tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מהפליטים שניסיונם בעבודה לא התאים להמשך שהות בהולנד עברו הסבה והפכו לעובדים מיומנים.
המחלקה להכשרה מקצועית דאגה להכשרה בשני אתרים.
הקרן לעבודה יהודית (בהולנדית: Stichting Joodsche Arbeid) הפעילה את כפר העבודה Nieuwesluis (בהולנדית: Werkdorp Nieuwesluis) בווירינגן.
האגודה ביצעה הדרכה מקצועית של "חלוצי פלסטין" (הולנדית: ereniging voor Vakopleiding van Palestina Pioniers) בדבנטר והדבר הקל על הגירה לארץ ישראל.
לאחר פוגרום ליל הבדולח ב-9–10 בנובמבר 1938, שוכנו במחנות פליטים רבים שברחו להולנד, והוקמה מחלקת מחנה.
היא נועדה לשם ייצוג האינטרסים של פליטים אלה, מתן בגדים, קצבה במזומן וייעוץ לגבי הגירה אפשרית.
כשהחליטה ממשלת הולנד להקים מחנה פליטים מרכזי (בהולנדית: Centraal Vluchtelingenkamp) ליד וסטרבורק, נדרש ה-CJV לגייס יותר ממיליון גילדן להוצאות הפעלת המחנה.
מחנות הפליטים המשיכו לפעול לאחר פלישת גרמניה וכיבוש הולנד במאי 1940. בשנת 1942 הוסב על ידי השלטונות הגרמניים מחנה הפליטים המרכזי למחנה המעבר וסטרבורק .
מחנה זה הכיל זמנית אסירים יהודים ואחרים לפני גירושם למדינות אחרות.
רוב האסירים המגורשים, יותר מ-100,000, נרצחו באושוויץ ובמחנות אחרים.
בעקבות ליל הבדולח בנובמבר 1938 אורגן הקינדר-טרנספורט להעברת ילדים – ללא הוריהם – למדינות מחוץ לרייך הגרמני.
בהולנד, חרטראודה וייסמילר-מאייר ניהלה משא ומתן להסכם עם ממשלת הולנד לקבלת 1500 ילדים שהיו בדרך לבריטניה ולמדינות אחרות.
ה-CJV הבטיח מענק של $50,000 ($800,000 בשווי 2014) מהג'וינט בגין הוצאותיהם של ילדים אלה, וכיסוי הוצאותיהם בהיותם בהולנד.
רבים מילדים אלה הוכנסו לבתים בבריטניה.
הקינדר-טרנספורט מהולנד הסתיים עם הכיבוש הגרמני במאי 1940. ב-14 במאי 1940, הקבוצה האחרונה של 74 ילדים יצאה מנמל איימיידן (ליד אמסטרדם) בספינה שהובילה כמאתיים פליטים אחרים.
וייסמילר-מאייר וגרטרוד ואן טיין מה-CJV ליוו את הילדים לספינה, ואז חזרו לאמסטרדם.
CJV הציב כמה פליטים צעירים יותר ב-Village Nieuwesluis בווירינגן.
כפר העבודה הוקם בשנת 1934 ונועד להכשרה.
גרטרוד ואן טין הייתה מייסדת ומזכירה של כפר העבודה.
היא עבדה עם Stichting Joodse Arbeid (הקרן לעבודה יהודית).
כפר העבודה נסגר באוגוסט 1941 על ידי שלטונות הכיבוש הגרמניים.
בשנת 1938, הצלם רומן וישניאק צילם את הכפר בשליחות הג'וינט האמריקאי.
ארכיון של תצלומים אלה זמין דרך המרכז הבין-לאומי לצילום.
הוועידה הלאומית או הקוֹנבֶנט הייתה הפרלמנט בימי המהפכה הצרפתית שהחליף את האספה המכוננת הלאומית שכיהנה למשך שנתיים ואת האספה המחוקקת שכיהנה למשך שנה.
הקונבנט הלאומי שנוצר בעקבות ההתקוממות הגדולה ב-10 באוגוסט 1792 שימש גם כממשל של רפובליקה תוך כדי הרחקת המלך מהשלטון.
הקונבנט ישב כבית מחוקקים חד-ביתי בין 20 בספטמבר 1792 ל-26 באוקטובר 1795 (4 ברומר לשנת ד לפי לוח השנה שאימץ).
הקונבט קם בעקבות צו האספה המחוקקת על השהייה זמנית של המלך לואי השישה עשר ועל כינוס הקונבנט לצורך חקיקת חוקה ללא מונרכיה.
חידוש אחר היה הצו שלפיו חברי הקונבנט ייבחרו על ידי גברים תושבי צרפת מגיל 21 ומעלה, בעלי מגורים בצרפת למשך שנה ובעלי פרנסה.
הקונבנט הלאומי היה איפוא הפרלמנט הצרפתי הראשון שנבחר לפי עקרון זכות הבחירה ללא הבדל מעמד חברתי.
החל מאפריל 1793 עבר השלטון במדינה מידי הקונבנט לידי הוועד לשלום הציבור המצומצם.
במשך 8 חודשים מסתיו 1793 ועד לאביב 1794 כשהוועד לשלום הציבור נשלט על ידי מקסימיליאן רובספייר ובני בריתו, התחולל השלב הרדיקלי והעקוב מדם של המהפכה הצרפתית, הידוע כשלטון הטרור.
אחרי נפילתו של רובספייר, כיהן הקונבנט עוד שנה עד לכתיבת חוקה חדשה שפתחה את תקופת הדירקטורט.
הוועידה הוא סרט טלוויזיה גרמני שיצא בשנת 2022 ומתאר את מהלך ועידת ואנזה.
התסריט נגזר מפרוטוקול הוועדה והוא עיבוד מחודש לסרט משנת 1984 (ועידת ואנזה).
הסרט בוים על ידי מתי גשונק .
הוא יצא לרגל יום השנה ה-80 לוועידה שהנאצים ערכו ב-20 בינואר 1942 בווילה בגרואר ואנזה שבברלין.
מטרת הכנס הייתה לדון בפתרון הסופי של הבעיה היהודית.
לאחר תום המלחמה, נמצא תמליל אחד של פרוטוקול הוועידה עליו מבוסס הסרט.
הסרט זמין בספריית המדיה של רשת ZDF מאז 18 בינואר 2022 והוא שודר לראשונה ב-24 בינואר 2022.
בהזמנתו של ריינהרד היידריך, 15 נציגים בכירים של ממשלת הרייך ורשויות האס-אס נפגשו בבוקר 20 בינואר 1942 בוילה בגרואר ואנזה בברלין ל"פגישה וארוחת בוקר".
בסבב דיונים זה, שנקרא "ועידת ואנזה", תואם והורחב המשך הפתרון הסופי של השאלה היהודית.
המשתתפים דנו בסוגיות ארגוניות ומגדירים מחדש את האחריות לרצח ההמוני השיטתי של מיליוני יהודי אירופה.
פיליפ הוכמאיר – אובר-גרופנפיהרר ריינהרד היידריך, ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) וסגן הרייכספרוטקטור של בוהמיה ומורביה.
יוהנס אלמאייר – אדולף אייכמן.
גודהארד גיזה – ד"ר וילהלם שטוקרט.
פביאן בוש – אוברפיהרר האס-אס ד"ר גרהרד קלופפר.
סיימון שוורץ – בתפקיד מרטין לותר, תת-מזכיר ואיש הקשר לאס-אס, משרד החוץ.
תומאס לויבל – ד"ר פרידריך וילהלם קריצינגר.
רפאל סטכוביאק – ד"ר גאורג לייברנדט, ראש המחלקה המדינית, משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח.
פטר ג'ורדן – גאולייטר ד"ר אלפרד מאייר, סגן השר במשרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח.
מרקוס שליינצר – גרופנפיהרר אס-אס אוטו הופמן.
מתיאס בונדסצ'ו – שטורמבאנפיהרר אס-אס אריך נוימן.
ג'יקוב דיל – גרופנפיהרר אס-אס היינריך מילר.
סשה נתן – ד"ר יוזף ביהלר.
פרדריק לינקמן – שטורמבאנפיהרר אס-אס ד"ר רודולף לנגה.
ארנד קלוויטר – ד"ר רולנד פרייזלר.
מקסימיליאן ברוקנר – אוברפיהרר האס-אס ד"ר אברהרד שנגארט.
לילי פיכטנר – אינגבורג ורלמן
פרדריק שמידט – מזכירו של אייכמן
הסרט הופק במשותף על ידי ZDF וחברת Constantin Film ומומנה על ידי FilmFernsehFonds ורשויות מדינבורד ברלין-ברנדנבורג.
צילומי הסרט נערכו בין 3 בנובמבר ל-18 בדצמבר 2020 במיקום בו הייתה הווילה ובאולפני ברלינר יוניון-פילם בברלין-טמפלהוף.
הפקת הסרט נתמכה על ידי מרכז הזיכרון והחינוך של מוזיאון בית ועידת ואנזה, ששטחו ממוקם בווילה ההיסטורית בוואנזה-ברלין.
ה"לקסיקון לקולנוע בינלאומי" שיבחה את הסרט והגדירה אותו כ"סרט דוקומנטרי מדכא על האסטרטגיות הקרות כקרח של השואה" ש"משחזר את האירועים, שנמשכו קצת יותר משעה, כמעט בזמן אמת, ללא ניפוח מבוים".
הסרט זכה בפרס זהב בקטגוריית הסרטים העלילתיים כחלק מפרסי הטלוויזיה והקולנוע של פסטיבל ניו יורק ב-2022.
הוועדה לעניין הרשעה על סמך הודאה בלבד ולעניין העילות למשפט חוזר, הידועה גם כ"ועדת גולדברג", הוקמה בשנת 1994 על ידי שר המשפטים פרופ' דוד ליבאי ובראשה עמד השופט אליעזר גולדברג.
הוועדה כללה נציגים ממשרד המשפטים, מהאקדמיה, מלשכת עורכי הדין וממשטרת ישראל, ומטרתה הייתה לצמצם את תופעת הודאות השווא ומיעוט המשפטים החוזרים.
בעבודתה נעזרה הוועדה במידע וחוות דעת שניתנו לה על ידי גורמים שונים, בהם המשטרה, שופטים וגורמי חברה אזרחית, וכן במחקר משווה וצפיות בחומרי שמע ווידאו מחקירות של נאשמים.
הוועדה גיבשה חוות דעת המסתייגת מהרשעה על סמך הודאה בלבד.
בנוגע למשפט חוזר, הוועדה המליצה לתקן את סעיף 31 לחוק בתי המשפט, כך שעילת הראיות החדשות לא תמנע עוד הגשת ראיות חדשות אך ורק מהטעם שהיו יכולות להיות בידי הנידון או ידועות לו בעת במשפטו.
כמו כן, המליצה הוועדה להוסיף לסעיף 31 לחוק בתי המשפט את עילת עיוות הדין, עילת סל שתאפשר לבית המשפט גמישות בעת הצורך להיעתר לבקשה למשפט חוזר שאינה נופלת לגדרי אחד הסעיפים הקטנים שבסעיף 31.
המלצות הוועדה לעניין העילות למשפט חוזר נתקבלו ועוגנו בתיקון 22 לחוק בתי המשפט.
המשפט החוזר הוא הליך משפטי ייחודי ויוצא דופן המתקיים במקרים חריגים בלבד בישראל.
רק לאחר סיומו של ההליך הפלילי בכלל הערכאות וקיומה של החלטה סופית וחלוטה בעניינו של הנאשם בדבר אשמתו, ניתן לפנות לבית המשפט העליון בבקשה למשפט חוזר.
נכון לשנת 2023, החוק מונה ארבע עילות אשר בהתקיימותן יורה בית המשפט העליון על קיומו של משפט חוזר, במרכזן - גילויה של ראיה חדשה ועיוות דין חמור שנגרם לנאשם.
ואולם, עד לתיקון החוק בשנת 1996 בעקבות ועדת גולדברג, העילות בחוק היו מצומצמות בהרבה.
כפועל יוצא מכך, מקום המדינה ועד לשנת 1996, התקיימו בסך הכל שלושה משפטים חוזרים בישראל.
עובדה זו, לצד ביקורת חוזרת אודות היקפן המצומצם של העילות הקיימות כמהוות חסם של ממש בדרכו של מורשע להגיש בקשות מסוג זה, התוו את הבסיס והצורך להקמת ועדת גולדברג בשנת 1994.
הוועדה התבקשה לבחון את העילות המנויות בסעיף 31 לחוק בתי המשפט אשר בהתקיימותן יורה בית המשפט על משפט חוזר וכן להמליץ בהתאם למסקנותיה על עריכת תיקונים נדרשים.
בתוך כך, הוועדה התבקשה לעמוד על המתח בין הערך בדבר "סופיות הדיון" לבין הדרישה לעשיית צדק ותיקון טעויות.
"סופיות הדיון" הוא עקרון מרכזי בשיטת המשפט הישראלית שייעודו הוא לשים קץ לדיונים משפטיים ולמנוע מצב שבו מטרידים את אחד מן הצדדים על ידי התדיינות חוזרת בעניין שכבר נפסק.
בהתאם לכך בחנה הוועדה האם יש מקום לשנות, להוסיף או לתקן את העילות הקיימות, כדי להרחיב את האפשרויות לקבלת משפט חוזר.
הודאת נאשם והתוספת הראייתית לצידה
הנושא השני עליו עמדה הוועדה, התמקד בהרשעה על סמך הודאת נאשם והתוספת הראייתית הנדרשת לצורך הרשעה על סמך ראיה זו בלבד.
המונח "הודאת נאשם" מתייחס למצב שבו אדם מעיד על עצמו ומודה מרצונו החופשי כי ביצע עברה פלילית.
הודאה כאמור יכולה להינתן בפני שוטר או אזרח, בכתב או בעל פה.
בעבר, המחשבה המקובלת הייתה כי "אין אדם משים עצמו רשע" ולכן אדם לא יודה בעבירה אלא אם הודאתו היא אמת.
ואולם עם השנים שופטים, עורכי דין, אקדמאים ומומחים העלו קריאות התנגדות באשר למעמדה של ההודאה והאפשרות להסתמך עליה לצורכי הרשעה.
זאת בשל ההכרה והפנמת המידע הקיים ולפיו ישנם מקרים שאנשים מודים גם בעבירות שלא ביצעו וזאת בשל גורמים שונים, חיצוניים או פנימיים.
למרות המחלוקת באשר למעמדה של ההודאה כראיה מהימנה והביקורת הנרחבת ולפיה המשקל הגבוה שניתן להודאות מוביל להרשעות שווא, במרבית מדינות העולם הודאת נאשם נחשבת עדיין לראיה חזקה.
באופן דומה, גם בישראל ניתן להרשיע נאשם על סמך הודאה, ובלבד שהיא נתמכת בראיה נוספת מסוג "דבר מה נוסף".
בפסיקה נקבעו הגבולות והמבחנים להתקיימותה של תוספת ראייתית זו.
בין היתר, נקבע כי היקפה ייגזר בכל מקרה בנפרד בהתאם למשקלה של ההודאה וכי ככל שההודאה תהיה מהימנה יותר, כך דרישת "דבר מה נוסף" תפחת.
בין הביקורות שנשמעו בנושא זה, נטען כי בפועל הדרישה הראייתית הנדרשת נתונה לשיקול דעתם המלא של השופטים, אשר במקרים רבים יסתפקו בתוספת ראייתית "קלה כנוצה".
בהקשר זה בחנה הוועדה גם את המצב המשפטי הקיים בכל הנוגע להרשעת נאשם על סמך הודאתו בלבד (כלומר, כאשר אין ראיות חיצוניות נוספות לאשמתו) ובכלל זאת את התוספת הראייתית המוכרת בשם "דבר מה נוסף" אשר על פי הפסיקה נדרשת לצורכי הרשעה על סמך הודאה בלבד.
בתוך כך התבקשה הוועדה לעמוד על המתח בין הוגנות ההליך המשפטי לבין הדרישה להגיע לחקר האמת, ובהתאם לכך לבחון האם יש מקום לשנות, להוסיף או לתקן את הדרישה הראייתית לשם הרשעת נאשם על סמך הודאתו בלבד.
בפרט, נתבקשה הוועדה: "לבחינת המצב המשפטי, באשר להרשאת נאשם על סמך הודאתו ללא ראיות חיצוניות נוספות ולבדיקת התוספת הנדרשת כ'דבר מה' ומהם הלקחים שיש להפיק מהמצב העובדתי והמשפטי בנושא זה".
במהלך עבודת הוועדה מונה חבר נוסף - תת-ניצב אבי כהן, ששימש אז כראש היחידה הארצית לחקירת פשעים חמורים במשטרת ישראל.
הוועדה אספה מידע במספר ערוצים.
היא פנתה דרך העיתונות אל הציבור הרחב בבקשה לאיסוף מידע בנושאים בהם עסקה.
בעקבות הפרסום התקבלו 17 פניות בכתב, בהן הערות והמלצות של האגודה לזכויות האזרח ותזכיר שהגישה המועצה הלאומית לשלום הילד בנוגע לחקירת קטינים וגביית הודאות מהם.
בנוסף, פנתה הוועדה אל ציבור השופטים ואל הוועד המרכזי של לשכת עורכי הדין.
כמו כן, הוועדה פנתה אל חוקרים במשטרת ישראל על מנת לבחון האם ובאילו מקרים הם סברו שניתנה הודאת שווא שאיננה תוצאה של שימוש באמצעים אסורים מצד החוקרים, אך קיבלה רק מכתב אחד בנושא.
בנוסף לפניות אלו, אספה הוועדה פסקי דין והחלטות מבתי המשפט בהן נקבע שההודאה אינה קבילה, או נמתחה עליה ביקורת, או שההודאה נתקבלה אך ההרשעה לא נשענה על ההודאה.
פנייה לחומרים מקבילים נתבקשה מבית הדין הצבאי לערעורים.
לבסוף, הוועדה הסתמכה על מחקר משווה בנושאי הוועדה שהתבקש להכין איתן גואלמן.
הוועדה קיימה חמש עשרה ישיבות, במהלכן שמעה את דבריהם של ארבעה עשר איש, בהם אנשי משטרה, שופטים, עורכי דין, נציגי שב"כ ואנשי אקדמיה.
בנוסף הוועדה שמעה וצפתה בהקלטות של חקירות שהועברו לה על ידי משטרת ישראל.
הוועדה המליצה לערוך תיקון בחוק בתי המשפט ולהרחיב את העילות הקיימות באופן הבא:
ביטול הדרישה המנויה בסעיף קטן 31(א)(2) לחוק, לפיה הראיות שיוצגו בבקשה למשפט חוזר יהיו ראיות חדשות שלא ניתן היה להשיגן בעת המשפט.
המטרה הייתה לתת מענה למצבים בהם ראיות לא הוגשו בשל התרשלות סנגורים אך היו קיימות.
הוספת עילה חדשה בדבר "חשש של ממש כי בהרשעה נגרם לנידון עיוות דין", אשר תשמש כעילת "סל" שתאפשר לבית המשפט גמישות בעת הצורך, להיעתר לבקשה למשפט חוזר שאינה נופלת לגדרי אחד הסעיפים האחרים.
בהמשך קבע בית המשפט העליון, שעילת "עיוות הדין" תקום גם בשל פגמים דיוניים חמורים שנפלו בהליך.
הרשעה על סמך הודאת נאשם והתוספת הראייתית הדרושה
הוועדה הסתייגה מן הכלל לפיו יש צורך בהוכחות חזקות ביותר כדי לעורר ספק באמיתות הודאות נאשמים, זאת מהטעם שמדובר בראיה ככל ראיה אחרת.
בהקשר זה המלצותיה של הוועדה היו:
תיקון סעיף 12 לפקודת הראיות
הסעיף קובע שעל מנת שהודאה תחשב לקבילה בבית המשפט עליה להיות "חופשית ומרצון".
הוועדה המליצה לתקן את הסעיף כך שיהלום את האמנה נגד עינויים ונגד יחס ועונשים אכזריים עליה חתומה ישראל.
הוועדה מצאה שתיקון החוק מתבקש לאור חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ולאור חוסר הבהירות הקיימת בפסיקה.
הוועדה המליצה על אימוץ הכלל ולפיו כל הודאה שהושגה בעינויים או באמצעים פסולים חמורים, אינה קבילה וזאת במנותק משאלת מהימנות ההודאה לגופה.
לגבי הודאה שנגבתה באמצעים פסולים שאינם עולים כדי עינויים, הוועדה המליצה להתייחס לפסול שבגביית ההודעה באמצעות הערכת משקל הראיה, ושקילתה ככל ראיה אחרת בסופו של הליך, כחלק ממגמתו הכללית של בית המשפט והעברת כובד המשקל בדיון מקבילות הראיות אל משקלן.
הוועדה המליצה על עיגון הדרישה לתוספת הראייתית במסגרת סעיף 12 לפקודת הראיות, מבלי להגדיר את משקלה ודרגתה כך שאלה יהיו מסורים לבית המשפט ויוכרעו על פי נסיבות כל מקרה לגופו.
לבסוף, הוועדה אף התייחסה לדרכים האפשריות להבטחת תקינות שלב החקירה וזאת טרם ובמהלך גביית הודאה מחשוד, לרבות: זכותו של החשוד להיוועץ בעורך דין כבר בתחילת החקירה; הצורך בתיעוד החקירות תוך דגש על חשיבות ההקלטה בווידאו; פיתוח תורת חקירה שיטתית לחוקרים והרחבת השימוש בפוליגרף לצרכים חקירתיים.
עוד המליצה הוועדה הקמת שתי מערכות בקרה לבחינת הודאת שווא: הראשונה, יחידה בקרה והכוונה ארצית שתהיה גוף פנימי של המשטרה שמטרתו לפקח על עבודת החוקרים ולמנוע נקיטת אמצעים פסולים, וכן לשמש בקרת איכות ופיקוח על איתור הודאות שווא.
המערכת השנייה תהיה הכוונה של שופטי המעצרים ליזום שאלות לחשוד בדבר תנאי מעצרו וחקירתו, ובכך לאתר נקיטה באמצעים פסולים.
הוועדה הדגישה את החשיבות בהעלאת המודעות הציבורית להודאות שווא גם בין כותלי בית המשפט ומצאה שיש מקום לשקול לזמן מומחים לבחינת מהימנות ההודאה, ככל כשעולה ספק לגבי אמיתות הגרסה שנמסרה במסגרתה.
המלצות הוועדה לעניין תיקון והוספת העילות למשפט חוזר נתקבלו בשנת 1996 והביאו לתיקון חוק בתי המשפט.
מאז התיקון התקבלו 31 בקשות למשפט חוזר, עלייה ניכרת במספר הבקשות ביחס למספר הבקשות שהוגש בטרם תוקן החוק.
עם זאת, כמות הבקשות שהתקבלה קטנה משמעותית ביחס למספר הבקשות למשפט חוזר המוגשות בפועל כל שנה (כ-40 בקשות בממוצע), ביחס לגודל האוכלוסייה וביחס למצב במדינות אחרות.
נהוג לייחס את הכמות המצומצמת של בקשות למשפט חזור שמתקבלות, לעובדה שוועדת גולדברג בחרה למקד את המלצותיה בשינויים הדרושים בסעיף 31 לחוק בתי המשפט ולא לעסוק בשאלות פרוצדורליות, כגון האופן שבו ראוי לנהל את הליך הבדיקה של הבקשות למשפט חוזר או כלי החקירה שראוי להפקיד בידי הגוף הבודק.
סיבה נוספת לכמות המצומצמת של הבקשות מיוחסת לפירוש המצמצם בפסיקה של עילת הסל שנועדה להרחיב את המקרים בהם תתקבל הבקשה למשפט חוזר.
הוועדה לתעשייה צבאית של רוסיה (Военно-промышленная комиссия РФ) הוא גוף ממשלתי שנוצר בשנת 1999 כגוף של הממשלה.
ב־2014 הפך לארגון הכפוף לנשיא המדינה.
מטרתו לפקח על כל התעשיות הביטחוניות במדינה.
הזמנות רכש צבאיות מוכרחות לעבור דרך הוועדה.
הוועדה פועלת בשיתוף פעולה הדוק עם משרד ההגנה, הכוחות המזוינים, מפעלי התעשיות הביטחוניות ומשרד האנרגיה.
הוועדה הוקמה בהשראת ועדה סובייטית לתעשייה צבאית שפעלה בשנים 1957–1991 והייתה אחראית לתיאום בין מפעלי התעשייה הצבאית וממשלת ברית המועצות.
תקופה מסוימת הוועדה פעלה בשיתוף פעולה עם השירות הפדרלי לחוזי הגנה.
הוועדה לעניינים בינלאומיים של הדומה הממלכתית היא ועדה קבועה של הבית התחתון בפרלמנט הרוסי, הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית.
היא ממונה על חקיקה מובילה במדיניות החוץ ודיון בדומה ובסמכותה לבחון, לפקח ולחוקק הצעות חוק הקשורות לענייני החוץ של רוסיה.
הוועדה אחראית בדרך כלל לפיקוח (אך לא לניהול) ולמימון תוכניות סיוע חוץ, כמו גם מימון מכירות נשק והכשרה לבעלי ברית לאומיים וכן לאשרור אמנות והסכמים בינלאומיים עליהם רוסיה חתומה.
בתפקיד יושב הראש הנוכחי מכהן לאוניד סלוצקי, מאז אוקטובר 2016.
הוועדה לפשעי מלחמה של האומות המאוחדות () הייתה גוף של האומות המאוחדות שסייע בתביעה של פשעי מלחמה שביצעה גרמניה הנאצית ומדינות הציר האחרות במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוועדה פעלה בין השנים 1943 ל-1948, והייתה בעלת מנדט לזהות ולתעד פשעי מלחמה; להכין כתבי אישום; להבטיח כי חשודים בפשעי מלחמה ייעצרו; לקבוע את הבסיס החוקי להסגרה ולעונש; ולעזור בהגדרת פשעים נגד האנושות ופשעי רצח עם.
הוועדה רשמה מעל 36,000 חשודים בפשעי מלחמה ופתחה מעל 8,000 תיקים.
הוועדה לא שפטה פשעי מלחמה בעצמה, אלא ייעצה, פיקחה ותיאמה עם מדינות הברית כדי לנהל את המשפטים שלהן.
הוועדה קראה גם להקים את בית הדין הצבאי הבינלאומי בנירנברג ובתי משפט אחרים כדי לדון בפשעי מלחמה, והמחקר והמומחיות שלו נוצלו לאחר מכן לתמיכה בגופים שיפוטיים אלה.
הקמת הוועדה נחשבת לציון דרך בהיסטוריה של המשפט הבינלאומי.
הוועדה ניסחה את העקרונות והנהלים המשפטיים שישמשו כבסיס למשפט הפלילי הבינלאומי.
הוועדה לפשעי מלחמה של האו"ם הוצעה על ידי לורד צ'נסלור ג'ון סימון בבית הלורדים הבריטי ב-7 באוקטובר 1942, במקביל להצהרה דומה שהוצאה על ידי ממשלת ארצות הברית באותו יום.
הצעתו הייתה להקים בהקדם האפשרי ועדה לחקר פשעי מלחמה של האומות המאוחדות.
הוועדה תהיה מורכבת מנתיני האומות המאוחדות, שנבחרו על ידי ממשלותיהם.
הוועדה תחקור פשעי מלחמה שבוצעו נגד נתיני האומות המאוחדות, תתעד את העדויות הזמינות ותדווח לממשלות המדינות המקרים בהם נראה כי בוצעו פשעים כאלה, תזהה ותמנה את האחראים להם.
הוועדה תתמקד בעיקר באכזריות מאורגנת, כמו אלה שבוצעו על ידי גרמניה בצרפת הכבושה.
הוועדה הוקמה רשמית כשנה לאחר מכן, ב-20 באוקטובר 1943, בפגישה שהתקיימה במשרד החוץ הבריטי בלונדון; היא נתמכה על ידי ממשלות שבע עשרה מדינות הברית: אוסטרליה, בלגיה, קנדה, סין, צ'כוסלובקיה, צרפת, יוון, הודו, לוקסמבורג, הולנד, ניו זילנד, נורווגיה, פולין, דרום אפריקה, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית ויוגוסלביה.
ה-UNWCC קדם להקמת האומות המאוחדות באופן רשמי בשנת 1945.
מטרות הוועדה וסמכויותיה היו לחקור ולתעד את הראיות לפשעי מלחמה, לזהות במידת האפשר את האחראים להם ולדווח לממשלות הרלוונטיות על מקרים בהם נראה כי ישנן ראיות מספיקות
אחד התפקידים המרכזיים של הוועדה היה לאסוף בקפידה ראיות לפשעי מלחמה למעצר ולמשפט הוגן של החשודים בפשעי מלחמה.
לאחר המלחמה, הוקמו מרכזי תיעוד של פשעי מלחמה נאציים ברחבי גרמניה לתמיכה במחקר ופעילויות הוועדה.
עם זאת, לוועדה לא הייתה סמכות לשפוט פושעים בעצמה.
היא דיווחה לממשלות החברות באו"ם, שיכלו לאחר מכן לכנס טריבונלים, כמו בית הדין הצבאי הבינלאומי בנירנברג ובית הדין הצבאי הבינלאומי למזרח הרחוק.
לדברי האקדמאי הבריטי דן פלקש, אדולף היטלר נכלל ברשימת פושעי המלחמה הראשונה של ה-UNWCC בדצמבר 1944, לאחר שנקבע כי היטלר יכול להיחשב כאחראי פלילית למעשיהם של הנאצים במדינות הכבושות.
עד מרץ 1945, חודש לפני מותו של היטלר, הוועדה אישרה לפחות שבעה כתבי אישום נגדו בגין פשעי מלחמה.
הוועידה הדמוקרטית הלאומית 2024 הייתה ועידת המועמדות לנשיאות ארצות הברית, שבה הצביעו צירי המפלגה הדמוקרטית על מצע המפלגה, הכריזו באופן רשמי על מינויה של סגנית הנשיא קמלה האריס לנשיאות, ואישרו את בחירתה במושל מינסוטה טים וולז כמועמד לסגן הנשיא בבחירות לנשיאות 2024.
הוועידה התקיימה בין ה-19 ל-22 באוגוסט 2024, במרכז המאוחד בשיקגו שבאילינוי.
הנציגים הציעו את האריס לנשיאות באמצעות הצבעה מקוונת וטלפונית שנמשכה בין ה-1 ל-5 באוגוסט.
האריס היא האישה השחורה הראשונה והאדם הראשון מדרום אסיה המועמד לנשיאות מטעם מפלגה פוליטית גדולה בארצות הברית, והיא המועמדת הדמוקרטית הראשונה לנשיאות ממערב ארצות הברית.
ב-12 במרץ הנשיא המכהן ג'ו ביידן הוכרז כמועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית במהלך הפריימריז.
עימותים על מועדי ההצבעה הובילו את הוועדה הדמוקרטית הלאומית להצביע ב-20 ביוני, כדי לאפשר הצבעה מוקדמת באינטרנט.
לאחר הופעת הדיבייט שלו מול טראמפ ב-27 ביוני, והחלטתו ב-21 ביולי להסיר את מועמדותו, תמך ביידן בהאריס סגניתו כמועמדת לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
האריס השיגה את תמיכתם של מספר צירי ועידה הנדרשים כדי להיות המועמדת החדשה לנשיאות, והאריס הייתה המועמדת היחידה עם תמיכת הצירים הדרושה.
את הלילה הראשון הנחה השחקן והבמאי טוני גולדווין, והוא כלל הופעות מוזיקליות של מיקי גאיטון וג'ייסון איסבל.
הלילה היה בסימן מחווה לנשיא המכהן ג'ו ביידן, שנשא את נאום הסיום ביום השני.
בטקס נאמו אלכסנדריה אוקסיו-קורטז, המועמדת הדמוקרטית לנשיאות 2016, הילרי קלינטון, הגברת הראשונה ג'יל ביידן והבת אשלי.
האריס הופיעה בהפתעה קצרה על הבמה כדי לחלוק כבוד לביידן ולקבל את פני המשתתפים.
מצע המפלגה, שנוסח על ידי נציגים בוועדת המצע, אומץ על ידי גוף הנציגים המלא בהצבעה קולית.
הלילה השני הונחה על ידי פרשנית הטלוויזיה והאסטרטגית הפוליטית אנה נבארו .
בטקס נאמו בין השאר הגברת הראשונה לשעבר מישל אובמה והנשיא לשעבר ברק אובמה והג'נטלמן השני דאגלס אמהוף.
ג'ייסון קרטר, נכדו של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר, נשא אף הוא נאום בלילה זה וכיבד את סבו.
נכד נשיאותי אחר, נכדו של ג'ון פ.
קנדי, ג'ק שלוסברג, דיבר גם הוא.
הנציגים דיווחו באופן חגיגי על תוצאות ההצבעה למועמדות לנשיאות.
המשלחת של כל מדינה לוותה בבחירת מוזיקת הרקע שלה במהלך המסדר של המדינות, המורכבת ברובה משירים של אמנים מכל מדינה בהתאמה.
את הלילה השלישי הנחתה השחקנית מינדי קאלינג.
המועמד לסגן הנשיאות, מושל מינסוטה, טים וולז, נשא את נאום הקבלה שלו.
כמו כן נאמו לפיט בוטיג'יג והנשיא לשעבר ביל קלינטון.
גם ננסי פלוסי נאמה, וכן חבר הקונגרס מקסוול פרוסט.
בין הנואמים היו ג'ון ורייצ'ל גולדברג-פולין, הוריו של החטוף בעל האזרחות האמריקאית הירש גולדברג-פולין, שסיפרו על חטיפתו ממיגונית המוות לאחר שידו נקטעה מפיצוץ רימון, וקראו לשובו ביתו יחד עם שאר החטופים.
את הלילה האחרון הנחתה השחקנית קרי וושינגטון.
סגנית הנשיא האריס, המועמד לנשיאות, נשאה את נאום הקבלה שלה.
שיקגו היא מקום משכנה של הקהילה הפלסטינית הגדולה ביותר בארצות הברית, הידועה גם בשם "פלסטין הקטנה".
שיקגו היא גם העיר הגדולה ביותר בארצות הברית שהעבירה החלטה אודות הפסקת אש במסגרת הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
ההפגנה הראשונה מתוך שבע המותרות התקיימה ביום ראשון.
מאות צעדו לאורך שדרת מישיגן אל גרנט פארק.
לצד ההפגנות נרשמו גם עימותים אלימים בין פרו-פלסטינים לשוטרי משטרת שיקגו.
בקליניקת הפלות מאולתרת שנפתחה מול מקום הוועידה בוצעו לפחות 25 הפלות.
במהלך הוועידה נרשמו מספר הפגנות שאורגנו על ידי קואליציה של 200 קבוצות בשם "March On the DNC", שייצגו גורמים מטעם חופש רבייה, צדק גזעי והתנגדות לתפקיד של ארצות הברית במלחמת חרבות ברזל באמצעות אמברגו נשק, התגייסו ביוניון פארק לפני שהמשיכו למַרס.
הקהל נשאר ברובו שליו ונצפה כ"קטן משמעותית מהצפוי".
המארגנים תכננו שיגיעו יותר מ-30 אלף איש, אבל נראה ש"רק אלפים בודדים הופיעו ביוניון פארק".
המארגנים טענו לאחוז השתתפות של 15,000, אך לפי ה-BBC, נראה כי אחוז ההשתתפות בפועל היה נמוך יותר.
רויטרס העריכו את אחוז ההשתתפות ב"כמה אלפים".
שער אבטחה הופל והמפגינים קראו "לסיים את הכיבוש עכשיו!" ו"כל העולם מסתכל!": כרפרנס להפגנות נגד וייטנאם שהתרחשו כשה-DNC היה בשיקגו ב-1968. מאוחר יותר, כמה מפגינים שחזרו ליוניון פארק החלו להקים מאהל, אך פוזרו על ידי המשטרה.
בקומת הכנסים ביום שני, במהלך נאומו של ג'ו ביידן, נציגים מקונטיקט, מישיגן ופלורידה פרסו כרזה שעליה נכתב "הפסק לחמש את ישראל" והוצאו החוצה מהבניין.
המועצה ליחסים בין ארצות הברית לאסלאם גינתה אדם מהקהל על תקיפת מפגיני הנציגים עם שלטי "אנחנו אוהבים את ג'ו".
לפחות אחד מהמפגינים הללו היה מוסלמי ואחד היה יהודי.
שלושה עשר מפגינים נעצרו ביום הראשון.
במהלך הלילה של היום השני למחאה, נוספה שכבת גידור נוספת.
קבוצה בשם "מאחורי קווי האויב" תכננה הפגנה בקונסוליה הישראלית בשיקגו.
עלונים של האירוע קראו: "תעשו את זה נהדר כמו ב-68'!
המשטרה חסמה את הקבוצה מלצעוד אל מקום המחאה ועצרה עשרות מפגינים שניסו לפרוץ את הקו.
מעצרים נוספים אירעו בסוף הלילה.
חלק מהמפגינים טענו שהם נעצרו כשניסו לעזוב, אך ניצב המשטרה לארי סנלינג הכחיש שהם השתמשו בטקטיקה הפדרלית "קומקום" האסורה בשימוש.
באותו הלילה, מפגינים הפריעו לשידור החי של התוכנית "לייט שואו עם סטיבן קולבר" עם ננסי פלוסי, בתיאטרון האודיטוריום בשיקגו.
פלוסי הייתה שם כדי לדבר על הוועידה ועל ספרה החדש "The Art of Power".
במהלך הריאיון, מפגינים צעקו מהמרפסת נגד המלחמה בעזה.
קולבר הגיב למפגינים והזכיר שהנושא הוא ישראל ופלסטין, והבטיח לשאול את פלוסי על כך לאחר הפרסומות.
פלוסי דיברה על חשיבות הפתרון של שתי מדינות – מדינה יהודית ודמוקרטית לישראל ומדינה עצמאית לפלסטינים.
במהלך התוכנית, הייתה עוד הפרעה מהקהל, וקולבר נאלץ לסיים את הריאיון במהרה.
לאחר מכן, האורח הבא היה האקים ג'פריס, שדיבר על המצב ההומניטרי בעזה ועל חשיבות הפסקת האש.
הוועדות העממיות הן קבוצות חמושות שהוקמו על ידי שבטי תימן בשם כוחות חמושים מקצועיים יותר.
צבא תימן נזקק לתמיכת מיליציות שבטיות במלחמות פנימיות וחיצוניות.
במלחמת האזרחים של צפון תימן, חלק מהכוחות הצטרפו להשושלת המותווכאלית שהודחו במטרה לשוב לשלטון.
הקשרים השבטיים נחלשו, בעיקר בתעז ובאיב, חברים קיבלו משכורת חודשית, לבשו מדים עברו הכשרה צבאית.
בתקופת נשיאותו של עבד א-רחמן אל-איריאני (1967–1974) הצבא היה מעורב במאבקי כוח פוליטיים, שהחלו בסכסוך על הקמת המועצה הלאומית.
הוועדות העממיות החריפו את הקיטוב במדינה.
במהלך שנות ה-80, עלי עבדאללה סאלח חזר להדגיש את ענייני השבטים, בניגוד לנשיא הקודם איברהים אל-חמדיה.
ממשלתו התנגשה עם החות'ים במחוז סעדה בין 2004 ל-2009, והוועדות העממיות שימשו בהתמודדות עם המרד של אל-קאעדה בחצי האי ערב באזור.
במהלך ההפיכה בתימן ב־2011, קבוצות הגנה עצמית וועדות עממיות צצו ברחבי המדינה.
אחת מהן הונהגה על ידי עבד לטיף א־סייד, שנלחם בתחילה נגד ממשלת סאלח ועם אל-קאעדה בחצי האי ערב, אך בהמשך הצטרף לממשלת עבד רבו מנסור האדי.
הוא ארגן מחדש את כוחותיו כסיוע לצבא ותמך בחדי במלחמת האזרחים בתימן.
עד 2015, הוועדות העממיות התפשטו למחוזות נוספות בתימן, ושיחקו תפקיד מרכזי בקרב עדן (2015) נגד החות'ים.
ב־2018 גם החות'ים החלו לארגן את "הוועדות העממיות" שלהם.
הוורד הלבן הייתה קבוצת סטודנטים שהתנגדה לשלטון המפלגה הנאצית בגרמניה.
קבוצת "הוורד הלבן" הייתה התאגדות של חמישה סטודנטים, כולם בתחילת שנות העשרים לחייהם, באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן.
בין יוני 1942 ופברואר 1943 הכינה הקבוצה והפיצה שישה עלונים שונים בהם קראו לסיום שלטון הרודנות הנאצי באמצעות התנגדות פעילה של העם הגרמני.
הנס שול ואחותו סופי נעצרו ראשונים במסגרת פעילותם בקבוצה והפכו לדמויות בולטות ולסמל התנגדות לנאציזם.
שאר החברים בקבוצה היו כריסטוף פרובסט, הנס קונרד לייפלט, אלכסנדר שמורל ווילי גראף.
אליהם הצטרף מרצה בשם קורט הובר אשר ניסח את שני העלונים האחרונים.
כל ששת חברי הקבוצה נעצרו, נשפטו, והוצאו להורג בעריפה באמצעות הגיליוטינה.
עלון שביעי נמצא בהכנה בעת מעצרה של החבורה.
הקבוצה נתמכה על ידי אויגן גרימינגר בעיקר על ידי תרומות כסף, שאסף גם ממכריו.
כיום נחשבים אנשי הקבוצה בגרמניה למופת לאומץ לב והומניות גם אל מול שלטון אימים דיקטטורי.
במרץ 2023, נפטרה טראוטה לפרנץ, הניצולה האחרונה של קבוצת ההתנגדות הנאצית של הוורד הלבן, בגיל 103.
חברי הקבוצה בחרו את השם "הוורד הלבן" כסמל לטוהר ותמימות מול הרוע והטומאה.
כאשר נחקר הנס שול על ידי הגסטאפו, נשאל גם על מקור השם, סיפק מספר מקורות ספרותיים המשתמשים בוורד לבן כדימוי לטוהר.
בין המקורות אותם ציין נמנים השירים: "הוורד הלבן" של הגרמני קלמנס ברנטנו, "Cultivo una rosa blanca" של הקובני חוסה מארטי, ורומן בשם זה של סופר גרמני בשם ב.
חלק מחברי קבוצת הוורד הלבן היו ותיקי קרבות מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1942 עת החלה ההתאגדות הם לחמו בחזית צרפת ובחזית רוסיה, וחזו במו עיניהם בזוועות המלחמה, ובפשעי המלחמה שבוצעו על ידי הוורמאכט, הן בשדה הקרב והן כנגד אזרחים חסרי מגן.
בשלב זה של המלחמה ניתן היה להבחין בהתהפכותו של גלגל המלחמה, שנטה אז לרעת גרמניה, לאחר הכישלון במערכת מוסקבה, והצטרפותה של ארצות הברית אל הלחימה.
במהלך פעילות הקבוצה נחל הצבא הגרמני את תבוסתו הגדולה ביותר עד אז בקרב סטלינגרד, וניתן היה להבין כי תבוסתה של גרמניה במלחמה היא עניין של זמן.
חברי הקבוצה דחו מבחינה אידאולוגית את הנאציזם והמיליטריזם, והאמינו בפדרציה אירופית הבנויה על עקרונות של צדק וסובלנות.
הקבוצה נהגה לצטט בעלוניה מן התנ"ך, כמו גם מיצירותיהם של גתה, פרידריך שילר, לאו דזה, אריסטו ונובאליס.
הקבוצה פנתה אל הרובד האינטלקטואלי שבאוכלוסייה הגרמנית, מתוך אמונה שברובד זה תימצא התנגדות פנימית לנאציזם.
בתחילה נשלחו העלונים באמצעות הדואר מערים שונות בבוואריה ואוסטריה מאחר שהחברים האמינו כי בדרום גרמניה, בעלת המורשת הקתולית תימצא אוזן כרויה לגישתם.
חברי הקבוצה פעלו בחלקם ממניעים דתיים.
סופי והנס שול, לדוגמה, התחזקו באמונתם הקתולית בתקופת פעילותם.
בסוף יולי 1942, הסטודנטים הגברים בקבוצה נשלחו לשירות צבאי בחזית המזרחית, בעת החופשה מן הלימודים.
לקראת סוף הסתיו שבו הסטודנטים ללימודיהם, והקבוצה חידשה את פעילותה.
בינואר 1943, באמצעות מכונת שכפול ידנית, הפיקה הקבוצה כמות המוערכת בין 6,000 ל-9,000 עותקים של עלונם החמישי "פנייה אל כל הגרמנים" שהופץ באמצעות הדואר אל בלדרים שהפיצו אותו בערים רבות.
עותקים מן העלון נמצאו בשטוטגרט, קלן, וינה, פרייבורג, חמניץ, המבורג וברלין.
את העלון השלישי העבירה להמבורג טראוטה לפרנץ שנתפסה ושוחררה.
העלונים חוברו על ידי הנס שול, ושופרו על ידי הובר.
העלון הזהיר מפני המפלה שאליה מוביל היטלר את העם הגרמני.
כוחן של בעלות הברית חזק בהרבה מזה של גרמניה, טען העלון, והתבוסה היא ודאית.
קוראי העלון הומרצו "לתמוך בתנועת ההתנגדות" במאבק ל"חופש הדיבור, חופש הדת, והגנת האזרח היחיד מהפעולה השרירותית של מדינת הרודנות הפושעת".
אלו היו העקרונות לפיהם תוקם "אירופה החדשה".
העלונים גרמו למהומה, והגסטפו יצא ביוזמה לחיפוש אחר מפיציהם.
שלוש פעמים במהלך חודש פברואר 1943 כתבו חברי הקבוצה את הסיסמה "חירות" ו"הלאה היטלר" על קירות האוניברסיטה, ובניינים אחרים במינכן.
אלכסנדר שמורל, הנס שול ווילי גראף כתבו כתובות אלו באמצעות זפת.
גרפיטי דומה הופיע במקומות שונים בערים הסמוכות, ונראה כי צויר על ידי אנשים שאינם קשורים לקבוצה, שקיבלו עידוד ממעשי הקבוצה.
התבוסה הגרמנית בסטלינגרד, שממדיה התבררו בפברואר 1943 סיפקה את הנושא לעלון השישי של הקבוצה, שנוסח על ידי הובר.
העלון קרא ל"חברי הסטודנטים" כי "יום הדין" מגיע אל "הרודן המתועב ביותר שעמנו נאלץ לסבול".
כפי שהעם הגרמני קרא לסיוע מאת הסטודנטים על מנת לעצור את נפוליאון ב-1813, כך נראה כי יש צורך בסטודנטים על מנת "לעצור את הטרור הנציונל-סוציאליסטי".
העלון קרא לפעולה בשם המתים בסטלינגרד.
ב-18 בפברואר 1943, היום שבו נשא שר התעמולה יוזף גבלס את נאומו המפורסם ב"ארמון הספורט" ובו קרא לעם הגרמני ל"מלחמה טוטאלית", הביאו סופי והנס שול מזוודה מלאה בעלונים אל האוניברסיטה.
הם פיזרו ערימות של עלונים במסדרונות הריקים, במטרה שיימצאו על ידי הסטודנטים כאשר אלו יצאו מכיתות הלימוד.
כאשר התכוונו לעזוב את המקום החליטו לנסות ולהפיץ כמה עותקים נוספים שנותרו במזוודתם.
הם שבו על עקבותיהם, עלו בגרם המדרגות אל הקומה העליונה, וסופי פיזרה את העלונים באוויר.
משגיח בשם יאקוב שמיד הבחין בכך, הזעיק מיד את המשטרה, והנס וסופי שול נעצרו על ידי הגסטאפו.
עד מהרה נעצרו שאר חברי ההתאגדות ורבים אחרים הקשורים עמם, והובאו לחקירה.
הנס, סופי ופרובסט היו הראשונים שעמדו למשפט בפני ה"פולקסגריכט" בית הדין העממי הידוע לשמצה, שדן בפשעים פוליטיים נגד המשטר הנאצי.
ב-22 בפברואר נמצאו השלושה אשמים בפגיעה במאמץ המלחמתי, וראש בית הדין, רולנד פרייזלר, דן אותם לעונש מוות.
השלושה נערפו באמצעות גיליוטינה עוד באותו יום.
כל השלושה גילו אומץ כאשר הובלו אל מותם, במיוחד סופי שעמדה בחקירות קשות, ובעת משפטה הטיחה בפני פרייזלר, "אתה יודע כמוני שהמלחמה אבודה.
מדוע, אם כן, בפחדנותך אינך מודה בכך?".
ב-13 ביולי 1943 נערפו ראשיהם של אלכסנדר שמורל וקורט הובר, וב-12 באוקטובר 1943 נערף ראשו של וילי גראף.
ידידים ועמיתים של אנשי הוורד הלבן, שסייעו בהכנת הכרוזים ובהפצתם, ובאיסוף כסף עבור מחייתם של אלמנתו של פרובסט וילדיו הקטנים, נדונו לעונשי מאסר שבין שישה חודשים לעשר שנים.
נוסח העלון השישי הוברח לאנגליה דרך סקנדינביה בסיוע הלמוט ג'יימס פון מולטקה, ובאמצע שנת 1943 הופצו בגרמניה מיליוני עותקים של עלון זה באמצעות מטוסי בעלות הברית, בכותרת "מניפסט הסטודנטים של מינכן".
טראוטה לפרנץ נתפסה ושוחררה לאחר שלא ניתן היה להוכיח את מעורבותה.
לאחר מכן נאסרה שוב ושוחררה על ידי הצבא האמריקאי באפריל 1945.
לאחר נפילת השלטון הנאצי נראה כי "הוורד הלבן" מייצג צורה טהורה של התנגדות לשלטון עריץ, ללא כל אינטרס אישי שהוא.
סיפורם פורסם כאשר המוזיקאי קרל אורף נעצר על ידי בעלות הברית, ובחקירתו טען כי היה חבר ב"ורד הלבן".
אין עדויות על השתייכותו לקבוצה או אימות ממקור אחר.
הוא אכן היה מיודד עם המוזיקולוג פרופ' קורט הובר, אחד מחברי הקבוצה.
הובר נאסר ב-27 בפברואר 1943 והובא, גם הוא כמו חבריו, בפני ה"פולקסגריכט".
לאחר מאסרו, אשתו של הובר הפצירה בקרל אורף להשתמש בהשפעתו כדי להציל את בעלה.
תערוכת זיכרון בלובי הכניסה לאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן מהווה מקום מרכזי להנצחת ההיסטוריה של ההתנגדות של תלמידי הוורד הלבן.
תערוכת הקבע שחודשה ב-2017 מציעה סקירה מקיפה של ההיסטוריה של הוורד הלבן ומציבה את התנגדותם בהקשר של משטר הטרור הנאצי.
התערוכה מתמקדת במניעים ובמוטיבציה של הקבוצה להתנגד, בפעילות ההתנגדות שלה, בתוכן העלונים שלה ובהרחבת ההתנגדות שלה מעבר למינכן לערים נוספות בגרמניה.
פרק מיוחד מוקדש למורשת הוורד הלבן מ-1943 ועד היום.
ישנן מספר אנדרטאות לזכר הוורד הלבן הפזורות ברחבי מינכן, תזכורת לפועלם של חברי הקבוצה משובצת בריצוף שמול בניין האוניברסיטה בו נעצרו במקור החברים המייסדים.
העתקי ברונזה של עלוני הוורד הלבן מפוזרים באקראי על פני המדרכה לזכר העלונים שהושלכו על ידי סופי שול כשהבחינה בגסטפו מגיע לעצור אותה ואת אחיה.
האנדרטה הזאת נמצאת בכיכר שליד האולם המרכזי באוניברסיטת מינכן, הנקראת כיום "כיכר האחים שול" (Geschwister-Scholl-Platz).
פסל של סופי שול נמצא בתוך אטריום בית הספר למשפטים.
לוחות ואנדרטאות זיכרון רבות ניצבות בערים נוספות בגרמניה ועל שם חברי ההתאגדות נקראים בתי ספר, רחובות וכיכרות רבים.
פעילותם של חברי הקבוצה הייתה נושא ליצירות אומנות רבות, ובהן אופרה מאת המלחין אודו צימרמן, אשר אף זכתה לעיבוד ישראלי בבימויו של אלכס כגן, ובהפקתו של אריה קרישק בשנת 1992. קונצרטים נערכים לזכרם תוך שימוש באורגן הוורד הלבן הממוקם בבניין האוניברסיטה.
חברי הקבוצה נחשבים כיום בגרמניה לאישים דגולים, ופועלם מוערך בציבור הגרמני.
בתוכנית טלוויזיה ששודרה בגרמניה בשנת 2003 בערוץ הפופולרי ZDF, נקראו הגרמנים לבחור ב"עשרת הגרמנים הגדולים בהיסטוריה".
בקבוצת הגיל שמתחת ל-40 נבחרו הנס וסופי שול במקום הרביעי, כאשר מתחתיהם דורגו אישים כבאך, גתה, גוטנברג ואיינשטיין.
באותה השנה בחרו קוראי מגזין הנשים "בריגיטה" בסופי שול כ"אישה הגדולה ביותר במאה ה-20".
על פעילות הקבוצה הוסרטו שלושה סרטים.
בשנת 1982 יצר הבמאי פרסי אדלון, שנודע בסרטו "קפה בגדד", את הסרט "חמשת הימים האחרונים" (Fünf letzte Tage) המתאר את ימיה האחרונים של סופי שול, מנקודת ראותה של חברתה לתא הכלא.
את שול גילמה לנה שטולצה.
באותה השנה חזרה שטולצה לגלם את שול בסרטו של מיכאל ורהובן "הוורד הלבן" (Die Weiße Rose).
בפברואר 2005 הוקרן לראשונה הסרט "סופי שול - הימים האחרונים" (Sophie Scholl – Die letzten Tage), בו גילמה השחקנית יוליה ינטש את שול.
הסרט מבוסס על ראיונות עם מקורבים לקבוצה ששרדו, ועל פרוטוקולים שנותרו בארכיבים בגרמניה המזרחית.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר כסרט הזר הטוב ביותר בטקס ה-78, שנערך בשנת 2006.
במקביל להקרנת הסרט בארצות הברית, פורסם מחקר חדש על פעילות הקבוצה באנגלית בשם "סופי שול והוורד הלבן".
הספר מאת אנט דומבך וד"ר ג'ד ניובורן, מאוניברסיטת שיקגו, ואחד מהפעילים במוזיאון המורשת היהודית בניו יורק, זכה לתפוצה נרחבת ולעניין רב.
הוושינגטון פוסט הוא עיתון יומי אמריקאי רב תפוצה והשפעה.
נכון ל-2019, היה השישי בתפוצתו בארצות הברית, עם 254,379 עותקים.
העיתון נוסד בשנת 1877, יוצא לאור בוושינגטון די.
סי., והוא הגדול והוותיק בעיתוני העיר.
כפועל יוצא ממיקומה של מערכת העיתון, הוא מתמחה בפוליטיקה אמריקאית.
העיתון זכה בעשרות פרסי פוליצר ובפרסים יוקרתיים רבים אחרים.
בניגוד לעיתונים גדולים אחרים כגון "הניו יורק טיימס" ו"וול סטריט ג'ורנל", העיתון אינו מפיץ את עותקיו מחוץ לחוף המזרחי.
מאז 2017, סלוגן העיתון הוא "דמוקרטיה מתה בחשיכה".
העיתון נוסד בשנת 1877, וכמה שנים לאחר מכן הפך ליומון הראשון בעיר.
בשנת 1933, לאחר המשבר הכלכלי העולמי, העיתון פשט רגל ונמכר ליו"ר הפדרל ריזרב יוג'ין מאייר, אשר הוריש את העיתון לחתנו, פיליפ גרהאם, בשנת 1946. לאחר התאבדותו ב-1963 עבר העיתון לבעלותה של אשתו ובתו של מאייר, קתרין גרהאם.
היא שימשה כבעלת העיתון ומו"ל בין השנים 1969 ל-1979 ועמדה בראש חברת הוושינגטון פוסט בתחילת שנות התשעים כיושבת ראש הדירקטוריון וכמנכ"לית.
אחרי 1993 היא שמרה על תפקידה כיושבת ראש הוועד המנהל עד למותה ב-2001.
כצעד ראשון מינתה קתרין גרהאם את בן בראדלי לעורך הראשי של העיתון, שכיהן בשנים 1968–1991. בתקופתו סוקרה פרשת מסמכי הפנטגון ופרשת ווטרגייט.
ב-1981 כיכב העיתון בשערורייה מביכה כאשר העיתונאית ג'נט קוק פרסמה בו סיפור בדוי שזיכה אותה ואת העיתון בפרס פוליצר, והעיתון יחד עם העיתונאית נאלצו להחזיר את הפרס.
ב-1996 הקים העיתון אתר אינטרנט.
במרץ 2013 הפעיל העיתון חומת תשלום באתר.
ב-2008 מונה מרקוס ברוקלי כעורך הראשי, לאחר שעזב את "וול סטריט ג'ורנל" על רקע הימכרו לניוז קורפ של רופרט מרדוק.
ב-2012 הוא הוחלף על ידי מרטין בארון, עורך "בוסטון גלוב".
העיתון בתקופתו של ג'ף בזוס
באוגוסט 2013 משפחת גרהאם מכרה את העיתון לג'ף בזוס, מייסד אמזון, תמורת 250 מיליון דולר.
העיתון נמצא מאז בבעלות חברת Nash Holdings LLC, אשר בשליטתו של בזוס.
חברת האם הקודמת של עיתון הוושינגטון פוסט, שמרה על חלק מהנכסים לאחר המכירה (בהם חברת ההכנה לבחינות Kaplan ומספר תחנות טלוויזיה), ושינתה את שמה לGraham Holdings Company.
חברת Nash Holdings LLC, אשר אחראית על הוושינגטון פוסט, פועלת באופן נפרד מחברת הטכנולוגיה אמזון, בה משמש בזוס כמנכ"ל ובעל המניות המרכזי (כ-10.9%).
לאחר הרכישה, בזוס סיפר כי החזון שלו הוא לשחזר את השגרה היומית של קריאת עיתון הוושינגטון פוסט כמקשה אחת, ולא כמקבץ סיפורים.
בזוס תואר כבעלים אשר מאפשר חופש פעולה לעיתון, כאשר הוא עורך שיחת ועידה טלפונית עם העורך הראשי אחת לשבועיים.
בשנת 2014 מינה בזוס את פרד ראיין (מייסד ומנכ"ל 'פוליטיקו') לשמש כמנכ"ל הוושינגטון פוסט.
פעולה זו, הבהירה את נכונותו של בזוס להפנות משאבים רבים יותר לדיגיטליזציה של עיתון הוושינגטון פוסט, הפונה לקהל קוראים לאומי ועולמי רחב יותר.
ביוני 2016, במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית, הודיע דונלד טראמפ
כי הוא שולל מהכתבים של העיתון את אישורי הכניסה לאירועים שלו, בנימוק כי העיתון "מזויף ולא ישר".
העורך הראשי אמר בתגובה כי טראמפ מתנכר לחופש העיתונות.
בפברואר 2017, לאחר שטראמפ אמר כי כלי תקשורת מרכזיים בארצות הברית הם "אויבי העם האמריקאי", הוסיף העיתון את הכיתוב "הדמוקרטיה מתה בחשיכה" לסמלילו בראש המהדורה הדיגיטלית.
באוקטובר 2024 החליטו 200 אלף איש לעצור את המנוי שלהם לעיתון לאחר שבזוס בחר לצנזר טור תמיכה במועמדת הדמוקרטית לנשיאות קמלה האריס.
הוושינגטון פוסט נחשב לעיתון ליברלי.
העיתון זכה לתהילה עולמית בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר חשף את פרשת ווטרגייט, שהובילה להתפטרותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
חלק א' - חדשות, דעות
חלק ב' - מטרו - מקומון
חלק ג' - סטייל - בידור ותרבות
חלק ד' - כלכלה - מדור כלכלה
חלק ה' - ספורט - מדור ספורט
אוכל - מדור אוכל שמתפרסם בימי רביעי
בית - מדור בתים שמתפרסם בימי שלישי
בריאות - מדור בריאות שמתפרסם בימי שלישי
נדל"ן - מדור נדל"ן שמתפרסם בימי שבת
בין הכותבים והפרשנים במהלך השנים נמנים:
מייקל גרסון (כותב הנאומים לשעבר של הנשיא ג'ורג' ו.
קארל ברנסטין ובוב וודוורד - חושפי פרשת ווטרגייט
בסרט העיתון מתוארת השתלשלות האירוע של חשיפת פרשת מסמכי הפנטגון בעיתון הוושינגטון פוסט.
הוורד היה תיאטרון שפעל בלונדון בתקופה האליזבתנית.
התיאטרון היה באזור בנקסייד בסאת'ק על הגדה הדרומית של התמזה - אזור שהיה מחוץ לשטח השיפוט של הסיטי של לונדון ועל כן לא חל עליו האיסור להפעיל תיאטראות שהיה בתוקף בלונדון עצמה.
תיאטרון הוורד נבנה ב-1587 על ידי פיליפ הנסלו וג'ון צ'ולמלי.
מספר שנים מאוחר יותר הורחב המבנה, שהיה מצולע בקוטר 21 מטרים, כך שיכיל כ-2000 צופים.
התיאטרון שימש את להקת אנשי האדמירל אשר שיחקה במחזות של כריסטופר מארלו והתחרתה בלהקת התיאטרון של ויליאם שייקספיר.
בשנת 1989 היה חשש ששרידי המבנה יהרסו בשל פרויקטי פיתוח באזור.
לאחר לחץ ציבורי שבראשו עמדו פגי אשקרופט ולורנס אוליבייה, הוחלט שהבנייה מעל שרידי המבנה לא תפגע בשרידים, ובפרויקט מיוחד נערכה במקום חפירה ארכאולוגית.
בשנת 1999 נפתח האתר לציבור ומוצגים בו ממצאים שנתגלו במקום.
שאלת הוותיקן והילדים ניצולי השואה היא אחת הבעיות הראשונות שבאו על פתרונן לאחר מלחמת העולם השנייה.
הרקע להתרחשויות נשאר לוט בערפל עוד זמן רב.
רק מאמר שפורסם בראשית 2007 מאפשר הצצה אל מאחורי הקלעים.
גורלם של הילדים ניצולי השואה היה בעייתי במיוחד.
בתום המלחמה הם נותרו ללא בני משפחה קרובים, ושוטטו בחבורות בערי אירופה.
היו נערים ונערות שנמסרו לחסות המנזרים הקתוליים.
ילדים קטנים נמסרו, בדרך כלל, על ידי קרובי משפחה לידי משפחות נוצריות, המוכרות למשפחותיהם, בתקווה לאסוף אותם חזרה לביתם, בתום המלחמה.
בשנת 1947, לאחר מאמצים רבים של יהדות העולם, נאמר לרב הראשי לארץ ישראל, יצחק אייזיק הלוי הרצוג, כי הוותיקן ינחה את בני הדת הנוצרית להשיב את הילדים ממוצא יהודי לחיק היהדות.
הוותיקן לא נתן הצהרה מפורשת על כך, בין השאר בשל העובדה שהיה ברור לו שהכוונה המוצהרת הייתה לקחת את הילדים לארץ ישראל, תוכנית שהייתה מנוגדת לאינטרסים של הוותיקן באזור.
עם זאת, במהלך השנים 1945 ו-1946 נמסרו ילדים יהודים שהיו בידי קתולים לארגונים יהודיים ללא קושי.
אריה קובוביצקי, לימים אריה ל.
קובובי - יושב ראש יד ושם הגיע למסקנה, שלהנהגה היהודית לא היו חילוקי-דעות עם ההיררכיה הקתולית בשאלת הילדים ניצולי השואה.
ההיסטוריון האיטלקי אלברטו מלוני (Melloni), בגיליון מן 28 בדצמבר 2004, של היומון קוריירה דלה סרה, מצטט מסמך שנכתב ב-23 באוקטובר 1946, ובו נמסר לכאורה על כוונת הוותיקן להחזיק באותם ילדים יהודים אשר הוריהם או מוסדות יהודיים מבקשים להשיבם אליהם.
אלו הילדים שהגיעו לחסות הדת הנוצרית במהלך מלחמת העולם השנייה.
רשויות הכנסייה הצרפתיות החליטו להמשיך ולהחזיק ברשותם את הילדים היהודים אשר הוטבלו לנצרות.
האומדן המספרי של הילדים העקורים עמד על עשרות אלפים.
אומדן כולל יותר היה בידי גרהרט ריגנר (Riegner), נציג הקונגרס היהודי העולמי בז'נבה.
הוא העריך, כי היו בין 200,000 עד 300,000 ילדים יהודים שניצלו באירופה, מתוכם 75,000 יתומים - "ילדים נטושים, ילדים ללא הורים, ילדים שרובם עדיין במחנות העקורים בגרמניה" וחלק לא ידוע מהם בחסות הדת הנוצרית: במנזרים ובמשפחות.
הטבילה לנצרות יכולה הייתה להבטיח השתלבות בעולם הלא-יהודי; אולם בה בעת הייתה בגדר הצהרה שהנטבל לא נולד קתולי, ולכן תיעוד הטבילה היה עלול לסכן את הילד.
על פי הנאציזם, גם מומרים נחשבים לבני הגזע היהודי, ואינם פטורים מגירוש למחנות ההשמדה.
היו הורים יהודים שביקשו את הטבילה לילדיהם, על מנת להצילם ולמסרם למבטחים בידיים קתוליות.
במקרים מסוימים, הטבלתם לנצרות של ילדים יהודים הייתה חלק מפעילות המיסיון של מוסדות קתוליים; באחרים הקפידה הכנסייה בקנאות שלא להעניק את סקרמנט הטבילה למען מטרות ארציות, אפילו לא למען הצלת חיים - לרוב לא עשתה כן ללא קבלת רשות מהורי הילדים.
לאחר השיחות עם הרב הראשי לארץ ישראל נקבע כי בשאלת הטבילה לנצרות, על הכנסייה לבחון את הנסיבות בכל מקרה ומקרה - אם הילדים הוטבלו כהלכה הרי אמורים הם לקבל חינוך נוצרי.
אם ההורים היהודים ניצלו - הטיפול יהיה שונה, ללא הכרה פומבית בכך.
מטרת הסכמה זו הייתה להפיג את החרדה שרווחה בקרב היהודים.
מיד לאחר המלחמה סייר הרב הרצוג באירופה במשך שישה חודשים.
הוא נפגש עם האפיפיור פיוס השנים-עשר ביום ראשון, 10 במרץ 1946, באופן חריג לנוהג בוותיקן שלא לעבוד בימי ראשון.
על-פי הגרסה של הרב הרצוג, השיחה החלה, במה שהיה מן הסתם רגע חסר-תקדים בדו-שיח היהודי-הקתולי, בפרשנות לפסוק מספר יחזקאל ובו הבטחת האל ("ונתתי לכם לב חדש"), שאותו ציטט האפיפיור בנאום פומבי שנשא כמה ימים קודם לכן.
הרב הרצוג אמר לאפיפיור, כי בהבטחת הפסוק ל"לב חדש" נעשה שימוש באות למ"ד שנועדה לסמן, שהלב החדש אינו ניתן כלאחר יד, אלא מוענק "כפי שמעניק אדם מתנה לחברו [...] מתוך שותפות ורצון מצד המקבל".
הרב הראשי ליהודי ארץ ישראל שרטט בקווים כלליים את התוצאות ההרסניות של השואה מבחינת העם היהודי, אשר סבל "את ייסורי האנושות".
על-פי הגרסה היהודית, הוא קרא לאפיפיור "להכות על חטאי הנצרות כלפי עם ישראל במרוצת הדורות ולרדת לחקרה של הבעיה היהודית".
בהתייחסות לנושא האקטואלי, גורל היתומים היהודים שהיו בידי קתולים הביע הרב הרצוג הכרת תודה על הצלתם, אך ציין כי יהודים לא יוכלו להשלים עם כך שהצעירים יישארו "מנותקים כליל ממוצאם".
"החל מהיום כל ילד מסמל בעינינו אלף ילדים [...] ואילו לכנסייה הנוצרית, ולה מיליוני מאמינים, מספרים כאלה הם זעומים".
הוא ביקש את עזרת האפיפיור בהשבתם, ובייחוד ביקש מן האפיפיור לקרוא לכל הכמרים לגלות את הנוכחות ואת המקום שבו נמצאים ילדים יהודים בידי קתולים.
יומיים לאחר מכן, יחד עם הרב דוד פראטו, שהתמנה זה מקרוב לרב הראשי של רומא לאחר שקודמו בתפקיד המיר דתו לנצרות, בא הרב הרצוג ומסר את התזכיר הבא: "פנייתי אליך בשם עם ישראל כולו.
העם היהודי יזכור לעד מתוך הכרת תודה עמוקה את העזרה שהוענקה בזמן הרדיפות הנאציות לרבים כל כך מבניו הסובלים על ידי הכס הקדוש בכלל ועל ידי עשרות בישופים וכמרים קתוליים ברחבי אירופה".
וסיים בבקשה "השבתם של כל הילדים האלה לעמנו שכן יש להחזיר אותם אל כור מחצבתם".
הרב הרצוג הוסיף פרטים ומסר כי להערכתו, "בפולין, לפחות שלושת אלפים ילדים יהודים נמצאים עדיין במנזרים קתוליים ואפילו בבתים פרטיים של קתולים".
לפי הדיווח היהודי משנת 1947, האפיפיור הבטיח לרב הרצוג, שאם יגלה הרב בנסיעותיו הבאות ילדים יהודים הנמצאים במוסדות קתוליים, וייתקל בקשיים להוציא אותם משם, הוא יוכל לבקש את התערבותו של הוותיקן, וזו בוא תבוא.
אולם, "הוצג תנאי", נאמר בדיווח, "שהרב עצמו יחקור את המקרים".
ועוד מוסיף המסמך: "בזאת ניתנה לו (לרב הראשי הרצוג) הרשות להסתמך על דברי האפיפיור במפגש עם מאמינים מכנסייתו".
לדברי שמואל אבידור הכהן, הרב הרצוג אסף מאות ילדים בני כל הגילים ממנזרים וממשפחות קתוליות, אם כי היו מוסדות ויחידים שסירבו להחזיר את יתומי השואה לידי נציגיו של העם היהודי.
מיד לאחר ביקור זה אצל האפיפיור יצא הרב הרצוג לסיור בקהילות היהודיות החרבות, ולעיתים נסמך על הצהרת התמיכה של האפיפיור במאמציו לשכנע רשויות קתוליות לסייע לו בהשבת ילדים יהודים.
לדברי בנו, יעקב הרצוג, הסתיימה המשימה בהצלתם של 1,000 ילדים - הודות למאמציהם הם ולסיוע מגורמים רבים, לרבות ראשי ממשלה ושרים בכירים.
ההתמודדות בבעיה בין הקתולים לבין היהודים
המפגש בין קתולים ליהודים בעניין הילדים היהודים לאחר השואה היה רק רכיב קטן אחד שסייע להגדרת היחסים בין שתי הקבוצות בתקופת מעבר - בין מפגשים מתסכלים בימי מלחמת העולם השנייה לבין השיפורים האדירים שחוללה מועצת הוותיקן השנייה 15 שנים מאוחר יותר.
אין ספק שהשואה, גם אם לא הוזכרה במפורש, עמדה במרכז התמורה.
העיתונאי הצרפתי, ג'אני ואלנטה, שהיה מודע לבעייתיות של קבלת הנחיות האפיפיור על ידי נציגותו בצרפת, רונקלי, הנונציו בצרפת (שהיה מוכר עוד מקודם לרב הרצוג), מסכם את הפרשה כך:
גם כאשר קרובי המשפחה או המוסדות היהודיים הצליחו לגלות עקבות של ילדים יהודים, לא ניתן היה להשיבם בקלות אל ביתם ואל דתם.
הבעיות נוצרו מכיוונים אחדים: הקשר המשפחתי ההדוק שנוצר בין הילד לבין המשפחה המטפלת; למשפחה המטפלת בילד ואשר אירחה אותו בשנים הקשות של המלחמה היו דרישות כספיות למימון הוצאות האחזקה.
אך הייתה גם הטענה שבסיסה היה אידאולוגי נוצרי: הצלחנו להציל נשמות של יהודים מהסבל שהיה מר גורלם ועתה הגיעה העת כי יהיו נוצרים נאמנים.
מקרה מיוחד, שהעלה את העניין הציבורי בהשבת הילדים היהודים, התלקח בעיקר בצרפת עם פרשת פינאלי, בראשית שנות החמישים: היהודים הגישו דרישה לכנסייה הקתולית להחזיר שני אחים יתומים, והכנסייה השתמשה בטבילה כטיעון להשארת הילדים בידי קתולים.
במקרה זה הכנסייה ויתרה בסופו של דבר והילדים הוחזרו.
למעט האחים פינאלי, לא היו בצרפת כמעט, אם בכלל, פרשות שנגעו לחזקה על ילדים יהודים שהוטבלו - עובדה שבגללה הגדיר צייד-הנאצים וההיסטוריון סרז' קלרספלד (Klarsfeld) את עניין הילדים הניצולים כ"סערה בכוס מים".
מספר לא מועט של ילדים הוצאו מבתי משפחות נוצריות וממנזרים על ידי החיילים מארץ ישראל שהגיעו לאירופה עם הארמייה החמישית הבריטית וכן על ידי בני המשפחות שניצלו ואחרי המלחמה מצאו את ילדיהם וילדי משפחתם בחסות נוצרית.
במקרים אלה השיבה ליהדות הייתה קלה יותר.
פעולתו של הרב יצחק הרצוג נגעה לאותם ילדים שנותרו בחסות הקתולית אחרי שהסתיים מאמץ המשפחות להשיב אליהם את ילדיהם וילדי משפחתם.
"הוזה אותך מולי" הוא אלבומו ה-11 של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב-7 במרץ 2008.
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "הוזה אותך מולי", "הלב שלי", "את שלי אני שלך", "פיצריקה", שהוא דואט עם טריפונס, ו"מצטער".
השיר "הוזה אותך מולי" זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' ובעוד כחמישה מצעדים שונים.
ההפקה המוזיקלית והעיבודים של שירי האלבום נחלקו בין תמיר צור ודודו קומה.
הוועידה הצפון-אמריקאית למען יהדות אתיופיה (North American Conference of Ethiopian Jewry או בקיצור NACOEJ) הוא ארגון יהודי-אמריקאי העוסק בקידום רווחתם והעלאתם של יהודי אתיופיה לישראל.
הארגון הוקם בשנת 1982 על ידי קבוצת יהודים-אמריקאים שהתאכזבו מעמדתה של האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה כלפי מדינת ישראל.
מטרות הארגון לפי אתר האינטרנט שלו הן:
לעזור ליהודי אתיופיה לשרוד באתיופיה
לעזור ליהודי אתיופיה לעלות לישראל
לעזור בקליטת יהודי אתיופיה בישראל
לשמר את התרבות והמורשת העתיקה של יהודי אתיופיה
מאז הקמתו היה מעורב הארגון בהקמת מחנות באתיופיה וסיוע בנושאי חינוך רווחה.
בשנת 1991 היה הארגון פעיל בארגון וביצוע מבצע שלמה.
כיום הארגון מסייע לבני הפלשמורה אשר נשארו באתיופיה ומעוניינים להגיע לישראל.
הוֹז'וֹביצֶה (בצ'כית: Hořovice, בגרמנית: Horschowitz, הורשוביץ, מיושן: Horowitz - הורוביץ) היא עיירה במחוז בוהמיה המרכזית שבמערב צ'כיה.
העיירה שוכנת במערב בוהמיה המרכזית, ומהווה את המרכז הכלכלי והמנהלי של האזור.
בני משפחות הורוביץ ובהם המהנדס הידוע נחשון הורביץ נקראים על שם העיירה, בה הייתה קהילה יהודית גדולה בימי הביניים, ובעיקר לאחר גזירות קנ"א שבעקבותיהן נדד ר' יוסף הלוי, מראשי המשפחה, לצ'כיה.
הוחלפו בלידתן היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שהועלתה לראשונה ב-ABC Family בארצות הברית.
העונה הראשונה שודרה בהפסקות כשלושה חלקים, כשבכל חלק 10 פרקים.
עונות 2–4 שודרו בהפסקות בשני חלקים כל אחת (10 פרקים בחלק בממוצע).
בסוף העונה השלישית שודר הפרק Yuletide Fortune Tellers - פרק מיוחד לכבוד חג המולד שאינו המשך ישיר של עלילת הפרק שלפניו באותה העונה.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ YES drama, בסלקום tv, וב-VOD של HOT.
העונה הראשונה מארצות הברית חולקה לשני חלקים לא שווים ושודרה ומוספרה בתור שתי עונות בשל אורכה שהיה חריג גם ביחס לעונות טלוויזיוניות ארוכות.
העונה הראשונה בישראל כללה 10 פרקים והעונה השנייה כללה 20 פרקים.
העונות השנייה עד החמישית מארצות הברית שודרו ומוספרו בתור העונות השלישית עד השישית.
הסדרה עוסקת בשתי נערות ממעמדות חברתיים שונים שהוחלפון בלידתן.
האחת גדלה בבית אמיד, ואילו השנייה חיה עם אם חד הורית בשכונת עוני ואיבדה את שמיעתה בילדותה.
הסדרה משלבת שפת סימנים אמריקאית במידה רבה אולם מרביתה באנגלית מדוברת.
הקאסט הראשי של הוחלפו בלידתןשחקנ/יתדמותתיאור קייטי לקלרק דפני ואסקז בתם הביולוגית של ג'ון וקתרין קניש.
דפני היא בתה החוקית של רג'ינה ואסקז.
היא נולדה ב-22 באוקטובר 1995. דפני התחרשה בגיל שלוש, כתוצאה מדלקת קרום המוח חיידקית.
הייתה לה סדרה של בני זוג ביניהם: ליאם, וילקי, שף ג'ף, טראוויס, ג'ייס, חורחה, קמפבל ומינגו.
ונסה מרנו ביי קניש בתם הביולוגית של אנג'לו סורנטו ורג'ינה ואסקז.
בתם החוקית של ג'ון וקתרין קניש.
היא נולדה אף היא ב-22 באוקטובר 1995, כמה דקות לפני שדפני נולדה.
ביי עוסקת בשעות הפנאי באומנות, עיסוקה מתבטא בציור ובגרפיטי ברחובות העיר ללא ידיעתם של הוריה.
הייתה לה סדרה של בני זוג ביניהם: ליאם, טיי, אמט, אלכס, נואה, טנק וטראוויס.
קונסטנס מארי רג'ינה ואסקז אמה החוקית של דפני ואמה הביולוגית של ביי.
בן זוגה אנג'לו עזב אותה כאשר דפני הייתה בת שלוש (בשל אמונתו שרג'ינה בגדה בו ודפני אינה ביתו, בהתחשב בעובדה שהיא שונה לגמרי מהמראה של שניהם).
רג'ינה ידעה על ההחלפה מאז שאנג'לו עזב אותה אך לא סיפרה זאת לאיש מחשש לאבד את דפני, הבת שהיא כל כך אוהבת.
במקצועה היא ספרית שניהלה מספרה ביתית מצליחה במשך שנים, ולאחר המעבר למישן הילס רג'ינה הופכת למעצבת פנים.
מופט ג'ון קניש האב החוקי של ביי ואביהם הביולוגי של דפני וטובי.
ג'ון הוא שחקן בייסבול מקצועי לשעבר שבבעלותו רשת שטיפת מכוניות.
יש לו מצבי רוח משתנים, וכל פעם שמשהו משתבש הוא ממהר להאשים אנשים אחרים ולעשות החלטות פזיזות.
הוא נבחר להיות סנטור רפובליקני בקנזס.
ליאה תומפסון קתרין קניש אמה החוקית של ביי ואמה הביולוגית של דפני ושל טובי.
קתרין כתבה ספר משלה על ההחלפה, ושנה לאחר מכן כתבה ספר ארוטי בשם "לעמדת החובט".
לוקאס גראביל טובי קניש הבן של ג'ון וקתרין, אחיה הבכור החוקי של ביי, ואחיה הבכור הביולוגי של דפני.
הוא היה הגיטריסט הראשי של הלהקה Guitar Face, להקה שכללה את וילקי ולאחר מכן גם את אמט.
הלהקה התפרקה במהלך העונה כאשר וילקי עבר לגור בפנימייה.
לקראת סוף העונה, טובי פוגש בחורה בשם ניקי בכנסייה שלו, ויחד עם אמט מקים להקה חדשה.
לטובי הייתה בעיית הימורים אשר רג'ינה עזרה לו להתגבר עליה.
לאחר הגירושין מניקי, נהיה בן זוגה של לילי שנכנסה ממנו להריון, וממנה נולד לו ילד הלוקה בתסמונת דאון בשם קרלטון.
גילס מריני אנג'לו סורנטו (עונה 2-עונה 3) אביה הביולוגי של ביי קניש, האב הנעדר חוקית של דפני ואסקז, וחבר לשעבר של רגינה ואסקז.
בשל היותו איטלקי הוא אינו יכול להישאר בארצות הברית, לכן הוא ורג'ינה נישאים כך שהוא יוכל להישאר בארצות הברית ולהכיר את בנותיו.
מת בתאונת דרכים כתוצאה ממפרצת.
שון ברדי אמט בלדסו החבר הטוב ביותר שנים רבות של דפני שהוא גם חירש, ומסרב להשתמש בדיבור כדי לתקשר.
הוא מתאהב בביי, אף על פי שהתרחק כל חייו מאנשים שומעים הוא אוהב את ביי והם יוצאים לתקופה אבל בוגד בה בהתקף של זעם, וגורם לה להיפרד ממנו.