tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא בשום אופן לא מוכן להשלים עם העובדה שהנסיכה הצעירה לא תוכל להיות זוגתו בשל מעמדו החברתי.
"אתה נותן לי משאלות, אבל אתה לא מרשה לי להגשים אותם!" רוטן איוון באלוהים.
הוא פונה בתפילה לעזרת הכומר ב כי הרי האל ברא את האנשים שווים.
אבל הוא חוזר על האמרה - "קבל את חלקך בעולם, זהו מעמדך", אומר לו הכומר.
בייאוש מוותר סטארשוב על האמונה.
איוואן העקשן בורח מהכפר ומחליט לקחת את גורלו בידיו.
כך מתחיל דרכו המתפתלת של הגיבור להבנת טיבה של האהבה האמיתית.
סרגיי מארין - איוואן סטארשוב
סבטלנה איוואנובה - הנסיכה מריה
אלכסנדר באלוייב - הנסיך בדארין, אביה של מריה
אלכסיי ברדוקוב - אנדריי בדארין, אחיה של מריה
יאן צפניק - אלכסנדר מנשיקוב
אלכסנדר אילין הבן - פיודור סטארשוב
מקסים אוורין - פיוטר הגדול
אלכסנדר קורשונוב - הכומר ניקולאי
מקסים אוורין - פיוטר הראשון
מרינה פטרנקו - יקטרינה הראשונה
הצילומים נערכו במוסקבה, מחוז מוסקבה ובסנקט פטרבורג ובמחוז לנינגרד, בסיוע אולפני לנפילם.
ההפקה החלה בשנת 2018 כאשר אולפני KIT בבעלות גזפרום מדיה וסנטרל פרטנרשיפ החלו בעבודת פיתוח הסדרה.
הצילומים נמשכו למעלה מחצי שנה והושלמו בפברואר 2020. השלמות נוספות נערכו בדצמבר 2020 בסנקט פטרבורג, כאשר בסך הכל נערכו 200 ימי צילום במוסקבה, מחוז מוסקבה, מחוז פסקוב, סנקט פטרבורג, מחוז לנינגרד ובאולפני לנפילם.
הקתדרלה הראשית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית , הידועה גם בשם "קתדרלת תחיית ישוע" (Храм Воскресения Христова), היא קתדרלה "המוקדשת לציון 75 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, כמו גם למעשיהם הצבאיים של העם הרוסי בכל המלחמות", שנבנתה בפארק פטריוט במחוז המשנה אודינסובסקי שבמחוז מוסקבה.
הקתדרלה נבנתה עם תרומות וקרנות מתקציב העיר מוסקבה ומחוז מוסקבה.
חניכתה התקיימה במסגרת האירוע לציון יום הזיכרון והאבל ולקראת חגיגות 75 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה במאי 2020. במקום הוצגה תערוכה המוקדשת להיסטוריה של הקמת המדינה הרוסית וכוחותיה המזוינים.
בנוסף, בספטמבר 2020, פסטיבל מגדל ספאסקאיה נערך בחזית הקתדרלה.
הקתדרלה תוכננה בסגנון רוסי מונומנטלי, תוך שילוב אורגני של גישות וחידושים אדריכליים מודרניים הייחודיים לאדריכלות הכנסייה האורתודוקסית.
חזיתות הבניין הן גמורות מתכת, הקשתות מזוגגות.
קירותיה מעוטרים בציורי קיר עם סצנות קרב מההיסטוריה הצבאית וטקסטים של כתבי הקודש.
עיטור הכנסייה התחתונה (הקטנה) עשוי קרמיקה ומעוטר בציור ושימשו לחתיכות זכוכית ולייצור לוחות פסיפס.
הפסיפס המרכזי המוקדש לתחיית ישוע נעשה בצורת תבליט מתכת.
עיטור הקתדרלה, האייקון והאיקונוסטזיס עשויים נחושת עם אמייל, כפי שנעשה לאייקונים הצבאיים הצועדים.
קמרונות הקתדרלה נאספים מחלונות ויטראז' המתארים פקודות שהוענקו עבור עבודות נשק בתקופות שונות בהיסטוריה של רוסיה.
דמותו של ישוע המסמן בידיו מאויר בכיפה המרכזית של הקתדרלה והיא הדימוי הגדול ביותר של פניו של ישו בפסיפס.
גובה הקתדרלה יחד עם הצלב בהתאם לפרויקט הוא 95 מטר.
קוטר התוף של הכיפה הראשית הוא 19.45 מטר, המסמל את שנת 1945 - סיום המלחמה הפטריוטית הגדולה.
גובה הבמה הוא 75 מטר, המסמל את שנת 2020, שהיא השנה ה-75 לסיום מלחמת העולם השנייה.
גובה הכיפה הקטנה 14.18 מטר, המסמל את 1,418 הימים והלילות שנמשכו במלחמת העולם השנייה.
שטח מתחם הקתדרלה הוא 11 אלף מ"ר.
הקיבולת של פנים הקתדרלה היא עד 6,000 איש.
הפעמונים יוצרו בבית היציקה של וורונז'.
קישוט הפעמונים מבוסס על קישוטים שהכנסייה הפרבוסלבית נוטה לקשת בכנסיותיה.
הפעמונים משקפים את נושא הניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, אייקונים של פטרוני הצבא הרוסי.
האוונגליסט הראשי של הפעמון קושט בתבליטי בסיס המתארים אירועי מפתח מהמלחמה הפטריוטית הגדולה.
העבודה על ייצור פעמונים בוצעה במשך שישה חודשים.
ההרכב שוקל יותר מעשרים טון והוא כולל 18 פעמונים, הגדול שבהם שוקל 10 טון.
17 מתוך 18 הפעמונים מוקדשים לסוגי החילות ולזרועות הצבא.
מצד אחד הסמל מוחל על הפעמון, מצד שני דמותו של הקדוש הפטרון.
ב-23 באוגוסט 2019 נקבעו הפעמונים בקתדרלה.
ב-15 בנובמבר 2019 הוקמה בקתדרלה כיפה מרכזית במשקל 80 טונות שגובהה וקוטרה 12 מטר.
בסך הכל יש לקתדרלה שש כיפות, ארבע מהן זהות, כשכל אחת מהן שוקלת 34 טונות, המרכזית היא הגדולה ביותר ואחת מהן מעל הבמה.
העיצוב הוא מסגרת פלדה מסגסוגת גבוהה.
האייקון המרכזי של הקתדרלה הראשית של הכוחות המזוינים הרוסים הוא "המושיע הקדוש".
אייקון המושיע שלא נעשה על ידי ידיים הוא דימוי קאנוני של פניו של ישוע, המוטבע באורח פלא על פיסת חומר ומועבר על ידי המושיע עצמו למשרתו של הצאר אווגר החמישי.
פני האייקון מקיף את תמונת "גבירתנו מקאזאן", ולדימיר, סמולנסק וטיחווין, שהונחו על תבליטים אמנותיים המתארים אירועים משמעותיים בתולדות המדינה הרוסית.
בתיבה, המלווה תמיד את האייקון, ישנם שמונה חלקיקים של פטרונים קדושים: הקדוש גאורגי המנצח, אנדרו הקדוש, ניקולס הקדוש עושה הנסים, סרגיוס הקדוש מרדונז', ברברה, השליח פטרוס, פנטלימון המרפא, וגם המפקד הפטרון של צי הים השחור שהוא אחד הקדושים הנוצרים הנערצים ביותר בצי.
תמונת המושיע מונחת בקפלה עשויה נחושת ומשקלה כמאה קילוגרמים.
מוזאיקה עם תמונתו של פוטין
באפריל 2020 נודע על יצירת מוזאיקה בקתדרלה עם תמונתם של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, שר ההגנה של רוסיה סרגיי שויגו ויושבת ראש מועצת הפדרציה ולנטינה מטוויינקו.
לדברי ראש מועצת האמנים האחראים לבניית הקתדרלה, לאוניד קאלינין, המוזאיקה תישמר במוזיאון כמוצג היסטורי.
בספטמבר 2018 ערוץ זבזדה דיווח כי הקתדרלה נבנית מכספי תורמים אזרחיים וחיילים מאמינים שתרמו מכספם.
בתחילת פברואר 2020 דווח כי נאספו למעלה משלושה מיליארד רובלים,, בעוד המדינה גייסה 6 מיליארד רובלים.
במערכת Znak.com דיווחו כי בשנת 2019 קרן "התחייה", קרן דתית, גייסה 2 מיליארד רובלים מעיריית מוסקבה, ו-950 מיליון רובלים מממשלת מחוז מוסקבה.
במתחם הקתדרלה נבנה גם מתחם מוזיאון בשם "דרך הזיכרון" («Дорога Памяти»), באורך 1418 צעדים, לזכר 1,418 ימי מלחמת המולדת הגדולה, כולל גלריה עם מיקרו-תמונות המורכבות מעשרות מיליוני תמונות של חיילים שהשתתפו במלחמה.
הקשתים היא אופרת סבון רדיופונית בריטית, המשודרת כיום בתחנת BBC Radio 4, הערוץ המרכזי של תאגיד השידור הבריטי לתכנים מדוברים.
הסדרה נחשבת לאחת מהתוכניות הוותיקות והמשפיעות ביותר ברדיו הבריטי.
משודרת מאז 1951, הסדרה זכתה לפרסום כ"סיפור יומיומי על אנשי הכפר" וכיום מוצגת כ"דרמה עכשווית בסביבה כפרית".
עם השנים, היא התפתחה והפכה לאחת התוכניות הבולטות שמציגות את חיי הכפר הבריטי, תוך התמקדות בנושאים חברתיים וקהילתיים.
עם למעלה מ-20,000 פרקים ששודרו, הקשתים היא הדרמה המודרנית הארוכה ביותר בעולם במספר הפרקים.
מאז השקתה, היא צברה קהל נאמן והפכה לחלק בלתי נפרד מהתרבות הבריטית, תוך שמירה על אופייה הייחודי והתאמה לשינויים החברתיים לאורך השנים.
הסדרה התחילה עם חמישה פרקי ניסוי, כאשר הראשון שודר ביום שני של חג השבועות, 29 במאי 1950, בתחנת BBC Midlands Home Service.
לאחר הצלחה מסוימת, שודר הפרק הראשון באופן ארצי ביום השנה החדשה, 1 בינואר 1951. כך החלה ההיסטוריה של הקשתים, ששינתה את עולם הדרמות הרדיופוניות והפכה לתוכנית נחשבת ומשפיעה ביותר בבריטניה.
תוכנית חשובה בתרבות הפופולרית הבריטית, עם מעל לחמישה מיליון מאזינים, הקשתים היא התוכנית הנחשבת ביותר ברדיו 4 אחרי תוכניות החדשות.
בנוסף, עם למעלה ממיליון מאזינים דרך האינטרנט, היא מחזיקה בשיא עבור מספר המאזינים ברדיו של BBC באמצעות האינטרנט.
בפברואר, 2019, פאנל שכלל 46 מומחים בתחום השידור, מהם 42 שהיו בעלי קשר מקצועי לתאגיד השידור הבריטי, דירג את הקשתים במקום השני ברשימת התוכניות הרדיופוניות הגדולות ביותר בתולדות השידור.
הבחירה הזו משקפת את השפעתה הרבה של הסדרה על התרבות הבריטית והכבוד שמוקדש לה כאחת התוכניות החשובות והמשפיעות ביותר בעולם הרדיו.
הסדרה, שהוקמה במקור כחלק ממאמצי חינוך לחקלאים לאחר מלחמת העולם השנייה, הפכה במהרה למקור בידור פופולרי ומוערך עבור הציבור הרחב.
היא משכה תשעה מיליון מאזינים כבר בשנת 1953, והפכה לחלק בלתי נפרד מהתרבות הבריטית, תוך שהיא מציעה סיפורים שמזוהים עם חיי הכפר ומביאות נושאים חברתיים ותרבותיים חשובים.
העלילה של "הקשתים" מתרחשת בכפר הבדיוני אמברידג', הממוקם במחוז הבדיוני בורסטשייר, באנגליה.
בורסטשייר ממוקמת בין המחוזות וורוויקשייר ווסטרשייר, דרומית לבירמינגהם שבמידלנדס של אנגליה.
ההשראה לאמברידג' שנויה במחלוקת, ומספר כפרים טוענים לתואר זה.
בנוסף לאמברידג', קיימים כפרים בדיוניים נוספים בעלילה, כגון פני האסט, לוקסלי בארט, דארינגטון, הולרטון, אדגלי, ווטרלי קרוס וליקי גרין.
עיר המחוז של בורסטשייר היא בורצ'סטר, והעיר הגדולה הקרובה ביותר היא פלפרסהם.
אמנם מרבית העלילה מתרחשת באזור אמברידג', אך לעיתים הדמויות יוצאות למקומות רחוקים יותר, הן בבריטניה והן מחוצה לה.
אזכורים הומוריסטיים של "הצד השני של פלפרסהם" מעידים על מרחק, אך הדמויות משתתפות גם באירועים בלונדון, וקיימות התייחסויות לסצנה הגאה ברחוב קאנאל במנצ'סטר.
בנוסף, מספר דמויות מתגוררות דרך קבע מחוץ לבריטניה, במדינות כמו דרום אפריקה והונגריה.
הַר אֲדָר היא התנחלות במעמד של מועצה מקומית השוכנת בהרי יהודה, בסמיכות לקיבוצים מעלה החמישה וקריית ענבים, ולכפרים אבו גוש, בית סוריכ, בידו, אל-קובייבה וקטנה.
הר אדר הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1995.
ביישוב פועלים בית ספר יסודי, אשכול גני ילדים, מתנ"ס וספרייה.
יש בו בית כנסת ומקווה טהרה, מועדונים לנוער ולמבוגרים, מגרש ספורט רב-תכליתי, סקייטפארק ואמפיתיאטרון המכיל 730 מקומות ישיבה.
היישוב הר אדר בנוי על המתחם ההיסטורי של גבעת הרדאר, אשר בסביבתה נערכו קרבות קשים במהלך מלחמת העצמאות.
שם היישוב הר אדר אף משמר, צלילית, את שם האתר המקורי.
בראש הגבעה עליה שוכן היישוב נמצא האתר הארכאולוגי ח'רבת ניג'ם שהוא מבנה מבוצר מהתקופה הפרסית-הלניסטית והתקופה העות'מאנית.
היישוב המודרני-יהודי הוקם ב-1986 על ידי עמותה הנושאת את אותו שם, ומורכבת מאנשי צבא קבע ועובדי מדינה.
העמותה פעלה עד שנת 1990, ובהמשך הוקם ועד מקומי כחלק ממועצה אזורית מטה בנימין.
בשנת 1995 הוכרז היישוב הר אדר מועצה מקומית נפרדת.
כל בתי היישוב נמצאים מעברו הצפון-מזרחי של הקו הירוק.
מבחינה נדל"נית נהנה היישוב מיתרונות קרבתו לירושלים והנוף הפסטורלי.
חלק מהבתים ביישוב, בשכונה המכונה "שלב ב'", קרוב לכפרים ברשות הפלסטינית, ורובו של היישוב מוקף בגדר ההפרדה.
"שער בידו", הנמצא בשטח היישוב, משמש למעבר משטחי הרשות הפלסטינית, ונפתח מספר פעמים ביום על ידי שוטרי משמר הגבול, לצורך כניסתם של עובדים פלסטינים וליציאתם.
ב-26 בספטמבר 2017, מחבל פלסטיני בעל היתר עבודה, תושב הכפר הסמוך בית סוריכ, רצח ביריות שלושה ישראלים ופצע ישראלי נוסף באורח קשה סמוך לשער זה.
עד לבניית גדר ההפרדה, נהגו תושבי היישוב לנסוע לירושלים על כביש 425 דרך הכפר בידו, מרחק נסיעה קצר של עשר דקות עד הכניסה הצפונית לירושלים ליד שכונת רמות אלון.
מאז הקמת הגדר, הגישה ליישוב אפשרית רק מדרום על כביש 425 ומשם לכביש 1. בשנת 2002, עתרו התושבים לבג"ץ בדרישה שיוקם כביש גישה חדש ליישוב, מכיוון שכביש 425 מפותל ומשובש.
בשנת 2003, נמחקה העתירה, לאחר שכל הגורמים הנוגעים בדבר הגיעו לפשרה, שלפיה משרד התחבורה, מע"צ (כיום החברה הלאומית לדרכים) והוועדה המקומית מטה יהודה יפעלו לקידום תכנון כביש הגישה.
אך נכון לשנת 2018 הדבר לא בוצע.
ועדת השמות הממשלתית קבעה בתחילה כי היישוב יקרא כפירה, על שם תל ארכאולוגי הנמצא כמחצית ק"מ ממערב ליישוב הנקרא ח'רבת אל־כפירה, שהחוקרים מזהים כמקום העיר המקראית הכפירה – אחת מארבעת ערי הגבעונים.
המתיישבים התנגדו לשם זה והציעו חלופות כגון "הראל" ו"כפיר".
לאחר דיונים נוספים פנו המתיישבים לוועדת השמות הממשלתית וביקשו סופית כי יקרא ליישובם מעתה ואילך הר אדר.
כך כתב עודד מגידו מנהל העמותה במכתבו לאישור השם:
ועדת השמות הממשלתית החליטה לאשר הבקשה לקבוע את השם "הר אדר" ולבטל את שם היישוב "כפירה".
בדירוג שערכה חברת המידע BDI לשנת 2013, מוקמה הר אדר במקום השלישי בדירוג המועצות עם היציבות הפיננסית הגבוהה ביותר.
אתר ההנצחה של חטיבת הראל
בפסגת הגבעה עליה בנוי היישוב הוקם אתר ההנצחה של חטיבת הראל, אשר נלחמה באזור במסגרת הפלמ"ח במלחמת העצמאות, ולאחר מכן, כחטיבת מילואים של צה"ל, כבשה אותה במלחמת ששת הימים.
האתר כולל אנדרטה לזכר הנופלים בקרבות שהתרחשו במקום וכן, תצוגת טנקים ומשוריינים.
בין היתר מונצחים במקום שמותיהם של מפקד החטיבה במלחמת השחרור יצחק רבין ומפקד החטיבה במלחמת ששת הימים אורי בן ארי.
כחלק מהאנדרטה ניצב מגדל תצפית שגובהו כשישה עשר מטרים, אותו תכננו יחדיו האדריכלים אריה שרון ובנו אלדר שרון, והיא מעוצבת כשתי צלחות רדאר המונחות זו על גבי זו וניצבות על שתי רגלי בטון.
מראש האנדרטה ניתן לצפות בנוף פנורמי של הרי ירושלים במזרח ושפלת החוף במערב ומחדרה בצפון ועד עזה בדרום.
בימים מסוימים ניתן אף לראות את פסגת החרמון.
האתר מתוחזק על ידי המועצה המקומית הר אדר והוא מתויר על ידי בתי ספר רבים מרחבי הארץ שעוצרים במקום במסגרת "טיול בעקבות לוחמים".
בתי ספר, תנועות נוער ויחידות צבאיות מקיימים באתר טקסים שונים, וגם המועצה מקיימת באתר טקסי זיכרון יחד עם אירועי חג כגון ט"ו בשבט.
שם תקופת כהונהיצחק בלקממונה מטעם משרד הפנים 1999-1995דוד אפרתיהראשון שנבחר כראש המועצה 2004-1999אבירם כהן 2013-2004חן פיליפוביץ 2018-2013חיים מנדל שקד 2018 - הווה
הר אדיר (בתעתוק מערבית: ג'בל עדתיר) הוא הר בגליל העליון אשר נמצא בשטח שמורת הר מירון, בסמוך ליישובים סאסא, מתת וחורפיש.
ההר מתנשא לגובה של 1,008 מטרים מעל פני הים ובשל כך, הוא אחד מן ההרים הגבוהים בישראל.
הוא מכוסה בחורש ים תיכוני עבות של אלון, אלה, עוזרר וקטלב.
שמו של ההר, המשקיף על לבנון, ניתן לו בשל הפסוק מספר ישעיה "והלבנון באדיר יפול".
במקום שרידי מצודה מתקופת הברזל, אשר נבנתה ככל הנראה על ידי שושלת בית עמרי מממלכת ישראל.
פסגת ההר סגורה למבקרים ועליה בסיס צה"לי מרובה אנטנות, אשר נראות למרחוק.
הר אדיר קרוב לגבול עם לבנון ויש ממנו תצפית מצוינת לעבר רוב הדרום הלבנוני.
במלאת שנה למלחמת לבנון השנייה, הועלתה על ידי משפחות הנופלים בקשה להקים במקום מצפור לזכר חללי המלחמה.
ביוזמתן של המשפחות השכולות הוקם המצפור על ידי רשות הטבע והגנים ובסיוע הקרן הקיימת לישראל.
הוא נחנך בטקס ממלכתי ב-3 ביולי 2012 ומורכב ממרפסת עץ היכולה לשאת 180 מבקרים.
על המעקה יש הסברים על מהלך המלחמה, לוחות מתכת שעליהם חקוקים שמות 121 הלוחמים שנפלו בה, מפות התמצאות בשטח, וחקוק שירו של יהודה עמיחי "כי אדם אתה ואל אדם תשוב".
כמו כן ישנו לוח עם הקדשה של המשפחות השכולות לזכר חללי המלחמה:
מכיוון שהמצפור נמצא בשמורת הר מירון, נעשה מאמץ לא לפגוע בטבע.
בשל כך, הכביש הסלול לפסגת ההר, אשר נסלל לפני שנים רבות כדי להגיע לבסיס הצבאי על ההר, אינו מגיע עד למצפור.
ההגעה למצפור אפשרית רק ברגל, לאחר הליכה של כחמש דקות בדרך עפר היוצאת מחניון הסמוך למחנה הצבאי.
הַר אֲבִיטָל הוא הר געש רדום השוכן ברמת הגולן, מערבית לגבול הסורי.
גובהו כ-1,204 מטר מעל פני הים, והוא חלק מקו התלים הישראלי.
הר אביטל הוא המבנה הגעשי הגדול ברמת הגולן.
רוחבו כ-2 ק"מ, אורכו כ-3 ק"מ, והוא מתנשא לגובה של כ-300 מטרים מעל סביבתו.
בצמוד להר מצפון נמצא הר בנטל.
מעריכים כי שני הרי הגעש הם חלק ממבנה געשי אחד ולהם מקור מגמטי משותף.
בבקעת אביטל הנמצאת במרכז ההר נמצאים שטחים חקלאיים השייכים לקיבוץ אל-רום.
בתוך הבקעה שתי גבעות קטנות, המכונות "תלי תאומים".
על פסגת ההר נמצא בסיס צבאי.
ההר הוא חלק משמורת הר אביטל הקרויה על שמו.
הר אביטל הוא מבנה געשי מורכב.
במשך שנים הסברה הייתה כי הבקעה במרכז ההר היא הקלדרה של הר הגעש הקדום שהתפוצץ, וממנו נותרו רק שולי ההר המקיפים את הבקעה.
ההשערה המקובלת כיום היא כי בתחום הקלדרה של הר אביטל היו שני חרוטי אפר, צפוני ודרומי, אשר נבנו בסדרה של התפרצויות סטרומבוליאניות לפני כ-700 אלף שנה.
לפני כ-115 אלף שנה אירעה ההתפוצצות הגדולה של ההר ובעקבותיה קיבל ההר את צורתו הנוכחית.
ההתפרצות הגדולה אירעה לאחר שקילוח לבה מהר אודם סתם את הנחל אשר ניקז את בקעת קוניטרה הסמוכה.
חסימת ציר הניקוז של הבקעה הביא ליצירת אגם ומים ממנו חדרו לתוך תא המגמה מתחת להר.
מפגש המים והמגמה יצר קיטור בלחץ גבוה, אשר הביא לסדרה של התפוצציות פריאטו-מגמתיות חזקות אשר הרסו כמעט לחלוטין את החרוט הצפוני כמו גם חלקים ניכרים מהחרוט הדרומי.
ייתכן כי תלי התאומים במרכז הבקעה הם שרידים לחרוט הצפוני.
ההתפוצציות העזות יצרו את טבעת הטוף המקיפה כיום את ההר.
טוף מאירוע זה הועף למרחק רב ונמצא באזור קוניטרה, מרחק של יותר מ-3 ק"מ מההר, כמו גם בצידו הדרומי של הר בנטל, אשר כבר היה קיים בשלב זה.
מעריכים כי טבעת הטוף מנעה חדירת מים נוספים לתא המגמה ובשלב זה פסקו ההתפוצצויות.
מהר אביטל פרצו שני קילוחי לבה קטנים: אחד דרומה, בשלב בניית חרוטי האפר, וקילוח נוסף לכיוון דרום-מערב לאחר התפוצצות ההר.
בשלב האחרון שקע חלקו הצפוני של ההר ויצר את הבקעה במרכז ההר.
פסגת ההר כיום היא שריד לחרוט האפר הדרומי.
בחלקו המזרחי של הר אביטל פעלה מחצבת סקוריה שנגסה בהר.
בעזרת מועצה אזורית גולן, הקרן לשיקום מחצבות ומשרד התיירות שוקם המקום והפך לפארק וולקני- גאולוגי שנפתח ב-2013. הכניסה לפארק היא בחינם וניתן ללמוד על המקום בעזרת שלטי הסבר ועמדות מסבירן העוזרות להסביר תופעות געשיות שונות כמו טיפות געשיות ואופקי הפצצות.
הר אביטל במלחמת יום הכיפורים
לפני מלחמת יום הכיפורים היה על פסגת ההר בסיס של יחידה 8200 (באותה עת, יחידה 848) שכונה "ארבל".
עם פרוץ המלחמה ב-6 באוקטובר 1973, הבסיס הופצץ ביעף המטוסים הראשון של חיל האוויר הסורי על ידי רבעיית מטוסי סוחוי 7, בשעה 13:50, במקביל להפצצת מוצב החרמון.
ההפצצה לא גרמה לאבדות או לנזק..
הבסיס לא פונה במשך כל ימי הלחימה למרות קרבתו לגבול הסורי, ולמרות שעבר הפגזות כבדות במשך ימי הקרבות הראשונים.
במשך כל ימי הלחימה המשיך בסיס המודיעין הישראלי לתפקד בתצפית, האזנה והכוונה.
הַר-טוּב הייתה מושבה בגבול השפלה והרי ירושלים, צפונית ובסמוך לבית שמש של ימינו, אשר פונתה במלחמת העצמאות בליל 16 במאי 1948.
ב-1883 רכש המיסיון האנגלי בירושלים בראשות המומר מוזס פרידלנדר 5,950 דונמים מידי סגן הקונסול הספרדי בירושלים, שהיה בעלי אדמות הכפר הערבי ערטוף.
בעקבות גל ההגירה ב-1881/2 נותרו משפחות יהודיות בירושלים ללא אמצעי מחייה.
המיסיון ניסה לנצל את מצוקתם וליישב אותם בערטוף, בתקווה שעם הזמן יוכלו לשכנע אותם להמיר את דתם.
בסוף 1883 עלו לערטוף 25 משפחות.
על-פי דיווח המיסיון, רק שלוש משפחות התנצרו.
שאר המשפחות קיימו אורח חיים יהודי.
הם התפללו בבית כנסת אך נאלצו לפי החוזה להאזין למיסת הטפה שבועית.
תנאי המחיה היו קשים, עקב מחסור בקרקע ואדמת טרשים דלה.
בתחילה גרו התושבים בצריף עץ ארוך שחולק במחיצות ולאחר מכן נבנה מכלול ובו שני מבנים גדולים למתיישבים ולמנהלי החווה, מוקפים בחומת אבן ובתווך חצר גדולה.
היישוב היהודי החרים את מושבת המיסיון וכינה אותה "מושבת המסיתים".
נחום סוקולוב כתב בספרו "ארץ חמדה": "שם תקעו המסיתים את יתדם וילכדו בחרמם מספר אנשים עברים.
חלילה לנו להביא בחשבון את המקום הזה, כי לא לנו הוא".
התלהבות המיסיון דעכה כשנוכחו שרק יהודים מעטים המירו את דתם.
גם לחץ דעת הקהל על המתיישבים החלה להשפיע, ולקראת 1886 התרוקן המקום מיושביו.
ב-1893 הציע המיסיון את המקום למכירה.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 התעוררה בין יהודי בולגריה שאיפה לעלות לציון.
ב-1894 נודע לשבתאי חזקיה מראשי אגודת אחים ליישוב ארץ ישראל, על ידי עולה מסמוקוב שהתגורר בירושלים על מכירת הקרקעות על ידי המיסיון בסכום של 4,000 לירות עות'מאניות.
נציגי אגודות אחים מסופיה, פאזארדז'יק, פלובדיב ופלבן התכנסו לישיבה מיוחדת אשר בסיומה הוחלט לשלוח לרכישת האדמה את שבתאי חזקיה מסופיה, פרסיאדו מנוח וחיים אלאג'ם מפאזארדז'יק.
בראשית 1895 הגיעו השליחים לארץ ישראל, והאדמה בערטוף הוצעה להם.
לאחר משא ומתן עם המיסיון נרכש המקום.
בדצמבר 1895, נר שביעי של חנוכה א' בטבת ה'תרנ"ו עלו למקום ראשוני המתיישבים והתיישבו בבית המיסיון.
נקבע שמתוך שישים המשפחות שנרשמו בבולגריה יעלו בשלב ראשון שתים עשרה משפחות, כמניין שנים עשר השבטים.
בשנה הראשונה לקיומה של המושבה נשלחו למתיישבים כספי תמיכה מבולגריה.
לאחר הפסקת התמיכה עזבו 5 משפחות את היישוב, מקצתן חזרו לבולגריה והשאר עברו לירושלים.
לאחר מספר שנים הציע אליעזר בן-יהודה לשנות את שם המושבה להר-טוב הדומה בצליל לשם הערבי ערטוף.
אחרי העלייה לקרקע, פנו תושבי ערטוף אל הממשל העות'מאני בבקשה לעכב את רישום האדמות על שם המתיישבים החדשים מאחר שהם אינם נתינים עות'מאנים.
ב-1896 הוציא הפאשה העות'מאני של סנג'ק ירושלים צו לסילוק המתיישבים ורק לאחר התערבות אלברט ענתבי ויוסף נבון בוטלה הפקודה, לאחר שנקבע שהיהודים הבולגרים הם נתיני נסיכות בולגריה שעדיין משלמת מיסים לממשל העות'מאני.
הווזיר הגדול באיסטנבול הורה לפאשה הירושלמי להימנע מפגיעה במתיישבי הר-טוב.
השנים הראשונות היו קשות ביותר.
המשפחות הצטופפו בבית המיסיון, חיו בעיקר בחצר המשותפת ודיברו לאדינו.
הם חיו במעין קומונה והתחתנו ביניהם.
כמעט ולא היה קשר עם שאר היישוב והם לא קיבלו כל עזרה מהברון רוטשילד.
באביב 1896 החלו המתיישבים בשתילת ירקות והתכוננו לזריעת החיטה הראשונה.
במקביל נמצאה באר מים ישנה אשר לפרקים היו בה מים.
התושבים סבלו הן מגנבות כפריי ערטוף והן ממכת הארבה שניחתה על הארץ בשנה זו.
המתיישבים פנו לשלטונות העות'מאניים שהצליחו לצמצם את הגנבות.
ב-1898 נרשמה הקרקע על שם המתיישבים וחולקה ל-50 חלקות כמספרן המיועד של משפחות המתיישבים, אשר חלקן היו עדיין בבולגריה.
בעת הזו נמנו בהר-טוב 58 נפשות.
החקלאות הייתה דלה והם התפרנסו מגידול תירס, ייצור גבינות מחלב צאן ועצירת שמן אזוב (זעתר).
ב-1897 הכתה ביישוב מחלת המלריה.
במקביל הצטרפו עוד 2 משפחות שהעלו את מניין התושבים ל-75. בחורף של אותה השנה עשו פגעי מזג האוויר שמות במושבה והתושבים נסמכו על סיוע מאגודת חובבי ציון ביפו כדי לתקנם.
מטעם אגודה זו נשלח מורה ונפתח בית ספר לילדי הר-טוב.
ב-1899 העבירה יק"א מלווה למתיישבים ובסיועו ניטעו עצי פרי ונשתל טבק.
מקצת מבני המתיישבים נשלחו ללמוד במקוה ישראל ובבית הספר למלאכה בירושלים.
בשנה זו החלו בגידול סלק ובייבוש פרחים כמתנות לחגים שיוצאו לארצות הברית.
המחסור החמור במים ואי הצטרפות חלק מגרעין המתיישבים מבולגריה הביא שוב להידרדרות במצב הכלכלי ועד ל-1909 נותרו במקום 9 משפחות בלבד.
בשנת 1910 חלה התפתחות מפתיעה בהר-טוב.
הנדבן יצחק גולדברג קנה שליש מאדמת המקום והקים חווה חקלאית.
הכסף שנתקבל יועד לקניית חלקם של המשפחות שנשארו בבולגריה.
החווה גם סיפקה מקומות עבודה למתיישבים.
בעזרת הלוואה מיק"א, פותחו אמצעי ייצור נוספים כמו טחנת קמח, בית בד וכבשני סיד.
את ניהול החווה מסר גולדברג לידי משה בקר שעלה לשם כך לארץ מווילנה והקים בה את הרפת המודרנית הראשונה והנהיג בה את "ספר העדר", שבו נרשמה תנובת החלב של כל פרה ופרה ושושלת היוחסין שלה.
ב-1912 הכינה יק"א תוכנית מתאר ליישוב ובכלל זה הקמת מבני מגורים.
ב-1914 הקימו השלטונות העות'מאנים במקום משתלה ושדה ניסוי חקלאי, במסגרתו נעשה ניסיונות לגידול קפה, עצי קאוצ'וק ואקליפטוס שלא עלו יפה.
מלחמת העולם הראשונה עיכבה את התפתחות המושבה אבל לאחריה חלה בה התפתחות ניכרת.
לאחר 25 שנות מגורים בבית המיסיון הוחל בבניית בתים והמושבה התבססה מבחינה כלכלית.
נבנו בית כנסת ומרפאה ונסלל כביש משער הגיא.
כן הוקמה מחצבה שהתפתחה אחר כך למחצבת שמשון.
בראשית שנות ה-20 פרעה המושבה את חובותיה ליק"א וב-1923 הוקם מבנה לבית ספר יסודי.
חנוכת בית הספר הייתה במעמד הנציב העליון הרברט סמואל.
התפתחות המושבה נקטעה בחטף במאורעות תרפ"ט, עד אז היה היחס עם הערבים המקומיים תקין, והמושבה לא הייתה מאורגנת להגנה.
בליל 24 באוגוסט 1929 נודע למרדכי לובצקי, מפקד בהגנה שהתגורר ביישוב, על ידי הגנן הערבי שעבד אצלו, כי ערביי הכפר דיר-אבאן הסמוך (מאז 1950 נמצא במקום המושב מחסיה) מתכוננים להתקפה.
התושבים התרכזו בבית משפחת לוי.
הערבים תקפו ושרפו את חוות גולדברג.
ניסיונות הערבים להתקרב לבניין נהדפו.
עם בוקר הוחלט לפנות את המושבה.
במסע מהיר הלכו התושבים לתחנת הרכבת הסמוכה והתבצרו בה.
כאשר הגיעה הרכבת מירושלים עלו עליה וראו דרך החלונות את מושבתם עולה באש.
חלקם נשארו בעיר, וחלקם נמנו עם מייסדי אבן יהודה.
לאחר סיום המאורעות הציע המופתי לתושבים לקבל מידיהם את שטחי הר-טוב, ובתמורה למסור להם אדמות חלופיות ליד היישוב בית חנן של ימינו.
בקרב המתיישבים נתגלו חילוקי דעות ביחס להצעה, הן בשל סמכותו הלא רשמית של המופתי בעניין, והן בשל העובדה שהאזור המוצע היה עשיר במים.
המתיישבים החליטו ברוב קולות לשוב לאדמות הר-טוב.
המושבה שוקמה ובשנת 1930 חזרו אליה חלק מהמשפחות.
המושבה החלה להתפתח שוב, וב-1935 הוחל בבניית בית חרושת למלט שמשון סמוך למושבה.
עם זאת הוקפאה המשך בניית בית החרושת למלט וחוסל ענף הלול בשל הקושי לנוע בדרכים ולשווק את התוצרת.
המושבה הוקפה בגדר תיל ובמקום הייתה כיתת תגבור של ההגנה.
כשהחלו התקפות פזורות על המושבה נשלחו למקום כוחות צבא בריטים שהביאו להרגעת המצב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנה היישוב 69 תושבים.
ב-1940 הסתיימה בנייתו של בנין המשטרה מדגם טגארט והוא תרם לביטחון התושבים.
ב-1941 הסתיימה בנייתו של מפעל המלט שמשון, אך הוא לא החל לפעול בשל המלחמה.
בעת הזו מונה אברהם בכר למוח'תאר המושבה.
במהלך המלחמה חויבו התושבים למכור במחירי הפסד חלק מתוצרתם החקלאית.
ב-1945 החל לפעול מפעל המלט ובנוסף חזרו התושבים להפעיל את הלולים ולשתול ירקות.
כבר מתחילת מלחמת העצמאות הייתה הר-טוב במצור.
ב-20 בדצמבר 1947 הותקף טנדר נוטרים בדרכו להר-טוב ושלושת נוסעיו נהרגו.
מאז התנהלה התחבורה להר-טוב בשיירות מאובטחות של כלי רכב מוגנים בשכבת שריון קלה.
ב-13 בינואר 1948 הותקפה המושבה הנצורה ובהתקפה זו נהרג בן המושבה שמואל בן-בסט (בסת).
הוא נקבר באותו לילה בהר-הזיתים, אך קברו אותר רק ב-2008.
מבית הספר הר-טוב יצאה מחלקת הל"ה לדרכה האחרונה ב-15 בינואר 1948. באותה תקופה מפקד הרטוב היה רפאל בן ארויה.
הוא ביקש מדני מס, מפקד הל"ה, לדחות את היציאה לגוש עציון ליום המחרת, עקב השעה המאוחרת.
דני מס החליט לצאת בכל זאת.
ב-18 במרץ 1948 אירע אסון שיירת הר-טוב.
שיירה הצליחה להביא אספקה להר-טוב.
בדרך חזרה לירושלים הותקפה השיירה על ידי מאות ערבים מכוחותיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
שני משוריינים נלכדו ושאר השיירה הצליחה לחזור להר-טוב.
בקרב נספו אחד עשר ממגיני השיירה.
למחרת הקרב הותקף ופוצץ בית החרושת "שמשון".
ב-22 במרץ 1948 נערכה התקפה כבדה על המושבה.
המגינים ושתי מחלקות של חטיבת גבעתי הצליחו להדוף את התוקפים ולגרום להם אבדות כבדות.
עם התקרב הפינוי הבריטי הוחלט על פינוי הר-טוב גם לנוכח תקדים נפילת גוש עציון.
המשימה הוטלה על כוח מגדוד 52 של גבעתי בפיקודו של שלמה להט (צ'יץ').
הכוח יצא מכפר אוריה במסע לילי להר-טוב.
התושבים השחיתו את הציוד והרגו את בעלי החיים, ובלילה שבין ה-15 ל-16 במאי 1948 יצאו במסע לילי מאובטח של כחמישה ק"מ.
אלה הגיעו לכפר אוריה עם שחר.
הר-טוב נשלטה בידי כוח של האחים המוסלמים ושוחררה על ידי כוחות חטיבת הראל בלילה האחרון של מבצע דני (בין ה-17 וה-18 ביולי 1948).
הכוח התבסס במשטרת הר-טוב ובמשלט המשותף (הנמצא בתחומי העיר בית שמש).
מאוחר יותר הוקם אזור התעשייה הרטוב על הקרקעות החקלאיות של המושבה.
ביניהם ניתן למצוא גם היום את בית הקברות של בני המושבה ומייסדיה.
ב-6 בדצמבר 1950 הוקמה דרומית למושבה מעברת הרטוב.
מהמושבה הישנה נותרו שרידים בודדים, כמו בית המיסיון, בית הקברות ומספר בתי אבן, שבאחד מהם מוזיאון קטן לתולדות הר-טוב.
לידו הוקמה יד למייסדי הר-טוב.
המושבה הוכרזה כאתר לשימור של המועצה לשימור אתרים.
בתחילת המאה ה-21 מתקיים פרויקט רב שנתי, בו תלמידי כיתה ט' של בית ספר "הר-טוב" בקיבוץ צרעה, מאמצים את מורשת המושבה.
התלמידים לומדים על תולדות המושבה ומורשתה, עורכים עבודות חקר בנושא המושבה, נפגשים עם צאצאי אנשי המושבה, שומעים עדויות מפיהם ואחת לשנה עורכים "מוזיאון חי" בו התלמידים מחיים את המושבה ליום אחד.
הר אבורסיין הוא הר במרכז אפריקה על גבול דרום סודאן והרפובליקה המרכז-אפריקאית.
גובהו 1,113 מטר מעל פני הים והוא נמצא בתחום השיפוט של מחוז Haute-Kotto ברפובליקה המרכז-אפריקאית ומחוז מערב בחר אל-ע'זאל בדרום סודאן.
הר אובמה, עד שנת 2009 היה שמו Boggy Peak, הוא הר באנטיגואה וברבודה, והנקודה הגבוהה ביותר במדינה.
גובהו 402 מטר והוא ממוקם ברכס ההרים שקרלי בדרום-מערב האי אנטיגואה.
הר אובמה קרוי על שמו של ברק אובמה נשיא ארצות הברית הארבעים וארבעה.
השם שונה ב-4 באוגוסט 2009, לכבוד יום הולדתו ה-48 של אובמה, הראשון שלו כנשיא ארצות הברית עד אז נקרא ההר Boggy Peak.
מקור השם בסיפור שסיפרו אדוני העבדים מגדלי הסוכר באנטיגואה וברבודה לעבדיהם, לפיו על ההר חי 'איש הבוגי', הנוטל רוחות ולכן יש להימנע מלהתקרב אל ההרים.
למרות האגדה הזו, היו עבדים שלא נבהלו מסכנות 'איש הבוגי', ולאחר שהצליחו להימלט מאדוניהם, הקימו לעצמם מושבה חופשית
הר אגס הוא הר בחרמון, והוא מהווה את אחת הפסגות של הר דוב.
מקור שמו של ההר בעצי אגסי הבר הגדלים באזור הפסגה.
שמו הערבי הוא ג'בל סומאק (הר אוג הבורסקאים).
ההר הוא שלוחה של כתף שיאון, הוא נמצא כ-2 ק"מ מדרום לפסגת הר דב (כתף שיאון או הר הבתרים), סמוך לגבול לבנון.
לרגלי הר אגס מצויים עצי אגסי בר (אגס סורי) ועל כן שמו.
במקום נמצאים שרידים של יישוב-גבול הנקרא "העיר האבודה", מהתקופות הרומית והביזנטית.
היישוב מיוחס ליטורים והוא האתר הקדום והגדול ביותר בחרמון.
בין השרידים: שרידי בתים בנויים אבן גיר קשה ומסותתת, בכל בית שלושה חדרים, בור מים וחצר, מתקן ששימש כנראה לסחיטת מיצי פירות.
ליד היישוב עברה הדרך הרומית מן הבאניאס אל לבנון, והגישה אליו היא בדרך סלולה המסתעפת מהכביש הראשי לעבר הר אגס ועוברת בקרבתו.
הר אדית' קאוול או הר אדית קאוול הוא הר בהרי הרוקי הקנדיים, בין עמק נהר אתבסקה והם נהר אסטוריה בשטח הפארק הלאומי ג'ספר, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של ההר 3,633 מטרים מעל פני הים, והוא ההר ה-97 בגובהו בצפון אמריקה, ה-49 בגובהו בקנדה, וה-36 בגובהו באלברטה.
קרחון איינג'ל זורם מצידו הצפוני של ההר ואורכו 300 מטרים.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1916, והוא נקרא על שם האחות הבריטית אדית קאוול שהוצאה להורג על ידי הגרמנים במלחמת העולם הראשונה.
קודם לשינוי שמו נקרא ההר "הר פיטסבו" (Mount Fitsbugh).
הראשונים שטיפסו על פסגת ההר היו א.
ביולי 1961 טיפסו לפסגת ההר איבון שווינרד (Yvon Chouinard), פרד בקלי (Fred Beckey) ודן דוגי (Dan Doody).
העלייה השנייה לפסגת ההר, ב-30 ביולי 1966 נעשתה על ידי דני אברל (Denny Eberl) וגרי תומפסון (Gray Thompson).
העלייה הראשונה של אדם בודד לפסגת ההר, בוצעה על ידי רויאל רובינס (Royal Robbins) בשנת 1967.
כל הטיפוסים האלה בוצעו על הצלע הצפונית של ההר.
הר אבס הוא ההר הגבוה ביותר ברכס אראמיס, בהרי הנסיך צ'ארלס באדמת מק.
גובהו של ההר 2,135 מטרים מעל פני הים.
צורת ההר פירמידלית כפירמידה קטומה, כאשר מדרונו הצפוני של ההר אנכי, אורכו של ההר (מצפון לדרום) 2 קילומטרים, ורוחבו של ההר (ממזרח למערב) 4 קילומטרים.
ההר מצוי בחלקו המרכזי של רכס אראמיס, בסמוך ממערבית למסיב תומפסון.
ההר ממוקם 18 קילומטרים דרומית מזרחית מהר מקרתי.
הראשונים שהגיעו אל ההר היו אנשי המשלחת הדרומית של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בינואר 1957 בהנהגת ו.
בושר קרא להר על שמו של גורדון אבס (Gordon Abbs), מפעיל הרדיו בתחנת מוסון בשנת 1956.
הר אדר הוא הר בצפון ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
ההר המשתרע לאורך צידו הצפוני של קרחון ברגה ונמצא דרום-מזרחית להר קורנו.
גובהו של ההר 952 מטרים מעל פני הים.
ההר מופיע לראשונה על גבי מפה של ממשלת ארגנטינה משנת 1957.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
ההר נקרא על שמו של קלמנט אדר, חלוץ בתחום האווירונאוטיקה - שהמציא דאון בעל מנוע קיטור - שהיה ככל הנראה האדם הראשון לעזוב את הקרקע במכונה הכבדה מהאוויר המתרוממת באמצעות מנוע.
שם זה ניתן להר, בדומה לאתרים אחרים בסמוך, שנקראו על שמם של חלוצים בתחום התעופה.
הר אדיקסון הוא הר ברכס לאנטרמן, בדרום מזרח הרי באוורס, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,080 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם בחוף פנל, 9.8 קילומטרים דרומית-מזרחית לפסגת באוורס שברכס לאנטרמן.
שמו של ההר ניתן לו על ידי המשלחת הצפונית של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר 1963–1964.
ההר נקרא על שמו של לוטננט קומנדר ג'יימס ר.
Edixon), טייס בטייסת VX-6 של צי ארצות הברית, שהיה אחראי על הסיוע האווירי שניתן למשלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד.
הר אדרד הוא הר נישא המכוסה קרח, המהווה את הקצה הדרומי של רכס דאגלס באי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם במרחק 16 קילומטרים מקו החוף, של מפרץ ג'ורג' השישי.
גובהו של ההר 2,195 מטרים מעל פני הים.
ההר הוא ההר התשיעי בגובהו בארץ אלכסנדר (הר קאלה גבוה ממנו, והר ספיבי נמוך ממנו).
ההר נצפה לראשונה על ידי לינקולן אלזוורת' במהלך טיסתו הטרנס-אנטארקטית ב-23 בנובמבר 1935.
ההר מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו בטיסה זו על ידי ו.
הצד המזרחי של ההר נסקר לראשונה על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בשנת 1936, ונסקר בשנית על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1949.
הצד המערבי של ההר מופה כולה בהתבסס על תצלומי האוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, בין השנים 1947–1948, ועל ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1960.
אנשי סקר שטחי חסות איי פוקלנד קראו להר על שמו של אדרד שמלך באנגליה משנת 946 ועד שנת 955; וזאת בדומה לאתרים אחרים ברכס דאגלס הנקראים על שמם של מלכים סקסוניים.
הר אובליסק הוא הר ברכס אסגארד בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם בין הר אודין וקרחון קטספו.
גובהו של ההר 2,200 מטרים מעל פני הים.
שמו של ההר ניתן לו בפברואר 1911.
השם הוא תיאורי - צורת ההר כצורת אובליסק
שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת המחקר המערבית בפיקודו של תומאס גריפית' טיילור ממשלחת טרה נובה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913).
הר אובליסק הוא הר בקצה הצפון-מערבי של רכס וייטמאנטל בהרי החוף של פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הרכס ממוקם בחם קרחון ספלינטר שממערב לו, וקרחון מארוול שמצפון לו.
גובהו של ההר 2,502 מטרים מעל פני הים; ההר מתנשא 112 מטרים מעל סביבתו.
ההר הוא ההר ה-11 בגובהו ברכס וייטמנאטל, והר ה-572 בגובהו בהרי החוף.
הר אודין הוא הר בצורת אוכף בחוף פוין בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
להר שתי פסגות - שתיהן מכוסות קרח.
שיא גובהו של ההר בגובה של 1,465 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם בסמוך לפסגת פריגה, שמדרום-מערב לו.
ההר מפריד בין קרחון אנדרסון לקרחון סלייפניר.
פסגת ההר צולמה מן האוויר בשנת 1947 על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון.
כמו כן הפסגה נסקרה מן הקרקע על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
שמו של ההר ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1955.
ההר נקרא בשם זה (שמו של האל אודין, בעלה של האלה פריגה מהמיתולוגיה הנורדית), מאחר שההר הסמוך נקרא על שמה של פריגה.
הר אדג'ל הוא הר גבוה, בחוף המערבי של חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם ממזרח לכף ג'רמי, המהווה את הצד המזרחי של הכניסה הצפונית למפרץ ג'ורג' השישי.
גובהו של ההר 1,675 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-2,500 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר התגלה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908–1910 בפיקודו של ז'אן-בפטיסט שארקו.
שארקו ראה את ההר ממרחק גדול וחשב כי מדובר באי.
המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם חקרה את האזור בשנים 1936–1937 בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל, ולא מצאה במקום אי - אלא מצאה את חצי האי של כף ג'רמי, ואת הר אדג'ל שעליה.
שארקו, שחשב כי מדובר באי קרא לו "האי גורדון בנט" , על שמו של ג'יימס גורדון בנט ג'וניור (.James Gordon Bennett, Jr) עורך עיתון הניו יורק הראלד, שהעניק סיוע כספי למשלחת.
המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, קראה להר בשמו הנוכחי, על שמו של סר ג'ון אוגוסטין אדג'ל (Sir John Augustine Edgell), ההידרוגרף של הצי הבריטי בין השנים 1932–1945.
הר אגברט הוא הר מכוסה קרח ברכס דאגלס באי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 15 קילומטרים דרומית - דרומית-מזרחית מהר סטיבנסון.
גובהו של ההר 2,895 מטרים מעל פני הים.
הר אגברט הוא ההר השני בגובהו באי אלכסנדר (הר סטיבנסון הוא הגבוה ביותר).
ההר נצפה ממרחק לראשונה בשנת 1909, על ידי המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו, אולם המשלחת באותה עת חשבה כי רכס דאגלס כולו (כמו גם הר זה) אינם מצויים באי אלכסנדר (אלא בחצי האי האנטארקטי).
חלק זה של רכס דאנגלס נסקר על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בשנת 1936, בפיקודו של ג'ון ריימיל.
הרכס נסקר ומופה בשנית על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1948.
הרכס מופה כולה בהתבסס על תצלומי האוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948, ועל ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1960.
שמו של ההר ניתן לו על ידי אנשי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
ההר נקרא על שמו של אגברט, מלך אנגליה במאה התשיעית, וזאת בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס דאגלס הנקראים על שמם של מלכים סקסוניים.
הר אדם או הר אינדפנסיה או הר בופור (בספרדית : Monte Independencia או Monte Beaufort) הוא הר באי פוקלנד המערבי שבאיי פוקלנד.
ההר הוא חלק מרכס הרי היל קוב.
גובהו של הר אדם 700 מטרים מעל פני הים.
ההר הוא ההר הגבוה ביותר באי פוקלנד המערבי, והשני בגובהו באיים; ההר הגבוה באיי פולקנד הוא הר אוסבורן, שגובהו 705 מטרים מעל פני הים.
בפסגת ההר מצויים שרידי קרקסים קרחוניים - שרידים לקרחונים אשר כיסו בעבר את ההרים.
הר אדונָי (איטלקית: Montedidio) הוא ספר מאת הסופר האיטלקי ארי דה לוקה, שיצא לאור בשנת 2001. הספר תורגם לעברית בידי מרים שוסטרמן־פדובאנו ויצא לאור בשנת 2003. הספר נמנה ברשימת הספרים שנלמדים לבגרות בתוכנית הלימודים בספרות בבתי הספר הממלכתיים בישראל.
הספר מגולל את סיפור התבגרותו של נער בן 13 במהלך תקופה של כ-7 חודשים ברובע "מונטדידיו" ("הר אדוני") שבעיר נאפולי.
הוא כותב על גליל נייר שקיבל על אירועים מחיי היומיום שלו - על עבודתו בסדנה של מאסט אריקו הנגר, על פגישתו עם הסנדלר היהודי הגיבן דון רפניילו, ועל מערכת היחסים הזוגית הראשונה עם מריה, נערה בת גילו.
הר אֶבִּי או הר אֶבֶּה הוא הר בעל פסגה כפולה, ברכס פיירווד'ר שבהרי סנט אליאס בדרום מזרח מדינת אלסקה שבארצות הברית.
ההר ממוקם בשטח הפארק הלאומי גליישר בי.
ההר ממוקם 13 קילומטרים צפונית-מזרחית להר אורוויל, בסמוך לקצהו של קרחון ג'ונס הופקינס.
גובהו של ההר 2,420 מטרים מעל פני הים; הר אבי הוא ההר ה-232 בגובהו באלסקה, וההר ה-12,939 בגובהו בארצות הברית.
ההר מתנשא לגובה של 286 מטרים מעל סביבתו.
בשל מיקומו, בסמוך לחוף הים (2 קילומטרים מקו החוף של האוקיינוס השקט), ובשל התנשאותו מעל קרחון ג'ונס הופקינס המגיע לקו החוף, ההר מצולם לעיתים קרובות מספינות שייט התענוגות העוברות בסמוך לחוף.
על מורדות ההר ממוקמים קרחון גילמן, וקרחון קלארק.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1936 על ידי ויליאם אוסגוד פילד (William Osgood Field), ו-ויליאם סקינר קופר (William Skinner Cooper), שניהם חברי החברה הגאוגרפית האמריקאית (American Geographical Society).
ההר נקרא על שמו של הגאוגרף האמריקאי קליבלנד אבי ג'וניור (Cleveland Abbe Jr.), אשר קיבל תואר דוקטור בשנת 1898 מאוניברסיטת ג'ונס הופקניס.
קרחון גילמן נקרא על שמו של דניאל קויט גילמאן (Daniel Coit Gilman), שהיה הנשיא הראשון של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
קרחון קלארק נקרא על שמו של ויליאם באלוק קלארק, פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בין השנים 1887 – 1917, וחבר צוות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בין השנים 1888 – 1917.
הטיפוס הראשון המתועד לפסגה הדרומית של ההר נערך ה-11 ביוני 1977, על ידי ג'ים ויקווייר (Jim Wickwire) ועל ידי דוזאן ג'אגרסקי (Dusan Jagersky), אשר טיפסו לפסגה דרך המדרון הדרום-מזרחית של ההר.
שלושה ימים לאחר מכן ג'אגרסקי מצא את מותו, בעת הירידה מהפסגה.
הטיפוס הראשון המתועד לפסגה הצפונית של ההר נערך ב-14 ביולי 1991, על ידי וולטור גוב (Walter Gove) ו-ויליאם פנילינג (William Pilling).
הר אג או הר אג' הוא הר ברכס נפטון, בהרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם בין רכס ברקוויסט, לבין רכס דרורי.
גוובהו של ההר 1,350 מטרים מעל פני הים.
הר אג מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבין השנים 1956 – 1966.
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של ג'ון ר.
Ege), שהיה גאולוג מטעם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, שהשתתף במשלחת הסקר הקרקעית של רכס נפטון (Neptune Range field party) בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1963 – 1964; משלחת זו תיקנה את מיקום ההר במפות (שהיה שגוי קודם לכן).
הר אוברלורד הוא הר געש רדום גדול, מסוג חרוט געשי; הממוקם ברכס מאונטניר, בקצה הצפוני של מישור דספשן, באזור חוף בורכגרווינק של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הר אוברלורד ממוקם 92 קילומטרים מחוף ים רוס.
הר אוברלורד ממוקם בסמוך ממזרח לראשו של קרחון אוויאייטור.
להר אוברלורד צורת חרוט, מדרונות החרוט מכוסים קרח.
להר יש קלדרה, בקוטר 1.2 קילומטרים.
גובהו של הר אוברלורד 3,395 מטרים מעל פני הים.
הסלעים הוולקניים מהמדרון המערבי של ההר, מתוארכים ללפני כשבעה מיליון שנה (תקופת המיוקן), ולכן הר הגעש נחשב רדום.
שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת החקר הצפונית ( the northern party) של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי מטעם ניו זילנד (NZGSAE), אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1962 – 1963.
זהו שם תיאורי - ההר מתנשא מעל ו"שולט" מעל הפסגות הנמוכות יותר שסביבו.
הר VX-6 הוא הר בגובה של 2,185 מטרים, שניצב במרחק של 7.4 ק"מ מצפון למינרט נואנטאק, שבנונאטאקי מוניומנט בארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה.
ההר נסרק על ידי קבוצת טראוורסי ארץ ויקטוריה של התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית, אשר פעלה בשנים 1959–1960. הם קראו להר על שמה של טייסת המחקר 6 של צי ארצות הברית, אשר סייעה לקבוצת טראוורסי.
ב-1 בינואר 1969 שונה שמה של הטייסת ל-VXE-6, אך משימתה לא השתנתה.
הר אדרנון הוא הר המתנשא לגובה של 900 מטר מעל גובה פני הים בצפון סמבוקה די סיציליה, במחוז אגריג'נטו.
על ההר אתר ארכאולוגי הנקרא בשם ההר ומזוהה על ידי רוב החוקרים עם העיר העתיקה אדרנון.
בפסגת ההר נמצאים שרידי עיר עתיקה, שהוא אחד מהאתרים הארכאולוגיים החשובים ביותר של מגנה גרסיה בסיציליה.
כמעט כל החוקרים, כולל קלובר (Klüver) והולם מזהים את האתר עם אדרנון, בעוד אחרים מזהים אותו כנאקון.
ממצאים ארכאולוגיים מהחפירות מעידים על הרס כללי ואלים של העיר, אולי באמצע המאה השלישית לפני הספירה, במהלך המלחמה הפונית השנייה.
חפירות ארכאולוגיות סדירות החלו באתר בשנת 1968. החפירות הביאו לחשיפת נקרופוליס, חומות אדירות וחלקים נרחבים של העיר ופרבריה.
הר אורה הוא הר בפרוזדור ירושלים בדרום-מערבה של ירושלים.
שמו הערבי של ההר הוא ראס א-רב (رأس الرب), כלומר - הר האדון.
הנוצרים מכנים אותו "הר הביקור", על שם ביקורה של מרים אמו של ישו את אלישבע, אמו של יוחנן המטביל.
הר אורה נמצא כקילומטר מערבית לשכונת קריית מנחם.
גובה פסגתו של הר אורה 848 מטרים, מן הפסגות הגבוהות באזור ירושלים.
ברוב המפות הפסגה מסומנת כ-נ.ג.
839, שהיא נקודה צפונית לפסגת ההר, אך בפועל היא גבוהה יותר וגבוהה מעט מפסגת הר עמינדב הסמוכה (842 מטרים).
על ההר הכביש המוביל משכונות מרכז ירושלים (קריית יובל ועיר גנים) לכיוון שכונת עין כרם ולבית החולים הדסה עין כרם.
בשטח ההר מצויים גם מושב אורה, ועל ההר נבנה המתחם המקודש לשלוש הדתות של מיס קרי.
המקדש של מיס קרי נמצא כיום בשטח בסיס צבאי של יחידה 8200. לידו מוסד "מסילה" לנערות במצוקה.
תוכנית לבנות יחידות דיור נוספות על אזור ההר מעורר את התנגדותם של הארגונים לאיכות הסביבה.
הר אודם הוא הר געש רדום ברמת הגולן.
ההר מצוי בתחום שמורת יער אודם, הממוקמת בין היישוב מסעדה בצפונה לבין קיבוץ אל-רום בדרומה.
ההר נקרא על שם צבע האדמה האדומה.
שמו בערבית: תל אל-אחמר (تل الأحمر) או ראס אל-אחמר (رأس الأحمر).
הר אודם הוא חלק מקו התלים הישראלי.
ההר מורכב מסקוריה בגוונים אדום-סגול.
להר שני לועות: האחד - לצד מערב והשני - לצד צפון.
בפסגת ההר קיים מוצב של צה"ל המאויש בשעת חירום.
במפנה המזרחי מדרגות חקלאיות, הכוללים כרמי גפן.
על המפנה המערבי שוכן היישוב אודם.
הר אחירם הוא שם של פסגה בגובה 820 מטר מעל פני הים באזור הרי ירושלים - היום חלק מהיישוב מבשרת ציון.
לפני מלחמת ששת הימים שכן על הפסגה מוצב של הצבא הירדני ששמו מוצב שייח' עבד אל-עזיז (או, בכיתוב שונה - עבדול עזיז) כשמו של מקאם (מבנה תפילה) מוסלמי שהיה במקום.
הר אחירם הוא שמה העברי של פסגת שייח' עבד אל עזיז הנמצאת מצפון למבשרת ציון וקרויה על שם מבנה תפילה מוסלמי הנושא את שמו של השייח' האלמוני.
שטחו של המבנה 8 על 8 מטר והוא בנוי על יסודות של מבנה עתיק.
גגו של המבנה קרס עם השנים אך הקירות נותרו עומדים על תילם.
בסמוך למבנה המוסלמי נמצא עץ תות בודד ועתיק.
ממערב למבנה נחצבו בעת העתיקה שלושה בורות מים מטוייחים (למניעת חלחול).
קונרד שיק מזכיר במחקריו את פסגת שייח עבד אל עזיז כמקום קבורה אפשרי של רחל וזאת מאחר שעל פי דבריו התושבים הערבים קוראים למקום "קובת רחיל" (קבר רחל)
במחקרו "קול ברמה נשמע ושאלת קבורת רחל" מציין ד"ר יואל אליצור כי ייתכן וקביעה זו נסמכת על שמועות וכי אין לה בסיס.
על הפסגה שרידי מוצב צבאי ירדני גדול שכוסו ברובם על ידי בנייה והתרחבות של היישוב מבשרת ציון.
המוצב היה חלק מגוש המוצבים שכלל את גבעת הרדאר וחירבת א-לוזה, ששלט על הדרך לירושלים.
בסמוך למוצב הוקם מחנה צבאי ירדני שהיה ידוע בשם "שיכון קציני הלגיון" ועל פי חלק מהגרסאות
היה יישוב שהוקם בשנת 1961 ובו התיישבו גמלאים של הצבא הירדני.
במחנה היו 15 מבנים שבלטו על קו הרקיע והיו סימן היכר של המוצב.
ספי בן-יוסף מתאר את קו המוצבים:
ביום, 5 ביוני 1967, הטיל פיקוד מרכז על חטיבה 10 ("הראל"), בפיקודו של אל"ם אורי בן-ארי, להבקיע את המוצבים הירדניים אשר איימו על הדרך העולה לירושלים, ולנתק את כביש גב ההר מצפון לירושלים.
מוצב שייח' עבד אל עזיז היה מבוצר היטב, ובו בונקרים החולשים על אזור הקרב, תעלות קשר ושדה מוקשים צפוף בין המוצב לקו הגבול.
גדוד החרמ"ש 106, שכלל 3 פלוגות חיל רגלים, פלוגת טנקים, כח הנדסה ופלוגה מסייעת, יצא משטח הכינוס ביער חולדה, ונע לכוון הקסטל דרך צומת נחשון ורמת רזיאל.
הגדוד המשיך בתנועה לכוון מוצבי שייח' עבד אל עזיז, ובשעה 17:00 עלו טנקים של הגדוד לעמדות שולטות והחלו לירות על ביצורי המוצב.
כוח שני ובו חיילי החרמ"ש בחיפוי טנקים התחיל בתנועה ליעד דרך מעבר צר שנפרץ בשדה המוקשים, תחת הרעשה ארטילרית של הצבא הירדני מעמדות בכפר אל ג'יב שגבתה קורבנות נוספים.
עם רדת החשיכה עלה אחד הטנקים על מוקש וחסם את הדרך שנפרצה בשדה המוקשים.
מספר הנפגעים בכוח התוקף עלה, ומפקד פלוגה ט' סרן אסא יגורי שהובילה את הכח, הורה ללוחמיו לרדת מהזחל"מים ולהתקדם רגלית, תחת אש כבדה, אל היעד.
עם הפריצה אל היעד נלחמו חיילי הפלוגה בקרב פנים אל פנים עם לוחמי הלגיון עד לכיבוש המוצב בשעה 19:30. במהלך הקרבות נהרגו 15 חיילים, כולל אסא יגורי, ו-42 נפצעו.
חיים רייכמן, שנלחם על המוצב, מספר:
ומוסיף אביתר בן צדף, שהיה עורך כתב העת הצבאי מערכות:
לאחר המלחמה הוקמה בהר אחירם מצבת זיכרון ללוחמי חטיבת השריון הראל, והמקום כונה יד אסא, על שם 15 הלוחמים ומפקדם, שנפלו בקרב.
לאנדרטה נגרמו נזקים בזדון, ככל הנראה על ידי תושבים ערבים מכפרים שבסביבה.
משהתברר כי לא ניתן להגן על האנדרטה היא הועברה לתוך מבשרת ציון והוצבה זמנית באזור כיכר חלילים, עד שהושבה למקומה לאחר הקמת גדר ההפרדה.
על שרידי המוצב הירדני ניטע יער לזכר הנופלים, שנפגע במהלך בניית רובע "רכס חלילים".
החברה הקבלנית ועמותת ותיקי חטיבת הראל בנו אנדרטה חדשה בפסגת הר אחירם, למרגלות מגדל המים.
בשנת 1998 נטעו תלמידי תיכון ממבשרת ציון 14 עצי אלון ועץ זית על פסגת ההר.
על פי אתר האינטרנט זמן מבשרת, בעבר תוכננה בפסגת ההר הקמתו של בסיס משמר הגבול על מנת לפקח על קטע גדר ההפרדה העומד באזור.
בשנת 2019 תוכננה הקמת בית עלמין למרגלות האנדרטה, בשטחי מועצה אזורית מטה בנימין, אך בקרב תושבי האזור קמה התנגדות להקמת בית העלמין, והתוכנית להקמת בית העלמין הועברה לשטח מועצה אזורית מטה יהודה.
הר אוּמיי (סינית: 峨嵋山, פין-יין: Éméi Shān, מילולית "הר הגבה הנישאת") הוא הר בנציבות העירונית בדרום מחוז סצ'ואן שבמערב הרפובליקה העממית של סין, אחד מ.
בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על ההר כאתר מורשת עולמית.
הר אומיי שוכן כ-160 קילומטרים דרומית מערבית לצ'נגדו בירת סצ'ואן, ומהווה חלק מהגבול המערבי של מישור צ'נגדו.
שטח ההר הכלול באתר המורשת העולמית הוא 154 קמ"ר, והוא מתנשא מבסיסו במישור, בגובה של 500 מטרים מעל פני הים, עד לגובה של 3,099 מטרים מעל פני הים.
פסגתו הגבוהה ביותר, וָאנְפו (מילולית "עשרת אלפים בודהות"), צופה אל המישור מרום של 2,600 מטרים.
לרכס ההר צורה קשתית הדומה לגבה, וזו העניקה לו את שמו ("הר הגבה הנישאת").
ההר ניחן בנופים מגוונים של גבעות, עמקים, קניונים עמוקים ופסגות נישאות.
קרוב ל-90% מהשטח מכוסים צמחייה שאופייה משתנה בהתאם לגובה, מיערות עצים רחבי-עלים סובטרופייים ועד שיחים תת-אלפיניים בגבהים שמעל 2,800 מטרים.
בשטח אותרו כ-3,200 מינים של צמחים, בהם כ-100 מינים אנדמיים.
אחד הבולטים בהם הוא הדווידיה אינוולוקרטה, המכונה באנגלית "Dove tree" ("עץ היונה") או גם "Handkerchief Tree" (עץ הממחטה), בשל עלי החפה הלבנים והארוכים של פרחיו הדומים לכנפי יונה או לממחטה.
הפאונה כוללת 2,300 מינים, ובהם פנדה אדומה, סרו סיני ( Capricornis sumatrensis), חתול זהוב אסייתי, מקוק טיבטי ו-Liocichla omeiensis, סוג של ציפור שיר הקרויה באנגלית על שם ההר "Emei Shan Liocichla".
הקופים מהמין מקוק טיבטי התרגלו לכך שבני האדם מאכילים אותם, והם נעשו תוקפניים למדי כאשר תיירים אוכלים בקרבתם.
האקלים משתנה במידה ניכרת בהתאם לגובה.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת נעה בין 17.2 °C באזור הסובטרופי ועד 3 °C באזור האלפיני.
האזור מכוסה בעננות גבוהה, ולכן הלחות בו וכמות המשקעים היורדת עליו גבוהה.
באזורים בגובה שמעל ל-2,000 השלג נשאר על פני האדמה כשישה חודשים בשנה.
הגורם להתפרצויות הוא פעילות מתמשכת של תימרת מעטפת.
להתפרצויות אלו נלווה אירוע של הכחדה המונית והמדענים חלוקים בדעה האם התפרצויות אלו היו הגורם לכך.
מממצאים ארכאולוגיים עולה שהאדם ישב את ההר כבר לפני 10,000 שנים, אך ההר קיבל משמעות תרבותית מיוחדת עם הגעת הבודהיזם לאזור.
הבודהיזם הגיע לראשונה לסין דרך דרך המשי במאה ה-1 לספירה.
איכר שגידל צמחי מרפא בשם פּוּגונְג בנה את המקדש הבודהיסטי הראשון על "הפסגה המוזהבת"(הפסגה השנייה בגובהה בהר) בתקופה זו וכינה אותו "היכל פּוּגוָאנְג".
במאה ה-3 התקבלה הדוקטרינה הבודהיסטית של הבודהיסאטווה סמנטבהדרה, הידוע במנדרינית תקנית בשם "פּוּשְׂייֵן" (普贤菩萨), כדוקטרינה השלטת בהר.
במאה ה-4, בתקופת שושלת ג'ין, בנה נזיר בודהיסטי סיני בשם חְווֵיצְ'ה לרגלי רכס גְווָאנְשִׂין את "מקדש פּוּשְׂייֵן", מקדש הפעיל עד היום, אם כי כיום הוא קרוי "מקדש וָאנְנְייֵן".
במאה ה-6 הפכה סין למרכז עולמי של הבודהיזם, ומחוז סצ'ואן הפך למרכז הזן בודהיזם הסיני, ונבנו בו למעלה ממאה מקדשים.
באמצע המאה ה-10 שלח הקיסר טָאידְזו משושלת סונג (שלט 976-960) משלחת בודהיסטית בראשות המלומד גִ'ייֵה להודו.
לאחר שגִ'ייֵה חזר לסין הוא התיישב בהר אומיי, עסק בתרגום הכתבים שהביא עמו מהינדית לסינית, והטיף את תורתו.
גִ'ייֵה קיבל רשות ליצוק את דמותו של סמנטבהדרה בארד, פסל בגובה של 7 מטרים הנמצא עד היום במקדש "מקדש וָאנְנְייֵן".
מאז ההר הפך להר קדוש במסורת סינית.
קיסרים משושלות שונות ומלומדים נהגו להעניק תשורות למקדשים ולנזירים הנודעים שהתגוררו בהם, או לכתוב להם שירים המוצגים כיום במקדשים.
השירים כתובים על קלף ומוצמדים לעמודים באולמות המקדש, או כהקדשות חקוקות באבן.
קיימות הערכות כי במאה ה-15 חיו מעל ל-1,000 נזירים בודהיסטים על ההר, והיו בו מעל למאה מקדשים.
תפילה, לימוד והעתקת הכתבים לא היו הפעילויות היחידות במקדשים.
מקורות מהמאה ה-16 וה-17 מספרים על נוהג ללמוד אמנויות לחימה במנזרים שעל הר אומיי.
סגנונות הלחימה שפותחו במנזרים על ההר נקראים "אומיי פאי וו-שו", זרם בוו-שו.
ב-1939 נתגלו בהר מאובנים של סוג חדש של דינוזאורים.
סוג זה קיבל את השם אומייזאורוס על שם המקום בו נתגלה.
מהפכת התרבות (1976-1966) חוללה שמות במנזרים הבודהיסטיים על ההר כשם שפגעה באתרים דתיים אחרים בסין.
אחרי שהיא הסתיימה שוקמו מחדש חלק מהמקדשים וכיום פועלים על ההר 26 מקדשים.
ב-1996 הכריז ארגון אונסק"ו על הר אומיי ועל האזור הכולל את פסל בודהה הענק בלשאן כאתר מורשת עולמית אחד בשם "נופי הר אומיי והאזור הנופי של הבודהה הענק של לֶשָׁאן".
הר אומיי הוכרז כאתר מורשת עולמית בשל המורשת התרבותית הבודהיסטית וכן כאתר טבע שבו מגוון צמחייה נרחב.
כיום כאמור פועלים בהר 26 מקדשים בודהיסטיים, כולם קשורים לפולחן סמנטבהדרה.
מכיוון שהאגדה טוענת כי סמנטבהדרה עף אל ההר על גבי פיל לבן בעל שישה חטים, קיים בכל מקדש לפחות פסל אחד שלו.
לעיתים לבד, לעיתים על גבי הפיל הלבן, ולעיתים יש פסלים של הפיל הלבן בלבד.
גִ'ינְדִינְג (金顶, מילולית "הפסגה המוזהבת") – הפסגה השנייה בגובהה בהר, 3,077 מטרים מעל לפני הים.
אל הפסגה ניתן להגיע ברכבל או לטפס בשביל מדרגות אחד ולרדת בשביל מדרגות שני.
מהפסגה מוביל רכבל אל הפסגה הגבוהה ביותר בהר, וָאנְפו (מילולית "עשרת אלפים בודהות") שגובהה 3,099 מטרים.
על פסגה זו נבנה במאה ה-1 לספירה המקדש הבודהיסטי הראשון בהר, "היכל פּוּגוָאנְג", שמו שונה אחר כך ל"מקדש גוָאנְגשְׂיָאנְג" וב-1614, בתקופת שושלת מינג, שונה שמו שוב ל"מקדש חְווָאדְזָאנְג", השם הרשמי בו הוא קרוי עד היום.
מסופר כי ג'ו מו, אחד מבניו של חונְגווֹ, מייסד שושלת מינג, שהיה בודהיסט אדוק, תרם 150 ק"ג זהב להקמת היכל מוזהב במקדש.
בזהב נעשה שימוש בבניית ההיכל, מה שתרם לכינוי הפסגה בשם הפסגה המוזהבת ובהשאלה לכינוי המקדש על הפסגה בשם מקדש גִ'ינְדִינְג ("מקדש הפסגה המוזהבת").
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 נבנה המקדש וצויד מחדש, אם כי נעשו מאמצים לשמר את צורתו המקורית.
"פסל הבודהה המוזהב" או "פסל הבודהה של עשרת הכיוונים" הוא פסל בודהה מצופה הארד הגבוה ביותר בסין.
הפסל, השוכן בנקודה הגבוהה ביותר על הפסגה, כולל עשרה פנים של בודהה הפונים לכיוונים שונים, על גבי פילים בני שישה חטים הניצבים בתורם על גבי מסד.
גובה המבנה כולו 48 מטרים, ומשקלו 660 טון.
משקל הפסל לבדו הוא 350 טון וגובהו 42 מטרים.
המסד עצמו הוא אולם המכיל פסל בודהה נוסף.
מקדש וָאנְנְייֵן (בפיניין: Wànnián-Sì, מילולית "מקדש עשרת אלפים השנים") – המקדש נמצא בגובה 1,200 מטרים לרגלי רכס גְווָאנְשִׂין.
זהו המקדש העתיק ביותר על הר אומיי הפעיל עד היום.
המקדש נבנה במקור במאה ה-4 בתקופת שושלת ג'ין על ידי נזיר בודהיסטי סיני בשם חְווֵיצְ'ה בשם "מקדש פּוּשְׂייֵן" (שמו הסיני של הבודהיסאטווה סמנטבהדרה).
בתקופת שושלת טאנג שונה שם המקדש ל"מקדש המים הלבנים", ובתקופת שושלת סונג שונה השם ל"מקדש המים הלבנים של פּוּשְׂייֵן".
בשנה ה-28 לשלטונו של הקיסר ואן-לי משושלת מינג (שנת 1600) נבנה מבנה אבן המכונה "היכל הלבנים נטול הקורות" (ווּלְיָאנְג ג'וּאָנְדְייֵן).
המבנה הושלם שנה אחר כך, ואז גם קיבל המקדש את שמו הנוכחי ("מקדש וָאנְנְייֵן").
מבנה זה הוא המבנה המקורי היחיד במקדש ששרד מהקמתו, למרות 18 רעידות אדמה עיקריות שהתחוללו בהר מאז.
ב-1946 פרצה שרפה גדולה במקדש וכל מבני העץ של המקדש נשרפו לחלוטין.
המבנה היחידי ששרד היה "היכל הלבנים נטול הקורות".
הפסל נוצק בצ'נגדו בירת סצ'ואן במאה ה-10. בנוסף יש גומחות בכל ארבעת קירות הבניין ובהם מעל ל-300 פסלי בודהה מוזהבים.
מקדש שִׂישְׂיָאנְגְצְ'ה (מילולית "בריכת הפיל המתרחץ") – מקדש השוכן על מדרון פסגת ג'וּאָנְטְייֵן בגובה 2,070 מטרים.
תחילת המקדש בביתן שהוקם במאה ה-15 בתקופת שושלת מינג.
הביתן נבנה מחדש כמנזר לנזירות בשם "מנזר צ'וּשִׂי".
בתקופת הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג הורחב המנזר וייעודו שונה למקדש.
בתקופת הקיסר צ'יינלונג (שנת 1736) נבנה המקדש מחדש.
כפי שרומז השם יש בריכה קטנה לפני המקדש.
האגדה מספרת שכשהבודהיסאטווה סמנטבהדרה הגיע להר על גבי הפיל הלבן הוא עבר במקום זה, והפיל שלו התרחץ בבריכה (ומכאן שם האתר).
המקדש מכונה "מקדש פיית הפרחים" והוא מכיל כמה מבנים ואכסניה.
מקדש בָּאוֹגְווֹ (מילולית "מסירות לארץ") – מקדש גן השוכן בכניסה לאתרי הר אומיי בגובה 533 מטרים מעל פני הים, כ-6.5 קילומטרים מהעירה אומיי.
המקדש נבנה בשנת 1573, השנה הראשונה לשלטונו של הקיסר ואן-לי.
במקור היה המקדש קרוי "היכל חְווֵידְזונְג" (המקום בו נפגשים טאואיזם, בודהיזם וקונפוציוניזם).