tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנתיים הראשונות הנחה את התכנית יעקב שחם, ולאחר מכן החליפה אותו יעל דן, ואליה הצטרף פרופסור יורם לס בנושאים הקשורים לרפואה.
את פתיח התכנית ליווה תמונתו של עיט ודמות של חוקרת.
בלוגו של התוכנית מופיע הינשוף, המהווה סמל למדע ולחכמה.
נעימת הנושא לקוחה מתוך עיבודו של איסאו טומיטה לפרק אלרגו מרקטו (סקרצו, הפרק השני) מתוך הסימפוניה החמישית של סרגיי פרוקופייב.
את התכנית הגה וייסד בניה בן נון, שהחל את הקריירה שלו בערוץ 1 כצלם חדשות.
במלחמת יום כיפור, צילם בניה בחזית הדרום, ובאחד הקרבות נפצע בעודו מצלם, ולאחר שנפל, המצלמה המשיכה לצלם.
בניה הועבר לתאג"ד והכתב אליו נלווה בניה, לקח את המצלמה ושלח את סרט הצילום לירושלים, שם הוא שודר באותו ערב במהדורת 'מבט' והפך לאחד הקטעים המרגשים מהמלחמה.
תצפית גג הארץ היא נקודת תצפית נופית הממוקמת ביישוב חרשה במועצה אזורית בנימין.
הר חרשה, שבו שוכן גם היישוב חרשה, מצוי בגובה 754 מטר מעל פני הים, והוא הפסגה הגבוהה ביותר במערב בנימין.
מתצפית גג הארץ ניתן לראות בזווית של 360 מעלות, מאזור הרצליה שבמרכז רצועת החוף ועד אשדוד שבדרומה, את מודיעין-מכבים-רעות ונמל התעופה בן-גוריון.
ניתן גם לראות את האתרים הנמצאים על כביש חוצה שומרון, וביניהם הר גריזים.
כמו כן ניתן לראות פרישה רחבה של כל יישובי מערב בנימין, והיישובים הערביים במרחב, בימים טובים רואים את רכס הכרמל בצפון, הר אלכסנדר ורצועת עזה.
התצפית ממוקמת מעל גבעת היקבים - אתר ארכאולוגי קדום, ובו שרידי התיישבות יהודית מתקופת בית המקדש הראשון, הכוללים שרידי קירות, בית בד מהקדומים בעולם, וכשלושים יקבים מתקופת הברזל 2, שמאוחר יותר הוסבו למערכות מסתור בתקופת המרד ברומאים.
תצפיות החלל העמוק של טלסקופי החלל הראשיים , היא תמונת שדה אסטרונומית המשלבת תצפיות עמוקות משלושת הטלסקופים הגדולים של נאס"א: טלסקופ החלל האבל, טלסקופ החלל שפיצר וטלסקופ החלל צ'נדרה, יחד עם נתונים מטלסקופים שוליים יותר כגון טלסקופ החלל ניוטון, וכמה ממצפי הכוכבים החזקים בעולם.
GOODS נועד לאפשר לאסטרונומים ללמוד את היווצרותם והתפתחותם של גלקסיות ביקום המוקדם והרחוק.
תמונות שדות ה-GOODS מכילות נתונים אופטיים ובטווח התת אדום הקרוב שצולמו באמצעות מצלמת תצפית מתקדמת בטלסקופ החלל האבל, הטלסקופ הגדול מאוד והטלסקופ בגודל 4 מ' במצפה הכוכבים הלאומי קיט פיק ונתוני תת-אדום מטלסקופ החלל שפיצר.
כל אלו התווספו לנתוני תצפיות רנטגן קיימים מטלסקופ החלל צ'נדרה וטלסקופ החלל ניוטון של איס"א.
שני שדות ה-GOODS הם האזורים העשירים ביותר בנתונים בשמים מבחינת עומק וכיסוי אורך הגל.
תמונת GOODS מכילה מידע מהמכשירים הבאים:
GOODS השתמש מצלמת תצפית מתקדמת בטלסקופ החלל האבל בעלת ארבעה מסננים, שבאורכי 435, 606, 775 ו- 850 ננומטר.
התמונה המתקבלת מכסה פי 30 מהשטח של השדה העמוק האבל בעוצמה פוטומטרית, והיא בעלת רזולוציה מספיקה כדי לאפשר חקר קרוב של אובייקטים בקנה מידה של פארסק אחד והמוסחים ברמה הגבוהה מ־6 .
היא גם מספקת פוטומטריות של למעלה מ־60,000 גלקסיות בתוך השדה, ומספקת מדגם מצוין לחקר גלקסיות בהירות בקטגוריות הסחה גבוהות.
במאי 2010 הודיעו מדענים כי נתוני התת-אדום מטלסקופ החלל הרשל מצטרפים למערך הנתונים של GOODS, לאחר ניתוח ראשוני של נתונים באמצעות מכשירי PACS ו- SPIRE של הרשל.
לפני כן, באוקטובר 2009 צפה הרשל בשדה GOODS-North, ובינואר 2010 בשדה GOODS-South.
בכך זיהה הרשל מקורות לקרינת הרקע הקוסמית.
שני אובייקטים שנחקרו בשדה, GOODS-S 29323 ו-GOODS-S 33160, מראים עדויות לכך שהם שיירים של קריסה ישירה של חורים שחורים, מנגנון אפשרי להיווצרות חורים שחורים ביקום המוקדם הכולל ענן הגז שהתמוטט ישירות לתוך חור שחור.
GOODS-S 29323 מוסח בקטגוריה של 9.73 (במרחק 13.2 מיליארד שנות אור מכדור הארץ), ול-GOODS-S 33160 יש הזזה אדומה בקטגוריית 6.06. מרחק זה מציג עניין ביקום המוקדם, שבו החומר היה בכמויות גדולות וצפופות.
מרחק זה מוביל למסקנה אפשרית כי בשל חלקיקי חומר המפעילים כוח משיכה על עצמם, הם היו מתמוטטים באופן מיידי ויוצרים את החורים השחורים העל -מסיביים המוקדמים ביותר שאנו מכירים במרכז גלקסיות רבות.
קרינהתת אדומה גבוהה בספקטרום של שני האובייקטים הללו מרמזת על קצבי יצירת כוכבים גבוהים במיוחד, אך מתאימה למודל של חור שחור שהתמוטט ישירות.
בנוסף, קרינת רנטגן קיימת באובייקטים אלה.
כנראה שמקורה בדיסק הספיחה של חור שחור שהתמוטט.
תצלום האיינזצגרופן מאיוואנגורוד הוא תצלום מתקופת השואה, בו מופיע חייל גרמני שמכוון את רובהו לעבר אישה יהודייה שמנסה לגונן על ילד בגופה.
התצלום מתאר רצח של יהודים בידי חוליית מוות של האיינזצגרופן ליד איוואנגורוד, אוקראינה, ב-1942. הוא התגלה על ידי המחתרת הפולנית בוורשה, ונשמר בידי הצלם יז'י טומאשבסקי .
בשנות ה-60, נטען כי התצלום הוא זיוף קומוניסטי, אך טענה זו הופרכה ומאז הוא מופיע בהרבה ספרים, מוזיאונים ותערוכות העוסקים בשואה.
ההיסטוריונית ינינה סטרוק תיארה את התצלום כ"סמל לברבריות של המשטר הנאצי ולרצח בקנה מידה תעשייתי של כ-6 מיליון יהודים אירופאיים".
במהלך השואה, יותר ממיליון יהודים נרצחו באוקראינה.
רובם נורו בהוצאות להורג המוניות שארגן האיינזצגרופן (חוליות המוות) יחד עם משתפי פעולה אוקראינים.
ב-1897, מפקד האוכלוסין של האימפריה הרוסית מנה כ-442 יהודים מתוך אוכלוסייה של 3,032 בני אדם שחיו בעיירה איוואנגורוד שנמצאת במחוז צ'רקאסי שבמרכז אוקראינה.
ב-1942 בוצעה הוצאה להורג בירי המונית בידי האיינזצגרופן מדרום לעיירה, בה נהרגו מספר לא ידוע של קורבנות.
התצלום מתעד סצנה מתוך הטבח.
לאחר המלחמה, אתר הטבח הפך לשדה בחווה שיתופית.
הגופה השרועה לרגלי החייל הגרמני היא של אישה שכבר נורתה.
במרכז התמונה מופיעה אישה שמגוננת בגופה על ילד.
אחת מרגליה מורמת, אולי בניסיון לברוח, ואולי מפני שהתצלום בוצע רגע לאחר שנורתה.
רק חייל אחד נראה במלואו בתמונה, ונראה כי הוא מאיים בנשקו על הגברים.
רובים המוחזקים על ידי חיילים גרמניים מציצים מהקצה השמאלי של התמונה, ומכוונים לעבר האישה והילד.
הצללים שבקצה השמאלי של התמונה מעידים על נוכחות אפשרית של חיילים גרמנים נוספים.
יתד עץ ואת נראים בצידה הימני של תמונה, דבר המעיד כי ייתכן שהקורבנות אולצו לחפור את קבריהם.
זהותו של הצלם אינה ידועה, אך הוא ככל הנראה חייל גרמני.
חיילים גרמנים רבים צילמו פשעים אותם ביצעו.
המחתרת הפולנית הסתננה למשרד הדואר בוורשה על מנת ליירט התכתבויות רגישות ולשלוח אותן לממשלה הפולנית הגולה בלונדון.
על פולנים ויהודים נאסר להחזיק במצלמות, אך המחתרת הפולנית הקימה סדנאות מחתרתיות לפיתוח תמונות המתעדות את פשעי הנאצים.
יז'י טומאשבסקי עבד בנערותו במעבדה מחתרתית בשם "פוטו-ריס" (Foto-Rys), והוא גילה את התצלום, שבצידו השני נרשם "אוקראינה 1942, יודנאקציון, איוואנוגרוד".
הוא שלח עותק של התצלום לממשלה הפולנית הגולה, ושמר את העותק המקורי בארכיון האישי שלו.
התמונה פורסמה לראשונה בפולין ב-1959 בידי אגודת הלוחמים למען חופש ודמוקרטיה על שער ספר תמונות בשם "1939–1945. לא שכחנו" (במקור: ).
טומאשבסקי היה אחד מעורכי הספר, ותמך בפרסומו אף על פי שידע כי הספר עושה שימוש בתצלומי תעמולה קומוניסטית, מכיוון שלא הייתה דרך אחרת להדפיס את התמונות.
פרסומים רבים חותכים את התמונה כך שהיא מכילה רק את החייל, האישה והילד.
ההיסטוריונית של הצילום ינינה סטרוק טוענת שחיתוך התמונה משמיט את "החלקים הפחות רגשיים והמבלבלים יותר של התמונה".
ד"ר אדם מולר גורס כי בעוד הגרסה החתוכה של התמונה מבליטה את "האינטנסיביות הקטסטרופלית של קשר האם עם בנה", היא גם משמיטה את הסביבה וההקשר.
לדבריו, הגרסה המלאה של התמונה מגלה כי אין זו סצנה של סבל אישי וברוטליות אינדיבידואליות, אלא חלק מהוצאה להורג המונית.
מאז פרסומה, תמונת הטבח באיוואנגורוד הופיעה בספרים, מוזיאונים ותערוכות העוסקים בשואה.
בספרה "קוראים את השואה" (Reading the Holocaust), תיארה ההיסטוריונית אינגה קלנדינן את התמונה כ"אייקונית בהיותה מזקקת את הזוועה הנאצית".
לפי הסופר והעיתונאי רוברט פיסק , התמונה היא "אחת מהתמונות המרשימות והמשכנעות ביותר של השואה הנאצית".
סטרוק טענה כי היא "הפכה לסמל של הברבריות של המשטר הנאצי ולרצח של כ-6 מיליון יהודים אירופאיים".
עיתון הימין הקיצוני המערב-גרמני Deutsche Soldaten Zeitung (בקיצור DSZ; "עיתון החיילים הגרמנים") פרסם האשמה בזיוף ב-26 בינואר 1962 שכתב אוטו קרוי, הידוע בכתיבתו על טכניקה צילומית, תחת הכותרת Achtung Fälschungen ("היזהרו מזיופים").
קרוי טען שהתמונה זויפה בידי הרשויות הקומוניסטיות בפולין על מנת להאשים את גרמניה האשמה כוזבת בביצוע פשעי מלחמה; הוא טען שהתמונה לא מתארת חייל גרמני ושהרובים והמדים אינם אותנטיים.
לפני פרסום הספר "1939–1945. לא שכחנו", ההוצאה לאור המערב-גרמנית Verlag Kurt Desch אימתה את האותנטיות של התמונה בכך שפנתה לרומן קרסט, פרופסור לספרות גרמנית באוניברסיטת ורשה, שהשיב כי מדובר בעותק מהימן של תמונה המוחזקת בארכיונים ההיסטוריים בוורשה, המתארת ירי המוני משנת 1942.
בתגובה להאשמות, טומאשבסקי ותדאוש מאזור (אחד מעורכי הספר "1939–1945. לא שכחנו") פרסמו תמונה נוספת מאותו המקור במגזין הפולני Świat ב-25 בפברואר.
בתמונה נראים חמישה חמושים, אחד בבגדים אזרחיים והשאר במדים, עומדים ומביטים אל המצלמה מעל ערימת גופות.
היו כמה קווי דמיון בין תמונה זו לתמונה הידועה יותר של הירי ההמוני, אך היא חסרה את "הרושם הדרמטי" לפי סטרוק.
הקרקע השטוחה והעקרה הייתה זהה; אחד מהגברים היה דומה במיוחד לחייל בתמונה הקודמת; והכיתוב "אוקראינה 1942" נכתב על אחורי התמונה באותו כתב היד.
במאמר, טומאשבסקי תיאר את ה-DSZ כתומך ברייך השלישי והאשים את המאמר שפרסם כעוסק בשכתוב ההיסטוריה.
האישומים המשיכו להיות מופצים בעיתונות המערב-גרמנית למשך יותר משנתיים, במה שטומאשבסקי תיאר כ"מלחמת עיתונות".
הממשלה הפולנית הייתה מודאגת מתקרית דיפלומטית פוטנציאלית שיכלה לקרות לו התמונה הייתה אכן זיוף, ולכן שלחה פקידים לביתו של טומאשבסקי על מנת לבחון את התמונה.
ב-1965, דר שפיגל פרסם מאמר מאת קורט ויווג, חבר לשעבר בגדוד של המשטרה הגרמנית שהוצב בנורווגיה, שאישר כי כלי הנשק והמדים בתמונה תואמים את אלו שהיו בשימוש ביחידתו ואלו של האיינזצגרופן.
תצורת קאפ קופנהגן טווח סטרטיגרפי: נאוגן סוּג תצורה מקום מדינה גרינלנד
תצורת קאפ קופנהגן היא תצורה גאולוגית בצפון גרינלנד.
היא משמרת מאובנים מתקופת הנאוגן.
בתצורת קאפ קופנהגן, בשכבות חרסית וקוורץ, זוהו קטעים מיקרוסקופיים, באורך מיליוניות מילימטרים, של דנ"א מלפני שני מיליון שנה.
המקטעים מעידים על קיומה של טייגה בגרינלנד לפני כשני מיליון שנה, בה חיו מסטודונים ואיילים.
הקטעים נמצאו במשקעים שנשמרו בקפאת-עד.
תצורת קונגלומרט אילת היא תצורה גאולוגית מסוף עידן העל של הפרקמבריון, המורכבת מקונגלומרט של חלוקי סלעים וולקניים, פלוטונים וסלעים מותמרים המופיע בגוש אילת (חבורת אילת-נביעות) שהיא חבורת הסלעים מהתקופה העתיקה ביותר הנחשפת בישראל (הכוללת את סלעי התשתית הפרקמברית, סלעים שהותמרו מסלעים אלו, ובמקרה של הקונגלומרט - הורבדו משברי סלעים אלו).
גיל קונגלומרט אילת קדום ל-585 מיליון שנה כי הוא חדור על ידי דייקים ריוליטיים שגיל אחד מהם תוארך למועד זה.
הקונגלומרט הוא תוצאה של זרימת גרופת גסה (Cohesive Debris Flow).
מרבית הקונגלומרט נגדע על ידי תהליך הגידוע שיצר מישור גידוע (פנפליין) שסחף את סלעי התשתית, ולכן הוא מופיע במה שהיה באותה תקופה שקעים ואזורים נמוכים.
כיום נשחף בגדת נחל שלמה ליד העיר אילת כשהסלעים המרכיבים אותו מצויים, בין השאר, בהר שלמה ובהר אסא.
הקונגלומרט מופיע גם בירדן (קונגלומרט סרמוג') ובמצרים (קונגלומרט חמאמאת).
הסלעים המרכיבים את הקונגלומרט הם הסלעים הפרקמבריים של הגוש הגאולוגי של אילת שנשברו והורבדו יחד כקונגלורמט.
שברי הסלעים הם זוויתיים, גדולים וגסים ברובם.
שברי סלעים מותמרים דוגמת גנייס רודד ומיגמטיט רודד (סלע המורכב מרצועות של צפחה וגרניט).
שברי סלעים פלוטוניים דוגמת גרניט אילת, גרניט עמרם, גרניט יהושפט.
העובדה שמוצאים סלעים מסוג זה מלמדת כי תהליך הגידוע שסחף את סלעי התשתית היה בעיצומו כאשר נוצר הקונגלומרט.
החלוקים מלוכדים במטרקיס של ארקוזה, טוף, זכוכית מגמטית וחומרים געשיים אחרים.
"תצעק את זה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי נאור אורמיה.
הוא יצא לאור ב-4 בנובמבר 2013, על ידי חברת התקליטים יוניסל, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
נכתב והולחן על ידי אורמיה, והופק על ידי עמית בלייז ושרון גל.
ל"תצעק את זה" לא הופק וידאו קליפ רשמי, אם-כי ביום צאת השיר הועלה קטע אודיו רשמי שלו בערוץ היוטיוב של הזמר.
נכון למאי 2023 עומד מונה הצפיות של הסרטון על כ-73 אלף צפיות.
ב-7 בנובמבר 2013 נכנס למצעד הפזמונים העבריים השבועי של המדיה פורסט, "המוביל הארצי", במקום השלישי.
בשבוע לאחר מכן עלה למקום השני – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
לבסוף, ב-28 בנובמבר, יצא מהדירוג לאחר שלושה שבועות צעידה רצופה.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם4 בנובמבר 2013הזרמת מוזיקההפיל
"תצלום ישן" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית.
את השיר הוציאה בשנת 1983 לאור חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השביעית באלבום האולפן ה-17 של הזמרת, אולי עוד פעם.
"תצלום ישן" נכתב והולחן על ידי אהוד מנור והנרי בראטר, שגם הפיק אותו.
עלילת השיר מספרת על חיי הילדות של אילנית.
בגיל חמש עברה משפחתה לברזיל לעיר סאו פאולו.
לאורך הבתים היא מספרת על משפחתה, ובפעם הראשונה היא משתמשת בשמה הפרטי חנה.
"תצלום ישן" זכה להצלחה גבוהה במצעד של רשת ג', כשבשיאו דורג במקום השלישי.
במצעד סוף השנה של התחנה הגיע למקום ה-28. כמו כן, גם במצעד השבועי של גלי צה"ל דורג במקום השלישי.
ב-8 במרץ 1994 מעל ל-300 אנשים באזור דרום מערב מישיגן שבארצות הברית דיווחו שצפו בעצמים מעופפים בלתי מזוהים בשמים.
הדיווחים הגיעו מ-42 מחוזות שונים במישיגן, כולל במוסקגון, אוטווה, ואלגאן.
עדי הראייה תיארו את העב"מים כאורות מהבהבים שדומים לאורות חג המולד, וציינו שחלקם היו מורכבים מחמישה או שישה עצמים בעלי צורה גלילית או מעגלית, עם אורות כחולים, אדומים, לבנים וירוקים.
על פי הדיווחים של עדי הראייה, העב"מים ביצעו תנועות חדות ופתאומיות שלא תאמו את יכולות מטוסים קונבנציונליים.
חלק מעדי הראייה כללו גם שוטרים.
ב-11 במרץ המשרד המקומי של שירות מזג האוויר הלאומי אימת כי היה זיהוי במכ"ם ב-8 במרץ של עצמים מרובים שנעו במהירות בשמים באותו הלילה.
מטאורולוג של שירות מזג האוויר הלאומי שהוצב במוסקגון באותו הלילה ציין שהעצמים נעו במהירויות גבוהות ובאופן שנראה מתואם.
האירוע דווח בהרחבה בתקשורת, כולל בעיתון שיקגו טריביון בו דיווח כי מעל ל-300 עדי ראייה ב-42 מהמחוזות של מישיגן צפו בעב"מים באותו הלילה.
בשנת 2022 האירוע נבחן מחדש בפרק בסדרה של נטפליקס "תעלומות בלתי פתורות" בו נחקרו דיווחי עדי הראייה, נתוני המכ"ם והספקולציות המתמשכות סביב האירוע.
תצפיות הכטב"מים הבלתי מזוהים בצפון-מזרח ארצות הברית החלו באמצע נובמבר 2024, כאשר החלו להתקבל דיווחים רבים על כטב"מים גדולים בלתי מזוהים במספר מחוזות בניו ג'רזי.
בהמשך החלו להתקבל גם דיווחים רבים על תצפיות של כטב"מים בלתי מזוהים בניו יורק, בפנסילבניה ובמדינות סמוכות אחרות.
התצפיות הרבות עוררו עניין רב וכמו גם חששות רבים בקרב תושבי אזור צפון-מזרח ארצות הברית.
התצפיות התרחשו בעיקר בשעות הלילה, ולעיתים רבות נצפו קבוצות של כטב"מים אשר תוארו כגדולים.
העובדה שרבים מאותם הכטבמ"ים נצפו בקרבת אזורי מגורים ותשתיות חיוניות עוררה חששות בקרב תושבים רבים לגבי איומים פוטנציאליים לביטחון הציבור.
בעוד שחלק מאותן התצפיות זוהו בהמשך ככלי טיס מאוישים או בלתי מאוישים חוקיים, מספר לא מבוטל של כטב"מים נותרו בלתי מוסברים, והדבר הוביל לספקולציות שונות.
בתגובה למספר ההולך וגדל של הדיווחים ה-FBI, המחלקה לביטחון המולדת וסוכנויות אכיפת החוק של מדינות שונות החלו לחקור את התצפיות השונות.
משרד ההגנה האמריקני אישר בהמשך שפעילות של כטב"מים התקיימה גם במרחב האווירי אשר מעל לבסיסים צבאיים אמריקנים שונים.
משרד ההגנה האמריקני הודה גם שהם אינם יודעים עדיין מי אחראי להפעלה של אותם הכטב"מים ומה מטרתם.
המחלקה לביטחון המולדת הודתה בהמשך שחלק ניכר מהתצפיות היו של כטב"מים אמיתיים, ותצפיות אחרות היו של מטוסים או כוכבים שזוהו בטעות ככטב"מים.
הפעילות המתמשכת של הכטב"מים גרמה בהמשך לשיבוש הפעילות בשדות תעופה אזרחיים ובשדות תעופה צבאיים שונים.
ב-16 בדצמבר 2024 הנשיא הנבחר דונלד טראמפ התייחס לתופעה בראיון לתקשורת בו הוא ציין שצבא ארצות הברית יודע בדיוק מי אחראי לאותם הכטב"מים אך בחר להסתיר את המידע הזה מהציבור "מסיבה כלשהי".
בנוסף, הוא דחה את הרעיון שהכטב"מים הופעלו על ידי גורמים זרים עוינים, ובמקום זאת רמז ש"משהו מוזר" עשוי לעמוד מאחורי התופעה.
תצורת מישאש היא תצורה גאולוגית מתקופת הקרטיקון העליון ששייכת לחבורת הר הצופים.
בתצורה הזו קיימים סלעים שאינם מצויים בתצורות אחרות בארץ ישראל ובכלל ובתוכם שכבת צור בעובי עשרות מטרים וכן פוספוריט.
השכבה נמצאת מעל סלעי הקירטון של תצורת מנוחה ומתחת לחוואר של תצורת ע'רב.
מכיוון שכך, לעיתים גובלת תצורת מישאש בתצורת חתרורים שמחליפה את תצורות ע'רב וטקייה.
תצורת מישאש היא תצורה גאולוגית מהקמפן העליון (קרטיקון עליון, כ-70–66 מיליון שנה לפני זמננו), המופיעה בעיקר בנגב הדרומי ובמרכז ישראל, כחלק מחבורת הר הצופים.
היא נוצרה בסביבה של ים רדוד עם פרודוקטיביות גבוהה, מושפעת מעלייה (upwelling) שהעשירה את המים בחומרי הזנה.
הליתולוגיה של התצורה מגוונת, כתוצאה משינויים בסביבת ההשקעה, רמות חמצן נמוכות, פעילות טקטונית של הקשת הסורית ותהליכים דיאגנטיים.
התצורה, שהוגדרה לראשונה על ידי שו (1947), קורלטיבית לתצורת דואוו במצרים ולתצורות עַמָּן ורֻסַייפָה בירדן.
תצורת מישאש מחולקת לשני פרטים עיקריים: פרט הצור התחתון ופרט הפוספוריט העליון, כאשר כל אחד כולל יחידות משנה בעלות מאפיינים ליתולוגיים ייחודיים.
עובי התצורה משתנה מאוד – בין 20 ל-80 מטר בסינקלינות, ועד לגידוע מוחלט באנטיקלינות, בהשפעת מבנים טקטוניים סינדפוזיציונליים שנוצרו בזמן ההשקעה.
פרט הצור התחתון כולל שתי יחידות עיקריות.
הראשונה היא יחידת הצור החום והפורצלניט, המכילה צור עבות וכהה ופורצלניט.
הצור בולט בנוף כשכבות קשות, והפורצלניט מכיל אופאל ומשקעים אורגניים.
היחידה השנייה היא יחידת הצור המפורר, המאופיינת בצור שבור ומרוסק, המשקף תהליכים טקטוניים או דיאגנטיים.
פרט הפוספוריט העליון כולל שלוש יחידות משנה.
יחידת הקרבונט הפוספטי מורכבת משכבות דקות (עד 1 ס"מ) של פוספוריט ראשוני (לא פלטי), החלופיות עם חוואר וגיר, ועשירות בתחמוצת זרחן (P₂O₅), מה שהופך אותן למקור לכריית פוספטים.
יחידת הפורצלניט מכילה פורצלניט דומה לזה שבפרט הצור, עם תכולה אורגנית גבוהה.
יחידת הפוספוריט כוללת שכבות מרוכזות של פוספוריט, לצד גיר נודולרי וקרבונטים עשירים בחומר אורגני.
באזורים קרובים למבנים טקטוניים, הפוספוריטים מרוכזים ומעובים, בעוד שבסינקלינות הם עבים יותר ועשירים בקרבונטים ובמאובני בולימינידים.
הסלעים הדומיננטיים בתצורת מישאש כוללים צור, פוספוריט, קרבונטים עשירים באורגני, גיר נודולרי, חוואר וחרסיות פוספטיות.
הצור, השולט בפרט התחתון, נוצר בסביבה עשירה בסיליקה, כתוצאה מבליית סלעים קריסטליניים ביבשת סמוכה.
הפוספוריטים בפרט העליון נוצרו בתנאי דיסאוקסיה (חמצן נמוך), עם תכולת חומר אורגני גבוהה (עד 25% TOC) ומינרלים כמו מונטמורילוניט עשיר בברזל.
השונות הפציאלית בתצורה תלויה במיקום טקטוני: באנטיקלינות, הפרט הפוספטי דק ועשיר בפוספוריט, ואילו בסינקלינות הוא עב יותר ועשיר בקרבונטים.
תהליכים דיאגנטיים כוללים סיליקיפיקציה מוקדמת, ששימרה מאובנים מיקרוסקופיים כמו דיאטומות (Melosira campaniensis, Trinacria negeviensis), והיווצרות פוספוריטים עם מבנים מיקרוביאליים (כמוסות פרוקריוטיות) שנוצרו במהלך התפרקות אורגנית.
מבנים סיסמיים, כמו "מבנים ליניאריים הומוגניים" בצור, מעידים על זעזועים טקטוניים בזמן ההשקעה.
הצור הקשה יוצר דרגשים כהים ובולטים, המכונים "הרי שולחן", בעוד הקירטון הרך יוצר מדרונות מתפוררים.
הפוספוריטים מהווים מקור תעשייתי לפוספטים, הנכרים במפעלים כמו צין ואורון.
הליתולוגיה של תצורת מישאש משקפת סביבה ימית דינמית עם פרודוקטיביות גבוהה, שינויי רמת ים ופעילות טקטונית.
היא תורמת להבנת אירועי אנוקסיה בקרטיקון העליון, ובהתאם למחקרים כמו אלו של סודרי ואחרים (1985), מדגישה את הקשר בין הליתולוגיה להיווצרות פוספוריטים כלכליים.
במערכת המשפט, תקדים הוא פסק דין שבתי משפט חייבים לפסוק לפיו כאשר מובאת להחלטתם סוגיה דומה לזו שבגינה נפסק התקדים.
העיקרון לפיו על בתי משפט לדבוק בתקדימים נקרא עֶקרון התקדים המחייב, או בלועזית stare decisis, ביטוי לטיני שמשמעותו המילולית "לעמוד מאחורי דברים שהוחלטו".
לתקדים חשיבות רבה בעיצוב הנורמות המשפטיות, משום שהוא מקנה תוכן לאמירות הכלליות שבחוק ובחקיקת המשנה.
חשיבות מיוחדת נודעת לתקדים במשפט המקובל, שבו התקדים יוצר את הנורמה, ולא רק מקנה לה תוכן, עקב היעדרו של חוק סטטוטורי, כזה שאושר בפרלמנט.
מקובל להבחין בין שני סוגים של תקדימים:
תקדים אנכי – החלטה של בית משפט גבוה מחייבת את בתי המשפט הנמוכים לו.
תקדים אופקי – החלטה של בית משפט מסוים מחייבת או מנחה את בתי המשפט באותה הדרגה ומתחתיה.
מקורה של שיטת התקדים הוא באנגליה, ובשיטת המשפט המקובל.
שופט אנגלי הרוצה לדעת את הדין החל על שאלה מסוימת יחפש אותו בראש ובראשונה בדברי קודמיו, ולאחר מכן בדבר חקיקה של הפרלמנט.
לעומת זאת, בארצות המשפט הקונטיננטלי (במיוחד מדינות אירופה) עיקרון זה נהוג במידה פחותה.
ארצות אלו נוהגות לחוקק קובצי חוקים ארוכים ומפורטים, (בתהליך המכונה "קודיפיקציה") שהם האמורים לספק את המקור הראשוני לחיפוש הדין החל בכל שאלה משפטית.
חיסרון עיקרי של שיטת התקדים המחייב נעוץ בקושי לשנותו עם שינוי העתים ובחשש מפני הנצחת טעויות שיפוטיות.
תקדים עלול להתברר כבעייתי בהגיעו למבחן המעשה או כתוצאה משינויים בחברה.
עלולות לחלוף שנים רבות עד להגיעו של מקרה דומה לבית המשפט של הדרגה הגבוהה בהיררכיה השיפוטית (המוסמך לשנות ולקבוע תקדים מחייב), ובדרך זו לא אחת הטעות מונצחת במשך שנים רבות כשהערכאות הנמוכות מחויבות לפסוק על פי התקדים השגוי.
בנוסף, בישראל לרוב בית המשפט העליון אינו סוטה מתקדימיו בנקל, וזאת לצורך יצירת יציבות וודאות משפטית, וכן על מנת שלא לעקר מתוכן את שיטת התקדים המחייב בעצמה.
לאמיתו של דבר, טכניקה זו משמשת גם את בית המשפט העליון גם על מנת להימנע מהצורך לסטות מתקדימיו.
הקושי בזיהוי התקדים המחייב (הלכת הפסק)
אחד הקשיים עמם מתמודדים בתי המשפט נוגע לפרשנות פסקי הדין של בית המשפט העליון (יוצר התקדים המחייב).
לעיתים קושי הניצב בפני בית המשפט העליון בעצמו בהליכים מאוחרים לפסיקת התקדים.
קושי זה נוגע לאיתור וחילוץ הלכת הפסק, המכונה בלטינית ratio decidendi, ובעגה "רציו", מבין שלל אמרות אגב (obiter dictum) אשר לא אחת פזורות בין שיטי פסק הדין.
כפועל יוצא מתחולתן רחבת ההיקף של הלכותיו של בית המשפט העליון, בפרשה שנדונה בין צדדים מוגדרים, על פרשות מאוחרות בין צדדים אחרים, זרים להתדיינות המקורית במסגרתה נפסקה ההלכה המחייבת, נדרש להתחקות אחר הלכת הפסק שרק היא מחייבת כהלכה פסוקה של הערכאה העליונה במדינה.
לאמרות אגב אין משמעות אופרטיבית על הצדדים להליך במסגרתו נאמרו, וממילא אין הצדקה להחילם על צדדים זרים להתדיינות המקורית (השוו התנאים לגיבוש השתק פלוגתא).
קושי זה מתעצם כאשר בית המשפט העליון מרבה בסקירה משפטית ונימוקים שאינם מאפשרים לדעת בוודאות מהו עיקר הפסק.
ועוד יותר מכך, כאשר מסקנת פסק הדין היא דחיית העתירה או הערעור.
קשיים ניכרים עולים מפסקי דין שניתנו אף שהוברר כי למצער בכל הנוגע לנסיבות אותם מקרים – תחולתם תאורטית בלבד.
על אף האמור, נשמעו קולות הסבורים כי לא נותר הרבה מההבחנה בין רציו ובין אוביטר, וכי עקב היטשטשות התחומים, יקשה להתבסס רק על חלק אחד של פסק הדין ולהתעלם מחלקים אחרים.
אך לא אחת בית המשפט העליון חוזר על ההבחנה החשובה ביניהם.
ההבחנה באה לידי ביטוי מובהק במסגרת בקשות לקיום דיון נוסף בפסקי דין של בית המשפט העליון, שתנאי מקדמי לקיומו הוא קיומה של הלכה מפורשת (חדשה או קשה) שנפסקה במסגרת פסק הדין המקורי.
עקרון התקדים המחייב על פי החוק
המשפט בישראל, אשר מבחינה היסטורית רבה בו ההשפעה של המשפט המקובל, מכיר גם הוא בחשיבותו של התקדים.
סעיף 20 לחוק יסוד: השפיטה, קובע את עקרון התקדים המחייב, באומרו:
פסקי הדין מהווים לפיכך דרך שלישית (בנוסף לחקיקה ראשית וחקיקת משנה), לעיצוב החוק – חקיקה שיפוטית.
בנוגע לבתי הדין הרבניים, ישנו דיון בנוגע לתוקף המחייב של הלכות משפטיות שמוציאים תחת ידם.
הדיון מגולם בפסק דין יוסף נ' יוסף, מחד, יש לקבל את פסק הדיינים על פי המצווה לשמוע בקול חכמי התורה שבכל דור ודור.
מאידך, קשה לקבל הלכות אלה כהלכות מחייבות כיוון שלמרות שהן נאמנות למסורת היהודית, לרוב אין אזכור או התייחסות למשפט המדינה.
פסקי דין של בית משפט אינם מחייבים בתי משפט באותה דרגה, כלומר הם אינם בגדר תקדים מחייב, אך פעמים רבות ניתן להביאם כסיוע לטענה המועלית בפני בית המשפט.
הלכת התקדים המחייב נשמרת יותר בבית המשפט המחוזי, ובית המשפט העליון שאיננו כפוף לתקדימים של עצמו, עדיין רואה בה חשיבות רבה ליציבות מערכת השפיטה.
פסקי דין חשובים של הערכאות השונות מתפרסמים בקבצים מיוחדים לכך, כדי שניתן יהיה למצוא את התקדים המחייב בנקודה מסוימת.
פסקי הדין של בית המשפט העליון מכונים "פ"ד" או "פד"י", ושל בתי המשפט המחוזיים "פ"מ" (פסקים מחוזיים).
כיום קיימים מאגרי מידע משפטיים, שבהם ניתן למצוא גם פסיקה שאינה מפורסמת בספרים אלו, וכן לחפש באמצעות מנועי חיפוש ממוחשבים (באתרי אינטרנט משפטיים הפתוחים למנויים), דבר המקל מאוד על מציאת התקדים הרלוונטי בסוגיה מסוימת על פי מילות מפתח.
אתר הרשות השופטת מפרסם אף הוא פסקי דין שוטפים (החל משנת 2000), אך אין בו פסקי דין ישנים.
על אף ששיטת המשפט הישראלית מושפעת מאוד משיטת המשפט האנגלית, בשנת 1968 החלו צעדים ליצירת קובץ דיני ממונות, ברוח הקודיפיקציה הקונטיננטלית, מהלך שיביא להפחתת חשיבות התקדים בשיטת המשפט בישראל, וירחיק אותה מן המסורת של המשפט המקובל.
חקיקה זו היא אך בשלב מקדמי ורחוקה מהשלמה.
במשפט העברי, ישבה בבית המקדש הסנהדרין הגדולה, סנהדרין של 71 דיינים, אשר הייתה מקבלת אליה את כל המקרים שבהם בתי הדין האזוריים לא הצליחו להגיע להכרעה (במערכת המשפט העברי הקדום לא היה ערעור).
ההכרעה של בית משפט זה חייבה את כולם – דיין שהיה ממשיך להורות הלכה כנגד פסיקת הסנהדרין הגדולה היה מוכרז כ"זקן ממרא", כלומר אדם שלא מוכן לקבל את הכרעת הסנהדרין.
כיום, כאשר לא קיימת סנהדרין, בית דין בערכאה ראשונה אינו מחויב לפסיקת ערכאה גבוהה כלשהי.
במשפט העברי הכלל המנחה הוא הכלל "הלכתא כבתראי" על פיו ההלכה היא כפי שנפסקה על ידי הדורות האחרונים.
לפיכך מן הצד האחד, אכן לתקדים יש אופי מחייב, אך מן הצד השני כאשר ההלכה הפסוקה איננה ישרה על פי הפוסק הוא רשאי לסטות ממנה וליצור תקדים חדש.
בפילוסופיה, בוחנים את הגיונו של התקדים הן בשיטות המשפט השונות, אך גם כמבנה טיעון הרווח בהקשרים אחרים.
כך, למשל, ניתן לחשוב על הבירוקרט המשיב "מעולם לא עשינו את זה באופן הזה", או הורה המשיב לילדו כי "כך עשו לי כשהייתי בגילך".
התקדים מהווה אתגר פילוסופי, שכן חרף היותו שיטת הנמקה שימושית, קשה להלום את ההיגיון שבשימוש בו.
מהבחינה הלוגית, קשה לראות כיצד העובדה שבעבר פועל X ביצע פעולה Y, מבססת יחס של הצדקה כלפי פעולה זו בהווה.
תצפית משתתפת (Participant Observation) היא שיטת מחקר הנהוגה במדעי החברה, בעיקר במחקרים איכותניים בתחומי לימוד כגון אנתרופולוגיה וסוציולוגיה, בה החוקר נוכח לתקופה ארוכה בשדה המחקר, תוך התקרבות לדרך החיים של הקבוצה נחקרת.
מטרתו של החוקר המבצע תצפית משתתפת היא להתקרב ככל הניתן לחברה הנחקרת על מנת לאסוף נתונים רבים ומגוונים אודותיה ולתארה בצורה שיטתית והוליסטית להקיף כמה שיותר תחומים: כלכלה, פוליטיקה, סגנון מגורים, דפוסי משפחה ונישואים וכו'.
בניגוד לתצפית רגילה, בתצפית משתתפת החוקר מתנסה בחוויותיה של הקבוצה אותה הוא חוקר.
מטרת השיטה היא להשיג היכרות קרובה ואינטימיות עם קבוצה מסוימת ומנהגיה.
התפיסה שעומדת מאחורי התצפית המשתתפת מבקשת למנוע, עד כמה שניתן, את ההפרדה בין החוקר לקבוצה הנחקרת.
לאפשר לחוקר להתקרב כמה שאפשר למושאי המחקר.
תצפית משתתפת מאפשרת הכרות עם ההתנהגות בקונטקסטים שונים וב-"זמן אמת" תוך פיצוח הקודים התרבותיים של הנחקרים, בדיקה מעמיקה של התנהגותם, הכרות לעומק עם השדה וכו'.
שיטת התצפית המשתתפת מסייעת לחוקר לגלות כיצד פרטים בחברה מסוימת מתנהגים בחיי היום יום, בסביבתם הטבעית, ללא הסכנה שהם ישנו את התנהגותם השגרתית בשל נוכחותו של החוקר.
החוקר נדרש לשמור גם על מרחק תודעתי מסוים משאר חברי הקבוצה.
מרחק זה דרוש לו כדי לבצע את תצפיותיו, ולערוך את רשימותיו ביומן השדה.
בסוף התהליך נדרש החוקר להסיק את מסקנותיו המחקריות.
חסרונה הוא שמעורבות שכזאת בתוך הקבוצה עלולה להביא להזדהות ערכית ורגשית גבוהה מדי עם מושאי המחקר.
המתודולוגיה של תצפית משתתפת מאלצת את החוקר לתמרן בין תחושת השייכות לזרות לאורך כל זמן שהותו בשדה, יוצרת מתחים ומחדדת את השאלה האם החוקר הוא חלק או מחוץ מהחברה הנחקרת.
מתודולוגיה מחקרית זו דורשת מהחוקר לייצר לעצמו דרכים להפריד בין התצפית לבין ההשתתפות - להיות גם בפנים וגם בחוץ.
תצפית משתתפת, כמו גם כתיבת אתנוגרפיה, שואבת את מקורותיה משתי גישות, פוזיטיביסטית ופרשנית ותלויה בהקשר חברתי בו היא נערכת ובביוגרפיה של החוקר.
השפעתם של פרמטרים תרבותיים, פוליטיים וכלכליים על מפגש החוקר ותגובותיו למציאות אותה הוא פוגש בשדה משפיעים על עבודת השדה והפרשנות שהוא נותן לאירועים.
האנתרופולוגיה הרפלקסיבית (הפרשנית) מדגישה על כן את הרלוונטיות של הביוגרפיה של החוקר להבנת התהליך המחקרי.
האירועים בשדה המחקר שהחוקר מדווח עליהם בשדה נתפסים כמראה אשר דרכה ניתן ללמוד את שדה המחקר.
התצפיות והטקסט האתנוגרפי עצמו חייבים להיות מוסברים ומובנים מתוך התייחסות מפורשת לתהליכי עיבודם על ידי החוקר-צופה הנוטל חלק בתהליך.
תצפית משתתפת, ככלי להכרת השדה, כרוכה בתהליכים בינאישיים והתאור האתנוגרפי עצמו נוצר באמצעות העקבות שעבודת השדה משאירה בביוגרפיה של החוקר.
לפיכך תיאור השדה המוצג על ידי האתנוגרף צריך להיות מובן גם ככלי להתגברות על פרדוקסים וניכור הנובעים מתוך תהליך התצפית המשתתפת, כדרך של בנייה וניסוח - ולא רק גילוי - של "אחרות" הנחקרים ושל החוקר עצמו.
עצם ההשתתפות של החוקר בעולמות אלה היא לעיתים קרובות בעייתית ובמהלכה צריך החוקר להתנתק מתפיסות ודימויים הנוצרים, במידה רבה, באמצעות אותם מופעים ואותם מבצעים אשר החוקר מתכוון לחקור.
ישנם אתנוגרפים המתייחסים בכתביהם למספר קשיים המתקשרים לשימוש בשיטת התצפית המשתתפת.
אלו הם בעיקר קשיים פוליטיים, חברתיים, מוסריים ורגשיים הנוגעים מנוכחותו של החוקר בשדה ומהשימוש שהוא עושה בנוכחות זו לאיסוף מידע.
קבלת החוקר על ידי הנחקרים תלויה ברשתות החברתיות ובמערכת המושגים של הנחקרים, וישנו דגש על יכולתו של החוקר להכיר את עולמם.
ניתן לשלב בתצפית משתתפת כלי מחקר איכותיים נוספים כגון: ראיונות עומק, תצלומים, ניתוח טקסטים כתובים וכו'.
תצפית רחוב או אסטרונומיית מדרכה (מאנגלית: Sidewalk Astronomy) היא סוג של פעילות למען הציבור המתבצעת על ידי אסטרונומים חובבים, אשר מוציאים את הטלסקופים שלהם לרחובות העיר (מכאן שם הפעילות) או למקומות ציבוריים אחרים הומי אדם ומאפשרים לעוברי אורח להסתכל בעיקר על הירח וכוכבי הלכת, תוך כדי הסבר על האובייקט הנצפה.
תצפיות רחוב שונות מתצפיות אסטרונומיות רגילות של חובבים בכך שהן מתקיימות במקומות מוארים ועם קהל רב, במקום באתרים מרוחקים, לא מאוכלסים וחשוכים.
הסיבה לכך היא כי הדגש בתצפית רחוב הוא על מתן אפשרות לכמה שיותר אנשים להסתכל על השמיים דרך טלסקופ ללא תשלום, וכך להכיר להם את גרמי השמיים ואת עולם האסטרונומיה.
בדרך כלל מסתכלים על האובייקטים הבהירים ביותר, כמו הירח, כוכבי לכת וכוכבים כפולים, בגלל זיהום אור בערים ויישובים בהן מתקיימות התצפיות.
אבי תצפית הרחוב הוא ג'ון דובסון, שבשנת 1967 החליט להוציא טלסקופ בעל מעמד דובסוני שבנה בעצמו (וקרוי כיום גם על שמו) לאחד מרחובות עירו סן פרנסיסקו שבארצות הברית, והציע מבט דרך הטלסקופ לכל עובר אורח שחפץ בכך.
בשנת 1968 יסד יחד עם שני תלמידיו את אגודת "Sidewalk Astronomers", שמטרתה העיקרית עד היום היא לאפשר לאנשים בכל העולם לצפות באובייקטים שמימיים דרך טלסקופים תוך הסבר אסטרונומי על הנראה בעינית.
מאז שנות ה-60 התפתחה תופעת תצפיות הרחוב וכיום מתקיימות תצפיות כאלו בכל רחבי העולם, חלקן על ידי חברי סניפים של אגודת ה-"Sidewalk Astronomers" האמריקאית.
מה שהניע את ג'ון דובסון וממשיך להניע גם היום את אלו העורכים תצפיות רחוב היא השאיפה לחשוף אנשים רבים ככל הניתן לעולם המופלא של אסטרונומיה בכלל, ואסטרונומיה תצפיתית בפרט.
ג'ון דובסון ניסח את המוטו הזה באמירה מפורסמת שמהווה עד היום השראה לחובבי אסטרונומיה ברחבי העולם: "החשיבות של טלסקופ אינה נמדדת בכמה הוא גדול, או כמה טוב הוא בנוי.
היא נמדדת לפי כמה אנשים פחות בני-מזל ממך זכו לצפות דרכו".
תצפיות רחוב בישראל מתקיימות בתדירות גבוהה החל משנות ה-90, בעיקר על ידי האסטרונומים החובבים אריה בלומנצוויג ואסף ברוולד, לעיתים בחסות אוניברסיטת תל אביב או האגודה הישראלית לאסטרונומיה.
ב-10 ביולי 2008, ערב בו נראתה התקבצות בין שבתאי למאדים, התקיים אירוע תצפיות הרחוב הגדול ביותר אי-פעם בישראל, בחסות האגודה הישראלית לאסטרונומיה.
הופעלו תשעה מוקדי תצפית, ביניהם בארבעת המטרופולינים הגדולים בישראל - תל אביב, חיפה, ירושלים ובאר שבע, וכן במקומות נוספים - גבעת שמואל, מועצה אזורית גלבוע, ועוד.
גוף נוסף שעורך תצפיות רחוב בישראל הוא "הדובה הגדולה" - עמותה לאסטרונומיה תצפיתית מיסודם של שלמה בוסקילה ואורי בן-דוד.
העמותה מחזיקה מערך מרשים של טלסקופים ניידים ומדריכי אסטרונומיה מסורים לתחום, ועורכת מדי פעם תצפיות רחוב פתוחות לקהל הרחב באתרים שונים בארץ.
תצריב היא שיטת דפוס שקע שפותחה במאה ה-16.
תהליך יצירת התצריב מתחיל בציפוי לוח מתכת (בדרך כלל נחושת, פלדה או אבץ) בחומר העמיד בפני חומצה (לדוגמה: שעווה או אספלטום).
נחושת נחשבת למתכת המועדפת להכנת תצריב, משום שהיא נאכלת במידה שווה וקולטת היטב את הדימוי המבוקש, אך היא גם היקרה ביותר.
אבץ זול יותר, ובשל כך מועדף על ידי מתחילים, אך הוא דוחה סוגי דיו מסוימים ואינו נאכל במידה שווה כמו נחושת.
פלדה פופולרית בשימוש בקרב אמנים בני זמננו, אך גם היא נופלת באיכותה מן הנחושת למטרות אלו.
בעזרת סיכה חורטים על פלטת המתכת את הדימוי הרצוי; החריטה גורעת קווים ונקודות מהשעווה ופני המתכת נחשפים.
עם סיום החריטה, טובלים את פלטת המתכת באמבט חומצה, אשר מאכלת ושורפת את המתכת דרך החריצים החשופים.
דליפה של חומצה עלולה לגרום לשריפת שטח הפנים של המתכת, או להיווצרות שקעים וסדקים על גבי המשטח.
להפסקת תהליך האיכול של החומצה, מוציאים את פלטת המתכת ושוטפים אותה במים.
את חומר הציפוי המגן ממיסים בטרפנטין או ממס דומה.
מאחר שהטרפנטין שומני ויכול לפגוע בהדפסה מסירים אותו בספירט מתילי.
בסיום התהליך מתקבלת פלטת מתכת עליה חרוט הדימוי הרצוי.
טכניקת התצריב קנתה לה פופולריות בקרב אמנים, שהעדיפו אותה על פני התחריט בהיותה מהירה יותר וכן קלה יותר ללימוד על ידי כל אמן הבקיא בציור ורישום.
כבר בימי הביניים (וייתכן כי אף עוד קודם לכן) נעשה שימוש בטכניקה זאת על מנת לקשט כלי נשק, כוסות, צלחות ומגנים.
משערים כי הראשון שהשתמש בפלטות מתכת על מנת ליצור הדפסים היה האמן הגרמני איש אאוגסבורג, דניאל הופפר (1470–1536).
מקצת עבודות תצריב המיוחסות לו שמורות כיום במוזיאון הלאומי בנירנברג וכן במוזיאון ההיסטורי בברלין.
ז'אק קאלו (1592–1635), צרפתי בן מחוז לורן, פיתח את ה-échoppe – מחט מיוחדת בעלת קצה מעוגל, המאפשרת חריטת קווים בעובי משתנה, בדומה לתחריט.
בנוסף, שכלל קאלו את תהליך הצריבה על ידי הכנסת "עצירות", והפיכת הצריבה לתהליך רב-שלבי.
צריבה "קלה" בחומצה תעניק גון בהיר יותר לדימוי המבוקש- לעומת "צריבה עמוקה".
שכלול זה אפשר הכנסת מימד נוסף לתצריב-אור וצל.
כמו כן מיוחס לקאלו שיפורים מסוימים במשטח הצרוב- הוא ציפה את לוח המתכת בלכה, שיועדה במקור לציפוי כלי נגינה במקום בשעווה.
ממשיכו של קאלו היה הפריזאי אברהם פוס, אשר יצר את המדריך הראשון לעבודת תצריב, שתורגם לצרפתית, איטלקית והולנדית.
במאה ה-17 עשו אמנים ידועים דוגמת רמברנדט וג'ובאני בנדטו קסטיליונה שימוש בטכניקה זו.
כיום ניתן ליצור גם תצריב היפר-ריאליסטי של תצלום, באמצעות פולימרים הרגישים לאור.
הדאגה לאיכות הסביבה הביאה את האמנים לחפש חומרי יצירה שאינם רעילים: שימוש בדיו במקום בחומצה, ובשעוות רצפה במקום לכת אמנים לציפוי פלטת המתכת.
האומנים קית' הווארד ומארק זאפרון יצרו תצריב בעזרת פולימרים אקריליים, אשר אינם יוצרים גז רעיל בדומה לחומרים המסורתיים.
כמו כן נעשה שימוש תעשייתי בטכניקה זו על מנת לייצר התקנים מוליכים למחצה ורכיבי מעגל חשמלי.
תצפיתנות כלי רכב היא תחביב צילום כלי רכב מיוחדים, נדירים או משודרגים.
חלק גדול מהתצפיתנים מפרסמים את התמונות שצילמו בפורומי רכב ותצפיות.
התצפיתנות מוכרת בעיקר במערב אירופה ובארצות הברית אבל ניתן למצוא תצפיתנים בכל רחבי העולם.
בישראל יש קהילה מצומצמת של תצפיתני כלי רכב.
התצפיתנות אינה מפותחת היות שעל כבישי הארץ נעים בעיקר רכבים של ציי רכב ורכבים המיוצרים בסדרות גדולות ואחידות.
כמעט אין כלי הרכב אקזוטיים המעניינים תצפיתנים, כגון אלה מתוצרת פרארי, למבורגיני, מזראטי, לוטוס, הדגמים המיוחדים של מרצדס, ב.מ.וו, אאודי ופורשה.
גם כמות כלי הרכב העתיקים (בני למעלה מ-70) שולית.
תצפית על גבעת הפרגים הוא סרט אנימה יפני שיצא לקולנוע בשנת 2011. הסרט בוים על ידי גורו מיאזאקי, נכתב על ידי הייאו מיאזאקי וקייקו ניווה, והופק על ידי סטודיו ג'יבלי.
בשנת 2012 זכה הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר של השנה.
הסרט מתרחש בשנת 1964, כאשר האולימפיאדה נערכת בטוקיו.
אומי מאטסוזאקי, תלמידת תיכון בת 16, היא המבוגרת האחראית בביתה (אביה נהרג בזמן מלחמת קוריאה ואמה לומדת בארצות הברית).
היא נתקלת מספר פעמים בשון קזאמה, עיתונאי במערכת העיתון הבית-ספרית, והם מתחילים להתיידד.
לאחר דיון שנערך בנוגע להריסת בניין מטונף וישן שבו לומדים חברי מועדונים שונים, אומי מציעה לשון לשפץ את הבניין, ובכך למנוע את הריסתו.
אל הפרויקט השאפתני מתגייסים רבים מהתלמידים, וההתקדמות בו מדווחת בעיתון בית הספר.
אומי ושון מתחילים להתאהב זה בזו בזמן פרויקט שיפוץ הבניין, ויום אחד אומי מזמינה את שון ושירו למסיבה ביתית.
אומי עולה עם שון לקומה השנייה, שם היא מסבירה לו על משמעות הדגלים שהיא מניפה בכל בוקר, ומראה לו תמונה ישנה של אביה המת עם עוד שני חיילים.
שון מסתכל ארוכות על התמונה, וחוזר מהורהר אל ביתו.
שון מדבר עם אביו המאמץ ומגלה שאביה של אומי הוא אביו הביולוגי.
למחרת גילוי הסוד שון מתעלם מאומי, שמחכה לו לאחר סיום הלימודים.
שון מגלה לה שאביה ואביו הם אחד, ולכן הם לעולם לא יוכלו להיות יחד.
אומי שואלת את אמה לגבי שון, ואמה מספרת לה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אביה של אומי חזר עם תינוק נטוש שמשפחתו נהרגה בנגסאקי, אותו הם מסרו מאוחר יותר לזוג חבריהם שבנם מת.
אומי שואלת את אמה אם ייתכן שהתינוק היה ממזר של אביה, אך אמה של אומי עונה שהיא מעולם לא חשבה על כך.
אומי מספרת לאמה ששון דומה לאביה, ובוכה בזרועותיה.
פרויקט שיפוץ הבניין הושלם, אך בכל זאת רוצים להרוס אותו.
אומי נוסעת ביחד עם שון ושירו לטוקיו, שם הם ממתינים שעות רבות עד שהם נפגשים עם מנהל התאגיד שרוצה להרוס את המבנה.
אומי מצליחה לשכנע אותו לבוא ולהסתכל על הבניין המשופץ, ובחזרה לביתם אומי אומרת לשון שהיא אוהבת אותו.
שון עונה לה שהוא אוהב אותה גם, בעוד אומי עולה על רכבת.
למחרת ראש התאגיד מגיע לראות את הבניין ומאשר את ביטול הריסתו.
אביו המאמץ של שון מוסר לו שהוא צריך להגיע מיד לנמל, משום שיש על אחת הספינות אדם שיכול לספק לו תשובות.
האיש הוא ידיד משותף של אביה הביולוגי של אומי ואביו המאמץ של שון שמסביר לאומי ושון את כל סיפור הרקע בסופו השניים מבינים שהם לא אחים ולכן יוכלו להיות ביחד.
אומי מאטסוזאקי - תלמידת תיכון בת 16, רצינית וחרוצה, ומצטרפת למערכת העיתון.
מאוהבת בשון, אך בעקבות מסקנה מוטעית של שון שאביו הוא גם אביה של אומי, הם לא יכולים להיות זוג.
לקראת סוף הסרט הוא ואומי נפגשים עם החייל השלישי שבתמונה, שמספר להם שאביו האמיתי היה החבר הטוב של אבא של אומי שנהרג גם הוא.
בסוף הסרט ישנם סימנים שמרמזים על כך ששון ואומי יחזרו להיות ביחד.
שון קזאמה - עיתונאי צעיר וביישן, בגיל של אומי.
מתברר לו באמצע הסרט שהוריו שמגדלים אותו, הם בכלל הוריו המאמצים, והוא מנסה לחפש את אבא שלו.
הוא מגיע למסקנה מוטעית שאביו הוא האבא של אומי והקשר ביניהם כמעט ומתנתק, אך לקראת סוף הסרט הוא ואומי נפגשים עם החבר השלישי בתמונה, שמספר להם שאביו האמיתי של שון, היה החבר הטוב של אבא של אומי שנהרג גם הוא.
סורה מאטסוזאקי - אחותה הקטנה של אומי.
באה למערכת העיתון עם אומי כדי לבקש חתימה משון, מכירה שם את שירו ומתאהבת בו.
שירו - עורך את העיתון עם שון.
ככל הנראה מפתח קשר רומנטי עם סורה.
חנה מאטסוזאקי - סבתה של אומי ואחיה.
גב' מאטסוזאקי - אמה של אומי ואחיה.
באתר IMDb קיבל הסרט ציון של 7.4/10 המתבסס על 136 ביקורות, באתר Rotten Tomatoes זכה הסרט בציון של 87% על סמך 87 ביקורות וב-Metacritic קיבל הסרט ציון של 71% המתבסס על 20 חוות דעת, מה שמעיד על ביקורות חיוביות לרוב.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט נתן לסרט ציון של 2.5/4 וטען שלדעתו הסרט מאכזב, שהדמויות בו לא מורכבות מספיק ושהוא לא היה מרגש במיוחד.
בסקירת כל סרטי סטודיו ג'יבלי באתר עין הדג ציינה נעמה רק שהחיים של שתי הדמויות בסרט היו יכולים להניב סיפור דרמטי וקורע לב אך שהסרט לא כזה, ומכיל סיפור צנוע במידותיו אך עדיין שובה לב ומתוק מאוד.
תקבולת מוצלבת או תקבולת מצטלבת או תקבולת כיאסטית הוא אמצעי ספרותי, בו שתי שורות העומדות זו אחר זו, הן בעלות הרכב מילים זהה אך הן עומדות בסדר הפוך.
באופן כזה, המילה הראשונה בשורה הראשונה והמילה האחרונה בשורה השנייה מקבילות זאת לזאת, וכן הלאה.
תקבולת מצטלבת יכולה ליצור ניגוד חזק או יחס של מידה כנגד מידה בין צלעות המשפט.
יש הרואים את המבנה של תקבולת זו כמבנה קונצנטרי (מעגלי) שכן מבנה זה יוצר הנגדה בין מרכזו לקצוות שלו.
תקבולת מוצלבת איננה בהכרח תקבולת נרדפת (כפל הרעיון באמצעות מילים שונות).
תקבולת מעין זו בטקסטים ספרותיים או פואטיים, מבחינה עלילתית גרידא או מבחינה לשונית או משמעותית, מתקראת בדרך כלל מבנה כיאסטי.
בספר בראשית (סדר המילים המקבילות הפוך בשתי הצלעות): .
בעלילות בעל וענת ("הדו" הוא מכינויי האל בעל): .
תצפיתן או צופה הוא אדם שתפקידו לזהות סכנות בראייה, ולהעביר התרעה ראשונית בדבר הסכנה שנצפתה.
משימתו של התצפיתן כרוכה בזיהוי של הסימנים לסכנה מסוימת או כמה סכנות אפשריות שהוגדרו מראש.
זיהוי הסימנים לסכנה לא בהכרח מעיד על קיומה, אך מאפשר לנקוט אמצעי זהירות באופן מיידי ולהמשיך לנטר עד לוודאות.
בעבר, היו תצפיתנים האמצעי היחיד להתרעה מפני סכנות, ומגוון הסכנות עליהן יכלו תצפיתנים להתריע היה מוגבל.
כיום מוחלפים תצפיתנים במערכות התרעה הכוללות רכיבים מכניים.
שימושים קדומים ביותר בתצפיתנים היו להתראה על גורמים מתקרבים העלולים להוות סכנה - למשל לשער העיר, על מנת לאפשר סגירתו בפני אויב או שודדים.
שימוש נוסף נעשה על אוניות, להתרעה על מכשולים כשרטון, קרחון או אוניות אחרות במסלול התנגשות, וכן על אוניות עוינות, אוניות שודדי ים ובמלחמות המודרניות גם על צוללות.
השימוש בתצפיתנים על אוניות ממשיך גם ב.
שימושים מודרניים יותר כוללים זיהוי של שריפות יער, זיהוי הגעת רכבות בעת ביצוע עבודות על מסילת רכבת פעילה.
שימוש נוסף נעשה על ידי המשטרה, לזיהוי פעילות פלילית.
גם פושעים, מצדם, עשויים להשתמש בתצפיתנים בעת ביצוע פשע להתראה בפני הגעת זרים או משטרה למקום הפשע (דבר שמבחינתם מהווה סכנה).
תצפיתנות כלי טיס היא פעילות פנאי הכוללת תצפית, צילום ורישום מספרי זנב של כלי טיס, ביניהם מטוסים, דאונים, כדורים פורחים, ספינות אוויר, מסוקים וכלי טיס זעירים.
חובבי תעופה נהגו לצפות במטוסים וכלי טיס אחרים מאז שהם הומצאו.
תצפיתנות כלי טיס התמסדה כתחביב לקראת סוף המאה ה-20.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן, בתקופת המלחמה הקרה, היו מדינות שעודדו את אזרחיהן לבצע תצפיות על כלי טיס במסגרת הגנה אזרחית, מטעמי ביטחון הציבור.
בבריטניה פעל גוף תצפיתני כלי טיס אזרחי בשם "חיל התצפיתנים המלכותי" משנת 1925 עד 1995. הגוף פרסם כתב עת ובו מונחים מקצועיים הקשורים לכלי טיס, המשמשים תצפיתני כלי טיס גם בימינו.
התפתחות הטכנולוגיה ומשאבים גלובליים פתחו דרך לשיטות תצפית מתקדמות, ביניהם השימוש במכשירי קשר ובמצלמות דיגיטליות משוכללות.
באינטרנט נפתחו אתרים דוגמת FlightAware, המאפשרים לתצפיתנים לעקוב ולאתר מטוסים ספציפיים מרחבי העולם.
אתרי אינטרנט נוספים, כגון Airliners.net, מאפשרים לתצפיתנים להעלות לאתר תמונות של מטוסים ולצפות בתמונות של אחרים.
תצפיתני כלי טיס בדרך כלל מזהים מספר תכונות האופייניות לכלי טיס שונים, ביניהן התכונות הבאות:
מנועים: כמה מנועים יש לכלי הטיס, מה הם סוגי המנועים והיכן הם ממוקמים
מספר שובלי העשן שכלי הטיס מייצר
האם זהו מטוס דו-כנפי או סוג אחר של כלי טיס
מיקום הכנפיים ביחס לגוף המטוס והמידה שבה הם מוסטים לאחור
מאפייני ההמראה והנחיתה של כלי הטיס
ציוד מיוחד המותקן על גוף כלי הטיס.
יחדיו תכונות אלה מאפשרות זיהוי של כלי טיס.
תצפיתנים מנוסים מכירים את המטוסים הנמצאים בנמלי תעופה שונים ואת דפוסי הטיס שלהם.
רוב המטוסים משדרים אותות מכ"ם וכן משדרים נתוני מיקום למערכת ניווט לוויינית.
ישנם תצפיתנים הנעזרים בתוכנת מחשב הקולטת את התשדורות הללו ומציגה את מיקום כלי הטיס השונים בזמן אמת.
התצפיתנים רושמים בדפי מעקב את דגם המטוס וכן סימנים מיוחדים כמו דגל המדינה, סמליל חברת התעופה או רונדל.
בנוסף לתצפיות, ישנם תצפיתנים המקשיבים לרשת הקשר של פקחי הטיסה ונמצאים בקשר עם תצפיתנים אחרים המסייעים להם לזהות את כלי הטיס.
תצפיתנים נלהבים יהיו מוכנים לנסוע מרחק רב על מנת לבקר בנמלי תעופה שונים, לראות מטוסים יוצא דופן, או לצפות מקרוב במטוסים שיצאו מכלל שימוש.
לרוב הם ישתדלו להגיע למופעים אוויריים ולאירועים מיוחדים שבהם ניתן לסייר בנמלי תעופה ובבסיסי חיל אוויר ברחבי העולם, הסגורים בדרך כלל לקהל הרחב.
בעבר יצאו לאור חוברות ובהן רשימת כלי טיס לשימוש התצפיתנים, שהיו מסמנים בהן את כלי הטיס שהם איתרו.
מאז התפתחות האינטרנט המעקב נעשה באמצעות תוכנות מחשב ומאגרי מידע מקוונים.
לתחביב זה השלכות משפטיות מרחיקות לכת.
בנובמבר 2001 נעצרו ביוון 14 תצפיתני כלי טיס, רובם בריטיים, והואשמו באיסוף מידע בלתי חוקי.
הם נדונו לתקופות מאסר של שנה עד 3 שנים, אך ערערו על פסק הדין ושוחררו לאחר מספר חודשים.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, מספר תצפיתנים איתרו פעילות אווירית של ה-CIA שבמסגרתה הועברו לוחמים בלתי-חוקיים לחקירה בארצות הברית.
התצפיתנים דיווחו על פעילות זו לכלי התקשורת, ועקב הדיווחים נפתחו מספר חקירות בקהילת המודיעין האמריקאית.
בפברואר 2015 נעצרו שלושה תצפיתני כלי טיס בריטיים בדובאי, לאחר שצילמו ורשמו נתונים בקרבת נמל התעופה של פוג'יירה.
תצפיתני כלי הטיס בבריטניה מאוגדים בארגון המשתף פעולה עם המשטרה במאבק בטרור.
התצפיתנים התבקשו לדווח למשטרה על פעילות אווירית חשודה.
שיתוף הפעולה גבר לפני ובמהלך אולימפיאדת לונדון (2012).
שיתוף פעולה דומה נרקם בנמל התעופה שיקגו או'הייר, בין רשויות הביטחון לארגון תצפיתנים מקומי.
משטרת אילינוי הנפיקה תעודות מיוחדות לחברי הארגון המאפשרת להם להתקרב לגדר סביב נמל התעופה לצורכי תצפיות ודיווח על פעילויות חשודות.
חברי הארגון נפגשים באופן סדיר עם אנשי ה-FBI וגורמי ביטחון נוספים ומקבלים מהם עדכונים ותדרוכים.
תצפית עבר: גאולתו של כריסטופר קולומבוס הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופר האמריקני אורסון סקוט קארד.
הספר עוסק בחייו ובפעולותיו של מגלה הארצות כריסטופר קולומבוס.
חלק גדול מהעלילה עוסק בקבוצת מדענים אשר נוסעים בזמן למאה ה-15 על מנת לשנות את האופן שבו התפתח הקשר בין העולם הישן לעולם החדש.
הספר נכתב באנגלית, ותורגם לצרפתית, פולנית, רוסית, ספרדית, הונגרית ועברית.
יצא לאור בעברית בהוצאת אופוס בשנת 1999, בתרגומו של רחביה ברמן.
בעתיד, האדם המציא מכונה שמאפשר לראות אירועים שהתרחשו בעבר ("תצפית עבר").
טאג'ירי היא חוקרת "תצפית עבר", המתמחה בקולוניזציה של האיים הקאריביים ובחייו של כריסטופר קולומבוס.
יום אחד היא מגלה שהמכונה מאפשרת לשלוח הודעות לעבר.
טאג'ירי, בעלה חוסיין וביתם דיקו, ממונים לאחראים על מיזם שליחת ההודעות לעבר.
טאג'ירי והחוקרים מגלים שתוכניתו המקורית של קולומבוס הייתה לשחרר את ארץ הקודש מהכיבוש המוסלמי, ורק בעקבות התערבות מהעתיד הוא החליף את מטרתו לחציית האוקיינוס האטלנטי כדי להגיע להודו.
החוקרים מבינים שבקו הזמן המקורי, שבה קולומבוס פנה לירושלים, האימפריה של הטלקסקלה פלשה לאירופה, שיעבדה אותה, והביאה אליה את מנהג קורבן האדם.
כדי למנוע את הזוועה, גורמים מקו הזמן המקורי שלחו הודעה לקולומבוס אשר הסיטה אותו לגלות את אמריקה לפני שהאימפריות המקומיות יוכלו לצבור כוח מספק כדי לשעבד את אירופה.
פתרון זה אמנם מנע את שעבודה של אירופה אבל גרם להרס רב בקרב הילידים שבאמריקה.
טאג'ירי וציוותה מחליטים שעליהם לשנות את ההיסטוריה כך שאף אחת מהזוועות לא תתרחש.
הם שולחים שלושה נוסעים בזמן לאמריקה.
שניים מגיעים זמן רב לפני הגעת קולומבוס לאמריקה.
הם משתמשים בווירוסים מהונדסים גנטית כדי לפתח בקרב האמריקאים חסינות למחלות העולם הישן, שגרמו למוות כה רב, ועמלים לחזק את החברות הקאריביות לקראת בואו של קולומבוס, בין השאר על ידי הפצה של דת כמו נוצרית ועל ידי ביטול קורבן האדם.
כשקולומבוס מגיע לקאריביים, הנוסעים בזמן מטביעים את ספינתו כך שלא יוכל לעזוב.
נטוש בעולם החדש, קולומבוס לומד לכבד את דרכיהם של המקומיים, והאימפריות של העולם הישן והחדש נפגשות כשהן שוות זו לזו בכוחן.
האפילוג מתאר את העתיד שנבנה כך כאוטופיה, ומתאר כיצד ארכאולוגים בקו הזמן החדש מוצאים הודעה מהצוות של טאג'ירי המתאר את ההתערבות.
תִּקְבּוֹלֶת (בלועזית: פָּרָלֶלִיזְם) היא אמצעי ספרותי שרווח במיוחד בשירת המקרא, אך קיים לעיתים גם בפרוזה המקראית, בשירת ימי הביניים ובעת החדשה.
שתי צלעות המקבילות זו לזו, בתוכן, בהטעמה, במקצב, בתבנית התחבירית או בחומר הסמנטי (לא כל תקבולת מתאימה בכל הקריטריונים הללו) - מכונות תקבולת.
אברי התקבולת יכולים להיות שווים או שונים בגודלם או בצורתם, וההתקשרות יכולה לבוא על פי עקרונות שונים ואף על פי ניגודים.
מטרת התקבולת היא חזרה על הנושא במילים נרדפות, שונות ופעמים רבות ציוריות במיוחד, כדי להטמיע אותו בלב השומעים, וכדי לעטר את השיר או המבע באמצעים צורניים המייפים את הטקסט ומקלים על קליטתו.
הבישוף רוברט לאות' בספרו מ-1787 Lectures on the Sacred Poetry of the Hebrews היה בין הראשונים שהגדירו את המושג תקבולת, בזהותו שלוש צורות של תקבולות: נרדפת (סינונימית), ניגודית (אנטיתטית) ומשלימה (סינתטית).
ניתן לסווג את התקבולות לשני סוגים:
לפי תוכן: כמו בתקבולת נרדפת או משלימה; התקבולת חוזרת על פרטים או מפרשת ומוסיפה פרטים.
לפי צורה: כמו בתקבולת מוצלבת או חסרה; התקבולת מדגישה את המבנה.
צורת התקבולת הרווחת ביותר היא זו שבה מקבילות וחופפות שתי צלעות/איברים בשיר, מבחינת התוכן, הצורה והמקצב.
שני אברי התקבולת מביעים דבר והיפוכו
האיברים משלימים זה את זה
סדר המילים המקבילות הפוך בשתי הצלעות.
האבר השני מחסיר חלק מהמשפט שקיים באבר הראשון לדוגמה בשירת למך:
תקבולת יאנוס או תקבולת דו פרצופית; מילה נושאת שתי משמעויות מקבילות (או יותר): האחת על פי מה שנכתב לפניה, והשניה על פי הנכתב לאחריה.
תופעה זו מכונה כך על שם האל הרומי יאנוס, בעל שני הפרצופים, אחד מביט מלפנים ואחד לאחור.
בדוגמה הבאה המילה זמיר היא בשני מובנים: זמירה (קציצת זמורות) וציפור שיר.
תקבולת יאנוס או תקבולת דו פרצופית (או משנה הוראה דו-כיווני) היא אמצעי ספרותי, המתרחש כאשר מילה נושאת שתי משמעויות מקבילות (או יותר): האחת על פי מה שנכתב לפניה, והשניה על פי הנכתב לאחריה.
התקבולת מופיעה רבות בתנ"ך, בעיקר בספר איוב וספר תהלים.
טכניקה זו מכונה כך על שם האל הרומי יאנוס, בעל שני הפרצופים, אחד מביט מלפנים ואחד לאחור.
המילה "זמיר" משמשת על פי המשפט הראשון כמונח של זמירה (גיזום) של הניצנים עת הגיעה עונת האביב המלבלבת, וכזימרה (שירה) - "קול התור" של הציפורים החוזרות (מנדודיהן באפריקה) עם בוא הקיץ, על פי המשפט השלישי.
בתקבולת זו המילה "בבֹר" משמשת במובן בורית (סבון) על פי השורה הראשונה אשר הנושא בה הוא רחיצה, וכבור על פי השורה האחרונה (שחת).
האמצעי התגלה לראשונה על ידי דוד ילין, ופותח אצל כורש גורדון.
תצפיתנית ובקרית איסוף יבשתית (בקא"סית) הם תפקידים בצה"ל שמטרתם היא למנוע ניסיונות פגיעה וניסיונות חדירה למדינת ישראל של גורמים עוינים, דרך הגבולות היבשתיים של המדינה, באמצעות שימוש במערכות מעקב ממוחשבות.
התצפיתניות הן חלק ממערך האיסוף הקרבי של חיל הגנת הגבולות.
הבקא"סיות והתצפיתניות מבצעות את אותו תפקיד, ההבדל בשם הוא בגלל המערכות השונות שאותן הן מפעילות.
תפקידן כולל הפעלת מערכות לגילוי ולסיכול גורמים עוינים לאורך גבולות מדינת ישראל וביצוע מעקב על גדר המערכת באמצעות מכשירים טכנולוגיים שונים.
התפקיד מבוצע על ידי נשים בלבד.
תצפית על האויב היא פעילות צבאית המתקיימת מאז העת העתיקה, שנעשתה תחילה באמצעות עיני הצופה בלבד, ובהמשך גם בעזרת משקפות.
התצפית נעשתה בדרך כלל ממקום גבוה (גבעה, הר או מגדל תצפית), כדי לצפות על שטח רחב יותר.
דוגמה לכך הן התצפיות ההדדיות של צה"ל וצבא מצרים משני עברי תעלת סואץ, בתקופה שבין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים.
בשלהי המאה העשרים, עם התפתחות הצילום הדיגיטלי ותקשורת המחשבים, הפכו מצלמות דיגיטליות המחוברות בתקשורת למסכי מחשב, לאמצעי תצפית עיקרי.
המצלמות מוקמו על עמודי תצפית או על בלוני תצפית, ואפשרו תצפית ללא סיכון ישיר של הצופה.
בעקבות התפתחות טכנולוגית זו ניתן בצה"ל תפקיד זה, שבעבר נעשה על ידי לוחמים, לחיילות בלבד.
ההכשרה לתפקיד תצפיתנית נערכת במחנה מגן סיירים, אורכת כחודשיים וחצי, וכוללת טירונות ברמת רובאי 02 מורחב.
במסלול זה ניתן להמשיך לקורס פיקוד על חמ"ל תצפיות בבית הספר להגנת הגבולות שאורכו כשלושה חודשים, ולקורס קצינים בבה"ד 1 במגמת "מעוז", עם השלמה חילית במגמת "חרמון" האורכת ארבעה חודשים.
בוגרות קורס קציני איסוף קרבי (קקא"ס) "חרמון" מקבלות את דרגות הקצונה יחד עם מסיימי ההשלמות החיליות של לוחמי חילות היבשה ממגמת "להב", עקב אורך הקורס.
המטרה העיקרית של תפקיד התצפיתניות והבקא"סיות היא להגן על תושבי ישראל ועל כוחות צה"ל הפועלים במרחב, לסכל הסתננויות וחדירות לשטחי מדינת ישראל ופעילויות חבלניות עוינות.
תחום אחריותן: סקירת סדר כוחות האויב וזיהוי ניסיונות חדירה לשטחי מדינת ישראל.
הן מעבירות דיווחים שוטפים לחמ"ל ועובדות מול גורמי מודיעין שונים, תוך הקפצת כוחות כוננות במידת הצורך לטיפול באירועי חירום.
משמרת מול מסך מוגבלת בשגרה לארבע שעות רצופות, שלאחריהן שמונה שעות מנוחה.
את תפקיד התצפיתנית מאיישות כיום רק נשים.
שילובן של טכנולוגיות חדישות בחדרי מלחמה מבצעיים, מציב יותר ויותר נשים חיילות בתפקידים רבי השפעה.
הצבתן של נשים תומכות לחימה, כמו תצפיתניות, בחדרי מלחמה אסטרטגיים, הופך רבות מהן לשותפות משמעותיות בהגנה על המדינה.
ראשית התפקיד של התצפיתניות הוא ב-2001, עם הקמת חיל מודיעין השדה, אז נוצרו תפקידי לוחמי האיסוף והתצפיתניות והם יועדו לשרת בשלושת גדודי החיל הפיקודיים.
לפני ההתנתקות שירתו תצפיתניות גם בתוך רצועת עזה.
בהן סמל שרית שניאור, שנרצחה על ידי מחבל בנצרים ב-2003.
ב-2009 השתנה שם החיל לחיל האיסוף הקרבי.
ב-2011 דווח כי במשך שנתיים התרכזו אצל נציב קבילות החיילים יצחק בריק, תלונות של תצפיתניות על מחסור בשעות שינה, שגרת תורנויות מתישה ושוחקת, אי מימוש חופשות, עיכובים בקבלת טיפול רפואי ואי מימוש המלצות רפואיות.
ב-2011 התצפיתניות חולקו לשלושה גדודים: גדוד "שחף" בגזרת לבנון-סוריה, גדוד "ניצן" בגזרת יו"ש ובקעת הירדן וגדוד "נשר" בגזרת עזה וגבול מצרים.
ב-2013 בעקבות התקדמות טכנולוגית, התאפשרה הפעלת מערכות תצפית ומכ"ם משולבות שהביאה להגדרת המקצוע הצבאי החדש הקרוי בקרית איסוף יבשתית.
ב-2020 עבר התפקיד תחת חיל הגנת הגבולות.
ב-2023 תצפיתניות משולבות בחמישה גדודי איסוף קרבי הפרוסים בכל הארץ: יחידת "שחף" (869) בגבול לבנון, גדוד "עיט" (595) ברמת הגולן וגבול סוריה, יחידת "ניצן" (636) באיו"ש ובקעת הירדן, יחידת "נשר" (414) בגבול רצועת עזה וגבול מצרים וגדוד "איתם" בגבול ירדן וגבול מצרים.
בתחילת 2023 דווח כי יותר מ-50 חיילות נשלחו לבתי כלא צבאיים כי סירבו לשרת כתצפיתניות.
עוד דווח כי תצפיתניות העידו על מצוקה, ניסיונות התאבדות, מחסור במזון וענישה מחמירה.
עד לפני טבח שבעה באוקטובר נתפס תפקידן בצה"ל לעיתים כנחות מבחינה מודיעינית.
יש הסבורים כי נתונים ותובנות מודיעיניות שהופקו על ידי התצפיתניות לא קיבלו את המשקל וההתייחסות המתאימה.