tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הר הבית: באפריל 2022 בעת ההתפרעויות בהר הבית שימשו עתיקות וממצאים ארכאולוגים לצורך בניית מחסומים כנגד כוחות הביטחון וחסימת הדרך שבה הולכים העולים היהודים להר.
גן לאומי שומרון: ביולי 2022 הציתו פלסטינים אש וריססו כתובות גרפיטי באתר שומרון העתיקה (סבסטיה).
חלקים נרחבים מהאתר נשרפו, ונזק נגרם לעתיקות ולממצאים הארכאולוגיים במקום.
במרץ 2023 פרסמה עיריית סבסטיה בדף הפייסבוק שלה כי היא סללה כביש טבעת בתוך שטח הגן הלאומי שומרון, בתוואי שחודר כ-400 מטר לעומק שטחי C.
במהלך העבודות נהרסה החומה ההרודיאנית ונפרצו מערות קבורה מתקופת בית שני שנשדדו והושחתו.
אל הקברים הושלכו פגרי חזירים.
חורבת אל מרג'ם: במרץ 2023 נחשף שחלקים מחורבת אל מרג'ם, ובה שרידי יישוב יהודי מימי בר כוכבא באזור קידה, נהרסו ונאטמו לטובת מבנים פלסטיניים לא חוקיים, שנבנים בסיוע אירופי, ובכלל זאת חלל תת-קרקעי עתיק נסתם באמצעות יציקת בטון.
חורבת טרפין: באפריל 2024 התפרסם שבנייה לא חוקית, הרס ושוד האתר ממשיכים תוך ניצול מצב המלחמה בה מדינת ישראל נמצאת.
בורג ליסנה: אתר עתיקות הממקום מעל צומת המשטרה הבריטית.
הפלסטינים חזרו לאתר וממשיכים בעבודות הרס ובנייה לא חוקית במקום.
בורג לאסנה: פריטי עתיקות יקרים נבזזו ממצודה ומאתר ארכאולוגי, והוצבו בתוך וילה שנבנתה בלב האתר הארכאולוגי, תוך פגיעה בשרידים ארכאולוגיים במקום.
בין השנים 2000 ל-2022 הושחת מתחם קבר יוסף בשכם מספר רב של פעמים על ידי פלסטינים תושבי שכם.
ניסיונות התמודדות מדינת ישראל עם הרס אתרי המורשת
ניסיונות התמודדות עם שוד העתיקות
בינואר 2021 השר רפי פרץ וראש מועצה אזורית שומרון יוסי דגן הקימו תוכנית למאבק בתופעה שתתפרש על פני שלוש שנים.
ממצאי דו"ח מצב העתיקות בשטחי יהודה ושומרון
בשלהי שנת 2021 פרסמו ארגון "שומרים על הנצח", "המרכז להגנת עתיקות ישראל" ו"פורום שילה", דו"ח מקיף על מצב העתיקות בשטחי יהודה ושומרון.
על פי הדו"ח, במחצית הראשונה של שנת 2020 נסקרו כ-365 אתרים ארכאולוגיים בשטחי יהודה ושומרון.
את הסקירה ביצעו ארכאולוגים בכירים וסיירי שטח במטרה למפות את מצב האתרים, את הנזק שנגרם להם ואת גורם הנזק והסיבה.
כ-75% מהאתרים שנסקרו נמצאים בשטח C, באתרים שנמצאים בשטחה של הרשות הפלסטינית ונמנעה גישתם של הסוקרים, נעשה שימוש בתצלומי אוויר וברחפנים.
80% מהאתרים שנסקרו – נפגעו, כלומר 292 אתרים מתוך 365 אתרים.
כ-40% מהאתרים שנפגעו, פגיעתם חמורה, ובהם אתרים חשובים למורשת של עם ישראל.
עבור חלק לא מבוטל מהאתרים זה כבר מאוחר מדי, והם נמצאים בסטטוס של "בלתי ניתנים לשחזור".
האזור הפגוע ביותר הוא שטח B, ולטענת הדו"ח ניתן להוכיח כי הרשות הפלסטינית פועלת במכוון לעקירת כל עדות לקשר בין העם היהודי לארץ ישראל.
בחלק מהמקרים – אנשיה הם אלה שנוהגים בדחפורים, ובמקרים אחרים – היא יודעת ומתעלמת.
הקצאת תקציב לצורך שימור אתרי העתיקות
בינואר 2022 הקצה השר לענייני ירושלים ומורשת זאב אלקין תקציב ייעודי לצורך שימור אתרים ארכאולוגיים ביהודה ושומרון.
כמו כן השר אלקין הקים ועדה בין משרדית ייעודית לנושא, ובאוגוסט 2022 אושרו גם גיוסי פקחים נוספים לעבודת אכיפה ופיקוח ברחבי יהודה ושומרון במטרה להילחם בהרס העתיקות.
ביולי 2023 פרסם משרד המורשת כי ישנם ברחבי יו"ש 3,064 אתרי מורשת יהודיים, מתוכם 2,452 בשטחי C, כאשר שליש מהם, 1,150, נפגעו בדרגות שונות על ידי פלסטינים.
בעקבות זאת החליטו שר המורשת עמיחי אליהו, שר האוצר בצלאל סמוטריץ' ושר התיירות חיים כץ, להקצות 120 מיליון שקלים לשם מאבק בהרס העתיקות, וזאת במספר מישורים: 17 מיליון שקלים יוקצו לפיתוח תשתיות באתרי המורשת ובפעולות הצלה באתרים שנפגעו.
10 מיליון שקלים יוקצו להצבת אמצעי מיגון סביב האתרים ופיקוח עליהם, איסוף מודיעין מקדים וניטור בשטח, רכישת מצלמות ורחפנים, הקמת דרכי גישה ויצירת דרכי הגעה לאתרים.
45 מיליון שקלים יושקעו בהקמת אתרי עוגן קולטי קהל, פיתוח תיירותי וכלכלי ושת"פ עם גורמי תיירות בינלאומיים, 23 מיליון שקלים יוקצו לפרויקטים להנחלת המורשת באוכלוסייה בישראל, ולדיגיטציה ואגירת חומרים היסטוריים.
ועוד מיליוני שקלים יוקצו לפעולות הסברה בינלאומיות שיציגו לעולם את הנזק שנגרם להיסטוריה ולארכאולוגיה ברחבי יו"ש.
בדיון שהתקיים ב-24 בפברואר 2022 בוועדת החינוך בנושא פגיעה והרס של אתרי מורשת וארכאולוגיה ביהודה ושומרון, קראו חברי הכנסת לממשלה לגבש תוכנית סדורה לשמירה על אתרי המורשת והארכאולוגיה ביהודה ושומרון.
לטענת רשות העתיקות "כמעט כל מערה במדבר יהודה בשטח יהודה ושומרון נשדדה.
אם הריבון יגיד לראש רשות העתיקות לטפל בהרס האתרים ביהודה ושומרון נעשה את זה בשמחה – אנחנו הגוף המקצועי שיכול לעשות את זה".
נציג מטעם משרד המשפטים אמר: "התחלנו להיערך לנושא הזה, במובן של אכיפת החוק כריבון בשטחי יהודה ושומרון...
בשנת 2015 הוקם על ידי סיירי שטח ומטיילים ארגון הגג 'שומרים על הנצח', קואליציית ארגונים להגנה על אתרי עתיקות ומורשת לאומית ביהודה, שומרון, בקעת הירדן ומדבר יהודה, מפני הרס והשחתה.
מטרת המיזם היא "לקדם מדיניות ממשלתית אקטיבית של שמירה ופיתוח של אתרי המורשת הלאומית ולמען הדורות הבאים".
בשלהי 2021 פתחה תנועת אמונים בשיתוף מחלקת תיירות של המועצה האזורית שומרון במבצע שבמסגרתו מגיעים מאות בני נוער מירושלים, שעלבים, פתח תקווה וממקומות נוספים ומסייעים בשיקום האתרים הארכאולוגיים ברחבי השומרון.
הרנן איסמאל גלינדס (בספרדית: Hernán Ismael Galíndez; נולד ב-30 במרץ 1987 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא כדורגלן אקוודורי יליד ארגנטינה המשחק בעמדת השוער בקבוצת הורקאן מליגת העל הארגנטינאית ובנבחרת אקוודור.
גלינדס גדל במחלקות הנוער של אסטרז'ה ג'וניורס ורוסאריו סנטראל.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של רוסאריו סנטראל במסגרת ליגת העל הארגנטינאית, וערך 25 הופעות ליגה במדי המועדון.
בעונת הושאל לקילמס מליגת העל הארגנטינאית, במדיה ערך 15 הופעות ליגה.
בשנת 2012 חתם גלינדס בריינג'רס דה טלקה והושאל לאוניברסידד קאתוליקה דל אקוודור מליגת המשנה האקוודורית.
לאחר שהעפיל עם המועדון לליגת העל האקוודורית, חתם במועדון באופן קבוע.
בסך הכל ערך 370 הופעות ליגה במדי המועדון, ואף הבקיע שער בבעיטת עונשין מ-11 מטרים בניצחון 2-0 על קלאן ז'ובניל בעונת .
ב-4 בינואר 2022 חתם באוניברסידד דה צ'ילה מליגת העל הצ'יליאנית, במדיה ערך 14 הופעות ליגה.
ב-3 ביולי 2022 חתם באוקאס מליגת העל האקוודורית.
גלינדס היה חלק מסגל נבחרת אקוודור בטורניר קופה אמריקה 2021. ב-23 ביוני 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת פרו במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
בסך הכל ערך שלוש הופעות בטורניר.
הרנסאנס של המאה ה-12 הוא מושג שהוטבע בידי המלומד צ'ארלס הומר הסקינס (Charles H.
Haskins) ב-1927, בספרו The Renaissance of the Twelfth Century – וזאת בעקבות דמיון בתופעות תרבותיות בין המאה ה-12 למאה ה-15.
הרנסאנס של המאה ה-12 הוא תקופה של 'לידה מחדש' בתחום התרבות, אשר ארעה בשיא ימי הביניים.
במהלכה התרחשו שינויים מפליגים בתחומים החברתיים, המדיניים, הכלכליים, הטכנולוגיים והתרבותיים.
שינויים אלו סללו את הדרך לרנסאנס של המאה ה-15.
המושג 'הרנסאנס של המאה ה-12'
הרנסאנס הוא שמה של תנועת תחייה תרבותית, פילוסופית ואמנותית שהחלה באיטליה בתקופת ימי הביניים המאוחרים והתפשטה בהדרגה לרחבי אירופה.
ג'ורג'ו וזארי היה הראשון שהשתמש במילה "רנסאנס" (Rinascita) בדפוס, בספרו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" שיצא לאור בשנת 1550 והוקדש לקוזימו דה מדיצ'י.
ההתייחסות מצד וזארי הייתה בעיקר לתחיית האמנות בכיפה של מיכלאנג'לו.
יעקב בורקהארט, בספרו "תרבות הרנסאנס באיטליה", הרחיב את המילה למונח היסטורי המתאר את התקופה כולה, שנמשכה בערך מהמאה ה־14 ועד למאה ה־17.
הרנסאנס של המאה ה-12 הוא אחרון הרנסאנסים של ימי הביניים, וקדמו לו שני 'רנסאנסים'.
אלו אירעו סביב תהליכים של התחזקות והתגבשות מדינית, אך נתנו את אותותיהם במגוון תחומים.
ראשון בסדרה זו של תהליכים אירע סביב הכתרתו של קרל הראשון למלך הפרנקים (768-814) ולקיסר הקיסרות הגרמאנית-רומית הקדושה (800–814).
קרל הגדול עודד את החינוך בכך שהקים כנסיות, סביבן נפתחו בתי ספר שבהם למדו לטינית ויוונית.
תור זהב זה כונה 'הרנסאנס הקרולינגי', על ידי ההיסטוריון הצרפתי ז'אן ז'אק אמפר (1839).
אירופה ידעה רנסאנס נוסף סביב הכתרו של אוטו הראשון למלך הסקסונים (936-973) ולקיסר הקיסרות הגרמאנית-רומית הקדושה (962–973).
אוטו הגדול הביא לפריחה תרבותית בכל האימפריה, שלימים תזכה בשם "הרנסאנס האוטונאי".
האימפריה הפכה למעצמה ונתפסה כממשיכה של השלטון הקרולינגי, ולאחת האימפריות הגדולות באירופה אי פעם.
הוא מינה בישופים וארכיבישופים, אשר הזרימו דם חדש לתרבות האירופאית של ימי הביניים.
המושג 'הרנסאנס של המאה ה-12' הוטבע בידי המלומד צ'ארלס הומר הסקינס ב-1927, בעקבות דמיון רב בתופעות תרבותיות בין 'הרנסאנסים'.
לדידו של הסקינס המאה ה-12 הטביעה אפוא את רישומה על ההשכלה הגבוהה, הפילוסופיה הסכולסטית, מערכות המשפט, האמנות, הספרות ועוד.
על פי קנט קלרק, כבר מ-1100 החלה הקמת מנזרים וקתדרלות מרשימים, המעוטרים בפסלים, מוזאיקות, ועבודות אחרות אשר כמותם לא נודעו במאות הקודמות.
האב סוגר ממנזר סנט-דני נחשב לאחד הפטרונים של האמנות הגותית בראשיתה, שהתפתחה על רקע ההבנה שבכוחה של האמנות להביא ליתר קרבה לאל.
הרקע להופעת 'רנסאנס' במאה ה-12
המאה ה-12 הייתה תקופה עתירה במסעות צלב.
מאה זו גם מתאפיינת בהתפתחות מואצת של הערים וכלכלתן וכן בגדילת אוכלוסייתן.
גם בכפרים חל שיפור בדרכי עיבוד הקרקע, והומצאו כלים חדשים, אשר הביאו לעלייה בתפוקת התוצרת החקלאית.
עם הרפורמה הגרגוריאנית, הכנסייה מצדה עברה שינויים, אשר אפשרו נגישות משופרת לאוצרות הספרותיים וההגותיים של העולם העתיק.
כמו כן, מוקדי הידע עברו מהמנזרים לקתדרלות, ולבתי הספר שקמו לצידן.
מלכי צרפת הפכו את פריס לבירה בינלאומית, אליה נהרו מלומדים מכל אירופה.
גם שאר ערי אירופה ידעו שגשוג דומה.
בנסיבות אלו נוצר מפגש בין התרבות הלטינית במערב לבין התרבות המזרחית בביזנטיון ולבין התרבות הערבית, ששלטה במזרח התיכון בכלל ובארץ ישראל בפרט.
זאת נכבשה בתחילת המאה ה-12 והוקמה בה ממלכה צלבנית.
הצלבנים שחזרו לאירופה הביאו עימם שפע של חפצים, אשר יצרו מגע תרבותי בלתי אמצעי ויחסי סחר בין המערב למזרח.
שלטו במסחר ערי המדינה של איטליה, ובין היתר ונציה וגינואה, שספינותיהן שלטו על כל ערי-הנמל של הים התיכון.
פירנצה הפכה למעצמה כלכלית בסדר גודל עולמי.
בכדי להאדיר את שמן, מנהיגי ערי המדינה הללו טיפחו בקרבן חיי תרבות פוריים.
גם בצפונה של אירופה אירעו אירועים שתרמו להתפתחות הרנסאנס.
מטעמים כלכליים, במאה ה-12 קמה הליגה ההנזיאטית, בערי החוף של הקיסרות הגרמאנית-רומית הקדושה.
בראשה עמדה העיר לובק, שנוסדה ב-1158. הצטרפו לברית ערים זו המבורג, שטטין, ברמן ורוסטוק.
בשיאה הליגה כללה גם ערים מחוץ לקיסרות הגרמאנית-רומית הקדושה, וביניהן ערי ארצות השפלה, לונדון ודנציג שבפולין.
השפעת ברית הערים ההנזתיות הגיעה גם לסקנדינביה (ברגן) ולרוסיה (נובגורוד).
כמו כן, הגרמנים התחילו משתלטים על שטחים סלוויים, ועליהם קמו פרוסיה ושלזיה.
בעקבות תנאי המסחר המשופרים, שגשגה התרבות בצפונה ובמזרחה של אירופה.
במחצית המאה ה-13, בעקבות 'השלום המונגולי' השתפרו דרכי המסחר בין סין לבין מזרח אסיה, אשר ידעו מיתון במאות התשיעית והעשירית.
עם הפלישה המונגולית ב-1241, נחשפו מדינות אירופה, לרבות האפיפיורות, לתרבות המונגולית המפותחת.
בין הנוסעים למזרח הרחוק היו ויליאם מרוברוק, ג'ובאני דה פיאן דל קרפיני, אנדרה דה לונז'ומו, אודוריק מפורדנונה, ג'ובאני דה מאריגנולי, ג'ובאני די מונטה קורבינו, וניקולה דה קונטי.
הנודע מבין מגלי ארצות אלו הוא מרקו פולו, שכתב רשמים על מסעותיו בצרפתית.
רשמי מסע של אישים אלו חשפו את המערב לפלאי המזרח והדקו את היחסים בין המזרח למערב.
כתוצר לוואי, הם גרמו לכך שהרנסאנס נמשך עד לשלהי המאה ה-13.
רוח הרנסאנס של המאה ה-12
רוח הרנסאנס קודם כל באה לידי ביטוי בעיון מחודש בכתבים עתיקים, בעיקר לטיניים וכן בחיקויים בספרות של התקופה, לרבות ביצירותיהם של Baudri de Bourgueuil, Hildebert de Lavardin ו-Gautier de Chatillon.
בעיקר סביב ברנרד משארטר פורחת חשיבה חדשנית, הניזונה מגילויה מחודש של הגותו של אפלטון.
בשארטר לא רק היה חיקוי של המורשת הישנה, אלא התפתח לימוד רציונלי, המבוסס על חוויית 'האמיתי', מה שמכונה 'הפיזיקה'.
לדוגמה, טיירי משארטר פירש את הביבליה 'על פי הפיזיקה והאות' ('secundum physicam et ad litteram').
התקיים אפוא ניסיון לבחון את הביבליה בכלים הנענים להגיון האנושי.
רוח הרנסאנס מצאה את ביטויה בהתעוררות בתודעה האנושית: חל עיון מוגבר בחלקו של האדם בבריאה, והיותו נזר הבריאה וכן בפן האנושי של ישו - למשל ב-Cur Deus homo לאנסלם.
ההתעניינות באדם באה לידי ביטוי גם בפיתוח מדעי הרפואה, בתרגומן של יצירות יווניות וערביות על האנטומיה והפיזיולוגיה של האדם ובכלל על הטבע, וכן בכתיבת חיבורים חדשים על נושאים אלו, למשל בידי אדלארד מבאת' (Adelard de Bath, שחיבר את Questiones naturales).
הוגים אחרים התבוננו באדם כמיקרוקוסמוס של הבריאה, וכחי בהרמוניה איתה (Bernard Silvestre, Alain de Lille, Honore d'Aurun, Hildegard de Bingen).
אצל אלן דה ליל, הטבע פונה לאל, כדי שיעשה למען כינון עולם הרמוני, שבו יוכל להתקיים אדם טוב ומושלם.
ההיסטוריון לה-גוף טוען להיווצרות של שכבת משכילים מתוך שורות הכנסייה - הסכולסטיקנים.
אלו ניהלו ויכוח פורה, ובין מבשריהם הוא אנסלם מקנטרברי, בן המאה ה-11. הסכולסטיקה צמחה מתוך ההתנגדות לשיטה הנוצרית המוניסטית (שיטת הלימוד של הנזירים הנוצרים), שקדמה לה.
החשיבות המיוחסת לה נובעת מהשימוש שלה בהיגיון (לוגיקה) ככלי למתן תשובות לשאלות פילוסופיות ותאולוגיות, בניגוד לשיטת הלמידה המונסטית, שהסתמכה בעיקר על הכתוב בכתבי־יד עתיקים, ללא דגש על עקביות לוגית.
בין הסכולסטיקנים המוקדמים (1000–1250) נמנים פייר אבלר, פטר לומברד וז'ילבר דה לה פורה.
הסכולסטיקה, אשר הושפעה מהגותו של אריסטו הגיעה לשיאה בשנים 1250–1350. בין הוגיה הבולטים נמנים רוברט גרוסטסטה, רוג'ר בייקון, אלברטוס מגנוס, תומאס אקווינס, בואטיוס דה דקיה, דונס סקוטוס, רדולפוס בריטוס, ויליאם איש אוקאם, ז'אן בורידן.
פריס הפכה לאבן שואבת, אליה נהרו מלומדים מכל ארצות אירופה.
גיום משמפו הקים בה את אסכולת סנט-ויקטור.
בלט בה היג דה סנט-וינקטור, אשר בצד 'De sacramentis' כתב את 'Didascalicon', שתמצת את עולם הידע של ימי הביניים.
עוד מורים באסכולה זו היו אנדרה דה סנט ויקטור ורישרד דה סנט ויקטור (שכתב את de Trinitate, כהמשך ליצירתו של אבלרד).
גודפרואה דה סנט ויקטור העלה את הטענה על היות אדם מיקרוקוסמוס של הבריאה.
עוד ראויים לציון גוטיה דה סנט ויקטור וטרוס מפואטיה ופטרוס לומברדוס, שה-Sententiae שלו היה ליצירה תאולוגית רבת חשיבות בימי הביניים.
לאחר קריסת האימפריה הרומית המערבית, הדלדלה אוכלוסייתה של אירופה.
כמו כן, אבדה מרבית ספרותה המדעית והפילוסופית, הכתובה בלטינית ויוונית.
מעט הידע שנותר הוחזק בידי הכנסייה, בה שלטה השפה הלטינית בלבד.
במאה הי"ב חל מפנה, בעקבות מגעה של אירופה עם מחד התרבות הערבית, אגב השתלטות הערבים על ספרד ודרום איטליה, ותהליך הרקונקיסטה; ומאידך עם התהדקות היחסים בין המערב לביזנטיון.
כתוצאה מהמגעים התרבותיים הללו, ובעידוד האוניברסיטאות שקמו, תורגמו באופן הולך וגובר יצירותיהם של פילוסופים יווניים וערבים, ובמיוחד את אלו של אריסטו.
במקביל חלו מספר התפתחויות טכנולוגיות חשובות: הומצאה טחנת הרוח באנגליה (1185) ובאותו הזמן הומצא המצפן.
בית חרושת לנייר הוקם לראשונה בספרד סביב 1100. האסטרולב הובא לספרד בידי המוסלמים.
במאה ה-12 חל עיון מוגבר בספרות הלטינית והתפתח תרגום יצירות יווניות ללטינית.
בתי הספר של הקתדרלות של שארטר, אורליאן וקאנטרברי היו למרכזים, שבהם שגשגה הספרות הלטינית.
ג'ון מסאליסבורי, המזכיר של קאנטרברי, מונה לבישוף שארטר.
בעקבות התעניינותו בספרות הלטינית, חודשה ההתעניינות ביצירותיהם של אובידיוס, ורגיליוס, טרנציוס, הוראציוס, סנקה ובעיקר קיקרו.
בשירה, ורגיליוס ואובידיוס הפכו לאובייקט הערצה.
על אף התנגדותה של הכנסייה לתרבות פגאנית זאת, האוניברסיטאות הפכו למרכזים אריסטוטליים.
עם גילויין של יצירותיו של אריסטו, התפתחה הסכולסטיקה, בעקבות חשיפתם של הנוצרים ליצירותיהם של הרמב"ם, אבו סינא ואבן רושד, שהושפעו ממנו.
הסכולסטיקנים הבולטים הם אלברטוס מאגנוס, בונבנטורה ותומאס איש אקווינס.
אלו השתמשו במושגים אריסטוטליים להגנה על הדוקטרינה הקתולית.
האוניברסיטה של בולוניה הפכה לאבן שואבת בכל הנוגע ללימודי משפט רומי ורפואה.
הרנן קורדובה רנטריה (בספרדית: Hernán Córdoba Rentería; 2 בנובמבר 1989 – 20 בספטמבר 2009) היה כדורגלן קולומביאני ששיחק בעמדת החלוץ.
קורדובה גדל במחלקת הנוער של אולימפיה פוטבול קלוב דה פלמירה, ובשנת 2006 עבר לדפורטיבו קאלי מליגת העל הקולומביאנית, במדיה ערך 73 הופעות ליגה והבקיע 13 שערים.
בחודש ינואר 2007 הושאל לקורדובה מליגת המשנה הקולומביאנית, ובחודש יולי חזר לדפורטיבו קאלי.
בחודש ינואר 2009 חתם באתלטיקו וילה מליגת העל הקולומביאנית.
ב-19 בספטמבר 2009 ערך את הופעתו האחרונה במדי המועדון, יום אחד לפני מותו, בניצחון 2-1 על דפורטיבו פריירה במסגרת הליגה לעונת .
הוא הבקיע שער במשחק זה.
בסך הכל ערך 19 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-20 בספטמבר 2009, כאשר חזר לנייבה לאחר הניצחון על דפורטיבו פריירה יחד עם חברו לקבוצה מריו בלטראן, נהרגו השניים בתאונת דרכים עם אוטובוס.
אחיו של קורדובה היה הכדורגלן ג'ובאני קורדובה, אשר נהרג ב-27 באוקטובר 2002 בשל מכת ברק במהלך אימון.
הרנסאנס האוטוניאני היה תחייה של אמנות ביזנטית ואמנות העת העתיקה המאוחרת במרכז אירופה ודרום אירופה, שליוותה את תקופות שלטונם של שלושת הקיסרים הראשונים של השושלת האוטוניאנית: אוטו הראשון (936–973), אוטו השני (973–983), ואוטו השלישי (983–1002), ובמידה רבה נשענה על חסותם.
הדמויות המובילות בתנועה זו היו האפיפיור סילבסטר השני ואבון מפלורי.
הקשר המחודש בין חצר האוטוניאנים לבין קונסטנטינופול הביזנטית עורר מיזוג של תרבויות מזרח-ביזנטיות ומערב-לטיניות, במיוחד באמנות, אדריכלות ועבודות מתכת, בעוד שהאוטוניאנים החיו את רשת בתי הספר הקתדרלתיים שקידמו למידה המבוססת על שבע האמנויות החופשיות.
הפעילות האינטלקטואלית האוטוניאנית הייתה ברובה המשך של עבודות קרולינגיות, אך הופצה בעיקר בבתי הספר הקתדרלתיים ובחצרות הבישופים (כגון ליאז', קלן ומגדבורג), ולא בחצר המלכותית.
הרעיון של רנסאנס יושם לראשונה על התקופה האוטוניאנית על ידי ההיסטוריון הגרמני הנס נאומן - ליתר דיוק, עבודתו שפורסמה ב-1927 קיבצה יחד את התקופות הקרולינגיות והאוטוניאניות תחת הכותרת "הרנסאנס הקרולינגי והאוטוניאני".
האסקינס את "הרנסאנס של המאה השתים עשרה" (Cambridge Mass., 1927).
אחת משלוש תחיות ימי הביניים, הרנסאנס האוטוניאני החל לאחר נישואיו של המלך אוטו לאדלייד מאיטליה (951) אשר איחדו את ממלכות איטליה וגרמניה, ובכך קירבו את המערב לביזנטיון.
הוא קידם את רעיון האחדות הנוצרית (הפוליטית) עם הכתרתו הקיסרית בשנת 962 על ידי האפיפיור בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
התקופה נמשכת לעיתים גם לשלטון הקיסר היינריך השני (1014-1024), ולעיתים רחוקות, גם ליורשיו משושלת הסאלית.
המונח מוגבל בדרך כלל לתרבות החצר הקיסרית שהתנהלה בלטינית בגרמניה.
ספריות נוצרו והועשרו במהלך הרנסאנס האוטוניאני באמצעות הפעילות האינטנסיבית של סקריפטוריה המנזריים והיו נתונות לפיתוחים נוספים במאה ה-10, כפי שמעידים הקטלוגים ששרדו.
קטלוג מנזר בוביו מונה כמעט 600 עבודות, זה של מנזר פלורי כמעט באותה כמות.
גרברט (לימים האפיפיור סילבסטר השני) שיחק תפקיד חשוב ברכישת ובקטלוג ספריית בוביו, והוציא את עושרו למימון האוסף שלו.
תיבת הספרים של אדסו ממונטר-אן-דר כללה מספר רב של ספרים כמו אלה של פורפיריוס, אריסטו, טרנטיוס, קיקרו וורגיליוס.
הלוגיקה וטרס (המכילה תרגומים של אריסטו על ידי בואתיוס ופורפיריוס ו"טופיקה" של קיקרו) נותרה הבסיס לחינוך הדיאלקטי; גרברט, האפיפיור העתידי סילבסטר השני היה בקיא בספרים אלה
ההרניקים היו שבט איטלקי באיטליה הקדם-רומית, אשר שלט באזור באיטליה שבין האגם הפוקיני ל, גובל בנהר הלירי בדרום, ובצפון בנהרות וה.
במשך שנים רבות של הרפובליקה הרומית הקדומה, ההרניקים היו בעלי ברית של רומא ונלחמו לצידה נגד שכנותיה.
בשנת 495 לפנה"ס ליווי (Livy) מתעד שהם חתמו על הסכם עם שבט הוולסקי נגד רומא העתיקה.
הם שמרו זמן רב על עצמאותם, ובשנת 486 לפני הספירה הם עדיין היו חזקים מספיק כדי לחתום על הסכם של שווים בין שווים עם הלאטינים.
בשנת 475 לפנה"ס הם לחמו לצד הלאטינים נגד השבט ההאקי והשבט הוולסקי, ובאותה שנה לחמו לצד רומא נגד הוויינטים והסבינים.
בשנת 468 לפני הספירה הם נלחמו לצד רומא נגד הוולסקי.
בשנת 464 לפני הספירה הם הזהירו את רומא מבגידתה של העיר אקטרה, ונלחמו לצד רומא נגד האקוויים שהיו בעלי ברית עם האקטריים.
הם התנתקו מרומא בשנת 362 וב-306, כאשר העיר הראשית שלהם אנאגניה נלקחה והפכה לנשיאות, אך הערים פרנטינום, אלטריום ו-ורולה זכו לתגמול על נאמנותן בכך שהורשו להישאר חופשיות.
שמם של ההרניקים, כמו זה של הוולסקים, נעדר מרשימת העמים האיטלקיים שפוליביוס מתאר כמי שיכולים להעמיד חיילים בשנת 225 לפני הספירה, מה שמרמז שעד אותה שנה קיבלו את האזרחות הרומית המלאה.
הכתובות הלטיניות העתיקות ביותר של המחוז הן קדומות יותר ממלחמת בעלות הברית.
ישנן כתובות אשר מראות שהשפה ההרניקנית הייתה חלק מקבוצת השפות האוסקו-אומבריות (סבליות).
שמם, עם סיומת ה"co", מסווג אותם יחד עם שבטים כמו הוולשים, שנראה כי היו תושבים מוקדמים יותר של החוף המערבי של איטליה, ולא עם השבטים ששמותיהם נוצרו עם הסיומת "no".
הרניקיתכתבכתב איטלקי עתיק (אנ')קודי שפהISO 639-3xhrגלוטולוגhemi1234
הרננדו דה סוטו מאני היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת מיסיסיפי.
מאני נולד ב-26 באוגוסט 1839 במחוז הולמס שבמיסיסיפי, כבן להירסון טריפנה מאני.
הוא נקרא על שם המגלה הספרדי ארננדו דה סוטו.
בתחילת חייו עבר עם אביו לעיירה קארולטון, מיסיסיפי.
הוא קיבל את חינוכו הראשוני בבתי הספר הציבוריים וממורה פרטי, ובהמשך סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת מיסיסיפי באוקספורד.
לאחר סיום לימודיו, הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק בעריכת דין בקארולטון שבמיסיסיפי, סביב שנת 1860. ג'יימס ורדמן היה בן דודו ובעל בריתו הפוליטי.
בתקופת נעוריו שירת בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר המלחמה ביסס את מעמדו כחקלאי חשוב, עורך דין ועורך עיתון במיסיסיפי.
מאני כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־1875 עד 1885 כחבר המפלגה הדמוקרטית, אליה השתייך כל חייו.
ב־1884 החליט לא להתמודד מחדש והקים שותפות משפטית עם סגן התובע הכללי לשעבר, אלפרד א.
הוא המשיך להתגורר בוושינגטון די.
עד 1891, אז חזר לקארולטון.
מאוחר יותר, כיהן שוב בבית הנבחרים מ־1893 עד 1897.
מאני נשא לאישה את הסופרת קלאודיה בודי, ילידת ג'קסון, מיסיסיפי, והיו להם שלוש בנות ושני בנים.
שתי הבנות הצעירות, מייבל קלר וליליאן מאני, בילו בדרך כלל את חורף בוושינגטון עם הוריהן, והשתתפו בבית הספר Norwood ובבית הספר לשפות Berlitz בוושינגטון.
ב־1897 מונה לסנאט של ארצות הברית מטעם מיסיסיפי לאחר מותו של ג'יימס ג'ורג'.
הוא כיהן בסנאט מ־1897 עד 1911. במהלך כהונתו היה יו"ר ועדת החברות של מחוז קולומביה, והרחיב את מתקני ספריית הקונגרס בין 1907 ל־1909. בשנת 1903 התנגד להעסקת עובדים אפרו־אמריקאים בדואר.
בין השנים 1909–1911 כיהן כיו"ר סיעת הדמוקרטים בסנאט, ולאחר מכן החליט לפרוש מתפקידו.
לאחר פרישתו חזר לביתו בסמוך לבילוקסי שבמיסיסיפי, שם נפטר שנה לאחר מכן, ב-18 בספטמבר 1912. הוא נקבר בקבר המשפחתי בקארולטון.
נפילתו של נפוליאון ועלייתו מחדש של בית בורבון
ב-7 באפריל 1814 נאלץ נפוליאון לחתום על כתב ויתור על סמכויותיו כקיסר הצרפתים, עקב הפסדיו הצבאיים, שהביאו צבאות זרים לשהות על אדמת צרפת.
הכובשים החזירו את בית בורבון אל כס המלוכה שממנו הודח במהפכה הצרפתית בשנת 1789. המלך החדש היה לואי השמונה עשר, אחיו של המלך לואי השישה עשר שהוצא להורג (לואי השבעה עשר היה הדופן, יורש העצר, שמת בכלאו ב-1795 ומקום קבורתו אינו ידוע).
לואי השמונה-עשר הסכים לחתום על צ'רטר, שהיווה את הבסיס החוקי לשלטון, והבטיח לעם חירויות מסוימות שריככו במקצת את המונרכיה האבסולוטית המסורתית של בית בורבון.
כבר בימיו הראשונים של שלטונו של לואי השמונה-עשר, התברר עד כמה רעוע הבסיס לשלטונו, כאשר במרץ 1815 נחת נפוליאון בדרום צרפת, ועד מהרה עלה עד פריז, והחל בתקופה הקרויה "מאה הימים", שבמהלכה ניסה להחזיר את השלטון לידיו.
תבוסת נפוליאון בקרב ווטרלו סיימה באופן סופי את שלטונו, ולואי השמונה-עשר שב ועלה על כס המלוכה, בכוח כידוני בעלות הברית המנצחות, אך הגחלים הבונפרטיסטיות והרפובליקניות המשיכו לרחוש מתחת לפני השטח של המונרכיה הבורבונית במשך כל תקופת שלטונה.
המלוכה החדשה נשענה על אישים ששירתו את הממשל המלוכני הישן, אך הצליחה גם לכבוש את לבם של כוחות חדשים – אנשי עסקים שחפצו ב"שקט תעשייתי" על מנת להצליח ולשקם את המדינה שחרבה ממהפכות וממלחמות בלתי פוסקות.
הממשל החדש השאיר על כנו את המערכת האדמיניסטרטיבית שיצר נפוליאון, והצליח להשיג יציבות מסוימת.
לואי השמונה-עשר היה אדם מתון, אשר הצליח לשמור על האיזון העדין בין הפלגים הרבים בממלכה, לאורך תקופת מלכותו, לא מעט בשל תבונתו ואורך רוחו של ראש הממשלה הרוזן וילל, אשר קידם מדיניות מלוכנית קיצונית, אך הצליח לעשות זאת באופן מאוזן, מבלי ליצור עימות עם הפרלמנט ועם חוגי המעמד הבינוני.
אחיו של לואי, שארל העשירי, שעלה לכס המלוכה עם מותו של לואי ב-18 באוגוסט 1824, לא הצליח לשמור על האיפוק והריסון הראויים.
"בורבון זה, השמן", כפי שקרא ויקטור הוגו בספר "עלובי החיים" למלך שארל העשירי, "לא למד דבר ולא שכח דבר".
שארל העשירי החל במדיניות קיצונית – החזיר את השליטה במערכת החינוך אל הכנסייה, והחל בחלוקת רכוש לגולים מקרב האריסטוקרטיה באירועי השנים האחרונות.
בכך הרחיק שארל העשירי את עמוד התווך של התמיכה בו – המעמד הבינוני, שהצעדים פגעו בכיסו, אורחותיו ותפישותיו.
בית בורבון, והריאקציה השמרנית הקיצונית שייצג, לא היו מסוגלים להנהיג את העם הצרפתי בתקופת הקידמה וההתפתחות (הטכנולוגית והקולוניאלית) שייצגה המאה ה-19. הופעת הרכבת, ספינת הקיטור ומכונת האריגה, בישרו על נתיב חדש שהבורבונים לא היו מוכנים, ולא היו יכולים, ללכת בו.
משראה כי אינו מסוגל להתמודד עם ההתקוממות, הודיע שארל העשירי על פרישה לטובת נכדו, אנרי, רוזן שאמבור, שהיה אז כבן עשר, אך ההמונים לא הסכימו לקבל את הילד כמלכם.
על אף שלאחר המהפכה שלט בצרפת במשך שמונה עשרה שנים המלך לואי פיליפ שהיה שאר בשרה של שושלת בורבון, היה משטרו של לואי פיליפ (המכונה "המלך האזרח") שונה לחלוטין ממשטר בורבון המסורתי, ולפיכך, עם הימלטותו של שארל העשירי, הסתיים שלטון בית בורבון בצרפת.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) התרחש רעב בקרב יישוב היהודי בארץ ישראל שגבה כ-15,000 הרוגים.
מלחמת עולם בה היו מעורבות אומות, המקיפות חצי מהעולם, התנהלה באירופה.
היישוב היהודי בארץ היה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, שהייתה אחד הצדדים במלחמה, ונותק מהמדינות שנלחמו נגדה, מהן הוא קיבל את הכסף הדרוש לקיומו, הן בצורת החלוקה והן בצורת תמיכה משפחתית.
כל זאת בשעה שמצבו הכלכלי של היישוב היהודי לא היה מבוסס.
רק הקשר עם ארצות האימפריה הגרמנית והקיסרות האוסטרו-הונגרית שנלחמו לצידה של האימפריה העות'מאנית לא נותק.
הייצוא המועט, בעיקר של תפוזי Jaffa לארצות חוץ פסק.
צבא האימפריה העות'מאנית, ששהה על אדמת ארץ ישראל בדרכו למערכה על תעלת סואץ, נזקק לאספקה והחרים בכפרי הארץ את מלאי המזון הדרוש לקיומו.
בנוסף לכל פקדו את הארץ מכות טבע: בצורת ונחילי ארבה פשטו על השדות.
מהדיווחים מאותם הימים עולה כי היו מאות חללי רעב.
לפי ההערכה, במלחמת העולם הראשונה, נספו כשליש מיהודי ירושלים מרעב ומגפות.
כ-15,000 חללים, בעיקר בני היישוב הישן.
היישוב היהודי בארץ בכלל והיישוב המכוּנה היישוב הישן בארבע ערי הקודש: ירושלים, חברון, טבריה וצפת התאושש מאירועי המלחמה רק שנים אחדות לאחר סיומה.
הרעב בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה הורגש כבר מתחילת המלחמה, משנת 1914 - כאשר פחתה במידה ניכרת זרימת הכספים לארץ.
גם מהארצות שקיימו קשרים עם האימפריה העות'מאנית ירדה כמות התרומות עקב המצב הכלכלי בארצות אלה.
הרעב נמשך במשך כל שנות המלחמה, עד סיומה בשנת 1918 - כאשר הממשל הבריטי בשיתוף עם ועד הצירים של ההסתדרות הציונית העולמית החל לדאוג לכלכלת יהודי ארץ ישראל.
טשרנוביץ כתב בעיתון הצפירה בתחילת המלחמה, בספטמבר 1914:
חלק גדול מאנשי היישוב הישן התקיימו מתרומותיהם של יהודי העולם, שהגיעו לארץ מקהילות ישראל בחו"ל.
היו אלו בעיקר תלמידי חכמים ולומדי תורה.
על-פי ההערכות, כ-85% מאנשי היישוב הישן התקיימו מתרומות אלה.
חלק ניכר הגיע מהארצות שהיו במצב מלחמה עם האימפריה העות'מאנית: האימפריה הבריטית, צרפת, רומניה והאימפריה הרוסית.
חלק מהעברות הכספים, כמו תשלומי פנסיות והעברות לקרובי משפחות בארץ בוצעו באמצעות הקונסוליות הזרות: בעיקר הרוסית.
אלו נסגרו עקב הכרזת מצב המלחמה עם האימפריה העות'מאנית.
שנת 1915 הייתה שנת בצורת וכן נחתה על הארץ מכת ארבה קשה.
להקות גדולות של ארבה הגיעו ארצה וחיסלו יבולים שלמים.
משה סמילנסקי מתאר כך את הארבה:
אהרון אהרונסון מונה אז על ידי המושל הצבאי למפקח הכללי למלחמה בארבה, אולם התפטר בסופו של דבר, אחרי שהשלטונות מצאו דרך להפיק כסף מהארבה, הם הטילו חובה על כל אדם שגילו עבר את 15 ללקט 16 ק"ג של ארבה או לשלם קנס גדול.
בו בזמן שהו בארץ גייסות טורקיים בדרכם למערכת כיבוש תעלת סואץ.
אלו החרימו כל יבול חקלאי, ושחטו בהמות ונטלו את בהמות המסע: סוסים, גמלים, פרדות וחמורים.
היצור החקלאי בארץ שועבד לטובת מאמץ המלחמה הטורקי.
הצבא לא שילם תמורה נאותה עבור היבול והתוצאה הייתה מחסור גובר והולך בתוצרת חקלאית.
התופעה של חיילים טורקיים רעבים מסתובבים בחוצות הכפרים ונוטלים מכל הבא ליד הייתה נפוצה.
בתור דוגמה למצוקה מציינים את העובדה כי מטילי הזהב שאנשי ניל"י הביאו באונייה ממצרים (ללא ידיעת הטורקים) ומסרו אותם ל"ועד ההצלה" של דיזנגוף הצילו את היישוב בירושלים מכליון.
מה שלא עזר ליהודי צפת שחלקם מתו מרעב בשנים אלו.
התמודדות הכלכלית של היישוב היהודי
היישוב היהודי הגיב לאסון הכלכלי שנחת עליו בדרכים הבאות: (בנפרד לאסון המדיני - חברתי - ביחסם של השלטונות אליו)
עזיבת הארץ - במלחמת העולם הראשונה עזבו אלפי יהודים את ארץ ישראל.
חלקם עזבו באופן קבוע וחלקם קיוו לחזור בתום המלחמה, הם קיוו שטורקיה תפסיד במלחמה והארץ תיכבש כל ידי מדינה אחרת שתהיה ידידותית יותר לציונות (ככל הנראה בריטניה).
רבים מבין העוזבים עברו למצרים שנמצאה תחת שליטה בריטית והצטרפו לצבא הבריטי.
גיוס לצבא העות'מאני, כולל לדרגות קצונה.
מי שהיה כשיר לכך ורחש נאמנות מסוימת לשלטונות התגייס לצבא הטורקי.
חלקו גם מחוסר ברירה, בהתאם לחוק.
הוועד להקלת המשבר הוקם בשנת 1914 בתל אביב בראשותו של מאיר דיזנגוף במטרה לסייע ליהודים בארץ בהקטנת המצוקה שאליה נקלע היישוב היהודי כתוצאה מהמלחמה ומגזירות הטורקים שהצטרפו למדינות המרכז.
הוועד ריכז יהודים מכל המגזרים בארץ כדי להתמודד עם המצוקה.
פעולות הוועד היו: ייצוגם של היהודים מול השלטונות, אספקת מזון ומכירתו במחירים זולים כדי להתמודד עם הרעב בארץ, הקמת בתי תמחוי למתן מזון בחינם לנזקקים.
איסוף כספים בעולם ובארץ למען יהודי ארץ ישראל וסיוע לחסרי העבודה בארץ.
ארגון הפקידים והאמרכלים - הרב יונתן הורוויץ נציג הארגון, ששהה באירופה בפרוץ המלחמה, גייס כספים בקרב יהודי גרמניה, (שהייתה לצידם של הטורקים במלחמה, ועל כן ניתן היה להעביר ממנה לארץ ישראל), וד"ר וולך והרב משה אוירבך סדרו את עבודת הסיוע של הארגון בירושלים, ובין היתר פתחו בתי תבשיל.
ג'וינט, ארגון הסיוע האמריקאי, הצטרף לפעולות הסיוע ליהודי ארץ ישראל, בשנים האחרונות למלחמה.
עם סיום המלחמה חיבר הופיין עבור ראשי הג'וינט בארצות הברית דו"ח מפורט על פעילותו בתקופה שבין 1.8.1917 עד 31.5.1918.
הארץ חולקה לצורך טיפולה של הג'וינט לשמונה יחידות משנה שאליהן הוזרמו מזון וכספים.
בפירוט מתאר הופיין את העזרה הרפואית שניתנה על ידי רופאים שונים, עזרה שאפשרה לתלמידים לשרוד את הרעב הקשה ששרר בארץ ישראל באותה עת.
הפילוג בכנסייה הרוסית או הרָסְקוֹל היה תקופה של טלטלה דתית וחברתית ברוסיה הצארית, שנמשכה בערך מ-1667 ל-1691, במהלכה סירבו רבים לקבל את סמכותה הרוחנית של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, ודוכאו בידי השלטונות בחוזק יד.
הפילוג התחולל לאחר הרפורמות שנערכו בסדרי הטקס והתפילה בין 1652 ל-1657 על ידי הפטריארך ניקון במצוות הצאר אלכסיי, שנועדו להאחיד את הנוהג הדתי הרוסי עם זה של הכנסיות האורתודוקסיות היווניות.
רפורמת ניקון עוררה התנגדות ניכרת, ובמאמץ לפתור את המחלוקת כינס אלכסיי ב-1667 ועידה כנסייתית במוסקבה, שהחרימה את הנוהג הרוסי הישן ואת המתפללים לפיו, והכריזה על הנוהג המתוקן כמחייב.
כשהמדינה אכפה את החלטות הוועידה, היא התנגשה בהסדרים מקומיים ובדת העממית, ועוררה מחאה והתנגדות שראשי הכנסייה פירשו כתנועת כפירה מאורגנת, אותה כינו "הפילוג".
רדיפות השלטון, שמרנות דתית, אי-נחת חברתית ואמונה אפוקליפטית בכך שקץ הימים יתרחש סמוך לשנת 1666, הביאו לפיצוץ שהתבטא בפרישה המונית מן הכנסייה, שנלוו אליה מרידות מזוינות, קריסה חברתית ואף התאבדויות המוניות בשריפה.
העימות דעך לקראת סוף המאה.
רבות מקהילות הפורשים ששרדו התגבשו לכדי "האמונה הישנה", תנועה רופפת ששללה את הרפורמה הניקונית, וחלקן הפכו לכיתות קיצוניות יותר, כמו החלסטים.
פרולוג: מוסקובי והבדידות המזהרת, 1441–1589
הנצרות הגיעה לארצות הסלאבים המזרחיים במאה התשיעית, מן הכנסייה היוונית שמרכזה היה בקונסטנטינופול.
כתבי הקודש והספרות הדתית תורגמו לסלאבונית מיוונית.
במשך מאות בשנים קיבלה הכנסייה הרוסית את מקבילתה היוונית כמקור סמכות, אף כשנעשו שינויים בנוהג הדתי: במאה ה-14, כשהמזרח היווני אימץ את הטיפיקון (סידור התפילה) בנוסח מר סבא תחת הנוסח הסטודיטי הישן, מוסקבה עשתה כן אף היא.
ב-1438, בלחץ הקיסר הביזנטי שנדרש לעזרת אירופה נגד הטורקים, הסכימו כמעט כל הבישופים היוונים לקבל את סמכות האפיפיור ולהתאחד-מחדש עם הכנסייה הרומית.
אף שהאיחוד-מחדש לא יצא לבסוף אל הפועל, החדשות נתקבלו בזעזוע במוסקבה, שראתה במעשה כניעה לקתולים הכופרים והמשוקצים והיטמאות של כנסיית-האם בהשפעות זרות, לא-אורתודוקסיות – חטא בל יכופר ברוסיה האדוקה, המבודדת ושונאת הזרים.
הנסיך וסילי השני הדיח את המטרופוליט תומך האיחוד ב-1441, וב-1448 מינה מטרופוליט חדש מטעמו בלי להיוועץ בפטריארך הביזנטי, בצעד שהפך את הכנסייה הרוסית לעצמאית-למעשה.
ב-1453 נפלה קונסטנטינופול לידי הטורקים, דבר שנתפרש ברוסיה כעונש אלוהי על האיחוד-מחדש ואישור משמים להיפרדותם.
כל המרכזים של הנצרות המזרחית מחוץ לנסיכות היו עתה בשליטה זרה, קתולית או מוסלמית, והיא נותרה כמעצמה האורתודוקסית היחידה.
תחושה עזה של בחירה בידי האל ושל התנשאות הציפה את מוסקבה.
הוגים כנסייתיים תיארו את ארצם כ"ישראל החדשה", "ירושלים החדשה" ו"רומי החדשה." פילופיי מפסקוב, המנסח החשוב ביותר של תודעת העליונות הרוסית, קבע בראשית המאה ה-16 כי לאחר שרומי ויורשתה ביזנטיון הגיעו לידי כפירה ונפלו ממעמדן, מוסקבה הייתה ל"רומי השלישית והאחרונה", נוטרת הנצרות האמיתית שלא תקום עוד תחתיה טרם קץ הימים.
על אף הבידוד וההתנשאות המופגנים, שהתבטאו באיסור כמעט גורף על כניסת זרים ובפיקוח הדוק והגבלות על המעטים שהורשו, גם אם היו אורתודוקסים, נחשלותה האינטלקטואלית של רוסיה מנעה בדלנות אמיתית של הנצרות המקומית.
רוב הספרות הפאטריסטית לא תורגמה מעולם מיוונית, ונותרה חתומה אף בפני הנזירים המלומדים, שכן כמעט איש בנסיכות לא שלט בשפה.
יתרה מכך, בכירי הכנסייה היו מודעים לאיכות הנמוכה של העתקת הכתובים בארצם, כשטעויות סופרים והיעדר השוואה מסודרת בין גרסאות הביאו להבדלים ניכרים (ואף להכנסת קטעים שנראו להם ככפרניים) בין כתבי-היד של סידורי התפילה.
מאחר שמהדורות המקור שכנגדן נבדקו הספרים היו ביוונית, נאלצה מוסקבה להמשיך להסתמך על חכמים זרים במאמץ לההדיר את הנוסחים ה"נכונים", שהיה חיוני למי שראו עצמם כמחזיקים הבלעדיים בנצרות האמיתית.
האמביוולנטיות הרוסית כלפי כנסיית-האם התבטאה יותר מכל ב-1515, כשהנסיך וסילי פנה למנזרי הר אתוס בבקשה שישלחו לארצו חכם יודע יוונית כדי לתרגם ספרים מן הקאנון האורתודוקסי שהיה חסום בפני הרוסים ולתקן ולההדיר תרגומים קיימים.
ב-1518 הגיע למוסקבה הנזיר היווני מקסימוס (מיכאל טריבוליס), שמצא את מה שהגדיר כשגיאות רבות בסידורים וניסה להתקין כללים קבועים להעתקה ובדיקה של כתבי-יד.
ב-1525 הואשם בכפירה ונחבש בצינוק: בנוסף לסכסוכים הפנימיים השונים שהתערב בהם, אחד המניעים מאחורי מאסרו היה חוסר היכולת של אנשי הכנסייה הרוסית לקבל שזר ימתח ביקורת על המסורת המקומית המקודשת.
לאחר מאסרו, מותו והשערוריה שהתעוררה פסקה הבאת מלומדים זרים לרוסיה למשך למעלה ממאה שנה.
יחד עם זאת, מקסימוס הוכר בהדרגה כאחד ממאורות הכנסייה, ונחשב לסמכות נשגבת אף עבור השמרנים.
הבדלים ופערים במנהגים ובנוסחי התפילה, ואי-עמידתם של פשוטי העם והכמורה הזוטרה באמות המידה המוסריות והדתיות הנוקשות שהטיפו להן, הוסיפו להטריד את הכנסייה והשלטון ברוסיה.
הם ביקשו לברר ולצרף את הנצרות האמיתית, שהיו משוכנעים שהיא המסורת הרוסית בטהרתה, ולהנחיל אותה לנתיניהם.
ב-1551 כינס איוואן האיום מועצה כנסייתית כללית במטרה להכריע לגבי הצורה הנכונה של נוהגים מסוימים, ולאסור על קלקלות שונות בחיי הדת – כמו בורותם ושחיחותם המוסרית של הכמרים הזוטרים, או דילוג על קטעים בסידור כדי להקל על הקהל הפשוט שנאנק תחת אורך התפילות.
הוועידה הגישה את החלטותיה במאה פרקים (סְטוֹגְלָב): בין היתר, היא מצאה וחייבה שהנוהג הקדמוני, ולפיכך הרוסי והאורתודוקסי האמיתי, הוא הצטלבות ב"שתי אצבעות", כשהאמה והמורה זקורות ויתר האצבעות קמוצות יחדיו, ואמירת "הללויה" לאחר פרקי התהלים פעמיים.
בהתאמה, היא גינתה את הנוהגים המקבילים שנמצאו בקרב חלק מהאוכלוסייה, ושהניחה שחדרו מן הארצות הסמוכות, של הצטלבות ב"שלוש אצבעות" – כשהאגודל והאמה והמורה קמוצים יחדיו והיתר מקופלות מטה – ואמירת "הללויה" שלוש פעמים, כזרים, כפרניים ואסורים.
מנגד, הצטלבות בשלוש, שהופיעה כנראה בביזנטיון במאה ה-13 והתפשטה משם בקרב הנצרות היוונית, הייתה נפוצה בצפון-מזרח רוסיה.
בכל מקרה, ההצטלבות בשתיים נחשבה למנהג הרוסי, וההצטלבות בשלוש למנהג היווני.
ב-1589, בעת שנסע במוסקובי לאסוף צדקה, נלחץ פטריארך קונסטנטינופול ירמיהו השני להכיר בעצמאותה של הכנסייה הרוסית, ומטרופוליט מוסקבה איוב הוכר על ידו כפטריארך.
לצד ההכרה בנפרדותה ובמעמדה האוטוקפאלי, שהיווה מעין אישור לדרכיה הנבדלות, הממסד הדתי המוסקובי התקבל מחדש למסגרת הכלל-אורתודוקסית, והקרע תם רשמית.
מסמך הייסוד של הפטריארכיה במוסקבה התווה את היחסים בינה לבין קונסטנטינופול והשלטון החילוני ואת סדריה הפנימיים, והפך ליסוד חשוב ללגיטימציה של הכנסייה.
ב-1598, מת הצאר האחרון מבית רוריק, ונפתחו חמש-עשרה שנות טלטלה ומשבר, בהן עלו לכס המלוכה מספר טוענים לכתר ופולין-ליטא הקתולית פלשה לרוסיה וכבשה את הבירה.
היציבות שבה לרוסיה רק לאחר כחמש-עשרה שנה, ב-1613, עם הכתרת מיכאל הראשון, הצאר הראשון לבית רומנוב.
ההרס והחורבן שנגרם בפלישה הפולנית-ליטאית זעזעו את ביטחונם של הרוסים בברכת אלוהים השורה עליהם, והקצינו את שנאת הזרים שרווחה גם כך.
השתתפותם של חיילים אורתודוקסים רבים מפולין-ליטא במלחמה בצדו של האויב החריפה במיוחד את העוינות כלפי האורתודוקסים הזרים, ואת ראייתם כטמאים ונבדלים מן הדת המקומית.
הפטריאך פילארֶט (פיודור רומנוב), ששב מן השבי הפולני והתמנה למשרתו במצוות בנו הצאר, הורה להטביל-מחדש אורתודוקסים מאוקראינה וליטא שביקשו להסתפח לכנסייה הרוסית, מתוך שילוב של חשש מהשפעות כפרניות מן החוץ ואי-הכרה בלגיטימיות של דתם.
קץ המשבר הביא עמו לרוסיה את מהפכת הדפוס לאמיתה; פעילותו של בית-הדפוס הממשלתי שהוקם במחצית המאה הקודמת הייתה מוגבלת ביותר.
כאז כן עתה, הדפוס היה מונופולין מלכותי, בארץ שבה הפצת רעיונות חדשים נתקלה בחשדנות יתרה.
ההרס הגדול שהשתרר לאחר המלחמות העלה את הצורך להפיץ סידורי תפילה, והופעת הדפוס ההמוני צירפה לכך את האפשרות להפיק עותקים אחידים במספר גדול ובמחיר נמוך.
אלא שלשם כך נדרש להכין מהדורות מוסמכות של הספרים, והכנסייה ניצבה ביתר שאת מול הגיוון העצום בכתבי-היד.
ב-1616, הצאר הסמיך את אב-המנזר דיוניסי מלאוורת השילוש-סרגייב – המרכז הלמדני היחיד שנותר בארץ החרבה והנחשלת מלכתחילה – ואת הנזירים המלומדים יוסף (איוואן נאסֶדקָה), ארסני ואנטוני להשוות בין העותקים הקיימים של כמה מסידורי התפילה ולהכין מהדורות לדפוס.
הארבעה לא ידעו יוונית, ועברו אך ורק על כתבי-היד הסלאבוניים שחשבו לעתיקים.
בין היתר, הם תיקנו פניות לפנים אחרות של השילוש הקדוש בתפילות שהתייחסו אך ורק לאלוהים האב או לישו, והסירו סיומות ארוכות יותר מקטעים אחרים (כמו התוספת "ובאש" ל"טבילה ברוח הקודש"); כל אלו הוגדרו על ידם ככפירות שחדרו לספרי הקודש.
ב-1618 הם בתורם נשפטו על ידי הסינוד העליון של הכנסייה באשמת כפירה במהלך עבודתם, תואר הכמורה שלהם נשלל, והספרים הוחרמו.
הפטריארך פילארט חנן אותם ושלחם להוסיף לשקוד על הכתבים.
התפישה האינטלקטואלית בכנסייה הרוסית, המבודדת מהשפעות זרות, נותרה צמודה למחשבה האורתודוקסית הישנה, והייתה פשטנית, מילולית, וספוגה בהערצת העבר.
היא לא קיבלה כל הבחנה בין פרטי הטקס ומילות התפילה לאמונות ולתאולוגיה, והתייחסה לכל כמקשה אחת, שנדרש היה להעביר מדור לדור ללא כל שינוי ולבצע בדקדוק רב.
הרוסים התייחסו בחשדנות רבה להתפתחויות ביתר העולם האורתודוקסי: בניגוד למוסקובי השאננה והמסוגרת, הכנסיות היווניות במרחב הים התיכון והרותניות באיחוד הפולני-ליטאי היו מצויות בתחרות קשה, ונדרשו להתמודד עם מיטב ההגות והלמדנות של הקתולים והפרוטסטנטים כאחד.
אנשי הכנסייה המשכילים בוונציה, שהחליפה את ביזנטיון כמוקד האינטלקטואלי של הנצרות היוונית, ובקייב, שם ייסד המטרופוליט פטרו מוהילה אקדמיה ורשת בתי-ספר שנועדו לספק אלטרנטיבה למוסדות הישועיים, סיגלו לעצמם את עולם המושגים המתוחכם, הפיגורטיבי והמחולן של עידן הבארוק.
האורתודוקסים הזרים אף החלו לחקות את האמנות הדתית המערבית, שהשתמשה בפרספקטיבה ובצבעים מציאותיים ששיוו לדמויות הקדושות מראה ממשי יותר.
איקונות כאלו החלו לחדור לרוסיה, לאימתם של ראשי הכנסייה, שהיו אמונים על הסגנון הבלתי-טבעי והעל-טבעי במודגש של האיקונין האורתודוקסי המסורתי, וראו בטיפוס החדש חילול הקודש.
ב-1626, כשאיש הכנסייה הרותני לברנטי זיזאני ביקר במוסקבה, הוא נעצר בהוראת פילארט וספריו נשרפו בפומבי; ב-1628 אסר הפטריארך על המקצוענים הזרים המעטים שישבו בבירה לשכור משרתים מקומיים, פן יושחתו אלו בהשפעתם, והגביל אותם לרובע המיוחד שלהם.
הכנסייה הרוסית של המאה ה-17 הייתה מוסד רב-ניגודים.
מחד היא הייתה הגורם החזק ביותר במדינה אחרי הצאר, המוסד היחיד שנחלץ מתקופת הצרות ללא פגיעה קשה, ובבעלותה היו אדמות מעובדות נרחבות ויותר ממאה אלף משקי-בית של צמיתים.
מאידך, מבנהה הפנימי היה רופף, ויכולת ההיררכיה לאכוף את סמכותה הייתה מוגבלת ביותר.
בממלכה שכבשה נחלות חדשות ללא הרף (רוסיה גדלה בקצב ממוצע של 14,000 מילין מרובעים לשנה בין 1550 ל-1700), שטחי השיפוט של בכירי הכנסייה היו עצומים, והם לא יכלו לפקח בפועל על כל הכמרים והמאמינים.
ועידות הכנסייה בלמו בהתמדה כל ניסיון לחלק את הנחלות ליחידות ברות-ניהול, משום החשש לאבד הכנסות מס.
המוני הכמרים החילונים "לבני הגלימה" בכפרים חיו בריחוק, גאוגרפי ומנטלי, מן הבישופים הנזירים, "שחורי הגלימה": עיסוקם עבר אליהם בדרך כלל בירושה מאבותיהם, ללא הסמכה פורמלית, ורבים היו כמעט אנאלפביתים, ופרנסו את משפחותיהם בדוחק.
הווית היום-יום של פשוטי העם בחבלים המרוחקים הייתה תערובת של נצרות עם מגוון מנהגים פגאניים ששרדו, כולל בידור מידיהם של זמרים נודדים – גלגולם של כהני האלילים הישנים – שערכו חגיגות פרועות.
הרשויות ניסו לדכא מנהגים אלו ולהשליט מוסר נוצרי בכפרים, תוך איסור על שתייה לשכרה והפקרות.
שיתוף הפעולה של האוכלוסייה, ושל הכמרים הזוטרים שהיו תלויים בה לפרנסתם, היה קלוש.
משום ארכה הבלתי-נסבל של התפילה רווחו קיצורים והשמטות ובייחוד "הזמרה-ברבים" (מְנוֹגוֹגְלָסִיֶה), כך שעורכי הטקס דקלמו כל אחד קטע שונה, לעיתים חמישה או שישה במקביל, מנהג שעורר את חמתם של מבקרים אדוקים.
ההיררכיה הכנסייתית התקשתה להטיל מרותה לא רק על ההמונים.
המנזרים הגדולים נותרו כאיים עצמאיים, עתירי נכסים והשפעה, ונשלטו בפועל על ידי ראשיהם.
המרוחקים שבהם, כמו מנזר סולובצקי לחופי הים הצפוני, כמעט והתעלמו מן השלטונות.
הריק שהותירו הממסד הנעדר וכמריו הבורים התמלא על ידי אחרים: הדרישות הרוחניות של ההמון נענו על ידי ערב-רב של מתבודדים, מתנבאים, סכלים קדושים ואחרים, שסמכותם נשענה על כריזמה ופופולריות.
רבים מאלו היו כמרים או נזירים שהודחו וגורשו עקב מריבות עם הממונים עליהם; אחרים היו פשוטי עם, תכופות נשים, שהפכו לקדושים עממיים מתוך חיפוש רוחני.
בשנות ה-30 וה-40 צמח בתוך הכנסייה חוג קטן אך רב-השפעה של מתקנים, שמאסו בסיאוב של חיי הקהילה.
כמו הרפורמטורים הפרוטסטנטים והקתולים באירופה מאה שנה קודם לכן, הם ביקשו לסגור את הפער בין הדת הרשמית להמוני העם, ולהפיץ את הנצרות בכל שכבות האוכלוסייה.
בדיעבד, ההיסטוריונים העניקו להם את השם "קנאי החסידות הקדמונית" (המונחים "האמונה העתיקה", "החסידות הקדמונית" ושאר כינויים לאורתודוקסיה האידילית שהתיימרו להשיב את עטרתה ליושנה רווחים בכתביהם).
ה"קנאים" היו צעירים יחסית, אדוקים ומוסרניים ביותר, וכללו כמרים שפעלו בקהילות לצד אנשי כנסייה וחצרנים רמי-דרג שתמכו בהם מן הבירה.
הם הופיעו בזירה סביב 1636, כשהכומר הכריזמטי איש ניז'ני נובגורוד איוואן נֶרוֹנוֹב שיגר לפטריארך יהואסף איגרת בה ביקש לחסל את המְנוֹגוֹגְלָסִיֶה, הזמרים הנודדים ושאר קלקלות.
ה"קנאים" התאספו סביב סטפן בוֹניפַטייֶב, הכומר המוודה של יורש-העצר אלכסיי.
הם כללו בין היתר את בן-חסותו הצעיר של נרונוב, הכומר אבאקום, את הנזיר פאבל מקולומנה, את אב-המנזר ניקון ואת בן-האצולה פיודור רְטישְצֶ'ב, מקורבו של יורש-העצר.
בניגוד לתמיכה שזכו לה בבירה, ה"קנאים" היו בלתי-אהודים בעליל במקומות פעילותם: אלו מבינותם ששירתו ככמרים בקהילות מרוחקות, כמו אבאקום ולוגין איש מורום, הוכו כמעט עד מוות כשביקשו לאסור הפקרות ושתייה לשכרה, ונאלצו להימלט.
מוסקובי לא יכלה להתמיד בקפאונה הדתי ובבידודה.
חולשתם ובקשותיהם לחסות ולהגנה של האורתודוקסים הזרים, עוררה בצארים תאבי הכיבוש תקווה לחלוש עליהם ולהגשים את חזון "רומי השלישית".
המטרה הקרובה ביותר הייתה האחים לאמונה באיחוד הפולני-ליטאי, שדמו לרוסים בלשונם, ונלחצו על ידי הרשויות הקתוליות; הקוזאקים האורתודוקסים באוקראינה התמרדו מספר פעמים נגד שלטון האיחוד.
הניגוד בין הסתגרנות הדתית והאינטלקטואלית לבין שאיפות השלטון התחוור ב-1643, כשהצאר מיכאל, שביקש לשפר את היחסים עם דנמרק-נורווגיה, הזמין את נסיך הכתר וַלדֶמָר לשאת את בתו אירֶנה לאישה.
ולדמר היה מוכן להמיר את דתו מלותרנית לאורתודוקסית, אך לא להיטבל מחדש; התאולוגים שבאו עמו הפליאו להתנצח עם הכמרים המקומיים, וחשפו לעיני חצר המלוכה במופגן את פיגורם וניתוקם של האחרונים.
הנישואין לא יצאו אל הפועל, והמאורע עורר מבוכה וחשבון נפש, ונכונות מסוימת לפתוח את רוסיה כלפי חוץ.
אף בתוך הכנסייה הוברר כי לנוכח נחיתותה הלמדנית, לא היו לה מקורות משלה להסתמך עליהם במאבק עם הקתולים והפרוטסטנטים.
נאסדקה וחכמי בית-הדפוס החליטו להוציא לאור, לאחר עריכה ניכרת, שתי אסופות כתבים "מערביים" שנתחברו בפולין-ליטא: "ספר קירילוס הירושלמי" שנדפס במוסקבה ב-1644, ו"ספר האמונה האורתודוקסית האחת והאמיתית" שיצא ב-1648. האסופות הכילו מאמרים רבים שנכתבו בתגובה לאיחוד ברסט ב-1596, בו נכנעו רוב הבישופים הרותנים האורתודוקסים ללחץ השלטונות וקיבלו עליהם את מרות האפיפיור.
שני המאספים זכו לפופולריות אדירה ברוסיה, שעדיין הייתה שרויה בתחושת אי-ודאות לאחר המשבר של ראשית המאה, והציתו את דמיונם של משכילים ופשוטי עם כאחד, לנוכח קרבת התאריך החזוי.
גל קדחתני של ציפייה אפוקליפטית שטף את הארץ.
הוא התבטא בין היתר בריבוי מצטרפים חדשים לחסידי האב קפיטון, נזיר קיצוני שפעל סמוך לקוסטרומה משנות ה-30 ודחה במופגן את סמכות ההיררכיה הכנסייתית.
קפיטון ותלמידיו נהגו בפרישות קיצונית, עד כדי הרעבה עצמית למוות, מתוך ביטחון בכך שסוף הימים הולך וקרב.
ב-1645 עלה לכס המלכות אלכסיי בן השש-עשרה.
הצאר הצעיר היה דמות רבת-סתירות.
מחד, מעולם לא היה שליט רוסי שהלם כמותו את האידיאל האורתודוקסי של קיסר צדיק.
בני הזמן דיווחו שבמהלך תענית ארבעים הימים בילה מדי יום בכנסייה כשש שעות, כשהוא עומד לאורך כל התפילה ומשתחווה על הרצפה בין 1,000 ל-1,500 פעם.
מאידך, חינוכו בילדותו נמסר בידי הבויאר בוריס מורוזוב, אחד מן הרוסים המעטים שהיו בעלי השכלה רחבה וגילו עניין ובקיאות בתרבות האירופאית.
מורוזוב הלביש את הנסיך הילד בבגדים "גרמניים", אירופאיים (המונח הרוסי "נֵמֶץ" שימש בכפל-לשון ל"גרמני" ול"זר" בכלל) ודאג להקנות לו ידיעות נרחבות.
אלכסיי התקין בארמונו תיאטרון ורכש יצירות אמנות חילוניות, מנהגים זרים ומגונים, והקים מצפה כוכבים לצורך עיסוק באסטרונומיה, שנחשבה על ידי הכנסייה לכישוף.
הוא אף הלעיט את עופותיו הדורסים ביונים, כשהוא מפר את הטאבו הרוסי על פגיעה בציפורים המקודשות.
ידידו רטישצ'ב, שחלק את רוחב האופקים של מורם מורוזוב, הקים בין 1645 ל-1647 את המוסד הראשון להשכלה גבוהה בממלכה, במנזר אנדריאס הקדוש במוסקבה, והזמין לשם איושו 30 נזירים מלומדים מאוקראינה, בראשם אפיפני סלבינצקי.
הלה וכמה מרעיו צורפו למפעל לההדרת סידורי התפילה בבית-הדפוס הכנסייתי; מלבד המאספים האפוקליפטיים, יותר משלושים כרכים שתורגמו מיוונית נדפסו באותן שנים.
אף סטפן בוניפטייב, מוודהו של השליט ומנהיגם-למעשה של "קנאי החסידות", הפגין נטייה פרו-יוונית מובהקת בשאלות הדת והעריץ את התחכום הלמדני ואת ההדר הטקסי של הכנסייה האחרת.
אלכסיי ביקש לקדם את הפיכתה של רוסיה למדינה מודרנית ולה בירוקרטיה ריכוזית וחוק סדור.
ב-1649 נכנס לתוקף קובץ חוקים חדש, שהחליף אינספור מסורות והסדרים מקומיים, שכפה צמיתות על רוב האיכרות וחיסל רבים מהמעקפים שאפשרו הימלטות מגורל צמית – על מנזרים נאסר להעניק מקלט לצמיתים נמלטים.
כמו כן, קוצצה האוטונומיה של הכנסייה, ורבות מזכויות-היתר שלה בתחום השיפוט הפנימי הופקעו על ידי המדינה.
הבירוקרטיה הממשלתית וקובץ החוקים נגסו בחירויות ובאוטונומיות שונות של האוכלוסייה, ועוררו מרמור וכעס.
באותה השנה פרצו מרידות ברבות מערי רוסיה.
ב-27 בינואר 1649 הגיע למוסקבה פטריארך ירושלים פאיסיוס, למטרת גיוס צדקה.
פאיסיוס נועד לשיחות ממושכות עם הצאר, עם בוניפטייב ועם פטריארך מוסקבה, יוסף.
בכורתה של רוסיה בקרב האורתודוקסים נדונה: הקוזאקים המורדים בהנהגת חמלניצקי השתלטו באותה עת על שטחים גדולים בפולין-ליטא ופנו לעזרת הממלכה, וסיפוחם הפך לאפשרות ממשית מתמיד.
פאיסיוס הצביע באוזני בני-שיחו על הבדלים בנוהג הדתי בין האורתודוקסים הזרים לרוסים, אותם תיאר כנובעים משגיאות בהעברת המסורת הביזנטית הטהורה.
הפטריארך הירושלמי מילא כפי הנראה תפקיד מכריע בהתגבשות עמדתם של אלכסיי ומקורביו לפיה הפיכתה של רוסיה לאימפריה אורתודוקסית עולמית, ואף קודם לכן תיקון חיי הדת הקלוקלים, היו מותנים באחדות מלאה עם היוונים והרותנים בכל הנוגע לסדרי הטקס והתפילה.
האורח היווני הותיר בבירה את אחד מבני-לווייתו, ארסניוס (שנודע במוסקבה בתור "ארסניוס היווני"), כדי לסייע כמלומד.
ארסניוס היה דמות צבעונית, שהתגלה בדיעבד כי המיר את דתו שלוש פעמים, פעמיים לקתולית ופעם אחת לאסלאם.
מיד כשנודע הדבר, הוא נעצר ונשלח למנזר סולובצקי המרוחק והשמור היטב, ששימש כבית-סוהר למי שסר חנם בעיני הכנסייה.
מנגד, הצאר צירף למשלחתו של פאיסיוס את איש אמונו הנזיר ארסני סוחאנוב, איש כמורה רוסי שידע מספר שפות, והוטל עליו לנסוע למזרח ולדווח במדויק על ההבדלים הדתיים שימצא.
פאיסיוס נפגש אף עם אב-מנזר נובוספאסקי, אחד מראשי ה"קנאים" שדרך כוכבו בהיררכיה הכנסייתית, ניקון.
אב-המנזר בן הארבעים-וארבע, בן איכרים שעלה מדרגת נזיר פשוט ונודע ברבים בתור בעל תפילה נאה וסיבולת רבה בעריכת הטקסים הארכניים (אמת המידה העליונה לאדיקות ברוסיה), רכש את אהדתם של הצאר ובוניפטייב, שראו בו מועמד מועדף למשרת פטריארך מוסקבה.
כמו רבים מה"קנאים" הקרתנים יותר, ולהבדיל מרטישצ'ב ודומיו, היה אחוז בתודעת עליונות רוסית ובשנאת זרים מובהקת.
ניקון, שלא היה מלומד, הודיע ברבים כי עבר שינוי עמוק ביחס ליוונים, באופן שהלם להפליא את עמדת אדונו השליט ומקורביו: עתה ראה בהם דוגמה ומופת לחיקוי והערצה, ואת נוטריה של המסורת האורתודוקסית האמיתית, שנשחתה ברוסיה.
באביב אותה שנה קודם למטרופוליט נובגורוד, עמדה בכירה בהיררכיה הכנסייתית שהייתה שנייה לפטריארך בלבד.
"קנאי החסידות" עיינו את הפטריארך יוסף, שלא היה נלהב לגבי תוכנית הרפורמה שלהם והעדיף מסלול שמרני ופשרני.
הם לחצו עליו ללא הרף לאסור רשמית על המְנוֹגוֹגְלָסִיֶה, שהטרידה אותם ביותר.
יוסף, בתורו, חשש לעורר מדנים מן הסוג שבעטיו נעשו שפטים בכמרים "קנאים" בקנה מידה רחב; רבים מהכמרים והדיאקונים התנגדו לאיסור לא רק משום שהיה מאריך מאוד את התפילה ומכעיס את קהלם, אלא משום שלא ידעו לקרוא היטב או בכלל, והמלמול של הקטעים במקביל אפשר להם להסוות זאת.
בוניפטייב הזועם והצאר שיגרו איגרת אל פטריארך קונסטנטינופול, פרתניוס, בהכרה משתמעת בסמכותו על הכנסייה הרוסית.
הלה השיב בדצמבר 1650 כי התובעים לאסור על הקיצור צודקים.
ב-18 בפברואר 1651 נאלץ יוסף לכנס ועידה כנסייתית בה הוכרזה המְנוֹגוֹגְלָסִיֶה כפסולה מכל וכל.
כעבור שנה נפטר יוסף, שבע מאבקים עם ה"קנאים".
ב-25 ביולי 1652 מונה ניקון לפטריארך מוסקבה החדש, בתמיכתם של אלכסיי ובוניפטייב; התפקיד הוצע לאחרון, והוא דחה אותו באמרו שניקון הוא המועמד העדיף.
בראש הכנסייה החדש ניכרו מלכתחילה הגדרה מרחיבה ביותר של סמכויות משרתו, שתוארו בפי יריביו כתאוות שררה וכבוד: הוא טען בזכרונותיו שתבע מהצאר והבויארים להישבע לו אמונים כתנאי להסכמתו להתמנות.
תוך זמן קצר קיבל את רשות אלכסיי להיקרא "הריבון הרם" (וֶליקי גוֹסוּדָר), אחד מתוארי הצאר שנמסר בעבר לפילארט, שהיה עוצר בפועל ואבי השליט.
ניקון פיתח בסופו של דבר תפישה כמעט-קתולית שגרסה את עליונות הפטריארך על השליט החילוני, אך את רובה גיבש כנראה מאוחר הרבה יותר, בעת גלותו, ואין זה ברור עד כמה אחז ברעיונות דומים בשלב כה מוקדם.
עם עלייתו לכס, הצטננו יחסיו עם חבריו ה"קנאים" הקרתנים, כמו נרונוב, שהחלו לגנותו כרודן קפריזי וחסר מעצורים.
ניקון העביר ממשרתם ולעיתים נידה אנשי כנסייה בכירים לאינספור, ומינה את מקורביו האישיים למשרות הרמות, ואלו הואשמו במהרה בשחיתות ובדורסנות.
הפטריארך פיטר ארבעה אנשים ממשרת הארכיבישוף בסוזדל בתוך שש שנים בטרם הצליח למנות את בן-חסותו סטפן, והחליף את כל ראשי המנזרים בבירה מוסקבה.
הוא הקים כמה מנזרים עצומים חדשים, בראשם מנזר נובו-ירוסלימסקי, שלצורך בנייתם העביר ממון רב שנדרש להוצאות אחרות של הכנסייה.
כמו כן, הפקיע נחלות משטחי השיפוט של הבישופים האחרים לטובת האפארכיה האישית של הפטריארך.
לבסוף, ריכז בידיו סמכויות רבות שהיו מבוזרות בעבר בדרגים הנמוכים יותר של ההיררכיה: כמרי קהילה לא יכלו עוד לבקש מינוי מהבישופים שלהם, אלא נדרשו לעתור ישירות לחצר הפטריארך, מה שהקשה ביותר על ההליך, והם נדרשו תכופות לשלם שוחד רב למזכירו של ניקון, איוואן קוקושילוב.
לבסוף, ניקון הכביד מאוד את נטל המס שנדרשו הכמרים לגבות, עד כדי רישושם המוחלט.
במקומות מסוימים, המס הוכפל ביחס למה שנתבע בימי פילארט חצי-יובל קודם.
כנסיות מקומיות רבות ננטשו משום שהכמרים בהן לא יכלו לעמוד בתשלומים ונמלטו.
ניקון פנה אל הדבר שלשמו נתמנה על ידי הצאר: האחדת סידורי התפילה וכללי הטקס הרוסיים עם אלו היווניים.
הפטריארך עצמו היה רחוק מלמדנות, ולא התעניין בנוסחאות התפילה, פרט שהעביר לטיפולם של אחרים, אך ייחס חשיבות יתרה לענייני הטקס החיצוניים, כמי שערך אותם בהדר רב.
ב-1653 זימן לחצרו את ארסניוס היווני, אותו הכיר בסולובצקי, ומינה אותו למגיה הראשי בבית-הדפוס.
נאסדקה בן השמונים עזב את משרתו: לא ידוע אם פרש עקב גילו, או שהתפטר במחאה, או שפוטר על ידי ניקון.
באותה עת שהה במוסקבה גבריאל, מטרופוליט נפפקטוס, שהרבה לשוחח עם ניקון ולעודד את ההתקרבות בין שתי הכנסיות ואת האחדת סדרי הטקס שלהן.
כשהלה עזב באביב, הגיע במקומו אתנסיוס (השלישי), פטריארך קונסטנטינופול בדימוס, שהביע בפני החצרנים וראשי הכנסייה את אותן דעות.
פאיסיוס שיגר לניקון את ספר "הליטורגיה הקדושה עם פירושים מאת מורים שונים" (Ἡ θεία λειτουργία μετὰ ἐξηγήσεων διαφόρων διδασκάλων) מאת יוחנן נתנאליס, שנדפס ב-1574, והסביר כל פרט ופרט בכללי הטקס לפי הנוסח היווני, כשהוא טוען אותו במשמעויות רוחניות וסמליות.
החיבור, שנודע ברוסיה בשם "הלוחות" (סקריז'ל) סיפק הצדקה נרחבת לשינוי אורח הליטורגיה הרוסי.
ב-11 בפברואר 1653 הוציא בית-הדפוס מהדורה חדשה של סידור התהילים, בה הושמטו שני קטעים: אחד הורה על עריכת שש-עשרה השתחוויות בעת תפילת אפרים הסורי, והשני הסביר כיצד להצטלב בשתי אצבעות.