tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עשרה פרקים קצרים בשם Look Hooo's Talking בפורמט אפטר-שואו שודרו לאחר פרקים בטלוויזיה ועלו לערוץ היוטיוב הרשמי של ערוץ דיסני יממה לאחר שידור הפרק בטלוויזיה.
בפרקים מככבים שני ינשופים – הורוס הרשו אותו מדבב אלכס הירש, ואוליביה קים אותה מדבבת שרה-ניקול רובלס.
שני הינשופים מופיעים בשידור חי כביכול ומדברים על האירועים האחרונים ובוחרים כמה מהפרטים שעשויים להשפיע בהמשך התוכנית.
בסוף כל פרק, הקרדיטים רצים במהירות.
כאשר משהים את הקרדיטים מתגלים שמות הצוות שהם משחקי מילים על שמות הצוות האמיתי של התוכנית.
לדוגמה: דנייטינגייל טרס (Danightingale Terrace) היא היוצרת דנה טרס (Dana Terrace).
הפורמט בוטל בפרק "תבונה וחוסר רגישות" (Sense and Insensitivity).
כל העונות זמינות לצפייה בשירות הסטרימינג "דיסני+".
שמות הסדרות באנגליתמספר פרקיםתקופת שידור בארצות הברית שידור ראשוןשידור אחרוןLook Hooo's Talking1010 בינואר 202020 במרץ 2020Owl Pellets54 באפריל 20202 במאי 2020Chibi Tiny Tales ()317 במאי 202210 בספטמבר 2022
לוז נוסדה – בת אדם בת 14. הדמות הראשית בסדרה.
מגיעה לאיים הרותחים בטעות והופכת לשוליה של אידה.
לוז מעריצה סיפורי פנטזיות ואגדות קסומות וחולמת להפוך למכשפה.
לוז מאוד אנרגטית וצמאה ללמוד הרבה מאוד דברים.
מכיוון שהיא בת אדם אין לה יכולות קסם טבעיות ולכן היא צריכה לצייר ציורים (גליפים) על מנת להטיל כישופים.
מעריצה של סדרת הספרים "המכשפה הטובה אזורה", הספר היה הדבר האחרון שקיבלה מאביה לפני שמת, ואף הקימה מועדון קריאה של הספרים יחד עם אמיטי בלייט, בת זוגה.
לומדת במסלול רב תחומי "בבית הספר הקסייד לכישוף ולרוחות".
אידלין "אידה" קלוטורן – המכשפה החזקה ביותר באיים הרותחים לשעבר המכונה "גברת הינשוף" המורה של לוז ופושעת מבוקשת, בעיקר בשל כך שלא הצטרפה לאף איגוד.
קוללה בצעירותה (על ידי לילית אחותה) להפוך למפלצת בעלת צורה דומה לינשוף, אם היא לא תשתה את השיקוי היומי שלה, שככל שעובר הזמן משפיע פחות ופחות.
בעונה ה-2 הצליחה להתגבר על הקללה ול"התאחד" איתה.
אך בתחילת העונה ה-3, הקללה שלה (שוב) מסיסה אותה.
בת זוגם של ריין ויספרס.
למדה בצעירותה במסלול השיקויים "בבית הספר הקסייד לכישוף ולרוחות".
קינג קלוטורן – טיטאן צעיר.
האמין (בעונה ה-1) שהוא היה בעבר "מלך השדים" עד שנגנב ממנו הכתר שלו.
שופי – שד הבית של בית הינשוף.
נוטה להוציא את ראשו מן הדלת ולהצמיח צוואר ארוך.
בזכותו אמיטי ולוז הפכו לזוג, קינג גילה את המשמעות שלו ואת הכוח שלו, ואידה התגברה על הקללה שלה וגילתה שהקללה שלה היא גם דבר חיובי.
וילו פארק – בת 14, תלמידה בבית הספר לכישוף הקסייד.
חברה של גאס, לוז, אמיטי, האנטר ווי.
בהתחלה למדה במסלול גושים חיים בבית הספר לכישוף "הקסייד" יחד עם אמיטי, אך לאחר שהמנהל באמפ רואה את הפוטנציאל שלה בכישוף צמחים, הוא מעביר אותה למסלול הצמחים בבית הספר.
גאס (אוגוסטוס) פורטר – בן 12, תלמיד בבית הספר לכישוף האקסייד, חבר של וילו, לוז, האנטר, אמיטי ווי.
נמצא במסלול האשליות בבית הספר "הקסייד".
קפץ כיתה פעמיים, בגלל זה הוא קטן מכולם בשנתיים ולפעמים מזלזלים בו.
בעל כוח ליצור אשליות של זיכרונותיו.
אמיטי בלייט – בת 14, תלמידה שלומדת בבית הספר לכישוף האקסייד במסלול הגושים החיים.
מתחילה בתור האויבת של לוז, הן נהפכות לחברות והיא מתאהבת בה בסתר מחשש שלוז לא מרגישה כמוה.
החל מהפרק השמיני בעונה השנייה, היא ולוז מנהלות מערכת יחסים.
עובדת בספרייה כאחראית על שעת הסיפור לילדים הקטנים ומעריצה של סדרת הספרים "המכשפה הטובה אזורה".
האנטר / "השומר המוזהב" (החל מעונה 2) – מכשף בן 16 שלפני העונה ה-3 הוא היה מכשף חסר כוחות שנעזר במטה מלאכותי.
בהתחלה הוצג בכינוי "השומר המוזהב", היה עוזרו ואחיינו של הקיסר בלוס, אך עם זאת הוא דמות מורכבת.
שנוא במיוחד על ידי עוזרתו השנייה של בלוס, קיקימורה.
חיית הכוח שלו הוא פלאפג'ק (שהיה גם חיית הכוח של קיילב).
לאחר שפלאפג'ק מציל את האנטר ממוות (וכך נרצח על ידי בלוס) האנטר מקבל את הכוחות של פלאפג'ק, ועיניו משנות את צבען מוורוד כהה לחום - צהבהב (צבע העיניים של פלאפג'ק).
בעתיד הוא מכין חיות כוח חדשות לאנשים אחרים עם דל, גוודולין והבאט קווין ואפילו מכין לעצמו את וואפלס בכדי לפצות על אובדנו של פלאפג'ק.
לאחר מהורות העונה השלישית הוא לומד במסלול רב תחומי "בבית הספר הקסייד לכישוף ולרוחות".
לילית קלוטורן – אחותה של אידה.
הייתה באיגוד הקיסר במשימה לתפוס את אידה על פשעיה.
בסוף העונה הראשונה הצילה את אחותה אידה.
לילית פיתחה חבורת חזקה עם שד הבית שופי.
לפי יוצרת הסדרה היא אסקסואלית.
תלמידי בית הספר לכישוף הקסייד
אמירה בלייט – הבת של אלאדור ואודליה, אחותה הגדולה של אמיטי ואחותו התאומה של אדריק.
אהבה להציק לאמיטי ואף התבריינה אליה, אך הפסיקה לאחר הפרק "אבודים בשפה".
לומדת במסלולים אשליה ורפואה בבית הספר לכישוף "הקסייד".
אדריק "אד" בלייט – הבן של אלאדור ואודליה, אחיה הגדול של אמיטי ואחיה התאום של אמירה.
אהב להציק לאמיטי ואף התבריין אליה, אך הפסיק לאחר הפרק "אבודים בשפה".
לומד במסלולים אשליה, בועת חיה ושיקויים בבית הספר לכישוף "הקסייד".
באשה – הייתה בריונית שאהבה לאמלל את החלשים ממנה, בין היתר את לוז, וילו וגאס, מכיוון שהיא קינאה בחברות שלהם.
הקפטן של קבוצת הגרודג'בי של הקסייד.
לומדת במסלול השיקויים בבית הספר לכישוף "הקסייד".
וייני – לומדת במסלולים בועת חיה ורפואה בבית הספר לכישוף "הקסייד".
ביחד עם ג'רבו ובארקס היא הייתה אחת מהבעייתים עד שהמנהל באמפ הרשה לכל אחד מהם ללמוד בשני מסלולים.
המרפאה הכי טובה ב"הקסייד" ונמצאת בקבוצת הדרבי תעופה של בית הספר.
יש לה גריפין מחמד בשם פאדלס.
חולמת להקים מרפאה לחיות קסומות.
החברה הכי טובה של סקארה.
סקארה – לומדת במסלול המשוררים בבית הספר לכישוף "הקסייד".
שחקנית גרודג'בי לשעבר, משחקת בקבוצת דרבי התעופה של בית הספר.
מכונה על ידי וילו "אשפית אסטרטגית".
החברה הכי טובה של וייני.
ג'רבו (Jerbo) – לומד במסלולים צמחים וגושים חיים בבית הספר לכישוף "הקסייד".
ביחד עם וייני ובארקס הוא היה אחד מהבעייתים עד שהמנהל באמפ הרשה לכל אחד מהם ללמוד בשני מסלולים.
החבר הכי טוב של בארקס.
בארקס (Barcus) – כלב המרכיב משקפיים.
רק ג'רבו מבין מה הוא אומר.
לומד במסלולים שיקויים ונבואה בבית הספר לכישוף "הקסייד".
ביחד עם וייני וג'רבו הוא הייה אחד מהבעייתים עד שהמנהל באמפ הרשה לכל אחד מהם ללמוד בשני מסלולים.
החבר הכי טוב של ג'רבו.
המנהל באמפ – מנהל בית הספר לכישוף האקסייד, קמעו הוא שד סגול שעוטה על הפנים על מנת שיעזור לו לראות עקב צלקת בעיניים.
נחמד לתלמידיו ושואף שיצליחו בלימודי הכישוף שלהם.
בעברו היה סגן מנהל בית הספר עד שראשת איגוד הצמחים פיטרה את המנהל הקודם.
האספן (החל מעונה 2) – יצור ילדותי בעל כוח עצום.
ריין ויספרס (החל מעונה 2) – האקסים של אידה, פועלים בסתר נגד בלוס אף על פי שעובדים לצידו.
משתמשים על עצמם בלשון פנייה של they/them (בדיבוב העברי של הסדרה פונים אליהם בלשון זכר).
השתתפו במרד סודי נגד בלוס עם דריוס ואברוולף.
בסוף הסדרה חוזרים למערכת יחסים עם אידה.
בוגרי מסלול המשוררים בבית הספר לכישוף "הקסייד".
עברו לשם לאחר שאיבדו את המלגה שלהם בתיכון אמפידר.
אלאדור בלייט (החל מעונה 2) – אביה של אמירה, אדריק ואמיטי.
תמיד עייף בשל עבודתו הקשה בבניית גושים חיים.
היה אחראי על בניית הגושים החיים לבלוס, אך כאשר מבין מה הוא עולל, הוא בגד בבלוס, התגרש מאודליה ועזר לביתו ושאר החבורה.
בוגר מסלול הגושים החיים בבית הספר לכישוף "הקסייד".
למד באותה כיתה עם דריוס.
דריוס (החל מעונה 2) – מנהיג איגוד הגושים החיים, דרמטי ואגואיסט.
כאשר הוא מתעצבן הוא הופך את עצמו לגוש חי וזה מחזק את כוחותיו.
אף על פי חילוקי הדעות ביניהם, לדאריוס אכפת מאוד מהאנטר.
היה חברו הטוב ביותר של השומר המוזהב לפני האנטר.
למד באותה כיתה עם אלאדור.
באט קווין – קמע ענק הדומה לעטלף עם ראש ענק.
אמא לשלושה תינוקות עטלפים הנראים כמוה.
מגינה על כל הקמעות שנזנחו על ידי הבעלים שלהם.
השדה העשירה ביותר באיים הרותחים.
קאמילה נוסדה – אמה של לוז.
אם חד הורית שרוצה את הטוב ביותר לבת שלה.
חמש (5)/וי (Vee/V) נוסדה (החל מעונה 2 פרק 10) – בסיליסקית מעבדה שנתקעה בעולם בני האדם, אשר גרה עם אמא של לוז בצורתה של לוז.
בפרק 10 בעונה 2 וי אומצה על ידי קאמילה.
הקיסר בלוס / פיליפ ויטביין – הנבל הראשי בסדרה.
הוא בעצמו בן אדם שנלכד באיים הרותחים והפך לקיסר האיים הרותחים וצייד מכשפות פראיות.
ראש איגוד הקיסר ודודו של האנטר.
קיקימורה – יד ימינו של בלוס.
בסוף העונה הראשונה לכדה את אידה אך לוז הצילה אותה.
בפרק 11 בעונה 2 שיתפה פעולה עם לוז ואמיטי להרוס את מצעד האיגודים, אך בגדה בהן לאחר שגילתה שקיבלה קידום.
בסוף עונה 2 בלוס בגד בה ולכן עזרה לקינג למצוא את האספן.
הפכה להיות יד ימינה של באצ'ה בעונה 3.
טיבלס טיבלי (גרים האמר השלישי) – בעל דוכן של דברים מוזרים.
החבורה הרסה לו את הדוכן ומאז הוא רוצה לנקום.
טרה סנאפדרגון (החל מעונה 2) – מנהיגת איגוד הצמחים.
הופיעה לראשונה בפרק 6 יחד עם שאר ראשי האיגודים.
בפרק 11 בעונה 2 איימה על קיקימורה.
התגלה שהתה שנתנה לריין לא באמת שטף להם את המוח.
אדריאן גריי (החל מעונה 2) – מנהיג איגוד האשליות.
אודליה בלייט (החל מעונה 2) – אשתו של אלאדור ואמא של אמירה, אדריק ואמיטי, בוגרת מסלול הנבואה בבית הספר לכישוף "הקסייד".
ניסתה להרוג את לוז בפרק 2 עונה 2. עובדת עם בלוס.
בעונה השלישית משמשת כ"מאמא דליה" לאספן.
ביל (החל מעונה 2) – מכשף מרושע אשר נמצא בצד השני של העולם של האיים הרותחים.
הוא וחבריו ציידי טיטאנים אשר מחופשים לטיטאנים ומתחברים איתם ואז הורגים אותם.
כשגילה שקינג הוא טיטאן הוא ניסה להרוג אותו ואז החבורה חזרה לאיים הרותחים.
איגוד הקיסר: האיגוד הראשי עליו אחראי לא אחר מאשר - הקיסר בלוס.
לחברי איגוד זה מותר להשתמש בכל סוג כישוף, מה שהופך אותו לאיגוד הכי חזק מבין כל האיגודים.
אך בתמורה הם רק חייבים להיות נאמנים בצורה מוחלטת לקיסר בלוס, לגור במעונות איגוד הקיסר ולעזוב את החברים והמשפחה לנצח.
בנוסף לחברי האיגוד יש יום חופש יום אחד בחמישים יום.
איגוד הגושים החיים: איגוד הגושים החיים מאחד את כל המכשפים של מסלול הגושים החיים לאיגוד אחד.
ראש איגוד זה הוא דאריוס.
נחשב לאיגוד השני הכי חזק.
לכן הוא גם האיגוד השני הכי גדול (אחרי איגוד הקיסר כמובן).
בנוסף מסלול הגושים החיים בבתי הספר הוא האיגוד הכי פופולרי.
צבע האיגוד/המסלול הזה הוא: ורוד.
איגוד האשליות: איגוד האשליות החיים מאחד את כל המכשפים של מסלול האשליות לאיגוד אחד.
ראש איגוד זה הוא אדריאן גריי.
חלק מלימודי מסלול האשליות הם כיתת צילום, תיאטרון וכמובן - אשליה.
כישוף האשליות נחשב לסוג כישוף השני הכי חלש מכיוון שחברי איגוד/מסלול זה אינם מכשפים משהו פיזי, אלא משתמשים בדמיון שלהם כדי ליצור תעתוע מוחשי.
את חברי איגוד/מסלול זה מכנים "אומני חושים".
למרות כל זאת מסלול האשליות בבתי הספר הוא מסלול די פופולרי.
צבע האיגוד/המסלול הזה הוא: כחול בהיר/תכלת.
איגוד הצמחים: איגוד הצמחים מאחד את כל המכשפים של מסלול הצמחים לאיגוד אחד.
ראש איגוד זה היא טארה סנאפדראגון.
רוב חברי איגוד זה הם מה שנקרא "מחבקי עצים" ואוהבי טבע.
צבע האיגוד/המסלול הזה הוא: ירוק.
איגוד השיקויים: איגוד השיקויים מאחד את כל המכשפים של מסלול השיקויים לאיגוד אחד.
שמו של ראש איגוד זה לא ידוע.
למרות זאת הראו אותו מספר פעמים לאורך הסדרה.
צבע האיגוד/המסלול הזה הוא: צהוב.
איגוד הנבואה: איגוד הנבואה מאחד את כל המכשפים של מסלול המנבאים לאיגוד אחד.
צבע האיגוד/המסלול הזה הוא: סגול כהה.
איגוד הבנאיים: איגוד הבנאיים מאחד את כל המכשפים של מסלול הבנייה לאיגוד אחד.
באיגוד זה משתמשים במדבקות הנושאות את סמל האיגוד כדי לחזק את כוחם הפיזי בנוסף לכישוף.
צבע האיגוד/המסלול הזה הוא: חום.
איגוד המשוררים: איגוד המשוררים מאחד את כל המכשפים של מסלול המשוררים לאיגוד אחד.
כישוף משוררים כולל בתוכו שירה, ניגון, שריקה וכל דרך אחרת ליצור בה מנגינה או רעש אחר.
ראש איגוד זה הוא ריין ויספרס.
כישוף משוררים נחשב לסוג כישוף הכי חלש מכיוון שיש ולכן מסלול זה הוא המסלול הכי פחות פופולרי מכח המסלולים.
לכן גם האיגוד של מסלול זה הוא האיגוד הראשי הכי פחות פופולרי.
צבע האיגוד/המסלול הזה הוא: אדום.
איגוד הרפואה: איגוד הרפואה מאחד את כל המכשפים של מסלול הרפואה לאיגוד אחד.
בנוסף ישנו מסלול חופף שנראה מסלול הרופאים.
צבע האיגוד/המסלול הזה הוא: כחול כהה.
איגוד בועת החיה: איגוד בועת החיה מאחד את כל המכשפים של מסלול בועת החיה לאיגוד אחד.
ראש איגוד זה הוא אברוולף.
- בנוסף ל-10 האיגודים הראשיים ישנם עוד מאות איגודים, כגון: איגוד הפרחים, איגוד הציירים, איגוד כלבים גדולים, איגוד חתולים קטנים, איגוד חתלתולים קטנים, איגוד האופים, איגוד האיתונאים, ועוד.
מספר הפרק (בסדרה)מספר הפרק (בעונה)שם הפרק בעבריתשם הפרק במקורתאריך שידור מקורי תאריך שידור בישראל דיסני+ערוץ דיסנידיסני+ערוץ דיסני11בזכותםThanks to Them14 בדצמבר 202215 באוקטובר 202217 בינואר 20245 באפריל 202322למען העתידFor The Future8 בפברואר 202321 בינואר 202325 באפריל 202333היינו כחולמיםWatching and Dreaming9 באפריל 20238 באפריל 202330 ביוני 2023 27 בפברואר 2024
מספר הפרקשם הפרק באנגליתתאריך שידור בארצות הברית 1The Bake Off17 במאי 20222Hooty the Palisman Sitter3 בספטמבר 20223Lumity Date10 בספטמבר 2022
בית הינשוף זכה לשבחים על התיאור של מערכת יחסים להטב"קית בין הדמויות של לוז נוסדה ואמיטי בלייט.
במהלך עונתה השנייה, הסדרה זכתה לשבחים גם על הכללת דמות א-בינארית וככל הנראה טרנסג'נדרית, בדמות של ריין ויספרס.
טרס משתמשת באופן פעיל בטוויטר כדי לאשר זהויות להטב"ק של דמויות.
על אף שדיסני התנגדה בתחילה להצגת מערכת יחסים להטב"קית בתוכנית, טרס השיגה בסופו של דבר את אישורה של החברה, וזקפה את האור הירוק שקיבלה לעקשנותה בנושא.
טרס סיפרה למגזין ואניטי פייר במרץ 2021 שהיא הייתה פתוחה לגבי המחשבה שלוז תהיה דו מינית (ביסקסואלי) ולכלול דמויות להט"ב עוד במהלך פיתוח התוכנית.
מאוחר יותר נאמר לה שהיא לא יכולה "לקיים שום סוג של עלילה הומוסקסואלית בין הדמויות הראשיות".
טרס אמרה בתגובה, "נתתי לעצמי להתעצבן, להתפוצץ לחלוטין ולצאת בסערה מהחדר.
החיים קצרים ואין לי זמן לפחדנות, הייתי מוכנה לעבור לשטחי מרעה ירוקים יותר אם צריך".
שבוע או שבועיים לאחר מכן, היא קיבלה אישור והיא מתארת את האולפן כתומך מאז.
כלי תקשורת כמו CNN ו-Deadline הביעו תמיכה בתיאורים אלה, בעוד שארגונים שמרניים כמו מיליון אימהות (1MM) והתאחדות המשפחות האמריקאית (AFA) התנגדו לרעיון, וגינו את ערוץ דיסני על הכללת זהויות להטב"ק בסדרה.
באתר Rotten Tomatoes עונה 1 קיבלה 100% עגבניות טריות, וכך גם העונה השנייה.
בית הילדים היהודי בקובנה היה מוסד חינוכי לילדים יהודים בקובנה שבליטא, מיסודו של המחנך זיגפריד להמן, שפעל בשנים 1921–1928. היה זה מפעלו החינוכי השני של להמן אחרי שייסד בברלין את ה"יידישע פולקסהיים" – מרכז קהילתי יהודי שעסק בשיקום ובחינוך ילדים ובני נוער עזובים מקרב יהודי מזרח אירופה.
בית הילדים מוקם באזור היהודי שנודע לאחר מכן כגטו קובנה.
בית הילדות של רונלד רייגן הוא מבנה בעיירה דיקסון באילינוי ששימש בשנות ה-20 של המאה ה-20 כביתה הפרטי של משפחתו של רונלד רייגן, לימים נשיא ארצות הברית ה-40. רייגן התגורר במקום בשנותיו המוקדמות במשך כשלוש שנים.
ב-1982 התווסף הבית למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
המקום פתוח למבקרים מאפריל עד אוקטובר בכל שנה.
בית הנערות של רונלד רייגן הוקם בדיקסון שבאילינוי בשנת 1891. הבית היה מעוצב בדומה לבתים אמריקאים אחרים שנבנו באותה תקופה.
הבעלים המקוריים של הבית היו ויליאם וסוזן תומפסון, שמכרו אותו ב-1917. ב-1920 נמכר הבית למשפחת רייגן, אך כבר ב-1923 מכרה המשפחה את הבית.
באוגוסט 1980 רכשה קבוצה של תושבים מהאזור את הבית.
הקבוצה הציגה את עצמה כ"קרן השימור והשיקום של הבית של רייגן".
הקרן ששימרה ושיפצה את הבית הקפידה לציין את העובדה שהם לא קיבלו שום מימון מהממשל הפדרלי.
זאת בהתאם למוטו של רייגן כי "הממשלה היא לא הפתרון לבעיות שלנו, הממשלה היא הבעיה שלנו!".
ב-2018 נאלצה הקרן למכור את הבית לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, שמנהלת כבר כ-16 בתים של נשיאים נוספים בנוסף לביתו של רייגן.
בית הכנסת "ויז'ניצר קלויז" בסיגט (Templul Vijnițer Kloiz) הוא בית כנסת בעיר סיגטו מרמאציאי במחוז מרמורוש בצפון רומניה.
בית הכנסת נחנך בשנת 1902 על ידי קהילת חסידות ויז'ניץ שהיוותה רוב בין יהודי סיגט .
בית הכנסת שופץ מאז פעמים רבות.
עד שנת 2021, עת נחנך בית הכנסת הגדול החדש של חסידי סאטמר, הוא היה בית הכנסת הפעיל היחיד בעיר והוא עומד לרשות הקהילה היהודית הקטנה המתגוררת בעיר.
בית כנסת זה ידוע גם בכינוי "בית הכנסת הספרדי החדש" או בית הכנסת כָהָן - על שם משפת כהנא הלר, משפחת רבנים ואנשי עסקים בעלת מעמד מרכזי בקרב קהילת חסידות ויז'ניץ.
על פי המסורת, היהודים הראשונים הגיעו לסיגט כבר בשנת 1640. בשנת 1648 הגיעו לסיגט יהודים שברחו מהפרעות ומעשי הטבח בפולין ובאוקראינה.
יהודים המשיכו להגיע מגליציה ומהאימפריה הרוסית לאחר חלוקת פולין בשנת 1772 וסיפוח גליציה לממלכת הבסבורג .
בקבוצה זאת נכלל הרב צבי בן משה אברהם, שנודע כהירש אברהמוביץ', שכיהן כרב הקהילה הקטנה בין השנים 1759–1771.
בשנת 1773 יהודי סיגט ביקשו מהקיסר האוסטרי יוזף השני רשות לבנות בית כנסת.
בקשתם נענתה בשנת 1788. בין השנים 1802–1819 כיהן בסיגט הרב יהודה כהנא הלר, מחבר הספר "קונטרס הספיקות".
הוא הותיר אחריו שבעה בנים ובת, להם צאצאים רבים שהתפרסמו כתלמידי חכמים, רבנים, ראשי קהילות ופרנסים.
בשנת 1830 חיו בסיגט 300 יהודים ורבם היה מנחם מנדל שטרן מחבר הספר "דרך אמונה" (בין השנים 1819–1834) .באותה תקופה יהודי סיגט הצטרפו יחד עם הרב שטרן לחסידות קוסוב שפעלה במזרח גליציה ובבוקובינה.
מנהיגה של חסידות זאת, בין השנים 1802 – 1825 היה האדמו"ר מנחם מנדל הגר (קוסוב) בעל ה"אהבת שלום".
שלושה עשורים לאחר פטירתו, בשנת 1854 ייסד בנו מנחם מנדל מוויז'ניץ בעל ה"צמח צדיק" את חסידות ויז'ניץ.
אז יהודי סיגט רבים בחרו להצטרף לחסידות ויז'ניץ.
בשנת 1858 נבחר לרב העיר סיגט הרב יהודה יקותיאל טייטלבוים המכונה "ייטב לב", על שם ספרו, והוא הקים את חצר חסידות סיגט..
ממנה התפצלה בשנת 1905 חסידות סאטמר (על שם העיר סאטמר, ברומנית סאטו מארה) ובראשה הרב יואל טייטלבוים .
חסידות קוסוב וחסידות ויז'ניץ היו ידועות בפשטות ובתום לב, בלבביות, במתינות, באורח חייה ובהנהגה העממיים.
לעומתן החסידויות סיגט וסאטמר היו יותר לוחמניות וקנאיות.
הרבנים הראשיים של סיגט במאה ה-20 נבחרו מקרב הזרם סיגט-סאטמר, ממשפחת הרבנים טייטלבוים.
בסיגט פעלו גם מוסדות של תנועות חסידיות חדשות – זידיטשוב, קרטשניף (מיסודו של הרב מאיר רוזנבוים, 1890) וספינקה (מיסודו של הרב יוסף מאיר וייס, 1880).
בשנת 1920 הגיע מספר היהודים בסיגט ל-11,561, הם היוו 45% ממספר התושבים והיוו את הקבוצה האתנית הגדולה בעיר.
בשנת 1930 גרו בסיגט 10,609 יהודים שהיוו 38% ממספר התושבים.
רובם היו סוחרים, בעלי מלאכה, יזמים, אבל היו גם גדולים בתורה, מורים ואנשי רוח.
העיר הייתה גם מרכז חשוב לתרבות היידיש, והתקיימה בה גם פעילות ציונית.
לאחר כניסת צבא גרמניה הנאצית להונגריה, באביב-קיץ 1944, תחת השלטון ההונגרי, הוקם בסיגט גטו בו רוכזו 13,000 יהודים מסיגט והסביבה.
הצפיפות הרבה ותנאיי התברואה הירודים גרמו למגפת טיפוס שקטלה חיים רבים.
בגטו זה נכלא גם חתן פרס נובל אלי ויזל ומשפחתו.
בחודש מאי 1944 יצאו מסיגט בכיוון אושוויץ 4 רכבות ובהן קרוב ל-9,500 יהודים.
אחרי השואה שרדו כאלפיים איש.
כיום מונה קהילת סיגט כ-50 אנשים, רוב רובם במשפחות מעורבות.
בין השנים 1869 – 1871, תקופה בה העיר סיגט הייתה שייכת לממלכת הונגריה, חל פילוג ממסדי בין קהילות האורתודוקסים, הנאולוגים והסטטוס קוו אנטה בהונגריה.
כתוצאה מכך, קהילת חסידי ויז'ניץ בסיגט, בהנהגת משפחת כהנא-הלר והרב יהודה מודרן, ראש ישיבה ידוע, מאסכולת חתם סופר, החליטה לפרוש מחצרו של הרב טייטלבוים, המזוהה עם הקהילה ה"אורתודוקסית", ולהכריז על השתייכותה לזרם הסטטוס קוו אנטה, תוך הקמת קהילה נפרדת בשם "העדה הספרדית", שהתפללה בנוסח ספרד..
העדה בנתה בין השנים 1885–1886 ברחוב הנקרא כיום "בסראביה" מבנה שכונה בשם "קלויז ויז'ניצר-אוטיניה" על שם חסידות ויז'ניץ וחסידות אוטיניה (יישוב השוכן כ-70 ק"מ צפונית מוויז'ניץ בו האדמו"ר חיים הגר נכדו של מנחם מנדל מוויז'ניץ "צמח צדיק", הקים את חצרו).
הבניין נבנה מתרומות משפחת כהנא במטרה לשמש בית תפילה ותלמוד תורה.
הוא היה בשימוש עד שנת 1900 כאשר הוסב לשימושים אחרים (משרדים, מחסן, חדר, בית מטבחיים כשר).
בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו בתחילת שנות 1970 נהרס ובמקומו נבנתה שכונת מגורים.
במקביל הוחל בשנת 1900 בבניית בית כנסת גדול יותר, שוב בעזרת תרומות משפחת כהנא הלר, אשר נחנך בשנת 1902. כרב של העדה החל משנת 1906 נבחר ד"ר שמואל בנימין דנציג, רב אורתודוקסי ציוני בעל השכלה תורנית ובוגר אוניברסיטה בפרנקפורט, גרמניה.
בית הכנסת החדש נודע כ"טמפל ויז'ניצר קלויז" או "בית הכנסת הספרדי החדש".
לקהילת בית הכנסת הצטרפו גם הרבה יהודים בעלי גישה מודרנית, משתלבת בתרבות המדינה ושדקדקו פחות בשמירת המצוות בחיי היום יום.
לכן בשלב מסוים חלק גדול מבני משפחת כהנא עזבו ושבו אל בתי הכנסת החסידיים.
באגף הצפוני של בית הכנסת נבנה מבנה קטן ששימש כ"תלמוד תורה".
בית הכנסת ניזוק בעת פשיטה של חיילים רוסים בימי מלחמת העולם הראשונה.
ב-1918 העיר עברה לשליטת רומניה.
בשנת 1936 בית הכנסת עבר עבודות שיפוץ.
ב-1940 חזרה סיגט לשליטת הונגריה תחת משטר הורטי.
בימי מלחמת העולם השנייה בה השתתפה הונגריה החל מיוני 1941, בית הכנסת שימש את הקהילה כמחסן ללבנים, לשמיכות פוך, כריות, שקי נוצות, וכו'.
אחרי כליאתם בגטו, נשלחו היהודים לאושוויץ.
הרב דנציג, כמו רוב יהודי העיר נספה באושוויץ.
אחרי העלמות היהודים, בית הכנסת נפרץ ונשדד.
בסוף שנת 1944 חזרה העיר תחת שליטה רומנית.
אחרי המלחמה, בזמן השלטון הקומוניסטי נעשו עבודות שיפוץ חוזרות ב-1950, 1970 ו-1981. בינתיים רוב בני הקהילה שחזרו לגור בסיגט היגרו או עלו לישראל.
אחרי נפילת השלטון הקומוניסטי בשנים 2002–2004 שוקם בית הכנסת בצורה יסודית בעזרת תורמים מהולנד (סיירק ואן דר סה).
גם לואי כהנא מטולסה, אוקלהומה, צאצא למשפחת כהנא הלר נודע כתורם לשיפוץ בית הכנסת.
תקופה ארוכה בית כנסת זה נשאר היחיד בסיגט והוכר כאתר מורשת היסטורית.
בהמשך הוא הוכרז כמבנה היסטורי.
עד לחנוכת בית הכנסת הגדול של חסידות סאטמר בשנת 2021 בית הכנסת הספרדי החדש היה בית הכנסת הפעיל היחידי בסיגט.
בית הכנסת נמצא בקו הרחוב.
החזית היא צבועה בצבע אפרסק בשילוב אריחי טרקוטה .מוצגים עליה לוחות הברית עם עשרת הדברות.
מעל הכניסה רשום בעברית פסוק מספר בראשית:
פנים הבניין מתאפיין בהשפעות בארוקיות ורומנטיות.
מומחים אחדים רואים בו יסודות של סגנון המושפע על ידי הרנסאנס האיטלקי.
הקישוט הפנימי הוא יחסית פשוט, מאופק ומתרכז בעיקר בבימה ובארון הקודש הנמצאים על אותו כן מוארך.
הקירות נצבעו בצבעים בהירים - בצהוב, תכלת, לבן ואדום, על רקע צהוב.
הגלריות של עזרת הנשים נשענות על עמודים מתכתיים דקים.
לתקרות האופקיות יש קשתות דקות, מעוצבות בסגנון תחרה.
הקירות והרצפות מקושטים בעבודות עץ.
ארון הקודש מפואר,צבוע בלבן, ומשני צדיו עמודים בעלי כותרות קורינתיות
לארון הקודש חלקים מוזהבים, ובחלק העליון מוצגים לוחות הברית, על רקע כחול ומעליהם יש חלון עגול עם מגן דוד.
הפרגוד המכסה את ארון הקודש עשוי קטיפה בצבע אדמדם, עם רקמות מוזהבות.
מעל ארון הקודש כתוב בעברית:
בית היתומים היהודי בפרנקפורט על המיין שבגרמניה הוקם בשנת 1874, ושימש כמקלט ליתומים יהודים.
בית היתומים היה גוף עצמאי מבחינה חוקית, אולם השתייך למוסדות הרווחה של זרם עדת ישראל/עדת ישורון.
בתקופת השלטון הנאצי, מספר הילדים בבית היתומים הלך וגדל בהתמדה.
בשנים אלה ובפרט לאחר ליל הבדולח, איזידור ורוזה מרקס מנהלי בית היתומים באותה עת, פעלו נמרצות לחלץ כמה שיותר ילדים מבית היתומים אל מחוץ לגבולות גרמניה.
כך, הודות לזוג מרקס, ניצלו כאלף ילדים.
לרוזה היו כל המסמכים הדרושים כדי לעזוב את גרמניה, אך היא בחרה להישאר עם הילדים, ונספתה.
במאה ה-19, רווחו בגרמניה פעולות הסעד והחסד בחברה היהודית.
גם בית היתומים היהודי בפרנקפורט הוקם הודות לתרומתם של אנשים פרטיים ובעלי הון, ותחזוקתו התאפשרה בזכות התרומות.
מטרת בית היתומים הייתה לקלוט בנים יהודים יתומים עניים, להעניק להם טיפול מיטבי בגוף ובנפש ולדאוג להשכלתם.
תחילה נקלטו ילדי העיר פרנקפורט בלבד, ולאחר מכן גם כאלו שהגיעו ממקומות רחוקים יותר.
ילד נחשב יתום גם במקרה שבו הייתה לו אם, אך לא היה אב בבית.
החל משנת 1884 התקבלו גם בנות לבית היתומים, ושוכנו במבנה נפרד.
לבית היתומים התקבלו ילדים בגילי 6–12 שיכלו להישאר בבית היתומים עד להשלמת השכלה תיכונית/הכשרה מקצועית.
בשנת 1903 הוקם ברחוב Röderbergweg 87 מבנה חדש ומרווח עבור ילדי בית היתומים, מכספי תרומת ממשפחת רוטשילד ובנותיה.
משפחת רוטשילד מימנה גם את תחזוקת המוסד אשר רוהט ברהיטים טובים ומודרניים, והותאם למגוריהם של 75 ילדים.
ב-1908 נוהל המקום על ידי פייסט זונדהיימר.
החל משנת 1918 ועד לסגירתו, נוהל המקום על ידי ישראל-הכהן-איזידור ורוזה מרקס, שהיו מחנכים במקצועם.
המנהלים השרו אווירה של בית חם, כעין משפחה אחת בבית היתומים.
הם נקראו בפי הילדים Onkel Isidor (הדוד איזידור) ו-Tante Rosa (הדודה רוזה).
איזידור שרת במלחמת העולם הראשונה בצבא גרמניה, בחיל רגלים.
הוא חלה בדלקת כליות קשה ושהה 8 חודשים בבית חולים צבאי.
את בית היתומים החלו השניים לנהל ב-1918, מיד עם תום מלחמת העולם הראשונה.
האחראית על המטבח הייתה רגינה לויטוס, וארבעת ילדיה חיו עמה בבית היתומים.
שלוש בנותיה שרדו אך רגינה ובנה יוסל נספו בשואה.
אלה שוורצשטיין, שכונתה בפי הילדים "טנטה אלה", הייתה אחראית על הבנות בבית היתומים.
היא לימדה בעבר בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
גם בעת שהותה בגרמניה נהגה לבקר בארץ ישראל.
באחת הפעמים שבהן שבה לבית היתומים, היא הביאה איתה תכשיטי כסף שיוצרו באקדמיה לאמנות בצלאל.
את התכשיטים קיבלה עבור הילדות בבית היתומים מד"ר משה וולך, מנהל בית החולים שנשא את שמו, ולימים נקרא "שערי צדק".
אמה אלזה רוטשילד למדה בבית היתומים בילדותה.
החל משנת 1921 ניהלה את בית החולים לילדים ע"ש רוטשילד בפרנקפורט, עד לסגירתו הכפויה על ידי הנאצים ביוני 1941. מיולי אותה שנה עמדה בראש מחלקת הבנות בבית היתומים, עד לגירושה למחנות ההשמדה באותה שנה.
בית היתומים שכן ברחוב רודרברגווג (Röderbergweg) והיה מבנה בן 4 קומות וקומת מרתף.
בקומה העליונה גרו הבנים והבנות שוכנו בקומה התחתונה.
גם המנהלים ובני משפחותיהם גרו בקומה העליונה.
דלת ביתם הייתה פתוחה עבור הילדים בכל שעות היממה.
בבית היתומים היה בית כנסת שאליו הגיעו גם אנשי הסביבה.
ילדי בית היתומים הרוויחו מעט כסף מאמירת "קדיש" לזכר נפטרים ביום השנה לפטירתם.
במרתף בית היתומים היה מטבח מיוחד לחג הפסח.
בוגרי בית היתומים העידו כי משפחת מרקס ניהלה את הבית כבית משפחה גדולה.
בבית היתומים ניהלו אורח חיים דתי.
היו במקום שלושה מטבחים: בשרי, חלבי, ומטבח נוסף לפסח.
לכבוד בני השלוש עשרה קיימו בהדר טקס בר מצווה, אשר כלל את קריאת פרשת השבוע מפי חתן השמחה, בבית הכנסת בשבת.
החגים נחגגו כהלכה ולֻוו בהצגות ובמשחקים.
בחנוכה, לכל ילד הייתה חנוכיה משלו וכן תחפושת לפורים.
בשמחת תורה, לאחר הקידוש, הילדים קיבלו הרבה תשורות מהמבקרים הקבועים בבית הכנסת שבבית היתומים - עד כדי כך שבקושי היה די מקום לכך בארונותיהם האישים של הילדים.
בבית היתומים התקיימו חגיגות לכבוד ימי ההולדת של הילדים.
כל ילד קיבל מתנה ביום הולדתו ונאפתה לכבודו עוגה.
פעמיים בשנה קיבלו הילדים בגדים חדשים.
ילדי בית היתומים יצאו לטיולים בכל שנה, למשל לאזור , ליערות שבסביבת ול.
הטיול האחרון היה לאגם בוכריין בקיץ 1938.
ילדי בית היתומים למדו בבית הספר שהוקם על ידי הרש"ר הירש.
בית הספר הקנה ערכים יהודיים מסורתיים עם חינוך כללי.
היה זה מודל לבתי ספר יהודיים ברוח אורתודוקסיה מודרנית.
בית הספר אינו קיים עוד, אך במקום בו עמד הוצב שלט שבו נכתב: "בית הספר נפתח בשנת 1853 ונסגר במרץ 1939 לאחר שרוב המורים והתלמידים גורשו על ידי הנאצים ".
בשנת 1935, אימהות רבות מהכפרים ומהעיירות הסמוכות לפרנקפורט, שנותרו ללא קורת גג או ללא יכולת לפרנס את המשפחה, פנו לבית היתומים היהודי בפרנקפורט בבקשה לקלוט בו את ילדיהם, בתקוה שכך יזכו הילדים להגנה, לתזונה נאותה ולחינוך טוב.
בנוסף לילדים אלה הגיעו לבית היתומים גם ילדים ממוסדות אחרים שנסגרו.
המנהלים איזידור ורוזה מרקס, השתדלו לקלוט כמה שיותר ילדים ולא לדחותם.
לשם כך נפרסו מיטות בצפיפות בכל מקום: בחדרי השינה, במסדרונות, בחדרי הלימוד ואף בחדר האוכל.
כחלק מהנדרש על פי חוקי נירנברג, היה צורך לפטר את הצוות הלא יהודי שעבד במקום.
את מקומו תפסו הבנות שחסו בבית היתומים והוכשרו למטרה זו.
הכשרה זו הייתה חשובה ומועילה לבנות, כהכנה לקראת עלייתן לארץ ישראל.
בעוד שמספר הילדים החוסים בבית היתומים הלך וגדל, התרומות לבית היתומים פחתו באופן ניכר - הן בשל הגירת יהודים מגרמניה, הן בשל הקושי הכלכלי שאליו נקלעו היהודים, והן עקב הטלת מיסים גבוהים - בפרט על היהודים.
נאסר על היהודים שעזבו את גרמניה להוציא את כספם אל מחוץ לגבולות המדינה.
משום כך, היו שתרמו את כספם לבית היתומים.
הפטור ממס שהוענק לבית היתומים בוטל אף הוא בשנת 1937.
בדרכם של הילדים מבית היתומים אל בית הספר נאלצו לחזות בפסלים או במודעות המציגים את היהודים באופן מגוחך ומשפיל.
כמו כן, בדרך אל בית הספר הפחידו ילדי הגויים את ילדי בית היתומים היהודי, רדפו אחריהם והיכום.
באוקטובר 1938 עצרו שלטונות גרמניה הנאצית יהודים אזרחי פולין שהתגוררו בגרמניה על מנת לגרשם לפולין, ובכללם גם את ילדי בית היתומים היהודי שמוצאם מפולין.
איזידור, המנהל, הצליח בעזרת תושיית בתו, חנה, להוריד את הילדים מהרכבת לפולין, ולהשיבם לבית היתומים.
בליל הבדולח, שוטרים ואנשי אס אס נכנסו גם לבית היתומים היהודי, וזרעו במקום הרס, פחד ובהלה.
למחרת ליל הבדולח, מועד שבו נעצרו יהודים רבים, שוב התדפקו אימהות רבות עם ילדיהן על דלתות בית היתומים.
אנשי אס אס הסבירו לאיזידור כי אין הם עוצרים אותו על מנת שיקלוט את כל הילדים שהפכו לחסרי בית.
הגרמנים עדיין עודדו אז הגירת יהודים מגרמניה.
איזידור קיבל הבטחה מאנשי האס אס כי לא יפריעו לפעולותיו לחילוץ הילדים מגרמניה.
מאותה העת פעל איזידור בבהילות רבה יותר.
הוא פנה לגופים שונים ולחבריו ברחבי העולם על מנת שיסכימו לקלוט את ילדי בית היתומים היהודי בהקדם האפשרי, אך המדינות הערימו מכשולים.
מדינות רבות קבעו מכסות הגירה ותקנות הגירה מגבילות שהקשו על קבלת אשרת כניסה.
כמו כן, היה חשש שעם הגעת פליטים כה רבים תגבר האנטישמיות.
בנוסף, חששו המדינות שעקב הגעת פליטים כה רבים, יעמיק המשבר הכלכלי בארצותיהם ותגדל האבטלה, מכיוון שהילדים יצאו מגרמניה חסרי כל.
הורים רבים שחשו בסכנה המתקרבת החליטו להיפרד מילדיהם ולשולחם אל מקום מבטחים מחוץ לגבולות גרמניה, במסגרת הקינדר-טרנספורט.
המרכז הארגוני של הקינדר-טרנספורט לכל דרום מערב גרמניה היה בפרנקפורט.
למרות התנאים וההגבלות שהציבה כל מדינה, אנגליה קלטה את רוב הילדים, אחרים נשלחו להולנד, לבלגיה, לשוודיה, לארצות הברית, לשווייץ ולצרפת.
ב-22 בנובמבר 1938, מספר ימים לאחר ליל הבדולח, יצאו 24 ילדים מבית היתומים להולנד.
הילדים שנשארו בבית היתומים קינאו בילדים שיצאו להולנד כי היו בטוחים שהיוצאים - ניצלו, ומי שנשאר – חייו נתונים עדיין בסכנה.
לימים התברר, כי גם בהולנד נתפסו הילדים בידי הנאצים ונשלחו למחנה המעבר וסטרבורק, ומשם למחנות ההשמדה.
מבין 24 הילדים שרדו רק שני בנים ושתי בנות.
הבנות שניצלו הן יוטה וצילי לוויטוס אשר הוסתרו עד סוף המלחמה, ומצילותיהן זכו באות חסיד אומות העולם.
יחד עם עבודתו הנמרצת למצוא מקומות מקלט לילדים, איזידור גם ליווה את קבוצות הילדים מבית היתומים אל יעדן ולאחר מכן שב לעבודתו בבית היתומים.
שהצטרפה אף היא כמלוווה לילדים היוצאים מגרמניה, תארה עד כמה קשה הייתה כל נסיעה כזו.
הבירוקרטיה לפני הנסיעה הייתה מורכבת.
לעיתים חוו הילדים בדרכם מפגש לא ידידותי עם הנאצים אשר השפילו אותם ובזזו חלק מחפציהם המעטים.
בדרכם לאנגליה, היה גם צורך לחצות שלושה גבולות.
בכל נסיעה היו יותר ממאה ילדים.
כל ילד היה צריך להיבדק על ידי רופא ולפגוש פקיד הגירה.
רק כשהגיעו לתחנה הראשונה מחוץ לגרמניה, בהולנד, זכו הילדים לקבלת פנים אוהדת.
משהגיעו לאנגליה קבלת הפנים הייתה חמה, אך סמוך להגעתם פוזרו הילדים ונשלחו ליעדים שונים.
אנשים הגיעו לבחור ילדים מהקבוצה כדי להיות משפחת אומנה עבורם.
כך הפרידו בין אחים ובין חברים.
היו משפחות אומנה שהיו לבית חם עבור הילדים, אך משפחות אחרות ניצלו את הילדים לרעה.
בחלק מן הבתים לא יכלו הילדים להמשיך ולקיים אורח חיים דתי וגם נאלצו לוותר על שמירת כשרות.
בנוסף, היו קבוצות ילדים ששוכנו בהוסטלים.
משפרצה המלחמה בספטמבר 1939, נחשדו חלק מהילדים הבוגרים כמרגלים לטובת גרמניה ומשום כך נשלחו למחנה מעצר באוסטרליה.
כל אותה העת, וכשהמצב הכלכלי גם בבית היתומים היה קשה, ניהול בית היתומים ואחזקתו נפלו על כתפיה של המנהלת רוזה מרקס.
היא פיקחה על עבודת המטבח, על ניקוי הבית והכביסה, ותיקנה את בגדי הילדים עד שעות הלילה המאוחרות.
עם זאת, היא הייתה קשובה לכל ילד, ואף שמרה על קשרי מכתבים עם בוגרי בית היתומים.
יציאת קבוצות ילדים לארץ ישראל
כדי למנוע את התקוממות האוכלוסייה הערבית, אפשרו הבריטים כניסת ילדים יהודים מעטים בלבד לארץ ישראל.
גם קליטת המעטים נתקלה בקשיים מטעמים כלכליים.
איזידור ידע שהזמן דוחק ואין זמן להתמהמה.
הוא פנה לג'יימס ארמנד דה רוטשילד אשר היה מוכן לממן את עליית הילדים, אך בארץ לא נמצא מוסד מתאים לקליטתם.
עוד בבית היתומים, איזידור הכין את הילדים לקראת העלייה ארצה - הראה להם סרטים ולימד אותם מילים שימושיות בעברית.
רוזה הייתה מעורבת בהכנת מזוודות הילדים טרם יציאתם מגרמניה.
היא בחנה כל מזוודה כדי לוודא שהילדים לא שכחו להכניס את החפצים על פי רשימה שנמסרה להם והשתדלה להוסיף הפתעות נוספות.
ערב עזיבת הילדים את בית היתומים, נכנסו הילדים לפי תור לחדרה של רוזה והיא ברכה כל ילד וילד בדמעות ובהתרגשות.
הודות להתחייבות ג'יימס ארמנד דה רוטשילד, הובטחה קליטתם של 35 בנים מבית היתומים בכפר הנוער הדתי שליד חיפה.
משפחת רוטשילד הסכימה לתרום כסף לבניית מבני מגורים, כיתות לימוד וחדר אוכל ולרכישת ריהוט.
עם זאת, כפר הנוער דרש מבית היתומים בפרנקפורט כי ישלח את הילדים עם ציוד רב: ביגוד, מצעים, מגבות ועוד - ציוד שלכפר הנוער לא היה מקור מימון עבורו וגם היה קושי באותם ימים להשיג את הדרוש בארץ.
איזידור, מנהל בית היתומים, הסביר כי לבית היתומים אין עוד משאבים לרכישת כל הנדרש.
למרות זאת, נשלחו הילדים מצוידים היטב.
ביום היציאה חלק מההורים הגיעו להיפרד מילדיהם.
איזידור, שרצה ללוות את הילדים גם הפעם, נתקל בקשיים שהערימו האנגלים, בחששם פן ירצה להשתקע בארץ.
הוא שב והסביר שהוא חייב לחזור לגרמניה לטפל ב-150 הילדים ששהו בבית היתומים באותה עת, אף כי מדובר בסכנת חיים עבורו.
הודות לעזרת חברים, אנשי ציבור ופיק"א, קיבל לבסוף אשרת תייר.
בעת הנסיעה שרר עדיין מתח וחשש אם אכן יצליחו לצאת מגרמניה.
בטריאסטה שבאיטליה עלו הילדים על הספינה "גלילאה".
ב-25 באפריל 1939 הגיעה הספינה לחופי חיפה ומשם הוסעו הילדים ליעדם - כפר הנוער הדתי.
איזידור נשאר בארץ כחודש ימים, ראה שהילדים נקלטים בכפר הנוער הדתי וגם פגש בבוגרי בית היתומים שעלו ארצה בשנים קודמות וכבר השתלבו בה.
תהליך הקליטה בכפר היה קל יחסית עבור הילדים, מכיוון שהיו שם רבים דוברי גרמנית.
הילדים שולבו בלימודים בבית הספר וגם עבדו במשק הכפר.
מה שהעיב על שמחתם, הייתה החרדה לגורל ההורים.
בתחילה עוד קיבלו מהם מכתבים או גלויות באמצעות הצלב האדום - אך גם הם פסקו מלהגיע.
רק ב-1945 נודע לילדים רבים כי הוריהם נספו.
בסוף מרץ 1940 יצאה מבית היתומים קבוצה של 16 בנות בדרכה לארץ ישראל.
בנמל טרייסט באיטליה הן עלו על האניה "מרקו פולו" והגיעו לחיפה ב-4 באפריל 1940, ומשם נסעו הישר לירושלים.
שלוש נשים חברו למען קליטת הבנות בירושלים: הנרייטה סאלד שעמדה בראש עליית הנוער באותה עת, חנה יהודית לנדאו - מנהלת בית הספר "אוולינה דה רוטשילד" אשר קלטה את הבנות בבית ספרה, ואלה שוורצשטיין.
אלה שוורצשטיין הייתה מנהלת מחלקת הבנות בבית היתומים בפרנקפורט ומיודדת עם מיס לנדאו.
שלוש הנשים גם דאגו למגורי הבנות בפנימייה בסמוך לשער מנדלבאום.
מאז פרוץ המלחמה, ניהלה רוזה את בית היתומים לבדה.
היא גורשה למזרח באביב 1942 ונספתה.
בית היתומים נסגר בהוראת הנאצים ביולי 1942. ילדים מבית היתומים נשלחו לבית הילדים של אגודת הרווחה של הנשים היהודיות ברחוב הנס תומה 24 בפרנקפורט.
במהלך חודש ספטמבר 1942 נסגר גם בית הילדים ברחוב הנס תומה.
הילדים ואנשי הצוות שנותרו במקום נשלחו למחנות ריכוז והשמדה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שהה איזידור באנגליה עם קבוצת ילדים שליווה.
אז כבר היה ידוע כי עם שובו לגרמניה ייעצר וישלח למחנות ההשמדה, ולכן קיבל מהאנגלים אישור שהייה בארצם, שהודות לו הוא שרד את המלחמה.
באנגליה הקים מוסד חינוכי לילדים פליטים וניצולים.
בשנת 1946 נסגר המוסד ואיזידור עבר לארצות הברית, לחיות ליד ילדיו הנשואים, שם התחתן עם גיטה גולדשמיט ב-1952. הוא נפטר בשנת 1968 בניו יורק, בגיל 83.
בשנת 2022, הוכרו רוזה ואיזידור מרקס על ידי ארגון בני ברית כזכאים לקבלת אות המציל היהודי.
בטקס שנערך בכפר הנוער הדתי שבכפר חסידים ב-6 ביוני 2023, הוענק לצאצאי הזוג רוזה ואיזידור מרקס ז"ל "אות המציל היהודי" על ידי ארגון בני ברית.
בית הכנסת אבודרהם (בלאדינו: Esnoga Abudarham) הוא מרכז קהילתי ובית כנסת אורתודוקסי שנמצא ברחוב פרלמנט מס' 19, בגיברלטר, טריטוריה בריטית מעבר לים השייכת לממלכה המאוחדת.
בשנת 1804 נפטר הרב שלמה אבודרהם במהלך מגפת הקדחת הצהובה.
שנה לאחר מכן, בשנת 1805, יהודים היוו כמחצית מאוכלוסיית גיברלטר.
בשנת 1820 הוסב בית המדרש של הרב שלמה אבודרהם שברחוב פרלמנט לבית כנסת, על ידי קבוצה מקרב מתפללי בית הכנסת הגדול של גיברלטר, שהיו עולים חדשים ממרוקו והעדיפו סביבה קטנה ובלתי פורמלית יותר.
לפני כן שימש הבניין כבית הבונים החופשיים, ולכן מכונה רחוב פרלמנט עד היום גם בשם Callejon de los Masones ("סמטת הבונים החופשיים").
בית הכנסת אבודרהם הוא מקום תפילה קטן עם ספסלי עץ הפונים אל הבימה, במה מוגבהת ממנה קוראים את התורה.
בית הכנסת אבודרהם הוא הרביעי והאחרון מבין בתי הכנסת הפעילים שנוסדו בגיברלטר.
בית הכנסת על שם אברהם אבינו נמצא במרכזה של שכונת אברהם אבינו בחברון.
בית הכנסת נוסד לראשונה ב ונחרב במאורעות תרפ"ט.
אחרי הקמת קריית ארבע, נחשף בית הכנסת על ידי פרופסור בן ציון טבגר.
בעקבות זאת, שוקם בית הכנסת וכיום הוא משמש שוב לתפילה.
בית הכנסת נבנה במאה ה-16 לספירה על ידי קבוצת יהודים ממגורשי ספרד שהגיעו לעיר בהנהגת הרב מלכיאל אשכנזי.
שמו של בית הכנסת לקוח מאגדה המספרת על יום כיפור אחד בו היו רק תשעה יהודים בחברון והיה חסר העשירי להשלמת המניין.
בהיכנס החג הגיע יהודי אלמוני ובזכותו נתקיימה בחברון תפילה במניין.
במוצאי החג נעלם האיש והופיע שוב בחלומו של החזן בקהילה וסיפר לו כי הוא אברהם.
בעקבות אגדה זו נקרא בית הכנסת בחברון בית הכנסת על שם אברהם.
ב־1835, לאחר שאיברהים פאשא ציווה לפרק את בית הכנסת שבעזה ולבנות באבניו מצודה במג'דל, נטלו בני הקהילה היהודית בחברון את דלתות העץ של בית הכנסת בעזה והציבום בבית הכנסת אברהם אבינו שבעירם.
בית הכנסת הורחב בימי רבנותו של רבי אליהו מני.
במאורעות תרפ"ט הרסו הערבים את בית הכנסת והקימו במתחם שירותים ציבוריים, מזבלה ודיר עיזים.
גם את שאר שרידי הרובע הם הרסו בפקודת מלך ירדן.
אחרי הקמת קריית ארבע, נחשף בית הכנסת על ידי פרופסור בן ציון טבגר והוא פעל לשיקומו מחדש (הוא פעל גם לשיקומו של בית העלמין היהודי של חברון שאף הוא נהרס וחולל על ידי הערבים אחרי הטבח בתרפ"ט).
ניסיון להביא לפתיחת בית הכנסת מחדש בראש השנה תשל"ז (ספטמבר 1976) הוכשל בידי כוחות הביטחון, אך ב-1 באוקטובר, לאחר שערבים פגעו בפרוכת במערת המכפלה, אורגנה תפילה גדולה בבית הכנסת שפוזרה ביד קשה.
בשנת 1977 שיפץ הממשל הצבאי את בית הכנסת.
בית הכנסת שוחזר על פי תמונות ועל פי זכרונות של בני חברון שניצלו בתרפ"ט, וכיום הוא שוב משמש לתפילה.
לבית הכנסת הוחזרו ספרי תורה עתיקים שנלקחו ממנו לירושלים לאחר הטבח בתרפ"ט.
בתוך בית הכנסת התקיים בית כנסת הקטן האשכנזי שנרכש מהקהילה הספרדית בידי ר' שמעון שמרלינג, ככל הנראה בתחילת שנות העשרים של המאה ה־19, עת בוא הקהילה החב"דית לעיר.
מכיוון שבית הכנסת הקטן שכן בצמוד לקיר הצפוני של הרובע ובמפלס נמוך מבתי הרובע, רק חלקו העליון נהרס וחלקו התחתון, בו נמצאת גומחת ארון הקודש, שרד.
בית הכנסת מכונה כיום בית מנוחה רחל.
בית הכנסת אוהבי ציון נוסד בשנת 1906 (תרס"ו) בשכונת נחלת ציון בירושלים.
הוקם על ידי אגודת אוהבי ציון שהורכבה מאנשי עדת הפרסים.
רבים מבני העדה הפרסית הגיעו לירושלים בחוסר כל והתקשו להשתלב בקהילה הספרדית שבעיר, הם התבססו בשכונות "שבת צדק", "נוה שלום" ו"שבת אחים" והקימו להם בתי כנסת ומוסדות חינוך משלהם.
על הצורך בהקמת בית כנסת, שבו יתפללו בנוסח העדה, סיפר בזיכרונותיו רפאל חיים הכהן, בן העדה: "בשנת ה'תרנ"ד התעוררו רבים מבני העדה, שגרו בשכונת שבת צדק להקים בית כנסת 'משלנו' להתפלל בו כפי מנהגם כדי שלא יצטרכו ליהנות משולחנם של אחרים".
מולה מרדכי ניסן (1860) המייסד והתורם העיקרי למספר בתי כנסת בשכונת נחלאות - נחלת אחים ונחלת ציון, לפני קום המדינה בהם ל"אוהבי ציון".
אשתו של מולה ניסן פונג'אן (מרים) לבית משפחת בנאי.
בין מייסדי בית הכנסת מוזכרים גם אהרון הכהן, רפאל חיים הכהן, דוד כליפא, אברהם עזרה ניסן, עזרא ניסן, ניסים ניסן ושמחה כהן-ניסן - בניו ובתו של מולה מרדכי ניסן.
ניסני, חכם יזדי, יעקב כליפה, חכם מנשה כהן, שוכרי כליפא, בנימין מזרחי, משה שאולי כהן, עמרם, ציון אברהם בושרי ויצחק שמש.
המייסדים תרמו כספים ועבודת כפיים לטובת הבנייה.
מבין באי בית הכנסת נמנית גם משפחת בנאי כאחת המשפחות הוותיקות בו.
בבית הכנסת נהוג לקרוא בתורה בנוסח ירושלמי.
את ארון הקודש של בית הכנסת עיצב זאב רבן וביצע מנדל כהן.
יחד עם בית הכנסת יוסד תלמוד תורה על מנת להקנות יסודות חינוך והשכלה לדור הצעיר של העדה.
חיים רחמים הכהן, תלמיד בתלמוד התורה ובן לאחת ממשפחות המייסדים, הפך ברבות הימים לבעל הקורא בבית הכנסת ולמארגן שירת הבקשות (בנוסח הספרדי-ירושלמי-חלבי) מידי שבת בבוקר.
בשנת 1960 (תש"ך) ביצע חוג חובבי הבקשות של בית הכנסת אוהבי ציון אחת מן ההקלטות הראשונות של שירת הבקשות.
ההקלטה הוצאה לאור על ידי מכון רננות.
בהקלטה השתתפו כמה מגדולי החזנים של התקופה, כגון משה נר גאון, נסים שלום, מוני טבעוני ורפאל אבוהב.
בית הכנסת נבנה בשלושה שלבים:
בשלב הראשון נבנתה מחציתו הראשונה של המבנה הקיים כיום, והוא שימש כתלמוד תורה במהלך היום, וכבית כנסת בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות הערב.
בשלב השני, בשנות ה-20 של המאה העשרים, נבנה תלמוד תורה נפרד אשר היה צמוד לבית הכנסת.
בשלב השלישי הורחב בית הכנסת לממדים של היום.
את בית הכנסת פוקדים מעת לעת מבקרים במסגרת סיורים העוסקים בהכרת מרקמה המגוון של העיר ירושלים.
ב-18 בספטמבר 2007 שודר בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית סרט דוקומנטרי על בית הכנסת לרגל חגיגות המאה.
בשנת 2012 הוחלט להנהיג בבית הכנסת קבלת שבת בסגנון הרב קרליבך במטרה למשוך קהל צעיר לתפילה.
בעקבות זאת, הפך בית הכנסת מוקד משיכה למתפללים ומתפללות רבים וכיום פוקדים את בית הכנסת מאות מתפללים צעירים בכל ערב שבת.
כמו כן, מתקיימים בבית הכנסת שיעורים על בסיס קבוע.
בית הכנסת אחדות ישראל על שם עולי הגרדום הוקם במחצית שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי התנועה הדתית-רוויזיוניסטית "אחדות ישראל" ובו התפללו לוחמי האצ"ל והלח"י.
הוא נמצא במרכז ירושלים, בחצר בית היתומים הספרדי הישן שמאחורי מרכז כלל.
עד היום מתפללים בו ותיקי המחתרות לצד צעירים מהאזור, שבאים ומחיים את התפילה.
ראשיתו של בית הכנסת במחצית שנות ה-30. הוא הוקם על ידי תנועת "אחדות ישראל" שהייתה משויכת לאגף הדתי של התנועה הרוויזיוניסטית, ומכאן שמו.
מיד לאחר פתיחתו של המקום הוקמה בו תנועת נוער דתית בשם ברית החשמונאים.
מיקומו של בית הכנסת היה במקור בבנין "בית הספר לבנים" ברחוב הרב קוק, אחר כך הוא עבר לבית הספר "דורש ציון", ומשנת 1946 ועד היום הוא ממוקם בבנין בית היתומים הספרדי, בקומה השנייה.
לרב אריה לוין, שהיה מקורב ללוחמי המחתרות היה מקום של כבוד בבית הכנסת.
מקומו היה בכותל המזרח, ועמוד התפילה שלו, עם חריטת שמו עדיין בבית הכנסת.
לאחר קום המדינה, בשנת 1955, הוחלט כי בית הכנסת יקרא על שם עולי הגרדום, ואף הוצב שלט הנצחה ענק המנציח את פטירתם של בנימין זאב הרצל, זאב ז'בוטינסקי, דוד רזיאל - מפקד האצ"ל, אברהם שטרן (יאיר) מפקד הלח"י, יוסף טרומפלדור, 12 עולי הגרדום, ומתחתם 497 חללי האצ"ל והלח"י.
במשך עשרות שנים שימש יוסף ויטלזון, מלוחמי האצ"ל ומגולי קניה, כגבאי ונשיא בית הכנסת.
ביום ט' בניסן תשע"ד, במלאת 45 שנה לפטירתו של ר' אריה לוין, הוכתר נכדו, הרב בנימין בנג'י לוין, כרב בית הכנסת.
בית הכנסת אוהל יעקב הוא בית הכנסת המרכזי של זכרון יעקב, מועצה מקומית בחוטם הכרמל.
הוא נבנה בשנת 1886 על ידי אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, לזכר אביו ג'יימס יעקב רוטשילד (על שמו נקרא גם היישוב).
בית הכנסת "אוהל יעקב" היה בית הכנסת המפואר ביותר מכל בתי הכנסת שהקים הברון רוטשילד, והיה גם בית הכנסת המועדף עליו מכל היישובים שתמך בהם.
בבית הכנסת היה נוהג הברון לשוחח עם בני זכרון יעקב.
בית הכנסת נבנה בתקופת שלטונה של האימפריה העות'מאנית בארץ.
לעותמאנים היה חוק בנוגע להריסת בתים: אסור להרוס את הבניין אם הגג בנוי.
בוני בית הכנסת ניצלו את החוק הזה, ובאמצע הלילה יצאו כל בני המושבה לבנות בשקט את בית הכנסת, וחיזו אותו בבקרים לאורווה.
כל פעם שבאו הפקידים הטורקים לשאול מה הם בונים במקום השיבו בני המושבה שהם בונים במקום אורווה.
לבסוף, תוך לילה אחד בנו את גג בית הכנסת ולמחרת בבוקר הופתעו הפקידים לראות שבמקום האורווה קם בית כנסת.
סיפור נוסף הקשור לתחילת הקמתו של בית הכנסת ידוע ממסע הרבנים למושבות.
כאשר הגיעו לבית הכנסת בזכרון יעקב, גילו שהבמה נמצאת בקדמת האולם סמוך לארון הקודש, כמקובל אצל הרפורמים.
הרבנים בראשות הרב קוק הודיעו שלא יכנסו לבית הכנסת עד שיבטיחו להם כי הבמה תוזז למרכז האולם כמנהג היהדות המסורתית.
אנשי המושבה ניהלו משא ומתן עם אנשי הברון רוטשילד, שהיו אחראים על בנין בית הכנסת ומימונו, ובנו את הבמה בקדמת האולם, לבין הרבנים.
בליל שבת התפללו הרבנים יחד עם אנשי המושבה במקום בו לנו.
רק בבוקר השבת, כאשר הובטח להם כי מיד עם צאת השבת הבמה תועבר למרכז, הסכים הרב קוק להתפלל תפילת שחרית בבית הכנסת.
בכניסה לבית הכנסת יש אולם כניסה צר, ושתי דלתות גדולות המובילות אל פנים בית הכנסת.
אולם התפילה הוא גדול, הכולל שני טורי עמודים, התומכים בקומה העליונה ובגג.
מעקה העץ בעזרת הנשים גולף על ידי אחד ממייסדי המושבה, משה הירש הרשקוביץ, אשר היה נגר אומן.
כמו כן יש שני חלונות ויטראז', כך שעל כל חלון יש את הסמלים של 6 מתוך 12 השבטים.
גג בית הכנסת מעוטר בכוכבים, ועל הקירות כתובים שלוש אמרות: "שמע ישראל ה' אלוקינו ה' אחד", "ואהבת לרעך כמוך", ו"דע לפני מי אתה עומד".
בחזית בית הכנסת הוצב גם שעון אותיות, שכיום כבר לא עובד.
גם שעון זה נתרם על ידי הברון כמתנה למושבה.
בשנות השמונים הוזמן מהזגג המומחה אדלר זולטן חלון עגול עם מגן דויד במרכזו, החלון בנוי מאלומיניום וזכוכיות צבעוניות שהורכב מעל ארון הקודש.
בחגיגות המאה למושבה (בשנת 1982) נוספה על גג בית הכנסת מנורה.
בחלקו האחורי של בית הכנסת קיים לוח זיכרון מפואר שבראשו הכיתוב "זיכרון עולם למשפחת רוטשילד ז"ל".
לאחרונה גם נוסף על ארון הקודש עיטור של שבעת המינים.
כמו כן, כל הריהוט והספסלים בבית הכנסת הוחלפו.
בית הכנסת הגדול הספרדי אוהל מועד הוא אחד מבתי הכנסת הראשונים שהוקמו בעיר תל אביב ומשמש עד היום כמקום לתורה ותפילה בימי החול ובשבתות וחגים.
נוסח התפילה הוא נוסח הספרדים.
במשך שנים שגשגה קהילת בית הכנסת והוא היה למרכז רוחני פופולרי ובמרבית התפילות נאלצו רבים להישאר בחוץ.
מיקומו וגודלו של המבנה שיוו לו את הדרו וחשיבותו ברחוב שד"ל 5, פינת שדרות רוטשילד ההומות.
בעבר התנוסס לו המבנה לתפארה גבוה ורם מעל הבתים שסביבו, אך כיום מקיף את הבניין אזור משרדים.
עזיבת התושבים את האזור במהלך שנות ה-60 הביאה לדלדול ניכר במספר המתפללים בבית הכנסת, כיום המבנה המרשים מלא מתפללים בשבתות וחגים, ובימות החול.
לוי וכהן תרמו את חלקות הקרקע עליהן בנוי בית הכנסת, וגם חלק נכבד מעלות הבנייה, והרב עוזיאל פיקח על המלאכה.
במכתב שני, שנכתב בשנת 1925 ונשלח למצרים, מדווח הרב לתורמים על התקדמות הבנייה.
בשנת 1923 הונחה אבן הפינה לבית כנסת הגדול "אוהל מועד".
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל יוסף ברלין אחד האדריכלים המובילים של תל אביב באותה תקופה בשנות ה-20. בשנת 1928 נרשם כנכס בטאבו שביפו.
בשנת 1931 נחנך ברחוב שד"ל 5, לאחר שש שנות בנייה.
בשנת 1931 היה הבניין בשלבי בנייה סופיים ואף נבנתה לו כיפה את השלמת בניית הכיפה תרמו האחים בטיש סוחרים יהודים מלונדון.
מידות בית הכנסת עצמו נבחרו על פי יחסי 'חתך הזהב' היחס בין רום התקרה הרגילה ורום תקרת הכיפה נבנה גם הוא לפי חיתוך הזהב, בראשה הוצב סמל המרכבה הקבלי בדמות מגן דוד תלת־ממדי.
מה שמעניק לכל מי שנכנס פנימה את התחושה שהגיעה לבניין מושלם מבחינה פרופורציונלית.
הרב עוזיאל העביר את לשכתו למבנה, בימי המנדט הבריטי שימש בית הכנסת כסליק וגם כמקום אימונים של האצ"ל והלח"י.
בבית הכנסת אהל מועד נהגו להתפלל הרבנים הראשיים הספרדים לתל אביב כמו הרב עובדיה יוסף שהתפלל בה בעת ששימש כרב ראשי לתל אביב יפו וגם בשנתיים הראשונות לבחירתו לרב ראשי לישראל בשנת תשל"ג, הרב חיים דוד הלוי, ורבים מנכבדי העיר.
כמו כן נהגו לערוך במקום אירועי חתונה ברוח התקופה בין המתחתנים היה אלי כהן.
עד היום מתקיימים במקום חתונות, בר מצווה ובריתות.
באהל מועד שברחוב שד"ל 5 נערכים גם מדי יום ביקורים של תיירים וכן סדרות חינוך של צה"ל והרבנות הצבאית הראשית, בית הכנסת פתוח לקהל הרחב ומדי יום נערכים בו תפילות ונמסרים בו שיעורי תורה.
בית הכנסת נחשב כנכס הקדש ציבורי משום שבעליו החוקיים נפטרו.
בבית הכנסת אוהל מועד מונו שבעה נאמנים שיהיו אחראים על ההקדש, בין הנאמנים הרב שרים, הרב אליהו קשטרו, הרב מיכאל כהן ועוד.
תפקידו של הנאמן לשמור על נכסי הנאמנות, לנהלם ולפתחם ולפעול להשגת מטרות ההקדש, באמונה ובשקידה כפי שאדם סביר היה נוהג באותן נסיבות והוא מוסמך לעשות את כל הנדרש לשם מילוי תפקידו.
בית הכנסת הגדול אוהל מועד נהג להעסיק חזנים קבועים שהיו עוברים לפני התיבה, בשבתות ובמועדים.
החזן הראשון היה יהושע אברהמוף יליד שכונת הבוכרים בירושלים, ששימש כמורה ובין תלמידיו המוכרים ביותר הם הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו.
הרב עוזיאל הרב הראשי לישראל אשר בנה את בית הכנסת הגדול אוהל מועד הביא את החזן יהושע אברהמוף מירושלים לשמש כחזן הראשי בבית הכנסת.
שנים רבות הרב שמואל טולדנו אשר לימים מונה לשר הדתות אחריו התמנה לרב הראשי של תל אביב עובדיה יוסף אשר התפלל בבית הכנסת אוהל מועד בכל תקופת כהונתו בתל אביב.
בבית כנסת זה התקיימו כל ערב בין שלוש לחמש חתונות, החזן יהושע אברהמוף בגלימתו הלבנה ערך אותן, ובין החתנים שנישאו בבית הכנסת היה המרגל הידוע אלי כהן ז"ל.
כיום החזנים הם הרב דניאל נחום והרב יוסף פרץ.
בשנות ה-60 70 ועד לתחילת שנות השמונים החזנים בבית הכנסת היו הרב נסים זכותא הי"ו והרב יצחק כהן הי"ו.
מגדולי החזנים בארץ בשנים אלו.
בתקופה ההיא החזנים הופיעו בזמני התפילות עם גלימות ומגבעות מיוחדות של חזנים, דבר שהוסיף נופך ויוקרה למעמד החזן.
גם שמש בית הכנסת באותם ימים ר' כליפא לוי היה מסתובב בבית הכנסת עם חליפה מיוחדת וכובע מצחיה, דוגמת כובע שוטר, ועליו הכיתוב "אוהל מועד", שומר על הסדר והשקט בזמן התפילה, ומחלק טבק או מי קולון.
גדולי החזנים ראו לעצמם כבוד גדול להופיע בבית הכנסת.
בבית הכנסת קיים אולם אירועים קטן שהופעל על ידי 'חתונה אחרת' המפעילים השכירו את המקום לאירועים שבהם היו ריקודים מעורבים ולא צנועים ואף גלשו לבית הכנסת עצמו, דבר שהכעיס רבות חלק ניכר מן המתפללים.
כדי למגר את התופעה מינו אישה שתפקח על האירועים אך הדבר לא צלח.
מאחר שבית הכנסת הוא רכוש הקדש העניין עבר לטיפול הרכב דיינים בראשות הדיין הרב שלמה שטסמן.
הוא מינה ארבעה נאמנים נוספים, ביניהם הרב אליהו קשטרו כדי שיטפלו בבעיית הצניעות.
הרב אליהו קשטרו מונה לרב בית הכנסת .
אלא שהמתפללים סירבו לשתף עמם פעולה בטענה שהם אף פעם לא התפללו בבית הכנסת ואינם יכולים לנהל את המקום.
המקום עמד בפני התפרקות המתפללים פנו לבית הדין הרבני.
הרב שטסמן מינה שני עורכי דין, למנהלים מיוחדים לבית הכנסת, יחד עם נאמני ההקדש הללו הגישו תביעה נגד מארגני אולם האירועים, ולאחר שהתביעה התקבלה פסקו האירועים הבלתי צנועים.
הרב זבדיה כהן דחה את הבקשה, הגבאים ערערו לבית הדין הגדול לערעורים, החלטת הרב זבדיה בוטלה והדיון הוחזר לבית הדין האזורי בתל אביב.
הרב זבדיה החליט שהנאמנים לא יפוטרו והם ינהלו את ענייני בית הכנסת, שוב הגבאים ערערו, ונכון למאי 2018 הדיון הוחזר לבית הדין בתל אביב לסיבוב שלישי.
בית הכנסת אור תורה הוא בית כנסת בעכו.
בית הכנסת הוקם בידי עולים מתוניסיה, והוא מכונה גם "התוניסאי" או "לגריבה", על שם בית הכנסת הגדול באי ג'רבה שבתוניסיה, אף שכיום הוא משמש מתפללים מכל עדות המזרח.
בית הכנסת הוקם בשנות ה-50 של המאה ה-20 בידי עולים מתוניסיה, במבנה עתיק ששימש עד אז כמתנ"ס.
גבאי בית הכנסת ציון בעדאש החליט להוסיף למבנה יצירות פסיפס, כשם שהיה מקובל בבתי הכנסת העתיקים בארץ ישראל.
הוא פנה למפעל הפסיפס של קיבוץ אילון, ופסיפס ראשון הוצב בבית הכנסת.
לאורך השנים נוספו עוד ועוד קטעי פסיפס, וכיום קירותיו החיצוניים והפנימיים, תקרתו וחלק מהרצפה מכוסים כולם במאות מיליוני אבני פסיפס צבעוניות.
צבעי האבנים טבעיים, ואף אחת מהן לא נצבעה.
כולן הובאו ממקומות שונים בארץ ישראל, מרמת הגולן ועד הרי אילת.
בנוסף, יש בבית הכנסת 140 חלונות ויטראז'.
הפסיפסים והוויטראז'ים עוסקים בתולדות עם ישראל, החל בסיפורי התנ"ך וכלה באירועים מהמאה ה-20, וכן בנופי ארץ ישראל, עריה ועולם החי והצומח שלה.
11 יצירות עוסקות בשואה, וסדרה נוספת של פסיפסים מוקדשת למטבעות ארץ ישראליים לדורותיהם.
עד היום מיוצרים רוב הפסיפסים באילון.
בקומה הראשונה בית מדרש המשמש גם לאירועים וכנסים, בקומה השנייה בית הכנסת עצמו, בקומה השלישית עזרת הנשים ובקומה הרביעית מתחם ובו היצירות העוסקות בשואה.
אלמנט ייחודי נוסף בבית הכנסת הוא הימצאותם של שבעה היכלות (ארונות קודש) שדלתותיהם עשויות כסף.
כל היכל מוקדש לנושא אחר: האחד לקהילות ישראל בעולם, השני לצה"ל, השלישי לשואה, הרביעי לעשרת הרוגי מלכות, לעולי הגרדום, לחטיבת כרמלי (ששחררה את עכו במלחמת העצמאות) ולאלי כהן, החמישי לגירוש ספרד, השישי לירושלים והשביעי לבית המקדש.
שבעת ההיכלות נועדו לסמל את שבעת הרקיעים.
בית הכנסת הוקם לפני כשישים שנה ועד היום עדיין ממשיכים לתפעל אותו.
בית הכנסת אוהל יצחק הוא בית כנסת מפואר ברחוב הגיא בגבולו הדרומי של הרובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים.
בית הכנסת נבנה בשנת 1904 במרחק של פחות מ-20 מטרים צפונית לסמטת הכותל המערבי.
הוא ננטש במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, ונהרס בידי הירדנים לאחר מלחמת העצמאות.
בית הכנסת שוחזר ושוקם בשנת 2008, ושנה לאחר מכן חובר במעבר תת-קרקעי למנהרות הכותל, דבר המאפשר גישה ישירה ממנו לרחבת הכותל המערבי.
בשנת 1867 רכשה 'קהילת שומרי החומות' היהודית מהונגריה חצר גדולה ובה כמה מבני מגורים, סמוך לשער השלשלת.
הקרקע הייתה שייכת למשפחת ח'אלדי המוסלמית הוותיקה והמיוחסת בעיר, שהחזיקה את ספריית ח'אלדיה הסמוכה, וכמה מבניה אף שימשו כראשי העיר ירושלים.
האזור כולו נחשב לנחשק בקרב היהודים באותה עת, בשל קרבתו הרבה לסמטת הכותל ולהר הבית, ועד לפרעות תרפ"ט התגוררו בו כ-5,000 יהודים.
בחצר הח'אלידים התגוררו יהודים עוד לפני שנרכשה על ידי קהילת שומרי החומות, כמו חוקר ארץ ישראל, יהוסף שוורץ, ורבי שמואל לייזר גוטרמן מגליציה, המוזכר אצל ש"י עגנון בספרו תהלה.
הרעיון להקים בית כנסת ב'חצר שומרי החומות' עלה בשנת 1891 בעקבות ביקורו של הרב יצחק רטסדורפר, מראשי חסידות בעלז, בארץ ישראל.
הרב ביקר בחצר והביע משאלה כי יוקם בה בית כנסת.
'כולל שומרי החומות', שהקים באותה שנה את שכונת בתי אונגרין, התגייס למשימה, ואף החליט כי בית הכנסת ייקרא על שם רטסדורפר: 'אוהל יצחק'.
העושים במלאכה היו שניים מתלמידי הכולל, הרב נתן גולדברגר והרב יצחק פרג, ובשל כך נקרא המקום גם בשם "בית הכנסת של ההונגרים".
הבנייה נמשכה שנים ארוכות בשל קשיים כלכליים, ובשל הקושי לעקוף את החוק העות'מאני שאסר על יהודים לבנות בתי כנסת חדשים.
הבנייה הושלמה, אפוא, רק בשנת 1904, וגם אז נאלצו הבונים לוותר על רצונם לכסותו בכיפה כמקובל, והסתפקו בגג רעפים.
הבניין התנשא לגובה שלוש קומות, כאשר בקומת הקרקע שכנה ישיבת "אור המאיר", ולצדה מקווה טהרה וכמה דירות למגורי אברכים.
בית הכנסת עצמו התנשא לגובה שתי קומות, וכלל חלונות רבים, גלריית עזרת נשים וכן במת עץ מפוארת, שניצבה במרכז האולם.