tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קבוצות פרוטסטנטיות רבות ביטלו את פולחן הקדושים באזוריהן בטענה שמדובר בסוג של עבודת אלילים.
לעומת התפיסה הקתולית שטוענת שמדובר בקדושה, טענו הפרוטסטנטים שכל חברי "הכנסייה האמיתית" הם נבחרי האל ולפיכך קדושים.
בעת החדשה נוספו לכנסייה קדושים רבים – בעיקר מרטירים שנרדפו במשטרים טוטליטריים, אך גם נוצרים שהצטיינו במעשיהם.
התאולוג הגרמני רודולף אוטו שחי בשנים 1869–1937 כתב מחקר בנושא הקדוש הנחשב עד ימינו לאחד החשובים במחקרי הנושא במאה ה-20. לדבריו, בכל דת שהיא, היסוד העמוק ביותר הוא יסוד הקדושה אותו הוא כינה "נומינוזי" מהמילה הלטינית NUMEN – אל.
האדם הסוגד לקדוש או לשרידיו נמצא במצב נפשי נומינוזי שהוא מצב נפשי מיוחד של התעלות השונה מכל סוג התעלות אחרת מוסרית או אסתטית.
בנוסף להתעלות, מצב נפשי זה מתאפיין בהתבטלות עצמית מול הקדוש, פחד מעוצמתו ותדהמה מיכולותיו.
מצב נפשי זה הוא לא רציונלי ועל כן קשה להבנה.
מכאן שהקדושה אינה תכונה פנימית של הקדוש.
הקדושה אינה נובעת מתכונות פיזיות של הקדוש או שרידיו אלא מיחסו של המאמין אל הקדוש.
הקדוש ויכולותיו המיסטיות הם סוג של סמלים בעיני המאמין הסוגד.
רק ניתוח תהליכים היסטוריים, חברתיים ופסיכולוגיים יכולים לפרש ולהסביר סמליות זו.
הסוציולוג אמיל דירקהיים טען שהקדושים מסמלים, בעיני המאמינים, התגלמות אידיאלית של חברתם.
הוא גם קבע שלקדושים ופולחנם יש תפקיד חשוב בליכוד החברתי של הקהילה.
קדומי-הלסת או נַתְרָנָאִים (שם מדעי: Archaeognatha) היא סדרה של חרקים חסרי כנפיים הכוללת כ-350 מינים בשתי משפחות שונות.
זו אחת הסדרות הוותיקות ביותר שלא השתנו אבולוציונית ונציגים ממנה נמצאו עוד מתקופת הדבון.
משמעות השם המדעי מגיעה מיוונית: קדום "Archaeos" לסת "gnatha" ונובעת מצורת הלסת בעלת condyle אחד ולא שניים כבשאר החרקים.
בעבר סדרה זו הייתה מאוחדת עם זנבזיפאים מאחר שלשתי הסדרות צורה חיצונית דומה עם שלושה "זנבות" (שני גנובתנים ארוכים, ביניהם יש תוספתן אמצעי).
אנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 3 עמוד 44.
קדושה דסִדרא (או קדושת ובא לציון) היא לקט של פסוקים מהתנ"ך, הנאמרים בסדר התפילה היהודי, לרוב בתפילת שחרית של ימות החול ובתפילת מנחה של שבתות וחגים.
התפילה כוללת פסוקי קדושה מנבואת המרכבה של ישעיהו ויחזקאל עם התרגום הארמי שלהם, וכן פסוק 'ה' ימלך לעולם ועד' מספר שמות עם תרגום אונקלוס שלו, ולקט של פסוקים נוספים, בעיקר מספר תהילים.
לקראת הסוף נאמרת תפילת "יהי רצון", .
קדושה דסידרא נאמרת בתפילת שחרית בימי חול לאחר תחנון וקריאת התורה, ובשבת ויום טוב בתחילת תפילת מנחה, לאחר פתיחת אשרי יושבי ביתך.
בבית האבל ובתשעה באב, משמיטים את הפסוק השני הפותח במילים "ואני זאת בריתי".
כמו כן, היא נאמרת לאחר תפילת העמידה בתפילת ערבית של מוצאי שבת, בהשמטת שני הפסוקים הראשונים, ומתחילה במילים "ואתה קדוש".
כמו בקדושת יוצר, נחלקו הראשונים אם יחיד, המתפלל בלא מניין, רשאי לומר קדושה זו.
למעשה, נהוג ברוב הקהילות לומר קדושה זו אף ביחיד, ומכיוון שאין איסור להפסיק בחלק הזה של התפילה, נראה שמותר גם לראשונים שאוסרים לאומרו ביחיד לאומרו כקורא בתורה.
עיקר חשיבות קדושה דסידרא הוא בהיותה המסיימת הרשמית של תפילת שחרית.
המשמעות היא שנוהגים רק לחלוץ תפילין רק לאחר אמירת קדושה דסידרא.
לאחר קדושה דסידרא שליח הציבור אומר קדיש תתקבל, ובכך מצוין סיום התפילה.
התלמוד הבבלי משבח את תפילת קדושה דסידרא, באומרו שהעולם מתקיים עליה, כלומר קיים בזכות אמירתה.
קדושה היא קטע תפילה יהודי הנאמר בחזרת הש"ץ כחלק מהברכה השלישית של תפילת העמידה.
הקדושה היא אחד החלקים החשובים ביותר בתפילה היהודית, והיא נחשבת כחלק מ"דברים שבקדושה" – קטעים בתפילה שמותר לאומרם רק כאשר ישנו מניין.
הקדושה מיוסדת על פסוקים מתוך נבואת המרכבה של הנביאים ישעיהו ויחזקאל המתארים את המלאכים המשבחים את ה'.
כאשר תפילת הקדושה עושה הקבלה בין האופן שבו מקדשים המתפללים את האל, לאופן שעושים זאת המלאכים, היינו שהמתפללים והמלאכים מקדשים את האל באופן דומה.
בחלק מנוסחי הקדושה, התפילה אף אומרת שעם ישראל והמלאכים עושים זאת ביחד.
פסוקי הקדושה נאמרים גם בברכת יוצר אור ובקדושה דסידרא.
כאמור, עיקרה של הקדושה הוא פסוקים מתוך נבואת המרכבה של הנביאים ישעיהו () ויחזקאל () המתארים את שירת המלאכים המקדישים את שמו של ה'.
קדושה היא הכרזה על היותו של ה' מופרש ומובדל מאת כל בריותיו, ובלתי ניתן להשגה.
בסיום הקדושה מוסיפים את הפסוק:
המספר שלוש הוא מספר החוזר מספר פעמים ביחס לקדושה.
ראשית, הקדושה היא למעשה חלק מהברכה השלישית של תפילת העמידה – ברכת קדושת השם.
שנית, בפסוק הראשון בקדושה (הפותח במילים "קדוש, קדוש קדוש") נזכרת המילה "קדוש" שלוש פעמים.
שלישית, בקדושה ישנם שלושה פסוקים עיקריים.
בשל כך נקראת הקדושה לעיתים "קדושה משולשת" ואף אחד מסוגי הפיוטים המרכיבים את הקדושתא הנאמרים לפניה נקרא משולש (אם כי הוא אינו סמוך אליה ממש – הפיוט הסמוך לקדושה נקרא סילוק).
הקדושה היא אחד החלקים הקדומים בתפילה.
היא נזכרת כבדרך אגב בתוספתא המביאה ש
היו שהביאו את דברי ר' יוחנן במסכת ברכות: כראיה לכך שהקדושה היא מתקנת אנשי כנסת הגדולה.
לפי רש"י אין מכך ראיה, שכן הוא מפרש שבמילה "קדושות" הכוונה לקידוש היום בשבת ומועד, וראיה לפירושו היא שהקדושות נזכרות בזיקה להבדלות.
התלמוד מביא את דברי רבי יהושע בן לוי שמזכיר את אמירת הקדושה בציבור, אגב דיון במי שאיחר להתחיל את תפילת העמידה:
דיון מרכזי בפסוקי הקדושה נמצא בספרות ההיכלות.
בספר היכלות רבתי מוזכרים כל פסוקי הקדושה כנאמרים על ידי המלאכים: וכן על ידי ישראל ב"שחרית ומנחה".
אזכורים דומים מצויים אף בתלמוד:
המנהג המקובל כיום הוא לומר את הקדושה בכל חזרת הש"ץ: שחרית ומנחה בכל יום, ובמוסף בשבת ומועד.
אולם במנהג הארץ ישראלי הקדום לא אמרו קדושה בכל תפילה בה יש חזרת הש"ץ, אלא רק בחזרת הש"ץ של תפילת שחרית בשבתות וחגים וכן בתפילות מוסף של ראש השנה, ובכל תפילות יום הכיפורים (למעט תפילת ערבית, בה אין אומרים חזרת הש"ץ כלל).
הרא"ש על מסכת ברכות, כשדן במעשה של רבי אליעזר בן הורקנוס ששחרר את עבדו לתפילה במנין, ביאר שרצה לזכות במצוות עשה כעין דאורייתא של , דהיינו שמצוות הקדושה חשובה היא מאוד, וכמוה כמצווה מן התורה.
לפני כל אחד מפסוקי הקדושה קיימת הקדמה לפני אמירת הפסוק עצמו.
ההקדמה נאמרת על ידי החזן לבדו, או לפי האר"י גם על ידי הקהל, וכך נהוג היום.
הקדמות אלה מתחלפות בין נוסחי התפילה השונים, ולעיתים גם בין התפילות השונות, כאשר יפורט להלן.
בתקופת הפייטנות הארץ ישראלית הקלאסית החלו לכתוב פיוטים עבור תפילות חגיגיות אשר היוו חלופה להקדמות הסטנדרטיות לפסוקי הקדושה.
פיוטים אלו נאמרו במהלך הדורות, אך בדורות מאוחרים אמירתם החלה להתבטל (כמו גם סוגות אחרות של פיוטים) וכיום הם שמורים רק בקהילות אשכנזיות בודדות בימים הנוראים (מלבד הסילוק – עיין לקמן בנוסח אשכנז).
בנוסח הספרדים קיימים שלושה סוגי קדושות: קדושת "נקדישך" הנאמרת בתפילות שחרית ומנחה, קדושת "כתר מורחבת" הנאמרת בתפילת מוסף של שבתות וימים טובים, קדושת "כתר קצרה" לראשי חודשים ולחולו של מועד.
בנוסף, חלק מקהילות הספרדים אומרים קדושת "נקדש" בשחרית של תשעה באב.
כשאומרים פיוט הנקרא "סילוק", הפיוט מחליף את ההקדמה לקדושה, ואומרים רק "ככתוב (על יד נביאך) וקרא זה אל זה ואמר", ובחלק מתפילות הימים הנוראים, מוסיפים פיוטים נוספים באמצע הקדושה.
בנוסח ספרד, הבנוי על יסודם של שני הנוסחים הקודמים, קיימות ארבע קדושות: שלוש הקדושות הקיימות בנוסח הספרדים וכן קדושת "נקדישך מורחבת" הנאמרת בתפילת שחרית של שבת הבנויה על ההקדמה "נקדישך" מנוסח הספרדים והכוללת את ההרחבה של "אז בקול" ו"ממקומך מלכנו" של נוסח אשכנז.
לעומת זאת, בנוסח התימנים ובנוסח האיטלקי קיימים רק שני סוגים של קדושה.
בנוסח האיטלקי ישנה קדושה קצרה הנאמרת במרבית התפילות, וקדושה ארוכה (עם הרחבות "כבודו מלא עולם" ו"ממקומו") הנאמרת בתפילת מוסף של שבתות וחגים, וכל הקדושות הן קדושות "כתר".
הזכרנו גם שבמנהג האיטלקי המאוחר ישנן קהילות האומרות קדושות אחרות, בהשפעת נוסחים זרים.
בנוסח התימני הבלדי מעיקרו הייתה רק קדושה אחת: נקדישך עם "כבודו" ו"ממקומך".
בדורות מאוחרים נוספה גם קדושה הפותחת ב"כתר" בה שאר חלקי הקדושה ("כבודו" ו"ממקומך") נשארו במקומם, קדושה זו מיועדת לכלל תפילות מוסף, בין שבתות וחגים ובין ראשי חודשים וחול המועד.
הפסוק הראשון שנזכר בקדושה הוא הפסוק מספר ישעיה ():
לפסוק זה קיימות בנוסחי התפילה השונים שלש הקדמות (מלבד סילוקים, וכנ"ל בנוסח אשכנז) כפי שיפורט להלן.
הקדמה זו מקובלת במרבית נוסחי התפילה למרבית הקדושות.
בנוסח הספרדים, נוסח ספרד ונוסח רומניא זוהי ההקדמה לכלל הקדושות למעט קדושות של תפילת מוסף ותפילת נעילה.
בנוסח תימן בלדי זוהי ההקדמה לכלל הקדושות (אם כי בהשפעה מאוחרת התקבל שם כמו מנהג הספרדים).
בנוסח אשכנז אומרים פתיחה זו דווקא במוסף של שבת, ותמורתה בשאר התפילות אומרים את הפתיחה של "נקדש את שמך".
מעיקרו של נוסח איטליה פתיחה זו אינה קיימת, אך יש קהילות המתפללות בנוסח האיטלקי שקיבלו אותה בדורות מאוחרים בהשפעת מנהג הספרדים.
הקדמה זו היא החלופה של נוסח אשכנז ל"נקדישך" של יתר הנוסחים, ונאמרת בכלל התפילות למעט תפילת מוסף של שבתות וחגים, בהם אומרים "נעריצך".
כמו כן, בכמה קהילות ספרדיות נוהגים לומר הקדמה זו בקדושה של תפילת שחרית של תשעה באב.
בנוסח פרובאנס ונוסח קטלוניה אמרו הקדמה זו לכלל הקדושות, ואילו במוסף אמרו קדושת כתר.
הקדמה זו מקובלת בנוסח איטליה לכלל הקדושות (אם כי בדורות מאוחרים לא נוהגים כן בכל הקהילות האיטלקיות, אף על פי שזהו המנהג האיטלקי העתיק).
בנוסח הספרדים ובהשפעתו גם בנוסח ספרד היא נהוגה רק בתפילות מוסף.
בנוסח אשכנז החלופה שלה היא הפתיחה "נעריצך ונקדישך" (אך בנוסח צרפת אמרו קדושת כתר במוסף, וכן יש כתבי יד אשכנזיים המייעדים את קדושת כתר לשבת חתן).
כאמור לעיל – בנוסח התימני הבלדי לא הייתה קיימת פתיחה זו כלל – אלא שבהשפעה ספרדית היא נוספה בדורות מאוחרים.
בנוסח קטלוניה, אומרים הקדמה זו רק במוסף של שבת ויום טוב, ואילו בראש חודש ובחול המועד אומרים קדושה של חול.
בנוסח זה התקבלה בהרבה קהילות הבחנה בין שבת ויום טוב שבהם אומרים "עם עמך ישראל" לבין חול המועד וראש חודש שבהם אומרים "ועמך".
הפסוק השני בקדושה הוא חלק מפסוק מספר יחזקאל ():
לפסוק זה קיימת הקדמה סטנדרטית הנאמרת תמיד, ועוד שתי הקדמות המתווספות בתפילות מסוימות לפניה הקדמה זו, כאשר יבואר לקמן.
הקדמה זו ל"ברוך כבוד ה'" תמיד נאמרת, וההקדמות האחרות מתווספות לפניה בחלק מן התפילות והנוסחים.
הקדמה זו מקובלת בנוסח אשכנז ובהשפעתו בנוסח ספרד בתפילת שחרית של שבתות וחגים בלבד, ובנוסח פרובאנס אמרוהו בשחרית של שבת בשבת נישואין.
בסידור רב סעדיה גאון היא נמצאת בכל התפילות.
במרבית נוסחי התפילה הקדמה זו ל"ברוך" מקובלת בתפילת מוסף של שבתות וחגים (אך לא ראשי חודשים).
בנוסח תימן בלדי הקדמה זו ל"ברוך" קיימת בכל הקדושות ללא יוצא מן הכלל.
המקובלים הדגישו מאוד את חשיבותה של המילה "איה" בהוספה זו, ולדעתם זה הוא שיאה של תפילת מוסף ולפעמים גם של היום כולו.
הפסוק האחרון בקדושה הוא בספר תהילים (): לפסוק זה ישנן שלוש הקדמות בנוסחים השונים כאשר יבואר להלן.
הקדמה קצרה זו קיימת במרבית הנוסחים בתפילת מנחה, וכן בתפילת מוסף של ראשי חודשים וחול המועד.
בנוסח אשכנז ונוסח ספרד היא נאמרת בתפילת שחרית של חול בלבד ואילו בתפילת שחרית של שבת וחג אומרים במקומה את ההקדמה "ממקומך מלכנו".
לעומת זאת בנוסח הספרדים, נוסח איטליה ונוסח רומניא היא נאמרת בתפילת שחרית תמיד, בין בחול בין בשבתות וחגים.
וכן בנוסח פרובנס היא תמיד נאמרת בשחרית, חוץ מבשבת חתן, שאז אומרים בשחרית כמו באשכנז.
בנוסח תימן בלדי ההקדמה "ממקומך מלכנו" היא בכל התפילות ואילו הקדמה זו לא קיימת.
הקדמה זו ל"ימלוך" קיימת בנוסח תימן בלדי בכל התפילות, ובנוסח אשכנז (ובהשפעתו בנוסח ספרד) רק בתפילת שחרית של שבת וחג, ובנוסח פרובאנס אמרוהו בשחרית של שבת בשבת נישואין.
בנוסח הספרדים, נוסח איטליה ונוסח רומניא אינה קיימת כלל.
בשבתות מיוחדות, נוהגים בקהילות אשכנז המערבי להוסיף פיוט 'אלהיכם' אחרי "אני ה' אלוהיכם".
לאחר הקדמה זו מוסיפים לומר את ההקדמה ובדברי קדשך שהובאה לעיל.
הקדמה זו ל"ימלוך" מקובלת במרבית נוסחי התפילה בתפילת מוסף של שבתות וחגים בלבד.
בנוסח תימן בלדי הקדמה זו אינה קיימת.
פירקוי בן באבוי (תלמידו של רב יהודאי גאון) מציין כי מקור המנהג להזכיר את הפסוק שמע ישראל בקדושה דווקא נובע ממנהג שנתקן בשעת השמד, עת גזרו השלטנות איסור על היהודים לומר קריאת שמע וכפתרון לגזרה נהגו להבליע את אמירת הפסוק במהלך קדושה.
לטענתו כיוון שנתבטלה גזירה זו שוב אין לומר את הפסוק.
ברם במקורות מאוחרים יותר מובא כי השאירו את אמירת הפסוק כזכר לנס שהתבטלה הגזירה, והוא הושאר דווקא בתפילת מוסף משום שבה אין קריאת שמע.
על כל פנים, לפי נוסח התפילה של רמב"ם ובעקבותיו אצל יהודי תימן, לא נהוג לומר נוסח זה בקדושה כפי שהזכרנו לעיל.
בנוסח אשכנז, תימן בלדי וחלק מקהילות נוסח ספרד אומרים נוסח חילופי זה אחרי קדושה:
נוסח תימן בלדי: נוסח אשכנז וספרד:
בשאר הנוסחאות, אומרים את אותו הנוסח שאומרים בתפילת לחש בחזרת הש"ץ.
|colspan=7 align=center |אמירת הקדושה בהתאם לתפילות ולמנהגים השונים
| ||תפילת שחרית של חול ותפילת מנחה של כל יום||תפילת שחרית של שבת ויום טוב||תפילת מוסף של שבת ויום טוב||תפילת מוסף של ראש חודש וחול המועד
|נוסח אשכנז||נקדש את שמך + לעמתם + ובדברי קדשך||נקדש את שמך + אז בקול + ממקומך||נעריצך ונקדישך + כבודו + ממקומו הוא יפן||כמו שחרית של חול
|נוסח הספרדים ונוסח רומניא||נקדישך + לעמתם + ובדברי קדשך||כמו שחרית של חול||כתר + כבודו + ממקומו הוא יפן||כתר + לעמתם + ובדברי קדשך
|נוסח ספרד||כמו נוסח הספרדים||נקדישך + אז בקול + ממקומך (שילוב של נוסח הספרדים ונוסח אשכנז)||כמו נוסח הספרדים||כמו נוסח הספרדים
|נוסח איטליה||כתר + לעמתם + ובדברי קדשך||כמו שחרית של חול||כמו נוסח הספרדים||כמו נוסח הספרדים
|נוסח תימן בלדי||נקדישך + כבודו + ממקומך מלכנו||כמו שחרית של חול||כתר + כבודו + ממקומך מלכנו||כמו מוסף של שבת וחג
|נוסח פרובאנס||נקדש את שמך + לעמתם + ובדברי קדשך||כמו שחרית של חול||כתר + כבודו + ממקומו הוא יפן||כתר + לעמתם + ובדברי קדשך
|נוסח קטלוניה||נקדש את שמך + לעמתם + ובדברי קדשך||כמו שחרית של חול||כתר + כבודו + ממקומו הוא יפן||כמו שחרית של חול
ביאור פסוק "קדוש" על פי התרגום
תרגום יהונתן מתרגם את מילות הקדושה הלקוחות מספר ישעיהו לארמית, באופן לא מילולי.
הוא מיחס למילות הפסוק משמעות רחבה יותר מהמשמעות המילולית הפשוטה ומיחס משמעות שונה לכל אחד משלושת המופעים של המילה "קדוש".
מענה הקהל לעומת אמירת כלל הקדושה
יש נוהגים שאת הפתיחות לפסוקים אומר החזן בלבד ואילו הקהל עונה רק את הפסוקים עצמם: "קדוש", "ברוך" ו"ימלוך", ויש נוהגים שגם הקהל אומר את כל הקדושה.
המנהג הראשון הוא על פי סברת הרא"ש שכותב שכפי שבקדיש אין הקהל אומר עם החזן, אלא שותק ומאזין לדבריו ועונה "אמן" בסיום כל קטע, כך את הקדושה אין לומר עם החזן אלא להאזין לדבריו בשקט ולענות "קדוש", "ברוך" ו"ימלוך" בלבד.
כשיטתו פסק גם ר' יוסף קארו בשולחן ערוך.
לעומת זאת בשער הכוונות הביא ר' חיים ויטאל בשם רבו האר"י שיש לומר את כל סדר הקדושה עם החזן מילה במילה, אלא שאת המילים "נקדישך ונעריצך" יש לומר בקול רם ואילו שאר המילים לומר בשקט, וכשיטתו פסקו רבים מן האחרונים.
גם לפי השיטה שלא אומרים את כל הקדושה, יחיד המתפלל עם השליח ציבור בעת חזרת העמידה (למשל אם איחר לבית הכנסת והגיע רק אחרי שהציבור סיים לומר את תפילת העמידה, ואז הדין הוא שמתפלל את תפילת העמידה בזמן שהשליח ציבור אומר את חזרת הש"ץ) אומר עמו מילה במילה את הקדושה.
באמירת הקדושה נוהגים לעמוד ולהצמיד את העקבים על מנת להידמות למלאכים, עליהם נאמר , לעומת זאת קדושה דסדרא נאמרת דווקא בישיבה.
מנהג נוסף הוא להגביה את העקבים מעל הקרקע שלוש פעמים, באמירת פסוקי הקדושה.
בספר שיבולי הלקט מובא שמתנועעים בעת הקדושה משום שבישעיה, לפני הפסוק "קדוש קדוש" וכו' מובא והלא דברים קל וחומר, במדרש תנחומא הנדפס מובא טעם דומה, שהוא כדי להידמות לתעופה של המלאכים עליהם נאמר באותה נבואה
בתפילות חגיגיות נהוג בקהילות רבות לשיר את הקדושה.
חוקרים משערים כי התפתחותם של פיוטי הקדושתא הייתה קשורה גם בהתפתחות מקהלה שתפקידה היה לשמש מענה לחזן בקטעי פיוט ושזהו אחד מן היסודות העיקריים לשילובם של קטעים מוזיקליים בתפילה כולה.
לדור ודור – מוטי שטיינמץ באלבום הנשמה בקרבי.
כתר יתנו לך – אייזיק האניג באלבום על ההרים.
כבודו – מקהלת מלכות, זאנוויל ויינברגר ויואלי דיקמן.
והוא ישמיענו – מוטי שטיינמץ לחן של חסידות קוסוב באלבומו עתיק יומין.
קדוש מגן של קבוצת אנשים מסוימת, בכנסיות נוצריות המאמינות בתיווך על ידי קדושים, הוא קדוש נוצרי שלו יחס מיוחד אל אותה קבוצה והחברים בה, והנחשב לקשוב יותר לתפילותיהם של אנשים אלה.
קדוש מגן מקושר פעמים רבות למקומות גאוגרפיים - ממדינות, דרך ערים כפרים או רבעים ועד אתרים ספציפיים (כגון בית תפילה כלשהו או אתר טבע), למקצועות או עיסוקים (חיילים, בנאים, כוורנים, יוצקי שעווה וכו'), חולים במחלה או בעלי מום, ולקבוצות אחרות.
קדושים מגנים רבים מופקדים על בריאותם של בעלי חיים (חיות בית, צאן, דבורים וכו'), אם כי ברור שהכוונה היא כי הם קשובים לבעליהם.
הקשר בין קדוש מגן לבין נושא פטרונותו עשוי לנבוע ממאפיינים שונים:
מאפיינים הקשורים בחייו – מקום לידתו, מותו או קבורתו, אזור פעולתו, עיסוקו, אופן מותו, (בדרך כלל בשל אמונתו הדתית) ועוד.
לדוגמה פטריק הקדוש שפעל באירלנד הוא הקדוש המגן של מדינה זו ועמה; לוצ'יה הקדושה מסירקוזה היא הקדושה המגנה של סירקוזה בה נולדה ומתה.
לדוגמה, דיוניסיוס הקדוש שצעד כשהוא אוחז בראשו הערוף ברחובות פריז, הוא מגנם של הסובלים מכאב ראש.
על דרך של היקש או קביעה של מוסדות הכנסייה.
לדוגמה פיאכריוס הקדוש (Fiachrius), מגנם של נהגי המוניות, נקבע ככל הנראה ככזה בשל כך שמוניות המרכבה הראשונות בפריז, חנו מחוץ למלון Hotel de Saint Fiacre בעיר הנושא את שמו.
אגאתה הקדושה, אשר שדיה נכרתו בעת עינוייה, הפכה ככל הנראה בדרך של היקש גם למגנתם של יוצקי הפעמונים.
לדוגמה, גאורגיוס הקדוש הוא הקדוש המגן של יחידות גאוגרפיות ולאומיות שונות שלא היה בהן מימיו (אנגליה, קטלוניה, מוסקבה ועוד).
יום חגו של קדוש מגן מצוין פעמים רבות על ידי אלה שהקדוש הוא מגנם, והדבר נכון במיוחד במקרה של קדוש מגן לאומי, שיומו הופך ליום חג לאותו לאום.
קֶדֶד (שם מדעי: Astragalus) הוא סוג גדול מאוד, שמונה מעל 3,000 מינים בתת-משפחת הפרפרניים במשפחת הקטניות.
סוג זה נחשב לסוג עם מספר המינים הגדול ביותר בצמחיית ארץ ישראל – 43 עד 58 מינים, משרעת התפוצה היא אִירָנוֹ-טוּרָנִית (אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי), לדוגמה, 13 מינים גדלים בחרמון, 11 בבקעת ים המלח ורק 6 בעמק החולה (ישנם מינים חופפים).
יש המחשיבים את הסוג כמשפחה נפרדת, הן בשל תכונות שבהם מיני סוג זה נבדלים אחד מהשני והן בשל קבוצות אבולוציוניות נפרדות ('סקציות') שמיוצגות על ידי מינים שונים בסוג.
ע"פ השקפתו של זהרי, זהו הסוג הבולט ביותר בשבט הקדדיים, שכוללים את הסוג קדד, ססבניה, רוביניה, שוש, ניל, שרעול ואחרים.
נהוג לכלול את הסוג מסוריים (Biserrula) כשייך לסוג זה.
מיני סוג זה הם צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים או שיחים או בני שיח, הניכרים בעלים מנוצים פעם אחת ובעלעלים מרובים (5 זוגות או יותר), חסרי קנוקנות ובעלי עלי לוואי.
הפרחים הפרפרניים מסודרים בתפרחת המכונה 'אשכול', לרוב עם מספר פרחים.
מרבית מיני הקדד הם קוצניים – בציר העלה, בעלים או בפרי.
מכאן, כנראה, שמו העברי: מילים ושמות צמחים אחרים כמו קוץ, קרד, קרדה וכן הלאה מתארים דבר קוצני.
מיני הסוג נבדלים זה מזה בצורת הפרי שהם בעלי שונות רבה ובצבע הפרחים.
השחלה אחת בת עלה שחלה אחת אחת.
הפרי הוא מסוג תרמיל (כאילו עלה אחד המקופל לאורכו ומאוחה בשוליו) בעל שני קשוות.
על פי רוב שקוע תפר הגב כלפי פנים אל ממול חלל התרמיל ועל ידי כך נוצר חריץ עמוק בתפר הגב של התרמיל (לתפר הבטן מחוברים הזרעים).
ברוב המקרים צומחת מתוך תפר הגב של התרמיל מחיצה שלמה או חלקית המחלקת את חלל התרמיל לשתי מגורות, לעיתים התרמיל בן מגורה אחת.
התרמיל נושא בין זרע אחד להרבה זרעים.
הסוג נפוץ בחצי הכדור הצפוני, בעיקר בבתי גידול יובשניים ואלפיניים.
רוב מיני הקדד נפוצים בתחום יבשת אסיה, בחבל הצומח האירנו-טורני.
בבתות של הרים גבוהים יוצרים שיחי הקדד תצורת נוף מאפיינת, המכונה 'טרגקנתוס' (ביטוי זה נפוץ הן בעברית והן באנגלית) זהו נוף המאופיין על ידי שיחים רב שנתיים שרועים ונמוכים, קוצניים, המכונה בעברית צומח כרקוצי.
הצומח הכרקוצי מיוצג בישראל בחגורה הגבוהה של החרמון.
מרכיבים אותו מינים כמו כרבולת מקרינה, דובדבן שרוע וכן הלאה.
כפי שניתן להסיק, לא כל הצמחים היוצרים את הנוף הטרגקנתי הם מיני קדד – אך היות שמינים שונים של קדד מאפיינים את הנוף הזה, השם 'הושלך' על בית הגידול.
חוקר הטבע היווני תיאופרסטוס שפגש בהם בפרס בנועו עם אלכסנדר הגדול כינה אותם בשם Tragacantha, שמשמעו ביוונית קוץ של איל.
השם התקבל, וכיום משתמשים בכינוי טרגקנטיים לציון קדדים קוצניים אלה.
מקור השם 'טרגקנתי' הוא בשם אחד ממיני הקדד (Astragalus tragacanthus).
יש המחשיבים את הקדדים הטרגקנתיים כסקציה נפרדת בסוג, שנקראת 'טרגקנתה'.
בהשוואה לסוגים גדולים אחרים במשפחת הפרפרניים, לקדד אין חשיבות גדולה לאדם, ואין הוא משמש בחקלאות המתועשת.
לעומת זאת, יש לו מספר שימושים בתעשייה וברפואה המסורתית.
מיני קדד שונים, בייחוד קדדים טרגקנתיים, משמשים להפקת שרף צמיג (טרקגנת) באופן מסורתי.
ההפקה נעשית על ידי חפירה מסביב לשורשי הצמח, פציעתו ואיסוף השרף שלו.
פעולה זו נפוצה מאוד בארצות קדמת אסיה ונעשתה בעבר גם בישראל.
הטרקגנת הוא מין גומי, פולסכרדי, שמש בעיקר כמסס בתעשיית התרופות, וכן בייצור צבעים ומזון – ליקרים, מיונז וממתקים.
מיני קדד שונים מהווים צמחי מרעה חשובים עבור צאן, וכן משמשים כ'פרחי דבש' עיקריים עבור רעיית דבורי דבש.
הקדד משמש כחומר בערה מעולה עבור הרועים.
הוא נדלק בקלות, בגלל הנשר היבש הרב הנלכד בתוכו, והוא בוער בחום רב במשך דקות ארוכות.
מיני קדד אחרים משמשים ברפואה הסינית העממית, כדוגמת המין Astragalus propinquus, המכונה על פי-רוב 'הואנג-קי'.
מובאים כאן השמות העבריים והלטיניים של מיני הקדד שמיוצגים בצמחיית הבר של ארץ-ישראל, בצירוף הסבר קצר בחלק מהמינים.
נתוני התפוצה מתייחסים לתפוצתם בתחומי ארץ-ישראל במובנה הגאוגרפי – כלומר, כולל עבר-הירדן.
spinosus): גדל בייחוד בבתי גידול יובשניים, כדוגמת נחלים בנגב ובערבה.
ניכר בפירותיו המשולחפים שהעניקו לו את שמו.
coluteoides): גדל בדולינות (בולענים) במרומי החרמון.
angustifolius): גדל בשולי דולינות במרומי החרמון.
dactylocarpus): שיח רב-שנתי הגדל במקומות הנהנים מתוספת מי-נגר בחבלים המדבריים של ארץ-ישראל.
העלים גדולים יחסית- כ-20 ס"מ.
צורת הפרי מזכירה חרב של סיף.
sieberi): רב-שנתי, מופיע במדבריות חמים.
ניכר בעלעלים המרובים ובפרח הצהוב.
קרוי על-שם פרנץ וילהלם זיבר
deinacanthus) בן-שיח רב שנתי, בעל תפרחת דמוית קרקפת.
בארץ מופיע רק במורדות החרמון, סמוך לכפר מג'דל שמס.
gummifer): שיח רב-שנתי, גדול וגבוה בהשוואה למיני הקדד האחרים, צבע פרחיו לבן.
להבדיל מקדדים טרגקנטיים אחרים, הענפים התחתונים של מין זה אינם צמודים לקרקע ברובם.
מין זה מצוי בחגורה התיכונה של החרמון.
צמח נמוך יחסית היוצר כר צפוף.
נפוץ בחגורה העליונה של החרמון, וקיים גם בחגורה התחתונה מרום 1,550 מ'.
bethlehemiticus): נקרא על-שם העיר בית-לחם, שבסביבתה נאספו הפרטים שלפיהם הוגדר מין זה, על ידי הבוטנאי אדמונד בואסייה הוא מצוי בארץ ובעבר הירדן, בבתות באזורים ים-תיכוניים ויובשיים למחצה.
kahiricus): צמח יפהפה המעטר בעליו הגדולים והשעירים אזורים חוליים באזורי מזרח הסהרה וכן בחולות הנגב וסיני.
cretaceus): צמח המאפיין בתות ספר, כלומר אזורים בין החבל הים-תיכוני לבין החבל המדברי.
caprinus): צמחים המאפיינים קרקעות אבניות או לס בנגב.
תחת מין זה נכללים שלושה תת-מינים אחרים:
palaestinus): צמח מצוי בבתות בחבל הים-תיכוני של הארץ.
הצמחים שרועים, שעירים, וצבע העלים ירוק כהה.
צבע הכותרת כצבע בשר נא.
העלעלים קרחים, בעלי עלעל בודד בקצם.
התפרחות מרובות-פרחים, המזכירות צורת ראש, דבר הבא לידי ביטוי בשם העברי והלטיני.
מצמחי הבר הנדירים ביותר בא"י.
ידוע מאתר אחד סמוך לעפולה.
macrocarpus): שיח רב-שנתי, הנפוץ בעיקר בחלקים הפנימיים של מישור החוף, וכמו כן מצוי בשאר חלקי הארץ.
asterias): צמח חד-שנתי קטן, ניכר בעוקצו הערוך ובפרי דמוי הכוכב.
tribuloids): צמח חד-שנתי זעיר ושרוע, נפוץ בחלקים המדבריים של הארץ.
זהו מין חובב חום ולכן הוא נובט בכמויות כתגובה לגשמים מאוחרים יחסית.
נקרא כך משום דמיונו הצורני לסוג קוטב ממשפחת הזוגניים.
hamosus): צמח נפוץ בכל חלקי הארץ, בייחוד בבתי גידול מופרעים, כדוגמת שדות בור.
צורת הפרי היא כצורת וו, ומכאן שמו.
מין זה מצטיין בפלסטיות רבה בקשר לגודלו- צמח בוגר יכול להיות בגובה סנטימטרים ספורים עד מטר וחצי.
קָדוּנָה היא עיר הבירה של מדינת קדונה בצפון-מרכז ניגריה.
לפי חישוב המבוסס על תחזית רשמית לתאריך 21 במרץ 2022 אוכלוסיית העיר מונה כ-1.85 מיליון תושבים, מה שהופך אותה לעיר השישית בגודלה בניגריה (אחרי לאגוס, קנו, איבדאן, אבוג'ה ובנין סיטי).
העיר ממוקמת במרכז מדינת קדונה לגדת נהר קדונה (שהוא יובל של הנהר ניז'ר), כ-160 ק"מ מצפון לבירת הפדרציה אבוג'ה.
היא עיר המשמשת כאזור מסחרי וכצומת דרכים תחבורתית של כל האזורים החקלאיים המקיפים אותה.
סמל העיר הוא התנין, הנקרא קאדה בשפת ההאוסה.
קדונה נוסדה על ידי האימפריה הבריטית בשנת 1913, והפכה לבירת המחוז הצפוני לשעבר של ניגריה בשנת 1917. סר פרדריק לוגרד, המושל הבריטי הראשון של צפון ניגריה, בחר את האתר הנוכחי לאורך רכבת לאגוס-קאנו לעיר, והבנייה החלה בשנת 1913. בשנת 1917 החליפה קדונה את זונגרו כבירת המחוזות הצפוניים.
קדונה, בעקבות התפרצות המתיחות בין המוסלמים לנוצרים אשר חיו באזור, הפכה לזירת התכתשות.
מתיחויות אלו נבעו בפרט כתוצאה מהטמעת חוק השריעה על ידי המוסלמים, באזור מדינת קדונה בשנת 2001. תקרית עיקרית, אשר התרחשה בפברואר 2000, גרמה למותם של 1000 אנשים בעקבות פרעות.
העיר נותרה מפוצלת עד היום, כשהמוסלמים חיים בעיקר בחלקה הצפוני של העיר, לעומת נוצרים אשר חיים בדרום העיר.
אקדמיית ההגנה הניגרית (משנת 1964).
הפוליטכניון של קדונה (משנת 1968).
אוניברסיטת Ahmadu Bello (משנת 1962).
מכון המחקר הניגרי למחלת השינה (משנת 1951).
קדונה משמשת כאזור התעשייתי של צפון ניגריה, אשר עוסקת בין היתר בטקסטיל, ייצור מכונות, פלדה, אלומיניום ונפט.
קדרות הוא גם תחום התמחות גדול בעיר.
הכביש המרכזי העובר בעיר נקרא Ahmadu Bello Way.
רבים מהאזורים נקראים של שמות סולטאנים שונים מהעבר, אמירים וגיבורי מלחמות אזרחים.
בקדונה קיים שוק גדול, אשר לאחרונה נבנה מחדש, לאחר שנשרף באמצע שנות ה-90.
בקדונה קיים מסלול מרוצים, באורך של כמעט קילומטר וחצי, אשר ממוקמים בו המועדונים the Ahmadu Yakubu Polo Club וה- Kaduna Crocodile Club.
כמו כן, קיימים שני נמלי תעופה, אשר אחד מהם הוא "נמל התעופה קדונה".
קַדּוּרַה פָארס הוא בכיר באש"ף, חבר המועצה המחוקקת הפלסטינית ובעבר שר ב.
בין אוגוסט 2023 לפברואר 2025 כיהן כראש הוועדה לענייני אסירים, במעמד שר.
עבד אל-קאדר איבראהים פארס חאמד (عبد القادر إبراهيم فارس حامد) שלימים אימץ לעצמו את השם המחתרתי שלו, מימי היותו איש פת"ח: קַדּוּרַה פָארס , נולד ב-13 ביוני 1962, בכפר סילוואד.
בהיותו תלמיד תיכון, השתתף ביידוי אבנים נגד כוחות צה"ל וכשהיה בן שש עשרה התגייס לחזית העממית.
בשל היעדר פעילות ממשית, הוא עזב והתגייס לחוליית פתח, שהשיגה נשק וביצעה כמה פיגועים.
ב-1 באוגוסט 1981 נעצר קדורה ונשפט ל-15 שנות מאסר.
קדורה הפך למנהיג בולט בקרב האסירים ונבחר על ידם לשמש כנציגם, מול שלטונות הכלא.
בשנת 1986, הוא מונה על ידי הפת"ח לשמש ראש אסירי הפתח בכל בתי הכלא.
בשנת 1992 הוא יזם והנהיג שביתת רעב שנמשכה 16 יום והצליח להביא להישגים משמעותיים לכלל האסירים בבתי הכלא הישראליים.
במהלך שהותו בכלא, למד קדורה את השפה העברית.
קדורה שוחרר בשנת 1994, במסגרת הסכם קהיר (1994) בין אש"ף לישראל.
בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בשנת 1996, נבחר קדורה לנציג מחוז רמאללה ואל-בירה ונטל על עצמו את ראשות הוועדה לענייני האסירים, החללים והפצועים במועצה.
מנובמבר 2003 ועד פברואר 2005 כיהן כשר בלי תיק בממשלה הפלסטינית.
הוא היה חבר בצד הפלסטיני של יוזמת ז'נבה והשתתף בניסוח "מסמך ז'נבה" ב-2003, שעליו חתמו שתי המשלחות (הלא פורמליות): הפלסטינית והישראלית.
באוגוסט 2023 הוא החל לכהן כראש הוועדה לענייני אסירים במעמד שר.
ביום 18/2/25 החליט ראש הרש"פ אבו מאזן להוציא את פארס לגמלאות ולפטרו מהרשות לענייני אסירים.
קדורה נשוי ואב לשני בנים ושתי בנות.
בשנת 1996 הוא השלים את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת אלקודס באבו דיס.
קדושה אחת הוא כינוי למחלוקת הלכתית בתלמוד, אודות שני ימים של שבת, ראש השנה, וחגים אחרים האם הם נחשבים לקדושה אחת וכיום אחד ארוך, או לשתי קדושות נפרדות.
במסכת ביצה נחלקו רב ורב אסי אודות יום טוב שני של גלויות, שהוא תקנה אותה תקנו חז"ל שהיום שלאחרי כל יום טוב יחשב גם כן ליום חג, מחשש שמא המניין שבידי אנשי חוץ לארץ אינו המניין המדויק.
לפי רב אסי, ייתכן שהם נחשבים לקדושה אחת, כלומר שתקנת חכמים הייתה שגם היום השני יחשב ליום טוב, וגם כאשר יהיה מניין השנים ידוע - כבימינו, גם אז יהיה החג בן שני ימים.
לפי זה, נמצא שקדושת היום השני של החג נחשבת להמשך קדושת היום הראשון של החג, שכן חכמים הרחיבו את קדושת החג ליום נוסף.
ולפי רב תקנת חז"ל לא הייתה לחדש יום נוסף של חג, אלא שעל בני חוץ לארץ לחשוש מספק ליום שאחרי החג שמא הוא היום הנכון, ולפי זה כאשר יהיה ידוע המנין הנכון, יהיה רק יום אחד של חג.
לפי זה, נמצא שלכל יום קדושה לעצמו, שכן חכמים לא הרחיבו את קדושת החג, אלא תיקנו קדושה נוספת מספק, שתחול ביום השני שאחרי היום הראשון של החג.
ספק זה נקרא ספיקא דיומא.
גם לפי רב, בימינו יש שני ימים של יום טוב למרות שאנו בקיאים בקביעות החודש, וזאת משום שחכמי ארץ ישראל הזהירו את חכמי בבל לעשות יום נוסף לחג, שמא יחזור הדבר לקלקולו וישתכח סדר הקביעות.
מסיבה זו תיקנו חז"ל, שאם לא באו עדים עד זמן המנחה, יהיה ראש השנה יומיים גם במידה ויבואו עדים להעיד שיום זה הוא חול, כך שבכל מקרה לא תהיה תקלה בשירת לויים, ובכל מקרה הם יוכלו לשיר את השיר של יום כמתאים לראש השנה.
לפי תקנה זו, שני ימי ראש השנה נחשבים לקדושה אחת, שכן תקנה זו נתקנה גם כאשר ידוע ימי עיבור החודש, ואינה מחמת ספק.
בשלב מאוחר יותר, רבן יוחנן בן זכאי ששימש כנשיא הסנהדרין, עקר את התקנה שאין מקבלים את העדים מהמנחה ולמעלה, והחזיר את המצב הקודם שבית הדין קבלו עדים שבאו להעיד על קידוש החודש כל היום.
לפי זה, נחלקו חכמי הגמרא, אם גם התקנה הראשונה, שבה שני ימי ראש השנה הם קדושה אחת, נותרה.
לפי רבה מתקנת רבן יוחנן בן זכאי נעקרה גם תקנה זו שראש השנה יהיה חג בן שני ימים, שכן טעם התקנה נעקר, ומשבטל הטעם בטלה תקנה
רב ושמואל, חלוקים על רבה לחצאין, וסבורים שלמרות שהתקנה נעקרה בארץ ישראל, בחוץ לארץ, מכיוון ששם יש לנהוג שני ימים בכל מקרה, אם לא מוודאי - מספק, לא עקרו את התקנה הראשונה שראש השנה יהיה שני ימים, ובחוץ לארץ ראש השנה היא קדושה אחת.
לפי רב אסי, התקנה לא נעקרה כלל, שכן קיים כלל שאין בית דין רשאי לעקור דברי בית דין חבירו אלא אם כן הוא גדול ממנו בחכמה ובמנין חברי בית הדין.
כאשר שבת סמוכה ליום טוב, נחלקו תנאים במשנה, אם הם נחשבים ליום אחד ארוך, שכן קדושתם אחת היא ומתמשכת מיום לחבירו או שהם נחשבים לשתי קדושות.
בכך תלויות הלכות רבות, כמו האם אדם שתיקן עירובי תחומין ליום הראשון שביניהם, רשאי לשבות באותו מקום גם ביום השני - למרות שאין עירובו קיים במקום בו הניח אותו ביום הראשון, ולפי רבי אליעזר ששני הימים נחשבים לשתי קדושות, אין שביתה של יום אחד מועלת לחבירו.
קדהרינים (Cadherin), מחלקה של חלבונים טרנס-ממברנליים שלהם תפקיד חשוב בהצמדות תאים (adhesion), ובכך דואגים שתאים ברקמה יהיו קשורים יחד.
לפעילותם הם דורשים יוני סידן (Ca2+), ומכאן שמם ("calcium-dependent adhesion").
משפחת חלבוני הקדהרינים כוללת בתוכה בין היתר קדהרינים, פרוטוקדהרינים ודסמוגלינים.
חלבונים אלו מכילים cadherin repeats - אלו הם מתחמים קושרי Ca2+ חוץ תאיים.
ישנם סוגים שונים של קדהרינים, המסומנים על ידי תחילית (המייצגת את הרקמה האופיינית לקדהרינים), ותאים המבטאים קדהרינים מאותו סוג נוטים להתקבץ יחד.
CDH1 - E-cadherin (אפיתל): E-קדהרינים הנמצאים ברקמות האפיתל.
חלבון זה הוא הנחקר ביותר במשפחת הקדהרינים.
CDH2 - N-cadherin (עצבי; neural): N-קדהרינים נמצאים בתאי עצב
CDH3 - P-cadherin (שליה; placental): P-קדהרינים הנמצאים בשליה.
תת המשפחה הגדולה ביותר של קדהרינים הם פרוטו קדהרינים (Protocadherin).
מוטציות בגנים במשפחה זו עשויים לגרום בין היתר לסכיזופרניה ותסמונת אשר.
חלבונים שונים במשפחת הקדהרינים הם בעלי תפקיד חשוב כמדכאי סרטן.
קֶדֶד גדול-פרי (שם מדעי: Astragalus macrocarpus), הוא צמח עשבוני רב-שנתי השייך לסוג קדד בתת-משפחת הפרפרניים במשפחת הקטניות.
הצמח גדל בארצות מזרח אגן הים-התיכון, ובארץ הוא גדל בעיקר בחבל הים-תיכוני ומעט בחבל הספר.
מין זה גבוה יחסית לשאר מיני הקדד ובעל עלעלים מרובים.
צבע הפרחים צהוב, הפרי גדול ונפוח, ספוגי בחלקו החיצוני.
צבע הפרי ורוד או בז'.
מין זה מהווה פונדקאי בלעדי לפרפר כחליל הקדד.
זהו פרפר קטן, שצבעיו חום-כתום, ונחשב לנדיר ובסכנת הכחדה בארץ.
כיום ידוע על קיומה של אוכלוסייה יציבה שלו בארץ רק באזור הרי אפרים-השרון הצפוני.
קֶדֶד בירותי (שם מדעי: Astragalus berytheus), הוא צמח חד-שנתי מין השייך לסוג קדד גדול מאוד בתת-משפחת הפרפרניים במשפחת הקטניות.
הצמח שרוע על פני הקרקע
הצמח הוא אנדמי לחופי ארץ ישראל ולבנון, וזהו תחום תפוצתו העולמי.
בארץ אפשר למצוא אותו בעיקר באזור של חולות מיוצבים בבתי גידול טבעיים.
הצמח פורח בין החודשים מרץ אפריל.
הפרח בעל חמישה עלי כותרת, צבע עלי הכותרת הוא שילוב של לבו, ורוד וארגמן, עלי הגביע הם בצבע ארגמן ועליו מנוצים.
הפרי של הקדד הבירותי הוא ישר באורך של 4 ס"מ.
קֶדַהּ (במלאית: Kedah) היא מדינה במלזיה.
קדה נמצאת בחלקה המערבי של מלזיה, בחצי האי המלאי, והיא גובלת בפרליס בצפון, בתאילנד בצפון ובמזרח, בפרק בדרום-מזרח, בפננג הדרום ובמצר מלאקה במערב.
בירתה היא אלור סטר והבירה המלכותית שלה (מקום מושבו של הסולטאן) היא אנק בוקיט.
שמה המורחב של המדינה הוא קדה דרול אמן (במלאית: Kedah Darul Aman, בג'אווי: قدح در الامن).
שטחי קדה נשלטו על ידי אימפריות אזוריות שונות, כמו סריביג'איה (Srivijaya) שמרכזה היה באי סומטרה, עד שב-1136 הוקמה סולטנות קדה, הסולטנות הראשונה בדרום-מזרח אסיה ואחת הראשונות בעולם כולו.
בשלב מסוים סיאם השתלטה על האזור ושמו שונה לסייבורי (ไทรบุรี).
במאה ה-15 קדה נכבשה על ידי סולטנות מלאקה.
לאחר שמלאקה נכבשה על ידי פורטוגל ב-1511, האחרונה נלחמה על האזור מול סולטנות אצ'ה וסיאם במאות שלאחר מכן.
בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 סולטאן קדה העביר לידי חברת הודו המזרחית הבריטית את שטחי מדינת פננג של היום בתקווה שהם יקבלו הגנה מהבריטים במקרה של פלישה סיאמית.
למרות זאת סיאם כבשה את קדה ב-1821. ב-1909 נחתם חוזה בין בריטניה וסיאם במסגרתו הועברו מספר שטחים סיאמיים, בהם קדה, לידי הבריטים.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, קדה נכבשה כמו יתר חצי האי המלאי על ידי האימפריה היפנית.
היפנים העבירו את קדה עם עוד מספר שטחים מלאים לבעלת בריתם תאילנד שהשיבה את השם סייבורי.
ב-1945, עם סיום המלחמה, קדה הוחזרה לבריטניה.
כלכלת קדה מתבססת בעיקר על גידול אורז, תעשייה ותיירות, שמתרכזת בעיקר באי לנגקאווי (Langkawi).
קדדיים או טבעונים קובנים (שם מדעי: Cadeidae), היא משפחה של טבעונים בעלת סוג אחד ובו 2 מינים, החיים בקובה.
הקדדיים הם זוחלים מוארכים חסרי רגליים ובעלי עיניים קטנות, החיים מתחת לאדמה או פסולת העלים של יערות האי קובה.
הם בעל ראש קשוח ולסתות חלשות.
הם ניזונים בעיקר מחסרי חוליות.
קָדוּנָה היא אחת ממדינות ניגריה, הממוקמת במרכזה.
לרוב היא מכונה "מדינת קדונה", על מנת להבדיל אותה מעיר בירתה, הנקראת אף היא באותו השם.
ישנן מחלוקות רבות לגבי מקור השם.
השם השתרש בעקבות השלטון הקולוניאליסטי הבריטי.
האזור הוקם בשנת 1967. כעשרים שנה לאחר מכן, בשנת 1987, הופרדה מקדונה מדינה חדשה, אשר נקראה קָצִינָה.
בעשורים האחרונים נחשפו באזור עדויות ארכאולוגיות שהעידו על קיומה של אחת הציוויליזציות הקדומות באפריקה.
האזור מיושב בעיקר על ידי בני האוסה, אשר אינם רואים עצמם בהכרח כניגרים.
מלבדם מתגוררות במדינה עוד לפחות 60 קבוצות אתניות.
מתחילת המאה ה-20 ישנה פעילות מיסיונרית באזור.
על-פי האמונה היהודית, ארץ ישראל קדושה יותר מכל הארצות.
מחמת קדושה זו למשל, ישנם מצוות שחיובם הוא רק בארץ ישראל בלבד.
לארץ ישראל, יש שתי קדושות:
קדושה אחת היא קדושה עצמית מחמת השכינה השורה בה, מאז שנתנה הארץ לאברהם אבינו בברית בין הבתרים, מחמת כך השתוקקו האבות להיקבר בארץ ישראל.
מחמת קדושה זו יש מצווה לגור בה ולהיקבר בה.
קדושה זו היא קדושה עולמית אינה מתבטלת בחרבן הבית וגלות ישראל.
הקדושה השנייה היא קדושה המגיעה על ידי עם ישראל, מאז שכבשוה וחילקוה בימי יהושע, והחזיקו בה בימי עזרא.
קדושת ארץ ישראל מחילה על הארץ את חיוב המצוות התלויות בארץ, שהן: תרומות ומעשרות, שביעית יובל וחלה, וכן את כל המצוות התלויות בקיום מצוות אלו (כגון שילוח עבדים התלוי בקיום היובל).
חלק גדול מהמצוות הנוהגות בארץ, נוהגים בה מרגע שכנסו ישראל לארץ, בלא קשר לכיבוש וחילוק וקדושת הארץ של עם ישראל.
ואלו הן המצוות: ערלה, (י"א רביעי), כלאיים, חדש, עומר, שתי הלחם, ביכורים, וכן מתנות עניים: לקט, שכחה ופאה.
מצוות אלו נוהגות מהתורה בארץ ישראל גם שבטלה קדושה ראשונה, לכן חדש, עומר, שתי הלחם וביכורים נהגו מהתורה בבית שני לכל השיטות.
ערלה, כלאי הכרם, לקט שכחה ופאה נוהגים מהתורה גם בזמן הגלות.
מחמת קדושת ארץ ישראל מצווה לגור בה, ולחבבה, ולהיקבר בה.
וכן מעלותיה הרוחניות שרק בה ניתן לבנות מקדש, ואין נביאים מתנבאים אלא בה או בשבילה ואין תורה כתורת ארץ ישראל ואין חכמה כחכמת ארץ ישראל, ואוויר ארץ ישראל מחכים קימות בה מחמת קדושתה העצמית.
בקדושתה ארץ ישראל יש דרגות זו לפנים מזו, וכפי השראת השכינה, כך המקום קדוש יותר.
ארץ ישראל (כולל עבר הירדן המזרחי) קדושה מכל הארצות, ומה קדושתה שמביאין ממנה העומר ושתי הלחם, מה שאין כן מכל הארצות.
ארץ כנען מקודשת מעבר הירדן שארץ כנען כשרה לבית השכינה ואין עבר הירדן כשרה לבית השכינה.
ערי חומה מקודשות מן הארץ שמצורעין הולכין בכל הארץ ואינם הולכין בערי חומה.
ירושלים מקודש מערי חומה שקדשים קלים ומעשר שני נאכלין בירושלים ואין נאכלין בערי חומה.
הר הבית מקודש מירושלים, שזבין וזבות נכנסים בירושלים ואין נכנסים בהר הבית.
החיל מקודש מהר הבית שנכרים וטמאי מת נכנסין בהר הבית ואין נכנסין לחיל.
עזרת הנשים מקודשת מן החיל שאין טבול יום נכנס לשם.
עזרת ישראל מקודשת מעזרת נשים שאין מחוסר כפורים נכנס לשם, וטמא שנכנס לשם חייב כרת.
עזרת הכהנים מקודשת ממנה, שאין ישראל נכנסין לשם אלא בשעת צורכיהם לסמיכה ולכפרה ולשחיטה ולתנופה.
בין האולם ולמזבח מקודש ממנה שאין בעלי מומין ופרועי ראש וקרועי בגדים נכנסין לשם.
ההיכל מקודש מבין האולם ולמזבח, שאין נכנס לשם אלא רחוץ ידיים ורגלים.
בית קדש הקדשים מקודש ממנו שאין נכנס לשם אלא כהן גדול ביוה"כ בשעת העבודה.
ארץ ישראל נתקדשה שתי פעמים, הראשונה בימי יהושע ונקראת בשם קדושה ראשונה, ופעם שנייה בזמן כיבוש עזרא הנקרא קדושה שנייה.
ועתידה להתקדש לעתיד לבוא בקדושה שלישית.
כאמור, בזמן כניסת ישראל לארץ על ידי יהושע נתקדשה הארץ בפעם הראשונה, הקידוש נעשה על ידי הכיבוש, ולא היה צורך בקידוש מיוחד בפירוש.
יש מי שכתב שקדושה זו היא רק בנוגע לחיוב המצוות התלויות בארץ בלבד, אבל קדושת הארץ כולה לגבולותיה שבתורה וטהרתה ומעלתה לחיים ולמתים והיותה נחלת השם לא נגרע ממנה דבר.
מה שלא הספיק יהושע לכבוש, חילק בשילה, כדי שמה שיכבשו אחר כך יהיה לזה דין של כיבוש רבים, ובימי דוד המלך סיימו לכבוש.
קדושה זו, התבטלה בגלות נבוכדנצר, שכיון שהקדושה חלה על ידי הכיבוש, כשבטל הכיבוש בטלה הקדושה.
כשעלו עולי בבל בימי עזרא קדשו את הארץ בקדושה שנייה.
קדושה זו באה על ידי החזקה שהחזיקו בה ולא בכיבוש.
גם מקומות שכבשו עולי מצרים ולא החזיקו בהם עולי בבל, חייבים במעשרות ושביעית מדרבנן, ורק פטורים מדמאי, ספיחין ונעבד בשביעית.
בביאה שנייה לא הייתה להם חובה לקדש את הארץ, או מחמת שלא כבשו את הארץ שהרי היה עליהם שלטון זר, רק החזיקו בה, או מחמת של היה ביאת כולכם (רמב"ם), לכן השאירו חלק ללא קידוש, כדי שיהיה לעניים להתפרנס בשביעית, שייטלו משם לקט שכחה ופאה.
במדרש מסופר, כשעלו בני הגולה לא היו חייבים בתרומות ומעשרות, בכל זאת החליטו לקבל על עצמם את מצוות תרומות ומעשרות, היות שגלו מהארץ בגלות הראשונה, מפני שלא קיימו תרומות ומעשרות.
ולא ידעו האם הקב"ה רוצה שיקבלו עליהם מחדש, מה עשו אנשי כנסת הגדולה?
כתבו ספר ושטחוהו בעזרה, ובשחרית מצאוהו חתום, כמו שכתוב () "וּבְכָל זֹאת אֲנַחְנוּ כֹּרְתִים אֲמָנָה וְכֹתְבִים וְעַל הֶחָתוּם" ודרשו שחתמו בית דין של מעלה.
קדושה שנייה, יש מפרשים שקידשוה עולי הגולה בפה בפירוש, והקידוש היה במאמר (ר"ל: בפה) ובחזקה, ויש שכתבו שקידשו בשתי תודות ובשיר, כדרך שמקדשים כשמוסיפים על העזרות.
ויש מי שכתב שמשמעות הרמב"ם היא, שבעצם החזקה שהחזיקו במקום נתקדש, אבל רק מה שרצו לקדשו נתקדש, דבעינן מחשבה לקדש, ולשון קידוש שמרו חז"ל הוא מלשון יחוד (הכנה והזמנה) – יחוד הארץ למצוותיה.
קדושה זו של עזרא לחיוב המצוות התלויות בארץ נחלקו בה הראשונים האם הועילה מהתורה.
לעומת זאת דעת התוספות ועוד ראשונים רבים, שבזמן בית שני נהגו תרומות ומעשרות ושביעית מן התורה, והדין של ביאת כולכם לעניין חלה בלבד נאמר, אבל לא לעניין תרומות ומעשרות ושביעית.
דעה אמצעית בין השיטות מיוחסת לטור, הסובר שבזמן עלית עזרא היה קדושת הארץ מדרבנן, היות שלא היה שלטון ישראל, אבל בזמן שהיה שלטון ישראל וכ"ש בזמן החשמונאים היה חיוב תרומות ומעשרות מן התורה, כדמוכח בבלי יבמות (פא, א).
דעת הרמב"ם והשו"ע שקדושה שנייה לא בטלה.
הטעם: יש מסבירים שקדושת עזרא הייתה על ידי קידוש בפה, וזה אינו מתבטל, מה שאין כן קדושת יהושע שהייתה על ידי הכיבוש בלבד.
אמנם לשיטת הרמב"ם שקדושה שנייה היא רק מדרבנן, זכר לקדושה מן התורה, החילוק פשוט, שקדושה ראשונה באה מהתורה מחמת מעלת כיבוש הארץ, כיון שנלקחה הארץ מידיהם בטל הכיבוש ונפטרה מן התורה ממעשרות ושביעית.
כיון שעלה עזרא וקידשה לא קידשה בכיבוש (שהרי מלך פרס היה מושל עליהם) אלא קיבלו עליהם מרצונם את המצוות, והם אמרו שאינה בטילה שבטלה החזקה.
לדעת הרמב"ם שקדושה שנייה הייתה מדרבנן בלבד, עתידה להיות קדושה שלישית שהיא שנייה מן התורה, ועל קדושה זו הובטחנו בפסוק (דברים ל, ה): "וֶהֱבִיאֲךָ יְיָ אֱלֹהֶיךָ אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר יָרְשׁוּ אֲבֹתֶיךָ וִירִשְׁתָּהּ וְהֵיטִבְךָ וְהִרְבְּךָ מֵאֲבֹתֶיךָ".
נחלקו תנאים ואמוראים האם גוי יכול להפקיע את קדושת הארץ המגיעה על ידי ישראל, שהיות וכל הקדושה מגיעה מכוח החזקה שישראל מחזיקים בה, אם כן כיוון שהגוי מחזיק בה פקעה הקדושה.
להלכה אין קנין לנכרי להפקיע את ארץ ישראל מידי קדושתה, לכן אם חזר ישראל וקנה הקרקע מהעכו"ם איננו ככבוש-יחיד אלא מפריש תרומות ומעשרות מן התורה, כאילו לא נמכרה מעולם.
וכן בפירות - אם גדלו הפירות בקרקע שקנה העכו"ם בא"י, ולקחם ישראל אחרי שנתלשו קודם גמר-מלאכה וגמרם ישראל, חייבים בתרומות ומעשרות מן התורה.
לדעת תוספות לגבי קדושת ארץ ישראל בעצם אין הכוח הגוי להפקיע מקודשתה ולכן איסור ערלה כלאים וחדש נוהג מהתורה בשדה נכרי בארץ ישראל לכל השיטות.
ולכן פוסק שאין קדושת שביעית בפירות נכרי.
אבל כמה פוסקים נחלקו על זה והוכיחו שאפילו כשהקרקע ביד העכו"ם אין לו קנין, וישראל שקנה הפירות וגמרם, חייבים בתרומות ומעשרות משום אין קנין לנכרי בא"י, ולא משום מירוח הישראל.
ולכן יש קדושת שביעית בפירות נכרי.
יש קנין לנכרי להפקיע מחיובים דרבנן.
לפיכך הקונה פירות מן הנכרי בסוריא, בין תלושים בין מחוברים, אפילו קודם שבאו לעונת המעשרות, אף על פי שמירחם ישראל, פטורים, לפי שכל חיוב תרומות ומעשרות בסוריא, שאינה אלא כיבוש יחיד אינו אלא מדרבנן.
בזמן הזה שחיוב תרומות ומעשרות אינו אלא מדבריהם, יש אומרים שאף בא"י יש קנין לנכרי, שהרי היא כמו סוריא לעניין זה.
וכן בשביעית בזמן הזה שאינה אלא מדרבנן, יש קנין לנכרי להפקיע.
ויש סוברים שבא"י אפילו בזמן הזה אין קנין לנכרי להפקיע מתרומות ומעשרות ומשביעית, וחייב בפירות נכרי מדרבנן כמו שחייב בשל ישראל מדרבנן, ולא אמרו שלדברי הכל יש קנין לנכרי אלא בסוריא בלבד.
מחלוקת זו נוגעת לגבי פירות נכרי בשביעית, שיש הנוהגים שאין בהם קדושה כלל, וההולכים בשיטת החזון איש מחמירים שיש בהם קדושת שביעית.
קדושה הוא מונח המתאר יחס מיוחד לחפץ, מקום, אירוע, טקסט או מושג בגלל קישורו לאלוהות או כוח רוחני אחר, או היותו ראוי לפולחן והערצה.
הקדושה אינה נובעת מתכונה פיזית, אלא מוגדרת בהתאם לסט האמונות של המתבונן.
היפוכה של הקדושה הוא החול.
ביהדות, ניתן משקל רב לקודש, כאשר לחפצים, מקומות, זמנים ואנשים ניתן מעמד של קדושה.
האדם יכול לקדש חפץ במעשיו (על ידי פעולת ההקדש, או על ידי הפיכתו לתשמיש קדושה).
בנצרות, הקדושה היא מתכונות האל.
הקדושה מועברת אל המאמינים באמצעות הסקרמנטים.
כך הכנסייה הקתולית מאמינה, לדוגמה, כי אכילת לחם הקודש מעבירה מקדושת האל אל האדם האוכל.
אחד מ-99 שמות האל באסלאם הוא "הקדוש" (القدوس).
מילה נוספת במשמעות דומה היא חראם (حرام), שניתנת לתרגום גם כ"מקודש".
כך לדוגמה מסגד אל-חראם, המקום הקדוש ביותר לאסלאם.
אמיל דורקהיים החשיב את הדיכוטומיה בין הקודש לחול כמאפיין המרכזי של דת.
כלומר, לשיטתו, דת היא מערכת של אמונות והתנהגויות ביחס לדברים קדושים.
דורקהיים מדגיש את ההבדל בין קודש וחול לעומת טוב ורע.
החול איננו בהכרח רע, והקדוש אינו בהכרח טוב.
קדד משולחף (שם מדעי: Astragalus spinosus) הוא צמח עשבוני רב שנתי בצמחיית ארץ ישראל ממשפחת הפרפרניים.
גדל בייחוד בבתי גידול יובשניים, כדוגמת נחלים בנגב ובערבה.
ניכר בפרותיו המשולחפים שהעניקו לו את שמו.
מצוי בחוף הים התיכון, כרמל, מדבר שומרון, הרי יהודה, מדבר יהודה ובקעת ים המלח, נגב צפוני, נגב והרי אילת, ערבה, בקעת הירדן.
הצמח בנוי מגבעול מרכזי עגול אליו מחוברים ענפים דקיקים המקנים לו שטח פנים רחב לתפיסת נוזלים.
כידוע האקלים במדבר אינו מאופיין במי גשמים רבים לכן מבנה זה מאפשר לו לחיות במדבר הצחיח.
פרותיו מצויים בגוון ורדרד הנוטה לוורוד חיוור.
הצמח מאופיין בקוצים חדים במיוחד.
העלה מנוצה, מורכב מ-4–5 זוגות עלעלים.
קדושות מעונות הוא סרט אימה צרפתי-קנדי משנת 2008 בבימויו של פסקאל לאוג'יה.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2008 ושוחרר לאקרנים בספטמבר באותה שנה.
עלילת הסרט עוקבת אחר בחורה במסע נקמה נגד אלה שעינו אותה 15 שנה קודם לכן, אליה מצטרפת חברת ילדות, המוכנה לעשות הכל על מנת לעזור לחברתה לצאת מהטירוף בו היא נקלעה.
הסרט נחשב לשנוי במחלוקת, בעיקר בשל האלימות שבו.
הוא נחשב לאחד הסרטים הברוטאלים, המפחידים והאלימים שנוצרו אי פעם ושייך לקיצוניות הצרפתית החדשה, אוסף סרטים צרפתיים קיצוניים שיצאו בתחילת המאה ה-21.
בשנת 1971, נערה צעירה בשם לוסי ג'וראן בורחת מבניין נטוש, שם היא נכלאה ועברה התעללות פיזית קשה במשך יותר משנה.
האנשים והסיבות מאחורי המקרה אינם ידועים.
לוסי, המועברת לבית יתומים, יוצרת קשר חברי עם נערה בגילה בשם אנה אסאווי, העוזרת ללוסי להתמודד עם הטראומה וגם עם יצור משונה בדמות ילדה פצועה ומצולקת, שרודף אותה ופוגע בה, לטענתה של לוסי.
15 שנים לאחר מכן, לוסי פורצת לביתה של משפחה רגילה לכאורה, ורוצחת את כולם ברובה ציד.
לאחר מכן לוסי מתקשרת לאנה ומספרת לה שהם האנשים שעינו אותה בילדותה.
אנה, נחרדת לגלות שהיא רצחה אותם, מגיעה לבית המשפחה בעוד שהיצור עוד פעם פוגע בלוסי בצורה אגרסיבית.
בזמן שאנה מפנה את הגופות של המשפחה, היא מגלה שגבריאל, אם המשפחה עדיין בחיים ומנסה לעזור לה להימלט, אך לוסי מבחינה בכך, ובזעם מכה את גבריאל למוות עם פטיש.
לוסי שוב מותקפת על ידי היצור המצולק, אבל אנה שמה לב שהיצור אינו קיים כלל ובעצם לוסי פוגעת בעצמה.
היצור הוא למעשה ביטוי פסיכולוגי של לוסי, המאשימה את עצמה בכך שבילדותה, לפני שברחה מהבניין הנטוש, היא ראתה בחדר אחר ילדה נוספת שעברה התעללות קשה במיוחד והתחננה לעזרה.
לוסי החליטה לברוח ולא לעזור לה.
היצור הוא למעשה בדמותה של אותה ילדה.
לוסי מבינה שהטירוף שלה לעולם לא יעזוב אותה, ומתאבדת על ידי שיסוף גרונה, לעיני אנה.
למחרת, אנה, המתאבלת על מותה של חברתה הטובה, שוהה באותו הבית ומדברת עם אמא שלה בטלפון.
משיחתם עולה שאנה סבלה מהתעללות מהוריה בילדותה.
לפתע אנה שומעת רעשים ומגלה אזור תת-קרקעי סודי בסלון.
אנה נכנסת לתוכו ומזדעזעת לגלות בחורה צעירה בשם שרה, מפוחדת, פצועה להחריד וקשורה בשלשלאות, מה שמוכיח שלוסי צדקה בקשר למשפחה והם אכן אלה שעינו אותה.
שרה, שכנראה עברה עינוי מסיבי, מקבלת עזרה מאנה, אך קבוצה של אנשים זרים מגיעה והורגת את שרה.
הם לוכדים את אנה ומפגישים אותה עם המנהיגה שלהם, אישה מבוגרת המכונה מדמואזל (גברת בצרפתית).
היא מסבירה שהיא שייכת לארגון פילוסופי סודי שמטרתם לגלות האם יש חיים לאחר המוות באמצעות יצירת "קדושים מעונים".
הם חוטפים נשים צעירות, כולאים אותן במקום קר וחשוך ומענים אותן במשך תקופה ארוכה, מתוך אמונה שהסבל שלהן יביא אותן לראות את העולם הבא.
מדמואזל מאמינה גם שהעולם מחולק לקורבנות (אנשים שאינם יכולים לסבול עינויים ומאבדים את השפיות, כמו לוסי ושרה שהיו קורבנות של הארגון) ומרטירים (אנשים ש"מקבלים" על עצמם את העינויים וזוכים בתובנה מהעולם הבא).
אנה נהפכת לניסוי האחרון של הארגון.
במשך תקופה ארוכה היא עוברת התעללות אכזרית הכוללת בין היתר מכות והשפלות.
אחרי פרק זמן, אנה הוזה שלוסי מדברת איתה.
היא עוזרת לה להתמודד עם הסבל והפחד ופשוט להיכנע.
לבסוף, אנה מגיעה לשלב הסופי, בו פושטים לה את העור.
היא שורדת את התהליך, נכנסת למצב של "אופוריה", ולמעשה הגיעה לצורה של "קדושה מעונה", שזאת המטרה הסופית של הארגון.
מדמואזל מגיעה בשקיקה כדי שאנה תגלה לה האם היא רואה את העולם הבא ואנה לוחשת באוזנה (הצופים לא יודעים מה היא לחשה).
חברי הארגון מתכנסים בבית כדי לגלות את התובנות שאנה חלקה עם מדמואזל.
בזמן שאנשי הארגון מחכים, מדמואזל והעוזר שלה משוחחים.
הוא שואל אותה אם הדברים שאנה אמרה היו ברורים, היא משיבה שכן, ושואלת אותו האם הוא יכול לדמיין מה קורה אחרי המוות.
כשהוא עונה לא, מדמואזל אומרת לו "להמשיך לפקפק" ומתאבדת ביריית אקדח.
הסרט מסתיים במבט על אנה, כשהיא שוכבת על השולחן במצב קטטוני.
שם השחקן/יתשם הדמותמילן ג'אמפונילוסי ג'וראןג'סי פאםלוסי הצעירהמורג'אנה אלאוויאנה אסאוויאריקה סקוטאנה הצעירהקתרין בגין"מדמואזל"איזבל שאסהיצוררוברט טופיןמר בלפונדפטרישה טולאןגבריאל בלפונדג'ולייט גוסליןמארי בלפונדקסבייה דולןאנטואן בלפונדג'ון מארי מונסלהאטייןאמילי מיסקדיאןשרהלואיז בואבראמא של אנה (קול בלבד)
פסקאל לאוג'יה אמר כי הסרט נדחה על ידי כל האולפנים הצרפתיים הגדולים וגם על ידי הרבה שחקניות, שלא היו מוכנות להשתתף בסרט כל כך קיצוני.
הוא הוסיף: "הסרט נתמך בסוף על ידי Canal +, ערוץ הטלוויזיה היחיד בצרפת שעדיין מממן כמה פרויקטים יוצאי דופן".
הוא מציין גם שהקושי העיקרי מלבד הנושאים הטכניים כמו אפקטים מיוחדים ועריכה טובה, היה להשאיר את השחקניות בוכות לכל אורך הצילומים על מנת לייצר אמינות.
הסרט נחשב לדוגמה עבור סרטי אימה צרפתיים בעידן החדש, סרטים המכילים אלימות קיצונית, בדומה לסרטים כמו: בפנים (2007), מתח גבוה (2003) ובלתי הפיך (2002).
אתר צבירת הביקורות Rotten Tomatoes נתן ציון של 59% על סמך 34 ביקורות של מבקרים, וממוצע משוקלל של 5.96 מתוך 10. הסיכום הביקורתי של האתר קובע: "סרט צרפתי שנוי במחלוקת, השייך לתת הז'אנר המכונה פורנו עינויים (גור).
הוא גרפי, אכזרי, מגעיל ומבעית ולא מתאים לכולם."
קדושת החיים היא עיקרון בדת ובמוסר של שמירה על ערך החיים, בייחוד חיי אדם, מתוך הכרה בחשיבותם ונתינת מעמד קדוש להם.
בעשרת הדיברות שכתובות בתורה, המהוות את הציוויים הדתיים והמוסריים המכוננים ביהדות, הדיבר השישי הוא "לא תרצח".
לפיו אסורה הפגיעה בחיי אדם אחר.
ציווי איסור הפגיעה בחיי אדם אחר הוא אוניברסלי ולא תקף ליהודים בלבד ולכן הוא גם חלק משבע מצוות בני נח.
ב האיסור מנומק בכך שהאדם נברא בְּצֶלֶם אֱלֹהִים.
ביהדות הביטוי "קדושת החיים" עושה שימוש מטאפורי במושג "קדושה".
לא לחיים עצמם הקדושה ולהם אין ערך עצמאי.
לפי היהדות על האדם לקדש את החיים שלו מעל חיי החול, מכאן נובעים חשיבותם וקדושתם ולכן חלה חובת השמירה עליהם.
בראי היהדות, החיים דוחים את מצוות התורה.
על פי ההלכה, פיקוח נפש דוחה מצוות אחרות.
אם בידי אדם הבחירה בין למות לבין לעבור עליהן, עליו לעבור עליהן ובלבד שיישאר בחיים.
הלכה זו מתבססת על הפסוק: .
המצוות ניתנו לאדם לקיימן ושיוכל לחיות איתן וברוב הגדול של המקרים שווי החיים שלו גדול יותר מקיום מצווה זו או אחרת.
בנוסף, לפי הפירוש הנפוץ לפסוקים מסוימים בתורה המזכירים את שמירת הנפש, יש להישמר מסיכונים פיזיים.
לכלל זה חריגות המצוות שפיכות דמים, איסור עריות ואיסור עבודה זרה, שהן בבחינת ייהרג ואל יעבור.
בנוסף, בעת מלחמה על ישראל יש למסור את הנפש על קידוש השם.
ובנוסף ישנה הרשאה מיוחדת לבית דין לגזור עונש מוות ולהוציא להורג אנשים שחטאו בחטאים חמורים כמו למשל רצח.
במקרה בו אדם מבקש ליטול את חיי חברו, חל עליו דין רודף - מותר ואף חובה לעצור אותו גם במחיר הריגתו, מתוקף הכלל "הבא להורגך השכם להורגו".
הביטוי "קדושת החיים" בנצרות מתייחס לרעיון שחיי אדם הם קדושים ויקרים.
במדינות דוברות אנגלית נעשה בו שימוש בעיקר בוויכוחים פוליטיים ומוסריים בנושאים שנויים במחלוקת כמו הפלה מלאכותית, אמצעי מניעה, המתת חסד, מחקר תאי גזע עובריים ו"הזכות למות".
גם בשפות אחרות נעשה שימוש בביטויים דומים.
על אף שבמאה ה-19 נעשה שימוש בביטוי זה בעיקר בשיח הפרוטסטנטי, מאז מלחמת העולם השנייה נעשה בו שימוש גם בתאולוגיית המוסר הקתולית ובעקבות פסק דין רו נגד וייד גם ברטוריקת "המוסר הנוצרי" האוונגליסטית.
עקרון קדושת החיים, שלעיתים קרובות מנוגד ל"איכות החיים", הוא הבסיס לכל ההוראה הקתולית הקשורה למצווה החמישית בעשרת הדיברות.
אסכולות רבות בפילוסופיה המזרחית גורסות כי חיי כל בעלי החיים קדושים לא פחות מחיי בני האדם.
לעיתים הגישה הזו מובילה למצבים והתנהגות קיצוניים.
למשל ג'יינים הנושאים עמם מברשות כדי לטאטא מדרכם חרקים, שמא ידרכו עליהם בשוגג.
לפי האסלאם, התאבדות או המתת חסד אסורות מתוך האמונה שאללה הפקיד בידי האדם את השמירה על חייו עד מותו.
מועצת הפסיקות העליונה מתירה להפסיק טיפול בחולה, כולל ניתוק ממכונות הנשמה, רק במצב של מוות מוחי או של חוסר יכולת לרפא את החולה ובאישור של שלושה רופאים.
האימאם אל-תרמיד'י פסק כי חורבן העולם קל יותר על אללה מאשר הריגת אדם מוסלמי אחד.
עם זאת, יש שייח'ים מוסלמים שהוציאו פתוות המתירות פיגועי התאבדות.
בעת המודרנית העולם המערבי מגנה מלחמות יזומות בהן סביר שייפגעו חיי אדם.
הלגיטימיות בהכרזת מלחמה, נובעת רק מטעמים הגנתיים ושמירה על חיי אחרים.
זאת בשונה מתקופות רבות בהיסטוריה בהן מלחמות זכו ללגיטימיות גם אם מטרתן הייתה התעצמות חומרית.
רופאים במערב הנשבעים בשבועת היפוקרטס שמחייבת אותם לנסות להציל חיים של כל אדם באשר הוא אדם.
רופאים מצילים גם פושעים ומחבלים שנפגעו במהלך פשעיהם עקב ערך קדושת החיים.
מרגע שאדם אינו מהווה איום, מטפלים בו על אף שהתכוון להזיק.
אמנת הלסינקי אוסרת על חוקרים לפגוע בשלום הנחקר, גם לשם קידום המדע ותועלתו לחברה כולה.
בפילוסופיה המודרנית שאלה מפורסמת היא: "לו היית יכול, האם היית הורג את היטלר בהיותו תינוק?" ניתן לראות כי בשתי התשובות האפשריות (כן / לא) ישנה התנגשות עם עיקרון קדושת החיים.
התשובה לשאלה זו היא דרך ברורה להבחין בין אנשים עם תחושה מוסרית תוצאתית או דאונטולוגית.
קבוצות בעלי אידאולוגיה צמחונית מאמינות כי צריך ליישם את עקרון קדושת החיים גם על בעלי חיים ומיקרואורגניזמים.
למשל בדתות המקבלות את עקרון האהימסה, חייהם נתפסים כקדושים וראויים לא פחות משל חיי בני האדם.
לפי עיקרון זה ישנו איסור לגדוע חיים ובכך הוא גם שולל את הזכות למות.
קדוש הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1999 שביים עמוס גיתאי.
הסרט מתרחש במאה שערים ועוסק בחברה החרדית.
קדוש היה הסרט הישראלי הראשון לאחר 25 שנים שהשתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל קאן, והביא לגיתאי את ההכרה כבמאי בינלאומי.
רבקה נשואה למאיר אך לאחר עשור לנישואיהם אין להם ילדים, עקב כך רב הקהילה שלהם מאלץ אותה לעזוב אותו.
מלכה, אחותה של רבקה, עומדת להינשא ליוסף אותו הכירה באמצעות שידוך אך היא מאוהבת ביעקב, זמר רוק דתי לשעבר אשר חזר בשאלה ואף שירת בצבא.
קָדוֹשׁ באמונה דתית הוא אדם המוכר כבעל מידה יוצאת דופן של קדושה, דמיון לאלוהים או קרבה אליו.
מכיוון שהקדוש נחשב כבעל כוחות על-טבעיים נחשבים ברכתו (או לחלופין קללתו) יעילים במיוחד.
משום כך עומדים קדושים במרכזם של סיפורי מופת ומתוארים כמחוללי נסים.