tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויליאם דארקי ויליאמסון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל השני של מדינת מיין ממאי עד דצמבר 1821. ויליאמסון, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, היה בין היתר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מיין וחבר הסנאט של מסצ'וסטס.
הוא גם היה היסטוריון של מיין בראשית ימיה כמדינה.
ויליאמסון נולד ב־31 ביולי 1779 בקאנטרברי שבקונטיקט, ונקרא על שם סבו מצד אמו של אביו ואחיו הבכור, ויליאם דארקי.
הוא היה בנו הבכור של ג'ורג' ויליאמסון, אשר לחם עם הפטריוטים במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ושל מרי לבית פוסטר.
אחיו הצעיר, ג'וזף ויליאמסון, כיהן בהמשך כנשיא הסנאט של מיין.
הוא השלים את לימודיו המקדימים באקדמיית דירפילד ולאחר מכן למד בוויליאמס קולג' ובאוניברסיטת בראון.
ויליאמסון עבר לעיר בנגור שבמיין, שהייתה אז חלק ממסצ'וסטס, במהלך העשור הראשון של המאה ה-19. הוא פתח שם משרד עורכי דין בשנת 1807. בשנת 1810 מונה למנהל הדואר המקומי בעיר.
במהלך מלחמת 1812 היה נוכח בעת כיבוש העיר והשחתתה בידי הצבא הבריטי לאחר קרב האמפדן , ונאלץ, כמו שאר הגברים בעיר, לחתום על שבועה לפיה לא יישא עוד נשק עד תום המלחמה.
עם סיום המלחמה ב־1816, נבחר אל הסנאט של מסצ'וסטס כנציג מחוז מיין, והיה דמות מרכזית במאבק למען עצמאות מיין כמדינה נפרדת.
בשנת 1820 נפרדה מיין ממסצ'וסטס והפכה למדינה בפני עצמה, וויליאמסון נבחר לנשיא השלישי של הסנאט של מיין.
בשנת 1821, כאשר התפטר המושל ויליאם קינג, ירש אותו ויליאמסון באופן אוטומטי מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט.
כהונתו נמשכה מ-29 במאי ועד 5 בדצמבר 1821.
באותה שנה התמודד ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם הקונגרס הרביעי.
בעקבות זכייתו בבחירות, התפטר מתפקידו כמושל וכיהן בבית הנבחרים עד 1823. לאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין בבנגור, ושימש גם כשופט לענייני עיזבונות במחוז פנובסקוט עד שנת 1840.
ויליאמסון נחשב לאחד ההיסטוריונים הראשונים של מדינת מיין, ובשנות ה-30 של המאה ה-19 פרסם מונוגרפיה היסטורית בת שני כרכים על המדינה בשם "History of the State of Maine".
הספר נחשב למקור המרכזי לתולדות מיין במהלך המאה ה-19. הוא היה חבר מייסד של החברה ההיסטורית של מיין.
ויליאמסון נישא לג'מיימה מונטגיו באמהרסט שבמסצ'וסטס ב־10 ביוני 1806. היא הייתה בתם הצעירה של ג'וזיה וסאבמיט רייס, שאומצה בילדותה על ידי דודה, הגנרל זבינה מונטגיו.
היא נפטרה בבנגור ב־22 ביוני 1822, בגיל 36, לאחר שילדה חמישה ילדים.
ב־3 ביוני 1823 נישא בשנית לסוזן וייט, בתו של השופט פיניאס וייט מפוטני שבוורמונט.
היא נפטרה פחות משנה לאחר נישואיהם, ב־9 במרץ 1824. בשנת 1825 נישא בשלישית לקלריסה ויגין לבית אמרסון.
ויליאמסון נפטר בשנת 1846 בבנגור ונקבר בבית הקברות מאונט הופ.
ויליאם זאב צייטלין (1850 בערך – 12 באוקטובר (יום כיפור) 1921) היה ביבליוגרף עברי.
נולד בהומל, בפלך מוהילב של האימפריה הרוסית (כיום בבלרוס), לאביו יוסף צייטלין (לכן חתם את שמו בר"י = בן ר' יוסף).
נצר למשפחה מסורתית עמה נמנו גם יהושע צייטלין, הלל צייטלין ואהרן צייטלין.
בשנת 1872 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת קניגסברג, אך לאחר שנתיים פרש ועבר ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת ברלין, ונדד גם בז'נבה ובפריז.
בשנת 1880 סיים את לימודיו והשתקע בלייפציג.
שדה מחקרו היה הספרות העברית, בעיקר של תקופת ההשכלה.
בין פרסומיו, רשימת שמות עט של סופרים עבריים ("אנאגראמי, איניציאלן אונד פסוידונומי"); הספרות הדרמטית בעברית מאמצע המאה ה-17 ועד 1913; תאריכי לידה לפטירה של סופרים עבריים; "ביבליוטקה ציוניסטיקה" (ספרים וחיבורים העוסקים בארץ ישראל ובציונות מ-1852 ועד 1905); "ביבליותקה אפיסטולוגרפיקה" (איגרות).
מפעל חייו היה ריכוז כל הביבליוגרפיה העברית שנכתבה מימי משה מנדלסון ועד ימיו, בה נכללו למעלה מ-3,500 כותרים.
חלקה הראשון של עבודה זו ראה אור ב-1891 בהוצאת בית המסחר לספרים עתיקים קארל פרנץ קוהאלר שבלייפציג.
חלקו השני ראה אור ב-1894 וכלל גם ספרי קודש וספרות אנונימית ומתורגמת ולא רק חיבורי השכלה שנכתבו במקור בעברית.
כן סייע לפטר תומסן (Peter Thomsen) באיסוף חומרים בעברית עבור ספרו "פלסטינה ליטרטור" (Die Palästina-Literatur), כלומר הביבליוגרפיה של החיבורים אודות ארץ ישראל.
צייטלין חי בפרישות מהציבור, בפרט הציבור היהודי.
על אף שככל הנראה נשא אישה עוד בזמן לימודיו בקניגסברג, הנישואים הסתיימו עד מהרה והוא לא נישא בשנית.
הוא חי בלייפציג ובעיירה גרימה , השוכנת 16 ק"מ ממנה, בה לא הייתה כלל קהילה יהודית.
צייטלין חי שנים רבות בקרב משפחה נוצרית, אך שמר על יהדותו.
מעט לפני מותו, נשכר צייטלין על ידי הוצאת שטיבל על מנת לפקח על הוצאתם לאור של כתבי מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, שסודרו לדפוס בבית דפוס נוצרי, שסדריו לא ידעו עברית.
הוא מת בעיצומה של מלאכת ההגהה, בערב יום כיפור תרפ"ב.
בהלווייתו נכחו אבלים מעטים בלבד, בהם ברדיצ'בסקי ומנהלה של הוצאת שטיבל, פישל לחובר.
רוב החומרים שאסף נשמרו בפתקאות ורובן אבדו, בפרט החומרים שאסף עבור תומסן לכרך הרביעי של ספרו וחומרים בנוגע לעיתונות העברית.
חלק מעזבונו ששרד נשמר על ידי מויזיס ווסקין-נהרטבי, שנרצח באוושויץ ועקבותיו אבדו.
חיים באר סבור שדמותו של צייטלין הונצחה על ידי עגנון בדמותו של המלומד דוקטור יצחק מיטל מן הנובלה "עד הנה".
כהן נולד ב-1940 בעיירה בנגור שבמדינת מיין, לראובן, אופה יהודי-רוסי שהיגר לארצות הברית, ולקלרה, עקרת בית ממוצא אירי-פרוטסטנטי.
על אף אביו היהודי, ויליאם כהן לא מגדיר את עצמו כיהודי אלא כנוצרי בן האומה האמריקנית.
הוא בעל תואר ראשון ממכללת בודוין (מיין) ובעל תואר במשפטים מאוניברסיטת בוסטון.
לפני כניסתו לפוליטיקה הוא עסק בעריכת דין וכיהן כראש העיר בנגור שבמדינת מיין.
ב-1969 נבחר למועצת העיר בנגור ובשנים 1971 עד 1972 כיהן כראש העיר.
ב-1972 נבחר לבית הנבחרים האמריקני מטעם המפלגה הרפובליקנית ומקץ שלוש קדנציות בבית הנבחרים נבחר לסנאט האמריקאי (1978), שם כיהן עד 1997.
כהן כיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בממשל השני של הנשיא ביל קלינטון משנת 1997 עד 2001. מינויו הוא דוגמה למינוי של חבר קבינט ממפלגת אופוזיציה, דבר מקובל יחסית, אם כי לרוב בתפקידים יותר זוטרים, והדבר קרה שוב עם מינויו של סנאטור צ'אק הייגל למזכיר ההגנה בממשל ברק אובמה.
בתפקידו כמזכיר ההגנה מילא תפקיד חשוב בניהול הפעילות הצבאית האמריקאית בעיראק ובקוסובו.
לאחר פרישתו הקים את חברת הייעוץ "קבוצת כהן".
הוא נישא לג'נט לנגהראט, שדרנית טלוויזיה לשעבר מבוסטון, ב-1996 ונחשבה ל"גברת הראשונה של הפנטגון", בזמן כהונתו כמזכיר.
מנישואיו הראשונים, שהסתיימו ב-1987, יש לו 2 בנים.
הוא מחשיב את עצמו שייך לזרם הנוצרי אוניברסליזם אוניטריאני.
ויליאם טרנר היה אורניתולוג ובוטנאי בריטי.
נקרא לעיתים אבי הבוטניקה האנגלית והאורניתולוג הראשון ברוח מדעית מודרנית.
טרנר נולד במורפת' שבנורת'מברלנד בערך בשנת 1508. אביו היה כפי הנראה בורסקאי בעל שם זהה.
בין 1526 ל-1533 הוא למד בפמברוק הול שבאוניברסיטת קיימברידג' שם קיבל תואר B.A.
בשנת 1533. לאחר מכן שימש שם כחבר ואוצר ראשי.
במהלך שהותו בקיימברידג' פרסם מספר מאמרים ובהם Libellus de re herbaria שיצא לאור בשנת 1538. הוא ניצל הרבה מזמנו החופשי לחקר צמחים במקום גידולם הטבעי ותיאר אותם בדיוק שלא היה קיים עד זמנו באנגליה.
הוא בז לבוטניקאים שקדמו לו ותיאר את עבודתם כחסרה ומוטעית.
במהלך שהותו בקיימברידג' קיבל על עצמו את הנצרות הפרוטסטנטית וב-1540 יצא למסע הטפות עד שנעצר.
לאחר שחרורו נסע לאיטליה ללמוד רפואה בפרארה ובולוניה בשנים 1540 עד 1542 והוסמך לרפואה.
לאחר שסיים את לימודי הרפואה שימש כרופאו האישי של הרוזן מאמדן.
עם חזרתו לאנגליה שימש ככומר ורופא לדוכס מסמרסט ובהשפעת סמרסט התקדם במעלות הכנסייה.
כשהמלכה מרי הראשונה עלתה לשלטון יצא לגלות פעם נוספת.
בין 1553 ל-1558 חי בוויסנברג והתפרנס כרופא.
בתקופה זו, אם לא קודם לכן, נהפך לקלוויניסט.
לאחר סוף שלטונה של מרי הראשונה ב-1558 חזר לאנגליה.
עקב נסיונותיו לפייס בין הכנסייה האנגלית לכנסיות הפרוטסטנטיות של גרמניה ושווייץ הוא הודח מתפקידו בכנסייה ב-1564. טרנר נפטר בלונדון ב-7 ביולי 1568 ונקבר בכנסיית סנט אולב.
Libellus de re herbaria רשימות בנות סמך של צמחים ובעלי חיים אנגלים (1538).
published Avium praecipuarum, quarum apud Plinium et Aristotelem mentio est, brevis et succincta historia שבנוסף לתיאור הציפורים שהוזכרו על ידי אריסטו ופליניוס הזקן כלל גם תיאורים מדויקים של ציפורים מניסיונו עצמו כאורניתולוג.
ספר זה הוא הספר המודפס הראשון המוקדש כולו לציפורים (1544).
בשנים 1551, 1562 ו-1568 הוא פרסם ספרו המפורסם ביותר Herbal (בשלושה חלקים), שכלל ציורים (מועתקים ברובם מהספר De historia Stirpium של לאונהרט פוכס) ואת הערותיו של טרנר שהיו מבוססות על המחקר שלו.
בנוסף לזאת, הוא הוסיף את השימושים והתכונות של כל צמח.
ג'וזף מלורד ויליאם טרנר היה צייר אנגלי שנודע בעיקר בזכות ציורי הנוף שלו, שפיתח בהשראת ציירי הנוף ההולנדים לפניו.
טרנר התעמק בעיקר בציורי נוף והתמקד בעיקר במשחק האפקטים השונים של האור.
טרנר השפיע על האימפרסיוניסטים הצרפתים ונחשב למייצג הזרם הרומנטי באנגליה.
טרנר נולד בלונדון לאב שהיה יצרן פאות נכריות ושהפך לספר.
אמו סבלה ממחלת נפש לאחר מותה של אחותו הצעירה.
בגיל עשר שלח אותו אביו להתגורר אצל דודו בעיירה שממערב ללונדון, שם גילה את הציור.
בגיל אחת עשרה כבר הספיק לצייר ציורים רבים, שאביו הציג בחלון הראווה של המספרה שלו.
ב-1790 התקבל ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנויות, ובקיץ של אותה שנה הציג ציור בצבעי מים בתערוכת האקדמיה.
ב-1796 הציג את ציורו הראשון בצבעי שמן, ומאז הוצגו ציוריו בתערוכות האקדמיה במשך כל ימי חייו.
ב-1798 התקבל טרנר כחבר האקדמיה המלכותית לאמנות.
ב-1802 יצא למסע בשווייץ ובצרפת, ולמד במוזיאון הלובר בפריז.
הוא הרבה לנסוע באירופה וביקר פעמים רבות באיטליה.
טרנר לא נישא מעולם, אך הייתה לו פילגש, שרה דאנבי, שילדה לו שתי בנות.
ב-1804 נפטרה אמו, ששהתה שנים בבית מחסה לחולי נפש.
אביו, שהתגורר אצלו במשך כשלושים שנה ועזר לו בעבודה בסטודיו שלו, נפטר ב-1829, וטרנר שקע בקדורנות.
טרנר הוא דוגמה לציור הרומנטי באנגליה הן בנושאים והן בטכניקה המיוחדת לו.
הוא צייר נוף אנגלי טיפוסי, ועסק ברישומים של צמחייה ונופי נהר.
עם השנים עבר לציור באורח חופשי וכתמי יותר, שנבע מטיוליו בחיק הטבע ומהתרשמותו ממזג האוויר באנגליה (גשום וערפילי).
ציוריו הרומנטיים עוסקים במאבקים בין כוחות הטבע, במרחבים אינסופיים ובקדמה הטכנולוגית, ומספר רב מציוריו התמקד בספינות מפרש ויקטוריאניות.
טרנר מת בביתו בלונדון ב-1851, ובהתאם לבקשתו נקבר בקתדרלת סנט פול.
בצוואתו הועיד את כספו לעזרה לאמנים עניים, ואת כל ציוריו הוריש לאומה הבריטית.
עשרים שנה לאחר מותו העביר הפרלמנט הבריטי חוק שאפשר להשאיל את תמונותיו למוזיאונים שמחוץ ללונדון.
ב-1982 נוסד על שמו פרס טרנר הניתן מדי שנה מטעם גלריית טייט לאמנים בריטיים בתחום האומנות העכשווית.
ב-20 בפברואר 2020 הוכנסו למערכת הכספים בבריטניה שטרות בערך של 20 ליש"ט ועליהם דיוקנו של ויליאם טרנר.
טרנר יצר ציורים של נופי המקרא לפי מתוות ורישומים של נוסעים שביקרו בארץ ישראל.
26 מתוכם עובדו לתחריטים ופורסמו לראשונה ב-1836 בכרכי "איורי נוף למקרא" (Landscape Illustrations of the Bible) שהפיקו האחים פינדן (Finden).
הציורים הראו את נופי ים המלח, בריכות שלמה, בית לחם, נצרת, הר סיני, יריחו, קבר רחל, יפו וכמה ממראות ירושלים.
ב-1979 הוצגה במוזיאון ישראל תערוכה של רישומים ואקוורלים בשם "טרנר וכתבי הקודש" שאצר החוקר מרדכי עומר.
בהקדמה לקטלוג התערוכה כתב עומר על גורל האקוורלים של טרנר, על השפעת המקרא והברית החדשה על ציוריו, על ציורים מקראיים אחרים שצייר ועל האמנים שהכינו את הסקיצות שעל-פיהן עיבד טרנר את ציוריו אלה.
גשם, קיטור ומהירות: מסילת הרכבת המערבית הגדולה (1844)
הסרט עטור השבחים "" מ-2014, שיצר מייק לי, מתאר את חייו ואת דרכי עבודתו של הצייר.
ויליאם סאות'קומב לויד ובר היה נגן עוגב ומלחין.
הוא היה מנהל הקולג' המלכותי למוזיקה משנת 1964 עד מותו.
המוזיקה של ויליאם לויד ובר נהנתה מגיאות מחודשת בפופולריות, אולי הודות לפרסום שזכו לו בניו, המלחין אנדרו לויד ובר והצ'לן ג'וליאן לויד ובר.
הרקוויאם של אנדרו חובר לזכר אביו.
ויליאם לה ברון ג'ני היה אדריכל ומהנדס אמריקאי, שזכה אף לכינוי "אבי גורדי השחקים האמריקאים".
ג'ני הוא מחלוצי הבנייה של שלד הפלדה בארצות הברית.
לפי פיתוחו, הרצפה, האינסטלציה וחומר הבידוד הונחו בין קורות ה-I.
הבניין המפורסם ביותר שהקים היה בניין הום אינשורנס בשיקגו, בניין בן 10 קומות שנחשב לאחד מגורד השחקים הראשונים בעולם.
משרדו של ג'ני התמחה בעיקר במבני מסחר והתמחו בו בין השאר דניאל ברנהם ולואיס סאליבאן שלימים היו אדריכלים בולטים באסכולת שיקגו.
וִילְיַאם יוּאֶל היה איש אשכולות אנגלי: מדען רב תחומי, מתמטיקאי, כומר אנגליקני, פילוסוף, תאולוג והיסטוריון של המדע.
יוּאֶל נולד בעיר לנקסטר שבאנגליה.
אביו, שהיה נגר, ציפה כי יוּאֶל יעסוק אף הוא במקצוע זה, אבל ההצלחה לה זכה יוּאֶל במתמטיקה בבית הספר היסודי בלנקסטר ובתיכון בהברשם (Heversham) זיכתה אותו במלגת לימודים בטריניטי קולג', קיימברידג' (1812), מוסד בו עתיד היה לבלות את שארית חייו.
יוּאֶל סיים את לימודיו בקולג' ב-1816, והגיע למקום השני (המכונה באנגלית בטרמינולוגיה המיוחדת לאוניברסיטת קיימברידג' second Wrangler) ברמה העליונה של מבחני המתמטיקה היוקרתיים של אוניברסיטת קיימברידג' המכונים טריפוס (Tripos).
ב-1817 התמנה יוּאֶל כנשיא ה-Cambridge Union Society, מועדון הדיבייט הוותיק בעולם, ואחר־כך התקבל כחבר מן המניין וכמרצה בטריניטי קולג'.
הוא היה "פרופסור למינרלוגיה" (משרה שנפתחה בקיימברידג' ב-1808 והופסקה ב-1931) מ-1828 ועד 1832, ומ-1838 ועד 1855 שימש במשרת "פרופסור לפילוסופיה של המוסר" (בקתדרה על שם נייטסברידג', אז היה התואר קרוי "תאולוגיה מוסרית וקזואיסטיקה שמימית"), אחת מהמשרות הוותיקות בקיימברידג' והקיימת עד היום.
ב-1841 החליף יוּאֶל את ד"ר כריסטופר וורדסוורת כמנהל טריניטי קולג' (Master במינוח הייחודי לאוניברסיטת קיימברידג') והחזיק במשרה זו עד 1866. הוא התמנה גם לסגן־הקנצלר של האוניברסיטה ב-1842.
יוּאֶל מת בקיימברידג' ב-1866 כתוצאה מנפילה מסוסו.
אחד הדברים המייחדים את יוּאֶל הוא התחומים השונים והמגוונים בהם עסק.
בזמן בו מדענים הלכו והתמקצעו בתחום מסוים ולעיתים בענף מוגדר של התחום נראה יוּאֶל כשריד מתקופה קדומה שבה ניסו אנשי מדע את כוחם במעט מכל דבר.
הוא כתב ספרים בתחומי המכניקה, הפיזיקה, הגאולוגיה, האסטרונומיה והכלכלה, ותוך כדי כך הוא גם מצא זמן לחבר שירה, לכתוב "מסת ברידג'ווטר", לתרגם לאנגלית את עבודותיו של יוהאן וולפגנג פון גתה, ולכתוב דרשות ומסכתות תאולוגיות.
רשימת נושאים בהם עסק יוּאֶל ועליהם כתב
אוקיינוגרפיה - יוּאֶל חקר את נושא הגאות והשפל באוקיינוסים (מחקר שבגינו זכה במדליה היוקרתית של החברה המלכותית ב-1837).
אסטרונומיה - "עיון באסטרונומיה ובפיזיקה כללית ככל הנוגע לתאולוגיה טבעית" (Astronomy and General Physics considered with reference to Natural Theology), 1833 – מסת ברידג'ווטר .
אסטרוביולוגיה בספר על ריבוי העולמות (Of the Plurality of Worlds), 1854 חלק יוּאֶל על ההסתברות של חיים מחוץ לכדור הארץ.
מתמטיקה – יוּאֶל ערך מחדש את ספרו של אייזק בארו (Isaac Barrow 1677-1630) עבודות מתמטיות (Mathematical Works), 1860
אדריכלות - יוּאֶל התעניין בהיסטוריה של האדריכלות במהלך כל חייו.
הוא ידוע בעיקר בשל כתביו בנושא אדריכלות גותית במיוחד בשל ספרו הערות ארכיטקטוניות על כנסיות גרמניות (Architectural Notes on German Churches הודפס לראשונה ב-1830).
בעבודתו זו ביסס יוּאֶל מינוחים מדויקים עבור הכנסיות הגותיות הגרמניות והעלה את תורת התפתחות הסגנון.
עבודתו משויכת אל ה"מגמה המדעית" של הכותבים על אדריכלות, יחד עם תומאס ריקמן (Thomas Rickman) ורוברט ויליס (Robert Willis).
משפטים - יוּאֶל תרגם וערך של ספרו של המשפטן והפילוסוף ההולנדי הוגו גרוטיוס (Hugo Grotius או גם Huig de Groot, חי 1645-1583) על חוקי השלום והמלחמה (De jure belli ac pacis), 1853. ספר זה דן בתנאים למלחמה צודקת ובכללי המשפט הטבעי החלים בתקופת מלחמה.
נאולוגיזם (המצאת מילים חדשות) - אחת מתרומותיו הגדולות ביותר של יוּאֶל למדע הייתה יכולת יצירת מילים חדשות בשפה האנגלית.
הוא התכתב לעיתים קרובות עם רבים בתחומי העניין שלו ועזר להם ליצור שמות לתגליותיהם.
Novum Organum Renovatum ("המכשיר החדש המשופץ" פרפרזה על ספרו של פרנסיס בייקון Novum Organum 1858) ועל הפילוסופיה של התגלית (On the Philosophy of Discovery, 1860).
בעוד שהספר "היסטוריה של המדעים האינדוקטיביים" התחקה כיצד כל ענף של המדעים התפתח מימי קדם, התייחס יוּאֶל לספר השני כאל מוסר ההשכל של עבודתו הקודמת כששאף לחלץ תאוריה אוניברסלית של ידע באמצעות ההיסטוריה שאחריה התחקה.
בספר "פילוסופיה" מנסה יוּאֶל ללכת בעקבות של תוכניתו של פרנסיס בייקון לגילויה של אומנות גילוי יעילה.
הוא בחן רעיונות ("הסבר תפיסות") ועל ידי "צירוף עובדות ניסה לחבר רעיונות אלו לעובדות וכך לבנות מדע".
אבל מכך לא נחשפת שום אומנות גילוי, כזו שבייקון חזה, משום ש"כושר המצאה, חוכמה וגאונות" נדרשים בכל שלב.
הפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל בספרו הידוע "מערכת לוגית" (A System of Logic) הרבה להתווכח עם יוּאֶל, אך הודה בהקדמה לספר כי הושפע מהידע והרעיונות שקרא בספר "היסטוריה של המדעים האינדוקטיביים" של יוּאֶל.
יוּאֶל מצידו התנגד לאמפיריציזם האנגלי בן תקופתו.
בעקבות עמנואל קנט הוא טען כנגד הטבע האפריורי של האמת ההכרחית של ג'ון סטיוארט מיל, ובעזרת החוקים שניסח לבניית התפיסות הוא חלק על השיטות האינדוקטיביות של מיל ואף ענה על הטענות שהעלה מיל בספרו על אינדוקציה, עם התייחסות מיוחדת לספר מערכת לוגית של ג'.
בין 1835 ל-1861 פרסם יוּאֶל עבודות שונות על הפילוסופיה של המוסר ופוליטיקה.
יסודות המוסר, כולל ממשל (Elements of Morality, Including Polity), התפרסמה ב-1845. הייחודיות של עבודה זו, שנכתבה מתוך כנקודת השקפה אינטואיטיבית, היא החלוקה בת החמש של מקורות הפעולה ומטרותיהם, של זכויות האדם הראשוניות והאוניברסליות (ביטחון אישי, רכוש, חוזה, זכויות המשפחה והממשלה) והמידות העיקריות (טוב לב, צדק, אמת, טוהר וסדר).
יוּאֶל בלט לא רק במחקר המדעי ובפילוסופיה, אלא גם במנהל של האוניברסיטה והקולג'.
ספרו הראשון מסה בסיסית על מכניקה (An Elementary Treatise on Mechanics 1819) ועבודותיהם של ג'ורג' פיקוק (George Peacock) וג'ון הרשל (בנו של האסטרונום הנודע ויליאם הרשל) עזרו לעצב מחדש את שיטת לימוד המתמטיקה בקיימברידג'.
עבודתו וספריו עזרו גם להשפיע על הכללת מדעי הטבע והמוסר כחלק מתוכנית הלימודים של קיימברידג'.
עם זאת, בייחוד בערוב ימיו, הוא התנגד לרפורמות.
הוא הגן על שיטת הלימוד האישית של קיימברידג' ובמחלוקת עם הבישוף קונופ תירלוול (Connop Thirlwall) הוא התנגד לקבלה ללימודים באוניברסיטה של מתנגדים לדת האנגליקנית (Dissenters, קרי קתולים או פרוטסטנטים).
הוא תמך בשיטה החברות מן המניין של הכמורה, במעמד המיוחס של "fellow-commoners", ובסמכותם של ראשי הקולג'ים בניהול ענייני האוניברסיטה.
הוא התנגד למינוי "ועדת האוניברסיטה" (1850) וכתב שתי חוברות (Remarks) כנגד הרפורמה באוניברסיטה (1855).
הוא התנגד לתוכנית של הטלת האחריות על התקציב בידי חברים מסנאט האוניברסיטה ובמקום זאת תמך בשימוש בכספי הקולג' לשם מתן סעד כספי לעבודה מדעית או למרצים.
מכתש יוּאֶל על הירח קרוי על שמו.
הבניינים בסגנון גותי המכונים "חצר יוּאֶל" בטריניטי קולג' שבקיימברידג' קרויים על שמו.
המינרל יוּאֶלִיט (CaC2O4•H2O) קרוי על שמו.
יוּאֶל היה אחד ממוריו של צ'ארלס דרווין באוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר מסעו השני באונייה "ביגל", כשדרווין החל לכתוב את ספרו מוצא המינים, הוא ציטט מתוך "מסת ברידגווטר" של יוּאֶל:
סר וִילְיִאם לוֹרֶנְס בְּרַאג FRS, CH היה פיזיקאי אנגלי יליד אוסטרליה, שזכה יחד עם אביו, ויליאם הנרי בראג, בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1915, על המחקר שערכו על המבנה הגבישי של החומר באמצעות עקיפה של קרני רנטגן.
ויליאם לורנס בראג היה מנהל מעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג' בתקופה שבה גילו ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק שעבדו בה את התגלית ההיסטורית של מבנה ה-DNA.
ויליאם לורנס בראג, בנם של גוונדולין וויליאם הנרי בראג, נולד בשנת 1890 בשכונת נורת' אדלייד שבעיר אדלייד באוסטרליה הדרומית.
האב, יליד אנגליה, היה פרופסור למתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת אדלייד.
הוא עסק בעיקר בחקר הרדיואקטיביות, אם כי כשלמד על תגליתו של וילהלם רנטגן - קרני רנטגן - בנה בעצמו שפופרת ריק, והצליח לייצר בעצמו קרינה זו.
זמן קצר לאחר שהחל ללמוד בבית הספר נפל הבן, ויליאם לורנס, אז בן שש, מתלת-אופן ושבר את מרפקו.
בראג האב השתמש בקרני רנטגן לצילום השבר על מנת לבחון את המרפק השבור.
אירוע זה הוא השימוש הרפואי המתועד הראשון בקרני רנטגן באוסטרליה.
"בילי" תואר כילד שקט וחולמני שהעדיף להתבודד ולאסוף צדפים, תחביב שבו עסק בחופשות כשמשפחתו נהגה לנפוש ליד חוף הים.
באחד מטיולים אלה מצא סוג חדש של דיונון הרוקחים הקרוי על שמו - Sepia Braggi .
ויליאם לורנס בראג הראה עניין מוקדם במדע ובמתמטיקה והיה תלמיד מצטיין, אבל מסוגר מבחינה חברתית.
בגיל 11 החל את לימודיו בקולג' סנט פיטר באדלייד בכיתה של נערים מבוגרים ממנו שהתייחסו אליו כאל ילד חריג ומשעשע.
הוא עבר ב-1904, בגיל 14 בלבד, ללמוד מתמטיקה, כימיה ופיזיקה באוניברסיטת אדלייד וסיים את לימודיו בהצטיינות ב-1908 בגיל 18. באותה שנה קיבל אביו משרה באוניברסיטת לידס, והעביר את משפחתו בחזרה לאנגליה.
בראג הצטרף לטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג' בסתיו 1909, וקיבל מלגה ללימודי מתמטיקה, על אף שאת הבחינה ערך במיטתו כשהוא חולה בדלקת ריאות.
הוא סיים בהצטיינות את החלק הראשון במסלול מתמטיקה.
בהמלצת אביו עבר בראג למסלול פיזיקה חלק שני, וסיים ב-1911 בהצטיינות יתרה במבחנים במדעי הטבע, המכונים בטרמינולוגיה הייחודית לקיימברידג' "טְרִיפּוֹס" (Tripos).
על פי הצעתו של ג'יי ג'יי תומסון, מגלה האלקטרון וחתן פרס נובל לפיזיקה, החל בראג לעבוד במעבדת קוונדיש שבאוניברסיטת קיימברידג' במחקר על מהירותם של יונים בגזים שונים.
כשהגיע לורנס בראג לאוניברסיטת קיימברידג' הוא חיפש דרך ליצור קשרים חברתיים עם בני גילו, ולכן התגייס בנובמבר 1909 ליחידת הפרשים הקרויה "סוסו של המלך אדוארד" (King Edward's Horse).
הייתה זו יחידת מילואים המורכבת מגברים שהגיעו כמוהו מהמושבות של בריטניה, שהתאמנה בזמן החופשות באוניברסיטה ברכיבה על סוסים ובירי.
בסופו של דבר, רכש לורנס בראג חברים רבים דווקא באוניברסיטה, שהחשוב מביניהם היה ססיל הופקינסון (Cecil Hopkinson) שהצליח לעניין את בראג בסקי ובשיט.
עם זאת, מצא לורנס בראג את השירות ביחידה מעניין דיו כדי להמליץ עליה לאחיו הצעיר ממנו בשנה, רוברט ("בוב") צ'ארלס, שהגיע ללמוד בטריניטי קולג' ב-1912, ואף הוא התגייס ליחידה.
לורנס בראג סיים את שירותו ביחידה והשתחרר בנובמבר 1913.
בשנה שבה החל ויליאם לורנס בראג לעבוד במעבדת קוונדיש שבקיימברידג', הצליחו שני אסיסטנטים מאוניברסיטת מינכן, ולטר פרידריך (Walter Friedrich) ופאול קְניפּינג (Paul Knipping), להדגים עקיפה של קרני רנטגן במעברם דרך גבישים של נחושת גופרתית, שמאחוריהם הונחו לוחות צילום.
על הרעיון לניסוי, ועל ניסוחו המתמטי היה אחראי פרופסור מקס פון לאואה שזכה שנתיים אחר כך בפרס נובל לפיזיקה על תגלית זו.
התגלית הראתה בצורה ברורה כי קרינת רנטגן היא סוג של קרינה אלקטרומגנטית.
לורנס בראג סיפר אחר כך כי חשב רבות בקיץ 1912 על ניסוי העקיפה של פון לאואה, ובשעה ששוטט על גדות הנהר קיים (cam), נחה עליו ההשראה.
הוא הגיע למסקנה כי החזרת קרני הרנטגן ממישורי הגביש חייבת להיות דומה להחזרת אור ממראה.
על סמך רעיון זה פיתח בראג תאוריה אותה אימת בעזרת ניסיונות.
בתאוריה קשר בראג בין אורך הגל של קרינת הרנטגן, למרחק שבין מישורי האטומים בגביש ולזווית שבין הכיוון המקורי של הקרניים המוקרנות לכיוונן של הקרניים המוחזרות, באמצעות נוסחה הקרויה כיום על שמו - חוק בראג ().
המשמעות של חוק זה הייתה שניתן להשתמש בתבניות העקיפה על מנת לאתר את מקומם של האטומים בגביש, ואת מרחקם זה מזה.
תגלית זו פתחה תחום חדש לחלוטין במחקר המבנה הפנימי של החומר, הקרוי קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
התגלית הבולטת ביותר שנעזרה בשיטה זו אירעה ארבעים שנה אחר כך - גילוי המבנה הפנימי של ה-DNA.
לורנס בראג היה קשור גם לתגלית זו.
בראג סיפר על הרעיון לאביו וחשף את תגליתו בהרצאה ב-11 בנובמבר 1912 בכנס פנימי של החברה הפילוסופית של קיימברידג' (Cambridge Philosophical Society), והיא מופיעה בסיכומי הכנס.
העולם המדעי שמחוץ לקיימברידג' שמע על כך לראשונה דווקא מאביו, ויליאם הנרי בראג, שכתב בתחילת דצמבר באותה שנה מכתב לכתב העת Nature, ובו התייחס לתגלית שגילה "בני" (My son) מבלי לציין את שמו המלא.
מאוחר יותר פרסם לורנס בראג עצמו מאמר בנושא באותו כתב עת.
בראג שוחח על רעיונותיו עם אביו, שבאותה תקופה המציא את הספקטרומטר של קרני רנטגן, שאיפשר מדידות מדויקות יותר של קרני הרנטגן.
מכשיר זה איפשר לנתח סוגים שונים של גבישים, והוכיח כי לכל יסוד יש ספקטרום קרני רנטגן אופייני.
בשנים 1912–1913 עבדו השניים יחד והצליחו למצוא את סידור האטומים במלח בישול (NaCl) ובאשלגן כלורי (KCl).
יחד סיכמו השניים את תוצאות מחקריהם בספר שיצא בפברואר 1915 "קרני רנטגן ומבנה הגביש" (W.
עם זאת, שיתוף הפעולה בין האב לבנו הוביל רבים להאמין כי המחקר היה ביוזמת האב.
אף על פי שבראג האב דאג לתת קרדיט לבנו בכנסים או במאמרים שכתב, נראה הדבר לרבים כנדיבות לב אבהית.
ב-1914 התמנה בראג לעמית ולמרצה במדעי הטבע בטריניטי קולג' שבקיימברידג', אבל באוגוסט של אותה שנה פרצה מלחמת העולם הראשונה, ולורנס בראג נאלץ להפסיק את מחקריו בתחום הקריסטלוגרפיה, ולעסוק במשך ארבע השנים הבאות בתחום שונה לחלוטין.
ב-26 באוגוסט 1914, כשלושה שבועות אחרי שפרצה מלחמת העולם הראשונה, גויס לורנס בראג לצבא הבריטי.
על סמך ניסיונו ביחידה "סוסו של המלך אדוארד", הוא הוצב ביחידת התותחנים הקרויה "ארטילריית הפרשים המלכותית של לסטרשייר" (Leicestershire Royal Horse Artillery) בדרגת לוטננט שני.
בראג לא מצא את מקומו בין קציני היחידה, שעניינם העיקרי בחיים היה סוסים וציד, והאימונים החוזרים ונשנים של גרירת התותחים וירי באמצעות כוונות הטילו עליו שעמום.
היחידה לא נקראה להילחם בחזית, ובראג התענה בה קרוב לשנה.
ביולי 1915 נקרא בראג במפתיע לראיון במפקדת הצבא בלונדון.
קולונל הדלי, ראש חטיבת הגאוגרפיה במפקדה הכללית, סיפר לו כי הבריטים גילו שבני בריתם הצרפתים מצליחים לאכן את מקומם של תותחי האויב הגרמני באמצעות הקול שמפיק התותח בעת הירי.
השיטה שבה השתמשו הצרפתים הייתה מבוססת על פיזור של כמה מיקרופונים וחיבורם לגלוונומטר.
במפקדת הצבא הבריטי בפלנדריה שבבלגיה הוחלט להקים יחידה שתשתמש בשיטה זו, אבל הם היו זקוקים לקצין המבין בקול ובחשמל.
הסיבה לבחירה בבראג אינה ידועה.
במאי 1915 קיבלו בראג ואביו את מדליית ברנארד, פרס שחילקה אוניברסיטת קולומביה שבניו יורק עבור תגליתם בתחום פענוח מבנה הגבישים באמצעי קרני רנטגן.
ייתכן כי הפרסום על כך, בעיתון הטיימס של לונדון, שיחק תפקיד בהחלטה לפנות אל בראג.
בראג גייס קצין נוסף ליחידה המוקמת, הרולד רובינסון (Harold Roper Robinson), שהיה חבר בצוות החוקרים של ארנסט רתרפורד באוניברסיטת מנצ'סטר.
היחידה, שכללה קשר ונהגים עבור הקצינים ועבור המשאית שנועדה להסיע את מתקן הגלוונומטר המסיבי, סופחה לחטיבה הטופוגרפית במפקדת הצבא הבריטי בפלנדריה המכונה "Maps GHQ".
חטיבה זו עסקה בעיקר בהכנת מפות לצבא הבריטי, אבל הוטל עליה גם לאתר תותחי אויב.
השיטה שבה השתמשו הייתה איתור באמצעות הרשף שנפלט מלוע התותח בעת הירי.
עם הגעתו של בראג, נוספה הטכניקה של איכון באמצעות קול המכונה באנגלית "sound-ranging".
בספטמבר 1915 קיבל בראג את הידיעה המרה על מות אחיו הצעיר, רוברט צ'ארלס בראג, קצין ארטילריה מהדיוויזיה ה-11 שנהרג במפרץ סובלה, אחת החזיתות של קרב גליפולי.
מאוחר יותר הגיעה אליו הידיעה על פציעתו הקשה של חברו הקרוב ססיל הופקינסון (הופקינסון מת מפצעיו שנתיים אחר כך).
לאחר מכן הגיעה ידיעה משמחת: ב-15 בנובמבר 1915 החליטה ועדת פרס נובל להעניק לו ולאביו במשותף את פרס נובל לפיזיקה, "עבור שירותיהם באנליזה של מבנה הגביש על ידי קרני רנטגן".
בינתיים המשיך לורנס בראג במשימה שהצבא הבריטי הטיל עליו, איכון תותחים באמצעות הקול.
לבראג ועמיתיו התברר כי אף על פי שהשיטה של הצרפתים להשוות בין הזמנים שבהם מגיע קול התותח למספר מיקרופונים ולחשב את מיקום התותח על פי מהירות הקול נכונה בתאוריה, יישום השיטה נתקל בקשיים טכניים.
ראשית, למרות האנרגיה הניכרת של קול התותח (בראג סיפר כי ביושבו בשירותים הצליח קול ירי תותח בריטי מסוללה קרובה להרים אותו ממושבו), הרי התדירות של קול התותח נמוכה מאוד, בין 25 הרץ בתותח שדה ל-10 הרץ בתותחים הכבדים.
המיקרופונים ידעו לקלוט תדרים גבוהים בהרבה - ירי רובה, זמזום חרקים ואפילו צעקות אדם, אבל התקשו בקליטת התדרים הנמוכים.
יותר מכך, תותח יורה מפיק שני צלילים - צליל הירי עצמו ובום על-קולי בשעה שהפגז שובר את מהירות הקול, צליל שמגיע למיקרופונים קודם.
מיקומו של הבום העל-קולי היה חסר משמעות, אבל המיקרופונים לא היו מסוגלים לקלוט גם אותו וגם את קול ירי התותח שהגיע זמן קצר אחריו.
למרות זאת החליט המפקד האחראי, לויטננט קולונל יואן ג'ק, כי התוצאות שהושגו מהוות הצלחה, והורה לבראג להכשיר מחלקות בשימוש בציוד איכון התותחים בעזרת קול.
כל מחלקה כללה 18 איש (מתוכם שלושה קצינים) שבראג אימן תחילה באופן אישי ואחר כך הוא הקים בסיס אימונים לשיטה בעיירה מרלימון (Merlimont-Plage), 30 קילומטרים דרומית לבולון במחוז פה-דה-קאלה.
המחלקות שאימן שולבו בפלוגות סקרי השדה שהיו צמודות לכל ארמייה, ועסקו בשרטוט מפות, ובאיתור תותחי אויב באמצעות זיהוי מקור רשף הירי, ובאיכון בעזרת קול.
בסוף המלחמה היו בפלוגות אלו כ-5,000 איש, והן פעלו בחזיתות צרפת, איטליה, סלוניקי וארץ ישראל.
ב-20 ביוני 1916 קודם בראג לדרגת לוטננט וב-3 בספטמבר אותה שנה לדרגת קפטן.
את בעיית המיקרופונים הרגישים פתר רב-טוראי מהיחידה של בראג בשם טאקר (W.
הוא הציע לבנות סוג חדש של מיקרופון שהיה רגיש לרוח שנוצרה מירי התותח.
היה עדיין צורך להתגבר על בעיות טכניות שונות, אבל לקראת סוף המלחמה היו הקצינים המנוסים ביותר ביחידות שהקים בראג מסוגלים לאתר בעזרת המיקרופונים לא רק את מיקום התותח בדיוק של מטרים בודדים, אלא גם את קוטר הקנה.
ב-14 ביוני 1918 קודם בראג לדרגת מייג'ור.
ב-8 באוגוסט אותה שנה קצרו הבריטים בקרב אמיין את ההצלחה הגדולה ביותר המבוססת על איכון באמצעות קול.
הבריטים תקפו לאחר שבוע של ערפל שבו לא ניתן היה לערוך סיורים אוויריים, ושבמהלכו הזיזו הגרמנים את תותחיהם מבלי לדעת שמאכני הקול איתרו אותם בקלות מחדש.
סוללות התותחים הבריטיות השמידו את הסוללות הגרמניות, ולגרמנים לא נותרה תשובה מול הנשק החדש שהעמידו הבריטים מולם - הטנק.
אריך לודנדורף שהיה אז ראש המטה של פאול פון הינדנבורג (מפקד הצבא הגרמני), ושליט גרמניה בפועל, כינה מתקפה זו "היום השחור של הצבא הגרמני".
את המלחמה סיים בראג בדרגת מייג'ור.
בשל שירותיו בזמן המלחמה זכה לעיטור הצלב הצבאי (Military Cross) וצורף כחבר בדרגת קצין למסדר האימפריה הבריטית (המוכר בראשי התיבות OBE).
בתחילת שנת 1919 חזר בראג לטריניטי קולג' לזמן קצר על מנת להשלים את חובותיו.
בתקופה זו פגש והתאהב באליס גרייס ג'ני הופקינסון (Alice Grace Jenny Hopkinson), בת דודו של ססיל הופקינסון, חברו הטוב של בראג שנהרג במלחמה, שלמדה היסטוריה בקיימברידג'.
אז נעתר להחליף את ארנסט רתרפורד כפרופסור לפיזיקה על שם לנגוורת'י באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר (כיום אוניברסיטת מנצ'סטר).
התקופה הראשונה במנצ'סטר הייתה לא קלה.
לבראג לא היה כל ניסיון קודם בהדרכת סטודנטים, הידע שלו בפיזיקה היה מוגבל יחסית, והסטודנטים, שרובם חזרו משירות בצבא בזמן המלחמה, חשו בחולשות אלו והרבו להפריע.
הוא גם לא הסתדר עם צוות המרצים הבכירים האחרים שהיו מבוגרים, והיו רגילים לתהילה שסיפקה מחלקת הפיזיקה בתקופת רתרפורד.
מנצ'סטר באותה תקופה הייתה עיר תעשייתית שסבלה מזיהום אוויר קשה, ובראג זכר ימים שבהם הערפל היה כה כבד שהוא לא ראה מהקתדרה את השורות האחרונות באולם.
ב-21 במאי 1921 התקבל בראג כעמית בחברה המלכותית.
בין מכתבי הברכה שקיבל היה מכתב מאליס הופקינסון, שאותה לא ראה מאז עבר למנצ'סטר.
המכתב גרם לחידוש הקשר בין השניים והם נישאו בדצמבר של אותה שנה.
אליס בראג, אז בת 22, הייתה ילידת מנצ'סטר, והיא עזרה לבראג ליצור קשרים חברתיים עם תושבי העיר ועם חברי האוניברסיטה.
בסתיו 1922 נסעו לורנס ואליס בראג לסטוקהולם על מנת לקבל את פרס נובל, שנבצר מבראג לקבלו במועד המקורי עקב המלחמה, ובמעמד קבלת הפרס נשא בראג את נאום חתן הפרס המסורתי.
נישואיו עם אליס היו מאושרים ונולדו להם ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות.
הבכור, סטיבן לורנס (נולד ב-1923), המשיך את המסורת לבית בראג ולמד מתמטיקה בקיימברידג' ואחר כך התמנה למדען הראשי של חברת רולס-רויס.
אחריו באו דייוויד ויליאם (נולד ב-1926), מרגרט אליס (נולדה ב-1931) ופאשיינס מרי (נולדה ב-1935).
בזמן ששהה באוניברסיטת מנצ'סטר המשיך בראג את מחקריו בקריסטלוגרפיה.
בראג ואביו הסכימו לחלק ביניהם את התחום - ויליאם הנרי בראג יחקור את המבנה הפנימי של תרכובות אורגניות, בעוד שלורנס בראג יחקור את המבנה הפנימי של תרכובות אי-אורגניות.
בראג, שהתקשה לערוך בעצמו ניסויים במעבדה, השתמש בשירותי המעבדה הגדולה של האוניברסיטה, ובאסיסטנטים שהועמדו לרשותו כדי לחקור את המבנה הפנימי של המינרלים הסיליקטיים והמתכות.
הוא גם חקר את השפעת המבנה הפנימי של גבישים על תכונותיהם הפיזיקליות.
בעקיפין סייע בראג לפתח את התחום של חקר המבנה הפנימי באמצעות עקיפה של קרני רנטגן המוקרנים על אבקה (בניגוד לעקיפה של גביש), כששימש כזרז לעבודתם של אחרים, בייחוד א.
במקביל המשיך בראג את קשריו עם הפיזיקאים הנודעים של התקופה באמצעות מכתבים ומפגשים.
בראג נכח בכנס סולווה (Conseil Solvay) החמישי ב-1927 שבו נידונה לראשונה תורת הקוונטים.
הוא היה חבר ב"חברה הספרותית והפילוסופית של מנצ'סטר" (Manchester Literary and Philosophical Society), נשיא החברה בשנים 1927–1928 וקיבל ממנה ב-1941 את "מדליית דלטון".
בשנים 1928–1932 עבד במקביל לעבודתו באוניברסיטה עבור חברת המתכות "מטרופוליטן ויקרס", במטרה לפתור בעיות בסגסוגות שהחברה ייצרה.
ב-1930 סבל מהתמוטטות עצבים שנבעה כנראה משילוב בין הלחץ בעבודה, מות אמו, וחרטה על סירובו להצעה לעבור לעבוד בלונדון.
בראג התאושש לאחר חופשה ארוכה והולדת בתו הראשונה.
ב-1931 קיבל את מדליית יוז מהחברה המלכותית "על עבודתו החלוצית בהבהרת מבנה הגביש באמצעות אנליזה של קרני רנטגן".
בין השנים 1931 ל-1934 שירת כחבר במועצה של החברה המלכותית.
בתקופה זו המשיך לכתוב ספרים בצוותא עם אביו.
ב-1937 קיבל בראג הצעה לנהל את המעבדה הלאומית לפיזיקה בלונדון ששכנה בבית בושי (Bushy House) שבטדינגטון (Teddington).
אביו עודד אותו לעבור, אבל בראג לא מצא את מקומו בעבודת הוועדות שהייתה נהוגה במעבדה, ובחודשים המעטים שהיה בה השתתף בכתיבת מאמר אחד בלבד.
כשפנו אליו מקיימברידג' בהצעה לנהל את מעבדת קוונדיש במקומו של ארנסט רתרפורד שמת באוקטובר 1937, הוא קיבל את ההצעה בשמחה.
כתב העת Nature כתב על מינוי זה: "מעבדת קוונדיש היא כיום כה גדולה עד שאין בכוחו של אדם אחד לפקח עליה באורח צמוד, והטאקט של בראג ומתת המנהיגות שלו מהווים את הערובה הטובה ביותר לשיתוף פעולה מאושר בין הקבוצות הרבות של עובדי המחקר שלה".
15 השנים שבאו אחר כך הוכיחו את צדקת נבואה זו.
בראג עבר עם משפחתו לקיימברידג' באוקטובר 1938. בתקופה הראשונה לשהותו במעבדת קוונדיש היה עליו להתמודד עם העזיבה ההמונית של חוקרים שהעדיפו משרות באוניברסיטאות שונות על פני השירות תחת מנהל חדש.
בראג הביא למעבדת קוונדיש קבוצת חוקרים שחלקם ליוו אותו החל מתקופת אוניברסיטת מנצ'סטר, והצליח לשכנע אחרים להצטרף אל המחלקות השונות במעבדה.
בראג החל שוב לבצע מחקרים בקריסטלוגרפיה, כשהפעם תחום העניין העיקרי היו החלבונים.
את עניינו המחודש בנושא עורר מקס פרוץ, ביולוג יליד אוסטריה, שחקר את מבנה ההמוגלובין בעזרת עקיפה של קרני רנטגן.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הושבת המחקר במעבדת קוונדיש, לאחר שחלק מהחוקרים גויסו וחלק התנדבו לעזור במחקר עבור המאמץ המלחמתי.
בתחילת המלחמה עבד בראג שוב על איכון תותחים בעזרת קול ועל שיפור סוג של סונאר.
בתחילת 1941 קיבל בראג תואר אבירות והתואר "סר" נוסף לשמו.
על מנת שלא לטעות בינו לבין אביו סר ויליאם בראג, נקרא תוארו "סר לורנס בראג".
באותה שנה שימש למשך שישה חודשים כקצין קישור לענייני מדע בקנדה.
בראג המשיך לבצע מחקרים בקריסטלוגרפיה.
הוא עזר לפתח מכשור המסתמך על מבנה הגביש שלו קרא "מיקרוסקופ של קרני רנטגן" ובמכשיר זה עשה שימוש צ'.
Bunn) כדי לפענח את מבנה הפניצילין.
באפריל 1942, כשמלחמת העולם בעיצומה, הוחלט לקיים בקיימברידג' כנס בנושא שעל פניו תרם למלחמה - "אנליזה בעזרת קרני רנטגן בתעשייה".
הכנס היה הצלחה גדולה והמשתתפים החליטו להקים ארגון שיהיה אחראי על ארגון הכנס באופן שנתי, ועל שיתוף פעולה בנושא בין האוניברסיטאות השונות.
הארגון, "קבוצת האנליזה של קרני רנטגן" המוכרת בראשי התיבות של שמה באנגלית XRAG (ראשי התיבות של X-Ray Analysis Group), הוקם ביולי 1943 ובראג מונה ליושב ראש שלו (הכנסים שלו מתקיימים עד היום).
ב-1947 עבר בראג להיות סגן היושב ראש, מינוי שנשאר עד מותו.
בכנס XRAG שנערך במרץ 1944 הציע הפיזיקאי והקריסטלוגרף הגרמני פאול פטר אוואלד, שגלה מגרמניה הנאצית מרצונו והרצה אז באוניברסיטת בלפסט, להקים איגוד בינלאומי לקריסטלוגרפיה כאמצעי להוצאה לאור של ביטאון בינלאומי לקריסטלוגרפיה.
ויליאם לורנס בראג קיבל את הרעיון בהתלהבות.
ב-11 ביולי 1946 התקיים בחסות XRAG כנס בינלאומי מיוחד בנושא "אנליזה של קרני רנטגן בשנות המלחמה".
לכנס זה זומנו קריסטלוגרפים מרחבי העולם, ובהם גם מקס פון לאואה.
בראג העלה בכנס זה את ההצעה להקים ארגון בינלאומי שיאגד את כל הקריסטלוגרפים ומחקר הקריסטלוגרפיה בעולם, ויהיה אחראי על הוצאה לאור של מאמרים מקצועיים בנושא קריסטלוגרפיה.
באי הכנס קיבלו החלטה להקים ועדה זמנית שתבחן הוצאת ביטאון בנושא הקריסטלוגרפיה, וזו קבעה גם את קווי היסוד של הארגון.
כנס הייסוד של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה נערך ב-1948 באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
בראג אומנם לא נכח בכנס, אבל נבחר בהיעדרו ליושב ראש הארגון.
בראג היה גם בצוות העורכים של הביטאון של הארגון, "אקטה קריסטלוגרפיקה", ודאג להשיג את עיקר המימון להשקתו.
אחרי מלחמת העולם השנייה החליט בראג לפצל את מעבדת קוונדיש לקבוצות מחקר אוטונומיות.
הוא האמין ש"יחידת המחקר האידיאלית היא בת שישה עד שנים עשר מדענים בתוספת כמה אסיסטנטים, כמה טכנאים מעולים, ומקום בו אפשר לבנות את המכשור המתאים".
הוא שאף למנוע את המצב שקבוצת מחקר אחת תקבל את עיקר המימון ותשומת הלב כפי שהיה בעבר במחקר גרעין האטום.
קבוצות המחקר היו: חקר האטום (הקבוצה הגדולה ביותר), גלי רדיו ופיזיקה של טמפרטורות נמוכות, קריסטלוגרפיה, מתכות ומתמטיקה פיזיקלית.
אישית התעניין בראג בעיקר בקבוצת המחקר של הקריסטלוגרפיה ובקבוצת המחקר של גלי הרדיו.
אחת הקבוצות מומנה על ידי מועצת המחקר הרפואי.
בקבוצה זו החל פענוח מבנה ההמוגלובין על ידי מקס פרוץ והמיוגלובין על ידי ג'ון קנדרו, ופוענח מבנה ה-DNA בשנת 1953. לבראג לא היה קשר ישיר לפענוח מבנה ה-DNA.
להפך, בהתחלה הוא ניסה למנוע את המחקר של פרנסיס קריק וג'יימס ווטסון משום שרצה למנוע תחרות בינם לבין יחידת המחקר בקינגס קולג' שבאוניברסיטת לונדון, שעסקה באותו נושא (שם קיבל ווטסון את תצלום 51 שעשתה רוזלינד פרנקלין שסייע בפענוח המבנה).
השניים שכנעו אותו כי הם קרובים לפתרון, ובראג נרתם לסייע להם ופנה לפרופסור טוד, המומחה לחומצות גרעין, לאימות המבנה שהציעו.
לאחר קבלת אישורו דאג בראג לפרסום מיידי של התוצאה.
בין הגורמים שדרבנו אותו היו התחרות מול לינוס פאולינג, כימאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה, שהקדים את בראג בעבר כשגילה באפריל 1951 את המוטיבים המבניים המרכזיים במבנה השניוני של חלבונים - סליל אלפא ומשטח בטא.
בפברואר 1953 פורסם בכתב העת PNAS מבנה שהציע פאולינג למבנה ה-DNA ובו מספר שגיאות מהותיות.
גם העובדה שהאנליזה באמצעות קרני רנטגן שפיתח בראג ארבעים שנה קודם לכן הביאה לגילוי חשוב זה של טבע החיים שיחקה תפקיד בשיקוליו.
הצלחתו של בראג בניהול מעבדת קוונדיש באה לידי ביטוי בולט תשע שנים אחרי שעזב את המעבדה.
ארבעה מזוכי פרס נובל לשנת 1962 היו בני טיפוחו, והתגליות בגינן זכו התגלו או שהחלו לחקור אותן בתקופתו.
מקס פרוץ וג'ון קנדרו זכו בפרס נובל לכימיה בשל גילוי מבנה ההמוגלובין והמיוגלובין, ופרנסיס קריק וג'יימס ווטסון שאליהם צורף מוריס וילקינס זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה.
וילקינס צורף לקבלת הפרס כהכרה בתרומת החוקרים בקינגס קולג' שבאוניברסיטת לונדון לפענוח מבנה ה-DNA.
באפריל 1953 קיבל בראג משרת פרופסור תושב במכון המלכותי בלונדון.
במסגרת תפקיד זה היה אחראי על הצד המדעי של הארגון, וקיבל דירת מגורים במכון.
בכך סגר בראג מעגל, שכן אביו מילא תפקיד זה בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשהותו במכון הוא העלה הצעה שהמכון המלכותי יבצע שירות לציבור בעזרת סדרה של הרצאות תוך כדי הדגמת ניסויים לתלמידי בתי הספר היסודיים.
רעיון זה זכה להיענות נלהבת, ובהגיע שנת 1965 נכחו 20,000 תלמידים בהרצאות אלו מדי שנה.
חלק מהרצאות אלו הועברו בטלוויזיה על ידי ה-BBC, ובראג הפך לדמות מוכרת ואהודה על קהל הצופים.
בראג עבד במכון המלכותי עד פרישתו בספטמבר 1966 בגיל 76.
בדצמבר 1965, במלואת חמישים שנה לזכייתו בפרס נובל, הוזמן בראג על ידי קרן נובל לסטוקהולם.
העובדה שזכה בפרס בגיל כה צעיר אפשרה לראשונה לחגוג יובל זהב לזכייה במעמד הזוכה.
סר לורנס בראג התכבד בהיותו האדם הראשון שנשא הרצאת אורח בטקס פרס נובל.
בהרצאתו סקר את ההתפתחויות שחלו בתחומי העניין שלו במהלך חמישים השנים הקודמות.
ויליאם לורנס בראג נפטר בבית החולים הסמוך לביתו בוולדרינגדפילד (Waldringfield) שבמחוז סאפוק שבמזרח אנגליה ב-1 ביולי 1971. הוא היה בן 81 במותו.
העובדה שלאביו ולו היו שמות פרטיים זהים יצרה לא מעט בלבול.
כשהיה צעיר הוא היה מכונה "בילי", אבל כשהתבגר והיה צורך להבדיל בין האישים נהגו, בניגוד למקובל, לקרוא לו על פי שמו האמצעי, לורנס.
דרך נוספת, מקובלת במאמרים הדנים בתגליתם המשותפת, היא שימוש בראשי התיבות של שמם (WHB לאב ו-WLB לבן).
התחביבים של בראג כללו ציור, ספרות וגינון, תחום שבו עסק כל חייו.
כשעבר להתגורר בלונדון חסר לו הטיפול בגינה ולכן עבד כגנן במשרה חלקית.
מעסיקו כלל לא ידע את מי הוא מעסיק, עד שאורח אקראי שהכיר את בראג הזדמן לבית מעסיקו והביע הפתעה לראותו.
ויליאם לורנס בראג זכה לאותות הוקרה רבים:
הוא התקבל כעמית בחברה המלכותית ב-1921.
– קצין במסדר האימפריה הבריטית.
ב-1967 הוא צורף למסדר השותף לכבוד (Companion of Honour) – מסדר הכולל את המונרך של אנגליה ועוד 64 חברים המתקבלים כגמול על הישגים בתחומים שונים.
מדליית ברנרד (Barnard Medal) – ניתנת מטעם אוניברסיטת קולומביה להישג מיוחד אחת לחמש שנים.
מדליית מאטאוצ'י (Medaglia Matteucci) – ניתנה מטעם החברה האיטלקית למדעים להצטיינות בתחום הפיזיקה.
מדליית יוז (Hughes Medal) – ניתנת על ידי החברה המלכותית להצטיינות בתחום החשמל והמגנטיות.
מדליית רובלינג (Roebling Medal) – המדליה העיקרית של החברה המינרלוגית של אמריקה.
מדליית קופלי (Copley Medal) – המדליה העיקרית של החברה המלכותית.
ויליאם יוארט נייפייר , שחמטאי אמריקאי ממוצא אנגלי.
הוריו של נייפייר היגרו לארצות הברית בהיותו בן חמש.
משנת 1895 הוא חי בברוקלין ונפגש עם מיטב שחקני השחמט של הארץ.
את הצלחותיו הראשונות חווה במשחקים סימולטניים ; בין היתר ניצח בשנת 1894 את אלוף ארצות הברית ג'קסון שוואלטר.
בתחילת 1896, למרות גילו הצעיר, הפך נייפייר לחבר במועדון השחמט של ברוקלין.
באותה שנה הביס את רב-האמן לעתיד פרנק מרשל +7 -1 =3 (שבעה ניצחונות, שלוש תוצאות תיקו והפסד אחד).
בשנת 1897 ניצח במשחק תחרותי את אלוף העולם לשחמט לשעבר וילהלם שטייניץ.
בתחילת 1899 נסע נייפייר לאירופה, במטרה ללמוד מוזיקה ולבקר את מועדוני השחמט של לונדון, פריז וברלין.
בשנת 1900 חזר נייפייר לארצות הברית והשתקע בפיטסבורג.
שם כתב את טור השחמט בעיתון המקומי.
בשנת 1901 שיחק נייפייר בתחרות אמנים בעיר בופלו, וסיים שני, לאחר הרי נלסון פילסבורי ולפנינמרשל.
הצלחה זו דחפה אותו להשתתף בשנים הבאות בתחרויות אמנים בינלאומיות.
נייפייר שיחק במונטה קרלו ובהנובר בשנת 1902 וכן בקיימברידג' ספרינגס בשנת 1904. הוא אמנם לא זכה במקום הראשון באף אחת מהתחרויות, אך בכל אחת מהן זכה בפרס יופי מיוחד על המשחק המבריק בתחרות כולה.
אחד הפרסים בו זכה היה מטעם משפחת רוטשילד על משחקו נגד מיכאל צ'יגורין.
בחודש יולי 1904 ביקר נייפייר באנגליה וניצח את תחרות לונדון לפני ג'וזף הנרי בלקברן, איזידור גונסברג וריצ'רד טייכמן.
לאחר מכן השתתף באליפות אנגליה שהתקיימה בהייסטינגס, שם היה זכאי להשתתף במי שנולד באנגליה.
הוא זכה במקום ראשון משותף עם הנרי אטקינס אותו ניצח בדו-קרב הכרעה על המקום הראשון בתוצאה 2.5-1.5 וכך הפך נייפייר לאלוף השחמט הראשון של אנגליה.
לאחר מכן פרש נייפייר מזירת התחרויות הבינלאומיות.
הוא קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1908 והחל בקריירה בחברת ביטוח, קריירה שהובילה אותו עד למשרת מנכ"ל חברת הביטוח סקרנטון.
הוא התחתן עם פלורנס גילספי, אחיינית של אמן השחמט פילסבורי, וממנה נולדו לו שתי בנות.
הגם שעדיין השתתף במשחקי שחמט, הוא לא לקח חלק בתחרויות חשובות.
כאשר מת בגיל 71, הקריירה השחמטאית שלו כמעט ונשכחה.
מד הכושר ההיסטורי שלו היה 2662 בשיאו, אז היה ממוקם 11 בעולם.
נייפייר כינה את המשחק בו הפסיד ללסקר
הוא שיחק משחק זה בסיבוב השלישי של התחרות בקיימברידג' ספרינגס בשנת 1904 בכלים השחורים מול אלוף העולם המכהן לסקר.
במשחק זה הוכיח נייפייר יכולת טקטית מעולה, והתרשם במיוחד כאשר לסקר לא איבד את התמונה הרחבה והכוללת למרות דוחק זמן חמור.
בסיום המשחק אמר לסקר ליריבו הצעיר "זה משחק בו הפסדתי, גם אם זכיתי בנקודה." על הסיבוכים במשחק זה נכתב סיפור קצר.
ויליאם לינקולן כריסטי הוא מנצח ונגן צ'מבלו אמריקאי צרפתי, המייסד והמנהל של אנסמבל "לזאר פלוריסאן".
כריסטי למד תולדות האמנות באוניברסיטת הרווארד (שם שימש לתקופה קצרה עוזר למנצח מועדון המקהלה של הרווארד) ומוזיקה באוניברסיטת ייל.
הוא עבר לצרפת בשנת 1971 ונודע שם בפרשנויותיו למוזיקה מתקופת הבארוק, בעיקר יצירות מן הבארוק הצרפתי, בעבודה עם רנה ז'אקוב ואחרים.
בשנת 1979 הקים את אנסמבל "לזאר פלוריסאן", על שם אופרה של מארק אנטואן שרפנטייה באותו שם, שהייתה ההפקה הראשונה שלו בבימוי מלא.
להכרה מלאה זכה ב-1987 עם הפקת "אטיס, של לולי באופרה קומיק בפריז.
כריסטי גם הציג והקליט יצירות של פרסל, הנדל, מוצרט, קאמפרה, קופרן וראמו.
כריסטי הופיע כמנצח אורח בפסטיבל גליינדבורן באנגליה ובהפקות לאופרה של ציריך והאופרה של ליון.
מאז 2002 הוא מופיע באופן קבוע עם התזמורת הפילהרמונית של ברלין.
ויליאם כריסטי כיהן כפרופסור בקונסרבטואר של פריז משנת 1982 עד 1995 והוא ממלא תפקיד פדגוגי פעיל כמנחה כיתות אמן ומרצה באקדמיות למוזיקה.
ב-2002 ייסד את "גן הקול", אקדמיה דו-שנתית לזמרים צעירים בקאן.
בשנת 1993 קיבל כריסטי את אות לגיון הכבוד הצרפתי.
זה שנים רבות ויליאם כריסטי מתגורר בצרפת ובשנת 1995 ניתנה לו אזרחות צרפתית.
ויליאם לוֹז היה מלחין אנגלי.
נחשב לאחד מהחשובים והמשפיעים מבין מלחיני אנגליה.
רקע משפחתי, שנות ילדותו לימודיו
ויליאם לוז היה בנו השני מבין חמשת הילדים של תומאס לוז האב, זמר בס, קנטור ("ויקאר הכוראלי") בקתדרלה של סולסברי, ושל לוקריס לבית שפארד.
האב היה יליד דינדר, סאמרסט וחי תקופה בדינטון, וילטשייר, שבה הכיר את אשתו.
שם נולד האח הבכור של ויליאם, המלחין הנרי לוז.
ויליאם לוז נולד בסולסברי, באפריל 1602 והוטבל ב-1 במאי 1602.
מילדותו הצטיין ויליאם בקולו ושר במקהלה.
גם שני בנים אחרים במשפחה, ג'ון ותומאס הבן היו זמרים, האחרון היה לימים קנטור (singing man) בקתדרלת וסטמינסטר בלונדון.
כבן חסותו של אדוורד סימור, רוזן הרטפורד, אחד מנכבדי העיר סולסברי, התאפשר לו להתחנך אצל המלחין ג'ון קופר, המכונה "ג'ובאני קופראריו".
בבית מורו פגש את הנסיך מוויילס, לימים המלך צ'ארלס הראשון שלמד גם הוא נגינה בוויולה.
לא ידועים פרטים על חייו ופעילותו של לוז בין השנים 1620–1632.
רוב יצירתו חוברה בשנים 1633–1642. יש המשערים כי עבד בשירותו של הרוזן הרטפורד.
ייתכן כי בשנות ה-1630 עבד אצל הרוזן קוונדיש.
בהמשך הלחין לוז בשרות החצר, וחושבים כי עוד לפני עלייתו של צ'ארלס הראשון על כס המלכות ב-1625, הצטרף לאחיו, הנרי, כדי לעבוד בשירותו.
ידוע כי בילה הרבה באותן השנים בחברתם של אחיו, הנרי, ושל מוזיקאי בשם ג'ון וילסון.
בשנת 1635 אחרי מותו של מוזיקאי בשם ג'ון לורנס, הפך למוזיקאי קבוע של המלך "האחראי על הלאוטות והקולות".
ויליאם לוז בילה כל חייו הבוגרים בשרות המלך צ'ארלס.
הלחין מוזיקת חול ולהצגות "מסיכות".
כמו כן מוזיקה דתית - המנונים ומוטטים לפי הזמנת המלך.
ב-1634 הוזמנה לו ולמלחין סיימון אייבס מוזיקה למסיכה של ג'יימס שירלי (1596–1666) "ניצחון השלום", הנחשבת למרשימה ביותר מבין מופעי ה"מסכות".
בימינו הוא ידוע במיוחד בגלל סוויטות ל"קונסורטים" - הרכבי ויולות דה גמבה של 3 עד 6 נגנים.
לפי עדות אחיו, הנרי, לוז שלט היטב על כלים רבים - מויולה דה גמבה, לאוטה-תאורבו, "לירה-ויולה", כינור ועד לעוגב, כלי קלידים אחרים ו"נבל הרמוני".
כמלחין של מוזיקה כלית, נחשב לוז לממשיך של מסורת שני המורים שהכיר באחוזות של הרוזן הרטפורד, ג'ון קופראריו והווילן האיטלקי אלפונסו פראבוסקו, אם כי עלה עליהם בגאוניותו.
ויליאם בלט בשימושו בקונטרפונקט ובפוגות, כמו כן בנטייה לשלב ביצירותיו נושאים פחות קונוונציונליים לצדם של נושאים פסטורליים שגורים, דבר שפגע בפופולריות שלו מאות שנים אחרי מותו.
בעת מלחמת האזרחים האנגלית, התגייס לוז לצבא המלוכנים ואובטח לפי בקשה מפורשת של המלך.
למרות זאת, ב-24 בספטמבר 1645 נורה למוות על ידי מוסקטר מצבא הפרלמנטרים בעת המצור של צ'סטר, ברוטון הית (Rowton Heath).
המלך צ'ארלס, שאיבד באותו קרב את לורד ברנרד סטיוארט, קרוב משפחה אהוב, לא שכח להורות על אבל מיוחד גם לזכרו של ויליאם לוז וכיבד את המוזיקאי המנוח בתואר "אבי המוזיקה" (Father of Musick).
על מצבתו נכתב אפיטף על ידי תומאס ג'ורדן, שבו צוין, תוך כדי משחק מילים שנפל מידי אלו שהתכחשו לזכויות האלהיות של המלכים:
("ויליאם לוז נרצח על ידי אלו שרצונם היה חוקם")
ויליאם לוז לא פרסם יצירות במהלך חייו.
לכלי קלידים והרכב ווילות, עם צ'מבלו אובליגטו
לשני כנורות ובאסו קונטינואו (בסגנון טריו סונאטה) - פורסמו ב-Courtly Masquing Ayres של ג'.
רויאל קונסורט (Royal Consort) - שש סוויטות ריקודים - ל 2 כנורות, 2 ויולות דה גמבה ו-2 תאורבי
אריות (למשל על מילות שירים של ידידיו, ריצ'רד לאבלייס וג'ון סאקלינג) ודיאלוגים, כולל מוזיקת במה
1634 - יחד עם סיימון אייבס: מוזיקה למסכה "ניצחון השלום" (The Triumph of Peace) מאת שירלי (Shirley).
1634 - מוזיקה ל"אהבה וכבוד" (Love and Honour) מאת ויליאם דאווננט
1637 עם אחיו, הנרי לוז: מוזיקה למסכה של ויליאם דאווננט "ניצחונו של נסיך האהבה" (The Triumph of the Prince d'Amour)
ההמנון The Lord is my light (תהלים כז, א - ה' אורי)
אחרי מותו פרסם אחיו, הנרי לוז, קובץ ראשון עם מוזיקה מאת ויליאם לוז, יחד עם שמונה אלגיות שהוקדשו לזכרו על ידי מוקיריו.
(ג'ולי אן סאדי - עורכת - מדריך למוזיקת בארוק - פאיאר, פריז, 1996 - תרגום מאנגלית (בצרפתית)
(מארק ויניאל (עורך) - לקסיקון לארוס של המוזיקאים הגדולים, כרך א, פריז, 1985
ויליאם לוי הוא שחקן ודוגמן אמריקאי-קובני.
נולד בשם ויליאם גוטיירז לוי נולד בהוואנה, קובה.
סבו מצד אמו היה יהודי (מקור השם "לוי").
אולם הוא סיפר שגדל בבית ללא דת, על ידי אמו החד-הורית, ברברה לוי.
כאשר היה בן 14, היגר לוי יחד עם משפחתו למיאמי, פלורידה.
לאחר סיום לימודי התיכון, למד מנהל עסקים במלגת בייסבול באוניברסיטת סנט תומאס במשך שנתיים.
מאוחר יותר הוא נסע ללוס אנג'לס כדי ללמוד משחק, והמשיך את לימודי המשחק שלו במיאמי ובמקסיקו סיטי.
לוי עבד כדוגמן בסוכנות הדוגמנות "נקסט" (next), והוא השתתף בשתי תוכניות ריאליטי: "אי הפיתוי" (isla de la tentacion) ו"גיבורי טלנובלה 2" של ערוץ טלמונדו.
ב-2005 הוא השתתף במחזה "לילדה יש קצב" (la tiene tum) אשר הועלה במרכז לאומניות בסאן חואן, פוארטו ריקו, ובאותה שנה החל להופיע בטלנובלות.
ב-2008 שיחק לוי בטלנובלה המקסיקנית "זהירות עם המלאך" (cuidado con el angel) לצד מאיטה פרוני, איתה שיתף פעולה גם ב"אהבה מנצחת".
בשנת 2009 כיכבלוי בתפקיד הראשי בטלנובלה "כישוף" (Sortilegio) לצד ג'קלין ברקמונטס.
בשנים 2010 - 2011 שיחק בטלנובלה המקסיקנית "אהבה מנצחת" לצד מאיטה פרוני.
עוד ב-2011, לוי כיכב בקליפ לשיר "I'm Into You" של ג'ניפר לופז, והיו שמועות לרומן ביניהם.
בשנת 2013 שיחק בטלנובלה "בלב הסערה" (la tempestad) לצד חימנה נאברטה.
הסדרה זכתה להרבה תגובות חמות ולשלל פרסים.
בשנת 2014, לוי שיחק בסרט "מכורה" ("Addicted") לצד השחקנית האמריקאית ליאל שרון, ובאותה שנה שיחק בסרט "מועדון החד-הוריות" לצד איימי סמארט.
בשנת 2017 שיחק בסרט "האויב שבפנים: פרק הסיום", השישי בסדרת הסרטים "האויב שבפנים", בכיכובה של מילה יובוביץ', ושיחק בסרט "שינוי של הלב" לצדה של גלוריה אסטפן.
בשנת 2018 הצטרף לעונה השלישית של סדרת הדרמה המוזיקלית "סטאר" ברשת FOX, בגילומו של מת'או פררה.
בשנת 2021 שיחק את התפקיד הראשי של סבסטיאן ואייחו בטלנובלה הקולומביאנית "קפה בניחוח אישה", המהווה חידוש רימייק לטלנובלה באותו שם מ-1994, גם היא קולומביאנית.
מאז 2003, לוי נמצא במערכת יחסים און-אוף עם השחקנית המקסיקנית-אמריקאית אליזבת' גוטיירז; בני הזוג הכירו כאשר השתתפו בתוכנית הריאליטי "גיבורי טלנובלה 2" (protagonistas de novela 2), שבה התחרו 12 משתתפים על הזכות לככב בטלנובלה.
ב-11 ביולי 2009 הוא הוטבל לכנסייה הקתולית וקיבל לראשונה את לחם הקודש ("primera comunión") בטקס שנערך בכנסיית "גברתנו של התקווה" במקסיקו, ובו השתתפו בני משפחה וקומץ חברים קרובים.
הסנדקים שלו היו המפיקה קרלה אסטרדה ובעלה אוסקר דל טורו.
בשנת 2017 כאשר ביקר בארץ עם משפחתו כחלק מקמפיין של משרד התיירות לעודד תיירים להגיע לישראל ביקר גם את משפחתו.
הוא נולד בשם ויליאם גוטיירז לוי.
את הרעיון לשינוי השם קיבל מחבר של הוריו שניסה לעזור למשפחה לצאת מקובה בזמן שאמו של ויליאם עדיין בהריון, כפי שסיפר בראיון לתוכנית הבידור "Entertainment Tonight".
לוי הוא שם המשפחה היהודי של אמו.
במאי 2012, בזמן שהתחרה בתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים", דלפו תמונות עירום של לוי.
לוי הגיב ואמר "אני כבר רגיל לזה.
[התמונות] כבר יצאו בכל העולם.
הייתי דוגמן כשעשיתי את הדברים האלה, אז בתור דוגמן אין שום דבר רע בלעשות דברים מהסוג הזה.
שנהסרטתפקידהערות2008Retazos de vidaטיאגו2009פלאנט 51קפטן צ'ארלס "צ'אק" בייקרדיבוב בגרסה הספרדית2014מועדון החד-הוריותמנימכורהקווינטון קאנוסה2016במנוסהאלחנדרו2017האויב שבפנים: פרק הסיוםכריסטיאןA Change of Heart קרלוסThe Veilלוחםטיול בנותעצמוCindereloברנדו2018El fantasma de mi noviaצ'אפה2019En Brazos de un Asesinoויקטור פאוסטTBABajo un volcán
ויליאם לאשלי היה ימאי בריטי בצי המלכותי, שיצא עם שתי המשלחות האנטארקטיות של רוברט פלקון סקוט, דיסקברי וטרה נובה.
הוא קיבל את מדליית הקוטב וכן, בנוסף לכך, את מדליית אלברט על התפקיד המכריע שמילא בהצלת חייו של חבר במשלחת טרה נובה.
לאשלי היה בן איכרים, שנולד בהאמבלדון, המפשייר, כפר סמוך לפורטסמות'.
כאשר הצטרף למשלחת דיסקברי של סקוט בשנת 1901, היה לאשלי בן 33, מסיק ראשי בצי המלכותי, ששירת על האוניה "הדוכס מוולינגטון".
לאשלי הוכיח עצמו כרכש מוצלח במשלחת וצורף כחבר לקבוצת "הדרום הרחוק" של סקוט שיצאה לחקור את ארץ ויקטוריה ב-1903. לאשלי, גבר שקט וחסון, התנזר משתייה ומעישון, היה טוב-מזג ומהימן.
המכונאי הראשי רג'ינלד סקלטון תיאר אותו "כאדם הטוב ביותר בספינה, הרבה מעל היתר." לפני שהצטרף למשלחת טרה נובה ב-1910 שירת לאשלי כמדריך במכללת הצי המלכותי, אוסבורן על האי וייט.
המשלחת השנייה של סקוט לאנטארקטיקה (1910–1913)
במשלחת טרה נובה, המשלחת השנייה של סקוט לאנטארקטיקה, 1911–1913 היה לאשלי ממונה תחילה על אחת משתי המזחלות הממונעות של המשלחת, שנודעו להעברת צידה דרומה לתמיכה בקבוצת הקוטב.
בשבוע האחרון של אוקטובר 1911 יצאו המזחלות הממונעות לאחר השהיות, בהנהגת שני המכונאים, לאשלי ודיי, עם עוזריהם אוונס והופר.
המזחלות התקלקלו שוב ושוב ואילצו את האנשים לפרק את המנוע, למצוא את התקלות ולתקן אותן, בתנאי קור קיצוני, שהקשו מאוד על העבודה עם חלקי מתכת.
לאחר כמה ימי התקדמות, התקלקלה אחת המזחלות לחלוטין והמטען הועבר אל המזחלת השנייה.
ב-4 בינואר 1912 היה לאשלי, יחד עם לייטננט "טדי" אוונס וטום קרין, בקבוצת הסיוע האחרונה שסקוט שיגר חזרה לבסיס בדרכו אל הקוטב.