tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארס של הקרפדה מורכב בעיקר מהחומר O-methyl-bufotenin, אשר מרתיע טורפים כמו כלבים אף שדביבונים למדו לאכול רק את החלקים הרכים שלה וכך להימנע מהם.
בתרבות היא ידועה במסו-אמריקה במקומות מסוימים במקסיקו נוהגים לאדות את הארס שלה, ולקבל השפעות פסיכואקטיביות המתקבלות מהמולקולה 5-MeO-DMT הנמצאת בארס שלה.
במחקרים אחרונים שנעשו, התגלה שסשן של עישון ארס הבופו יכול לשמש לטיפול אנטי דיכאוני ולהביא לשיפורים מהירים ונמשכים במצבים פסיכולוגים שונים.
בדרום מערב ארצות הברית והצפון מקסיקו נמצאו עדויות לשימוש של ילידים מקומיים בחומרים המופרשים מהקרפדה לשימוש בטקסים רוחניים ורפואיים.
כאשר הקרפדה נמצאת במצוקה או סטרס היא מפרישה חומר מתוך בלוטות שנמצאות מאחורי עיניה, ההפרשה הזו מורכבת ממגוון חומרים שונים וביניהם bufagins, cardioactive, וקטכולאמינים שונים כגון אפינפרין ונוראפינפרין, סטרולים noncardioactive כגון כולסטרול, פרוביטמין.
אחד החומרים הפסיכדלים אשר נחשב לחומר חזק מאוד מופרש גם כן על ידי הקרפדה והוא 5-MeO-DMT.
החומר 5-MeO-DMT הוא חומר פסיכדלי רב עוצמה, מהיר פעולה, הפועל כאגוניסט לקולטן סרטונין.
קרפדה אחת מסוגלת להפיק כ-0.25 עד 0.50 גרם של הפרשה, שהכמות של 5-MeO-DMT בה נעה סביב 15%.
קרפדה אחת יכולה לייצר 75 מיליגרם של 5-MeO-DMT בהפרשה אחת, כמות זו נחשבת ככמות וגבוה ויכולה להתאים לשימושים שונים.
משתמשים אשר עישנו את ההפרשה המיובשת דיווחו על השפעה חזקה ואינטנסיבית יותר בהשוואה לחומרים פסיכדליים אחרים.
החוויה מהשימוש משפיע על מערכת העצבים המרכזית ויכול לגרום לשינויים בתודעה, תחושות של התפשטות תודעתית, ולעיתים גם לחוויות עמוקות.
ההשפעות כוללות תחושות של חיבור עמוק, התעלות רוחנית, ולעיתים אובדן תחושת העצמי.
אנשים רבים דיווחו גם על השפעות חיוביות שעלו לאחר השימוש בארס הקרפדה.
משתמשים דיווחו על ירידה בסימפטומים של ההפרעות הפסיכיאטריות איתן הם מתמודדים.
משתמשים דיווחו על הפחתה בתסמיני חרדה, דיכאון ולחץ פוסט טראומטי.
מחקרים נוספים הראו כי לעישון הארס ישנה השפעה חיובית גם על התמודדות עם התמכרויות לאלכוהול וסמים (Davis et al.
ואף השפעה על שביעות רצון מהחיים, מיינדפולנס ותסמינים פסיכופתולוגיים נוספים.
הדרך הנפוצה ביותר היא על ידי עישון האדים של ההפרשה המיובשת.
ניתן לקבל חוויה חזקה ואינטנסיבית.
שאיפה אחת של האדים מייצרת חוויה פסיכדלית תוך 15 שניות ועשויה להימשך למשך 20 – 40 דקות.
בעבר, כאשר רצו להיחשף לחומרים הפסיכואקטיביים המופרשים על ידי הקרפדה המדברית הסונרית (Sonoran Desert toad), השתמשו בשיטה פשוטה של ליקוק.
כלומר, היו מלקקים את הבלוטות שעל גבה של הקרפדה וזאת על מנת להיחשף לחומר המופרש.
השיטה השכיחה ביותר היא על ידי איסוף הארס מהקרפדה, טיפולו במעבדה ליצירת תמצית מרוכזת וייבוש החומר למצב של אבקה או תמצית יבשה.
הדבר מאפשר שליטה טובה יותר בכמות החומר הנצרכת ובשליטה על השפעתו.
קרפדה מערבית (שם מדעי: Anaxyrus boreas) היא מין של דו-חיים ממשפחת הקרפדיים החיה בצפון-מערב אמריקה הצפונית.
אורך הקרפדה בין 5.6 ל-13 ס"מ והיא בעלת גפיים קצרות ועור אפור כהה עד ירקרק עם פס לבן או שמנת על גבה ולאורך העור ישנם בלוטות גבשושיות מוכתמות בכתמים כהים.
הראש של הקרפדה שטוח מעט עם עיניים גדולות עם אישונים אופקיים ופתח אוזן סגלגל.
הזוויגים דומים יחסית אך הזכרים יכולים להיות בהירים ובולטים יותר.
תפוצת הקרפדה בטבע היא לאורך קנדה מקולומביה הבריטית ודרום אלסקה, דרומה לוושינגטון, אורגון ואיידהו ועד לצפון באחה קליפורניה שבמקסיקו, מזרחה עד מונטנה, מערב ומרכז ויומינג, נבאדה, יוטה ומערב קולורדו.
קרפדה זו מצויה לרוב ביערות נשירים עוטי צפצפה, ערבה, אדר ואלון וכן ביערות אורניים וביערות גשם ממוזגים של סקויים אך גם באחו.
הצעירים צריכים מקווי מים מתוקים כמו אגמים להתחלת חייהם.
הן יכולות לשרוד במזג אוויר קר להפליא.
הקרפדות פעילות מינית בין ינואר לאוקטובר ובאביב הם מתרבים במים בעוד הזכרים מפרים שובל ביצים של הנקבות.
הראשנים גדלים במים על אצות וכעבור 3 חודשים עוברים גלגול לקרפדה בוגרת.
הקרפדה ניזונה מחרקים שונים וכן משבלולים שהיא לוכדת בלשונה.
בתורה היא נטרפת בידי מספר של זוחלים, דגים, עופות ויונקים טורפים אך קרפדה בוגרת מפרישה רעלנים הדוחים את רוב הטורפים בהצלחה יחסית.
הקרפדה איננה בסכנה בטבע, אך היא עשויה להיפגע מזיהומים שונים ומהפטרייה כיטרידיומיקוסיס, ההורגת פטריות.
קרפדת מורונה-סנטיאגו (שם מדעי: Atelopus halihelos) היא מין של קרפדה ממשפחת הקרפדיים האנדמית לאקוודור.
צפרדע זו בעלת גוני ירוק-שחור עם בטן צהובה בהירה ושוליים כהים והיא קטנה מאוד באורך של מספר סנטימטרים והיא קרובתה של קרפדה זהובה פנמית.
הצפרדע הגיעה בשנים האחרונות לסיכון גדול עד לכך שהרשימה האדומה של IUCN הגדירה את מצב שימורה לסכנת הכחדה חמורה.
תפוצתה בטבע היא אך ורק במספר של יערות הרריים והנחלים שסביבם, בעוד שמעטים נמצאו ונלקחו לאזורי שימור.
עם זאת ההנחה היא שישנם מעט מאוד פרטים שלה בטבע, עד ל-45 פרטים, המאוימים בטבע מכריתת יערות ומזיהומים הפוגעים גם בשאר הדו-חיים.
פרט בשם "סנטיאגו העצוב" היה אחד הנותרים האחרונים מהמין, כאשר משלחת, בראשות ג'יימה קולברס, נועדה להרבות אותו עם נקבה שנמצאה לאחר משלחת חיפוש נקבה עבורו וזאת נמצאה ביערות העננים של הרי האנדים של אקוודור, זאת למרות שהם לא ייצרו ביצים פוריות.
מאוחר יותר משלחת נוספת נשלחה ומצאה זכר ונקבה ואלה הצליחו להתרבות בהצלחה, מה שיכול לעזור להציל את המין מסף ההכחדה.
קרפיון (שם מדעי: Cyprinus) הוא סוג דג מים מתוקים ממשפחת הקרפיוניים.
אחד המינים בסוג זה הוא הקרפיון המצוי המשמש כדג מאכל.
קיימות עדויות קדומות בכתבי אריסטו ופליניוס הזקן על הימצאותו של הקרפיון בעולם המערבי, וכן עדויות קדומות יותר על ביותו של הקרפיון בסין.
במרוצת אלפי השנים של ביות ובהשפעת תנאים סביבתיים קיצוניים נוצרו זנים שונים של קרפיונים, הנבדלים זה מזה בהתנהגותם ובתכונותיהם המורפולוגיות.
לישראל הובא קרפיון הראי (חסר הקשקשים) היוגוסלבי לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-20, ובשנות השישים והשבעים הובאו למטרות טיפוח פרטים נוספים של קרפיונים מהולנד ומיוגוסלביה.
לאותה מטרה הובא בשנת 1970 גם הקרפיון המקושקש שמוצאו מסין.
הקרפיון ניכר בקשקשים הגדולים שלו, בסנפיר הגב הארוך ובארבעה בינים ליד הפה.
הוא ניזון בפאונה של הקרקעית שהוא נובר בה ומחפש בה את טרפו.
בטבע עיקר מזונו הם חסרי חוליות קטנים, המרכיבים את המקרו-פלנקטון של בית הגידול.
בבריכת דגים הוא הנהנה העיקרי מהמזון המוסף - גרעיני דורה וכופתיות.
בחודש אפריל 2024 פורסם כי חוקרים מהאוניברסיטה העברית בירושלים מצאו שדגי קרפיון עמידים למחלות, מדבקים פחות את חבריהם, הקרפיונים הפגיעים.
הממצאים החדשים מובילים לפיתוח זנים חדשים של קרפיון, שימזערו את ההפסדים הכלכליים ואף יהיו איכותיים ובריאים יותר.
מוצאו של הקרפיון בסין, הוא הובא לישראל לצורך גידול בבריכות דגים.
דגים רבים נמלטו מהבריכות והגיעו למערכת המים בישראל.
במקרים רבים פוזרו דגיגים ממין זה כדי שיגדלו וכדי שדייגים חובבים יוכלו לדוג אותם.
הקרפיון הוא דג גבוה (גובהו כרבע עד שליש מאורכו).
אורך גופו כ-30–50 סנטימטר, אך יכול להגיע עד מטר.
הוא מתקיים בבריכות וקטעי נחלים שקטים.
הפה נשלף ומסביבו שני זוגות של בינים.
קשקשיו גדולים יחסית, וסנפיר הגב שלו ארוך.
מזונו חסרי חוליות, חומר צמחי וחומרי רקב שהוא מלקט מהקרקעית.
רבייתו בתנאי בר – בעיקר בקיץ ובסתיו.
הנקבה מטילה כ-100,000 ביצים לכל קילוגרם של משקל גופה.
ההטלה מתקיימת בדרך כלל במים רדודים מאוד, והביצים מוטלות ומודבקות על אבנים וצמחים.
הקרפיון מצוין בעמידותו הגבוהה בטמפרטורות גבוהות (עד 55 מעלות).
וגם נמוכות מאוד, הטמפרטורה המיטבית לרבייתו היא בתחום של 20–28 מעלות.
ידועה גם עמידותו הגבוהה לשינויי PH קיצוניים ולמליחויות גבוהות.
הקוי (או הקרפיון היפני) הוא אחד ממיני הקרפיון והוא הדג המומלץ ביותר לגידול בבריכות דגים.
מוצאו דווקא מסין, אבל את רוב הזנים המוכרים כיום פיתחו היפנים.
הקוי הם כנראה הדגים הראשונים שהתחילו לגדלם לנוי - קיימת אגדה בת 2,500 שנה המספרת על אחד מקיסרי סין שבבריכה בארמונו הייתה להקה של קוי שחורים (ומלכותיים), ויום אחד, כך מספרת האגדה, נולד בבריכה דג קוי זהוב, שהוא למעשה דג הזהב הראשון בהיסטוריה.
צאצאיו של אותו דג הגיעו גם אל איי יפן כחלק מהתרבות הסינית שאמצו היפנים, והם שקדו יותר מהסינים על פיתוח צבעים ודוגמאות כתמים חדשות, וכך נוצרו רב הזנים המוכרים כיום.
מוצאו (כפי שנזכר לעיל) הוא מסין, ובטבע הוא חי בנהרות ובאגמים של צפון סין.
זהו דג חסון המסוגל לשרוד את החורפים הקשים של צפון סין, בהם טמפרטורת המים מגיעה לארבע מעלות מעל האפס.
הקוי הם צמחוניים, ומכיוון שהם בעלי תיאבון רב, הם עשויים לגרום נזק ניכר לצמחי הבריכה, שאותם הם מסוגלים לאכול עד להשמדתם הגמורה.
דגי הקוי מגיעים (בתנאים אופטימליים) לגודל מרבי של 120–130 ס"מ, כאשר גודל הבוגר הממוצע הוא 70–80 ס"מ.
תוחלת החיים (בתנאים אופטימליים) היא 50–60 שנה, וקיימים דיווחים על פרטים שעברו את גיל המאה.
הקוי גדלים כל החיים כאשר רוב הגדילה מתרחשת בשנתיים הראשונות לחייהם, ואחר כך הם מוסיפים עוד ס"מ או שניים לשנה.
מקוי הבר בצבע חום-ירקרק, פותחו זנים בצבעי שחור, אפור, לבן, חלודה, כל קשת הגוונים בין אדום לצהוב, וקיים גם זן בגוון תכלת, וכל צירוף אפשרי של צבעי כתמים.
מאוחר יותר בהיסטוריה האנושית, כאשר אנשים החלו לגדל דגי נוי בתוך הבתים, הוכנס לתרבות הדג שידוע היום בשם דג זהב (Carassius auratus), גם הוא ממשפחת הקרפיוניים, ומכיוון שהוא דג קטן ו"קומפקטי" בהשוואה לקוי (גודל בוגר 30–40 ס"מ בלבד), הוא דחק את הקוי מהאקווריומים, ותפס את מקומו כאחד הדגים הפופולריים ביותר.
גם על דגי הזהב עבר תהליך תירבות בדומה לקוי: גם דג זה מוצאו מסין, ושוב היו אלו היפנים שפיתחו את רוב הזנים המוכרים כיום.
קרפיון מצוי (שם מדעי: Cyprinus carpio) הוא הנפוץ ביותר והמוכר ביותר מכל המינים של הקרפיון, ומשמש רבות כדג מאכל לאדם.
מקורו של הקרפיון המצוי מאסיה, אך הוא הובא לסביבות שונות ברחבי העולם.
הוא יכול לגדול לאורך של עד 1.5 מטר ולהגיע למשקל של מעל 40 ק"ג.
אורך חייו עשוי להגיע עד ל-38 שנים.
קרפיונים לא מבויתים החיים בטבע הם לרוב קטנים יותר.
בישראל הקרפיון ידוע בעיקר כרכיב עיקרי בגעפילטע פיש.
קיבוץ ניר דוד היה הראשון שגידל קרפיונים, שיובאו מיוגוסלביה, בצורה מסחרית.
בריכת דגים זו היא המקור לכל הקרפיונים שגדלים היום בישראל.
בעבר היה ידוע תת-המין קוי כזן מבוית של הקרפיון המצוי, אך כיום הוא הועבר למין קרפיון אמור (Cyprinus rubrofuscus).
קרפל ליפה או ד"ר קרל קרפל ליפה (בכתיב לועזי: Karpel Lippe או Karl Karpel Lippe ; שמו העברי: נתן פתחיה; 17 בנובמבר 1830, סטניסלב, גליציה – 2 באוגוסט 1915, וינה) היה רופא ופובליציסט יהודי-גליציאני שהתגורר מרבית חייו ברומניה, עסקן ומנהיג ציוני בולט ביאשי, זקן הקונגרס הציוני העולמי הראשון ונשיאו.
נתן פתחיה ליפא או קרפל ליפה נולד בסטניסלב שבגליציה, בנו של ברוך משה ליפא.
למד רפואה בלבוב, אך את תואר הדוקטור ברפואה קיבל בשנת 1869 מאוניברסיטת ארלנגן.
הוא התיישב ביאשי בשנת 1860, ונשאר בה יותר ממחצית המאה.
היה מראשי הקהילה היהודית המקומית, מעורב ומעורה בה, הן כרופא העניים והן כעסקן, שייסד בין היתר את סניף "בני ברית" המקומי ואת המועדון הספרותי "אהל שם".
תפקידים נוספים שבהם החזיק היו האפוטרופוס של בית היתומים ע"ש הברון יעקב נוישוץ ומנהל בית הספר למסחר "ז'ונימאה" (Junimea).
הצטרף לתנועת חובבי ציון, היה אחד ממנהיגיה ברומניה והשתתף בוועידת קטוביץ ב-1884.
קרפל כתב בגרמנית סדרת מאמרים על התנ"ך והתלמוד.
כמו כן כתב מאמרים רבים בגנות האנטישמיות ונגד התבוללות יהודי רומניה.
בין ספריו: "מאבק היהודים למען אמנציפציה" (1869, ברומנית); חוברת לבעיית יהודי רומניה לרגל כינוס הקונגרס של המעצמות בברלין (1878, בגרמנית); חוברת לעניין עלילת הדם בטיסה - אסלר, וכן כתב הרבה כנגד המומר אהרון ברימן ("ד"ר יוסטוס").
בספרו בגרמנית על "הסימפטומים של מחלת הנפש האנטישמית" (1887) התווכח עם הדורשים להתבולל או להגר.
כתב ונאם על בעיות הדת היהודית ויחסהּ לנצרות, ופרסם ספר על הבשורה על-פי מתי, שבו שלל את האשמה שהיהודים צלבו את ישו (1889).
כשהופיע ספרו של הרצל "מדינת היהודים" בשנת 1896, פרסם ליפה מאמר ביקורת, שבו הביע את התנגדותו למדינה יהודית בארץ ישראל, שכן העדיף שהמתיישבים בארץ ישראל יהיו אזרחים טורקים בעלי שלטון עצמי.
למרות זאת, הצטרף לתנועה הציונית.
בשנת 1897 שימש כנשיא הקונגרס הציוני הראשון, שהיה זקן הצירים (נציגת אחרת של עירו קלרה הירשנזון הייתה הנציגה הצעירה בקונגרס).
הוא נאם במשך 30 דקות.
התרגשות גדולה עברה בקהל כאשר אמר: "ברוך אתה אדוני אלוהינו מלך העולם שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה".
דוקטור ליפה פרסם מאמרים גם בעיתונות העברית והארץ ישראלית, חלקם בתחום הרפואה, חלקם דיווחים על הקורות את יהודי רומניה וחלקם על יהדות העולם.
בשנת 1911 פרש לעיירה פשמישל שבפולין, שם התגורר עד 1914, אז עבר לווינה, ושם הלך לעולמו שנה לאחר מכן.
הוא הותיר אחריו שתי בנות ונכדים.
אחיו, חיים דוד ליפה, היה מו"ל וביבליוגרף שפעל בווינה, היה בעל הוצאה לאור יהודית, שהוציאה כמה יצירות פופולריות.
ערך לקסיקון ביבליוגרפי של ספרות יהודית מודרנית.
על שמו של ד"ר קרפל ליפה נקראו רחובות בתל אביב, בגבעת שמואל ובקריית חיים.
קרפצ'יוֹ (נהגה קרפצ'וֹ; באיטלקית: Carpaccio) הוא מאכל מבשר בקר, עגל או דג לא מבושל שנחתך לפרוסות דקיקות, המוגש לרוב כמתאבן.
שם המאכל נגזר משמו של הצייר ויטורה קרפצ'ו שנהג להשתמש בגוון אדום המזכיר את צבעו של בשר בקר נא.
בדרך כלל הפרוסות הדקיקות מוגשות ברוטב של שמן זית ומיץ לימון או חומץ בלסמי, לרוב עם עלים ירוקים כגון רוקט (ארוגולה) ופרוסות דקיקות של גבינת פרמזן.
קרפצ'יו בקר נעשה בדרך כלל מחלקי פילה או סינטה.
כיוון שבשר בקר לא מבושל קשה מאוד לחיתוך לפרוסות דקיקות ישנם שפים ובשלנים ביתיים המכניסים את נתח הבשר למקפיא לזמן מה, כדי להקל על פריסתו.
המונח קרפצ'יו הושאל למגוון מאכלים המוגשים כפרוסות דקיקות, כשמשתמשים בחומרי גלם שונים - לדוגמה סלק, חצילים, תפוחים, עגבניות, לובסטר, טונה, טרוטה.
מבושלים למחצה ומבושלים באופן מלא.
המנה מבוססת על מאכל בשר נא מאזור פיימונטה, והיא הוגשה לראשונה בשם זה במסעדת "הרי'ס בר" בוונציה.
לפי סיפור אחד היא נוצרה ב-1950 על ידי ג'וזפה צ'יפריאני, בעבור ידידה שמסיבות רפואיות נמנעה מאכילת בשר מבושל..
קרפלך (ביידיש: קרעפלאך או קרעפלעך) הם כיסונים שמקורם במטבח היהודי האשכנזי.
הם ממולאים בבשר טחון (אולם קיימות גם גרסאות צמחוניות למשל עם מילוי תפוחי אדמה) ומבושלים במים רותחים או במרק עוף.
בגרסה פחות מקובלת, יש המטגנים את הקרפלך לפני ההגשה.
הקרפלך מזכירים כיסונים האופייניים לתרבויות אחרות כגון הרביולי האיטלקי או הג'יאוזי הסיני.
הוא הגיע למטבח האשכנזי מהמטבח הרוסי, שם הוא נקרא פילמני, באוקראינה הוא נקרא ורניקי ובפולין שמו פירוגי.
פירוגי הממולאים בתפוחי אדמה נקראים בפולין רוּסקִיִי פירוגי (פירוגים רוסיים) ובבוכרה קוראים להם דושפרה ומבשלים אותם במרק אדום.
את הקרפלך נוהגים לאכול בשלושה מועדים יהודיים: בערב יום הכיפורים, בהושענא רבה ובפורים.
המשותף לימים אלו הוא שמדובר בימים חגיגיים, אך אינם נחשבים כיום טוב של ממש.
לכן אוכלים בהם קרפלך, שהוא בעצם בשר (בגלל החגיגיות) מכוסה (כי זה לא לגמרי חג).
ב"ספר הבדיחה והחידוד" מאת אלתר דרויאנוב כתוב בהקשר זה:
קרפי-אן-ולואה היא עיר במחוז אואז (Oise) שבחבל או-דה-פראנס בצרפת.
העיר ממוקמת כ- 65 ק"מ מצפון מזרח לפריז באזור כפרי שבו מגדלים בעיקר תבואה, סלק סוכר, חמניות וירקות.
היא נמצאת על קו מסילת הברזל פריז-לאן.
ב-1953 מנתה העיר כ-5,000 תושבים בלבד, אך בשל קרבתה לפריז אוכלוסייתה גדלה בקצב מהיר במשך המחצית השנייה של המאה העשרים.
בעת העתיקה יושבה כנראה על ידי הרומאים.
החל במאה העשירית לספירה הפכה למקום מושבם של רוזני ולואה, שהיו וסאלים של מלכי צרפת.
רוזן ולואה לחם לצדו של פיליפ אוגוסט, מלך צרפת בקרב בובין (27 ביולי 1214) ומאז צורפו רוזני ולואה לחצר בית המלוכה הצרפתי.
ב-1328 פיליפ השישי, בנו של שארל, רוזן ולואה היה ראשון מלכי בית ולואה ששלטו בצרפת עד 1589. לואי הראשון, דוכס אורליאן הפך את קרפי-אן-ולואה לבירת דוכסות ולואה.
כלכלתה של קרפי-אן-ולואה התפתחה במאה השתים עשרה ובמאה השלוש עשרה בהיותה ממוקמת על דרך המסחר שבין פלנדריה לבין ערי הירידים של שמפאן.
מלחמת מאה השנים הביאה בעטיה נסיגה כלכלית.
כלכלתה של העיר נפגעה גם בתקופת המהפכה הצרפתית.
ב-1861 הגיעה הרכבת לקרפי-אן-ולואה ובמרוצת המחצית השנייה של המאה התשע עשרה הוקמו בה מפעלים לייצור רהיטים.
במלחמת העולם הראשונה הייתה העיר בקו החזית וכלכלתה נפגעה קשות.
כנסיית סן-תומה מקנטרבורי שנבנתה במאה השתים עשרה.
טירת פיליפ דה קרפי שנבנתה בין 1170–1180. במאה השש עשרה שימשה כמרכז האדמיניסטרציה של דוכסות ולואה.
החל מן המאה השמונה עשרה שימשה כבית כלא, והחל ב-1949 משמשת כמוזיאון וארכיב של ולואה.
קרפף שלא הוקף לדירה הוא כלל שטבעו חז"ל אודות בית הנחשב מהתורה לרשות היחיד, שמחיצותיו לא הוקפו לשם דירה (מגורים).
להלכה נפסק שאם הוא יותר מבית סאתים, דינו ככרמלית ואסור לטלטל בו יותר מארבע אמות.
מותר לטלטל בכל שטח רשות היחיד המשמשת למגורים כגון בית, חצר ומבוי, (רחוב) אפילו הם גדולים ביותר.
אולם רשות היחיד שאינה משמשת למגורים ("קרפף שלא הוקף לדירה"), כגון שדה זרוע ששטחו גדול מבית סאתים, היא ככרמלית, ואסור מדרבנן לטלטל בתוכו יותר מארבע אמות, אך מקובל להלכה שמותר להעביר ממנו לכרמלית אחרת.
אמנם לעניין הוצאה והכנסה לרשות הרבים השטח נידון כרשות היחיד, והאיסור לטלטל בין שתי הרשויות הוא איסור מהתורה.
נחלקו הפוסקים האם מותר להעביר ממנו לרשות היחיד, ומקובל להלכה שהדבר אסור.
סיבת האיסור הוא מחשש שאנשים יראו שמטלטלין במקום כה גדול ויבואו משום כך לבוא ולטלטל גם כן ברשות הרבים ויעברו על איסור דאורייתא משום הכי גזרו חכמים שאין לטלטל יותר מארבע אמות.
איסור זה הוא דווקא על חצר שגדולה מבית סאתים, מכיוון שכל איסורי שבת נלמדים ממלאכת המשכן, וגודל המשכן היה בית סאתים ונחשב היה לרשות היחיד, ולכן לא רצו חכמים לקבוע שלבית שגודלו כבית סאתים אין דין "רשות היחיד".
שטח בית סאתיים הוא 5,000 אמות מרובעות (100 על 50 אמה), שהוא שיעור שטח חצר המשכן במדבר סיני, ושטח השדה הנדרש על מנת לגדל נפח של שתי סאות גרעיני חיטה.
מכיוון שבשטח זה היה מותר לטלטל במדבר סיני, אף שלא הוקף במחיצות לצורך מגורים, שהרי המשכן לא שימש למגורים, לא אסרו חכמים לטלטל בתוך כל שטח במידה זהה או קטנה מחצר המשכן.
אולם שטח שאורכו גדול ביותר מפי שניים מרוחבו – אסור לטלטל בתוכו עד שיהיה מוקף לדירה.
טעם דין זה, שכיוון שבשטח זה יחסי השטחים גדולים מאשר היה בחצר המשכן, שבו היחס היה כפליים אורך על רוחב, ולכן אין השטח דומה לחצר המשכן.
לפי הסוגיות התלמודיות, מדובר על אזור בתוך העיר, שבין חצרות הבתים, כאשר "חצר" הייתה שטח שתוּחם בבתי מגורים, נועד לשימוש הדיירים והיה בבעלותם המשותפת.
לעומת זאת הקרפף (מנוקד בצירה - קַרְפֵּף) הוא השטח בין החצרות או מעבר להן, שאינו לשימוש הדיירים, אך אינו דרך (לא רחוב קטן המוביל לחצרות – המכונה 'מבוי', ולא דרך ראשית המכונה 'רשות הרבים').
האחרונים התחבטו לגבי הגדרת 'הקרפף ההלכתי', שכן בתלמוד אנו מוצאים רשימה של מבנים או אזורים שנחשבים "מוקפים לדירה":
"מוקצה" – רחבה שמאחורי הבתים ובה מניחים דברים שאין להם מקום בבית – לצורך אחסון (ויש המסבירים שמדובר במבנה קטן של מחסן),
חצר – אזור בין בתים
פסי ביראות – קורות העץ משני צידי הבאר או בור המים, על מנת להחזיק את הדלי.
לעומתם השומרה – מקום המיועד לשמירה – אינו נחשב לבית דירה.
כך גם ה"קרפף" – לפי המסורת הפרשנית – מקום שבו אוצרים עצים לימות החורף.
בספר ביאור הלכה מבואר, כי מקום שאליו אדם נכנס ויוצא תמיד כמו דיר – שאליו נכנס האדם תמיד לחלוב ולטפל בצאן, או "סהר" – מקום שעשויים לצאת אליו להתאווררות, נחשב לדירה ראויה.
כך גם פסי ביראות – מכיוון שיש ביניהם מים שראויים לשתיית אדם מקומם נחשב ל"דירה".
לעומת זאת הקרפף, שלהבנתו הוא מקום מחוץ לעיר שבו אוצרים עצים לזמן ארוך, ואין מבקרים בו באופן תמידי, אין בו מים או דבר אחר שיגדיר את המקום כדירה.
כך גם ה"שומרה" אינה נחשבת לבית דירה, שכן אין לה חשיבות דירה, שכל מטרת שהיית השומר במקום היא רק לצורך דירה אחרת שעליה הוא שומר.
כדי ששטח יחשב כ'מוקף לדירה' מהבחינה ההלכתית, על מנת שיהיה אפשר לערב עמו ולטלטל בו, יש צורך שהמבנה עבור המגורים יהיה במקום לפני הקמת המחיצות סביבו.
אולם ניתן להכשיר שטח שהוקף קודם, ורק אחר כך נתיישב, על ידי פריצת המחיצה המקיפה במשך 10 אמות, ובכך פוסלים את המחיצה, ובניית המחיצה מחדש, בפרצה שנוצרה.
'דירה' לעניין זה משמעה מקום מגורים 'גמור' של אדם, ובכלל זה מקום שאדם רגיל להיכנס ולצאת אליו.
לעומת זאת, ביתן בפרדס המיועד לשומר המתחלף תדיר, וכדומה – אינו נחשב כ'דירה' לעניין זה.
בדין זה של קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה שאסור לטלטל שם, בא ליישום הכלל פנים חדשות באו לכאן.
הבעיה של קרפף שלא הוקף לדירה היא בכך שהמחיצות לא הוקפו לשם מגורים.
לכך יש פתרון: אם מילא את הבית בעפר, בטלו המחיצות שהרי אין הן משמשות עוד למחיצות, ולכן אם חזר ופינה את העפר נחשבות המחיצות כמחיצות שהוקפו לשם דירה בבית שדרו בו ואחר כך בנו בו מחיצות והבית מותר.
כך גם נפסק להלכה בשולחן ערוך סימן שנ"ח סעיף ב':
גיזרון המילה אינו מחוור כל עיקר.
שמואל קרויס סבר שהיא מילה עברית מן השורש קפ"ף שקרובה אל המילה גָּפָה מלשון המשנה לציון גדר אבנים ואולי גם למילים הארמיות כיף וכיפתא (ועוד) לציון גדה סלעית של נחל או אגם (ודומה לזה בבן סירא "גפת נחל").
לדעתו השורשים קפ"ף, כפ"ף וגפ"ף מתחלפים (בעיצור החִכִּי באות הראשונה של השורש) וההוראה היסודית זהה: "לשון סתימה ומחיצה".
עמנואל לעף העלה את ההשערה (בלשון ספק) שהשורש הוא קו"ף או נק"ף, שכן מדובר בשטח מוקף גדר.
אחרים פקפקו במוצאהּ העברי; מי מהם שהסמיך אותה לאכדית ומי ליוונית.
גם ניקוד המילה אינו ברור.
במילון בן יהודה ניקדו קַרְפִּיף, ולעומת זאת הקריאה המקובלת היא קַרְפֵּף.
קרפלד היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
העיר נמצאת מערבית-צפונית לדיסלדורף, מעט מערבית מנהר הריין.
העיר מכונה "עיר הקטיפה והמשי".
אף על פי שככלל תושבי גרמניה כיום דוברי הוך דויטש, תושבי העיר דוברים גם גרמנית תחתית.
מקור העיר הוא במחנה לגיון רומי בשם "גלדובה" (כיום אחד מרבעי העיר, בשם גאלאפ).
העיר עצמה מאוזכרת לראשונה בשנת 1105 בשם "קרינבלדה".
קרפלד החלה לצמוח במהלך המאה ה-17, לאחר שניצלה ממאורעות מלחמת שלושים השנים.
בגלל גידול האוכלוסייה המהיר, בשנת 1683 עזבה קבוצה של שלושים משפחות מנוניטים את העיר, חצו את האוקיינוס האטלנטי והקימה את המושבה גרמנטאון, שכיום מוכרת בשם פילדלפיה שבפנסילבניה.
לאחר מותו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה בשנת 1702, עברה קרפלד לידי ממלכת פרוסיה.
הקרב על קרפלד אירע בשנת 1758, במהלך מלחמת שבע השנים.
בעת המלחמות הנפוליאוניות נכבשה קרפלד בידי צרפת והפכה לחלק מהקיסרות הראשונה, עד קונגרס וינה ב-1815. בשנת 1872 קרפלד הפכה לעיר עצמאית, בתוך פרוסיה הריינית.
בשנת 1918 הפכה לבסיסו של הצבא הבלגי במהלך כיבוש ארץ הריין.
העיר הפכה לחלק ממדינת נורדריין-וסטפאליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בעת הקמת הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת ב-1808, הוקמה בקרפלד (שאז הייתה חלק מצרפת) אחת מן הקונסיסטוריות המחוזיות.
כראש הקונסיסטוריה וכרב העיר מונה הרב יהודה לייב קארלבורג.
הרב קארלבורג המשיך לכהן כרב העיר גם לאחר חזרת העיר לשלטון פרוסיה, עד 1835.
קבוצת הכדורגל אורדינגן 05 משחקת באצטדיון גרוטנבורג-שטדיון ברובע אורדינגן בקרפלד.
עיקר הצלחתה של קבוצה זו היה בשנות ה-80, ונכון לשנת 2020 היא משחקת בליגה הגרמנית השלישית.
מקס אוגוסט צורן - מתמטיקאי
בליינד גארדיאן - להקת מטאל
קֶרץ' (באוקראינית: Керч; ברוסית: Керчь; בטטרית של קרים: Keriç; ביוונית עתיקה: Παντικάπαιον, פנטיקפיאום; בטורקית: Kerç) היא עיר במזרח חצי האי קרץ' שבמזרח חצי האי קרים.
העיר נוסדה כשש מאות שנים לפני הספירה כמושבה יוונית, ונחשבת לאחת הערים העתיקות באוקראינה.
משנות ה-20 של המאה ה-20 חוותה העיר צמיחה מהירה.
במלחמת העולם השנייה נערך בסביבות העיר קרב קרץ'.
נכון לשנת 2014 קרץ' היא אחת הערים הגדולות בחצי האי קרים.
ומהווה מרכז תעשייתי, תחבורתי, ותיירותי חשוב.
בחפירות ארכאולוגיות שבוצעו באזור בו שוכנת קרץ', נמצאו ממצאים שתוארכו למאה 15-17 לפנה"ס.
ההיסטוריה של העיר החלה במאה ה-7 לפנה"ס, מתיישבים יוונים ממילטוס, הקימו עיר-מדינה בשם פנטיקפיאום (Panticapaeum) על הר מיתרידטס, בסמוך לנקודת היציאה של נהר מאלק-צ'סם (Melek-Chesme).
תושבי פנטיקפיאום הכניעו ערים סמוכות, ובשנת 480 לפנה"ס, הפכה העיר לבירת ממלכת בוספורוס.
מאוחר יותר הייתה פנטיקפיאום חלק מממלכת פונטוס תחת שלטון מיתרידטס השישי, מלך פונטוס.
מיקום העיר, במפגש נתיבי הסחר בין הערבה האירואסייתית לאירופה, תרם להתפתחותה המהירה של העיר.
הסחורות שיוצאו ממנה היו בעיקר דגנים ודג מלוח, ייצור היין נפוץ גם הוא.
על פי חוקרים, היה נהר המאלק-צ'סם (כיום נחל רדוד) רחב ועמוק דיו, וספינות יכלו לשוט בו.
בחפירות שנערכו באתר קול-אובה (Куль-Оба) הסמוך לעיר, התגלו שרידים המעידים על כך שחלק גדול מתושבי העיר היו סקיתים וסרמטים.
במאה הראשונה לספירה סבלו ממלכת בוספורוס ופנטיקפיאום מפשיטות האוסטרוגותים, העיר נהרסה על ידי ההונים בשנת 375 לספירה.
במאה השישית הייתה העיר בשליטת האימפריה הביזנטית.
בפקודת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, נבנתה במקום מצודה בשם בוספור.
בוספור הייתה למרכז הדיוקסיה, והיא התפתחה תחת השפעת הנצרות היוונית.
בשנת 576 צרו על העיר גקטורקים שנעזרו באנאגאי חאן, החאן האחרון של ההונים האוטורגורים.
במאה השביעית כבשו הכוזרים את העיר, והם שינו את שמה לקארצ'ה (מטורקית karşı, שמשמעותו "מול").
פקיד הממשל המקומי בתקופת הכוזרים היה ה.
בעת שלטון הכוזרים, הייתה הנצרות לדת העיקרית, בשנת 717 הוקמה בעיר כנסיית יוחנן המטביל, הכנסייה העתיקה ביותר באוקראינה.
בשנת 1016 כבשה את העיר נסיכות קייב.
במהלך המאה העשירית הייתה העיר יישוב סלאבי בשם קורצ'ב (Korchev), שהשתייך לנסיכות טמוטרקן (Tmutarakan).
בשנים אלו הייתה למרכז הסחר בין רוס של קייב, קרים, המזרח והקווקז.
במאה השלוש עשרה כבשו המונגולים את קרים ובכללה את קורצ'ב.
בשנת 1318 הפכה העיר למושבה ברפובליקה של ג'נובה בשם צ'רקיו, היא שימשה כנמל ותושביה עסקו בספנות ובדייג.
בשנת 1475 עברה העיר לשליטת האימפריה העות'מאנית.
בתקופת השלטון הטורקי ירד מעמדה של העיר, היא שימשה כשוק עבדים, וסבלה מפשיטות תכופות של הקוזאקים מהסיץ' הזפורוז'י.
בתגובה להתחזקות האימפריה הרוסית באזור ים אזוב, בנו הטורקים את "המצודה החדשה" (Yeni Kale) על חוף מצר קרץ' בסמוך לעיר, בנייתו הושלמה בשנת 1706. בשנת 1771 פלש צבא האימפריה הרוסית לקרים והתקרב למצודה, הטורקים נטשו את המצודה, אף על פי שהגיעה אליהם תגבורת כמה ימים קודם לכן.
ב-21 ביולי 1774 נחתם הסכם קוצ'וק קאינרג'ה, במסגרתו הועברו קרץ' והמצודה לשליטת הרוסים.
בשנת 1790 הביסו כוחות הצי הרוסי בפיקודו של האדמירל פיודור אושקוב את הצי הטורקי בקרב מצר קרץ'.
משנת 1821 התפתחה העיר כנמל סחר ודיג חשוב.
מוזיאון ומספר מוסדות חינוך נפתחו בעיר.
בשנת 1864 הוקם בעיר מפעל ברזל לשם עיבוד עפרות הברזל שנמצאו באזור.
בשנת 1855 בעת מלחמת קרים, נהרסה העיר על ידי כוחות האימפריה הבריטית.
בסוף המאה התשע עשרה נבנו בעיר מפעלי בטון, מזון, טבק ושימורים.
בשנת 1900 חוברה העיר למסילת הרכבת, המצר הורחב והועמק, והאוכלוסייה בעיר עמדה על 33,000 תושבים.
העיר סבלה מירידה במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה, אולם בסוף שנות העשרים חידשה את צמיחתה, ותעשיות שונות בה התרחבו, בעיקר תעשיית הברזל והמתכות.
בשנת 1939 עמדה אוכלוסיית העיר על 104,500 תושבים.
במלחמת העולם השנייה התרחשו בקרץ' כמה קרבות בין הצבא האדום לכוחות מדינות הציר, במסגרת החזית המזרחית.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים בנובמבר 1941, ב-30 בדצמבר 1941 כבשו הסובייטים את העיר מחדש במבצע נחיתה ימית.
בשנת 1942 כבשו הגרמנים את העיר שוב, ב-31 באוקטובר 1943 נערכה נחיתה ימית נוספת, ובסופו של דבר שוחררה קרץ' ב-11 באפריל 1944. בקרבות על חצי האי קרץ', איבד הצבא האדום יותר מ-160,000 חיילים.
זמן קצר לאחר שחרור העיר על ההר שבקרבת העיר הוקמה אנדרטה לזכר הנופלים בתכנון של מויסי גינזברג.
הפולשים הגרמנים הרגו כ-15,000 מתושבי העיר, וגרשו 14,000 אחרים.
עדויות לזוועות שחוללו, הוצגו במשפטי נירנברג.
בשנת 1973 זכתה קרץ' בתואר עיר גיבורה (город-герой); עיטור מקביל לגיבור ברית המועצות.
הקטקומבות בפרברי העיר, שימשו בסיס לפרטיזנים רבים.
אלפי לוחמים ופליטים מצאו מקלט באתר, והיו מעורבים בהתקפות על הנאצים.
רבים מהם מתו במחתרת, כתוצאה משאיפת גזים רעילים.
שנים לאחר מכן, הוקמה במקום אנדרטה לזכרם.
לאחר פירוק ברית המועצות, קרץ' הפכה לחלק מהרפובליקה האוטונומית של קרים.
לאחר סיפוח חצי האי קרים לרוסיה, הפכה לחלק מרפובליקת קרים.
בשנת 2018 נחנך גשר קרים מעל מצר קרץ', המאפשר מעבר יבשתי לרכבים פרטיים ומשאיות מרוסיה אל חצי האי קרים.
באוקטובר 2018 ארעה תקרית ירי במכללה הטכנולוגית בעיר, במהלכה מתו 19 איש ונפצעו עוד 53.
חוקרים מעריכים כי יהודים התיישבו בקרץ' כבר בתקופת ממלכת בוספורוס.
הראיות הקדומות להתיישבות יהודים בעיר הן מתקופת האימפריה הרומית, כתב ביוונית שנמצא, בנושא שחרור עבדים יהודים, מעידה על קיומה של קהילה יהודית, ועל בית כנסת שהיה בעיר.
במחצית השנייה של המאה התשיעית, כתב פוטיוס, פטריארך קונסטנטינופול, לאנטוני, הארכיבישוף של קרץ', מכתב בו הודה לו על מאמציו להמיר את דתם של יהודי עירו.
כתוצאה ממלחמות הכוזרים והרוסים, נטשו היהודים את קרץ', וכך כשביקר הנוסע פתחיה מרגנסבורג בעיר, מצא קהילה של קראים בלבד.
לאחר כיבוש העיר על ידי הרוסים בשנת 1771, התיישבו בעיר יהודים ממוצא רוסי.
לאחר מספר שנים הוקם היישוב היהודי מחדש, ובשנת 1897 התגוררו בקרץ' 4,774 יהודים אשר היוו 14% מאוכלוסיית העיר, בהם קרימצ'קים וקראים.
מרבית היהודים התפרנסו מדייג ומבתי הזיקוק, חלקם התפרנסו ממסחר ומתעשייה זעירה.
בעיר היו ארבעה בתי כנסת, האחד נבנה בשנות ה-30 של המאה ה-19, אחד נוסף נבנה בשנת 1875, ולקרימצ'קים ולקראים היו שני בתי כנסת נפרדים.
ב-31 ביולי 1905 נערך פוגרום ביהודי העיר וכמה מהם נרצחו, היהודים הצליחו להתארגן לשם הגנה עצמית.
הנאצים כבשו את העיר ב-16 בנובמבר 1941. זמן קצר לפני הפלישה הגרמנית, הצליחו כשלושת אלפים יהודים להימלט מהעיר.
כוחות הוורמאכט לוו ביחידת אס אס-זונדרקומנדו 10. מיד עם הגעתם, קיבצו הגרמנים את יהודי העיר, ובין הימים 1-3 בדצמבר נורו לתעלות שנחפרו בפאתי העיר כ-2,500 מיהודיה על ידי יחידת הזונדרקומנדו.
היהודים שנותרו, נרצחו בסוף אותו החודש.
ב-23 במאי 1942 כבשו הגרמנים את העיר בשנית, בשבועות שלאחר מכן הם רצחו את היהודים שנותרו, רובם קרימצ'קים.
הקרימצ'קים נחשבו בברית המועצות כעם נפרד, ולכן היססו הנאצים כיצד לנהוג כלפיהם.
בסוף שנת 1941 הוצא צו ליחידת ההרג הניידת, לפיו הקרימצ'קים הם יהודים, ובכך נחרץ גורלם והם נרצחו.
בסך הכל נרצחו כ-7,000 יהודים מקרץ' וסביבתה, מהם כ-5,500 קרימצ'קים.
הרופאים היהודים ניצלו הודות לשתדלנותו של הרופא הראשי בעיר, ד"ר פיליפנקו.
בשנת 1970 הוערכה אוכלוסיית היהודים בעיר בכ-5,000 תושבים, רובם עזבו עם התפרקות ברית המועצות בשנת 1991.
לאחר התפרקות ברית המועצות, בשנת 1997, התארגנה בעיר קהילה יהודית רשמית, תחת חסות האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
באותם ימים חיו בעיר כ-3000 יהודים.
בשנת 2001 הקהילה הצליחה להחזיר לבעלותה את בניין בית הכנסת של בעלי אומנויות, שיפצה אותו והקימה בו מרכז קהילתי, ארגון חסד מקומי ובית כנסת רפורמי פעיל.
כיום מכהנים שני יוצאי הקהילה כרבני קהילות רפורמיות - בברטיסלבה (הרב מישה קפוסטין) וביפו (הרב בנימין מיניץ').
בגל עליה נוסף היהודים עזבו את קרץ' אחרי הכיבוש הרוסי בשנת 2014. נותרו כיום כמה עשרות שעדיין מפעילים את בית הכנסת.
קרץ' נחשבת לעיר של מטלורגים, בוני ספינות, ודייגים.
Zaliv - מספנה שמייצרת ומתקנת ספינות משא ומכליות.
בנייה, עיבוד מזון, ותעשיות קלות, מהוות מרכיב חשוב בכלכלה המקומית.
העיר משמשת בסיס לציי דייג, וכן מרכז חשוב לעיבוד מוצרי דגים.
נמל קרים שוכן בצפון-מזרח העיר, לחוף מצר קרץ' בפתחו של ים אזוב.
קו המעבורת נפתח בשנת 1953, והוא מקשר את חצי האי קרים, עם מחוז קרסנודאר שבצידו הרוסי של המצר.
קיימות תוכניות לפתיחת קו מעבורת לפותי שבגאורגיה.
בנוסף לנמל קרים, בעיר מספר נמלים: הנמל המסחרי, נמל הדייג, ונמל קמיש-בורון (Kamysh-Burun).
בעיר מספר תחנות רכבת, רשת קווי האוטובוסים מקשרת בין קרץ' לערים בקרים ובמחוז קרסנודאר.
ב-25 באפריל 2010 חתמו נשיא אוקראינה ויקטור ינוקוביץ', ונשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, על הסכם לבניית גשר שיחבר בין העיר לרוסיה.
לאחר פרוץ המשבר בקרים בשנת 2014, חתם מדבדב על צו לזירוז בניית הגשר.
לאחר סיפוח חצי האי קרים לרוסיה, מהלך שלא הוכר על ידי אוקראינה, נוצר צורך מיידי לבנות חיבור יבשתי בין רוסיה לקרים שלא יעבור בשטח אוקראינה.
ביום שלאחר חתימת הסכם הסיפוח של קרים, דיווחו כלי תקשורת ברוסיה כי ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין הורה להתחיל בהכנות לבניית הגשר.
הגשר נחנך בשנת 2018 והוא נקרא בשם גשר קרים.
מיקומה על שפת הים השחור וים אזוב, הפך את העיר לאתר תיירות פופולרי במדינות ברית המועצות לשעבר.
בקרבת העיר מספר אתרי בוץ רפואי.
למרות מיקומה על שפת הים, סובלת העיר מזיהום תעשייתי רב, המרחיק תיירים רבים.
בקרץ' מספר מונומנטים היסטוריים וארכיטקטוניים מרשימים, המורשת ההיסטורית שלה מושכת אליה תיירות מדעית.
רויאל קורגן - אתר קבורה למלכי בוספורוס.
כנסיית סנט יוחנן המטביל - הכנסייה העתיקה באוקראינה.
גרם מדרגות המוביל לפסגת הר מיתרידטס, נבנה בין השנים 1833–1840, ומכיל 428 מדרגות.
אובליסק המנציח את החיילים אשר הגינו על העיר במלחמת העולם השנייה.
היה מועמד לשבעת פלאי אוקראינה.
מבצר קרץ' - נבנה במאה התשע עשרה.
בתקופה הסובייטית הוגבלה הגישה לאתר, אולם כיום הכניסה חופשית.
קריפטה מהמאה ה-1 לפנה"ס, ובה ציורי קיר רבים המוקדשים לדמטר אלת התבואה.
11 באפריל - יום שחרור העיר מעול הנאצים.
יום הדייגים - ביום הראשון של השבוע השני בחודש יולי.
יום העיר - בשבת השנייה של חודש ספטמבר.
על שם העיר נקרא כוכב הלכת המינורי קרץ' 2216, שהתגלה בשנת 1971 על ידי האסטרונומית הסובייטית תמרה מיכאילובנה.
האקלים בעיר הוא אקלים סובטרופי גשום ומאופיין בקיץ חם ולח ובחורף קריר.
קרפטנים היה שמו של שבט קלטי שחי בחצי האי האיברי בתקופה הקדם-רומית.
על פי חפירות שנערכו, מעריכים שהם חיו בעיקר בצפון ובמערב ספרד של ימינו.
לא ברור מתי היגרו לחצי האי האיברי, אולם על פי דברי פוליביוס במאה השלישית לפני הספירה הם היו השבט החזק ביותר בספרד.
הם נאבקו באומץ בקרתגים שפלשו לאדמתם, עד שהמצביא הקרתגי המפורסם חניבעל ברקה הביס אותם בקרב נהר הטחו.
אולם עדיין הם היוו מטרד רציני, עד שבמהלך המצור על סגונטום, נאלץ חניבעל לעזוב את המצור ולדכא מרידה שלהם.
חלקם גויסו כשכירי חרב לצבא קרתגו, אולם הם היו לא צייתנים, ידוע ש-11,000 מהם ערקו מצבאו של חניבעל במהלך מסעו לאיטליה.
כאשר הרומאים פלשו להיספניה במהלך המלחמה הפונית השנייה, הקרפטנים סייעו להם במאבקם נגד הקרתגים.
וכאשר היספניה סופחה באופן רשמי לרומא, הם קיבלו זאת בצייתנות ולא ידוע על מרידות רבות שלהם נגד הרומאים.
הם נטמעו בהדרגה בקרב השבטים האחרים עד שנעלמו לגמרי.
קרפילזומיב (Carfilzomib; שם מסחרי: קיפרוליס (Kyprolis)) היא תרופה כנגד סרטן.
היא פועלת באמצעות עיכוב סלקטיבי של הפרוטאוזום.
שמה הכימי הוא טטרפפטיד אפוקסיקטון, אנלוג של אפוקסימיצין.
ה-FDA, אישר את השימוש בתרופה בארצות הברית ב-20 ביולי 2012 לטיפול בחולי מיאלומה נפוצה שקיבלו בעבר לפחות שני קווי טיפול הכוללים בורטזומיב ותכשירים אימונומודולטורי, לחולים המראים התקדמות מחלה מוכחת במהלך 60 יום ממועד סיום הטיפול.
קרפילזומיב היא נגזרת של אפוקסימיצין, תוצר טבעי שהראה עיכוב של הפרוטאוזום במעבדות אוניברסיטת ייל על ידי קרג קראוס (Criag Crews).
בעקבות גילוי זה, פתחה המעבדה נגזרת ספציפית יותר של אפוסקימיצין בשם YU101 שאושרה עבור מחקר של חברת פרוטאוליקס (Proteolix).
מדעני החברה המציאו תרכובת חדשה בעלת פוטנציאל לטיפול בבני אדם, הידועה בשם קרפילזומיב.
החברה פיתחה את התרופה במחקרים בפאזה ראשונה ושנייה, כולל מחקר בפאזה שנייה שייעודו היה רישום התרופה.
המחקר הקליני של התרופה המשיך תחת חברת אוניקס (Onyx) שרכשה את חברת פרוטאוליקס ב 2009.
ביולי 2011, העניק ה-FDA לקרפילזומיב, מעמד של "מסלול מהיר" (Fast-track status), שאפשר לחברת אוניקס להתחיל את תהליך הגשת התרופה לשימוש.
בדצמבר 2011, ניתן לתרופה סטטוס של אישור על תנאי לשימוש שהתבסס על פרסום מחקר פאזה שנייה (מחקר ה 003-A1).
המחקר כלל 266 חולי מיאלומה נפוצה עם מחלה עמידה או נישנת שקבלו בעבר טיפולים רבים ועברו לפחות שני קווי טיפול שכללו בורטזומיב ותלידומיד או לנולידומיד.
התרופה משווקת על ידי חברת אוניקס-אמג'ן בעולם, ובישראל על ידי חברת מדיסון.
קרפילזומיב נקשר בצורה בלתי הפיכה לאזור 20S בפרוטאוזום ומעכב את פעילות הציטוטריפסין (אנזים שמפרק חלבוני תא שאינם רצויים).
עיכוב זה גורם להצטברות של חלבונים המסומנים לפירוק (Polyubiquinnated Proteins).
עקב כך נגרמת חסימה של מחזור חיי התא, מוות תאי ועיכוב של התפתחות הגידול.
מחקר ה 003-A1 שהביא לרישום התרופה ברשויות התרופות בארצות הברית הראה כי המשך החציוני של תגובה לתרופה זו כתרופת יחיד לחולים מרובי הטיפולים האלו היה כ- 7 חודשים.
מחקרים נוספים בודקים כיום את האפשרות הטיפולית בתרופה זו בשילובים שונים בקווים מוקדמים יותר של המחלה, וכמו כן בודקים אפשרות של מתן חד שבועי באופן המקל על החולים.
מחקר האספייר (ASPIRE) בדק את ההשפעה של שילוב קרפילזומיב, לנולידומיד ודקסמטזון על חולים שמחלתם נשנתה לאחר קבלת 1-3 קווים טיפולים לעומת ההשפעה של טיפול בלנולידמיד ודקסמטזון.
נמצא כי השילוב של שלוש התרופות כולל קרפילזומיב הביא לחציון הישרדות ללא התקדמות המחלה של 26.3 חודשים לעומת 17.6 חודשים על לנולידמיד ודקסמטאזון.
קרפיונאים (שם מדעי: Cypriniformes) היא סדרה של דגי מים מתוקים נפוצים והיא כוללת 11-12 משפחות, 400 סוגים ו-4,250 מינים, רבים מהם דגי מאכל נפוצים וגם דגי נוי כמו דג הזהב או הקוי.
המאפיין הבולט של דגים אלה הוא הקשקשים הגרמיים שיש על גופם.
הם בעלי סנפיר גב ראשי וסנפירי גחון קטנים יותר.
רובם טובים בשחייה אבל חיים בנהרות רדודים וחלקם חיים על קרקעית הנהר.
לקרפיונים ישנם "זיפים" מחוץ לפיהם המאפשרים להם לחוש את הסביבה כמו שפמנונים שהם קרוביהם הרחוקים.
דגים אלה באים בגדלים, צבעים ובצורות שונות.
דגים אלה חיים במים מתוקים בכל היבשות פרט לאוסטרליה ולדרום אמריקה.
הם נפוצים ביותר בנהרות אסיה וחלקם חיים בבריכות גידול מלאכותיות, אותם מגדלים בשביל מזון או לנוי.
דג מוכר בסדרה זו הוא קרפיון מצוי ממנו עושים מאכלים שונים כמו הגעפילטע פיש.
קרפיוניים (שם מדעי: Cyprinidae) היא משפחה של דגי גרם החיים רק במים מתוקים, רבים מהם דגי מאכל נפוצים וגם דגי נוי כמו דג הזהב או הקוי.
המין הגדול ביותר במשפחה הוא קרפיון סיאמי ענק ששוקל עד 300 ק"ג.
כמותו גדולים גם המינים משיר זהוב ומנגר שיכולים לשקול עד 140 ק"ג והמין קרפיון זאב קולורדו שאורכו מעל 1.8 מטר והוא הגדול שבקרפיוני אמריקה.
דג מוכר במשפחה זו הוא קרפיון מצוי, ממנו עושים מאכלים שונים, כמו הגעפילטע פיש.
קרפץ' (בפולנית: Karpacz; בגרמנית: Krummhübel) היא עיירת מרחצאות ונופש, במחוז ילניה גורה בפרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
בתקופת היותה עיירה גרמנית נקראה קרומהיבל (Krummhübel).
בתום מלחמת העולם השנייה, בעקבות חילופי האוכלוסין, קיבלה את השם הפולני Karpacz המרמז להרי הקרפטים מהם הגיעו התושבים הפולנים החדשים.
קרפץ' נמצאת בלב רכס קרקונושה (Karkonosze), בקרבת הגבול עם צ'כיה.
15 ק"מ דרומית לילניה גורה בירת המחוז, 94 קילומטר דרום-מערבית לוורוצלב ו-122 קילומטר צפון-מזרחית לפראג.
המקום מוזכר לראשונה בשנת 1599 כמרכז של כריית ברזל ועופרת.
התושבים היו גרמנים והמקום השתייך לאוסטריה עד 1742, בהמשך לפרוסיה ומ-1871 עד סיום מלחמת העולם השנייה לגרמניה.
לאחר המלחמה, העיירה הועברה מגרמניה לפולין ושמה שונה לקרפץ'.
כל תושבי העיר הגרמנים גורשו והוחלפו במתיישבים פולניים.
כנסיית העץ (stavkirke) שהועברה מנורווגיה ב-1841.
מבנה תחנת הרכבת הנטוש המשמש כיום מרכז תרבות ויש בו מוזיאון צעצועים.
בית הנופש של הסופרת היהודיה אלזה אורי.
קטע כביש בעל אשליית שיפוע (בדומה לכביש המכושף שבירושלים).
קרפיון סיאמי ענק (שם מדעי: Catlocarpio siamensis) הוא מין של דג גדול השייך למשפחת הקרפיוניים שבסדרת הקרפיונאים והוא מהווה את הגדול שבדגי הסדרה.
דג זה נדיר מאוד בטבע ומצוי רק בנהרות האסייתיים של הודו-סין: מיי קלונג (Mae Klong), מקונג וצ'או פראיה.
דג זה הגיע לרמה של סכנת הכחדה גבוהה עקב ציד בלתי חוקי ופגיעה בבית גידולו.
זהו הגדול שבקרפיונים והוא מגיע לאורך מקסימלי של 3 מטר ולמשקל מרבי של 300 ק"ג.
ואולם עקב ציד ונדירות מעטים הפרטים הגדולים שנתפסים.
רוב הדגים מגיעים לאורך 1.8 מטר ולמשקל של עד 150 ק"ג.
הדג בעל קשקשים עבים בצבע שחור וראש מגודל.
הוא נע לאיטו בזוגות וזולל עם פיו העגול אצות, פלנקטון, פירות שנפלו וצמחייה מימית ואולי גם יצורים קטנים.
הדגים הגדולים חיים בעומק הנהרות אך בתקופות שונות מגיעים לאזורים רדודים יותר כמו שפלי נהר, מפלים ואף יערות מוצפים.
הצעירים גדלים בבריכות קטנות ובביצות עד שהם נעשים גדולים מדי להם.
קרפיון זאב קולורדו (שם מדעי: Ptychocheilus lucius) הוא מין של דג גדול ממשפחת הקרפיוניים הנפוץ באמריקה הצפונית בנהר הקולורדו.
זהו הגדול שבבני משפחתו באמריקה הצפונית והוא יכול לגדול לאורך 1.8 מ' ולמשקל 45 ק"ג.
ישנם גם דיווחים לא מאומתים על דגים באורך 3 מ'.
דג זה אפור-כסוף ובמראהו הוא מזכיר מעט את זאב הנהרות הטורף.
מראהו מוארך והוא בעל סנפירים קטנים, כיסוי זימים גדול בצבע לבן וזנב צר העוזר להתפרץ במהירות.
הראש צר ובו שיניים חדות.
הדגיגים שאורכם 5 ס"מ ניזונים מחרקים, מדפניות ומשטרגליים, אך כשהם גדלים לאורך 30 ס"מ הם מתחילים לצוד בעיקר דגים.
דגים אלה בשונה משאר בני משפחתם יכולים לשחות גם במים מליחים או אף מלוחים בקרבת החופים.
כשהם גדלים הם נכנסים לזרמים עמוקים או לנהרות שוצפים ושם חיים.
הם יכולים לנדוד יותר מ-100 ק"מ בנדודים לעבר אתרי הרבייה שלהם.
תפוצתם היא בנהרות שמאריזונה וקליפורניה ועד למקסיקו.
כתוצאה מדיג הדג נמצא בסכנת הכחדה.
קרצ'ה (בהונגרית: Karcsa) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
קרפין דיאטה הוא כדורגלן סנגלי, המשחק בעמדת החלוץ במונקו ובנבחרת סנגל.
דיאטה הצטרף בפברואר 2017 למועדון הכדורגל הנורווגי סרפסבורג 08. את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הנורווגית רשם באפריל 2018. את שער הבכורה שלו בליגה רשם באוגוסט אותה שנה בתיקו 2-2 מול קריסטיאסונד.
בינואר 2018 עבר לקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית ושיחק בעונת 2017/2018 בשמונה משחקים במדי הקבוצה שזכתה באליפות.
בעונת 2019/2020 כבר שבעה שערים ב-22 משחקי ליגה וסייע לקבוצה לזכות באליפות.
כמו כן כבש את שער הבכורה שלו בליגת האלופות בתיקו 1-1 בשלב הבתים מול גאלאטאסראיי.
דיאטה היה חבר בסגל נבחרת סנגל לגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ב-2017 וכן בגביע האומות של אפריקה באותה שנה.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת רשם במרץ 2019 במוקדמות גביע האומות של אפריקה, במשחק מול מוזמביק.
בטורניר גביע האומות כבש במשחק הפתיחה בניצחון 0–2 על טנזניה.
הנבחרת סיימה במקום השני ודיאטה נבחר לשחקן הצעיר המצטיין של האליפות.
ב-22 בינואר 2021 דיאטה חתם במונקו לארבע שנים.
קרפיון שחור (שם מדעי: Mylopharyngodon piceus) הוא מין יחיד בסוגו של דג השייך למשפחת הקרפיוניים.
בתי גידולו של הקרפיון הם אגמים ונהרות במזרח אסיה מנהר האמור בסין עד לווייטנאם.
דג זה מוכר היטב במטבח הסיני ולרפואה הסינית.
הקרפיון השחור מגיע לאורך של עד 1.9 מטרים ולמשקל של עד 35 קילוגרם אך האורך הממוצע שלו הוא 60 עד 120 סנטימטרים.
הקרפיון השחור ניזון בעיקר מחלזונות.
הקרפיון השחור יחד עם קרפיון גדול-ראש, קרפיון כסוף וקרפיון העשב מהווים את ארבעת הדגים המפורסמים ביותר במטבח הסיני.
תזונתו של הקרפיון השחור הובילה ליצואו לארצות הברית על מנת שיעזור לשלוט בכמות החלזונות לצורכי החקלאות הימית.
החלזונות מהווים פונדקאים לטפילים ולקרציות מימיות שעלולים לפגוע בתוצרי החקלאות הימית.
חוקי החקלאות של כמה מהמדינות קובעים שקרפיון שיוכנס לבריכת דגים יהיה קרפיון עקר, וכך לא יהיה סיכון שהוא עצמו יתרבה בבריכות או יצא מהן וישפיע על האיזון האקולוגי.
קרפיון גדול-ראש המכונה גם נַמְרוּן (שם מדעי: Hypophthalmichthys nobilis) הוא מין יחיד בסוגו של דג, השייך למשפחת הקרפיוניים ומצוי בנהרות ואגמים במזרח אסיה.
דג זה הוא קרובו של המין כסיף שפל-עין.
אורך קרפיון זה מגיע ל-60 סנטימטרים בממוצע אך פרטים גדולים נרשמו באורך 146 סנטימטרים ומשקל של מעל 40 קילוגרם.
הדג בעל קשקשים כסופים אפורים עם ראש עבה חסר קשקשים ועיניים הממוקמות נמוך.
הוא בעל סנפירים נמוכים ורחבים עם סנפירי חזה מעוגלים.
הדג מצוי בטבע במזרח אסיה בין סין לנהר אמור שברוסיה.
עם זאת הוא הופץ בידי האדם גם לכמה אגמים בארצות הברית, שם הוא נחשב מין פולש המתחרה בדגים הטבעיים, לפיכך הם אסורים לייבוא (בעודם חיים) במדינות רבות.
הקרפיון מסנן מזון בפיו ומחלץ מסביבתו זואופלנקטון, פיטופלנקטון ושאריות צפות.
דג זה הוא דג מאכל הנמכר בכמויות גדולות בסין, כשהייצור העולמי שלו מפיק 3 מיליון טון של בשר.
ספינת הקיטור קרפטיה (RMS הוא ראשי תיבות של Royal Mail Ship) הייתה אוניית נוסעים של חברת הספנות קיונארד ליין, שביצעה מטלות הובלת נוסעים ודואר באוקיינוס האטלנטי משנת 1903 ועד טביעתה ב-1918. באסון טביעתה של הטיטניק ב-15 באפריל 1912 היא זו שביצעה את משימות החילוץ העיקריות וחילצה 705 ניצולים.
חברת הספנות קיונארד ליין הזמינה את בניית אוניית הקיטור קרפטיה בשנת 1901. הספינה הושקה כבר ב-1902. לאחר מכן צוידה בציוד ניווט ויצאה למסע הבכורה שלה ב-5 במאי 1903. היא הפליגה מליברפול - דרך קווינסטאון באירלנד (היום קוב) - לניו יורק.
ב-1903/1904, בחודשי החורף (מנובמבר עד מאי), הפליגה במסלול טריאסטה - ניו יורק וממאי שוב במסלול ליברפול - ניו יורק.
הקרפטיה המשיכה בנתיב צפון האוקיינוס האטלנטי בחודשי הקיץ ובנתיב ניו יורק - הים התיכון בחודשי החורף.
בשנת 1905 נבנתה הספינה מחדש.
לפני השיפוץ, מספר הנוסעים המרבי היה 1,700 איש במחלקה השנייה והשלישית.
לאחר השיפוץ ניתן היה לאכלס 2,550 איש במחלקה השלישית.
ההוראה הייתה ליצור חדר גדול, ששימש כמקום שינה, במקום הקבינות הקטנות קודם לכן.
מ-1909 עד 1915 היא הפליגה מהים התיכון לניו יורק עם נוסעים מכובדים ואמידים.
בין 1915 עד 1917, הפליגה הקרפטיה שוב בנתיב הצפון-אטלנטי.
בשנת 1903 הסדירה ממשלת הונגריה בחוק את הבעיה החמורה של ההגירה מהונגריה לארצות הברית שהחמירה יותר ויותר וחתמה חוזה עם קיונארד ליין להובלת המהגרים.
שירות זה בוצע על ידי הקרפטיה בקו רייקה - ניו יורק, בחלקו עם צוות הונגרי, כאשר באחת מהפלגותיה אלה חילצה הקרפטיה את ניצולי הטיטניק בדרכה בחזרה מניו יורק כשעל סיפונה הרופא היהודי-הונגרי דובר האנגלית ארפאד לנדייל שהתמחה ברפואה דחופה.
בהתנגשות הטיטניק (התנגשה בקרחון ימי) הוזעקו מפעילי הרדיו של הספינה והם שלחו הודעות מצוקה לספינות שמסביב (אמריקה, הבלטי, קליפורניה, קרוניה והקרפטיה).
הספינה הקרובה ביותר, הקליפורניה, לא קיבלה את קריאת המצוקה וכך גם הקרפטיה בהתחלה, כי מפעיל הרדיו שלה לא היה בתפקיד.
לפני שהלך לישון, הוא נזכר לשאול את הטיטניק אם שמעו על קרחוני ים באזור.
כך נודע לו דבר התאונה.
רב חובל הספינה, קפטן ארתור הנרי רוסטרון, הפנה את ספינתו לכיוון הטיטניק ובמקום מהירות השירות (14 קשר) הפליג במהירות המרבית של 17 קשר.
בקבלת קריאת המצוקה המרחק בין שתי הספינות היה 93 ק"מ (כ-50 מייל ימי).
לקח לקרפטיה 3.5 שעות להגיע לטיטניק.
היא הגיעה למקום בשעה 4 לפנות בוקר.
בשלב זה, הטיטניק כבר טבעה.
הקרפטיה העלתה על סיפונה 705 נוסעים ומלחים.
הרופא היהודי-ההונגרי של הספינה, ד"ר ארפאד לנדייל ניהל את הטיפול בניצולים.
פצועים רבים נזקקו לעזרה רפואית מיידית, ולא רק בגלל היפותרמיה.
רבים מהם, בייאושם, קפצו למים מהטיטניק השוקעת.
מחלקות הקרפטיה התמלאה עד מהרה באנשים הסובלים משברים ומחבורות, שבהם הוא ועמיתיו טיפלו ללא לאות כל הדרך בחזרה לניו יורק.
הוא זכה לשבחים רבים על עמידתו ההרואית.
בערב ה-18 באפריל, בגשם שוטף, הגיעה הקרפטיה לנמל ניו-יורק עם האנשים שחולצו – שהיו הנוסעים והצוות האומללים של הטיטניק.
אלפי אנשים המתינו להם בבאטרי פארק ובמזח של נציגות הקיונארד ליין.
הקרפטיה שימשה כספינת תובלה במלחמת העולם הראשונה וב-17 ביולי 1918 טורפדה על ידי הצוללת הגרמנית U 55 בים הקלטי.
התקיפה פגעה בספינה מדרום לחוף האירי בסביבות השעה 9:15 בשלוש נקודות פגיעה בסך הכל.
שתי הפגיעות הראשונות כנראה לא היו קטלניים.
הספינה טבעה בסביבות השעה 11:00, אך עד אז כבר היו בסירות ההצלה 215 אנשים.
5 אנשים בחדר המכונות איבדו את חייהם לאחר הטורפדו השני, כל השאר ניצלו.
בסביבות הצהריים חילצה ספינת מלחמה את צוות ונוסעי הספינה שטבעה.
הספינה הטרופה נמצאה ב-1999 בעומק של 200 מטר.
באפריל 2000, בעליה הנוכחיים רכשו את מניות חברת שיחזור הספינות הטרופות תמורת 1,374,000 דולר אמריקאי על מנת להעלות את הקרפטיה כחלק ממבצע חילוץ.
קרפטקה (בפולנית: Karpatka) הוא פאי שמנת פולני מסורתי במילוי פודינג חלב וניל או חביצה.
לפעמים הוא מורכב משני סוגי מאפה שונים; שכבת הבסיס יכולה להיות עשויה מבצק רבוך או מקלתית וניתן לכסות אותה דק עם ריבה ושמנת סמיכה, ולאחר מכן מעליה עוד עלה של בצק רבוך.
הקינוח קיבל את שמו מצורת הקפלים דמוית ההרים של הבצק הרבוך המכוסה באבקת סוכר, שדומה לפסגות המושלגות של הרי הקרפטים – Karpaty, בפולנית.
המנה מאובקת לרוב כאמור באבקת סוכר.
מקורות הקינוח אינם ברורים; סביר להניח שהוא הופיע בתחילת שנות ה-50 וה-60, אבל הפופולריות שלו התפשטה רק בשנות ה-70 וה-80. השם הרשמי "קרפטקה" נטבע או תועד לראשונה ב-1972 על ידי קבוצת סטודנטים לפילולוגיה.
באופן מסורתי, פרוסה אחת גדולה מהקינוח מוגשת עם קפה או תה.
יש תערובות אפייה "קרפטקה" בחנויות ברחבי פולין.
בשנת 1995, "Karpatka" הפך לסימן מסחרי שנרשם במשרד הפטנטים הפולני עבור חברה בשם Delecta להגנה על אבקת הקרם שלה.
המחוז העירוני קרפילי הוא מחוז עירוני ממחוזות ויילס, בדרום ויילס, הממלכה המאוחדת.
המחוז נוצר בשנת 1996 כמחוז עירוני על בסיס חלק ממחוז מרכז גלמורגן וחלק ממחוז גוונט.
קרפילי הוא המחוז העירוני של העיירה קרפילי שהיא גם הגדולה ביותר במחוז, הבירה ומרכזו האדמיניסטרטיבי.
מחוז קרפילי גובל מצפון עם מחוז פוויס, מחוזות מרת'ר טידוויל ורונד'ה קינון טב ממערב, מחוזות קארדיף וניופורט מדרום, ומחוזות ת'ורפן ובלייני גוונט ממזרח.
אוכלוסיית המחוז כולה מונה 176,005, כאשר העיירה הגדולה במחוז היא קרפילי עם 41,402 תושבים.
קְרָקוֹב (בפולנית: , בפולנית נהגה השם: קְרָקוּף; בגרמנית: Krakau, ביידיש: קראָקע) היא העיר השנייה בגודלה בפולין ואחת מעריה העתיקות של המדינה.
העיר, שהוקמה במאה ה-7, שוכנת על גדות נהר הוויסלה.
קרקוב הייתה בירת פולין בשנים 1038–1596, ובירת הדוכסות הגדולה של קרקוב בשנים 1846–1918, וחלק מחבל גליציה המערבית ההיסטורי.
כיום קרקוב משמשת כבירת מחוז פולין קטן.
קרקוב היא עד היום אחד ממרכזי המדע, התרבות והאמנות של פולין.
לאור ההיסטוריה שלה, נחשבת קרקוב כמרכז הרוחני של פולין.
קרקוב משמשת אטרקציה לתיירים מקומיים וזרים, ובשל מגוון אתרי המורשת בעיר הכריז עליה אונסק"ו בשנת 1978 כאתר מורשת עולמית.
נהוג לזהות את מקור שמה של העיר במייסד האגדי שלה, הנסיך קרקוס (Karkus, Krak, Grakch), שהיה שליט של שבט פולני.
עם זאת, אזכורו הראשון של הנסיך קרקוס מופיע בשנת 1190, שנים רבות לאחר ייסודה של העיר.
יש המייחסים את שם העיר למילה הפרה-סלאבית "krakula", שמתייחסת למשפט, או למילה הפרה-סלאבית "krak", שמשמעותה "אלון", הנחשב לעץ קדוש.
שמה הרשמי המלא של העיר הוא עיר הבירה המלכותית קרקוב (בפולנית: Królewskie Stołeczne Miasto Kraków), אך שם זה משמש רק באירועים טקסיים.
בעברית היה נפוץ בעבר כתיב שמה של העיר בצורה קראקא.
הממצאים הארכאולוגיים בגבעת ואוול מעידים על התיישבות אנושית בקרקוב כבר בתקופת האבן, אך מקובל שהעיר נוסדה במאה ה-7. לפי האגדה נוסדה העיר על ידי הנסיך קרקוס שבנה אותה מעל למערה בה התגורר הדרקון של ואוול (Smok Wawelski).
האזכור הראשון של העיר בכתובים מיוחס ליהודי אברהם בן יעקב שציין ב-985 כי העיר היא מרכז מסחרי חשוב, וכי נבנו בה מבני לבנים, כולל טירת ואוול, וכנסיות רומנסקיות.
משנת 1038 החלה העיר לשמש כבירת פולין.
ב-1044 הוזכרו לראשונה עתודות המלח במכרות המלח בווייליצ'קה, דרומית-מזרחית לעיר.
המכרות הוזכרו בכתב זכויות של המלך קז'ימייז' הראשון המכנה אותן בשם הלטיני "Magnum Sal" ("המלח הגדול").
מסמך אחר מ-1105 מעיד כי מלח מסוגים שונים הופק במכרות כבר מתקופת המלך בולסלאב הראשון (מלך מ-992 עד 1025).
העיר חרבה כמעט לחלוטין בפלישות הטטרים ב-1241, 1259 ו-1287, אך נבנתה מחדש ושוקמה.
ב-1364 קרקוב עלתה שוב לגדולה כאשר המלך קז'ימייז' השלישי ("הגדול") הקים בה את אוניברסיטת קרקוב (האוניברסיטה היגלונית).
העיר התפתחה ופרחה תחת השושלת היגלונית (1386-1572) ונמנתה על ברית ערי הנזה.
תקופה זו ידועה כתקופת הזהב של העיר, שהפכה למרכז חשוב בתחומי התרבות, האומנות, האדריכלות, חקר המדע והמסחר.
ב-1572, לאחר מות אחרון מלכי השושלת היגלונית, זיגמונט השני אוגוסט, עברה השליטה בקרקוב לשליטים זרים, והעיר החלה לאבד מחשיבותה.
פלישת השוודים ומגפת דבר שגבתה את חייהם של כ-20,000 מתושבי העיר, החמירו את המצב.
ב-1596 עברה בירת האיחוד הפולני-ליטאי מקרקוב לוורשה.
עם חלוקתה השלישית של פולין ב-1795, בעקבות מרד בעיר, עברה קרקוב לשליטת אוסטריה כחלק מגליציה.
ב-1809 כבש נפוליאון את קרקוב וצירף אותה לדוכסות ורשה.
לאחר תבוסת נפוליאון השיב קונגרס וינה ב-1815 את המצב לקדמותו, אם כי לעיר ניתן מעמד של "עיר חופשית" (Wolne, Niepodległe i Ściśle Neutralne Miasto Kraków z Okręgiem - "העיר החופשית, העצמאית והניטראלית לחלוטין של קרקוב וסביבותיה").
ב-1846 שוב פרץ מרד בקרקוב ובעקבותיו שוב סופחה העיר ב-16 בנובמבר לאוסטריה.
אזור העיר היה לדוכסות הגדולה של קרקוב (Wielkie Księstwo Krakowskie) וקרקוב נבחרה לבירתו.
בחלקה השני של המאה ה-19 שוב ידעה קרקוב מידה של עצמאות ופריחה, והייתה למרכז תרבות ואמנות שהקנה לה את השם "אתונה הפולנית" (Polskie Ateny).
בסוף במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הותקנו בעיר צנרת מים ורשת קווי חשמלית, ופרבריה אוחדו החל ב-1910 לעיר אחת (Wielki Kraków - "קרקוב הגדולה").
בתחילת המאה, חומת העיר העתיקה נהרסה באופן יזום מפני שלא היה בה עוד צורך.
במקום שבו הייתה החומה הוקם פארק פלנטי, שכיום מקיף את העיר העתיקה בצורת טבעת.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר למשך זמן קצר על ידי האימפריה הרוסית.
השלטון האוסטרי בעיר הסתיים ב-31 באוקטובר 1918 והעיר צורפה לרפובליקה הפולנית.
לאחר המלחמה שרר בעיר משבר כלכלי, שהוביל למהומות קרקוב (1923).
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נכבשה קרקוב בידי הנאצים וב־26 באוקטובר 1939 הכריזו עליה שלטונות הכיבוש כבירת הגנרלגוברנמן וקבעו את מרכזם בטירת ואוול.
האוכלוסייה היהודית גורשה, הנותרים רוכזו בגטו ולבסוף נשלחו אל מותם במחנות השמדה.
בניגוד לערי פולין האחרות וורשה בראשן, לא החריבו הנאצים את קרקוב, והיא שמרה על אופייה ועל מבני העבר שבמרכזה ההיסטורי.
ב-1978 הכריז ארגון אונסק"ו על העיר כאתר מורשת עולמית.
בתקופה הקומוניסטית נבנה בעיר מפעל ענק לתעשיות פלדה ברובע נובה הוטה (Nowa Huta) שבצפון-מזרחה, והיא הפכה גם למרכז תעשייתי תוך שהיא שומרת על מעמדה כמרכז תרבותי, מסחרי ותיירותי.
קרקוב היא מרכז ראשי של חינוך.
ישנם 11 מוסדות אקדמיים בעיר, בהם לומדים כ-170,000 איש.
בנוסף, קרקוב משמשת כבית לאחת מהאוניברסיטאות העתיקות והחשובות ביותר בפולין ובאירופה כולה - האוניברסיטה היגלונית (בפולנית: Uniwersytet Jagielloński, בר"ת: UJ).
האוניברסיטה היגלונית נוסדה בשנת 1364 ונודעה במשך ההיסטוריה כ"אקדמיית קרקוב", עד ששמה שונה ב-1817 ל"אוניברסיטה היגלונית".
אוניברסיטה זו היא העתיקה והנודעת ביותר בפולין, ואף התפרסמה כאוניברסיטה הטובה במדינה.
הנכס האקדמי העיקרי שלה הוא הספרייה היגלונית, בה למעלה ממיליון עותקים, כולל אוסף גדול של מסמכים מימי הביניים.
באוניברסיטה, שמהווה את אחד ממוסדות המחקר המובילים בפולין, למדו ב-2005 42,325 סטודנטים.
בין הסטודנטים שבאו בשעריה ניתן למצוא את קופרניקוס והאפיפיור יוחנן פאולוס השני.
האוניברסיטה למדעים וטכנולוגיה (Akademia Górniczo-Hutnicza או AGH) שנוסדה ב-1919 היא האוניברסיטה הטכנולוגית השנייה בגודלה בפולין, עם למעלה מ-15 מחלקות ו-30,000 סטודנטים.
התחבורה הציבורית מבוססת על רשת צפופה יחסית של קווי חשמלית ואוטובוסים המופעלים על ידי חברה עירונית.
בנוסף, ישנם מספר קווי מיניבוס המופעלים על ידי זכיינים פרטיים.
רכבות מקומיות מחברות בין קרקוב לפרברים.