tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
M10 (מ-Messier 10, נקרא גם NGC 6254) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים נושא הנחש הנמצא במרחק של כ-14,300 שנות אור ממערכת השמש.
זהו צביר דחוס למדי עם קוטר קטן יחסית.
הצביר ממוקם במרכז הקבוצה, כ-11 מעלות ממזרח לכוכב δ בנושא הנחש וכשלוש מעלות מדרום מזרח לצביר הכדורי M12.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה בשנת 1764 ותואר על ידיו בקטלוג מסיה כ"ערפילית חסרת כוכבים".
רק בשנת 1783 גילה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר, ותיאר אותו כ"דחוס במיוחד".
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 6.6 וניתן להבחין בו בקלות באמצעות משקפת בה הוא נראה ככתם מעורפל שגודלו כשליש מגודלו של הירח המלא.
למעשה, גודלו יותר מכפול, אך מכיוון שרוב מוחלט של כוכביו נמצא במחצית הרדיוס של הצביר, נחוץ טלסקופ מקצועי כדי להבחין בצביר במלואו.
קוטרו של M10 הוא כ-83 שנות אור, אך בתצפית באמצעות ציוד חובבים נראה שגודלו הוא פחות ממחצית, שכן כמעט כל כוכביו מרוכזים בקוטר של כ-35 שנות אור.
מרחקו ממערכת השמש הוא כ-14,300 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-20 דקות קשת - כשני שלישים מגודלו הזוויתי של הירח המלא.
צפיפותו גבוהה במיוחד במרכזו ועד היום התגלו בו 4 כוכבים משתנים בלבד.
עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא רק פי 38,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F3.
M-66 היא מרגמה בקוטר 160 מ"מ מתוצרת סולתם מערכות.
היא מבוסס על דגם קודם יותר של מרגמת , ה-M-58 של חברת ואמאס הפינית.
המרגמה יכולה לירות פגז במשקל למרחק של , ומתופעלת על ידי צוות של 6–8 אנשים.
ה-M-66 פותחה על ידי סולתם כמענה לחוסר היכולת של צה"ל להצטייד בנשק ארטילרי מודרני.
במלחמת ששת הימים היה מצויד רק גדוד אחד ב-M-66, אשר פעל בחזית סיני כנגד הצבא המצרי.
הגרסה הנגררת יצאה משירות ב-1974.
בנוסף לגרסה הנגררת, הורכבה המרגמה על גבי תובת טנק שרמן ושירתה בצה"ל בשם 160 מ"מ.
מרכב הטנק עבר שינוי על מנת לעמוד בהדף הירי מהמרגמה.
גדודי המכמ"ת שירתו בצה"ל משנת 1968 והשתתפו במלחמת ההתשה, במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת שלום הגליל.
הגרסה המתנייעת יצאה משירות ב-1985.
בנוסף לצה"ל הייתה המרגמה בשימוש צבאותיהן של אקוודור, דרום אפריקה, הונדורס וסינגפור.
M103 היה טנק כבד מתוצרת ארצות הברית שפותח בתחילת שנות ה-50. ה-M103 היה הטנק הכבד המבצעי הראשון שהיה בשימוש בצבא ארצות הברית, ועד להופעת טנק המערכה M1 אברהמס בשנות ה-70 היה לטנק הכבד ביותר בשירות הצבא האמריקאי.
אחרון הטנקים יצא משירות בשנת 1974.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניסה הצבא האמריקאי ללא הצלחה לפתח טנק כבד בעל שריון עבה ותותח עוצמתי.
בתום המלחמה, גברה התעניינותו בפיתוח של טנק שכזה עם חשיפתם של טנקים גרמנים כבדים ניסיונים כדוגמת הפנצר 8 'מאוס' וה-E100, ועם הופעתו של הטנק הסובייטי החדש IS-3 ב-1945. ה-IS3 אשר היה חמוש בתותח בקוטר 122 מ"מ ושריון עבה השפיע רבות על פיתוח הטנקים בארצות הברית בשנים שלאחר המלחמה
ב-1948, עם התגברות החשש לפרוץ מלחמה כנגד ברית המועצות, פרסמה ועדת החימוש האמריקאית (OTCM) מפרט לטנק כבד חדש במשקל 58 טון החמוש בתותח 120 מ"מ, תחת השם T43. עם פרוץ מלחמת קוריאה בחודש יוני 1950, העבודה על ה-T43 לא התקדמה מעבר לבניית דגם עץ של הטנק.
באותו זמן נראה היה כי המלחמה תוביל לעימות כלל עולמי ולמלחמת עולם שלישית.
מאחר שלצבא ארצות הברית לא היה אף טנק בארסנל שלה אשר השתווה ל-IS3 הסובייטי, הזמין הצבא כ-80 טנקי T43 (כשמאוחר יותר גדלה ההזמנה לכ-300 יחידות).
דגם האבטיפוס הראשון של ה-T43 הושלם ביוני 1951 ונשלח למתחם הניסויים באברדין.
הדגם הסופי, ה-T43E1, שכלל מספר שינויים מדגם האבטיפוס נכנס לייצור בין השנים 1953–1954 במפעל של קרייזלר
בדלאוור, ממנו הושלמו כ-300 יחידות.
במבחנים שנערכו לכלי נמצא כי הוא לא מתאים לסטנדרטים של הצבא והטנקים הושמו באחסון.
בנובמבר 1955 המליצה ועדת ביקורת להכניס 98 שינויים לטנקים כדי שאלה יתאימו לדרישות הצבא; אלה אושרו ובאפריל 1956 הטנק המתוקנן קיבל את השם M103 .
החימוש העיקרי של ה-M103 היה תותח בקוטר 120 מ"מ M58, בעל זווית הגבהה והנמכה של 15°+ עד 8°-.
שני מקלעי 7.62 מ"מ M1919 בראונינג הותקנו במקביל לתותח משני צדדיו.
בנוסף, מקלע כבד בקוטר 12.7 מ"מ M2 בראונינג הנשלט בשלט רחוק הותקן בצריחון המפקד.
צריח הטנק היה גדול ממדים כדי להכיל את התותח יחד עם ארבעת אנשי צוות: המפקד, התותחן ושני טענים.
איש הצוות החמישי, הנהג, ישב בקדמת התובה.
טנקי M103 הראשונים נפרסו באירופה בינואר 1958, כחלק מגדוד השריון 899, שכונה מאוחר יותר גדוד השריון הכבד השני.
יחידה זו, שאורגנה בצורה שונה מגדודי השריון בצבא האמריקאי שכללו טנקים בינוניים, הורכבה מארבע פלוגות בנות שש מחלקות כל אחת, כשבכל מחלקה שלושה טנקי M103 (סך הכל 18 טנקים בפלוגה).
בשנים 1958–1959 נכנס הטנק גם לשירות בחיל הנחתים האמריקאי.
עם כניסת טנק המערכה M60 פטון לשירות ב-1963, ביטל הצבא האמריקאי את גדודי השריון הכבדים שלו וטנקי M103 הוחלפו על ידי ה-M60. בחיל הנחתים שירתו טנקי M103 עד 1973.
M-75 היא רקטת ארוכת טווח מייצור עצמי של ארגון החמאס.
הרקטה מגיעה לטווח של 70–75 קילומטר, ובעת שיגור מרצועת עזה מסוגלת לפגוע בין היתר בתל אביב ובירושלים.
ראש הנפץ של הרקטה נושא מקסימום 10 קילוגרם חומר נפץ.
הרקטה נכנסה לשימוש לראשונה בנובמבר 2012 במהלך מבצע עמוד ענן, עת שוגרה לעבר ירושלים ותל אביב.
ב-16 בנובמבר 2012, במהלך מבצע עמוד ענן, שוגרה רקטה שכזו לעבר ירושלים ונפלה במזרח גוש עציון.
לפי עלי ברכה, נציג חמאס בלבנון, הרקטה היא גרסה מקומית של פג'ר 5, אשר מיוצרת בעזה עם
שם הרקטה מייצג את טווח ההגעה שלה בצירוף ראשי תיבות שם משפחתו של איבראהים מקאדמה, מראשי הזרוע הצבאית של החמאס שנהרג בסיכול ממוקד על ידי צה"ל בשנת 2003.
כמו יתר הרקטות שבשימוש החמאס, בהן הפג'ר 5 המגיעה לטווח של עד 75 קילומטר וה-M-302, גם ה-M-75 אינה מצוידת במערכת הנחיה ולכן דיוק הפגיעה שלה במטרות מוגבל, אך הטווח המוגדל שלה הופך אותה לאפקטיבית יותר מיתר הקסאמים שברשות הארגון.
הרקטה הפכה לסמל לניצחון עבור החמאס, ובעת חגיגות ה-25 שנה להקמתו הציג הארגון דגם קרטון ענק של הרקטה, וכן הושקו בושם שנושא את שם הרקטה וכיכר בעזה על שמה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל חשף החמאס רקטה חדשה מדגם M-90, שהיא ככל הנראה שיפור של ה-M-75 בה הוגדל טווח הירי ל-90 קילומטרים.
רקטות מסוג זה שוגרו לראשונה לאזור המרכז ב-8 בדצמבר בשעות הערב.
בליל השנה החדשה 2024 בדיוק בחצות, שיגר החמאס מטח של רקטות M-90 לכיוון המרכז, שיורטו על ידי מערכת קלע דוד.
Error Sound System (מיסטר ארור סאונד סיסטם), או בקיצור M.E.S.S, הייתה להקת הארדקור פאנק ישראלית.
הלהקה התחילה בתור להקת פופ פאנק פשוט וקליט, וסבלה מבעיות בעמדות הסולן והמתופף.
לאחר צאת אלבום הבכורה, הלהקה התפרקה והוקמה מחדש, כאשר לתקופת העבר כמעט ולא היה זכר – רוב חברי הלהקה המקורית עזבו, ולאחר הצטרפותה של הסולנית תמר אריאל הפך הפאנק הפופי של הלהקה לפאנק רועש ומהיר יותר, להארדקור פאנק.
המוזיקה הפכה זועמת, רועשת, מכוסחת, מהירה ובלתי מלודית, ואורך השירים מאז כמעט ולא חצה את גבול שתי הדקות; מאז הפכה הלהקה לפופולרית יותר והופעותיה זכו להצלחה רבה.
כמו כן, שמה המלא של הלהקה קוצר ל-M.E.S.S כשם רשמי ולא כראשי תיבות, וסמלה המקורי הוחלף בסמל מסחרי פרובוקטיבי יותר.
ב-2003 הוקמה הלהקה, עם בעיות בעמדות הסולן והמתופף.
ההרכב כלל את האחים רפי ורותם פרח והמתופף יואב יעקבי (בנו של השר גד יעקבי), כאשר רפי מנגן בגיטרה ורותם בגיטרה בס.
רפי שיתף בעבר פעולה עם נתי אורנן, הידוע כיוצר מופע החיים של גוטל בוטל ובעבר חבר בלהקות הרוק "סדום" ו"ליצני החשק של ברלין".
רותם, במקביל לעבודתו בלהקה, פיתח קריירה מוזיקלית גם באמסטרדם לצד מוזיקאים ישראלים נוספים שביניהם הזמרת הדס חינקיס, הידועה בשם הבמה "Her Highness" וגיטריסט להקת "פייסטר גונץ" המיתולוגית תום טללים.
ללהקה היו בעיות בעמדות הסולן והמתופף.
תחילה הופיעו עם סולנית אנרגיה חולנית ענאל יונס, אך זו פרשה כדי להתמקד בתפקידה כבאסיסטית להקת "ניתקס" של ניתאי גבירץ (הידוע בזכות תפקידו בסרט "כנפיים שבורות").
אחריה החליפה עירד עתיר, שלימים יתפרסם בשם הבמה "השרוט", אך גם הוא פרש, ומשלא מצאו מחליף נאלץ רותם לקחת על עצמו את התפקיד.
עם הפיכתו של רותם לסולן פרש יעקבי המתופף מהלהקה והחליפו רודי ברזין, שתופף אז באנרגיה חולנית.
הופעות הלהקה התאפיינו בבלאגן (ומכאן שמה המקוצר – M.E.S.S; פירושה של המילה "Mess" באנגלית הוא בלאגן) והלהקה העידה על עצמה שהסאונד שלה "מלוכלך", לא מהוקצע ולא מאורגן.
כמו כן, היא אף התפרסמה כלהקת פאנק רוק (Punk rock), אף על פי שבפועל, באותה תקופה, היא ניגנה פופ פאנק פשוט, מלודי וקליט.
ב-2006 הוציאה הלהקה בלייבל פית/קית את אלבום הבכורה שלה, אשר נקרא בשם הסמלי "M.E.S.S & the Doom Doom Ritual" וכלל עטיפה מיוחדת, שעוצבה כציור קומיקס הלקוח מסדרה של שלושה קומיקסים שהעלתה הלהקה לדף שלה באתר במה חדשה ומציגים עלילות דמיוניות על חברי הלהקה.
הקומיקס המופיע על העטיפה הוא הראשון בסדרה ומספר את עלילותיו של "מר ארור" (הכוונה לרותם פרח), הנתקע בדרך ללא סמים ומנסה לעשות רעש.
באלבום התארחו בשירה הצ'לנית והזמרת תום קלנר בשיר "Fuck Me" והמוזיקאית מאיה דוניץ בשיר "Dead In da Head".
השיר "Feeble" נכלל באוסף הראשון של הלייבל פית/קית שיצא באותה שנה.
לשירי האלבום נוצרו בתוכנת יוצר הסרטים קליפים עצמאיים מצילומים של הלהקה בהופעות ובחזרות, והם מופיעים בדף היוצר של הלהקה בבמה חדשה, לצד טריילר לסרט תיעודי בשם "MoDeRfuCKeRS" שלא יצא מעולם.
כרגע דף זה הוא גם המקום היחיד בו שירי האלבום זמינים להאזנה חופשית.
ב-2007 הוצג הרכב חדש של M.E.S.S, כאשר רפי פרח הוא היחיד שנותר מההרכב המקורי.
את מקומו של ברזין תפס עודד "גוצי" עידן, פאנקיסט וחבר בלהקות פאנק ידועות לשמצה (שביניהן כאפה לפנים של לימור לבנת, היקוקירי והגלגול המאוחר והמצליח Not On Tour, ולהקת האלקטרו-פאנק אתרוג), ואת תפקיד הסולן תפסה תמר "קוקי" אריאל בעלת קול הגראולינג ובמקצועה מאיירת ומקעקעת.
שמה של הלהקה שונה ל-M.E.S.S, כשם בפני עצמו ולא כראשי תיבות של Mr.
Error Sound System (אף על פי שהשם המקורי נשמר בכל זאת).
לאחר תקופה קצרה רותם פרח עזב את הלהקה והחליף את מקומו נטע גופן, בסיסט להקת הפוסי של לוסי וStreet Music, שניגן חודשים ספורים בלהקה, ולאחר מכן החליף את מקומו דורון תמיר, בסיסט להקת Achzavoth.
באותה תקופה הלהקה ניגנה את רפרטואר השירים הישן, אך בעקבות צירופם של עידן, אריאל ותמיר הביצועים המוזיקליים נהיו מהירים וכבדים יותר וההופעות נהיו כאוטיות ואלימות מתמיד, כאשר הבסיסט תמיר אף נהג לקפוץ אל הקהל ולרמוס אותו במהלך ההופעות.
לאחר תקופה קצרה, תמיר עזב והחליף אותו ליאור מאיר, שבניגוד לבסיסטים הקודמים של הלהקה, נהג להשתמש במגוון פדלים ואפקטים.
עם צירופו של מאיר כמעט ולא נותר זכר להרכב הקודם של הלהקה, סגנונה המוזיקלי השתנה להארדקור פאנק, השירים התקצרו והפכו זועמים, מהירים ורועשים יותר.
סמלה הקודם של הלהקה – ראשי התיבות, הוחלף בסמל חדש, מסחרי ופרובוקטיבי של אחות פצועה באופן ברוטאלי.
קיימות ורסיות נוספות לסמל האחות והן הופיעו בכרזות להופעות או בכרזות לתחרויות להקות פאנק.
ב-2008, לאחר הקלטת דמו מוצלח (שכלל מעט שירים חדשים לצד גרסאות הארדקור פאנק לשירים מהאלבום הראשון), הוציאה הלהקה את אלבומה השני, גם הוא בלייבל פית/קית – "Weekend Ritual Massacre".
באלבום 13 שירי פאנק מהירים וקצרים, זועמים ורועשים, מתוכם ארבעה שירים שהופיעו באלבומה הראשון ונתפרו במלבושי פאנק ושני קטעי קישור.
עטיפת האלבום כוללת ורסיה ברוטאלית של סמל הלהקה.
בוורסיה זו, האחות מוצגת כשהיא מקיאה לכל מקום עם בטן מבותרת שמתוכה יוצאים שרירים, ורידים ועורקים חתוכים ונעוצי סכינים ומחטים.
האלבום זכה לשבחי הביקורות, שם צוינו לטובה הסאונד וקולה של אריאל.
לשירים "Dead In da Head", "White Socks" ו"Stereo" נוצרו קליפים, כאשר האחרון היה פרובוקטיבי ואלים במיוחד.
הרכב זה החל לצבור פופולריות במהירות, בהופעות מוצלחות שקהל רב הגיע אליהן ובהן הייתה אריאל מאופרת בדם מלאכותי או בפסים שחורים מתחת לעיניים.
צבעם של חוטי החשמל של המיקרופונים היה אדום וכחול – צבעם של הוורידים והעורקים.
בטקס פרסי עמ"י של ערוץ 24 נבחרה M.E.S.S על ידי קוואמי ללהקת השנה, ושירה "Bullet" נבחר לשיר השנה, ובכך הייתה M.E.S.S להקת ההארדקור פאנק היחידה שהגיע לכזו רמת פופולריות (יותר מכמעט כל להקות הפאנק הישראליות) ולכזה פרסום (להקות הארדקור אחרות מתרחקות מהמיינסטרים).
מיכל אמדורסקי ולאון שניידרובסקי (מקום חמישי בעונה הראשונה של "האח הגדול") אף אירחו את הלהקה באולפן השקוף של ערוץ 24, שם התחוללה פרובוקציה קטנה כאשר רפי פרח הכה עם הגיטרה שלו בתופים של עודד "גוצי" עידן ונשכב על הרצפה, ועידן בתורו הפיל חלק ממערכת התופים של האולפן.
במרץ 2010 נסעה הלהקה לשוודיה כדי להקליט אלבום חדש.
בזמן ההקלטות הודיע מאיר שהוא פורש מהלהקה ונוסע ללוס אנג'לס.
הלהקה נאלצה בשל כך להקליט את האלבום במהירות, ומשלא מצאה לאחר מכן באסיסט מחליף החליטה להתפרק.
ב-17 בנובמבר 2011 ערכה הלהקה הופעת פרידה מוצלחת במועדון לבונטין 7 בתל אביב, שנשאה את השם "!M.E.S.S Are Fucking Dead" ולמרבה האירוניה הייתה גם הופעת ההשקה של אלבומה השלישי והאחרון – "Satanic Kamikaze Punx".
האלבום המשיך את הקו ההארדקורי של האלבום הקודם, אך הפעם עם נגיעות מטאלקור ושירים ארוכים ומגוונים יותר.
M.E.S.S & the Doom Doom Ritual (2006) (אלבום הבכורה של הלהקה בהרכבה המקורי)
Dead In Da Head (בביצוע מאיה דוניץ) (1:05)
Demo (2007) (דיסק דמו הכולל סקיצות לשירי האלבום השני של הלהקה בהרכבה החדש ושירים שבסופו של דבר לא נכנסו אליו)
M-302 או B302 או ח'ייבר או פאדי-2 היא רקטת ארטילריה לטווח ארוך (עד 200 ק"מ) תוצרת מרכז סרס הסורי, מבוססת כנראה על מערכת WS-1 MLRS הסינית, שסופקה גם לאיראן.
הרקטות נורות ממשגרים רב-קניים, ונעשה בהן שימוש נגד ישראל לראשונה במלחמת לבנון השנייה.
את הרקטות ניתן לשגר ממטול רקטות נייד כגון כלי רכב, עובדה שמקלה על חוליות ירי לשגר ולברוח במהירות.
ה-M-302 היא רקטה, וכיוון טיסתה נקבע על ידי זווית ההגבהה והצידוד של המשגר.
בניגוד לגרסה הסינית והאיראנית, הגרסה הסורית שחזבאללה השתמש בה היא בעלת משגר של שישה קנים וראש הנפץ הוסב כך שיכיל פריטי מתכת באורך של עד 16 מ"מ שישמשו כרסס כנגד אדם.
בזמן מלחמת לבנון השנייה נראו עדויות לכך שהרקטה אינה יציבה וחלק מהרקטות ששוגרו התפוצצו באוויר לאחר השיגור.
ב-2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה השתמש חזבאללה ברקטות מדגמים A ו-B תחת הכינוי "ח'ייבר 1".
24 רקטות מסוג זה נורו על ישראל: אחת מהן נפלה ליד חדרה, כ-90 ק"מ דרומית לגבול לבנון - הנפילה הדרומית ביותר של רקטה ששוגרה לישראל במלחמה.
בניגוד לסברה שרקטה מסוג זה פגעה במוסך הרכבת בחיפה וגרמה ל-8 הרוגים ולעשרות פצועים, מדובר היה ברקטה 220 מ"מ.
ב-5 במרץ 2014, ב"מבצע חשיפה מלאה", לכד כוח של חיל הים הישראלי את אוניית המשא Klos C ועל סיפונה 40 רקטות M-302. האונייה הועמסה ברקטות שיוצרו בסוריה והועברו בטיסה לאיראן, שם הוכנסו למכולות וכוסו בשקי מלט להסוואה.
המכולות הועלו לספינה ושטו צפונה לעיראק, שם הוטענו עוד מכולות במטרה להסוות את המכולות עם הרקטות וכדי לבלבל את גופי הביון.
הספינה שטה לכיוון פורט סודאן, ונלכדה כ-1,500 ק"מ דרומית לישראל.
הכוח שהשתלט על הספינה מצא את הרקטות מוחבאות מתחת למלט.
כל צוות הספינה נעצר והספינה הובאה לנמל אילת.
בלילה שבין ה-21 ל-22 בספטמבר 2024, ולאחר מתקפת הביפרים על חזבאללה, סיכולים ממוקדים נרחבים ועליית מדרגה בתקיפות צה"ל בגבול הצפון, שוגרו כ-100 טילים מסוג M-302 והדגם הקטן יותר M-220 מלבנון לשטח ישראל, ואזעקות רבות נשמעו בכל רחבי הצפון.
ההערכה הראשונית הייתה שמדובר בטילי פג'ר 5, אבל חזבאללה טען ששיגר טילים מסוג פאדי-1 ופאדי-2 בעלי קליבר של 220 ו-302 מ"מ, לחיפה ולבסיס רמת דוד.
בנוסף, במהלך החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל החל חזבאללה לעשות שימוש בטיל מדויק M-302 בעל מערכת הנחיה, שאותו הוא מכנה נסר-2. הנסר-2 בעל טווח של 150 ק"מ ראש נפץ במשקל 140 ק"ג
M102 (מ-Messier 102) היא ערפילית הרשומה בקטלוג מסיה אך זהותה אינה ידועה וככל הנראה מהווה טעות רישום בקטלוג.
בדומה לצביר הפתוח M103, M102 דווחה על ידי האסטרונום הצרפתי פייר מאשן, עוזרו של שארל מסיה, שהכניס אותה לקטלוג מסיה על פי התיאור של מאשן, בלי שצפה בה בעצמו ובלי לרשום את מיקומה המדויק.
על פי תיאורו של מאשן, M102 היא "ערפילית בין הכוכבים ο (אומיקרון) ברועה דובים ו-ι (יוטא) בדרקון, חלשה מאוד וסמוכה לכוכב עם דרגת בהירות 6".
הכוכב ο ברועה דובים כלל לא נמצא באזור של ι בדרקון אלא בחלק הדרום-מזרחי של קבוצת הכוכבים רועה דובים ולכן ככל הנראה מאשן התכוון לכוכב θ (תטא) ברועה דובים שנמצא סמוך לגבול עם קבוצת הכוכבים דרקון.
לאחר פרסום הקטלוג, הוסיף מסיה קואורדינטות בכתב ידו, אך במקום שציין אין שום ערפילית.
לא ידוע בוודאות אם מסיה שגה ברישום המיקום של הערפילית או אם מאשן (כפי שטען בעצמו מאוחר יותר) צפה שוב בעצם אחר שכבר קיים בקטלוג מסיה.
לאורך השנים היו מספר עצמים ברשימת מסיה שזהותם לא הייתה ידועה בשל שגיאת רישום של מיקומם (M47, M48 ו-M91) אך בעזרת התיאור של מסיה הטעות התגלתה והעצמים החסרים זוהו בסופו של דבר.
במקרה של M102 לא ידוע עד היום במה צפה מאשן כשרשם את M102. במהלך השנים עלו כמה אפשרויות לזהותו של העצם היחיד בקטלוג מסיה שזהותו לא ידועה:
מאשן עצמו, במכתב משנת 1783 ששלח ליוהאן ברנולי השלישי (נכדו של יוהאן ברנולי), טען ש-M102 היא למעשה תצפית חוזרת בערפילית M101, שאותה גילה מאשן עצמו באותו הלילה ורשם אותה בטעות פעמיים בשני מיקומים שונים.
NGC 5866 היא גלקסיית עדשה עם בהירות מדרגה 9.9 והיא הגלקסיה הבהירה ביותר שנמצאת בסמוך לקו המחבר את θ ברועה דובים עם ι בדרקון.
אם אכן המיקום שמאשן תיאר הוא נכון (ובהנחה שבאמת התכוון ל-θ ברועה דובים), אז זאת המועמדת הטובה ביותר להיות M102. כמו כן, הקואורדינטות שרשם מסיה בעותק האישי של הקטלוג שלו, דומות לקואורדינטות של NGC 5866, אך עם סטייה של בעלייה הישרה, שעשויה להיות טעות בהעתקה.
כמו כן, במרחק של כ-11 דקות קשת מדרום-מערב ל-NGC 5866 יש כוכב עם דרגת בהירות 7.5 שיכול להיות הכוכב שאליו התכוון מאשן בתיאור של M102.
מסביב ל-NGC 5866 יש קבוצת גלקסיות קטנה שהבהירות שבהן הן NGC 5905, NGC 5907, NGC 5908 ו-NGC 5897, כולן עם דרגות בהירות 11.5 עד 13.5 וכולן נמצאות לא רחוק מהקו המחבר את θ ברועה דובים עם ι בדרקון.
מכיוון שהעצם העמום ביותר בקטלוג מסיה הוא מדרגת בהירות 10.2 ומכיוון שבאותו הלילה שבו נצפתה M102 התגלתה גם גלקסיית גלגל הרוח (בהנחה שאכן מדובר בעצמים שונים), שבהירותה היא מדרגה 7.8 ומסיה ציין שהיא עמומה מאוד וקשה לצפייה, לא סביר שמאשן הצליח להבחין בעצמים עם דרגת בהירות 11.5 או עמומים יותר.
NGC 5928 נמצאת כמעלה מדרום לקו המחבר את הכוכב ο ברועה דובים עם הכוכב ι בנחש.
אם מאשן התבלבל בין קבוצת הכוכבים דרקון לקבוצת הכוכבים נחש, אז ייתכן שהוא צפה באזור אחר לגמרי ממה שמקובל להניח.
עם זאת, מכיוון של-NGC 5928 בהירות מדרגה 14 לא סביר שמאשן הצליח להבחין בה ומכיוון ש-M101 שהתגלתה באותו לילה קרובה הרבה יותר ל-ι בדרקון מאשר ל-ι בנחש, סביר שמאשן צפה בעצם שנמצא באותו אזור ולא ב-NGC 5928.
M103 (מ-Messier 103) או NGC 581 הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים קסיופאה הנמצא במרחק של כ-9,500 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-80 כוכבים.
זהו העצם האחרון שהוכנס על ידי שארל מסיה עצמו לקטלוג מסיה (עצמים נוספים נוספו לקטלוג רק במאה ה-20 על ידי אסטרונומים אחרים) ובדומה ל-M102, הוא הכניס אותו על פי דיווח של פייר מאשן בלי שצפה בו בעצמו ובלי לציין את הקואורדינטות של העצם.
בגרסה הסופית של קטלוג מסיה כפי שנערך על ידי שארל מסיה הופיע M103 כעצם האחרון תחת התיאור "צביר כוכבים בין ε (אפסילון) ו-δ (דלתא) ברגל של קסיופאה" וצוין שזהו דיווח של מאשן.
יותר מאוחר הוסיף מסיה בכתב ידו את הקואורדינטות של הצביר על העותק הפרטי של הקטלוג, ככל הנראה אחרי שצפה בעצמו בצביר.
ויליאם הרשל צפה בצביר בשנת 1783 וכתב שיש בו 14-16 כוכבים בהירים למדי והרבה כוכבים עמומים יותר.
הוא ציין ששניים מהכוכבים הבהירים הם כפולים ושקשה לדעת היכן מסתיים הצביר ואילו כוכבים שייכים אליו ואילו לא.
ג'ון הרשל צפה בצביר בשנת 1829 וציין שהוא בהיר וגדול ושלכוכביו דרגות בהירות מ-9 עד 12, שאחד מהכוכבים הבהירים שבו הוא עם צבע אדום ושאחד מהכוכבים הבהירים מופיע בקטלוג הכוכבים הכפולים של פרידריך פון שטרובה.
גודלו הזוויתי של M103 הוא כ-6 דקות קשת שממרחק של כ-9,500 שנות אור שקול לקוטר של כ-15 שנות אור.
זהו הצביר הפתוח הרחוק ביותר ממערכת השמש שבקטלוג מסיה ואחד מהעמומים שבהם.
הכוכבים הבהירים ביותר שבו הם ענק אדום או על-ענק אדום מסוג ספקטרלי M0.5 עם דרגת בהירות 8.5 (במרכז התמונה) וענק כחול מסוג ספקטרלי B5 עם דרגות בהירות 9 (מעט מתחת לענק האדום, נראה עמום כי התמונה היא באור תת-אדום).
M103 נמצא כמעלה ממזרח-צפון-מזרח לכוכב רוכבה (δ בקסיופאה) וכ-3.9 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב סגין (ε בקסיופאה).
עם בהירות מדרגה 7.4 הוא ניתן לצפייה באמצעות משקפת, שבתנאי צפייה מיטביים מאפשרת להבחין גם בענק האדום שבמרכזו ובכוכב שטרובה 131 שבשוליו.
טלסקופ חובבים מאפשר להבחין בכ-20 מכוכבי הצביר הבהירים יותר וטלסקופ בינוני מאפשר לראות עשרות כוכבים, אבל חלק מהם הם כוכבי שביל החלב שאינם קשורים לצביר.
כ-9 מעלות מדרום ל-M103, בכיוון הכוכב φ (פי) בפרסאוס, נמצאת ערפילית המשקולת הקטנה.
M105 (מ-Messier 105, נקראת גם NGC 3379) היא גלקסיה אליפטית בקבוצת הכוכבים אריה, הנמצאת במרחק של כ-35 מיליון שנות אור מכדור הארץ.
היא הוספה לקטלוג מסיה רק בשנת 1947, 166 שנים אחרי גילויה, על ידי האסטרונומית הלן סויר הוג.
M105 התגלתה ב-24 במרץ 1781, על ידי עוזרו של שארל מסיה, האסטרונום הצרפתי פייר מאשן, אך על אף שהתגלתה לפני M101, מסיה לא הכניס אותה לקטלוג.
במכתב ששלח מאשן בשנת 1783 ליוהאן ברנולי השלישי סיפר מאשן על גילויה ארבעה ימים אחרי שגילה את הגלקסיות M95 ו-M96 הסמוכות לה, וציין את הקואורדינטות שלה.
מכתב זה התגלה על ידי הלן סויר הוג רק בשנת 1947. ויליאם הרשל צפה ב-M105 ב-11 במרץ 1784 בלי שידע על גילויה המוקדם יותר על ידי מאשן, וגילה לידה גם את שתי הגלקסיות הסמוכות NGC 3384 ו-NGC 3389. הרשל ציין שהיא הבהירה ביותר מבין השלוש.
ג'ון הרשל צפה בה בשנת 1830 וציין שהיא בהירה מאוד, גדולה, עגולה ובהירותה גדלה בפתאומיות במרכזה.
כשהוסיף אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים, הוא ייחס את גילויה לפייר מאשן.
M105 נמצאת כ-4.9 מעלות מצפון-מזרח לכוכב ρ (רו) באריה, כ-9.6 מעלות ממזרח לרגולוס וכ-7 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב θ (תטא) באריה.
עם בהירות נראית מדרגה 9.75 ניתן לראותה באמצעות משקפת איכותית רק כאשר תנאי הצפייה מיטביים.
באמצעות טלסקופ חובבים ניתן לראותה בקלות ולהבחין בגרעין הבהיר יותר משאר הגלקסיה וכן ניתן לראות בקלות את NGC 3384 כ-7 דקות קשת מצפון-מזרח לה.
NGC 3389 היא עמומה יותר משתי האחרות, אבל עם דרגת בהירות סביב 12 היא ניתנת לצפייה באמצעות טלסקופ חובבים כ-9.5 דקות קשת ממערב-דרום-מערב ל-M105. במרחק של כ-50 דקות קשת מדרום-דרום-מערב ל-M105 נמצאת M96 ו-M95 נמצאת כ-1.3 מעלות מדרום-מערב ל-M105.
M105 היא הגלקסיה האליפטית הבהירה ביותר בקבוצת אריה I (נקראת גם קבוצת M96).
איתה בקבוצה חברות גם M95, M96 ו-NGC 3384 וכן גלקסיות עמומות יותר שקשות לצפייה באמצעות ציוד חובבים, אך NGC 3389 שנראית סמוכה אליה אינה שייכת ככל הנראה לקבוצה ונמצאת במרחק גדול בהרבה וגם הסחתה לאדום גדולה יותר מאשר ההסחה של חברות הקבוצה.
אורכה הזוויתי של M105 הוא כ-5.5 דקות קשת שממרחק של כ-35 מיליון שנות אור שקול לקוטר של כ-55,000 שנות אור.
מסתה של M105 מוערכת בכ- מסות שמש כאשר נראה שבמרכזה נמצא חור שחור שמסתו כ- מסות שמש.
M105 ו-NGC 3384 מוקפות בטבעת ענקית של מימן נייטרלי (אזור H I) שקוטרה כ-650,000 שנות אור.
הטבעת התגלתה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בתצפיות בגלי רדיו ונחשבה לשריד של ענן הגז שממנו נוצר צביר הגלקסיות אריה I.
בשנת 2010 התברר שהטבעת מופיעה גם בתצפיות בתחום העל-סגול של טלסקופ החלל גלקס ונמשכת ממנה שלוחה שמגיעה עד ל-M96. כיום משערים שהטבעת נוצרה מהתנגשות של M96 עם NGC 3384 שארעה לפני כ-1.2 מיליארד שנים ושפזרה את הגז הנייטרלי שהיה בגלקסיות.
הקרינה העל-סגולה מראה שבתוך טבעת הגז מתרחשת יצירת כוכבים חדשים.
M106 (מ-Messier 106, נקראת גם NGC 4258) היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים כלבי ציד, הנמצאת במרחק של כ-24 מיליון שנות אור מכדור הארץ.
היא הוספה לקטלוג מסיה רק בשנת 1947, 166 שנים אחרי גילוייה, על ידי האסטרונומית הלן סויר הוג.
M106 התגלתה ביולי 1781, על ידי עוזרו של שארל מסיה, האסטרונום הצרפתי פייר מאשן, ככל הנראה לאחר שמסיה מסר כבר את הקטלוג לפרסום באלמנך לשנת 1784 שיצא באותה שנה.
במכתב ששלח מאשן בשנת 1783 ליוהאן ברנולי השלישי סיפר מאשן על גילויה של M106, וציין את הקואורדינטות שלה.
ויליאם הרשל צפה ב-M106 ב-9 במרץ 1788 בלי שידע על גילויה המוקדם יותר על ידי מאשן ותיאר אותה כבהירה מאוד, עם גרעין בהיר וזרועות ערפיליות שנתמחות ממנה לכיוונים צפון ודרום.
ג'ון הרשל צפה בה בשנת 1830 וציין שהיא בהירה מאוד, גדולה, מאורכת ובהירותה גדלה בפתאומיות במרכזה.
בשנת 1981 התגלתה ב-M106 סופרנובה SN 1981K שהגיעה בשיאה לבהירות נראית מדרגה 16 וב-2014 הופיעה סופרנובה SN 2014bc שסווגה כסוג II והגיעה לדרגת בהירות 15.
M106 נמצאת כ-1.7 מעלות מדרום לכוכב 3 בכלבי ציד, כ-6.5 מעלות מצפון-צפון-מערב ל-β בכלבי צייד וכ-7.5 מעלות מדרום-מזרח לפקדא.
עם בהירות נראית מדרגה 8.4 ניתן לראותה באמצעות משקפת ובאמצעות טלסקופ חובבים ניתן להבחין בגרעין הבהיר ובצורתה האליפטית.
נחוץ טלסקופ בינוני ותנאי תצפית טובים כדי להבחין בשתי הזרועות שיוצאות ממנה.
במרחק של כ-7 מעלות מצפון מערב ל-M106 (סמוך לפקדא) נמצאת M109 ובמרחק של כ-8.4 מעלות מדרום-מזרח לה נמצאת M94
M106 היא גלקסיה ספירלית גדולה שבשל נטייתה ביחס לקו הראייה אליה נראית אליפטית.
אורכה הזוויתי כ-18.6 דקות קשת, יותר מחצי קוטרו של הירח המלא, שקול ממרחק של 24 מיליון שנות אור לקוטר של כ-130,000 שנות אור.
מהירות הסיבוב של החומר בקצה הגלקסיה היא כ-208 קילומטר לשנייה שמאפשרת להעריך את מסתה בכ- מסות שמש, אך מניתוח התנועה של גלקסיות לוויין המקיפות אותה נראה שמסתה הכוללת מגיעה לפי 3 ועומדת על כ- מסות שמש - כפול ממסת שביל החלב.
ל-M106 מבנה זרועות מורכב, הדוק במרכז ומשתחרר יותר בקצה.
שתי זרועות מתמשכות יותר מהאחרות ובקצותיהן יש אזורים כחולים שמצביעים על יצירת כוכבים חדשים מסיביים וחמים.
תצפיות בגלי רדיו של המערך הגדול מאוד מראות שבליבת הגלקסיה יש גרעין גלקטי פעיל צפוף מאוד שמסתו מגיעה לכ-40 מיליון מסות שמש ורדיוסו כ-0.4 שנת אור בלבד.
קארל סיפרט ציין את M106 במאמרו משנת 1943, שהגדיר את תכונותיהן של גלקסיות סייפרט, כאחת מהגלקסיות שהספקטרום של גרעינן מכיל קווי פליטה ובשל מאפיין זה היא מסווגת כגלקסיית סיפרט מסוג II.
M107 (מ-Messier 107, נקרא גם NGC 6171) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים נושא הנחש הנמצא במרחק של כ-20,900 שנות אור ממערכת השמש.
הצביר הוסף לקטלוג מסיה רק בשנת 1947, 166 שנים אחרי גילויו, על ידי האסטרונומית הלן סויר הוג.
הצביר התגלה על ידי פייר מאשן באפריל 1784, כשנה אחרי פרסום הגרסה האחרונה של קטלוג מסיה.
במכתב ששלח מאשן בשנת 1783 ליוהאן ברנולי השלישי סיפר מאשן על גילויו של M107, וציין את מיקומו בין הכוכבים ζ (זטא) בנושא הנחש ו-φ (פי) בנושא הנחש.
ככל הנראה זהו העצם האחרון שהתגלה מבין כל העצמים שבקטלוג מסיה (M108 ו-M109 התגלו בשנת 1781 ו-M110 בשנת 1773).
ויליאם הרשל צפה בצביר ב-12 במאי 1793 בלי שידע על גילויו הקודם על ידי מאשן, ותיאר אותו כצביר יפהפה של כוכבים, עשיר מאוד ודחוס מאוד ושהצפיפות גדלה בהדרגה בכיוון המרכז.
ג'ון הרשל צפה בצביר בשנת 1836 ותיאר אותו כגדול, בהיר, עגול, עשיר וצפוף מאוד.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 8.85 וקשה להבחין בו באמצעות משקפת, בה הוא נראה ככתם קטן ומעורפל.
טלסקופ חובבים מאפשר להבחין בו בקלות אך למעשה מראה רק את מרכזו הבהיר.
רק צילום ארוך חשיפה מאפשר להבחין במלוא גודלו של הצביר וכן בכוכבים הבהירים ביותר שבו שלהם דרגת בהירות 13. M107 נמצא כ-2.7 מעלות מדרום-דרום-מערב לכוכב ζ (זטא) בנושא הנחש וכ-3.6 מעלות מצפון לכוכב φ (פי) בנושא הנחש.
מסביב ל-M107 נמצאים מספר צבירים כדוריים נוספים: כ-10.5 מעלות מדרום-דרום-מערב ל-M107 נמצא M80, כ-10.75 מעלות מצפון-מזרח לו נמצא M10 וכ- 11.7 מעלות מצפון-צפון-מזרח נמצא M12. M9 נמצא כ-12.5 מעלות ממזרח-דרום-מזרח ל-M107.
קוטרו של M107 הוא כ-80 שנות אור, אך בתצפית באמצעות ציוד חובבים נראה שגודלו הוא רק כרבע מכך, שכן רק מרכזו צפוף והצפיפות כמו גם הבהירות יורדים מהר עם המרחק מהמרכז.
מרחקו ממערכת השמש הוא כ-20,900 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-13 דקות קשת – מעט פחות ממחצית גודלו הזוויתי של הירח המלא.
מסתו קטנה יחסית לצבירים השכנים ומוערכת בכ-182,000 מסות שמש בלבד, כאשר כמחצית ממנה מרוכזת בקוטר של כ-33 שנות אור.
בניגוד לתאוריהם של ויליאם וג'ון הרשל (שצפו רק במרכז הצביר), M107 הוא למעשה צביר דליל ומרווח למדי וסיווגו המורפולוגי הוא X, כלומר מהדרגה השלישית הכי פחות צפופה.
עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא רק פי 10,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי G0. עד היום התגלו בו כ-25 כוכבים משתנים.
M108 (מ-Messier 108 או NGC 3556) היא גלקסיית מוט ספירלית הנמצאת במרחק של כ-46 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה.
היא הוספה לקטלוג מסיה רק בשנת 1953, 172 שנים אחרי גילוייה, על ידי האסטרונום אוון גינגריץ'.
M108 התגלתה ב-19 בפברואר 1781 על ידי עוזרו של שארל מסיה, האסטרונום הצרפתי פייר מאשן, שדיווח על תגליתו למסיה.
מסיה צפה בה ככל הנראה רק ב-24 במרץ כאשר צפה בערפילית הינשוף (M97) הסמוכה והכניס אותה לקטלוג מסיה.
מסיה כתב שהערפילית נמצאת ליד ערפילית הינשוף, שהיא התגלתה על ידי מאשן יומיים או שלושה אחרי שגילה את M97 ושיש לחשב את הקואורדינטות שלה.
מסיבה לא ידועה מסיה חישב את מיקומה של M108 רק אחרי פרסום הקטלוג ולכן היא לא נכללה בו, אך מסיה רשם את הקואורדינטות שלה על גבי עותק פרטי של הקטלוג.
במכתב ששלח מאשן בשנת 1783 ליוהאן ברנולי השלישי הוא סיפר על גילויה של M108, וציין את מיקומה בסמוך ל-M97 ולכוכב מראק.
ויליאם הרשל צפה בגלקסיה בשנת 1789 בלי שידע על גילויה המוקדם יותר על ידי מאשן, ותיאר אותה כבהירה מאוד ומאורכת מאוד.
הוא ציין גם שבמרכזה יש כוכב בהיר שאינו קשור אליה.
ג'ון הרשל צפה בה בשנת 1831 ותיאר אותה כערפילית בהירה וגדולה מאוד עם צורה מאורכת עם כוכב בהיר במרכזה וכוכב או שניים חיוורים יותר.
בשנת 1918 ביצע האסטרונום האמריקאי הבר קרטיס צילום ארוך חשיפה של מספר ערפיליות וביניהן M108, וגילה את המבנה הספירלי שלה.
רק ב-1953 גילה אוון גינגריץ' את הזהות של הקואורדינטות שרשם מסיה ושל המיקום של NGC 3556.
עד היום נצפתה ב-M108 סופרנובה אחת, SN 1969B, מסוג II שהגיעה לדרגת בהירות 14.
M108 נמצאת כמעלה וחצי ממזרח-דרום-מזרח לכוכב מראק.
ערפילית הינשוף נמצאת כ-50 דקות קשת מדרום-מזרח לה.
עם בהירות נראית מדרגה 10 דרוש טלסקופ חובבים כדי לצפות בה ולהבחין בצורתה המאורכת.
נחוץ צילום ארוך חשיפה כדי לראות את המבנה הספירלי שלה.
מישור הדיסקה של M108 כמעט מקביל לקו הראייה אליה כך שהיא נראית ארוכה וצרה מאוד.
אורכה הזוויתי הוא כ-8.7 דקות קשת שממרחק של 46 מיליון שנות אור שקול לקוטר של כ-115,000 שנות אור.
את M108 מקיפה מערכת של כ-300 צבירים כדוריים שמשתרעת עד למרחק של כ-65,000 שנות אור ממרכז הגלקסיה.
מתנועת הצבירים סביב הגלקסיה ניתן לחשב את מסתה שמוערכת בכ- מסות שמש.
בתצפיות שנעשו על ידי טלסקופ החלל שפיצר התגלה של-M108 יש גרעין גלקטי פעיל שבמרכזו חור שחור שמסתו כ- מסות שמש.
(קיצור של: Money Is a Mayor Issue) הוא אלבום הבכורה של הראפר האמריקאי-קובני פיטבול.
הוא יצא לאור ב-24 באוגוסט 2004 על ידי TVT רקורדס.
המפיק הראשי של האלבום הוא ליל ג'ון אשר הופיע במספר שירים מתוך האלבום.
בנוסף הופק על ידי האחים דיאז.
האלבום נבחר במקום 14 במצעד האלבומים, בילבורד 200 ב-11 בספטמבר 2004, שם החזיק מעמד כ-40 שבועות.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי אישר את האלבום זהב ב-8 באפריל 2005 אחרי שהגיעה ל-500,000 מכירות.
האלבום זכה לביקורות חיוביות, במיוחד בעיר מגורי של פיטבול מיאמי.
מוסי ריבס ממיאמי ניו טיימס שיבח במיוחד את הופעותיו של פיטבול בחצי השני של האלבום על כך שהוא "יורק ראפ בריונים ומתאים חוכמות עם באן בי מUGK, טריק דאדי ופאט ג'ו.
אוולין מקדונל ממיאמי הראלד דירגה את האלבום 3 כוכבים מתוך 4, כאשר מכנה את פיטבול "חריץ מיומן עם זרימה אמינמית מהירה אך קול עמוק ורציני יותר", אך מבקרת את האלבום על כך שהוא כולל "שש רצועות בליטה וטחינה מיותרות".
השיר "Culo" מדגים ריקוד של רידים.
+מצעדים (2004)מיקוםבילבורד 20014מצעד האלבומים עצמאיים1מצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ7מצעד אלבומי הראפ2
M.2 (נקרא בעבר Next Generation Form Factor או NGFF), הוא מפרט לכרטיסי הרחבה עבור לוח אם המותקנים באופן פנימי ולמחברים נלווים.
M.2 מחליף את תקן mSATA, המשתמש במתאם הכרטיסים הפיזי של PCI Express Mini Card.
באמצעות מפרט פיזי גמיש יותר, ה-M.2 מאפשר מידות רוחב ואורך שונים, ויחד עם זמינות תכונות ממשק מתקדמות יותר, הופך את M.2 למתאים יותר מ-mSATA באופן כללי ליישומי אחסון במצב מוצק, ובמיוחד במכשירים הקטנים יותר כמו אולטראבוק וטאבלט.
ממשקי אפיק נתונים הניתנים דרך מחבר M.2 הם PCI Express 4.0 (עד ארבעה נתיבים), ATA 3.0 Serial ו-3.0 USB (יציאה לוגית אחת לכל אחד משני האחרונים).
על היצרן של מארח M.2 או מודול לבחור באילו ממשקים יש לתמוך, תלוי ברמה הרצויה של תמיכה מארחת וסוג התקן.
חריצי הכניסה הייחודיים של מודולי M.2 גם מונעים את הכנסתם למחברי מארח שאינם תואמים.
מפרט M.2 תומך ב-NVM Express או NVMe כממשק ההתקנים הלוגי עבור M.2 PCI Express SSD, בנוסף לתמיכה ב-AHCI מדור קודם ברמת הממשק הלוגי.
בעוד שהתמיכה ב-AHCI מבטיחה תאימות לאחור ברמת התוכנה עם התקני SATA מדור קודם ומערכות הפעלה מדור קודם, NVM Express נועד לנצל באופן מלא את היכולת של התקני אחסון PCI Express מהירים לבצע פעולות קלט / פלט רבות במקביל.
ממוזער|250px| מטה M-Systems בכפר סבא לאחר רכישת החברה על ידי SanDisk
M-Systems Ltd הייתה יצרנית ישראלית של מוצרי אחסון זיכרון הבזק שהוקמה בשנת 1989 על ידי דב מורן ואריה מרגי ושכנה בכפר סבא.
בשנת 1993 נרשמו ניירות הערך של החברה למסחר בנאסד"ק.
החברה נודעה בעיקר בפיתוח ורישום פטנט של כונן ההבזק הראשון, ששווק בשנת 1995 בשם DiskOnChip (DoC) ושימש בטלפונים סלולריים.
DiskOnChip פותח במרכז המו"פ שהוקם על ידי M-Systems בשם EUROM.
ריק יוריליו, רוני לוי ודייוויד דייטשר היו האנשים שעבדו על פיתוח ושיווק DOC הראשון של 2 מגה בייט.
מוצר זה המשיך לקבל את הפרס החדשני ביותר מ-EDN בשנת 1995 ובהמשך הפך לכונן ההבזק ו-DiskOnKey.
לקראת סוף המאה העשרים הצטמצמו הכנסות החברה, אך בשנת 2000 הציגה החברה את כונן הבזק מסוג USB הראשון, ששווק בשם DiskOnKey (דיסק און קי).
התקן זה, בנפח אחסון של 8, 16 ו-32 מגה בייט, החליף את התקליטונים והתקליטורים לצריבה (CD-RW וכן DVD-RW) וכן החסנים שליפים כמו ZIP ו-JAZZ של חברת Iomega כאמצעי להעברת נתונים בין מחשבים וזכה להצלחה רבה, אך גם למתחרים רבים, עקב הגנת פטנט מוגבלת.
ההתקן מתוצרת M-Systems נמכר גם על ידי חברת IBM.
בחצי הראשון של העשור הראשון של המאה ה-21 זכתה החברה להכנסות גבוהות ממכירת DiskOnChip לטלפונים סלולריים ומכשירים ניידים נוספים.
החברה יצרה גם את מערכת הגשת הפלאש האמיתית (TrueFFS), שהציגה את זיכרון ההבזק ככונן דיסק למחשב.
בשנת 2006, לאחר 17 שנות פעילות, נרכשה החברה על ידי המתחרה שלהם, SanDisk, תמורת 1.55 מיליארד דולר.
לאחר רכישתה המשיכה החברה לפעול מכפר סבא.
באוקטובר 2015 הודיעה וסטרן דיגיטל על רכישת סנדיסק תמורת 19 מיליארד דולר, והרכישה הושלמה ב-12 במאי 2016. הרכישה כללה גם את הפעילות בכפר סבא, שממשיכה כמרכז פיתוח של וסטרן דיגיטל.
כל המיקסים) הוא אלבום הרמיקס הראשון של הזמרת-יוצרת הסקוטית מגי ריילי.
אלבום הרמיקס יצא לאור ב-15 במרץ 1996, על ידי חברת התקליטים EMI (Electric and Musical Industries).
האלבום כולל את הלהיט "To France" שחולק לשלושה רמיקסים.
לאחר יציאתם של Echoes ו-Midnight Sun הוחלט להוציא אלבום רמיקס שיכלול רמיקסים שונים לשיריה של ריילי.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם15 במרץ 1996תקליט 7 אינץ' • תקליט 12 אינץ'EMI
M.A.A.D City (מעוצב כ-m.A.A.d City) הוא שיר של הראפר האמריקאי קנדריק לאמאר, מתוך אלבום הבכורה שלו בחברת תקליטים גדולה, Good Kid, M.A.A.D City.
השיר, שמופיע כרצועה השמינית באלבום, מכיל הופעת אורח של הראפר האמריקאי אם סי אייט.
החלק הראשון של השיר הופק על ידי מפיקי טופ דואוג אנטרטיינמנט THC וסאונווייב והחלק השני על ידי טרייס מרטין.
השיר הגיע בשיאו למקום ה-75 במצעד הבילבורד הוט 100.
בשיר מספר לאמאר את סיפור חינוכו בקומפטון ותוצאותיו.
בשיר משתתף אם סי אייט מהרכב הגנגסטה ראפ האמריקאי Compton's Most Wanted .
השיר כולל גם קולות רקע נוספים של הראפר סקולבוי קיו, שמבצע את האד-ליבס המוכרים שלו במהלך הפזמון.
הוא גם הסביר כי "M.A.A.D" הם ראשי תיבות של "My Angels on Angel Dust".
בשיר, לאמאר מדבר על נסיעה בשדרות רוזקראנס בקומפטון, מתייחס לעישון הפנציקלידין בשיר "The Art of Peer Pressure", ומדבר על פיטוריו מעבודתו בגלל שוד.
לאמאר מדבר גם על כך שראה את דודו נורה בדוכן המבורגרים מקומי.
השיר מציג את השינוי האקלימי האלים בסיפור של Good Kid, M.A.A.D City.
השיר זכה להערכה רבה ממבקרי המוזיקה, ששיבחו את ההפקה והביצועים של שני הראפרים.
מגזין XXL תיאר את השיר כ"שיא היצירתי וה'קולנועי' של האלבום".
דייוויד אמידון מ-PopMatters שיבח את הפקת השיר, באומרו: "זה מרגיש כאילו ל-The Chronic נולד ילד עם 2001".
אנדרו נוסניצקי מ-Spin תיאר את הופעתו של אם סי אייט כ"גניבת ההצגה".
מגזין קומפלקס דירג את השיר במקום ה-25 ברשימת 50 השירים הטובים ביותר לשנת 2012.
באוקטובר 2012, מיד לאחר צאתו של Good Kid, M.A.A.D City, נכנס השיר לראשונה למצעד הבילבורד הוט 100 במקום ה-94 עקב הורדות רבות.
מסיבות שאינן ידועות, השיר נכנס בשנית לבילבורד הוט 100 ב-8 בספטמבר 2013, במקום ה-98. בעקבות הביצוע של לאמאר לשיר בטקס פרסי גראמי ה-56, השיר נכנס מחדש למצעד, והגיע בשיאו למקום ה-75.
מקוםתאריםמכירות דנמרק (IFPI Danmark) פלטינה 90,000 הממלכה המאוחדת (BPI) זהב 400,000 ארצות הברית (RIAA) פלטינה ×2 2,000,000
M1 קרבין (שמו המלא: United States Carbine, Caliber.30, M1) הוא רובה קרבין חצי-אוטומטי בקליבר 0.3 אינץ' שיוצר בארצות הברית.
הוא יוצר בלמעלה משישה מיליון יחידות, ושרת בכוחות המזוינים של ארצות הברית כשלושה עשורים, ומאוחר יותר שרת גם בקרב כוחות צבא ומשטרה של בעלות הברית של ארצות הברית, בהן ישראל.
הקרבין שרת גם בצה"ל בשנותיו המוקדמות ושרת כארבעה עשורים במשטרת ישראל ובמשמר האזרחי.
רובי הקרבין המקוריים יוצרו במיליוני יחידות בשנים 1942–1945 ואחרי שיצאו משירות צבאי הפכו לפריט מבוקש בקרב אספנים וחובבי נשק.
מחיר של M1 קרבין מקורי יכול להגיע ל-2,000 דולר.
חברות נשק שונות בארצות הברית מייצרות גם היום העתקים של ה-M1 קרבין עבור חובבי נשק, אספנים, קלעים ספורטיביים וציידים.
לקרבין פותחה גרסה אוטומטית בעלת נצרה-בוררת, ה-M2 קרבין, שהיה אחד מרובי הסער הראשונים וזכה לפופולריות רבה בקרב לוחמי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
גרסה נוספת, ה-M3 קרבין, כללה כוונת טלסקופית עם אמצעי ראיית לילה אינפרא-אדום.
רובים אלו יוצרו בכמויות קטנות יחסית ל-M1 קרבין.
בניגוד לרושם שנוצר בגלל דמיון השמות, אין שום קשר בין M1 קרבין ל-M1 גאראנד.
מדובר ברובים שונים לגמרי, מכל בחינה שהיא.
ה-M1 קרבין הוא רובה חצי-אוטומטי מופעל בגז שמוזן ממחסנית חיצונית.
עקרון הפעולה שלו הוא מכת גז על ראש בוכנה בעלת מהלך קצר.
כלומר, כאשר נורה כדור, לחץ הגזים שנוצרים מהפיצוץ משמש ללחיצה על בוכנה שדוחפת את הבריח אחורה, לטעינת כדור נוסף מהמחסנית ולדריכה מחדש.
הרתע של הקרבין נמוך במיוחד ולכן מקל מאוד על תפעולו.
הַתֶּחֶל של הכדור עשוי מחומרים שאינם עוברים קורוזיה, דבר שמעניק לו יתרון גדול בלחימה בתנאי לחות כגון בג'ונגלים של דרום-מזרח אסיה.
בגלל מבנהו הפשוט והיציב, הקרבין נחשב לרובה מאוד מדויק לטווחים קצרים.
הוא גם מאוד נוח לתפעול, עם ידית דריכה וניצרה בצד ימין של המכלול (ברובה עבור ימניים).
הקרבין מצויד בכוונות ברזל ואת הכוונת האחורית ניתן לכוון לטווחים של 50 עד 300 מטרים.
כמו כן ניתן להתקין כידון רובה על הקנה (אופציה שנשארה מתקופת שירותו הצבאי ולא בוטלה).
להלן המפרט הטכני של ה-M1 קרבין, כפי שהוצג באתר "הסליק":
עקרון הפעלה: מכת גז על ראש בוכנה בעלת מהלך קצר
עקרון נעילה: בריח מסתובב בעל זיזי נעילה קדמיים ומחלק חיצוני
עקרון הזנה: מחסניות דו טוריות בנות 15, 20, או 30 כדורים
משקל עם מחסנית מלאה של 15 כדור:
אורך הסלילים: 508 מ"מ, 4 סלילים במעלה ימני
מרחק בין כוונות: 546 מ"מ
טווח ירי מרבי: 2000 מטרים.
טווח ירי יעיל כנגד מטרת אדם:
מהירות הלוע: 600 מטר לשנייה
קצב אש תאורטי, ירי שוטף (בדגמים M-2, M-3): 75 כדורים לדקה
קצב אש מרבי יעיל, בבודדת (בדגם M-1): 40 כדורים לדקה
הקרבין שונה מאוד מ-M1 גאראנד, לא רק בתכנון ההנדסי אלא גם בתחמושת.
הגאראנד ירה כדור .30-06 ספרינגפילד מלא (תחמושת חזקה היעילה לטווח של כמה מאות מטרים) בעוד שהקרבין ירה כדור 0.30 אינץ' קל וקטן יותר (למרות זאת, שניהם רובים עם קנה בקוטר 7.62 מ"מ).
תחמושת הקרבין הייתה בינונית מבחינת ביצועיה, כפי שהם נמדדים במהירות לוע (MV או מ"ל) ואנרגיית לוע (ME או א"ל) - גדלים הקובעים את עוצמת הפגיעה של הכדור, הטווח המקסימלי שלו ואת הטווח האפקטיבי היעיל.
גדלים אלה תלויים בסוג התחמושת אך גם בקנה היורה אותה (ובפרט באורך שלו).
מהירות הלוע של כדור 0.3 שנורה מקנה 18 האינץ' של הקרבין הייתה כ-600 מטר לשנייה (מ"ש), בעוד שמהירות הלוע של תת-מקלעים מאותה תקופה הייתה בין 280 ל-490 מ"ש, ומהירות הלוע של רובי מטען ומקלעים קלים הייתה בין 740 ל-855 מ"ש.
לגאראנד הייתה מ"ל של 853 מ"ש.
שימוש לא נכון בקרבין בתחילת מלחמת קוריאה גרם לכך שלקרבין יצא שם של נשק בעל כוח אש חלש, למרות שדבר זה איננו נכון.
בטווחים הקצרים (עד 300 מטר) שלהם תוכנן הקרבין - הוא היה נשק חזק למדי.
בנוסף, ספג הקרבין ביקורת על הכוונת שלו בטווחים של 270 מטר, דבר שגרר את החלפתה בכוונת משופרת, הניתנת לכוונון לטווחים של 50 עד 300 מטר.
בנוסף נמתחה ביקורת על תפקודו בטמפרטורות נמוכות במיוחד, מתחת לטמפרטורת המינימום שבה תוכנן לפעול.
עם ההכרה במגבלות של הקרבין ובכך שנועד להחליף את אקדח הקולט M1911 ולא את ה-M1 גאראנד פחתה כמות התלונות על הקרבין בקרב לוחמי קו-קדמי, אף שרבים מהם עדיין העדיפו את הגאראנד הכבד והחזק יותר.
ל-M1 קרבין היה קצב אש מעשי גבוה.
תכונה זו, בשילוב עם משקלו הקל (כ-2.5 ק"ג טעון), הקומפקטיות שלו והרתע החלש, הפכה אותו לנשק נוח מאוד לתפעול ולהגנה עצמית.
הרתע החלש יחסית אפשר לבצע מספר יריות מכוונות ברצף, ללא צורך להיכנס למצב ירי מחדש.
יתרון זה היה משמעותי בעיקר עבור חיילים תומכי לחימה, שלא היו מאומנים היטב כמו הלוחמים בחזית, והיה קשה להם לבצע יריות המשך מדויקות עם הגאראנד הכבד בעל הרתע הגדול.
הודות לכך והודות למשקלו הקל הנשק נהפך לפופולרי בקרב חיילים אלו.
סיווג סדרת הקרבין M1, M2, M3 הייתה נושא לוויכוחים רבים.
לקרבין היו טווח ומהירות לוע מעבר לכל תת מקלע באותה תקופה, אך הוא היה חלש יותר מרובי המטען הכבדים.
בימינו אפשר לסווגו כ-PDW "נשק להגנה עצמית".
הסיווג של דגמי הקרבין האוטומטיים M2 ו-M3 היה מעורר מחלוקת עוד יותר, שכן לא מעט טענו שדגמים אלה היו בעצם רובה הסער המודרני הראשון, ביחד עם ה-Sturmgewehr 44 הגרמני והקלאצ'ניקוב AK-47 הסובייטי.
הקרבינים האוטומטיים השתמשו בכדור בעל תחמיש בינוני, שיש לו לא מעט מן המשותף עם התחמושת של רובי ה-M16 שהחליפו אותם בצבא ארצות הברית, למרות שהטווח של הקרבין קצר יותר מזה של ה-M16 (כ-275 מטר לעומת 400–500 מטר, וזאת בגלל התכנון האווירודינמי הטוב יותר של תחמושת 5.56x45 מ"מ נאט"ו).
כאשר מסתכלים על ארכי הקנה מגלים שהקנה של הקרבין קצר ב-5 ס"מ (2 אינץ') מהקנה של M16 ארוך, אבל הוא ארוך יותר מזה של M4 קרבין (גרסה מקוצרת מודרנית ל-M16).
עם הכוונת המשופרת, הקרבין נחשב לרובה מדויק למדי (בטווחים של כ-150 מטר).
דגם עם קת מתקפלת, נועד לצנחנים.
שדרוג של ה-M1A1 על ידי נשקיות הצבא, השיפור העיקרי הוא כוונת מתכווננת חדשה.
שדרוג נוסף, ככל הנראה לא נכנס לשירות.
דגם בעל נצרה בוררת: ירי חצי-אוטומטי או אוטומטי-מלא.
שדרוג של ה-M2 קרבין על ידי הנשקיות של הצבא.
גרסת קלעים לקרבין, עם התקן לכוונת טלסקופית ואמצעי ראיית לילה.
דגם עם קת מתקפלת, ידית אחיזה דמוית-אקדח ומתפסים מפלסטיק.
הסבה מודרנית של רובי קרבין עבור משטרת ישראל והמשמר האזרחי.
לא ידוע כמה יחידות יוצרו.
גרסת Bullpup מודרנית של M1 קרבין (תמונה)
רובה שפותח באופן פרטי בישראל, מוצע למכירה לכוחות צבא ומשטרה.
קרבין זה יוצר לראשונה על ידי ארצות הברית ב-1942. הקרבין יועד לחימוש יחידות תומכות לחימה וללוחמים שלא היו זקוקים לנשק ארוך טווח דוגמת חיילי תותחנים ושריון.
ההעדפה לקרבין על פני האקדח נעשתה בגלל מספר שיקולים: רובה מספק הגנה יותר טובה מאקדח מבחינת טווח, דיוק וכוח אש, וכן קל וזול יותר לאמן חייל לשלוט ברובה מאשר באקדח.
הנשק היה צריך להיות קל יותר מרובה ה-M1 גאראנד המסורבל.
עם זאת, הרובה העתידי היה צריך להיות בעל כוח אש וטווח גדולים יותר מאשר אקדח השירות התקני קולט M1911.
משרד ההגנה האמריקני פרסם מכרז ובו המפרט של הרובה, ומספר חברות הציעו דגמים שונים, אך אף אחד מהם לא עמד במבחני ההתאמה.
בסופו של דבר, ביקש משרד הביטחון מחברת הנשק וינצ'סטר, שפיתחה את התחמושת, לתכנן ולייצר גם את הרובה.
ויליאמס מווינצ'סטר עמד בהצלחה במבחנים ונבחר כמנצח.
בשל הדחיפות בייצור כמויות גדולות של הרובה עקב המלחמה, הוחלט שלא רק חברת הנשק וינצ'סטר תייצר את הרובה, אלא שבמקביל הוא ייוצר על ידי מספר קבלני משנה, רובם לא מתחום הנשק אלא מתחומי ייצור אחרים.
היצרן הגדול ביותר של רובי ה-M1 קרבין היה חטיבת אינלנד (Inland) של ג'נרל מוטורס שיצרה למעלה מ-2 מיליון יחידות.
יצרנים נוספים כללו את IBM, אנדרווד ורוק-אולה.
מהקרבין יוצרו כששה מיליון ורבע יחידות, כאשר במלחמת העולם השנייה כעשר חברות משנה יצרו את הקרבין או חלקי קרבין.
הוא לקח חלק פעיל במלחמות רבות - ביניהן מלחמת העולם השנייה, מלחמת העצמאות, מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
יצרניות הקרבין במלחמת העולם השנייה
הטבלה הבאה מסכמת את יצרניות הקרבין במלחמת העולם השנייה:
CORP." במקור חברת מחשבים ומכונות חישוב Standard Products סטנדרד פרודקטס 247,100 "STD.
ה-M1 קרבין נועד לשמש כנשק להגנה עצמית עבור חיילים שירי לא היה משימתם העיקרית, כגון מהנדסים קרביים, מפעילי מקלעים כבדים, צוותי מרגמות וארטילריה ותומכי לחימה.
חיילים אלה העדיפו את ה-M1 קרבין הרבה יותר מאקדח הקולט M1911 ותת-המקלע M1 תומפסון, שכן הוא עלה עליהם בטווח, בדיוק, ביכולת החדירה ובכוח העצירה.
בגלל ההצלחה הגדולה של הנשק כנשק אישי של תומכי לחימה, הוא חולק גם ללוחמים וליחידות בקו קדמי.
הביקורת עליו הייתה מעורבת: עוצמתו הייתה קטנה יותר מהגאראנד והוא איבד אפקטיביות בטווח שעלה על 150 מטר.
הבעיות נבעו בחלקן בגלל כוונות גרועות ומשום שהוא לא יועד להיות רובה לטווחים ארוכים.
כתוצאה מכך הכוונות הוחלפו והטווח היעיל המרבי עלה ל-300 מטר.
אחרי השיפורים ולאחר שהמגבלות של הקרבין הוכרו בידי הלוחמים המשתמשים בו, פחתו התלונות.
ה-M1 קרבין הצליח מאוד בתור נשק ללוחמה בשטח בנוי וגרסה עם קת מתקפלת (M1A1) חולקה לצנחנים.
בנוסף, הקרבין התגלה כנשק מצוין ללחימה בסבך של היערות והג'ונגלים של דרום-מזרח אסיה בזכות הקומפקטיות שלו וכמות התחמושת הזמינה - שלוש מחסניות של 15 כדורים כ"א, אחת טעונה ושתיים בפאוץ' שנקשר סביב הקת, וכן מאחר שהקרבות וההתקלויות בסבך התנהלו בעיקר בטווחים קצרים.
יתרון חשוב נוסף של הקרבין היה עמידותו הגדולה ללחות וקורוזיה, יותר מה-M1 גאראנד וה-M1 תומפסון.
הקרבין לקח חלק מרכזי במלחמת העולם השנייה ושימש לוחמים אמריקאים רבים, החל מתומכי לחימה, עבור לוחמים שהפעילו נשק כבד (כגון מקלעים כבדים, מרגמות, טנקים וארטילריה) ומהנדסים, וכלה בלוחמי חיל רגלים, יחידות קומנדו וצנחנים.
הקרבין היה גם הנשק העיקרי של סמלי מחלקה ומפקדי כיתות בדרגת סגן, שכן תפקידם העיקרי היה פיקוד וניהול הקרב.
הביקורות על הקרבין היו מעורבות בהתחלה, אך בסופו של דבר הוא זכה להערכת החיילים ולחוות דעת חיוביות.
הביקורת העיקרית הייתה על כוח העצירה החלש יחסית וחוסר דיוק בטווחים של למעלה מ-150 מטר.
היתרונות העיקריים של ה-M1 קרבין היו משקל קל, גודל קומפקטי, נוחות תפעול, זמינות, ירי חצי-אוטומטי, קיבולת מחסנית גבוהה (15 כדורים ו-30 כדורים), אמינות והיכולת לאמן חיילים עורפיים בשימוש בנשק ברמה מספקת.
לוחמים רבים אהבו את ה-M1 קרבין שלהם וכאשר סיפרו על פועלם במלחמה הם ציינו אותו לחיוב.
למרות שהקרבין היה חלש יותר מהגאראנד, הוא עדיין היה נשק קטלני ומספר רב של חיילי אויב נהרגו מירי הקרבין.
בנוסף, לוחמים רבים שהיו חמושים בקרבין, זכו לאותות ועיטורים צבאיים גבוהים על מעשי גבורה שביצעו בעת המלחמה.
השימוש המבצעי הראשון ב-M1A1 קרבין היה על ידי הדיוויזיה המוטסת ה-82 במבצע האסקי בו הם צנחו בסיציליה ביולי 1943. בסוף מלחמת העולם השנייה, שהסתיימה ב-1945, תוכנן רובה ה-M2 קרבין שנראה זהה ל-M1 קרבין אך היה יכול לירות כדורים בצרורות והיה "אוטומטי מלא".
מאוחר יותר יוצר גם דגם M3 קרבין, אך בניגוד ל-M1 הם מעולם לא יוצרו במספרים גדולים, למרות שזכו לפופולריות בקרב הלוחמים.
במלחמת קוריאה, רובה ה-M2 קרבין, שהיה רובה סער עם יכולת לירי חצי-אוטומטי ("בודדות") או אוטומטי מלא ("צרורות"/"אוטומט"), החליף במידה רבה את התת-מקלעים שבשירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, והיה הקרבין שבשימוש הרב ביותר.
גם ה-M1 קרבין (רובה חצי-אוטומטי בלבד) היה בשימוש נרחב, בעיקר על ידי תומכי לחימה.
בניגוד לקרבין במלחמת העולם השנייה, כל רובי הקרבין, כולל דגמי M1 ו-M2 ו-M3, סבלו ממוניטין מעורב עד שלילי בגלל שתי סיבות עיקריות.
הראשונה היא ריבוי מעצורים במזג האוויר קר באופן קיצוני.
מקור המעצורים היה קפיץ מחזיר חלש ואחזקה לקויה בתנאי שדה קשים.
השנייה הוא כוח עצירה חלש יחסית: חיילים דיווחו שירי בקרבין נגד אויב הלבוש באפוד, ציוד צבאי ובגדים עבים לא תמיד מצליח לחדור את הביגוד ולהרוג את המטרה.
בנוסף, חיילים דיווחו שירי מקרבין אל עבר לוחמי אויב קוריאנים וסינים לא תמיד הצליח לעצור אותם מלהסתער, ונדרשו מספר פגיעות כדי לנטרל את חיילי האויב המסתערים.
כתוצאה מכך, מפקדים רבים ביחידות שבהם הקרבין היה הנשק העיקרי, הורו לחייליהם לכוון לעבר הראש.
חיילים אחרים סתרו דיווחים אלה והעידו שהקרבין חדר גם מבעד לביגוד מלא.
חלק ניכר מהירי בקרבין, אם לא רובו, נעשה בטווחים קצרים, 50 יארד (כ-46 מטר) ומטה, ובטווחים אלה היה הקרבין יעיל יותר מתת-המקלע פפ"ש שהיה בשימוש הלוחמים הקומוניסטים בקוריאה ובעיקר על ידי הסינים.
למרות זאת, ה-M2 קרבין היה הנשק האוטומטי העיקרי והמועדף בפטרולים ובייחוד בסיורי הלילה, וכדי להגדיל את מהירות החלפת המחסנית, שתי מחסניות 30 כדור מעוקלות הודבקו זו לזו ("צולבת").
ישנם גם דיווחים ואנקדוטות על שימוש ברובה ה-M3 קרבין עם אמצעי ראיית לילה אינפרא-אדום.
ה-M3 שימש בעיקר לירי בלילות ובלחימה סטטית.
בסיום המלחמה, הזמינו הכוחות המזוינים של ארצות הברית את ההיסטוריון הצבאי ס.ל.א.
מרשל לנתח את תפקוד הצבא במלחמה ובפרט כיצד כלי הנשק השונים תפקדו.
מרשל מצא שאכן לתחמושת הקרבין היו בעיות אמינות בתנאי קור קיצוניים, אך הביקורת שלו על רובי ה-M1 וה-M2 קרבין הייתה מאוזנת יותר.
הוא אכן מצא שהקרבין שימש לירי בעיקר לטווח קצר.
כמו כן הוא מצא שחיילים רבים העדיפו את ה-M1 על ה-M2, מאחר שלחיילים שלא מאומנים היטב בירי אוטומטי תחת לחץ יש נטייה "לסחוט את ההדק" ולרוקן מחסנית באש לא יעילה.
נטייה זו גרמה לבזבוז גדול בתחמושת, ומאחר שהקרבין לא היה יעיל בטווחים ארוכים נוצר מצב שבו האויב היה יכול להתקרב לחייל היורה שזה כבר גמר את המחסנית שלו.
מסקנתו של מרשל הייתה שיש לאמן את החיילים להעדיף ירי חצי-אוטומטי בבודדות כאשר האויב בטווח בינוני או ארוך, ולעבור לירי אוטומטי מלא רק כאשר האויב קרוב ובטווח קצר.
רובי M1 ו-M2 קרבין היו בשימוש אמריקאי גם במלחמת וייטנאם, בעיקר בקרב חיל האוויר של ארצות הברית, המשטרה הצבאית והכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית.
עם הכנסת רובה ה-M16 לשירות ב-1964, הוחלפו רובים אלה לטובת ה-M16, אך נשארו בשירות עד 1975, אז אחרון הקרבינים יצא משירות סדיר.
לפחות 793,994 רובי M1 ו-M2 קרבין חולקו לצבא דרום וייטנאם, ושימשו במהלך מלחמת וייטנאם.
הוייטקונג תפס הרבה רובי קרבין כנשק שלל.
המשקל הקטן וקצב האש הגדול התאימו לחייל האסייתי קטן-הממדים, אך הם ספגו ביקורת על כוח עצירה חלש וחדירה נמוכה, ובסופו של דבר הוחלפו על ידי ה-AK-47, רובה הסער הסובייטי שחולק בהמוניו לארגונים קומוניסטים ובעלי הברית של ברית המועצות.
רובי קרבין היו בשימוש האמריקנים ובני בריתם גם במלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
אחרי כניסתו לשירות של ה-M16 חולקו עודפי הייצור של הקרבין לבעלות בריתה של ארצות הברית (כולל ישראל) וכן נמכרו בארצות הברית בתור פריטים לאספנים ולחובבי ציד.
במלחמת העצמאות, חומשו יחידות הקומנדו של הפלמ"ח ב-M1 קרבין, בעיקר משום שהיה קל משקל, קטן ונוח (לעומת רובי המטען המסורבלים).
בתמונה המפורסמת של דגל הדיו ניתן לראות שאחד הלוחמים חמוש בקרבין.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש הקרבין כנשקם של הקצינים בצה"ל, בעיקר כיוון שהיה נוח וקומפקטי יחסית ל-FN FAL המגושם ורובי המטענים שנותרו ממלחמת העצמאות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 קיבלה ישראל אלפי רובי קרבין מארצות הברית וחילקה אותם בעיקר לכוחות המשטרה והמשמר האזרחי, שם הם שרתו עד 2010. הקרבין נחשב לרובה אמין ומדויק, קל לתפעול ונוח לנשיאה.
הוא רובה בקליבר 0.3 אינץ' שמונע חדירת יתר ובכך מקטין את הסיכון לפגיעה באזרחים מרסיסים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הסבה ישראל חלק מרובי ה-M1 קרבין שלה לדגמים מודרניים, בעלי מתפסים מפלסטיק, ידית אחיזה אקדחית (pistol grip) וקת מתקפלת.
כמו כן, פותחו שני דגמי קרבין בתצורת bullpup (אחד מהם הוא ה"חזי") שנועדו למשטרת ישראל אך לא נכנסו לשירות.
בשנות ה-2000 נכנס ה"מגל" (וריאנט משטרתי למיקרו-גליל) לשירות כוחות המשטרה אך עקב בעיות אמינות חמורות ומחיר יקר, העדיפה המשטרה להישאר עם ה-M1 קרבין.
עד 2009 שימש הקרבין כנשקם העיקרי של מתנדבי המשמר האזרחי והנשק הארוך של המשטרה ביישובים עורפיים ובערים הגדולות.
כמו כן, עדיין משמש הקרבין כנשקם הסטנדרטי של מאבטחי טיולים מטעם משרד החינוך.
בשנת 2009 הוחלט על הוצאת הקרבין משירות המשטרה והחלפתו לטובת רובי M-16 מקוצרים.
בפועל, במשך תקופה ארוכה עדיין היה שימוש נרחב ב-M1 קרבין, בעיקר במשמר האזרחי, ורק לאחרונה הוצא משירות במשטרת ישראל לטובת ה-M-16 בכל דרג שהוא, כולל יחידות משטרה אורגניות ויחידות מיוחדות של מתנדבים.
ה-M1 קרבין נמצא בשימוש מספר רב של כוחות משטרה ורשויות אכיפת חוק בארצות הברית ובשאר העולם.
בארצות הברית היה הקרבין בשימוש כוחות משטרה רבים עד להחלפתו בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ברובים מסדרת ה-M16. הוא שימש כנשק ארוך לסיורי משטרה, ולמצבים בהם נדרש ירי חזק, מדויק וארוך טווח יותר מאשר האקדח.
כמו כן הוא שימש את כוחות המשטרה בטיפול במהומות שהיו בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, עד שהוחלף בנשק קל מודרני יותר בקליבר 0.223 אינץ', כגון הרוגר מיני-14 וקולט AR-15 בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
ה-M1 קרבין היה בשימוש יחידת המארבים של משטרת העיר ניו יורק (NYPD) והיה אחד מכלי הנשק האהובים ביותר על השוטרים ביחידה ממספר סיבות.
ראשית, היה קל ונוח לתפעל אותו במרחבים צפופים כגון מבנים וחנויות.
שנית, כוח העצירה והקטלניות שלו עלו על אלה של האקדחים (ובפרט אקדחים בקליבר 0.357 מגנום) ועל רובי השוטגאן שהיו בשימוש המשטרה.
שוטרים ותיקים ביחידה תיארו באופן חיובי את הקרבין ואת קרבות הירי נגד פושעים שאותם ניצחו באמצעותו.
שוטרי יחידת משטרת הרכבות של ארצות הברית השתמשו אף הם בקרבין, ובתקרית ירי מפורסמת שבה היה מעורב הקרבין שוטר העיד כיצד ירי כדור נותב מהקרבין על שודד שתקף אותו בגרזן הציל את חייו.
הקרבין שירת ארבעה עשורים במשטרת ישראל ורק ב-2010 יצא משירות לטובת רובי M4 קרבין ורובי M16 מקוצרים.
ה-M1 קרבין נמצא בשירות עד היום ביחידה העילית המשטרתית BOPE של העיר ריו דה ז'ניירו בברזיל.
שימוש בקליעה, ירי ספורטיבי וציד
אחרי מלחמת העולם השנייה, ה-M1 קרבין נהפך לרובה פופולרי בקרב חובבי נשק ויורים אזרחים ברחבי ארצות הברית והעולם.
הקרבין פופולרי הן כנשק אספנות, הן כנשק קליעה וירי ספורטיבי והן ככלי נשק לירי לשם הנאה (כגון ירי על גרוטאות מתכת) וציד.
בשל הפופולריות שלו, מספר חברות החלו לייצר מחדש את ה-M1 קרבין, לפי המפרט המקורי או המשופר ממלחמת העולם השנייה.