tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השלטונות הרואנדים שהובילו את רצח העם קיבלו את פני הצרפתים באופן גלוי, ואפשרו להציג את דגל צרפת על רכביהם, אך הרגו את בני הטוטסי שיצאו מהמחבוא בחיפוש אחר הגנה.
ביולי השלימו ה-RPF את כיבוש המדינה, למעט האזור שנכבש במהלך מבצע טורקיז.
ה-RPF כבש את העיר קיגאלי ב-4 ביולי, וכבש מחוזות נוספים ב-18 ביולי.
רצח העם הסתיים, אך כפי שהתרחש בקיבונגו, בני ההוטו ברחו בהמוניהם אל מעבר לגבול, הפעם אל זאיר, כשתאו באגוסורה, ממובילי הצבא וממנהיגי רצח העם, ושאר המנהיגים מלווים אותם בבריחתם.
ממשלת ה-RPF שהוקמה מיד בתום השתלטות הארגון על המדינה, טענה ש-1,074,017 בני אדם נהרגו ברצח העם, 94% מהם היו מבני הטוטסי.
לעומת זאת, ארגון Human Rights Watch, בעקבות פעולות ומחקרים של הארגון בשטח, העריך את מספר הנרצחים בכ-507,000 איש.
לפי סימפוזיון 2020 של כתב העת "Journal of Genocide Research", הנתון הרשמי אינו אמין מכיוון שהוא מעריך יתר על המידה את מספר בני הטוטסי ברואנדה לפני רצח העם.
באמצעות שיטות שונות, החוקרים בסימפוזיון העריכו בין 500,000 ל-600,000 מקרי מוות ברצח העם – בערך כשני שלישים מבני הטוטסי ברואנדה באותה תקופה.
אלפי אלמנות, שרבות מהן עברו אונס, הפכו לנשאיות HIV.
לאחר רצח העם, היו כ-400,000 יתומים וכמעט 85,000 מהם נאלצו להפוך לראשי המשפחות שלהם.
על פי ההערכות כ-2,000,000 רואנדים, רובם מבני ההוטו, נעקרו והפכו לפליטים.
בנוסף, 30% מהפיגמים שבבני הטווה נרצחו.
ב-9 באפריל, משקיפים של האו"ם היו עדים לטבח של ילדים בכנסייה פולנית בגיקונדו.
באותו יום הגיעו כ-1,000 חיילים אירופיים חמושים בכבדות ומאומנים היטב כדי ללוות אזרחים אירופאים אל מחוץ למדינה.
הכוחות לא נשארו כדי לסייע לכוחות הסיוע של האו"ם.
הסיקור התקשורתי החל רק ב-9 באפריל, כאשר הוושינגטון פוסט דיווח על הוצאתם להורג של עובדים רואנדים של סוכנויות סיוע לעיני עמיתיהם הזרים.
מחוז בוטארה היה חריג ביחס לאלימות המקומית.
ז'אן-בטיסט הביאלימנה, נשיא מחוז בוטארה, היה המנהיג בן הטוטסי היחידי ברואנדה באותה תקופה, ומחוז בוטארה היה היחיד שנשלט על ידי מפלגת אופוזיציה.
בניגוד לאירועי רצח העם, הביאלימנה הצליח לשמור על שקט יחסי במחוז, עד שהודח על ידי הקיצוני סילבן נסבימנה.
הממשלה מצאה שאוכלוסיית בוטארה מתנגדת לרצח אזרחי המחוז ללא קשר לשבטם, ולכן הממשלה הטיסה מיליציה מקיגאלי למחוז, והמיליציה שהובאה השמידה בקלות את בני הטוטסי.
רוב הקורבנות נהרגו בכפרים או בעיירות בהם גרו, לעיתים קרובות על ידי שכניהם ובני הכפר.
המיליציות בדרך כלל רצחה קורבנות עם מצ'טות, אף על פי שחלק מיחידות הצבא השתמשו ברובים.
מיליציות ההוטו חיפשו קורבנות שהסתתרו בכנסיות ובתי ספר וטבחו בהם.
גורמים מקומיים בתחנת הרדיו בחסות הממשלה "הרדיו החופשי של אלף הגבעות" (RTLM) הסיתו אזרחים פשוטים להרוג את שכניהם, ואלה שסירבו להרוג נרצחו לא פעם במקום: "או שהשתתפת במעשי הטבח או שנטבחת בעצמך".
ב-12 באפריל, יותר מ-1,500 מבני הטוטסי חיפשו מקלט בכנסייה קתולית בניאנגה.
ארגון ההוטו הקיצוני המקומי, פעל בשיתוף פעולה עם השלטונות, והשתמש בדחפורים כדי להפיל את בניין הכנסייה.
המיליציה השתמשה במצ'טות וברובים כדי להרוג כל אדם שניסה להימלט מתוך הכנסייה.
הכומר המקומי נמצא מאוחר יותר אשם בפשעים נגד האנושות ושותפות ברצח עם על ידי בית הדין הבינלאומי לרואנדה, ונידון למאסר עולם.
במקרה אחר, אלפים חיפשו מקלט בבית הספר המקצועי בקיגאלי, שבו הוצבו חיילי UNAMIR בלגים.
ב-11 באפריל, החיילים הבלגים נסוגו, והכוחות המזוינים והמיליציות של רואנדה הרגו את כל בני הטוטסי שהיו במקום.
אונס שימש ככלי מרכזי על ידי מיליציות ההוטו המרכזיות, העבריינים הראשיים.
השימוש בתעמולה שיחק תפקיד חשוב הן ברצח העם והן באלימות המינית.
האכזריות החריגה של האלימות המינית, כמו גם שותפותן של נשות ההוטו להתקפות, מצביעות על כך שהשימוש בתעמולה היה יעיל בניצול צרכים מגדריים שגייסו נשים וגברים כאחד להשתתף.
חיילי כוחות ההגנה של רואנדה, כולל המשמר הנשיאותי, ואזרחים ביצעו אונס בעיקר נגד נשות בני הטוטסי.
אף על פי שנשות הטוטסי היו המטרות העיקריות, נאנסו גם נשות הוטו מתונות.
יחד עם בני ההוטו המתונים, האונס כוון גם נגד נשות הוטו שהיו נשואות או שהסתירו בני טוטסי.
בדו"ח שלו על רואנדה משנת 1996, השליח המיוחד של האו"ם רנה דגני-סגווי הצהיר, "אונס היה הכלל והיעדרו היה היוצא מן הכלל".
הוא גם ציין, "אונס היה שיטתי ושימש כנשק".
עדות של אישה בשם מארי לואיז ניובוהונגירו נזכרה שראיתי בני כפרים, גנרלים אחרים וגברים מבני ההוטו צופים בה נאנסת כחמש פעמים ביום.
גם כשהיא נשמרת על ידי אישה, האישה לא העניקה לה כל תמיכה.
רבים משורדות ושורדי האונס נדבקו ב-HIV מהגברים הנגועים ב-HIV שגויסו על ידי המיליציות.
במהלך הסכסוך, קיצוניי ההוטו שחררו מאות חולים שסובלים מאיידס מבתי חולים, והצמידו אותם ל"חוליות אונס".
הכוונה הייתה להדביק ולגרום ל"מוות איטי ובלתי נמנע" עבור קורבנות האונס מבני הטוטסי.
לטענת ההיסטוריונים, פגיעות מיניות והשחתות איברי מין היו חלק מרכזי מרצח העם, ורבים ברואנדה נותרו מצולקים מכך.
כמה מומחים העריכו כי בין 250,000 ל-500,000 נשים נאנסו במהלך רצח העם.
בני הפיגמים ברואנדה, שנקראו בני הטווה היוו כ-1% מאוכלוסיית רואנדה לפני רצח העם.
דו"ח מראה כי הקבוצה תוארה כאנשים שחיו ביערות, אך כיום בני הטווה מפוזרים ברואנדה בקבוצות קטנות יותר, תוך השתלבות בחברה.
אף על פי שהטוואים לא היו מטרה ישירה על ידי רוצחי העם, על פי ההערכות 10,000 מתוך אוכלוסייה של 30,000 נרצחו במהלך תקופת רצח העם.
לפעמים הם מכונה "הקורבנות הנשכחים" של רצח העם ברואנדה.
בחודשים שקדמו לרצח העם, תחנות רדיו של הוטו האשימו את בני הטווה בסיוע ל-RPF.
המערכה הצבאית וניצחון ה-RPF, צבא החזית הפטריוטית של רואנדה
ב-7 באפריל, כשהחל רצח העם, הזהיר מפקד ה-RPF פול קגאמה את ועדת המשבר שניהלה את המדינה לאחר הפלת מטוסו של הנשיא הביאנרמה, ואת כוח האו"ם ברואנדה, כי הוא יחדש את מלחמת האזרחים אם הרצח לא ייפסק.
למחרת, כוחות ממשלת רואנדה תקפו את בניין הפרלמנט הלאומי שנשלט על ידי ה-RPF מכמה כיוונים, אך חיילי ה-RPF שהוצבו שם נלחמו בהצלחה.
לאחר מכן החל ה-RPF בהתקפה מצפון בשלוש חזיתות, בשאיפה להתחבר במהירות לכוחות המבודדים בקיגאלי.
קגאמה סירב לדבר עם ממשלת הביניים, מתוך אמונה שזה רק כיסוי לשלטונו של הגנרל תאו בגוסורה שהתנגד לסיום רצח העם.
במהלך הימים הבאים, ה-RPF התקדם דרומה בהתמדה, וכבש את אזורים נרחבים באזור הכפרי מצפון וממזרח לקיגאלי.
הם נמנעו מלתקוף את עיר הבירה קיגאלי או את העיר המרכזית ביומבה, אך ביצעו תמרונים שנועדו להקיף את הערים ולנתק מהן כל דרכי אספקה.
ה-RPF גם איפשר לפליטי הטוטסי מאוגנדה להתיישב מאחורי קו החזית באזורים שנשלטו על ידי ה-RPF.
במהלך חודש אפריל, היו ניסיונות רבים של כוח האו"ם במדינה ליצור הפסקת אש, אך קגאמה התעקש בכל פעם שה-RPF לא יפסיק להילחם אלא אם כן ייפסקו הרציחות.
בסוף אפריל, ה-RPF אבטח את כל אזור הגבול הטנזני והחל לנוע מערבה מקיבונגו, לדרום קיגאלי.
הם נתקלו בהתנגדות מועטה, מלבד סביב קיגאלי ורוהנגרי.
עד 16 במאי, הם ניתקו את הכביש בין קיגאלי לגיטארמה, המחוז שהיה ביתה הזמני של ממשלת הביניים, ועד 13 ביוני השתלטו על מחוז גיטארמה עצמו, בעקבות ניסיון לא מוצלח של כוחות ממשלת רואנדה לפתוח מחדש את הכביש.
הממשלה הזמנית נאלצה לעבור למחוז ג'יזני בצפון המערב הרחוק.
בנוסף להיותו לוחם, קגאמה ביצע גיוס נרחב כדי להרחיב את צבאו.
המתגייסים החדשים כללו את ניצולי הטוטסי מרצח העם ופליטים מבורונדי, אך היו פחות מאומנים וממושמעים מהמתגייסים הקודמים.
לאחר שהשלים את כיתור קיגאלי, ה-RPF בילה את המחצית השנייה של יוני בלחימה על השתלטות העיר עצמה.
לכוחות הממשל היה כוח אדם ונשק מעולים, אך ה-RPF צבר שטחים בהתמדה וכן ערך פשיטות לחילוץ אזרחים מאחורי קווי האויב.
בסוף יולי 1994 החזיקו כוחותיו של קגאמה בכל רואנדה למעט האזור בדרום-מערב שנכבש על ידי כוח של האו"ם בראשות צרפת במסגרת מבצע טורקיז.
יום השחרור של רואנדה מצוין ב-4 ביולי והוא מונצח כחג ציבורי.
במהלך רצח העם ובחודשים שלאחר ניצחון ה-RPF, חיילי ה-RPF הרגו אנשים רבים, אף על פי שמספר ההרוגים שנוי במחלוקת.
אליסון דס פורגס הייתה אחת החוקרות הראשונות שהגיעו למסקנה ש-RPF ביצעו זוועות בצורה שיטתית בהוראת קצינים בדרגות הגבוהות ביותר.
היא העריכה שה-RPF הרג כ-30,000 אנשים שנחשבו לאויבים של בני הטוטסי.
כמה עדים האשימו את פול קגאמה, מנהיג ה-RPF ונשיא רואנדה מאז 2000, בהוראות לבצע רצח באויבי ה-RPF.
חוקרים רבים האשימו את הממשלה שלאחר רצח העם בהשמדה מכוונת של ראיות בנוגע להרג של בני הוטו כדי להימנע מהעמדה לדין על ידי הבית הדין הפלילי הבינלאומי.
לעומת זאת, הממשלה שהוקמה לאחר רצח העם טוען כי הרג על ידי חיילי RPF בוצע על ידי מגויסים חסרי משמעת שחיפשו נקמה וכי כל העבירות הללו נענשו מיידית.
השמועות הראשונות על הרג בידי ה-RPF עלו לאחר ש-250,000 מפליטי ההוטו ברחו לטנזניה במעבר הגבול של רוסומו ב-28 באפריל 1994. הפליטים נמלטו לפני שמורדי הטוטסי הגיעו מכיוון שהם האמינו שה-RPF מבצעים מעשי זוועה.
לאחר שה-RPF השתלט על מעבר הגבול ברוסומו ב-30 באפריל, הפליטים המשיכו לחצות את נהר הקאגרה, והגיעו לאזורים מרוחקים של טנזניה.
בתחילת מאי החל נציבות האו"ם לשמוע דיווחים קונקרטיים על זוועות ופרסם מידע זה ב-17 במאי.
לאחר שה-RPF תפס את השלטון ברואנדה, נציבות האום לפליטים שלחה צוות בראשות רוברט גרסוני לחקור את הסיכויים לחזרה מהירה של כמעט שני מיליון הפליטים שברחו מרואנדה מאז אפריל.
לאחר שראיין 300 אנשים, גרסוני הגיע למסקנה כי "התרחשו רציחות ורדיפות שיטתיות ברורות של אוכלוסיית ההוטו באזורים מסוימים במדינה".
הממצאים של גרסוני לא פורסמו על ידי האו"ם.
דו"ח גרסוני לא היה קיים מבחינה טכנית מכיוון שגרסוני לא השלים אותו, אך סיכום של ממצאיו, שהציג בעל פה, הודלף בשנת 2010. המסקנה האישית של גרסוני הייתה שבין אפריל לאוגוסט ב-1994 רצחו ה-RPF "בין 25,000 ל-45,000 אנשים, בין 5,000 ל-10,000 איש בכל חודש מאפריל עד יולי ו-5,000 בחודש אוגוסט".
הרשויות החדשות הכחישו מכל וכל את ההאשמות של גרסוני.
לדברי קצין ה-RPF, "לא היה זמן לעשות מיון ראוי...
היינו צריכים כוח, וחלק מאלו שגויסו היו גנבים ופושעים.
האנשים האלה היו אחראים להרבה מהצרות שלנו היום".
הרציחות של ה-RPF זכו לתשומת לב בינלאומית עם טבח קיבהו בשנת 1995, שבו חיילים פתחו באש על מחנה לעקורים פנימיים במחוז בוטארה.
חיילים אוסטרלים המשרתים כחלק מ-UNAMIR העריכו שלפחות 4,000 בני אדם נהרגו, בעוד שממשלת רואנדה טענה כי מניין ההרוגים הוא 338.
כוח שמירת השלום של האו"ם לרואנדה (UNAMIR) הייתה ברואנדה מאז אוקטובר 1993, במטרה לפקח על יישום הסכמי ארושה.
מפקד הכוח, רומיאו דאלר, היה עד לעליית קיצוני ההוטו במהלך תחילת המשימה, וכן שמע על תוכניות להשמדה המונית של בני הטוטסי.
הוא גם התוודע למחסני נשק סודיים באמצעות מודיע, אך בקשתו לפשוט עליהם נדחתה על ידי מחלקת פעולות שמירת השלום של האו"ם (DPKO), אשר חשו שדלר חורג מהמנדט שלו.
לבסוף, תפיסת הנשק אושרה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
האפקטיביות של כוח האו"ם ברואנדה בשמירה על השלום במדינה נפגעה גם על ידי הנשיא הביארימנה וקיצוניי ההוטו, ועד אפריל 1994, איימה מועצת הביטחון להפסיק את המנדט של כוח האו"ם אם לא תתקדם.
לאחר מותו של הביארימנה, ותחילת רצח העם, המפקד דאלר יצר קשר שוב ושוב עם ועדת המשבר שהנהיגה את רואנדה והן עם ה-RPF, בניסיון לשקם את השלום ולמנוע את חידוש מלחמת האזרחים.
אף אחד מהצדדים לא היה מעוניין בהפסקת אש, הממשלה מפני שהיא נשלטה על ידי מובילי רצח העם, וה-RPF כיוון שהוא הבין שעליו להילחם כדי לעצור את הרציחות.
המנדט העדכני באותה של כוח האו"ם ברואנדה באותה תקופה הפך אותו לחסר כוח להתערב צבאית, ורוב הצוות הרואנדי שלו נרצח בימים הראשונים של רצח העם, מה שהגביל מאוד את יכולתו לפעול.
לכן, כוח שמירת השלום של האו"ם הפך במידה רבה לצופה מן הצד.
לאחר מכן, רומיאו דאלר כינה את כוח האו"ם כ"כישלון".
תרומתו המשמעותית ביותר של כוח האו"ם הייתה סיפוק מקלט לאלפי בני טוטסי במפקדה באצטדיון אמאהורו, כמו גם באתרים מאובטחים אחרים של האו"ם, ולסייע בפינוי אזרחים זרים.
ב-12 באפריל הודיעה ממשלת בלגיה, שהייתה אחת התורמות הגדולות ביותר לכוח האו"ם, ואיבדה עשרה חיילים שהגנו על ראש הממשלה אגתה אווילינגיימאנה, כי היא נסוגה ממימון הכוח, מה שהפחית עוד יותר את יעילות הכוח.
ב-17 במאי 1994, העביר האו"ם החלטה שהטילה אמברגו נשק על רואנדה ושאפה לחזק את כוח האו"ם (UNAMIR), שיכונה מעתה UNAMIR II.
החיילים החדשים שיועדו לכוח החלו להגיע ברואנדה רק ביוני, ולאחר סיום רצח העם ביולי, תפקידו של UNAMIR II היה מוגבל במידה רבה לשמירה על ביטחון ויציבות, עד לסיום המנדט של הכוח בשנת 1996.
במהלך שנות השלטון של הנשיא הביארימנה, צרפת שמרה עמו על קשרים קרובים, וסייעה לרואנדה צבאית נגד ה-RPF במהלך מלחמת האזרחים.
צרפת ראתה ב-RPF, יחד עם אוגנדה, כ"מזימה" להגברת ההשפעה האנגלית באזור על חשבון ההשפעה הצרפתית.
במהלך הימים הראשונים של רצח העם, פתחה צרפת במבצע אמריליס, מבצע צבאי בסיוע הצבא הבלגי וכוח שמירת השלום של האו"ם, לפינוי אזרחים זרים מרואנדה.
הצרפתים והבלגים סירבו לאפשר לבני הטוטסי להתלוות אליהם, ומי מהם שעלו על משאיות הפינוי נאלצו לצאת במחסומים של ממשלת רואנדה, שם נרצחו.
הצרפתים גם הפרידו זרים וילדיהם מבני זוגם שהיו בני טוטסי, הצילו את הזרים אך השאירו את הרואנדים שלאחר מכן ככל הנראה נרצחו.
הם חילצו מרואנדה כמה מבכירי ממשלת הביארימנה, כמו גם את אשתו, אגתה.
בסוף יוני 1994, צרפת הוציאה לפועל את מבצע טורקיז, משימה שבוצעה על ידי האו"ם ליצירת אזורים הומניטריים בטוחים עבור עקורים, פליטים ואזרחים בסכנה.
מבסיסים צבאיים בערים גומה ובוקאבו בזאיר, נכנסו הצרפתים לדרום מערב רואנדה והקימו את אזור טורקיז שתפס אז כחמישית משטח רואנדה.
רדיו פראנס אינטרנשיונל מעריך שמבצע טורקיז הציל כ-15,000 רואנדים, אך עם סיומו של רצח העם ועליית ה-RPF לשלטון, רואנדים רבים פירשו את מבצע טורקיז כמשימה צרפתית שכל מטרתה הייתה לשמור על האינטרסים הצרפתיים במדינה ולהגן על בני הוטו מפני ה-RPF, כולל מספר בני הוטו שהשתתפו באופן פעיל ברצח העם.
הצרפתים נותרו עוינים ל-RPF, ונוכחותם עצרה זמנית את התקדמות ה-RPF.
נערכו מספר חקירות בנוגע למעורבות צרפתית ברואנדה, כולל הוועדה הפרלמנטרית הצרפתית לרואנדה משנת 1998, שהאשימה את צרפת בטעויות שיפוט, כולל "שיתוף פעולה צבאי על רקע של מתחים אתניים, מעשי טבח ואלימות", אך לא האשים את צרפת באחריות ישירה לרצח העם עצמו.
דו"ח משנת 2008 של ועדת ממשלתית רואנדית האשים את ממשלת צרפת בידיעה על ההכנות לרצח העם ובעזרה בהכשרת חברי מיליציית ההוטו.
בשנת 2019, הנשיא מקרון החליט לפתוח מחדש את נושא המעורבות הצרפתית ברצח העם על ידי הזמנת צוות חדש לבדיקת הנושא.
בשנת 2008, התפרסם דוח של ועדת חקירה רואנדית ממלכתית, המאשים את צרפת בסיוע לוגיסטי, צבאי ודיפלומטי למבצעי רצח העם וכלל המלצה להעמדה לדין של 33 בעלי תפקידים בכירים בצבא ובממשל הצרפתיים, בהם ראש הממשלה דומיניק דה וילפן.
בפברואר 2010 נשיא צרפת ניקולא סרקוזי ביקר ברואנדה, ביקור ראשון של נשיא צרפתי לאחר שנים רבות.
בביקור הצהיר ש"טעויותינו תרמו לרצח העם", עם זאת, סרקוזי נמנע מלהתנצל על התנהגות צרפת באותה תקופה.
באפריל 2021, ממשלת רואנדה הודיעה על המחקר שהזמינו לפיו צרפת "לא עשתה דבר" כדי למנוע את מה שנראה להם "הכנות צפויות" למעשי הטבח באפריל ומאי 1994 ברצח העם.
דיווחים מודיעיניים מצביעים על כך שנשיא ארצות הברית ביל קלינטון והקבינט שלו היו מודעים לפני תחילת הטבח שמתוכנן רצח עם מכוון ושיטתי לחיסול כל בני הטוטסי.
החשש מחזרה על האירועים בסומליה עיצב את מדיניות ארצות הברית באותה תקופה, כאשר פרשנים רבים זיהו את ההשלכות הגרפיות של קרב מוגדישו כסיבה המרכזית מאחורי אי רצונה של ארצות הברית להתערב בסכסוכים מאוחרים יותר ביבשת כמו רצח העם ברואנדה.
לאחר הקרב במוגדישו, בירת סומליה, גופותיהם של מספר חללים אמריקאים שנהרגו בקרב, נגררו ברחובות מוגדישו על ידי המוני אזרחים ומיליציות מקומיות.
לדברי סגן השליח המיוחד של ארצות הברית לשעבר לסומליה, וולטר קלארק: "רוחות הרפאים של סומליה ממשיכות לרדוף את מדיניות ארצות הברית.
חוסר התגובה שלנו ברואנדה היה בשל פחד להסתבך במשהו כמו סומליה מחדש".
הנשיא קלינטון התייחס לכישלון של ממשלת ארצות הברית להתערב ברצח העם כאחד מכישלונותיו העיקריים במדיניות החוץ, ואמר "אני לא חושב שהיינו יכולים לשים קץ לאלימות, אבל אני חושב שיכולנו לצמצם אותה, ואני מתחרט על כך".
בספרה מ-2004 ציינה לינדה מלוורן כי "בשלוש השנים מאוקטובר 1990, רואנדה, אחת המדינות העניות בעולם, הפכה ליבואנית הנשק השלישית בגודלה באפריקה, והוציאה סכום מוערך של 112 מיליון דולר".
היא ציינה חוזה משמעותי עם מצרים ב-1992, ועם צרפת ודרום אפריקה, בשנה שלאחר מכן.
לפני האמברגו הבינלאומי נגד רואנדה ב-17 במאי 1994, דרום אפריקה וצרפת היו שתיים מספקיות הנשק העיקריות לרואנדה.
לפי ארגון Human Rights Watch, לאחר האמברגו, הם הסיטו את סחר הנשק שלהם אל נמל התעופה בזאיר.
לזאיר היה תפקיד מפתח באספקת נשק והקלת זרימת הנשק לצבא רואנדה.
כמה פקידים עודדו גם סחר בנשק על ידי סוחרים פרטיים.
מדינת ישראל מכרה באופן רשמי נשק לרואנדה, זמן קצר לפני רצח העם.
באוקטובר 1993, כחצי שנה לפני תחילת הטבח הוציא משרד הביטחון היתר יצוא לסוחרי נשק ישראלים.
ההיתר ניתן באישור משרד החוץ, בטענה שהתחמושת נמכרת לצבא של ממשלה חוקית שנאבקה נגד תנועת ה-RPF.
משלוחי נשק המשיכו ויצאו מישראל גם במהלך הטבח, עברו דרך אלבניה ובזאיר ומשם לרואנדה.
חלק מהמשלוחים שברו את האמברגו שהטיל האו"ם על העברת נשק לרואנדה בין מאי 1994 לאוגוסט 1995. בנוסף, על פי עדויות שונות, קצינים ישראלים אימנו חיילים ואנשי מיליציה רואנדים במדינה ובזאיר השכנה לפני המלחמה.
על פי הרישומים, בין אפריל למחצית יולי 1994 הועברו 7 משלוחי נשק קל בשווי של 6.5 מיליון דולר מישראל (דרך אלבניה) לידי המיליציות.
ההיסטוריון יאיר אורון וערוך הדין איתי מק ניהלו מאבק המשפטי נגד משרד הביטחון, על בסיס חוק חופש המידע, במטרה לחשוף רשמית את סחר הנשק עם רואנדה.
בינואר 2015 דחה בית המשפט המחוזי את בקשתם וקיבל את עמדת המדינה כלשונה, לפיה חשיפת המידע תפגע בביטחון המדינה וביחסי החוץ שלה.
המדינה לא נימקה את עמדתה, אך הודתה שהמסמכים הרלוונטיים אותרו.
השניים עתרו לבית המשפט העליון נגד ההחלטה, שבאפריל 2016 קבע שוב שמסמכים של משרד הביטחון, המעידים על שיתוף הפעולה עם רצח העם שבוצע ברואנדה, לא יחשפו מחשש לפגיעה בביטחון המדינה ויחסי החוץ שלה.
ביוני 2016 חשפה פרקליטות המדינה מידע נוסף על הסחר בנשק עם רואנדה.
לטענתה, ישראל עצרה את הייצוא הביטחוני לרואנדה שישה ימים לאחר תחילת רצח העם ב-1994, ונוכח עצירת הייצוא אין הצדקה לפתוח בחקירה פלילית נגד ישראלי כלשהו בחשד למעורבות ברצח העם.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני הביע את דאגתו העמוקה ממה שקורה ב-9 אפריל 1994, כאשר בהודעה לקתולים ברואנדה הוא הפציר בהם "לא לפנות מקום לרגשות של שנאה ונקמה אלא לתרגל באומץ דיאלוג וסליחה".
הכנסייה הקתולית מאשרת שרצח עם התרחש אך מציינת שמי שלקחו בו חלק עשו זאת ללא רשות הכנסייה.
אף על פי שגורמים דתיים לא היו בולטים, דו"ח ארגון Human Rights Watch משנת 1999 האשים מספר רשויות דתיות ברואנדה, כולל קתולים, אנגליקנים וזרמים פרוטסטנטיים אחרים, על כך שכשלו בגינוי רצח העם, אם כי האשמה זו בוטלה לאחר זמן מה.
אנשי דת רבים אחרים מסרו את חייהם כדי למנוע את הרג הטוטסי.
כמה אנשי דת השתתפו במעשי הטבח.
הנזירות הקתוליות מריה קיסיטו וגרטרוד מוקנגנגו הורשעו בשנת 2001 במעורבות ברציחות של 500–700 מבני הטוטסי שביקשו מקלט במנזר שלהם בסובו.
עדים העידו כי הפנו חוליית מוות למקום המסתור של הקורבנות ונתנו להם דלק שבאמצעותו המיליציות שרפו את הבניין.
בשנת 2006, האב אתנאס סרומבה נידון למאסר עולם על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה בגין תפקידו בטבח של כ-2,000 מבני הטוטסי.
בית המשפט שמע שסרומבה פיתה את בני הטוטסי לכנסייה, שם האמינו שימצאו מקלט.
כשהם הגיעו, הוא הורה להשתמש בדחפורים כדי לרסק את הפליטים שהסתתרו בתוך הכנסייה ואם מישהו מהם עדיין בחיים, הוא הורה למיליציות ההוטו לרצוח את כולם.
ב-20 במרץ 2017, האפיפיור פרנציסקוס הודה שבעוד כמה נזירות וכמרים קתוליים במדינה נהרגו במהלך רצח העם, אחרים היו שותפים לו והשתתפו בהכנה ובביצוע רצח העם.
השפעות מקומיות של רצח העם
מרבית הפליטים מבני ההוטו ברחו לחלק המזרחי של זאיר (כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, או DRC).
מובילי רצח העם בקרב, בני ההוטו, החלו להתאגד מחדש במחנות פליטים לאורך הגבול עם רואנדה.
הממשלה בהנהגת ה-RPF הכריזה על צורך למנוע רצח עם נוסף, ובכך יצרה צידוק לפלישות צבאיות לזאיר, וכתוצאה מכך גרמה לפתיחת מלחמת קונגו הראשונה (1996–1997) והשנייה (1998–2003).
המאבקים המזוינים בין ממשלת רואנדה ליריביהם ב-DRC נמשכו בקרבות של מיליציות פרוקסי באזור גומה.
אוכלוסיות גדולות של בני הוטו וטוטסי מרואנדה ממשיכות לחיות כפליטים ברחבי האזור.
משבר פליטים, התקוממות ושתי מלחמות קונגו
בעקבות ניצחון ה-RPF במלחמת האזרחים, כשני מיליון מבני ההוטו ברחו למחנות פליטים במדינות שכנות, במיוחד זאיר, מחשש לתגובת ה-RPF על רצח העם.
המחנות היו צפופים ועלובים, ואלפי פליטים מתו במגפות מחלות, כולל כולרה ודיזנטריה.
המחנות הוקמו על ידי נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR), אך נשלטו למעשה על ידי הצבא והממשלה של משטר ההוטו לשעבר, כולל מנהיגים רבים ממובילי רצח העם, שהחלו להתחמש מחדש מתוך רצון לחזור לשלטון ברואנדה.
עד סוף 1996, חמושים בני ההוטו ממחנות הפליטים פתחו בפלישות סדירות חוצות גבול, וממשלת רואנדה בראשות ה-RPF פתחה במתקפת נגד.
רואנדה סיפקה חיילים ואימונים צבאיים לבנימולנגה, מיליציות טוטסי במחוז סמוך לזאיר, וסייעה להם להביס את כוחות הביטחון הזאיריים.
צבא רואנדה בראשות ה-RPF, בנימולנגה ובני טוטסי מתוך זאיר, תקפו אז את מחנות הפליטים, כשהם מכוונים את המתקפה למיליציות בני ההוטו.
התקפות אלו גרמו למאות אלפי פליטים לברוח; רבים חזרו לרואנדה למרות נוכחות ה-RPF, בעוד שאחרים ברחו מערבה, אל תוך זאיר.
הפליטים שנמלטו הלאה לזאיר נרדפו ללא הפוגה ו-232,000 פליטי הוטו נהרגו, לפי אחת ההערכות.
הכוחות המובסים של המשטר הקודם המשיכו במסע התקוממות חוצה גבולות.
עד 1999, הצליחה תוכנית של תעמולה והשתלבות ההוטו בצבא הלאומי להביא את ההוטו לתמוך בממשלה וההתקוממות הובסה.
בנוסף לפירוק מחנות הפליטים, קגאמה החל לתכנן מלחמה להרחקת הדיקטטור הוותיק מובוטו ססה סקו מהשלטון.
מובוטו תמך במובילי רצח העם שהתבססו במחנות הפליטים, והואשם גם בכך שהתיר התקפות על בני הטוטסי בתוך זאיר.
יחד עם אוגנדה תמכה ממשלת רואנדה בברית של ארבע קבוצות מורדים בראשות לורן קבילה, שהחלה לנהל את מלחמת קונגו הראשונה בשנת 1996. המורדים השתלטו במהירות על מחוזות צפון ודרום קיבו.
מאוחר יותר התקדם קבילה מערבה, השיג שטחים מהצבא הזאירי שהיה מאורגן בצורה גרועה והיה חסר מוטיבציה ללחימה, ובכך הצליח קבילה להשתלט על כל המדינה עד 1997. מובוטו ברח לגלות, ושמה של זאיר שונה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (DRC).
רואנדה הסתכסכה עם ממשלת קונגו החדשה ב-1998, וקגאמה תמך במרד חדש, שהוביל למלחמת קונגו השנייה, שתימשך עד 2003 ותגרום למיליוני הרוגים ולנזק עצום.
בשנת 2010, דו"ח של האו"ם האשים את צבא רואנדה בביצוע הפרות רחבות היקף של זכויות אדם ופשעים נגד האנושות בקונגו במהלך אותן מלחמות, האשמות שהוכחשו על ידי ממשלת רואנדה.
מצב התשתיות והכלכלה של רואנדה הדרדרו מאוד במהלך רצח העם.
מבנים רבים לא היו ראויים למגורים, והמשטר הקודם, שברח לזאיר, לקח עמו את כל המטבעות והנכסים הניידים כשברחו מהמדינה.
גם האוכלוסייה במדינה התדלדלה מאוד, כאשר למעלה מ-40% מהאוכלוסייה נהרגו או הפכו פליטים במדינות אחרות.
רבים מהנותרים היו בטראומה: רובם איבדו קרובי משפחה, היו עדים להרג או השתתפו ברצח העם.
ההשפעות ארוכות הטווח של אונס המלחמה ברואנדה על כוללות, בין היתר, מחלות המועברות במגע מיני, הריונות לא רצויים ותינוקות, כאשר חלק מהנשים נוקטות בהפלות עצמיות.
הצבא, בראשות פול קגאמה, שמר על חוק וסדר בזמן שהממשלה החלה במלאכת הבנייה מחדש של מבני המדינה.
ארגונים אזרחיים החלו לחזור למדינה, אך הקהילה הבינלאומית לא סיפקה סיוע משמעותי לממשלה החדשה, ועיקר הסיוע הבינלאומי הופנה למחנות הפליטים שנוצרו בזאיר בעקבות בריחת בני ההוטו מרואנדה.
קגאמה שאף להציג את הממשלה החדשה כמכילה ולא נשלטת על ידי הטוטסי.
הוא הנחה להסיר את המידע על האתניות מתעודות הזהות הלאומיות של אזרחי רואנדה, והממשלה החלה במדיניות של צמצום ההבחנות בין בני הוטו, בני טוטסי ובני טווה.
מערכת המשפט לאחר רצח העם
ההרס השיטתי של מערכת המשפט במהלך רצח העם ומלחמת האזרחים הייתה בעיה גדולה.
לאחר רצח העם, למעלה ממיליון בני אדם (כמעט חמישית מהאוכלוסייה שנותרה לאחר קיץ 1994) היו אשמים פוטנציאלים על תפקידם ברצח העם.
ה-RPF נקט במדיניות של מעצרים המוניים עבור האחראים ועבור אותם אנשים שהשתתפו ברצח העם, וכלא למעלה מ-100,000 בני אדם בשנתיים שלאחר רצח העם.
קצב המעצרים היה גדול מהיכולת הפיזית של מערכת בתי הכלא ברואנדה, והוביל למה שארגון אמנסטי אינטרנשיונל הגדיר "יחס אכזרי, לא אנושי או משפיל".
19 בתי הכלא במדינה תוכננו להכיל כ-18,000 אסירים בסך הכול, אך בשיאם ב-1998 היו למעלה מ-100,000 איש במתקני מעצר צפופים ברחבי המדינה.
מוסדות ממשלתיים, לרבות בתי משפט, נהרסו, ושופטים, תובעים ועובדים רבים נרצחו במהלך רצח העם.
מתוך 750 השופטים של רואנדה, 506 לא נשארו לאחר רצח העם – רבים נרצחו ורוב הניצולים ברחו מהמדינה.
עד 1997, לרואנדה היו רק 50 פרקליטים במערכת המשפט שלה.
מחסומים אלו גרמו למשפטים להתנהל באיטיות רבה: עם 130,000 חשודים שהוחזקו בבתי הכלא ברואנדה לאחר רצח העם, טופלו רק 3,343 תיקים בין 1996 לסוף שנת 2000. מתוך אותם נאשמים, 20% קיבלו עונשי מוות, 32% קיבלו מאסר עולם, ו-20% זוכו.
אם המשפטים היו נמשכים באותו הקצב, היה לוקח יותר מ-200 שנה לנהל את המשפטים של החשודים בכלא – לא כולל אלה שנותרו חופשיים.
החוק קבע ארבע קטגוריות למי שהיו מעורבים ברצח העם, תוך ציון גבולות הענישה של חברי כל קטגוריה.
הקטגוריה הראשונה שמורה לאלה שהיו "מתכננים, מארגנים, מסיתים, מפקחים ומנהיגים" על רצח העם וכל מי שהשתמש בעמדות סמכות של המדינה כדי לקדם את רצח העם.
על חברי הקטגוריה הראשונה הזו היה ניתן להטיל גזר דין מוות.
בתגובה למספר הגדול של אנשים בעלי פוטנציאל אשמה ברצח העם ולקצב האיטי של מערכת המשפט המסורתית, ממשלת רואנדה העבירה חוק בשנת 2011 שהקים בתי משפט שבטיים מסורתיים שמכונים גצ'אצ'ה בכל הרמות המנהליות של רואנדה, בקיגאלי.
הוא נוצר בעיקר כדי להפחית את העומס על בתי המשפט הרגילים ולתת סיוע במערכת המשפט לניהול משפטים לאלה שכבר נמצאים בכלא.
המקרים הפחות חמורים, יטופלו על ידי בתי המשפט המסורתיים האלה.
הגצ'אצ'ה טיפלה באופן מסורתי בסכסוכים בתוך קהילות, אך היא הותאמה להתמודדות עם פשעי רצח עם.
בין המטרות העיקריות של בתי המשפט היו זיהוי האמת על מה שקרה במהלך רצח העם, זירוז תהליך משפט החשודים ברצח עם, אחדות לאומית ופיוס, והפגנת היכולת של העם הרואנדי לפתור את בעיותיו בעצמו.
הגצ'אצ'ה התמודדה עם מחלוקות ואתגרים רבים; הם הואשמו בהיותם בובות של הממשלה הנשלטת על ידי RPF.
השופטים (הידועים בשם Inyangamugayo, שפירושו "אלה שמתעבים חוסר יושר" בקיניארואנדה) העומדים בראש משפטי רצח העם נבחרו על ידי הציבור.
לאחר הבחירות, השופטים קיבלו הכשרה, אך היה חשש שההכשרה אינה מתאימה לשאלות משפטיות חמורות או הליכים מורכבים.
יתר על כן, שופטים רבים התפטרו לאחר שעמדו בפני האשמות בהשתתפות ברצח העם; 27% מהם הואשמו בכך.
כמו כן, חסרו סנגורים והגנות לנאשם, שנשללה מהם הזכות לערער לערכאות רגילות.
רוב המשפטים היו פתוחים לציבור, אך היו בעיות עם הפחדת עדים.
הגצ'אצ'ה לא שפטו את האחראים לטבח בבני ההוטו שבוצעו על ידי חברי ה-RPF, ששלט במערכת המשפט המסורתית הנ"ל.
ב-18 ביוני 2012, מערכת המשפט המסורתית נסגרה רשמית לאחר שעמדה בפני ביקורת רבה.
ההערכה היא שמערכת בתי המשפט גצ'אצ'ה דנה במהלך זמנה בכ-1,958,634 תיקים וכי 1,003,227 אנשים עמדו לדין.
בית הדין הפלילי הבין-לאומי לענייני רואנדה
בינתיים, האו"ם הקים את בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה (ICTR), שבסיסו בארושה, טנזניה.
בית הדין של האו"ם דן אנשי ממשלה וכוחות חמושים בדרגים גבוהים, בעוד רואנדה העמידה לדין מנהיגים בדרג נמוך ואנשים מקומיים.
ככל שחלפו השנים, התברר שה-ICTR יתקיים הרבה מעבר למנדט המקורי שלו.
עם ההודעה על סגירתו, עלה חשש כיצד יטופלו נושאים שיוריים, כי "אופי העבודה השיפוטית הפלילית...
הוא כזה שהוא לעולם לא מסתיים באמת".
ה-ICTR נסגר רשמית ב-31 בדצמבר 2015, ושאר תפקידיו הועברו למנגנון לבתי הדין הפליליים הבינלאומיים.
סעיף 38 לחוקת רואנדה משנת 2003 מבטיח ש"חופש הביטוי וחופש הגישה למידע יתקיים כל עוד הוא אינו פוגע בסדר הציבורי, במוסר הטוב, יגן על הנוער והילדים, ועל זכותו של כל אזרח לכבוד ולהגנה על פרטיותו האישית והמשפחתית".
החוקה לא הבטיחה את חופש הביטוי במדינה בהתחשב בכך שהממשלה הכריזה על צורות דיבור רבות שנחשבות חריגות ואסורות.
תחת חריגים אלה, הנשיא הוותיק של רואנדה, פול קגאמה, טען כי כל הכרה בעמים נפרדים ברואנדה, פוגעת באיחוד המדינה שנדרש שלאחר רצח העם ויצר חוקים רבים כדי למנוע מרואנדים לקדם "אידאולוגיה של רצח עם".
החשש מההשלכות האפשריות מהפרת חוקים אלו גרם לתרבות של צנזורה עצמית בתוך האוכלוסייה.
הן אזרחים והן העיתונות נמנעים בדרך כלל מכל דבר שעלול להתפרש כביקורתי כלפי הממשלה/צבא או כמקדם "נפרדות".
על פי חוקת רואנדה, "שלילה של רצח עם" היא עבירה פלילית.
מאות אנשים נשפטו והורשעו בגין "אידאולוגיה של רצח עם" וחוקים אחרים הקשורים לכאורה לרצח העם.
לפי אמנסטי אינטרנשיונל, מתוך 489 אנשים שהורשעו ב"תמיכה בברצח עם ופשעים אחרים" ב-2009, חמישה נידונו למאסר עולם, חמישה נידונו ליותר מ-20 שנות מאסר, 99 נידונו ל-10–20 שנות מאסר, 211 קיבלו עונש מאסר של 5–10 שנים, ו-169 הנותרים קיבלו תקופות מאסר של פחות מחמש שנים.
אמנסטי אינטרנשיונל מתחה ביקורת על ממשלת רואנדה על שימוש בחוקים אלה כדי "להפליל מתנגדים לגיטימיים ומבקרים של הממשלה".
בשנת 2010, , פרופסור ועורך דין אמריקאי למשפטים, נעצר בקיגאלי והואשם בהכחשת רצח עם בזמן ששימש כסנגור של המועמדת לנשיאות .
מספר ניצולי הטוטסי מרצח העם לא ברור.
ישנם נתונים שונים המציגים מספר ניצולים של בין 150,000 ל-309,368 בני אדם.
ישנם מספר ארגונים המייצגים ותומכים בניצולים אלה של רצח העם.
אלה כוללים את קרן הניצולים, IBUKA ו-AVEGA.
הדו"ח לשנת 2007 על תנאי החיים של ניצולים שנערך על ידי המשרד הממונה על הרווחה ברואנדה דיווח על מצבם של הניצולים במדינה:
מספר הניצוליםקטגוריה120,080ניצולים שעדיין פגיעים במיוחד39,685חסרי בית28,904יתומים שחיים במשקי בית שבראשם ילדים49,656אלמנות27,498בעלי נכות שנוצרה במהלך רצח העם15,438ילדים ונוער ללא גישה לבית ספר8,000בוגרי תיכון ללא השכלה גבוהה
בשנות ה-90, בעקבות כשלונות של הקהילה הבין-לאומית למנוע מקרים של רצח עם כמו רצח העם ברואנדה וטבח סרברניצה (1995), החלו הוגים שונים לתהות מה המגבלה שיש להטיל על עקרון הריבונות המדינית כאשר עקרון זה משמש כדי לבצע פשעים נגד האנושות.
הגנרל הקנדי רומיאו דאלר, מפקד כוח האו"ם ברואנדה בתקופת רצח העם ולפניו, הפך לעד הראייה הידוע ביותר לרצח העם לאחר שכתב יחד את הספר "ללחוץ יד עם השטן: כישלון האנושות ברואנדה" (2003) המתאר את התמודדותו עם דיכאון והפרעת דחק פוסט-טראומטית שנוצרו לאחר חוויותיו ברואנדה.
ספרו של דאלר הפך לסרט "ללחוץ ידיים עם השטן" (2007).
הסרט "מלון רואנדה" (2004) שזכה לשבחי הביקורת והיה מועמד לפרסי אוסקר מרובים, מבוסס על קורותיו של פול רוסאבגינה, מלונאי מקיגאלי, אשר סיכן יותר את חייו והציל למעלה מאלף פליטים במהלך רצח העם.
הסרט התיעודי העצמאי "Earth Made of Glass" (2010), העוסק בעלויות האישיות והפוליטיות של רצח העם, המתמקד בנשיא רואנדה פול קגאמה ובניצול רצח העם ז'אן פייר סגאהוטו, הוקרן בבכורה בפסטיבל טרייבקה ב-2010.
פייר רוטארה, אביו הטוטסי של הזמר הבלגי-רואנדי סטרומאה, נרצח במהלך רצח העם ברואנדה ב-1994.
רצח העם במזרח טימור היה מלחמה ורצח עם שהחלה ב-7 בדצמבר 1975 עם תחילת "מבצע לוטוס" ונגמרה ב-1999 במזרח טימור.
כרבע מאוכלוסיית מזרח טימור (בין 60 אלף ל-180 אלף חיילים ואזרחים) נרצחה על ידי הצבא האינדונזי לאחר פלישה וכיבוש המדינה על ידי אינדונזיה.
בנוסף לרצח אזרחים, בוצע גם עיקור מסיבי של נשים טימוריות, על ידי הזרקת חומרים מעקרים לגופן, במסווה של חיסון נגד מלריה.
הנשיא האינדונזי שהורה על הפלישה של 35 אלף חיילים אינדונזים למזרח טימור היה סוהארטו.
חלק גדול מהנשק ששימש לרצח, מומן בעקיפין מכספים אמריקאיים.
ארצות הברית הצטרפה לשאר העולם בגינוי הפלישה האינדונזית, אך מאחורי הקלעים פעלה נגד כל ניסיון למנוע את המשך רצח העם.
כך ניתן להתרשם, למשל, מעדותו של השגריר האמריקאי לאו"ם דניאל פטריק מויניהאן שבזכרונותיו כתב כי "ארצות הברית הייתה מעוניינת שהדברים יקרו כפי שהם קרו, ופעלה לשם כך.
מחלקת המדינה רצתה שהאו"ם יהיה בלתי יעיל לחלוטין בכל פעולה שינקוט.
משימה זו ניתנה לי ובצעתי אותה לא ללא הצלחה".
האירועים עובדו לסרט עלילתי בשם באליבו משנת 2009.
שם האי, היספניולה (La Española - האי הספרדי), ניתן לו על ידי כריסטופר קולומבוס כאשר גילה אותו בשליחות ספרד.
האי, בעל האקלים הטרופי הוא השני בגודלו באיים האנטילים.
האי ידע גלי הגירה של בני שבטי האראוואק, עמים ילידים שהיגרו צפונה מהדלתה של נהר האורינוקו, ויישבו את איי הים הקאריבי.
העם אורגן בשבטים שכונו בידי הספרדים "קסיקסגו", והונהגו על ידי "קאסיקה" (cacique), מונח, שמקורו בשפת הארוואק, המשמש עד היום לתיאור מנהיג בארצות אמריקה הלטינית.
גל נוסף של הגירת ארוואק, שבטי הקאריב פלשו אל האנטילים הקטנים במהלך המאה ה-12, ומעת לעת היו בני הקאריב פושטים על כפרי הטאינו בחופה המזרחי של היספניולה.
הגעתם של הגואמיקנה (האנשים הלבושים)
במסעו הראשון אל העולם החדש, נחת כריסטופר קולומבוס על אדמת האי היספניולה ב-5 בדצמבר 1492, וכינה אותו בשם "לה היספניולה".
בני הטאינו שפגשו במשלחת האירופית האמינו כי הם פוגשים ביצורים על טבעיים, וכיבדו אותם בכבוד גדול.
חברת הטאינו הייתה שונה מאוד מן החברה האירופית.
האירופים, למשל, היו לבושים בבגדים רבים, יותר מן הנדרש בהתחשב באקלימו הטרופי של האי.
בשל כך כינו אותם הטאינו "גואמיקנה", הלבושים.
הקאסיקה המקומי, גואקנאגאריקס, אירח את קולומבוס ואנשיו, והעניק להם את כל רצונם.
עם זאת, ההתנגשות בין התרבות המקומית השוויונית ובין התרבות הספרדית שעדיין הייתה במידה רבה פאודלית לא איחרה לבוא.
קולומבוס ניסה ליישב את ההדורים, בשעה שהחל במסעו בחזרה לאירופה, ועזב את המקום ברוח טובה, כשהוא מכריז על ברית עם גואקנאגאריקס, שהיה אחד מהמנהיגים החשובים באי.
לאחר שאונייתו של קולומבוס, הסנטה מריה, עלתה על שרטון, החליט קולומבוס לבנות באי מבצר קטן מעץ הספינה ולהציב בו חיל מצב, שיסייע לתביעתה הטריטוריאלית של ספרד על האי.
39 מאנשיו של קולומבוס נותרו במבצר, שכונה "לה נאווידד" (חג המולד), בשל התאריך שבו טבעה הספינה והחלה בניית המצודה.
לא חלף זמן רב והאירופאים שנותרו לבדם על אדמת האי, נחלקו לסיעות יריבות.
אחת הסיעות החלה להתייחס בגסות אל המקומיים, ולנסות לגנוב את נשותיהם.
גואקאנאגאריקס, שנתפס כחלש על ידי האירופים, ועתה אף על ידי אנשיו, ניסה להגיע להבנה עם הספרדים, אשר ראו אותו עתה ככפוף להם.
הם התייחסו אליו בבוז, ואף לקחו כמה מנשותיו.
קאסיקה מקומי אחר בשם קאונאבו לא יכול היה עוד להבליג, תקף את הספרדים, הרג אותם עד האחרון שבהם, והשמיד את מבצר לה נאווידד.
גואקאנאגאריקס לא ניסה לסייע לספרדים, וקיווה כי הם לא ישובו עוד, אך הם אכן שבו.
ב-1496 ייסד ברתולומיאו קולומבוס אחיו של כריסטופר קולומבוס, את היישוב סנטו דומינגו על חופו הדרומי של האי, שהפך לבירתו החדשה של האי.
כתוצאה מדיכוי, עבדות, רעב, מחלות והרג המוני, הצטמצמה אוכלוסיית הטאינו באי לכדי 60,000 איש עד לשנת 1508. ב-1535 חיו על אדמת האי בני טאינו בודדים.
במהלך תקופה זו המנהיגות הספרדית באי התחלפה פעמים מספר.
כאשר יצא קולומבוס למסע נוסף פרנסיסקו דה בובאדייה הפך למושל.
המתיישבים האשימו את קולומבוס בכך שלא ניהל כהלכה את ענייני האי.
בובאדייה אסר את האחים קולומבוס, ושלחם בחזרה באזיקים לספרד.
ב-1502 ניקולס דה-אובאנדו החליף את בובאדייה כמושל.
דה-אובאנדו היה מושל אמביציוזי שרצה להרחיב את ההשפעה הספרדית ככל האפשר.
היה זה דה-אובאנדו שבתקופתו זכו עם הטאינו ליחס הברוטאלי ביותר.
על אף שקאונאבו נתפס קודם לכן, מלכתו אנאקואנה ירשה את כיסאו.
בשל מעמדה הרם בקרב מנהיגי הטאינו ביקש דה-אובאנדו כי תברך אותו כמושל החדש, ותארח אותו לארוחה.
אנאקואנה הסכימה לכך, והזמינה שמונים מנהיגים אחרים למסיבה גדולה.
חייליו של דה-אובאנדו הגיעו למקום, ושרפו את ארמונה של אנאקואנה על יושביו.
כמה מהם נמלטו, אך נתפסו, עונו ונרצחו.
דה-אובאנדו הצליח להשמיד את הנהגת הטאינו, ולאחר מכן השתמש בשיטות דומות כנגד יתר השבטים באי.
הצלחתו הביאה לכך שגם בתקופה של דיכוי קשה לא מרדו הטאינו כנגד מדכאיהם, פרט לאדם בשם אנריקיו שהנהיג קבוצת טאינו שנמלטה להרים, והתקיפה את הספרדים במשך 14 שנים.
לבסוף הציעו לו הספרדים הסכם שלום, וייסדו עבורו ועבור אנשיו עיר משלהם בשנת 1534. העיר לא שרדה זמן רב.
שנים מעטות לאחר ייסודה הושמדה במרידת עבדים אפריקנים, ששרפו אותה עד היסוד, וטבחו את כל יושביה.
בשנת 1501 הכריזו מלכי ספרד, פרננדו השני, מלך אראגון ואשתו איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה כי הם מתירים את ייבואם של עבדים אפריקנים לארצות העולם החדש.
העבדים החלו להגיע לאדמת היספניולה ב-1503. הם הביאו עמם תרבות עשירה ועתיקה שהייתה בעלת השפעה קרובה לזו של האירופים על התרבות, הפוליטיקה, הדת והיחסים הגזעיים באי, ואף ברפובליקה הדומיניקנית כיום.
ב-1510 הגיע משלוח שהביא עמו 250 "לאדינוס שחורים", עבדים אפריקנים דוברי ספרדית שבילו זמן מה על אדמת ספרד, בטרם נשלחו אל העולם החדש.
שמונה שנים לאחר מכן הגיעו עבדים שחורים שנולדו באפריקה אל איי הודו המערבית.
הספרדים הביאו עמם מהאיים הקנריים את קנה הסוכר, והקימו את המטע הראשון בעולם החדש ב-1516. השמדת האוכלוסייה המקומית, ובצידה הצמיחה הכלכלית של התעשיות החדשות הביאו לצורך בידיים עובדות, ואוכלוסיית העבדים גדלה מאוד במהלך העשורים הבאים.
בעלי מטעי הסוכר הפכו לאליטה הקולוניאלית החדשה, ושכנעו את המלך הספרדי להכריז עליהם כמחוז שלטוני (אודיינסיה) ולבחור מקרבם את ה"אודיינסיה", בית הדין לו סמכות שיפוט במחוזם, בשנת 1526. מתיישבים עניים יותר התפרנסו מציד עדרי בהמות הפרא שנדדו באי באופן חופשי, ומכירת עורותיהם.
מרידת העבדים הראשונה מני רבות, אירעה בסנטו דומינגו ב-1522, עת עבדים מוסלמים בני עם הוולוף, אוכלוסייה מקומית מוסלמית המצויה ברובה בסנגל, התמרדו במטעיו של דון דייגו קולון בנו של כריסטופר קולומבוס.
רבים מהם הצליחו להימלט להרים, שם ייסדו קהילות עצמאיות.
רצח הלנה ראפ הוא פיגוע דקירה שבו נרצחה הנערה הלנה ראפ בידי מחבל פלסטיני בטיילת העיר בת ים ב-24 במאי 1992. האירוע היה לאחד מהבולטים מרצף אירועי הדקירה ששטפו את מדינת ישראל בראשית שנות ה-90, והשפיע על ההידרדרות בתחושת הביטחון האישי של אזרחי המדינה ועל המערכת הפוליטית.
הרוצח פואד עבד אל האני אל עומרין שוחרר באוקטובר 2011 במסגרת עסקת שליט.
ב-24 במאי 1992 סמוך לשעה 07:30 בבוקר רצח פואד עבד אל האני אל עומרין בדקירות סכין את הנערה הלנה ראפ, שהייתה בת 15 וחצי בצומת הרחובות בן-גוריון וז'בוטינסקי בבת ים, בזמן שהייתה בדרכה לתחנת אוטובוס כדי להגיע לבית ספרה.
הרוצח דקר את ראפ 3–4 דקירות, והמשיך לדקור אותה גם לאחר שנפלה ולא הרפה עד שהיא מתה, ולאחר מכן הוא ברח ועוברים ושבים רדפו אחריו ותפסו אותו.
הרוצח נעצר, והודה בחקירתו שיצא מביתו בנוסייראת עם שני סכינים במטרה לרצוח יהודי.
הוא טען שהוא התרגז כיוון שלא הייתה לו עבודה והוא היה צריך להתחתן ולכן החליט לרצוח יהודי.
בית משפחתו של הרוצח בעזה, בה התגורר עם הוריו ואחיו, בהם שני אחים נשואים עם נשותיהם, נהרס לאחר שעתירה לבג"ץ נגד הריסת המבנה כולו נדחתה ברוב דעות של השופטים גבריאל בך ודב לוין, נגד דעתו החולקת של מישאל חשין שטען שאין להרוס את הדירות של האחים הנשואים.
מאחורי הרצח עמד הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והרצח היה לאחת הסיבות לחיסולו של פתחי שקאקי ב-1995.
הרוצח הורשע ברצח ונדון למאסר עולם ביולי 1992. הוא שוחרר מהכלא על ידי ממשלת ישראל באוקטובר 2011, במסגרת עסקת שליט.
אביה של הלנה ראפ טען בעת השחרור שבידיו התחייבויות בכתב של אריאל שרון ואהוד אולמרט שהרוצח לא ישוחרר לעולם.
בעקבות הפיגוע הפגינו אלפים מתושבי בת ים ברחובות העיר במשך חמישה ימים, מקצת המפגינים תקפו בעלי חזות ערבית שעברו בעיר.
בין מארגני ההפגנות היה גם ברוך מרזל, שמאוחר יותר נשפט לשמונה חודשי מאסר על תנאי בגין חלקו באירוע.
לאחר חמישה ימים בהם עודד את ההפגנות, נענה זאב ראפ לבקשת המשטרה וביקש מהמפגינים להתפזר וההפגנות שככו.
זכרה של הלנה ראפ הונצח בדרכים רבות, בהן אמבולנס שנתרם על שמה, אנדרטה במקום הרצח, חניון ביער בן שמן, שביל אופניים (סינגל) למתקדמים על שמה וקריאת חצר בית ספרה על שמה.
ב-18 במרץ 2009 נחנך בבת ים גן הנצחה לזכר הלנה ראפ וחללי פעולות האיבה בני בת ים.
בכניסה לגן מרחוב אנה פרנק יש לוח שיש ועליו שיר מאת הלנה ראפ:
בחלק האחורי של לוח השיש חקוקים שמותיהם של 48 תושבי בת ים, חללי פעולות האיבה.
זאב ראפ, אביה של הלנה הקדיש לאחר האירוע את חייו להנצחתה ולפעילות ציבורית כיושב ראש ארגון נפגעי פעולות איבה.
הרצח אירע במהלך מערכת הבחירות לכנסת השלוש עשרה ופוליטיקאים רבים הגיעו לבת ים או התבטאו בנושא הרצח.
רוני מילוא, שר המשטרה, הגיע להלוויה וכן הגיע רחבעם זאבי ממולדת.
דובר של מרצ אמר, במקביל לגינוי הרצח, שמדיניות הליכוד של שליטה בשטחים משחקת לידי הטרוריסטים והרוצחים.
שמעון פרס הגיע לסיור בבת ים ולמרות החששות התקבל בשמחה על ידי התושבים.
הוא ביטל סיורים אחרים שתוכננו ויצא לסיור של שש שעות ברחבי בת ים כדי לפגוש את תושבי העיר.
יגאל סרנה כתב שבאותה תקופה יצחק שמיר היה יותר שנוא בבת ים משמעון פרס, שכן שמיר היה האחראי להיעדר הביטחון בעיר, בהתאם להרגשה הרווחת בבת ים שהממשלה אשמה בכול.
תמונות מההפגנות בבת ים הוקרנו בתעמולת הבחירות של מפלגת העבודה תוך האשמת הממשלה של הליכוד במצב המדרדר של הביטחון.
מיכל שמיר ואשר אריאן כתבו בספרם על מערכת הבחירות שבניגוד לבחירות קודמות בהן נתפסו התקפות מחבלים באופן כללי כמסייעות לימין, הטרגדיה בבת ים נוצלה על ידי מפלגת העבודה והשמאל ולא ברור מי יצא מורווח בקלפי מהאירוע.
רצח המהנדס פיאטלי הוא פרשת רצח משנת 1957 שהסעירה את ישראל, ובה נרצח מהנדס בשם פִידיָה פִּיאָטֶלי בעת ניסיון שוד בקולנוע "צפון" בתל אביב.
ד"ר פידיה יעקב פיאטלי (Fidia Piattelli) נולד בשנת 1907 באיטליה.
הוא היה מהנדס תעופה שעבד במפעלי מטוסים באיטליה הפאשיסטית.
בשנת 1938 נאלץ לעזוב את עבודתו בגין חוקי הגזע, ובשנת 1940 נאסר אך שוחרר בסיוע אשתו הַיינקֶה פיאטלי (Heinke Piattelli), גרמנייה פרוטסטנטית, ובהשפעת ידידים רמי מעלה.
הוא שרד את השואה, ובשנת 1945 עלה לארץ ישראל עם אשתו.
בשנת 1946 ייסד פיאטלי, בשיתוף עם תעשיינים אחדים וקלוב התעופה, חברה בשם "מעוף", שמטרתה הייתה לייצר דאון תוצרת ישראל.
הביצוע התעכב, ובינתיים עסק פיאטלי בשיפוץ דאוני הקלוב.
באביב 1948, לקראת קום המדינה, הצליח ליצור דאון זעיר בשם "תינוק".
במלחמת העצמאות שירת בחיל האוויר כראש מחלקת ההנדסה של החיל.
בשנת 1952 עבר לעבוד באגף למחקר ותכנון של משרד הביטחון, ובשנת 1957 נתמנה למהנדס הראשי ב"מכון הבדק" (לימים התעשייה האווירית).
בשנת 1951 נמנה ד"ר פיאטלי עם מייסדי "אגודה למדעי התעופה בישראל" (שהתגלגלה לימים לאגודה למדעי התעופה והחלל בישראל).
ב-21 באוגוסט 1957, בשעות הערב, בזמן שהמתין לחזרתה של אשתו מרומא, יצא פיאטלי לצפות בסרטו של רובר ברסון "הנידון למוות ברח" ב"קולנוע צפון" ברחוב לואי מרשל בצפון החדש של תל אביב.
בעומדו בין הקהל בתור לקופת בית הקולנוע, אירע בקולנוע שוד מזוין; השודד, שניסה לפלס לעצמו דרך מילוט, ירה באקדח ללא הבחנה אל תוך הקהל.
פיאטלי נפגע ונפצע אנושות והועבר לבית החולים הדסה, נותח על ידי ד"ר אריה אלוטין ועוזרו ד"ר מנדל סטבורובסקי, אך לאחר מספר ימים מת מפצעיו.
השודד-הרוצח הצליח להימלט ועקבותיו לא נודעו.
תוך כדי חקירת הרצח פרסמה משטרת ישראל קלסתרון של החשוד, שצויר על פי תיאוריהם של עדי ראייה.
התמונה פורסמה בעיתונות, ואף על פי שבדיעבד התברר כי הדיוקן דומה לדמותו של הרוצח, האיש לא זוהה.
הרוצח נתפס באקראי, לאחר תגרה בין שני צעירים בבית קפה בבני ברק, שאחד מהם התלונן במשטרה כי ליריבו יש נשק והוא חושש מנקמתו.
המשטרה, שהגיעה לביתו של היריב, גילתה בו חמישה אקדחים שנשדדו מחנות נשק בתל אביב.
בחקירתו גילה האיש את שמות שותפיו לפשע, ובהם צעיר בשם רפאל בליץ, שכונה "טומי".
בחיפוש בחדרו של בליץ ב-1 בספטמבר 1958 נמצא אקדח, שבבדיקה בליסטית זוהה ככלי הרצח.
לאחר חקירה, ב-8 בספטמבר הודה בליץ ברצח.
בליץ היה צעיר בן 23, שעלה לישראל מהולנד, בה חווה כילד את אימי השואה, ובישראל התדרדר לפשע.
משפטו של בליץ נפתח בבית המשפט המחוזי בתל אביב ב-5 בנובמבר 1958 בפני הרכב של שלושה שופטים.
בתחילת הדיון חזר בו בליץ מהודאתו במשטרה, אך בהמשך, לאחר שמיעת העדויות, שב והודה.
ב-2 בינואר 1959 הרשיע בית המשפט ברוב דעות את בליץ וגזר עליו מאסר עולם.
בליץ נכלא לריצוי עונשו בכלא רמלה (לימים בית סוהר איילון).
בליץ הגיש ערעור לבית המשפט העליון על פסק דינו של בית המשפט המחוזי.
ב-24 בפברואר 1960 דחה בית המשפט את הערעור, מפי השופט משה זילברג, שפסק כי אף אם לא התכוון בליץ להרוג דווקא את ד"ר פיאטלי, הרי גילה פזיזות פושעת ואי-אכפתיות לגבי התוצאה הקטלנית, שיש בהן כדי להרשיע את הנאשם ברצח.
פרשת רצח פיאטלי הביאה למקרה הראשון בישראל שבו נדונה הפרה של סוב יודיצה בפני בית המשפט העליון.
כתב העיתון ידיעות אחרונות רם אורן וכתב העיתון מעריב שאול הון פרסמו כתבות על המשפט, שבהן נאמר שהנאשם הודה באשמה והביע חרטה על הרצח, אך בבית המשפט לפני תחילת המשפט הוא טען אחרת.
עורך מעריב והכתב הורשעו על ידי בית המשפט המחוזי בהפרת איסור הסוב יודיצה, ובית המשפט העליון דחה את ערעורם וקבע שלא יאפשר לעיתונות להתערב במשפטים.
ב-6 במאי 1961 בשעות הערב הוקרן בפני האסירים בכלא רמלה סרט הקולנוע "בָּאבֵּט יוצאת למלחמה" , בכיכובה של בריז'יט בארדו.
בין האסירים שצפו בסרט היו בליץ, וכן נחמן פרקש – אלוף אגרוף לשעבר שהפך לעבריין, ולו היסטוריה של בריחות מידי המשטרה (לימים קיבל את הכינוי "אלוף הבריחות").
בלבו של בליץ צץ רעיון לנצל את תשומת הלב הכללית בכלא שהופנתה לצפייה בסרט ולהימלט.
הוא גרר את פרקש להצטרף אליו מאחר שנזקק להגנתו של הגברתן למקרה של התנגדות לבריחה.
בשעה 21:30 טיפסו בליץ ופרקש על חומות הכלא ונמלטו.
הם תפסו טרמפ עם מכונית חולפת, ולאחר מכן גנבו אופנוע עם "סירה"; פרקש נהג בו, ובליץ ישב בסירה.
אחרי שהתעכבו בחולון, החליפו בגדים והצטיידו בכסף, יצאו לכיוון תל אביב.
באותו לילה נערך בחולון משחק כדורסל בין קבוצת הפועל תל אביב לבין א.ס.ק.
ריגה ובסביבה היו משמרות מוגברות של שוטרים.
עם קבלת ההודעה על בריחתם הציבו השוטרים מחסומים; האופנוע עלה על מחסום מסמרים והתהפך.
פרקש, שנפצע בהתהפכות, נתפס, ובליץ הצליח להימלט.
במשך כל שעות הלילה המשיכו אנשי המשטרה בחיפושים באזור.
שוטרי משמר הגבול הצטרפו למצוד הנרחב, מחשש שבליץ ינסה לעבור את הגבול אל אחת ממדינות ערב, והחיפושים הורחבו גם לאזור הצפון.
בליל שבת, 26 במאי 1961, חדר בליץ לבית הילדים של תלמידי כיתה ד' בקיבוץ יגור.
הוא הוציא את הנורות, נעל את הדלת מבפנים, ואיים על הילדים שאם יצעקו יכה אותם.
הוא פינה ממיטתה את אחת הילדות, דרש ממנה לשבת על החלון ולהזהיר אותו אם מישהו מתקרב, ובינתיים נכנס לאחת המיטות וישן שעות אחדות.
בפני אנשי המשטרה שהגיעו למקום זיהו הילדים את תמונתו של בליץ.
ב-29 במאי הגיע בליץ עד לגבול הסורי, והצליח לחצותו.
כעבור זמן קצר נתפס על ידי כוחות הצבא הסוריים ונחקר על ידיהם.
בלילה שבין 31 באוגוסט ל-1 בספטמבר 1961, החזירו אותו הסורים לשטח ישראל; ההחזרה בוצעה בצורה בלתי רשמית, ללא תיאום עם ועדת שביתת הנשק ובלי תיווך של אנשי או"ם.
בליץ חצה את הירדן ועשה את דרכו לכיוון כביש טבריה–מטולה.
הוא ניסה לפרוץ לבית משפחה דרוזית, נלכד על ידי בעלת הבית שחמלה עליו והניחה לו להתרחץ והכינה לו ארוחה ואף אפשרה לו לישון.
לפנות בוקר התעורר בליץ ונמלט מן הבית.
הוא עורר את חשדם של אזרחים שעברו במקום, וכשביקשו ממנו לעצור ניסה לברוח, אך הם דלקו אחריו, תפסו אותו והביאו אותו למשטרת טבריה, והוא הוחזר לכלא.
המשפחה הדרוזית שלכדה אותו זכתה בפרס שהיה על ראשו של בליץ: 5,000 לירות ישראליות.
לאחר החזרתו לכלא חזר בליץ לשגרת חיי אסיר ולא ניסה יותר לברוח.
בשהותו בכלא כתב לקסיקון לסלנג עבריינים.
בהמשך חל מפנה בחייו; היינקה פיאטלי, אלמנתו של הנרצח, שאימצה לעצמה השקפה בודהיסטית, הגיעה לכלא לפגישה עמו, היא נטלה את בליץ תחת חסותה, ביקרה אצלו בקביעות ולימדה אותו מוזיקה.
היה זה מקרה נדיר של אישה שבעלה נרצח במהלך שוד והיא הצליחה לגייס את כל החמלה למען האסיר, רוצח בעלה.
ב-7 בספטמבר 1967 עמד בליץ במרכזה של תוכנית רדיו בת שעה בשם "חוגה: יומו של אסיר", ובה ריאיון עימו.
התוכנית זכתה לתהודה ואף זיכתה את עורכיה, שבתי טבת ואשת "קול ישראל" ורדה קלג (איתי), בפרס איטליה לתוכניות רדיו דוקומנטריות.
בשנת 1969, בעודו במאסר, נשא לאישה את אהובה מרגולין, שאותה הכיר בעקבות התוכנית על חייו ב"קול ישראל".
בליץ שוחרר מן הכלא באוגוסט 1973, הוא בחר לעסוק בהוראת מוזיקה ונולדו לו שתי בנות.
מצבו הכלכלי היה עגום, הוא הורשע במעשים מגונים בכמה מתלמידותיו למוזיקה, נשפט ונכלא לכמה שנים.
זכרו של ד"ר פיאטלי הונצח בספר "ברום שחקים", בעריכתם של ד"ר דוד אביר וסא"ל גרשון ריבלין, הכולל אוסף מאמרים על התפתחות התעופה בישראל ועל בעיות תעופה, וכן סקירה על פרשת חייו ופועלו של ד"ר פיאטלי.
הסרט התיעודי "רצח בקולנוע צפון" (2020)
בשנת 2020 התפרסם הסרט התיעודי "רצח בקולנוע צפון" בבימויו של אבידע ליבני; יוזם הסרט, ששימש כיוצר ומפיק שותף, הוא ירון לונדון.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב (ספטמבר 2020), ולאחר מכן בטלוויזיה בערוץ כאן 11 ב-14 באוקטובר 2020.
עבדאללה הראשון, מלך ירדן נרצח ב-20 ביולי 1951, ט"ז בתמוז תשי"א, בעת ביקור במסגד אל-אקצא בירושלים.
המתנקש בחייו היה מוסטפא שוכרי עשו , שוליית חייטים פלסטיני בן 21 מירושלים, שהיה בן למשפחת חוסייני.
באפריל 1949 נעצרו 6 חשודים בניסיון התנקשות במלך.
מאז סיפוח הגדה המערבית לירדן באפריל 1950, הפעיל המופתי אמין אל-חוסייני תעמולה אגרסיבית נגד עבדאללה, שהוצג על ידו כאיש שגזל את העצמאות הפלסטינית והעביר ליהודים שטחים ערבים בהסכם רודוס וכאחראי לגורל מאות אלפי פליטים פלסטינים.
ב-16 ביולי 1951, ארבעה ימים קודם לרצח עבדאללה, נרצח בעמאן ריאד א-סולח, ראש ממשלת לבנון לשעבר.
אבי שליים טען (בספרו "קנוניה מעבר לירדן: המלך עבדאללה, התנועה הציונית וחלוקת פלסטין"), כי ברקע לשתי ההתנקשויות היה ניסיון של ירדן ולבנון להגיע להסכם שלום עם ישראל.
עבדאללה ביקר בירושלים על מנת להיפגש עם ראובן שילוח (ראש המוסד) ואליהו ששון, איש משרד החוץ שעמד בקשר עם המלך.
במסגד אל-אקצא נשא הספד בהלווייה, והשתתף בתפילת יום שישי.
שכרי הצליח לחדור את "חגורת האבטחה" שהקיפה את המלך וירה בו בראש ובחזה.
עבדאללה הובהל לבית החולים האוסטרי בעיר העתיקה ושם מת מפצעיו.
נכדו, הנסיך חוסיין, היה יחד איתו במסגד.
חוסיין שהה לצידו בעת הרצח ונורה גם הוא, אך נטען כי מדליה שהייתה מוצמדת לחזהו (ואשר על נשיאתה התעקש המלך עבדאללה) חסמה את הקליע.
שכרי היה מתלמד בתחום הטקסטיל, ולטענת הדיפלומט הבריטי אלק קירקברייד, "ידוע כטרוריסט".
כוחות הביטחון הירדניים הרגו את שכרי מיד לאחר האירוע.
עבדאללה נקבר בבית הקברות המלכותי בעמאן.
כמה מהחשודים היו מבני משפחתו של אמין אל-חוסייני.
אל-חוסייני הכחיש כל קשר למעשה וקרא למדינות ערב להפסיק את "מסע הטרור האכזרי" של ירדן נגד העם הפלסטיני.
בכפרים הערביים שסופחו לישראל היו הפגנות של שמחה על הרצח.
עשרה אנשים הועמדו לדין באשמת השתתפות במזימה להתנקש בחיי המלך.
בין הנאשמים היו עבדאללה א-תל שהיה מושל צבאי לשעבר של ירושלים ובעת הרצח היה גולה פוליטי במצרים, ומוסא עבדאללה חסיני.
השניים היו מקורבים למופתי אמין אל-חוסייני.
נטען, כי א-תל הורה להרוג את שכרי על מנת להסתיר את מעורבותו באירוע.
ארבעה מהנאשמים הורשעו ונידונו למוות.
תל וחסיני היו במצרים וארבעה אחרים הוצאו להורג בירדן.
ב-1965 הורשה א-תל לשוב לירדן, ומאוחר יותר אף היה לחבר הבית העליון של הפרלמנט הירדני.
לאחר הרצח חלה תקופת מה של רגיעה בהסתננויות לישראל, בשל כוננות מוגברת של כוחות הביטחון הירדניים.
עם זאת, בטווח הארוך יותר, ההתנקשות במלך, שנחשב למתון ולפתוח לדיאלוג עם ישראל, פגעה בלגיטימציה של מהלכים מסוג זה וחיזקה את הכוחות הקיצוניים במדינה.
עיראק ניסתה לנצל את הרצח ואת מצבו הנפשי של היורש, טלאל, על מנת לקדם איחוד בין המדינות.
הכחדת העם הטסמני (מכונה באנגלית Black War, "המלחמה השחורה") הוא שמה של סדרת עימותים שנערכו בין השנים 1803–1876 באוסטרליה בין חיילים ומתיישבים מהאימפריה הבריטית לבין בני העם הטסמני-אבוריג'יני, שהוכחד.
האבוריג'ינים הם התושבים המקוריים של אוסטרליה.
האבוריג'ינים חצו את הים מאסיה לאוסטרליה לפני כ־40,000 - 60,000 שנה.
מאוכלוסיית האבוריג'ינים האוסטרלים עברה לפני כ-24,000 שנה לפחות קבוצה אחת שהגיעה דרך מדף יבשה שהתייבש בתקופת הקרח לאי טסמניה.
עד לגילויה חיו בטסמניה בני העם האבוריג'ינים, שהיו שונים בתרבותם מהאבוריג'ינים בני אוסטרליה, בשל ההפרדה שחלה עקב עליית פני הים, לפני כ-10,000 שנה.
אורח חייהם של הילידים היה של ציידים-לקטים אשר השתמשו בטכנולוגיה פשוטה משל כל עם אחר בעת החדשה - בעיקר כלים פשוטים עשויים עץ ואבן.
ב-24 בנובמבר 1642 זיהה אבל ינזון טסמן את החוף המערבי של טסמניה ליד נמל מקוארי (Macquarie), ולמעשה גילה את טסמניה.
רק בשנת 1798 זוהתה טסמניה כאי, עד אז היא נחשבה חלק מקו החוף של אוסטרליה.
בשנת 1803 הוקמה באזור מפרץ ריסדון (Risdon) המושבה הבריטית השנייה כמושבת גלות של האימפריה הבריטית, אליה נשלחו עבריינים מורשעים בפשעים חמורים.
מלבדם הגיעו לאי גם מתיישבים במטרה לצוד כלבי ים.
בעת הקמת המושבה הבריטית השנייה בטסמניה חיו בה בין 5,000 ל-10,000 ילידים טסמנים-אבוריג'ינים.
עם הגעת המתיישבים והשתלטותם על האדמות, ואזורי הציד המסורתיים של הילידים, החלו עימותים אלימים בין הצדדים, שהביאו לדחיקת הילידים, וירידה דרסטית במספרם, שקרתה בנוסף עקב רגישותם לנגיפים ומחלות שהביאו האירופים לאי.
המתיישבים הבריטים התייחסו לילידים כתת-אדם, וככאלו הותר דמם, ומעשי רצח נערכו באופן תדיר.
ילדיהם נחטפו לעבדות, ונשים טסמניות נחטפו כשפחות.
לאור הניסיונות של הילידים להאבק, פרסם המושל הבריטי באי, בשנת 1828, הוראת גירוש לאבורג'ינים מחלקי האי שיושבו על ידי אירופאים.
לצורך ביצוע ההוראה הוקמו יחידות שהורכבו מאסירים, שעליהם פיקדו שוטרים - שמטרתן הייתה רדיפה והרג של טסמנים.
הצבא הוסמך להרוג באופן מיידי טסמנים שימצאו באזור המושבות.
בשלב הבא הוכרז על פרס לתושבים שיתפסו ילידים - 5 לירות עבור מבוגר, ו-2 לירות עבור ילד שייתפס חי כעבד.
הדבר הפך את "צייד האבוריג'ינים" לעסק כלכלי משתלם, והוקמו יחידות פרטיות ל"צייד שחורים".
ועדה שהתכנסה באותה התקופה לדיון בפתרון כללי לבעיה האבוריג'ינית הציעה אפשרויות שונות ביניהן: ציד באמצעות כלבים, הרעלה ושימוש במלכודות.
לבסוף הוחלט להמשיך במדיניות הפרסים, ולהקים יחידת שוטרים רכובה על סוסים לצייד ילידים.
בשנת 1830, קיבל על עצמו הכומר המיסיונר ג'ורג' אוגוסטוס רובינסון (Robinson), לאסוף את שארית הפליטה של הילידים הטסמניים לשמורה באי פלינדרז (Flinders), הממוקם כ-50 ק"מ מטסמניה.
הוא נעזר לשם כך באיומים בנשק, ובסיוע של ילידה בשם טרוג'ניני.
גם במסע אל האי מתו רבים מהילידים, ולבסוף הגיעו אליו כ-200 ניצולים מתוך קהילה שמנתה מעל 5,000 נפשות לפני הרציחות.
באי הפעיל הכומר, שסבור היה שהוא פועל לטובת הילידים, מחנה "חינוך מחדש" שפעל בתנאי בית סוהר.
הילדים הופרדו מהוריהם על מנת להקל על "תירבותם".
המושל חסך בהוצאות על המחנה, מתוך תקווה להרעיב את הילידים, והתפריט הדל גרם לתת תזונה ולמחלות.
משנותרו רק 47 ילידים הם הועברו לאויסטר קוב (Oyster Cove) שבדרום טסמניה.
עד 1869 נותרו בחיים רק שתי נשים וגבר אחד מהקהילה הילידית.
בשנת 1876 נפטרה הטסמנית-האבוריג'ינית המקורית האחרונה מטסמניה טרוג'ניני, ובני האבוריג'ינים הטסמנים הוכחדו סופית.
שלושת הטסמנים האחרונים שנותרו בחיים, עוררו את סקרנותה של הקהילה המדעית האירופאית, שראתה בהם את החוליה החסרה בין האדם לקוף.
גופתו של הגבר האחרון שנפטר מבין הילידים הייתה מוקד למאבק בין קבוצות הרופאים השונות, אשר קצרו ממנה איברים שונים, ואף הוציאו אותה מספר פעמים מקברה לצורך ניתוחים נוספים.
טרוג'ניני האבוריג'ינית האחרונה חששה שלגופתה יעלה גורל דומה ובקשה בצוואתה להקבר בים.