tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב העובי של ה־Costa ניתן לה מתאים בעלי דופן עבה הנקראים סטראידים (Stereids) המוקפים לרוב בתאים גדולים בעלי כלורופיל הנקראים תאים אפידרמיים (Epidermal cells).
ברוב המינים נמצאים במרכז ה־Costa תאים גדולים ובעלי דופן דקה הנקראים תאי-הולכה (Guide cells) החוצים את ה־Costa.
בקבוצות מסוימות נמצאים הידרואידים (Hydroids), שהם מצבורים קטנים של מים, בין הסטראידים לבין תאי ההולכה.
2. ה-Lamina - החלקים של העלה הנמצאים משני הצדדים של ה־Costa נקראים Lamina והם לרוב בעובי תא אחד (Unistratose) אם כי לעיתים הם בעובי של כמה תאים (Multistratose) לרוב התאים של ה־Lamina יכילו כלורופיל והם האחראים העיקריים על הטמעה בטחבי העלים.
בשולי העלה יהיו בחלק מהעלים שורה נוספת של תאים מתמחים היכולים להיות מכמה סוגים, לעיתים אלה יהיו תאים בעלי דופן עבה המזכירים את הסטראידים ותפקידם דומה, לתת תמיכה למבנה של ה־Lamina.
במקרים אחרים תאים אלה יצרו מעין שינון בקצה העלה, שינון זה יכול להיות עשוי מתאים בודדים ובטחבים מסוימים יכולות להיות שיניים משמעותיות המורכבות ממספר תאים.
הבדלים בצורת הקופסית (Capsule) מהווים גם הם סממנים חשובים בהבדלה בין המינים השונים של טחבי-העלים.
צורת הקופסית יכולה להשתנות ממש בין קבוצות שונות והיא יכולה להיות עגולה, דמוית אליפסה או אפילו דמוית גליל או קונוס מוארך.
ברוב המקרים הקופסית תהייה בעלת סימטריה מעגלית אם כי בחלק מהמקרים היא יכולה להיות גם א-סימטרית (כמו בסוג Funaria (חבליל)).
כשהספורופיט צעיר ולא בשל להפצה של הנבגים אז צבע הקופסית יהיה ירוק וכאשר זאת תגיע לבשלות ותהייה מוכנה לשחרר את הנבגים צבעה ישתנה לצהוב, אדום, חום או כתום.
במחלקה Bryopsida, שאליה שייכים כל טחבי העלים בארץ, מחלקים את הקופסית לשלושה חלקים עיקריים:
צוואר הקופסית (Basal neck) - החלק שבו הקופסית מתחברת אל הזיף (Seta).
בחלק מהמינים של טחבי-העלים לא ניתן להבדיל בלי להסתכל במבנה התאי בין תחילת צוואר הקופסית לבין סוף הזיף ולמרות זאת המבנה התאי שונה בתכלית.
ברוב הקבוצות של טחבי העלים התאים של הזיף ממשיכים אל תוך בסיס הקופסית והתאים של צוואר הקופסית מקיפים אותם.
התאים בצוואר הקופסית מלאים בכלורופיל ומקיימים פוטוסינתזה והם למעשה אחראים ליותר מ־50 אחוז מהתוצרים הפוטוסינתתיים המשמשים את הקופסית.
תא הקופסית (נקרא לרוב Urn ולעיתים Theca) - החלק המרכזי של הקופסית המורכב מהתא המכיל בתוכו את הנבגים ומהסביבה המקיפה אותו.
הנבגים יתפתחו במיוזה מתוך פנים תא הקופסית ושמה יפרדו גם מהמבנה הכללי.
בראש המבנה של תא הקופסית יהיה פתח שלעיתים בקצותיו שיניים (Peristomes) האחראיות לוויסות יציאת הנבגים.
מבנה השיניים וסידורן הוא גם כלי להבדלה בין כמה קבוצות של טחבי-עלים.
בראש תא הקופסית נמצאת ריקמה המחברת את התא בצעירותו אל המכסה ונקראת אנולוס (Annulus), ריקמה זאת בנויה ממספר שכבות של תאים המתייבשים כאשר הספרופיט מגיע לבשלות ובעצם כך מאפשרים את הורדת המכסה ושחרור הנבגים.
מכסה הקופסית (Operculum) - החלק העליון של הקופסית המורכב מרקמה מתנתקת המאפשרת את יציאת הנבגים.
בחלק מהמקרים (כמו בסוג Sphangnum) המכסה יוצר לחץ בתוך הקופסית וכאשר המכסה משתחרר הנבגים נורים החוצה במעין פיצוץ.
בחלוקות הקלאסיות, טחבי עלים מוקמו יחד עם האנתוצרוטה וטחבי הכבד בתוך מערכת הטחבים, וכל טחבי העלים מוינו בתוך מחלקה הנקראה Musci.
מאוחר יותר, התגלה כי קבוצת הטחבים היא פרפילטית וכי למעשה טחבי-העלים יותר קרובים לצמחים הוסקולריים מאשר לטחבי הכבד.
למרות כל זאת, כל אחת מהקבוצות החדשות שנוצרו, הצמחים הווסקולריים, טחבי-הכבד, האנתוצרוטרה וטחבי העלים הן קבוצות מונופילטיות.
כיום, מקובל לייצג את הקשרים הפילוגנטיים של הטחבים וקרוביהם הגנטיים על פי העץ הבא:ישנם מחקרים מודרניים הטוענים כי קבוצת הטחבים היא כן קבוצה מונופילטית, אך עמדה זאת עדיין אינה מקובלת במחקר.
ברשימה זאת מובאת החלוקה המודרנית של טחבי העלים הנהוגה כיום.
מרמת הסדרה ומטה כתובות רק הסדרות הנמצאות בישראל, כאשר יש שמות נפוצים בעברית לסוגים הם נכתבו בסוגריים.
מחלקת Bryopsida (מכונה באנגלית true mosses, או טחבים אמיתיים) - כל המינים המיוצגים בישראל שייכים למחלקה זאת.
תת-מחלקת Buxbaumiidae - מכילה סוג אחד Buxbaumia שאינו נמצא בארץ.
תת-מחלקת Diphysciaceae - מכילה סוג אחד Diphyscium שאינו נמצא בארץ.
תת-מחלקת Timmiidae - מכילה רק סוג אחד Timmia שאינו נמצא בארץ.
תת-מחלקת Funariidae - מיוצגת בארץ.
מכילה בארץ סוג אחד Encalypta (צנופית).
הסדרה Funariales - מיוצגת בארץ על ידי שישה סוגים בשלוש משפחות.
משפחת Ephemeraceae - מכילה בארץ את הסוג Ephemerum (אפמרום) .
תת-מחלקת Dicranidae - מיוצגת בארץ.
הסדרה Dicranales - מכילה בארץ שלושה סוגים בשתי משפחות.
משפחת Dicranaceae - מכילה בארץ את הסוג Dicranella (דיקרנלה).
מכילה בארץ סוג אחד Fissidens (פיסידנס).
הסדרה Grimmiales - מכילה בארץ שלושה סוגים במשפחה אחת.
הסדרה Pottiales - מכילה בארץ 25 סוגים ב-2 משפחות.
משפחת Pottiaceae - מכילה בארץ 24 סוגים.
הבולטים מביניהם הם Tortella (טורטלה), Gymnostomum (אלשן), Barbula (זקנית), Pottia (פוטיה), ו-Aloina (אלואינה)
יש המאחדים משפחה זאת עם ה-Pottiaceae.
תת-מחלקת Bryidae - התת-מחלקה הגדולה ביותר, מיוצגת גם היא בארץ.
הסדרה Bryales - מכילה בארץ שישה סוגים בשלוש משפחות.
משפחת Bryaceae - מכילה בארץ את הסוגים Bryum (טחובית), Pohlia ו-Leptobryum.
משפחת Mniaceae - מכילה בארץ את הסוג Plagiomnium.
הסדרה Orthotrichales - מכילה בארץ שני סוגים במשפחה אחת.
הסדרה Hypnales - מכילה בארץ 11 סוגים בשלוש משפחות.
משפחת Fabroniaceae - מכיל בארץ את הסוג Fabronia (פברוניה).
הסדרה Leucodontales - על פי מחקרים מודרניים יש המאחדים אותה עם ה־Hypnales.
מכילה בארץ שישה סוגים בשלוש משפחות.
משפחת Neckeraceae - מכילה בארץ את הסוגים Leptodon (דקשן) ו-Neckera
טחורים (Hemorrhoids) הם מבנים אנטומיים המכילים רקמת חיבור וכלי דם הממוקמים באזור פי הטבעת, ומהווים חלק תקין של פי הטבעת.
תפקידם הוא לסייע בשליטה על איטום של פי הטבעת.
במצב פתולוגי הם מתנפחים, מודלקים ואף כואבים, ולעיתים הם באים לידי ביטוי כדימום אדום מבריק על משטח צואה, על נייר טואלט או באסלה.
החלוקה העיקרית של הטחורים היא בין חיצוניים (בליטה בדופן פי הטבעת) לבין טחורים פנימיים, בחלק התחתון של החלחולת (רקטום).
לרוב הכאב נגרם בשל סדק בפי הטבעת (פיסורה) הנגרם בשל הטחורים, או בשל קריש דם הנוצר בטחור וגורם לו להתנפח.
ניתן לאבחן פתולוגיה של טחורים בקלות, הן על ידי התבוננות, והן על ידי מישוש.
במקרה של דימום קל, אף שרוב הסיכויים שמדובר בדימום הנובע מטחורים, רופאים ירצו לבצע בדיקה של אנוסקופיה וסיגמואידוסקופיה כדי לשלול גידול באזור של המעי הגס התחתון.
דימום משמעותי הגורם לאנמיה נדיר, ודימום מסכן חיים הוא נדיר אף יותר.
בנוסף, נמצא קשר בין טחורים או נטייה לטחורים להתפתחות של גושים יבשים ברגלים.
מחלות טחורים נפוצות מאוד בארצות המתועשות.
אצל רוב האנשים מתחילים הטחורים להתפתח בשנות העשרים לחייהם, אך הסימפטומים אינם מובהקים עד העשור הרביעי לחיים.
על פי הערכות שונות, כמחצית מהאנשים מעל גיל 50 סובלים ממחלת טחורים סימפטומטית, ועד שליש מכלל אוכלוסיית ארצות הברית, כשיקוף למצב במדינות העולם המודרני, סובלים במידה מסוימת מטחורים.
הטחורים נפוצים אצל נשים יותר מגברים.
לפי אחת ההשערות אפיון זה נובע בשל ההיריון והלידה היוצרים לחץ מוגבר על אזור החלחולת ופי הטבעת.
באזור החלחולת ופי הטבעת קיימת מערכת ורידים מסועפת האמורה לנקז את הדם מהאזור.
משערים כי גורמים המגבירים גודש ורידי, בדרך כלל לחץ מוגבר, עלולים להאיץ היווצרות טחורים.
הגורמים להגברת הלחץ התוך-בטני הם:
תזונה לקויה - מחוסר בסיבים תזונתיים ומים.
אכילה מרובה של סוכרים וסידן.
מאמץ בזמן יציאה – עצירות או שלשול הגורמים לעליה בלחץ הוורידי.
היריון – נפח הדם עולה והפרוגסטרון מחליש את השרירים, הרחם כבד, ויש לחץ על הווריד הנבוב התחתון בשכיבה על הגב.
יתר לחץ דם פורטלי – מנקז את הטחורים, יכול להיגרם מצירוזיס.
שיעול, הקאה – מאמץ שמגדיל את הלחץ התוך-בטני – כל לחץ תוך-בטני יוצר לחץ על הוורידים שבהם לחץ הדם נמוך מאוד והדבר עוצר את הזרימה.
מצב של דחק נפשי עלול לגרום להתעוררות של טחורים.
אי-ספיקת לב משמעותית יכולה להגביר טחורים בגלל בעיה בכלי דם, בעיה בניקוז של הדם הוורידי.
מחלת כבד שמעלה את לחץ הדם בווריד השער.
+ 4 השלבים של טחורים פנימייםשלב דיאגרמה תמונה1 2 3 4
יוצאים בזמן היציאה ונכנסים לבד
יוצאים ולא נכנסים לבד, דוחפים פנימה
יוצאים ולא ניתן להכניס אותם
כל שלב יכול לדמם, הכאבים במיוחד בשלב האחרון.
טחורים פנימיים נוצרים מעל הקו האנו-רקטאלי.
לעיתים טחור פנימי יגדל עד לדרגה בה יעבור תמת וירד מתחת לספינקסטר האנאלי.
לטחורים קיימים טיפולים להקלה וטיפולי מניעה מסוגים למיניהם.
בחלק מהטיפולים קיים הבדל באופן הטיפול בטחורים פנימיים וחיצוניים:
אצל רוב הסובלים מטחורים, המחלה אינה קריטית וניתנת להקלה באותם אמצעים המומלצים גם כגורמי מניעה:
אמבט ישיבה להרפיית האזור הכואב
שימוש בבידה במקום בנייר טואלט
שימוש ידני באמצעות ראש מקלחת נמתח
שימוש במשככי כאבים מקומיים ובחומרים שמכווצים כלי דם
שמירה על היגיינה באזור פי הטבעת באמצעות שטיפתו מספר פעמים ביום
מניעת תנוחות היוצרות לחץ מקומי, שיפור היציבה ומתח השרירים (טונוס) באזור האגן
הימנעות מישיבה מרובה על האסלה והרמת משאות כבדים.
ירידה במשקל - לאנשים בעלי עודף משקל.
בזמן הטלת הצואה הרמה של הרגליים ליותר מ-90 מעלות כלפי מעלה.
שימוש בסטרואידים (לתקופה מוגבלת, עקב תופעות הלוואי).
ריפוי בחשמל (Electrotherapy) - ספיגת כלי הדם הנפוחים באמצעות זרם חשמלי.
טיפול זה נחשב ליעיל ואינו כואב.
הרחבת שריר פי הטבעת (Dilation) - טיפול הנחשב יעיל במקרים רבים אולם אינו פופולרי עוד עקב תופעות לוואי לא רצויות.
ניוון כלי הדם הטחוריים באמצעות קשירתם בגומיה.
לאחר מספר שבועות כלי הדם המנוונים מופרשים עם הצואה באופן טבעי.
טיפול זה אינו כרוך בניתוח והוא נפוץ יחסית.
ניוון כלי הדם הטחוריים באמצעות הטרשה (Sclerotherapy) - הזרקת חומר הגורם לחסימת וניוון כלי הדם, בשימוש גם לטיפול בדליות.
צריבת כלי הדם הפגועים באמצעות לייזר או קרינה תת-אדומה או בהקפאה שהוכחו כיעילים במקרה שהשיטות הקודמות נכשלו.
סגירת אספקת הדם לעורקי הטחורים, וקיבוע בסיס הטחורים בעזרת סיכות, שנעשה בהרדמה מקומית/אזורית או כללית.
זמן החלמה ממוצע הוא כשבוע.
זיהוי של עורקים המספקים דם לטחורים באמצעות דופלר וקשירתם בהרדמה מקומית.
ניתוח כירורגי להסרת הטחורים (Hemorrhoidectomy).
ניתוח זה כרוך בהחלמה ממושכת ובכאב רב שנמשכים בדרך כלל לפחות כחודש.
בקרב המצדדים בטיפול טבעי נפוצים תכשירים טבעיים שונים המחזקים את כלי הדם (כגון Horse Chestnut ו-Butcher's Broom), תכשירים המונעים גירוי ונפיחות (כגון מיץ המופק מצמח האלוורה), ותכשירים המכווצים את כלי הדם.
בדומה, טיפול ברפואה סינית נחשב יעיל ומפחית את הגירוי.
יש הממליצים על ישיבה שפופה (כלומר, בהתכופפות קמעה), בעת עשיית הצרכים.
במקרה של טחורים חיצוניים (טחורים טרומבונים) ניתן להשתמש בתמיסת מגנזיום ובכך להעלים במהירות וביעילות את הבצקות סביב פי הטבעת .
מחקרים אחרונים ממליצים להימנע משימוש בתרופות משלשלות כנגד עצירות מכיוון שמנגנון הפעולה של רוב התרופות הטבעיות, כמו תה צמחים, סנה, אלוורה וכדומה, עובד על גירוי כימי של רירית המעי אשר גורם לרירית המעי להפריש נוזלים, היוצרים מין שלשול.
מחקרים הראו כי החומרים הללו גורמים למעי להפוך לעצל ולתפקד פחות טוב.
הטיפול המומלץ הוא לאכול יותר סיבים, תאית, תאית מלאכותית של סובין, או סיבים סופגים.
כל אלו יוצרים ניפוח של תוכן המעי וגורמים לו להתכווץ בצורה יותר אפקטיבית ומקלים על היציאה.
טֵחוּרי (בגאורגית: ტეხური) או טֵחוּרָה (ტეხურა) הוא נהר בחבל סמגרלו שבמערב גאורגיה; הוא אחד מיובליו של הנהר ריוני.
טחורי נובע במדרון הדרומי של רכס אגריסי שבקווקז הגדול, בגובה 2,400 מטרים, 602 מטרים מתחת לפסגת טחורישדודי.
לאחר הירידה מרכס אגריסי, טחורי זורם במישור קולכתי, שבו נשפך לריוני מצפון.
ספיקתו הממוצעת של טחורי ליד הכפר נוכלכווי (סמוך לנקודת השפיכה לריוני) היא 30.2 מ"ק לשנייה.
טחורי ניזון ממי הפשרת שלגים, ממי גשמים וממי תהום.
באביב, עם הפשרת השלגים בהרים, טחורי עולה על גדותיו וגורם לשיטפונות.
בכל עונות השנה, מפלס המים בטחורי נוטה לעלות בפתאומיות עם כמויות גדולות של גשם, מה שגורם להצפות.
בחלק הזרימה העליון, מימיו של טחורי מנוצלים להפעלת טחנות מים כפריות ולהשטת עצים כרותים במורד הזרם (ללא סירות).
בעמק של טחורי ברכס אגריסי, בגובה 1,600 מטרים, נמצא אתר הנופש לברדה, שבו מעיינות של מים מינרליים.
יובלו העיקרי של טחורי הוא הנהר אבאשה.
טזארי זרו (באיטלקית: Tazzari Zero) היא מכונית חשמלית, בתצורת מכונית מיקרו מתוצרת Tazzari Group האיטלקית המיוצרת משנת 2009 ועד היום.
מטה החברה ומפעל הייצור של Tazzari Group יושבים באימולה.
דגם ה"טזארי זרו" הוצג לראשונה בתערוכת הרכב בבולוניה בשנת 2009.
שלדת הרכב בנויה מסגסוגות אלומיניום שמחוברות עם דבקים מתעשיית המטוסים והחלל
סוללת ליתיום-יון (עד 3,000 הטענות)
כבל טעינה באורך 5.00 מטר
אפשרות טעינה לשקע חשמל ביתי
מחיר דגם בסיס באירופה : 20,300 אירו
מחיר דגם בסיס בבריטניה : 18,000 שטרלינג
מחיר דגם בסיס בארצות הברית : 29,900 דולר
טזאקפטור (בלועזית: tezacaftor או VX-661) הוא אחד החומרים הפעילים בתרופה משולבת, אשר אושרה לשיווק בשנת 2018, על ידי מינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) בשם המסחרי סימדקו (symdeko) ועל ידי סוכנות התרופות האירופית (EMA), בשם המסחרי סימקבי (symkevi), לטיפול במקרים מסוימים של סיסטיק פיברוזיס.
התרופה מכילה שילוב של טזאקפטור ואיבקפטור.
התרופה כלולה בסל הבריאות החל בשנת 2019, כטיפול ב-Fibrosis Cystic עבור חולים שהם הומוזיגוטיים למוטציה מסוג F508del בגן CFTR.
התכשיר יינתן לחולים בני שש שנים ומעלה שטרם עברו השתלת ריאה.
המחלה הגנטית סיסטיק פיברוזיס (CF) פוגעת בתפקוד איברים רבים בגוף, בעיקר הריאות, וזאת, על ידי הפרעה למעבר של מלחים ומים מעבר למשטחים אפיתליאליים.
המוטציה F508del היא הסיבה הנפוצה ביותר ל-CF.
F508del גורמת נזק על ידי מניעת המעבר של החלבון CFTR (Cystic Fibrosis Transmembrane conductance Regulator) למיקומו המתאים על פני התא, וכן על ידי הפרעה לתפקוד תעלת הכלור של ה-CFTR.
התרופה המשולבת של טזאקפטור ואיבקפטור, מיועדת לשימוש בחולים אשר ירשו את המוטציה F508del משני ההורים, ולכן ברשותם המוטציה בשני העותקים של הגן ל-CFTR.
התרופה המשולבת אף מיועדת לשימוש בחולים אשר ירשו את המוטציה F508del מאחד ההורים וברשותם אף אחת מהמוטציות הבאות בגן ל-CFTR:
טזאקפטור הוא מולקולה קטנה הפועלת כמתקנת (Corrector) של CFTR.
מולקולות מתקנות של CFTR מסייעות לחלבון ה-CFTR ליצור את צורתו התלת־ממדית הנכונה, כך שהוא מסוגל לנוע לשטח פני התא.
טזאקפטור מזרז עיבוד תאי והובלה של צורות נורמליות ושל צורות מוטנטיות של CFTR, בכללן F508del, ולכן מגדיל את הכמות של חלבון ה-CFTR על שטח פני התא, מה שמביא להגדלה בטרנספורט של יוני כלוריד.
תוספת של מולקולה המתקנת את ה-CFTR לטיפול עם תרופה מפעילה (Potentiator) של CFTR, כמו איבקפטור ((Ivacaftor), מספקת תועלת קלינית לחולים עם מוטציה כמו F508del, שהיא המוטציה הנפוצה ביותר ב-CFTR, הגורמת ל-CF.
בנוסף לכך, טיפול משולב (סימדקו, סימקבי), של תרופה מתקנת (טזאקפטור) ותרופה מפעילה (איבקפטור), עשוי לספק תועלת לחולים שהם הטרוזיגוטים מורכבים עבור F508del ומוטציה המגיבה לאיבקפטור.
אחד היתרונות החשובים של טזאקפטור הוא שאינו ממריץ את אנזימי CYP3A4 ואינו מפריע למטבוליזם של איבקפטור או של תרופות רבות אחרות, הנמצאות בשימוש שכיח ב-CF, מה שמפחית אינטראקציות בין-תרופתיות ומורכבויות במינון.
טזאקפטור הוא בעל הנוסחה הכימית C26H27F3N2O6, עם משקל מולקולרי של 520.505 גרם/מול.
ממצאי הניסויים הקליניים EVOLVE ו- EXPAND פורסמו בשנת 2017.
טזוס היא טכנולוגיית קוד פתוח של מערכת הוכחת סיכון של רשת בלוקצ'יין שיכולה לבצע עסקות עמית לעמית (P2P) ויכולה לשמש פלטפורמה לפריסת חוזים חכמים.
המטבע מבוזר הטבעי המממש את טזוס הוא טז (tez) אשר קיבל את הקידוד XTZ, וסימולו הוא: ꜩ.
החל מאוגוסט 2021, ישנם כ-400 צמתים (nodes) לאימות בלוקים (המכונים "בייקרים") ברשת טזוס.
רשת טזוס משיגה קונצנזוס באמצעות מודל הוכחת סיכון נזילה.
טזוס כולל מודל ממשל מקוון המאפשר לפרוטוקול לתקן את עצמו כאשר הצעות שדרוג מקבלים הצבעה חיובית מהקהילה.
תכונה זו מאפשרת לטזוס להימנע מ"מזלגות" קשים שמערכות בלוקצ'יין אחרות צריכות להתמודד איתן.
טזוס הוצעה לראשונה בפרסום דף מידע בשנת 2014. רשת הבדיקות שלה הושקה ביוני 2018, וערוץ הרשת המרכזי שלה עלה לאוויר בספטמבר 2018.
בשל אלגוריתם הוכחת סיכון יעיל מבחינת ניצול אנרגיה אשר הפך לנושא פופולרי על רקע החשש של דרישות האנרגיה של חלופות הוכחת עבודת, טזוס נבחרה על ידי מותגים לבניית פלטפורמות אסימונים חסרי-תחליף (NFTs).
OneOf, פלטפורמת NFT מוזיקלית המגובה על ידי קווינסי ג'ונס, וכן מרוצי רד בול ומקלארן רייסינג בחרו כולם את טזוס לבנות את פלטפורמות ה-NFT שלהם על, תוך ציון יעילות האנרגיה כסיבה עיקרית.
Tezos תוכנן על ידי מהנדס ויימו ארתור ברייטמן, שעבד בעבר בגולדמן זאקס ומורגן סטנלי כאנליסט כמותי.
ביולי 2017 גייסה קרן טזוס סכום של 232 מיליון דולר והפכה לאחת ממערכות ה-ICO הגדולות ביותר של תנופת הקריפטו של 2017. המשקיע המיליארדר טים דרייפר ופוליצ'יין קפיטל של אולף קרלסון-ווי היו המשתתפים בסבב מימון ה-ICO של טזוס.
בחודשיים שבין אמצע יולי ואמצע ספטמבר 2021 קפץ ערך הטזוס ב-400%, הרבה מעל כל שאר מטבעות הקריפטו.
טחומולקו (בספרדית: Volcán Tajumulco) הוא הר געש מסוג הר געש שכבתי, הממוקם במערבה של גואטמלה.
גובהו הוא 4,203 מטר, וככזה הוא ההר הגבוה ביותר באמריקה המרכזית ובגואטמלה עצמה.
ההר מצוי במחוז סן מרקוס במדינה, והוא חלק מרכס סיירה מדרה דה צ'יאפס .
ההר מורכב בראשו מסלעי אנדזיט ודקיט.
יש בו שתי פסגות, שבאחת מהן פעור לוע בקוטר של 50–70 מטר.
היסטוריית ההתפרצויות של ההר איננה ידועה.
ככל הידוע הוא התפרץ במאות ה-18 וה-19.
האזור סביב ההר מיושב בדלילות ומספר המבקרים בו איננו גדול.
ראשו עטוף לעיתים קרובות במעטה של ערפל ועננים, והראות ממנו מוגבלת בעיקר בחודשים אפריל עד ספטמבר.
טחנת רוח היא מנוע הרותם את אנרגיית הרוח לטחינת דגנים לקמח.
למנועים המונעים על ידי הרוח יש גם שימושים אחרים, כגון שאיבת מים ודישה.
כיום משתמשים בטורבינת רוח, המנצלות גם הן את אנרגיית הרוח, להפקת חשמל.
העמוד (post mill) היא טחנה בה גוף הטחנה כולו מסתובב על בסיסו, ומכוון את הלהבים לכיוון הרוח.
טחנת העמוד נחשבת לסוג טחנת הרוח העתיק ביותר באירופה, והשימוש בו באנגליה, למשל, החל כבר במאה ה-11 או ה-12. באנגליה עדיין פועלת טחנת עמוד שהוקמה ב-1665.
טחנת סינר (smock mill) היא טחנה בה גוף הטחנה קבוע, וגג הטחנה עם הלהבים מסתובב כמעין סינר של הגוף.
הגוף לרוב משושה או מתומן.
טחנת מגדל (tower mill) היא טחנה הדומה לטחנת הסינר, עם גוף בנוי מלבנים או אבן.
מתקנים שונים שמשו לכיוון הלהבים.
ב-1745 המציא המהנדס אדמונד לי מערכת אוטומטית לכיוון הלהבים, בעזרת מערכת להבים קטנה בזווית ישרה ללהבים העיקריים.
באירופה, השתמשו בטחנות רוח החל מימי הביניים.
אזורים מפורסמים שבהם השתמשו בטחנות רוח היו בהולנד וספרד.
טחנות הרוח של ספרד ממלאות תפקיד נכבד בספרו של מיגל דה סרוונטס, דון קישוט.
וטחנות הרוח באירופה פרחו החל מהמאה ה-12 בעקבות מסעי הצלב.
את טכנולוגיית טחנת הרוח הביאו הצלבנים לאירופה בעקבות ניסיונם בטחנות רוח במזרח התיכון.
מקורות פרסיים מראים שהיה שימוש בטחנות רוח כבר במאה הראשונה והשנייה לפני הספירה.
בארצות הברית נעשה שימוש בטחנות רוח לצורך שאיבת מים בחוות ובתחנות הרכבת (מים שנועדו לקירור הרכבות) במערב התיכון.
ההתפתחות בשאיבת המים בארצות הברית הייתה הגורם העיקרי בהתפתחות החקלאות בצפון אמריקה, באזורים נרחבים בהם ללא טחנות רוח לשאיבת מים לא הייתה מתפתחת חקלאות בשל מחסור במקורות מים זמינים.
התפתחות זו תרמה גם להתפשטות פסי הרכבת בכל העולם, על ידי שאיבת מים בצורה קלה מבארות כדי לספק צרכים של רכבות קיטור.
טחנות רוח עדיין משמשות לשאיבת מים במקומות רבים בהם חיבור לחשמל אינו אפשרי.
טורבינה בעלת הרבה להבים, סוג של טחנת רוח, הייתה נפוצה מאוד בארצות הברית בעבר.
טורבינה זו ניצלה את הרוח החזקה לשם שאיבת מי תהום.
עיקרון ניצול אנרגיית הרוח עליו בוססו טחנות הרוח משמש כיום לייצור חשמל.
מתקנים הדומים לטחנות רוח, והקרויים טורבינת רוח, מפיקים אנרגיה חשמלית.
טורבינות אלה, הממוקמות בדרך כלל על הרים גבוהים או באזורים שטוחים בהם יש הרבה רוח, מנצלות את אנרגיית הרוח להפקת חשמל.
בישראל קיימות חוות טורבינות רוח בצפון רמת הגולן, ברמת סירין שבגליל התחתון ועל הגלבוע.
טחנת מים היא טחנה שהכוח המניע שלה הוא מים זורמים.
זהו מתקן המשתמש בגלגל מים או בטורבינת מים לביצוע תהליכים מכניים כגון גריסה, ערגול או בטישה.
פעולות אלה נחוצות לייצורם של חומרי גלם רבים, כמו קמח, נסרי עצים, נייר, בדים ומוצרי מתכת.
טחנות המים נחלקו על פי שימושן לסוגים שונים: טחנות קמח, מנסרות עצים, טחנות נייר, טחנות טקסטיל, טחנות גריסה, טחנות חישול, טחנות ערגול, טחנות למישוך תיל ועוד.
אחת הדרכים העיקריות לסיווג טחנות מים היא על פי אופן הצבת גלגל המים: טחנות בעלות גלגל מים אופקי ותמסורת גלגלי שיניים וטחנות בעלות גלגל מים מאונך ללא תמסורת.
דרך נוספת לסיווג טחנות מים היא על פי מאפייני המקום בו הן מותקנות: טחנות מים המונעות על ידי שטף הגאות (tide mill) וטחנות מים צפות, המותקנות על ארבות או סירות (ship mill).
השימוש בטחנות מים קדם אף לשימוש בטחנות רוח.
כבר בעת העתיקה השתמשו ביוון וברומא העתיקה בטחנות מים.
הרומאים הפיצו את טכניקת הקמת טחנות המים בכל רחבי האימפריה הרומית.
טחנה באמצעות טחנת מים מוזכרת כבר בתוספתא - "אין נותנין חטים לרחים של מים אלא כדי שייטחנו".
אופן הפעלה של טחנת מים
מים המוסטים בתעלה מנהר או פלג מים אחר מופלים מגובה תוך דחיפתו של גלגל הטחנה.
סיבובו של הגלגל מניע ציר אשר מסובב את אבני הרחיים של הטחנה.
מהירות סיבוב הגלגל היא כשישה סיבובים בדקה, דבר אשר יכול לאפשר סיבוב של אבני הרחיים באמצעות מנגנון של גלגלי שיניים למהירות של עד 120 סיבובים לדקה.
טחנת קמח היא מבנה או מנגנון אשר מיועד להפיק קמח על ידי טחינת דגנים.
טחנות הקמח הראשונות בהיסטוריה אשר הונעו בכח המים (טחנות מים) נבנו באירופה לקראת סופה של המאה השנייה לפני הספירה, בתקופת יוון העתיקה.
טחנות אלו עשו שימוש בגלגלי טחינה אופקיים.
התיעוד הראשון של טחנה כזו נכתב על ידי סטראבון בשנת 63 לפנה"ס.
טחנות הקמח הראשונות בעלות גלגלי טחינה אנכיים נבנו, ככל הנראה, בסופה של המאה הראשונה לפני הספירה באימפריה הרומית, והן תועדו לראשונה על ידי מרקוס ויטרוביוס פוליו.
הרומאים שכללו את הטכנולוגיה של טחנות הקמח והפיצו אותה בכל רחבי אירופה.
עם ריבוי האוכלוסייה באירופה התרבה גם השימוש בטחנות אלו ובשנת 1300 היו באנגליה לבדה 17,000 טחנות קמח פעילות.
טחנות הקמח ההיסטוריות עשו שימוש בגלגלי טחינה שהונעו בכח המים או הרוח (טחנות רוח) על מנת לטחון את הקמח.
טחנות מאוחרות יותר עשו שימוש במנועי קיטור.
בימינו נעשה לרב שימוש בחשמל או בדלקים כדי להפעיל מנועים שמסובבים מכבשים כבדים, עשויי פלדה לטחינת הדגן.
טחנות הקמח המודרניות נבדלות מאלו העתיקות גם באופיין המסחרי.
הטחנות העתיקות נבנו ושימשו בדרך כלל קהילות של חקלאים, כאשר כל חקלאי היה מחויב במס שימוש שניתן לטוחן.
לעומתן, טחנות הקמח המודרניות הן בדרך כלל מפעל מסחרי שמייצר על מנת למכור לשוק כולו.
בישראל ישנו מספר גדול של טחנות קמח עתיקות, מסוג ארובה - המופעלות בכח המים.
לרוב גילן של טחנות קמח אלו הוא מאות שנים.
מצב השימור של טחנות קמח אלה משתנה ממקום למקום.
לרוב הן אינן שלמות ולהוציא טחנת קמח אחת (טחונת מטרוף בנחל חרמון), הן אינן פעילות.
טחנות קמח אלו ניתן למצוא בארץ בערוצי נחלים שונים, בעיקר בצפון הארץ, אך לא רק שם.
ידועות במיוחד הן טחנות הקמח של נחל עמוד שבגליל העליון (שם אף זכה מקטע הנחל בשפה הערבית בכינוי "ואדי טואחין" - עמק הטחנות), ובפרט טחנת איסכנדריה בה ניתן עדיין להבחין באבני הריחיים שבחדר הטחינה, ובגלגל הכפות שהונע על ידי כח המים.
טחנות קמח נוספות נמצאות גם בנחל דן, נחל צלמון, נחל גוש חלב, נחל כזיב ובנחל חרמון.
במרכז הארץ פעלו בנחל הירקון שבע טחנות קמח, שהיו פעילות עד הטיית מי הירקון בשנת 1936, המפורסמת ביניהן מוקמה בסמוך לגבעת הכלניות בגבעת עמל וכן בנחל תנינים.
בכל אחד מהנחלים שתוארו קיימות מספר טחנות קמח לאורך הנחל והן הרוסות במידה רבה וזאת בעקבות הטיית מי הנחלים בתקופת המנדט הבריטי לצורך ייבוש הביצות והמעבר לאנרגיה חשמלית.
בשמורת עין אפק, מקור נחל הירקון, קיימת טחנת קמח ששוחזרה בחלקה ובחלליה קיימים חדרי תצוגה שונים על הטחנה עצמה ועל השמורה בה היא נמצאת.
בשטח הגן הלאומי המוכרז שבנחל חרמון נמצאת טחנת קמח מטרוף בבעלות משפחה דרוזית, והיא טחנת הקמח היחידה בישראל שעדיין ניתנת להפעלה.
בדרום הארץ ניתן למצוא טחנת קמח בתוך שמורת עין גדי, בסמוך למעין עין גדי.
"הטחנות הגדולות" בחיפה הייתה טחנת הקמח המודרנית הראשונה שהוקמה בארץ ישראל בשנת 1922. בשנת 1935 נוסדה טחנת הקמח שטיבל בחיפה, בשנת 1936 טחנת הקמח של אהרן חיות בתל אביב וטחנת הקמח של איש העסקים שחאדה עטאללה ביפו.
טחנות הרוח בקינדרדייק (הולנדית Kinderdijkse molens) הן קבוצה של 19 טחנות רוח הניצבות בכפר קינדרדייק (בעבר אלסהאוט - Elshout), כ-12 ק"מ דרומית-מזרחית למרכז העיר רוטרדם בפרובינציה דרום הולנד בהולנד.
הטחנות שוכנות בקצהו הצפון-מערבי של פולדר אלבלאסרווארד (Alblasserwaard), סמוך למפגש הנהרות לק (Lek) ונורד (Noord).
טחנות רוח הוקמו בקינדרדייק כבר בסוף המאה ה-14, אך הטחנות הניצבות במקום כיום, הוקמו החל באמצע המאה ה-18. בשנת 1997 הוכרזו טחנות הרוח בקינדרדייק כאתר מורשת עולמית, והן נחשבות לאטרקציה תיירותית.
משטחי הכבול במערבה של הולנד יושבו החל במאה ה-11, ובאותה עת החל ייבושו של פולדר אלבלאסרווארד.
בתחילת המאה ה-12 כבר הקיף סכר נמוך את שטח הפולדר למעט בצידו המערבי, וב-1320 הושלמה הקפתו של הפולדר כולו.
שני הנחלים שחצו את הפולדר - אלבלאס (Alblas) וחיסן (Giessen) תועלו לשני האגנים "דה נדרווארד" (De Nederwaard - "השטח התחתון" מפה: "3", "5") ו"דה אוברווארד" (De Overwaard - "השטח העילי", מפה: "4", "6") בהתאמה.
ב-1277 הוקם "ועד המים המחוזי של אלבלאסרווארד" (Hoogheemsraadschap van den Alblasserwaard) שעליו הוטלה האחריות לתחזוקת הסכרים באלבלאסרווארד.
ב-1365 אושרה חפירת "תעלת הניקוז הגדולה" (Grote Waterschap) לניקוזו של האוברווארד אל נהר לק שמצפון לו, ו-4 שנים לאחר מכן החלו העבודות להקמתה של "תעלת הניקוז החדשה" (Nieuwe Waterschap) לניקוזו של הנדרווארד.
מספר הצפות קשות בשנת 1726 הביאו את הנהלת האזור להקים סדרה של שמונה טחנות ראשיות לאורך כל אחת משתי התעלות אשר ישאבו את המים מהפולדר ו-43 טחנות משניות אשר יעבירו אותם הלאה אל מאגרים ואל הנהרות הסמוכים.
למרות מספר שיפורים ותוספות למערך במשך המאה ה-18, השיטה הוכיחה את עצמה כבלתי יעילה בשל כך שגובה מי הנהרות היה גבוה מידי מכדי שניתן יהיה להזרים אליהם את המים העודפים.
החל במחצית השנייה של המאה ה-19 הוחלפו טחנות הרוח בתחנות שאיבה.
הטחנות יצאו מכלל שימוש וחלקן נהרס.
רק במלחמת העולם השנייה כאשר היה מחסור בסולר שנדרש להפעלת תחנות השאיבה הממוכנות שבו הטחנות לפעול, ועם תום המלחמה הופסקה פעילותן שוב.
כיום שרדו 8 טחנות לאורך האוברווארד ושמונה נוספות לאורכו של הנדרווארד.
לאלה נוספו בעת ההכרזה שלוש טחנות נוספות השוכנות מזרחית לקבוצה העיקרית.
כל הטחנות מתוחזקות וכשירות לפעולה כמתקני שאיבה לגיבוי במקרה של בעיה כלשהי במתקנים המודרניים.
שמונה הטחנות בנדרווארד נבנו כולן ב-1738 מלבנים והן כוללות חדרי מגורים.
זרועות הטחנות שאורכן 28 מטר מגיעות עד מרחק של 30 ס"מ בלבד מהקרקע.
שמונה הטחנות לאורך האוברווארד נבנו ב-1740 מעץ על משטחי לבנים, ובניגוד לקודמות הן מתומנות בצורתן.
ההכרזה כוללת מספר מבנים ומתקנים נוסף על טחנות הרוח.
בית ועד המים של האוברווארד נבנה ב-1581 ונקנה על ידי הוועד ב-1595, אך רק ב-1648 היה למקום מושבו של הוועד.
בית ועד המים של הנדרווארד הוקם במאה ה-18.
תחנת השאיבה בוויסבום (Wisbom) נבנתה ב-1868 ושימשה את האוברווארד.
התחנה הונעה תחילה בקיטור וב-1924 הוסבה לחשמל.
תחנת השאיבה ואן האפטן (Van Haaften) שימשה את הנדרווארד.
גם היא הוקמה ב-1868, והוסבה לחשמל ב-1927, מועד בו הוחלפו גלגלי השאיבה הקיימים והותקנו בה גלגלים בצורת בורגי ארכימדס.
טחנת הרוח במשכנות שאננים היא המבנה הראשון שנבנה על ידי האוכלוסייה היהודית בירושלים בתקופת היציאה מן החומות.
היא נבנתה ב-1858 ושימשה כטחנת קמח למשך כשני עשורים, אז הופסקה הטחינה.
כיום משמש המבנה כאתר תיירות פופולרי וממוקם בו מוזיאון קטן לתולדות יוזם הטחנה, סר משה מונטיפיורי.
רחבת האבן סביב הטחנה מהווה נקודת תצפית על שכונות משכנות שאננים וימין משה, על גיא בן הינום ועל העיר העתיקה.
הטחנה היא טחנת קמח בגובה כ-18 מטרים, בעלת גוף מגדלי עגול מאבן ירושלמית וכיפת עץ בתצורת קרון ("דגם קנט"), המסתובב בראשה לכיוון הרוח באמצעות מנגנון שבשבת ונושא ארבע כנפיים עשויות עץ.
הטחנה נבנתה בשנת 1858 ביוזמתו של משה מונטיפיורי, מעט לפני הקמתה של משכנות שאננים שהייתה השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות העיר העתיקה.
הטחנה, הממוקמת בפינה הצפון-מערבית של המגרש עליו נבנתה השכונה, הוקמה על מנת לספק למתיישבי השכונה מקור פרנסה, ולספק לעניי ירושלים קמח במחיר זול.
היא תוכננה על ידי חברת הולמן (Holman) מקנטרברי, שביססה אותה על טחנת רוח ברמסגייט, עיר מגוריו של מונטיפיורי, ושלחה מהנדס מטעמה לפקח על עבודת ההקמה והתקנת ציוד הטחינה.
המגדל הוקם מאבן מקומית אך הציוד הובא באניה מאנגליה והובל לירושלים מנמל יפו על גבי גמלים.
באנגליה ובספרות הנוסעים כונתה הטחנה Jaffa Gate Windmill ("טחנת הרוח שער יפו").
למרות הציטוט הפופולרי של דברי אברהם משה לונץ כי הטחנה פעלה זמן קצר בלבד, וסבלה מבעיות שונות (מחסור ברוח, מיכון יקר ועדין, קלקולים וכו'), היא עבדה כמעט שני עשורים שלמים, מ-1858 ועד 1876. בעל הזיכיון להפעלת הטחנה היה יצחק פ"ח רוזנטל.
לאחר שהטחנה פסקה לטחון, נזנח המבנה ועמד נטוש עד שנות השלושים, אז שופץ ביוזמת ממשלת המנדט והאגודה למען ירושלים.
במלחמת העצמאות בתחילת שנת 1948 בנו לוחמי ההגנה עמדה יצוקה מבטון על ראש מגדל הטחנה, העמדה חלשה על התנועה בדרך חברון שמעל גיא בן הינום במזרח ועל אזור מלון המלך דוד ותחנת הרכבת במערב.
בשל מיקומה האסטרטגי הורה הנציב העליון הבריטי אלן קנינגהם לפוצץ את העמדה, בכך נגרם נזק רב לראש מגדל הטחנה.
כאשר התקרב ה-14 במאי יום עזיבת הבריטים, הנציב העליון היה אמור לנסוע מארמון הנציב עד לעטרות משם לטוס לחיפה ומשם לעזוב את הארץ דרך הים.
הנציב חשש מהעמדה שיכולה לצלוף עליו ולכן ניתנה הוראה לפוצץ אותה.
החבלן שהגיע לא רצה להרוס את כל הטחנה היפה ולכן שם מעט מידי חומר נפץ, מה שלא גרם לעמדה יותר מדי נזק.
לאחר יום הגיע עוד חבלן לפוצץ שוב וכך נהרסה עמדת ההגנה.
אנשי המושבה האמריקאים צילמו את האירוע.
הטחנה נותרה ללא כיפה בראשה עד מלחמת ששת הימים.
לאחר איחוד ירושלים שוקמה הטחנה ובראשה הותקנה כיפה מתכתית וכנפיים דקורטיביות, קטנות בהרבה מן הכנפיים המקוריות.
בראשית שנות השמונים של המאה ה-20 בוצע שיפוץ של הטחנה, והוקם בתוך המבנה מוזיאון לתולדות חייו של משה מונטיפיורי.
במבנה אבן קטן הממוקם בקרבת הטחנה הוצבה המרכבה אשר שימשה את מונטיפיורי במסעותיו באירופה, מרוקו, רוסיה ועוד אך מעולם לא השתמש בה בארץ ישראל, בשל תנאי הדרכים הרעועים.
בשנת 1986 הוצתה כרכרת העץ על ידי אלמוני, וכמעט ולא נותר ממנה זכר.
מאוחר יותר שוחזרה הכרכרה ונבנתה מחדש, תוך שימוש בחישורי הברזל המקוריים שלה, שהיו השריד היחיד ממנה שלא נשרף, והיא מוצגת כיום באותו מבנה אבן - מוגנת מפני הציבור באמצעות לוח זכוכית.
החזרת כנפי הטחנה ומנגנון הטחינה
ב-25 ביולי 2012, ביוזמת קרן ירושלים ובכספי תרומות מהולנד, פורקו כיפת הטחנה והכנפיים המחוברות אליה והוחלפו במתקן בעל יכולת סיבוב לפי כיוון הרוח וכנפיים הזהות לאלה שהותקנו בטחנה על ידי מונטפיורי.
פנים הטחנה שופץ ובקומה השנייה הותקנו אבני ריחיים הפועלות בכוח הרוח, שהחלו לעבוד במהלך חודש אוגוסט.
במסגרת פרויקט זה שוחזרה טחנת הרוח בהתאם למראה שהיה לה בשנת הקמתה.
לשם כך נוצר קשר עם בן למשפחת הולמן, שבנתה את הציוד לטחנה ב-1857, והתוכניות המקוריות אותרו בספרייה הלאומית בלונדון.
ומסתבר שהכיפה המקורית, כפי שהוקמה על ידי משה מונטיפיורי ב-1857, הייתה לבנה, בעלת כנפיים ענקיות מקדימה ומדחף קטן מאחור שנועד לכוון את הכנפיים על פי כיוון הרוח.
בין 2012 ל-2018, לאחר השיפוץ והחלפת המנגנון ואבני הריחיים, הטחנה הייתה פתוחה חלקית ולסירוגין.
החל מ-2018 היא מופעלת על ידי יקבי ירושלים – אגודה חקלאית שיתופית.
טחנה (או "טחנות") הוא משחק אסטרטגיה מופשט לשני שחקנים, ששורשיו בעת העתיקה.
באנגלית המשחק ידוע במספר שמות, בהם Mill ו־Mills (כלומר "טחנה" או "טחנות", כמו בעברית), שהנפוץ ביניהם הוא Nine Men's Morris ("מוריס של תשעה חיילים", כמספר הכלים על הלוח).
למעשה מדובר במשפחה של משחקים שההבדל ביניהם הוא בגודל לוח המשחק ומספר הכלים על הלוח, וידועים בשמות מוריס של שלושה חיילים, מוריס של שישה חיילים ומוריס של 12 חיילים (הידוע בדרום אפריקה בשם מורַבַרַבה).
המשחק מוזכר במחזהו של ויליאם שייקספיר, "חלום ליל קיץ", שבו אומרת טיטניה: "The nine men's morris is fill'd up with mud"; בתרגומו של אפרים ברוידא: "ריבוע הפסיפסים כוסה ברפש", ובתרגומו של אהרן קומם: "משחק האבנים מושבת מרוב בוץ".
זהו המשחק האחרון בריאליטי "תוכניתו של השטן".
המשחק נערך על גבי לוח המכיל 24 צמתים המצוירים על הלוח על ידי 3 ריבועים בגדלים שונים המחוברים על ידי 4 קווים היוצאים ממרכז צלעות הריבועים.
מטרת המשחק היא להותיר בידי היריב פחות מ-3 חיילים או לחסום את היריב מלבצע מהלכים.
בשלב ראשון מניח כל שחקן בתורו חייל בצומת פנוי.
כאשר שחקן יוצר רצף של שלושה חיילים שלו באחד מהקווים הישרים שעל הלוח (רצף הקרוי "טחנה"), הוא מסיר מהלוח חייל של היריב (אם ניתן, יש להסיר חייל שאינו בטחנה).
לאחר שכל שחקן הניח על הלוח תשעה חיילים, מתחיל השלב השני של המשחק בו השחקנים מזיזים, כל אחד בתורו, חייל אחד.
הזזת חייל נעשית מהצומת בו הוא נמצא לצומת סמוך פנוי.
גם בשלב זה שחקן שיצר טחנה מסיר מהלוח חייל של היריב.
שחקן שנותר עם פחות משלושה חיילים או שאינו מסוגל לזוז בהגיע תורו מפסיד במשחק.
מקורו של המשחק איננו ידוע ולוחות משחק חרוטים באבן נחשפו באתרים שונים באזור אגן הים התיכון.
המשחק היה פופולרי בתקופת האימפריה הרומית.
המשחק צבר פופולריות באירופה בימי הביניים ולוחות משחק חרוטים נמצאו בקלויסטרים של מנזרים באנגליה, בגרסאות אלו נוקבו חורים בלוח המשחק על מנת לייצג את העמדות של כלי המשחק.
טחנת אבו רבאח הוא אתר עתיקות וטחנת קמח שהופעלה כטחנת מים בנחל הירקון ונמצאת על אדמות מושב עדנים שבדרום השרון ובבעלות אגודת מושב עדנים.
בסקר הבריטי מוזכר המקום כשרידי סכר ומתקני טחנה בשם "טאחונת אל וסטה" שפירושה הטחנה האמצעית (בין טחנת מיר לטחנת פרוחיה).
בשנות ה-80 של המאה התשע עשרה שופצה הטחנה על ידי השייח' אברהים אבו רבאח שהיה מהשייחים התקיפים באזור.
הוא אסר את השימוש בירקון להשקיה בטענה שזה יפגע בכוח המים בטחנה.
הוא שלח שליחים לחבל בטחנות מיר ופרוחיה הסמוכות.
אבו רבאח אף "דאג" להגנתם של תושבי פתח תקווה תמורת תשלום דמי חסות גבוהים ("פרוטקשן").
בטחנה פעלו 12 זוגות אבני ריחיים.
אבו רבאח גבה עמלה 10%-20% מכמות החיטים שטחן.
סמוך למלחמת העולם הראשונה ייבא אבו רבאח מגרמניה שתי טורבינות.
אחת שמשה להנעת אבני הריחיים והשנייה לשאיבת מים לפרדסו של אבו רבאח.
עם ריבוי הטחנות המכניות ירד ערכה של טחנת אבו רבאח.
לאחר קום המדינה שונה ייעוד הטחנה וכוח המים הופנה להפעלת משאבה להשקיית פרדסי יכין-חק"ל.
בשנת 1959 פסקה פעילות הטחנה עם השאיבה מהירקון במפעל ירקון-נגב וירידת ספיקת מי הירקון.
בשנת 2004 המבנה שוקם ושוחזר.
פעולות תחזוקה שוטפות נעשות על ידי אגודת עדנים.
במתחם הטחנה מתוכננים לעתיד מיזמים תיירותיים המשלבים שימור המקום, בנוסף הטחנה משמשת כאתר צילומים מועדף לחברות הפקה שונות ופעולות לטובת הסביבה והקהילה של מושב עדנים.
הטחנה נמצאת בתחום שטח השיפוט של מועצה אזורית דרום השרון על אדמות אגודת מושב עדנים.
למקום ניתן להגיע בדרך כורכר הפונה מערבה מכביש 40 מעט דרומה למחלף ירקון.
טחנת נייר היא בית חרושת לייצור נייר מסיבי צמחים כמו תאית של עץ, סחבות ישנות ומרכיבים שונים תוך שימוש במכונה לייצור נייר שמופעלת על ידי המים או במכונות שונות.
בחקירת ההיסטוריה של טחנות הנייר יש קושי להבדיל בין הגדרות מדויקות.
בנוסף, הטרמינולוגיה לא מדויקת אצל כותבי מאמרים מודרניים: מומחים מודרניים רבים משתמשים במונח אחיד לתיאור "טחנה" מבלי להבדיל בסוג הטחנה אם היא מופעלת על ידי אדם, בעל-חיים או על ידי מים.
זאת ועוד, הנטייה שלהם להגדיר כל מפעל עתיק לייצור נייר כ"טחנה", הקשתה לזהות את הטחנות ההיסטוריות המסוימות שהיו יעילות ומופעלות על ידי מים.
טחנות מופעלות על ידי האדם ועל ידי בעלי חיים
בעוד שטחנות מופעלות אדם או בעל-חיים היו ידועות כבר אצל יצרני נייר סינים ומוסלמים, ראיות לטחנות נייר מופעלות מים לא תועדו אצלם.
ההסבר המוצע להיעדר זה של שימוש בטחנות מים הוא הרגלם של המוסלמים לקרוא למרכזי ייצור הנייר "יצרני נייר" ולא להשתמש במונח "טחנה".
על אף שמומחים זיהו "טחנות נייר" מתקופת בית עבאס בבגדד של 794–795, הראיות לשימוש במים בתהליך ייצור הנייר באותה תקופה, מכל מקום, הוא עניין שמוטל אצלם בספק.
בעיר המרוקאית פאס, אבן בטוטה מדבר על "400 רחיים לנייר".
היות שאבן בטוטה לא מזכיר את השימוש בכוח-המים וגם שכמות כה גדולה של מטחנות מים היא תמוהה, הפיסקה בכללותה מתייחסת לכוח אדם או בעלי-חיים.
סקירה מקיפה של מטחנות באל-אנדלוס לא גילתה אפילו מטחנת מים בודדת, באותה מידה ספרי הרכוש הספרדיים שהופצו לאחר הרקונקיסטה הנוצרית, לא הציגו שום נתונים על טחנות מסוג זה.
טקסטים ערביים אף פעם לא השתמשו במונח "טחנה" בהקשר של ייצור נייר והדו"ח הכי יסודי של תעשיית הנייר המוסלמית, מהסולטאן הזירידי אל-מואיז אבן באביס מתאר מעט מאוד את העבודה במונחים של המלאכה עצמה.
דונלד היל מצא אזכור אפשרי של מטחנת מים לנייר בסמרקנד, בעבודה מהמאה האחת עשרה של המלומד הפרסי אבו ראיאן בירוני, אבל מסקנתו הייתה שהקטע "קצר מכדי לאפשר לנו לקבוע בוודאות", שאכן מדובר בטחנת נייר מופעלת מים.
למרות שלהלוי זה עדיין נראה כראייה לטחנת מים בסמרקנד שקשורה לייצור נייר, הוא מודה שלא ידוע האם נעשה שימוש בכח המים לצורך ייצור נייר באזורים אסלאמיים אחרים באותו זמן.
ברנס נשאר סקפטי בכל זאת, לאור העובדה שנמצא רק ממצא בודד שיכול להפנות לטחנה מופעלת מים, בנוסף לשכיחות של עבודה ידנית בתעשיית הנייר האסלאמית במקומות אחרים.
היל מציין שטחנות נייר מופיעים בכתבים מוקדמים של קטלונים נוצריים מהמאה ה-12, מה שעשוי לרמוז על מקורות מוסלמיים, אבל כאן חסרות הוכחות טובות מספיק, והנידון של טחנות נייר מופעלות מים בתחילת תקופת הקטלונים נדחתה לאחר בחינה חוזרת של הראיות שהובאו על ידי בארנס.
באופן דומה, הזיהוי של טחנות הידראוליות מוקדמות במסמכים מימי הביניים מפבריאנו, איטליה, הוא חסר בסיס.
הראיה הברורה המוקדמת ביותר לטחנת נייר מופעלת מים מתוארכת לשנת 1282 בממלכת אראגון הספרדית, צו של המלך פטר השלישי מורה על הקמת "מולנדינום", טחנה הידראולית תקנית במרכז לייצור נייר שבצ'טיבה.
נראה כי החידוש המלכותי חרה לתעשיית הנייר של המוסלמים המקומיים; המסמך מבטיח להם את הזכות להמשיך בדרך המסורתית של ערבול החומרים באופן ידני ומעניק להם פטור מעבודה במטחנות החדשות.
טחנת נייר ראשונה מצפון לאלפים הוקמה בנירנברג על ידי אולמן שטרומר ב-1390. הטחנה אוירה לאחר מכן בנירנברג כרוניקל המהודר.
מאמצע המאה הארבע עשרה והלאה, טחנות נייר אירופאיות עברו שיפור מהיר של מספר תהליכי עבודה.
טחנות נייר יכולות להתאפיין בטחינה משולבת או נפרדת.
בזו המשולבת, טחינת הנייר וייצור העץ לעשיית הנייר נעשים באותו מקום.
בטחנה נפרדת חתיכות העץ מגיעות מוכנות.
קיימת תפיסה מוטעית נפוצה שטחנות נייר הם מקור לריחות רעים; לטחנות משולבות יש אכן ריח שמאפיין אותם, הטחנות הנפרדות שמקבלות את חתיכות העץ מוכנות מפיצות בקושי, אם בכלל, ריח.
טחנות הנייר המודרניות משתמשות בכמויות גדולות של אנרגיה, מים וחתיכות עץ ביעילות גבוהה ותהליך מאוד מורכב, תוך כדי שימוש במכשור בקרה מתוחכם וטכנולוגיה מתקדמת לייצור גליונות נייר שניתנות לשימוש בצורת רבות ומגוונות.
מכונות נייר מודרניות יכולות להיות גדולות מאוד ולהגיע למידות של כ-150 מ' אורך, לייצר גיליון נייר בגודל כ-10 מ' רוחב ולעבוד במהירות של יותר ממאה קמ"ש.
טחנת קמח בכוח המים (בלשון המשנה נקראות רחיים של מים) היא מתקן חקלאי שפועל בעזרת אנרגיה של מים זורמים, כאשר מטרתו העיקרית (בעת העתיקה) הייתה יצור קמח על ידי טחינה של מינים של דגניים.
הכלי העיקרי שבאמצעותו מתבצעת פעולת הטחינה של גרעיני דגנים, הוא הרחיים, מרכיב זה הוא החשוב ביותר בטחנת הקמח.
הרחיים עברו שלבים רבים בהתפתחותם, מהרחיים הפשוטים (אבן תחתונה מוארכת ושטוחה, אבן עליונה צרה ומוארכת כאשר פניה התחתונות שטוחות ופניה העליונות מעוגלות), ועד הרחיים העגולים (סיבוביים) ורחיים פומפיים (דמויי שעון חול), אשר הופעלו בעזרת עבדים או בהמות עבודה.
טחנות קמח במרחב הארץ – ישראלי בעת העתיקה הופעלו בעזרת כוח המים.
הצעד הראשון בתולדות הפיתוח של טחנות הקמח היה המצאת "גלגל המים", והפעלת הרחיים באמצעותו.
בתקופה הזו שימוש במתקנים אלו למטרות חקלאות היה נפוץ ומובן מאליו, ואף קיימות עדויות לכך, שהשימוש ב"רחיים של המים" בשבת גרם לדיון הלכתי ולחילוקי דעות בין בית הלל ובית שמאי.
שתי הקבוצות הללו פעלו לפני חורבן בית שני.
בסקרים וחפירות ארכאולוגיות שנערכו במרחב הארץ-ישראלי ועבר הירדן נחשפו טחנות קמח רבות שמאפשרות חקר מעמיק של מגוון רחב של השיטות והטכנולוגיות שנעשה בהן שימוש במהלך הבנייה והתפעול של המתקנים הללו בימי קדם.
בשלב הראשון להתפתחות של טחנות הקמח הוקמו מתקני עץ פשוטים : פלג מים הוצר ובכך הוגבר זרם המים, לאחר מכן הקימו מעל, מסגרת דמוית שולחן, כאשר מעליו בנויה סוכה מאולתרת שבתוכה הוכנסו רחיים סיבוביים של יד.
מרכיבים חשובים נוספים של המתקן היו: גלגל עץ בעל 6-4 זוויות פסיעה (דמוי מדחף) וציר שחיבר בין שקע העליון של גלגל העץ (גלגל המים) לאבן התחתונה של הרחיים באופן שגרם להם להסתובב.
עקב ממדיו הקטנים, תפוקתו של המתקן לא הייתה רבה, קילוגרם אחד של קמח לשעה בערך.
עם זאת ניתן לומר שלמתקן מסוג זה היו גם היתרונות כמו למשל : הרכבה והסרה מהירה ללא מאמץ רב, ניידות ומציאת מקור הכוח (מים) להפעלתו של המתקן.
בשלב השני לטחינה בכוח המים, הטוחנים התמקדו בפיתוח התעלות והטיית הזרמים של פלגי המים.
על מנת להגביר את הזרם, המים הועברו דרך מרזב מגלשי שגובהו בדרך כלל פחות משני מטרים.
כתוצאה מהפרשי הגובה שנוצרו, זרמו המים בעוצמה דרך גלגל העץ והתפוקה של המתקן גדלה.
עם זאת בשלב זה, עדיין לא חלו שינויים בצורה וההרכב של המתקן עצמו.
בשלב השלישי מופיע סוג חדש של טחנות הקמח הקרוי "טחנת מיגלש".
סוג זה מתאפיין במעבר ממתקני עץ קטנים וניידים, לשימוש באבן כמרכיב העיקרי למבנה קבע של טחנת הקמח.
יחד עם זאת מפתחים שיטות חדשות להגברת זרם המים, שיטות אלו כוללות: הקמת סכרים במקורות של המים שופעים, הכוונה של זרם המים דרך תעלות הטיח לעבר אמות – מים ארוכות אשר מוליכות את המים לתוך המבנה.
בתוך המבנה עצמו המים עוברים דרך מיגלש אבן שגובהו בשלב זה, שני מטר ויותר (רחב בחלקו העליון וצר בחלקו התחתון) צורה זו מאפשרת להגביר את הלחץ של המים המכים בגלגל העץ.
כתוצאה משדרוגים אלו נוצרה אפשרות להשתמש ברחיים גדולים יותר להגדלת התפוקה בטחינת הקמח.
מיתקן על נחל תנינים ליד הקיבוץ מעגן מיכאל, הוא דוגמה לטחנת מיגלש טיפוסית, מערכות של טחנת קמח זו כוללות סכר פנימי של 175 מטר וחיצוני של קילומטר ורבע אשר יוצרים אגם על פני ביצת כבארה הסמוכה.
השלבים האחרונים בתהליך ניצול כוח המים בארץ ישראל התאפיינו בהתגבשות הסופית של מבנה טחנת הקמח ומרכיביו.
ניצול המים והתפוקה הכללית בטחנות מיגלש הייתה רבה אך לא מספקת, לכן נעשו ניסיונות לפתח מיתקנים יעילים יותר.
בעקבות כך על בסיס טחנות "הארובה" התפתחו שני סוגים נוספים של טחנות הקמח, האחד הוא: "טחנת אשדה" הבנויה בשניים – שלושה מפלסים הכוללת – זוג רחיים נוסף וגלגל מים משוכלל מברזל.
וסוג השני הנקרא "בריכת הרמה" מתקן הפועל לפי חוק הכלים השלובים, אשר שימש גם להשקיה.
טחנות הקמח מסוג "בריכת – הרמה" הן תופעה ארץ – ישראלית ולא קיימות עדויות לטחנות קמח דומות במקומות אחרים בעולם.
אחד המקומות בארץ שניתן לראות את שרידיה של הטחנה מסוג "בריכת הרמה" נמצא ליד המעיין בראש העין, מצפון – מערב לכפר הערבי הנטוש אל-מיר.
תהליך טחינת הקמח בכוח המים
כתוצאה מהתפתחות טחנות הקמח חלו שינויים גם בתהליך טחינת הקמח.
תפוקתם של מתקני הטחינה הראשונים בעלי רחיים של יד, שהופעלו בעזרת פלג של שספיקתו כמאה ליטר מים לשנייה, הייתה כקילוגרם ורבע קמח לשעה במשך כל היממה, כלומר היא החליפה עבודה ידנית של שלושה – ארבעה אנשים.
במשך הזמן עם המעבר למערך קבוע הבנוי מאבן נוצרה ההזדמנות לעלות את התפוקה הכללית של טחינת הקמח על ידי התקנת רחיים גדולים יותר המאפשרים טחינה של שלושה קילוגרם קמח בשעה, דהיינו עבודה של כעשרה בני אדם.
מאוחר יותר בטחנות מיגלש עם מפל המים של שניים וחצי מטרים התפוקה הגיעה עד ל-20 קילוגרם קמח לשעת העבודה, בדומה למלאכתם של שישים איש ב-24 שעות.
הופעתן של טחנות הארובה גרמו למהפכה נוספת בתחום ניצול אנרגיית המים לצרכיו של האדם, בטחנות קמח עם הארובה אשר הוקמו על פלגי המים שספיקתם מאה ליטר לשנייה, המאפשרים מפל מים של כשמונה מטרים על גלגל העץ, ניתן היה להתקין ולהפעיל עד שלושה זוגות רחיים גדולים ולטחון כ-80 קילוגרם קמח לשעה.
כמו כן לאחר החלפת גלגלי מים מעץ בגלגלי הברזל עם כמות כפולה של זוויות פסיעה עלתה התפוקה בטחנות הארובה עד ל 150-120 ק"ג קמח לשעה ביממה.
אולם החשיבות העיקרית של טחנות הארובה היא ביכולת לנצל מקורות דלי – מים על ידי הפלה של המים מגובה רב (עד כדי 12 מטר), יחד עם השימוש בגלגלי מים אופקיים ובכך להפוך את החיסרון ליתרון, מה שחיוני במיוחד במרחב הארץ – ישראלי.
לעניין זה טחנות הארובה הגיעו לשיא התפתחותם בתקופה הביזנטית, במאה ה-6 וראשיתה של מאה ה-7 לספירה, וכמותן ממערב לנהר הירדן הגיעה עד ל-230 טחנות עם 350 זוגות רחיים.
מבנה ותפעולה של טחנת קמח
בעקבות הסקרים והחפירות שנערכו במדינת ישראל, מהגליל ועד הנגב נחשפו שרידיהם של טחנות קמח הבנויות במגוון רחב של טכנולוגיות.
לטחנות הקמח הפועלות בעזרת כוח המים היו שתי קומות, העליונה קומת הטחינה והתחתונה קומת ההפעלה.
כמו כן טחנות קמח העתיקות כללו שלושה מתקני משנה.
המתקן הראשון הוא המתקן להספקת הכוח וריכוזו.
המתקן כלל סכרים לחסימה ואגירה של מקורות המים, אמות ותעלות להפניה של המים, כמו כן מיגלשים או ארובות להפלה של המים למקום הנדרש.
המנגנון השני הוא: מיתקן הכוח (המנוע) גלגל המים המורכב מעץ או מברזל המופעל באמצעות זרם המים הנופלים דרך המיגלש או הארובה.
והשלישי הוא מתקן הייצור (הרחיים) המבצע את הטחינה והייצור של הקמח.
כתוצאה מאבולוציה של טחנות הקמח המופעלות באמצעות המים התפתחו שני טיפוסי הטחנות (מיגלשיות וארובתיות) שההבדל העיקרי ביניהם היה בתהליך הספקת המים והפנייתם למיתקן היצור.
בטחנות מיגלש – חסימת מקור המים התבצע באמצעות סכר רחב וגבוה הבנוי מאבן.
בטחנות הארובה – היו חוסמים את פלג המים בעזרת סכר מאולתר הבנוי משכבה נמוכה של אבנים שהסדקים ביניים נסגרו בעשבים, סמרטוטים וחלקיקים מהנחל.
במקביל במפלס נמוך יותר מהסכר ופלג המים, נחפרה תעלת הטיה אשר לתוכה הוזרמו המים, בשלב הבא המים כוונו אל אמת אבן ובדרך זו הגיעו לטחנה עצמה.
מתקן הכוח – היה ממוקם בקומת ההפעלה של הטחנה והכלי העיקרי שבאמצעותו סובבו את הרחיים היה סדן עץ אשר בתוך חריצים העשויים בהיקפו בחלקו התחתון, הותקנו זוויות פסיעה (כפות) שאורכן כ-50-40 סנטימטר וגובהן 25 ס"מ.
כמות הכפות בגלגל המים הייתה משתנה מארבע ועד לעשרים, בדרך כלל מספרן היה שש – עשרה.
בקצהו העליון של סדן העץ היה חריץ שלתוכו הותקן רכיב המכונה "עקרב" (ציר המתפצל לשתי שיניים אופקיות) ושולב לתוך שקעים שנחצבו באבן התחתונה של הרחיים.
מתקן הייצור – היה מורכב מזוג אבני בזלת עגולות, ברוב המקרים בקוטר של 120-90 סנטימטר המיועדות לטחינת הקמח.
לדבריו של אביצור, גודלם ומשקלם של הרחיים הוגבל באופן טבעי לכושר הנשיאה של הגמל שהיה צריך להביא אותם מהמחצבה אל מקום טחנת הקמח.
אבני הרחיים הונחו בדרך כלל בתוך בור שלידו נמצא כלי קיבולת המיועד לאסוף את מנות הקמח מהרחיים.
במרכז של אבן רחיים העליונה היה בית הבליעה דמוי צוואר (לוע) בגובה של 15 – 18 ס"מ אשר לתוכו היו מזרימים את גרעיני דגן, ולא עוד אלא היו מנקרים את החלק התחתון של אבן העליונה וחלקו העליון של האבן התחתונה באופן שאפשר אוורור וזרימה חופשית של הגרגרים הנטחנים.
הספקת גרעיני הדגן לרחיים נעשתה דרך מכל עץ (מרזב סגור) שצורתו משולשת, הנתלה בשיפוע בעזרת החבלים מעל לרחיים, בפינה התחתונה של המכל הייתה פייה קטנה שדרכה הוזרמו הגרגרים לתוך הלוע של הרחיים.
נוסף על כך בטחנות הקמח אופקיות היו שני מרכיבים שבאמצעותם היה ניתן לשלוט על תהליך הייצור של הקמח.
המכלול הראשון הוא לוח עץ שהותקן מתחת למשפך של המים.
מטרתו הייתה להסיט את זרם המים מהגלגל המסובב את הרחיים.
פירושו של דבר שכאשר מניחים את הלוח בצורה ישירה מתחת לזרם המים כיוון הזרם משתנה וגלגל המים מפסיק להסתובב וברגע שמזיזים אותו הצדה כיוון הזרם חוזר אל הגלגל וטחנת הקמח ממשיכה לפעול.
מרכיב השני הוא מוט אנכי ארוך המחובר בקצהו התחתון לקורה שעליה מחוברים סדן וגלגל המים, קצהו העליון של המוט מסתיים בקומת הטחינה ויוצר מעין מגבה מכני שבאמצעותו ניתן להרים ולהוריד את אבן הרחיים העליונה, מה שמאפשר שליטה נוספת בטחינת הקמח או לעומת זאת עצירה מוחלטת בפעילות הטחנה.
את שרידיהן של טחנות הקמח המופעלות בעזרת כוח המים ניתן לראות באזורים שונים במדינת ישראל, הצפוניות ביותר נבנו על יובלי נהר הירדן (נחל חרמון ונחל שניר), טחנות קמח של האגן המזרחי בבקעת יריחו כוללות מערכת שלמה של תעלות, בריכות אגירה, גשרי מעבר ואמות מים שהוקמו באזור בתקופתו של המלך הורדוס.
במרכז הארץ באגן המערבי נמצאות טחנות על נחל הירקון, כאשר גודלן ומספרן הכולל של טחנות קמח אלו עולה על שאר הטחנות בתחומי מדינת ישראל.
על פי המקורות הערביים נבנו טחנות על הירקון במאה התשיעית ובתקופה הצלבנית, אך החוקרים סבורים שהטחנות הגדולות הוקמו בתקופות קדומות יותר.
ולבסוף הטחנות הדרומיות ביותר, כמו למשל טחנת עין גדי הנמצאת כ-50 מטר מתחת למעיין.
בספר "אונומסטיקון" של אוסביוס איש קיסריה נזכר כפר גדול של היהודים באזור, וחוקרים מניחים שמי המעיין שימשו אז להפעלה של טחנת הקמח.
טחנת הרוח והצלב הוא סרט דרמה פולני-שוודי, בבימויו של לך מאייבסקי ובכיכובם של רוטגר האוור, שרלוט רמפלינג ומייקל יורק.
הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת מייקל פרנסיס גיבסון, ושואב השראה גם מציורו משנת 1564 של פיטר ברויגל האב התהלוכה לגולגותא.
צילומי הסרט נערכו באוגוסט 2009 והוא יצא לאקרנים ב-23 בינואר 2011, במסגרת פסטיבל סאנדנס.
דרך חמש מאות דמויות שלכל אחת מהן סיפור משלה, מעביר לך מאייבסקי את ההתרחשות בימי חייו של הצייר ברויגל האב, תוך התמקדות ביצירתו הגדולה ביותר - צליבתו של ישו.
הסרט מתרחש בתקופה שבה הטריטוריה הפלמית הייתה נתונה למשטר דיכוי ספרדי.
ברויגל עצמו רוטגר האוור מבקר את יצירתו תוך שיחות עם אספן אומנות ובנקאי.
נושא הסבל של ישו מוצג כנגד לרדיפה הדתית שהתרחשה בפלנדריה בשנת 1564.
רוטגר האוור בתור פיטר ברויגל האב
מייקל יורק בתור ניקולאס ג'ונליק
ג'ואנה ליטווין בתור מייקה ברויגל נטש (אשתו של פיטר)
ג'ו בנדל אמרה: "אחד ממצויני סאנדנס לשנה זו".
דניס הארווי למגזין Variety כתב: "הסרט הוא אף פעם לא משעמם, ולעיתים קרובות מקסים." הארווי חשב שאם הסרט ישווק בחכמה, הסרט יוכל לשמש כפריצת הדרך המאוחרת של הקולנוע הפולני.
ניל יאנג למגזין כתב הוליווד החמיא על ההישגים הטכניים של הסרט, אך ציין כי הסרט "שאפתני ועם זאת שטוח ומתסכל".
לעומת זאת בביקורת לסן פרנסיסקו פסטיבל הסרטים הבינלאומי, כתב: הנרטיב בסרט הוא לא העניין.
היופי בסרט הוא לראות איך הציור מתעורר לחיים בסרט.
הוא מגיש סצנות נפלאות לצופה, כמו חלום לאדם ישן.
טחנת הרוח הטמפלרית היא טחנת רוח ישנה הנמצאת בשכונת בת גלים שבחיפה.
הטחנה נבנתה בשנת 1874 בידי הטמפלרים, שהתיישבו בחיפה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19, ושימשה לטחינת גרעיני חיטה לקמח.
כיום הטחנה משמשת למגורים, ונמצאת ברחוב העלייה השנייה 22, סמוך לבית החולים רמב"ם ולבסיס ההדרכה של חיל הים.
בשנת 1868 הגיעו הטמפלרים לחיפה והקימו בה את המושבה הגרמנית.
בתחילת דרכם בעיר ניסו הטמפלרים לעסוק בחקלאות וזרעו שדות חיטה, בעיקר באזור שכונת קריית אליעזר של היום.
לצורך טחינת החיטה הם הקימו שתי טחנות קמח, אחת בתחומי המושבה ואחת בשכונת בת גלים של היום.
הטחנה הייתה המבנה הראשון שנבנה באזור בת גלים של היום.
היא שירתה את תושבי האזור כולו לרבות יישובים מרוחקים דוגמת זכרון יעקב, אולם הרוח שבאזור לא הייתה חזקה מספיק, והטחנה עברה הסבה להנעה בקיטור.
הטחנה פעלה עד סוף התקופה העות'מאנית, ככל הנראה בשל העובדה שהטמפלרים נטשו את העיסוק בחקלאות והתמקדו בעיקר בתעשייה ובתיירות, וייתכן גם בשל הקמת טחנות מתחרות גדולות יותר בחיפה בתחילת שנות ה-20 בתמיכת הברון רוטשילד.
במסגרת הסכם השילומים בשנות ה-50 של המאה ה-20 עברה הטחנה, עם שאר הרכוש הטמפלרי בארץ, לידי מדינת ישראל.
המבנה נותר נטוש לאורך השנים, אך לעיתים התגוררו בו משפחות לתקופות שונות.
החל משנת 1977 התגורר במקום הפסל פיני וינברג.
הטחנה היא מבנה גבוה בנוי מאבן.
בראשה עמד קרון עץ מסתובב, שעליו הותקנו כנפי התחנה (בדומה לקרון הקיים כיום בטחנת הרוח במשכנות שאננים).
במהלך השנים נעלמו הקרון והכנפיים, ולאחר זמן שעמד נטוש הוסב המבנה לבית מגורים.
וינברג, שהתגורר בו עד שנת 2017, שיפץ אותו כך שהוא כולל כיום חמש קומות וביניהן מדרגות לולייניות.
טחנת הקמח היהודית בבאר שבע היא טחנת קמח שפעלה בבאר שבע.
טחנת הקמח היהודית בבאר שבע הוקמה על ידי יעקב גורדון ומאיר שיינדרוביץ מרח' קק"ל ועד רח' טרומפלדור בשנת 1902 .
לאורך שנים ארוכות היה זה המבנה היחיד שהיה בבעלות יהודים והטחנה היהודית הממוכנת היחידה בכל הנגב.
במשך 27 שנים שימשה הטחנה מרכז לכל היהודים שעברו באזור.
בטחנה היו מארחים יהודים ומסייעים לאלו שבצרה.
בשנת 1916 אף הוקם בחצר הטחנה בית כנסת.
בשנות ה-20 היה ענף טחנות הקמח המכניס ביותר בעיר.
פעלו בה שלוש טחנות שעבדו בהם כ-20 איש, וההכנסה השנתית שלהם עלתה על סך ההכנסות של שאר העסקים גם יחד.
לאחר הכיבוש הבריטי שימש גורדון נציג הקהילה היהודית הקטנה אל מול השלטון הבריטי.
הטחנה נעזבה לאחר מאורעות 1929 בעת הפרעות ביהודי חברון ועזה, הקיץ הקץ גם על קהילת יהודי באר שבע, שמרכזה היה בחצר טחנת הקמח.
בעלי הטחנה נוכחו לדעת, שגם אם ישובו לעיר, יחיו בה כמיעוט בלתי מוגן בלב אוכלוסייה עוינת.
הם הגיעו למסקנה, שאין להם מנוס אלא לחסל את רכושם ולעזוב את העיר לצמיתות.
גורדון שהיה לאחרון היהודים בבאר שבע, הוכרח למכור את הטחנה למתחרהו הערבי-חאג' עיסאי ב-1930. חאג' עיסאי הצליח לרכוש את הקרקע עם הטחנה, הבאר והמבנים האחרים במחירי מציאה והקים מסגד בסמוך.
טַחָן נָקֹד (שם מדעי: Aetobatus narinari) הוא מין דג סחוס השייך לסוג טחן שבמשפחת משפחת הטחניים, אשר מצוי סביב חופים טרופיים ושוניות אלמוגים בכל רחבי העולם.
הטחן מצוי עד לעומק של 80 מטר.
הוא קרובם לסוג של המינים טחן עינוני ושל טחן לטיכפס וקל להתבלבל ביניהם, מאחר שהם חופפים בתפוצה בכמה אזורים.
הטחן הנקוד מסתובב בדרך כלל לבדו, אך לעיתים הוא מסתובב בקבוצות של כמה פרטים.
הטחנים מאופיינים בגב חום-שחור עם נקודות לבנות, ומאחורי הסנפירים האחוריים שלהם, בבסיס הזנב, יש להם מספר דוקרנים ארסיים.
הם ידועים בכך שהם לעיתים קרובות קופצים מעל המים, וידועים מספר מקרים בהם הם קפצו לתוך סירות.
הם מגיעים לאורך של 5 מטר, רוחב של 3 מטר, ומשקל של 230 קילוגרם.
בדומה לשאר הבטאים הם משריצים מגופם צאצאים חיים.
המזון של הטחן כולל ניזונים בעיקר חסרי חוליות שטוחים כמו חלזונות, צדפות וסרטנים וכן דגים קטנים.
עם זאת הוא איטי מכדי לרדוף אחרי טרף והוא מחפש מזון הקבור בחול המימי, תוך שהוא נושף עליו בעזרת פיו הרחב.
הוא עצמו נטרף בעודו משייט סביב החופים בידי כריש טיגרי, כריש לימוני, כריש שורי, כריש לבן-שוליים ופטישן פגום-חרטום.
הכרישים מתמקדים בטחנים בעיקר בעונת הרבייה, אז הנקבות והצעירים פגיעים מאוד.
בנוסף הוא נפגע מידי טפילים שונים, בדמות נמטודות ותולעים שטוחות.
הסכנה העיקרית לטחן כיום היא דיג אנושי הפעיל בעיקר סביב דרום-מזרח אסיה ואפריקה וכן תפיסה למסחר או בשביל הצבה באקווריומים ציבוריים וכן הסתבכות ברשתות דיג, אשר במספר מדינות צומצמו בהתאם.
כיום הוא מין מוגן במצב "קרוב לסיכון".