tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכיוון ש"מכירות" אלו היו באמת למטרת נישואין, הן נחשבו חוקיות.
גם הקלאנים ממעמדות נמוכים התמודדו עם מחסור בכלות, ובמקרה זה הם נישאו לנשים כמו אלה מקהילות גורג'אר וג'אט.
גם קהילות השיאו את בנותיהן לחתנים ראג'פוטיים תמורת כסף במקרים מסוימים.
ההתעללות או השעבוד של נשים לא היו ייחודיות לראג'פוטים.
דאטה מציין שבצפון הודו של המאה ה-18, מלבד הראג'פוטים, החאטרים והקאיאסתה "החזיקו בגלוי שפחות מכל שבט טהור".
צאצאיהן של נשים אלו היוו קבוצה מאם אחת.
באופן דומה, משפחות מוסלמיות אמידות בביהר החזיקו עבדים ושפחות כאחד - שנקראו נופור ולאונדיס בהתאמה.
קבוצות ראג'פוטיות (חאסה) אלו של אוטראקהאנד של ימינו סווגו רשמית כשודרה אך המירו בהצלחה למעמד ראג'פוטי במהלך שלטונו של הראג'ות של צ'אנד (שהסתיים ב-1790).
באופן דומה, הראג'פוטים של היו במקור במעמד פולחני נמוך ולא לבשו את החוט הקדוש עד המאה ה-20.
המונח מתייחס ליצירות אמנות שנוצרו בחצרות המלוכה של ראג'סטאן, מרכז הודו וגבעות פנג'אב.
המונח משמש גם לתיאור סגנון הציורים הללו, להבדיל מסגנון .
לדברי ההיסטוריון מסרי לנקה , הציור הראג'פוטי סימל את הפער בין מוסלמים להינדים במהלך השלטון המוגולי.
סגנונות הציור המוגולי והראג'פוט הם הופכיים באופיים.
הוא אפיין את ציור הראג'פוטי כ"פופולרי, אוניברסלי ומיסטי".
רַאגְ'פּוּטַנָה כלומר "ארץ הראג'פוטים", הייתה אזור בצפון-מערב תת-היבשת ההודית, דרומית לדלהי, שכלל בעיקר את מדינת ראג'סטאן ההודית של ימינו, כמו גם חלקים ממאדהיה פרדש וגוג'ראט, וכמה אזורים סמוכים של סינד בדרום פקיסטן של ימינו.
שם זה הוא מונח גאוגרפי-אתני שלא היה מעולם יחידה מדינית אחת עצמאית.
היישובים העיקריים ממערב ל נודעו בשם ראג'פוטנה, בתחילת .
השם אומץ מאוחר יותר על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית כ בשל אזורי החסות שלה באזור מדינת ראג'סטאן ההודית של ימינו.
סוכנות ראג'פוטנה כללה 26 נסיכויות ראג'פוטיות, 2 נסיכויות ג'אטיות ושני משטרי צ'יף.
מונח רשמי זה נשאר עד להחלפתו ב"ראג'סטאן" בחוקה של 1949.
("זיכרונות צבאיים") היה הראשון בשנת 1800, שכינה אזור זה בשם סוכנות ראג'פוטנה.
ההיסטוריון הבריטי בספרו, India: A History (הודו: היסטוריה), קבע כי השם ראג'פוטנה נטבע על ידי הבריטים, אך המילה קיבלה אותנטיות רטרוספקטיבית: בתרגום משנת 1829 של ההיסטוריה של הודו האסלאמית הקדומה מאת פרישטה, ג'ון בריגס נפטר מהביטוי "נסיכים הודיים", כפי שהופיע בגרסה הקודמת של דאו, והחליף ב"נסיכים ראג'פוטיים".
האזור היה ידוע בעבר בשם גוג'ראטרה (צורה מוקדמת של "גוג'ראט"), לפני שנקרא ראג'פוטנה בתקופת ימי הביניים, אף על פי שהשם "גוג'ראטרה" עצמו מקורו ב.
השטח של ראג'פוטנה מוערך ב-343,328 קמ"ר ומתחלק לשתי חלוקות גאוגרפיות:
אזור צפונית-מערבית לרכס ארוואלי הכולל חלק ממדבר טהאר ההודי הגדול, עם מאפיינים של אזור חולי וצחיח.
אזור גבוה יותר מדרום-מזרח לרכס ארוואלי, הפורה יותר בהשוואה לאזור השני.
האזור כולו יוצר את ארץ הגבעות והרמה בין המישורים הצפוניים של הודו לבין הרמה הראשית של חצי האי הודו.
השטח כלל 23 נסיכויות, כשרוב הנסיכים השליטים היו ראג'פוטים, צאצאים של קשטרייה מהאזור ההיסטורי של ראג'פוטנה, שהחלו להיכנס לאזור במאה השביעית.
ג'ודפור, , , ג'איפור ואודאיפור היו המדינות הגדולות ביותר.
בשנת 1947 התבצעה אינטגרציה של מדינות אלו בשלבים שונים, וכתוצאה מכך קמה מדינת ראג'סטאן.
חלק מהאזורים הישנים של דרום-מזרח ראג'פוטנה הם כיום חלק ממאדהיה פרדש וחלק מהאזורים בדרום-מערב הם כיום חלק מגוג'ראט.
ראגה רוק הוא ז'אנר מוזיקלי משנות ה-1960 של מוזיקת רוק ומוזיקת פופ עם השפעות של מוזיקה הודית ורוק פסיכדלי, בין אם במבנה שלה, בגוון שלה, או בשימוש שלה בכלי נגינה הודיים, כגון סיטאר, טנפורה וטאבלה.
המונח "ראגה" מתייחס למצבים המלודיים הספציפיים במוזיקה ההודית הקלאסית.
לפי המוזיקולוג ג'ונתן בלמן, הז'אנר "מתאר כל שיר רוק הודי או מזרחי, בין באמצעות סיטאר או כל כלי אחר דומה".
עיתונאי המוזיקה רוב צ'פמן אמר שחלק מהיציורת שתויגו כראגה רוק שגויות מאחר שהן תויגו כך רק בגלל "שימוש בתכונות אקזוטיות של סגנונות נגינה לא אירופאיים".
יצירות ראגה רוק מכילות אלמנטים מהמוזיקה הקלאסית ההודית, בין היתר נגינה בסיטאר, שימוש בצלילי דרון של טנפורה והרמוניום, מגנינות מודאליות המבוססות על מוזיקה הודית, קישוטים ווקאליים, מקצבים מאחדים, קריאה ותגובה בין כלי המוזיקה המשקפים את הקו הקולי, וכן נושאים ליריים הקשורים למיסטיקה והינדואיזם.
בין המוזיקאים המשפיעים על הז'אנר היה ראווי שנקר.
ראג עלה האדר היא יצירה מוזיקלית קצרה לפסנתר, שהולחנה בידי סקוט ג'ופלין ופורסמה לראשונה ב-1899. היצירה נכתבה בסגנון רגטיים, והפכה ברבות השנים לאחת היצירות המוכרות שחוברו בסגנון זה.
היצירה נחשבת קשה לביצוע, ודורשת קואורדינציה מיטבית בשתי הידיים תוך נגינה מהירה.
היצירה חוברה ברובה בסולם לה במול מז'ור.
ראדו לופו (ברומנית: Radu Lupu; 30 בנובמבר 1945 בגאלאץ, רומניה – 17 באפריל 2022) היה פסנתרן יהודי רומני שהתיישב בבריטניה ובשווייץ.
הוכר כאחד מגדולי הפסנתרנים בדורו.
הוא היה מועמד לשני פרסי גראמי וזכה באחד, ב־1996, עבור אלבום שכלל שתי סונאטות לפסנתר של שוברט.
בין אותות הכבוד שקיבל היה מפקד (CBE) במסדר האימפריה הבריטית.
ראדו לופו נולד לעורך הדין מאיר ולמורה אנה לבית גאבור.
בגיל שש החל ללמוד נגינה בפסנתר, ובגיל 12 הופיע לראשונה בתוכנית מלאה של יצירות שהלחין בעצמו.
בגיל 14 זכה במלגה והחל ללמוד בקונסרבטוריון של בוקרשט, שם למד בין שאר אצל מורתו של דינו ליפאטי.
ראדו לופו הוזמן דרך קבע לנגן עם כל התזמורות הגדולות בעולם, ביניהן הפילהרמונית של ברלין (שאיתה פתח את פסטיבל זלצבורג 1986, בניצוח ריקרדו מוטי), תזמורת הקונצרטחבאו ההולנדית, כל התזמורות החשובות של לונדון, וכל התזמורות האמריקאיות הגדולות.
הופעתו הראשונה החשובה בארצות הברית הייתה בשנת 1972, עם תזמורת קליבלנד ודניאל בארנבוים בניו יורק ועם התזמורת הסימפונית של שיקגו וקרלו מריה ג'וליני.
לופו ניגן בכל פסטיבלי המוזיקה החשובים והיה אורח קבוע בפסטיבל זלצבורג ובפסטיבל לוצרן.
ביוני 2019 הצהיר על רצונו לסיים את הקריירה האמנותית שלו בתום אותה עונה.
לופו מיעט במתן ראיונות לכתבים מחשש לעיוות דבריו או לציטוטים מחוץ להקשרם.
נישא לראשונה לצ'לנית אליזבט וילסון ב-1971. התגורר בלוזאן עם רעייתו השנייה, דליה, ילידת רומניה, כנרת בתזמורת המקומית.
לופו נפטר בלוזאן לאחר מחלה ממושכת, בגיל 76.
ראגרטס היא סדרת אנימציה שמשודרת בערוץ ניקלודאון.
הסדרה מספרת על השקפת חייהם של תינוקות וילדים קטנים והצרות שהם נקלעים לתוכן.
ב-2003 יצא לסדרה ספין אוף בשם "ראגרטס כבר גדולים", העוקב אחרי הדמויות תשע שנים מאוחר יותר, וב-2021 יצא לסדרה אתחול בשם "ראגרטס".
לסדרה שלושה סרטים קולנועיים: "ראגרטס: הסרט", "ראגרטס בפריז: הסרט" ו"ראגרטס משתוללים".
הדיבוב הופץ רק בבתי הקולנוע ובקלטות הווידאו.
בעקבות הסרט, העונה הראשונה של הסדרה דובבה לעברית ושודרה בישראל בערוץ הראשון לקראת סוף שנות התשעים.
עלילת הסדרה מגוללת את קורותיהם והרפתקאותיהם של קבוצת תינוקות, בראשה עומד טומי פיקלס, המנסים להבין את עולם המבוגרים.
טומי פיקלס: הדמות המנהיגה של החבורה.
חברו הטוב ביותר הוא צ'אקי ואחיו הקטן הוא דיל.
צ'אקי פינסטר: החבר הכי טוב של טומי.
פוחד מהכל, מעדיף לא להסתבך בהרפתקאות.
פיליפ "פיל" וליליאן "ליל" דוויל: התאומים של החבורה.
אוהבים לאכול חרקים ולשחק בבוץ.
הפכו לצמחונים ושמו בכך קץ להרגל המגונה של אכילת החרקים.
אנג'ליקה פיקלס: בת דודתו של טומי.
נוהגת לשקר ולרמות את התינוקות למען המטרות האישיות שלה.
קימי פינסטר: האחות החורגת של צ'אקי.
שלא כמו צ'אקי, קימי אוהבת הרפתקאות.
דיל פיקלס: האח הקטן של טומי.
לא יודע לדבר, ולרוב עושה צרות.
סוזי קרמיקל: חברתה הטובה של אנג'ליקה.
נטליה: ילדה מפארק למדה את צ'אקי על אומץ שניהם המציאו שפה מוזרה משלהם בסוף עונה שנייה הם הפכו לידידים.
דונה: האויבת של התאומים מפרק 6 בעונה שלישית בת לאם חד הורית.
מקס: היריב של טומי נהנה להתנכל בו טומי מתאר באוזני חבריו כשלילי לעיתים שנוא נפשו.
ונסה: הנערה בגילה של אליסה הופיעה לראשונה בסוף עונה ראשונה עם זאת נחשבת לבייבסיטר אהובה על תינוקות.
ג'יג'י: ילד בגילה של אנג'ליקה הופיע בפרק 10 של עונה ראשונה אשר שהוא ראה את אנג'ליקה בודדה שניים התאהבו בסוף עונה רביעית שניים נפרדו.
אריק וסקוט: אחים תואמים ביישנים גאונים מופיעים כתפקיד משני בעונה ראשונה מופיעים בקביעות בעונות שנייה ושלישית.
בן: ילד שחצן מתנשא רברבן נוטה לנצל את התינוקות לרעה מאוהב בקימי לרוב הוא סוחט את טומי וצ'אקי כדי להשיג את מה שהוא רוצה.
ג'ואנה: אמה של דונה גרושה פיקחית דומה לבטי פמיניסטית דעתנית כוחנית ספורטיבית.
ג'וש: ילד שחצן מתנשא רברבן נוטה לנצל את התינוקות לרעה ואוהב להתעמת איתם (ובעיקר עם אנג'ליקה).
סטו פיקלס: אביהם של טומי ודיל, ובעלה של דידי.
דידי פיקלס: אימם של טומי ודיל, ואשתו של סטו.
לו פיקלס: סבם של טומי, דיל, ואנג'ליקה.
דרו פיקלס: אביה של אנג'ליקה, ובעלה של שרלוט.
נותן לאנג'ליקה את כל מה שהיא רוצה.
שרלוט פיקלס: אימה של אנג'ליקה, ואשתו של דרו.
בדרך כלל מדברת בטלפון עם עוזרה, ג'ונתן.
רנדי קרמייקל: רנדי הוא אביהם של סוזי, אדווין, בסטר ואליסה ובעלה של לוסי, מפיק סדרת הטלוויזיה המצוירת "דאמי ברז" (דובוני אכפת לי).
לוסי קרמייקל: לוסי היא אשתו של רנדי ואמא של סוזי, אדווין בסטר ואליסה.
בסטר קרמייקל: אחיה הגדול של סוזי, כבן 12 אוהב ספורט וכדורגל ילד מגניב.
אדווין קרמייקל: אחיה הגדול של סוזי, די חכם, מרכיב משקפיים, בערך בן 8.
אליסה קרמייקל: אחותה הגדולה של סוזי, תיכוניסטית שתלטנית שאוהבת להשתלט על אחיה, והכי לדבר בטלפון כמו כל בת גילה מתעניינת בבנים חמודים, ושונאת שהוריה מתייחסים אליה כאל תינוקת.
צ'אז פינסטר: אביהם של צ'אקי וקימי, ובעלה של קירה.
כמו דידי, גם הוא מאמין בספרי ד"ר ליפשיץ.
קירה פינסטר: אימו החורגת של צ'אקי ואמה הביולוגית של קימי.
בטי דויל: אימם של פיל וליל, ואשתו של הווארד.
הווארד דוויל: אביהם של פיל וליל, ובעלה של בטי.
באוקטובר 2024, פורסם כי מתוכננת גרסה חדשה לסדרה, שתהיה שילוב של לייב אקשן ו-CGI.
הבמאי של הסרט יהיה ג'ייסון מור, שביים את הסרט "פיץ' פרפקט".
מייקי דיי, כוכב "סאטרדיי נייט לייב", כתב את התסריט יחד עם סטריטר סיידל.
ראד נא (בתאית: ราดหน้า) הוא מאכל אטריות מהמטבח התאילנדי.
עם ההגירה מתאילנד לארצות הברית והעלייה בפופולריות של האוכל התאילנדי בארצות הברית החל מאמצע המאה ה-20, הפך מאכל זה למאכל פופולרי במסעדות תאילנדיות בארצות הברית.
מאכל זה כולל אטריות אורז המוקפצות עם בשר (עוף, בקר או חזיר), שום, פטריות וגיילן.
המאכל מוגש ברוטב העשוי ציר בשר ועמילן טפיוקה, ומתובל ברוטב דגים, סוכר ופלפל שחור.
בארצות הברית ובאירופה, בהן הגיילן אינו נפוץ, משתמשים בברוקולי.
ראגרטס כבר גדולים , היא סדרת אנימציה שמשודרת בערוץ ניקלודאון ושודרה מ-12 באפריל 2003 עד ל-17 באוגוסט 2008.
הסדרה מהווה ספין אוף ל"ראגרטס" ועוקבת אחרי דמויות הסדרה תשע שנים מאוחר יותר כאשר טומי, צ'אקי, פיל, ליל, קימי, אנג'ליקה וסוזי צריכים כעת להתמודד עם בעיות של גיל ההתבגרות.
בישראל שודרה בערוץ ניקלודיאון ישראל.
חברו הטוב ביותר הוא צ'אקי ואחיו הקטן הוא דיל דומה לאביו.
אביו ואימה של קימי נפגשו בהופעה של רפטר על הקרח.
אוהבים לריב כל הזמן אך בסוף כל פרק הם משלימים.
נוהגת לשקר ולרמות את החבר'ה למען המטרות האישיות שלה (פעם כמעט הכניסה אותם לכלא בגלל התפרצות לקניון).
היא חכמה ומגניבה וכולם אוהבים להיות חברים שלה.
ילד קצת מוזר (פעם הוא הצטרף לקרקס).
סוזי קרמייקל: הילדה הנחמדה בחבורה.
פעם הייתה חברה של אנג'ליקה ואחרי שהן רבו היא לא יכלה לסבול אותה וכל הזמן התנקמה בה.
מליסה מוריסון: חברתו של טומי בעונות הראשונות.
מו: ילדה פופולרית בתיכון אוהבת להשפיל אנשים תמיד מסתובבת עם סטייסי ישנן בפרק אחד סוזי הופכת להיות כמוה.
בן: האויב של צ'אקי מפרק 7 של העונה הראשונה דומה למו נהנה להשפיל את ילדים לא פופולרים בתיכון.
ג'וש: ילד שחצן מתנשא רברבן נוטה לנצל את החבר'ה לרעה ואוהב להתעמת איתם (ובעיקר עם אנג'ליקה).
קוני מרשל: מורה קשוחה בתיכון מאוהבת בצ'אז היא הפסיקה לשמוח מאז פטרו אותה כחזאית נוטה להתרגז שונאת את דיל.
מר באז: מנהל בתיכון שלא אוהב את צ'אקי לרוב הוא מטיל עליו משימות מרגיזות לא נעימות.
סטייסי: חברתה הטובה של מו שחצנית רברבנית מתנשאת לא חכמה במיוחד.
זיק: חנון בתיכון תמיד שרוי בריב עם ג'יג'י מאוהב במו על פי שהיא מנצלת את חכמתו לרעה בשביל רצונה.
ג'יג'י: ילד מקובל בתיכון חומרני שחצן רברבן פוחד מסטייסי.
אלי וג'ני: ילדות פופולריות מקובלות בתיכון לרוב כולם מעריצים אותם משמשות כיריבות של קימי לאורך כל הסדרה.
הולי: ילדה נחמדה בתיכון תמימה מעריצת אופנה טובה בספורט.
אנג'י:: ילד חנון שני בתיכון חבר הטוב של זיק כשהוא בסביבה בן לועג לו באותה מידה.
ג'וליה: ילדה פופולרית בתיכון תמימה אדיבה נחמדה בניגוד למו ג'וליה עוזרת לילדים בעלי דחייה חברתית.
טימותי ברקסייבר: מורה אנגלית בתיכון בהמשך הפך להיות בן זוגה של קוני.
מייק: השרת של בית הספר כעסן לא עומד במצבי הלחץ עם זאת מייק הוא שרת לעניין אוהב רעיונות משוגעים.
המאמנת אנג'לין: מאמנת בתיכון דיכאונית שלילית אבל מתנהגת בצורה ילדותית אוהבת להתחרות עם קוני.
בטי דוייל: אימם של פיל וליל, ואשתו של הוורד.
האוורד דוויל: אביהם של פיל וליל, ובעלה של בטי.
בסטר קרמייקל: אחיה הגדול של סוזי, כבן 16 אוהב ספורט.
אדווין קרמייקל: אחיה הגדול של סוזי, די חכם, מרכיב משקפיים, בערך בן 12.
אליסה קרמייקל: אחותה הגדולה של סוזי, תיכוניסטית שתלטנית שאוהבת להשתלט על אחיה ולדבר בטלפון.
כמו כל בת גילה היא מתעניינת בבנים חמודים, ושונאת שהוריה מתייחסים אליה כאל תינוקת.
ראד האד האדיבראס היה מלך בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות': "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין תיעוד היסטורי למלכותו והוא נחשב לאחד המלכים האגדיים של בריטניה.
ג'פרי מספר כי ראד האד האדיבראס עלה לשלטון לאחר מות אביו לייל, בתקופת מלחמת האזרחים שפרצה בשלהי מלכותו של לייל.
לדברי ג'פרי, ראד האד האדיבראס סיים את מלחמת האזרחים, ומלך 39 שנים.
במהלך מלכותו הוא ייסד את קארינט (Kaerreint) (לימים קנטרברי), את קארגואניט (Kaerguenit) (לימים וינצ'סטר), את טירת פאלאדור (Paladur - כיום שפטסברי) ואת אנגלס.
לאחר מותו עלה לשלטון בנו, בלאדאד.
לדברי ג'פרי, ראד האד האדיבראס שלט בתקופת התנבאותם של הנביאים חגי, עמוס, יואל ועזריה.
מאחר שתקופת הנביאים ידועה (חגי התנבא בשנת 520 לפנה"ס לערך, ועמוס התנבא בשלהי מלכותו של עוזיה מלך ממלכת יהודה וירבעם השני מלך ממלכת ישראל - בשנת 760 לפנה"ס לערך, לא ניתן להסתמך על תיארוך זה של ג'פרי.
ראדה כרמי (בערבית غادة الكرمي, תעתיק מדויק: ע'אדה אלכרמי; באנגלית: Ghada Karmi; נולדה ב-1939) היא רופאה, פעילה פוליטית, אשת אקדמיה וסופרת ממוצא פלסטיני.
עיסוקה האקדמי והפוליטי נע סביב נראטיב הסכסוך הישראלי-פלסטיני ומצבו כיום.
כרמי מרבה לפרסם מאמרי דעה בעיתונות הבריטית ובירחונים אקדמיים והיא חברת סגל במכון ללימודי האסלאם והמזרח-התיכון באוניברסיטת אקסטר באנגליה.
פרסמה מספר ספרים ומאמרים שזכו להד בעיתונות הממלכה המאוחדת.
לפי עדותה מן הביוגרפיה שפרסמה בשנת 2002, "בחיפוש אחר פאטימה: סיפור פלסטיני", נולדה כרמי בירושלים המנדטורית בשכונת קטמון בין שכנים מוסלמים ונוצרים, בהם נמנה גם ידיד המשפחה, ח'ליל א-סכאכיני.
לאחר מלחמת העצמאות בה משפחתה נסה מביתה היא התיישבה בבריטניה, בשכונת גולדרס גרין בלונדון, בשכנות ליהודים ממוצא גרמני, מניצולי השואה.
בלונדון מצא אבי המשפחה, חסן סעיד כרמי, עבודה ברשת הבי-בי-סי בערבית.
בשנת 1964 סיימה בהצלחה את לימודי הרפואה באוניברסיטת בריסטול ולאחר מכן עבדה כרופאה אשר עיקר עיסוקה במתן מזור וסיוע סוציאלי לקבוצות בני מיעוטים בחברה הבריטית, מהגרים ומחפשי מקלט מדיני – רובם ממוצא מוסלמי.
פעילה פוליטית מאז שנת 1972 לטובת העם הפלסטיני ולצד כך השלימה עבודת דוקטורט בהיסטוריה של הרפואה הערבית מאוניברסיטת לונדון.
בשנת 1998 חזרה לביקור בבית הוריה בשכונת קטמון בירושלים לראשונה מאז 1948.
כרמי ידועה בהתבטאויותיה החריפות נגד מדינת ישראל וגורסת כי הרעיון הציוני שווה ערך לגרועים בפשעי המאה ה-20 ומביעה התנגדות מוחלטת וחסרת פשרות אליו, הן בארץ ישראל והן במדינות אחרות (תוך שלילת הזכות להגדרה ושלטון עצמיים מן העם היהודי).
מאז שנת 1990 פעילה לטובת "פתרון מדינה אחת" לסכסוך הישראלי-פלסטיני, כאשר לדבריה, למדינה זאת יוכלו לחזור 5 מיליון פליטים פלסטינים, אבל לא יהיה צורך בפינוי ההתנחלויות.
"רפואה רב-תרבותית: המצב כיום ומדיניות עתידית בהוראת הרפואה" (1995)
"ירושלים כיום, מהו העתיד לתהליך השלום?" (1996, ביחד עם אדוארד סעיד)
"בחיפוש אחר פטימה: סיפור פלסטיני" (2002)
"נשואה לגבר אחר: הדילמה של ישראל בפלסטין" (2007).
ראדו בליגן (ברומנית: Radu Beligan).
חבר כבוד של האקדמיה הרומנית (2004).
בעל מראה צעיר, מפוזר ומלנכולי משהו, עם קול ייחודי, שאי אפשר לטעות בזיהויו.
תנועותיו ודיבורו מאופקים, (על פי תיאורו של ולנטין ליפטי בעיתון "סקנטייה" בדצמבר 1988).
ראדו בליגן הוא אחת הדמויות החשובות של חיי התיאטרון והקולנוע הרומני במאה ה-20. ב-1961 ייסד את התיאטרון לקומדיה של בוקרשט ובשנים 1990-1969 ניהל את התיאטרון הלאומי של בוקרשט.
בתקופת פריחת התיאטרון ברדיו ובטלוויזיה בעידן הליברליזציה הזמני תחת המשטר הקומוניסטי, ערך תוכניות כמו, למשל, הסדרה "דפים מתולדות התיאטרון הרומני".
נולד במחסן תחנת רכבת בשם גאלבן, ליד הכפר פיליפשט במחוז בקאו, שם עבד אביו, שחקן מתוסכל, כאחראי על התחנה.
מאוחר יותר ניהל האב את תחנת הרכבת של העיר בראד.
האב היה בנו של כומר, צאצא של אחד מאחיו של הסופר הרומני יון קריאנגה.
האב תמך מאוד בשאיפת בנו להיות שחקן ולהגשים את שאיפותיו שלו.
אמו של בליגן הייתה ילידת יוון, דוברת צרפתית, ונפטרה בגיל צעיר מסרטן.
שם היישוב שבו נולד, Galbeni (גאלבן או גאלבני), הוא אנאגרמה של שם משפחתו, Beligan.
אבל "בליגן" הוא שם משפחתו האמיתי של אביו.
ראדו בליגן נולד אחרי שאחיו הבכור, תינוק בעל שם פרטי זהה נפטר בגיל 3 חדשים.
אחריו נולדו עוד שלושה ילדים.
מגיל 10 נשלח בליגן ליאש לLiceul Internat (התיכון-פנימייה "קוסטאקה נגרוצי") הידוע.
ראדו התקבל כשעבר את מבחני הקבלה במקום הראשון.
גם בהמשך הצטיין בליגן בלימודים לאורך כל הדרך.
נמשך אל התיאטרון עוד משנות התיכון.
היה פעיל במופעים בבית הספר והשתתף בחוגים לתיאטרון בניהולם של שחקנים ידועים מהתיאטרון הלאומי ביאש, כמו רמאדאן ויון סאווה.
אביו עשה מאמצים עילאים על מנת לשלם את הוצאות לימודי בנו.
בשנים 1938-1937 למד ראדו משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט אך לא סיים.
אחרי שאביו כתב מכתב מרגש לשחקנית והמורה למשחק הנודעת לוצ'יה סטורדזה בולנדרה, התקבל ראדו לניסיון לאקדמיה המלכותית למוזיקה ולאמנויות.
לוצ'יה סטורדזה-בולנדרה שהייתה למורתו, ניבאה לו עתיד מזהיר, "אם יהיה רציני".
הוא לא סיים את לימודיו אלה באופן פורמלי.
הקריירה של בליגן כשחקן החלה בסתיו 1938 על במת תיאטרון הפועלים "עבודה ואור" בבוקרשט ובתיאטרון ברובע סרינדאר מייסודם של השחקנית מריה פילוטי והמחזאי טודור מושטסקו.
מאוחר יותר הופיע באולם "אלחמברה" ובתיאטרון הלאומי בבוקרשט.
בצעירותו ניסה את כוחו גם בכתיבת שירים.
קובץ השירים שפרסם מוזכר ב"היסטוריה של הספרות הרומנית" הקלאסית של ג'ורג'ה קלינסקו.
לפי עדותו, להיכרותו עם שלושת האישים מעולם התיאטרון בבוקרשט: המחזאי ויקטור יון פופה, הבמאי סיקה אלכסנדרסקו והשחקן יון ינקובסקו היה משקל רב בהתחלת הקריירה התיאטרונית שלו.
ויקטור יון פופה, שניהל את תיאטרון "עבודה ואור", שיבץ אותו במחזה של קטאייב, "ריבוע המעגל".
בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ראדו בליגן היה חבר בחוג של אינטלקטואלים מהשמאל, בראשותו של הסופר והפובליציסט ג'או בוגזה.
ראדו סלד מהסיסמאות הנאציות והפאשיסטיות שרווחו באותן שנים.
אחרי נפילת המשטר של אנטונסו, ב-1947, הצטרף בליגן למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וכפי שהתוודה מאוחר יותר, השיג על ידי כך גישה לחדר האוכל המוזל של מפלגה זו.
בתקופת השלטון הקומוניסטי, ב-1962, התקבל לשורות "מפלגת הפועלים" השלטת, מה שחיזק את מעמדו בזירת התיאטרון הממלכתי, כשאמנות התיאטרון הייתה חשובה לו מכל.
ואכן, כניסתו למפלגה זרזה את העברתו מהתיאטרון לקומדיה שהקים בעצמו, לתיאטרון הלאומי.
בתקופת שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו התמנה בליגן למנהל התיאטרון הלאומי בבוקרשט, ובתוקף מעמדו צורף בשנים 1989 -1969 כחבר לוועד המרכזי של המפלגה, ששינתה בינתיים את שמה למפלגה הקומוניסטית הרומנית.
לדבריו נהנה מאהדתו של צ'אושסקו, אולם לא מצא חן בעיני אשתו של הרודן ("הוא חוצפן כזה" היא נשמעה אומרת לבעלה).
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי בשנת 1989 היו שבאו אליו בטענות על שיתוף הפעולה עם השלטון.
בשנת 1990, בגיל 72, הודח מתפקיד המנהל של התיאטרון הלאומי בבוקרשט.
תקופה ארוכה זוהה שמו עם דמויות כמו המורה מירויו ב"כוכב ללא שם" של מיכאיל סבסטיאן, טוזנבך ב"שלוש אחיות" של צ'כוב, בראנז'ה ב"הקרנפים" של יונסקו, צ'רקז ב"עיתונאים" של מירודן.
גם תפקיד הבכורה שלו בקולנוע - ריקה ונטוריאנו ב"לילה סוער" (1943) לפי קאראג'אלה, הפך לאירוע הסטורי.
לאחר מכן שיחק את ריקה גם על במת התיאטרון ב-1949.
גם בתפקידו כאגמיצה דנדנאקה הסנילי במחזה של קאראג'אלה "המכתב האבוד", ואחר כך בסרט לפי אותו המחזה, בבימויו של אלכסנדרסקו, היה משחקו בלתי נשכח.
בשנים 1965-1950 לימד ראדו בליגן כפרופסור באקדמיה (המכון) לתיאטרון ולקולנוע ע"ש יון לוקה קאראג'אלה בבוקרשט.
בשנים 1969 -1961 כיהן כמנהל של התיאטרון לקומדיה בבוקרשט, וב-1990-1969 כמנהל התיאטרון הלאומי של בוקרשט.
משנת 1971 הוא יושב ראש והחל משנת 1977 יושב ראש לשם כבוד לכל החיים של המכון הבינלאומי לתיאטרון.
בקולנוע בלט כישרונו בסרטים כמו " אבא של שבת"(1975) לצידו של אמזה פליה, "בדידות הפרחים" (1976) לצידו של תומא קאראג'יו, "הבכורה" יחד עם כרמן סטנסקו, בתפקיד של הרוזן ינקוביץ' בסרט ההיסטורי "הוריה" {1984).
בליגן ערך סיורי הופעות רבים בארצות רבות בעולם.
ביקר פעמים רבות גם בישראל (כולל באוקטובר 2004 עם להקת התיאטרון הלאומי מבוקרשט, שהציגה את "טאקה, יאנקה וקאדר" מאת פופה, מערכונים מאת יון לוקה קאראג'אלה ומחזה מאת מיכאיל סבסטיאן, "הידיעה האחרונה")
ראדו בליגן היה נשוי שלוש פעמים: ללנינטה גוסטי (1965), ממנה התגרש; לדנה קריבץ-יונסקו (?-1965); ולמריקה בליגן, סופרת, איתה היה נשוי משנת 1965 ועד מותה בשנת 1993.
נולדו לו 4 ילדים, שלוש בנות ובן, ביניהם בתו הבכורה - הסופרת אנה-מריה בליגן החיה באוסטרליה, והשחקנית לאמיה בליגן.
לאון סן פה ב"אגויסט" מאת אנוי,(2004)
גוליילמו במחזה לפי "שם הורד" מאת אומברטו אקו (1998)
יאנקה ב"טאקה, יאנקה וקאדר" מאת פופה, (בבימוי גריגורה גונצה 2001)
השחקן ב"בשפל" מאת גורקי (1998, בימוי: יון קוז'אר)
הזקן ב"קוטלטים" מאת ברנאר בלייר (בימוי: ג'לו קולצ'אג, 1998)
קונדילאס - ב"הירושה" מאת טיטוס פופוביץ' (בימוי: הוריה פופסקו, מיכאי מנולסקו, 1989)
"הקונטרבס" לפי פטריק זיסקינד (מחזה מונולוג, בימוי: גונצה, 1987)
הרב טאקר ב"סיפור מהוליווד" מאת ניל סיימון (גונצה, 1984,1994)
ספיראקה ב"טיטניק ואלס" מאת מושטסקו, (בימוי: מיכאי ברקט, 1983)
דומניקו ב"פילומנה מרטוראנו" מאת אדוארדו דה פיליפו (בימוי:אנקה אובאנז דורושנקו, 1981)
קראה ב"קליגולה" מאת קאמי, (בימוי:הוריה פופסקו, 1976)
ריצ'רד השלישי בריצ'רד השלישי (בימוי:הוירה פופסקו, 1974) מאת שייקספיר
המחזאי ב"חיי אשה" מאת בראנגה (בימוי: אורל בראנגה 1976)
רובספייר ב"דנטון" מאת קמיל פטרסקו (בימוי:הוריה פופסקו, 1974)
מל ב"השבוי ממנטן" מאת ניל סיימון (בימוי:ברקט, 1973)
מאייר באייר ב"סימפוניה פאתטית" מאת בראנגה בבימוי המחזאי (1973)
שטפאן ואלריו ב "משחק של פגרה" מאת מיכאיל סבסטיאן (בימוי: ברקט, 1971)
ג'ורג' ב"מי מפחד מווירג'יניה וולף?" מאת אולבי (בימוי: מישל פגדאו, 1970)
אדוארד פורציאן ב"בעמק הקוקיה" מאת מיכאי בניוק (בימוי: סיקה אלכסנדרסקו, 1959)
מולן ב"השנים השחורות" מאת בראנגה (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו, 1958)
יאקוב ברדין ב"האויבים" מאת גורקי (בימוי: אלכסנדרו פינצי, 1958)
הוראס, פרדריק ב"הזמנה לארמון" מאת אנוי (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו, 1958)
טרינקולו ב"סערה" מאת שייקספיר (בימוי:מוני גלרטר, 1958)
פיליפטו ב-I Rusteghi מאת גולדוני (בימוי: סיקה אלכסנדרסקו, 1957)
אלכסנדרו ב"מתכון האושר או על מה שלא מדברים" מאת בראנגה (בימוי:מרייטה סדובה, 1957)
המורה מירויו ב"כוכב ללא שם" מאת סבסטיאן, (בימוי: סיקה אלכסנדרסקו, 1956)
צ'רקז ב"העיתונאים" מאת מירודן (בימוי:מוני גלרטר, 1956)
אגממנון דנדנאקה ב"מכתב שאבד" מאת קאראג'אלה (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו, 1955)
פולודין ב"סוגיה אישית" מאת אלכסנדר שטיין (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו, 1955)
סטפה ב"פלטון קרצ'ט" מאת אלכסנדר קורנייצ'וק (בימוי: אלכסנדרו פינצי 1954)
מירצ'ה קוואפו ב"השה המטורף" מאת בראנגה (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו, 1954)
מיטיקה ב"מאטיי מילו" מאת מירצ'ה שפטנסקו (בימוי: סיקה אלכסנדרסקו, 1952)
ווייקו ב"השעה האחרונה" מאת סבסטיאן (בימוי:מוני גלרטר, 1953)
חלסטאקוב ב"רביזור" מאת גוגול (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו, 1952)
"מומנטים" - מערכונים לפי קאראג'אלה (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו, 1952)
ה"קטינדאט" (ה"מואמד") ב"ענייני הקרנבל" מאת קאראג'אלה (בימוי: סיקה אלכסנדרסקו, 1951)
טוזנבך ב"שלוש אחיות" מאת צ'כוב (בימוי: גלרטר, 1950)
ריקה ונטוריאנו ב"לילה סוער" מאת קאראג'אלה (בימוי: סיקה אלכסנדרסקו, 1949)
ויקטור דומיטרסקו ב"עשב רע" מאת בראנגה, (בימוי: סיקה אלכסנדרסקו, 1949)
אגאמיצה דדנדנאקה ב"מכתב שאבד" מאת קאראג'אלה (בימוי: סיקה אלכסנדרסקו, 1948)
הסטודנט ב"העימות" מאת טור ולב שיינין (בימוי: גלרטר, 1948)
רומיאו ב"רומיאו ויוליה מערכה שישית"", "בין הפילילוגים" ו"מי עונה?" מאת ד.ד.
2011 Nimeni nu e perfect "איש אינו מושלם" מאת סיימון ויליאמס
2007 "זרים בלילה" מאת אריק אסו
1996 "באיזה צד אתה?" מאת רונדל הרווד
1979 "המכתב האבוד" מאת קאראג'אלה
1960 סיפור מאירקוצק מאת אלכסיי ארבוזוב
1959 "אנשי הפרא" מאת סרגיי מיכאלקוב
1955 עם סיקה אלכסנדרסקו - "רופא בעל כרחו" מאת מולייר
1997 -שארל-מוריס דה טליראן ב"ארוחות הערב" מאת ז'אן קלוד ברנסוויל (בימוי: פלורנטינה ינאקה)
1982 - אנטוניו סליירי ב"אמדאוס" מאת פיטר שאפר (בימוי: דינו צ'רנסקו)
1948 - ב"הלן, טומי וג'ו" מאת ג'יימס תרבר ואליוט נוג'נט (בימוי: מרייטה סדובה)
1997 - ויל קלארק ב"נערי זהב" מאת ניל סיימון (בימוי: יון לוצ'יאן)
1995 זאוס ב"דנאידות" לפי איסכילוס (בימוי:סילביו פורקרטה)
1990 ג'ורג' ב"מי מפחד מווירג'יניה וולף?" מאת אדוארד אלבי, (בימוי:מירצ'ה קורנישטיאנו)
תיאטרון "לוצ'יה סטורדזה בולנדרה" בבוקרשט
1969 דון ב"השתלת הלב האלמוני" מאת אלכסנדרו מירודן (בימוי:מוני גלרטר)
בראנז'ה - ב"רוצח ללא שכר" מאת יונסקו (בימוי:לוצ'יאן ג'ורקסקו)
קיטלארו ב"דעת הקהל" מאת בראנגה (בימוי:מיכאי ברקט)
צ'יריביס ב"ראש ברווז" מאת ג'ורג'ה צ'יפריאן (בימוי:דוד אסריג)
גורה ב"ראש מחלקת נשמות" מאת מירודן (בימוי:מוני גלרטר)
המושבעים ב"המשפט של האדון קאראג'אלה" מאת מירצ'ה שטפאנוסקו (בימוי:דוד אסריג)
צ'ריל - ב"702 המפורסם" מאת מירודן, (בימוי:מוני גלרלטר)
1952 - הרופא ב"בחור מעירנו" מאת קונסטנטין סימונוב (בימוי:ולאד מוגור)
ב"בושת המשפחה" מאת מירצ'ה שטפנסקו, לפי רונלד הרווד (בימוי:יון טליאנו)
ב"כוכב ללא שם" מאת סבסטיאן (בימוי:סוארה ז.
ב"אינני שותה יותר" מאת גסטון קאיאווה ורובר דה פלר (בימוי:סוארה ז.
ב"פונדק האהבה" מאת אלכסנדרו קיריצסקו (בימוי:סוארה ז.
באופרטה "יונתן המסכן" מאת קרל מילקר
"כיתה 8ב" מאת רוז'ה פרדינאן (בימוי:יונל צראנו)
"בושת המשפחה" מאת שטפנסקו, לפי רונלד הרווד, (בימוי:יון טליאנו)
"האביב הגיע" מאת ג'ון באן דרוטן (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו)
"הטיל אל הירח" מאת קליפורד אודטס (בימוי:מרייטה סדובה)
"חלום של נבל" מאת מירצ'ה שטפנסקו (בימוי:ו.
"אשה חטופה" מאת לואי ורניי, (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו)
"נוק" מאת ז'ול רומן (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו)
נשקני מיד" מאת מושטסקו וו.
טימוש, לפי יאנוש ואסארי (בימוי:יון טליאנו)
"אחד עם מצלצלים" מאת ג'ורג' ס.
"חלמתי גן עדן" מאת גידו קנטיני (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו)
"הרופא בפלונטר" מאת ג'ורג' ברנרד שו (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו)
"החיים מתחילים מחר" מאת מרק ז'ילבר סובאז'ון (בימוי:ואל מוגור)
"האיש שראה את המוות" מאת ויקטור אפטימיו (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו)
"המאהב מקרטון" מאת ז'אק דוואל, (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו)
"שישיה" מאת גרגור שמיט (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו)
עלמת השוקולד מאת פול גאוו (בימוי:יון שהיגיאן)
העלמה באטרפליי" מאת טודור מושטסקו, לפי טיבור ואראדי (בימוי:טודור מושטסקו)
"האיש עם חיוך" מאת לויג'יבונלי ואלדו דה בנדטי (בימוי:יון שאהיגיאן)
"ההרפתקה היפה" מאת גסטון דה קאיאווה ורובר דה פלר (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו)
"העיר ללא עורכי דין" מאת ניקולה מנזארי (בימוי:יון ינקובסקו)
"הכסף אינו שווה גרוש" מאת ארמנדו קורצ'יו (בימוי:סיקה אלכסנדרסקו)
"חבל עלי" מאת מואזי-אאון וגיטון, (בימוי:יון סאווה)
"טיטניק ואלס" מאת טודור מושטסקו, (בבימוי המחזאי)
"תשמע, יונסקו" מאת טודור מושטסקו, לפי מיראנד וקנסון
"סוס הפלא" מאת גרארדו גרארדי (בימוי:יון ינקובסקו)
"קרוב לשמיים" מאת ז'וליין לישר (בימוי:אורל יון מייקן)
"הניצב" מאת אלפרד סבואר (בימוי:יון ינקובסקו)
העלמה באטרפליי מאת מושטסקו, לפי טיבור ואראדי (בימוי:טודור מושטסקו)
"ריבוע המעגל" מאת ולנטין קטאייב (בימוי:ויקטור יון פופה)
"ימים עליזים אחרי המלחמה" מאת מיכאיל סדוביאנו (בימוי:ויקטור יון פופה)
ידרמן" מאת הוגו פון הופמנסטאל (בימוי:ויקטור יון פופה)
"לוכד הצללים" מאת ז'אן סרמאן, (בימוי:סרג'ו דומיטרסקו)
"החטא ועונשו" לפי דוסטויבסקי (בימוי:מיכאי זירא) -הצגת הבכורה של ראדו בליגן
2002 - "שלך, קאראג'אלה" (בימוי:מירצ'ה קרוניזטיאנו (Al matale, Caragiale"),
1995 - "מי מפחד מוויר'יניה וולף?" מאת אלבי (בימוי:אולימפיה ארגיר)
אמדאוס - מאת פיטר שאפר (בימוי:דינו צ'רנסקו)
1982 הרפתקה מתחת לאדמה מאת יון באיישו (בימוי:סרג'ו יונסקו)
טיטאניק וולס - מאת טודור מושטסקו
ארוחת הערב מאת ז'אן קלוד ברנסוויל
"אמנים גדולים על המסך הקטן"
2001 - „Note de insomniac" (רישומים של חסר-שינה)
2004 - חבר כבוד של האקדמיה הרומנית, על מפעל חייו באמנויות הבמה
2003 - אות לגיון הכבוד הצרפתי, בדרגת קצין
2003 - עיטור השרות למופת בדרגת קצין גדול
2002 - הפרס הגדול ממשלת רומניה, במסגרת הפרסים הלאומיים לתיאטרון
חבר האקדמיה "לה מוזה" באיטליה
1995-1996 פרס דיוניסוס - בגאלה של UNITER
1980 פרס האקדמיה " לה מוזה" בפירנצה
עיטור הדגל היוגוסלבי עם כוכב הזהב וצמיד
1962 - אמן העם של הרפובליקה
אזרח כבוד של הערים יאש ובקאו
1967 - חבר בקרטל הבינלאומי לתיאטרון
חבר המועצה העליונה של תיאטרון האומות, בראשותו של פייר מואנה
1971-1978 יושב ראש, יחד עם יהודי מנוחין של הפסטיבלים הבינלאומיים לתיאטרון ולמוזיקה בחסות אונסקו
ב-27 במרץ 2011 הוענק לו כוכב בשדרת הכוכבים של בוקרשט.
דוקטור לשם כבוד של האקדמיה ע"ש ג'ורג'ה אנסקו בייאש (1994) ושל האקדמיה לתיאטרון ולקולנוע ע"ש יון לוקה קאראג'אלה בבוקרשט (2003)
האולם הגדול של התיאטרון לקומדיה בבוקרשט נושא את שמו
O noapte furtunoasă (1943) "לילה סוער" (לפי קאראג'אלה, בימוי:ז'אן ג'ורג'סקו, בתפקיד ריקה ונטוריאנו)
Visul unei nopți de iarnă (1946) "חלום ליל חורף" (לפי טודור מושטסקו, בימוי: ז'אן ג'ורג'סקו)
Răsună valea (1949) העמק מהדהד (סרט אמנותי תעמולתי"ריאליסטי סוציאליסטי" לפי מירצ'ה שפטפנסקו, בימוי: פאול קלינסקו)
Bulevardul "Fluieră Vântu" -(1950) "שדרות "שורקת הרוח"", סרט קצר (לפי אורל בראנגה, בימוי:ז'אן מיכאיל)
1952 - Vizita (הביקור) - סרט קצר לפי סיפור מאת קאראג'אלה (בימוי:ז'אן ג'ורג'סקו)
Lanțul slăbiciunilor (1952) "שרשרת החולשות" (סרט קצר לפי קאראג'אלה, בימוי:ז'אן ג'ורג'סקו)
1952 Arendaşul român (החוכר הרומני) (סרט קצר לפי סיפור של קאראג'אלה, בימוי:ז'אן ג'ורג'סקו)
O scrisoare pierdută (1953) - ב"מכתב האבוד" (לפי קאראג'אלה, תפקיד: אגממנון דנדנאקה, בימוי:סיקה אלכסנדרסקו, ויקטור איליו)
Afacerea Protar (1955) - פרשת פרוטאר (לפי הקומדיה מאת מיכאיל סבסטיאן, תפקיד:הפרופסור אנדרוניק, בימוי:הרלמביה בורוש)
Directorul nostru (1960) - המנהל שלנו (לפי אדוארד מזינצ'סקו, בימוי: ז'אן ג'ורג'סקו)
Bădăranii (1960) - עמי הארצות (לפי גולדוני, התפקיד של פיליפטו, בימוי:סיקה אלכסנדרסקו, גאורגה נאגי)
Celebrul 702 (1962) "702 המפורסם" (לפי מירודן, תפקיד:צ'ריל, בימוי:מיכאי יאקוב)
Lanterne cu amintiri (1963) "פנסים עם זכרונות" (בימוי:ז'אן ג'ורג'סקו)
Pași spre lună (1964) צעדים אל הירח (בימוי:יון פופסקו-גופו)
Castelanii (1966) הקסטלנים (לפי אנדראש שיטה, בימוי:גאורגה טורקו)
Șeful sectorului suflete (1967)ראש מחלקת נשמות (, לפי מירודן, התפקיד גורה, בימוי:גאורגה ויטנידיס)
Explozia (1972) הפיצוץ (, התפקיד לוקה, בימוי:מירצ'ה דרגאן)
Întoarcerea lui Magellan (1973) חזרתו של מג'לאן (בימוי:כריסטינה ניקולאיה)
Agentul straniu (1974) הסוכן המוזר (בימוי:סאוול שטיופול)
Tată de duminică (1975) אב של שבת (לפי אוקטאב פאנקו-יאש, בימוי:מיכאי קונסטנטינסקו)
Singurătatea florilor (1976) בדידות הפרחים (בימוי:מיכאי קונסטנטינסקו)
Cuibul salamandrelor (1976) קן הסלמדרות (לפי יואן גריגורסקו, בימוי:מירצ'ה דרגאן)
Instanța amână pronunțarea (1976) בית המשפט דוחה את גזר הדין (בימוי:דינו קוצ'ה)
Premiera (1976) הבכורה (בימוי:מיכאי קונסטנטינסקו)
Brațele Afroditei (1978) הידיים של אפרודיטה (בימוי:מירצ'ה דרגאן)
Aurel Vlaicu (1977) אאורל ולאיקו (בימוי:מירצ'ה דרגאן)
Iancu Jianu, zapciul (1980) ינקו ז'יאנו השודד (בימוי:דינו קוקצ'ה)
Rețeaua „S" (1980) הרשת "ס" (בימוי:וירג'יל קאלוטסקו)
Iancu Jianu, haiducul (1981) ינקו ז'יאנו, ההיידוק (בימוי:דינו קוצ'ה)
Întoarcere la dragostea dintâi (1981) חזרה לאהבה הראשונה (תסריט ובימוי:מירצ'ה מורשאן)
Galax, omul păpușă (1983) גאלאקס, האיש בובה (בימוי:יון פופסקו-גופו)
Horea (1984) הוריה (בימוי:מירצ'ה מורשאן)
- (1995) - George סרט טלוויזיה - מי מפחד מווירג'יניה וולף?
Trahir (1993) - לבגוד (תפקיד:ולאד, בימוי: ראדו מיכאיליאנו)
După-amiaza unui torționar (2001) - Profesorul אחרי הצהרים של המומחה בעינויים (בתפקיד הפרופסור) (בימוי:לוצ'יאן פינטיליה)
Ion עיטור הכבוד (תפקיד:יון י.
ראדו היפה, המכונה על ידי היסטוריונים גם "ראדו השלישי" (ברומנית: Radu cel Frumos; בטורקית: Yakışıklı Radu Bey; 1437–1439 – 1475 בטרנסילבניה) היה שליט ולאכיה לסירוגין בין השנים 1462–1473, דצמבר 1473- אביב 1474, אביב 1474 - אוקטובר 1474 ואוקטובר 1474 - תחילת 1475.
ראדו היפה היה בן של ולאד דראקול (ולאד השני) ושל וסיליסה לבית מושאט ואחיו הצעיר של ולאד המשפד ("ולאד צפש" או "דרקוליה").
אחיו הגדולים יותר היו מירצ'ה השני וולאד הנזיר.
ראדו היפה, המכונה בטורקית ראדו ביי, נודע כידיד ובן ברית של הסולטאן מהמט השני "הכובש".
במהלך מלכותו הוחלף שלוש או ארבע פעמים בשלטון ביריב בסאראב הזקן לאיוטה, שהוכתר לשליט על ידי שטפן הגדול, שליט מולדובה.
כמו אצל אחיו, ולאד צפש, ברוב שנות שלטונו בירתו הייתה בוקרשט.
אף על פי שוואלאכיה לא הפכה בימי מלוכתו לפשאליק ושמרה על אוטונומיה, הכתרתו ב-1462 ישירות על ידי הסולטאן חיזקה את מעמד החסות של המדינה ביחס לאימפריה העות'מאנית.
שנות נעוריו כבן ערובה אצל הסולטאן העות'מאני
ראדו היפה נולד בגלות טרנסילבניה.
כילד קטן, ליווה את אביו ואת אחיו הגדול ולאד "דרקולה" ("המשפד") בחצרו של הסולטאן הטורקי מוראט השני, בברוסה.
לא ברור אם השארת הילדים כבני ערובה אצל הטורקים החלה עוד ב-1437 בעקבות כניעת אביו לסולטאן, או מאוחר יותר, ב-1442. ידוע כי החל מ-1442 הם גדלו במבצר אגריגז (Eğrigöz) בנפת אמט בוילאייט גרמיאן, לא רחוק מקיטאהיה, במעקב אנטוליה.
חייהם היו במידה רבה תלויים בנאמנות אביהם ולאד דראקול לאימפריה העות'מאנית.
בעת שהותם כבני ערובה קיבלו הבנים חינוך שכלל לוגיקה, לימוד הקוראן והשפה הטורקית.
כמו כן למדו אמנויות לחימה, כולל רכיבה על סוסים.
בינתיים, ולאד דראקול, אביהם, הצליח לעלות שוב לכס השלטון בוולאכיה מולדתו, אחרי שהודח על ידי יאנוש הוניאדי.
ב-1448 ולאד דרקולה ("צפש", המשפד) שוחרר כדי לשמש שליט בוולאכיה מטעם העות'מאנים.
ראדו שנשאר, ככל הנראה מרצון, אצל הטורקים, ייתכן - אחרי שהמיר אולי את דתו לאסלאם.
לפי עדות הכרוניקן הביזנטי לאוניקוס כלקוקונדילס, בספרו "Historiarum Demonstrationes", ראדו הפך למאהב בנו של מוראט השני, הסולטאן מהמט השני.
הכרוניקן מספר שניסיון ראשון של מהמט לפתותו לא צלח מפני שראדו שלף סכין, פצע את מהמט ואז נמלט וטיפס על עץ; בהמשך השניים נתידדו.
ראדו מילא משימות צבאיות, בראש יחידות של יניצ'רים, כמו בדיכוי מרד באנטוליה, וכן השתתף ב-1453 בכיבוש קונסטנטינופול לצידו של מהמט השני.
באביב 1462 הצטרף ראדו היפה, ככל הנראה, בראש גדוד משלו המורכב מ-4000 פרשים וולאכים, למסע עונשין של הסולטאן מהמט השני נגד אחיו, ולאד המשפד, בוולאכיה.
הם הוצבו בכוח החלוץ של הצבא העות'מאני.
מגובה בעוצמת צבא הסולטאן שעמד מאחוריו, הצליח ראדו למשוך לצידו, לימים, את רוב הבויארים - והוכתר, ככל הנראה ביולי 1462, על ידי מהמט השני לשליט וולאכיה במקום ולאד צפש אחיו, שנאלץ להימלט לטרנסילבניה.
הבויארים היו שבעי רצון מהחלפתו של צפש בשליט בינוני וחלש יותר.
מלך הונגריה, מתיאש הוניאדי, עמד לצאת ולהחזיר את ולאד צפש לשלטון, אך חזר בו כשמסרו לו סקסונים טרנסילבנים בבראשוב, בעלי חשבון ישן עם השליט המודח, שלוש איגרות מזויפות שהצביעו על כוונות-כביכול של ולאד צפש להיכנע לטורקים, ולחתור תחת שליטת המלך ההונגרי בטרנסילבניה.
הוניאדי, שהאמין באמיתות האיגרות, עצר את מסעו ושלח את ולאד צפש לכלא בווישגראד.
כוח טורקי של אקינג'י בראשות מכאלולו עלי ביי נשאר זמנית בוולאכיה, כדי להבטיח את ביטחונו של השליט החדש.
שמו של ראדו היפה כשליט מוזכר כבר באיגרת מ-15 באוגוסט 1462, מאת סגן-הקומס של הסקלרים אל נכבדי בראשוב ואל בעלי ארמון בראן; באיגרת התבקשו הנכבדים לשמור על הסכם השלום שנחתם עם "הנסיך המכובד ראדו, כעת ווייבוד של החלקים הציסאלפינים".
במשך כמעט עשור ידעה ולאכיה תחת שלטונו של ראדו היפה תקופת שלווה יחסית, ללא עימותים עם הטורקים או עם הונגריה השכנה.
הוא הקפיד לשלם לעות'מאנים מיסים כבדים (12,000 זהובים בשנה), לשלוח מתנות יקרות לסולטאן וליידע אותו על התנהגותם של המושלים הטורקים שעל יד הדנובה.
יחסיו עם הסוחרים הסקסונים מבראשוב (קרונשטאט) ומסיביו (הרמנשטאט) היו קרירים.
נותרו מכתבים רבים שבהם התלוננו הסוחרים על קשיים עם הבירוקרטיה השלטונית הוולאכית.
ב-1470 פרץ ככל הנראה רעב בוולאכיה והיה צורך לייבא דגנים מנסיכות טרנסילבניה הסמוכה.
המלך ההונגרי מתיאש הוניאדי אסר כל יצוא של חיטה, שעורה, שיבולת-שועל ודוחן לוולאכיה כדי למנוע מחסור ועליית מחירים בטרנסילבניה, שהייתה תחת שלטונו.
תחילת המלחמות עם שטפן הגדול; המסע לקווקז עם הצבא העות'מאני
בסוף מלוכתו נאלץ ראדו לעמוד בפני ניסיונות חוזרים ונשנים מצד שטפן הגדול, שליט מולדובה, להדיחו - בגלל מדיניותו הכנועה כלפי העות'מאנים.
יש הסבורים שבסוף 1469 ניסה ראדו ללא הצלחה, בעזרת הבאיים מדוברוג'ה, לכבוש את קיליה, עליה השתלט שטפן הגדול ב-1462.
בתגובה לכך יצא שטפן הגדול, שכעס על מדיניותו הפרו-עות'מאנית של ראדו היפה, לפשיטות בוולאכיה, ושרף את נמל בראילה שעל הדנובה(27 בפברואר 1470), והעלה באש את העיר טרגול דה פלוץ' (28 בפברואר) ואת מחוז יאלומיצה.
מלך פולין קזימיר הרביעי ניסה ככל הנראה, לשווא, לתווך בין שני השליטים, ובמרץ 1471 פלש ראדו היפה - כתגובת-נגד - למולדובה, בזמן ששטפן הגדול השליט היה שקוע במאבק בטטרים מחצי האי קרים בראשות אמינק מרזה.
שטפן, שהצליח לגלות ולדכא בינתיים קנוניה פנימית של קבוצת בויארים נגדו, יצא לקראת ראדו וניצח אותו ניצחון מוחץ (ב-7 במרץ 1471), על יד היישוב סוץ', מצפון מרמניקו סראט.
במרץ 1473 הצטרף ראדו היפה כידיד ובן חסות של הסולטאן, בראש 12,000 חיילים וולאכים, למסע של מהמט השני בקווקז כנגד אוזון חסן, השאה הטורקמני של ממלכת פרס (שליט אימפריית אק קויונלו).
הוולאכים לקחו חלק בניצחון באוטלוקבלי ב-11 באוגוסט 1473, למסע צבאי הארוך ביותר שבו השתתף צבא רומני אי-פעם - דרך רומליה, אסיה הקטנה ועד קווקז.
בתקופה בה הטורקים היו טרודים בסכסוך עם פרס, ב-8 בנובמבר 1473 פתח שטפן הגדול במערכה חדשה כנגד ראדו היפה, וב-18 עד 20 בנובמבר 1473 הביס שטפן את יריבו על גדת נחל וודנאו (או וודנה), לא רחוק מהכפר גרגיצה, 45 ק"מ צפונית-מזרחית מבוקרשט.
ראדו נמלט לבוקרשט, אך שטפאן כבש את העיר ב-23 בנובמבר 1473. משפחתו של ראדו, כולל אשתו ובתו, וכל אוצרותיו ודגליו, נפלו לידי המולדבים.
במקומו של ראדו הועלה לשלטון לזמן קצר בסאראב הזקן לאיוטה, טוען לכתר ממשפחת דנשט, ששב מתקופת גלות ארוכה אצל הסקסונים בטרנסילבניה.
ב-28 בנובמבר ניסה ראדו לחזור לשלטון, אבל הכוח הצבאי הטורקי (לפי הכרוניקה המולדבית-גרמנית כ-13,000 חיילים טורקים) ועוד 6,000 וולאכים שהתערבו לטובתו, חוסלו על ידי שטפאן.
2,300 שבויים טורקים הועלו על ידי שטפאן על שיפודים "דרך הטבור", כפי שמפרט הכרוניקן.
מלוכתו השנייה ואולי השלישית, דצמבר 1473 - סתיו 1474
כעבור כחודש, בהיעדרו של שטפן הגדול ששב לארצו, חזר ראדו עם עזרה צבאית טורקית נוספת, גרש את בסאראב הזקן לאיוטה מוולאכיה ושב לשלטון.
אולם במהלך שנת 1474 היו ככל הנראה ניסיונות חוזרים של שטפן הגדול להכתיר שוב את בסאראב הזקן כשליט וולאכיה במקומו של ראדו.
יש הסבורים כי באביב 1474 חזר בסאראב הזקן בעזרתו של שטפן הגדול.
ראדו נמלט למבצר הטורקי שבג'ורג'יו.
נמצאה איגרת ששלח לנכבדי בראשוב ב-10 באוגוסט 1474.
דניזה מציינים במחקרם כי ניסיונות אלה של שטפאן עד לסתיו 1474, ככל הנראה לא צלחו.
מכל מקום, מלך פולין קזימיר הרביעי ניסה שוב לתווך בין שטפאן לראדו במטרה להשיג פשרה, ולמנוע פלישה טורקית בסמיכות לגבולות פולין.
ברם, שטפן הגדול נחוש היה באותה תקופה להמשיך מאבקו בטורקים, ודחה את פניות המלך הפולני.
הכרוניקן הפולני, הבישוף יאן דלוגוש, מציין כי שליחי המלך "השתכנעו כי שטפאן אינו מתכוון לעשות שלום עם ראדו.
וזאת לא מפני שלא חפץ בהסכם צודק, אלא מפני שראדו, במוסרו את כל המבצרים לידי הטורקים, תוך תלות ברצונם ודברם, לא היה יכול ולא העז לפעול על דעת עצמו, אלא היה נתון תחת שליטה זרה."
ב-1 באוקטובר 1474 פלש שוב שטפאן לוולאכיה, הרס את המבצר של ראדו בטליאז'ן ושוב העלה את בסאראב הזקן על כס וולאכיה.
ראדו היפה חזר שוב לשלטון בסתיו 1474 ומשל עד תחילת 1475.
בינואר 1475 ייתכן כי ראדו היפה השתתף עדיין במערכה גדולה תחת האדים סולימאן פאשה במולדובה, שהסתיימה בתבוסה קשה של הטורקים מידי שטפן הגדול, בקרב פודול אינאלט, הידוע גם כ"קרב ואסלוי" (10 בינואר 1475).
עם השליט המולדבי באו כ-17,000 לוחמים.
בתו היחידה הייתה מריה ווייקיצה.
ב-1473 נפלה בשבי במולדובה ונישאה לשובה שלה, שטפן הגדול, אחרי ניצחונו בוודנאו.
מקום קבורתו של ראדו היפה אינו ידוע.
ייתכן כי היה במנזר טנאגנול במחוז אילפוב, אותו הקים.
ראדו הגדול (ברומנית: Radu Cel Mare, 1462 - דצמבר 1508), הידוע בכתבי היסטוריונים רומנים כראדו הרביעי היה וויווד (שליט) של ולאכיה.
הוא שלט ב-1495–1508, והיה בנו ויורשו של ולאד הנזיר, שהיה אחד משלושת אחיו של ולאד המשפד.
בדומה לשלטון אביו, ניהל מדיניות של השלמה עם החסות העות'מאנית ובתקופתו ידעה ולאכיה יציבות פוליטית.
ראדו הגדול נולד ב-1467 כבנם של ולא הנזיר, אחד מאחיו של ולא המשפד, ושל ראדה (לימים הנזירה סמונידה).
ב-1492 שותף לשלטון על ידי אביו ואחרי 8 בספטמבר 1495 ישר את מקומו כשליט ולאכיה.
שלטונו היה תקופה של שלום, שגשוג יחסי והתקדמות תרבותית.
אף על פי שראדו הסכים בשנים 1500–1507 להעלות את המס השנתי ששילם לעות'מאנים מ-8,000 ל-12,000 זהובים לשנה, שאותם נהג להביאם באופן אישי באיסטנבול לסולטאן באיזיט השני תשלום המס הבטיח למדינה ולשליט שלום וגישה לשוק העות'מאני הגדול.
ראדו ניהל גם מדיניות שקולה ביחסים עם ממלכת הונגריה ועם הסקסונים הטרנסילבנים כמו כן קיים יחסים טובים עם שטפאן הגדול, שליט נסיכות מולדובה.
באוקטובר 1497 יחידה ולאכית קטנה (ככל הנראה כמה מאות חיילים) יחד עם 2000 טורקים, השתתפו לצד מולדובה בקרב קודרול קוסמינולוי נגד צבאו של מלך פולין, יאן אולברכט.
ראדו תיווך את הסכם סגד לשלום משנת 1503 בין האימפריה העות'מאנית לממלכת הונגריה.
בשנת 1507 פרץ סכסוך בינו לשליט מולדובה החדש, בוגדאן השלישי אחרי שראדו תכך במורד שטען לכתר נסיכות מולדובה, רומן מקושרן.
רומן תקף ושדד באותה שנה את חבל פוטנה, כעת במחוז וראנצ'ה ואז כתגמול תשט בוגדאן השלישי והחריב את אזור רמניקו ולצ'ה בוולאכ.
בסופו של דבר הושג פיוס בתיווכו של המטרופוליט של ולאכיה, מקסים ברנקוביץ' שפנה אל הצדדים כאל "נוצרים ובני אותו זרע".
במישור הפנימי נתקל ראדו הגדול באופוזיציה הולכת וגוברת מצד משפחת הבויארים קראיובשט, שיצרה ברית עם הביי של ניקופול, מהמט, אולי קרוב משפחה שהתאסלם.
ראדו התפרסם גם כמגן חיי הדת והתרבות.
הוא העניק מקלט לפטריארך ניפון השני שיזם רפורמה בכנסייה הוולאכית ובשנים 1505-1502 כיהן כמיטרופוליט אונגרוולאכיה (השם הנהוג לגבי ולאכיה בתעודות הסלאבוניות, הלטיניות והיווניות של התקופה).
אחרי ניפון כיהן מקסים ברנקוביץ' ששלט ב-1486–1496 בדספוטייה הסרבית שמצפון לדנובה ולסאווה, התנזר ובשנים 1505–1509 נבחר כמיטרופוליט ולאכיה.
הוא כיהן אחרי 1513 כמיטרופוליט בלגרד והפך בהמשך לקדוש של הכנסייה הנוצרית האורתודוקסית.
ראדו הגדול תמך בקהילות הנוצריות ברחבי האימפריה העות'מאנית ותרם תרומות נדיבות לכמה מנזרים על ההר אתוס, בירושלים ולמנזר סנטה קתרינה שהוקם על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון על הר סיני
הוא הקים, בין היתר, את מנזר דיאלו, על יד טרגובישטה.
והתחיל את בניית הכנסייה המיטרופוליטנית "עליית האל" בטרגובישטה, שאותו השלים ב-1520 השליט ניאגויה בסאראב
בימי שלטונו של ראדו הגדול הנזיר הסרבי מקאריה שבשנת 1499 נמלט לוולאכיה מצטיניה הדפיס את ה"ליתורגיאר " שהיה הספר הראשון שהודפס בוולאכריה
ראדו הגדול מת בדצמבר 1508 .
הובא לקבורה במנזר דיאלו, שאותו הקים.
את מקומו בשלטון תפס בן דודו (בנו של ולאד המשפד) מיכניה הרע.
ראדו הגדול היה נשוי לנסיכה הסרבית קטלינה צרנוייביץ' מזטה (נודעה גם כקתרינה מסראטה din Sărata), אחות הדספוט האחרון של זטה (מונטנגרו), גאורגי צרנוייביץ'.
חמישה מבניו היו נסיכים של ולאכיה: ולאד וינטילה, ראדו פאיסיה, מירצ'ה צ'ןבאנול, ראדו מאפומאץ, וראדו בדיקה.
היו לו חמישה ילדים מנישואיו לקטלינה צרנוייביץ', ביניהם:
ולאד וינטילה (ולאד השביעי) (ברומנית: Vlad al VII-lea Vintilă)
ראדו פאיסיה (ראדו השביעי) (ברומנית: Radu Paisie)
מירצ'ה הרועה (מירצ'ה החמישי) (ברומנית: Mircea Ciobanul)
קרסטינה - שנישאה ב-1559 לסטאנצ'ול מברוטובויישט, ספטאר גדול (נפטר ב-1577)
בובה - נישאה למונצ'ה, ז'ופאן ולוגופט, שנרצח בפקודת ולאד וינטילה
היו לו שני בנים שאינם מנישואיו:
ראדו מאפומאץ (ראדו החמישי) (ברומנית: Radu de la Afumați)
ראדה סטניסלב פריצה (בשוודית: Rade Stanislav Prica; בסרבית: Раде Станислав Прича; נולד ב-30 ביוני 1980) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת החלוץ.
פריצה הוא השחקן היחידי שזכה באליפות בליגות הבכירות של שלוש קבוצות סקנדינביות: בשוודיה, בדנמרק ובנורווגיה, ובנוסף זכה גם בשלוש אליפויות ישראל, מתוכן טרבל אחד, עם מכבי תל אביב.
בנו הוא הכדורגלן טים פריצה.
ראדה פריצה נולד בשוודיה ב-1980 לאב סרבי ואם קרואטית והחל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנערים של יונגבי.
ב-1995 עלה לקבוצה הבוגרת, שם כבש 14 שערים ב-37 משחקים.
ב-1998 חתם פריצה בקבוצת הלסינגבורג מליגת העל השוודית, שם היה 5 עונות, בהן כבש 27 שערים ב-113 משחקים וזכה באליפות ב-1999.
ב-2002 עזב לראשונה את שוודיה, כשחתם בקבוצת הנזה רוסטוק הגרמנית.
ב-2006 חזר לסקנדינביה, הפעם לקבוצת אולבורג בולדספילקלאב הדנית.
כבר בעונתו הראשונה סיים כמלך השערים בליגת העל הדנית, ועונה לאחר מכן זכה עם הקבוצה באליפות.
ב-2008 ניסה פריצה את מזלו פעם נוספת מחוץ לסקנדינביה כשחתם בקבוצת סנדרלנד האנגלית, אך לאחר שמיעט לשחק בקבוצה חתם לאחר עונה ברוזנבורג הנורווגית.
כבר בעונתו הראשונה סייע לקבוצה לזכות באליפות ליגת העל הנורווגית, כשסיים כמלך השערים של הליגה.
בעונה לאחר מכן זכה שוב עם קבוצתו באליפות.
בסך הכל במהלך ארבע העונות שבהן שיחק בקבוצה, זכה פריצה ב-2 אליפויות וסיים כמלך השערים של הליגה פעם אחת וככובש המצטיין של קבוצתו 3 פעמים.
בתום עונת 2012 בנורווגיה הסתיים החוזה של פריצה ברוזנבורג והוא חתם במכבי תל אביב.
ב-14 בינואר ערך פריצה את הופעת הבכורה שלו כשנכנס כמחליף במשחק ליגה נגד הפועל באר שבע, בו הוא בישל את השער החמישי במשחק.
את שער הבכורה שלו כבש בניצחון 0:4 בדרבי מול הפועל תל אביב.
פריצה היווה חלק משמעותי באליפות של מכבי תל אביב בעונת 2012/2013 כאשר כבש שמונה שערים, כולל שער בניצחון 0-2 על הפועל רמת השרון במשחק ההכתרה, והוסיף ארבעה בישולים.
ב-12 בפברואר 2014 סיכם פריצה על הארכת חוזהו במכבי תל אביב בעונה נוספת.
בעונת 2013/2014 כבש 12 שערי ליגה ושוב זכה עם הקבוצה באליפות המדינה.
בעונת 2014/2015 זכתה מכבי תל אביב באליפות שלישית ברציפות.
פריצה, שהיה פצוע במהלך העונה ומיעט לשחק, כבש חמישה שערי ליגה.
בנוסף לאליפות, זכתה קבוצתו באותה עונה גם בגביע המדינה ובגביע הטוטו ובכך השלימה טרבל היסטורי בכדורגל הישראלי.
בגמר גביע המדינה, אשר התקיים ב-20 במאי 2015, כבש פריצה שלושה שערים ובישל שניים נוספים בדרך לניצחון 2:6 על הפועל באר שבע.
השוודי הציג את מה שתיאר בעצמו אחר כך כמשחק הטוב ביותר בקריירה שלו, משחק שהעניק לו את הציון 10 בעיתוני הספורט ובאתרי הספורט בישראל.
בתום העונה, חוזהו במכבי תל אביב תם והוא עזב את המועדון.
ב-11 באוגוסט 2015 חזר פריצה להלסינגבורג, וב-11 בינואר 2016 חזר לישראל וחתם במכבי פתח תקווה.
בתום עונת 2015/2016 חזר לשוודיה וחתם בלנדסקרונה.
ב-16 בנובמבר 2016 הודיע פריצה על פרישה ממשחק פעיל בגיל 36.
פריצה הופיע לראשונה בנבחרת שוודיה בפברואר 2001 במשחק ידידות נגד נבחרת תאילנד כשהוא נכנס כמחליף בדקה ה-66 של המשחק.
בסך הכול רשם פריצה 14 משחקים בנבחרת, מתוכם 9 בהרכב הפותח, ולזכותו שני שערים שנכבשו במשחקי ידידות נגד אקוודור ומונטנגרו במהלך שנת 2007.
מלך השערים בליגת העל הנורווגית: 2009
ראדו ברתולומאו גבראה (ברומנית: Radu Bartholomeu Gabrea; 20 ביוני 1937 - 9 בפברואר 2017) היה במאי קולנוע ותיאטרון ותסריטאי רומני ממוצא גרמני שפעל תקופה מסוימת בגרמניה.
גבראה, יליד בוקרשט נרשם בסיום לימודיו התיכוניים ללימודים באוניברסיטה הטכנית לבנייה בבוקרשט.
בשנה השנייה ללימודיו הוזמן על ידי חבר ללימודים להשתתף בהפגנת תמיכה במרד ההונגרי - ההפגנה לא התקיימה, אך הוא נעצר ב-12 בנובמבר 1956 והורשע בבית דין צבאי ב-19 באפריל 1957 וזוכה בערעור ב-28 במאי באותה שנה ושב ללימודיו.
הוא סיים את לימודיו והוסמך כמהנדס בניין, עבד כשנתיים בקרבת טרגו מורש ולאחר מכן שב לבוקרשט, שם נרשם ללימודים באוניברסיטה הלאומית לאמנות התיאטרון והקולנוע.
הסרט הראשון, שבוים על ידו, היה "קטן מדי עבור מלחמה כל כך גדולה", בשנת 1969, לפי תסריט של דומיטרו ראדו פופסקו.
הסרט הוצג בפסטיבל לוקרנו וזכה בפרס.
ב-1972 התחיל את הכנת הסרט "מעבר לחולות" (Dincolo de nisipuri) וסיים אותו ב-1973. ב-17 בפברואר 1973, יומיים לפני הקרנת הבכורה של הסרט, הוא נפסל על ידי הזוג צ'אושסקו.
לאחר התדיינויות ממושכות עם הצנזורה וקיצוצים משמעותיים הוקרן הסרט ב-1974. בעקבות פרשה זו היגר גבראה למערב גרמניה, שם המשיך בפעילותו כבמאי ושב לביים ברומניה רק לאחר המהפכה הרומנית.
לאחר חזרתו לרומניה, עסק בסרטיו בנושאים היסטוריים "פחות ידועים, מוזנחים או שהיו מעוותים באופן שיטתי".
אף על פי שלא היה יהודי, רבים מסרטיו עסקו ביהודי רומניה ובאירועים היסטוריים בעלי משמעות לאלו.
ראדו גבראה הוא אחד משלושת בניהם של יוסיף גבראה, פרופסור אוניברסיטאי ומריה גבראה, מורה.
הוא נישא בשנית לשחקנית ויקטוריה קוצ'יאש (Victoria Cociaș).
לראדו בת בשם מריה-מגדלנה שוברט מנישואיו הראשונים.
1971 "המעקב" (Urmărirea) סדרת טלוויזיה
/ Nu te teme, Iacob!) סיפורם של זוג יהודים בעלי בית מרזח במאה ה19 ברומניה.
2001 "סטרומה" (Struma) על פרשת הטבעתה של הספינה "סטרומה" ומותם של מאות צעירים יהודים ב-1941.
2008 "התרנגול כרות הראש" (Der geköpfte Hahn / Cocoşul decapitat) נער רומני ממוצא גרמני המצטרף לנוער ההיטלראי וסיפור אהבתו לנערה יהודיה .
2010 "כפפות אדומות" (Mănuşi Roşii)
2011 "שני עולמות במוזיקה" (Două lumi în muzică)
2012 "שלושה ימים לפני חג המולד" (Trei zile până la Crăciun) על סופם של בני הזוג צ'אושסקו
2012 "יהודים למכירה" (Evrei de vânzare) על פדיון יהודי רומניה
2012 "גיבורים לא נודעים" (Eroi Necunoscuti) - סרט שהיה בתכנון
2013 "הרפתקאותיו של רופא שיניים ברלינאי" (Aventurile unui dentist berlinez) - סרט שהיה בתכנון
2016 "הקיסרית האדומה - חייה והרפתקאותיה של אנה פאוקר" (Împărăteasa roșie.
ראדו יואניד (ברומנית: Radu Ioanid) (נולד ב-1953) הוא היסטוריון רומני-אמריקאי.
החל ממרץ 2020 הוא מכהן כשגריר רומניה בישראל.
ראדו יואניד נולד למשפחה יהודית בבוקרשט, רומניה, כבנם של פרופסור וירג'יל יואניד והסופרת איליאנה יואניד.
הוא סיים תואר שני בסוציולוגיה ב-1976, באוניברסיטת בוקרשט, דוקטורט בפילוסופיה ב-1983, באוניברסיטת קלוז' ברומניה, ודוקטורט בהיסטוריה ב-1995, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, בפריז, צרפת.
יואניד עבד בשנים 1976-1986 כסוציולוג במכון לתכנון בנייה ייחודית בבוקרשט.
ב-1986, לאחר שהיה נתון במעקב של הסקוריטטה, התפטר מעבודתו, כדי להימנע מהעברתו לעבודה מחוץ לבוקרשט והיגר לארצות הברית, שם קיבל מלגת Starkoff באוהיו.
כיהן כמנהל מחלקת המחקר הארכיוני של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והיה סגן יושב ראש הוועדה הבינלאומית לחקר השואה ברומניה שזימן נשיא רומניה, יון איליאסקו, בנובמבר 2004.
במרץ 2020 התמנה כשגריר רומניה בישראל.
1997 "היהודים תחת משטר אנטונסקו" (Evreii sub regimul Antonescu), הוצאת Hasefer בבוקרשט.
2000 "השואה ברומניה: השמדת יהודים וצוענים תחת משטר אנטונסקו, 1940-1944" (The Holocaust in Romania.
סיפור העסקאות החשאיות והלא רגילות בין רומניה וישראל" (The Ransom of the Jews.
2013 "תיק ברוקאן" (Dosarul Brucan), יצא לאור בהוצאת Polirom, ברומנית, 792 עמודים.
2000 "מיכאיל סבסטיאן, יומן 1935 - 1944. השנים הפשיסטיות" (Mihail Sebastian, Journal 1935-1944. The Fascist Years) כולל הקדמה והערות של ראדו יואניד.
ראדו לקה (ברומנית: Radu Lecca; 15 בפברואר 1890–1980), היה איש עסקים, תעשיין, עיתונאי ופקיד ממשלתי רומני, קומיסר כללי לענייני יהודים מטעם השלטון בתקופת שואת יהודי רומניה.
לקה נשפט לאחר מלחמת העולם השנייה בבית הדין העממי בבוקרשט כפושע מלחמה על פעולותיו במרכז היהודים, שם היה נציגו של יון אנטונסקו ונידון למוות, אך ביום בו היה אמור להיות מוצא להורג הומתק דינו למאסר עולם.
ראדו לקה נולד באזור בקאו, ברומניה, במשפחת אצולה רומנית ממוצא איטלקי.
אביו היה בעל קרקעות, פוליטיקאי שהיה חבר פרלמנט ופרפקט, אך פושט רגל במותו.
ראדו לקה נשלח בגיל 10 ללימודי פנימייה בווינה, באקדמיה התרזיאנית.
אביו מת ב-1907 והוא סיים את האקדמיה התרזיאנית ב-1908 ונכנס ללימודים ב"אקדמיה קונסולרית" במגמה אוריאנטלית, לימודים שסיים ב-1911. בתקופה זו הגיע לעיתים רחוקות לרומניה ואת חופשותיו בילה עם חברים באוסטריה וברוסיה.
בשנים 1911 - 1914 למד בפריז, שם נרשם ללימודי משפטים ולימודים סוציאליים, אך התמקד בעיקר בכלכלה פוליטית ונושאים מוניטריים.
ב-1915 שב לרומניה והתגייס לצבא.
לקה נשלח לבית הספר לקציני חיל רגלים, הוסמך כקצין והשתתף בקרבות מלחמת העולם הראשונה ונפצע פעמיים.
ב-1918, לאחר הסכם בוקרשט (1918) שוחרר מהצבא מטעמי בריאות.
לאחר המלחמה היה מנהל מחסן של טובין, שחולקו כסיוע לפליטים ארמנים בגאורגיה, בארמניה ובאזרבייג'ן על ידי הארגון האמריקאי Near East Relief.
הוא המשיך בפעילות זו עד 1920, כשהארגון הפסיק את פעילותו באזור הקווקז.
באותה תקופה נשא לאישה מזכירה איטלקייה, שעבדה בארגון ונסע יחד איתה לאיטליה, שם ייסד חברה שתעסוק ביבוא וחברה שתעסוק בדיג.
לרגל עסקיו הוא נמצא בתנועה מתמדת בין איטליה ובין גרמניה.
ב-1922 נולד בנו ובני הזוג התגרשו לבקשת רעייתו.
הוא העביר את עסק הדיג לרומניה, אך נכשל בו.
הוא עבר לפריז, שם הפעיל מסעדה בשירות עצמי.
בתקופת היותו בפריז יצר קשר עם סוכן, שסיפק לו מידע סודי על משאים ומתנים ותנאים בהם צרפת מעניקה הלוואות חוץ.
באותה תקופה התנהל משא ומתן על הלוואה של צרפת לרומניה.
מצויד במסמכים סודיים נסע לרומניה וביקש להתקבל אצל קרול השני, מלך רומניה, כדי לספר לו על קנוניה של המפלגות להדיחו על רקע המשא ומתן על ההלוואה.
ברומניה פרצה שערורייה והתקשורת יצאה נגדו בחריפות.
ראדו חזר לצרפת, שם נעצר, נשפט ונכלא ל-21 חודשים באשמת העברת סודות למדינות זרות.
לאחר שחרורו מהכלא עבר לקה לגרמניה, שם ניסה לקבל עבודה ככתב חוץ, בהתבסס על כך שידע 9 שפות שונות.