tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכוח האמריקני חצה את ה-T של הכוח היפני והטביע את רוב אוניותיו.
היה זה הקרב האחרון בהיסטוריה בין אוניות מערכה, והפעם האחרונה שבה בוצע תמרון זה.
בהלכה, חצי שיעור היא אכילת מאכל האסור לאכילה בכמות הפחותה מהשיעור הדרוש לחיוב, לדוגמה אכילה של פחות מכזית חזיר.
לדעת חלק מהאמוראים, נחלקו תנאים אם יש חיוב עונש על חצי שיעור, וישנה מחלוקת אמוראים האם לדעת חכמים הפוטרים מעונש ישנו איסור מהתורה בדבר ורק פטור מעונש, או שהאיסור על אכילת חצי שיעור הוא מדרבנן בלבד.
מחלוקת רבי יוחנן וריש לקיש
במסכת יומא נחלקו ראשוני האמוראים בדין חצי שיעור, בנוגע ליום הכיפורים.
התורה מחייבת את האוכל ביום הכיפורים בשיעור של ככותבת (תמר) בכרת, מכיוון שאכילה בשיעור כזה נחשבת לאכילה המיישבת את דעת האדם במקצת, ומפירה את עינוי הגוף.
ונחלקו בשאלה האם אדם שאכל פחות משיעור כזה, עבר על איסור מהתורה.
דעתו של רבי יוחנן היא שאכילה בחצי שיעור ככותבת אסורה מהתורה, הוא מנמק זאת או בכך ש:, כלומר, מכיוון שאכילה בשיעור כזו ראויה להצטרף עם שיעור אכילה דומה, נמצא שמדובר במעשה איסור.
לדעת ריש לקיש חצי שיעור מותר מן התורה, היות ש:, כלומר מכיוון שלמעשה בחצי השיעור אין את ההיבט המעשי של כל השיעור, אין בכך כל איסור מהתורה.
לא בכל איסור יש את איסור חצי שיעור, ויש מהאחרונים המחלקים בין סוגי האיסורים.
דוגמה כזו, היא מלאכת כותב, שהיא כתיבת שתי אותיות בשבת.
לפי שיטתו של רבי מרדכי בנט במלאכה זו, כמו גם במלאכות אורג, עושה שתי בתי נירין, שם המלאכה הוא רק כאשר האדם עושה את המלאכה בשלמותה; ולכן גם לפי הדעה שחצי שיעור אסור מהתורה, העושה מלאכות אלו בחצי משיעורם אינו חייב.
לעומת זאת, רבי אברהם מסוכטושוב (אבני נזר) חלוק בנושא, וסבור שגם במלאכת כתיבה יש איסור על חצי שיעור, כמו כל חצי שיעור שאסור מהתורה.
דוגמה נוספת, היא מלאכת מפשיט.
הרב שמואל הלוי ואזנר מסביר, כי בניגוד לשאר המלאכות שיש חשיבות לעשייתם גם בחצי שיעור, הפשטת עור בפחות משיעור זה אינה נחשבת כלל להפשטה גם לא במובן רגיל.
באחרונים נחלקו האם גם במצוות קיים דין זה, כגון אדם שיש לו בליל הסדר רק פחות מכזית מצה, האם מקיים בזה מצוות אכילת מצה, מדין חצי שיעור, או שדין חצי שיעור נאמר רק לעניין איסורים:
דעת הרב יעקב ריישר (שבות יעקב) כתב להוכיח שבאכילה פחות מכזית אין מצווה כלל.
אמנם לדעת הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) אף בחצי שיעור יש קצת מצווה: .
לדעת המהרי"ט אלגאזי לא רק שמקיים מצווה בפחות מכזית, אלא אף ישנו חיוב לאכול את מה שיש לו, אף שהוא פחות מהשיעור הנצרך.
אמנם לא יברך על מצווה זו.
דעה מחודשת כתב הרב אריה לייב גינצבורג (ה'שאגת אריה') שאף יכול לברך על קיום מצווה פחות מכשיעור.
אמנם כתב המהר"י אסאד בשו"ת קמח שלא יברך 'על אכילת מצה' אלא 'על מצות מצה'.
חציו עבד וחציו בן חורין הוא מונח הלכתי המתאר עבד כנעני, שהיו לו שני אדונים, שאחד מהם שחררו – ובכך הקנה את חציו, שהיה שייך עד עכשיו לאדון, לעצמו, או עבד כנעני שאדונו שחרר את חציו בכסף, או שאדונו מכר את חציו ושחרר את חציו בשטר.
בכל אחד מהמקרים הללו העבד נחשב כחצי עבד וחצי חופשי.
אדם שהגיע למעמד של חצי בן חורין וחצי עבד, מעמדו גרוע משל עבד ומשל בן חורין.
הוא לא יכול להינשא לשפחה כנענית – כי חציו בן חורין; הוא לא יכול להינשא ליהודייה – כי חציו עבד.
דבר זה גרר אחת מן המחלוקות בין בית שמאי לבית הלל, שבסופן בית הלל חזרו בהם מעמדתם, וההלכה נפסקה כדעת בית שמאי:
חציה שפחה וחציה בת חורין
הראשונים נתחבטו בשאלה האם כופים לשחרר אישה שהיא חציה שפחה וחציה בת חורין, שכן אישה אינה מצווה על מצוות פרייה ורבייה ומצד שני הטעם המוזכר במשנה - "לשבת יצרה", כלומר שהעולם נועד ליישב אותו על ידי בני אדם, שייך גם באישה כמו באיש.
מסקנת התוספות היא שבמצב כזה אין כופין את אדונה לשחרר אותה, שכן גם לאחר שחרורה היא אינה מחויבת במצוות פריה ורבייה, ולא ברור אם שחרורה יביא לתוצאות של "לשבת יצרה", בניגוד לגבר, שכן כאשר עבד כנעני משתחרר הוא נהפך יהודי גמור, המצווה במצוות פריה ורבייה.
חציו עבד וחציו בן חורין
חכמי הגמרא מסתפקים בנידון שעבד שחציו עבד וחציו בן חורין קידש אישה יהודיה, כך שהיא מקודשת רק לחציו שאינו עבד.
דוגמה אחרת, הנידונה בגמרא כהשוואה לשאלה זו, אם אדם המקדש אישה ואומר לה "הריני מקדש את חצייך", ומקובל שההלכה היא שאינה מקודשת, אך ייתכן לומר שדווקא שם ההלכה היא שאינה מקודשת מכיוון שמעשה הקניין מצידו אינו מושלם, אבל חצי עבד וחצי בן חורין שקידש אישה, לא שייר בקניינו.
חכמי הגמרא חלוקים בשאלה דומה, האם ניתן לקדש אישה שחציה שפחה וחציה בת חורין, כך שרק בחציה שבה אינה שפחה - היא מקודשת לאיש.
רבה בר רב הונא פסק שהיא מקודשת, ואף על פי שהמקדש חצי אישה אינה מקודשת, הסיבה היא מפני ששייר בקניינו ולא קנה באישה קניין אישות באופן המקסימלי, אבל אישה כזו, שקניין האישות שקנה בה הוא באופן המקסימלי, מקודשת.
לעומת זאת רב ששת חלוק על כך, והוא סבור שאינה מקודשת.
בתורה ישנו פסוק מיוחד, המחייב אדם בעונש אם בא על שפחה חרופה .
לכאורה, ניתן היה להסיק כדעתו של רבה בר רב הונא, שניתן לקדש אישה שחציה שפחה וחציה בת חורין, שכן אם לא כן, כיצד ייתכן שאישה שחציה שפחה בת חורין מאורסת לעבד עברי?
הרי אירוסיה של השפחה לעבד עברי, אינן שונות מאלו של יהודי רגיל, ומכאן שניתן לקדש אישה שחציה שפחה וחציה בת חורין.
על כך משיב רב ששת: לפי דעתו של רבי ישמעאל, הרי מדובר בשפחה כנענית המאורסת ומיוחדת לעבד עברי.
חציה בת חורין שנשתחררה לחלוטין
ההלכה נפסקת, שניתן לקדש אישה שחציה שפחה וחציה בת חורין.
אלא שרב חסדא מסופק בשאלה אחרת: אם השפחה, לאחר שנתקדשה במצב כזה, קיבלה גט שחרור מאדונה ונשתחררה, האם נפקעים קידושים אלו שקודשה בעודה שפחה וחציה בת חורין.
ייתכן שההסבר להפקעה זו, היא מכיוון שהקידושין בהם נתקדשה בעודה חציה שפחה, הם קידושין קלושים, שכן הם נתבצעו בגופה של אישה שרק בחציה בת חורין, וראויה לקידושין רק באופן חלקי, אבל בעודה בת חורין אין לקידושין אלו תוקף.
רב יוסף בר חמא פוסק בשם רבי נחמן שקידושין אלו נפקעים אם השתחררה, אך רבי זירא קיבל מרב נחמן שההפך הגמור הוא הנכון: במקרה שהשפחה נשתחררה, מתרחב חלות הקידושין וחלים על האישה לחלוטין, והיא מקודשת באופן מוחלט.
מאחר שחצי העבדות שלו דינו כעבד, הוא פטור ממצוות עשה שהזמן גרמן, כדין עבד ואישה, אך חציו המשוחרר חייב בהם.
מכאן נובע הדין לפיו הוא אינו יכול להוציא בתקיעת שופר אף את עצמו, שכן , כלומר - כיוון שחציו שעדין עבד משתתף בתקיעה, חציו בן החורין לא יוצא ידי חובה ככל בן חורין שאינו יוצא ידי חובה בתקיעת עבד.
חצר אדר היה מאחז בצפון-מזרח סיני, 12 קילומטר מהמושב נאות סיני, צמוד לצומת חרובית.
הוא היה אחד מיישובי חבל ימית והוקם בדצמבר 1981, על ידי התנועה לעצירת הנסיגה מסיני כחצי שנה לפני נסיגת צה"ל מסיני.
הוא נקרא על שם חצר אדר המקראית.
המושב הוקם על ידי קבוצה של מתנחלים מיהודה ושומרון וממקומות נוספים, שמחו על כוונת הממשלה למסור את פתחת רפיח ואת סיני לידי מצרים, כפי שהוסכם בחוזה השלום בין המדינות.
זה היה היישוב הצעיר ביותר בין יישובי סיני.
ב-24 בדצמבר 1981 התקיים במקום הכנסת ספר תורה.
מזכיר המושב היה יגאל קירשנזפט, שהיה קודם לכן תושב העיר ימית ונשלח למשימה על ידי רב ישיבת העיר ישראל אריאל.
בין תושבי המושב היה גם ברוך מרזל, שהופקד על קיום קשר אלחוטי עם המתנגדים לפינוי בימית ועל עדכון התושבים על פעולות הצבא.
רכז היישוב היה מיכאל בן חורין.
בסוף ינואר 1982 תואר חצר אדר בדבר: "כל החצר היא מאה מטרים מרובעים.
במרכזה עומד כיור אחד, לבן.
צינור המים מונח על האדמה."
בשבועות הראשונים לקיום המושב חיו תושביו בתורת שומרים בשטחים המעובדים של עצמונה, שהיו שלושה קילומטרים מהמושב עצמונה, צמוד לצומת חרובית.
במשך שהות המתנחלים במקום הוקמו בו בית כנסת, מטבח, צריפי מגורים ומקלחת.
לצורך גידול הירקות נעזרו אנשי המושב בחממות הנטושות של המושב חרובית הסמוך, אותו עזבו התושבים במהרה תמורת פיצויים.
המושב פונה על ידי צה"ל לראשונה ב-3 במרץ 1982 באחת מפעולות הפינוי הקשות ביותר שידע צה"ל בסיני.
ביום הפינוי נכח בחצר אדר חבר הכנסת יובל נאמן מתנועת התחיה, שהתנגדה לנסיגה.
בערב אותו יום הזהיר נאמן בשידור במהדורת "מבט" בערוץ הראשון, כי "אם יימשכו הדברים כמו שנראו הבוקר בחצר אדר, אנו קרובים מאוד לשפיכות דמים".
הוא תיאר גרירת אנשים לתוך תיל, פציעתם ושימוש בגרזנים, והזהיר את ממשלת בגין שלא תשפוך דם יהודי.
ב-11 במרץ 1982, ב-6:00 בבוקר, הגיעה קבוצה של כ-50 מתנחלים, יחד עם גאולה כהן והרב ישראל אריאל, להקים מחדש את ההתנחלות, בה נותר צריף אחד.
בצהריים פינה הצבא את המתנחלים.
לאחר הפינוי השני, בהפגנה בירושלים של מתנגדי הנסיגה מסיני ב-16 במרץ 1982, הבטיח הרב איסר קלונסקי, שכונה רב היישוב, שחצר אדר תוקם בשלישית.
המתנחלים הקימו את חצר אדר ג', חצר אדר ד', ולבסוף חצר אדר ה'.
כולן פונו בזו אחר זו.
חצר אדר הייתה אחד מארבעת היישובים שבהם היה ריכוז של מתנגדי הנסיגה.
חציר או שחת הוא סוג של מספוא המוגדר כ"מזון גס".
הוא נעשה מצמחים ממשפחת הדגניים, או קטניות, או מיני עשב אחרים, שנקצרו, יובשו ואוחסנו לצורך הזנת בעלי חיים.
החציר משמש בדרך כלל לצורכי הזנה לחיות משק כגון בקר, סוסים, עזים וכבשים.
כמו כן, משמש חציר להאכלת חיות מחמד כגון ארנבים ושרקנים.
ניתן להאכיל חזירים בחציר, אך הם לא מעכלים אותו ביעילות בהשוואה להרביבורים מוחלטים.
חציר משמש להאכלה בזמן או במקום שאין די שטחי מרעה לבעלי החיים, כשתנאי מזג האוויר לא מאפשרים רעייה (למשל בחורף), כשהמרעה לבדו אינו בריא לחיה או כשבעלי החיים לא יכולים לרעות (למשל אם הם מוחזקים באורווה, בדיר או ברפת).
ההבדל המרכזי בין חציר ובין קש הוא שהחציר הוא התוצר הבלעדי מהשדה בו גודל.
הוא כולל את כל חלקי הצמח ובהם גם הגרגרים או פרי הצמח ולכן הוא עשיר מבחינה תזונתית.
הקש לעומתו, הוא שאריות הצמח לאחר שרוב פריו או גרגריו נאספו והוא למעשה תוצר לוואי של הגידול החקלאי ודל יותר מבחינה תזונתית.
מיני החציר הנפוצים בישראל הם:
דגניים: חיטה, שעורה, שיבולת-שועל, סטריה , עשב רודוס וזון
קטניות: אספסת, תלתן, אפונה ובקיה.
לעיתים נזרע שילוב של צמחים באותה חלקה כדי ליצור חציר מעורב
רוב שטחי הדגן (בישראל בעיקר חיטה ובעולם גם שעורה, שיבולת-שועל ומיני דגן נוספים) מיועדים לגרגרים ולאחר שנקצרו אפשר להפיק מהם רק קש, הכולל את הגבעולים והעלים היבשים של הצמח.
עם זאת, חלק משטחי הדגן מגודל במיוחד לשחת (או לתחמיץ).
לעיתים, שטחי דגן שיועדו במקור לגרגרים, נקצרים מוקדם יותר לשחת.
איכות החציר נקבעת בעיקר על פי בגרות הצמח בזמן הקציר, סוג הצמח ובהתאם לטיב הכנת חציר ואחסונו.
קיימים ויכוחים לגבי המועד המיטבי המדויק של הקציר לגבי הצמחים השונים, אולם מקובל כי השלב שבין תחילת הפריחה ובין השלב שבו הגרגרים או הפרי נמצאים בתחילת הבשלתם הוא מועד מתאים לקציר.
לאחר הקציר מתחיל שלב ההקמלה בו נשארים הצמחים הקצורים בשדה על מנת שיתייבשו.
יש לייבש את החציר לרמה שבה לא יתעפש לאחר הכיבוש ובה בעת, לא להקמילו יתר על המידה שכן אז, חלק ניכר מהעלים ייפרדו מהצמח בזמן הגיבוב והכיבוש וערכו התזונתי של החציר ירד.
אחוז החומר היבש המקובל בחציר הוא כ-85%.
החציר רגיש מאוד לתנאי מזג אוויר, בפרט לאחר שנקצר.
חציר שגדל בתנאי בצורת מתאפיין בתוצרי זרעים ועלים מועטים יחסית, היוצרים חציר עם אחוז גבוה של גבעולים גסים ויבשים וערכים תזונתיים נמוכים יותר.
אם יורדים משקעים עלול החציר הקצור להתקלקל ולהתעפש בשדה לפני שייכבש.
גם חציר שלא ספג משקעים לאחר הקציר עלול לפתח ריקבון או עובש לאחר שנכבש; אם בגלל שלא הוקמל כהלכה בשדה ואם בגלל שלא אוחסן בתנאים נאותים לאחר שנכבש.
עיפוש זה עלול במקרה הטוב לפגוע בערכו התזונתי של המספוא ובמקרה הגרוע עלול לתרום להיווצרות רעלנים מחוללי מחלות בבעלי החיים.
לפיכך, ננקטים אמצעים למנוע מחציר להירטב בעת אחסנתו.
חציון גאומטרי של קבוצת נקודות במרחב אוקלידי היא הנקודה שסכום מרחקיה (במרחב האוקלידי) מן הנקודות הנתונות הוא הקטן ביותר.
כלומר, החציון של הנקודות הוא הנקודה שעבורה הסכום הוא מינימלי.
לכל קבוצת נקודות סופית יש חציון גאומטרי יחיד, אלא אם מדובר במספר זוגי של נקודות המסודרות על ישר אחד.
במקרה החד-ממדי החציון הגאומטרי הוא החציון המקובל.
להבדיל ממרכז המסה שמחושב כממוצע חשבוני של הנקודות, אין נוסחה סגורה לחישוב חציון גאומטרי, ובמקום זה מקרבים אותו בשיטות איטרטיביות.
חציית הדלאוור הייתה צליחה צבאית של נהר הדלאוור, אשר בוצעה על ידי הצבא הקונטיננטלי בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון בלילה שבין 25 ל-26 בדצמבר 1776 במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
הצליחה הייתה הצעד הראשון במתקפת הפתע שתוכננה על ידי ג'ורג' וושינגטון נגד חיל המצב ההסיאני בטרנטון, ניו ג'רזי בבוקר 26 בדצמבר.
וושינגטון הוביל את חלקו הגדול של הצבא הקונטיננטלי על פני נהר דלאוור הקפוא בחלקו לפי תכנון סודי ומוקדם מראש, במבצע שהיה מאתגר ומסוכן מבחינה לוגיסטית.
בתחילה תוכננו חציות נוספות על ידי כוחות נוספים של הצבא הקונטיננטלי, אך אלו בוטלו ברגע האחרון עקב בעיות לוגיסטיות.
למרות זאת, הורה וושינגטון על המשך הפעולה, והתקיף את הכוחות ההסיאנים בטרנטון עם הכוחות שהיו בידו בלבד.
התקפת הפתע הצליחה באופן מוחלט, וכמעט שני שלישים מחיל המצב ההסיאני נלקחו בשבי.
עם סיום הקרב, חצה הצבא את הנהר פעם נוספת בחזרה לפנסילבניה, הפעם עם שבויים רבים כמו גם אספקה צבאית שנלקחה מטרנטון כשלל מלחמה.
וושינגטון והצבא הקונטיננטלי חצו את הנהר בפעם השלישית בסוף השנה, תחת תנאים קשים יותר שנבעו בעיקר מעובי הקרח על הנהר, שהיה לא בטוח לחציה.
הם הביסו את כוחות התגבורת הבריטית תחת פיקודו של לורד קורנווליס בטרנטון, ב-2 בינואר 1777. ב-3 בינואר, הביס הצבא הקונטיננטלי את חיל המאסף הבריטי בפרינסטון, לפני שנסוג למחנה החורף שלו במוריסטאון, ניו ג'רזי.
בשנת 1851 צייר הצייר עמנואל לויצה את ציורו המונומנטלי "וושינגטון חוצה את הדלאוור", בו מתוארת חציית נהר הדלאוור בידי ג'ורג' וושינגטון והצבא הקונטיננטלי.
הציור שמור כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, ועותק ממנו קיים בבית הלבן.
מטבע חצי שקל הוא אחד מסדרת המטבעות של השקל החדש.
בצד הנושא של המטבע מוטבע נבל הלקוח מהחותם העברי הקדום למעדנה בת המלך, חותם המתוארך לתקופת בית ראשון.
המטבע שוקל 6.5 גרם, קוטרו 26 מ"מ והוא עשוי סגסוגת שתרכובתה 92% נחושת, 6% אלומיניום ו-2% ניקל.
מבין מחזור המטבעות הנמצאים בשימוש, מטבע חצי שקל מהווה רק 7% מכלל המחזור, פחות מהשימוש במטבעות אחרים בסדרה, כ-10 אגורות ואחרים.
המטבע כונה "חצי שקל" ולא "50 אגורות".
הוא בין המטבעות היחידים בעולם עליהם מוטבע שבר רציונלי.
זאת בשם העובדה שאת המטבע העברי הקדום, "שקל", ויחידותיו נהגו לקרוא, באופן זה, לדוגמה "מחצית השקל".
עיצוב צד הנושא של המטבע נעשה כבר בשנת 1984 בידי נתן קרפ, ושימש כצד הנושא של המטבע 500 שקלים (ישנים) .
את צד הערך עיצב גבי נוימן.
עם החלפת השקל בשקל החדש, בסוף שנת 1985, הועתק העיצוב למטבע של חצי שקל חדש, שהיה שווה בערכו ל-500 שקלים ישנים.
במקביל אומץ העיצוב כסמלו של בנק ישראל.
בשנת 2016 פורסמה כתבת תחקיר ובה טענה כי החותם הקדום למעדנה בת המלך הוא זיוף ארכאולוגי, ודמות הכינור שהייתה חקוקה עליו לא הייתה קיימת במציאות ולא שימשה לנגינה.
חצי שמש צהובה הוא סרט דרמה היסטורית ניגרית משנת 2013 בבימויו של ביי בנדלה.
הסרט מבוסס על הרומן באותו השם מאת צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה.
הסרט הוא סיפור אהבה העוקב אחר שתי אחיות אשר נסחפות לתוך אירועי מלחמת האזרחים הניגרית.
בסרט מככבים צ'ואיטל אג'יופור, טנדי ניוטון, אונייקה אונוונו, אניקה נוני רוז, ג'וזף מול, ג'נביב נאג'י, או סי אוקג'ה, וג'ון בויגה.
בכורת הסרט התקיימה בהקרנה מיוחדת בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו ב-2013.
הסיפור של "חצי שמש צהובה" מתחיל במהלך יום העצמאות הניגרי הראשון ב-1 באוקטובר 1960, ומסתיים בתום מלחמת האזרחים הניגרית ב-1970. הסרט משוזר בקטעים ארכיבים וצילומי חדשות של אירועים פוליטיים בניגריה.
אולאנה (טנדי ניוטון) וקאיננה (אניקה נוני רוז) הן אחיות תאומות החוזרות לניגריה אחרי שרכשו את השכלתן באנגליה.
אביהן הוא צ'יף האיגבו אוזוביה (זאק אורג'י), איש עסקים אמיד.
התקופה היא תחילת העצמאות של ניגריה.
אולאנה מסרבת להצעת נישואים מצד שר האוצר של המדינה החדשה, ובמקום זאת עוברת לגור עם המאהב שלה, "הפרופסור המהפכני", אודניגבו (צ'ואיטל אג'יופור), למורת רוחם של בני משפחתה.
בינתיים, קאיננה לוקחת על עצמה את ענייני העסקים המשפחתיים, ומוכיחה את עצמה כאשת עסקים מצליחה.
האינטרס הרומנטי שלה הוא ריצ'רד צרצ'יל (ג'וזף מול), סופר אנגלי.
בעוד האחיות עסוקות בדרמות האישיות והמשפחתיות, ובמקרה של בגידה ביניהן, הן לא יכולות להימנע ממעורבות בענייני ארצן, כאשר אומת האיגבו נלחמת להקים מדינה עצמאית שלה, ביאפרה - מלחמה אשר גובה מחיר גבוה במהלך מספר שנים של מיליוני נפשות, ולא פוסחת גם על חייהן של האחיות.
אונייקה אונוונו - אמו של אודניגבו
ג'נביב נאג'י - העלמה אדבאיו
או סי אוקג'ה - אנייקוונה
אניקה נוני רוז - קאיננה
"חצי שמש צהובה" צולם על פני חמישה שבועות באולפני טינאפה ובקלאבאר ובקריק טאון, ניגריה.
על פי הבמאי, מלריה וטיפוס היו האתגרים העיקריים בצילום, ומספר חברי צוות חלו, ביניהם הכוכבת טנדי ניוטון.
צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה הייתה מרוצה מהתוצר הסופי, ואמרה שהסרט עשוי היטב ויפה מאוד.
היא שיבחה את המשחק, והייתה מרוצה שהסרט הופק וצולם בניגריה.
"חצי שמש צהובה" קיבל ביקורות מעורבות.
יש לסרט דירוג של כ-52% באתר Rotten Tomatoes עם ציון ממוצע של 5.6 מתוך 10, והקונצנזוס הביקורתי הוא ש"אמנם הסרט לא ממש עושה צדק עם חומר מקור, אך 'חצי שמש צהובה' מעבד את הרומן של אדיצ'י עם ביצועים מחויבים וניואנסים נרטיביים".
לסלי פלפרין מ"הוליווד ריפורטר" כתבה כי "השאפתנית ספרותית של העיבוד רוצה להשיג כל מיני דברים, שלא כולם תואמים אחד לשני".
על פי Nollywood Reinvented, הסרט הוא פחות טוב מהספר, אבל מציין כי "אפילו שהסרט לא משחזר את האמוציות של הספר, הוא יוצר אמוציות משלו".
על פי ביקורת זו, "הסרט בונה על סטים, שחקנים, ומוזיקה מדהימים...
פיטר ברדשו, ב"הגרדיאן", נתן לסרט 2 מתוך 5 כוכבים.
הסרט היה מועמד לפרס Black Reel לסרט הזר הטוב ביותר, ולפרס NAACP Image לסרט העצמאי הטוב ביותר.
חצצת בלוטות הרוק ו-lithos חצץ (תצורת רבים)) הוא סוג של מסה קשה, דמוי אבן, הנוצר בתוך איבר או צינור בתוך הגוף.
חצץ זה עשוי בדרך כלל ממלחים מינרליים, וסוגים אחרים של חצץ כוללים אבני שקדים ואבנים בכליות.
חצצת בלוטות הרוק מתייחס להיווצרות של חצץ בתוך בלוטת הרוק.
חצצת בלוטות הרוק היא מצב שבו מסה מוגדרת או חצץ נוצרים בבלוטות הרוק לרוב בצינור בלוטת תת-הלסת התחתונה (Submandibular gland ).
באופן פחות נפוץ, חצץ זה יכול להופיע בבלוטת מצד האוזן (parotid gland), או לעיתים רחוקות עלול להופיע בבלוטת תת-הלשון (sublingual gland ).
ניתן לחלק את אבני הרוק על פי הבלוטה שבה הם נוצרים.
כ-85% מהאבנים מתרחשות בבלוטת תת-הלסת התחתונה, ובין 5-10% מתרחשות בבלוטת מיצד האוזן.
ב-0%–5% מהמקרים, בלוטת תת-הלשון או בלוטת הרוק הזעירה מושפעת.
בעוד שלרוב הבלוטות הקטנות לא נפגעות, חצץ בלוטות הרוק מופיע יותר בבלוטות הקטנות כמו ברירית הפה וברירית השפתית העליונה.
הסימפטומים השכיחים ביותר הם כאבים ונפיחות בבלוטות הרוק הנגועה, ששניהם הולכים ומחריפים כאשר ישנו גירוי ותגובה של הרוק, למשל מראה, מחשבה, ריח וטעם של מזון או במצב של רעב או לעיסה.
מצב שכזה ידוע גם כ"תסמונת הארוחה" וכתוצאה מכך עלולה להיווצר דלקת או זיהום בבלוטה.
חצצת בלוטות הרוק עשויה להתפתח גם בשל נוכחותם של זיהומים כרוניים הקיימים בבלוטות, התייבשות (למשל שימוש בפנוטיאזינים ), תסמונת שגרן או עלייה ברמות סידן מקומיות, אך במקרים רבים הגורם לא ידוע.
אם חצץ נוצר בצינורית המנקזת את הרוק מבלוטת הרוק לתוך הפה, הרוק יהיה לכוד בבלוטה.
זה עלול לגרום לנפיחות ודלקת של הבלוטה, דבר שיגרום לכאבים רבים.
דלקת של בלוטת הרוק נקראת sialadenitis .
עם זאת, חצץ אינה הסיבה היחידה לכך שבלוטת הרוק עשויה להיות חסומה ולגרום ל"תסמונת הארוחה".
מחלות בבלוטת הרוק, עלולות להתרחש גם עקב היצרות צינורית, גופים זרים, וריאציות אנטומיות או מומים במערכת הצינור המובילה לחסימה מכנית הקשורה בקיפאון הרוק בצינור.
חצץ זה עשוי להיות רדיופאקיות (Radiodensity ), כלומר הן יופיעו ברדיוגרפיה או בקרני רנטגן, שם הן לא יהיו גלויות ברדיוגרפים (אם כי חלק מההשפעות שלהן על הבלוטה עדיין עשויות להיות גלויות).
הסימנים והתסמינים משתנים ותלויים במידה רבה בשאלה, האם חסימת הצינורית מלאה או חלקית, וכמה לחץ נוצר בתוך הבלוטה.
התפתחות הזיהום בבלוטה משפיעה גם על הסימנים והתסמינים.
כאב, שהוא לסירוגין, ועלול פתאום להחמיר לפני ארוחות, ולאחר מכן לאט לאט להשתפר (חסימה חלקית).
נפיחות בבלוטות, גם לעיתים קרובות לסירוגין, מופיעות פתאום או מתגברות לפני ארוחות, ואז יורדת הנפיחות לאט ובהדרגתיות (חסימה חלקית).
רגישות של הבלוטה למגע או גירוי.
גוש קשה מוחשי, אם האבן ממוקמת ליד קצה הצינורית.
אם האבן נמצאת ליד פתח צינור בבלוטת תת-הלסת התחתונה, הגוש עשוי להיות מורגש מתחת ללשון.
מחסור ברוק המגיע מן הצינורית (חסימה מוחלטת).
אדמנת (אדמומיות, Erythema) של רצפת הפה (זיהום).
מוגלה המופרשת מן הצינורית (זיהום).
לעיתים נדירות, כאשר האבנים נוצרות בבלוטות הרוק הקטנות, בדרך כלל תופיע רק נפיחות מקומית קלה בתצורת קשריר ורגישות.
מאמינים שישנם מספר שלבים להיווצרות האבנים הללו.
ראשית, גורמים כגון בעיות במטבוליזם של סידן, התייבשות, הפחת בקצב זרימת הרוק, שינוי חומציות (pH) הרוק שנגרם על ידי זיהומים בלוע, ושינוי מסיסות של גבישים, המובילים למשקעים של מלחים מינרליים, גם כן מעורבים.
אך מנגד, מקורות אחרים קובעים כי חריגות במטבוליזם של סידן או זרחה (פוספט) אינן אחראיות להיווצרויות אלו.
השלב הבא כולל היווצרות של קשריר אשר מרובד בחומר אורגני ואי-אורגני, ובסופו של דבר יוצר מסה מסוידת.
בערך ב-15%–20% מהמקרים חצצת זו לא תהיה מסוידת מספיק כדי להופיע ברדיוגרפיה, ולכן קשה לזהותה.
מקורות אחרים מציעים תאוריה, שבה פסולת מזון, חיידקים או גופים זרים מהפה נכנסים לצינורות של בלוטת הרוק ונלכדים בשל כשל בסוגר אשר בפתח הצינור (הפטמה, Dental papilla ), המדווחים ב-90% מהמקרים.
חלק מן החיידקים המצויים בחצצת בלוטת הרוק דווחו כחיידקים מסוג Streptococcus (סטרפטוקוקוס) שמהווים חלק תקין מהמיקרוביוטה של הפה ואשר נמצאים גם ברובד השן .
היווצרות אבנים מתרחשת בדרך כלל בבלוטת תת-הלסת התחתונה (Submandibular gland ) מכמה סיבות.
ריכוז הסידן ברוק המיוצר בבלוטת תת-הלסת התחתונה הוא כפול מזה של הרוק המיוצר בבלוטת מיצד האוזן.
הרוק המיוצר בבלוטת תת-הלסת התחתונה גם יחסית בסיסי ורירי.
צינור תת-הלסת התחתונה (submandibular duct ) ארוך, כלומר הפרשות הרוק צריכות לנוסע למרחק לפני שחרורם בפה.
בצינור בעל שני כיפופים, הראשון נמצא בגבול האחורי של שריר הטוחנות ועצם הלשון (Mylohyoid muscle ) והשני ליד פתח הצינורית.
זרימת הרוק מן בלוטת תת-הלסת התחתונה היא לעיתים קרובות נגד כוח הכבידה עקב שינויים במיקום של פתח צינורית.
הפתח עצמו קטן יותר מזה של צינור מצד האוזן.
גורמים אלו מעודדים האטה וקיפאון של הרוק בצינור תת-הלסת התחתונה, מה שהופך היווצרות של חסימה עם הסתיידות שלאחר מכן סבירה יותר.
חצצת בלוטות הרוק קשורה לפעמים למחלות רוק אחרות.
למשל, חצצת בלוטות הרוק מתרחשת בשני שלישים מהמקרים בדלקת כרונית של בלוטות הרוק (sialadenitis), אף על פי שלעיתים קרובות דלקת חוסמת בבלוטות הרוק היא כתוצאה מחצצת בלוטות הרוק.
שיגדון גם יכול לגרום לאבנים בבלוטת הרוק, אם כי במקרה זה הם מורכבות מגבישי חומצת שתן ולא מהרכב רגיל של אבנים בבלוטות הרוק.
האבחון נעשה בדרך כלל על פי היסטוריה אופיינית ובדיקה גופנית.
אבחון ניתן לאשר על ידי רנטגן (80% ממקרי חצצת בלוטות הרוק גלויים ברנטגן), על ידי sialogram (בעברית: צילום בלוטות הרוק), או על ידי אולטרה סאונד.
חצצת בלוטות הרוק מטופלת בדרך כלל על ידי הסרת החצץ/אבן, וישנן כמה טכניקות שונות זמינים.
לעיתים רחוקות, הסרת בלוטת תת-הלסת התחתונה עשויה להיות הכרחית במקרים של היווצרות חוזרת של החצץ/אבן.
כמה מאפשרויות הטיפול שיש כיום הם:
עבור אבנים קטנות, הידרציה (ORT), תרמותרפיה, נוגדי דלקת שאינם סטרואידים מדי פעם, וצריכת מאכלים ושתייה חמוצים או מרים.
מציצה ואכילה של פירות הדר, כגון לימון או תפוז, עשויה להגדיל את תפוקת הרוק ולעודד גירוש ספונטני של האבן.
אבנים מסוימות ניתנות לעיסוי על ידי מומחה.
רופא אף אוזן גרון או כירורג פה ולסת עשויים לחדור לצינורית כדי להוציא את האבן.
בחלק מן המקרים, כאשר חצץ זה חוזר שוב ושוב קוטעים את צינורית הרוק הנגוע.
כדי למנוע זיהומים בזמן שחצץ זה תקוע בצינורית, משתמשים לפעמים באנטיביוטיקה.
חצצת בלוטות הרוק היא תופעה נפוצה המהווה כ-50% מכלל המחלות המתרחשות בבלוטות הרוק הגדולות וגורמות לתסמינים בכ-0.45% מכלל האוכלוסייה.
אנשים בגילאי 30–60 וזכרים נוטים יותר לפתח חצצת בלוטות הרוק.
שכיחות חצצת בלוטות הרוק באוכלוסייה הכללית היא כ-1.2% על פי רישומי התמותה לאחר המוות, אך שכיחות האבנים הללו הגורמות לתסמינים היא כ-0.45% באוכלוסייה הכללית.
חצצת בלוטות הרוק אחראית על כ-50% מכל המחלות המתרחשות בבלוטות הרוק הגדולות, ובשיעור של 66% בקרב מחלות חסימתיות של בלוטות הרוק.
חצצת בלוטות הרוק נפוצה פי שניים אצל גברים ביחס לנשים.
טווח הגילאים הנפוץ ביותר שבו הם מתרחשים הוא בין 30 ל-60, והם דיי נדירים אצל ילדים.
חצר אדר הוא אתר המוזכר בספר במדבר בגבול הדרומי של ארץ ישראל.
חצר אדר מוזכר בתנ"ך פעם אחת, בתיאור גבולה הדרומי של ארץ ישראל המחולקת לשבטים:
תיאור מקביל מופיע בספר יהושע:
רב סעדיה גאון תרגם את "חצר אדר" ל"רפח", באופן דומה לתרגום של "חצרון", "חצור" ו"חצרים".
שושנק הראשון ברשימת מסעו הידוע כ"מסע שישק", מזכיר מקום בשם "אדר", שיש שייחסו אותו לחצר אדר.
בהתאם לתרגום של רב סעדיה גאון, היו שראו את הדגש בשם על המילה הראשונה "חצר", וראו את חצר אדר כשם נרדף ל"חצרון".
לעומת זאת, היו שראו את "חצר" כשם לוואי שמתאר את המקום כחוות בודדים, ושמו את הדגש על השם "אדר".
מנשה הראל מזהה את המונח "חצר" עם חד'ירה בערבית, המציינת מכתש.
יש שזיהו את "חצר אדר" עם חצרון, שמוקמה דרומית מזרחית לבאר שבע.
יוחנן אהרוני זיהה בשנת 1957 מצודה מעל עין קדיס, אותה הוא זיהה עם "חצר אדר".
מצודה זאת נמצאת דרומית לעין קודיראת המזוהה עם קדש ברנע.
צבי אילן זיהה את חצר אדר בכונתילת עג'רוד, כ-50 קילומטר דרומית לקדש ברנע.
מנשה הראל מזהה את חצר אדר בעין מע'ארה.
בעברו המזרחי של הירדן קיבלו כמה משפחות משבט מנשה נחלה לפני כניסת ישראל לארץ ישראל לצד השבטים ראובן וגד, זאת אף שאין מצוינת בכתוב כל בקשה מצד בני מנשה להתנחל בעבר המזרחי של הירדן.
חצי המנשה המזרחי העמיד שני מנהיגים בתקופת השופטים והיה מהשבטים הראשונים שגלו מהארץ, והיה חלק מנחלת שבט מנשה.
אחר ניצחון עם ישראל על מלכי עבר הירדן, סיחון מלך האמורי ועוג מלך הבשן, ביקשו השבטים ראובן וגד ממשה שלא לעבור את הירדן, אלא להתנחל בעבר הירדן המזרחי שנכבש.
משה כעס על בקשתם אך לבסוף הסכים לבקשתם ובתנאי שישמשו חלוצים לפני שאר השבטים בכיבוש ארץ כנען.
ואכן, בהמשך מסופר שאנשים ממנשה כבשו לעצמם ערים בעבר הירדן כשם שעשו ראובן וגד:
בחומש דברים, בסיפור קורות המדבר, חזר משה ופירט את נחלת חצי המנשה בעבר הירדן לצד ראובן וגד:
בספר יהושע מסופר שחצי המנשה קיבל את נחלתו בעבר הירדן המזרחי, כפי שהובטח לו.
נחלת חצי המנשה שבעבר הירדן המזרחי גבלה בדרומה בנחלת שבט גד, בצפון ובמזרח בארם, בני עמון וגשור ובמערב בשבט דן ושבט נפתלי.
בירתו הייתה ככל הנראה העיר יבש גלעד.
חצי שבט המנשה הפריש 13 ערים מנחלתו לטובת ערי לוויים למשפחת גרשום.
קורותיהם של חצי המנשה במקרא
לקראת הכניסה ארצה, הזכיר יהושע לראובן, גד וחצי המנשה את הבטחתם לצאת חלוצים בכיבוש הארץ.
בתגובה, הם הביעו את נאמנותם ואף הבטיחו לדאוג שאיש לא ימרה את פיו.
בסוף כיבוש הארץ, יהושע שחרר את שבטי עבר הירדן חזרה לנחלתם בעבר הירדן ואף שיבחם על קיום הבטחתם בשלמות, חיזקם לשמור נאמנות לה' ותורתו ובירכם.
השבטים חזרו לנחלתם ובנו מזבח גדול למראה על הירדן.
ישראל שבעבר המערבי של הירדן חשדו שהמזבח נועד לעבודה זרה ושלחו משלחת לבירור הדבר.
שבטי עבר הירדן הסבירו שהמזבח לא נועד לפולחן, אלא מטרתו היא מעין גלעד זיכרון לדורות שבני עבר הירדן הם חלק בלתי נפרד מישראל.
תשובתם התקבלה בשמחה ונמנעה מלחמת אחים קשה.
בתקופת השופטים עמדו שני מנהיגים מחצי המנשה המזרחי: יאיר הגלעדי ויפתח הגלעדי.
יפתח, בראש בני הגלעד, נאבק בבני עמון שאיימו על ישראל וניצחם.
אכן, בעקבות הניצחון התעורר מאבק עקוב מדם בין יושבי הגלעד לבני שבט אפרים ששכנו בסמיכות לבני הגלעד.
בספר דברי הימים מסופר על מלחמה גדולה בין שבטי עבר הירדן לבין ההגריאים ושבטים ישמעאליים אחרים, אך לא ברור מתי התרחשה מלחמה זו.
בהמלכת דוד על כל ישראל, הגיעה נציגות צבאית גדולה מחצי המנשה עם ראובן וגד.
מסתבר שביצור הערים היה משום היותם ערי ספר בגבול המזרחי של הארץ.
המקרא מתאר את סופם של חצי המנשה עם השבטים ראובן וגד בגלותם מהארץ בידי מלכי אשור:
סופם של חצי המנשה על פי חז"ל
שבטי עבר הירדן, ובהם חצי המנשה, גלו ראשונים מכל שבטי ישראל.
חז"ל סבורים במדרש שהסיבה הא-לוהית לכך היא בקשתם לשבת בעבר הירדן:
המדרש מדבר על ראובן וגד משום שהם אלו שביקשו לנחול בעבר הירדן, בניגוד לחצי המנשה (ראה בהמשך: "מדוע קיבלו נחלה בעבר הירדן?").
אבל, למעשה, גם חצי המנשה גלה איתם באותה גלות.
עם זאת, חז"ל אומרים שלעתיד לבוא, עתיד חצי המנשה להיגאל ראשון מן הגלות, וזאת בזכות החסד שגמלו אנשי יביש גלעד, מחצי המנשה, עם שאול ובניו אחר מותם:
מדוע קיבלו נחלה בעבר הירדן?
אף שהמקרא מציין שרק ראובן וגד ביקשו לנחול בעבר הירדן, צירף משה לנחלה זו גם את חצי המנשה.
הכתוב עצמו אינו מנמק את ההחלטה ואף אינו מבהיר אם נבעה מבקשה מאוחרת מצידם, מהחלטה אישית של משה או מהוראה א-לוהית.
בחז"ל ובפרשנים הובאו כמה השערות והצעות לכך, מהן מעשיות ומהן רעיוניות וסמליות.
היו שותפים בבקשה אך לא הוזכרו בכתוב
רבי אברהם אבן עזרא סבור שחצי המנשה כן השתתף בבקשת שני השבטים, אך משום שהיה רק חצי שבט, לא טרח הכתוב לציינם בתחילה, אלא רק בפירוט חלוקת נחלתם.
גם רבי אברהם סבע כתב אפשרות שחצי המנשה היה שותף בבקשה ולא הוזכר רק משום שהיה מועט.
לפי אפשרות זו, הוא הטיח ביקורת חמורה בחצי המנשה וכתב שבקשתם לשבת בעבר הירדן נבעה מכך שלא חיבבו את הארץ, כמו יוסף אביהם.
אכן, במקומות אחרים בפירושו הוא כותב להפך, ראה לקמן.
לדעת הרמב"ן ("על דרך הפשט") לפני משה באו רק בני ראובן ובני גד, אך כשבא משה להנחיל להם את עבר הירדן, ראה שהשטח גדול מדי לשני שבטים ולכן הציע לכל משפחה מישראל להצטרף.
כמה ממשפחות מנשה נענו להצעתו, אולי היו אנשי מקנה, ומשה נתן להם את חלקם שם.
הרמב"ן העיר שהשבט לא נחלק לשני חצאים שווים, אלא רוב שבט מנשה כן נכנס לארץ, ורק שתי משפחות מהשבט נותרו בעבר הירדן, אולי משום שהיו הקטנות בשבט וביקשו לזכות בנחלה רבה יותר אחר שילכדוה בחרבם, דבר שאי אפשר לעשות בתוך הארץ.
בתלמוד הירושלמי נאמר שחצי שבט המנשה "לא נטלו מעצמן" את חלקם בעבר הירדן, ויש לדבר אף השלכה הלכתית-מעשית להבאת ביכורים מארצם, בשונה מהבאת ביכורים משאר עבר הירדן.
לפי זה יוצא שחצי המנשה לא בחרו מעצמם להתיישב בעבר הירדן, אלא ה' הוא שהנחילם שם ברצונם או שלא ברצונם.
הפרשנים העלו כמה וכמה השערות מדוע בכלל צורף חצי שבט לעבר הירדן ומדוע נבחר דווקא שבט מנשה.
החזקוני כתב שבני מנשה לא שאלו להם נחלה בעבר הירדן, "אלא שעל ידי שאביהם גרם להם לשבטים שקרעו בגדיהם במעשה הגביע, נתנה לו נחלתו בשני חלקים בשני עברי הירדן".
הדברים מתבססים על פרשנותם של חז"ל שהשליח ששלח יוסף להפליל את בנימין בגנבת גביעו היה מנשה בנו, ויש כאן מעין "מידה כנגד מידה": מנשה גרם לאבות השבטים לקרוע בגדיהם - סופו ששבטו ייקרע לשני שבטים.
המלבי"ם סבור שמשה נתן לבני מנשה נחלה בעבר הירדן משום שהם כבשו אותה בעצמם כשלחמו ישראל במלכי עבר הירדן.
יאיר בן מנשה לקח בעצמו את כל חבל ארגוב, וזאת אף שישבו שם "רפאים" – גיבורים גדולים, ולכן זכה לרשת נחלה זו.
וכך מכיר זכה לקבל את הגלעד משום שכבשה בכוחו.
הרד"ק הקדים את המלבי"ם וכתב שראובן וגד קיבלו את ארצם משום שביקשוה בהיותה ארץ מקנה, אך חצי שבט מנשה "לא היה לו אלא מפני גבורתו של מכיר שלכד הארץ".
אכן, הנצי"ב התנגד להסבר זה: "הן אמת שהלכו בני מכיר בן מנשה גלעדה וילכדוה – מכל מקום, אין זה טעם ליתן להם בשביל זה!".
הכיבוש של בני מנשה בעבר הירדן לא היה כיבוש יחיד, אלא חלק מהמלחמה של כלל ישראל בעבר הירדן, וכשם שלא יעלה על הדעת לתת לחייל פרטי חבל ארץ שכבש בעצמו, שהרי הוא רק שליח האומה, כך אין סיבה לתת לבני מנשה את החלק שכבשו במהלך המלחמה של כלל ישראל.
אך ייתכן כי לא זכו בנחלה משום שכבשוה בגבורתם, אלא שבכיבוש זה גילו את גבורתם, וגבורה זו נצרכה לשם הגנה על גבולה המזרחי של הארץ.
לעיל הוזכר רבי אברהם סבע שהאשים את שבט מנשה באי חיבת הארץ כמו יוסף אביהם.
אכן, בהמשך פירושו, הפך את דבריו וכתב שיוסף כן חיבב את הארץ וכן זרעו אחריו.
על פי זה יש המסבירים שהוכנסה נציגות משבט מנשה לעבר הירדן כדי להטמיע אהבת ארץ ישראל בקרב בני ראובן וגד שבפרישתם מהארץ הביעו את חוסר חיבתה.
שיפור המצב הרוחני בעבר הירדן
הנצי"ב הסביר שצירוף שבט המנשה לראובן וגד נועד לחזק אותם מבחינה רוחנית, ובלשונו:
דבריו מבוססים על הבנתו שבקשת ראובן וגד לקבל ארץ מקנה נבעה מרדיפתם אחר החומריות, ואילו שבט מנשה היה ידוע במעלותיו הרוחניות, והמטרה הייתה שישפיעו בני מנשה לטובה על שני השבטים הפורשים.
הייתה זו ירושת בני מנשה מימי קדם
על פי רבי יהודה החסיד, בני מנשה שימרו את נחלתם גם בתקופה שבה שלט אביהם יוסף במצרים ועל כן לא נצרכו עתה לכיבוש מלחמתי נוסף .
הרב אורי שרקי מדגים על סמך פסוק בספר יהושע שמכיר כבש את האזור בימי יוסף במצרים, וכעת משה מחזיר לבניו את נחלתו מחמת אותו כיבוש.
גישה זו נתמכת גם מפירוש קדמון על ספר דברי הימים המיוחס לתלמיד של רס"ג כפי שמביא יהודה קיל, במבוא לפירוש דעת מקרא על דברי הימים, האומר כך: .
חצי המנשה - סדרת טלוויזיה בהשראה מקראית של חצי שבט המנשה.
חצי שמש צהובה הוא ספרה השני של הסופרת הניגרית צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה, אשר יצא לאור בשנת 2006 ועלילתו מתרחשת בשנות מלחמת האזרחים הניגרית.
הספר תורגם לעברית על ידי יעל אכמון בשנת 2008 להוצאת מחברות לספרות.
על ספר זה זכתה נגוזי א'יצ'יה ב-2007 בפרס אורנג' הבריטי.
הספר קיבל עיבוד לקולנוע ב-2013 בבימויו של ביי בנדלה.
חצי שמש צהובה היה הסמל בדגלה של ביאפרה העצמאית, ארצם של בני שבט האיגבו, מדינה שהתקיימה 3 שנים בלבד בשנים 1967–1970.
"חצי שמש צהובה" מתואר מארבע נקודות מבט שונות ובמעברים תכופים בין זמנים - לפני המלחמה, אחריה ובמהלכה.
השפעת המלחמה מוצגת באמצעות מערכות היחסים של חמישה אנשים, האחיות התאומות אולאנה וקאיננה מהאליטה החברתית של ניגריה, אודניגבו - מרצה באוניברסיטה בנסוקה ומהפכן בדעותיו, אוגוו - נער הכפר העובד כמשרתו האישי של אודניגבו, כולם בני שבט האיגבו וריצ'רד הגבר האנגלי הביישן שהחליט לעזוב את אנגליה ולחיות בניגריה.
מאותו הרגע מתחילים העניינים להידרדר במהירות, כאשר הניגרים מטילים מצור על ביאפרה, גורמים לרעב הביאפרי המפורסם וממשיכים לטבוח בבני האיגבו ברחבי ניגריה.
"חצי שמש צהובה" מספר את סיפורה של ביאפרה, מלחמת האזרחים הנוראה שהתחוללה בניגריה באותן שנים והסתיימה בהיעלמותה של ביאפרה כמדינה עצמאית וצירופה מחדש לניגריה.
זוועות המלחמה המתוארות בספר משולבות בשני סיפורי אהבה.
לצד העיסוק בזוועות המלחמה, בקיום היומיומי הבלתי נסבל ובארעיות של החיים, עולות מהספר שאלות פוליטיות במובהק של אחריות ואשמה, כינון זהות והאפשרות לשמר עולם ערכים יציב וקוהרנטי כשהכל קורס מסביב.
ההפרדה החברתית בניגריה של ראשית שנות ה-60 היא נקודת המוצא של הספר.
אף על פי שישנה האשמה ברורה של השפעה מערבית על מלחמת ביאפרה (בעיקר מעורבותה של אנגליה במלחמה), ביקורת עדינה יותר נמצאת בדמותו של ריצ'רד.
ריצ'רד, למרות כוונותיו הטובות, מנסה יותר מדי להיות חלק מניגריה הראשונה, ובהמשך ביאפרה.
היותו מוקסם מהתרבות והרצון שלו להיות חלק מביאפרה מובילים אותו לדבר בשם הביאפרנים ומעל ראשם על ידי ניסיון לכתוב שני רומנים, האחד על האמנות והשני על המלחמה עצמה.
ריצ'רד בסופו של דבר מסיק שזה לא הסיפורים שלו לספר.
עם זאת, הוא מביא תועלת כאשר הוא כותב על המלחמה בעיתונות המערבית, שעוזרת למעשה למטרה של ביאפרה.
אדיצ'י עצמה אמרה בראיון כי "אולי [הדמות של ריצ'רד] היא הדרך העדינה שלי להכניס לספר את דעתי הפוליטית שהגיע הזמן שאפריקאים יכתבו על אפריקה".
הרלוונטיות של האקדמיה בחיי היומיום
רבות מהדמויות הראשיות בחצי שמש צהובה הם פרופסורים, כולל אולנה ואדיניבו.
אודיגבו מארח באופן קבוע פרופסורים עמיתים מאוניברסיטת נסוקה לדיונים פוליטיים בסופי השבוע והם מנהלים ויכוחים תאורטיים על ביאפרה.
במהלך הרומן נראה כי "חצי מהשמש הצהובה" מבקר הן את הפרופסורים והן את דעותיהם על ידי הצבתם במחנות "שנות השישים המוקדמות" מול "שנות השישים המאוחרות".
כמו כן, המוח העסקי של קאיננה, אחותה התאומה של אולנה, עוזר לה לנהל בהצלחה מחנה פליטים, ואילו שיטותיהן של אולנה ואודיניבו נראות לא יעילות.
נראה כי אדיצ'י ניסתה להדגיש בכך את חשיבות הפעולה בשטח לעומת טבעה המתחלף של הדעה.
"חצי שמש צהובה" זכה בפרס לסיפורת מאת נשים לשנת 2007 עבור הרומן המקורי הטוב ביותר באורך מלא שנכתב על ידי אישה באנגלית.
הרומן התקבל היטב על ידי המבקרים ונכלל ברשימת "100 הספרים הבולטים של השנה" של הניו יורק טיימס.
בשנת 2019 דורג "חצי שמש צהובה" במקום העשירי ברשימת "מאה הספרים הטובים ביותר במאה ה-21" של הגרדיאן
בנובמבר 2019, הופיע "חצי שמש צהובה" ברשימת "100 הרומנים שעיצבו את עולמינו" של ה-BBC.
הספר הופיע תחת הקטגוריה "זהות", בין היתר יחד עם הספרים "חמדת" מאת טוני מוריסון, "פעמון הזכוכית" מאת סילביה פלאת' ו-"אלוהי הדברים הקטנים" מאת ארונדהטי רוי.
הספר עובד לסרט דרמה בשם חצי שמש צהובה ב-2013 בבימויו של ביי בנדלה ובכיכובם של צ'ואיטל אג'יופור וטנדי ניוטון.
חצר אלכסנדר בירושלים , הידועה גם בשם החפירות הרוסיות, הוא מתחם רוסי היסטורי של הממשלה הקיסרית של האימפריה הרוסית.
המתחם נמצא ברובע הנוצרי שבעיר העתיקה של ירושלים סמוך לכנסיית הקבר מכיוון דרום מזרח (ולא הרחק מהמנזר בגבעת הגולגולתא).
הגישה למתחם היא מרחוב המקביל לכנסיית הקבר מדרום, שהמתחם נמצא בצידו הצפון מזרחי, למול כנסיית הגואל.
החצר היא מתחם ארכאולוגי וארכיטקטוני, הכולל את סף שער הדין, כנסיית אלכסנדר נבסקי, אתר ארכאולוגי, מוזיאון קטן ואטרקציות נוספות שנבנו בשנת 1896 על ידי החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
המתחם מאוכלס על ידי אנשי האגודה הרוסית האורתודוקסית לארץ הקודש (IPPO-Jerusalem.info), שאין לה קשר לחברה נוספת בעלת שם דומה, המנהלת את חצר סרגיי.
האדמה עליה עומד המתחם נרכשה בשנת 1859 על ידי הקונסול הרוסי הראשון בירושלים ו.א.
דורוגובוז'ינוב מהכמורה הקופטית, ונועדה במקור לבניית הקונסוליה הרוסית.
הקונסוליה לא נבנתה במתחם מטעמי נוחות, אלא במגרש הרוסים שמחוץ לעיר העתיקה.
בשנת 1881, לאחר עלייתו לרגל לארץ הקודש של הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ', החלו חפירות ארכאולוגיות נרחבות בניהולו של ארכימנדריט אנטונין באתר, עקב גילוי עתיקות רבות במקום.
בחפירות השתתפו הארכאולוגים קונרד שיק, צ'ארלס וילסון, קופרוניקל דה ווגט ושארל קלרמון-גנו.
בשנת 1883 התגלה שבר מחומת ירושלים, שנבנה במאות החמישית או הרביעית לפני הספירה.
התגלו גם קשת מקדש אדריאנוס, שברי קירות, ושרידים של שני עמודים של בזיליקת כנסיית התחייה מתקופת הקיסר קונסטנטינוס הגדול, כמו גם שרידי מבנים אחרים מהמאות ה-7–8. לאחר סיום החפירה החלה בניית המתחם שהושלמה בשנת 1891. ב-22 במאי 1896 נחנכה כנסייה בחצר לכבודו של אלכסנדר נבסקי.
בשנות מלחמת העולם הראשונה היה המתחם פרוץ.
לאחר פיצול הכנסייה הרוסית בשנת 1920 בין הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה (שכונתה "הכנסייה הרוסית הלבנה") והכנסייה האורתודוקסית הרוסית, שפעלה בחסות המשטר הקומוניסטי (וכונתה "הכנסייה הרוסית האדומה"), נותרה חצר אלכסנדר בחזקת הכנסייה הרוסית הלבנה, בהתאם למדיניות הבריטית וזו של ממשלת ירדן ששלטה בעיר העתיקה, עד איחוד ירושלים בשנת 1967.
ב-2007 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין שתי הכנסיות, ה"לבנה" ו"האדומה", ומאמיני הכנסייה הלבנה הכירו בפטריארך במוסקבה כפטרונם.
חצר אלכסנדר מחוזקת על ידי "האגודה הרוסית האורתודוקסית של ארץ הקודש" שמונהגת בידי אזרח גרמני ממוצא רוסי בשם ניקולאי וורונצוב, הקשור לכנסייה הלבנה.
אגודה זו רשומה בעיר מינכן שבגרמניה, ואינה קשורה ל.
אלא שהאגודה הרוסית האורתודוקסית לא קיבלה לחלוטין את מרות הכנסייה האדומה ונותרה עצמאית.
ואחר כך הגבירה רוסיה את הלחץ להעברת חצר אלכסנדר לידיה.
ב-11 ביוני 2015 חתם ראש הממשלה דמיטרי מדבדב על צו לפיו על משרד נשיא הפדרציה הרוסית לנהל את ההליכים המשפטיים הנחוצים כדי למסד את זכויותיה של רוסיה במגרש אלכסנדר ובכנסיית אלכסנדר נבסקי בירושלים.
המסמכים הדרושים למתחם אלכסנדר הוגשו לדיון במשרד המשפטים הישראלי.
לדברי סרגיי סטפאשין, ראש החברה הקיסרית, "על הרשויות הישראליות להוציא מסמך בו נכתב שמדובר ברכוש המדינה הרוסית." בפתרון סוגיה זו, "הפטריארך קיריל מעוניין ביותר".
על פי דיווחי התקשורת בישראל, כחלק מעסקה הקשורה לפרשת נעמה יששכר ושחרורה, הסכימה מדינת ישראל להתערב בסכסוך ולפעול לשינוי רישום הבעלות על החצר כך שתעבור לחברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית שבשליטת ממשלת רוסיה.
אולם העיתון "כל העיר" דיווח כי ראש הממשלה בנימין נתניהו הודיע בחשאי לרוסים, ב-18 באוקטובר 2020, כי בכוונתו להגיש הצעה לממשלה להקים ועדת שרים לבירור והכרעת הסכסוך בין הצדדים לפני קבלת החלטה בנושא.
ב-3 במרץ 2022, החליט בית המשפט המחוזי בירושלים לא לשנות את הסטטוס המשפטי של חצר אלכסנדר.
ב-18 באפריל 2022 שיגר נשיא רוסיה ולדימיר פוטין מכתב לראש ממשלת ישראל נפתלי בנט, בו הפציר להעביר לידי מוסקבה את החצר.
החצר המרווחת ביותר מאוכלסת על ידי כנסיית אלכסנדר נבסקי עם איקונוסטזיס שנמצא מגולף מעץ.
בחזית הכנסייה יש לוח זיכרון עם הכיתוב: "הכנסייה על שמו של אלכסנדר נבסקי הוקמה על שרידי הכנסייה שנבנתה על ידי הצאר קונסטנטין.
קירות הכנסייה מעוטרים באיקונות וציורים של ניקולאי קושלב שהגיע לארץ ישראל כדי ליצור אותם בכנסייה זו ובקתדרלת השילוש הקדוש.
הקיר המזרחי, מאחורי המזבח, מעוטר בחלון זכוכית צבעונין בסגנון אר נובו רוסי.
צמוד לכניסה ישנו מוזיאון ובו חפצים קטנים שנמצאו במהלך חפירות: אורות תליון, צלבים בגדלים וצורות שונות, כלי זכוכית זעירים, פמוטים ומנעולי דלת עם ראשי אריות, מטבעות ערבים ומנורות לילה עתיקות.
מלאכות חרס רבות במקום בצורת מנורות, קערות ותליונים הם ממוצא קופטי.
בקומת הקרקע של החצר יש חדר קבלה, שנקרא צוות המתחם המלכותי.
לצדו משרד עם דיוקן טקסי של הדוכס הגדול ניקולאי אלכסנדרוביץ' - הקיסר לעתיד ניקולאי השני והציור "מושיע בכתר קוצים" מאת נ.
קושלב, וכן דיוקנאות גרפיים של הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ', האלוף מ.
בקומה השנייה חדרי משרדים, ספריה וארכיון.
במרפסת הצמודה לכנסייה מדרום-מערב, ישנם תאים משותפים לעולי רגל.
השטח הכולל של המתחם הוא 1,433 מ"ר.
השריד העיקרי של החצר הוא שער הדין - צמוד לשער העיר דרכו עבר ישו בדרך לגבעת הגולגולתא.
ממצאים חשובים הם שרידי העמודים וקשת בזיליקת תחיית ישו בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הגדול, אבן מחומת ירושלים, שניצבה ישירות מאחורי שער הדין מהמאה הרביעית או החמישית לפני הספירה, חלק מעמוד בזיליקת תחיית ישו, המשמש ככס במרכז חצר אלכסנדר.
משמאל לסף שער הדין, בשבר שנותר בחומת המצודה יש חור קטן שאיפשר למטיילים להיכנס לעיר לאחר סגירת השערים למשך הלילה.
קטע זה נקרא עין מחט.
חצר אליזבטה הוא בניין חד קומתי במרכז ירושלים במתחם מגרש הרוסים, שטח של 4,612 מ"ר.
כחלק מהבנייה הכללית של מגרש הרוסים בכיכר מיידאם בירושלים.
כיום, שוכן במנזר לשעבר, מכוסה תיל, בית המעצר ומחלקת המשטרה של העיר ירושלים.
רוסיה מתכננת לרכוש את המתחם מישראל, או לכלול את החצר כחלק מעסקאות עם ישראל.
בייחוד עלה הנושא בעקבות פרשת נעמה יששכר.
המתחם נועד להכיל עולי רגל רוסים אורתודוקסים בירושלים, המגיעים מגבולות האימפריה הרוסית לצורך עלייה לרגל לארץ הקודש.
בשנת 1889 הוא הועבר לידי החברה הארצישראלית האורתודוקסית הקיסרית.
תחת הנהגת החברה פעל המגרש בהצלחה וקיבל עולי רגל עד שנת 1914. מאז שנת 1914 חלק משמעותי מהחצר היה בשימוש הרשויות הטורקיות ומאז 1917 על ידי הרשויות הבריטיות.
עם זאת, בתקופה הבריטית, באישור הרשויות החברה הורשתה בשנים 1919–1948 לארח אנשים רוסים ששירתו את האימפריה הרוסית, כולל נזירים.
מאז 1948 נרשם מחדש המתחם כמבנים רוסיים אחרים בשם ממשלת ברית המועצות.
בשנת 1964, כחלק מהסכם בין-ממשלתי שנחתם על ידי גולדה מאיר וניקיטה חרושצ'וב במסגרת מה שנקרא "העסקה הכתומה", המתחם נמכר על ידי הממשלה הסובייטית למדינת ישראל.
חוקיות העסקה נותרה שנויה במחלוקת, מכיוון שלא ברור אם ברית המועצות הייתה הבעלים החוקיים של המתחם.
ביוני 2017, בקשר לפתיחתו הרשמית של מתחם סרגיי, ציין סרגיי סטפאשין, נשיא החברה הארצישראלית הקיסרית הרוסית: "הייתי רוצה שהתהליך הזה [העברת המתחם] יתחיל בשנה הבאה.
בשנת 2018 יצוין מאה שנה מרגע מותה של אליזבתה פיודורובנה.
זה יהיה אנושי ביחס אליה." עם זאת, ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, קבע, לדברי ראש החברה, את התנאי שניתן לקנות את הבניין רק בכסף רב.
"עם החברים הישראלים, כמעט כל אגורה צריכה להיספר.
אך הסכום הזה אינו משתווה בשום דרך למה שנתנו כמעט בחינם.
זו אינה שאלה של כסף, אלא החזרת רכוש."
חציית הריין בנירשטיין על ידי חיילים אמריקאים ב-1945 היה מבצע מפתח בחזית המערבית בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
החל מנירשטיין (Nierstein), 18 ק"מ דרומית למיינץ, בריינלנד-פפאלץ שבגרמניה, כמה מאות חיילי רגלים אמריקאים חצו את הריין לדרום הסן ובנו גשרים, עליהם הועברו 60,000 כלי רכב להמשך כיבוש הרייך הגרמני.
בשבועות ובחודשים של הנסיגה הגרמנית, שוב ושוב ניתנו פקודות עצירה חסרות משמעות מבחינה צבאית.
אישור נסיגה ליחידות מסוימות הגיע לרוב באיחור רב (או בכלל לא); המפקדים הסתכנו בעונשים על הוצאת צווי נסיגה.
הדבר הוביל לתסכול בקרב חיילים רבים, להכרח להשאיר ציוד מאחור ולנפגעים מהם היה ניתן להימנע.
לאחר שגשר לודנדורף ליד רמאגן נלכד על ידי חיילים אמריקאים יום קודם לכן מבלי שהושמד, הודח פילדמרשל גרד פון רונדשטט על ידי היטלר כמפקד העליון מערב ב-8 במרץ 1945 ופילדמרשל אלברט קסלרינג מונה ליורשו.
קסלרינג קיבל את הפיקוד ב-11 במרץ.
מבצע נימה היה מבצע של הארמיות האמריקאיות השביעית והשלישית וחלקים מהארמייה הצרפתית הראשונה בין ה-15 ל-24 במרץ 1945 (קבוצת הארמיות השישית בפיקודו של ג'ייקוב דיוורס).
במסגרת זו, הפפאלץ, ריינהסן (Rheinhessen), חלקים מאזור הריין ואזורי צפון אלזס ולורן שאבדו זמנית במהלך מבצע נורדווינד עברו לשליטת בעלות הברית.
כוחות בעלות הברית פרצו את החלקים האחרונים של קו זיגפריד שעדיין הוחזקו בידי כוחות גרמנים והגיעו לריין בין קובלנץ לגמבסהיים (Gambsheim) בחזית רחבה.
צפונה יותר, במסגרת מבצע חוטב עצים, התקדמה קבוצת הארמיות ה-12 בפיקודו של גנרל עומר בראדלי מעמדותיה באייפל אל הריין.
הם אבטחו את האגף השמאלי של קבוצת הארמיות השישית.
בבואם מאזור דירן, הם טיהרו את השטח שבין שפכי הנהרות ארפט (Erft) ואר (Ahr) ונפגשו עם חיילי הארמייה השלישית בפיקודו של ג'ורג' פטון באזור ארוויילר (Ahrweiler).
החיילים הגרמנים הנסוגים פוצצו את גשר הרכבת ליד מיינץ, במרחק של 17 קילומטרים משם, ב-17 במרץ (צפונה, במורד הזרם).
גשר גרנסהיים (Gernsheim) מעל הריין, כ-18 ק"מ דרומית ומעלה לנירשטיין, פוצץ בערב ה-19 במרץ 1945 כחלק מצו האדמה החרוכה של היטלר.
ב-18 במרץ 1945, באד קרויצנך (Bad Kreuznach) נמסרה לידי חיילי ארצות הברית ללא קרב.
ב-19 במרץ 1945, חיילים אמריקאים נתקלו בהתנגדות עזה מצד יחידה גרמנית בהנהיים (Hahnheim).
ראש הגשר נירשטיין-אופנהיים פונה על ידי חיילים גרמנים בליל ה-21 במרץ 1945. מפקד הכוח, צוותים וראשי קבוצות מקומיות עזבו את האזור בגדה השמאלית של הריין.
מעבורת הריין לנדסקרונה הוטבעה בשעה 13:30 אחר הצהריים.
האוכלוסייה הסירה את מחסומי הטנקים לדקסהיים (Dexheim), שוואבסבורג (Schwabsburg) ונקנהיים (Nackenheim).
דגלים לבנים נתלו על מגדל השמירה, והונפו על מגדלי הכנסייה ובכניסות לעיירות, אך נורו על ידי תותחי נ"מ גרמניים מהגדה הימנית של הריין.
מחלקת חיילים גרמנים הופיעה אצל ראש העיר עם פקודות להוריד את הדגלים הלבנים ולבנות מחדש את המחסומים, אחרת נירשטיין תופגז על ידי הארטילריה הגרמנית.
בשעה 15:00 נשלחה יחידת סיור גרמנית לנירשטיין ואופנהיים.
היא גילתה שבינתיים שוב הונפו דגלים לבנים והוצבו שלטים בכניסות לעיירה.
עליהם היה כתוב באנגלית שהאוכלוסייה שלווה; אין לצפות להתנגדות.
בשעה 15:30 הגיעו יחידות של הארמייה האמריקאית השלישית לדינהיים (Dienheim), ובשעה 16:00 הגיעו לאופנהיים.
בשעה 16:15 פינה רוכב אופנוע אמריקאי את הדרך לבית הספר בנירשטיין.
זמן קצר לאחר מכן, טנקים אמריקאים עם חי"ר צעדו פנימה מכיוון אופנהיים, דקסהיים ושוואבסבורג.
משלחת אמריקאית התקבלה בלשכת ראש העיר בשעה 17:00, והפקודות הראשונות הוכרזו באמצעות צלצול הפעמונים: "משעה 19:00 אין לאזרחים להסתובב ברחובות.
יש עוצר של 48 שעות לכולם.
יש למסור כלי נשק ופגיונות.
ב-22 במרץ 1945 כבשו כוחות אמריקניים את מיינץ, שעדיין נאמר שהיא מבצר.
המבצע החל לאור ירח ובראות טובה ב-22 במרץ 1945 בסביבות השעה 22:00. הקבוצות הראשונות של הארמייה האמריקאית השלישית של ג'ורג' פטון חצו את הריין בנירשטיין.
בהתאם לגובה המים, רוחב הנהר הוא כ-244 עד 366 מטרים בנקודה זו.
דיוויזיית הרגלים ה-5 תחת פיקודו של סטפורד לירוי אירווין חלק מהקורפוס ה-12, בפיקודו של מנטון אדי, ביצע התקפת פתע לילית מצפון לאופנהיים, בעוד שדיוויזיית הרגלים ה-90, מאחורי מסך ערפל מלאכותי, ערכה התקפת דמה בהמשך הזרם במיינץ.
כאשר נחתו הסירות המתנפחות הראשונות על הגדה הימנית של הריין, שבעה חיילים גרמנים נכנעו, חתרו על פני הריין ללא ליווי והפכו לשבויי מלחמה בנירשטיין.
שתי פלוגות שנחתו דרומה יותר נקלעו לירי כבד של מקלעים.
חיל הרגלים חצה ב-200 סירות מתנפחות.
ב-23 במרץ הושלם גשר הפונטונים הראשון (גשר טרדוויי, "Class 40") ומטוסים אמריקאים פטרלו כדי לבסס מחדש עליונות אווירית.
טנקים וכלי נשק כבדים אחרים הועברו במעבורות או LCVP (רכבי נחיתה).
בשעות הצהריים המאוחרות של 23 במרץ, גנרל אדי הורה על דיוויזיית השריון ה-4 בפיקודו של יו גאפי (Hugh Gaffey) לתקוף בשעות הבוקר של היום שלאחר מכן.
חיילים אמריקאים צעדו קדימה במהירות, במיוחד לכיוון גרוס-גראו (Groß-Gerau).
ב-24 במרץ הוקמו גשר מסלול שני וגשר פונטון כבד.
עם הפעולה הזו, פטון הגיע יום לפני חציית הריין של פילדמרשל ברנרד מונטגומרי ליד וזל (מבצע נבחרת).
עוד דווח כי פטון השתין בריין כשהוא עומד באמצע הגשר הזמני.
בצד הגרמני, יחידות חיילים שונות, בעיקר צעירים וגברים מבוגרים ששירתו בפולקסשטורם, היו בפיקודו של הגנרל הנס פלבר.
פלבר פיקד על הארמייה השביעית עד ה-25 במרץ.
מפקדו החדש של פלבר, פילדמרשל אלברט קסלרינג, ומפקד קבוצת ארמיות G, אוברסט-גרופנפיהרר פאול האוסר, עקבו בדריכות אחר האירועים מבסיס הפיקוד של הקורפוס ה-12 בגרוס-גראו.
פלבר הורה לקצינים לקבל החלטות על סמך המצב בשטח.
הכוחות האמריקאים, שחצו את הריין בנירשטיין, פנו לאחר מכן דרך פרנקפורט אם מיין והנאו דרך הוהה רן (Hohe Rhön) לכיוון מיינינגן, כדי להתקדם משם בכיוון דרום מזרח לקובורג (Coburg) וביירוית עד ה-18 באפריל 1945.
ב-26 במרץ בשעה 2:30 לפנות בוקר ליד וורמס, ארמיית ארצות הברית ה-7 בפיקודו של אלכסנדר פאץ' ביצעה שני מעברים בהסשס ריד (Hessisches Ried):
צפונית לוורמס עם דיוויזיית הרגלים ה-45 בפיקודו של רוברט פרדריק.
ליד וורמס-איברסהיים (Worms-Ibersheim) עד גרוס-רוהרהיים (Groß-Rohrheim) וביבליס (Biblis) עם רגימנט הרגלים ה-179 בפיקודו של פרסטון ג'יי סי מרפי.
בוורמס-ריינדירקהיים (Worms-Rheindürkheim) ליד נורדהיים עם רגימנט הפרשים ה-180 בפיקודו של אוורט וו.
דרומית לוורמס עם דיוויזיית חי"ר ה-3 בפיקודו של ג'ון וו.
ליד בובנהיים-רוקסהיים (Bobenheim-Roxheim) לכיוון בירשטאדט (Bürstadt) ולמפרטהיים (Lampertheim).
ב-28 במרץ בשעה 01:00 חצו שני כוחות במעין "תנועת מלקחיים" ליד מיינץ.
האחד ליד גשר אלכסנדר מ.
פאץ' המאוחר יותר והשני במעלה הזרם במיינץ-לאובנהיים (Mainz-Laubenheim).
גינסהיים-גוסטפבורג (Ginsheim-Gustavsburg) כותרו כך, שכן שתי היחידות בין הוכהיים אם מיין (Hochheim am Main) לבין מיינץ-קסטל (Mainz-Kastel) התאחדו מחדש.
בשעה 2:30 לפנות בוקר ב-31 במרץ, החלו כוחות צרפתים (הדיוויזיה האלג'יראית ה-3) לחצות את הריין בסירות גומי ליד שפייר.
כמה קילומטרים במעלה הזרם ליד גרמרסהיים, חצו כוחות עם עלות השחר והופגזו קשות.
על מנת לזרז את ההשתלטות על קרלסרוהה, הגנרל הצרפתי ז'אן דה לאטר דה טסיני ביצע חצייה נוספת בין גרמרסהיים (Germersheim) לקרלסרוהה ב-2 באפריל.
חציבה בלתי חוקית בישראל או חציבה פיראטית בישראל היא שם כולל לתיאור מפגע סביבתי רחב היקף המתקיים ברחבי מדינת ישראל על ידי חציבה לא מבוקרת, היוצר פגיעה ישירה ועקיפה בסביבה ובתוואי הנוף, באדם, בחי, בצומח ובאתרי ארכאולוגיה.
נכון לחודש אפריל 2021, בשטחי מדינת ישראל למעט יהודה ושומרון, ישנן 50 מחצבות חוקיות לפי החלוקה הבאה:
על פי המידע שפורסם על ידי המנהל האזרחי ביהודה ושומרון, נכון לשנת 2020 בשטחי C שביהודה ושומרון ישנן 15 מחצבות חוקיות הפועלות על פי תקנים ישראלים לשמירה על בריאות הציבור והגנה על הסביבה.
כיום בישראל ישנן כ־500 מחצבות נטושות שהסתיימה החציבה בהן, והן צריכות לעבור שיקום הנמצא באחריות הקרן לשיקום מחצבות.
בשנות ה-2000 היו מספר אתרי חציבה וכרייה בלתי חוקית באזורי אשקלון, געש, אשדוד, פתח תקווה, פי גלילות, הר אודם, כחל ועוד, שאופיינו בשטחי ונפחי כרייה גדולים, עומקי כרייה משמעותיים ונמשכו על פני תקופות ארוכות.
כיום הכרייה והחציבה הבלתי חוקית מתפרשת על פני שטחים מצומצמים, נפחי כרייה זניחים ועומקי כרייה רדודים, ומתקיימת באזורי חדרה, ג'וליס, אלי-עד, מישור רותם ועוד.
מחצבות לא חוקיות ביהודה ושומרון
על פי דו"ח שהוציאה עמותת הפורום לישראל ירוקה, תועדו בשטחי יהודה ושומרון (לרבות שטחי A ו-B הנמצאים באחריות הרשות הפלסטינית) כ-80 מחצבות גיר ודולומיט, כשמתוכן 65 מחצבות אינן פועלות על פי אישור ישראלי ותקנים ישראלים.
השפעת ונזקי המחצבות על איכות הסביבה
לפי פרסומי המשרד להגנת הסביבה, לאתרי כרייה וחציבה יש מספר השלכות סביבתיות:
מחצבות בכלל ומחצבות אגרגטים בפרט, אחראיות לחלק משמעותי מפליטת חלקיקי אבק מרחף (SMP) ממקורות מעשה ידי אדם.
הסכנה היא בעיקר מהחלק הדק, המכיל גרגירים שקוטרן קטן מ-10 מיקרון, והם האבק הנשים.
חלקיקים אלו חודרים לדרכי הנשימה של האדם, שוקעים בריאות ובסימפונות עלולים לפגוע בדרכי הנשימה ולגרום עם הזמן למחלות נשימה, החמרה של מצבים רדיופלומונריים, ירידה בתפקודי הריאות, גירוי העיניים ומערכת הנשימה, עלייה בשכיחות סימפטומים רספירוטוריים, תחלואה ותמותה מסרטן.
האוכלוסיות הפגיעות ביותר הן ילדים ואנשים רגישים.[6]
מוקדי הרעש העיקריים במחצבות הם מכונת קידוח, פיצוץ בקיר המחצבה, מתקני גריסה וניפוי ועוד.
אלו גורמים לשכיחות תופעות פיזיולוגיות מסוימות כמו כאבי ראש, עצבנות ועוד.
חלק מהחציבה נעשית באמצעות פיצוצים של חומרי נפץ הגורמים לזעזועי קרקע, לסדקים ולנזקים במבנים ביישובים הסמוכים למחצבות.
באזורי חציבה ישנה סכנה להמלחה של מי התהום וחדירת מזהמים שמקורם במחצבה.
האזור ההררי של יהודה ושומרון מורכב ברובו מסלעי גיר ודולומיט קשים וקרסטיים, והוא אזור ההזנה העיקרי של אקוויפר ההר (מאגר מי התהום המרכזי של מדינת ישראל).
סכנת הזיהום הנגרמת מהרגישות ההידרולוגית, מוגברת על ידי פיתוח מואץ במגזר הישראלי ובמגזר הפלסטיני, ובכלל זה חציבה.
המחצבות גורמות לשינוי תוואי הקרקע בצורה מהותית ולכיעור נוף, צמצום היקף השטחים הפתוחים וקטיעת רציפותם, ולפגיעה בבתי גידול ובמגוון הביולוגי.
כמו כן, חציבה בערוצי נחל גורמת לשינוי במשטר הזרימה של הנחל, לשינויים במופע הטבעי שלו ולפגיעה אקולוגית ישירה ועקיפה בנחל ובסביבתו.
מניעת חציבה לא חוקית בישראל
הסיירת הירוקה או "היחידה הארצית לפיקוח בשטחים הפתוחים", היא יחידת אכיפה ברשות הטבע והגנים, הפועלת עבור מספר משרדי ממשלה.
לטובת משרד האנרגיה, פועלת הסיירת לאיתור אתרי כרייה בלתי חוקית בישראל; משלב האיתור והזיהוי, תפיסת והחרמת הכלים על ידי קצין משטרה בסיוע פקח הסיירת, הגשת תלונה וחקירה במשטרה ועד במקרים מסוימים, גם להגשת כתבי אישום כנגד בעלי האתר, רק לאחר שלדעת משטרת ישראל יש הצדקה לכך וגובשו ראיות מספיקות.
בפועל, מקרי כרייה בלתי חוקית לרוב אינם מגיעים לכדי גיבוש תביעה על ידי המשטרה או הפרקליטות, וזאת מחוסר עניין לציבור או מחסור בראיות.
בשנים האחרונות בוצעו מספר הליכים למיגור ועצירת התופעה על-ידי משרדי הממשלה:
הקמת פורום אכיפה בין משרדי, בהשתתפות משרד האנרגיה, הסיירת הירוקה, רשות מקרקעי ישראל, המשרד להגנת הסביבה ומשטרת ישראל.