tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במבצע יבוסי יצא מבית קדימה אחד הכוחות לכיבוש קטמון.
במלאת 60 שנה להקמת הבניין, קיימו עיריית ירושלים והמועצה לשימור אתרים טקס במקום, שכלל הסרת הלוט מעל שלט הבניין.
בית קברות טאסו, הידוע גם כבית הקברות תל גיבורים הוא בית קברות בתל אביב-יפו ליד נתיבי איילון, בתל א-ריש ("תל גיבורים") על גבול חולון, המשמש את הקהילה המוסלמית ביפו.
בתחומי בית הקברות שוכנת מערכת מים משומרת יחסית של בארות עתיקות ששימשו להשקיית פרדסי האזור.
מאז 1973 ניצב בית הקברות במרכזו של סכסוך משפטי סבוך, המסעיר את אוכלוסיית יפו הערבית-מוסלמית.
משפחת טאסו הייתה משפחה ארמנית שהחזיקה בשטחים נרחבים ובמטעי פרדסים באזור נפת יפו.
בסוף המאה ה-19 מכרה משפחת טאסו חלקת אדמה בשטח של 82 דונם למשפחת אבו ח'דרה.
בחלקה הצפון-מערבי של החלקה הוקם בית באר ששימש למגורים (וכיום משמש מפעל לשיש), וממנו הוזרמו מים בתעלות מזרחה להשקיית הפרדסים.
בארות נוספות הוקמו מזרחית לבית, לצידן הוקמו בריכות, ומערכת של אקוודוקטים חיברה ביניהן.
בסמוך לבארות אלה הוקמו מגורי הבהמות.
שאיבת המים התבצעה בתחילה באמצעות אנטיליות, ובשנות ה-20 היא הוחלפה במשאבות מכניות המופעלות באמצעות מנוע דיזל.
משפחת אבו ח'דרה מכרה את החלקה לוואקף המוסלמי של יפו ב-1942, לאחר שהתקשתה בחלוקתה בין צאצאי האב שהלך לעולמו, וב-1943 החל לפעול בית קברות על מחצית השטח, כ-40 דונם.
עם הקמת מדינת ישראל נמסר ניהולו לוועד הנאמנים לנכסי ההקדש המוסלמי ביפו.
האפוטרופוס לנכסי נפקדים ביקש לרשום על שמו את החלק השני של השטח שבו לא היה בית הקברות, אך הדבר עוכב בבית המשפט.
לאחר שעיריית תל אביב בקשה להפקיע את רוב השטח, מכר בית הדין השרעי את השטח לחברת תיעוש.
כך הוסברה המכירה על ידי כתב שדיבר עם סעיד הבאב, מזכיר מועצת העדה המוסלמית:
יש שטח של 40 דונם שאינו ראוי לקבורה בגלל המים הנקווים בו בחורף.
איש עדיין לא נקבר שם.
פעמים ביקש האפוטרופוס להעביר שטחים מחלק זה של בית הקברות לרשות הפיתוח ופעמיים עוכב הדבר על ידי הליכים משפטיים.
אבל באה עיריית תל אביב והחליטה להפקיע לצורכי סלילת כבישים וגנון 25 דונאם מתוך ה-40. מה עשה הבאב?
שכנע את בית הדין השרעי למכור את כל 40 הדונאם לחברת תיעוש בעד 600,000 ל"י ולמסור לחברה את ההתדיינות עם עיריית תל אביב יפו.
האפוטרופוס לנכסי נפקדים התנגד למכירה והיא בוטלה.
ב-22 בדצמבר 1983 חולל בית הקברות בכך שאלמונים השחיתו מצבות, לכלכו אותם בצבע וחיללו קברים.
בין דברי הנאצה, המלים המגונות וציורי הזימה שצוירו על המצבות נמצאו גם המילים: "זו רק ההתחלה", על חלק מן המצבות צוין, כי מעשה הזה נעשה בידי ט.נ.ט.
בשנת 1973 מכר הוועד את המחצית האחרת של השטח, זו שלא פעלה כבית קברות, לחברה הבנייה הישראלית "יוסי חברה להשקעות, עזרא חממי ודן אבס".
משנודע דבר המכירה לתושבי יפו הערבים החלו להשתמש בשטח נשוא חוזה המכר לקבורה, במטרה לטרפד את המכירה.
כחודשיים לאחר חתימת ההסכם פנה אחד מחברי ועד הנאמנים לבית המשפט המחוזי בתל אביב ודרש את ביטולו.
לדבריו לא הוזמן לישיבה שבה הוחלט לחתום על ההסכם והתמורה שסוכמה עבור שטח המריבה הייתה נמוכה משוויו הריאלי.
מאידך ביקשו הרוכשים לממש את זכותם לפי חוזה המכר ולהקים במקום פרויקט מגורים.
ב-1977 הושגה פשרה ולפיה נקבעה תמורה גבוהה יותר מהאמור בחוזה, ומונו כונסי נכסים שהופקדו על מכירת הקרקע.
בית המשפט הורה לרשום את הקרקע על שם הרוכשים, אך הפרשה לא באה לסיומה וועד הנאמנים שב ופנה לערכאות מספר פעמים.
העניין הגיע לבית המשפט העליון שלוש פעמים, ובפעם השלישית, ב-29 בינואר 2008 ובחלוף 35 שנים מאז חתימת ההסכם, דחה זה את ערעורו האחרון של ועד הנאמנים.
בית המשפט העליון קבע כי מכירת השטח הייתה חוקית וחייב את המערערים להעביר את הקברים הקיימים לאתר אחר.
עוד הורה בית המשפט על השלמת הליכי רישום הקרקע על שמם של הרוכשים, ובשל התארכות הדיונים המשפטיים, חייב אותם בתשלום הוצאות ושכר טרחת עו"ד בסכום של 195,000 ש"ח.
בעקבות פסק הדין קיימו ערביי יפו כנס חירום בנוכחות חברי הכנסת ג'מאל זחאלקה, סעיד נפאע ואבראהים צרצור, אשר אמר: "ישראל מנהלת מלחמה נגד המקומות הקדושים של המוסלמים וממשיכה לפגוע בחיים ובמתים".
בבית הקברות התקיימו פעולות תחזוקה וגורם בתנועה האיסלמית ביפו אמר כי אלפים ישכבו לפני הדחפורים, אם אלה ינסו להעתיק את הקברים ממקומם.
בית הקברות המשיך לפעול, ובעקבות חשש כי מימוש העסקה יוביל למהומות ביפו ומחוצה לה, הורה ראש עיריית תל אביב-יפו, רון חולדאי, לבדוק את הנושא במטרה לסייע בפתרון המחלוקת, וזאת אף על פי שהדגיש כי עיריית תל אביב איננה צד בעניין.
בתחילת שנת 2009 נוסחה טיוטת פשרה על ידי עיריית תל אביב, נציגי מינהל מקרקעי ישראל, היזם שרכש את השטח והמועצה המוסלמית ביפו, ולפיה יקבל היזם זכויות בנייה בשטח סמוך השייך למנהל, ובית הקברות לא יהרס.
בית קאסר או בית אופק הוא בית באר ברחוב מרדכי בנטוב בשכונת נווה עופר בתל אביב-יפו, אשר שימש עד 2009 את מרחב המרכז של מערך מג"ן בחיל החינוך והנוער.
הבית נבנה במאה ה-19 בידי סלים קאסר, סוחר ערבי-נוצרי עשיר שמוצא משפחתו במלטה, וששימש גם כקונסול של לא פחות מ-12 מדינות שונות.
לקאסר היו אדמות רבות באזור הירקון, ובין היתר הייתה בבעלותו חווה בסמוך לכפר אל-מיר שבמקורות הירקון, שאותה מכר בנו, אנטואן, לראשוני פתח תקווה.
ביתו של קאסר היה ביפו, ואת הבית באבו כביר, דרומית לדרך יפו-ירושלים הקים כארמון קיץ המשמש לאירוח ונופש.
הבית נחשב לאחד הבתים המפוארים באזור יפו, והוא גם המפואר ביותר מבין בתי הבאר ששרדו.
הבאר שבחצר הבית פעלה בתחילה באמצעות אנטיליה, אך מאוחר יותר הופעלה באמצעות מנוע דיזל (משאבת המים המקורית עומדת במקומה עד היום).
המים זרמו לבריכת אגירה, ומאוחר יותר, באמצעות תעלות, השקו את הפרדסים ואת הגן הפורח שסביב הבית.
הקומה הראשונה, ששימשה לאחסון ושיכון פועלים וחיות משק, הייתה פשוטה יחסית, והיא קורתה בקמרונות צולבים.
בקומה זו השתמרה השוקת המקורית ששימשה להשקיית הסוסים והגמלים.
הקומה השנייה מפוארת בהרבה מהתחתונה.
היא נבנתה כליוואן (חלל מרכזי המשמש לאירוח, שסביבו חדרי המגורים), אליה מוביל גרם מדרגות רחב.
המרצפות בקומה השנייה מעוטרות, וגם הקירות והתקרות עוטרו באיורים.
בנוסף, תקרות העץ מעוטרות בפיתוחי עץ מורכבים.
את החלל המרכזי שובר דִירֶכְּלִיכּ, האופייני דווקא לבנייה הטורקית - שני עמודי שיש המופרדים ביניהם ובין הקירות באמצעות קשתות.
ממרכז החלל המרכזי של הליוואן השתלשלה נברשת אשר אבדה עם השנים, אם כי פיתוחי העץ שמהם הייתה תלויה השתמרו בחלקם.
גם חלונות הבית מסוגננים, וכללו פיתוחי אבן ועץ מרהיבים.
בחלק העליון של הקירות החיצוניים נבנו פתחי אוורור עגולים.
מעליהם הותקן מרזב מקושט, אשר שרד אם כי האיור נמחק עם השנים.
המבנה נבנה בראשיתו כמלבן סימטרי, אולם עם הבאת הצנרת המודרנית לארץ ישראל בידי המתיישבים האירופאים הראשונים (הטמפלרים), נוספה למבנה תוספת בנויה משמאל לחזית, המכילה שירותים ומקלחת ואשר שוברת את הסימטריה של המבנה ומעניקה לו את צורתו הייחודית.
בחצר המבנה עומד מבנה עשוי בוץ, טיט ואבני כורכר, ששימש לאחסון.
מבנה זה היה ככל הנראה המבנה הראשון במקום, ולפי ההערכות הוא בן כמה מאות שנים.
לאחר מלחמת העצמאות תפס צה"ל את המבנה, והוא שימש מאז ועד שנת 2009 את חיל החינוך.
לאורך השנים ישבו במבנה יחידות שונות, ומאז אמצע שנות השמונים ישבה במבנה מפקדת מרחב מרכז של מערך מג"ן (בעבר - אגף הנוער והנח"ל).
הצבא ביצע במבנה שינויים מינוריים יחסית (הבולטים שבהם סגירת חלונות והקמת קירות, וכן הסבת בריכת האגירה לרחבת מסדרים), ובמקרים רבים אף שיפץ ושימר את הבית (בין היתר, הותקן גג חדש, תוקנה הצנרת והוכנסו רשתות חשמל וטלפון).
רבים מחשיבים את המבנה כבית הבאר השמור והשלם ביותר בארץ ישראל, רבות תודות לשימוש הממושך של צה"ל במבנה.
הבית שמור טוב יותר מהמבנים הדומים הנמצאים בסביבתו.
הודות לעובדה זו ולרמת הפאר וההדר המרשימה של המבנה - הוא נחשב בית הבאר החשוב ביותר שהשתמר מתקופת הפרדסנות של יפו בשלהי המאה ה-19.
לאחר יותר משישים שנה שבהם ישב צה"ל במבנה, פינה אותו לבסוף בחודש אוגוסט 2009. כיום מיועד המבנה לשחזור ולשימור.
בשנת 2011 הציע אותו מינהל מקרקעי ישראל למכירה, באמצעות עמידר, עבור סכום של כ-10 מיליון שקלים חדשים.
הבניין נמכר לבסוף לארגון נכי תאונות עבודה ואלמנות נפגעי תאונות עבודה.
ב-2014 נערכו בו צילומי הסרט "טוביאנסקי" בבימויו של ריקי שלח.
בית הקברות המוסלמי שייח' מוראד, המוכר גם כבית קברות אל-מוראד, הוא בית קברות מוסלמי בתל א-ריש.
כיום בדרך קיבוץ גלויות, בדרומה של שכונת שפירא בתל אביב.
בית הקברות התפתח סביב מבנה קבר מהתקופה הממלוכית בשם זה, אך זהותו של אותו שייח' איננה ידועה.
הוא שוכן על גבעת כורכר חשוף וניצבים בו מספר עצים עתיקים כגון שיזף מצוי.
במקום נמצאה כתובת ערבית מהמאה ה-14, המעידה כי כבר אז שימש כאתר קבורה.
מבנה הקבר בנוי משני חדרים מחוברים שמעליהם קבועות כיפות.
עוד נמצא במקום מבנה קבר רבוע ומקורה, הניצב על ארבעה עמודים, שבכיפתו נפער חור.
המקום הופיע במפה בריטית משנת 1878, אך הפך לאתר קבורה פעיל רק בתחילת המאה ה-20, כאשר בתי קברות המוסלמים מצפון ליפו חוסלו (בית הקברות עבד א־נבי, למשל).
בפרעות תרפ"א נתלתה גופתו של יוסף חיים ברנר על חומת בית הקברות, יחד עם עוד שבעה איש שנרצחו.
ליד בית הקברות שכנו בתים של ערבים עניים, וכ-350 מהם נהרסו על ידי הצבא הבריטי במאורעות.
עד לסיפוח הכפר אבו כביר ליפו ב-1934, היה בית הקברות בתחומיו של הכפר, וב-1948 היה לחלק מתל אביב.
לאחר שתושבי הסביבה גורשו ברובם במהלך מלחמת העצמאות חדל בית הקברות לפעול, ועם זאת בסוף המאה ה-20 החל שוב לשמש כמקום לקבורת משתפי פעולה שהקהילה המוסלמית ביפו מסרבת לאפשר את קבורתם בבית קברות טאסו.
בשנת 2013 יצר הקולנוען רואי מעוז את הסרט התיעודי "שייח מוראד" המספר את סיפורו של בית הקברות, ועליו זכה מעוז בפרס מקרן פרלוב.
בית קברות אדולוראטה או בשמו המלא סנטה מריה אדולוראטה (מלטית Ċimiterju Santa Marija Addolorata; אנגלית Santa Marija Addolorata Cemetery - "מרים הקדושה הדואבת") הוא בית קברות קתולי מונומנטלי בעיר פאולה באי מלטה שבמלטה.
הוא שוכן בשטח פתוח בדרומה של העיר, כקילומטר מדרום לנמל הגדול.
בית הקברות הוא הגדול במלטה; הוא נחנך ב-9 במאי 1869 והוא פעיל גם כיום.
המושל הבריטי של מלטה הורה על הקמת בית הקברות במטרה לבטל את מנהגי הקבורה בכנסיות.
מלאכת התכנון הופקדה בידיו של האדריכל אמנואלה גליציה (Emanuele Luigi Galizia) אשר ערך מחקר בבתי קברות באיטליה, צרפת ובאנגליה.
בית הקברות הוקם בסגנון נאו-גותי בין השנים 1862–1868 בגבעת "טל אור" (Tal Horr), אשר שימשה כאתר קבורה כבר בתקופה הפרהיסטורית.
צורתו כשל מחומש, אורכו מדרום לצפון הוא 430 מטרים ורוחבו המרבי ממזרח למערב הוא 380 מטרים.
במרכזו של בית הקברות ניצבת קפלה נאו-גותית בצורת צלב לטיני, המחולקת לשלוש סיטראות.
בחזיתה של הקפלה ניצב צריח מחודד בן שלוש קומות, וגרם מדרגות מונומנטאלי מוביל אליו מכיוון רחבת הכניסה המרכזית אל האתר.
ברחבת הכניסה השוכנת בצידו הצפוני של בית הקברות, ניצב שער עשוי קשתות מחודדות הנושאות צריחונים.
בבית הקברות אלפי קברים מסוגים שונים, ובהם קריפטות ומאוזוליאה משפחתיים, חלקם מעוטרים בתבליטים ובפסלים.
בית הקברות הוא בעיקרו אזרחי, אך במלחמת העולם הראשונה והשנייה נקברו בו גם חיילים, וגם בעיתות שלום נקברו במקום אנשי צבא ובני משפחותיהם אשר מצאו את מותם במלטה.
בכל שנה, ב-21 בנובמבר, עורכים הנזירים הפרנציסקנים במלטה מיסה בקפלת בית הקברות, לזכר אחיהם הטמונים במקום.
בית צעירות מזרחי (נקרא כיום: מרכז הקהילה אריק איינשטיין) הוא מבנה בצומת הרחובות פרוג ודב הוז בתל אביב בסמוך למעונות עובדים, ששימש בעבר כפנימייה וכבית ספר מקצועי לבנות.
בית צעירות מזרחי הוקם ביוזמת נשות המזרחי באמריקה.
עיריית תל אביב הקצתה למוסד מגרש בן שני דונמים במרכז העיר שרכש ותרם יעקב גזונדהייט.
מהנדס העירייה, יעקב בן-סירה, תכנן את הבניין ונשות המזרחי באמריקה מימנו את הקמתו.
המבנה הכיל חדרי לינה לנערות, אולם אוכל ואולם קריאה, מטבחים ואולמות ללימוד מלאכות הבית והגן.
צורתו כצורת האות ר', ובמתחם מעבר המקשר בין רחוב דב הוז לרחוב המקביל, רחוב פרוג.
הבנייה החלה בשנת 1937 ונעשתה בפיקוחה של בתיה גוטספלד, נציגת נשות המזרחי באמריקה בארץ ישראל.
התלמידות הראשונות נכנסו לגור וללמוד בבית צעירות מזרחי בדצמבר 1938. במוסד למדו נערות עולות לצד נערות ישראליות, והוא היווה סמל לפעילותן המוצלחת של נשי מזרחי באמריקה.
במקור יועד המבנה לשמש כבית חלוצות למגורים לעולות עד התבססותן בארץ ישראל.
אולם עם חנוכת הבניין עלה צורך דחוף במקום לשיכון ילדי עליית הנוער מגרמניה ורובו של הבניין שימש למטרה זאת.
חמישה עשר חדרים הוקדשו לבית החלוצות, 3 חלוצות בחדר.
במהלך מלחמת העולם השנייה בה העלייה הייתה מצומצמת, הוסב רובו של הבניין לבית ספר מקצועי.
בראשית אפריל 1948, כחודש לפני הכרזת העצמאות, נערכה בבניין במשך כמה ימים ישיבת הוועד הפועל הציוני שבה הוחלט על הרכב גופי הי"ג - מנהלת העם - והל"ז - מועצת העם, שתי זרועות השלטון הזמניות של היישוב הציוני שהפכו לאחר הקמת המדינה למוסדות השלטון הראשונים של ישראל.
במשך כארבעה עשורים שימש המבנה כפנימייה ובית ספר מקצועי לבנות.
במקום פעל תיכון עירוני ט"ו וכן הוכשרו בו מורות למלאכה, תזונה, כלכלת בית ואופנה.
בשנת 1975 עבר בית צעירות מזרחי לקריית החינוך בצפון תל אביב.
בשנים 1977–1993 פעלה במקום מכללת תלפיות למורות.
ובשנים 1995–2001 פעלה במקום הנהלת רשת אמי"ת.
מאז עמד המבנה שומם, פרט לחסרי בית ונרקומנים שפלשו אליו מעת לעת.
עיריית תל אביב-יפו בחנה לאורך השנים מספר חלופות לשימוש במבנה, בהן מעונות סטודנטים, אכסניית נוער או שלוחה של אקדמיית בצלאל.
במהלך מחאת האוהלים בשנת 2011 פלשו לבניין פעילים חברתיים במחאה על כך שהעירייה אינה משתמשת במבנה למען הציבור בהתאם לייעודה התכנוני של הקרקע ופונו ממנו על ידי המשטרה.
לטענתם, עיריית תל אביב-יפו מזניחה במכוון את המבנה על מנת להכשיר את הריסתו בעתיד ושימוש בקרקע לבניית מגדל יוקרה.
במכתב גלוי שפרסם ביום האירוע אדריכל השימור אמנון בר-אור קרא לראש העיר להכריז על הבניין כמבנה לשימור ולשקמו בהקדם לטובת הציבור.
בהמשך אותה שנה הסתיים המשא ומתן של העירייה עם בית הספר לאמנות בצלאל, ונחתם הסכם לפיו תוקם בבניין שלוחה של בית הספר, וכן שני גני ילדים.
ב-2014, לאחר הליך שיתוף ציבור מעמיק שערכה עיריית תל אביב-יפו בקרב כ-2,000 תושבים, על מנת שהמבנה יענה על מרב הרצונות ויהווה בית לקהילה, הקצתה העירייה 26.5 מיליון שקלים לשיפוץ המבנה.
במסגרת השיפוץ ובמסגרתו הוחלפו תשתיות הבניין, בוצעו חיזוקים בשלד המבנה והוא הונגש לנכים.
כמו כן בוצע בו שיפוץ פנימי, שיפוץ חזיתות וחצר הבניין שוקמה.
מטרת המרכז להיות הבית הציבורי של תושבי השכונה ולכן הוא עוצב בהתאם.
יחד עם פעילויות מסורתיות יותר כמו חוגים, קורסים והרצאות יציע המרכז החדש מגוון שימושים משולבים חדשים:
"הסלון" - מרחב ציבורי שייתן מענה לתושבים רבים ויהווה מעין סלון של השכונה.
במקום יוצבו ספות, שולחנות קפה, ספרים, אינטרנט, פינות קריאה ועוד לשימוש חופשי.
בנוסף יפעל במרכז בית קפה קטן.
"חדר עבודה" - קהלים רבים בסביבה העובדים מהבית באזור יוכלו ליהנות מחלל עבודה משותף (co working space) כדי לעבוד לבד או בקבוצה, ללמוד או לקיים פגישות עבודה או ישיבות.
מרחבים ליוצרים ולאמנים - במרכז מספר חללים קטנים לשימוש לתקופות ארוכות יחד עם חדרים רב תכליתיים לחזרות הרכבים ושחקנים.
מרחב להורים צעירים - מגוון שירותים להורים צעירים ולהורים שבדרך.
הרצאות, מפגשים, פעילויות משותפות עם הילדים וכו'.
ב-1 בספטמבר 2015, לאחר שיפוץ יסודי, נפתח המבנה ללימודים למספר גני ילדים.
בשנת 2019 החליטה העירייה לקרוא למבנה על שמו של אריק איינשטיין, שהתגורר כל חייו בקרבת מקום.
ב-1995 צולם בבניין הסרט "זיכרון דברים" בבימויו של עמוס גיתאי.
המבנה מוזכר בספרה של שרית ישי לוי "האישה מעבר לים".
בית הקברות מקוה ישראל הוא בית הקברות היהודי העתיק ביותר בפילדלפיה והשני שנבנה בארצות הברית.
גודל האתר הוא 810 מ"ר והוא ממוקם במרכז העיר.
במקור הוקם בית הקברות במטרה לשמש כבית קברות משפחתי של נתן לוי.
בית הקברות מוחזק על ידי קהל מקוה ישראל ופעיל עד היום.
עשרות חיילים יהודים שנהרגו במלחמות ארצות הברית
"בית קברות לחיות" הוא עיבוד קולנועי לספר אימה אמריקאי משנת 1983 של רומן מאת סטיבן קינג באותו השם.
בסרט, אותו כתב סטיבן קינג וביימה מרי למברט, מככבים דייל מידקיף כלואיס קריד, דניס קרוסבי כרייצ'ל קריד, בלייז ברדהל כאלי קריד, מיקו הוג'ס כגייג' קריד, ופרד גווין כג'אד קרנדל.
אנדרו יובטסק לוהק לגלם את התפקיד של זלדה.
לקינג יש בסרט הופעת קמאו ככומר.
סרט ההמשך, "בית קברות לחיות 2", הופץ אך לא הצליח לשחזר את ההצלחה (הן הכלכלית והן הביקורתית) של הסרט המקורי.
משפחת קריד - האב לואיס (דייל מידקיף), רייצ'ל (דניס קרוסבי), ושני ילדיהם הקטנים אלי (בלייז ברדהל) וגייג' (מיקו הוג'ס) - עוברים משיקגו (אילינוי) אל לאדלאו (מיין), שם הם מתיידדים עם השכן הקשיש ג'אד קרנדל (פרד גווין), המתגורר ממולם, מעברו השני של כביש מהיר.
ג'אד לוקח אותם לבית קברות לחיות מחמד, שנמצא במקום מבודד ונסתר מאחורי ביתם החדש.
במהלך עבודתו באוניברסיטת מיין, שם עובד לואיס כרופא, הוא פוגש בסטודנט ויקטור פסקאו (בראד גרינקוויסט), המובא אליו עם פציעות קשות מתאונת דרכים.
ויקטור מזהיר את לואיס מבית הקברות לחיות לפני שהוא מת, ואף קורא ללואיס בשמו, למרות העובדה שהם מעולם לא נפגשו בעבר קודם לכן.
לאחר מותו, ויקטור מגיע אל לואיס בחלום, ומזהיר אותו מהסכנות הטמונות בבית הקברות לחיות.
במהלך חג ההודיה, רייצ'ל לוקחת את ילדיה אל בית הוריה שבשיקגו, ולואיס נשאר לבדו.
כאשר צ'רץ', החתול של אלי נדרס ומת על הכביש המהיר, ג'אד לוקח את לואיס אל מעבר לבית הקברות לחיות ומנחה אותו היכן לקבור את צ'רץ'.
כאשר לואיס חוזר לביתו, הוא מגלה שצ'רץ' חזר לחיים, אם כי התנהגותו כעת פראית הרבה יותר.
זמן מה לאחר מכן, גייג' נהרג מפגיעת משאית לאורך אותו כביש מהיר.
כאשר לואיס שואל את ג'אד אם אי פעם נקברו גם בני האדם בבית הקברות בו קבר את צ'רץ', ג'אד מספר לו סיפור על חבר בשם ביל בייטרמן (צ'אק קורטני) שקבר שם את בנו טימי (פיטר סטדר).
טימי חזר לחיים, אך היה שונה.
כאשר ג'אד ואחרים הבינו את הסכנה שטימי מהווה עבור תושבי העיר, הם שרפו את בית משפחת בייטרמן על מנת להרוג את טימי.
ביל, שסירב לצאת מהבית, נספה אף הוא בשריפה.
רייצ'ל נוסעת שוב לשיקגו, להתנחם בביתה הוריה, ולוקחת איתה את אלי, בזמן שלואיס נשאר שוב לבדו בבית.
למרות אזהרותיהם של ג'אד ושל ויקטור, לואיס מוציא את גופתו של גייג' מקברה, וקובר אותו שוב בסמוך לבית הקברות לחיות.
ויקטור מופיע בפני רייצ'ל, ומזהיר אותה שלואיס עומד לעשות משהו נוראי.
רייצ'ל מנסה ליצור איתו קשר, אך לא מצליחה.
היא יוצרת קשר עם ג'אד, ומבקשת ממנו להודיע לואיס שהיא חוזרת הביתה.
באותו הלילה, גייג' חוזר הביתה וגונב אזמל מהתיק של אביו.
הוא מתגנב לביתו של ג'אד והורג אותו.
רייצ'ל חוזרת הביתה ונכנסת לביתו של ג'אד, שם היא רואה את גייג'.
היא מתקרבת אליו על מנת לחבק את בנה, והוא תוקף אותה.
לואיס מתעורר משנתו, ומבחין בעקבות נעליו של גייג' בבית.
הוא מגלה שאזמלו חסר, ומקבל שיחת טלפון מגייג', שאומר לו שהוא נמצא בביתו של ג'אד, ואחרי ש"שיחק" עם ג'אד ועם רייצ'ל, הוא רוצה לשחק גם עם אביו.
לואיס ממלא שני מזרקים במורפיום ויוצא לביתו של ג'אד.
בדרכו, הוא נתקל בצ'רץ' שתוקף אותו, ולואיס הורג את החתול באמצעות הזרקת מורפיום.
בביתו של ג'אד, לואיס מגלה את גופתם של ג'אד ורייצ'ל, ומיד לאחר מכן הוא מותקף על ידי גייג'.
לאחר קרב קצר בין השניים, לואיס מזריק מורפיום גם לגייג', והוא מת.
לואיס מצית את הבית, ומשאיר אותו להישרף בעודו נושא על ידיו את גופתה של רייצ'ל.
למרות התעקשותו המתמשכת של ויקטור, לואיס - מוכה היגון עד כדי טירוף - סבור כי אם יקבור כעת את ר'ייצל על מנת להחזיר אותה, אז זה "יעבוד הפעם".
באותו הלילה, רייצ'ל חוזרת הביתה והיא ולואיס מתנשקים.
בעודם מתנשקים, מבלי שלואיס שם לב, רייצ'ל לוקחת לידה סכין גדול המונח על השולחן ותוקפת את לואיס.
הסרט מסתיים על רקע קול צעקה גדולה של לואיס, ואינו חושף את גורלו.
זכויות ההסרטה נמכרו לג'ורג' א' רומרו בשנת 1984 תמורת 10,000 דולר.
קודם לכן סטיבן קינג דחה מספר הצעות אחרות לעיבוד קולנועי.
רומרו בסופו של דבר נאלץ לפרוש מההפקה, שכן הוא היה עסוק עם פרויקט אחר בשם "Monkey Shines".
"בית קברות לחיות" צולם במיין, לרבות בית הקברות "Mount Hope Cemetery", לבקשתו של קינג.
המוזיקה של הסרט נכתבה על ידי אליוט גולדנטל.
הסרט כולל שני שירים של הראמונס, אחת מהלהקות האהובות על סטיבן קינג; השיר "Sheena Is a Punk Rocker" מופיע באחת הסצנות של הסרט, ואילו השיר "Pet Sematary", אשר נכתב עבור הסרט, נשמע על רקע כתוביות הסיום של הסרט.
השיר "Pet Sematary" הפך לאחד מהלהיטים המצליחים ביותר של הראמונס במצעדי הפזמונים, והגיע עד למקום הרביעי במצעד בילבורד של שירי רוק מודרניים, וזאת למרות היותו "מושמץ על ידי המעריצים השרופים של הלהקה".
לוס אנג'לס טיימס כתב כי על אף הביקורות, הסרט "פתח ברמות של שובר קופות".
הסרט הכניס 57,000,000 דולר בצפון אמריקה.
בשנת 1989 הסרט הופץ על ידי סרטי פרמאונט על גבי קלטות וידאו לצפייה ביתית, והסרט הפך לרב-מכר.
בשנת 2006 שחררה פרמאונט את הסרט בפורמט DVD, ובשנת 2012 בפורמט Blu-ray.
על פי Rotten Tomatoes, אתר לריכוז ביקורות, 43% מתוך 23 מבקרים העניקו לסרט ביקורת חיובית; הדירוג הממוצע היה ציון של 5.2 מתוך 10. וראייטי כינה את הסרט "חיקוי של סרט זומבים אשר הוקהה על ידי מנטליות של סרט ריטוש".
וינסנט קנבי מהניו יורק טיימס כתב כי "יש [בסרט] כמה רגעי אימה אפקטיביים", אך הסרט "נכשל, בעיקר משום שהוא לא סומך על הקהל לעשות את העבודה".
מבקר הלוס אנג'לס טיימס קווין תומאס כתב כי "למברט הולכת על מראות חזקים וברורים, ולא עוצרת לרגע לשאול אם יש בהם חוסר אמינות או היעדר מוטיבציה".
ריצ'רד הרינגטון (וושינגטון פוסט) כינה את הסרט "תפל, קלישאי, זול".
הרינגטון ביקר את מעשיו של גייג' כמטרידים ואת השיא של הסרט כמכוער וכושל.
אתר האינטרנט Bloody Disgusting המסקר סרטי אימה דירג את הסרט ב-4 וחצי מתוך 5 כוכבים, וכתב כי "העלילה לבדה יכולה להחזיק סרט מפחיד, אבל על ידי הזרקת אווירה מעולה, משחק מיומן וסצנות סיוטיות בדרך כלל, 'בית קברות לחיות' הוא סרט אימה יעיל באמת ובהחלט שווה את המחיר של כניסה".
באתר האינטרנט Dread Central, העניק סטיב ברטון 4 מתוך 5 כוכבים וכינה את הסרט אחד מהעיבודים הקולנועיים הטובים ביותר של סטיבן קינג; ג'ייסון ג'נקינס דרג את הסרט עם 3.5 מתוך 5 כוכבים, וכינה אותו "אחד מעיבודי קינג הטובים ביותר של התקופה".
סרט המשך, "בית קברות לחיות 2", שוחרר בשנת 1992. סרט תיעודי בשם "Unearthed & Untold: The Path to Pet Sematary" הוקרן בהקרנת בכורה בספטמבר 2014. בשנת 2011 נפוצו שמועות אודות רימייק לסרט.
בתחילת אפריל 2019 יצא לאקרנים הרימייק "בית קברות לחיות" בבימוי קווין קולש ודניס וידמאייר.
בית קַדְרוּת הוא רומן מאת צ'ארלס דיקנס שפורסם לראשונה בהמשכים ממרץ 1852 עד ספטמבר 1853. ברומן מספר רב של דמויות וכמה עלילות משנה.
הסיפור מסופר לסירוגין בגוף ראשון על ידי גיבורת הרומן, אסתר סאמרסון, ועל ידי מספר יודע כל.
במרכז הרומן מגוללת פרשה של תביעה משפטית, ג'ארנדייס וג'ארנדייס, שנוצרה בעקבות כתיבת מספר צוואות סותרות.
פרשה משפטית זו מהווה בסיס לביקורת שמטיח דיקנס במערכת המשפט הבריטית.
בנוסף הוא משתמש בחוויותיו מתקופת עבודתו כמזכיר משפטי, ומניסיונו באכיפת חוקי זכויות יוצרים על ספריו.
על אף שבין אנשי מערכת המשפט היו שטענו שהסאטירה של דיקנס מוגזמת, חיזק הרומן את דרישתם של קבוצת משפטנים לערוך שינויים במערכת המשפט, ששיאה היה בחוקי הרפורמה המשפטית שהתקבלו בשנות השבעים של המאה התשע עשרה.
יש חילוקי דעות בין חוקרים לגבי זמן התרחשות העלילה.
היסטוריון המשפט האנגלי סר ויליאם הולדסוורת' טוען שהשנה היא 1827, אולם ההתייחסות לבניית מסילה בפרק 55 מרמזת על שנות השלושים של המאה התשע העשרה.
סר לסטר דדלוק ואשתו ליידי הונוריה חיים באחוזה כפרית בשם צ'סני וולד.
סר לסטר אינו מודע לכך שלאשתו היה רומן לפני הנישואים עם קפטן הודון, והיא ילדה לו בת.
ליידי דדלוק חושבת שבתה מתה.
הבת, אסתר סאמרסון, למעשה נשארה בחיים וגדלה אצל מיס ברברי, אחותה של ליידי דדלוק.
אסתר לא יודעת שמיס ברברי היא דודתה.
אחרי מותה של מיס ברברי, מתמנה ג'ון ג'אנדרייס לאפוטרופוס של אסתר, ומעביר את הטיפול בחינוכה לעורך הדין קנג'.
אחרי שלמדה בבית ספר במשך שש שנים, עוברת אסתר לחיות בביתו של מר ג'אנדרייס "בית קדרות".
במקביל מקבל ג'ון גארנדייס משמורת על שני צעירים אחרים, ריצ'רד קרסטון ואדה קלייר (דודנים של אסתר).
הם יורשים באחת הצוואות בתיק ג'ארנדייס וג'ארנדייס.
גם האפוטרופוס שלהם הוא מוטב בצוואה אחרת בתיק, ושתי הצוואות סותרות זו את זו.
עד מהרה ריצ'רד ואדה מתאהבים, גם אם מר ג'ארנדייס אינו מתנגד לשידוך ביניהם, הוא מתנה זאת בכך שריצ'רד יבחר לעצמו מקצוע.
בהתחלה ריצ'רד מנסה את תחום הרפואה, ובבית של המורה שלו פוגשת אסתר את הרופא הצעיר מר אלן וודקורט.
כשריצ'רד מדבר על הסיכוי להרוויח בתיק ג'ארנדייס וג'ארנדייס מתחנן אליו ג'ון ג'ארנדייס שלא ישים מבטחו במה שהוא מכנה "הקללה המשפחתית".
ליידי דדלוק אף היא יורשת באחת הצוואות של ג'ארנדייס וג'ארנדייס.
כשהיא מתבקשת על ידי עורך הדין של המשפחה, מר טולקינגהורן, לחתום על עותק של אחד התצהירים עבור המשפט, היא מזהה את כתב היד של מעתיק המסמך.
הדבר מזעזע אותה והיא כמעט מתעלפת, טולקינגהורן שמבחין בדבר פותח בחקירה.
הוא מתחקה אחרי המעתיק, ומתברר שזהו עני מרוד העונה לשם "נמו".
נמו נפטר לאחרונה, והיחיד שמזהה אותו הוא מטאטא רחובות, נער עני חסר בית בשם ג'ו, שמתגורר במקום הנקרא "טום-לבד-לגמרי" (Tom-All-Alone).
גם ליידי דדלוק חוקרת, ומסווה את עצמה בדמותה של המשרתת האישית שלה, הורטנז.
היא משלמת לנער ג'ו כדי שיראה לה את מקום קבורתו של נמו.
טולקינגהורן חושד בליידי דדלוק וחושש שהסוד שלה יכול לאיים על שמו הטוב של בעלה סר לסטר.
הוא משגיח עליה, ומגייס את המשרתת שלה כדי שתרגל אחריה.
הוא גם שוכר את שרותיו של המפקח באקט כדי לסלק את ג'ו מהעיר, שדבר לא יקשר בין נמו לבני משפחת דדלוק.
אסתר פוגשת את ליידי דדלוק בכנסייה, ואחר כך מדברת אתה בצ'סני וולד – אבל אף אחת מהן לא מזהה את הקשר ביניהן.
מאוחר יותר ליידי דדלוק מגלה שאסתר היא בתה.
אסתר מטפלת בג'ו חסר הבית ונדבקת במחלה (כנראה אבעבועות שחורות) שגורמת להשחתת פניה לצמיתות.
ליידי דדלוק מחכה שתבריא ואחר כך מספרת לה את האמת.
על אף שאסתר וליידי דדלוק מאושרות להיות יחד, ליידי דדלוק אומרת לאסתר שאסור להן להיפגש ולהודות בקשר שביניהן.
אחרי שאסתר מחלימה היא מגלה שריצ'רד, אחרי שנכשל במקצועות אחדים אותם ניסה, המרה את פיו של האפוטרופוס שלו ומנסה לקדם את "ג'ארנדייס וג'ארנדייס" לטובתו ולטובת אדה.
תוך כדי הפסד כל כספו והתדרדרות במצב בריאותו.
הוא ואדה מתחתנים והיא נכנסת להריון.
גם לאסתר יש פרשת אהבים משלה, מר וודקורט חוזר לאנגליה אחרי שניצל מספינה טרופה, והוא מבקש להיות בחברתה אף על פי שפניה הושחתו בגלל המחלה.
למרבה הצער אסתר כבר הבטיחה את ידה לג'ון ג'ארנדייס, האפוטרופוס שלה.
הורטנז וטולקינגהורן מגלים את האמת על עברה של ליידי דדלוק.
אחרי שהיא מתעמתת עם טולקינגהורן בורחת ליידי דדלוק מהבית, ומשאירה אחריה פתק התנצלות על התנהגותה.
טולקינגהורן מפטר את הורטנז שאינה מועילה לו יותר.
הורטנז שמרגישה נבגדת ונטושה, רוצחת את טולקינגהורן ומנסה להטיל את האשמה על ליידי דדלוק.
סר לסטר ששומע על מותו של טולקינגהורן ובריחתה של אשתו, סובל משבץ חמור.
בכל זאת הוא מצליח להגיד שהוא סולח לאשתו ורוצה שהיא תחזור לביתם.
המפקח באקט, שכבר חקר בעבר מספר עניינים בנוגע ל"ג'ארנדייס וג'ארנדייס" מקבל את המשימה שמטיל עליו סר דדלוק, למצוא את ליידי דדלוק.
בתחילה הוא חושד שליידי דדלוק היא הרוצחת, אבל הוא מטהר אותה מכל חשד, אחרי שגילה את אשמתה של הורטנז.
באקט מבקש מאסתר לעזור לו למצוא את אמה.
ליידי דדלוק שאינה יודעת על סליחתו של בעלה ועל כך שנוקתה מחשד, ממשיכה לשוטט בדרכים הכפריות במזג אוויר קר, לבסוף היא מגיעה לבית הקברות בו קבור אהובה לשעבר, קפטן הודון (נמו) ומתה שם.
אסתר ובאקט מוצאים אותה אחרי מותה.
המשפט "ג'ארנדייס וג'ארנדייס" מתקדם ומקבל תפנית חיובית כשמתגלה צוואה מאוחרת יותר שמבטלת את הצוואות הקודמות ומורישה לריצ'רד ואדה חלק נכבד מהרכוש.
ג'ון ג'ארנדייס מבטל את אירוסיו לאסתר, והיא מתארסת למר וודקורט.
הם יוצאים לצ'נסרי כדי למצוא את ריצ'רד, עם הגיעם הם מגלים שהמשפט הסתיים סוף סוף.
אבל העלויות המשפטיות כילו לגמרי את ההון שהובטח בצוואה.
ריצ'רד מתמוטט ומר וודקורט מאבחן שהוא חולה בשחפת בשלב מתקדם.
ריצ'רד מתנצל בפני ג'ון ג'ארנדייס ואחר כך מת.
ג'ארנדייס לוקח תחת חסותו את אדה ואת ילדם, שנקרא גם ריצ'רד.
אסתר ואלן וודקורט מתחתנים וחיים ביורקשייר בבית שג'ארנדייס נותן להם במתנה.
לבני הזוג נולדות שתי בנות.
רבות מתתי העלילות בספר מתמקדות בדמויות משנה.
אחת מהן מתרכזת בחייהם הקשים ונישואיהם של קדי ג'ליבי ופרינס טרווידרופ.
עלילת משנה אחרת עוסקת בחייו של ג'ורג' ראונסוול וחזרתו לחיק משפחתו, אמו ואחיו.
דיקנס התבסס על אנשים ומקומות אמיתיים אבל שינה אותם בספריו באופן יצירתי.
אסתר סאמרסון היא גיבורת הרומן.
היא האישה היחידה ברומנים שלו שדוברת בגוף ראשון.
אסתר גדלה כיתומה אצל מיס ברברי (שהיא למעשה דודתה).
היא אינה יודעת דבר על זהות הוריה.
מדי שנה ביום ההולדת של אסתר מיס ברברי מתאבלת, ואומרת לאסתר שאין סיבה לחגוג את הולדתה, מכיוון שהיא ה"חרפה" של אמה.
בגלל חינוכה הקפדן אסתר היא מצטנעת, מפחיתה בערך עצמה ואסירת תודה על כל דבר של מה בכך.
גילוי זהותה האמיתית מספק את הדרמה בסיפור.
לבסוף מתגלה שהיא בת בלתי חוקית של ליידי דדלוק ושל נמו (קפטן הודון).
הונוריה, ליידי דדלוק היא גבירת אחוזת צ'סני וולד, אשתו של סר לסטר.
הגילויים אודות העבר שלה מקדמים את העלילה ברומן.
לפני נישואיה היה לליידי דדלוק פרשת אהבים עם גבר צעיר והיא נכנסה להריון וילדה בת.
ליידי דדלוק מגלה שאסתר סאמרסון היא בתה.
שלא מרצון היא חושפת בפני עורך הדין טאלקינגהורן שהיא מסתירה סוד מהעבר.
סקרנותו של טאלקינגהורן מתעוררת והוא מנסה לגלות מהו הסוד, כדי להגן על מרשו סר לסטר.
בסוף הרומן ליידי דדלוק מתה בהרגשה שהיא המיטה חרפה על בעלה ושהוא לעולם לא יסלח לה על כך.
ג'ון ג'ארנדייס - ג'ון ג'ארנדייס הוא צד במשפט "ג'ארנדייס וג'ארנדייס".
הוא האפוטרופוס של ריצ'רד, אדה ואסתר והבעלים של "בית קדרות".
הסופר ולדימיר נבוקוב תיאר אותו כ"אחד האנשים הטובים והנדיבים ביותר שתוארו מעולם ברומן".
הוא איש אמיד ועוזר לרוב הדמויות ברומן.
המניע שלו הוא טוב לב ותחושת אשמה על הנזק והאומללות שנגרמו בעקבות "ג'ארנדייס וג'ארנדייס", שאותו הוא מכנה "הקללה של המשפחה".
בתחילה נדמה שהוא אביה של אסתר, אבל הוא שולל זאת.
הוא מתאהב באסתר ורוצה לשאת אותה לאישה, אבל בסוף הוא מוותר עליה כשהוא מבין שהיא מאוהבת בוודקורט.
ריצ'רד קרסטון - בן חסות של בית המשפט לצדק (צ'אנסרי) בתיק "ג'ארנדייס וג'ארנדייס".
הוא בחור ישיר וחביב אבל חסר אחריות והפכפך.
ריצ'רד נופל בקסמו של "ג'ארנדייס וג'ארנדייס" ושל האפשרות שהוא יירש הון רב.
בסוף הספר כשהמשפט מסתיים הוא מת כשהוא מתייסר מחוסר האחריות שלו בכך ששם מבטחו בתוצאות המשפט.
אדה קלייר - היא בת חסות נוספת של בית המשפט לצדק בתיק "ג'ארנדייס וג'ארנדייס".
היא מתאהבת בריצ'רד קרסטון שהוא בן דוד רחוק שלה.
השניים נישאים בסתר והיא יולדת את בנם.
הרולד סקימפול - הוא ידיד של ג'ון ג'ארנדייס הרגיל לנצל את נדיבותו.
הוא אדם חסר אחריות, אנוכי, לא מוסרי ואין בו חרטה.
הוא נוהג להתייחס אל עצמו כאל ילד, וטוען שאינו מבין את היחסים בין בני האדם ואת החברה, אבל לאמיתו של דבר הוא מבין זאת היטב, כפי שהוא מדגים כשהוא מגייס את ריצ'רד ואת אסתר לשלם את חובו להוצאה לפועל, כאשר באים לעצור אותו.
הוא מאמין שריצ'רד ואדה יוכלו לקבל אשראי על סמך הציפיות שלהם מהמשפט "ג'ארנדייס וג'ארנדייס" ושהוא "מכבד" אותם בכך שהם עוזרים לו.
לורנס בוית'ורן - הוא ידיד ותיק של ג'ון ג'ארנדייס, חייל לשעבר שמדבר תמיד בסופרלטיבים.
בוית'ורן הוא קולני וקשוח אבל טוב לב.
בעבר היה מאורס לאישה ומאוהב בה מאוד, והיא עזבה אותו מבלי לתת סיבה לכך.
מסתבר שאותה אישה היא מיס ברברי, שוויתרה על חייה הקודמים כשלקחה מאחותה את אסתר התינוקת.
בוית'ורן הוא שכן של סר לסטר דדלוק ושניהם מעורבים בסכסוכים משפטיים רבים.
סר לסטר דדלוק - הוא ברונט רגזן, מבוגר הרבה יותר מאשתו.
הוא שמרן ורואה בתביעה של "ג'ארנדייס וג'ארנדייס" ייחוד שראוי לשושלת משפחתו המיוחסת.
מצד שני הוא מתואר כבעל אוהב ומסור לאשתו, ליידי דדלוק, גם אחרי שנגלה לו סודה.
מר טאלקינגהורן הוא עורך הדין של סר לסטר.
נדמה שהוא מכבד את לקוחותיו, אבל עם זאת הוא מתענג על הכוח שמעניקים לו הסודות שלהם.
הוא מגלה את קורותיה של ליידי דדלוק, ומנסה לשלוט עליה ועל התנהגותה כדי לשמר את המוניטין ושמו הטוב של סר לסטר.
הוא נרצח, ודיקנס טווה עלילה בלשית סביב מציאת הרוצח.
מר סנגזבי הוא הבעלים הביישן והצנוע של חנות לצורכי כתיבה המשמשת את אנשי המשפט.
הוא מוצא את עצמו מעורב בחקירות של מר טאלקינגהורן והמפקח באקט.
הוא ידידו היחיד של הנער העני ג'ו.
הוא נוטה לתת מטבעות של חצי כתר מתוך רחמים.
מיס פלייט היא קשישה תמהונית.
משפחתה נהרסה בגלל משפט דומה לתיק "ג'ארנדייס וג'ארנדייס", והיא אובססיבית לגבי בית הדין לצדק.
ברשותה מספר רב של ציפורים שאותן תשחרר לדבריה "ביום הדין".
מר ויליאם גאפי הוא עוזר משפטי במשרד עורכי הדין קנג' וקארבוי.
הוא מתאהב באסתר ומציע לה נישואים (שהיא דוחה).
אחרי שאסתר מגלה שליידי דדלוק היא אמה, היא מבקשת לפגוש את גאפי כדי שיפסיק את החקירה שלו בנושא.
הוא חושש שהיא רוצה עכשיו להינשא לו (הוא אינו רוצה בכך כי פניה הושחתו מהמחלה).
הוא מרגיש הקלה רבה כשהיא מסבירה מה רצונה, ומבטיח לעשות כל מה שביכולתו כדי להגן על פרטיותה.
המפקח באקט הוא בלש שמעורב במספר חקירות במהלך הרומן, שהבולטת בהן היא רצח טאלקינגהורן.
באקט נחשב לאחד הבלשים הראשונים בספרות האנגלית.
הדמות מבוססת על המפקח צ'ארלס פרדריק פילד ממחלקת הבילוש בסקוטלנד יארד.
מר ג'ורג' הוא חייל לשעבר (ששירת תחת פיקודו של נימו) הוא עוסק באימון בלחימה בחרב ובירי באקדחים.
הוא החשוד העיקרי ברצח טאלקינגהורן.
הוא מזוכה מאשמה, אבל בניגוד לרצונו נחשפת זהותו האמיתית.
שמו ג'ורג' ראונסוול, והוא בנה של סוכנת הבית בצ'סני וולד, שמברכת את חזרתו של בנה האובד.
בסוף הספר הוא משמש כמשרת האישי של סר לסטר הנכה.
קדי ג'ליבי היא חברתה של אסתר.
היא שימשה כמזכירה של אמה, גברת ג'ליבי.
קדי מתביישת שהיא חסרת גינונים, אבל היא מתעודדת בחברתה של אסתר.
היא מתאהבת בפרינס טורבידרופ, נישאת לו ויולדת את תינוקם.
קרוק הוא סוחר בסמרטוטים ובקבוקים, ואספן של מסמכים.
הוא בעל הבית בו מתגוררים נימו וגברת פלייט, ובבית זה נימו נפטר.
נדמה שהוא מתקיים משתיית ג'ין בלבד.
הוא מת כשגופו נשרף בבעירה אנושית ספונטנית, דבר שדיקנס האמין שהוא אפשרי.
בין ערימות הניירות שנאגרו על ידי קרוק נמצא גם המפתח לפתרון התיק "ג'ארנדייס וג'ארנדייס".
ג'ו הוא נער צעיר המתגורר ברחוב ומתפרנס מטאטוא רחובות.
ג'ו הוא היחיד שהיה לו קשר עם נימו, שגילה אליו יחס אבהי.
נימו היה נותן חלק ממעט כספו לג'ו, ולפעמים היה אומר "ובכן ג'ו, היום אני עני ממש כמוך".
ג'ו נקרא להעיד בחקירת מותו של נימו, אבל הוא אינו יודע שום דבר בעל ערך.
מר טאלקינגהורן ובאקט מאיצים בג'ו ללכת למקום אחר, כי טאלקינגהורן חושש שג'ו יודע דבר מה על הקשר בין נימו למשפחת דדלוק.
ג'ו נפטר מדלקת ריאות, סיבוך של מחלת האבעבועות שחורות, שהוא מדביק בה את אסתר.
אלן וודקורט הוא רופא במקצוע.
אדם נדיב וטוב לב שאוהב מאוד את אסתר.
גם היא אוהבת אותו אבל היא מסרבת להיענות לחיזוריו מפני שהיא מאורסת לג'ון ג'ארנדייס, וגם כי היא חוששת שאימו תתנגד לנישואיהם בשל היותה בת בלתי חוקית.
סבא סמולוויד הוא מלווה בריבית, איש שפל ובעל מזג רע.
אין בו רחמים כלפי החייבים לו כספים, והוא נהנה לראות אותם בסבלם.
מר ווהלס הוא עורך דין שמטפל בענייניו של ריצ'רד קרסטון.
הוא סוחט כספים מריצ'רד עד שאין בידו לשלם יותר.
קונברסיישן (שיחה) קנג' הוא עורך הדין של ג'ון ג'ארנדייס.
מר גרידלי הוא בעל כורחו צד במשפט "ג'ארנדייס וג'ארנדייס".
הוא מנסה לשווא למשוך את תשומת הלב של הלורד צ'אנסלור.
הוא מאיים על מר טאלקינגהורן, והמפקח באקט שם אותו במעצר.
אבל הוא מת לפני שעמד למשפט.
החוויות הקשות שעבר בבית הדין שברו את רוחו.
נימו הוא הכינוי שבוחר לעצמו קפטן ג'יימס הודון.
בעבר היה קצין בצבא הבריטי ואחד מפקודיו היה מר ג'ורג'.
לפרנסתו הוא עובד בהעתקת מסמכים משפטיים עבור סנגסבי, ומתגורר בבית שבבעלות קרוק.
הוא מת ממנת יתר של אופיום.
בסופו של דבר מתברר שהוא היה המאהב של ליידי דדלוק, ואביה של אסתר סאמרסון.
גברת סנגסבי היא אשתו החשדנית והסקרנית של מר סנגסבי.
יש לה אישיות "חמצמצה" והיא חושדת בבעלה שהוא מסתיר ממנה סודות רבים.
בין השאר היא חושדת שהוא אביו של ג'ו.
גוסטר היא המשרתת של בני הזוג סנגסבי, שנוטה ללקות בהתקפים.
הרולד סקימפול, שנקט מנסה לגבות את החובות שלו, קורא לו קואבינסס (Coavinses) על שם החברה בה הוא עובד
צ'ארלי היא בתו הבכורה של קואבינסס.
ג'ון ג'ארנדס מעסיק אותה כמשרתת אישית של אסתר
טום הוא בנו הקטן של קואבינסס.
אמה היא בתו התינוקת של קואבינסס.
גברת ג'ליבי היא אמה של קדי.
היא מכונה "נדבנית טלסקופית", אובססיבית לגבי גורלם של בני שבט אפריקני בלתי ידוע, אבל מגלה חוסר עניין בנעשה בביתה היא.
הרעיון של "צדקה מתחילה בבית" הוא זר לה.
בדמות זאת דיקנס מעביר ביקורת על פעילוֹת חברתיות כמו הגברת צ'יזלום .
מר ג'לבי בעלה למוד הסבל של גברת ג'לבי.
פיפי ג'ליבי הבן הקטן של בני הזוג ג'לבי.
פרינס טורווידרופ מורה למחול ובעל סטודיו למחול.
מר טורווידרופ, האב הוא "אמן של נימוסים והליכות וחי על חשבון בנו.
רוזה היא משרתת אישית החביבה על ליידי דדלוק.
ואט רונסוול (הנכד של סוכנת הבית) מתאהב בה ורוצה לשאת אותה לאישה.
מר רונסוול רוצה לקחת את רוזה שתוכל ללמוד בבית ספר, אבל לידי דדלוק שאינה רוצה להפרד מהנערה, מבטיחה לטפל בה.
עבור ליידי דדלוק רוזה ממלאת את מקומה של הבת שהיא איבדה.
הורטנז המשרתת האישית של ליידי דדלוק.
הדמות מבוססת על משרתת ורוצחת שווייצרית בשם מארי מאנינג .
גברת ראונסוול היא סוכנת הבית המסורה של משפחת דדלוק בצ'זני וולד.
מר רוברט ראונסוול הוא בנה הבכור של גברת ראונסוול שהוא תעשיין מצליח.
הבית שנקרא "בליק האוס" בברודסטיירס אינו הבית המקורי.
דיקנס שהה יחד עם משפחתו בבית שנקרא אז "פורט האוס" למשך חודש לפחות בכל קיץ בין 1839 ו-1851. אין סימוכין לדבר שבית זה שימש כמודל ל"בית קדרות" שבספר, במיוחד מכיוון שהמיקום שלו מרוחק מהמיקום של הבית הבדיוני.
הבית ממוקם על צוק על דרך פורט (Fort Road), ושמו שונה ל"בליק האוס" לכבוד דיקנס אחרי מותו.
דיקנס מיקם את "בית קדרות" שבספר בעיר סיינט אלבנס שבהרטפורדשייר, שם כתב חלק מהספר.
בעיר היה בית מהמאה ה-18 שכנראה היווה השראה לבית הבדיוני שברומן.
בסוף המאה ה-19 הופיעה השחקנית פאני ג'נאשק בגרסה בימתית של הרומן בו גילמה תפקיד כפול של ליידי דדלוק והמשרתת האישית שלה הורטנז.
שתי הדמויות לא הופיעו יחד על הבמה.
ב-1876 זכה להצלחה המחזה "ג'ו" מאת ג'ון פרינגל ברנט שבו גילמה אשתו, ג'ני לי, את דמות מטאטא הרחובות ג'ו.
ב-1983 שיחקה ג'יין קומבס בגרסה נוספת של "בית קדרות".
הסרט הקצר "The Death of Poor Joe" משנת 1901 הוא הסרט הקדום ביותר שנשמר ומופיע בו דמות של צ'ארלס דיקנס (ג'ו מ"בית קדרות").
ב-1920 וב-1922 יצאו עיבודים לרומן בסרטים אילמים.
בסרט מ-1922 שיחקה סיביל תורנדייק בתפקיד ליידי דדלוק.
ב-1928 נוצר סרט פונופילם בכיכובו ברנזבי ויליאמס בתפקיד סבא סמולוויד.
ב-1998 שודר ברדיו 4 של ה-BBC עיבוד בן חמש שעות בכיכובו של מייקל קיצ'ן.
ב-BBC יצרו שלושה עיבודים לטלוויזיה של הרומן.
הגרסה הראשונה משנת 1959 היא סדרת טלוויזיה בת 11 פרקים של חצי שעה כל אחד.
ב-1985 יצאה סדרת טלוויזיה באותו שם בכיכובם של דיאנה ריג, דנהולם אליוט וסוזן ברדן, ובה שמונה חלקים.
ב-2005 שודרה מיני-סדרה בת 15 פרקים בכיכובם של אנה מקסוול מרטין, ג'יליאן אנדרסון, דניס לוסון, צ'ארלס דאנס וקארי מאליגן.
בישראל שודרה הסדרה בשם "הצוואה".
ב-2015 הופקה סדרת הטלוויזיה "עלילות דיקנס" סיפור מקורי בהשראת דמויות מהרומנים של צ'ארלס דיקנס.
אחת מעלילות המשנה בסדרה מהווה פריקוול לספר "בית קדרות", ומגוללת את סיפור אהבתם של ליידי דדלוק וקפטן הודון ולידתה של בתם אסתר.
דמויות נוספות מ"בית קדרות" שמופיעות ב"עלילות דיקנס" הן סר לסטר, מיס ברברי והמפקח באקט (שחוקר מקרה רצח מסיפור אחר).
כמו רוב הרומנים של דיקנס, "בית קדרות" יצא לאור ב-20 המשכים חודשיים.
כל חלק כלל 32 עמודים של טקסט ושני איורים מאת פיץ .
שני החלקים האחרונים פורסמו יחד.
כל חלק עלה שילינג אחד, פרט לחלק האחרון שעלה שני שילינג.
הספר תורגם לעברית על ידי אמציה פורת ויצא לאור ב-2013 בהוצאת כרמל.
בית קדרות היא סדרת דרמה של ה-BBC ששודרה לראשונה בשנת 1985. הסדרה היא עיבוד של ארתור הופקרפט לרומן "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס.
גרסה זו היא העיבוד השני שנעשה לרומן בהפקת ה-BBC.
בסדרה 8 פרקים וכיכבו בה דיאנה ריג בתפקיד ליידי דדלוק ודנהולם אליוט בתפקיד ג'ון ג'ארנדייס.
בארצות הברית שודרה הסדרה כחלק משידורי "Masterpiece Theatre".
בגרסה זו בולט בחסרונו סיפורם של קדי ג'ליבי ומשפחת טרווידרופ.
סוזן ברדן – אסתר סאמרסון
פיליפ פרנקס – ריצ'רד קרסטון
דנהולם אליוט – ג'ון ג'ארנדייס
לוסי הורנק – אדה קלייר
רובין ביילי – סר לסטר דדלוק
דיאנה ריג – ליידי דדלוק
סילביה קולרידג' – מיס פלייט
גרהם קרודן – לורד צ'אנסלור
ג'ונתן מור – ויליאם גאפי
בריאן דיקון – אלן וודקורט
רוברט ארקהרט – לורנס בוית'ורן
סם קלי – מר סנגסבי
דייב קינג – סרג'נט ג'ורג'
איאן הוג – המפקח באקט
גבריאל דיי – גברת ראונסוול
הנרי ג'ונס – פיל סקווד
אן ריד – גברת בגנט
ג'ורג' סוול – מר ראונסוול
סטלה טאנר – גברת צדבנד
מלקולם טריס – הכומר צ'דבנד
פול וינבלס – ואט ראונסוול
ג'ון אוליבר – פליקס פרדיגל
סיריל אפלטון – בריסטר שני
פיונה ווקר – מיס ברברי
בית קדרות היא סדרת דרמה של ה-BBC בת 15 פרקים, עיבוד לרומן "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס שיצא לאור בשנים 1852–1853. ההפקה עתירת הכוכבים שודרה בערוץ BBC One מאוקטובר עד דצמבר 2005, וזכתה לשבחי המבקרים והצופים.
סך ההוצאות של ההפקה הסתכמו ב-8 מיליון ליש"ט.
את התסריט כתב אנדרו דייוויס, והפיקו נייג'ל סטפורד-קלארק, סאלי היינס ולורה מאקי.
ביימו ג'סטין צ'דוויק וסוזאנה וייט.
הסדרה זכתה בפרס פיבודי לשנת 2005.
המאבק על הירושה בתיק "ג'ארנדייס נגד ג'ארנדייס" נמשך שנים רבות, ומרחף מעל ראשיהם של יורשים אפשריים רבים, בגלל מספר צוואות סותרות.
ג'ון ג'ארנדייס מבית קדרות הוא אחד המוטבים, והוא מקבל לביתו בברכה את בני הדודים היתומים אדה קלייר וריצ'רד קרסטון, שאף הם יורשים פוטנציאליים, ואת אסתר סמרסון כבת חסותו שתהיה בת לוויה לאדה.
ליידי הונוריה דדלוק, הנשואה לברונט סר לסטר, היא גם צד לתיק הירושה.
עורך הדין של משפחת דדלוק, טאלקינגהורן, חושד שיש לליידי דדלוק קשר כלשהו עם אדם בשם נימו שמת לאחרונה.
הוא מנסה לגלות את זהותו של נימו, ובמקביל ליידי דדלוק בעצמה מנסה בחשאי לגלות פרטים על האיש המת.
בינתיים ריצ'רד ואדה מתאהבים זה בזו.
ריצ'רד משנה את דעתו שוב ושוב בנוגע לעיסוק שבו יבחר - בהתחלה הוא מחליט להיות רופא, אחר כך עורך דין ואחר כך חייל - אבל הסיכוי להתעשר מהירושה שצפויה להגיע מתחילה לכלות אותו, על אף שג'ון מזהיר אותו שלא יתלה תקוות באפשרות זו.
אסתר ורופא צעיר בשם אלן וודקורט נמשכים זה אל זו, אבל אסתר מרגישה שהיא איננה ראויה לו, והוא מקבל משרה כרופא על אונייה.
פקיד במשרד עורכי דין בשם מר גאפי מתאהב באסתר, ומקווה שהיא תחזיר לו אהבה כשהוא יעזור לה לגלות את זהותם של הוריה.
הוא מוצא קשר בינה לליידי דדלוק ולאיש המת נימו, שמתברר ששמו האמיתי הוא קפטן ג'יימס הודון.
עוד מגלה גאפי צרור מכתבים שכתבה ליידי דדלוק ונמצאים אצל קרוק בעל הבית השיכור של נימו.
ליידי דדלוק מבינה שאסתר היא בתה ובתו של קפטן הודון, אותה ילדה לפני נישואיה, ונאמר לה שהיא מתה.
היא מתוודה בפני אסתר אבל משביעה אותה לשמור את הדבר בסוד.
אסתר נדבקת במחלת האבעבועות וכמעט מתה.
היא מחלימה לבסוף אבל פניה נשארות מצולקות.
ג'ון מציע נישואים לאסתר והיא מקבלת את הצעתו.
הוא משכנע אותה לשמור בסוד את אירוסיהם עד שתהיה בטוחה שהיא רוצה בכך.
בינתיים טלקינגהורן צובר לעצמו אויבים.
הוא מצליח לנחש את סודה של ליידי דדלוק ומשתמש בכך כדי לגרום לה לעשות כדבריו.
טלקינגהורן נרצח, ואין מחסור בחשודים.
האשמה מוטלת על ליידי דדלוק, אבל המפקח באקט מגלה שהורטנז, מי שהייתה המשרתת האישית שלה, היא הרוצחת והיא ניסתה להפליל את ליידי דדלוק.
הוא אובססיבי בנוגע למשפט, בעידודם של הרולד סקימפול, חברו חסר המצפון של ג'ון ג'ארנדייס ושל עורך הדין הערמומי ווהלס.
כתוצאה מכך ריצ'רד נותר חסר פרוטה ובריאותו מדרדרת.
המכתבים של הודון - שכתבה ליידי דדלוק בצעירותה ושמגלים את סודה - מתגלגלים לידיו של מלווה הכספים סמולוויד.
והוא מוכר את המכתבים לסר לסטר.
ליידי דדלוק שחשה אשמה על כך שהונתה את בעלה, בורחת מהבית כדי לא להביא חורבן עליו.
סר לסטר לא מספיק להגיד לה שלא אכפת לו מה היה בעברה.
הוא לוקה בהתקף לב חמור אבל שולח את המפקח באקט למצוא אותה.
באקט מבין בסופו של דבר היכן היא נמצאת - בבית הקברות שם קבור הודון - אבל הם מגיעים מאוחר מדי ואסתר מוצאת את אמה מתה מתשישות ומקור.
צוואה נוספת מתגלה שמביאה לסוף המשפט והירושה נופלת בחלקם של ריצ'רד ואדה.
אבל מתברר שלא נשאר כלום מהירושה, כי כל הכסף התכלה במהלך השנים על שכר טרחה לעורכי הדין.
ריצ'רד מתמוטט, הוא חולה בשחפת ועד מהרה הוא נפטר.
אלן מכריז על אהבתו לאסתר, אשר דוחה אותו מפני שהיא חשה מחויבות להינשא לג'ון.
אדה ההרה חוזרת לבית קדרות.
ג'ון משחרר את אסתר מהאירוסים ביניהם, ביודעו שהיא אוהבת את אלן.
אסתר ואלן נישאים וכולם נוכחים בחתונתם.
הסדרה נמשכת כשמונה שעות ומכסה את רוב הדמויות וקווי העלילה שברומן.
דמויות שאינן מופיעות בעיבוד זה הם אשתו של סנגסבי, בעל חנות כלי כתיבה; אשתו ונכדו של סמולוויד, מלווה הכספים; פקיד בית המשפט טוני ג'ובלינג; ג'ליבי פושט הרגל; הדודנים של סר לסטר דדלוק; ומשפחת בגנט, חבריו של הסמל ג'ורג'.
הדמות של קלאמב, הפקיד של טלקינגהורן, נוספה על ידי התסריטאי כדי להציג את מניעיו ומעשיו של טלקינגהורן.
רוב קווי העלילה מתוארים כפי שהם ברומן, אם כי מקוצרים במקצת.
פרט למקרים שהושמטו דמויות המשנה שמופיעות ברומן.
למשל מציאת המכתבים של ליידי דדלוק שונה מזו שברומן, כי הדמויות של טוני ג'ובלין וסמולוויד הצעיר אינן קיימות בסדרה.
כמו גם האיחוד בין ג'ורג' לאמו מתרחש ברומן בעזרתה של גברת בגנט, שגם היא אינה מופיעה בסדרה.
קו העלילה הנוגע לקנאתה של גברת סנגסבי בבעלה הושמט כליל מהסדרה.
הצילומים נערכו בהרטפורדשייר, בדפורדשייר ובקנט החל מפברואר 2005 עד יולי 2005. החזית של צ'סני וולד, ביתם של בני משפחת דדלוק, צולמה בקובהאם הול שבקנט, כמו גם חזית הבניין ששימש למשרדו של טלקינגהורן.
קובהאם הול שימש גם לצילומי פנים של צ'סני וולד כמו המסדרון וגרם המדרגות.
אינגייטסטון הול באסקס שימש לצילומי הפנים של "בית קדרות".
בתים נוספים שבהם נערכו צילומי פנים או גן כוללים את בולס פארק בהרטפורדשייר, ברומהאם הול בברומהאם שבברדפורדשייר, ובלוטן הו בברדפורדשייר.
בית צרינגן הוא משפחת אצולה גרמנית שהתקיימה תשע מאות וחמישים שנה, החל מהמאה ה-10 ועד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 962 מונה אחד מבני המשפחה - ברטהולד, לרוזן ברייזגאו.
נכדו של ברטהולד - ברטולד הראשון, דוכס צרינגן הקים כמה בריתות חזקות, והיה ביחסים טובים עם בית הוהנשטאופן.
היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הבטיח את דוכסות שוואביה לברטולד, אולם לאחר מותו של היינריך בשנת 1056 נמסרה הדוכסות לרודולף פון ריינפלדן.
בתור פיצוי קיבל ברטולד את דוכסות קרינתיה, אולם בשנת 1077 במהלך מאבק האינווסטיטורה, נישל אותו היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משלטונו, והשאיר בידיו רק את התואר מרקיז ורונה.
בשנת 1073 מת ברטהולד, ובנו הרמן הראשון, מרקיז באדן ירש את תאריו.
בנו השני ברטולד מונה לדוכס שוואביה בשנת 1092, אולם בשנת 1098 ויתר על התואר לטובת פרידריך הראשון, דוכס שוואביה מבית הוהנשטאופן, ונטל לעצמו את התואר "דוכס צרינגן".
לאחר מותו של ברטהולד בשנת 1111 ירש אותו בנו ברטולד השלישי, דוכס צרינגן, ואחריו בנו קונרד הראשון, דוכס צרינגן.
בשנת 1127 התנקשו בחיי אחיינו של קונרד - וילהלם השלישי, רוזן בורגונדי, ובעקבות כך יצא קונרד למלחמה נגד רנה השלישי, רוזן בורגונדי וסיפח את רוב רוזנות בורגונדי לנחלותיו.
בשנת 1152 מת קונרד הראשון, ובנו ברטולד הרביעי, דוכס צרינגן עלה לשלטון במקומו.
ברטהולד הרביעי הקים בשנת 1157 את העיר פריבור, ובילה את רוב זמנו במלחמות באיטליה לצד פרידריך ברברוסה.
בשנת 1186 מת ברטולד הרביעי, ובנו ברטולד החמישי, דוכס צרינגן עלה לשלטון במקומו.
ברטולד החמישי ייסד את העיר ברן בשנת 1191, וצמצם את כוחם של האצילים הבורגונדיים.
בשנת 1218 מת ברטולד החמישי ללא יורשים, ובעקבות כך עברו רוב נחלות הדוכסות לידי הכתר, ומיעוטם התחלקו בין אגינו הרביעי, רוזן אוראך ואולריך השלישי, רוזן קיבורג, שהיו גיסיו של ברטולד החמישי.
הרמן הראשון, מרקיז באדן התיישב באזור באדן-באדן, ובשנת 1112 קיבל את התואר מרקיז באדן.
יורשיו של הרמן הרחיבו את המרקיזות, ובשנת 1190 פוצלה המרקיזות בין יורשיו של הרמן הרביעי, מרקיז באדן; הרמן החמישי, מרקיז באדן-באדן קיבל את מרקיזות באדן-באדן, ואילו היינריך הראשון, מרקיז באדן-האכברג קיבל את מרקיזות באדן-האכברג.
מרקיזי באדן תמכו בעקביות בבית הוהנשטאופן, ובתמורה לשירותם הורחבו גבולות המרקיזות.
הרמן השישי, מרקיז באדן-באדן ופרידריך הראשון, מרקיז באדן-באדן טענו לזכותם על דוכסות אוסטריה, אולם האוסטרים דחו אותם, משום שלא רצו להיות תחת שלטון זר.
במהלך השנים הבאות אוחדו שטחי באדן ופוצלו מספר פעמים, ובשנת 1515 פוצלה באדן למרקיזות באדן-באדן ומרקיזות באדן-דורלאך.
במהלך הרפורמציה נשארו מרקיזי באדן-באדן בדת הקתולית, ואילו מרקיזי באדן-דורלאך עברו לדת הפרוטסטנטית, מה שגרם למתיחות בין ענפי השושלת השונים.
במהלך מלחמת שלושים השנים סבל האזור מאוד כתוצאה מהלחימה, אולם לאחר שלום וסטפאליה פחתה היריבות בין הענפים השונים.
במהלך המלחמות נגד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת השתתפו הענפים השונים במלחמות נגדו, וכתוצאה מכך סבל האזור שוב מביזה והרס על ידי הצבא הצרפתי.
בשנת 1771 אוחדו מרקיזויות באדן-באדן ובאדן-דורלאך תחת קרל פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך למרקיזות באדן המאוחדת.
בשנת 1792 הצטרפה המרקיזות למדינות הקואליציה הראשונה במלחמתם נגד צרפת המהפכנית, וכתוצאה מכך איבדה בשנת 1796 את שטחיה בגדה השמאלית של הריין.
בשנת 1803 סופחו למרקיזות שטחי הבישופות של קונסטנץ, ושטחים מנסיכות הבוחר מפפאלץ, והיא שודרגה למעמד של נסיכות הבוחר.
בשנת 1805 הצטרפה באדן לנפוליאון במלחמותיו כנגד מדינות הקואליציה השלישית, וכהוקרה על כך שודרגה הנסיכות בחוזה פרסבורג למעמד של דוכסות גדולה, וסופחו אליה עוד שטחים שהשתייכו לבית הבסבורג.
בשנת 1806 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1809 קיבלה הדוכסות בשלום וינה שטחים שהשתייכו לממלכת וירטמברג.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, אך לאחר התבוסה האוסטרית, לא נאלצה באדן לשלם פיצויים גבוהים בעקבות קשרי המשפחה של פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן עם וילהלם הראשון, מלך פרוסיה.
בשנת 1870 הצטרפה הדוכסות לפרוסיה במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, יחד עם שאר המדינות בגרמניה.
.בשנת 1871 הפכה באדן למדינה בתוך האימפריה הגרמנית, אבל שמרה על השליטה שלה בתחומי הדואר, הטלגרף ומסילות ברזל.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, נאלץ פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן להתפטר מתפקידו ב-22 בנובמבר 1918, והמדינה הוכרזה כרפובליקה.
ראש בית צרינגן כיום (2017), הוא מקסימיליאן, מרקיז באדן, נכדו של מקס פון באדן.
בנו של קונרד הראשון, דוכס צרינגן - אדלברט ירש את השטחים באזור טק, ובשנת 1187 לקח לעצמו את התואר "דוכס טק".
צאצאיו החזיקו בתואר, עד למותו של לודוויג מטק בשנת 1439 ללא יורשים.
בשנת 1871 קיבל פרנץ לבית וירטמברג את התואר "דוכס טק", ובתו מרי מטק התחתנה עם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בית קאראג'ורג'ביץ' (בסרבית: Kућа Карађорђевић, Kuća Karađorđević או Карађорђевићи) היה בית אצולה אשר שלט בסרביה בין השנים 1804–1813, שוב בין השנים 1842–1858 ובין 1903–1918. לאחר מכן שלט הבית בממלכת יוגוסלביה, מהקמתה עד הפיכתה לרפובליקה.
ראש הבית הנוכחי הוא אלכסנדר, נסיך הכתר של יוגוסלביה.
ג'ורג'ה פטרוביץ' נולד בסרביה אשר השתייכה אז לאימפריה העות'מאנית, למשפחה דלת אמצעים.
הוא שירת תקופה מסוימת בצבא האוסטרי, ולאחר מכן עמד בראש כנופיית היידוקים.
בעקבות "טבח הקנזים" בשנת 1804, נבחר פטרוביץ' כמנהיג בידי 300 אצילים סרבים.
הוא כונה "קאראג'ורג'ה", דהיינו "ג'ורג'ה השחור" (מטורקית "קארא" = שחור).
קאראג'ורג'ה הוביל את המרד הסרבי הראשון, ולאחר שהצליח להגיע למספר ניצחונות מקומיים, הוא הכתיר את עצמו כ"דוכס הגדול של סרביה" (וליקי ווז'וד).
שלטונו התקיים עד 21 בספטמבר 1813 עת דיכאו העות'מאנים את המרד וקאראג'ורג'ה נמלט יחד עם מנהיגים מקומיים נוספים.
ב-1815, הוביל מילוש אוברנוביץ' את המרד הסרבי השני נגד העות'מאנים, הקים את בית אוברנוביץ' והוכר על ידי השער הנשגב כנסיך סרביה תחת השלטון העות'מאני.
ב-1817 הוא הורה על רציחתו של קאראג'ורג'ה משום שחשש שהלה יסכן את שלטונו.
עם זאת, העם לא רווה נחת מאוברנוביץ' אשר שלט בצורה אוטוקרטית, וב-1839 הוא נאלץ לוותר על הכתר לטובת בנו מילאן אוברנוביץ'.
ב-14 בספטמבר 1842 הודח מיכאילו, והוחלט למנות כנסיך החדש את בנו של קאראג'ורג'ה, אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ'.
קאראג'ורג'ביץ' שלט עד 1858, עת הודח בידי העות'מאנים בתמיכת מעצמות המערב, בשל סירובו לתמוך בעות'מאנים במהלך מלחמת קרים.
מילוש אוברנוביץ' חזר לשלטון, ובהמשך הפכה נסיכות סרביה ל"ממלכת סרביה".
ב-1903 נרצח אלכסנדר הראשון, מלך סרביה לבית אוברנוביץ' בארמונו יחד עם אשתו דראגה מאסין, במהלך הפיכה צבאית.
ב-15 ביוני 1903 אישר הפרלמנט הסרבי את חזרתו לשלטון של בית קאראג'ורג'ביץ'.
כמלך החדש נבחר נכדו של קאראג'ורג'ה, פטר, אשר הוכתר כ"פטר הראשון, מלך סרביה".
ב-1918, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, אוחדה סרביה עם מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים ליצירת מדינה חדשה "ממלכת יוגוסלביה".
ב-1921 נפטר פטר, ובנו אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ' עלה לשלטון.
אלכסנדר נרצח בידי מתנקש בולגרי ב-1934, ומאחר שבמועד ההתנקשות היה בנו ויורשו פטר קאראג'ורג'ביץ' בן 11 שנים בלבד, מונה פאבלה קאראג'ורג'ביץ' בן דודו של אלכסנדר לעוצר המלוכה.
ב-1941, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, צירף פאבלה את ארצו למדינות הציר.
בעקבות כך, פרצה הפיכה, ופטר השני הצעיר הוכתר כמלך.
בראשית אפריל פלשו גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית וממלכת הונגריה ליוגוסלביה והכניעו אותה תוך ימים אחדים.
פטר יצא לגלות, ומבחינת בעלות הברית המשיך לעמוד בראשות יוגוסלביה ממקום גלותו.
הוא מינה ממשלה גולה, שתמכה בצ'טניקים.
עם זאת, עם התגברות ההצלחות של צבא השחרור העממי של יוגוסלביה בראשות יוסיפ ברוז טיטו, וירידת קרנם של הצ'טניקים שנחשדו בשיתוף פעולה עם הנאצים, הגבירו בעלות הברית את שיתוף הפעולה שלהם עם טיטו.
בהמשך הצליח פטר להגיע להסכם עם טיטו, אשר בינואר 1945 הסכים לקיים משאל עם על החזרת המלוכה.
עם זאת, באפריל מונה טיטו לראש ממשלה, ובאוגוסט הודיע על ביטול משאל העם המתוכנן, ועל הפיכתה של יוגוסלביה לרפובליקה.
הוא הודיע שהמלך פטר בגד בארצו ולפיכך נאסר עליו לשוב ליוגוסלביה.
ב-1970 נפטר פטר השני בארצות הברית, ובהמשך הועברו עצמותיו לסרביה.
מאז מותו, עומד בראש בית קאראג'ורג'ביץ' ובראש התנועות המלוכניות בסרביה, בנו, אלכסנדר, נסיך הכתר של יוגוסלביה.
ב-1991, שב אלכסנדר ליוגוסלביה ונמנה עם מתנגדיו הבולטים של סלובודן מילושביץ'.
בהמשך זכה לאזרחות סרבית ומ-2001 הוא מתגורר בבלגרד.
אלכסנדר לא ויתר על תואר נסיך הכתר וגם לאחר פירוק יוגוסלביה, טוען למעמד דומה בסרביה מתוקף היותו נינו של פטר הראשון, מלך סרביה.
ביולי 1972 נישא למריה דה גלוריה מספרד ולזוג נולדו שלושה ילדים פטר (1980), והתאומים פיליפ ואלכסנדר (1982).
ב-1985 התגרשו בני הזוג והוא נישא בשנית לקתרין באטיס.
בית צעירות מזרחי בירושלים היה בית ספר שהוקם בשנת 1933 על ידי נשות המזרחי באמריקה במטרה להכשיר בנות דתיות לחיי המעשה.
המוסד שימש בהמשך לקליטת ילדי טהראן.
ההחלטה על הקמת בית צעירות מזרחי בירושלים נתקבלה בעקבות המלצתה של בתיה גוטספלד שחזרה מביקור בארץ ישראל בשנת 1927 ודיווחה שאין בארץ ישראל מוסדות לימוד לבנות דתיות.
ההחלטה התחזקה בעקבות ביקור של אדלה גולדשטיין, יושבת ראש נשות המזרחי באמריקה בארץ ישראל.
מבנה בית הספר היה מבנה עות'מאני בסגנון הליוואן ליד שכונת מקור ברוך, שקדם לשכונה, ונרכש בשנת 1932 על ידי נשות המזרחי באמריקה לצורך הקמת בית הספר.
בשנות ה-30 נוספו למבנה שתי קומות בסגנון הבינלאומי.
בהמשך נשכרו בתים בשכנות לבית הספר לצורך שיכון תלמידות נוספות.