tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך תקופה זו פגש את הכנר דניאל גילה, שהזמין את גרינהאוס להקליט כמה מסונאטות הפסנתר של מוצרט עם הפסנתרן מנחם פרסלר.
ב-1955 נפגשו בניו יורק, המפגש הראשון של מה שנועד להיות שלישיית בוזאר.
ב-1958 רכש גרינהאוס צ'לו סטרדיוואריוס, "הרוזנת משטנליין", שכונה גם "פגניני סטראד", אחד מ-63 צ'לי של סטרדיוואריוס ומאז ועד מותו היה זה הכלי בו ניגן בקביעות.
ב-1987 עזב גרינהאוס את השלישייה ואת מקומו תפס הצ'לן פיטר ויילי.
במהלך הקריירה שלו לימד ברנרד גרינהאוס באוניברסיטת ניו יורק בסטוני ברוק, בבית הספר מנהטן למוזיקה, בקונסרבטוריון ניו אינגלנד ובאוניברסיטת ראטגרס.
בשנת 1993 הפיק איתן ויינר סדרה של סרטי וידאו של כיתות האמן שהדריך.
בין תלמידיו הצ'לניות הישראליות ענת אנגלמאייר וענבל שגב, והפסנתרן יונתן ענר .
גרינהאוס פרש אמנם מהוראה סדירה, אך המשיך להגיש כיתות אמן ברחבי ארצות הברית, קנדה ואירופה.
בריאיון לקראת קונצרט הפרידה של שלישיית בוזאר ב-21 באוגוסט 2008 סיפר גרינהאוס, שהוא ממשיך להתאמן מדי יום ונחשב ל"זקן הצ'לנים", וצ'לנים קשישים אחרים מופתעים מיכולתו להמשיך ולנגן בגיל 92.
ברנרד ג'וי היה כדורגלן ועיתונאי אנגלי הידוע בתור השחקן החובב האחרון ששיחק עבור נבחרת אנגליה.
ג'וי נולד בפולהאם שבלונדון, ובזמן הפנוי מלימודיו באוניברסיטת לונדון שיחק עבור קבוצת הכדורגל של האוניברסיטה בעמדת הקשר.
עם סיום לימודיו שיחק במועדון החובבני קאסואלס, ואף זכה לענוד את סרט הקפטן ולהוביל את המועדון לזכייה בגביע ה-FA לחובבים בשנת 1936. הוא הופיע בעשרה משחקים במדי נבחרת החובבים של אנגליה, והיה הקפטן של נבחרת בריטניה הגדולה באולימפיאדת 1936 שנערכה בברלין.
בזמן שהיה רשום בקאסואלס שיחק גם במועדונים חובבנים אחרים כגון סאות'נד יונייטד (1931-1933) ופולהאם (1933-1934).
ג'וי הצטרף לארסנל במאי 1935. הוא שיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון, ובעונתו הראשונה הוא השתתף בשני משחקים בלבד כאשר הופעת הבכורה הייתה רק ב-1 באפריל 1936 מול בולטון וונדררס.
ג'וי לא היה חלק מהסגל של ארסנל שהצליח לזכות בגביע ה-FA באותה שנה.
ג'וי זכה להכרה בינלאומית זמן קצר לאחר מכן כאשר ב-9 במאי השתתף בהפסד 2–3 של נבחרת אנגליה לנבחרת בלגיה, והיה לשחקן החובב האחרון ששיחק במדי הנבחרת; לאור הפערים הגדולים בין הכדורגל המקצועני לכדורגל החובבים לא סביר שהישגו של ג'וי ישוחזר אי פעם.
על אף שג'וי שיחק עבור ארסנל באותה תקופה הוא עדיין היה רשום כשחקן של קאסואלס, והוא מתועד בספרי ההיסטוריה של הכדורגל האנגלי כשחקן של קאסואלס ולא ארסנל.
ג'וי המשיך לשחק עבור ארסנל בעיקר כמחליפו של הרבי רוברטס.
רוברטס סבל משבר ברגלו באוקטובר 1937, וג'וי תפס את מקומו בהרכב למשך שאר המשחקים של עונת 1937/1938 שבה זכה המועדון באליפות, ולאחר פרישתו של רוברטס המשיך לשחק גם בעונת 1938/1939 שבה המועדון זכה במגן הצדקה.
ג'וי התגייס לחיל האוויר המלכותי בזמן מלחמת העולם השנייה.
למרות זאת הוא הצליח להשתתף בכ-200 משחקים לא רשמיים במדי ארסנל, ואף לשחק פעם אחת במדי נבחרת אנגליה.
לאחר חידוש משחקי הכדורגל הרשמיים בתום המלחמה הוא שיחק בחצי הראשון של עונת 1946/1947 לפני שהחליט לפרוש מכדורגל מקצועני בדצמבר 1946. למרות זאת הוא המשיך לשחק עבור קאסואלס עד 1948. בסך הכל הוא השתתף ב-95 משחקיים במדי ארסנל, שבהם לא הצליח להבקיע ולו שער אחד.
ג'וי היה מורה בהכשרתו, אך לבסוף החליט לעבור לעיתונאות והיה כתב הכדורגל של האיבנינג סטנדרד ושל הסאנדיי אקספרס עד לפרישתו ב-1976. הוא כתב את אחד מהספרים הראשונים העוסקים בהיסטוריה של ארסנל, Forward, Arsenal!, שיצא לאור ב-1952. מלבד ספר זה הוא כתב ספרים נוספים בתחום הכדורגל.
ברנרד היל היה שחקן קולנוע ותיאטרון בריטי מועמד פרס אמי.
היל מוכר בזכות הופעתו בסרט "טיטניק" כקפטן האונייה, ובזכות גילום דמותו של תיאודן מלך רוהן בשני סרטים מטרילוגיית "שר הטבעות".
היל נולד באזור בלאקלי בצפון מנצ'סטר שבצפון-מערב אנגליה.
הוא למד במכללת קסאווריאן, ולאחר מכן בבית ספר הפולטכני שבמנצ'סטר.
היל סיים את לימודיו בהצלחה בשנת 1970 עם תעודה במגמת תיאטרון.
היל החל את דרכו בתחום התיאטרון, כשגילם את דמותו של ג'ון לנון ואת מקבת' בהצגות בהן השתתף.
בנוסף שיחק היל במחזה "מראה מעל הגשר".
היל הופיע בתפקיד ראשי בשנת 1982 בסדרת הטלוויזיה "Boys from the Blackstuff", שם גילם דמות בדיונית בשם יוסר היוז, שיוצא מדעתו בשל היותו מובטל.
הופעתו בסדרה זיכתה אותו במועמדות לפרס באפט"א לקולנוע.
באותה שנה שיחק היל גם בתפקיד קטן בדרמה הביוגרפית "גנדי".
את הופעתו הראשונה בהוליווד עשה היל בשנת 1996 במותחן הפעולה "הרוח והחושך".
בשנה שלאחר מכן עשה תפקיד משנה בדרמה הביוגרפית של ג'יימס קמרון "טיטניק".
בסרט גילם היל את דמותו של קפטן אדוארד סמית', רב החובל של האונייה "טיטניק" בעת טביעתה הטראגית בשנת 1912.
בשנת 2002 הופיע היל בסרט השני בטרילוגיית "שר הטבעות", "שר הטבעות: שני הצריחים".
בסרט זוכה שני פרסי אוסקר של פיטר ג'קסון גילם היל את דמותו הספרותית של המלך תאודן, המלך ה-17 במספר ברשימת מלכי רוהן.
ב-2003 גילם היל בשנית את דמותו של תיאודן בסרט השלישי בטרילוגיית שר הטבעות, "שר הטבעות: שיבת המלך".
היל שיחק גם בסרט ההרפתקאות "מלך העקרבים".
בסרט הופיע היל בתור פילוס, פרופסור הנלחם לצידו של מתאוס (דוויין ג'ונסון).
ב-2003 הופיע היל במותחן האימה הפסיכולוגי "גותיקה".
ב-2005 השתתף היל בסדרה "A Very Social Secretary" וב-2008 השתתף בתפקיד קטן במותחן ההיסטורי של בריאן סינגר "מבצע ואלקירי".
היל היה נשוי ואב לבת ובן.
ברנארד ואן אורלי (פלמית: Bernard van Orley; סביבות 1487 – 6 בינואר 1541) היה צייר ומעצב שטיחים פלמי בן תקופת הרנסאנס.
עבודתו הושפעה מן האמנות האיטלקית בת תקופתו.
ואן אורלי נולד בבריסל בין שנת 1487 לשנת 1491. אביו, ולנטין, היה צייר בעצמו והכשיר את בנו במלאכת הציור.
לאחר שובו מאיטליה, התמנה לצייר החצר של מרגרטה לבית הבסבורג וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1527.
בהתאם לאיכות העבודה בסדנה, חלק מיצירותיו נשמרו במצב טוב מאחרות כציורים ומחקרים שביצע לעיצוב טפטין וזכוכית צבועה.
ברנרד הרמן היה מלחין יהודי-אמריקאי, הידוע במיוחד בשל המוזיקה שכתב ל-47 סרטים ולתסכיתי רדיו (בראשם "מלחמת העולמות" של אורסון ולס מ-1938).
בנוסף למוזיקה עבור הסרט על פי "השטן ודניאל ובסטר" מ-1941 עליה זכה בפרס אוסקר, כתב הרמן מוזיקה לסרטיו של אלפרד היצ'קוק, "ורטיגו", "פסיכו", "מזימות בינלאומיות" ו"האיש שידע יותר מדי" ועוד.
כמו כן כתב את המוזיקה לסרטים "האזרח קיין" (אורסון ולס), "פסגת הפחד" ("Cape Fear"), "נהג מונית" (מרטין סקורסזה), ל"ענוג הוא הלילה", ל"הערומים והמתים", לסדרת הטלוויזיה "אזור הדמדומים" ולסרטים, סדרות ומיזמים רבים אחרים.
הרמן נולד בשם מקס הרמן בניו יורק למשפחה יהודית שמקורה ברוסיה.
הוא למד הלחנה באוניברסיטת ניו יורק ובבית הספר ג'וליארד, שם ארגן תזמורת בשם "The New Chamber Orchestra of New York".
ב-1934 הצטרף ל-CBS והגיש מספר תוכניות מוזיקה, בהן קידם מלחינים מודרניים כמו צ'ארלס אייבס וכן רוברט ראסל בנט (שהשפיע עליו רבות) וראלף ווהן ויליאמס.
ב-1943 היה למנהלה המוזיקלי ומנצחה של התזמורת הסימפונית של CBS.
בנוסף, חיבר בעצמו יצירות שנוגנו על ידי תזמורות בניצוחם של לאופולד סטוקובסקי, ג'ון ברבירולי, תומאס ביצ'ם ואחרים, בהן סימפוניה, אופרה על פי אנקת גבהים, קנטטה על פי מובי דיק, אותה הקדיש לצ'ארלס אייבס ואודה לזכר נופלי מלחמת העולם השנייה.
בעבודתו ברדיו נפגש עם אורסון וולס ועיטר במוזיקה את תסכיתי הרדיו החדשניים שהגיש, בהם, כאמור, "מלחמת העולמות".
כאשר עבר ולס לקולנוע המשיך עמו גם הרמן וכתב מוזיקה לסרטיו "האזרח קיין", ו"האמברסונים המופלאים" והסרט ג'יין אייר, על פי הרומן באותו שם, בו השתתף ולס כשחקן.
ב-1941 זכה בפרס אוסקר עבור המוזיקה ל"השטן ודניאל ובסטר", אחד הפרויקטים הקולנועיים הראשונים שלו.
ב-1946 היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר על הסרט אנה ומלך סיאם.
שיתוף הפעולה עם אלפרד היצ'קוק
עבור הסרט "הציפורים", הכין הרמן פסקול קולות ללא מוזיקה של ממש.
הלחנתו מבוססת על אוסטינטו, חזרה עיקשת על מוטיב ריתמי או מלודי לאורך זמן.
בין שנות החמישים וסוף שנות השישים נקשר שמו בכתיבה לסרטים רבים מתחום המדע הבדיוני והפנטזיה בהם מסע לבטן האדמה, פרנהייט 451 מ-1966 בבימויו של פרנסואה טריפו וסדרת הטלוויזיה "אזור הדמדומים".
בפסקול שכתב לסרט "היום בו הארץ עמדה מלכת" (1951) שילב טרמין, כלי נגינה אלקטרוני שהפיק צליל שהפך מזוהה עם נושא החלל החיצון.
ב-1952 חיבר את המוזיקה לסרט חמש אצבעות של ג'וזף ל.
ב-1957 כתב את הפסקול לסרט כובע מלא גשם.
ב-1959 כתב את המוזיקה לסרט "הנוער בג'ינס".
ב-1962 חיבר את הפסקול למותחן "פסגת הפחד".
ככלל נטה הרמן ליצור תזמור יוצא דופן על מנת להגיש אפקט דרמטי או רגשי מסוים.
כיוון שהלחין להרכבים שנשכרו במיוחד לביצוע הקטע, היה יכול להשתחרר מההרכב הקלאסי של תזמורת וכך השתמש בעשרה נבלים לפסקול "Beneath the 12-Mile Reef", בארבעה חלילי בס בפסקול של "האזרח קיין" ובסרפנט בפסקול של "White Witch Doctor".
בשנת 1963 הוא כתב מוזיקה לסרט "ג'ייסון והארגונאוטים".
עבודותיו האחרונות בקולנוע היו עבור סרטיו של בריאן דה פלמה "אחיות" (1973) ו"אובססיה" (1976) ו"נהג מונית" של מרטין סקורסזה, שהיה עבודתו האחרונה.
המוזיקה לנהג מונית הייתה מועמדת לאוסקר ולפרס גראמי וזכתה בפרס באפטא.
ב-1934 נפגש עם הכותבת לוסיל פלטשר (Lucille Fletcher; 1912–2000), הזוג נישא ב-1939. הם התגרשו ב-1948, ובשנה לאחר מכן נשא הרמן לאשה את אחייניתה של פלטשר, לוסי אנדרסון (Lucy (Kathy Lucille) Anderson), נישואיהם החזיקו מעמד עד 1964.
בשנת 1967 נישא לנורמה שפרד (Norma Shepherd), עד מותו חילקו בני הזוג את זמנם בין לונדון ולוס אנג'לס.
בשנת 1941 זכה הרמן בפרס אוסקר על המוזיקה לסרט על פי "השטן ודניאל ובסטר".
המעבד והמפיק של הביטלס, ג'ורג' מרטין, טען שפסקול הסרט "פרנהייט 451" של הרמן השפיע עליו ובפרט ניכר הדבר בעיבוד הכינורות בשיר "אלינור ריגבי".
בשנת 1973 היה לזוכה הראשון בפרס סאטורן למפעל חיים.
בשנת 1992 נוצר הסרט התיעודי "Music for the Movies: Bernard Herrmann", הכולל קטעים בהשתתפותו.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
בשנת 1996 הוציאה חברת "סוני קלאסיק" את התקליט "The Film Scores" ובו מנוגנים כמה מן הקטעים הנודעים ביותר מפסקוליו על ידי התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס בניצוחו של אסה-פקה סאלונן.
התקליט היה מועמד לפרס גראמי ב-1998. חברת דקה הוציא אף היא תקליטים מן המוזיקה שלו בביצוע התזמורת הפילהרמונית של לונדון ובהם סוויטות של המוזיקה לסרטי היצ'קוק, לסרטי פנטזיה ולקלאסיקות.
קוונטין טרנטינו נטל דגימות מפסקולים של הרמן לעיטור סרטו "להרוג את ביל" (2003).
מכון הסרטים האמריקאי ציין בשנת 2005 את הפסקולים לסרטים "פסיכו" ו"ורטיגו" כמספר 4 ומספר 12 ברשימת "25 הפסקולים הטובים ביותר".
ברנרד ברנסון היה היסטוריון אמריקאי יהודי מומר חוקר תולדות האמנות, מן הראשונים שהתמחו ברנסאנס.
ברנסון נולד כברנרד ולורוינסקי (Bernhard Valvrojenski) בעיירה בוטרימוניס (ביידיש: בוטרימאנץ או באלטרעמאנץ) למשפחה יהודית.
המשפחה היגרה ב-1875 ממחוז וילנה לבוסטון מסצ'וסטס ושינתה את שם המשפחה לברנסון.
ברנסון התנצר ב-1885 ונעשה אפיסקופלי.
מאוחר יותר הוא המיר את דתו לקתוליות בזמן שחי באיטליה.
בתחילה למד באוניברסיטת בוסטון אבל מכיוון שלא קיבל שם הדרכה בסנסקריט עבר לאוניברסיטת הרווארד להמשך הלימודים.
הוא סיים את הלימודים ויצא למסעות באירופה בחיפוש אחר יצירות אמנות עבור איזבלה סטיוארט גרדנר.
באירופה הכיר את מרי סמית קוסטלו (Mary Smith Costelloe) שהייתה כבר נשואה ואם לשני ילדים.
הם חיו יחד עשר שנים עד מות בעלה של מרי ואז מיסדו את הקשר בצורה חוקית.
תנאי חייהם באותה תקופה היו קשים משום שרק בודדים מבין מכריהם קיבלו את הקשר הזה.
מ-1900 חי הזוג בוילה אי טאטי (I Tatti) ליד פירנצה שהיה ביתו במשך רוב חייו.
בית זה הוא מרכז למחקרי הרנסאנס של אוניברסיטת הרוורד.
הוא מאחסן את אוסף האמנות שלו ואת ספרייתו הפרטית של ספרים על תולדות האמנות ועל הומניזם אותו ראה ברנסון כמורשת החשובה ביותר שלו.
בזמן מלחמת העולם השנייה נשאר ברנסון באי טאטי אף על פי שהשלטון הפשיסטי ואחרי כן אדוניהם הגרמנים השלימו בקושי עם קיומו שם.
כאשר החזית התקרבה אליו בסוף קיץ 1944 הוא כתב ביומנו: "צלע הגבעה שלנו שוכן בין הקו המרכזי של נסיגת הגרמנים לאורך דרך בולוניה ודרך צדדית ...
אנחנו נמצאים בלב קו ההגנה הגרמני על עורפם וחשופים בצורה חמורה ביותר".
הוילה לא נפגעה וכן לא נפגעו הספרים שהועברו לוילה אחרת בקארג'י (Careggi).
אבל דירתו של ברנסון בפירנצה נהרסה עם חלק מהפריטים היקרים שהיו בה בזמן הנסיגה הגרמנית מפירנצה.
בין אספני אמנות אמריקאים בתחילת המאה העשרים נחשב ברנסון כסמכות העליונה לאמנות הרנסאנס.
פסק הדין שלו לגבי אותנטיות של יצירה העלתה את ערך הציור.
בשעה שגישתו הייתה במחלוקת בקרב היסטוריונים אירופאים של האמנות הוא מילא תפקיד מרכזי כיועץ לכמה אספנים, כמו איזבלה סטיוארט גרדנר שהייתה זקוקה לעזרה במציאת דרכה בשוק האופנתי החדש של אמנות הרנסאנס.
במובן זה הייתה השפעתו של ברנסון עצומה.
הוא התחיל בפרסום ספרו The Venetian Painters of the Renaissance with an Index to their Works (הציירים הוונציאניים בתקופת הרנסאנס עם מפתח ליצירותיהם), 1894. התמהיל של ידע וגישה שיטתית הוכיח עצמו כמוצלח במיוחד.
ב-1895 זכה ספרו לורנצו לוטו, מאמר על ביקורת אמנות בונה (Lorenzo Lotto, an essay on Constructive Art Criticism) לשבחים מצד הביקורת, במיוחד על ידי היינריך ולפלין.
זמן לא רב אחרי כן פרסם את The Florentine Painters of the Renaissance (הציירים הפלורנטינים בתקופת הרנסאנס), 1896 שזכה לשבחיו של ויליאם ג'יימס על היישום החדשני של קטגוריות פסיכולוגיות יסודיות בפרשנות אמנות".
ב-1897 פרסם ברנסון עוד חיבור בסדרת כתביו הלמדניים אך שימושיים: The Central Italian Painters of the Renaissance (הציירים האיטלקיים המרכזיים בתקופת הרנסאנס).
לאחר מכן הקדיש שש שנים למחקר שנחשב על ידי רבים לספרו העיקרי והמעמיק ביותר The Drawings of the Florentine Painters (ציוריהם של הציירים הפלורנטינים) שיצא ב-1903.
ב-1907 פרסם את ספרו The North Italian Painters of the Renaissance (הציירים הצפון איטלקים בתקופת הרנסאנס) שבו שפט בחומרה רבה את האמנות המייריסטית, אך דעתו זו הייתה נתונה במחלוקת.
דעתו מוסברת בכך שאהב את הקלאסיציזם וסלידתו מאמנות מודרנית.
כתביו המוקדמים שולבו, מאוחר יותר, בספרו המפורסם ביותר The Italian Painters of the Renaissance (הציירים האיטלקים בתקופת הרנסאנס), 1930 שתורגם לשפות רבות.
לברנסון היה הסכם חשאי מ-1912 עם ג'וזף דווין (Joseph Duveen) שהיה אחד מחשובי סוחרי האמנות באותו זמן.
הוא הסתמך רבות על דעתו של ברנסון כדי להשלים עסקות לאספנים בולטים שהיה חסר להם ידע בתחום.
יחסיהם הסתיימו במריבה ב-1937 אחרי ויכוח על ציור – הלידה באלנדייל (הערצת הרועים - Adoration of the Shepherds שנמצאת היום בגלריה הלאומית לאמנויות בוושינגטון די.
התמונה הייתה מיועדת לאוסף של סמואל קרס (Samuel Kress).
דווין מכר אותה כתמונה של ג'ורג'ונה אבל ברנסון סבר שהיא תמונה מוקדמת של טיציאן.
היום רואים בציור יצירה של ג'ורג'ונה.
אחרי הסכסוך ביניהם היה ברנסון פעיל בייעוץ לאספנים אחרים.
מ-1890 עד 1921 קנה ברנסון מסוחרים ציורים, ברוב המקרים, במחירים נמוכים.
הציורים הגיעו מכנסיות, מנזרים וארמונות שונים.
ב-1900 עבר ברנסון להתגורר בוילה ושם הוא התגורר עד מותו ב-1959.
האוסף שלו מראה חתך רוחב של האמנות הדתית באיטליה מהמאה ה-12 עד הרנסאנס.
ברנסון לא ארגן את האוסף על פי נקודת מבט היסטורית או לפי נושאים כפי שמקובל במוזיאונים כי אם רק לפי עקרונות אסתטיים.
ההעמדה בחללים ההיסטוריים של הוילה שנקבעה על ידי טעמו של בעל ידע משקפת את אישיותו של האספן.
משום שברנסון מכר תמונות לעיתים רחוקות הן נשארו תמיד במקומן ורובן נשמרו במצב מעולה.
בצוואתו הוא ציווה את הוילה, כולל אוסף האמנות שבה, את ספרייתו ואת אוסף הצילומים המקיף שלו לאוניברסיטת הרוורד.
על פי צוואתו על הרוורד להקים בוילה מרכז למחקר עבור חוקרים צעירים מכל העולם שיאפשר להם להמשיך במחקרם במדעי הרוח, לקדם אותם ולהעמיקם.
כיום לומדים במקום כל שנה בין 12 ל-15 תלמידים לפוסט-דוקטורט מרחבי העולם.
בנוסף מוזמנים למקום, באופן קבוע, חוקרים איטלקים צעירים.
ברנרד ביילין היה היסטוריון יהודי-אמריקאי, שהתמחה בהיסטוריה של ארצות הברית בתקופה הקולוניאלית ובתקופת המהפכה האמריקאית.
מ-1953 ועד למותו היה נמנה עם סגל אוניברסיטת הרווארד.
זכה בפרס פוליצר להיסטוריה, פעמיים, בשנים 1968 ו-1987.
בשנת 1963 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וב-1998 הוזמן בידי הקרן הלאומית למדעי הרוח לשאת את הרצאת ג'פרסון.
ב-2010 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעי הרוח.
במחקריו עסק ביילין במגוון תחומים, אולם את עיקר פרסומו קנה בזכות תרומתו ללימוד הרפובליקניזם בארצות הברית ופיתוח היסטוריה אטלנטית.
ביילין נולד בהרטפורד, קונטיקט, ואת תואר הבוגר שלו השלים בויליאמס קולג' (Williams College) ב-1945. בשנת 1953 הוענק לביילין תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת הרווארד והוא השתלם בסגל המחלקה להיסטוריה במוסד.
בשנת 1961 התמנה לפרופסור בכיר ובשנת 1993 הוענקה לו דרגת פרופסור אמריטוס.
בעשורים הראשונים לפעילותו המחקרית התמקד ביילין בהיסטוריה פוליטית ואינטלקטואלית, ובעיקר בזו של המהפכה האמריקאית.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פנה ביילין להיסטוריה חברתית ועסק בסוגיות דמוגרפיות ותרבותיות הקשורות בהיסטוריה קולוניאלית של ארצות הברית.
בו בזמן תרם ביילין תרומה חשובה להתפתחותו של תחום הלימודים העוסק בהיסטוריה אטלנטית, בעיקר באמצעות הסמינר השנתי על "ההיסטוריה של העולם האטלנטי" שהתקיים כל שנה תחת הנחייתו.
מלבד היותו סופר פורה ועטור פרסים ומעמודי התווך של ההיסטוריה האמריקאית מאז המחצית השנייה של המאה ה-20, העמיד ביילין עשרות תלמידים שהשתלבו גם הם בעשייה האקדמית.
נפטר ב-7 באוגוסט 2020 בגיל 97 כתוצאה מכשל לבבי.
Harvard University Press, 1967; (עבור ספר זה הוענקו לביילין פרסי הפוליצר והבנקרופט לשנת 1968).
Little, Brown, 1977; (ספר עזר בעל מספר מחברים שזכה למספר מהדורות).
Knopf, 1986; (עבור ספר זה הוענק לביילין בשנית פרס הפוליצר וכן מספר פרסים נוספים).
ברנרד פלאסידוס יוהאן נפומוק בולצאנו (Bernhard Placidus Johann Nepomuk Bolzano; 5 באוקטובר 1781 – 18 בדצמבר 1848) היה מתמטיקאי, לוגיקן, פילוסוף, תאולוג וכומר קתולי מבוהמיה (כיום בצ'כיה).
נודע בתרומותיו למתמטיקה, לוגיקה ופילוסופיה של המדע, שזכו ברובן להערכה והשפעה לאחר מותו, וכן בהשקפותיו הליברליות והרדיקליות לתקופתן.
הוא כתב בגרמנית, שפת אמו.
בולצאנו תואר כ"אחד מאחרוני אנשי האשכולות הגדולים בהיסטוריה של הרעיונות."
אביו, ברנרד פומפיוס בולצאנו, סוחר אומנות שנולד בצפון איטליה ועבר לפראג, שם נישא למריה ססיליה מאורר, בתו של סוחר גרמני.
ברנרד היה הרביעי מתוך שנים עשר ילדים, ורק הוא ואחיו יוהאן הגיעו לבגרות.
בין השנים 1791 ל-1796 למד ברנרד בגימנסיה הפיאריסטית בפראג, בשנת 1796 החל בולצאנו את לימודיו באוניברסיטת קארל בפראג, שם למד מתמטיקה, פילוסופיה ופיזיקה.
בשנת 1800 החל ללמוד גם תאולוגיה והוסמך ככומר בשנת 1804. בשנת 1805 מונה למרצה לפילוסופיה של הדת.
בולצאנו התגלה כמרצה אהוד לא רק בלימודי דת אלא גם בפילוסופיה, ונבחר לראש המחלקה לפילוסופיה בשנת 1818. בולצאנו היה פציפיסט ושאף לשנות את החינוך, החברה והכלכלה כדי להניע את העולם לכיוון של שלום ולהפסקת המלחמות.
עקב סירובו למתן את דעותיו פוטר מהאוניברסיטה בשנת 1819. הוא הוגלה מחוץ לפראג, אליה חזר רק ב-1842. הוא נפטר בפראג ב-1848.
בולצאנו קידם גישה פורמלית ומדוקדקת לחשבון אינפיניטסימלי, שבימיו היה מושתת על גישה אינטואיטיבית והסתמך על המושג אינפיניטסימל המעורפל.
כתחליף לאינפיניטסימל הוא הגדיר בצורה מדויקת את המושג גבול, באופן דומה להגדרה הנהוגה כיום.
גישה זו אפשרה לו להוכיח באופן פורמלי את משפט ערך הביניים ב-1817. כמו כן הוכיח לראשונה את המשפט היסודי של האלגברה באופן אנליטי לחלוטין, ללא שימוש בטיעונים גאומטריים המופיעים בהוכחה המקורית של גאוס.
במהלך הוכחת משפט ערך הביניים הוכיח בולצאנו את משפט בולצאנו-ויירשטראס.
המשפט נשכח, ורק כחמישים שנה לאחר מכן הבין ויירשטראס את חשיבותו של המשפט והוכיח אותו מחדש באופן בלתי תלוי.
ב-1851, שלוש שנים לאחר מותו של בולצאנו, התפרסם ספר שלו שעסק באינסוף.
בספר מופיעים כמה רעיונות מתורת הקבוצות, שהקדימו את המחקרים של גאורג קנטור.
ברנרד ון ליר (בהולנדית: Bernard van Leer; 27 בדצמבר 1883, אמרספורט – 6 בינואר 1958, האג) היה תעשיין ופילנתרופ יהודי הולנדי.
ברנרד נולד לסוחר יהודי בשם וילם ון ליר (Willem van Leer) וקאטו קלר (Cato Kalker).
אחותו הייתה המשוררת סופי ון ליר, שהמירה דתה לקתוליות.
בשנת 1915 נישא לפולי רובנס (Polly Rubens) והחל את דרכו העסקית.
בשנת 1918 המציא שיטה חדשה לסגירה ואטימה של חביות שמן ונפט.
על בסיס ההמצאה הקים בשנת 1919 חברה בשם Royal Packaging Industries Van Leer שהצליחה מאוד לאחר שיתוף פעולה עם חברה Bataafse Petroleum Maatschappij (לימים של) בשנת 1929, וצברה הון רב.
ברנרד היה חובב קרקס וסוסים.
בשנת 1935 הקים עם חברים ובני משפחה קרקס חובבני נודד בשם Kavaljos המבוסס בעיקר על סוסים מאולפים והוא בעצמו אף הופיע בו למרות גילו המתקדם יחסית.
רווחי הקרקס היו מיועדים לצדקה.
לאחר הכיבוש הנאצי הבין ון ליר שכדאי לו לעזוב ולמכור את עסקיו גם מתחת למחיר השוק לפני שיופקעו בידי הגרמנים, וכך עשה.
ביוני 1941 הוא הורשה לעזוב עם מספר בני משפחה, ואיתו כל הקרקס.
לאחר חודש הגיעה ספינתם לניו יורק.
ון-ליר טייל עם הקרקס בארצות הברית ואף הופיע עם הסוסים באולם רדיו סיטי מיוזיק הול הנודע.
לאחר זמן קצר נאלץ לנטוש את הקרקס, מאחר שממשלת הולנד הגולה היושבת בלונדון הקפיאה את נכסיו, בחשד לשיתוף פעולה עם הנאצים.
גם לאחר חזרתו להולנד לאחר המלחמה נאלץ להילחם על שמו הטוב ורק בינואר 1948 נוקה שמו סופית.
ון ליר החליט להפנות את מאמציו וחלק ניכר מהונו למטרות צדקה.
בשנת 1949 הוא הקים את Bernard van Leer Foundation, קרן שמימנה טיפול בילדים, מטרה לה הקדיש את שארית חייו.
ברנרד נפטר בשנת 1958 וביקש להעלות את עצמותיו לירושלים.
בנו של ברנרד, אוסקר (Oscar), מיקד את הקרן שהקים אביו בתמיכה במימון מחקרים ושיתוף ידע אודות התפתחות הילד.
הוא החל את הקשר הישראלי של הקרן.
בין היתר הוקמה חברת השקעות שתפקידה למנף את הקרן הפילנתרופית באמצעות השקעות בחברות עם פעילות משמעותית בישראל.
ההשקעות הראשונות היו בחברות טכנולוגיות שיצאו מהמרכז למחקר גרעיני - שורק וממכון ויצמן.
בנוסף, היה בין מייסדי חברת אל-אופ, שלא דרך הקרן.
בנו השני של ברנרד, וים (Wim), ייסד פעילות של תרבות יהודית אינטלקטואלית בארץ.
וים היה טייס מתנדב במח"ל (מתנדבי חוץ לארץ), חובב קולנוע ולימים מנהל חברת "כימאוויר", התחתן בשנת 1952 עם ליה ון ליר (מייסדת ומנהלת סינמטק ירושלים).
לאחר החתונה הזוג עבר לחיפה, ושם נולד לראשונה הרעיון להקים בארץ מועדוני סרט כמו מועדון הסרט הטוב.
במסגרת הפעילות הפילנתרופית של משפחת ון ליר נתמכים קרן ון ליר הבינלאומית (הממוקמת בעיר האג שהולנד), ובישראל: מכון ון ליר בירושלים וסינמטק ירושלים.
ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה הוא סרט הנפשה קלאסית, שהופק על ידי חברת וולט דיסני, ויצא לאקרנים ב־16 בנובמבר 1990. זהו סרט המשך לסרטם הקודם של חברת דיסני "הרפתקאות ברנרד וביאנקה", שיצא בשנת 1977. העלילה עוסקת בצמד עכברים אשר יוצאים להציל ילד ועיט נדיר מידי צייד בערבות אוסטרליה.
לפני הקרנתו, הוקרן באולם הקולנוע הסרט הקצר המונפש "בן המלך והעני".
הסרט נחשב כחלק מסדרת סרטי ההנפשה הקלאסיים של האולפנים, וכן גם לסרט הראשון של חברת וולט דיסני, מאז שנות הארבעים, שאיננו מבוסס על סיפור קיים.
זהו סרט ההמשך השני שהופק על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני (אחרי "שלושת הקבלרוס").
זהו הסרט השני שנוצר בתקופת הרנסאנס של דיסני, שהייתה בין השנים 1989–1999, אף על פי כן, בשל הכנסותיו, הוא איננו נחשב כחלק מרשימת הסרטים הכלולים ברנסאנס.
זהו היה הסרט השני של דיסני, אחרי "הקדירה השחורה" משנת 1985, שלא כלל בתוכו שירים, והיה הסרט הראשון שהשתמש באנימציית CAPS – אנימציית מחשב ידנית, כלומר, נצבעת באמצעות מחשב ולא באופן ידני עם דיו.
הסרט הופץ בבתי הקולנוע בארץ אך ורק בגרסה עברית, ולמעשה – עד השקתו של דיסני פלוס בישראל – הוא סרט 'דיסני' היחיד שלא הופץ בשפת המקור, כיוון שגם בגרסת ה־DVD לא קיים תרגום עברי וגם לא בחנויות הדיגיטליות.
קודי, ילד אוהב טבע שמתגורר עם אמו בערבות אוסטרליה, שומע ביער מחבריו בעלי החיים שנקבת עיט זהוב (עיט נדיר וגדול ממדים) בשם מאראהוטה נלכדה בראש הצוק.
קודי מטפס על הצוק ומגיע לפסגה, חותך את החבלים עם האולר שלו ומשחרר את מאראהוטה.
מתוך בהלה מהאולר מפילה מאראהוטה את קודי מהצוק, אך כמה עשרות מטרים לפני פגיעה בקרקע, היא תופסת אותו והם עפים אל הקן שלה, שם קודי מקבל במתנה את אחת מנוצות הזהב שלה.
כשהוא חוזר למטה ליער, בעודו מתקרב לשחרר עכבר ממלכודת, הוא נלכד במלכודת חיות של הצייד הלא חוקי פרסיבל ק.
מק'ליץ', אשר מבוקש ביותר על ידי שומרי היערות האוסטרלים.
מקליץ' רואה את נוצת הזהב בתיק של קודי ומנסה לשכנע אותו לגלות לו את מיקום הנקבה והקן, בין השאר על ידי נוצת זהב משלו, שלדבריו הייתה שייכת לעיט זכר שהרג זמן מה לפני כן.
כאשר קודי מסרב לגלות את מיקום הקן, מקליץ' חוטף אותו ומשליך את תיקו לתנינים כדי להטעות את שומרי היערות המקומיים.
העכבר שהיה הפיתיון במלכודת, ממהר לשלוח מסר חירום ולהודיע על החטיפה ל"חברת הסיוע וההצלה".
המסר מגיע למפקדה הראשית בניו יורק וברנרד והגברת ביאנקה, שני סוכני השטח הטובים ביותר של הארגון, נשלחים למשימה.
הם מחפשים את אורוויל, האלבטרוס עליו עפו בסרט הקודם, אך במקומו מוצאים את אחיו וילבור ומשכנעים אותו להטיס אותם לאוסטרליה.
באוסטרליה, לאחר נחיתה די קשה בה וילבור מעקם את הגב, הם פוגשים את ג'ייק, עכבר קנגורו אוסטרלי שפועל בתור סוכן מקומי של החברה לסיוע והצלה וגם בתור אחראי מגדל הפיקוח בשפלת מאד וומף.
ג'ייק, למגינת ליבו וקנאתו של ברנרד, מתאהב בגברת ביאנקה.
וילבור עובר סדרת טיפולים בבית חולים מאולתר של עכברים באמבולנס ישן, מהם הוא מנסה כל הזמן לברוח.
באותו זמן, מקליץ' כולא את קודי בניסיון להכריח אותו לגלות לו את מיקום הקן של מאראהוטה.
קודי מתיידד עם בעלי חיים נוספים הכלואים במכלאה ובהם פרנק- לטאת "חרדון הצווארון", רד ופלו- זוג קנגורו וקרבס הקואלה.
לאחר שקודי לא משתף פעולה, מקליץ' מערים על קודי שכבר הרגו את מאראהוטה, ומשחרר אותו, במחשבה שהוא ילך ישר למקום המסתור כדי להציל את הביצים.
העכברים מגיעים למקום המסתור ומנסים להזהיר את קודי שמקליץ' עוקב אחריו ולהציל אותו.
כשהם מגיעים למקום, מאראהוטה מנסה לתקוף על מנת להגן על ביציה ונלכדת על ידי מקליץ'.
שתופס גם את קודי, ג'ייק וביאנקה.
מקליץ' שולח את ג'ואנה, גואנת המחמד שלו, לטרוף את ביצי העיט.
כשהיא מנסה לטרוף את הביצים בקן, היא מגלה כי אלו אבנים בצורת ביצה.
מתוך פחד מכעסו של מקליץ', ג'ואנה זורקת את האבנים מהצוק.
לאחר שהיא הולכת משם ברנרד יוצא ממחבוא הקרוב לקן עם הביצים האמיתיות וכך מציל אותם.
וילבור נשאר לשמור על הביצים, בעוד ברנרד רודף אחרי מקליץ' למפל התנינים, שם העכברים מנהלים קרב עם מקליץ' וג'ואנה, במהלכו קודי ומקליץ' נופלים למים.
מקליץ' מצליח ללחום בתנינים, אך הוא נסחף בזרם המפל השוצף ונופל אל מותו.
מאראהוטה מצליחה להשתחרר ומצילה את קודי והעכברים בזמן והם עפים משם לכיוון ביתו של קודי.
על מנת לא לבזבז עוד הזדמנות, ברנרד מציע לביאנקה נישואים, הצעה אשר נענית בחיוב וג'ייק רוכש כבוד חדש לברנרד.
וילבור שנשאר לדגור על הביצים ננשך על ידי הגוזלים ברגע הבקיעה
ברנרד (בוב ניוהארט\ עפרון אטקין) - עכבר, חבר בארגון סיוע וההצלה.
בן זוגה של ביאנקה, מאמין באמונות תפלות וסובל מפחד תעופה
ביאנקה (אווה גאבור\ חני נחמיאס) - עכברה, בת זוגו של ברנרד, נציגת הונגריה של ארגון עזרה והצלה.
קודי (אדם ראיין\ איתי בארלי) - ילד החי בערבות אוסטרליה שנחטף בעת שעזר לנקבת עיט זהוב
ג'ייק (טריסטן רוג'רס\ רוברט הניג) - עכבר קנגורו אוסטרלי שפועל בתור סוכן מקומי של החברה לסיוע והצלה
וילבור (ג'ון קנדי\ דב רייזר) - אלבטרוס, אחיו של אורוויל ומחליפו בסוכנות הטיסות התיירות "מטוס אלבטרוס"
סקוט\ שמעון כהן) - צייד לא חוקי, מבוקש ביותר על ידי שומרי היערות האוסטרלים, נוהג ברכב שטח משוריין בעל שרשראות
פרנק (אבי חדש) - לטאת "חרדון הצווארון", מוחזק על ידי מקליץ' במכלאה אליה מגיע קודי
רד (פטר פירס\ עודד מנשה) קנגורו אדום, מוחזק על ידי מקליץ 'במכלאה
קרבס (דאגלס סיל\ מיכה אוזין סליאן) - קואלה- מוחזק על ידי מקליץ' במכלאה
מארהוטה (פרנק וולקר) נקבת עיט זהוב שמקליץ' מנסה לצוד
ג'ואנה (פרנק וולקר) לטאת גואנה- חית מחמד של מקליץ' מתלווה אליו לצייד ואחראית לשמירה על בעלי החיים שהוא מחזיק במכלאה
פרנסווה (אד גילברט\ מיכה אוזין סליאן) - צרצר המתלווה לג'ייק
מדבבים נוספים בגרסה העברית: שפרירה זכאי (בנוסף להיותה במאית ומפיקת הדיבוב), משה טימור
ברנרד וידל שו (1891–1984) היה שופט בריטי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
שו הוסמך כעורך דין בשנת 1923. בשנת 1925 מונה לעוזר מנהל מחוז קיסומו-לונדיאני בקניה.
במאי 1928 מונה למנהל המחוז בפועל עם סמכות של שופט שלום.
בשנת 1934 מונה לשופט שלום במומבסה.
בשנת 1936 עבר לכהן כשופט מחוזי רוטציוני בארץ ישראל.
בעקבות מותו של ארנולד שרוויל מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בתחילת 1945 מונה לשופט בבית המשפט העליון בארץ ישראל.
בשנת 1947 הוא כיהן כממלא מקום זקן השופטים.
לאחר הקמת מדינת ישראל עבר לקפריסין לכהן כשופט בבית המשפט העליון שם.
בשנת 1956, לאחר שדן למוות שני אנשי מחתרת היה יעד לחיסול ונפגע בפיגוע של אאוקה במרחק כמה מאות מטרים מבית המשפט בניקוסיה.
באחד המשפטים הוא פסל את הודעתו של ניקוס סמפסון שהודה ברצח שביצע כחבר באאוקה, בגלל הטיפול הלקוי שקיבל לאחר מעצרו, כמוהם לא ראה שו, לדבריו, ב-47 שנות ניסיונו.
לימים הודה סמפסון שרצח 15 חיילים ואזרחים בריטים.
בשנת 1957 קיבל תואר אבירות ביום ההולדת של המלכה.
ברנרד הפטון היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטי.
הפטון נולד בשם פרנסיס ברנרד הפטונסטול בברדפורד שבמערב יורקשייר.
למד בבית הספר למשחק "ברדפורד סיוויק" בהדרכת אזמה צ'רץ' ויחד עם שחקנים כמו רוברט סטיבנס.
הוא צבר ניסיון רב במשחק בתיאטרון כשעבד עם הבמאי סר בארי ג'קסון בנוסף לעבודתו כמנהל אמנותי בתיאטרון הרפרטוארי של ברמינגהאם ובליברפול פלייהאוס.
בטלוויזיה גילם את דמותו של קיפא (Caiaphas) במחזה "Son of Man" מאת דניס פוטר משנת 1969. בעיבוד הטלוויזיוני של הספרים "החפרפרת" ו"כל אנשי סמיילי" שיחק הפטון בתפקיד טובי אסטרהאזה.
בתסכיתי רדיו על פי אותם ספרים הופיע בתפקיד ג'ורג' סמיילי.
בשנים 1972 - 1974 שיחק בתפקיד הקומנדנט בסדרה "Colditz", ואחר כך שיחק בתפקיד אלברט פוארה, עם אותו צוות הפקה של "קולדיץ" בשלוש עונות של הסדרה "Secret Army" מ-1977 ועד 1979. ב-1976 הופיע בתפקיד פאלאס בסדרת הדרמה "אני, קלאודיוס".
קודם לכן, ב-1970, שיחק בתפקיד אורח בפרק בסדרה "Catweazle".
עוד גילם את דמותו של תומאס קרנמר בסדרת הדרמה "שש נשותיו של הנרי השמיני" (1970) והשתתף במיני-סדרה "אליזבת ר" בכיכובה של גלנדה ג'קסון.
ב-1989 הופיע בתפקיד סם טובי בעיבוד טלוויזיוני לסיפור האימה של סוזן היל "האישה בשחור".
ב-1983 גילם את דמותו של סר תומאס ברטרם במיני סדרה "מנספילד פארק".
ברדיו השתתף הפטון בעיבוד ל-"Stranger in the Home" מאת אלן דאפרה בתפקיד אלברט, וכן בתפקיד "הזקן שבפינה", הבלש פרי עטה של הברונית אורז'י (Orczy), בסדרת תסכיתים בשם "The Teahouse Detective" (1998–2000).
בקולנוע הופיע הפטון בתפקידים מעטים.
היה לו תפקיד קטן כגנסטר ת'ורפי בסרט "במעגל הנקמה" (1971), ותפקיד קטן נוסף בסרט "מסע הארורים" (1976) בו גילם את מילטון גולדסמית'.
הפטון היה נשוי לשחקנית ננסי ג'קסון שנפטרה ב-1977. ב-1979 התחתן עם הילרי ג'ויס לידל.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1957 אדם לכל עת A Man for All Seasons סר תומאס מור 1957 The Life of Henry V מקהלה 1964 Compact בימוי (2 פרקים) 1964 Swizzlewick מפיק (20 פרקים) 1965 Thursday Theatre מפיק (2 פרקים) 1965–1966 United!
ברנרד וורהוף (בהולנדית: Bernard Voorhoof; 10 במאי 1910 - 18 בפברואר 1974) היה כדורגלן בלגי ששיחק בעמדת החלוץ בעיקר בלירסה ובנבחרת בלגיה.
וורהוף היה במשך שנים רבות מלך השערים של נבחרת בלגיה בכל הזמנים יחד עם פול ון הימסט, כשלשניהם 30 שערים.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בלירסה, בה שיחק במשך 21 שנים.
הוא ערך במועדון 529 ליגה, בהן הבקיע 350 שערים.
יחד עם לירסה זכה וורהוף בשתי אליפויות ואליפות אחת לא רשמית בעונת המקוצרת.
לפני פרישתו בגיל 39 שיחק עונה אחת במונטני והבקיע 12 שערים ב-21 הופעות.
וורהוף השתתף יחד עם נבחרת בלגיה בשלושה גביעי עולם: 1930, 1934 ו-1938. במונדיאל 1934 כבש צמד בהפסד 5–2 לגרמניה בשמינית הגמר, והשער הראשון מבין השניים היה גם לשער הראשון של הנבחרת בהיסטורית הטורניר.
במשך שנים רבות מאז 13 במרץ 1938 הוא החזיק בתואר מלך השערים של נבחרת בלגיה, וב-17 ביולי 1972 הצטרף אליו פול ון הימסט.
ברנרד דיץ הוא כדורגלן ומאמן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן השמאלי בדיסבורג ובשאלקה 04. לדיץ 53 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, עמה השתתף בשלושה טורנירים גדולים, וזכה עמה ביורו 1980, בו שימש קפטן.
דיץ שיחק כנער במועדון בוקום הובל, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בגיל 22 בדיסבורג בעונת 1970/71, וכבר בעונתו הראשונה בקבוצה הפך לשחקן הרכב קבוע.
בעונה זו ערך 30 הופעות והבקיע ארבעה שערים.
דיץ שיחק בדיסבורג במשך 12 עונות רצופות, ומיעט מאוד להחמיץ משחקים, כאשר דיסבורג הייתה בתקופה זו קבוצה קבועה בבונדסליגה, שנעה בין מרכז הטבלה למאבקי התחתית.
דיץ שיתף פעולה לאורך רוב התקופה שלו בדיסבורג עם שחקני ההגנה מיכאל בלה, ורנר שניידר ודטלף פירזיג.
על אף תפקידו ההגנתי, דיץ הבקיע שערים רבים, ולאורך 12 העונות שלו בדיסבורג כבש 70 שערי ליגה, והוא מדורג שני בדירוג המבקיעים של דיסבורג בכל הזמנים, עם שער אחד פחות מרונאלד וורם, שיאן ההבקעות של הקבוצה בבונדסליגה.
הישגו הגדול ביותר של דיץ עם דיסבורג היה ההגעה לגמר הגביע הגרמני בעונת 1974/75, בו הפסידה הקבוצה 1-0 לאיינטרכט פרנקפורט משער של קרל היינץ קורבל.
דיץ שיחק בגמר זה 90 דקות.
בעקבות ההגעה לגמר הגביע, דיסבורג זכתה במקום בגביע אופ"א בעונת 1975/76. דיץ ודיסבורג עברו בסיבוב הראשון את פראלימני מליגת העל הקפריסאית לאחר ניצחונות 7-1 במשחק הראשון ו-3-2 בגומלין, בו הבקיע דיץ את השער הראשון.
בסיבוב השני הודחו דיץ ודיסבורג על ידי לבסקי סופיה מליגת העל הבולגרית בשערי חוץ, לאחר ניצחון 3-2 בדיסבורג והפסד 2-1 בסופיה.
עונתו האחרונה של דיץ בדיסבורג הייתה עונת 1981/82. בעונה זו נשרו דיץ ודיסבורג לבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון, ודיץ עזב את המועדון לאחר 12 עונות רצופות בבונדסליגה, בהן צבר 396 הופעות ליגה, נתון המציב אותו במקום השני בדירוג שיאני ההופעות של דיסבורג בכל הזמנים, לאחר השיאן מיכאל בלה
עם עזיבתו את דיסבורג, חתם דיץ בשאלקה 04, העולה החדשה לבונדסליגה.
דיץ ושאלקה ירדו בעונת הבכורה שלהם בבונדסליגה, 1982/83, בחזרה לבונדסליגה השנייה, לאחר שסיימו במקום ה-16 בבונדסליגה, והפסידו במפגש כפול במבחני ההישרדות לבאייר אורדינגן.
כעבור עונה אחת, שבו דיץ ושאלקה 04 לבונדסליגה, מהמקום השני בבונדסליגה השנייה.
בשתי העונות הבאות, דיץ היה שחקן הרכב קבוע בשאלקה 04, ושיתף פעולה בהגנה עם גרהארד קלפינגר, אולף תון ומיכאל יאקובס, והקבוצה סיימה במרכז הטבלה.
עונת 1986/87 הייתה האחרונה של דיץ בקריירה.
בעונה זו ערך דיץ שמונה הופעות ליגה בלבד, ובסיום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 39, לאחר שערך במדי שאלקה 135 הופעות ליגה והבקיע שמונה שערים.
דיץ המשיך לאחר הטורניר להיות שחקן קבוע בהרכב גרמניה המערבית תחת המאמן הלמוט שן, ונכלל בסגל הגרמני למונדיאל 1978. בטורניר זה דיץ פתח בכל המשחקים למעט משחק הפתיחה מול נבחרת פולין, צלח עם הנבחרת את שלב הבתים הראשון, אך גרמניה המערבית הודחה בתום שלב הבתים השני במפתיע.
בשנת 1980 זומן דיץ לטורניר הגדול השלישי שלו, יורו 1980, ומונה כקפטן על ידי מאמן הנבחרת החדש יופ דרוואל.
דיץ פתח בשניים משלושת משחקי הנבחרת בשלב הבתים, אותו סיימה גרמניה המערבית במקום הראשון והעפילה לגמר מול נבחרת בלגיה.
הגמר הסתיים בתוצאה 2-1 לנבחרת גרמניה המערבית מצמד של הורסט רובש, ודיץ זכה בתואר היחיד בקריירה שלו.
לאחר הטורניר, דיץ המשיך לשחק בנבחרת עד לשנת 1981, והופעתו ה-53 והאחרונה נערכה במאי 1981 בהפסד 2-1 לנבחרת ברזיל במשחק ידידות.
מיד לאחר פרישתו בשנת 1987, מונה דיץ כמאמן ASC שופינגן, שם אימן חמש שנים, ולאחר מכן אימן שנתיים במועדון SC ורל.
בשנת 1994 החל דיץ לעבוד בבוכום כמאמן קבוצת המילואים, תפקיד אותו מילא במשך שבע שנים כמעט רצופות.
באוקטובר 1999 מונה דיץ כמאמנה הזמני של הקבוצה הבכירה של בוכום, שפתחה את העונה בצורה חלשה עם המאמן ארנסט מידנדורפ שפוטר.
עם דיץ השיגה בוכום חמישה ניצחונות, הפסד אחד ותיקו אחד, כאשר היה ידוע שתפקידו של דיץ הוא זמני.
דיץ נשאר בתפקיד עד דצמבר 1999, עת מונה המאמן הקבוע ראלף צומדיק, שהמשיך את עבודתו של דיץ והעלה את בוכום לבונדסליגה, בעוד דיץ חזר לקבוצת המילואים ונשאר בתפקידו עד לתום עונת 2000/01. בתום עונה זו נשרה הקבוצה הבכירה של בוכום לבונדסליגה השנייה, וצומדיק פוטר מתפקידו.
דיץ החליף את צומדיק בתפקיד בתחילת עונת 2001/02, אך לא קצר הצלחה, פוטר בדצמבר 2001, ועזב את המועדון.
בשנת 2002 החל דיץ לעבוד כמאמן קבוצת המילואים של המועדון בו עשה את שנותיו היפות ככדורגלן, דיסבורג.
דיץ שימש בתפקיד זה עד לשנת 2006, כאשר לאורך תקופה קצרה בשנת 2002 שימש מאמן זמני לאחר פיטוריו של המאמן פייר ליטבארסקי והחלפתו בנורברט מאייר.
דיץ השיג בשבעת המשחקים כמאמן הקבוצה הבכירה של דיסבורג חמישה ניצחונות ושני הפסדים.
בשנת 2006 החליט דיץ שלא להאריך את חוזהו בדיסבורג, ועבר לאמן את רוט-וייס אהלן מהליגה הגרמנית השלישית.
דיץ פתח אמנם בניצחון 3-0 על פורטונה דיסלדורף, אך לאחר תבוסה בתוצאה 3-0 לקיקרס אמדם באוקטובר 2006, התפטר דיץ מתפקידו.
ברנרד טקפטיי הוא כדורגלן גאנאי המשחק בעמדת החלוץ בלודוגורץ ראזגרד.
הוא גדל במחלקת הנוער של שאלקה 04 מהבונדסליגה.
בחצי השני של עונת החל טקפטיי לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, שאלקה 04 II.
בקיץ 2017 הושאל טקפטיי לריינדורף אלטאך מהבונדסליגה האוסטרית.
לאחר חצי עונה, בה ערך עשר הופעות והבקיע שער אחד, חזר טקפטיי לשאלקה 04.
בקיץ 2018 עבר טקפטיי בהשאלה משאלקה לפאדרבורן 07, העולה החדשה לבונדסליגה השנייה.
טקפטיי רשם עונה טובה ב-2018/19, כשהבקיע עשרה שערי ליגה והיה בורג משמעותי בהעפלתה של פאדרבורן לבונדסליגה.
בתום עונת ההשאלה חזר לשאלקה.
בקיץ 2019 הושאל טקפטיי שוב, והפעם לפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה.
בקיץ 2020 הושאל טקפטיי ללודוגורץ ראזגרד.
ב-25 בינואר 2017 ערך טקפטיי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-72 בהפסד 0–1 לנבחרת מצרים במשחק המחזור השלישי בשלב הבתים של גביע אפריקה לאומות 2017.
ברנרד (דב בר) ואכשטיין (Bernhard Wachstein; 31 בינואר 1868 - י"א בשבט ה'תרצ"ה, 15 בינואר 1935) היה היסטוריון וביבליוגרף יהודי אוסטרי.
הוא הקים מחדש והרחיב את הספרייה של "הקהילה היהודית וינה".
נולד בטלוסטה שבדרום גליציה מחוז זלישטשיק, לאביו ר' משה, בילדותו קיבל חינוך מסורתי אצל הוריו הדתיים, למד ב"תלמוד תורה", ולאחר מכן השלים את לימודיו בתלמוד, פילוסופיה, היסטוריה וביבליוגרפיה.
התיישב בווינה והתמנה כספרן בקהילה היהודית וינה.
בשנת 1919 נפטר הספרן הראשי, ברנרד מינץ (Münz), וואכשטיין התמנה במקומו כספרן ראשי.
עבודותיו של ואכשטיין מהוות תרומות חשובות בתחום ההיסטוריה של הקהילות היהודיות במזרח אירופה והגנאלוגיה.
בשנת 1933 אסף שאול חיות את כל מאמריו.
הוא נפטר ונקבר בווינה ב-15 בינואר 1935.
"אבני אש", ווינא, תרפ"ב - כתבות שעל גבי הקברים בבית הקברות הישן באייזנשטאדט
ברנרד (ברני) הירשוביץ היה כירורג פלסטי ישראלי, פרופסור לכירורגיה פלסטית, מייסד ומנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית בבית החולים רמב"ם.
בהיותו בן שנה חזרה משפחתו לדרום אפריקה שם גדל.
את לימודי הרפואה סיים באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג.
בשלהי מלחמת העולם השנייה נוצר מחסור חמור ברופאים בבתי החולים באנגליה ולקראת 1945 יצא קול קורא שכתב כירורג חזה ד"ר פאטי (Fatty) אשר התריע על מחסור חמור ברופאים.
בינואר 1946 הגיע הירשוביץ, בעקבות קול קורא זה, לעבוד בבתי חולים בלונדון.
פרופ' הירשוביץ עבד 4.5 שנים במחלקות הכירורגיות בלונדון וזכה שם לתואר FRCS.
עוד בשהותו באנגליה פגש את ד"ר חיים שיבא שהגיע מישראל והלה דיווח לו שצוותים רפואיים בראשותו של ד"ר ג'ק פן מגיעים מדרום אפריקה לישראל על מנת לתמוך בצוותים הרפואיים הקיימים.
עם חזרתו של הירשוביץ ליוהנסבורג יצר קשר עם ד"ר ג'ק פן.
קשר זה היה החשיפה המשמעותית הראשונה לתחום הכירורגיה הפלסטית ולאחר תקופה בה היה לאסיסטנט של ד"ר פן, הצטרף ב-1951 למשלחת השנייה של ג'ק פן לישראל.
בתקופה זו הקים ד"ר ליאו בורנשטיין את המחלקה הראשונה לכירורגיה פלסטית בבית החולים תל-השומר, והירשוביץ הצטרף כדי לטפל בנפגעי מלחמה, כוויות ופצעי לחץ.
בסוף 1952 עבר הירשוביץ לבית החולים רמב"ם על מנת להניח את היסודות למה שתהיה המחלקה לכירורגיה פלסטית.
ניתנו לו רק שתי מיטות ומשרד מרפאה קטן שם בדק את המטופלים.
התרכזו מטופלים עם כוויות קשות בתל-השומר והוחלט להעביר מספר ניפגעים גם לרמב"ם בחיפה.
בהמשך נפתחה גם יחידה לטיפול בכוויות.
הנחיצות במחלקה לכירורגיה פלסטית מסודרת ותיקנית קיבלה תמריץ נוסף במהלך מלחמת ששת הימים כאשר מספר רב של ניפגעים הגיעו לבי"ח רמב"ם.
בתקופה זו המחלקה כללה 22 מיטות למטופלים ורק ב-1973, לאחר מלחמת יום הכיפורים החלה התמחות פורמלית.
במלחמת יום הכיפורים, המחלקה הפלסטית קלטה פצועים רבים.
הירשוביץ פיתח במהלך המלחמה שיטת שיקום לנפגעי כוויות, באמצעות תזונה שכללה בין היתר 35 ביצים ביום.
ראשוני המתמחים במחלקתו של הירשוביץ היו קאטי קאופמן ודן מלר.
הירשוביץ היה חבר באגודות רפואיות בתחום הכירורגיה הפלסטית.
בשנת 1967 כיהן הירשוביץ כיושב ראש העמותה לניתוחים פלסטיים אסתטיים.
בשנת 1998 פיתח צוות מדענים מהטכניון שכלל את פרופ' הירשוביץ, פרופ' אלה לינדבאום וד"ר ירון הר-שי כרית סיליקון לטיפול לצלקות מוגדלות שנותרו כתוצאה מניתוחים או מנזק לעור כגון כויות או חתכים, אושרה לטיפול בארצות הברית על ידי ה-FDA.
הירשוביץ פרסם כ-130 מאמרים מקצועיים.
הוא כתב חמישה פרקים בספרים מקצועיים העוסקים בכירורגיה פלסטית
ממחקריו של הירשוביץ, באתר PubMed
ברנרד קיפצ'ירצ'יר לאגאט הוא אתלט קניתי-אמריקאי.
הוא השתתף ב-5 אולימפיאדות (סידני 2000, אתונה 2004, בייג'ינג 2008, לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016), סגן אלוף אולימפי (אתונה 2004) אלוף העולם (אוסקה 2007), שיאן קניה, שיאן ארצות הברית והרץ השני המהיר ביותר בכל הזמנים בריצת 1500 מטר.
הוא אלוף העולם (אוסקה 2007) ושיאן ארצות הברית בריצת 5000 מטר ו-3 פעמים אלוף העולם באולם (בודפשט 2004, דוחה 2010, ואיסטנבול 2012) בריצת 3000 מטר.
לאגאט נולד בכפר בשם קאפטל (Kaptel) סמוך לעיר קאפסבט ( Kapsabet), מחוז הננדי , קניה.
משתייך לשבט הננדי המשוייך לקבוצה האתנית קלנג'ין.
ב-1994 סיים את לימודיו בבית הספר קאפטל (Kaptel) שם התחיל את הקריירה הספורטיבית שלו.
ב-1996 הצטרף לאוניברסיטת Agriculture and Technology הנמצאת בניירובי ומאוחר יותר באותה השנה, עבר לאגאט לוושינגטון שבארצות הברית, זאת בעקבות האתלטים, שיאן העולם הנרי רונו ומייקל קוסגיי (Michael Kosgei) ובשנת 2000 סיים את לימודי התואר הראשון בניהול מערכות מידע באוניברסיטת המדינה של וושינגטון.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה לאגאט במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:32.44 דקות, אחרי בן ארצו נואה נגני שקבע שיא אולימפי חדש של 3:32.07 דקות והישאם אל גרוז' ממרוקו (3:32:32 דקות).
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה באוגוסט 2001 זכה לאגאט במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:31.10 דקות, אחרי הישאם אל גרוז' (3:30.68 דקות) ולפני דריס מאזוזי מצרפת (3:31.54 דקות).
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל, בלגיה ב-24 באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בשיא קניה חדש של 3:26.34 דקות, אחרי אל גרוז' (3:26.13 דקות).
תוצאה זו היא התוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה (נכון ל-2019), אחרי שיא העולם של אל גרוז', 3:26.00 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם זכה לאגאט במדליית זהב אחרי דריס מאזוזי הצרפתי.
לאגאט לא התחרה בשנת 2003 באליפות העולם באתלטיקה לאחר שנכשל בבדיקות דם.
בבדיקת הבקבוקון השני התוצאה הייתה שלילית, והוא זוכה מכל אשמה.
באביב 2003 ניצח את יריבו אל גרוז' בציריך עם התוצאה הטובה ביותר באותה שנה בריצת 1500 מטר, 3:27:40 דקות.
באליפות העולם באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 2004 זכה לאלגאט במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 7:56.34 דקות, לפני רוי סילבה מפורטוגל (7:57.08 דקות) ומרקוס ג'נטי מאתיופיה (7:57.87 דקות).
את הסיבוב האחרון בריצה זו (400 מטר) רצו שניהם (אל גרוז' ולאגאט) בפחות מ-52 שניות.
באותה השנה על אף הזכייה במדליית כסף באולימפיאדה דורג לאגאט במקום הראשון בעולם בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:27.40 דקות שקבע בתחרות בציריך, שווייץ.
במאי 2004 הפך לאגאט לאזרח ארצות הברית.
קניה לא אפשרה לו להחזיק באזרחות כפולה, מה שגרם לחילוקי דעות בנוגע למדליית הכסף בה זכה באותה השנה במשחקים האולימפיים.
לבסוף הוחלט לאפשר ללאגאט לשמור את המדליה.
החל משנת 2005 לאגאט החל לייצג את ארצות הברית, אך לא אושר לו להתחרות באליפות העולם שהתקיימה בהלסינקי, פינלנד.
לאגאט קבע שני שיאי ארצות הברית.
השיא הראשון נקבע ב-11 בפברואר בריצת 1500 מטר באולם, בה קבע תוצאה של 3:39.89 דקות, תוצאה ששיפר בהמשך הקריירה ל-3:33.34 דקות.
השיא השני נקבע ב-28 באוגוסט אותה שנה באיטליה, כשרץ 1500 מטר בתוצאה של 3:29:40 דקות.
באליפות העולם שנערכה באוסקה לאגאט הפך לאתלט הראשון אי פעם שזכה במדליית הזהב ב-1500 מטר ו-5000 מטר באותה אליפות עולם.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים במקום תשיעי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:26.89 דקות.
בשנת 2009, באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה זכה לאגאט במדליית הארד בריצת 1500 מטר עם תוצאה של 3:36.20 דקות ובמדליית הכסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:17.33 דקות.
בשנת 2011, באליפות העולם שנערכה בטגו שבדרום קוריאה, לאגאט זכה במדליית הכסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:23:64 דקות.
באולימפיאדת לונדון סיים במקום רביעי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:42.99 דקות, 63 מאיות שנייה בלבד ממדליית הארד.
באולימפיאדת ריו שהייתה האולימפיאדה החמישית בה התחרה, לאגאט סיים במקום החמישי בריצת 5000 מטר בשיא עולם לגיל 40 של 13:06.78 דקות.
ב-10 בספטמבר 2017 סיים לאגאט במקום שמיני בחצי מרתון שנערך בניוקאסל, אנגליה בתוצאה של 1:03:02 שעות.
ארצות הברית אפשרה ללאגאט להחזיק בשתי אזרחויות.
כיום, הוא מתגורר עם משפחתו בטוסון, אריזונה, עם אשתו גלדיס טום, אותה פגש בימים בהם למדו בקולג' ושני ילדיהם, בנם מיקה קימוטאי (נולד בשנת 2006) ובתם ג'יאנה (נולדה ב-2008).
אחותו הגדולה של לאגאט, מארי צ'פקמובי (Mary chepkemobi) הייתה גם אתלטית, ואף זכתה באליפות אפריקה בריצת 3000 מטר.
ברנרד גרונר (בסרבו-קרואטית: Bernard Grüner; 14 במאי 1888, שיניאווה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 21 בפברואר 1955, זאגרב, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה מלחין וחזן אשר כיהן בבית הכנסת בניטרה, בבית הכנסת הגדול של בודפשט, בבית הכנסת בסקשפהרוואר ובבית הכנסת בזאגרב.
ברנרד גרונר נולד בעיירה שיניאווה אשר בגליציה (בשטחי פולין המודרנית).
הוסמך לרבנות בסאטו מארה, ויצא ללימודי חזנות בסיוע מלגה מטעם בית האופרה של בודפשט.
ב-1913 כיהן כחזן בבית הכנסת בניטרה, סלובקיה, בין 1918–1923 כיהן כחזן בבית הכנסת הגדול בבודפשט, בין 1923–1929 כיהן כחזן בבית הכנסת בסקשפהרוואר וב-1929 מונה לחזן הראשי של בית הכנסת בזאגרב.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והוקמה המדינה העצמאית של קרואטיה תחת שלטון האוסטאשה.
איוואן ורנר ראש העיר זאגרב מטעם האוסטאשה הוציא צו הריסה לבית הכנסת ובאוקטובר 1941 הוחל בהריסתו.
גרונר בסיוע גורמים מקומיים הצליח להציל 8 ספרי תורה ואת העוגב.
הוא נעצר ונכלא בזאגרב, אך בהמשך שוחרר ככל הנראה בהשפעתו של החשמן אלויזיה סטפינאץ ראש הכנסייה הקתולית של זאגרב.
לאחר המלחמה המשיך לכהן במשרתו עד למותו ב-1955. לאורך שנות פעולתו כתב גרונר 70 פרקי חזנות בעיקר בנוסח נאולוגי, לחזן מקהלה ועוגב.
החל מ-1906 אסף ושימר 1,500 דפים של פרקי חזנות מאת חזנים מובילים כגון סלומון זולצר ולואי לבנדובסקי.
במהלך השואה הוסתרו אוספיו בדירת בנו תיאודור גרונר (1913–2016).
בראשית המאה ה-21 נערך מחקר מקיף על ידי מוזיקולוגים קרואטים שעסק בחזנות בבתי הכנסת בקרואטיה ואוספיו הפרטיים של ברנרד אשר נחשפו ב-2012, הציגו פן לא מוכר ומקיף של התרבות היהודית בקרואטיה ככלל ושירת החזנות בפרט.
ברנרד לאוארדוס דוהם היה תאולוג לותרני גרמני, יליד בינגינג, כיום חלק מלר, פריזיה המזרחית.
הוא היה חבר בבית הספר של היסטוריה של דתות (בגרמנית Religionsgeschichtliche Schule).
דוהם למד תאולוגיה באוניברסיטת גטינגן, בהדרכת אלברכט ריטשל, היינריך אוולד ויוליוס ולהאוזן, שהיה גם חבר טוב ועמית לדוהם.
בשנת 1873 התמנה כמרצה באוניברסיטת גטינגן ובהמשך פרופסור חבר ללימודי הברית הישנה (1877).
בשנת 1888 הוא עבר לאוניברסיטת בזל, שם היה לאחד החוקרים המשפיעים בתחום חקר הברית הישנה בתקופתו.
דוהם זכור בזכות עבודתו האקסגטית על נביאי הברית הישנה, ובמיוחד מחקרים העוסקים במורכבות של ספרי ירמיהו וישעיהו.
הוא היה החלוץ של תיאורית "המחברים המרובים של ספר ישעיהו" והיה הראשון לזהות את שירי עבד ה' ככאלה.
פירושו תיאר את המבנה והתוכן של ישעיהו פרקים 1–39 (המכונה "ישעיהו הראשון" או "ישעיהו של ירושלים").
דוהם באותה פרשנות מספק ניתוח מעמיק של 'ישעיהו השני' (פרקים 40–55) (בגרמנית Deuterojesaja), ושל 'ישעיהו השלישי' (פרקים 56–66) (בגרמנית Tritojesaja).
דוהם מזהה את מושג שירי עבד ה' בספר ישעיהו, וזיהה ארבעה מהם בטקסט של ישעיהו: (); () ; () ;ו-(-).
ג'וזף בלנקינסופ סיכם את התאוריות של דוהם לגבי שירי עבד ה' ואת קבלת הפנים שלהם באקדמיה המודרנית כך:
ניתן לסכם את מסקנותיו כך: "שירי עבד ה'" חוברו על ידי חבר בקהילה יהודית, אך לא מהפזורה, במחצית הראשונה של המאה החמישית, בין זמני החיבורים של ספר איוב וספר מלאכי; המחבר הושפע מירמיהו, "ישעיהו השני" ואיוב, ובתורו השפיע על "ישעיהו השלישי" ומלאכי.
גיבור "השירים" היה דמות היסטורית, מורה לחוק שסבל מהתעללות, קודם כל מאנשיו; ה"שירים" נבדלים מהתוכן של ישעיהו השני בסגנון מכוון ומפוכח יותר, משקל רגיל יותר, ובעיקר בניגוד לתיאורו של ישעיהו השני את ישראל כ-"עבד".
הם יצרו במקור קומפוזיציה אחת יחד עם תוספות עריכה (מב 5-7; נ 10–11).
הם הוכנסו לישעיהו השני על ידי עורך מאוחר יותר היכן שהתאפשר לו.
ניתן יהיה לומר כי אף אחת מהמסקנות הללו לא תעבור היום ללא התנגדות.
ברנרד דוהם מת בבזל ב-1 בנובמבר 1928 כתוצאה מתאונת דרכים.
ברנרד לַאוּן היה רופא קרדיולוג יהודי-אמריקאי ממוצא ליטאי, שפיתח את הדפיברילטור המודרני והדפיברילטורי קרדיוורטר להשתלה (ICD – Implantable Cardioverter Defibrillators).
הנהיג את הטיפול בלידוקאין בהפרעות קצב הלב.
הוא תיאר לראשונה את התסמונת לאון-גנונג-ליויין והיה אחראי לסיווג ע"ש לאון של ההפעימות המוקדמות החדריות שהיה מקובל למשך תקופה ארוכה.
יחד עם הקרדיולוג יבגני צ'אזוב מברית המועצות היה מייסד האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית, שזכתה בפרס נובל לשלום לשנת 1985.
ברנרד לאון היה פרופסור לקרדיולוגיה בבית הספר ע"ש ט.ה.צ'אן לבריאות ציבורית של אוניברסיטת הווארד ורופא בכיר בית החולים בריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל בבוסטון.
הקים את מרכז לאון להפרעות לב ולכלי דם של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ואת קרן המחקר על שם לאון ללב וכלי דם.
כמו כן הקים את מכון לאון ששאף לתרום לרפורמה במערכת הבריאות בארצות הברית ולרפורמה חברתית.
לאון נולד בעיר אוטנה שבליטא, ב-7 ביוני 1921 למשפחה יהודית כבנם של ניסן לאץ (ניסונס לאצאס) ובלה לבית גרוסבארד.
המשפחה היגרה למדינת מיין בארצות הברית כאשר לאון היה בן 14. הם התיישבו בלואיסטון, מיין.
לאחר סיום התיכון החל לאון ללמוד זואולוגיה באוניברסיטה של מיין באורונו וקיבל בשנת 1942 תואר בוגר עם עבודת מחקר על "האללים המרובים בקביעת המין אצל צרעות טפילות הרבוברקון".
מיד לאחר מכן המשיך ללימודי רפואה וקיבל תואר M.D מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשנת 1945. הוא המשיך להתמחות בבתי חולים יוקרתיים והמנטור שלו היה הקרדיולוג המפורסם סמואל אלברט לוין.
ברנrד לאון נשא לאישה את דודניתו לואיז בשנת 1946. הם נשארו נשואים עד למותה בשנת 2019. יחדיו הם הביאו 3 ילדים: אן, פרדריק ונעמי.
לאון נפטר בביתו במסצ'וסטס ב-16 בפברואר 2021 כתוצאה מדלקת ריאות ואי-ספיקת לב בגיל 99.
לאון סייע בהגברת המודעות למוות כתוצאה מדום לב כסיבת המוות המובילה במדינות המפותחות.
ממחקר ותצפיות על מטופליו הוא הגיע למסקנה שדום הלב הפתאומי יכול להיות הפיך וישנה דרך להציל את האדם שלוקה בו.
עד אז ניסו הרופאים לבצע החייאה בעזרת שוק חשמלי של זרם AC בזמן ניתוחי לב פתוחים ולאחר מכן השיטה שימשה גם בניסיונות החייאה של דום לב.
אולם השיטה הייתה לא בטוחה ולא יעילה דיה וגם גורמת לנזק ללב ועלולה להיות מזיקה מכפי שהיא מועילה.
על מנת למצוא שיטה מוצלחת יותר להחייאה, לאון נעזר במהנדס חשמל בשם ברוך ברקוביץ (Barouh Berkovits).
לאחר שנה של ניסיונות רבים לאון ושותפיו הוכיחו בשנת 1961 ששימוש בזרם DC ממוקד בעת דום לב החזירה את קצב הלב לקדמותו מבלי לגרום נזק וכוויות לאיברים פנימים.
כך נסללה הדרך לגישות חדשות להחייאה לאחר דום לב ואפשרויות חדשות בתחום ניתוחי הלב.
הדפבירילטור וה"קרדיוורטר" סיפקו את הכלים העיקריים להקמת יחידת הטיפול נמרץ הכלילי (קורונרי) הראשונה בה מטופלים החולים בעלי סיכון לאריתמיות חדריות.
ביחידות אשפוז אלה ניטור קפדני של האלקטרוקרדיוגרם אפשר התערבות מידית להפסקת הפרעות הקצב בעזרת דפיברילטור-קונוורטר.
לאון גילה יישומים חדשים בקרדיולוגיה לשתי תרופות שכבר שימשו בטיפול: דיגיטלה (מאצבעונית ארגמנית) ולידוקאין
בשנות ה-1950 הרעלת דיגיטלה הייתה אחת הסיבות למותם של חולי אי ספיקת לב.
בעת עבודתו בבית החולים מונטפיורי בניו יורק, לאון הוכיח את תפקידה המכריע של רמת האשלגן בדם (קאלמיה) בבטיחות הטיפול בדיגיטלה.
מחקרו הביא לעזיבת השימוש בהמוצר הדיגיטלי בעל הפעילות ארוכת הטווח, הדיגיטוקסין.
לטובת גלוקוזיד דיגיטלי בעל פעילות קצרה יותר.
ב-1964 הנהיג לאון שימוש חדש לתרופה לידוקאין:הטיפול בהפרעות קצב חדריות (ונטריקולריות) ומניעתן ביחידה הקורונרית.
העבר שימש הלידוקאין כמעט רק ברפואת השיניים בחומר הרדמה מקומית.
יחד עם גנונג ולוין ב-1952 תיאר לאון תסמנות אריתמית שהתאפיינה ב-PR קצר QRS נורמטיבי וטאכיאריתמיה על-חדרית
הוא ייחס אותה גורמים מסוימים במערכת האנדוקרינית ומערכת העצבים האוטונומית.
בשנים הבאות עם הפצת רישומים בתוך חדרי הלב של הפעילות החשמלית של הלב התסמונת יוחסה לנוכחותן של פאסיות אנורמליות של הולכה בין העליות לחדרים, בדומה לתסמונת וולף-פרקינסון-וייט.
ב-1971 בשיתוף פעולה עם קריולוג אמריקאי אחר, מרשל וולף, הציע סיווג הפרעות הקצב החדריות על בסיס ההשערה שגובה תדירות הקצב ומורכבותו תואמים לפרוגנוזה גרועה יותר:האירוע הפרוגנוסטי שנלקח בחשבון על ידי לאון היה המוות הפתאומי ממקור לבבי.
לאון השתמש בהתחלה בסיווג זה אצל החולים אחרי אוטם שריר הלב העוברים רישומי הולטר של אלקטרוקרדיוגרם למשך 24 שעות.
כלי זה עדיין משמש לאבחון ופרוגנוזה גם מחוץ למחלת הלב האיסכמית.
בתחילת 1961 קיבץ לאון רופאים מפורסמים מבתי הספר של בוסטון כדי להעלות את המודעות לאיום שמהווה נשק גרעיני כתוצאה מהמתיחות בין ארצות הברית לברית המועצות.
הארגון שהם הקימו נקרא רופאים עבור אחריות חברתית .
הפעילות שלהם עוררה רופאים ממדינות אחרות להתנגד לנשק הגרעיני.
ב-1980 היה ממקימי האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית, בשיתוף עם הקרדיולוג הסובייטי ייבגני צ'אזוב.
האגודה איגדה רופאים מ-41 מדינות, ועסקה בהסברה לגבי סכנות המלחמה הגרעינית ובחקר ההשלכות הרפואיות ארוכות הטווח של הנשק הגרעיני.
ב-1985 קיבל בשם האגודה את פרס נובל לשלום.
1975-1974 - יושב ראש איגוד הידידות בין רופאי ארצות הברית וסין
1985 האיגודה הבינלאומי של הרופאים למניעת מלחמה גרעינית מיסודו של לאון ואחרים - זכה בפרס נובל לשלום
פרס קרדינל מדיירוס פאס לשלום
ב-1993 הרצה את ההרצאה השנתית לזכר אינדירה גנדי בניו דלהי
פרס שער הזהב ( Golden Door Award) מטעם המכון הבינלאומי של בוסטון
הפרס על שם פול דאדלי וייט - מטעם איגוד הלב האמריקאי
2002 - עיטור המסדר גדימינס של ליטא בדרגת מפקד
2014 - חבר חוץ של האקדמיה הרוסית למדעים
חבר האקרדמיה האמריקאית למדעים ולאמנויות
חבר חוץ של האקדמיה ההונגרית למדעים
21 תוארי דוקטור לשם כבוד בארצות הברית ובמדינות אחרות