tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אם לשפוט מהניירות שריכטר החזיק אצלו, השיר נכתב ככל הנראה סביב אותו זמן, וכשהופכים את העמוד הראשון, מוצאים כתובת בכתב יד: "צ'ארלס, ממרגרט".
אפשר אולי להתווכח על משמעות השיר, אבל הטון שלו לא משכנע לחלוטין את הקורא שמדובר באחות.
בסיפורו המורכב והאניגמטי של חייו, שום דבר אינו כה חידתי כמו עומק הקשר בינו לבין אחותו.
מצד אחד בלתי מתקבל על הדעת, מצד שני, אולי לא.
ואם מעיזים לחשוב שזה מתקבל על הדעת, מגיעים לפרשנות אפשרית נוספת שאליה התייחס ריכטר כשכתב על "האהבה המרה ההיא".
המסמכים של ריכטר אינם כוללים שום התכתבות אישית עם מרגרט, אבל דבר אחד ברור: היא מעולם לא התחתנה.
הָאף מוסיפה עוד פרטים שמעלים תהיות, וגם מכתבים לנשים אחרות בעלות נופך רומנטי, או לפחות בעלוֹת תכנים דו משמעיים, בחלקם תוך ציון שמן של הנשים.
לא ברור אם כולן או חלקם שמות אמתיים, ובכמה נשים מדובר.
הרמזים שיש לנו על ענייני הלב של ריכטר כאדם צעיר יותר, הם בעיקר מהתכתבויות אישיות: מכתבים שנכתבו והתקבלו מנשים, שהשתמשו רק בשמות הפרטיים שלהן.
חיי האהבה שלו נותרו מסובכים גם בשנות השישים לחייו.
בשלב זה של חייו המשיך לכתוב לנשים, אלא שהוא עשה זאת באמצעות שירה, וזה היה ידוע בקרב עמיתיו הסייסמולוגים.
המסמכים שלו בארכיון קאלטק מגלים שריכטר לא הפסיק לכתוב במשך כמעט כל חייו.
יתר על כן, הוא כתב לא רק שירה אלא גם פרוזה: בדיוני, מדע בדיוני ופילוסופיה.
הָאף מביאה שיר שנכתב מעט אחרי נישואיו, ב-1928, ואשר מהווה דוגמה לביטוי סערות הנפש שלו בשירתו (השיר מוצג בשפת המקור משמאל).
ב-1932 פרסם חמישה שירים קצרים בַּאנתולוגיה "משוררי קליפורניה", שגם אחותו מרגרט תרמה לה; הוא קיבל תשלום כולל של 16 דולר בעבורם, סכום לא זניח לעת ההיא.
ריכטר לקח על עצמו את "המשימה ההֶרקוליאנית" לפתח את הסולם שלו במהלך שנות הנישואים הראשונות.
כשתקופה זו בחייו הסתיימה (1935), הוא שוב הזרים אנרגיה חסרת גבולות, לעיתים קרובות חסרת שליטה בפראות, לתוך כתיבתו.
ב-1937 יצר את מה שנראה כמו כתב יד בענייני פילוסופיה בנוסף לשירתו.
הוא המשיך בכתיבת שירה ש"הוקדשה", ככל שמבינה המחברת, להתאהבויותיו השונות.
הָאף ממשיכה וסוקרת את כתביו, ואת פרשנותה לגבי הדמויות המיוצגות בהם.
היא מכנה כסיכום, את רוב כתביו לעת ההיא (סוף שנות ה-30 עד שנות ה-50), כ"פיתוח רופף של רעיונות רבים".
מדען כזה, שפיתח את "סולם ריכטר", היה צריך מידה רבה מאוד של ריכוז, משמעת ויכולת לקיים תצפיות מדעיות וחישובים, ובו בזמן לבטא את עצמו בצורה ספרותית.
הָאף ממשיכה להביא מיצירותיו שנכתבו במהלך חייו, תוך פרשנות על משמעותן, והֶקשרים לחייו הפרטיים והמדעיים, לרבות תהיות מי זו נֶריסה למשל, ג'וליה או רות.
שיר אחר מיום 1 בנובמבר 1964, מצביע ביתר שאת על דמות חדשה.
שם השיר כשם הפרק – "סתיו".
ושנתיים אחר כך, באוקטובר 1966 שיר דומה נוסף ללא כותרת.
"בשירים אלה", כותבת הָאף, "חוזרים לתחושת עמימות טורדנית.
צ'ארלס וליליאן בילו רבים מחגי המולד שלהם בנפרד; נראה ש-1966 היה אחד מהם....
השיר שנכתב לאישה נעדרת, שריכטר מבין שהוא מתגעגע אליה מאוד?
או אולי 'חברה הוותיקה' שנכנסה שוב לחייו בשנים האחרונות?
עם זאת מכתבים בין השניים במהלך טיולי הסולו קיץ שלו, חושפים כנראה תחושת חיבה חזקה ואמיתית.
ראיות זמינות מצביעות על קיום התקשרות לליליאן, על אף התקשרויות רציניות אחרות בחייו.
לאחר עליות ומורדות בקשר בין השניים, ובעיקר עליות לאחר שמחלת הסרטן חזרה אליה, בריאותה קיבלה במהרה תפנית חדה לרעה, והצריכה חזרה סופית לבית החולים.
במחברת שירים מסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, ריכטר הכניס דף בודד שנקרא בפשטות: "שירים לאחר מכן, דצמבר 1972".
קומץ השירים שבאו אחריו קצרים וקורעי לב.
השירים מביעים את אהבתו הגדולה לליליאן, את העובדה שהיה תלוי בה הרבה יותר ממה שהיה מוכן להודות בעבר, כמו גם את העובדה שהיו לו אהבות לנשים אחרות במהלך הזוגיות שלהם.
הָאף מביאה כמה וכמה שירים שמצביעים על הדברים הללו.
שלושה חודשים לאחר מותה הוא כותב: "לא הרגשנו שאנחנו תלויים מדי אחד בשני – ליליאן הייתה אדם מאוד עצמאי – ובכל זאת אני מרגיש את האובדן יותר ממה שאני יכול לומר...".
הָאף מסיימת את הפרק באמירה, שלאחר שקראה את הכתבים האינטימיים ביותר של ריכטר, על כל התלאות של ארבעים וארבע שנות נישואיהם ...
ליליאן הייתה, בסופו של דבר, האישה שבה מצא את הזיווג שלו, האישה שחלקה את חייו, האישה ששברה את ליבו.
פרק ארבעה עשר: סינדרום אספרגר (עמ' 212–240)
ראינו עד כה, שאפילו כשהוא עמל על כמה מהבעיות המרכזיות בתצפיות הסייסמולוגיות שלו, ואפילו שהוא תרם תרומות חשובות, כולל, אך לא רק, סולם ריכטר המפורסם, מוחו המשיך להסתובב ללא לאות, על הבעיות והתשוקות האחרות שמכילות אותו.
יוֹתֵר מאשר רק כמה סייסמולוגים צעירים תהו אם ריכטר לא היה קצת "קוקו", אפילו בסטנדרטים של מדענים.
הגיגים כאלה התבססו בעבר על קטעי מידע שהפכו ידועים: שהוא התעסק בשירה, שהוא היה נודיסט נלהב בתקופה שבה העיצוב האקדמי לא נטה לכיוון הבוהמי.
נשאלת השאלה, האם "שטויותיו וחולשותיו" של ריכטר היו תוצאה של בעיה אורגנית, כלומר הפרעה נוירוביולוגית?
הקורא עשוי להגיע למסקנה, שהמוזרויות של ריכטר רומזות לכיוון אחד מסוים: תסמונת אספרגר.
תסמונת זו תוארה לראשונה, כסוג של אוטיזם, במאמר מדעי בגרמנית בשנת 1944, אך תורגמה לאנגלית רק ב-1991. אוטיזם הוא הקצה הקיצוני של הספקטרום הזה: ליקוי נוירו-ביולוגי הרסני, שלעיתים קרובות מותיר אנשים שאינם מסוגלים לתפקד בחברה, אם כי לא תמיד, עם פגיעה קשה ב-IQ.
ילדים מפגינים "תגובות חריגות לגירויים תחושתיים, לכאורה חוסר התעניינות באנשים אחרים, התעקשות חריגה וקיצונית על שגרה וזהות, ומשיכה יוצאת דופן לאובייקטים ספציפיים או לחלקים של אובייקטים.
אנשים עם תסמונת אספרגר (AS) מתוארים לפעמים כ"קצת אוטיסטים".
הם לא מתפקדים כמו ילדים אוטיסטים, אך ללא ספק הם מפגינים "שונוּת" ניכרת מגיל צעיר.
בתור ילדים הם יכולים ליצור תחושת תסכול עצומה בקרב הורים, מטפלים, ומורים.
ילד AS צפוי להתמודד עם קשיים רציניים בבית הספר, להיות נתפס כקשה, ויש להם מעט חברי ילדות קרובים.
הם מתוארים לעיתים כפריקים (של מחשבים) או "חנונים".
מחקרים ייחסו את העלייה במקרי אוטיזם ואספרגר במהלך המאה ה-20 לחיסונים נגד חזרת ואדמת, וכמות הכספית הגדֵלה באוויר.
ממצאי מחקרים אלו ואחרים הותקפו, ועדיין לא ברורה הסיבה ממש.
למרות שהסיבות והנוירוביולוגיה של אספרגר אינן ברורות, התסמינים שלה מבוססים היטב.
לכל מי שגר עם או ליד AS אינדיבידואלי, הסימפטומים מתאחדים ויוצרים "חבילה" מוכרת, לרבות התחושה שהתופעה שכיחה יותר בקרב בנים/גברים.
היחס בין בנים לבנות שנשלחים לאבחון הסינדרום הוא 1:10 – חוסר איזון דרמטי.
צ'ארלס ריכטר הציג רבים מהסימפטומים הסטריאוטיפיים של AS.
ריכטר נולד מוקדם מדי בשביל לגדול עם מחשבים.
הוא הפנה את תשומת לבו לכוכבים, ולאחר מכן למתמטיקה ומדעים.
ניתן לחשוב שאם הוא היה נולד חמישים ומשהו שנה מאוחר יותר, הוא היה חנון מחשבים ברמה עולמית.
ואכן, כאשר פרופסור מקאלטק השקיע כמה אלפי דולרים כדי לקנות את אחד מהמחשבים השולחניים הראשונים, ריכטר התנפל על ההזדמנות להשתמש בו.
ניתן לדמיין איך תפוקת הכתיבה שלו הייתה נראית, אם היה עומד לרשותו מעבד תמלילים.
למחַברת אין כמעט ספק שכל התיאורים הללו נכונים לצ'ארלס ריכטר לאורך כל חייו.
היא ממשיכה לאורך דפי הפרק הזה, לתאר מקבילות מחייו של ריכטר, למאפיינים הידועים של הנערים והגברים שלוקים בתסמונת אספרגר.
לצורך איתור המאפיינים, היא נעזרת בספרן של פטרישיה רומנובסקי באש וברברה ל.
קירבי, "מדריך OASIS לתסמונת אספרגר".
מדובר החל מהקשיים ביחסים חברתיים שתוארו לעיל; המשך ברגישות לאור ולצלילים; עיסוק קיצוני בעניין מיוחד; שיחות נוקשות, פדנטיוּת וחד-צדדיוּת; חוסר אמפתיה לכאורה; בעיות בשימוש חברתי בשפה; נטייה לפעולות בלתי מובנות; סרבול מוטורי; בעיה בארגון; חוסר מיקוד; קושי במעברים, שינויים בשגרה והפתעות; חרדה כללית והתפרצויות מזג; והפרעות טיקים.
ריכטר היה פחות מפריע או מתריס מחלק מהסובלים מ-AS בשל טמפרמנט מופנם עמוק.
כישורים חברתיים מוגבלים, פחות מטרידים אדם שהיה נוטה מִמֵילָא לחיות בתוך עולמו.
עם זאת, גם אם ריכטר לא התנהג כעבריין צעיר, התנהגויותיו ומעשיו הבוגרים היו בבירור לא מובנים על ידי הסובבים אותו.
חוסר היכולת שלו לצחוק על עצמו, לפחות בסוגים מסוימים של בדיחות, לא שיקפו, כפי שהניחו, היעדר חוש הומור.
חוסר היכולת של ריכטר להביא פרויקטים מקצועיים לידי סיום, לא הצביעה, כפי שאולי הניחה הרטה גוטנברג, על עצלות או פשוט על חוסר בכוח רצון.
מוחו של ריכטר, למרות שהיה מבריק בפני עצמו, היה לא מאורגן באופן מובנה, בניגוד למשל למוחו של בֶּנוֹ גוטנברג; היה לו קשה להתמודד עם אנשים – כיתות מלאות בסטודנטים הותירו אותו מבולבל: הוא היה ידוע בהעברת הרצאות שלמות בדיבור ישירות אל הלוח.
לעולם לא מסתובב כדי להתמודד עם תלמידיו; בעלי חיים היו עניין אחר: מטרה בטוחה יותר של חיבה מאשר אנשים.
משק הבית של ריכטר היה רק לעיתים רחוקות ללא חתול (והָאף מונה את שמותיהם).
עם זאת, ריכטר לא היה חסר עניין בחברוּת אנושית.
הוא התענג באופן חיובי, בעירום.
הוא, כפי שראינו, היה ממש לא חסר עניין בנשים.
חיי האהבה של ריכטר היו יותר מסובכים מהמקובל, ואולי כללו גם את אחותו שלו.
מיניות יכולה להיות קשה מאוד עבור כל אדם עם AS.
שירה, סיפקה לא רק מוצא יצירתי מרכזי עבור ריכטר, היא סיפקה את המדיום שבאמצעותו הוא התחבר לאנשים אחרים.
הוא שיתף את שירתו וחשף את נשמתו בפני סופרים עמיתים, לנשים שהכיר כחלק מסיפר חייו כסופר, כמה מהנשים האלה הפכו למאהבות.
לגבי מערכת יחסים אפשרית עם מרגרט, שבני האדם נמנעים מלהתייחס אליה, נראה שהיא שונה מהותית מהנורמה.
ריכטר חי, במידה רבה, חיים נפרדים מהמוסכמות החברתיות הרגילות.
חייו ומחקריו של כל סיימולוג יעוצבו באופן עמוק על ידי רעידות האדמה שהתרחשו במהלך הקריירה שלו.
במקרה של ריכטר מדובר בשני אירועים שהיו ללא ספק בעלי חשיבות עליונה: רעידת האדמה בלונג ביץ' בשנת 1933 והרעידה של סן פרננדו בלוס אנג'לס בשנת 1971.
למרבה האירוניה, אף אחת מאלה לא הייתה הגדולה ביותר שפגעה בדרום קליפורניה במהלך הקריירה של ריכטר.
זו הייתה רעידת האדמה במגניטודה 7.5 שפקדה לפני עלות השחר ב-21 ביולי 1952 את צפון לוס אנג'לס, זו שקרויה רעידת האדמה של מחוז קרן בצפון לוס אנג'לס, ושגרמה לנזקים לרכוש בשיעור של חמישים מיליון דולר, וגבתה 12 קורבנות בנפש.
לרעה"א הזו הייתה גם כן השפעה ארוכת טווח על חייו.
רעידת האדמה בלונג ביץ' גררה אחריה מספר רב של רעידות עוקבות.
הגדולה שבהן התרחשה 30 דקות אחרי הרעידה העיקרית וגודלה היה 6.4, ויומיים אחר כך רעידה בגודל 6.1 לאמור, רעידות עוקבות יכולות להיות קטלניות גם כן, והן רעידות אדמה לכל דבר מבחינת הערכת הסיכונים.
הרעידה העיקרית של מחוז קרן, ושתי הרעידות המקדימות הגדולות יחסית, אירעו באזור דליל אוכלוסין, אחרת הנזק ואובדן חיי אדם היו גדולים בהרבה.
ב-22 באוגוסט 1952, חודש לאחר הרעידה העיקרית, הכתה רעידת עוקבת צנועה יחסית בגודל 5.8, קרוב יותר למרכז אוכלוסין, ליד העיירה בייקרספילד.
רעידת אדמה מתונה זו גרמה לשני הרוגים ונזק לרכוש נוסף (בעיקר לבנייני לבנים באזור מרכז העיר), של עשרה מיליון דולר.
רעידה בגודל 7.5 היא מדאיגה במיוחד, ובממוצע היא מתרחשת בקליפורניה רק אחת לכמה עשרות שנים.
מחקרי שדה באמצעות סייסמומטרים ניידים, שעקבו אחרי רעידות עוקבות, מאפשרות בדרך כלל למפות את קו ההעתק שעליו התרחשה רעה"א.
כך מופה הקו של העתק "הזאב הלבן" .
התנועה היחסית לאורכו חתכה ישירות את פני המנהרות בתוואי מסילת הרכבת של מעבר תֵּהָאצָ'אפִּי , והוציאה את קו הרכבת משירות למשך 3 שבועות.
כאשר רעידת אדמה כמו זו של 1952 מתרחשת בפינה רחוקה יחסית של דרום קליפורניה, השפעתה על סייסמולוגים עולה בהרבה על השפעתה על רוב האנשים באזור לוס אנג'לס רבתי.
מקרה דומה התרחש כמעט ארבעים שנה מאוחר יותר, בשנת 1992, כאשר רע"א בגודל 7.3 (של לאנדרס) קרעה אזור מדברי מרוחק עוד יותר.
עבור רוב תושבי דרום קליפורניה רעידת לנדרס הייתה אירוע זניח.
עבור הסייסמולוגים זה היה "אירוע משנה חיים".
בעקבות רעידת האדמה הזו התברר, שהגלים הסייסמיים שמשוגרים מרעידות אדמה גדולות, עלולים להוות טריגר להתרחשות רע"א קטנות יותר במרחק רב ממוקד הרעידה הגדולה.
במאי 1955 ריכטר הקליד את מה שכנראה לא פורסם מעולם:
ריכטר לא רק זיהה אז את מה שסייסמולוגים זיהו רק אחרי 1992, אלא גם היה לו ההסבר הנכון לכך.
אפשר לתהות אילו רצפים של רעידות אדמה הובילו אותו להבנה הזו: אולי זו הייתה רעידת האדמה של מחוז קרן עצמה, ואחריה כחמש שעות לאחר מכן, פרץ קטן של רעידות אדמה ליד ריברסייד – יותר ממאה קילומטרים משם.
ריכטר נפטר שבע שנים לפני "לאנדרס", שקטעה "בצורת" של רע"א גדולות באזור לוס אנג'לס מאז 1933. ברעידת עמק סן פרננדו ב-1971 הוא כבר פרש מקאלטק, אך היה לו את הסייסמוגרף הביתי שלו בסלון.
לדבריו, הרעד הראשוני שנקלט אצלו היה חזק מספיק וארוך מספיק כדי שיבין שזו יכולה להיות תחילתה של רעידת אדמה גדולה.
עם זאת, מילותיו "לאחר שלושים שניות הרעד המורגש והתנודות המתועדות בסייסמוגרמה לא גדלו, אז זה היה ברור (לו) שאנחנו חווים אירוע נוסף בגודל בינוני, אולי אסון מקומי".
המינוח של ריכטר עלול להיחשב כהערכת חסר בעיני מי שחווה את התנודות החזקות בעמק סן פרננדו, את הנזקים בשיעור של חצי מיליארד דולר, ואת 65 הקורבנות בנפש.
אך חישובים מאוחרים יותר הראו שמדובר בגודל 6.7 שבמונחים קליפורניים, מדובר בהחלט באירוע בינוני ורק כמעט גדול.
פרק שישה עשר: לחזות את הבלתי ניתן לחיזוי (עמ' 253–268)
הָאף פותחת את הפרק הזה בציטוט של ארנסט רתרפורד חתן פרס נובל מ-1908, ובפרשנות עליו שיכולה להוות תסכול לכל סייסמולוג.
הציבור מבקש חיזוי ברמה של חיזוי מזג אוויר קונקרטי, או התרעה ספציפית, ומתעלם מהשלכות כלכליות וחברתיות של שיפור משמעותי ביכולת החיזוי.
בארצות הברית, הפופולריות של מחקרי חיזוי רע"א ירדה עם השנים, וריאיון עם ריכטר בנושא משנת 1979, סיפק רטרוספקטיבה על תחום זה במחצית הראשונה של המאה ה-20. עד שנות ה-80 לא בוצע מחקר רציני בנושא החיזוי, למעט הניסיון להתחקות אחר רעידות האדמה בפארקפילד, שגם הוא לא נשא פרי של ממש.
ריכטר באותו ריאיון יצא כנגד כמה עמיתים מקאלטק, שלכאורה ניצלו את הבהלה שנוצרה בציבור אחרי רעה"א באלסקה בשנת 1964 במגניטודה 9.2, ודרש (הציבור) לקיים מאמצים להגיע ליכולת חיזוי.
הָאף מאזכרת גם את המקרה של הגאולוג המפורסם ביילי ויליס משנות ה-20, שהסתמך על מדידות שגויות דומות של מדידות מוקדמות ("טריאנגולציה") שפורסמו ב-1924 על ידי סקר החוף והגיאודזיה.
המדידות הראו שלכאורה שני הצדדים של שבר סן אנדראס, החליקו האחד ביחס לשני בקצב מדהים של עשרים וארבע רגל בשלושים שנה.
מזה השתמע שכמות עצומה של מתח, או אנרגיה, הצטברה על דרום העתק סן אנדראס בשנים האחרונות.
למעשה, נתונים מודרניים הראו שהתנועה היחסית שם משני צידיו של ההעתק היו בשיעור של כשלושה רגל בשלושים שנה.
להפך הוא כתב, זה רק מהווה זרז לרע"א גדולה.
הָאף חוזרת לדון במאמצי חיזוי רעידות האדמה בקרב המדענים, מזכירה את ההצלחה המסוימת של הסינים בחיזוי רעה"א של שנת 1975 , ואת התייחסותו של ריכטר ל"נסיבות המקלות" של המקרה, מכדי שייחשב כהצלחה גדולה של חיזוי הרעידה, ופעולות פינוי אלפי התושבים מהעיר שחייהם ניצלו.
היא גם דנה באופי הבעייתי של הסתמכות על התנהגות חריגה של בעלי חיים כסמן דטרמיניסטי במסגרת הניסיונות שמתקיימים להגיע לרמה מסוימת של חיזוי.
עוד מזכירה המחברת, ששנה לאחר מכן, התרחשו אותם סימנים מעידים לפני רעידת האדמה בטאנגשאן (1976), והסינים נכשלו בחיזויה – רע"א שגרמה רשמית לרבע מיליון הרוגים, ורבים מאנשי המקצוע מאמינים שהיקף ההרוגים היה פי שלושה.
ההצלחה המסוימת של הסינים בחיזוי רעידות אדמה על בסיס אינדיקטורים דטרמיניסטיים שתוארו לעיל, הפיחה גל של אופטימיות בקרב כמה מחוקרי מדעי כדור הארץ, ששינויים פיזיים בקרום כדור הארץ עשויים להעיד על רע"א גדולה שמתקרבת.
הופיעו מספר מחקרים של סייסמולוגים אמריקאים ורוסים כאחד, שמצאו שלפני רעידת אדמה גדולה, תכונות הסלעים המקיפות את אזור מישור ההעתק שצפוי להפעיל רעידת האדמה השתנו, באופן שמשתנה היחס בין המהירות של גלי P לזו של גלי S (סוגים של גלים סייסמיים).
ניסויים במעבדה של מהירויות גלים בדגימות סלע, סיפקו בסיס פיזיקאלי לתצפית זו: כאשר סלעים נמצאים תחת לחץ הולך וגובר, ככל שהם עשויים להיות לפני רעידת אדמה גדולה, נוצרים סדקים קטנים בתוך הסלע, מה שגורם לנפחן לגדול מעט (דיליטציה; Dilitancy ).
לתהליך כזה תהיה השפעה על המהירות של הגלים סייסמיים.
המהירות של גלי P וגלי S יושפעו בצורה שונה, ולכן היחס בין השניים ישתנה.
כתוצאה מכך, גם שינוי במפלס מי התהום יתרחש.
ריכטר מצא עצמו בוויכוח עם מדעני .U.S.G.S שמיהרו להצהיר הצהרות לציבור אודות סימנים מעידים מהסוג המתואר לעיל לרעידת אדמה, ובמיוחד עם הגאולוג בוב קאסל ועמיתיו, שמחד פרסמו את דוחותיהם באיחור ניכר, זמן רב לאחר הצהרותיהם לתקשורת, וגרמו בהצהרותיהם להוצאת כספים גדולה מאוד ומיותרת, ומבלי שהתאפשרה בזמן אמיתי ביקורת עמיתים.
ואכן, מאוחר יותר התבררו הטעויות.
חלק מהערותיו של ריכטר נגעו למקרה הבליטה של פלמדייל שמוזכר לעיל, והוא מכנה בציניות את הפולמוס סביב העניין, שקיבל ממדים מכוערים ואישיים, כהקרב על הבליטה.
מכאן עוברת המחברת לדון ברעידות חוזרות (repeaters).
הקרע החוזר על עצמו של קטע/סגמנט בודד של העתק, נתפס במודלים פיזיקליים כ"טלאי תקוע" על פני ההעתק, שסביבו מצטברת אנרגיית מתח.
כאשר הטלאי נקרע, המתח משתחרר, ותהליך צבירת האנרגיה מתחיל שוב.
אם קצב הצבירה (תנועת הלוחות) קבוע, התזמון של רעידות האדמה יהיה קבוע.
ה-.U.S.G.S מביא כדוגמה את רעידות האדמה בפארקפילד.
לטענת המחברת, ריכטר הבין את זה לפני כולם, אך לא האריך ימים בקריירה שלו ובחייו, כדי לכוון את התופעה למחקרי חיזוי רעידות אדמה.
במכתב מ-1958 למשל, הוא הזכיר את אפשרות שתנועה של מסות אוויר גדולות עשויה להשפיע על פעילות רעידת אדמה, אם כי הוא גם ציין שלא היה מתאם מוכח שכזה.
"יש", הוא כתב, "נטייה ברורה שמספר רעה"א הקטנות בדרום קליפורניה, יעלה מעט בסוף חודשי הקיץ, בערך בזמן הגשמים הטובים הראשונים.
באופן כללי ייחסתי את זה יותר להעברת מסות האוויר דרומה מאשר לגשם ממשי".
האפשרות שלחץ אטמוספירי גדול משתנה עשוי למלא תפקיד בהפעלת רעידות אדמה, אינו מחוץ לתחום אֶפשָׁרוּת, כותבת הָאף ומסבירה מדוע.
תחום הסייסמולוגיה ראה התפתחויות רבות וחשובות בעשרות השנים שלאחר מותו של ריכטר.
בין הבולטים ביותר היא הבנה טובה יותר של האינטראקציה בין רעידות אדמה: לא רק של רעידות עיקריות ועוקבות, אלא הדרך שבה רעידת אדמה אחת גדולה יכולה להשפיע על תזמון של אחרת.
כמו כן, יש לנו הבנה טובה יותר, או יש הסבורים כך, של מה שנקרא "מחזור רעידת אדמה".
עם זאת, חיזוי רעידת אדמה לטווח קצר הוכיח עצמו כ"אגוז קשה לפיצוח".
וכאן מתארת הָאף מספר מחקרים שתכליתם לחתור לחיזוי רעידות אדמה – חיזוי שריכטר לא האמין שהוא אפשרי.
למעשה, מבחינה זו, אנו נמצאים באותו מצב שריכטר מצא את עצמו בו לפני עשרות שנים.
פרק שבעה עשר: הגדלת הסכנה מרעידת אדמה (עמ' 269–275)
הָאף מתארת כמה מן המקרים בארצות הברית ובאסיה.
היא מתייחסת לסכנה (Hazard) הסייסמית ולסיכון (Risk) הסייסמי ומסבירה.
הסכנה להתרחשות רע"א בקליפורניה מעסיקה את המדענים, אבל מה שרלוונטי לתושבים הוא הסיכון, כלומר פגיעוּת המבנים שיש לקחת בחשבון.
ריכטר כתב לאחר רעידת האדמה של 1971, "(המראה) היה בעל אופי מוכר.
בקליפורניה תקן הבנייה המחמיר מחייב רק בנייה חדשה.
לגבי בנייה וותיקה, מעולם לא חוקק שם חוק רלוונטי, ותוכנית הדומה לתמ"א 38 בישראל, לא קוימה שם מעולם.
עלות חיזוק היא לפעמים זניחה ביחס לערך הרכוש, אך אזרחי קליפורניה מייצגים נתק מהותי בין האינטרס העצמי של בעלי הבתים הבודדים, לבין האינטרס הקולקטיבי של החברה.
הקריירה של ריכטר הסתיימה כמה שנים מוקדם מִדי, מכדי להספיק לראות את אחת התפתחויות החשובות במחקר הסייסמולוגי הקשור לסיכונים באַרצוֹת הַבְּרִית.
ב-1984, שניים מעמיתיו לשעבר ב-Caltech, טום היטון והירו קאנאמורי, פרסמו מאמר שכותרתו "פוטנציאל סייסמי הקשור להפחתה בצפון-מערב ארצות הברית".
מאוחר יותר מצאו שרעידות אדמה כה גדולות התרחשו שם בעבר בממוצע אחת ל-500 שנה.
הָאף מוסיפה, ש"למי שנוטה להתנחם בעובדה שעברו 'רק' שלוש מאות (עשרים וחמש) שנים מאז האחרונה, שאל ירגיש בנוח יותר מדי: התיעוד הגאולוגי מגלה שרעידות האדמה אינן חוזרות על עצמן כמו שעון...".
חששותיו של ריכטר למבנים ישנים ופגיעים בקליפורניה, שיקפו את ההתמקדות שלו לאורך הקריירה ברעידות אדמה ובסכנת (Hazard) רעידת אדמה קרובה לבית.
עם כל "מסעות הצלב" שלו להפחתת סיכונים, לריכטר אכן הייתה הערכה לסוגיות של סיכון יחסי.
האדם יכול להיות די לא הגיוני לגבי עניינים כאלה, למשל מחשש להתרסקות מטוס הרבה יותר מהסיכון לתאונת רכב.
בשנה ממוצעת, למעלה מארבעים אלף אמריקאים מאבדים את חייהם כתוצאה מתאונות דרכים, בעוד שהרוגים כתוצאה מהתרסקות מטוס בשנה ממוצעת היא בשיעור זניח.
ריכטר הבין את מושג הסיכון היחסי.
"אני לא יודע למה אנשים בקליפורניה או בכל מקום אחר דואגים כל כך מרעידות אדמה", הוא אמר פעם.
"הם מהווים מפגע כל כך קטן בהשוואה לדברים כמו תנועה (בכביש)." אך זה לא המצב במדינות אחרות (נחשלות).
שם רמת הסיכון הסיימי (Seismic Risk להבדיל מ-Seismic Hazard) הרבה יותר גבוהה, עקב איכות המבנים הכושלת.
אומנם, טוענת הָאף, לפני סוף 2004, רוב הסיסמולוגים היו אומרים שרעידת אדמה במגניטודה של 9.0 לאורך הקצה המזרחי של האוקיינוס ההודי איננה סבירה, וחברה מכינה את עצמה למאורעות סבירים, אך לעיתים הבלתי סביר אכן קורה.
בקליפורניה חוקי הבנייה והתקנים מחמירים מאוד מזה הרבה מאוד זמן.
אפילו כשהוביל את "מסע הצלב" לשיפור המצב עוד יותר, ריכטר ידע זאת.
אפשר לקוות שהוא היה חש מידה רבה של סיפוק אישי, לנוכח הסיכון הסייסמי שהתברר בעשרות השנים האחרונות אודות מערב ארצות הברית.
זה היה, אחרי הכול, בעיקר בזכות המאמצים החלוציים של הראשונים, דור של סייסמולוגים מדרום קליפורניה – בתוכם ריכטר עצמו – ש"ארץ רעידות האדמה" היא היום בטוחה כמו שהיא.
פרק שמונה עשר: הסכנה (Hazard) בעידן הגרעיני (עמ' 269–285)
במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים, סייסמולוגים מצאו את עצמם ככאלה שמומחיותם נדרשת לשני נושאי מדיניות ציבורית מרכזיים בעידן הגרעיני: האחד האמנה למניעת ניסויים גרעיניים, והשני הסוגיה אודות בטיחותן של תחנות כוח גרעיניות.
הנושא הראשון הוכיח את עצמו כבְּרָכַה למחקרי רעידת אדמה גלובליים.
קובעי המדיניות הבינו שהדרך הטובה ביותר לפקח על ניסויים גרעיניים, היא לתעד את הגלים שהם מייצרים בתוך כדור הארץ.
רשתות גלובליות לניטור רעידות אדמה הפכו למועדפות בסדר היום, לא רק של מדענים אלא גם של פוליטיקאים.
במהלך שנות ה-60 העולם כולו רושת בסייסמוגרפיה סטנדרטית (WWSSN) במימון הסוכנות למיזמי מחקר מתקדמים – זרוע המחקר של משרד ההגנה.
סייסמולוגים נדרשו כתוצאה מכך להירתם למחקרים ממומנים בשני התחומים: ניטור רע"א, וסוגיית בטיחות תחנות כוח גרעיניות כה סמוך להעתקים פעילים.
סוגיית הבטיחות מימנה מחקרים גאולוגיים רבים שנועדו למפות העתקים שיש חשד שהם פעילים, או היו פעילים במאות השנים האחרונות, ואפילו באלפי השנים שחלפו.
ככל שהמתקן היה רגיש יותר, כך נדרשו לחקור פרק זמן ארוך יותר מהעבר.
גם מיזמים של תחנות כוח גרעיניות בקרבת המטרופולין של ניו יורק, כמו זו של תחנת הכוח הגרעינית אינדיאן פוינט, זכו בתשומת לב מיוחדת, למחקרים ממומנים בנושא, ולהעלאת תשומת הלב לרמה הסייסמית של העיר ניו יורק וסביבתה.
גם מאבקים משפטיים אפיינו את הסוגיות הללו.
באחד מהעימותים המשפטיים הללו, העיד ריכטר (שהיה חסיד של אנרגיה גרעינית כתחליף לדלק הפוסילי שהולך ואוזל בעולם), אודות הסיכון שנובע ממערכת ההעתקים של ראמאפו במדינות ניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה.
הוא העיד ב-20–21 ביולי 1976 שהעתקי ראמאפו לא יכולים להיחשב ככאלה בעלי יכולת לייצר רעידת אדמה גדולה מספיק, בגודל 6 ומעלה, שתוכל לגרום לקריעה של פני השטח.
לאחר שהצביע על היעדר ראיות גאולוגיות ישירות, רוב עדותו, ודבריו בחקירה הנגדית שלאחר מכן, התמקדו באופן שבו יש לפרש את העדויות הסייסמולוגיות.
ריכטר טען שאף אחד לא יכול לדעת בדיוק היכן פקדו רעידות האדמה ההיסטוריות את האזור, וכי למיטב ידיעתו, מידע זמין על הרעש המתון האחרון (בשנת 1884), הצביע על מיקום רחוק מהעתק ראמאפו.
הוא תיאר עוד תוצאות מרעידות אדמה קטנות יותר ועדכניות יותר, כבלתי חד משמעיות במקרה הטוב: נראה לו שהמיקומים שמתקבצים ליד ההעתק לא הצביעו על כך שהוא עצמו היה פעיל.
הָאף מציגה כיצד ריכטר, אפילו בגיל שבעים ושש, ואפילו כסייסמולוג שכל הקריירה שלו הייתה בעיקרה ממוקדת בקליפורניה, דיבר על הנושאים הללו שמוֹקְדָם בניו יורק, בתובנה ובהירות, שמיקדו את תשומת הלב של בית המשפט באופן ישיר אליו, וסייע בכך לבעלים של תחנת הכוח הגרעינית לזכות במשפט.
מכאן עוברת המחברת לסקור בקצרה סוגיות של בטיחות בתחנות כוח גרעיניות, וביכולת של הוועדה לרגולציה גרעינית (NRC) לפקח ביעילות על הבטיחות במתקנים אלה, ועל אכסון נאות של פסולת רדיואקטיבית שהם מייצרים.
צ'ארלס ריכטר היה בחיים עדיין, כדי לחזות בכמעט אסון "תאונת אי שלושת המילין", וההתחלה של פרויקט אכסון פסולת גרעינית ב-1978 בהר יוקה שבסמוך ללאס וגאס.
כמצדד נלהב של אנרגיה גרעינית, ייתכן שהוא היה מחבק את פרויקט יוקה כפתרון האולטימטיבי לסוגיית הפסולת.
הוא כנראה לא יכול היה לדמיין שהחקירות והוויכוחים על המיזם יימשכו במשך עשרות שנים, מותירים פסולת גרעינית להצטבר הרבה מעבר לציפיות המקוריות.
העתיד הנוצץ של המדע הבדיוני של אתמול הוחלף על ידי "מתנה מוכתמת ומחר מפוקפק".
הוא מילא שם תפקיד קטן, ונעלם תוך כדי הדרמה הגדולה הזו.
אבל את התפקיד שהיה עליו לשחק, הוא שיחק היטב.
כַּמָה סייסמולוגים שהיו מודעים רק מרחוק לשימועים (המשפטיים) של תחנת אינדיאן פוינט, התרשמו שריכטר לא היה במיטבו שעה שהוא חשף לכאורה חוסר מומחיות לגבי רעידות אדמה מחוץ למולדתו קליפורניה.
למעשה, מתקשים היום להצביע על אמירה כלשהי במהלך עדותו בת היומיים, שלא עמדה במבחן הזמן.
סופרנובה היא היא תופעה שבה כוכב מסיבי מאוד מתפוצץ, ואז אור מרהיב בוהק בבהירות, אך לזמן קצר, בקֶרֵב הכוכבים המוכרים בשמי הלילה.
עבור הָאף, זו מטאפורה ראויה לתיאור ריכטר, שזרח לפרק זמן קצר מאוד (במונחים קוסמולוגיים), ומסבירה מדוע.
היא לא פוסחת על המוזרויות שלו, על כתיבתו הנמרצת, על משיכתו לנשים כמו גם לפרסום, ועל איך כל אלה מקבלים ביטוי בכתיבתו.
אחרי פרישתו המשיך לעבוד על מאמרים "לא גמורים" שלו, שאחד מהם אף פורסם ב-Science, וכן העיר על אחד מהמאמרים הראשונים שעסקו בתיאוריה הגלובלית החדשה אז: טקטוניקת הלוחות.
התיאוריה של טקטוניקת הלוחות לא פותחה על סמך נתונים סייסמולוגיים.
זה היה המאמר הראשון, ששילב תוצאות ממדידות סייסמולוגיות לתוך הפרדיגמה החדשה.
הוא כתב ביקורת חיובית מאוד, והציע שישה דפים של הערות בונות מפורטות על עניינים כמו: האופי של חגורות והעתקים סייסמיים ברחבי העולם.
לא כל מדען בכיר באותה תקופה מיהר לאמץ את הרעיונות החדשים הללו.
במהלך שנות השישים החל להתלונן בפני כמה עמיתים על עייפות וחולשה.
זאת ועוד, לא רק דעתו הובעה בעניין זה.
כבר באמצע שנות החמישים, עמית וראש המחלקה בוב שארפ ציין כי "בנו גוטנברג זקן, יש לו בעיות לב" וכי "ריכטר לא במצב הרבה יותר טוב, ובניוף הוא לא בחור בריא".
מכתבו של שארפ המשיך להביע דאגה שהתכנית הסייסמולוגית ב-Caltech עלולה להיעלם ברגע, או ליתר דיוק תוך שלוש פעימות לב, ועל כך שהמחלקה צריכה לשקול להביא מדען צעיר יותר לסיפון.
בסופו של דבר הם עשו זאת, ובחרו בפרנק פרס.
הָאף עוברת על כמה אנקדוטות של עמיתים שדיברו על מצבו הבריאותי של ריכטר בעת ההיא, לרבות קייט האטון הצעירה (לעת ההיא) שהייתה הכוכב החדש של המעבדה הסייסמולוגית, וקיימה שיחות מקצועיות עם ריכטר וסיפרה למחברת על חיבתה העזה לאיש.
לקראת סוף הפרק, הוא הופך ליותר ויותר בעל אופי של "דברים לדמותו", על בסיס ראיונות עם עמיתים ושכנים, שבמהלך העשור השמיני של חייו, התפנה הרבה יותר להכירם ולבקרם.
ריכטר המשיך בהתנגדותו להשקעה במחקרים שתכליתם למצוא דרך לשפר את האפשרות לחזות רעידות אדמה, והמשיך לעשות נפשות להתנגדות זו.
הוא הספיק להיווכח בהצלחת מאמציו עם אישורה של התוכנית הלאומית להפחתת סכנות רעידות אדמה , תוכנית שמימונה תמך בהיקף זניח של מחקרים שעסקו בניסיונות לשפר את יכולות חיזוי רעה"א.
התנגדותו ל"מחקרי חיזוי", וגישתו "שחור לבן" בעניין זה, יצרה לעיתים מתח בינו לבין עמיתיו בקאלטק, שראו במימון מחקרי חיזוי של משרד ההגנה דרך, לחקור בשוליהן גם סוגיות מדעיות מובהקות.
הָאף תוהָה עד כמה העצימו המחלוקות בינו לבין עמיתיו הצעירים, שהביאו לידי כך שבמעבדה הסייסמולוגית יש "חדר הישיבות בניוף" ו"ספריית גוטנברג", אבל אף חדר או מתקן על שמו של ריכטר – האור המואר ביותר של המעבדה בזירה הציבורית.
קיימת א-סימטרייה בין ההערכה אלין בציבור, להערכה שזכה מעמיתיו.
חבריו מעולם לא בחרו בו לאקדמיה הלאומית למדעים; רבים עדיין מצביעים דווקא על ספר הלימוד האנציקלופדי שלו Elementary Seismology כתרומתו החשובה ביותר, ולא סולם הגודל.
כמה סייסמולוגים מרחיקים לכת ואומרים שריכטר היה באמת "קצת יותר מהעוזר של בנו גוטנברג".
לצד ביקורות אלה טוענת הָאף, שבפיתוח סולם הגודל, הוא עשה את מה שהיה הכי נחוץ בזמנו, והוא עשה זאת בצורה מבריקה: הוא הניח את היסוד הדרוש לסייסמולוגיה להתקדם כמדע כמותי וקפדני.
למרות שהוא לא כתב מספר מאמרים שאולי היה כותב – מאמרים שבקלות יכלו להיות תרומות ציון דרך – "מדד הציטוטים" שלו, ברומטר אחד שלפיו נמדדים הישגים מדעיים, עולה על זה של גוטנברג.
מאמרי המחקר המצוטטים ביותר של גוטנברג, בינתיים, הם אלה שהוא כתב יחד עם ריכטר.
"בנו גוטנברג תרם תרומות מכוננות רבות למדע רעידות האדמה, צ'ארלס ריכטר התפרסם!" אין תשובה פשוטה אחת שמסבירה את הפרדוקס, אבל בהחלט חלק מהתשובה קל: הציבור הכיר את צ'ארלס ריכטר כי הוא דיבר עם הציבור.
באלבום בן ארבעים עמודים של כתבות עיתון שלאחר רעה"א של שנת 1933 באוסף ספריית הנטינגטון , מופיעים רק 3 מדענים: ביילי ויליס מסטנפורד, מנהל מעבדת הסייסמו הארי ווד וצארלס ריכטר – אף לא אחד מהאחרים.
בנוסף לכישרון והתעניינותו של ריכטר לתקשר מדע לקהל רחב, אחת האירוניות בחייו הייתה, שלמרות האמביוולנטיות כלפי תחום שמעולם לא בחר בו, הוא היה במקום הנכון בזמן הנכון.
או כפי שאמר אחד מעמיתיו לקייט הולידיי בשנת 1971, "הזרע נפל על האדמה הנכונה בזמן הנכון".
במחצית הראשונה של המאה העשרים, סייסמולוגיה נחשבה על ידי המדענים שמחוץ לתחום כמדע פנומנולוגי ברובו, כלומר, שעָסַק בתיאורים בסיסיים ובכימות של תופעות רעידות אדמה, יותר מאשר בהבנה אמיתית של הפיזיקה של רעידות אדמה.
כאשר מדענים מדברים על מדע פנומנולוגי, הם מתכוונים למדע שמתאר יותר ממה שהוא מסביר.
תחום הסיסמולוגיה לא יכול היה להתקדם ללא הבנה של תופעות בסיסיות של רעידות אדמה, כפי שכתב הסייסמולוג פרימן גילברט לאחר מותו של ריכטר: הסייסמולוגיה הייתה "באמת לא כל כך אלמנטרית": היא הייתה חלק מרכזי במאמצים המוקדמים לבסס את הסייסמולוגיה כמדע כמותי.
קאי אקי תיאר את ריכטר כ"צופה נלהב, איש אותיות, בלשן מצוין".
ריכטר לא היה חסר כבוד בארצו, למרות שחלק מעמיתיו התרעמו על התהילה הציבורית שלו.
ב-1976 קיבל ריכטר את המדליה של האגודה הסייסמולוגית של אמריקה , הכבוד הגבוה ביותר שניתן על ידי החברה הבולטת של סייסמולוגים מחקריים בארצות הברית.
ב-2004 החברה כיבדה את ריכטר עוד יותר, על ידי יצירת פרס Charles F.
קשייו היום-יומיים של ריכטר, שחי לבדו בוילה מאז מותה של ליליאן, החלו להטריד.
זה התבטא בתאונות קלות בעת נהיגה ברכב, ובשכחה היכן החנה אותו.
לאחר תאונה עצמית שחולץ ממנה לאחר זמן רב, ואושפז בבית חולים במשך שבועיים החל להסתמן סופו של ריכטר.
אבל, לא לפני שמצבו השתפר מעט, הוא נענה להצעת נשיא אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז לקרוא למעבדה הסייסמולוגית שלהם על שמו, ובמרץ 1983, מלווה בחבר, השתתף באירוע הציבורי האחרון בחייו, טקס קריאת המעבדה לכבודו.
שוב הוא היה ביחד עם עמיתים צעירים ומפורסמים כמו: קארן מקנאלי, רֹאשת המעבדה שנקראה על שמו ויוזמת המהלך; הירו קאנאמורי מקאלטק; ברוס בולט מברקלי ואחרים.
ביולי 1984 הוא שרד בקושי התקף לב, אך ללא יותר משנה, וב-30 ספטמבר 1985 הוא נפטר.
גופתו נשרפה, ואפרו נטמן בבית הקברות מאונטיין-וויו באלטאדנה , עיירת מגוריו.
ריכטר מת פחות משבועיים לאחר רעידת האדמה ההרסנית במגניטודה 8.0 במדינת גררו, מקסיקו.
רעידה זו, בה נהרגו עשרות אלפים, כתוצאה מבנייה לקויה בבירה מקסיקו סיטי, הייתה סמן דרך בהבנת הכוחות הפועלים ליצירת תגובת אתר סייסמית, שפעלה על כל הרובע המודרני בבירה המקסיקנית, שהיה בנוי על משקעי אגם מיובש.
המורשת של ריכטר היא הרבה יותר עמוקה ומתמשכת מהתרומה של המצאת הסולם הנושא את שמו, חשובה ככל שהייתה גם בימיו.
במילותיו של עמיתו תומאס הנקס, "אני מבין את זה שהייתה סייסמולוגיה והיו סייסמולוגים ואפילו רעידות אדמה לפני צ'ארלס ועמיתיו.
אבל הקבוצה הקטנה של אנשים שפעלה בשנות ה-20 ושנות ה-30 מקבלות את הקרדיט, אני חושב, על כך שהעלו את הסייסמולוגיה על המפה כדיסיפלינה מדעית אמיתית." בכך, קבוצה זו הובילה את המטען המדעי שלה ישירות למאמצים להפחתת סיכונים מרע"א בקליפורניה.
המדינה חייבת היום חוב של הכרת תודה לריכטר ועמיתיו על מאמציהם הבלתי פוסקים והממצים להבין את סכנת רעידות האדמה (מבלי לעשות זאת באופן סנסציוני), ולהעביר את הבנתם לַציבור ולקובעי המדיניות.
בנכונותו לתקשר ארוכות עם העיתונות, ריכטר היה כמעט ללא עמיתים.
כשמתקרבים לסוף הסיפור, שאלה אחת נותרה קשה לתשובה: באיזו מידה השתוקק ריכטר וחיפש תשומת לב ואישור מהציבור והתקשורת, ועד כמה זה נבע מהרצון המתמשך שלו להעניק את הידע שלו על רעידות אדמה?
כך או כך, מורשתו של ריכטר מתקיימת.
הוא ועמיתיו, במיוחד ווּד, גוטנברג ובניוף, ייסדו מסורת של מצוינות במחקר סיימולוגי תצפיתי, שנמשך היום עם מדענים צעירים שמעולם לא פגשו אותו, אך ממשיכים את דרכו.
הרשת הסייסמית שהקימו ריכטר ועמיתיו התפתחה במידה ניכרת, והיא מנוהלת כעת במשותף על ידי קאלטק וה-.U.S.G.S שממשיכים לייצר את הקלטות רעידות האדמה הטכנולוגיות ביותר, שמניעות את מדע רעידות האדמה המתקדם.
הרשת הסייסמית של דרום קליפורניה הייתה משאב מחקר ברמה עולמית, שאת ערכו זיהה מיליקן בבירור, כשהביא מומחיוּת סייסמולוגית ברמה עולמית בצורה של גיוסו של בנו גוטנברג, כדי לנצל באופן מלא יותר נתונים מהרשת המתהווה.
ווד, אנדרסון ובניוף מילאו תפקידי מפתח בפיתוח מכשירים אמינים, ניידים ומתאימים לשדה.
ריכטר לא היה גאון מכני, אבל באמצעות התובנות החישוביות שלו, וההסתערות הממצה והבלתי פוסקת שלו על הנתונים, הפך לאבן יסוד במאמצי הניטור והקִטלוג של רעידות האדמה בדרום קליפורניה.
המורשת הזו נשארת חיה מאוד.
הקטלוג של רעידות האדמה בדרום קליפורניה, שראשיתו ב-1932 – השנה הראשונה בה החל ריכטר לבצע את המדידות הדרושות להערכות המגניטודה, נותר אחד הקטלוגים הארוכים והטובים ביותר של רעידות אדמה, הזמינים עבור כל אזור בעולם.
הכוכב של ריכטר אולי דעך בהדרגה, אבל למעשה הוא זרח בצורה הטובה והעצומה ביותר, למשך זמן קצר בלבד.
העבודה שבגינה הוא מפורסם, נעשתה במידה רבה בטווח של עשור בודד.
וכמו סופרנובה, האור מהפיצוץ הזה, ממשיך לזרוח יותר ויותר בשמיים הרחוקים.
למילה גודל יש משמעות בסייסמולוגיה רק משום שריכטר הציג אותה.
סולם ריכטר הוא הסולם של צ'ארלס ריכטר: מידה של רעידת אדמה, מידה של אדם יוצא דופן ביותר!
בנספח זה מביאה הָאף את הנאום של ריכטר באירוע הפרישה שלו מקאלטק.
הוא מצטט את המשורר האנגלי אלפרד טניסון בן התקופה הוויקטוריאנית .
הָאף טוענת שאירוע הפרישה היה בדיוק מסוג האירועים שריכטר השתדל להימנע מהם לאורך הקריירה שלו.
בשיחה עם אלה שהכירו את ריכטר במהלך הקריירה הארוכה שלו במעבדה הסייסמולוגית, עולה הרעיון שהנאום שלו היה משהו כמו פצצה: אמירה פילוסופית מהורהרת ומורחבת של אדם שכמעט ולא שיתף משהו בעל אופי אישי עם עמיתיו.
אמירה שהמוטו של פרק זה מאפיינת את ההרהור הפילוסופי שלו.
ריכטר ממשיך ואומר (לאחר הקראת הטקסט של טניסון) שכיום הוא "תוהה מדוע טניסון חשב שזה נפלא.
המציאות של הובלה אווירית, לוחמה אווירית והאו"ם הם לא מה שאנחנו הכי שמחים עליו.
הניסיון שלי היה שיר שונה במקצת באותה מנגינה.
התפתחות מה שאנו מכנים כיום ביולוגיה מולקולרית.
כל הדברים האלה התרחשו, אבל עם הבדלים מהציפיות." הוא ממשיך בעקבות הרברט ג'ורג' ולס, הסופר והוגה הדעות האנגלי בן זמנו, ובעל רקע במדע, שמת מאוכזב עקב אי התגשמות חזונו לגבי העידן הקרוב של אנרגיה גרעינית.
"אני לא צריך להגיד לכם שכרגע יש את כל האמצעים הדרושים ליצירת עולם הגון.
המכשולים העיקריים הם בּוֹרוּת; חַמדָנוּת; מיליטריזם; לאומיות; והאלימות הנובעת מדחף פסיכוטי להרס, או מתחושת נחיתות ורצון לנקמה." הוא מביע את אכזבתו שלו מאי למידת הלקח מהאירועים שהביאו לשתי מלחמות עולם, וששוב מנשבות אותן רוחות, עם שקרים וחצאי אמיתות ...." (המלחמה הקרה?).
הוא כולל בסוגיה זו את קאלטק, והפיכתה לאוניברסיטה, ומקווה שתדע להישמר מהסכנות הללו.
הוא מקווה שהמעבדה הסייסמולוגית תדע להתגבר על עזיבת חלק מהכישרונות שצמחו בה.
רוב מכריע של הדמויות שהָאף מודה להם הם אנונימיים לחלוטין (בוודאי לרוב מכריע של קוראי העברית).
דמויות שהיא פגשה לאורך דרכה במחקר הביוגרפי, וששיחקו תפקיד זה או אחר במסלול חייו של ריכטר, הכירו אותו, או סייעו לה בדרך זו או אחרת באיסוף החומר ובכתיבה.
אזכיר רק את המפורסמים, ואת אלה ששיחקו תפקיד זה או אחר בחייו, גם אם תפקיד מינורי.
ראשית הָאף מודה לריכטר עצמו, שהשאיר את כל ארכיונו בקאלטק, ושמטופל על ידי הארכיונאית ד"ר יהודית גודשטיין וצוותה; היא מודה לסייסמולוגים העמיתים של ריכטר שפגשה: קלרנס אלן, הירו קאנאמורי, דון אנדרסון , תום היטון , וקייט האטון , ולמומחי המכשור הבכירים: דייב ג'ונסון, בוב טיילור ושוב קלרנס אלן.
לתלמידיו לשעבר: שלטון אלכסנדר, טום ג'ורדן, בוב גלר, תומאס הנקס, ג'ון גרדנר, דייוויד היל, בארי קלר, ג'ון לט, אלכסנדר גץ, הארמוט ספצלר, טא-ליאנג טנג , אמיל אוקל, בוב פיני ונפי טוקסוז, כמו גם לבטי שור וג'ורג' שור .
לעמיתים נוספים של ריכטר: פרימן גילברט , ג'ים ברון, פרנק פרס, ליאון קנופוף, ושוב בוב טיילור.
ללין סייקס, אריק לינדוול וקארן מקנאלי, מנהלת המעבדה הסייסמולוגית על שם ריכטר באוניברסיטת קליפורניה סנטה קרוז, ויוזמת ההקדשה הזו, ולמנהל הנוכחי (לעת מחקרה) של מעבדת הסייסמו בקאלטק ג'רואן טרומפ.
לאחייניתה ואחיינה של ליליאן ריכטר: דורותי קרוז וברוס וולפורט וגם לבני משפחה אחרים: לורי וולפורט, מרי ווייט וקתי האג.
לשכן של הריכטרס מווילה זניטה, לורנס פושה.
לאביה של הָאף, ג'רי הָאף, לבעלה של המחברת לי סלייס, ולילדיה: שרה, ג'ושוע ופול.
"סוזן הָאף עשתה את עבודתה בצורה יוצאת דופן, והפכה סיפור סבוך של אדם שכמעט ולא מובן על ידי אחרים לביוגרפיה מרתקת מאוד." Pawel Wiejacz, Pure and Applied Geophysics
"קנה המידה של ריכטר יימשך כל עוד כדור הארץ הזה קיים, וכך גם הסיפור הזה מאת סוזן הָאף.
עבודתה המופתית שכמותה איננו רואים לעיתים קרובות, הן מבחינת תוכן והן מבחינת גישה אנושית ומודעת, היא בעלת חשיבות רבה לתקופתנו הנוכחית.
אומנם זה היה צריך להיכתב מוקדם יותר, אבל לא יכול היה להיכתב טוב יותר.
כמעט מתאהבים בסוזן האו בגלל הניסיון המוצלח להפליא הזה להחזיר את ריכטר לחיים ולגרום לו לעמוד מולנו.
אנו נזכור אותך על המתנה המופלאה הזו לבעלי הדעה המדעית ולרוב רבים אחרים שלא....
המבט הזה מאחורי הקלעים של ריכטר, האיש, הוא שזירה אמנותית של סיפורי חייו של ריכטר עם ההיסטוריה של חקר רעידות אדמה וסייסמולוגיה.
הספר המהורהר והנחקר הזה חוקר שאלה מרכזית: מדוע ריכטר – מדען מוזר ופשוט – הפך להיות כל כך מוכר יותר מכמה מעמיתיו היותר מוכשרים...
יכולתו של ריכטר לתקשר את ממצאיו עם הקהל הרחב דרך העיתונות, מדגימה הָאף, העניקה לו את סוג הפרופיל הציבורי שביסס את מעמדו בלקסיקון הפופולרי".
"זהו דיוקן מאחורי הכותרות של האיש הפרטי...
הדיוקן שמתגלה הוא של מדען שהתעניין בתחילה הרבה יותר באסטרונומיה ובצפייה בכוכבים מאשר בסייסמולוגיה; שהיה בעל כמיהות פואטיות עוצמתיות, ומעל הכול, הגינות מתמשכת." Steven Carroll, The Age
"ביוגרפיה זו של צ'ארלס ריכטר (1900–1985), שנכתבה על ידי סיסמולוגית על הסייסמולוג המפורסם ביותר, היא הראשונה שנחקרה ממאמריו של ריכטר...
הבדיקות של הָאף בנפשו של ריכטר עשויות להרחיב את קהל הקוראים שלה מעבר לזה שמתעניין ברעידות אדמה...
ריכטר, ככל שיהיה קשה לאהוב אותו בחיים – היו לו מעט חברים, לפי הָאף – מוכיח שהיו לו חיים פנימיים סוערים ומאבקים עם העולם החיצוני שממנו עשויות ביוגרפיות משכנעות." Gilbert Taylor, Booklist
"הָאף מסתמכת על שפע של מסמכים שהשאיר אחריו ריכטר...
כדי לתעד את עלייתו לתהילה ולהסביר את מקומו בהיסטוריה של הסייסמולוגיה...
המחברת מתארת את חינוכו הסוער של ריכטר, את נטייתו לנודיזם ואת כתיבתו הפורה של שירים רבים הכלולים בספר...[ספר זה] חושף צד לא מוכר של המדען המפורסם בפיתוח סולם הגודל הראשון לרעידות אדמה ב-1935...
רוב הקולגות של [ריכטר] לא נותרו מודעים להיקף מחשבותיו ותחומי העניין שלו.
זה מגלה את ריכטר כאדם עם יותר מחלקו בפגמים, אבל גם כאיקונוקלסטיק, מדען ראוי לתהילתו ולהערצה שלנו." Gregory C.
"דבר אחד שהספר הזה, שנכתב על ידי מדען מקצועי אחד על אחר, מתקשר בצורה ברורה מאוד, הוא איך זה בעצם להיות מדען – תרומה מבורכת." Roger M.
"הערך האמיתי של קנה המידה של ריכטר טמון בהנצחה הבלתי-מדוברת של דרך שכמעט נכחדה של עשייה מדעית." Claudio Vita-Finzi, Times Literary Supplement
"אם אי פעם היה נושא שזעק לביוגרפיה טובה זה צ'ארלס ריכטר, שאת שמו אנחנו שומעים לעיתים קרובות מדי בחדשות, רעל של קטסטרופה.
"סו הָאף מחייה את צ'ארלי ריכטר, ואיתו את מייסדי הסייסמולוגיה בדרום קליפורניה.
יותר מסתם ממציא סולם הגודל, ריכטר היה מדען מבריק, גם אם היה מוטרד, ומשורר שאולי סבל מתסמונת אספרגר.
הָאף מראה כיצד ה"סיסמולוג המקרי" הזה (הדוקטורט שלו היה בפיזיקה תאורטית) השפיע על תחום מתפתח של מדע רעידות אדמה והתפיסה הציבורית לגבי סכנה וסיכון רעידות אדמה בקליפורניה ובעולם."Robert S.
"הסיפור של צ'ארלס ריכטר הוא סיפור מרתק, אם כי מעט מטריד.
"סולם ריכטר הוא הביוגרפיה הראשונה של הסיסמולוג המפורסם בעולם.
היא מספרת סיפור ששווה קריאה ומלא הפתעות.
הספר מספק פרספקטיבה יוצאת דופן על האופן שבו הקריירה של מדען חשוב יכולה להתפתח בצורה די רחוקה מלהיות תהליך קו ישר.
בו בזמן הוא מציג סיפור מרתק ועצוב למדי על המאבקים האישיים של האיש מאחורי סולם ריכטר.
"זוהי חתיכת ביוגרפיה מדעית יוצאת דופן.
למרות ששמו של צ'ארלס ריכטר מוכר בכל בית, אפילו מדעני כדור הארץ יודעים מעט על האיש.
הביוגרפיה הראשונה הזו של ריכטר, נותנת מבט מהורהר ומלא תובנות על האדם, המדע שלו, תפקידו המכריע בפיתוח הסייסמולוגיה, מודעות ציבורית לרעידות אדמה בדרום קליפורניה, ומדיניות לצמצום סכנות רעידות אדמה באמצעות בנייה בטוחה יותר, בתקופה שבה הפחתת אסונות טבע נמצאת מאוד בתודעה הציבורית." Seth Stein, Northwestern University
"סוזן האף כתבה ספר מדהים.
קלרנס אלן כינה את זה 'מטריד', קליפורד ת'רבר 'משכנע" ו"מלא הפתעות', סת' סטיין 'יוצא דופן' ו'מתחשב'.
סוזן חפרה ומצאה את מסמכי ריכטר מארכיון קאלטק ו- הפתעה!
- היה אדם מאחורי סולם ריכטר....
אם מעבדת הסייסמו הייתה האי ב"הסערה", ובנו גוטנברג היה פרוספרו הקוסם, אז ריכטר היה אריאל וקאליבן בתורם.
הוא היה "רוח אוורירית" אבל הוא גם יכול היה להיות שובב ורוטן.
אולם בניגוד לפרוספרו, גוטנברג מעולם לא שחרר את ריכטר לחופשי.
מותו קרה לבסוף, אבל בינתיים קרו דברים מוזרים רבים.
ראשית, ריכטר - לא גוטנברג - הפך לסייסמולוג המפורסם ביותר בעולם.
אולם סולם ריכטר היה הפחות מקורי מבין תרומותיו.
הפיזיקאי היצירתי הזה שהפך לסייסמולוג, המשיך לדאוג לכל החיים ..
הוא דחה את חיזוי רעידת אדמה מכיוון שהוא פקפק אם הראיות לגבי הריבאונד האלסטי היו מוצקות מספיק, וכמובן שהוא צדק!" Cinna Lomnitz, Seismological Research Letters
סולסברי היא עיר קתדרלה קטנה במחוז וילטשייר בדרום-מערב אנגליה, העיר הראשית בנפת סולסברי.
לפעמים היא נקראת ניו סארום, להבדיל מן האתר המקורי של היישוב בסולסברי, סארום הישנה.
תחנת הרכבת של סולסברי משרתת את העיר, והיא נקודת מפגש בין הקו הראשי של מערב אנגליה לקו הראשי של וסקס, מה שעושה אותה לצומת דרכים מחוזי.
היא יושבת גם על צומת של כמה דרכים ראשיות.
העיר ממוקמת בדרום-מזרח וילטשייר, סמוך למישור סולסברי.
בסולסברי נפגשים חמישה נהרות: אייבון, נאדר, אבל, ויילי ובורן.
הנהר שנוצר ממפגש זה הוא אייבון ("נהר" בוולשית עתיקה), הזורם אל החוף הדרומי ונשפך לתעלת למאנש בכרייסטצ'רץ' בדורסט.
נהר זה נקרא לפעמים אייבון של המפשייר, להבדילו מהרבה נהרות אחרים באותו שם בממלכה המאוחדת.
קרוב מאוד לסולסברי, במרחק 8 קילומטרים, נמצא האתר המפורסם סטונהנג'.
ראשיתה של העיר בתקופת הברזל, והרומאים קראו לה "סורוויאודונום" (Sorviodunum).
התנהל כאן קרב בין הסקסונים המערביים לבין הברטונים, שאחריו נקרא המקום "סירובור" (Searoburh).
הנורמנים בנו מבצר וקראו "סירסבייריג" Searesbyrig" או "Seresberi".
בשנת 1086, ב"ספר יום הדין", נקרא המקום "סאלסברי" Salesberie.
אתר המבצר ידוע כיום בשם סארום הישנה ואינו מיושב.
השם "סארום" לעיר הישנה ולמבצר מקורו במסמכים, שנכתבו בלטינית ושם נכתב השם בקיצור עם גרש, שהיה גם הסימון המקובל לסיומת הלטינית "-ום".
אחד השימושים הראשונים הידועים ב"סארום" מופיע על חותם בית החולים סנט ניקולאס בסולסברי, שהיה בשימוש בשנת 1239. הבישופ ווייויל (1330 - 1375) היה הראשון לתאר את עצמו כ"אפיסקופוס סארום".
הקתדרלה הראשונה נבנתה בסארום הישנה (Old Sarum) על ידי סנט בישוף אוסמונד בין 1075 ל-1092. בהמשך נבנה בניין גדול יותר באותו מקום, בשנת 1120. ואולם, התערערות היחסים בין הכמורה לצבא בסארום הישנה הביאה להחלטה, לקבוע את אתר הקתדרלה במקום אחר.
כך נוסדה העיר סארום החדשה, הנודעת כסולסברי, בשנת 1220, ובניית הקתדרלה החדשה החלה אותה שנה, על ידי הבישופ ריצ'רד פור (Richard Poore).
החלק העיקרי הושלם תוך 38 שנים בלבד והוא יצירת מופת של אדריכלות גותית אנגלית עתיקה.
האבנים שמהן נבנתה הקתדרלה מקורן בסארום הישנה.
הצריח, בגובה 123 מטרים, נבנה מאוחר יותר והוא הצריח הגבוה ביותר בממלכה המאוחדת.
בספריית הקתדרלה נמצא העותק המשובח ביותר מבין הארבעה ששרדו למגנה כרטה.
בשנת 1386 הותקן שעון מכני גדול בקתדרלת סולסברי.
זהו השעון המכני הוותיק ביותר שעודנו פועל בבריטניה וכנראה בעולם כולו.
הרומן "סארום" מאת אדוארד ראתרפורד הוא סיפור דמיוני, המשחזר את תולדותיה של סולסברי.
סולסברי מקיימת שוק בימי שלישי ושבת.
ימי שוק קבועים מתקיימים בה מאז 1227. במאה ה-15 היה השוק זרוע צלבי אבן, שציינו את המרכזים למלאכות שונות ולמיני סחורות.
כיום נשאר רק צלב העופות, אם כי התוספת של מתמכי קשתות נבנתה בשנת 1852.
בשנת 1226 העניק המלך הנרי השלישי לבישופ סולסברי כתב כהרשאה לקיים יריד של 8 ימים, החל בחג עליית מריה השמיימה (15 באוגוסט).
במהלך המאות השתנו תאריכי היריד, אבל בצורתו המודרנית הוא מתקיים כיום כיריד שעשועים בכיכר השוק למשך שלושה ימים, החל ביום שני השלישי בחודש באוקטובר.
עם זאת, חוק ישן עדיין קובע, שהיריד יכול לעבור אל חצר הקתדרלה.
סולסברי היא מרכז תרבות ואמנות.
בעיר פועלת קהילת אמנים חזקה, וגלריות רבות שוכנות במרכז העיר.
במאה ה-18 צייר ג'ון קונסטבל כמה ציורי נוף מהוללים, ובהם צריח הקתדרלה והאזור שסביב לה.
פסטיבל האמנויות השנתי של סולסברי, המתקיים מסוף מאי עד ראשית יוני, מציג תוכנית מגוונת של תיאטרון, מופעי מוזיקה, מחול, פיסול חוצות, מופעי רחוב ותערוכות אמנות.
סולָנִיִים (שם מדעי: Solanaceae) היא משפחה רחבת היקף של צמחים בעלי פרחים מסדרת הסולנאים (Solanales), שלה ערך כלכלי רב כגידולי שדה וכצמחי מרפא, תבלין ובושם.
המשפחה מונה כ-102 סוגים וכ-2,715 מינים, הגדלים באזורים טרופיים וממוזגים ברוב רחבי העולם, בהם אמריקה, אסיה, אירופה, אפריקה, אוסטרליה, גינאה החדשה ואיים באוקיינוס השקט.
מרבית המינים במשפחה הם צמחים עשבוניים או מטפסים, אבל היא כוללת גם שיחים ועצים בעיקר בסוג הגדול ביותר סולנום, שכולל כמעט מחצית ממיני המשפחה, עם 1,238 מינים.
לאחריו עם הרבה פחות מינים, הסוג צסטרום (Cestrum), עם מספר קטן בהרבה של מינים, הוא השני בגודלו עם 172 עד 230 מינים ואילו ליציאנתס (Lycianthes) הוא השלישי בגודלו, עם 131 מינים ל-156 מינים, בהתאם להשקפות בוטנאים שונים.
משפחת הסולניים היא בעלת חשיבות כלכלית רבה.
נמנים עליה ירקות שונים המהווים מרכיב יסודי בסל המזונות והתבלין של האדם, כגון חציל, דודא, פלפלת, עגבנייה, שלפח, גוג'י ופטוניה.
ערך תזונתי רב נודע לתפוח אדמה שהפקעות משמשים למאכל שלו, וערך כלכלי לצמח הטבק כמקור לעישון ולהרחה.
משפחה זו מהווה מקור חשוב לאדם לא רק כמקור למזון, ולתבלינים, אלא גם לתרופות ולצמחי נוי.
דוגמה בולטת לכך היא שיח הנוי הפופולרי בישראל ליציאנתס רנטונט, המוכר גם בשם סולנום רַנְטוֹנֶט.
במהלך ההיסטוריה, חלק ממיני המשפחה שימשו כצמחי מרפא מצד אחד וכצמחי רעל מאידך.
חלק מהמינים במשפחה מכילים אלקלואידים, כמו סולנין (Solanine), הידועים בפעילותם הביולוגית.
במינונים מסוימים, חומרים אלה עלולים להפוך לרעילים לבני אדם ולבעלי חיים, לגרום לגירויים ואף להוביל למוות.
מקורם של רבים ממיני הסולניים הוא ביבשת אמריקה.
המינים הללו נכנסו לשימוש נרחב באירופה רק לאחר מסעות קולומבוס במאה ה-15, והשפעתם על התרבות הקולינרית והכלכלית הייתה אדירה.
צמחי ברונפלסיה כוללים חומרים מסוכנים במיוחד לחיות בית.
צמחי משפחת הסולניים כוללים עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים, שיחים, מטפסים ולעיתים רחוקות עצים קטנים.
מבחינה אנטומית המשפחה מאופיינת בנוכחות שיפה פנימית בגבעול.
במינים מסוימים אפשר להבחין בצורת זיגזג מובהקת של הגבעולים.
העלים חסרי ריח, מסורגים על פי רוב או נגדיים בקרבת התפרחות או כולם מרוכזים בשושנת, כפי שניתן לראות בדודא רפואי.
שושנת עלים (Rosette)היא תוצאה של גבעול מקוצר ומרווחי מפרקים מצומצמים בבסיס הצמח.
העלים הנגדיים בסולניים אינם באמת עלים נגדיים במובן הטהור, אלא תוצאה של מיזוג סימפודיאלי (Concaulescence).
להרחבה על העלים ועל מבנה הזיגזג של גבעולים ראו הסתעפות הגבעולים בסולניים והופעת עלים בודדים, זוגיים או בקבוצות.
בבסיס הפטוטרת אין לוואים, הטרף בעל שפה משוננת, שסועה או מחולקת לאונות, ולעיתים רחוקות תמימה, כמו אצל מיני האטד, הספלה והפטוניה.
התפרחות בצמחים ממשפחת הסולניים יכולות להופיע בשלושה אופנים: מחוץ לחיק (extra-axillary), ממול בסיס הפטוטרת (leaf-opposed), או חיקיות (axillary).
שני האופנים הראשונים, מחוץ לחיק וממול בסיס הפטוטרת, הם אופייניים לסוג סולנום ולסוגים נוספים במשפחה.
לעומת זאת, בסוגים אחרים במשפחה, כגון ליציאנתס, התפרחות הן חיקיות, כלומר הן יוצאות ישירות מחיק העלה.
הפרחים יחידים או ערוכים בתפרחות דו-קרניים.
הם כרגיל דו-מיניים, נכונים (סימטריים) או בלתי נכונים.
הכותרת מאוחת עלים ובעלת 5 אונות.
האבקנים חמישה, כמספר עלי הכותרת, לעיתים אחד מהאבקנים או יותר חסר או מנוון.
האבקנים מאוחים בצינור הכותרת וקבועים בין עלי הכותרת.
השחלה עילית, בת 2 עד 5 מגורות.
עמוד השחלה עם צלקת אחת או יותר יוצא מראש השחלה.
השיליה זוויתית על פי רוב עם ביציות מרובות.
הפרי הוא ענבה כמו אצל עגבנייה ודודא, אך לעיתים רחוקות בית גלעין או הלקט, כפי שנראה בדטורה ובפלפלת הצ'ילי.
ההלקט נבקע או נסדק בעת הייבוש, ומשחרר את הזרעים.
קיימות שתי דרכים עיקריות לפתיחת ההלקט: פתיחה לרוחב באמצעות מכסה (לדוגמה, בשיכרון) או פתיחה בקשוות (שסעים או נקבים) בראש ההלקט (לדוגמה, בטבק).
הזרעים מרובים, לרוב עגולים ושטוחים וקוטרם נע בין 2 ל-4 מ"מ בקירוב.
במבנה האנטומי של מרבית הצמחים הווסקולריים (בעלי צינורות הובלה), כולל צמחי משפחת הסולניים, השיפה ממוקמת בדרך כלל חיצונית לעצה.
תפקידה של השיפה הוא להוביל מוצרי הטמעה (סוכרים), הנוצרים בתהליך הפוטוסינתזה בעלים, אל שאר חלקי הצמח, כגון שורשים, פירות ופרחים.
מנגד, העצה אחראית על הובלת מים ומינרלים מהשורשים אל חלקי הצמח העליונים.
עם זאת, במשפחת הסולניים קיימת תכונה ייחודית: חלק מהשיפה ממוקם גם בצדה הפנימי של העצה, כלומר כלפי מרכז הגבעול.
מאפיין זה אינו נפוץ ונמצא גם במשפחות צמחים נוספות, כגון ההדסיים, ההרדופיים, החבלבליים והמורכבים.
הסתעפות הגבעולים בסולניים והופעת עלים בודדים, זוגיים או בקבוצות
הסתעפות הענפים בעת הצמיחה במשפחת הסולניים (Solanaceae) היא בתחילתה חד-בדית (monopodial growth), אך עם תחילת הפריחה, הופכת לדו-בדית (sympodial growth).
בצמיחה חד-בדית, הגבעול הראשי מתפתח ומתארך באופן רציף מניצן אמירי אחד, ללא הפסקה.
זהו דפוס צמיחה פשוט יחסית ובעל מבנה מרכזי ברור.
נוסף על הניצן האמירי, קיימים ניצנים חיקיים (צדדיים), שעשויים להישאר רדומים לעונות מסוימות או שנים רבות, וענפים צדדיים מוגבלים בגידולם מתפתחים מהם לפי הצורך.
בצמחים שבהם הניצן האמירי נשאר פעיל לאורך חייו, הסתעפות הגבעול נקראת חד-בדית (monopodial Growth).
בצמחים רבים, לאחר פרק זמן של התארכות הגבעול והצמחת עלים, הניצן האמירי עשוי להתנוון או לפתח פרח.
במקרים אלה עובר תפקיד הגדילה לניצנים הצדדיים, והם הופכים להיות הגבעול העיקרי החדש.
הסתעפות כזו מכונה דו-בדית (סימפודיאלית).
בצמיחה דו-בדית (sympodial), כל גבעול או ענף מסתיים בתפרחת, והצמח מוסיף לגדול מניצן חיקי אחד או יותר.
כאשר הצמיחה נעשית מניצן חיקי יחיד, נוצרת הסתעפות חד-צירית (monochasial); ואילו משני ניצנים חיקיים נוצרת הסתעפות דו-צירית (dichasial).
במבנה דו-בדית, כל גבעול צדדי מהווה יחידה סימפודיאלית (sympodial unit) חדשה, הכוללת עלים (המסודרים באופן ספירלי) ותפרחת אמירית בקצה.
יחידות אלו הן יחידות הצמיחה הבסיסיות של הצמח, כאשר כל אחת מהן מתפתחת מניצן חיקי של קודמתה.
במינים מסוימים אפשר להבחין בצורת זיגזג מובהקת של הגבעולים, הנובעת מן השינוי בזווית הגבעולים במהלך הצמיחה הסימפודיאלית.
מאפיין ייחודי נוסף בסולניים הוא הופעת עלים בודדים, בזוגות (Geminate leaves) או בקבוצות באותו הצומת.
במינים רבים בסולניים, מידת הדיכוי (suppression) או העיכוב של הצירים הסימפודיאליים היא הגורם המרכזי לאופן הופעתם של העלים בצמח – יחידים, זוגיים או בקבוצות.
תופעה זו מוסברת בין היתר על ידי Concaulescence – תהליך של מיזוג התפתחותי בין צירים סימפודיאליים או בין ציר אחד לאחר.
במקרים שבהם ציר סימפודיאלי חדש אינו מתארך כראוי או מדוכא, העלים שלו מופיעים קרובים מאוד לעלים של היחידה הקודמת; כך מתקבל הרושם של זוג עלים (ואף יותר) במפרק.
למעשה, חלק ממה שנראה כעלים "נגדיים" במפרק, הם עלים משתי יחידות סימפודיאליות סמוכות שהתמזגו בהתפתחותם.
עלים זוגיים (Geminate leaves) יכולים להיות דומים בגודל ובצורה, או דומים בצורה אך שונים בגודל.
במנגנון זה אי-תאימות התלויה בתגובה שבין פני השטח של הצלקת או רקמת השחלה לבין נחשון הנביטה נובע מהגנים של גרגר האבקה עצמו (הגמטופיט).
כלומר, במנגנון זה, יכולתו של גרגר האבקה להפרות את הביצית תלויה בגנום העצמי של גרגר האבקה (הגמטופיט) ולא רק במקור הרקמתי (הספורופיטי) שממנו האבקה הופצה.
לפיכך, אם גרגר האבקה נושא אלל S זהה לאלל (או לאללים) הנמצא בצלקת, תהליך ההפריה נבלם בדרך כלל בשלב צמיחת הנחשון, עוד לפני הגעה לביציות.
מינים הגדלים בר בישראל וסביבתה
בישראל וסביבתה גדלים בר 28 מינים השייכים ל-9 סוגים ממשפחת הסולניים.
מתוך מינים אלו, 9 אינם מקומיים באזור: 8 מהם מוצאם ביבשת אמריקה, ומין אחד מקורו באוסטרליה.
האבחנה בין המינים האלה בישראל קשה ואולי אף בלתי אפשרית בשדה ויש להיעזר בצבע הפרי והאזור תפוצה: בנגב גדל אטד ערבי שפריו אדום.
בסוג בוען משויכים 2 מינים נדרים שמוצאם מאמריקה: בוען מצולע (Physalis angulata) ובוען נאכל (Physalis peruviana).
בסוג דודא מין אחד, מצוי ויחיד בסוגו - דודא רפואי (Mandragora autumnalis).
בסוג דָּטוּרָה משויכים 3 מינים שמוצאם מאמריקה, מהם אחד נדיר - דטורה אכזרית (Datura ferox), ושניים נפוצים: דטורה זקופת-פרי (Datura stramonium), דטורה נטוית-פרי (Datura innoxia).
בסוג ויתניה מין יחיד בסוגו בישראל - ויתניה משכרת (Withania somnifera).
ויתניה קהה (Withania obtusifolia Taeckh) היא שם נרדף לווייתניה משכרת.
בסוג טבק מין אחד נפוץ ויחיד בסוגו - טבק השיח (Nicotiana glauca).
סולנום סיני (Solanum sinaicum) הוא נחשב לשם נרדף לסולנום שעיר, אך הבוטנאים הישראלים לא מקבלים את הקביעה הזאת.
בסוג ניקנדרה מין אחד נדיר מאוד ויחיד בסוגו - ניקנדרה בוענית (Nicandra physalodes) - מוצאו מדרום אמריקה, נדיר מאוד, ונחשב לפולש.
שיכרון סיני (Hyoscyamus boveanus) גדל בסיני ובמצרים ולא בישראל.
הסולניים ידועים בהכילם אלקלואידים בעלי פעילות ביולוגית.
משערים כי התפתחו בהם כימיקלים חנקניים אלו כדי להרתיע בעלי חיים מלאכול אותם.
בני אדם יכולים לעשות בהם שימוש אך עלולים גם להיפגע מהם.
אחת הקבוצות העיקריות היא האלקלואידים הטרופנים (Tropane).
צמחים לדוגמה המכילים אותם הם דטורה, דודא רפואי ועץ הברוגמנסיה.
הטרופנים כוללים את האטרופין, הסקופולאמין, וההיוסציאמין.
למרות רעילותם הגבוהה של הטרופנים, הם נחשבים לחומרים חשובים לרפואה, תחת שימוש נכון ובמינונים זעירים.
בין השאר, יש כאלו היכולים לעצור תופעות אלרגיות רבות; סקופולאמין מגדיל את אישוני העין, ובכך מסייע בבדיקות עיניים.