tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקלר פרש בפעם השנייה תוך שלושה מרוצים לאחר התנגשות בהקפה הראשונה עם לאנס סטרול בגרנד פרי של אוסטרליה.
הוא השיג את הפול פוזישן הראשון שלו ושל פרארי לעונת 2023 בגרנד פרי של אזרבייג'ן, אך לא הצליח להמיר אותו לניצחון כאשר סרחיו פרס ניצח הן במרוץ הספרינט והן במרוץ המרכזי.
עם זאת, לקלר סיים על הפודיום בשני המרוצים.
בגרנד פרי של מיאמי, לקלר סיים שביעי.
במירוץ הביתי שלו, גרנד פרי מונקו, סיים את הדירוג במקום השלישי, אך התחיל מהמקום השישי לאחר שקיבל עונש הורדה של שלושה מקומות על כך שחסם את לנדו נוריס במהלך Q3. במרוץ, סיים במקום השישי.
בספרד, הוא סיים במקום ה-11 במרוץ.
באוסטריה זינק שני אחרי ורסטאפן ולבסוף לקלר סיים את המרוץ במקום השני.
לקלר השיג את הפודיום השלישי שלו לעונת 2023 במרוץ המרכזי של גרנד פרי בלגיה, לאחר שזכה בפול פוזישן במקצה הדירוג.
הוא השיג פול פוזישן נוסף בגרנד פרי של ארצות הברית 2023, אך סיים במקום השישי במרוץ המרכזי ולאחר מכן שנפסל יחד עם לואיס המילטון.
במרוץ הבא במקסיקו סיטי, פרארי תפסו את כל השורה הקדמית במקצה הדירוג, כאשר לקלר זינק מהפול פוזישן.
עם זאת, בפנייה הראשונה של המרוץ, לקלר התנגש עם סרחיו פרס, מה שהוביל לפרישתו של האחרון מהמרוץ.
למרות זאת, לקלר הצליח לסיים את המרוץ במקום השלישי.
במירוץ הבא בברזיל לקלר שוב העפיל לשורה הראשונה, מאחורי מקס ורסטאפן, אך הוא התרסק במהלך ההקפה המוקדמת למרוץ עקב תקלה הידראולית ולכן לא התחיל את המירוץ.
במירוץ הבא בלאס וגאס (מרוץ שהתקיים לראשונה) נראה לקלר מצוין לאורך כל הסופ"ש והתחיל את המירוץ מהפול פוזישן, במירוץ עצמו נעקף על ידי ורסטאפן בפנייה הראשונה, אך זה נעשה באופן לא חוקי ומקס קיבל עונש של 5 שניות, מכאן שלאחר החלפת הצמיגים לקלר עלה למקום הראשון.
לצערו מכונית בטיחות שהגיעה בזמן לא טוב עבורו גרמה לשני נהגי הרד בול לעקוף אותו, אך לאחר מכן בהקפה האחרונה של המירוץ עקף לקלר את פרז בעקיפה מדהימה ועלה למקום השני בו סיים בסופו של דבר.
את המירוץ האחרון של העונה באבו דאבי סיים לקלר במקום השני.
בסופו של דבר לקלר הצליח לסיים את העונה במקום החמישי הכללי ובמהלכה השיג: 5 פול פוזישנים ו-6 פודיומים.
נכון לחודש אוקטובר 2024, לקלר עומד על מאזן של 10 פודיומים, 3 פול פוזישנים ו-3 ניצחונות שאותם השיג במירוץ הביתי שלו במונקו, במירוץ הביתי של הקבוצה שלו פרארי וניצחון במירוץ אוסטין בארצות הברית.
שארל גוסטב ניקולא לברן-רנו היה איש צבא צרפתי, אשר התפרסם בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
נולד בשאטו-תיירי ב-22 ביולי 1853. שמו מאוית בדרך כלל כ"לברן-רנו" (Lebrun-Renault) וכך גם נכתב שמו בתעודת זהות.
עם זאת, הוא עצמו נהג לכתוב את שמו כ"לה ברן-רנו" (Le Brun-Renaud) וכך גם אוית שמו במסמכים הצבאיים.
אביו שימש כשופט שלום בשאטו-תיירי, וב-1873 הוא התגייס לצבא צרפת והוצב בחיל הפרשים.
ב-1875 הוא הועלה לדרגת סרז'נט, ושנה לאחר מכן לדרגת סמל ראשון.
ב-1878 הוא למד בבית הספר הצבאי בסומיר ולאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט משנה.
ב-1881 הוצב בכוח הפרשים של המשמר הרפובליקני, ובין 1885–1888 הוא שרת בטהיטי.
במהלך שירותו שם, מתה אשתו, ובעקבות מותה הוא הפך לאלכוהוליסט.
כשחזר לצרפת, הועלה לדרגת קפטן ולתקופה קצרה הוצב בגואטמלה בשליחות דיפלומטית, לפני שב-1892 חזר שוב לצרפת.
ב-5 בינואר 1894 מונה לברן-רנו למפקד פלוגת פרשים קטנה אשר נשלחה להביא את אלפרד דרייפוס, קצין יהודי אשר נאשם בריגול לטובת הקיסרות הגרמנית, אל טקס שלילת הדרגות שנקבע לו.
אנשיו של לברן-רנו הובילו את דרייפוס מבית הסוהר שרש-מידי אל האקול מיליטר אשר בחצרו היה הטקס אמור להיערך.
במהלך הזמן הקצר שבין הגעתו של דרייפוס לתחילת הטקס, שוחח לברן-רנו עם דרייפוס במשך כמה דקות.
דרייפוס לא אמר לו דבר בעל חשיבות.
עם זאת, לברן-רנו, שרצה להתרברב בפני חבריו, הצהיר שדרייפוס הודה באשמתו, אולם טען שנתן לגרמנים מסמכים חסרי חשיבות בתקווה שיוכל להשיג בהמשך מידע רב ערך.
חבריו של לברן-רנו סיפרו על כך לעיתונאים.
באותו הלילה ביקר לברן-רנו עצמו במועדון, ושם חזר עוד פעם על סיפורו, ועיתונאי מהפיגארו שמע אותו.
השמועה הייתה למורת רוחם של בכירי הצבא, ולברן-רנו נחקר וננזף בידי סגן הרמטכ"ל גונז ולאחר מכן בידי נשיא צרפת ז'אן קזימיר-פרייה.
באותו יום הכחיש לברן-רנו רשמית את הסיפור באוזני עיתונאים.
סיפורו של לברן-רנו הצליח לגרום למשבר דיפלומטי.
שגריר גרמניה בצרפת הרוזן צו מינסטר נפגש עם פרייה והגיש לו מכתב מאת קנצלר גרמניה, הנסיך הוהנלוהה, אשר דרש להבהיר שגרמניה אינה קשורה לפרשה.
לאחר משא ומתן מתיש, ב-9 בינואר פורסמה הודעה רשמית מטעם ממשלת צרפת אשר הכחישה את מעורבותה של גרמניה בפרשה.
ב-1897, שינו מפקדי הצבא את טעמם, וכדי להוכיח שדרייפוס אכן אשם, הם מצאו את לברן-רנו ושכנעו אותו לחזור בו מהודאתו ולטעון כי דרייפוס כן הודה באשמה.
מספר קציני צבא אף זייפו מסמך אשר כביכול נכתב בידי לברן-רנו ביום טקס שלילת הדרגות, ובו הוא מאשר את הודאתו של דרייפוס.
ב-1899 הוא נקרא להעיד במשפט רן שם הוכח כי מסמך ההודאה מזויף.
גם לאחר שדרייפוס זוכה ב-1900, המשיך לברן-רנו לטעון שהוא אשם, ומסר הרצאות בנושא.
ב-1908 הוא התייצב יחד עם ארמאן די פאטי דה קלאם להגנת העיתונאי לואי גרגורי אשר ניסה להתנקש בחייו של דרייפוס.
ב-1898 הוא נישא לאלמנה אנגלייה עשירה, וב-1900 מונה למפקד אסקדרון פרשים.
הוא נפטר בסן-מאנדי ב-14 ביוני 1921.
ז'אן שארל גבריאל וירולו היה ארכאולוג ואשורולוג צרפתי, החופר הראשון של אוגרית.
בסוף המאה ה־20 עבר במוזיאון הבריטי ובמוזיאון האימפריאלי של קונסטנטינופול (כיום המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול).
ב־1909 היה אחראי על משלחמת ארכאולוגית באנקרה וקיסריה שבקפדוקיה, וב־1913–1914 היה אחראי על משלחת בלשנית להמדאן וטהרן.
וירולו היה מנהל מחלקת העתיקות של ממשלת סוריה המנדטורית בשנות העשרים; בסוף תקופת כהונתו החלו להתגלות שרידי העיר הקדומה אוגרית וכתביה.
וירולו, שהתמחה בעיקר באשורולוגיה, לא הבין בשפות שמיות-מערביות, ונעזר בתלמידו מאוניברסיטת סורבון עדיה גורביץ' לצורך פענוח הלוחות.
הלוחות הראשונים שהתגלו התפרסמו תחת שמו של וירולו (גורביץ' לא היה אזרח צרפתי, ולכן לא היה יכול להיות מועסק באוניברסיטה וחלקו בפרסומים הוצנע), בעיקר בכתב העת "סוריה" .
וירולו היה מחבר הספר "אגדת הכריסטוס" והאמין ב, לפיה סיפורי הברית החדשה הם מיתולוגיה ולא היסטוריה, וישו כדמות, אם בכלל התקיים, לא קשור לסיפורים המופיעים בכתבי הקודש.
שני ספרים נוספים שכתב הם "הציוויליזציה הפניקית" ו"המיתולוגיה הפיניקית" .
שארל מרטל מאנז'ו (בהונגרית: Martell Károly; 8 בספטמבר 1271 – 12 באוגוסט 1295) מהשושלת הקאפטינגית היה אביו של קארוי הראשון, מלך הונגריה.
שארל מרטל נולד ב-8 בספטמבר 1271 ובנם הבכור של המלך קרלו השני, מלך נאפולי ומריה מהונגריה, בתו של אישטוואן החמישי, מלך הונגריה.
שארל מרטל בן ה-18 מונה על ידי האפיפיור ניקולאוס הרביעי והמפלגה הכנסייתית כמלך הונגריה (1290–1295) כיורש של דודו מצד אמו, לסלו הרביעי, מלך הונגריה חסר הילדים, נגדו האפיפיור כבר הכריז קודם לכן על מסע צלב.
הוא מעולם לא הצליח לשלוט בממלכת הונגריה, שם שלט אז בן דודו אנדראש השלישי, מלך הונגריה נצר לבית ארפאד.
עם זאת, שארל מרטל הצליח לטעון את תביעתו בממלכת קרואטיה, אז באיחוד אישי עם הונגריה.
שארל מרטל מת מהמגפה בנאפולי.
בנו, קארוי (או קארוי רוברט), הצליח מאוחר יותר לזכות בכס המלכות של הונגריה.
שארל היה מוכר באופן אישי לדנטה: ב"קומדיה האלוהית", המשורר מדבר בחום על רוחו של שארל כשהם נפגשים בגן העדן של ונוס ("בפרדיסו" השמיני).
שארל מרטל התחתן עם קלמנטיה מהבסבורג (נפטרה ב-1295), בתו של רודולף הראשון, מלך גרמניה.
קארוי הראשון, מלך הונגריה (1288–1342), מלך הונגריה
ביאטריקס מהונגריה (1290–1354), נישאה ב-25 במאי 1296 עם ז'אן השני דה לה טור דו פין, דופין דו ויינואה
קלמנטיה מהונגריה (1293–1328), נישאה ליד טרואה ב-31 באוגוסט 1315 עם לואי העשירי, מלך צרפת
שארל פרו היה סופר צרפתי שהניח את היסודות למעשיות בספרות הילדים.
פרו נולד בפריז למשפחה בורגנית ידועה ומכובדת (אביו היה עורך דין וחבר בפרלמנט), והיה הצעיר מבין שבעת אחיו (לשארל היה אח תאום בשם פרנסיס שמת בגיל חצי שנה).
מבין אחיו הנודע ביותר היה קלוד, שהיה אדריכל משפיע.
שארל פרו למד משפטים, וב-1660 קיבל תשומת לב מלכותית בשל שירי תהילה שכתב ללואי הארבעה עשר.
בשנת 1671 נתמנה לחבר האקדמיה הצרפתית.
התפרנס כמזכירו של השר רב ההשפעה ז'אן-בטיסט קולבר בחצרו של לואי הארבעה עשר.
במהלך שנים אלה עם קולבר למד פרו באקדמיה המלכותית לציור ופיסול (Académie royale de peinture et de sculpture) וכן מוזיקה וכן באקדמיה המלכותית לארכיטקטורה.
אחרי מותו של קולבר פנה פרו לכתיבה.
בשנת 1687 פרסם את הפואמה "דורו של לואי הגדול" (Le Siècle de Louis le Grand), שעוררה את הוויכוח הציבורי, בניצוחו של ניקולה בואלו, בין הסופרים המודרניים לבין אוהדי הקדמונים.
עד 1694 פרסם פרו שלוש מעשיות בחרוזים:
בשנת 1697 פרסם פרו את ספרו הנודע "סיפורי אמא אווזה" (Les Contes de ma Mère l'Oye) תחת שם בנו, פייר.
פרו לא המציא את כל המעשיות.
רובן נשאבו ממקורות עממיים ועברו מפה לאוזן במשך דורי דורות, וחלקן התבססו על סופרים קודמים כמו בזילה , ואולם פרו הוא שקבע להן צורה ואת הנוסח הסופי, שהצטיין בכתיבה נוגה ופשוטה.
בתקופה שהחצר הצרפתית העריכה קישוט וליטוש התאים פרו עלילות פשוטות, ייפה את הלשון וקהל היעד שלו היה האצולה והאריסטוקרטיה.
המעשיות תורגמו לכל שפות התרבות ונעשו אהובות עד מאוד על ילדי העולם.
שָארל סימון קְלֶרְמוֹן-גָנוֹ היה דיפלומט, מזרחן וארכאולוג צרפתי.
מהבולטים בחוקרי ארץ ישראל במאה ה-19.
אביו, סימון גנו, סוציאליסט, פסל ודמות אקסצנטנרית, נפטר כששארל היה בן חמש והוא גדל תחת חסותו של איש-הרוח תאופיל גוטייה.
אחר לימודיו בבית הספר לשפות מזרחיות (École des Langues Orientales; "אקול דה לאנג אוריינטאל") נשלח ב-1867 לארץ ישראל כשהוא בן 21, והחל לשמש כמתורגמן הקונסוליה הצרפתית בירושלים, ומאוחר יותר באיסטנבול.
בעת שהותו בירושלים התמסר ללימוד אתריה הארכאולוגיים של העיר והארץ, ורכש מוניטין כאחד מחשובי חוקריה של הארץ ושל הארכאולוגיה המקראית.
בגיל 23 רכש את המוניטין שלו דרך אחד מהגילויים החשובים לארכאולוגיה המקראית - מצבת מישע שנתגלתה ב-1868. קלרמון-גנו אומנם לא גילה את המצבה, אך תרם תרומה חשובה בזיהויה, בחקירתה ובשיקומה.
כמו כן, אחראי קלרמון-גנו לגילוין ב-1870 של שלוש כתובות קבר עבריות קדומות, בכללן זו שנמצאה ב"קבר ...יהו אשר על הבית", כתובת הקבר העברית הקדומה ביותר והארוכה ביותר שנמצאה ופוענחה.
ב-1871 גילה וזיהה את אבן כתובת הסורג של בית המקדש השני, עם כיתוב ביוונית המתריע מפני כניסת נוכרים לתחום הקודש של בית המקדש.
בשנים 1873–1874 עמד בראש משלחת ארכאולוגית בריטית לארץ ישראל מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל.
באותה עת הובאה לידיעתו מציאת כתובת עברית חקוקה בסלעים ליד הכפר הערבי אבו שושה הסמוך לתל העתיק הסמוך, שעדיין לא זוהה עם תל גזר המקראית.
קלרמון-גנו השכיל לקרוא בכתובת החקוקה בסלע את המלים העבריות "תחום גזר".
יתר על כן, הוא הסיק מכך שאם מדובר בכתובת התוחמת אזור מן הדין שיימצאו בסלעים הסובבים את התל כתובות נוספות.
הוא יצא לחפש ומצא שלוש נוספות.
היו אלה הראשונות מבין שלוש עשרה כתובות תחום גזר הידועות כיום.
הוא אף הועסק בידי הצרפתים בחפירות בסוריה ובים האדום.
בשנת 1875 קיבל את אות האבירות של לגיון הכבוד.
קלרמון-גנו שירת כמשנה לקונסול ביפו בשנים 1880–1882. בתום תפקידו הקונסולרי חזר לפריז, שם המשיך לעסוק בענייני שפות המזרח.
קלרמון-גנו היה הראשון באנגליה לטעון לתרמית ולזיוף בפרשת המגילות שהציע סוחר העתיקות הירושלמי מוזס וילהלם שפירא למכירה למוזיאון הבריטי בשנת 1883. זאת לאחר שכבר בירושלים עשור קודם לכן, הוקיע את שפירא כזייפן בפרשת אוסף חרסים מואביים שמכר למוזיאון בברלין.
קביעה זו של קלרמון-גנו לגבי המגילות, אליה הצטרפו בשעתה מומחים נוספים בני התקופה, הובילה לאובדנן של המגילות ולתהייה בדיעבד בקרב חוקרים מן המאה ה-20 שמא מדובר היה באוצר ארכאולוגי שירד לטמיון, חלק משלים למגילות מדבר יהודה.
בשנת 1886 נתמנה לקונסול מדרגה ראשונה, וכן נתמנה למנהל המוסד בו קיבל את חינוכו, ועבד כפרופסור בקולז' דה פראנס.
בשנת 1896 מונה לדרגת קונסול כללי, ואחר-כך לציר בשנת 1906. בשנת 1903 השתתף בחקירת נזר סלטפרנס וכתר סאיטאפרנס.
הלובר רכש את הנזר המדובר ב-400,000 פרנקים, במחשבה שמדובר בעבודת חרשות סקיתית.
רבים מאמינים כי למעשה הנזר הוא זיוף רוסי.
קלרמון-גנו נפטר ב-15 בפברואר 1923 בפריז.
על שמו רחוב בשכונת שייח ג'ראח בירושלים.
שארלוט היא העיר הגדולה ביותר במדינת קרוליינה הצפונית שבארצות הברית.
לפי הערכות, בעיר גרים 943,476 תושבים (2024), והיא העיר ה-14 בגודלה בארצות הברית.
העיר נקראת על שמה של הנסיכה הגרמנית והמלכה הבריטית שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ.
עד להתיישבות האירופית, התיישבו בסביבה שבטים אינדיאנים, אשר מרביתם מתו כתוצאה ממחלת האבעבועות השחורות.
האזור בו יושבת כיום העיר שארלוט הייתה במהלך המאה ה-18 בצומת של דרך העגלות הגדולה, שהשתרעה מצפון לדרום, כשהצטלבה עם דרך מרכזית שהשתרעה ממזרח למערב.
בשנת 1755 הקים אדם בשם תומאס פולק במקום את ביתו ותוך 13 שנים התעבה היישוב במקום ובשנת 1768 הוכר כעיירה.
בשנת 1770 מופו הכבישים במקום, כאשר החלק של דרך העגלות שעבר בעיירה כונה רחוב "טרייד" והחלק של הדרך החוצה אותה כונה רחוב "טריון", על שם ויליאם טריון, המושל המלכותי של צפון קרוליינה.
העיירה נקראה על שם המלכה שרלוט ממקלנבורג-שטרליץ, אשתו הגרמניה של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, בתקווה למצוא חן בעיניו.
אולם היחסים עם המלך לא היו תקינים וב-20 במאי 1775, אנשי העיירה חתמו על הצהרת העצמאות של מקלנבורג, הצהרת עצמאות ראשונה בשלוש עשרה המושבות.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הייתה שארלוט נקודת חניה עבור כוחות בריטים ואמריקאים בזמנים שונים, וזכה לכינוי "קן צרעות" שניתן לו על ידי המפקד הבריטי ששבע במקום מרורים.
אמנם העיר נחשבת למוצא הפרסביטריאניזם בדרום ארצות הברית, אך נבנו בה כנסיות רבות מזרמים רבים, דבר שהקנה לשארלוט את הכינוי "עיר הכנסיות".
אוכלוסיית העיר צמחה מאוד אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית ולאחר בניית קווי רכבת בסביבת העיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נבנה בסיס צבאי ליד העיר.
מרבית מהחיילים המשוחררים נשארו לגור בעיר, דבר שגרם לזינוק שני בגודל האוכלוסייה.
תעשיית הבנקאות בעיר פרחה במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 והבנק אוף אמריקה התמקם בעיר.
ב-2008 שארלוט הוערכה כמרכז הגדול ביותר של הבנקאות אחרי ניו יורק.
בשנת 1989 פגע סופת הוריקאן בעיר וגרמה לנזק רב.
במהלך השנים 2015–2016 התרחשו כמהומות גזע רבות בעיר, כתוצאה מהרג שנוי במחלוקת של אפרו-אמריקאים בידי שוטרים.
בשטח העיר ממוקם נמל התעופה הבין-לאומי שארלוט דאגלס, שהוא השמיני בגודלו בארצות הברית.
כשדה תעופה עתודתי מנוצל שדה הנמצא בקרבת העיר מונרו.
שניים או יותר גזעים – 2.7%
בשנת 1957 התפרסמה דורותי קאונטס כאחת התלמידות האפרו-אמריקאיות הראשונות שניסתה ללמוד בתיכון הארי הארדינג בשארלוט, אך נאלצה לנטוש את בית הספר לאחר הטרדות והצקות בלתי פוסקות מצד התושבים וחבריה לכיתה.
חמישים שנים מאוחר מכן, בשנת 2008, העניק תיכון הארדינג לדורותי קאונטס תואר לשם כבוד, ובשנת 2010 היא קיבלה התנצלות פומבית מנציגי החבורה שהטרידה אותה ב-1957. תיכון הארדינג גם העניק את שמה של קאונטס לספרייה שלו, פעולה שרק לעיתים רחוקות מתבצעת עוד בחייו של אדם.
לאורך ההיסטוריה ועד היום שארלוט היא עיר פרוטסטנטית, אך בעשורים האחרונים ישנם שינויים דמוגרפיים בנושא זה.
אחד הזרמים המרכזיים ביותר בשארלוט כיום הוא הזרם הפרסביטריאניסטי.
בנוסף על זרמים אלו, ישנם עוד זרמים נוצריים כגון המתודיזם, האדוונטיזם והבפטיזם.
בשארלוט ישנה הקהילה היהודית הגדולה ביותר בקרוליינה (כולל קרוליינה הדרומית).
קהילה יהודית זו מונה כ-0.57% מכלל האוכלוסייה.
לקהילה ישנם כשני בתי כנסת (לרבות רפורמים, בית חב"ד וקונסרבטיבים), עיתון יהודי, בית ספר יסודי ומרכז קהילתי.
כ-0.32% מתושבי העיר הם מוסלמים.
כ-51.91% מתושבי שארלוט הצהירו על עצמם כדתיים אדוקים, מה שמציב את שארלוט כעיר השנייה הדתייה ביותר במדינה אחרי וינסטון סיילם.
השלטון המקומי מורכב מראש עיר הנבחר אחת לשנתיים (ללא מגבלות על אורך כהונה מצטבר) ומועצת העיר.
ראש העיר אמנם אינו יכול להצביע במליאת המועצה (אלא אם כן יש תיקו), אך הוא יכול להטיל וטו על החלטות המועצה, זאת בניגוד לעיריות רבות בארצות הברית.
את הוטו של ראש העיר ניתן לעקוף באמצעות תמיכתם של שני שלישים מחברי המועצה.
מועצת העיר מורכבת מ-11 נציגים- 7 נבחרים במחוזות בחירה וכארבעה נבחרים על ידי כלל העיר.
בניגוד לערים אחרות בקרוליינה הצפונית, הבחירות לעירייה הן מפלגתיות.
ראשת העיר הנוכחית היא וי לייס, מן המפלגה הדמוקרטית.
אמנם שארלוט נוטה להצביע למפלגה הדמוקרטית, אך ישנו ריכוז מצביעים גבוה למפלגה הרפובליקנית בדרום מרכז העיר.
בבחירות הכלליות ב-2024 65% מתושבי העיר הצביעו למועמדת הדמוקרטית לנשיאות קמלה האריס, ו-32% הצביעו למועמד הרפובליקני דונלד טראמפ.
פרנסואה ז'ורז'-פּיקוֹ היה דיפלומט צרפתי שייצג את צרפת במהלך המשא ומתן לחתימת הסכם סייקס–פיקו.
כבוגר לימודי משפטים הפך לעורך דין בבית המשפט לערעורים של פריז ב-1893 לפני שפנה לדיפלומטיה ב-1895. הוא התחיל כנספח של השגרירויות בקופנהגן ובבייג'ינג ב-1896. זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה מונה הדיפלומט הצרפתי לקונסול צרפת בביירות.
עם פרוץ המלחמה הוא נסע לקהיר ומשם ניהל קשרים עם הנוצרים המרונים בלבנון.
הוא נקרא לפריז באביב 1915 על ידי משרד החוץ כאשר פירוק האימפריה העות'מאנית התגבש בהדרגה.
ז'ורז'-פיקו היה איש משרד החוץ הצרפתי.
בשנת 1915 הגיע ללונדון על מנת לקיים משא ומתן עם הדיפלומט הבריטי מארק סייקס לקביעת אזורי השליטה של שתי המעצמות בנחלה של האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון, לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1917 נתמנה ז'ורז'-פיקו לתפקיד המושל הכללי הצרפתי של סוריה ולבנון.
ב-1897 נישא למארי פוקה, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
פיקו הוא גם קרוב משפחה (אח של סבתו) של נשיא צרפת לשעבר, ולרי ז'יסקאר ד'אסטן.
פרנסואה מארי שארל פורייה היה אדריכל והוגה דעות צרפתי, מאבות הסוציאליזם האוטופי.
פורייה נולד למשפחה של סוחרי בדים מבזנסון.
כשהיה בן 9 אביו מת והותיר אחריו, מלבד פורייה, את אשתו ושלוש בנות.
כבן זכר יחיד, פורייה נועד לרשת את העסק של אביו.
הוא קיבל חינוך כללי וקתולי בעיירת הולדתו, וב-1789 נשלח להתמחות במסחר בליון.
בעקבות החינוך הקתולי שקיבל, פורייה פיתח התנגדות לדת הנוצרית הממוסדת.
חוויותיו כמתמחה וכבנו של סוחר הביאו אותו לפתח התנגדות ותיעוב גם כלפי עולם המסחר שאותו הוא למד לראות כמלא במעשי רמייה.
פורייה עצמו היה קורבן של מעשה רמייה - דודו שניהל את העיזבון של אביו מאז מותו ב-1781, הותיר לו ב-1793 רק 84,000 ליברה צרפתית, מתוך ה-204,000 שאביו הוריש.
ב-1793 פורייה ניצל את מה שנותר מהעיזבון של אביו כדי להתחיל עסק מסחרי בליון.
באותה שנה הפכה ליון למוקד של מאבק בין הכוחות המהפכניים לכוחות האנטי-מהפכניים בצרפת והושמה תחת מצור.
בתוך האירועים פורייה ומשפחתו איבדו את מרבית הונם.
הסחורות שפורייה רכש הוחרמו על ידי היעקובינים כשהעיר נפלה לידיהם.
סוחרים רבים בעיר הוצאו להורג, אך פורייה חמק מגורל זה וברח חזרה לבזנסון.
הוא נכלא לתקופה קצרה ואחר כך שירת תקופה קצרה כקצין בחיל הפרשים בצבא הריין.
אחר כך עבד כסוכן נוסע, בעיקר באזור מרסיי, שהיה אזור עני ומוכה מחסור.
על רקע זה פורייה החל לפתח תאוריה שביסודה התנגדות לתחרות החופשית.
ב-1808 פרסם את חיבורו 'תאוריה על ארבע התנועות ועל הגורלות הכלליים', שבו הציג את השקפתו על היקום, על האנושות ועל ההיסטוריה.
באפריל 1837 עבר פורייה לדירה בפריז, שם התגורר עד מותו באוקטובר של אותה שנה.
פורייה הוא דחה לחלוטין את רעיון התיעוש וסבר שאין צורך להתמודד עם מוראות המהפכה התעשייתית משום שזו אינה אלא שגעון חולף.
השודד ומנצל את הפועלים"), חלם גם הוא שהוא "ניוטון חדש" המגלה את חוק הכבידה במערכות החברתיות.
הוא העריך כי ה'אנרכיה הקפיטליסטית' לדבריו, צפויה לכונן חברות מונופוליסטיות אשר ישעבדו את המעמד העובד תוך הקמת משטר 'פיאודליזם מסחרי', וסבר כי ההתנגדות לכך אפשרית רק מכוחן של התאגדויות אנושיות רצוניות אלטרנטיביות.
פורייה האמין בפשרה שבין עקרונות הקניין הפרטי לבין הצורך בתכנון כלכלי ובשיתוף בעבודה ובצריכה.
הוא האמין כי הקניין הוא יצר יסודי באדם, אחד מתוך שורה רחבה של יצרים שהציוויליזציה הקיפיטליסטית מגבילה.
באמצעות שיתוף אינטרסים של עבודה והון, סבר כי ניתן לשחרר יצרים אלו מצורות החיים המלאכותיות ברוח הגדרת ההנעה הבסיסית העונג שניסח הלווטיוס.
לשם כך, נדרש לשיטתו לארגן את העבודה כך שתהא הולמת את טבעו ונטיותיו האינדיוודואליות של האדם - תוך החלפת יצר המסחר ביצר לעבודה ולהתחרות.
לשיטתו, על אדם לא לעבוד בעבודה אחת יותר משעתיים ברצף, ולעבור ממלאכה למלאכה לפחות ארבע פעמם ביום - אחרת הופכת העבודה מונוטונית ומשעממת.
לשם כך סבר כי החברה צריכה להתארגן במסגרת יחידות שיתופיות אוטרקיות אותן כינה 'פאלנגות' על שם היחידות הקרביות שהנהיג פיליפ מוקדון בכיבוש יוון - ובהשאלה, ראה בפלאנגות אלו את הכוח שיפרק את המשטר הקפיטליסטי.
הפלנגה, אמורה הייתה להיות מבוססת על התאגדות של כ-1,600 איש לשם שיפור תנאי חייהם ומעלה על האינטרסים שלהם, ולהיות מחולקת לקבוצות עבודה קטנות יותר שיתחרו ביניהן, ואף בין החברים בתוך עצמן.
חברי הפלנגה אמורים היו להתגורר בבתי מגורים ענקיים המכונים 'פלנסטרי' (Phalanstère) - ואמורים היו להידמות בתכנונם לארמונות המלוכניים, כסמל לכיבוש החברה על ידי המעמד העובד.
הפלנסטרי אמור היה לספק למשפחות החברות בו את כל צורכיהם ובכללן מגורים, מזון, חינוך ותרבות, תוך חיסכון בעלויות התפעול הנובע משימוש בטכנולוגיות המתקדמות ביותר, שלהון המשותף תהיה גישה טובה יותר אליהן מאשר להון הפרטי.
פורייה התנגד לשוויון מלא בין חברי הקהילות, שיתארגנו על פי חזונו כחברות מניות.
לא כל חבר בקהילה יהיה חייב להיות בעל מניה, ולא כל בעל מניה יהיה בהכרח חבר בקהילה.
ההכנסה השנתית תתחלק בהתאם לשיטה תריסרית - חמש יחידות רווח משתים עשרה יינתנו עבור עבודה, ארבע עבור הון למחזיקי המניות, ושלוש יחידות יינתנו בגין כישרון יוצא דופן או אחריות רבה יותר בעבודה ובהנהלה.
כך - גם חברים חסרי אמצעים שיצטרפו לפאלנגה יוכלו לרכוש עם הזמן מניה בחסכונותיהם.
על פי תוכניתו חברים עניים יותר אמורים היו לקבל דיווידנדים רבים יותר מאלו העשירים.
שיטה זו אמורה הייתה לשמור על הטוב שבבעלות הפרטית אך לסלק את הרע שבהתחרות חופשית בלתי מרוסנת.
שיטה זו אמורה הייתה לקדם גם שוויון בין גברים לנשים, שכן נשים יוכלו אף הן להיות חברות ובעלות מניה, ולבחור את עבודתן.
פורייה לא זכה לראות את הפלנסטרים שלו מוגשמים בחייו, כיוון שלא מצא תומך שיממן את הקמתן.
לשיטתו לשם אחרי מותו הוקמו בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19 עשרות קומונות שנבנו בהשראת הדגם שלו, שיובא לארצות הברית על ידי תלמידו אלברט בריסביין.
על פי ההערכות התנועה הקומונאלית האמריקנית בהשראתו הקיפה כ-50 ניסיונות, והקיפה כ-200 אלף איש.
עם זאת כמעט כולן התפרקו במהירות, רובן כבר בשנה הראשונה לקיומן ורק שלושה החזיקו מעמד יותר מחמש שנים - הפאלנגה של ויסקונסין ב'עין האגם' שהחזיקה 5 שנים, חוות ברוק שהחזיקה 6 שנים והפאלנגה בנפת מונמות שבניו ג'רזי שהחזיקה קרוב ל-14 שנים.
בניגוד לעצתו של פורייה, על פיה הקמת הקולקטיב תותנה בגיוס של לפחות מיליון פרנקים וגיוס כ-1,600-1800 מתיישבים לפחות - רוב הקומונות שהוקמו בהשראתו הצליחו לגייס רק כמה עשרות אלפי דולרים, וכללו בין עשרות בודדות למאות בודדות של מתיישבים.
גורמים נוספים לכישלון הניסיונות היו חוסר התאמה של המתיישבים שבאו בחלקם הגדול מרקע עירוני והיו חסרים ידע חקלאי, מה שהוביל גם לרכישת אדמות לא מוצלחות לחקלאות - פעמים רבות בסכומים גדולים שהכניסו את הקומונות לחובות אותם לא היו מסוגלים לפרוע.
בעיה נוספת הייתה קשיים חברתיים בגיבוש הקומונות, שהורכבו פעמים רבות מאנשים מרקעים מגוונים ושונים ביותר, ואף בעלי השקפות דתיות שונות שהגבירו את החיכוכים וכן נפוצה תופעה של עזיבות שהתלוו אליהן גנבות ציוד ונכסים.
פורייה, במסגרת חשיבתו הכלכלית, התנגד למתן שוויון זכויות ליהודים, תוך שהוא טוען כי היהודים הם אומה נחותה המתבססת על עולם כלכלי של טפילות וחמסנות.
את היהדות הוא תוקף בהציגו אותה כמי ששומרת על המשטר הפטריארכלי שהוא מקור לתשוקות נקלות, לעומת הנצרות ששמרה לטעמו על "רוח החטיבה הקיבוצית" שהיא המקור לרגשות האצילות.
וכנגד היהודים הוא טוען שמתוך התמכרותם למסחר, הפכו למרגלים עבור האומות השונות, ובעתות מלחמה הם המלשינים והתליינים כאחד.
פורייה שראה במסחר בכלל אבי כל פשע ושורש כל דבר תועבה, והיה משוכנע במקביל כי היהודים הם התגלמותו של הסחר-מכר, ראה כמובן מאליו את היהודים כתגרנים נושכי נשך, טפילים בבשרה של הכלכלה הנוצרית, ומכאן גילויי השנאה כלפיהם.
גישתו זו באה לידי ביטוי בספריו: "עולם חדש" (1829), ו"התעשייה המדומה" (1833).
רבים מתלמידיו, כמו: אלפונס טוסנל (1803-1885) ופייר-ז'וזף פרודון, כרכו בעקבותיו את דרכם אל הסוציאליזם באנטישמיות.
פורייה האמין שמתן שוויון זכויות ליהודים בצרפת אינו הפתרון הנכון למצבם הנחות ולבעיות המוסריות של אומתם.
למעשה, על מנת לרפא את היהודים מקלונם המוסרי יש להעבירם מסכת של שינוי בחייהם החומריים והרוחניים, שסופה היטמעות וביטול הקיום היהודי כאומה נפרדת.
מבחינה חומרית, הוא סבר שיש לאסור על מסחר בקרב יהודים, ובמקום זאת לעודד אותם להתיישב בכפרים ובערי תעשייה, שם הם יוכלו להשתלב בחקלאות ובעבודה יצרנית שאינה מבוססת על ניצול וגזילה.
מבחינה רוחנית, פורייה המליץ על תוכנית חינוכית שתהיה נתונה לפיקוח הדוק ותביא את היהודים לרפורמה ולדחייה של דוגמות נצלניות.
שארל קסביה תומא דה קולמאר היה ממציא ויזם צרפתי.
עיצב והמציא את האריתמומטר בשנת 1820.
היה זה המחשבון המכני המוצלח הראשון שהיה מסוגל לבצע פעולות חיבור, חיסור, כפל וחילוק.
המחשבון של תומא עשה שימוש בעקרונות ממחשבונים מכניים קודמים.
הוא נחשב בזמנו כמחשבון האמין ביותר, והוא יוצר במשך כ-90 שנה.
האריתמומטר היה גדול-ממדים, ויכול היה לתפוס שולחן עבודה שלם.
שארלוט, הנסיכה המלכותית (Charlotte, Princess Royal, 29 בספטמבר 1766 – 5 באוקטובר 1828), מאוחר יותר שארלוט, מלכת וירטמברג, הייתה בתו רביעית לאחר שלושת אחיה הבוגרים של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת והמחזיקה השלישית בתואר נסיכה מלכותית.
הנסיכה שארלוט נישאה לפרידריך הראשון, מלך וירטמברג.
הנסיכה שארלוט אוגוסטה מתילדה נולדה בארמון בקינגהאם, ילדתם השלישית ובתם הבכורה של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ורעייתו שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ.
כחודש לאחר היוולדה היא קיבלה את התואר נסיכה מלכותית, השמור לבת הבכורה של מונרך בריטי מכהן.
כשאר אחיה ואחיותיה, הנסיכה שארלוט חונכה על ידי מורים פרטיים ובילתה את רוב ילדותה בארמון בקינגהאם, בארמון קיו ובטירת וינדזור.
הנסיכה שארלוט הייתה הבכורה בשלישיית הנסיכות הגדולות שהורכבה ממנה ומאחיותיה הצעירות אוגוסטה סופיה, נסיכת הממלכה המאוחדת (נולדה ב-1768) ואליזבת, נסיכת הממלכה המאוחדת (נולדה ב-1770).
ב-18 במאי 1797 נישאה הנסיכה המלכותית בארמון סנט ג'יימס לפרידריך, יורש העצר לדוכסות וירטמברג.
אלו היו נישואיו השניים של פרידריך, שהיה נשוי לפני כן לאוגוסטה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בת דודתה של שארלוט (אמה של אוגוסטה הייתה אוגוסטה, נסיכת בריטניה, אחותו של ג'ורג' השלישי).
מספר חודשים לאחר החתונה נפטר אביו של פרידריך, פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג, ופרידריך הפך לדוכס וירטמברג.
הנישואים בין בני הזוג הולידו רק בת אחת שנולדה מתה ב-27 באפריל 1798. לפרידריך היו שלושה ילדים מנישואיו הקודמים.
בשנת 1800 כבש הצבא הצרפתי של נפוליאון בונפרטה את דוכסות וירטמברג ושארלוט ופרידריך נמלטו לווינה.
שנה לאחר מכן חתם פרידריך על הסכם שלום עם צרפת בה הוא ויתר על מחוז מונבליאר (כיום בחבל פראנש-קונטה שבמזרח צרפת) וקיבל בתמורה את העיר אלבאנגן (כיום במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה).
כחלק מתהליך המדיאטיזציה הגרמנית, שהתרחש לפני קריסתה הסופית של האימפריה הרומית הקדושה, הועלה פרידריך ב-25 בפברואר 1803 לתואר הנסיך הבוחר של וירטמברג.
ב-26 בדצמבר 1805, בתמורה לתמיכתו הצבאית בצרפת, העניק נפוליאון לפרידריך את התואר מלך וירטמברג.
פרידריך ושארלוט הוכתרו כמלכים בשטוטגרט, ווירטמברג פרשה סופית מהאימפריה הרומית הקדושה והצטרפה לקונפדרציה של הריין של נפוליאון.
אולם הברית החדשה בין וירטמברג לצרפת הכעיסה מאוד את אביה של שארלוט, ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
אפילו רעייתו, המלכה שארלוט, סירבה לפנות לבתה במכתביה אליה בתואר "מלכת וירטמברג".
בשנת 1813 שינה פרידריך את נאמנותו והחל לתמוך בבנות הברית.
לאחר נפילתו של נפוליאון השתתף פרידריך בקונגרס וינה, שם אישרו הנציגים את מעמדו כמלך וירטמברג.
המלך פרידריך נפטר בשנת 1816 והמלכה שארלוט המשיכה להתגורר בארמון לודוויגסבורג המלכותי שבשטוטגרט, שם אירחה לעיתים קרובות את אחיה ואחיותיה.
בשנת 1819 היא שימשה כסנדקית לאחייניתה, ויקטוריה (בתו של אחיה, הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטראת'רן).
בשנת 1827 חזרה שארלוט לבריטניה בפעם הראשונה מאז נישואיה, שלושים שנים קודם לכן, על מנת לעבור ניתוח לריפוי הבצקת ממנה סבלה.
המלכה שארלוט נפטרה ב-5 באוקטובר 1828 בארמון לודוויגסבורג, שם גם נקברה.
שארלוט (charlotte) הוא שם למספר קינוחים ועוגות.
אחת הגרסאות הנפוצות הנקראת "שארלוט רוס" (charlotte russe, שרלוט רוסי) הוא קינוח המורכב מדפנות ותחתית עשויות לחם, עוגת ספוג או עוגיות (בישקוט או ביסקוויטים), עם מלית של מחית פרי או פודינג.
בקינוח הקלאסי השתמשו בלחם ישן טבול בחמאה, כדרך לניצול שאריות לחם.
כיום מקובל יותר השימוש בעוגת ספוג או בישקוטים.
בשל פשטות ההכנה התפתחו גרסאות רבות של שארלוט.
ברובן הקינוח מוגש קר ולכן מקובל כקינוח קיצי.
ישנן גרסאות בהן הקינוח מכוסה לאחר המילוי בחומר הדיפון.
בגרסאות אחרות אין כיסוי ולעיתים חלקן העליון מעוטר בפיסות פרי, אגוזים או עיטורי קרם.
בגרסאות מסוימות ה"קערה" מכילה שכבות עוגה/עוגיות וביניהן מילוי.
בשארלוט פירות משולבים בדרך כלל מחית פרי או פרי משומר או טרי עם פודינג או קצפת.
פירות שמקובל להכליל בשארלוט הם תות שדה, פטל, תפוח עץ, אגס, בננה.
יש המצפים את הקינוח בשכבה דקה של ג'לי באותו טעם כשל הפירות.
גרסאות ללא פרי מכילות פודינג או קרם בוואריה.
שארלוט שוקולד מכיל מוס שוקולד בין שכבותיו.
שארלוט עם קריש פירות הדר היא גרסה מודרנית לקינוח.
במטבח הרוסי והמזרח-אירופאי, "שרלוטקה"(רוסית, אוקראנית: Шарлотка, פולנית: Szarlotka) היא עוגת ספוג עם תפוחים טריים.
מקור השם "שארלוט" אינו ידוע בוודאות.
הקינוח נפוץ בכל רחבי אירופה אך עם זאת יש המייחסים את שמו למילה האנגלית העתיקה "charlyt" שפירושה "תבשיל פודינג".
אחרים מייחסים את המצאת המאכל לשף מארי-אנטואן קארם (1783-1833), אשר ייתכן וקרא לו כך על שם המלכה שארלוט (1744-1818), אימו של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, אצלו הועסק.
את גרסת ה"שארלוט רוס" של הקינוח הקדיש קארם למעסיק אחר שלו - אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
שארל פרידריך אנטוניו רנייה היה שחקן תיאטרון וקולנוע, רדיו וטלוויזיה, במאי, תסריטאי, מדבב ומתרגם גרמני יליד שווייץ.
נכד לסב צרפתי, בן לאב רופא יליד ארצות הברית ולאם גרמנייה, נולד בעיר פריבור (פרייבורג אים יכטלנד Freiburg im Üechtland ) בשווייץ
ב 22 יולי 1914, ימים ספורים לפני פריצת מלחמת העולם הראשונה.
אחרי לימודי תיאטרון בברלין, השתתף בגיל 17 בסרט חובבים "La Lettre" (המכתב) בפראג.
ב-1933, שנת עליית היטלר לשלטון, עזב את ארצו ונסע לאיטליה.
משם חזר כעבור 5 שנים בשנת 1938 והתקבל כשחקן בתיאטרון העירוני בגרייפסואלד.
אולם בשנת 1939 נאסר במחנה ריכוז ליכטנבורג ביישוב פרטין באזור סכסן-אנהלט בגלל הומוסקסואליות.
שוחרר אחרי 9 חדשים, לאחר שהתחייב, כמו אסירים משוחררים אחרים, שלא לספר לאיש על מה שראה במחנה.
פעילותו כשחקן קולנוע וכאיש תיאטרון
בשנת 1941 התחתן עם השחקנית פמלה ודקינד, בת של המחזאי פרנק ודקינד.
קשר נישואין זה סייע בידיו לשפר את מעמדו ולהתקבל על ידי אוטו פאלקנברג (1873 - 1947) לשחק ולביים על במת התיאטרון הקאמרי של מינכן Münchner Kammerspiele.
אחרי מלחמת העולם השנייה עבד בתיאטראות שונים במערב גרמניה ובשווייץ - בדיסלדורף, בוכום, ציריך, ברלין ומינכן.
כבמאי הייתה לו פעילות פורחת בשנים 1961–1962 בתיאטרון "וינר אנסמבל" בווינה.
עיסוק נוסף שהביא לו פרסום היה השתתפותו בתוכניות תיאטרון ברדיו שבהן ביצע תפקידים רבים, ביניהם דרקולה.
כדובר צרפתית רהוטה כמו אשתו פמלה, עסק רנייה גם בתרגום ספרים, במיוחד ספרי בלשים, ותסריטים מצרפתית לגרמנית.
שארל רנייה השתתף במעל מאה סרטי קולנוע וטלוויזיה.
הופעת הבכורה שלו על המסכים הייתה בתפקיד ברטרם בסרט "האשליה האחרונה" (The Last Illusion, בגרמנית Der Ruf) משנת 1949 בבימויו של יוזף פון באקי ולפי תסריט של פריץ קורטנר.
הסרט, שהשתתף בפסטיבל קאן, דן בחזרתו של פרופסור יהודי מגלות ארצות הברית לגרמניה אחרי נפילת הנאציזם.
רנייה שיחק בין השאר גם את תפקיד הרוזן לריסה בסרט "ילדי המלך" (Königskinder) בשנת 1950 ובשנת 1953 גילם דמותו של המפקח מורו ב" הכומר מסאן לורנצו" ("Der Kaplan von San Lorenzo").
שיחק תפקידים מגוונים עד גיל מתקדם, לעיתים קרובות של דמויות שליליות.
על יד אוטו אדוארד האסה (O.E.Hasse), הופיע כברון טרנטי בסרט קנריס משנת 1954, ויחד עם גרט פרבה ( Gert Förbe), ביצע את התפקיד מורטימר בגרסה חדשה של "צוואתו של ד"ר מבוז" (1962).
לקח חלק פעיל גם בסרטי הבלשים הגרמניים לפי ספריו של אדגר ואלאס.
ב-1958 השתתף בסרטו של דאגלס סירק "עת לאהוב ועת למות".
ב-1963 שיחק בתור בריגדיר באס אס בסרט "נס הסוסים הלבנים".
בין תפקידיו האחרונים היו הפרופסור ולדהיים בהכפיל (או הקסקדור) (Der Cascadeur") (1998"), והאב ב"הבלתי משוחדים"
זכתה בערכה רבה הופעתו בסרט הטלוויזיה "מארה/סאד"
אחרי מות אשתו, פמלה, בשנת 1986, שארל רנייה
התחתן שנית בשנת 1989 עם השחקנית הוותיקה סוניה צימן וחי את שנותיו האחרונות באמבך על חוף האגם שטארנברגזה.
נפטר בבאד ויסזה בגיל 87 עקב שבץ.
בנו הוא נגן הגיטרה, הזמר והסופר אנטול רנייה, בעלה של הזמרת הישראלית נחמה הנדל.
לשארל רנייה היו שלשה אחים: אנרי רנייה ניהל את מחלקת הבידור של רשות שידור הצפון- גרמני, אח אחר, אקסל רנייה היה שחקן ומפיק ברשות השידור של בוואריה, כמו כן גאורג רנייה.
שארל פגי , משורר ומסאי צרפתי.
שארל פגי נולד למשפחת פועלים בעיר אורליאן שבצרפת.
אמו עסקה בהתקנת מושבי קש לכיסאות ואביו, שהיה נגר, מת כתוצאה מסרטן הקיבה כאשר שארל היה בן מספר חודשים בלבד, והוא גדל אצל אמו ואצל סבתו.
ב-1885 נכנס לבית ספר תיכון באורליאן וקיבל מלגה שאפשרה לו להמשיך בלימודיו.
הוא השתתף בלימודי הדת הקתולית שאורגנו על ידי הקתדרלה של אורליאן.
אחרי שקיבל תעודת בגרות ב-1891, שירת בחיל הרגלים הצרפתי עד 1893. ב-1894 התקבל לאקול נורמל סופרייר בפריז, שם היה תלמידם של רומן רולן ושל אנרי ברגסון.
הוא נתפס לסוציאליזם וב-1897 פרסם את מאמרו הראשון בכתב עת סוציאליסטי.
ב-1898 ייסד ספרייה בקרבת הסורבון בפריז, שהפכה למקום מפגש של אלה שדרשו את זיכויו בדין של אלפרד דרייפוס.
ב-1900, משלא הצליח לקבל הסמכה כפרופסור לפילוסופיה, וספרייתו עמדה בפני סגירה, נפרד מחבריו הסוציאליסטים ובהם לאון בלום, וייסד כתב עת בשם "מחברות החמישה עשר" כדי לפרסם את יצירותיו ואת אלה של מחברים חדשים.
רומן רולן, זוליין בנדה, ז'ורז' סורל, דניאל הלוי ואנדרה סוארה היו בין התורמים לכתב עת זה, שהתקיים עד מותו של שארל פגי ב-1914.
הוא היה מתומכיו של המנהיג הסוציאליסטי ז'אן ז'ורס עד 1907, כאשר חזר בתשובה לאמונה הקתולית, והחל להאשים את ז'אן ז'ורס בבגידה בצרפת ובסוציאליזם.
ב-1908 כתב לידידו ז'וזף לוט: "מצאתי את האמונה...
אני קתולי." ב-16 בינואר 1910 פרסם את המחזה "מסתורי הצדקה של ז'אן ד'ארק", שבו ביטא את חזרתו בתשובה.
למרות זאת, לא היה רצוי בחוגי הכנסייה הקתולית בגלל שהעז לתקוף את סמכותה.
ב-1912 וב-1913 עלה לרגל לקתדרלת שארטר, אך מעולם לא עבר קונפירמציה.
הוא התנתק מן השמאל הפוליטי, תקף את הסוציאליזם על עמדותיו נגד הדת ובזכות הפציפיזם והצטרף אל המחנה הלאומי שהשתוקק לצאת למלחמה נגד גרמניה כדי להשיב לצרפת את הטריטוריה שאיבדה במלחמת צרפת–פרוסיה.
יצירתו של שארל פגי עוסקת בערכיו היסודיים של האדם כמו אלה של העבודה האדמה והמשפחה.
אלה הם ערכים המועדפים על הפטריוטים.
מחזהו "שער הכניסה המסתורי של המידה הטובה השנייה" (1912), שנכתב בסגנון פואמה, הודפס יותר מ-60 פעם, והיה אהוב ביותר על הגנרל שארל דה גול.
במסה "הכסף" (1913) שארל פגי מותח ביקורת על המודרניזם ועל הקִדמה, בהצביעו על אפסיותו של האדם המתיימר לרשת את אלוהים, ועל השפל המוסרי שאין בכוחו של האדם המודרני להימלט ממנו.
בכתב העת "מחברות החמישה עשר" כתב: "האדם המודרני נמצא במצב של מבוכה מבחינה מצפונית.
לצערנו עלינו לומר כי העולם המודרני נמצא בכל רע."
כאשר שירת כקצין מילואים בספטמבר 1914, ערב הקרב הראשון על המארן, שארל פגי נהרג מכדור שנורה בראשו, בעת שהפציר בחייליו לא לאפשר לגרמנים להשתלט על אף שעל של אדמת צרפת.
הנסיכה שארלוט מבלגיה (7 ביוני 1840 – 19 בינואר 1927) הייתה נסיכת בלגיה, קיסרית מקסיקו ואשתו של מקסימיליאן הראשון ממקסיקו.
שארלוט ידועה גם בשם קרלוטה ממקסיקו.
שארלוט נולדה ב-7 ביוני 1840, ללאופולד הראשון, מלך הבלגים ואשתו השנייה לואיז-מארי, נסיכת אורליאן.
שארלוט נקראה על שמה של אשתו הראשונה של אביה, שארלוט הנסיכה מווילס אשר מתה במהלך הלידה של בנה הבכור בשנת 1817. שארלוט הייתה בת-דודתה של מלכת בריטניה, ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט.
אחיה היה לאופולד השני, מלך הבלגים.
בצעירותה, שרלוט דמתה לאמה, ונודעה כיפה, בעלת תכונות עדינות.
בשילוב עם מעמדה כבתו היחידה של המלך לאופולד, היא הייתה כלה נחשקת.
במהלך 1857 נישאה הנסיכה שארלוט לארכידוכס מקסימיליאן מאוסטריה, אחיו של קיסר אוסטריה פרנץ יוזף הראשון.
בני הזוג בחרו לבנות את ביתם בקרבת העיר טרייסטה, בטירת מירמרה שנבנתה במיוחד עבורם.
בשנת 1864 הוכתר מקסימיליאן לקיסר מקסיקו במקסיקו סיטי.
שארלוט, בעקבות המעבר לארץ דוברת ספרדית, שינתה את שמה והפכה לקיסרית קרלוטה ממקסיקו.
לבני הזוג, שנודעו כזוג אוהב ומאושר, לא היו ילדים, ולכן הם אימצו את שני נכדיו של אגוסטין הראשון, מי שהיה קיסר מקסיקו בשנת 1820. הזוג ייעד את אוגוסטין, בנם המאומץ הבכור, ליורש העצר בשם "הוד מלכותו, נסיך איטרובידה".
ימי שלטונם של מקסימיליאן ואשתו במקסיקו ארכו 3 שנים בלבד.
עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1865, הביעה ארצות הברית נכונות לתמוך ברפובליקנים המקסיקנים וסיפקה להם נשק.
ארצות הברית פלשה לשטחים דרומית מארצות הברית וכבשה שטחים בדרום ארצות הברית של היום (כגון טקסס), תוך ספיגת אבדות כבדות.
הדרישה הייתה שחצי הכדור המערבי חייב להיות בשליטה אמריקאית ולאירופה אין מקום בחלק זה של העולם וזאת לפי דוקטרינת מונרו.
בשנת 1866 נסוג נפוליאון השלישי בראשות הצבא הצרפתי ממקסיקו, דבר אשר האיץ את נפילת שלטונו של מקסימיליאן.
הקיסרית שארלוט יצאה לאירופה בשנת 1864 על מנת לנסות לגייס תמיכה לשלטונו של בעלה, בפריז, וינה ולבסוף ברומא, אצל האפיפיור פיוס התשיעי.
לאחר שכל מאמציה כשלו, סבלה שארלוט ממשבר רגשי עמוק (ויש הטוענים כי סבלה מאי שפיות) ולא שבה מעולם למקסיקו.
בשנת 1867 כאשר הקיסר מקסימליאן הוצא להורג על ידי בניטו חוארס ושותפיו, החריפה פגיעותה הנפשית של שארלוט.
היא החליטה לחיות חיי בדידות והסתגרות בטירת בוכאוט בעיר מייזה, בלגיה, שם נפטרה ב-19 בינואר 1927.
בטירת מירמרה מוצגים חדרי מגוריהם המפוארים של שארלוט ובעלה בטרם נסיעתם למקסיקו.
שארל פיליפ עיסאווי (1916 - 8 בדצמבר 2000) היה כלכלן והיסטוריון ממוצא מצרי שעסק במזרח התיכון.
נמנה עם סגל אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת פרינסטון.
עיסאווי היה מחלוצי המחקר של ההיסטוריה הכלכלית של האימפריה העות'מאנית בתקופתה המאוחרת ושל מדינות ערב.
עיסאווי נולד בקהיר למשפחה ממוצא סורי שהשתייכה לכנסייה הסורית-אורתודוקסית.
למד בוויקטוריה קולג' שבאלכסנדריה ולאחר מכן בקולג' מגדלנה שבאוניברסיטת אוקספורד.
החל ב-1937 שירת בממשל המצרי; תחילה במשרד האוצר המצרי ולאחר מכן בבנק הלאומי המצרי.
מ-1943 החל להרצות באוניברסיטה האמריקאית בביירות וב-1947, בה סיים להורות בביירות, יצא לאור ספרו הראשון, "Egypt: An Economic and Social Analysis".
המהדורה הראשונה של הספר אזלה ולאחר מכן אסרה הצנזורה המצרית (במשטר המלוכני) את המשך הוצאתו לאור.
בשנים 1948–1955 כיהן במחלקה לעניינים כלכליים במזכירות האו"ם.
ב-1951 החל להרצות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ובשנים 1964-1962 ניהל את "המכון ללימודי המזרח הקרוב והתיכון" באוניברסיטה.
ב-1975 עבר לאוניברסיטת פרינסטון, שם התיידד עם המזרחן, ברנרד לואיס, למרות חילוקי הדעות הפוליטיים ששררו ביניהם.
ב-1986 פרש מהוראה בפרינסטון ועבר להרצות באוניברסיטת ניו יורק, שם לימד בשנים 1987–1991, אז פרש סופית מהוראה.
רובם עסקו בהיסטוריה הכלכלית של המזרח התיכון בעת החדשה, כולל עיסוק בנושא הנפט ובשילוב שבין ההתפתחויות הפוליטיות והכלכליות באזור.
הוציא סדרה בת ארבעה ספרים שעסקו בהיסטוריה של כלכלת המזרח התיכון והיוו למעשה אוסף של תרגומים וקטעים נבחרים מפרסומים של חוקרים אחרים שלוו בהתייחסויותיו לנושאים השונים.
בשנות ה-60 עסקו חלק מפרסומיו בתאוריות החדשניות של פיתוח כלכלי , שהיו אז נושא פופולרי בכלכלה ובאפשרות יישומן בכלכלות העולם הערבי.
עמיתו, ברנרד לואיס, העריך לאחר מותו, כי חיבוריו החשובים היו ספריו שעסקו במצרים וסדרת ספרי ההיסטוריה הכלכלית שחיבר.
אחד מספריו, "Egypt in Revolution", שיצא לאור ב-1963, נתרגם לעברית בשם, "מצרים במהפכה".
שארל-ז'אק פּוֹנְסֶה (צרפתית: Charles-Jacques Poncet; 1655, פראנש-קונטה – 1706, איספהאן, פרס) היה רוקח צרפתי שהתגורר בעיקר בקהיר וונודע בזכות מסעותיו לאתיופיה והספר שכתב על אודותיה.
פּוֹנְסֶה, שהתגורר במצרים מאז שנת 1687, הוזמן על ידי קיסר אתיופיה ייאסו הראשון כדי לטפל בו ובבנו מפני מחלת הצרעת.
הוא יצא למסע בחודש מאי 1698 והגיע לבירה גונדר ביולי 1699. הוא שהה בגונדר במשך תשעה חודשים וטיפל בקיסר ובבנו.
בעקבות מסעו כתב את הספר "מסע לאתיופיה בשנים 1698, 1699 ו-1700", שחשיבותו העיקרית היא בכך שזהו המסמך האירופי היחיד המתאר את הנעשה במדינה בשנים אלה.
אחת ממטרותיו של פונסה הייתה לבסס קשרים דיפלומטיים בין אתיופיה לצרפת, אך הדבר לא צלח, ומסיבה זו לא זכה ספרו להערכה בימיו.
פונסה ניסה להגיע לאתיופיה פעם נוספת בשנת 1702, אך הדבר לא עלה בידו עקב מלחמת אזרחים שהתחוללה במדינה.
שארל פלה היה מזרחן צרפתי, יליד אלג'יריה, הידוע בעיקר בתחום חקר הציוויליזציה הערבית והאסלאמית.
פלה היה פרופסור בסורבון וחבר המכון של צרפת (Institut de France).
שארל פלה נולד בשנת 1914 ביישוב סוק אהראס במחוז קונסטנטין למשפחה צרפתית מחבל דופינה שהתיישבה באלג'יריה בסוף המאה ה-19. בשנת 1924, עבר עם משפחתו למרוקו.
פלה למד וסיים את מבחני הבגרות בתיכון הצרפתי ע"ש ליוטיי בעיר קזבלנקה.
פלה התחיל בחקר השפות הברבריות, אולם התמקד בשפה הערבית.
בשנת 1935 סיים תואר ראשון בערבית באוניברסיטת בורדו, כשבאותה תקופה כבר לימד כמורה במכללה במרקש.
באותה שנה, זכה לדיפלומה לערבית גם מטעם המכון "ללימודים גבוהים מרוקניים".
בין השנים 1935 - 1946 שרת במסגרת הצבא הצרפתי (בלשכה ל"עניינים צבאיים מוסלמים").
בסוף שירותו מילא את תפקיד ראש שרות העיתונות של הנציב הגבוה הצרפתי בדמשק.
בדומה לז'אק ברק, שארל פלה הגיע לקריירה מדעית טהורה ומזהירה לאחר תקופה של עבודה בשירות המִנהל הקולוניאלי הצרפתי.
סיים לימודי agregation לערבית בשנת 1946, ולאחר תקופה קצרה של עבודה בשרות משרד החוץ, החל משנת 1946 לימד כמורה בתיכון היוקרתי "לואי לה גראן" בפריז.
בין השנים 1951–1956 החליף את רז'י בלאשר ולימד בבית הספר הלאומי לשפות מזרחיות בנות זמננו.
בשנת 1956 ירש את מקומו של אווריסט לוי פרובנסל והיה לפרופסור בסורבון וראש המחלקה לאסלאמולוגיה עד לפרישתו המוקדמת ב-1978, בגיל 64.
פלה היה חבר במערכת של כתבי עת בינלאומיים חשובים בתחום חקר האסלאם, כולל בדלהי ובקראצ'י.
נודע ב-30 מאמריו על חייו ופעילותו של הסופר הערבי אל ג'אחיז מהמאה התשיעית ובתרגומיו מערבית לצרפתית של ספריו - "ספר הקמצנים", "ספר הפרדים" והספר המיוחס לג'אחיז - "ספר הכתר", כמו כן בעבודת הדוקטורט שלו Le Milieu bas̩rien et la formation d'al-Ǧah̩iz̩ (הסביבה הבצרית ועיצוב אישיותו של אל-ג'אחיז).
בין השנים 1962–1979 עבד פלה על תרגום ספרו של ההיסטוריון והגאוגרף הערבי אל-מסעודי מהמאה העשירית, שדות המרעה של הזהב ומכרות האבנים היקרות, בעקבות התרגום הקודם מהמאה ה-19 של ברבייה דה מנאר ופאווייה דה קורטיי.
הספר, בתרגומו ובעריכתו של פלה כלל 3500 דפים - מתוכם חמישה כרכים - הטקסט בערבית, שני כרכים מוקדשים למפתח מילים אנציקלופדי ושלשה כרכים כללו את התרגום לצרפתית.
שארל פלה לקח חלק פעיל בעריכת שבעת הכרכים הראשונים של המהדורה השנייה של "האנציקלופדיה של האסלאם" בחסות האיחוד האקדמי הבינלאומי.
כתב בה את החלקים הקשורים לצרפת ומאות ערכים.
פלה השתתף גם במפעל כתיבת המילון אנגלי-ערבי-צרפתי שניזום על ידי רז'י בלנשר.
פרט לעניין שגילה בספרות הערבית שנוצרה בשטח עיראק של היום במאות ה 9–10, כתב פלה גם מאמרים על תולדות מרוקו וספרד בימי שלטון המורים.
כתב גם על נושאים אסטרונומים - על לוח השנה מקורדובה ,על לוחות שנה ממצרים ועל האסטרולאב של אר-רודאני, כמו כן על דקטילונומיה - הספירה בעזרת האצבעות.
כדובר השפה הערבית על בוריה, יצא לסיורי הרצאות בערבית בארצות ערביות ואסלאמיות רבות.
פלה נפטר ממחלה קשה ב-28 באוקטובר 1992.
1953 - הפרס בורדן של האקדמיה לספרות יפה -בעד התרגום של "ספר הקמצנים" מאת אל ג'אחיז.
1981 - פרס התקציב (prix du Budget) של האקדמיה למדעים - עבור תרגום "ערבות הזהב" מאת מסעודי.
1984 - חבר באקדמיה לספרות יפה ולכתובות (ב"מכון של צרפת") לפי המלצת קלוד כאהן ואחרים.
חבר האקדמיה ההודית לשפה הערבית.
אחד האודיטוריומים בסורבון נושא את שמו.
מילים ערביות מסווגות לפי משמעות ומילון יסודי של הערבית המודרנית)
1968 - Curiosities of Glass Making (פרטים פחות ידועים על יצור הזכוכית)
1989 - Quelques grafitti arabes du Moyen Age - קובץ שירה ערבית שנכתבה על חומות אספהאן במחצית הראשונה של המאה ה-10
(הספרות הערבית מתחילתה ועד תקופת בית אומיה: הרצאות בערבית מאת קרלו אלפונזו נאלינו, תרגום לצרפתית לפי הגרסה האיטלקית של מריה נאלינו)
-, 1951 - (Kitāb al-buhalā', (ספר הקמצנים - מאת 'עמר אבן-באחר אל גא'חיז) תרגום מערבית
(אל מוקדסי - תיאור המערב המוסלמי במאות ה 4–10, טקסט ערבי, תרגום לצרפתית, עם מבוא, הערות שוליים ומפתח דברים)
(ספר הכתר - המיוחס לאל ג'אחיז) תרגום מערבית
1873, 1961 (עריכה של לוח השנה מקורדובה מאת אבו ל-חסן 'עריב אבן סעד אל- כתיב אל- כורתובי)
Shiloah, Edmund Bosworth, Emilio Garcia Gomez (עולם האסלאם: אמונות, אנשים, תרבות (ציוויזיליזציות גדולות) מאת ברנרד לואיס, לואיס ריצ'רד אטינגהאון, אולג גרבאר, רוג'ר סייבורי, א.
סברא, פריץ מייק, שארל פלה, אמנון שילוח, אדמונד בוסוורת, אמיליו גרסיה גומס)
(ליוואט - הומוסקסואליות - פורסם ללא שם המחבר - בפרק "מיניות: יחסים ארוטיים בין גברים בחברות המוסלמיות - באנציקלופדיית האסלאם בעריכת א.
dans Robert Brunschvig et Toufic Fahd Le Shiisme Imamite, 1970 (מסעוד והאימאמיזם - בספר "השיעה האיממיסטי" מאת רובר ברונשוויג ותופיק פאהד)
שארל שמברלן היה פיזיקאי ומיקרוביולוג צרפתי שפיתח פילטר חרסינה מיוחד לטיהור נוזלים ממיקרואורגניזמים, שבעזרתו הוכח קיום הווירוסים.
שמברלן גילה במקרה את החיסון לכולרה של עופות ותרם רבות לפענוח סתירות במחקרים, שנבעו מטיהור בלתי מספיק.
שארל שמברלן עבד עם לואי פסטר במכון פסטר, ובמהלך מגפה של טיפואיד, בפריז, בשנת 1884, פיתח פילטר בעל נקבים זעירים כל כך עד שחיידקים לא יכלו לעבור דרכו.
הפילטר נקרא על שמו, "פילטר שמברלן" או "פילטר שמברלן-פסטר".
פילטר זה נחשב לאוטוקלב הראשון.
שארל פלומיה היה בוטנאי ומגלה ארצות צרפתי, הנודע בעיקר בשל חקר צמחיית מרכז אמריקה.
גילויו אוגדו בספר 'Nova Plantarum Americanarum Genera' ('סוגי צמחים אמריקאיים חדשים') שפורסם בשנים 1703–1704. הוא מונה להיות הבוטנאי המלכותי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
על שמו נקרא הסוג פלומריה, השייך למשפחת ההרדופיים.
בגיל 16 הצטרף למסדר הקתולי מינים (Minim).
בצעירותו, הקדיש את חייו לחקר המתמטיקה והפיזיקה, וקנה לו שם כשרטט וצייר מעולה.
לאחר מכן, נשלח למנזר הצרפתי טריניטה דאי מונטי (Trinità dei Monti) ברומא, שם למד בוטניקה מידי הבוטנאי פאולו בוקון.
לאחר שחזר לצרפת, הוא העמיק בלימוד התחום, תחת הבוטנאי ז'וזף פיטון דה טורנפור, והצטרף למסעות החקר שלו.
פלומיה הרבה לחקור את חופי פרובאנס ולנגדוק.
עבודתו העצמאית החלה בשנת 1689, כאשר הצטוות לבקשת המלך לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לאספן ז'וזף דונאט סוריאן למסע חקר לאיים האנטילים שבמרכז אמריקה, ושימש כמאייר וסופר של המשלחת.
בעקבות הצלחת המסע, שתועד בספר 'תיאור הצמחים של אמריקה' (Description des Plantes d'Amérique) שפורסם בשנת 1693, מונה פלומיה לבוטנאי המלכותי של לואי הארבעה עשר.
פלומיה ערך שני מסעות נוספים לאיים האנטילים.
בעת שהותו שם, הוא נעזר בבוטנאי הדומיניקני ז'אן-בטיסט לאבא.
הם אספו חומר בהיקף עצום ורב ערך, שתועד בחיבור 'Nova Plantarum Americanarum Genera' ('סוגי צמחים אמריקאיים חדשים').
בשנת 1704 יצא פלומיה למסעו הרביעי; מטרתו הייתה מציאת עץ הקינה, שנודעו לו סגולות רפואיות רבות, בפרו שבאמריקה הלטינית.
אך הוא חלה בדלקת האדר עוד בתחילת המסע, בשהותו בספרד, ובסופו של דבר מת סמוך לעיר קדיס שבאנדלוסיה.
במותו הותיר אחריו כרכים רבים של כתבים, תיאורים בוטניים וכ-6,000 איורים של צמחים ובעלי חיים, בעיקר ציפורים ודגים.
חלקים מאלו פורסמו לאחר מכן על ידי הבוטנאי הרמן בוהרב.
פלומיה היה מוערך ביותר בקרב הבוטנאים בני דורו, הערכה שאותה ביטאו ז'וזף פיטון דה טורנפור וקארולוס ליניאוס בקריאת הסוג פלומריה, המוכר גם בשם העממי 'פיטנה', על שמו.
בין שאר תגליותיו, הייתה כנימת קוצ'יניל, כנימת מגן שבאמצעותה הופק צבען אדום על ידי הילידים במרכז אמריקה.
חומר זה נסחר בהיקף רחב באותה תקופה.
כמו כן הוא תיאר לראשונה את הסוג פוקסיה.
מוריס פול אוגוסט שארל פברי (צרפתית: Maurice Paul Auguste Charles Fabry; 11 ביוני 1867, מרסיי – 11 בדצמבר 1945, פריז) היה פיזיקאי צרפתי.
מוריס פברי סיים את לימודיו באקול פוליטקניק וקיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת פריז בשנת 1892. הוא התמחה בתחום האופטיקה והספקטרוסקופיה.
ב-1904 הוא התמנה לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת מרסיי, שם הוא בילה 26 שנים.
בשנת 1913, פברי יחד עם הנרי בויסון (Henri Buisson) גילו את שכבת האוזון.
באופטיקה, פברי גילה הסבר לתופעה של טבעות ההתאבכות.
בשנת 1921 יחד עם עמיתו אלפרד פרו המציאו את האינטרפרומטר פברי-פרו.
בנוסף ב-1921 פברי מונה לפרופסור לפיזיקה כללית בסורבון, האוניברסיטה בפריז, ומונה גם למנהלו הראשון של מכון האופטיקה החדש.
ב-1926 פברי הפך גם לפרופסור במכון הפוליטכני בפריז.
ובנוסף, הוא היה המנהל הכללי הראשון של בית הספר הגבוה לאופטיקה (Institut d'optique théorique et appliqué) ומנהלו של המכון הגדול לאופטיקה ("grande école" École supérieure d'optique).
במהלך הקריירה שלו פברי פרסם 197 מאמרים מדעיים, 14 ספרים, ומעל 100 מאמרים פופולריים.
על ההישגים המדעיים החשובים שלו הוא קיבל בשנת 1918 את מדליית רמפורד, המדליה המלכותית של לונדון.
בארצות הברית עבודתו הוכרה על ידי האקדמיה הלאומית למדע ובשנת 1919 הוא קיבל את מדליית דרפר (Henry Draper Medal) .
בשנת 1921 קיבל את מדליית בנג'מין פרנקלין ממכון פרנקלין.
בשנת 1927 הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים.
שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג (23 בינואר 1896 – 9 ביולי 1985), הייתה הדוכסית הגדולה השביעית של לוקסמבורג.
שארלוט כיהנה כדוכסית גדולה בין השנים 1919–1964.
שארלוט נולדה לגיום הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה אנה, נסיכת פורטוגל.
שארלוט הייתה בתו השנייה של גיום והשנייה בתור לכתר.
לאחר מותו של גיום, התמנתה אחותה הבכורה מארי-אדלייד לדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, אולם בעקבות ביקורת של נתיניה על התנהלותה במלחמת העולם הראשונה היא נאלצה לוותר על כיסאה.
בעקבות התפטרותה, מונתה שארלוט לדוכסית הגדולה של לוקסמבורג.
הדוכסית שארלוט התחתנה עם פליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה, בן הדוד שלה, בנובמבר 1919, ונולדו להם שישה ילדים.
בנה הבכור ז'אן, היה יורש העצר ולאחר ששארלוט ויתרה על כסאה הוא מונה לדוכס הגדול של לוקסמבורג ב-1964.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, הבטיחה גרמניה כי היא תשמור על הנייטרליות של לוקסמבורג.
למרות זאת, משפחת המלוכה החליטה לעזוב את לוקסמבורג.
ב-9 במאי 1940 צבא גרמניה פלש ללוקסמבורג, למרות ההבטחה, באותו הזמן משפחת המלוכה נמצאה בארמון קולמר-ביירז'.
בו ביום, המלכה העבירה בישיבת השרים החלטה שהממלכה תעבור לחסות צרפתית.
הדוכסית הגדולה שארלוט אמרה על ההחלטה: "החלטה קשה, אך הכרחית".
בעקבות ההחלטה, שארלוט עברה לארמון מונטאסטרו (Château de Montastruc) שבמחוז דורדון בדרום צרפת.
היא קיבלה אישור מספרד לעבור בשטחה אך לא לעצור בשטחה, ועברה לפורטוגל דרך ספרד.
הרייך השלישי הציע לה לחזור ללוקסמבורג ולקבל בחזרה את כל סמכויותיה אך היא ענתה להם: "ליבי אומר כן, אך המוח שלי אומר לא".
בשנת 1943 היא התיישבה סופית בלונדון יחד עם הממשלה הלוקסמבורגית, משם ניהלה את ההתנגדות בלוקסמבורג דרך ה-BBC.
אחותה הצעירה של הדוכסית הגדולה, אנטוניה, נסיכת לוקסמבורג שהייתה נשואה לרופרכט, נסיך הכתר מבוואריה, הוגלתה עם משפחתה למחנה הריכוז דכאו, שם עברה עינויים שככל הנראה תרמו למותה המוקדם בשנת 1954. בנה של הדוכסית הגדולה, יורש העצר ז'אן גויס למשמר האירי.
ב-1956 האפיפיור פיוס השנים עשר העניק לשארלוט את ורד הזהב.
סיום שלטונה התאפיין בייסוד המוסדות האירופאיים ובנובמבר 1964 ויתרה על כסאה לטובה בנה הבכור, ז'אן.
ב-1970 מת בעלה פליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה, וב-9 ביולי 1985 מתה שארלוט בפישבאך ונקברה בקתדרלת נוטרדאם בלוקסמבורג.
ב-6 בנובמבר 1919 התחתנה שארלוט עם פליקס, נסיך בורבון-פארמה, בנו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה, ומריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל ממנו נולדו לה 6 ילדים:
ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג (1921–2019), התחתן עם ז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה
מארי גבריאל, נסיכת לוקסמבורג (1925–2023), התחתנה עם קנוד יוהאן, רוזן הולשטיין-לדרבורג
שארל, נסיך לוקסמבורג (1927–1977), התחתן עם ג'ואן דילון, בתו של קלרנס דאגלס דילון, מזכיר האוצר של ארצות הברית בממשליהם של הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון.
אליקס, נסיכת לוקסמבורג (1929–2019), התחתנה עם אנטואן, נסיך לינייה השלושה עשר
הדוכסית הגדולה שארלוט הייתה צאצאית של שושלות המלוכה של בית בורבון, בית ברגנסה של פורטוגל, בית הסן, נסיכות הוהנלוהה-לנגנבורג, בית לוונשטיין-ורטהיים, בית אסקניה (אנהלט), בית סקסוניה-הילדבורגהאוזן (ענף של בית וטין) ובית נסאו-ויילבורג.
שארל רובר רישֶה היה רופא ופיזיולוג צרפתי שהיה חלוץ בתחומי מחקר מגוונים כמו הנוירוכימיה, העיכול, כיווצי השרירים, ויסות החום אצל בעלי החיים ההומיאותרמיים והנשימה.
בשנת 1913 הוא זכה בפרס נובל לרפואה ולפיזיולוגיה על תגלית האנפילקסיס.
רישה כיהן כפרופסור לפיזיולוגיה בפקולטה לרפואה בפריז בשנים 1887–1925.
ברוח התקופה הפך רישה לחסיד האאוגניקה ובשנים 1920–1926 היה יושב ראש החברה הצרפתית לאאוגניקה.
בנוסף הקדיש שנים מחייו לעיסוק בתופעות הפאראפסיכולוגיה ובספיריטואליזם כשהאמין שיש להן בסיס פיזיולוגי לא ידוע.
היה אקלקטי ופרפקציוניסט בעיסוקיו ותחביביו.
שארל רובר רישה נולד בפריז בשנת 1850, בנם של האנטומיסט והכירורג אלפרד רישה (1891-1816), פרופסור לכירורגיה קלינית בפקולטה לרפואה בפריז, ושל אז'ני רנואר (Renouard).
סבו מצד האם היה המשפטן והפוליטיקאי שארל רנואר (1878-1794), יועץ בבית המשפט העליון של צרפת, שעורר בנכדו את האהבה לספרות, לפילוסופיה ולסוציולוגיה, והרדיפה אחרי החופש, השלום והצדק.
סבא רבא שלו היה מהנדס הבניין פייר-סימון ז'יראר (1836-1765).
רישה למד בתיכון "בונפרט" בפריז, בו התלבט האם להמשיך במסלול מדעי או ספרותי.
בעת לימודי הרפואה בפריז עבד רישה כסטאז'ר בבית החולים סלפטרייר.
עבד כ-interne במחלקה כירורגית בראשות ל.
לה-פור (Le Fort) ובאותו זמן הוקסם על ידי הפסיכולוגיה וחקר את תופעות הסהרוריות.
בשנת 1869 הוא סיים את לימודי הרפואה עם התואר MD.
תופעות פסיכולוגיות מסוגים שונים -סהרוריות, אנסתזיה עם פיצול אישיות, השראת הזיות מלאכותיות, אותן ראה במחלקה הכירורגית הביאו אותו לוותר על הקריירה כירורגית ולהתמחות בפיזיולוגיה.
לצורך התמחותו, בשנים 1873–1875 תוך כדי סטאז' במחלקת נשים למד רישה היפנוזה וערך ניסויים היפנוטיים.
ז'אן-מרטן שארקו התחיל בשנת 1878 במחקריו המפורסמים על ההיפנוזה, בין היתר, גם בהשפעת רישה.
בשנים 1876–1882 עבד רישה במעבדה של אטיין ז'ול מארה בקולז' דה פראנס על מנת ללמוד את השיטות הגרפיות שמארה השתמש בהן לשם קליטת התנועות.