tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רגע לפני תום ההתמחות נקרית בפניו הזדמנות פז, ללוות את המנהל האדמיניסטרטיבי של בית החולים, עקיבא לזר, למסע להודו להצלת בתו שלקתה ככל הנראה בצהבת, ומתנדנדת בין חיים למוות בעיירה נידחת בשם בוד גאיה.
בנג'י אינו נלהב למשימה, אבל פרופ' חישין, ידיד אישי של משפחת לזר, משבח את בנג'י כשותף אידיאלי למסע שנדרש – לדבריו, לבנג'י יש שיטת מישוש מיוחדת האופיינית לפנימאים, והוא אדם אמין וצנוע.
בנג'י מגיע לבית משפחת לזר ומגלה עוד פרטים על עינת, הבת שחלתה בהודו, מבחורה צעירה וקירחת, שחזרה מהודו להביא את הבשורה להורים.
בבית התל אביבי המרווח מארחים אותו בני הזוג לזר, עקיבא ודורית, המכונה בפי בעלה דורי.
בנג'י מבין כי גם דורי מתכוונת להצטרף למסע שעדיין לא החליט אם בכלל להצטרף אליו.
בני הזוג לזר כופים בעדינות על בנג'י להתחיל בהכנות למסע והוא נשאב למערבולת שבסופה אין לו ברירה אלא לתת את הסכמתו למסע.
הזוג ובנג'י יוצאים למסע ארוך, דרך איטליה וניו דלהי, אל מעמקי הודו, אל נהר הגנגס, שם צופה בנג'י באפר גופות מפוזר בנהר ושם מתחילה לנבוט שנאתו לדורי, שנראית לו כמו אישה מפונקת שלא מסוגלת לזוז בלי בעלה.
זאת על בסיס משפט שאמר לו בעלה: זו אישה שאינה מסוגלת להישאר לבדה.
בסופו של מסע תלאות מגיעה החבורה למנזר בו נמצאת עינת, מטופלת על ידי נזירות.
בנג'י מתחיל לטפל בה ובשלב מסוים מגיע עד לכלכותה הרחוקה, במטוס ישן, כדי להביא תוצאות של בדיקות ולבדוק אם הכבד של עינת נפגע.
הוא מגיע למסקנה שכן, ולאחר שעינת מתעלפת בשדה התעופה הוא מחליט לתת לה עירוי בתנאי שדה, על מנת לקבל פלזמה טריה, כשהיא מקבלת דם בטרנספוזיה ישירה מאמה, בזמן שבנג'י משגיח על השתיים.
ההליך מצליח, כך נדמה, ועינת מתחילה להחלים.
לזר חוזר בדחיפות לבית החולים ואילו בנג'י מתלווה למשך כמה ימים נוספים לאם ולבתה, ומגלה לחרדתו שהוא מאוהב באם.
לאחר החזרה ארצה, מגלה בנג'י שלמרות קשריו הטובים עם לזר, התקן אכן לא ניתן לו.
ניסיון להשתלב במחלקה של פרופ' לוין, מנהל המחלקה הפנימית, נכשל לאחר שזה טוען שבנג'י טעה קשות באותו עירוי דם שנעשה בהודו וסיכן את האם והבת לשווא, בשביל הצגה.
הוא הופך בעל כורחו להיות מרדים בבית החולים ומתוודה על אהבתו בפני דורי, שמסכימה לשכב איתו פעם אחת בלבד בבית אמה שהושכר בינתיים לבנג'י.
בחתונה בדרום פוגש בנג'י את מיכאלה, אישה צעירה עם עיניים גדולות, בחורה רוחנית ששבה מהודו ומעריכה מאוד את המסורת ההודית ותורות המזרח ומגלה שהיא לא אחרת מאשר הבחורה שליוותה את עינת למנזר בבוד גאיה ובאה למסור את הבשורה הקשה להורים בישראל.
על מנת להגן על דורי מפניו, כיוון שהוא מודע לאהבתה העזה לבעלה, אותו הוא מעריך מאוד בעצמו, הוא מחליט לנסות להתחתן עם מיכאלה.
הוא מאמין שהחתונה תגן על דורי ועל לזר.
החתונה נערכת במהרה ולזר מפתיע ומציע לבנג'י להצטרף לתוכנית חילופי רופאים בלונדון ולצאת כשליחו של בית החולים.
בנג'י, בן להורים בריטיים שהאנגלית שגורה בפיו, שמח על ההצעה ומקבל אותה מיד.
גם מיכאלה שמחה, כיוון שלונדון, לתפיסתה, קרובה להודו, היות שיש בה קהילה הודית גדולה, וכך תוכל להתקרב להודו שוב.
במהרה אנו לומדים שמיכאלה בהריון כבר מפגישתם הראשונה והתינוקת צפויה להיוולד בהודו.
זו נולדת בלידה ביתית, על ידי בנג'י, למורת רוחו, ונקראת שיווה, על שם האל שיווה, האל ההודי הבונה וההורס, ושיבה על שם שיבה אפשרית להודו.
שמה נכתב באנגלית תוך החלטה שבהמשך יוכרע כיצד לאייתו בעברית.
בינתיים בישראל מתברר כי לזר זקוק לניתוח לב דחוף.
צוות ממומחי בית החולים מורכב, ביחד עם מנתח מבית חולים ירושלמי, בומה שמו, ובנג'י מחליט לנסות להיכנס לניתוח.
הוא אכן מתקבל כעוזרו של דוקטור נקש, המנטור שלו בתחום ההרדמה.
בנג'י חוזר טרם סוף השליחות, מיכאלה הכועסת נשארת בלונדון ואילו שיבה, שיבי הקטנה כפי שהיא מכונה, נשארת עם מיכאלה וחוזרת לבנג'י על מנת לתת למיכאלה כמה ימים בעצמה בלונדון.
הניתוח מצליח, אבל זמן קצר אחרי הניתוח סבור בנג'י שלזר, חברו, סובל מבעיה לבבית בכל זאת.
הוא מנסה להעלות את האפשרות בפני הפרופסורים המתייעצים מעל מיטתו של לזר, אבל אלה מנפנפים אותו.
מהר מאוד מתברר שהוא צודק ולזר נפטר בבית החולים, בעודו מאושפז להתאוששות.
ניתוח חירום שנערך בו נכשל וכל שנותר לבנג'י הוא לרדת לחדר המתים ולהיפרד מהגופה.
בשלב זה הוא מאמין, ברוח הדברים ששמע בהודו, כי נשמתו של לזר התגלגלה בו ותפקידו לתמוך בדורי שנשארה לבד.
הוא אומר זאת למיכאלה ומבקש ממנה להקדים את שובה לארץ.
מיכאלה נענית ובנג'י נצמד בכל כוחו לדורי, על מנת למלא את מקומו של לזר, ולנסות להפוך את הרומן הקצר שביניהם למשהו קבוע יותר.
לאחר זמן קצר כשדורי חולה בנג'י מגיע לטפל בה ושוכב איתה.
הוא מרגיש שנשמתו של לזר התגלגלה בו באופן מוחלט ובוחר לבלות את הלילה עם דורי ולא לחזור לביתו.
בבוקר, בחזרה בבית, הוא מספר למיכאלה על קורות הלילה, וזו מקבלת את הדברים בהפתעה אבל מתרגשת מהתיאוריה ההודית שמעלה בנג'י.
במהלך השיחה לוקחת שיבה היושבת על כיסא האוכל שלה את פסל האל שיווה, שקיבלה מיכאלה מהודו וזורקת אותו על הרצפה.
הפסל מתנפץ ומיכאלה קובעת שאם כך היא תצטרך לחזור להודו לרכוש חדש.
ואם היא חוזרת, כמובן ששיבה חוזרת איתה, לסיבוב נוסף כפי שהיא מכנה זאת.
היא מחליטה גם לא לעמוד בפניו של בנג'י בזמן שהוא חוקר את נשמתו ואת גלגול הנשמות שהוא דבק בו.
מיכאלה נוסעת עם שיבה, משאירה את בנג'י בודד ואת הוריו מודאגים ועצובים מהשינוי שחל בחייו.
חמור מכך, דורי מתגלה כאישה עצמאית משבנג'י סבר בתחילה, וברגע שהיא מתאוששת מעט, היא מבקשת מבנג'י להניח לה.
תאמר לעצמך שהלכה אחרי בעלה אל המתים, היא אומרת לבנג'י שנאלץ להבין שחלום הזוגיות עם דורי נגמר.
כעת הוא נותר לבד, בלי שיבה, בלי מיכאלה ובלי דורי.
הוא מתהלך שבור ברחובות תל אביב, מנסה להתרכז במשרתו, אך לא מצליח לישון.
הוא מהרהר באובדנות ורק אמו, שנוסעת להביא חזרה את שיבה, במסע סודי שהסתירה ממנו ומאביו, היות שהיא חוששת לבריאותה בהודו, מצליחה לעודד את רוחו.
בסיום הספר הוא חוזר לבית הוריו, שם גם נמצאת שיבה, וישן במיטת ילדותו.
הוא זועק מתוך השינה, אהובתי, אהובתי ולא ברור אם הוא מתכוון למיכאלה או לדורי.
בנג'י - רופא צעיר, יליד ירושלים, שמתמרן בין ניסיונות להתניע את הקריירה הרפואית שלו לאהבתו חסרת הסיכוי לדורי.
דורי - אהובתו של בנג'י.
עורכת דין מצליחה הנשואה ללזר, מנהל אדמיניסטרטיבי חזק של בית החולים.
לזר - המנהל האדמיניסטרטיבי של בית החולים.
אוהב מאוד את בנג'י וקשור לאשתו.
מיכאלה - אשתו של בנג'י.
בחורה פשוטה, מאוד רוחנית, בת למשפחה מפורקת.
עינת - הבת החולה של הזוג לזר.
נוסעת להודו וסובלת מזיהום קשה.
בנג'י מגיע לחלץ אותה ביחד עם הוריה.
אמנון - חברו של בנג'י מילדות.
מאוהב בסתר במיכאלה, לדעתו של בנג'י.
אייל - חברו של בנג'י מילדות.
רופא כמוהו ומי שבחתונתו מכירים מיכאלה ובנג'י.
פרופ' חישין - מנהל המחלקה הכירורגית של בית החולים.
רופא נערץ ואחד המנטורים של בנג'י.
פרופ' לוין - מנהל המחלקה הפנימית של בית החולים.
ד"ר נקש - רופא מרדים בכיר.
מציע לבנג'י להתמחות בהרדמה כיוון הוא מזהה בו תכונות מתאימות.
טוען שמרדימים הם טייסים של הנפש.
הוריו של בנג'י - זוג בריטי קצת קר.
אנשים צנועים שגאים מאוד בהצלחתו של בנג'י וחרדים לשינויים בחייו.
הסרט "השיבה מהודו", בבימויו של מנחם גולן, יצא בשנת 2002. סרט מבוסס על הספר, אך עם שינויים מהסיפור המקורי.
יהושע טען בכלי התקשורת לאחר יציאת הסרט, כי הסרט כולו לא דומה כלל לכתביו, וכי מנחם גולן, שיהושע מפקפק בכישוריו הקולנועיים, החמיץ לגמרי את עלילת הספר ומשמעותו.
השיחה הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 1974 בבימויו של פרנסיס פורד קופולה, ובכיכובו של ג'ין הקמן, העוסק במתקין האזנות סתר המוצא עצמו במרכזה של קנוניה.
הסרט עוסק בשאלות מוסריות ופוליטיות שונות.
מועד הקרנתו הראשונה היה בסמוך לאירועי פרשת ווטרגייט, והוא שיקף את רוח התקופה בהעלותו נושאים כמו חדירה לפרטיות, האזנות סתר ושימוש לרעה בכוח, אף שהתסריט נכתב על ידי קופולה בטרם נודע דבר הפרשה.
הסרט זכה להצלחה קופתית וביקורתית רבה, וזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ב-1974. גם כיום נחשב הסרט ליצירה חשובה, ולאחד משיאי יצירתו של קופולה.
הסרט נפתח במבט מלמעלה אל כיכר "יוניון סקוור" בסן פרנסיסקו.
המצלמה הולכת ומתמקדת בכיכר ההומה אדם.
שחקני רחוב ונגני רחוב מופיעים בפני המון העוברים והשבים.
בכיכר צועדים הלוך ושוב גבר ואישה בשנות העשרים לחייהם (פרדריק פורסט וסינדי ויליאמס).
הם משוחחים, אך לא ברור נושא שיחתם.
רק קטעים משיחתם נשמעים, וקטעים אחרים נבלעים ברעש ההמון.
בין העוברים והשבים בכיכר מצוי גבר בשנות הארבעים לחייו.
הגבר הוא אדם ממוצע, מקריח מעט ומשופם, בעל הופעה אפרורית, לובש מעיל גשם שקוף, אינו בולט בקהל ואינו מעורר חשד.
כאשר הגבר נכנס למכונית מסחרית בעלת חלונות אטומים החונה בסמוך, מסתבר כי הוא הארי קול (ג'ין הקמן), אדם שעיסוקו האזנות סתר.
קול פוגש במכונית את סטאן (ג'ון קאזאלה), אחד מעובדיו.
מסתבר כי צוות שלם שמפעיל קול עוסק בהקלטת השיחה של הגבר והאישה ממספר נקודות בכיכר, שבהן מותקנים מכשירי האזנה מרחוק, וכן באמצעות אנשים ההולכים בסמוך לזוג, ומשתדלים להקליט את שיחתם.
הזוג מודע לכך שייתכן כי שיחתם מוקלטת, ולשם כך הם מסתובבים הלוך ושוב בכיכר בתקווה שקולם ייבלע ברעש ההמון.
בשלב מסוים האישה מבחינה באחד מעובדיו של קול, פול (מייקל היגינס), חושדת בו כי הוא עוקב אחריהם, מסיימת את השיחה ועוזבת את המקום.
הרחבת היריעה באשר להארי קול
לאחר הקלטת השיחה חוזר קול לביתו.
מסתבר כי קול חי בגפו, וחושש כי מאזינים לו ועוקבים אחריו.
הוא חושד בבעלת הבית שלו שידעה מתי חל יום הולדתו, כי זו חיטטה בחפציו.
הוא אינו משתמש בטלפון בביתו, אלא בטלפונים ציבוריים וטוען כי אין לו טלפון.
משרדו הוא פינה מוצנעת בחלל גדול בהרבה שאינו בשימוש.
חייו הפרטיים אף הם חיי בדידות.
חברתו איימי (טרי גאר) אינה יודעת עליו דבר.
הוא מסרב לספר לה אף מה עיסוקו.
היא חיה בציפייה לביקוריו, אך יודעת כי הוא עוקב אחריה לעיתים, וחושדת כי הוא מאזין לשיחותיה.
השניים רבים עקב דרישתה של איימי כי הארי יספר מעט על עצמו, וכאשר הארי יוצא מביתה של איימי היא אומרת לו כי לא תמתין לו עוד.
בביתו עוסק הארי בתחביבו, נגינה בסקסופון כליווי לתקליטי ג'אז ישנים שאותם הוא משמיע.
הארי וסטאן מנסים במשרדם ליצור מקטעי ההקלטה שיחה בעלת תוכן.
הארי מדגיש בפני סטאן כי אין להם כל עניין בתוכן השיחות ואין להם כל אחריות לגורלם של האנשים שלהם הם מאזינים.
הם מדברים על נושאים שונים, כגון המתנות שיקנו בחג המולד, וחמלתה של האישה על זקן חסר בית השוכב על ספסל.
לאחר מכן הארי הולך לכנסייה קתולית ומתוודה.
מסתבר כי הארי הוא קתולי אדוק, הנושא עמו רגשות אשם על שבעברו הביא לפגיעה באנשים בעבודתו.
כאשר הארי מגיע למשרדיו של מזמין העבודה (שאינו מוזכר בשמו ומכונה "המנהל", אך ברור כי מדובר במנהל של תאגיד פרטי גדול), ממתין לו שם צעיר נמרץ בשם מר סטט (האריסון פורד) ומבקש את תוצאות העבודה.
הארי מסרב למסור את תוצאות העבודה אלא למנהל באופן אישי.
בדרכו של הארי אל מחוץ למשרדי המנהל הוא נפגש במקרה בצעיר, ולאחר מכן בצעירה.
מתגלה כי הם קשורים באופן כלשהו לאותו מנהל.
הוא שב למשרדו ושומע את ההקלטה.
הפעם נשמע בבירור משפט חשוב.
הגבר אומר "הוא יהרוג אותנו אם תינתן לו ההזדמנות".
הארי הולך לכינוס מקצועי של מצותתים.
בכינוס פוגש הארי שוב את מר סטט, האומר לו כי הוא נשלח לחפש אותו וכי עליו להגיע למשרדו של המנהל ביום ראשון בצהריים, שם יפגוש את המנהל, ימסור לידיו את ההקלטות ויקבל את כספו.
הארי שב מהכנס למשרדו עם חברים למקצוע, בהם אדם בשם מוראן, אישה בשם מרדית', ואנשי צוותו של הארי, פול וסטאן.
החברים שותים ומספרים סיפורים מעברם.
מתגלה כי הארי עבד בעברו בניו יורק ושם הקליט שיחות של איגוד המובילים (הידוע בכך שהוא נשלט על ידי המאפיה).
הוא חשף מידע והעביר אותו לפרקליטות.
המאפיה לא האמינה כי השיחות הוקלטו, ולכן חשדה שאחד מאנשיה הלשין.
כתוצאה מכך נרצח אותו אדם, ועמו אשתו ובנו, באופן אכזרי ביותר.
הארי משוחח עם מרדית' בפינה מוצנעת במשרד ושואל אותה: לו הייתה איימי, אישה בודדה שאינה יודעת דבר על אהובה, האם הייתה מקבלת אותו בחזרה?
מסתבר שהשיחה הוקלטה על ידי מוראן, שרצה להוכיח להארי את יכולתו בהאזנות, על מנת שזה יקבל אותו כשותף.
מוראן משמיע את השיחה להארי ולחברים, והארי מגרש את כולם מהמשרד בזעם.
מרדית' נשארת ומנסה לפתות את הארי, אך זה, רדוף רגשי אשם, שוכב במיטה, בוכה ומאזין לשיחת הזוג שהקליט מספר ימים קודם לכן.
המשפט "הוא יהרוג אותנו אם תינתן לו ההזדמנות" נשמע שוב ושוב.
מקטעי ההקלטה המושמעים עתה מסתבר כי הזוג קבע להיפגש במלון "ג'ק טאר" בחדר 773 ביום א', שעתיים לאחר שהארי אמור להיפגש עם המנהל ולמסור לידיו את ההקלטות.
הארי שוכב עם מרדית' והשניים נרדמים חבוקים.
בחלומו נפגש הארי עם האישה שאת שיחתה הקליט ומזהיר אותה כי זוממים להורגה.
הוא אומר לה "איני חושש מן המוות.
כשהארי מתעורר, מרדית' איננה וההקלטות נגנבו.
הוא עונה לטלפון, כאשר בצדו השני נמצא מר סטט, המספר לו כי חשש שמא לא ימסור את ההקלטות ולכן ארגן את גנבתן.
הוא מזמין את הארי אל משרדו של המנהל ביום א', על מנת לקבל את כספו ולהיפגש עם המנהל.
הארי מגיע למשרד ומוצא שם את המנהל (רוברט דובאל), כשהוא מאזין שוב ושוב להקלטת השיחה.
מהתמונות התלויות על הקיר מסיק הארי כי האישה היא אשתו של המנהל, הצעירה ממנו בשנים רבות.
מרמת האינטימיות שאליה הגיעה השיחה, ניתן להסיק כי האישה מנהלת פרשת אהבים עם הצעיר.
המנהל דורש מהארי לקחת את כספו ולצאת מהמקום.
הארי שואל אותו "מה תעשה לה".
הקלטת השיחה המתנגנת ברקע נותנת את התשובה.
קולו של הצעיר נשמע בבירור "הוא יהרוג אותנו אם תינתן לו ההזדמנות".
ממשרדי המנהל יוצא הארי למלון "ג'ק טאר", ושוכר את החדר הסמוך לחדר 773. הוא מתקין האזנה, שדרכה הוא יכול לשמוע את המתרחש בחדר.
הוא שומע ויכוח בקול רם בין שני גברים ואישה.
לאחר מכן נשמעת זעקת האישה.
הוא יוצא אל המרפסת, שממנה ניתן להבחין במתרחש בחדר הסמוך, ורואה שם דמות מטושטשת נופלת על דלת הזכוכית המובילה למרפסת החדר, ומורחת אותה בדם.
הוא שב אל החדר המום, סוגר את התריסים ומגביר את קול הטלוויזיה.
מספר שעות לאחר מכן הוא יוצא מן החדר ופורץ אל החדר הסמוך.
החדר נראה נקי, אך כאשר הוא מגיע אל השירותים ומוריד את המים באסלה, נראה כי האסלה נחסמה על ידי חולצה מגואלת בדם.
האסלה גואה על גדותיה ומציפה את החדר בדם.
הארי יוצא אל משרדי המנהל על מנת להתעמת עמו, אך זוג גברתנים מונע ממנו מלהגיע אל המנהל.
בחוץ רואה הארי מכונית יוקרתית חונה ליד המשרדים.
כשהוא מציץ אל המכונית הוא רואה כי האישה הצעירה יושבת בה ללא פגע.
למחרת קורא הארי בעיתון כי "בכיר נהרג בתאונת דרכים".
האישה מקיימת מסיבת עיתונאים, שבה נוכח הארי, ובה מתברר כי ירשה את הונו של בעלה.
במסיבה נוכחים גם מר סטט וגם הצעיר ששוחח עם האישה.
הארי מבין כי לא פירש נכון את האמור בשיחה.
הוא מבין כי הזוג לא תכנן רומן אהבים, אלא את רציחתו של בעלה של האישה, כאשר משפט המפתח "הוא יהרוג אותנו אם תינתן לו ההזדמנות" אינו נאמר בפחד, אלא כהמרצה לבצע את הרצח.
כאשר הוא שב לביתו, הוא יושב בפינה ומנגן בסקסופון.
את נגינתו מפריע צלצול טלפון.
המתקשר הוא מר סטט, המבשר לו כי "אנחנו יודעים שאתה יודע" וכי אם הוא חפץ בטובתו, עליו להפסיק להתערב בעניין.
בסיום השיחה משמיע לו סטט את נגינת הסקסופון שניגן לפני השיחה, כהוכחה לכך שאנשיו של סטט מאזינים להארי.
הארי מתחיל לחפש את מכשירי ההאזנה.
תחילה הוא מחפש באמצעות מכשירים, ולאחר מכן הוא מפרק את רצפת הפרקט בבית, תולש את הטפטים מהקירות ואף שובר את האיקונין הקתוליים שהוא מחזיק, מחשד פן הוטמנו בהם מכשירי האזנה.
לאחר שהרס לחלוטין את דירתו, ולא מצא את מכשירי ההאזנה, מתיישב הארי, נואש, ומנגן בסקסופון.
הסרט הופק על ידי חברת ההפקות של קופולה אמריקן זואיטרופ.
קופולה היה אז לאחר הצלחתו הגדולה של "הסנדק", ויכול היה לממן את הפקת הסרט בעצמו, ולשלוט שליטה מלאה בכל פרט בהפקתו.
קופולה הפיק, ביים וכתב את התסריט.
הצילומים נערכו בסן פרנסיסקו מאמצע 1972 ועד לסוף פברואר 1973. מיד לאחר סיום הצילומים החל קופולה בצילום הסרט "הסנדק חלק שני".
"השיחה" הוא סרט אישי, מינורי, בעל אווירה עגמומית, שנדחק בין שתי הפקות ענק זוהרות ועתירות כוכבים.
הצלם המקורי ששכר קופולה לצילומי הסרט היה הסקל וקסלר, אך חילוקי דעות הביאו לפיטוריו באמצע הצילומים ולהחלפתו בביל באטלר.
באטלר צילם מחדש את רוב הקטעים שצילם וקסלר בסרט, אך סצנת הפתיחה, המסובכת מבחינה טכנית והמרשימה מבחינה קולנועית, שבה מתמקדת המצלמה מגבוה בכיכר ובאנשיה, נותרה כפי שצילם אותה וקסלר.
עבודת צילום הסרט הסתיימה מספר ימים לפני המתוכנן.
במקור תכנן קופולה כי הסרט יסתיים ב"סצנת החלום", אך מכונת העשן ששימשה לצורכי צילום הסצנה יצאה משליטה, ומשטרת סן פרנסיסקו ביקשה להפסיק את פעולתה.
בו במקום הגה קופולה את סצנת הסיום בה מנגן הקמן בסקסופון.
קופולה אמר, אך הדבר אינו עולה מהסרט, כי מכשיר ההאזנה שאותו מחפש הקמן, ועבורו הרס את דירתו, מצוי בתוך הסקסופון.
לאחר סיום הצילומים החל קופולה בעבודה מאומצת על "הסנדק חלק שני", והותיר את רוב עבודת העריכה בידי צוות שכלל את ריצ'רד צ'ו ווולטר מרץ'.
קופולה הגיע לייעץ רק בסופי שבוע, ומלאכת יצירת הסרט מחומר הגלם נותרה, למעשה, בידי מרץ'.
מרץ', איש סאונד במקצועו, הוא שהעניק לסרט את אופיו המיוחד.
עלילת הסרט דרשה כי השיחה בין שני הצעירים המוקלטת בכיכר תיחשף לאיטה, ותתגלה לגיבורים ולקהל תוך כדי הסרט, כאשר היא עולה מתוך סרטי ההקלטה השונים, ההפרעות הטכניות ומוזיקת הרקע המנוגנת בכיכר.
מרץ' השיג כל זאת, ומעבר לכך.
עלילת הסרט נגלית לצופה מתוך ההקלטות, כאשר כל הקלטה נפרדת, מתוך שלל ההקלטות המרכיבות את השיחה, קלטה, על פי הסרט, 40% מהשיחה, והיתר הן הפרעות.
הפסקול כולל, בהתאם, הפרעות רבות, רעשים סטטיים, צפצופים אלקטרוניים, ורק לקראת סיומו, נחשף הצופה לטקסט המלא של השיחה, ולהקלטה הנקייה כפי שהיא מוגשת ל"מנהל".
"השיחה" היה סרט חשוב בעבודתו של מרץ', שבו גילה את "אפקט המצמוץ".
מרץ' טוען כי כאשר ערך את הסרט, שם לב שדמותו של הקמן בחומר הגלם המצולם ממצמצת ממש לפני הנקודה שבה רצה לחתוך את הסרט ולעבור סצנה.
בעקבות זאת גילה כי "מצמוצים הם סימני פיסוק, הם הפסיקים והנקודות שעוזרים לנו לחלק את הטקסט של החוויות השונות שלנו למקטעים שניתנים לעיכול.
כשהבנתי זאת, הבנתי גם שהמצמוץ מפריד בין סדרות של מחשבות, וזה עזר לי להבין את המובן מאליו - שכל שוט בסרט הוא מחשבה.
כשהמחשבה הזאת נגמרת, או כשיש אתנחתה, זה הרגע שבו אפשר לעבור למחשבה הבאה.
התובנה הזאת עזרה לי לארגן באופן טוב יותר את השוטים בסרט".
חומר הגלם שעמד בפני מרץ' היה דו-משמעי.
חלק מהסצנות נותרו ללא סיום ברור, ומרץ' יצר את הנרטיב, תוך שלעיתים הוא סוטה מהכתוב בתסריטו של קופולה.
החלטה חשובה שקיבל מרץ', באישורו של קופולה, הייתה להקליט מחדש את המשפט שאומר הצעיר לצעירה.
במהלך הסרט נשמע המשפט אותו אומר הצעיר "הוא יהרוג אותנו אם תינתן לו ההזדמנות" מספר פעמים.
רק לאחר שהסתבר שהצעיר הוא חלק ממזימת רצח, נשמע המשפט כאשר מובן שאין המדובר במשפט שנאמר מתוך פחד, אלא כתמריץ לרצח.
מרץ' השיג זאת באמצעות הקלטת המשפט מחדש, כאשר הפעם הדגיש פרדריק פורסט, המשחק את הצעיר, את המילים באופן שונה מזה שהופיע עד עתה בשיחה המוקלטת.
את עבודת עריכת הקול השלימה המוזיקה שכתב דייוויד שייר, גיסו של קופולה (בעלה של טליה שייר).
שייר נרתע, בתחילה, כאשר קופולה ביקש ממנו שלא להשתמש בתזמורת לצורך הקלטת המוזיקה.
רוב מוזיקת הרקע לסרט היא נגינתו של שייר בפסנתר ללא ליווי כלשהו, המופרעת לעיתים על ידי רעשי רקע אלקטרוניים, המדמים רעשים והפרעות במכשיר האזנה, בהתאמה למצבו הנפשי של גיבור הסרט הבודד והחשדן.
הקרנת הבכורה של "השיחה" התקיימה בלוס אנג'לס באפריל 1974, בשיא הפרסום הציבורי של הפרשה.
ואכן, הסרט נתפס בתחילה כאמירה אקטואלית, שנוצרה על רקע העיסוק הבלתי-פוסק של אמצעי התקשורת באותה התקופה בהאזנות סתר.
אך הדבר היה רחוק מן המציאות.
למעשה, הרעיון לסרט עלה במוחו של קופולה כבר באמצע שנות ה-60, בעקבות שיחה שקיים עם הבמאי אירווין קירשנר, שעסקה בהאזנות.
הוא גם הודה כי הושפע מהסרט "יצרים" של מיכלאנג'לו אנטוניוני, בו צפה ב-1966. הוא השלים את כתיבת התסריט של "השיחה" ב-1969, והמתין לשעת הכושר לצילומים.
הסרט זכה להצלחה קופתית צנועה, והרוויח כארבעה וחצי מיליון דולר.
המבקרים אהבו את הסרט, והוא זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ב-1974. הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר (הסרט הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והסאונד), אך לא זכה בפרס, והאפיל עליו "הסנדק חלק שני" של קופולה (שהיה מועמד ל-11 פרסים וזכה בשישה).
צוות העריכה והסאונד בראשות מרץ' זכה בשני פרסי באפט"א על עבודתו בסרט.
גם כיום נחשב הסרט לאחת מיצירות המופת של קופולה, ורבים מזכירים אותו לצד "הסנדק" ו"אפוקליפסה עכשיו".
רבים רואים בסרט כמייצג את הקולנוע האמריקני בשנות ה-70, ובדמות הגיבור (פרוטגוניסט), הארי קול, את אחד מאבות הטיפוס לדמות האנטי גיבור שאפיינה את הקולנוע באותו העשור.
"השיחה" נתפס בעת הקרנתו הראשונית, ואף לאחר מכן, כאחד מגל "סרטי הפרנויה" של שנות ה-70, שבאו כתגובה לפרשת ווטרגייט ולמלחמת וייטנאם, וביטאו את אובדן האמונה של האמריקאי הממוצע בממסד ובתאגידים הגדולים.
שנת 1974, שבה הוקרן הסרט לראשונה, הייתה שנה שבה הוקרנו גם "צ'יינהטאון" של רומן פולנסקי ו"המעקב" (Parralax View) של אלן ג'יי פאקולה, שעסקו בנושאים דומים, של שחיתות ממסדית ותאגידית, מעקבים והאזנות סתר.
כן יש להזכיר את הסרט "אויב המדינה" משנת 1998, בכיכובו של ויל סמית' ובבימויו של טוני סקוט, שבו שיחק הקמן תפקיד זהה לחלוטין של אומן האזנות סתר מתבודד.
עם זאת, "השיחה" אינו סרט תאוריית קשר טיפוסי.
כסרט מתח, אמנם יש בו רעיון בסיסי טבוע היטב, ופיתולי עלילה המביאים לסיום דרמטי, אך עלילתו מלאה חורים.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העלה מספר רב של שאלות בעניין זה.
למשל, כיצד ניתן להבין את רשלנותו המדהימה של קול הנותן לקלטות להיגנב, הנופל קורבן לתעלול ההקלטה של מוראן המקליט את שיחותיו הפרטיות, ומאפשר לביתו להיות נגוע במכשירי האזנה אותם אינו מוצא, עם היותו רב-אמן בתחומו?
אחרים העלו פגמים מבניים אחרים בתסריט, ושאלות לא פתוחות וסתירות רבות שנותרו במבנה העלילתי.
אך הסרט מתעלה על כל אלו, והוא בעיקרו תיאור לבטיו הפנימיים של קול, והתמודדותו עם נושאים כאחריות אישית, התמודדות עם הטכנולוגיה ובדידותו של היחיד בהמון.
דמותו של הארי קול ומאבקיה הם עיקר הסרט.
קול הוא אדם בודד, המנסה להגן על עצמו מפני העולם החיצון.
שמו – Caul – פירושו "שליה".
שם זה החל כטעות דפוס, אך קופולה אימץ את הטעות.
קול משתדל להיות מוגן מפני העולם כתינוק ברחם אמו.
לכל מקום שאליו הוא הולך הוא נושא עמו את מעיל הגשם השקוף, המדמה את השליה.
חלק משכבת הבידוד שלובש קול סביב עצמו הוא הניסיון להתנתק ממעשיו, מטיבה של עבודתו, מתוצאותיה.
אך מובן שלאדם בעל מצפון אין הדבר אפשרי, וקול חורג מן הגבולות ונושא בתוצאות.
קופולה אמר כי הסרט אינו סרט על פרטיות, כי אם על אחריות.
הארי מנסה לקחת אחריות על מעשיו, אך כושל.
ברגע המפתח, שבו הוא עד לרצח במלון, הוא חוזר לחדרו, אוטם את התריסים, אוטם את אוזניו בידיו וצופה בטלוויזיה, המשדרת, עד כמה שהדבר סמלי, דיון בפרשת ווטרגייט.
עריכת הסרט בידי וולטר מרץ' הושפעה בבירור מ"פסיכו" של אלפרד היצ'קוק.
סצנת המעקב והרצח בחדר המלון דומה מאוד באווירתה, במיקומה ובעריכתה, כמו גם בפסקול הזועק, לסצנה שבה נרצחת ג'נט לי במלון הדרכים.
סצנת הפתיחה, שבה יורדת המצלמה מגבוה, אל הכיכר הומת האדם, אף היא מושפעת מהיצ'קוק.
השפעה נוספת, ברורה, שבה מודה קופולה, היא "יצרים" של אנטוניוני, שעסק בנושא דומה - אדם המגלה עלילת רצח, לאחר שצילם במקרה זוג אוהבים.
ג'ין הקמן - הארי קול, מומחה ההאזנות.
ג'ון קאזאלה - סטאן, עוזרו של הארי.
מייקל היגינס - פול, עוזרו של הארי.
טרי גאר - איימי, חברתו של הארי.
אלן גארפילד - ברני מוראן, מתחרהו העסקי של הארי.
אליזבת' מקריי - מרדית', האישה המפתה את הארי קול וגונבת את ההקלטות שהקליט.
סינדי ויליאמס - אן, הצעירה אשר לשיחתה האזין הארי קול.
פרדריק פורסט - מארק, הצעיר המשוחח עם אן.
האריסון פורד - מר סטט.
ריצ'רד הקמן - אחיו של ג'ין הקמן משחק את אחד מאנשי הביטחון, וכן את הכומר בפניו מתוודה הארי קול.
השיטה האירופית לצבירה והעברת ניקוד אקדמי מהווה תקן אחיד להשוואת הישגים בלימודים של תלמידים במוסדות ההשכלה הגבוהה במדינות שונות בתחומי האיחוד האירופי ומדינות הפועלות בשיתוף פעולה עם האיחוד.
השיטה נועדה להבטיח הכרה אחידה בהישגים האקדמיים של תלמידים ממדינות שונות.
השיטה מעניקה ניקוד אחיד ללימודים אקדמיים שהושלמו בהצלחה.
סיום שנה אקדמית מלאה מוכרת כ־60 נקודות ECTS, אשר לצורך צבירתן יש צורך ב־1,500–1,800 שעות לימוד באחת מהמדינות הכפופות לשיטה האירופית.
בנוסף לשיטה האירופית לצבירה והעברת ניקוד אקדמי, הסכימו מדינות האיחוד לבסס שיטה לצבירת והעברת ניקוד בלימודי מקצוע.
השיטה האירופית אף כוללת סולם ציונים תקני המאפשר השוואה בין רמות ההישגים של תלמידים ממדינות שונות.
התקן האחיד להשוואת הישגים אקדמיים נקבע לאחר דיונים באמנת בולוניה שנחתמה בבולוניה בשנת 1999.
השידור העברי של ה-BBC היה פינת שידור בשפה העברית של שידורי החוץ של ה-BBC, המיועדת למאזינים בישראל, אשר שידרה בשנים 1949 עד 1968.
שידורי השעה העברית של ה-BBC החלו ב-30 באוקטובר 1949. היה זה השידור העברי הראשון המיועד למאזינים בישראל ששודר מתחנת רדיו זרה, לאחר קום מדינת ישראל.
התחנה שידרה בשעות הערב לפי שעון ישראל בגלים קצרים.
השידור הראשון נפתח בדברי ברכה של ד"ר מרדכי עליאש ציר ישראל בלונדון.
מנהל השידור העברי היה אריה גוטליב, יהודי יליד פולין, משפטן בהשכלתו שהגיע לאנגליה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
משך השידור העברי של ה-BBC היה חצי שעה ביום, בעוד ששידוריו בערבית נמשכו ארבע וחצי שעות ביום.
התוכנית שודרה שבעה ימים בשבוע.
בתחילת התוכנית שודרו החדשות ופרשנות מפי פרשנים ידועים כריצ'רד קרוסמן ונואל קאוורד.
בהמשך שודרו תוכניות בנושאי תרבות, אמנות, וספורט.
השידור הרבה לראיין ישראלים ידועי שם, סופרים מדינאים ועיתונאים שביקרו בבריטניה, על אודות רשמיהם וחוויותיהם בבריטניה ומאידך שידר רשמים מישראל מפי בריטים ידועים שביקרו בה.
השדרים היו, במהלך השנים, חגי פינסקר איש קול ישראל,שמעון טסלר עורך "מבט שני" בערוץ הראשון, יעקב אחימאיר לימים איש הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית, שדרן הספורט ניסים קיוויתי,יאיר אלוני לימים מנהל הטלוויזיה הישראלית ומנכ"ל רשות השידור, הבמאי מיכאל אלמז וכתבת העיתון דבר בלונדון רות כהן.
עד שנת 1962 שידרה התחנה את שידוריה בשעות הערב המוקדמות.
ב-1 ביוני 1962 החל לוח שידורים חדש של התחנה ושידוריה החלו בשעה 23:15 לפי שעון ישראל.
הכוונה בהעתקת שעת השידור הייתה להגביר את ההאזנה בישראל לשידוריה, לאחר הפסקת השידור היומי בקול ישראל.
באותה עת היו שידורי קול ישראל מסתיימים במהדורת חדשות בשעה 23:00 ומתחדשים למחרת בשעה 6:00 בבוקר.
כמו כן נועד השידור בשעות הערב המאוחרות להגביר את איכות הקליטה, מאחר שהתחנה שידרה בגלים קצרים אשר בשעות הלילה נקלטו באיכות טובה יותר.
בלוח השידורים החדש נכללו התוכניות הבאות:
"מן העולם היהודי" על חיי היהודים בבריטניה ובעולם
"פרשנות בינלאומית" מפי חברי הפרלמנט הבריטי
"מקרוב ומרחוק" - סקירת אירועים בעולם ובמזרח התיכון
"האזן למאזינים" - השמעת תגובות לשידורי התחנה שהגיעו ממאזינים בישראל
בנובמבר 1965 חזרה התחנה לשדר את שידוריה בשעות הערב המוקדמות משעה 17:00 ועד לשעה 17:30 לפי שעון ישראל.
הייתה זו ראשית הקץ של השידור העברי מלונדון.
ביולי 1968 החליט משרד החוץ הבריטי על הפסקת שידורי התחנה.
כמו כן נומק הצעד גם בקשיי תקציב.
בישראל הובעה מורת רוח מכך שבמקום לעשות ניסיון להגביר את עצמת השידורים הוחלט לבטלם.
הובעה הסברה כי הפסקת השידורים נעשתה בלחץ החוגים העוינים לישראל במשרד החוץ הבריטי בהובלתו של שגריר בריטניה בקהיר הרולד בילי כמחווה לערבים.
בעיתונות נמסר גם כי ממשלת ישראל עומדת לפנות לממשלת בריטניה בבקשה שלא להפסיק את השידור העברי, משום שהיא רואה בזאת צעד פוליטי וגם איננה מקבלת את הנימוק של קשיי תקציב, באשר לשידורים הנרחבים של ה-BBC בערבית נמצא התקציב הראוי.
בקשת ישראל לא נענתה והשידור העברי נפסק כמתוכנן באוקטובר 1968. בזאת תמו 19 שנות השידור העברי מלונדון.
לאחר שסיום השידור הישיר בגלים קצרים, ה-BBC המשיך להפיק חומרים בעברית עבור קול ישראל.
חומרים אלה נשלחו מאולפן בבית בוש בשעה 16:00 שעון גריניץ' חמישה ימים בשבוע דרך מעגל שמע.
עיתונאים עצמאיים המתגוררים בלונדון הועסקו ב"יחידה העברית".
הקלטה זו היא השידור האחרון של מיכאל אלמז ביוני 1976.
השידור העברי מרדיו קול דמשק הוא שידור בעברית שהחל בשנת 1952, המשודר בתחנת הרדיו "קול דמשק" - תחנת השידור של סוריה, ובו דברי תעמולה המיועדים לציבור בישראל.
השידורים העבריים ברדיו דמשק החלו בחודש אוגוסט 1952. השידור היה בגלים בינוניים (במינוח של היום AM) המיועדים לשידורים בתוך סוריה, ונקלט בקושי ועם רעשים נלווים בישראל, בעיקר בצפון הארץ.
שדרן של התחנה היה רבחי כמאל, שבצעירותו, לפני הקמתה של מדינת ישראל, למד באוניברסיטה העברית בירושלים, השתתף במפגשים אחדים של התנועה הכנענית ונתן שעורים בערבית בבתי הספר העבריים בירושלים.
שדרן נוסף היה מוחמד עטיה, מי שהיה עד להקמת המדינה המתרגם מעברית לערבית של העיתונים הערביים ביפו.
שניהם הכירו היטב את הציבור היהודי בישראל ואת מערכות היחסים בקרב ציבור זה.
קו התעמולה של השידור העברי מדמשק היה לערער את הזהות הישראלית בקרב תושבי ישראל, שרבים מהם באותן שנים היו עולים שהגיעו לישראל בגלי העלייה שלאחר קום המדינה, ולשכנעם שמקומם אינו בישראל אלא במדינות המוצא מהן הגיעו, אותן כינה השדרן "המולדת האמיתית".
כדי להזכיר לעולים את הארצות מהן באו, נהג השדרן לסיים את שידוריו במנגינות צ'כיות, רומניות וכדומה.
בפנותו לעולי גרמניה ב"פלשתינה הכבושה", כלשונו, כדי לעורר בהם געגועים לארץ מוצאם, פנה אליהם השידור במילים "ועתה יקים חביבים, תשמעו ממנגינות מולדתכם".
בהמשך לקו זה, יצא השידור במתקפה על הלשון העברית המדוברת בישראל.
באחד משידוריו הראשונים, אמר: "לשון זו אינה שפת השכלה לא בעלת ערך בינלאומי.
ההסתדרות מכריחה את בני הגלויות ללמוד אותה.
בקרוב נדון באפשרות של פניה אל כל הגלויות בשפות המקור שלהן".
בשידור אחר הוסיף: "אין אף יהודי אחד מאלף מדבר עברית נכונה וצחה" וזאת בהשוואה ל"תור הזהב לשפת עבר בספרד תחת שלטון האסלאם".
הקריין נתן הרצאה מפורטת על ההגייה הנכונה של האותיות העבריות ומסקנתו: "השפה היא האומה; ואם אין שפה אין אומה, ואם אין שפה, אין לאומיות".
השידורים, שבראשיתם נמשכו חצי שעה מדי יום, הורחבו בנובמבר 1952 לשלושת רבעי השעה ביום, זאת, לדברי השידור, בשל ה"חיבה ואהבה" להם זכו השידורים מן "המאזינים מפלשתינה".
ביום הכיפורים תשי"ג, בספטמבר 1952, שודרו תפילות החג מבית הכנסת הגדול בדמשק.
כהקדמה לשידור, על מנת להסית את תושבי ישראל אלו כנגד אלו, הפך השדרן למגינה של דת ישראל וקונן על מצבה.
הוא הסתמך על מסיבת עיתונאים שערכו הרבנים בתל אביב, בה התריעו על היחס העוין לדת, ואמר: "השקפת בן-גוריון נגד הדת ידועה.
הוא רוצה לעקור את הדת" השדרן התריע על כך, שבו בזמן שבישראל יוצאים לאור "מאות ספרים על פילוסופיה וחופש הדעה – מודפסים ספרי התנ"ך בחוץ לארץ, והלא הדבר היחידי המייחד את היהודי מבורמה ומפולין הוא הדת".
היהודי יכול לעבוד את ה' בכל מקום, ובישראל בזים לשומר הדת ומכנים אותו ראקציונר.
החופשי בדעות הוא אויב ליהדות.
מספר בתי הספר במדינות ערב גדול ממספרם בתל אביב".
לעומת ישראל, סוריה, לדברי השדרן, "מביאה הוכחות על אי קנאותה הדתית".
השידור העברי מדמשק ביקש לעודד עריקת ישראלים לסוריה, והבטיח שישראלים העוברים לסוריה יתקבלו בה בזרועות פתוחות.
כזה היה מקרהו של ג'ורג' נייבאך, עולה חדש מהונגריה, שלא מצא את מקומו בקיבוץ אליו הגיע והחליט לעבור לסוריה.
בפברואר 1954 חצה האיש את הגבול, בהאמינו שהסורים יסייעו בידו לשוב להונגריה.
הוא נלכד, נכלא ועונה קשות על ידי חוקרי המודיעין הסורי, שהאמינו כי הוא מרגל, עד שהחליט לשתף פעולה עם חוקריו.
הוא הועבר לדמשק, שידר בשידור העברי דברי בלע נגד מה שכינה "המשטר הציוני", ולאחר מכן שוחרר וחזר להונגריה.
עריק ישראלי אחר, בשם אליהו ילינג, עבר בשנת 1958 את הגבול לסוריה, ומשם שידר בשידור העברי על כך שהוא עומד לחזור לצ'כיה.
גם תקריות גבול נוצלו על ידי השידור העברי מדמשק לצורכי תעמולה.
בערב שביעי של פסח, 5 באפריל 1953, נרצחו מן המארב בכפר הס, על ידי מסתננים מירדן, שני חיילים שהיו בחופשה ושלישי נפצע.
השידור העברי מדמשק סיפר כי "טרוריסטים יהודים" הם שביצעו את המעשה.
ב-16 ביוני 1957 נורה למוות מהנדס ישראלי בשם מישה פקטורי.
המהנדס הועסק במפעל הטיית מקורות הירדן וכשירד לערוץ הירדן לבדוק מכשיר למדידת מים, נורה למוות על ידי צלף סורי מעבר לגבול.
השידור העברי מדמשק מסר כי המהנדס התכוון כנראה להימלט מן המדינה הציונית ושם פעמיו לעבר סוריה.
וכי בדרכו לגבול נקרא על ידי עמדות ישראליות לעצור וכשלא נענה פתחו עליו המוצבים הישראלים באש והרגוהו.
גם נפילת חיילי צה"ל בשבי הסורים שימשה ככלי תעמולה בידי השידור העברי מדמשק.
ב-8 בדצמבר 1954 יצאה חוליה ובה ארבעה צנחנים ולוחם חטיבת גולני, אורי אילן, לפעולה של תחזוקת מתקן ציתות לקו טלפון בשטח סוריה, סמוך לתל פאחר.
הפעולה הסתבכה, והחמישה התגלו ונפלו בשבי.
השבויים הובלו למעצר בקוניטרה, ומשם הועברו לבית כלא בדמשק.
בהמשך, עבר אורי אילן עינויים קשים בכלא, והתאבד כדי לא לגלות סודות צבאיים.
ב-15 בינואר 1955, יומיים לאחר התאבדותו של אורי אילן, הגיע לכלא שדרן השידור העברי מדמשק, והקליט דרישת שלום בעברית מפי ארבעת השבויים, ששודרה עוד באותו היום.
הארבעה הוחזרו לישראל רק ב-29 באפריל 1956, במסגרת חילופי שבויים עם סוריה.
הציבור בישראל לא גילה עניין רב בשידורי התחנה, שהיו שידור תעמולה טהורים, וגילה עניין רב יותר בשידור העברי של רדיו קהיר, אשר בשל העברית הנלעגת שבפי קרייניו ותכניו הפשטניים היווה מעין בידור למאזינים ונושא ללעג וחיקויים.
בשנות ה-60 פחתה מאוד ההאזנה לשידור העברי מדמשק בישראל.
עד 1960 שידר קול ישראל בתדר אחד בלבד והשידור העברי מדמשק סיפק הזדמנות נוספת להאזין לתחנה דוברת עברית.
ב-1960 החלו שידורי רשת ב', שנקראה אז "הגל הקל", שלראשונה שידרה שידורי בידור, פזמונים לועזיים ותסכיתי מתח, בערוץ שידור ראשי של קול ישראל.
השידור העברי מדמשק לא עמד בתחרות, אך המשיך בשידוריו הסדירים.
בפרוץ מלחמת ששת הימים, הגיעה שעתם של קול הרע"ם מקהיר ושל השידור העברי מדמשק.
שתי התחנות נסחפו בגל תרועות הניצחון המדומה.
תחנות הרדיו הסוריות בערבית טענו כי הכוחות הסוריים מתקדמים לכיוון נצרת ועכו.
כבר ב-5 ביוני שידר רדיו דמשק בעברית הוראות לתושבי ישראל, כיצד להתנהג כשיגיעו הצבאות הערביים.
במלחמת יום הכיפורים שידרו התחנות המצרית והסורית בשידוריהן בעברית ראיונות עם שבויים ישראלים ודרישות שלום מפיהם.
השבויים הסכימו לכך מרצון, מאחר שידעו כי בכך הם מביאים לידיעת בני משפחותיהם כי הם בחיים, והדבר היווה מעין תעודת ביטוח עבורם.
טייס חיל האוויר הישראלי שנפל בשבי סיפר לימים:
"ברגע שדיברתי ברדיו, ידעתי שכל השטויות שהכריחו אותי לומר, אינן חשובות.
העיקר שאמרו את שמי וכך המשפחה ידעה שאני חי ושנפלתי בשבי".
במרוצת השנים פחתה ההאזנה לשידור העברי של רדיו דמשק, הן בשל כך שהפך לכלי תקשורת שולי וזניח והן מחמת קשיי קליטה.
בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת ממשיכה התחנה לשדר את שידוריה בשפה העברית.
התחנה משדרת מדי ערב ממשדר הנמצא בעיר טרטוס.
השידור הוא בגלים בינוניים, בתדר של KHz 783 ובתדר 87.8 FM בצפון הארץ.
קליטתו בישראל כמעט בלתי אפשרית, ותלויה לרוב בתנאי מזג האוויר.
בחודש יוני 2000 החלה אף הטלוויזיה הסורית לשדר שידור בעברית של חצי שעה ביום.
מטרת השידור, לדברי מנהלי התחנה, היא "לגלות את האמת לישראלים".
השידור העברי של קול אמריקה היה שידור רדיו בשפה העברית בתחנת "קול אמריקה" המיועד למאזינים בישראל, ששודר בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.
תחנת "קול אמריקה" החלה לשדר בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, שידורי תעמולה של ארצות הברית לעולם הרחב.
התחנה הופעלה בראשיתה על ידי משרד ההגנה האמריקאי, כחלק ממאמץ המלחמה האמריקאי.
כשהסתיימה מלחמת העולם החלה המלחמה הקרה ולתחנה נועד תפקיד חשוב במערך ההסברה האמריקאי במאבק הבין גושי.
ה-BBC, קול אמריקה וקול מוסקבה הרחיבו את מגוון השפות בהן שידרו.
התחנה החלה בהכנות לקראת הרחבת השפות בהן היא שידרה ובשנת 1949 ביקשה מפרופ' פאול מסינג לבדוק את טעם הקהל של הישראלים בענייני רדיו.
בינואר 1950 הוסיפה התחנה לשלל השפות שבהן שידרה גם את השפה הערבית.
באפריל 1950 הוחלט על הרחבת השידורים לשמונה שפות נוספות, בהן עברית.
ב-15 במאי 1951 החלו השידורים בעברית המיועדים למאזינים בישראל.
היה זה בתקופת כהונתו של הנשיא הארי טרומן, שגילה ידידות לישראל, ובזמן שבישראל נפערה מחלוקת בשאלת ההזדהות עם אחד הגושים, בין שלטון מפא"י בהנהגתו של דוד בן-גוריון שצידד בתמיכה בגוש המערבי, לבין מפלגת מפ"ם שנטתה אל הגוש המזרחי.
על רקע זה מצאו האמריקאים לנכון להתחיל לשדר את השידור העברי של "קול אמריקה".
בתוכנית הפתיחה הושמעה ברכתם של סגן נשיא ארצות הברית אלבן ברקלי, של סגן שר החוץ האמריקאי לענייני המזרח התיכון, של הסנטור היהודי הרברט להמן ושל שגריר ישראל בארצות הברית אבא אבן.
השידור היה בגלים קצרים והוא שודר מדי ערב, במשך מחצית השעה בין 8:00 ל-8:30 בערב בחורף ובין 9:00-9:30 בערב בקיץ לפי שעון ישראל, מאולפני קול אמריקה בוושינגטון הבירה.
בחלק מהערוצים הסתייע השידור בתחנת ממסר בטנג'יר.
בתחילת השידורים עלתה הטענה שברית המועצות מפריעה לשידורים.
החל מ-7 בספטמבר 1952 הוגברו שידורי התחנה באמצעות תחנת ממסר שעל גבי ספינה שעגנה בנמל רודוס.
מספינה זו הועברו, מלבד השידור העברי, שידורים בשמונה שפות לארצות הים התיכון וברית המועצות.
התחנה גייסה עובדים מישראל ומכלי התקשורת שלה.
עובדים אלו כללו את מיכאל אוהד ואת עודד בורלא שעבד כקריין ועורך.
בסוף 1951 עבר לשידורים העבריים אחד מהאישים המרכזיים בקול ישראל ובתחילת 1952 הצטרף יוסף נדבה, כתב הבוקר, לצוות התחנה.
התחנה עקבה אחר שיעורי ההאזנה שלה, בין השאר באמצעות סקרי דעת קהל.
בדצמבר 1952 נתן ריד האריס , מנהל הרשות למידע בינלאומי הממונה על שידורי קול אמריקה, הוראה לסגור את שידורי קול אמריקה בעברית, במסגרת מסע קיצוצים נרחב בקול אמריקה ומיקוד השידורים במדינות הנמצאות בהשפעה סובייטית.
האריס פעל על פי המלצה של שגרירות ארצות הברית בישראל, בטענה שהשידורים בעברית אינם יעילים מכיוון שרוב הישראלים מבינים שפות אחרות, רק מעטים מאזינים לשידורים וממילא אין לישראלים צורך בעזרה בהתנגדות לקומוניזם.
העיתוי של מתן ההוראה, מיד לאחר סיום משפטי פראג והתגברות האנטישמיות בגוש הסובייטי, הביא לביטול זמני של ההוראה ולחקירה של ועדה של הסנאט בראשות ג'וזף מקארתי לגבי מניעיה.
בפברואר 1953 פורסם שיש כוונה לקצץ בשידורים, אך לא לבטלם, אך באפריל התפרסם כי החלטת הסגירה בעינה עומדת ותצא לפועל בקרוב.
היו שקיבלו בישראל בהבנה את סגירת השידורים וטענו שהשידורים אכן היו מבוזבזים.
אולם, למרות שהפסקת השידורים התלוותה לסגירת שידורים גם בצרפתית, איטלקית וספרדית היו שראו את הסיבה האמיתית לביטול השידורים בעברית בכניסתו של דווייט אייזנהאואר לתפקיד נשיא ארצות הברית והשינוי לרעה ביחס הממשל בארצות הברית לישראל.
לעמדתם, הפסקת השידורים בעברית והמשכת השידורים בערבית מבטאת מסר של חוסר אכפתיות של ארצות הברית לישראל.
ב-23 במאי 1953, שנתיים ושבוע לאחר התחלת השידור העברי של "קול אמריקה", הופסקו השידורים בעברית.
יתר שידורי "קול אמריקה" למזרח התיכון, בערבית, טורקית ופרסית נמשכו ולא הושפעו מן הקיצוצים.
במאי 1954, כשנה לאחר שנפסקו השידורים הסדירים של קול אמריקה בעברית, קיימה קול אמריקה שידור מיוחד בעברית של התוכן של שני נאומים של הנרי ביירוד, אשר עוררו סערה בישראל לאחר שנטען שהם מבטאים גישה אנטי-ישראלית ואנטישמית.
מחלקת המדינה של ארצות הברית טענה שהדברים הוצאו מהקשרם וקיימה את השידור כדי להפיג את החששות מתוכן הנאומים.
בשנת 1971 פנו ארגונים יהודיים למשרד החוץ האמריקאי בבקשה שקול אמריקה תקיים שידורים בעברית או ביידיש כדי לסמל את ההכרה ביהודים כמיעוט לאומי בברית המועצות.
משרד החוץ שקל את הרעיון אך החליט שלא להענות לבקשה, למרות ההכרה ביהודים כמיעוט לאומי, בגלל מיעוט דוברי העברית והיידיש בברית המועצות ובגלל בעיות טכניות.
בשנת 1985 בעת המשא ומתן בין ישראל וארצות הברית על הקמת תחנת ממסר של קול אמריקה בנגב, דרשה ישראל שקול אמריקה לא תשדר בעברית וביידיש ותשאיר את התחום לבלעדיות של קול ישראל.
יותר מאשר שידור תעמולה היה השידור העברי של קול אמריקה שידור הסברה, כדוגמת השידור העברי של ה-BBC.
נסקרו בו עיתוני ארצות הברית, אישים בחדשות, ענייני יהדות ארצות הברית, חקלאות, רפואה וענייני תרבות ומוזיקה.
לא היה בשידור אלמנט של דיסאינפורמציה.
תחנת קול אמריקה, דיווחה בהרחבה על הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952, לאור העניין הרב שגילה הציבור הישראלי בהתמודדות בין עדלי סטיבנסון מאילינוי לגנרל דווייט אייזנהאואר.
התחנה שידרה סדרת שידורים מיוחדת לסיקור הוועידות של שתי המפלגות המתמודדות, שבהן נבחרו מועמדיהן לנשיאות.
השידורים לוו בדברי פרשנות של העיתונאי הישראלי יוסף נדבה.
בינואר 1953 שודר טקס השבעתו של נשיא ארצות הברית אייזנהאור.
השידור העברי של "תחנת שלום וקידמה" ממוסקבה היה שידור רדיו יומי בשפה העברית ששודר ממוסקבה משנות ה-60 ועד לנפילת ברית המועצות.
בתקופת השלטון הסובייטי שידרה ברית המועצות שידורי תעמולה באמצעות תחנה שנקראה "קול השלום והקידמה".
התחנה החלה לשדר בנובמבר 1964, מהמשדרים של רדיו מוסקבה.
השידורים היו מיועדים בראשיתם לארצות דרום אמריקה, ושודרו בשפה הספרדית, ובהמשך ליתר ארצות תבל בשלל שפות.
זאת בנוסף לשידורי החוץ הקודמים של רדיו מוסקבה באנגלית, בצרפתית ובגרמנית.
ברית המועצות הייתה מעורבת באותן שנים בענייני המזרח התיכון, באספקת נשק למדינות ערב, באימון צבאותיהן, בבניית סכר אסואן ובהתערבות מדינית, ונקטה עמדה אנטי-ישראלית.
במסגרת מעורבות זאת מצא השלטון הסובייטי לנכון לשדר שידורי תעמולה לישראל.
רדיו מוסקבה פתח את שידוריו בכינוי "תחנת השידור מטעם ארגוני הציבור הסובייטים".
השידורים נקטו בנימה שקטה ובלתי מתלהמת, אך הם ביטאו את עמדתה הקשוחה של ברית המועצות בכל נושא בינלאומי.
תחנת "קול השלום והקידמה" החלה בשידוריה בשפה העברית בסוף שנת 1967. השידור העברי שודר כל ערב בגלים בינוניים ונקלט היטב בישראל.
השדרים בעברית, גברים ונשים, דיברו בעברית תקנית שוטפת, כמעט ללא מבטא זר.
בישראל רווחה סברה כי השדרים הם בוגרי בתי הספר לשפות של השירותים החשאיים של ברית המועצות.
לימים, בגל העלייה של שנות התשעים הגיעו לישראל אנשים שהיו קשורים לתחנה ומפיהם נתברר כי צוות הקריינים של התחנה כלל שניים-שלושה אנשים שאינם קשורים זה לזה, שכולם ישראלים לשעבר, כגון דיצה סילבר, נינה סמנצ'נקו ואביגדור לויט, שעברו להתגורר בברית המועצות מסיבות אידאולוגיות או מסיבות משפחתיות.
בסוף שנת 1982 הצטרף כקריין בתחנה העיתונאי הרוסי דמיטרי פרוקופייב.
בנימה מתונה ובעברית תקנית ביטאו השידורים גישה קשוחה כלפי מדינת ישראל ותמיכה בעמדת מדינות ערב בסכסוך הישראלי–ערבי.
לאחר עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב בשנת 1985 והנהגת משטר הגלאסנוסט והפרסטרויקה התמתנו שידורי התחנה והפכו לענייניים יותר.
ההתמתנות לא הייתה מיידית ועוד באוגוסט 1987 נאמר בשידור העברי כי טילי יריחו 2 "מהווים קריאת תגר ישירה על ברית המועצות" וכי "על מנהיגי ישראל לחשוב פעמיים על השפעת פיתוח הטיל היכול לפגוע בטריטוריה סובייטית".
בשנות שלטונו של גורבצ'וב החל לקרוס המנגנון השלטוני הסובייטי וגם העוינות למדינת ישראל נחלשה ופחת הצורך בשידורי תעמולה סובייטית לישראל.
בד בבד התעוררו גם קשיי מימון ותקציב לתחנה.
בהמשך תקופת שלטונו של גורבצ'וב החלו גישושים ומגעים לחידוש היחסים בין ברית המועצות לישראל, שנותקו בעקבות מלחמת ששת הימים.
בקיץ שנת 1991, לקראת פירוקה של ברית המועצות, חדלה התחנה לשדר את השידור העברי.
בשידור הפרידה נאמר כי שורר כיום חופש בברית המועצות והתחנה מתארגנת מחדש והשידור נסתיים בברכת שלום ולהתראות.
תחנת "קול השלום והקידמה", על יתר שלל השפות בהן שידרה, המשיכה בשידוריה עד לנפילת ברית המועצות, עת החלה להקרא "השירות העולמי של קול רוסיה" המשדר במספר רב של שפות, אך תחנה זו לא שידרה יותר שידורים בשפה העברית.
השיבה הוא סרט דרמה רוסי בבימויו של אנדריי זוויאגינצב שזכה בפרס אריה הזהב של פסטיבל ונציה ב-2003. כמו כן הוא זכה בפרס ניקה כסרט הרוסי הטוב ביותר של השנה.
צילומי הסרט התרחשו באגם לדוגה ובמפרץ הפיני, ובו כיכבו קונסטנטין לברוננקו, איוואן דוברונראבוב ולדימיר גארין (שנהרג חודשיים לפני שהתקיימה בכורת הסרט).
אף שמידע על תקציב הסרט לא פורסם, הבמאי והמפיק ציינו שהוא היה פחות מ-500,000 דולר.
השיגעון הוא נושא שהעסיק את אמני ימי הביניים, לכל אורך התקופה, שהחלה עם שקיעת התרבות העתיקה במאות הרביעית והחמישית לספירה, עד לסיומה, עם תחילת תקופת הרנסאנס במאה ה-15. ספרות ענפה, כתובה ומאוירת, שנשענה על מזמורים, אגדות וסיפורי המקרא, התפתחה בנושא.
העניין הרב שגילו האמנים בתופעה בעבודותיהם, שיקף מחד, את התייחסות החברה והשלטון כלפיה, ומאידך את הבורות, הרתיעה והפחד הן מהשיגעון והן מתוצאותיו: בידוד, הרחקה מן החברה, יחס מזלזל, מאסר, כפיתה והתעללות גופנית.
פעילות הכנסייה כגורם מכריע בימי-הביניים בעיצוב התרבות הנוצרית בארצות מערב אירופה, הביא אותה לניסיון לעקור כל גורם שהיה יכול לפגוע במעמדה של הכנסייה הקתולית כמייצגת את אמיתות האמונה.
מכאן נבע מאבקה העיקש וחסר הפשרות כנגד תנועות הכפירה וכנגד מוקדי הכוח שמחוץ למסגרותיה, כגון בני מיעוטים ביניהם, יהודים ומוסלמים.
המשוגעים והכסילים שהיוו חלק מקבוצת החריגים, היו למעשה "חוטאים", שקיבלו את עונשם כדין, על פי הציווים המופיעים במקורות המקראיים.
בספרה של שולמית שחר קבוצות שוליים בימי הביניים, היא מתייחסת למגוון רחב של יחידים או של קבוצות הנמצאים בשוליים וגורסת כי "עצם בחירת האחר וסימונו, מלמדים על ההסכמה המשותפת באותה חברה, על ערכיה ועל חרדותיה הקיומיות", וכי הגדרת האחר, מגדירה למעשה את החברה הסובבת אותו.
אפרים שהם-שטיינר בספרו חריגים בעל כורחם: משוגעים ומצורעים בחברה היהודית באירופה בימי הביניים, מתייחס אף הוא אל החריגים כאל "אחר" או כאל כמה "אחרים", המחזקים את האינטגרציה החברתית ואת הזהות העצמית של הרוב.
תופעה זו מתרחשת כאשר מתבססת קטגוריזציה מסווגת, כי אז ניתן להרחיק אל השוליים יחידים או קבוצות.
המחבר סבור כי היחס לאנשים חריגים, "נע על הרצף שבין חמלה ורחמים, חרדה ורתיעה.
המתח בין שני הקצוות הללו, הוא שעיצב את היחס לחריגים הן בחברה הנוצרית והן בחברה היהודית בימי הביניים".
ספרונגר במאמרו "אפיון המשוגע", מציין את סהדר ל.
גילמן, הגורס אף הוא, כי הייצוג החזותי של החולה, משרת את החברה בהבחנה בין חולה ובריא.
"בניית הדימוי של הפציינט על כן, תמיד משחקת עם הרצון לחצוץ בין עצמנו לבין הכאוס המיוצג בתרבות על ידי מחלה".
לכן, כך הוא מסביר, כאשר האמנים מתארים את הטירוף, הם מדגישים את השונה במשוגעים ובכך הם מבטיחים למתבוננים בעבודותיהם, כי ניתן להבחין במטורפים ולהתחמק מהם.
כך גם הפילוסוף וההיסטוריון הצרפתי מישל פוקו, בספרו 'תולדות השיגעון בעידן התבונה', משרטט את קו הגבול בין המשוגע ללא משוגע, בין השפוי לבלתי שפוי ומציג כיצד דרך התבוננות על החריג ואפיונו, מגדיר האדם את עצמו ואת שפיותו.
שולמית שחר בוחנת את השאלה האם הרחקתה של קבוצה מסוימת לשוליים, נובעת מחרדה, מאיבה ומספונטניות הצומחת מלמטה, או שמא קיימת יד שלטונית המדריכה ומכוונת את החברה להוקיע מתוכה את החריגים.
מסקנתה בסוף ספרה היא שיש אינטגרציה בין שתי הישויות – חברה ושלטון.
"ברור שאחרי שמשתרשת בחברה הדעה, שקבוצה מסוימת הינה מסוכנת וטמאה, יכולה לבוא גם מלמטה תביעה להגביל אותה ולרדוף אותה, והחל משלב מסוים קשה מאוד להבחין בין תפקיד החברה בכללה, לבין תפקידם של סוכניה, בעלי הכוח והסמכות".
המשוגע למעשה, הוא תת-מגדר של יחיד הנמצא בקבוצת המשוגעים, הנמנית עם קבוצת השוליים המכילה קבוצות רבות של חריגים.
מבין כל קבוצות השוליים, הקבוצה הבעייתית ביותר להגדרה, היא זו של קבוצת המשוגעים.
על פי מישל פוקו, ביוון הקלאסית לא הייתה קטגוריזציה של אנשים "בלתי שפויים", ובהיעדרה אי אפשר היה להרחיקם אל השוליים.
כמו כן, גם כאשר נולדה הקטגוריה, יוחסה למושג משמעות פחות אחידה מאשר למושג "מצורע" או "נכה".
ספרונגר מסביר כי האמנים נאלצו להתגבר על הבעיה של ייצוג הטירוף באופן חזותי, שכן במקרים רבים נובע הטירוף ממצב פנימי בלתי נראה, וכדי שהצופה יוכל לזהות את הטירוף, נקטו האמנים בסממנים חיצוניים "בטווח שבין המילולי והחזותי".
מקורו של השיגעון לפי תפיסת ימי הביניים
גוס מתארת בספרה "השיגעון", את הייצוגים הראשונים של הטירוף בכתבים דתיים ובאומנות הדתית.
היא טוענת כי בדומה לחשיבה היוונית הדתית, גם בתנ"ך, מקורו של הטירוף או של הפרעות הנפש, נובע כתוצאה מחטאים, והטירוף הוא העונש האלוהי שמקבל האדם בגין חטאיו.
האזכור העתיק ביותר של הטירוף מופיע כאשר אלוהים מאיים להעניש את בני ישראל, אם לא ימלאו אחר החוקים שמשה הציג בפני העם: "יַכְּכָה ה', בְּשִׁגָּעוֹן וּבְעִוָּרוֹן; וּבְתִמְהוֹן, לֵבָב", ().
בניגוד לתנ"ך מציינת גוס, כי, מקורו של הטירוף אינו נובע מעונשו של אלוהים, "אלא מישות רוחנית זרה".
שולמית שחר טוענת כי היחס לחולי ולמום בחברה של ימי הביניים, לא היה חד משמעי וכי "לא ניתן לנתקו מהיחס המורכב לגוף בתרבות הנוצרית ...מחד גיסא, הוצגה המחלה כרסן המונע מן האדם לחטוא...
מאידך גיסא, ייסורי הגוף הם דרך כפרה על חטא ואמצעי להתקרב אל האל".
בנוסף לראיית המחלה והנכות כעונש על חטא, הייתה נטייה לראות בה טומאה.
בדיני הכהנים בספר ויקרא, כא', מפורטים כל בעלי המום שלא יוכלו לשרת בקודש: "דבר אל אהרון לאמור: איש מזרעך לדורותם אשר יהיה בו מום לא יקרב להקריב לחם אלוהיו...".
שולמית שחר מצביעה על קובץ החוקים הלומברדי של המלך רותרי מן המאה השביעית, בו נאמר בין השאר, כי "נערה שלקתה בצרעת, שיגעון או עיוורון, אין חתנה חייב לשאתה לאישה.
במקרה זה הוא לא יואשם בהזנחתה ובאי מילוי הבטחה כלפיה, משום שמחלתה הינה תוצאה של חטאים כבדים".
הסכימות לתיאור הטירוף בימי הביניים
דייוויד ספרונגר חוקר את הייצוגים של המטורפים מהמאה ה-6 עד למאה ה-16. הוא מבחין בין 2 סכימות עיקריות המתארות את הטירוף:
איורים של טירוף המעוגנים במסורת הרפואית.
איורים רפואיים שעובדו תחת אילוצים נרטיביים.
הוא טוען שהן מבחינה כרונולוגית והן מבחינה גאוגרפית, קיימים מכנים משותפים בייצוג הטירוף לאורך כל תקופת ימי הביניים.
הוא מזכיר את פאולה ולסיו המציינת כי בתקופת הרנסאנס, הטירוף באמנות הוצג בעיקר באמצעות רמזים מילוליים שבאו לידי ביטוי דרך אימוץ שפת פולקלור על ידי הדמות, בשונה מימי הביניים, בהם תוארו המטורפים דרך אספקט אייקוני חזותי, שכן היכולת לקרוא ולכתוב באותה עת, הייתה נחלתם של חוגים מצומצמים.
הוא מוסיף, כי גם כאשר היצוג החזותי של הטירוף, מלווה בטקסטים סיפוריים, אין בהם דיוק רפואי מדעי, כיוון שהם נועדו בראש ובראשונה, לשרת ולקדם את העלילה בנוחות.
ספרונגר משרטט שני דגמי נרטיב של שיגעון המגדירים את המטורף ביחס לחברה הנורמלית.
בדגם הראשון, מבקש המטורף שליטה על סביבתו, המופרדת מהסדר החברתי הנוקשה, באמצעות האלה הסמלית, "עימה הוא מרחיק את עצמו מהאחרים", ואילו בדגם השני, מודגשת שליטת החברה על המטורף באמצעות כבילתו באזיקים.
אחד הסממנים באפיון המשוגע, הוא שימוש ב"שיער להבה", הנועד לייצג את הפראות הפנימית של הדמות.
שיערו של המשוגע עומד זקוף, כך שנדמה כי הוא עולה בלהבות.
סממן זה מופיע בעיקר באיקונוגרפיה של תיאור שדים ושל דמויות מקראיות אחוזות דיבוק.
החוקרים רוג'ר שרמן לומיס ולאורה היבארד, כינו תופעה זו גם בשם: "שיער שדון" כדי להצביע שיש לדמות מקור כוח בלתי טבעי.
ספרונגר מציין כי דוגמאות רבות מן הספרות מאותתות על אנרגיה מאנית, שאינה בהכרח דיבוק, כגון טירופו המתלהט של האביר לנסלוט, שייצוגו החזותי מומחש באמצעות זוג איורים המופיעים בכתב היד "פרוזה לנסלוט" - (Prose Lancelot), שנוצר באמיאנס בשנת 1286.
אחד הדימויים המאפיינים את חולה הדיבוק, הוא שד הנמלט מבין שפתי החולה, הנועד להדגיש את מצבו הפנימי.
רגליו הכפותות, לפי דברי ספרונגר, "הן תוספת חיצונית דרמטית, כדי להזכיר, כי חולה הדיבוק היה לפני כן כבול על ידי כוח עצום ובלתי נראה" .
אילוסטרציה הממחישה היטב את המתואר, ניתן לראות ב"Barnulfus Codex", לקסיקון מהאי רייכנאו.
במקרים רבים מוצגים המשוגעים והשוטים כשהם קירחים לחלוטין.
ספרונגר מציג את מחקרו של ג'ון דוראן משנת 1858, המצביע על שני מאפיינים עיקריים של השוטה: ראש קירח ונשיאת אלה.
טיפולים רבים בימי הביניים כללו גילוח ראש החולה, כהכנה להנחת מיני מרפא על הקרקפת החשופה, כגון משחות או איברים של בעלי חיים.
ספרונגר מצביע על מחקרו של ג'יילס קונסטאבל בו הוא טוען כי "גילוח הראש של אדם, מסמל פרידה מן העולם הקודם, בדומה לגילוח הנזירים המהווה סמל לטיהור ולחידוש הנפש.
מטורף קירח יכול לסמל אדם המוכן לנטוש את עולם הטירוף לטובת ממלכת ההיגיון".
המטורף בבקשו שליטה על הסביבה שלו, מרחיק את עצמו מהאחרים באמצעות האלה המשמשת ככלי נשק אותו הוא אוחז בידו.
אלה כבדה באיורים של מטורפים, מקשרת את בעליה לעולם פראי יותר ולמעמדות הנמוכים של החברה, "כנשק שלא הצריך ייצור על ידי בעל מקצוע".
האלה יכולה להיות משהו פשוט כגון ענף עץ או במקרים קיצוניים כעץ שלם שנעקר ממקומו, כפי שהיא מופיעה באיקונוגרפיה בה נראה טריסטן אוחז בה.
נשיאת מרוט - העתק של ראש השוטה או הלץ
לעיתים קרובות, מוצג השוטה כשהוא אוחז בידו מרוט- שרביט שבקצהו מחובר העתק מוקטן של ראשו, המסמל את התאהבותו בעצמו.
המרוט התפתח במאה ה-14 כהמשך ישיר של אלת המשוגע, ומאוחר יותר הוחלף במראה שסימלה אף היא את האהבה העצמית של השוטה.
מאפיין הכסיל או המשוגע, בציורי המיניאטורות האוחז חפץ עגול בידו, העסיק את החוקרים רבות בשאלה האם הוא אוחז בלחם, או שמא באבן אותה הוא לועס, בחושבו כי היא לחם.
ניל בנושא זה, הוא טוען כי לא כל כך חשוב מה נושא הכסיל בידו, ומציין את חשיבות העובדה, כי בכל הגרסאות מהסוג הזה, יש לכסיל "קיבעון אוראלי" וכי "המוקד של האילוסטרציה, הוא כמעט תמיד פיו הנמצא בהצטלבות של שתי המאסות העגולות הגדולות: הראש והכיכר.
"הזהות המדויקת של החפץ אינה חשובה: רמיזות מוסריות ספציפיות באשר לטמטום המופגן באכילת אבן, בגרגרנות, או אפילו באמצעות חילול הקודש (במקרה שהוא זולל את לחם הקודש), הם זניחים לעומת המטרה העיקרית של הציור...".
שמידט בספרה 'יצוג הכסילים באמנות ימי הביניים הנמוגים', מצטטת את דבריו של גונתר הסלהוף המתייחסים לנושא זה: "תיאור הכסיל האוחז באבן, בגבינה או בלחם הקודש, נובע מאי הבנה.
בכל המקרים מדובר בלחם, כפי שמתואר בבירור בשורה החמישית של 'מזמור 53', התואם ל'מזמור 14' העוסק בהתנהגותו של הכסיל: "אָמַר נָבָל בְּלִבּוֹ אֵין אֱלֹהִים הִשְׁחִיתוּ הִתְעִיבוּ עֲלִילָה אֵין עשֵׂה-טוֹב ...
היא מדגישה את האופן המשוחרר בו הכסיל מגיש את החפץ לפיו, המעיד כי כנראה זהו לחם, אלא אם כן, טפשותו של הכסיל, היא זו הגורמת לו לבלבל בין היוצרות.
הן הכסיל והן המשוגע, חלקו בימי הביניים אפיונים איקונוגרפיים דומים או זהים, למרות השוני במצב המנטלי בין שניהם.
ספרונגר מזכיר את צ'יימברס המתמקד דווקא בכובעו של הכסיל ככזה המבדיל אותו מאחרים, וזאת באמצעות אפיון הכובע בתוספות כגון אוזני חיה, פעמונים וכרבולות.
התחזות למשוגע או לכסיל, היא תמה שחוזרת על עצמה באמנות ימי הביניים, השואבת את מקורותיה מסיפורי המקרא ומאגדות עם.
ההתחזות נועדה במקרים רבים להציל את המתחזה מדורשי רעתו, מתוך הנחה, כי אלה המתכוונים להתנכל לו, יהיו סלחניים יותר כלפיו, בגלל היותו משוגע – חולה, או כסיל שאין לו כוונות זדון.
טריסטן, לדוגמה, התחזה למשוגע באמצעות קריעת בגדיו וגילוח שיער ראשו, על מנת להסתנן לארמונה של אהובתו הנשואה לאחר.
ההתחזות למשוגע נועדה גם להוות אזהרה ולקח למה שעלול לקרות לאלה החוטאים בחילול הקודש.
דוד המתחזה למשוגע היווה מקור השראה לאמנים רבים שהנציחו את שגעונו בעבודותיהם באופנים שונים, כגון האילוסטרציה, המציגה את דוד כפות בחבל כאחד המשוגעים, המופיעה בספר המזמורים משטוטגרט מהמאה ה-9, הנמצא בספריה הלאומית של וורטמברג.
בספר שמואל א', מתואר כיצד התחזה דוד למשוגע: לאחר שנודע לו כי שאול מתכוון להורגו, הוא החליט להימלט ולחפש מקלט דווקא אצל אויבו, אכיש מלך גת.
בהגיעו למקום, זיהו אותו עבדי המלך ורמזו לו על זהותו.
דוד הפנים את הדברים ששמע מפי העבדים: "וישם דוד את הדברים האלה בלבבו".
דוד התהולל, נהג כחסר דעה, כאדם קל דעת ויצר את הרושם כמי שאינו מודע כלל להיותו מצוי בסכנה.
דוד הניח להם לשחק בו, לעשות בו כחפצם ובצע שתי פעולות שהמחישו את אי שפיותו: הוא סימן סימנים חסרי משמעות על דלתות השער, כדי שיוכל למהר ולהימלט, אם לא יצליח להטעות את המלך והזיל ריר על זקנו, כיוון שידע שאין לצפות מאדם המזיל ריר מפיו ללא שליטה, שיאמר דברי טעם.
בהתחפשו למשוגע, דוד לא בקש לערער את ביטחונם של הפלשתים ביחס לזהותו.
כל מבוקשו היה שהם ייווכחו לדעת שאין הוא עוד לוחם מסוכן העומד בראש צבא, אלא נביא בנביאים, משוגע במשוגעים.