tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המצור השני על הטירה החל ב-12 במאי 1217. מאחר שכוחות רבים צרו על העיר הצליחו ויליאם מרשל, רוזן פמברוק ופוקס דה ברוטה לתקוף את טירת לינקולן אשר תמכה בלואי ולכבוש אותה ב-15 במאי (או, לפי מספר מקורות ב-20 במאי) 1217).
בעקבות ניצחונו בלינקולן יצא ויליאם מרשל לעבר לונדון מתוך כוונה לצור עליה, אולם באותה עת נחל לואי תבוסה בקרב דובר ובקרב סנדוויץ', ונאלץ לסגת.
בעקבות נסיגתו ויתר לואי על טענתו לזכותו לכתר האנגלי, וב-11 בספטמבר 1217 נחתם הסכם למבת' בו ויתר לואי על טענותיו בתמורה לסכום סמלי ושב לביתו.
אמנם לואי לא הוכתר כמלך אנגליה ורק הוכרז כמלך, אולם גם מלכים נוספים ובהם אדוארד החמישי ואדוארד השביעי לא הוכתרו אלא רק הוכרזו.
כמו כן, הכירו 19 מתוך 24 הברונים בסמכותו של לואי כמלך אנגליה, כמו גם הלורד ראש העיר של לונדון ואנשי העיר, וכן מלך סקוטלנד הכירו בסמכותו.
על כן ניתן לומר כי לואי היה בפועל מלך אנגליה במשך כשנה, ולכן ניתן להתייחס אליו כאל "לואי הראשון, מלך אנגליה".
מוזיאון "חוויית 1216" (The 1216 Experience) הממוקם בטירת דובר מתאר את מצור 1216 ואת מצור 1217 כמו גם את קרב סנדוויץ' שנערך בשנת 1217.
במוזיאון העיר רוצ'סטר מוצגים דגמים של המצור על טירת רוצ'סטר על ידי המלך ג'ון.
מלחמת הגנרלים הוא כינוי שניתן לוויכוחים עזים בין אחדים מאלופי צה"ל, שהחלו תוך כדי הלחימה במלחמת יום הכיפורים ונמשכו שנים רבות לאחריה.
מלחמת הגנרלים שהתחוללה במלחמת יום הכיפורים לא הייתה הראשונה בתולדות צה"ל.
"מלחמות גנרלים" התחוללו כבר במלחמת סיני.
במלחמה זו היו שני עימותים בין הרמטכ"ל, רב-אלוף משה דיין לבין שני מפקדי כוחות, האחד עם אלוף פיקוד הדרום, אסף שמחוני, והאחר עם מפקד חטיבת הצנחנים, אלוף-משנה אריאל שרון.
מלחמת סיני הייתה מלחמה קצרה והסתיימה בניצחון מובהק והמחלוקות שבין דיין לבין שמחוני ושרון לא דלפו לתקשורת אלא מצאו לימים את ביטוין בספרות אודות מלחמה זו.
לעומת זאת מלחמת הגנרלים שהתחוללה בעת מלחמת יום הכיפורים אירעה בעת מלחמה ארוכת ימים ורבת כשלים, בזמן גיוס כללי של כוחות המילואים ובכיסוי תקשורתי צמוד.
יתרה מזו - היא נשאה גם אופי פוליטי כאשר המעורבים בה היו מזוהים עם שתי המפלגות הגדולות, שהתמודדו בזמן מערכת בחירות לכנסת שהתנהלה בעת שפרצה המלחמה.
האלוף אריאל שרון פרש מצה"ל ב-15 ביולי 1973, לאחר למעלה מחצי יובל של שירות.
תפקידו האחרון היה אלוף פיקוד הדרום.
במערך המילואים ניתן לו תפקיד של מפקד אוגדת המילואים 143. עם פרישתו פנה לפעילות פוליטית ויזם את הקמת הליכוד, על ידי איחוד המפלגות בימין בדומה למערך של תנועת העבודה.
לקראת הבחירות לכנסת, שאמורות היו להתקיים ב-31 באוקטובר 1973, נכלל שרון ברשימת מועמדי הליכוד לכנסת ועמד בראש מטה הבחירות של הליכוד.
בבוקר 5 באוקטובר, בעת שהיה בחדרו במטה הבחירות של הליכוד במצודת זאב, הגיע אליו טלפון בהול מתת-אלוף אורי בן ארי, ראש מטה פיקוד הדרום, שביקש ממנו להגיע בדחיפות למפקדת הפיקוד בבאר שבע.
בן ארי אמר לשרון כי המצרים מזיזים כוחות למעלה מן הדרוש לתרגיל.
שרון יצא בחיפזון לבאר שבע.
ב-6 באוקטובר בשעה שלוש לפנות בוקר יצא שרון בטנדר אזרחי מגויס לחזית התעלה לפקד על אוגדתו, שבמהלך המלחמה כונתה בפי הלוחמים "אוגדת הליכוד".
האלוף אברהם אדן הקים ב-1968 את מפקדת הכוחות המשוריינים בסיני, היא עוצבת סיני.
ב-1969 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד גייסות השריון.
מינוי החירום שלו היה מפקד אוגדת המילואים 162. האלוף אדן היה רחוק מכל השתתפות בחיים הפוליטיים.
במהלך המלחמה, כשמלחמת הגנרלים לבשה גם צביון פוליטי, זיהתה אותו התקשורת, על רקע הביוגרפיה שלו כיליד כפר גלעדי, בוגר תיכון חדש, שגויס לפלמ"ח במסגרת הכשרה של השומר הצעיר והיה ממייסדי הקיבוצים גבולות ונירים, כבעל זיקה למערך.
הלוחמים כינו את אוגדתו "אוגדת המערך".
בימיה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים פיקד אברהם אדן, בראש אוגדתו, על קרבות הבלימה הקשים בחזית סיני.
רב-אלוף חיים בר-לב היה הרמטכ"ל השמיני של צה"ל.
הוא היה ידוע בדיבורו האיטי והשקול ובקור רוחו, בתקופת הכוננות שלפני מלחמת ששת הימים, כשרבים בצמרת הצבאית והמדינית חששו מפני תוצאות המלחמה הצפויה, הוא אמר על תוצאותיה, הצפויות לדעתו, את האימרה המפורסמת "נכה אותם חזק, מהר ובאופן אלגנטי".
בתחילת 1972 סיים את שירותו בצה"ל.
קו המעוזים בגזרת תעלת סואץ, שהוקם בתקופת כהונתו כרמטכ"ל, קיבל את הכינוי "קו בר-לב".
זמן קצר לאחר שחרורו מצה"ל, ב-5 במרץ 1972 התמנה לשר המסחר והתעשייה מטעם המערך.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים גויס בר לב, באופן יוצא דופן לגבי שר מכהן ולגבי רמטכ"ל לשעבר, לשירות מילואים פעיל.
בימיה הראשונים של המלחמה היה יועץ לאלוף פיקוד הצפון, יצחק חופי, וב-10 באוקטובר 1973 הוזעק לחזית הדרום, בעקבות תפקודו הכושל של אלוף פיקוד הדרום, שמואל גונן (גורודיש), בימי הלחימה הראשונים.
בר לב הצליח לייצב את החזית, והרים תרומה חשובה לבלימת המתקפה המצרית ולמעבר למתקפה.
האלוף שמואל גונן (גורודיש) היה איש צבא מקצועי נטול זיקה פוליטית.
בעת פרוץ מלחמת יום הכיפורים שימש בתפקיד אלוף הפיקוד מזה חודשיים וחצי בלבד ומצא עצמו מפקד על אלוף הפיקוד שקדם לו, אריאל שרון, מי שהיה עד לפני זמן קצר אלוף הפיקוד במשך ארבע שנים.
אלא שכוחות הצבא המצרי, שנערכו להתקפה זו, בלמו את הכוחות הישראלים.
בקרב הכושל השתתפה אוגדה 162 של אברהם אדן.
אוגדה 143 של שרון היוותה עתודה עד שעות הצהרים ואז הוסטה דרומה למבצע אחר, כך שעד תום המתקפה לא השתתפה כלל בקרבות.
הדיווחים שהגיעו מאוגדה 162 לאורך כל היום ועד שעות הערב הסוו את ממדי הכישלון.
יתרה מזאת, דיווחים כוזבים על הצלחה גדולה בשעות הבוקר הגיעו לקריית הממשלה בתל אביב ויצרו אופוריה שנמשכה עד שעות אחרי הצהרים.
אלוף הפיקוד, שהתרשם מההצלחה, החליט לקראת הצהרים לוותר על הגיבוי של אוגדת שרון ושלח אותה דרומה לפתיחת התקפה אוגדתית נוספת מדרום.
המחלוקות וחילופי ההאשמות בין הגנרלים הקשורים ביום זה ושנמשכו אחרי המלחמה ועד ועדת אגרנט היו בין גורודיש לבין ברן, ובין ברן לשרון.
המצרים השתלטו על כל שטח קו בר-לב ואף כבשו חלקים מציר החת"ם המרוחק 8-10 קילומטרים מתעלת סואץ.
המחלוקות באותו היום, שהתפוגגו אחרי תום המלחמה עם התבררות הנתונים, כללו חילופי האשמות בין הצד של הרמטכ"ל דוד אלעזר וגורודיש לבין שרון, והן כללו האשמה ששרון לא תקף אחרי הצהריים ולפני הלילה במרכז גזרתו וכי כוחותיו נעים באיטיות רבה.
גורודיש, שהיה בטוח שכוחותיו של שרון נמצאים עדיין באזור טסה, התעלם ולא האמין שחלק מאוגדת שרון כבר הגיעה למיתלה ולגידי וכי צריך להחזיר את הכוחות צפונה לביצוע המתקפה.
עד אחרי המלחמה האשימו גורודיש ואלעזר את שרון שאיטיותו גרמה לאי ביצוע המתקפה בגזרתו שהייתה יכולה להקל על אוגדת ברן.
רק עם פרסומי ועדת אגרנט התברר שגורודיש לא הקשיב לדיווחים המדויקים מאוגדת שרון או לא רצה להאמין שכוחות שרון נעו דרומה במהירות גבוהה מהמצופה, ובסיכומו של דבר הוציא פקודה למתקפה שלא יכלה להתבצע כפי שחשב.
למחרת החלה אוגדת שרון לפעול בגזרתה וגדוד סיור של האוגדה מצא תפר בין הדיוויזיות המצריות.
גורודיש אישר את הפעולה אולם הרמטכ"ל, ששמע על כך אחרי הצהרים, נתן פקודה לגורודיש לבלום את אוגדת שרון והסגת הכוחות מהאזור הצמוד לתעלה.
גורודיש התלונן כי שרון לא ציית לפקודותיו ותבע מהרמטכ"ל דוד אלעזר לפטר את שרון.
בעקבות התערבות שר הביטחון נשאר שרון בתפקידו ואף יותר, גורודיש הודח מתפקידו ובר לב נכנס כמפקד חזית הדרום.
למחרת נכנסה אוגדת שרון למהלך פריצת מסדרון לתעלה ויצירת ראש גשר בשני צדי התעלה.
ראש הגשר הוקם בלילה שבין 15 ל-16 באוקטובר בו גם החלה המתקפה על הצד המערבי של התעלה.
בעת ההכנות לצליחה היו אופן ביצועה, מועדי הביצוע וסדר הכוחות שאמור היה להשתתף בה - נושא להתנצחות בין האלופים.
גם הצליחה עצמה, אף שהסתיימה בהצלחה, הייתה מרובת קשיים; פריצת הצירים והקרב על החווה הסינית, התפרקות גשר הגלילים, "פקקי התנועה" האדירים של השריון והרכב בדרך לחציית התעלה - כל אלו נעשו במאמץ כביר, תוך קרבות קשים ומורכבים עם הכוחות המצריים באזור.
לסיקור התקשורתי הנרחב תרם גם מִשכהּ הרב של תקופת הקרבות, בעת שבכל קרון פיקוד ובסביבתו רחשה פעילות של חיילי וקציני מילואים במספר רב, שהיו עדים למתרחש והעבירו זאת, בדרכים שונות, לידיעת משפחותיהם וחבריהם.
כל אלה גרמו לכך שכל ההתנצחויות בין האלופים לא נשארו חסויות והשמועות עליהן הגיעו בתוך מהלך הקרבות לידיעת הציבור בעורף.
בצהרי אותו יום זומן שרון לפגישה עם שר הביטחון דיין, הרמטכ"ל אלעזר, וחיים בר-לב בחפ"ק של ברן.
בדרך נתקל שרון לראשונה בגילויי ההערצה מצד קצינים וחיילים שהבחינו בו, תופעה שהפכה לנחלת רבים בישראל לאחר המלחמה, כאשר הדביקו לו את הכינוי "אריק מלך ישראל".
לאנשיו אמר שרון כי מי שצריך לחבוש קסדה הם מפקדיו שעמם יתחשבן לאחר המלחמה.
בנובמבר 1973 ננזף אריאל שרון על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר על התנהלותו כלפי האלופים האחרים במהלך המלחמה והדבר פורסם גם בעיתונות החוץ.
האלוף מנחם מרון מונה לבורר אך בטרם התחיל בבוררות, נענה גונן לבקשת שר הביטחון והרמטכ"ל החדשים, שמעון פרס ומרדכי גור, שבאו ב-1974 במקום משה דיין ודוד אלעזר, והסיר את תלונתו.
הוויכוח בין האלופים התפרסם בראיונות חריפים בעיתונות, בהם האשים שרון את אלעזר ובר לב בהתאבנות מחשבתית, בניהול גרוע של המערכה ובקריאה לא נכונה של תמונת הקרב.
עם השחרור פרסם פקודת יום לחייליו בה ייחס לאוגדתו את הניצחון במלחמה והטיל את האשם בכשלי המלחמה על אחרים.
לוועדת אגרנט הוצג רק עמוד אחד מן היומן וגונן טען כי פרסום כל היומן היה מוכיח שהפקודות שהוא נתן באותו יום היו נכונות, והאשים את אדן בהעלמת היומן.
בשלב מאוחר עלתה על פני השטח מלחמת הגנרלים בקהילת המודיעין, בין ראש "המוסד", צבי זמיר, לראש אמ"ן, אלי זעירא.
מלחמה זו עסקה בשאלת אמינותו של סוכן "המוסד", שנודע תחילה רק בשם קוד, ובהמשך נחשף שמדובר באשרף מרואן.
עמדת "המוסד" וראשו, זמיר, הייתה שמרואן היה מקור אמין, שסיפק מידע רב ערך על כוונתה של מצרים לצאת למלחמה ועל מועד תחילתה של המלחמה הצפויה.
עמדתו של זעירא, שבשנת 1993 פורסמה בספרו "מלחמת יום הכיפורים: מיתוס מול מציאות", הייתה שמרואן היה סוכן כפול, שהטעה את ישראל.
בהמשך נקב זעירא בשמו המפורש של מרואן, ועל כך הגיב זמיר בהאשמה חמורה לפיה חשף זעירא את זהותו של המקור הבכיר ביותר של ישראל במצרים באותה עת, ובכך גרם נזק חמור ליכולתה של ישראל לגייס סוכנים.
זמיר ושני קצינים בכירים ששירתו באמ"ן תחת פיקודו של זעירא, עמוס גלבוע ויוסף לנגוצקי, הגישו תלונה ליועץ המשפטי לממשלה, "לצורך הפקת לקחים ומסקנות למניעת גילויים מעין אלה בעתיד".
אך ביוני 2012 החליט היועץ המשפטי לממשלה לסגור את התיק נגד זעירא, כאשר אחד מנימוקיו היה: "הוא היום כבן 84, והוא אדם עתיר עשייה במאבק על הקמת המדינה ובשמירת ביטחונה".
ב-27 ביוני 2007 נמצא מרואן ללא רוח חיים מתחת למרפסת דירתו בלונדון.
זמיר כתב על מותו: "התמלאתי צער על האיש שסיים כך את חייו, זעם על הנסיבות שגרמו למותו ואין אונים על כך שלא הצלחתי לשמור עליו.
מלחמת הבננות הייתה מחלוקת בנושא סחר בין-לאומי, שנמשכה בין השנים 1993 - 2009. הייתה זו אחת המחלוקות הממושכות ביותר מאז היווסדו של ארגון הסחר העולמי.
המחלוקת החלה כאשר האיחוד האירופי יישם תקנה כלל-אירופית לייבוא בננות, אשר נתנה עדיפות לייבוא בננות ממושבות לשעבר של אנגליה וצרפת בארצות אפריקה, הקריביים והאוקיינוס השקט, על פני בננות מאמריקה הלטינית.
מהלך זה גרר אחריו גל של תלונות סחר שהוגשו לארגון הסחר העולמי מצד יצואניות מאמריקה הלטינית כגון אקוודור והונדורס, המייצרות בננות בעשירית המחיר.
גם ארצות הברית, משכנן של חברות כמו "דול" ו"מותגי צ'יקיטה" הצטרפה כצד במחלוקת.
המחלוקת הניבה דיונים וחיכוכים מרובים בין הצדדים המעורבים והביאה לפסיקות רבות, פאנלים לבירור מחלוקות ובוררים מיוחדים.
בסופו של דבר, הסכים האיחוד האירופי לוותר על שיטת הניהול המבוססת על מכסות ולשחיקה מתמשכת במרווחי מכסות ההעדפה של קבוצת המדינות מאפריקה, הקריביים והאוקיינוס השקט (ACP).
המחלוקת יושבה באמצעות הסכם מקיף עליו הודיע האיחוד האירופי בדצמבר 2009.
שורשי סכסוך הבננות מצויים בשנות החמישים המאוחרות של המאה העשרים, כאשר הקהילה האירופית ייסדה לראשונה הסכמי סחר מועדפים עם מושבות אירופאיות לשעבר באזור אפריקה, הקריביים והאוקיינוס השקט (ACP).
בעבר, שוק הבננות האירופי היה מורכב ביותר.
האיים הקנאריים ואיי מרטיניק וגוואדלופ
בנוסף, שיטות הייבוא הלאומיות היו מגוונות ביותר והשתנו ממדינה למדינה.
שיטות אלו כללו: שוק מועדף בצרפת, אנגליה, ספרד, איטליה, פורטוגל ויוון ליצרנים מהאיחוד האירופי ו/או מארצות ACP, שוק חופשי ממכס בגרמניה ושוק עם מכס של 20% בדנמרק, אירלנד וארצות בנלוקס.
דפוס אספקת הבננות באירופה היה מפוצל במידה רבה בשל ההעדפות שניתנו על בסיס יחסים אימפריאליים.
על כן, לא היה אינטרס אירופי יחיד.
בננות הן אחד מענפי החקלאות העיקריים בקריביים (DOM) ומספקות את מרבית ההכנסה מייצוא.
החשיבות היחסית והתלות בתעשיית הבננות משתנה ממדינה למדינה, אך אין שום אלטרנטיבה אמיתית לייצור הבננות.
עם זאת, הייצור איננו יעיל בשל העלויות הגבוהות יחסית, ואילו המכירות לייצוא נמשכות רק בגלל מדיניות צרפתית השומרת את מרבית השוק שלה לאספקה מאותו האזור.
אמריקה הלטינית שולטת בסחר העולמי בבננות, ובשנת 1990 הגיע חלקה במסחר העולמי ל-75%.
האיחוד האירופי היה השוק השני בגודלו לבננות.
השחקנים העיקריים במסחר הבננות היו שלושת התאגידים האמריקאיים העל-לאומיים "יונייטד ברנדס" (צ'יקיטה), "סטנדארד פרוט" (דול) ודל מונטה, בעוד שהיצואניות הגדולות ביותר לאיחוד האירופי היו: אקוודור, קולומביה, פנמה, קוסטה ריקה והונדורס.
מאחר שעלויות הייצור במדינות אלה נמוכות יחסית, הבננות אותן הן מייצרות הן התחרותיות ביותר.
תחילת שנות התשעים של המאה ה-20 סימנה את ההכנות לקראת ייסודו של שוק אחד מאוחד עבור האיחוד האירופי.
שוק יחיד זה הושק בשנת 1992. האיחוד האירופי קבע משטר אחיד לוויסות ייבוא הבננות בכל רחבי האיחוד, אשר נכנס לתוקף בראשון ליולי 1993. המשטר החדש העניק עדיפות לייבוא בננות משטחים וממושבות לשעבר של מדינות החברות באיחוד האירופי, והגביל ייבוא מארצות אחרות, ובכללן כמה מדינות באמריקה הלטינית.
המחלוקת בגאט"ט וארגון הסחר העולמי
המדיניות החדשה של האיחוד האירופי פגעה באינטרסים של היצואנים מאמריקה הלטינית, ולכן קולומביה, קוסטה-ריקה, גואטמלה, ניקרגואה וונצואלה ביקשו שפאנל בגאט"ט יבחן את משטר הייבוא החדש.
בשנת 1997 שוב פסק ארגון הסחר העולמי שמשטר הייבוא הוא בלתי חוקי, כיוון שהמערכת של הקצאת רישיונות הפלתה נגד מגדלים וחברות שיווק בארצות שהגישו את התלונה.
בעקבות זאת, קבע פאנל הבוררות של ארגון הסחר העולמי שמגיע לארצות הברית פיצוי בסך 192 מיליון דולר על אובדן מכירות בננה.
האיחוד האירופי ויתר על זכות הערעור והודיע שהוא יציית להחלטה ויתאים את משטר ייבוא הבננות לחוקי ארגון הסחר העולמי.
ארצות הברית מצדה הטילה מכס של מאה אחוזים על יבוא מוצרים מהאיחוד האירופי בשווי של 192 מיליון דולר, כשאף אחד ממוצרים אלו לא היה מוצר חקלאי.
בשנת 2000 התיר ארגון הסחר העולמי לאקוודור לנקוט בסנקציות דומות כנגד יצוא מהאיחוד האירופי לאקוודור בסך של 201 מיליון דולר בשנה.
בשנת 2001 הגיעו ארצות הברית, אקוודור והאיחוד האירופי להסכם, על פיו ישעו אקוודור וארצות הברית את הסנקציות, בתנאי שהאיחוד האירופי ישנה את משטר ייבוא הבננות משיטת המכס-לפי-מכסות הקיימת לשיטה של מכסים בלבד עד לראשון לינואר, 2006. לפי השיטה החדשה, לא יהיו מכסות לבננות אלא רק מכס אחד לכל יבוא הבננות.
ההסכם הותיר על כנו את המכס המועדף עבור בננות מארצות ACP אך השמיט את המכסות שהוקצו לכל מדינה.
על מנת להכניס את השיטה החדשה היה על האיחוד האירופי לנסח מחדש התחייבויות קיימות הקשורות לבננות.
עם זאת ניסוח מחדש זה לקח זמן רב הרבה יותר מהמצופה.
בנוסף, במהלך מרבית שנות האלפיים, ארצות הברית, מדינות אמל"ט והאיחוד האירופי המשיכו לדון במשטר תואם-ארגון הסחר העולמי שיספק פתרון משביע רצון לכל הצדדים.
השיחות הגיעו למבוי סתום מספר פעמים כיוון שהמכסים שהוצעו על ידי האיחוד האירופי נחשבו גבוהים מדי על ידי היצואנים מאמריקה הלטינית, ולא ניתנה הצעה נגדית כלשהי.
בשנת 2007 הנושא הועבר למזכ"ל ארגון הסחר העולמי, באן קי מון, בתוקף תפקידו, במטרה להשתמש בשירותיו הטובים על מנת להקל על מציאת פתרון, אך ללא הצלחה יתרה.
הצדדים המשיכו לחפש אחר פתרון עד שיצאה הודעה על הסכם מקיף אשר נחתם ביוני 2010. במסגרת ההסכם, המאשרר את העסקה שהושגה ב-15 בדצמבר 2009, הסכים האיחוד האירופי שלא לנקוט שוב בצעדים מפלים נגד מפיצי בננות.
כמו כן הסכים האיחוד לנקוט במשטר "בלתי-מפלה של מכסים בלבד" לייבוא בננות.
הוסכם שהמכסים יצומצמו בהדרגה עד לרמה של 114 ליש"ט לטון בשנת 2017. ההסכם בין ארצות הברית לאיחוד האירופי משלים הסכם שהושג בין האיחוד האירופי לבין כמה מדינות אמל"ט המספקות בננות, ואשר נחתם ב-31 במאי 2009.
הוויכוח סביב סחר חופשי מול סחר הוגן בהקשר של סכסוך הבננות
לעיתים סכסוך הבננות לבש צורה של ויכוח, שבו הוקצנו העמדות כך שמצד אחד עמדו תומכי סחר הוגן ומצד שני תומכי סחר חופשי.
תומכי הסחר ההוגן האיצו לכבד תקנות מגן.
הם הביעו דאגה מהתנאים החברתיים והסביבתיים של ייצור הבננות, והסבו את תשומת לב הציבור להשפעת המסחר על היצרנים הקטנים.
ארגוני סחר הוגן צידדו בתשלום גבוה יותר ליצואנים ובשיפור תנאים חברתיים וסביבתיים.
"קשר בננה" (Banana Link), ארגון המבוסס באנגליה והמשתדל למען מסחר בננות הוגן ובר-קיימא, האשים את העוני של האזור, העסקת ילדים, אפליה מינית ובעיות אחרות בקיצוץ אגרסיבי של מחירים ובתחרות לא-שוויונית עם מדינות וחברות עשירות יותר.
הארגון קרא תיגר על התמיכה הנאו-ליבראלית במסחר חופשי ובלתי-מוגבל כדרך האפקטיבית ביותר להבטיח יעילות מסחרית.
תומכי הסחר החופשי טענו שתקנות מרובות נועדו לשרת אינטרסים ספציפיים, כמו במקרה של האינטרס הבריטי שהתמקד באיי ווינדוארד (איים אלו נכנסו לתחום של ייצור בננות בעידודה של אנגליה בשנות השישים של המאה העשרים.
הייתה מעורבות ישירה גם לאינטרסים של "גיסט", חברה תעשייתית-חקלאית בריטית חשובה, המספקת שירותי ספנות ותמיכה עבור בננות ווינדוארד באנגליה.) בנוסף, צעדי מגן מונעים תחרות חופשית המאפשרת חדשנות וצמיחה, וגורמים לתלות בלתי-בריאה בתעשיית יצוא הבננות באיים הקריביים.
יתר על כן, השוק החופשי מועיל לצרכן שאיננו צריך לשלם סובסידיה עבור מוצרים בלתי-תחרותיים.
בנוסף, ישנם הטוענים שספק אם האיום האמריקאי להטיל סנקציות על מוצרים מהאיחוד האירופי בשנת 1997 נבע מהאינטרסים של יצואני הבננות באמריקה הלטינית, ושהסיבה לפעולה זו היא העובדה שהשוק האירופי מהווה פוטנציאל רווחים של מיליארד דולר לשנה ושאיש הבננות, איש העסקים והשתדלן האמריקאי, קארל לינדנר מחזיק ב-26% מהייצור והמסחר בבננות.
התאגידים העל-לאומיים הואשמו גם בפרקטיקות נצלניות.
במאי 1998 פורסם תחקיר בעיתון Cincinnati Enquirer אודות מותגי צ'יקיטה הבינלאומיים בהם, לכאורה, נוצלו עובדים, הועבדו שעות רבות ונחשפו לכימיקלים מסוכנים.
התחקיר האשים את החברה בפרקטיקות עבודה נוראיות, ובמעשים בלתי-חוקיים כגון שוחד, השתמטות מתשלום מס, אלימות כלפי עובדים ואפילו הרג.
כרונולוגיה של מלחמת האזרחים תאריך אירועים ינואר 49 לפנה"סיוליוס קיסר חוצה את הרוביקון וכובש את ארימינום, את אנקונה ואת ארטיום, ועולה על רומא בשני ראשים: האחד לאורך חוף הים האדריאטי והשני דרך פנים הארץ.
פומפיוס מבין מיד כי לא יוכל להגן על רומא ומחליט לעזוב את איטליה ולהתארגן לקרב בים בעזרת בני חסותו הנאמנים במזרח.
פברואר 49 קיסר משתלט על פיקנום, האזור שבו גדל פומפיוס, ומכניע את קורפינום בה התבצרו נאמניו של פומפיוס בפיקודו של לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס.
אפריל 49קיסר מפקיד את רומא בידי מרקוס לפידוס, את הצבא בשאר חלקי איטליה בידי מרקוס אנטוניוס, את דולאבלה משגר עם צי לים האדריאטי, את גאיוס אנטוניוס לאלג'יריה, ואת גאיוס סקריבוניוס קוריו לאפריקה.
19 באפריל 49קיסר מגיע למאסיליה (מרסיי המודרנית) ומתחיל לצור על העיר; הוא מפקיד את המצור בידי גאיוס טרבוניוס וממהר לספרד.
אוגוסט 49בקרב שנערך באילרדה (בספרד) מביס קיסר את צבאות לוקיוס אפרניוס ומרקוס פטריוס.
ברומא, אמיליוס לפידוס מכנס את אספת העם ברומא ומקבל רשות מיוחדת למנות את קיסר דיקטטור בעל סמכות לכנס אספת בחירות.
לאחר הניצחון באילרדה יוצא קיסר לרומא, אך בדרך נאלץ לטפל במרידת חיילים במחנהו.
נובמבר-דצמבר 49קיסר שב לרומא שם מונה לדיקטטור.
לאחר אחד עשר ימים פרש מן הדיקטטורה ונבחר קונסול לשנת 49. הוא מטפל בבעיית החובות, אספקת התבואה ובעניינים נוספים.
לידיו מגיעות ידיעות מן החזית בדבר תבוסתם של דולאבלה ואנטוניוס על ידי הצי של פומפיוס, ונפילת קוריו באפריקה.
פומפיוס החל מגייס צבא אדיר ביוון לקראת המערכה הסופית נגדו.
קיסר ממהר ליוון, להתמודד עם פומפיוס.
יולי 48בקרב דיראכיום (כיום דורס, אלבניה) ידו של פומפיוס על העליונה.
אוגוסט 48בקרב פרסלוס המכריע מביס קיסר את צבאותיו של פומפיוס.
פומפיוס נמלט למצרים שם נרצח במצוות יועצי המלך תלמי השלושה עשר.
ספטמבר 48קיסר רודף אחר שרידי צבאו של פומפיוס במזרח; מתמנה לדיקטטור בשנית.
אוקטובר 48קיסר מגיע לחופי אלכסנדריה עם 35 אוניות, 3,200 חיילים ו-800 פרשים.
מצא עצמו מעורב במלחמות השושלתיות על כס מלכות מצרים, והכריע לטובת קלאופטרה, עמה ניהל רומן שהביא ללידת בנו קיסריון.
2 באוגוסט 47בקרב זלה מנצח קיסר את פארנאקס השני, מלך פונטוס.
קרב זה סוכם על ידי קיסר במשפט המפורסם: "באתי, ראיתי, ניצחתי".
21 בספטמבר 47קיסר שב לאיטליה ונוחת בטארנטום (כיום טארנטו).
אפריל 46קיסר מנצח את צבאות הרפובליקנים בקרב תאפסוס בצפון אפריקה.
קאטו, שצידד בפומפיוס, והתבצר באוטיקה מתאבד לשמע המפלה.
בניו של פומפיוס, גנאיוס וסקסטוס, מצליחים להימלט לספרד ומקימים שם את מרכז ההתנגדות האחרון לקיסר.
לאחר שהייה קצרה באיטליה, קיסר יוצא מהר לספרד.
17 במרס 45קרב מונדה - קיסר מביס את אחרוני האופטימאטים.
אוקטובר 45קיסר חוזר לרומא ומתמנה דיקטטור לכל ימי חייו.
15 במרס 44בישיבת סנאט נרצח קיסר על ידי מתנגדיו, קבוצת סנאטורים שבראשה עמדו מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס.
מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר התחוללה בתקופת הרפובליקה הרומית המאוחרת בין ינואר 49 לפנה"ס למרץ 45 לפנה"ס.
בדומה למלחמות אזרחים קודמות בשלהי תקופת הרפובליקה ברומא, גם במקרה זה ניצבו האופטימאטים, תומכי הסנאט והמסורת, נגד שאיפות השינוי שאותן ייצג גאיוס יוליוס קיסר שנתמך על ידי הפופולרים.
המלחמה החלה בסדרה של ניצחונות בזק של יוליוס קיסר שהצליח להכניע את צבאות האופטימאטים כמעט ללא שפיכות דמים בעזרת שימוש נבון בתעמולה ובמדיניות פשרנית.
יחידות שלמות ערקו משורות האופטימאטים, נכנעו ורבות מהן אפילו עברו לשרת תחת דגלו.
בהמשך, נתקל יוליוס קיסר בהתנגדות עיקשת של האופטימאטים ונלחם במספר קרבות שבהם נהרגו כמה עשרות אלפי חיילים.
מלחמת אזרחים זו הייתה אחד העימותים המזוינים הגדולים בתולדותיה של הרפובליקה הרומית המאוחרת.
היא התפשטה לכל רוחבה ואורכה של הרפובליקה.
המלחמה הסתיימה בניצחונו של יוליוס קיסר, אך רציחתו שנה לאחר סיום המלחמה, מנעה ממנו את האפשרות לבסס את שלטונו.
הניצחון הסופי על האופטימאטים התרחש רק כמה שנים מאוחר יותר בקרב פיליפי שבו ניצחו חברי הטריומווירט השני את רוצחיו של יוליוס קיסר.
בסופו של דבר הייתה מלחמה זו אחד השלבים החשובים בחורבנו של המשטר הרפובליקני ברומא.
כמה עשרות שנים לאחר מכן כונן משטר הפרינקיפט על ידי אוגוסטוס ברומא העתיקה והסתימה תקופת הרפובליקה והתחילה התקופה הקיסרית בתולדותיה של רומא כשבמקום משטר נבחר שלט ברומא אדם יחיד.
בתקופת מלחמת האזרחים הייתה הרפובליקה הרומית האימפריה השולטת באגן הים התיכון.
מלחמת אזרחים לא הייתה המצאה של יוליוס קיסר.
עימותים מזוינים בין אזרחים לא היו זרים לרומא משחר קיומה.
עם זאת, תופעת מצביא שעולה עם צבאו על רומא הייתה חדשה יחסית והחלה רק דור אחד לפני פעילותו של יוליוס קיסר.
הראשון שעשה זאת היה לוקיוס קורנליוס סולה - מראשי האופטימאטים.
הוא עלה עם צבאו על רומא כדי להפיל את השלטון החוקי, שסטה לדידו מדרך הישר.
בסדרה של מאבקים שהתרחשו בשנות ה-80 של המאה הראשונה לפנה"ס הביס סולה את גאיוס מאריוס ואת תומכיו וכונן דיקטטורה.
קיסר שאב השראה מדוגמה זו ופעל בדרך זהה.
תופעה זו התאפשרה בגלל הרפורמה בצבא הרומי שהעביר גאיוס מאריוס בשלהי המאה ה-2 לפנה"ס.
לפני הרפורמה הצבא הרומי התבסס על אזרחים חופשיים שהיה להם ממון שהספיק לקניית כלי נשק.
הקושי לגייס חיילים לצבא גרם לכך שמאריוס פתח את השורות גם לאזרחים חסרי רכוש.
אזרחים אלה קיבלו את הנשק מהמדינה ועוד יותר מכך - שכר עבור שירותם.
השכר שקיבלו החיילים הרומים היה נמוך יחסית ואת עיקר ההון צברו כשסיימו את שירותם הצבאי.
בעת זו מקובל היה שהמצביא ידאג לחייליו - למשל על ידי חלוקת קרקעות לווטרנים שלו.
כתוצאה מכך, נוצר קשר אמיץ בין החיילים למצביאם.
כעת הם היו בראש ובראשונה החיילים שלו ולא חייליה של רומא.
אילו מצביאם רצה, הם הצטרפו אליו במאבק הפוליטי, אפילו אם מאבק פוליטי זה היה בלתי חוקי בעליל וגרר מלחמת אזרחים עקובה מדם.
אף על פי שסולה היה מראשי האופטימאטים וחיזק מאוד את מעמדו של הסנאט - מעוז כוחם של האופטימאטים, הדוגמה שלו הייתה גורם מתמיד לחשש ממלחמת אזרחים חדשה.
חשש זה היה אחד הצירים החשובים בפוליטיקה הרומית.
כתוצאה ממנו התנגדו הסנאטורים למצביאים פופולריים, ללא קשר למוצאם.
כך למשל הצרו את צעדיו של פומפיוס כשחזר ממסעותיו במזרח בסוף שנות ה-60 של המאה הראשונה לפנה"ס.
הטריומווירט הראשון והקרע בין פומפיוס ליוליוס קיסר
הטריומווירט הראשון היה ברית פוליטית (amicitia) בין שלושה פוליטיקאים: גנאיוס פומפיוס מאגנוס, המצביא החשוב ביותר ברומא בעת כינון הטריומווירט, מרקוס ליקיניוס קראסוס, האיש העשיר ביותר ברפובליקה ויוליוס קיסר, הפוליטיקאי הצעיר והשותף הזוטר בטריומווירט בעת כינונו.
ברית זו אפשרה לקיסר לצאת למסע כיבושיו בגאליה בזמן ששני שותפיו לברית הבטיחו את עורפו הפוליטי ברומא.
מלחמת האזרחים לא הייתה פורצת בין קיסר לסנאט אלמלא הקרע בין קיסר לפומפיוס, שותפו לברית הטריומווירט.
הטריומווירט התפרק עם מותו של קראסוס באמצע שנת 53 לאחר שקראסוס נהרג בקרב חרן נגד האימפריה הפרתית.
קשריו של קיסר עם פומפיוס היו טובים, אך האופטימאטים החלו למשוך את פומפיוס, שאותו תקפו בצורה הקשה ביותר עד לאותה התקופה, אל הצד שלהם.
כך למשל ביבולוס, אופטימאט עד לשד עצמותיו, הציע שפומפיוס יהיה קונסול יחיד בשנת 52 וקאטו הצעיר, מראשי הסיעה האופטימאטית תמך בכך.
האופטימאטים ידעו שאם ברצונם להתנגד לקיסר, עליהם להסתמך בין היתר על גנרל נודע.
בתקופה זו לא היו ברפובליקה גנרלים מפורסמים נוספים זולת קיסר ופומפיוס.
הקריירה של פומפיוס הייתה רצופה הצלחות והוא אף זכה לערך שלושה טריומפים, דבר נדיר ביותר בדברי ימי הרפובליקה הרומית.
פומפיוס נהנה מסטטוס גבוה מאוד בעיני הרומאים ותמיכתו באופטימאטים במקרה של עימות הייתה חשובה.
יתרה מכך, פומפיוס היה יכול לעמוד בראש צבאותיהם של האופטימאטים במקרה של עימות מזוין, שאכן פרץ בסופו של דבר.
ההתקפות על קיסר חודשו במלוא העוצמה בשנת 51 לפנה"ס עת מרקוס קלאודיוס מרקלוס היה קונסול.
מרקלוס ביקש לבטל את מינויו של קיסר, אך נבלם על ידי פומפיוס, ששמר בשלב זה על נאמנות לקיסר.
הקרע בין קיסר לפומפיוס החל להיווצר בשנת 50 לפנה"ס כשפומפיוס תמך בדרישות הסנאט לבטל את הפיקוד שניתן לקיסר.
הברית עם פומפיוס הייתה חיונית לאופטימאטים.
פומפיוס היה המצביא היחיד בתקופה זו ברפובליקה שהיו תחת פיקודו כוחות צבא משמעותיים.
פומפיוס נהנה מחיזורי שני הצדדים ולא מיהר לתמוך באף צד באופן מפורש.
המצב הפוליטי ברומא בסוף שנות ה-50 היה נפיץ.
היריבות בין קיסר לאופטימאטים הגיעה לשיא.
קיסר הגיב בחלוקת שוחד נדיבה, בין היתר לגאיוס סקריבוניוס קוריו, שהיה טריבון הפלבאים.
תמיכתו של קוריו הבטיחה שלא יעונה לו רע במהלך השנה הזאת, אך שנת 49 לא הייתה בטוחה כלל.
בנוסף לכך, הרומאים תכננו מסע מלחמה גדול נגד הפרתים לנקום על מפלתו של קראסוס בשנת 53 לפנה"ס.
לצורך העניין הוחלט לשלוח 2 לגיונות לפרובינקיות המזרחיות, לגיון אחד מצבאו של קיסר ולגיון אחד מצבאו של פומפיוס.
פומפיוס החליט לשלוח דווקא את הלגיון שהשאיל לקיסר למען מלחמתו בגאליה וכך יצא שקיסר איבד שני לגיונות מתוך 12 שהיו לו.
בסופו של דבר, שני הלגיונות האלה נותרו באיטליה ולא נשלחו מזרחה.
למרות הקרע ההולך ומתרחב לא הכל היה אבוד.
רבים הן במחנה האופטימאטי והן במחנהו של קיסר ניסו להימנע מעימות מזוין.
כך למשל מרקוס טוליוס קיקרו, שעשה מאמצים כבירים להשכין שלום בין שני הצדדים.
וקוריו שניסה לקדם הצעת חוק לפיה שני המצביאים הן קיסר והן פומפיוס יוותרו על פיקודיהם וכך ינטרלו את האווירה המאיימת ברפובליקה.
הצעתו לא התקבלה והדרך לעימות גלוי הייתה סלולה, אף על פי שמרבית הסנטורים לא רצו בה.
מתנגדיו העיקשים של יוליוס קיסר דוגמת קאטו הצעיר התחפרו בעמדותיהם.
שנאתם העזה ליוליוס קיסר עיוורה אותם וזה היה אחד הגורמים החשובים לפרוץ מעשי האיבה.
בפרוץ מלחמת האזרחים היה יוליוס קיסר בשיא כוחו הפוליטי.
הוא היה אחד הפוליטיקאים החשובים ביותר ברפובליקה הרומית.
ניצחונו בגאליה הביא לו ממון עצום, בעיקר משוד של השטחים הגאליים ומכירת הגאלים לעבדות.
כמות השבויים שנמכרו לעבדות הייתה כל כך גדולה שהם שברו את שוק העבדים ברומא.
בשנת 51 לפנה"ס סיים יוליוס קיסר את כיבושה של גאליה.
שנת 50 הוקדשה לשני מהלכים מקבילים.
מצד אחד השקיע קיסר ממון רב לתעמולה וטובות הנאה להמון בתוך רומא ולמתן שוחד בהיקף עצום לפוליטיקאים.
מצד שני, פעל באופן נמרץ לבסס את מעמדו בגאליה.
פעולות האיבה במלחמת גאליה נגמרו ברובן במהלך שנת 51 לפנה"ס ושנת 50 הוקדשה למאמץ דיפלומטי שנועד להבטיח את הפרובינקיה החדשה בזמן שקיסר יעדר ממנה.
בכל אותו זמן, שמר על הפיקוד על הצבא שאיתו כבש את גאליה.
יוליוס קיסר לא פעל בחלל ריק.
הוא נהנה מתמיכה פוליטית רבה שהורכבה משני חלקים עיקריים.
החלק הראשון היה פוליטיקאים מושחתים שהוא שיחד בממון רב והחלק השני היו שרידי סיעת הפופולרים ששרדו את הפרוסקריפציות של סולה שהתרחשו דור אחד לפני פרוץ מלחמת האזרחים.
בנוסף אליהם, שימוש מושכל בתעמולה ויתרה מכך חלוקת טובות ההנאה להמון הקנו לו את תמיכתו.
עיקר תומכיו באו מדלת העם והוא כשל בהשגת תמיכה רשמית ממרבית הסנאטורים הבכירים.
קיסר עשה שימוש מושכל מהאירועים שהובילו לפרוץ מלחמת האזרחים.
גירוש הטריבונים של הפלבס על ידי האופטימאטים והפגיעה בהם אמיתית או מדומה העניקו לו ניצחון תעמולתי רב ערך.
קיסר השתמש באהדה הרבה שרכשו המוני העם לטריבונים של הפלבס שהגנו על האינטרסים שלהם וטען שמעשיו הם החוקיים היות שהוא מגן על הטריבונים ואילו האופטימאטים ניצלו לרעה את כולם הפוליטי כדי להוציא צו סנאט לא חוקי.
קיסר המשיך עם הקו הזה ולא פירק את מוסדות הרפובליקה, אלא השתדל לפעול במסגרת החוקית הקיימת, גם אם כופף אותה מעט.
פעולות אלה, אף שהיו שקופות בחוסר ההגינות שלהן, בכל זאת שמרו על המסגרת החוקית.
הדבר הרגיע את האוכלוסייה הרומית שראתה שפניו של קיסר אינן לטרור מהסוג שהיה מנת חלקו של סולה.
סד"כ צבאו של יוליוס קיסר (לפי סדר כרונולוגי של הגיוס לצבא) שם הלגיון ומספרו קרבות (כשהמידע ידוע) היסטוריה קרביתהלגיון השביעי קלאודיה (Claudia) קרב אילרדה
קרב תאפסוסגויס על ידי פומפיוס בשנת 65. בעת מלחמת גאליה היה בין הלגיונות הנאמנים ביותר והשתתף בכל הקרבות החשובים לצדו של הלגיון העשירי.
המשיך לשרת בצבא הרומי, השתתף במלחמות רבות, בין היתר בדיכוי מרד בר כוכבא ביהודה; נותר בשורות הצבא הרומי עד 400 לספירה.הלגיון השמיני אוגוסטה (Augusta) קרב דיראכיום
קרב תאפסוסגויס על ידי פומפיוס בשנת 65. לגיון זה נלחם לצדו של קיסר לכל אורך המלחמה בגאליה וגם צידד בו בעת מלחמת האזרחים.
אחרי המאה ה-4 אבדו עקבותיו ברישום ההיסטורי.הלגיון התשיעי היספנה (Hispana - ספרדי) קרב דיראכיום
קרב תאפסוסלגיון נאמן של יוליוס קיסר אשר בו גם בעת מלחמת האזרחים נגד פומפיוס.
הלגיון הונצח בספרים, בסדרות טלוויזיה ובסרטים רבים.הלגיון העשירי אקווסטריס (Equesteris - רכוב) קרב אילרדה
קרב מונדהגויס על ידי יוליוס קיסר בשנת 61 והיה הלגיון הנאמן ביותר בצבאו.
במלחמת האזרחים לקח חלק בכל הקרבות החשובים של יוליוס קיסר.
הלגיון שירת בצבא הרומי עד שנת 400. הלגיון האחד-עשר קלאודיה קרב אילרדה
קרב פרסלוס גויס על ידי יוליוס קיסר בשנת 58 ושירת בצבאו במהלך כל המלחמה.
המשיך לשרת בצבא הרומי עד תחילת המאה ה-5, עת הוצב בדורוסטורום (Durostorum; כיום סיליסטרה, בולגריה).הלגיון השנים עשר פולמינטה (fulminata, נגזר מ-fulmen - ברק; ידוע גם בכינוי ויקטריס [Victrix] - המנצח) קרב דיראכיום
קרב פרסלוס שירת תחת יוליוס קיסר במשך כל מלחמת גאליה.
הלגיון המשיך לשרת במזרח ומוזכר ברשומות עד המאה ה-5 לספירה.הלגיון השלושה עשר גמינה (Gemina - תאום) קרב דיראכיום
קרב מונדה לגיון שגויס בשנת 57 לקראת הפלישה לאדמות הבלגים.
הלגיון הארבעה עשר גמינה קרב אילרדה
קרב תאפסוס גויס יחד עם הלגיון השלוש עשרה בשנת 57 לקראת הפלישה לאדמות הבלגים.
כונן מחדש בשם גמינה (Gemina - תאום).
נעלם מהרישום ההיסטורי במחצית הראשונה של המאה ה-5.הלגיון החמישה עשר פלישה לאיטליה
קרב נהר ברדגסלגיון שגויס על ידי פומפיוס בשנת 53 לפנה"ס ונמסר ליוליוס קיסר והשתתף במלחמת גאליה.
בהמשך, על פי הוראת הסנאט הוחזר לפיקודו של פומפיוס בשנת 50 לפנה"ס.
האופטימאטים ניסו להשתמש בו בעת מלחמת האזרחים נגד יוליוס קיסר, אך הלגיון ערק למפקדו הישן וצידד בקיסר.
בהמשך השתתף לצדו במלחמת האזרחים והושמד באפריקה תחת פיקודו של גאיוס סקריבוניוס קוריו בקרב נהר בגרדס.הלגיון החמישי אלודאי (Alaudae - העפרוני) קרב דיראכיום
קרב מונדהלגיון שגויס מקרב הגאלים ומכאן מגיע כינויו הקלטי (בניגוד לכינוי בלטינית, כמקובל).
הושמד בעת מרד הבאטאווים במאה הראשונה לספירה.הלגיון השישי פראטה (Ferata - עוטה הברזל) קרב אילרדה
קרב מונדה.סביר להניח שגויס על ידי קיסר באביב או בקיץ שנת 52. לאחר מלחמותיו של יוליוס קיסר שירת לרוב במזרח התיכון.
נעלם מהרישום ההיסטורי במאה השלישית לספירה וייתכן שהושמד על ידי הסאסאניםהלגיון הראשון גרמניקה (Legio I Germanica) קרב דיראכיום גויס על ידי יוליוס קיסר בשנת 48
בסוף המערכה בגאליה היו לקיסר 10 לגיונות (מספרים 5 עד 14).
אף על פי שהתקן הרשמי של החיילים בקוהורטה עמד על 480, הקוהורטות של קיסר היו מדולדלות ומספר חייליהם היה בערך חצי מזה.
בנוסף ללגיונות רומיים השתמש קיסר גם בשירותיהם של פרשים גרמאנים וגאלים מעולים ששירתו בצבאו במסגרת חיל העזר במהלך מלחמת גאליה ומספריהם הגיעו לכמה אלפי חיילים.
חיל העזר כלל גם כוחות חיל רגלים שנלחמו בסגנון המסורתי שלהם.
שני לגיונות נוספים (הלגיון הראשון גרמניקה והלגיון החמישה עשר) ששירתו בצבאו במהלך מלחמת גאליה נלקחו ממנו על ידי הסנאט, אך חזרו עד מהרה לשרת תחת דגלו.
נראה שסך הכל שירתו בצבאו של קיסר בתחילת המלחמה 30,000 - 35,000 לגיונרים.
מצד אחד דרש משמעת חסרת פשרות בשדה הקרב ובתמרון, אך אפשר אורח חיים נינוח יחסית בזמן שהחיילים לא עסקו בפעילות קרבית.
קידם רבים מהם בסולם הדרגות ומינה רבים לקנטוריונים הן כדי להשלים את אבדותיו בקרבות והן כדי למלא את השורות בלגיונות החדשים שגייס.
בנוסף, דאג קיסר לטפח את רוח היחידה בצבאו.
הפיח בחייליו גאווה על שירותם ביחידה מסוימת ואף העניק להם אותות הצטיינות רבים, בדרך כלל בדמות כלי נשק מעוטרים במתכות יקרות ובאבני חן.
פיקוד צבאו של יוליוס קיסר
פרטי הקצינים של יוליוס קיסר (לפי סדר אלפביתי) ובעלי בריתו שם ותעתיק ללטינית השתתפות בקרבות פרטים ביוגרפייםמרקוס אנטוניוס (Marcus Antonius) קרב פרסלוסמרקוס אנטוניוס (83 - 30) היה מתומכיו הנאמנים של יוליוס קיסר.
התחיל את שירותו במלחמת גאליה בדרגת קווסטור.
לאחר סיום המלחמה כיהן בטריבון הפלבס ברומא והיה בין תומכיו הנאמנים של קיסר במהלך השנה שהובילה לפרוץ מעשי האיבה.
במהלך מלחמת האזרחים בלט בשירותו בקרב פרסלוס.
בתקדם גם בשדה הפוליטי ומונה למגיסטר אקוויטום (תוארו של סגנו של הדיקטטור) בעת שקיסר היה דיקטטור.
לאחר פירוקו של הטריומווירט נלחם נגד אוגוסטוס על השליטה ברומא, אך הפסיד לו בקרב אקטיום (31 לפנה"ס).
התאבד בשנת 30 במצרים בעקבות תבוסתו לאוגוסטוס.דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס (Decimus Junius Brutus Albinus) המצור על מאסיליהשירת בצבאו של קיסר במלחמת גאליה בדרגת לגאטוס, התבלט כמפקד הצי.
במלחמת האזרחים המשיך לפקד על הצי של יוליוס קיסר.
לאחר סיום מלחמת האזרחים, בגד ביוליוס קיסר והיה בין קושרי הקשר לרציחתו.
גנאיוס דומיטיוס קלווינוס (Gnaeus Domitius Calvinus) קרב פרסלוס
קרב ניקופוליסגאיוס דידיוס (Gaius Didius) המצור על מונדה
קרב ימי נגד קווינטוס אטיוס וארוסגאיוס טריבוניוס (Gaius Trebonius) המצור על מאסיליה גאיוס סקריבוניוס קוריו (Gaius Scribonius Curio) קרב אוטיקה
קרב נהר בגרדסגאיוס פביוס (Gaius Fabius) קרב אילרדה קווינטוס פביוס מקסימוס (Quintus Fabius Maximus) קווינטוס פדיוס (Quintus Pedius) גאיוס קניניוס רבילוס (Gaius Caninius Rebilus) קרב אוטיקה
יוליוס קיסר ובעלי בריתו הפופולרים נהנו מאחידות בפיקוד.
הפיקוד העליון נמסר ליוליוס קיסר עצמו שפיקד על צבאו בכל המערכות החשובות.
בנוסף, טיפח יוליוס קיסר במהלך המלחמה הארוכה בגאליה שדרת פיקוד איתנה שהתבססה על קצינים טובים שהוכיחו עצמם בקרבות.
חנינה כתעמולה בידיו של יוליוס קיסר
יוליוס קיסר עשה שימוש רב בפנייה אל הרגש והציג עצמו כרחום.
קיסר נהג במידת הרחמים כלפי הגאלים שנכנעו לו וכעת עשה שימוש תעמולתי רב בהתנהגותו במהלך המלחמה בגאליה.
קיסר הציג את היחס הנוח שקיבלו הגאלים שנכנעו לו לעומת אלה שהתנגדו.
קיסר נהג לסלוח לאויביו ולקבלם לשירותו לאחר שאלה נכנעו לו.
החנינה לא הוגבלה לקצינים הבכירים בלבד, אלא הוענקה גם לחיילים הפשוטים שנלחמו נגדו.
אלה שביקשו להתגייס לצבאו התקבלו בברכה ולא ניזוקו.
פעולות אלה נועדו להרגיע בראש ובראשונה את הציבור הרומי שחשש מחזרה לטרור שהפעילו סולה ותומכיו האופטימאטים רק דור אחד לפני כן.
ההפרוסקריפציות (רשימות ראווה של נידונים למוות שהוצגו בפומבי) הזכורות לרעה הטילו פחד ומורא בלב האוכלוסייה.
הגישה הרחומה הציגה את קיסר כהיפך הגמור לסולה, כרחום וחנון.
תעמולה זו השיגה את מטרתה ונחלה הצלחה מסחררת בקרב החיילים של צבאות האופטימאטים.
עם זאת, למרות משיכתה, גישה זו לא הייתה מקובלת על כולם.
הענקת החנינה מנעה מתומכיו של קיסר את אוצרות היריבים המובסים ולא הייתה פופולרית בקרבם.
יתרה מכך, יריבים מובסים רבים סירבו לקבל את מידת הרחמים מידיו של קיסר כאילו היו הברברים הנחותים הזקוקים לרחמי האיש הגדול.
רבים מהם ראו בכך השפלה רבתי וחלקם אף נטלו את חייהם ובלבד שלא לבקש את החנינה מידיו של יוליוס קיסר.
אחרים, אמיצים פחות ובעלי נפש כנועה יותר, חששו שמידת הרחמים שיוליוס קיסר הפגין בעת מלחמה תתהפך ברגע שהוא ינצח במלחמה.
אופטימאטים (בלטינית הטובים ביותר optimates) או הבוני (boni - 'אנשים טובים') היו סיעה אריסטוקרטית בעלת השקפות מסורתיות בפוליטיקה הרומית.
מרבית חברי סיעה זו, שהגיעו מקרב המשפחות המיוחסות ביותר ברפובליקה הרומית, ביקשו לשמר את כוחה של האוליגרכיה הפוליטית הוותיקה.
חברי קבוצת עלית זו נהנו ממנעמי השלטון ובדרך כלל סגרו את השורות בפני ה"אנשים חדשים" (novi homines), אלא אם אותם חדשים הצטרפו בכל לבם אל שורותיהם.
האופטימאטים התנגדו בתוקף לכוחם הפוליטי ההולך והגובר של המצביאים המוכשרים שביקשו לנצל את ניצחונותיהם בשדות הקרב לצבירת הון פוליטי ברומא האופטימאטים חששו שמצביאים אלה ינצלו את האהדה הציבורית כדי לכונן דיקטטורה.
במקרה כזה, חלוקת השלל ממלחמות הכיבוש המוצלחות היו מתרכזות בידי הדיקטטור ולא בידי ולא בידי קבוצה שלמה.
יתרה מכך, התבססו האופטימאטים על סלידה מסורתית וארוכת ימים של הרפובליקה הרומית מהמלוכה.
האופטימאטים ביקשו ליישם את מדיניותם על ידי ניסיונות להגביל את העוצמה הפוליטית של אסיפות העם ושל הטריבונים הפלבאים ולהגדיל את כוחו של הסנאט הרומי.
הניצחון האופטימאטי הגדול בראשות סולה בשנות ה-80 של המאה ה-1 לפנה"ס ביסס שליטתם בסנאט ובפוליטיקה הרומית, אך לקראת שנות ה-50 התערער שלטונה של קבוצה זו על ידי כינון הטראיומווירט הראשון.
האופטימאטים התנגדו לטריומווירט ובמיוחד לפומפיוס וליוליוס קיסר שבהם הם ראו את היריבים המסוכנים ביותר לסדר הקיים.
הברית בין חברי הטריומווירט ספגה מכה קשה בעקבות מותו של מרקוס ליקיניוס קראסוס בקרב חרן בשנת 53 לפנה"ס.
הטריז שהובקע ביחסיהם של פומפיוס ויוליוס קיסר בעקבות מותה של יוליה, אשתו האהובה השל פומפיוס בשנת 54 לפנה"ס הורחב לכדי קרע של ממש בין שני הפוליטיקאים הבכירים לקראת סוף העשור.
האופטיאמטים שלא היה להם מועמד בולט להנהגה היו זקוקים לפומפיוס שנהנה מיוקרה ציבורית רבה והיה מצביא מוכשר עם רקורד מוכח במטריה הצבאית כדי להנהיג את צבאם.
האופטימאטים ניצלו באופן ציני את הקרע בין יוליוס קיסר ופומפיוס ועשו רבות כדי לפייס את פומפיוס, יריבם המושבע אך מלפני שנים אחדות כדי להציב חזית אחידה נגד יוליוס קיסר.
הם שיחקו על תחושת הגאווה של פומפיוס שנתלוותה למעמדו הרם בציבור כדי לקרב אותו אליהם על מנת שיהיה להם מצביא בעל שיעור קומה שיוכל לעמוד בראש צבאותיהם במלחמת האזרחים המשמשת ובאה.
פומפיוס עצמו, למרות הדיווחים על מוראל ירוד כביכול בצבאו של יוליוס קיסר (שהתבררו בדיעבד ככוזבים) היסס.
בסופו של דבר, החנופה של השכבה החברתית אליה ניסה להתקבל כל חייו שכנעה אותו והוא חבר אליהם.
הם דיברו בגלוי על ענישה קבוצתית לא רק לקיסר ולתומכיו המוצהרים, אלא גם לסנאטורים שנותרו נייטרליים.
התנהגות זו בלטה בקיצוניותה במיוחד נוכח המדיניות הרחומה שבה נהג קיסר.
קיסר ניצל היטב את הלך הרוח הקיצוני במחנה האופטימאטי והציג אותם כצמאי דם.
לצדו של פומפיוס ניצבו בתחילת המערכה 7 לגיונות בספרד ועוד 2 באיטליה, אך שני הלגיונות האיטלקים (1 ו-15) שירתו בצבאו של קיסר בעת המערכה בגאליה ונאמונתם הייתה מוטלת בספק.
בנוסף, פומפיוס שלט בתחילת המערכה באיטליה ויכול היה לגייס בה כוחות רבים.
פומפיוס אכן ניצל את שליטתו באיטליה וגייס צבא גדול.
עם זאת, חלק הארי של הצבא שגויס באיטליה ומנה כ-30 קנטוריות אבד בשלבים הראשונים של המערכה לאחר שקיסר הטיל עליהם מצור ולקח אותם בשבי.
מקור חשוב נוסף לגיוס לצבאו של פומפיוס היה בהיספניה (ספרד), פרובינקיות המזרחיות וצפון אפריקה היו נאמנות לו מאז מסע המלחמה שלו באזורים אלה בשנות ה-70 וה-60. בנוסף, חלשו האופטימאטים על אוצר גדול שאפשר להם לגייס כוחות גדולים מאוד ולהעמיד צבאות שמנו עשרות אלפי חיילים.
מצבת הכוחות בצבאו של פומפיוס הייתה מלאה יותר מאשר בצבאו של יוליוס קיסר.
המספר הממוצע של החיילים בקוהורטה הגיע כמעט לתקן מלא בפרוץ המערכה - כ-400 חיילים בממוצע (תקן מלא הוא 480).
פרטי הקצינים האופטימאטים (לפי סדר אלפביתי) ובעלי בריתם שם ותעתיק ללטינית השתתפות בקרבות פרטים ביוגרפייםלוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס (Lucius Domitius Ahenobarbus) המצור על מאסיליה
קרב פרסלוספוליטיקאי רומאי חשוב, מראשי הסיעה האופטימאטית.
היה בין מחוללי הקרע בין פומפיוס וקיסר.
פעל באופן נמהר בתחילת מלחמת האזרחים וצבא שהיה תחת פיקודו ספג מפלה מידיו של יוליוס קיסר.
התבלט בקרב פרסלוס שבמהלו פיקד על האגף השמאלי של הצבא האופטימאטי.
נהרג זמן קצר לאחר ההפסד בקרב.לוקיוס אפרניוס (Lucius Afranius) קרב אילרדה
קרב תאפסוספוליטיקאי רומי חשוב, מתומכיו הנאמנים של פומפיוס.
התחיל את הקריירה תחת פיקודו של פומפיוס בעת מלחמת סרטוריוס (שנות ה-70 של המאה ה-1 לפנה"ס).
לאחר ניצחונו של פומפיוס במלחמה זו, הצטרף לפומפיוס במלחמת מיתרידטס השלישית.
בתמיכתו של פומפיוס נבחר לקונסול בשנת 60 לפנה"ס.
הובס על ידי קיסר בקרב אילרדה יחד עם מרקוס פטריוס.
לאחר מכן השתתף בקרב תאפסוס שגם בו הפסיד הצד האופטימאטי.
נפל בשבי זמן קצר לאחר התבוסה בקרב תאפסוס והוצא להורג על ידי חייליו של יוליוס קיסר.
מרקוס טרנטיוס וארו (Marcus Terentius Varro)קרב אילרדהפובליוס אטיוס וארוס (Publius Attius Varus) קרב אוטיקה
קרב מונדהיובה הראשון, מלך נומידיה קרב תאפסוסטיטוס לאביינוס (Titus Labienus)קרב פרסלוס
קרב רוספינהטיטוס לאביינוס (בערך 100 לפנה"ס - 17 במרץ 45) היה אריסטוקרט רומי ממעמד הפרשים, אם כי משפחתו לא הייתה ממוצא מיוחס במיוחד.
קרב תאפסוס פיקד על מרכז המערך בקרב פרסלוסגנאיוס פומפיוס מגנוס קרב דיראכיום (Dyrrhachium)
קרב פרסלוספוליטיקאי רומי חשוב ובמצביא מהולל.
בהתחלה היה בעל ברית של יוליוס קיסר, אך ערק למחנה מתנגדיו.
הנהיג את הצבא של הסיעה האופטימאטית עד ההפסד בקרב פרסלוס (אוגוסט 48 לפנה"ס).
לאחר התבוסה בקרב ברח למצרים, שם נרצח בפקודת השלטונות וראשו הוצג לקיסר.גנאיוס פומפיוס (Gnaeus Pompeius)קרב מונדהבנו הבכור של גנאיוס פומפיוס מגנוס מרקוס פטריוס (Marcus Petreius) קרב אילרדה
בתחילת המערכה המפקד העליון של האופטימאטים היה גנאיוס פומפיוס מגנוס.
פומפיוס היה מצביא מפורסם ומוערך מאוד.
כישרונו בלט במיוחד ביכולת הארגון הטובה שלו וההבנה העמוקה בלוגיסטיקה.
פעילותו הצבאית העיקרית הייתה בשנות ה-70 וה-60 לפנה"ס כשנלחם בראש צבאותיו בכל המערכות החשובות.
זכה לשלושה טריומפים על ניצחונותיו (אירוע נדיר ביותר היות שאפילו טריומף אחד היה כבוד יוצא דופן למצביא מוצלח במיוחד).
מצביא חשוב נוסף ששירת תחת הדגל האופטימאטי היה טיטוס לאביינוס שהיה סגנו של יוליוס קיסר במלחמת גאליה.
לאביינוס החליט לערוק משורות צבאו של קיסר והיה הקצין הבכיר ביותר של קיסר שערק לצד השני.
הסיבות לעריקתו אינן ברורות די הצורך.
ייתכן שעריקתו התבססה על נאמנות קודמת לפומפיוס, היות שלאביינוס גדל באזור פיקנאום, מעוז משפחתו של פומפיוס וייתכן שנטר טינה לקיסר על כך שלא העריך מספיק את כישרונו.
למרות קבלת הפיקוד, פומפיוס לא נהנה משליטה בלעדית על צבאו.
אופטימאטים רבים הרגישו חופשיים להתערב ולייעץ לו בענייני צבא.
האופטימאטים הקיצוניים לא בחלו אפילו באיומים כדי להשיג את מבוקשם.
לשיטת פיקוד כזאת והעדר אחדות בפיקוד היו תוצאות הרות גורל מבחינת האופטימאטים.
כל אחד משך את הצבא לכיוון אחר, בלי שתהיה דרך אחת מוסכת לנהל את המערכה.
בתוך כך נאלץ פומפיוס לצאת לקרב גדול נגד יוליוס קיסר בניגוד לדעתו ובמצב שבו המתנה הייתה עשויה להביא לניצחון ללא צורך בעימות מזוין.
בסופו של דבר הובס פומפיוס בקרב ונהרג זמן קצר לאחר מכן במצרים.
לאחר תבוסתו של פומפיוס ומותו במצרים איבדו האופטיאמטים לא רק את המצביא המוכשר ביותר שהיה להם, אלא גם את אחדות הפיקוד שעוד הייתה להם.
לאחר מותו התחלק הפיקוד בצורה אקראית בין האופטימאטים הבולטים בלי שלאיש מהם תהיה סמכות מלאה על הצבא או על ניהול המערכה.
כתוצאה מכך, המאמץ המבוזר היה בעוכרי המאמץ האופטימאטי.
עם זאת, ריבוי הטוענים לפיקוד העליון אפשר לאופטימאטים להקים שני צבאות נוספים לאחר התבוסה של הצבא הראשון בקרב פרסלוס ובכך להאריך את המלחמה.
מדינות נוספות שהיו מעורבות במלחמה
מצרים הייתה אחת המעצמות החשובות בעולם ההלניסטי שנוצרה בעקבות כיבושיו של אלכסנדר הגדול במחצית השנייה של המאה הרביעית לפנה"ס.
מצרים נחלשה במהלך המאה השנייה לפנה"ס ובעת מלחמת האזרחים הרומית הייתה חסרת השפעה מדינית של ממש.
יתרה מכך, מאבק פנים שושלתי ארוך שקדם בהרבה למלחמת האזרחים מנע כל סיכוי לשיקום.
גרוע מכך, רומא בחשה בפוליטיקה הפנימית שלה כבתוך שלה, ואף קרעה ממנה את קפריסין ללא סיבה מוצדקת כלשהי.
חרף חולשתה המדינית, הייתה מצרים אחת המדינות העשירות באזור והיה לה פוטנציאל צבאי רב בזכות עושרה.
מאבק הפנים שושלתי שהתחיל הרבה לפני פרוץ מלחמת האזרחים הרומית הגיע לאחד משיאיו בעת המלחמה.
המאבק על השלטון התחולל בין קלאופטרה לאחיה, תלמי השלושה עשר.
מצרים לא תמכה באופן רשמי באף צד במלחמת האזרחים הרומית והמלחמה הגיע אליה באופן מקרי כאשר פומפיוס בחר לברוח אליה לאחר תבוסתו בקרב פרסלוס.
קיסר שרדף אחריו הגיע למצרים, גילה שפומפיוס נרצח והשתהה במצרים במשך כמה חודשים.
במהלך שהותו במצרים ניהל פרשת אהבים עם קלאופטרה וצידד בה במהלך מלחמת האזרחים הפנימית בתוך מצרים.
בזכות תמיכתו הצבאית ביססה קלאופטרה את שלטונה.
פונטוס הייתה ממלכה בצפון - מזרח אסיה הקטנה.
עלתה לגדולה במחצית הראשונה של המאה ה-1 לפנה"ס בעת שלטונו של מיתרידטס השישי.
מיתרידטס הוכרע בסדרת מלחמות שניהל נגד הרפובליקה הרומית.
ממלכתו ירדה מגדולתה והפכה למדינת חסות רומאית.
ממלכת בוספורוס אוחדה עם פונטוס עוד בימיו של מיתרידטס השלישי.
איחוד זה קיבל גושפנקא רומית רשמית כאשר פומפיוס העניק לפרנקס השני, בנו של מיתרידטס, שליטה על בוספורוס כפרס על תמיכתו ברומאים במהלך מלחמת מיתרידטס השלישית.
פרנקס השני שלט בפונטוס גם במהלך מלחמת האזרחים הרומית.
כעת, ביקש לנצל את מלחמת האזרחים הרומית לטובתו ולהחזיר לארצו את המעמד שאבד לה.
הוא פלש לממלכות שכנות באסיה ואף הצליח להביס את גנאיוס דומיטיוס קלווינוס בקרב ניקופוליס.
התערבותו של קיסר החזירה את המצב לקדמותו לאחר תבוסתו של פרנקס בקרב זלה.
לאחר תבוסתו עברה השליטה בממלכת בוספורוס למיתרידטס הראשון, שתמך בקיסר במהלך שהותו במצרים ואף שלח צבא לעזרתו.
נומידיה ומאוריטניה היו שתי ממלכות ברבריות.
הן לא בלטו עד המאה ה-3 כי קרתגו, המעצמה הפיניקית הגדולה של צפון אפריקה האפילה עליהם.
תבוסתה של קרתגו במלחמות הפוניות (האחרונה באמצע המאה ה-2 לפנה"ס) הסירה את החסם העיקרי להתחזקותן של הממלכות האלה.
אף על פי שרומא השתלטה על אדמות קרתגו, היא הקימה פרובינקיה בשם אפריקה (146 לפנה"ס) רק על חלק מהשטח הכבוש כך שהממלכות הברבריות היו חופשיות להתפתח.
יוגורתה ניסה לנצל את המצב להתפשטותה של נומידיה, אך הרומאים לא ראו זאת בעין יפה.
יוגורתה הובס במלחמה גדולה (112 לפנה"ס - 104 לפנה"ס) בשטחה של נומידיה.
למרות הניצחון במלחמה לא סיפחו הרומאים את שטחה של נומידיה, אך מעמדה נפגע מאוד.
יובה הראשון, מלך נומידיה ניסה לנצל את מלחמת האזרחים הרומים כדי לשקם את מעמדה הפגוע של ממלכתו והימר על האופטימאטים.
הוא גייס צבא גדול מאוד שכלל עשרות אלפי חיילים, מהם כ-15,000 מאומנים להילחם כלגיונרים ועוד 30 פילי מלחמה.
שני מלכיה של מאוריטניה האחים בוגוד ובוככוס השני תמכו בקיסר.
הלוחמה הרומית בתקופת הרפובליקה המאוחרת
להלכה רק אזרחים רומים שירתו בלגיונות, אך הלכה למעשה במלחמה זו, גם תושבי הרפובליקה שלא היו אזרחיה גויסו ללגיונות.
לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלדיוס שאורכה כ-50–65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד - פילום.
הפיקוד העליון על הצבא נמסר לפוליטיקאי, לרוב בעל מאגיסטרטורה של פראיטור או קונסול או פרומגיסטורט (פרופראיטור ופרוקנוסול בהתאמה).
אף על פי שניסיון פיקודי לא היה תנאי הכרחי, פעמים רבות מגיסטראים רומאים בכירים היו בעלי ניסיון צבאי ניכר.
בדרך כלל הכהונה הייתה מוגבלת לשנה אחת (בתקופת היותו פראיטור או קונסול) ולשנה אחת נוספת (במסגרת פרופראיטורה או פרוקונסולט) אך לעיתים המינוי הוארך לכמה שנים.
כך למשל כיהן יוליוס קיסר במשך עשר שנים כמפקד העליון של כוחות הרפובליקה בגאליה תחת האימפריום של פרוקונסול.
על הלגיון, שהוא היחידה הצבאית העיקרית של הצבא הרומי, פיקדו במשותף שישה טריבונים, חלקם לא היו אנשי צבא מקצועיים והיו צעירים בתחילת דרכם הפוליטית, אך חלקם היו בני מעמד הפרשים והיו קצינים מנוסים ששירתו בלגיון זמן רב.
בנוסף לקצינים האינטגרליים של הלגיונות שרתו בצבא הרומי מספר לגאטים וקצינים נוספים כמו הקווסטורים.
החלוקה של הצבא ליחידות משנה גדולות - הלגיונות, וחלוקת הלגיונות ליחידות משנה קטנות יותר - הקוהורטות, אפשרה גמישות טקטית רבה.
כלי הארטילריה הרבים של הצבא הרומי היו יעילים לטווח של כמה מאות מטרים - פי כמה מהטווח של הקשת.
הקרב התחיל בדרך כלל במטח כידוני הפילום, מטווח קצר מאוד - 30 עד 15 מטרים, ולאחר מכן הסתערות מיידית תוך כדי צעקת קרב, בלי לתת לאויב שהות להתאושש.
מיד עם המגע עם האויב, הלגיונרים בקוהורטות של השורה הראשונה נתנו מכה עם המגן בפניו של היריב ושלפו את חרב הגלאדיוס ששימשה בעיקר לדקירה.
בעת חנייה, בנה הצבא מחנה מבוצר עם חומה, עם מגדלי שמירה ועם חפיר.
אם ההסתערות נכשלה או לא התאפשר לבצעה, הטילו הרומאים מצור.
קיסר לא הסתיר את כוונתו לרוץ לכהונת הקונסול, בחירות שמהן היה קרוב לוודאי יוצא מנצח.
עם זאת, על פי החוק שחידש סולה, היה עליו להמתין תקופת צינון בת עשר שנים בין סיום כהונתו כקונסול בשנת 59 לפנה"ס עד שיוכל לרוץ לכהונה נוספת.
תקופת הצינון הייתה אמורה להסתיים בסוף שנת 49 כך שהוא יכול היה לרוץ לבחירות של שנת 48. החוק לא נאכף תמיד, כמו במקרה של פומפיוס, שנבחר בשנת 55 לפנה"ס וגם בשנת 52 לפנה"ס אך קיסר חשש שבמקרה שלו החוק ימוצה עד תום.
יתרה מכך, קיסר שחשש שבמהלך השנה שבה לא ישא משרה רשמית יהיה נתון להליכים משפטיים מצד מתנגדיו ובמיוחד מצדו של קאטו הצעיר.
טענה זו מקובלת מאוד במחקר, אך עם זאת, יש המתנגדים לה וטוענים שהסיבות הן אישיות ובעיקר רצונו של קיסר להגן על כבודו (dignitas).
כדי להימנע מכניסה לעיר, כשהוא מנותק מצבאו, עשה לעצמו נפשות בשנת 52, וכל עשרת טריבוני הפלבס תמכו בחקיקה (הידועה בשם "חוק עשרת הטריבונים" על שום תמיכתם הגורפת), שאפשרה לו לרוץ לכהונת הקונסול בלי להיות נוכח פיזית בעיר.
כך קיווה שיוכל להישאר במקום בטוח במחיצת צבאו בלי הצורך לעמוד למשפט.
הסנאט דרש מיוליוס קיסר לוותר על צבאו ולהגיע לרומא ללא ליווי צבאי.
היו לכך סיבות רבות כמו עקשנות של שני הצדדים, טינה אישית, חשדנות ותקוות שווא שהצד השני יסוג בפני הדרישות.
המלחמה שפרצה בין קיסר לסנאט לא התחוללה על רקע של קרע אידאולוגי חריף או ניסיונות להעביר רפורמות חשובות בממשל.
הסיבות הן שאיפותיו האישיות של קיסר וכבודו של קיסר.
ב-1 בינואר הקונסולים החדשים נכנסו לתפקידם ובהצבעה מכרעת ב-7 בינואר הוציא הסנאט הרומי סנאטוס קונסולטום המורה לכל המגיסטראטים הרומאים לפעול בכוח על מנת להגן על הרפובליקה.
שמו של קיסר לא הוזכר, אך היה ברור לכל מי הכוונה.
הידיעה הגיעה לקיסר בסביבות 10 בינואר.
רוביקון הוא נהר שהיה גבול בין שטח איטליה עצמה לבין הפרובינקיה גאליה קיסאלפינה.
על פי החוק הרומי אסור היה לצבא הרומי לחצות את הנהר.
חציית הנהר הייתה קאזוס בלי ומרידה גלויה בסמכות המדינה.
בחציית הנהר השתמש קיסר במטבע לשון שהפך למפורסם "הפור נפל".
תוך שהוא מתכוון לכך שהוא קיבל את החלטתו ומוכן למלחמה.
קיסר חצה את הנהר בראש הלגיון ה-13 וגדוד הפרשים המסופח אליו ב-10 בינואר.
קיסר עשה מאמצים רבים כדי להראות שהוא פעל במסגרת החוק.
כדי להרחיק מעצמו את האשמה בפתיחת מלחמת האזרחים, הוא לא פקד באופן ישיר על חציית הרוביקון, אלא יצא לפני חייליו ונאם להם, כשהוא מדגיש את הפגיעה בטריבונים ואת הפגיעה בכבודו.
כך נראה מהצד שהוא שלהב את הצבא ונגרר אחרי להט החיילים למערכה.
למעשה, הוא החל לתכנן את המערכה זמן רב לפני כן.
עוד בחורף שנת 50 לפנה"ס הורה לכל הלגיונות של צבאו להתקרב לגבולות איטליה.
כך למשל בדצמבר שנת 50 לפנה"ס, או אולי אפילו מוקדם יותר, פקד על הלגיון השביעי והלגיון ה-12 לצאת ממחנות החורף שלהם בגאליה טרנס־אלפינה ולהצטרף אליו בצפון איטליה מדרום לאלפים.
גם יתר היחידות קיבלו הוראה לנוע דרומה.
קיסר לא הזכיר את התמרון הזה בספרו, ודיווח רק על לגיון אחד שהיה תחת פיקודו המידי – הלגיון השלושה עשר גמינה.
הכל במטרה להאפיל על תכנונו המקורי ולהיראות באור חיובי עד כמה שאפשר בעיני הציבור ברומא.
המערכה שניהל יוליוס קיסר על אדמת חצי האי האפניני הייתה מהירה מאוד.
הוא לא המתין לכינוס צבאו, אלא השתמש בלגיון השלושה עשר גמינה, הלגיון היחיד שהיה תחת פיקודו הישיר באותה העת.
קיסר חילק את הלגיון למספר שדרות וכבש במערכת בזק את הנקודות האסטרטגיות, תוך שהוא מפתיע את האופטימאטים שלא הספיקו עדיין להתארגן כראוי כי ציפו שההתקפה לא תבוא לפני בוא האביב.
למרות החשש הכבד בקרב הרומאים ממלחמת אזרחים, בזוכרם את החורבן העצום שנלווה למלחמות האזרחים הקודמות, המלחמה על אדמת איטליה התנהלה ללא אלימות רבה.
קיסר ניסה בכל מאודו להימנע משפיכות דמים ומהרס רכוש, וכך גם האופטימאטים שניסו להימנע מהתנגשות רבתי בשלב זה.
שני הצדדים ניסו להגיע לפשרה ומשא ומתן נמרץ התנהל ביניהם, אך ללא תוצאות מעשיות.
המצביא העליון של הכוחות האופטימאטים, גנאיוס פומפיוס, עזב את רומא במחצית השנייה של ינואר והחל לרכז את צבאו בברונדיסיום כדי להעבירו ליוון בטענה שהיא לא ניתנת להגנה.
מרבית המגיסטראטים, כולל שני הקונסולים הנבחרים של שנת 49 לפנה"ס, עזבו יחד איתו.
ההתנגשות הרצינית הראשונה התרחשה בקורפינום (כיום קורפיניו באיטליה).
דומיטיוס אהנובארבוס לא ציית להוראתו של פומפיוס ויצא עם כוחותיו שמנו כ-30 קוהורטות (סדר גודל של 3 לגיונות).
בינתיים הלגיון השנים עשר פולמינטה הצטרף ליוליוס קיסר וכוחותיו עלו לכדי שני לגיונות וכוח פרשים.
דומיטיוס אהנובארבוס הסתגר בתוך חומות העיר וקיסר הטיל עליה מצור.
כשנודע לדומיטיוס אהנובארבוס, שפומפיוס לא מתכוון לבוא לעזרתו, הוא נתקף בהלה וניסה לברוח, תוך שהוא נוטש את חייליו לגורלם.
הדבר נודע לצבאו ואלה מרדו בו ונכנעו ליוליוס קיסר.
קיסר השתמש בכניעת הצבא היריב להשגת ניצחון תעמולתי חשוב וחנן את כל החיילים, בניגוד למקובל במלחמות האזרחים הרומיות.
על פי המסורת, נטבחו בדרך כלל חיילי הצד היריב או לכל הפחות ספגו פגיעה כלכלית ניכרת.
יוליוס קיסר החליט לפעול בדרך שונה בניסיון לרכוש אהדה בציבור ובעיקר בקרב החיילים.
מרבית החיילים של דומיטיוס אהנובארבוס נשבעו אמונים לקיסר והתגייסו לצבאו.
רובם נשלחו לאחר מכן לשמש חיל מצב בסיציליה כדי להבטיח את הספקת הדגן לרומא.