tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלך עבדאללה מעולם לא הסתפק בנחלה המדברית שקיבל מהבריטים, וטען כי "סוריה הגדולה, הטבעית או הגאוגרפית, היא ארץ-הלב הערבית, ושבלי שחרורה לא נשלם 'המרד הערבי'".
אולם עבדאללה היה ריאליסט ופעל בזהירות רבה תוך כדי ניסיון לגייס תומכים מסוריה ומארץ ישראל.
הוא לא קיווה לשליטה על כל אזור סוריה הגדולה והסתפק בהרחבת תחומי שלטונו רק צפונה, לעבר סוריה המקוצצת, או לשטחים המיושבים על ידי ערבים בארץ ישראל.
ב-25 באוגוסט 1921 נתכנסה בז'נבה "ועידה סורית-פלסטינית", שנועדה להפעיל לחץ על חבר הלאומים למען עצמאות ערבית במסגרת "סוריה הגדולה".
ישנם חוקרים הטוענים, כי בתקופה שבין שתי מלחמות העולם התבטא רעיון סוריה הגדולה כרצון להשתלטות ערבית על ארץ ישראל ועל מפעלי התנועה הציונית.
היו היבטים נוספים, אך היעד העיקרי והקשה ביותר להשגה היה ארץ ישראל.
הייתה פזילה לכיוון ארץ ישראל לא רק מסוריה-רבתי, ירדן או עיראק, אלא גם ממצרים ומסעודיה.
המדינה הסורית המקוצצת, שקמה בעקבות חלוקת האזור בהסכם סייקס–פיקו, הייתה הבסיס לחזון פייסל לסוריה הגדולה.
בשנת 1928 כונסה לראשונה האספה המכוננת בסוריה המנדטורית, וקבעה כי החלוקה שבוצעה באזור לאחר מלחמת העולם הראשונה היא בטלה מעיקרה וכי כל השטחים שנותקו אחד מן השני הם יחידה פוליטית אחת בלתי ניתנת לחלוקה.
חלקם היה מוכן לוותר, לפחות באופן זמני ופורמלי, על דרישתם המיידית לשליטה בכל תחומי סוריה הגדולה ולהסתפק בעצמאות במדינה הסורית המקוצצת, תוך ויתור גם על שטחי סוריה שסופחו ללבנון ב-1920. מגמה זו הובילה לתהליך שסופו היה בחוזה שנחתם ב-1936 בין סוריה וצרפת, שנועד להעניק עצמאות בחסות צרפתית למדינה הסורית.
בשנת 1932 הוקמה בסוריה המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, בראשותו של אנטון סעאדה, ששיקפה את חוסר שביעות רצונם של הנוצרים, שאינם משתייכים לזרם הקתולי, במזרח התיכון.
על פי השקפת עולמה, לכל אורך ההיסטוריה הוכח כי סוריה הגדולה היא ישות גאוגרפית אחת שיש להקים בה מדינה עצמאית אחת.
תפישה זו עמדה בניגוד לעמדתה של התנועה הלאומית-ערבית כיוון שהייתה חילונית-טריטוריאלית מובהקת.
במשך כל תקופת חייו של פייסל, ששלט אז בעיראק, לא פעל המלך עבדאללה נמרצות על מנת להגשים את חזונו.
הוא ידע שפייסל מנסה לשכנע את הבריטים לאיחוד סוריה-עיראק בראשות ההאשמים.
עם מותו של פייסל בשנת 1933, החל עבדאללה לפעול בצורה חיה יותר.
הוא הציע לבריטים להקים ממלכה בראשותו בשטחי סוריה כפתרון לאי-היציבות באזור ולסכסוך הציוני-ערבי בארץ ישראל.
מותו של פייסל לא הביא לקץ רעיון "סוריה הגדולה" בעיראק, והיא הפכה, במהלך שנות השלושים, למרכז התנועה הלאומית הפאן-ערבית.
ערב מלחמת העולם השנייה גובשה בה תוכנית להקמת פדרציה ערבית בשטחה של סוריה.
תוכנית זו הייתה בניגוד לתוכנית הירדנית של עבדאללה ושאפה לנצל את המצב הרופף להגשים את רעיון האחדות הערבית תחת הגמוניה עיראקית.
הסורים במדינה הסורית, שקיבלה עצמאות בשנת 1946, היו צריכים להתמודד עם תוכניות שונות ומגוונות של גורמים מחוץ לסוריה, שהביעו עניין ברעיון הלאומי-ערבי ובהקמת פדרציה ערבית בשטחה של סוריה הגדולה.
את השלטון הסורי קיבלו ראשי "הגוש הלאומי" הסורי, והיו להם שתי דרכי פעולה.
דרך הפעולה הראשונה הייתה הגישה לפיה יש לממש את החוזה הסורי-צרפתי, כדי להבטיח את שלמותה של הטריטוריה הסורית.
היה חשש בקרב השלטונות הסורים כי כל שינוי בגבולות המדינה ייעשה לרעתה של סוריה.
בשל החשש הזה, היה ניסיון להתקרב גם אל הבריטים.
דרך הפעולה השנייה בה נקטו חלק ממנהיגי הגוש הלאומי הייתה מדיניות של פאן-ערביות.
מדיניות זו התבטאה, בין היתר, בסיוע ובתמיכה במרד הערבי שפרץ באותה תקופה בארץ ישראל, והייתה לנושא מחלוקת במדיניות הפנים הסורית.
הסיוע למרד נתמך על ידי קיצוניים מהאופוזיציה או משולי "הגוש הלאומי".
עם התגברות המתיחות העולמית ערב מלחמת העולם השנייה, נקט "הגוש הלאומי" יותר ויותר במדיניות פאן-ערבית ופחות בתמיכה בבריטניה ובצרפת.
הסורים ראו כי לצרפת אין כוונה להעניק לסוריה עצמאות, כדי לא להחליש את עצמה אל מול גרמניה ואיטליה המתחזקות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סרבה בריטניה לתמוך בניסיונו של עבדאללה להשתלט על סוריה.
היא חששה שהצרפתים יפרשו זאת כניסיון להגדיל את תחומי השפעתה והעדיפה, כמו בעבר, את האינטרס הצרפתי על פני זה הערבי.
ביוני 1940 נכנעה צרפת לגרמניה הנאצית ושלטון המנדט היה כפוף לשלטון ממשלת וישי.
עבדאללה חש שזו הייתה העת לפעול, ובמיוחד עם עלייתו של וינסטון צ'רצ'יל לשלטון בבריטניה.
אולם הבריטים סירבו פעם נוספת לאפשר לעבדאללה להשתלט על סוריה.
בחודשים יוני-יולי 1941 השתלטו בריטניה וכוחות "צרפת החופשית" על סוריה, אך שוב העדיפו הבריטים את יחסיהם עם תנועתו של שארל דה גול על פני הערבים.
במשך שנות המלחמה ובשנים שאחריה שימש עבדאללה תפקיד מרכזי בקידום רעיון "סוריה הגדולה".
רצונה של עבר הירדן לספח את סוריה נבע בין היתר מהיותה מדינה יציבה עם מרכז שלטוני איתן, מאפיינים שלא היו לסוריה.
ההנהגה המדינית בדמשק הייתה על תקן משתתף פאסיבי בתוכניות שונות שיזמו גורמים שונים מחוץ לסוריה.
בשנת 1946 הוכרז על עצמאותה של ירדן, וממשלתה הודיעה כי רעיון "סוריה הגדולה" הוא יסוד חשוב במדיניות החוץ שלה.
המלך עבדאללה השקיע מאמצים רבים בעידוד תומכי ההאשמים בסוריה, אך משקלם לא היה משמעותי.
עבדאללה הבין שעל מנת לקדם את מטרתו יש להתקדם בשלבים.
בשיחתו עם גולדה מאירסון בדצמבר 1947, הייתה הבנה שהחלק הערבי של ארץ ישראל יסופח לממלכתו.
תפיסה זו עמדה ביסוד האסטרטגי של צבאו ושל צה"ל במלחמת העצמאות.
בתום המלחמה הצליח עבדאללה לספח לירדן את הגדה המערבית, אך מעבר לזה לא הצליח להתקדם.
בשנת 1951 נרצח עבדאללה ויורשיו לא ניהלו מדיניות התפשטות לכיוון סוריה.
בין שנות הארבעים והשבעים של המאה העשרים, היה רעיון "סוריה הגדולה" רדום.
בשנות השישים השתלטה מפלגת הבעת' על סוריה.
בשנים אלה הייתה במפלגה התלהבות רבה לרעיון האחדות הערבית.
במרץ 1974 התבטא נשיא סוריה חאפז אל-אסד ברדיו דמשק: "פלסטין איננה אלא חלק של דרום סוריה".
כמו כן, בהתבטאויות נוספות בעיתונים שונים אמר אסד כי פלסטין, ירדן ולבנון הן שלוחות של סוריה ויש לאגדם בפדרציה ערבית אחת.
מדיניות זו של סוריה באה לידי ביטוי בטיפוח הקשרים עם ירדן וכן בניצול מלחמת האזרחים בלבנון כדי להפוך אותה לשטח חסות סורי.
רעיון סוריה הגדולה דעך עם השנים וסוריה הכירה בעובדה כי ירדן ו"פלסטין" (סוריה אינה מכירה בישראל באופן רשמי) הן ישויות נפרדות ממנה, אולם ההשתלטות הסורית על לבנון, בשנות ה-80 של המאה העשרים והימצאות כוחות צבאיים סוריים בה עד שנת 2005, מבטאות את המחשבה לפיה לבנון היא חלק מסוריה.
סוריה השתתפה לראשונה ב בברצלונה (1992), עם משלחת של שני ספורטאים.
מאז משתתפת סוריה במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה סוריה חלק מעולם.
כל המשלחות הפאראלימפיות אותן שלחה סוריה היו משלחות קטנות, ומעולם לא עלו על חמישה ספורטאים.
הישג השיא של סוריה הגיע ב, עם מדליית הארד של ראשה אלשייח בהרמת כוח לנשים עד 67.5 ק"ג.
סוריו (Sōryū 蒼龍; מילולית: "דרקון כחול") הייתה נושאת מטוסים של הצי הקיסרי היפני.
האוניה-האחות של סוריו, היריו, הייתה אמורה לחלוק איתה את הסדרה, אך לבסוף שינויים בעיצוב הפכו את היריו לסדרה נפרדת.
סוריו לקחה חלק בלחימה במלחמת סין–יפן השנייה בשנות השלושים, וסייעה להתפשטות היפנית בשנות הארבעים.
במהלך חודשיה הראשונים של מלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט השתתפה סוריו בהתקפה על פרל הארבור, בקרב האי וייק, סייעה לכוחות בקרב איי הודו המזרחיים, ובפברואר 1942 הפציצו מטוסיה את העיר דרווין שבצפון אוסטרליה.
באפריל, במהלך הפשיטה באוקיינוס ההודי, טיבעו מטוסים מסוריו שתי סיירות כבדות בריטיות ומספר סוחרות.
ביוני 1942 השתתפה סוריו בקרב מידוויי, יחד עם שלוש נושאות מטוסים נוספות - אקאגי,קאגה, והיריו.
במהלך הקרב תקפו טייסים אמריקנים מנושאות מטוסים ומבסיס באטול מידוויי את נושאות המטוסים היפניות, וטיבעו את כולן, וסוריו בכללן.
אובדן הסוריו ונושאות המטוסים האחרות במידוויי הייתה קשה, והצי הקיסרי יפני לא שב להתאושש ממכה זו.
סוריו נבנתה כחלק מתוכנית ההתרחבות של הצי הקיסרי היפני בשנות השלושים, ובניגוד לנושאות מטוסים קודמות, דוגמת אקאגי וקאגה שהיו אוניית מערכה וסיירת מערכה שעברו התאמות, נבנתה סוריו מלכתחילה כנושאת מטוסים.
שדרית האונייה הונחה במספנת הצי בקורה ב-20 בנובמבר 1934, היא הושקה ב-21 בדצמבר 1935, ונכנסה לשירות ב-29 בינואר 1937, והצטרפה לפלגת נושאות המטוסים השנייה.
ב-25 באפריל 1938 פעלה סוריו בסמוך לחוף הסיני, ומטוסיה סייעו לכוחות הצבא היפני הקיסרי תוך התקדמותם לנאנג'ינג.
כוחות האוויר המשיכו לפעול באזור עד 10 ביולי, ואז שבו לסוריו, והפליגו חזרה ליפן בדצמבר.
בשנה וחצי שלאחר מכן נשארה סוריו במימי יפן ועסקה בתרגולים ואימונים.
בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1940, פעלה סוריו באזור האי האינאן, וסייעה לפלישה היפנית להודו-סין, ו-10 באפריל 1941 הצטרפה פלגת נושאות המטוסים השנייה לצי האווירי הראשון.
ב-7 באוגוסט שבה סוריו ליפן והפכה לאוניית הדגל של פלגת נושאות המטוסים השנייה.
ההתקפה על פרל הארבור ולאחריה
בנובמבר 1941 עסק הצי היפני המשולב של אדמירל איסורוקו יממוטו בהכנות לפתיחה במלחמה נגד ארצות הברית על ידי הנחתת מכת מנע על בסיס הצי האמריקני בפרל הארבור, הוואי.
ב-22 בנובמבר יצאה סוריו, יחד עם עוד חמש נושאות מטוסים תחת פיקודו של תת-אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, ממעגן הצי באי איטורופ, ועשתה דרכה לכיוון הוואי, כשעל סיפונה 21 מטוסי קרב מדגם A6M זירו, 27 מפציצי טורפדו מדגם נקג'ימה B5N "קייט" ו-18 מפציצי צלילה מדגם אאיצ'י D3A "ואל".
בהגיען לנקודה 230 מילים ימיים צפונית לאואהו, בשעות הבוקר של ה-7 בדצמבר, שיגרו כל נושאות המטוסים את גלי ההתקפה שלהן כנגד הבסיס האמריקני.
לאחר סיום המבצע, נשלחו סוריו ונושאת המטוסים היריו לסייע לצבא היפני במבצעי ההמשך בבאי וייק ובאיי הודו המזרחיים.
בין השאר, בחודש פברואר 1942, תקפה סוריו, ביחד עם עוד שלוש נושאות מטוסים את העיר דרווין שבצפון אוסטרליה, והסבה נזק כבד למתקני הנמל שם.
סוריו השתתפה גם בפשיטה באוקיינוס ההודי בחודשים מרץ ואפריל, ומטוסיה תקפו את העיר קולומבו, ציילון ב-5 באפריל.
נושאות המטוסים היפניות טיבעו באותו יום שתי סיירות כבדות בריטיות, וב-9 באפריל טיבעו את נושאת המטוסים הבריטית הרמס.
באמצע חודש אפריל החלה סוריו לעשות דרכה חזרה ליפן, והיא עגנה בהשירג'ימה ב-22 באפריל.
לאחר שפעלה ברציפות מאז נובמבר 1943, נזקקה סוריו לשיפוצים וצוות למנוחה, כהכנה לפעילות הבאה של הצי הקיסרי.
לאחר הפשיטה על איי מרשל וגילברט והפשיטה של דוליטל החליט יממוטו לכפות על הצי האמריקאי קרב הכרעה בו רצה להשמיד לחלוטין את כוח נושאות המטוסים האמריקני.
הוא החליט לתקוף ולכבוש את אטול מידוויי, פעולה שקיווה שתמשוך את נושאות המטוסים האמריקניות לקרב.
סוריו עזבה את הים הפנימי סטו למשימתה האחרונה ב-27 במאי 1942 כחלק מהצי המשולב, ביחד עם אקאגי, קאגה, והיריו.
על סיפונה חנו 18 מטוסי זירו, 16 מטוסי אאיצ'י ו-18 מטוסי נקג'ימה.
מבלי שהדבר נודע ליפנים, גילו האמריקאים את כוונותיהם מפיענוח מודיעין אותות והציבו מארב צפון מזרחית למידוויי.
בעת שגל התקיפה היפני הראשון ביצע את משימתו מעל מידוויי המריאו מטוסים מנושאות המטוסים האמריקאיות ועשו דרכן לעבר כוח נושאות המטוסים היפניות.
בשעה 10:25 תקפו מפציצי צלילה מדגם SBD דונטלס את נושאות המטוסים, ובתוך שלוש דקות נרשמו בסוריו שלוש פגיעות: אחת בסיפון ההמראה לפני המעלית הקדמית, ושתי האחרות במעלית האמצע והרסו כליל את הסיפון והעלו באש את מחסני הדלק והתחמושת.
במקביל, נפגעו גם אקאגי וקאגה מפצצות, ותוך דקות ספורות החלו שלוש נושאות המטוסים לבעור.
תוך דקות מפגיעת הפצצות הכריז קפטן ריוסאקו ינאגימוטו, מפקד הסוריו, על נטישת האוניה, ובשעה 19:13 טבעה נושאת המטוסים, כשעל סיפונה 718 מאנשיה, כולל קפטן ינאגימוטו.
מספר דקות לאחר מכן שקעה גם קאגה, ולאקאגי ציפה גורל דומה מספר שעות לאחר מכן.
לאובדן סוריו ושלוש נושאות המטוסים האחרות (גם היריו שקעה במידוויי) נודעה השפעה אסטרטגית רבה על המשך פעילותו של הצי היפני, ותרמה בסופו של דבר להפסד יפן במלחמה.
סוּרִיא אל-ג'נוּבִּיה היה עיתון שיצא לאור בירושלים החל מספטמבר 1919 על ידי עורך הדין מוחמד חסן אל-בודיירי, ונערך על ידי עארף אל-עארף.
הוא היה העיתון הערבי הפוליטי הראשון שנוסד בארץ ישראל אחרי מלחמת העולם הראשונה, ושימש שופר לחוגי הנוער הלאומני-קיצוני.
העיתון שימש שופר ל"אגודה המוסלמית-נוצרית", שהייתה מפרסמת בו את החלטותיה וכוונותיה.
בין הכותבים בעיתון היה גם אמין אל-חוסייני.
עורך העיתון, כאמל אל-בודיירי , היה חבר "המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי"), שאל-חוסייני היה נשיאו וסיסמתו הייתה "ארצנו לנו".
מפגשי הארגון נערכו לעיתים קרובות במשרדי העיתון ונתקיים ביניהם קשר הדוק.
באותה תקופה, המונח "סוריה הדרומית" התייחס לעמדה פוליטית שתמכה בלאומנות הפאן-ערבית של סוריה הגדולה, שהייתה קשורה לממלכה שהובטחה לשושלת ההאשמית מחג'אז על ידי הבריטים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה, הנסיך ההאשמי פייסל ניסה להקים מדינה פאן-סורית או פאן-משריקית כזו (כלומר ממלכה מאוחדת שהייתה צריכה לכלול את כל סוריה המודרנית, כמו גם את הר הלבנון, ארץ ישראל ועבר הירדן).
העיתון דגל ברעיון הפאן-סורי הזה לצד עמדות פוליטיות לאומניות פאן-ערביות ופלסטיניות.
עם היעלמותה של ממלכתו הסורית של פייסל, רעיון הפאן-סוריות איבד תמיכה, והעיתון התמקד בלאומנות פלסטינית והתנגדות לשלטון הבריטי ולעלייה יהודית, עד למניעת הפצתו על ידי השלטונות הבריטיים באפריל 1920, בזמן מאורעות תר"פ.
ב-2 במרץ 1920, כחודש לפני פרוץ המאורעות, פורסם בעיתון מאמר שהזהיר: "אם לא יקשיבו למחאותינו בעל פה...
במקום העט נשתמש בסכינים, ובמקום הדיו - בדם".
סוריה הדרומית היא החלק הדרומי של אזור סוריה, החופף בערך לאזור דרום הלבנט .
השם מתייחס כרונולוגית וגאוגרפית לחלק הדרומי של מחוזות סוריה העות'מאנית.
החל במחצית השנייה של המאה ה-19 שב המונח "סוריה" לשמש בערבית כשמה של הארץ שעד אז נודעה בגאוגרפיה הערבית בשם "א-שאם".
במהלך התקופה העותמאנית, לפני מלחמת העולם הראשונה, הלבנט נוהל, וכך גם תושביו התייחסו אליו, כיישות אחת (סוריה) המחולקת למחוזות.
סוריה הדרומית כללה את המחוזות הדרומיים של האזור המינהלי של סוריה העותמאנית.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היו אלה: מותצרפליק (סנג'ק) ירושלים , סנג'ק שכם וסנג'ק עכו (החל מ-1888 תחת וילאייט ביירות ולפני כן תחת וילאייט סוריה), ולמשך תקופה קצרה המותצריפליכ של כרכ (שפוצלה מווילאייט סוריה בשנת 1894/5 ליחידה מינהלית חדשה).
בשנת 1884 המושל בדמשק הציע לממשלה באיסטנבול להקים וילאייט חדש של "סוריה הדרומית", שיכלול את מחוזות ירושלים, שכם ומעאן כאזור חיץ כנגד פלישות זרות, אולם דבר לא יצא מכך.
בתחילת המאה ה-20, המונח "סוריה הדרומית" רמז על תמיכה בלאומנות הפאן-ערבית של סוריה הגדולה, שהייתה קשורה לממלכה שהובטחה לשושלת ההאשמית מחג'אז על ידי הבריטים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה, הנסיך ההאשמי פייסל ניסה להקים מדינה פאן-סורית או פאן-משריקית כזו (כלומר ממלכה מאוחדת שהייתה אמורה לכלול את כל סוריה המודרנית, כמו גם את הר הלבנון, ארץ ישראל ועבר הירדן), אולם הדבר סוכל בשל הבטחות סותרות לגורמים שונים, שהובילו למנדט הצרפתי על סוריה והלבנון ב-1920.
עם התחרות בין צרפת ובריטניה לגבי עתיד השלטון בסוריה והחתירה הצרפתית לשלטון על "סוריה הגדולה", חדר לארץ ישראל המונח "סוריה הדרומית", שהיה שגור בצרפתית, ואומץ על ידי התנועה הלאומית הערבית.
באוגוסט 1920, בהתייחסו לגירוש ממשלת פייסל מסוריה על ידי הצרפתים בחודש יולי, ולראיית ארץ ישראל כחלקה הדרומי של "סוריה גדולה" עצמאית, אמר מנהיג ערביי ארץ ישראל, מוסא כאט'ם אל-חוסייני, לחבריו בתנועה הלאומית הפלסטינית: "עכשיו, אחרי האירועים האחרונים בדמשק, עלינו להנהיג שינוי יסודי בתוכניותינו פה.
על פי הפרוטוקולים של הישיבה התשיעית של ועדת המנדט של חבר הלאומים, השם "סוריה הדרומית" הוצע כשמה של ארץ ישראל המנדטורית בשפה הערבית:"קולונל סימס הסביר כי הארץ כונתה 'פלשתינה' על ידי האירופים ו'פלסטין' על ידי הערבים.
השם העברי לארץ היה הכינוי 'ארץ ישראל', והממשלה, כדי לענות על בקשות היהודים, הסכימה כי אחרי המילה 'פלשתינה' באותיות עבריות יופיעו בכל המסמכים הרשמיים ראשי התיבות המייצגים את הכינוי הזה.
כעימות לכך, כמה מהפוליטיקאים הערבים הציעו שהארץ תיקרא 'סוריה הדרומית' כדי להדגיש את הקשר הקרוב שלה עם מדינה ערבית אחרת".
ב-1919 החל לצאת בירושלים העיתון "סוריא אל-ג'נוביה" ("סוריה הדרומית") בעריכת עארף אל-עארף.
היה זה העיתון הערבי הפוליטי הראשון שנוסד בארץ ישראל אחרי מלחמת העולם הראשונה, ששימש שופר לחוגי הנוער הלאומני-קיצוני.
ב השלישי והרביעי (1920–1921) כבר לא היה זכר לתביעה לאחדות עם סוריה או לשם התואר "סוריה הדרומית".
ב-1927 הוקמה בארץ ישראל מפלגה בשם "מפלגת העצמאות הערבית בדרום סוריה", כדי להדגיש את התמיכה בפאן-סוריות ערבית.
ב-28 באוגוסט 1936 הוציא פאוזי אל-קאוקג'י את הכרוז הראשון שלו, לאחר שהגיע לארץ ישראל, שבו הודיע על נטילת הפיקוד העליון על המרד הערבי הגדול לידיו.
בשלב השני של המרד, בספטמבר 1938, כינה עצמו עארף עבד א-ראזק "המפקד הכללי של המורדים בסוריה הדרומית".
כינוי זה היה העדפה לעומתית, אל מול כינויו העצמי של יריבו, עבד א-רחים אל-חאג' מוחמד, "המפקד הכללי של המורדים הערבים בפלסטין", ושיקף ככל הנראה את התמיכה שקיבל ממנהיגות המרד שישבה בדמשק.
בחירתה זו תאמה את מושגיו של עזת דרוזה, האיש הבולט בוועדה המרכזית של המרד בדמשק, שראה ב"ארבעה חבלי־הארץ הסוריים" "ארץ אחת".
סורין מיכאי גרינדיאנו (ברומנית: Sorin Mihai Grindeanu, נולד ב-5 בדצמבר 1973 בקאראנסבש) הוא פוליטיקאי רומני, שכיהן בין 4 בינואר ל-29 ביוני 2017 כראש ממשלת רומניה.
החל מ-24 ביוני 2025 מכהן כיושב ראש בית הנבחרים של רומניה, כשהוא מייצג את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וממלא מ-2025 את התפקיד של יושב ראש זמני שלה.
החל מאוגוסט 2020 כיהן כסגן יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברומניה.
בשנים 2014–2015 הוא כיהן כשר התקשורת והמחשוב בממשלת ויקטור פונטה הרביעית.
החל מ-2015 היה ראש הסניף טימיש של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית והחל משנת 2016 יושב ראש מועצת המחוז טימיש.
ב-28 בדצמבר 2016 הוצע על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית כמועמד לראשות הממשלה, אחרי שהנשיא קלאוס יוהאניס דחה את מועמדותה של סוויל שהיידה.
עם תחילת כהונתה ניסתה ממשלתו להעביר צו חנינה לפוליטיקאים מעורבים במעשי שחיתות, ביניהם מנהיג המפלגה, ליביו דראגניה.
ב-21 ביוני 2017, בעקבות סכסוך בין גרינדיאנו לדראגניה, סולק גרינדיאנו מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ונציגי הקואליציה שלו בפרלמנט הפילו את ממשלתו תוך תמיכה בהצבעת אי אמון על רקע טענה כי גרינדיאנו מעכב את יישומן של תוכנית כלכלית ורפורמות חברתיות.
כיום גרינדיאנו מכהן כסגן ראש ממשלה (ביחד עם הונור קלמן) וכשר התחבורה והתשתיות בממשלת ניקולאיה צ'וקה.
גרינדיאנו הוא מומחה במדעי המחשב.
ניקולאיה גרינדיאנו נולד ב-1973 בעיר קאראנסבש בחבל באנאט כבנם של ניקולאיה גרינדיאנו ואשתו, מורים בתיכון הפדגוגי (כיום התיכון "ק.
אביו היה בעבר מנהל התיכון "לוגה" בקאראנסבש ומפקח כללי של בתי הספר במחוז קאראש-סוורין, וכן יושב ראש סניף המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בקאראנסבש, כיום יועץ במועצת המחוז קאראש-סוורין מטעם המפלגה.
סבו של גרינדיאנו מצד אמו, מיכאי אימברסקו, היה אסיר פוליטי בשנים 1950–1953 אחרי שסייע לקבוצה של מתנגדים אנטי-קומוניסטים ביער בורלובן שבמחוז קאראש-סוורין.
סורין גרינדיאנו למד בשנים 1980–1988 לימודי יסוד בבית הספר התיכון הפדגוגי בקאראנסבש ובשנים 1988–1992 בתיכון על שם טראיאן דודה באותה עיר.
סיים בשנת 1997 את המחלקה למדעי מחשב של הפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת וסט בטימישוארה ואחר כך בשנים 1997–1998 התמחה בניהול מסדי נתונים באותה מחלקה באוניברסיטה.
ב-1999 עשה קורס לסטטיסטיקה חברתית בבולוניה עם מלגה מטעם הירחון "טמפוס" וב-2001 עשה השתלמויות באוניברסיטת אוויירו, במכון לחינוך מבוגרים בפרנקפורט ובאוניברסיטה על שם בקט בלידס באנגליה.
בשנת 2013 למד גרינדיאנו בתוכנית פוסט-אטוניברסיטאית להשתלמות במדעי צבא, מידע וסדר ציבורי באקדמיה הלאומית למידע וקורסים במכון הרומני לדיפלומטיה.
ב-2005–2008 עבד כמנהל בשתי חברות פרטיות.
בשנים 2001–2004 כיהן כראש מנהל הנוער והספורט של מחוז טימיש.
בשנים 2008–2012 כיהן גרינדיאנו כסגן ראש העיר טימישוארה.
בבחירות בשנת 2012 נבחר גרינדיאנו כחבר במועצת המחוז טימיש מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וכיהן בתפקיד זה עד יוני 2016, כשנבחר ליושב ראש המועצה המחוזית טימיש.
בדצמבר 2014 עד נובמבר 2015 כיהן גרינדיאנו כשר התקשורת והמחשוב בממשלת ויקטור פונטה.
בדצמבר 2014 נבחר כיושב ראש זמני של סניף המפלגה הסוציאל-דמוקרטית במחוז טימיש, וביוני 2015 כיושב ראש שלו.
בעקבות הבחירות המקומיות בשנת 2016 נבחר ליושב ראש מועצת המחוז טימיש, בתמיכת קואליציה של שלוש מפלגות:המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מפלגת התנועה העממית וברית הליברלים והדמוקרטים.
ממשלתו כללה 23 שרים, לרבות 8 נשים.
בתחילת שנת 2017 התחילה ממשלתו של גרינדיאנו בהליכי רפורמה של החוקים הפליליים וב-31 בינואר 2017 הוציאה ממשלתו צו המאפשר חנינה לעשרות פוליטיקאים שהורשעו על עבירות שחיתות והפרת אמונים, לרבות ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ליביו דראגניה.
בעקבות הפגנות מחאות המוניות שבהן השתתפו מאות אלפי אזרחים בכל רחבי רומניה, הצו בוטל.
על רקע סכסוך עם מנהיג מפלגתו, ליביו דראגניה, בקשר לחילופי גברי בממשלה (גרינדיאנו מינה, למשל, את ראש הממשלה לשעבר ויקטור פונטה למזכיר הממשלה), דראגניה ורוב נציגי המפלגה דרשו ממנו להתפטר והדיחו אותו בהצבעת אי אמון בפרלמנט.
גרנדיאנו הוחלף ב-29 ביוני 2017 על ידי מיכאי טודוסה, שכיהן כשר הכלכלה.
סורין גרינדיאנו נשוי למיכאלה, רוקחת, ולזוג שני ילדים.
סוריה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער סורי לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער הסורי היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של סוריה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 4 ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישג בענף הרכיבה בה היא סיימה במקום השביעי במקצה הגמר.
כמו כן, הנבחרת השתתפה בתחרויות בענפים אתלטיקה, היאבקות ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה סוריה עד כה.
המשלחת מנתה תשעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפים.
בניגוד לאולימפיאדה הקודמת, אף אחד מספורטאי המשלחת לא העפיל לגמר.
המשלחת הגיעה להישג בענף האתלטיקה בתחרות ריצת 2000 מטר מכשולים בה הגיעה למקום ה-10. כמו כן, ספורטאי המשלחת השתתפו לראשונה בתחרויות בענף הכדורסל והסיף.
סוריה (בהינדי: सूर्या प्रक्षेपास्त्र, באנגלית: Surya) הוא טיל בליסטי בין יבשתי מתקדם הנמצא, על פי הערכות, בפיתוח על ידי ה-DRDO, בהודו.
מרבית מפרטי הטיל ויכולותיו אינן ידועות עקב חשאיות גבוהה בכל הנוגע לתוכנית.
שיגור: קרקעי, תת-ימי (באזורים אסטרטגיים מסוימים) מצוללת - ההיבט החשוב ביותר אשר עשוי לתת מעל 10,000 ק"מ טווח אפקטיבי
הנעה: שלב ראשון/שני מוצק, השלישי נוזלי.
ראש הנפץ יכולות: 3-10 ראשי נפץ גרעיניים.
סוריה בונלי היא מחליקה אמנותית צרפתייה, שלוש פעמים ברציפות סגנית אלופת העולם (1993–1995), חמש פעמים ברציפות אלופת אירופה (1991–1995) ותשע פעמים ברציפות אלופת צרפת (1989–1997).
בונלי נודעה בביצוע סלטה לאחור, עם נחיתה על להב אחד.
הסלטה לאחור היא אלמנט האסור לביצוע בתחרויות רשמיות של איגוד ההחלקה הבין-לאומי.
חרף זאת, היא ביצעה את הסלטה לאחור באולימפיאדת נאגנו (1998).
בונלי נולדה בניס שבצרפת ב-15 בדצמבר 1973. שמה המקורי היה קלודין, וכשהיא אומצה בגיל 18 חודשים על ידי סוזן וז'ורז' בונלי, הם קראו לה סוריה.
אמה סוזן עבדה בתור מורה לחינוך גופני, ואביה ז'ורז' כאדריכל עבור הממשלה.
בני הזוג בתחילה אמרו לתקשורת שבתם נולדה באי ראוניון, כי הם חשבו שזה מקור שנשמע יותר "אקזוטי".
כשסוריה הייתה בת 17 והחלה לחקור את ההיסטוריה המשפחתית שלה, הוריה נאלצו להודות שאמה הביולוגית נולדה באי, אך סוריה עצמה לא.
דידייה גילהגיי, שהיה המאמן הראשון בקריירה התחרותית של סוריה, הודה שבדה את הסיפור כי הוא חשב שזה יעניין את התקשורת.
בונלי התחילה את הכשרתה האתלטית כמתעמלת תחרותית.
היא החלה להחליק בגיל 11, ב-1985. בתחילת דווח בתקשורת שגילהגיי גילה את בונלי באירוע ציבורי, אך שנים מאוחר יותר, היא אמרה שהיא רצתה להחליק בקבוצה שלו, ולמעשה ביקשה להצטרף.
היא שברה את שני פרקי כף ידיה לפני שלמדה כיצד ליפול כראוי.
ב-1988, בונלי סיימה במקום 14 בפעם הראשונה שהתחרתה באליפות העולם לנוער, בתחרויות שנערכו בבריסביין, אוסטרליה.
בעונה הבאה, בונלי זכתה במדליית ארד באליפויות הנוער של 1989, ובאליפות הלאומית הראשונה שלה.
היא גם החלה להתחרות בתחרויות בוגרים בזירה הבין-לאומית, והגיעה למקום שמיני באליפות אירופה של 1989, ולמקום עשירי באליפות העולם של אותה שנה.
באליפות העולם לנוער של 1990, בקולורדו ספרינגס שבארצות הברית, זכתה בונלי במדליית הכסף, כאשר יוקה סאטו היפנית זכתה בזהב.
היא סיימה במקום רביעי באליפות אירופה, ובמקום תשיעי באליפות העולם של 1990.
עונת 1990–1991: אליפות עולם לנוער ואליפות אירופה
בונלי פתחה את עונת 91–1990 בזוג מדליות בין-לאומיות – מדליית זהב ב-Grand Prix International de Paris של 1990, ומדליית ארד ב-1990 בתחרות Skate Electric.
בהופעתה האחרונה בתחרות נוער, היא זכתה במדליית הזהב באליפות העולם לנוער שנערכה בבודפשט, הונגריה.
לאחר זכייתה בתואר הלאומי השלישי שלה באליפות צרפת, היא התחרתה ב-1991 באליפות אירופה בסופיה, בולגריה.
היא סיימה במקום החמישי באליפות העולם של 1991 במינכן, גרמניה, שם כמעט הייתה למחליקה הראשונה אי פעם לבצע קפיצה מרובעת בתחרות של איגוד ההחלקה הבין-לאומי.
השופטים לא החשיבו את השלמת הסיבוב הרביעי, מכיוון שלא כל הסיבוב הושלם באוויר.
רבים ביקרו החלטה זו, בציינם כי הקפיצה המרובעת הראשונה על ידי מחליק, שבוצעה על ידי קורט בראונינג שנתיים קודם לכן, הייתה פחות טובה מזה של בונלי.
עונת 1991–1992: אליפות אירופית שנייה, ותחרות אולימפית ראשונה
בינואר 1992, בונלי זכתה במדליית הזהב באליפות האירופית בלוזאן, שווייץ.
בפברואר 1992, היא הושבעה בשבועה האולימפית באולימפיאדת החורף באלברוויל, צרפת.
במהלך האימונים, היא ביצעה סלטה לאחור ליד המחליקה היפנית מידורי איטו, ונאמר לה על ידי גורמים רשמיים לא לעשות זאת שוב.
היא הייתה המחליקה הראשונה לנסות לבצע קפיצת טו-לופ מרובעת (quadruple toe loop) בתחרות, אבל הקפיצה לא הושלמה באוויר, וכך לא קיבלה על הקפיצה קרדיט.
מאז, גם קפיצה כפי שביצעה הפכה למוכרת בענף (quadruple toe loop with downgrade), אך היא עדיין נרשמה כראשונה לנסותו בתחרות.
הדרך לזהב נראתה כפתוחה בפניה, לאחר שמידורי איטו וטוניה הרדינג האמריקאיות דורגו במקומות 4 ו-6 בהתאמה, לאחר טעויות בתוכנית הקצרה, ולקריסטי ימאגוצ'י וננסי קריגן האמריקאיות היו טעויות בהחלקה בדיוק לפניה בהחלקה הארוכה; אך היא לא הצליחה להגיע לכך, ודורגה במקום שישי בהחלקה הארוכה, ומקום חמישי בסך הכל.
אחרי המשחקים האולימפיים, היא עזבה את גילהגיי וסיימה את העונה באימונו של אנדרה ברונה.
היא סגרה את העונה באליפות העולם של שנת 1992 באוקלנד, קליפורניה, בה הגיעה רק למקום ה-11 סך הכל, לאחר שורה ארוכה של טעויות בקפיצות, והופנתה אליה ביקורת קשה לגבי המצב הלא יציב שלה מבחינת אימון, וכן על חוסר התפתחות אמנותית בהחלקתה.
בונלי הייתה כל כך מדוכדכת לנוכח תגובות אלו, ששקלה לפרוש מהתחרות ולהפוך למחליקה מקצועית באמצע האירוע.
עונת 1992–1993: מדליית כסף ראשונה באליפות העולם
לפני תחילת עונה זו, בונלי בעיקר אומנה על ידי אמה, סוזן, ולסירוגין על ידי המאמן פרנק קרול בדרום קליפורניה.
היא ביקשה להתאמן עם קרול באופן קבוע, אך הפדרציה הצרפתית להחלקה על הקרח התנגדה שהספורטאים שלה יתאמנו במדינות זרות.
אלן ז'ילטי היה למאמן שלה, והיה עושה נסיעות ארוכות מטור לפריז לשם כך ארבע פעמים בשבוע, וסוזן הייתה משלימה פערים בהיעדרו.
בונלי זכתה באליפות אירופה בהלסינקי ב-1993, בה הביסה את אוקסנה באיול האוקראינית ואת מרינה קילמן הגרמנייה.
גם זוכת מדליית הארד לו צ'ן ביצעה החלקה טכנית יותר מאשר באיול.
בינואר 1994, בונלי הגיעה למקום הראשון בכל האירועים בדרכה לאליפות האירופית הרביעית שלה ברציפות, במשחקי האליפות שנערכו בקופנהגן, דנמרק.
הזוכות האחרות במדליות היו אוקסנה באיול ואולגה מרקובה הרוסייה.
חודש לאחר מכן, היא התחרתה באולימפיאדת החורף של 1994 בלילהאמר, נורווגיה.
היא דורגה במקום שלישי בתוכנית הקצרה, ומקום רביעי בארוכה, ומקום רביעי סך הכל, מאחורי באיול, קריגן, וצ'ן לו הסינית, בעקבות שני פספוסים בלוץ משולש ונפילה מוקדם בתחרות.
באליפות העולם 1994 בצ'יבה, יפן – בה לא התחרו שלוש המדליסטיות האולימפיות – בונלי זכתה לניקוד סופי כולל שהיה זהה לניקוד של אהובת המדינה המארחת, יוקה סאטו, לה לבסוף הוענקה מדליית הזהב בהצבעה 4–5 של השופטים.
הניקוד הטכני של בונלי היה גבוה בהרבה מזה של סאטו, שסגרה את הפער בניקוד אומנותי גבוה יותר.
בכעס על ההחלטה, בונלי סירבה לעמוד על דוכן המנצחים בטקס הענקת המדליה, ועמדה לצדו.
לבסוף, היא עלתה על המדרגה כדי לקבל את מדליית הכסף, אך הורידה אותה מיד, לקריאות בוז מן הקהל.
עונת 1994–1995: אליפות אירופה החמישית
ב-1995, בונלי זכתה בתואר אליפות אירופה בפעם החמישית, כשהיא מובילה לפני מרקובה ואוליינה ליאשנקו האוקראינית.
באליפות העולם בבירמינגהם, אנגליה, היא הייתה הפייבוריטית לזכות בזהב, כפי שהייתה בשנה הקודמת.
היא סיימה במקום הרביעי בתוכנית הקצרה אחרי ביצועים שהיו מתחת לרמה הרגילה שלה, אך התאוששה באירוע ההחלקה החופשית, וסיימה עם מדליית כסף, מאחורי צ'ן לו שזכתה בזהב.
בזו הפעם השלישית ברציפות היא פספסה את מדליית הזהב בעקבות החלטה של שופט יחיד, והפרש של עשירית נקודה.
התוכנית הארוכה שלה הייתה הטכנית ביותר מכל המתחרות, וכללה שני לוצים משולשים, שני שילובי משולש-משולש, ושבע קפיצות משולשות.
הביצועים שלה היו יותר נקיים מהופעתה באליפות העולם ב-1994, אך פחות מהופעתה ב-1993 ובאליפות האירופית של אותה השנה.
בסתיו 1995 החלה נפילתה של בונלי מן האליטה של החלקת נשים.
היא סיימה במקום שלישי או רביעי בכל אירועי הגרנד פרי, ופספסה את גמר 7 הנשים הראשון בגרנד פרי.
באליפות העולם באדמונטון היא סיימה במקום חמישי, לאחר שדורגה שביעית בתוכנית הקצרה שבו היא נפלה במהלך לוץ משולש, ובמקום חמישי בהחלקה חופשית.
היא הצליחה לנחות "נקי" בלא יותר מארבע קפיצות משולשות בכל אירועי ההחלקה החופשית בכל העונה.
במאי 1996, בונלי קרעה את גיד האכילס שלה במהלך אימון אקרובטיקה.
בשל פציעתה, היא פספסה את רוב העונה הבאה.
הפדרציה הצרפתית החליטה לא לשבץ אותה באליפות אירופה 1997 בפריז, בדעה שהיא לא בכושר מספיק.
אך בונלי הגישה ערעור בהצלחה.
היא סיימה במקום תשיעי סך הכל, ובשל כך לא נכללה באף אחת משתי נבחרות צרפת באליפות העולם, לטובת ונסה גוסמרולי, לה היו הביצועים הטובים ביותר בין המחליקות הצרפתיות במשחקים האירופיים, ולטישה אובר, שביצועיה באליפות האירופית נפלו מאלה של בונלי.
במהלך עונת 98–1997, בונלי אומנה על ידי אמה, סוזן, בצרפת, ועל ידי טטיאנה טרסובה במרלבורו, שבארצות הברית.
באולימפיאדת החורף של 1998, בנאגנו, יפן, בונלי דורגה נמוך מבחינת הצפי לניצחון.
למרות ביצועים טכניים טובים בתוכנית הקצרה, היא דורגה על ידי השופטים במקום השישי, לא מספיק גבוה להיות בתחרות על מדליית הזהב, ואף הייתה בעלת סיכויים נמוכים לזכות במדליית הארד.
הדירוג הזה עורר מחלוקת, מאחר שדורגה במקום נמוך יותר מאשר סלוצקאיה, אשר ביצעה קומבינציית קפיצות לוץ כפול – טו כפול (double lutz-double toe), אל מול קומבינציית קפיצות טו משולש – טו משולש (triple toe-triple toe) של בונלי.
מכיוון שפציעה שחוותה מנעה ממנה לבצע את התוכנית הארוכה שתכננה עם קפיצת לוץ משולש, בשילוב המרחק הרב שלה מן המדליה, בונלי החליטה לבצע סלטה לאחור עם נחיתה על להב אחד במהלך ההחלקה החופשית.
המהלך, אשר הוכרז כבלתי חוקי בכל תחרות של איגוד ההחלקה הבין-לאומי (לרבות המשחקים האולימפיים) לאחר עונת התחרויות 1975–1976, עורר סערה והביא לניכוי בניקוד, אך בונלי הייתה מרוצה מהחלטתה.
היא סיימה במקום העשירי, ופרשה מתחרויות חובבניות.
בונלי אז פתחה בקריירה מקצועית מצליחה מאוד, והתחרתה באירועים בין-לאומיים גדולים, כולל ניצחון גדול במשחקי החורף של גודוויל ב-2000, בהם הביסה את יוקה סאטו, ננסי קריגן, ואוקסנה באיול.
בונלי תיירה עם המופע אלופים על הקרח במשך מספר שנים, עד שהמופע בוטל בשנת 2007. היא גם הופיעה ברוסיה עם יבגני פלושנקו והייתה מחליקה אורחת בתיאטרון הקרח של ניו-יורק, בגאלה של 2008, בה ביצעה בהצלחה את הסלטה לאחור בה היא ידועה.
בשנת 2015, היא עברה ניתוח לאחר גילוי של מספר רב של ציסטות לאורך חוט השדרה שלה, ובכך סיימה את הקריירה המקצועית שלה.
נכון לספטמבר 2016, בונלי היא מאמנת החלקה במינסוטה.
בונלי הפכה לאזרחית אמריקאית בינואר 2004. אחר תקופה בו התגוררה בלאס וגאס, נבאדה, היא עברה למינסוטה.
בונלי הודיעה על אירוסיה למאמן ההחלקה פיט ביבר ב-18 בספטמבר 2016.
בונלי היא טבעונית, והופיעה פעמים רבות במודעות של ארגון PETA באנגלית ובצרפתית, בהתנגדות לציד כלבי ים בקנדה, וכן תעשיית המסחר בפרוות.
סורים , הידוע גם בשם העם הסורי (ערבית: الشعب السوري; בסורית: ܣܘܪܝܝܢ), הוא מונח המתייחס לרוב אזרחי סוריה.
המורשת התרבותית והלשונית של העם הסורי היא תערובת של אלמנטים ילידים ותרבויות זרות שבאו לשלוט על הארץ ואנשיה במשך אלפי שנים.
נכון לשנת 2018 מנתה אוכלוסיית סוריה 19.5 מיליון תושבים, הכוללת, מלבד הרוב הנ"ל, מיעוטים אתניים כמו כורדים, דרוזים, ארמים, ארמנים, אשורים ואחרים.
לפני מלחמת האזרחים בסוריה, הפזורה הסורית כללה 15 מיליון איש ממוצא סורי שעברו לצפון אמריקה (ארצות הברית וקנדה), המדינות החברות באיחוד האירופי (כולל שוודיה, צרפת וגרמניה), דרום אמריקה (בעיקר ברזיל, ארגנטינה, ונצואלה וקולומביה), הודו המערבית, אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד.
שישה מיליון פליטים ממלחמת האזרחים בסוריה חיים כיום גם מחוץ לסוריה, בעיקר בטורקיה.
הסורים יצאו ממקורות שונים: ההשפעה העיקרית הגיעה מצד עמים שמיים קדומים.
סוריה העתיקה של האלף הראשון לפני הספירה נשלטה על ידי הארמים.
הסלוקידים שלטו בסורים כעם נכבש והסורים לא הוטמעו בקהילות יוון, ואיכרים מקומיים רבים נוצלו כלכלית מכיוון שאולצו לשלם שכר דירה עבור בעלי בתים יוונים.
מחוץ למושבות יוון התגוררו הסורים במחוזות שנשלטו על ידי מקדשים מקומיים שלא השתמשו במערכת האזרחית היוונית של פוליס ומושבות.
המצב השתנה לאחר הכיבוש הרומי בשנת 64 לפני הספירה וסורים קיבלו אזרחות של פוליס יווני, והקו המפריד בין המתיישבים למושבות טושטש.
הארמים הטמיעו את האוכלוסיות הקדומות יותר באמצעות שפתם בשילוב עם הדת המשותפת, הנצרות, רוב התושבים הפכו לסורים (ארמיים).
לאסלאם ולשפה הערבית הייתה השפעה דומה גם כאשר הארמים עצמם הפכו לערבים ללא קשר למוצאם האתני בעקבות הכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
הנוכחות של הערבים בסוריה נרשמה מאז המאה ה-9 לפנה"ס, והיסטוריונים בתקופה הרומית, כגון סטראבון, פליניוס הזקן, ותלמי, דיווחו כי ערבים מיושבים בחלקים רבים של סוריה.
על מה מתכוונים כותבי העת העתיקה בכינוי "ערבי"?
ההיסטוריון מייקל מקדונלד הציע כי המונח הוא ייעוד אתני המבוסס על "קומפלקס לא מוגדר של מאפיינים לשוניים ותרבותיים", ואילו על פי הסכמה אקדמית, "ערבי", בנוסף להיותו שם אתני, הייתה משמעות חברתית המתארת אורח חיים נודד.
בית האורחים של האתנוס הערבי אינו ברור, התיאוריה המסורתית של המאה ה-19 מאתרת זאת בחצי האי ערב, בעוד שכמה חוקרים מודרניים, דוגמת דייוויד פרנק גרף, מציינים כי העדויות האפיגרפיות והארכאולוגיות הופכות את התיאוריה המסורתית לבלתי מספקת להסביר את הופעת הערבים בסוריה.
הערבים שהוזכרו בסוריה על ידי סופרים יווניים-רומאים הוטמעו ב"תרבות היוונית-ארמית" אשר שלטה באזור, והטקסטים שהפיקו נכתבו ביוונית או בארמית, הערבית העתיקה, קודמתה של הערבית הקלאסית, לא הייתה שפה כתובה, ודובריה השתמשו בארמית לצורכי כתיבה.
הערבית היא שפת האם של רוב הסורים והיא גם השפה הרשמית במדינה.
גם ערבית לבנטינית מדוברת אצל הסורים והיא שונה מהערבית הסטנדרטית המודרנית.
גם ארמית מערבית חדשה עדיין מדוברת בשלושה כפרים (מעלולה, אלסארחה, ג'וב'אדין).
סורים-אשוריים בצפון מזרח המדינה דוברים בעיקר את שפת הטורויו אך ישנם גם דוברי נאו-ארמית אשורית , במיוחד בעמק ח'בור.
הסורית הקלאסית משמשת גם כשפה ליטורגית על ידי הנוצרים הסורים.
אנגלית, ובמידה פחותה צרפתית, נמצאת בשימוש נרחב באינטראקציות עם תיירים וזרים אחרים.
ההבדלים הדתיים בסוריה השתנו רבות לאורך ההיסטוריה, ומיעוטים דתיים נוטים לשמור על זהות תרבותית ודתית מובהקת.האסלאם הסוני הוא הדת של 74% מהסורים.
העלווים, מהווים כ-12% מכלל האוכלוסייה החיים בעיקר בטרטוס ובלטקיה.
רוב הנוצרים הסורים משתייכים לפולחן הביזנטי.
זרם הנצרות השני בגודלו בקרב הסורים משתייך לכנסייה האנטיוכית ולכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית.
הדרוזים הם אנשים הרריים המתגוררים בהר הבשן אשר היו חלק גדול מהמרד הדרוזי.
האיסמעילים הם כת קטנה עוד יותר במדינה אשר מקורה באסיה.
נוצרים ארמנים ואשורים רבים ברחו מטורקיה במהלך הרצח הארמני וברצח העם האשורי והתיישבו בסוריה.
ישנם גם כ-500,000 פלסטינים במדינה, רובם צאצאי פליטים ממלחמת העצמאות הישראלית בשנת 1948. קהילת יהודי סוריה בתוך סוריה מנתה ב-1947 כ-30,000 איש, אך כיום ישנם כ-200 יהודים בלבד במדינה.
האמונות וההשקפות של העם הסורי, בדומה לאלה של רוב הערבים ואנשי המזרח התיכון, הם פסיפס של מערב ומזרח.
אנשים שמרניים ובעלי רוח חופשית יחיו זה לצד זה.
כמו שאר המדינות באזור, הדת מחלחלת לחיים והממשלה כותבת את הזיקה הדתית של כל אזרח ואזרח.
עם זאת, מספר הלא-מאמינים בסוריה גדל אך אין מקור אמין או נתונים סטטיסטיים התומכים במידע זה.
המטבח הסורי מורכב בעיקר ממרכיבים שמקורם באזור.
שמן זית, שום, זיתים, נענע ושומשום הם חלק מהמרכיבים המשמשים בארוחות מסורתיות רבות.
מנות סוריות מסורתיות כוללות את החומוס, קובה, באבא גנוש, במיה, טאבולה, לבנה, פתוש, שנקליש, דולמה, מקדוס, ספיה, קבב, מנקיש.
ארוחת בוקר סורית טיפוסית היא Meze.
זהו מגש מגוון של מאכלים הכולל גבינות, חמוצים, זיתים וממרחים.
לרוב מגישים מים עם תה בסגנון ערבי - תה שחור מרוכז ביותר אשר מוגש בכוסות זכוכית קטנות.
משקה פופולרי נוסף, במיוחד בקרב נוצרים ומוסלמים הוא הערק, משקאות המופקים מענבים או תמרים וטעמים של אניס שיכולים להכיל מעל 90% אלכוהול.
פוסידוניוס: פילוסוף סטואי, פוליטיקאי, אסטרונום, גאוגרף, והיסטוריון שנחשב לאיש האשכולות הגדול של דורו.
ליבאניוס: מורה לרטוריקה של האסכולה הסופיסטית.
יוחנן כריסוסטומוס: בישוף, מטיף והוגה.
ת'אבת אבן קורה: מתמטיקאי ואסטרונום
אבן אל-נפיס: איש אשכולות שתחומי עיסוקו כללו בין היתר רפואה, אנטומיה, ספרות, תאולוגיה, ביולוגיה, משפטים, שריעה ופילוסופיה.
אבן אל-נפיס נודע בתור הראשון שתיאר את מחזור הריאות.
עלי אבן אל-חסן אבן עסאכר: אימאם והיסטוריון
יוליה דומנה: קיסרית רומית ממוצא סורי
ניזאר קבאני: משורר, מוציא לאור ודיפלומט
סטיב ג'ובס: איש עסקים ויזם אמריקאי
הלה גורני: כתבת שטח אמריקאית ברשת CNN International
שאנון אליזבת: שחקנית קולנוע ודוגמנית אמריקאית
ונטוורת' מילר: שחקן, תסריטאי ומפיק בריטי-אמריקאי
טרי האטצ'ר: שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית
ג'רי סיינפלד: סטנדאפיסט, קומיקאי, שחקן, תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע וטלוויזיה יהודי אמריקאי
סורימי (ביפנית: 擂り身 / すり身; באופן מילולי: "בשר טחון") הוא בלילה, המיוצרת מדגים או בשר אחר.
לעיתים זהו השם הכללי שנותנים למספר מאכלים מהמזרח הרחוק, שבהם הבלילה היא המוצר העיקרי.
הוא קיים במגוון רחב של צורות, ולעיתים קרובות משומש בכדי לדמות בשר סרטנים, ומספר פירות ים אחרים.
הצורה הכי נפוצה שלו בשוק המערבי היא מקלות סרטן.
ממרחי דגים הם מאכל פופולרי במזרח אסיה.
בסין, מכינים מהם כדורי דגים ומרק.
ביפן, היצור המוקדם יותר הוא משנת 1115.
החל משנת 1945, התחילו להשתמש במכונות כדי ליצור אותו בכמויות גדולות, אך הוא תמיד נמכר טרי, כי הקפאותו שינתה את המרקם באופן שלילי.
קבוצה של חוקרים יפנים גילתה שהוספת מלח למוצר משמרת את מרקמו גם אחרי ההקפאה.
בשנת 1969 גילו חוקרים שהוספת סוכרוז גם כן מאפשרת לשימור המרקם אחרי הקפאה.
בשנות ה-60 וה-70 תעשיית הסורימי ביפן גדלה, והגיעה לשיאה בשנת 1975. ב-1976 החלה המכירה לארצות הברית.
בין 1973 ל-1975 פותחו ביפן גרסאות של מקלות סרטן מסורימי, שלא היו פופולריות ביפן עצמה אך נמכרו בשוק המערבי.
ב-1984 נפתח המפעל הראשון לעיבוד סורימי בארצות הברית, וב-1995 בקנדה.
בשנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 מחירי הסורימי עלו, והרבה מפעלים קטנים פשטו רגל.
כמו כן פותחו טכנולוגיות חדשות שנועדו להפיק יותר מוצר מפחות חומר גלם.
כיום, 2–3 מיליון דגים, 2%–3% מכלל הדגים למאכל, משמשים לייצור סורימי.
מדינות רבות מייצרות אותו, בעיקר ארצות הברית ויפן, אבל גם סין, איי פארו, וייטנאם, ליטא, מלזיה, צ'ילה וצרפת.
בשר מדגים או בעלי חיים אחרים נקצץ לחתיכות קטנות, ואז נשטף כמה פעמים כדי להיפטר מריח לא רצוי.
הוא נטחן למשחה אחידה, ואז מעורבב עם מגוון תוספות שנועדו ליצור את הטעם והמרקם הרצוי במוצר הסופי.
תוספות אפשריות הן: עמילן, חלבון ביצה, מלח ים, שמן צמחי, סורביטול, סוכר, חלבון סויה, תבלינים ומונוסודיום גלוטמט.
לרוב התהליך גם כולל הקפאה, ולעיתים מוסיפים חומרים משמרים.
הסורימי לרוב מיוצר מבשר דגים, אך לפעמים גם מסוגי בשר אחרים, למשל תרנגול הודו, בשר חזיר, או בקר.
סורימי משמש כחומר גלם למוצרי מזון מעובד.
הוא מאפשר לדמות מגוון מאכלים אחרים, כמו זנב לובסטר.
הוא גם מקור זול יחסית של חלבון.
סורימי מבשר דג כשר, בדרך כלל דג זהבון משמש לייצור תחליפים כשרים בטעם ובמרקם של פירות ים ומשווקים בצורת מקלות בטעם סרטן, נתחים בטעם צדפות או חצי ירח בטעם ובצורה של שרימפס.
סוריה העות'מאנית מתייחסת לשליטת האימפריה העות'מאנית באזור סוריה, המוגדר בדרך כלל כמזרח לים התיכון, ממערב לנהר הפרת, מצפון למדבר הערבי ומדרום להרי הטאורוס.
סוריה העות'מאנית אורגנה על ידי העות'מאנים עם כיבושה מהסולטנות הממלוכית בראשית המאה ה-16 כאיילט (מחוז) יחיד – איילט דמשק.
בשנת 1534 פוצל איילט חלב לממשל נפרד.
איילט טריפולי הוקם ממחוז דמשק בשנת 1579 ומאוחר יותר פוצל איילט אדנה מאיילט חלב.
בשנת 1660 הוקם איילט צפת וזמן קצר לאחר מכן שונה לשם איילט צידון; בשנת 1667 קיבלה אמירות הר הלבנון מעמד אוטונומי מיוחד בתוך מחוז צידון, אך הוא בוטל בשנת 1841 והוגדר מחדש בשנת 1861 כמתצרף הר הלבנון.
האיילטים בסוריה הפכו מאוחר יותר לווילאייט סוריה, וילאייט חלב ווילאייט ביירות, לאחר רפורמות הטנזימאט בשנת 1864. לבסוף, בשנת 1872, מתצרף של ירושלים פוצל מווילאייט סוריה למינהל אוטונומי בעל מעמד מיוחד.
לפני 1516 הייתה סוריה (אזור) חלק מהסולטנות הממלוכית שמרכזה במצרים התחתונה.
הסולטאן העות'מאני סלים הראשון כבש את סוריה בשנת 1516 לאחר שהביס את הממלוכים בקרב מרג' דאבק ליד חלב בצפון סוריה.
סלים המשיך את מסעו המנצח נגד הממלוכים וכבש את מצרים בשנת 1517 בעקבות קרב רידניה, והביא לסיום הסולטנות הממלוכית.
כאשר תפס לראשונה את סוריה בשנת 1516, סלים הראשון שמר על החלוקה המינהלית של התקופה הממלוכית.
לאחר שחזר ממצרים ביולי 1517, הוא ארגן מחדש את סוריה למחוז גדול או איילט בשם "שאם" (בערבית / טורקית הכינוי של "סוריה").
האיילט חולקה למספר מחוזות או סנג'קים.
בשנת 1549 אורגנה סוריה מחדש לשני איילט.
הסנג'ק הצפוני של חלב הפך למרכזו של איילט חלב החדש.
בשלב זה חולקו שני האיילטים הסורים באופן הבא:
סנג'ק אלביסטן (מראש (معرة النعمان))
סנג'ק בירג'יק (البيرة) (אורפה (أورفة))
בשנת 1579 הוקם איילט טריפולי בשם "טריפולי של סוריה".
בשלב זה, האיילטים הפכו כדלקמן:
איילט חלב כלל את הסנג'קים של חלב, אדנה, עינטאב,מראש ואורפה.
איילט טריפולי כלל את הסנג'קים של טריפולי, לטקיה, חמה וחומס.
איילט דמשק כלל את הסנג'קים של דמשק, ביירות, צידון (צידון-ביירות), עכו, צפת, שכם, ירושלים, עזה, חוראן ומעאן.
בשנת 1660 הוקם איילט צפת.
מאוחר יותר שונה שמו לאיילט צידון, ומאוחר יותר לאיילט ביירות.
בשנת 1833 הועברו הפרובינציות הסוריות למוחמד עלי ממצרים בוועידת קותאיה.
המשרד הצהיר כי "ממשלות קנדיה ומצרים משתייכות למוחמד עלי, ובהתייחס לטענתו המיוחדת, הענקתי לו את המחוזות דמשק, טריפולי בסוריה, צידון, שפת, חלב, מחוזות ירושלים ונבלוס, עם התנהלות עולי רגל ומצוות טשרדה (השנה מנחה לקבר הנביא).
לבנו, אבראהים פאשא, שוב יש את התואר שייח' והרמון ממכה, ומחוז ג'דה; ורחוק יותר, נעתרתי בבקשתו לשלוט במחוז אדנה על ידי האוצר של שור, בתואר מוהסיל."
בתקופה זו, פירמאנים משנת 1839 ובאופן נחרץ יותר משנת 1856 - השוו את מעמדם של נתינים מוסלמים ולא מוסלמים - יצרו"ניכור דרמטי של מוסלמים לנוצרים.
בעקבות הטבח באלפי אזרחים נוצרים במהלך הסכסוך בלבנון בשנת 1860, ובלחץ אירופאי הולך וגובר, בעיקר מצרפת, הופק בשנת 1861 צו עות'מאני שבו נקבע הסדר שלטוני חדש בהר הלבנון.
כאמור, השליט של הקאימקמאיה הנוצרית, יוסף כרם, סילק את טאניוס שאהין מהר-הלבנון, לאחר שניסיונות להשגת הסדר עמו כשלו)
בראש האוטונומיה (סנג'ק) "לבנון הקטן", הר הלבנון, יעמוד מושל עות'מאני (מֻתַצַרִף) אשר יהיה נוצרי-קתולי לא לבנוני.
במסגרת רפורמות הטנזימאט בשנת 1864, האימפריה חולקה מחדש ל-27 וילאייטים ובראש כל אחד מהם הועמד ואלי - הקמת הווילאייטים הושלמה ב-1876. כל וילאייט חולק לסנג'קים ובהם משל מתצרף.
הסנג'קים נחלקו לקאזות אשר נמשלו על ידי קאימקם והיו נתונים לתחום שיפוטו של קאדי.
הקאזה נחלקה לנאחיות ובראש כל נאחייה עמד מודיר.
מינוי הוואלים, המותצריפים, הקאימקמים וכן בעלי מקצוע כגון רואי חשבון ועמילי מכס היו באחריות השער הנשגב וכך גם ההיתר לשימוש בכספי המסים.
מינויים של בעלי תפקידים באדמיניסטרצית הווילאייט היה בידי השלטון המרכזי ולא בידי הוואלי, אף כי הוא היה האחראי עליהם מבחינה מקצועית, בכך שמר השלטון המרכזי על השפעתו במחוזות.
בשנת 1872 הפכה ירושלים והעיירות הסובבות למתצרף של ירושלים וזכתה למעמד מינהלי מיוחד.
מאז 1872 ועד מלחמת העולם הראשונה נפות סוריה העות'מאנית היו:
סנג'ק זור והחלק העיקרי של וילאייט חלב לעיתים נכללים בסוריה העות'מאנית ולעיתים לא.
"המילון הגאוגרפי של העולם", שיצא לאור בשנת 1906, מתאר את סוריה כ:"מדינה בחלק [דרום-מערב] אסיה, המהווה חלק מהאימפריה הטורקית.
היא משתרעת מזרחה מהים התיכון אל נהר הפרת והמדבר הסורי (השוכן צפוני למדבר הערבי), ודרומה מעלמה-דאג (אמנוס העתיקה), אחד מהרי הטאורוס, עד לגבולות מצרים.
היא שוכנת בין קוי הרוחב 31° ו-37° [קו רוחב צפוני].
היא כוללת את וילאייט סוריה, או של דמשק, את וילאייט ביירות, את החלק [דרום-מערב] של וילאייט חלב, ואת המתצרף של ירושלים והלבנון.
פלסטין נכללת בסוריה, הכוללת את המתצרף של ירושלים וחלק מהווילאייטים של ביירות וסוריה.
היא כללה את החלק הזה במדינה שניתק ממנו לאחר מכן כדי ליצור את שטח המנדט של פלסטין."
סוריה (בסנסקריט: सूर्य, תעתיק באנגלית: Surya) הוא אל השמש במיתולוגיה ההינדואית.
מקדש השמש בקונארק, שהוכרז כאתר מורשת עולמית, מוקדש לסוריה.
אגדה משותפת לסוריה ולמספר אלילי שמש נוספים היא רכיבתם במרכבה הרתומה למספר סוסים.
אגדה זו קשורה למיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית.
חג המאקאר סנקראנטי, הנחגג בתחילת כל שנה אזרחית, מוקדש לסוריה, ובמסגרתו טובלים המאמינים בנהר הגנגס.
בניו של סוריה הם האשווינים, התאומים נושאי הסוסים, ואחיו הוא אל מזג האוויר אינדרה.
מחוז סוריאנו (בספרדית: Departamento de Soriano) הוא אחד מתשעה עשר המחוזות של אורוגוואי.
בירת המחוז היא העיר מרסדס.
מיקום המחוז הוא במערב המדינה, גובל מצפון בנהר ריו נגרו המפריד בינו לבין מחוז ריו נגרו, במזרח בפלורס, בדרום בקולוניה ובמערב בנהר אורוגוואי המפריד בינו לבין ארגנטינה.
למרות היותו קרוב מאוד לגבול מחוז סן חוזה, אינם חולקים גבול משותף.
אזור זה היה מיושב על ידי כמה "שבטים" של אבוריג'ינים במשך אלפי שנים.
העיר העתיקה ביותר במחוז, ויז'ה סוריאנו, שהיא זו שנתנה את שמה למחוז, הוקמה בשפך נהר ריו נגרו לנהר אורוגוואי, בשנת 1624 בשם סנטו דומינגו סוריאנו.
מחוז סוראינו הוא אחד מששת המחוזות הראשונים שהוקמו בשטח הנוכחי של אורוגוואי שנקראה אז "הפרובינציה המזרחית".
המחוז הוכרז ב-27 בינואר 1816 בחוק שהתקבל במונטווידאו קבילדו (אז - בניין הממשל) ואושר על ידי חוסה ארטיגס ב-3 בפברואר 1816, יחד עם הכרזתם של המחוזות מונטווידאו, מלדונדו, קנלונס, סן חוסה וקולוניה.
אליהם נוספו מאוחר יותר המחוזות פאיסנדו סרו לרגו ודורסנו, ובכך יצרו את תשעת המחוזות המייסדים בעת השבעת החוקה של אורוגוואי ב-1830.
אחד מהאתרים ההיסטוריים במחוז, הוא חוף אגרסידה, הממוקם על הגדה המזרחית של נהר אורוגוואי, בו נחתו "שלושים ושלשה המזרחיים" שלזכותם נזקפת שחרור אורוגוואי מהכיבוש הברזילאי.
נחיתתם בחוף התבררה כגורם משמעותי בביסוס עצמאותה של אורוגוואי.
אנדרטה לזכרם הוקמה בשנת 1863 בקצה החוף.
האקלים של המחוז הוא קריר, וכמות המשקעים כ-1050 מ"מ בשנה, היורדים בעיקר בחודשי האביב, הסתיו ותחילת החורף.
הטמפרטורה מתנודדת סביב 17.5°c - (78°f) בממוצע, והאוויר לח וממוזג כמעט כל השנה.
כלכלת המחוז מבוססת על חקלאות וגידולי שדה, ביישום טכנולוגיות חדישות המאפשרות להשיג גידולים באיכות הגבוהה ביותר באורוגוואי.
בעיקר גידולי חיטה, סויה, שעורה, חמניות, תירס וגידולי דורה.
שטחה המנוצל לחקלאות הוא כ-50,000 דונם, וגדלים בו 46.9% מנטיעות פולי סויה במדינה.
במקביל ישנם חוות לגידול ופיטום בקר, וגידול הכבשים, ותעשיית צמר.
המחוז מפותח מאוד גם בתחום הדבוראות ויותר מ-40% מייצור הדבש הלאומי מיוצר בו.
הגיל הממוצע הוא כ-31.7 שנים.
בעיר מרסדס נמצא שדה תעופה מחוזי ריקרדו דטומאסי, המשמש לטיסות פנים.
רשימת עיירות או ערים עם אוכלוסייה של מעל 1000 תושבים (נתוני מפקד 2011):
סוריאנה הוא מותחן פוליטי אמריקאי משנת 2005, בבימויו של סטיבן גייגן שגם כתב את התסריט ובהפקתו של ג'ורג' קלוני, שגם מככב בסרט לצד מאט דיימון, כריסטופר פלאמר, וג'פרי רייט.
הסרט עוסק באינטרסים הגלובליים במזרח התיכון, כשהוא מתמקד בעולם הפוליטיקה, הנפט והטרור, ומציג מספר קווי עלילה המקושרים זה לזה.
הסרט זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים, וההופעה של קלוני זכתה לשבחים, והעניקה לו פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב, כמו גם פרס האקדמיה הבריטית, פרס המבקרים ופרס גילדת שחקני המסך.
גייגן היה מועמד לפרס אוסקר ולפרס גילדת הכותבים של אמריקה על התסריט שלו.
נכון ל-20 באפריל 2006, הסרט הכניס סך של 50.82 מיליון דולר בקופות בארצות הברית ו-43.2 מיליון דולר בחו"ל, בסך כולל של 94 מיליון דולר.
גייגן שינה את שמות הישויות הפועלות כיום במזרח התיכון, תוך שמירה על מקומן בסיפור.
הסרט עוקב אחרי מספר דמויות וקווי עלילה המשקפים את האינטרסים השונים במזרח התיכון.
בוב בארנס (ג'ורג' קלוני) הוא סוכן CIA ותיק שמוצא את עצמו בתמרונים פוליטיים מסוכנים כשהוא נשלח למשימה במזרח התיכון.
בריאן וודמן (מאט דיימון) הוא אנליסט אנרגיה שמתמודד עם טרגדיה אישית בזמן שהוא מוצא את עצמו מעורב בעסקה פוליטית גדולה.
בן ג'פריס (כריסטופר פלאמר) הוא עורך דין בכיר שמתמרן את הקשרים בין הממשל האמריקאי לתאגידי נפט גדולים.
קווי העלילה מצטלבים תוך כדי חקירת הקשר בין השחיתות, הנפט והטרור הגלובלי.
ג'ורג' קלוני בתפקיד בוב בארנס - סוכן CIA ותיק המוצא את עצמו מסובך במשחקים פוליטיים מסוכנים.
מאט דיימון בתפקיד בריאן וודמן - אנליסט אנרגיה שמוצא עצמו בעסקה פוליטית מורכבת.
כריסטופר פלאמר בתפקיד דין ויפר - עורך דין בכיר המקשר בין הממשל והתאגידים.
ג'פרי רייט בתפקיד בן ג'פריס - עורך דין המייצג את התאגידים במזרח התיכון.
הסרט "סוריאנה" זכה לשבחים רבים מצד המבקרים, במיוחד על משחקו של ג'ורג' קלוני, שזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט.
המבקרים שיבחו גם את התסריט המסובך והמציאותי של הסרט, ואת האופן שבו הוא מציג את הקשרים המורכבים בין פוליטיקה, נפט וטרור.
הסרט קיבל ציון של 73% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על מעל 200 ביקורות, וציון של 76 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות חיוביות ברובן.
סוריה בתקופת שלטון הבעת' היא תקופה בהיסטוריה של סוריה שהחלה בהפיכת הבעת' בסוריה בשנת 1963 והגיעה לסיומה עם נפילת משטר אל-אסד בסוף 2024. משפחת אסד שלטה בסוריה מ"מהפכת התיקונים" של 1970 ועד הפלתה במתקפת המורדים של שנת 2024.
חוסר היציבות שלאחר ההפיכה ב-1961 הגיע לשיאו עם הפיכת הבעת' ב-8 במרץ 1963. ההשתלטות על המדינה תוכננה על ידי חברי מפלגת הבעת' הסוציאליסטית הערבית, בראשות מישל עפלק וסלאח א-דין אל-ביטאר.
מאז המפלגה שלטה בסוריה באופן טוטליטרי, וחבריה שלטו כמעט בכל תחום בחיי המדינה, כולל פוליטיקה, חינוך, תרבות ודת.
המפלגה התבססה על שימוש בשירותי המודיעין הסוריים ("מוח'אבראת") כדי לפקח על כל היבט בחיי האזרחים.
צבא סוריה והמשטרה החשאית השתלבו במנגנון השלטוני של המפלגה, ולאחר מכן, הממשל החדש השתלט גם על הסגנון האזרחי, הצבאי והמסורתי של המדינה.
הפוליטיקה של סוריה התנהלה בשיטה של רפובליקה נשיאותית, שהורכבה ממספר גורמים מבצעים: הנשיא, שני סגני נשיא, ראש ממשלה, קבינט והרשות המחוקקת – מועצת העם הסורית.
עם זאת, בפועל המדינה פעלה כ"גומלוכיה", דיקטטורה שעוברת בירושה מאב לבן, כאשר משפחת אל-אסד ומפלגת הבעת' שלטו במדינה מאז מהפכת התיקונים בסוריה ועלייתו לשלטון של חאפז אל-אסד, ולאחר מכן של בנו, בשאר אל-אסד.
מינוי הנשיא חאפז אל-אסד אושר במשאל עם חמש פעמים רצופות, מבלי שהתמודדו אחרים על התפקיד, ובנו בשאר אל-אסד מונה לראשונה ביולי 2000.
חוקת סוריה משנת 2012 חייבה את הנשיא להיות מוסלמי, אך לא הפכה את האסלאם לדת הרשמית של המדינה.
מערכת המשפט בסוריה כללה מיזוג של חוקים עות'מאניים, צרפתיים ואסלאמיים, וכוללת שלושה סוגים של בתי משפט: בתי משפט לערכאה ראשונה, בית משפט לערעורים ובית המשפט החוקתי.
בנוסף, היו קיימים גם בתי משפט דתיים שמטפלו בדיני משפחה.
המשטר הסורי, בהובלת משפחת אסד, נמשך במשך שנים רבות בזכות היציבות הפוליטית שהשיג חאפז אל-אסד, בין השאר על ידי הענקת זכויות לקבוצות מיעוט אתניות, נאמנות הצבא, ודיכוי האופוזיציה הפנימית (כמו בטבח חמה).
התרחבות הבירוקרטיה הממשלתית יצרה מעמד של אנשים נאמנים למשטר ולמשפחת אסד.
מאז 1962, סוריה נוהלה תחת חוקי חירום, אשר ניטרלו את רוב הגנות החוקה על האזרחים.
כל שלוש הרשויות בסוריה כוונו על ידי מפלגת הבעת' הסורית, כאשר החוקה של המדינה הבטיחה את ראשוניות המפלגה.
בנוסף אליה, החוק התיר לשש מפלגות נוספות להתקיים, ואלה יצרו את "החזית הפרוגרסיבית הלאומית".
מפלגות אלו נוצרו בעיקר כדי לספק מראית עין של מערכת רב-מפלגתית, אולם בפועל "החזית" נשלטה לחלוטין על ידי מפלגת הבעת', ולא היה לה כל כוח לשנות את המבנה הפוליטי במדינה.
הפרלמנט, הידוע בשם "מועצת העם", נבחר אחת לארבע שנים –אך נשלט על ידי מפלגת הבעת'.
למועצה לא הייתה רשות נפרדת, ולא יכלה ליזום חוקים, אלא רק להעביר טיוטות חוקים ולבקר פוליטיקאים.
לפיכך, לרשות המבצעת הייתה בלעדיות על תהליך החקיקה.
משפחת אסד משתייכת למיעוט העלווי, ומאז עליית המשפחה לשלטון, גם רבים מראשי המשטר הם עלווים, מה שיצר מתח עדתי במדינה.
בשנת 1973, האימאם מוסא א-סדר, מנהיג השיעים בלבנון, פרסם פתווה המכריזה על העלווים כחלק מהאסלאם השיעי.
המהלך העניק לגיטימציה דתית לנשיאותו של חאפז אל-אסד – שכן החוקה הסורית מחייבת שהנשיא יהיה מוסלמי.
ההכרזה גם סייעה לבסס קשרים בין המשטר הסורי לבין השיעים בלבנון ובאיראן.
א-צדר, שהיה מקורב לאסד, מילא תפקיד חשוב ביצירת ברית זו, אך נעלם באופן מסתורי בלוב בשנת 1978. ב-26 ביוני 1980, ניצל חאפז אסד מהתנקשות.
לאחר מכן, החלו מהומות והפגנות רחבות היקף, שדוכאו באלימות.
ההתקוממות הגיעה לשיאה בעיר חמה, שבה נערך, בפקודת אסד האב, טבח גדול בו נהרגו בין 3,000 – 40,000 תושבים.
עם עלייתו לשלטון של בשאר אל-אסד בשנת 2000, הוא הבטיח לבצע רפורמות פוליטיות, אך לא עשה צעדים משמעותיים לכיוון זה.
בנוסף, הידק בשאר אסד את הצנזורה על האינטרנט.
כל אלה, יחד עם השלטון האוליגרכי של המיעוט העלווי, בעיות כלכליות ושחיתות, תרמו לתסיסה הפוליטית במדינה.
תסיסה זו, יחד עם גל המחאות בארצות ערב, היו הגורמים המרכזיים לפרוץ ההפגנות בסוריה.
ב-2011, החלה מחאת המונים בעיר דרעא.
השלטון הסורי הגיב באלימות, וב-21 במרץ שלחו כוחות צבא רבים לעיר ולסביבותיה, אך ההפגנות נמשכו והתרחבו לערים נוספות.
למרות מאמצי הדיכוי האלים, אסד הכריז על ביטול חוקי החירום במדינה ופיזר את ממשלתו, אך ההפגנות לא שככו.
מדינות המערב והליגה הערבית הטילו סנקציות על משטר אסד אך אלה לא מנעו מהשלטון הסורי להמשיך בדיכוי האלים של המפגינים.
בעקבות הדיכוי האלים, ערקו חיילים רבים והוקם "הצבא הסורי החופשי", שהוביל מרד מזוין.
המרד הידרדר במהרה למלחמת אזרחים מורכבת ורוויית צדדים.
רוסיה, איראן ומיליציות שיעיות סייעו לאסד לייצב את משטרו במשך שנים רבות.
בלילה שבין ה-26 ל-27 בנובמבר 2024, פתחו המורדים במתקפת פתע שהביאה להפלת משטר הבעת' ונפילתו של בשאר אל-אסד ב-8 בדצמבר 2024 לאחר כמעט 14 שנות לחימה.