tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפסגות הגבוהות ביותר בו מתנשאות לגובה מעל 2,800 מטרים.
רכס ההרים המרכזי הוא המשכם של הרי האנדים ומקושר אליהם באמצעות רכס מרכז אוקייני.
תביעת הריבונות של ארגנטינה וצ'ילה נובעת מהיותו של חצי האי המשך גאוגרפי של ארץ האש.
שטח האי הוא טונדרה ארקטית עם גלישה של קרחונים למדפי קרח, המרובים יותר בצידו המערבי מאשר בצידו המזרחי.
ככלל, הצד המערבי מפורץ יותר וכולל יותר חצי-איים מאשר הצד המזרחי.
האיים הסמוכים לחצי האי מקושרים אליו רוב ימות השנה בקרח.
בצפון חצי האי נמצאת תעלת למרי (Lemaire Channel), יעד תיירות פופולרי יחסית לאנטארקטיקה.
חצי האי היה החלק היבשתי הראשון של אנטארקטיקה שנצפה על ידי אדם.
היה זה האדמירל הרוסי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן ב-27 בינואר 1820. שלושה ימים לאחר מכן מופה חלק קטן מחצי האי על ידי אדוארד ברנספילד וויליאם סמית.
ב-1841 ביקרה בחצי האי משלחת אמריקאית בראשותו של ג'יימס וילקס ובשנים 1897–1899 חקרה אותו משלחת בלגית.
בין פברואר 1902 ו-1904 נחתו על קרקע חצי האי וחקרו אותו אנשי המשלחת השוודית בניצוחו של אוטו נורדנשלד (Otto Nordenskiöld).
ב-1916 ניסתה משלחת בראשות ארנסט שקלטון להגיע לאנטארקטיקה אך נקלעה לאי הפיל בקצה הצפוני של חצי האי ושהתה בו במשך ארבעה חודשים עד שחולצה.
ב-1928 טסו לראשונה החוקר האוסטרלי יוברט וילקינס והטייס קרל בן אילסון מעל חצי האי.
בין 1934 ל-1937 חקרה את ארץ גרהאם מן האוויר משלחת מחקר בריטית (British Graham Land Expedition) שגילתה כי אין מדובר בארכיפלג איים אלא בחצי אי.
בשנים 1947–1948 חקרה את חצי האי משלחת חקר אמריקאית פרטית ((Ronne Antarctic Research Expedition (RARE) בראשותו של הנורווגי פין רון (Finn Ronne).
במהלך השנה הגאופיזית הבינלאומית (מ-1 ביולי 1957 ועד 31 בדצמבר 1958) ניתנה תשומת לב לאזור והוקמו בו תחנות מחקר קבועות.
אמיליו מרקוס פלמה, האדם הראשון שנולד ביבשת אנטארקטיקה (7 בינואר 1978) בא לעולם בתחנת המחקר הארגנטינית בסיס אספרנסה.
חצי האי רגיש ביותר להשפעות של ההתחממות העולמית, כאשר צפונו רגיש יותר.
בכל עשור בחמישים השנים האחרונות עלתה הטמפרטורה הממוצעת בחצי האי בחצי מעלת צלזיוס בשנה.
בין 1947 ל-2006 הצטמצמו כל מדפי הקרח סביב חצי האי בשטחם וחלקם התפרקו כליל כתוצאה מההתחממות.
ההתחממות היחסית של מי הים והגידול בלחות משפיעים על הביומסה ובפרט על הפיטופלנקטון במי האוקיינוס, המהווה את תחתית שרשרת המזון העולמית שכמותו בסביבות צפון חצי האי פחתה ב-12% ב-30 השנים האחרונות.
אקלימו של חצי האי הוא המתון ביותר באנטארקטיקה והוא תומך בעולם חי וצומח עשיר וייחודי.
בעבר, לפי שרידי מאובנים היו באזור חיים שוקקים ואף דינוזאורים, בהיותה של היבשת חלק מהיבשת הקדומה גונדוונה, לפני כ-200 מיליון שנה.
במשך חודשי הקיץ נחשפת סביב קו החוף בחצי האי קרקע סלעית עליה ישנן כ-250 מיני חזזיות, 100 טחבים וכ-700 מיני אצות ימיות ויבשתיות.
שני הצמחים הפורחים היחידים של אנטארקטיקה (Deschampsia antarctica ו-Colobanthus quitensis) גדלים בחלקים הצפוניים והמערביים של חצי האי.
מימי המפרצים בקו החוף של חצי האי והאיים הסמוכים שוקקים בעולם חי ימי עשיר הכולל דגים וקרילים.
החופים מהווים כר מחייה ליונקים ימיים וטורפים ימיים בעיקר דוב ים אנטארקטי (Arctocephalus gazella), פיל ים דרומי, כלבי ים, בעיקר כלב ים ודל (Leptonychotes weddellii), הידרורגה נמרית (Hydrurga leptonyx) ולובודון הסרטנים (Lobodon carcinophagus).
על החופים מקננים מיני פינגווין רבים בהם פינגווין קיסרי, פינגווין לבן אוזן, פינגווין רצועת-הסנטר ופינגווין אדלי.
ציפורים נוספות בהם מספר מיני יסעוריים כיסעור הכף, יסעור אנטארקטי ויסעור שלג, מספר מיני חמסן גדול (catharacta skua) ו"שיאנית הנדידה" שחפית הקוטב, מקננות בחצי האי אף הן.
על האי דיון במפרץ מרג'ורי שבמערב חצי האי חיה רוב אוכלוסיית הפינגווין הקיסרי באנטארקטיקה.
בשנת 1950 הוקמו בחצי האי בסיסי קבע של בריטניה, ארגנטינה וצ'ילה הטוענות לריבונות בחצי האי, כאשר תחומי המחקר העיקריים שלהן היו מטאורולוגיה וגאולוגיה.
בשל האקלים המתון האזור הוא המיושב ביותר באנטארקטיקה ומכיל ריכוז של תחנות מחקר ובסיסים המשמשים גם ספינות תיירות בעונת הקיץ.
בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמה, .
"עיר הבירה" של הפרובינציה אנטארקטיקה צ'ילנה
בסיס סן מרטין (San Martín),
חצי האי וירג'יניה הוא חצי אי המשתרע בדרומה של המדינה האמריקנית וירג'יניה.
חצי האי גובל בצפונו בנהר יורק, בדרומו בנהר ג'יימס, במפרץ צ'ספיק והמפטון רודס במזרחו.
אזור חצי האי עשיר בהיסטוריה מהתקופה הקולוניאלית האמריקנית עוד מיסודו של ישוב בקבע הבריטי הראשון באמריקה הצפונית בשנת 1607, העיר ג'יימסטאון.
חצי האי גאוור הוא חצי אי בגודל של כ-180 קילומטר רבוע השוכן במחוז סוונזי שבדרום ויילס.
חצי האי יוצא מחופה הדרומי של ויילס לכיוון דרום-מערב אל תוך תעלת בריסטול, כאשר הוא תחום על ידי שפך נהר הלוגור ממערב ומפרץ סוונזי ממזרח.
גאוור הוא גם אזור בחירה ל ול.
חצי האי כולו הוגדר בשנת 1956 כאזור יופי טבעי יוצא דופן והיה לאזור הראשון שהוגדר כך בבריטניה.
חצי האי מוכר בנוף הכפרי והטבעי שבו ומושך מטיילים ותיירים רבים במהלך השנה, תושבי האזור עוסקים בעיקר בענפי החקלאות ובשירותי תיירות.
חצי האי העליון של מישיגן הוא הצפוני מבין שני חצאי האיים העיקריים המרכיבים את מדינת מישיגן שבארצות הברית.
הוא מהווה 29% מהשטח היבשתי של המדינה, אך גרים בו רק 3% מכלל אוכלוסייתה.
בין חצי האי העליון לחצי האי התחתון של מישיגן מפריד מצר מאקינאק (Mackinac Straits), אשר רוחבו בחלק הצר ביותר הוא חמישה קילומטרים.
החל משנת 1957 מחבר בין שני חצאי האיים "גשר מאקינאק" שאורכו 8,038 מטרים, וגובהו 168 מטרים.
לפני השלמת בניית הגשר, הנסיעה בין שני חצאי האיים הייתה קשה ואיטית (ובמהלך עונות החורף הייתה אף כמעט בלתי אפשרית) והתבססה בעיקר על מעבורות אשר היו עמוסות במיוחד.
התיירות היא הענף העיקרי באזור חצי האי.
חצי האי מכיל אזורים מיוערים נרחבים, מעל ל-150 מפלים, וצפיפות אוכלוסייה נמוכה מאוד.
חצי האי פופולרי במיוחד בקרב מטיילים רבים מכל רחבי אזור המערב התיכון העורכים בו את חופשות הקיץ שלהם.
אטרקציות תיירות בולטות בחצי האי
חצי האי האלֶט הוא חצי אי משולש לחוף ים רוס של ארץ ויקטוריה, במזרח אנטארקטיקה, שבאנטארקטיקה.
צורתו של חצי האי - כיפה, 36 ק"מ אורכו, עם צוקים בגובה 1,500 מ' בצד החוף המזרחי שלו ובגובה 300 מ' בצדו המערבי.
חצי האי משתרע מכף האלט אל כף ויטסטון ומתחבר ליבשה ברכס צר בין קרחון טאקר ומפרצון אדיסטו.
קרחון האלט זורם לצד חצי האי והופך למדף קרח.
את שמו קיבל חצי האי ממשלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, משום שתחנת האלט על סי בי הוק נבנתה בקצה הצפוני של חצי האי.
חצי האי דור הוא חצי אי במזרח מדינת ויסקונסין שבארצות הברית.
חצי האי הוא יעד נופש פופולרי.
בתחומו של חצי האי נמצא חלקו הצפוני של מחוז בראון, חלקו הצפוני של מחוז קהוואני, וכל מחוז דור.
עם השלמת יצירת תעלת סטורג'ן ביי ב-1882 הקצה הצפוני של חצי האי הפך לאי נפרד.
ברחבי חצי האי נמצאו עדויות ארכאולוגיות המעידות על כך שמספר שבטים אינדיאנים גרו לאורך ההיסטוריה בחצי האי.
בשנת 1634 החוקר הצרפתי ז'אן ניקולט הגיע לחצי האי בעת שחיפש את הנתיב הימי לאסיה דרך אמריקה הצפונית.
ניקולט זכור בפולקלור של ויסקונסין בכך שסבר בתחילה כי השבטים האינדיאנים של חצי האי דור הם אסייתים ובעקבות כך מיהר לחגוג משום שסבר שהוא הצליח להגיע למזרח הרחוק.
חצי האי הוליק-קניון או חצי האי קניון הוא דורבן מכוסה קרח, היוצא מן המסה ההררית העיקרית של חצי האי האנטארקטי ומזדקר לאורך 72 ק"מ בקשת צפון-מזרחית מבסיסו בין מפרצון מובילאויל למפרצון קייסי.
חצי האי התגלה וצולם בחלקו מן האוויר על ידי לינקולן אלזוורת' בשנת 1935, בטיסתו הטראנס-אנטארקטית מהאי דנדי אל ים רוס.
ב-1940 צולם חצי האי מן האוויר ומופה מן הקרקע על ידי השירות האנטארקטי האמריקאי.
חצי האי קרוי על שם הרברט הוליק-קניון, הנווט בטיסה של אלזוורת', שתצוגת ההיבט המעשי של נחיתה והמראה באזורים מבודדים מהווה תרומה ברורה ובולטת לטכניקה של חקר אנטארקטיקה.
חצי האי ג'ייסון הוא חצי אי גדול בחוף המזרחי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
בחצי האי, המתנשא מעל מדף הקרח לארסן, מספר פסגות המכוסות ברובן שלג.
חצי האי משתרע מהמישור הצר שממזרח לכיפת מדיאה ועד כף פראמנס.
אורכו של חצי האי 78 קילומטרים.
מגלה הארצות הנורווגי קארל אנטון לארסן מיפה את חוף אנטארקטיקה באזור זה ב-9 בדצמבר 1893.
לארסן קרא לאחת מהפסגות "הר ג'ייסון" על שם ספינתו - "ג'ייסון".
לארסן היה רחוק מכדי למפות את האזור בפירוט, אולם בשנת 1902 המשלחת האנטארקטית השוודית בפיקודו של אוטו נורדנשלד, ראתה את חצי האי מנונאטאק בורכגרווינק, וחשבה כי מדובר באי ולא בחוף היבשת.
בשנת 1955 סקר שטחי חסות איי פוקלנד מיפה את האזור וקבע כי מדובר בחצי אי גדול.
חצי האי ג'טי הוא חצי אי מוארך ושטוח, הבולט לתוף מדף הקרח אמרי, שבאנטארקטיקה.
אורכו של חצי האי 48 קילומטרים.
חצי האי משתרע לכיוון צפון מערב, בסמוך ממזרח לאגם ביוור.
שיא גובהו של חצי האי ג'טי 195 מטרים מעל פני הים.
מטוס מחקר של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה גילתה את חצי האי בשנת 1956.
משלחות מחקר אוסטרליות ביקרו בחצי האי בשנים 1957, 1958, ו-1959; בפברואר 1969 הוקמה בקצה הצפוני של חצי האי תחנת מחקר ששימשה את משלחת הסקר של הרי הנסיך צ'ארלס.
שמו של חצי האי ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
הוועדה לחצי האי בשם זה ("Jetty" - "מזח") בשל אורכו של חצי אי וצורתו השטוחה, המזכירה מזח.
חצי האי דֶּרוֹקֶר או חצי האי דֶּרוֹצֶ'ר הוא חצי אי מכוסה שלג, בין מפרצון ברהמס ומפרצון מנדלסון, בצידו הצפוני של חצי האי בטהובן באי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
חצי האי דרוקר הוא אחד משמונה חצאי האי שבאי אלכסנדר.
חצי האי צולם מן האוויר על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, בין השנים 1947–1948.
חצי האי מופה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H.
Searle), מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, בהתבסס על תצלומי אוויר אלה.
חצי האי נקרא על שמו של פול ג'י דרוקר (Paul J.
Derocher) מצי ארצות הברית, שהיה המפקד של טייסת VXE-6 בין מאי 1985 - מאי 1986.
חצי האי האריס הוא חצי אי מכוסה שלג, לרגלי הר לי, בין מפרצון ברהאמס ומפרצון ורדי, בצידו הצפוני של חצי האי בטהובן בדרום מערב האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
חצי האי האריס הוא אחד משמונה חצאי האי שבאי אלכסנדר.
חצי האי נקרא על שמו של קומנדר מייקל ג'יי.
Harris) מצי ארצות הברית, שהיה המפקד של טייסת VXE-6 בין מאי 1982 - מאי 1983.
חצי האי ג'ונס הוא חצי אי מכוסה קרח בצפון מערב האי ת'רסטון שבאנטארקטיקה.
חצי האי ממוקם 8 קילומטרים מחצי האי יוז.
האי נקרא על שמו של סגן משנה רוברט ה.
Jones) שהיה נווט וטייס המשנה של מטוס PBM מארינר אשר שימש את צי ארצות הברית במסגרת מבצע מבצע קפיצה לגובה לצלם תצלומי אוויר של האי ת'רסטון לצורך מיפוי האזור בין השנים 1946–1947.
חצי האי ויליאמסון הוא חצי אי מכוסה קרח, בחופו הדרומי של האי ת'רסטון, בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
חצי האי בולט לכיוון דרום מערב לתוך מדף הקרח אבוט, בין מפרצון שווארץ ומפרצון או'דואוד.
חצי האי נקרא על שמו של לוטננט קומנדר ה.
Williamson), קצין רפואה בנושאת מטוסי- הים אוניית צי ארצות הברית פיין איילנד (USS Pine Island (AV-12)) בקבוצת האוניות המזרחית במסגרת מבצע קפיצה לגובה של צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1946–1947.
חצי האי וירת' הוא חצי אי רחב המכוסה בקרח בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
אורכו של חצי האי 37 קילומטרים.
חצי האי ממוקם בין מפרץ אלטאנין ומפרץ פלאדרר.
חצי האי מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, בין השנים 1961–1966.
חצי האי נקרא על שמו של קפטן לורנס וירת' (Laurence Wirth), מפקד אוניית צי ארצות הברית אלטאנין, אשר הפליגה לאנטארקטיקה בין ספטמבר 1966 ונובמבר 1967.
חצי האי דניאל הוא חצי אי גדול, בחוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
חצי האי ממוקם בין כף דניאל לכף ג'ונס.
קרחון וייטהול, המכסה את הים באחד מצידי חצי האי, מפריד בין חצי האי לבין הרי ויקטורי.
בחלקו האחר חצי האי מקושר אל הרי ויקטורי, בסמוך להר פריור.
הר ברוסטר הממוקם בחלק המרכזי של חצי האי דניאל ומתנשא לגובה 2,026 מטרים מעל פני הים, הוא הנקודה הגבוהה ביותר בחצי האי.
שמו של חצי האי ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1957–1958.
חצי האי נקרא על שמו של כף דניאל הסמוך; וזאת בהתאם לכך שחצי האי אדייר נקרא על שם כף אדייר, וחצי האי האלט נקרא על שם כף האלט.
חצי האי הוא כיפת בזלת מוארכת, שדובהה 1,524 מטרים מעל פני הים, וזאת בדומה לחצי האי אדייר וחצי האי האלט.
חצי האי מורכב מארבע הרי געש מסוג חרוט מגן.
הרי הגעש הם חלק מהאזור הוולקני האלט (Hallett Volcanic Province), שבקבוצה הוולקנית מקמרדו (McMurdo Volcanic Group).
לפי תיארוך תיארוך אשלגן-ארגון, סלעי הטרכיט של הר ברוסטר נוצרו לפני 0.2 ± 12.4 מיליון שנים וסלעי ההוואיט של הר ברוסטר נוצרו לפני 0.3 ± 6.9 מיליון שנים.
בקצהו הדרומי של חצי האי מצוי הר געש מסוג חרוט מגן נוסף, הנחתך על ידי קרקס מאנדיבל.
הר הגעש החצוי הוא מקורם של פסגת טוסלד, והפסגה החרוטית של הר לאבוק.
בקצהו הצפוני של חצי האי מצוי הר געש מסוג חרוט מגן נוסף, שגובהו 1,910 מטרים מעל פני הים.
להר געש זה לא ניתן שם.
חצי האי הצ'וקצ'י או חצי האי צ'וקוטקה, הוא חצי האי המזרחי ביותר באסיה, והוא שוכן ברובו מעבר לקו האורך 180 מזרח ובסמיכות לקו התאריך הבינלאומי.
חצי האי מוקף בים ברינג, ים צ'וקצ'י וים סיביר המזרחי, ובקצהו המזרחי נמצאת כף דז'נב.
כף דז'נב היא הכף המזרחית ביותר באסיה ולמעשה הגבול המזרחי של השטח הרציף הרוסי.
רוב המתיישבים באזור הם רוסים, והשאר צ'וקצ'ים ילידיים ודוברי שפות פלאו-אסיאתיות.
ענף התעשייה המרכזי בחצי האי הצ'וקצ'י הוא כרייה של משאבי טבע הנפוצים באזור; פחם, עופרת, אבץ וזהב, ולצידו ציד חיות בר, גידול אילים ודיג.
חצי האי נמצא בתוואי הדרך של נתיב הים הצפוני.
רוב שטחו של חצי האי נמצא בטמפרטורות שמתחת לאפס מעלות צלזיוס רוב ימות השנה, מלבד בארבעת חודשי הקיץ (יוני, יולי, אוגוסט וספטמבר).
חצי האי הוא חלק מהמחוז האוטונומי צ'וקוטקה.
חצי האי גסט הוא חצי אי מכוסה שלג, הבולט מהחלק הצפון מערבי של ארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
חצי האי גסט ממוקם בין מדף הקרח סלצברגר המכסה את מפרץ סלצברגר לבין מפרץ בלוק.
אורכו של חצי האי 83.3 קילומטרים.
פסגת מיטשל, הממוקמת בחצי האי, התגלתה מרחוק בשנת 1929, על ידי משלחת בירד הראשונה לאנטארקטיקה, שנערכה בפיקודו של ריצ'רד בירד.
בשנת 1940 מופה חצי האי על ידי משלחת חקר של השירות האנטארקטי של ארצות הברית (United States Antarctic Service Expedition).
במיפוי זה מופיע חצי האי, בטעות, כאי, והוא נקרא בשם "האי גסט" (Guest Island).
במהלך מיפוי שבוצע על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1962–1965, התגלה כי מדובר בחצי אי ולא באי.
חצי האי נקרא על שמה של איימי גסט (Amy Guest), שתרמה למשלחת בירד השנייה לחקר אנטארקטיקה (Second Byrd Antarctic Expedition), שנערכה בין השנים 1933–1935.
חצי האי טאבארין או חצי האי טברין הוא חצי אי גדול, בקצהו המזרחי של חצי האי טריניטי, שבקצה הצפוני של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
אורכו של חצי האי 28 קילומטרים, ורוחבו של חצי האי בין 9 קילומטרים (בחלק הצר ביותר) ל-22 קילומטרים (בחלקו הרחב ביותר).
חצי האי ממוקם בין מפרץ התקווה שמצפון לו, למפרץ דוז שמדרום לו, ויוצר את הקצה המזרחי של חצי האי טריניטי.
ממזרח לחצי האי מצוי המצר האנטארקטי.
חצי האי משתרע מהנקודה הצפונית ביותר של חצי האי אנטארקטיקה לכיוון דרום, ובולט לתוך ים ודל .
מצר יבשה שרוחבו 12 קילומטרים מקשר בין חצי האי טאבארין לחצי האי טריניטי.
הגובה הממוצע של חצי האי הוא 250 מטרים מעל פני הים; שיא גובהו של חצי האי הוא לגובה של 1,000 מטרים מעל פני הים (בהר טיילור, המצוי בסמוך מצפון למצר היבשה המקשר בין חצי האי טאבארין לחצי האי טריניטי).
מפרץ טרפאסי ממוקם באמצע החוף המזרחי של חצי האי טאבארין.
לחוף המפרץ מצוי מצוק בראון - קיר מצוק של טויה בזלתית.
בקצה הדרומי של חצי האי מצויים כף גרין (Cape Green) וכף ברד (Cape Burd), ומעבר להם מצוי מפרץ דוז.
על חצי האי ממוקמות גבעת קיירן, וגבעת מינרל.
חצי האי התגלה ומופה באופן גס בשנת 1902 על ידי המשלחת השוודית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904, בפיקוד אוטו נורדנשלד וקרל אנטון לארסן.
חצי האי מופה בשנית בשנת 1946 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד (FIDS).
חצי האי נקרא על שם מבצע טאבארין (Operation Tabarin), שם הקוד הימי של סקר שטחי חסות איי פוקלנד (FIDS) בין השנים 1943–1945 (במהלך מלחמת העולם השנייה).
מבצע טאבארין נקרא על שם מועדון הלילה "Bal Tabarin" בפריז.
הצוקים המתפוררים של מצוק בראון מתנשאים מעל מפרץ טרפסי, יוצרים ערמות סלעים על החוף שלרגלי המצוקים ומדרונות מבותרים.
מדרונות וסלעים אלה מאפשרים תנאי גידול לכמה מיני צומח: על הסלעים גדלים כמה סוגי חזזיות, ובמעלה המדרונת צומחים כמה מיני טחבים, בחצי האי לא מצויים צמחים וסקולריים.
כלבי הים מסוג ודל לעיתים עולים על החוף וכלבי ים נמרים צדים במפרץ בסמוך לחופי חצי האי.
חצי האי מהווה אתר גידול ורבייה לפינגוויני אדלי ולפינגווינים לבני־אוזן, וכן ליסעורי הכף, יסעורי שלג, חמסניים ושחפי הקלפ.
ציפורים אחרות המתרבות בחצי האי הן יסעור ענק דרומי, פוולמאר דרומי ויסעורון וילסון.
חצי האי טיימיר הוא חצי אי בחבל קרסנויארסק, סיביר, רוסיה, לחופי אוקיינוס הקרח הצפוני, אשר קצהו הצפוני ביותר מהווה את הקצה היבשתי הצפוני ביותר בכל אירואפרסיה.
לחופו המערבי של חצי האי ים קארה ולחופו המזרחי ים לאפטב.
חצי האי טיימיר מתפרס על גבי 400,000 קילומטרים רבועים והוא מאוכלס בדלילות, בעיקר בננטים, קבוצה אתנית מקומית.
בטיימיר תנאי מחיה קשים הנובעים מאקלים הטונדרה ומהעובדה שבמשך רוב חודשי השנה האזור כולו מכוסה קרח.
חצי האי טיימיר ממוקם בין מפרץ יניסיי (המהווה את הדלתה של הנהר יניסיי) ממערב ומפרץ קאטנגה במזרח.
כמו כן, חצי האי מלא באגמים רחבי ידיים כאשר הגדול שבהם הוא אגם טיימיר בן 4,560 קמ"ר.
בתוך טיימיר מגוון מערכות אקולוגיות.
במרכז חצי האי ישנם יונקים רבים כגון הרמין, גרגרן, דלק סיבירי ושועל שלג.
באזורי החוף מוכר דוב הקוטב.
מתוך העופות ישנם אווז, ברווז, קורמורן, שכווי אירופי, אוח השלג ובז.
לים, לחופי חצי האי, ישנם דגים כגון חדקן, סלמון סיבירי ואחרים.
חצי האי טיימיר מהווה גם בית עבור אייל הצפון, המהווה חלק מרכזי במשק החי שמגודל בידי התושבים הילידים של חצי האי.
כבש המושק הוא בעל חיים מוכר באזור.
משלחת סובייטית משנות ה-40 של המאה ה-20 גילתה בחצי האי מטבעות מתקופת מיכאיל הראשון, צאר רוסיה במאה ה-17 המוקדמת.
במאי 1742 הגיעה משלחת מטעמו של סימאון צ'ליוסקין לקצה הצפוני של חצי האי ועל שמו נקרא המקום.
במהלך המאה ה-19 המאוחרת והמאה ה-20 המוקדמת התקיימו מספר משלחות לחצי האי טיימיר אשר נועדו במקור לחקור את אזורי החוף ולמצוא את נתיב הים הצפוני.
רוב המשלחות הונהגו בידי גורמים מטעם האיחוד השוודי-נורווגי או האימפריה הרוסית, דוגמת המשלחת של אדוארד פון טול בין 1900 ל-1902.
חצי האי ולינגראד הוא חצי אי מכוסה קרח, הבולט (משתרע) לכיוון צפון-מערב, מהחוף המערבי של ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
אורכו של חצי האי 22.5 קילומטרים לכיוון צפון-מערב מערב.
חצי האי ולינגראד גובל במפרץ בארילארי, שמצפון-מזרח לחצי האי;
חצי האי ולינגראד גובל במפרץ הולטדאהל שמדרום-מערב לחצי האי.
תעלת גראנדידיה מפרידה בין חצי האי לבין איי ביסקו שמצפון-מערב לחצי האי.
רמת צ'ירן מתנשאת על מוצאו (בסיסו) של חצי האי.
חצי האי מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1971 ובשנת 1976.
חצי האי נקרא על שם העיר ולינגראד שבדרום בולגריה.
השם אומץ רשמית ב-14 בספטמבר 2010.
בין השנים 1957- 1959 פעלה בקצה המערבי של חצי האי, תחנת המחקר הבריטית נקודת פרוספקט.
חצי האי וארנה הוא חצי אי מכוסה קרח המהווה את הקצה הצפון מזרחי של האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
אורכו של חצי האי 14 קילומטרים (בכיוון דרום-מערב - צפון-מזרח), ורוחבו 10 קילומטרים.
חצי האי גובל במפרץ הירו שמצפון-מערב לחצי האי;
חצי האי גובל במפרץ מון שמדרום-מזרח לוחצי האי;
חצי האי גובל במצר מקפארליין שמצפון-מזרח לחצי האי.
במרכז חצי האי מצויה רמת וידין.
הקצה הצפון-מזרחי של חצי האי ורנה הוא נקודת ויליאמס.
הקצה הדרום-מזרחי של חצי האי ורנה הוא נקודת אינוט.
לחופי חצי האי מצויים מפרצים החודרים לשטח חצי האי:
בצפון-מזרח חצי האי: מפרצון ליסטר, ומפרצון דראגון;
בצפון-מערב חצי האי: מפרצון גריפין, מפרצון כריבדיס ומפרצון אליסיינה.
איי שטלנד הדרומיים התגלו בשנת 1819 על ידי ויליאם סמית' (William Smith), רב החובל של הבריג ויליאמס (Williams), אשר ראה את נקודת ויליאמס ב-19 בפברואר באותה שנה.
האזור מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1822 וכן בשנת 1968, ולאחר מכן על ידי סוקרים צ'יליאניים בשנת 1971, על ידי סוקרים ארגנטינים בשנת 1980, על ידי סוקרים ספרדים בשנת 1991, ועל ידי סוקרים בולגריים במסגרת הסקר הטופוגרפי הבולגרי Tangra 2004/05 וכן מיפוי בשנת 2005 ובשנת 2009.
חצי האי נקרא על שם העיר וארנה עיר גדולה לחוף הים השחור, בבולגריה.
שם זה ניתן על ידי סוקרים בולגריים במסגרת הסקר Tangra 2004/05, שבעקבותיו ניתנו שמות הקשורים לבולגריה לאתרים שהיו קודם לכן חסרי שם.
חצי האי דייוויס הוא חצי אי מוארך מכוסה קרח, בארץ המלכה מרי שבאנטארקטיקה.
חצי האי ממוקם בין קרחון רייד, לבין קרחון נורת'קליף.
רוחבו של חצי האי 6 קילומטרים.
חצי האי התגלה בנובמבר 1912, על ידי משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה, שחקרה את אנטארקטיקה בפיקודו של דאגלס מוסון.
דאגלס מוסון נתן לחצי האי את שמו.
מוסון קרא לחצי האי על שם רב החובל ג'ון קינג דייוויס (John King Davis).
חצי האי וירל המוכר גם בשם "הווירל" הוא חצי אי בצפון-מערב אנגליה.
חצי האי הוא בצורה דמוית מלבן באורך כ-24 ק"מ וברוחב כ-11 ק"מ עם שטח כולל של כ-330 קמ"ר; הוא גובל מצפון-מזרח עם שפך המרזי ומדרום-מערב עם שפך נהר הדי והגבול עם ויילס.
חלקו הדרומי של חצי האי נמצא בגבולות מחוז צ'שייר, בעוד חלקו הצפוני מהווה את הנפה העירונית וירל השייכת למחוז מרזיסייד, חלק קטן מרצועת חוף מאוחזרת נמצאת בגבולות פלינטשייר בוויילס.
חלקו הצפוני של חצי האי מחובר למרכז ליברפול בשתי מנהרות ומספר מעברות, מצויים בו מספר שכונות ופרוורים של ליברפול בהן בירקנהד, וולסי ובבינגטון, בחלק הדרומי של וירל נמצא אלזמיר פורת שנמצא ברצף האורבני של ליברפול אך משויך למחוז צ'שייר.
השם 'וירל' מגיע מהמילה האנגלו-סקסונית "Wirheal" שמשמעו "פינת ההדס"; כנראה משום פריחה ניכרת של הדס הביצות (Myrica gale) באזור.
עדויות לפעילות אנושית בחצי האי (בהם כלי אבן ותלי קבורה) מצביעים על כך שהאזור היה מיושב על ידי ציידים-לקטים מזוליתים בסביבות שנת 7,000 לפני הספירה.
במהלך התקופה הנאוליתית, באזור התפתחו קהילות חקלאיות כפי שעולה משרידים שנתגלו בו.
לפני הכיבוש הרומי של בריטניה וירל היה חלק משטחי השבט הקלטי הקורנוביי ולאחר ביסוס פרובינציה הרומית הוקם מבצר ויישוב רומי חשוב בצ'סטר, עם עזיבת הרומאים במאה ה-5 חצי האי הפך לחלק מממלכת מרסיה האנגלו-סקסונית.
בסוף המאה ה-9 הגיעו לאזור מתיישבים ויקינגים וחצי האי וירל הפך לאזור התיישבות נורדי משמעותי, מה שהשתמר בשמות מקומות כמו גראסבי, ווסט קירבי ות'ורססטון.
לאחר הכיבוש הנורמני ב-1066, הוענק חצי האי ויראל ליו ד'אברנצ'ס, רוזן צ'סטר הראשון.
הנורמנים בנו טירות ומבנים מבוצרים רבים כדי לבסס את שליטתם באזור.
במהלך ימי הביניים וירל היה בעל אופי חקלאי וכלל מספר כפרים קטנים, התפתחות המסחר והתעשייה בליברפול ובצ'סטר הסמוכות השפיעה על כלכלת האזור, בהדרגה אוכלוסיית וירל גדלה והישובים בה התרחבו והאופי החקלאי הפך תעשייתי הרבה יותר.
חצי האי ערב הוא חצי האי הגדול ביותר בעולם אשר נמצא בדרום-מערב אסיה, בצומת שבין אפריקה לאסיה, מזרחית לאריתריאה וצפונית לסומליה, מדרום לישראל ולירדן, ודרום-מערבית לאיראן.
חופי חצי האי ערב הם הים האדום מדרום-מערב ומפרץ אילת (הידוע גם בשם מפרץ עקבה בשפות שונות), הים הערבי מדרום-מזרח; ומפרץ עומאן והמפרץ הפרסי מצפון-מזרח.
בחצי האי ערב נמצאות המדינות:
כמו כן, כחלק מהאזור הגאוגרפי של חצי האי ערב נמצא חלק משטחי המדינות:
ערב הסעודית תופסת את רוב שטחו של חצי האי ערב.
רוב אוכלוסיית חצי האי ערב גרה בערב הסעודית ובתימן.
חצי האי ערב שוכן כולו ברצועת המדבריות העולמית.
בשל כך אזור זה אינו משופע בגשמים, ובהיעדר קרבת ים עם מים חמים או גובהי הרים, שטחו צחיח מאוד.
מתוך שטח המתקרב ל-3.2 מיליון קמ"ר, אחוזים בודדים – פחות ממאה אלף קמ"ר, נהנים מגשם הניתן לניצול ואגירה על ידי בני האדם.
שאר השטח המישורי מדברי לחלוטין, ומדבר א-רובע אל-ח'אלי הוא מדבר החולות הגדול בעולם.
ישנה חריגה מהאקלים המדברי באזור תימן – שם לחות חודרת מכיוון האוקיינוס ההודי לאזור הרי תימן ויוצרת גשם מונסוני.
פינה קטנה במזרח חצי האי – באזור הרי עומאן – זוכה אף היא לכמויות סבירות של גשמים המאפשרות התיישבות חקלאית למרגלות ההרים.
החקלאות המסורתית נמצאת בדרום מערב חצי האי לאורך הרי עסיר עד תימן ובהרי עומאן, ומבוססת על מרעה נוודים, חקלאות מדרגות ודייג.
רק עם הפיתוח המואץ שחל בעשורים האחרונים מתפתחת בחצי האי ערב חקלאות המתבססת על התפלת מימי הים.
הדמוגרפיה של האזור בנויה סביב משטר המים, ומרבית אוכלוסיית חצי האי משתכנת סביב ההרים הואדיות או מעיינות.
מרבית אוכלוסיית מרכז חצי האי החיה בתוך המדבר היא אוכלוסיית נוודים והיא מקור שבטי הנוודים הבדואים.
בעשורים האחרונים עם פריחת כלכלת הנפט והגז שהזרימה כסף רב לאזור, באזורי המפרץ הפרסי שהיו שוממים בעבר החלה להתרחב האוכלוסייה על ידי בניית ערים מודרניות.
גם ריאד שהייתה בעבר נווה מדבר במרכז המדבר הערבי הפכה לעיר גדולה ומפותחת.
באזורי תימן פרחו ממלכות רבות עד תחילת האסלאם.
הן היו מושתתות על גידולים חקלאיים ייחודיים לאזור כמו לבונה, מור ותבלינים האופייניים לאזורים טרופים.
קשרי מסחר בתבלינים ובשמים הפכו את אזור דרום חצי האי לפורח מבחינה כלכלית.
לאורך הרי עסיר לכיוון צפון התפתח לו נתיב הבשמים שסיפק למדינות הים התיכון תבלינים ובשמים אקזוטיים.
אזור תימן הושפע מהמתרחש באפריקה.
האימפריות בחבש ובאתיופיה מצאו את אזור תימן כנגיש למסחר וגם כאזור עליו ניתן להשפיע.
עם כניסת הנצרות לאתיופיה, התנהלו מספר מלחמות דת בתימן בה הייתה מעורבות של יהודים בניסיון להשפיע על הדת במקום.
עם עליית האסלאם הפך כל חצי האי למוסלמי, ולמעט היהדות, לא הורשתה אף דת אחרת להתקיים בחצי האי.
דווקא עליית האסלאם סימלה את דעיכתו של דרום חצי האי - תימן.
מרכז הכובד עבר למכה ומדינה ומשם דרך שלטון הח'ליפים עברה האימפריה המוסלמית לכיוון דמשק ובגדאד.
הפתיחות של הגבולות במזרח התיכון, וחיבור פרס והקווקז וטורקיה לצפון אפריקה וספרד גרם לשקיעה בדרום חצי האי כשמכה ומדינה נהנות במעט מפריחת האסלאם.
המהפכה השנייה שהתחוללה באזור הגיעה מכיוון מציאת שדות הנפט בחצי האי.
עם תחילת המאה ה-20 ומלחמת העולם הראשונה, החלה חלוקה מחודשת של המדינות באזור וגורם הנפט הפך לחלק עיקרי בהתפתחות המדינות והכלכלה באזור.
תוך כמה עשורים, הלך והתגבר כוחן של מדינות חצי האי בהתבססותן על הנפט.
למעט תימן (שהייתה בעבר הממלכה המבוססת של חצי האי), שאר מדינות חצי האי החלו לפרוח כלכלית לפי יחס כמות הנפט שבאדמתן.
עיקר הכלכלה באזור חצי האי מבוסס על נפט וגז כבר עשורים רבים.
מדינות המפרץ הפרסי השוכנות בחצי האי ערב נחשבות לעשירות במיוחד.
כיום מנסות מדינות המפרץ הפרסי לפתח משאבים אנושיים באוכלוסייה המקומית ולנסות לייצר כלכלה נוספת של היי-טק ותיירות.
בערב חיו קהילות יהודיות גדולות.
מגדולי התנאים חיו או ביקרו בערב כמו רבן יוחנן בן זכאי, רבי חנינא בן דוסא, רבי עקיבא ונראה שאף חברו שמעון התימני שחי בתימן.
בערב הסעודית חיו מספר שבטים יהודיים שחיו חיי נדודים.
עם עלייתו של מוחמד והאסלאם היו כמה עימותים איתם.
סביר להניח כי שבטים אלה הביאו לראשונה את המונותאיזם לחצי האי.
בתימן היו קהילות יהודיות גדולות.
לאחרונה נתגלתה כתובת שבאית קדומה המתוארכת לשנת 600 לפני הספירה, המספרת על מסחר בין תימן לבין ערי ממלכת יהודה.
עם עליית הנצרות באפריקה הייתה קיימת ממלכת חימר שבסופה שלטו בה היהודים.
יוסף ד'ו נואס היה מלך יהודי שניסה להגן מפני הפלישה הנוצרית מחבש ונכשל, ההגמוניה היהודית דעכה עם נפילת הממלכה היהודית ובתקופת האסלאם, היהודים נחשבו כנתינים הנדרשים לחסות והגנה.
בין היתר ניתן למצוא בחצי האי עקרב אנדמי, קופים קדומים ויונקים גדולים כמו ערוד, פרא ויען.
בעבר האזור היה גשום ולח ובהתאם היה החי והצומח.
בחצי האי ערב הייתה אוכלוסיית יונקים מגוונת, אך עם תחילת הציד מכלי רכב הלכה והתדלדלה.
עדרי צבאים וראמים שמנו מאות פרטים הצטמצמו מאוד, אך הודות למאמצי שימור ממשלתיים במחצית השנייה של המאה ה-20, הצליחו להתאושש.
מיני יונקים נוספים החיים בחצי האי הם: ירבועים, שועלים, תנים, גיריות, קיפודים ואף בבונים (באזור עסיר).
אוכלוסיית הציפורים בחצי האי מגוונת ומורכבת מציפורים ילידיות ונודדות.
בגלל מיקומו הגאוגרפי חצי האי משמש כנקודת עצירה ומעבר למאות מינים של ציפורים נודדות.
לפי מחקר שנערך בשנת 2012, יש בחצי האי ערב כ-170 מינים של זוחלים, מתוכם יותר מחצי ייחודיים (אנדמיים) לאזור.
חצי-האי קְרים (באוקראינית: Піво́стрів Кри́м, ברוסית: Полуо́стров Кры́м) ובקיצור קְרים (באוקראינית: Кри́м, ברוסית: Кры́м, בליטון רוסי ואוקראיני : Krym) הוא חצי אי הממוקם בדרום אוקראינה, לחופו של הים השחור וים אזוב, דרומית-מערבית לשטחה של רוסיה.
בשל מיקומו המרכזי, במשך שנים רבות עברה השליטה על חצי האי בין האימפריות השונות.
ב-1783 סיפחה האימפריה הרוסית את חצי האי שקודם לכן נשלט על ידי האימפריה העות'מאנית, ובין השנים 1853–1856 הייתה קרים למרכז מלחמת קרים בין הרוסים, העות'מאנים ומדינות נוספות באירופה.
לאחר המהפכה הרוסית הייתה קרים לתקופה קצרה לרפובליקה עצמאית.
לאחר סילוק הכיבוש הנאצי בידי הסובייטים, הייתה קרים לחלק מברית המועצות, ולמרכז לתיירות ונופש.
בשנת 1954 הועבר חצי האי משליטתה של הרפובליקה הרוסית לרפובליקה האוקראינית כמחווה של רצון טוב, ולכן, עם נפילת ברית המועצות, הפך חצי-האי לרפובליקה האוטונומית של קרים תחת שלטון אוקראינה ולא תחת רוסיה.
הערים המרכזיות בחצי האי קרים הם סימפרופול – עיר הבירה והמרכז האדמיניסטרטיבי, עיר הנמל ההיסטורית סבסטופול, יאלטה ויבפטוריה.
במרץ 2014, בעקבות ההתקוממות הפרו-רוסית באוקראינה, הכריזה רוסיה על סיפוח חצי האי קרים לאחר שפלשה לחצי האי, ביצעה משאל עם בין תושביו והכריזה על הקמת הרפובליקה של קרים תחת שלטונה.
מהלך זה לא הוכר על ידי הקהילה הבין-לאומית, ספג גינוי מצד האומות המאוחדות והביא להטלת סנקציות בין-לאומיות על רוסיה.
אוקראינה ממשיכה לתבוע את זכותה על קרים.
את חצי-האי קרים מקיפים הים השחור וים אזוב.
הקשר הטבעי היחיד בין חצי-האי לבין היבשת הוא דרך מצר יבשה הידוע בשם "מצר פרקופ", אשר רוחבו נע בין 5 ל-8 ק"מ.
בנוסף, נבנה באזור גם גשר קרים שיחבר את חצי האי ליבשה בנקודה נוספת.
הנקודה המזרחית ביותר בחצי האי, היא חצי-האי הקרצ'י, והנקודה המערבית ביותר – הטרחאנקוט.
72 אחוזים משטח חצי-האי הם המישורים שלחופי הים השחור הנקראים "הסטפ" (ערבות).
20% משטחו הם הרי היאלה-דאג, המקבילים לחופו הדרום-מזרחי במרחק של כ-10 ק"מ ממנו.
חוף חצי-האי משופע במפרצים ומעגנים, ולכן יש בו נמלים רבים, שהחשוב בהם הוא נמל סבסטופול.
האקלים בחלקי הערבה של חצי האי הוא יבשתי, ממוזג חם, בעל חורפים קרים יחסית ומשקעים בכמות של 300–500 מ"מ.
המשקעים בחלק ההררי של חצי-האי נעים בטווח 1,000–1,200 מ"מ ואזור זה מיוער.
הרצועה בדרום חצי-האי, בין ההרים לים, היא בעלת מאפיינים סוב-טרופיים ואקלימה דומה לאקלים ים-תיכוני.
התעשייה העיקרית בקרים היא תעשיית התיירות – בשל האקלים הנוח, חופו הדרום-מזרחי של חצי-האי, הקרוי לעיתים "הריביירה הרוסית", משופע בערי קיט, שהחשובות שבהן הן: פאודוסיה, יבפטוריה ויאלטה.
כמו כן ישנן בחצי-האי תעשיות יין, שמן ודיג.
בירת חצי האי היא העיר סימפרופול.
מאחר שבחצי-האי שלושה אזורי אקלים (ערבתי-ממוזג, ממוזג-הררי וים-תיכוני), הוא עשיר במיני צמחים ובעלי חיים.
ידועים בו יותר מ-2700 מינים של צמחים עילאיים.
צמחים רבים בחצי האי קרים הם רליקטים מאזורים חמים מלפני תקופת הקרח.
בין אלה יש את הקטלב המצוי (Arbutus andrachne) ואורן קרים (תת-מין של האורן השחור Pinus nigra) .
אחרים הם רליקטים מתקופת הקרח עצמה ואינם מצויים בקרבת ההרים, אלא רק בקווי רוחב צפוניים יותר.
בין אלה נמצא שדר משולשל (Betula pendula) וקלתאה ביצתית (Caltha palustris).
כ-140 ממיני הצמחים באי אנדמיים לו.
בין אלה מצויים אדר סטיבן (Acer stevenii), כרבולת פלאס (Onobrychis pallasii), עוזרר פויארקובה (Crataegus pojarcoviae) ואחרים.
אזור הערבה של חצי-האי מאופיין בערבה של לענה ובן-אפר.
באזור ההררי שולט יער, בו העצים העיקריים הם אלון, אשור, אורן ועצים מהסוג Carpinus.
האזור הים-תיכוני ברצועת החוף שמדרום להרים, מאופיין בעצי ערער, אלון, אלה (Piscia mutica) וקטלב, כמו גם צמחי עצבונית וקיסוס.
עולם החי עשיר, אך פחות מזה של הארצות השכנות.
מבין היונקים מצויים 5 מיני חדפים ומין אחד של קיפוד, 18 מיני עטלפי-חרקים, שני מיני ארנבאים (ארנבת השדה וארנבון אירופי), 16 מיני מכרסמים, 7 טורפים (דלק סלעים, סמור, חמוס גמדי, גירית, שועל מצוי וכלב דביבון) ופרסתנים (אייל אציל, אייל הכרמל, כבש מופלון, חזיר בר ומתבצעת השבה של יחמור אירופי).
בקרים מצויים כ-300 מיני עופות (117 מקייצים, 61 יציבים), 14 מיני זוחלים (צב ביצות אירופאי, 6 מיני לטאות ו-7 מיני נחשים, מהם אחד ארסי), 6 מיני דו-חיים (מין אחד מכל משפחה: טריטון, קרפדה, צפרדע, חפרית, אילנית ובומבינה) ו-36 מיני דגי מים מתוקים.
תושביו הקדומים ביותר של חצי-האי הם הקימרים, אשר הובסו על ידי הסקיתים במאה ה-7 לפנה"ס ושאריתם נמלטה להרים ונודעה בעתיד בתור ה"טאורים".
באותה תקופה החלו להתיישב בחצי-האי מתיישבים מיוון, אשר ייסדו את חרסונסוס (חרסון), תיאודוסיה ופנטיקפיאום (כיום קרץ').
בשנת 438 לפנה"ס נטל מושל העיר פנטיקפיאום את התואר מלך והפך בכך את עירו לעצמאית.
שושלתו החזיקה מעמד במשך מעט יותר משלוש מאות שנה, עד אשר המלך האחרון, פאיריסאדס ה-5, הסכים להיות נתין של מיתרידטס השישי, מלך פונטוס בשנת 114 לפנה"ס על-מנת לקבל הגנה מהסקיתים.
חצי מאה לאחר מכן, בשנת 63 לפנה"ס, מסר פומפיאוס את פנתיקפיאום לבנו של מיתרידטס, כאות הוקרה על כך שעזר לרומאים במלחמה באביו.
בשנת 15 לפנה"ס שבה פנתיקפיאום להיות חלק מממלכת פונטוס, הפעם בתור חלק מהאימפריה הרומית.
בשנים שלאחר-מכן נשלט חצי-האי על ידי הגותים, ההונים, הבולגרים והכוזרים.
בשנת 967 נכבש חצי-האי על ידי סוויאטוסלאב נסיך קייב והפך לנסיכות טמוטרקאן.
בשנת 988 כבש ולדימיר, בנו של סוויאטוסלאב, את העיר הביזנטית חרסונסוס ובעקבות זאת הוא התנצר בעיר זו.
ברם, מאוחר יותר, עזבו הרוסים את אזור קרים, והוא שב לשליטת הביזנטים.
לאחר מכן, אחרי היחלשותה וחלוקתה של הקיסרות הביזנטית, התיישבו בחופי חצי-האי אנשי ונציה; אלה בתורם גורשו על ידי יריביהם מג'נובה, אשר התיישבו באופטוריה וקאפה (כיום פאודוסיה).
ב-1441, לאחר הבסת אורדת הזהב על ידי טימור לנג, הקימו הטטרים של קרים, שהיו תושבי האזור מאז פלישת ההונים, ח'אנות (ממלכה) נפרדת תחת חאג'י גיריי.
מאוחר יותר, בשנת 1475 כבשו הטורקים את מושבות הגנואזים בחופי חצי-האי, והפכו את חאנות קרים לממלכה נתינה שלהם.
בשנת 1654 איחד חמלניצקי את אוקראינה עם רוסיה לאחר ששחרר אותה מהשלטון הפולני.
בשנת 1774 הובסו הטורקים במלחמה העות'מאנית-רוסית הראשונה, ובשנת 1783 הח'אן האחרון של קרים ויתר על הכס והעביר את ממלכתו לרוסיה.
למושל המחוז החדש מונה הנסיך גריגורי פוטיומקין, אשר מיד פתח ביישוב חצי-האי והחופים הסמוכים לו ובפיתוח הצי הרוסי בים השחור.
פיתוח זה התעצם לאחר מלחמת רוסיה-טורקיה השנייה, שכתוצאה ממנה התבסס מעמדה של רוסיה בים השחור בכלל ואחיזתה בקרים בפרט.
ברבע השלישי של המאה ה-19, לאחר מלחמת קרים, החלו טטרים קרימיים רבים לעזוב את מולדתם בשל הרס התשתיות כתוצאה מהמלחמה, ורבים מהם התיישבו בטורקיה.
לאחר מהפכת אוקטובר הכריזו הטטרים של קרים על הקמת הרפובליקה העממית של קרים, אך היא החזיקה מעמד רק בין דצמבר 1917 ובין ינואר 1918 ונפלה לידי הבולשביקים.
בשנות מלחמת האזרחים ברוסיה, חצי-האי קרים היה מעוזם של ה"לבנים", והוא נכבש שוב על ידי ה"אדומים" המהפכנים רק בשנת 1920, בעקבות מבצע פרקופ.
בשנת 1921 הפך חצי-האי קרים לרפובליקה אוטונומית בתוך הרפובליקה הפדרטיבית הרוסית, וכעבור שנה הפך לחלק מברית המועצות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשלהי קיץ 1941 נכבש חצי-האי על ידי הגרמנים לאחר התנגדות ולוחמה עיקשת משני הצדדים.
רק העיר סבסטופול הצליחה להחזיק מעמד עד ליולי 1942 (וזכתה על כך לתואר "עיר גיבורה").
מספטמבר 1942 ועד מאי 1944 נוהל חצי-האי במסגרת "מחוז קרים" (Generalbezirk Krim).
לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בחצי האי כ-65 אלף יהודים (5.8%) מכלל אוכלוסיית האזור.
רובם נרצחו בתקופה בה חצי האי היה בשליטת הגרמנים.
עם שחרור חצי-האי על ידי הכוחות הסובייטיים, במאי 1944, הוחל באופן מידי בגירוש הטטרים מקרים כענישה קולקטיבית על כך ששיתפו פעולה עם הכובשים הנאצים ונציבות הרייך באוקראינה.
תוך ארבעה ימים (מ-18 במאי ועד 21 במאי) גורשו מחצי-האי כל הטטרים; כ-46% (כ-100,000 אנשים) מתוכם מתו ברעב ובמחלות.
בסך הכול גורשו כ-230,000 איש, בעיקר לרפובליקה הסובייטית האוזבקית.
הטטרים של קרים זוכו רק בשנת 1967, אבל גם אז נאסר עליהם לשוב לקרים, ואיסור זה בוטל רק עם סופה של ברית המועצות.
ב-12 בנובמבר 2015, לאחר לחץ מצד אקטיביסטים טטרים, העביר הפרלמנט האוקראיני החלטה המכירה בגירוש כרצח עם והכריז על ה-18 במאי כיום זיכרון לאומי לקורבנות הגירוש.
תחת ברית המועצות ולאחר נפילתה
בשנת 1945 הפך חצי-האי מרפובליקה אוטונומית למחוז מן השורה בתוך הרפובליקה הרוסית, ובשנת 1954 הועבר משליטתה לרפובליקה האוקראינית כמחווה של רצון טוב לציון השנה ה-300 לאיחודה של אוקראינה עם רוסיה.
לכן, עם נפילת ברית המועצות, הפך חצי-האי לחלק מאוקראינה ולא מרוסיה, למורת-רוחה של האוכלוסייה המקומית, הרוסית ברובה.
הדבר גרם למתיחות בין רוסיה לאוקראינה, אשר הוחמרה נוכח העובדה שסבסטופול הייתה הבסיס של צי הים השחור הרוסי.
בסופו של דבר המתיחויות נפתרו, וקרים הוכרז על ידי אוקראינה כרפובליקה אוטונומית.
על פי מפקד אוכלוסין משנת 2001, אוכלוסיית חצי האי מונה כ-2.4 מיליון תושבים, מהם כ-60% רוסים, 25% אוקראינים וכ-10% טטרים של קרים.
בשנת 2014 בעקבות אירועי יברומאידאן, עלתה שוב שאלת החזרה של חצי האי קרים לשליטה רוסית.
במהלך הפגנות המוניות סמוך למבנה פרלמנט המועצה העליונה של הרפובליקה האוטונומית של חצי האי קרים, הורד הדגל האוקראיני על ידי התושבים (שרובם המוחלט ממוצא רוסי ולא דוברים אוקראינית) הוחלף בדגל רוסי, בעוד התושבים קוראים לערוך משאל עם שיחליט האם חצי האי קרים יישאר תחת ריבונות אוקראינית או יועבר לריבונות רוסיה.
בעקבות המהומות באוקראינה ובמיוחד בקייב החליטה המועצה של קרים להציב חמושים, רובם ילידי המקום, לשמירת השקט בחצי האי.
פוטין הודה מאוחר יותר כי חיילים נפרסו כדי "לעמוד מאחורי כוחות ההגנה העצמית של קרים".
אמנת החלוקה הרוסית-אוקראינית בדבר המעמד והתנאים של צי הים השחור שנחתמה ב-1997 והוארכה ב-2010, קבעה את מעמדה של הנוכחות הצבאית הרוסית בקרים והגבילה את פעולותה, כולל דרישה להציג את "תעודות הזיהוי הצבאיות שלהם" "בעת חציית הגבול הבין-לאומי וכי פעולות מעבר לאתרי פריסה ייעודיים הותרו רק לאחר תיאום עם אוקראינה.
במרץ 2014, בעקבות הדחתו של הנשיא הפרו-רוסי ויקטור ינוקוביץ' במהפכה האוקראינית, פלשו כוחות מזוינים מיוחדים של רוסיה ובדלנים פרו-רוסיים אל מבני ממשלה מרכזיים, בסיסים צבאיים ומתקני תקשורת של מדינת אוקראינה.
ב-16 במרץ 2014 נערך משאל עם בחצי האי קרים, בניגוד לעמדת אוקראינה, האם להסתפח לרוסיה.
על פי תוצאות משאל העם 85% מהתושבים הגיעו להצביע, מתוכם 97% הצביע בעד חזרה לגבולות רוסיה (אשר היו בה עד שנת 1954).
ב-17 במרץ 2014 קרים הכריזה על עצמאותה וביקשה מרוסיה להסתפח אליה ולמחרת בעקבות אישור הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, סופחה רשמית לרוסיה.
רוב הקהילייה הבין-לאומית (למעט אפגניסטן, בלארוס, ונצואלה, ניקרגואה, סודאן, סוריה, קובה וקוריאה הצפונית) אינה מכירה בסיפוח ומחשיבה את קרים כטריטוריה אוקראינית.
בתגובה לסיפוח, הטיל המערב, בראשות ארצות הברית והאיחוד האירופי, סנקציות כלכליות על רוסיה.
על פי דו"ח שפורסם באתר האינטרנט של נשיא המועצה הרוסי לחברה אזרחית וזכויות אדם המנוהלת על ידי ממשלת רוסיה, הטטרים שהתנגדו לשלטון הרוסי נרדפו והוטל החוק הרוסי המגביל את חופש הביטוי.
גם תחנת הטלוויזיה הטטרית של קרים נסגרה על ידי השלטונות הרוסיים.
ב-16 במאי 2014 הוציאו השלטונות הרוסיים החדשים של קרים איסור על הזיכרון השנתי ליום השנה לגירוש הטטרים מקרים על ידי סטלין ב-1944.
בתגובה להתרחשויות אוקראינה ניתקה את זרם החשמל לחצי האי קרים, מה שהשאיר את אוכלוסיית קרים באפלה במשך יותר משבועים.
ב-2015 הרסה אוקראינה את כל קווי המתח הגבוה להובלת חשמל לכיוון חצי האי קרים.
רוסיה החלה לספק חשמל לקרים באמצעות כבל מתחת למצר קרץ'.
בהמשך חסמה אוקראינה גם את זרימת מימי תעלת צפון קרים, שסיפקה 85% ממימי קרים לפני השבתת התעלה.
מתוך מים אלה מהתעלה, 72% הלכו לחקלאות ו-10% לתעשייה, בעוד שמים לשתייה ולשימושים ציבוריים אחרים היוו 18%.
חסימת התעלה ב-2014 גרמה למחסור חמור במים בחצי האי קרים.
ניסיונות הידברות של רוסיה כלפי אוקראינה נדחו על הסף, כשהאוקראינים מכריזים שחידוש זרימת המים לחצי האי קרים מותנה בהשבת הריבונות האוקראינית על חצי האי.
ב-2015 הקציבה אוקראינה את הכספים הדרושים לחסימת התעלה בסכר שימנע זרימה לצפון קרים ובאפריל 2017 הושלמה בניית הסכר.
המחסור במים פגע קשה בחקלאות של חצי האי קרים, גדלו מאוד האזורים הצחיחים, נפסק גידול האורז ונפסקו גידולי תבואות אחרות המצריכות הרבה מים.
לאחר ששנת 2020 הייתה השנה השחונה ביותר בחצי האי קרים מזה 150 שנה נאלצו השלטונות העירוניים לצמצם את אספקת המים לשש שעות ביום, שלוש שעות בבוקר ושלוש הנותרות בערב.
רוסיה הגדירה צו ביצועי שהוסיף את קרים וסבסטופול ל"רשימת שטחי הגבול של רוסיה שבהם אזרחים זרים, חסרי אזרחות וישויות משפטיות זרות אינם יכולים להחזיק בקרקע".
ככזה, ניתן היה לשלול מרכושם שאינם רוסים, לרבות אזרחים אוקראינים שעדיין מתגוררים בחצי האי קרים הכבושה אך סירבו לקבל דרכון רוסי.
בשנת 2021, אוקראינה השיקה את פלטפורמת קרים, יוזמה דיפלומטית שמטרתה להגן על זכויות תושבי קרים ובסופו של דבר לבטל את הסיפוח של קרים.
כלכלת חצי האי מבוססת בעיקר על ענפי התיירות, התעשייה והחקלאות.
כמו כן, יש חשיבות גדולה לכך שבחצי האי נמצא בסיס מרכזי של הצי הרוסי בים השחור.
התעשייה מרוכזת באזור הצפוני של חצי האי בעיר ג'נקוי, בעיר הבירה סימפרופול ובערי נמל סבסטופול וקרץ' והענפים העיקריים הם מזון, כימיה, בניית ספינות, ייצור פחמימנים וייצור חשמל.
בשנת 2017, כלכלת חצי האי תרמה לתמ"ג הרוסי כ-0.4% בלבד.
מאז 2015 קרים מהווה אזור כלכלי חופשי הכולל הקלות במיסוי.
התעשייה העיקרית של אזור קרים היא תעשיית התיירות – בשל האקלים הנוח, חופו הדרום-מזרחי של חצי-האי, קרוי לעיתים "הריביירה הרוסית" (שם שהוא חולק עם עיר הנופש סוצ'י) והוא משופע בערי קיט, שהחשובות שבהן הן פאודוסיה, יבפטוריה, סודאק ויאלטה – מושב הקיץ לשעבר של הצארים הרוסיים.
כמו כן, בחצי-האי ישנה תעשיית יין מפותחת המושכת מבקרים רבים מכל רחבי אירופה.
החלק העיקרי של התיירים נופש בחוף הדרומי של קרים (44% בשנת 2018 מכלל תיירי חצי האי).
האזור שני הכי פופולרי הוא החוף המערבי (25%), השלישי הוא החוף המזרחי (19%).
שאר האזורים (אזורי סימפרופול ובחצ'יסראאי) מהווים 12% מהתיירים.
בשנת 2018 קיבלה קרים 6.8 מיליון תיירים, שהם 28% יותר מאשר בשנה הקודמת.
מתוך המספר הזה 47% מהתיירים הגיעו דרך גשר קרים, 37% – מהאוויר, 16% – ממעברי הגבול של חצי האי קרים עם אוקראינה.
חשיפה לים אפשרה את פיתוח ענף הדיג, המספק חלק ניכר מצריכת המזון הימי במדינה.
בזכות אקלים נוח, קרים היווה מקום מרכזי באוקראינה לגידול משמש, אפרסק, דובדבנים ופירות אחרים.
החקלאות מפותחת מאוד בחצי האי קרים.
ההתמחות העיקרית היא גידול תבואה, גידול בעלי חיים, גינון, גידול ירקות ועוד.
חקלאות הדגנים מפותחת בחצי האי קרים.
האזור סובל מחוסר במים מתוקים.
לאספקת מים סדירה בתקופת ברית המועצות נבנתה תעלת צפון קרים.
בשנת 2017 נאספו בקרים 1.7 מיליון טונות של תבואה – יבול שיא מאז סיפוחה לרוסיה.
נפח יבול התבואה הוא בערך פי שניים מכלל צורכי אוכלוסיית חצי האי.
חברות התקשורת הגדולות ברוסיה רוסטלקום, מגאפון ו-МТС אינן מפעילות שירותים בחצי האי.
במקומן, חברת קרים טלקום מפעילה את תשתיות התקשורת והאינטרנט ומספקת גם תקשורת סלולרית, כאשר בחצי האי פועלים גם חברות נוספות כדוגמת "וולנה מובייל", Tele2, SevMobile ו-WinMobile.
בנקים רוסיים גדולים כמו VTB וסברבנק אינם מפעילים סניפים בחצי האי כדי להימנע מסנקציות בין-לאומיות.
באי פועל בנק המסחר הלאומי הרוסי שבבעלות ממשלת רוסיה ולו סניפים בכל היישובים בחצי האי, בו גם סניפים של גנבנק ובנק רוסיה מפעיל סניף בסימפרופול.
חברת לוקאויל מפעילה רשת של תחנות דלק בחצי האי באמצעות חברת CRS.
גזפרום וחברות גז רוסיות לא מספקות גז לחצי האי, חברת צ'רנומורנפטגז הפועלת בחצי האי קרים מאז 1978 מספקת את הגז.
חברת האנרגיה הגדולה היא קרים אנרגו שמתחזקת את רשת החשמל.
עד 2016 רשת החשמל הייתה מחוברת לרשת האוקראינית.
ישנם כ-309 חברות בנייה בקרים (נכון לשנת 2016).
בשנת 2016 היקף עבודות הבנייה שבוצעו על ידי חברות הבנייה הסתכם ב-7.5 מיליארד רובל.
הממשל מממן בניית מספר מתקנים גדולים בשטח קרים, כולל סלילת הכביש הפדרלי "טברידה", מקרץ' לסבסטופול.
רשת הכבישים של קרים מחוברת לרשת הכבישים של רוסיה בזכות גשר קרים, שתנועת הרכבים נפתחה לתנועה ב-16 במאי 2018. בחצי האי נסלל הכביש הפדרלי "טאברידה" באורך 253 ק"מ.
גשר קרים גם מחבר את חצי האי לרשת מסילות הברזל של רוסיה מאז יולי 2020. בשנת 2015 הובילו הרכבות בקרים 3.5 מיליון טונות מטען ו-62 אלף נוסעים.
נמל התעופה הגדול ביותר בקרים הוא נמל התעופה הבין-לאומי סימפרופול.
לאחר סיפוח קרים לרוסיה, תנועת הנוסעים בשדה התעופה גדלה בחדות ממיליון איש בשנת 2013 ל-2.8 מיליון בשנת 2014, 5.0 מיליון בשנת 2015 ו-5.2 מיליון בשנת 2016 והממשל מעודד תיירות פנים לחצי האי.
במאי 2016 החלה בניית טרמינל חדש בשטח של יותר מ-78,000 מ"ר בשדה התעופה סימפרופול.
עלות העבודות הכוללת נאמדה ב-32 מיליארד רובל.
באביב 2018 הסתיים השלב הראשון של עבודות הבנייה, ב-16 באפריל 2018, הטרמינל החדש קלט טיסה ראשונה.
בקרים ישנם 4 נמלי ים: יבפטוריה, קרץ', פאודוסיה ויאלטה.
בשנת 2015 טיפלו נמלי קרים ב-8.7 מיליון טונות של מטען, 90% מנפח זה התקהל בנמל קרץ'.
לפני בניית גשר קרים מעבורת קרץ' מילאה תפקיד חשוב בתקשורת התחבורתית של קרים, המחברת את קרים עם שאר רוסיה דרך מצר קרץ'.
בשנת 2015 הובילו מעבורות קרץ' 4.76 מיליון נוסעים, מיליון מכוניות, 42 אלף אוטובוסים ו-217 אלף משאיות.
המסחר הקמעונאי ממלא תפקיד חשוב בכלכלת קרים עקב התמחותו בתיירות.
הדינמיקה של מחזור הקמעונאות היא בעלת אופי עונתי בולט, הקשור לנהירת התיירים בקיץ.
נפחו הגדול ביותר הוא מיוני עד ספטמבר.
בחודשים אלה בערי הנופש בחצי האי קרים (סודאק, יאלטה, פאודוסיה) מספר המיזמים המסחריים, בתי הקפה, המסעדות גדל משמעותית.
על פי נתוני המכס בקרים, ייצוא הסחורות מקרים בשנת 2015 הסתכם ב-79 מיליון דולר, ייבוא סחורות ב-100 מיליון דולר.
הפריטים העיקריים לייצוא סחורות בשנת 2015 היו מוצרי בניית ספינות, מוצרים כימיים, דגנים, מוצרי בשר, מתכות ברזליות.
כאשר פריטי ייבוא כללו מוצרי הנדסה, משקאות, מוצרי חלב וירקות.
שותפי הסחר הגדולים ביותר של קרים בשנת 2015 היו אוקראינה, פנמה, טורקיה, בלארוס, סין והודו.
בתחומי חצי האי קרים נמצאת הרפובליקה של קרים ובראשה ראש המדינה, שנבחר בבחירות ישירות על ידי העם.
בעבר נשיא קרים היה ממונה על ידי נשיא אוקראינה.
לאחר הסיפוח לרוסיה ראש הרפובליקה נקרא ראש קרים.
מאז 2014, בראש הרפובליקה עומד סרגיי אקסיונוב, שכיהן בעבר כראש ממשלת קרים וכיו"ר המפלגה הפרו-רוסית "אחדות רוסית".
המועצה המחוקקת היא מועצת המדינה של קרים ובה 75 מושבים.
בבחירות הפרלמנטריות שנערכו בספטמבר 2014 זכו 2 מפלגות בלבד: רוסיה המאוחדת שזכתה ב-71.06% וב-70 מושבים והמפלגה הליברל-דמוקרטית שזכתה ב-8.14% ובחמישה מושבים בלבד.
בעקבות סיפוח חצי האי קרים ב–2014, לצד שורה של פעולות סיפוח ביורוקרטיות, כמו שינוי מערכת הביטוח הלאומי והדרכונים, הוזז גם השעון של קרים שעתיים קדימה, ל-UTC+03:00, כך שיהיה זהה לשעה במוסקבה ולא לשעון אוקראינה.
גאוגרפית, חצי האי קרים לא מחובר למוסקבה, וגם נמצא בקצה קו הרוחב שלה; אבל השעה הנוהגת בה כיום היא כמו בעיר הבירה מוסקבה.
תחום הספורט הפופולרי ביותר בחצי האי קרים הוא הכדורגל ושתי קבוצות הכדורגל הגדולות ביותר הן טאבריה סימפרופול (שבינתיים עברה למחוז חרסון באוקראינה והוקם לה מועדון כדורגל חלופי בסימפרופול) וקבוצת סבסטופול.
ישנם גם מועדוני הוקי קרח (כמו צ'רנומורץ סבסטופול), קטרגל, כדורעף וכדורסל (כדוגמת מוסון סבסטופול) אך אלה לא פופולריים כמו מועדוני הכדורגל.
חצי האי קולה הוא חצי אי בצפון רוסיה, במחוז מורמנסק.
חצי האי גובל בים ברנץ מצפון, ובים הלבן ממזרח ומדרום.
שטחו 100,000 קמ"ר, ומשתרעים בו שני רכסי הרים: הרי חיביני והרי לובוזרו (Ловозёрские тундры), המגיעים לגובה של 1,200 ו-1,120 מטר, בהתאמה.
חצי האי קולה עשיר מאוד במחצבים כברזל, אלומיניום, נציץ, טיטניום ואבנים יקרות.
בקרבת הגבול הנורווגי קדחה רוסיה את הקידוח העמוק ביותר לקרום כדור הארץ למטרות מחקר: עומקו 12,262 מטר.
בחצי האי מצויה עיר הנמל החשובה מורמנסק, שהיא בסיס של הצי הצפוני הרוסי.
מפרץ קולה מוביל ממנה צפונה אל הים הפתוח.
חצי האי סורבה (באסטונית: Sõrve poolsaar; בגרמנית: Sworbe Halbinsel) הוא חצי אי בדרום-מזרח האי סארמאה שבאסטוניה.
חצי האי נמצא בצפון מצר אירבה, הכניסה העיקרית למפרץ ריגה.
באופן רשמי, חצי-האי מחולק לשתי נפות: סאלמה וטורגו, הנמצאות במחוז סארה.
אורך חצי האי 32 ק"מ, ורוחבו המרבי 10 ק"מ.
בעת מלחמת העולם השנייה התרחשו בחצי האי קרבות עקובים מדם בין גרמניה הנאצית לברית המועצות.
ניתן למצוא שם אנדרטאות ובניינים ישנים מתקופה זו.
חצי האי עשיר בצמחייה וחובבי-טבע רבים מטיילים בשביליו.
חצי האי יוקטן (ספרדית: Yucatán) נמצא בין הים הקריבי למפרץ מקסיקו, ממזרח למצר טהואנטפק – מצר יבשה המחבר את צפון אמריקה אל מרכז אמריקה.
בחצי האי נמצאות המדינות המקסיקניות יוקטן, קמפצ'ה, קינטנה רו, חלקה הצפוני של בליז ואל פטן, המחוז הצפוני של גואטמלה.
חצי האי ידוע בשל מרכזיותו לתרבות המאיה.
חצי האי הוא מבנה קרסטי ברובו, מורכב בעיקר מאבן גיר.
שקעים באדמה נפוצים בכל אזור השפלה הצפונית בחצי האי.
שקעים אלה שימשו בעבר כמקור המים העיקרי לבני המאיה ועד היום נעשה בהם שימוש.
קיימת תאוריה בקרב פליאונטולוגים (חוקרי מאובנים) הגורסת כי הדינוזאורים נכחדו כתוצאה מפגיעת אסטרואיד בכדור הארץ, ההערכה היא שהמטאוריט פגע בחצי האי יוקטן, כאשר מוקד הפגיעה היה בחוף הצפוני של חצי האי, במכתש בקוטר 180 ק"מ, הנקרא מכתש צ'יקשולוב (Chicxulub), על שם העיירה סמוכה בעלת שם זהה.
באזור הגבולות בין צפון גואטמלה (אל פטן), מקסיקו (קמפצ'ה, קינטנה רו), ומערב בליז נמצא אזור יער גשם טרופי הרציף הגדול ביותר במרכז אמריקה, אך כריתת יערות מסכנת את עתידו של היער.
אגדה פופולרית מספרת על כך שכאשר שאלו יורדי הים הספרדים שהגיעו לאי את הילידים בני המאיה מה שם המקום, ענו אלה בשפתם "אינני מבין אותך" או "באיזה שפה מוזרה הם מדברים" ומכאן השם "יוקטן".
עם זאת הדעות עדיין חלוקות לגבי מקורו האמיתי של השם.
בחצי האי נמצאים חלק מהאתרים המפורסמים ביותר של תרבות המאיה, ביניהם מוכרים יותר טיקאל, אושמאל, טולום וצ'יצ'ן איצה.
בני המאיה ומסטיסים מהווים חלק נכבד מהאוכלוסייה המקומית ושפות המאיה השונות עדיין מדוברות בפי רבים באזור.
מאז תחילת העידן המודרני, שימש האי להפקת שרף לייצור גומי לעיסה, כריתת בולי עץ, אגבה, ייצור חבלים וגידול בקר.
מאז שנות ה-70, כאשר תחליפים סינתטיים הפכו רבים מהגידולים המסורתיים לפחות משתלמים, עברה כלכלת האי לתיירות, במיוחד מדינת קינטנה רו המקסיקנית.
קנקון הנמצאת בצפון-מזרח חצי האי התפתחה מעיירת דיגים קטנה לעיר תוססת.
כמו רוב אזור הקריביים, חצי האי יוקטן שוכן בחגורת ההוריקנים האטלנטית.
בשנת 2005 נפגע האי קשות על ידי שתי סופות טרופיות חזקות במיוחד: הוריקן וילמה והוריקן אמילי.
חצי האי קִיאִי (ביפנית: 紀伊半島, "קיאי האנטו") הוא אחד מחצאי האיים הגדולים באי הונשו שביפן.
חצי האי כולל את מחוז וקאיאמה וחלקים מהמחוזות אוסקה, נארה ומיה.
מפרץ אוסקה ומצר קיאי שוכנים ממערב לחצי האי, ומדרום וממזרח לו נמצא האוקיינוס השקט.
על האתרים החשובים בחצי האי נמנים:
העיר נארה, בירתה לשעבר של יפן.
הר קויה, בסיס כת השינגון הבודהיסטית.
ואקאיאמה, מקום מוצאו של ענף קיאי בשוגונות טוקוגאווה.
איסה, מקום מושבו של מקדש איסה ומרכז לייצור פנינים.
איגה, המפורסמת באגדות הנינג'ה שלה.
מחוז יושינו, אזור הררי ומיוער, ביתו של הענף הדרומי של חצר הקיסרות בזמן תקופת שתי החצרות הקיסריות.
מחוז קומאנו, ביתם של מקדשי קומאנו ומפלי נאצ'י.
שם נוסף הוא מחוז מורו.
נקודת שיאונו, הנקודה הדרומית ביותר בהונשו.
בשנת 2004 הכריז ארגון אונסק"ו על שלושה מהאתרים כאתרי מורשת עולמית:
יושינו והר אומינה, אזורים הררים בצפון חצי האי.
הר קויה, ההר הקדוש במערב חצי האי.
ההכרזה מתייחסת גם להרים המיוערים שסביב שלושת האתרים ולדרכי העולים לרגל המובילות אליהם.
חצי האי טריניטי או חצי האי טרינידד (ספרדית) הוא חלקו הצפוני ביותר של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן היה בין הראשונים לחקור את המקום במהלך מסעותיו לאזור בשנת 1819–1820. מאוחר יותר, המשלחת השוודית, בשנת 1901 בפיקודו של אוטו נורדנשלד שהתה באזור אף היא.
שמו הנוכחי של חצי האי ניתן, ככל הנראה, על ידי אדוארד ברנספילד בינואר 1820, שקרא לאזור "ארץ טריניטי" (על שם השילוש הקדוש), אם כי הגדרת האזור שנויה במחלוקת בקרב ההיסטוריונים.
ז'ול דומון ד'אורוויל, במהלך מסעו בשנת 1838, קרא לאזור "ארץ לואי פיליפ" (Louis Philippe), על שם לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
שם זה (לואיס פליפה בספרדית) נוהג גם כיום בצ'ילה.
ארגנטינה מחשיבה את האי כחלק מפרובינציית טיירה דל פואגו.
בצ'ילה הוא חלק מהפרובינציה אנטארקטיקה צ'ילנה.
בממלכה המאוחדת הוא שייך לטריטוריה הבריטית באנטרארקטיקה.
כל שלוש התביעות מוגבלות על ידי אמנת אנטארקטיקה.
כחלק מההתחממות העולמית, נשבר שיא החום בחצי האי בשנת 2020, כשהגיע ל-18.5 מעלות צלזיוס.
חצי האי סקנדינביה (או חצי האי הסקנדינבי) הוא חצי אי בצפון יבשת אירופה, בו נמצאים כיום המדינות נורווגיה (בחלק המערבי של חצי האי), שוודיה (בחלק המזרחי של חצי האי) והחלק הצפוני של מדינת פינלנד (אזור הנמצא בחלק הצפון-מזרחי של חצי האי).
רכס ההרים הסקנדינבי עובר כמעט באופן מושלם בגבולות המדיניים של שלוש המדינות, מלבד החלק הדרומי ביותר של רכס ההרים, אשר פונה מערבה לעבר אזור דרום-מרכז נורווגיה.
חצי האי גובל במפרץ הבוטני, הים הבלטי, מצר קטגט, מצר סקאגרק, הים הצפוני, הים הנורווגי וים ברנץ.
חצי האי סקנדינביה הוא חצי האי הגדול ביותר ביבשת אירופה – יותר מחבל הבלקן, מחצי האי האיברי, ומחצי האי האיטלקי.
חצי האי לברדור הוא חצי אי גדול במזרח קנדה.
ממערב תוחם אותו מפרץ הדסון, מצפון מצר הדסון ממזרח ים לברדור ומדרום-מזרח מפרץ סנט לורנס.
חצי האי כולל את מחוז לברדור, המהווה חלק מפרובינציית ניופאונדלנד ולברדור, ואת מחוזות סאגנה-לאק-סה-ז'ה, קוט-נורד ונורד דו-קוובק, השוכנים בקוויבק.
חצי האי מוקף ים מכל עבריו פרט לדרום-מערב, שם הוא מתחבר עם קנדה גופא.
החלק הצפון-מערבי של חצי האי לברדור הוא בצורת חצי-אי קטן, חצי האי אונגבה, המוקף במפרץ הדסון, מצר הדסון ומפרץ אונגבה.
הנקודה הצפונית ביותר של חצי האי אונגבה, כף וולסטנהולם, היא גם הנקודה הצפונית ביותר של חצי האי לברדור ושל נפת קוובק.
חצי האי מהווה רמה שעמקי נהרות חוצים אותה.
כמה רכסי הרים מתנוססים מעליה.
הרי טורנגאט, בחלקו הצפוני של חצי האי, כוללים את הנקודה הגבוהה ביותר של חצי האי, מאונט קובוויק, המגיע לרום של 1652 מטרים והוא גם הנקודה הגבוהה ביותר בקנדה מזרחית לאלברטה.
בהרים אלה נמצא גם הפארק הלאומי הרי טורנגאט, הפארק הלאומי היחיד של קנדה בחצי האי לברדור.
הפארק שוכן בנפת ניופאונדלד ולברדור, ואילו הפארק הלאומי קורויואג שייך לנפת קוובק.
חצי האי קרוי על שם חוקר ארצות פורטוגזי, ז'ואאו פרננדש לוורדור (João Fernandes Lavrador).
מנואל הראשון מלך פורטוגל מסר לו בשנת 1499 כתב הרשאה, שנתן לו את הזכות לחקור חלק זה של האוקיינוס האטלנטי כפי שנקבע בחוזה טורדסיאס.