tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא השלישית מבין ארבעת ילדיהם של ג'וגינדר סינג בוטאליה ואשתו סובהאדרה, שהייתה פמיניסטית פעילה אשר ניהלה מרכז ייעוץ לנשים.
אחיה פנקאג' הוא יוצר סרטים דוקומנטריים, הידוע מביניהם סרט תיעודי על התנאים של אלמנות מוורינדאוואן.
לבוטאליה תואר ראשון בספרות (1971), ותואר שני בספרות (1973) מאוניברסיטת דלהי, וכן תואר שני בלימודי דרום אסיה מאוניברסיטת לונדון (1977).
בוטאליה התחילה את הקריירה שלה כשעבדה בהוצאה לאור של אוניברסיטת אוקספורד בדלהי, ואחר כך שנה במטה החברה באוקספורד.
ב-1982 היא עבדה כעורכת עבור זד ספרים בלונדון.
לאחר מכן היא חזרה להודו, ויחד עם ריטו מנון, הקימה בית הוצאה לאור פמיניסטי, קאלי לנשים, ב-1984.
תחומי העניין העיקריים של בוטאליה הם החלוקה של הודו והיסטוריה שבעל פה מפרספקטיבה פמיניסטית.
היא כותבת על מגדר, קומונליזם, פונדמנטליזם ותקשורת.
כתביה הופיעו במגוון עיתונים וכתבי עת, כולל הגארדיאן, New Internationalist, The Statesman, הטיימס של הודו, Outlook ו-India Today.
יש לה טורים קבועים בעיתון השמאל Tehelka וב-Indian Printer and publisher - כתב עת של תעשיית הפרסום וההוצאה לאור.
בוטאליה היא יועצת עבור אוקספם הודו, ובנוסף, היא חברת סגל בפקולטה ללימודים מקצועיים באוניברסיטת דלהי.
קאלי לנשים, בית ההוצאה לאור הפמיניסטי הראשון בהודו באופן, הוקם בשנת 1984 על ידי בוטאליה וריטו מנון כדי להגדיל את גוף הידע על נשים בעולם השלישי, לתת קול לידע שכבר קיים, ולספק פורום לסופרות, יוצרות, ונשות אקדמיה.
ב-2003, נפרדו דרכן של מייסדות קאלי לנשים, ובוטאליה יסדה את זובאן ספרים, אשר מלבד ספרים פמיניסטיים, מפרסמת גם ספרות, אקטואליה וספרי ילדים.
ב-2011, בוטאליה ומנון היו זכו ביחד בפרס פאדמה שרי, אחד הפרסים האזרחיים הגבוהים ביותר שניתנים על ידי ממשלת הודו.
מלבד מאמריה וטוריה בעיתונים בנושאים פמיניסטים, בוטאליה גם חיברה, בעצמה או במשותף, שבעה ספרים.
מתוך אלה, The Other Side of Silence (1998) זכה לפרסום הרב ביותר, והוא נמצא בשימוש בקורסים במספר אוניברסיטאות הודיות.
הספר כולל יותר משבעים ראיונות שבוטאליה ערכה עם נשים ששרדו את חלוקת הודו, בדגש מיוחד על התפקיד של אלימות נגד נשים על החוויה הקולקטיבית של האירוע הקשה.
על פי בוטאליה, החלוקה, כמו השואה, היא עדיין "היסטוריה חיה", במובן שניצולים רבים עדיין בחיים ושניתן לתעד את סיפוריהם.
אך שבניגוד לפרויקטים הרבים שבאו לתעד את ההיסטוריה שבעל פה של השואה, רק מספר קטן של יוזמות דומות נערכו בהודו, וספר זה הוא אחד מהם.
אורוויל לות'רופ פרימן (באנגלית Orville Lothrop Freeman; 9 במאי 1918 - 20 בפברואר 2003) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית אשר כיהן כמזכיר החקלאות של ארצות הברית בשנים 1961–1969 תחת הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון.
בנוסף על כך הוא שימש כמושל מינסוטה בשנים 1955–1961.
פרימן נולד ב-9 במאי 1918 במיניאפוליס שבמינסוטה.
בשנת 1940 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת מינסוטה.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1946. במהלך לימודיו, התיידד פרימן עם יוברט האמפרי, אשר הפך בשנים שלאחר מכן לעמית פוליטי.
בנוסף על האמפרי, פרימן פגש באוניברסיטה גם את אשתו, ג'יין שרלוט שילדס.
הם נישאו ב-2 במאי 1942 והיו להם שני ילדים.
לאחר המתקפה על פרל הארבור בשנת 1941, גויס פרימן כחייל מילואים ועבר הכשרה בבסיס חיל הנחתים קוונטיקו.
הוא בתחילה שירת באזור סן דייגו שבקליפורניה.
לאחר מכן הוא עבר הכשרה נוספת בניו זילנד ובגוודלקנל.
קרבותיו הראשונים היו בנובמבר 1943 במהלך המערכה בבוגנוויל.
במהלך הקרבות, הוא נפצע בלסת ובזרועו השמאלית.
הוא חזר לארצות הברית בשנת 1944 ומעולם לא השתקם לגמרי מהפציעה.
לאחר המלחמה הוא זכה בעיטורים לב הארגמן ובמדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1950 ניסה פרימן להתמודד לתפקיד היועץ המשפטי לממשל ובשנת 1952 התמודד לתפקיד מושל המדינה.
בסופו של דבר הוא נבחר למושל בשנת 1954. הוא נבחר שוב לתפקיד בשנים 1956 ו-1958, אך הפסיד בשנת 1960.
כתוצאה מההפסד, הוא מונה על ידי הנשיא הדמוקרטי החדש ג'ון פיצג'רלד קנדי לתפקיד מזכיר החקלאות.
הוא החזיק בתפקיד זה גם לאחר הירצחו של קנדי בנובמבר 1963. הוא החזיק בתפקיד זה לאורך כל כהונתו של לינדון ג'ונסון עד למינויו של הממשל הרפובליקני של ריצ'רד ניקסון ב-20 בינואר 1969. לאחר תפקיד זה הוא עסק בייעוץ ובמשפטים.
פרימן נפטר מסיבוכים של מחלת אלצהיימר ב-20 בפברואר 2003 במיניאפוליס.
אורוגוואי משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האורוגוואיים מדליית זהב יחידה בענף הרכיבה.
המשלחת הראשונה של אורוגוואי למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
המשלחת זכתה במדליית זהב בענף הרכיבה.
המשלחת השתתפה גם בענפים טאקוונדו ושחייה אולם לא הגיעה לתוצאות גבוהות.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מתנה 22 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט והייתה המשלחת הגדולה ביותר שאורוגוואי שלחה עד כה.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענפים הוקי שדה בה נבחרת הנערות סיימה במקום השישי לאחר שהעפילה לרבע הגמר, ובכדורעף חופים עם העפלה לרבע גמר של נבחרת הנערים.
המשלחת סיימה במקום התשיעי בתחרויות בענף השיט וטניס שולחן.
בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת סיימה במקום העשירי בענף הרכיבה בתחרות היחידים.
המשלחת התחרתה גם בענפים אתלטיקה, כדורסל ושחייה.
אורודרומיאוס (שם מדעי: Orodromeus; מילולית: "אצן הרים") הוא סוג של דינוזאור קטן ממשפחת הפארקוזאוריים שחי בסוף הקרטיקון.
מאובניו נמצאו ב-1988 בידי החוקרים ג'ק הורנר ודייוויד ב' וויישאמפל באמריקה הצפונית.
המאובנים נמצאו במונטנה באתר חפירות בו נמצא אורניתופוד גדול בהרבה - מאיאזאורה לצד ביצים וקנים באזור הררי.
בגלל הימצאו באזור זה שכונה "הר הביצים" הוא נקרא בשמו.
זה היה יצור באורך 2.5 מטר והיה בעל זנב ארוך.
קרובי משפחתו היו ההיפסילופודון והדריוזאורוס.
לצידו חיו ביערות אמריקה הקדומים גם צרטופסיים כמו האייניוזאורוס וטורפים כמו הדספלטוזאורוס שכנראה ניזון ממנו.
הוא היה אוכל צמחייה בעל שיניים מאחורי לחייו שעזרו ללעוס את הצמחייה.
אורוויל טורנקווסט , היה המושל הכללי של איי בהאמה.
אורוויל טורנקווסט, נולד ב-19 ביולי 1929 באי ניו פרובידנס שבאיי בהאמה, ונחשב לאחת מהדמויות המרכזיות בפוליטיקה של מדינתו.
את דרכו החל בשנת 1947 במשרד עורכי דין, ובמקביל למד משפטים באוניברסיטת לונדון, שם רכש את השכלתו המשפטית והוסמך כעורך דין.
השילוב בין השכלה גבוהה וניסיון מעשי סלל את דרכו לעולם הציבורי, והוא הפך לדמות מוערכת בזירה המשפטית והפוליטית של איי בהאמה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החל טורנקווסט את פעילותו הפוליטית, ונבחר לפרלמנט המקומי.
בין השנים 1972 ל-1979 שימש כמנהיג האופוזיציה.
בשנת 1992 מונה לשר החוץ ולשר המשפטים, תפקידים שבהם השפיע רבות על מדיניות החוץ והמערכת המשפטית של המדינה.
תרומתו בתקופה זו נחשבת לבעלת חשיבות רבה בעיצוב דמותה של בהאמה בזירה הבינלאומית.
בשנת 1995 הוא התחיל כהונה של המושל הכללי וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2000.
אוֹרְהָן וֵלִי קָנִיק (בטורקית: Orhan Veli Kanık; 13 באפריל 1914 – 14 בנובמבר 1950) היה מגדולי משורריה של טורקיה המודרנית.
אורהן ולי קניק נולד באיסטנבול, טורקיה בשנת 1914.
בשנת 1942 גויס לצבא טורקיה וסיים את שירותו בשנת 1945, בדרגת סגן.
בתקופה זו פורסמו רק שישה משיריו.
לאחר שחרורו מהצבא החל לעבוד במחלקת התרגום של משרד החינוך.
בשירתו הפנה עורף לחרוז ולמשקל, וביקש להשתית את השירה החדשה על עושר הדימוי ועל תוכן חווייתי, שחתר להתנער ממעמסת המסורת הכתובה של הדורות הקודמים.
כתב גם מסות ומאמרים ועסק בתרגום.
אורהן ולי קניק הוא אחד המשוררים הנקראים ביותר בטורקיה, שיריו יצאו לאור בטורקיה ביותר משישים מהדורות ותורגמו לשפות רבות, בכללן צרפתית, אנגלית וגרמנית.
רבים מהם הולחנו והוקלטו בידי הזמר והמלחין זִילְפִי לִיוָנֵלִי.
שיריו תורגמו לעברית, בין השאר, בידי עפרה בנג'ו, שלמה אביו ורמי סערי.
הם ראו אור במוספי ספרות, בכתבי עת ובאינטרנט.
אורובטיס ג'מייקנסיס (שם מדעי: Urobatis jamaicensis) הוא מין של בטאי מהמשפחה טריגונים עגולים אמריקאים, החי במימי הים הקריבי ומערב האוקיינוס האטלנטי לחופי אמריקה בין קרוליינה הצפונית לטרינידד, לעיתים קרובות בשוניות אלמוגים.
מין זה דומה לטריגוניים, אך אינו שייך למשפחה Dasyatidae, אלא למשפחה פרימיטיבית יותר.
הוא בעל גוף באורך 70 סנטימטרים וברוחב 36 סנטימטרים בעל "כנפיים" רחבות מעוגלות דמויות-דיסק וקוצים בולטים לאורך עמוד השדרה עד הזנב הרחב, היכול להתפתל כלפי מעלה.
בקצה הזנב ישנו עוקץ בעל ארס צורב, המיועד להגנה מטורפים, אך איננו קטלני לאדם.
בנוסף הוא בעל יכולת להסוות את עצמו בסביבה במהירות.
טריגון זה בעל כתמים רחבים צהובים-אפורים עד חומים-זהובים על רקע ירוק-כהה או חום.
לטריגון מאפיין ייחודי הגורם לפלואורסצנציה ועוזר לו לבלוט בחשיכה, אם מאירים עליו בפנס.
הוא חי סביב קרקעית הים עד לעומק 25 מטר בשכבות רדודות.
הוא מצוי בשוניות אלמוגים, לגונות, מפרצים רדודים ובין סבכי מנגרובים ולעיתים אף נמצא בשפכי נהרות.
הטריגון חי באקלים טרופי, אך כבר נמצא באיים סמוך לקרוליינה הצפונית.
הוא טורף של תולעים, דגי גרם, צדפות וחסילונים החיים על הקרקעית.
בתורו הוא נטרף בידי כרישים כמו כריש טיגריסי.
הוא איננו נידוג למאכל, אך נתפס לעיתים כשלל לוואי של רשתות וכן נתפס לסחר וגידול באקווריום.
למרות זאת הוא איננו מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
אורוויל היקמן בראונינג היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, שהיה פעיל במפלגה הוויגית ובמפלגה הרפובליקנית.
הוא בלט בכהונותיו כסנאטור וכמזכיר הפנים של ארצות הברית.
לאחר שהוסמך כעורך דין הוא התיישב באילינוי, שם הוא שירת במיליציה ב, קנה לעצמו שם כעורך דין מצליח, והחל להיות מעורב בפוליטיקה כחבר המפלגה הוויגית.
הוא כיהן כחבר הסנאט ובית הנבחרים של אילינוי, והתמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
כאשר התפרקה המפלגה הוויגית באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19, והמפלגה הרפובליקנית הוקמה כמפלגה המרכזית בארצות הברית שהתנגדה לעבדות, השתתף בראונינג בוועידה שארגנה את המפלגה באילינוי.
ב-1861 מונה בראונינג לאייש את המושב של אילינוי בסנאט של ארצות הברית במקומו של סטיבן דאגלס שנפטר.
הוא כיהן בסנאט עד ינואר 1863 ושב לעיסוקו בעריכת דין.
לאחר רצח לינקולן היה בראונינג לתומך של יורשו, אנדרו ג'ונסון.
ב-1866 מינה ג'ונסון את בראונינג כמזכיר הפנים של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד לתום נשיאותו של ג'ונסון במרץ 1869.
לאחר סיום כהונתו, עסק בראונינג בעריכת דין בוושינגטון הבירה ובאילינוי.
הוא נבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית כנציג הוועידה החוקתית של אילינוי בשנים 1869–1870. הוא נפטר באילינוי ב-1881.
אורוויל בראונינג נולד בסינטיאנה, קנטקי, כבנם של סאלי (לבית בראון) ומיקאיה בראונינג.
סאלי בראון הייתה בתו של ג'יימס בראון, שופט במחוז בורבון שבקנטקי.
מיקאיה בראונינג היה סוחר וחוואי בולט שגם הוא שימש כשופט שלום בבית המשפט המחוזי.
אורוויל בראונינג התחנך בקולג' אוגוסטה שבאוגוסטה, קנטקי.
הוא למד משפטים בהדרכת דודו, ויליאם בראון.
ב-1831 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של קנטקי.
לאחר שהוסמך כעורך דין, עבר בראונינג לקווינסי, אילינוי.
בקווינסי הוא פתח משרד עורכי דין בשותפות עם נחמיה בושנל.
ב-1832, ב, הוא שירת במיליציה של אילינוי.
הוא היה פעיל במפלגה הוויגית ושימש כחבר בסנאט של אילינוי בשנים 1836–1840 ובבית הנבחרים של אילינוי בשנים 1842–1844. הקריירות הצבאית והפוליטית שלו חפפו לאלו של אברהם לינקולן.
כתוצאה ממעורבותם בפעילות המפלגה הוויגית והרקע המשותף שלהם כבני קנטקי, הפכו לינקולן ובראונינג לידידים למשך כל ימי חייהם.
ב-1844 הגן בראונינג בהצלחה על חמישה אנשים שהואשמו ברצח ג'וזף סמית' הבן, מייסד התנועה של קדושי אחרית הימים.
ב-1843, 1850 ו-1852 הוא התמודד ללא הצלחה כמועמד בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
במאי 1856 הוא היה נציג לוועידה שהתקיימה בבלומינגטון, אילינוי, שכונסה כהתנגדות לחוק קנזס נברסקה, אחד האירועים שהובילה להקמתה של המפלגה הרפובליקנית.
ב-1861 מונה בראונינג כסנאטור במקומו של סטיבן דאגלס שנפטר.
הוא לא התמודד לתקופת כהונה מלאה בסנאט וכיהן בו מיוני 1861 ועד ינואר 1863. במהלך תקופה זו שימש בראונינג כיושב ראש הוועדה לרישום הצעות חוק של הסנאט.
לאחר תום כהונתו בסנאט נשאר בראונינג בוושינגטון הבירה וחידש את עיסוקו בעריכת דין.
ב-1866 מינה הנשיא אנדרו ג'ונסון את בראונינג כמזכיר הפנים של ארצות הברית, ובתפקיד זה הוא כיהן עד לתום נשיאותו של ג'ונסון במרץ 1869. בחודשים מרץ עד יולי 1868, כאשר התובע הכללי הנרי סטנברי התפטר כדי לשמש כחבר בצוות ההגנה במשפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון, שימש בראונינג כממלא מקומו.
לאחר תום כהונתו כמזכיר הפנים, עבד בראונינג בוושינגטון כשדלן וכעורך דין בשותפות עם אדגר קוון, תומאס יואינג ואחרים.
בשנים 1869–1870 הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית כנציג לוועידה החוקתית של אילינוי.
ב-1836 נשא בראונינג לאישה את אלייזה ה.
לזוג לא נולדו ילדים, אך הם אימצו את אמה לורד, יתומה שאמה מתה.
אמה התגוררה עם בני הזוג בראונינג מגיל חמש ונישאה לאורין סקינר, עורך דין שפעל בניו יורק ובשיקגו.
בהמשך נחשף סקינר כנוכל ונעצר מספר פעמים על זיוף המחאות ושאר מעשי הונאה.
הוא נפטר בבית הכלא אוברן שבניו יורק ב-1896.
אורוויל בראוניג נפטר ב-10 באוגוסט 1881 בקווינסי ונטמן בבית הקברות וודלנד שבעיר.
אוֹרוֹביל היא עיר במחוז , קליפורניה, ארצות הברית.
בשנת 2019 נאמדה אוכלוסייתה בכ-20,000 תושבים.
עקב הקמת סכר אוֹרוֹוִיל ממזרח לעיר, נוצר בכניסתה , המהווה מוקד משיכה תיירותי אזורי.
העיר הוקמה במהלך "הבהלה לזהב" בקליפורניה, בעקבות פיתוח מכרה זהב בקרבתה.
היא נקראה בתחילה "Ophir City" ("עיר אופיר"), וקיבלה את השם הנוכחי Oroville לאחר פתיחת סניף דואר בשנת 1854. בשני המקרים השם מתייחס לזהב: "עיר אופיר" מתייחס לאופיר המקראית ממנה יובא זהב לארץ ישראל, ו-Oroville הוא הלחם של Oro, זהב בספרדית, והסיומת Ville המציינת מקום יישוב.
בתחילת המאה ה-20 בקרבת העיר הוקמו חוות זיתים שהיו תחילתה של גידולים הזיתים בקליפורניה.
בשנת 1910 בעיר הוקמה תחנת רכבת והיא הייתה תחנה במסלול של קליפורניה זפר.
אוכלוסיית הערי גדלה באופן משמעותי לאחר שעיר הסמוכה פרדייז נהרסה בהמשך שריפה בשנת 2018.
בשנת 2021 העירייה הכריזה על העיר כ"רפובליקה" בכוונה לבטל את ההגבלות הארציות של מגפת הקורונה.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בעיר כ-15 אלף איש.
מבחינה גזעית, החלוקה היא: 75.2% לבנים, 8.0% אסייתים, 2.9% אפרו-אמריקאים, 3.7% אינדיאנים, 3.6% מגזעים אחרים וכ-6% משני גזעים או יותר.
אורוגוואי נשארה נייטרלית לאורך רוב מלחמת העולם השנייה, ומדיניות הממשלה בראשות הנשיא אלפרדו בלדומיר הייתה לתמוך בבעלות הברית תוך שמירה על נייטרליות.
מדיניות זו הושפעה במידה רבה מבריטניה, שהשגריר שלה, סר יוג'ין מילינגטון דרייק פעל במדינה בין 1931 ל-1941. בינואר 1942 אורוגוואי ניתקה את היחסים הדיפלומטיים שלה עם גרמניה הנאצית.
גם לאחר החלפת הנשיא אלפרדו בלדומיר בנשיא חואן חוזה דה אמזגה מאותה המפלגה, שמרה אורוגוואי על הנייטרליות.
בפברואר 1945, חודשים ספורים לפני סיום המלחמה, אורוגוואי חתמה על הכרזת האומות המאוחדות והכריזה מלחמה על גרמניה ויפן.
לפני פרוץ המלחמה, ממשלת גרמניה תכננה בחשאי לערוך הפיכה באורוגוואי ולפלוש אליה כדי להפוך אותה למושבה גרמנית.
התוכנית שאורגנה בתמיכת נאצים מקומיים בהובלת אדם בשם ארנולד פירמן לא יצאה לפועל וההנהגה של הקושרים נעצרה.
המאמץ המלחמתי גרם לעלייה בביקוש למשאבים של אורוגוואי, ביניהם בשר, צמר ועורות.
העלייה במכירות הביאה לשגשוג באורוגוואי והאיצה את ההתאוששות שלה מהשפל הגדול.
ממשלת אורוגוואי אימצה מדיניות פרו-בריטית, אולם במקביל התעקשה לשמור על נייטרליות צבאית.
לדוגמה, נשיא אורוגוואי, אלפרדו בלדומיר, הטיל וטו על ההצעות להלאים מפעלים בבעלות זרה, בעיקר בריטית, וכן דאג לייעד חלק מהייצור לבריטניה.
ב-13 בדצמבר 1939 החל קרב נהר לה פלטה בין אוניית המערכה זוטא אדמירל גרף שפה לשלוש סיירות סיירות בריטיות.
בקרב נפגעה קשות האונייה הגרמנית, ומפקדה הנס לנגסדורף החליט להיכנס לנמל מונטווידאו כדי לבצע תיקונים.
הגרמנים ביקשו לשהות בנמל שבועיים, ובריטניה הפעילה לחץ נגדי להוצאת האונייה הגרמנית מהנמל במהירות האפשרית.
במקביל, נקברו במונטווידאו 36 ההרוגים הגרמנים.
הבריטים ביצעו מספר תחבולות מודיעיניות כדי להציג מצג שווא שכוח ימי עדיף מחכה לאונייה הגרמנית מחוץ לנמל, וכן תזמנו את יציאת הספינות הבריטיות מהנמל מדי 24 שעות, משום שהחוק הבינלאומי קובע שלאוניית מלחמה אסור לצאת מנמל ב-24 השעות שאחרי יציאת ספינת סוחר של הצי היריב.
לבסוף, ב-17 בדצמבר הורו הרשויות באורוגוואי לאדמירל גרף שפה לצאת מהנמל.
בפני הנס לנגסדורף עמדו שלוש אופציות: להילחם עד מוות, לנסות להגיע לבואנוס איירס הסמוכה, שם היה יכול לבצע תיקון ארוך יותר, או להטביע את הספינה ולהציל את הצוות, כאשר אפשרות זו, על פי עדויות, לא הייתה בהסכמתו של היטלר.
האונייה יצאה מהנמל ולאחר פינוי הצוות לבואנוס איירס, היא הוטבעה בהטבעה עצמית.
יומיים לאחר מכן, אחרי שהבין שנפל קורבן לתחבולה בריטית, התאבד לנגסדורף.
ביוני 1940 איימה גרמניה לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם אורוגוואי, אחרי שהאחרונה נתנה לאוניית מלחמה בריטית לשהות בנמל לצורך תיקונים אחרי שהותקפה על ידי הגרמנים.
על פי הדיווחים, היא תוקנה באמצעות לוח פלדה שפורק מהאדמירל גרף שפה.
ב-25 בינואר 1942 אורוגוואי ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה הנאצית, אחת מתוך 21 מדינות דרום ומרכז אמריקאיות שעשו כן (למעט ארגנטינה).
ב-1945, אורוגוואי חתמה על הכרזת האומות המאוחדות וב-23 בפברואר 1945 הכריזה מלחמה על גרמניה ויפן.
אורוגוואי הצליחה להגיע לשיא פריחתה הכלכלית תודות למלחמת העולם השנייה ולמלחמת קוריאה, בהן היה ביקוש למוצרים שמכרה, ובשנים אלה החזיקה בהכנסה לנפש הגבוהה באמריקה הלטינית.
ב-1949, כדי לכסות את החוב הבריטי לאורוגוואי על מכירות הבשר במלחמה, הולאמו חברות רכבות ומים בבעלות בריטית.
אורוול יוג'ין פובוס היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-36 בשנים 1955–1967. בכך הוא היה המושל שמשך כהונתו הייתה הארוכה ביותר, וזה שנבחר במספר הרב ביותר של מערכות בחירות מבין כל מושלי המדינה לדורותיהם.
פובוס זכור בשל כך שב-1957 הוא סירב להיענות להחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, והורה למשמר הלאומי של ארקנסו למנוע מתלמידים אפרו-אמריקאים להתחיל ללמוד בבית הספר התיכון המרכזי של ליטל רוק, אירוע שנודע כמשבר ליטל רוק.
אורוול פובוס נולד בפינה הצפון-מערבית של ארקנסו ליד הכפר קומבס, כבנם של ג'ון סמואל ואדי (לבית ג'וסלן) פובוס.
אף על פי שסאם פובוס היה סוציאליסט בהשקפתו, ורשם את בנו אורוול לקולג' הקהילה , נטה הבן למסלול פוליטי שונה מאוד מזה של אביו.
התמודדותו הראשונה של פובוס על משרה פוליטית הייתה ב-1936, כאשר הוא ניסה ללא הצלחה להיבחר למושב בבית הנבחרים של ארקנסו.
היו שדחקו בו לערער על התוצאות אך הוא ויתר, ובכך הוא זכה להכרת תודה במפלגה הדמוקרטית.
כתוצאה מכך הוא נבחר כפקיד של מחוז מדיסון, משרה בה הוא החזיק במשך שתי תקופות כהונה.
במלחמת העולם השנייה שירת פובוס כקצין מודיעין ברגימנט הרגלים ה-320 של צבא ארצות הברית.
הוא השתתף במערכה בנורמנדי, במתקפת הריינלנד, בקרב על הבליטה ובפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, והשתחרר ב-1946 בדרגת מייג'ור.
לאחר שובו מהמלחמה הוא פיתח קשרים עם מנהיגי המפלגה הדמוקרטית בארקנסו, במיוחד עם המושל הפרוגרסיבי מקדם הרפורמות סיד מקמת', שהיה מנהיג "מרד החיילים המשוחררים" שלאחר המלחמה נגד השחיתות, ותחתיו הוא שירת כמנהל נציבות הכבישים של המדינה.
בינתיים הביס פרנסיס צ'רי את מקמת' בניסיונו להתמודד על תקופת כהונה שלישית בבחירות המקדימות של הדמוקרטים ב-1952. לאחר מכן איבד צ'רי את אהדתו בקרב ציבור הבוחרים, וב-1954 התמודד פובוס מולו בבחירות המקדימות של המפלגה.
במערכת הבחירות של 1954 נאלץ פובוס להגן על היותו תלמיד בקולג' הקהילה הסוציאליסטי שבעיר מינה, וכן על גידולו בבית בעל נטייה סוציאליסטית.
קולג' הקהילה נוסד על ידי פעילים אקדמיים וחברתיים מהשמאל, שחלקם נחשפו מאוחר יותר כבעלי קשרים הדוקים עם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
רוב אלו שלמדו ולימדו שם היו צעירים אידיאליסטים ששאפו לרכוש השכלה או לעבוד שם.
במהלך הסיבוב השני של הבחירות המקדימות, האשימו צ'רי ושאר המועמדים את פובוס על כך שלמד במוסד חינוכי "קומוניסטי" ורמזו שהשקפותיו נותרו בשמאל.
בתחילה הכחיש פובוס שלמד בקולג, ולאחר מכן הודה שהוא נרשם שם לתקופת לימודים של "מספר שבועות בלבד".
מאוחר יותר הוכח שהוא נשאר בקולג' במשך יותר משנה, קיבל ציונים טובים, ונבחר כנשיא אגודת הסטודנטים.
פובוס הוביל קבוצה של סטודנטים שהעידו לטובת הקולג' בפני בית המחוקקים של ארקנסו.
יותר מכך, המאמצים לאפיין אותו כאוהד הקומוניזם גרמו לרגשות טינה כלפי המאשימים.
בסופו של דבר ניצח פובוס את צ'רי בהפרש קטן וזכה במועמדות המפלגה.
במשך שנים היו היחסים בין השניים קרירים, אך ב-1965, כאשר הלך צ'רי לעולמו, הניח פובוס את הרגשות הפוליטיים בצד ובאצילות נפש שיבח את קודמו בתפקיד.
בבחירות הכלליות, בהן התמודד פובוס מול מועמד הרפובליקנים, ראש עיריית ליטל רוק פראט סי.
רמל, הבטיח פובוס לעצמו את תמיכת מועמד הרפובליקנים בבחירות של 1950 ו-1952 ג'פרסון ו.
הוא הביס את רמל בהפרש קולות של 63 מול 37 אחוזים.
פבוס התנער מהגישה הרדיקלית של אביו לטובת הגישה הפרגמטית המרכזית יותר של הניו דיל, ונבחר כמושל בתור ליברל-דמוקרט.
כאיש בעל מתינות בסוגיות גזעיות, הוא אימץ מדיניות גזעית שסיפקה את רצונם של מצביעים לבנים בעלי השפעה מאזור הדלתא של ארקנסו כחלק מאסטרטגיה שתשפיע על רפורמות מפתח חברתיות וצמיחה כלכלית של ארקנסו.
מערכת הבחירות של 1954 הפכה את פובוס לרגיש למתקפות מהימין.
נטען שרגישותו זו תרמה לעמדתו המאוחרת יותר כנגד האינטגרציה כאשר הוא אותגר על ידי תומכי ההפרדה הגזעית במפלגתו שלו.
שמו של פובוס עלה למודעות בינלאומית במהלך משבר ליטל רוק של 1957, כאשר הוא עשה שימוש במשמר הלאומי של ארקנסו כדי למנוע מאפרו-אמריקאים מללמוד בבית הספר התיכון המרכזי של ליטל רוק כחלק מהביטול הפדרלי של ההפרדה הגזעית.
מבקריו של פובוס טענו במשך זמן רב שמאבקו בליטל רוק כנגד החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך של 1954 שבתי ספר נפרדים הם בהכרח בלתי שוויוניים, הונעה ממניעים פוליטיים.
המאבק שלאחר פסק הדין סייע להגן עליו מפני קריסתו הפוליטית בעקבות העלאת המיסים.
העיתונאי הארי אשמור, שזכה בפרס פוליצר על הטורים שכתב בנושא, תיאר את המאבק על בית הספר התיכון המרכזי כמשבר שנוצר על ידי פובוס.
אשמור אמר שפובוס עשה שימוש במשמר הלאומי כדי להרחיק את השחורים מבית הספר בשל תסכולו מהצלחת יריביו הפוליטיים בשימוש ברטוריקה של ההפרדה הגזעית כדי לעורר מצביעים לבנים.
החלטתו של פובוס הובילה לעימות מכריע מול הנשיא דווייט אייזנהאואר והמושל לשעבר סיד מקמת'.
ב-5 בספטמבר 1957 שלח אייזנהאואר מברק לפובוס, שבו הוא כתב "הבטוחה היחידה שאני יכול לתת לך היא שהחוקה פדרלית תקוים על ידי בכל אמצעי חוקי על פי פקודתי" הייתה זו תגובה לחששותיו של פובוס בנוגע לאפשרות שהוא ייעצר ושיהיה ציטוט לקווי הטלפון שלו.
אייזנהאואר אכן כתב במברק שמחלקת המשפטים ליקטה הוכחות על כך שהיו כשלים בציות לצווי בתי המשפט.
שליחת המברק הובילה להתוועדות שהתקיימה ב-14 בספטמבר בה דנו פובוס ואייזנהאואר על פסק הדין של בית המשפט בניופורט, רוד איילנד.
הציטוט "דיון ידידותי וקונסטרוקטיבי" הוביל לטענת פובוס ששאיפתו לדבוק במחויבותו לחוקה, ולשים את דעותיו האישיות בצד.
פובוס אכן הביע את תקוותו שמחלקת המשפטים תהיה סובלנית.
הוא נותר נאמן לדבריו מ-21 בספטמבר, הנשיא אייזנהאואר פרסם הצהרה שבה הוא הכריז שפובוס הורה לכוחותיו לסגת, מועצת בית הספר התיכון בליטל רוק נקטה בצעדים לתוכניות לביטול ההפרדה הגזעית, והחוק והסדר הושבו על כנם.
אף על פי כן, ב-23 בספטמבר, שלח ראש עיריית ליטל רוק וודרו וילסון מאן מברק לנשיא אייזנהאואר בו הוא הודיע שהמון התקהל בבית הספר התיכון המרכזי.
משטרת המדינה נקטה במאמצים לשלוט על ההמון, אך למען בטיחותם של התלמידים החדשים, הם נשלחו לבתיהם.
ראש העיר הדגיש כיצד היה זה צעד מתוכנן ושהתועמלן המרכזי, ג'ימי קרם, היה שותפו של המושל פובוס.
ראש העיר המשיך ואמר שאמונתו שלא הייתה שום אפשרות שהמושל לא היה יכול להיות מודע למתקפתו המתוכננת.
באוקטובר 1957 הכפיף אייזנהאואר את המשמר הלאומי של ארקנסו לפקודתו והורה לאנשיו להחזיר את כל הנשק שלהם, ובכך הוא למעשה הוציא אותם משליטתו של פובוס.
לאחר מכן שלח הנשיא יחידות של הדיוויזיה המוטסת ה-101 לארקנסו כדי להגן על התלמידים השחורים וכדי לאכוף את הוראות בית המשפט הפדרלי.
מאוחר יותר הועברו למשמר הלאומי של ארקנסו תפקידי האבטחה מידי הדיוויזיה המוטסת ה-101. כתגובה לכך, סגר פובוס את בתי הספר התיכוניים בליטל רוק למשך כל שנת הלימודים של 1958–1959,שלעיתים מכונה "השנה האבודה" בליטל רוק.
בראיון שנתן ב-1985 לסטודנט מהאנטסוויל, ארקנסו, ציין פובוס שהמשבר התחולל בשל "תפיסת שלטון בכוח" של הממשלה הפדרלית.
המדינה ידעה שאינטגרציה כפויה על ידי הממשלה הפדרלית תיתקל בתוצאות שליליות מצד הציבור בליטל רוק.
לעניות דעתו, פעל פובוס לטובתה של המדינה באותה עת.
פובוס נבחר שש פעמים לתקופות כהונה של שנתיים כל אחת, ולפיכך כיהן כמושל בסך הכול 12 שנים.
הוא שמר על תדמית פופוליסטית מתריסה, בעוד שהוא עבר לעמדה מתעמתת פחות עם הממשלה הפדרלית, במיוחד במהלך תקופות נשיאותם של ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון, כשיחסיו עם כל אחד מהם נותרו לבביים.
בבחירות הכלליות של 1956, פובוס, שכבר ניצח את ג'ים ג'ונסון בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, הביס את מועמד הרפובליקנים רוי מיטשל, לימים יושב ראש מפלגתו בארקנסו בהפרש של 321,797 (80.7 אחוזים) מול 77,215 (19.4 אחוזים) קולות.
ב-1958 הוא הביס את מועמד הרפובליקנים ג'ורג' ו.
ג'ונסון כאשר זכה ב-82.5 אחוזים מהקולות.
ב-1962 הסתכסך פובוס עם "מועצות האזרחים" הלבנים ועם קבוצות נוספות, שהעדיפו לתמוך, אך לא עשו זאת באופן רשמי, בחבר בית הנבחרים של ארצות הברית דייל אלפורד בבחירות למשרת המושל באותה שנה.
פובוס הציג את עצמו כמתון, התעלם לחלוטין מסוגיית המרוץ במערכת הבחירות של אותה שנה, ובקושי שמר על רוב מול אלפורד, מקמת' ושלושה מועמדים אחרים.
לאחר מכן הוא הביס בקלות את הרפובליקני ויליס ריקטס, רוקח בן 37 מפאייטוויל בבחירות הכלליות.
אף על פי שפובוס התנער ממנהיגי השחורים, הוא זכה באחוז גבוה של קולות השחורים.
ב-1964, כאשר הוא הביס את הרפובליקני וינטרופ רוקפלר בהפרש של 57 מול 43 אחוזים, זכה פובוס ב-81 אחוזים מקולות השחורים.
הוא אף הצליח לזכות בהצבעתם של חלק מהמצביעים השמרניים של הרפובליקנים, שתמכו ביושב ראש מפלגתם לשעבר בארקנסו, ויליאם ל.
ספייסר, יריבו של רוקפלר במפלגה.
בבחירות לנשיאות של 1960, התקיימה פגישה סודית במעון כפרי ליד דייטון, אוהיו של המפלגה הלאומית לזכויות המדינות , שם נבחר פובוס כמועמד המפלגה לנשיאות ואדמירל משנה לשעבר ג'ון ג.
קרומלין מאלבמה כמועמד לסגנות הנשיא.
עם זאת, פובוס לא לקח חלק פעיל במסע הבחירות וזכה ב-0.07 אחוזים בלבד מהקולות (6.76 אחוזים בארקנסו), והפסיד לקנדי וג'ונסון.
ב-1966 בחר פובוס שלא להתמודד בבחירות על תקופת כהונה שביעית, שכן מערכת הבחירות של אותה שנה לא הייתה אמורה להיות קלה.
ג'ונסון, אז כבר שופט בבית המשפט העליון של ארקנסו, ניצח בקושי בבחירות המקדימות של הדמוקרטים שופט אחר, פרנק הולט המתון.
לאחר מכן הובס ג'ונסון בבחירות הכלליות על ידי וינטרופ רוקפלר, שהיה למושל הרפובליקני הראשון של ארקנסו מאז תקופת השיקום.
שנים לאחר מכן היה ג'ונסון עצמו לרפובליקני ותמך בפרנק ד.
בבחירות לנשיאות של 1968 היה פובוס בין חמשת האישים ששמם נשקל כמועמדים לסגנות הנשיא מטעם המפלגה השלישית בשותפות עם ג'ורג' וולאס.
על כל פנים, לאור הראיה הציבורית של שניהם כתומכי ההפרדה הגזעית, בחר וולאס בגנרל לשעבר קרטיס לה מיי כשותפו למרוץ.
ב-1969 נשכר פובוס על ידי ג'ס אודום כמנהל הכללי של הפארק הנושאי ליל אבנר בהרי אוזארק.
על פי מאמרים בעיתונות, צוטט פובוס באומרו שניהול הפארק דומה לניהול ממשלת המדינה בשל התחבולות הזהות בשני הגופים.
בשנים 1970, 1974 ו-1986 שאף פובוס להיבחר שוב למשרת המושל, אך נוצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על ידי דייל במפרס, דייוויד פריור וביל קלינטון, בהתאמה, כאשר כל השלושה ניצחו את יריביהם הרפובליקנים ונבחרו כמושלים.
בבחירות של 1970, שני מועמדים דמוקרטים אחרים, ג'ו פרסל והייז מקלרקין, כשלו בעליה לסיבוב השני של הבחירות, ובמפרס עבר בקושי את פרסל וכמעט והתמודד ישירות מול פובוס.
ב-1984 היה פובוס אחד הפוליטיקאים הלבנים היחידים שתמכו בפעיל זכויות האדם ג'סי ג'קסון כאשר הוא התמודד על הנשיאות.
ב-1988 הוא תמך שוב בג'קסון בבחירות המקדימות של הדמוקרטים.
ארוול פובוס נפטר בקונוויי כתוצאה מסרטן הערמונית ב-14 בדצמבר 1994. הוא נטמן בבית הקברות שבקומבס, ארקנסו.
אורוויל היצ'קוק פלאט היה חבר הסנאט של ארצות הברית מקונטיקט.
פלאט היה רפובליקני שמרן בולט ועד שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא הפך לאחד מארבעת הגדולים הרפובליקנים המרכזיים ששלטו במידה רבה בהחלטות המרכזיות של הסנאט, יחד עם ויליאם אליסון מאיווה, ג'ון קויט ספונר מוויסקונסין ונלסון אולדריץ' מרוד איילנד.
פלאט נולד ב-19 ביולי 1827 בוושינגטון, קונטיקט, למד בבתי הספר הציבוריים וסיים את לימודיו ב-The Gunnery בוושינגטון.
הוא למד משפטים בליצ'פילד, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1850, והחל את עיסוקו בטובאנדה, פנסילבניה.
הוא עבר למרידן, קונטיקט ב-1850 והמשיך לעסוק בעריכת דין.
מאוחר יותר נולד לו בן בשם ג'יימס פרי פלאט, שהפך לשופט של בית המשפט המחוזי של ארצות הברית.
הוא היה פקיד הסנאט של קונטיקט ב-1855 וב-1856, מזכיר מדינת קונטיקט ב-1857, וחבר בסנאט של המדינה ב-1861 וב-1862. הוא היה חבר בבית הנבחרים של קונטיקט בשנים 1864 ו-1869, ושימש כיושב ראש הבית בשנה האחרונה.
הפארק הלאומי פלאט לשעבר באוקלהומה (מאז 1976 חלק מאזור הפנאי הלאומי צ'יקסאו) נקרא על שמו.
פלאט היה התובע המחוזי של מחוז ניו הייבן בין השנים 1877 ל-1879 ונבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית ב-1879. הוא נבחר מחדש ב-1885, 1891, 1897 ו-1903 וכיהן מ-4 במרץ 1879 ועד מותו.
הוא היה יושב ראש הוועדה לענייני פטנטים (הקונגרסים ה-47 עד ה-49 וה-54 וה-55) וחבר בוועדות הפנסיה (הקונגרס ה-47), הטריטוריות (הקונגרסים ה-50 עד ה-52), יחסי קובה (הקונגרסים ה-56 עד ה-58), ומערכת המשפט (הקונגרסים ה-58 וה-59).
עד שנות ה-90 של המאה ה-19, השפעתו של פלאט בסנאט תפחה עד כדי כך שבסופו של דבר הוא היה אחד מ"ארבעת הסנאטורים" ששלטו במידה רבה בסנאט, יחד עם ג'ון קויט ספונר, ויליאם אליסון ונלסון אולדריץ'.
בגלל הצבעותיו נגד חוק שרמן של ההגבלים העסקיים, חוק שמונה שעות העבודה והצעת החוק נגד צווי מניעה, הוקע פלאט על ידי ארגוני העבודה ונחשב לריאקציונרי.
הוא היה תומך נלהב של ביטול ישיבות ההנהלה החשאיות של הסנאט.
בסנאט, ניהל פלאט את משפט ההדחה של השופט צ'ארלס סוויין, שנערך בסוף 1904 ותחילת 1905.
ב-1 במרץ 1901, אישר בית הנבחרים של ארצות הברית את חוק תקציב הצבא, שאליו צורף כתוספת תיקון פלאט, אשר הסדיר את יחסי ארצות הברית – קובה מ-1901 עד 1934 ונקרא על שמו של פלאט.
פלאט היה חבר האגודה של בני המהפכה האמריקאית.
בשנת 1902, פלאט הציג חקיקה להקמת שמורת מעיינות גופרית בגודל 640 דונם, המגנה על כ-30 מעיינות מינרליים, במחוז מאריי, אוקלהומה, (אז חלק מהטריטוריה האינדיאנית).
ב-29 ביוני 1906, הקונגרס עיצב מחדש את השמורה כפארק הלאומי פלאט, על שמו של הסנאטור.
הוא נשאר אחד הפארקים הלאומיים הקטנים ביותר בארצות הברית עד שבוטל על ידי הקונגרס והפך לחלק מאזור הבילוי הלאומי הגדול בהרבה של צ'יקסאו בשנת 1976.
אוניברסיטת ייל נתנה לו תואר כבוד בשנת 1887. פלאט מת ב-21 באפריל 1905, בגיל 77, בבית הקיץ שלו, "קירבי קורנרס", בוושינגטון, קונטיקט, ונקבר בבית הקברות על הירוק באותה עיר.
אחד משני בתי הספר התיכוניים הציבוריים במרידן נקרא על שמו של פלאט כשנפתח ב-1958.
אורוטס הוא נהר בדרום הפלופונסוס שביוון.
מקור הנהר הוא בהרי טייגטוס, ואורכו הוא כ-82 ק"מ.
שפכו של הנהר הוא בצפון מפרץ לאקוניה.
הנהר עובר דרך העיר המודרנית של ספרטה.
בעת העתיקה שימש הנהר כמוצא חילופי לים של הספרטנים לערי הנמל שלהם.
אורוות שלמה הוא מבנה תת-קרקעי קדום בפינה הדרום-מזרחית של הר הבית, המורכב מקמרונות.
גודלו 60 על 80 מטר, ומפלסו 12 מטר מתחת למפלס הנוכחי של ההר.
בתחילת שנות התשעים ביצע וקף עבודות שיפוץ וחפירה בלתי חוקיות במבנה, אך לאחר מהומות מנהרת הכותל ניתן אישור רטרואקטיבי לעבודות אלה, ובשנת 1996 חנכו הווקף והתנועה האיסלאמית במבנה מסגד על שם מרואן, שהיה ח'ליף מבית אומיה (אביו של עבד אל-מלכ שהקים את כיפת הסלע).
שורות האומנות באורוות שלמה מורכבות מאבנים בעלות סיתות-שוליים, האופייניים לבניה ההרודיאנית; אבנים אלו מצויות בשימוש משני כיום, ולא ברור אם היו גם חלק מהמבנה המקורי בימי הבית השני .
במרכז המבנה מצוי מוצא של קשת גדולה, ועל פי מיקום הקשת יש המשערים שהייתה חלק ממכלול הסטיו המלכותי שהיה בדרום הר הבית בתקופת הבית השני.
רוב החוקרים סוברים שהמבנה נוסד על גבי חורבות של שרידים מתקופת הבית השני.
בתחילת המחקר הארכאולוגי של הר הבית הוצע שהמבנה עצמו נוסד בימי בית המקדש השני.
אומנות המבנה מורכבות מאבנים עם סיתות שוליים בסגנון ההרודיאני, וככל הנראה מקורם באבני הכותל הדרומי שהתמוטטו.
בצד אחד של האבנים מופיע הסיתות המקורי מימי הבית השני, ואילו בשלוש הפאות הנוספות של האבנים נעשה סיתות שמחקה את הסיתות הקדום.
מרבית החוקרים היום מתארכים את המבנה לתקופה האומאית.
לדעת חוקר המקדש הרב זלמן מנחם קורן, האזור הדרומי של הר הבית לא היה מכוסה בעפר בימי הורדוס, אלא כוסה רק בתקופה הביזנטית או המוסלמית הקדומה.
זאת הוא מסיק מהחפירות שנערכו על ידי הערבים במקום, ושגילו שלמבנה היה שער מסותת במקום שבו היה מכוסה עד כה בעפר, מה שמוכיח לדעתו שכל האזור הדרומי לא הוגבה בעפר על ידי הורדוס, וכי מבנה אורוות שלמה היה מבנה עלי במקורו.
ראיה נוספת לדבריו מוצא הרב קורן בשרידי שער בכותל המזרחי של הר הבית, בפינה הדרומית, שנמצא באותו מפלס גובה של שערי חולדה (בקרקעית אורוות שלמה), אך מעל לפני השטח בצד החיצוני של הכותל, כך שהיה צורך במדרגות כדי להגיע לשער.
מכיוון שאין טעם ליצור שער שחציו יהיה מדרגות וחציו יהיה תת-קרקעי (עד למפלס העליון), מסתבר מכאן שהשער לא היה תת-קרקעי, מכיוון שהאזור לא היה מכוסה.
זאת לעומת קשת וילסון, המוליכה בדרום למפלס בגובה שאר ההר (ולא באופן תת-קרקעי), ושלדעתו הובילה לשטח מוגבה צר בלבד, בדרך להר הבית המקורי, שלפני ההרחבה.
המבנה ואתו כל המבנים האחרים בדרום הר הבית, ניזוקו עקב רעידת האדמה הגדולה בשנת 1033; לאחר מכן, ככל הנראה באותה תקופה (התקופה הפאטימית), שוקם המבנה והקמרונות נבנו מחדש.
כשהצלבנים כבשו את ההר, הוחזק המבנה בידי האבירים הטמפלרים של מקדש שלמה (כך כונה בפיהם המקום), ושם נהגו לקשור את סוסיהם, ומכאן שמו "אורוות שלמה".
בשנת 1187 המצביא האיובי צלאח א-דין כבש את ירושלים מידי הצלבנים, וסתם את פתחיו הצפוניים של המבנה, במטרה להוציאו משימוש — אולי כחלק ממדיניות כיבושיו שבה לא רצה להשאיר כל זכר לכיבוש הנוצרי.
מאז ועד לשנים האחרונות, שבהן המבנה הפך למסגד, לא היה כל שימוש במבנה זה.
אורולוגיה (מיוונית: οὖρον, "שתן", λογία, "תורה") היא ענף ברפואה המתמקד במחלות מערכת השתן (בזכר ובנקבה) ובמערכת הרבייה הזכרית החופפת למערכת השתן.
האיברים הנכללים בהתמחות זו הם כליות, בלוטות יותרת הכליה (אדרנל), שופכנים, כיס השתן (שלפוחית השתן), שופכה ואיברי הרבייה בזכר (אשכים, יותרת האשך, צינוריות הזרע, תאי הזרע, בלוטת הערמונית ופין).
מערכות השתן והרבייה קשורות זו בזו, כאשר בעיות של האחת, לעיתים תכופות משפיעות על השנייה.
לכן, מגוון רחב של מצבים המטופלים באורולוגיה, מצויים תחת הכותרת הפרעות גניטו-אורינריות (מערכת הרבייה והשתן).
אורולוגיה משלבת את הטיפול הרפואי (לא ניתוחי) במצבים כגון: זיהומים בדרכי השתן, הגדלה שפירה של הערמונית, יחד עם טיפולים ניתוחיים כגון: סרטן כיס השתן והערמונית, אבני כליה, מומים מולדים, חבלות ודליפות שתן.
אורולוגיה כהתמחות, הייתה תמיד בחזית הטכנולוגיות הכירורגיות ברפואה.
הרופאים האורולוגים מיומנים בטכנולוגיות זעיר-פולשניות, טכנולוגיות הדמיה בזמן אמת, תוך שימוש בסיבים וציוד אופטי וטכנולוגיות לייזר שונות בטיפולים במחלות שפירות וממאירות.
בנוסף, האורולוגיה היא אחת החלוצות בשימוש בטכנולוגיה רובוטית בניתוחים לפרוסקופים.
האורולוגיה משיקה ועובדת בשיתוף פעולה בשטחי רפואה נוספים, כגון אונקולוגיה, נפרולוגיה, גינקולוגיה, כירורגיית ילדים, כירורגיית מעי ורקטום, גסטרואנטרולוגיה ואנדוקרינולוגיה.
הכשרת האורולוגים בישראל נמשכת שש שנים, הכוללות שנים-עשר חודשי כירורגיה כללית, חצי שנה מדעי היסוד, ארבע שנים אורולוגיה ושישה חודשי בחירה של התמחות במקצועות משיקים.
אורולוגיה כהתמחות, מערבת טיפול באיברים רבים, לכן התפתחו תחתיה, תת-התמחויות רבות:
אנדו-אורולוגיה - תת-התמחות העוסקת בטיפולים בתוך מערכת השתן ללא חתכים.
בניגוד לניתוחים פתוחים, האנדו-אורולוגיה מיישמת שימוש במצלמות ומכשירים זעירים המוחדרים אל מערכת השתן.
ניתן להגיע אל כל חלקי מערכת השתן דרך נקב השופכה, דבר המאפשר ניתוחי ערמונית, כיס שתן, ניתוחי אבנים וכדומה
לפרוסקופיה - תת-התמחות באורולוגיה המשמשת כתחליף לניתוחים פתוחים.
ניתוחי לפרוסקופיה קונבנציונלית, או באמצעות רובוט, תופסים תאוצה בתקופה האחרונה ומהווים חלק נכבד בכירורגיה האורולוגית.
הגישה הלפרוסקופית מורכבת מהחדרת מצלמה דרך נקב קטן אל חלל הבטן.
שיטה זעיר-פולשנית זו מאפשרת ביצוע ניתוחים מורכבים, עם החלמה קצרה ומהירה
אורולוגיה אונקולוגית - תת-התמחות העוסקת בטיפולים וניתוחים של מחלות ממאירות במערכת הגניטו-אורינרית: ערמונית, יותרת הכליה, כליה, כיס שתן, שופכנים אשכים ופין
נוירו-אורולוגיה - תת-התמחות העוסקת במצבים, הנובעים מפגיעה עצבית בשליטה וניהול מערכת השתן, כתוצאה מאירועים מוחיים, טרשת נפוצה, מחלת פרקינסון ופגיעות עמוד השדרה.
מחלות אלו גורמות לשיבושים בתפקוד מערכת השתן כגון: בעיות התרוקנות ואגירה של שתן, זיהומים ואי- ספיקה כלייתית
אורולוגית ילדים - תת-התמחות העוסקת בטיפול בבעיות אורולוגיות אופייניות לילדים, כגון: טיפול במומים מולדים, אשכים טמירים, מומים בכליות ובכיס השתן
אנדרולוגיה - תת-התמחות העוסקת במערכת הרבייה של הגבר: פוריות, בעיות זקפה, בעיות אורולוגיות והורמונליות, אמצעי מניעה לגבר וכדומה.
אורולוגיה שיחזורית - תת-התמחות העוסקת בשחזור המערכת הגניטו-אורינרית, חסימות, הצרויות, חבלות וכדומה
אורוגינקולוגיה - תת-התמחות העוסקת בבעיות אורולוגיות בנשים כגון פעילות יתר של כיס השתן, צניחה של איברי האגן ודליפות שתן
אורונטֶס או אֹרְנׇת (בלטינית Orontes), בערבית: עאסי (نهر العاصي, תעתיק מדויק: נהר אלעאצי) הוא נהר הזורם בלבנון, בסוריה ובטורקיה.
את שמו הערבי, "עאצי" ("מוֹרֵד", בערבית) מייחסים הערבים למספר גורמים שונים: הזרימה השוצפת של הנהר, הערוץ הבלתי פורה שלו, או כיוון זרימתו – צפונה – בניגוד ליתר נהרות הסהר הפורה, שזרימתם דרומה.
הנהר מתחיל במזרח הבקאע (בקעת הלבנון), במעיינות שליד הכפר לבווה, קרוב למקורותיו של נהר הליטני, ומתקדם צפונה, במקביל לקו החוף של לבנון.
הוא מתרחב לתוך אגם חומס, ששם הוקם עליו סכר בתקופה העתיקה.
אורכו של הנהר כ־620 קילומטרים (35 ק"מ בלבנון, 495 ק"מ בסוריה, 50 ק"מ בטורקיה ו־40 ק"מ כגבול טורקיה–סוריה), ושטח אגן הנהר כ־23,000 קילומטרים רבועים.
מימיו של הנהר מתקבלים מהר הלבנון/הרי מול הלבנון בלבנון (כ־380 מיליון מטרים מעוקבים בשנה), באזור חמאת (כ־80 מיליון מ"ק בשנה), מהרי אנסריה ומהרי זאוויה באזור הע'אב (כ־700 מיליון מ"ק בשנה), ובטורקיה הוא מקבל מים מנהר עפרין ומנהר קראסו והאופור הזורמים בקצה השבר הסורי אפריקאי (עוד כ־260 מיליון מ"ק בשנה).
נהר האורונטס הוא ברובו בלתי עביר ובעבר כמעט שלא השתמשו במימיו להשקיה (למעט אזור חומס־חמאת).
חשיבותו ההיסטורית היא בעמק שבו הוא זורם, ששימש באופן נוח לתנועה מצפון לדרום.
דרכים מן הצפון לצפון־מזרח, אשר נפגשות באנטיוכיה, מתנהלות לאורך הנהר עד חומס, שם הן מתפצלות לדמשק ולסוריה, ולדרום.
כיום משתמשת סוריה ברוב המוחלט של מימי הנהר, כשהיא מסתייעת במערכת סכרים ענפה (סכר קטינה, סכר כרמיש, סכר מחרדה, סכר עשרנה וסכרים קטנים נוספים) תוך שהיא משאירה רק מעט מים מזוהמים לטורקיה.
טורקיה לעומת זאת משתמשת ביובלי הנהר (ובעיקר בעפרין) למטרות השקיה.
בכל התקופות נעו צבאות בעמק הנהר בדרכם אל מצרים וממנה.
על האורונטס התנהל קרב קדש בתקופת שלטונו של רעמסס השני (1279–1213 לפנה"ס).
האורונטס שימש גם כזירת קרב קרקר בשנת 853 לפנה"ס, קרב שבו צבא אשור, בפיקודו של המלך שלמנאסר השלישי, פגש בצבאם של 12 מלכים, שאותם הוביל בן-הדד השני מדמשק.
הקרב התקיים ליד העיר קרקר, ועיכב בכמאה שנים את התקדמות האימפריה האשורית לכיוון סוריה וארץ ישראל.
נהר האורונטס שימש מאז ומתמיד כסמן גבול.
עבור המצרים הקדמונים הוא סימן את הקצה הצפוני של ממלכת אמורו, מזרחית לפניקיה.
עבור הצלבנים במאה ה-12 הפך האורונטס לגבול הקבע שבין נסיכות אנטיוכיה לאמירות חלב.
הסופר הצרפתי מוריס בארס (Maurice Barrès) כתב על הנהר בספרו Un jardin sur l'Oronte ("גינה על האורונטס").
אורומיה (באמהרית: ኦሮሚያ, באורומו: Oromiyaa) היא אחת מתשע המדינות המרכיבות את הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה.
זו המדינה הגדולה באתיופיה הן בשטחה והן במספר תושביה.
אורומיה כוללת את שטחים מהמחוזות לשעבר מחוז ארסי וחלקים ממחוז בלה, מחוז הררג, מחוז ילובור, מחוז קאפה, שאווה, מחוז סידאמו, ומחוז ולגה.
אורומיה גובלת ממזרח במדינת סומלי, בצפון מזרח בעפר ובדירה דאווה, בצפון באמהרה, בצפון מערב בבנישנגול-גומאז, במערב בדרום סודאן, בדרום מערב בגמבלה, במערב במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ובדרום בקניה.
מדינת הררי שוכנת כמובלעת בצפון מזרח המדינה והעיר אדיס אבבה שוכנת כמובלעת במרכזה.
בבחירות האחרונות שהתרחשו בשנת 2005 גרפה מפלגת הארגון הדמוקרטי העממי של אורומו את מרב הקולות.
המפלגה זכתה ב 385 מושבים מתוך 537 המושבים בפרלמנט.
לעומת זאת מפלגת הכח הדמוקרטי לאחדות אתיופיה גרפה 107 מושבים.
החל משנת 1985 פועל החזית האסלאמית לעצמאות אורומיה.
בשנת 2019 התרחשו באזור מהומות בהם נהרגו עשרות אזרחים.
עלמהיו אתומסה 2010 - נוכחי
הנהרות והנחלים העיקריים במדינה הם האוואש (הנהר הארוך באתיופיה), וואבי שאבאל, גאנאל, בארו, דאדאסה וגאדאר.
סדרת האגמים הנקראת אגמי היוצר כוללים את האגמים בישופטה, קאריפטה, בישופטה גאדו, הורה קילול, הורסה ארסאדי ואגמי הקרע הגדול זיוואי, אבייאטה, שאלה ולאנאגנו נכללים גם במדינה זו.
באורומיה נמנו כשמונה מאות סוגי עופות ויותר ממאה מיני חיות בר.
בפארק הלאומי הרי באלה ניתן למצוא יונקים נדירים כגון קודו ההרים (Tragelaphus buxtoni, מין של קודו), זאב חבשי וזאב טלוא, כמו גם אוכלוסיות יציבות של קודו משורטט.
בפארק הלאומי אוואש מצויים בין היתר ראמי ביסה, קודו משורטט, קודו זוטר, קודו גמלוני, קרקלים, שנבובים, קופי קולובוס, קופים ירוקים, בבונים, נמרים, צביי סלעים, סוסי יאור, צביי סומרינג, זברות וברדלסים.
כמו כן מצויים בפארק זנים רבים של עופות, לרבות כמה מיני עגוריים, עקב חורף, נשרים, ינשופים, ברווזים וגם אווזים הנפוצים בתחומים הביצתיים של הפארק.
אורומיה עשירה במחצבים, ביניהם זהב, פלטינה, ניקל, עופרת, נתרן, אבן גיר, פצלת השדה, חול סיליקה, דולומיט, קאוליניט, גרניט ועוד סוגים שונים של סלעים ומתכות.
מכרות בהם יש זהב מצויים בבאדולה, ולאגה דאמבי (בנפת בוראנה), נאג'ו ועמק נחל בירביר (בוולגה).
בביאבדו (בוולגה) קיים מכרה פלטינה.
אזורים שבהם ישנם זהב בבוראנה ובמערב ולגה, אבן גיר, גבס ואדמת טיט, טנטלום (בקאנטיצ'ה) מחצבי בנייה (בוואלאגה) וקרמיקה בבוראנה.
הרשות האתיופית לפיקוח הקפה והתה דיווחה שבשנת 2004 ו-2005 115,083 טונות של קפה יוצרו באורומיה, המייצג כ-50.7% מכלל ייצור באתיופיה.
מעל 90% מתושבי אורומיה חיים באזוריים כפריים, וחקלאות היא התעסוקה העיקרית שלהם.
היבולים החקלאיים העיקריים כוללים תירס, טף, חיטה, אפונה, שעועית וסוגים שונים של שמנים צמחיים.
אורומיה היא המדינה המאוכלסת ביותר באתיופיה.
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2007 מונה אורומיה כ-27,158,471 תושבים.
חלוקה דתית: כ-44.3% מוסלמים, 41.3% נוצרים אתיופים אורתודוקסים, 8.6% נוצרים פרוטסטנטים וכ-4.2% דתות מסורתיות.
חלוקה לשונית: כ-85% מתושבי המחוז דוברים את שפת האורומו הנכתבת כיום באותיות לטיניות.
שפה זו היא גם שפת המחוז הרשמית.
שפות אחרות המדוברות הם האמהרית כ-11%, גוארגית כ-0.98%, גאדאוגנית כ-0.98% וטיגרנית כ-0.25%.
אורומיה היא המדינה הגדולה בשטחה באתיופיה: שטחה של אורומיה הוא כ-353,632 קמ"ר, המהווה כ-32% משטחה של אתיופיה.
הצפיפות הממוצעת במחוז היא כ-75 אנשים לקמ"ר.
אורופיליה , הידועה גם בשם "מקלחות זהב", היא פטיש ארוטי השם דגש על משחקי שתן.
משחקי השתן לרוב מתבססים על מתן שתן בציבור, השתנה על אחרים או על הפטישיסט; צפייה באחרים משתינים או צורכים שתן; "הרטבת המיטה" או "עשיה במכנסיים".
היא יכולה לבוא גם כחלק ממשחק BDSM, בו השולט מטיל את מימיו על הנשלט כאקט של השפלה, או במקרים אחרים - מורה לנשלט להרטיב את מכנסיו.
לפעמים צורכים אורופילים לפני קיום יחסים מאכלים ומשקאות שמטרתם הגברת כמות השתן ושיפור טעמו.
אורומו, או אוֹרוֹמִיפָה (Afaan Oromoo), היא השפה המדוברת בעיקר בפיהם של בני אורומו.
מספר דוברי השפה מוערך בכ-25 מיליון.
כ-99% מהדוברים מתגוררים באתיופיה - בעיקר במחוז אורומיה והשאר בקניה ובסומליה.
אורומו מוערכת כשפה החמישית בתפוצת דובריה באפריקה ואחת מהשפות המדוברות ביותר באתיופיה.
ב-1991 אימצה השפה את האלפבית הלטיני, אשר הותאם לאורומו ונקרא בשם Qubee.
בתקופת שלטונם של האמהרה השתמשו בעיקר בכתב הגעז המשמש גם לכתיבת אמהרית וכן תיגרינית.
בתקופת שלטונו של היילה סלאסי היה אסור לכתוב אורומו בכל כתב.
אורומו היא שפה היסטורית הנקראת גם גאלה, שנחשבת על ידי האורומו כשם גנאי, היא שפה אפרו-אסיאטית השייכת לענף הכושי.
היא שפת אם במדינות אורומיה באתיופיה וצפון קניה והיא מדוברת בעיקר על ידי אנשי האורומו וקבוצות אתניות שכנות באפריקה.
היא משמשת כלשון פרנקה במיוחד באזור אורומיה ובצפון מזרח קניה.
עם יותר מ-41.7 מיליון דוברים המהווים 33.8% מכלל האוכלוסייה האתיופית, לאורומו יש את המספר הגדול ביותר של דוברי השפה בקרב ילידי אתיופיה, והיא מדורגת כשפה השנייה המדוברת ביותר באתיופיה במספר הדוברים הכולל ( כולל דוברי שפה שנייה) בעקבות האמהרית.
צורות של אורומו מדוברות כשפה ראשונה על ידי חצי מיליון אנשים נוספים בחלקים של צפון קניה ומזרחה.
מדוברת גם על ידי מספר קטן יותר של מהגרים במדינות אפריקאיות אחרות כמו דרום אפריקה, לוב, מצרים וסודאן.
אורומו היא השפה הכושית המדוברת ביותר ובין חמש השפות של אפריקה עם אוכלוסיית שפת האם הגדולה ביותר.
אורומו משמשת כאחת משפות העבודה הרשמיות של אתיופיה והיא גם שפת העבודה של כמה מהמדינות בתוך המערכת הפדרלית האתיופית כולל אורומיה, מדינות אזור הררי ודיר דאווה ושל אזור אורומיה ואמהרה.
זוהי שפת החינוך היסודי באורומיה, הררי, דיר דאווה, בנישאנגול-גומוז ואדיס אבבה ובאזור אורומיה באזור אמהרה.
היא משמשת כשפת אינטרנט עבור אתרי אינטרנט פדרליים יחד עם טיגריניה.
תחת משטרו של היילה סלאסי, אורומו נאסרה בחינוך, בשיחה ובעניינים מנהליים.
בלנץ' (2006) מחלק את אורומו לארבע שפות:
אורומו המערבי (מאקה), שווה (טולאמה, ארסי), מזרח אורומו (הראר), דרום אורומו (אג'וראן, בורנה, גברה, מוניו, אורמה, סאקויה, וואטה).
כ-85 אחוזים מדוברי האורומו חיים באתיופיה, בעיקר באזור אורומיה.
בנוסף, בסומליה יש גם כמה מדוברי השפה.
בקניה, האתנולוג מונה גם 722,000 דוברי בורנה ואורמה, שתי שפות הקשורות באופן הדוק לאורומו האתיופי.
בתוך אתיופיה, אורומו היא השפה עם המספר הגדול ביותר של דוברי שפת אם.
בתוך אפריקה, אורומו היא השפה המדוברת ביותר במקום הרביעי, אחרי הערבית (אם סופרים את צורות המדוברות הבלתי מובנות הדדית של הערבית כשפה יחידה ומניחים את אותו הדבר עבור האורומו), סוואהילית והאוסה.
+פונמות באורומו סדקי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי שפתי(־שִנִּי) אפיɲnm סותם(מפונם)ʔgkʼdtʼbp)ʼ)ɗ מחוכךʤʧʼ חוכךhʃ(z)s(v)f מקורב(צדי)wjl רוטטr * תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
אורומיה הוא מחוז במדינת אמהרה שבאתיופיה.
שם המחוז מגיע מיושביו המשתייכים לאורומו.
גובל מצפון וממערבה במחוז דרום וולו, בדרום במחוז שוואה הצפונית ובמזרחה במדינת עפר.
המחוז ממוקם במזרח אמהרה על הקצה של הרמה האתיופית.
עד שנת 1991 נכלל במחוז שוואה אחד מהמחוזות והממלכות ההיסטוריים המשפיעות באתיופיה.
בימי הביניים ועד 1991 היה חלק לחלק מהמחוז היסטורי, שוואה, שהיה חלק מהאימפריה האתיופית.
המחוז נכלל במדינת אמהרה ולא במדינת אורומיה משום שהוא מוקף באמהרים.
במחוז חמש נפות וכן הבירה קמיסיה שהיא עיר במעמד נפה.
אוּרוּמְצִ'י (באויגורית: ئۈرۈمچی/Ürümchi/Үрүмчи; בסינית מפושטת: 乌鲁木齐; בסינית מסורתית: 烏魯木齊; בפין-יין: Wūlŭmùqí, תעתיק: ווּלוּמוּצִ'י, מילולית: "מרעה יפה"; במונגולית: /Өрөмч - אורומץ'; בקזחית: Үрімжі/Ürimji/ءۇرىمجى - אורימג'י; בקירגיזית: Үрүмчү/Ürümçü/ۉرۉمچۉ - אורומצ'ו) היא נציבות עירונית, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז האוטונומי האויגורי שינג'יאנג שבצפון-מערב הרפובליקה העממית של סין.
העיר מהווה צומת תחבורתי מרכזי ויוצאים ממנה שלושה נתיבים השייכים לרשת הכבישים המהירים החדשים הנקראים "כבישי המשי החדשים".
מחקר שמדד את רמת ומאפייני זיהום האוויר בעיר בין השנים 2004 ו-2007 העלה כי אורומצ'י היא העיר בעלת האוויר המזוהם ביותר בעולם.
סביב המאה הראשונה לספירה, בתקופת שלטונה של שושלת האן, צורפה אורומצ'י לשטח המנהלי של אימפריית האן.
באותה עת הייתה אורומצ'י עיר חשובה על הנתיב הצפוני של דרך המשי – רשת מסועפת של נתיבי מסחר שגם שירתו תהליכים של חילופי תרבויות באירואסיה.
ב-648 לספירה, בשנה ה-22 לשלטונו של הקיסר טאידזונג משושלת טאנג, קבעה ממשלת טאנג את מושבה בעיר לונטאי הנמצאת כ-10 קילומטרים מפרבריה הדרומיים של אורומצ'י המודרנית.
באותן שנים נהג הממשל לממן את פעולותיו בדרך של גביית מיסים מהעוברים בנתיבי דרך המשי.
כניסיון למניעת השתלטות של שבטים נומדיים, נשלחו כוחות לאזור והתיישבו בו כחקלאים.
בתקופת שושלת צ'ינג, ב-1763 לספירה, קרא הקיסר צ'יינלונג לעיר המורחבת של לונטאי בשם "טי הוה" שפירושו "להאיר".
סביב טי הוה נבנתה חומה שנשארה גם עם התרחבותה של העיר.
ב-1884 ייסד הקיסר גואנג שו' את המחוז של שינג'יאנג וקבע את טי הוה כבירתו.
בעקבות הפיכת סין לסין העממית ב-1 בפברואר 1954, נקראה העיר בשם חדש – אורומצ'י, שפירושו בשפה המונגולית של שבט ג'ונגאר - "כר המרעה היפהפה".
לפני עליית השלטון הקומוניסטי מנתה האוכלוסייה כ-100,000.
על רקע תביעתם של בדלנים אויגורים לניתוק החבל מסין העממית קיימים החל משנות ה-50 של המאה ה-20 גלים של אלימות ומעשי טרור בחבל שינג'יאנג.
התנועה המזוהה עם מאבק זה היא התנועה לעצמאות מזרח טורקסטן חלק מאירועים אלו התרחשו בבירת החבל, אורומצ'י.
ב-5 ביולי 2009 פרצו בעיר מהומות אלימות קשות על רקע אתני בין אויגורים ובין בני האן.
על פי דיווחי מקורות רשמיים נהרגו בעימותים אלו 197 איש.
באביב 2014 אירעו שורה של התנגשויות ומעשי טרור.
אירוע טרור בולט התרחש ב-22 במאי 2014 באורומצ'י, בעת ששתי מכוניות השליכו מטעני חבלה בשוק באורומצ'י ולאחר מכן התפוצצו כמכוניות תופת וגרמו בכך למותם של 43 איש (כולל ארבעת הטרוריסטים).
אורומצ'י היא העיר הגדולה ביותר במחציתה המערבית של סין העממית וספר השיאים של גינס מכתיר אותה כעיר המרוחקת ביותר בעולם מחוף ים, כ-2,500 קילומטר.
קוטב אי הנגישות נמצא כ-300 קילומטר צפונית לעיר, במדבר דזוסוטוין אליסן (Dzoosotoyn Elisen), אך היישובים בסביבתו קטנים יחסית.
שטח הנציבות הוא 13,775 קילומטר רבוע וגובהה הממוצע של העיר הוא 800 מטר.
אורומצ'י ממוקמת ברצועה פורייה החוצה את רכס הרי טיין שאן.
במיפוי המערבי הקצה המזרחי של טיין שאן נמצא לפני אורומצ'י, והאזור ממזרח לעיר ידוע כבוגדה שאן.
לעומת זאת, במיפוי הסיני, משושלת האן ועד לימינו, טיין שאן כולל גם את בוגדה שאן ורכס ברקול.
העיר נמצאת על גדת הנהר אורומצ'י, בעמק שמחבר בין אגן טארים הענק שמדרום ובין אגן ג'ונגר שמצפון.
ממזרח וממערב לאורומצ'י נמצאת הנציבות האוטונומית של החווי, העשירה במחצבים ובמכרות.
מדרום-מזרח לאורומצ'י נמצאת הנציבות העירונית טוּרְפָּאן שגם בה יש מחצבים רבים ואף חקלאות מפותחת למרות אופיה המדברי.
מדרום-מערב לאורומצ'י נמצאת הנציבות האוטונומית המונגולית , המתאפיינת בשטחים חקלאיים נרחבים.
ממערב לאורומצ'י נמצאת גם הנפה העירונית .
באורומצ'י עצמה קיימים מרבצי פחם גדולים המוערכים בכ-100 מיליון טון והיא נקראת לעיתים "עיר על שדה פחם"
באורומצ'י שורר אקלים מדברי למחצה, לא רחוק מאקלים יבשתי.
גשמים יורדים באופן מתון בחודשי הקיץ, הסתיו המוקדם והאביב המאוחר (ספטמבר-אוקטובר, סוף אפריל עד תחילת יוני).
הקיץ חם ושמשי עם לחות נמוכה, והחורף קר מאוד, מעונן ומושלג במידה מתונה (בשל כמות המשקעים הנמוכה).
במרץ ואפריל יכולים להתרחש פרקים של מזג אוויר חם במידה ניכרת מהממוצע, לצד מזג אוויר קר מהרגיל במידה ניכרת.
הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת בחודש יולי עומדת על 30.1 מעלות, ובחודש ינואר על -7.4 מעלות.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 348 מילימטרים.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020, מספר התושבים הכולל בנציבות היה מעל 4 מיליון תושבים.
הרכב האוכלוסייה בעיר לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010:
סינים בני חווי - 9%
הנציבות העירונית אורומצ'י מחולקת לשבעה רבעים ונפה אחת:
אורומצ'י היא מרכז תעשייתי מרכזי במחוז שינג'יאנג.
יחד עם העיר ואזור באיינגול הם אחראים ל-64.5% מהתפוקה התעשייתית בשינג'יאנג.
העיר היא גם מוקד הצרכנות הגדול במחוז.
ב-2007 עמדו המכירות הקמעונאיות של טובין בעיר על סכום של 32.2 מיליארד יואן, עליה של 18.24% לעומת הצריכה המקבילה ב-2006.
התוצר המקומי הגולמי לנפש באורומצ'י ב-2007 עלה על 4,000 דולר אמריקני.
נתונים סטטיסטיים מציבים את אורומצ'י במקום השביעי בין הערים במערב סין בהכנסה פנויה לנפש.
אורומצ'י הייתה יעד פיתוח מרכזי בפרויקט של פיתוח מערב סין שאותו קידמה הממשלה המרכזית של סין העממית.
החל משנת 1991 מתקיים מדי שנה בעיר יריד לקשרי חוץ כלכליים ולמסחר.
מטרת היריד היא קידום שווקים מקומיים ושוקי חוץ.
ב-1955 התגלה שדה נפט גדול בקראמאי שבצפון אגן ג'ונגר ומסוף שנות ה-50 החלה הפקת נפט מהשדה בהיקף נרחב והוא משמש כיום כאחד ממקורות הנפט העיקריים בסין כולה.
באורומצ'י נמצאים בתי זיקוק העושים שימוש בנפט.
כמו כן, אזור אורומצ'י עצמו עשיר בפחם וכרייתו היא אחד מהענפים המרכזים באזור.
התעשייה המטלורגית בעיר מפותחת בעקבות המחצבים הרבים הנמצאים במחוזות הסובבים אותה.
עוד ענפים מרכזיים בכלכלתה של אורומצ'י הם: תעשיית מכונות חקלאיות, חומרי בנין, דשנים וטקסטיל.
יחד עם ההתפתחות הכלכלית, התרחב האזור האורבני באורומצ'י החל משנות ה-90. מרכז העסקים הראשי בעיר גדל במהירות והתרחב לכל מחוזות המשנה העיקריים.
גורד השחקים צ'ונג טיין פלאזה, הממוקם באחד ממרכזי העסקים בכביש צ'ין הואה הצפוני, הוא הבניין הגבוה ביותר באורומצ'י ובשינג'יאנג.
גובהו, 229 מטר, הופך אותו גם לבניין הגבוה ביותר בכל צפון מערב סין ובמרכז אסיה כולה.
באורומצ'י אין רכבת תחתית ועורק התחבורה המרכזי הוא כביש טבעתי מחוץ לעיר שהושלם ב-2003 ואשר נותן מענה כלשהו לצרכים התחבורתיים של העיר המתפתחת במהירות.
הרחוב המפורסם ביותר בעיר הוא "דרך צ'ונג שאן".
סביב רחוב זה מרוכזים בנייני החברות המובילות בתחום המחשבים, התקשורת הסלולרית ושוק מוצרי הצריכה האלקטרוניים.
אזור זה נחשב כמוקד הטכנולוגי החשוב ביותר בשינג'יאנג.
הבאזאר הגדול של שינג'יאנג - באזאר איסלאמי הממוקם בדרך ג'יפאנג נאן ונחשב אחד ממוקדי המשיכה העיקריים בשינג'יאנג ובאורומצ'י.
הר הונג שאן - נקודה נופית סמלית באורומצ'י הממוקמת בפארק הונג שאן.
קרחון יבשתי מספר 1 - נמצא במקורות הנהר אורומצ'י.
זהו הקרחון היבשתי הגדול ביותר הסמוך לעיר בסין העממית.
מוזיאון האזור האוטונומי האויגורי שינג'יאנג
המעיינות החמים של שוימוגו - ממוקמים חמישה קילומטרים מצפון מזרח לאורומצ'י.
מוזיאון דרך המשי של שינג'יאנג - נמצא בסמוך ל"בזאר הגדול של שינג'יאנג".
שוק ארדאוצ'יו - שוק המציג מוצרים מקומיים של המיעוטים החיים בעיר.
הבולטת שבהן היא אוניברסיטת שינג'יאנג שהיא האוניברסיטה המובילה בשינג'יאנג.
כמו כן, נמצאות בעיר אוניברסיטאות נוספות:
אורומצ'י נחשבת לצומת תחבורתי חשוב ומרכזי בכל אזור צפון מערב סין.
דרכה עוברים נתיבים תחבורתיים המחברים את סין עם רוסיה, טורקיה ומדינות מרכז אסיה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי אורומצ'י דיוופו.
שדה תעופה זה, שנחנך ב-1973 ונמצא בפרבר דיוופו - 16 קילומטרים מצפון מערב למרכז העיר, הוא אחד מחמשת שדות התעופה העיקריים בסין העממית.
מסילת ברזל מקשרת את העיר קאשגאר (הנמצאת בקצה המערבי של סין העממית) לאורומצ'י.