tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 1988 סיים את תפקידיו המנהליים בצלב האדום הבינלאומי, אך המשיך להיות חבר במועצת האספה של הארגון.
מיד עם עזיבתו את הצלב האדום, התמנה למזכיר הכללי של הארגון העולמי של תנועת הצופים (WOSM), תפקיד שמילא עד 2004. במהלך תקופה זו גדל מספר החברים ב-WOSM מ-16 מיליון חברים ב-120 מדינות ל-28 מיליון חברים ב-155 מדינות.
ב-1989 הוא החליף את פרופסור ז'אק פריימון כיושב ראש מועצת המנהלים של המרכז ללימודים יישומיים במשא ומתן בינלאומי בז'נבה.
שימש בתפקידו זה במשך 15 שנים ולאחר מכן היה חבר במועצת המנהלים עד 2007.
אביר לגיון הכבוד - קיבל מראש ממשלת צרפת (1995-1993), אדואר בלאדור
אביר המסדר המלכותי אל-עלאווי - קיבל מחסן השני, מלך מרוקו
המסדר הלאומי של האריה מסנגל
המסדר המלכותי של מלך שוודיה
אות זאב הארד - מתנועת הצופים העולמית
ב-1971 נישא למארי-קלוד לנגר (Marie-Claude Langer) ונולדו להם שני בנים.
ז'אק פיליפ וילר (באנגלית ובצרפתית: Jacques Philippe Villeré; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל לואיזיאנה השני בשנים 1816–1820, ראשון מושלי המדינה ממוצא קראולי והראשון שנולד על אדמתה.
ז'אק וילר נולד באחוזת המטעים "לה פרובידנס" של סבו מצד אמו, ליד המקום בו שוכנת כיום העיר קנר, בלואיזיאנה הצרפתית.
אביו ז'וזף אנטואן דה וילר, היה קצין בצי הצרפתי בתקופת מלכותו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, ובהמשך קפטן במיליציה של לואיזיאנה הצרפתית באזור "החוף הגרמני" באזור של דרום-מזרח לואיזיאנה של היום.
שנים ספורות לאחר ההעברה במסגרת חוזה פריז של 1763 של לואיזיאנה הצרפתית לספרד, ז'וזף דה וילר נידון למוות על ידי המושל הספרדי אלחנדרו או'ריילי , שנשלח על ידי המלך קרלוס השלישי לדכא מרידה מקומית .
באופן מסתורי נפטר וילר טרם שהועמד בפני כיתת היורים, באוקטובר 1769. סבו של ז'אק וילר, אטיין רואה דה וילר, התלווה לפייר לה מואן ד'איברוויל במסעו מצרפת למפרץ מקסיקו בסוף המאה ה-17 בתקופת מלכותו של לואי הארבעה עשר.
אימו של וילר, לואיז מרגריט דה לה שז, הייתה בתו של ז'אק דה לה שז, ומצד אמה, נכדתו של קארל פרידריך ארנסוברג , ממנהיגי ההתיישבות בחוף הגרמני.
וילר התגייס לצבא צרפת, ובמשך שנתיים התחנך בצרפת על חשבון הכתר בשל מות אביו בידי או'ריילי.
ב-1776, בעודו נער, הוא הוצב כקצין בדרגת לוטננט ראשון בארטילריה בסן-דומנג (כיום בתחומי האיטי).
מות אימו בשנות ה-80 של המאה ה-18 הוביל לחזרתו ללואיזיאנה (ספרד החדשה), שב-1800 שבה לריבונותה של ספרד, ובסופו של דבר נמכרה לארצות הברית ב-1803 במסגרת רכישת לואיזיאנה.
בשנים 1814–1815 שירת וילר במלחמת 1812 ולחם ב כמייג'ור גנרל שפיקד על הדיוויזיה הראשונה של המיליציה של לואיזיאנה.
אנשיו עמדו איתן, והוצבו באזור שליד אגם בורן ובאיו דופרה , כאשר הכוחות הבריטים התקרבו לניו אורלינס דרך הים.
חוות וילר "קונסיל", הממוקמת במורד הנהר מעבר לעיר, נכבשה על ידי הבריטים.
למעשה, בנו של וילר, גבריאל, שהיה בעל דרגת מייג'ור ואבטח את החווה עם שלושים חיילים, הופתע ונשבה כאשר הצבא הבריטי ידע על נוכחותו.
גבריאל וילר הצליח להימלט ולדווח לגנרל אנדרו ג'קסון, שהורה על מתקפה לילית שנערכה ב-23 בדצמבר 1814.
אחוזת וילר שימשה כמפקדה של הבריטים במשך כל המערכה שלהם בלואיזיאנה במשך חודש אחד.
רכוש המשפחה ניזוק והם איבדו מספר עבדים, שנלקחו על סיפון ספינות של הצי המלכותי ומאוחר יותר שוחררו לחופשי.
ב-1803 נבחר וילר למועצת העיר ניו אורלינס במהלך התקופה הקצרה בה שבה העיר לשלטון הצרפתי.
בשנה שלאחר מכן, לאחר שרכישת לואיזיאנה נכנסה לתוקף, מונה וילר כמייג'ור גנרל במיליציה של טריטוריית אורלינס, כחבר במועצה המנהלת והמחוקקת של המחוז, וכשופט שלום באזור שבהמשך יהיה מחוז סנט ברנרד.
וילר היה חבר בוועידה שניסחה את חוקת לואיזיאנה הראשונה.
ב-1812 הוא התמודד בבחירות למשרת מושל לואיזיאנה הראשון, אך הובס בבחירות על ידי ויליאם קלייבורן שנבחר ברוב קולות של 70 אחוזים מהקולות.
ב-1816 נבחר וילר כמושל המדינה השני לאחר שהביס בהפרש קל את ג'ושוע לואיס.
הוא הושבע לתפקידו בדצמבר אותה שנה וכיהן בו עד 1820, תקופה שהייתה תקופת שגשוג למדינה החדשה.
ממשלו בלט בשל המאמצים להגנה על בעלי החוב מפני פשיטת רגל, הפיכתה של גרימת המוות במסגרת דו-קרב לעבירה שעונשה מוות, והורדת שיעור החוב המדינתי.
לאחר תום כהונתו כמושל פרש וילר לחוות הסוכר של משפחתו, שכן חוקת לואיזיאנה לא אפשרה אז למושל לכהן ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת.
ב-1824 הוא ניסה להתמודד בבחירות לתקופת כהונה נוספת כמושל, אך הובס לאחר שברנרד דה מריני פיצל את קולות הקראולים, והנרי ג'ונסון נבחר כמושל.
ב-1830 התכוון וילר להתמודד בבחירות המיוחדות למשרת המושל, אך נפטר לפניהן.
ב-1784 נשא וילר לאישה את ז'אן הנרייט דה פזנד, בתו של גבריאל דה פזנד, שהחזיק בבעלותו מטעים במרחק של 11 ק"מ מניו אורלינס בתחומי מחוז סנט ברנרד של היום.
לשניים נולדו שמונה ילדים, וז'אן נפטרה ב-1826.
ז'אק וילר נפטר באחוזתו ב-7 במרץ 1830 לאחר מחלה קשה.
הוא נטמן בבית הקברות סנט לואי שבניו אורלינס.
ארמאן-ז'אק לרואה דה סן-ארנו היה איש צבא צרפתי ומרשל צרפת.
הוא כיהן כשר המלחמה הצרפתי עד מלחמת קרים, אז מונה למפקד העליון של צבא המזרח.
הוא היה גורם מרכזי בהפיכת 2 בדצמבר 1851 בצרפת, אשר פירקה את האספה הלאומית, העניקה סמכויות דיקטטוריות לנפוליאון השלישי וגרמה להתפרקותה של הרפובליקה הצרפתית השנייה.
סן-ארנו נולד ב-20 באוגוסט 1798 בפריז והתגייס לצבא בשנת 1817, אך לאחר עשר שנות שירות בחיל המצב עדיין החזיק רק בדרגת הקצונה הנמוכה ביותר.
לאחר מכן התפטר, חי חיי הרפתקאות בארצות שונות, וחזר לצבא בגיל שלושים כלוטננט משנה.
הוא השתתף בדיכוי מרד ה־Vendée (1832), ושירת תקופה מסוימת במטהו של הגנרל (מרשל) בוז'ו.
עם זאת, חובותיו והשערוריות שבחייו הפרטיים אילצו אותו לנסוע לאלג'יריה כקפטן בלגיון הזרים הצרפתי .
שם הצטיין פעמים רבות, ולאחר שתים עשרה שנים עלה לדרגת maréchal de camp (מייג'ור גנרל).
בהשראת דוגמתו של המרשל איימאבל פליסייה, חנק סן־ארנו ב־8 באוגוסט 1845 כחמש מאות בני שבטים ערבים, במערה שבין טנאס למוסטאגנם, באזור סבעה.
שלושה ימים לאחר מכן כתב:
הטבח עורר זעזוע עמוק בצרפת, והעיתונות – כפי שתיאר מאמר ב־The Times – התייחסה אליו בתחושת פלצות מוחלטת.
הוא גם שרף בשנת 1846 כ־200 כפרים, כולל שדות חקלאיים פוריים.
כל הכפרים, כ־200 במספר, הועלו באש, כל הגנים הושמדו, כל עצי הזית נכרתו."
בשנת 1848 פיקד סן־ארנו על חטיבה במהלך המהפכה בפריז.
עם שובו לאפריקה – ייתכן משום שלואי נפוליאון ראה בו מועמד מתאים לתפקיד הצבאי העליון של הפיכה אפשרית – נערכה מערכה ב"קביליה הקטנה" שבצפון אלג'יריה, ובה הפגין סן־ארנו את כישוריו כמפקד־עליון והעניק לממונים עליו את התואנה להביאו חזרה לצרפת כגנרל דיוויזיה (יולי 1851).
הוא ירש את מקומו של המרשל מניאן כשר המלחמה, ופיקח על המבצעים הצבאיים של הפיכת 2 בדצמבר 1851, אשר העלתה את לואי נפוליאון לכס הקיסרות בתור הקיסר נפוליאון השלישי.
שנה לאחר מכן התמנה למרשל צרפת ולסנאטור, ונשאר בראש משרד המלחמה עד שנת 1854, כאשר יצא לפקד על הכוחות הצרפתיים במלחמת קרים, לצד עמיתו הבריטי הלורד רגלאן.
במהלך המלחמה היה חולה בסרטן הקיבה, וב-20 בספטמבר 1854 מת על סיפון אונייה זמן קצר לאחר שפיקד על חייליו בקרב האלמה.
גופתו הוחזרה לצרפת, ונקברה באינווליד.
לאחר מותו נחשב סן־ארנו לגיבור צבאי בעיני המדינה והצבא הצרפתי כאחד.
עם זאת, בשירו הארוך של ויקטור הוגו, "סן־ארנו", הוא מתואר כ"צבוע פושע" (jackal) שארגן את הטבח העקוב מדם שבא בעקבות הפיכת לואי־נפוליאון.
אלג'רנון צ'ארלס סווינברן תיאר מאוחר יותר את שירו של הוגו על סן־ארנו כדוגמה ל"גאונותו הפואטית".
סווינברן כתב: "ואז… הגיע השיר הגדול והנורא על חייו ומותו של המרשל הפושע, שהעניק את מילת־הפקודה לטבח ברחובות פריז."
ז'אק קרטייה היה מגלה ארצות צרפתי שסייר בקנדה.
פרנסואה הראשון, מלך צרפת בחר בו כדי למצוא "איים מסוימים ואדמות שבהן נאמר שיש כמויות גדולות של זהב ודברי ערך אחרים".
בשנת 1534 הוא יצא למסע שייעודו היה למצוא מעבר מערבי לאסיה.
הוא סייר באזור ניופאונדלנד (החל ב-10 במאי באותה שנה) ובימות הקנדיות, ושם שמע על נהר מערבי יותר (נהר סנט לורנס).
קרטייה האמין שנהר זה עשוי להיות המעבר הצפון-מערבי הנחשק.
במהלך המסע הוא חטף את שני בניו של הצ'יף דונקונה ("Donnacona") – דומגיה ("Domagaya") וטייגנואגני ("Taignoagny") ולקח אותם איתו כשחזר לאירופה.
קרטייה הפליג למסעו השני ב-19 במאי 1535 עם 3 ספינות, 110 אנשי צוות, ושני הבנים החטופים שהוחזרו לאביהם.
הוא שט במעלה הנהר לכפרים הורון ("Huron") בסטדקונה ("Stadacona" במקום שבו עומדת היום העיר קוויבק) והוכלגה ("Hochelaga", מונטריאול) והגיע ב-2 באוקטובר 1535. במסע זה שמע על מדינה צפונית יותר, שנקראת ממלכת סאגנה ("Saguenay"), שאמרו עליה שהיא מלאה בזהב ואוצרות אחרים.
ב-23 במאי 1541 הוא עזב את סן-מלו למסעו השלישי.
במסע זה הוא חיפש את סאגנה, אך גם הפעם לא עבר את הוכלגה.
לאחר חורף עז שהעביר בקנדה, הוא חזר לצרפת בשנת 1542.
עד מותו חי קרטייה בסן-מלו ובאחוזתו הסמוכה, ונפטר בשנת 1557.
ז'אק רנה שיראק היה מדינאי צרפתי.
כיהן כנשיא צרפת, ראש עיריית פריז וראש ממשלת צרפת.
שיראק נולד בפריז שבצרפת למשפחה נוצרית-קתולית.
הוא למד בתיכון "לואי-לה-גראנד", שם סיים את לימודיו ב-1950. בין השנים 1951–1954 למד במכון ללימודים פוליטיים של פריז לימודי מנהל ציבורי ומדע המדינה.
בצעירותו החל לגלות מעורבות פוליטית, בתחילה בשמאל הפוליטי, וחבר לגורמים המזוהים כקומוניסטיים (זיהוי שעמד לו לעיתים לרועץ בהמשך דרכו).
לאחר הלימודים התגייס לצבא, סיים בהצטיינות קורס קצינים והוצב על פי בקשתו כקצין באלג'יריה.
באותם ימים התנהלה מלחמת אלג'יריה לעצמאות מהשלטון הצרפתי, ושיראק נפצע במלחמה זו.
בהשראת שארל דה גול החליט על ייעודו הציבורי והפוליטי, ובין השנים 1957–1959 למד ב"בית הספר הלאומי למנהל" (ENA), המכשיר את ראשי המנהל הציבורי והממשל בצרפת.
ב-1962 מונה לראש הצוות בלשכתו של ז'ורז' פומפידו, באותה עת ראש הממשלה תחת הנשיא דה גול.
תפקיד זה היה קרש קפיצה לקריירה פוליטית מבטיחה.
הוא זכה להערכתו של פומפידו והיה לבן חסותו; פומפידו כינה אותו "בולדוזר", כינוי שדבק בו בהמשך.
בעידוד פומפידו, התמודד ב-1967 על מושב מטעם המפלגה הגוליסטית באספה הלאומית ונבחר.
הוא מונה לשר המדינה לענייני כלכלה, ומכאן ואילך החל לדרוך כוכבו הפוליטי ובשנת 1971 היה לשר לקשר של הממשלה עם הפרלמנט.
בתחילת 1972 היה שיראק אחד השרים שספגו ביקורת רבה בענייני מיסים, לאחר שניצל פרצה בחוק לנכות ממס את הוצאות השיפוצים בטירה שלו.
ב-1972 מונה לשר החקלאות בממשלתו של פטרונו פומפידו, ובהמשך כיהן כשר הפנים.
בעקבות מותו הפתאומי של נשיא צרפת ז'ורז' פומפידו בתחילת אפריל 1974, התמודדו שני גוליסטים בבחירות לנשיאות.
שיראק היה בין תומכי פייר מסמה והדורשים מז'אק שבאן-דלמאס לפרוש, ומשלא נענתה קריאתו העביר את תמיכתו לולרי ז'יסקאר ד'אסטן, שנבחר לנשיאות צרפת.
ז'יסקאר ד'אסטן מינה את שיראק הצעיר (41) לראש ממשלת צרפת.
כעבור שנתיים, ב-1976, התפטר שיראק מראשות הממשלה ופנה להקמתו של גוף פוליטי חדש שעתיד להיות ממשיך דרכה של המפלגה הגוליסטית ובסיס כוחו של שיראק עצמו.
בגיבוי כוח זה, נבחר ב-1977 לראש עיריית פריז, תפקיד בו החזיק שנים ארוכות - עד 1995. במהלך כהונתו בתפקיד העצים את כוחו הפוליטי.
בשנת 1981 ניסה לראשונה את כוחו בהתמודדות על הנשיאות מול ז'יסקאר ד'אסטן.
תוצאת הפיצול במחנה הימין הייתה ששניהם הפסידו, ולשלטון עלה הסוציאליסט פרנסואה מיטראן.
שנים ארוכות לא מחל ז'יסקאר לשיראק על התמודדותו מולו, שהובילה לתבוסה ואובדן השלטון.
מהפך פוליטי באספה הלאומית בבחירות 1986 הביא לכדי רוב שמרני באספה, דבר שאילץ את מיטראן לאחדות לאומית בגרסתה הצרפתית: ממשלת קוהביטסיון (cohabitation), בה הנשיא וראש הממשלה מייצגים גושים פוליטיים יריבים.
שיראק השמרן מונה לראש ממשלה תחת מיטראן.
על פי סידור זה, משל שיראק ביד רמה בענייני פנים, אך מיטראן לא נתן לו דריסת רגל רבה בענייני חוץ וביטחון.
בשנת 1988 ניסה שיראק שוב את כוחו בהתמודדות על הנשיאות מול מיטראן, ללא הצלחה.
מיטראן ניצח בבחירות בסיבוב השני, ולתפקיד ראש הממשלה מינה את בן מפלגתו מישל רוקאר.
שיראק המשיך בתפקידו כראש עיריית פריז, ובמקביל בפעילותו הפוליטית באספה הלאומית כחבר פרלמנט מן המניין.
שמו של שיראק נקשר במספר פרשיות שחיתות מוניציפליות בזמן כהונתו כראש העיר, וכנגד מעורבים אחרים באותן פרשיות הוגשו כתבי אישום.
פסיקה שנויה במחלוקת משנת 1999 העניקה לשיראק חסינות בכל הקשור לאותן פרשיות, מתוקף מעמדו כנשיא, והוא נמנע אף מלמסור עדות בנושא (אך בשנת 2011 הורשע בפלילים, ראו להלן).
בבחירות 1995 הצליח שיראק בניסיונו השלישי במרוץ לנשיאות, כשהוא מביס בסיבוב השני את הסוציאליסט ליונל ז'וספן.
זמן קצר לאחר תחילת כהונתו זכה לגינוי עולמי כאשר, תוך התעלמות ממחאה מבית ומחוץ, החליט על ביצוע ניסויים גרעיניים בפולינזיה הצרפתית.
לביקורת הגורפת התייחס בביטול, כשהוא טוען ש"גם ערב מלחמת העולם השנייה היו מתנגדים רבים להתחמשותה של צרפת, והתוצאה ידועה".
עם זאת, בפברואר 1996 הכריז כי צרפת סיימה לעד עם הניסויים הגרעיניים, ואף חתם על האמנה הבינלאומית לאיסור ניסויים גרעיניים.
אף שנבחר לנשיאות על מצע שהבטיח הפחתת מסים ועידוד תעסוקה, מדיניותו הכלכלית עשתה מעט מאוד בכיוונים אלה.
המדיניות, שכללה קיצוצים תקציביים, הביאה לגל של שביתות במשק ואופוזיציה הולכת וגוברת.
כדי לחזק את בסיס ממשלתו החליט בשנת 1997 לפזר את הפרלמנט, בתקווה כי בחירות חדשות יעניקו לו בסיס תמיכה שמרני רחב יותר לתמיכה בתוכניתו הכלכלית.
מהלך זה פעל כבומרנג נגדו, ובבחירות הביסו יריביו הסוציאליסטים את בני בריתו השמרנים וזכו לרוב בפרלמנט.
צרפת שוב נקלעה לסיטואציה פוליטית המחייבת ממשלת "קוהביטסיון", והמנהיג הסוציאליסטי ליונל ז'וספן מונה לראש ממשלה.
שיראק איבד לחלוטין את כוחו בענייני פנים וכלכלה, ועל פי החוקה הצרפתית הוגבלה פעילותו לנושאי חוץ וביטחון.
שיראק מצא עצמו מתמודד בפעם הרביעית על הנשיאות בשנת 2002, במערכת בחירות שריתקה את תשומת לבו של העולם.
הצפי היה שבתום הסיבוב הראשון של הבחירות יתמודד שיראק מול ליונל ז'וספן בסיבוב השני, במאבק צמוד למדי.
אולם עקב ריבוי מועמדים במחנה השמאל ופיצול רב בהצבעה ביניהם, הגיע ז'וספן רק למקום השלישי.
למקום הראשון הגיע שיראק (ברוב דחוק ורחוק ממוחלט של 20%), ובמקום השני ולא רחוק מאחוריו הגיע מועמד הימין הקיצוני, השנוי במחלוקת, ז'אן-מארי לה פן מהחזית הלאומית.
בין לה פן לשיראק נערכה התמודדות הסיבוב השני.
במצב עניינים זה, קיבל שיראק תמיכה גורפת של כל מחנה השמאל בצד תמיכת מחנהו הטבעי, והוא ניצח בבחירות ברוב מוחץ.
במהלך חגיגות יום הבסטיליה ב-14 ביולי 2002, נעשה ניסיון התנקשות בחייו של שיראק על ידי ימני קיצוני שפתח בירי לעבר השיירה הנשיאותית.
הניסיון נכשל, והמתנקש נלכד ונשפט ל-10 שנות מאסר.
שיראק יצא בצורה נחרצת נגד מדיניותו של ג'ורג' בוש בנושא עיראק, והתייצב בראש המחנה העולמי של המתנגדים למלחמת עיראק.
צעד זה הקנה לו פופולריות עצומה באירופה, אך שנאה ובוז בארצות הברית, בבריטניה ואף בישראל בקרב רבים מתומכי המלחמה.
בשנת 2004, עקב חשש מבדלנות איסלמית, אישר שיראק את "חוק הרעלות" – תקנה האוסרת לבישת סממנים דתיים בולטים בבתי הספר.
החוק גרם למהומה בקרב המוסלמים (המהווים כעשירית מתושבי צרפת) ובקרב מדינות ערב.
במאי 2005 נכשל באשרור חוקת האיחוד האירופאי במשאל עם, כאשר רוב תושבי צרפת – במחאה כנגד מדיניותו – הצביעו נגד.
ב-31 במאי 2005, יומיים לאחר שצרפת דחתה את רעיון החוקה באיחוד האירופי, הודיע שיראק על מינויו של דומיניק דה וילפן לתפקיד ראש ממשלת צרפת.
דה וילפן היה בן טיפוחיו של שיראק, ושיראק ראה בו את יורשו הפוטנציאלי, אך הוא לא הצליח לקדמו במפלגתו לעבר מועמדות לנשיאות בבחירות 2007, והמפלגה בחרה דווקא ביריבו שר הפנים ניקולא סרקוזי כמועמדה.
ב-11 במרץ 2007, כחודש וחצי לפני הבחירות לנשיאות, הודיע שיראק כי הוא פורש מהחיים הפוליטיים וכי לא יתמודד פעם נוספת על תפקיד נשיא צרפת.
ימים אחדים לאחר מכן הודיע שיראק על התייצבותו מאחורי מועמדותו של ניקולא סרקוזי כיורשו בתפקיד.
ב-15 בדצמבר 2011 הורשע שיראק בעבירות של שחיתות, מעילה בכספי ציבור וניגוד עניינים, משום שבעת כהונתו כראש עיריית פריז העביר כספים שלא כדין ופעל למינוי מקורביו למשרות ציבוריות.
בפרשה הורשעו גם שבעה ממקורביו.
שיראק נדון לשנתיים מאסר על תנאי.
בזמן היותו ראש ממשלה נקט שיראק מדיניות פרו-ערבית מובהקת בעיקר מול עיראק.
הוא עשה ככל יכולתו לחיזוק קשרי צרפת-עיראק, תוך הצהרה על הסכסוך הישראלי-ערבי כעל "הסכסוך הציוני-ערבי" על מנת לקדם זאת.
שיראק היה האחראי הראשי גם לאספקת הכור הגרעיני לעיראק שהופצץ על ידי ישראל במבצע אופרה.
בראשית כהונתו כנשיא נקט שיראק צעד יוצא דופן, ובנאום היסטורי בשנת 1995 הכיר לראשונה באחריותו של משטר וישי לגירוש יהודי צרפת להשמדה בתקופת מלחמת העולם השנייה, בהתייחסו למצוד ולודרום ד'איבר, והתנצל על כך.
בכך ניפץ את המיתוס שניסו כל קודמיו לטפח, שכביכול מרבית הצרפתים היו פעילי ותומכי רזיסטנס שהתנגדו לנאצים, ועל הנאצים לבדם חלה האחריות לגורל יהודי צרפת.
בתקופת ממשלו, ובעיקר בשנים האחרונות, התרבו התנכלויות ליהודים בצרפת על רקע אנטישמי ואנטי-ישראלי, שלא תמיד ניתן להפריד ביניהם.
שיראק התחייב לא אחת לפעול בנחישות כנגד תופעת האנטישמיות, אותה גינה בחריפות, ובחודש יולי 2005 דיווחה ממשלת צרפת על ירידה חדה במספר התקריות על רקע אנטישמי.
ממשלו של שיראק התאפיין במרבית שנותיו בעמדות פרו-ערביות בזירה המדינית (גם אם הצטייר לפעמים כאנטי-איסלאמי בזירה הדתית-פנימית), ובביקורת קשה על התנהלותה של ישראל.
התייחסותו לישראל באה לידי ביטוי ביחס צונן עד עוין לראש ממשלתה אריאל שרון, שהוקצן בעקבות התבטאותו של שרון בתחילת 2004 כאשר יצא בקריאה נרגשת ליהדות צרפת לעלות לישראל עקב התפשטות האנטישמיות בצרפת.
לרשות הפלסטינית וליאסר ערפאת בראשה גילה שיראק יחס חם, אוהד ופטרוני.
הוא העניק לערפאת חיבוק חמים במיוחד בימיו האחרונים, עת אירח אותו לטיפול רפואי בפריז כשהוא על ערש דווי.
עם מותו של ערפאת בפריז, יצא שיראק מגדרו להעניק לו טקס אשכבה ממלכתי במיטב המסורת הצרפתית של כבוד הניתן לגיבורי האומה.
נחישותו של שרון לקדם את תוכנית ההתנתקות הביאה לתפנית חיובית ביחסו של שיראק כלפיו וכלפי ישראל.
ביולי 2005 קיבל שיראק את שרון לביקור ממלכתי בפריז במלוא הכבוד והידידות, לאחר שנה וחצי של נתק מוחלט וסירוב להיפגש עמו.
באותו מעמד הצהיר שיראק על מחויבותו להילחם בטרור, בגזענות ובאנטישמיות, ועל תקוותו להתפתחות הידידות בין צרפת לישראל במישור המדיני, הכלכלי והתרבותי.
בנובמבר 1995 השתתף שיראק בהלוויית יצחק רבין בירושלים.
באוקטובר 1996 הגיע לביקור בישראל.
בביקורו בעיר העתיקה צעק על השוטרים שליוו אותו, ואיים לקטוע את הביקור לאחר שלטענתו לא נתנו לו לדבר עם התושבים הערבים.
כתנאי להמשך ביקורו בארץ, דרש התנצלות מראש הממשלה נתניהו שהגיב, "אם הוא רוצה להסתלק, שילך".
ז'אק-איב קוסטו היה אקולוג וחוקר ים.
הוא היה חבר באקדמיה הצרפתית, אליה התקבל ב-1989.
קוסטו נולד בסן-אנדרה דה-קובזק שבצרפת לדניאל ואליזבת קוסטו, נפטר בפריז.
היה ידוע גם כקפטן קוסטו.
המצאתו העיקרית היא מערכת נשימה פתוחה (Aqua-Lung).
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 ערך קוסטו ניסויים בצלילה במים רדודים בעזרת מסכות ושנורקל.
הוא וחבריו פיתחו את מכל הצלילה הראשון שאפשר לצולל לצלול לעומק מבלי שנאלץ להיות מחובר בצינור אל ספינה שמעל ואפשר לצולל חופש רב יותר.
קוסטו הפיק גם סדרות טלוויזיה בנות כמה עשרות פרקים על העולם התת-ימי.
ב-1976 חפר בספינה הטרופה מאנטיקיתרה שהתגלתה לראשונה ב-1900. הוא העלה באמצעות צוללת בתיסקף ממצאים מהספינה.
ב-1985 העניק לו נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן את מדליית החירות הנשיאותית, שהיה (ועודנו) עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר של ארצות הברית.
קוסטו זכה בעיטורים נוספים בצרפת, ביניהם אות לגיון הכבוד.
עולם הדממה, עם פרדריק דימא, תרגם מצרפתית: שמואל גילאי, בהוצאת הדר.
ז'אק מורי קַתמוֹר (4 בספטמבר 1938 – 6 בספטמבר 2001) היה צייר, אמן, במאי קולנוע ואיש בוהמה ישראלי.
נולד בשם ז'אק מורי למשפחה יהודית אמידה בקהיר.
אביו היה בעליו של בית חרושת לאריחים.
קתמור הושפע מן התרבות האירופאית וידע רק מעט ערבית, כרבים מיהודי מצרים.
ב-1958, בגיל 20, נסע ללמוד אמנות באקול דה בוזאר בפריז ובמספר מוסדות בשווייץ.
באותה תקופה צייר, צפה בסרטים וקרא הרבה ספרי פילוסופיה ושירה.
ב-1960 עלה לישראל, ולאחר שסיים אולפן התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים.
לאחר סיום שירותו שכר חדר בתל אביב עם חברו יגאל בורשטיין, פקד את בתי הקפה ונטמע בבוהמה התל אביבית.
הוא ליכד סביבו קבוצה של אמנים, יוצרים ואנשי רוח אשר נקראה "העין השלישית".
דירתו בדיזנגוף 40 הייתה שוקקת חיים ותפסה חלק מרכזי בחיי התרבות של תל אביב של אותן שנים.
הוא נשא לאישה את הלית ישורון, בתו של המשורר אבות ישורון.
במלחמת ששת הימים שירת במילואים יחד עם הצלם אמנון סלומון.
לאחר המלחמה החלו השניים במשך כשנתיים בצילום אשתו של קתמור.
בעקבות עצתו של אורי זהר, שראה את החומר המצולם, החליטו ליצור סרט קולנוע באורך מלא.
במהלך העבודה על הסרט פגש את הדוגמנית אן טוכמאייר, שהייתה מוכרת באותה תקופה כנערת זוהר והופיעה על שערם של מגזינים, ביניהם העולם הזה.
קתמור החליט להוסיף את טוכמאייר לצוות השחקנים בסרטו.
המפיק אברהם דשא פשנל, מימן את הסרט (לא לפני ששינה את שמו, שהיה "למות לאט", בתקווה שימשוך צופים רבים יותר לאולמות).
"מקרה אישה" יצא אל האקרנים ב-1969 ונבחר לייצג את ישראל בפסטיבל ונציה באותה השנה.
הסרט - ניסיון נועז וחדשני לשעתו - נחל כישלון מסחרי ולמעשה סתם את הגולל על סיכוייו של קתמור להמשיך בקריירת בימוי סרטים, חרף השתתפות הסרט בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בתום הצילומים התגרש קתמור מהלית ישורון ונשא את טוכמאייר לאישה.
טוכמאייר היגרה מישראל לארצות הברית וקתמור יצא גם הוא לחו"ל.
השניים הגיעו לאמסטרדם ב-1975, שכרו לעצמם בית-סירה וניסו להחיות בו את הקומונה התל אביבית.
קתמור חידש את הקשר עם הצלם אמנון סלומון ובקיץ 1976 צילמו ותיעדו במשך חודש ימים את פסטיבל ה"שוטים" השנתי (הופעות וסדנאות של קבוצות ליצנים מרחבי העולם), שנערך באמסטרדם באותה עת.
ב-1977 ביצעו השניים סדרת צילומים נוספת של כ-40 שעות.
קתמור סיים את העריכה, והסרט "השוטה" הופץ להקרנה.
לאחר מכן התמכרו בני הזוג לסמים, ביניהם קוקאין וקוק פרסי.
קתמור וטוכמאייר חזרו ב-1991 לישראל לתוכנית גמילה אינטנסיבית מסמים.
בריאותו של קתמור החלה להתדרדר בקיץ 2001 והוא נפטר כתוצאה מנזקי אלכוהוליזם מתמשכים, כמה חודשים אחר כך.
אלמנתו, אן, נפטרה בסוף מאי 2004 באמסטרדם, במהלך חופשה.
ב-2012 הוצגה תערוכת "למות לאט, ז'אק מורי קתמור והעין השלישית" - פרי יצירתו של האמן אוֹרי דרומר, במוזיאון נחום גוטמן בתל אביב.
קבוצת העין השלישית הייתה תנועת אוונגרד שפעלה בישראל החל מסוף שנות השישים ועד למלחמת יום כיפור בשנת 1973. הקבוצה ניסתה ליצור בישראל גרסה מקומית לסצנת "ילדי הפרחים" בארצות הברית.
שיתופי פעולה אמנותיים רבים נרקמו בין חברי הקבוצה.
בין הפרויקטים היו הופעות מיצג פרובוקטיביות שכללו עירום והתייחסות לסמים מרחיבי התודעה, שהיו חלק מחיי הקבוצה.
אחד הפרויקטים השאפתניים ביותר היה הסרט האוונגרדי "מקרה אישה" אותו ביים קתמור ובו כיכבה אשתו דאז, הלית ישורון, וכן אן טוכמאייר.
כמו כן הוציאה הקבוצה עיתון מחתרתי בשם "סטריפ".
בין חברי הקבוצה היו הלית ישורון, השחקנית יעל אביב, צלם הקולנוע אמנון סלומון, אן טוכמאייר, האמנית דפנה ערוד, האמן ומבקר המוזיקה מיכאל רורברגר, האמן מישל אופטובסקי, הצייר איקא ישראלי והבמאי דוד גרינברג.
1971 - סדרת טלוויזיה על אמנות:
ז'אק פרוור היה משורר, תסריטאי ומחזאי צרפתי.
ז'אק פרוור נולד בפריז לאב שהיה מבקר מחזות.
הוא רכש מאמו את אהבת הקריאה והלך עם אביו לתיאטרון לעיתים קרובות.
אחרי שסיים את לימודיו בבית ספר יסודי עבד בחנות גדולה בפריז.
ב-1918 גויס לחיל הים הצרפתי ואחרי המלחמה נשלח לשרת בטורקיה.
הוא לא אהב להישמע לפקודות ולעיתים קרובות ישב בבית כלא.
ב-1922, אחרי שירותו הצבאי שב לפריז והשתתף באופן פעיל כחבר בקבוצת משוררים סוריאליסטים בהנהגת המשורר אנדרה ברטון.
ב-1928 עזב את קבוצת ברטון, ב-1932 ייסד את קבוצת אוקטובר, וב-1933 נסע אתה למוסקבה.
באותה שנה פגש בפריז בז'וזף קוסמה, מוזיקאי הונגרי שהתגורר בעיר, ומאז עובדו חלק משיריו של ז'אק פרוור למוזיקה (הנודע שבהם: "עלי שלכת", שבמקור נכתב לבלט, והפך לאחד משירי האהבה הגדולים והמופלאים של כל הזמנים, בביצועו החד-פעמי של איב מונטאן.).
ב-1935 כתב את הדיאלוג לסרט "חטאו של מר לאנג" בבימויו של ז'אן רנואר.
הוא כתב מחזות וכן תסריטים עבור הסרטים הצרפתיים הגדולים של שנות הארבעים.
סרטו המפורסם הוא "ילדי גן העדן" שכתב עבור הבמאי מרסל קרנה ב-1945, ואשר עמו שיתף פעולה בסרטים נוספים.
ככלל, פרוור היה מעמודי התווך של הקולנוע הצרפתי בשנות השלושים והארבעים, והשפעתו מכרעת בתקופה ובזרם המכונים "הריאליזם הפואטי".
שיריו מתארים את חיי פריז ואת החיים בצרפת בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה.
הם משמשים כחומר לימוד ברבים מבתי הספר בצרפת, ומופיעים בספרי לימוד של השפה הצרפתית ברחבי העולם.
ב-1971 קנה בית בכפר אומונוויל-לה-פטיט שבחבל נורמנדי תחתית.
ז'אק פרוור נפטר באומונוויל-לה-פטיט ב-1977 אחרי שלקה בסרטן הריאות.
בעברית יצאו לאור תרגומים אחדים לשירים משל פרוור:
משירי ז'ק פרוור, בתרגומו של אהרן אמיר, הוצאת עקד.
שירים אחרים, בתרגומו של גדעון פרידלנדר, הוצאת עקד, 1969.
מילים, בתרגומו של אברהם חכים, הוצאת גמיר, 1984.
איך מציירים תמונה של ציפור, כנרת זמורה-ביתן, 2010.
ב-1970 הועלה בישראל ערב משירי ז'אק פרוור בעברית בשם "יאוש יושב על ספסל", ובעקבותיו תקליט באותו שם.
תרגמה את השירים עדה בן-נחום והלחין דובי זלצר, השתתפו במופע צילה דגן, דני מסנג ויאיר קלינגר.
ב-2010 הועלה בישראל מופע תיאטרון בשם "דיוקן של ציפור" משירי ז'אק פרוור בתרגום עברי חדש של חני עמית-כוכבי.
בימוי דורי אנגל, השחקנים – גיל אלון, נדב נייטס ונתלי פינשטיין.
בשנת 2015 472 בתי ספר בצרפת נקראו על שמו (במקום השני אחרי ז'ול פרי)
במפקד אחר בעיתון "לה פריזיין" בשנת 2017 נמצאו 440 בתי ספר שנקראו על שמו - במקום השלישי אחרי "יוסף הקדוש - סן ז'וזף" (915) וז'ול פרי (603).
ז'אק שארדון , סופר צרפתי.
ז'אק בוטלו נולד בעיירה בארביזייה במחוז שארנט שבמערב צרפת, לאב שהיה סופר ולאם ממוצא אמריקני שהייתה מיורשי מפעלי החרסינה שבעיר לימוז'.
הוא למד בקולג' של בארביזייה, ואחרי שסיים את לימודי המשפטים הפך לעורך ספרותי של בית הוצאה לאור.
ב-1921 הוציא לאור את ספרו הראשון "שיר דודים" בשם העט ז'אק שארדון, ספר שגרם לפרסומו המיידי כמחבר רומנים.
הרומן "קליר" (1931) זיכה אותו בפרס הגדול של האקדמיה הצרפתית לכתיבת רומנים.
ב-1932 פרסם את הרומן "אהבת הזולת" שבו הביע בעדינות רבה רגשות מלנכוליים של אהבה.
ז'אק שארדון כתב גם מסות ובהן: "האושר של בארביזייה" (1938).
בהיותו דובר גרמנית השתתף יחד עם סופרים צרפתיים אחרים בקונגרס הסופרים האירופיים שהתקיים בעיר ויימאר שבגרמניה באוקטובר 1941, וב-1942 ביקר שוב בגרמניה.
הפסל הגרמני ארנו ברקר שהגיע לפריז באותה שנה כדי להציג שם את פסליו אמר על ז'אק שארדון: "הוא פתוח תמיד לרוח התרבות הגרמנית." עם שחרור צרפת ז'אק שארדון נתקף בפחד שיוצא להורג בירייה בגלל ששיתף פעולה עם ממשלת וישי.
הוא נעצר ב-12 בספטמבר 1944 ונכלא בבית סוהר בעיר קוניאק שבמערב צרפת.
לאחר שבועות מספר שוחרר מבית הסוהר, הוטל עליו מעצר בית, וספריו נאסרו להדפסה ולהפצה.
אם כי ז'אק שארדון נחשב כמי שהשתייך לימין הפוליטי, פרנסואה מיטראן נשיא צרפת, שהיה סוציאליסט, העיד על עצמו מספר פעמים כי העריץ את כתביו של שארדון.
אחדים מספרי שארדון עובדו לסרטי טלוויזיה וקולנוע.
ז'אק שארדון נפטר בפרוור הצפוני של פריז לה-פרט-סור-סן ב-1968.
ז'אק-פרנסואה-פרומנטל אליהו הלוי היה מלחין יהודי-צרפתי.
הלוי נולד בפריז, בנו של החזן אלי חלפון הלוי, שהיה מזכיר הקהילה היהודית של פריז, סופר ומורה לעברית.
השם פרומנטל, שבו נודע בדרך כלל, נקרא על שמו של יום הולדתו בלוח המהפכה הצרפתית.
הוא התקבל לקונסרבטואר של פריז בגיל תשע או עשר (הרישומים נחלקים בנושא זה) בשנת 1809 והיה תלמידו של לואיג'י כרוביני ובהמשך בן חסותו.
אחרי שני ניסיונות שהביאוהו למקום השני, זכה בפרס רומא בשנת 1819 על הקנטטה "ארמיני".
עם שובו לפריז, כתב לפי הזמנה מארש אבל עברי "ממעמקים" (ע"פ תהילים ק"ל), לשלושה קולות ותזמורת לטקס אזכרה לדוכס הנרצח דה ברי, שהתקיים ב-24 במרץ 1820. יצירה זו פרסמה את שמו ברבים.
הלוי היה מנצח מקהלה בתיאטרון האיטלקי ותוך כדי כך השתדל להביא אופרה שלו לידי ביצוע.
בעקבות הצלחתה הצנועה מאוד של "ל'ארטיזן", באופרה קומיק בשנת 1827 התקדם הלוי לתפקיד מנצח מקהלה באופרה.
אותה שנה התמנה לפרופסור להרמוניה וליווי בקונסרבטואר, ובהמשך לפרופסור לקונטרפונקט ופוגה בשנת 1833 ולקומפוזיציה בשנת 1840. הוא נבחר לאינסטיטוט דה פראנס בשנת 1836.
ב"היהודיה", בשנת 1835, לא זו בלבד שהלוי נחל לראשונה ניצחון בינלאומי גדול, אלא גם הגיש לעולם יצירה, שהייתה לאחת מאבני הפינה ברפרטואר הצרפתי למשך מאה שנה, שבמהלכן תפס תפקיד אלעזר את מקומו כאחד התפקידים הנבחרים בעיני טנורים כמו אנריקו קארוזו.
האריה הגדולה היא "Rachel, quand du Seigneur la grâce tutélaire:" "רחל, כאשר האל ברוב חסדו מסר בידי את עריסתך".
הריטורנלו התזמורתי שלה הוא הציטוט היחיד מן המוזיקה של הלוי שברליוז כלל ב"תורת התזמור" שלו, בשל השימוש התזמורתי הראשון הנעשה בו בקרן הצרפתית בעלת השסתומים.
קרוב לוודאי, מכל מקום, שהאריה הזו הוכנסה לאופרה אך ורק לבקשת הטנור הגדול אדולף נורי, ששר את התפקיד בהצגת הבכורה וייתכן שהציע את הטקסט לאריה.
"היהודיה" היא אחת האופרות המפוארות ביותר בז'אנר ה"גראנד אופרה" ויש בה בלט רשמי, מקהלות גדולות, תהלוכת ראווה במערכה הראשונה וחגיגות מרשימות במערכה השלישית.
האופרה מסתיימת בכך, שהגיבורה משליכה את עצמה אל תוך חבית שמן רותח במערכה החמישית.
מאהלר ביטא את הערצתו הגדולה אליה במילים: "אני המום ונפעם כולי מן היצירה הנפלאה, המלכותית הזאת.
אני רואה בה את אחת האופרות הנהדרות ביותר שנוצרו ביום מן הימים."
אחרי "היהודיה" היו להלוי הצלחות מעטות, יחסית, אם כי לפחות שלוש אופרות, "" (על קתרינה קורנארו), L'eclair
כפי שאמר היינה, הלוי היה אמן, אבל "ללא זיק מזערי של גאוניות".
עם זאת, הוא היה לביורוקרט מוביל של האמנויות, כשהתמנה למזכיר האקדמיה ועמד בראש ועדות לקביעת הגובה התקני של ה-לה בתזמורות, לחלוקת פרסים לאופרטות וכדומה.
הצייר דלקרואה מביא דיוקן מצמרר של התדרדרותו של הלוי ביומניו (5 בפברואר 1855): "הלכתי אל בית הלוי, שלהט עד להחניק בחום התנור שלו.
אשתו עלובת הנפש מילאה את הבית עד לעייפה בקישוטים חסרי ערך וברהיטים ישנים, והסוף יהיה, שהטירוף הזה ידחף אותו לבית חולים לחולי נפש.
הוא השתנה ונראה קשיש בהרבה, כמו אדם הנגרר הלאה בניגוד לרצונו.
איך הוא יכול לבצע עבודה רצינית במהומה הזאת?
משרתו החדשה באקדמיה ודאי גוזלת חלק גדול מזמנו ומקשה עליו יותר ויותר למצוא את שלוות הנפש והשקט, שהוא זקוק להם לעבודתו.
הסתלקתי מן הגיהנום הזה מהר ככל שיכולתי.
האוויר ברחוב נראה בפירוש משיב נפש."
הלוי מת לאחר פרישה בניס, שנוספה זמן לא רב קודם לשליטת צרפת.
אחיו של ז'אק הלוי היה הסופר וההיסטוריון ליאון הלוי, שכתב ביוגרפיה מוקדמת של אחיו והיה אביו של לודוביק הלוי, ליבריתן של אופרות צרפתיות רבות, ביניהן כרמן של ביזה.
אשתו של הלוי, ליאוני , גם היא ממוצא של מגורשי פורטוגל, הייתה צעירה מבעלה בכ-20 שנה וסבלה מבעיות נפשיות קשות בתקופת נישואיהם.
אחרי מותו התאוששה והייתה לפסלת מוכשרת.
בתם ז'נבייב נישאה למלחין ביזה, שהיה מתלמידיו של הלוי בקונסרבטואר.
אחרי מות ביזה נישאה בשנית והייתה לאשת חברה פריזאית.
מרסל פרוסט השתמש בדמותה כמודל לדוכסית דה גרמנטה בסדרת ספריו, "בעקבות הזמן האבוד".
ז'אק נקר (צרפתית: Jacques Necker; 30 בספטמבר 1732 - 9 באפריל 1804) היה מדינאי וכלכלן צרפתי ממוצא שווייצרי, ששימש כשר האוצר של לואי השישה עשר והיה דמות מפתח בתקופת המהפכה הצרפתית.
נקר נולד ברפובליקת ז'נבה (כיום בשווייץ).
אביו נולד בעיירה קוסטרין שבפרוסיה (כיום בפולין).
לאחר שהאב פרסם מספר עבודות בנושא משפט בינלאומי, הפך לפרופסור למשפט אזרחי בז'נבה, וקיבל אזרחות של ז'נבה.
ב-1747 נשלח נקר לפריז כדי לשמש כפקיד בבנק של איזק ורנה, חבר של אביו.
ב-1762 הפך לשותף, והודות למספר תחזיות כלכליות מוצלחות התעשר עד מאוד.
לאחר מכן, ייסד יחד עם פייר טלוסון, גם הוא יליד ז'נבה, את הבנק "טלוסון, נקר וסייה".
טלוסון היה מנהל הבנק בלונדון, ונקר היה מנהלו בפריז.
ב-1763 התאהב נקר במאדאם דה ורמנו, אלמנתו של קצין צרפתי.
בביקורה בז'נבה, פגשה ורמנו את סוזאן קירשו, בתו של כומר מאזור לוזאן שהייתה מאורסת לאדוארד גיבון, והתלוותה אליה בשובה לפריז ב-1764. כשחזרו השתיים, התאהב נקר בקירשו ונישא לה טרם סוף השנה.
ב-22 באפריל 1766 נולדה להם בת, אן לואיז ז'רמן דה סטאל, שלימים נודעה כמאדאם דה סטאל.
אשתו של נקר עודדה אותו למצוא משרה ציבורית.
בהתאם להמלצתה, התמנה נקר למנהלה של חברת הודו המזרחית הצרפתית, סביבה התפתח ויכוח נוקב בין מנהלי החברה, מחזיקי המניות והמיניסטריון המלכותי, בנוגע לאופן ניהולה ומידת עצמאותה של החברה.
המיניסטריון, שחשש לערעור יציבותה הכלכלית של החברה, שכר את שירותיו של אנדרה מורלה, כדי שיכריע את הוויכוח לטובת חופש מסחרי באזור, על חשבון זכויותיהם של בעלי המניות והמונופול של החברה על הסחר.
לאחר שהוכיח את יכולות הניהול הכלכליות שלו, הגן על עצמאותה של החברה מפני התקפותיו של מורלה במזכר שפרסם ב-1769.
במקביל, הלווה נקר כספים לממשל הצרפתי, ומונה לשגרירה של רפובליקת ז'נבה בפריז.
ב-1773 זכה נקר בפרס האקדמיה הצרפתית, וב-1775 פרסם את ה"מאמר על החקיקה והמסחר בתבואה", בו תקף את מדיניות הסחר החופשי של אן רובר ז'אק טורגו, שר האוצר באותה עת.
אשתו של נקר האמינה כי הוא יכול לזכות במשרה כלכלית חשובה, ולכן גרמה לו לוותר על חלקו בבנק, אותו העביר לאחיו לואי.
באוקטובר 1776 מונה נקר לשר האוצר של צרפת.
כשמונה קיבל את התואר "מנהל האוצר" (Contrôleur des finances), ושנה לאחר מכן שונה שם התפקיד ל"מנהל הכללי של האוצר" (Contrôleur général des finances).
נקר צבר פופולריות רבה בקרב העם, בעיקר הודות לניסיונו בביצוע רפורמה במס, במסגרתה ייגבה מס הגולגולת באופן שוויוני יותר.
הישגו הכלכלי המרשים הגדול ביותר היו נסיונותיו לסגור את החוב הלאומי הצרפתי וכינון הבטחת ההכנסה על ידי המדינה.
נקר התייחס לכלכלה הצרפתית כבנקאי ולא כפוליטיקאי, ולכן לא נחשב לגדול כמו טורגו, שהיה הכלכלן הגדול בדורו.
מדיניותו, במסגרתה הועדפו הלוואות כספים על חשבון העלאת המיסים, כמעט והצעידה את המדינה, שתמכה ועזרה במימון מלחמת העצמאות של ארצות הברית, לפשיטת רגל.
נקר לא פעל די למניעת המהפכה הצרפתית ההולכת וקרבה, והקמת הפרלמנטים האזוריים הייתה רק יישום חלקי של תוכנית טורגו לארגון אדמיניסטרטיבי מחודש של צרפת.
ב-1781 פרסם את "דו"ח המלך" (compte rendu du roi), בו תואר מאזן כלכלי ורוד של צרפת.
זמן לא רב לאחר מכן פוטר מתפקידו עקב השפעת האצולה שהתנגדה לרפורמות המתוכננות לכלכלת צרפת שכללו מס חדש שיוטל עליהם על מנת למנוע את המשבר הכלכלי ההולך וקרב.
לאחר פיטוריו החל נקר לעסוק בכתיבה, וב-1784 פרסם את "אמנת המנהל הכלכלי של צרפת" (Traité de l'administration des finances de la France).
בנוסף גידל את בתו היחידה, שב-1786 נישאה לשגריר שוודיה והפכה למאדאם דה סטאל.
על אף עיסוקיו, לא הצליח נקר להתנתק מתפקידו הקודם, וב-1787 גורש למרחק 40 מפריז, בשל הפרסום הרחב שנתן לדעותיו ולהתקפותיו על מחליפו במשרת שר האוצר, שארל קאלון.
כאשר התמוטטה כלכלת צרפת ב-1788 העם, שקרא רבים מספריה של מאדאם נקר ושוכנע כי נקר הוא היחיד שיכול "לעצור את הגרעון", דרש את חזרתו של נקר לתפקיד, והוא מונה פעם נוספת למנהל הכללי של האוצר.
נקר היה דמות מפתח בתקופת המהפכה הצרפתית.
הוא סיים את המרד בדופינה בהופכו את פרלמנט המורדים לחוקי.
במקביל, החל לארגן את אספת המעמדות של שנת 1789. בתחילה נחשב למצילה של צרפת, אך התנהלותו בפגישת הממשלה הצביעה על כך שהתייחס לאספה כמוסד שעליו לחלק כסף גרידא, ולא לבצע רפורמות.
נקר כינס שנית את הממשלה, המליץ על ייצוג כפול למעמד השלישי והכיר בזכותם לבחור ולהיבחר.
הוא קיווה להימנע מעימות וניסה לדבר אל לבו של המעמד השני, אך האריסטוקרטים סירבו לאפשר ייצוג כפול למעמד השלישי, וב-11 ביולי הוא הואשם בפרוץ המהפכה, פוטר וגורש מצרפת.
נקר קנה לו אויבים רבים במעגל המלכותי, כולל אחיו הצעיר של המלך, שארל העשירי ומי שהחליפו בתפקיד שר האוצר, הברון דה ברטיי.
החדשות אודות פיטוריו של נקר הגיעו לפריז בערב ה-12 ביולי.
הפריזאים הניחו שפיטוריו הוא ניסיונם של הגורמים השמרניים לשמור על כוחם.
ההמונים התחילו להתקבץ ברחבי העיר, הובילו לנפילת הבסטיליה יומיים מאוחר יותר, והמלך נאלץ להחזירו לתפקיד.
הוא התקבל בשמחה בכל עיר בה ביקר, אך כשהגיע לפריז, הוכיח שוב כי בבסיסו הוא אינו מדינאי: בהאמינו כי יוכל להציל את צרפת לבדו, סירב לפעול לצד מירבו או לה פאייט.
אהדתו בציבור נעלמה לאחר שפעולתו הממשית היחידה הייתה לבקש מהאסיפה הלוואות נוספות, ובספטמבר 1790 הוא התפטר מתפקידו.
לאחר ההתפטרות נסע לאחוזתו, אותה רכש ב-1784, בעיירה ליד ז'נבה.
זמן קצר לאחר מכן מתה אשתו.
ז'אק סנטיני הוא שחקן ומאמן כדורגל צרפתי לשעבר.
סנטיני, יליד דלה, שיחק בסנט אטיין במהלך שנות ה-70, כאשר העפיל יחד עם קבוצתו לגמר גביע אירופה לאלופות 1976. לאחר מכן שיחק בקבוצת מונפלייה, והוא סיים את הקריירה שלו כשחקן פעיל בקבוצת ליסייה בשנת 1985.
כאשר שיחק בליסייה, סנטיני החל לעבוד גם כמאמן הקבוצה.
משם התקדם בכדורגל הצרפתי - סנטיני אימן בטולוז, ליל, סנט אטיין, וסושו.
אחרי אימון סושו, התמנה לתפקיד המנהל הטכני בקבוצת אולימפיק ליון ב-1997, ויחד ז'אן מישל אולס וברנרד לאקומב, הם הפכו את המועדון לבכיר ביותר בצרפת ללא עוררין.
הוא קיבל את משרת האימון הראשית בליון, בשנת 2000, ובעונתו הראשונה כמאמן זכה עם הקבוצה בגביע הליגה הצרפתית.
בעונתו השנייה כמאמן, זכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל הצרפתית.
ב-2002, סנטיני החליף את רוג'ר למר כמאמן הנבחרת הצרפתית.
הוא התפטר מתפקידו עוד לפני טורניר יורו 2004, בו הודחה צרפת על ידי נבחרת יוון ברבע הגמר.
בשנת 2004 התמנה סנטיני למאמן טוטנהאם הוטספר, אך התפטר כבר לאחר 13 משחקים בטענה של בעיות אישיות.
הקבוצה האחרונה שאותה אימן הייתה אוסר, בעונת 2005-2006. הוא פוטר מהקבוצה לאחר שלא הצליח להוביל אותה למפעלים האירופיים.
ז'אק פרסקו היה סופר, מרצה, עתידן וממציא יהודי-אמריקאי, שנודע בשל ייסוד פרויקט ונוס ב-1975. הוא הגדיר את עצמו כמעצב תעשייתי וכמהנדס חברתי.
הנושאים העיקריים של מחקריו היו: עיצוב הוליסטי, בית פאסיבי, ערים ברות-קיימא עם התפתחות יציבה, אוטומציה כללית, טכנולוגיות קיברנטיות, כלכלה מבוססת משאבים, תפקיד המדע בחברה, הגורמים שמעצבים התנהגות אנושית, ועוד.
פרסקו נולד וגדל למשפחה יהודית בברוקלין, ניו יורק.
הוא עבר להתגורר בוונוס, פלורידה.
בנערותו היה חלק מליגת הקומוניסטים הצעירים, ונזרק ממנה לאחר שהביע מחאה על כך שקרל מארקס טעה.
פרסקו עבד בתור מעצב וממציא בטווח רחב של תחומים, מהמצאות בתחום הביוכימיה ועד פיתוח רעיונות על מערכות חברתיות מאוחדות וייחודיות.
הוא הושפע מתקופת השפל הגדול של 1929, והחל לעסוק בתכנונים שונים.
ב-1975 התחיל את "פרויקט ונוס", וייסד את הארגון ללא מטרות רווח "Future by Design" ביחד עם רוקסן מאדוס.
פרסקו כתב והרצה על תחומים מגוונים, כגון תכנון הוליסטי של ערים בנות-קיימא, יעילות באנרגיה, ניהול משאבים טבעיים ומיכון מתקדם תוך בדיקת התועלת שהם יביאו לחברה.
פרסקו הוגדר כאוטודידקט ולא החזיק בתואר אקדמי ממוסד כלשהו.
על אף שפורסם בעבר בעיתונות כי הוא מחזיק בתואר אקדמי מטעם אוניברסיטת סיירה שבקליפורניה, נכונותו של ממצא זה לא אומתה עד היום.
פרסקו הופיע בסרט ההמשך של "צייטגייסט", "צייטגייסט: תוספת", העוסק בפרויקט ונוס.
ב-18 במאי 2017 נפטר ז'אק פרסקו בסברינג שבפלורידה, בגיל 101.
ז'אק פלטייה די-מאן , היה משורר, מתרגם ומתמטיקאי צרפתי.
די-מאן נולד למשפחה בורגנית בעיר לה מאן (כיום בחבל פיי דה לה לואר) שבצרפת.
למד בקולז' דה נאוואר בפריז, שבו אחיו שימש כפרופסור למתמטיקה ולפילוסופיה.
אחר כך למד משפטים ורפואה.
הוא נמנה עם חוג המחברים שנהנו מתמיכתה של מרגריט מנווארה.
ב- 1541 פרסם את התרגום הראשון לצרפתית של חיבורו של הוראטיוס "אמנות הפיוט".
בתקופה זו פרסם גם מאמרים בשטחי המדע והמתמטיקה.
ב-1547 כתב הספד על מותו של הנרי השמיני, מלך אנגליה.
באותה שנה פרסם קובץ בשם "יצירות פואטיות" שבו תרגם לצרפתית חלק של היצירה "אודיסיאה" של הומרוס, את הספר הראשון של היצירה "גיאורגיה" של ורגיליוס, שתים עשרה סונטות של פטרארקה, שלושה מזמורים של הוראטיוס ואפיגרמה בסגנונו של מארטיאליס.
כמו כן, נכללו בקובץ זה שיריהם הראשונים של ז'ואקן די בלה ושל פייר דה רונסאר.
הוא בילה את זמנו בערים בורדו, פואטייה וליון (שם השתתף בחוג של משוררים ובהם לואיז לבה) ובאזור פיימונטה.
ב- 1555 פרסם מדריך לכתיבת שירה בשם "אהבת האהבות" ובו שירים המתארים את השמים ואת הכוכבים.
הוא בילה את שנותיו האחרונות במסעות (סבויה, גרמניה, שווייצריה וייתכן שגם איטליה), וביקר באזורים שונים של צרפת.
בתקופה זו פרסם יצירות בשטחי האלגברה, הגאומטריה, המתמטיקה והרפואה.
ב-1572 שימש במשך תקופה קצרה כמנהל אוניברסיטת אקוויטניה בבורדו, אך השתעמם והתפטר מתפקידו זה.
בתקופה זו היה בקשרי ידידות עם מחבר ספר המסות מישל דה מונטן.
ב- 1579 שב לפריז וב- 1581 פרסם את קובץ שיריו האחרון בשם "מזמורים".
ז'אק פְּרֵסֵר (בהולנדית: Jacob (Jacques) Presser; 24 בפברואר 1899 – 30 באפריל 1970) היה היסטוריון וסופר יהודי-הולנדי, מחבר הספר "ליל הז'ירונדינים".
פרסר מונה מטעם ממשלת הולנד לחקור את השמדת יהודי הולנד; זאת לאור היקף ויעילות ההשמדה היחסיים (כ-72% אחוזים מתוך 140,000 יהודי הולנד הושמדו על ידי הנאצים) וחרף הממצאים המראים היום כי נוכחות הצבא הגרמני (הוורמאכט) בהולנד הייתה מעטה יחסית.
לאור זאת, הועלו חשדות והשערות שהיקף שיתוף הפעולה מצד האזרחים עם הנאצים היה גדול מששיערו בתחילה.
מסקנות מחקרו של פרסר עוררו רושם קשה בהולנד, לאחר שגילה שאכן היה שיתוף פעולה רב עם הנאצים.
בעקבות מחקרו חיבר פרסר נובלה בשם "ליל הז'ירונדינים" (De nacht der Girondijnen), המתארת את קורותיו של שוטר יהודי במחנה המעבר ההולנדי וסטרבורק, שבו הוא משתף פעולה עם השלטונות הנאציים לצורך ארגון משלוחי המוות לפולין, מתוך אמונה שהדבר יביא להצלתו.
ליל הז'ירונדינים / ז'אק פרסר; עם אחרית דבר מאת פרימו לוי; תרגום מהולנדית והקדמה: אירית ורסנו-לנדמן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2004.
ז'אק רוג (בהולנדית: Jacques Rogge, נהגה "רוֹכֶה"; 2 במאי 1942 – 29 באוגוסט 2021) היה רופא ועסקן ספורט בלגי, שכיהן כנשיא הוועד האולימפי הבינלאומי ה-8 משנת 2001 עד שנת 2013.
רוג נולד בעיר גנט שבבלגיה.
בצעירותו למד רפואה באוניברסיטת גנט והוכשר כאורתופד.
התחרה בשיט באולימפיאדות מקסיקו סיטי 1968, מינכן 1972 ומונטריאול 1976. כמו כן שיחק רוגבי בנבחרת הרוגבי הבלגית.
בין השנים 1989 ל-1992 כיהן רוג כנשיא הוועד האולימפי הבלגי, והחל מ-1989 עד 2001 כיהן כנשיא הוועדים האולימפיים האירופיים.
ב-2001 נבחר לנשיא הוועד האולימפי הבינלאומי.
ב-6 באוקטובר 2010 ביקר רוג בישראל ונפגש עם נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס.
באולימפיאדת לונדון 2012 סירב להזכיר את טבח הספורטאים במינכן שאירע ב-1972 ולאפשר דקת דומייה לציון 40 שנה לטבח וזאת חרף לחץ כבד מצד ישראל, ארצות הברית וגרמניה, את סירוב זה הסביר בכך שלדבריו "אין לערב פוליטיקה באולימפיאדה".
רוג סיים את תפקידו כנשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי בספטמבר 2013, ובכינוס הוועדה נבחר נשיא חדש – תומאס באך מגרמניה.
נפטר ב-29 באוגוסט 2021. הותיר אחריו אישה, אן, ושני ילדים.
ז'אק שיבואה הוא שף צרפתי.
ז'אק שיבואה גדל בפריגור שבדרום-מערב צרפת.
רכש את יסודות המקצוע מז'אן דלאווין, במסעדת "הקאמליות" בפרוור בוז'יבאל.
התלמד אצל מישל גראר במסעדת "קדרת הברזל" (Le Pot de Fer), בפרוור אנייס שליד פריז.
עבד שנה במסעדה "מולן דה מוז'ן" של רוז'ה ורז'ה, עבד במסעדת "ל'אואזיס" של לואי אוטייה ואחר-כך היה השף של אשת החברה רז'ין בפריז.
אשתו ילידת הריביירה הצרפתית והוא למד את יסודות הבישול הפרובנסיאלי מחמותו.
ב-1996 הקים שיבואה את המסעדה "לה באסטיד סנט-אנטואן", (La Bastide Saint-Antoine) בבניין אחוזה מהמאה ה-17 אותו רכש.
היא נמצאת למרגלות העיר גראס, בפרוורי הכפר סנט-אנטואן, סמוך לריביירה הצרפתית.
ב-1998 העניק לו מדריך גו מיו את הציון 18 ואת התואר "שף השנה".
ב-1998 פתח במקום מלון ובשנת 2000 הצטרף המלון לרשת רלה א שאטו.
המסעדה מחזיקה כיום (2010) בשני כוכבים במישלן וב-18 נקודות בגו מיו.
ב-2001 ראה אור לראשונה ספרו "שמן זית", שתורגם לאנגלית.
מטבחו של שיבואה משלב בין מטבחה של פריגור מכורתו, המתאפיין ברטבים כבדים ובכבד אווז, לבין מטבחה הקליל של פרובאנס המתאפיין בירקות.
הוא מרבה להשתמש בזיתים ומגיש אותם כחלק ממנות הקינוח.
ג'אקוב גינסבורג (ידוע גם כז'אקו גינסבורג; בפורטוגזית: Jacob (Jacó) Guinsburg; 20 בספטמבר 1921 - 21 באוקטובר 2018) חוקר ומבקר תיאטרון ברזילאי, עורך, מוציא לאור, כותב מסות, מתרגם מיידיש, צרפתית ושפות נוספות, פרופסור כבוד באסתטיקה ותיאטרון של אוניברסיטת סן פאולו.
נחשב בין התאורטיקנים הגדולים של התיאטרון הברזילאי.
נולד ברישקאני (ברומנית: Rîşcani), בבסרביה הצפונית, רומניה (כיום מולדובה).
ב-1924 הוריו, ז'וזה ואדליה גינסבורג היגרו יחד איתו לברזיל.
הוא חי בריו דה ז'ניירו וסאו פאולו, שם מאמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 הוא החל לפרסם מאמרים רבים בנושאי היסטוריית האסכולה הרוסית בתיאטרון, תיאטרון יהודי ביידיש, שיטת סטניסלבסקי, היסטוריית התפתחות התיאטרון בברזיל, יהדות, תאוריות אמנויות הדרמה, הסמיוטיקה, היסטוריית הספרות בשפות יידיש ועברית.
היה עורך של כתבי עת ספרותיים, ייסד את הוצאות לאור ספרותיות «Rampa» (1948), «Polígono» ו «Difusão Européia do Livro - Difel», ביחד עם מויזס באומשטיין יצר בית דפוס האוונגרד «Perspectiva», שתחילה התמחה ביודאיקה ומאוחר יותר בספרות לאינטלקטואלים (1965).
ב-1950 התחתן עם פיזיקאית גיטה קוקבקה שנהייתה לפרופסורית במכון לפיזיקה של אוניברסיטת סן פאולו וראש המכללה היהודית י"ל פרץ.
גינסבורג הוא מחברו של "מילון התיאטרון הברזילאי" (Dicionário do Teatro Brasileiro), מתרגם לפורטוגזית את המסות הפילוסופיות, שירה, פרוזה ומחזות של י"ל פרץ, יוהאן אוגוסט סטרינדברג, ש.
אנ-סקי, לואיג'י פיראנדלו, אפלטון, גאורג ביכנר, גוטהולד אפרים לסינג, דני דידרו, פרידריך ניטשה, ז'אן-פול סארטר ורבים אחרים.
הרכיב ותרגם אנתולוגיה של שירה בשפת היידיש, פרסם אוסף יצירותיו של אנטול רוזנפלד, מבקר התיאטרון, לאחר מותו.
Peretz» (שיריו של י"ל פרץ)
«Ideia do Teatro» (רעיון התיאטרון)
«Semiologia do Teatro» (סמיולוגיה של תיאטרון)
«Stanislavski, Meierhold & Cia» (סטניסלבסקי, מיירכולד ואחרים)
נסים ז'אק קנטי היה מנהל אמנותי ומפיק מוזיקלי צרפתי יהודי יליד בולגריה.
פעל בין השאר, בניהול חברות התקליטים "פולידור" ופיליפס והיה דמות מרכזית בקידומם של השאנסון הצרפתי ומבצעיו באמצע המאה ה-20.
זמרים וזמרים -יוצרים רבים זכו לטיפוחו בהתחלת הקריירה שלהם - למשל, אדית פיאף, שארל טרנה, האחים ז'אק, ז'ולייט גרקו, פליקס לקלר, שארל אזנבור, ז'ורז' בראסנס, ז'אק ברל, סרז' גינסבורג, גי ביאר, קלוד נוגארו, סרז' רג'אני, ז'אן מורו, רמון דבו, ז'אק איז'לן, מאיה קזביאנקה.
נסים ז'אק קנטי נולד בשנת 1909 בעיר רוסה, בבולגריה, על הגדה הדרומית של הדנובה, בגבול עם רומניה.
הוריו, ז'אק אליאס קנטי (1912-1881, יליד אדירנה) ומטילדה מזל לבית ארדיטי (1937-1886), היו שניהם בני משפחות של סוחרים מבוססים ששורשיהם ביהדות ספרד.
אחיו הבכור, אליאס קנטי, היה לימים סופר מפורסם בשפה הגרמנית וחתן פרס נובל.
אח אחר, ז'ורז' קנטי, היה לרופא וחוקר חשוב במכון פסטר בפריז והצטיין בחקר מחלת השחפת.
כשהיה בן שנתיים, המשפחה עברה לגור בווינה ולאחר מכן עברה למנצ'סטר באנגליה.
אחרי שהתייתם בגיל 3 בעקבות מות אביו מהתקף לב, המשיך לבלות ז'אק את ילדותו יחד עם אמו ואחיו בערים אירופיות שונות: וינה, ציריך, מינכן ואחרי כן בפרנקפורט ובלוזאן.
בשנת 1927, בגיל 18, השתקע בצרפת ונרשם לבית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז (Haute École d'Études Commerciales).
ידע על בוריין לדבר ולכתוב בארבע שפות.
התקופה שבין מלחמות העולם, פולידור, רדיו-סיטה
בגיל 20, חובב מושבע של מוזיקת ג'אז, הועסק ז'אק קנטי ככתב השבועון "מלודי מייקר", ארגן קונצרטים "ג'אז הוט" בכל הערים האוניברסיטאיות בצרפת וסייר ברחבי אירופה.
הביא לראשונה לצרפת את לואי ארמסטרונג, קאב קאלוויי ודיוק אלינגטון.
בנוסף לכך עמד מאחורי הקמת תזמורת הג'אז הראשונה של מוזיקאים שחורים בצרפת.
בשנת 1930, כשהוא בן 20 בלבד, אחרי שקרא מודעה שבה היה "דרוש צעיר אוהב מוזיקה ודובר גרמנית רהוטה", עזב ז'אק קנטי את בית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז, כדי להתקבל לחברת פולידור.
שם היה אחראי בין השאר על הפקת תקליט של רביעיית גלימיר עם הרביעייה של מוריס ראוול.
בשנת 1933 שכנע את מרלן דיטריך להקליט את הדיסק הראשון שלה בצרפתית (Assez (די) וMoi j'm'ennuie (משעמם לי).
אולם הקריירה שלו כמקדם כישרונות צעירים זינקה במיוחד אחרי היכרותו עם מרסל בלשטיין-בלאנשה, המייסד של תחנת הרדיו "רדיו סיטה" (Radio Cité) שקיבל אותו כמנהל אמנותי של התחנה.
בתוקף תפקידו זה הביא קנטי חידושים רבים בדגם של תוכניות הרדיו.
ייסד תוכניות רדיו שהפכו לקלאסיקה, כדוגמת "המיוזיק-הול של הצעירים" (Le music-hall des jeunes), שפתחה את שעריה בפני כישרונות אלמונים כמו אדית פיאף, ואחר כך שארל טרנה.
קנטי ערך גם את תוכנית הרדיו הראשונה המוקדשת לג'אז בצרפת.
הלחין והקליט בחלילית את הג'ינגל הראשון של תחנת רדיו, יזם גם את התחרויות הראשונות בסגנון "כוכב נולד" ברדיו וניהל את ההקלטות הראשונות של אדית פיאף.
עם הכיבוש הנאצי, בעזרת השחקנית פרנסואז רוזה (Françoise Rosay), נמלט קנטי ל"אזור החופשי".
הוא ארגן יחד איתה סיורי הופעות בדרום צרפת ובצפון אפריקה תוך כדי מעורבות בניהול תיאטראות ותחנות רדיו.
בשנת 1943 ייסד יחד עם פייר-ז'ואן ואיאר את התיאטרון "לה טרואז אן" (théâtre des Trois Ânes) (תיאטרון "שלושת החמורים") ברחוב מוגדור באלג'יר.
בשנת 1947 בשובו לפריז, הקים בשדרות קלישי את אולם המופעים "לה טרואה בודה" (les Trois Baudets).
בשנים 1948–1962 כיהן כמנהל אמנותי בחברת התקליטים פיליפס.
באותה תקופה גילה וטיפח כוכבים רבים של השנסון הצרפתי.
הפיק מופעיהם בכל המישורים - על תקליטים, ברדיו, בטלוויזיה, במיוחד בטלוויזיה הבליגית, באולמות מופעים כמו התיאטרון שלו "לה טרואה בודה" וסיורי הופעות.
בשנת 1950 גילה קנטי בקוובק את פליקס לקלר הצעיר, שכישרונו חומק מעיני אנשי המקצוע בארץ מולדתו (ואף הזמר עצמו אינו בוטח במעלותיו), שכנע אותו לבוא לצרפת והבטיח כך את תהילתו בזירה הפריזאית.
האמן האסיר תודה, הביע את אמונו המלא בקנטי ורשם את "נוכחותו האלהית" של זה כהערת אחריות בחוזה.
קנטי היה זה שבשנת 1954 אפשר לז'ק ברל את זינוקו לעולם המוזיקה על ידי השקת אלבומו הראשון.
בין השנים 1958-1953, כשהוצאת התקליטים פיליפס דחה את ברל, נתן לו קנטי הזדמנויות להופיע שש פעמים ב"טרואה -בודה".
ב-1967 בשיא תהילתו, ושכקנטי הפך למפיק עצמאי, אמר לו ברל: "בזכתוך יצאתי מן החור שלי, ובסך הכל, אמרת לי מה שהיה ככל הנראה ברור, וכפי שמתאים לקנטי, זה נתן לי את התנופה הנחוצה כדי שאוציא לפועל מה שרציתי בתוך תוכי [...].
אתה צריך להגיד לי תודה!
האתי כבוד לשמך הטוב כמגלה כישרונות".
בשנים 1962-1947 הזניק קנטי ב"טרואה בודה" דור שלם של זמרים-יוצרים צרפתים: ז'ורז' בראסנס, גי ביאר, רוש ואזנבור, בוריס ויאן, פאטאשו, סרז' גינסבורג, פרנסיס למארק, מולוג'י, בובי לפואנט, ריסה בארייר, אן סילבסטר, מוריס פאנון, לני אסקודרו, קלוד נוגארו, אנרי סלבדור וכו'.
קנטי טיפח גם דור חדש של שחקנים וקומיקאים: פייר דאק, פרנסיס בלאנש, רובר לאמורה, פרנאן רנו, דארי קול, רמון דבו, פיליפ נוארה, זס'אן-פייר דארא, ז'אן יאן, קריסטיאן דיוואלה, ז'ראר סטי ואחרים.
אצלו הופיעו מבצעים גדולים כמו ז'ולייט גרקו, האחים ז'אק, קתרין סובאז',פיליפ קלה, "לה קאטר ברבי" (ארבעת המזוקנים), איזבל אוברה.
הוא חתם חוזים גם עם אנדרה קלאבו, פייר דידאן, ז'קלין פרנסואה, לוסיין ורנה, ארמן מסטראל, זיז ז'אנמר, לה גרסון דה לה רו, לה טרואז אוראס, ז'אן קלוד דרנאל, אגלאה, דריו מורנו וכו'.
שיחק תפקיד חשוב בקריירה של המלחין והמעבד מישל לגראן.
הפיק את המופעים הראשונים של איב רובר, רמון קנו, פייר דנינוס, פרנסואה בייאדו, עם מבצעים מגוונים כמו רוזי וארט, פייר אטקס, מישל רו, ז'ראר סטי, מישל דה רה.
במקביל, ארגן ז'אק קנטי בכל קיץ, ולא רק לאמנים שגילה, אלא גם לאחרים שבטח בהם- את סיורי "רדיו פרוגרם", שכולם כינו אותם בשם "סיורי קנטי".
הציע במות לארבעה עד עשרה אמנים, בהתחלה באולמות הפרובינציה ובמושבות - בתיאטראות עירוניים, אולמות שמחות, בתי קזינו ובאולמות תחת כיפת השמיים, ולאחר מכן ברחבי העולם.
מופעים אלה שימשו כבתי ספר, בעלי קצב עבודה מסחרר, שבהם למדו האמנים הצעירים את מקצוע הבמה, בעוד הבכירים ביניהם הריצו את שיריהם החדשים לקראת העונה הפריזאית.
כך סייר קנטי עם איב מונטאן בארצות הברית וביפן וארגן רסיטלים למוריס שבלייה.
החל משנת 1951 יצר בשביל חברת הדיסקים פיליפס את הקטלוג הייצוגי של השנסון הצרפתי.
ה"פלר" של קנטי, נוכחותו והשפעתו הפכו שם דבר בענף אמנויות הזמר, הבמה והבידור.
כשגילה כישרונות חדשים עבור החברות "פיליפס", "פולידור" ו"פונטנה", עשה זאת מתוך שכנוע שאמן צריך לפעמים שנים כדי לזנק בתודעת הציבור.
התעקש החל משנת 1958 להוציא לאור את האלבומים הראשונים של סרז' גינסבורג, אף על פי שהמכירות לא עלו מעבר לכמה מאות עותקים.
בשנת 1962 הנהלת פיליפס אימצה את הכוכב הנולד ג'וני האלידיי בשביל הקלטות דיסקים "ווג" מתוך אמונה בפוטנציאל לפחות זמני של המוזיקה שלו.
הוסבר לקנטי כי יש לעשות מאמצים מסחריים רבים על מנת לפתח את הקריירה של זמר-יוצר זה ושצריך להשקיע את כל האנרגיות על מנת לנצל את תנופת הרוק אנד רול שזכה להצלחה בלתי רגילה באמריקה.
לעומת זאת קנטי סבר כי ז'אנר זה הוא רק גלגול חולף ומכוער של הג'אז.
בנסיבות אלה הוא טרק את הדלת: התפטר מתוך כוונה לנצל את כישוריו כמנהל אמנותי בעד עצמו, כשמרבית האמנים החשובים שטיפח יבואו אחריו.
אולם סעיף בחוזה עם פיליפס לא התיר לו להשתחרר אלא אחרי 30 חדשים נוספים והתנאי לשחרור היה הסכמה שלא יעבוד עם האמנים שהיו באחריותו בעת העבודה בפיליפס, פולידור ופונטנה.
קנטי ייסד מאפס את "ז'אק קנטי הפקות" והיה למפיק ראשון של תקליטים עצמאיים, מן הסוג שלקח סיכונים תוך הליכה עד הסוף למען הגשמת מאווייו.
אך מפני שהחתים כל כך הרבה אמנים עבור פיליפס בקושי נשארו זמרים שיעבדו איתו, חלקם שחקנים -זמרים.
אחרי שראה את ז'אן מורו שרה "המערבולת" (Le Tourbillon) בסרטו של טריפו "ז'ול וג'ים"
הקליט אותה בדיסק שירים מיצירותיו של סרז' רזבני.
לאחר מכן שכנע את רזבני עצמו להקליט דיסק עם שירים מאת בוריס ויאן והפיק תקליט עם "הקול האונושי" של ז'אן קוקטו בביצועה של סימון סיניורה.
מאוחר יותר הפיק את הדיסק הראשון של הזמר בן 18, ז'אק איז'לן, ועוד דיסק של בריז'יט פונטן.
כששם לבו אל תופעת הקפה-תיאטרון שפרחה ברובע סן ז'רמן דה פרה, חנך את האולם "בילבוקה" שבו הופיעו לראשונה שני זמרים צעירים אלה.
עם זאת, בלי האמצעים שעמדו לרשותו פעם ובדיוק ברגע שהתליקטים הפכו לתעשייה המונית, הדורשת השקעות גדולת והולכות, לא הצליח קנטי לחזור לרמת ההצלחה משנותיו ב"פיליפס"
הפיק תקליטים של סימון סיניורה, פייר בראסר, מישל סימון, של קורה ווקר ורבים אחרים.
יצר תקליטים אנתולוגיים המוקדשים למשוררים הגדולים של השנסון הצרפתי, כמו בוריס ויאן וז'אק פרוור.
בשנת 1967 "לה טרואה בודה" סגר את שעריו.
בשנת 1978 פרסם את זכרונותיו: On cherche jeune homme aimant la musique ("דרוש צעיר אוהב מוזיקה") בהוצאת קלמן לוי בפריז.
ילדיו, ברנאר ופרנסואז קנטי ימשיכו בניהולה של "ז'אק קנטי הפקות".
המותג "ז'אק קנטי" המופץ על ידי "ואגראם מיוזיק", סווג בין 30 המותגים הראשונים בצרפת.
כל חייו, ידע ז'אק קנטי להישאר אדם דיסקרטי, נלהב, לוחמני ומתמיד.
עמיתו, צ'רלי מרוואני, המנג'ר של ברברה שיער כי קנטי הציל את השנסון הצרפתית.
ז'אק קנטי נפטר ב-1997 ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז, בגוש 94. היו לו שלושה ילדים: קולט, פרנסואז וברנאר.
ז'אק אלכסנדר סזאר שארל היה ממציא, מדען, מתמטיקאי ופיזיקאי צרפתי, מחלוצי הכדור הפורח.
באוגוסט 1783 בנו שארל והאחים רובר את הכדור הפורח (הבלתי-מאויש) הראשון בעולם שהיה ממולא-מימן; לאחר מכן, בדצמבר 1783, הגיעו שארל וטייס-המשנה שלו ניקולא-לואי רובר לגובה של 550 מטרים לערך בטיסת כדור פורח מאוישת.