tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית שנות השמונים המתח ביחסי אמריקה – ברזיל התרכז בשאלות כלכליות.
התרחשה נקמה על נוהלי סחר לא הוגנים ואיימה על יצוא ברזילאי של פלדה, מיץ תפוזים, מטוסי נוסעים, נעליים וטקסטיל.
עם כניסתו של הנשיא סרניי לתפקיד בשנת 1985, שוב עלו נושאים פוליטיים, כמו יצוא הנשק של ברזיל ללוב ואיראן.
מורטוריום החובות הזרים של ברזיל וסירובה לחתום על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני גרמו לארצות הברית להעמיד את ברזיל ברשימה השחורה המנדטת שלה, ובכך הגבילה את הגישה של ברזיל לטכנולוגיות אמריקאיות מסוימות.
סוף המלחמה הקרה; חזרת הדמוקרטיה לברזיל
עם כניסתו לתפקיד במרץ 1990, ביקש הנשיא קולור התקרבות מהירה עם ארצות הברית במטרה להתחיל במדיניות אגרסיבית של הכנסת ברזיל לכלכלה העולמית והעמדתה לשולחן המשא ומתן של מעצמות העולם.
ממשל פרנקו שמר על עמדה עצמאית והגיב בקור רוח להצעות של ממשלת קלינטון לאזור סחר חופשי באמריקה הלטינית.
קשרי ארצות הברית עם ממשלת קרדוזו בין השנים 1995–2002 היו טובים.
קרדוסו קיים ביקור גדול בוושינגטון הבירה ובניו יורק בשנת 1995, וממשל קלינטון הביע התלהבות רבה מהעברת התיקונים החוקתיים שפתחו את הכלכלה הברזילאית להגדלת ההשתתפות הבין-לאומית.
ממשל בוש ראה בברזיל שותפה חזקה שניתן לשתף איתה פעולה כדי לפתור בעיות אזוריות וגלובליות.
הנושאים החשובים והדחופים לברזיל וגם לארצות הברית כללו מאבק בסמים ובטרור, ביטחון אנרגטי, סחר, סוגיות סביבתיות, זכויות אדם ומאבק באיידס.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, ברזיל הייתה הראשונה שהציעה לכנס את האמנה הבין-אמריקאית לעזרה הדדית, המכונה גם אמנת ריו, שקובעת כי "התקפה חמושה על חבר אחד צריכה להיחשב כמתקפה על כולם".
האמנה החלה את תוקפה ב-19 בספטמבר בישיבת שרי החוץ של חצי הכדור המערבי בארגון המדינות האמריקניות.
ב-1 באוקטובר הצהיר הנשיא קרדוסו כי ארצות הברית לא ביקשה תמיכה צבאית ברזילאית וכי ברזיל אינה מתכוונת להציע דבר כזה.
למרות התמיכה הראשונית של ברזיל בארצות הברית, היא בחרה לא להצטרף באופן פעיל למלחמה בטרור ותחת הנשיא לולה, היא התנגדה נחרצות למלחמת עיראק של ממשל בוש.
למרות זאת היחסים הדו-צדדיים נחשבו קרובים למדי, למרות הגישות הפוליטיות השונות של לולה ובוש בנושאים שונים.
ב-20 ביוני 2003, ערך הנשיא לולה ערך ביקור רשמי בארצות הברית, והוא והנשיא בוש החליטו "ליצור מערכת יחסים קרובה, חזקה ואיכותית יותר [דו צדדית]." ב-6 בנובמבר 2005 ביקר הנשיא בוש בברזיליה ושני המנהיגים אישרו את היחסים הטובים בין המדינות והתחייבו לפעול יחד לקידום השלום, והדמוקרטיה.
הנשיא בוש הודה לברזיל על מימוש המנהיגות בעולם ובחצי הכדור, כולל תפקידה של ברזיל בכוח שמירת השלום בהאיטי, ועל המאמצים ברחבי העולם להיאבק באיידס.
פקידים ברזילאים ואמריקאים חתמו על הסכם לקידום ייצור ושימוש נרחב יותר באתנול ברחבי העולם.
ההסכם הושג לאחר ביקורו של הנשיא בוש בברזיל ב-9 במרץ 2007 ושל הנשיא לולה בקמפ דייוויד ב-31 במרץ 2007.
לאחר מותו של אוסאמה בן לאדן בשנת 2011, אמר שר החוץ הברזילאי אנטוניו פטריוטה כי "אנו מודאגים מאוד לגבי פעולות נגד.
אנו מקווים כי אירוע זה לא יגרום להתקפה".
אך הוסיף כי האירוע היה "חשוב וחיובי", כאשר העולם הערבי קרא להגדיל את חופש הביטוי.
הוא המשיך, "ככל שאל-קאעידה ואוסאמה בן-לאדן היו ונשארו מאחור על אסטרטגיות פוליטיות המתעדפות פעולות טרור, [ממשלת ברזיל] יכולה רק להביע את הזדהותנו עם הקורבנות ועם מי שמבקש צדק."
בשנים האחרונות, ברזיל, עם תפקידה הבולט יותר ויותר כאומה החזקה, המובילה והמשפיעה ביותר באמריקה הלטינית, ביקשה בדרך כלל לשתף פעולה עם וושינגטון בסוגיות ספציפיות בעלות אינטרס הדדי ולא לפתח מערכת יחסים מפלגתית וכוללת עם ארצות הברית.
בעוד שברזיל העמיקה את קשריה האסטרטגיים עם יריבותיה האמריקאיות המושבעות כמו איראן, קובה, ונצואלה ורוסיה, והביעה הכרה בפלסטין כמדינה משקיפה (לה התנגדה ארצות הברית), היא נותרה מרכזית יחסית, אימצה נייטרליות ולא הביעה עמדה ברוב הסוגיות הבינלאומיות, כדוגמת הימנעות מהחלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1973 המאפשרת התערבות צבאית בלוב.
במרץ 2019, הודיע נשיא ברזיל, ז'איר בולסונארו, בבית הלבן כי אזרחים אמריקנים, בנוסף לאזרחים יפנים, אזרחים קנדיים ואזרחים אוסטרלים, לא ידרשו עוד ויזת נסיעות לביקור במדינה עד שתי תקופות של 90 יום לכל השנה, החל מיוני 2019, במטרה לקדם את התיירות.
ארצות הברית לא תמשיך להדגיש את המדיניות.
במהלך פגישתם הראשונה בוושינגטון ב-14 במרץ 2009, דנו נשיא ארצות הברית ברק אובמה ועמיתו הברזילאי, הנשיא, לואיס אינאציו לולה דה סילבה, על הכלכלה, האנרגיה, הסביבה ותיק המשמורת של נער אמריקני שנלקח לברזיל.
אובמה אמר לאחר הפגישה: "הייתי מעריץ גדול של ברזיל ומעריץ נהדר של ההנהגה המתקדמת, צופת פני העתיד, שהנשיא לולה הציג בכל אמריקה הלטינית ובכל העולם".
"יש לנו ידידות מאוד חזקה בין שתי המדינות, אבל אנחנו תמיד יכולים לחזק אותה", הוסיף.
נושא חטיפת הילדים מארצות הברית לברזיל הועלה על ידי אובמה, מזכירת המדינה הילרי קלינטון, בית הנבחרים של ארצות הברית ופקידים אחרים בארצות הברית והתקשורת המרכזית.
נכון לדצמבר 2009, ישנם 66 ילדים אמריקאים שנלקחו על ידי אחד מהוריהם לגור בברזיל.
בעוד שברזיל מחויבת על פי אמנת האג בנושא ההיבטים האזרחיים של חטיפת ילדים בין-לאומית להחזיר כל ילד לארצות הברית, היא לא עשתה זאת.
על פי האמנה, הורה אחד אינו יכול לברוח מתחום השיפוט החוקי בו הילד מתגורר - "מקום מגוריו הרגיל" - כדי לקנות מקום מגורים נוח יותר במדינה אחרת כדי להתמודד על משמורת.
ברזיל הביעה לאחרונה את מורת רוחה מהעמדה האמריקאית להכיר בתוצאות הבחירות לנשיאות הונדורס, שכן הראשונה דחתה את תוצאות הבחירות בהונדורס.
נכון לשנת 2012, ברזיל וארצות הברית לא הסכימו על המדיניות המוניטרית, אך המשיכו לקיים יחסים חיוביים.
על פי הדיווח המיוחד של הפייננשל טיימס על יחסי ברזיל – ארצות הברית, הקשרים הדו צדדיים התאפיינו כלבביים מבחינה היסטורית, אם כי לאחרונה התרחשו פרקי תסכול.
שיתוף הפעולה הביטחוני השתפר גם הוא.
ארצות הברית שמרה על הוראתה למטוסי התקיפה הקלה הברזילאית, המייצגת את החוזה הראשון מסוג זה של ברזיל עם צבא ארצות הברית.
"אמבראר בונת המטוסים הברזילאית, חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם בואינג לפיתוח מטוס תובלה צבאיים בעלי מנועי סילון.
הדבר חיזק את השאיפות בוושינגטון שארצות הברית עלולה לזכות בסופו של דבר בחוזה לספק לחיל האוויר הברזילאי."
היחסים בין ברזיל וארצות הברית הושפעו ביולי 2013 כאשר כתב גלן גרינוולד סדרת מאמרים בעיתון O Globo בברזיל וחשף כי ברזיל הייתה אחת היעדים הגדולים ביותר של תוכנית המעקב ההמוני של סוכנות הביטחון הלאומי של ארצות הברית.
ממשלת ברזיל הוקיעה את פעילות ה-NSA וביקשה לשקול להביא את הנושא לאו"ם.
ב-1 בספטמבר 2013 חשפה רשת גלובו של ברזיל שתוכנית הריגול של הסוכנות לביטחון לאומי כוונה ישירות לתקשורת של הנשיא דילמה רוסף ועוזריה הבכירים.
הסיפור נחשף על ידי גלן גרינוולד על סמך מסמכי ה-NSA שהודלפו על ידי אדוארד סנודן.
המסמכים תיארו כיצד ה-NSA השתמש בתוכנות המחשב שלה כדי לקבל גישה להודעות דואר אלקטרוני, שיחות טלפון והודעות טקסט של רוסף ועוזריה.
ב-2 בספטמבר 2013, קראה רוסף לישיבת חירום עם חברי הקבינט העליון שלה כדי לדון בגילויים.
שגריר ארצות הברית בברזיליה, תומאס שאנון, זומן למשרד החוץ של ברזיל כדי להסביר את הריגול האמריקני.
ממשלת ברזיל קיימה מסיבת עיתונאים על להוקיע את המעשה כ"הפרה בלתי מתקבלת על הדעת של הריבונות", ודרשה הסבר מיידי מממשלת ארצות הברית.
ב-5 בספטמבר 2013 הודיעה ממשלת ברזיל כי ביטלה ביקור של רוסף בוושינגטון.
הביטול נתפס כסימן נוסף לכך שהיחסים בין שתי המדינות התחלפו והושפעו לרעה מהנושא.
הנשיאה רוסף נפגשה עם הנשיא אובמה בשולי פסגת G-20 בסנקט פטרבורג, רוסיה, כדי לדון באירוע.
ב-24 בספטמבר 2013 נשא רוסף נאום פתיחה בעצרת הכללית של האו"ם בגנות שיטות איסוף המודיעין של ארצות הברית באופן כללי, אך באופן ספציפי של אזרחים, תאגידים ואנשי ממשל ברזילאים.
מייקל שיפטר, נשיא הדיאלוג הבין אמריקני, ראה בגילויים "מכה משמעותית למאמץ להגביר את האמון בין שתי המדינות", והוסיף כי "מערכת היחסים בין ברזיל – ארצות הברית נמצאת תחת איום".
במהלך התייחסות לישיבת פתיחת האספה הכללית של האו"ם בספטמבר 2014, ביקרה רוסף בחריפות את האסטרטגיה של ארצות הברית להקמת קואליציה בין-לאומית שתתמודד עם שביתות צבאיות בהתקדמות המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה (דאעש), תוך דחיפת משא ומתן ולא כוח.
עמדה זו, והשתיקה של ברזיל לנוכח הפלישה הרוסית וסיפוח קרים עשויים לגרום לסיכוי מופחת שברזיל תשיג את רצונה רב השנים לזכות במושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם.
ביוני 2015 נפגשו הנשיא ברק אובמה ונשיאת ברזיל רוסף כמעט שנתיים לאחר שביטלה רוסף ביטל ביקור ממלכתי נדיר בוושינגטון בעקבות הגילויים כי ברזיל הייתה יעד לתוכניות הריגול האמריקאיות.
ארצות הברית חיפשה סחר והשקעות דו-צדדיים מאז שסין עקפה את זו כשותפה המסחר הגדול ביותר של ברזיל.
רוסף נסעה לניו יורק על מנת להיפגש עם בנקאים להשקעות ולעמק הסיליקון כדי לתמוך בעסקים לתעשיית טכנולוגיית המידע בברזיל.
היחסים בין ארצות הברית לברזיל השתפרו מאז, ואכן נותרה ארצות הברית המשקיעה המובילה בברזיל הן ב-FDI והן במספר עסקאות בתחום המו"פ.
ביקורי מלכות ונשיאות מברזיל בארצות הברית:
הנשיא יוריקו גספאר דוטרה (1949)
הנשיא ארטור דה קוסטה אה סילבה (1967)
הנשיא אמיליו גרסטזו מדיסי (1971)
ביקורי נשיאות מארצות הברית לברזיל:
ריו דה ז'ניירו (קונסוליה כללית)
ניו יורק סיטי (קונסוליה כללית)
יחסי ארצות הברית–בליז הם היחסים דו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין בליז.
היחסים בין המדינות הם באופן מסורתי, קרובים ולבביים.
ארצות הברית היא שותפת המסחר והשקעת החוץ העיקרית של בליז.
זהו גם ביתה של הקהילה הגדולה ביותר של בליזים מחוץ לבליז, המוערכת בכ-70,000 נפשות.
מכיוון שהצמיחה הכלכלית של בליז המלווה ביציבות פוליטית ודמוקרטית הם יעדים חשובים של ארצות הברית, בליז מרוויחה מיוזמת האגן הקריבי בארצות הברית.
בליז היא המדינה היחידה במרכז אמריקה שמעולם לא זכתה לביקור של נשיא אמריקני.
סוגיות פשע בינלאומיות שונות חולשות על סדר היום של היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית לבליז.
ארצות הברית פועלת בשיתוף פעולה הדוק עם ממשלת בליז למלחמה בסחר בסמים נרקוטיים, ושתי הממשלות מבקשות לשלוט על זרם המהגרים הבלתי חוקיים לארצות הברית דרך בליז.
בליז וארצות הברית הכניסו לתוקף את הסכם הרכב הגנוב, הסכם ההסגרה והסכם סיוע משפטי הדדי בין השנים 2001–2003.
ארצות הברית היא הספקית הגדולה ביותר של עזרה כלכלית לבליז, ותורמת 2.5 מיליון דולר בסיועים כלכליים וצבאיים שונים ודו-צדדיים.
הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי (USAID) סגרה את משרדה בבליז באוגוסט 1996 לאחר תוכנית של 13 שנה במהלכה סיפקה USAID סיוע בפיתוח בסך 110 מיליון דולר לבליז.
בליז עדיין נהנית מתוכניות אזוריות של USAID.
בנוסף, מתנדבי חיל השלום משרתים בבליז מאז 1962. עד סוף 2002, הפעילה קול אמריקה תחנת ממסר ברדיו בפונטה גורדה ששידרה למדינות השכנות הונדורס, גואטמלה ואל סלוודור.
לצבא ארצות הברית תוכנית סיוע מגוונת בבליז שכללה בנייה ושיפוץ של מספר בתי ספר ואכסניות נוער, תוכניות סיוע רפואי ותוכניות לצמצום הסמים.
משקיעים פרטיים בצפון אמריקה ממשיכים למלא תפקיד מפתח בכלכלה של בליז, במיוחד בתחום התיירות.
הממונה על היחסים בין המדינות כיום הוא קית' גילגס.
שגרירות ארצות הברית בבליז ממוקמת בבלמופן, עיר הבירה.
יחסי ארצות הברית–גאורגיה הם יחסי החוץ בין ארצות הברית לבין גאורגיה.
היחסים בין המדינות קרובים מאוד ומקיפים ריבוי תחומים של שיתוף פעולה דו-צדדי.
כבעלת ברית מרכזית של ארצות הברית במלחמה בטרור, גאורגיה הייתה התורמת השלישית בגודלה במלחמת עיראק והיא כיום התורמת הגדולה ביותר לנפש לכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן.
גאורגיה בשנים 2004–2008 ביקשה להיות חברה בנאט"ו, אך לא הצליחה מול ההתנגדות הרוסית החזקה.
בפברואר 2012 סוכם כי ארצות הברית וגאורגיה יתחילו לעבוד על הסכם סחר חופשי, שאם יתממש, יהפוך את גאורגיה למדינה האירופית היחידה שניהלה אמנה כזו עם ארצות הברית.
אזרחים אמריקאים המבקרים בגאורגיה אינם נדרשים כרגע אשרת כניסה.
אזרחים יקבלו ויזת תייר של 90 יום בנקודות הכניסה למדינה.
על פי דו"ח ההנהגה העולמית של ארצות הברית בשנת 2012, 51% מהגאורגים רואים באופן חיובי את הנהגת ארצות הברית, כאשר 15% מסתייגים ו-34% אינם בטוחים.
שיתוף פעולה גאורגי-אמריקני בנושאי פיתוח
ארצות הברית פועלת בשיתוף פעולה הדוק עם גאורגיה לקידום אינטרסים של ביטחון הדדי ומלחמה בטרור, ומספקת לגאורגיה סיוע ביטחוני דו-צדדי, כולל הכשרה מקצועית בשפה האנגלית והצבאית, באמצעות תוכנית בינלאומית לחינוך והדרכה צבאית (IMET).
תוכנית הרכבת והציוד הגאורגית רבת-השנים (GTEP) הסתיימה בשנת 2004, והשיגה את יעדיה המיועדים לשפר את יכולתה הצבאית של גאורגיה ולעודד רפורמה צבאית.
תוכנית פעולות ההסמכה והיציבות בגאורגיה, שהושקה בינואר 2005, קידמה את יעדי ה-GTEP והכשירה את הכוח הגאורגי המשתתף בפעולות הקואליציה בעיראק.
שותפות עם המשמר הלאומי של גאורגיה, ביקורים של הצי השישי ומשמר החופים בגאורגיה וקבוצת העבודה הבילטרלית בנושא הגנה ושיתוף פעולה צבאי הם גם מרכיבים חשובים במערכת הביטחון האמריקאית עם גאורגיה.
קידום דמוקרטיה ורפורמה הוא נדבך אסטרטגי נוסף במערכת היחסים הדו-צדדית של אמריקה עם גאורגיה.
באפריל 2006, כחלק מהרפורמות הללו, חוקקה גאורגיה חוק נגד סחר בבני אדם ומאז מדורגת בעקביות בין מדינות מדרגה 1 בדו"ח של משרד החוץ על סחר בבני אדם, כלומר המדינה עומדת כעת במלואה בתקני המינימום של ביטול הסחר.
גאורגיה מארחת 90 מתנדבי חיל השלום העובדים בחינוך לשפה אנגלית ופיתוח עמותות.
בסימן המעבר הגובר של גאורגיה הרחק מרוסיה לעבר מדינות המערב בתחילת שנות האלפיים, המדינה שלחה מספר משמעותי של חיילים לקואליציה בהנהגת ארצות הברית בעיראק, לאחר שביצעה פעולה קטנה יותר במשימת שמירת השלום בהנהגת ארצות הברית בבלקן.
הכוח הגאורגי בעיראק כלל במקור כ-300 חיילים של כוחות מיוחדים בפיקוד אמריקני בבקובה, ששמרו על שני גשרים ושלושה בסיסי פריסה אמריקאים.
550 חיילים נוספים נפרסו ביוני 2005, והועמדו תחת פיקוד אמריקני למשימה מסוכנת של 'אבטחת הטבעת האמצעית' באזור הירוק.
בשנת 2007, גאורגיה הגדילה את המספר הכולל של כוחותיה בעיראק ל-2000 חיילים, והפכה לתורמת השלישית בגודלה אחרי ארצות הברית ובריטניה.
החיילים, שכולם הוכשרו על ידי מדריכים אמריקאים, היו ממוקמים מזרחית לבגדאד, קרוב לגבול עם איראן.
עם פרוץ מלחמת גאורגיה–רוסיה ב-8 באוגוסט 2008, גאורגיה נאלצה למשוך את כל כוחותיה מעיראק כדי לתגבר את כוחותיה בבית.
בעת הנסיגה, חמישה חיילים גאורגים מתו בעיראק ו-19 נפצעו.
גאורגיה מחזיקה כיום 1,600 חיילים בכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן, מה שהופך אותה לתורמת הגדולה ביותר לנפש במשימה ולתרומה הגדולה ביותר שאינה מנאט"ו למאמץ המלחמתי, לאחר שעקפה את אוסטרליה בשנת 2012. גאורגיה איבדה 30 חיילים באפגניסטן ויותר מ-170 נפצעו מאז 2010.
לאחר התבוסה של קואליציית UNM השלטת בגאורגיה בבחירות לפרלמנט הגאורגי בשנת 2012, הבטיחה הקואליציה הממשלתית החדשה כי תישאר באפגניסטן ותשמור על נוכחות בה גם לאחר שרוב הקואליציה נסוגה בשנת 2014. גאורגיה כבר החלה להכשיר אנשי ביטחון אפגניים במקום ובגאורגיה.
המדינה גם מתכננת לפרוס לאזור את מדריכי המסוקים שלה, בעלי ניסיון של עשרות שנים עם מסוקים סובייטים, בדומה לסוג שאפגניסטן תשתמש בה בשנים הבאות.
האופוזיציה המתנגדת לפריסה של גאורגיה באפגניסטן, לא גדלה באופן משמעותי למרות מספרם ההולך וגובר של נפגעים מגאורגיה.
זה נובע מהעובדה כי גם ממשלות ארצות הברית וגם גאורגיה מקדמות את המעורבות האפגנית כאחד מאבני הבניין של חברות גאורגיה בנאט"ו, שהוכחה כחמקמקה בשנים האחרונות בגלל תלונות רוסיות.
בדומה לבעלות בריתה המערביות, ארצות הברית גינתה את חדירת רוסיה לשטח הריבונות של גאורגיה ובעוד שנמנעה מפעולה צבאית ישירה, וושינגטון השתמשה בכלי טיס צבאיים ובכוחות ימיים כדי לספק סיוע לגאורגיה, כדי לאותת על תמיכתה החזקה.
בעקבות המלחמה, נתנה ארצות הברית סיוע של מיליארד דולר, על פי סגן הנשיא ג'ו ביידן כדי לעזור לגאורגיה לבנות מחדש.
ב -9 בינואר 2009, מזכירת המדינה האמריקנית, קונדוליזה רייס|, ושר החוץ הגאורגי גריגול ואשאדזה חתמו על אמנה על שותפות אסטרטגית, מסמך לא מחייב המתאר תחומי שיתוף הפעולה שאישרו מחדש את תמיכתה של ארצות הברית בשלמותה הטריטוריאלית של גאורגיה ואת תמיכתה בחברות גאורגיה בנאט"ו.
בעקבות פגישתו של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, עם דמיטרי מדבדב בשנת 2009, היו בגאורגיה ובקרב תומכיה בארצות הברית דאגות כי יחסי גאורגיה-ארצות הברית יסבלו כתוצאה מניסיונות לתקן את יחסי ארצות הברית–רוסיה.
עם זאת, הבית הלבן הצהיר כי הממשל ימשיך לתמוך בגאורגיה.
בפברואר 2014 נפגש ראש ממשלת גאורגיה, איראקלי גריאבשווילי, עם שר החוץ האמריקני ג'ון קרי כדי לדון בעתידה של גאורגיה כמו גם בהתפתחויות האחרונות באוקראינה.
יחסי ארצות הברית – ברית המועצות היו היחסים הדיפלומטיים שבין ארצות הברית לברית המועצות בשנות קיומה של ברית המועצות (1922–1991).
המאפיין המרכזי של היחסים היה מתיחות רבה בין המדינות, שבא לידי ביטוי במלחמה הקרה שהתרחשה בשנים 1945–1991.
עם פרוץ מהפכת פברואר ברוסיה בשנת 1917, ארצות הברית התנגדה לאידאולוגיה שהובילה את המהפכה ותמכה במלוכנים.
האמריקאים לא הכירו בברית המועצות בין היתר בשל מדיניות "המהפכה המתמדת", שכללה ניסיונות לייצא מהפכה קומוניסטית לעולם, אידאולוגיה שארצות הברית התנגדה לה באופן נחרץ.
האיבה בין ארצות הברית לברית המועצות התמתנה בשנות השלושים.
בשנות ה-30, סטלין החל להפחית את הדגש על מהפכה עולמית והתרכז בבניית "סוציאליזם בארץ אחת".
זה תרם להפשרת המתחים מול מדינות מערביות.
בנוסף, בתקופת השפל הגדול, וארצות הברית חיפשה שווקים חדשים לייצוא ויחסים כלכליים חדשים.
הכרה בברית המועצות נתפסה כהזדמנות לפתח קשרים מסחריים עם המדינה הענקית הזו.
קבוצות עסקיות בארצות הברית, כמו גם פוליטיקאים וארגונים מסוימים, לחצו על הממשל להכיר בברית המועצות מתוך אינטרס כלכלי ותקווה לשיתוף פעולה בינלאומי.
רוזוולט גם ראה את ברית המועצות ככוח שאפשר לשלב במערכת הדיפלומטית העולמית, כדי להתמודד עם האתגרים העולמיים הגוברים, כולל עליית הנאצים לשלטון ושאיפותיה האימפריליות של יפן.
ב-16 בנובמבר 1933 נפגש הנשיא רוזוולט עם מקסים ליטבינוב, שר החוץ הסובייטי, והשניים סיכמו על כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
ההכרה כללה הבנות הדדיות, כמו התחייבות סובייטית לא לתמוך בתנועות חתרניות בתוך ארצות הברית, על אף שסוגיות אלה נותרו מקור למתחים לאורך השנים.
ב-1934 הצטרפה ברית המועצות אל חבר הלאומים.
ארצות הברית, אשר הייתה שקועה בשפל הגדול ובאותו זמן נקטה במדיניות של התבדלות ונמנעה מלהתערב בצרותיהן של מדינות אירופה.
מדיניות הפיוס שנקטו מדינות המערב כלפי גרמניה הנאצית, אשר הגיעה לשיא עם הסכם מינכן, הדאיגה את סטלין והביאו אותו לחתום על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ההסכם, שהיה ברית אי-התקפה בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, נחתם שבוע לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
היה לו סעיף סודי שחילק את מזרח אירופה לאזורי השפעה בין השתיים, מה שאפשר את פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
ההסכם חיזק את הדימוי השלילי של ברית המועצות בארצות הברית, במיוחד בשל חלוקת פולין והאיום על המדינות הבלטיות.
ארצות הברית ראתה במהלך זה צעד ציני של סטלין, וכדוגמה לנטייה של ברית המועצות לפעול מתוך אינטרסים חד-צדדיים.
לאור זאת הועמקה החשדנות כלפי מוסקבה, והיריבות האידאולוגית, שהייתה קיימת עוד קודם, קיבלה משנה תוקף.
במהלך השנתיים הראשונות של מלחמת העולם השנייה, ברית המועצות נתפסה כשותפה זמנית של גרמניה, מה שהרחיק את ארצות הברית מלקדם את יחסיהן.
במלחמת העולם השנייה, בעקבות כיבושי מדינות הציר באירופה, ארצות הברית החלה במדיניות השאל-החכר לתמיכה במדינות בעלות הברית, ובייחוד לבריטניה.
רק לאחר מבצע ברברוסה, וכתגובה לחשש מהתמוטטות ברית המועצות לידי גרמניה הנאצית, השתנתה הדינמיקה.
ארצות הברית שינתה את עמדתה כלפי ברית המועצות והחלה במתן תמיכה כלכלית והעברת סחורות וציוד צבאי לברית המועצות, מתוך הכרה בצורך לתאם מאמצים נגד האויב המשותף.
משלוח ראשון של ציוד הועבר באמצעות שיירה ארקטית באוגוסט 1941. בדצמבר 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור, ארצות הברית הצטרפה למלחמה נגד יפן וגרמניה.
המאמץ העיקרי של ארצות הברית בשלב זה היה בלימת היפנים בחזית האוקיינוס השקט.
עם זאת בוועידת קזבלנקה הכירה הנהגת ארצות הברית בזירה האירופית כחשובה יותר.
ניצחון האמריקאים בקרב מידוויי ביוני 1942 היטה את הכף לטובת ארצות הברית ואפשר להם להתפנות לזירה האירופית.
בוועידת טהראן בחורף 1943, סיכמו בעלות הברית על הפלישה לנורמנדי ובמקביל סטלין הבטיח לפלוש לבלארוס באופן מתואם.
בשלב זה של המלחמה, סטלין החל לחשוב קדימה על עיצוב מחדש של מפת אירופה שלאחר המלחמה, במטרה להפוך את ברית המועצות לכוח הדומיננטי ביבשת ולמעצמה עולמית מובילה.
בוועידת יאלטה, שנערכה ב-1945 לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, עסקה בעיצוב סדר עולמי חדש שלאחר המלחמה, ובחלוקת אירופה וגרמניה בין המעצמות.
סטלין הגיע לוועידה מעמדת כוח, כשהצבא הסובייטי שלט על רוב שטח פולין ומדינות הבלקן והיה קרוב לברלין.
ארצות הברית ביקשה את שיתוף הפעולה של ברית המועצות במלחמה נגד יפן, מהלך שהתגשם מאוחר יותר.
מעצמות המערב נאלצו להכיר בשליטת הצבא האדום בשטחי מזרח אירופה.
סטלין הבטיח לקיים בחירות דמוקרטיות במדינות אלו, אך בפועל קמו במזרח גרמניה, פולין, רומניה, הונגריה, צ'כוסלובקיה ובולגריה משטר בובות קומוניסטי.
מצב זה הוביל ליצירת "הגוש הסובייטי".
החלוקה לגושים הביא את צ'רצ'יל לתאר את ההתפתחויות כ"מסך ברזל" שירד על אירופה.
הוא היה המתנגד התקיף היותר כנגד המדיניות הסובייטית, בעוד האמריקאים דגלו במדיניות "השכן הטוב".
סטלין מצידו, זעם על נוכחות כוחות בעלות הברית במערב ברלין ועל הפסקת הסיוע.
גרמניה חולקה לארבעה אזורי כיבוש.
המערב שאף לשקם אותה כלכלית ופוליטית, כלקח מהסכם ורסאי, בעוד הסובייטים ניסו לנצל את משאביה, להוציא את האמריקנים מברלין, ולערער את השליטה האמריקנית במערב גרמניה.
המערב התנגד, ושאף לאחד את גרמניה מחדש.
תוך זמן קצר הפך חלקה המערבי של גרמניה ליחידה כלכלית משותפת, כאשר החלקים של בריטניה וארצות הברית התאחדו לכדי "Bizone", שעודדו את שיקום גרמניה.
ב-1948, יזמו ארצות הברית ובריטניה מהלך כפול לשיקום גרמניה: החלפת מטבע והכנת חוקה חדשה לחלקה המערבי.
המהלך הראשון ייצב את האינפלציה והפסיק את נזילת הכסף המערבי לידיים סובייטיות.
לאחר מכן הוחלט על כינון חוקה חדשה לחלקה המערבי של גרמניה, שתעודד את הלאומית הגרמנית ותקדם הקמת ממשל אוטונומי.
המהלך הכלכלי התקבל באי נוחות בברית המועצות, אולם המהלך הפוליטי היה משבר אמיתי.
הסובייטים לא הסכימו לחזות על גבולותיהם את קימתה מחדש של גרמניה, כמדינה חזקה ובעלת מודעות לאומית.
העימות התפתח להטלת הסגר על ברלין, אך במאמץ עיקש של המערב, שארגן רכבת אווירית לעיר לאורך מספר חודשים, גרם לסטלין לוותר על הסגר.
בנקודה זו החל לצוף על פני השטח מאבק אידאולוגי בין המדינות, שהיו שתי מעצמות העל היחידות שנותרו לאחר תום מלחמת העולם.
הסובייטים שאפו להשליט את הקומוניזם בעולם, וברית המועצות ניסתה להרחיב את מעורבותה במדינות כמו טורקיה, יוון ואיראן, והשליטה את מרותה על מדינות אירופה שהיו תחת חסותה, בפרט על הונגריה וצ'כוסלובקיה.
מנגד, גם ארצות הברית חיזרה תחת מדינות שונות, עליהן חיפשה להשפיע, אם כדי לבלום את התפשטות הקומוניזם, עידוד המשטרים החופשיים והקפיטליזם, עמדה שבאה לידי ביטוי בהכרזה על דוקטרינת טרומן.
החרדה מפני התפשטות הקומוניזם התבטאה במקארתיזם ותאוריית הדומינו, לפיה התפשטות הקומוניזם למדינה אחת תביא להתפשטות הקומוניזם למדינות אחרות.
שני העימותים הסמויים הבולטים בין המדינות היו מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם, במסגרתן ארצות הברית נלחמה בכוחות פרו-סובייטים וקומוניסטיים באסיה.
למרות העימותים בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלו להתרחב קשרי תרבות.
אמנים החלו לבקר ולתת הופעות.
בשנת 1956 חודשה הפצת מוגבלת של ירחון "אמריקה" בברית המועצות וירחון "חיים בברית המועצות" בארצות הברית.
בשנים 1969–1980 התרחשה כמעין דטאנט בין המדינות והמתיחות הורגעה במעט.
תקופת ההרגעה חדלה לאחר פלישת ברית המועצות לאפגניסטן בשנת 1979 והחרם על אולימפיאדת מוסקבה.
בשנת 1981 הושבע לתפקידו נשיא ארצות הברית רונלד רייגן אשר קיים מדיניות ניצית ביותר כלפי ברית המועצות.
בפברואר 1985 הכריז על "דוקטרינת רייגן" שמטרתה הייתה להפיל משטרים פרו-סובייטים בעולם.
במקביל, מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב הנהיג רפורמות כלכליות ופוליטיות (פרסטרויקה וגלאסנוסט) שניסו להבריא את המצב בברית המועצות.
בנוסף על כך, השלטון הסובייטי הכריז דוקטרינת סינטרה ונסיגה פוליטית מארצות מזרח אירופה.
תהליכים אלו הובילו בסופו של דבר לקריסת הקומוניזם במזרח אירופה ואף להתפרקות ברית המועצות עצמה.
ההסכם האחרון ששתי המדינות חתמו היה האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי.
מבחינה משפטית, את ברית המועצות ירשה רוסיה, שניהלה גם היא יחסים דיפלומטיים מורכבים עם ארצות הברית.
יחסי ארצות הברית – ישראל נחשבים מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ליחסי החוץ הקרובים ביותר שמדינת ישראל מקיימת וגם מבחינת ארצות הברית יחסים אלו נחשבים ל"יחסים מיוחדים".
היחסים בין ארצות הברית וישראל היו לרוב קרובים אך ידעו גם עליות ומורדות.
כמדינה קטנה במזרח התיכון הנתונה לסכנות קיומיות תמידיות, רואה ישראל ביחסיה עם מעצמה כמו ארצות הברית חשיבות עליונה, בזכות תרומתה לביטחונה ולשגשוגה.
במקביל גם ארצות הברית נתרמת מהברית עם מדינה יציבה בלב המזרח התיכון.
שגרירות ארצות הברית בישראל שוכנת בירושלים, ושגרירות ישראל בארצות הברית שוכנת בוושינגטון.
בספטמבר 2023 נחתם בין המדינות הסכם הדדי לכניסת אזרחים ללא צורך בויזה.
בפברואר 2026 (תשפ"ו) המועצה המקומית אפרת הודיעה על פתיחת סניף רשמי של שגרירות ארצות הברית בתחומי המועצה.
עד כה, שירותים אלו היו זמינים רק במשרדי השגרירות והקונסוליה בירושלים ותל אביב.
מייסוד הקונסוליה בירושלים עד למלחמת העולם השנייה
ההתעניינות האמריקאית בארץ ישראל החלה עוד במאה ה-19 אולם למרות ייסודה של הקונסוליה האמריקאית בירושלים ב-1844, ביקורו של מארק טוויין בשנות ה-60 של המאה ה-19 והקמת מספר מושבות אמריקאיות בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, מנעה הבדלנות האמריקאית קשרים משמעותיים בין ארצות הברית וישראל.
התפתחות משמעותית ביחסים אלו הייתה רק בזמן מלחמת העולם הראשונה כאשר הנרי מורגנטאו (האב), שהיה שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית, דיווח לארגונים היהודיים בארצות הברית על המצב הקשה של היישוב היהודי בארץ.
הארגונים גייסו מגבית חירום (שהפכה לאחר מכן לג'וינט), העבירו את הסיוע לארץ (באמצעות הצי האמריקאי) וחילקו אותו בסיוע הקונסול בירושלים.
כחלק מסיוע זה אף העביר הצי חלק ממגורשי מושבות הדרום צפונה ובכך מנע את גירושם מהארץ.
ב-3 במרץ 1919 הודיע נשיא ארצות הברית וודרו וילסון על תמיכתו בהקמת קהילה יהודית בארץ ישראל.
ב-1922 הועברה בקונגרס האמריקאי הצעה התומכת ב"בית לאומי" וב-1924 נחתם הסכם בין בריטניה לארצות הברית בנוגע לארץ ישראל אשר סעיף 7 בו שמר על האינטרסים של ארצות הברית בארץ.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וקבלת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, נחלשו מאוד הקשרים בין הארץ וארצות הברית.
הדבר נבע בעיקר מתהליך הבדלנות שעברה ארצות הברית לאחר מלחמת העולם וכתוצאה מהתייחסותה למזרח התיכון כאזור השפעה בריטי.
הפעילות המשמעותית היחידה ששרדה הייתה פעילותה הרפואית של הדסה וכן פעילות גיוס כספים של התנועה הציונית בארצות הברית.
רק כאשר התגברו רדיפות הנאצים אחר היהודים בסוף שנות ה-30, החלה לגלות ארצות הברית שוב עניין מסויג.
לחץ יהודי בארצות הברית הביא את הממשל לפרסם באוקטובר 1938 הצהרה כי בניגוד לטענותיהם אין ארצות הברית רשאית להתנגד לשינוי כתב המנדט ולשינוי המדיניות הצפוי של בריטניה.
לעומת זאת, הציע רוזוולט לבריטניה בסוף השנה כי חלק מערביי ארץ ישראל יועברו למדינות ערב השכנות (הצעה שנדחתה על הסף על ידי בריטניה).
בתחילת 1939, לקראת פרסום הספר הלבן השלישי, לחץ הקונגרס ודעת הקהל האמריקאית על בריטניה למנוע את פרסומו, מחלקת המדינה המשיכה במדיניות של אי התערבות, ואף טענה כי יש לקחת בחשבון את האינטרסים הערביים.
פרסום הספר הלבן לא נתקל בהתנגדות פומבית של הממשל (אף על פי שהנשיא הביע התנגדות באופן לא פומבי) ונוסח הספר הושפע רק במעט (בעיקר בהוספת אפשרות אישור הנציב העליון לקניית חלק מהאדמות) מעמדת ארצות הברית.
ממלחמת העולם השנייה עד להקמת מדינת ישראל
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נכנסו חוקי הנייטרליות של ארצות הברית לתוקף, בעוד שארץ ישראל נחשבה (בגלל היותה תחת מנדט בריטי) כנמצאת במלחמה.
מצב זה בצירוף הגורמים הבדלניים החזקים בארצות הברית, העמדה האנטי ציונית של מחלקת המדינה והקשיים הניכרים בתקשורת בעקבות המלחמה גרם לחוסר פעילות של ארצות הברית בשלב הראשון.
לעומת זאת, מכוני מחקר פרטיים וציבוריים רבים שעסקו בתכנון המצב העולמי לאחר המלחמה, כללו בהצעותיהם גם את פתרון בעיית ארץ ישראל.
באמצע 1941 חלה עליה בהתעניינות הציבורית בארצות הברית בנעשה בארץ ישראל בעקבות פעילות של ועד החירום הציוני והוועד האמריקאי למען ארץ ישראל, דבר שהביא את הנציגויות הערביות והמוסלמיות במדינה למחות.
מצב זה הביא לכך שבריטניה נאלצה להתחייב לכבד את אישורי העלייה גם לאחר שתוקפם היה אמור לפוג לפי הספר הלבן ב-31 במרץ 1944. לעומת זאת, לאחר ועידת יאלטה בתחילת 1945, נפגש רוזוולט עם אבן סעוד והבטיח לו כי יתחשב באינטרסים הערביים בארץ ישראל.
החל מסוף 1944 החלו להיחשף מחנות ההשמדה על ידי כוחות בעלות הברית, והתמונות המזוויעות שהתגלו בהם השפיעו השפעה ניכרת על דעת הקהל האמריקאית.
במצב העולמי שנוצר לאחר המלחמה לא יכלה בריטניה לעמוד בלחץ האמריקאי ובסוף 1945 הוחלט על הקמת ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
ועדה זו המליצה על חלוקת הארץ ועל אפשור עליית מאה אלף עקורים לארץ ישראל.
חוסר שביעות רצונה של בריטניה הביא להקמת ועדת מוריסון-גריידי, ועדה משותפת לה ולארצות הברית, שהציעה לחלק את הארץ תוך שמירה על ממשל בריטי.
תוצאות הוועדה נדחו על ידי היהודים, הערבים וכן על ידי ארצות הברית (באוקטובר 1946) שדרשה להרשות את הגירת העקורים באופן מיידי.
ארצות הברית תמכה בתוכנית החלוקה באו"ם בסוף 1947 אולם מצבו הקשה של היישוב היהודי והערכת ה-CIA כי לא ישרוד את המלחמה, הביא אותה להציע ב-19 במרץ 1948 את החלפת המנדט במשטר נאמנות של האו"ם.
עם זאת, מיד לאחר הכרזת העצמאות הכירה ארצות הברית דה פקטו (ובכך הייתה למדינה הראשונה שעשתה כן) בישראל וב-30 בינואר 1949 הכירה בה גם דה יורה.
ממלחמת העצמאות עד למלחמת ששת הימים
במהלך מלחמת העצמאות צייתה ארצות הברית להכרזת אמברגו הנשק של האו"ם וסירבה למכור ציוד צבאי לישראל, ה-FBI אף עצר יהודים אמריקאים שהעבירו נשק לישראל.
אל שווימר, ממקימי התעשייה האווירית, נכלל ברשימת המבוקשים של ה-FBI.
בנוסף הערימה קשיים (אך לא יותר מכך) על מתנדבים יהודיים ולא יהודיים שבאו במסגרת המח"ל.
כאשר פלש צה"ל לסיני בינואר 1949, דרשו האמריקאים את פינוי האזור.
חששם של גורמים בממשל האמריקאי כי ישראל הסוציאליסטית תבחר להסתפח לגוש המזרחי במלחמה הקרה הופג לאחר תמיכתה של ישראל במלחמת קוריאה.
במקביל סייעה הקהילה היהודית בארצות הברית לישראל במהלך תקופת הצנע.
לאחר המלחמה התנגדה ארצות הברית לפעולות התגמול שביצעה ישראל והסתפקה באמירות רטוריות לגבי זכותן של אוניות ישראליות לעבור בתעלת סואץ.
ב-1950 חתמה ארצות הברית יחד עם בריטניה וצרפת על ההצהרה המשולשת של שלוש המעצמות, שנועדה להבטיח את הסטטוס קוו הטריטוריאלי שנקבע בהסכמי שביתת הנשק ולמנוע מרוץ חימוש.
ב-1951 דחתה ארצות הברית את בקשתה של ישראל לסייע בקבלת הסכם השילומים מגרמניה.
לעומת זאת החלה ארצות הברית בסיוע בהיקף קטן (עשרות מיליוני דולרים בשנה) שנשאר בהיקף זה עד לתחילת שנות ה-70. ביולי 1952 הודיע ממשל טרומן כי הוא עדיין מחזיק בדעה המנוגדת לגישת ישראל, כי יש לכונן משטר בין-לאומי בירושלים.
ב-1953 פעלה ארצות הברית באמצעות אריק ג'ונסטון, שליחו המיוחד של הנשיא, כדי להביא לחלוקת מי הירדן.
אף על פי שתוכנית ג'ונסטון (שגובשה סופית רק ב-1955 ונמסרה לישראל ב-1959) לא התקבלה רשמית, הרי שהמדינות חולקות המים (ישראל, ירדן, סוריה ולבנון) חילקו בפועל עד לסוף שנות ה-80 (למעט התקופה של המלחמה על המים) את המים לפי תוכנית זו.
כמו כן, המשיכו האמריקאים כל העת בניסיון לתווך בנושא בין ישראל ומדינות ערב.
בארבעת החודשים הראשונים של 1956 פעל שליח אמריקאי מיוחד, רוברט אנדרסון לתיווך בין ישראל ומצרים אולם נכשל.
בזמן מבצע קדש פעלה נגדו ארצות הברית תוך הפעלת לחץ על צרפת ועל בריטניה ומיד לאחריו דרשה ארצות הברית, יחד עם ברית המועצות, כי ישראל תפנה את חצי האי סיני וישראל נאלצה לעשות כן.
בתמורה התחייבה ארצות הברית לדאוג להבטחת חופש המעבר של כלי שיט ישראלים במצרי טיראן.
העברת הנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב לארצות הברית הביאה ליצירת קשר מודיעיני בין המדינות.
לאחר ההפיכה בעיראק ב-1958 שהביאה להתמוטטות ברית בגדאד החלו היחסים הצבאיים בין שתי המדינות להתחמם, כשארצות הברית רואה בישראל בסיס אסטרטגי שלה באזור.
ב-1952 גורש המזכיר הראשון בשגרירות ישראל בוושינגטון, אלישיב בן חורין, לאחר שנחשפה פעילות מודיעין ישראלית חשאית בארצות הברית.
במאי 1961 נערכה פגישה ראשונה בין ראש ממשלת ישראל לנשיא ארצות הברית.
ב-11 במרץ 1960 נסע דוד בן-גוריון לארצות הברית לביקור בלתי-רשמי, כדי לקבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברנדייס, ופגש את נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר ואת סגנו ריצ'רד ניקסון.
ב-31 במאי 1961 נערך ביקור שני של בן-גוריון בבית הלבן, בו נפגש עם הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי.
במאי 1963 הכריז הנשיא קנדי בנאום רשמי כי ארצות הברית תתערב לטובת ישראל במקרה של תוקפנות.
ב-12 בדצמבר אותה שנה נחתמה אמנת הסגרה בין שתי המדינות.
ביוני 1964 היה לוי אשכול לראש הממשלה הישראלי הראשון שהוזמן לביקור רשמי בארצות הברית, ונפגש עם נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון בבית הלבן.
בעקבות זאת חתמו שתי המדינות על מזכר הבנות חשאי ב-10 במרץ 1965.
עם זאת החל מראשית שנות ה-60 החלה ארצות הברית למכור לישראל נשק, תחילה הגנתי (כמו טילי הוק שנקנו בשנת 1962) ולאחר מכן גם התקפי (טנקי פטון שנקנו בשנת 1965).
כמו כן סיפקה ארצות הברית נשק באופן עקיף לישראל שהועבר מגרמניה המערבית כחלק מהסכם השילומים (דבר שגילויו הביא להתמוטטות מאמצי האמריקאים להסכם הגבלת נשק עם התגלותו ב-1965).
ממלחמת ששת הימים עד למלחמת יום הכיפורים
לאחר שנאצר חסם את מצרי טיראן, הזכיר אבא אבן לארצות הברית את התחייבותה למעבר חופשי של שיט בים האדום.
בתחילה נטען כי לא היה שום מסמך כזה, על שלאחר חשיפת המסמכים הסודיים שהותרו לפרסום, נמצא המסמך.
לאחר המלחמה ניסתה ארצות הברית להתקרב לארצות ערב במטרה לבלום את ההשפעה הסובייטית והביאה לקבלת החלטה 242 במועצת הביטחון, אולם בשל תוצאות המלחמה נטו מדינות ערב (במיוחד מצרים) לצד הסובייטי שסייע להם להשתקם.
מצב זה, בצירוף ההידרדרות החמורה ביחסים בין צרפת וישראל והתקרבות של צרפת לברית המועצות, הביא להידוק היחסים בין ישראל וארצות הברית, כאשר ארצות הברית הפכה לספקית הנשק העיקרית של ישראל.
לעומת זאת סיפוח מזרח ירושלים לישראל נתקל בהתנגדות אמריקאית תקיפה, ב-28 ביוני (יום לאחר הסיפוח) הודיע שגריר ארצות הברית באו"ם כי היא אינה מכירה בו וב-1 ביולי 1969 הודיע מחליפו כי ארצות הברית רואה במזרח ירושלים שטח כבוש.
בשנת 1969 הייתה שותפה ארצות הברית (יחד עם בריטניה, צרפת וברית המועצות) לשיחות הארבע שנועדו לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי ולאחר מכן מזכיר המדינה ויליאם רוג'רס הציע בשנים 1969–1971 שלוש תוכניות לפתרון הסכסוך, במיוחד בהקשר למלחמת ההתשה.
סמוך למלחמת ששת הימים, עמדה התמיכה בישראל בקרב אזרחי ארצות הברית על 56%, לאחר המלחמה נסקה התמיכה ל-74%.
היחסים הצבאיים בין המדינות קיבלו דחיפה נוספת עם האמברגו הצרפתי על מכירת נשק בישראל, שהביא את ארצות הברית למכירת מטוסי F-4 פנטום לישראל בשנת 1968, עסקה בה היה מעורב אישית נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון.
המשלוח הראשון של מטוסי הפנטום הגיע לישראל בספטמבר 1969 וארצות הברית הצהירה שאספקת המטוסים נעשתה בתגובה לנשק שברית המועצות שלחה לארצות ערב.
במהלך ספטמבר השחור הכריעה בקשה של ארצות הברית בוויכוח הפנימי שנערך בישראל בקשר לתמיכה במלך חוסיין.
לאחר מלחמת ההתשה נקלע הממשל בארצות הברית לבעיות פנימיות (פרשת ווטרגייט), דבר שהקטין את מעורבותו באזור.
בעקבות מצב זה, ניסיונותיו של סאדאת להשיג התקדמות מדינית נתקלו בהתעלמות גם מצד ארצות הברית.
ב-1972 נוסדה הקרן לשיתוף פעולה מדעי.
ממלחמת יום הכיפורים עד למלחמת המפרץ
מלחמת יום כיפור הביאה להתפתחות משמעותית ביחסים, כאשר ההפתעה במלחמה גרמה לכך שללוחמי צה"ל לא היה די ציוד, ובשלב מתקדם של המלחמה העבירה ארצות הברית ציוד ברכבת אווירית דרך אירופה.
המלחמה גרמה לעלייה משמעותית במתיחות בין ארצות הברית ובין ברית המועצות, כאשר בשיא המשבר, בסוף המלחמה, הועלתה רמת הכוננות בצבא ארצות הברית לרמה 3 (מתוך 5).
לאחר המלחמה ניצלה ארצות הברית את המצב לניסיונות שלום שכללו את ועידת ז'נבה (דצמבר 1973) ואת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה במאי 1974, ניסיונות אלו לוו בלחץ מסיבי על ישראל.
ב-16 ביוני 1974 הגיע לישראל נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
היה זה ביקור ראשון של נשיא ארצות הברית בישראל.
חרם הנפט הביא לחיזוק הגישה הפרו ערבית בארצות הברית, דבר שהביא להתגברות הייצוא למדינות ערב ולעימותים על רקע מכירת נשק אמריקאי מתקדם לארצות אלו שנמשכים עד לימינו.
ב-1974, בעקבות התעוררות המאבק למען אסירי ציון הועבר בקונגרס חוק הקורא לשחרורם ומטיל סנקציות על ברית המועצות עד לשחרורם.
במרץ 1975 פרץ משבר ביחסים, כאשר ארצות הברית דרשה מישראל לסגת ממעברי המיתלה והגידי ללא הסכם אי לוחמה, משבר זה לווה בהכרזה של הממשל על "הערכה מחדש" ולעומתה מכתב תמיכה בישראל של שלושת רבעי מחברי הסנאט לנשיא.
משבר זה הסתיים כאשר הוסכם על נוכחות אמריקאית אזרחית לכאורה במקום, דבר אשר אפשר את הסכם הביניים בין ישראל למצרים ב-1975 (שלווה בחתימת מזכר הבנות בין המדינות שקבע בין היתר כי ארצות הברית תספק במידת הצורך נפט לישראל) ועודד את יציאת מצרים ממעגל ההשפעה הסובייטי.
כחלק מהתפתחות זו שלח ב-1 בספטמבר 1975 הנשיא ג'רלד פורד מכתב סודי לראש הממשלה יצחק רבין שבו התחייב לא רק לאספקת נשק אלא גם לשמירת היתרון האיכותי של ישראל (התחייבות שחוזרת ונשנית מאז) ולכך שלא תיווצר מדיניות אמריקאית חדשה באזור ללא התייעצות עם ישראל.
בעשור הרביעי לקיומה של מדינת ישראל, בשנים 1977–1987, התהדקו היחסים בין ישראל לארצות הברית, וראייתה של ארצות הברית את ישראל כנכס אסטרטגי עבורה במזרח התיכון קיבלה משנה תוקף.
הידוק היחסים בין המדינות בא לידי ביטוי בשדרוג היחסים במישור האסטרטגי-צבאי ובמישור הכלכלי, למרות חילוקי דעות בנושאים: אופן קידומו של התהליך המדיני במזרח התיכון, ומדיניותה של ישראל ביהודה ושומרון, בעזה, ברמת הגולן ובלבנון.
ב-1977 הועבר חוק בקונגרס האמריקאי המטיל קנסות על חברות אמריקאיות המיישמות את החרם הערבי.
בתחילת אוקטובר 1977 נערכה ועידת שלום בין-לאומית על הסכסוך הישראלי-ערבי בחסות ארצות הברית וברית המועצות בז'נבה.
ארצות הברית הייתה המלווה העיקרית של תהליך השלום בין ישראל ומצרים כאשר במהלך ועידת קמפ דייוויד לחץ הנשיא ג'ימי קרטר על הצדדים להגיע להסכם.
טקס חתימת הסכמי קמפ דייוויד נערך בבית הלבן ב-17 בספטמבר 1978 והביא לא רק לשלום בין ישראל ומצרים אלא גם לתחילתו של סיוע אמריקאי רציף (לישראל – צבאי בעיקרו) לשתי המדינות.
חתימתו הסופית של הסכם השלום ב-26 במרץ 1979 לוותה בהסכם שבו התחייבה ארצות הברית לערוב לביצועו, לספק נשק לישראל ולהימנע מאספקת נשק שיסכן אותה.
כמו כן, ארצות הברית מימנה את העברת בסיסי חיל האוויר מסיני לתוך הקו הירוק.
ב-3 במרץ 1980 תמכה ארצות הברית בהחלטה 465 של מועצת הביטחון של האו"ם שהצהירה כי אמנת ז'נבה הרביעית מוחלת על השטחים, כולל מזרח ירושלים, אולם לאחר מכן חזר הממשל בו.
החל משנת 1981 ניתן הסיוע האזרחי האמריקאי לישראל בצורת מענקים וב-30 באוקטובר שנה זו נחתם הסכם שיתוף פעולה אסטרטגי בין ישראל וארצות הברית.
הסכם זה בוטל במהרה בעקבות החלת הריבונות הישראלית על הגולן.
לעומת זאת תקיפת הכור העיראקי ב-7 ביוני הביאה למתח ביחסים ולעיכוב אספקת מטוסים לישראל.
באותה שנה הביאה גם מכירת מטוסי שליטה ובקרה מסוג בואינג E-3 סנטרי (AWACS) לסעודיה למתח ביחסים.
בשנת 1982 הכריז מזכיר המדינה האמריקאי אלכסנדר הייג, ש"ישראל היא נושאת המטוסים האמריקאית הגדולה והיעילה".
אין צורך להציב עליה חיילים אמריקאים, אי אפשר להטביעה והיא משייטת באזור חיוני לביטחון ארצות הברית.
מבצע שלום הגליל הביא למתיחות בין ישראל וארצות הברית שראתה בו הפרה של הסכם הפסקת האש בין ישראל ואש"ף שהושג בתיווכה ב-24 ביולי 1981. טבח סברה ושתילה הביא להידרדרות נוספת ביחסים (ולשליחת כוחות מארינס ללבנון, שנאלצו לסגת משם שנה לאחר מכן בעקבות פיגועי טרור).
גם דחייתה של ישראל את תוכנית רייגן ב-1 בספטמבר 1982 שגובשה בעקבות שליחות פיליפ חביב לאזור לא תרמה ליחסים, ותוכניות ארצות הברית להתקדמות הוקפאו בשל רצח באשיר ג'ומייל.
ב-1983 התאוששו היחסים, דבר שהתבטא בחתימה על הסכם הדיאלוג האסטרטגי בין המדינות ב-29 בנובמבר.
בינואר 1984 נערך תרגיל ימי ואווירי משותף ראשון ולאחר מכן הקימה ארצות הברית מחסני ציוד צבאי בישראל (המחסנים שייכים לארצות הברית אולם חוסכים את זמן ההעברה אם מוחלט להעביר את הציוד לישראל).
ב-1985 התייצב הסיוע הצבאי האמריקאי על 3 מיליארד דולר לשנה והוא הפך למענק, בנוסף סייעה ארצות הברית לתוכנית הייצוב של 1985 על ידי מענק של 1.5 מיליארד דולר וסיוע של מומחים כלכליים (אחד מהם, סטנלי פישר, הפך כעבור שני עשורים לנגיד בנק ישראל).
בנוסף נחתם ב-22 באפריל 1985 הסכם אזור סחר חופשי בין שתי המדינות שהיה הראשון מסוג זה שחתמו שתי הארצות.
ב-21 בנובמבר 1985 חלה הידרדרות משמעותית במצב היחסים בעקבות חשיפת פרשת פולארד, אזרח אמריקאי שריגל לטובת ישראל ונתפס על ידי ה-FBI (לאחר שניסיונו למצוא מקלט בשגרירות ישראל נכשל), נשפט ונכלא בארצות הברית.
ב-1996 קיבל פולארד אזרחות ישראלית.
חרף מאמצים מצד ישראל לשחרורו, הוא שוחרר מהכלא לאחר 30 שנות מאסר ב-20 בנובמבר 2015.
עד למהפכה האסלאמית ב-1979 היו יחסי איראן–ישראל טובים, למרות הידרדרות היחסים לאחר המהפכה נשארו מספר קשרים בין ישראלים לשרידי משטר השאה.
קשרים אלו היוו את הבסיס לפרשת איראן-קונטראס (הידוע גם כ"איראנגייט") שבמסגרתה מכרה ארצות הברית נשק לאיראן בעסקה סיבובית בתיווך ישראלי מאמצע אוגוסט 1985 ועד לינואר 1986. הכסף שהתקבל שימש למימון קבוצות מורדים ניקרגואים בשם קונטראס.
ב-6 במאי 1986 שולבה ישראל בתוכנית מלחמת הכוכבים כאשר נחתם הסכם לפיתוח טיל החץ במסגרתה.
במרץ 1987 תמכה ארצות הברית בהסכם לונדון בין ישראל וירדן (ההסכם נכשל בשל סיבות פוליטיות פנימיות בישראל).
בשנת 1987 הוכרה ישראל כ"בעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו", דבר שהעניק לה השתתפות בפרויקטים צבאיים אמריקאיים.
ביוני 1987 חתמו המדינות על הסכם להקמת תחנת ממסר של קול אמריקה בערבה, תחנה זו הייתה מיועדת לשדר לאזורים בשליטה סובייטית.
הקמת התחנה נתקלה בהתנגדות עזה מצד ארגוני איכות הסביבה ולבסוף בוטלה בתחילת שנות ה-90 בעקבות התמוטטות ברית המועצות.
החל מתחילת שנות ה-80, השקיעה ישראל בפיתוח מטוס קרב עצמאי, הלביא, פיתוח אשר מומן חלקית על ידי הסיוע האמריקאי.
בסוף שנת 1985 גבר הלחץ האמריקאי כנגד המטוס שאמור היה להתחרות בתעשיית המטוסים האמריקאית (במיוחד במטוס ה-F-16), לחץ שהביא לביטול הפרויקט לבסוף ב-30 באוגוסט 1987.
בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987 יזמה ארצות הברית בפברואר-מרץ 1988 תוכנית שלום שנודעה כמסמך שולץ, תוכנית שלא הביאה להתקדמות מעשית.
הכרזתו של אש"ף על הקמת מדינה פלסטינית בנובמבר 1988 הביאה לפתיחת דיאלוג בינו לבין ארצות הברית שהתקיים תוך התנגדות תקיפה של ישראל (הדיאלוג הופסק לאחר הפיגוע בניצנים ב-1990).
בשנת 1989 הציעה ארצות הברית תוכנית שנודעה כ-4 הנקודות של בייקר (במאי) ואחר כך כ-5 הנקודות של בייקר (בספטמבר), תוכנית שלא התממשה.
במקביל הסכימו ארצות הברית וישראל על עריכת בחירות בשטחים אולם הן לא התקיימו בשל מחלוקת על מזרח ירושלים שהתבטאה גם בהכרזתו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-3 במרץ 1990 כי מזרח ירושלים איננה חלק ממדינת ישראל.
בעקבות פלישת עיראק לכווית העבירה ארצות הברית סוללות פטריוט לישראל.
בפעם הראשונה לוו הסוללות בחיילים אמריקאיים שהגנו על שמי ישראל.
ממלחמת המפרץ עד לפיגועי 11 בספטמבר
עוד לפני פרוץ מלחמת המפרץ הפעילה ארצות הברית לחץ כבד ביותר על ישראל שלא להגיב לירי אפשרי של טילים מעיראק עליה וזאת במטרה למנוע התפוררות הקואליציה כנגד עיראק, בתמורה התחייבה ארצות הברית לפעול כנגד הטילים במערב עיראק.
במהלך המלחמה פעלה אומנם ארצות הברית כנגד הטילים בעיראק ואף הפעילה סוללות טילים בישראל כנגדם אולם למעשה התגלה מאוחר יותר כי פעולות אלו היו בלתי יעילות בעליל.
הלחץ האמריקאי מנע מישראל לפעול כנגד עיראק על אף תביעות חוזרות ונשנות של מערכת הביטחון.
לאחר המלחמה ביקשה ישראל לנצל את האיפוק כדי לקבל סיוע כלכלי אמריקאי לקליטת העלייה הגדולה מברית המועצות לשעבר, בצורה של ערבויות להלוואה אותה ביקשה ישראל מבנקים מסחריים בארצות הברית על מנת לממן בניית שיכונים לעולים (סיוע אותו ביקשה בסוף 1990, כלומר עוד לפני המלחמה).
מטרה זו נתקלה בקשיים מצד האמריקאים שתקפו את ישראל על ההתנחלויות ואף הודיעו כי ינכו מהערבויות את עלותן.
במקביל ניצלה ארצות הברית את חיזוק מעמדה כתוצאה מהתמוטטותה הקרבה של ברית המועצות כדי להביא לכינוס ועידת מדריד בין ישראל ומדינות ערב השכנות.
מאמצי התיווך של ארצות הברית כהמשך לוועידת מדריד נתקלו בקשיים משמעותיים, מה שהביא להתדרדרות משמעותית ביחסים שבין המדינות.
לאחר בחירות 1992 ומינויו של יצחק רבין לראשות הממשלה חל שיפור ביחסים, דבר שהביא לאישור העברת הערבויות ב-5 באוקטובר (החמישית הראשונה הועברה בדצמבר).
עם זאת המאבק על הערבויות נמשך והסתכם לבסוף בקיצוץ של 774 מיליון דולר מ-10 מיליארד שאמורים היו להינתן לישראל (בפועל ניצלה ישראל רק כ-6.6 מיליארד במהלך חמש השנים שבהן סופקו הערבויות).
ארצות הברית לא שותפה בשיחות שהביאו להסכמי אוסלו אולם למרות זאת החליטו הפלסטינים והישראלים לערוך את טקס החתימה ב-13 בספטמבר 1993 בבית הלבן, דבר שהעניק להסכם הביניים חסות אמריקאית.
כמו כן הסכם השלום בין ישראל לירדן שנחתם ב-26 באוקטובר 1994, נחתם בנוכחות נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
גם הסכם קהיר בין ישראל לפלסטינים שנחתם ב-28 בספטמבר 1994, נחתם בבית הלבן.
לפני בחירתו לנשיא תמך ביל קלינטון (בריאיון לעיתון Middle East Insight) בהכרה בירושלים כבירת ישראל הבלתי מחולקת ובמרץ 1994 התנגד ממשלו באו"ם להצעת החלטה בנושא גינוי הטבח בחברון בשל סיבה זו.
ב-23 באוקטובר 1995 הועבר בארצות הברית חוק המכיר בירושלים כבירת ישראל ומחייב את הממשל להעביר את השגרירות האמריקאית בישראל אליה עד 1999 (ביצוע החוק נדחה כל פעם בחצי שנה והתבצע רק ב-2018 על ידי דונלד טראמפ).
במקביל ניהל הממשל האמריקאי מדיניות חצויה (בהתאם למדיניות המעורפלת של ישראל בשנים אלו) לגבי האוריינט האוס שמצד אחד שלל רשמית קיום מרכז פעילות של הרשות הפלסטינית בירושלים ומצד שני פקידיו ביקרו תדיר במקום.
לאחר רצח רבין ביקר הנשיא ביל קלינטון בארץ במסגרת הלוויה, והצליח לרגש רבים בחברה הישראלית כאשר ביטא "שלום, חבר" בעברית בנאום ההספד שלו.
לאחר גל פיגועי הטרור במרץ 1996 ארגנה ארצות הברית ועידת אנטי-טרור בשארם א-שייח', האופוזיציה בישראל הציגה את מטרת הוועידה כסיוע לבחירתו של שמעון פרס לראשות הממשלה ותקפה את הבטחות ארצות הברית לסיוע לישראל שניתנו בה.
לאחר בחירתו של בנימין נתניהו לראשות הממשלה פרצו מהומות מנהרת הכותל, מהומות אלו הביאו את ארצות הברית ללחוץ על ישראל לפנות את חברון, דבר שאכן הביא לחתימת הסכם חברון בינואר 1997. לאחר חתימת ההסכם חלה התדרדרות ביחסי המדינות כאשר נתניהו סירב להיענות לדרישת ארצות הברית להמשיך בתהליך המדיני.
לבסוף הביא הלחץ האמריקאי האינטנסיבי את בנימין נתניהו להסכים בסוף 1998 לכינוס ועידת וואי שבמרילנד, בה נחתם הסכם להתקדמות התהליך המדיני ולמימוש חלקים בהסכם אוסלו, שבעיקרו העברת 13% משטחי C שבגדה שהועברו לשטחי A ו-B, 1% ו-12% בהתאמה.
נתניהו התנה את הגעתו לוועידה בהבטחת קלינטון לשחרור פולארד; אך בסוף לא קוימה.
מצב היחסים המשיך להידרדר (לאחר שיפור קל בעקבות הוועידה), כאשר נתניהו, שמצבו הפוליטי התדרדר, נקלע לעימות עם ארצות הברית בעקבות ביקורו של קלינטון בעזה.
עליית האינטרנט וגאות ה-.com שהחלה בסוף שנות ה-90 והגיעה לשיאה ב-2000 הביאה לעליה דרמטית במספר החברות הישראליות (רובן חברות היי טק) הנסחרות בבורסת ניו יורק עד כדי כך שהן מהוות את קבוצת המניות הזרות הגדולה ביותר בה.
בתקופת ממשלתו של אהוד ברק חל שיפור משמעותי ביחסים בין ישראל וארצות הברית.
נכונותו של ראש הממשלה ברק להגיע להסכמי שלום עם סוריה ועם הפלסטינים הביאה את ארצות הברית לנסות ולקדם את התהליך המדיני.
תחילה נערכו בתחילת 2000 שיחות בחסות אמריקאית בשפרדסטאון שבמערב וירג'יניה בין ישראל וסוריה, אולם הן נכשלו.
במקביל נערכו דיונים על מתן סיוע אמריקאי לנסיגה מלבנון בה תמכו האמריקאים, דיונים שלבסוף לא השיגו דבר.
שיאו של הניסיון האמריקאי לקדם את התהליך היה בשיחות קמפ דייוויד בין ישראל והפלסטינים שנערכו ביולי 2000; אולם גם שיחות אלו לא צלחו כאשר האשים הנשיא ביל קלינטון, לצד הישראלים, את הפלסטינים ויאסר ערפאת בכישלונן.
גם לאחר פריצת האינתיפאדה השנייה באוקטובר 2000 המשיכו האמריקאים לנסות ולקדם את התהליך, בין השאר על ידי מתווה קלינטון שהוצע בדצמבר באותה השנה.
מכירת נשק ישראלי לסין הביאה למשבר ביחסים הביטחוניים בין המדינות ב-2000, כאשר ארצות הברית הציבה אולטימטום לישראל להימנע ממכירת ארבע מערכות פאלקון מוטסות בשווי של כמיליארד דולר לסין.
ישראל נאלצה לבסוף לבטל את העסקה דבר שהביא למשבר עמוק ביחסיה עם סין ולתשלום פיצויים גבוה.
במהלך השנים שלאחר מכן חסמה ארצות הברית עסקה דומה עם הודו וכן גרמה קשיים ניכרים במכירת נשק ישראלי (שהתחרה בנשק אמריקאי) לטורקיה.
עם כניסתו של ג'ורג' ווקר בוש לבית הלבן בינואר 2001 לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה, ימים לפני בחירתו של אריאל שרון במקומו של ראש הממשלה המכהן אהוד ברק, לא התערבה ארצות הברית באזור ובמהלך המדיני בין ישראל לפלסטינים בהמשך השנה, עד לספטמבר 2001.
מפיגועי 11 בספטמבר עד תום תקופת הנשיא אובמה
פיגועי 11 בספטמבר הביאו לשינוי משמעותי ביחסים כאשר לאחר כעשור (מאז מלחמת המפרץ) שבו הושקעו מרב המאמצים בכיוון המדיני, הרי שכעת התחזק שוב הגוון הביטחוני שלהם.
הפיגועים הביאו את ארצות הברית לאמץ גישות נוקשות יותר (ודומות יותר לאלו של ישראל) ביחס לטרור ולאבטחה (דבר שהביא גם לזכייתן של חברות ישראליות רבות במכרזים ביטחוניים).
הפיגועים אומנם הביאו לשינוי מיידי כמעט במדיניות האמריקאית (בניגוד למקרים דומים בעבר, חיילי צה"ל שנכנסו לשטחי A לפני הפיגועים לא נדרשו על ידי הממשל לצאת משם מיד).
מצד שני מזכיר המדינה, קולין פאוול, החליט כי זה הזמן לוויתורים ישראליים.
מצב זה הביא את אריאל שרון לנאום ב-4 באוקטובר 2001 את "נאום צ'כוסלובקיה" שבו הודיע כי ישראל תתנגד להקרבתה על מזבח השגת שיתוף הפעולה עם מדינות ערב.
נאום זה גרם כי בוש הבן לא הלך בדרכי אביו; לא נפגש עם ערפאת, אפילו פעם אחת.
הוא התגלה כאישיות פרו ישראלית, ולישראל ניתן גיבוי כמעט אוטומטי לכל צעדיה.
במהלך האינתיפאדה השנייה הביעה ארצות הברית תמיכה רבה בישראל (במיוחד החל מפיגועי 11 בספטמבר) תוך שהיא מסייעת לה להדוף את ההתנגדויות של גורמים אחרים בקהילה הבין-לאומית ובמיוחד בקוורטט (הכולל גם את האו"ם, רוסיה והאיחוד האירופי) למדיניותה.
במקביל ניסתה ארצות הברית מספר פעמים לקדם את התהליך המדיני.
בין הניסיונות הבולטים היה נאום בוש (24 ביוני 2002, שבו הכריז רשמית בפעם הראשונה על תמיכה במדינה פלסטינית) ומפת הדרכים (הוגשה רשמית ב-30 באפריל 2003, אושרה סופית בוועידת עקבה ב-4 ביוני).
לעומת זאת, גילתה ארצות הברית חשדנות הולכת וגוברת כלפי יאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית, החרימה אותו החל מפרשת קארין A בתחילת 2002 ופעלה למעשה להדחתו ולהחלפתו באבו מאזן עד למותו בסוף 2004.
במהלך מלחמת עיראק שיזמה ארצות הברית ב-2003 התכוננה ישראל לספיגת מטחי טילים מעיראק, סיכון שלא התממש.
עוד לפני המלחמה ביקשה ישראל סיוע ישיר וערבויות של ממשלת ארצות הברית להלוואות שתיקח על מנת להוציא את המשק הישראלי ממיתון.
ארצות הברית אישרה חלקית את הבקשה והוחלט על הסכם ערבויות דומה מאוד לזה שהוסכם עליו בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה.
בתמורה לתוכנית ההתנתקות שבוצעה ב-2005 והביאה לנסיגתה של ישראל מרצועת עזה, העניק בוש מכתב לשרון ובו התחייב לפעול למניעת הפיכת האזורים שישראל נסוגה מהם לאיום ביטחוני על ישראל.
בנוסף ישראל זכתה לתמיכתה של ארצות הברית לאחר שתדלנות ישראלית בארצות הברית, ובדומה לנסיגה מלבנון נערכו דיונים על קבלת סיוע לה.
בדצמבר חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה לאיתור הברחת חומר רדיואקטיבי (כולל הצבת מתקן לגילוי בנמל חיפה).
לאחר ניצחון החמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בתחילת 2006 תמכה ארצות הברית בעמדת ישראל השוללת כל משא ומתן עם הרשות.
במהלך מלחמת לבנון השנייה תמכה ארצות הברית בעמדת ישראל שדרשה קבלת ערבויות לנסיגת חזבאללה.
מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה באמצע 2007 תומכת ארצות הברית בעמדת ישראל השוללת כל דיאלוג איתו בטרם יכיר בישראל.
תמיכה זו נמשכה גם בתקופת מבצע עופרת יצוקה בה הכשילה ארצות הברית קבלת החלטות נגד ישראל במועצת הביטחון.
במסגרת התייצבותה של ארצות הברית נגד החלטות אנטי-ישראליות באומות המאוחדות, היא הטילה בפברואר 2011 וטו במועצת הביטחון על הצעה לגנות את ישראל על הבנייה בהתנחלויות.
ביולי 2011 החליט הקונגרס ברוב גורף של למעלה מ-400 תומכים מול 6 מתנגדים, על הפעלת סנקציות נגד הרשות הפלסטינית אם תכריז על הקמת מדינה באופן חד צדדי.
בדצמבר 2014 הטילה ארצות הברית וטו על ההצעה הפלסטינית ל"סיום הכיבוש", שקוראת ל"סיום הכיבוש ולהגדרת לוח זמנים לגיבוש הסכם שלום ולנסיגה ישראלית מהשטחים".
בשנים 2013–2014 התנהל משא ומתן בין ישראל לפלסטינים, בהובלת ממשלו של אובמה ומזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי, שלבסוף לא צלח והסתיים באפריל 2014.
בעקבות פעילות ארצות הברית להסכם על תוכנית הגרעין האיראנית, נתגלעה מתיחות בין ראש הממשלה בנימין נתניהו לנשיא ברק אובמה.
המתיחות הגיעה לשיאה בשנת 2015, לאחר שיו"ר בית הנבחרים ג'ון ביינר הרפובליקני, הזמין את נתניהו לנאום בפני שני בתי הקונגרס.
ההזמנה והנאום, שלא תואם מראש עם הממשל האמריקאי, יצרו מתיחות בין הנשיא אובמה לנתניהו, לאחר שנתניהו דיבר נגד ההסכם המתגבש בין המעצמות לאיראן.
אובמה עצמו, ומספר חברי קונגרס דמוקרטים,לא נכחו בנאום.
החיכוכים בין נתניהו ואובמה המשיכו לאורך הפעילות האמריקאית בנוגע לגרעין האיראני.
עם זאת, אובמה הדגיש שהיחסים בין ארצות הברית לישראל נשארו הדוקים כבעבר, וחילוקי הדעות אינם משפיעים על שיתוף הפעולה הכלכלי והצבאי.
לבסוף, נחתמו הסכמות לוזאן על תוכנית הגרעין האיראנית באפריל 2015, שהובילו לאחר חודשים נוספים של שיחות להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
ב-23 בדצמבר 2016 נרשמה מתיחות גבוהה ביחסים בין שתי המדינות, כשארצות הברית נמנעה בהחלטה נגד ההתנחלויות במועצת הביטחון של האו"ם, שאושרה ברוב של 14-0-1 (ארצות הברית נמנעה).
הימנעות ארצות הברית בהחלטה זו באו"ם (והחלטתה שלא להתנגד ולהטיל וטו) עוררה תגובות קשות בישראל ובארצות הברית, וראש הממשלה בנימין נתניהו הגדיר את ההחלטה כצבועה וגם הנשיא הנבחר דונלד טראמפ תקף את ההחלטה.
שנות כהונתו של הנשיא דונלד טראמפ סימנו תקופה של התחממות יוצאת דופן ביחסים, שאופיינה בשורה של הכרעות היסטוריות ששינו את פני המדיניות האמריקאית במזרח התיכון.
כבר בראשית כהונתו, אותת טראמפ על שינוי גישה כאשר הצהיר כי פתרון "שתי המדינות" אינו הדרך הבלעדית לסיום הסכסוך, והדגיש כי ארצות הברית תתמוך בנוסחה שתהיה מוסכמת על שני הצדדים.
ב-22 במאי 2017, הגיע הנשיא דונלד טראמפ לביקור רשמי בישראל, טראמפ ומשלחתו ביקרו בכותל המערבי, ובכנסיית הקבר.
שיאה של התמיכה המדינית התבטא ב"נאום ירושלים" בדצמבר 2017, שבו הכירה ארצות הברית רשמית בירושלים כבירת ישראל.
מהלך זה תורגם למעשה ב-14 במאי 2018, עם העברת השגרירות האמריקאית מתל אביב לירושלים.
שנה לאחר מכן, במרץ 2019, חתם הנשיא על צו נשיאותי המכיר בריבונות הישראלית ברמת הגולן.
בנובמבר 2019 חולל ממשל טראמפ שינוי משמעותי נוסף כשדחה את העמדה המשפטית המסורתית לפיה ההתנחלויות ביהודה ושומרון מנוגדות לחוק הבינלאומי.
מדיניות זו לופפה בקידומה של "תוכנית המאה", הצעה מקיפה להסדר מדיני בין ישראל לפלסטינים.
במקביל, הממשל תיווך בהצלחה בכינונם של "הסכמי אברהם", שהביאו לנורמליזציה בין ישראל לבין איחוד האמירויות, בחריין ומרוקו.