tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-27 בינואר פורסם בטיימס כי קצין בכיר בצבא לבנון ואחרים הדליפו מידע סודי לחזבאללה במהלך הפסקת האש עם ישראל, וסיכנו את המשך קיומה.
צה"ל בקשר עם מנגנון הפיקוח ליישום הפסקת האש ומעביר באופן תדיר מידע רלוונטי על מנת לסכל העברות אלו".
בהמשך פורסם כי על אף המאמצים שנעשו, בצה"ל העריכו כי חלק מהעברות הכספים בוצעו בהצלחה.
ממשלת לבנון מנעה 3 טיסות מטהראן לביירות.
פורסם לגבי אחת הטיסות שהיה במטוס כסף אשר נועד לחזבאללה.
לפי עיתון אל-אח'בר, המזוהה עם חזבאללה, טיסות אלה נמנעו כתוצאה מפניה ישראלית לוועדת הפיקוח על הסכם הפסקת האש.
בעקבות הצעד הלבנוני פרצו הפגנות סוערות מחוץ לנמל התעופה בביירות, ותומכי חזבאללה הציתו צמיגים וחסמו את הכביש המוביל לנמל.
לבנונים תומכי חזבאללה תקפו באלימות כלי רכב שבתוכו היו אנשי יוניפי"ל, כולל את סגן מפקד הכוח.
ב-13 באוגוסט 2025 אמר הרמטכ"ל, אייל זמיר ש"מאז הפסקת האש, יותר מ-240 מחבלים שחוסלו וכ-600 תקיפות מהאוויר".
הסכם טורון 1466, שידוע גם כהסכם טורון השני (בפולנית: drugi pokój toruński; בגרמנית: Zweiter Friede von Thorn), היה הסכם שלום שנחתם בעיר הנזה טורון (ת'ורן) ב־19 באוקטובר 1466 בין קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין לבין המסדר הטווטוני שהביא לסיום מלחמת שלוש־עשרה השנים, הארוכה שבין מלחמות פולין–טווטונים.
ההסכם נחתם ב"אולם ארטוס", ואחריו נערכה מיסת חגיגית בכנסייה הפרנציסקנית הגותית כנסיית העלייה לשמיים של מרים הבתולה לציון חתימת הסכם השלום.
הסכם השלום סיים את מלחמת שלוש־עשרה השנים, שהחלה בפברואר 1454 במרד הקונפדרציה הפרוסית בראשות ערי דנציג (גדנסק), אלבינג (אלבלונג), קולם (חלמנו) וטורון; וכן האצולה הפרוסית, נגד שלטון המסדר הטווטוני במדינת המסדר הטווטוני, במטרה להצטרף אל ממלכת פולין.
שני הצדדים הסכימו לפנות לאישור האפיפיור פאולוס השני ופרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך הצד הפולני הדגיש (והצד הטווטוני קיבל) שאישור כזה איננו תנאי לתוקף ההסכם.
שיחות השלום נערכו בניישאווה (כמאלה ניישפקה) מ־23 בספטמבר 1466, ובשלב הסופי הועברו לטורון.
בהסכם ויתר המסדר הטווטוני על כל התביעות לטריטוריות של פומרניה דנציג/מזרחית וחלמנו, שאוחדו מחדש עם פולין, וכן על אזור אלבינג (אלבלונג), מריינבורג (מאלבורק) ובישופות ורמיה, שהוכרו אף הם כחלק מפולין.
החלק המזרחי נותר בידי המסדר הטווטוני כפייף וכמדינת חסות של פולין, ונחשב גם הוא לחלק בלתי־נפרד מן "הממלכה הפולנית האחת והבלתי־ניתנת לחלוקה".
הדיוקסיה הרומית־קתולית של חלמנו הפכה לסופרגנית של ארכיבישופות גנייזנו.
מעתה ואילך חויב כל אדון המסדר הטווטוני להישבע שבועת אמונים למלך פולין המכהן בתוך שישה חודשים מיום כניסתו לתפקיד, וכל רכישה טריטוריאלית חדשה של המסדר, גם מחוץ לפרוסיה, תסופח אף היא לפולין.
אדון המסדר הפך לנסיך ויועץ למלך פולין ולממלכה.
המסדר הטווטוני חויב לסייע לפולין במקרה של מלחמה, ונאסר עליו לצאת למלחמה נגד קתולים ללא הסכמת מלכי פולין.
כל שבויי המלחמה משני הצדדים שוחררו.
ההסכם ביטל כל אפשרות לשחרר את המסדר מתלותו בפולין או לשנות את תנאי ההסכם באמצעות פנייה לסמכות זרה כלשהי, לרבות האימפריה הרומית הקדושה והאפיפיור.
השטחים שהיו באחיזה ישירה של פולין אורגנו כבר לשלוש מחוזות (חלמנו, פומרניה, מאלבורק) ובישופות ורמיה, שיחד יצרו את פרובינציית פרוסיה המלכותית, שנחשבה לנחלתו הבלעדית של מלך פולין ושל הממלכה.
בהמשך התגלעו מחלוקות בנוגע לסמכויות מסוימות של פרוסיה המלכותית והערים, כגון זכויות דנציג.
לאזור היו פריבילגיות כמו הטבעת מטבעות משלו, קיום אספות דיאט משלו, צבא משלו ושימוש מנהלי בשפה הגרמנית.
מחלוקת על הזכות למנות ולאשר בישופים בורמיה הובילה למלחמת הכמרים (1467–1479).
בסופו של דבר שולבה פרוסיה המלכותית באיחוד הפולני-ליטאי, אך שמרה על מאפיינים ייחודיים עד חלוקת פולין בסוף המאה ה-18.
ב־1525 הודח המסדר מאדמתו בידי אדון המסדר עצמו, כאשר אלברט, דוכס פרוסיה אימץ את הלותרניזם וקיבל על עצמו תואר דוכס כשליט תורשתי בכפיפות לפולין במסגרת מחוות פרוסיה.
האזור קיבל את השם דוכסות פרוסיה.
הסכם לונדון נחתם ב-11 באפריל 1987 בין שר החוץ הישראלי שמעון פרס לבין חוסיין מלך ירדן, במהלך פגישה חשאית בין השניים בביתו של ידידם המשותף לורד מישקון בלונדון.
בפגישה נכחו גם ראש הממשלה הירדני, זייד אל-ריפאעי, ומנכ"ל משרד החוץ יוסי ביילין.
ההסכם, אשר נחתם בחשאי ונוסח כהבנה הכפופה לאישור שתי הממשלות, התווה מסגרת לוועידה בינלאומית בחסות האו"ם למציאת פתרון לסכסוך הישראלי-ערבי ולסוגיה הפלסטינית באמצעות ועדות בילטרליות, שבאחת מהן תדון ישראל מול נציגות ירדנית-פלסטינית.
ההסכם נועד לקדם את "האופציה הירדנית", כלומר את הרעיון שלפיו ממלכת ירדן תחזור לשלוט באוכלוסייה הפלסטינית ביהודה ושומרון במתכונת כלשהי, ובמקביל תחתום על חוזה שלום עם ישראל.
סוכם כי העניין הפלסטיני ייוצג במסגרת המשלחת הירדנית לוועידה הבינלאומית, וכי נציגי אש"ף לא ישתתפו בוועידה.
פרס, אשר יזם את הפגישה עם חוסיין, קיבל את אישורו של ראש הממשלה יצחק שמיר להוציאה אל הפועל, אך לא למטרת חתימת הסכם.
שמיר הסתייג ממסירת שטחי יהודה ושומרון לירדנים.
עם שובו לארץ, עדכן פרס את ראש הממשלה שמיר בדבר ההסכם אולם סירב, לפי עדותו של פרס, להעביר לראש הממשלה עותק של ההסכם "מחשש להדלפות".
שמיר טען כי ההסכם נחתם בחוסר סמכות, ללא אישור הממשלה, ועל דעתו של שר החוץ פרס בלבד.
בעוד פרס קידם את ההסכם ופנה לאמריקנים על מנת שיציגו אותו כיוזמתם, כפי שסיכם עם חוסיין, שמיר, שלא נתן אישור למהלך מלכתחילה, מנע אותו.
הוא שלח את איש אמונו משה ארנס לארצות הברית להיפגש עם מזכיר המדינה ג'ורג' שולץ, על מנת להבהיר לו כי ישראל רואה בניסיונה של ארצות הברית ליזום ועידת שלום ניסיון פסול להתערבות בענייניה הפנימיים.
הממשל האמריקאי העדיף שלא לקדם את היוזמה.
ההסכם הוצג בפני הקבינט במאי, שדחה אותו.
שמעון פרס עוד ניסה לקדם את "האופציה הירדנית", אולם חוסיין נסוג מתמיכתו בה.
בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה, וביולי 1988 הודיע חוסיין כי ירדן מוותרת על כל תביעה ריבונית בגדה המערבית.
למרות ניצחון הליכוד בבחירות 1988, העדיף שמיר לכונן ממשלת אחדות לאומית עם מפלגת העבודה שבראשה פרס, על פני ממשלה צרה עם המפד"ל והחרדים.
הסכם לונדון סימן את לב המחלוקת בין המנהיגים.
שמיר התמיד בהתנגדותו הנחרצת לכינוסה של ועידה בינלאומית.
בשנת 1990, עקב כישלונו של פרס להפיל את הממשלה, בה הוא כיהן, ולהקים במקומה ממשלת שמאל וחרדים צרה, במה שכונה לימים "התרגיל המסריח", הקים שמיר ממשלת ימין צרה יחד עם החרדים.
ממשל בוש הוסיף ללחוץ על שמיר להסכים לכינוס ועידה בינלאומית לשלום, ובסופו של דבר הסכים שמיר לכינוסה של ועידת מדריד באוקטובר 1991. זאת בתנאי שהוועידה תהיה טקסית, וכי המשא ומתן שיתקיים בעקבותיה יהיה עם כל מדינה ערבית בנפרד, ולא במסגרת הוועידה.
ועידת מדריד אימצה את העיקרון שהותווה בהסכם לונדון שעל-פיו הפלסטינים ייוצגו במסגרת משלחת ירדנית-פלסטינית משותפת, וכי אנשי אש"ף לא ייכללו בה.
הסכם לוזאן היה הסכם שלום שנחתם ב-24 ביולי 1923 בלוזאן שבשווייץ, בידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, יוון, בריטניה, איטליה וצרפת, יפן ורומניה והסדיר באופן סופי את גורלה של אסיה הקטנה לאחר התפרקותה של האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה והדיפת הכוחות הצרפתיים והיווניים משטחיה במסגרת מלחמת העצמאות של טורקיה.
ההסכם ביטל את הסכם סוור מ-1920 שהטורקים התנגדו לו ואימץ את עיקריה של שביתת הנשק של מודניה מ-1922.
הסכם לוזאן נחתם לאחר דיונים ממושכים שנמשכו בהפסקות מ-20 בנובמבר 1922. את הטורקים ייצג איסמט פשה וראש צוות המשא ומתן היווני היה אלפתריוס וניזלוס.
עיקריו של ההסכם בן 143 הסעיפים קבעו כדלקמן:
ההסכם הכיר בעצמאותה של טורקיה.
הוכרה זכותם להגנה של המיעוט היווני בשטחי טורקיה ושל המיעוט המוסלמי שרובו היה טורקי בשטחי יוון.
ההסכם קבע חילופי אוכלוסייה בין שתי המדינות, ומתוקף הסכמה זו נעקרו כ-1.2 מיליון יוונים מבתיהם באסיה הקטנה והיגרו ליוון, וכ-600,000 טורקים עשו את הדרך בכיוון ההפוך.
ההסכם הכיר בזכותם של 279,988 היוונים שהתגוררו באיסטנבול וכן ב-8,200 היוונים שהתגוררו באיים האגאיים בוזג'אאדה (טנדרוס) וגקצ'אדה (אימברוס) להמשיך ולהתגורר בבתיהם.
במקביל הותר לאוכלוסייה המוסלמית בתראקיה המערבית שמנתה 86,793 איש להמשיך ולהתגורר ביוון.
האיים בוזג'אאדה וגקצ'אדה הוכרו כאזור אוטונומי מיוחד, מעמד שבוטל על ידי טורקיה שלוש שנים לאחר מכן.
טורקיה הכירה בשלטונה של בריטניה בקפריסין.
גורלו של אזור מוסול בעיראק הועבר להכרעה בידי חבר הלאומים.
ההסכם הגדיר את גבולות הרפובליקה הטורקית והעניק לה הכרה בין-לאומית כמדינה היורשת של האימפריה העות'מאנית.
הוסדר מעמדם של מצרי הבוספורוס והדרדנלים כאזור מפורז, מעמד שנשמר עד שנת 1936 (כשהוסדר באמנת מונטרה).
חילופי האוכלוסייה המוסכמים בין שתי המדינות נחשבים לאחד המאפיינים יוצאי הדופן של הסכם לוזאן, ובעוד שהזיכרון הלאומי הטורקי זוכר "חילופי אוכלוסייה" (Türkiye-Yunanistan Nüfus Mübadelesi), התקבע האירוע בזכרונם של היוונים כ"אסון אסיה הקטנה" (Μικρασιατική καταστροφή) או "הקטסטרופה".
עניין הסכם לוזאן נידון בפס"ד לוטוס (1926) בבית הדין הבין-לאומי בהאג מטעם חבר הלאומים.
הדיון עסק במקרה התנגשות בין אוניית דואר צרפתית וספינת פחם טורקית באזור ללא שליטה ימית טריטוריאלית.
השאלה המשפטית שעלתה: האם קיימת לטורקיה סמכות שיפוט להעמיד לדין את המלחים שעל הספינה הצרפתית.
בית הדין הקבוע לצדק בין-לאומי מצא כי בעוד אמנת לוזאן מפנה לעקרונות כלליים של המשפט הבין-לאומי – יש לפנות למנהג הרווח על מנת להכריע בסוגיה זו.
כך נקבע, כי מאחר שאין מנהג אחר האוסר זאת, טורקיה יכולה להפעיל סמכויות שיפוט ולהעמיד לדין את המלחים הצרפתים, אשר כבר נמצאו בטורקיה.
הסכם חמאס-פת"ח במכה , שנחתם בין הארגונים הפלסטיניים חמאס ופת"ח ב-8 בפברואר 2007, סיכם על הקמתה של ממשלת אחדות לאומית ברשות הפלסטינית ותום המאבקים הפנימיים על שליטה שהתנהלו ברשות מאז 2005. פטרונו של ההסכם הוא מלך סעודיה עבדאללה בן עבד אל-עזיז אל סעוד.
בדיונים שהתקיימו טרם החתימה על ההסכם השתתפו נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס (אבו מאזן) והשר מוחמד דחלאן מצד פת"ח, את חמאס ייצגו ראש ממשלת הרשות אסמאעיל הנייה ויו"ר הלשכה המדינית, ח'אלד משעל.
הדיונים על איוש משרות השרים האריכו את המשא ומתן על הקמת הממשלה, שהושבעה בסופו של דבר ב-17 במרץ.
על אף תחושת האופטימיות הרבה עם חתימת ההסכם, המאבקים הפנימיים נמשכו ברצועת עזה עד השתלטות חמאס על רצועת עזה במלואה, ומנוסת בכירי פת"ח ממנה ביוני 2007.
הסכם מכה הוא מסמך כללי שעוסק בעיקר ביחסים הפנימיים בזירה הפלסטינית, החלק המדיני של ההסכם כולל את כתב המינוי של ממשלת האחדות הלאומית.
ההסכם משקף הסכמה אסטרטגית בין פת"ח לחמאס בכמה מישורים: הממשלה הפלסטינית, אש"ף והסכסוך המתמשך עם ישראל.
בשנת 2006 חמאס כבש את השלטון ברצועת עזה כאשר גבר על פת"ח בבחירות שנערכו באותה השנה.
חמאס זכה בקולו של הבוחר הפלסטיני כאשר טען שהוא יהווה שלטון טוב יותר ולא מושחת כמו זה של פת"ח.
גורם נוסף שסייע לחמאס להיבחר היה העצמת הפן הצבאי בסכסוך עם ישראל.
למרות התמיכה בחמאס, מפלתו לא איחרה לבוא.
בשלב הראשון, הקוורטט הטיל חרם כלכלי על ממשלת חמאס ועל הרשות הפלסטינית.
חוסר נכונותו של חמאס לנטוש את דרך הטרור ולקבל על עצמו אחריות מדינית הביאה לבידוד הרשות, ולהפסקת הסיוע הכספי שבלעדיהם לא היה לשלטון שום קיום.
השלב השני היה כישלונו של חמאס בהנהגת המדינה.
גם מעט הכספים שהיו ברשות, ממסים פנימיים ומסיוע של מדינות ערב, לא כוונו לרווחת התושבים הפלסטיניים, אלא לתעשיית הטרור ולחיזוק המיליציות שנלחמו בפעילי ובתומכי הפת"ח.
בעקבות המצב העגום התנהלו קרבות רחוב עקובים מדם, האלימות התפשטה ורצועת עזה בערה.
נוצר לחץ ציבורי ומוסרי ולא היה מנוס מלנקוט באמצעים שיובילו להסכם.
כאשר נוסח ההסכם, פת"ח וחמאס טענו כי הוא מופנה לציבור הפלסטיני, אל עמי כל האומות הערביות האסלאמיות ואל כל ידידיהם ברחבי העולם.
חמאס ופת"ח התחייבו בהסכם להשיג ולהשלים את מטרותיהם הלאומיות הבאות: להשתחרר מהכיבוש הציוני, להשיב לעצמם את זכויותיהם ולהתמסר לנושאים האסלאמיים העיקריים ובראשן סוגיית ירושלים, הפליטים, מסגד אל-אקצא, האסירים הפלסטיניים, סוגיית גדר ההפרדה וההתנחלויות.
הסעיף הראשון דן בהפסקת האלימות הפנימית, וטוען שהוסכם על איסור שפיכת הדם הפלסטיני, ועל כך שיינקטו כל הצעדים האפשריים לוודא זאת.
בסעיף נאמר עוד שעל העם הפלסטיני לעמוד עמידה איתנה נגד הכיבוש, שעליו להגשים את מטרותיו הלאומיות והחוקיות, וששפת הדו-שיח תהיה הבסיס היחיד לפתרון הסכסוכים בזירה הפלסטינית.
הסעיף השני דן בהקמת ממשלת האחדות הלאומית, ונאמר בו שיינקטו כל הצעדים על-מנת להרכיב ממשלת אחדות לאומית שתאושר על ידי שני הצדדים.
בנוגע להרכבת הממשלה הפלסטינית, ההסכמה שהגיעו אליה היא שאסמאעיל הנייה ימשיך לכהן כראש הממשלה, וסגנו יהיה חבר מתנועת פת"ח שימונה על ידי אבו מאזן.
הסעיף השלישי דן בנקיטת צעדים להפעלתו של אש"ף ולביצוע רפורמות במוסדותיו.
הסעיף הרביעי מדגיש את "עקרון השיתוף המדיני" בין הצדדים, אשר קובע ששני הארגונים שותפים בתהליך קבלת ההחלטות המדיניות ברשות הפלסטינית.
עוד נאמר בסעיף זה ששני הארגונים חפצים בפלורליזם פוליטי.
ההסכם זכה ללגיטימציה רבה בקרב הציבור הפלסטיני, שסבל משפיכות דמים ארוכה וממצב כלכלי קשה בעקבות החרם שהוטל על חמאס וממשלתו ברצועת עזה, והבין שצריך למצוא חלופה אחרת.
הפלסטינים ראו בהסכם מכה, שעליו חתומים אבו מאזן וח'אלד משעל, ובהקמת ממשלת האחדות, פתרון טוב למצבם העגום, ולכן תמכו בו.
סיבה נוספת לתמיכתו הרבה של הציבור הפלסטיני בממשלת האחדות, הייתה העובדה שהממשלה תורכב מכל גוני הקשת הפוליטית, וכך רובו יוכל להזדהות איתה.
בישראל מיהרו לציין כי אין שום דבר חדש בהסכם וכי מדובר, למעשה, בהסדר פנים-פלסטיני שאינו עומד בתנאי הקוורטט, שקבע כי הממשלה הפלסטינית חייבת לאמץ את שלושת התנאים הבאים במלואם: הראשון - הכרה בקיומה של מדינת ישראל, השני - הפסקת הטרור, והשלישי - קבלתם ויישומם של ההסכמים הקודמים, כולל מפת הדרכים.
ישראל טענה שהיות שההסכם לא מדבר על הפסקת הטרור, וחמאס לא מוכן להכיר במדינת ישראל, יש לדחות אותו על הסף.
ישראל התנגדה להסכם מכמה סיבות: הראשונה, אם תוקם ממשלת אחדות לאומית, יוכלו נתיני הממשלה לפנות לדרך של טרור נגדה, ואף אחד לא יגביל אותם.
השנייה, ישראל טוענת שממשלת האחדות היא תחבולה של חמאס להסיר מעליו את החרם הכלכלי, וכאשר הזרמת המזומנים תחזור לכיסו של חמאס, הוא יפנה אותם למימון תשתיות הטרור נגדה.
השלישית, ישראל תיאלץ לעשות ויתורים למען הפלסטינים בתמורה להתמתנות שלהם.
אם העולם ישוב לסייע לפלסטינים, הוא יצפה ממנה להכיר בממשלת האחדות ולחתור עמה לשלום שישראל תיראה בו חלשה לנוכח המומנטום הפלסטיני.
בנוסף לישראל, גם ארצות-הברית לא תמכה בהסכם מכה, והגתה תוכנית בשם "PLAN B".
התוכנית קראה לעבאס לפרק את ממשלת האחדות אם חמאס לא ישנה את יחסו לישראל.
מטרתה של התוכנית הייתה לחזק את פת"ח ואת אבו מאזן, ולתת לו את הסמכות לקבל החלטות פוליטיות אסטרטגיות, ואף את הסמכות לכנס ממשלת חירום בשעת הצורך.
מטרתה העיקרית של התוכנית הייתה, בעצם, להרתיע את חמאס, שנחשב בעיניה של ארצות-הברית לארגון טרור.
כחלק מחיזוק הפת"ח, הוחלט להעביר את כוחותיו אימונים בירדן ובמצרים, ולצייד אותם בנשק.
ממשלת האחדות הפלסטינית הייתה שברירית מאוד ודרכה החדשה הייתה לוטה בערפל היות שהשותפות בין חמאס לפת"ח הייתה מתוחה.
בסופו של דבר ההסכם נכשל וממשלת האחדות התפרקה כאשר חמאס השתלט על רצועה עזה ביוני 2007, ואנשי הפת"ח ברחו ממנה.
בראיית ראש ממשלת פת"ח, סלאם פיאד, ההסכם כשל משום שלא פתר את סוגיית הביטחון ברצועת עזה והאיץ את העימות בין חמאס לפת"ח.
הסכם לכבוד הדדי הוא הסכם טרום-נישואים להסדרת יחסי הממון בין בני הזוג ולמניעת סרבנות גט שיצא לאור בישראל בשנת 2001. ההסכם, עליו חותמים בני הזוג לפני הנישואין, כולל סעיפים ממוניים המחייבים את האיש והאישה באופן סימטרי או תוך העדפת האישה.
המבוא להסכם מגדיר את מטרתו כדלהלן:
לפי ההלכה, גירושין מתקיימים רק במסירת גט מהבעל לאישה מרצונם החופשי, או בהתקיים עילה המצדיקה אכיפת הגט.
בישראל, הנישואים ההלכתיים הם גם הבסיס לרישום האזרחי של מעמדם האישי של יהודים.
ההסכם נועד לאפשר לכל אחד מבני הזוג להוביל לסיום הנישואים בתוך זמן סביר לפי שיקול דעתו הבלעדי.
לפיכך ההסכם מחייב את הצדדים לתשלום מזונות מוגדלים מבן זוג המסרב להתגרש למשנהו, החל מ-180 ימים לאחר שאחד מבני הזוג שולח הודעה על כוונתו לממש את ההסכם.
סעיף נוסף מחייב את דורש הגירושין להשתתף בתהליך שיקום הנישואין במקרה שהנתבע לגירושין דורש זאת.
ההסכם חובר על ידי הרב אלישיב קנוהל, הרב ד"ר דוד בן זזון והטוענת הרבנית ד"ר רחל לבמור, בהתייעצות עם מומחים - ביניהם דיינים, שופטים, משפטנים, אקדמאים, פסיכולוגים וארגונים לשינוי חברתי.
ההסכם קיבל את הסכמתו של הרב זלמן נחמיה גולדברג בשעתו.
ההסכם תורגם לשפות שונות ולהסכם המקורי נוסף סעיף כדי להעניק להסכם אפשרות אכיפה בינלאומית כאשר אחד מבני הזוג אינו גר בישראל בעת הצורך לממושו.
במקרה זה ההסכם הופך להסכם בוררות כאשר הבורר הממונה הוא "בית הדין דאמריקא" הממוקם בניו יורק, ארצות הברית.
ההסכם שכולל סעיף זה מצוי בעברית, באנגלית, ברוסית, בצרפתית ובספרדית.
ההסכם עורר מחלוקת בעולם הרבני.
בהסכם תמך ארגון הרבנים בית הלל.
ומאידך, התנגדו להסכם דיינים ומורי הוראה אשר טענו שגט שניתן מכוח ההסכם פסול, בהם הרב אוריאל לביא, הרב אברהם דב אוירבך, הרב דוב ליאור, הרב שלמה מחפוד, הרב שלמה אבינר והרב גדליהו אקסלרוד.
הסכמתו של הרב זלמן נחמיה גולדברג על ההסכם לכבוד הדדי.
הרב דוד בן זזון, על הסכמי קדם נישואים
הרב דוד בן זזון, הסכמי קדם נישואין-דילמות ערכיות, הלכתיות ומעשיות, צהר כ (טבת תשנ"ה)
טו"ר ד"ר רחל לבמור, גירושין, סירוב גט והסכם למניעתו: עובדות מהשטח, צהר כ (טבת תשנ"ה)
טו"ר ד"ר רחל לבמור, הסכמי קדם-נישואין מול הרומנטיקה: הדרכה מעשית להצגת הנושא
טו"ר ד"ר רחל לבמור, הסכם לכבוד הדדי: סעיפיו ויתרונותיו
הרב אלישיב קנוהל, הכתובה והסכמי ממון בנישואין, תחומין כא (תשס"א)
"האם מותר לערוך הסכם לכבוד הדדי?", שו"ת באתר "דין"
הסכם לכבוד הדדי, על השימוש בהסכם בקיבוץ הדתי, באתר הקיבוצים
הסכם לונדון משנת 1913 היה הסכם בינלאומי שנחתם בלונדון ב-30 במאי 1913, והסדיר את הדרישות הטריטוריאליות בעקבות מלחמת הבלקן הראשונה.
הצדדים להסכם היו מדינות הליגה הבלקנית המנצחות - סרביה, יוון, בולגריה ומונטנגרו מצד אחד, והאימפריה העות'מאנית המובסת מצד שני.
המעצמות העיקריות בריטניה, גרמניה, רוסיה, איטליה ואוסטרו-הונגריה היו גם הן צד להסכם.
עם תום המלחמה עמדו שלוש נקודות עיקריות במחלוקת:
מעמדה של אלבניה שהכריזה על עצמאותה ב-28 בנובמבר 1912.
מעמדו של סנג'ק נובי פאזאר שהיה באופן רשמי שטח חסות של אוסטרו-הונגריה מאז קונגרס ברלין ב-1878.
מעמדן של קוסובו, מקדוניה ותראקיה.
אלבניה הוכרזה עצמאית, וסרביה, מונטנגרו ויוון חויבו להסיג את כוחותיהן משטחה, אותו כבשו במהלך המלחמה.
סנג'ק נובי פזאר חולק בין מונטנגרו וסרביה.
בולגריה זכתה ברוב שטחה של תראקיה.
לא הושגה הכרעה בעניין גורלה של מקדוניה.
ההסכם שנכפה על ידי המעצמות כמו גם העובדה שלא הסדיר את כל הנקודות השנויות במחלוקת הביא לפרוץ מלחמת הבלקן השנייה.
זו הסתיימה זמן קצר לאחר מכן עם חתימת הסכם בוקרשט אשר שינה את קביעותיו של הסכם לונדון.
ההסכם מחייב את המדינות החותמות לישם אמצעים כדי להפחית את מספר עופות הים המתים כתוצאה מדיג, הגנה על מושבות הקינון של העופות וכן הפחתה והרחקה של מינים פולשים מאיי הקינון.
עוד התחייבו המדינות החותמות לממן מחקרים בנושא שימור אוכלוסיות האלבטרוסים והיסעורים, לפתח תוכניות חינוכיות לצורך העלאת המודעות בנושא השימור של עופות הים ולהחליף ביניהן מידע בנוגע לאוכלוסיות עופות הים בשטחן.
ברזיל חתמה על ההסכם אולם הוא לא אושרר על ידה.
ההסכם נכנס לתוקפו ב-1 בפברואר 2004.
הסכם לונדון (מכונה לעיתים הסכם לונדון השני.
באנגלית: Treaty of London; צרפתית: Traité de Londres) היה הסכם בינלאומי שנחתם ב-11 במאי 1867. כיוון שנחתם לאחר מלחמת שבעת השבועות ולאחר משבר לוקסמבורג, להסכם היו השלכות נרחבות על לוקסמבורג ועל מערכת היחסים בין המעצמות האירופיות.
התוצאה המיידית החשובה ביותר של ההסכם, כפי שנכתב בסעיף 1, הייתה אשרור האוניה הפרסונלית בין ארצות השפלה ולוקסמבורג, תחת שלטון בית אורנז'-נאסאו.
משבר לוקסמבורג פרץ לאחר שנפוליאון השלישי, הקיסר הצרפתי, ניסה לקנות את לוקסמבורג מווילם השלישי.
כתוצאה מכך השמירה על לוקסמבורג בבעלות הולנדית, ללא התערבות של צרפת, הייתה בעלת חשיבות עליונה לפרוסיה.
הנייטרליות של לוקסמבורג, שעליה הוסכם בהסכם לונדון הראשון, אושררה גם כן.
הצדדים שלא חתמו על ההסכם הראשון הפכו לאחראים על הנייטרליות של לוקסמבורג (בלגיה הייתה יוצאת דופן כיוון שהיא עצמה הייתה מחויבת לנייטרליות).
על מנת לוודא שלוקסמבורג תישאר נייטרלית, הוחלט כי ביצורי העיר לוקסמבורג (הידועים בכינוי "גיברלטר של הצפון") יפורקו ולא ייבנו מחדש.
הפירוק של מערכת הביצורים נמשך שש-עשרה שנים, ועלה 1.5 מיליון פרנק צרפתי.
במסגרת פירוק הביצורים נהרסו 24 ק"מ של ביצורים תת-קרקעיים ו-40,000 מ"ר (10 אקרים) של חרכי ירי, סוללות, קסרקטינים וכדומה.
יתר על כן, נקבע כי חיל המצב הפרוסי ייסוג מהעיר לאחר ששהה בה מאז קונגרס וינה של 1815.
בעקבות מלחמת שבעת השבועות קרסה הקונפדרציה הגרמנית.
שתיים מחברות הקונפדרציה לשעבר, הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג ודוכסות לימבורג, עברו לחזקתו של המלך ההולנדי.
פירוק הקונפדרציה אושרר בהסכם לונדון על מנת לפשט את המצב, והוצהר כי מעתה ואילך לוקסמבורג יהיו "חלקים חשובים בממלכת ארצות השפלה".
לוקסמבורג הצטרפה להסכם המכס הגרמני החדש, הצולפריין, ונותרה בו עד ה-1 בינואר 1919.
נציגי כל המעצמות האירופיות הגדולות חתמו על ההסכם:
רודולף אפוניי ייצג את האימפריה האוסטרית
סילביין ואן דה וייר ייצג את ממלכת בלגיה
הנסיך דה לה טור ד'אווריין-לוראגו ייצג את הקיסרות הצרפתית השנייה
הברון דה טורנאקו ועמנואל סרוואיס ייצגו את הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג
הברון בנטינק ייצג את ממלכת ארצות השפלה
הרוזן ברנסטרוף-סטינטנברג ייצג את ממלכת פרוסיה
הברון ברונואו ייצג את האימפריה הרוסית
לורד סטנלי ייצג את הממלכה המאוחדת
איטליה לא הייתה אמורה להגיע לכנס, אך המלך ויטוריו אמנואלה השני שכנע את המלכים והקיסרים האחרים להזמין את נציגו.
הקשר בין איטליה ללוקסמבורג היה רופף מאוד, וההסכם לא השפיע על איטליה בצורה משמעותית.
אולם, הייתה זו הפעם הראשונה שבה איטליה הוזמנה להשתתף בוועידה בינלאומית על בסיס היותה מעצמה, ומסיבה זו להזמנה הייתה חשיבות סמלית רבה באיטליה.
הסכם מוסקבה או הסכם האחווה היה הסכם ידידות בין האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בהנהגתו של אטאטורק לבין רוסיה הסובייטית בהנהגתו של לנין.
ההסכם נחתם ב-16 במרץ 1921 והתבסס על חוזה ברסט-ליטובסק שנחתם עם האימפריה העות'מאנית במרץ 1918. בהקדמה להסכם נקבע העיקרון של "אחוות אומות בין החותמים" וכי לכל מדינה יש את הזכות לקבוע בחופשיות את עתידה שלה.
במסגרת ההסכם נקבע קו הגבול בין רוסיה לבין טורקיה, וכן מוסדו יחסי הידידות בין המדינות.
בעת החתימה על הסכם מוסקבה, טרם הוקמו הרפובליקה הטורקית והוא נחתם על ידי נציגי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
הגבול הטורקי באזור לא השתנה עד היום.
ב-23 באוקטובר 1921 ההסכם אוחד עם הסכם אלכסנדרופול ואף הורחב במסגרת הסכם קארס.
הסכם מוסקבה 1994 היה הסכם הפסקת אש והפרדת כוחות שנחתם בין גאורגיה לממשל הבדלני של אבחזיה במאי 1994 במסגרת הסכסוך הגאורגי-אבחזי.
ההסכם נחתם במוסקבה ב-14 במאי 1994. העדים להסכם היו האו"ם, הפדרציה הרוסית ונציגים מהארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE).
ההסכם קיבל גושפנקא רשמית בהחלטה 934 של מועצת הביטחון.
במסגרת ההסכם, שנחתם לאחר מספר סבבי שיחות משא ומתן עקרים בניהולו של שליח מיוחד של מזכ"ל האו"ם, הסכימו גאורגיה והבדלנים האבחזים על הפסקת האש ועל יצירת אזור חיץ מפורז.
פריסת כוח שיפקח על קיום ההסכם הוטלה על כוח שמירת שלום של חבר המדינות בעזרתם של כוח המשקיפים של האו"ם (UNOMIG) שכבר היה מוצב בגאורגיה.
כוח שמירת השלום הרוסי היה אמור על פי ההסכם לפקח על יצירת התנאים שיביאו להחזרת הפליטים הגאורגים שגורשו מבתיהם במסגרת הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה.
אולם למרות נוכחותו של כוח שמירת השלום הרוסי, רק מספר מועט של גאורגים שבו לביתם.
יחד עם זאת הייתה שיבה של גאורגים לאזור המפורז במחוז גאלי שבאבחזיה שהייתה אסורה לכניסת הצבא האבחזי.
החזרה הספונטנית למחוז הגובל בגאורגיה גופא ושהיה מאוכלס ברוב מגרלי (קבוצה אתנית של גאורגים), הביאה להיווצרותם של קבוצות גרילה גאורגיות חצי-צבאיות שנועדו במקור להגנה על התושבים שחזרו להתגורר במחוז.
בסופו של דבר נכנס צבא אבחזיה והביא, בשנת 1998, במלחמה האבחזית השנייה, לגירוש מחודש של הגאורגים מהמחוז, תוך הפרה של הסכם מוסקבה.
הכרזת גאורגיה על ביטול ההסכם
בעקבות פלישת רוסיה לגאורגיה הודיע, בסוף אוגוסט 2008, השר לענייני רה-אינטגרציה של המחוזות הבדלניים של גאורגיה, תמור יעקובשווילי, בשם ממשלת גאורגיה, על .
במקביל אישר הפרלמנט הגאורגי הסכם בעל שישה סעיפים שנחתם במעורבותו של נשיא צרפת ניקולא סרקוזי.
הסכם לונדון משנת 1840 הוא הסכם בינלאומי אשר שמו הרשמי "הסכם להשכנת שלום בלבנט" ואשר נחתם ב-15 ביולי 1840 בין המעצמות האירופיות בריטניה, אוסטריה, פרוסיה, ורוסיה מצד אחד, והאימפריה העות'מאנית מן הצד השני.
הסכם זה מתמצת הסכמים קודמים הנוגעים לאימפריה העות'מאנית ומלחמתה במצרים בראשות מוחמד עלי ואשר היו יוזמת המעצמות האירופיות מחשש שמא התמוטטות האימפריה העות'מאנית תגרום לחוסר יציבות באירופה.
החתומות על ההסכם הבטיחו למוחמד עלי וליורשיו שלטון קבוע במצרים ובסנג'ק עכו (מחוז עכו), בתנאי שאזורים אלה יוותרו חלק מן האימפריה העות'מאנית.
תחומי "מחוז עכו" כפי שהובטח לו נרחבים מאוד, והם כוללים את רוב ארץ ישראל המערבית.
בתמורה היה על מוחמד עלי לסגת בתוך עשרה ימים משאר אזורי סוריה ולהשיבם לשלטונו של אבדילמג'יט הראשון, כמו גם את ספינות הצי העות'מאני אשר ערקו לנמל אלכסנדריה.
מוחמד עלי אף היה צריך להסיג באופן מיידי את כוחותיו מחצי האי ערב, מן הערים הקדושות לאסלאם, כרתים, מחוז אדנה וכל שאר שטחי האימפריה העות'מאנית.
מוחמד עלי היה צריך לכבד את ההתחייבויות שקיבלה בריטניה בהסכם באלטה לימאן ובמיוחד את סעיף 6 המציין במפורש את מצרים.
לבסוף, בהיותו בעמדת מגננה, הסכים מוחמד עלי לקבל את תנאי הסכם לונדון והפירמנים שהסולטאן קבע לאחריו.
הסכמתו קבעה את שלטונו על מצרים וסודאן.
הוא נסוג מסוריה ומכרתים ושלח אל הסולטאן את הצי העות'מאני.
הסכם לונדון והפירמנים שנוספו לו היוו את הבסיס החוקי למעמדה של מצרים כפרובינציה בעלת זכויות יתר במסגרת האימפריה העות'מאנית.
במאה ה-20 הזכירו חברי תנועת הלאומיות המצרית את הסכם לונדון בתמיכה לטענתם כי לבריטניה אין זכות להחזיק במצרים.
הסכם למבת' הוא הסכם שלום שנחתם בשנת 1217 וסיים המאבק בין הנסיך לואי (לימים לואי השמיני מלך צרפת) לבין ג'ון מלך אנגליה, מאבק המכונה מלחמת הברונים הראשונה.
על אף שהנסיך לואי הוזמן לאנגליה ביוזמת הברונים האנגלים, ואף כבש חלקים נרחבים מהממלכה והוכרז על ידיהם כמלך אנגליה בקתדרלת סנט פול בלונדון, כחלק ממאבקם במלך ג'ון, עם מותו של המלך ג'ון נעלמה סיבת המרידה במלך, ובמהרה שבו הברונים לצידו של בנו של ג'ון, הנרי השלישי.
בעקבות תבוסתו של לואי בקרב לינקולן, ותבוסת הצי הצרפתי למול חופי סנדוויץ', נאלץ לואי להיכנע ולהסכים לתנאי הכניעה שהכתיבו הכוחות האנגלים.
המשא ומתן בין הצדדים החל ב-6 בספטמבר 1217 בסטיינס (המלך הנרי שהה באותה עת בצ'רטסי הסמוכה), והחוזה נחתם בין לואי ועוצריו של הנרי השלישי (שהיה קטין באותה עת) ב-11 בספטמבר בלמבת'.
ב-13 בספטמבר פנה לואי וביקש את אישור נציג האפיפיור להסכם.
האפיפיור התנגד לכיבוש הצרפתי של אנגליה, ואף החרים את לואי, ולכן נדרשה הסכמתו שכן לואי רצה שבעקבות ההסכם יוסר החרם.
הנציג האפיפיורי ששהה בקינגסטון הציג מספר דרישות נוספות ללואי, וזה הסכים להן ב-22 בספטמבר במרטון וב-28 בספטמבר עזב לואי את דובר ושב לצרפת.
תנאי ההסכם כללו חנינה לכל הצדדים הלוחמים (ובייחוד לברונים שמרדו במלך ג'ון), הכרזה כי איי התעלה שנכבשו בחלקם על ידי לואי יושבו לידי הכתר האנגלי, ובנוסף ויתר לואי על כל תביעותיו לכתר האנגלי, בתמורה לסכום סמלי של 10,000 מרק, והתחייב שלא לתקוף את אנגליה בשנית.
נוסחו המקורי של ההסכם לא שרד עד ימינו ותוכנו ידוע ממקורות משניים.
הסכם מדריד המכונה גם הסכם גודולפין (Godolphin Treaty) היה הסכם שלום שנחתם במדריד בין ממלכת אנגליה וספרד בשנת 1670. במסגרת הסכם זה הסכימו אנגליה וספרד על חלוקת תחומי ההשפעה שלהם בים הקריבי.
על פי ההסכם הכירה ספרד בשליטת אנגליה באיי הודו המערבית, ובעקבותיו קיבלה אנגליה רשמית את השליטה בג'מייקה ובאיי קיימן.
ההסכם קבע כי כל מדינה תוכל להפליג בתחומי ההשפעה של המדינה השנייה בים הקריבי, וכן כי כל מדינה לא תסחר בשטחי ומושבות המדינה השנייה.
הסכם ניסטאד (בשוודית: Freden i Nystad; ברוסית: Ништадтский мирный договор; בפינית: Uudenkaupungin rauha) היה הסכם שלום שנחתם בין רוסיה הצארית לבין שוודיה ב-10 בספטמבר 1721 בניסטאד , וסיים את מלחמת הצפון הגדולה.
לפי ההסכם, רוסיה הצארית קיבלה את ליבוניה, אינגריה, אסטוניה, חלק משטחי קרליה (כולל המצר הקרלי; ויבורג וקקסהולם) ומספר איים בים הבלטי, כולל אסל (Ösel), סורסארי (Hogland) ודגה (Dagö).
בשטחים שהועברו נבנתה בין היתר העיר סנקט פטרבורג.
שטחי פינלנד שנכבשו על ידי הרוסים במהלך המלחמה הוחזרו לשוודיה.
כמו כן הרוסים שילמו סכום של 2 מיליון טאלר לשוודיה כפיצוי.
הסכמי שלום בין שוודיה לבין מדינות אחרות שהיו בעלות ברית של רוסיה (פרוסיה, הנובר ודנמרק) נחתמו קודם לכן – בשנים 1719 ו-1720.
בעקבות ההסכם הפכה רוסיה באופן רשמי לאימפריה חדשה ופיוטר הגדול נטל על עצמו תואר "קיסר רוסיה כולה".
הסכם נִיש (Niš) היה הסכם בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה העות'מאנית שסיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1735–1739. ההסכם נחתם בניש שבמזרח סרביה ב-29 בספטמבר 1739.
שיחות שלום החלו עוד בשנת 1737, אך ללא תוצאות.
במהלך קיץ-סתיו 1739 היו לצבא הרוסי מספר הצלחות בשדה הקרב, אך לאור ההפסדים שספגה אוסטריה והחלטתה לצאת ממלחמה, נאלצו הרוסים להאיץ את סיום המלחמה.
השיחות התקיימו בתיווך השגריר הצרפתי.
בהתאם לתנאי ההסכם, האימפריה הרוסית קיבלה בחזרה את אזור אָזוֹב, אך בתנאי שכל הביצורים באזור ייהרסו.
שטחים באזור קובן הוכרזו כעצמאיים, ויועדו לשמש חיץ בין האימפריות.
על הרוסים נאסר להחזיק צי בים השחור, וכל המסחר היה צריך להתבצע באמצעות ספינות טורקיות.
לעולי הרגל מרוסיה הותר להגיע לירושלים באופן חופשי.
תנאי ההסכם לא היו מיטביים, שכן האימפריה הרוסית לא הצליחה לחזק את מעמדה באזור ולקבל מוצא חופשי לים.
ההסכם היה בתוקף עד לחתימת הסכם קוצ'וק קאינרג'ה בשנת 1774.
בלגיה נחשבה מאז שנת 1815 כחלק מן הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
על פי ההסכם הפך החלק הדרומי שלה לממלכת בלגיה, כפי שהיה בפועל מאז 1830 וזכה להכרה בינלאומית.
אזור לימבורג חולק בין הולנד ובלגיה - והיה לפרובינציה ההולנדית לימבורג, ולמקבילתה הבלגית, המכונה גם היא בשם לימבורג.
חלוקה דומה הוחלה על הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, אשר איבדה שני שלישים משטחה לטובת הפרובינציה לוקסמבורג שבבלגיה, תהליך שזכה לכינוי "חלוקת לוקסמבורג השלישית".
בשליש הנוסף נותרה מחצית מהאוכלוסייה דוברת הגרמנית של הדוכסות.
חלק מפלנדריה הופרד מבלגיה, ונמסר להולנד (מחוז זיילנד), מכיוון שההולנדים סירבו לשליטה משותפת באזור שפך הנהר סכלדה.
בתמורה, התחייבו ההולנדים לאפשר תנועה חופשית לנמל אנטוורפן הבלגי.
חשיבותו ההיסטורית של ההסכם התבררה במיוחד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
פלישת האימפריה הגרמנית לבלגיה במלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היוותה הפרה ישירה של ההסכם ושל הנייטרליות הבלגית, ושימשה כמניע עבור בריטניה להצטרף למלחמה.
קנצלר גרמניה צוטט אז כמי שאומר כי אינו מאמין שמלחמה תפרוץ בין גרמניה ובריטניה בעבור חתיכת נייר.
הפרת ההסכם הייתה הבסיס החוקי להאשמת גרמניה בפרוץ המלחמה ולתביעת הפיצויים (סעיף 232) של הסכם ורסאי.
ככל הנראה, השימוש של בריטניה בהפרת הסכם הנייטרליות ומימוש הסכם ההגנה עם בלגיה כסיבה להכרזת מלחמה, היה רק תירוץ לחששה האמיתי משליטת הצי הגרמני הגדול בנמליה החשובים של בלגיה.
הסכם לונדון הבטיח לבלגיה זכות מעבר בתעלות שיט וברכבת בתוך שטח הולנד, לכיוון חבל הרוהר הגרמני, ויצירת רצף מעבר לסחורות אל נמל אנטוורפן.
זכויותיה של בלגיה כוללות גם את הזכות לפיתוח ושדרוג הנתיב, וההסכמה כוללת גם את אופן חלוקת העלויות השונות הכרוכות בביצוע עבודות הפיתוח והתחזוקה, בין שתי המדינות.
זכויות אלה הוסכמו ונחתמו מחדש במספר הסכמים בין המדינות בשנים 2004–2005.
ב-1825 מת אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה שחשש ממהפיכה, לא היה מוכן לשתף פעולה עם צרפת ולא היה מעוניין במלחמה נוספת אחרי מלחמת רוסיה–צרפת (1812).
מחליפו היה ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה שהיה לוחמני יותר והיה מוכן לשתף פעולה עם צרפת.
האנגלים רצו פעולה משותפת של כל המעצמות כי חששו שאם תפרוץ מלחמה בין העות'מאנים לרוסים, ינצחו בה הרוסים, ירחיבו את שליטתם בבלקן ובכך יופר מאזן הכוחות האירופאי.
אחרי מגעים ראשוניים בין שר החוץ הבריטי לקיסר הרוסי, מעצמות אירופה החליטו להתערב במלחמה לצדם של היוונים שואפי העצמאות.
הנימוק לחתימת ההסכם ולהתערבות המעצמות בנעשה ביוון היה באופן רשמי שיבוש המסחר בבלקן והחופים המזרחיים של המזרח התיכון בשל המלחמה המתמשכת.
ההסכם, שנחתם ללא מעורבות האימפריה העות'מאנית קרא להפסקת אש מיידית בין הנצים, אמר כי האימפריה העות'מאנית צריכה להעניק ליוונים אוטונומיה וכי יוון תישאר תחת ריבונות עות'מאנית ותשלם לסולטאן מס שנתי.
ליוון הוענק אותו מעמד קונסטיטוציוני כשל הנסיכויות הרומניות ולאכיה ומולדובה מבלי לקבוע גבולות לאוטונמיה העתידית.
ההסכם קבע שגובה המס יוסכם על ידי שני הצדדים ויישאר קבוע.
ההסכם למעשה תבע מהעות'מאנים להפסיק את פעולותיהם הצבאיות ביוון ולהסיג את כוחותיהם ממנה בשלב בו הניצחון היה בהשג ידם.
הוא אף הציע את תיווכן של המעצמות במשא ומתן להשגת הסדר סופי לאחר הפסקת האש.
סעיף סודי בהסכם קבע, כי אם השער הנשגב לא יסכים להפסקת אש בתוך חודש, ישגרו המעצמות החתומות עליו קונסולים מטעמן אל נאפפליו, בירת הרפובליקה ההלנית, וכך יעניקו לממשלת המורדים הכרה דה פקטו, דבר שאף מעצמה לא עשתה קודם לכן.
אותו סעיף הסמיך את הממשלות החתומות עליו להורות במתואם למפקדי הציים שלהן בים התיכון "לנקוט בכל האמצעים בהתאם לנסיבות" (כלומר, גם פעולה צבאית) כדי לאכוף את דרישת בעלות הברית אם העות'מאנים לא ימלאו אחר תנאי ההסכם עד המועד שייקבע וכי לצורך כך יוקם פיקוד משותף לשלושת הציים.
יחד עם זאת הוסיף הסעיף וקבע כי אל למפקדים הצבאיים של בעלות הברית ליטול צד בסכסוך.
האימפריה העות'מאנית, שהסתמכה בהחלטתה על הכח הימי שלה, שנחשב ככוח ימי חזק, סרבה לקבל את ההסכם וב-29 באוגוסט 1827 דחו העות'מאנים רשמית את תנאי הסכם לונדון.
ההסכם נתפס בעיני שלוש המעצמות האירופיות החתומות עליו כהצדקה החוקית להתערבותן לטובת היוונים בקרב הימי של נאווארינו, מקום בו, ב-20 באוקטובר 1827, כוחות הברית הביסו את הצי המשולב העות'מאני-מצרי, בניצחון שלמעשה יצר את המדינה היוונית העצמאית.
אחד מסעיפי הסכם לונדון קשר את רוסיה להבטחה שלא תנסה כל האדרה טריטוריאלית על חשבון האימפריה העות'מאנית, וכן שלא תדרוש כל יתרון מסחרי בלעדי מהעות'מאנים כתוצאה מכל מלחמה שתפרוץ מול העות'מאנים.
המלחמה אותה צפתה האמנה פרצה ביוני 1828 כאשר כוחות רוסים חצו את הדנובה למחוז העותמאני של דוברוג'ה.
הסכם אדריאנופול שסיים את המלחמה נחתם על ידי רוסיה והאימפריה העות'מאנית ב -14 בספטמבר 1829, בנוסף להכרה בעצמאותן של יוון וסרביה, העות'מאנים ויתרו על שטחים רבים לטובת הרוסים.
בגלל ההסדרים הטריטוריאליים החדשים וסעיפים אחרים המצויים בהסכם אדריאנופול, בריטניה ושאר המעצמות האירופיות התייחסו להסכם אדריאנופול כהפרה של הבטחותיה של רוסיה באמנת לונדון 1827.
הסכם לונדון משנת 1864 היה הסכם שסיים את שליטתה של האימפריה הבריטית על ארצות הברית של האיים היוניים והעברתם ליוון.
האיים היוניים היו בחסות בריטניה מאז 1815 כחלק מההסכמות של קונגרס וינה וחוזה פריז.
ארצות הברית של האיים היוניים כללו שבעה איים בסמוך לפלופונסוס.
שישה מתוכם שוכנים בים האיוני, בחופה המערבי של יוון: קורפו, קפלוניה, איתקה, פקסי, לפקדה וזקינתוס.
האי השביעי, קיתירה היה אף הוא בפדרציה, למרות שהוא ממוקם מדרום לפלופונסוס.
מאז יוון השיגה עצמאות בשנת 1832, תושבי האיים היוניים הביעו את התנגדותם לשלטון זר וחפצו בהסתפחות למדינה החדשה שהוקמה.
בישיבת ממשלה בשנת 1862, הודיע שר החוץ הבריטי פלמרסטון, כי הכתר הבריטי החליט לוותר על האיים לטובת יוון וכי מדיניות זו מקובלת גם על המלכה ויקטוריה.
החשיבה המעשית מאחרי החלטה זו הייתה העלות הגבוהה של החזקת השליטה באיים לעומת החשיבות האסטרטגית הנמוכה שלהם שהלכה וירדה ככל שאוניות התרחקו בהפלגתן ללב ים, הרחק מהחופים.
כחלק מההסכם בריטניה המשיכה לשמור על נוכחות אסטרטגית בים התיכון על ידי שימוש בנמל קורפו, וזה בנוסף לשליטתה על האי מלטה.
לאחר משא ומתן ארוך עם יוון, הסכם לונדון נחתם על ידי הנציג היווני חרילאוס טריקופיס (Χαρίλαος Τρικούπης) ב-29 במרץ 1864. ב-2 במאי 1864 יצאו הבריטים והאיים היוניים הפכו לשלושה מחוזות של ממלכת יוון.
הסכם זה היה הפעם הראשונה בה בריטניה נקטה במדיניות של דה-קולוניזציה מרצון.
הסכם נהר הקולורדו נחתם בשנת 1922 בין שבע ממדינות ארצות הברית שבאזור אגן הניקוז של נהר הקולורדו בדרום-מערב ארצות הברית ונועד להסדיר את חלוקת זכויות המים בנהר בין השותפים להסכם.
ההסכם נחתם על ידי נציגים משבע המדינות בהן זורם נהר הקולורדו בדרכו למפרץ קליפורניה במקסיקו במפגש במלון בישופס לודג' (Bishop's Lodge) בסמוך לעיר סנטה פה בירת מדינת ניו מקסיקו.
נהר הקולורדו מנוהל ומופעל תחת הסכמים רבים, חוקים פדרליים, פסקי דין וצווים, חוזים ותקנות הקובעות קווים מנחים הקרויים יחד "חוק הנהר" (The Law of the River).
ההסכם מחלק את אגן הנהר לשני אזורים, החלק העליון (במדינות קולורדו, ניו מקסיקו, יוטה וויומינג) והחלק התחתון (נבדה, אריזונה וקליפורניה).
ההסכם מחייב את המדינות באגן העליון לוודא שהספיקה השנתית של מי הנהר הזורמים לאגן התחתון לא תרד מתחת ל-9.3 מיליארד מ"ק מים בתקופה בת עשר שנים רצופות.
כמות זו נקבעה בהתבסס על דפוס ירידת הגשמים כפי שנצפו בשנים לפני חתימת ההסכם ב-1922. הנחת היסוד הייתה שהכמות שצוינה בהסכם תאפשר חלוקה שוויונית פחות או יותר של המים בין שני האזורים (כלומר שהאגן העליון יקבל גם הוא 9.3 מיליארד מ"ק מים לשנה).
בפועל התברר שמדידה זו הייתה תוצאה של אחת מהעונות הגשומות ביותר של דרום מערב ארצות הברית ב-800 השנים האחרונות.
על סמך מדידות בתקופה האחרונה ספיקת הנהר השנתית הממוצעת בליז פרי היא כ-16.7 מיליארד מ"ק.
המדינות בתוך כל חלק נדרשו להחליט בינן לבין עצמן כיצד לחלק את 9.3 מיליארד מ"ק (293 מ"ק לשנייה) מים ביניהם.
ההסכם אפשר את קיום ההשקיה הנרחבת של דרום מערב ארצות הברית, כמו גם מיזמי פיתוח של המדינות השותפות להסכם ופרויקטים של מערכות להובלת מים שיזמה לשכת הטיוב של ארצות הברית.
פרויקטים אלו כללו, בין השאר, את סכר הובר ואגם פאוול.
משום כך נקבעה לאריזונה מכסת מים הן באגן העליון, שבה יש לה חלק קטן, והן באגן התחתון.
האגן העליון, סה"כ ספיקה 293 מ"ק לשנייהקולורדו51.75%*150.7 מ"ק לשנייהיוטה23.00%*67 מ"ק לשנייהויומינג14.00%*40.8 מ"ק לשנייהניו מקסיקו11.25%*32.8 מ"ק לשנייהאריזונה0.70%2.0 מ"ק לשנייה*אחוזים עם כוכבית הם אחוזים מהסך הכל "אחרי" הפחתת חלקה של אריזונה.
האחוז של אריזונה הוא מהסך הכל.האגן התחתון, סה"כ ספיקה 293 מ"ק לשנייהקליפורניה58.70%172 מ"ק לשנייהאריזונה37.30%109 מ"ק לשנייהנבדה4.00%12 מ"ק לשנייה
בנוסף לכך הוקצו 1.9 מיליארד מ"ק מים בשנה ממימי נהר הקולורדו למקסיקו, כתוצאה מההסכם בנוגע לשימוש במימי הנהרות קולורדו טיחואנה וריו גראנדה, שנחתם ב-3 בפברואר 1944, והפרוטוקול הנלווה שנחתם ב-14 בנובמבר 1944. כמו כן, יכול האגן התחתון לקבל תוספת של 1.4 מיליארד מ"ק בשנה בתנאים של עודף מים.
ההסכם היה תוצאה של משא ומתן בין המדינות שנמשך על פני כמה שנים.
שבע המדינות הקימו קודם לכן את הליגה של דרום מערב (League of the Southwest) ב-1917 לקדם פיתוח לאורך הנהר.
הקונגרס של ארצות הברית אישר למדינות לחתום הסכם לחלקות משאבי הנהר.
ההסכם אושר על ידי הקונגרס ב-1922 באותה שנה בה נחתם.
כחלק מההסכם, נקבע שם הנהר לכל אורכו.
עד אז כינו התושבים המקומיים את חלקו העליון של הנהר עד המפגש עם הנהר גרין בשם "גרנד ריוור" ("Grand River").
לשינוי זה הייתה התנגדות בקרב תושבים מקומיים רבים ביוטה ובקולורדו, והשם החדש נאכף באמצעות חקיקה של הרשות המחוקקת בשתי מדינות אלו בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20.
ב-1934 הזעיקה אריזונה, שלא הסכימה להחלטה של קליפורניה לסכור את הנהר ולהסיטו, את המשמר הלאומי של ארצות הברית ואפילו הקימה "חיל ים" שמנה שתי ספינות.
הנושא הוסדר בסופו של דבר בבית המשפט.
ההסכם היה שנוי במחלוקת גם בזמן שנחתם.
מדינת אריזונה לדוגמה הייתה מאוכזבת ממכסת המים שהוקצתה לה כחלק מהאגן התחתון וסירבה לאשרר את ההסכם עד 1944. אריזונה חלקה על ההקצאות הספציפיות שקיבלה עד שבית המשפט העליון של ארצות הברית תמך בהקצאה בהחלטה מ-1963 בפסק הדין אריזונה נגד קליפורניה.
ההסכם סיים שנים רבות של מחלוקות, והכשיר את הדרך להפעלת מיזם מרכז אריזונה (Central Arizona Project), שאושר על ידי הקונגרס ב-1968.
מאז שנחתם הסכם נהר הקולורדו השתמשה קליפורניה במים העודפים שנותרו ממדינות אחרות, יחד עם זאת קיים חשש שגידול האוכלוסייה בדרום מערב לא יותיר יותר עודפים לשימושה של קליפורניה.
ב-2001 חתם ברוס בביט (Bruce Babbitt), מזכיר הפנים של ארצות הברית, על הסכם ביניים, שבו נקבע כיצד יחולקו המים העודפים מנהר הקולורדו בין קליפורניה, אריזונה ונבדה במשך חמש עשרה השנים הבאות שבמהלכן צריכה קליפורניה ליישם שיטות שימור על מנת לצמצם את צריכת המים של המדינה ואת התלות במי נהר הקולורדו.
קיימת גם דאגה בנוגע לגידול באוכלוסייתה של נבדה והשימוש של המדינה במים.
נבדה, שקיבלה את ההקצאה הקטנה ביותר מבין המדינות באגן הנהר התחתון, עלולה לגלות בעתיד הקרוב שהמים שמקורם בנהר הקולורדו לא מכסים את הצרכים ההולכים וגדלים של מדינה זו.
עם זאת ב-2008 אמרה פט מולרוי (Pat Mulroy), המנהלת הכללית של רשות המים של דרום נבדה, שאיננה תומכת בשינוי חלוקת המים.
היא טענה שמכיוון שכל המדינות באגן התחתון חוו גידול באוכלוסייה לא סביר שמכסת המים של נבדה תוגדל והיא אף עלולה לקטון.
במקום זאת ייתכן שנבדה, כמו קליפורניה, תיאלץ לפתח שיטות שימור, כמו גם למצוא מקורות מים אחרים, על מנת לתמוך באוכלוסייה הגדלה של המדינה.
השפעת הסכם נהר הקולורדו על הסביבה
כאשר נחתם הסכם נהר הקולורדו ב-1922 היה הגורם המרכזי שדחף להכנתו הרצון של השותפות להסכם לפתח את החקלאות והיישובים שבתחומן.
לרוע המזל גישה זו לא לקחה בחשבון סוגיות של איכות הסביבה.
שימוש ושימוש חוזר במי הנהר כמו גם השימוש הנרחב בסכרים יוצר סביבה עוינת למיני הדגים המקומיים.
סכרים חוסמים את מעבר הדגים, מצמצמים את השקעת הסחף ומשנים את טמפרטורת המים, כל אלו משפיעים לרעה על המערכת האקולוגית.
ניצול המים גרם להתדרדרות של הדלתה של הנהר במקסיקו.
מערכת אקולוגית, שהייתה פעם ירוקה ושופעת מכמויות הסחף הגדולות, כמעט ונעלמה כליל.
על מנת להתחיל לצמצם את הנזק יהיה צורך להקצות למקסיקו כמויות מים גדולות יותר.
בשנים האחרונות הפך ההסכם להיות מקור לביקורת חריפה יותר, בעקבות קיטון מתמשך בכמות הגשמים השנתית באזור.
ספציפית, מכסות המים שהוקצו התבססו על ההנחה שהספיקה השנתית הממוצעת של הנהר היא 20.2 מיליארד מ"ק (641 מ"ק לשנייה).
מחקרים שהתבססו על תיארוך באמצעות טבעות עצים הגיעו למסקנה שהספיקה השנתית הממוצעת של הקולורדו כפי שנמדדה על פני תקופה ארוכה קטנה משמעותית ממספר זה.
אנליסטים רבים הגיעו למסקנה שכאשר התנהל המשא ומתן על ההסכם כללה התקופה ששימשה כבסיס לחישוב הספיקה השנתית הממוצעת של הנהר (1922-1905) תקופות גשומות במיוחד יוצאות דופן.
ושהבצורת של השנים האחרונות היא למעשה חזרה על תבניות מזג אוויר היסטוריות.
הקיטון בכמות הגשמים הוביל לירידה נרחבת במפלס מי המאגרי המים באזור, בייחוד באגם פאוול, שנוצר על ידי סכר קניון גלן ב-1963, שבו היחשפותם של קניונים שהיו מוצפים במשך תקופה ארוכה עוררו קריאות ליזום ייבוש קבוע של המאגר.
בדצמבר 2007 חתם מזכיר הפנים של ארצות הברית על הנחיות זמניות בהן פורט כיצד יש לחלק את מימי נהר הקולורדו בתקופות של מחסור במים.
ההנחיות תוארו כזמניות משום שהן בתוקף עד 2026, ונועדו לאפשר למפעילי המערכת לרכוש ניסיון בתנאים של התייבשות המאגרים, ובמקביל נחקרת ההשפעה של שינוי האקלים על הספיקה של נהר הקולורדו.
הכללים קובעים שלוש רמות של תנאים של מחסור, תלוי בגובה מפלס אגם מיד:
מחסור קל כאשר גובה מפלס אגם מיד מתחת ל-328 מטרים מעל פני הים, אבל מעל ל-320 מטרים מעל פני הים.
במצב זה יקבלו מדינות האגן התחתון 8.73 מיליארד מ"ק לשנה, מתוכם 5.4 מיליארד מ"ק לקליפורניה, 3.06 מיליארד מ"ק לאריזונה ו-0.35 מיליארד מ"ק לנבדה.
מחסור חריף כאשר גובה מפלס אגם מיד מתחת ל-320 מטרים מעל פני הים, אבל מעל ל-312 מטרים מעל פני הים.
במצב זה יקבלו מדינות האגן התחתון 8.8 מיליארד מ"ק לשנה, מתוכם 5.4 מיליארד מ"ק לקליפורניה, 3.0 מיליארד מ"ק לאריזונה ו-0.35 מיליארד מ"ק לנבדה.
מחסור קיצוני כאשר גובה מפלס אגם מיד מתחת ל-312 מטרים מעל פני הים.
במצב זה יקבלו מדינות האגן התחתון 8.6 מיליארד מ"ק לשנה, מתוכם 4.9 מיליארד מ"ק לקליפורניה, 2.86 מיליארד מ"ק לאריזונה ו-0.35 מיליארד מ"ק לנבדה.
ב-15 באוגוסט 2008 קרא הסנאטור מאריזונה ג'ון מקיין לפתוח מחדש את ההסכם.
בשל מעמדו של הסנאטור כמועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, ובשל מעמדה של מדינת קולורדו כמדינה שבה לא היה רוב לאף מועמד, זכתה הביקורת על ההסכם לתשומת לב לאומית.
מזכר 319 – ב-20 בנובמבר 2012 נחתם במסגרת הוועדה הבינלאומית לגבולות ומים של ארצות הברית ומקסיקו הסכם שכונה "מזכר 319" ("Minute 319"), שעדכן את חוק הנהר על מנת להתייחס לשאלה כיצד תושפע חלוקת המים השנתית בנפח 1.9 מיליארד מ"ק שהוקצבו למקסיקו מתנאים של בצורת או של עודף במים.
בתנאים של עודף מים (כשפני אגם מיד מעל לגובה של 349 מטרים מעל פני הים) תוגדל הזרמת המים למקסיקו ב-49 מיליון מ"ק.
במקרים שגובה פני האגם גבוהים יותר יוגדלו מכסות המים למקסיקו בצורה פרוגרסיבית עד לתוספת מקסימלית של 250 מיליון מ"ק לשנה.
מזכר 319 גם מפרט שכמות המים למקסיקו תצומצם בתנאי בצורת.
הסכם נְיוּקוֹמב-פּוֹלֶה (באנגלית Newcombe-Paulet Agreement), הידוע גם כהסכם הגבול הפרנקו-בריטי (Franco-British Boundary Agreement), היה הסכם אשר נוסח בין השנים 1920–1923 בין ממשלות צרפת ובריטניה הגדולה, ועניינו התוויית הגבול שבין המנדט הבריטי בארץ ישראל לבין שטחי המנדט הצרפתי בסוריה ולבנון.
עוד התייחס ההסכם לתיקוני גבול בין שתי המעצמות בצפון עיראק.
ב-3 בפברואר 1922 חתמו ניוקומב ופולה על המפות עליהן שורטט קו הגבול.
קדמה להסכם "האמנה הפרנקו-בריטית בעניין מספר עניינים הקשורים למנדטים על סוריה ולבנון, ארץ ישראל ומסופוטמיה" מ-23 בדצמבר 1920 ששאבה את סמכותה מהחלטות ועידת סן רמו וכתב המנדטים.
המלצות ועדת ניוקומב-פולה אומצו אגב מספר שינויים, וההסכם שנחתם בעקבות כך בפריז ב-7 במרץ 1923 זכה לשם הרשמי "חילופי דברים המהווים הסכם בעניין קו הגבול בין סוריה וארץ ישראל, מהים התיכון עד אל-חמה".
ההסכם יושם במלואו באפריל 1924 עם הצבתם בשטח של סימוני הגבול האחרונים והעברתם של 192 קמ"ר ו-20 כפרים מידי הצרפתים לבריטים.
הסכם שכנות טובה בגבולות המנדט הבריטי והמנדט הצרפתי (1926) קבע את הכללים להתנהלות האזרחית והביטחונית לאורך הגבול.
חבר הלאומים אישר את ההסכם ב-1934 ומאז נחשב לקו הגבול הבין-לאומי בין המנדט הבריטי על ארץ ישראל והמנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון ולימים הגבול הבין-לאומי בין ישראל לסוריה ובין ישראל ללבנון – 'הקו הכחול'.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה לאור העובדה שהבריטים כבשו את ארץ ישראל וסוריה ותרומת הצרפתים למאמץ הזה הייתה שולית לא ראתה עצמה בריטניה מחויבת לאמור בהסכמי סייקס-פיקו ככתבם וכלשונם.
לפי הסכם חדש מספטמבר 1919, הסכם דוביל, שערכו ביניהם לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה וז'ורז' קלמנסו ראש ממשלת צרפת פינו הבריטים את האזורים שכבשו מצפון לקו שנמתח בין ראש הנקרה לבין בואזיה בעמק החולה (מעט צפונה מאיילת השחר של ימינו).
אולם השטח מקו זה וצפונה עד צור, הפך הלכה למעשה לשטח הפקר, שכן הצרפתים לא ביססו את ריבונותם בו עד הקביעה הסופית של קו הגבול.
ב-23 בדצמבר 1920 חתמו בריטניה וצרפת על "האמנה הפרנקו-בריטית בעניין מספר עניינים הקשורים למנדטים על סוריה ולבנון, ארץ ישראל ומסופוטמיה".
לפי הסכם זה, ויתרה צרפת על מקצת משטחי הגליל, והותירה בידיה את נהר הליטני, את מקורות הירדן, את מרבית רמת הגולן וכן את החרמון.
קו הגבול ששורטט בהסכם זה יצא מתחנת הרכבת בצמח לכיוון צפון וחצה את הכנרת.
הוא המשיך לאורך נחל משושים עד נאפח, והגיע עד סמוך לבניאס.
משם פנה הגבול מערבה עד מטולה, וירד דרומה עד סמוך לסעסע (סאסא).
משם המשיך מערבה לאורך קו פרשת המים שבין הליטני ונחלי הגליל העליון, עד ראש הנקרה.
אחת התוצאות של הסכם זה הייתה יצירתו של קו גבול דמוי אצבע שהכליל את ההתיישבות היהודית בגליל העליון בתחום המנדט הבריטי והגדיר את האזור שנודע בשם אצבע הגליל.
Paulet) והבריטי סטיוארט פרנסיס ניוקומב.
ועדת ניוקומב-פולה פעלה בין מרץ 1921 לפברואר 1922 לפי שני עקרונות עיקריים: אין לפנות כפריים מאדמתם, ואין לנתק כפר ממקורות המים שלו, מדרך ראשית העוברת סמוך לו או מעיירת המחוז שלו.
ניוקומב ערך סיור הכנה עוד לפני הקמת הוועדה, והציע לשנות את תוואי הגבול ברמת הגולן, שכן זה חצה את אדמות האמיר מחמוד פעור, ולמסרן למנדט הצרפתי בסוריה.
בתמורה הציע שתוואי נהר הירדן והכנרת כולה ימסרו למנדט הבריטי על ארץ ישראל.
ב-21 ביוני 1921 סימנה המשלחת הבריטית-צרפתית בראשות ניוקומב ופולה את קו הגבול ב-71 גלי אבנים בהתאם להצעותיו של ניוקומב, וב-3 בפברואר 1922 חתמו ניוקומב ופולה על המפות שבהן שורטט קו הגבול עליו הסכימו.
השינויים העיקריים עליהם המליצה הוועדה היו הכללת כל הכנרת וימת החולה וכן נהר הירדן לכל אורכו, אך ללא יובליו הצפוניים, בתחום המנדט הבריטי, וכך גם באשר לחמת גדר והשטח שבין דרום חופה המזרחי של הכנרת ומורדות רמת הגולן.
מאידך, שטחי רמת הגולן שממזרח לירדן ואזור בניאס נמסרו למנדט הצרפתי על סוריה.
עוד נערכו מספר שינויים לאורך הגבול שבין ארץ ישראל ולבנון, ואשר הבטיחו את קיום העקרונות לפיהם פעלה הוועדה.
בתמורה להסכמות אלה, קבלו הבריטים מהצרפתים את מוסול שבכורדיסטן העיראקית שבה התגלה נפט.
כך, למשל, נערך בלבנון מפקד אוכלוסין על ידי השלטונות הצרפתיים, ונכללו בו (וכתוצאה מכך גם קיבלו אזרחות צרפתית) גם תושבי הכפרים המתואלים בגליל, שנותרו לאחר מכן בשטח ארץ ישראל, כמו גם תושבי מטולה וכפר גלעדי.
הסכם מכללא או חוזה מכללא הוא הסכם שלא נאמר במפורש בין הצדדים, אך הוא משתמע מתוך התנהגותם.
גם כאשר יש חוזה מפורש בין הצדדים ניתן להתייחס אליו כאילו יש בו גם תנאי מכללא - תנאי שלא נכלל במפורש בחוזה אך הוא משתמע מתוך מהות החוזה.
דוגמה: בית המשפט לענייני משפחה דחה בקשה לדחות על הסף תביעת מזונות שהגישה אישה כנגד הידוע בציבור שלה לשעבר.
בית המשפט קבע בכך שהחיים המשותפים, גם אם לא נחתם הסכם חוזי בין בני הזוג, הם בגדר "הסכם מכללא".
דוגמה: הסכם עבודה בין מעסיק לעובד כולל את פרטי זכויותיו של העובד (שכר, חופשה וכו').
פעמים רבות לא נכללת בחוזה כזה הדרישה שעל המעסיק לספק עבודה לעובד, כלומר להטיל עליו משימות, ועל העובד לבצע משימות אלה.
אף שלא נאמרה במפורש, דרישה זו היא בגדר תנאי מכללא, שהפרתה היא הפרת החוזה.
על חשיבותו של התנאי מכללא בהסכם עבודה אישי עמד בית הדין הארצי לעבודה: "בשל המיוחד בחוזה העבודה האינדיבידואלי - הדרך והנסיבות שבהן הוא נכרת, משך חייו ופעולתו - ממלא התנאי מכללא תפקיד רב משקל בהרבה משתנאי מסוג זה ממלא בחוזים אחרים."
מטבע הדברים, הוכחת קיומם של תנאי מכללא או הסכמה מכללא קשה מאשר הוכחת קיומה של הסכמה מפורשת.
הסכם מוסקבה נחתם בין הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית והרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה במוסקבה ב-7 במאי 1920, ולפיו הוענקה לגאורגיה הכרה בעצמאותה בתמורה להתחייבות שלא יוענק מקלט גאורגי לכוחות עוינים לרוסיה הבולשביקית.
הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בראשות המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית (מנשביקית) הכריזה על עצמאותה מרוסיה ב-26 במאי 1918. היא לא הוכרה באותה עת על ידי ממשלת רוסיה, אך המדינה הצליחה לזכות בהכרה דה פקטו ממצביאי הצבא הלבן וממדינות ההסכמה.
בעקבות ההפיכה הבולשביקית הכושלת בטביליסי וכישלון הניסיון של יחידות הצבא האדום לפלוש לגאורגיה בתחילת מאי 1920, הסכימה הממשלה הרוסית בראשות לנין לחתום על הסכם עם גאורגיה ולהכיר בעצמאותה דה יורה, בתנאי שהמנשביקים יתחייבו רשמית שלא להעניק מקלט על אדמת גאורגיה לכל כוח עוין לרוסיה הסובייטית.
פוליטיקאים רבים בגאורגיה ובהם שר החוץ יבגני גֵגֵצ'קוּרִי ראו בדרישה זו משום פגיעה בריבונותה של גאורגיה, ודחו אותה.
עם זאת, ראש ממשלת גאורגיה נואה ז'ורדניה, במטרה להבטיח הכרה בינלאומית, הסכים לתנאים הרוסים.
ההסכם נחתם על ידי גרִיגוֹל אוּרַטַדזֶה מטעם גאורגיה ולב קראחין מטעם רוסיה ב-7 במאי 1920 במוסקבה.
בשני הפרקים הראשונים להסכם הכירה רוסיה ללא תנאי בעצמאותה של גאורגיה ומשכה ידיה מכל התערבות בענייניה הפנימיים.
בתוספות סודיות, שלא פורסמו בציבור, ויתרו המנשביקים אף יותר, ואפשרו למפלגה הבולשביקית לפעול בצורה חופשית בגאורגיה.
גאורגיה מתחייבת להכיר בזכות לקיומה החופשי של המפלגה הקומוניסטית...
ובמיוחד בזכותה לפגישות חופשיות ולפרסום, כולל עיתונות.
על אף האופוריה המנשביקית הקצרה בעקבות ההצלחה המדינית המוצהרת, גינתה דעת הקהל בגאורגיה את ההסכם כ"היטמעות נסתרת של גאורגיה ברוסיה", כפי שדווח על ידי הנציב הבריטי סר אוליבר וורדקופ.
הממשלה הייתה נתונה לביקורת חריפה מצד האופוזיציה על הוויתורים למוסקבה, ובייחוד מצד המפלגה הדמוקרטית הלאומית.
אף על פי כן, היה ההסכם בעל תרומה לטווח קצר, על ידי כך שהוא עודד מדינות נוספות להכיר בגאורגיה ב-11 בינואר 1921.
הסכם מוסקבה לא פתר את הסכסוך בין רוסיה לגאורגיה, על אף ההכרה בעצמאותה של האחרונה, הרי שדיכוי הממשלה המנשביקית במדינה היה מכוון ומתוכנן, האמנה הייתה טקטיקת עיכוב מצד הבולשביקים, שבאותה עת התמקדו במלחמתם בפולין.
על פי ההסכם שחררה ממשלת גאורגיה את רוב הבולשביקים מהכלא, שעד מהרה הקימו את המפלגה הקומוניסטית של גאורגיה, ואשר בתיאום עם לשכת הקווקז של המפלגה הקומוניסטית הרוסית, החלו לנהל קמפיין גלוי נגד הממשלה הגאורגית, ובשל כך נעצרו מחדש על ידי שר הפנים נואה רמישווילי.
מעצרם הוביל למחאת השגריר הרוסי בגאורגיה.
הקונפליקט הזה, שלא נפתר מעולם, שימש בתעמולה הסובייטית נגד הממשלה המנשביקית, שהואשמה בהתעללות בקומוניסטים, חסמה את השיירות הסובייטיות לארמניה ותמכה במרד אנטי-סובייטי בצפון הקווקז.
מאידך, האשימה גאורגיה את רוסיה כי היא מעוררת מהומות אנטי-ממשלתיות באזורים שונים במדינה, בעיקר בקרב מיעוטים אתניים כגון האבחזים והאוסטים ויוצרת תקריות גבול עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית.
בפברואר 1921, לאחר תשעה חודשים של רגיעה שברירית, פתח הצבא האדום במתקפה נגד גאורגיה בתואנה של תמיכה באיכרים ובמרד הפועלים, ושם קץ לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה קצרת הימים.
המצב נותר על כנו במשך שבעת העשורים שלאחר מכן.
ככל שגאורגיה התקדמה לכיוון עצמאות מברית המועצות, פנתה ממשלת גאורגיה בראשות זוויאד גמסחורדיה לנשיא רוסיה בוריס ילצין, ומסרה כי "המסגרת הלגיטימית היחידה" ליחסים בין שתי המדינות טמונה בהסכם 1920. רוסיה סירבה ובתגובה הכריזה גאורגיה על הכוחות הסובייטים בארצה ככוח כובש.
הסכם מינסטר (בלועזית: Peace of Münster) היה הסכם השלום שסיים את "המרד ההולנדי" (1648–1568; מכונה גם: "מלחמת שמונים השנים"), אשר היה מרד בשבעה-עשר המחוזות בהולנד, בלגיה ולוקסמבורג של היום נגד פליפה השני, מלך ספרד.
סיום המלחמה החל במשא ומתן בין ספרד לרפובליקה החדשה בינואר 1646 כחלק ממשא ומתן של השלום הכללי יותר בין הצדדים הלוחמים במלחמת שלושים השנים.
המדינות שלחו שמונה נציגים מכמה מהמחוזות מכיוון שאף אחד לא סמך על האחרים שייצגו אותם בצורה מספקת.
המשלחות ההולנדיות והספרדיות הגיעו תוך זמן קצר להסכם, המבוסס על הטקסט של הפסקת האש של שתים עשרה שנים.
ההסכם ביניהן אישר את ההכרה של ספרד בעצמאות הולנד.
דרישות ההולנדים נענו בדרך כלל.
אולם המשא ומתן הכללי בין הצדדים העיקריים נמשך, מכיוון שצרפת המשיכה לגבש דרישות חדשות.
בסופו של דבר הוחלט על הפרדת הדיונים בין הרפובליקה לספרד מהמשא ומתן הכללי על השלום.
נוסח האמנה נקבע ב-79 סעיפים נחתם ב-30 בינואר 1648. בעקבות ההסכם הרפובליקה זכתה לעצמאות רשמית מהאימפריה הרומית הקדושה.
השלום נחגג ברפובליקה בחגיגות מפוארות.
והוכרז באופן חגיגי ב-5 ביוני 1648.