tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בלילה שבו פרץ המרד הכריזו ה-CNT והאוח"ט על שביתה כללית בשידורי הרדיו, והפועלים החלו להוציא כלי נשק ממחבואים שבהם הוטמנו בעת אירועי אסטוריאס באוקטובר 1934. הפועלים דרשו מהמושלים האזרחיים לחלק להם נשק, אך בדרך כלל נתקלו בסירוב, או שלא היה כל נשק בנמצא.
ברחובות הוקמו מחסומים, אך הפועלים שהתקוממו נגד המרד נטבחו.
המושל האזרחי בעיר חאן נקט גישה פעילה יותר.
הוא יצא אל מטה המשמר האזרחי ושכנע את אנשיו להניח את נשקם, על אף מחאותיהם וטענתם שהם נאמנים לרפובליקה.
לאחר מכן מסר את הנשק לאוח"ט ול-CNT על מנת שיחלקו אותו לאנשיהם, והעיר עברה לצד הרפובליקה.
יומיים לאחר פרוץ המרד, ראש הממשלה, שכשל כישלון מוחלט בהתמודדות עם המרד, הוחלף ופרופסור באוניברסיטה בשם חוסה חירל () מונה לתפקיד.
הוא פיזר את הצבא באמצעות צו ופקד שכלי הנשק יימסרו לידי ארגוני הפועלים.
על אף שהיו מושלים שסירבו למלא הוראה זו, יותר מ-60,000 רובים הובאו במשאיות למשרדים הראשיים של האוח"ט וה-CNT, אך רק ל-5,000 מהרובים היו בריחים.
מרבית הפועלים למדו עוד באותו ערב כיצד משתמשים ברובה.
הלחימה התנהלה בכל רחבי ספרד, והאנרכיסטים לקחו חלק בלחימה כנגד הגנרלים הפשיסטים ברוב החזיתות.
בברצלונה האנרכיסטים היו שותפים מרכזיים לאחד הקרבות הקשים שהיו במלחמה.
במשך כל הלילה עסקו ועדות ההגנה המקומיות של ה-CNT בהכנות למלחמה.
אנשיהן השתלטו על נשקיות מבודדות (על חלקן בעזרת סיוע של עובדי נשקייה אוהדים) ופרקו מנשקן ארבע ספינות שהגיעו לנמל.
אוח"ט ידע על משלוח של דינמיט שהגיע לנמל, ולאחר שנתפס המשלוח ייצרו האנרכיסטים כל הלילה רימוני-יד תוצרת בית.
הם רוקנו את כל החנויות לכלי נשק שבעיר, החרימו מכוניות פרטיות ומשאיות, ופועלי המתכת הצמידו להן לוחות שריון מאולתרים וערמו שקי חול מאחורי תא הנהג.
בבוקר החל אחד הקרבות הקשים במלחמה, בהם האנרכיסטים, וביניהם דורוטי, לקחו חלק, ולבסוף הובסו הכוחות הפשיסטים.
אנדרלמוסיה של ממש אפיינה את ימי הלחימה הראשונים.
שני הצדדים עשו אלתורים מכל הסוגים.
רק בראשית אוגוסט נתחמו האזורים השונים בבירור ואפשר היה לזהות את חזיתותיהם של שני הצדדים.
המורדים החזיקו ברצועת אדמה אופקית ורחבה, שהשתרעה מגליסיה ולאון במערב ועד נווארה ואראגון הצפונית במזרח.
שטח זה הקיף את חבלי מפרץ ביסקאיה - אסטוריאס, סנטנדר וחבל הבסקים, בדרום ובמערב כבשו המורדים לא יותר מחלק קטן של אנדלוסיה.
הלאומנים גם קיבלו סיוע חוץ משבטי הריף שבצפון אפריקה, ובשלב מאוחר יותר היטלר ומוסוליני סיפקו להם סיוע צבאי, ימי ואווירי, לוגיסטי וטכני, ואילו גופים אמריקנים ובריטים בעלי אינטרסים כלכליים עתידים היו להעמיד לרשותם אשראי ונפט חיוניים.
הערים הגדולות, ברצלונה ומדריד, ובעצם שני שלישים משטח ספרד, רוב חיל הים וצי הסוחר, עתודות הזהב של המדינה וכן יצוא פרי ההדר מוולנסיה, המקור החשוב ביותר למטבע חוץ בספרד - כל אלו נותרו בידיה של הרפובליקה בשלב זה.
ה-CNT האנרכיסטי והאוח"ט הסוציאליסטי, נשאו בעיקר העול של הלחימה כנגד המורדים, וגם היוו את הבסיס להתארגנות המהפכנית של האזור הרפובליקני, למעט חבל הבסקים.
מספר החברים בשני הארגונים הלך ותפח, אם בשל ריבוי של תומכים, ואם בשל מניעים אופורטוניסטים, ועד מהרה מנה כל אחד מהם כ-2 מיליון חברים.
בכל עיר ובכל כפר היה "ועד מהפכני", שבו בא לידי ביטוי מאזן הכוחות הפוליטי באותה קהילה.
הוועד הזה היה אחראי לארגונם ולתפעולם של כל המוסדות שהופעלו בעבר בידי הממשלה והרשויות המקומיות, וארגנו את כל השירותים הבסיסיים.
הם הפקיעו בתי מלון, בתי מגורים ובתי עסק כדי להופכם לבתי-חולים, בתי-יתומים ובתי-ספר, מגורי אנשי המיליציה ומשרדי מפלגות.
הם הקימו כוחות ביטחון משלהם על מנת לשים קץ להריגות אקראיות והריגות ממניעים אישיים, שבוצעו במסווה של "פעולות אנטי-פשיסטיות".
על השלטת הצדק היו ממונים בתי דין מהפכניים, שההליכים בהם השתפרו לאין ערוך מאז המשפטים המדומים שהתנהלו בימיה הראשונים של המלחמה.
מקור כוחו של ה-CNT היה בעיקר הסוורים (פועלי רציף), הימאים ובעיקר הדייגים, שהקימו קואופרטיבים להסדרת כל ההיבטים של משלח ידם.
מכל המהלכים האזוריים הללו לקראת ממשל-עצמי, החשוב ביותר היה זה של קטלוניה.
אחד העיתונאים תיאר את ברצלונה כ"עיר המוזרה ביותר בעולם כיום, עיר שבה האנרכו-סינדיקליזם תומך בדמוקרטיה, אנרכיסטים שומרים על הסדר ופילוסופים אנטי-פוליטיים הם בעלי השפעה וכוח".
נשיא קטלוניה הציב בפני האנרכיסטים דילמה - "או דיקטטורה אנרכיסטית, או דמוקרטיה ייצוגית שפירושה שיתוף פעולה".
מאחר שכפיית אוטונומיה חברתית וכלכלית על שאר האוכלוסייה נוגדת את אמונתם של האנרכיסטים בחופש הדיבור והמחשבה, הם העדיפו שיתוף פעולה עם מפלגות פוליטיות.
אחד האנרכיסטים אמר: "לא האמנו בדיקטטורה כשזו הופעלה נגדנו, ולא רצינו בה כשיכולנו לכונן אותה על חשבון הזולת".
בוועידתם בסרגוסה, שבעה שבועות לפני כן, החליטו האנרכיסטים שכל השקפת עולם מדינית תורשה לפתח את צורת הקיום המתאימה לה, זו לצד זו.
ואומנם, עקב סיבות כלכליות ואחרות, הציעו האנרכיסטים שיתוף בשליטה עם מפלגות אחרות, ובהמלצתם הוקם "הוועד המרכזי של המיליציות האנטי-פשיסטיות", שהיה בעצם מופקד על הכל, ותפקד כמעין-ממשלה.
אחד ההבדלים הבולטים בין מדריד לברצלונה היה בתחום השימוש שנעשה בבתי המלון בשתי ערים אלה.
במדריד השתלטה המפלגה הקומוניסטית על אחד המלונות והפכה אותו למגורי פאר לבכירי המפלגה וליועצים סובייטים, ואילו בברצלונה שימש מלון "ריץ" ל-CNT ולאוח"ט כמסעדה עממית לנזקקים.
כל מי שבא למסעדה נאלץ להצטייד באישור מן הוועד המקומי שלו, אך השומרים "סירבו להיות ביורוקרטים".
מעטים בלבד ניצלו את המצב ואכלו שתי ארוחות ביום, והסכו"ם היוקרתי של המלון כמעט ולא נגנב.
האנרכיסטים זקפו זאת לזכות העובדה שהסכו"ם לא היה עוד רכוש פרטי או רכוש המדינה, ועל פי השקפתם, אנשים אינם גונבים את מה ששייך להם.
האנרכיסטים גם איפשרו לפליטים מאזורים שהלאומנים כבשו להתגורר בדירותיהם של העשירים.
מפעלים מעין אלה הביאו להיעלמותם של מקבצי הנדבות מרחובות ברצלונה, שלא כמו במדריד.
תנועת ההמונים יוצאת הדופן הזו, למען ניהול עצמי בידי הפועלים, עודנה מעוררת מחלוקת רבה.
הן הממשלה הליברלית והן המפלגה הקומוניסטית הספרדית ראו בה מכשול, העלול לסכן את מאמציהן לארגן את המאמץ המלחמתי.
הקולקטיבים בספרד הרפובליקנית לא דמו לסובחוזים בברית המועצות.
הם היו מושתתים על בעלות משותפת ועל ניהול משותף של הקרקע או של בית החרושת.
לצידם פעלו תעשיות שעברו תהליך של סוציאליזציה (שעיצבו מחדש את המבנה שלהם) ושנוהלו בידי CNT ואוח"ט, וגם חברות פרטיות בשליטה ובניהול משותפים של הפועלים והבעלים.
האזורים שתהליך הקולקטיביזציה מרצון השפיע עליהם יותר מכל היו קטלוניה וארגון, שם היו מעורבים בו כ-70% מכוח העבודה.
בכל האזור הרפובליקני היו קרוב ל-800,000 עובדי אדמה וקצת יותר ממיליון פועלי תעשייה שהתארגנו בקולקטיבים ובצורות אחרות של ניהול שיתופי אנרכיסטי.
ועדי העובדים בברצלונה השתלטו על כל השירותים הציבוריים, על מונופול הנפט, חברות הספנות, חברות בתחום התעשייה הכבדה, על מפעלי "פורד" לייצור רכב מנועי, חברות הכימיקלים, תעשיות הטקסטיל ועל מספר רב של עסקים קטנים.
משקיפים זרים גרסו שתופעה זו לא הייתה אלא שיבה רומנטית לקומונות הכפריות של ימי הביניים.
אך בספרד של אותה עת לא חששו עוד מן המודרניזציה, משום שהפועלים הם ששלטו בה ובתוצאותיה.
גם בחקלאות וגם בתעשייה אפשר היה ליישם עתה שיפורים טכניים מן הסוג שהיה מביא בעבר לפריצת שביתות אלימות.
האיגוד המקצועי של פועלי העץ, שהשתייך ל-CNT, סגר מאות בתי מלאכה לא יעילים כדי לרכז את הייצור במפעלים גדולים.
עם זאת, התעוררו קשיים בהשגת מכונות חדשות, בעיקר עקב סירובה של ממשלת ספרד לאשר מטבע חוץ למפעלים שעברו קולקטיביזציה.
לקולקטיבים האנרכיסטים היו בעיות רבות.
עדיין היו פערים בן קולקטיבים עשירים לעניים.
מניעת הבזבוז הקפיטליסטי מזה, ומניעת חוסר היעילות שבקומוניזם הממלכתי מזה, הושגו רק בחלקן.
האנרכיסטים גם התקשו ליצור איזון בין הצרכן ליצרן משום שבמקרים רבים לא היו מודעים ועדי העובדים לדרישות הצרכנים.
כמו כן, התנהלו דיונים וחיכוכים ממושכים בתוך ועדי העובדים.
עם זאת, שירותים כגון מים, גז וחשמל החלו לפעול תחת הנהלה חדשה בתוך שעות לאחר השתלטות העובדים.
פועלי התעשייה של קטלוניה היו המקצועיים ביותר בספרד.
אחד ההישגים המרשימים באותם ימים ראשונים היה חידוש פעילותה של התחבורה הציבורית בשעה שהרחובות היו עדיין חסומים בעיי חורבות ומתרסים.
אחד המשקיפים סיפר ש"5 ימים לאחר שנפסקה הלחימה פעלו בברצלונה 700 חשמליות, במקום 600 החשמליות שהיו בה לפני כן, כולן צבועות בצבעי CNT ואוח"ט, אדום ושחור במלוכסן, על הדפנות".
עם זאת, להצלחת התחבורה הקולקטיבית בברצלונה סייעו גורמים שלא עמדו לרשות הענפים האחרים - זרימת מזומנים קבועה, ומיעוט חומרי גלם הדרושים לתפעול.
בנוסף, קשיים כלכליים עמדו בפני האנרכיסטים - צניחת שער הפסטה, התייקרות חדה של חומרי גלם, אמברגו סחר לא רשמי בתמיכת הלאומנים, ומניעת אשראי ומטבע חוץ בידי הממשלה.
אחת מנקודות החולשה של האנרכיסטים היו ענייני הכספים.
חלק מהקולקטיבים נוהלו בצורה כלכלית נאותה, ובחלק אחר שררה אנדרלמוסיה מוחלטת.
אל ההכנסות ממכירות התייחסו כרווח נקי ולא הקצו כספים לרכישת חומרי גלם, ומה שנותר בקופה לאחר תשלום המשכורות נתרם למוסדות צדקה שמאלניים או לקולקטיבים חקלאיים, לרכישת מכונות חדשות.
במקומות מסוימים נעשה שימוש בכוח הזרוע על מנת להקים את הקולקטיבים, ובמקומות אחרים האנרכיסטים לא אכפו את הקולקטיביות על כפריים שהתנגדו לכך, אלא המתינו עד שתורגש השפעתו החיובית של התהליך בכפרים אחרים, וקולקטיבים אלו השיגו את התוצאות הטובות ביותר.
ברוב הקולקטיבים האנרכיסטיים בוטל הכסף.
בחודשים הראשונים הדבר היקשה על קיומו של סחר חוץ, אך ככל שגברה בעיית המזומנים והמחסור במזון, הספקים העירוניים היו מוכנים לקבל יבולים חקלאיים במקום כסף.
בדרך כלל הייתה המשכורת משולמת למשפחות במנות קצובות ולא בכסף מזומן, הואיל וכל אחד היה שווה זכויות בכל, בין שעבד ובין שהיה חולה.
הסנקציה היחידה נגד אלו שניצלו את המצב על מנת לא לעבוד, היה הלחץ החברתי.
בני האדם היו אמורים לחיות ללא הפחד מהגעה לפת לחם מחד, וללא תמריצים חומריים מאידך.
בכמה מן הקולקטיבים של ה-CNT נהגו חברי הוועד לקחת לעצמם פחות מכל השאר, על מנת שלא יואשמו בשחיתות ובניצול מעמדם.
הכסף הוחלף ברוב המקרים בשוברים לרכישת מצרכים בחנויות הכפר, שהפכו למרכזי חלוקה.
בעלי המקצוע כגון נגרים, סנדלרים, רופאים וספרים סיפקו את שירותיהם ללא תשלום, ובתמורה דאגה הקהילה לקיומם.
במקומות רבים הוקמו מפעלי ייצור קטנים, על מנת להציע מגוון רב יותר של מקומות עבודה.
במקרים רבים נטו גם בעלי משקים זעירים להצטרף לקולקטיבים למראה היתרונות שבעיבוד הקרקע המשותף.
הקומוניסטים תקפו את שיטת הניהול העצמי בטענה שהיא אינה יעילה, אך היבולים גדלו בחמישית לערך בארגון והצטמצמו בקטלוניה, שם היו עדיין רוב האיכרים בעלי משקים קטנים.
אחד מדברי הביקורת שנמתחו על הקולקטיבים, נסב סביב אי יכולתם לספק מזון לחזית בכמויות ובזמנים קבועים, אך אף על פי שהיו מקרים של חוסר יעילות, יצוין עוד שכל המשאיות שהיו ברשותם הוחרמו.
מבחינת הייצור ושיפור תנאי חייהם של האיכרים, הקולקטיבים בניהול עצמי נחלו הצלחה.
נראה גם שהם עודדו את היווצרותם של יחסי קהילה הרמוניים.
אולם, היו גם שיבושים בתקשורת בין הקולקטיבים ומחלוקות לא מעטות.
למגינת לבם של האנרכיסטים, אנוכיות הקולקטיבים באה על מקומה של האנוכיות האינדיבידואלית, והם תקפו קשות את ה"נאו-קפיטליזם" הזה.
שיתוף הפעולה על ה-CNT-FAI עם הממשלה
ב-4 בספטמבר התפטרה ממשלתו של חירל באזור הרפובליקני, וקמה ממשלה חדש בראשותו של לרגו קביירו.
לרגו הציע לאנרכיסטים להצטרף לממשלתו אך האנרכיסטים הציעו הצעה נגדית - הקמה של "מועצת הגנה לאומית", שלרגו יהיה נשיאה ויהיה בה 5 חברים מה-CNT, 5 מאוח"ט, 4 רפובליקנים ליברלים, ובלי קומוניסטים.
בהצעתה זו, הנהגת ה-CNT, שהייתה אז פחות רדיקלית מן האנרכיסטים שהיו אחראים להקמת הקולקטיבים, הודתה בעצם בצורך בתיאום מרכזי ובשיתוף פעולה במלחמה קונבנציונלית, אך בסופו של דבר לא היו אנרכיסטים שהצטרפו לממשלתו של לרגו.
בנובמבר שב לרגו קביירו וביקש מן האנרכיסטים להצטרף לממשלתו, מאחר שהם היו הכוח הגדול ביותר מבין אלו שלחמו בלאומנים.
מנהיגי CNT-FAI שוב ניצבו בפני דילמה בסיסית.
מצד אחד, הם האמינו שהמדינה היא מוסד מדכא, ללא קשר למדיניות של מנהיגיה, ומצד שני, הדאיגה אותם מאוד השפעתם של הרוסים והתעצמותם של הקומוניסטים, שהובילו קו שתמך בריכוזיות חזקה ובהתנגדות לניהול-עצמי.
מאוחר יותר, הסבירה אחת מהאינטלקטואליות של FAI, פדריקה מונטסני, את החלטתם של האנרכיסטים: "בעת ההיא ראינו רק את המציאות שמולה ניצבנו: הקומוניסטים בממשלה ואנחנו מחוצה לה, האפשרויות הרבות והשונות, וכל הישגינו בסכנה." CNT-FAI קיבלו את תיקי הבריאות, המשפטים, התעשייה והמסחר.
שר המשפטים ביטל את שכר הטרחה, והורה על השמדתם של כל התיקים הפליליים.
גם בתחום הצבאי נאלצו האנרכיסטים לבצע מספר פשרות.
שיטת המיליציות לא הצליחה להתמודד לבדה מול מכונת המלחמה של הלאומנים, והאנרכיסטים נכנעו ללחץ להפוך את המיליציות ל"צבא עממי".
האנרכיסטים דחו לחלוטין את חובת ההצדעה, את צורת הפנייה הפורמלית ואת הקצינים שהגיעו מבחוץ.
בעיית ההבדלים בין משכורת הקצינים לבין זו של המיליציונרים נפתרה בדרך כלל בכך שהקצינים תרמו את כל משכורתם מעל לשכר המיליציונר ל"קופת המלחמה" של CNT.
המפלגה הקומוניסטית בספרד (PSUC) הלכה והתחזקה בזמן מלחמת האזרחים בספרד, בעיקר הודות לסיוע מאסיבי מסטלין, מניעת משאבים מבעלי הברית בממשלה, ושיטות דיכוי אכזריות של המשטרה החשאית.
הקומוניסטים עשו רבות על מנת לדכא את התנועה האנרכיסטית, להשתלט על ממשלת הרפובליקנים, ולהגביר את הריכוזיות.
מאחר שהליברלים והסוציאל-דמוקרטיים לא גיבו את לרגו קביירו, הוא נאלץ לפנות אל ארבעת השרים האנרכיסטים כדי שיסייעו לו לעמוד בפני הקומוניסטים.
הרגלם של הקומוניסטים לשמור לכוחותיהם את מיטב כלי הנשק, אמצעי התחבורה, הציוד, מנות המזון, הטיפול הרפואי וגם סיוע אווירי, ארטילרי ומשוריין, העלה את חמתם של האנרכיסטים, וגרם לעוינות גוברת בין המחנות.
כ-80 אנרכיסטים הוצאו להורג בירייה בידי שוטרים קומוניסטים במדריד באביב.
האנרכיסטים הגיבו במספר רב של פעולות גמול.
בתי סוהר סודיים הוקמו בידי הקומוניסטים, ואליהם נשלחו סוציאליסטים, רפובליקנים ואנרכיסטים, ורבים מהם עונו או נורו למוות.
לאחר שחקירה אישרה את עובדת קיומם של בתי הכלא הסודיים, ניצל לרגו קביירו את ההזדמנות לפיזור החונטה להגנה בשליטת הקומוניסטים.
למרות זאת, הקומוניסטים המשיכו להטיל את אימתם על כל מי שסירב להתיישר עם הקו הרשמי של המפלגה הקומוניסטית, והאשימו את הקולקטיבים האוטונומיים של האנרכיסטים כ"מסייעים לאויב", וכניסיון בגידה.
האנרכיסטים החלו להטיל ספק בהחלטתם לקחת חלק בממשלה המרכזית, בייחוד לאור העובדה שיחידותיהם לא קיבלו נשק ואספקה שהובטחו להם כשהסכימו להשתלב ב"צבא העממי", והממשלה המרכזית ניסתה לפרק את הקולקטיבים.
האנרכיסט הצרפתי, סבסטיאן פור (), מתח את הביקורת הנוקבת ביותר על כניסתה של CNT-FAI לממשלה.
הוא טען שאם יש לחדול להתנגד לרעיון המדינה בתוקף הנסיבות ומכורח המציאות, משמע שרעיון זה איננו יכול להיות עקרון בר-תוקף.
לתהליך הדמורליזציה בשורות האנרכיסטים נלוו ירידה בכוחם והשפעתם.
CNT שמרה על כוחה מלפני המלחמה, אבל רבים מהחברים שהצטרפו אליה בקיץ 1936, עברו לשורות הקומוניסטים, והיא חזרה למנות כמיליון וחצי חברים.
המתיחות הגיעה לשיא במאי 1937, בעת קרב שהתנהל בברצלונה בין הקומוניסטים לאנרכיסטים, במהלכו נהרגו 500 איש.
לאחר מספר ימים הושגה שביתת נשק, כאשר ידם של הקומוניסטים הייתה על העליונה.
נשקם של העובדים האנרכיסטים הוחרם, בעוד לעובדים הקומוניסטים הותר להמשיך ולהיות חמושים.
ארגון ה-FAI הוצא אל מחוץ לחוק, והרדיו והעיתונות של ה-CNT היו כפופים לצנזורה חמורה.
קבוצה אנרכיסטית מיליטנטית בשם "החברים של דורוטי" ניסתה לעודד את העובדים להמשיך ולהילחם בקומוניסטים, אך קריאתם לא נענתה.
במהלך מלחמת האזרחים, העיתונים הקומוניסטים הפיצו תעמולה שקרית ללא הפסק כנגד האנרכיסטים, כמו גם כנגד כל גורם שעלול להתנגד להם.
חוסר האמינות של הדיווחים הללו הגיע לשיאו כאשר אף לא עיתון קומוניסטי אחד דיווח על הקרב בברצלונה, במאי 1937.
ביולי החלו הקומוניסטים במתקפה על הקולקטיבים האנרכיסטיים.
ההתקפה כללה החרמה של יבול, ציוד, כלי תחבורה וחלוקתם לבעלי חוות קטנות, שהקומוניסטים עודדו אותם להתנגד לעבודה חקלאית שיתופית.
כמו כן, הם כללו גם מאסרים המוניים והוצאות להורג, את פיזורה בכוח של מועצת ארגון והריסתם של משרדי ה-CNT.
להצדקת פעולות אלה נאמר שכל הקולקטיבים הוקמו בכוח.
אין ספק שבתחילה הופעל על חלק מהאנשים לחץ להצטרף לקולקטיבים אלו, וידוע שגם בכמה מקרים הופעל עליהם כוח בלהט המרד, אך האנרכיסטים הצביעו על העובדה שכל כפר כלל גם קולקטיבים וגם בעלי חוות עצמאיים, ולטענתם, עובדה זו מלמדת שהאיכרים לא אולצו להצטרף לקולקטיבים באיומי נשק.
ההערכה היא שכ-300,000 איש היו שייכים לקולקטיבים אלו, וכ-150,000 איש היו חקלאים עצמאיים, ובחודשים הבאים הלך וירד כוחם של האנרכיסטים.
ב-1938 התהדק שיתוף הפעולה בין CNT לאוח"ט הסוציאליסטית.
שני הארגונים חתמו על ברית באמצע חודש מרץ, בעת שהלאומנים מפציצים מטרות אזרחיות בצורה הממושכת ביותר לאורך כל המלחמה.
ההסכם היה הוויתור האחרון והגדול ביותר שוויתרה CNT בלחץ המלחמה.
הוא כלל הכרה שבשתיקה בממשלה בעלת מצע של סוציאליזם פדרלי.
היו בו גם אישור לתהליך הנמשך והולך של הלאמת הקולקטיבים התעשייתיים שלהם.
כאשר פרנסיסקו פרנקו תפס את השלטון ב-1939, הוא הוציא להורג אלפי אסירים פוליטיים.
מספר ההוצאות להורג על רקע פוליטי בין השנים 1939 ל-1943 מוערך בכ-200,000 איש.
אסירים פוליטיים מילאו את בתי הכלא, שהיו מאוכלסים בפי 20 אסירים מלפני המלחמה.
מחנות עבודה כפוייה הוקמו, כאשר המערכת פעלה בדומה למחנות הכפייה בגרמניה ורוסיה.
למרות פעולות אלה, במשך עשרות שנים עדיין הייתה פעילות מחתרתית נגד שלטונו של פרנקו.
פעילויות אלה כללו, בין השאר, חבלה, שחרור אסירים, איגודי עובדים מחתרתיים, עזרה לנמלטים ופליטים והתנקשויות בפקידי הממשל.
בזירה הבינלאומית כמעט ולא הייתה התייחסות לספרדים שסירבו לקבל את שלטונו של פרנקו, אפילו לא על ידי אלו שהתנגדו לכוחות הלאומניים במהלך המלחמה.
מיגל גרסייה, אנרכיסט שנכלא ל-22 שנה מתאר את הנסיבות בספרו: "כאשר הפסדנו במלחמה, אלה שהמשיכו להילחם הפכו לארגוני התנגדות.
אך בשביל העולם, אנשי ההתנגדות נהפכו לפושעים, מאחר שפרנקו חוקק את החוקים, אפילו אם, כאשר התמודד עם יריבים פוליטיים, הוא בחר להפר את החוקים שהיו כתובים בחוקה; והעולם ממשיך להתייחס אלינו כאל פושעים.
כאשר אנחנו מאחורי הסורגים, הליברלים אינם מתעניינים בנו, מאחר שאנו "טרוריסטים"."
ההתנגדות של ארגוני הגרילה חוסלה ב-1960, עם מותם של כמה מן המיליטנטים הוותיקים ביותר.
בתקופה שבין סוף המלחמה ל-1960, על פי מקורות ממשלתיים, התרחשו 1,866 התנגשויות עם כוחות הביטחון ו-535 מקרי חבלה.
2,173 לוחמי גרילה נהרגו ו-420 נפצעו, בעוד 307 אנשי כוחות הביטחון נהרגו ו-372 נפצעו.
19,340 מלוחמי ארגוני ההתנגדות נעצרו בתקופה זו, כאשר רבים מהם עונו בעת שנחקרו.
אלו שעזרו ללוחמי הגרילה, נתקלו באכזריות דומה.
הממשלה הספרדית תחת פרנקו המשיכה לרדוף מתנגדים פוליטיים, אותם כינתה "פושעים", עד סוף ימיה.
בשנים הראשונות, חלק מבתי הכלא התמלאו עד פי 14 מהתפוסה המיועדת שלהם.
אנשים רבים נכלאו רק מכיוון שנשאו עימם כרטיס של איגוד עובדים.
רבים אחרים נורו למוות או נתלו ללא משפט.
בזמן מלחמת העולם השנייה אנרכיסטים ספרדיים לחמו יחד עם הכוחות הצרפתיים.
הם פעלו בעיקר להברחת משפחות יהודיות לתוך ספרד, זיוף תעודות מזהות, ועזרה במציאת מקלט בטוח, במטרה להגן עליהם מהכוחות הנאציים.
במהלך כל תקופת הדיקטטורה של פרנקו, היו לפחות 30 תוכניות להתנקש בו, רובן נרקמו בידי אנרכיסטים.
ב-1964, האנרכיסט סטוארט כריסטי הגיע מסקוטלנד במטרה להרוג את פרנקו.
הוא נכשל ונכלא, ומאוחר יותר כתב את הספר "פרנקו הפך אותי לטרוריסט".
ה-CNT, שהיה אז במחתרת, היה מעורב בניסיון ההתנקשות גם הוא.
ב-1962, הוא הקים מחלקה סודית בשם "ביטחון פנים", שמטרתה הייתה לתאם בין פעולות ההתנגדות.
בסוף שנות ה-60, הצלב השחור האנרכיסטי (ארגון בינלאומי שמטרתו לעזור לאסירים פוליטיים ואסירי מצפון) הוקם מחדש על ידי אלברט מלצר וסטוארט כריסטי, במטרה לעזור לאסירים אנרכיסטים שנכלאו תחת שלטונו של פרנקו.
ב-1969, מיגל גרסייה הפך למזכיר הבינלאומי של הארגון.
השפעתם, אומנם, פחתה בצורה משמעותית.
הארגון התפצל בשנת 1979 ל-2 חלקים: CNT/AIT ו-CNT/U.
ה-CNT/AIT תבע את השם המקורי - CNT, מה שהוביל לכך שבשנת 1989, ה-CNT/U שינה את שמו ל-CGT, ושמר על רוב עקרונות ה-CNT המקורי.
ה-CGT גדול בהרבה, עם כ-50,000 חברים (על אף שבפועל הוא מייצג כ-2,000,000 עובדים), והוא כרגע איגוד העובדים האנרכיסטי הגדול ביותר בעולם, ושלישי בגודלו בספרד.
סיבה עיקרית לפיצול בין 2 איגודי העובדים וההבדל העיקרי ביניהם, הוא ההשתתפות של ה-CGT, כמו שאר איגודי העובדים, בבחירות הסינדיקליות, בהן העובדים בוחרים את הנציגים שיחתמו על הסכמי השכר.
ל-CGT, אם כן, יש מספר משמעותי של נציגים בתעשיית פסי הרכבת הספרדית וביצרנית הרכב סיאט.
ה-CNT לא משתתף בבחירות אלה ומבקר את השיטה.
האנרכיזם עדיין פופולרי יחסית בספרד, ויש מספר רב של סקוואטים בברצלונה, ורבים מדיירי הסקוואטים מחזיקים בדעות אנרכיסטיות.
רוב הסקוואטים מהווים מרכזים קהילתיים בהם מתקיימות פעילויות שונות כגון הופעות מוזיקה, ארוחות קהילתיות, סדנאות, לימודי שפה, בתי אינטרנט-קפה חופשיים, גינות קהילתיות ועוד.
הסקוואטים נתקלים בהתנגדות קשה מצד השלטונות, שכללה פשיטות ופינויים רבים.
בשנת 2004, החלו מהומות בעיר לאחר פינוי של סקוואט מפורסם.
התפיסה הפמיניסטית היא חלק מאוד מרכזי של הרעיון האנרכיסטי.
האנרכיסטים לחמו למען זכויות נשים כגון חינוך משותף (בעבר מרבית מוסדות החינוך היו מיועדים למין אחד בלבד), ביטול מוסד הנישואין וזכות האישה להפלה מלאכותית, בין היתר.
רעיונות אלו היו רדיקליים בספרד הקתולית.
בכנס ההקמה של ה-CNT הושם דגש מיוחד על תפקיד הנשים בכוח העבודה, ויצאה קריאה לגייס נשים לארגון.
כמו כן, הארגון הביע את התנגדותו לניצול הנשים בחברה וניצול של נשים בידי בעליהן.
הפמיניסטיות האנרכיסטיות היו פעילות מאוד בעת מלחמת האזרחים בספרד.
בברצלונה הם פעלו ברובע הזונות, בהדבקת מודעות על הקירות הקוראות ליצאניות לחדול מעיסוקן.
הן אף הפעילו קורסי הכשרה ליצאניות-לשעבר על מנת שירכשו מקצוע פרודוקטיבי.
היו גם מספר מקרים בהם אנרכיסטים ירו בסרסורים ובסוחרי סמים.
עם זאת, גם אצל האנרכיסטים הייתה קיימת אפליה של נשים.
הצורה הבוטה ביותר של אי-מימוש האידיאלים האנרכיסטים הייתה הבדלי שכר בין גברים לנשים ברוב מפעלי ה-CNT.
לעומת זאת, הביטוי הבולט לשוויון בין המינים, היה מספר רב של מיליציונריות שלחמו בקו החזית ובעורף.
קבוצה אנרכיסטית ספרדית בשם "נשים חופשיות" סיפקה מעונות-יום, חינוך, מרכזי אמהות, ושירותים אחרים לרווחתן של נשים.
הקונגרס הלאומי הראשון של הקבוצה, נערך ב-1937 והייתה בו נציגות מתריסר ערים שונות, שייצגו כ-115 קבוצות קטנות יותר.
הצהרת העקרונות של הארגון הצהירה על מטרתו: "א.
ליצור כוח נשי מודע ואחראי שיתפקד כחיל החלוץ של הקידמה.
להקים למען מטרה זו בתי ספר, מוסדות, הרצאות, קורסים מיוחדים וכו', במטרה לאמן נשים ולשחרר אותן מעבדות המשולשת לה היא הייתה ועודנה נתונה: עבדות הנובעת מבורות, עבדות הנובעת מהיותה אישה ועבדות הנובעת מהיותה פועלת".
אנרכיזם באפריקה מתייחס הן להתארגנות פוליטית אנרכיסטית של חלק מהחברות האפריקניות המסורתיות, והן לתנועה האנרכיסטית המודרנית באפריקה.
בספר "אנרכיזם אפריקני: היסטוריה של תנועה" נטענת הטענה ש"במידה כזו או אחרת, כל החברות האפריקניות המסורתיות הכילו בתוכן "מאפיינים אנרכיסטיים" שאם בוחנים אותם לעומקם, מאששות את האמת ההיסטורית שממשלות לא התקיימו מאז ומעולם.
הן תופעה מאוחרת ולכן הן לא בלתי-נמנעות בחברה האנושית.
בעוד חלק מהמאפיינים האנרכיסטים של החברות האפריקניות המסורתיות התקיימו בעיקר בשלבי התפתחות מוקדמים, חלקן עדיין קיימים גם בימינו.".
הסיבה שבגינה חברות אפריקניות מסורתיות מוגדרות כ"אנרכיות" היא עקב המבנה הפוליטי האופקי שלהן, והעדר מעמדות.
בנוסף לכך, ההנהגה של "זקני השבט" בדרך כלל לא התפתחה למבנה סמכותני, שמאפיין את המדינה המודרנית.
עם זאת, הושם דגש חזק על ערכים מסורתיים ו"טבעיים".
לכן, לדוגמה, אף על פי שלא היו קיימים חוקים נגד אונס, רצח, ניאוף ומעשי כשפים, אדם שביצע מעשים אלו נרדף יחד עם משפחתו.
עקרון האחריות הקולקטיבית הוחל במקרים מסוימים.
בתחילת המאה ה-15 החלה להיווצר מערכת של מעמדות בחלקים מסוימים של אפריקה, אף על פי שהיא הייתה קיימת בעבר בחלק מהתרבויות האפריקניות (כמו בממלכת אקסום ובשבט האוסה), במשך מאות שנים.
אולם, חלק מהשבטים נשארו "שבטים ללא שליטים", או "אנרכיה מאורגנת" עד היום.
באפריקה הפוסט-קולוניאלית, החל להתפתח הסוציאליזם האפריקני.
הוא נבדל באופן משמעותי מסוציאליזם הקלאסי בכך שהוא שם דגש על שיתוף משאבים כלכליים בצורה "מסורתית", בדומה לנרודניקים ברוסיה.
מקורו של האנרכיזם באנגליה בזרמים רדיקליים במפלגה הוויגית ובהתנגדות דתית פרוטסטנטית.
במהלך מלחמת האזרחים באנגליה ותהליך התיעוש, המחשבה האנרכיסטית האנגלית התפתחה בהקשר של פוליטיקה מעמדית מהפכנית.
כמו ברוב חלקי אירופה, אנגליה של ימי הביניים נשלטה באמצעות מונרכיה בשיתוף עם פרלמנט של אריסטוקרטים אמידים ובעלי אדמות.
בניגוד לאירופה היבשתית, הפרלמנט החזיק בזכויות יתר.
כאשר המונרכיה האנגלית ניסתה לבסס מונרכיה מוחלטת, הפרלמנט האנגלי מרד.
במהלך מלחמת אזרחים זו, פרוטסטנטים ופועלים עירוניים החלו בהקמה של קהילות שהתבססו על בעלות משותפת על אמצעי הייצור.
כתוצאה ממלחמת האזרחים, האריסטוקרטים האנגלים והמעמד השליט הקפיטליסטי התאחד ותמך בפרלמנט, אך עם זאת נוסחו זכויות אזרחיות רבות.
ג'רארד וינסטנלי, פעיל פוליטי פרוטסטנטי הנחשב לאחד מהאבות המייסדים של האנרכיזם המודרני, פרסם במהלך המאה ה-17 מנשר שקרא לבעלות משותפת על אמצעי הייצור וארגון חברתי-כלכלי בקהילות חקלאיות קטנות.
הפילוסוף ויליאם גודווין, היה הראשון שפרסם מסה שתמכה באופן מפורש בביטול השלטון בחיבורו "חקירה בנוגע לצדק פוליטי", בשנת 1793. למרות שלא השתמש במילה "אנרכיזם", יש הרואים אותו כ"מייסד האנרכיזם הפילוסופי".
ליברלים רבים כונו לעיתים קרובות "אנרכיסטים" בידי המונרכים.
למרות שלא קראו לביטול ההיררכיה, הם תמכו ברעיונות של שוויון בין בני האדם, זכויות הפרט, ואחריות האנשים לשפוט את ממשלותיהם, שסיפקו את הבסיס למחשבה האנרכיסטית.
מהמאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה
ההתנגדות לסדר החברתי הקיים הפכה פופולרית בסוף המאה ה-19. הביטוי לכך נע מתמיכה ברפובליקניזם האנגלי של צ'ארלס בראדלו, דרך הרפובליקניזם הרדיקלי של המשורר השנוי במחלוקת, אלג'רנון צ'ארלס סווינברן, אל האנרכו-סוציאליזם של ויליאם מוריס ואוסקר ויילד - ועד לאנרכיזם המפורש של פיוטר קרופוטקין ותומכיו.
המשורר האנרכיסט הרברט ריד סיפק לכך תמריץ אינטלקטואלי בתקופתו, עם חיבורים כדוגמת "אנרכיה וסדר", "שירה ואנרכיזם", "פילוסופיה של האנרכיזם" ועוד.
תחייה בשנות ה-60 של המאה ה-20 ובמאה ה-21
התעניינות מחודשת באנרכיזם החלה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. התעוררות זו נקשרה באנגליה לעלייתו של הז'אנר המוזיקלי פאנק רוק (Punk rock).
הלהקה קראס, למשל, ידועה ברעיונותיה האנרכיסטים והפציפיסטים.
בתחילת המאה ה-21 חלה התעוררות נוספת שהתבטאה באנגליה באמצעות סרטים, מוזיקה, הצגות תיאטרון חי (במיוחד קבוצת התיאטרון הסאטירית, "קומדי קולקטיב", מצפון אנגליה).
התעוררות זו היא גם חלק מהתנועה העולמית נגד הגלובליזציה.
קבוצות אנרכיסטיות רבות, כגון החזית לשחרור בעלי החיים והחזית לשחרור כדור הארץ החלו את דרכן באנגליה.
אָנְשָׁאן (בסינית: 鞍山; בפין-יין: Ānshān; מילולית: "הר אוכף") היא נציבות עירונית במחוז ליאונינג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנציבות העירונית כ-3.3 מיליון תושבים, מתוכם כ-1.54 מיליון בארבעת הרבעים.
בעיר שוכנת החברה "אנגאנג חברה ליצור ברזל ופלדה", שהיא אחת מיצרניות הפלדה הגדולות במדינה.
בתחומי העיר מייצרים שליש מאספקת הטלק בעולם, רבע מאספקת המגנזיט בעולם ובעבר יצרו את אבן הירקן הגדולה ביותר בעולם, דבר שהפך אותה למקור תיירותי.
בעיר שתי אוניברסיטאות גדולות - האוניברסיטה למדעים ולטכנולוגיה של ליאונינג והאוניברסיטה הרגילה של אנשאן.
הנציבות העירונית אנשאן משתרעת על פני 9,270 קמ"ר בדרום-מרכז מחוז ליאונינג וגובלת בבירת המחוז שֶׁנְיָאנְג מצפון-מזרח, בתת-המחוז העירוני דָאלְייֵן מדרום-מזרח ובחמש נציבויות עירוניות - מדרום-מזרח, מצפון, מצפון-מערב, ממערב ו מדרום-מערב.
אנשאן ממוקמת בדיוק על הגבול בין ההרים הגבוהים של מזרח ליאונינג לבין המישורים המערביים שבמחוז וגובהה נע בין 2 מטרים מעל פני הים בנקודה הנמוכה ביותר ל-1,141 מטרים מעל פני הים בנקודה הגבוהה ביותר.
שם העיר בא ממיקומה של העיר הנמצאת בין שני הרים, כמו אוכף סוס.
העיר הייתה מיושבת עוד מזמנים פרהיסטוריים, אך לא היוותה מקום מרכזי עד אמצע המאה ה-20. העיר המודרנית הוקמה כמבצר במהלך המאה ה-16 על ידי שושלת מינג.
העיר נפגעה קשות בזמן מלחמת רוסיה–יפן שנערכה בשנים 1904–1905. בשנות ה-30 של המאה ה-20 התעשייה המקומית פרחה, והעיר הייתה לחלק ממנצ'וקוו.
במשך השנים הייתה העיר למרכז לייצור פלדה וברזל בקנה מידה לאומי, אם לא ארצי.
חשיבותה האסטרטגית של העיר גרם לכך שהיא הופצצה רבות בזמן המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
בשנת 1945 הוחזרה העיר לידי הסינים, יחד עם שאר מנצ'וריה.
בזמן מלחמת האזרחים הסינית העיר הייתה לזירת קרב קשה בין צבא השחרור העממי לבין הקוומינטנג.
הכוחות הקומוניסטיים לבסוף כבשו את העיר ב-19 בפברואר 1948. לאחר המלחמה שבה העיר להיות מרכז ייצור פלדה.
בזמן מלחמת קוריאה (1950–1953) הייתה העיר בסיס לכוחותיה האוויריים של ברית המועצות.
הנציבות העירונית אנשאן מחולקת לארבעה רבעים, נפה אחת, נפה אוטונומית אחת ונפה עירונית אחת:
לאנשאן יש שש ערים תאומות:
אנשאן (בפרסית: انشان) הוא שמה הקדום של אחת מבירות עילם החל מהאלף ה-3 לפנה"ס.
היא שוכנת באיראן, צפונית לשיראז במחוז פארס בהרי הזגרוס, כיום תל מליאן (MALYAN).
העיר נזכרת ב"עלילות לוגלבנדה", האפוס השומרי מהאלף השלישי לפני הספירה, כעיר הבירה של עילם השוכנת בהרים.
לוגלבנדה, מלך ארך, עובר באנשאן בדרכו למלחמה בארתה (עלילות לוגלבנדה, 343).
העיר מוזכרת גם ב"עלילות גילגמש" - גילגמש נושא קשת מלחמה מתוצרת אנשאן ("עלילות גילגמש", לוח שני, 441).
במאה ה-7 לפנה"ס נפלה אנשאן תחת שלטון ממלכת פרס האחמנית, לאחר שנכבשה על ידי צ'ישפיש, אביו של כורש הראשון.
הכובש המפורסם ביותר שעלה מאנשאן היה כורש הגדול.
חפירות ארכאולוגיות במקום החלו בשנת 1971 והופסקו בשנת 1978 בעקבות המהפכה.
בשנת 1999 חודשו החפירות בראשות כאמיאר עבדי.
אנרכיזם-קווירי (או אנרכה-קוויריות) היא אידאולוגיה אנרכיסטית הדוגלת באנרכיזם ובמהפכה חברתית כדרך לשחרור מגדרי ומאבק בהומופוביה, בלסבופוביה, בביפוביה, בטרנספוביה, בהטרונורמטיביות, בהטרוסקסיזם, מונוסקסיזם וסיס-סקסיזם, בפטריארכיה ובבינאריה מגדרית.
אנרכה-קוויריות מדגישה את המאבק בדיכוי מיני ומגדרי, ויוצאת נגד תופעות דיכוי והדרה של נשים ולהט"ב בתוך תנועות אנרכיסטיות.
אנרכיזם-קווירי לא עומד בניגוד למשנות אנרכיסטיות כגון אנרכו-קומוניזם או אנרכו-סינדיקליזם, אלא טוען שאין הן תורות שלמות כל עוד הן לא קושרות בין שחרור האדם לשחרור מגדרי, מכיוון שהאחד תלוי בשני באופן בלתי ניתן להפרדה.
אנרכיזם קווירי מזוהה לרוב עם שמאל רדיקלי.
אנרכיזם קווירי מקשר בין תאוריה קווירית, הקוראת תיגר על ה"נורמלי" בתחומי מגדר ומיניות, לבין אנרכיזם, הקורא תיגר על סמכות, אדנות, ומבני-כוח באשר הם.
כך מאתגרת ביקורת אנרכה-קווירית דפוסים של סמכות ואדנות בקרב הקהילה הלהט"בית מחד, ומאידך מאתגרת להט"בופוביה בקרב תנועות אנרכיסטיות.
בחינה אנרכה-קווירית מספקת גם ניתוח של דפוסים שגורים בחברה, ויחסי כוח מבניים מדכאים.
אנרכה-קוויריות מדגישה את הימצאותם של יחסי כוח שכאלה בתחומים הקשורים למיניות ומגדר, כמו היחס של החברה לשונות מגדרית, היחס לעובדות מין או הציפייה החברתית למונוגמיה.
את שורשי התנועה ניתן למצוא בחיבורים שונים בין פעילות למען זכויות להט"ב לבין פעילות אנרכיסטית.
לאורך ההיסטוריה, אנרכיסטים רבים נאבקו למען שחרור מגדרי ומיני בקרב תנועות אנרכיסטיות ובחברה בכלל.
כך למשל, המגזין Der Eigene, שהיה המגזין המודפס הראשון בעולם שהוקדש לענייני הקהילה ההומוסקסואלית, היה אנרכיסטי וסוציאליסטי בתחילת דרכו.
תנועת האנרכה-קוויריות העכשווית התגבשה במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים בקרב אנרכיסטים המעורבים במאבקי שחרור להט"ב, שראו באנרכיזם דרך לפירוק ההיררכיה בין הטרוסקסואלים לבין להט"ב.
התנועה צמחה מתוך סצנת הקווירקור (Queercore), מוזיקת פאנק רוק (Punk rock) שמתאפיינת בביקורת על היחס של החברה ללהט"ב.
שורשים היסטוריים: אנרכיזם וזכויות להט"ב
מאז תחילתו ראו רבים בדגש ששם האנרכיזם על חירויות הפרט סנגוריה טבעית להומוסקסואליות.
חיבורים רבים בין אנרכיזם ופעילות למען זכויות הומוסקסואלים נראו בסצנה האנרכיסטית הברלינאית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
נקודת המבט של שיטיה מאוששת בידי הסקסולוג תומך זכויות ההומוסקסואלים מגנוס הירשפלד (1868-1935), שכתב בשנת 1914:
האנרכיסט האיטלקי לואיג'י ברטוני (1872–1947), אותו שיטיה החשיב גם כהומוסקסואל, ציין כי:
ג'ון הֶנרי מַקֶיי (1868–1933) היה אנרכיסט אינדיבידואליסט, ידוע בתנועה האנרכיסטית בתור תומך מוקדם ותועמלן חשוב של הפילוסופיה של מקס שטירנר.
במקביל היה מקיי גם מהחתומים הראשונים על העצומה של מגנוס הירשפלד נגד סעיף 175. הוא גם עקב בעניין רב אחר אוסקר ויילד וזעם על כליאתו בשל פעילות הומוסקסואלית.
הכותב האנרכו-סינדיקליסטי אולריך לִינזֶה כתב על "דמות בעלת קווים חדים מתוך הסצנה התרבותית האנרכיסטית-אינדיבידואליסטית בברלין בסביבות שנת 1900," יוהנס הולְצמן (1882–1918) הידוע בשם סֶנָה הוֹי: "חסיד של האהבה החופשית, [הוי] חגג את ההומוסקסואליות כ'גיבורה תרבותית' ולקח חלק במאבק נגד סעיף 175" שהוציא מהחוק את ההומוסקסואליות.
הוי הצעיר פרסם את דעותיו אלו במגזין השבועי שלו (Kampf, בעברית "מאבק") החל משנת 1904, שלאחר שנה אחת צבר כ-10,000 קוראים.
הפסיכותרפיסט האנרכיסט הגרמני אוֹטוֹ גְרוֹס כתב רבות על אודות מיניות הומוסקסואלית בגברים כמו גם בנשים וטען נגד האפליה כנגדה.
האנרכיסט ההטרוסקסואל רוברט רייצל (1849-98) דיבר בחיוב על ההומוסקסואליות מתחילת שנות התשעים של המאה התשע-עשרה בעיתונו Der arme Teufel ("הנבל המסכן").
האנרכיסט האינדיבידואליסט אדולף ברנד (1874–1945) היה חבר בארגונו של הירשפלד, הוועדה המדעית ההומניטרית (Scientific-Humanitarian Committee) אבל בסופו של דבר עזב אותה ויצר קבוצה משלו בשנת 1903. ברנד ועמיתיו, שהיו ידועים בתור חברת האדונים-לעצמם (Gemeinschaft der Eigenen) הושפעו מאוד גם בידי כתביו של מקס שטירנר.
אלו התנגדו לכך שהירשפלד אפיין את ההומוסקסואליות בתור תחום של "מין ביניים".
אֶוואלד טשק, אנרכיסט הומוסקסואל שכתב גם הוא באותה תקופה, תרם באופן קבוע לעיתונו של ברנד, Der Eigene, וכתב בשנת 1925 כי הוועדה המדעית ההומניטרית של הירשפלד היא סכנה לעם הגרמני.
למרות שג'ון מקיי היה קרוב יותר לחבורתו של ברנד מאשר ל"וועדה" של הירשפלד במובנים מסוימים, הוא התנגד לעמדות של ברנד שהחשיב כאנטי-פמיניסטיות ואף מיזוגניות.
עבור מקיי, כל צורות האהבה היו שוות, ועקרון של שוויון חופשי לכל היה תקף בהחלט לנשים ולא רק לגברים.
עיתונו של ברנד, Der Eigene, היה העיתון ההומוסקסואלי הראשון בעולם, וראה אור משנת 1896 עד 1932 בברלין.
ברנד תרם שירים ומאמרים רבים בעצמו.
בין הכותבים האחרים היו גם ג'ון הנרי מקיי, בנדיקט פרידלֶנדר, האנס היינץ אוורס, אריך מִיזם, קורט הילר, ארנסט בורכארד, תאודור לסינג, קלאוס מאן ותומאס מאן, והופיעו יצירות של וילהלם פון גלודן, פידוס וסשה שניידר.
המהדורות הראשונות שיקפו השקפת עולם אנרכיסטית, אך בשנות העשרים פנה לתמיכה בדמוקרטיה ליברלית ובמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
עם עליית הנאצים לשלטון הפך ברנד לנרדף ונסגר העיתון.
גם האנרכיסטית האמריקאית הבולטת אמה גולדמן (1869-1940) ביקרה בחריפות את האפליה נגד הומוסקסואלים.
אמונתה ששחרור חברתי כולל הומואים ולסביות הייתה נדירה ביותר באותה תקופה, אפילו בקרב אנרכיסטים.
הירשפלד כתב עליה: "היא הייתה האישה הראשונה והיחידה, ואף האמריקאית הראשונה והיחידה, שהגנה על אהבה הומוסקסואלית בפני כלל הציבור." בנאומים ומכתבים רבים, היא הגנה על זכותם של הומואים ולסביות לאהוב כפי שחשקו, וגינתה את הפחד והסטיגמה כלפי הומוסקסואליות.
במכתב להירשפלד כתבה גולדמן, "זוהי טרגדיה, לתחושתי, שאנשים מסוגים מיניים שונים כלואים בעולם המפגין הבנה כה מועטה כלפי הומוסקסואליות ואדישות כה גסה לגוונים השונים של מגדר וחשיבותם הרבה בחיים."
לוסיה סאנצ'ס סאורניל, אישה לסבית ספרדייה, הייתה מייסדת מרכזית של הפדרציה האנרכה-פמיניסטית הספרדית מוחרס ליברס (Mujeres Libres, בעברית "נשות החירות").
סאורניל כתבה תחת שם עט גברי במספר כתבי-עת, ועסקה בנושאים לסביים בעת בה הומוסקסואליות הייתה טאבו.
מתוך תסכול מהסקסיזם של חבריה הרפובליקנים, חברה סאורניל למרסדס קומפוסאדה ואמפארו פוץ' אי גסכון ויחד ייסדו את מוחרס ליברס בשנת 1936. עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית, שורות המוחרס ליברס תפחו במהרה ל-30,000 חברות, שארגנו חללים חברתיים עבור נשים, בתי ספר, עיתונים ומסגרות עבור ילדים.
בין השאר פעלו נשות הארגון למען חופש מיני ושחרור מגדרי.
דניאל גרֵה (Guérin) היה אנרכיסט, ביסקסואל, ודמות מובילה בשמאל הצרפתי משנות ה-30 ועד למותו בשנת 1988. כתביו מציעים מבט לתוך המתח שחוו מיעוטים מיניים רבים בשמאל.
לאחר שיצא מהארון בשנת 1965, דיבר גרה על העוינות כלפי הומוסקסואליות שהתפשטה בשמאל לאורך חלק ניכר מהמאה העשרים.
"לפני שנים לא רבות, להכריז על עצמך כמהפכן ולהודות בהומוסקסואליות היו שני דברים מנוגדים," כתב גרה בשנת 1975.
בשנת 1954, גרה הותקף בידי רבים על מחקרו את דוחות קינזי, בו גם תיאר את דיכוי ההומוסקסואלים בצרפת.
"הביקורת הקשה ביותר הגיעה מהמרקסיסטים, שנוטים להמעיט בהרבה מחומרתו של הדיכוי שהוא טרור אנטי-מיני.
צפיתי את זה, כמובן, וידעתי שבכך שאני מפרסם את ספרי, אני מסתכן בתקיפה בידי אלו שאני מרגיש הכי קרוב אליהם ברמה הפוליטית." לאחר שיצא מהארון בשנת 1965, השמאל נטש את גרה, ומאמריו על שחרור מיני צונזרו או סורבו בכתבי-עת שמאליים.
גרה היה מעורב בהתקוממות של מאי 1968, והיה חלק מתנועת שחרור הלהט"ב הצרפתית שנוצרה עקב האירועים.
לימים נודע כאחד מאבות התנועה ההומוסקסואלית בצרפת.
באותה תקופה בארצות הברית, ההוגה האנרכיסטי המשפיע פול גודמן, בשלהי הקריירה שלו, יצא גם הוא מהארון כביסקסואל.
תיאוריו החופשיים לגבי יחסיו הרומנטיים והמיניים עם גברים היו לימים לאחד מקרשי הקפיצה התרבותיים החשובים לתנועת שחרור הלהט"ב המתהווה של תחילת שנות השבעים.
למרות עמדות תומכות רבות, התנועה האנרכיסטית של אותה תקופה בהחלט לא הייתה חפה מהומופוביה.
כך למשל, מאמר המערכת בעיתון אנרכיסטי ספרדי רב-השפעה בשנת 1935 הפציר באנרכיסטים להימנע מכל קשר עם הומוסקסואלים, לא כל שכן להיות אחד מהם.
כביסה שחורה היה ארגון אנרכיסטי-קווירי ישראלי, שהגדיר עצמו "לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים ואחרות, נגד הכיבוש ולמען צדק חברתי".
אחת מפעולות "כביסה שחורה" העיקריות כללה צעידה קבועה במצעד הגאווה השנתי, תוך לבישת בגדים שחורים, נשיאת שלטים בגנות השליטה הישראלית בשטחים, וחלוקת עלונים בעברית ובערבית בנושאי דיכוי ומיליטריזם.
אַנְשֵׁי אֱמוּנָה אָבָדוּ (בחלק מהנוסחאות: אנשי אמנה אבדו) הוא פיוט סליחות שנאמר בקהילות רבות, בדרך כלל, בנעימת תחנון ושברון לב.
הפיוט התחבר כנראה במאות הראשונות שלאחר חורבן הבית, והוא דומה בסגנונו לפיוטי סליחות פשוטים נוספים שנראה שאף הם קדומים, כמו תמהנו מרעות ואל תעש עמנו כלה.
ידועות סליחות רבות המעבדות סליחה קדומה זו ומבוססות עליה, לדוגמה, בסידור רס"ג מופיעות בנוסף לסליחה זו הסליחות המחורזות "אבדו אנשי אמנה" ו"אנשי אמונה נעלמו מדורות".
כל משפט מורכב משתי צלעיות של שלש מילים האחת, כאשר בין הצלעיות תקבולת משלימה.
האותיות הראשונות בכל צלע בפיוט יוצרות אקרוסטיכון אלפביתי.
כדרכם של הפיוטים הקדומים, הפיוט אינו מחורז, אך ניכרות בו לעיתים חריזות מקומיות המקשטות את השיר.
הפיוט מבטא את תחושת היתמות של העדה, המבקשת להתנחם באנשי אמונה, צדיקי הדור, שזכותם תגן עליה.
שמורות בזכרונה דמויות כאלה מן העבר, אך בהווה, הן אינן בנמצא.
הקהילה המתפללת פונה אל ה' מתוך תחושה של בושה, נטישה, חולשה גדולה ואשמה על כך שבעוונותיה נעלמו מתוכה אנשי הרוח והאמונה.
בנוסח הספרדים פיוט זה הוא אחת הסליחות הקבועות, הנאמרות בכל פעם שאומרים בו סליחות.
הוא נאמר הן בסליחות של חודש אלול ועשרת ימי תשובה, הן בסליחות של יום הכיפורים, הן בסליחות לתעניות ציבור, והן בסדר הסליחות הנאמר במסגרת התחנון בימי שני וחמישי.
בחודש אלול ובעשרת ימי תשובה נהוג לחתום את הפיוט במילה 'סְלִיחָתֵנוּ' (שכן הם ימי הסליחה), ובשאר הימים חותמים במילה 'צָרוֹתֵינוּ'.
בנוסח אשכנז המזרחי הפיוט נאמר בסליחות של יום חמישי בתעניות בה"ב, ובמנהג "אשכנז הכללי" (וקהילות אחרות השייכות למנהג אשכנז המערבי), הוא נאמר ביום הראשון של סליחות לפני ראש השנה.
אנרכיזם לאומי (ניתן לתרגם גם כאנרכיזם לאומני) היא אידאולוגיית ימין רדיקלית אנטי-קפיטליסטית ואנטי מרקיסיסטית הרואה עצמה כזרם באנרכיזם.
מקורו של המונח בשנות ה-20 של המאה העשרים בגרמניה שבתקופת רפובליקת ויימאר.
המושג נהגה על ידי הסופר הגרמני הלמוט פרנקה כדי לתאר את עמדתו הפוליטית.
מאוחר יותר המונח אומץ על ידי כמה מתנגדים ימניים לממשלת רפובליקת ויימאר שהיו חלק מתנועה אשר נקראה התנועה השמרנית המהפכנית.
האידאולוגיה האנרכו-לאומיות זכתה לעדנה מחודשת בשנות ה-90 בבריטניה בידי טרוי סאות'גייט, חבר לשעבר במפלגת החזית הלאומית הבריטית אשר נמנה עם מייסדי הארגון הנאו-פשיסטי עמדה שלישית (ITP).
בשנת 1998 הקים סאות'גייט את "סיעת המהפכה הלאומית" (NRF) (שהיווה את הבסיס לתנועה האנרכו-לאומיות העולמית) כמערכת חשאית של תאי מהפכנים מקצועיים השואפת להפיל את הממשלה הבריטית.
תחילה הסיעה פעלה בצורה מליטנטית ואלימה אך כיום עיקר הפעילות שלה מתבצעת בפורומים באינטרנט.
אנרכיסטים לאומיים לבנים רבים, בדומה לקבוצות לאומניות לבנות אחרות, דוחים את הנצרות, אותה רואים כדת שמית שגזלה את מורשת הגזע הארי ומזהים עצמם כחברי דתות נאו פגאניות אוקלוטיות (לרוב כאלו אשר מבוססות על המיתולוגיה הנורדית).
האנרכיזם בסין (בסינית מסורתית: 中國無政府主義) היה גורם אינטלקטואלי מרכזי, בתנועות הרפורמיות והמהפכניות בתחילת המאה העשרים.
בשנים שקדמו לה, ואחרי הפלת שושלת צ'ינג, אנרכיסטים סינים עמדו על כך שמהפכה אמיתית אינה יכולה להיות פוליטית - היינו שבה ממשלה אחת תוחלף באחרת.
מהפכה אמיתית צריכה לשנות את התרבות המסורתית, וליצור פרקטיקות חברתיות חדשות, בעיקר בתחום המשפחה.
"אנרכיזם" תורגם לסינית פשוטו כמשמעו, "הדוקטרינה של שום ממשלה".
סטודנטים סיניים ביפן ובצרפת חיפשו בהתמדה תורות אנרכיסטיות כדי להבין תחילה את ארץ מולדתם ואז לשנות אותה.
הקבוצות הללו הסתמכו על החינוך ככלי ליצירת תרבות שבה לא יהיה צורך בממשלה חזקה, משום שגברים ונשים יהיו אנושיים ביחסים ביניהם במשפחה ובחברה.
הקבוצות בפריז ובטוקיו פרסמו כתבי עת ותרגומים שנקראו גם בסין והקבוצה של פאריס ארגנה את תוכנית ללימודים/עבודה כדי להביא סטודנטים סיניים לצרפת.
בסוף המאה ה -19 ובתחילת המאה ה -20 לתנועות ניהיליסטיות ולקומוניזם אנרכיסטי ברוסיה היו השפעה גדולה.
השימוש בהתנקשות ככלי לגיטימי לפעילות פוליטית יצר שרשרת התנקשויות בסין, בדומה לפיגועים התאבדותיים של קבוצות אנטי-צאריות רוסיות.
אולם בשנות העשרים של המאה העשרים, המפלגה הלאומנית הסינית והמפלגה הקומוניסטית הסינית הציעו כוח ארגוני ושינויים פוליטיים שרוקנו את התמיכה מאנרכיסטים.
הנוכחות האנרכיסטית הסינית הופיעה לראשונה בצרפת וביפן, כאשר בני משפחות עשירות יצאו אל מחוץ למדינה ללימודים אחרי מרד הבוקסרים הכושל.
בשנת 1906 נשלחו בתוכניות לאומיות ואזוריות 500–600 סטודנטים לאירופה וכ־10,000 ליפן.
יפן, במיוחד טוקיו, הייתה היעד הפופולרי ביותר בגלל הקרבה הגאוגרפית שלה לסין, העלות הזולה יחסית שלה, וכמה זיקות בין שתי התרבויות.
השימוש בשפה היפנית בסימנים סיניים עשה את השפה קצת יותר קלה ללמוד.
באירופה הייתה פריז פופולרית במיוחד.
החיים בעיר היו זולים יחסית, ממשלת צרפת סבסדה את הסטודנטים, וצרפת נתפשה כמרכז הציוויליזציה המערבית.
פקידי הממשל הסיני רצו גם להוציא סטודנטים רדיקליים מהארץ.
הסטודנטים הקיצוניים ביותר הגיעו לאירופה וסטודנטים מתונים יותר ליפן.
מדיניות זו הייתה קצרת ראייה כי הסטודנטים המשכילים האלה ישתמשו בשיטות ואידאולוגיות של הסוציאליזם האירופי ובאנרכיזם כדי להפוך לחלוטין את החברה הסינית.
בשני מקומות הלימוד, האנרכיזם הפך במהרה לדומיננטי ביותר כאידאולוגיות מערביות שאומצו על ידי התלמידים.
בשנת 1906, שתי קבוצות אנרכיסטיות נפרדות נוצרו - אחת בטוקיו ואחת בפריז.
המיקומים השונים, ואולי גם הנטיות השונות של התלמידים שנשלחו לכל מקום, הביא לסוגים שונים מאוד של אנרכיזם.
מה שנקרא "קבוצת פריז" התארגנה בהדרגה סביב הדמויות ז'אנג רנג'ה (הידוע גם בשם ג'אנג ג'ינג-ג'אנג) ולי שיזנג, שהגיעו לפריז ב-1902 כנספחים בשגרירות הסינית.
עד מהרה הצטרפו אליהם וו ז'יה-הווי, דמות מבוגרת יותר וקפדנית יותר מבחינה אינטלקטואלית ומבקר רדיקלי של ממשלת צ'ינג.
וו הציג את הקבוצה לחברו, צאי יואנפיי, שהפך למנהיג תנועת התרבות החדשה.
בשנת 1906 ייסדו ג'אנג, לי ו-וו את הארגון האנרכיסטי הסיני הראשון, "החברה העולמית".
ב-1908, הארגון פתח שבועון שבועי בשם "שיין שיגי" (New Era או New Century), שכותרתו "לה נובאג 'טמפאג'" באספרנטו), שהציג בפני הסטודנטים הסינים בצרפת, יפן וסין את ההיסטוריה של הרדיקליות האירופית.
תורמים אחרים לשבועון כללו את ואנג ג'ינג-ויי, ג'אנג ג'י וצ'ו מיני.
לי כתב כי ניתן לחלק את ההשפעות של קבוצת פריז לשלושה תחומים עיקריים: ליברטרינות רדיקלית ואנרכיזם; דרוויניזם ודרוויניזם חברתי; ואת הפילוסופים הסינים הקלאסיים.
בעוד שהקבוצה של פריז נרתעה יותר ממקביליהם בטוקיו בהשוואת תורתו של לאו צו עם הקומוניזם האנרכיסטי שדגלו בו, תיאר לי את הקבוצה כמורכבת מחניכים שקיבלו חינוך מצוין במסורת סינית קלאסית.
הוא מודה שהחשיבה הישנה השפיעה עליהם.
המגמה הברורה בקבוצת פריז, לעומת זאת, הייתה להתנגד באופן פעיל לכל קשר של אנרכיזם עם התרבות המסורתית.
לקבוצת פריז, כפי שמציין ההיסטוריון פיטר זארו, "המדע היה אמת והאמת היא מדע".
קבוצת טוקיו התבססה על אותן השפעות, אך בסדר עדיפויות שונה.
בעוד קבוצת פריז הייתה מאוהבת במדע המערבי ובציוויליזציה המערבית, מנהיגים כמו ליו שיפו התבססו באנרכיזם שלהם על מסורות פוליטיות אסייתיות.
מבחינה מעשית פירושו של דבר שהקבוצה של פריז למדה אספרנטו, דגלה באנרכו-סינדיקליזם, והתבססה על יצירותיהם של מיכאיל באקונין ופיוטר קרופוטקין.
קבוצת טוקיו דגלה בחברה חקלאית שנבנתה סביב כפרים מנוהלים באופן דמוקרטי, המאורגנת בפדרציה חופשית לסיוע ולהגנה הדדית.
הם התבססו באידאולוגיה שלהם על שילוב של טאואיזם, בודהיזם והמסורת של סין העתיקה, והעדיפו את לב טולסטוי על קרופוטקין.
ליו שיפי וג'ן, אשתו, נפרדו מתוכניות הג'אנג בינגלין ומנהיגים אחרים בטוקיו וחזרו לשאנגחאי.
כשהתפרסם כי בני הזוג היו מלשינים שעבדו עבור הפקיד הרשמי של מנצ'ו, הם הורחקו מהתנועה.
פריז וטוקיו גם תמכו בהתחלה בהתנקשות, אולי אינדיקטור להשפעות ניהיליזם מתמשכות, אך עד 1910 התגלגלו לאנרכיזם בדרך כלל תוך ויתור על רצח כטקטיקה.
בתחילת המאה ה-20 הייתה התנועה האנרכיסטית במידה רבה תנועה מערבית והתלמידים הסיניים הלומדים בפריז תמכו בהתלהבות באנרכיזם משום שראו בה את החשיבה המתקדמת ביותר מכל האידאולוגיות המערביות, ולפיכך הרחוקות ביותר ממה שהם ראו כתרבות הסינית מסורתית.
עמדה זו העמידה אותם שוב ושוב מול קבוצת טוקיו שראתה בחיוב חלקים מסוימים בתרבות המסורתית, ואף טענה כי מכיוון שסין לא אימצה את האשליה של דמוקרטיה קפיטליסטית ליברלית, ייתכן שיהיה קל יותר להם לעבור לאנרכיזם מאשר לאירופאים.
הבדלים אלה לא הפריעו לשיתוף פעולה בין שתי הקבוצות.
בגלל המבנה הפוליטי המבוזר והדגש על ההגדרה העצמית הכלכלית והפוליטית של שתי הקבוצות, הם הצליחו להגיע להבנה שבשתיקה, שלאחר המהפכה יוכלו שתי המערכות להתקיים בדו-קיום בשלום.
הסכסוך היה בעיקרו אחר הערכים וסדרי העדיפויות, והשיטות להשגת יעד המהפכה אשר שתיהן דגלו בו.
הסכסוך התמקד על מקומה של הפילוסופיה הסינית המסורתית והשפעתה על הרעיונות האנרכיסטיים ומעשיהם.
זה היה המקור העיקרי של חיכוך ודיון בין שתי הקבוצות.
הנטייה של קבוצות אנרכיסטיות שונות לחלוק על נושאים, אך באותה העת מסכימים לשתף פעולה, אינה ייחודית לניסיון האנרכיסטי הסיני.
מסיבה זו מדענים פוליטיים רבים מתארים אנרכיזם כתנועה של תנועות.
המגוון האידאולוגי הגלום בתנועת תנועות כזו היה בעבר אחד מעוצמותיה הגדולות, אך גם ערער שוב ושוב את הניסיונות לעצב אותו ככוח מלוכד לשינוי חברתי.
בשלב הראשון היו אנרכיסטים משני בתי הספר בדרך כלל משתתפים בתנועת הלאומנים, אף כי בתאוריה הם דחו את הלאומיות ואת מדינות הלאום.
הם הושפעו מתנועות זרות כגון "רצון העם" והלאומנים הלא-סלאביים כמו "היד השחורה".
אף על פי שהאנרכיזם והניהיליזם הם אידאולוגיות מובחנות ונפרדות, העיתונות הפופולרית באירופה ובסין שילבה את השניים באופן כללי.
בוועידה הבינלאומית של רומא להגנה סוציאלית נגד האנרכיסטים הוגדרה האנרכיה "כפעולה שהשתמשה באמצעים אלימים להשמדת ארגון החברה".
הקשר עם אלימות פוליטית קידם התעניינות מוקדמת באנרכיזם בקרב כמה מהרדיקלים הסיניים.
ההתקפות הראשונות על התנועה האנרכיסטית הגוברת בסין באו מצד לאומנים שראו באנרכיזם איום על אומה מודרנית חזקה, מאוחדת ומרוכזת, העומדת בפני האימפריאליזם המערבי.
כפי שכתב אחד הקוראים במכתב לשין שיג'י (בעיתון "העולם החדש"), העיתון האנרכיסטי שפורסם בקבוצת פריז:
אם אתם יודעים רק איך לבכות בקול רם ולומר "אנחנו לא רוצים ממשלה, לא חיילים, לא גבולות לאומיים ולא מדינה ", ואתם בעד הרמוניה אוניברסלית, צדק, חירות ושוויון, אני חושש שמי שדוגל רק בקיום כוח ולא בקיום צדק ישתמשו בצבאותיהם כדי לחלק את אדמתנו ואת עמנו.
לאומנים טענו גם כי רק על ידי בניית חזית עממית יכולה התנועה המהפכנית להביס את שושלת צ'ינג, וכי בטווח הארוך אם תצליח האנרכיה, חייבת להיות לה מערכת שלטון רפובליקנית שתשלוט בסין.
תגובתם של עורכי "העולם החדש", שנכתבה על ידי לי שיזנג, הייתה בשלושה כיוונים: ראשית, המהפכה שהאנרכיסטים דגלו בה תהיה גלובלית, סימולטנית, מבוזרת וספונטנית.
לפיכך, האימפריאליסטים הזרים יהיו עסוקים מדי במהפכות במדינותיהם כדי להטריד את סין או לכבוש אותה.
שנית, הם טענו כי בעבר ממשלה סינית חזקה ומרכזית לא מנעה מאויביה של סין לתקוף אותה.
לבסוף, הייתה נקודת המוסר - בטווח הארוך, עריצות היא עריצות, ללא קשר אם היא ילידית או זרה.
לכן, הגישה ההגיונית היחידה עבור אנשים שרוצים חופש חייבת להיות בהתנגדות לכל סמכות שלטונית זרה או ילידית.
לאחר מכן שאלו מבקרי האנרכיזם, כיצד יוכלו האנרכיסטים הסיניים לצפות למהפכה ספונטנית עולמית.
לי וקבוצת פריז הניחו, וכמוהם גם רדיקלים רבים הפזורים בכל רחבי העולם באותה עת, שמהפכה היא משהו הדומה לכוח הטבע.
בחשיבתם, המהפכה תבוא כי היא צורך הכרחי של התהליכים החברתיים.
תפקידם היה פשוט להכין את אנשים למהפכה ולעזור להם לראות את הצורך הברור בשינוי חברתי.
פרספקטיבה זו מספקת תובנה חשובה לאופי האבולוציוני הבסיסי של התנועה, ומסביר את התמקדות התנועה בחינוך במקום בבניית הארגון.
מעורבותם של אישים לאומניים בולטים מעידה על תפקידה של מערכת היחסים האישית בארגון הקבוצות של פריז.
האנשים שייסדו את הקבוצה הזאת יצאו מהתנועה הלאומנית ונותרו קשורים אליה ברשת של ידידות אישית קרובה.
לכן היה טבעי שהם ינסו לכלול את חבריהם בארגונם בתקווה לזכות בחברים האלה (ובהשפעתם) בנושא האנרכיסטי.
התוצאה האמיתית של שיתוף פעולה היה שהאנרכיסטים, לא הלאומנים, פגעו בעמדותיהם, שכן הדבר איפשר להם להגיע לתפקידי כוח בממשלה הלאומנית שהם התנגדו לה תאורטית.
באותה שנה נבחרו גם ג'ינג מייג'יו וג'אנג ג'י (אנרכיסט נוסף המזוהה עם קבוצת טוקיו) לפרלמנט הרפובליקני.
שיפו וקבוצת גואנגג'ואו הכריזו שבכך הם בוגדים בעניין והוכיחו את חוסר המחויבות שלהם לתנועה האנרכיסטית, אך שני מנהיגים אלה המשיכו לקרוא לעצמם אנרכיסטים ופעלו לקידום האנרכיה עד סוף שנות העשרים.
יש ראיות לכך שאנרכיסטים רבים יותר יכלו להצטרף לממשלה הלאומנית החדשה ולהגיע לעמדות כוח וזכויות, אך סירבו לעשות זאת, משום שהדבר היה מנוגד לעקרונותיהם.
כפי שציינו סקלאפינו ויו "אין ספק כי רבים סירבו למלא את התפקיד הפוליטי שהיה נחוץ כל כך בתקופה שבה כוח אדם מאומן היה מצומצם ביותר בהשוואה למשימות שהיו".
עריק דיירליק טוען כי בעיות אלה היו אינדיקציה לעמימות מתמשכת בהגדרת האנרכיה.
אנשי התנועה האנרכיסטית ראו עצמם כך, משום שהם פעלו למען ביטול הקפיטליזם, המדינה והסמכות הכופה בטווח הארוך.
בחזון שלהם, האנרכיזם היה מטרה ארוכת טווח מאוד ולא משהו שהם ציפו לראות בחייהם.
צ'יאנג, למשל, ציפה שיידרשו 3,000 שנה כדי להביא למהפכה שחלמו.
מנקודת מבט זו, קל יותר לראות מדוע אנרכיסטים יתפתו לנהל קמפיין פוליטי או לשתף פעולה עם גורמים אוהדים בממשלה, שכן הדבר יעזור להם להשיג את מטרותיהם ארוכות הטווח.
גישה זו נבדלת בעליל מהאנרכיזם המהפכני של קרופוטקין ובאקונין, או אפילו של קבוצת גואנגג'ואו, שדגלו במהפכה מיידית וביצירת חברה אנרכיסטית בעתיד הקרוב.
נטייה זו לפעול למען מהפכה ארוכת טווח והתמקדות בפילוסופיה ובתאוריה במקום בארגון קונקרטי של כמה מהמשתתפים בעלי ההון שהיו חברים בתנועה, עשויה להיות מושרשת ברקע המעמדי.
הפילוג בין אנרכיסטים פילוסופיים עשירים יותר, מרקסיסטים או סוציאליסטים, לבין מהפכנים ממעמד הפועלים יכול להיות מאפיין משותף של תנועות מהפכניות.
קבוצת פריז הכריזה כי החינוך הוא הפעילות החשובה ביותר שהמהפכנים יכולים להיות מעורבים, וכי רק באמצעות חינוך ניתן להשיג אנרכיזם.
לפיכך, הם כיוונו את פעולותיהם לחינוך במקום יצירת דמוקרטיות מלמטה או התנקשויות אישיות (שתי צורות האקטיביזם האחרות).
לשם כך הקימה קבוצת פריז מגוון של עסקים, כולל מפעל לייצור מוצרי סויה, שהעסיק סטודנטים עובדים מסין שרצו בחינוך בארצות חוץ.
התלמידים עבדו במשרה חלקית ולמדו במשרה חלקית, וכך זכו לחינוך אירופי עבור תשלום קטן יחסית.
רבים מהם רכשו גם ניסיון ממקור ראשון על משמעות החיים, עבודה ולמידה בחברה אנרכיסטית.
תוכנית לימודי-חוץ הזאת מילאה תפקיד מכריע בהפיכת שפה ורעיונות אנרכיסטיים לתנועות הלאומיות והמהפכניות הרחבות יותר, בהשתתפות מאות סטודנטים בתוכנית.
הגישה הוכיחה שמודלים ארגוניים אנרכיסטיים המבוססים על סיוע ושיתוף פעולה הדדיים הם חלופות בנות קיימא למיזמים קפיטליסטיים מונעי רווח.
קבוצות פריז וטוקיו נרתמו גם הן לעניין הלאומי.
Li Shizeng, וו Zhihui, וג 'אנג Renjie הפכו לחברי הקוומינטנג והיו חברים קרובים של סון יאט-סן.
סון קיבל סיוע כלכלי ניכר מז'אנג.
שיתוף הפעולה הזה היה מובן, בהתחשב בדגש של האנרכיסטים ושל הלאומנים על חשיבות שיתוף הפעולה בין מהפכנים, ובגלל האקלקטיות של סאן יאט-סן, שאמר כי "המטרות הסופיות של שלושת העקרונות הן הקומוניזם והאנרכיזם".
ב־1911 הפך האנרכיזם לכוח המניע מאחורי ההתגייסות העממית, ועבר מקשר ראשוני עם סטודנטים עשירים יחסית, הלומדים מחוץ לסין, והפך לתנועה מהפכנית אמיתית בקרב העם כולו.
ישנן עדויות לכך שתנועת העובדים העממית שהתפתחה בתקופה זו נהנתה מזרימה משנית של אידיאלים אנרכיסטיים, שכן אנשים שעבדו בארצות הברית נאלצו לחזור לסין בעקבות חוק ההגירה מסין לארצות הברית מ-1888. חוק זה הגביל את זרימת העובדים הסינים אל ארצות הברית וממנה.
בעקבות המהפכה הלאומנית של 1911 וניצחון הברית המהפכנית, כמה אנרכיסטים בולטים סומנו כ"זקני התנועה", וככאלה קיבלו תפקידים ארגוניים.
עם זאת, השלטון הלאומני לא היה ערובה לחופש ההתארגנות של האנרכיסטים והרדיפה הממשלתית נמשכה.
עם מטרה של הפלת שושלת צ'ינג, ההתנגדות האידאולוגית העיקרית לאנרכיזם באה מהסוציאליסטים והאגף השמאלי של התנועה הלאומנית, אשר הונהגה על ידי סאן יאט סון.
ג'יאנג קאנגו, שייסד את החברה הסוציאליסטית הסינית ב־1911, כתב בעיתון האנרכיסטי "העולם החדש" (אחד מפרסומי קבוצת פריז), ותמך בביטול המדינה, המבנה המסורתי של המשפחה והתרבות הקונפוציאנית כבסיס במצע המפלגתי שלו.
המקור העיקרי לקונפליקט הגיע משום שהסוציאליסטים רצו לשמור על כלכלת שוק, ולהשלים אותה עם רשת ביטחון חברתית רחבה, שכן הם חששו כי ללא מנגנון תמריצים, אנשים לא ייצרו דברים והחברה תתמוטט.
מקורות חיכוך אחרים היו קשורים להתמקדותה של הסוציאליסטים בבניית המהפכה בסין, ובשימוש במשרדים נבחרים ככלי להכנת המהפכה - שהיה בכך סטיה משמעותית מהאנרכיזם הקלאסי.
ג'יאנג לא כינה את עצמו אנרכיסט, ולכן מפלגתו נתפסה בדרך כלל מחוץ לתנועה, למרות הדמיון ביניהן.
בשנת 1912 התפלגה מפלגתו של ג'יאנג לשניים, הסוציאליסטים הטהורים, ובראשם הנזיר הבודהיסטי האנרכיסטי טאי שו, ושרידי המפלגה בראשות ג'יאנג.