tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באתר זה הוא עובר דרך קניון לודור (המוכר גם כ"שערי לודור"), ואז מצטרף אליו הנהר ימפה (Yampa River) באתר המכונה סלע "ספינת הקיטור" (Steamboat Rock).
הוא פונה מערבה בחזרה ליוטה לאורך הקצה הדרומי של הרי יואינטה בקניון המערבולת (Whirlpool Canyon).
ביוטה הוא מתפתל לדרום מערב לרוחב רמת ימפה (Yampa Plateau) דרך שמורת אינדיאנים יואינטה ויוראי (Uintah and Ouray Indian Reservation) ושמורת חיות הבר הלאומית יוראי (Ouray National Wildlife Refuge).
3.5 קילומטרים דרומית ליישוב יוראי נשפך אליו הנהר דושאן (Duchesne River), ואחרי כ-5 קילומטרים נוספים, הנהר וייט.
15 קילומטרים נוספים במורד הנהר נשפך אליו הנהר וילו (Willow River).
דרומית לרמת ימפה נשפך אליו פלג ניין מייל (Nine Mile Creek), ואז הנהר נכנס לצוקי רואן (Roan Cliffs) וזורם דרומה דרך קניון דסולשיין (Desolation Canyon) והקניון האפור (Gray Canyon) שאורכם הכללי קרוב ל-200 קילומטרים.
בקניון האפור נשפך אליו הנהר פרייס (Price River).
דרומית לקניון הוא עובר בעיירה גרין ריוור (הפעם ביוטה) ואז מצטרף אליו הנהר סן רפאל (San Rafael River) בדרום מחוז אמרי (Emery County).
במזרח מחוז ויין (Wayne County) הוא מתפתל בפארק הלאומי קניונלנדס שבו הוא מגיע לסוף דרכו כשהוא מתמזג עם נהר הקולורדו.
סכר נקיק פליימינג ביוטה הוא מקור מים משמעותי להשקיה ולתעשיית המכרות, כמו גם לאנרגיה הידרואלקטרית.
בבניית הסכר הוחל בשנות ה-50 של המאה ה-20 והוא הושלם ב-1963. הוא היה נתון להתנגדות עזה של שומרי איכות הסביבה.
במקור היה הסכר אמור להיבנות בקניון המערבולת, אך ארגוני שמירת איכות הסביבה הסכימו להקמת סכר נקיק פליימינג בתמורה לעצירת המיזם בקניון המערבולת.
מועדון סיירה, אחד מארגוני שמירת הסביבה הוותיקים והידועים ביותר, איבד את הזכות לפטור ממסים, שניתנה לו כארגון א-פוליטי, עקב ההתנגדות שארגן להקמת הסכר.
הנהר גרין הוא נהר רחב ועמוק שהזרם בו עז.
רוחבו נע בין 30 ל-100 מטרים בחלקו העליון ומ-100 מטרים עד קרוב ל-500 מטרים בחלקו התחתון, ועומקו נע בין מטר ל-15 מטרים.
ניתן לשוט בנהר לכל אורכו בסירות קטנות ובספינות מנוע במעלה הזרם עד סכר נקיק פליימינג.
באזור שבו חוצה אותו שביל אורגון רוחבו כ-150 מטרים ועומקו כ-6 מטרים בזרם רגיל.
הממצאים הארכאולוגיים מעידים שקניוני המשנה והאזורים המוגנים בעמק הנהר היוו בית לתושבים מתרבות פרימונט ששגשגה בין המאה ה-7 למאה ה-13. תושבים אלו היו נוודים למחצה שחיו בבתים שבחלקם היו חפורים באדמה וידועים בעיקר מאמנות הסלע שהותירו אחריהם על קירות הקניונים ובמחסות סלעים.
במאות השנים שבאו אחר-כך שימש אגן הנהר בית לאינדיאנים מעמי השושוני והיוט, שניהם ציידים נוודים.
השושוני ישבו בעמק הנהר צפונית להרי יואינטה, והיוטה שכנו מדרום להרים אלו.
שמורת האינדיאנים הנוכחית של היוטה היא באגן יואינטה.
השושוני כינו את הנהר "סיידס-קיי-דיי-אגי" (מתועתק כ-Seeds-kee-dee-Agie), שפירושו "נהר שכווי הערבות" ("Prairie Hen River").
ב-1776 יצאה משלחת בראשות האבות הפרנציסקנים הספרדים פרנסיסקו אטנסיו דומינגס וסילבסטרה ולס דה אסקלנטה מסנטה פה שבניו מקסיקו במטרה להגיע לקליפורניה.
המשלחת, שלא הגיעה בסופו של דבר למטרתה, חצתה את הנהר בסמוך למקום בו שוכן היישוב הקטן ג'נסן (Jensen) ביוטה, והם כינו את הנהר על שם קדוש נוצרי איטלקי "ריו דה סן בואנוונטורה" (Rio de San Buenaventura).
שרטט המפות של המשלחת, הקפטן ברנרדו מיירה אי פאצ'קו (Bernardo Miera y Pacheco), ציין בטעות שהנהר זרם לדרום-מערב לתוך האגם הקרוי כיום אגם סווייר (Sevier Lake).
מאוחר יותר הרחיבו קרטוגרפים את השגיאה, כשהם משרטטים את הנהר בואנוונטורה כאילו הוא זורם ישירות לאוקיינוס השקט, או כאילו הוא נשפך לימת המלח הגדולה.
שנים אחר-כך אימצו חוקרי ארצות ספרדים ומקסיקנים את השם "ריו ורדה" (Rio Verde), כלומר "נהר ירוק", שהתגלגל אחר-כך לשמו הזהה באנגלית Green River.
לא ידוע מתי בדיוק החלו הספרדים להשתמש בשם זה ומדוע.
הסברים על מקור השם "ירוק" כוללים את ההשערות כי מקור השם בצבע המים (למרות שצבע המים הוא בדרך כלל אדמדם כמו נהר הקולורדו), צבע אבן סבון לאורך הגדות, צבע הצמחייה, ושם של צייד פרוות.
וילסון האנט (Wilson Hunt) מחברת הפרוות הפסיפית (Pacific Fur Company) של ג'ון ג'ייקוב אסטור קרא לנהר ב-1811 "הנהר הספרדי".
בתקופה זו היה ברור לציידי הפרוות שהמפה של מיירה (אלו שראו אותה) שגויה, כשהם למדו מהאינדיאנים שהנהר גרין נשפך לקולורדו הממשיך למפרץ קליפורניה.
כשהצייד וחוקר הארצות ג'דדיה סמית (Jedediah Smith; 1831-1799) הגיע לחלקו התחתון של הקולורדו ב-1826 הוא קרא לו בתחילה סקידסקידי, השם הנפוץ של הנהר גרין/קולורדו בין ציידי הפרוות.
בתקופת משלחתו של בנג'מין בונוויל (Benjamin Louis Eulalie de Bonneville 1878-1796) ב-1832 השתמשו חליפות בשמות "סידס-קי-די", "נהר ספרדי", "נהר ירוק" ואפילו "נהר הקולורדו".
אף שהיה ידוע שהנהר גרין נשפך לקולורדו, לא היה ידוע המסלול המדויק.
המפה של מיירה הראתה שהנהר קולורדו מתפצל לשני נהרות ראשיים – הנאווחו (סן חואן) והסאגואנאנס (Zaguananas).
היא הראתה שהסאגואנאנס מתפצל לארבעה נהרות, כולל הנהרות דולורס ורפאל (Rafael).
האחרון מושווה ביומן של אסקלנטה לקולורדו על פי המידע מהילידים.
מפה מ-1847 משנה את המסלול של הרפאל כלפי צפון ומכנה אותו הנהר גרין.
עברו כמה שנים מאז עד שאותרה נקודת המפגש הנכונה בין הנהר גרין לקולורדו.
השביל הספרדי הישן מניו מקסיקו לקליפורניה חצה את הנהר צפונית למקום בו קמה אחר-כך העיירה גרין ריוור ביוטה.
בתחילת המאה ה-19 היה חלקו העליון של הנהר בוויומינג חלק מחבל הארץ הנתון במחלוקת בין האמריקנים שכינו אותו ארץ אורגון (Oregon Country) ובין הבריטים שקראו לו מחוז קולומביה (Columbia District).
החל מ-1819 סיירו באזור ציידי פרוות, דוגמת דונלד מקנזי (Donald Mackenzie; 1851-1783), שנשלחו מטעם חברות הפרוות הבריטיות חברת צפון מערב (North West Company) וחברת מפרץ הדסון.
ב-1825 הפליגה חבורת חוקרי ארצות אמריקנים בראשות ויליאם אשלי (William Ashley) במורד הנהר מצפון הרי יואינטה ועד לשפך הנהר וייט.
במהלך העשורים הבאים החלו ציידי פרוות לחרוף בעמק הנהר יותר ויותר, כשתחנות מסחר הוקמו בשפך הנהר וייט בסמך לוייטרוקס (Whiterocks) ביוטה ופארק בראון בקולורדו.
"נקודת המפגש במעלה הנהר גרין" (Upper Green River Rendezvous Site) בסמוך לפיינדייל (Pinedale) בוויומינג הייתה אתר פופולרי במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19 לקיום הירידים השנתיים המכונים מפגשי הרי הרוקי (Rocky Mountain Rendezvous), שבהם סחרו ציידי הפרוות עם סוחרי הפרוות.
תקופות השיא של ירידים אלו היו בשנות ה-30 של המאה ה-19 והשתתפו בהם כ-450 עד 500 ציידי פרוות.
האזור נחקר על ידי ג'ון פרימונט במהלך כמה משלחות מחקר שעמד בראשן בשנות ה-40 של המאה ה-19. פרימונט תיקן את השגיאה הקרטוגרפית של מיירה, וקבע בוודאות שהנהר לא נשפך לימת המלח הגדולה.
ב-1869 נסקר הנהר ומופה על ידי ג'ון וסלי פאוול כחלק מהמשלחת הראשונה מבין שתיים שארגן לאזור.
מרבית השמות העכשוויים של הקניונים, תוואי הנוף הבולטים והאשדות לאורך הנהר נקבעו על ידי פאוול ואנשיו במהלך שני המסעות שלו, ב-1869 וב-1871.
בין שנות ה-40 לשנות ה-60 של המאה ה-19 עשו מאות אלפי מהגרים את דרכם מערבה לאורך מסלולי ההגירה של שביל אורגון, שביל קליפורניה ושביל המורמונים.
כמעט כל מסלולי ההגירה היו צריכים לחצות את הנהר גרין בנקודה כלשהי.
הדרך העיקרית חצתה את הנהר בסמוך לשפך הנהר ביג סנדי ריוור בוויומינג.
הנהר רחב ועמוק מדי מכדי לצלוח אותו ברגל, והוא הנהר הרחב והמסוכן ביותר אותו חוצה שביל אורגון.
מסיבה זו פעלו מעבורות בחלק זה של הנהר.
באתר החצייה הראשי פעלו מעבורת לומבארד (Lombard) ומעבורת רובינזון (Robinson), וצפונה משם פעלו מעבורות מורמון (Mormon), מאונטיין מאן (Mountain Man) וניימס היל (Names Hill) שהיו פופולריות בין המהגרים שהשתמשו בקיצור הדרך המכונה סבלט-גרינווד קאטאוף (Sublette-Greenwood cutoff).
התיישבות הקבע הראשונה בעמק הנהר נוסדה ב-1878 בוורנל ביוטה על ידי קבוצת מורמונים שבראשם עמד ג'רמיה האץ' (Jeremiah Hatch).
היישוב שרד את מגפת הדיפתריה בחורף הראשון, כמו גם את הבהלה שנגרמה בשל טבח מיקר (Meeker Massacre) בקולורדו.
העיירה היא כיום הגדולה ביותר בעמק הנהר גרין.
מעמדו הרשמי של הנהר גרין כיובל של נהר הקולורדו התקבל בעיקר מסיבות פוליטיות.
בעבר היה קרוי בשם קולורדו רק קטע הנהר החל מהתמזגות שני הנהרות, והנהר שמעל למפגש הנהר הקרוי כיום אף הוא נהר הקולורדו היה ידוע כנהר גרנד (Grand River).
ב-1921 עתר אדוארד טיילור (Edward T.
Taylor), איש הקונגרס מטעם מדינת קולורדו לוועדת האנרגיה והמסחר (Committee on Energy and Commerce) בבית הנבחרים של ארצות הברית בבקשה לשנות את שם הנהר גרנד לנהר קולורדו.
מרבית האדמות בעמק היא כיום רכוש הממשל הפדרלי ובפיקוחו.
שטחים בידיים פרטיות מוגבלים בדרך כלל לשוליים.
עד שנות ה-40 של המאה ה-20 הייתה כלכלת העמק מבוססת בעיקר על חוות.
בעשרות השנים האחרונות הפכה התיירות לענף הכלכלי השולט באזור.
נפט - נפט נתגלה לראשונה בעמק הנהר גרין לאחר מלחמת העולם השנייה בשדה עמק אשלי (Ashley Valley Field), כ-15 קילומטרים דרומית מזרחית לוורנל.
גילוי הנפט הוביל להפקת נפט וגז טבעי באזור.
הנפט בשדה עמק אשלי מופק מאבן חול המכונה "אבן חול ובר" (Weber Sandstone) מתת-התור קרבון פנסילבני נכון ל-2013 עדיין מפעילה חברת הנפט אקוויטי (Equity Oil Company) 17 בארות בשדה.
כיוון שכמות הנפט הולכת ופוחתת שוקלת החברה להזריק פחמן דו-חמצני לתוך המאגר על מנת להגביר את קצב הזרימה של הנפט.תצורת הנהר גרין (Green River Formation) היא תצורה מהאאוקן שנוצרה בתחתית אגמים במשך כשישה מיליון שנים ונחשפה בשלושה מקומות לאורך הנהר גרין.
ב-2005 נתגלתה בתצורה זו העתודה הגדולה ביותר בעולם של פצלי שמן הנקראים גם אבן ביטומנית, סלע משקע עשיר בחומר אורגני המכונה "קרוגן".
מסלעים אלה ניתן להפיק אנרגיה על ידי שריפתם בתנורים מיוחדים, או דלק נוזלי באמצעות חימום או מיצוי כימי.
דלק זה מקביל בתכונותיו לתזקיקי נפט גולמי.
תהליך כריית פצלי השמן זול, אך איכותם כחומר גלם להפקת אנרגיה נמוכה.
מקור אנרגיה זה נחשב לנחות ביחס לסוגים אחרים של דלק מאובנים.
פיתוחים טכנולוגיים חדשים, דוגמת טכנולוגיית המיצוי התת-קרקעית, מאפשרים הפקת פצלי שמן בתוך האדמה, ללא כרייתם ושריפתם.
גם לאחר פיתוח הטכנולוגיות החדשות להפקת פצלי שמן, יחס האנרגיה המוחזרת על אנרגיה מושקעת של פצלי שמן הוא נמוך מאוד בהשוואה לנפט קונבנציונלי, והוא עומד על כ-1.5:1, בהשוואה ליחס של כ-20:1 בנפט קונבנציונלי.
מעריכים את כמות הנפט הפוטנציאלית בתצורת נהר גרין בין 500 מיליארד ל-1.1 טריליון חביות נפט, אבל עלות הפקת הנפט מפצלי השמן כיום עלולה להיות יקרה יותר מהמחיר שיגבה עבורו, כשתהליך ההפקה פוגע קשות בסביבה.
נתרן פחמתי – אגן הנהר גרין מכיל את המרבץ הידוע הגדול ביותר בעולם של המינרל טרונה (Na3(CO3)(HCO3)•2H2O), הצורה הטבעית של נתרן פחמתי.
כריית הטרונה מעורקים בעומקים של 300 ו-500 מטרים היא פעילות תעשייתית עיקרית באזור זה, שבה מועסקים כ-2,000 עובדים בארבעה מכרות.
כריית הנתרן הפחמתי בארצות הברית זולה יותר מאשר הפקתו בצורה מלאכותית בתהליך סולווה, השיטה הנפוצה בעולם לייצור נתרן פחמתי.
אורניום – מופק בכמה מקומות לאורך הנהר.
תל של סייגים רדיואקטיביים ממכרות אלו נערם במפעל אורניום נטוש ליד העיירה גרין ריוור.
גרילי היא בירת מחוז ולד במדינת קולורדו שבארצות הברית.
העיר נמצאת בצפון קולורדו, במרחק של כ-80 קילומטרים צפון-מזרחית לדנוור, בירת קולורדו.
בעיר מתגוררים 92,889 (נכון ל-2010) מה שהופך אותה לעיר ה-12 בגודל אוכלוסייתה בקולורדו.
במטרופולין של העיר מתגוררים 252,825 תושבים (נכון ל-2010).
גרילי נוסדה כמושבה חקלאית תחת השם "יוניון קולוני" ב-1869 כניסיון להקים חברה אוטופית.
ב-1886 שונה שם העיר לגרילי, כהוקרה להוראס גרילי, עורך העיתון "ניו יורק טריביון" בו עבד ניית'ן מיקר, אחד ממקימי המושבה.
ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, היו בגרילי שני מחנות שבויי מלחמה, אחד לגרמנים ואחד לאיטלקים.
בעיר פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת צפון קולורדו.
את גרילי משרת נמל התעופה גרילי-מחוז ולד, הנמצא במרחק של כ-6 קילומטרים מזרחית למרכז העיר ומשמש בעיקר לתעופה כללית.
גרים ריפר הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס, ומשמש בעיקר כאויב של קבוצת האוונג'רס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Avengers #52 מאוגוסט 1968, והיא נוצרה בידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ון בוסימה.
גרים ריפר הוא האלטר אגו של אריק ויליאמס, אחיו של סיימון ויליאמס.
השניים נולדו וגדלו בפטרסון, ניו ג'רזי, ואריק נחשב ל"כבשה השחורה" של המשפחה.
אמו חיבבה את סיימון, ואביו המתעלל והאדיש העדיף לצפות בטלוויזיה בעצלות בעוד אריק התעלל בחתול המשפחתי.
היות שאמו הייתה יותר קשובה ואוהבת עם סיימון, אריק גדל מריר וקנאי.
בעת משחק עם כימיקלים, אריק גרם לשריפה אשר שרפה את ביתם.
חש אשמה, סיימון החל לדאוג לאריק יותר.
כשגדלו, סיימון נעשה שקדן ואילו אריק - לספורטאי.
אריק נעשה מרדני יותר, וניסה לשכנע את סיימון להצטרף אליו ב"גנבות הקטנות" שביצע.
בסופו של דבר, הוא הצטרף למשפחת הפשע מאגיה ועבר ללאס-וגאס.
בינתיים, סיימון השתלט על העסק המשפחתי.
בשל תחרות עם תעשיות סטארק, המכירות צנחו וסיימון פנה לאריק וקשרי המאפיה שלו לעזרה.
הוא ניסה למעול בכספי החברה, אך נתפס ונכלא.
אחרי שורת תקריות שבהן עשה עסקה עם ברון זמו והפך ליצור עשוי מאנרגיה יונית, סיימון נהרג ואריק נעשה נקמן.
באמצעות המאגיה, אריק קיבל חרמש בעל כוחות, אשר שופר בהמשך על ידי אולטרון.
הוא אימץ את השם גרים ריפר, הביס את חברי האוונג'רס הוקאיי, גוליית והצרעה, גרם להם לשקוע בתרדמת אך הובס על ידי הפנתר השחור.
אריק חזר, והוביל את הלגיון הקטלני נגד האוונג'רס.
הלגיון הביס את רוב האוונג'רס, ו-ויז'ן הביס והתחזה לפאוור מן.
הלגיון הובס כשאריק גילה שהוא אינו מסוגל לפגוע בויז'ן, וזאת לאור העובדה שדפוסי המוח של אחיו משמשים את ויז'ן.
ויז'ן שחרר את האוונג'רס, אשר הביסו את הלגיון הקטלני.
מזימה של גרים ריפר, פנטום החלל וארגון הידרה להחזיר את תודעתו של סיימון לגופו סוכלה על ידי האוונג'רס, ואחרי כמה הרפתקאות, אריק נהרג בקרב נגד סיימון כוונדר מן ומגנטו.
הוא קם לתחייה על ידי אימורטוס, אך נהרג שוב.
נקרה, מוטאנטית, החזירה אותו לחיים כזומבי.
על מנת להמשיך להתקיים, היה מוטל עליו לספוג כוח חיים כל יממה.
קורבנו הראשון היה נקרה עצמה.
הוא נאבק באחיו, ברח, ונאבק בו ובמנדריל שוב.
כשחרמשו התמזג עם זרועו של אולטרון, השניים כרתו ברית.
הוא מת, וחזר לחיים על ידי מכשפת השני.
אחרי מקרה עם אולטרון, אריק השתתף במלחמה הסודית.
הוא נכלא בכלא הרפסודה, והיה אחד מהנבלים שנמלטו ממנו.
במלחמת האזרחים, אריק הובס על ידי קפטן אמריקה וקייבל, ונשלח למעצר של סוכנות S.H.I.E.L.D יחד עם הנשר.
במהלך אירועי שלטון אפל, אריק הקים מחדש את הלגיון הקטלני.
הצוות הובס על ידי סוכני H.A.M.M.E.R והאוונג'רס האפלים, ונכלאו בכלא הרפסודה.
הוא נדקר בליבו על ידי אסיר הנאמן לנורמן אוסבורן, ואחרי ניתוח, מת מהדקירה.
לאור מה שהתרחש במחוזת המוות, אריק חוזר לחיים ונעשה משרתו של מלך הכאוס.
הוא ונקרה נאבקים בגיבורים המתים - ויז'ן, מאר-וול, דוקטור דרואיד, אמן החרבות, דת'קריי ויילוג'אקט.
הוא הצליח להרוג את רובם, פרט לאמן החרבות, יילוג'אקט וויז'ן.
כאשר ויז'ן ביצע השמדה עצמית, אריק נהרג פעם נוספת.
במיתוג מחדש "מארוול עכשיו!", אריק התגלה בחיים ותוקף את האוונג'רס המופלאים במסיבת עיתונאים.
עם כוחו של וונדר מן, רוג הרגה את אריק.
באמצעות זרע המוות, תאומי אפוקליפס החיו אותו וצירפו אותו לארבעת פרשי המוות.
אריק נהרג בידי אשתו הרובוטית של ויז'ן, וירג'יניה, לאחר שפרץ לביתם ותקף את "בניהם" הרובוטיים.
הוא שב להתהלך על פני האדמה כאל-מת כאשר דוקטור סטריינג' החזיר את לאס וגאס לקדמותה.
גריליאנו (איטלקית: Garigliano) הוא נהר במרכז איטליה.
אורכו של הנהר הוא כ-38 ק"מ, ומקורו בנקודת ההתמזגות של נהר לירי ונהר גרי (מהם הוא מקבל את מימיו), כ-6 ק"מ מדרום לקאסינו.
הנהר מהווה בחלקו הגדול את הגבול בין מחוז לאציו לבין מחוז קמפניה.
בימי הביניים סימן הנהר את גבולה הדרומי של מדינת האפיפיור.
במהלך מלחמת העולם השנייה הנהר עמד במרכז "קו החורף", השם הכולל לשלושת קווי מגננה שהקימו הנאצים באיטליה מול בנות הברית.
כיוון שהגרילאנו מנקז שניים מהנהרות המרכזיים של מרכז איטליה, אגן ההיקוות שלו עולה בשטחו על 5,000 קמ"ר.
הנהר נשפך לים הטירני, סמוך למינטורנא.
גרילה גירלז הן קבוצה של אמניות פמיניסטיות אנונימיות שמטרתה היא מאבק בסקסיזם ובגזענות בתוך עולם האמנות.
הקבוצה נוסדה ב-1985 בעיר ניו יורק, כאשר משימתה המקורית הייתה להעלות לסדר היום הציבורי את האפליה המגדרית וכן אפליית המיעוטים אשר קיימות בתחום האמנות החזותית.
הקבוצה ידועה בכך שחברותיה חובשות מסכות בדמות גורילות בכל הופעותיהן הציבוריות, על מנת להישאר אנונימיות.
הסיבה לאנונימיות היא שלדעתן זהותן האישית אינה מהותית והן מעדיפות שכל תשומת הלב תופנה לאג'נדה החברתית שלהן.
כמו כן האנונימיות מסייעת להן להגן על עצמן מפני מחיר אישי שהן עשויות לשלם כאמניות על כך שהן מותחות ביקורת על בעלי תפקידים בכירים בעולם האמנות.
הגרילה גירלז נוסדו על ידי קבוצה של 7 אמניות באביב 1985 בתגובה לתערוכה "סקירה בינלאומית של ציור ופיסול עכשווי" שנפתחה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ב-1984. התערוכה השיקה את המבנה המורחב והמשופץ של המוזיאון, ונועדה להוות סקירה של האמנים העכשוויים החשובים ביותר של אותה תקופה.
בתערוכה הוצגו עבודות של 169 אמנים, מתוכם רק 13 היו נשים.
הגרילה גירלז טענו שמדובר באפליה מגדרית ברורה.
פעולתן הראשונה כקבוצה הייתה הפגנת מחאה בפתח המוזיאון.
ההפגנה לא זכתה לחשיפה רחבה, אך בעקבותיה הן יצרו קמפיין של שילוט חוצות ברחבי ניו יורק, ובייחוד באזורים סוהו ואיסט וילג', שזכה להדים נרחבים יותר.
לאחר מכן, כשהיו מוכרות יותר, הן הרחיבו את תחומי פעילותן לגזענות בנוסף לאפליה מגדרית, ובדקו לא רק כמה נשים משתתפות בתערוכות, אלא גם כמה אמנים שאינם לבנים נכללים בתערוכות אלו.
הן החלו לעבוד גם מחוץ לעיר ניו יורק, ברחבי ארצות הברית ובעולם.
מרכז תשומת הלב שלהן נשאר עולם האמנות החזותית, אך הן אתגרו גזענות וסקסיזם גם בקולנוע, בתרבות המונים ובתרבות הפופולרית, ולעיתים גם בפוליטיקה.
כשנשאלו על המסכות שלהן, תגובתן הייתה: "היינו גרילה לפני שהיינו גורילה.
מן ההתחלה העיתונות התעקשה על תמונות ולכן היינו זקוקות לתחפושת.
אף אחת לא זוכרת איך השגנו את הפרווה שלנו, אבל אחת הגרסאות היא שבפגישה מוקדמת, אחת החברות המקוריות בקבוצה שלא ידעה לאיית כתבה 'גורילה' במקום 'גרילה'.
בראיון ב-Interview Magazine הן אמרו: "חופש הדיבור האנונימי מוגן על ידי החוקה.
את תופתעי לדעת מה יוצא לך מהפה כשאת חבושה במסכה".
על מנת ליצור הפרדה בין החברות השונות בקבוצה, הן משתמשות בשמות בדויים של אמניות עבר מפורסמות כמו פרידה קאלו או ג'ורג'יה אוקיף.
בהודעה שפרסמו הן טענו כי רבות מהן מוכרות כאמניות עכשוויות בעלות שם.
מאז 1985 הגרילה גירלז זכו לראות מספר שינויים חיוביים בעולם האמנות, כולל מודעות גבוהה יותר לסקסיזם ולקיחת אחריות רבה יותר על ייצוג מגדרי וגזעי הוגן מצד אוצרים, אספנים, ומבקרי אמנות.
ההישג המשמעותי ביותר שנזקף לזכות הקבוצה היא העלאת הנושא והתחלת השיחה עליו, וכן הפניית תשומת הלב של עולם האמנות המערבי לנושאים של סקסיזם וגזענות.
ב-2001 הן התפצלו לשלוש קבוצות: Guerrilla Girls, Inc., Guerrilla Girls Broad Band, וכן קבוצת התיאטרון הנודד, .
הגרילה גירלז ארגנו הפגנות, יצרו פוסטרים, מדבקות, שלטי חוצות ויצירות אמנות, וכן עסקו בהרצאות ובמחקר אודות אי-השוויון המגדרי והגזעי בעולם האמנות.
בשנים הראשונות מרכז הפעילות היה פגישות בהן חברות הקבוצה אספו נתונים ויצרו סטטיסטיקות לגבי אי השוויון המגדרי בסצנת האמנות של העיר ניו יורק.
הן גם עודדו באופן אישי אמניות לא לשתוק כאשר הן נתקלות באפליה מגדרית בחייהן המקצועיים.
בשנים הראשונות לאחר היווסדות הקבוצה, הן החלו מבצעות "ספירת בולבולים" ("weenie count"), בה חברות הקבוצה היו הולכות למוסדות אמנות מרכזיים כמו מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, וסופרות את יצירות האמנות בהן מופיע עירום גברי, לעומת העבודות בהן מופיע עירום נשי.
בשלב מסוים החלו הגרילה גירלז לבצע מחקרים מעין אלו בהזמנת המוסדות האמנותיים.
המוסדות למעשה רכשו מהן עבודת אמנות שתוכנה היה סטטיסטיקה ספציפית לאותו מוסד בנושא סקסיזם וגזענות.
בין מוסדות אלו ניתן למצוא את המוזיאון לאמנות מודרנית באיסטנבול, ואת המרכז לאמנות עכשווית Witte de With ברוטרדם.
הקבוצה גם שיתפה פעולה עם ארגון אמנסטי אינטרנשיונל.
"אנחנו משתמשות בעובדות, הומור ודימויים שערורייתיים על מנת לחשוף סקסיזם, גזענות ושחיתות בפוליטיקה, אמנות, קולנוע ותרבות פופולרית".
מרבית תשומת הלב הציבורית שהופנתה אל הגרילה גירלז במהלך שנות קיומן הושגה דרך אמנות המחאה הנועזת שלהן.
עבודותיהן, בעיקר פוסטרים, משמשות לבטא את האידיאלים, הדעות והביקורת שיש להן כלפי נושאים שונים.
כדי למשוך את תשומת הלב של הקהל הרחב, האמנות של הקבוצה משלבת דימויים שמושכים את העין יחד עם משפטים הומוריסטיים וסרקסטיים, כמו: "כאשר סקסיזם וגזענות יצאו מהאופנה, מה יהיה שווה אוסף האמנות שלך?".
רוב הפוסטרים של הקבוצה בשנים הראשונות הודפסו בשחור-לבן, והכילו בעיקר רשימה של עובדות סטטיסטיות העוסקות באי השוויון בין אמנים לאמניות בארצות הברית מבחינת מספר תערוכות יחיד, השתתפות בתערוכות קבוצתיות, שכר, וייצוג על ידי גלריות.
הפוסטרים גם חשפו עד כמה סקסיסטי עולם האמנות ה"נאור" בהשוואה לתחומים אחרים ולממוצע הלאומי.
לדוגמה, ב-1985 הדפיסה הקבוצה פוסטר המציג את פערי השכר בין גברים לנשים בעולם האמנות, לעומת פערי השכר בממוצע לאומי.
על הפוסטר היה כתוב: "נשים באמריקה מרוויחות רק 2/3 מכמה שמרוויחים גברים.
אמניות מרוויחות רק 1/3 ממה שמרוויחים אמנים".
פוסטרים מוקדמים אלו התמקדו לעיתים תכופות בגלריות ואמנים ספציפיים.
פוסטר נוסף מ-1985, לדוגמה, מכיל רשימת שמות של אמנים גברים מצליחים מאותן שנים כמו ברוס נאומן וריצ'רד סרה.
הפוסטר שואל "מה משותף לאמנים אלה?" ועונה "הם מציגים את עבודותיהם בגלריות שמציגות לא יותר מ 10% נשים, או לא מציגות נשים בכלל".
"הפוסטרים היו חצופים: הם ציינו שמות והשתמשו בסטטיסטיקות...
הפוסטר הראשון של הגרילה גירלז שהודפס בצבע הוא גם הדימוי המפורסם ביותר שלהן עד היום.
העבודה הוזמנה על ידי פאבליק ארט פאנד (Public Art Fund), ארגון שמקדם אמנות במרחב הציבורי, שהזמין מהגרילה גירלז עבודה שתוצג כשלט חוצות.
לאחר שראה הארגון את השלט שעיצבה הקבוצה הוא החליט שלא להשתמש בו וביקש מהקבוצה לעצב שלט חלופי.
בתגובה גייסה הקבוצה כסף ורכשה שטח פרסום על גבי תחבורה ציבורית בעיר ניו יורק.
השלט הוצג על אוטובוסים ברחבי העיר עד שחברת התחבורה החליטה גם היא לצנזרו.
ב-1990 הקבוצה עיצבה שלט חוצות חדש עבור הפאבליק ארט פאנד, אשר נושאו היה מחאה על צנזורו של השלט הקודם.
בשלט הופיעה דמותה של המונה ליזה אשר על פיה ציור עלה תאנה.
השלט מוקם לאורך כביש רב נתיבי בגדה המערבית של העיר ניו יורק.
ב-1989 הן יצרו עבודה איקונית נוספת – פוסטר ובו רשימה שכותרתה "היתרונות שבלהיות אמנית" (The Advantages of Being a Woman Artist).
הסעיפים מתייחסים בהומור סרקסטי לאפליית נשים אמניות, למשל: "לעבוד בלי הלחץ של הצלחה", "להיות בטוחה שכל עבודה שתעשי תתויג כ'נשית'", ו"לדעת שיש לך את ההזדמנות לבחור בין קריירה ואמהות"
מאז 2002 הגרילה גירלז נוהגות לעצב שלטי חוצות בלוס אנג'לס המוצגים בזמן טקס פרסי האוסקר.
השלטים הם מחאה על האפליה הגורפת בחלוקת הפרסים לטובת גברים לבנים.
"אוסקר נכון אנטומית: פרס הבימוי מעולם לא הוענק לאישה.
92.8 מפרסי התסריט הלכו לגברים.
רק 5.5% מפרסי המשחק הלכו לשחקנים לא לבנים." (The Anatomically Correct Oscar)
נשים ביימו רק 5% מרשימת 250 הסרטים המובילים של 2011. רק אישה במאית אחת זכתה אי פעם באוסקר.
רק 4 נשים במאיות היו אי פעם מועמדות".
ב-2005 הקבוצה הציגה פוסטרים גדולים ומיצב בביאנלה של ונציה.
אותה ביאנלה הייתה הראשונה מזה 110 שנים שנוהלה על ידי מנהלות נשים.
מוזיאונים גדולים רבים שמתחו ביקורת על פעילותה של הקבוצה, כמו המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ומוזיאון טייט מודרן בלונדון, שינו את דעתם במהלך השנים ואף רכשו עבודות שלה.
גרימסבי הוא סרט פעולה-ריגול קומי בריטי-אמריקאי משנת 2016 בבימויו של לואי לטריה.
בסרט מככב סשה ברון כהן, שכתב את התסריט יחד עם פיל ג'ונסטון, ופיטר ביינהאם, והפיק אותו יחד עם נירה פארק.
עוד מככבים בסרט: מארק סטרונג, רבל וילסון, איילה פישר, אנאבל וואליס, גבורי סידיבי, פנלופה קרוז, איאן מקשיין.
הסרט הופץ על ידי אולפני קולומביה, ראשית ב-24 בפברואר 2016 בבריטניה, ולאחר מכן ב-11 במרץ 2016 בארצות הברית.
קארל "נובי" בוצ'ר (סשה ברון כהן) הוא חוליגן כדורגל אנגלי מעיר הנמל גרימסבי אשר יש רק דבר אחד שחסר לו בחייו: אחיו הקטן, סבסטיאן (מארק סטרונג), אותו לא ראה מזה 28 שנה.
כאשר נודע לנובי מקום הימצאו של אחיו הוא מגיע מיד למקום, על מנת להתאחד עם אחיו, אך הוא לא מודע לכך שאחיו הוא סוכן של MI6 שנמצא בעיצומה של משימה למנוע ניסיון התנקשות ביו"ר עמותת הצדקה "תרופה לעולם" רונדה ג'ורג' (פנלופה קרוז).
נובי חושף את זהותו הסודית של אחיו, ובכך מאפשר למתנקש להימלט ולמפעיליו לחשוד בו שהוא סוכן-כפול ולהורות על חיסולו.
סבסטיאן נמלט מ-MI6, ולצורך כך נעזר באחיו.
יחד, השניים חושפים מזימה סודית לפוצץ אצטדיון כדורגל בצ'ילה, בו מתקיים משחק גמר בין אנגליה לבין גרמניה, ויחד הם יוצאים להציל את העולם.
גרילה גירלז בהופעה הוא הופעות תיאטרון אנונימיות, שמטרתה לפתח פעילות מחזות חברתית, אמנות רחוב.
התיאטרון פונה לפמיניזם ולהיסטוריה של נשים.
המופע נוצר כאשר גרילה גירלז המקוריות התחלקו לשלוש קבוצות נפרדות ב-2001. הפעילות התפרסו בסיור על פני 17 מדינות ו-39 מדינות בארצות הברית עם ההצגה "פמיניסטיות מצחיקות", "אם אתה יכול לסבול את החום: היסטוריה של נשים ואוכל", "שקט זה אלימות" ו"היסטוריה של נשים בתיאטרון".
גרילה גירלז בהופעה היא אחת משלוש קבוצות שנוצרו כאשר הגרילה גירלז המקוריות התפצלו בשנת 2001. שתי הקבוצות האחרות הן גרילה גירלז בע"מ, וגרילה גירלז פס רחב.
מאז היווסדן גרילה גירלז בהופעה פיתחו טכניקת ביצוע פמיניסטית המשלבת מערכונים, אימפרוביזציה, ריקוד, פרודיה וקומדיה, ביחס לנושאים מגוונים כולל ערך עצמי, דימוי גוף, תעשיית היופי וסוגיות אחרות של נשים.
טכניקת התיאטרון הפמיניסטית נשענת בכבדות על השתתפות הקהל ואינטראקטיביות.
הן מערבות את הקהל במשימות והשתתפות על הבמה.
כמו הגרילה גירלז המקוריות, שנוסדו ב-1985, כל חברה בגרילה גירלז בהופעה מבצעת שימוש בשם של אישה אמנית שמתה ולובשת מסכה כדי להסתיר את זהותה האמיתית.
הקבוצה כוללת בין 20 ל-30 נשות מקצוע: שחקניות, במאיות, מעצבות, מפיקות, ומנהלות תיאטרון.
הופעותיהן של הגרילה גירלז בהופעה סוקרו ב"וילג' ווייס", "BackStage", "Mother Jones", בניו יורק טיימס ועוד, והופעותיהן שודרו במגוון תוכניות רדיו וטלוויזיה, כולל בטקס פרסי הטוני.
"Feminists Are Funny" מתייחסת באופן הומוריסטי להיסטוריה הפמיניסטית, וכן להיסטוריה של המופעים של הגרילה גירלז בפרט, ומציגה פוסטרים ומחאות רחוב של הקבוצה.
היא מסקרת אי-שוויון מגדרי בעולם התיאטרון, וכן סוגיות עכשוויות כמו הזכות להפלות, המלחמה בעיראק, ייצוג נשים בממשלה, סחר בנשים ואלימות נגד נשים - אבל הכל בגישה קומית.
בכל מקום שבו הן מופיעות, חברות הקבוצה חוקרות את המצב המקומי וכוללות סוגיות וסטטיסטיקות מקומיות לגבי נשים ואמנות במופע.
"Silence Is Violence" מוסיפה לאלמנטים הכלולים ב"Feminists Are Funny" 30 דקות של סטטיסטיקות ואסטרטגיות למאבק באלימות נגד נשים.
המופע כולל דרמטיזציה של אונס בין מכרים, והדרכה לקהל כיצד להציב גבולות ולהימנע ממצבים מסוכנים.
"The History of Women In Theatre: Condensed" חושפת היסטוריה גנוזה של נשים בעולם התיאטרון הבינלאומי, כולל נשים שעבודתן הייתה פורה ומוצגת במשך שנים, אך לא נרשמו מעל דפי ההיסטוריה של התיאטרון, או קיבלו הכרה ביחס לפועלן.
"If You Can Stand the Heat: The History of Women and Food" חוקר באופן הומוריסטי את היחס של נשים לאוכל, כולל היסטוריה של תפקידי מגדר ביחס לאוכל, הבדלים תרבותיים מאזורים גאוגרפיים שונים, וכן תזונה ונושאים כמו אספקת המזון הגלובלית.
"Act Like a Feminist Artist" (התנהגי כמו אמנית פמיניסטית) הוא לא קומדיה, אלא דיון אינטראקטיבי עם הקהל, בו חברת הלהקה "אפרה בהן" (שם במה) מדברת על 20 שנים של אקטיביזם עממי והתגובות לפעילות - שלעיתים קרובות אלימות מאוד, וכוללות איומי מוות, איומי אונס, וכן הלאה.
היא משוחחת גם על האתגרים "שמבפנים", כאשר לא תמיד הפעילות מסכימות אחת עם השנייה או פועלות למען אותן המטרות.
בנוסף להופעותיהן, חברות הלהקה אף מעבירות הרצאות על מגוון נושאים, ובעיקר כיצד לשלב אמנות ואקטיביזם.
תערוכות של הגרילה גירלז בהופעה אורגנו במוזיאונים בארצות הברית, בסין, בפסטיבל הסרטים בפרוטבלו, בבריטניה, בדרום קוריאה ועוד.
באתר האינטרנט של הלהקה ניתן למצוא חומרים מכל הופעותיהן ברחבי עולם, וכן שתי רשימות: רשימת גינוי של תיאטראות שאינן מעלות מחזות מאת נשים, ורשימת תשבחות של תיאטראות שכן מעלות יצירות של נשים.
תיק העבודות שלהן נאסף על ידי מוזיאונים ואספני אמנות כגון אוסף לינדה לי לאמנות נשים, האקדמיה לאמנויות בפנסילבניה והגלריה הלאומית של קנדה.
ב-2010 זכתה גרילה גירלז בהופעה בפרס יוקו אונו לאומץ באמנות.
ב-2016, יצא ספר זכרונותיה של פעילת הגרילה גירלז בהופעה, דונה קאז.
גרין גוֹדֶס היא כבאית מתוצרת יצרנית הרכב המסחרי הבריטית Bedford Vehicles , אשר יוצרה בין השנים 1953–1956.
דגמי "גרין גודס" יוצרו עבור שירותי הכבאות הבריטים (AFS) המסונף למשרד הפנים (בריטניה) ועבור הצבא הבריטי.
דגם ה"גרין גודס" התבסס על סדרת "Bedford RL series".
4,311 יחידות עבור בריטניה, 520 יחידות עבור סקוטלנד, 189 יחידות עבור ויילס, ו-130 יחידות עבור אירלנד.
בגרסת דגמי ההנעה הכפולה 4x4, מכל בקיבולת של 4,500 ליטר מים
בדגמי "גרין גודס" הורכבו סולמות באורך 15 רגל (4.572 מטר)
גרין הילס היא חברה בבעלות פרטית הבונה מערכות הפעלה וכלי פיתוח למערכות משובצות.
החברה הוקמה בשנת 1982 על ידי דן אודווד (Dan O'Dowd) וקרל רוזנברג.
המטה העולמי שלה נמצא בסנטה ברברה, קליפורניה.
בשנת 2008, ה-Integrity-178 RTOS של גרין הילס הייתה המערכת הראשונה שאושרה על ידי השותפות הלאומית לאבטחת מידע (NIAP), שהורכבה מהסוכנות לביטחון לאומי (NSA) והמכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה (NIST), לרמת אבטחת הערכה +EAL) 6).
בנובמבר 2008 הוכרז כי גרסה ממוסחרת של Integrity 178-B תהיה זמינה למכירה למגזר הפרטי על ידי Integrity Global Security, חברת בת של Green Hills Software.
ב-27 במרץ 2012 הוכרז על חוזה בין תוכנת Green Hills לבין נינטנדו.
הסכם זה ייעד את MULTI כסביבת הפיתוח משולבת הרשמית עבור נינטנדו ומפתחים מורשים שלה לתכנת את ה-Wii U – קונסולת משחקי הווידאו.
ב-25 בפברואר 2014 הוכרז כי מערכת ההפעלה Integrity נבחרה על ידי Urban Aeronautics עבור AirMule.
Integrity היא מערכת הפעלה POSIX בזמן אמת (RTOS).
גרין הילס מייצרת מהדרים לשפות התכנות C, C ++, Fortran ו-Ada.
MULTI היא סביבת פיתוח משולבת (IDE) לשפות התכנות C, C ++, Embedded C ו-Ada, המיועדת למהנדסי מערכות משובצות.
גרין לנטרן: סדרת האנימציה היא סדרת טלוויזיה אמריקאית בהנפשה ממוחשבת, שמבוססת על סדרת הקומיקס "גרין לנטרן" מבית DC קומיקס, כאשר זוהי הפקת הטלוויזיה הראשונה שמבוססת עליו.
הסדרה הופקה על ידי DC Entertainment והאחים וורנר הנפשה עבור הרשת Cartoon Network.
לאחר עונה אחת בת 26 פרקים ששודרה החל מ-3 במרץ 2012 עד ל-16 במרץ 2013, הסדרה בוטלה עקב נתוני מכירות צעצועים נמוכים ועקב ביקורות שליליות על סרט הלייב אקשן "גרין לנטרן".
הסדרה דובבה לעברית בהפקת ענבר שטגר עזרא ושודרה בערוץ הילדים משנת 2013 ועד לשנת 2014.
פקחים ירוקים: האל ג'ורדן, קילווג, גאי גרדנר
פקחים: הסוכן הכתום, סינסטרו, אטרוסיטוס, ברודי ווקר
שומרי היקום: גאנטת, סייד, אפה אלי אפסה
הסדרה עוקבת אחר עלילותיו של האל ג'ורדן, הגרין לנטרן של סקטור 2814, ושל שותפו קילווג.
ג'ורדן גונב חללית שנשלטת בידי בינה מלאכותית בשם איה ועורך מסע לכיוון גבולות החלל יחד עם קילווג.
מדובר בקצה גבולות שליטתם של שומרי היקום, היכן שחברי חיל הפקחים הירוקים נהרגים בידי חיל הפקחים האדומים.
מנהיגם של חיל הפקחים האדומים, אטרוסיטוס, רוצה לנקום בהם בעקבות השמדת עולמו בידי ציידי האדם שנוצרו בידי שומרי היקום, אך גם הוצאו מכלל פעולה על ידם.
במהלך הרפתקאותיהם הם נתקלים בפקח אדום בשם רייזר ולוקחים אותו כשבוי שלהם, אך בהמשך הם מגייסים אותו לשורותיהם לאחר שהוא עוזר להם להביס את אטרוסיטוס.
רייזר גם מתאהב באיה, אולם לאחר הבסתו של אטרוסיטוס התוכנה שלה מושחתת.
היא הופכת לרעה ומתכננת להשמיד את כל החיים ביקום.
לקראת סיום העונה, ג'ורדן מגלה שאיה נולדה מתוך ישות חיה ושהיא נמצאת בחיים.
הוא מנסה לשכנע אותה להפסיק עם הרצח ההמוני, אך נכשל.
רייזר נפצע באורח אנוש בניסיונו להרוג את איה, והיא מגנה על עצמה על ידי יריית קרן אנרגיה.
ג'ורדן משכנע אותה שמה שהיא עושה הוא שגוי, והיא מצילה את היקום ומרפאת את רייזר.
אולם, מתוך זעמה, היא יוצרת את צבא ציידי האדם ומעתיקה גרסה של עצמה לתוך כל אחד ואחד מהם.
הדרך היחידה להשבית אותם היא לשתול וירוס מחשבים אשר ישמיד בסופו של דבר את איה.
היא שותלת את הווירוס וציידי האדם מפסיקים לפעול.
בסופו של דבר היא משמידה את עצמה ונפרדת לשלום מרייזר.
בכוכב הלכת אואה, רייזר אינו מאמין שאיה מתה משום שהיא יצור תבוני חי וקיים ולא רובוט, והיא אינה יכולה להיות מושמדת כתוצאה מווירוס מחשבים.
הוא יוצא לחפש אחריה ברחבי היקום.
חיל הפקחים הירוקים חוגג את ניצחונו.
טבעת כוח כחולה עוקבת אחרי רייזר, והשאלה אם הוא יקבל אותה נותרת פתוחה.
גרימואר או ספר כשפים הוא מונח מתחום המאגיה והכישוף, ומשמעותו ספר או מדריך המכיל הוראות כגון כיצד ליצור חפצים קסומים כמו קמעות, לחזות עתידות, לזמן ישויות על-טבעיות כמו מלאכים, שדים, רוחות ואלוהויות, לבצע לחשים ולהטיל כישופים וכו'.
להלן רשימה חלקית של גרימוארים שנכתבו ופורסמו במהלך ההיסטוריה:
"ארס גואטייה", חלק מהספר "המפתח הקטן של שלמה המלך", חיבור מהמאה ה-17, הוא אחד מהגרימוארים הידועים ביותר במערב בנושא הדמונולוגיה.
הגרימואר הגדול, ספר העוסק במאגיה שחורה.
ספר רזיאל המלאך, גרימואר מתחום הקבלה המעשית.
הגרימואר של האפיפיור הונוריוס, ספר שנטען עליו כי נכתב על ידי הונוריוס השלישי.
הגרימואר של האפיפיור לאו, ספר המיוחס לאפיפיור לאו השלישי.
גרין הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1984 בכתיבתו ובימויו של גדעון קולירין, עם יוסף שילוח, אביבה פז ופיטר פריישטדט בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על חוקר פרטי המחפש את האמת בדבר תעשיין הסוגר את מפעלו.
חקירתו מביאה לגילויים לא צפויים ומפתיעים ומסתיימת באופן טראגי.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן אך בישראל קיבל ביקורות שליליות והורד מהאקרנים לאחר שבועיים.
אריה בן דרור (יוסף שילוח) הוא חוקר פרטי בן 50, לשעבר איש המוסד.
הוא נאלץ לעזוב את המוסד בעקבות פעולה כושלת בפריז עליה פיקד "גרין".
אריה חיפה עליו ונאלץ לעזוב את המוסד בעוד שגרין התקדם בתפקידים.
אריה מקבל בקשה ממר פלדי (גיורא שמאי) לחקור בעל מפעל טקסטיל שמבקש לסגור את המפעל.
אלכס ברנע (פיטר פריישטט) הוא בעל מפעל טקסטיל גדול בעיירת הפיתוח "משעולים".
כל אנשי העיירה עובדים במפעל ויוצאים להפגנות נגד סגירת המפעל ובראשם ראש המועצה הצעיר והנאה אבניאל קינן (עמוס לביא).
אבניאל בן ה-25 מנהל רומן אינטימי עם רחל ברנע (אביבה פז) בת ה-40, אשתו של אלכס.
אלכס ומנכ"ל המפעל בראון (רולף ברין) אינם מרוצים מחקירותיו של אריה ושולחים את העבריינים בן דוד (מושון אלבוחר) ומורי (יונתן צ'רצ'י) לאיים עליו אבל הוא מתגבר עליהם.
הוא מבקש מידידו לשעבר אלפנדרי (ג'וקי ארקין) לעזור לו אבל הוא מסרב.
רק ידידו הקוקסינל (ישראל גוריון) מסכים לעזור לו במעקבים אחרי אלכס ובראון.
בינתיים מכיר אריה את רחל ומתחיל ביניהם סיפור אהבה רומנטי ואירוטי והיא מודיעה לאבניאל על הפסקת יחסיהם.
אבניאל טוען שאיום הסגירה של אלכס הוא רק כדי לקבל סובסידיה מהממשלה.
הוא מבקש ממנו גם לברר במוסד היתומים "בית דינהל" בו גדל, מי הוריו.
אריה נתקל בסירוב של מנהל הבית (לואיס רוזנברג) לגלות לו פרטים.
שני העבריינים מצליחים לשרוף את אגף המסמכים של בית היתומים.
קצין המשטרה אבני (אילן דר) ידידו של אריה, מבטיח לו לחקור את העניין ב"בית דינהל" ומגלה שהיה שם אונס של בת 15 וכי מהאונס הזה נולד ילד שגדל במוסד.
הוא מוסר לאריה את תמונת הנאנסת ומתברר לתדהמתו שזו רחל.
לאריה ידוע שהחוקר הפרטי ארז ירושלמי (חיים שנער) גם כן ניהל חקירה בנושא ונפטר כעבור זמן קצר מהתקף לב.
הוא מבקר את אלמנתו סוניה (פנינה פורטר) ומוצא בדירתה תמונה ישנה של רחל משחקת עם ילד שברור שהוא אבניאל.
רחל מספרת לו על האונס וכי נאמר לה שהבן שנולד נפטר אחר כך.
הוא מעמת אותה עם האמת המרה והיא נדהמת.
מסתבר לה שניהלה יחסים של גילוי עריות עם בנה.
היא לא עומדת בזה ומתאבדת.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותיוסף שילוחאריה בן דרורחוקר פרטיאביבה פזרחל ברנעפיטר פריישטדטאלכס ברנערולף בריןבראוןמנכ"ל המפעלאילן דראבניקצין משטרהישראל גוריוןקוקסינלעמוס לביאאבניאל קינןג'וקי ארקיןאלפיעברייןיונתן צ'רצ'ימוריעברייןמושון אלבוחרבן דודעברייןיוסי יבלונקהברמןחיים שנערארז ירושלמיחוקר פרטיפנינה פורטרסוניה ירושלמיאשתו של ארזגיורא שמאיפלדילואיס רוזנברגמנהל בית יתומים
גריל מעורב הונגרי (בהונגרית: Fatányéros) מילולית: "של צלחת עץ" הוא מנת מנגל הונגרית מעורבת בשר מסורתית (או נקראת גם פצ'ניה, כלומר "מטוגן/צלי" בהונגרית), שמקורה אולי בטרנסילבניה.
בסקנדינביה, נהוג לתרגם את שם המנה כסטייק קרש (בדנית: plankebøf; בשוודית: plankstek), והוא כולל בדרך כלל תפוחי אדמה דוכסית.
המנה Fatányéros (גריל מעורב הונגרי) הייתה בתפריט משנת 1900 במסעדה המפורסמת Wampetich (לימים מסעדת גונדל) שממוקמת עד היום בשולי הפארק העירוני של בודפשט.
המנה כונתה "fatányéros", דהיינו גריל מעורב הונגרי על מגש עץ.
המנה אכן הוגשה על מגש עץ, והכילה פרוסות צלויות של בשר עגל, בקר, קציצות חזיר, פרוסת כבד אווז ופרוסת בייקון - בגריל או צלוי על מחבת.
כתוספת הגישו טוגנים או פרוסות עבות של תפוחי אדמה מטוגנים, יחד עם סלט ירוק מעורב טרי, כשסכין גדולה עם מוטיבים הונגריים תקועה באמצע הסטייק.
סטייקים נקראו בהונגרית פצ'ניה (pecsenye) ובסרבו-קרואטית באותו שם בכתיב שונה (pečenje) הם חלק מהמטבח ההונגרי המסורתי ועשויים להתייחס לכל סוג של בשר מטוגן או צלוי במחבת: חזיר, בקר, עוף או ציד.
הסטייקים האלה מוגשים לרוב על מגש עץ, כמו:
והם מסודרים בצורה מאוד דקורטיבית עם קישוט, ירקות מטוגנים וסלט.
המנה פופולרית גם בסקנדינביה, אם כי היא מעט שונה מהגרסה ההונגרית.
בדנמרק הוא נקרא כאמור בשם , ובשוודיה , כלומר "סטייק קרש".
המנה מוגשת גם שם בדרך כלל עם תפוחי אדמה דוכסית, ירקות ורוטב ביארנז.
לספר השוודי Maträtternas historia, שזכה בפרס "הספר הטוב ביותר בהיסטוריה הקולינרית" בשנת 2020 על ידי פרסי Gourmand, יש תיאוריה שונה לגבי מקור המנה.
הוא מתאר כיצד האינדיאנים נהגו לבשל דגים ולפעמים בשר על קרש דובדבן.
בפעם הראשונה שבה מנה דומה הופיע בניו יורק בספר הבישול של צ'ארלס רנהופר "האפיקוריאן" היה בשנת 1893.
גריל מונגולי או ברביקיו מונגולי (בשפות סיניות: 蒙古烤肉; בפין-יין: Měnggǔ kǎoròu; בוייד-ג'יילס: Mêng²-ku³ K'ao³-jou⁴) הוא מאכל מוקפץ שפותח בטייוואן במהלך שנות ה-50. על אף שמו, המנה אינה מונגולית וקשורה רק למנגל באופן רופף.
גריל מונגולי נוצר על ידי הקומיקאי והמסעדן הטיוואני וו ז'אונן.
וו, יליד בייג'ינג, נמלט לטייוואן לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הסינית, ופתח דוכן אוכל רחוב בטייפה בשנת 1951. בעוד שבתחילה ביקש לקרוא למנה "ברביקיו של בייג'ינג", בשל רגישות פוליטית הקשורה לעיר אשר הוגדרה באותה התקופה כבירת הרפובליקה העממית של סין, נבחר השם "גריל מונגולי" למרות היעדר הקשר למונגוליה.
דוכן האוכל של וו משך קהל לקוחות רחב שכלל דיפלומטים ואנשי עסקים עשירים אף על פי שהגיש מנות זולות יחסית ולא מתוחכמת.
עם זאת, הדוכן נהרס מאוחר יותר על ידי הצפה שמקורה בטייפון שבמהלכו וו כמעט טבע.
מאוחר יותר הוא הצליח לפתח קריירה מצליחה מאוד כקומיקאי ועזב את עסקי המסעדנות.
חקיינים רבים הופיעו כדי לנצל את הפופולריות של המנות שיצר, כולל ג'ינגיס חאן, ארמון טאנג, חאן גדול וחאן שמימי.
המנות הוצגו מאוחר יותר בהצלחה גם מחוץ לטייוואן.
בדרך כלל, הסועדים בוחרים מגוון של חומרי גלם מתצוגה של בשר פרוס (כגון בשר בקר, חזיר, כבש, הודו, עוף ושרימפס) וכן ירקות (כגון כרוב, טופו, בצל, ברוקולי ופטריות).
קערת המרכיבים מועברת לשף שמוסיף לאחר מכן את הרוטב לבחירת הסועד ומועבר לגריל.
הצורה המעגלית של הגריל מאפשרת לשני טבחים או יותר לבשל מזון בו זמנית ובמהירות, והאוכל בדרך כלל מוכן כשהגריל מסתובב.
ניתן להוסיף שמן או מים בזמן שהמרכיבים מוקפצים ברציפות על האש הגבוהה כאשר פריטי המזון נותרים שלמים.
חלק מהרשתות האמריקאיות מניחות את האוכל על חלקים שונים של הגריל העגול המופרדים על ידי מעצב טריזים מיוחד.
כל מנה עוברת בתורה, כשהמפעיל מסתובב בחלקו החיצוני של הגריל והופך את האוכל של כל אחד ברצף.
בסיום הבישול, כל מנה מוכנה נגרפת לקערה ומועברת לסועד.
מסעדות גריל מונגוליות רבות עוקבות אחר פורמט של מזנון אכול כפי יכולתך, המאפשר ביקורים מרובים בגריל.
גרימואלד הראשון (Grimoald I, בלטינית: Grimoaldus; 616–657), המכונה הזקן , היה המאיורדומוס (ראש הארמון) של אוסטרזיה משנת 643 ועד מותו.
גרימואלד היה בנם של פפין הזקן מלנדן ואיטה ממץ.
עם מותו של פפין בשנת 640, הפך גרימואלד לראש ביתו (הפיפינידים), שהיה החזק ביותר באוסטרזיה.
בזמן זה, רדולף, דוכס תורינגיה , מרד נגד סיגברט השלישי, מלך אוסטרזיה.
גרימואלד השתתף במסע שנערך לאחר מכן נגד המרידה, אך המסע נכשל.
למרות זאת, גרימואלד הצליח להציל את חיי המלך והפך לחברו הקרוב.
לאחר מכן הוא הרחיק את יריבו, אוטו , והשתלט על המשרה שבה החזיק פעם אביו.
גרימואלד שכנע את סיגברט השלישי חסר הילדים לאמץ את בנו, כילדברט, בטבילתו.
בסופו של דבר היה לסיגברט יורש, דגוברט השני, אך עם מותו של סיגברט בשנת 656, הגלה גרימואלד את דגוברט הצעיר לאירלנד והעלה את בנו על כס המלכות.
בסופו של דבר גרימואלד נתפס והוצא להורג על ידי מלך נויסטריה – או כלוביס השני או בנו ויורשו, כלותאר השלישי.
גרימואלד השני (Grimoald II בצרפתית: Grimaud, גרימו; מת בשנת 714), המכונה הצעיר, היה המאיורדומוס (ראש הארמון) של נויסטריה משנת 695.
גרימואלד היה בנם השני של פפין האמצעי ופלקטרודיס.
אביו הציב אותו במשרת המאיורדומוס בממלכת נויסטריה בזמן כלשהו לאחר שנת 700, כשהיה עדיין צעיר.
כאשר אחיו הבכור, דרוגו משמפאן, מת בשנת 708, קיבל גרימואלד את האחריות גם על צפון בורגונדיה.
גרימואלד התחתן עם תיאודסינדה (או תיאודלינדה) , בתו של רדבוד, מלך הפריזים , ונולדו לו שני בנים: תיאודואלד וארנולד.
בעת שחזר מביקור בקברו של הקדוש למברט בלייז', נרצח גרימואלד בדרך לז'ופיל (Jupille) על ידי אדם בשם רנגאר (Rangar), שהיה מועסק על ידי חותנו.
בניו של גרימואלד ניהלו מאבק כדי להיות מוכרים כיורשיו האמיתיים של פפין, מאחר שגרימואלד מת לפני אביו, ואחיו למחצה של גרימואלד, קרל (מרטל), ירש את אדמותיו ומשרותיו של אביהם.
גרין לנטרן: הטיסה הראשונה הוא סרט הנפשה אמריקאי משנת 2009 מסוגת גיבור-על, המבוסס על המיתולוגיה של גרין לנטרן מבית DC קומיקס.
הסרט מתמקד במשימתו הראשונה של האל ג'ורדן (כריסטופר מלוני), האדם הראשון שהצטרף לחיל הפקחים הירוקים.
את התסריט כתב שותף ותיק של DC קומיקס, אלן ברנט, ההפקה הופקדה בידי ברוס טים, והבימוי נעשה על ידי לורן מונטגומרי.
זהו הסרט החמישי בסדרת סרטי אנימציה מקוריים של יקום דיסי, שהופץ על ידי האחים וורנר הנפשה.
הסרט יצא לשוק המדיה הביתית ב-28 ביולי 2009, וערוץ Cartoon Network שידר אותו לראשונה בארצות הברית ב-16 בינואר 2010.
הסרט היה הופעתו האחרונה של מלאכי ת'רון, שמת ב-13 במרץ 2013, ושל דייוויד לנדר, שנפטר ב-4 בדצמבר 2020.
לפני זמן רב, שומרי היקום, הישויות התבוניות הראשונות שקמו, רתמו את כוחו של היסוד הירוק ליצירת סוללת הפקחים הירוקים.
עם זאת, הסוללה הייתה פגיעה לצבע הצהוב, החלק היחיד בספקטרום האור שיכול לעמוד בפני הירוק.
השומרים הסתירו את המקור המרוכז ביותר של אנרגיה צהובה, היסוד הצהוב, כדי למנוע מאחרים להשתמש בו נגדם.
לאחר מותו של אבין סור, מגיעים מספר פקחים ירוקים כדי לקחת את טייס הניסוי של חברת התעופה פריס, האל ג'ורדן, אל חיל הפקחים הירוקים בכוכב אואה.
הוא מלווה על ידי הקצין הבכיר סינסטרו, שחוקר את רציחתו של אבין.
בעת משימה סמויה על ספינתו של קנג'ר רו בחיפוש אחר היסוד הצהוב שנגנב, אבין הותקף.
הוא נמלט לכדור הארץ, שם טבעתו בחרה את יורשו, והוא מת מפצעיו זמן קצר לאחר מכן.
מבלי שהפקחים האחרים ידעו, סינסטרו סיפק לקנג'ר את מיקומו של היסוד הצהוב כדי שיוכל להפוך אותו לנשק בעל עוצמה דומה לזו של סוללת הפקחים הירוקים.
ג'ורדן מבין במהירות כי אמונותיו של סינסטרו אינן תואמות את אלה של השומרים: סינסטרו סבור שהשומרים הפכו את החיל לגוף שרק מטפל בתוצאות מעשי פושעים במקום להתמודד עם הבעיה באופן יזום.
במהלך משימה ללכידת קנג'ר רו, ג'ורדן מוכה עד אובדן הכרה על ידי מטה האנרגיה של קנג'ר.
סינסטרו מגיע, הורג את קנג'ר ומטיל את האשמה על ג'ורדן.
כעונש, השומרים משחררים את ג'ורדן מטבעתו.
בזמן שג'ורדן ממתין לחזור הביתה, סינסטרו משתמש בטבעתו כדי להניע זמנית את גופתו של קנג'ר, וכך מגלה את מיקומו של קווארד, שם נרקם הנשק הצהוב.
ג'ורדן משכנע את הפקחים בודיקה וקילווג שסינסטרו אינו כפי שהוא נראה.
כאשר הם תופסים את סינסטרו מבצע את מזימתו, בודיקה חושפת את נאמנותה האמיתית ומשתקת את קילווג, ומאפשרת לסינסטרו לברוח.
ג'ורדן מרמה אותה וגורם לה להרוס את מטה האנרגיה הבלתי יציב של קנג'ר, מה שגורם לפיצוץ שזורק אותה אל כלי העבודה התלויים מהתקרה והורג אותה.
בקווארד, הנשקנים מעניקים לסינסטרו את טבעת הצהובה ואת הסוללה הצהובה, שדומה לרנקס העיר התבונית.
באמצעות כוחה, הוא מחריב את אואה, כאשר האור הצהוב מתגבר בקלות על טבעות הפקחים הירוקים.
הסוללה הצהובה הורסת את הסוללה הירוקה, משביתה את כל טבעות הכוח של חיל הפקחים הירוקים וגורמת למותם מחנק של פקחים רבים שהיו בחלל בזמן כשל טבעותיהם.
ג'ורדן, ששחזר את טבעתו ברגע האחרון, מוצא את הסוללה ומכה על היסוד הירוק הלא פעיל.
הוא מניח את טבעתו על הסדק שנוצר, סופג את כל כוחה.
כשהוא מלא בעוצמה המלאה של האנרגיה הירוקה, הוא הורס את הסוללה הצהובה על ידי ריסוקה בין שני ירחות.
לאחר שמיצה את רוב הכוח הירוק להרס הסוללה הצהובה, ג'ורדן נאלץ להילחם בסינסטרו בכוחות עצמו.
לאחר קרב ידיים אינטנסיבי ללא שימוש ביצירת מבנים, ג'ורדן משתמש בשרידי כוחו כדי להפיל את סינסטרו אל פני אואה, שם קילווג מוחץ את טבעת הצהובה ברגלו.
לאחר ששחזר חלקית את כוח טבעתו קודם לכן, קילווג ממריא ומציל את ג'ורדן מנפילה קטלנית אל פני הכוכב.
לאחר שחזור אואה והשבת סוללת הפקחים הירוקים, השומרים מעניקים לג'ורדן את הזכות להוביל את החיל בדקלום שבועת הפקחים הירוקים.
לאחר מכן, ג'ורדן חוזר לכדור הארץ כדי להתעדכן עם הבוסית האחרת שלו, קרול פריס, תוך שהוא מציין את ה"נסיעה" הארוכה.
כריסטופר מלוני בתור האל ג'ורדן / גרין לנטרן
ג'ון לארוקט בתור טומאר-רה קורטווד סמית' בתור קנג'ר רו
לארי דרייק בתור גנטט ויליאם שאלרט בתור אפה עלי אפסה
מלאכי ת'רון בתור רנקר אוליביה ד'אבו בתור קרול פריס
ריצ'רד גרין בתור קוך ג'ולייט לנדאו בתור לבלה
דייוויד לנדר בתור צ'פ ריצ'רד מקגונגל בתור אבין סור
רוב פולסן בתור נשקני קווארד קת' סוסי בתור אריסיה ראב
ג'ים וייז בתור לוטננט ברוס טים בתור ילד החרק
גרין פארק הוא אחד מהגנים המלכותיים של לונדון.
פארק גרין נמצא בין הייד פארק לבין פארק סנט ג'יימס.
בניגוד לפארקים האחרים בלונדון, אין בפארק זה פסלים, אגמים או מזרקות.
הפארק הוא אזור מיוער הסובב את דרך קונסטיטושן ("דרך הבריאות" - על שם הצעדות שנהג המלך לעשות בפארק מדי בוקר) המובילה לארמון בקינגהאם.
במקור שימש אזור זה מקום קבורה למצורעים שנפטרו בבית החולים סנט ג'יימס שעמד בסמוך.
הפארק תוחם לראשונה במאה ה-16 על ידי הנרי השמיני.
באותה עת היה האזור חלק מאחוזת משפחת פולטני (Poulteney).
בשנת 1688, עת שהאזור כונה שדה סנדפיט (Sandpit Field), הועבר האזור לחזקת המלך (באותה עת המלך צ'ארלס השני), והשטח הפך לפארק מלכותי.
צ'ארלס הורה על בניית השבילים בגן, והשתמש בו לצייד איילים.
כמו כן המלך הורה על בניית בית קרח על מנת לספק קרח לארמונות המלכותיים שהיו בסמוך.
לאחר שרעיית המלך ראתה את המלך קוטף פרחים לפילגשו, הורתה בצו מלכותי לעקור את כל הפרחים מהפארק, ומאז, בהתאם לצו זה, לא נשתלים בפארק פרחים.
במהלך שלהי המאה ה-18 והמאה ה-19 היה הפארק אתר של הפרחת כדורים פורחים ושל מופעי זיקוקים.
בשנת 1749 הלחין גאורג פרידריך הנדל את היצירה "מוזיקה עבור מופע זיקוקים מלכותי" עבור זיקוקים שהופרחו בפארק.
גרין מייל (הַמַּייל הירוק - The Green Mile) הוא סיפור דרמה ופנטזיה שנכתב על ידי הסופר האמריקני סטיבן קינג בשנת 1996.
העלילה מתרחשת בשנת 1932, באגף ה' של בית הסוהר "קולד מאונטיין".
זהו אגף הנידונים למוות באמצעות כיסא חשמלי, המכונה "המחשמל" או "המנצנץ הזקן" ("Old Sparky"), ואשר ההוצאה להורג בעזרתו מכונה "רכיבה על הברק".
"המייל הירוק" הוא הדרך מהאגף אל אזור ההוצאה להורג שאורכו מייל אחד והיה בצבע ירוק.
הסיפור מוצג מבעד לעיניו של הסוהר הראשי - פול אדג'קומב.
דרכו אנו מתוודעים לסיפורי האסירים המחכים למותם, לבעיות העבודה בבית הסוהר וכן לבעיות בחייו האישיים.
כל זאת, עד לתפנית הגדולה בספר: בואו של ג'ון קופי.
קופי - ענק שחור ובור - מואשם באונס ורצח של שתי ילדות תאומות, ומגיע ישירות לאגף הנידונים למוות.
עד מהרה מגלה אדג'קומב כי המצב אינו פשוט כפי שהוצג בתחילה, וכי קופי הוא דמות מורכבת בהרבה מכפי שנראה.
הספר יצא לראשונה כסדרה בהמשכים.
לאחר מכן חוברו כל הפרקים לספר אחד.
פול אדג'קומב, הסוהר הראשי, מתאר את אגף ה', אגף הנידונים למוות בבית הסוהר "קולד מאונטיין"; את האסירים שנכחו שם; חבריו הסוהרים והסוהר שלדבריו היה שנוא על כולם וסדיסט עד מאוד.
תפנית הסיפור מתרחשת כאשר מגיע לבית הסוהר אסיר שחור, בוּר ועצום ממדים ושמו ג'ון קופי, שנידון למוות בגין אונס ורצח של שתי ילדות לבנות.
לפני שג'ון קופי הגיע לאגף ה', מספר אדג'קומג על עכבר מופלא אשר הופיע שם יום אחד והתנהג בצורה אנושית להפליא.
אחד הסוהרים, ברוטוס האוול, נתן לעכבר את השם "וילי ספינת-קיטור", אחד מסרטי מיקי מאוס.
כל האנשים אשר ראו את העכבר חיבבו אותו, מלבד הסוהר פרסי.
כשהגיע דלקרואה, צרפתי אשר הואשם באונס נערה, ברציחתה וברציחת אנשים נוספים, התיידד עם העכבר וכינה אותו "מר ג'ינגלס".
כאן חוזר סיפורו של ג'ון קופי.
הוא מתגלה כבעל נפש של ילד וכוחות על טבעיים, בעזרתם הוא יכול לרפא כל מחלה, אך גם לראות את הרשע ואת הסבל שבאנשים.
באמצעות מגע ידו, מרפא קופי את פול, מדלקת בדרכי השתן, ממנה הוא סובל, ובכך אף משפר את חיי המין שלו.
אסיר חדש, ויליאם וורטון, מגיע לאגף ה', בשם רצח המוני שביצע ברחוב.
הוא מכנה את עצמו "בילי הנער" ושם לעצמו מטרה: הפיכת חייהם של הסוהרים באגף ה' לגיהנום עלי-אדמות.
אדג'קומב מתאר את מאמציו להגשמת מטרה זו כ"מקוריים".
באותו יום בו דלקרואה צריך להיות מובל אל גורלו הממתין לו בכיסא החשמלי, מחליט פרסי וטמור לעשות מעשה ורומס את מר ג'ינגלס העכבר, מה שרצה לעשות מזה זמן רב.
ג'ון קופי ריחם על העכבר, והחזירו לחיים, למרבה אושרו של דלקרואה.
ברם, פרסי לא הסתפק רק בכך, ובהוצאתו של דלקרואה להורג הוא היה האחראי להניח את הספוגית הרטובה במי-מלח על ראשו של דלקרואה (כך שהחשמל ירוכז לראשו וימות מהר), ובמקום זאת הוא הניח אותה יבשה.
כך מת דלקרואה בייסורים רבים.
אדג'קומב טוען שמוות כזה לא מגיע לאיש.
ג'ון קופי מוברח מבית הסוהר על מנת לרפא את מלינדה מורס, אשתו של מנהל בית הכלא, הלוקה בגידול סרטני במוחה; אדג'קומב וחבריו מסכנים בכך את מישרתם.
התוכנית עולה יפה ומלינדה נרפאת, אך בניגוד לפעמים אחרות, קופי אינו נפטר מה"רוע" אותו ריפא באמצעות "הקאתו" לאוויר בדמות ענן-זבובים, אלא שומר אותו בקרבו.
הוא מוחזר לתאו, ואז תופס את פרסי וטמור ו"מקיא" את ענן הזבובים אל פיו.
פרסי, שדעתו נטרפה עליו, שולף את אקדחו, יורה בוויליאם וורטון למוות, ולאחר מכן נשלח לאשפוז בבית-חולים לחולי נפש עד יום מותו.
בחלק האחרון של הספר, עולה מחדש ונסקר סיפורו של קופי, ויחד עמו גם תאריך הוצאתו להורג הקרב ובא.
במהלך הסיפור הקוראים מתוודעים לכך שאדג'קומב העלה על הכתב את קורותיו במהלך שהותו בבית אבות.
את זכרונותיו הוא חולק עם ידידתו, איילין.
לאחר שסיימה לקרוא את כתביו, הראה לה אדג'קומב את מר ג'ינגלס העכבר.
לפי טענתו, ג'ון קופי האט את תהליכי ההזדקנות של מר ג'ינגלס ושלו, ואף נתן לו את היכולת לראות את הסבל והרוע שבאנשים.
קופי התעייף מחייו, ועל כן רצה להיות מוצא להורג.
אדג'קומב גם הוא מודה שלא היה מתנגד להגיע אל המנוחה.
"אבל לפעמים, הו אלוהים, המייל הירוק כל כך ארוך...", הוא מסיים את סיפורו.
עובד כסוהר ראשי באגף ה' שבבית הכלא.
סבל מדלקת בדרכי השתן ורופא על ידי ג'ון קופי.
ברוטוס האוול- אחד הסוהרים הקבועים באגף ה'.
בחור גדול (גובהו מטר תשעים) אשר מכונה "ברוטאלי" בצחוק (באנגלית- brute- "בריון"), אך אינו מזיק לזבוב.
דין סטנטון- סוהר קבוע באגף ה'.
לפי דבריו של אדג'קומב, דין אינו יכול לצחוק מבדיחה גם כאשר הוא מבין אותה.
האל מורס- מנהל בית הכלא.
שברירי למראה, אך מוכיח את כוחו כשהוא שובר את זרועו של אסיר שניסה לתקוף אותו.
הארי טריוולגר- סוהר קבוע באגף ה'.
ביל דודג'- סוהר זמני באגף ה'.
מהראשונים לדעת על מר ג'ינגלס.
פרסי ויטמור- סוהר קבוע בבית הכלא.
סדיסט רציני ושנוא על מרבית העובדים.
הגיע לעבוד בבית הכלא בעזרת פרוטקציות מאשתו של מושל המחוז, שהיא הדודה שלו.
מאיים שידאג לפיטורי כל מי שיעמוד בדרכו, יתלונן עליו או יתקוף אותו.
קרטיס אנדרסון- סגן מנהל בית הכלא.
ג'ון קופי- הדמות המרכזית בספר.
שחור ענק בור שדינו נגזר למוות בשל הרשעתו באונס ורצח של שתי ילדות תאומות.
מתגלה כבחור עדין בעל כוחות על טבעיים.
אדוארד דלקרואה- צרפתי שנגזר למוות.
אנס ורצח נערה צעירה, השליך את גופתה מחלון בניין והציתה.
האש התפשטה לבניין והרגה אנשים נוספים, כולל ילדים.
לפי דברי אדג'קומב, לאחר שהגיע לבית הכלא הפך למנומס ובלתי מזיק.
התיידד עם העכבר שברוטוס האוול קרא לו "וילי ספינת קיטור" ונתן לו את שמו הסופי- "מר ג'ינגלס".
ויליאם וורטון / "בילי הנער"- אסיר שהגיע לאגף ה' זמן מה לאחר קופי ונידון למוות בשם רצח המוני ברחוב.
מתגלה כבחור פראי אשר מוכן לעשות הכול על מנת לחולל צרות ולהרע לסוהרים כמה שיותר.
מאוחר יותר התגלה כי הוא זה שרצח למוות את האחיות התאומות שעליו נידון למוות ג'ון קופי
מר ג'ינגלס- עכבר שהופיע יום אחד באגף ה' והתנהג בצורה אנושית משעשעת ביותר.
נקרא בהתחלה "וילי ספינת קיטור" (על שם אחד מסרטיו של מיקי מאוס) בידי ברוטוס האוול, אך שמו הסופי ניתן לו על ידי דלקרואה, שהתיידד עמו וטען שאילפו.
האוול, מצידו, טען שהעכבר היה כבר חצי מאולף כשפגשוהו לראשונה, ולכן יותר סביר שאילף את דלקרואה.
ג'אניס אדג'קומב- אשתו של פול אדג'קומב.
עוזרת לו במהלך הסיפור לנסות ולגלות עוד על ג'ון קופי.
איליין קונלי- אישה שאדג'קומב פגש בבית האבות שעבר אליו.
עוזרת לאדג'קומב ברגעיו הקשים ותומכת בו.
בראד דולאן- עובד בבית האבות בו מתגורר אדג'קומב, אשר טוען כי בראד הוא גלגול נשמתו של פרסי, שחזרה לרדוף אותו לעת זקנה.
בשנת 1999 יצא לאקרנים סרט קולנוע המבוסס על סיפור זה, בבימויו של פרנק דרבונט (שגם הפיק וכתב את התסריט), בכיכובם של טום הנקס בתור פול אדג'קומב ומייקל קלארק דאנקן כג'ון קופי.
הסרט זכה להצלחה גדולה ברחבי העולם, ואף היה מועמד ל-4 פרסי אוסקר, כולל פרס הסרט הטוב ביותר, אם כי לא זכה באף אחד מהם.
אולם הסרט זכה בשני פרסי סאטורן, האחד בקטגוריית סרט המתח הטוב ביותר והשני פרס שחקן המשנה הטוב ביותר, אותו קיבל דאנקן עבור תפקידו כג'ון קופי.
הסרט נחשב כנאמן למדי למקור וקינג עצמו טען שבקוראו את התסריט שהוגש לו לפני הבימוי, חשב כי מדובר בתסריט הטוב ביותר שנכתב על פי אחד מספריו.
בשנת 2015 עיבד הבמאי עירד רובינשטיין את הסיפור למחזה וביים את ההצגה "גרין מייל" בתיאטרון באר שבע.
גרין ריבר הייתה להקה משפיעה מסיאטל שפעלה בשנות השמונים.
היא נקראה על שמו של הרוצח הסדרתי גארי רידג'ווי, שכונה "גרין ריבר קילר", ועל שם אלבום של להקת הרוק משנות השבעים קרידנס קלירווטר ריבייבל.
היא נחשבת לאחת מלהקות הגראנג' הראשונות.
הלהקה נחשבת בעיני רבים ללהקה הראשונה בסיאטל שעירבה בין מטאל לפאנק (וכן גלאם רוק), תוך יצירתו של צליל שיהיה ידוע מאוחר יותר כ"גראנג'" - ומרק ארם, סולנה של הלהקה, מתואר רבות כאדם הראשון שהשתמש במונח, למרות שהוא לא השתמש בו בהקשר של סגנון מוזיקלי.