tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם גרסה זו עדיין מעוררת שאלה: מדוע אין הגוי מקיים המצוות חסיד אומות העולם אלא חכם בלבד?
לדעת שגיא, ייתכן שהרמב"ם פשוט אינו סבור שחכם אומות העולם נחות מחסיד אומות העולם.
בכך חולק שגיא על חוקרים אחרים שראו בדברי הרמב"ם שלילה של המשפט הטבעי.
מחלוקת בדבר ברכה על מצוות מוסריות
מדוע אין מברכים "אשר קידשנו במצוותיו וציוונו" על מצווה מוסרית, כגון משלוח מנות או צדקה?
דעתו של רבי יחיאל יעקב וינברג בעל שו"ת "שרידי אש", היא: "אם הוא נותן מתוך רחמנות או מתוך אהבת ישראל, טוב יותר ממי שנותן מתוך ציווי וכפיה".
כלומר, עדיף לפעול מתוך ציווי מוסרי ולא מתוך ציווי ה', ועל כן ברור שאין לברך "אשר קידשנו במצוותיו וציוונו", כאילו הציווי הוא המניע לפעולה.
לעומתו כותב רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין:
ברור שגישתו של הרב וינברג נותנת מקום למוסר אוטונומי.
עם זאת, ייתכן שגם מי שחולק עליו וטוען שהמניע לעשיית מצוות צריך להיות הציווי האלוהי, אינו שולל את חשיבותה של המשמעות המוסרית במצוות אלו.
גדול בתורה בן הדורות האחרונים שתורתו מכילה במידה מפתיעה מרכיבים של מוסר אוטונומי הוא רבי שמעון שקופ, מגדולי ראשי הישיבות במזרח אירופה בטרם מלחמת העולם השנייה.
כך הוא כותב לגבי איסור גזל:
במילים אחרות, ההכרעה המשפטית יוצרת קניין ומהיותו של הקניין בא ציווי התורה שלא לגזול.
לפי רבי שמעון שקופ, גם לדעת מי שסובר שגזל הגוי מותר (ואין זו ההלכה), הרי זה מצד דיני שמים, אבל מצד זכות הקניין - בעלות הגוי תקפה על ממונו וצריך להחזיר לו.
רבי שמעון שקופ מסביר שהחיוב בעבודת ה' עצמו נובע מכורח מוסרי, השכל מחייב שיש לעבוד את אלוהים.
יוצא אפוא שלפי רבי שמעון שקופ לחיוב השכלי־מוסרי לא רק שיש תוקף אוטונומי, אלא שתוקפו העצמאי מתחייב מהיותו תנאי מקדים לקיום מצוות ה'.
דעות הדוחות את המוסר האוטונומי
לדעת שגיא, גישות ביהדות השוללות כליל את המוסר האוטונומי הן מיעוט שבמיעוט.
הוא מציין שתי תפיסות כאלו, שגם הן אינן חד משמעיות, ושהתפתחו בדורות האחרונים.
בהשפעת השואה, שגרמה לכל הסבר הגיוני למוסריות האלוהים להראות תפל, כתב הרבי מפיאסצנה:
ממילא יש הסבר נועז חדש לצדקת האל מול הזוועות הגדולות ביותר:
את העובדה שבכל אופן אין הרבי מפיאסצנה עקבי בדבריו גם במקומות אחרים רואה שגיא כביטוי ליסוד המוסרי החזק שבדת, שקשה ליטוש אותו כליל.
הרב שלמה אבינר הביע עמדה הקוראת לאדם הדתי לקיים את המוסר רק מפני שהוא מצווה דתית ולא מחמת נימוק מוסרי אוטונומי - להצדקת השליטה בשטחי יש"ע:
"אם אומנם מצווה הוא האדם לעשות צדקה ומשפט, אין זה אלא מפני שכך קבע בורא כל העולמים".
דברים אלו מבטאים את השקפתו של הרב אבינר, כפי שכבר הובעה לעיל, לגבי העקדה.
לדעת שגיא, העובדה שדווקא בדורות האחרונים באה עדנה לתפיסת התלות החזקה של המוסר בציווי האלוהי מבטאת מצוקה מול החילון ותגובת ריאקציה של "תפיסה דתית כולית".
יהדות אוזבקיסטן היא קהילה יהודית מהגדולות ביבשת אסיה שהתקיימה באזור מרכז אסיה באוזבקיסטן של היום.
בשיאה הגיעה לכ-200,000 איש, וכיום נותרו בה אלפים בודדים.
מוצאם ושמם של בני הקהילה
ידיעות מפורשות על יצירה רוחנית של יהודי אוזבקיסטן קיימות רק מן המאה ה-14. בהיותם על צומת דרכי המסחר היגרו יהודים מאוזבקיסטן לכוזריה ולסין, והתנועה העיקרית בין העולם המוסלמי לבין אטיל בירת כוזריה עברה דרך צפון אוזבקיסטן.
קהילת יהדות אוזבקיסטן נחלקת לשתי קבוצות:
רבים מבני הקהילה נקראים יהודים אשכנזים ומוצאם הוא מאירופה - גרמניה, פולין והחלק האירופי של ברית המועצות (כיום אוקראינה ובלארוס), כאשר במהלך מלחמת העולם השנייה ברחו יהודים רבים מפני הכיבוש הנאצי והגיעו לאוזבקיסטן כפליטים.
הקהילה הנוספת היא קהילת היהודים הבוכרים הנמנים עם אחת מן הקהילות היהודיות העתיקות בעולם, ויש אף המתארכים את ראשיתה לתקופת חורבן בית ראשון.
מוצאם של הבוכרים הוא מאזור בבל או פרס, דבר המוכח גם על פי הניב בו הם מדברים (ניב טג'יקי ממוצא פרסי, להבדיל מהאוזבקית שהיא שפה ממוצא טורקי) המופיע בתפילות של בני העדה.
בנוסף, שמות המשפחה של יהודי אוזבקיסטן מצביעים על יהודים מקהילות דוברות איראנית שנטמעו בקהילה האוזבקית הקדומה.
בני הקהילה מוכרים כיום בעיקר בשם בוכרים – שם שניתן ליהודים שחיו אז באמירות בוכרה אך בשם זה נקראים גם יהודים מאזור ח'אנות חיווה וח'אנות קוקנד שגם בהן היו קהילות יהודיות גדולות.
כיום סוברת ההנחה שמקורם של יהודי אוזבקיסטן הבוכרים הוא בגולי גלות בבל שהגיעו אליה מבבל או מממלכת פרס.
אזור אוזבקיסטן היה אחד האזורים המרכזיים באימפריה הפרסית כפי שתוארה במגילת אסתר ובה ישבו גדולי האימפריה.
לפי אטימולוגיה עממית, הערים בוכרה (או כפי שהיו כותבים בני העדה בעבר, בוכרא) וסמרקנד הוקמו לפני כ-2,500 שנים, תקופה החופפת עם תקופת גלות ישראל ויהודה.
לעומת זאת, האוכלוסייה המונגולית במוצאה (אוזבקים וטג'יקים) שכיום היא עיקרית בערים אלו, הגיעה לאזור שנים רבות לאחר מכן עם ג'ינגיס חאן.
ישנן עדויות על בית קברות באוזבקיסטן מלפני כ-1,500 שנים ובו מספר שמות יהודיים כגון "יוסף בר יעקב".
בזמן השלטון המונגולי של ג'ינג'ס חאן ושל טימור לנג נפגעו היהודים מאוד, אלפים נהרגו, אלפים נמכרו לעבדות ורבים הוכרחו להתאסלם.
לאורך כל השנים צמחו חיי הדת והקהילה היהודית באוזבקיסטן והיה שילוב בין התרבות המזרחית באוזבקיסטן לבין אורח החיים על פי הלכה היהודית.
בניגוד ליהודים הבוכרים רוב יהודי אוזבקיסטן היו, ועודם כיום, יהודים אשכנזים.
יהודים אלה החלו להגיע לאוזבקיסטן מאירופה עוד בתחילת המאה ה-20. בניין בית הכנסת האשכנזי בקוגון הוקם באותה תקופה.
אולם רובם נמלטו אליה בתקופת מלחמת העולם השנייה מפני הכיבוש הנאצי.
באותה העת לאוזבקיסטן הגיעו יהודים רבים והייתה להם למקלט.
יהודים אלו תרמו רבות לכלכלת אוזבקיסטן בכך שהם לימדו את האוכלוסייה המקומית את מקצועות העיסוק שלהם כגון חייטות, אריגה, עיבוד עורות, חקלאות ועוד.
בנוסף למקצועות העיסוק אשר רכשו האוזבקים המקומיים הם גם החלו לדבר בשפת היידיש, שפתם של יהודי אשכנז.
אלפים מהם נשארו באוזבקיסטן גם לאחר סוף המלחמה והקמת מדינת ישראל.
בתקופה המודרנית הגביל השלטון המוסלמי את התפתחות הקהילה.
הכיבוש הרוסי במאה ה-19 נתקבל בברכה, במיוחד באותם מחוזות שהיו נתונים לשליטה ישירה של רוסיה ובהם קיבלו היהודים שוויון זכויות מלא עם האוכלוסייה המוסלמית והיו במעמד שיהודי אירופה תחת שליטת הרוסים לא זכו לו, כמו למשל הזכות לבעלות על נכסי מקרקעין.
בתקופת השלטון הרוסי היגרו לאוזבקיסטן, בעיקר לטשקנט, רבים מיהודי בוכרה, הם עסקו במסחר והגיעו לפריחה כלכלית.
באותה תקופה תרמו יהודי אוזבקיסטן תרומות רבות ליישוב ארץ ישראל.
המשטר הסובייטי שחיסל את המסחר הפרטי הביא לכך ש-200,000 יהודי אוזבקיסטן עברו לעבוד במנהל המדינה, בתעשייה ובחקלאות.
מלחמת העולם השנייה הפכה את אוזבקיסטן למרכז יהודי חשוב, כאשר יהודים שנמלטו מאירופה הכבושה בידי הנאצים מצאו שם מקלט.
רובם התיישבו בטשקנט ומוסדות יהודיים מרכזיים במוסקבה העתיקו את משרדיהם לשם.
בשנות המלחמה הגיעו לאוזבקיסטן גם יהודים שהוגלו בידי הסובייטים מארצות מזרח אירופה, שהיו תחת שליטתם בשנה הראשונה של המלחמה.
מבין יהודים אלה היו שעלו לארץ ישראל דרך פרס.
אחרי המלחמה נשארו באוזבקיסטן רבים מיהודי אירופה, והשתלבו במינהל, בתעשייה ובחינוך.
בימי המלחמה חלה התקרבות בינם לבין הקהילה היהודית הוותיקה באוזבקיסטן, בשל השפה הרוסית המשותפת ותחושת הגורל המשותף שהתעצמה בימי המלחמה.
במפקד האוכלוסין של שנת 1959 נרשמו 94,344 יהודים באוזבקיסטן, 12 אחוזים באוכלוסייה הכללית, מהם 50,445 בבירה טשקנט.
בשנות ה-70 היה גל עלייה גדול מאוד מאוזבקיסטן בפרט ומברית המועצות בכלל, ומאוחר יותר היו עליות נוספות בעיקר בתחילת שנות ה-90 כחלק מהעלייה מברית המועצות שבהן עלו יהודים מאוזבקיסטן לישראל וחלק גם היגרו לארצות הברית.
נכון ל-2007 היו באוזבקיסטן פחות מ-5,000 יהודים.
בשנת 2008 במוזיאון ידיעת הארץ של סמרקנד נפתחה תערוכה המוקדשת ליהודי העיר.
המקור הספרותי הראשון בו מופיע ביטוי זה אינו בהקשר של דיני ממונות, אלא בענייני איסור והיתר.
המקור הוא הסכוליון למגילת תענית, על תאריך "עשרין ותלתא (23) למרחשון", שם כתוב שאבנים טובות שנמצאו בתקופת החשמונאים, ולא היה ידוע האם הן טמאות או טהורות, נגנזו "עד שיבוא אליהו ויעיד עליהן".
בספרות חז"ל, אליהו, מבשר בואו של המשיח, הוא הגורם אליו נדחות הכרעות בשאלות שאינן ניתנות להכרעה באמצעות הכלים הקיימים.
כך מופיע הביטוי 'יהא מונח עד שיבא אליהו' בספרות התנאית בכמה תרחישים שונים.
הסברים שונים ניסו לקשור בין ההלכות השונות ולהצביע על מכנה משותף אחיד בגינו הוחלט כי הספק במקרים אלו ייפתר בצורת "יהא מונח".
למעשה, קשה להצביע על תחום ספציפי המבדיל בין הלכות אלו להלכות אחרות, מלבד העובדה שבהלכות אלו אף לא נמצא 'קצה חוט', ואין אפילו תחילת דיון מבורר (זאת לעומת תיקו, המבטא דיון ברור בעל צדדי הכרעה שונים שלא הוכרע).
הביטוי "היא מונח עד שיבוא אליהו" הוא גם בעל משמעות בדיני ממונות בהלכה.
במסכת בבא מציעא (פרק ג' משנה ד') נכתב במשנה:
זאת אומרת: במקרה של ספק כששני אנשים טוענים בעלות על הסכום הגדול.
תנא קמא אומר שמעניקים לכל אחד את החלק הקטן והשאר יהא מונח עד שיבוא אליהו.
רבי יוסי חולק וטוען כי מטרתנו היא לגרום לרמאי להודות, ואם ניתן לו את מה ששייך לו ממילא - לא יהיה לו תמריץ לעבוד ולכן לוקחים הכל משניהם וכך הרמאי ירצה את מעט כספו ויודה.
בעלי התוספות מסבירים כי הדין המיוחד הזה קורה רק כאשר וודאי אחד הטוענים רמאי (בשונה מדין שניים אוחזין בטלית שבו אפשרי ששניהם תפסו ביחד ולכן הדין הוא יחלוקו) ויש חזקה לשניהם (בשונה מדין ארבא (=ספינה) שלה שני טוענים אך אין לאף אחד חזקה שבה הדין הוא כל דאלים גבר).
בעלי התוספות מסבירים, כי החזקה של שניהם נגרמת כתוצאה מכך שהנפקד תופס בחזקת שניהם כאילו הם עצמם מוחזקים בו.
ישנה מחלוקת בין הרמב"ם למרדכי האם מניחים את הממון בבית הנפקד או בבית דין.
יהדות אוברלנד (כתיב מיושן: אויבערלאנד) הוא כינוי לקהילות היהודיות שהתקיימו בצפון-מערב ממלכת הונגריה ההיסטורית, ובאותו חבל ארץ לאחר שהועבר לצ'כוסלובקיה ולאוסטריה, מסוף המאה ה-17 ועד לשואה.
'אוברלנד', או 'הגליל העליון', הוא מונח הלקוח מן ה"טרמינולוגיה ההיסטוריוגרפית היהודית-הונגרית", ולא היה בשימוש כלל האוכלוסייה.
אין להתבלבל בינו לבין 'הונגריה עלית', מונח המציין, באופן גס, את שטחי סלובקיה ורותניה הקרפטית אך לא את בורגנלנד.
מקור המושג בהבדלים בין המהגרים היהודים לממלכה: בצפון-מזרח הונגריה התיישבו בעיקר יוצאי גליציה, ובצפון-מערב המדינה התיישבו יהודים ממוראביה ומאוסטריה.
במחוזות שבתווך נאסרה התיישבות יהודים, משפסיג ועד האידו .
הגבלות אלה הוסרו על ידי הפרלמנט רק ב-1840. אזור החיץ בידל בין שתי האוכלוסיות ומנע מיזוג ביניהן.
המזרחים נודעו כיהודי אונטרלנד (או 'גליל תחתון'), והמערביים כיהודי אוברלנד ('גליל עליון').
המינוח נותר רווח גם לאחר הסרת הגבלות ההתיישבות.
הקו הגאוגרפי שתיחם בין השתיים נמתח מהרי טאטרה לכיוון דרום-מזרח, עד קלוז'-נאפוקה.
אלה שישבו בבורגנלנד, מרכז ומערב סלובקיה ומרבית מחוז אונג נמנו עם קהילות האוברלנד.
הם חלקו גם ניב משותף של היידיש המערבית.
קהילות הגליל העליון היוו חטיבה תרבותית נפרדת גם מהיהודים שהיגרו לאזורים דרומיים יותר במרכז הממלכה, אף על פי שאלה באו ברובם מאותן ארצות מוצא.
בעוד שהאחרונים אימצו את השפה ההונגרית, תרבות החולין באוברלנד הייתה בדרך כלל גרמנית.
כמו כן, הם נותרו ברובם אורתודוקסים והושפעו פחות מהנאולוגים, שהיו דומיננטיים באזורי ההגירה בדרום.
הנהגתם הרבנית ישבה בפרשבורג, משכנם של החת"ם סופר ויורשיו.
ראשוני יהודי אוברלנד הגיעו לאחר שהקיסר לאופולד הראשון גירש את יהודי אוסטריה ב-1670. המגורשים התקבלו על ידי פאול אסטרהאזי, נסיך גלנטה, שנתן להם כתב חסות ואפשר להם לייסד "שבע קהילות" בנחלותיו.
יהדות אוברלנד גדלה באופן משמעותי לאחר החלת צו קיסרי שהגביל את מספר המשפחות היהודיות שניתן להן להתגורר בבוהמיה ל-8,541, ול-5,106 במוראביה.
החוק נותר בתוקף, בשינויים קלים, עד 1848. מרבית היהודים שנאלצו לעזוב את הארצות הללו פנו להונגריה.
לחסידות לא הייתה השפעה באזור; זאת בניגוד לאונטרלנד, לשם חדרה בהדרגה במאה ה-19. במקרים רבים הובילו רבנים ילידי אוברלנד את ההתנגדות לתנועה בחבל השני.
תושבי הגליל העליון התאפיינו במסורת ובמנהגים ייחודיים שחלקם קשורים למנהגי אשכנז במערב, כגון הנוהג ללבוש טלית לפני החתונה.
ליהודי אוברלנד נוכחות משמעותית בקהילות החרדיות בישראל ובצפון אמריקה.
חלקם הקימו קהילות שהפכו לימים לחסידיות או מעין חסידיות, כמו חסידות ערלוי, חוג חתם סופר, חסידות דושינסקיא, קהילת נייטרא, חסידות פאפא, קהילת וויען, קהילת צעהלים וקהילת קרסנה.
מיהדות אוברלנד יצאו רבנים מוכרים, כגון מאיר איזנשטטר, משה שיק, אברהם שמואל בנימין סופר, הלל ליכטנשטיין ויונתן שטייף.
בשנת 1903, כשחזר דוד באזוב מלימודיו בסלוצק לגאורגיה מונה באזוב לרב של העיר אוני.
בשנה שלאחר מכן נולד בנו הרצל באזוב.
בשנת תרס"ה (1904) נתמנה יוסף אליהו הנקין לרב העיר בברכת הרב חיים סולובייצ'יק מבריסק ובהשתדלותו של 'הרב מטעם' באוני, דוד באזוב, אותו הכיר במהלך שהייתו בסלוצק.
בעיר אוני כיהן כארבע שנים כרב וראש ישיבה, לאחר מכן עבר לצחינוואלי.
הרב באזוב ייסד בית ספר עברי עממי.
הוא הזמין שני מורים טובים מרוסיה והודות לתמיכה מצד מנחם אוסישקין ולהתמסרותו של דוד באזוב התפתח בית הספר והיה פופולרי בקרב יהודי העיר.
לאחר המהפכה ברוסיה ולאחר שהמורים עזבו את העיר.
השתנה מצב בית הספר לרעה.
יה קה יה קה (Yé ké yé ké; מוכר גם כ"יקה יקה") הוא שיר בביצועו של הזמר יליד גינאה מורי קאנטה, שהיה לאחד הלהיטים הגדולים ביותר בביצוע של זמר אפריקאי.
השיר נכלל באלבומו השלישי של קאנטה, "A Paris", מ-1984, אך הוא התפרסם רק ב-1988, לאחר שהוקלט בגרסה מחודשת שנכללה באלבום "Akwaba Beach".
השיר יצא גם כסינגל ב-1988, והיה לסינגל הראשון שמקורו באפריקה שנמכר בלמעלה ממיליון עותקים.
הוא שהה 3 שבועות בראש טבלת מכירות הסינגלים האירופית, ושבועיים בראש טבלת המכירות ההולנדית.
בגרמניה ובשווייץ הגיע למקום השני בטבלת המכירות (בשווייץ אף הגיע למקום החמישי במצעד המכירות השנתי) ובצרפת הגיע למקום החמישי.
בישראל נבחר "יה קה יה קה" לשיר השנה לשנת 1988 בידי מאזיני רשת ג'.
מאזיני גלי צה"ל, לעומתם, דירגו אותו במקום השלישי בקטגוריית השיר הגרוע ביותר במצעד העשור של שנות ה-80.
ב-1994 הקליט צמד הטכנו הגרמני הארדפלור גרסת רמיקס לשיר, שהצלחתה הייתה מוגבלת.
גרסה זו נכללה בפסקול של סרט הקולנוע "החוף" בשנת 2000.
"יָהּ רִבּוֹן עָלַם" הוא פיוט שחיבר רבי ישראל נג'ארה.
פיוט זה הוא אחד הנודעים ביותר בקרב קהילות האשכנזים, אשר נוהגים לשיר אותו בסעודת ליל שבת, והספרדים הנוהגים לשיר אותו בשירת הבקשות וגם יש מיהודי תימן שנהגו לשיר אותו.
לפיוט זה חוברו עשרות לחנים, ישנים ומודרניים.
הפיוט נדפס לראשונה על ידי מחברו, בספרו זמירות ישראל.
הפיוט נכתב בשפה הארמית, והוא בנוי בצורת אקרוסטיכון, כך שחמש האותיות הראשונות של חמשת בתיו מרכיבות את המילה "ישראל".
הרפרן (פזמון חוזר) של המזמור הוא , ובתרגום לעברית: "יה ריבון העולם והעולמות, אתה מלך מלכי המלכים".
בספר זמירות ישראל מופיעים לאחר הפיוט הפסוקים מספר דניאל המהווים מעין מוטו לפיוט.
מלאכים קדושים ובני אנוש // חיות בר ועופות שמיים רַבְרְבִין עוֹבְדָךְ וְתַקִּיפִין // מַכִיךְ רָמַיָּא וְזַקֵף כְּפִיפִין
וִיזַמְּרוּן לָךְ שִׁירִין וְרַחֲשִׁין // בִּירוּשְׁלֵם קַרְתָּא דְשׁוּפְרַיָּא למקדשך שוב ולקודש קדשים // מקום אשר בו ישמחו רוחות ונפשות
ויזמרו לך שירים ושבחים // בירושלים קריית היופי
שינויי נוסחאות על פי נוסח המחבר
בספר זמירות ישראל מופיע לפיוט לחן ערבי, במקאם ראשט, ובמהלך השנים הולחנו לחנים רבים נוספים.
בין הלחנים המפורסמים: ניגון עממי בעל 2 בתים, לחן עיראקי, ניגונו של רבי בן ציון מבאבוב, ניגון ויז'ניץ, לחנו של ישראל גולדפרב, ניגונו של רבי צבי אלימלך מדינוב (המושר בתולדות אהרן ונדבורנה), ניגון מעליץ-ספינקא, ניגון חב"ד, וניגון פיטסבורג.
הרב שלמה קרליבך הלחין לפיוט לחן שהפך לנפוץ גם לפיוט לכה דודי.
כמו כן, זמרים בני זמננו כגון יצחק פוקס, אהרן רזאל, יאיר דלאל ורונן שטרן הלחינו לו לחנים חדשים.
כמו כן, הפיוט הושר בשפות יהודיות אחרות, כמו יידיש ולאדינו.
לפיוט לחן נוסף מאת חיים בנט בביצוע של שלמה כהן באלבום א שבת טיש.
יָהּ אֶכְסֹף הוא פיוט לשבת שחיבר רבי אהרן הגדול מקרלין, וחתם שמו באקרוסטיכון 'אהרן' בתחילת המילה השנייה שבכל בית.
פיוט זה הוא אחת היצירות החסידיות הבודדות שנכנסו לקאנון זמירות השבת.
בהרבה מקהילות אשכנז, בעיקר בקרב החסידים, נהגו לשיר את הפיוט בסעודת ליל שבת.
הפיוט מתאר את ההשתוקקות של עם ישראל לתענוג הרוחני שהם זוכים לו בשמירת השבת, ומבקש שבזכות שמירת השבת והכיסופים אליה הקב"ה ימשיך להשפיע על עם ישראל מטובו ברוחניות ובגשמיות.
את הפיוט חיבר רבי אהרון הגדול מקרלין בהוראת רבו המגיד ממזריטש, כאשר ישב אצלו בשולחן השבת.
כשנשאל רבי אהרן על ידי בנו רבי אשר מהיכן לקח את הזמר הנפלא, ענה: מבית אהרן; ועל שום זאת קרא נכדו, רבי אהרן השני מקרלין, את שם ספרו "בית אהרן".
הזמר מושר בשבת ברוב הקהילות החסידיות והוא חדר אף לציבור הליטאי והדתי לאומי.
במיוחד בולט הזמר בכינוסי חסידים ובטישים הנערכים בחצרות האדמו"רים החסידיים, בליל שבת.
בקהילות רבות מזמרים את השיר גם בסעודה שלישית, ובקהילות בודדות גם בסעודת הבוקר של השבת.
ייחודיות הפיוט היא בכך שהוא עוסק רק בענייני הרוח והנשמה של השבת, ולא בענייני אכילה ושתייה, ומשום כך יש הנוהגים לשיר אותו אף ביום כיפור שחל בשבת.
הפיוט נותן מבט לצורת השבת בחצרו של המגיד ממזריטש, שם עיקר העיסוק היה להרגיש את קדושת השבת ולקבל ממנה שפע רוחני.
הפיוט לא מותאם לפי כללי השירה המקובלים (כמו משקל, יתדות ותנועות).
לפיוט לחן מפורסם המיוחס לנכדו של מחבר הפיוט רבי אהרן מקרלין (השני), ומושר ברוב הקהילות וכן בישיבות ליטאיות וציוניות.
לחן זה נחשב בציבור הדתי והחרדי לאחד מניגוני הרגש הטובים ביותר.
השיר יצא בין היתר, בדיסק "לחיים טיש" בהפקת "לחיים הפקות" של יוסף משה כהנא.
בחסידות קרלין עצמה שרים את הלחן הנפוץ באירועים מיוחדים, ואילו בכל שבת מזמרים באחד מעשרות הלחנים של חסידות קרלין.
בחסידות סלונים ישנם עשרות לחנים לשיר.
אחד מאבות חסידות סלונים, רבי משה מקוברין, נהג להלחין מדי שבת שני לחנים לשיר.
בחסידות ויז'ניץ השיר נאמר בנעימה מיוחדת, בסגנון תפילה והשתפכות.
לחסידות תולדות אהרן ניגון קצר שמקורו בחסידות דינוב, אף הוא בעיקר מבטא השתפכות ותפילה.
בחסידות בעלז לא היה נהוג לשיר את הפיוט, והאדמו"ר הנוכחי הנהיג לשיר את הניגון, ומאז הולחנו שני לחנים לניגון, על ידי הרב יוסף צבי ברייער (אביו של פנחס).
אחד מהם התפרסם גם כשיצא בדיסק שהוציאו תלמידי ישיבת ירושלים לצעירים לזכר הנרצחים בפיגוע בישיבת מרכז הרב.
לחן נוסף הוא לחנו של יהודה גרין, באלבומו "נועם הנשמות".
לחנים נוספים על קטעים מהפיוט:
לחנים רבים הולחנו לבית "השבת נועם הנשמות" בהם לחנו של יצחק אונגר מחסידות ויז'ניץ, של משה גולדמן, של רבי מרדכי לייפר, האדמו"ר מפיטסבורג, של הרב יוסף צבי ברייער מחסידות בעלז, של יהושע אנגלמן, של חסידות סאטמר, של חסידות תולדות אברהם יצחק ושל חסידות קוסון.
"שבת קודש" של שלמה קאליש מחסידות בעלז
"משוך" של משה וורצברגר, הופיע באלבום "לשם שמים" של יעקב שוואקי
האותיות הראשונות במילה הראשונה בארבעת הבתים הן ראשי תיבות של השם המפורש, האותיות הראשונות במילה השנייה בארבעת הבתים הן ראשי תיבות של המילה "אהרן", כשם המחבר.
האותיות הראשונות במילה השלישית בארבעת הבתים הן ראשי תיבות של המילה "נשמה".
מילות הפיוט המקוריות ביאור בשפה פשוטה יָהּ אֶכְסֹף נֹעַם שַׁבָּת
פְּתַח לָהֶם נֹעַם וְרָצוֹן לִפְתּוֹחַ שַׁעֲרֵי רְצוֹנֶךָאלוהים, אשתוקק להרגיש את תענוג השבת
המתאימה ומתאחדת עם ישראל עם סגולה
אנא המשך את התענוג הבא מיראת שמים לעם ישראל, המבקשים לעשות את רצונך
קדש אותם בקדושת השבת שמתאחדת עם התורה
ופתח בפניהם את התענוג בעבודת השם והרצון לעשותההָיָה הֹוֶה שְׁמוֹר שׁוֹמְרֵי וּמְצַפִּים שַׁבַּת קָדְשֶׁךָ
וְטַהֵר לִבָּם בֶּאֱמֶת וּבֶאֱמוּנָה לְעָבְדֶּךָאתה, שהיית בעבר והינך בהווה, שמור את השומרים והמצפים תמיד לשבת קודש
כמו אייל צמא המשתוקק למצוא נחלי מים
כך נפשם עורגת לזכות בנעימות השבת שהיא משמותיו של הקב"ה
הצל ושמור את המאחרים לפרוש מהשבת
בשאר ששת ימי השבוע, שכולם ניזונים מקדושת השבת
כָּל שִׁשָּׁה יָמִים לְהַנְחִילָם נַחֲלַת יַעֲקֹב בְּחִירֶךָויהיו רחמיך מתגברים על מדת הדין / נסובים על עם ישראל
להשקות את ישראל הצמאים לקבל השפעות וחסדי שמים, מנהר השפע הרוחני העליון
לעטר ולפאר בשפע אלוהי, את ישראל המפארים את כבוד השם על ידי שמירת השבת
כל ימות השבוע, להנחילם את השפע שמגיע ממידתו של יעקב אבינו בחיר השםהַשַּׁבָּת נֹעַם הַנְּשָׁמוֹת
יִרְוְיֻן מִדֶּשֶׁן בֵּיתֶךָהשבת היא נעימות לנשמות
יום השביעי הוא תענוג הרוח ועידון הנפש בתענוג רוחני של אהבת השם ויראת השם
שבת קודש, נפשי חולה מאהבתך
שבת קודש, נפשות ישראל יחסו בצל כנפיך
יה שיוון היא שחיינית סינית, אלופה אולימפית (לונדון 2012) במשחים ל-200 מטר מעורב אישי ול-400 מטר מעורב אישי, אלופת עולם (שנגחאי 2011) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ושיאנית עולם בעבר במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
היא החלה לשחות בגיל 6. היא נסעה לבריזביין, אוסטרליה להתאמן בהדרכתו של המאמן קן ווד מאמנם של לייזל ג'ונס, ג'סיקה שיפר, ג'ף היוגיל ואחרים במועדון השחייה רדקליף, על מנת לשפר את שני הסגנונות החלשים שלה פרפר וחזה.
במשחקי אסיה שנערכו בגואנגג'ואו, סין בנובמבר 2010 זכתה יה בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.37 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:33.79 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה יה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.90 דקות, לפני אלישיה קוטס מאוסטרליה (2:09.00 דקות) ואריאנה קוקורס (2:09.12 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:35.15 דקות.
מאמן השחייה האמריקני גרג טרוי אמר על פרשה זו לעיתונאים: "אתם חבר'ה תעשו את התחקירים.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:53.11 דקות, כשחיינית שנייה היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:57.37 דקות והייתה השחיינית המהירה בקבוצתה.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר אותה שנה זכתה יה ב-2 מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אליפות חדש של 2:04.64 דקות, לפני קטינקה הוסו מהונגריה (2:04.72 דקות) והאנה מיילי מבריטניה (2:07.12 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:23.33 דקות, אחרי האנה מיילי שקבעה שיא אליפות חדש של 4:23.14 דקות ולפני קטינקה הוסו (4:25.95 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:49.79 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 1:57.17 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן שברוסיה באוגוסט 2015 סיימה יה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:14.01 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:11.39 דקות ובמקום 15 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:42.96 דקות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה יה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר מערוב אישי בתוצאה של 2:13.56 דקות ובכך לא הצליחה להגן על תוארה.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:10.56 דקות ועלתה מהמקום השביעי ובשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:09.33 דקות ועלתה מהמקום הרביעי.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 45 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:45.86 דקות וגם במשחה זה היא לא הצליחה להגן עת תוארה.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה ביולי 2017 סיימה יה פעמיים במקום 15, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.01 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:43.40 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:23.15 דקות.
בשנים 2011 ו-2012 זכתה יה בתואר שחיינית השנה באזור האוקיינוס השקט.
יהב שחף (נולד ב-30 בספטמבר 1993) הוא שחיין ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל במשחה ל-50 מטר חופשי.
שחף התאמן בקבוצת השחייה מכבי פארק המים רעות בהדרכת כרמל לויתן, וכיום הוא שחיין בהפועל ירושלים.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד בפברואר 2009 קבע שחף במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש לגילאי 16 של 1:03.47 דקות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2010 זכה שחף ב-3 מדליות אישיות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליות כסף במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 17 של 28.59 שניות, אחרי גניאל שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 28.56 שניות ולפני זוסמן (28.76 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:18.99 דקות, אחרי אלון ויסמן מהפועל בת ים (2:18.93 דקות) ולפני גניאל (2:19.21 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2010 סיים שחף במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.58 שניות, במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.81 דקות, מקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:28.49 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.48 שניות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2011 זכה שחף ב-6 מדליות, מהן 5 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.02 שניות, אחרי אלמוג אולשטיין (22.99 שניות) ולפני יותם דנה (23.37 שניות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי אותה שנה זכה שחף בשתי מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.38 שניות, אחרי אלמוג אולשטיין (23.12 שניות) ונמרוד שפירא בר אור (23.15 שניות) ובמשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.10 שניות, אחרי מיקי מלול (28.45 שניות) וירון שגלוב (28.86 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.42 דקות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2012 זכה שחף ב-5 מדליות, מהן 3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אישי חדש של 28.09 שניות, לפני אמרי גניאל (28.17 שניות) ואביב דרומי (28.82 שניות), במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x50 מטר מעורב.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2012 זכה שחף במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.03 שניות לפני אלמוג אולשטיין (23.09 שניות) וגיא ברנע (23.25 שניות), בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 22.99 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.36 שניות, מקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.11 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע במשחה ל-100 מטר חופשי הוא קבע שיא אישי חדש של 54.05 שניות.
בתחרות שנערכה בליסבון שבפורטוגל ב-10 בפברואר 2013 זכה שחף ב-3 מדליות, זהב כסף וארד.
מדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 22.76 שניות, מאית השנייה איטי מהשיא הישראלי.
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיאי אישי חדש של 22.97 שניות.
מדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.32 שניות ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש שלה 1:04.33 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 25.54 שניות.
שלושה ימים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2013, הוא זכה ב-6 מדליות, מהן 5 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.02 שניות, אחרי אלמוג אולשטיין (22.72 שניות) ולפני גלב יוניצ'ב (23.37 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים שמיני בשלב המוקדמות, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.92 שניות ונמחק מהמשך התחרות.
באוניברסיאדה שנערכה בקאזאן שברוסיה ב-15 ביולי אותה שנה סיים שחף במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חופשי, לאחר שהשווה את השיא הישראלי של נמרוד שפירא בר אור בתוצאה של 22.75 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 23.01 שניות.
נוסף לכך הוא סיים במקום במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.85 שניות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהרנינג שבדנמרק בדצמבר אותה שנה סיים שחף במקום 16 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.05 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 22.00 שניות, שיפור לשיא בן ה-17 שנים של יואב ברוק (22.16 שניות) ובמקום 49 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:00.98 דקות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2014, זכה שחף ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 כסף וקבע שיא ישראלי חדש.
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט 2014 סיים שחף במקום 24 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.97 שניות, ובמקום 34 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.96 דקות.
יהדות אונטרלנד (כתיב יידי: אונטערלאנד) הוא הכינוי לקהילות היהודיות שהתקיימו בצפון-מזרח ממלכת הונגריה ההיסטורית, ובאותו חבל ארץ לאחר שהועבר לצ'כוסלובקיה ורומניה, מהמאה ה-18 ועד לשואה.
"אונטרלנד", או "הגליל התחתון", הוא מונח היסטוריוגרפי יהודי ייחודי שלא היה בשימוש האוכלוסייה הכללית.
אין לבלבל בינו לבין 'הונגריה תחתית' (Unter-Ungarn).
המונח נטבע על ידי יהודי אוברלנד ("הגליל העליון") בצפון-מערב הממלכה.
בתווך הייתה שורת מחוזות שהתיישבות יהודים נאסרה בהם עד 1840, וכך נמנע מיזוג בין שתי האוכלוסיות.
יישוב יהודי התקיים באונטרלנד ברצף כנראה עוד מימי מרד חמלניצקי (גזירות ת"ח-ת"ט) באמצע המאה ה-17, עם הגעת מספר קטן של פליטים מהאיחוד הפולני-ליטאי לממלכת הונגריה.
כך, לדוגמה, מתועד ברשומות חוכר יהודי במונקאץ' כבר ב-1649. עם זאת, הרוב המוחלט של היהודים היגר לאזור לאחר סיפוח גליציה לנחלות בית הבסבורג על ידי הקיסרית מריה תרזה.
אופייה של יהדות אונטרלנד הוכתב על ידי שני גורמים: הקרבה לגליציה הסמוכה ונחשלותו של האזור, שהיה מרוחק, מפגר וכמעט ולא הושפע ממאמצי הממשל המרכזי לקדם מודרניזציה.
כך, לדוגמה, ב-1850 הורה הממשל האוסטרי להקים בתי-ספר ציבוריים במסגרת הקהילות היהודיות בממלכה; ב-1858 היו 308 כאלה, אך רק 8 מתוכם היו במחוז קאשוי, שכיסה את מרבית שטח אונטרלנד.
בעוד שבאוברלנד היה בית-ספר אחד לכל 650 יהודים, בגליל התחתון היחס היה 1:14,200.
במרכז הממלכה, בערים כמו בודפשט, נטו הקהילות אל היהדות הנאולוגית ובגליל העליון הושפעו רבים מהנאו-אורתודוקסיה של הרב עזריאל הילדסהיימר.
מנגד הייתה אונטרלנד מסד התמיכה של הרבנים השמרנים ביותר, ובשנות ה-60 של המאה ה-19 צמחה בה האולטרה-אורתודוקסיה ההונגרית, זרם השקפתי מחמיר שהונהג בידי הרב הלל ליכטנשטיין ושהתנגד לכל שינוי באשר הוא.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה, כמעט ולא היו במקום קהילות שהסתנפו לארגון הנאולוגי.
הגליל התחתון היה גם האזור היחיד בממלכה בו השיגה החסידות דריסת רגל של ממש: ר' יצחק אייזיק טויב ייסד את חסידות קאליב עוד בסוף המאה ה-18, ובאותה תקופה פעל באוהלי ר' משה טייטלבוים, מתלמידי החוזה מלובלין ואבי שושלת סיגט-סאטמר.
אופייה המקומי של החסידות ההונגרית, הימנעותו של החת"ם סופר מיציאה נגדה – אף כי הסתייג מהתופעה – והצורך לאחד כוחות אל מול הנאולוגים הביאו לכך שהמתח בין ה"ספרדים", כפי שנודעו אלה על שום נוסח התפילה שלהם, והרוב ה"אשכנזי" לא התפתח לרמות שאפיינו את ההתנגדות לחסידות במזרח אירופה.
רבים מהמקומיים היו חסידי אדמו"רים ששכנו בחלקים אחרים של הקיסרות האוסטרו-הונגרית, כמו בעלז, צאנז וויז'ניץ, ולימים קמו בפלך חצרות גדולות משלו, דוגמת ספינקא ומונקאץ'.
אוריאל ויינרייך סיווג את היידיש האונטרלנדית כ"עבר-קרפטית מזרחית", וראה בה ניב מעבר שנוצר כתוצאה מהמגע בין דוברי היידיש התיכונה, המשמשת בגליציה, ליידיש האוברלנדית (עבר-קרפטית מערבית).
בגלל זמן החשיפה הקצר, האונטרלנדית היא תערובת "אקראית" של שתי האחרות.
למרות הדמיון בינה לתיכונה, המאפיין הבולט והמבדיל שלה הוא ההגייה של הרי"ש כעיצור אפיקאלי .
כמו כן, הדקדוק הושפע מהגרמנית ומילים רבות בהונגרית חדרו לשפה.
הניב מוכר היום כלשונם של בני החסידויות ההונגריות, בראש ובראשונה סאטמר.
יָה שְׁמַע אֶבְיוֹנֶיךָ היא פתיחה לסליחות הנאמרות במנחה של יום הכיפורים שחיבר רבי יהודה הלוי.
יהודי ספרד נוהגים לומר פיוט זה בסליחות של עשרת ימי תשובה.
הסליחה בנויה באקרוסטיכון של שם מחברה, יהודה.
הבתים בנויים בחריזה פנימית של שלוש השורות הראשונות בכל בית, והשורה הרביעית חרוזה עם יתר הבתים.
תוכן הסליחה הוא בקשה מהבורא שימחל על עוונות עם ישראל, יבשר להם בשורה של סליחה ושל גאולה.
הפנייה אל הבורא היא בשמות של רחמים, ובכינוי אב, שכידוע, רחמי האב על הבן, וכמו שנאמר בפסוק בתהלים: .
מובאת גם בקשה שאם אין ישראל ראויים לסליחה, תתקבל הסליחה בעבור כבוד השם: "וְאִם לֹא תַעֲשֶׂה לְמַעֲנָם, עֲשֵׂה צוּרִי לְמַעֲנֶךָ", וזאת על פי תפילת דניאל.
החתימה של הסליחה היא בקשה שבשעת התפילה הזו יתגלה החן של הקב"ה וסליחתו: "תְּבַשְּׂרֵם הַיּוֹם סְלִיחָה, וּבִתְפִלַּת הַמִּנְחָה הִמְצִיאֵם חִנֶּךָ".
יָהּ הַצֵּל יוֹנָה מְחַכָּה הוא פיוט לחנוכה שזהות מחברו אינה ידועה, השם 'יהודה' חתום באקרוסטיכון בראשי הטורים וייתכן שזהו שם מחברו.
הפיוט נפוץ בעיקר בקרב יוצאי יהדות בבל (השרים אותו במקאם שיגא), במאה ה-20 רחמים עמר הלחין לפיוט מנגינה חדשה וקלילה במקאם עג'ם (מג'ור) ומאז היא נפוצה בסגנון הספרדי ירושלמי.
המשורר פותח בבקשת הצלה ל'כנסת ישראל' (כינוי לעם ישראל) המשולה ליונה שנתונה בעצב, ודמעותיה זורמות מבכי על מצבה בגלות, ועל הגאולה שטרם הגיעה.
המשורר קורא להודות ולשמוח על הטובות שכבר גמל האל, מתוך ציפייה שיחדש ימינו כקדם.
כל בית בפיוט נחתם במילים "וְתִשְׂמַח בָּךְ אַתָּה מַלְכָּהּ בִּשְׁמוֹנַת יְמֵי חֲנֻכָּה", המשורר מתאר את השמחה הגדולה שכנסת ישראל רוצה לשמוח ותשמח במלכה בשמונת ימי החנוכה כשם ששמחו בחנוכה לאחר חידוש העבודה בבית המקדש, בבחינת בימים ההם בזמן הזה.
יה אלי וגואלי הוא פיוט המושר בקהילות מנהג אשכנז המזרחי, בשלוש הרגלים.
הפיוט נאמר אחרי קריאת התורה, קודם אמירת 'אשרי יושבי ביתך', והוא משמש 'רשות' לתפילת המוסף.
מחבר הפיוט אינו ידוע, יש שכתבו שהאקרוסטיכון של הפיוט הוא 'יהודה', בעקבות כך יש שייחסו את הפיוט לרבי יהודה הלוי, אך אחרים דחו השערה זו מאחר שהאקרוסטיכון של הפיוט הוא 'יהודא', ורבי יהודה הלוי היה חותם את שמו 'יהודה' עם האות ה"א בסוף השם, ולא באל"ף.
הפיוט מוזכר בהגהות לספר המנהגים של יצחק אייזיק מטירנא, שיצא לאור בוונציה בשנת ה'שכ"ו (1566).
אך לא ידוע מידי מי יצאו הגהות אלה, ונראה שזמנם מאוחר מתקופת מחבר ספר המנהגים.
הפיוט נדפס ב'יוצרות פולין', דפוס לובלין שנת ה'של"ז (1577).
רבים התקשו בכוונתו של הפייטן, למה רמזו דבריו, ויש שכתבו בעקבות כך, שהפיוט מיוסד על פי הקבלה.
אך אחרים טענו שהפיוט סובל משינויים רבים בעקבות הצנזורה ששלטה בה, ולכך קשה להבין כוונתו.
כאמור פיוט זה נאמר בשלושת הרגלים קודם התחלת תפלת המוסף לפני אמירת ה'אשרי', והוא משמש כעין פתיחה ונטילת רשות.
יש נוהגים שלא לומר את הפיוט בשבת, וכן בימים שבהם אומרים 'יזכור', אין נוהגים לאומרו.
בטעם הדבר יש שכתבו מאחר שבימים אלה ישנו הפסק בין קריאת התורה למוסף ('יקום פורקן', ו'יזכור'), לא רצו להפסיק בפיוטים נוספים.
יש שטענו שהסיבה לכל דיני אי אמירתו, היא שהפיוט נתקן בחוץ לארץ, שבו נהוג יום טוב שני, ויש ימים מרובים שאפשר לאומרו, אבל בארץ ישראל שאין יום טוב שני, נוהגים לאומרו בכל חג, מלבד חגים שאומרים בהם יזכור.
בחג הפסח יש שנהגו להשמיט את המילים 'ותודה' מאחר שאין מקריבים קרבן תודה בפסח (וכפי שמטעם זה אין אומרים 'מזמור לתודה' בימי חול המועד פסח).
אחרים דחו טענו זו מאחר שאף קרבן אשם אינו קרב ביום טוב, וכוונת הפייטן כפי הנראה הייתה על כל סוגי הקרבנות באופן כללי.
בחלק מהנוסחאות הגרסה היא "בנתיבות לב, עולם לבלב", אך בהרבה נוסחאות אחרות הנוסח הוא "בנתיבות לב, לבלב", וכך הוא בנוסח הנפוץ כיום.
בנוסח סידור השל"ה נדפס: "כל אדמתך", אך ברוב הדפוסים הנוסח הוא "כל גוי אדמתך".
לחנים רבים נתחברו על פיוט זה, ואף נשתמרו לו כמה לחנים עתיקים בקהילות שונות.
בשנת 2008 חידש הזמר ניצן-חן רזאל לחן ששמע מהרב צפניה דרורי, אשר התוודע אליו במסגרת תפקידו כתחקירן באתר הזמנה לפיוט.
לחן זה זכה אף לגרסאות כיסוי שונות, ביניהן של אפרת גוש, ואחרים.
יהב גורפינקל (נולד ב-27 ביוני 1998) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בא.א.ק.
החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
בעונת שותף בחמישה משחקים במסגרת ליגת האלופות לנוער, בה הגיע מכבי חיפה עד לשלב הפלייאוף.
ב-21 בינואר 2017 רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–3 לעירוני קריית שמונה.
עד לסיום העונה, רשם שלוש הופעות בליגת העל.
ב-4 ביולי 2017 הושאל גורפינקל להפועל נצרת עילית עד לסיום העונה.
ב-11 בספטמבר 2017 כבש צמד בניצחון 2–3 נגד הפועל רמת גן.
ב-22 באוגוסט 2018 חתם עד לסיום העונה בהפועל חדרה, העולה החדשה.
בתחילת עונת 2019/2020 שב לחיפה ואף שיחק בגביע הטוטו נגד הפועל באר שבע, אך ב-12 בספטמבר 2019 חזר לחדרה.
ב-4 בנובמבר 2020 הושאל להפועל חיפה.
ב-7 ביולי 2021 חתם לשלוש שנים בנורשפין מליגת העל השוודית.
ב-31 במאי 2022 שוחרר מהמועדון.
ב-27 ביולי 2022 חתם לעונה אחת בהפועל תל אביב.
ב-1 בפברואר 2024 חתם בצ'נגדו רונגצ'נג מליגת העל הסינית, תמורת כ-300 אלף דולרים
ב-2 במרץ 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי בצ'נגדו במשחק ליגה בו פתח בהרכב השלים 90 דקות בניצחון 0-2 על קינגדאו מאנאטה .
ב-10 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו במדיה במשחק ליגה בו ניצחה קבוצתו 2-4 בחוץ את האנאן סונגשאן , שער הבכורה היה גם השער הראשון במשחק, אותו הבקיע בדקה החמישית.
גורפינקל שיחק בכל הנבחרות הצעירות של ישראל ורשם 34 הופעות בסך הכול, תשע מהן בנבחרת הצעירה.
יֵה גְּ'ייֵן-יִינְג (במנדרינית: 叶剑英; 28 באפריל 1897 – 22 באוקטובר 1986) היה קומוניסט, מהפכן ומצביא סיני, אחד בין עשרת המרשלים שהקימו את צבא השחרור העממי.
לחם במהלך מלחמת האזרחים הסינית להקמת הרפובליקה העממית של סין והיה פוליטיקאי פעיל במפלגה הקומוניסטית של סין.
בין השנים 1978–1983, מונה לנשיא הרפובליקה העממית של סין על ידי המנהיג העליון חואה גוופנג ותמך בממשלו של האחרון.
עם עליית משטרו של דנג שיאופינג החל יה לרדת ממשרותיו הפוליטיות.
יה היה נולד למשפחת חקלאים ממעמד הביניים במחוז גואנגדונג בשנת 1897. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של יונאן בשנת 1919 והצטרף לתנועה הלאומית (קוומינטנג).
הקוומינטנג תחת סון יאט-סן הנהיגו מצע מדיני לאיחוד סין תחת ממשל ריכוזי ולהביא את תקופת המצביאים והחלוקה המדינית לסופה.
בעודו באקדמיה הצבאית של הרפובליקה הסינית באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 פגש יה לראשונה בג'ואו אנלאי והשניים הפכו חברים לשנים רבות, שניהם יהפכו למנהיגים מרכזיים במפלגה הקומוניסטית של סין.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של סין אשר קסמה לו מבחינה אידאולוגית במהלך שנת 1927 ולמד על תורתו של מרקס במוסקבה, ברית המועצות מראשית 1929 ועד סוף 1930 בזמן בו החלה רשמית מלחמת האזרחים הסינית בין הקוומינטנג והקומוניסטים.
לאחר מכן הצטרף אל הרפובליקה הסובייטית הסינית, מדינה קומוניסטית תחת הפוליטיקאי מאו דזה-דונג אשר שלטה בחלק ממחוז ג'יאנגשי.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 עזר יה לתכנן את המסע הארוך למען נסיגת הכוחות הקומוניסטים המאוגפים מהקוומינטנג אל צפון מערב סין ביחד עם לין ביאו, ובסוף שנות השלושים הוא זכה למוניטין של מתכנן ואסטרטג מצטיין.
הוא היה מפקדה העליון של הארמיית השדה השמינית (הקומוניסטית) במהלך חלק ניכר ממלחמת סין–יפן השנייה והיה חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית משנת 1945. במהלך מלחמת האזרחים בין הקומוניסטים ללאומנים (1945–1949), יה שירת בתור סגן ראש המטה הכללי של צבא השחרור העממי.
לאחר שלין ביאו נהרג בבריחתו מסין העממית במסגרת בגידה בממשל מאו, יה לקח מקומו כחבר הוועדה המרכזית.
לאחר מותו של מאו בשנת 1976, התנגד יה לעליית השפעתם של כנופיית הארבעה ותמך בממשלו של חואה גוופנג.
בין 1975–1978 התמנה יה לשר הביטחון ובין 1978–1983 התמנה בידי חואה לנשיא הרפובליקה העממית של סין בפועל ומכאן ראש המדינה הרשמי של סין.
בדרך כלל יה התנגד לרפורמה בכלכלת סין של דנג שיאופינג אשר הפך למנהיג העליון לאחר חואה, ובשנת 1985 פרש רוב תפקידיו המדיניים, כולל חברותו בלשכה המדינית ומאוחר יותר גם מהפוליטיקה בכלל.
יה נפטר כמה שנים לאחר פרישתו מהפוליטיקה, בשנת 1986.
יהדות אוגנדה כוללת קהילה של שבט אבאיודאיה הטוענת כי הם ממוצא יהודי.
בנוסף הייתה באוגנדה, עד לקבלת עצמאותה קהילה של כ-40 משפחות.
חלקם היו פקידים יהודים שעבדו עבור ממשל אוגנדה הבריטית, וחלקם היו סוחרים יהודים, יוצאי יהדות קוצ'ין.
כמה מאות ישראלים התגוררו באוגנדה עד לניתוק היחסים הדיפלומטיים עם המדינה בתחילת 1972. הקהילה הישראלית כללה עובדים של "סולל בונה" וחברות נוספות שפעלו במדינה, ואנשי מערכת הביטחון שסיפקו סיוע ביטחוני והדרכה לצבא אוגנדה.
אַבָּאיוּדָאיָה היא קבוצה אתנית מגויירת במזרח אוגנדה המהווה את רוב יהדות אוגנדה.
בינואר 2021, קבע משרד הפנים של ישראל שאין להכיר בקהילת יהודי אוגנדה כזכאית לעלות לישראל מתוקף חוק השבות, על אף שהיא כבר הוכרה ככזו על ידי הסוכנות היהודית ב-2016.
שפותיה של הקהילה הם הלוגנדה, לוגוורה, לוסוגה ואנגלית, אם כי יש בהם שלמדו עברית.
הקהילה היהודית באודסה מתקיימת בעיר מאז הקמתה בשלהי המאה ה-18 ועד ימינו.
חלק מהקהילה היהודית באודסה מנהל חיים דתיים וקיימים מספר מוסדות יהודיים הפועלים בעיר, כגון בתי ספר, ספריות וישיבות.
לקהילה היהודית בעיר יש השפעה ניכרת על ההיסטוריה של העיר, על התרבות ואף על הדיאלקט המקומי.
אודסה שוכנת באזור תחום המושב לשעבר, אזור בו התגוררו מרבית יהודי רוסיה הצארית במאה ה-19. סופרים, משוררים עבריים ויידיים, הוגי דעות ופעילים ציונים רבים התגוררו ופעלו באודסה.
עמם נמנים שאול טשרניחובסקי, חיים נחמן ביאליק, אחד העם, מרדכי בן-עמי, אברהם פריידנברג, יוסף שכטמן, זאב ז'בוטינסקי, מאיר דיזנגוף ורבים אחרים.
היסטורית, הקהילה היהודית סבלה ממספר רב של גלי אלימות.
פוגרומי אודסה התרחשו במהלך המאה ה-19 וזלגו לתחילת המאה ה-20. במהלך מלחמת העולם השנייה, עם כיבושה של העיר על ידי כוחות רומניה וגרמניה התרחשו אירועי הטבח באודסה, אשר גבו את חייהם של למעלה מ-125 אלף מיהודי העיר.
לאחר התפרקות ברית המועצות בסוף המאה ה-20, פחת מספר היהודים בעיר בצורה ניכרת, משום שרבים מתושביה היהודים של אודסה היגרו לארצות הברית או עלו לישראל.
נכון לסקר אוכלוסין מ-2001, מנתה העיר כ-12 אלף יהודים, שהם כ-1.2% מכלל תושביה.
ישנן הערכות גבוהות יותר הטוענות שכיום יש בעיר כ-25,000 או אפילו 40,000 יהודים.
שטחה של אודסה נכבש על ידי כוחות רוסיה הצארית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית.
העיר נוסדה רשמית ב-1794 כמבצר רוסי ימי על אדמות שנכבשו מטורקיה, כתוצאה מהסכם יאש.
בעת כיבוש שטחי העיר ב-1789, התגוררו בשטח זה שישה יהודים בלבד.
העיר הצעירה החלה להתמלא תושבים חדשים, וחלק גדול מהמהגרים היו יהודים.
על פי למפקד האוכלוסין מ-1795 התגוררו בעיר 264 יהודים, ופעלו בה חברה קדישא וחדר.
כעבור שלוש שנים הוקם בית כנסת.
הרב הראשון, יצחק רבינוביץ מבנדרי התמנה ב־1809.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 חל גידול ניכר באוכלוסיית העיר ובאוכלוסיית היהודים בפרט.
כך בשנות ה-40 של המאה ה-19 מנתה הקהילה היהודית של אודסה 12 אלף נפש, שהיוו כ-20% מכלל תושבי העיר.
לפי מרשם אוכלוסין של 1855, היו בעיר 17 אלף יהודים, שהיוו 21.7% מכלל האוכלוסייה.
הגידול באוכלוסיית היהודים היה בעיקר בזכות הגירה יהודית משטחים אחרים ברוסיה הצארית, מגרמניה ומגליציה.
חלק ניכר מהמהגרים לאודסה הגיעו מקהילת יהודי ברודי.
אוכלוסיית היהודים ההולכת וגדלה ניהלה בתי עסק ומוסדות תרבות.
ענף המסחר המרכזי של יהדות אודסה בתחילת המאה ה-19 היה תבואה, סחורה שנמכרה לרוסיה ומחוצה לה.
בגלל מוצאם מערים ברוסיה ובאירופה, הפכו המהגרים היהודים באודסה למעמד הביניים ומילאו תפקיד חשוב בכלכלה ובהנהגה המקומית.
לתנועת ההשכלה היה מקום בולט בקרב יהודי אודסה.
ב-1826 נפתח בעיר בית ספר עברי בו לימדו מספר מקצועות כלליים (ידיעת הטבע, ידיעת הארץ, היסטוריה, חשבון, לשון עברית, לשון וספרות גרמנית, לשון וספרות רוסית, תלמוד וכתיבה תמה).
כל המורים פרט למורה לרוסית היו יהודים יוצאי גרמניה ואוסטריה.
ב-1828 בצלאל שטרן התמנה למנהל בית הספר.
שטרן הוסיף למערכת הלימוד של בית הספר את לימודי הצרפתית וארגן בו ספרייה.
ב-1835 נפתח בית הספר גם לבנות.
שטרן היה ממונה גם על בית הספר לבנות ובו לימדו בשלוש כיתות לשון עברית, רוסית וגרמנית, ידיעת הכתב והחשבון, וגם מקצועות כמו תפירה ורקמה.
בית הספר העברי גרם למחלוקת בין יהודים יוצאי ברודי שהעדיפו לימודים ברוח חדשה ומערבית יותר לבין יהודים מקומיים (שכונו "רוסים" לפי אברהם בר גוטלובר) שהעדיפו השכלה דתית-מסורתית בחדרים.
במהלך המאה ה-19, הפכה אודסה לעיר גדולה בתחום המושב.
הנסיך מיכאיל סמיונוביץ' וורונצוב, שהיה המושל של שטחי אוקראינה, תמך בקהילה היהודית והתנגד לחלוקת היהודים ל"שימושיים" ( פולזני יבראיי) ו"לא שימושיים".
תקופת כהונתו (1825–1856) מכונה לעיתים "תור הזהב של אודסה".
בשנות ה-40 של המאה ה-19 נפתח בעיר על ידי יוצאי קהילת ברודי (לא לבלבל עם בית הכנסת של ברודסקי בקייב).
בית הכנסת עבר לבניין חדש ב-1863, בניין הנמצא ברשות הקהילה היהודית כיום.
בית הכנסת הברודאי היה בית כנסת אורתודוקסי, אך הונהגה בו נגינת עוגב, ולחזן התלוותה מקהלה מעורבת של גברים ונשים, ונשים אף קיבלו תפקיד סולו.
החזן ניסן בלומנטל היה החזן הראשון בבית הכנסת, בשנת 1891, לאחר חמישים שנות שירות, פרש בלומנטל מתפקידו, ובמקומו נתמנה תלמידו החזן המפורסם פנחס מינקובסקי, כנראה עד שנת 1922, שאז עזב לאמריקה.
עמיתו וממשיך דרכו בחזנות בבית הכנסת היה דוד נובאקובסקי.
יהודים רבים מאודסה למדו במוסדות להשכלה גבוהה ברוסיה.
כך ב-1853 למדו בגימנסיה השנייה של סנט פטרבורג 52 סטודנטים יהודים מאודסה.
מקס ליליינטל, שביקר באודסה ב-1842, התקבל בברכה על ידי תושבי העיר המשכילים.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 אודסה הייתה לאחד המרכזים החשובים של תנועת ההשכלה באימפריה הרוסית.
בעיר יצאו לאור מספר עיתונים וז'ורנלים ברוסית וביידיש שנועדו לקהל היהודים, בהם רסבייט , ציון , דיין , קול מבשר והמליץ.
בשנת 1863 למדו 128 סטודנטים יהודים בגימנסיות השונות באודסה.
בשנות ה-70 וה-80 מספר התלמידים היהודים בגימנסיות הלך ועלה עד שנבלם על ידי הנהגת נומרוס קלאוזוס ב-1887, על פיו הוגבל אחוז היהודים שמוסד להשכלה רשאי לקבל.
כך בשנים 1887–1891 אחוז היהודים בקרב הלומדים ירד ב-48%.
בשנת 1871 התרחש אסון קריסת המקווה באודסה, בו נהרגו שש נשים.
העיתונאי אלכסנדר הלוי צדרבוים האשים באסון זה את ראשי ההנהגה הדתית של אודסה, שנהגו לטענתו ברשלנות.
לקראת סוף המאה, התושבים היהודים היוו אחוז גדול מאוד מכלל מתושבי אודסה.
נכון למרשם האוכלוסין משנת 1892, התגוררו באודסה 112,00 יהודים, שהיו 32.9% מכל תושבי העיר.
חלק גדול מתוכם למדו בבתי ספר ובמוסדות השכלה גבוהה.
נכון ל-1897 היו רשומים 10,332 תלמידים יהודים במוסדות הלימוד השונים.
עם זאת, מרבית היהודים בעיר היו במצב סוציו-אקונומי נמוך מאוד, דבר שגרם לעלייה בפשיעה בקרב היהודים.
באודסה התפתחו כנופיות גנבים ועבריינים שונים, שחלק גדול מהן כלל יהודים.
כך ניתן לציין את הכנופיה של השודד מישקה יפונצ'יק ואת הגנבת המפורסמת סופיה בלוושטיין .
במהלכם נבזז רכוש רב, בתי עסק יהודים נהרסו ונהרגו עשרות בני אדם.
חלק מהפוגרומים פרצו על רקע עלילות דם וחלק על רקע מתיחויות דתיות בין הקהילה היהודית לבין נצרות אורתודוקסית יוונית של אודסה.
המתקפות נערכו כנראה בחסות השלטון המקומי ואולי גם בחסות השלטון המרכזי של רוסיה.
היהודים הואשמו רבות באי-נאמנות לערכיה של רוסיה הצארית ואף הוטלה עליהם אשמה על רציחתו של הצאר אלכסנדר השני.
פרעות אלו הובילו משכילים רבים, כדוגמת יהודה לייב פינסקר ופרץ סמולנסקין, לתמוך ברעיון התנועה הציונית.
הרשויות באודסה בפרט וברוסיה בכלל לא עצרו את האלימות נגד היהודים.
לכן, הפוגרומים הובילו להתארגנות יהודית נגד הפורעים.
התארגנות זו נענשה על ידי רשויות החוק.
כך ב-1881, במהלך גל האלימות המוכר כסופות בנגב, מרדכי זאב חבקין ומרדכי בן-עמי נעצרו יחד עם כ-150 יהודים נוספים, שפעלו כנגד פורעים באודסה.
האנטישמיות באימפריה הרוסית וחוסר האמון ברשויות הוביל את יהודי העיר לחפש אלטרנטיביות לחייהם.
כך תנועות ציוניות כמו חובבי ציון וביל"ו תפסו רבות את לב הקהילה.
משה לייב ליליינבלום ויהודה לייב פינסקר, שהתגוררו באודסה באותה התקופה, דגלו ברעיון של ציונות מעשית, כלומר עזיבת רוסיה לטובת התיישבות יהודית בארץ ישראל.
אגודת בני משה שדגלה בציונות רוחנית הוקמה באודסה ב-1889 על ידי אחד העם.
עם הפעילים הציונים של אודסה באותה התקופה נמנים מאיר דיזנגוף וזאב ז'בוטינסקי, שבהמשך היו לאנשי הנהגת היישוב העברי תקופת המנדט הבריטי ופעילים פוליטיים.
השפה העברית הפכה לפופולרית למדי בקרב צעירי אודסה.
יוסף קלוזנר ניהל את בית המדרש החדש למורים עבריים.
חיים נחמן ביאליק, יהושע חנא רבניצקי ושאול טשרניחובסקי כתבו שירה בעברית.
במקביל לתנועה הציונית פעלה באודסה "עם עולם", תנועה בעלת אופי סוציאליסטי אשר קראה ליהודי האימפריה הרוסית להגר דווקא לארצות הברית.
חבורה זו, שהתבססה בחלקה הגדול על מהגרים יהודים מאודסה הקימה מספר קומונות חקלאיות בשטחי מארצות הברית.
בתחילת המאה ה-20 הייתה אודסה לאחד ממרכזי התרבות היהודים הבולטים ביותר באימפריה הרוסית, לצד וילנה וורשה.
עיתונות עברית הייתה בשיאה וכתבי עת רבים ביידיש יצאו לאור באודסה.
עיתונאים, סופרים ומשוררים עבריים משפיעים כמו שמעון פרוג, חיים נחמן ביאליק, מרדכי בן-עמי, שלום עליכם, מנדלי מוכר ספרים, ש.
אנ-סקי ומשה אליעזר בילינסון פעלו בעיר באותה התקופה.
בשנת 1902 נבחר מנחם אוסישקין באספה הכללית של "חובבי ציון" שהתקיימה באודסה, להיות ראש הוועד שיעסוק ברכישת קרקעות בארץ ישראל ומכירתן לאנשים פרטיים.
בשנת 1904 נוסדה למטרה זו חברת "גאולה".
שנת 1905 הייתה שנה משמעותית מאוד לאימפריה רוסית וליהודי רוסיה בפרט.
מהפכת 1905 החלה תהליכי שינוי רבים במדינה, בהם עליית רעיונות סוציאליסטיים וגזעניים.
לפי מניפסט אוקטובר התחייב הצאר להעניק זכויות אזרחיות ופוליטיות לעם.
הכוחות הריאקציוניים האשימו את היהודים במהפכה עצמה וירידה בכוח שלטון המלוכה.
כנגד היהודים התארגנה קבוצת המאות השחורות שביצעו פוגרומים רבים ביהודי האימפריה בשנים 1905–1906. ב-1905 התרחש פוגרום אודסה האחרון והגדול ביותר.
לפי דיווחי משטרת אודסה לפחות 400 יהודים ו-100 לא יהודים נהרגו בפוגרום וכ-300 איש נוספים נפצעו.
לפי דיווחי העיתונות, מספר הקרבנות היה גבוה בהרבה.
כוחות המשטרה והצבא לא מנעו מהפורעים לפגוע ביהודי העיר ולפי חלק מהדיווחים אף תמכו בהם.
לאחר הפוגרום של שנת 1905 שמעון דובנוב וישראל אפרויקין ייסדו את המפלגה היהודית פאלקס-פארטיי.
ב-1906 התמנה שמעון יעקב גליקסברג לרב של אודסה.
בהשתדלותו נוסדו מספר בתי כנסיות, ובתי ספר לילדים עניים.
היה פעיל בוועד חובבי ציון ותנועת המזרחי.
דרשותיו בבית הכנסת הציוני "יבנה" משכו המוני צעירים.
לאחר מהפכת 1905 ועד 1909 הונהג באודסה מצב חירום והעיר נוהלה על ידי כוחות צבא, שהיו אדישים למצבם של היהודים ואף שיתפו פעולה עם המאות השחורות.
עם זאת, היהודים היו בעלי השפעה כבירה על כלכלת אודסה.
נכון לנתוני שנת 1910: כ-90 אחוז מכלל יצוא התבואה מאודסה נוהלו על ידי חברות בבעלות יהודית.
כ-56 אחוז מכלל סחר הרחוב באודסה היה בידי יהודים.
כ-63 אחוז מבעלי המלאכה, כגון חייטים, היו יהודים.
155 מבתי החרושת (43 אחוז מכלל בתי החרושת בעיר) היו בבעלות יהודים, מפעלים אלו עסקו בעיקר בתעשיית נייר ומזון.
שבעה מתוך עשרת הבנקים של אודסה היו שייכים ליהודים.
כתגובה לנומרוס קלאוזוס ארגנו היהודים מספר מוסדות לימודים פרטיים, בהם חמש גימנסיות לנשים.
אוכלוסיית יהודי אודסה בחצי הראשון של המאה ה-20 הייתה חילונית ברובה.
עם זאת, בעיר פעלו מוסדות דתיים, בתי כנסת ותלמודי תורה.
כך בשנת 1902 הקים חיים טשרנוביץ באודסה "קיבוץ" של תלמידי ישיבה צעירים, בשילוב לימודי תורה עם ציונות.
הקיבוץ של תלמידיו הפך מאוחר יותר לגרעין של "הישיבה" באודסה, שהוא עמד בראשה עד שנת 1911. בהמשך, ישראל אברהם רבין החליף את טשרנוביץ בתפקידו.
ב-1902 הוקם באודסה גרעין של פועלי ציון שאף הוציא עיתון משלו והיה לאחד המרכזים של התנועה הציונות סוציאליסטית.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת אזרחים
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, שפרצה לאחר מהפכת אוקטובר, קיבלה אודסה פליטים יהודים רבים מהאזורים הסמוכים והקהילה התחזקה במידה רבה.
פועלי ציון והבונד היו פעילים מאוד בתקופה זו ואף ערכו בחירות להנהגת הקהילה היהודית באודסה ב-1918.
עיתונות יידית הייתה פופולרית מאוד באותה תקופה, ובמקביל אודסה הייתה למרכז לספרות עברית מודרנית וציונות.
הוצאת ספרים "מוריה" החלה את דרכה באודסה.
מקימיה היו חיים נחמן ביאליק, ש.
בן ציון, מאיר דיזנגוף, אלחנן ליב לוינסקי ויהושע חנא רבניצקי.
להוצאת אמנות שהוקמה על ידי שושנה פרסיץ במוסקבה היה סניף חשוב באודסה.
ב-1917 רשת החינוך "תרבות" הקימה בית ספר באודסה.
ל"מכבי" היה מועדון ספורט מקומי.
פנחס מינקובסקי הופיע עם שירה בשפה העברית ובשנת 1918 החלה את דרכה תנועת "החלוץ" שעסקה בהכשרה.
ב-1919, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, הפליגה האונייה "רוסלאן" מאודסה לארץ ישראל, כשעל סיפונה רופאים ואנשי רוח רבים בעלי השפעה על היישוב העברי בתקופת המנדט הבריטי, בהם פנינה היילפרין, שניאור זלמן אביגדורי, יוכבד דוסטרובסקי, שמואל נבון ועוד.
בתקופת מלחמת האזרחים, יהדות אודסה סבלה ממתקפות מצד פורעים מקומיים וארגנה כוחות הגנה חמושים.
כוחות אלו פוזרו ב-1920. פוגרומים ביהודי אודסה נמנעו בין היתר בזכות הפשיעה המאורגנת וכנופיות יהודיות כמו זאת של מישקה יפונצ'יק.
מישקה יפונצ'יק אף עמד בראש גדוד בצבא האדום שנלחם נגד כוחותיו של סימון פטליורה, שנהגו לפרוע באוכלוסייה יהודית.
גדוד זה הורכב בעיקר מאנשי העולם התחתון יהודים של אודסה והוא פורק לאחר שמישקה יפונצ'יק הוצא להורג על סירוב פקודה להשתתף בקרב.
ב-1920 נרשמו באודסה 190 אלף יהודים.
ב-1926 מספרם ירד ל-153,194 נפש בעקבות חזרתם של הפליטים ליישובים הסמוכים.
לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 נפגע מעמדה של אודסה כעיר מסחר.
היהודים השתלבו במבנה הכלכלי החדש שהגביל מאוד את העסקים הפרטיים.
בשנות ה-20 חלקם השתלבו בענף המסחר במסגרת חנויות ממשלתיות, חלקם היו לעובדים בענפי התעשייה (בעיקר טקסטיל, תעשיית עץ ודפוס).
כמחצית מעובדי העירייה היו יהודים וכ-40 אחוז מכלל בעלי המקצועות החופשיים.
בשנות ה-20 פעלו באודסה תנועות נוער ציוניות כמו הצופים והשומר הצעיר.
בתי כנסת גדולים הלכו ונסגרו והקהילה הלכה והפכה ליותר חילונית, בין היתר בעידוד השלטונות.
עם התבססות השלטון הסובייטי בברית המועצות הלכה וירדה הלגיטימיות של הציונות והוצאות לאור בעברית נסגרו.
בשנות ה-20 החלו רדיפות נגד פעילים ציוניים, הופסקו לימודיהם של סטודנטים שהיו חברים בארגונים ציוניים.
תנועת החלוץ פעלה באופן מחתרתי.
פעילות תנועת החלוץ הופסקה סופית לקראת תחילת שנות ה-30.
עם זאת, יידיש נשארה לשפה פעילה מאוד בעיר והיה לה אף מעמד רשמי בעיר.
נכון ל-1932, כ-22% מכלל תלמידי העיר למדו ביידיש.
פעלה ספרייה יידית והוצאות ספרים ביידיש.
בשנות ה-30 פעל תיאטרון יהודי באודסה, שהעלה הצגות ביידיש.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב־22 ביוני 1941, כוחות הוורמאכט יחד עם כוחות אחרים של מדינות הציר פלשו לתחומי ברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה.
המצור על אודסה החל ב-5 באוגוסט על ידי כוחות צבא רומניה והסתיים ב-16 באוקטובר 1941 בכיבושה של העיר.
החל מפלישת כוחות הציר לשטח אוקראינה החל פינוי עצמי של יהודים מאודסה ומאזורים סמוכים.
במהלך תקופת הלחימה על אודסה, כ-40% מאזרחיה היהודים נמלטו מהעיר.
ב-16 באוקטובר, עם נפילתה של העיר בידי כוחות האויב היו בה כ-100,000 תושבים יהודים.
מיד עם כיבוש העיר, נערך בה מרשם אוכלוסין.
בימים הראשונים לכיבוש, כוחות האיינזצגרופן יחד עם כוחות הכיבוש הרומניים הוציאו להורג בירי כמה אלפי יהודים.
נפילתה של אודסה בידי כוחות האויב לא עצרה את ההתנגדות.
ב-22 באוקטובר, פחות משבוע מיום כניסת הכוחות הרומנים, הושמדה עמדת פיקוד רומנית והמושל הצבאי של העיר גנרל גלוגוינו נהרג.
כתגובה, בפקודתו של הגנרל יון אנטונסקו כ-5,000 אזרחים הוצאו להורג, רובם יהודים.
רבים מהם נתלו בצמתים ובכיכרות.
כ-19 אלף יהודים הוצתו בחיים בנמל, לאחר שהחיילים שפכו עליהם דלק.
בהמשך, יהודי העיר נאספו אל הכפר הסמוך ונרצחו בבורות ירי.
חלק מגופות הנרצחים נשרפו באסם של הכפר.
בכביש, במרחק של 6 קילומטרים מאודסה נמצאו לאחר המלחמה שרידים של כ-28 אלף גופות שרופות חלקית.
עיקר הטבח באודסה מתועד לתאריכים 22–24 באוקטובר 1941,
באודסה הוצאה פקודה לפיה כלל היהודים מחויבים להתייצב בבתי הכלא.
בנובמבר 1941 החל מבצע של פינוי העיר מכלל היהודים.
היהודים חולקו לקבוצות של כ-2,00-5,000 איש והוגלו ברגל לכפר בוגדנובקה, חלקם מתו במהלך אותה צעדת המוות.
לפי המרשם, בדצמבר נמצאו בכפר 55 אלף יהודים, תושבי אודסה או מקומות סמוכים.
הוצאתם להורג בידי כוחות רומנים, גרמנים ואוקראינים החלה ב-20 בדצמבר והסתיימה ב-15 בינואר 1942.
ב-7 בדצמבר 1941 אודסה הוכרזה כבירת טרנסניסטריה, מדינה לכאורה שהוקמה בשטחי אוקראינה על ידי כוחות הכיבוש הרומני.
המוסדות המנהלתיים הרומנים העבירו את מטותיהם מטירספול לאודסה.