tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שניגן את מופע הפתיחה ללהקת Red Hot Chili Peppers, לצד הזמרת הישראלית ריף כהן, הוא החליט להזניק את הקריירה שלו, ונטל לעצמו את שם הבמה – BEMET.
בשנת 2015 הצטרף להרכב של המתופף Poogie bell, שניגן עם דייוויד בואי, ג'יימס בראון ואריקה באדו, והופיע עמם ברחבי אירופה, לצד הבסיסטים ג'ף ברלין ויוסי פיין.
בנוסף הצטרף מושונוב לסיבוב ההופעות של ההרכב AWA, והופיע אתו ברחבי ארצות הברית וצרפת, והופעותיו שודרו בין היתר בשידור חי בתחנת הרדיו בסיאטל וב-France 2 תחנת הטלוויזיה הצרפתית.
בקיץ אותה שנה הוא הפיק יחד עם רע מוכיח מופע לזכרו של זוהר ארגוב, בהשתתפות נינט, רביד כחלני, שי צברי ואבישי כהן, במגדל דוד בירושלים.
הסגנון המוזיקלי של BEMET הוא מאוד דינמי, והוא שילב בין הצליל האלקטרוני, למוזיקה מאולתרת לצד השפעות של רוק, ג'אז, אקספרימנטלי ופסיכדליה.
יחד עם אמיר ברסלר (חבר ההרכב במקור) הם פיתחו סגנון שמתבסס בעיקר על מקצבים, מלודיות והרמוניות פתוחות, יחד עם חוש הומור.
לאחר שיצא לדרך עצמאית הוא זכה לביקורות מפרגנות מהלייבל האלקטרוני היוקרתי, , the times of india, uc news, grapevine, Timeout Delhi, ומחברת המקלדות האלקטרוניות הענקית - NORD ו-TROPICAL BASS MAGAZINE.
תחת שם הבמה BEMET הוא הופיע בפסטיבל POHODA FESTIVAL היוקרתי בסלובקיה בשנת 2014, וכן בפסטיבל Dresdner Drum & Bass בגרמניה, SXSW באוסטין, טקסס, Covelong point בצ'נאי, הודו, ויצא לסיבוב הופעות במזרח אירופה ובבלגיה.
בשנת 2014 הוציא מושונוב את אלבום ה-EP הראשון שלו - "BEMET", ובשנת 2015 הוציא את אלבומו השני - "The chase after tomorrow", אשר התקיימו בו שיתופי פעולה עם רז שמואלי, קרן דוניץ, מפיק העל האמריקאי - Free the Robots, וראבל סאן.
כמו כן השיר - Ubber dance קיבל את תואר "שיר החודש" ב-Nova Radio שבטוקיו, וזכה לרימקסים שונים.
באותה השנה הוא הפיק קטע משותף לצד שי צברי - גרסה מחודשת לשיר "אבוא בגבורות אדיר", ובנוסף היה שותף להפקה ונגינה לצד אורי שוחט ומיכאל כהן, באלבומו השני של הראפר פלד.
בסוף שנת 2016 נעשה מושונוב לאמן חברת הפלאגינס הגדולה - "loop masters", וכן הקליט לראשונה תיקיית שמע הקרויה על שמו - BEMET Oriental Synths.
באותה שנה הוא נבחר לנגן את מופע הפתחה לכוכבי העולם האלקטרוני מייג'ור לייזר.
לאחר מכן הוא הפיק לצד זוג המפיקים עידו בי וצוקי את הקטעים babayaga, גול מהחצי ,Meshi ו-swag and lean.
בנוסף הוא עבד והופיע לצד הראפר איזי, והפיק את שיר הפתיח לטקס פרסי אופיר לצד מארק אליהו.
במהלך סיבוב ההופעות שלו בהודו בסוף שנת 2016, הוא צירף להופעותיו את הזמרת הבריזלאית - Mc Tommy, עמה הקליט את הפרויקט הברזילאי של BEMET, אשר במסגרתו יצא הסינגל - happy שהופק בשיתוף עם המפיק המוזיקלי עומר לוז שאף השתתף בסיבוב ההופעות.
כמו כן הוא טלטל את הרשתות החברתיות עם הגרסה שלו ללהיט של סטטיק ובן-אל תבורי - טודובום - "טודבמת" שהופק גם הוא בשיתוף עומר לוז וסינגלים נוספים שהוציא באותה העת היו - Lotto שהופק לשיר קליפ בחסות ערוץ 8, והפסטיבל אינדיסיטי ו-Brasil.
הפריצה הגדולה של BEMET בהודו הייתה בתחילת 2017, כאשר הפיק הוד גרסת כיסוי לקטע - "ריקוד מומבאי" של האמן ההודי הנודע ניוקליה, שגרפה הצלחה כבירה ברשת.
באוקטובר אותה שנה הוא הוציא את הסינגל הראשון שלו לשוק ההודי - "סבבה", לצד קליפ שצולם בעיר צ'נאי שבהודו, והסינגל הפך לוויראלי ביותר במדיות החברתיות ורחבות הריקודים של צורכי המוזיקה האלקטרונית בהודו.
באותה השנה הוא גם הפיק את אלבומם של להקת ההיפ-הופ הישראלית המצליחה - קפה שחור חזק "מעגל החיים".
אבוא בגבורות אדיר - רמיקס (עם שי צברי - 2015)
דרך חגב (אנסמבל ציפורלה - 2010)
יריות באוויר (רז שמואלי - 2014)
החיים על פי אורטגה (אורטגה - 2015)
הצד הטוב של החיים (התבלינים - 2009)
על שפת הים (אריק סיני ואהובה עוזרי - 2015)
אל כל הבריאות (סאבלימינל - 2017)
ספינה טרופה (סאבלימינל - 2017)
הוגו שפיצר נולד באוסייק לרב ד"ר שמואל (1828–1895) ולאמליה לבית פורגס.
הרב שמואל שפיצר יליד הונגריה, כיהן כרבה של הקהילה הנאולוגית באוסייק מ-1855 ועד מותו, ניהל את בית הספר היסודי היהודי בעיר והיה המזכיר של "כל ישראל חברים" באוסייק.
הוגו שפיצר רכש השכלה יסודית בעיר הולדתו, וסיים בית ספר תיכון בווינקובצי.
בהמשך, יצא ללימודי משפטים באוניברסיטת וינה וב-1891 סיים בהצלחה דוקטורט.
הוא שב לאוסייק ופתח בה משרד לעריכת דין.
ב-1897 התמנה ליושב ראש הקהילה היהודית באוסייק וכיהן בתפקידו 30 שנים.
כיהן כחבר מועצת העיר אוסייק מטעם רשימה יהודית עצמאית.
עסק בפעילות ציבורית בעיקר בתחום סיוע לתלמידים משכבות חלשות בני כל הדתות.
זכה למספר עיטורים על פעילותו הציבורית.
הוא ערך שינויים מקיפים בחינוך היהודי באוסייק והנחיל את הסרבו-קרואטית תחת הגרמנית כשפת הלימוד.
בהשפעתו, הודפסו סידורים והועברו דרשות בבית הכנסת בסרבו-קרואטית.
ערך את השבועון "אוסייק השבוע" (בקרואטית: "Osječki tjednik") וכיהן כנשיא לשכת עורכי הדין באוסייק.
ב-1919 יזם את הקמת "איגוד הקהילות היהודיות בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים" ועמד בראשו עד 1933. שפיצר היה פעיל ציוני בולט ביוגוסלביה וכיהן כיושב הראש הראשון של "ההסתדרות הציונית" בממלכה.
ב-1920 נבחר לוועד הפועל של ההסתדרות הציונית.
ב-1933 עבר להתגורר בזאגרב ובה כיהן כנשיא לשם כבוד של הקהילה.
שפיצר נישא למרתה לבית יעקבי, בתו של הרב הושע יעקבי והיה אב לבת.
נפטר בזאגרב ב-1934 והובא לקבורה בבית הקברות מירוגוי.
הודא ג'מאל (נולדה ב-1972) היא אמנית היוצרת ומתגוררת בערערה.
חומרי עבודתה של ג'מאל כוללים פסולת ביתית, גרוטאות, סמרטוטים, קטעי בדים פשוטים וצבעים תעשייתיים.
בעבודתה הופכים חומרים אלה למצע עשיר דמיון עליו היא מציירת דימויים אישיים המגיבים באופן מוצפן ומרומז על חוויותיה.
ב-2005 הציגה במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן תערוכת יחיד בשם "אבנים מהואדי" באוצרותה של רות שדמון.
בתערוכה זו נכללו עבודות שמציגות מילים, שדות, צלליות ואבנים וכמעט בכולן מופיע אלמנט שחוזר על עצמו: אבנים שמצויות על קו שמפריד ומרחף בין המרתיע לבין שאינו מרתיע.
אותה רשת אשר מסתירה את המילים ואת הדמויות הקרויות צללים, שהן נוכחות ונעדרות.
הקופסאות, גלגלי הגומי ופסלי הנשים יכולים לסמן את הפוריות והיפוכה, הלידה והמוות.
פסלוני הנשים טעונים במחאה נגד מוקדי הסמכות החברתית והפוליטית שמקורם הוא אחד, שתלטנותו של הגבר.
ג'מאל משתמשת בחומרים כגון ניילון, שנועדו לייפות את צורתה החיצונית של האישה ובו זמנית להסתיר עיוותים וליקויים.
הסיליקון שהתפרסם כחומר להגדלת שדיים, הופך לחומר פיסולי שמוחה נגד השימוש של הפרסומאי-צרכני שנעשה בגוף האישה.
הגדלת החזה שמופיעה בפסלוני הנשים מעניקה פונקציה הפוכה מזו שהחברה דורשת.
אלה אינן נשים יפות, לא "הונוסים" המסורתיות; אלה נשים כלואות ידי אותם חומרים מעודנים.
הקורנפלור כחומר מאכל ולשימור בדים, הופך לחומר שבו מפסלת ג'מאל את אותן הנשים המאסיביות ובכל מאבד החומר הנשי לכאורה, שתפקידו ליפות, את הפונקציה הייעודית שלו והופך לכלי מחאה נגד חברה פטריארכלית שכוונתה להפוך את האישה לכלי צרכני, מאובן וחסר אונים, ללא חופש ביטוי.
בתערוכה ג'מאל הביאה את המטען הרגשי והאישי שלה לתודעה הקולקטיבית כדי לרבוץ על לבבות הצופים ולפתוח את עיניהם, כדי לשאול שאלות קיומיות המשותפות לכולנו על נוכחותו של העולם האכזרי שבו אנו חיים.
ב-2008 הציגה ג'מאל בתערוכה "התכתבות: אמנים ערבים בני זמננו", במוזיאון לאמנות האסלאם.
על עבודותיה כתב פריד אבו שקרה: "עבודותיה של הודא ג'מאל מתאפיינות בספונטניות ובאקראיות ורחוקות מחישובים ומכללי איזונים והתאמה.
היא מצליחה להעביר לצופה משמעויות ורגשות בתום ובבהירות על ידי ביטוי רעיונותיה ומחשבותיה.
צבעיה מסמלים חיוניות ומעט מסתורין.
הקורנפלור הוא מין אבקה דקה להכנת אוכל שג'מאל מערבבת עם צבעי האקוורל והאקריליק, והדבר יוצר צבעים ערפיליים המעוררים ספקות בעיני הצופה.
ג'מאל שואבת את נושאיה מסביבתה בהשראה הסיפורים והזהויות שהרקמה הפלסטינית מספרת.
ניסוחי הרקמה שלה והרכבי הצבעים המדויקים מפתיעים את הצופה מכשמופיעים בהם רכיבים נוספים, כגון חוטי ניילון תפורים במחט, הממלאים תפקיד מרכזי בעבודות.
טכניקות אלה הופכות בידיה של ג'מאל לכלי סיפורת דרמטית הנוגעת להווייתה של האישה במזרח התיכון, ומרמזת על שפה שנכפתה על החברה בכוח הסביבה הפטריארכלית ההגמונית.
2005: אבנים מהואדי, מוזיאון אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב מאוחד
1996 - נשים יוצרות, הגלריה לאמנות אום אל פחם
1997 - האמנים הערבים, הגלריה לאמנות אום אל פחם
1999 - עבודה ערבית עבודה עברית, בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב מאוחד
1999 - אות ועוד, הגלריה לאמנות אום אל פחם, בית הגפן חיפה
2000 - לרקום קשר, היכל התרבות נס ציונה, הגלריה לאמנות אום אל-פחם
2000 - החוט המקשר, אוניברסיטת ת"א, הפקולטה לאמנות
2000 - אבנים מדברות שלום, תערוכה נודדת בישראל ומחוצה לה לדורון פולאק
2001 - אמנות שוברת שתיקה, תיאטרון אלסריא, יפו
2008 - התכתבות: אמנים ערבים בני זמננו, אוצר: פריד אבו שקרה, המוזיאון לאמנות האסלאם.
קטלוג תערוכת יחיד, הודא ג'מאל: אבנים מהואדי - קיבוץ אשדות יעקב מאוחד : מוזיאון בית אורי נחושתן, 2005
הודא ג'אמל, קטלוג התערוכה: רקמות : רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל (אוצר: חיים מאור) באר שבע : אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוגו הנרי ריגנולד היה מנצח וכנר אנגלי, הזכור בעיקר כמנהל מוזיקלי של הבלט המלכותי (1960-1957) ומנצח התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם (1968-1960).
ריגנולד נולד בקינגסטון על התמזה, באנגליה, למנצח הוגו צ'ארלס ריגנולד ולזמרת האופרה אגנס מאן.
בשנת 1910,בן 5, היגר עם הוריו לויניפג, קנדה.
כילד החל ללמוד נגינה בכינור אצל ג'ון ווטרהאוז בוויניפג וניגן בתזמורת של תיאטרון ויניפג.
לאחר שובו לאנגליה בשנת 1921, למד באקדמיה המלכותית למוזיקה ואחר עבד זמן מה כנפח.
בשנות ה-20' וה-30' של המאה ה-20, ניגן ריגנולד בכינור עם להקות ג'אז וריקודים שפעלו אותן שנים, בהן לה של מנטובני, ג'ק הילטון, ג'ק האריס, פרד הרטלי, אמברוז, ליו סטון וג'יי וילבור.
ריגנולד זכה להערכה רבה כנגן ג'אז וב-1936 כתב עליו כתב העת גרמופון: .
בשנות מלחמת העולם השנייה על תזמורות סימפוניות, הוא החל לנצח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ואחר על התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול, החל בשנות ה-40' המאוחרות.
בהמשך לכך באו תקופתו כמנהל המוזיקלי של הבלט המלכותי וכהונתו הממושכת בתזמורת ברמינגהאם.
לאחר מכן, התקדם ריגנולד לניצוח על תזמורת משלו, תזמורת הקזינו של לונדון.
ריגנולד הוציא הקלטות רבות עם נגנים אלה, שלא מעט מהן הוצאו מחדש על תקליטורים מודרניים.
מוזיקאים קלאסיים אחרים, כגון לאון וסידוני גוסנס עשו כמותו, אבל ההקלטות המוקדמות הללו של ג'אז וריקודים חוללו מידה מסוימת של סלחנות מתנשאת כלפי ריגנולד בהמשך הקריירה שלו (כפי שקרה מאוחר יותר לאנדרה פרווין.
הקלטות משנות ה-20', שבהן ריגנולד מנגן עם תזמורתו של ג'ק הילטון, כוללות את "Oh, Lady Be Good" של ג'ורג' גרשווין מ-29 במרץ 1926, ואת "גברים מעדיפים בלונדיניות" של אירווינג ברלין מ-17 באוגוסט 1926. שתיהן לחברת קול אדוניו באולפני החברה בהייס, מידלאסקס.
בהמשך, בהדרכת הילטון, ייסד וניהל להקה משלו, שניגנה בראשית מלחמת העולם השנייה.
ריגנולד התחתן שלוש פעמים: ב-1934 עם ריטה מרי גיילור (השחקנית מולי גיי); ב-1941 עפ פיליס סטנלי; וב-1948 עם פטרישה הורטון.
משני נישואיו הראשונים היו לו שתי בנות.
הוד בצר (נולד ב־1969) הוא אלוף-משנה במילואים ואיש ניהול ישראלי.
שימש בעבר כמנכ"ל משרד ראש הממשלה החלופי.
בצר נולד בשנת 1969, לאביו ד"ר צבי בצר, בן לניצולי שואה, חוקר לשון בכיר ומרצה באוניברסיטת בר-אילן, ולאימו ברוריה.
בצר הוא בעל תואר ראשון ושני במדעי החברה ותואר שני במנהל עסקים (התמחות במימון).
למד בישיבת ההסדר אור עציון אצל הרב חיים דרוקמן.
בצר התגייס לחיל השריון ומאוחר יותר, יצא לקורס קצינים.
בתקופת שירות כסמג"ד נפצע באורח קשה בתאונת דרכים, ולאחר תקופת שיקום חזר לשרת בתפקידי מטה.
במהלך שירותו הצבאי שימש בצר בתפקידים רבים.
בהם, קצין אג"ם באוגדת מילואים, תפקידים בפיקוד הצפון וראש ענף ארגון יבשה באגף התכנון בצה"ל.
בעת שירותו בצה"ל החלה היכרותו של בצר עם בני גנץ בשנת 2002, כשזה האחרון היה מפקד פיקוד הצפון.
בשנת 2005 מינה גנץ את בצר לעוזרו כראש מפקדת זרוע היבשה.
בהמשך היה ראש מטה הרבנות הצבאית תחת הרב רפי פרץ.
לאחר מינוי גנץ לרמטכ"ל בפברואר 2011, מינה את בצר לעוזרו.
בשנת 2015, לאחר שגנץ סיים את תפקידו כרמטכ"ל והשתחרר מצה"ל, הוצע לבצר להתמנות למזכיר הצבאי לנשיא המדינה, אך משעה שהמינוי לא צלח, השתחרר מצה"ל.
לאחר שחרורו עבד בצר בחברת הבנייה רמי שבירו כמנהל קניון כפר סבא, ובהמשך, כמנהל הנכסים בחברה.
בשנת 2019 התמנה למנהל לשכתו של גנץ כיו"ר מפלגת חוסן לישראל.
בנובמבר 2020 אישרה ממשלת ישראל השלושים וחמש את מינויו לתפקיד מנכ"ל משרד ראש הממשלה החלופי.
ב-14 ביוני 2021 סיים את תפקידו כמנכ"ל המשרד עם סיום כהונתו של גנץ כראש הממשלה החלופי.
בינואר 2022 החל לעבוד כמשנה למנכ"ל בחברת אאורה השקעות.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, גויס בצר למילואים, ופיקד מטעם צה"ל, בשיתוף משטרת ישראל ומשרדי הממשלה, על מתחם הטיפול בחללים האזרחיים במחנה שורה.
בצר מתגורר עם משפחתו באלקנה.
הוא נשוי לעידית ואב לשישה.
חמיו ראובן שמרלינג, נרצח בידי מחבלים באוקטובר 2017.
הוד'ר (בנורדית עתיקה: Höðr) הוא בנם העיוור של אודין ופריג במיתולוגיה הנורדית.
הוד'ר ירה חץ באחיו בלדר והרג אותו לאחר שלוקי שיטה בו.
על פי האדה הפואטית והאדה הפרוזאית, פריג ביקשה וקיבלה הבטחה מכל הדברים בעולם, פרט לעץ הדבקון, שהם לא יפגעו בבלדר.
במהלך התאספות של אלי האייסיר הם השתעשעו בניסיונות לפגוע בבלדר המוגן.
לוקי, שגילה בעזרת התחזות על חולשתו היחידה של בלדר, הגיע להתאספות והביא חץ מעץ דבקון.
הוא שכנע את הוד'ר לנסות את החץ ולמרבה תדהמתם של אלי האייסיר, החץ פגע בבלדר והרג אותו.
מותו של בלדר בידי אחיו זיעזע את אלי האייסיר.
בתגובה למאורע, אודין והענקית רינדר ילדו את ואלי.
ואלי הגיע לבגרות בתוך יום והרג את הוד'ר.
בגרסה אלטרנטיבית של המיתוס שהשתמרה בגסטה דנורום, הגיבור האנושי Høtherus הרג את האל למחצה Balderus במסגרת תחרות על ידה של האלה ננה.
הוגו שייבר (בהונגרית: Scheiber Hugó; בודפשט, 29 בספטמבר 1873 – בודפשט, 7 במרץ 1950) היה צייר יהודי-הונגרי.
נציג מיוחד ובולט של האוונגרד ההונגרי של המאה ה-20. הוא היה בן דודו של הכירורג וילמוש שייבר
הוגו שייבר נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור שייבר ושל בורבלה דיטרסדורף.
את יסודות הציור למד מאביו, שהיה צייר תפאורה בפראטר בווינה ובשנת 1890 החל לעבוד גם כצייר תפאורה בבודפשט.
בין 1898 לבין 1900, הוא למד ב"מכללה לאמנויות שימושיות" (כיום שמה אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב - Moholy-Nagy Művészeti Egyetem), שאותו לא סיים.
הוא היה אוטודידקט, כישרון אינסטינקטיבי.
עד 1914, הוא צייר נופים וטבע דומם, כמו גם דיוקנאות, שמראים השפעה של האימפרסיוניזם וה"פלן אר", כלומר הציור באוויר הפתוח.
בעשור השני של המאה ה-19, סגנונו הושפע מהאקספרסיוניזם הגרמני ולכן פיתח את העולם המסוגנן החדש שלו של צבעים וצורות.
הוא התיידד עם הרווארט ולדן, שהגלריה שלו בברלין, הדר שטורם, העניקה ליצירותיו של שייבר מקום נכבד במשך שנים רבות.
ב-1921 ארגן את התערוכה הראשונה שלו - יחד עם בלה קאדאר - בגלריה בברלין.
בשנות ה-20 הופיעו תמונותיו במקומות רבים ברחבי העולם.
לאחר 1924, עד סוף העשור, הוא יכול היה להציג את יצירותיו בתערוכת אוסף לפחות פעם בשנה, למשל בשנה הראשונה עם לאסלו מוהולי-נאג' וב-1928 עם קורט שוויטרס.
ולדן פרסם לעיתים קרובות רפרודוקציות של יצירות שייבר במגזין האמנות שלו, ששמו היה זהה לזה של הגלריה והוא היה חשוב לפחות באותה מידה.
בנוסף להצלחות שייבר בגרמניה, הבחינו ברישומיו ובציוריו בתקופה זו גם בבריטניה ובארצות הברית: הוא הציג בתערוכות בלונדון ובניו יורק, בעיר האחרונה הזו השתתף בתערוכת האמנות המודרנית (Modern Art) של מוזיאון ברוקלין ב-1926, ששייבר שיחק בה תפקיד משמעותי בהצגת ה-"איזמים" האירופיים באמריקה.
ב-1933, בהזמנתו של פיליפו טומאזו מארינטי, השתתף שייבר גם בתערוכת רומא של הפוטוריסטים.
בשנות ה-30, סגנון האר דקו כבר השפיע על אמנותו ועבודותיו לכדו את תמצית החיים המודרניים והמטרופוליניים.
שייבר שנאבק בבעיות קיומיות מתמידות, היה אמן פורה ביותר, מספר יצירותיו, שצוירו ברובן בטמפרה, צבעי מים, על נייר וקרטון, מוערך על ידי מומחים בעשרת אלפים, מתוכן ידועות כיום כאלף וחמש מאות.
עם זאת, רבות מיצירותיו עדיין חבויות.
מותו נגרם מפעילות יתר של בלוטת התריס והמטוריה.
שייבר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
." תערוכה של ציירים יהודים הונגרים בגלריה בבודפשט.
פסטיבל הקיץ היהודי, 27 באוגוסט-3 בספטמבר 2000. בלה קאדאר, הוגו שייבר, ארמן שנברגר ; BZSH מרכז תיירות ותרבות, בודפשט, 2000
ציור בקצב הג'אז ; Kiselbach, בודפשט., 2014
הוגו רמניסיאנו (רמניצ'אנו) (ברומנית: Hugo Râmniceanu; בצרפתית: Hugo Ramniceanu; 6 בפברואר 1917 – 21 באוגוסט 2008) היה תעשיין, פעיל ציוני ונדבן צרפתי, יהודי יליד רומניה.
הצטיין בתחום תעשיית הטקסטיל, בהתחלה ברומניה ואחרי 1947 בצרפת.
הוא כיהן כיושב ראש הסניף הצרפתי של קרן היסוד ונודע כאחד מחשובי התורמים בתחום הפיתוח, התרבות, הרווחה, הבריאות והמחקר בישראל .
רמניסיאנו נולד ב-1917 בעיירה רמניקו סראט ברומניה, בשם הוגו לייבוביץ'.
הוא היה השני בין ששת הילדים של ינקו לייבוביץ' ושל פסיה, בת למשפחת ורטנשטיין.
בני משפחת לייבוביץ' אימצו את השם רמניצ'אנו לפי העיירה שבה חיו.
ב-1943 התחתן הוגו עם ולריה (ואלי), בת לבית ונדר.
לזוג נולדו שני ילדים:ג'רלד (יליד 1946) ומוניק, לימים ד"ר מוניק בראל.
אחרי נפילת הדיקטטורה הצבאית-פשיטסית של יון אנטונסקו ברומניה, למד רמניצ'אנו באקדמיה ללימודים גבוהים במסחר של בוקרשט.
ב-1945 הקים רמניצ'אנו את החברה לטקסטיל "אלביון".
ב-1947 בעקבות עליית הקומוניסטים לשלטון ערקו רמניצ'אנו ומשפחתו לצרפת.
המפעל טקסטיל שאותו ניהל בבוקרשט הולאם והפך למפעל בשם "הגארדיה הצעירה"„Tânăra Gardă" .
בצרפת הקים רמניסיאנו חברות טקסקטיל - ולמון (Valmon- שם שהורכב מהאותיות הראשונות בשמות אשתו ולרי ובתו מוניק)ו-Valrupt.
החל משנות ה-1970 הוא ניהל יחסי סחר עם תעשיית הטקסטיל הרומנית.
רמניסאנו מילא תפקידים בכירים באיגודים וארגונים של יהודי צרפת וכיהן מספר שנים כיושב ראש של קרן היסוד-צרפת.
כמו כן היה גזבר של מגן דוד אדום צרפת,, ויושב ראש איגוד ידידי אוניברסיטת תל אביב בצרפת.
הוא הצטיין בפעילות נדבנית ענפה ותרם למחקר המדעי, לחיי התרבות והאמנות בישראל, לקליטת יהודי ברית המועצות ואתיופיה, לטיפול בנכי צה"ל שנפגעו במלחמת יום הכיפורים, לקרן ירושלים.
ב-1987 הקים רמניסיאנו את "פרס הוגו רמניסיאנו לכלכלה" המוענק מאז בכל שנה באוניברסיטת תל אביב ליזמים שהצטיינו בתחום הכלכלה, הטכנולוגיה, המחקר והפיתוח בישראל .
הוגו רמניסיאנו התגורר בניי-סיר-סן, שם נפטר בגיל 91 ב-2008. הוא הובא לקבורה בבית העלמין בנייה, באיל-דה-פראנס.
1988 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת תל אביב
שער באוניברסיטת תל אביב נושא את שמו, כמו כן אודיטוריום באוניברסיטה נקרא על שמם של הוגו וואלי רמניסיאנו.
הוגו ריכטר (בהונגרית: Richter Hugó; קסג, 21 באוגוסט 1887 – בודפשט, ארז'בטווארוש, 24 באפריל 1945) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, נוירולוג.
פרופסור, מנהל מחלקה ורופא ראשי בבית החולים היהודי.
אביו נפטר מוקדם, וכילד שני, הוא עזר לאמו לגדל את עשרת אחיו.
הוא סיים את בית הספר התיכון בנובה זמקי.
את לימודיו השלים באוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ומחוצה לה.
בשנת 1909 הוסמך לרופא, ולאחר מכן ביצע שירות צבאי חובה.
בתחילת דרכו הרפואית, בשנים 1910–1912, הוא היה מתמחה במרפאה הנוירולוגית של ארנה ינדראשיק.
משנת 1912, הוא היה רופא ומרצה במכון להיסטולוגיה של המוח בראשותו של פרופסור קארוי שאפר.
במלחמת העולם הראשונה שירת בדרגת רופא גדודי ורופא כללי.
בשנת 1924, ביקש ממנו הנריק בנדיקט, מנהל בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (שמו היום: המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט, לעמוד בראש המחלקה הנוירולוגית החדשה של בית החולים.
מהשנה שלאחר מכן עבד בבית החולים כרופא ראשי וגם מנהל מחחלקה.
בשנת 1929, הוסמך כמרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) באוניברסיטה בתחום הפתולוגיה והרפואה של מחלות עצבים.
בשנת פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצעה לו עבודה בארצות הברית, אך הוא נשאר בממלכת הונגריה בגלל אמו הקשישה.
בתקופת הכיבוש הגרמני הוא נגרר למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) לחפירת תעלות ולאחר ששרד וחזר משם עבד בבית החולים לרפואה דחופה ברחוב וושלני.
ב-14 באפריל 1945 נדרס על ידי מכונית ליד כיכר אוקטוגון, ומת מפצעיו שבוע לאחר מכן.
ריכטר ערך מחקר משמעותי על מיגרנה ואפילפסיה.
הוא היה הראשון שהראה בחתכים היסטולוגיים נוכחות של טרפונמה בחוט השדרה של tabes dorsalis.
עבודתו המדעית נוגעת בעיקר להיסטולוגיה הבריאה והפתולוגית של המוח.
מחקריו על ההיסטופתולוגיה של ניוון עמוד השדרה ידועים בעיקר בחו"ל.
מחקריו פורסמו בעיקר בכתבי עת ומגזינים זרים.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט (5ב-10-14).
הוּגוֹ שׁוּכַרְדט היה בלשן גרמני, הידוע בעיקר בזכות עבודתו בשפות רומאניות, בבסקית, וכיום במיוחד כחלוץ בחקר שפות מעורבות, כולל פידג'ין, שפות קריאולות, ולינגואה פרנקה של אגן הים התיכון.
בין השנים 1859–1864 למד בינה ובבון עם בלשנים חשובים רבים באותה תקופה, בעיקר אוגוסט שלייכר ו ביינה, כמו גם ו בבון.
בשנת 1864, שוכרדט קיבל דוקטורט עם עבודת גמר בשם "De sermonis Romani plebei vocalibus" ("על התנועות של הלטינית הוולגרית").
העבודה התבססה על עיון ב"כמות מדהימה של טקסטים שמעולם לא נחשבו לפניו" ופורסמה לאחר מכן בשנים 1866–1868 במהדורה בת שלושה כרכים בשפה הגרמנית בשם "Der Vokalismus des Vulgärlateins" ("התנועות של הלטינית הוולגרית").
ב-1870 קודם שוכרדט לדרגת פרופסור ('הביליטציה') באוניברסיטת לייפציג, וב-1873 הוא מונה לפרופסור לפילולוגיה רומאנית באוניברסיטת האלה-ויטנברג, שהייתה אז מעוזם של .
בינתיים, שוכרדט עבד בעיקר על נושאים מסורתיים בפילולוגיה רומאנית עם אוריינטציה היסטורית חזקה, אך גם פיתח עניין ב ובערבוב שפות (כפי שנמצא ב ושפות קריאוליות).
בשנת 1876, שוכרדט מונה לראש הקתדרה לפילולוגיה רומאנית באוניברסיטת גראץ, בעזרתו של .
הוא עשה עבודת שטח בוויילס (1875) ובספרד (1879), שם אסף חומר למחקריו על שפות קלטיות ובסקית/רומאנית.
שוכרדט החל להתעניין בשני תחומים חדשים, בלשנות של הקריאולית ושל הבסקית, ובכך הפך למייסד של שתי תת-הדיסציפלינות הלשוניות.
הוא גם אחד הבלשנים הראשונים שהפיצו ברצינות את הרעיון ששפות קריאוליות אינן נחותות בשום אופן משפות אחרות, דבר שניתן לראות בצורה הטובה ביותר בדיונים המעוררים הערכה שלו על קריאולים ללא הערכות מזלזלות.
עדיין מתלבטים לגבי שריד אחד לשאלת השוויון: האם לשפה הקריאולית יש מסלול התפתחותי נפרד או שהתפתחה לאורך מסלול אוניברסלי עם שפות אחרות?
עם הפרסום שלו משנת 1888 "Auf Anlass des Volapüks" ("לרגל הוולאפיק") הוא קידם את יצירתה של חדשה לכל העמים.
באותה תקופה (1885), הוא פרסם ביקורת רבת השפעה על שיטות "המדקדקים הצעירים" עם הכותרת "Über die Lautgesetze.
שוכרדט עשוי להיות בולט ביותר בתור בסקולוג (מומחה לשפה הבסקית).
בשנת 1887 ארגן הפילולוג את מסעו של שוכרדט לכפר במחוז הפירנאים האטלנטיים בצרפת, שם עשה עבודת שטח ונראה שלמד בסקית.
בעקבות מסע זה, הוא פרסם יצירות רבות (יותר מ-100!) על הבסקים והרומנו-בסקים, אך לא חזר לארץ הבסקים.
בפרסומים שונים, שוכרדט דן ביחסים אפשריים של הבסקית עם משפחות שפות אחרות – כיום הבסקית ידועה כ.
שוכרדט צידד בתקיפות בנקודת המבט המיושנת של ההשערה הבסקו-איברית , לפיה יש קשר בין בסקית ובין השפה הקדומה איברית שדוברה על ידי האיברים, בניגוד מוחלט לפתיחות הדעת הקודמת שלו.
באופן דומה, בדיון על , שהיה אז, שוכרדט הגן בתקיפות על רעיון הבנייה הארגטיבית כסעיף חובה-פאסיבי (בניגוד לתיאוריה מפוקפקת באופן דומה של הבנייה הארגטיבית כסעיף נומינלי ).
לפיכך הוא התנגד במיוחד לפרנץ ניקולאוס פינק בווינה, עימו ניהל מחלוקת מדעית ברצף של מאמרים.
אף על פי ששוכרדט הוזמן לפרופסורה בבודפשט ובלייפציג (בסביבות 1890), הוא סירב לעזוב את גראץ.
לעומת זאת, בשנת 1900 שוכרדט יצא מוקדם לגמלאות.
בהיותו פנוי אז מחובות ההוראה שלו, הוא ערך טיולים ממושכים לדרום איטליה, מצרים וסקנדינביה.
הוא בנה וילה בגראץ (Johann Fux Gasse מס' 30) עבורו ועבור ספרייתו הענפה, וקרא לה 'וילה מלווינה', על שם אמו האהובה (מלווינה פון ברידל-ברידרי, Malvine von Bridel-Brideri).
בשני העשורים האחרונים לחייו, הוא עבד בעיקר על השפה הבסקית.
שוכרדט התאכזב מ"השלום הבלתי צודק" שפגע בגרמניה ובאוסטריה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, מה ומהלאומיות הצרפתית ("שוביניזם"), ובשל כך הוא לא התעניין עוד במחקר הרומאני, ואף ויתר על קשרים עם חלק מעמיתיו ממדינות אלו.
במאמר (Bekenntnisse und Erkenntnisse 1919 – "וידויים ותובנות"), הוא נותן כמה תובנות היסטוריות בעל פה על נעוריו ואירועים היסטוריים של אותה תקופה, כמו גם על נקודת המבט שלו לגבי תוצאות מלחמת העולם הראשונה.
הוגו שוכרדט הוא אחד הבלשנים הבולטים במסורת הגרמנית של הפילולוגיה הרומאנית.
כיום תרומתו היא בעיקר בעלת עניין היסטוריוגרפי.
עבור הקהילה הבסקית, הוא אחד החוקרים הזרים הבולטים ביותר, לצד וילהלם פון הומבולדט ורק מעטים אחרים.
ספרייתו הפכה לחלק מספריית האוניברסיטה של גראץ; "וילה מלווינה" שלו אירחה את המחלקה לפילולוגיה רומאנית במשך זמן רב, אבל היא כיום בניין מנהלי של האוניברסיטה.
חוקרים בגראץ עבדו כל הזמן על שוכרדט מאז, ביניהם מיכאלה וולף והבלשן ברנהרד הורש (בעצמו בסקולוג בעל עניין רב בהיסטוריוגרפיה של הבלשנות) שחיבר ארכיון מקוון של כל עבודתו של שוכרדט .
עם זאת, תרומתו המתמשכת ביותר לבלשנות המודרנית היא הפיתוח, יחד עם , של מודל הגל של ועבודתו המהותית שמניחה את היסודות לקריאוליסטיקה המודרנית.
הוגו רִינְקוֹן לומברראס (בספרדית: Hugo Rincón Lumbreras; נולד ב-27 בינואר 2003) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן הימני בז'ירונה בהשאלה מאתלטיק בילבאו.
רינקון החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אוססונה לפני שהצטרף ב-2018 לאתלטיק בילבאו.
הוא שיחק בעיקר בקבוצות המילואים של המועדון, בילבאו אתלטיק ובסקוניה.
ביולי 2024 הוא הושאל למיראנדס מהליגה הספרדית השנייה לעונה אחת.
ב-29 ביולי 2025 הושאל לז'ירונה מלה ליגה.
בן דודו, פבלו איבנייס, הוא גם כדורגלן.
רפובליקת הודו (בהינדי: भारत गणराज्य, בליטון : Bhārat Gaṇarājya, נהגה: בּהָרָט גַנְרָאגְ'יַה) המכונה בקיצור הודו היא מדינה בדרום אסיה השולטת על רוב תת-היבשת ההודית.
היא מדינה בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר בעולם, עם מעל ל-1.4 מיליארד נפש, הדוברים 424 שפות.
רוב ההודים מאמינים בהינדואיזם, הדת השלישית בגודלה בעולם.
הודו היא המדינה השביעית בגודלה בעולם מבחינת שטח.
בנוסף, היא אחת מתשע המדינות היחידות בעולם המחזיקות בנשק גרעיני.
הודו מחזיקה בצבא השני בגודלו בעולם (אחרי סין), מה שמחשיב אותה למעצמת-על.
המדינה מחולקת לעשרים ושמונה מדינות (שבעצמן מחולקות למחוזות), שבע טריטוריות איחוד, וטריטוריה אחת של בירת המדינה, דלהי.
בכל מדינה השלטון נבחר בבחירות מקומיות, בעוד שבטריטוריות האיחוד השלטון ממונה על ידי המדינה.
להודו קו חוף ב שאורכו למעלה מ-7,000 קילומטרים, והיא גובלת בפקיסטן במערב; בנפאל, ב ובבהוטן בצפון-מזרח; ובבנגלדש ובמיאנמר במזרח.
מלבד מדינות אלה, קרובה הודו למספר מדינות-אי באוקיינוס ההודי: סרי לנקה, האיים המלדיביים ואינדונזיה.
כלכלת הודו היא הרביעית בגודלה בעולם, וצומחת בקצב מהיר.
מתוקף היותה כר הצמיחה לתרבות עמק האינדוס ומוקד של דרכי מסחר חשובות ואימפריות גדולות, להודו תפקיד מפתח בהיסטוריה האנושית: ההינדואיזם, הסיקיזם, הבודהיזם והג'ייניזם – מקורן כולם בהודו, וגם האסלאם והנצרות זכו להשפעה נרחבת בתקופות מאוחרות יותר.
ב הייתה הודו קולוניה של האימפריה הבריטית.
היא זכתה בעצמאות בשנת 1947, לאחר מאבק ממושך, אלים בחלקו.
המונח "בְּהָרֵט" (), שנזכר הן בשירה ההודית האפית והן בחוקת הודו, הוא שמה של המדינה בשפות הודיות שונות.
המונח, שהוא קיצור של השם ההיסטורי בהרטוורשה (Bharatavarsha), ששימש במקור לתיאור אזור בעמק הגנגס, החל לצבור פופולריות במאה ה-19 כשמה הילידי של הודו.
עם זאת, עד להכרזת העצמאות של הודו לא הייתה קיימת במהלך ההיסטוריה ישות פוליטית בשם הודו.
"הינדוסטאן" () הוא שם המציין את הודו בפרסית אמצעית.
השימוש בו החל בתקופת האימפריה המוגולית והוא בשימוש רב מאז.
למונח זה יכולות להיות מספר משמעויות, ולרוב הוא מתייחס לאזור צפון הודו של היום ופקיסטן או להודו כולה.
השם "India" (אינדיה), שבו נעשה שימוש באנגלית, מקורו בלטינית אמצעית, שבה זהו מונח המתייחס לדרום אסיה ולאזור שזיהויו אינו ברור בדרום-מזרח אסיה; המונח הלטיני נשאב מהמונח היווני ההלניסטי "Ἰνδία" (אינדיה), שנשאב בתורו מהמונח "הינדוּש" בפרסית עתיקה המציין מחוז מזרחי של האימפריה האחמנית.
בסנסקריט מילה דומה במקורה הבלשני, "סינדוּ" (Sindhu), שמשמעותה "נהר", ובעיקר "נהר האינדוס"; בשל כך משמש המונח גם לתיאור אגן הניקוז שבדרום הנהר המיושב בצפיפות.
המונח העברי "הודו", שמקורו ככל הנראה במונח הפרסי הינדוש או במילה בסנסקריט סינדהו, מופיע פעמיים בתנ"ך, במגילת אסתר, בצירוף .
במסכת מגילה נחלקים רב ושמואל באשר למיקומה של "הודו" המצוינת בתנ"ך ביחס לכוש, המזוהה עם מזרח אפריקה; אחד מהם סובר כי הן קרובות זו לזו, ולדעת השני הן בשני אזורים שונים של העולם, כפי שמעידה הגאוגרפיה.
ככל הנראה הדעה שלפיה הודו וכוש סמוכות זו לזה נבעה מבלבול שרווח בעת העתיקה בין אזורים באתיופיה, בחצי האי ערב ובמזרח התיכון, להודו.
השרידים העתיקים ביותר של תרבות כתובה שנמצאו בהודו שייכים לתרבות עמק האינדוס (שנחקרה באתרים האראפה ומואנג'ודארו).
כתב תרבות האינדוס לא פוענח עד היום אך ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על תרבות מפותחת ביותר שניהלה קשרי מסחר עם מסופוטמיה.
עם השנים נעלמה תרבות זו ובתקופת השנים שבין תחילת האלף ה-2 לפנה"ס ועד למחציתה – עלתה והתרחבה התרבות הוודית.
בני תרבות זו היו ככל הנראה נוודים שהגיעו לאזור נהר האינדוס (שרובו נמצא בפקיסטן של ימינו) ומשם התפשטו מזרחה אל המישור שבין האינדוס לגנגס (דרכי התפשטותם שנויות במחלוקת וישנם חוקרים הטוענים לרציפות תרבותית לתרבות עמק האינדוס).
שבטים אלו כונו Arya וחוקרים העלו סברות שונות (שהתבססו בעיקר על מחקר בלשני) בנוגע למקורם של הארים.
דתם של בני תרבות זו הותוותה בריג ודה בשפת הסנסקריט והתפתחה לכדי קאנון דתי שהפך והתגלגל – ברצף היסטורי שהתפרש על פני אלפי השנים הבאות – לגרעין הרעיוני הסמלי של אוסף האמונות שמכונה כיום דת ההינדואיזם.
דת האסלאם הגיעה להודו בתחילת המאה ה-11 עם פלישות המוסלמים וכיבוש עמקי האינדוס והגנגס.
עלאא א-דין אל-ח'לג'י משושלת חילג'י שלט על סולטנות דלהי משנת 1296. הוא הרחיב את האימפריה שלו על ידי כיבוש אזורים רבים ביניהם גוג'אראט, רנתמבור, מאוור, מאלווה, ג'אלור, וורנגל, מלבר, מאדוראי וצ'יטורגר.
חילג'י היה השליט המוסלמי הראשון שכבש את דרום הודו.
אלאודין הרס מקדשים הינדים רבים במהלך מסעותיהם הצבאיים.
רוב ההודים לא הסכימו לקבל על עצמם את דת האסלאם משום שרעיונותיה ומנהגיה היו שונים לגמרי ממנהגי דת ההינדו שרווחה בהודו באותה תקופה.
עד למאה ה-16, פלישות המוסלמים להודו הפכו לשכיחות.
באבור שפלש להודו ב-1526 ייסד את האימפריה המוגולית.
בשנת 1674 נוסדה בדרום הודו האימפריה המראטהית, והיא התקיימה עד 1818, עת נכנעה ל.
בחצר השלטון הבריטי רווחה הסברה שהודו היא הטריטוריה החשובה ביותר.
בשנת 1770 מתו כעשרה מיליון בני אדם ברעב המוני בחבל בנגל.
רעב זה נגרם בעקבות המעבר לגידול אופיום בשטחים חקלאיים.
חברת הודו המזרחית הבריטית כפתה מעבר זה על החקלאים המקומיים, כחלק מן האסטרטגיה לייצא אופיום לסין.
המעבר לגידול אופיום הוביל למחסור קטלני במזון עבור האוכלוסייה המקומית.
רעב המוני נוסף הכה בחבל זה בשנת 1943 וגרם למותם של כשלושה מיליון בני אדם.
מאבקה הארוך של הודו לעצמאות החל רשמית ב-1885, כשנוסד הקונגרס הלאומי ההודי.
הקבוצה מצאה מנהיג גדול בדמותו של מהאטמה גנדי.
גנדי היה עורך דין שחונך בשיטה הבריטית.
הוא השתמש בהפגנות לא אלימות שלהן קרא "סטיאגרה" כדי למחות נגד השלטון הבריטי בהודו.
מאמיניו נהגו לשבת ברחובות ללא תנועה, אפילו אם המשטרה הכתה אותם.
גאנדי עודד את חסידיו לא לקנות מוצרים בריטיים, ולא לעבוד עבורם.
הוא בילה שנים אחדות בכלא ושבת רעב לעיתים קרובות.
ב-1919 הצבא הבריטי פתח באש נגד קבוצת הודים שהפגינו באמריטסר וכתוצאה מכך נהרגו 400 איש לא חמושים.
אירוע זה נחשב לנקודת המפנה במאבק לעצמאות הודו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הכריז המושל הכללי של הודו, הלורד לואי מאונטבאטן, כי השלטון הבריטי על הודו יסתיים ב-14 באוגוסט 1947, אולם הודו תחולק בין מדינה הינדית – הודו, למדינה מוסלמית – פקיסטן; זאת, בניגוד לחזונו של גנדי לחיים משותפים של מוסלמים והינדים בהודו המאוחדת.
בגלל אזהרות של אסטרולוגים מפני ביש מזל ביום העצמאות המיועד, הוכרזה עצמאות הודו רק למחרת, 15 באוגוסט 1947, וכך הכריז ראש ממשלת הודו הראשון, ג'ווהרלל נהרו: "בשעת חצות, כשהעולם ינום את שנתו, תתעורר הודו לחיים ולחירות."
בחודש שאחרי החלוקה, התבצעו חילופי אוכלוסין רוויי דמים בין שתי המדינות החדשות.
היה זה טרנספר של 4 מיליון הינדים ומוסלמים שהעבירו את ביתם לצד השני של הגבול.
במהומות בין הינדים ומוסלמים שאירעו בעקבות אירוע זה נהרגו כחצי מיליון אנשים.
על ידי שביתות רעב הצליח גאנדי לגרום להפסקת המהומות בכלכותה ובדלהי, אך ב-1948 הוא נרצח על ידי קנאי הינדי, שחשב שגאנדי נוקט בקו רך מדיי כלפי המוסלמים.
מאז הכרזת העצמאות של שתי המדינות, נותרו מספר אזורים במחלוקת בין המדינות, כשהגדול שבהם הוא חבל קשמיר, בו נסיך הינדי ששלט באוכלוסייה מוסלמית החליט כי מדינתו תצטרף להודו ולא לפקיסטן.
ימים ספורים לאחר הכרזת העצמאות, החלה מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה שנמשכה מ־1947 ועד 1949, ושנסבה סביב עתיד החבל.
הפסקת האש בסוף הלחימה הותירה בידי הודו שני שלישים מהשטח.
גם ב-1965 וב-1971 אירעו מלחמות בין המדינות שמרכזן חבל קשמיר.
אף על פי שפקיסטן הפסידה ברוב הקרבות, גורל האזור טרם הוכרע, ועדיין מתרחשים באזור פיגועי טרור וסכסוכי גבול מקומיים בין הצבאות.
מצב זה גורם לאי יציבות מתמדת בין הודו לפקיסטן, והחל מסוף שנות ה-90 של המאה העשרים, אף הוביל למרוץ חימוש גרעיני בין שתי המדינות.
במקביל לכך, האו"ם ניסה כמה פעמים ליישב את הסכסוך בדרכי שלום.
החל מהכרזת העצמאות של הודו ועד שנת 2014, שלטה בה מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, מפלגתם של ג'ווהרלל נהרו ומהטמה גנדי, תחילה בראשותו של נהרו ואחר כך של בתו אינדירה גנדי ושל נכדו רג'יב גנדי, חוץ מאשר בשתי תקופות קצרות בשנות ה-70 וה-80 של המאה העשרים.
ראש הממשלה נהרו משל במדינה עד למותו ב־1964. תחת נהרו נקטה המדינה מדיניות של התרחבות תעשייתית המבוססת על תעשייה כבדה ושיושמה באמצעות סדרה של תוכניות חומש.
מדיניות החוץ של נהרו הדגישה את הנייטרליות, והודו נעשתה לחברה מובילה במדינות הבלתי-מזדהות.
בשנות ה-90 של המאה העשרים עברה הודו מהלך של ליברליזציה ורפורמה כלכלית, שפתחה את הכלכלה ההודית לסחר והשקעות בין-לאומיות.
בנוסף לכך הפוליטיקה הפנימית של הודו עוצבה מחדש, כשמפלגת הקונגרס נחלשה ומפלגות מקומיות תפסו חלק גדול יותר בפוליטיקה המקומית והלאומית.
בשנת 2014 עלתה לשלטון מפלגת העם ההודית בראשותו של נרנדרה מודי.
בהתאם לחוקתה, הודו היא "רפובליקה ריבונית, סוציאליסטית, חילונית ודמוקרטית".
בדומה לארצות הברית, להודו צורת ממשל פדרלית.
עם זאת, לממשל המרכזי בהודו כוח רב יותר מאשר למדינות המרכיבות את הודו, והממשל המרכזי עוצב על פי הדגם הבריטי.
הממשל המרכזי יכול לפטר ממשלות של מדינות במקרה שאף מפלגה אינה מסוגלת להקים ממשלה בראשותה, או בהתקיים סעיפים מסוימים המוגדרים בחוקה.
כן יש ביכולתו של הממשל המרכזי להטיל על מדינה שלטון פדרלי ישיר, הידוע כשלטון הנשיא.
הממשלה מפעילה כוחות מנהליים נרחבים בשם הנשיא, אשר תפקידיו הם במידה רבה טקסיים.
הנשיא וסגנו נבחרים באופן בלתי ישיר אחת ל־5 שנים, הנשיא על ידי חבר אלקטורים הכולל את חברי שני בתי הפרלמנט ההודי, כל חברי האספות המחוקקות של מדינות הודו וחברי הפרלמנטים של דלהי ופונדיצ'רי.
סגן הנשיא, שנבחר על ידי חברי שני בתי הפרלמנט ההודי, מתמנה לנשיא במקרה של מוות או התפטרות של הנשיא המכהן.
הפרלמנט ההודי (הידוע בשמו סנסאד) מורכב משני בתים: הבית העליון – רג'יה סבהה (מועצת המדינות) והבית התחתון – לוק סבהה (בית העם).
בדומה לנהוג ב, הבית התחתון הוא העיקרי וממשלת הודו מקבלת את האמון ממנו.
הכוח הביצועי הלאומי מרוכז בידי מועצת שרים (ממשלת הודו), המונהגת על ידי ראש ממשלת הודו.
בדומה לנהוג בישראל, הנשיא ממנה לתפקיד ראש הממשלה את האדם שהוצע לכך על ידי מרבית חברי הלוק סבהה.
רוב זה ניתן להשיג הן על ידי מפלגה שזכתה ברוב מוחלט והן על ידי צירוף של סיעות בפרלמנט ההודי.
לאחר מכן, מתייעץ הנשיא עם ראש הממשלה ובסוף התהליך ממנה שרים הכפופים לראש הממשלה.
בפועל, אין לנשיא שום שיקול דעת את מי למנות לראש הממשלה, חוץ מאשר במצבים בהם שום מפלגה או צירוף מפלגות אינם מהווים רוב מוחלט בלוק סבהה.
מרגע מינוי ראש הממשלה, אין לנשיא כל שיקול דעת בנוגע לכל עניין אחר, לרבות מינוי שרים.
אולם כל החלטות הממשל המרכזי כוללות את שמו באופן סמלי.
מהקמת הודו ועד לשנות התשעים הודו נשלטה במרבית הזמן על ידי הקונגרס הלאומי ההודי ובני משפחת נהרו-גנדי (ג'ווהרלל נהרו, אינדירה גנדי, רג'יב גנדי) אך משלהי שנות התשעים רוב הזמן מפלגת העם ההודית הייתה בשלטון.
בתקופת המלחמה הקרה הצהירה הודו על מדיניות אי הזדהות ונמנעה מלבחור צד באופן מובהק.
לצד זאת, כן הושפעה הודו מברית המועצות כמודל סוציאליסטי, ואף קיבלה ממנה סיוע צבאי ודיפלומטי במספר מקרים.
זיקה זו בין המדינות נשמרה גם אחרי תום המלחמה הקרה.
התחזקותה של הרפובליקה העממית של סין כמעצמה עולמית בכלל, ובפרט מעצמה אזורית סמוכה להודו, הפכה את סין לאחד האתגרים הדיפלומטיים המשמעותיים של הודו, והיריבות בין המדינות גברה.
על רקע זה, ועל רקע פעילות הדרגתית של ארצות הברית לכונן חזיתות דיפלומטיות כנגד סין, ב התחזק שיתוף הפעולה של הודו עם ארצות הברית, גם בפן הכלכלי וגם בפן האסטרטגי.
אף עוד קודם לכן הצטרפה הודו לברית האזורית שקידמה ארצות הברית, הברית לדיאלוג ביטחוני רב-צדדי, בה משתפות פעולה גם יפן ואוסטרליה אל מול האתגרים שמציבה סין.
בספטמבר 2023 פורסם כי ממשלתו של נרנדרה מודי מתכננת להחליף את שם המדינה באנגלית מ"אינדיה" ל"בהרט".
חברי ממשלה התבטאו כי שינוי השם אמור להוות שחרור מהכבלים הקולוניאליסטיים של המדינה.
נוסף על כך, משמשת הודו כמדינה משקיפה בליגה הערבית.
הודו היא פדרציה ודמוקרטיה פרלמנטרית.
חוקת הודו מגדירה את עקרונות המשטר ואת המבנה, הסמכויות, החובות ואופני הפעולה של מוסדות השלטון במדינה.
ממשלת הודו מורכבת משלוש רשויות:
הרשות המחוקקת – נשלטת בידי הפרלמנט ההודי, המורכב מלוק סבהה (הבית התחתון) ומרג'יה סבהה (הבית העליון).
הרשות השופטת – נשלטת בידי בית המשפט העליון של הודו.
זהו בית המשפט האחרון לערעורים עבור כל התיקים האזרחיים והפליליים בהודו.
בנוסף הוא גם מחזיק סמכות לביקורת שיפוטית.
הרשות המבצעת – נשיא הודו הוא ראש המדינה, אך הוא נבחר על ידי נבחרים ובדרך עקיפה.
ראש ממשלת הודו הוא העומד בראש רשות זו וגם מחזיק ברוב כוחה.
ראש הממשלה נבחר על ידי מפלגות וסיעות שמצליחות ליצור קואליציה.
על פי מידע רשמי, בשנת 2022 אירעו בהודו 31,516 מקרי אונס מדווחים, 86 בממוצע ליום.
הודו היא פדרציה בת 28 מדינות, 7 טריטוריות איחוד, וטריטוריה אחת של בירת המדינה – דלהי.
לכל מדינה יש בית מחוקקים, ממשלה נבחרת בראשות ראש השרים, ומערכת משפט עצמאית, אך מושל המדינה ממונה על ידי נשיא הודו.
טריטוריות האיחוד נשלטת על ידי מנהלן הממונה על ידי ממשלת הודו.
בתי המחוקקים של כמה מהמדינות מורכבים משני בתים, אך רובן הן בעלות בית מחוקקים חד-ביתי.
גבולות המדינות עברו שינויים רבים במהלך קיומן, הגדול שבהם ב-1956, כשגבולות מרבית המדינות שונו מגבולות שהתבססו על חלוקות היסוטריות שהתקיימו בימי הראג' הבריטי לחלוקה מבוססת לשונות.
מאז הכרזת העצמאות נקט הממשל ההודי גישה סוציאליסטית הכוללת שליטה ריכוזית ממשלתית ובקרה על היוזמה החופשית, בין היתר בשל תלותה הכלכלית בברית המועצות.
התפרקות הגוש המזרחי בראשית שנות ה-90, הביאה לתהליך ליברליזציה בהודו, שהפחיתה את הבקרה הממשלתית על השקעות חוץ במקביל להפרטה של חברות, בעיקר אלו שהיו בשליטת מדינות הודו.
נכון ל-2014 התמ"ג ההודי הוא הרביעי בעולם (אחרי האיחוד האירופי, סין וארצות הברית) במונחי שווי כוח הקנייה, וה-9 בעולם במונחים נומינליים.
למרות זאת ההכנסה השנתית לנפש היא רק כ-1,688 דולר (כ-6,209 דולר במונחי שווי כוח הקנייה) ו-37% מהאוכלוסייה מצויים מתחת לקו העוני.
כוח העבודה ההודי מונה כמעט חצי מיליארד נפש.
הודו נמנית עם מדינות ה-BRICs, קרי ארבע הכלכלות המתפתחות הגדולות בעולם בשנות ה-2000. צמיחת התמ"ג ההודי בשנים 2006–2007 הייתה מהגבוהות בעולם – למעלה מ-9% לשנה, אך ירדה במעט כתוצאה מהמשבר הכלכלי העולמי של השנים 2008–2010, לכ-7% לשנה.
משקיעים זרים מבצעים יותר ויותר השקעות בכלכלה הצומחת של הודו ובשוק המניות שלה.
נכון ל-2008 יש בהודו כולה למעלה ממיליון משפחות שהכנסתן עולה על 100,000 דולר לשנה, ו-27 מיליארדרים, ביניהם לאקשמי מיטאל ומוקש אמבאני, הנמנים, על פי פורבס, עם עשרת עשירי תבל בשנת 2009. בשנת 2013 עלה מספר המיליארדרים בהודו ל-55 (בהשוואה ל-37 בבריטניה ו-22 ביפן).
המטבע ההודי הוא הרופי ההודי והוא מתחלק למאה פאייסה.
נכון לדצמבר 2025 דולר אמריקני אחד שווה 89.85 רופי הודי.
ענף השירותים אחראי לכ-57% מהתמ"ג ומעסיק כ-34% מכוח העבודה בהודו.
הודו מהווה יעד מרכזי למיקור חוץ של חברות רבות בעולם בתחום תכנות המחשבים ומוקדי שירות בשפה האנגלית.
לחברות טכנולוגיה בין-לאומיות רבות, כמו יבמ, יש מרכזים גדולים בהודו כמו גם לחברות טכנולוגיה ישראליות כגון אמדוקס ונס טכנולוגיות.
להודו שני בסיסים מדעיים באנטארקטיקה – מאיטרי ודקשין גנגוטרי.
תעשיות אחראיות לכ-28% מהתמ"ג ומעסיקות כ-14% מכוח העבודה בהודו.
בין התעשיות העיקריות: טקסטיל, רכב, מכונות וכימיקלים.
החקלאות אחראית לכ-28% מהתמ"ג ומעסיקה למעלה ממחצית כוח העבודה בהודו.
כשני שלישים משטחה של הודו ראויים לעיבוד חקלאי.
למרות מודרניזציה של החקלאות והכנסת ציוד ממוכן עדיין כשני שלישים מהעובדים עובדים בחקלאות.
הודו מספקת את צרכיה ברוב המוצרים החקלאיים ומייצאת מוצרים חקלאיים שונים (כגון תה, אורז בסמטי, תבלינים).
הודו מהווה מוקד תיירות עולמי בשל העושר והגיוון הרב של תרבותה, אוכלוסייתה ונופיה.
קסמי המזרח משכו במשך אלפי שנים מבקרים לתת היבשת.
אחד ממקורות המידע על הודו בימים עברו הוא כתביו של אבן בטוטה, שביקר בהודו במאה ה-14.
בשנת 2017 ביקרו בהודו כ-10 מיליון תיירים זרים.
הגידול בתיירות גבוה, ועמד על כ-14%.
באותה שנה נמנו גם למעלה מ-1,650 מיליון ביקורים של תיירים פנימיים.
ההכנסות במט"ח מענף התיירות עמדו על כ-27 מיליארד דולרים.
המספר הרב ביותר של תיירים זרים מגיעים מארצות הברית ומבריטניה.
חמש המדינות המתוירות ביותר הן אנדרה פרדש, אוטר פרדש, מהאראשטרה, דלהי וראג'סטאן.
מדינות נוספות שמושכות תיירים רבים הן קרנטקה, טאמיל נאדו, קראלה וגואה.
הרי ההימאלאיה בצפון וחופי הים הטרופיים בדרום, מהווים מוקד משיכה למטיילים, לצד הדתות העתיקות, טכניקות היוגה והמדיטציה, וכן האמנות והארכיטקטורה העשירה שמציעה הודו.
אחד ממוקדי התיירות הבולטים בהודו הוא הטאג' מהאל שבעיר אגרה, מצבת האהבה שבנה הקיסר שאה ג'האן לזכר אשתו מומתאז מהאל.
באתר, שהוכרז כאחד משבעת פלאי תבל החדשים, מבקרים מדי שנה יותר מ-3 מיליון בני אדם.
על פי החוק ההודי, תיירים המחזיקים באשרת כניסה למטרות טיול מנועים מלעסוק בכל פעילות פוליטית.
בהתאם לכך בתחילת שנת 2026, ויזות התייר של בני זוג מבריטניה בוטלו וניתן להם צו עזיבה מיידי, לאחר שהדביקו בעיירה פושקר סטיקרים עם קריאות לחרם על ישראל ולשחרור פלסטין (Free Palestine).
הודו נמצאת בדרום אסיה, שטחה 3,287,590 קמ"ר, שוכנת על רוב תת-היבשת ההודית.
תת-היבשת היא חצי אי המוקף משלושת עבריו באוקיינוס ההודי, ונמצא על הלוח ההודי, שהוא חלק מהלוח הטקטוני ההודי-אוסטרלי.
הודו גובלת יבשתית בפקיסטן, סין, בנגלדש, מיאנמר, נפאל, ובהוטן.
הודו מחולקת לאזורים הבאים: הרי ההימלאיה, שפלות הנהרות הגדולים, מדבר טהאר ורמת דקאן.
בירת הודו היא ניו דלהי.
ערים חשובות נוספות: קולקטה (לשעבר כלכותה), מומבאי (לשעבר בומביי), צ'נאי (לשעבר מדרס), בנגלורו, אחמדאבאד, היידראבאד, קאנפור, נאגפור, פונה, לאקנאו, אגרה ווארנאסי.
בשנת 2023 נחנכה מערכת קווי שיט הנהרות הארוך בעולם על גנגס.
האקלים במרבית שטחה של הודו הוא מונסוני.
יש שלוש עונות עקריות בהודו: עונה שחונה וקרה יחסית (אוקטובר עד פברואר), עונה שחונה וחמה (פברואר עד יוני), ועונה גשומה וחמה (יוני עד ספטמבר) בה יורדים גשמי המונסון, הגורמים לעיתים קרובות להצפות ולאובדן בנפש וברכוש.
עם זאת, בין חלקי הודו, ניכר הבדל רב בכמויות המשקעים: בעיר צ'רפונג'י הסמוכה לגבול בנגלדש נמדדה כמות של 24,555 מ"מ לשנת 1995 (שיא עולמי) ובמדבר טהאר יורדים 100–500 מ"מ לשנה.
בסקר אוכלוסין שנערך בהודו ב-2011 מנתה אוכלוסיית הודו מעל 1.2 מיליארד תושבים, ועמדה במקום השני בעולם (אחרי סין) בגודל האוכלוסייה.
לפי נתוני הבנק העולמי, מנתה אוכלוסיית הודו ב-2023 מעל 1.4 מיליארד תושבים.
תוחלת החיים במדינה היא 72 שנים (70.5 שנים לגבר ו-73.6 שנים לאישה).
שיעור הפריון הוא 2 צאצאים לאישה.
+ טבלת טריטוריות הודו, ממוינת לפי כמות האוכלוסייה: טריטוריית איחוד מפה עיר בירה אוכלוסייה (2011) שטח (קמ"ר)A איי אנדמן וניקוברפורט בלייר380,5818,249Dג'אמו וקשמירסרינגאר, ג'אמו12,258,43342,241C דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיודאמאן586,956603G דלהיניו דלהי16,787,9411,490Eלדאקלה274,28959,146F לקשאדוויפקאוואראטי64,47332H פודוצ'ריפודוצ'רי1,247,953492B צ'אנדיגארצ'אנדיגאר1,055,450114
הגיוון הדתי בהודו הוא רב, והודים רבים לא רואים סתירה בין חלק מהדתות השונות המתקיימות בה, לכן לדוגמה בודהיסטים רבים בהודו רואים את עצמם גם כהינדואים.
קבוצת הדתות הנפוצה ביותר היא ההינדואיזם על כל זרמיו וכתותיו, שאליהם משתייכת 80.4% מהאוכלוסייה.
בהודו מיעוט מוסלמי גדול, המונה כ־13.4% מהאוכלוסייה.
בנוסף קיימות במדינה גם הנצרות (2.3%), סיקיזם (1.9%), בודהיזם (1.5%), ג'ייניזם (0.5%), זורואסטרים, בהאים ומאמינים בדתות עממיות.
בהודו היו בעבר קהילות יהודיות, בעיקר במהאראשטרה, שם ישבה קהילת "בני ישראל" וקהילת היהודים העיראקיים.
בקוצ'ין היו מספר קהילות – בעיקר המלברים והפארדסים.
אחרי 1948 עלו רוב הקהילות היהודית לישראל, וכיום נשארו במדינה אלפים בודדים של יהודים.
לדת ההינדואית השפעה מכריעה על אורח החיים והתרבות בהודו.
השפעה רבה ניכרת לשיטת המעמדות (קאסטות).
בשיטה זו מתחלקים האנשים לארבע "וארנות" – צבעים, המייצגים כל אחד מעמד שונה, בעל זכויות וחובות משלו.
חלוקה נוספת מקבילה ל"וארנות" היא מערכת ה"ג'אטים" – מקצועות, המחלקים את האנשים לבעלי מקצועות שונים, כיום יש כ-3,000 ג'אטים שונים בחברה ההינדואית.
הווארנה העליונה היא "הווארנה הלבנה" וארנת הברהמינים, המנהיגים הרוחניים ופרשני כתבי הקודש ה"ודות".
הווארנה השנייה היא "הווארנה האדומה" וארנת הקשטריה – מלכים שליטים ולוחמים.
הווארנה השלישית היא "הווארנה החומה" – וארנת הואישיה, הכוללת את הסוחרים, החקלאים ובעלי המלאכה ולבסוף – "הווארנה השחורה" וארנת "השודרה", מעמד המשרתים והעבדים.
מתחת ומחוץ למערכת הווארנות, נמצאים ה"דלית" המכונים לעיתים "האסורים במגע" , שהם חסרי צבע ומעמד ונחשבים ל"טמאים".
בני המעמדות הנמוכים, הטמאים ואנשי השבטים עובדים לרוב בעבודות הבזויות, וסובלים השפלות מצד ההודים האחרים.
האלים הראשיים בהינדואיזם הם: ברהמה, שהוא בורא העולם, וישנו – משמר היקום, שיווה – כוח ההרס שבעולם וכן האלה האם מהאדווי, שנמצאת בקאלי, פרואוטי, לקשמי דורגה ועוד.
לפי האמונה ההינדואית מרבית החיות קדושות ובראשן הפרה, ואין לפגוע בה או לאכול מבשרה שכן היא נחשבת לאם מקיימת ומזינה.
ההינדואיזם, כמו מרבית דתות המזרח, כולל אמונה בגלגול נשמות.
לפי האמונה ההינדואית, נשמתו של אדם עוברת גלגולים שונים ולא מוצאת מנוח, עד שהיא מתמזגת עם הברהמן ואין היא צריכה לעבור גלגולים נוספים.
יהודי הודו מונים כיום כ-3,000 איש בלבד (כמחציתם במומבאי, כ-1,500 בטהנה, 300 בפונה, ורק עשרות בודדות בקוצ'ין, כלכתא וניו דלהי); עד לפני מספר עשורים מנו יהודי הודו כ-30 אלף נפש.
המקצועות המסורתיים של יהודי הודו היו בתעשיית השמן, בהמשך עברו לתעשייה קלה ואז הצטרפו לכוחות הביטחון והממשלה ואף הגיעו לעמדות גבוהות.
יהודי הודו השתתפו בתנועת השחרור של המדינה, וכשקמה מדינת ישראל בשנת 1948 יהודי הודו עלו אליה בהמוניהם.
הקהילה היהודית במומבאי נעזרת בגופים המנסים לסייע לה ולתמוך בה בהמשך דרכה, כגון הג'וינט, הסוכנות היהודית, אורט, אגודת חזון אליהו, וחב"ד הפעילים במקום גם עם ישראלים ותיירים ממקומות שונים בעולם.
כמו כן קיימות קהילות יהודיות במדינות מיזורם ומאניפור שבצפון מזרח הודו.
הקולנוע ההודי הוא בין המפותחים בעולם, והיקף תעשיית הסרטים בהודו עצום: הודו מייצרת כ-900 סרטים בשנה, יותר מכל ארץ אחרת בעולם, אף יותר מהוליווד שמייצרת סה"כ כ-300 סרטים בשנה.
מרכז תעשיית הסרטים נמצא בעיר מומבאי, וזכה לכינוי "בוליווד".
הסרט ההודי הראשון הופק בשנת 1913 על ידי מי שנחשב לאבי הקולנוע ההודי, גובינד פאלק (Govind Palke).
רוב הסרטים ההודיים מרצים את העדפות הקהל בשילוב של פעולה, רומנטיקה, מוזיקה ומאבק אלוהי כנגד הרוע.
סרט מסוג זה נקרא מסאלה, כפי שמסאלה היא שילוב של תבלינים הודיים.
המוזיקה היא חלק מרכזי ברוב הסרטים, ולעיתים רבות שירי הסרט הופכים לשירי הפופ הפופולריים במדינה.
הסרטים מוקלטים ב-2 או 3 שפות כדי להבטיח לעצמם קהל רב.
בהודו עשרות ערוצי טלוויזיה, שרבים מהם משודרים בכל רחבי העולם.
מאחר שהודו היא בעצם תת יבשת, קשה לדבר על מטבח הודי אופייני, היות שיש הבדלים משמעותיים בין האוכל המקובל בדרום לבין האוכל המקובל בצפון, בין מה שאוכלים הינדים לבין מה שאוכלים מוסלמים, והבדלים נוספים.
ככלל, אוכל הודי מתבסס על מאכלי קטניות וירקות שלידם מוגש לחם או אורז או שניהם, והאוכל מתובל בג'ינג'ר, שום, בצל, הל, כורכום, כוסברה, כמון, עלי עץ הקארי, קינמון, תערובות גאראם מסאלה (תערובת המורכבת ממספר תבלינים) ועוד.
במקרים רבים מוגש האוכל על צלחת טאלי.
הודו-סין (צרפתית: Indochine) הוא סרט דרמה צרפתי משנת 1992 המתרחש בהודו–סין הצרפתית הקולוניאלית במהלך שנות ה-30 עד שנות ה-50. הסרט מספר את סיפורה של אליאן דבריס, בעלת מטעים צרפתייה, ושל בתה הווייטנאמית המאומצת, קמיל, על רקע התנועה הלאומנית הווייטנאמית העולה.
התסריט נכתב על ידי הסופר אריק אורסנה, התסריטאים לואי גרדל וקתרין כהן, והבמאי רג'יס ורגנייה.
בסרט מככבים קתרין דנב, וינסנט פרז, לין דן פאם, ז'אן יאן ודומיניק בלאן.
הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-65, ודנב הייתה מועמדת לשחקנית הטובה ביותר.
הסיפור מסופר על ידי אליאן דבריס, אישה שנולדה להורים צרפתים בהודו הקולוניאלית, והוא מסופר באמצעות פלאשבקים.
בשנת 1930, אליאן מנהלת את מטע הגומי הגדול שלה ושל אביה האלמן עם פועלים רבים, אליהם הם מתייחסת בזלזול.
היא גם אמה המאמצת של קמיל, שהוריה היו חברים של אליאן ובני שושלת נגוין.
גאי אסלין, ראש שירותי הביטחון הצרפתים בהודו-סין, מחזר אחרי אליאן, אך היא דוחה אותו ומגדלת את קמיל לבדה ומעניקה לה חינוך של אירופאית מיוחסת.
אליאן פוגשת קצין צעיר של חיל הים הצרפתי בשם ז'אן-בטיסט לה גואן במהלך במכירה פומבית בה הם מתחרים על אותו ציור.
לאחר כמה ימים הוא מופיע במטע שלה, במהלך חיפושיו אחר ילד שאת ה היא מבולבלת כשהוא מאתגר אותה בפומבי ומופתעת כשהוא מופיע במטע שלה ימים לאחר מכן, מחפש אחר ילד שאת הסמפאן שלו (סירה שטוחה מעץ) הוא הצית בחשד להברחת אופיום.
אליאן וז'אן-בטיסט מתחילים ברומן סוער.
קמיל פוגשת את ז'אן-בפטיסט במקרה יום אחד כשהוא מציל אותה ממתקפת טרור.
היא חושבת שהוא הציל את חייה, ומתאהבת בו במבט ראשון.
לז'אן-בטיסט אין שמץ של מושג על הקשר של קמיל לאליאן.
כשלאליאן נודע על אהבתה של קמיל לז'אן-בטיסט, היא משתמשת בקשרים שלה עם בכירים בצי כדי להעביר את ז'אן-בפטיסט לשרת בהייפונג.
ז'אן-בטיסט מתעמת עם אליאן על העברתו במהלך מסיבת חג המולד בביתה, שבסופו הוא נותן לה סטירה מול קצינים רבים.
בגלל מעשה זה נשלח ז'אן-בטיסט לאי הדרקון הידוע לשמצה (Hòn Rồng), בסיס צבאי צרפתי נידח בצפון הודו.
לאחר גירושו של ז'אן-בטיסט קמיל מתארסת לטיין, נער וייטנאמי פרו-קומוניסטי שגורס כסטודנט מצרפת בגלל תמיכתו במרד ין באי ב-1930. לאחר אירוסיהם ובתמיכה מלאה של טיין נוסעת קמיל לחפש את ז'אן בטיסט שבצפון.
במהלך מסעה היא פוגשת משפחת פועלים ומצטרפת אליהם, בדרכם לאי הדרקון, שם אחת לחודש מתרחש שוק פועלים שבו מעסיקים בוחרים פועלים עבורם ומתייחסים אליהם כעבדים ובחוסר אנושיות.
הזוג אליו התלוותה קמיל מופרד וכשהם נאבקים להישאר ביחד הם מעונים ונרצחים באכזריות על ידי קצינים צרפתיים.
כשקמיל רואה מה עלה בגורלם היא תוקפת קצין צרפתי והורגת אותו במהלך המאבק.
ז'אן בטיסט שפוגש אותה מספר דקות קודם לכן עוזר לה לברוח ושניהם נמלטים בסירה מאי הדרקון כפורעי חוק.
לאחר שהם נסחפים מספר ימים במפרץ טונקין, קמיל וז'אן-בפטיסט מגיעים ליבשה ונלקחים על ידי להקת תיאטרון קומוניסטית, המציעה לבני הזוג מקלט בעמק המבודד.
לאחר מספר חודשים, כשקמיל כבר בהריון מתקדם עם ילדו של ז'אן-בפטיסט, הם מתבקשים לפנות את.
טיין, כעת פעיל קומוניסטי בכיר, מפעיל את קשריו כדי להבריח את הזוג לסין על ידי קבוצת התיאטרון.
במהלך המסע שלהם קמיל יולדת את בנם.
גאי לאתר את קמיל וז'אן-בטיסט, אך ללא הצלחה.
הסיפור של קמיל וז'אן-בטיסט הופך לאגדה ומוצג בהצגות של קבוצות תיאטרון וייטנאמיות, ומזכה את קמיל בכינוי הפופולרי "הנסיכה האדומה".
כאשר בני הזוג מתקרבים לגבול הסיני, ז'אן-בטיסט לוקח את התינוק כדי להטביל אותו בנהר בזמן שהיא ישנה.
לאחר שהתינוק מוטבל תחת השם אטיין, הוא נקלע למארב ונתפס על ידי כמה חיילים צרפתים.
קמיל המבולבלת נמלטת עם להקת התיאטרון, והרשויות הצרפתיות מעבירות את ז'אן-בפטיסט לכלא בסייגון ומוסרות את אטיין לאליאן.
לאחר כמה ימים בכלא מקבל ז'ן-בפטיסט 24 שעות לבקר את אטיין לפני שהוא נשלח למשפט בצרפת.
הוא הלך לראות את אליאן שמשאפשרת לו להישאר עם אטיין בביתה בסייגון למשל הלילה.
למחרת אליהן מוצאת את ז'אן-בפטיסט מת במיטתו עם ירי ברקה, ואקדח בידו כשהתינוק שוכב לצידו.
אליאן זועמת ואומרת לגאי שהיא חושדת שהמשטרה רצחה אותו, אולם חברתו של גאי אומרת לאליאן שייתכן שהקומוניסטים הרגו את ז'אן-בפטיסט כדי להשתיק אותו.
ללא ראיות לאף אחד מהחשדות, מותו של ז'אן-בפטיסט נקבע כהתאבדות.
קמיל נתפסת ונשלחת לפולו-קונדור, בית סוהב עם אבטחה גבוהה שבו מבקרים אינם מורשים, ואפילו אליאן או גאי לא יכולים לעזור לשחרר אותה.
החזית העממית עולה לשלטון ומשחררת את כל האסירים הפוליטיים כולל קמיל.
אליאן מתאחדת עם קמיל, אך היא מסרבת לחזור לאמה ולבנה, ובמקום זאת בוחרת להצטרף לקומוניסטים ולהילחם למען עצמאותה של וייטנאם.
קמיל אומרת שהיא לא רוצה שבנה יידע את הזוועות שהיא הייתה עדה להם, ואומרת לאמה שהקולוניאליזם הצרפתי מתקרב אל קיצו.
אליאן מוכרת את המטע שלה ועוזבת את הודו יחד עם אטיין.
בשלב זה של העלילה מגלים הצופים שאליאן מספרת את סיפורה לאטיין הבוגר.
שניהם נמצאים בשווייץ בה נמצאת קמיל כנציגת המפלגה הקומוניסטית הווייטנאמית לוועידת ז'נבה.
אטיין הולך למלון של הוועידה מתוך מטרה למצוא את אמו, אבל המלון כה עמוס באנשים שהם לא נפגשים.
בשיחה עם אליאן הוא אומר לה שהוא רואה בה כאמו.
קתרין דנב - אליאן דובריס
לין דן פאם - קמיל
הוברט סן מקארי - ריימונד
הסרט צולם בעיקר העיר הקיסרית של הו, הא לונג וכן בנין בין (קתדרלת פאט דים) בווייטנאם.
באטרוורת' שבמזליה שימשה עבור הסצנות בסרט שהרחשו בסייגון, ובית המטעים "לאנג-סאי" של אליאן דבריס צולם במלון קראג בפנאנג, מלזיה.
חלקים מסוימים צולמו בבאחוזת צ'ונג פאט צה, בג'ורג' טאון, פנאנג, מלזיה.
הצילומים החלו ב-8 באפריל 1991 והסתיימו ב-22 באוגוסט 1991.
בתורת הלשון, המונח הודו־חתית מתייחס למשפחת שפות משוערת.
עיקר הסברה הוא בגריסה כי השפות האנטוליות נתפלגו מהשפה הפרוטו־הודו־אירופית במידה ניכרת של זמן לפני התפלגות יתר השפות ההודו־אירופיות.
המונח איינו מדויק מילולית: הקידומת הודו איננה מתייחסת לענף ההודו־ארי, כי אם מייצגת את המשפחה ההודו־אירופית באופן כללי.
כמו כן, הסיומת חתית מתייחסת לשפות האנטוליות ככלל, ולא לשפת החתים, היא הנשילי.
מוסכם בין רוב החוקרים כי ענף השפות האנטוליות נפרד מיתר השפות ההודו־אירופיות מוקדם מיתר ענפי השפה.
אף על פי כן, תאריך פילוג זה נתון לוויכוח.
תאריך הפילוג המקובל על רוב החוקרים הוא סביב ל־4000 לפנה"ס, (בהתאם לההיפותזה הקורגנית.
חסידי התאוריה ההודו־חתית, מנגד, טוענים כי הפילוג נערך, לכל המוקדם, ב־7000 לפנה"ס.