tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פוטנציאל אישי וגורמי חוסן: דו-לשוניות ורב-תרבותיות; יכולת הסתגלות וגמישות; מוטיבציה גבוהה; תמיכה משפחתית וקהילתית; פרספקטיבה רחבה מתרבויות וחוויות חיים שונות המסייעת בגיבוש גמישות מחשבתית.
סיכוני פשיעה וגורמים תורמים: רובם המוחלט של ילדי המהגרים אינם עבריינים, וכי הנתונים הסטטיסטיים לעיתים קרובות מוטעים או חלקיים.
עם זאת, קיימים גורמים המגבירים את הסיכון: גורמים סוציו-אקונומיים כעוני, אבטלה, חיים בשכונות מצוקה ואפליה כלכלית; הדרה חברתית ותחושת ניכור שעלולה להוביל לחיפוש אחר שייכות בקבוצות עברייניות או כנופיות; פערים בין-דוריים והתפרקות משפחתית; חשיפה לאלימות ופשיעה; חסך בחינוך ותעסוקה ככישלון במערכת החינוך, נשירה מבתי ספר וחוסר הזדמנויות תעסוקתיות.
מחקר של מרכז המחקר פיו משנת 2024 פילח מדגם של נתוני המהגרים בשנים 1990–2020 לפי דת.
נוצרים היו הקבוצה המהגרת הגדולה ביותר (אנשים שחיו במדינה אחרת ממה שנולדו בה), והיוו 47% אחוז בין המהגרים, יותר מחלקם באוכלוסיית העולם (30%).
29% מבין המגרים היו מוסלמים, גם הם יותר מחלקם באוכלוסייה הכללית (25%).
13% מתוך המהגרים היו חסרי דת (כמו סינים, אתאיסטים ועוד), 5% הינדים, 4% בודהיסטים ו-1% יהודים.
דת קשורה להגירה במספר דרכים.
האחת היא אנשים שמהגרים בגלל רדיפות דתיות או כדי להגיע למדינה שבה הם מרגישים יותר בנוח להיות באותו דת של המהגר.
בעוד רוב המהגרים מהגרים למדיניות יציבות יותר מבחינה ביטחונית ומדינית ולמדינות עשירות יותר, אנשים נוטים להעדיף מדינות שיש בהן דת קרובה להם.
לדוגמה ארצות הברית, אירופה ורוסיה היו יעד מועדף להגירה בקרב נוצרים, ואילו מוסלמים רבים היגרו לסעודיה.
יהודים מהגרים בשיעור של 1% אך הם מהווים רק 0.2% מהאוכלוסיית העולם ונחשבים לכן לאוכלוסייה המהגרת ביותר מבין הדתות הגדולות.
לא תמיד ניתן לבצע הגירה באופן חופשי בין מדינות.
ישנן הגבלות וחוקים שונים אשר נועדו לווסת או למנוע ממהגרים להיכנס לארצות מסוימות.
ישנן ארצות המגבילות את מכסת המהגרים לתוכן, אם על ידי הגבלות חוקיות כמו החזקת אישורי תעסוקה ומחייה בתחומן (כמו גרין קארד בארצות הברית) ואם על ידי מניעה ממהגרי עבודה להגיע לשטחן או להישאר בו מעבר מתקופה מסוימת.
מדינות מעניקות אשרות הגירה שונות, לעיתים לאחר בדיקת מסמכים שונים של המעוניין להגר, הנוגעים להשכלה, הכנסה, פשיעה וכו'.
על-מנת ללמוד בדנמרק יש להמציא אישורים מהבנק המעידים ומוכיחים כי יש באפשרותו של הסטודנט לקיים עצמו ולממן את הוצאות הלימודים והמחיה השנתיים ללא הסתמכות על אפשרות לעבוד בדנמרק, מסמכים אלו יש להנפיק באופן שנתי.
יש מדינות המחליטות לחלק ויזות לצורכי הגירה לתחומן, על ידי הגשת בקשות וביצוע הגרלה בין כל המבקשים להגר לתחומן (כמו הגרלת הגרין קארד בארצות הברית).
בתחום החברתי והתרבותי, יוצרת ההגירה מפגשי תרבויות ומקרבת אורחי חיים שונים.
לעיתים, תהליך זה מפרה את החברה והתרבות ובמקביל יוצר מתיחויות מרובות ומביא אף לתוצאה של אפליה.
המהגר לעיתים קרובות נאלץ להינתק, ולו במקצת, מערכי תרבות, לשון ואורח חייו במדינת המקור.
אם קבוצת המהגרים שווה מבחינה סוציו-אקונומית לאזרחי המדינה, לרוב קלים ההבדלים לגישור.
אולם אם קיימים הבדלים משמעותיים מבחינה מעמדית הם עלולים להפוך לאובייקטים של ניצול.
אם המצב הסוציו-אקונומי של האוכלוסייה המהגרת טוב יותר מאשר בקרב האוכלוסייה המקומית, האוכלוסייה המהגרת עלולה לטפח יחס התנשאות כלפי האוכלוסייה הוותיקה במדינה.
בתחום איכות החיים, יש מחקרים המראים כי רמת האושר (happiness – Subjective Well-Being) של מהגרים נמוכה מזו של ילידי המקום גם כאשר רמתם הסוציו אקונומית זהה ושאר המשתנים זהים.
הגירה משפיעה על החברה, התרבות, הפוליטיקה והכלכלה של המדינות הקולטות בדרכים רבות.
הדבר גורר לפעמים התנגדות להגירה או שנאת זרים.
בתחילת המאה ה-21, חוקרים מזהים התפשטות רטוריקה נגד זרים בתקשורת, בתמיכה עממית בהגבלות הגירה ובהגדלת הנראות של מפלגות ימין בעלות עמדות קסונופוביות באופן גלוי.
אמצעים לא יעילים להגבלת ההגירה ומגוון אתני ותרבותי גדול של מהגרים, הובילו לכך שקיימים ויכוחים ציבוריים סוערים ביחס להגירה.
הגירה כלכלית אל מדינות מתקדמות גרמה לקיום של מיעוטים אתניים בין לאומיים שיש להם זהויות ונאמנות מפוצולת הגורמים לערעור על תפיסות מסורתיות ביחס לאזרחות ומתחים בין התושבים הילידים לבין המהגרים.
שיח על מהגרים והגירה בדרך כלל מביא לתגובה ציבוריות חזקות מאוד, במיוחד אם השיח עבר פוליטיזציה, או כאשר הוא מצטלב עם נושאים דחופים אחרים כמו חשש מפני גלובליזציה או טרור.
קריית החינוך הגימנסיה הריאלית על שם א.
קררי היא בית ספר על-יסודי ומכללה בראשון לציון.
הגימנסיה, אשר קרויה על שם המנהל הראשון שלה, אליעזר קררי, נוסדה בשנת 1939 והייתה לבית הספר התיכון הראשון במושבה.
ב-2011 אוחדה עם חטיבת הביניים בן-גוריון וחטיבת הביניים דורות שבעיר והפכה לקריית חינוך על-יסודית שש-שנתית כשבסך הכל בתחומה לומדים תלמידים בשמונה שכבות גיל (ז'-י"ד).
הגימנסיה כיום היא קריית חינוך שש-שנתית שכוללת חטיבת ביניים בכיתות ז'-ט' ותיכון מקיף בשכבות י' - י"ב, ויש בה הן מסלול עיוני (גם "ריאלי" וגם "הומני") והן מסלול מקצועי (כיתות י"ג-י"ד).
המסלול העיוני כולל מגמות ריאליות כמו פיזיקה, כימיה, ביולוגיה ומדעי המחשב ברמת לימוד 5 יח"ל וכן כיתות מיוחדות בהן כיתת המחוננים, כיתת הביוטכנולוגיה, כיתת נחשון וכיתת הענ"א מחשבים (טכ"מ), והן מגמות הומניות כמו תנ"ך, היסטוריה, ספרות וסוציולוגיה.
כמו כן, קיימת בבית הספר מגמת מוזיקה (תלמידי מגמה זו לרוב בוחרים אותה כמגמה נוספת).
לגימנסיה קבוצת כדורסל המשתתפת בליגת העל בכדורסל לבתי ספר תיכוניים, בה זכתה באליפות ארבע פעמים, וכן קבוצת מעודדות.
הגימנסיה הריאלית נוסדה ב-1939 על ידי אליעזר קררי.
תוכניות הלימוד הראשונות הוקדשו ללימודי מדעי הרוח, לעומת התוכנית העכשווית המוקדשת יותר לכיתות יותר מדעיות וכיתת המב"ר מסלול בגרות רגיל.
משכנה הראשון של הגימנסיה היה ברחוב הרצל, בדירת שלושה חדרים, מקום משכנה של גימנסיה בנימינה שנסגרה כמה שנים קודם לכן.
אחד הקירות במבנה נהרס, החדר הקטן שימש כחדר מורים והגדול ככיתה.
במחזור הראשון למדו עשרים וחמישה תלמידים, רובם הגיעו מחוץ למושבה, אותם לימדו חמישה מורים.
תשעה תלמידים בלבד מבני המחזור סיימו את לימודיהם.
בחלוף כמה שנים הביאה מצוקת מקום למעבר למשכן חדש ברחוב הלפרין שבשכונת אברמוביץ'.
ב-1958 עברה הגימנסיה למשכנה הנוכחי בין רחוב האחים סמילצ'נסקי לרחוב עולי הגרדום.
ב-1969 פרש קררי לגמלאות, והחליף אותו גמליאל סגל, שכיהן כמנהל מ-1970 ועד 1997. ב-1997 החליפה אותו ד"ר שוש וינטר.
בשנת 2010 הסתיימה בנייתו של אולם הספורט החדש של התיכון, אולם הספורט "גמי", במתחם החטיבה המאוחדת "דורות-בן-גוריון".
עד 2011 נקראה הגימנסיה בשם תיכון מקיף א' - הגימנסיה הריאלית ע"ש א.
קררי וכללה מגמות ריאליות לצד מגמות הומניות ומסלול מקצועי (כיתות י"ג-י"ד).
ב-2011 אוחדה עם חטיבות הביניים בן-גוריון ודורות והפכה לקריית חינוך על-יסודית שש-שנתית.
בהתאם שמה שונה לקריית החינוך הגימנסיה הריאלית על שם א.
ב-2010 פרסמה עיריית ראשון לציון מכרז על הקמת מבנה חדש לגימנסיה, שיבנה במקום חלק מהמבנים הישנים - שיהרסו.
המבנה החדש יהיה בעל 6 קומות, ויכלול חניון תת-קרקעי ושטחים ירוקים מסביב.
ההחלטה לוותה בתגובות מעורבות, מתנגדיה טענו כי מבני הגימנסיה הם מבנים היסטוריים הראויים לשימור והריסתם תהיה "בכייה לדורות".
בספטמבר 2012 מונתה דליה ישעיה, שכיהנה בתפקיד מנהלת חטיבת הביניים "דורות" השייכת לקריית החינוך, למנהלת קריית החינוך כולה.
ישעיה החליפה את שוש וינטר אשר פרשה לגמלאות.
במרץ 2015 נחנך חלק א' של המבנה החדש אשר נבנה במקום אולם הספורט הישן.
המבנה החדש כולל חמש קומות, חניון תת-קרקעי וכן מחשבים ומקרנים בכל כיתה.
באותה שנה נהרסו מבנים א' ו-ג', ואילו מבנה ב' החל בתהליך שיפוצים ושימור מבנים (כיום משמש את העירייה).
בפברואר 2018 מונתה איריס רון, שכיהנה כסגנית המנהלת ואחראית על חטיבת הביניים "דורות" השייכת לקריית החינוך, למנהלת קריית החינוך כולה.
רון החליפה את דליה ישעיה אשר מונתה לתפקיד בכיר יותר במשרד החינוך.
מבנים בשימוש בית הספר בעבר
מבנה דורות (הועבר לחטיבת הביניים ידלין)
מבנה בן-גוריון (נעזב, כיתות החטיבה הועברו למבנה החדש)
אולם הספורט "גמי" (עדיין בשימוש)
מבנה ב' "בניין הפרפר" (בתהליכי תחזוקה ושימור, כרגע המבנה משמש את העירייה)
מבנים בשימוש בית הספר כיום
המבנה ידוע בזכות גודלו ותכנונו האדריכלי, ובעל שישה מפלסים בחלק מהאזורים.
כמו כן, המבנה מחזיק בתואר "בית הספר הגבוה בישראל".
המבנה נבנה בצורה זו עקב מחסור בשטחים באזור בו הוא הוקם, ובמטרה לאכלס כמות גדולה של תלמידים על שטח קטן.
בנוסף לכך, המבנה ידוע גם בזכות הגגות שלו, המשמשים את התלמידים כמרחבי למידה וכחצר, ובזכות זה שהאזור המקשר בין שני חלקי המבנה עובר מעל רחוב פעיל.
שלב ג' של בניית בית הספר - אולם ספורט חדש הנמצא בקריית החינוך, בסמוך למבנה הראשי (נפתח ב-2021).
משמש בתור אולם הספורט הראשי של בית הספר.
לגימנסיה נבחרת כדורסל והיא משחקת באופן קבוע בליגת העל התיכונים.
הגימנסיה הריאלית זכתה שלוש פעמים באליפות ליגת העל בכדורסל לבתי ספר תיכוניים: ב-, ב- וב-.
מנהלת חטיבת הביניים המאוחדת דורות-בן-גוריון: חבצלת לוטן - 2021-היום
מנהלת המכללה: ד"ר ברוריה הברמן
הגימנסיה העברית בירושלים ע"ש יצחק בן-צבי היא בית ספר תיכון, הראשון שהוקם בירושלים, ושוכן בשכונת רחביה.
הגימנסיה נוסדה בימי העלייה השנייה בשנת 1909 בשם "הגימנסיה העברית בירושלים".
בין מייסדיה נמנו בני הזוג ד"ר נפתלי וד"ר חנה וייץ, יהושע ברזילי (אייזנשטט), ד"ר יצחק לוי, מנהל האפ"ק בירושלים, אברהם סולומיאק, המתורגמן אצל הקונסול הרוסי, ואנשי העלייה השנייה מר יהודה הלב"ץ – הלביץ ורעייתו סוניה בת רבקה בהרב, חברי קבוצת "ירושלים החדשה" יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית, ואירה יאן.
האחרונים גם שימשו בה מורים בשנותיה הראשונות.
השמש של בית הספר ושומר על דגל הגימנסיה היה איש בשם שלמה (בפי יצחק בן-צבי "שלמה התימני").
מטרת מייסדי הגימנסיה הייתה החיאת התרבות העברית.
תוכנית הלימודים שילבה ידע כללי עם תרבות עברית, היסטוריה יהודית וידיעת הארץ.
הגימנסיה בירושלים נפתחה ביום ראשון י' טבת תרס"ט (2 בינואר 1909) בשכונת זיכרון משה, והמניעים להקמתה פורטו כעבור כחודש בעיתון "העולם":
יש כמה מאות של משפחות בירושלים, המעוניינת לתת חינוך הגון בבית ספר בינוני לילדיהן, ואין בירושלים כזה, לבד מן הסמינר ובית הספר למסחר לבנים של חברת "עזרה".
ההורים אינם רוצים להיפרד מילדיהם ולשלוח אותם ליפו, גם מימון נסיעותיהם ושהייתם ביפו מכביד מאוד על הדבר.
הדבר נחוץ לשם הגדלתו וביצורו של היישוב היהודי בירושלים.
אליעזר בן-יהודה נמנה עם מייסדי הגימנסיה ותמך בה במאמרים נלהבים בעיתונו "הצבי".
הוא אף שלח את בנו אהוד בן יהודה להיות בין שבעת התלמידים הראשונים יחד עם ילדי וייץ ואירה יאן.
לעומתם קמו לה מתנגדים חריפים מכיוונים רבים.
כך, מיום הקמתה ובמשך שנים ארוכות, נאלצה הגימנסיה העברית להיאבק על עצם קיומה.
בני היישוב הישן, שהתקיימו על כספי החלוקה, חששו מהשתלטות ה"פרודוקטיבציה" על ילדי העיר, וראו בדאגה את העובדה כי זהו המוסד העברי הראשון שבו לומדים יחד בנים ובנות בכיתה אחת.
הם פרסמו פאשקעווילים וזרקו אבנים על תלמידי הגימנסיה.
המתחרים בבתי הספר של "עזרה" ו"אליאנס" חששו גם מהתחרות החינוכית, וניסו לשכנע הורים לא לשלוח את ילדיהם ללמוד במוסד החינוכי של "הרוסים הסוציאליסטיים" שהגיעו זה מכבר אל העיר (עם אלו נמנו בפועל שניים ממורי בית הספר שהשתייכו לתנועת פועלי ציון).
גם הממסד הציוני לא מיהר לתמוך במוסד.
בשנה הראשונה למדו במוסד בספירה הסופית 20 תלמידים בלבד, אך מספרם עלה בהרבה בשנת תר"ע (1910), והגיע ל-110 בשנת תרע"א (1911).
עקב הגידול המהיר הלכו ורבו הוצאותיו של המוסד לתשלום של שכר המורים, לציוד ולדמי שכירות הדירה.
נוסף על כך בית הספר קלט גם תלמידים לא מעטים שידם לא השיגה לשלם את שכר הלימוד כנדרש.
בראשית 1911 נענה הוועד הפועל המצומצם לפניית "אגודת הגימנסיה העברית בירושלים" וקצב לה 1000 פרנק מכספי "קרן תרבות" שעמדה תחת הנהלתו.
החלטה זו עוררה ביקורת והתנגדות עזה מצד נציגי המזרחי: נאמנים לשיטתם סירבו להיות שותפים בעל כורחם "במימון ובמתן הכשר למוסד חינוכי, המלמד את המקרא ברוח ביקורת המדעית ואינו מקפיד על קיום מצוות הדת על ידי תלמידיו".
באותה שנה נקרא יהודה לייב מטמן-כהן, שניהל את גימנסיה הרצליה בתל אביב, לסייע לגימנסיה הירושלמית לעמוד על רגליה, ובמשך שנה ניהל את שני המוסדות.
עקב אי-הסכמה על אופן ניהול העניינים שהנחיל, הודיע יצחק בן צבי במכתב אליו על דבר פרישתו מן ההוראה במוסד.
כמו כן במהלך השנה הציע אחד החברים באגודת הגימנסיה, שהיה בעצמו נתין צרפתי, לאשר את הגימנסיה כמוסד צרפתי.
לפני שעזב בחר מטמן כהן מקרב המורים את שלמה שילר, והוא נטל לידיו את ניהול הגימנסיה (אם כי הוא עצמו תיאר את פרישתו ככזו שהתקיימה יחד עם דו"ח האחרון שלו ביפו).
שילר ומורי הגימנסיה נמנו עם ראשי הלוחמים ב"מלחמת השפות" שהחלה בירושלים.
במשך שלוש שנים נדדה הגימנסיה על מוריה ותלמידיה בין שלושה מבנים.
האחרון שבהם היה ביתו של אחד ממיסדיה הד"ר אהרן מאיר מזי"א.
מן ההתכתבויות לגביה בשנת 1913 עתידה הייתה להיבנות סופית בסמוך לאוניברסיטה העברית או אף להקדימה בשטח הזה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הלך וקטן מספר תלמידיה, ועמד על כמה עשרות בודדות.
השלטון העות'מאני בארץ ישראל החליט לסגור אותה, בהיותה תחת חסות צרפתית.
אגודת המורים בראשות דוד ילין עמדה מנגד ולא חשה לסייע.
דובריה אף החליטו כי אין לה זכות קיום ודינה להיסגר.
שילר לא ויתר, ויחד עם צוות מורים עברו ללמוד באחד המבנים שהיו שייכים לבית הספר בצלאל שניהל בוריס שץ.
בסוף שנת הלימודים 1916 נאלצו התלמידים והמורים להתפנות גם מבצלאל, וקבוצה של 10 תלמידים עברה ללמוד כ"קבוצה ירושלמית" בגימנסיה הרצליה עד סיום המלחמה.
ב-1919, עם תום מלחמת העולם הראשונה, פתחה הגימנסיה שוב את שעריה, לאחר שמצאה הרבה מן הציוד שהוחרם ממנה על ידי הטורקים בבית הספר ראשידיה הממוקם בסמיכות לשער שכם, ודרשה להחזירו.
ד"ר יוסף לוריא, מנהל מחלקת החינוך בוועד הצירים החליט תחילה על פתיחת 3 כיתות עליונות בבית דוד ילין, ואחרי זמן קצר הועברה גימנסיה למבנה ברחוב החבשים, ובהמשך ל"בית דוידוף" שבשכונת הבוכרים בירושלים.
מספר תלמידיה הלך וגדל, עד שהיה המקום צר מלהכיל את כולם, וב-1929, עברה למבנה חדש בשכונת רחביה, שכונה חדשה שהוקמה באותם ימים.
זהו המבנה שבו שוכנת הגימנסיה עד היום ברחוב קרן קיימת בירושלים, סמוך לבית המוסדות הלאומיים.
מיקומה בשכונת רחביה, שתושביה נמנו עם האליטה של ירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20, הקנה לגימנסיה מעמד יוקרתי.
תלמידיה נחשבו בנים למשפחות מיוחסות, והחינוך בה נחשב לטוב ביותר בין התיכונים שהוקמו אחריה.
בין מוריה ותלמידיה נמנו אז אנשי רוח ואנשי מעשה מפורסמים כמפורט למטה, ושמה נקרא בפי כל "גימנסיה רחביה".
במאורעות תרפ"ט שימש בניין הגימנסיה החדש מקלט לתושבי השכונה, ובמלחמת השחרור פעלו במשרדיה כוחות ההגנה, ותלמידי הכיתות הגבוהות גויסו לשירות פעיל.
בשנות החמישים נקלטו בבית הספר ילדים פליטי שואה שעלו לארץ כיחידים וכבנים למשפחות עולים.
בשנת 1962 עברה הגימנסיה לבעלות עיריית ירושלים (לאחר שהתנהלה עד אז תחת חסותה של עמותה ציבורית), והיא נקראה תיכון עירוני א'.
במתחם הגימנסיה פעל גם בית ספר יסודי של שמונה כיתות, שהיה חלק ממערכת החינוך המקומית, ורוב תלמידיו התקבלו ללמוד בהמשך בכיתות התיכוניות.
בתחילת שנות השישים, עם המעבר לבעלות העירייה, החל בית הספר לקלוט יותר תלמידים מצטיינים, בנים לאוכלוסיות חלשות.
בשלהי שנות ה-60 החליטה ממשלת ישראל על הרפורמה בחינוך, שעיקרה היה הקמת חטיבת ביניים – בין בית הספר היסודי ובין התיכון.
הרפורמה הזו גם חרתה על דגלה את האינטגרציה בין שכבות אוכלוסייה שונות של תלמידים.
הגימנסיה הייתה בין הראשונים שהחלו בתהליך, ומנהלה שמואל מיכאלי יזם בתחילת שנות ה-70 תוכניות חדשניות שהיו שלב מקדים לאינטגרציה ולרפורמה, והיו מודל לתהליכים דומים בבתי ספר אחרים.
המהלך לא עבר בקלות, והורים שהתנגדו לו ניהלו מאבקים מתוקשרים שגרמו אף להתערבות משטרתית, עד שהתייצב המהלך כעבור עשר שנים.
שמואל מיכאלי היה גם המנהל הראשון בארץ שהנהיג בגימנסיה לימודים בשיטה של יחידות לימוד, משנת הלימודים ה'תשל"ד ואילך.
ב-1983 הועברו הכיתות היסודיות לבית הספר ע"ש פולה בן-גוריון בעמק המצלבה, ובבניין הגימנסיה נותרו שתי החטיבות העליונות.
מתכונת זו נותרה בעינה עד היום.
בשנת 2009 ציין בית הספר 100 שנים להקמתו באירוע חגיגי שאליו הוזמנו בוגריו.
נכון ל-2010, הגימנסיה מונה כ-1000 תלמידים המגיעים אליה מכל רחבי ירושלים.
היא נקראת הגימנסיה העברית בירושלים – ע"ש יצחק בן-צבי – בית ספר על-יסודי שש שנתי עירוני א'.
פועלות בה חטיבת ביניים (כיתות ז'–ט') וחטיבה עליונה (כיתות י'–י"ב).
בשנת 2017 דורג במקום השני בדירוג התיכונים בירושלים, עם שיעור זכאות לבגרות של 99.14 אחוז, שיעור מצטיינים 8.62 אחוז ושיעור נשירה של 0.11 אחוז.
ב-1937 מוסדה הפעילות הצופית בגימנסיה כאשר הוקם בה שבט מצדה, שבט הצופים הראשון שפעל בירושלים.
הפעילות הצופית התנהלה תחת פיקוחה של הנהלת הגימנסיה שהעמידה בראש השבט את המורה דוד שטראי, ומורים אחרים שימשו כרש"גדים ומדריכים:
"הייתה הכרה ברורה כי שום חינוך בני נוער לא יצלח אם יסתיים אחר הצהריים.
מוסד חינוך המעוניין בהצלחתו, חייב להקיף במידת האפשר את כל חייו של התלמיד" - כך הסביר הד"ר אברהם ברתנא, אז מורה, ולימים מנהל הגימנסיה.
הקשר הגיע לשיאו בשנות ה-40, עם הקמת צריף של השבט בחצר בית הספר ברחביה.
הצריף שימש נקודת מפגש ומרכז לפעילות צופית לתלמידי הגימנסיה במשך עשרות שנים, עד שעברה ממנו הפעילות בשנת 1965 ל"בית פיליפס" בעמק המצלבה, ובשנת 1967 ל"בית נועה" הסמוך - אשר נקרא על שם חניכת השבט נועה טן-פי שנפטרה בנערותה בטיול של השבט ממחלת טטנוס, שם פועלים חניכי השבט עד היום.
בשנות ה-60 פרסם הסופר יצחק שלו את הרומן "פרשת גבריאל תירוש".
עלילת הספר נסובה סביב המורה להיסטוריה גבריאל תירוש וחמישה מתלמידיו, ההופכים לכיתה צבאית מאומנת המבצעת פעולות גרילה בפורעים ערביים, בתקופת מאורעות תרצ"ו בירושלים.
שלו, שהיה תלמיד הגימנסיה העברית בפרוץ מאורעות תרצ"ו, ואחר כך מורה בה, שאב את הדמויות בעלילה מהיכרות אישית עם דמויות מקבילות שהכיר.
כך למשל ד"ר רוזנבלום המנהל, הוא בן דמותו של ד"ר מוהליבר מנהל הגימנסיה בתקופת לימודיו.
הגירה לֵסֶפְּסִית, או "הגירה לֵסֶפְּסְיָאנִית", היא מעבר של בעלי חיים ימיים מהים האדום ל, דרך תעלת סואץ.
התופעה נקראת על שמו של פרדיננד דה לספס, מהנדס ויזם חפירת התעלה.
לתופעה שמות נוספים, כגון "הפלישה האֵריתריאית", "פלישה לספסיאנית" או "הסינדרום הלספסיאני".
פתיחת תעלת סואץ ב-1869 יצרה את המעבר הראשון למי ים בין הים התיכון לים האדום.
הים האדום גבוה יותר, ולכן מימיו הם שזורמים אל הים התיכון.
האגמים המרים, המהווים קטע מתעלת סואץ, בלמו את הגירת בעלי החיים והצמחים מהים האדום למשך כמה עשורים בשל מליחותם הגבוהה שלא אִפשרה את הישרדותם, אולם במרוצת הזמן השתוותה מליחות זו בהדרגה למליחות הים האדום בשל זרימת המים בין הימים.
כשמחסום ימי זה הוסר, בעלי חיים וצמחים היגרו דרך התעלה והחלו לאכלס את מזרח אגן ים התיכון.
הים האדום ככלל הוא בעל מליחות גבוהה יותר ועני יותר בחומרי מזון (נוטריאנטים) מהאוקיינוס האטלנטי, המחובר לים התיכון ממערב, כך שלמינים המהגרים מהים האדום היה יתרון על המינים המקומיים במזרח אגן הים התיכון, מכיוון שהם מותאמים למים דלי נוטריאנטים.
כך החלו המינים של הים האדום לפלוש לביוטה של הים התיכון.
מספרם של המינים שעשו את הדרך בכיוון ההפוך מזערי.
השפעת המהגרים על מינים מקומיים
בנייתו של סכר אסואן על נהר הנילוס ב-1960 צמצמה את זרימת המים המתוקים הנושאים סְחופֶת עשירה בנוטריאנטים אל מזרח אגן ים התיכון, וכתוצאה מכך נפגעה דגת הים התיכון באופן ניכר.
במקביל חולל שינוי זה תנאים אידיאליים לפולשים מהים האדום, ובכך תהליך הגירת המינים הפולשים הואץ אף יותר.
התעלה הופכת למעבר הימי הראשון להגעת מינים פולשים אל הים התיכון.
פגיעתם של כמה מהמינים הלספסיים הללו הפכה למשמעותית ביותר כאשר הם דחקו מינים מקומיים והפכו למחזה נפוץ באזור הלבנט.
לפי האיגוד הבין-לאומי לשימור הטבע ומשאביו, אמנת המגוון הביולוגי ואמנת ראמסאר, מינים אלו זרים לים התיכון, ונמצאים מחוץ לתחום תפוצתם הטבעי, שהוא באזור האינדו-פסיפי.
כשמינים אלו מצליחים לבסס אוכלוסיות בים התיכון, להתחרות באופן ישיר במינים המקומיים ולתפוס את מקומם, הרי הם הופכים ל"מינים זרים פולשים" ומהווים איום חמור על המגוון הביולוגי המקומי.
הודעת ממשלת מצרים, מאוגוסט 2014, על כוונתה לכרות 35 ק"מ של תעלה חדשה במקביל לקיימת ולהעמיק ולהרחיב 37 ק"מ נוספים מתעלת סואץ הדאיגה ביולוגים ימיים, שחששו כי מעשה זה רק יחמיר את הפלישה מהים האדום לים התיכון, ויכשיר את המעבר לסוגי פולשים חדשים.
ב-6 באוגוסט 2015 נחנכה תעלת סואץ החדשה, המקבילה לתעלה הקיימת ואורכה 72 ק"מ.
הרכבם של המינים הפולשים לים התיכון מים סוף:
יש חסרי חוליות נוספים, כגון מדוזות, אלמוגים ופלנקטון.
להלן מספר דוגמאות של מינים פולשים לים התיכון של ישראל:
המין הידוע ביותר הוא המדוזה מהמין חוטית נודדת.
הוא פוקד את חופי ישראל מדי קיץ.
נימי דו-ימי התגלה לראשונה ב-2006 ומאז הספיק להשפיע על הדיג המסחרי ולדחוק את אוכלוסיית המולית האדומה.
חלילון חלק (Fistularia commersonii), מהגר שהגיע עד חופי איטליה.
לגינון נודד, דג ממשפחת הנַפּוּחיתיים, הנקרא בלשון העם "אַבּוּ נַפְחָא".
זהרון הדור (Pterois miles), דג טורף ארסי.
אבנוּן מגושם, התגלה בשנת 2011 ביפו.
שפמית ארסית ("דג נסראללה") (Plotosus lineatus), דג ממשפחת השפמיתיים, בעל ארס רב-עוצמה בקוציו העלול לשתק ובמקרים מסוימים להרוג בני אדם.
יש דגים פולשים רבים מ-39 משפחות שונות, 15 מהן הן חדשות בים התיכון.
עם זאת, נטען כי שינויים אלו בים התיכון הם בלתי הפיכים, והמלצת החוקרים היא להגביל את דֵיג המינים המקומיים ובכך לאפשר להם להתרבות ולהתחרות עם המינים הפולשים.
כ-3 מינים שהיגרו מהים התיכון אל הים האדום:
רשימת הפולשים מהים האדום לים התיכון:
(השנה מציינת את הפעם הראשונה שהמין נתגלה בים התיכון.)
ההגירה לארצות הברית נחשבת לאחד הגורמים לצמיחתה של ארצות הברית מפרובינציה בריטית בצפון אמריקה לכדי מעצמת-על.
ארצות הברית קלטה הגירה המונית עוד לפני היווסדה ועד שנת 1914, עת הוחל בהשמת מגבלות על ההגירה.
אך אף על פי שהמגבלות, שהגיעו לשיאן בשנת 1924 עם חקיקת חוק ג'ונסון, ארצות הברית המשיכה להיות יעד מרכזי בתנועת ההגירה העולמית וגם במאה ה-21 היא קולטת יותר הגירה חוקית מכל שאר מדינות העולם גם יחד.
בימיה הראשונים של ארצות הברית היא לא היוותה יעד הגירה מועדף.
מוערך שבין 1787–1820 הגיעו כ-6,000 מהגרים בשנה בממוצע, בעת שאוכלוסיית ארצות הברית גדלה מ-4 ל-10 מיליון תושבים.
המהפכה הצרפתית ומלחמות נפוליאון באירופה הקשו מאוד על ההגירה מאירופה, המקור העיקרי של הגירה לארצות הברית עד למאה ה-20. על פי ההערכות, רק 1.4% מאוכלוסיית ארצות הברית בשנת 1815 לא נולדו בה.
החל משנת 1820 החלה ההגירה לארצות הברית להתגבר, מ-8,385 מהגרים בשנת 1820 ל-23,322 בשנת 1830 ולממוצע של כמעט 60,000 מהגרים לשנה בעשור שבין 1830–1840. עיקר ההגירה הגיעה בעשור זה מאירלנד הקתולית שהייתה חלק מבריטניה וסבלה מעוני ואפליה (207,000 מהגרים), מדינות גרמניה (152,000 מהגרים), האי הבריטי (76,000 מהגרים) וצרפת (46,000 מהגרים).
הדומיננטיות האירית בהגירה הביאה לירידת אחוז הפרוטסטנטים בארצות הברית ממעל 95% בתחילת דרכה לפחות מ-90% ב-1850. הסכם גואדלופה אידלגו שסיפח לארצות הברית את שטחי מדינות דרום המערב (בהן אריזונה וקליפורניה) הביא עמו 60,000 תושבים חדשים ממוצא מקסיקני שהתגוררו בשטחים המסופחים.
הבהלה לזהב שהחלה באותו זמן עוררה הגירה ממדינות רבות כולל מקסיקו, סין ואמריקה הדרומית, בנוסף להגירה מאירופה.
בשנים 1850–1880 נמשכה ההגירה המסיבית מגרמניה, בריטניה ואירלנד ונוספה עליה הגירה מאיטליה וסין.
הגירה גדולה נוספת של כ-1.5 מיליון בני אדם הגיעה משוודיה ונורווגיה.
ההגירה מסין כללה כוח עבודה זול שהגיע בעקבות הבהלה לזהב ולמבצע בניית מסילות הברזל מחוף לחוף.
שונותם של המהגרים הביאה להקמתן של תנועות שהתנגדו להגירה.
ההגירה האירית הקתולית הביאה להקמתה של תנועה שביקשה להגביל את ההגירה, אולם ללא הצלחה.
ההגירה הסינית, לעומת זאת, הביאה לחקיקת חוק למניעת הגירה סינית בשנת 1882.
בין השנים 1820–1870 הייתה ההגירה ממזרח אירופה לארצות הברית מועטה ביותר.
במהלך חמישים השנים הללו הגיעו מהקיסרות האוסטרו-הונגרית כ-8,000 מהגרים ומהאימפריה הרוסית כ-7,000 מהגרים בלבד, כאשר חלק ממהגרים אלו היו יהודים.
לקראת הרבע האחרון של המאה ה-19 החלה הגירה גדולה ממזרח אירופה להגיע לארצות הברית.
בין השנים 1870–1880 הגיעו כ-125,000 מהגרים מהאימפריה הרוסית ומאוסטרו הונגריה, בין 1880–1890 הגיעו מעל 600,000 מהגרים ובעשור האחרון של המאה ה-19 הגיעו קרוב ל-1.2 מיליון מהגרים מארצות אלו.
ההערכות הן שבין 26%–30% מהמהגרים מארצות אלו היו יהודים.
ההגירה היהודית התייחדה באחוז גבוה של נשים וילדים ואחוז נמוך מאוד של חזרה לארץ המוצא.
זאת לעומת ההגירה האיטלקית, למשל, אשר רובה כללה מהגרים זמניים אשר חזרו לארצותיהם לאחר מספר שנים.
בין המהגרים הלא-יהודים ממזרח אירופה היוו הפולנים את הקבוצה הגדולה ביותר.
בתקופת השפל הגדול קטן מאוד מספר המהגרים לארצות הברית וההגירה הגיעה לשיא שלילי של 23,000 בשנת 1933.
בתקופת שואת יהודי אירופה, ככלל, להמוני היהודים לא התאפשר להגר לארצות הברית.
סקרים שונים, שהוזמנו על ידי גופים בעלי עמדות שונות בעד ונגד המשך ההגירה לארצות ברית, מציגים עמדות שונות לגבי דעת הקהל ביחס להגירה.
בסיכום סקר משנת 2006 שהוזמן על יד ארגון המתנגד להגירה נטען ש-68% מאזרחי ארצות הברית טוענים שמספר המהגרים לארצות הברית גבוה מדי ורק 2% טוענים שהוא נמוך מדי.
בנוסף נטען ש-70% מהמשיבים אמרו שישקלו שלא להצביע למועמד התומך בהגדלת ההגירה.
לעומת זאת, סקר משנת 2002, זמן לא רב לאחר פיגועי התאומים, קבע ש-55% בעד צמצום ההגירה אך 15% בעד הגדלתה וסקר משנת 2004 הציג תוצאות על פיהן רק 41% בעד צמצום ההגירה, אל מול 18% התומכים בהגברת ההגירה.
ההתנגדות הגבוהה ביותר להגירה מופיעה אצל מובטלים.
הגירה בלתי חוקית לארצות הברית היא כניסת תושבים זרים לשטחי ארצות הברית או שהות בהם בניגוד לחוקי ההגירה והאזרוח הפדרליים של ארצות הברית.
מדובר באחת הסוגיות הפוליטיות, החברתיות והמשפטיות השנויות במחלוקת בחברה האמריקאית בעשורים האחרונים.
לפי הערכות עדכניות, חיים בארצות הברית בין 10 ל-11 מיליון מהגרים בלתי חוקיים.
הרוב המכריע של מהגרים אלו מגיעים ממדינות אמריקה הלטינית, במיוחד ממקסיקו, גואטמלה, אל סלוודור והונדורס, אך יש גם אוכלוסיות גדולות מאסיה, אפריקה ואזורים אחרים.
רבים מהמהגרים הבלתי חוקיים חוצים את הגבול הדרומי ממקסיקו, אך חלקם נכנסים באשרה חוקית (תיירות, לימודים, עבודה) ואחר כך נשארים במדינה לאחר שפג תוקף האשרה, תופעה המכונה "Overstay".
המהגרים הבלתי חוקיים משתלבים בעיקר בעבודות בענפי החקלאות, הבניין, שירותים, ניקיון והסעדה.
השכר הנמוך ותנאי העבודה הקשים הפכו את אוכלוסייה זו למוקד תעסוקה מועדף עבור חלק מהמעסיקים.
בקרב צעירים ישראלים, נפוצה במיוחד תופעת העבודה הלא חוקית בענף המכירות בעגלות בקניונים, לעיתים תוך שימוש באשרות תייר בלבד.
בעוד שמעסיקים רבים מבטיחים רווחים גבוהים ותנאים טובים, עדויות רבות מעידות על מציאות שונה הכוללת שכר נמוך, ניצול, ולעיתים אף סכנת גירוש מארצות הברית.
הממשל הפדרלי נוקט באמצעים שונים למניעת ההגירה הבלתי חוקית:
גדרות ומכשולים בגבול הדרומי עם מקסיקו.
משמר גבול ואמצעים טכנולוגיים כמו רחפנים, חיישנים ומצלמות.
מעצרים וגירוש של שוהים בלתי חוקיים.
חקיקה ואכיפה נגד מעסיקים שמעסיקים מהגרים בלתי חוקיים.
תוכניות כגון DACA (הגנה זמנית למהגרים לא חוקיים שהובאו כילדים), עוררו דיון ציבורי ומשפטי מתמשך.
כלכלנים רבים טוענים כי הגירה בלתי חוקית, על אף הפגיעה האפשרית בעובדים מקומיים בשכר נמוך, תורמת למשק האמריקאי במונחים כוללים.
מחקרים מצביעים על כך שהגירה זו מספקת כוח עבודה זול המוזיל עלויות ייצור ומגביר את הפריון במשק, במיוחד בתחומי החקלאות, הבניין והשירותים.
על פי דו"ח של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, תרומתם הפיסקלית של מהגרים (כולל מהגרים לא-חוקיים) יכולה לעלות על עלותם בטווח הארוך.
גם קרן המטבע הבינלאומית ציינה כי ההגירה מגבירה את הצמיחה והתפוקה בכלכלה.
עם זאת, הנושא שנוי במחלוקת פוליטית חריפה.
המפלגה הרפובליקנית חצויה בין זרם של ליברטריאנים התומכים בסחר חופשי וניידות עובדים, לבין זרם נייטיביסטי, המתנגד לכל הגירה – זרם שזכה לעדנה מחודשת ודומיננטיות בעידן טראמפ.
גם המפלגה הדמוקרטית חלוקה: מצד אחד איגודי עובדים שהם כח גדול בליבת המפלגה מתנגדים נחרצות לתוכניות של עובדים זמניים מחשש לפגיעה בשכר ובתנאים, ומנגד זרמים ליברליים במפלגה תומכים בהסדרה חוקית של המצב.
לעיתים יש פער בין הרטוריקה הציבורית ("אכיפה נוקשה", "סגירת הגבול") לבין המדיניות בפועל, שלרוב אינה מונעת את המשך ההגירה.
חוקרים ואנליסטים כמו טים וו הצביעו על כך שהמדיניות האמריקאית כלפי הגירה בלתי חוקית פועלת באופן שמשרת אינטרסים כלכליים, תוך הימנעות לאורך שנים ארוכות מקבלת החלטות פורמליות.
וו טוען כי אכיפת גבולות איננה אמצעי יעיל במיוחד למניעת הגירה בלתי חוקית, ולעיתים אף מזיקה, בעוד שאכיפה פנימית מול מעסיקים, אף שהייתה יכולה להיות אפקטיבית, נדחית לעיתים מסיבות פוליטיות או כלכליות.
ישנם תמריצים רבים המושכים זרים לארצות הברית.
רוב המהגרים הבלתי חוקיים המגיעים לאמריקה מגיעים למען הזדמנויות טובות יותר לתעסוקה, מידה רבה יותר של חופש, הימנעות מדיכוי פוליטי, חופש מאלימות, רעב ואיחוד משפחות.
סקרים בינלאומיים של ארגון גאלופ מ-2013 עד 2016 ב-156 מדינות זרות מצאו שכ-147 מיליון מבוגרים יעברו לארצות הברית, אם היו יכולים, מה שהופך אותה למדינת היעד הרצויה ביותר עבור מהגרים פוטנציאליים ברחבי העולם, ואחריה גרמניה וקנדה.
הגירה פנימית או "גלות פנימית" הוא מושג המתאר סופרים גרמנים שהתנגדו לנאציזם ובכל זאת בחרו להישאר בגרמניה לאחר שהנאצים תפסו את השלטון בשנת 1933. את המונח טבע פרנק טיס (Frank Thiess) בתגובתו לדבריו של תומאס מאן בשידור ב-BBC בנושא האשמה הגרמנית.
הרעיון עשוי לחול על סיטואציות דומות בהן אנשים חשים ניתוק מתרבותם, מממשלתם, מחברתם או מסביבתם, עקב תנאים פוליטיים, חברתיים או כלכליים מעיקים, ובכל זאת נשארים במדינתם.
דלפין דה ז'ירארדן, כתבה בשנת 1839 על האצולה הצרפתית במהלך המונרכיה של יולי:
צעירים ממיטב חוגי החברה, הנושאים את השמות המפורסמים ביותר, מראים פעילות קדחתנית המוגברת עוד יותר על ידי הגירתם הפנימית והסלידות הפוליטיות שלהם.
הם דוהרים, הם רוקדים ואלס, הם נלחמים כאילו אנחנו במלחמה, הם אוהבים כמו אנשים שעדיין יש שירים בלבם.
הם לא נוכחים כמו שני צדדים בבית משפט, הו!
שם הם היו פוגשים את עורך הדין שלהם או את הבנקאי שלהם; במקום זאת הם מעדיפים ללכת ל[מועדון ה]מוסארד, שם לפחות יפגשו את המשרת האישי שלהם או את החתן שלהם; נפלא!
כך הם יכולים לרקוד מול אנשים כאלה מבלי להתפשר על עצמם.
הסופר שטפן צווייג כתב בספרו "העולם של אתמול" על תחושתו בתור מתנגד למלחמת העולם הראשונה, יחיד בתחושתו זו מבין סובביו: "נותרה דרך אחת: להסתגר בתוכי ולשתוק כל עוד השאר קודחים וצועקים.
כי הבדידות בגלות, למדתי זאת די והותר, אינה קשה כבדידות במולדת.
הרחקתי מעלי את ידידי הוותיקים, ולחפש חדשים לא הייתה השעה כשרה."
בגלות, בארצות הברית בשנות הארבעים של המאה העשרים, עסק הסופר הגרמני תומאס מאן בסוגיית האחריות הגרמנית למלחמת העולם השנייה ולשואה.
הוא כתב כמה מאמרים בנושא, ביניהם "Deutsche Schuld und Unschuld" ("האשמה והחפות הגרמנית") ו-"Über Schuld und Erziehung" ("על אשמה וחינוך").
לאחר שקרא על שחרור מחנות הריכוז הנאציים בשנת 1945, אמר מאן בשידור ברשת ה-BBC בשפה הגרמנית:
הביזיון שלנו פרוס בפני העולם, מול ועדות החוץ שלפניהן מוצגות התמונות המדהימות הללו, ועדות המדווחות לארצותיהן על מאורעות אלה, החמורים מכל תועבה שהאדם יכול לדמיין.
זו "בושתנו וחרפתנו", קוראים ומאזינים גרמנים!
כי כל מה שהוא גרמני, כל מי שמדבר גרמנית, כותב גרמנית, גר בגרמניה - הוטמעה בו חשיפה מבישה זו.
פרנק טיס טען שרק למי שחווה את החיים בגרמניה הנאצית הייתה זכות לדבר בפני גרמנים על אשמתם, וכי ה-"innere Emigranten" ('המהגרים הפנימיים') הראו אומץ מוסרי יותר מאלה שצפו באירועים ממרחק בטוח.
בתגובה הצהיר מאן כי כל היצירות שפורסמו תחת שלטונו של היטלר היו בסימן "Blut und Schande" ('דם ובושה') ויש להשמידן.
כתוצאה ממחלוקת זו, יש שעדיין מסווגים את הספרות הגרמנית מהתקופה הנאצית על ידי שיפוט מעמדם המוסרי של הכותבים, ולא על ידי אומדן התוכן הפוליטי או הערך האסתטי של כתביהם.
בין הסופרים ואישי הרוח הגרמנים שמקורות חייהם עולה כי בתקופת המשטר הנאצי יישמו את "ההגירה הפנימית" היו אריך קסטנר, קרל יאספרס והנס פאלאדה.
בשנת 1950 החרימה מחלקת המדינה של ארצות הברית את דרכונו של פול רובסון, בטענה ש"יציאה של רובסון מחוץ לגבולות ארצות הברית מזיקה לאינטרסים של ממשלת ארצות הברית".
הדרכון הוחזר לו רק בשנת 1958. אותה שנה אף חזר להופיע על הבמה בארצות הברית.
במהלך תקופה זו לא יכול היה לצאת מגבולות ארצות הברית, וחווה חרם אמריקני על הופעותיו.
למרות ה"הגלייה הפנימית" שחווה, רובסון הצליח להישאר פעיל.
הוא הקים חברת תקליטים פרטית בשם Records Othello וכך יכול היה להקליט את שיריו ונאומיו ולשלוח אותם אל מעבר לים.
הסופרת אזאר נפיסי תיארה משכיל איראני שיצא ל"גלות פנימית" לאחר המהפכה האיראנית:
אפשר לומר עלי שאני פחדן.
אני לא שייך למועדון שלהם, אבל אני גם משלם ביוקר.
אני לא מפסיד, ואני לא זוכה.
תביני, פרשתי לא רק מהרפובליקה האסלאמית אלא מהחיים עצמם.
הסוגיות המוסריות סביב הגירה פנימית הן נושא לוויכוח.
יש הטוענים כי סופרים מסוימים שנשארו מאחור בגרמניה מתחו ביקורת על המשטר הנאצי בדרכים עדינות, באלגוריות או במשתמע, בעוד שאחרים טוענים כי ביקורות כאלה היו "כה עדינות עד שהן בלתי נראות".
הוויכוח מסובך עוד יותר בגלל המדרגות השונות בהן היו נתונים לאיומים סופרים שונים, אישיותם השונה וכן העוצמה המשתנה של מחאותיהם.
לגבי חלק מהכותבים שטענו שהם מהגרים פנימיים, נטען שעשו לביתם במהלך המלחמה, בעוד שאחרים נכלאו ויצירותיהם נאסרו.
באירוע ההיסטוריונים Deutscher Historikertag בשנת 1998 היו מעורבים ההיסטוריונים פיטר שטלר (Peter Schöttler), גץ עלי ומייקל פלבוש (Michael Fahlbusch) בוויכוח בנוגע לתפקידם של היסטוריונים גרמנים בתקופת הרייך השלישי.
השלישייה אתגרה את הגנתם של תיאודור שיידר (Theodor Schieder), ורנר קונצה (Werner Conze) וקרל-דיטריך ארדמן (Karl-Dietrich Erdmann) מבחינת נושא ההגירה הפנימית בטענה שאלו האחרונים היו מעורבים בקשרים עם השלטון הנאצי יותר מכפי שהיו מוכנים להכיר בכך בני הדור הבא של ההיסטוריונים הגרמנים, שרבים מהם היו תלמידיהם.
המושג "הגירה פנימית" עשוי לחול בצורה רחבה יותר, ולכלול גם מקרים אחרים, כמו אמנים חזותיים.
המושג עשוי לחול גם על מצב כללי יותר או מטאפורי: ניתוק נפשי מארצו או מסביבתו של האדם.
לדוגמה, אנגלו-איריים אשר היו נאמנים לאנגליה ולא לאירלנד מולדתם, זוהו כמהגרים פנימיים.
כך גם תושבי קומונות בשנות השישים.
המשוררת סבינה מסג ציטטה את עמוס עוז, שלדבריה אמר על נטייתה לניתוק מסביבתה, מהאקטואליה, מהחדשות, מהחברה: "נדמה לי שעמוס עוז אמר עלי שזה כמו ירידה [גלות] פנימית".
קנדה היא מדינת הגירה שאוכלוסייתה מורכבת בעיקר ממהגרים וצאצאיהם מכל רחבי העולם.
מדיניות ההגירה הקנדית השתנתה ברבות השנים ומבוססת כיום על קריטריונים אובייקטיביים של השכלה, גיל, שליטה בשפות וניסיון מקצועי במקצועות מבוקשים (נכון ל-2025, יש תוכניות הגירה מדינית של קנדה, אך עיקר תוכניות ההגירה כיום הן אוטונומיות יותר לפי כל פרובינציה או טריטוריה של קנדה בנפרד).
מהגרים רבים מגיעים לקנדה בגלל איכות החיים במדינה ואופיה הרב-תרבותי.
מרבית המהגרים מתרכזים בערים הגדולות: טורונטו, מונטריאול וונקובר.
קנדה הפכה בשנים האחרונות גם ליעד מבוקש עבור ישראלים רבים.
בשנים 2000–2009 היגרו לקנדה, על פי נתוני משרד ההגירה הקנדי, כ-25 אלף ישראלים.
בטורונטו מונה הקהילה הישראלית למעלה מ-50 אלף איש.
מבחינה חוקית הנושא הוסדר בחוק ההגירה וההגנה על פליטים משנת 2002.
קנדה הציבה לעצמה יעד לקלוט מדי שנה מהגרים בהיקף של כ-1 אחוז מאוכלוסייתה.
בשנים האחרונות מספר זה גדל וקנדה קולטת כחצי מיליון מהגרים בשנה.
ישנם נתיבים שונים לקבלת מעמד של תושב קבע במדינה:
מקצוע מבוקש - בעלי אחד המקצועות המבוקשים בקנדה.
רשימת המקצועות המבוקשים מתעדכנת באופן תקופתי.
לימודים - מי שלומד בקנדה יכול לעבוד ולהגיש בקשת הגירה תקופה מסוימת לאחר סיום לימודיו, אם השתלב בשוק העבודה.
בכל סוגי התארים רשאים בני או בנות הזוג של הסטודנט או הסטודנטית לקבל רישיון עבודה בזמן תקופת הלימודים.
מטפלים בבתים - מטפלים המוכנים לגור בבית מעבידיהם במשך שנתיים (Live-in caregivers) זכאים להגיש בקשה לוויזת הגירה עם תום תקופת עבודתם.
בעלי הון - יזמים פרטיים ומשקיעים המוכנים להשקיע הון רב בקנדה
ניסיון בעבודה בקנדה - בעלי ניסיון בעבודה בקנדה או שמעביד קנדי מוכן מראש להעסיקם
איחוד משפחות - עם בני זוג, ילדים והורים
פליטים - פליטים שהוכיחו את זכאותם על פי החוק הבינלאומי
תוכניות הגירה בפרובינציות - תוכניות הגירה על פי קריטריונים שונים של הפרובינציות בקנדה.
לאחר שלוש שנים כתושבי קבע ניתן להגיש בקשה לאזרחות קנדית.
עובד מקצועי שלא רכש ניסיון לימודים ועבודה בקנדה יכול להגר אליה אם המקצוע שלו מופיע ברשימת המקצועות המבוקשים.
המבקשים להגר לקנדה בדרך זו צריכים לעמוד בדרישות השכלה, ידיעת שפה וניסיון מקצועי.
יש מיכסה שנתית למספר המהגרים בכל מקצוע ומקצוע.
המהגר מקבל ויזת הגירה לעצמו לבן או בת זוגו ולילדיו.
להלן רשימה חלקית של המקצועות העיקריים המבוקשים בקנדה (מעודכן למאי 2014):
קנדה הוקמה בעיקר על ידי מהגרים מבריטניה ומצרפת.
החל מסוף המאה ה-19 הגיעו אליה מהגרים ממדינות אירופיות נוספות, בעיקר ממזרחה ומדרומה של היבשת.
רבים מהם סייעו ביישוב הפרובינציות המערביות.
לקנדה הגיעו גם מהגרים רבים מסין, והממשלה נקטה צעדים להגבלת מספרם.
בשנות השלושים, עקב המשבר הכלכלי, פסקה ההגירה כמעט לחלוטין.
לאחר מלחמת העולם השנייה התחדשה ההגירה מאירופה במלוא עוזה.
החל מסוף שנות השישים הנהיגה קנדה מדיניות הגירה המבוססת על גיל, רקע השכלתי ומקצועי והפתוחה למהגרים מכל רחבי העולם.
בעקבות השינוי הגיעו לקנדה מהגרים רבים ממדינות נוספות מחוץ לאירופה, ובעיקר ממדינות אסיה.
בשנת 1971 התקבל חוק הרב-תרבותיות בקנדה שהקל על הסתגלותן של קבוצות מהגרים חדשות למדינה.
על פי סקר האוכלוסייה שנערך בשנת 2001 היו בקנדה קרוב ל-5.5 מיליון אזרחים שנולדו מחוץ למדינה, והיוו קרוב לחמישית מהאוכלוסייה.
ארצות הלידה העיקריות של הקנדים המתאזרחים היו בריטניה, סין, איטליה, הודו וארצות הברית.
הגימנסיה נוסדה על ידי הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך בדצמבר 1915 בזמן מלחמת העולם הראשונה, כשקובנה הייתה תחת כיבוש הקיסרות הגרמנית.
לאחר המלחמה הייתה קובנה ל"בירתה הזמנית" של הרפובליקה הליטאית הראשונה ובירתה בפועל – עד לכיבוש ליטא וסיפוחה לברית המועצות בקיץ 1940, במלחמת העולם השנייה.
מ-1922 ועד לסגירתה ב-1940 נוהלה הגימנסיה על ידי ד"ר צמח פלדשטיין.
המוסד טיפח ערכים חינוכיים ותרבותיים, יהודיים וציוניים, בקרב בני קהילת ליטא בין שתי מלחמות העולם, והיה הגדול במוסדות החינוך העבריים בליטא.
השנים הראשונות: תחת הכיבוש הגרמני
הגימנסיה נוסדה ב-1915 על ידי הרב והמחנך היהודי-גרמני ד"ר יוסף צבי קרליבך, שקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג במתמטיקה, בפיזיקה ובעברית, (לימים רבה הראשי של העיר המבורג).
כבר בתקופת ילדותו בליבק ולאחריה כשלימד בסמינר למורים למל חי לצד יהודים יוצאי מזרח אירופה; בוודאי פגש בהם בעת לימודיו האוניברסיטאיים בברלין.
בכל ההתנסויות הללו חווה את התנשאותם של יהודי גרמניה על פני אלה מהמזרח, שכונו בכינוי החצי-מזלזל "אוסטיודן", אותם ראו כפחותי ערך.
ב-1913 כתב מאמר בשם "Der Kampf um das Wahlrecht der 'Ausländer'" ("המאבק על זכות הבחירה של 'נתיני חוץ'").
במאמר התבטא בחריפות כנגד אפלייתם וטען שזהו סימן לכך ש"המוסר היהודי נהרס".
כל אלה יצרו אצלו גישה המכבדת את יהודי מזרח-אירופה, כמו גם העובדה שדיבר יידיש בצורה שוטפת, מלבד הגרמנית שאימצו יהודי גרמניה כסממן תרבותי, והיה מלא רצון לעזור ולסייע ליהודים באזורים הללו.
פגישות אלה ותשומת הלב לזלזול היוו מניע בהקמת הגימנסיה.
ב-1914, בעת מלחמת העולם הראשונה, התגייס קרליבך לצבא הגרמני.
תחילה שימש כאיש קשר בתחנת מעבר למברקים במיינץ.
בהמלצת גיסו, הרב ד"ר ליאופולד רוזנק, רבה של ברמן, ששירת כרב צבאי בליטא הכבושה ושימש כיועץ לשלטונות הכיבוש, הוא קוּדם לדרגת האופטמן (קפטן) והתמנה על ידי רשויות הכיבוש של הפיקוד החזית הצפון-מזרחית – שרצו לעודד גרמניזציה של האוכלוסייה המקומית – לארגן את מערכת החינוך התיכונית היהודית בקובנה.
בהתייעצות עם רבני ליטא ומלומדיה, בית הספר שייסד היה בית ספר בסגנון גימנסיה, ברוח "תורה עם דרך ארץ" – שילוב בין לימוד תורה עם מודרניות ולימודי מדע.
הואיל והשלטונות הגבילו את שעות לימודי הדת, קרליבך הגדיר את לימודי העברית כלימוד שפה זרה, ובכך הכפיל את מספרן של השעות שהוקדשו ללימודי הקודש (גמרא לבנים ומקרא לבנות).
תפילה לא הייתה חובה ואף לא הונהגה בבית הספר, אך קרליבך יצא מנקודת הנחה שהרוצה להתפלל - התפלל בביתו.
בשעות אחר-הצהריים ניתנה רשות להנהיג מספר בלתי-מוגבל של שעות לימוד תורה.
ענישה גופנית הייתה אמצעי חינוך מקובל.
קרליבך הצליח לייבא מגרמניה מספר מורים בעלי הכשרה גבוהה למאמץ החינוכי החלוצי לטובת הילדים היהודים בשטחים הכבושים – כולם, כמותו, קצינים בצבא הגרמני ובעלי אוריינטציה אורתודוקסית.
כמו כן גייס מספר מורים מקומיים, מהמזרח.
המוסד מומן בחלקו על ידי יהודי קובנה ובחלקו על ידי המִנהל הגרמני ומתרומותיהם של חוגי האורתודוקסים בגרמניה.
ב-15 בדצמבר 1915 נפתח בית הספר, ובו שלושה מורים וחמישים תלמידים (עשרים נערים ושלושים נערות).
הורים רבים חששו להפקיד את ילדיהם בידי המחנכים החדשים מגרמניה, הלבושים במדי צבא; אולם הצלחת המחזור הראשון, וכן מאמציו של קרליבך, שעבר בין בתיהם של תלמידים פוטנציאליים להציג את עצמו ואת המוסד, הקנו לבית הספר שם אצל רבני הקהילה ועסקניה, ועד מהרה ביקשו רבים להירשם אליו.
בשנה השנייה, כאשר מספר התלמידים הגיע ל-550, ומספר המורים הגיע לשלושים, הוא הפך ברישיון השלטונות לגימנסיה ריאלית, שנודעה בשם "גימנסיית קרליבך".
הגימנסיה פוצלה לשניים: בית ספר לבנים (ובו תשע שכבות לימוד) ובית ספר לבנות (ובו שמונה שכבות).
מלבד המנהל שירתו בבית הספר עוד ארבעה חיילים, כמורים ללטינית, לגרמנית, לצרפתית, למתמטיקה, לפיזיקה ולכימיה.
גיוס התלמידים לבית הספר התבצע באמצעות ביקורי בית.
בשנה השלישית היה מספר התלמידים קרוב לאלף.
הרב קרליבך שימש לא רק מנהל בית הספר, אלא גם מורה מחליף ברוב המקצועות שלומדו.
בעיתון "הצפירה" ביוני 1918 נכתב כי "בית הספר מטעים את אפיו הדתי-לאומי.
החגיגות הנערכות בו לרגל החגים היהודים נושאות צביון יהודי-לאומי...
שכר הלמוד מגיע במחלקות הנמוכות לשמונה מרק לחודש, בתיכונות 10 מרק לחודש ובגבוהות – י"ב מרק.
80 ילדים לומדים חנם, 100 ילדים משלמים שכר נמוך מן השיעור הקצוב." בליל שבת נערכו בביתו של המנהל מפגשי "עונג שבת".
קרליבך והמוסד זכו להערכה הן מצד התלמידים והן מצד הוריהם, ואף מצד מנהלת הפיקוד.
עם תום המלחמה והקמת הרפובליקה הליטאית הראשונה עלו ונפתחו גימנסיות עבריות נוספות בערים שונות בליטא.
בתוך זרם הפליטים שחזרו מרוסיה לליטא באו גם מורים עברים, בעלי השכלה עברית וכללית רחבה, שהיו בעלי הכשרה להורות מקצועות שונים.
אט-אט הם תפסו את מקומם של המורים מגרמניה, ואת מקום הגרמנית ירשה העברית, שכעת שימשה כשפת הלימוד בכל המקצועות.
במרץ 1919 נפטר אביו של קרליבך, הרב ד"ר שלמה קרליבך, והוא נקרא למלא את מקומו על כס הרבנות בליבק.
וכך, ברבע האחרון של שנת הלימודים הוזמן לשמש במקומו כמנהל נחמן שלזינגר.
שמואל קפיט, שהיה אז מורה למתמטיקה בגימנסיה, סיפר לימים על שלזינגר: "יחסו לעברית היה חיובי ובלי שום פקפוקים הרשה למורי המתמטיקה והלטינית להורות במחלקות אחדות את מקצועותיהם בעברית.
קהל התלמידים שמח מאד לחדוש זה וההתעוררות ביניהם הייתה גדולה."
באוגוסט 1920 אישר משרד החינוך הליטאי לפתוח בגימנסיה 8 כיתות ועוד 4 כיתות מכינות (מקביל בערך לבית ספר יסודי).
משרד החינוך קבע ששפת ההוראה בה תהיה עברית, אך עם זאת, חובה היה גם ללמוד את השפה הליטאית.
על המועמדים היה לעמוד במבחני הקבלה (כך לדוגמה, ב-1926 היו 111 מועמדים, שמתוכם התקבלו 71).
ב-1922 הצהיר נציג ממשלת ליטא העצמאית בפני חבר הלאומים בז'נבה (סעיף 5) כי אזרחי המדינה השייכים למיעוטים אתניים, דתיים ולשוניים ייהנו מזכויות שוות לנהל או להקים בעתיד מוסדות דתיים וחברתיים, בתי ספר וגופים חינוכיים אחרים, ולהשתמש בשפתם ובדתם בחופשיות.
חוקת ליטא משנת 1922 (סעיף 73) ומשנת 1928 (סעיפים 74 ו-75) קבעה בנוסף כי אזרחי לאומים אתניים גדולים ייהנו מאוטונומיה תרבותית, ובכלל זה ניהול עצמי של מערכת החינוך שלהם.
באביב 1921 עבר שלזינגר לנהל בית הספר התיכון של קהילת 'עדת ישראל' (Adass Jisroel) בברלין.
בהשפעת החוגים הציוניים בעיר, הוזמן ד"ר שלום יונה טשרנא לנהל את הגימנסיה.
טשרנא היה אז מגדולי הפדגוגים העבריים – בעל תואר דוקטור לכימיה ופילוסופיה מאוניברסיטת ברלין, מייסדם ומנהלם של בתי ספר וגימנסיות יהודיים ברוסיה, מראשי רשת החינוך העברית "תרבות" ומורה ומנהל במוסדות להכשרת מורים עבריים, ממעצבי דמותם של "הקורסים הפדגוגיים הגרודנאיים" החלוציים.
שמעון ז"ק, מורה להיסטוריה בגימנסיה, מספר כי טשרנא "הכניס אל הגימנסיה מורים חדשים, שינה וחידש את תכנית הלימודים עד שהמוסד לבש צורה חדשה.
אולם תיקונים לא היו כנראה לפי רוחם של החברים השמרנים בוועד ההורים [הגימנסיה נחשבה לבית ספר פרטי, בבעלות ועד ההורים], והוא התפטר ממשרתו" (לאחר מכן ייסד סמינר למורים ושב לעיר הולדתו וילנה).
חלק מסגל המורים והמנהלים כיהנו קודם בגימנסיות עבריות אחרות בליטא, בהן הגימנסיה העברית בווילקובישק (נוסדה ב-1919), שבה הורו את כל המקצועות בעברית בהברה ספרדית (כפי שהתקבל קודם לכן ביישוב בארץ ישראל).
ד"ר יהושע פרידמן, שהתמנה תחתיו כמנהל הגימנסיה בווילקובישק, היה כעבור שנתיים למנהל המדור לבנות של הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה.
פרידמן, בנו של אליעזר אליהו פרידמן (סופר ופעיל ציוני, מראשוני "חיבת ציון" והעורך-המייסד של היומון העברי הוורשאי "הצופה"), היה סופר, מחנך ועסקן תרבות, חבר נשיאות רשת החינוך העברי "תרבות" וקרוב לתנועות הנוער, בעיקר ל"שומר הצעיר", ומתרגם עברי של היצירה הרומית הקלאסית.
ב-1931, עם איחוד כיתות הבנים והבנות תחת קורת גג אחת, היה פלדשטיין המנהל ופרידמן היה לסגנו.
לאחר עלייתו של פרידמן לארץ ישראל ב-1933 החליף אותו בתפקיד סגן המנהל ד"ר אברהם קיסין.
מורי הגימנסיה הריאלית, כמו מוריהן של יתר הגימנסיות העבריות בליטא, התמודדו עם מספר קשיים, ובהם בראש ובראשונה היעדר תוכנית לימודים קבועה ואחידה ומחסור בספרי לימוד וקריאה עבריים.
המורה שמעון ז"ק מספר כי המורים "נאלצו לתרגם ולעבד את החומר להרצאות ולשיעורים ולמוסרו לתלמידים בצורת רשימות, או הסתפקו בספרי לימוד בודדים, שהגיעו לידם במקרה ובעקיפין מהגימנסיות בארץ ישראל".
רבים מאנשי הסגל של הגימנסיה היו חברי הוועד המרכזי של "תרבות" בליטא – מהם חברי הוועד הראשון, שהוקם בקובנה ב-1921: טשרנא ואפרים פרוכובניק (פרחיהו) – וחברי הוועדים הבאים: פלדשטיין ופרידמן, נתן גרינבלאט (גורן), ד"ר אלכסנדר רוזנפלד, פרופ' חיים נחמן שפירא ודב אלוני.
מורים לא מעטים לימדו גם בגימנסיית "שוואבה" בעיר, וכן בסמינר העברי למורים בעיר.
בשנת הלימודים 1927 היו בגימנסיה 8 כיתות של לימודים מוגברים במתמטיקה ומדעי הטבע.
הגימנסיה כללה במתחמה בית ספר יסודי ("כיתות מכינות"), בדומה למקובל בפולין ובהונגריה, שם היה נהוג תקן של 4 כיתות בית ספר יסודי ואחריו 8 כיתות גימנסיה; ב-1924 נפתח ליד הגימנסיה גן ילדים עברי.
הלימודים בגימנסיה התקיימו בשני בניינים שכורים: כיתות הבנים שוכנו בבית וולף שברחוב אוגניאגסיו (Ugniagesių) 12, וכיתות הבנות – בבית נתנזון שברחוב גרדינו (Gardino) 8. המתקנים לא היו נוחים, וחדרי הלימוד היו קטנים וצפופים.
באוקטובר 1928 יצא מנהל הגימנסיה פלדשטיין לארצות הברית, באישור משרד החינוך הליטאי, כדי לגייס כספים לטובת בתי הספר העבריים בליטא (בהם בתי הספר של "תרבות"), ובתוך כך לדאוג למימון עבור משכן חדש לגימנסיה.
הוא גייס לעזרו את המשורר שאול טשרניחובסקי, תמורת תשלום הוגן, והשניים שהו בארצות הברית במשך מספר חודשים, שבמהלכם נסעו לשאת נאומים בפני הקהילות היהודיות ונפגשו עם מנהיגי יהדות ארצות הברית.
התרומה המשמעותית למימון הבניין החדש התקבלה מאדוארד מקס צ'ייס (Chase) (1874–1939), נדבן יהודי-אמריקאי ממנצ'סטר שבניו אינגלנד, שנולד וגדל בעיירה הליטאית אליטא.
פלדשטיין התיידד עם צ'ייס, והלה תרם לפרויקט דרך ועד ההורים של הגימנסיה 25,000 דולר (כ-250,000 ליטאס) מתוך עלות כוללת של כ-70,000 דולר (700,000 ליטאס) (במקור אחר נאמדה עלותו הכוללת של הפרויקט ב-800,000 ליטאס).
משרד האוצר הליטאי נרתם אף הוא להלוות סכום כסף לא מבוטל.
בסתיו 1930 הונחה אבן הפינה לבניית הבניין החדש של הגימנסיה, ברחוב קסטוצ'יו 59 (Kęstučio; כיום מס' 85), מול התיאטרון הלאומי, במרחק הליכה מהרחוב הראשי לאיסוֶוס אָלֶיָיה ('שדרת החירות') .
המבנה, בסגנון הבאוהאוס הגרמני (שהשפיע על המודרניזם ועל האדריכלות המודרנית) או הדה סטייל ההולנדי, תוכנן על ידי האדריכל ברוך קלינג (שב-1922 היה ממייסדי הגימנסיה העברית בווילקומיר).
עבודות הבנייה, על שטח של 3,600 מ"ר, התבצעו על ידי שלמה סנדלר, קבלן ידוע (בתו שרה דורון הייתה לימים שרה בממשלת ישראל וחברת הכנסת מהליכוד).
בנאומו בירך שר החינוך שאקניס על פתיחת המשכן החדש, שלדבריו הוא ביטוי מובהק לחופש החינוך שמעניקה ליטא למיעוטיה.
השר איחל לגימנסיה לחנך כיאות את בני הדור היהודי הצעירים כך שיהיו גם אזרחים ליטאיים טובים.
הטקס החגיגי ננעל רשמית בשירת ההמנון הליטאי בביצוע מקהלת ילדי בית הכנסת הכוראלי של קובנה.
מימוש הפרויקט התאפשר בעיקר הודות למאמציהם הבלתי-נלאים של המנהל ד"ר פלדשטיין, שהיה כאמור חבר המרכז הציוני וחבר הוועד המרכזי של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בליטא, ד"ר שוורץ וד"ר משולם וולף, יו"ר אגודת "אור" שתמכה בגימנסיה ויו"ר המרכז הציוני של ליטא.
הבניין החדש, שמעתה נקרא על-שם צ'ייס, ושבחזיתו בלט מגן דוד , הכיל שני אולמות גדולים, להתעמלות ולאירועים חגיגיים, 19 כיתות, מעבדה לפיזיקה, אולם שרטוט טכני, מזנון ומלתחות ומקלחות לבנים ולבנות.
כל השיעורים בגימנסיה התנהלו על טהרת העברית, למעט הלימודים הליטאיים (לשון, ספרות, היסטוריה), אך התלמידים בינם לבין עצמם דיברו יידיש – השפה המדוברת של היהודים במזרח אירופה.
בין כותלי הגימנסיה נערכו מחוץ למסגרת הלימודים הרצאות של המורה אפרים נחום פרוכובניק (פרחיהו) בסוגיות ספרותיות או אקטואליות, וכן הרצאות של מורים אחרים (ולעיתים של התלמידים) בפני תלמידי הכיתות הבינוניות.
בלילות שבת היו נערכות הרצאות של מורים להורי התלמידים.
הכיתות היו נפרדות (בנים ובנות לחוד), אך כולן נמצאו בבניין אחד, כך שכל התלמידים יכלו להיפגש בהפסקות.
הגימנסיה הייתה מוסד פרטי, שבו הקפידו על משמעת ועל גביית שכר לימוד חודשי בזמן.
אם לתלמיד היה חוב, שמו היה נקרא בפני כל הכיתה והוריו נתבקשו לשלמו.
הגימנסיות העבריות בקובנה השתייכו לזרמים ציוניים שונים, ולכל אחת מהן היו כובעים מיוחדים משלהן.
תלמידי הגימנסיה הריאלית חבשו כובעים אדומים.
הם היו פעילים בתנועות נוער של "הציונים הכלליים", "בית"ר", החלוץ" ועוד.
בסמוך לבניין החדש של הגימנסיה הריאלית עמדה הגימנסיה העברית "תרבות" שהייתה מזוהה עם הציונות הסוציאליסטית.
לגימנסיה העברית "שוואבה" (מיסודו של הד"ר משה שוואבה), שבה למדה המשוררת העברייה הנודעת לאה גולדברג, הייתה אוריינטציה פוליטית רוויזיוניסטית.
שתי הגימנסיות העבריות הנפרדות לבנים ולבנות מהרשת הציונית-דתית "יבנה" נתמכו חלקית על ידי תנועת המזרחי.
נוסף על הגימנסיות העבריות פעלה בעיר גם גימנסיה יידישיסטית למסחר ע"ש שלום עליכם (פעלה מ-1928; נוסדה ב-1926 כפרו-גימנסיה), בעלת השקפת עולם שמאלנית, וגימנסיה יהודית ששפת ההוראה בה הייתה ליטאית.
בכל הגימנסיות העבריות ובגימנסיה היהודית-ליטאית צוינו החגים הלאומיים של ליטא (כגון 16 בפברואר, יום עצמאותה של ליטא) וימי זיכרון (כגון 9 באוקטובר, יום נפילת וילנה לידי הפולנים) לצד חגי ישראל ומועדיו (פורים, חנוכה, ט"ו בשבט ועוד, וכן ימי זיכרון יהודיים).
בין שתי מלחמות העולם נוסדו בקובנה גם בתי ספר יסודיים של רשת "תרבות", בגיבוי "הציונים הכלליים" וקבוצות ציוניות מתונות מן השמאל כמו מפא"י", ורשת "יבנה" הציונית-דתית שבחסות תנועת המזרחי.
ממשלת ליטא תרמה לשגשוג זה בכך שמימנה בתי ספר יסודיים יהודיים.
כמו כן, פעלו בעיר תנועות נוער ציוניות כמו "החלוץ", "השומר הצעיר", "גורדוניה", תנועת הנוער של צ"ס, "דרור" ו"בית"ר", אגודות סטודנטים כמו "ביתריה" (לאומיים), "ירדניה" (רוויזיוניסטים), "אל על" (רוויזיוניסטים) ואגודות ספורט כמו "הפועל" ו"מכבי".
רבע מכלל הסטודנטים שלמדו ב-1930 באוניברסיטה הליטאית בקובנה היו יהודים.
לדברי ההיסטוריון דב לוין בדיונו בבתי הספר העבריים בליטא, "מעבר להקניית השכלה וידע ביהדות, בתרבות עברית ובמקצועות ריאליים והומניים, עודדו בתי-הספר הללו את תלמידיהם להיות חברים פעילים בתנועות-נוער, באגודות ספורט, באגודות סטודנטים ובמסגרות הכשרה לעלייה לארץ-ישראל.
אין ספק שהתואר "ארץ-ישראל השנייה" שדבק בליטא בא לה במידה רבה הודות למערכת המגוונת והמקיפה של החינוך העברי שלא היה שני לו אז בכל התפוצות."
הכיבוש הסובייטי וסופה של הגימנסיה
בקיץ 1940 סופחה ליטא לברית המועצות והצטרפה לרפובליקות שלה כ"הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית".
במסגרת הסובייטיזציה החלו אספות הורים מאורגנות ומבוימות על ידי השלטונות הקומוניסטיים, שבהן נשמעה התביעה לעבור ללימוד ביידיש בלבד.
הנהלת הגימנסיה הריאלית הייתה בין הראשונות שנאלצו לכנס אספה כזו.
ב-17 ביולי 1940 נערכה, באווירה מתוחה, אספת ההורים שנועדה להכריע על המעבר ליידיש.
אחריו נאם המורה ל"ח יפה, שהסביר כי "המעבר ליידיש אינו מהווה כפייה, אלא חיוב התואם כורח היסטורי".
עם זאת, תמך בהצעה להתיר את לימוד השפה העברית 4 שעות בשבוע, בגלל שתי סיבות:
האחת פסיכולוגית – הקשר ההדוק עד כה לעברית מצד ההורים והילדים; והשנייה מעשית – לאפשר למורים להתאים עצמם לתנאים החדשים ולא להיזרק לרחוב".
לבקשה צנועה זו ניתנה קודם לכן הסכמתה של המפלגה הקומוניסטית.
הנואם הבא היה הנריך זימאן, מורה לשעבר, שהועמד בראש הסקציה של המיעוטים שליד הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ליטא, שעליה הוטלו ההכנות הראשונות לפירוק המסגרות המסורתיות של החינוך היהודי.
הלה תקף בחריפות את הציונות, וטען כי הסוגיה שעל הפרק אינה החלפתה של העברית ביידיש, אלא הציונות, שאינה אלא שוביניזם וריאקציוניות שיש להכחיד.
בעל מלאכה שקיבל את רשות הדיבור כנציג ההורים, תקף את המנהל פלדשטיין, שלדבריו השליט בגימנסיה משמעת ודיכא בכוח שביתות ילדים, ודרש שיסולק מתפקידו.
"ד"ר פלדשטיין הודיע בקול נרגש, כי בשכבר הימים היה עסקן מכובד בשורות הבולשביקים.
כן ביקש מההורים לכבד אף עתה את זכרו של הנדבן צ'ייס.
באווירה מתוחה ותוך צעקות נערכה ההצבעה על הצעותיו של המנהל.
התוצאות: 'הכול הרימו את הידיים בעד.
8 הצביעו בעד ההצעה ללמד עברית 4 פעמים בשבוע'".
עד מהרה נסגרו הגימנסיה היהודית שהתנהלה בליטאית והגימנסיות העבריות (הגימנסיה הריאלית והגימנסיות של "שוואבה", "תרבות" ו"יבנה" לבנים ולבנות).
פלדשטיין הודח, ונלקח לבירה החדשה של ליטא, וילנה, שם שימש כמורה לרוסית בגימנסיה.
מהגימנסיות העבריות ומהגימנסיה היידית ע"ש שלום עליכם הורכבו שתי גימנסיות יהודיות ממלכתיות.
בניינה של הגימנסיה הריאלית העברית הפך למשכנה של גימנסיה מס' 12; במקום מנהלה של הגימנסיה הריאלית פלדשטיין, שהודח, בא לייב מורגנשטרן, יידישאי ותיק וקומוניסט שניהל בשעתו בית ספר יסודי בווילקומיר.
הגימנסיה השנייה, גימנסיה מס' 11 – המשיכה להיקרא ע"ש שלום עליכם – עברה לבניין של הגימנסיה העברית ע"ש שוואבה לשעבר (המשכן החדש מ-1927) שבקצה רחוב זמנהוף, לגדות נהר ניימן (כתובתו של הבניין כיום היא שדרות המלך מינדאוגאס – Karaliaus Mindaugo prospektas 11).
וכך, לעומת 7 גימנסיות יהודיות שפעלו בעיר קודם לכן, פעלו שם מעתה שתי גימנסיות יהודיות ממלכתיות בלבד.
שכר הלימוד בוטל, כל המפלגות ותנועות הנוער הציוניות חוסלו, בתי הספר עברו ללמוד ביידיש, ימי המנוחה בשבתות ובחגים היהודיים בוטלו, יום המנוחה הועתק משבת ליום ראשון וכן בוטלו לימודי התנ"ך ומדעי היהדות.
מטבע הדברים, היו הורים שהעדיפו לשלוח את ילדיהם לבתי הספר שלשון ההוראה בהם הייתה רוסית, שפתה של ברית המועצות.