tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף נפתחו באותן שנים עוד 1,105 תיקים בגין אלימות כלפי ילדים בגילאי 6–12 ובהם 1,232 עבירות מאותן קטגוריות (בתיק אחד עשויות להופיע מספר עבירות).
עד 2017 ניתן לראות גידול במגמת מספר התיקים הנפתחים בגין עבירות כלפי קטינים, את הגידול ניתן להסביר על ידי גידול טבעי של האוכלוסייה וכן בהתגברות מודעות ציבורית לנושא.
רוב התיקים כוללים עבירות אלימות נגד גוף, ובהן פציעה או חבלה, התעללות פיזית או נפשית ותקיפה.
עבירות אלה הן כ-60% מהעבירות בתיקים שנפתחו בשנים 2018–2016. משנת 2019 ניתן לראות ירידה במספר התיקים שבהם עבירות נגד אדם לרבות עבירות נגד קטינים.
נתוני המשטרה על התיקים שנפתחו בשנת 2020 מעידים על ירידה של כ-7% במספר התיקים שנפתחו בהשוואה לשנת 2019.ייתכן שהדבר נובע מירידה בפועל בהיקף תופעת האלימות של בגירים כלפי קטינים, וזאת בהמשך לירידה במספר התיקים שנצפתה גם בשנים קודמות.
ניתן ליחס את הירידה לתקופות הבידוד הממושכות בעקבות הקורונה.
שנת 2024 הצביעה על ירידה בהליכי האכיפה ע"פ משטרת ישראל: נפתחו 64 תיקי חקירה בגין עבירות של תקיפה או התעללות בפעוטות במסגרות חינוך, לעומת 160 תיקים בשנת 2023. מספר כתבי האישום שהוגשו בשנת 2024 עמד על 12 – כמחצית ממספר כתבי האישום שהוגשו בשנה הקודמת.
בעשורים האחרונים נכתבו שירים רבים כמחאה על התעללות בילדים.
בין השירים המפורסמים נמנים "לוקה" של סוזאן וגה על ילד מוכה ועל מאמציו להסתיר זאת משכניו, והשיר "Cleanin' Out My Closet" של אמינם המתאר את יחסיו עם אמו.
יצירות עבריות שעוסקות בנושא הזנחת ילדים כוללות את "ילדי הלילה" שכתב וביצע אהוד בנאי ואת "נמס בגשם" שכתב יעקב גלעד ושר יהודה פוליקר.
רשימה מורחבת יותר של שירים באנגלית העוסקים בנושא ניתן למצוא כאן .
הספר האוטוביוגרפי "כלנית בעמק הגרוטאות" של הסופרת רבקה בן דוד, מביא את סיפורה של ילדה מיוחדת שגדלה בצל אלימות משפחתית מתמשכת ואת התמודדותה יוצאת הדופן עם צלקות ילדותה.
התעמולה הנאצית הייתה חלק מרכזי מפעולותיה של המפלגה הנאצית בדרכה לרכוש את אהדתם של המונים בגרמניה ומחוצה לה.
ובהיותה כזאת, היא נכחה באופן בולט בחיי היומיום ברייך השלישי.
תעמולה זו הייתה חובקת כל.
היא כללה שימוש באמצעים טכנולוגיים חדישים לזמנם - הרדיו והקולנוע, כמו גם בעצרות המונים, בדגלים ובסמלים, ליצירת שפה חזותית ורעיונית ייחודית לנאציזם, שמטרתה - השלטת אורח המחשבה הנציונל-סוציאליסטי על כל הכפופים למרוּת הרייך השלישי, בכל היבט של חייהם.
התעמולה הנאצית סבבה סביב מרכיבים עיקריים אחדים.
שניים מהם, והעיקריים שבהם, היו טיפוחו של "מיתוס הפיהרר" לפיו היטלר הוא המושיע המיסטי, שנשלח על ידי האל להושיע את גרמניה בעת צרתה, וכי הוא אדם המגלם את כל התכונות הטובות, ואינו מסוגל לשגות; וכן הטפה אנטישמית שיטתית ורצחנית כנגד היהודים.
מרכיבים אלו, כשהם שלובים יחדיו, היו בין הגורמים המרכזיים שאיפשרו את ביצועה של השמדת היהודים ההמונית בשטחי הכיבוש הנאציים.
רקע היסטורי - מפלגות המונים באימפריה הגרמנית ובאוסטריה
התעמולה הנאצית סבבה סביב דמותו של היטלר.
במידה רבה מאוד היא פרי יצירתו.
הוא שהעניק לה את אופייה ואת מרכיביה הייחודיים.
תעמולה זו נמשכה כל עוד היה היטלר בחיים, ונפסקה כמעט מיד לאחר מותו.
את הבסיס הרעיוני לתעמולה, ואת הרקע ההיסטורי לרעיונות אלו, יש למצוא בקורות ילדותו ונעוריו של היטלר, ברקע התרבותי והאידאולוגי אליו נחשף בשנות חייו הראשונות בווינה ובמינכן באוסטריה-הונגריה ובאימפריה הגרמנית שלפני מלחמת העולם הראשונה.
היטלר נולד בכפר בראונאו אם אין שבאוסטריה.
בין 1907 ל-1913 גר בווינה כשהוא מתפרנס בדוחק מציור גלויות, וחי ב"מקלט לגברים".
באוגוסט 1914 התגייס לצבא הגרמני ושירת במלחמת העולם הראשונה.
האימפריה הגרמנית והאימפריה ההבסבורגית בשנים אלו, היו משטרים מלוכניים בעלי צורה מתונה של פרלמנטריזם שעם כל חוסר השפעתו היחסית על מדיניות הממלכה, שימש כבמה סוערת להצגתן של האידאולוגיות החדשות והמסעירות שהתפתחו במאה ה-19 - הלאומיות, הסוציאליזם והקומוניזם.
וינה באותם הימים הייתה עיר קוסמופוליטית, מרכז לאידאולוגיות, למפגש בינלאומיים שונים וצורות מחשבה שונות.
אל מול המון הלאומים שהתאחדו לאימפריה האוסטרו הונגרית, הגרמנים, ההונגרים, הרומנים, היהודים, האיטלקים, והסלאבים על כל עממיהם - פולנים, צ'כים, רותנים, סרבים, קרואטים ורבים אחרים, ניסה היטלר למצוא את ייחודו, את הגורם המבדיל בינו ובין אבק האדם שהסתופף לצידו במקלט הגברים.
במיין קאמפף כתב כי "שנאתי את מערבולת הגזעים שהשתלטה על הבירה.
שנאתי את כל ערבוביית העמים הזאת של צ'כים, פולנים, רותנים, סרבים וכולי.
ובתוכם זו אבחת החרב המתהפכת של האנושות - היהודים".
הסוציאליזם היה התנועה המרכזית, החשובה, והדינאמית ביותר שבין אלו שהתחרו ברחוב הווינאי והגרמני.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ואחותה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית היו מפלגות המונים, שהצליחו לסחוף את מעמד הפועלים במדינותיהן, תוך שימוש בשיטות תעמולה מודרניות לזמנן.
על אף שהיטלר הודה כי נמשך כבחבלי קסם אל תנועת ההמון, נראה לו כי תנועות אלו בוגדות בתנועה הלאומית הגרמנית, וכי הדגש שהם שמים על המעמד אל מול הלאום אינו כפי רוחו.
בספרו מיין קאמפף כינה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית - "הזונה מוכת השחין המתעטפת בצדקה חברתית ואהבת אחים"..
עם כל זאת, היה היטלר קשוב לתעמולה הסוציאליסטית, וידע לזהות את עיקריה.
התנועות הלאומיות הגזעניות משכו אף הן את היטלר.
שתי המדינות רחשו ממפלגות קטנות, גזעניות, בעלות אידאולוגיה פאן גרמנית.
כתביהם של הוגים כיוסטון סטיוארט צ'מברלין והפרוטוקולים של זקני ציון שמשו בערבוביה לצד כתבים כמעט פורנוגרפיים שתיארו בפרטי פרטים את היהודים רבי האון, הדומים לקופי אדם, המטמאים את העלמות הגרמניות הבלונדיות.
היטלר לא משך את ידו מכתבים אלו, וזרם אנטישמי זה היה אף הוא, במידה מסוימת, מרכיב עיקרי של התעמולה הגרמנית בעידן הנאצי.
עם כל זאת, ההשפעה הגדולה ביותר על היטלר, הן מבחינה מחשבתית, והן כתועמלן, הייתה לפעילי המפלגה הנוצרית-סוציאלית.
מפלגה זו שלטה באותם הימים בעיר וינה ובפרלמנט האוסטרי תחת הנהגתו של קרל לואגר, ראש העיר הווינאי הכריזמטי והאנטישמי.
לואגר השתמש לצרכיו בסוציאליזם, בדת ובלאומיות, וידע כיצד לכבוש את לב ההמון כתועמלן.
היטלר הצעיר הביט בעין בוחנת ובהערצה על לואגר.
רבים מהמאפיינים של שלטונו של לואגר בווינה ימצאו את דרכם אל התעמולה הנאצית.
כך למשל ייסד לואגר את "גדודי הנערים הנוצרים סוציאלים", תנועת נוער שכללה שימוש במדים, דגלים ותזמורות, מאפיינים שיהיו לימים מזוהים עם התעמולה הנאצית, שעשתה שימוש מסיבי בילדים ונוער, כמו גם בסמלים, בדגלים ובתזמורות.
היטלר הביט בתנועות אלו, למד והפנים את לקחיו.
בספרו, מיין קאמפף סיכם את תפקידה של התעמולה במילים אלו:
המפלגה הנאצית - ימים ראשונים
בספטמבר 1919 ביקר היטלר באספה של מפלגת הפועלים הגרמנית במינכן.
באספה זו התכנסו 25 איש במרתף בירה, והתווכחו על פוליטיקה.
בתוך ארבע שנים הפך מועדון ויכוחים זה של בית הבירה, למפלגה מובילה שניסתה ליטול בכוח את השלטון בבוואריה ולאחר עשר שנים נוספות, למפלגת השלטון בגרמניה כולה.
השילוב של התנאים הייחודיים החברתיים והכלכליים של רפובליקת ויימאר אין בכוחו להסביר תופעה זו במלואה, ויש לקחת בחשבון את התעמולה ואת כוחו של היטלר כתועמלן.
המפלגה הקטנה החלה בארגון אסיפות המונים.
אסיפות אלו כללו שימוש חלוצי בדגלים ובתזמורות.
צבעי המפלגה - אדום ושחור לקוחים בחלקם מהדגל הקיסרי הגרמני הישן.
דגל המפלגה נושא את הסמל המיסטי בעל האפקט המהפנט - צלב הקרס.
ההצדעה במועל יד כסימן מאחד.
המדים, סרט הזרוע, החולצה החומה, הקריאה "הייל", "זיג הייל" ולאחר מכן "הייל היטלר".
כל אלו חידושים שחידש היטלר עצמו בימיה הראשונים של המפלגה.
היטלר הבין כי יש לפנות אל ההמון, להפוך את היחיד לחלק מן ההמון, ולהפעיל ולגרות את ההמון באופן בלתי פוסק.
השילוב של הרעיונות הפשוטים - "בוגדי נובמבר", "הסכין בגב", "עבדות הריבית", "היהודי הוא האויב", עם הסמלים והדגלים יצר הלך רוח משמעותי, שנסחפו רבים אחריו.
בכל אלו לא היה די.
מאפיין עיקרי של התעמולה הנאצית הוא הטרור.
הפניית ההמון כלפי האויב, ורדיפתו הפיזית.
לצד הארגון ה"אזרחי", עמדה תמיד מיליציה חמושה של בעלי אגרוף, ה-SA עליה פיקד ידידו הטוב של היטלר, ארנסט רהם.
תפקידם היה לשמור על האחידות והסדר במפגשי הנאצים, כמו גם לפוצץ את מפגשי המפלגות היריבות.
לצדו של היטלר החלו עולים תעמלנים, ועד מהרה התבלט ביניהם יוזף גבלס, סטודנט למדעי הרוח שנסחף אחר היטלר ותעמולתו, והיה עד מהרה לתועמלן הבולט בין אנשי המפלגה, שני אך להיטלר עצמו.
התעמולה הנאצית בימי רפובליקת ויימאר
לאחר הפוטש בבית הבירה הגיע היטלר למסקנה, כי את השלטון במדינה ייקח לא בכוח הזרוע, כי אם בשימוש בכליה של רפובליקת ויימאר, בדמוקרטיה ובפרלמנטריזם כנגדה.
בכל אלו שימשה התעמולה ככלי מרכזי.
הגורמים החברתיים המרכזיים באימפריה הגרמנית, השמרנים והסוציאל-דמוקרטים, היו חסרי אונים כנגד שיטות התעמולה החדשות שהביא עמו היטלר מימין, וכנגד התעמולה הקומוניסטית המודרכת על ידי מוסקבה משמאל.
טכניקות חדשות אלו של תעמולה טוטאלית היו מעבר לתפיסתם או להישג ידם של השמרנים והסוציאל-דמוקרטים, שנטו לדבוק במורשת ובמסורת, כשהם פונים לקהל מבוגר ולאינטליגנציה.
השימוש הנאצי והקומוניסטי בנוער, במצעדים ובתזמורות, בסרטי זרוע, בצבע האדום, ובתנועה הבלתי פוסקת, היווה מכה בלתי צפויה לאנשי המפלגות המסורתיות.
התעמולה הקומוניסטית שכינתה את הסוציאל-דמוקרטים "סוציאל פשיסטים" והתעמולה הנאצית הבוטה, החוזרת על הסיסמאות הפשוטות והקליטות, נותרו ללא מענה.
שני הזרמים כאחד ביקשו להביא לחיסולה של הרפובליקה הדמוקרטית, והחלפתה במשטר טוטליטרי לפי רוחם.
קונרד היידן כותב בספרו על תקרית שאירעה בשנת 1928 בה הופיעו נאצים לנאומו של גוסטב שטרזמן כשבשערותיהם משולבים פסי אלומיניום רמז לנאומו של שטרזמן בו דיבר על "פס הכסף הנראה באופק", ומשפרובוקציה זו לא היה די בה, פוצצו את האספה באמצעות שירת ההמנון הלאומי, אליה חייבים היו להצטרף כל הנוכחים.
לשיטות תועמלניות ברוטליות אלו לא היה מענה ראוי מצד השמרנים או הסוציאל-דמוקרטים.
היטלר ואנשיו עשו שימוש חלוצי בטכנולוגיה של אותה התקופה, ברדיו בקולנוע ובמטוס.
את מסעי הבחירות הגורליים של 1931–1933 ליוו מסעות תעמולה בהן טס היטלר במטוס מקצה אחד של המדינה עד קצה, ונאם בפני ההמונים.
היטלר נאם במאות אסיפות המונים, לעיתים מול עשרות אלפי אנשים במשך ימים ספורים, דבר שלא היה מתאפשר בתקופה שלפני המטוס, שלא עלה על דעת יריביו, ושאיפשר לו חשיפה בלתי אמצעית בפני מיליוני גרמנים, בערים הגדולות ובערי השדה.
גבלס והיטלר הבינו את כוחם של אמצעי התקשורת החדישים.
אורי אבנרי בספרו "צלב הקרס", בו הוא מנתח את התעמולה הנאצית, מספר על מקרה בו סירב אחד מיריבי המפלגה להופיע בעימות מול גבלס.
גבלס לקח נאום מוקלט של אותו יריב, והשמיע קטעים ממנו, תוך שהוא עונה תשובה משלו לכל קטע מוקלט.
את התעמולה הנאצית של אותם הימים השלימה הופעתם של שלושה עיתונים - "דר שטירמר" האנטישמי והארסי, בעריכת הפורנוגרף יוליוס שטרייכר, ה"פולקישר ביאובכטר" (הצופה העממי), עיתונה של המפלגה, ו"דר אנגריף" ה'מתון' יותר, שבשליטת גבלס.
רכישתם של עיתונים אלו הייתה צעד מכריע בהתקדמותה של המפלגה ממפלגה בווארית ננסית אל מפלגת המונים כלל גרמנית.
את התעמולה הנאצית אפיינו המצעדים, התהלוכות, הנאומים, התנועה הבלתי פוסקת, אך כל אלו שימשו ככלי להעביר את התכנים - היהודי הוא האויב, היטלר הוא המושיע.
על פי איאן קרשו בספרו המיתוס של היטלר, שימשו מסעות התעמולה במהלך מערכות הבחירות האחרונות ברפובליקת ויימאר, ובמיוחד מסע הבחירות בו התמודד היטלר אל מול פאול פון הינדנבורג על נשיאות גרמניה, לקידום "המיתוס של היטלר".
קרשו מסכם את השפעת התעמולה במילים אלה:
החשיבות שייחס היטלר לתעמולה, הביאה אותו ליצור "משרד תעמולה" (משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם - Reichsministerium für Volksauflärung und Propaganda), כחודש לאחר כניסתו לתפקיד הקאנצלר, ב-5 במרץ 1933, ולהעמיד בראשו את יוזף גבלס.
משרד זה קיבל את הפיקוח האבסולוטי על כל אמצעי התקשורת ברייך השלישי.
למשרד היו שבע מחלקות - מנהלה; תעמולה; רדיו; עיתונות; קולנוע; תיאטרון; השכלה לעם.
לא ניתן היה להפיק סרט קולנוע, או להוציא לאור עיתון, מבלי לקבל אישור מוקדם ממשרד התעמולה לתכנים.
הרדיו, המדיום ההמוני החדיש והמשפיע ביותר באותה התקופה, היה מונופול של המדינה עוד בימי רפובליקת ויימאר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון שימש הרדיו ככלי למתקפת תעמולה בלתי פוסקת.
על פי יוזמתו של גבלס פותח מקלט רדיו זול שכונה פולקסאמפפנגר ("מקלט העם") שבכוונה תוכנן כך שהוא לא קלט ערוצים של גלים קצרים ויצרני המקלט נמנעו מהמנהג, המקובל בקרב יצרני מקלטי רדיו בתקופה זו, לסמן את מיקומן המשוער של התחנות האירופאיות העיקריות על סקלת כוונון התחנות.
בדרך כלל סומנו רק תחנות גרמנית (ומאוחר יותר, לאחר האנשלוס, אוסטריות).
ההאזנה לתחנות זרות נאסרה, והמוני הגרמנים נאלצו לשמוע אך ורק את גרסתם התעמולתית של היטלר וגבלס.
שטיפת מוח בלתי פוסקת זו נמשכה 12 שנים.
העיתונות נשלטה על ידי הנאצים באופן ישיר.
חוק חדש מ-4 באוקטובר 1933 הכפיף את העיתונים לצנזורה מחמירה, וקבע קריטריונים לפיהם יוכלו לעבוד בעיתונאות רק אנשים "ממוצא ארי" שאינם נשואים ליהודיות.
עד 1937 עברו כל העיתונים היומיים הגרמנים הגדולים לבעלות נאצית, או שהפסיקו את הופעתם.
הקולנוע אף הוא נשלט על ידי משרד התעמולה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 שלט בחברת הקולנוע הגרמנית הגדולה UFA שר התעמולה יוזף גבלס.
הקולנוע ברייך השלישי שימש כמדיום רב עוצמה לשליטה בהמונים.
במאים כלני ריפנשטאהל ופייט הרלן קידמו את מערכת הדימויים של המפלגה הנאצית באופן רב עוצמה, בסרטיהם ששודרו להמונים, בשעה שסרטים זרים נאסרו לרוב.
סרטה של ריפנשטאהל ניצחון הרצון שהנציח את ועידת המפלגה בנירנברג ב-1934 נחשב לאחד מסרטי התעמולה המשפיעים ביותר שנוצרו אי פעם.
סרטו של הארלן, היהודי זיס הפיץ גם הוא ראיית עולם אנטישמית קיצונית.
גבלס יצר את הסרט טיטניק (סרט, 1943) על מנת לחזק את המורל הלאומי.
התוצאה של השליטה הנאצית הבלתי פוסקת באמצעי התקשורת, הייתה כי התעמולה הנאצית, על מסריה הקליטים והחוזרים על עצמם, הייתה לאמת היחידה, והוחדרה לתודעתם ולתת-תודעתם של הגרמנים באופן מחושב ורציף.
ראיית העולם הגזענית והאנטישמית של המפלגה הפכה לדומיננטית לחלוטין בשיח הציבורי בגרמניה.
שיאה של התעמולה הנאצית היה במפגני ההמונים במהלך הכינוס השנתי של המפלגה הנאצית בנירנברג.
לני ריפנשטאהל הנציחה בסרטה ניצחון הרצון את המפגן בשנת 1934. את הגעתו של היטלר אל המקום בדרך האוויר, את מאות אלפי הצופים, את עשרות אלפי הנאצים במדים הצועדים בצעדי האווז, את דגלי המפלגה, את הנערים.
בשנת 1935 הוסיף אלברט שפאר לכל אלו אלמנט נוסף, הקפתו של האצטדיון בו התרחש המפגן בזרקורי הגנה אווירית שנלקחו מן הלופטוואפה.
האפקט כונה על ידי הצופים הנדהמים "קתדרלה של קרח".
הפגנה זו של עוצמה הייתה בעלת השפעה רבה הן בגרמניה והן מחוצה לה.
המפגנים נערכו מדי שנה עד לשנת 1938, כשהם הולכים ומקבלים סממנים צבאיים, ומתווספים אליהם טיסות ראווה של מטוסים ומצעדי טנקים, ככל שחימושה של גרמניה התאפשר.
שפאר, אדריכלו האישי של היטלר, נדרש על ידי היטלר לבנות מחדש את ברלין, כשהמטרה היא בראש ובראשונה תעמולתית.
אולם כינוסים ענק בעל כיפה, שער ניצחון כביר, שדירה ענקית שמשני צדדיה תותחי שלל, היו רק חלק מן האלמנטים שתוכננו.
כן תוכנן אצטדיון ענק בנירנברג בעל מקום ל-400,000 איש.
אצטדיון זה אמור היה להיות כה גדול, עד שהצופים אמורים היו להיעזר במשקפות על מנת לראות את המתרחש על הרחבה.
מבנים אלו לא נבנו מעולם.
האולימפיאדה בברלין בשנת 1936 שימשה אף היא כר נרחב לתעמולה.
אף היא לוותה בסרט של ריפנשטאהל, "אולימפיה" שהציג את אידיאל הגזע הגרמני בטהרתו, בדמותם של המתחרים הבלונדים, השריריים ותכולי העיניים.
ברלין נוקתה מכרזות גזעניות ומהסממנים הבוטים יותר של התעמולה הנאצית, והציגה מראית פנים ידידותית למתחרים, תוך הדגשה של העוצמה והנעורים שהביא עמו, כביכול, המשטר הנאצי.
את השורה קלקל האצן ג'סי אוונס, שחור העור, שזכה בכמה מן המקצים, והביא לכך שהיטלר, שישב במקום בולט בתא הכבוד, עזב את האירוע בבושת פנים.
גרמניה הנאצית זיהתה את הטלוויזיה, שאך הומצאה, כמדיום תעמולה מעולה והייתה חלוצה בשימוש רחב היקף בשידורי טלוויזיה (תחנת הטלוויזיה הממשלתית הייתה למעשה תחנת הטלוויזיה הראשונה בעולם ששידרה על בסיס קבוע עם לוח שידורים מתוכנן מראש) ועודדה מפעלים לייצר מקלטי טלוויזיה במחיר שווה לכל נפש.
מספר חברות ייצרו את המקלט Volkfernseher, ששווק במחיר 650 רייכסמרק.
שידורי הטלוויזיה שודרו לכל גרמניה, אך מקלטים פרטיים היו בעיקר בברלין, בשאר המדינה ובארצות הכבושות הוקמו אולמות לצפייה בשידורי הטלוויזיה.
בספטמבר 1942 הוקם משדר של הטלוויזיה הגרמנית בראש מגדל אייפל.
מטרה מרכזית לתעמולה הנאצית הייתה "המיתוס של היטלר" - שהיק חלק מפולחן האישיות של היטלר.
גם לאחר התבוסה בקרב סטלינגרד בשנים 1943–1945 משרד התעמולה של גבלס המשיך להחדיר לעם את האמונה בפיהרר ובניצחון הסופי.
עוד בשנת 1945 ביים פייט הארלן את הסרט קולברג, שהראה את ניצחון הגרמנים כמעט כנגד כל הסיכויים בקרב היסטורי, סרט שלצילומו הקצו מאות חיילים ומשאבים רבים, בזמן בו אלו היו נחוצים בחזית.
עד ליומו האחרון של המשטר המשיכה התעמולה להסביר כי הפיהרר, בגאונותו, יביא לשינוי של הרגע האחרון.
אם יהיה זה נשק פלא, או שינוי פוליטי מדהים - כריתת ברית עם מעצמות המערב כנגד הרוסים, או אפילו תפנית אסטרטגית, כיתור הרוסים והשמדתם בשערי ברלין.
תיאור של השפעת תעמולה זו על העם הפשוט ניתן בסרט "הנפילה" (2005) המתאר את ימיו האחרונים של היטלר בפיהררבונקר בברלין.
הסרט מתאר כיצד הזמין היטלר לבונקר שני רופאים ואחות, על מנת שאלו ידריכו אותו כיצד להתאבד.
האחות, שאינה מודעת למטרה שלשמה נקראה אל הבונקר, קוראת אל עבר היטלר משהיא רואה אותו - "פיהרר שלי!
חזק את אמונתי בניצחון הסופי!".
תעמולה זו לא פסקה עד התאבדותם של היטלר ושל גבלס.
לפי איאן קרשו בחודשיו האחרונים של הרייך השלישי איבדה תעמולה זו את עוקצה, ועם היוודע מותו של היטלר קיבלוהו רבים מבני העם הגרמני במרירות שותקת, שהחליפה את ההערצה.
המוטיב הבולט השני בתעמולה הנאצית היה הצגת היהודי כתת-אדם, כאויב, וכמי שיש להשמידו.
המוטיב החוזר היה הצגת היהודי כחיה מזיקה - כעכבר, או כחיידק המביא למחלות מידבקות.
תעמולה זו הכשירה את הלבבות לקראת השמדת העם היהודי בשואה.
המוביל מבחינה זו היה העיתון "דר שטירמר" אותו ערך יוליוס שטרייכר.
עיתון זה הציג בעמודיו הראשונים את דמותו של היהודי מעוקל האף, החמדן, הרוצח והאנס.
בשיאו של העיתון הגיעה תפוצתו למיליון וחצי עותקים.
שטרייכר נדון למוות במשפטי נירנברג על ביצוע פשעים כנגד האנושות.
תערוכת "היהודי הנצחי" הייתה הגדולה בתערוכות האנטי־יהודיות בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה.
היא נפתחה ב-8 בנובמבר 1937 במינכן ובהמשך שנת 1938 עברה גם לווינה וברלין.
התערוכה משכה מעל 400,000 מבקרים (מעל 5,000 מדי יום) והוצגו בה בין היתר דגמים גדולים של איברי גוף יהודיים ותצלומים ענקיים של פרצופים ומחוות גופניות "אופייניים לגזע", כמו גם תיאורים של "היהודים בפוליטיקה", "היהודים בתרבות", "היהודים בעסקים" ו"היהודים בקולנוע".
בשנת 1938 יצא לאור ספר לילדים "פטריית הרעל", שהיה חלק ממערך התעמולה לילדים בגרמניה הנאצית.
הקולנוע הגרמני הציג אף הוא את היהודי כתת-אדם שיש להשמידו.
שני הסרטים הידועים ביותר באנטישמיות הארסית שבהם היו סרטו של פייט הרלן "היהודי זיס" (1940) וסרטו של פריץ היפלר "היהודי הנצחי" משנת 1940. סרטים אלו הביאו לגל של אנטישמיות בכל מקום בו הוצגו, ושימשו ככלי להכשרת הלבבות לקראת רצח העם ההמוני בשואה.
"היהודי הנצחי" כלל תמונות שצולמו בגטאות פולין, ובהן הוצג היהודי באור משפיל.
קודם לכן, בשנת 1939, יצא לאקרנים סרט התעמולה הנאצית רוברט וברטרם, שהופק כקומדיה קלילה ובוים על ידי היינץ צרלט.
היטלר, מצידו, לא ראה בעין יפה את הסרט, שכן הוא הציג את הגרמנים כנוכלים.
הסרט גם לא זכה להצלחה של ממש, אולם היווה פריצת דרך לסרטי תעמולה נוספים.
היהודי הוצג בתעמולה הגרמנית כאויב האנושות, והועמד אל מול הגרמני, הארי, שהוא מקדמה ומפתחה של האנושות.
הגרמני הוא הלאומי, העובד, היוצר, בעוד שהיהודי הוא הטפיל, האינטרנציונליסט, הניזון מעמלם של אחרים.
על פי התעמולה הגרמנית שני האויבים של הפועל הגרמני, הקפיטליסט המנצל אותו, והקומוניסט הרוצה לשעבדו, הם שני פנים של אותו אויב ישן - היהודי.
שימוש מיוחד נעשה בתעמולה על מנת להסוות את זוועות השואה.
ב-23 ביוני 1944 הנאצים התירו למשלחת של הצלב האדום לבקר בגטו טרזיינשטט על מנת להפריך את השמועות על הגורל לו זוכים באי המחנה.
המחנה היה אך תחנת מעבר ליהודי מערב אירופה בדרכם להשמדה באושוויץ ובטרבלינקה, אך אלו ששהו בו תקופת מה בטרם עלו על הטרנספורט, זכו לתנאים קשים של רעב, השפלה ויחס בלתי אנושי.
במאמץ מתואם הוקמו חנויות ובתי קפה דמה, על מנת להראות את הרווחה בה חיים היהודים, אל מול משטר הקיצוב בו היו נתונים הגרמנים בשלהי המלחמה.
האורחים נהנו מהופעת אופרה של ילדים "ברונדיבר", שנכתבה בידי הנס קראסה.
הנאצים סברו כי הזיוף היה כה מוצלח, עד שהחליטו ליצור סרט תעמולה.
הסרט, "הפיהרר מעניק עיר ליהודים", צולם החל מאוגוסט 1944. הבמאי היה הבמאי היהודי המפורסם קורט גרון.
מטרת הסרט הייתה להראות עד כמה היטיב משטרו של היטלר עם היהודים.
לאחר צילום הסרט נשלחו רוב השחקנים, אנשי הצוות, ואף הבמאי, אל מותם במחנה ההשמדה אושוויץ.
הסרט לא הוקרן מעולם, אך קטעים ממנו שמשו בתעמולה הנאצית, וחלקם שרדו.
נאמר כי התעמולה הנאצית לא הייתה תחליף לאלימות, אלא אחד ממרכיביה.
בית הדין הבינלאומי לפשעי מלחמה שישב בדין במשפטי נירנברג הכיר בכך, כאשר הגיש אישומים כנגד התועמלנים המובילים - יוליוס שטרייכר, הנס פריטשה, אלפרד רוזנברג באשמת פשעים כנגד האנושות.
שטרייכר ורוזנברג נדונו לעונש מוות.
גבלס עצמו התאבד על מנת שלא לעמוד למשפט על פשעיו.
התעמולה הנאצית הייתה כה רבת עוצמה, ויצרה במהלך תקופת קיומה הקצרה מערכת ברורה ומושכת של סמלים, דימויים ואסתטיקה, עד שיש המצביעים על קיומו של כוח משיכה זה עד ימינו.
המלומד שאול פרידלנדר, בספרו "קיטש ומוות" מסכם נקודה זו במילים אלו:
התעללות בקשישים מתאר התעללות בקשיש מצד מי שהוסמך לטפל בו, שיכולה להיות מתמשכת וגורמת לקשיש לסבל או למצוקה גופנית ויכולה להגיע אף למוות.
לעיתים ייתכנו לה סימנים מובחנים כמו פציעה, כאבים, אי נחת, תלונות, פחד שמפגין הקשיש מצד המטפל וניתן לבדוק אם היא מתרחשת בעזרת מצלמות אבטחה.
ישנה טכנולוגיה מסייעת לקשישים כגון לחצן מצוקה ורובוטים לסיוע לקשישים ומצלמה חכמה אם כי נכון להיום הם לא בהכרח יחליפו את כל הפונקציות של מטפל אנושי.
קיימת חוסר אחידות והסכמה לגבי ההגדרה של התעללות בזקנים.
פרופ' ישראל דורון מתייחס בספרו להגדרת ערך התעללות בזקנים בהגדרתה של HUDSON 1989 הבוחרת במונח טיפול לקוי לתיאור התנהגות פוגענית כלפי הזקן.
ההתעללות מתרחשת בהקשר של יחסי אמון.
הפוגע הוא מסביבתו הקרובה של הקורבן, בן משפחה, קרוב, שכן, מטפל בהקשר של טיפול לקוי.
ההתעללות יכולה להתבטא במספר דרכים:
מבחינה הכרתית התייחסות לזקן בצורה מעליבה באמצעות פגיעה בכבודו העצמי והשפלתו באופן חד-פעמי או לאורך זמן.
מבחינה פיזית התעללות גופנית תוך גרימת כאב ומצוקה לזקן.
מבחינה מינית קיום מגע מיני שלא בהסכמה או ניצול חוסר מודעות למצבו הנפשי.
ניצול כלכלי של קשישים יכולה להתבטא בעשיקתו של הזקן מנכסיו הכלכליים והחומריים.
קשישים עריריים נופלים לעיתים קרבן לקרובי משפחה, שכנים או זרים, שמציעים את עצמם כידידים, יועצים או מגנים, ומנצלים את כספם ורכושם.
הכלי המשפטי הוא אחד הכלים החברתיים המוכרים והמקובלים להתמודדות עם תופעות של אלימות או התעללות, ומכאן תפקידו של המשפט - באופן כללי, ותחום המשפט וזיקנה - באופן קונקרטי, הוא לעזור לזקנים להגשים את רצונותיהם.
בשנות השבעים המחקרים בנושא התמקדו בזיהוי התופעה של התעללות בזקנים בהיקפים ובמאפיינים.
אופי הקשיים בהתמודדות עם הפגיעות בזקנים
אי-דיווח ואי-שיתוף פעולה מצד הנפגעים, על-פי רוב בשל רצון להגן על הפוגע או בשל תלות בו.
קושי נוסף הוא העומס הרב על פקידי הסעד ועל העובדים הסוציאליים המטפלים בנושא זה.
על-פי נתוני משרד הרווחה בישראל, בטיפולו של כל עובד סוציאלי העוסק בתחום זה מאות תיקים.
אחד המנגנונים החשובים להתמודדות עם התופעה הוא באמצעות פקיד סעד בשירות הזקן.
בסוף שנות ה-80 ובאמצע שנות ה-90 התעללות בזקנים הוכרה בישראל כבעיה חברתית, לאחר חקיקת תיקון 26 לחוק העונשין פגיעה בחסרי ישע 1989.
משנת 2000 התייחסו המחקרים לממדי התופעה בקבוצות אתניות שונות וזיהוי מאפיינים תרבותיים.
בשנת 2002 התפרסם "דוח הוועדה לבחינת הצרכים בתחום המניעה והטיפול בהתעללות בזקנים" הדוח כלל המלצה לערוך סקר ארצי כולל לבדיקת היקף התופעה של התעללות בזקנים בישראל.
בשנת 2004 סקר ארצי מייצג ראשון.
בשנת 2006 דו"ח מבקר המדינה קבע כי אחד מכל חמישה קשישים בישראל הוא קורבן התעללות.
באוקטובר 2007 התקיימה חקיקה בנושא אלימות כלפי קשישים, פרוטוקול מספר 303 של ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
במרץ 2008 הוקמה התוכנית הממלכתית הבינמשרדית למאבק באלימות נגד זקנים ולחיזוק ביטחונם האישי דוח ועדת ביצור, המשרד לענייני גמלאים.
בסקר שערכה אוניברסיטת חיפה בשיתוף עם אגודת אשל, בשנת 2005, נמצאו ממצאים קשים לגבי שיעורי ההתעללות בקשישים במשמעה הרחב, כולל הזנחה בקשישים בעלי תפקוד גבוה.
בסקר דיווחו 18.4 מכלל הנשאלים כי ב-12 החודשים שקדמו לסקר נחשפו לפגיעה קרי אלימות פיזית או מינית, התעללות מילולית, הגבלת חופש או ניצול כלכלי.
שיעור המדווחים על סוג אחד של התעללות בקרב האוכלוסייה היהודית דומה לשיעור בקרב האוכלוסייה הלא יהודית.
שיעור הגברים והנשים המדווחים על סוג אחד של פגיעה דומה, אך נמצא כי נשים נפגעות יותר מאלימות פיזית ומינית.
שיעורי ההזנחה היו גבוהים, 25% מהנשאלים דיווחו על הזנחה כללית.
רוב הממצאים מעידים על כך כי התופעה בישראל גבוהה בהרבה מאלה שנמצאו בעולם.
הנימוקים לאי פנייה לעזרה קשורים לתפיסת הפגיעה כעניין משפחתי או פרטי או לאהבת הפוגע ולאי רצון לפגוע בו.
לעניין שיעור ההזנחה הגבוה מוסבר בנטייה של הקשישים להימנע מלהצהיר על היותם נזקקים או בהימנעותם מבקשת עזרה מבני המשפחה.
לפי דו"ח מבקר המדינה שהתפרסם בשנת 2006, ומחקר חברתי שקדם לו, שבוצע באוניברסיטת חיפה, אחד מכל חמישה קשישים בישראל הוא קורבן התעללות.
מהמחקר עלה כי דווקא בישראל סובלים הקשישים מניצול, השפלה ואף התעללות מינית, יותר מבכל מדינות המערב.
לפי נתוני משרד הרווחה על קשישים שנפגעו מהתעללות ומהזנחה וטופלו בידי פקידי הסעד של משרד הרווחה: נפגעו בשנת 2005 2,024 קשישים מהתעללות ומהזנחה.
רוב הפוגעים בקשישים הם בני משפחתם או מטפלים בשכר.
כאשר מדובר בניצול כלכלי מגוון הפוגעים רחב יותר.
נמצא כי קשישים בסיכון הם על-פי רוב בני 75 שנים או יותר הסובלים מבעיות בריאות, תלויים בעזרת הזולת, רשת התמיכה בהם מצומצמת או שהם נתונים בבידוד חברתי עקב מוגבלות כלשהי (פיזית, תפקודית או קוגניטיבית).
בישראל נחקקו חוקים שנועדו בחלקם להקנות כלים משפטיים להתמודדות עם התעללות בזקנים, בהם:
חוק הסעד (סדרי דין בענייני קטינים, חולי נפש ונעדרים), תשט"ו-1955 החוק לא עסק בזקנים, אך העניק לפקיד סעד סמכות חקירה נרחבת כלפי אוכלוסיות פגיעות או חלשות ובמסגרתו נקבע כי פקיד סעד רשאי גם בלא צו שיפוטי לחקור בעניין הרלוונטי כל אדם ואותו אדם חייב לספק את המידע הנדרש.
אם יש בידי פקיד הסעד צו שיפוטי לחקור, הוא רשאי אף להיכנס לכל מקום שבו נמצא האדם שלגביו נעשית הבדיקה, גם בלא הסכמתו.
חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות 1962 חוק התערבות סוציאלית התערבות עקיפה לזקנים, החוק עוסק באוכלוסיות העלולות לאבד את יכולתן המשפטית לקבל החלטות: שאינם יכולים לדאוג לענייניהם מבחינה תפקודית וסובלים מליקוי הכרתי או ממחלת נפש ולמעשה מאפשר לזקנים באמצעות אפוטרופוס הגנה משפטית ודאגה לענייניהם.
בית המשפט יחליט על מינו אפוטרופוס, לאחר חוו"ד ב"כ היועץ המשפטי לממשלה וחוו"ד משרד העבודה והרווחה באמצעות תסקיר פקיד סעד ובמידת הצורך ימנה מומחה רפואי בתחום הפסיכוגריאטריה או לחלופין במקרים חריגים המלצת רופא משפחה.
קיימת אפשרות למינוי אפוטרופוס לגוף ולנפש בנפרד או לחלופין לשניהם גם יחד.
יחוד החוק שהוא כלי טיפול מניעתי עוד בטרם התרחשה הפגיעה בזקן.
חוק הגנה על חוסים 1966 חוק התערבות סוציאלית, התערבות ישירה ומפורשת בזכויות זקנים החוק עוסק באיסור התנהגות פוגעת עם הגדרתה כעבירה פלילית.
החוק מקנה סמכויות לפקיד סעד להגנה על חוסים לכפיית טיפול רפואי במקרים בהם קיים סירוב מטעמים לא סבירים ובכלל זה אף להגיש בקשה לצו הגנה מכוח חוק למניעת אלימות במשפחה 1991 ולדווח על התעללות בחסר ישע לפי תיקון 26 לחוק העונשין.
תיקון 26 לחוק העונשין משנת 1989 - התיקון עוסק בחסרי ישע.
התיקון קבע חובת דיווח למשטרה או לפקיד סעד.
החוק כולל התערבות עקיפה דרך חסרי ישע.
חסר ישע הוא מי שמחמת גילו, מחלתו או מוגבלותו הגופנית או הנפשית, ליקויו השכלי או מכל סיבה אחרת, אינו יכול לדאוג לצורכי מחייתו, לבריאותו או לשלומו.
החוק הגדיר כי התעללות גופנית נפשית מינית הן במעשה והן במחדל בחסרי ישע מהווה עבירה פלילית.
התעללות לא הוגדרה בחוק, אך בית המשפט העליון בע"פ 4596/98 פלונית נ' מ"י 1988 הגדיר התעללות ככל התנהגות שמחמת אופיים וטיבם המצפון והרגש אינם מאפשרים להתייחס אליהם כאל מקרה תקיפה בלבד.
בית המשפט גם הכיר בכך, שאפילו מעשה חד פעמי יהווה מעשה התעללות מקום שמדובר במעשה הכרוך בהשפלה או בביזוי בולט בע"פ 1752/2000 מדינת ישראל נ.
או כפי שעולה בפס"ד 1209/01 מדינת ישראל נגד רועי בן יהודה כרמלי בעניין עבירה על סעיף 368 ג לחוק העונשין התעללות בחסר ישע בידי אחראי.
חוק למניעת אלימות במשפחה 1991 הרחקה וטיפול התערבות עקיפה דרך התערבות טיפולית והגנת קורבנות אלימות במשפחה.
דרך בתי משפט למשפחה, למעשה החוק מאפשר להגן על זקנים אחד הכלים להתערבות הוא צו הגנה המאפשר להרחיק את הגורם המתעלל למספר חודשים ואף להאריכו במידת הצורך.
חוק טיפול בחולי נפש 1991 החוק קובע הגנות בכל הנוגע לשמירת זכויותיהם של זקנים הסובלים ממחלת נפש וחשופים להתעללות.
חוק למניעת הטרדה מינית 1998 התערבות עקיפה דרך ההגדרה הטרדה מינית החוק מתמודד עם הטרדה מינית באמצעים פליליים.
בחוק אין התמודדות ישירה להתעללות בזקנים, וניתן להתייחס להטרדה המינית לגבי זקנים ונשים.
חוק מניעת הטרדה מאיימת 2001 הרחקה וטיפול התערבות עקיפה, מרחיב סמכויות ממשפחה לכל אדם ומאפשר הוצאת צו מניעת הטרדה מאיימת שמאפשר להרחיק הגורם המתעלל, מבוצע דרך כל בית משפט השלום ולאו דווקא בית משפט למשפחה.
חוק זכויות נפגעי עבירה 2001 מידע השתתפות חינוך והכשרה התערבות עקיפה מבטא יחס של כבוד והבנה לאוכלוסיות מוגבלות ומאפשר התייחסות של כבוד והבנה לאוכלוסיית הזקנים החוק מניח כי ידע הסברה וחינוך אכן מספיקים לשינוי חברתי.
פקודת הבנקאות 1941 בכל הנוגע להגנה על לקוחות מבוגרים, במקרים של חשד לניצול כלכלי ולמעשה הגנה על זכויותיהם של הזקנים ראה דנ"א 1740/91 בנק דיסקונט נגד הופטמן.
חוק השליחות 1961 בכל הנוגע לשימוש בייפוי כוח שניתן על ידי זקנים שאיבדו את צלילותם או כשירותם, העמימות במושג גריעת כשרות כעילה לפקיעת התוקף של ייפוי כוח הניתן על ידי זקנים.
חוק הירושה 1965 בכל הנוגע לניצול מצבם של זקנים בהכנת צוואות עקב השפעה בלתי הוגנת.
חוק החוזים בכל הנוגע ליכולת לנצל לרעה חולשתם של זקנים בהכנת ושינוי חוזים.דנ"א 1740/91 בנק דיסקונט נ הופטמן חובת זהירות של בנק כלפי לקוחו הערעור נדחה.
חוק החוזים האחידים 1982 בכל הנוגע להגנת זקנים מפני חוזים מקפחים.
רע"א 1185/97 מילגרום נ מרכז משען תניה בחוזה המתייחסת למעבר לבית אבות סיעודי במקרה הצורך – תוך הותרת קביעת המחיר בבית האבות הסיעודי לשיקול - דעת בית האבות – כתנאי מקפח בה הערעור התקבל.
בישראל קיימים מספר גופים ממלכתיים וגופים בתוך הקהילה המסייעים לקשישים, כדוגמת משרד הרווחה, משרד הבריאות והמוסד לביטוח לאומי.
גורמים אלה וגורמים נוספים כדוגמת אש"ל – האגודה לתכנון ולפיתוח שירותים למען הזקן בישראל, מסייעים במידה רבה ופועלים בתוך הקהילה באמצעות הסברה וקו טלפון לזקן שמספרו 1700-50-1201 ובאמצעות תוכניות לטיפול פרטני וצוותים ייחודיים לטיפול ולצמצום ולמניעת התעללות בקשישים.
כמו כן קיימות בכנסת ועדות לשינוי חקיקה על מנת לקדם חוקים שיסייעו לקשישים.
הערכת התוכניות הראתה כי במצבי הזנחה, יעילות ההתערבות היא גבוהה מאוד.
התעללות מינית בילדים היא סוג של התעללות בילדים הכוללת, בדרך כלל, מגע גופני או לא-גופני בין ילד ומבוגר.
המגע הגופני עשוי להיות גניטאלי או לא גניטאלי.
הילד נתון לניצול או השפלה מיניים או משמש מקור לגרייה מינית מצד המבוגר.
קיימות צורות שונות של התעללות מינית בילדים: פנייה או הפעלת לחץ על ילדים לעסוק בפעילויות מיניות (ללא קשר לתוצאות הפנייה), חשיפת איברי מין בנוכחות ילדים (אקסהביציוניזם), חשיפת ילדים למדיה פורנוגרפית, מגע מיני עם ילדים או הפקת פורנוגרפיית ילדים בעזרתם, ושימוש בילדים למטרות זנות.
על אף האמור לעיל, אין קונצנזוס לגבי הגדרת התופעה והיא מושפעת במידה ניכרת מערכים תרבותיים וחברתיים ספציפיים.
להתעללות מינית בילדים השלכות רבות מבחינתו של הילד: דיכאון, חרדה, PTSD של הילדות, ואף פוסט-טראומה מורכבת, בנוסף לפגיעה פיזית אפשרית ובעיות אחרות.
התעללות מינית על ידי בן משפחה היא סוג של גילוי עריות והיא יכולה לגרום לטראומה פסיכולוגית ארוכת טווח ומשמעותית ביותר, במיוחד במקרה שבו אחד ההורים הוא הפוגע.
על פי סקרים ומחקרים שונים, כ-15% עד 25% מהנשים וכ-5% עד 15% מהגברים בעולם עברו התעללות מינית בילדותם.
רוב עברייני המין הכירו את קורבנותיהם לפני התקיפה; כ-30% הם קרובי משפחה של הילד, בדרך כלל אחים, אבות, דודים או בני דודים; בסביבות 60% הם מכרים אחרים כגון חברים של המשפחה, שמרטפים או שכנים; ואילו זרים אחראים לכ-10% ממקרי תקיפה נגד ילדים.
מחקרים מראים כי נשים אחראיות ל-14% עד 40% מהתקיפות נגד בנים, ו-6% מהתקיפות נגד בנות שדווחו.
כ-60% מעברייני המין הכלואים במערכת בתי סוהר בישראל הורשעו בתקיפת קטין מתחת לגיל 13. כמחצית מהם מאובחנים עם פדופיליה.
בתחום המשפטי של מדינות המערב, "התעללות מינית בילד" היא מונח כולל המתאר עבירות פליליות ואזרחיות שבהם מבוגר עוסק בפעילות מינית עם קטין או מנצל קטין לצורך סיפוק מיני.
האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה קובעת כי "ילדים אינם יכולים להסכים לקיים פעילות מינית עם מבוגרים", והיא מגנה כל פעולה כזו על ידי אדם מבוגר: "מבוגר שעוסק בפעילות מינית עם ילד מבצע מעשה פלילי ולא מוסרי, אשר לעולם לא יכול להיחשב לנורמלי או להתנהגות חברתית מקובלת".
החוק הפלילי בישראל נמצא בקו אחד עם קביעה זו; קטינים אינם יכולים לתת את הסכמתם לקיום יחסים בעלי אופי מיני עם מבוגרים.
התעללות מינית בילדים עלולה לגרום לנזק משמעותי בטווח הקצר והארוך, לרבות הפרעות נפשיות בשלב מאוחר יותר בחייהם של הילדים.
בין היתר מאחר שיש עצירה בהתפתחות הרגשית החל מרגע התקיפה.
ילדים רבים יפתחו פוסט טראומה מורכבת שהשפעות הפסיכולוגיות, הרגשיות, הגופניות והחברתיות שלה כוללות דיכאון,
הפרעת דחק פוסט-טראומטית, חרדה, הפרעות אכילה, הערכה עצמית ירודה, דימוי עצמי נמוך, הפרעות חרדה וניתוק, שחזורים של המצבים הטראומתיים, מצוקה פסיכולוגית כללית והפרעות אחרות (כמו הפרעת סומטיזציה ונוירוזה), כאב כרוני,
בעיות בהתנהגות המינית, בעיות למידה בבית ספר ובעיות התנהגות (כולל התמכרות לסמים ולאלכוהול, התנהגות הרסנית, נטייה לעבריינות בגיל מאוחר יותר ונטייה להתאבדות).
טרם זוהה דפוס מסוים ויש מספר השערות לעניין זיקתן של ההשפעות הללו להתעללות המינית.
הילד עלול להיות קורבן להתעללות מינית נוספת בשלב מאוחר יותר בחייו, בשל השפעות התפתחותיות שליליות ארוכות טווח אשר נחשבות אף הן לתוצאה של התעללות מינית.
מחקרים הצביעו על קיומה של זיקה בין התעללות מינית בילדוּת לבין תחומים מסוימים של פסיכופתולוגיה אצל מבוגרים, לרבות נטייה להתאבדות, התנהגות אנטי-חברתית, מצוקה פוסט-טראומטית, חרדה ואלכוהוליזם.
מבוגרים עם היסטוריה של התעללות בילדותם, ובעיקר התעללות מינית, נוטים להפוך לצרכנים של שירותי החירום והטיפול הרפואי באופן תכוף יותר לעומת מבוגרים חסרי היסטוריה זו.
מחקר שהשווה את ההוצאות הכספיות של נשים בגיל העמידה שעברו התעללות בילדותן ונשים שלא עברו התעללות, מצא הוצאות בריאות ורפואה גבוהות יותר באופן משמעותי אצל הנשים שעברו התעללות.
ילדים שעברו התעללות מינית סובלים מתסמינים פסיכולוגיים רבים יותר מילדים שלא עברו התעללות; מחקרים מצאו תסמינים ב-51% עד 79% בקרב ילדים שחוו התעללות מינית.
קיים סיכון לקיומו של נזק גדול יותר כאשר מדובר בתוקף שהוא קרוב משפחה, או אם ההטרדה כללה גם מגע מיני, או אם נעשה שימוש באיומים או בכוח.
רמת הפגיעה הפסיכולוגית והפיזית עשויה להיות מושפעת מגורמים נוספים כגון חדירה, תדירות ומשך ההתעללות, והשימוש בכוח.
חלק מהנזק הפסיכולוגי שנוצר אצל הילד נוגע גם לסטיגמה חברתית, ולכן הנזק הנגרם לילדים שעברו התעללות עשוי להיות חמור פחות אם הם גדלים בסביבה משפחתית תומכת מבחינה זו.
קיים קשר בין התעללות בילדים, לרבות התעללות מינית (בעיקר כשמדובר בהתעללות כרונית שתחילתה בגיל מוקדם), לבין התפתחותם של תסמיני ניתוק, לרבות אמנזיה של זכרונות הקשורים להתעללות.
חומרת הניתוק תלויה בחומרת ההתעללות המינית או הפיזית.
כאשר מדובר בהתעללות מינית חמורה (חדירה או מספר תוקפים או התעללות שנמשכה למעלה משנה), תסמיני הניתוק בולטים יותר.
ילדים עשויים לפתח תסמינים של מצוקה פוסט-טראומטית כתוצאה מהתעללות מינית, גם אם לא נפגעו פיזית או חוו אלימות, וגם אם לא נחשפו לאיומים ממשיים.
חוקרים טוענים כי חשוב להתייחס לגורמים רבים שעשויים להשפיע על מחקרים שמנסים להעריך את השפעות ההתעללות.
אחד הגורמים הוא הסביבה שבה גדל הקורבן, כגון משפחה ענייה.
חומרת המעשים הוא גורם נוסף.
בסקירה ספרותית מקצועית משנת 1998, נטען: "מאמר זה מסתמך על ההנחה כי, ברוב המקרים, הנזק המהותי שנגרם לילדים שעברו התעללות מינית, מקורו ביכולתם לפתח אמון, אינטימיות ומיניות, וכי בעיות נפשיות רבות המתפתחות בשלב מאוחר יותר בחייהם ואשר קשורות להיסטוריה הסביבתית שלהם, נחשבות להשפעות משניות".
מחקרים אחרים מצאו קשר בלתי תלוי בין התעללות מינית שאדם עבר בילדותו לבין ההשפעות הפסיכולוגיות השליליות שחווה בבגרותו.
מצא כי הקשר בין צורות חמורות של התעללות מינית בילדים ופסיכופתולוגיה אצל מבוגרים שעברו התעללות בילדותם, אינו מושפע מהתייחסותם של בני משפחת הילד לאירוע.
הסיבה לכך, על פי המחקר, היא שהשפעתו של קשר זה נחלשת רק מעט לאחר שמשתנים וגורמים מתאימים נוטרלו.
המחקר גם מצא קשר בין התעללות מינית בילדים לבין פסיכופתולוגיה אצל מבוגרים בקרב זוגות תאומים שרק אחד מהם עבר התעללות מינית.
בנוסף, בקרב הילדים שעברו התעללות קיים סיכון גבוה יותר באופן עקבי להיות חשופים להפרעות נפשיות, לעומת אחיהם שלא עברו התעללות.
מטא-אנליזה שנויה במחלוקת משנת 1998, מאת רינד ושות',
הציעה כי התעללות מינית בילדים לא בהכרח תגרום לנזק נפשי בבגרות; על פי האנליזה, מספר סטודנטים במוסד להשכלה גבוהה דיווחו על אירועי התעללות שעברו בילדותם כחוויות חיוביות.
מסקנתה של האנליזה היא שהיקף הנזק הנפשי תלוי בדעתו של הילד - האם המעשים נעשו מבחינתו בהסכמה, אם לאו.
בביקורות שפורסמו על ידי מדענים נאמר כי המתודולוגיה ואופן הסקת המסקנות של המחקר נראים פגומים, אף על פי שהאנליזה פורסמה לאחר ביקורת עמיתים שבה לא נתקבלו הערות בנוגע לבעיות אלו.
בעקבות הפרסום הנרחב לו זכה המאמר, גינה הקונגרס האמריקאי את המחקר, בשל מסקנותיו ומכיוון שהיווה הצדקה לפעילותם של ארגונים פדופיליים.
מאמר משנת 1999 העלה את ההשערה כי תפיסה של התעללות מינית כ"חיובית" עשויה להיות חלק ממנגנון הגנה להתמודדות עם חוויות טראומטיות, ומעין סוג של התרצה.
התעללות מינית פיזית עשויה לגרום לפציעות פנימיות ודימום, בתלות בגיל ובגודל הילד, ובמידת הכוח שהופעל נגדו.
במקרים קשים עלולים האיברים הפנימיים להינזק, ובמקרים מסוימים הדבר אף עלול להוביל למוות.
במחקר משנת 1999 נבדקו מקרי מוות בצפון קרוליינה בין השנים 1985 ו-1994.
במסגרת המחקר זוהו שישה מקרי מוות ודאיים כתוצאה מהתעללות מינית בילדים ושישה מקרי מוות שקרוב לוודאי נגרמו כתוצאה מהתעללות מינית בילדים.
טווח הגילאים של הקורבנות היה בין 2 חודשים ל-10 שנים.
סיבות המוות כללו טראומה גופנית לאיברי המין (למשל טראומה נרתיקית) או לפי הטבעת, וכן הטלת מומים באזור איבר המין.
התעללות מינית בילדים עלולה לגרום להעברתן של מחלות מין ולהתפתחות זיהומים, ככל מגע מיני בין זוג אנשים.
הסיכון להתפתחות זיהומים גדול יותר אצל ילדות, בשל היעדר נוזל נרתיקי רב.
בין השאר, דווח גם על דלקת הנרתיק.
מחקרים הוכיחו כי מתח טראומטי, כולל מתח כתוצאה מהתעללות מינית, גורם לשינויים בפעילות והתפתחות המוח.
ואכן, במחקרים שונים נמצא קשר בין התעללות מינית חמורה בילדים לבין השפעה מזיקה על התפתחות המוח.
מספר מחקרים מצביעים על כך שהתעללות מינית או פיזית בילדים יכולה להוביל לפעילות-יתר של מערכת לימבית, שאינה מפותחת דיה בגיל זה.
מחקר משנת 2000 הישווה תוצאות של הבחינה הפסיכומטרית בארצות הברית בהקשר לרקע המיני של הסטודנטיות.
ציוניהן במתמטיקה של נשים שדיווחו על התעללות מינית בילדותן, היה נמוך באופן משמעותי מציוניהן של נשים שדיווחו שלא עברו התעללות.
בשאלות המילוליות השיגו הנבדקות שחוו התעללות ציונים גבוהים, ומסיבה זו עלתה ההשערה שציוניהן הנמוכים במתמטיקה "מקורם בפגם באינטגרציה ההמיספרית (hemispheric integration)".
כמו כן, נמצא קשר חזק בין ליקויים בזיכרון לטווח קצר בכל הקטגוריות שנבדקו (מילולי, חזותי וכללי) לבין תקופת ההתעללות ואורכה.
גילוי עריות בין ילד או מתבגר לבין קרוב משפחה מבוגר נחשב לצורת ההתעללות המינית הנפוצה ביותר בקרב ילדים, והיא גם אחת הצורות המזיקות ביותר.
באחד המחקרים צוין כי יותר מ-70% מהתוקפים הם בני משפחה או מכרים של המשפחה.
במחקר אחר נמצאו אחוזים גבוהים יותר: 30% מעברייני המין הם קרובי משפחה של הקורבן, 60% הם מכרים של המשפחה, כמו שכנים, חברים או שמרטפים, ו-10% מהתוקפים הם זרים.
הצורות הנפוצות ביותר של גילוי עריות הן בין אב לבתו ואב חורג לבתו.
יתר הדיווחים כוללים בעיקר יחסים בין אם לבנה או לבתה ואם חורגת לבנה או בתה.
גילוי עריות בין אב לבנו מדווח פחות, אולם לא ידוע אם שכיחותו פחותה בפועל.
קשה להעריך את שכיחותה של התעללות מינית בילדים על ידי הורים, בגלל סודיות ופרטיות; מספר הערכות מדברות על 20 מיליון אמריקאים שנחשפו לגילוי עריות בידי הוריהם.
צורות של התעללות מינית בילדים
המונח התעללות מינית בילדים כולל מגוון רחב של צורות התעללות, לרבות:
תקיפה מינית – עבירות שבהן מבוגר בא במגע עם קטין לצורך סיפוק מיני; לדוגמה, אונס (כולל מעשה סדום), וחדירה באמצעות חפץ כלשהו.
רוב מדינות ארצות הברית כוללות בהגדרותיהן למונח "תקיפה מינית" כל סוג של חדירה לגופו של קטין, ואף הקלה שבקלות, אם המגע בוצע לצורך סיפוק מיני.
בישראל קיימת הגדרה דומה, על פי סעיף 345 לחוק העונשין, שבו מוגדרת המילה "בועל": "המחדיר איבר מאיברי הגוף או חפץ לאיבר המין של האישה".
גם המונח מעשה סדום, בסעיף 347 לחוק, מזכיר זאת: "החדרת איבר מאיברי הגוף או חפץ לפי הטבעת של אדם או החדרת איבר מין לפיו של אדם".
הטרדה מינית – עבירות שבהן מבוגר מבצע פעילויות שאינן חודרניות עם קטין לצורך סיפוק מיני; לדוגמה, חשיפת הקטין לפורנוגרפיה או למעשים מיניים של אחרים.
ניצול מיני – עבירות שבהן מבוגר מנצל קטין לצרכים מיניים או למטרות רווח; לדוגמה, שידול ילד לעסוק בזנות, ויצירה של פורנוגרפיית ילדים או הפצתה.
בקרב ילדים שנחשפו לסביבה תומכת לאחר שההתעללות נחשפה, היו פחות תסמינים טראומטיים לעומת ילדים שלא זכו לתמיכה חיובית מהסביבה.
באופן כללי, ילדים זקוקים לתמיכה ולכלים לצמצום מתחים לאחר חשיפת ההתעללות המינית.
לעומת זאת, תגובות חברתיות שליליות לחשיפה עלולות לפגוע בקורבן.
מחקר משנת 1994 מצא כי ילד שחשף את המעשים בפני אדם כלשהו וקיבל ממנו תגובה שלילית, בייחוד אם האדם הוא קרוב משפחה, חווה תסמינים טראומטיים רבים יותר בהמשך חייו, לעומת ילדים שקיבלו תגובות חיוביות לאחר החשיפה.
במרבית מקרי החשיפה, איש סודו של הילד לא הגיב בצורה מתאימה.
במקרים רבים הוא האשים או דחה את טענותיו של הילד, או עשה מעט, אם בכלל, כדי להפסיק את ההתעללות.
על אף שלא קל להקשיב לחשיפה של התעללות מינית מפיו של ילד, חשוב מאוד להגיב באופן הולם.
צעד ראשון וחשוב הוא לקחת את האירוע במלוא הרצינות ולהסביר זאת לילד.
האקדמיה האמריקאית לפסיכיאטריה של ילדים ומתבגרים מציגה הנחיות לגבי מה לומר לקורבן וכיצד לפעול לאחר החשיפה.
אופן הטיפול באדם שהיה קורבן להתעללות מינית תלוי במספר גורמים חשובים כגון גילו, נסיבות הפנייה לקבלת טיפול נפשי, ומצבו הרפואי הנוכחי.
מטרת הטיפול היא לא רק לטפל בבעיות הנפשיות הנוכחיות, אלא גם למנוע התפתחותן של בעיות נפשיות בעתיד.
בהקשר של טיפול בילדים שעברו התעללות מינית, כדאי לפתוח ב"קולות הקורבנות".
במילים אחרות, לבדוק מה ילדים שעברו התעללות מינית ציינו שהם מעוניינים לקבל בטיפול?
במחקר של Nelson-Gardell, משנת 2001, נערכו שיחות עם ילדים אלה לגבי האופן בו ניתן לעזור להם להתמודד במסגרת טיפול עם ההשפעות השליליות של ההתעללות.
בשיחות אלו עלו ארבע תמות עיקריות:
לעזור ולתמוך משמעו להאמין - ילדים שעברו התעללות מינית ראו באמונה בדבר ההתעללות חלק בלתי נפרד מהגשת עזרה.
לדוגמה, "להאמין זה דבר מאוד חשוב לילדים, מפני שאם אנשים מפקפקים בך אז אתה מרגיש ממש רע", "ככה אתה מגלה אם זה חבר שלך או לא, אם הוא עומד לצידך ומאמין לך".
נראה כי ההשלכות של ממצא זה לגבי יצירת ברית טיפולית עם ילד-מטופל שעבר התעללות מינית חשובות ביותר.
האמונה של המטפל בדברי המטופל לגבי ההתעללות מהווה בסיס ליצירת מערכת יחסים אותנטית המושתתת על אמון, מספקת תיקוף ולגיטימציה לחוויותיו הרגשיות של המטופל, והכרחית לצורך העלאת תכנים רלוונטיים להתעללות בטיפול.
לשוחח על מה שקרה עוזר - רוב הילדים ייחסו חשיבות לכך שהמטפל ישוחח עימם על החוויה שעברו, על אף ההכרה בכך שתהליך זה עלול לעורר כאב, למשל, "בהתחלה זה קשה, אבל כשאתה מתחיל להרגיש שהמטפל הוא חבר שלך ואתה מכיר אותו יותר באופן אישי אז זה קצת יותר פשוט".
ייתכן כי שיחה לגבי הטראומה עצמה היא לב החוויה התרפויטית, אך יש לראות בחשיפת חוויות ההתעללות תהליך דינאמי ומתמשך, במהלכו יעלו נושאים שונים בכל שלב התפתחותי חדש של הילד.
לשוחח על רגשות זה עוזר - הילדים ציינו כי שיתוף ברגשותיהם מסייע להתמודד עם ההתעללות, וחשו כי "להחזיק אותם בבטן" עלול לגרום להשלכות שליליות בעתיד.
החשיבות שהם ייחסו לפעילות זו עקבית עם הממצאים בתחום, כאשר גישות טיפוליות שונות נבדלות אמנם מבחינת הטכניקות והפרספקטיבות התאורטיות עליהן הם נשענות, אך כולן רואות בעיבוד הרגשות אלמנט חשוב בתהליך התרפויטי.
קבוצה יכולה לעזור, אבל בהתחלה אף אחד לא רצה להצטרף - חלק מן הילדים חשו כי הצטרפות לקבוצת טיפול תרמה להם, אולם, בתחילה רובם ככולם הביעו חוסר נכונות לקחת חלק בטיפול כזה.
נראה כי ההשתתפות בקבוצה עשויה להפחית את סודיות החוויה ותחושות הבידוד המתלוות אליה, לעיתים קרובות.
כלומר, מהמחקר של Nelson-Gardell (2001) עולה כי במסגרת עבודה טיפולית עם ילדים שעברו התעללות מינית רצוי כי המטפל יביע באופן ברור את אמונו בדיווח של הילד לגבי ההתעללות וכן, ילווה את הילד בחשיפת האירועים שעברו עליו והרגשות שהתעוררו בו.
קיימות שלוש גישות עיקריות לטיפול בילדים ומתבגרים: טיפול משפחתי, טיפול קבוצתי וטיפול פרטני.
השיטה שבה ייעשה שימוש תלויה במגוון גורמים.
לדוגמה, הטיפול הנפשי של ילדים צעירים מצריך בדרך כלל מעורבות רבה של הוריהם ולכן הם עשויים להפיק תועלת מטיפול משפחתי, או טיפול פרטני עם הדרכת הורים.
מתבגרים נוטים להיות יותר עצמאיים ולכן יכולים להפיק תועלת מטיפול פרטני או קבוצתי.
לעיתים מוחלפת השיטה במהלך הטיפול; למשל, רק לעיתים רחוקות משתמשים בטיפול קבוצתי בשלבים הראשונים, כיוון שהנושא מאוד אישי ומביך את המטופל.
הגורמים העיקריים המשפיעים על הפתולוגיה ועל אופן הטיפול הם סוג וחומרת התקיפה המינית, התדירות שלה, גיל הילד בעת התקיפה ובעת קבלת הטיפול, וסביבתו המשפחתית של הילד.
כדוגמה לטיפול משפחתי בילדים שעברו התעללות מינית ובבני משפחותיהם ניתן להתייחס לעקרונות הטיפול המשפחתי של Greenspun כפי שהוצגו בשנת 2001. היא התמקדה בעבודה עם משפחות שהופנו לטיפול מטעם שירותי הרווחה.
Greenspun (2001) מציגה פרספקטיבה אינטגרטיבית לטיפול בילדים שעברו התעללות מינית, המתבססת על מספר רעיונות וגישות:
תרפיה משפחתית - עבודה טיפולית במספר מישורים (באופן אינדיבידואלי, תת-קבוצות במשפחה, המשפחה כמכלול וכו') ונקודות זמן לאורך הטיפול;
גישה מערכתית - דגש על הכוחות ונקודות החוזק של המשפחה כדי לאפשר ולחולל שינוי חיובי;
שימוש במונחים "מבניים" - בעיקר, גבולות והיררכיה להם משמעות ניכרת בקרב משפחות המטופלות על ידי שירותי הרווחה;
התייחסות למערכות גדולות - הבנת יחסי הגומלין בין התנהגות בני המשפחה לקונטקסט בו הם חיים;
גישה פסיכודינאמית - במיוחד, מיקוד בתגובות העברה נגדית של המטפל כאמצעי לחשיפת קווים מקבילים בעולמם הרגשי של המטופלים.
לטענתה, מורכבות הטיפול בילדים שעברו חוויה כזו מחייבת לקחת נקודת מבט רחבה, מבחינה תאורטית ומעשית.
עם תחילת הטיפול במשפחה המטופלת על ידי שירותי הרווחה ייתכן כי בני המשפחה יביעו כעס ועוינות כלפי ה"מערכת", דבר שעשוי לעורר אצל המטפל תחושות שליליות.
הדינמיקה שתורמת לעוינות קשורה, בין היתר, לנטייה של המשפחה להציב גבול נוקשה בינה לבין העולם החיצוני.
גבול זה נפרץ כאשר ההתעללות המינית מתגלה ומביאה למעורבות שירותי הרווחה, וזו בתורה מעוררת אצל בני המשפחה כעס כלפי כל גורם חיצוני ותלות מוגברת האחד בשני.
כמו כן, במקרים רבים, שירותי הרווחה לוקחים על עצמם פונקציות הוריות, אקט שגורם למשפחה לחוש מנושלת מזכויותיה וסמכויותיה ועשוי להעצים את ההיררכיה הלא אפקטיבית שקיימת מלכתחילה במשפחה ותרמה, כנראה, להתרחשות ההתעללות.
בני המשפחה עשויים לחוות בלבול ותסכול, כי "מתערבים" בשגרת חייהם, ולהרגיש שישנו חוסר בהירות לגבי הפעולות שעליהם לנקוט על מנת להשיב את המצב לקדמותו.
על כן, יש חשיבות רבה ליצירת ולביסוס ברית טיפולית עם בני המשפחה, הן עבורם כמטופלים והן עבור המטפל, כדי שיוכל לחוש אמפתיה כלפיהם.
כמו כן, אם המטפל חש כי המשקעים השליליים מצד המשפחה כלפי שירותי הרווחה, ולהפך, עלולים לפגוע באפקטיביות הטיפול, רצוי לערוך פגישה בין הצדדים על מנת לערוך תיאום ציפיות ולקדם יחסי עבודה טובים יותר.
בדומה לכל טיפול, יש לשוחח עם המשפחה על מטרות הטיפול, תוך ניסיון למצוא פשרה בין רצון המשפחה לבין יעדי שירותי הרווחה.
רצוי לדון בדרישות שירותי הרווחה, על מנת לצמצם את העמימות ולהבהיר מה מצופה מהמשפחה.
כמו כן, עיבוד החוויה הרגשית של הקורבן ושל בני המשפחה ביחס להתעללות המינית מהווה יעד תרפויטי מרכזי ומוצהר.
לבסוף, המטפל מספק לבני המשפחה הסבר לגבי פורמט הטיפול, בעיקר לגבי הפורומים השונים בהם ייערכו הפגישות (פגישות אינדיבידואליות, קומבינציות שונות של בני משפחה, המשפחה כולה וכדומה).
עקרונות הטיפול המשפחתי מביאים לשימת דגש על הכוחות של המשפחה, אשר מעלה שאלות לגבי הטיה אפשרית של המטפל לעבר נקודות החוזק של המשפחה תוך התעלמות מן המציאות - ילד/ה עברו התעללות מינית.
Greenspun (2001) מייחסת שאלות וספקות כאלה לתגובות ההעברה הנגדית (counter transference) שמתעוררות אצל המטפל מול המשפחות.
תחושות המטפל עשויות לשקף חוויות מקבילות אצל בני המשפחה - רגשות סותרים עשויים להתעורר אצל הקורבן וגם אצל בני משפחתו כאשר התוקף מוכר למשפחה, קרוב אליה, בוודאי כאשר מדובר בקרוב משפחה או אף באחד ההורים.
בדומה לכך, במהלך הטיפול, המטפל עשוי לחוש כי הוא נע בין רגשות שונים כלפי המשפחה – בין אהדה לכעס, בין הערכה לתחושה כי מדובר באנשים פתולוגיים וכדומה.
ייתכן כי לביליות זו בחוויית המטפל משקפת את נטיית המשפחה לפיצולים – תפיסה של המשפחה עצמה כ"טובה לחלוטין" (all good) ושל שירותי הרווחה כ"רעים לחלוטין" (all bad) – המאפשרים למשפחה להטיל את האחריות לטיפול בהתעללות המינית על שירותי הרווחה ולהימנע מבחינה והתבוננות על דברים קשים וכואבים במשפחה עצמה.
דבר זה בא לידי ביטוי בהתנגדות והכחשה מצד המשפחה שמקשות על הגשת עזרה עקב התחושות שמתעוררות אצל המטפל או אצל כל גורם טיפולי אחר.
מנגד, שירותי הרווחה עשויים לתפוס את המשפחה מלכתחילה במונחים פתולוגיים, ללא יכולת להכיר בחלקים חיוביים ומתפקדים יותר, כיוון שגישה זו עקבית עם תפקידם - להבטיח את שלום הילדים.
Greenspun (2001) סבורה כי תגובות ההעברה הנגדית של המטפל חיוניות להבנת מורכבות וסתירות אלו, המהוות חלק בלתי נפרד מהטיפול בהתעללות מינית.
לטענתה, יכולת המטפל להכיל רגשות סותרים, חיוביים ושליליים, מאפשרת לו לבחון את הסיטואציה באופן אינטגרטיבי יותר ולהנחות את המשפחה ושירותי הרווחה לעבר נקודת מבט כזו.
הטיפול כולל עבודה ברבדים שונים - ניתן להיפגש באופן אינדיבידואלי עם הילד שעבר את ההתעללות המינית, תוך התייחסות לטראומה שחווה.
יש אפשרות לערוך אף פגישות דיאדיות עם אחד או עם שני ההורים על מנת להתחיל בעיבוד החוויה של הילד ושל ההורה, לתת לגיטימציה לתחושות שונות, תוך דגש על קיום רגשות סותרים (למשל, הקורבן מתייחס לפחד כלפי התוקף ובמקביל מציין כי הוא מחבב אותו).
רצוי להתייעץ עם הילד לגבי פורמט הפגישות המועדף עליו, בין היתר, כדי להעניק לו תחושת שליטה, שהתערערה בעקבות ההתעללות.
כמו כן, מתקיימים מפגשים עם המשפחה בהרכב מלא, בהם ניתן לברר מה השפעת ההתעללות על המשפחה, לזהות מכשולים וקשיים בתהליך עיבוד ההתעללות ולדון בדרכים אפשריות להגברת ביטחונם של הילדים.
תרומה חשובה של מפגש משפחתי היא האפשרות שניתנת לבני המשפחה להביע ולבחון רגשות שליליים אחד כלפי השני, דבר שעשוי להפחית את הנטייה להציג "חזית" חיובית ואחידה מול העולם החיצוני.
כמו כן, ייתכן כי בני המשפחה יטילו את האחריות להתעללות על הקורבן וכך, ייתנו מקום ואפשרות להתייחס לתחושות ההאשמה העצמית שהוא חווה.
כלומר, המפגשים מאפשרים לבני המשפחה להבין ולקבל, במידה רבה יותר, את ההתעללות המינית שעבר הילד/ה ואת חוויותיו.
בהמשך הטיפול, יש להתייחס לנקודות החולשה של המשפחה, באופן ספציפי, נטייה של משפחות המטופלות על ידי שירותי הרווחה להיות מבודדות חברתית ובעלות היררכיה וגבולות לא ברורים, אשר הופכים את הילדים פגיעים להתעללות מינית.
Greenspun (2001) גורסת כי התייחסות ישירה להיבטים אלה עשויה להפחית את הסיכון להתרחשות התעללות נוספת בעתיד.
לבסוף, מגיע שלב הפרידה שכרוך, לעיתים, בהיערכות של המשפחה לקראת שינויים שנגזרים מהחלטות שירותי הרווחה (למשל, ילד שהורחק מן הבית בעקבות ההתעללות המינית שב לביתו, לאחר ההתקדמות שחלה אצל המשפחה לאורך הטיפול, ויש להתכונן לכך כדי להקל על השתלבותו מחדש).
לקראת סיום, הדגש חוזר לכוחות של המשפחה ולכן, ייתכן כי שוב יתעוררו אצל המטפל רגשות סותרים לגבי יכולת ההתמודדות של בני המשפחה, אשר יהוו תזכורת לצורך במודעות מתמדת הן במשאבי המשפחה והן בחולשותיה.
לסיכום, Greenspun (2001) מציעה גישה משפחתית אינטגרטיבית לטיפול בהתעללות מינית בילדים.
מבחינה תאורטית, נעשית אינטגרציה בין רעיונות מגישות שונות, ומבחינה מעשית, ישנה התערבות טיפולית במתכונות ובמישורים שונים, החל ברמת המאקרו (שירותי הרווחה, המשפחה) וכלה ברמת המיקרו (טיפול אינדיבידואלי) כדי להתמודד ולעבד את ההתעללות המינית.
ישנה חשיבות רבה לקבלת הרגשות הסותרים שעולים בטיפול ולשימוש של המטפל בחוויות ההעברה הנגדית כדי להבין מה מתרחש בתוך ומחוץ למשפחה.
הכמות ההולכת וגדלה של ילדים שעברו התעללות מינית מעלה צורך בטכניקת התערבות ספציפית עבורם.
יש הטוענים, כי טיפול קבוצתי הוא שיטה אפקטיבית ביותר עבור אוכלוסייה זו, כיוון שהוא מספק לילדים מפגש עם בני גילם, מאפשר להבין את "תחושת השונות" שלהם ולהתמודד עם התחושות השליליות שמתעוררות אצלם לאחר ההתעללות (Corder, Haizlip & DeBoer, 1990).
עם זאת, השתתפות בקבוצה לפרק זמן ארוך עלולה להביא לכך שהילדים ימשיכו להיות מזוהים כקורבנות.
כלומר, הקבוצה תביא להנצחת תפקיד זה, במקום לקידום התפתחותם האישית של הילדים (Nelki & Watters, 1989).
טיפולים קבוצתיים לילדים שעברו התעללות מינית נבדלים זה מזה במשכם ובאוריינטציה שלהם, החל במודל התנהגותי קצר מועד וכלה בגישה פסיכודינאמית ארוכת טווח.
אולם, המשותף לכלל הגישות יהיה דגש על חשיבות הצבת גבולות ברורים וסביבה (setting) מובנית, מבחינת מועד וסדירות המפגשים וקביעות המטפלים.
במקרים מסוימים, נערכת במקביל לקבוצת הילדים קבוצה להורים או למטפלים (caregiver) של הילדים (Nelki & Watters, 1989).
כדוגמה לטיפול קבוצתי להתעללות מינית בילדים, ניתן להתייחס לטיפול שנחקר בשנת 1990 על ידי Corder, Haizlip and DeBoer.
חוקרים אלה התמקדו ביעד תרפויטי ספציפי - התפתחות מנגנוני הגנה שנמצאו משמעותיים להתמודדות של הילדים עם הטראומה ועם הלחץ (stress) המתמשך ולשליטתם (mastery) בסביבה.
חוקרים אלה התבססו על מספר עבודות קודמות שתיארו מנגנוני הגנה אפקטיביים בהם עושים שימוש ילדים "שאינם פגיעים" ("invulnerable children").
באופן ספציפי, תצפיות על ילדים אלה העלו כי הם הציגו יכולת לשימוש באינטלקטואליזציה, תיוג-מחדש קוגניטיבי (cognitive re-labeling), פתרון בעיות אפקטיבי, יכולת לבקש עזרה ותמיכה מהסביבה ויכולת לשמור על הערכה-עצמית יציבה.