה כיהן גם בתפקיד מנהל בית החולים.
בין שתי מלחמות העולם, הוא נבחר כרופא אף אוזן גרון של המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים והשתתף בהקמת האגודה לסיוע לרופאים מובטלים (שלא הצליחו להתפרנס בעיקר בשל סיבות פוליטיות) וכן כיהן כנשיא מחלקת אף אוזן גרון של האגודה הרפואית המלכותית של בודפשט.
בשנת 1947, ביוזמתו, הוקמה המרפאה ההונגרית האוטונוירולוגית במסגרת המוסד לביטוח סוציאלי לאומי.
באותה שנה, באוניברסיטת פאזמאן פטר, הוא מונה כמרצה פרטי (לא חלק מהסגל) בתחום "הבדיקה התפקודית של איבר השמיעה ומשמעותו האבחונית הכללית", ולאחר מכן פרופסור.
בשנת 1952 הוכרז כקנדידט (דומה ל-PHD) למדעי הרפואה על ידי ועדת ההסמכה המדעית.
בין 1947 ל-1953, הוא היה המייסד, המארגן והראש של המחלקה האוטונוורולוגית של המרפאה של מועצת העיר בודפשט ברחוב צ'נגרי.
בשנים 1953–1967 עמד בראש המחלקה האוטונוירולוגית של המכון הלאומי לנוירוכירורגיה .
ב-1964 הוא ארגן את הסימפוזיון הבינלאומי בנושא אוטונוירולוגיה בבודפשט.
הוא נבחר לחבר קבוע בוועדת המערכת של כתב העת Otorhinolaryngology.
הוא פרסם שני ספרים ומאמרים רבים.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, שם הספיד אותו הרב הראשי הנריק פיש.
ליד קברו, הגינקולוג ופרופסור באוניברסיטה אימרה זולטן (ויינשטיין) שיבח את עבודתו, ולאחר מכן דיבר ד"ר ינה אלפלדי בשם תלמידיו.
אשתו הייתה רוז'ה וילהיים (1893–1956), בתם של אדולף וילהיים ושל אילונה דויטש, אתה התחתן ב-9 באוגוסט 1914 בבודפשט.
נתונים על הפתולוגיה של מורסות מוח אוטוגניות מסובכות (העיתון הרפואי של בודפשט, 1916, 11)
כמה חריגות אנטומיות של עצם הפטרוס מנקודת המבט של ניתוח אוזניים (שבועון רפואי, 1919, 31)
תפקיד האבחון הדיפרנציאלי האוטוגני בפרקטיקה הרפואית הכללית (העיתון הרפואי של בודפשט, 1919, 19–20)
מקרה של דלקת קרום המוח אוטוגנית חוזרת (רפואה, 1925, 32)
מחלה מוגלתית כרונית של ה-bursa pharyngea (רפואה, 1926, 32)
בדיקות מבוך בהתייחסות מיוחדת למחלות של מערכת העצבים המרכזית (בודפשט, 1929, מהדורה שנייה: בודפשט, 1935)
מערכת העצבים הווגטטיבית ואיבר השמיעה (בודפשט, 1947)
פתולוגיה של ניסטגמוס "אנצפלופתי" (Ophthalmology, 1950, 4)
נתונים לתסמינים נוירו-וגטטיביים מאוחרים של טראומה גולגולתית.
תפקידו של הגירוי הווסטיבולרי ביצירת blepharoelonus (Ophthalmology, 1955, 2.)
נתונים על הפתופיזיולוגיה והפתומכניזם של ניסטגמוס מפשק.
עם פאל גל ויאנוש קפש.
גליובלסטומה גרורתית הגורמת לחירשות מוחלטת דו-צדדית .
היבטים אוטונוירולוגיים של גידולים אינפרנטורליים בילדות .
עם פיטר מרק ויוז'ף סנאשי.
תפקידו של אנדרה הג'ש במחקר הוסטיבולרי (שבועון רפואי, 1963, 47)
עיטור מסדר הכבוד של העמל דרג זהב (1966)
אדמת הרוע הוא סרט מותחן פעולה אמריקאי משנת 2024 בבימויו של ויליאם יובנק, שכתב את התסריט יחד עם דייוויד פריגריו.
בסרט מככבים ליאם המסוורת', ראסל קרואו, לוק המסוורת', ריקי וויטל ומילו ונטימיליה.
אדמת הרוע יצא לאקרנים ב-16 בפברואר 2024.
קפטן אדי "ריפר" גרים, טייס מל"טים של חיל האוויר האמריקני, מספק סיוע אווירי מ-General Atomics MQ-9 Reaper לצוות של כוח דלתא של צבא ארצות הברית שנשלח להציל מרגל CIA בדרום הפיליפינים.
לאחר שנתקלו בבעיה מול אבו סיאף, סמל ג'יי ג'יי "פלייבוי" קיני, קצין TACP צעיר של חיל האוויר שצורף לצוות המל"טים כ־JTAC – הוא לכאורה השורד היחיד, ונשלח לנקודת חילוץ בהסתמך רק על התמיכה האווירית המרוחקת של ריפר.
ברגע שקיני מגיע, הוא מיורט על ידי אנשי אבו סאיף, מדלדל את התחמושת של המל"ט של "ריפר" ומאלץ את מסוק החילוץ בסכנת התפוצצות לעזוב.
בניסיון להגיע לנקודת חילוץ נוספת, קיני מאבד את הרובה שלו, נגמרת התחמושת לאקדחו, ואז נתפס.
אחד מחבריו ליחידה, רב-סמל ג'ון "שוגר" סוויט, מתברר בחיים ומציל את קיני, תוך כדי שהוא אומר לו שסמל בישופ נלקח בשבי לבסיס של אבו סאיף בתוך מערות.
באמצעות הרדיו של "שוגר", קיני יוצר קשר עם "ריפר", שמתזמן שלוש הפצצות לפגוע בבסיס, בדיליי של 15 דקות, לפני ש"ריפר" נאלץ על ידי הממונים עליו לעזוב את חדר הבקרה בגלל שחרג מהמשמרת שלו.
קיני וסוויט פושטים על אחד מהמתקנים של סייף לפני שנלכדו ונלקחו לכלא שלהם.
סוויט מוצא להורג ממש כשההפצצה השטחית הראשונה פוגעת, וקיני נלקח לעינויים, שם מנהיג המורדים לא מאמין לאזהרתו לגבי ההפצצות הקרובות.
כשהפצצות נפלו, קיני שורד בגלל שהוטבע באמבטיה, בעוד שמי שהטביעו אותו נלכדים בלהבות.
קיני תופס מצ'טה והורג את המנהיג, לוקח את הטלפון הלוויין שלו ומתקשר לבסיס חיל האוויר נליס ומחפש את "ריפר".
הצוות, שדעתו הוסחה בגלל משחק כדורסל, דוחה את השיחה של קיני ומפנה אותו לטלפון הפרטי של "ריפר".
"ריפר" לא עונה, בהיותו בשיחה עם אשתו, אז קיני משאיר הודעה קולית בבקשה לבטל את ההפצצה השלישית לפני שהסוללה תיגמר, וקיני עוזב לחפש את האסירים האחרים.
ברגע שגרים שומע את הודעתו של קיני, הוא רץ בחזרה לבסיס, וכשהוא מתקשר לבסיס אך אף אחד לא עונה, גרים נאלץ למהר לחדר הבקרה ולהורות לטייס המטוס לבטל את ההפצצה, בדיוק כשהיא טסה מול קיני, בישוף ומרגל ה-CIA בכניסה למערה.
כשהחיילים נלקחים בפיליפינים, גרים מתלונן בפני שאר הבסיס על כך ששלושה גברים כמעט מתו בגלל שהצוות היה מוסח מכדי לשמוע גם את קיני וגם את גרים מתקשרים, ומרסק את הטלוויזיה של חדר ההפסקה בכעס.
ליאם המסוורת' בתור סמל ג'יי ג'יי "פלייבוי" קיני
ראסל קרואו בתור קפטן אדי "ריפר" גרים
לוק המסוורת' בתור סמל אייבל
ריקי וויטל בתור סמל בישופ
מילו ונטימיגליה בתפקיד המפקד סוכן ג'ון "שוגר" סוויט
צ'יקה איקוגווה כסמלת ניה ברנסון
רוברט רבייה בתפקיד סעיד חשימי, מנהיג המורדים באבו סייף
גאנר רייט בתור קפטן דייוויד אנדרוז
ג'ורג' ברג'ס בתור טוראי קופר
דניאל מקפירסון בתור קולונל פאקט
פרויקט הקאסט, עם יובנק גם ביים, הוכרז לראשונה בשוק הסרטים של קאן 2022, עם ראסל קרואו וליאם המסוורת' כחברי הקאסט הראשונים שהוצמדו לסרט.
בספטמבר 2022, הכרזות ליהוק נוספות הוסיפו את מיילו ונטימיליה, לוק המסוורת', ריקי וויטל, דניאל מקפירסון, צ'יקה איקוגווה, ורוברט רבייה.
ג'ורג' ברג'ס הובא לצוות השחקנים על ידי קרואו.
הצילום העיקרי החל בספטמבר 2022, עד נובמבר 2022 בגולד קוסט, קווינסלנד.
ההפקה ניצלה את תמריצי המיקום שהציעה ממשלת אוסטרליה, והביאה כ-270 משרות לתעשיית הקולנוע המקומית שלה.
במהלך ההפקה, Signature Entertainment רכשה את זכויות ההפצה עבור בריטניה ואירלנד, צרפת וסקנדינביה, כשההפצה בארצות הברית מטופלת על ידי The Avenue.
הסרט יצא בארצות הברית ב-16 בפברואר 2024. בישראל הוא לא עלה לאקרנים בקולנוע, אלא בשירותי סטרימינג שונים.
סיימון אברמס מ-RogerEbert.com העניק לסרט שניים מתוך ארבעה כוכבים וכתב, "אדמת הרוע אולי מוכרת את עצמה כמותחן שלאחר משימת ההצלה של בלאק הוק דאון, אבל לעיתים קרובות מדי מדובר בהרצאה מומחזת רחבת ידיים על מה באמת לא בסדר עם האמריקאי לוחמה צבאית ומודרנית".
בביקורת חיובית כתב ניק שגר מהדיילי ביסט: "הסרט סוחר באגרו בלאסטר ובבומבסט שהם כל כך טהורים, לא מדוללים ולא עדינים עד שהוא נופל – ולפעמים נוטה אל – קומדיה.
אף על פי כן, מתחת לחזה התפוח שלו מסתתר חיבה כנה לגברים ולנשים שמסכנים את חייהם למען ארצם, וחשוב מכך, זה למען זה, וזה מסייע במשהו להרוויח את הפאתוס ההרגשה והטוב שלו".
אדן הרצוג (בהונגרית: Herzog Ödön; ראייץ, מחוז טרנצ'ין, 18 בספטמבר 1840 – בודפשט, 27 בדצמבר 1927) היה מהנדס יהודי-הונגרי המפקח הראשי של רכבת המלכותית של הונגריה הממלכתית.
אדן הרצוג נולד במשפחה יהודית כבנם של מוזס הרצוג ושל יוליאנה אלטמן.
בשנת 1850, הוא עבר לפשט עם הוריו ובשנים 1857–1858 הוא היה סטודנט באוניברסיטת יוזף לטכנולוגיה (שמה היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה).
הוא השלים את לימודיו הנוספים בפוליטכניקום של וינה, שם קיבל תואר מהנדס ועבד כפקיד טכני מ-1862. הוא לקח חלק בפרויקטים רבים של תכנון ובנייה בשירות המנהלת הארכיטקטונית של הרכבת המלכותית ההונגרית ושל הרכבת המלכותית ההונגרית.
מ-1870 עד 1873, הופקד על התכנון והבנייה העצמאיים של מסילת הרכבת גארמברזנצה-שלמץ וקיבל את הדרגה והמינוי מפקח הראשי.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
רבים ממאמריו פורסמו בעיתון של אגודת המהנדסים ההונגרית:
סקיצות מהתערוכה העולמית ב-1867 בפריז
ברומטר קומפקטי והשימוש בו בשרטוט קווי רכבת, 1873
מסילת רכבת המכרה של שלמץ עם מסילה צרה, 1874
טבלאות המרת מחירים עבור ערכי האורך, השטח, המעוקב הנפוצים יותר לפי מערכת המטרים ומערכות המונים הישנות, וכן למשקלים של הקלמרי ובית המרקחת.
(הוא חישב את כל טבלאות ההמרה וסיפק להם הסברים ודוגמאות...
בודפשט, 1876. (עם טקסט הונגרי וגרמני)
היכרות עם מערכת המדידה, גזירת סוגי המדידה והשוואה למערכות המדידה הישנות...
מחקר בעזרת בארות ארטזיות בודפשט, 1895. (ברמנית: וינה, 1895)
אדמת מואת (בטורקית מודרנית: mevat, בטורקית עות'מאנית: موات, מהמילה הערבית: موات, מוות) היא אחד מסוגי המקרקעין שהונהגו על פי חוק הקרקעות העות'מאני משנת 1858. המדובר ב"קרקע מתה" שאיש אינו משתמש בה.
על פי הוראות חוק הקרקעות העות'מאני ניתן היה לרכוש זכויות בקרקע מואת באמצעות עיבוד והחזקה.
המחוקק המנדטורי שינה מצב זה, ואסר על רכישת זכויות בקרקע מתה באמצעות עיבוד.
על פי הוראות חוק המקרקעין קרקע זו תיחשב לרכוש המדינה.
חשיבותו של סיווג זה היא רבה, בשל טענתם של הבדואים בנגב לזכויות במקרקעין, כאשר מרבית קרקעות הנגב מסווגות כאדמת מואת.
חוק הקרקעות העות'מאני שנחקק בשנת 1858 וחל גם על שטחי ארץ ישראל שהיו חלק מן האימפריה העות'מאנית מגדיר אדמת מואת בסעיף 6 לחוק -
"קרקע "מוואת" (מתה) היא קרקע שוממה, שאין איש מחזיק בה, ולא הושארה ולא הוקצתה לציבור, והיא נמצאת כה רחוקה מכפר או עיר עד שאין שומעים בה את קולו הרם של אדם בקצה היישוב ; דהיינו, במרחק מיל ומחצה או מהלך מחצית השעה מקצה היישוב."
כן קובע סעיף 103 לחוק -
"קרקעות מתות (מוואת) הם מקומות.
השממה, כגון, הרי טרשים (טשליק), שדוודפרא (אוטלק) וחורשוחראלונים (פרנאליק), שלא היו בהחזקת איש על פי שטר טאבו, ולא הוקצו מקדמת דבא לתושבי כפרים או ערים, והמרוחקים במרחק כזה מן הכפרים והערים, שאין שומעים בהם את קולו הרם של אדם מקצה היישוב.
הנזקק לקרקע כזאת יכול לפתחה ולעשותה שדה ניר בחינם ברישיון הפקיד — בתנאי שזכות הבעלות (רקבה), תישאר בידי האוצר (בית-אל-מאל) ויחולו עליה דיני יתר הקרקעות המעובדות."
המג'לה מגדירה בסעיף 1270 קרקע מואת (אראצ'י מואת) -
"קרקע מתה היא קרקע שאינה מיוחדת לבעלים ואינה מרעה, שדה או מחטב עצים של כפר או עיר, ורחוקה מהישוב.
כלומר, מקום שלא תשמע בו קריאתו של אדם בעל קול חזק העומד על יד אחד הבתים שבקצה העיר או הכפר."
הגדרות אלו אינן מדויקות, והיה צורך להתאימן למציאות המודרנית.
בשנת 1961 קבע בג"ץ כי "מבחן השמיעה" אינו תקף, וכי יש לבדוק מרחק של מיל וחצי ממקום היישוב.
רק קרקע הנמצאת במרחק של מיל וחצי ממקום יישוב, והיא אינה מעובדת, יכולה להיחשב כקרקע מואת.
מרחק של מיל וחצי הוא כ-2.5 ק"מ בשיטה המטרית הנהוגה בישראל כיום.
מועד הבדיקה צריך להיות שנת 1858 בה פורסם חוק הקרקעות.
סיווג המקרקעין בתקופת המנדט ולאחר הקמת המדינה
לאחר כניסת המנדט הבריטי על ארץ ישראל לתוקף בשנת 1922, נחקק סימן 46 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל, 1922, ובו נקבע כי כל החוקים העות'מאניים שעמדו בתוקף ב־1 בנובמבר 1914, הוא היום שבו נכנסה טורקיה למלחמת העולם הראשונה, ימשיכו לעמוד בתוקפם.
קביעה זו הותירה את חוק הקרקעות העות'מאני בתוקף אף בימי המנדט הבריטי.
המקור המשלים לדיני המקרקעין לצד החוק, המג'לה, נותרה אף היא בתוקף מסיבה זו.
עם הקמת מדינת ישראל, קבעה פקודת סדרי השלטון והמשפט, בסעיף 11, כי המשפט שהיה קיים בישראל ביום הקמת המדינה, ימשיך לעמוד בתוקפו (למעט כמה חריגים).
כך שרדו חוק הקרקעות והמג'לה מעבר שלטוני נוסף, והפכו לחלק מדיני מדינת ישראל הריבונית.
בשנת 1969 התקבל חוק המקרקעין.
מטרת המחוקק בחקיקת חוק המקרקעין הייתה לקבוע הסדר אחיד לכל המקרקעין בישראל, ולפיכך כלל החוק ביטול של סיווג המקרקעין העות'מאני, ושל חוק הקרקעות העות'מאני.
בסעיף 155 קבע החוק כי אדמות מואת יירשמו כאדמות מדינה, וכן נקבע כי אין בביטול הסיווג כדי לפגוע בזכויות שנוצרו בטרם נכנס החוק לתוקף.
על פי סעיף 103 לחוק הקרקעות, ניתן "להחיות" קרקע מואת באמצעות עיבוד והחזקה רצופים, בין אם ברשות בעלי המקרקעין (הוא המדינה) ובין אם ללא רשותו.
השלטון העות'מאני היה מעוניין בפיתוח אדמות מתות, ולכן איפשר רכישת זכויות בהן באמצעות עיבוד, גם ללא רשותו.
שלטונות המנדט הבריטי החליטו שלא לאפשר רכישת זכויות בקרקע מואת באמצעות עיבוד והחזקה.
בפקודה שפורסמה בשנת 1921, פקודת הקרקעות (מתות), החליפו את סעיף 103 לחוק הקרקעות העות'מאני, בסעיף הקובע כי: "כל המשדד או מעבד כל קרקע שוממה בלא הסכמתו של מנהל מחלקת הקרקעות לא יהא זכאי לקבל שטר קנין על אותה קרקע, ולא עוד
אלא שיהא צפוי להיות מובא במשפט על הסגת גבול".
כן קבעה הפקודה כי על מי שכבר רכש זכויות בקרקע מואת באמצעות עיבוד והחזקה לרשום את זכותו עד ליום 16 באפריל 1921.
הוראות סעיפים 156 ו-166(א) לחוק המקרקעין השאירו את האפשרות לרשום זכות שנרכשה לפני תחילת החוק וזאת במקרקעין לא מוסדרים.
אדמת מירי ואדמת מואת הם סוגי הקרקע היחידים המאפשרים העברת זכות במקרקעין באמצעות עיבוד היוצר התיישנות.
הוראות פקודת האדמות המתות המנדטורית לא איפשרו לטעון לזכות מסוג זה, והטוען כיום לזכות באדמת מואת צריך להראות קושאן המראה את זכותו במקרקעין..
מאבק הבדואים להכרה בזכויותיהם בנגב
רוב שטחו של הנגב מוגדר כאדמת מואת.
סיווג זה נקבע לראשונה בדו"ח של צוות של משרד המשפטים בראשות עורכת הדין פליאה אלבק שהייתה מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה.
עיגון משפטי נוסף לסיווג זה נמצא בפסק הדין התקדימי בעניין, הלכת אלהואשלה, שניתן בשנת 1984. השופט אברהם חלימה קבע בפסק דין זה -
"אלה שתרו במרחבי הנגב או שחקרו את שטחיו, כגון ע' אלעארף בספרו תולדות באר שבע ושבטיה וכן ברסלבסקי בספרו הידעת את הארץ, כרך ב', התייחסו לאזור, שבו נמצאות החלקות, וכן למקום הידוע ככורנוב.
כולם מדברים על חורבות עתיקות של ערים, אשר נהרסו משכבר הימים, אך ההריסות השתמרו דווקא בשל השוממות ששררה במקום.
מצבו של הנגב בשנת 1870 נחקר על-ידי המלומד פלמר, שעשה מסע באזור ועמד מקרוב על מצבו של הנגב.
הוא מצא שממה, חורבות עתיקות ובדווים נוודים, אשר לא עיבדו במיוחד את האדמה, לא חרשו אותה ובכלל לא עסקו בחקלאות.
גם כשירדו גשמים והייתה צמחייה טבעית, השתמשו במים להשקאת העדרים אך לא לצורך עיבוד חקלאי.
אם נוסיף לכל זה את אופיים הנוודי של שבטי הבדווים והעובדה שהאזור הוא בדרך כלל צחיח מחוסר גשמים רוב ימות השנה, תישמע מסקנתה של הערכאה הראשונה מתאימה למציאות ולמצב האובייקטיבי, המאפיין את המקום."
פסיקה זו הגדירה כמעט את כל שטחו של הנגב כקרקע מואת, בה לא ניתן לרכוש זכויות מכוח עיבוד והחזקה.
פסיקה זו משמשת עד היום על מנת לדחות את תביעותיהם וטענותיהם של הבדואים לזכויות בקרקעות בנגב.
על הלכה זו נמתחה ביקורת קשה, בטענות כי אינה משקפת את המצב המשפטי או העובדתי הנוגע לקרקעות הנגב.
לאחר מלחמת ששת הימים קיבלה ישראל את השליטה על שטחי יהודה ושומרון, שבעבר סופחו על ידי ממלכת ירדן.
שטחים אלו נתפסו על ידי ישראל בתפיסה לוחמתית והחוק הישראלי אינו חל בהם.
אף על פי שהסיפוח הירדני של שטחי יהודה ושומרון לא הוכר על ידי העולם בכלל, ועל ידי ישראל בפרט, הכירה ישראל בתחולתו של החוק הירדני בגדה.
ניסיונות להתנגד לתחולתו של חוק זה נדחו בבית המשפט העליון.
המשמעות דה יורה של ההכרה בחוק הירדני היא כי לחוק הקרקעות העות'מאני עדיין יש תחולה בשטחי יהודה ושומרון.
על רקע בג"ץ אלון מורה והחלטת הממשלה שבאה בעקבותיו לפיו לא יוקמו יותר התנחלויות על גבי אדמות פרטיות פלסטיניות באמצעות צו תפיסה צבאית, (דרך שבה ננקט בהקמת מספר התנחלויות קודם ל־1980), נוצר צורך לאיתור אדמות מדינה ביהודה ושומרון, עליהן ניתן יהיה להקים התנחלויות חדשות.
סיווגם של מקרקעין כ"אדמות מדינה" קיבל חשיבות, שכן על אדמות מסוג זה ניתן היה לטענת המדינה להקים התנחלויות.
הכרזה על מקרקעין כ"אדמת מדינה" הביאה להשתלטות על כ-50% משטחי יהודה ושומרון, שהוכרזו כאדמת מדינה.
על פי המבנה החוקי באזור יהודה ושומרון, ניתן להכיר באדמת מואת כאדמת מדינה.
עם זאת, מרבית האדמות ביהודה ושומרון נמצאות בסיווג אדמת מירי ואדמת מואת נמצאת בעיקר במדבר יהודה ובקעת הירדן.
אדמת מתרוּכה (בטורקית מודרנית: metruk, בטורקית עות'מאנית: متروك) היא אחד מסוגי המקרקעין שהונהגו על פי חוק הקרקעות העות'מאני משנת 1858. המדובר בקרקע שנועדה לשימוש הציבור.
על פי הוראות חוק המקרקעין משנת 1969 קרקע זו תחשב לרכוש המדינה, או שתירשם על שמן של רשויות מקומיות.
בחוק הקרקעות העות'מאני שנחקק ב-1858 וחל גם על שטחי ארץ ישראל שהיו חלק מהאימפריה העות'מאנית קבע סעיף 5 -
"קרקע "מתרוכה" נמנית עם שגי סוגים:
א) קרקע שהושארה לציבור, כגון דרך ציבורית;