tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן מסורתי, נערך הקרנבל בימים שלפני יום רביעי של האפר, אז החלה תקופת 40 ימי התענית, בהם נהגו הנוצרים מנהגי אבלות שונים, ובהם הימנעות מאכילת בשר.
לאחר הגעתו של כריסטופר קולומבוס ליבשת אמריקה ב-1492, החלו המעצמות האירופיות - ספרד, פורטוגל, בריטניה צרפת והולנד - בכיבוש היבשת וביישובה.
המתיישבים החדשים הביאו עמם את מנהגיהם.
גם לתושבים הילידים ביבשת היו חגים שונים, ואף שהקונקיסטאדורים הספרדים פעלו לדיכוי תרבויותיהם ולהתנצרותם, הייתה להם השפעה על אופיים של הקרנבלים.
תושביה הילידים של היספניולה, בני הטאינו, חגגו את הארייטוס (Areitos) באירועים חשובים כמו תחילת עונת נטיעת היוקה, עונת הקציר, נישואים, טקסי התבגרות, ועוד.
החג כלל שירה וריקודים, והרקדנים קישטו את גופם בתכשיטים, ציורי גוף ועכסים עשויים צדפים.
הצ'יפים נהגו לעטות גם מסכות עשויות עץ מעוטרות בזהב, חגורות מעוטרות בצדפים, זהב וחרוזים.
המוזיקה שליוותה את הרוקדים כללה תופים, חלילים, מאראקס ופוטוטו (Fotuto, כלי נשיפה עשוי מקונכייה).
אוכלוסייה נוספת שהשפיעה על אופיו של הקרנבל הייתה אוכלוסיית העבדים שהובאו ליבשת מאפריקה מאז תחילת המאה ה-16. באזורים שונים באפריקה נהוג היה לערוך תהלוכות שבהן צעדו תושבי הכפר כשהם מחופשים, לצלילי מוזיקה, כטקס שמטרתו גירוש רוחות והבאת מזל לכפר.
בשל אלמנט גירוש הרוחות, המסכות, גם אלו שנעשה בהן שימוש באמריקה, כללו התייחסות למוות.
המסכות כללו עיטורים מחומרים טבעיים, שעל פי האמונה העניקו כוחות לנושאיהן, ובפרט נוצות.
מנהגים נוספים שהובאו מאפריקה כללו הליכה על קביים, שימוש בבובות וקרבות מקלות.
אין עדויות חד-משמעיות לגבי ראשיתו של הקרנבל, אך חוקרים מעריכים כי הוא החל בעשורים הראשונים של המאה ה-16, ובאותה תקופה נערך בסנטו דומינגו, בכיכר שמול הקתדרלה.
ביומנו של נוסע ספרדי נמצא תיאור של קרנבל שנערך בפברואר 1520 בקונספסיון דה לה וגה לרגל הגעתו של ברטולומה דה לאס קסאס לעיר, אך התיעוד הידוע הראשון של הקרנבל כאירוע ממוסד הוא רק מ-1578.
בדומה לאירופה, גם בעולם החדש עודדה הכנסייה את קיומו של הקרנבל.
ההיבט הדתי של הקרנבל הקל גם על המושלים ועל בעלי האחוזות לאפשר כמה ימים של חופש יחסי לעבדים, ובכך גם לאפשר להם לשחרר לחצים באופן שנתפש כלגיטימי, וכתחליף למחאות ומרידות.
תפיסות אלה, במקביל לתפיסת "היפוך היוצרות" שמקורה באמונות הטאינו, הביאו לכך שבהדרגה העבדים הפכו למוקד הקרנבל.
הם אלו שצעדו וחגגו ברחובות, בעוד שמעסיקיהם צפו בתהלוכות מהצד.
דפוסי התנהגות שבימים רגילים היו בלתי מקובלים או אף אסורים בתכלית הפכו לגיטימיים בזמן הקרנבל: מוזיקה רועשת, שתייה לשוכרה, נשים בתלבושות אקסטרווגנטיות או מינימליות, גברים בלבוש נשים, ועוד.
ב-27 בפברואר 1844 הכריזה הרפובליקה הדומיניקנית על עצמאותה.
מאחר שהקרנבל נערך ממילא בפברואר, הפך יום העצמאות לחלק בלתי נפרד ממנו.
עם זאת, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה הממשלה לנסות וליצור הבחנה בין האירועים, כדי לשוות לאירועי יום העצמאות נופך ממלכתי יותר.
צעד נוסף ננקט ב-2004. עד אז, נערך ביום העצמאות מצעד צבאי, וביום ראשון שלאחריו נערכה התהלוכה הלאומית של הקרנבל.
מאז אותה שנה, נערכת תהלוכה זו רק באמצע חודש מרץ.
התהלוכה הלאומית, שנערכת מאז 1983, נערכת בטיילת של סנטו דומינגו, לחוף הים הקריבי, בהשתתפות צועדים מכל רחבי המדינה, המתחרים על התחפושות המוצלחות ביותר.
הקרנבל כולל תהלוכות בהן צועדים אנשים מחופשים, לצלילי מוזיקה המבוססת הן על המרנגה המסורתית והן על מוזיקה מודרנית יותר.
חלק מהצועדים מאורגנים בקבוצות שלהן תחפושות זהות או תחפושות בנושא מסוים.
לאורך הרחובות בהן עוברת התהלוכה, נאספים אנשים כדי לחזות בה.
חלק מהתחפושות מבוססות על דמויות קבועות, שמקורן בתרבויות האירופיות, האינדיאניות או האפריקאיות, או שהתפתחו באופן מקומי לאורך השנים.
הדמות המרכזית בקרנבל, מבוססת על אגדה מקומית לפיה השד גורש מהשמיים בשל המתיחות הילדותיות שלו.
בנחיתתו על האדמה, נפגע ברגלו, וזה מקור צליעתו.
מאפייני הדמות משתנים מעיר לעיר, אך יש לה מספר מאפיינים כלליים הדומים בכל המדינה.
המסכה מייצגת את דמותם של הספרדים עם הגיעם לאי, שבפעולותיהם נגד הילידים נתפשו כשדים.
המסכות מאופיינות בפיות גדולים, אפים ארוכים וקרניים.
התחפושת עצמה עשויה סאטן ססגוני, ולעיתים מחוברים אליה פעמוני מזחלת.
השדים אוחזים גם בלונים קשיחים הקשורים בחבל, ומכונים וחיגה (Vejiga; מילולית: שלפוחית), באמצעותם הם מצליפים בישבניהם של צועדים אחרים ושל עוברי אורח.
ככל הנראה, פעולה זו מדמה את הצלפתם של הספרדים בעבדיהם.
גנוב את התרנגולת (Roba la Gallina).
מקורה של דמות זו בסן קריסטובל, והיא סאטירה על הדרך בה נהגו בעבר לגנוב תרנגולות.
הדמות כוללת גברים הלבושים כנשים, שגופם מכוסה בכריות ובשקים, המדמים את האופן בו נשאו את התרנגולות.
דמות זו קוראת דברי שירה במהלך הקרנבל.
השירה היא בעלת אופי מחאתי נגד הממשלה או נגד בעיות אחרות, והיא מייצגת את קולו של הציבור הרחב.
הקאליפה לובש חליפה שחורה וכובע צילינדר גבוה באופן גרוטסקי.
דמות זו התפתח בסנטו דומינגו בשנות ה-40 של המאה ה-20. זוהי דמות נשית מהמעמד הנמוך, שבתה, המיוצגת בבובה גדולה שהיא אוחזת, חולה והיא אינה מסוגלת לממן את התרופות שהיא זקוקה להן.
האישה זועקת וממררת, ונראית סובלת מפסיכוזה.
לצד הביקורת החברתית הברורה שמעבירה דמות זו, כחלק מעיקרון היפוך העולמות, יש לה גם אלמנט הומוריסטי: הגבר הלבוש בתחפושת זו הוא אימפוטנט, וזעקותיו בשמה של רבקה העומדת למות מתייחסות למעשה לאיבר מינו שחדל לתפקד.
דמות זו אף היא נשית.
היא מסתובבת במה שנחזה כעירום, שערה ארוך, וכפות רגליה הפוכות.
דמויות אלה מסתובבות בקבוצות, כשהן לבושות בתלבושות המסורתית של הטאינו.
החוקר תומאס מורל סבור שדמויות אלו התפתחו בסנטיאגו דה לוס קביירוס בתקופת הכיבוש האמריקני בין 1916 ל-1924, במחאה על מה שכינו "הפיכת הדומיניקנים לעבדיו של צבא ארצות הברית".
בעבר, נחגג הקרנבל של סנטו דומינגו לא רק בחודש פברואר, אלא בכל חג או מועד חשוב.
בלילות שלפני הקרנבל, הוארו הרחובות ברובע הקולוניאלי בתאורה צבעונית, וכלי השיט ששטו בנהר אוסאמה קושטו בפרחים.
הקהילות השונות בעיר התחפשו ביחד ונעו בקבוצות, שניהלו קרבות בהן השליכו זו על זו תפוזים ואוחוס דה סרה (ojos de cera, "עיני שעווה") - קליפות ביצים ממולאות במים מבושמים שנאטמו בשעווה.
המעמדות הגבוהים התכנסו מאוחר יותר לנשף שנערך בבתים המלכותיים.
בהדרגה, הקרנבל ברובע בקולוניאלי הפך מזוהה יותר עם האליטות, ואילו המעמדות הנמוכים יותר חגגו בפארק אנריקיו שמצפון לו.
חלק מהקרנבל כלל אלמנטים סאטיריים, בהם הושמו ללעג מנהיגי המדינה ובכירי הכנסייה.
מנהג זה נאסר בתקופת שלטונו של הרודן רפאל טרוחיו, ששלט במדינה בין 1930 ל-1961.
עם התפתחותה של סנטו דומינגו כמרכז הפוליטי והכלכלי של הרפובליקה דומיניקנית, עברו להתגורר בה תושבים מכל רחבי המדינה.
תושבים אלה הביאו אליה את המנהגים המקומיים שלהם, וכך ניתן בקרנבל ייצוג למאפיינים תרבותיים מכל האזורים.
מסכות השדים בקרנבל כוללות קרניים גדולות ושיניים מחודדות, והן עשויות כיום בעיקר מחומרים סינתטיים כלטקס וצבעי אקריליק.
רבות מהתחפושות מקושטות בפעמונים או בבובות, המסמלות שני דברים מנוגדים - ילדים מתים ופוריות.
הקרנבל של סנטו דומינגו כולל מספר דמויות ייחודיות.
לה מוארטה אן ז'יפה (La Muerte en Yipe, "המוות בג'יפ") היא דמות הכוללת אלמנטים מורבידיים כמו מסכה דמוית גולגולת ו"דם" המטפטף מפצעיה.
מקור השם בכך שבעבר נהגו המחופשים בדמות זו לקפוץ על כלי הרכב, ובפרט הג'יפים, שנסעו בקרנבל.
לוס אפריקנוס (Los Africanos, "האפריקאים") הם דמויות המייצגות את העבדים השחורים שהובאו לאי במאות הקודמות.
המחופשים צובעים את גופם בשחור, לובשים חצאית קש בלבד (כיום גם מחומרים אחרים) והם מסתובבים יחפים.
לוס טיסאנוס (Los Tizanos, "המוכתמים") מכסים את גופם בשמן מנוע, ונוהגים גם לבקש כסף או מתנות מהקהל.
לוס טרווסטיס (Los Travestis, "הטרנסווסטיטים"), באופן מסורתי, הטרווסטיס היו גברים שהתחפשו לנשים, אך כחלק מאלמנט היפוך העולמות, נוהגים באופן מאצ'ואיסטי מוקצן.
כיום, בשל האווירה החופשית והפתוחה של הקרנבל, קרוס-דרסרים וטרנסקסואלים רבים חשים בנוח בלבוש אישה בתקופת הקרנבל.
הקרנבל בקונספסיון דה לה וגה נערך בכל יום ראשון במהלך חודש פברואר, והוא נחשב לססגוני ביותר במדינה, והוא מושך אליו מבקרים מחוץ לעיר ותיירים.
ייתכן שלססגוניות זו אחראים בין היתר אמנים קובנים שעברו לעיר במהלך מלחמת העצמאות הקובנית, ב-1897. עד ראשית המאה ה-20, הדמות הפופולרית ביותר בקרנבל הייתה דמות נחש, אך מאז תפס את מקומו השד הצולע.
המסכות של השדים עשויות עיסת נייר, וניכרת בהן השקעה רבה.
הן מאופיינות באוזניים גדולות ובפיות גדולים שבהם שיניים חדות.
בעבר, נעשה שימוש בשיני פרה אמיתיות, אך כיום הן עשויות שרף.
מאז סוף המאה ה-20 ניכרת גם השפעתן של דמויות מסרטי מדע בדיוני על מראה המסכות.
מאז 1867, נערך הקרנבל בסנטיאגו דה לוס קביירוס פעמיים בשנה: פעם אחת בפברואר, כביתר המדינה ופעם אחת באוגוסט, בסמוך ל-16 באוגוסט, המועד בו פרצה ב-1863 מלחמת השבת העצמאות, לאחר הסיפוח הזמני לספרד.
סנטיאגו דה לוס קביירוס מזוהה עם מלחמה זו, שכן רוב הקרבות נערכו בה או בסביבתה.
באופן מסורתי, יש תחרות בין שכונות העיר השונות, ובפרט לה חויה ולוס פפינס, על התחפושות הססגוניות ביותר.
תחרות זו החלה בשנות ה-60 של המאה ה-20, מתוך שאיפה ליצור עניין מחודש בקרנבל, שהלך ודעך.
השדים בקרנבל מכונים לצ'ונס (Lechónes), על שם הלצ'ון, תבשיל בשר חזיר שנהוג לאכלו בתקופת הקרנבל.
תחפושות השדים הן בסגנון המקובל בכל רחבי המדינה, אך נבדלות משכונה לשכונה בעיצוב הקרניים.
הקרניים של הפפינרוס (תושבי לוס פפינס) חלקות בעוד שהקרניים של החוירוס (תושבי לה חויה) מעוטרות בקוצים.
תושבי שכונת פואבלו נואבו נוהגים לעטר את הקרניים בפרחים, וסגנונות אחרים כוללים קרניים דמויות ידיים או ראשי ציפורים.
דמות נוספת שהתפתחה בסנטיאגו, ואומצה גם בערים נוספות היא ניקולאס דן דן: דב שמן הקשור בשלשלאות לאדונו.
הדמות מבוססת על דובים שהשתתפו במופעי קרקס.
דמות השד בקרנבל בבונאו מכונה מקראו ("Macarao"), והיא התפתחה מתחפושות בעלי חיים שהיו נהוגות בעבר, בעיקר תנינים, נחשים ודבורים.
דמות בולטת נוספת היא הטראפוס (Trapus), המאופיינת בלבישת רצועות צבעוניות דמויות שטיח.
חלק מהטראפוסס חובשים גם מסכת מקראו, ואחרים צובעים את פניהם.
תחפושת נוספת נהוגה בידי קבוצות נערים שמסתובבים בבגדי ים, וגופם צבוע בבוץ זהוב.
בסיום הקרנבל, נהוג בבונאו להעניק את התחפושות לעניים, כדי שיוכלו להשתמש בהן בשנה הבאה.
בבראונה ובקבראל מצוין הקרנבל בימים שישי, שבת וראשון בשבוע של חג הפסחא, וביום שני שלאחריו.
דמות השד מכונה קצ'ואה (Cachúa), והמסכה האופיינית כוללת עיטורים דמויי מסמרים ו"שיער" עשוי רצועות של נייר קרפ, והן מזכירות במראיהן בעלי חיים כתנינים, פרות, חזירים ועופות מים.
החוקר פדרו מואמבה סבור כי דמויות בעלי החיים מייצגות את תחושתם של העבדים כי תנאי העסקתם הם כשל בהמות.
חלק מהתחפושות כוללות גם כנפי עטלף עשויות בד.
ביום שני האחרון של הקרנבל, נאספים החוגגים בבית הקברות, חובטים בבובת קש בדמותו של יהודה איש קריות, ואחר כך שורפים אותה.
אפר הבובה מפוזר בשדות, במה שמזכיר מנהג מקומי עתיק שלפי האמונה שיפר את היבול.
במהלך הטקס שרים הנוכחים שירים עממיים, שברבות השנים החלו לכלול גם שירי מחאה נגד משטרו של הרודן רפאל טרוחיו, ששלט במדינה בין 1930 ל-1961.
בדומה לבונאו, גם בסלסדו מכונה דמות השד מקראו, ואף הוא מבוסס על דמויות של בעלי חיים, במיוחד פיל.
בסיום הקרנבל נוהגים המשתתפים לקרוע את תחפושותיהם, מעשה שמסמל את המעבר מישן לחדש ואת מעגל החיים.
הקרנבל בסן פדרו דה מקוריס מאופיין בריקודים מקומיים ייחודיים כמומיסה (Momise) וגולויה (Guloya), לצלילי תופים וחלילים.
אחת הדמויות שהתפתחו בסן פדרו דה מקוריס מכונה עלי באבא, והתחפושת כוללת לבוש ססגוני בסגנון ערבי.
סן קריסטובל סמוכה מאוד לסנטו דומינגו, והאירועים בהן מאוד דומים, אך מספר מאפיינים מייחדים את הקרנבל של סן קריסטובל מזה של סנטו דומינגו, והבולט שבהם הוא אלמנט הסאטירה הפוליטית המאפיין את החגיגות.
הקרנבל נושא אופי תחרותי, והזוכה נבחר בהחלטה משותפת של הקהל וצוות שופטים.
הקרנבל בקוטוי נערך מדי שנה ב-27 בפברואר, מאז שנות ה-50 של המאה ה-20.
הקרנבל מאופיין בשתי דמויות עיקריות, המבוססות על עיקרון היפוך העולמות, שבמקרה זה בא לידי ביטוי בשימוש בזבל כלבוש.
הפלאטאנוס (Platanus) מכסים את כל גופם בעלי בננה, חובשים מסכות עשויות קליפת דלעת ואוחזים בווחיגה.
הפאפלוס (Papelus, מהמילה papel, שפירושה "נייר") לובשים תחפושות עשויות רצועות נייר ואף הם חובשים מסכות עשויות קליפת דלעת ואוחזים בווחינה.
בעבר, נהגו הפאפלוס להשתמש בנייר ששימש את שקי הסוכר, ולאחר מכן בנייר עיתון, אך כיום, לשם יצירת תחפושות ססגוניות יותר, מקובל להשתמש בנייר קרפ.
פאפלוס אחרים כלל אינם משתמשים עוד בנייר לשם יצירת התחפושת, כי אם בשקיות פלסטיק.
גם המסכות, הן של הפלאטאנוס והן של הפאפלוס, השתנו עם השנים.
בעבר, היו המסכות חלקות, אך כיום נהוג לצבוע אותן.
בנוסף לשתי דמויות אלו, דמויות נוספות ייחודיות לקוטוי כוללות בין היתר את חנרל קוקוטיקו, הלובש "שריון" עשוי עלי דקל מלכותי, ואת אל מדיודיה ("הצהריים"), דמות גבר הלבוש כאישה שפניה צבועות בצבעי הדגל הדומיניקני, כחול, לבן ואדום.
הקרנבל במחוז אליאס פיניה נחגג גם בפברואר וגם בשבוע של חג הפסחא ומכונה גה-גה (Ga-Gá), על שם ריקוד חושני אך הומוריסטי המאפיין אותו.
התחפושות באליאס פיניה מאופיינות בשימוש בחומרים טבעיים כגון נוצות, זרעים, פחם עץ או גולגולות פרות.
בסיום הקרנבל, נוהגים התושבים לשרוף את התחפושות.
דמו השדת בקרנבל של מחוז מונטה קריסטי מכונה אל טורו (El Toro, "השד").
המסכה היא בדמות בעל חיים, אך לאו דווקא שור, המעוטרת באיורי נקודות.
התחפושת מרופדת היטב, כדי להגן על השד מה"סיווילס" (Los Civiles, "האזרחים").
הסיווילס מסתובבים בבגדיהם הרגילים, אוחזים בשוט המשמש את הבוקרים, ומנסים להכניע את ה"שור".
המנצח הוא השור שהחזיק מעמד זמן רב יותר מבלי להיכנע.
תושביו הראשונים של מחוז סמאנה היו עבדים משוחררים מארצות הברית, והדבר בא לידי ביטוי בקרנבל, הנערך מאז שנות ה-20 של המאה ה-20. חלק מהמשתתפים בקרנבל צובעים את גופם בצבע שחור מבריק, שנועד לייצג את העבדים האפריקאים, ואחרים לבושים כבני טאינו.
דמות השד כוללת מסכה עם קרניים מפוארות והתחפושת כוללת כנפי עטלף, שהיה סמל לעולם הרוחות בתרבות הטאינו.
הקרנת פרוטונים היא סוג של רדיותרפיה חיצונית הנקראת תרפיית חלקיקים, שבעזרתה ניתן לטפל במחלת הסרטן.
ההקרנה מתבצעת עם אלומת פרוטונים אל עבר אזורי רקמה חולים.
טיפול זה משמש בעיקר על מנת לטפל במחלות הסרטן לסוגיהן.
הקרנת פרוטונים מאפשרת טיפול בטווח צר ורמת דיוק גבוהה יותר בהשוואה לסוגי רדיותרפיה אחרים.
התהליך משמיד תאים סרטניים ומונע מהם להתחלק בצורה בלתי מבוקרת.
הטיפול מתבצע ללא צורך באשפוז.
בשונה מטיפולי קרינה אחרים המשתמשים בפוטונים על מנת להשמיד תאים סרטניים, בטיפול זה משתמשים באלומה של חלקיקים הנקראים פרוטונים.
היתרון של הטיפול הוא שניתן לכוון ביתר דיוק את אלומת הפרוטונים אל הגידול הסרטני, כך שמידת הפגיעה ברקמות הבריאות מסביב לגידול תקטן.
עקב יתרון זה לעיתים קרובות משתמשים בתהליך על מנת לטפל במקרים בהם הגידולים קרובים מאוד לאזורים רגישים בגוף.
אזורים בהם מטפלים באמצעות קרינת הפרוטונים: מוח., עיניים, ראש וצוואר, ריאות, עמוד השדרה, שלפוחית השתן, בלוטת הלימפה.
השיטה מאפשרת להקרין כמות קרינה גדולה יותר של פרוטונים מאשר קרני הרנטגן והיא נועדה לטפל בתאים סרטניים שטרם התפשטו.
האונקולוג יבצע סריקה הכוללת טומוגרפיה ממוחשבת (CT) או דימות תהודה מגנטית (MRI) על מנת למפות את האזור המדויק המיועד לטיפול ולבצע הדמיה של הגידול, זהו חלק הכרחי ובלתי נפרד מהתהליך אשר מתבצע כהכנה לטיפול.
באמצעות הדמיה זו האונקולוג יגדיר את גבולות הגידול ויעבוד עם פיזיקאים כדי לקבוע את טכניקות ההקרנה הבטוחות והיעילות ואת הזוויות שבהן קרינת הפרוטונים עתידה לחדור לגוף המטופל.
הסריקה תתבצע בדיוק באותו מיקום כפי שיהיה בטיפול על מנת שהאונקולוג יוכל לעבוד לפי התוכנית שנקבעה במחשב ולמקד את הגידול.
על מנת לבודד את הפרוטונים משתמשים במקור יוני שבו מתפרקים אטומי מימן לאלקטרונים ופרוטונים.
הפרוטונים מועברים לסינכרוטרון בו הם מואצים למהירויות של עד 60 אחוז ממהירות האור ובאנרגיה של עד 250 מיליון אלקטרון וולט.
משם הם עוברים למערכת המבצעת סלקציה בה נבחרים הפרוטונים המתאימים מבחינת כמות האנרגיה שהם נושאים.
המערכת מעבירה את הפרוטונים בעלי האנרגיה והמסלול המתאימים.
קרן הפרוטונים מגיעה לחדר הטיפול דרך סוג של מנוף.
המנוף מסתובב ב-360 מעלות מסביב למטופל כך שקרן הפרוטונים תוכל לחדור לגוף בכל זווית.
הפרוטונים מתנתקים מן המכונה ובעזרת מגנטים ניתן לכוון ולרכז אותם אל הגידול.
לאחר שאלומת הפרוטונים חודרת לגוף, האלומה מנווטת לאורך נפח הגידול, שכבה אחר שכבה על מנת להתאים בדיוק מרבי לצורת הגידול.
בזכות טכניקת הסריקה הדינמית הפיזיקאים יכולים לשנות את כמות הפרוטונים בכל מקום בגידול.
סריקה זו מאפשרת לטפל בגידולים בעלי צורה מורכבת או גידולים בתנועה.
הפרוטונים משחררים את רוב האנרגיה שלהם באזור הגידול ובניגוד לטיפול בפוטונים, המשמשים בקרינת הרנטגן, כמות האנרגיה המשתחררת מחוץ לגבולות הגידול היא מזערית.
המטופל לא אמור להרגיש בשום סוג של אי-נוחות.
הטיפול אורך כמה דקות ביום לתקופה של שישה עד שבעה שבועות, תלוי בסוג הסרטן.
כתוצאה מהקרנת פרוטונים עלולות להיווצר תופעות לוואי, אך תופעות אלה עשויות להיות מזעריות יותר בהשוואה לקרינת רנטגן.
תופעות הלוואי נגרמות מעצם הטיפול עצמו כמו גם מפגיעה בתאים בריאים באזור הטיפול.
תופעות הלוואי תלויות באזור הטיפול וברמת הקרינה.
הקרחה לזמן מוגבל באזור המוקרן.
בעיות באזור הפה ובית הבליעה.
המטופל אמור לחזור לפעולותיו היומיות.
המטופל יצטרך לחזור לרופא לביקורת כל שלושה עד ארבעה חודשים.
נכון לינואר 2016, ישנם 58 מרכזי הקרנת חלקיקים בעולם.
ישנם 121 חדרי טיפול נגישים למטופלים; יותר מ-96,537 מטופלים כבר טופלו בעולם.
להלן המדינות בהן פועלים מרכזי הקרנת פרוטונים:
ארצות הברית, קנדה, אנגליה, גרמניה, סין, יפן, צרפת, שווייץ, פולין, איטליה, צ'כיה, קוריאה הדרומית ורוסיה.
מתוך 58 המרכזים הפעילים היום בעולם, 20 נמצאים בארצות הברית.
בישראל מתוכנן לקום בעתיד מרכז טיפול הקרנת חלקיקים בביה"ח איכילוב.
הקרנת מזון היא תהליך שבו נחשף מזון לקרינת גאמא מייננת, ללא מגע ישיר עם מקור הקרינה.
תהליך זה משמש לשימור מזון, להפחתת הסיכון למחלות שמקורן במזון, למניעת התפשטות מזיקים, ולעיכוב הנבטה או הבשלה.
המזון שהוקרן לא הופך לרדיואקטיבי.
אף על פי שמרבית הצרכנים רואים בשלילה הקרנת מזון, במחקרים רבים נמצא כי היא בטוחה לשימוש.
הקרנת מזון מותרת בכ-60 מדינות, וכ-500,000 טון של מזון עובר הקרנה מדי שנה ברחבי העולם.
התקנות להקרנת מזון משתנות ממדינה למדינה.
ברוב מדינות האיחוד האירופי מותר להקרין רק עשבי תיבול ותבלינים, וקיימת מגבלה על עוצמת ההקרנה.
לעומת זאת בברזיל מותרת הקרנה ללא כל מגבלות.
הקרנת מזון משמשת לשימור מזון, להפחתת הסיכון למחלות שמקורן במזון, למניעת התפשטות מזיקים, ולעיכוב הנבטה או הבשלה.
ההקרנה מצמצמת את הכמות של אורגניזמים פתוגניים, מיקרואורגניזמים, חיידקים ווירוסים במזון, מבלי להשפיע על המרקם, הצבע, או הטעם.
מזון מדף, הנארז במכל אטום וניתן לאחסנו בטמפרטורת החדר מבלי שיתקלקל, עובר לעיתים קרובות הקרנה לפני האריזה.
צמצום מזיקים במזון מוקרן חשוב במקרים של סחר בין מדינות, למניעת התפשטות מזיקים בעת העברת סחורה חקלאית.
ההקרנה יכולה לחסל קמחיתיים, דרוזופילה, עשים ואקריות בפירות וירקות.
בתהליך ההקרנה נחשפים משטחי מזון למקור קרינה מייננת לפרק זמן של מספר דקות עד מספר שעות, תלוי בסוג המזון ובסוג הטיפול הנדרש.
ננקטים אמצעי זהירות מיוחדים כדי להבטיח שמוצרי המזון לא יבואו במגע עם חומרים רדיואקטיביים, וכן כדי להגן על צוות העובדים ועל הסביבה מפני קרינה.
עלויות ההקרנה נעות בין סנט אחד ל-20 סנט לכל קילוגרם מזון.
ההקרנה מפחיתה את הסיכון לזיהומים או מזון מקולקל, ולא הופכת אותו לרדיואקטיבי.
עם זאת, ההקרנה גורמת לתגובות כימיות המשנות מעט את ערכו התזונתי ומרקמו של המזון.
מחקר שבדק רמות קרינה שונות בהקרנת גרגיר הנחלים גילה השפעה מזערית על כמויות הסוכר וחומצות השומן.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי אישר הקרנת מזון כבר בשנות השישים.
עם זאת, סקרים גילו שצרכנים רואים בשלילה הקרנת מזון לעומת שיטות שימור אחרות.
זוהי הסיבה העיקרית לכך שכמויות המזון המוקרן יורדות מדי שנה.
משנת 1950 בוצעו מאות מחקרים בנושא הקרנת מזון, שכללו ניסויים בבעלי חיים, ובחלקם נבדקו כמה דורות של בעלי חיים ונבדקה השפעה גנטית.
המחקרים בדקו שינויים במטבוליזם, היסטופתולוגיה, תפקוד המערכות, רבייה, צמיחה, טרטולוגיה ומוטגניות.
רוב המחקרים ומחקרי-העל הצביעו על בטיחותו של מזון מוקרן.
מתנגדי הקרנת מזון מצטטים מחקר בודד שפורסם על ידי המכון הלאומי לתזונה בהודו.
במחקר זה נטען שצריכת חיטה מוקרנת משבשת את הפלואידיות בתא האנושי.
טענה זו הופרכה בניסויים מדעיים מאוחרים יותר.
על פי תקנים בינלאומיים לסימון מזון, יש לסמן מזון מוקרן וכן מוצרים הכוללים אותו בסמל מיוחד.
בארצות הברית נעשה שימוש בסמל "Radura", אך במדינות אחרות נעשה שימוש בסמלים אחרים, חלקם דומים לסמל זה.
בשנת 2003 קבע ארגון התקנים למזון "Codex Alimentarius" שכל רמות ההקרנה בטוחות לשימוש.
לאחר קביעה זו התרחב השימוש בהקרנת מזון, בעיקר למניעת מזיקים.
במספר מדינות, בהן ברזיל ופקיסטן, אין כל מגבלה על הקרנת מזון.
בארצות הברית ובמדינות האיחוד האירופי קיימות מגבלות על רמת ההקרנה.
באוסטרליה נאסרה מכירת מזון לחתולים שעבר הקרנה, לאחר מספר מקרים בהם חתולים לקו בשיתוק לאחר שאכלו מזון מוקרן.
חקירה גילתה שבמזון המוקרן היו כמויות מופחתות של ויטמין A, ואלו גרמו לשיתוק.
מזון מוקרן מותר לשיווק בישראל.
תקנות של משרד הבריאות משנת 1985 מגדירות אילו סוגי מזון מותרים, ומה מידת הקרינה המותרת לכל סוג מזון.
כמו כן התקנות מחייבות את סימון המזון בסמל "Radura" התואם לתקנים הבינלאומיים.
נכון ל-2022, הקרנת מזון בישראל מתבצעת באופן בלעדי על ידי חברת שור ואן הקרנות מזון בע"מ, ב.
בפרסומי החברה נכתב כי "מרבית הצרכנים המוסדיים (צה"ל, תעשייה, קיבוצים, מפעלי מזון, בתי מלון, וכו') נמנעים משימוש בתבלינים שלא עברו עיקור בקרינת גמא ודורשים מהספקים רק תבלינים שעוקרו וסומנו.
ניתן לזהות את המוצרים שעברו טיפול על פי מדבקה מיוחדת."
הקרנבל של מיכל היא תוכנית טלוויזיה לילדים ונוער, ששודרה בשנים 1995–1996 בערוץ 2 והגיעה לרייטינג חסר תקדים.
הרייטינג של שעת השידור, יום שבת, שמונה עד אחת עשרה בבוקר היה 5%- 4% אחוזים.
הרייטינג שהוצב כיעד היה 9 אחוזים ובפועל התוכנית הצליחה להגיע ולשמור על רייטינג של 14% עד 15% לאורך כל העונה.
בעקבות הצלחת התוכנית הופקו קלטות וידאו, חמישה ספרים, בובות בדמותם של הבובות שהופיעו בתוכנית (למעט בונבון) ומוצרים שונים.
החלק הראשון נסוב סביב חייה של מיכל ינאי ושל החבר הטוב שלה אבנר.
בכל פרק, לאבנר הייתה בעיה שונה ומיכל עזרה לו לפתור אותה באמצעות שירים, סיפורים ושיטות מקוריות יותר, ומדי פעם הגיעו גם אורחים לחדרם.
החלק השני הוא מופע בו היו משחקים, שירים וכוכבים אורחים.
את שיר הפתיחה של התוכנית כתב והלחין ירון כפכפי וביצעה מיכל ינאי.
בין סדרות הרצף שהוצגו היו: השכונה של גופי, בת הים הקטנה, קופיקו, אלאדין, הגרגולים וספיידרמן: סדרת האנימציה.
מיכל ינאי – היוותה את מרכז התוכנית, הבייביסיטרית של אבנר בכל שבת.
אבנר (ז'יל בן-דוד) - החבר הטוב של מיכל ינאי, עליו מיכל שומרת בכל שבת.
בן 9 (ע"פ קצפת) חובב את להקת הגבעטרון, את הטלנובלה "נאנו" בכיכובו של השחקן גוסטבו ברמודס (הטלנובלה במקור שודרה תמיד אחרי התוכנית), ובתוכניות "קצפת" ו"על הדרך" התגלה שהוא העריץ גם את להקת ה"ספייס גירלס" וחלם להיות חלק מההרכב.
במופע של הקרנבל הבובה של אבנר (הרגילה) הוחלפה בבובת אדם בדמותו.
פיפי - ארנבת ורודה ששימשה כבעלת הבית שבו התגוררו מיכל ואבנר.
הייתה אחת הבובות שהופיעו בחלק השני בכל התוכניות.
בהתחלה היה לה סרבל מפוספס לאורך בכחול ולבן ובהמשך הסרבל התחלף לסרבל צבעוני בעל כל מיני צורות.
גיא (גיא בבלי)- קוסם שהתגורר בארון בחדרה של מיכל, כשהוא הציג בכל תוכנית קסם כשהוא יצא מהארון.
הופיע בחלק השני של המופע.
שולה (מיכל ינאי) - אמו של אבנר שתמיד התנהגה בנוקשות כלפי בנה.
השתתפה בקלטת הווידאו של הקרנבל ובפרק אחד כשרצתה להשתלט על התוכנית.
השתתפה בהמשך בתוכנית "על הדרך", בתוכנית הספיישל של שבועות.
בונבון- סנאית שהשתתפה בחלק השני עד לפורים 1996 שבו היא הוחלפה ברגלי, רב הרגל.
רגלי- רב רגל שהשתתף בחלק השני מפורים 1996 ובמופע שיצא לתוכנית.
כמו כן, הופיע פרק אחד בחלק הראשון.
הקרנבל הגדול הוא סרט אפל אמריקאי משנת 1951 בהפקתו ובבימויו של בילי ויילדר שגם השתתף בכתיבת התסריט, עם קירק דאגלס וג'ן סטרלינג בתפקידים הראשיים.
הסרט הוא סאטירה נוקבת על העיתונות ועל הדרכים שבהן היא נוקטת כדי להשפיע על הקהל ולהגדיל בכך את תפוצת העיתון.
התסריט מבוסס על מקרה אמיתי של פלויד קולינס , חוקר מערות שנקבר בתוך מערה ועיתונאי שתיאר את הפרשה זכה בפרסום ובפרס פוליצר.
ג'ן סטרלינג זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר ב-National Board of Review Awards.
בילי ויילרר זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה.
הסרט זכה בזמנו לביקורות שליליות ולא הצליח מבחינה כלכלית.
רק אחרי שנים רבות הוכר ערכו וב-2017 הוא נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס על היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית.
צ'אק טאטום (קירק דאגלס) הוא עיתונאי שנזרק מכמה עיתונים בניו יורק בגלל התנהגות פרועה.
כעת כדי להתפרס הוא מגיע לאלבקרקי בניו מקסיקו ומבקש ממנהל עיתון מקומי "אלבוקרקי סאן" לקבלו לעבודה.
המנהל בוט (פרטר האל) מסכים לקבלו תמורת 60 דולר לשבוע וטאטום מסכים מחוסר ברירה.
בשנה הראשונה הוא משועמם ומתוסכל ומחכה להזדמנות בה יוכל להתפרסם שוב.
יום אחד הוא מקבל משימה לסקר צייד עכסנים.
בחוסר רצון הוא יוצא למשימה עם צלם העיתון, הרבי קוק (רוברט ארתור).
בדרך הם עוצרים בתחנת דלק עם מסעדה באמצע של שום מקום.
מקבלת אותם לוריין מינוסה (ג'ן סטרלינג).
היא מספרת להם שבעלה ליאו (ריצ'רד בנדיקט) יצא לחפור עתיקות אינדיאניות במערה ולא חזר עדיין.
טאטום מבין שיש לו כאן "סקופ" רציני.
הוא מגיע למערה, נכנס עם מצלמה ומצליח בקושי להגיע לקרבת ליאו, לעודד ולצלם אותו.
תוך זמן קצר מתפרסמת הידיעה בעיתון ותפוצתו מכפילה את עצמה פי שמונה.
אנשים מרחבי הארץ באים למקום המערה כדי לחזות בתהליך ההצלה.
טאטום עושה "דיל" עם השריף המקומי (ריי טיל) שעיקרה פרסום השריף באור חיובי כדי שייבחר בשנית תמורת זאת מתחייב השריף לא לאפשר לעיתונאים אחרים להיכנס למערה ולדווח.
כדי להאריך את משך ההצלה משכנע טאטום את השריף להורות להפסיק את החבירה מפתח המערה ולהתחיל לקדוח מלמעלה למרות שהוא יודע שזה יארך יותר זמן.
בינתיים אלפי אנשים גודשים את המקום, מקימים אוהלים, מתקני שעשועים קרוסלה וגלגל ענק והכל נראה כמו קרנבל גדול וכל זאת כשליאו נמק במערה.
אנשים גודשים את המסעדה לוריין מרוויחה הרבה ומתחילה לחשוב על נטישת בעלה והמקום.
טאטום השיכור מתהילה, מתפטר מההעיתון המקומי ומתקבל לעבודה בעיתון בניו יורק ממנו פוטר לפני כן.
מצבו של ליאו הולך ורע ואז מבין טאטום את המשמעות המרה של התנהגותו.
הוא מכניס למערה כומר לווידוי וכאשר ליאו מת הוא עולה לראש ההר ומכריז כי ליאו מת ועליהם להתפזר.
הוא חוזר למסעדה וכועס על לוריין שלא מראה סימני צער ורוצה לברוח.
הוא תוקף אותה והיא דוקרת אותו.
לבסוף הוא חוזר לעיתון באלבקרקי, מתפרץ למערכת ואומר לבוט שהוא מוכן כעת לעבוד בחינם, קורס ומת.
הקרנה כפולה הייתה תופעה בתעשיית הקולנוע בה אולמות קולנוע נהגו להציג שני סרטים במחיר של סרט אחד.
תופעה זו החליפה פורמט מוקדם יותר, במסגרתו הוצג סרט עלילתי אחד באורך מלא יחד עם הקרנת מספר סרטים קצרים.
בתי אופרה נהגו להציג שתי אופרות על במה אחת, על מנת לספק הופעות ארוכות יותר עבור קהל הצופים.
נוהג זה היה מקובל בעיקר בהקשר של אופרות קצרות, הכוללות מערכה אחת או שתיים בלבד, והיה זה קשה, מבחינה מסחרית, להעלות אותן בהפקות נפרדות.
דוגמה בולטת לכך היא ההעלאה של "ליצנים" (Pagliacci) יחד עם "אבירות כפרית" (Cavalleria rusticana), שהועלו יחד לראשונה ב-22 בדצמבר 1893 במטרופוליטן אופרה.
מאז, שתי האופרות הוצגו לעיתים קרובות יחד, כהפקה אחת, שזכתה לכינוי "Cav and Pag".
הקרנות כפולות החלו להיות מוצגות בשנות ה-30 של המאה ה-20. לפני כן, מודל ההצגה השכיח ביותר כלל את הדברים הבאים:
מופע חי (או מספר מופעים חיים)
סרט קומדיה לייב אקשן קצר (או מספר סרטים קצרים שכאלו)
סרט לייב אקשן קצר (או מספר סרטים קצרים שכאלו)
עם השלמת דחיקתו של הקולנוע האילם על ידי הקולנוע המדבר בבתי הקולנוע האמריקאיים בשנת 1929, חדלו מציגים עצמאיים רבים מהקרנות במודל הנזכר לעיל, שהיה הדומיננטי ביותר באותה התקופה.
בתי הקולנוע סבלו מירידה משמעותית בהכנסותיהם בשנים הראשונות של השפל הגדול.
בעלי האולמות החליטו שהם יכולים הן למשוך יותר לקוחות והן לחסוך בעלויות אם יציעו שני סרטים במחיר של אחד.
הטקטיקה עבדה; הקהל סבר שמחיר הכרטיס משתלם לעומת התמורה - מספר שעות של בילוי אסקפיסטי - ופורמט הקרנה זה הפך ל.
הקרנת קולנוע טיפוסית בשנות ה-30 החלה עם תוכנית מגוונת שכללה קדימונים, יומן קולנוע, סרט מצויר או סרט קצר.
לאחר מכן הוקרן בי מובי (סרט דל-תקציב), הפסקה קצרה, ולבסוף - הסרט המרכזי (A Movie) - סרט שהופק בתקציב גבוה בהשתתפות כוכבי הקולנוע הגדולים ביותר של התקופה.
אולמות קולונוע שהקרינו "הקרנות כפולות" הפכו למצליחים יותר מאלו שהקרינו סרט עלילתי אחד בלבד.
אולפני הוליווד הגדולים הבחינו בכך, והחלו להפיק בי מוביז המיועדים ספציפית להקרנות מסוג זו, בהשתתפות שחקנים לא מוכרים או כוכבי עבר.
כמו כן, החלו בהפקות של סדרות סרטים הכוללות דמויות חוזרות (למשל: "פלאש גורדון").
אף על פי שהיו מפיקים שנפגעו בשיטת הקרנה זו (למשל: מפיקי סרטי קומדיה קצרים), היא הייתה מקור ההכנסה העיקרי של אולפנים הוליוודיים קטנים יותר, כגון ו-, שהתמחו בהפקת בי מוביז.
הקרנות כפולות הפכו לנפוצות, בין השאר, בשל רצונם של אולפני הוליווד הגדולים לבצע , כלומר: לדרוש מבעלי אולמות הקולנוע לרכוש מהם סרטים באיכות ירודה כאשר הם רוכשים את הסרטים המבוקשים ביותר עם הכוכבים הגדולים ביותר.
אולם בשנת 1948, קבע בית המשפט העליון, בפסק הדין , כי נוהג זה אינו חוקי עוד בארצות הברית.
פסיקה זו תרמה לסיומה של שהייתה נהוגה בהוליווד עד לאותה העת.
ללא , לאולפנים הגדולים כבר לא היה תמריץ ליצור בי מוביז משלהם.
עם זאת, קהל הצופים, בעיקר בבתי קולנוע שכונתיים ודרייב אין, עדיין ציפה להקרנות הכוללות שני סרטים.
בשנת 1948, כמעט שני שלישים מבתי הקולנוע בארצות הברית הציגו "הקרנות כפולות".
בעקבות פסיקת בית המשפט העליון משנת 1948, המקורות לסרטים השניים של ההקרנות הכפולות השתנו.
הסרט השני עשוי היה להיות:
הפצה מחודשת של סרט ישן בהפקת ובהפצת אולפן הוליוודי גדול.
הפצה מחודשת של סרט ישן בהפצת חברות המתמחות בכך (כמו או ).
סרט דל-תקציב בהפקת אולפני קולנוע קטנים יותר.
עד לאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, רוב אולמות הקולנוע חדלו מלהציג הקרנות כפולות, לטובת ההקרנות המקובלות עד היום - הצגה של סרט עלילתי אחד בלבד.
עם זאת, מפעם לפעם ראשי האולפנים הגדולים היו מפיצים להקרנות כפולות סרטים שהופצו כבר בעבר בנפרד, למשל סרטי ג'יימס בונד ומערבוני הספגטי של "האיש ללא שם".
במקביל להפסקת ההקרנות הכפולות, אולמות הקולנוע חדלו משיטת הקרנה אחת - ההקרנה הרצופה, מדיניות על פיה אולם הקולנוע נפתח בשעה 10:30 או 11:00 בבוקר, והקרין מגוון של סרטים באורך מלא, סרטים קצרים, סרטים מצוירים ועוד, ללא הפסקה, עד לחצות.
לקוח היה רוכש כרטיס, ויכול היה להיכנס אל אולם הקולנוע בכל עת במהלך ההקרנה.
בעוד שרוב בתי הקולנוע הפסיקו את ההקרנות הכפולות, לשיטת הקרנה זו נוצרה משיכה נוסטלגית.
בסנט קילדה, מלבורן, אוסטרליה, שהוקם ב-1936, ממשיך את המסורת של ההקרנות הכפולות עד לעצם היום הזה.
מדי פעם, סרטים קצרים מופקים במטרה להיות מוקרנים לפני סרטים באורך מלא (למשל, סרטי חברת פיקסאר באורך מלא, המוקרנים בבתי הקולנוע, כוללים גם סרטים קצרים), אבל באופן כללי - בארצות הברית אין מקרינים עוד סרטים חדשים, בהפצתם הראשונה, בפורמט של הקרנות כפולות.
בעקבות הצלחתו של הסרט "מי הפליל את רוג'ר רביט", נוצרו שלושה סרטים מצוירים קצרים בכיכובו של , במטרה להיות מוקרנים בבתי הקולנוע כהקדמה לסרטי חברת דיסני אחרים, וזאת בניסיון להחיות את הצפייה בסרטים מצוירים קצרים לפני סרטים באורך מלא.
התוכנית נכשלה, ורק שלושה סרטים קצרים שכאלו הופקו.
לאורך השנים, בתי קולנוע מסוימים (כגון: סינמטקים) המשיכו להציג שני סרטים במחיר של אחד, מעת לעת, בדרך כלל שני סרטים הקשורים זה לזה.
במהלך שנות ה-90, קלטות VHS רבות, שיועדו לצפייה ביתית, כללו שני סרטים על קלטת אחד (במקרים רבים, הסרט השני היה סרט המשך של הראשון).
בשנת 2007, סרטו של קוונטין טרנטינו "חסין מוות" וסרטו של רוברט רודריגז "פלאנט טרור" הופצו יחד, כהקרנה כפולה, תחת השם , לאחר שנערכו יחד עם טריילרים פיקטיביים לסרטי ניצול בסגנון שנות ה-70, על מנת לשחזר את חוויית הצפייה בהקרנה כפולה.
למרות שבחי הביקורות, "גרינדהאוס" היה כישלון כלכלי בקופות הכרטיסים בארצות הברית, ולאחר מכן שני הסרטים הופצו בנפרד, כאשר שווקו לקהל הבינלאומי, ובהמשך לצפייה ביתית ב-DVD.
בשנים האחרונות, מספר סרטים פופולריים, שהוקרנו כבר בעבר, זכו להפצה מחודשת בבתי הקולנוע בפורמט של הקרנה כפולה.
הקרנת מבחן היא הקרנת מקדימה של סרט או תוכנית טלוויזיה לפני יציאתם לאקרנים כדי לאמוד את תגובת הקהל.
קהלי הקרנות מבחן נבחרים מתוך חתך אוכלוסייה רוחבי ומתבקשים בדרך כלל למלא שאלון ולהעניק את חוות דעתם.
המושג מיוחס להרולד לויד, לאחר שהשתמש בו כבר ב-1928.
דוגמאות לשינויים שבוצעו בעקבות הקרנות מבחן
שינוי פתיחת הסרט: רוג'ר איברט כתב שבילי ויילדר זנח את הסליל הראשון מסרטו "שדרות סאנסט" לאחר הקרנת מבחן.
זאת, בעוד שפתיחת הסרט הפכה לאחת המפורסמות והמוערכות בכל הזמנים.
הבמאי ג'ון קרפנטר צוטט ביחס לסרטו "הבריחה מניו יורק": "הרגע עשינו הקרנת מבחן, והתוצאה היא שאנחנו זורקים את הסליל הראשון, ומתחילים עם סליל שני".
שינוי סיום הסרט: קיימים מקרים שבהם הקרנות מבחן הניעו יוצרי סרטים לשנות לחלוטין את הסוף של סרט.
אדגר רייט, התסריטאי והבמאי של "מת על המתים", אמר בראיון כי בהקרנות מבחן שנעשו לפני השלמת האפקטים המיוחדים של הסרט, הקהל העיר כי הסוף היה "קצת פתאומי" ו"צולע".
לאחר שקיבלו תקציב נמוך ויומיים לסיום הצילומים, יוצרי הסרט הוסיפו סיום בן "15 שניות", שהקהל והעיתונות אהבו, מה שהוביל מבקר אחד לשנות את הביקורת הרעה הקודמת שלו, והעניק "כוכב נוסף" לסרט.
שינוי שם הסרט: בעקבות הקרנת מבחן שונה שם הסרט "Licence Revoked" (רישיון מבוטל) ל"רישיון להרוג", כדי לא לעורר קונוטציה של רישיון נהיגה.
שינוי או הורדת סצנות: הקרנות מבחן הראו תגובות קהל שליליות לנשיקות על המסך בין דנזל וושינגטון לבין ג'וליה רוברטס (ב"תיק שקנאי"); ובינו לבין מימי רוג'רס (ב-"The Mighty Quinn") הובילה לחיתוך הסצנות.
בהקרנת מבחן למותחן הריגול של האריסון פורד, "סכנה ברורה ומיידית", הקהל התחיל למחוא כפיים במהלך סצנת המוות של הנבל הראשי, מה שהביא לצילומים מחדש.
אולם לדברי הבמאי, פיליפ נויס, הקרנת גרסה מקוצרת של הסרט לקהל המבחן הובילה ל"יותר אנשים שחשבו שהוא ארוך יותר מאשר כשהיה ארוך".
שינוי קונספט: ניתן להשתמש בהקרנות מבחן לפני הופעת הבכורה של סדרת טלוויזיה, כדי לעזור לכוונן את ה"קונפסט" שלה.
כך למשל הוחלט בעקבות הקרנת מבחן שהחבובות יופיעו על המסך עם דמויות אנושיות, ולא בקטעים נפרדים).
שינוי פסקול: במהלך הפוסט-פרודקשיין של העיבוד של הבמאי האיטלקי קרלו קרלי ל"רומיאו ויוליה" משנת 2013, קהלי הקרנת מבחן לא אהבו את הסרט, וציינו את הפסקול של ג'יימס הורנר כאחת מנקודות התורפה שלו.
לאחר שמפיקי הסרט התווכחו עם קרלי על החלפתו, הם הזמינו את הבל קורז'ניובסקי לכתוב מוזיקה חדשה.
הסרט הוקרן שוב, כאשר גרסה אחת עם הפסקול של הורנר, והשנייה עם הניקוד החדש של קורז'ניובסקי.
לאחר מכן, המפיקים בחרו לדחות את פסהקול של הורנר כי פסהקול של קורז'ניובסקי קיבל רייטינג גבוה יותר מהקהל.
רוג'ר איברט טען שהקרנות מבחן ביוזמת יוצרי הסרטים הן בעלות תוקף כדי לספק מושג על תגובת הקהל לראף-קאט (rough cut) ואולם לעיתים קרובות מדי, מנהלי אולפנים משתמשים בהקרנות מבחן כנשק לאכיפת דעותיהם על הבמאים, ולסרטים רבים נוסף "סוף טוב מטופש" לאחר הקרנות כאלה.
הבמאי קווין סמית' כותב שהוא "שנא" הקרנות מבחן, ו"לא מכיר אף יוצר קולנוע" שנהנה מהתהליך (אף שציין לחיוב את תגובתה של קבוצת המיקוד בהקרנת מבחן עבור סרטו "מוכרים בלבד 2").
לעומתו, הבמאי רידלי סקוט שמייחס חשיבות רבה להקרנות מבחן, התגנב להקרנת המבחן הראשונה של "אמריקן גנגסטר" והתרשם כי "אף אחד לא זז" בקהל מפני שהיו מסוקרנים לחלוטין.
הקרנבל של לוצרן מוכר גם בשם Fasnacht והוא מתקיים בין סוף חודש פברואר לתחילת חודש מרץ.
מקורו בטקסים פגניים לגרוש החורף, אך במסורת הנוצרית הוא הפך לימים של חגיגות, מוזיקה, אכילה ושתייה, לפני הכניסה לצום הלנט.
את שרידי המנהג הפגאני ניתן עדיין למצוא בציריך, בתאריך מעט שונה.
שם חוגגים את שריפת "איש הבוג", המייצג את החורף, ואת בוא האביב, ביום שני הראשון לאחר יום השוויון האביבי.
עוד מקום בו מזרזים את בוא האביב הוא בהונגריה, במוהאץ'.
שם מתקיים קרנבל בו שורפים ארון מתים שבו, כביכול, שוכן החורף.
המנהג הנוכחי החל בלוצרן במאה ה-15 וקשור לצום הלנט.
בהתאם למנהגי הצום, אין לאכול מוצרים מן החי במשך 40 יום שלפני חג הפסחא.
כמו כן, אסורה שתית יין.
לכן, לפני הצום, נהוג להרבות באכילה כדי לעמוד בהתנזרות הנדרשת וגם מתוך רצון לסיים את מלאי התוצרת של השנה החקלאית הקודמת ולמנוע בזבוז.
בימינו, ניתן לפגוש חגיגות המקדימות את הצום במקומות שונים בעולם, וביניהם הקרנבל בוונציה, הקרנבל בריו דה ז'ניירו ואפילו המרדי גרה בניו אורלינס.
מהקרנבל בוונציה התפשט השימוש במסכות, בנית בובות ענק ובמות ניידות.
מקור המסכות ביוון העתיקה, בתיאטרון היווני וחודש בהצגות של הקומדיה דל'ארטה.
גם בלוצרן, תפקידו המקורי של הקרנבל, במאה ה-15, היה לגרש את שדי החורף ולאפשר לאוכלוסייה חגיגה אחרונה לפני הצום.
היום הפותח נקרא "יום חמישי המלוכלך" כאשר בהקשר זה "מלוכלך" משמעו "שמנוני", על שום האוכל השמנוני שאפיין תקופה זו.
בראש החגיגות עומדים "האח פריצ'י" ומשפחתו.
קיימות מספר גרסאות לגבי מקור דמותו של האח פריצ'י.
הקדומה שבהן מספרת על איכר-חייל בשם פרידולין, אשר הכריע את , בשישה במרץ, שנת 1446. לכן, שורשי מסורת הקרנבל נעוצים בתהלוכות בעלות דגש פטריוטי, שהתקיימו בשישה במרץ ובראשן הובלה בובת קש בעלת אף בולבוסי ומסכה, שסימלה את פריצ'י, גיבור קרב ראגץ.
הגרסה השנייה מקורה בכתבים עתיקים, המתייחסים לקדוש , הקדוש הפטרון של מחוז גלרוס.
זה היה גם הפטרון של אחד מהכוחות הלוחמים של לוצרן, אשר ניצחו את הצבא האוסטרי בקרב ראגץ.
לפי מקורות אלה, השם פריצ'י נגזר מהשם פרידולין.
גם גרסה זו מצוטטת בהקשר לתהלוכות הפטריוטיות של השישה במרץ.
גם יום מותו של סנט פרידולין נחגג בשישה במרץ.
גרסה שלישית, פחות מקובלת, טוענת שפריצ'י היה חוואי שחי מחוץ ללוצרן, ובכל ביקור בעיר התלוצץ עם הבריות.
במותו, הוריש סכום כסף לגילדת הזעפרן, עם הנחיה שהכסף ישמש לחלוקת יין חינם לעניים בתקופת הקרנבל.
לפי אגדה זו, האח פריצ'י אף קבור ליד קפלת סנט פטר, בבית העלמין שהיה צמוד אליה.
קפלה זו הייתה נקודת ציון חשובה בתולדות לוצרן, משום שבכיכר הקפלה חולק השלל ממסעות המלחמה של אנשי העיר.
שם גם הוקמה מזרקת פריצ'י, בשנת 1918.זו, לפי האגדה, ממוקמת על קברו של פריצ'י.
מאחר שבראש הקרנבל עומד האח פריצ'י, גילדת הזעפרן בוחרת בכל שנה אדם אחר, המקבל את הכבוד למלא את התפקיד.
ב"יום חמישי המלוכלך", בשעה ארבע לפנות בוקר, ירי של זיקוקים מסמן את ראשית החגיגות ואת יציאת הספינה של פריצ'י ומשפחתו מהמעגן ליד מרכז התרבות KKL לכיוון טיילת המלונות.
פריצ'י, אשתו ותינוקם עולים לכרכרה, בה הם מגיעים לכיכר הקפלה סנט פטר.
מאחורי הכרכרה הולכים אלפי אנשים מחופשים.
חלקם אף מנגנים בתופים וחצוצרות, בדיסהרמוניה מכוונת.
בהגיע הקהל לכיכר הקפלה, מתפזרים באוויר המוני קונפטי.
פריצ'י, מהבימה הראשית, משליך תפוזים על הקהל.
האנשים מתפזרים ברחבי העיר והמוזיקה הרועשת מלווה את האירוע, עד לבוקר יום ששי.
בסוף השבוע נחה העיר, והחגיגה מתחדשת ביום שני ליומיים נוספים.
הקרנבל מסתיים בבוקרו של יום רביעי, הוא "יום רביעי של האפר",בו מתחיל צום הלנט.
הקרפטים המזרחיים (בסלובקית: Východné Karpaty; באוקראינית: Східні Карпати; בפולנית: Karpaty Wschodnie; ברומנית: Carpații Orientali או Carpații Răsăriteni) מוגדרים כחבל גאולוגי של הרי הקרפטים ומהווים אחד הקטעים הגדולים שלהם, הנמצאים במזרח ומרכז אירופה בשטחי רומניה, אוקראינה, סלובקיה ופולין.
כפי שמעיד שמם, הקרפטים המזרחיים נמצאים בחלק המזרחי של רכס ההרים.
הם מתאפיינים במגוון רחב של סלעים, היבטים גאופיזיים, גאולוגיים ומורפולוגיים, גבהים, יערות, חי וצומח.
הקרפטים המזרחיים מהווים המשך לקרפטים המערביים ומכסים שטח המשתרע מן המעבר טאליץ בין פולין לסלובקיה והעיר הסלובקית ברדיוב בצפון-מערב למעבר ההרים פרדיאל (בגובה -1033 מ') בדרום, ברומניה.
הגבול הגאולוגי בין הקרפטים המערביים לקרפטים המזרחיים הוא בערך לאורך הקו (מדרום צפונה) החוצה את הערים מיכלובצה- ברדיוב - נובי שונץ - טרנוב.
אורכם של הקרפטים המזרחיים הוא כ-750 ק"מ.
בסיווגים פולניים מסוימים הבסקידים המרכזיים ומרגלות הבסקידים המרכזיים שייכים לחבל הקרפטים המערביים ולתת-חבל הקרפטים המערביים החיצוניים.
בפולין הערים הגדולות השוכנות בקרפטים המזרחיים הן פשמישל, קרוסנו וסאנוק, כמו כן עירות הקיט פולנצ'יק, אוסטשיקי דולנה ואוסטשיקי גורנה המתמחות בענפי הספורט החורפיים.
באוקראינה לפעמים מכונים "קרפטים מזרחיים" רק אותו חלק של הרי הקרפטים הנמצאים בשטחה (מצפון למעבר ההורים פריסלופ).
ברומניה לפעמים נהוג לכנות "קרפטים מזרחיים" (Carpații Orientali) רק את החלק הנמצא בשטחה (למשל - מהגבול האוקראיני או ממעבר ההרים פריסלופ דרומה).
מרגלות הבסקידים המרכזיים (פולין) (אזור)
בסלובקית - הבסקידים התחתיים (Nízke Beskydy)
הבסקיד התחתון (פולין: Beskid Niski) + רמת לבורץ (סלובקיה: Laborecká vrchovina)
מרגלות הבסיקידים המרכזיים (סלובקיה: Beskydské predhorie)
כוללים את ההרים בפינה הדרום-מזרחית של פולין, בפינה הצפון-מזרחית הקיצונית של סלובקיה ואת כל הקרפטים האוקראינים.
בדרך כלל מתחלקים לבסקידים המיוערים ולבסקידים הפולונינים.
הרי ביישצ'אדי (בפולנית - Bieszczady, באוקראינית: Бещади) - c1
הביישצ'אדים המערביים (באפולנית: Bieszczady Zachodnie ;באוקראינית:Західні Бещади )
בעיקר בפולין ובסלובקיה, כוללים את הרי בוקובץ (בסלובקית: Bukovské vrchy)
הרי ביישצ'אדים המזרחיים ; (באוקראינית: Східні Бещади ,בפולנית:Bieszczady Wschodnie), בעיקר באוקראינה.
הרי סאנוק-טורקה (בפולנית:Góry Sanocko-Turczańskie או הבסקידים מחוץ לדנייסטר → c3
הבסדיקים הסקוליים (באפולנית: Beskidy Skolskie; באוקראינית:Сколівські Бескиди) → c2
הגורגנים (בפולנית: Gorgany; באוקראינית: Ґорґани) → c4
פולונינה החלקה (פולנית: Połonina Równa;אוקראינית: Полонина Рівна) → c6
פולונינה קוק (פולנית: Połonina Kuk; אוקראינית: Полонина Кук) → c8
סווידיבץ (פולנית: Świdowiec; אוקראינית: Свидівець) → c10
צ'ורנוהורה (פולנית: Czarnohora; אוקראינית Чорногора) → c11
הקרפטים המזרחיים הרומנים מסמנים את הגבול בין חבלי טרנסילבניה רבתי ומולדובה.
בקצה הצפוני שלהם, בגבול המזרחי של מרמורש, נמצא (בגובה 1416 מ') מעבר ההרים פריסלופ, העובר בין הרי מרמורש להרי רודנה.
בקצה הדרומי של הקרפטים המזרחיים הרומנים נמצא מעבר ההרים פרדיאל.
הערים החשובות באזור הן פיאטרה ניאמץ ובקאו.
בסיווג הנהוג ברומניה מתחלקים הקרפטים המזחריים הרומנים ל:
הקבוצה הצפונית או הקרפטים של מרמורש ובוקובינה
הקבוצה המרכזית או הקרפטים המולדו-טרנסילבניים
הקבוצה הדרומית או עיקול הקרפטים.
עיקול הקרפטים כולל הקצה הדרומי של הקרפטים המזרחיים הרומנים - גם חיצוניים וגם פנימיים.
רכסי בוקובינה (ברומנית: אובצ'ינלה בוקוביניי - Obcinele Bucovinei כולל רכס פרדאו (Obcina Feredeului)
הרי ויהורלט (אוקראינית: Вигорлат; סלובקית:Vihorlatské vrchy) → (B3a1)
וליקי דיל (אוקרארינית: Великий Діл) → (B3a3)
טופי (אוקראינית: Тупий) → (B3a4)
(Maramureș-Rodna) בחבל מרמורש - אוקראינה ורומניה
הרי רודנה (אוקראינית:Родна гори;רומנית:Munții Rodnei) (B3e3)
הרי ביסטריצה פרופר( Munții Bistriței ) כולל:המסיב פייטרוסול (Masivul Pietrosul) ("המסיב הסלעי")
המסיב בודאקול (Masivul Budacul); המאסיב צ'אחלאו (Masivul Ceahlău) הנחשב לפעמים כרכס נפרד
רכס מסטקניש (אובצ'ינה מסטקניש) (Obcina Mestecăniș)
הרי השמאש (או ההשמאש הגדול - Munții Hășmașu Mare)
(רומנית:Munții Căliman-Harghita) - בטרנסילבניה ברומניה
הרי פיאטרה מארה (הרי "האבן הגדולה" ) (Munții Piatra Mare)
הקרקס המעופף של מונטי פייתון היא סדרת טלוויזיה ששודרה בערוץ BBC בשנים 1969–1974. התוכנית נכתבה על ידי קבוצת קומיקאים בריטים צעירים שנודעו מאז בשם מונטי פייתון, והיא מוכרת כתופעה ששינתה את פני הקומדיה הבריטית.
הסדרה מורכבת מ-45 פרקים שלוקטו ב-4 עונות.
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ ביפ.
הסדרה נכתבה והופקה על ידי גרהאם צ'אפמן, ג'ון קליז, טרי גיליאם, אריק איידל, טרי ג'ונס ומייקל פיילין שנודעים כ"חבורת מונטי פייתון" והפיקו סרטים ותוכניות נוספות.
קליז עזב את הסדרה לאחר העונה השלישית, ולא הופיע בעונה הרביעית אף על פי ששמו צוין בכתוביות.
ניל אינס ודאגלס אדמס היו היחידים שלא השתייכו לקבוצת "מונטי פייתון" אך הופיעו בכתוביות הסדרה בעקבות תרומת חומר, שניהם באותו הפרק בעונה הרביעית.
אינס הופיע לעיתים במופע הבמה של החבורה, והשתתף גם בסרטם "מונטי פייתון והגביע הקדוש".
הפרק הראשון של הקרקס המעופף הוקלט ב־7 בספטמבר 1969 ושודר ב־5 באוקטובר באותה שנה.
הפרק האחרון הוקלט ב-16 בנובמבר 1974 ושודר ב-5 בדצמבר אותה שנה.
נעימת הפתיחה היא "פעמון החירות" של ג'ון פיליפ סוזה.
ב"קרקס המעופף" הוצג רצף של מערכונים בסגנון נונסנס לרוב, ולעיתים רחוקות היא אף נשאה אופי סאטירי.
לכאורה, הורכבה הסדרה ממערכונים, אך הגישה הייתה יותר של זרם התודעה, בעיקר בזכות קטעי האנימציה של טרי גיליאם.
כך דחקה הסדרה את הגבולות של מה שנחשב אז מקובל, בסגנון כמו בתוכן, והשפיעה לא רק על הקומדיה הבריטית אלא על קומדיה בכל העולם.
הסדרה עוסקת לעיתים קרובות בסגנון החיים הבריטי, ומציגה מסרים שנחשבו לטעונים פוליטית בתקופת השידור.
חברי הקבוצה היו בעלי השכלה גבוהה (אוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'), ולעיתים הוזכרו בסדרה דמויות מעולם הספרות והפילוסופיה.
המערכונים לרוב נכתבו כאילו היו כתבה במהדורת חדשות, (פאנל כתבים באולפן, כתב בשטח או כתבה ערוכה ומוכנה מראש) סרט דוקומנטרי או תוכנית אירוח, בצורה שתהיה מוכרת לקהל הבריטי הצופה בטלוויזיה באותה עת.
מיטב המערכונים שהופיעו בסדרה שולבו בגרסאות שונות גם בסרטי המערכונים, בהופעות וביצירות אחרות.
רוב המערכונים המוכרים הם משתי העונות הראשונות.
זאת מכיוון שחלקן נכללו בסרט "ועכשיו למשהו שונה לגמרי" שצולם אחרי העונה השנייה.
סיבה נוספת היא שבדרך כלל שידורים חוזרים של הסדרה הופסקו לאחר העונה השנייה.
הגנה עצמית מפני פירות טריים
התוכי המת - אדם מתלונן בפני מוכר בחנות חיות מחמד שמכר לו תוכי מת
ספאם (Spam) (לוף) - מערכון על המאכל ששימש את בעלות הברית במלחמת העולם השנייה (אחד ההסברים גורס שמערכון זה הוא המקור לתיאור דואר זבל כספאם)
חנות הגבינה - אדם (ג'ון קליז) מגיע לחנות גבינות ומגלה כי אין בה גבינות בכלל
הבדיחה המצחיקה ביותר בעולם - על גילויה של בדיחה כה מצחיקה עד שהיא הורגת מצחוק את שומעיה ושימושה כנשק במלחמת העולם השנייה
שיר חוטב העצים (The Lumberjack Song) - אדם (בגרסה אחת ספר, בגרסה אחרת מגיש תחזית מזג האוויר) שר על רצונו להפוך לחוטב עצים בקנדה
המשרד להליכה מטופשת (The Ministry of Silly Walks) - מערכון בכיכובו של ג'ון קליז שזכור בעיקר בגלל ההליכה המוזרה שהוא מבצע בו (ההליכה המוזרה הפכה לגימיק ידוע של קליז ואוזכרה עוד פעמים רבות במהלך הקריירה שלו ובסדרתו "המלון של פולטי")
האינקוויזיציה הספרדית - סדרת מערכונים המתחילים כסצנה רגילה לכל דבר עד אשר אחת הדמויות אומרת "לא ציפיתי לאינקוויזיציה הספרדית" (רוצה לומר - לא חשבתי שיחקרו אותי) ולפתע מופיעים 3 אינקוויזטורים
מוכר האלבטרוס - פרודיה על מוכרי חטיפים בסרטים, הצגות ומופעי ספורט
מילון המונחים ההונגרי - פרודיה על שימוש במילוני תיירים; אדם מפרסם מילון מונחים הונגרית-אנגלית שתרגום משפטים תמימים (כמו "איפה תחנת הרכבת?") מתפרשים כהצעות גסות
מטפס ההרים - אדם מגיע למשרד המחפש חברים למשלחת טיפוס הרים ונדהם מהראיה הכפולה של ראש המשלחת וחוסר מקצועיותו
כיצד לזהות עצים מרחוק - סדרה של מערכונים קצרצרים שהופיעו בין מערכונים אחרים; שיעור במצגת שקופיות על זיהוי עצים לפי מראם מרחוק שכמעט תמיד חוזר על אותו שיעור (בוקיצה)
ראיון העבודה - המראיין (ג'ון קליז) גורם למרואיין (גרהאם צ'אפמן) לצאת מכליו בראיון משונה ביותר.
בניגוד לתוכניות מערכונים רבות אחרות, הסדרה כללה מספר קטן של דמויות חוזרות, ביניהן:
האיש שאומר "It's..." (פאלין), איש פרוע שיער וזקן, לבוש בגדים קרועים, שהיה מופיע בתחילת התוכנית ומכריז "It's..." לפני שהיה נקטע בפתאומיות על ידי כתוביות הפתיחה.
כרוז (קליז), שהיה יושב מאחורי שולחן כתיבה, בדרך כלל במקומות משונים ללא קשר למערכון (כגון יער או חוף ים), ומכריז "ועכשיו למשהו שונה לגמרי" ("And now for something completely different").
שימש בעיקר כמבוא לכתוביות הפתיחה או כקישור בין מערכונים.
המשפט נעשה לביטוי מפתח בסדרה, וגם היה לשמו של סרטם הראשון של החבורה.
אביר המחזיק תרנגול גומי, שהיה מסיים מערכונים בכך שהכה דמויות בראשן בעזרת התרנגול.
באמצע העונה הראשונה נאמר לו "אנחנו מצטערים, אנחנו לא צריכים אותך השבוע", ולאחר שעזב אומלל לא נראה שוב (חוץ מבהופעה קצרה בפרק 13).
ויקינג (פאלין) שהיה קוטע מערכונים כדי לומר "בכל אופן".
לאחר מכן המערכון היה ממשיך (בדרך כלל) כרגיל.
נגן אורגן עירום (בפרק הראשון גיליאם, לאחר מכן החליף אותו ג'ונס), שהיה נותן תרועה קצרה למערכונים מסוימים (בעיקר פארודיות על שעשועוני טלוויזיה), או כדרך נוספת להציג את הכתוביות.
ה"גאמבים", חבורה של פגועי מוח הלבושים במכנסיים המיועדים להליכה במים עמוקים, כתפיות ומשקפיים עגולות בעלות מסגרת עבה, ובעלי שפם בסגנון צ'ארלי צ'פלין ומטפחת קשורה לראשם.
הם היו מושיטים ידיהם בצורה מוזרה קדימה, ומדברים בקול חזק ונמוך מלווה בגניחות וגעיות.
הם אהבו להכות לבנים אחת בשנייה.
הקולונל (צ'אפמן) שעוצר מערכונים באמצע משום שהם הפכו לטענתו ל-"מטופשים מדי".
אתר הקשב הוקם ופועל בהתנדבות למען שמירת זכויות חיילי צה"ל.
האתר הושק ב-7 במאי 2003 ביוזמת עורך דין רב-פקד סמי איליה, העובד כתובע פלילי בלשכת תביעות חוף באזור חיפה במשטרת ישראל, המשמש גם ממלא-מקום יו"ר הוועדה לענייני צבא וביטחון של לשכת עורכי הדין, ואב לחייל בשירות סדיר.
האתר מפרסם מידע על זכויות החיילים ומאמרי ביקורת על צה"ל, ומשמש כתובת לתלונות של חיילים והורים לחיילים, העוסקות בנושאים מגוונים, בהם מניעת טיפול רפואי, סיכון שלום חיילים, טרטור חיילים, השפלה, זלזול, הטלת מורא יחס לא הוגן ועוד.
צוות האתר מורכב כולו ממתנדבים, חלקם משפטנים, אשר עוסקים בתחום המשפט הצבאי.
הצוות מטפל בעשרות פניות מדי שבוע.
האתר זכה להצלחה גדולה כמעט מיד עם עלייתו לרשת כאשר זכה במקום הראשון כאתר חברתי מוביל בסקר גולשי ynet לשנת 2003.
צוות האתר הוביל ליוזמת הצעת חוק – עצמאות נציב קבילות החיילים.
האתר זכה לפרסום רב כאשר ניסתה המשטרה לסגור אותו בלחץ של ראש אגף כוח אדם (אכ"א) בצה"ל גיל רגב.
הרקע להקמת האתר הוא אירוע בו נתפס בנו הלוחם במסדר עם כדור חסר במחסנית והוחלט לרתקו לשבוע ימים.
איליה חשף סדרה של פגמים בהליך שהתקיים נגד בנו ומאז החליט לפעול לטיהור הצבא מעוולות דומות ואחרות.
גורמים בצה"ל לא ראו בעין יפה את ניסיונו של עו"ד איליה להיות כתובת חליפית לנציב קבילות החיילים וקצינת פניות הציבור המופעלים על-ידו, ופתחו במערכה נגדו.
המאבק של הצבא באתר "הקשב" התחיל עם גניזת כתבה וריאיון שערך עיתון "במחנה" עם עו"ד איליה בנושא אתר "הקשב".
גורמים ב"במחנה" טענו כי הכתבה נגנזה משיקולים מקצועיים, אך איליה טען כי הדבר נעשה בעקבות לחץ שהפעילו שלטונות צה"ל על העיתון הצבאי.
ראש אגף כוח אדם, האלוף גיל רגב, לא אהב את הרעיון שגוף אזרחי באינטרנט יברר תלונות של חיילים.
רגב התלונן בדצמבר 2003 בפני מקבילו במשטרת ישראל, ניצב אבי טילר, ראש אגף משאבי אנוש במשטרה, כי פעילותו של איליה באתר היא עבודה פרטית המנוגדת לתקנות.
טילר מינה את נצ"מ דני קופלר לקצין בודק.
קופלר דחה את הטענה כי איליה מפעיל את האתר לאחר שעות העבודה, בהתנדבות ולמען הציבור, בנימוק כי שוטר נמצא בתפקיד בכל עת ולכן אין מצב של לאחר שעות העבודה, וקבע כי מדובר "בהתערבות בחיי ארגון אחר בלא סמכות חוקית", פעולה שהיא "התנהגות שאינה הולמת שוטר".
בעקבות הממצאים האלה החליט טילר, להעמיד את איליה לדין משמעתי, בשל הפרת ההוראה האוסרת לעסוק בעבודה נוספת אלא אם ניתן לכך אישור מאגף משאבי אנוש במשטרה.
בנוסף, הורה פיקוד המשטרה לאיליה ב-1 ביולי 2004, לחדול לאלתר מלהפעיל את האתר, אף שטרם הועמד לדין.
כאשר הורה פיקוד המשטרה לעו"ד איליה להפסיק להפעיל את האתר, הוקשחו ההוראות הפנימיות במשטרה הנוגעות לעבודה פרטית.
בעקבות ההוראה, העביר איליה את הניהול באתר לעו"ד רומן בריק, אשר יחד עם שאר צוות האתר המשיך את פעילות האתר.
כמו כן, החליט איליה לעתור לבג"ץ על-מנת לבחון את חוקיות ההוראה וסבירותה.
ב-25 ביולי 2004 הגישו עו"ד סמי איליה ומרכז השופט חיים כהן להגנה משפטית על זכויות אדם, באמצעות עו"ד אדם פיש, שעובד על התיק פרו בונו (לטובת הציבור, ללא תשלום), עתירה לבג"ץ נגד החלטת המשטרה להורות למפעיל אתר להפסיק את פעילותו, בטענה של פגיעה בחוק יסוד: חופש העיסוק.
בעתירה נכתב כי "דבר הפקודה שניתנה לעותר על ידי המשטרה לחדול מהפעלת האתר פורסמה ברבים וקיבלה הד ציבורי נרחב.
באתרי האינטרנט השונים פורסמו מאות תגובות של אנשים מן היישוב, אשר ביקרו בחריפות את נתינתה.
הקונצנזוס (הנדיר מאוד ברשת) של הציבור הרחב בדבר פסלות הפקודה והיותה בלתי ראויה מבחינה ציבורית, התגובות הספונטניות של הציבור, כשלעצמם תומכים בטיעוני עתירה זו ובפגיעת הפקודה באמון הציבור בצה"ל ובמשטרה.
הציבור הרחב רואה בפקודה ניסיון של הממסד לסתום פיות תוך 'שיתוף פעולה', לתכלית בלתי ראויה, של רשויות מדינה".
ב-24 במרץ 2005 חזרו בהם העותרים מן העתירה בהמלצת בית המשפט, זאת מבלי לשלול את זכותם לתקוף את סבירות ההחלטה – אם תתקבל כזו – שלא ליתן לרפ"ק איליה היתר לעבודה נוסף (בג"ץ 6963/04).
הקשה בעץ או נגיעה בעץ היא מנהג (אמונה טפלה) שמטרתו להרחיק את עין הרע
ולהביא מזל טוב לאחר שבחים, בעיקר בתחום הכלכלי והבריאותי.
האמונה כי הקשה בעץ מבריחה רוחות רעות, נובעת מכך שבעבר היו סבורים כי אלה מתקיימות בתוך עצים.
על כן, כשמזכירים את שמו של אדם לטובה, מקישים על עץ כדי שרוח רעה לא תפגע בו, וכשמזכירים שם של אדם שקרה לו דבר רע, מקישים על העץ על מנת להבריח את הרוחות הרעות מקרובינו וסובבינו.
בנוסף האמונה התפתחה מהפינים שחשבו שיש בעצים פיות וכאשר הן שומעות את בקשתך הן מגשימות אותה, לכן צריך לדפוק על העץ כדי להודיע להן שזאת לא בקשה או משאלה.
קיימת השערה שמקור האמונה/המנהג בימי האדם הקדמון, כשנהגו להקיש בענפי האילן, להברחת נחשים ומזיקים אחרים, לפני שטיפסו עליו, למציאת מזון או מקום לינה.
יש הטוענים כי זה קשור לעץ הצלב של ישו או לתליון הצלב שהצלבנים שפשפו בצר להם.
עמדת הרב שלמה אבינר היא שהקשה בעץ אסורה על יהודי משום דרכי האמורי.
הקשר הבלתי נגמר (בסנסקריט: श्रीवत्स, Śrīvatsa; בטיבטית: Dpal be'u) הוא אחד מהאשטה מאנגלה.
סימן עתיק זה מייצג את אריג הדרך הרוחנית, זרימת זמן ותנועה בתוך הנצח.
משמעות הסימן היא שכל הקיום מקושר על ידי זמן ושינוי, אך בסופו של דבר נח בשלווה עם הבודהה השמימי והנצחי.
מהסימן נגזרים פירושים אחרים כגון:
ההתמכרות והסלידה מובילים לאשליה, שהיא הגורם המתמשך לכל הסבל.
הפתל הפנימי בין חוכמה ותשוקה.
מייצג את התלות ההדדית בין הדוקטרינה הדתית (מכלול השקפות) לענייני החילוניות.
האיחוד בשלמות של חוכמה ושיטה.
ההצמדות הבלתי נפרדת לריקנות והיווצרות מותנית.
בזמן ההארה: האיחוד בין חוכמה לחמלה גדולה.
מאחר שלקשר אין סוף ואין התחלה, הוא מסמן את חוכמתו האינסופית של הבודהה, ואת נושא הגמול השמימי (קארמה) של הבודהיסט.
הקָרפֶּנטֶרז היו צמד מוזיקלי אמריקני שהורכב מהאחים קארן וריצ'רד קרפנטר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, בתקופה שבה סגנון הרוק המהיר היה פופולרי, יצר הצמד סגנון מוזיקלי רך וייחודי, ובזכותו הם הפכו להיות בין האמנים הרווחיים ביותר בכל הזמנים.
אלבומי הקרפנטרז נמכרו בכ-100 מיליון עותקים.