tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא גם חיזק את לימודי האנטומיה, העירום והייצוג של מסה ונפח במהלך תקופה זו של חייו.
זו הייתה תקופה פורייה בקריירה שלו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, קלינגר המשיך במעבר ההדרגתי שלו מיצירת הדפסים לטובת פיסול.
קלינגר היה פסנתרן מוכשר ומנה את המלחין מקס רגר בין חבריו.
ידידות עם המלחין יוהנס ברהמס התפתחה במשך תקופה של 20 שנה, שהגיעה לשיאה עם פרסום סדרת ההדפסים שלו "פנטזיות ברהמס" (Brahms-Phantasien; 1894) והקדשתו של ברהמס ל"ארבעה שירים רציניים" (Vier ernste Gesänge), אופוס 121, לקלינגר ב-1896. שנה לפני מותו של המלחין.
לאחר רכישת וילה בפירנצה, עם פארק בשטח של 15,000 מטרים רבועים, ניתנה למקבלי הפרס הזדמנות להישאר במקום מספר חודשים ולספוג את התרבות של העיר.
הראשון שזכה בפרס היה גוסטב קלימט, אולם קלימט ויתר על הכבוד והעביר אותו למקסימיליאן קורצווייל (Maximilian Kurzweil).
מוטבים מאוחרים יותר כללו את קתה קולוויץ, מקס בקמן, ארנסט ברלך וגאורג קולבה.
(1867–1941) הייתה סופרת ומשוררת, וכן דוגמנית, מוזה וחברתו של קלינגר במשך כ-15 שנה.
נולדה להם בת, דזירה קלינגר (Desirée Klinger; 1900–1973), אך הם מעולם לא נישאו.
בשנת 1903 קלינגר התרחק מלייפציג וקנה כרם בגרוֹסְיֶנה (Großjena), ליד נאומבורג, שם השתקע בשנותיו האחרונות.
בשנת 1911 עזב קלינגר את אזנייף, כאשר בריאותה הנפשית החלה להראות סימנים להידרדרות, עבור דוגמנית בת 18, גרטרוד בוק (Gertrud Bock; 1893–1932), שאותה נשא לאישה לבסוף כמה חודשים לפני מותו ב-1920. קלינגר השאיר את אחוזתו לגרטרוד.
הפסל , חברו של קלינגר, שימש כמטפל באחוזת קלינגר ועיצב את קברו של קלינגר עם דיוקנאות של קלינגר וגרטרוד.
יוהאנס הרטמן התחתן עם גרטרוד קלינגר בשנת 1922, אולם חלק ניכר משארית חייהם היא בילתה במשפטים עם בתו של קלינגר, דזירה קלינגר, על הבעלות על האחוזה.
חלק נכבד מהמוניטין של קלינגר קשור למחזורים וסדרות דפוסי שקע הרבים שלו, שהשפיעו על יוצרי הדפסים ואמנים רבים של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. קלינגר שילב במיומנות כמה אמצעי הדפסה כמו אקווטינטה, תחריט יבש ותצריב בלוח אחד, ותוך יצירת איכויות צורניות וטונאליות יוצאות דופן.
הנושאים נעים בין סימבוליזם אזוטרי להיבטים אפלים יותר של ריאליזם.
במחזור "חיים" (1884), קלינגר נחשב לרוב לאמן הגרמני הראשון שהתמודד עם זנות כבעיה חברתית, ועם הצביעות והעוולות בנוגע ליחס החברות לנושא.
הסדרה עוקבת אחר נפילת אישה ממעמד הביניים לזנות: הריון, נטישה, ואז כשהיא נדחית על ידי החברה, היא יורדת למעמקי החיים העירוניים, כשהחברה המעודנת והאדישה לועגת לה.
הסדרה "אהבה" (1887) הוקדשה לארנולד בקלין, אמן סימבוליסטי נוסף שקלינגר העריץ מאוד.
בסדרה, "פרפרזה על מציאת כפפה" (הודפסה ב-1881), התמונות התבססו על תמונות שהגיעו אל קלינגר בחלומות לאחר שמצאו כפפה במשטח החלקה על הקרח.
באמצעי הלייטמוטיבי של כפפה - השייכת לאישה שאיננו רואים את פניה לעולם - קלינגר הקדים את המחקרים של פרויד וקראפט-אבינג על חפצי פטישיזם.
במקרה זה, הכפפה הופכת לסמל לכמיהה הרומנטית של האמן, מוצאת את עצמה, בכל תמונה, בסיטואציות דרמטיות שונות, ומבצעת את התפקיד שאולי מצפים מהדמות האהובה עצמה למלא.
סמיוטיקאים גם ראו בסמל הכפפה דוגמה של מסמן חלקלק, או מסמן ללא סימון - במקרה זה, זהות האישה שקלינגר מקפיד להסתיר.
לוחות הציור מרמזים על מצבים פסיכולוגיים שונים או משברים קיומיים איתם מתמודד הגיבור של האומן (שמזכיר בצורה בולטת את קלינגר הצעיר).
בפריז החל קלינר לנסח את הטקסט הפולמוסי שלו ל"ציור ורישום", שפורסם בסופו של דבר ב-1891, ולאחר מכן הודפס מחדש מספר פעמים.
לכתב היד היה תפוצה רחבה, כשמספר אמנים והיסטוריונים מאוחרים יותר התייחסו אליו, כולל ג'ורג'ו דה קיריקו שכינה את קלינגר "האמן המודרני פר אקסלנס".
במסה הציג קלינגר את הטענה שלהדפסים ולאומנויות הגרפיקה יש תפקיד חדש ומשמעותי באומנויות, נבדל מהציור, והם מתאימים ביותר לניסויים סגנוניים ורעיוניים.
כמו כן שההבדלים בין ריאליזם לנאו-אידיאליזם, כמו גם צורה ותוכן, היו ניתנים ליישוב, ושניהם היו אפשריים.
נדונו גם מושגים של הגזאמטקונסטוורק, צורת אומנות חובקת כל, עם אחדות בין האומנויות (כגון ציור, פיסול, ספרות, שירה, מוזיקה וכו').
לקלינגר הייתה תשוקה בכל חייו למוזיקה, ואלמנטים מוזיקליים באים לידי ביטוי באמנות שלו.
מחזורי ההדפס שלו קיבלו מספרי אופוס, הקשורים בדרך כלל לפרסומים מוזיקליים.
הסדרה שלו "פנטזיות על ברהמס" (1894) נועדה להיות שילוב של מוזיקה, שירה ואומנויות חזותיות: לצפייה עם ביצוע של המוזיקה של המלחין, יצירת גזאמטקונסטוורק או "צורת אמנות חובקת הכל".
קלינגר ייצר גם פסלים של בטהובן, ברהמס וליסט.
בהשראת דיווחים על גילויים ארכאולוגיים של שרידי פיסול עתיקים עשויים מאבנים צבעוניות שונות, קלינגר השתמש במגוון חומרים ברבים מפסליו.
בבטהובן נעשה שימוש בתערובת של ארד, שנהב, אלבסטר וכמה סוגים של שיש.
הוא חקר ומדד את מסכת המוות של בטהובן בווינה ונסע ל שבדרום-מערב צרפת כדי לבחור באופן אישי את האלבסטר, ולהרי הפירנאים וסירה (או סירוס), ביוון כדי לבחור אבני שיש.
בטהובן היה המוטיב של התערוכה ה-14 של הזצסיון הווינאי ב-1902, והפסל של מקס קלינגר הובא לווינה כיצירה המרכזית.
הזצסיון הווינאי קיווה לרכוש את הפסל אבל זה לא התממש.
בראשות אלפרד רולר, האמן של הזצסיון יצר עבודות בנושא עבור הגלריות, ורולר והאדריכל פיקחו על המיצב הכולל.
בטהובן של קלינגר הותקן באולם המרכזי עם ציור הקיר 'לילה יורד' של אלפרד רולר על הקיר מאחוריו.
המכובד של גוסטב קלימט הוצג בחדר סמוך.
אפילו גוסטב מאהלר, שפרש לגמלאות, והביישן בדרך כלל שוכנע לעבד מוזיקה מהסימפוניה התשיעית של בטהובן לחצוצרות ולבצע חזרות עם הנגנים לקראת הפתיחה.
התערוכה, שהוצגה בתוך האדריכלות הספציפית, עם הפסל, הציורים והמוזיקה, הוצעה בחלקה בהקשר של הגזאמטקונסטוורק.
התערוכה זכתה לעיתונות נרחבת, ויצרה שערורייה.
רוב הביקורות העוינות והשליליות הופנו כלפי גוסטב קלימט וציורי הקיר שלו.
עם זאת, גם הפסל של קלינגר ספג ביקורת משלו, חלקם דחו אותו כקיטש, בעוד שאחרים נעלבו כשראו את בטהובן מיוצג עירום.
אוגוסט רודן נכח בתערוכה ודווח כי חלף על פני הפסל של קלינגר ללא הערות, אם כי במועד מאוחר יותר אמר שאין לזה שום קשר לפיסול.
קלינגר אוזכר על ידי אמנים רבים (בעיקר ג'ורג'ו דה קיריקו) כמקשר מרכזי בין התנועה הסימבוליסטית של המאה ה-19 לבין תחילתה של התנועה המטאפיזית.
עבודתו זכתה גם להערצה והשפיעה מעצבת על אמן מאוחר יותר כמו מקס ארנסט ואמנים סוריאליסטים אחרים.
ההיסטוריון הולגר יאקוב-פריזן (Holger Jacob-Friesen) ממחיש ודן בפירוט בהשפעת הדפסיו של קלינגר על אמנים כמו פרנץ פון שטוק, קתה קולוויץ, אדוורד מונק, לוביס קורינת, , אלפרד קובין, מקס סלפוגט, פאול קלה, ריכארד מילר, אוסקר קוקושקה, מקס בקמן, , וכן דה קיריקו וארנסט.
סדרת הדפסים בהוצאת מקס קלינגר
מקס צ'ורניצקי היה עורך דין ופוליטיקאי יהודי גרמני, פעיל ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
הוא ווילהלם פוגל היו שני האסירים היחידים שהצליחו להימלט ממחנה הריכוז אוסטופן.
מקס צ'ורניצקי נולד ב-1903 ברוסלסהיים, בן למהגרים יהודים-אורתודוקסים מרוסיה, .
כסטודנט, הוא השתייך למספר אגודות נוער יהודיות והצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה.
מאוחר יותר הוא היה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית וברייכסבאנר.
לאחר שלמד בתיכון במיינץ, המשיך ללמוד משפטים ועסק כעורך דין במיינץ, והגן בעיקר על חברי סוציאל-דמוקרטים וחברי רייכסבאנר.
צ'ורניצקי היה פעיל בהתנגדות לנאציזם .
ב-24 במאי 1933 הוא נעצר בעקבות צו שרפת הרייכסטאג ונכלא באוסטהופן, אחד ממחנות הריכוז הנאצים הראשונים.
בסיוע ארוסתו ושני אסירים נוספים, פיליפ וואהל וכריסטוף וייץ, הוא הצליח להימלט מהמחנה ב-3 ביולי 1933. כתוצאה ממנוסתו, הוחמרה משמעותית האבטחה במחנה, מספר אסירים נענשו בחומרה ומשפחתו נלקחה ל-"מעצר מגן ".
הוא ברח לאזור הסאר, שהשתייך אז למנדט של חבר הלאומים, ואחר כך לטולוז ולליון.
לאחר הכיבוש הגרמני של צרפת ב-1940 הוא הצטרף לתנועת התנגדות הצרפתית.
הוא נעצר ב-1944 ונשלח לאושוויץ ב-11 באוגוסט 1944. לאחר מכן, הוא הועבר למחנות אחרים.
ב-20 באפריל 1945, הוא מת מדיזנטריה באלך-אונטרמנזינג, במחנה לווין של מחנה הריכוז דכאו, תשעה ימים לפני שחרור המחנה על ידי כוחות בעלות הברית.
צ'ורניצקי סיפר את חוויותיו כגולה בצרפת לאנה זגרס, שהשתמשה בהן ברומן שלה הצלב השביעי.
תיאטרון צ'וורוש בהרקסהיים עיבד את הביוגרפיה של צ'ורניצקי כמחזה ב-2013, עיבוד של טקסטים של סגרס, סטפן הסל, ולטר בנימין וולף ביירמן לשיר הפועלים ביידיש Sol sajn .
ההצגה הוצגה, בין היתר, באתר ההנצחה במחנה הריכוז אוסטופן.
מקס קארבר הוא שחקן אמריקאי.
הוא ידוע בתפקידו בתור פרסטון סקבו בסדרת הטלוויזיה של ABC, עקרות בית נואשות, בתור איידן בדרמת האימה לעשרה של MTV, זאב צעיר, ובעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה הנותרים ; אחיו התאום צ'רלי קארבר גילם את תאום הדמויות שלו בכל שלוש הסדרות.
מקס קארבר נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ב-1 באוגוסט 1988. אחיו התאום הזהה צ'ארלס קארבר נולד שבע דקות קודם לכן ב-31 ביולי.
הופעת הבכורה שלו במשחק הייתה עם אחיו בסדרת הטלוויזיה של ABC, עקרות בית נואשות ; הם שיחקו את פרסטון ופורטר סקבו, בנים ללינט סקבו וטום סקבו.
הוא ואחיו הופיעו בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה זאב צעיר של MTV כזוג אנשי זאב תאומים - מקס גילם את איידן, וצ'רלי גילם את איתן.
לאחר מכן הם הופיעו בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה הנותרים.
קארבר התארח בסדרות טלוויזיה בהן ויקטוריוס, המשרד, גוד לאק צ'ארלי.
היה לו תפקיד קמיע בקומדיה "Mantervention" משנת 2014, כשגילם את המציל ג'ו.
הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרט "תשאלו כל דבר" בשנת 2014.
+מפיקשנה כותרת הערות 2017 דמיון סרט קצר; גם מפיק, מפיק בפועל וכותב
+קליפיםשנה כותרת אמן (ים) תפקיד 2016"Rough Sweat"White China Gold תומאס"Where's the Love?"בלאק אייד פיז עם The World עצמו
שנהארגון קטגוריהעבודהתוצאההערות 2008 פרס גילדת שחקני המסך הופעה יוצאת מן הכלל של אנסמבל בסדרה קומית עקרות בית נואשות
מקס קאהן היה אתלט ושחקן כדורגל יהודי-בלגי.
אלוף ושיאן בלגיה בריצת 110 מטר משוכות ואלוף בלגיה בקפיצה לגובה.
בנו של להמן קאהן, יהודי-גרמני שהיגר לבריסל ב-1855 ומי שייסד את "המכון הבינלאומי של קאהן".
הוא היה אישיות חשובה בקהילה היהודית בבלגיה ופעיל בפוליטיקה העירונית.
מקס התאמן באתלטיקה במועדון האתלטיקה והריצה של בריסל מאוחר יותר שימש כיו"ר המועדון ושיחק כדורגל בקבוצת פ.צ.
באליפות בלגיה שנערכה בשנת 1891 זכה לראונה בתואר אלוף לבגיה בריצת 110 מטר משוכות בשיא לאומי חדש של 17.2 שניות.
בשנת 1901 עמד בשער בנבחרת בלגיה בכדורגל במשחק נגד נבחרת הולנד בכדורגל.
ב-1904 היה קאהן אחד ממייסדי פיפ"א כסגן יו"ר איגוד קבוצות האתלטיקה בבלגיה - UBSSA.
מקס יוראי צ'ליץ' ( נולד ב-8 במרץ 1996) הוא כדורגלן קרואטי שמשחק בעמדת הבלם.
בגיל 18 חתם יוראי צ'ליץ' בקבוצת דיסבורג מהבונדסליגה השנייה, לאחר שקבוצת המילואים של באייר לברקוזן שהיה אמור להצטרף אליה, פורקה.
לאחר שלא הצליח להופיע במדי MSV דיסבורג, הוא כמעט הצטרף לדינמו זאגרב, המועדון המצליח ביותר בקרואטיה, אך ההעברה לא יצאה לפועל.
בשנת 2017, חתם יוראי צ'ליץ' ב-NK וראז'דין, ועזר להם להשיג עלייה מהליגה השלישית בקרואטיה לליגה הבכירה.
ב-2020 חתם בלבוב בליגה הבכירה של אוקראינה.
ב-24 באוגוסט 2021 חתם יוראי במסינה מהליגה האיטלקית השלישית.
בתחילת 2023, צ'ליץ' הצטרף למועדון הבולגרי ברואה סטארה זאגורה שם נשאר עד סוף העונה.
ב-19 ביולי 2024 חתם צ'ליץ' לעונה בהפועל תל אביב, אך חוזהו הותר, והוא שוחרר מהקבוצה כעבור חודשיים.
מקס קופשטיין היה רב הונגרי וגרמני.
הוא מונה למומחה במשא ומתן לשלום של חוזה ורסאי לשאלות היהודיות בשלזיה עילית.
מקס קופשטיין נולד בפומאז, כמה קילומטרים צפונית לבודה (בודפשט).
משנת 1874 היה קופשטיין רב ומורה דתי בפאסוולק , מקלנבורג-מערב פומרניה.
ב-1883 הפך לרב באלבלונג (פרוסיה המערבית; כיום ורמיה-מזוריה, פולין).
ב-1886 הלך בעקבות בנימין הוכשטטר כרב מחוז בבאד אמס; זה היה קשור לחברות במועצת המנהלים של אגודת בתי הילדים הגרמנית-יהודית בדיז אן דר לאן .
ב-1889 התמנה לרב ומורה דתי במוסדות ההשכלה הגבוהה בביטום שבשלזיה עילית, שם קיבל על עצמו את תפקיד הרב הראשי של קהילת בית הכנסת ב-1919. ככזה, הוא מונה למומחה במשא ומתן לשלום של חוזה ורסאי לשאלות היהודיות בשלזיה עילית.
הוא היה חבר באגודת המורים היהודים בשלזיה ובפוזנן, וכן באגודת הספרות העברית "מקיצי נירדמים".
באגודת התרבות שלזיה עילית ייצג את החינוך היהודי.
לייזר ויינגרטן כיהן אחריו בלשכת הרב המחוזי בבאד אמס ב-1890..
הוא מת מאי ספיקת לב בשנת 1924 במהלך שהות בספא בבאד נאהיים.
תולדות קהילת בית הכנסת בביטוםO.-S.
ג'וזף מקסוול קלילנד היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת ג'ורג'יה.
קלילנד, חבר המפלגה הדמוקרטית, היה גיבור מלחמת וייטנאם שעוטר בכוכב הכסף ובכוכב הארד על פעולות גבורה בקרב, ובשנים 1997–2003 ייצג את ג'ורג'יה בסנאט של ארצות הברית.
בשוך הקרבות בווייטנאם שב קלילנד לארצות הברית כשהוא חסר שלושה גפיים, ונכנס לפוליטיקה זמן קצר לאחר שהתאושש מפציעותיו.
הוא גם שימש כראש מנהל החיילים המשוחררים תחת הנשיא ג'ימי קרטר בין השנים 1977–1981, וכמזכיר המדינה של ג'ורג'יה בשנים 1982–1996 לפני שנבחר לכהונה אחת בסנאט האמריקאי.
לאחר שעזב את הסנאט בשנת 2003 היה חבר בדירקטוריון של בנק היצוא-יבוא של ארצות הברית בין השנים עד 2007. בשנים 2009–2017 שימש כמזכיר הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
קלילנד נולד ב-24 באוגוסט 1942 באטלנטה, בנם של חואניטה וילדה (קסלר) וג'וזף יואי קלילנד.
הוא גדל בלית'וניה שבג'ורג'יה, והשלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת סטטסון בשנת 1964, שם היה חבר באחווה למדא קי אלפא.
קלילנד נבחר כמצטיין המחזור שלו בתום לימודיו התיכוניים.
לאחר מכן הוא השלים לימודי תואר שני בהיסטוריה של ארצות הברית באוניברסיטת אמורי.
קלילנד שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם והגיע לדרגת קפטן.
על פעולותיו ההרואיות בשדה הקרב עוטר בכוכב הכסף ובכוכב הארד, בין היתר על לחיתמו בקרב קה סאן ב-4 באפריל 1968.
בשנת 1968 שירת קפטן קלילנד כקצין הקשר בגדוד השני, הרגימנט ה-12, דיוויזיית הפרשים הראשונה, במהלך הקרב בקה סאן.
ב-8 באפריל, חודש לפני סיום שירותו קיבל קלילנד פקודה להקים תחנת ממסר רדיו על גבעה סמוכה.
מסוק הטיס אותו ושני חיילים נוספים לראש גבעה 471, מזרחית לקה סאן.
כשנחת המסוק זינק קלילנד החוצה ואחריו שני החיילים.
הם התכופפו בגלל הרוח שהפיק המדחף והסתובבו לצפות בהמראה.
קלילנד התכופף להרים רימון יד שחשב שנפל מהאפוד שלו.
הרימון התפוצץ, ההדף הטיח אותו לאחור, וקרע את שתי רגליו ואת ידו הימנית.
דייוויד לויד, חייל בחיל הנחתים של ארצות הברית שהיה בבונקר מרגמות סמוך, רץ לזירה, הסיר את חגורת הציוד שלו וקשר אותה סביב אחת מרגליו של קלילנד כדי לעצור את הדימום.
לויד סיפר שהחייל האלמוני שהיה בזירה בכה ואמר: "זה היה שלי, זה היה הרימון שלי".
לדברי לויד, החייל לא נקט באמצעי הזהירות שחיילים מנוסים נוקטים בעת שליפת רימוני M26 מתוך קופסת תחמושת: כיפוף הפינים או הדבקתם על מנת למנוע השתחררות נצרה בשוגג.
לחייל היה אפוד מלא ברימונים עם פינים ישרים.
בשל חומרת פציעותיו של קלילנד נאלצו הרופאים לכרות את שתי רגליו מעל הברכיים ואת זרועו הימנית.
הוא היה בן 25 בעת הפציעה.
לאחר שעבר שיקום מהפציעה בחר להשתלב בפוליטיקה של ארצות הברית.
קלילנד שירת בסנאט של ג'ורג'יה בין השנים 1971 ל-1975 והפך לתומך נלהב בנושאים הקשורים לענייני חיילים משוחררים.
בין השנים 1977 ל-1981 מונה בידי הנשיא ג'ימי קרטר לראש מנהל החיילים המשוחררים, לימים המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית.
לאחר מכן כיהן במשך 14 שנים כמזכיר המדינה של ג'ורג'יה, מ-1982 עד 1996, ושיתף פעולה במיוחד עם מושל ג'ורג'יה זל מילר, שבעתיד ישרת לצדו בסנאט האמריקאי.
במהלך כהונתו כמזכיר המדינה קידם קלילנד חוק בנושא מניות פני בג'ורג'יה, שהפך למודל לתקנות לאומיות שמטרתן לצמצם ניצול לרעה בהרצת מניות.
חוק זה שימש בהמשך כבסיס לאסדרות פדרליות שונות, בהן החוק להבהרת מניות פני (Penny Stock Reform Act of 1990) והוראות רגולטיביות של הוועדה לניירות ערך ולבורסות.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית בשנת 1992, תמך קלילנד במועמדותו של הסנאטור בוב קרי, גם הוא לוחם משוחרר שלחם במלחמת וייטנאם.
על פי ריאיון עיתונאי עם השחקן ג'ון ווייט שנמצא בתוספות המיוחדות של ה-DVD לסרט "השיבה הביתה" משנת 1978, קלילנד שימש באותה תקופה כיועץ לסרט הדרמה שזכה בשלושה פרסי אוסקר ועוסק בבית חולים לחיילים משוחררים.
בשנת 1977 זכה קלילנד בפרס סמואל ס.
בירד עבור "שירות ציבורי יוצא דופן על ידי אדם מתחת לגיל 35," פרס המחולק מדי שנה על ידי פרסי ג'פרסון.
לאחר פרישתו של הסנאטור סם נון מהפוליטיקה, התמודד קלילנד לסנאט של ארצות הברית בבחירות 1996 וניצח בפער קטן בן 30 אלף קולות את מועמד המפלגה הרפובליקנית גאי מילנר.
מועמד המפלגה הליברטריאנית, ג'ון קאשין, גרף למעלה מ-80 אלף קולות והפך את מערכת הבחירות לצמודה במיוחד.
אף שתמך בחלק מהצעדים התקציביים של הרפובליקנים, ואף הצביע בעד חבילת קיצוצי המס של ג'ורג' ווקר בוש ב-2001, הוא היה תומך נחרץ בזכויות הפלה ובשמירה על הגנת הסביבה.
הוא התנגד לקידוחי נפט באזור השימור הארקטי (ANWR) ולמינויה של גייל נורטון למזכירת הפנים של ארצות הברית.
בתחום הביטחון הלאומי וביטחון המולדת עמדותיו היו מתונות ביחס לקונצנזוס במפלגתו.
הוא הצביע בעד הפיכת האבטחה בנמלי התעופה לפדרלית לאחר פיגועי 11 בספטמבר, ותמך באג'נדת המלחמה העולמית בטרור של בוש.
קלילנד היה תומך נלהב בסחר חופשי, והצביע בעד נרמול היחסים המסחריים עם וייטנאם, הענקת מעמד יחסי מסחר נורלמים קבועים עם הרפובליקה העממית של סין, והרחבת הסחר החופשי למדינות הרי האנדים.
קלילנד היה אחד מ-29 הסנאטורים הדמוקרטים שתמכו בהחלטה לאשר את היציאה למלחמת עיראק.
מאוחר יותר הצהיר כי היו לו ספקות לגבי עמדת ממשל בוש, אך ציין כי חש לחץ בצל הבחירות הצמודות לסנאט ב-2002. בשנת 2005 אמר: "היה זה ברור שאם אצביע נגד ההחלטה, לא יהיה לי סיכוי במרוץ.
פשוט הייתי מוסר להם [לרפובליקנים] ניצחון".
הוא תיאר את הצבעתו בעד המלחמה כ"ההצבעה הגרועה ביותר שלי".
בשנת 2002 התמודד קלילנד מול סאקסבי צ'אמבליס על תקופת כהונה שנייה.
קלילנד נהנה מיתרון ניכר בסקרים בשלב מוקדם של המרוץ, אך איבד תמיכה בשבועות שקדמו לבחירות.
במאי 2002 פיגר צ'אמבליס ב-22 אחוזים בסקרים.
צ'אמבליס פרסם הודעה לעיתונות בה האשים את קלילנד ב"הפרת שבועתו להגן על החוקה", לאחר שקלילנד הצביע בעד תיקון לאמנת הנשק הכימי שאפשר לנציגים ממדינות "טרוריסטיות" להשתתף בצוותי פיקוח הנשק של האומות המאוחדות בעיראק.
התיקון עבר ברוב של 56–44, ו-55 סנאטורים נוספים הצביעו בעדו, בהם ביל פריסט, מנהיג הסיעה הרפובליקנית בסנאט, שבחר בצ'אמבליס להתמודד מול קלילנד.
שבוע לפני הבחירות, סקר של ה-"Atlanta Journal-Constitution" הראה שקלילנד מוביל ב-5 אחוזים, בפער של 49%–44%.
ביום שבת ערב הבחירות הצטמצם יתרונו ל-48%–45%, בתוך טעות הדגימה.
ביום הבחירות הפסיד קלילנד לצ'אמבליס, שגרף 53% מהקולות לעומת 46% לקלילנד.
תומכיו של קלילנד ייחסו את ההפסד לתעמולת בחירות טלוויזיונית של מטה צ'אמבליס, פרי יצירתו של היועץ הפוליטי ריק וילסון, בה הוצגו דמויותיהם של אוסאמה בן לאדן וסדאם חוסיין, תוך ביקורת על הצבעותיו של קלילנד נגד צעדים מסוימים הקשורים לביטחון המולדת.
הביקורת כלפי קלילנד התבססה על כך שהצביע נגד חקיקה להקמת המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית בשל סעיף שנוסף לחוק אשר הגביל את זכויות העובדים להתאגד.
תומכי קלילנד טענו שהפרסומת פגעה בפטריוטיות של הסנאטור, בעוד שתומכי צ'אמבליס טענו שהיא הטילה ספק בשיקול דעתו גרידא.
התעמולה מעוררת המחלוקת הוסרה בעקבות מחאות מצד פוליטיקאים בולטים, בהם הרפובליקנים ג'ון מקיין וצ'אק הייגל, שניהם יוצאי מלחמת וייטנאם.
בראשית ינואר 2003 עזב קלילנד את הסנאט.
במקור מונה לחבר בוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, אך התפטר כעבור זמן קצר בעקבות מינויו לדירקטוריון הבנק לייצוא-ייבוא של ארצות הברית.
לפני שהתפטר אמר כי ממשל בוש "חוסם" את עבודת הוועדה בכך שמנע ממנה גישה למסמכים ולעדים מרכזיים.
קלילנד היה דמות מפתח בביקורת הציבורית על חוסר השקיפות של הממשל הפדרלי האמריקאי בנוגע לפיגועי 11 בספטמבר, ובנובמבר 2003 צוטט באומרו:
בשנת 2003 החל קלילנד לפעול למען מסע הבחירות הנשיאותי של ג'ון קרי, הסנאטור הבכיר ממסצ'וסטס ויוצא מלחמת וייטנאם גם הוא.
קרי זכה במועמדות הדמוקרטית לנשיאות, וקלילנד השתתף פעמים תכופות באירועי הקמפיין לצד קרי.
רבים ראו בו אחד מהתומכים המשמעותיים ביותר של קרי, בין היתר כסמל להקרבות שעושים חיילים עבור מלחמות.
ב-29 ביולי 2004 הציג קלילנד את קרי בנאום שנשא בוועידה הדמוקרטית הלאומית.
מסמכיו הרשמיים מתקופתו כסנאטור שמורים בספריית ריצ'רד ב.
ראסל למחקר פוליטי ולימודים באוניברסיטת ג'ורג'יה.
מסמכיו מתקופתו כראש מנהל החיילים המשוחררים שמורים בסספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ימי קרטר.
בשנת 2007 תרם קלילנד אוסף גדול של פריטים מתקופת מלחמת וייטנאם ומזכרות פוליטיות אישיות לספרייה של אוניברסיטת סטטסון.
האוסף של קלילנד כולל יותר מ-800 פריטי מזכרת, מעל 5,000 תמונות ומאות תקליטורים, סרטי צילום וקלטות וידאו.
ב-21 במאי 2009 מונה קלילנד למזכיר הוועדה האמריקנית למצבות קרב בידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
הוא נכנס לתפקיד ב-3 ביוני ושימש בתפקיד זה עד לסיום כהונתו השנייה של אובמה.
ב-9 בנובמבר 2021 נפטר קלילנד כתוצאה מאי-ספיקת לב, בגיל 79.
הרמן מקס פֶּכְשְׁטַיין היה צייר וגרפיקאי גרמני חשוב, וחבר זמני בהתאחדות האמנים "הגשר".
נמנה עם זרם האקספרסיוניזם הגרמני.
עיקר יצירתו התמקדה בציורי דמויות, חלקם בעלי מוטיבים אקזוטיים מאיי פלאו, בציורי טבע דומם ונופים - בין היתר מאזור אגם לבה בפומרניה, שם השפיע רבות על מושבת האמנים נידה במהלך תקופות שהותו הארוכות בין השנים 1909 ל-1939.
מקס פשטיין נולד למשפחת פועלים.
כבר בגיל צעיר היה נחוש בדעתו להפוך לצייר, ובעקבות כך שלח אותו אביו להתלמד אצל צייר דקורטיבי בצוויקאו (1896–1900).
לאחר מכן למד פכשטיין בבית הספר הממלכתי למלאכה, ובין השנים 1903 עד 1906 היה תלמידו של אוטו גוסמן באקדמיה לאמנות בדרזדן.
כבר בתקופה זו יצר ציורי זכוכית וקיר, וכן פסיפסים, עבור אדריכלים שונים.
לאחר שפגש את ארנסט לודוויג קירכנר ואת אריך הקל, הצטרף בשנת 1906 להתאחדות האמנים "הגשר" - כצייר היחיד שקיבל הכשרה אקדמית.
לאחר זכייתו בפרס המדינה הסקסוני בשנת 1907, יצא למסע באיטליה (בעיקר למונטרוסו, אחד מ"חמשת הכפרים" בליגוריה) ובשנים 1907/08 נסע לפריז.
בין השנים 1909 ל-1920 הייתה קפרולט המודל האהוב ביותר על פכשטיין.
ביצירותיו ניתן לזהות אותה, בין השאר, על פי כך שפכשטיין הציג אותה כבעלת מראה מעט מלא, שפתיים בולטות וכיסי דמעות מודגשים.
לוטה נעדרת מרבים מהשרטוטים שיצר פכשטיין בשנים 1909–1910, וגם כאשר היא מופיעה, כמו בדיוקן הכפול, דמותה משתקפת דרך מבטו – כאשתו, כמי שממוקמת במסגרת זהותו שלו.
כשהוא מצייר את עצמו ואת לוטה בלבוש בורגני, מביע פכשטיין – באופן מובן גם אז וגם היום – את הקשר העמוק שלו עם לוטה, רק באמצעות הכובעים הדומים שלבשו.
מבטו של פכשטיין והצבעים הבהירים של התמונה משדרים לצופה תחושת איזון עליז והרמוניה נפשית של זוג אוהבים.
את תחושת השייכות המוצגת בציור חתמו לוטה ופכשטיין באביב 1911 בדויטש-וילמרסדורף, כאשר נישאו.
מנישואין אלה נולד בשנת 1913 בנם פרנק.
בשנת 1908 הפך פכשטיין לחבר בזצסיון הברלינאי, ובשנת 1910 היה ממקימיו ונשיאיו של ה"זצסיון החדש".
בחירתו מחדש נכשלה בסוף 1911. אמני קבוצת "הגשר" שהיו מעורבים עזבו את ה"זצסיון החדש" והחליטו להשתתף בתערוכות אך ורק כקבוצה.
בשל השתתפותו של פכשטיין בתערוכה של ה"זצסיון הברלינאי", הוא הודח בשנת 1912 מקבוצת "הגשר".
בשנת 1909 הגיע פכשטיין לראשונה בקיץ לרצועת החוף הקורונית, אל כפר הדייגים נידן (בפרוסיה המזרחית), על מנת לצייר שם.
הוא הפך לחלק ממושבת האמנים של נידן, ונפגש עם אמנים נוספים, ביניהם ארנסט בישוף-קולם וארנסט מולנהאואר, בפונדק בלודה.
שם צייר בעיקר את חיי היומיום של תושבי הרצועה הפשוטים.
הקשר שלו עימם לא הסתכם רק בציור – הוא אף יצא עמם לדוג באגם הקורוני ובים הבלטי.
מסעו הדרום-פסיפי של פכשטיין (1913/14), שעובד בחלקו רק מאוחר יותר בציורי פלאו משנת 1917, וכן השתתפותו במלחמת העולם הראשונה, באו לידי ביטוי בציורי מסע, בליתוגרפיות של מסעות וברישומים בתחריט (בין השאר, "קרב הסום", 1916/17).
הוא היה ממייסדי "קבוצת נובמבר" וכן חבר במועצת העבודה לאמנות.
בשנת 1918 הוא סיים לעבוד על ציור "אביב" ובשנת 1922 "אחר הצהריים חורפי".
בשנת 1921 התגרש פכשטיין מלוטה, ובשנת 1923 נישא בשנית, בלֶבָּה, למרתה מילר.
באותה שנה מינתה אותו האקדמיה הפרוסית לאמנויות לחבר בשורותיה.
בשנת 1933 הודח פכשטיין מתפקיד ההוראה שלו.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הציגו פעילים מקומיים גם מיצירותיו בתערוכות של "אמנות מנוונת" במוזיאונים.
לא ידועה תגובתו הישירה של פכשטיין לתערוכות אלו, אך הוא עקב אחר התפתחויות האקלים התרבותי במשטר הנאצי המתהווה.
כאשר האקדמיה הפרוסית לאמנויות הדיחה את היינריך מאן ואת קתה קולביץ, לא הביע פכשטיין כל עמדה, וגם אף אחד מהחברים האחרים לא פעל להגנתם באספה הכללית שבאה לאחר מכן.
בעוד שחלק מהחברים פרשו, פכשטיין בחר להישאר – החלטה שנבעה מהגישה הכללית הזהירה והנייטרלית שלו.
מצבו הפך מורכב עוד יותר במסגרת פעילותו בזצסיון הברלינאי, שחבר הנהלה בו היה מאז פברואר 1933. הוא ביקש לשמור על הזצסיון כפורום תצוגה פעיל.
בזמן שחברים עזבו בעקבות שינוי הכיוון שהתאים את עצמו לשלטון, פכשטיין הקריא ב־25 באפריל 1933 הודעה רשמית של הנהלת הזצסיון, שבה הובעה נכונות לשתף פעולה עם הקמת "גרמניה החדשה".
התקיימה הצבעה חשאית, והצבעתו של פכשטיין אינה ידועה, אך יש להניח שתמך בקו הזה, שכן ראה בקיום פשרות אמצעי הכרחי לשמירת קיומו של הארגון, שהייתה שקועה בחובות ותלויה בסיוע מהמדינה.
במהלך התבססות שלטון המפלגה הנאצית, ניסה פכשטיין שלא להתבלט.
כבר במרץ 1933 הופצה טענה שהוא יהודי – האשמה שהועלתה על ידי הצייר אמיל נולדה בפני פקיד ממשלתי.
פכשטיין ניסה להפריך זאת באמצעות הצגת מסמכים המוכיחים את מוצאו הארי.
הרשויות אכן קיבלו את ההוכחות, אך נולדה סירב להתנצל על ההאשמה השקרית.
בסוף 1933, חש פכשטיין חוסר תקווה לנוכח ההתפתחויות בתחום מדיניות האמנות, ותחושת בדידות גוברת בשל מספרם הרב של מהגרים בסביבתו הקרובה.
בנו הבכור פרנק היה מועמד להצטרף ל־SA בסתיו 1933 – מה שפכשטיין לא ביקר במכתביו.
לעומת זאת, על בנו הצעיר מאקי אסר להצטרף לנוער ההיטלראי .
אף על פי שעבודותיו – כמו גם יצירות של אמנים נוספים שהוגדרו כ"אמנים מנוונים" – הוסיפו להיות מוצגות גם לאחר עליית הנאצים, התלונן אלפרד רוזנברג בשנת 1934 על כך שעדיין ניתן לראות רבות מהן.
עם זאת, פכשטיין סבל יותר ויותר מהפגיעה במעמדו.
משפחתו נאלצה להתבסס על חסכונות בשל המצב הכלכלי הקשה.
אף כי הצליח למכור כמה אקוורלים בתערוכה בכמניץ, הכנסותיו ירדו בצורה חדה.
בנסיבות אלה החליט להצטרף ל"סעד העממי הנאצי" (NSV) ול"חיל האוויר העממי הנאצי" (NSFK).
בשנת 1937 פכשטיין סולק מהאקדמיה.
ביולי אותה שנה, הושמצו 16 מיצירותיו במסגרת תערוכת "אמנות מנוונת" של המשטר הנאצי, ו־326 מיצירותיו הוחרמו.
בשנת 1944, חלק ניכר מיצירותיו נהרס כתוצאה מנזקי המלחמה.
בשנת 1921 גילה פכשטיין את האזור סביב אגם לֶבָּה בפומרניה, כולל דיונת לונצקה, ובשנים 1922/23 את אגם גרדה, השוכן ממערב לו.
הוא הפך את הנופים הללו ואת האנשים העובדים בהם לנושאים מרכזיים בציוריו.
בשנת 1945, בזמן שהותו בפומרניה, חווה את כיבוש האזור על ידי הצבא האדום ונאלץ לתקופה מסוימת לעבוד בשירות שלטון הכיבוש, אך עוד באותה שנה הצליח לעבור לברלין.
בשנת 1945 מונה פכשטיין לפרופסור באוניברסיטה לאמנויות בברלין.
לאחר שחלה בשחפת ריאות, נפטר בשנת 1955 בביתו שבשמרגדורף מסרטן במערכת העיכול.
קברו נמצא בבית העלמין שמרגדורף, ומאז 1980 מוקדש כקבר כבוד של עיריית ברלין.
בשנת 1947 הוענק לפכשטיין תואר אזרחות כבוד מטעם עיר הולדתו צוויקאו.
העיר צוויקאו מחלקת אחת לשנתיים את פרס מקס פכשטיין.
בכמה ערים בגרמניה קיימות רחובות מקס פכשטיין הקרויים על שמו.
בנוסף, נקראו על שמו האסטרואיד (43724) Pechstein, וכן אוספי האמנות של צוויקאו במוזיאון העירוני שברחוב לסינג, אשר נקרא כיום מוזיאון מקס פכשטיין.
נכדו, אלכסנדר פכשטיין, היה שותף מרכזי בהקמה ובשימור של המוזיאון עד לפטירתו במאי 2022.
באוקטובר 2011 הסתיים משפט זייפני אמנות בהרשעת הנאשמים.
בין יצירותיהם של אמנים ידועים נוספים, כמו מקס ארנסט והיינריך קמפנדונק, נחשפו במכירות פומביות של מה שנחשב ל"אוסף ורנר יגר" גם שני ציורים שיוחסו למקס פכשטיין – שהתבררו כזיופים.
יוהאן קספר שמידט הידוע יותר בשם העט שלו מקס שטירנר (Max Stirner) (25 באוקטובר 1806 – 26 ביוני 1856) היה הוגה דעות ופילוסוף גרמני.
שטירנר נולד בבוואריה ב-1806. מעט ידוע על חייו.
הוא למד פילוסופיה במספר אוניברסיטאות בגרמניה והיה קשור לחוג ה"הגליאנים הצעירים" בברלין, בשנות ה-40 של המאה ה-19. הוא עצמו סירב להזדהות עם עמדה פילוסופית כלשהי וטען כי אם עליו לקבוע עמדה הרי כי הוא בעד אגואיזם.
בשנת 1845 פורסמה עבודתו החשובה ביותר, "האגו ועצמו" (Der Einzige und sein Eigentum).
מקס שטירנר מת חסר פרוטה בשנת 1856, כנראה עקב עקיצת חרקים נגועים.
בהשפעת אווירת הפילוסופיה הרומנטית הגרמנית שבסביבתה גדל, גרסת האנרכיזם של שטירנר, שהוצגה ב"האגו ועצמו", היא צורה קיצונית של אינדיבידואליזם, או אגואיזם, הממקם את הפרט הייחודי מעל הכל: מדינה, קניין, רכוש, חוק או חובה.
במקום הגישה הקפיטליסטית, מקס שטירנר מציע "איגוד של אגואיסטים", שמשמעותה שותפויות חופשיות של פרטים ייחודיים המשתפים פעולה כשווים על מנת להשיג את מרב החופש וסיפוק מאוויים (כולל המאווים הרגשיים למען סולידריות, או במונחיו של שטירנר - יחסים בין- אישיים intercourse).
בספרו טען כי כל הדתות והאידאולוגיות מתבססות על מושגים ריקים מתוכן.
טענה זו ישימה לדעתו גם לגבי מוסדות החברה, המבוססים על מושגים אלה, קרי מדינה, חוקים, כנסייה ומערכת החינוך או מערכות אחרות הטוענות לסמכות על פני הפרט.
לפי דעתו, רק כאשר הטענה השקרית לסמכות, המבוססת על מושגי יסוד שקריים, תתגלה, אז תוכל הפעולה, השליטה והזהות האינדיבידואלית לבוא לידי ביטוי אמיתי.
מימוש עצמי פרטני מבוסס על שאיפתו האינדיבידואלית של הפרט לממש את האגואיזם שלו, בין אם הוא נובע מדחפים מודעים או לא מודעים.
ההבדל היחידי, לפי שטירנר, בין אגואיסט שלא מרצון לבין אגואיסט מרצון הוא שהראשון "ישלט" על ידי רעיון ריק מתוכן מתוך תקווה שרעיון זה יביאו לאושר ואילו השני, יבחר באופן חופשי את הדרכים לממש את האגואיזם שלו ואף ייהנה מהתהליך עצמו.
לפי דעתו, רק כאשר האדם יתפוס את מושגי היסוד של חוק, זכות, מוסריות ודת כמושגים מלאכותיים ולא כסמכויות קדושות, אז יוכל לפעול בחופשיות.
מקס שטירנר מייצג את החשיבה האינדיבידואליסטית הקיצונית ביותר בהיסטוריה של האנרכיזם הפרטני.
אולם רעיונותיו נותרו במידה זו או אחרת אבן פינה באנרכיזם.
שטירנר תקף הן את הקפיטליזם והן את מה שהתיימר להיות "סוציאליזם בשלטון המדינה".
בביקורתו על הקפיטליזם ועל המדינה התומכת בו מנקודת המבט האגואיסטית, הניח את היסודות לאנרכיזם האינדיבידואליסטי אך תרם גם לפיתוח האנרכיזם הקומוניסטי.
ידוע כי הן קרל מרקס והן בניטו מוסוליני קראו את כתביו וכתבו על כך בספריהם.
שטירנר חזר לתודעה החברתית, מחוץ לתנועה האנרכיסטית, לקראת סוף המאה ה-19 כאשר התפרסמו ספריו של ניטשה.
ספריו של שטירנר לא תורגמו עד כה לעברית.
פרק בשם: "אני תולה דברי על בלימה", בתרגומו של י.
ליפקין, פורסם בכתב-העת "קולות" בעריכת אליעזר שטיינמן (ווארשה 1923).
מאירסון ויצא לאור בניו-יורק ב-1916.
מקס שמלינג (28 בספטמבר 1905 – 2 בפברואר 2005) היה מתאגרף גרמני, ואלוף העולם באגרוף במשקל כבד.
שמלינג נולד בעיירה לוּקוֹ (Luckow), כ-150 ק"מ מברלין.
בילדותו ראה סרט על אגרוף, שגרם לו להתעניין בספורט זה.
הוא זכה במספר תחרויות בגרמניה והפך למתאגרף מקצועי.
ב-12 ביוני 1930 זכה שמלינג בתואר אלוף העולם באגרוף במשקל כבד, הגרמני והאירופי הראשון שזכה בתואר, לאחר שבקרב האגרוף מול ג'ק שארקי נפסל שארקי בסיבוב הרביעי משום שהכה את שמלינג מתחת לחגורה.
שנתיים מאוחר יותר הפסיד שמלינג את התואר לשארקי בקרב שנוי במחלוקת.
הוא המשיך והפסיד גם למתאגרפים מקס בר וסטיב המאס, אך התאושש וחזר למרכז הזירה באחד הקרבות הגדולים בהיסטוריה ב-9 ביוני 1936 כשהתמודד מול ג'ו לואיס.
לקרב הגיע לואיס עם 27 ניצחונות וללא הפסד.
הקרב נמשך 12 סיבובים ובסיבוב ה-12 ניצח שמלינג את לואיס בנוקאאוט.
הניצחון נחשב על ידי המשטר הנאצי כהוכחה לעליונות הגזע הארי, ושמלינג זכה לברכה מידי היטלר והוזמן לפגישה עמו.
ב-22 ביוני 1938 נערך ביאנקי סטדיום הקרב החוזר בין שמלינג ללואיס.
ברקע נשמעו קריאות "להחרים את הנאצי", והקרב הוצג כמאבק בין כוחות הטוב לכוחות הרשע.
נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט אף זימן את לואיס לבית הלבן לפני הקרב.
הקרב עצמו היה קצר: לואיס הפיל את שמלינג ארבע פעמים במהלך הסיבוב הראשון וניצח בנוקאאוט לאחר שתי דקות וארבע שניות.
שמלינג נזכר בשנת 1975 בקרב ואמר:
שמלינג ולואיס הפכו לחברים טובים אחרי הקרבות, שמלינג אף מימן ללואיס את התרופות להן נזקק בימיו האחרונים ומימן את הוצאות הלוויה והקבורה של לואיס.
שמלינג עצמו לא היה מתומכי הנאצים.
הוא מחה בפני היטלר על ההמלצה להיפטר ממאמנו היהודי ג'ו ג'ייקובס.
הוא גם סירב להירשם כחבר המפלגה הנאצית ולהתגרש מאשתו הצ'כית אנני אונדרה.
הוא אף הסתיר שני נערים יהודים בליל הבדולח, בנים למשפחת לוין, שמצאו מקלט בבית המלון בו שהה שמלינג בברלין, ואף עזר להם לברוח מגרמניה.
על כך זכה ב"אות ראול ולנברג".
ההפסד ללואיס הבאיש את ריחו של שמלינג בעיני השלטון הנאצי.
הוא היה ספורטאי הצמרת הגרמני היחיד שגויס, בגיל 34, כצנחן לוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
הוא נפצע בקרבות וגם איבד את הונו.
בתום המלחמה חזר שמלינג להתאגרף, ופרש סופית בשנת 1948, לאחר פגישות מרובות עם משרדי חברת קוקה-קולה בגרמניה והפך לפנים של הכניסה המחודשת של קוקה-קולה לגרמניה, לאחר שלא פעלה בגרמניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
שמלינג סייע להכניס את המכונות האוטומטיות של החברה לשימוש בגרמניה.
בעת פרישתו, בגיל 43, נרשמו לזכותו 70 קרבות, מהם 56 ניצחונות (מהם 40 בנוקאאוט), 10 הפסדים וארבעה קרבות שהסתיימו בתיקו.
שמלינג נפטר ב-2 בפברואר 2005. קנצלר גרמניה גרהרד שרדר ספד לו: "מקס שמלינג היה אליל עבור דורות בגרמניה ולא רק בגלל האגרוף".
עוד לפני מותו נקרא היכל ספורט בשכונת פרנצלאואר ברג בברלין על שמו.
מקסימיליאן ראול וולטר שטיינר (10 במאי 1888 – 28 בדצמבר 1971) היה מלחין אמריקני יהודי ממוצא אוסטרי אשר הלחין את מוזיקת הרקע לקלאסיקות רבות של הקולנוע ההוליוודי כ"חלף עם הרוח", "קזבלנקה" ו"נווה קיץ".
שטיינר נולד בווינה והיה נכדו של מקסימיליאן שטיינר, מנהלו רב ההשפעה של התיאטר אן דר וין (התיאטרון הוינאי).
עוד בילדותו גילה כישרון הלחנה, ונחשב ל"ילד פלא".
כילד צעיר למד נגינה בפסנתר בהשגחתו של יוהנס ברהמס, ולאחר מכן, כנער, למד באקדמיה המלכותית לאומנות ולמוזיקה בווינה, ובין היתר תחת הדרכתו של גוסטב מאהלר.
את התוכנית בת ארבע השנים ללימודים באקדמיה סיים בשנה אחת בלבד.
שטיינר הלחין את מוזיקת הרקע למאות סרטים בהוליווד, והיה לאחד המוזיקאים המשפיעים ביותר.
לרוב עבד עבור אולפני האחים וורנר.
הוא זכה ל-26 מועמדויות לפרס האוסקר, ובפרס עצמו זכה שלוש פעמים, אם כי לא עבור עבודתו הידועה ביותר - המוזיקה לסרט "חלף עם הרוח".
בין היתר נודע בשיתוף הפעולה שלו עם הבמאי מייקל קורטיז, אף הוא בן האימפריה האוסטרו הונגרית שנחשב למקצוען הוליוודי, שיתוף פעולה שהביא לסרטים כ"קזבלנקה" ו"הסתערות הבריגדה הקלה".
הגעתו של שטיינר להוליווד בסמיכות זמנים להמצאת הקולנוע המדבר (בניגוד לסרט האילם) הביאה לכך ששטיינר הטביע את חותמו על הלחנת סרטים באופן חלוצי.
נעימותיו של שטיינר ניסו להתאים למתרחש על המסך, ואף להתאים את המוזיקה הנכונה לאופיים של הגיבורים המופיעים בסצנה.
במשך למעלה משלושים שנה היה שטיינר המלחין המוביל בתעשיית הקולנוע האמריקנית.
שטיינר מת בשנת 1971 בהוליווד, קליפורניה בגיל 83 כתוצאה של כשל לבבי.
הגרושה העליזה (1933) (מועמדות לאוסקר)
הפטרול האבוד (1934 (מועמדות לאוסקר)
גנו של אללה (1936) (מועמדות לאוסקר)
מלאכים עם פנים מלוכלכות (1938)
ניצחון אפל (1939) (מועמד לאוסקר)
חלף עם הרוח (1939 (מועמד לאוסקר)
סרג'נט יורק (1941) (מועמד לאוסקר)
הרפתקאות מרק טוויין (1944) (מועמד לאוסקר)
רפסודיה בכחול (1945) (האוסקר במשותף עם ריי היינדורף)
לילה ויום (1946) (מועמד לפרס האוסקר במשותף עם ריי היינדורף)
החיים עם אבא (1947) (פרס גלובוס הזהב, מועמד לפרס האוסקר)
השושנה האירית הפרועה שלי (1947) (מועמד לפרס האוסקר במשותף עם ריי היינדורף)
ג'וני בלינדה (1948) (מועמד לפרס האוסקר)
מעבר ליער (1949) (מועמד לפרס האוסקר)
הלהבה והחץ (1950) (מועמד לפרס האוסקר)
הנס של גבירתנו פאטימה (1952) (מועמד לפרס האוסקר)
זמר הג'אז (1953) (מועמד לפרס האוסקר במשותף עם ריי היינדורף)
המרד על הקיין (1954) (מועמד לפרס האוסקר)
זעקת הקרב (1955) (מועמד לפרס האוסקר)
המחפשים (1956) (מועמד לפרס האוסקר)
מקס ריינהרדט (Max Reinhardt; 9 בספטמבר 1873 – 30 באוקטובר 1943) היה במאי, שחקן תיאטרון, מנהל אמנותי ומפיק קולנוע יהודי-אוסטרי משפיע.
ריינהרדט נולד כמקסימיליאן גולדמן ב-9 בספטמבר 1873 בעיר באדן שליד וינה, במשפחה יהודית בת שמונה ילדים.
משפחת אביו, וילהלם, היו סוחרים זעירים בקרבת ברטיסלבה.
אמו, רוזה לבית וונגראף באה במקור מברנו.
במהלך הכשרתו המקצועית במטוויה וכבנקאי התעניין בתיאטרון ולקח שעורי משחק.
בשנת 1902 החל ריינהרדט לעבוד כבמאי וכמנהל במספר תיאטראות בברלין ומחוצה לה.
במשרות אלו החזיק עד שנת 1933, עת תפסו הנאצים את השלטון בגרמניה.
ריינהרדט השתמש בטכניקות בימוי ייחודיות של שפה מוזיקה וכוריאוגרפיה, שהיו חידוש בתיאטרון הגרמני.
בשנת 1910 נישא לשחקנית אלזה היימס (Else Heims ;1878–1958) ולשניים נולדו שני בנים משותפים.
בשנת 1913 הכיר ריינהרדט את השחקנית הלנה טימיג (שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנים).
הוא עזב עבורה את משפחתו בקיץ 1919, ולאחר מאבק גירושין ארוך, שהסתיים ב-1931, נישא ריינהרדט להלנה טימיג בשנת 1935.
עם התיאטראות שאותם ניהל נמנה ה"דויטשס תיאטר" בברלין, שבו העסיק בשנים 1905–1930 את ברטולט ברכט ואת קרל צוקמאייר כמחזאים.
בסתיו 1920 הודיע על כוונתו לעזוב את ברלין והעביר את ניהול התיאטרון לידי פליקס הולנדר.
בשנת 1920 ייסד ריינהרדט עם הוגו פון הופמנסתאל וריכרד שטראוס את פסטיבל זלצבורג.
בשנת 1928 הקים בווינה סמינר למשחק (Max Reinhardt Seminar; כיום חלק מן האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה).
משם המשיך לווינה וניהל את "תיאטרון יוזפשטט" בשנים 1924–1933, שבו הגיעה הקריירה שלו והשפעתו בתחום התיאטרון לשיאהּ.
במחצית שנות ה-30 היה מעורב בקידום הקריירה של ליונל רויס.
הגיע לראשונה לארצות הברית ב-1934. הגיע שנית בינואר 1937 לארצות הברית לביקור נוסף, ארוך יותר.
בהמשך היגר ריינהרדט עם רעייתו השנייה לאנגליה ולאחר מכן לארצות הברית.
עם הגיעו לארצות הברית ביים בהצלחה את "חלום ליל קיץ" של שייקספיר.
ריינהרדט המשיך את ההצלחה הזו וביים גרסה קולנועית למחזה, בהשתתפותם של ג'יימס קאגני, מיקי רוני, ג'ו בראון ואוליביה דה הבילנד.
הנאצים החרימו את הסרט בשל מוצאו היהודי של הבמאי, ובשל השימוש במוזיקה של המלחין הגרמני ממוצא יהודי פליקס מנדלסון.
בשנת 1940 קיבל ריינהרדט אזרחות אמריקנית.
בניו של ריינהרדט מאשתו הראשונה הם: וולפגנג (1908–1979), מפיק סרטים ותסריטאי, וגוטפריד (1913–1994), מפיק סרטים ובמאי.
ריינהרדט נפטר ב-30 באוקטובר 1943, ונקבר בבית הקברות היהודי וסטצ'סטר הילס בניו יורק.
עיריית תל אביב-יפו קראה רחוב ביפו על שמו.
חלום ליל קיץ - הפקה על פי מחזה של שייקספיר, 1924
כלאדם ("Jedermann") - הפקה על פי תרגום של הוגו פון הופמנסתאל למחזה מוסר אנגלי, 1927
"גאולה" ("Redemption") - הפקה על פי "הגופה החיה" של טולסטוי, 1928
מקס ריכטר (נולד ב-22 במרץ 1966) הוא מלחין, נגן ומפיק מוזיקלי ממוצא גרמני המתגורר בבריטניה.
ריכטר נולד בגרמניה בשנת 1966 ועבר עם משפחתו לבריטניה בגיל צעיר.
למד קומפוזיציה ופסנתר באוניברסיטת אדינבורו, באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון ואצל המלחין האיטלקי הנודע לוצ'אנו בריו בפירנצה.
עם סיום לימודיו, יסד ביחד עם שותפים הרכב מוזיקלי קלאסי בשם Piano Circus וניגן בו במשך 10 שנים.
ההרכב זכה להצלחה ופרסם חמישה אלבומים בחברת תקליטים הבריטית דקה, בהם ניגנו יצירות של מלחינים קלאסיים בני-זמננו כמו ארוו פרט, פיליפ גלאס, בריאן אינו, מייקל ניימן, ג'וליה וולף וסטיב רייך.
לאחר שנים של נגינה בהרכב התפנה ריכטר לקריירת סולו והוציא ארבעה אלבומי סולו: Memoryhouse בשנת 2002, The Blue Notebooks בשנת 2004, Songs From Before בשנת 2006, 24 Postcards in Full Colour בשנת 2008 ו-Infra בשנת 2010.
בשנת 2005 הפיק את האלבום Lookaftering לזמרת האנגליה ואשטי בוניאן.
בשנת 2007 כתב את הפסקול לסרט הישראלי ואלס עם באשיר של הבמאי ארי פולמן, ובשנת 2008 זכה בפרס האקדמי לקולנוע האירופי לפסקול מקורי שכתב לסרט.
ריכטר גם הלחין את הסרט "כנס העתידנים" של פולמן.
בשנת 2012 הוא יצר פסקול לסרט "ספרד" של אניה סלומונוביץ.
בשנת 2014 הלחין את הפסקול של הסדרה "הנותרים".
בשנת 2015, שחרר את האלבום המאוד שאפתני SLEEP, המבוסס על קונספט של שנת לילה, ועל כן אורכו הוא כ- 8.5 שעות.
האלבום כולל קטעים שברובם ארוכים (20–30 דקות) ומתבסס על הלחנה מינימליסטית לפסנתר, כלי קשת (כינור, ויולה וצ'לו), קולות ווקליים (סופרנו) וסנת'יסייזרים.
הביקורות שיבחו את האלבום מאוד ואת ריכטר על הלחנתו.
ריכטר תיאר את האלבום כ- "שיר ערש באורך 8 שעות".
בנוסף לאלבום, שוחררה גרסה קצרה יותר של האלבום, From SLEEP, הנותנת טעימה באור של שעה מקטעים שונים ב- SLEEP המקורי.
בשנת 2016, הלחין מקס ריכטר את הפסקול לסרט המדע בדיוני "מורגן" של הבמאי לוק סקוט, בנו של רידלי סקוט.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי2026הפסקול הטוב ביותרהמנטפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2025הפרטיטורה המקורית הטובה ביותר – סרט עלילתיהמנט
מקסוול שרר קבלינו אנדראדה (בפורטוגזית: Maxwell Scherrer Cabelino Andrade; נולד ב-27 באוגוסט 1981), הידוע בשם מקסוול, הוא כדורגלן עבר ברזילאי.
מאחר שזכה ב-37 תארים, הוא אחד מהכדורגלנים המעוטרים ביותר בהיסטוריה.
מקסוול התחיל בקריירת שחיין ונצפה לו עתיד כשחיין מקצועי.
מקסוול החל את קריירת הכדורגל שלו במחלקת הנוער של המועדון הברזילאי קרוזיירו.
הוא לא התקדם לקבוצה הבוגרת של קרוזיירו, וביוני 2001 חתם על חוזה במועדון ההולנדי אייאקס אמסטרדם.
כחצי שנה לאחר שחתם על החוזה, נפטר אחיו, אך הוא התאושש ובעונתו הראשונה באייאקס הוא זכה עם הקבוצה באליפות הולנד ובגביע ההולנדי.
עונתו הטובה ביותר בתקופתו בקבוצה הייתה , שבה סייע לאייאקס לזכות באליפות נוספת וזכה בתואר כדורגלן השנה בהולנד.
באפריל 2005 נפצע מקסוול בצורה חמורה, ולא שיחק יותר במדי אייאקס.
בינואר 2006 אינטר החתימה את מקסוול הוא הושאל עד יוני 2006 לאמפולי ולאחר חצי עונת השאלה הוא הצטרף לאינטר מילאנו.
בעונתו הראשונה באינטר, , הפגין מקסוול יכולת מרשימה וזכה עם קבוצתו באליפות איטליה.
שערו מול פארמה בסן סירו במהלך אותה עונה, זיכה אותו בתואר שער העונה של המועדון.
בעונת , עם הצטרפותו של כריסטיאן קיבו לאינטר, הוחלף מקסוול על ידו בעמדת המגן השמאלי והחל לשחק באגף השמאלי של הקישור.
שינוי זה היה יעיל מאוד, כאשר מקסוול הסתגל היטב לתפקיד החדש ותרם במידה רבה לקבוצתו.
בסיום אותה עונה הוא זכה עם אינטר באליפות שנייה ברציפות.
במהלך עונת נפצע מקסוול והושבת ממשחק לשישה שבועות, אך לאחר שחזר מהפציעה חזר לפתוח בהרכב אינטר והמשיך להפגין את יכולתו הטובה, שסייעה לקבוצה לזכות באליפות איטליה נוספת.
ביולי 2009 עבר מקסוול למועדון הספרדי ברצלונה.
תאריו הראשונים עם ברצלונה היו הסופר קאפ הספרדי שבו שיחק בכל 90 הדקות במפגש הגומלין מול אתלטיק בילבאו, והסופר קאפ האירופי.
במהלך העונה שימש מקסוול בעיקר כמחליפו של אריק אבידל, אך בעקבות פציעתו של אבידל החל לפתוח בקביעות בהרכב הקבוצה ולקבל דקות משחק משמעותיות.
הוא זכה עם הקבוצה באליפות ספרד והעפיל עמה לחצי גמר ליגת האלופות.
לצד חברו לקבוצת אינטר, מאייקון, השתתף מקסוול עם נבחרת ברזיל עד גיל 23 בטורניר הקדם-אולימפי של דרום אמריקה בשנת 2004, אך סיים עמה במקום השלישי ללא הצלחה להעפיל לאולימפיאדת אתונה.
באוקטובר אותה שנה הוא זומן לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית, אך לא שיחק בפועל.
ביוני 2008 הוא זומן לסגל פעם נוספת, למשחק מול ארגנטינה, אך גם בפעם זו לא שותף, ולמשחקים הבאים לא זומן כלל בשל פציעה.
בינואר 2012 עבר מקסוול לפריז סן-ז'רמן מליגה 1. ב-14 בינואר 2013 שיחק את משחקו הראשון בנבחרת ברזיל במשחק ידידות מול שווייץ.
ביולי 2017 הודיע על פרישה מכדורגל.
רייס נולד בברלין, בירת גרמניה.
בעל תואר דוקטור בהנדסה כימית מהאימפריאל קולג' בלונדון ובוגר תוכנית מנהלים של אוניברסיטת הרווארד.
עלה לישראל ב-1956. נישא ב-1958 למיכל גורן-גורוחובסקי, ואב לשני בנים.
לאחר פטירת אשתו, נישא ב-1996 לעיתונאית מירה אברך.
היה חבר הוועדה לאנרגיה אטומית ושימש סגן נשיא חברת כימיקלים לישראל.
שימש משנת 1995 כיו"ר דירקטוריון חברת דגם מערכות לפיתוח תוכנות לימוד ואימון ממוחשבות.
כיהן כדירקטור בחברות שונות, בהן יכין-חק"ל, טבע תעשיות פרמצבטיות ובנק אגוד, וכיו"ר ועדת השקעות בדירקטוריון בתי הזיקוק בחיפה.
מקסוול מלץ היה רופא מנתח פלסטי אמריקאי, מפתח שיטת הפסיכוקיברנטיקה.
בשנת 1923 סיים ד"ר מלץ את לימודיו בקולג' לפיזיקה וניתוחים אשר באוניברסיטת קולומביה עם דוקטורט ברפואה, ובמהלך הזמן עבד שנים רבות כמנתח פלסטי.
בעקבות השנים מצא ד"ר מלץ את מטופליו לעיתים חסרי סיפוק מתוצאות הניתוחים אשר נעשו, ובעקבות כך הוא חיפש אחר משמעות המטרה החיובית למטופליו בעזרת הדמיה למטרה החיובית היוצאת מתוך המחשבה.
עם הזמן למד ד"ר מלץ את החוזק והמשמעות שיש להדמיה המחשבתית של מטופליו, ובכך מיקד את פיתוח המחשבות הפנימיות של המטופל ככלי פיתוח של המטרות החיצוניות בחיי היום יום.
כתוצאה ממחקריו פיתח ד"ר מלץ את שיטת הפסיכוקיברנטיקה, ובשנת 1960 הוציא את ספרו רב המכר "פסיכוקיברנטיקה - דרך חדשה להצלחה בחיים", אשר יצא לאור על ידי "הקרן לפסיכוקיברנטיקה" ארגון ללא מטרות רווח.
מַקסָה סימונה נורדאו (לעיתים נכתב מכּסה, נורדוי; Maxa Nordau; 10 בינואר 1897 – 1991) הייתה ציירת, מאיירת וסופרת צרפתייה, בתו של מקס נורדאו, ממייסדי התנועה הציונית.
מקסה נורדאו נולדה בפריז למשפחת נורדאו האמידה, בתם היחידה של מקס נורדאו, רופא יהודי יליד הונגריה, הוגה דעות, נואם, סופר ומבקר אירופאי נודע, ששיתף פעולה עם בנימין זאב הרצל בהקמת התנועה הציונית, ואנה דונס, פרוטסטנטית דנית שהיו לה ארבעה ילדים מנישואיה הראשונים.
נורדאו למדה איור וציור בצבעי שמן ומים בפריז אצל ז'יל אדלר, יהודי שהיה ידיד של אביה, ואצל מסקיטה לופס במדריד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגוררה בספרד יחד עם אביה.
בהמשך השתתפה במספר תערוכות – בשנת 1924 בשטרסבורג וב-1931 בפריז.
היא לקחה חלק בקישוט ביתן ארץ ישראל בתערוכה הבינלאומית שנערכה בפריז בשנת 1937.
בשנת 1939 השתתפה נורדאו בתערוכה לאמנות צרפתית באנגליה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היגרה לארצות הברית, שם לקחה חלק במספר תערוכות בניו יורק ולימדה ציור בסיטי קולג' של ניו יורק.
בשנת 1946 היא שבה לפריז, שם גם שימשה בתפקיד סגנית-נשיא אגודת הציירים והפסלים היהודים.
אהבתה לטיולים הובילה אותה לנסוע לארץ ישראל, מצרים, סוריה, מרוקו, טורקיה ויוון.
במהלך מסעותיה היא הרבתה לצייר דיוקנאות ולאייר מספר ספרים.
בשנת 1952 הציגה בתערוכות יחיד בגלריה כץ בתל אביב ובביתן האמנים בירושלים.
הסיפורים שסיפר מקס נורדאו לבתו מופיעים בספרים "אגדות למכּסה" ו"עוד אגדות למכּסה" (במקור בגרמנית).
הספרים תורגמו לעברית על ידי דב קמחי, ובתרגום נוסף על ידי עידו בסוק.
נורדאו נישאה למהנדס קלוד גרינבלט, שהיה מבוני נמל תל אביב.
בתם של הזוג היא הזמרת והסופרת קלוד-גבריאלה נורדאו.
נורדאו נפטרה בשנת 1991. היא הותירה לאחר מותה מספר רב של דיוקנאות ואיורים שונים.
על אף שאכן הייתה צרפתייה, היא נחשבה לחלק ממה שמכונה "אסכולת פריז" – קבוצה של אמנים שאינם צרפתים, שעבדו בפריז לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
מרבית ציוריה היו דיוקנאות, בפרט כאלה של נשים, וההשפעה של מסעותיה הרבים במזרח התיכון ולמדינות ערב אחרות ניכרת היטב בדמויות שהיא מתארת בציוריה.
המזרח הקסים את נורדאו, והיא תיארה את הנשים הערביות בצבעים עזים.
נורדאו עסקה גם בנושאים מסורתיים, כגון טבע דומם ונופים.
בעבודותיה שילוב מעניין של ריאליזם, פרימיטיביזם, והשפעה של אקספרסיוניזם ופוביזם.
במובנים רבים, בעבודותיה היא לכדה את רוח התקופה.
מרבית ציורי הנוף שלה מתארים את נופי המזרח, האקלים החם, האדריכלות האסלאמית, ועצי אורן.
ציורי הפנים שלה צנועים ופשוטים, אך מלאי חום מקומי.
באיוריה היא מבטאת צדדים אחרים של אישיותה, הם בעלי חוש הומור ומעט ילדותיות, ומנוגדים לדיוקנאות הבוגרים והעמוקים שלה.
אוסף על שמה שמור בספרייה הלאומית.
כל בו לתלמיד :(ספר של כיס), בעריכת פ"ז (=פרלמן וז'בוטינסקי), לונדון ופאריס: הוצאת הספר, תרפ"ו-1926.
- 4 באפריל 1990) היה יהודי יליד גרמניה ששירת בתקופת המנדט הבריטי כקצין במחלקה היהודית של משטרת המנדט ועסק במעקב אחר ארגוני המחתרת היהודיים.
נפצע בעת ניסיון האצ"ל להתנקש בחייו ועזב את הארץ לצמיתות.
היה עורך דין בהכשרתו ושירת כקצין משטרה חוקר במשטרת ברלין.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 עלה לארץ ישראל והתגייס למשטרת המנדט, ומשנת 1936 שימש קצין משטרה בזכרון יעקב.
בשנת 1940 הוצב למשטרת חיפה ובה השתלב במחלקה היהודית של המודיעין המשטרתי.
תפקידו בה היה לעקוב אחר ארגוני המחתרת היהודיים, לזהות את חבריהם ולהביא למאסרם.
שינדלר התרועע עם היינריך ריינהולד אף הוא יליד ברלין שעלה לארץ ישראל בשנת 1934 ובשנת 1937 הצטרף למשטרת היישובים העבריים.
ברבות הימים הצטרף ריינהולד למחתרת האצ"ל וכינויו בה היה "ינאי" והוא הופעל באצ"ל, כסוכן שתול של הבולשת הבריטית.
בשנת 1944 פרסם הלח"י הודעה ובה נקב בשמותיהם של תשעה אנשים שהגדירם כמודיעים ובלשים הפועלים נגד ארגוני המחתרת, והזהירם כי אם לא יפסיקו מיד את פעולתם יבואו על עונשם.
מקס שינדלר היה השמיני ברשימה.
התשיעי ברשימה היה יעקב חילביץ', איש אצ"ל שבגד בחבריו והסגיר את סודותיהם לבריטים, שאז כבר נמלט מהארץ.
הלח"י לא הוציא את האיום אל הפועל ושלוש שנים לאחר מכן היה זה האצ"ל שהחליט להתנקש בחייו עקב פעילותו נגד ארגוני המחתרת.
ב-16 במאי 1947 בשעה 8:20 בבוקר נסע שינדלר במכוניתו הנהוגה על ידי שוטר בריטי מביתו שבשכונת הר הכרמל לעבודתו, כמנהגו מדי יום באותה שעה.
במסלול נסיעתה של המכונית הועמדה מכונית משא טעונה חומר נפץ.
גלגל אחד הוסר ממנה והיא נשענה על מגבה, על מנת להראות שהיא חונה כביכול לצורך תיקון תקר.
מטען הנפץ שהוטמן בה היה מחובר לכבל ובמגרש ריק סמוך נמצאו אנשי אצ"ל שהיו אמורים להפעיל את המטען כאשר מכוניתו של שינדלר תתקרב למשאית.
ברגע האחרון הוציאו אנשי אצ"ל, שנראה היה להם כי כמות הנפץ רבה מדי, מחצית מהכמות כדי למנוע פגיעה בבתים הסמוכים.
כאשר מכוניתו של שינדלר הגיעה למקום.
הפעילו אנשי אצ"ל את המטען.
מעוצמת הפיצוץ נהרג הנהג, ושינדלר ושני קציני משטרה נוספים שהיו איתו במכונית נפצעו.
שתי נשים מדיירות הרחוב נפצעו מרסיסים ונגרם הרס לבתים שבסביבה.
פציעתו של שינדלר הייתה קשה והוא הוחש לבית חולים בו הצילו הרופאים את חייו.
שינדלר החליט לעזוב את הארץ.
ב-22 במאי 1947 יצא מהארץ לגרמניה, ארץ הולדתו.
המידע האחרון שהגיע עליו היה כי מצא עבודה במשרדי הממשל הצבאי באזור הכיבוש הבריטי של גרמניה.
ב־1949 נתמנה מקס שינדלר לנציגה באזור הכיבוש הבריטי של התאחדות הפליטים היהודים The Association of Jewish Refugees .
ב־1952 היגר מקס שינדלר לבריטניה.
מקס שינדלר נפטר באפריל 1990.
ב-16 בנובמבר 1950, כשנתיים וחצי לאחר ששינדלר עזב את הארץ, התעוררה סערה זוטא הנוגעת לשמו, שיש בה כדי ללמד על המשך היריבות בין אנשי האצ"ל לאנשי "ההגנה", שנמשכה גם בשנותיה הראשונות של המדינה.
היה זה כאשר התפרסמה בעיתון "חרות", ביטאונה של תנועת החרות ידיעה תחת הכותרת:
"משרת האדונים מוחזר: שינדלר הזכור מהתעללותו במחתרת הוזמן לחזור לארץ לשרת במשטרה."
בגוף הידיעה נכתב בין היתר:
"הקצין שינדלר שהיה בשרות סי.
בימי שלטון המנדט בחיפה עומד לחזור לארץ לפי בקשת ממשלת ישראל בשביל לשרת את משטרת ישראל".
משטרת ישראל הכחישה את הידיעה מכל וכל ופרסמה בעיתון זה ב-26 בנובמבר הכחשה החתומה על ידי קצין העיתונות במטה הארצי.
העיתון בדק את מקור הידיעה וב-10 בדצמבר 1950 פרסם הסבר האומר כי את הידיעה קיבל כתב העיתון מבית משפט השלום בחיפה בו התנהל דיון על הפקעת דירתו של שינדלר על הר הכרמל, שעמדה ריקה.
לדברי הכתב תוך כדי הדיון הגיעו הוראות ממשרד הביטחון להפסיק את הדיון "כיוון שהקצין שינדלר עומד לשוב לשרות הביטחון בארץ".
העיתון אף העלה סברה כי לא למשטרת ישראל הוזמן שינדלר, כי אם "לשרות ביטחון מסוג אחר".
העיתון התריע כי על משרד הביטחון לחזור בו מהחלטתו.
גם על דעת קוראי העיתון לא נתקבלה ההכחשה.
במכתב למערכת מיום 27 בדצמבר 1950 כותב אחד הקוראים באירוניה כי אם שינדלר מוחזר לארץ אזי הוא מבקש "הבו לנו גם את גיילס וקטלינג" (קציני הבולשת) וממשיך:
"אכן בואו של קצין "אינטליג'נס הבריטי שינדלר למשרד הביטחון יחזיר לש"י (בשלמות וגם כלפי חוץ) את צביונה הראשון והמקורי: המחלקה היהודית באינטליג'נס הבריטי במזרח התיכון".
הידיעה עלתה גם על שולחן הכנסת ובינואר 1951 הגישה חברת הכנסת אסתר רזיאל-נאור שאילתה בעניין, עליה השיב שר המשטרה בכור-שלום שטרית במילים הבאות:
"הקצין שינדלר לא הוזמן לשרת במשטרה וגם לא עלה במוחנו להזמינו וכל השמועות על כך אין להן שחר."
האם היה מקס שינדלר מפעילו של היינריך ריינהולד
חוקרים שחקרו לימים את פרשת בגידתו של היינריך ריינהולד הגיעו למסקנה כי שינדלר היה מפעילו מטעם הבולשת הבריטית.
במאמר שהתפרסם ביוני 2004, מתואר כי מיד לאחר פיצוץ מלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946, ברח ריינהולד למרכז ירושלים ושם נלכד על ידי הבריטים "ושוחרר רק לאחר התערבותו של מקס שינדלר, קצין משטרה יהודי שהיה מפעילו".
יהודה לפידות כתב כי "הידידות בין ינאי ושינדלר החלה כאשר שניהם שרתו בחיל הנוטרים בשנות השלושים ולאחר שחרורו של ינאי מן הצבא הבריטי, חודש הקשר בין השניים.
מניתוח כל העובדות והאירועים ניתן להסיק כי ינאי היה שתול באצ"ל מהיום הראשון להצטרפותו, וניצל כל הזדמנות כדי לאסוף מידע חשוב על פעילות הארגון ועל זהות מפקדיו הבכירים.
כאשר הוא מונה למפקד ההתקפה על תחנת הרכבת בירושלים, החליט שהגיע הזמן לפרוש ורק אז מסר את כל המידע שהיה ברשותו למפעילו הקצין שינדלר." לפידות הוסיף וסיפר כי כאשר ריינהולד נעצר על ידי המשטרה ונחקר למעשיו, תשובותיו לא סיפקו את החוקרים והם החליטו להשאירו במעצר.
"בצר לו, ביקש לאפשר לו לטלפן לידידו קצין המשטרה היהודי מקס שינדלר, אשר יוכל להעיד על חפותו.
שינדלר הבטיח לעזור וכעבור זמן קצר שוחרר ינאי."
יוסף עבו עברון כתב בספרו על התרועעותם של שינדלר וריינהולד: "השניים לא התקשו למצוא שפה משותפת, בחינת "הלך הזרזיר אצל העורב...עד מהרה התפתחה ביניהם ברית סמויה ואפלה, שעיקרה לשרת את האינטרסים של השלטונות הבריטיים בארץ."
לעומת זאת בספרו של אלדד חרובי, היסטוריון ומנהל ארכיון בית הפלמ"ח, "הבולשת חוקרת" על הבולשת הבריטית, שראה אור בשנת 2011, המבוסס על מסמכי הבולשת עצמם, תוארו בפירוט מעשי בגידתו של ריינהולד.
כפי שהשתקפו בדו"חות הבולשת, לא נזכר כלל שמו של מקס שינדלר.
מהמתואר בספר עולה כי למרות שהשניים התיידדו עוד בתקופת שירותו של ריינהולד במשטרת היישובים העבריים בסוף שנות ה-30, החל ריינהולד לפעול כמודיע רק לאחר פיצוץ מלון המלך דוד.
ד"ר מקס שְׂפֶּטֶר – 30 ביוני 1942, ברלין) היה כימאי והיסטוריון של מדעי הכימיה יהודי, שנספה בשואה.
מקס שְׂפֶּטֶר היה הצעיר בין שבעת ילדיהם של יוהאן-יואל שפטר ואנה-חנה לבית דולברג.
בבית הוריו דברו גרמנית, הונגרית, רומנית ויידיש.
הוא למד בגימנסיה הגרמנית שבעיר הולדתו, ולאחר מכן התחיל לימודי הנדסה באוניברסיטה הטכנית של בודפשט, המשיך בהנובר וסיים ב-1904 במינכן, שם הוסמך כמהנדס.
עם סיום לימודיו עבד עם אוסקר פון מילר, מייסד מוזיאון המדע של מינכן בצוות ההקמה של המוזיאון.
תקופה מסוימת עבד בתעשייה בגרמניה ובהונגריה.
בשנת 1906 התקבל לעבודה כחוקר באוניברסיטה של ברלין.
שם, ב-1910, קיבל את תואר הדוקטור.
אחד המנחים שלו היה ולטר נרנסט, לימים זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1920.
היה נשוי לאדית פייגנבאכר, לזוג לא היו ילדים.
החל משנת 1934, בעקבות עלית הנאצים לשלטון, הלכו והוגבלו אפשרויות המחקר והפרסום שלו.
החל משנת 1939 נאסר עליו לחלוטין לפרסם בגרמניה.
עוד קודם לכן, ב-1937 בוטל שידור של הרצאה שלו ברדיו הגרמני.
הוא נרצח על ידי הנאצים בברלין ב-30 ביוני 1942.
במהלך עבודתו כחוקר באוניברסיטה של ברלין פיתח שיטות למיצוי תוריום וסקנדיום.
בשנים 1911-1912 הוציא פטנטים על שיטות אלה.