tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי גרסה חלופית של ההיסטוריון היהודי-אמריקאי יורי פלשטינסקי, קצין הפס"ב לשעבר אלכסנדר ליטוויננקו, מיכאיל טרפאשקין, ואנדריי פיאונטקובסקי, ההפצצות אורגנו על ידי הפס"ב כדי להעלות את הפופולריות של ולדימיר פוטין, ואיחוד החברה סביב "גורמי הביטחון" על מנת להצדיק את פרוץ מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
הפיגוע בבוינאקסק היה פיצוץ ליד דירה בעיר בוינאקסק בדאגסטן, שאירע ב-4 בספטמבר 1999 בשעה 21:45 בשעון מקומי.
משאית מדגם Gaz-52, שבה היו 2,700 קילוגרמים של חומר נפץ מאבקת אלומיניום ואמוניום-ניטראט, פוצץ ליד בית מס' חמש ברחוב לבאנבסקי (שישאיידובה), שאכלס משפחות של חיילי חטיבת החי"ר הממונע מס' 136 של משרד ההגנה הרוסי.
הפיצוץ הרס את שתי הכניסות לבתי מגורים: 64 בני אדם נהרגו, 23 מהם - ילדים, ו-146 בני אדם נפצעו.
נוסף לזה זוהתה משאית שנייה מדגם זיל-130, שנוטרלה על ידי השוטרים בסמוך לבית חולים בעיר, שעתיים לאחר הפיצוץ הראשון.
במסמכי המשאית נמצא שמו של עיסא זיינוטדינוב, שהחוקרים סברו שזהו שמו של המחבל שהנהיג את המשאית.
ב-4 בספטמבר 2000 באתר הפיצוץ הוצבה אנדרטה לזכר הקורבנות.
פיצוץ בית הדירות שברחוב גוריאנוב במוסקבה, התרחש ב-8 בספטמבר 1999 בשעה 23:59 שעון מוסקבה.
הפיצוץ אירע בקומה הראשונה בבניין בן 9 קומות, בניין מס' 19 ברחוב גוריאנוב (באור פצ'אטניקי, בדרום מזרח העיר).
שתי הכניסות לבית מספר 19 נהרסו כליל.
הפיצוץ הרס מבנים סמוכים, בהם בניין מספר 17 הסמוך.
הפצצה התפוצצה בעוצמה של 350 ק"ג TNT.
לדברי גורמים רשמיים, בפיצוץ נהרגו 100 איש ו-690 נפצעו.
שנתיים לאחר מכן, בהתאם להנחיית עיריית מוסקבה, נבנו במקום הבניינים שנהרסו ארבעה בתי דירות בני 12 קומות כל אחד.
משאית תופת התפוצצה ב-16 בספטמבר 1999, מחוץ למתחם דירות בן תשע קומות בעיר וולגודונסק, שבדרום רוסיה, נהרגו 17 בני אדם ופצעו 69. ההפצצה התרחשה בשעה 5:57 בבוקר.[65] גם מבנים מסביב נפגעו.
הפיצוץ אירע גם במרחק של 14 ק"מ מתחנת כוח גרעינית.
בעקבות הפיצוץ ראש הממשלה פוטין חתם על צו הקורא לרשויות אכיפת החוק ולסוכנויות אחרות, לפתח בתוך שלושה ימים תוכניות להגנה על תעשייה, תחבורה, תקשורת, מרכזי עיבוד מזון ומתחמי גרעין.
ביום 22.9.99, בסביבות השעה 21:00, הבחין תושב בית מס' 14/16 ברחוב נובוסלוב בריאזאן, אלכסיי קרטופלניקוב, בשלושה זרים, שני גברים ואישה, נושאים תיקים ממכונית למרתף.
קוד האזור הדיגיטלי על לוחית הרישוי של המכונית היה מכוסה בנייר, והמספר 62 (קוד של אזור ריאזאן) נכתב עליו ביד.
המשטרה הגיעה כעבור 40 דקות וירדה למרתף ומצאה שלוש שקיות של 60 ק"ג כל אחת.
השקית העליונה נפתחה ועל פי דיווחים בתקשורת היא הכילה חומר הדומה לסוכר.
המשטרה דיווחה על הגילוי למחלקת המשטרה, ועד מהרה התכנסה הנהגת כל רשויות אכיפת החוק של ריאזאן ואזור ריאזאן בבית.
דיירי הבית פונו בדחיפות מהבית, והם נאלצו לשבת בבית קולנוע סמוך עד הבוקר.
תוך זמן קצר הגיע לבית צוות משימה מאגף ההנדסה והטכני של המשטרה העירונית.
ניתוח מהיר של החומר מהשקיות הראה נוכחות של הקשוגן.
בעת בדיקת תכולת השקיות התגלה שעון אלקטרוני העשוי בצורת ביפר ושלוש סוללות המחוברות בחוטים.
זמן התגובה של המכשיר נקבע לשעה 05:30 בבוקר.
הנפץ היה מארז מחסניות ציד בקוטר 12, מלא באבק שריפה.
מומחי הנפץ לקחו חלק מהחומר שנלקח מהשקיות לאתר הבדיקה שלהם, הממוקם קילומטרים ספורים מריאזן.
שם ניסו לפוצץ אותו באמצעות נפץ, גם הוא עשוי ממחסנית ציד, אך לא אירע פיצוץ.
הועלו גרסאות מדוע לא היה פיצוץ במהלך ניסיון הפיצוץ.
העיתון "קומרסנט" כתב כי "לפי מומחים, הטרוריסטים חישבו באופן שגוי את הפרופורציות בעת ערבוב חומר נפץ עם סוכר".
"Russian Journal", תוך ציטוט של חוות דעת של פעילים, כתב כי או שהשקיות לא מכילות הקשוגן, או שכמותן קטנה מאוד.
בשעה 1 בלילה הוצאו התיקים מהמרתף, בבוקר הם הועברו לאחסון בחצר המחלקה הראשית להגנה אזרחית ומצבי חירום.
ב-23 בספטמבר נשלחו התיקים לבדיקה למרכז הפורנזי של משרד הפנים ולמעבדה המקבילה של ה-FSB.
מחלקת החקירות של ה-FSB של רוסיה עבור אזור ריאזאן פתחה תיק פלילי לפי סעיף 205 חלק 1 של הקוד הפלילי של הפדרציה הרוסית (ניסיון טרור).
ראש ה-FSB של רוסיה, ניקולאי פטרושב, למחרת גילוי השקיות, הצהיר כי מה שקרה היה תרגיל FSB, כלומר, הוא אישר כי השקיות נשתלו על ידי נציגי ה-FSB.
הפיגוע היה חלק מסדרת פיגועים שבוצעו בערים רוסיות, בספטמבר 1999. לדברי החוקרים, סדרה זו של מעשי טרור אורגנה ומומנה על ידי אחד ממנהיגי "אמירות הקווקז" אמיר אל ח'טאב אבו עמר.
עיסא זיינוטדינוב (נידון למאסר עולם במרץ 2001)
עלי סולטאן סאליחוב (נידון למאסר עולם במרץ 2001)
מגומד סאליחוב (נעצר באזרבייג'ן בנובמבר 2004 בעת שניסה לעבור את גבול המדינה, הוא הוסגר לרוסיה, וחבר מושבעים שהתכנס ב-24 בינואר 2006 זיכה אותו מכל אשמה בטרור, הוא הורשע בעבירות אחרות, כגון חברות בקבוצות חמושות בלתי חוקיות ומעבר בלתי חוקי של הגבול.
סאליחוב הודה כי עסק בהעברת סחורות שיועדו לבוינאקסק לבקשת ח'טאב, אבל הוא טען שלא ידע שזה היה חומר נפץ).
זייאבוטדין זייאבוטדינוב (במאי 2002 נעצר בקזחסטן, הוסגר לרוסיה ונידון ל-24 שנות מאסר באפריל 2002)
עבדולקאדיר עבדולקאדירוב (נידון ל-9 שנים במרץ 2001)
מגומד מגומדוב (נידון ל־9 שנים במרץ 2001)
זיינוטדינוב (נידון ל־3 שנים במרץ 2001 ושוחרר מיד עקב חנינה)
מאחאש עבדולסאמדוב (נידון ל-3 שנים במרץ 2001 ושוחרר מיד תחת חנינה)
ב־19 במרץ 2001 בית המשפט העליון של דאגסטן גזר על עיסא זיינוטדינוב ועלי סולטאן סאליחוב מאסר עולם, מגומד מגומדוב ועבדולקאדיר עבדולקאדירוב - עד 9 שנות מאסר, ועל מאחאש עבדולסאמדוב וזיינוטדינוב - מאסר של 3 שנים.
ב-9 באפריל 2002 הכריז בית המשפט העליון של דאגסטן כי זייאבוטדין זייאבוטדינוב אשם והוא נידון ל-24 שנות מאסר.
פיצול (כשם עצם ולא כשם פעולה, מאנגלית: fork, בהתייחסות ל"מזלג דרכים") הוא ענף פיתוח של תוכנה אשר מפותח בנפרד מהתוכנה המקורית.
במקרים רבים הפיצול הוא תוצאה של חוסר הסכמה בין חלק מהמפתחים על כיוון הפיתוח.
לפעמים גם תוצאה של סכסוך.
לדוגמה: מערכת ניהול התוכן ג'ומלה החלה את דרכה כפיצול מתוכנה בשם ממבו, אשר חברה מסחרית שלטה על פיתוחו ולא אפשרה לאחרים להשתלב בו ביעילות.
פיצולים מוכרים בעיקר בסביבה של תוכנה חופשית בגלל שתנאי מקדים להם הוא זמינות של קוד המקור.
אם קוד המקור זמין בתנאים מגבילים, יכולים להיווצר פיצולים, כמו גרסאות יוניקס הרבות שנוצרו בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים על בסיס קוד המקור שסיפקה חברת AT&T.
לפעמים ענף נפרד של התוכנה שמתוחזק לאורך זמן נקרא גם הוא פיצול.
המונח הזה מציין, לדוגמה, ענפי פיתוח צדדיים של ליבת לינוקס אשר מתעדכנים (חלקית, או שלא) מענף הפיתוח הראשי.
פיצוץ אד מתפשט של נוזל רותח (פאמנ"ר; אנגלית: BLEVE ;Boiling Liquid Expanding Vapor Explosion) הוא פיצוץ הנגרם בעקבות תהליכים מהירים מאוד של רתיחת נוזל והתפשטות מהירה של האדים הנוצרים.
תופעה זו מהווה סיכון חמור במתקנים בהם נמצאים חומרים "מונזלים בלחץ" (חומרים המופיעים כגזים בתנאי הסביבה, ומאוחסנים תחת לחץ כנוזלים).
תופעה זו היא למעשה "פיצוץ פיזיקלי" עקב מעבר פאזה מהיר ויצירת אדים ללא שינוי בהרכב החומר.
זאת לעומת, "פיצוץ כימי" בו גזים נוצרים עקב פרוק החומר, ריאקציה כימית ושחרור אנרגיה.
תרחיש יצירת פיצוץ זה אינו מוגבל לחומרים דליקים, ולנוכחות בערה בפריצה.
זאת, אף כי תרחיש זה יוחס בעבר לחומרים דליקים, בהם ברוב המקרים הנוזל הדליק מוצת ליצירת "כדור-אש" (Fireball).
על פי ההגדרה של "המרכז לבטיחות בתהליכים כימיים" (CCPS) של האגודה האמריקאית להנדסה כימית (AIChE), פאמנ"ר (BLEVE) הוא שחרור פתאומי לאטמוספירה של כמות גדולה של נוזל המצוי בחימום יתר ובלחץ גבוה
שחרור שכזה יכול להתרחש עקב כשל כולל של מכל בו מאוחסן חומר המונזל בלחץ.
כתוצאה מהשחרור והחשיפה ללחץ הנמוך, הנוזל מבזיק (flash) -רותח עקב ירידת לחץ.
האד הנוצר מתפשט במהירות ליצירת גל הלם והעפת שברים ורסיסים מהמכל.
במקרה של חומר דליק, יכול להיווצר בעקבות זאת "כדור אש" ופיצוץ אדים הדליקים (vapour cloud explosion, VCE).
בתסריט סטנדרטי של הערכת סיכונים, מכל המכיל גז מונזל בלחץ כושל ותכולתו נחשפת ללחץ הסביבה הנמוך יחסית.
המכל כושל עקב פגיעה פיזית או עקב חשיפתו למקור חום חזק המחליש את חוזק הדופן.
דוגמה למקור חום שכזה היא אש הפורצת בסביבת המכל ומחממת את תכולתו ומחלישה את הדופן.
במקרה של כשל מחימום, דופן המכל בחלקו העליון, החשופה לפאזת האדים העליונה, מתחממת מאוד כיוון שהאדים בחלק העליון אינם יכולים לקרר את הדופן כמו בנוזל שבחלק התחתון.
עקב החום הרב והלחץ הגבוה במכל, נחלשת הדופן והמכל כושל בחלקו העליון.
בהיווצרות כשל של המכל, הנוזל נחשף באופן פתאומי ללחץ הסביבה.
נוזל מצוי עתה בטמפרטורה הגבוהה מטמפרטורת הרתיחה בלחץ הנתון- מצב של "חימום יתר".
במקרה של חימום יתר גבוה, הנוזל חסר אזורים בדפנות בהם בועות יכולות להיווצר, "אתרי גירעון",
והרתיחה מתבצעת בפתאומיות ובצורה מהירה מאוד בנפח הנוזל.
היווצרות האדים המהירה בנפח הנוזל והתפשטותם כנגד אוויר הסביבה, גורמת לדחיקה מהירה של האוויר.
התפשטות במצב זה יכולה להיות בצורה חריפה ואלימה במהירות הגבוהה ממהירות הקול ליצירת גל של קפיצת לחץ חדה באוויר: גל הדף (blast wave) כסוג של גל הלם.
מקרה מפורסם של הפאמנ"ר אירע החוות הגז במקסיקו סיטי: אסון סן חואן איקסוואטפק.
בתאריך 19 בנובמבר 1984 התרחשה שרפה גדולה במסוף של גז פחמימני מעובה-- (גפ"ם, גז בישול LPG).
החום הרב בבעירה גרם לבקיעת המכלים וחשיפת החומר ללחץ נמוך.
התרחשו סדרה של פיצוצים שגרמו ל-600 הרוגים 7,000 פצועים.
נרשמו תשעה פיצוצי פאמנ"ר שהשמידו את המתקן.
האסון נחשב לאחד האסונות הסביבתיים הקשים בהיסטוריה.
חישובי סיכון מתרחיש זה נעשים בעזרת חישוב האנרגיה האצורה במכל והשוואתה לסיכון הנובע מפיצוץ TNT בה משתחררת אותה אנרגיה: שקול TNT
פיצוץ הלגולנד (מכונה גם British Bang Test) התרחש בארכיפלג הגרמני הלגולנד שבים הצפוני ב-18 באפריל 1947. הצי המלכותי הבריטי ערך באי העיקרי שבארכיפלג פיצוץ מתוכנן של אלפי טון של חומר נפץ, בפיצוץ שנחשב כהתפוצצות הגדולה בהיסטוריה מסוגה.
האי העיקרי הופצץ על ידי חיל האוויר הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
נגרם לו הרס רב וכל תושביו פונו.
לאחר תום המלחמה נכלל הארכיפלג באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה.
בתקופה זו הוא שימש כשדה ניסויים שבו נערכו פיצוצים.
התפוצצות הענק באי העיקרי, ששטחו 1.7 קילומטר רבוע, נעשתה באמצעות 4,000 טון (לפי גרסה אחרת - 6,800 טון) של חומרי נפץ שהצטברו באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה.
אלו פוזרו בביצורים שהוקמו באי במהלך מלחמת העולם השנייה.
מטרת הפיצוץ הייתה הריסת הביצורים (וכן השמדת חומרי הנפץ העודפים), אך גם התוצאה של הרס אפשרי של האי כולו נחשבה למתקבלת על הדעת מבחינת המתכננים.
עוצמת ההתפוצצות שהושגה הייתה שקולה לפיצוץ 3.2 קילוטון של TNT.
ההתפוצצות לא הרסה את האי, אך הביאה לשינוי במבנה הטופוגרפי שלו.
במרץ 1952 הוחזר ארכיפלג הלגולנד לשליטה גרמנית.
הפיצוץ ברכבת הצבאית הבריטית נערך על ידי מחתרת לח"י ב-29 בפברואר 1948, בחלקה הראשון של מלחמת העצמאות.
מוקשים שהונחו על מסילת הרכבת המנדטורית ליד רחובות פגעו בקרונות ובהם חיילים בריטים.
בפיצוץ נהרגו 28 חיילים ונפצעו 32.
שבוע לפני הפיצוץ, ב-22 בפברואר 1948, אירע הפיגוע ברחוב בן-יהודה בירושלים, בו נרצחו 58 אנשים ונפצעו 38. מכוניות התופת שגרמו לפיגוע הובאו למקום על ידי חיילים בריטים שערקו מן הצבא.
כנקמה על הפיגוע, יצאו אנשי הלח"י לפעולה.
המיקוש נעשה במסילה כחצי קילומטר צפונית לתחנת רחובות, בקרבת מכון איילון.
ארבעה מוקשים הונחו על המסילה, שהייתה ממוקמת באתר זה על גבי סוללה שגובהה כשישה מטרים.
כבלי חשמל להפעלה נמשכו מהם אל תוך פרדס סמוך.
שלושה מהמוקשים התפוצצו בשעה 08:40 בבוקר, בעת שרכבת צבאית שבאה ממצרים עברה במקום.
ברכבת היו עשרה קרונות עץ והיא נשאה 110 חיילים.
שני קרונות נוסעים נהרסו לגמרי ועוד שניים ניזוקו.
הדף הפיצוצים העיף עשרות חיילים מהקרונות לשני צידי המסילה.
20 חיילים נהרגו במקום ואחרים מתו מפצעיהם בהמשך.
הקטר ומספר קרונות ברכבת לפני אלו שנפגעו הוסיפו לנסוע עוד כחצי קילומטר על המסילה לפני שנעצרו.
הטיפול בנפגעים לא היה מסודר.
החיילים שלא נפגעו אספו את הנפגעים, כאשר גובה סוללת הרכבת במקום הקשה עליהם לפנותם.
ניתוק חוטי הטלפון של הרכבת עקב הפיצוצים הקשה על החיילים להזעיק עזרה.
ראשונה הגיעה למקום קבוצת צופים מרחובות.
הבריטים חשדו בהם בתחילה שהם תוקפים וירו לעברם, אך בהמשך קיבלו את עזרתם.
לאחר מכן בא למקום אמבולנס של מגן דוד אדום מרחובות.
כעבור שעה וחצי מהפיצוץ באו למקום אמבולנסים של הצבא הבריטי.
בבדיקת המסילה נמצא המוקש הרביעי שלא התפוצץ, אשר הכיל כ-45 קילוגרם של חומר נפץ מסוג אמונל.
לח"י פרסם בו ביום הודעה בכתב, שבה נטל אחריות להתקפה וטען כי נעשה בה גם שימוש בנשק אוטומטי.
בכרוז צוין שההתקפה נערכה במלאת שבעה לפיגוע ברחוב בן-יהודה בירושלים, שנהרגו בו 58 בני אדם (אותה התקפה בוצעה על ידי עריקים מהצבא הבריטי).
הכרוז הדגיש כי בפעולה נגד הרכבת לא נפגעו אזרחים וכי החיילים שנפגעו הוסעו ממצרים לארץ ישראל ולא להפך, למרות ההחלטה על פינוי הבריטים מהארץ.
בישיבת מועצת העיר של תל אביב הביע ממלא מקום ראש העירייה אליעזר פרלסון זעזוע מהפגיעה ברכבת, והוסיף כי "מבצעי הפשע המתועב הזה מהווים סכנה למלחמת היישוב ומכתימים את שמו של העם היהודי בעולם.".
בנקמה על הפגיעה ברכבת נכנסו באותו יום חיילים בריטים לבית החרושת "היוצק" שליד מקוה ישראל ביחד עם אזרחים ערבים ואנשי חיל הספר העבר-ירדני.
הם פרקו את 23 פועליו והמגינים שהיו במקום מנשקם.
לאחר רדת החשיכה הסתלקו הבריטים מהמקום.
היהודים ניסו לסגת מבית החרושת למקוה ישראל, אך עשרה מהם נתפסו על ידי הערבים ונרצחו.
פיצוץ אווירי הוא פיצוץ של מטען נפץ, כגון פגז ארטילרי נגד אדם או נשק גרעיני באוויר במקום במגע עם הקרקע או עם המטרה.
היתרון הצבאי העיקרי של פיצוץ אווירי מעל הקרקע הוא שהאנרגיה מהפיצוץ (וכן כל שברי הקליפה) מופצת באופן שווה על פני שטח רחב יותר; עם זאת, עוצמת האנרגיה היא נמוכה יותר מאשר בפיצוץ על הקרקע.
המונח עשוי להתייחס גם להתפרצויות אוויר טבעיות הנובעות ממטאורים שנכנסים לאטמוספירה, כפי שקרה באירוע טונגסקה, ב -1930 באירוע קורוסה ריבר, ובאירוע המטאור של צ'ליאבינסק.
לארטילריה שמתפוצצת באוויר יש היסטוריה ארוכה.
פגז רסיסים הומצא על ידי הנרי שרפנל לצבא הבריטי ב 1780 בערך כדי להגביר את האפקטיביות של ירי קניסטר.
שהיה בשימוש נרחב עד למלחמה ב-1812 ונשאר בשימוש עד שהוחלף במהלך מלחמת העולם הראשונה.
"פגזי רסיסים" למעשה מייצרים שברים ושבבים, לא רסיסים.
פצצות אוויר שימשו במלחמת העולם הראשונה כדי למחוק התחפרויות אויב והיו ממלאים אותם רסיסים כדי להרוג כמה שיותר חיילים בפיצוץ אחד, בהנחה כי הפיצוץ היה ישירות מול התעלה שבה היו ממוקמים.
כשחי"ר נכנס לחפירות עמוקות, פגזי רסיסים היו חסרי תועלת ופגזים עם חומר נפץ חזק שימשו לתקיפת ביצורים וחיילים בשטח הפתוח.
המרעומים עבור הפגזים יכולים להיות מוגדרים להפעיל את המטען על ידי מגע או באוויר, או בזמן מסוים לאחר מגע.
במהלך מלחמת העולם השנייה פותח "מרעום קרבה", אשר נשלט על ידי מכשיר מכ"ם דופלר שגרם לו להתפוצץ כאשר היה ליד המטרה.
במהלך מלחמת וייטנאם, פצצות אוויר שימשו כדי להגן על בסיסי צבא ארצות הברית.
טקטיקה זו נקראה "רוצח ג'וניור" כאשר מתייחסת ל-105 מ"מ או 155 מ"מ פגזים, ו "רוצח בכיר" כאשר מתייחסת להוֹבִיצֶר גדול.
מוקשים נגד אדם שימשו להגן על גבולות כגון ב"מלחמת הבזק" של גרמניה במלחמת העולם השנייה, נורה רימון לאוויר, שמתפוצץ בגובה המותניים, ומגביר את רדיוס הפיצוץ ואת הנזק שנגרם על ידיו על ידי גל הלם ורסיסים מעופפים.
דוגמאות חדשות יחסית של תחמושת שמתפוצצת באוויר הם VOG-25P "jumping" 40 mm המכיל מטען משני שמעיף אותו עד 1.5 מטר מעל הקרקע לפני המטען הראשי מתפוצץ.
פיתוח נוסף לאחרונה הוא תכנות מחשב.
כלי נשק המשתמשים בטכנולוגיה חדשה זו כוללים את XM29, XM25, XM307, K11 ו- PAPOP, אשר כולם נמצאים בשלבים שונים של אב טיפוס או בדיקה.
הפיצוץ הוא בדרך כלל בגובה של בין 100 ל -1,000 מטרים מעל הקרקע כדי ליצור גלי זעזוע חזקים יותר מאשר פיצוץ בגובה הקרקע.
פיצוץ באוויר גם ממזער את הנשורת על ידי שמירה על כדור האש מנגיעה בקרקע, ה"גזע מאך" מתרחש רק ליד פני הקרקע, והוא דומה בצורתו לאות Y כאשר צופים מן הצד.
בפצצת הירושימה, הפיצוץ היה בגובה 550 עד 610 מטרים מעל הקרקע בשביל "השגת השפעות הפיצוץ המקסימלי, ולמזער קרינה שיורית על הקרקע משום שהכוחות האמריקאים קיוו בקרוב לכבוש את העיר".
בלחימה קונבנציונלית, פיצוצים אוויריים משמשות בעיקר נגד חי"ר ביעדים פתוחים או בלתי מזוהים, שכן השברים המתקבלים מכסים שטח גדול אך לא חודרים שריון, לשרידי בניינים או לביצורים.
במלחמה גרעינית, נעשה שימוש בהתקפות אוויריות נגד מטרות רכות (כלומר, היעדר הבנייה הקשוחה המסוגלת לשרוד לחץ יתר כתוצאה מהתפוצצות גרעינית) כגון ערים או שדות תעופה, מערכות מכ"ם ועמדות ניידות.
פיצוץ מנהרת הטרור ליד כיסופים התרחש ב-30 באוקטובר 2017. צה"ל השמיד מנהרת טרור שחפר הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מרצועת עזה וחדרה לשטח ישראל.
קצה המנהרה הגיע למרחק של 2 ק"מ מקיבוץ כיסופים.
פיצוץ המנהרה התבצע במרחק של כ-75 מטרים מהגדר עם רצועת עזה, בצידה הישראלי, סמוך למקום בו עמד עד לשנת 2005 מעבר כיסופים.
בפיצוץ המנהרה ובניסיון החילוץ שבא בעקבותיו נהרגו כ-14 מחבלים פלסטיניים, בהם מפקדי שטח בכירים מהג'יהאד האסלאמי ושני פעילי חמאס.
המנהרה נחפרה על ידי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מאזור ח'אן יונס לעבר קיבוץ כיסופים וחדרה לשטח ישראל, למרחק של 2 ק"מ מהקיבוץ.
על פי דובר צה"ל, המנהרה אותרה על ידי המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות של פיקוד הדרום באמצעות טכנולוגיה מסווגת המופעלת על ידי קבוצת מומחים הכוללת גאולוגים ומהנדסים, קציני הנדסה קרבית וקציני מודיעין, המשתמשים בה לאתר מנהרות וחפירות.
המנהרה אותרה מספר שבועות לפני שפוצצה, אך לאחר מעקב אחר חפירת המנהרה הוחלט להמתין שתחדור לתוך שטח ישראל לצורך לגיטימציה בינלאומית להשמדתה והימנעות מפעולה בתוך שטח רצועת עזה.
ב-30 באוקטובר פוצץ צה"ל את המנהרה (שיטת הפיצוץ לא פורסמה).
בפיצוץ נהרגו בין 7 ל-14 מחבלים פלסטיניים, בהם מחבלים בכירים בג'יהאד האסלאמי ומפקד ביחידת המנהרות של חמאס, ומחבלים נוספים נפצעו.
במהלך פעולות החילוץ שביצעו הג'יהאד האסלאמי וחמאס נהרגו מחבלים נוספים עקב נזק משני שכלל קריסות חלקים פגועים, פיצוץ מטעני חבלה שאוחסנו במנהרה, ושאיפת אבק.
חלק מהמחבלים נקברו תחת הריסות המנהרה בתוך שטח ישראל.
בצה"ל העריכו שבסך הכל נהרגו 14 מחבלים בתקרית.
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני קיבל אחריות על חפירת המנהרה ואמר ש"מדובר בהכרזת מלחמה מצד ישראל".
בשל גילוי המנהרה ופיצוצה נפרסו באזור סוללות כיפת ברזל ותוגברה הנוכחות הצבאית בעוטף עזה, כהתכוננות לתגובה אפשרית מצד הג'יהאד האסלאמי או חמאס.
מצרים הפעילה לחץ על חמאס להימנע מתגובה ולרסן את הג'יהאד האסלאמי, כדי לא לפגוע בפיוס הפנים-פלסטיני בין חמאס לפת"ח ובמסירת השליטה ברצועה לרשות הפלסטינית.
בתדרוך לעיתונאים באותו ערב אמר דובר צה"ל רונן מנליס שמטרת הפיצוץ לא הייתה לפגוע בבכירים אלא רק לנטרל את המנהרה, ושהמחבלים, שהגיעו למנהרה אחרי הפיצוץ, נהרגו כתוצאה מנזק משני שנגרם למנהרה, כגון קריסות ושאיפת אבק.
דיווחים על דבריו בתקשורת פורשו כהתנצלות של צה"ל על הריגת המחבלים, דבר שגרר ביקורת על דובר צה"ל מצד אנשי ציבור, בהם שר החינוך נפתלי בנט.
ב-13 בנובמבר, בעקבות היערכות לפעולת נקמה של הג'יהאד האסלאמי פרש צה"ל סוללות כיפת ברזל, ובנוסף תגבר את הנוכחות הצבאית בעוטף עזה.
ב-30 בנובמבר שיגר הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מטח של בין 10 ל-12 פצצות מרגמה, לעבר מוצב צה"ל בצפון גבול הרצועה ליד נתיב העשרה.
בתגובה תקף צה"ל 4 עמדות חמאס וג'יהאד אסלאמי ומאוחר יותר הפציץ שני מוצבים ברצועת עזה.
על פי הערכות היה זה ירי כתגובה לפיצוץ המנהרה.
בעקבות ההערכה שחלק מהמחבלים שנהרגו בפיצוץ קבורים תחת ההריסות בשטח ישראל, ביקש הצלב האדום לאתר ולחלץ את הגופות ולמסור אותן לפלסטינים.
בעקבות לחץ של משפחת גולדין, שגופתו מוחזקת בידי חמאס בעזה, מתאם פעולות הממשלה בשטחים האלוף יואב (פולי) מרדכי הכריז כי פעולה כזאת מותנית בהתקדמות בנושא השבויים והנעדרים הישראלים שמוחזקים על ידי חמאס.
היועץ המשפטי לממשלה אישר השהיה זמנית של איתור גופות המחבלים.
ב-5 בנובמבר פורסם שגופות חמשת המחבלים הנעדרים אותרו בשטח ישראל ונמצאות בידי צה"ל.
משפחת גולדין עתרה לבג"ץ כדי לחייב את הממשלה להחלטות הקבינט המדיני-ביטחוני ולא להחזיר לפלסטינים את גופות המחבלים.
פיצוץ הגז בנתניה הוא פיצוץ גז שהתרחש ב-17 ביוני 2011, בבניין בכיכר העצמאות ברחוב הרצל 5 בנתניה, הפיצוץ גרם לארבעה הרוגים: שלוש עולות מצרפת ופועל אחד, וכ-90 פצועים ולנזק רב.
ביום חמישי 16 ביוני 2011, הגיע אחר הצהריים עובדי חברת הגז פזגז שלה שייכים בלוני הגז, בעקבות תלונות של דיירים על ריח חריף של גז בסביבת הבניין, העובדים אמרו כי לא מצאו בעיה, ועזבו את המקום.
אחת התושבות סיפרה כי זיהתה אדם שחותך את צינור הגז המרכזי של הבניין.
המשטרה הוזעקה למקום, עצרה לחקירה את החשוד אולם הוא שוחרר בהמשך היום.
בשעה 00:20 בלילה נשמע פיצוץ, בעקבות דליפת גז מאחד הבלונים בקומת הקרקע של הבניין בן חמש הקומות.
הפיצוץ גרם להרס רב בכל קומות הבניין, בכיכר העצמאות ובמבנים הסמוכים.
ההדף גרם נזק רב גם לבתי קפה המרוחקים מאות מטרים מהבניין שבו אירע הפיצוץ.
בפיצוץ נהרגו שלוש נשים שמדי יום שישי נהגו לחלק נרות שבת מטעם בית חב"ד לעוברים ולשבים מהקהילה הצרפתית בנתניה.
באותו שבוע הן הקדימו את החלוקה ליום חמישי בערב.
ב-28 בדצמבר 2011 החלו להרוס את הבניין.
אך חלקים מהבניין נשארו עומדים על תילם, לא נהרסו או פונו, ולא נבנה בניין אחר במקום הבניין שניזוק.
המשטרה עצרה את טכנאי הגז שטיפל בבניין ואדם נוסף בחשד שחיבל במערכת הגז.
ביולי 2013 סגרה הפרקליטות את התיק נגד השניים בעילה של חוסר אשמה.
פיצוץ הרדאר בגבעת אולגה התרחש ב-20 בינואר 1946. זה היה הניסיון השני והמוצלח של פיצוץ המכ"ם של שלטונות המנדט הבריטי בתחנת משטרת גבעת אולגה.
זאת, לאחר שהניסיון הראשון בליל 23 בנובמבר 1945 הסב נזק לתחנת המשטרה, אך המכ"ם המשיך לפעול.
בסוף שנת 1945 המשיכו שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל להיאבק בהעפלה.
כדי לאתר ולעצור את ספינות המעפילים, השתמשו הבריטים בתחנות רדאר לאורך החוף.
בליל 23 בנובמבר 1945 פוצצו כמה תחנות משטרה ומכ"ם בריטיות ביניהן משטרת גבעת אולגה.
הבניין ניפגע מעט והרדאר לא ניזוק והמשיך לפעול.
ב-20 בינואר 1946 היה ניסיון שני שהרס את המכ"ם והוציאו משימוש.
המחלקה לעבודות ציבוריות של המנדט (Public Works Department P.W.D; שהפך לאחר קום המדינה למע"צ) שהייתה הממונה על הבנייה של בנייני הממשלה, הטילה על יוסף אהרליך מקריית חיים, לנהל התיקון והשיפוץ של תחנת המשטרה, בעקבות הנזק שהוסב לה בפיצוץ הראשון.
לרשותו של יוסף אהרליך היו פועלים וטנדר שכור.
אהרליך הבריח ביום האחרון של העבודות אל תוך מתחם התחנה שני חבלני פלמ"ח, במסווה של צבעים ופחי צבע שהיו מלאים בחומרי נפץ ומכוסים במעט צבע וסיד.
לאחר הנחת חומרי הנפץ וכיוון השעונים לשעה הרצויה להפעלתם יצאו החבלנים מהתחנה.
בגמר העבודות עזבו את התחנה חמשת העובדים: יוסף, עוזרו, הנהג ושני נגרים (שהיו אחרוני העובדים בשיפוץ).
אף אחד מהארבעה שהצטרפו ליוסף לא היה בסוד הפעולה של ההגנה.
כדי שלא ייפול חשד בהם ההגנה הוציאה לפועל תוכנית הטעיה, שבמסגרתה נעצר הטנדר ונוסעיו הורדו לפרדס.
הם נקשרו ואיש שעבד בפרדס הודיע למשטרה על הימצאות אנשים קשורים.
את הטנדר הם הותירו לאחר מכן כשהוא תקוע בעץ.
החמישה הובאו לתחנת משטרת חדרה.
קצין הבולשת הבריטית הובא מחיפה לחקור הפרשה.
ההגנה הזהירה את הבריטים כדי שיפנו את התחנה לבל יפגע אף בריטי.
אך הבריטים לא שעו לאזהרות ולא עשו דבר.
בשעה היעודה ביצעה ההגנה מטח יריות מרחוק על התחנה וזאת שוב על מנת שיחשבו שכעת פורצים ואין קשר לעצורים.
תוך כדי הירי חל הפיצוץ שגרם להרס רב ולחיסול המכ"ם.
לבריטים היה הרוג אחד ומספר פצועים.
על כל הפעולה היה ממונה המג"ד אורי ברנר (בנו של הסופר יוסף חיים ברנר).
חמשת העצורים הועברו ל"קישלה" בחיפה להמשך החקירה.
מאחר שלא הצליחו להוציא מהם דבר (הארבעה לא ידעו דבר ויוסף עמד בשתיקתו) הם הועברו לאחר כחודש למחנה המעצר בלטרון.
פיצוץ מוצב JVT ברצועת עזה התרחש ב-12 בדצמבר 2004 במהלך האינתיפאדה השנייה.
המוצב הצה"לי הותקף על ידי ארגון החמאס באמצעות הפעלת חומרי נפץ שהוטמנו במנהרה שנחפרה תחתיו ונהרס.
בהתקפה נהרגו חמישה חיילי צה"ל ושישה נפצעו.
הייתה זו אחת מההתקפות הפלסטיניות הראשונות שנערכו ברצועת עזה וסביבה באמצעות מנהרת לחימה.
מוצב JVT היה המוצב הצפוני ביותר של צה"ל לאורך ציר פילדלפי שאורך גבול מצרים – רצועת עזה.
המוצב חצץ בין מעבר רפיח לבין השטח הפלסטיני ברצועה.
בעת ההתקפה הוא אויש על ידי חיילי גדוד הסיור המדברי.
ביום ההתקפה, בשעה שש בערב, התחוללו שני פיצוצים עזים שהחריבו את המוצב.
הפיצוצים נגרמו באמצעות הפעלת שני מטענים כבדים של חומר נפץ, אשר הוטמנו בתוך מנהרת תופת שנחפרה מהשטח הפלסטיני ועד מתחת למוצב.
הפיצוצים גרמו להרס רב ולדליקה בשטח המוצב.
כל החיילים שנמצאו בו בעת ההתקפה נפגעו.
הפיצוצים גרמו נזק גם למסוף רפיח, שנמצא במרחק של כ-300 מטר מהמוצב.
מיד לאחר הפיצוצים הסתערו על המוצב שני מחבלים.
חלק מהחיילים הפצועים ירו לעברם, הם הרגו אחד מהם והשני נמלט.
כוח חילוץ של צה"ל חש לעזרת הנפגעים במוצב, אך פינוי הנפגעים התעכב עקב אש מרגמות ונשק קל שנורתה מהשטח הפלסטיני.
במהלך פעולות החילוץ התחולל במוצב פיצוץ שלישי, שלא גרם לנפגעים.
התברר כי מתוך 11 החיילים ששהו במוצב בעת ההתקפה, חמישה נהרגו ושישה נפצעו, ארבעה מתוכם באורח קשה.
אחד מהחללים התגלה רק לאחר חיפוש ממושך מתחת להריסות, שבו השתתפו צוותי חילוץ מפיקוד העורף שהובאו למקום.
באוגוסט 2005 במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות, פינתה ישראל את כל רצועת עזה, כולל המוצבים בציר פילדלפי.
באוגוסט 2014 הרג צה"ל ברצועת עזה את מוחמד אבו שמאלה, איש חמאס שהיה אחד המעורבים בהכנת ההתקפה על המוצב.
בשנת 2016 פרסם חמאס פרטים על ההתקפה, וטען כי בהכנתה השתתפו גם אנשי ארגון נצי הפת"ח.
עוד נטען כי המנהרה שנחפרה אל מתחת למוצב הייתה באורך של 600 מטר וכי הוטמנו בה חומרי נפץ במשקל כולל של 1,300 קילוגרם.
חמאס טען כי פיצוץ המוצב סייע לו להפנים את האפשרויות הגלומות מבחינתו בלוחמת מנהרות.
פיצוץ השגרירות הבריטית ברומא ב-31 באוקטובר 1946 היה פעולה בה פוצצו לוחמי האצ"ל את החלק המרכזי בשגרירות בריטניה ברומא.
בראש הפעולה עמד אלי תבין, שנלכד וגורש כעבור חודשיים מאיטליה, והעביר את מטה האצ"ל בגולה לפריז.
הפיצוץ היה אירוע הפתיחה של החזית השנייה, ונחשב לפעולה המשמעותית ביותר של האצ"ל מחוץ לארץ ישראל.
התפקיד הוטל על יעקב תבין והבסיס הראשון הוקם באיטליה, שם היו קרוב לאלף בית"רים מאורגנים שהגיעו יחד עם הפליטות היהודית ממזרח אירופה, גרמניה ואוסטריה.
וכוונה ליעד ממנו הבריטים סיכלו את מאמצי הצלת שרידי השואה והעברתם לארץ ישראל.
המשימה הוטלה על כמה מאנשי ה"תאים" בגולה ויוצאי הבריגדה היהודית שנשארו באירופה לאחר פירוק הבריגדה.
ההכנות נמשכו זמן רב והמתכננים עשו כל מאמץ למנוע קורבנות מהאוכלוסייה האזרחית.
בליל 31 באוקטובר 1946 יצאו שלושה לוחמים וברשותם שתי מזוודות ובתוכם חומרי נפץ לעבר השגרירות.
לאחר חצות הפעילו את מנגנון ההשהייה, השעינו את שתי המזוודות על הדלת המרכזית של בניין השגרירות ועזבו במהירות את המקום.
בשעה 2:46 נשמעה התפוצצות עזה ברומא וכל החלק המרכזי של הבניין נהרס.
הדי ההתפוצצות נשמעו ברוב חלקי העיר.
בעקבות לחץ בריטי ערכה משטרת איטליה מעצרים נרחבים האצ"ל קיבל אחריות לפיגוע בשגרירות הבריטית ברומא.
בסוף שנת 1946 הגיע ישראל אפשטיין (גונדר אביאל) לאירופה לפעול בתחום ההדרכה של סניפי האצ"ל ברחבי היבשת.
בזמן שהותו באיטליה נערכה התקפת אצ"ל על בניין השגרירות הבריטית.
בחיפושים שנערכו לאחר פיצוץ הבניין נאסרו כמה חשודים בריכוזי בית"ר שנחשבו בעיני השלטונות כבסיסי האצ"ל, וביניהם גם ישראל.
למחרת היום, בה' בטבת תש"ז (28 בדצמבר 1946), מת מפצעיו בבית החולים.
ריצ'רד קטלינג שהיה סגן מפקד הבולשת הבריטית נשלח בשנת 1946 לאיטליה לחקור את פיצוץ השגרירות הבריטית ברומא.
בעקבות המעצרים באיטליה הועבר מטה האצ"ל באירופה לפריז.
בינתיים הוקמו סניפים נוספים במקומות שונים באירופה ונעשו ניסיונות לפגוע במטרות בריטיות נוספות כגון פיצוץ "מלון זאכר" (Sacher) ומלון "פארק הוטל" בווינה, אולם פיצוץ השגרירות הבריטית ברומא נשארה הפעולה המבצעית המשמעותית ביותר של מטה האצ"ל בגולה.
כרוז מאת מנחם בגין פורסם בתאריך י"ב חשון התש"ז, 6 בנובמבר 1946: "ציון הנצורה והלוחמת שולחת ברכת-אחים לבניה-חייליה בגולה לפתיחת מלחמתם במשעבד הבריטי מחוץ לגבולות המולדת.
ההתקפה על הצירות הבריטית ברומא אות היא, כי מלחמת השחרור העברית הייתה למלחמה עולמית, כשם שמלחמת בריטניה בעם ישראל מלחמה עולמית היא.
למען עמנו המעונה, למען ארצנו השדודה, הכו באויב ואל תרפו."
פיצול לשון הוא הליך אסתטי הנכלל במסגרת שינוי הגוף ואשר חותכים בו את הלשון לשני חלקים מהקצה הקדמי פנימה עד בסיס הלשון.
לשון מפוצלת יכולה להיווצר גם כתוצאה מפירסינג בלשון.
התופעה עלולה להיווצר גם כתופעה נדירה מלידה בשל סוכרת של האם.
תסמונות אחרות העלולות ליצור באופן טבעי את התופעה הן תסמונת Orofaciodigital, תסמונת גולדנהר וכן תסמונת Klippel–Feil.
קיימות שתי שיטות עיקריות לביצוע ההליך, שימוש בסקלפל או על ידי צריבה בלייזר.
ההליך יכול להתבצע על ידי מנתחי פה, מנתחים פלסטים, ביצוע עצמי או על ידי מבצעי שינויי גוף.
לפני ביצוע פיצול הלשון, יש כאלה אשר מעדיפים שיהיה להם מראש פירסינג שהחלים אשר יסמן את המקום בו הפיצול יסתיים.
הליך זה מונע החלמה אשר תמנע מהפיצול להיות עמוק מספיק.
בפיצול לשון על ידי סקלפל, הלשון נחתכת במחציתה וכל צד נתפר או נצרב לאורך החתך.
הפעולה מתבצעת לשם מניעת החלמת הלשון והגלדת החתך וכן לשם יצירת מראה עגול וטבעי.
במקרים מסוימים, הסקלפל מחומם לשם יצירת אפקט של צריבה והמעטת הדימום.
צורה נוספת לבצע את הצריבה מלבד ציוד צריבה היא על ידי לייזר ארגון.
שתי השיטות שורפות את הלשון באמצע וסוגרות במקביל את כלי הדם.
אם, כאמור לא מבוצע בתחילה פירסינג בלשון לתחום את הפיצול ללשון יש יותר נטייה להחלים והתהליך יבוצע פעם נוספת לשם קבלת התוצאות הרצויות.
שיטה נוספת היא השיטה המכונה שיטת חוט הדיג, ולא מעורבים בה כלל חום או צריבה.
שיטה זו, הנפוצה בעיקר בקרב אלה המבצעים את ההליך באופן עצמאי, מחייבת חור פירסינג בריא שהחלים כבר מראש.
בחור הבריא מושחל חוט דיג ההולך ומתהדק בכיוון קצה הלשון, ובסופו של דבר הידוק החוט והקשר גורם לפיצול הלשון.
התיעוד הראשון של פיצול לשון מ-1996 נעשה בצורה זו.
הלשון מבריאה לרוב בפרק זמן של שבוע עד שבועיים.
עד החלמה, לעיתים יהיה קושי בדיבור ובאכילה.
לשון מפוצלת ניתנת לאיחוי מחדש על ידי הסרת התפרים, כריתת הרקמות שהחלימו בקצותיהן ותפירה מחדש של הלשון.
תהליך של פיצול לשון עלול ליצור התנפחות, דימום עד כדי שטפי דם זיהום וכן פציעה לעצבים או העורקים שעל הלשון.
לשון מפוצלת עלולה למנוע את היכולת לשריקה עם אצבעות בפה וניפוח בלוני מסטיק.
הפרעה משמעותיות יותר היא הפרעה בביטוי העיצורים מחוככים.
רקמה צלקתית הנשארת על הלשון עלולה להשפיע על הדיבור.
אחרי החלמה מלאה של הלשון, ניתן בעזרת השרירים לשלוט אחרי אימון בכל חצי של הלשון בנפרד אם החתך עמוק מספיק.
שני החצאים יכולים להתרומם או לרדת אף בשני כיוונים הפוכים.
סיבות לביצוע ההליך הם אהבת המראה של לשון מפוצלת, הנאה מהחידוש שבדבר או יצירת הלם.
בקרב מבצעי התהליך קיימת גם התחושה שזה מעלה את הריגוש או התחושה המוגברת בעת התנשקות.
אתגור עצמי, טקסי מעבר, היקשרות לגופך או שליטה בו, בחינה של גבולות הגוף הן סיבות נוספות שניתנו לשם ביצוע התהליך.
כמו כל שינויי גופני אחר, גם פיצול לשון יכול לשמש בהתקשרות עם מבצעי ההליך או להדוף כאלה אשר עושים שיפוט מהיר ולא רצוי אשר מבוסס על מראה.
חוקיות הביצוע היא תלויית חוקי המקום ואין התייחסות גורפת להליך.
מספר ענפים של צבא ארצות הברית אוסרים באופן גורף שינויי גוף אשר עשויים להפחית את המראה המצופה מאיש צבא מקצועי.
במסגרת איסורים אלה נכללים גם פיצולי לשון.
ב-2003 אילינוי נהפכה למדינה הראשונה בארצות הברית אשר הסדירה את התהליך כשהעבירה חוק אשר קבע כי אסור לבצע את ההליך על בן אדם אחר אלא אם המבצע רשאי על פי החוק לבצע הליכים רפואיים.
החוק לא מונע לבצע את התהליך בצורה עצמית.
בהמשך, ניו יורק, דלאוור וטקסס קבעו חוקים אשר אסרו על הביצוע, אסרו את הביצוע על קטינים ללא הסכמת מבוגרים או שקבעו כי התהליך יכול להיות מבוצע על ידי רופאים או רופאי שיניים בלבד.
ב-2009 מדינת ויקטוריה באוסטרליה אסרה ביצוע ההליך בקטינים.
ב-2017 ברנדן מקרטי הורשע בביצוע של מספר שינויי גוף כולל פיצול לשון.
הוא הודה ב-2019 באשמה של גרימת נזק גופני חמור בכוונה
מקרים שאומנים של שינויי גוף ביצעו אלחוש לשם פיצול לשון תועדו באנגליה.
במרץ 2018 קבע בית המשפט לערעורים שפיצול לשון אינו חוקי באנגליה או בווילס כאשר ההליך מבוצע על ידי מבצעי שינויי גוף לצורכים קוסמטים.
דאסטין אלור, פירסרית מארצות הברית, פיצלה את לשונה ב-1996. לא קיימים תיעודים לביצוע ההליך לפני.
את ההליך היא בצעה על ידי חוט.
שנה מאוחר יותר הופיעה עם הלשון המפוצלת על הכריכה של Body Play Magazine מגזין אודות שינויי גוף וקעקועים.
מקרה מפורסם נוסף מאותה התקופה של פיצול לשון הוא של Erik Sprague, איש הלטאה.
ההליך בוצע ב-18 ביולי 1997 על ידי מנתח הפה ד"ר Lawrence Busino.
הפיצול בוצע על ידי לייזר ארגון בפעם הראשונה.
פיצוץ בחצות (נקרא גם: לילה בטבריה) הוא קופרודוקציה ישראלית-צרפתית משנת 1965, בביומו של הרווה ברומברז'ה .
מהנדס צרפתי המועסק כיועץ למפעל המוביל הארצי נקלע למשבר משפחתי בזמן שהותו בישראל.
אשתו מנהלת יחסי קרבה עם מהנדס מקומי ובמקביל מתקרב הבעל למזכירתו היפה.
הצרות נשכחות ברגע שנודע על היעלמותה של בתם הקטנה של הזוג.
יש הגורסים שנחטפה על ידי פושעים מקומיים ואחרים מאשימים את סוריה.
לאחר פעולות חיפוש מקיפות, מתגלה הילדה בתוך שדה מוקשים.
הסרט הופק על ידי חברת סרטי גבע והמפיק מרדכי נבון, בשיתוף מאיר מגן.
לתפקידים הראשיים לוהקו השחקנים הצרפתים פסקל פטי ורמון פלגרן.
בין השאר, משחקים בסרט שחקנים ישראלים רבים.
הקרנות הבכורה נערכו בישראל ובצרפת בשנת 1965.
פיצול האימפריה המונגולית החל בשנת 1259 עם מותו של מונגקה חאן ללא יורש מתוכנן, באופן שגרם לתחילתה של מלחמת אזרחים בין שני אחיו הצעירים על תואר הח'אן הגדול.
מלחמת האזרחים הזו חפפה עם מלחמה בין הולאגו חאן שהסתכסך עם על אידאולוגיה דתית ועל שטחים באזור הקווקז, ב.
אותן מלחמות יחד עם מלחמות נוספות בין אצילים מונגולים החלישו את כוחו של הח'אן הגדול על האימפריה המונגולית כולה, עד שבשנת 1294 היא התפצלה לארבע חאנויות נפרדות: שושלת יואן בסין, השושלת האילח'אנית בדרום-מערב אסיה, החאנות של צ'אגאטאי במרכז אסיה, ואורדת הזהב במזרח אירופה.
כבר בימי חייו של ג'ינגיס חאן הוא הקצה טריטוריות שנכבשו לאחרונה לארבעת בניו האהובים.
ההקצאות נודעו כ־"אולוס" (Ulus) ופירושה "אומה" או "שבט" בטורקית, כשהכוונה בפועל לשטח שניתן למישהו כמתנה לשלוט עליו.
ארבעת בניו היו: ג'וצ'י, אוגדיי חאן, טולוי, וצ'אגאטאי חאן.
שניים מבניו של טולוי לקחו חלק בהקמת שתיים ממדינות הירושה, אלו היו קובלאי חאן, שהקים את שושלת יואן בסין, והולאגו חאן, שהקים את המדינה האילח'אנית בפרס ודרום-מערב אסיה.
גם אחרי שנת 1294 קיסרי שושלת יואן הוכתרו כח'אנים גדולים על כל האימפריה, אך זה היה תואר סמלי בלבד, והאימפריה חולקה לארבע חאנויות שונות, שכל אחת עלתה ונפלה בזמנים שונים, רדפה אחרי האינטרסים האישיים שלה והתמודדה עם הבעיות שלה.
כך, נוצרו מדינות הירושה של האימפריה המונגולית.
בשנת 1259, מונגקה חאן נהרג במהלך קרב, בלי שמינה יורש לפני מותו.
מותו עורר מחלוקת בין שני אחיו הצעירים, קובלאי חאן ואריק בוק על היורש הראוי לתפקיד הח'אן הגדול של האימפריה המונגולית.
תוך שנה אחת ממותו של מונגקה, המחלוקת הפכה למלחמת אזרחים בין שני אחיו הצעירים, מלחמת האזרחים הטולויית.
ב-5 במאי 1260, קובלאי חאן כינס קורילטאי (אספה מנהלית של האימפריה המונגולית) בעיר זאנאדו שבסין, בו הוא נבחר כח'אן גדול באופן חד-משמעי.
ביולי 1260, אריק בוק כינס את הקורילטאי שלו בקארקורם, בו הוא גם כן נבחר כח'אן גדול.
רוב האצילים המונגולים תמכו באריק בוק, אך קובלאי נהנה מיתרונות אסטרטגיים חשובים רבים.
קובלאי שלט באדמות הפוריות של צפון סין, ושלט בחיל רגלים של אלפים על גבי אלפים של סיני האן.
בנוסף, אריק בוק התבצר בעיר קארקורום שבצפון מונגוליה, ואותה עיר נשענה על עשרות משלוחי מזון בכל יום כדי להאכיל את תושביה.
בסתיו 1260, קובלאי הצליח לחסום את כל קווי האספקה לקארקורום חוץ מעמק נהר היניסיי.
קובלאי כבש את מונגוליה בהדרגה עד שבשנת 1261 נפלה העיר קארקורום לכוחותיו של קובלאי באופן סופי.
מלחמת האזרחים בין קובלאי חאן ואריק בוק התרחבה לאזורים אחרים ברחבי האימפריה המונגולית, למעט מונגוליה וסין.
לאחר שהח'אן של ח'אנות צ'אגאטאי נפטר, קובלאי חאן שלח את אחד מהגנרלים שלו, אבישקה (Abishkha), להשתלט על ח'אנות צ'אגאטאי.
אולם, כוחותיו של אריק בוק הצליחו לנטרל, לעכב ולבסוף להרוג את אבישקה.
אריק בוק מינה את אחד מתומכיו העיקריים, אלגו (Alghu), כח'אן של ח'אנות צ'אגאטאי.
ח'אנות צ'אגאטאי שבמרכז אסיה הייתה לקו אספקה חשוב בשביל אריק בוק, ממנה הוא ייבא תבואה ושאר סוגי אספקה שאליהם אריק בוק הזדקק נואשות.
אריק בוק נתן לאלגו שליטה מלאה על הכנסות המיסים באזור של הח'אנות.
בדרום-מערב האימפריה המונגולית, הולאגו חאן, שליט האילח'אנאת בדרום-מערב אסיה, כבש את הקווקז מאורדת הזהב, המדינה המונגולית ברוסיה ובמזרח אירופה.
כיבוש הקווקז על ידי הולאגו גרם לסכסוך בין הולאגו לשליט של אורדת הזהב באותו זמן, .
ברקה והולאגו שניהם תבעו בעלות על השטח של אזרבייג'ן המודרנית.
ברקה היה מונגולי שהתאסלם, וההרס שזרע הולאגו במזרח התיכון כנגד המוסלמים תרם מאוד לסכסוך ביניהם והיה אחד מגורמיו העיקריים.
החרבת בגדאד על ידי הולאגו בשנת 1258 הכעיסה מאוד את ברקה המוסלמי.
ברקה יצר ברית עם הממלוכים ששלטו במצרים כנגד הולאגו.
הולאגו חאן תמך בקובלאי במהלך מלחמת האזרחים הטולויית כנגד אריק בוק, ובתגובה לכך, ברקה תמך ביריבם של קובלאי והואלגו, אריק בוק.
לאחר מותו של מונגקה חאן, הולאגו נסע למונגוליה כדי להיות נוכח בקורילטאי, אך ההפסד של חלק מצבאו בקרב עין ג'אלות הכריח אותו לחזור למזרח התיכון.
בנוסף, ברקה ניצל את היעדרותו של הולאגו ופשט על האילח'אנאת בשנת 1262, מה שפתח את באותה שנה.התוצאה של פשיטתו של ברקה הייתה קרב נהר הטרק של 1262, ובו צבא של אורדת הזהב הביס את כוחות האילח'אנאת.
הפעולות הצבאיות בין ברקה והולאגו היו ההתנגשויות הצבאיות הראשונות בין שני כוחות מונגולים, ובכך סימנו את סופה של האימפריה המונגולית המאוחדת.
היריבות בין הולאגו וברקה עצמם מנעה מהם להתערב במלחמה של קובלאי חאן ואריק בוק, וכל אחד תמך בצדדו במידת האפשר.
ברקה, לדוגמה, טבע מטבעות בשמו של אריק בוק.
אלגו, בן בריתו הגדול של אריק בוק במרכז אסיה, כבאופן טבעי רצה לשמור לעצמו את הסוסים, סחורות, ומתכות יקרות שהניבו המיסים באזור.
ברגע שאלגו הבין כי אריק בוק פגיע, הוא קרא עליו תיגר וסירב לשתף איתו את ההכנסות של המיסים שהוא הטיל וגבה.
כאשר שליחיו של אריק בוק הגיעו לאלגו וביקשו ממנו חלק מהשלל שהניבו המיסים, אלגו הוציא אותם להורג, מה שפתח מלחמה בינו לבין אריק בוק.
אריק בוק הצעיד את כוחותיו כנגד אלגו, אך בהתנגשות ראשונה כוחותיו של אלגו הביסו את אריק בוק ומפקד כוחותיו של אריק, קארה בוקה, נהרג.
אך תוך זמן קצר אריק בוק חזר, כבש את בסיסו של אלגו בעיר אלמליק והביס את כוחותיו, אחת ולתמיד.
אולם, ניצחונו של אריק בוק נגד אלגו נראה כניצחון פירוס.
הבסיס החדש של אריק בוק בעיר אלמליק שכן בסטפה, ולא היה לו מקור של תבואה ונשקים שאפשר לסמוך עליו.
כוחותיו של אלגו חסמו את הגישה לאזורים הפוריים יותר דרומה, בשינג'יאנג.
ככל הנראה, אריק בוק היה במצב גרוע משהיה לפני העימות עם אלגו.
החורף הקשה במיוחד של שנת 1263 פגע מאוד במצבו של אריק בוק.
באביב, אפילו חלק מתומכיו הגדולים ביותר נטשו אותו.
אריק בוק היה מיואש, והבין כי האפשרות היחידה שנותרה לו היא להיכנע לקובלאי.
אריק בוק נסע לבדו לעיר זאנאדו, בירתו של קובלאי, ושם ניכנע בפני קובלאי בשנת 1264, מה שסיים את מלחמת האזרחים הטולויית.
לאחר כניעתו של אריק בוק, קובלאי הוציא להורג מספר מתומכיו, אך לא היה בטוח מה לעשות בנוגע לאריק בוק.
קובלאי החליט לזמן קורילטאי שיקבע את גורלו של אריק בוק, אך הוא כשל והקורילטאי לא התקיים.
בסופו של דבר, קובלאי כלא את אריק בוק והתעלם ממנו למשך שנה כעונש.
כשנתיים מאז סיומה של מלחמת האזרחים הטולויית, בשנת 1266, אריק בוק נפטר בשבי של קובלאי כשהוא אחוז מחלה.
סיבות המוות של אריק בוק אינן ידועות באופן ודאי, ורבים סוברים שמותו לא היה טבעי.
יש מאמינים כי אריק בוק הורעל על ידי קובלאי.
המלחמה בין הולאגו חאן וברקה הסתיימה ב-8 בפברואר 1265, עם מותו של הולאגו.
אולם, במהלך שנות ה-70 של המאה ה-13, סכסוכים בין אצילים מונגולים פרצו שוב עם סכסוך בין קובלאי חאן ו, השליט דה פקטו של ח'אנות צ'אגאטאי.
בשנת 1237, פתח באטו חאן במסע כיבוש מונגולי במזרח אירופה.
צבא מונגולי בראשות באטו חאן זרע הרס נרחב במזרח אירופה והחריב ערים רבות.
רק שתי ערים ראשיות בצפון שרדו ולא נכבשו, נובגורוד ופסקוב.
בשנת 1240 נכבשה רוס של קייב על ידי המונגולים והפכה לווסאלית שלהם.
באותה שנה העיר קייב, שהייתה בירתה, נפלה למונגולים.
כמחצית מאוכלוסיית רוס של קייב נהרגה במהלך הכיבוש המונגולי.
מאוחר יותר המונגולים התקדמו לעבר הונגריה ופולין, והמסע נמשך עד 1242, כשנגמר בניצחון מונגולי ונוסדה אורדת הזהב.
באטו חאן מונה כאחראי על החלק הצפון מערבי של האימפריה המונגולית, וירש את האולוס של אביו ג'וצ'י בצפון מערב האימפריה, ובכך הקים את אורדת הזהב.
אף על פי שאורדת הזהב נוסדה כמדינה יורשת של האימפריה המונגולית, היא הורכבה מעמים רבים, וחיו בה מונגולים מעטים בלבד שהיוו את האצולה (אריסטוקרטיה).
אורדת הזהב הורכבה משני ענפים: ענף מערבי שנקרא "האורדה הכחולה", שנשלטה על ידי באטו חאן וצאצאיו; והענף המזרחי שנודע כ-"האורדה הלבנה", שנשלטה על ידי , שהיה אחיו של באטו חאן.
לכל ענף היה חאן אחד ששלט בו, ולעיתים היו חאנים ששלטו בשני הענפים במקביל.
אורדת הזהב קיבלה את האסלאם, ועם השנים עברה תהליך אסלאמיזציה איטי.
בשנת 1313 אוזבק חאן הפך את האסלאם רשמית לדת המדינה.
הוא הפיץ את האסלאם ברחביהּ, ואסר על קיום דתות אחרות בתוך המדינה.
אוזבק חאן היה החאן ששלט למשך הזמן הארוך ביותר באורדת הזהב, ותחתיו המדינה הגיעה לשיא כוחה.
בירת אורדת הזהב הייתה העיר סראי.
סראי תחת אורדת הזהב הייתה לעיר משגשגת מבחינה כלכלית.
וכמו בשאר חלקי האימפריה המונגולית, המסחר המשגשג הביא איתו סובלנות דתית רבה בקרב הסוחרים אשר באו ממקומות שונים.
בשנת 1380, טוכטמיש תפס את השלטון באורדת הזהב בעזרתו של טימור לנג, בן בריתו.
טוכטמיש איחד לתקופה קצרה בשנים 1380–1396 את האורדה הכחולה והאורדה הלבנה למדינה אחת ששלט בה.
אך, השאיפות שלו להרחיב את החאנות שלו לתוך פרס (שהייתה בשליטת טימור), פירקו את הידידות בינו לבין טימור לנג.
טוכטמיש וטימור לנג הפכו ליריבים ונאבקו אחד בשני במשך עשר שנים.
בסופו של דבר טימור גבר על טוכטמיש, אחרי שניצח אותו ב בשנת 1395. באותה שנה הצבאות של טימור בזזו והחריבו את סראי, בירת אורדת הזהב, יחד עם עוד מספר ערים חשובות.
עד סוף שנת 1399 טימור לנג כבש את אורדת הזהב, הדיח את טוכטמיש ושם על הכס במקומו את , אחד מהגנרלים שלו.
טוכטמיש, שנמלט לסיביר, נרצח בשנת 1406 בהוראתו של טימור לנג.
מתחילת המאה ה-15, אורדת הזהב החלה לרדת בכוחה.
כוחם של החאנים ירד לאט לאט, וחאנויות שונות דוברות טורקית פרשו ממנה.
משנת 1466 אורדת הזהב נקראה בפשטות "".
המכה הסופית לאורדת הזהב הייתה התבוסה של החאן האחרון ל שהיה החאן של חאנות קרים.
החאן האחרון של האורדה הגדולה הובס בשנת 1502. באותה שנה מנגלי הראשון גיראי החריב והשמיד את סראי הבירה, ובכך חדלה אורדת הזהב להתקיים לחלוטין.
היא התפרקה לתוך מספר חאנויות קטנות יותר כשהיורשות הראשיות שלה היו: חאנות קרים, חאנות אסטרחן, , חאנות סיביר וחאנות קאזאן.
צ'אגאטאי חאן היה בנו השני של ג'ינגיס חאן.
האולוס שקיבל צ'אגאטאי חאן מאביו היה מרכז אסיה, הוענקו לו השטחים הכבושים של והאימפריה הח'ווארזמית.
הח'אנות של צ'אגאטאי הייתה דחוסה בין שלוש מדינות הירושה האחרות: האילח'אנאת במערבהּ, אורדת הזהב בצפונהּ ושושלת יואן ממזרחהּ.
כבר בתחילתהּ, הח'אנות של צ'אגאטאי הייתה אחת ממדינות המונגולים החלשות ביותר, ולעיתים קרובות הח'אנים ששלטו בה היו שליטי בובה לכובשים אזוריים חזקים יותר.
כמו כן ההיסטוריה של הח'אנות נראית לעיתים מבלבלת ולא מובנת, זאת מאחר שישנם מעט מאוד מקורות אמינים.
אפילו תאריכי שליטתם של מספר ח'אנים לא יכולים להיות מאומתים בקלות.
למרות אלו, ח'אנות צ'אגאטאי הביאה מנהיגים גדולים כמו טימור לנג ונכדו באבור, שייסד את האימפריה המוגולית בהודו.
בדומה לאורדת הזהב, הח'אנות של צ'אגאטאי עברה תהליך של אסלאמיזציה וטורקיזציה.
התפתחה בה שפה בשם טורקית צ'אגאטאי, היא הייתה שפה טורקית בעלת השפעה אדירה ברחבי הח'אנות, היא תפסה תאוצה בעיקר במאה ה-14. עד היום השפעתה של השפה ניכרת, בעיקר באופן ספרותי.
אולם כיום השפה נחשבת לשפה נכחדת.
צ'אגאטאי חאן שלט במרכז אסיה למשך 14–15 שנים, משנת 1227 בה האולוס הוקצה לו, עד מותו בשנת 1242. אף על פי שלצ'אגאטאי חאן היה מספר רב של בנים, הוא מינה כיורש את נכדו, .
אולם קארה הולגו היה קטין ולא היה יכול למלוך בח'אנות, לכן אחת מנשותיו של צ'אגאטאי חאן, , שימשה כעוצרת במקומו.
קארה הולגו מלך שתי קדנציות בח'אנות של צ'אגאטאי, עם הפסקה של כמה שנים בין כל קדנציה.
בשנת 1246 גויוק חאן, שהיה החאן הגדול הנוכחי, הדיח את קארה הולגו ושם במקומו את יסו מונגקה שהיה דודו, ובנו של צ'אגאטאי חאן.
יסו מונגקה הוצא להורג בשנת 1252 וכתוצאה מכך קארה הולגו הוחזר לעמדתו הקודמת כחאן בח'אנות של צ'אגאטאי.
אך קארה הולגו מת באותה שנה בה חזר לכס, ב-1252, ואותו ירש בנו, .
מובארק שאה שלט גם כן לשתי קדנציות עם תקופת הפוגה של 6 שנים.
בקדנציה הראשונה שלו, אמו שלטה כעוצרת.
בשנת 1260 מינה אריק בוק את במקום מובארק שאה כחאן של צ'אגאטאי, הוא עשה זאת כמהלך שהיה חלק ממלחמת האזרחים הטולויית.
אלגו מת בשנת 1266 ומובארק שאה חזר לתפקידו.
מובארק שאה היה החאן הראשון של צ'אגאטאי שהתאסלם.
בשנים 1267–1301 הח'אנות של צ'אגאגטאי הייתה נתונה לשליטתו של .
קאידו היה בנו של אוגדיי חאן ובכך השתייך ל.
קאידו שלט באימפריה יחד עם בנו.
הם שלטו בח'אנות דה פקטו בלבד, היו שלושה ח'אנים רשמיים בתקופת שלטונם, שלושתם היו שליטי בובה של קאידו ובנו.
רק בשנת 1301, השנה בה מת קאידו, הח'אנים של צ'אגאטאי קיבלו את עצמאותם חזרה.
הח'אן השלישי והאחרון שהיה שליט בובה של קאידו ובנו היה דואה.
היה שליט בובה של קאידו משנת 1282, ובתחילת המאה ה-14, עם מותו של קאידו, הוא קיבל את השליטה דה פקטו על הח'אנות.
דואה היה שליט מוצלח מאוד מהרגע שקיבל את עצמאותו על הח'אנות מקאידו.
בירתהּ הרשמית של הח'אנות הייתה העיר אלמליק.
בעודה יושבת על דרך המשי, הייתה לה חשיבות רבה וביקרו בה סוחרים רבים.
העיר הייתה ממוקמת במערב מחוז שינג'יאנג של ימינו, בצפון-מזרח הח'אנות.
למרות התאסלמותם של מספר ח'אנים לפני כן, מעמד האסלאם בח'אנות נשאר עוין ולא בטוח.
לאחר תקופה קצרה של יציבות פנימית בתוך הח'אנות, תקופה שנמשכה בערך בין השנים 1301–1325, הח'אן שוב אימץ את האסלאם ועורר אי יציבות.
הוא היה אחד מהשליטים הבולטים ביותר של ח'אנות צ'אגאטאי שהתאסלמו.
מקורות מוסלמיים מסכימים בפה אחד שההתאסלמות של טרמאשירין ח'אן סללה את הדרך להתאסלמות המוחלטת של הח'אנות של צ'אגאטאי והייתה אחד השלבים החשובים להתאסלמות המוחלטת של כלל מרכז אסיה.
טראמאשירין ח'אן היה אחד מבניו של דואה שתיפקדו כח'אנים אחריו.
מתחילת העשור של שנת 1340, הח'אנות הפכה ליותר ויותר לא-יציבה עד שבשנת 1347 היא התפצלה לשני חלקים: החלק המערבי, שנודע כ"ח'אנות צ'אגאטאי המערבית" והחלק המזרחי שנודע כ"" מוגוליסטן נודעה גם כ"ח'אנות צ'אגאטאי המזרחית".
מוגוליסטן בעצמה התפצלה בשנת 1462 לשתי ישויות פוליטיות נפרדות, מוגוליסטן המערבית ומוגוליסטן המזרחית, שנשלטו על ידי שני ח'אנים שונים.
בשנת 1370 הכובש טימור לנג השתלט על ח'אנות צ'אגאטאי המערבית ועל טרנסאוקסאניה.
ובכך חדלה ח'אנות צ'אגאטאי המערבית מלהתקיים.
אף על פי שהחלק המערבי של ח'אנות צ'אגאטאי אבד לטימור מוקדם, החלק המזרחי שלה (מוגוליסטן) נשאר תחת הח'אנים של צ'אגאטאי שלפעמים היו לבעלי ברית של יורשיו של טימור או שהיו במלחמה איתם.
הח'אנות של צ'אגאטאי התקיימה בצורה כזו או אחרת מהעשור השני של המאה ה-13, בו ג'ינגיס חאן כבש את האזור, עד סוף המאה ה-17, אז היא נספגה ב האוזבקית.
מוגוליסטן היה החלק המזרחי והשורד של ח'אנות צ'אגאטאי, בניגוד לח'אנות צ'אגאטאי המערבית שאבדה לטימור.
היורשות של מוגוליסטן היו: , ,ו-ח'אנות טורפאן.
בשנת 1705 נכבשה על ידי , הח'אן האחרון של צ'אגאטאי הודח, ובכך הסתיימה השושלת של צ'אגאטאי.
שושלת יואן נוסדה בשנת 1271. השושלת עצמה לא ניתנה כאולוס לאחד מבניו של ג'ינגיס חאן, היא נוסדה זמן רב לאחר מותו וקצת לפני שהכיבוש המונגולי של סין הסתיים.
אולם טולוי, הבן הצעיר מבין הארבעה, קיבל כאולוס את מזרח מונגוליה ועם זאת את החלקים הגובלים של צפון סין.
בניו של טולוי היו כובשים גדולים, ולאחר שבנו קובלאי חאן ניצח אריק בוק במלחמת האזרחים הטולויית בשנת 1264, הוא נותר כח'אן הגדול הבלתי מעורער למשך 30 שנים עד מותו.
קובלאי חאן נודע באהדתו והערצתו הרבה לתרבות הסינית, הוא אפילו בנה עיר בסגנון סיני בסין, העיר זאנאדו.
זאנאדו היוותה את בירת הקיץ של קובלאי עד שהחליט להחליף בירה בשנת 1271. הכיבוש המונגולי של סין נמשך עשרות שנים, קובלאי המשיך את עבודתו של מונגקה חאן בכיבושה, ועד שנת 1279, השנה בה נפלה שושלת סונג הדרומית, כל חלקיה של סין נכבשו.
קובלאי הכריז על הקמתה של שושלת יואן באמצע מלכותו בשנת 1271, והיה לקיסר הראשון שלה.
לאחר שסיים לכבוש את סין לחלוטין בשנת 1279, הוא הפך לקיסר הלא-סיני הראשון ששלט אי פעם בכל סין.
הוא זכור כ"זר" ששלט בסין, אך שושלת יואן נחשבת לשושלת סינית בדומה לשושלות האחרות.
קובלאי מלך בשושלת בשנים 1271–1294.בשנת 1271 הוא העביר את בירתו מזאנאדו, לעיר חאנאבליק.
העברת הבירה לסין היה מעשה שנראה בעין רעה בעיני מונגולים שמרניים רבים שרצו לשמר את מורשתו של ג'ינגיס.
עד נפילתה של שושלת יואן, קיסריהּ המשיכו להיות מוכתרים כ-ח'אנים גדולים, אך זה היה תואר סמלי בלבד הודות לפיצול האימפריה.
בשנת 1275, מרקו פולו הגיע לחצרו המלכותית של קובלאי.
חוקר הארצות הוונציאני הצעיר הרשים מאוד את קובלאי ולכן קובלאי מינה אותו לכמה תפקידים דיפלומטיים ומנהליים.
למשך 17 שנים מרקו פולו שירת את קובלאי חאן עד שחזר לוונציה עם משפחתו.
מרקו פולו ידוע בשל ספרו "" שמתאר את מסעו וחוויותיו באסיה.
כשחזר לאירופה, הציג את סין בפני האירופאים.
סביבתה הדתית של שושלת יואן הייתה סובלנית מאוד.
אף על פי שהבודהיזם הטיבטי הייתה הדת הראשית, אסלאם, נצרות, דאואיזם ויהדות, כולן התפתחו בסין באותה תקופה.
בשנים 1274 ו-1281 התרחשו הניסיונות של קובלאי לכבוש את יפן.
אלו היו מאורעות בעלי חשיבות היסטורית רבה, ונחשבים למאורעות שמגדירים את האומה היפנית.
הם גם נמצאים בין המאורעות המוכרים ביותר בהיטסטוריה היפנית אף על פי שנכשלו.
הציים של שושלת יואן ניסו לכבוש את הארכיפלג היפני פעמיים, אך שתי הפלישות נכשלו הודות לסופות שונות שהרסו את הצי של קובלאי והקשו על המונגולים להמשיך את הקרב.
גם בפלישה השנייה פרצה סופת טייפון שהרסה את רוב הצי הפולש.
היפנים האמינו שהאלים שלהם שלחו את הסופות על מנת להציל את יפן מהכיבוש המונגולי.
בספרות היפנית מתייחסים הרבה לשתי הסופות בשם "קמיקאזה" או בעברית, "רוח אלוהית".
נראה שקובלאי חאן האמין שיפן הייתה מוגנת על ידי מעורבים על-טבעיים, ובסופו של דבר נטש את הרעיון של כיבוש יפן.
בשנת 1239, קובלאי נישא ל.
צ'בי הייתה אשתו המועדפת על כל אישה או פילגש אחרת, והיא הולידה עם קובלאי את שהיה מיועד לרשת את קובלאי כקיסר יואן וכח'אן גדול.
אולם, הנסיך ג'ינגים מת בשנת 1286, כ-8 שנים לפני קובלאי, ולכן לא ירש אותו.
לאחר שהתאבל על מותו של ג'ינגים, קובלאי מינה כיורש את בנו של ג'ינגים, .
ב-18 בפברואר 1294, קובלאי חאן, מייסד שושלת יואן, נפטר.
לאחר מותו בשנת 1294, האימפריה המונגולית התפצלה רשמית וכל מדינות הירושה שלה היו לעצמאיות.
טמור, נכדו של קובלאי ובנו של ג'ינגים ירש את קובלאי כקיסרהּ השני של שושלת יואן וכח'אן הגדול השישי עם השם טמור חאן.
בתקופת שלטונם של קובלאי וטמור, שושלת יואן שגשגה.
אך לאחר מותו של טמור, הח'אנים הבאים החלו לרדת בכוחם.
רעבים ואסונות טבע שונים גרמו לאי יציבות פוליטית.
משנת 1330 והלאה, אסונות טבע כמו מגפות, בצורות ושיטפונות הביאו סבל רב ומוות לאיכרים ברחבי סין.
בשנת 1341, מגפת דבר שידועה כמגפת המוות השחור הכתה קשות את שושלת יואן.
מיליוני אנשים מתו במחוז חביי בלבד.
שושלת יואן זכורה כְּדור זהב של מדע, ותרבות.
היא איחדה את כל סין לאחר יותר מ-300 שנים של חלוקה ואי-אחדות.
הישגים רבים נעשו בתוך השושלת, בעיקר בתחומי הטכנולוגיה והתרבות.
היא הייתה הראשונה להשתמש בשטרות (כסף נייר) כמטבעהּ הראשי.
היא גם הייתה השושלת ה"זרה" הראשונה, זאת אומרת, השושלת הלא-סינית הראשונה ששלטה בכל רחבי סין.
בניגוד לשלוש מדינות הירושה האחרות, שושלת יואן הייתה מדינת הירושה היחידה של האימפריה המונגולית שלא עברה תהליך אסלאמיזציה.
למרות הערצתו של קובלאי לסינים, לאחר מותו קיסרי יואן כוננו מבנה חברתי לא הוגן: בני שבטו של ג'ינגיס חאן היו הנעלים ביותר, אחריהם המונגולים, אחריהם מוסלמים וזרים אחרים שהיו בעלי תפקידים רשמיים, ובתחתית הסינים בני האן.
הודות ליחס לא הוגן, מיסים כבדים, רעב, וטענה לחוסר הנכונות של שלטון שושלת יואן למנדט השמיים, פרץ בשנת 1351 מרד של הסינים, בני האן נגד השלטון של שושלת יואן המכונה מרד המצנפת האדומה.
הוא פרץ בגלל רוב תושבי סיני ההאן המקופחים.
המרד הוצת על ידי תנועת הלוטוס הלבן ואחד ממנהיגי המרד הראשונים היה שטען כי הוא צאצא לאחד מקיסרי שושלת סונג הקודמת.
הוא הביס את כל הצבאות היריבים עד שנת 1367, ובשנת 1368, הוא תקף את חאנאבליק, בירת שושלת יואן, וכבש אותה בהצלחה.
לאחר כיבוש חאנבאליק, טוֹגּוֹן טִימוּר, שהיה הקיסר הנוכחי של יואן, יחד עם שאר האצולה המונגולית, נסו צפונה על נפשם לעבר מונגוליה והסתדרו שם מחדש.
הם הקימו ברחבי הערבה האסייתית את וטוגון טימור היה לקיסר הראשון שלה.
בשנת 1368, עם נפילת חאנאבליק לכוחות המורדים ונסיגת יואן צפונה, נפלה שושלת יואן.
באותה שנה הוקמה שושלת מינג על ידי ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג שנודע כחונגוו, קיסר סין.
שושלת מינג הסדירה את כוחה והחליפה את שושלת יואן כשליטת סין עם בירתה נאנג'ינג.
שושלת שרדה עד אמצע המחצית הראשונה של המאה ה-17 ונפלה בשנת 1635.
בדומה לשושלת יואן המונגולית, השושלת האילח'אנית לא ניתנה כאולוס לאחד מבניו של ג'ינגיס חאן ונוסדה מספר עשורים לאחר מותו.
היא נוסדה על ידי הולאגו חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן, בשנת 1256. הולאגו היה החאן הראשון שלה.
המדינה האילח'אנית כיסתה את כל מה שהיום זו איראן, יחד עם עוד חלקים נרחבים מטורקיה, עיראק, סוריה, ארמניה, טורקמניסטן, פקיסטן ואפגניסטן המודרניות.
השושלת האילח'אנית איחדה את אזור איראן תחת ישות פוליטית טריטוריאלית אחת לאחר כמה מאות של חוסר אחדות.
הולאגו חאן מונה על ידי אחיו, מונגקה חאן, שהיה הח'אן הגדול הנוכחי, להרחיב כוח מונגולי באזורים האסלאמיים.
תהליך הכיבוש המונגולי של מערב אסיה החל בשנת 1220, ובמהלכו הוקמה השושלת האילח'אנית.
המדינה האילח'אנית במהלך המאה ה-13 הייתה מעורבת במספר קרבות נגד שלוש המדינות החזקות יותר שגבלו בה: ח'אנות צ'אגאטאי במזרח, אורדת הזהב בצפון, והסולטנות הממלוכית במערב.
לעיתים האילח'אנאת ניצחה ולעיתים הובסה.
הולאגו חאן היה גנרל צבאי מוכשר, בשנת 1253 הוא גייס את צבאו בהצלחה והחל להרחיב את שטחיו.
בשנים 1253–1260 צבא מונגולי בראשות הולאגו פלש לאזור פרס והמזרח התיכון.
עד שנת 1258, השנה בה נפלה בגדאד, כל איראן נכבשה על ידי המונגולים.
עם החרבת בגדאד בשנת 1258, הולאגו הביא לסופה של הח'ליפות העבאסית.
המונגולים בראשות הולאגו ראו ניצחונות בהתחלה, הם חצו את נהר הפרת והתקדמו לעבר סוריה.
בדצמבר של שנת 1259 הולאגו הטיל מצור על העיר חלב, תוך שבוע בלבד העיר נפלה לצבא המונגולי.
טבח בתושבי העיר שנמשך כ-6 ימים עקב מיד אחרי נפילתה.
לאחר מכן, באמצע שנת 1260, החדשות על מותו של מונגקה הגיעו להולאגו והמסע במזרח התיכון הופסק בפתאומיות, הולאגו פתח במסע ארוך מזרחה כי היה צריך להשתתף בקורילטאי שהתנהל כדי לקבוע את היורש למונגקה.
בעוד שהולאגו עזב מזרחה לקורילטאי, הוא השאיר כוח צבאי קטן בסוריה בפיקוד נאמנו כתבוגא.
כוח שמנה בסביבות 10,000 חיילים.
קוטוז, שהיה הסולטאן הנוכחי של הממלוכים, פתח בהתקפה כנגד המונגולים שנשארו בסוריה.
צבאות הממלוכים והמונגולים נפגשו בקרב עין ג'אלות בשנת 1260. הצבא הממלוכי, שמנה כ-10,000 חיילים בדומה לצבא המונגולי, ניצח ניצחון מכריע את המונגולים.
המפקד כתבוגא נהרג באותו קרב.