tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היות שטנקים רוסיים מפותחים תחת שם הקוד "אובייקט ###" ומקבלים את הסימול "T-##" רק לאחר השלמת פיתוחם, ניתן להסיק כי T-95 הוא דגם טנק מוכן לייצור (לדוגמה, טנק T-72 פותח תחת השם Obiekt-172).
תכנונו המהפכני של הטנק כולל צריח לא מאויש ותא לחימה ממוגן הממוקם בתובה.
בנוסף, הטנק שומר על מאפייני הטנקים הסובייטיים והרוסיים המודרניים: צללית קטנה, משקל נמוך, יכולת צליחת נהרות לעומק של עד 5 מטרים וצוות בן 3 לוחמים בלבד המתאפשר על ידי קיומה של מערכת טעינה אוטומטית המבטלת את הצורך בטען.
הטנק נועד להוות את הדור החמישי של הטנקים הסובייטיים, לאחר שמאז שנות ה-70, אז פותח ה-T-72, לא פיתחה רוסיה טנקים חדשים אלא עסקה בשדרוג הקיימים.
בהתאם, הטנק כולל שיפורים ניכרים: עצמה ודיוק האש, אלקטרוניקה ומיגון.
כלל אנשי הצוות בטנק (מפקד, תותחן, נהג) נמצאים בתא לחימה ממוגן הנמצא בתובה, ומופרד בשריון כבד מהמטען האוטומטי, אשר היווה נקודת תורפה מסורתית בטנקים הסובייטיים מאז הופעתו ב-T-64. תצורה זו מקנה לצוות מיגון מרבי כאשר הטנק נמצא בעמדה (התובה מוסתרת) ומאפשרת הקטנת צללית הטנק וכפועל יוצא- הגדלת שרידותו בשדה הקרב.
על אף שלא נחשפו פרטים אודות הרכב מיגון הטנק, ניתן לשער כי הטנק יכלול, לכל הפחות, מדוכות עשן היעילות בתחום הנראה ובתחום האינפרא-אדום, מיגון ראקטיבי כבד מדגם KONTAKT-5, מערכת הגנה אקטיבית רכה מדגם SHTORA ומערכת הגנה אקטיבית קשה מדגם ARENA-E.
הימצאות צוות הטנק בתובה מאפשרת התקנת צריח קטן, נמוך ובלתי מאויש, הנושא תותח חלק-קדח בקוטר של בין 135 ל-152 מ"מ.
בקרת האש של הטנק תכלול מחשב ירי בעל ערוץ אופטי, תרמי, אינפרא-אדום ומכ"ם.
ייתכן כי חלק או כל בקרת האש בגרסאות היצוא תכלול רכיבים מתוצרת מערבית, כמו בטנק T-90S (גרסת הייצוא של טנק T-90).
ניתן לשער שהיכולת לשיגור טילי נ"ט, המאפיינת את מרבית הטנקים הסובייטיים האחרונים והמשודרגים תימצא גם בטנק T-95 (ה-T-55AMV בעל יכולת שיגור טילי בסטיון, ה-T-90 בעל יכולת שיגור AT-11 "רפלקס").
הגדלת קוטר התותח תגדיל את יעילותם של פגזים מסוגים מוכרים כגון חודר-שריון-חץ וחלול על ידי הגדלת מהירות הלוע וגודל הראש הקרבי (בהתאמה).
כאמור, הטנק פותח במקור על מנת להחליף את משפחת טנקי T-72 (אשר T-90 נמנה עליה) ולהיכנס לשלב הייצור הסדרתי בשנת 1994. עם זאת, הטנק מעולם לא הגיע לשלב זה, עקב מחסור במימון ממשלתי והזמנות מהצבא הרוסי.
הצהרתו של שר ההגנה הרוסי בשנת 2000, כמוסבר לעיל, עשויה להצביע על סיום פיתוחו של הטנק והמתנה להזמנות גרידא.
חיזוק לסברה זו ניתן למצוא בדיווח של סוכנות ידיעות צרפתית מסוף שנת 2006, על פיה סעודיה מנהלת משא ומתן עם רוסיה לרכש טנקי T-95, לאחר שעברו מבחנים וההערכות ביצועים על אדמת סעודיה.
T-84 הוא טנק מערכה עיקרי מתוצרת אוקראינה.
הוא פותח בחרקוב בסוף שנות ה-90 של המאה העשרים, כפיתוח של טנק ה-T-80 הסובייטי, ובפיתוחו שולבו לקחים ממלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
מיגונו של הטנק דומה לזה של ה-T-80 אם כי הצריח בנוי בצורה שונה (מכמה חלקים ולא יציקה אחת).
בנוסף פלטות הבזוקה שונו כדי להגן על חלקים נוספים במזקו"ם.
המיגון של ה-T-84 כולל גם מיגון ריאקטיבי מובנה KONTAKT-1 הרוסי.
כמו כן מותקנת מערכת SHTORA הרוסית, היעילה במיוחד נגד טילי נ"ט מונחי לייזר.
בניגוד לרוב היצרנים בעולם השומרים בסוד את יכולות המיגון של הטנקים שלהם, מפעל חרקוב הציג את תוצאות הבדיקות בו הטנק התמודד מול מטענים חלולים ופגזים חודרי שריון.
תוצאות הבדיקות (על פי דברי היצרן):
שריון הצריח הצליח להתמודד מול מטענים חלולים בעלי יכולת חדירה של עד 1100 מ"מ ופגזי חודר שריון בעלי יכולת חדירה של עד 800 מ"מ שריון.
שריון התובה (חלקו התחתון של הטנק) הצליח להתמודד מול מטענים חלולים בעלי חדירות שריון של עד 1000 מ"מ ופגזי חודר שריון בעלי חדירות של עד 740 מ"מ.
בטנק מותקן תותח\משגר טילים KAB-3, תותח זה הוא חיקוי אוקראיני לתותח ה-2A46 הרוסי.
הטילים מדגם KOMBAT הם חיקוי של טילי ה-COBRA הרוסיים שה-T-80 מסוגל לשגר, אולם טווח הירי שלהם הוגדל עד 5,000 מטר.
לטנק יש מערכות בקרת אש מתוצרת מערבית, אך מערכות התצפית והאמצעים לראיית לילה של הטנק הם חיקויים אוקראיניים של מערכות רוסיות.
בטנק מוטענת מערכת טעינה אוטומטית הדומה למערכות בטנקים מזרח-אירופיים אחרים.
28 פגזים מוכנים לטעינה במערכת, 5 פגזים נמצאים בחלקו האחורי של הצריח לטעינה ידנית במקרה שהמערכת מתקלקלת או נפגעת, ועוד 7 פגזים נמצאים מצידו השמאלי.
הפגזים שאינם נמצאים בתוך המערכת חשופים לפגיעה במקרה שהטנק נחדר, דבר העלול להוביל להתפוצצות התחמושת והשמדת הטנק.
רכיבים מפרויקט ה-T-84 הוכנסו לטנקי T-80UD שנמכרו על ידי אוקראינה לפקיסטן, בנוסף לרכיבים נוספים כגון המנוע ומערכת השיבוש של הטנק (מתוצרת עצמית) שנמכרו לפרויקט האל-חאליד
צבא טורקיה ערך ניסויים בגרסה של הטנק מוסבת לתותח\משגר טילים 120 מ"מ אך לא בחר בטנק.
נבנה אב טיפוס עבור גרסה של טנק נושא גייסות הנושא את השם BTMP-84 ויכול לשאת בחלקו האחורי של הטנק 5 חיילי חי"ר הנכנסים דרך דלת אחורית.במצב כזה, ככל הנראה חטיבת הכוח עוברת לחלקו הקדמי של הטנק וישנה דלת כניסה אחורית לטנק.
למעשה, המרכבה לדורותיו הוא הטנק היחיד מלבד ה-T-84 שלו יכולת לשאת חיילי רגלים בחלקו האחורי ובנוסף לשמש כטנק לוחם.
על בסיס ה-T-84 נבנה אב טיפוס לטנק גישור לא ברור אם מדובר בטנק גישור שיישא גשר צמד קצר או גשר מספריים (מתקפל לשניים) ארוך יותר המאפשר לעבור מכשולים רציניים יותר.
בדומה ל-T-84 שעל בסיסו נבנה טנק חילוץ משוריין, בשל העובדה כי לו עבירות מעולה ומנוע חזק, דבר המאפשר לטנק לשאת ציוד רב גם בתנאי שטח קשים ומזג אוויר סוער במיוחד.
M=Modernized) Oplot-M T-84) הוא טנק מערכה מודרני מתוצרת אוקראינה המבוסס על ה-T-84. הטנק מצטיין בעבירות גבוהה ומנוע עוצמתי.
T-2 באקאיי (T-2 Buckeye) הוא מטוס אימון סילוני דו-מושבי מתוצרת נורת' אמריקן שנכנס לשימוש בשנות החמישים המאוחרות.
הוא פותח על בסיס מטוס הקרב FJ פיורי לצורך אימון טייסי הצי האמריקני בטיסה במטוס סילון.
273 מטוסים יוצרו במפעל חיל האוויר 85 של נורת' אמריקן, השוכן מדרום לנמל התעופה הבינלאומי פורט קולומבוס שבקולומבוס שבאוהיו.
הכינוי "באקאיי" ניתן לו על שום העץ ערמון אמריקאי שהוא עץ המדינה של אוהיו, כמו גם הקמיע של אוניברסיטת המדינה של אוהיו.
המטוס שימש לאימון כל טייסי הצי האמריקני משנות החמישים המאוחרות ועד 2004.
אף על פי שאינו מצויד בחימוש אינטגרלי, למטוס מספר נקודות נשיאה חיצוניות המאפשרות תליית פודי תותח, משגרי רקטות ופצצות.
הגרסה הראשונה של המטוס כונתה T2J-1 והיא נכנסה לשירות הצי האמריקני באמצע שנות החמישים כתחליף ל-T2V-1/T-1A סיסטאר, על אף שהאחרון נותר בשירות עד לשנות השבעים.
כינויו שונה ל-T-2A ב-1962 בהתאם לשיטה האחידה למתן כינויים למטוסים שהונהגה בכל זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
המטוס הונע על ידי מנוע יחיד מדגם J34-WE-46/48 מתוצרת וסטינגהאוס.
המטוס תוכנן מחדש, המנוע היחיד הוחלף בשני מנועים מדגם J60-P-6 מתוצרת פראט אנד ויטני והגרסה החדשה שנוצרה כונתה T-2B.
בגרסת ה-T-2C הוחלפו המנועים משני מנועים מדגם J85-GE-4 מתוצרת ג'נרל אלקטריק.
גרסאות ייצוא של המטוס שכונו T-2D ו-T-2E נמכרו לחיל האוויר הוונצוליאני וחיל האוויר היווני בהתאמה.
חיל האוויר המלכותי של מרוקו הזמין אף הוא 12 מטוסי T-2 אולם ההזמנה בוטלה לבסוף.
בשורות חיל האוויר משמש המטוס בשלב האימון הבסיסי לטייסים ולקציני מערכות נשק (Combat Systems Officer, CSO).
בצי ובחיל הנחתים של ארצות הברית משמש המטוס לאימון קציני תעופה ימית (Naval Flight Officer, NFO) בשלב הבסיסי ובשלב הביניים.
המטוס משרת כמטוס אימון בסיסי גם בחיל האוויר המלכותי הקנדי, בו נקרא המטוס CT-156 הרווארד II, וכן בחיל האוויר היווני, חיל האוויר העיראקי ובחיל האוויר הישראלי, בו מכונה המטוס "עפרוני".
דגם T-6B משמש להכשרת טייסים בשלב הבסיסי בצי ארצות הברית, ודגם T-6C משמש כמטוס אימון בחיל האוויר המלכותי של מרוקו, חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד וחיל האוויר המקסיקני.
ה- T-6 הוא פיתוח של המטוס השווייצרי פילאטוס PC-9, שהותאם ושופר על ידי ביצ'קראפט.
המטוס המחודש היה הצעתן של ביצ'קראפט ופילאטוס בהתמודדות על הזכייה במכרז לפיתוח מטוס אימון בסיסי, מכרז שהיה משותף לחיל האוויר ולצי ארצות הברית (Joint Primary Aircraft Training System, JPATS) בשנות ה-90 של המאה ה-20. ב-1995 הוכרז על זכייתה של חברת ביצ'קראפט בתחרות.
פילאטוס ניגשה גם למכרז דומה של חיל האוויר המלכותי הבריטי בשיתוף פעולה עם חברת בריטיש אירוספייס הבריטית, אך במכרז זה זכה המטוס שורט טוקאנו, גרסה של המטוס הברזילאי אמבראר EMB-312 טוקאנו המיוצרת ברישיון בבריטניה.
על פי חברת ביצ'קראפט, המטוס השווייצרי היווה את הבסיס לתכנון המטוס המחודש, T-6. טייסים של הצי ושל חיל האוויר ערכו יותר מ-500 טיסות מבחן והערכה, שנועדו לקבוע מהם השינויים שנדרשו במטוס כדי לעמוד בדרישות המכרז, ועל פי המסקנות שעלו מתחקור הטיסות נקבעו השינויים הנדרשים.
השינויים הוטמעו בהדרגה במטוס PC-9, ובכל שלב נבחנה השפעת השינוי שהוטמע על תכונות הטיסה של המטוס.
לאחר ההטמעה המדורגת של השינויים נבנה אב טיפוס חדש, בו שולבו כל השינויים שיעילותם הוכחה באב טיפוס הראשון.
לטענת החברה אבות הטיפוס הבאים שנבנו, ובסופו של דבר המטוס הסדרתי, הם מטוס חדש לגמרי השונה מהותית מהמטוס השווייצרי המקורי.
המטוס החדש משלב שיפורים ושינויים רבים, ובהם צגי LCD, אוויוניקה מתקדמת, שינוי בעיצוב הכנף והחרטום כדי לשפר את הראות מתא המדריך, ושינויים רבים נוספים.
עם זכיית המטוס במכרז זכה לסימול T-6, על שם מטוס האימון מתקופת מלחמת העולם השנייה, T-6 טקסאן, ונקרא בהתאם טקסאן II.
כאמור, המטוס נבנה על בסיס המטוס השווייצרי פילאטוס PC-9, עם שינויים והתאמות שונים.
דרישות נוספות שהועלו על ידי חיל האוויר והצי וויכוחים בין שני הגופים הביאו לדחיות בייצור המטוס, לגידול של 22% במשקלו, כ-500 ק"ג יותר מהPC-9, ולעלייה במחירו, שגדל מ-3.9 מיליון דולר למטוס על פי ההערכה המקורית לכ-6 מיליון דולר למטוס.
רבע ממחירו של המטוס היווה את עלותם של כיסאות המפלט מתוצרת חברת מרטין בייקר.
אחד המאפיינים החשובים של גרסה זו הוא "תא (טייס) זכוכית" (Glass Cockpit) מתקדם במיוחד הכולל תצוגה עילית (HUD) המציגה את נתוני הטיסה של המטוס ונתונים ממערכות הניווט והמכ"ם, שישה מסכי תצוגה גדולים ורב תכליתיים (MFD) ומפסקים רב תכליתיים לשליטה על מערכות המטוס הממוקמים על הגאי המטוס (HOTAS).
גרסאות המטוס שסופקו לחיל האוויר היווני, T-6A ו-T-6B מותאמות לנשיאת חימוש, כולל פצצות, רקטות ותותחים בכנפיים.
ה-T-6B כולל גם מערכת לאימון מבצעי.
גרסה זו יכולה לשמש כמטוס לאימון עיקרי בנשק רב-גוני או אף לשמש כמטוס קל לתקיפה מבצעית, הודות למאפייני הטיסה הטובים ולעודף הדחף הזמין.
מטוסי ה-T-37 האחרונים של חיל האוויר וה-T-34 האחרונים של הצי הוצאו משירות בקיץ 2009.
בקנדה מופעלת גרסה קנדית של המטוס, CT-156 הרווארד II.
המטוס מופעל מבית הספר לטיסה של נאט"ו בקנדה, הנמצא בססקצ'ואן.
המטוסים שייכים לחברת CAE ומוחכרים לחיל האוויר המלכותי הקנדי, כאשר האחזקה מתבצעת על ידי חברת בומברדייה הקנדית.
המטוסים הקנדיים זהים כמעט לגמרי למטוסים שבשירות ארצות הברית, ופרחי הטייס הקנדיים מתאמנים עליהם בשלבים 2 ו-3 של קורס הטיס, מתוך חמישה.
חיל האוויר העיראקי רכש 15 מטוסי T-6, שסופקו בין דצמבר 2009 ל-דצמבר 2010. שמונה מטוסים נרכשו על ידי ממשלת עיראק, ושבעה ניתנו כסיוע של ארצות הברית.
ב-13 במאי 2014 אישרה מחלקת המדינה של ארצות הברית הזמנת 24 מטוסי T-6 מדגם C.
ב-9 ביוני 2008 הודיעה מחלקת ההגנה של ארצות הברית לקונגרס על תוכנית אפשרית למכירת מטוסי T-6 לישראל.
בינואר 2008 נקבע כי שמו של המטוס החדש בחיל האוויר יהיה "עפרוני".
ב-7 ביולי 2009 נחתו בישראל ארבעת המטוסים הראשונים, מתוך 25 שהוזמנו.
מטוסי העפרוני החליפו את מטוסי הצוקית, גם בתפקידם כמטוסי הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי.
מטוסי העפרוני מתוחזקים על ידי חברת אלביט מערכות, במסגרת חוזה שנחתם עם משרד הביטחון שהיקפו 10 מיליון דולר.
ב-2013 נמסר על הארכת חוזה האחזקה.
בסוף יוני שנת 2020 נמסר על הארכת חוזה האחזקה לחמש שנים הנוספות.
ביולי 2010 נטשה צוערת בקורס טיס את מטוס העפרוני אותו הטיסה, לאחר שסטה מן המסלול בעת הנחיתה.
מטוסי העפרוני קורקעו בעקבות התאונה לזמן קצר.
בספטמבר 2014 קיבל חיל האוויר מטוס חדש במקום המטוס שהתרסק.
הגרסה הסטנדרטית, בשירות חיל האוויר של ארצות הברית, צי ארצות הברית וחיל האוויר היווני.
גרסה חמושה עבור חיל האוויר היווני.
למטוס בגרסה זו יכולת נשיאת רקטות, פוד תותחים, מכלי דלק נתיקים ופצצות.
גרסה משודרגת של המטוס, עם קוקפיט זכוכית הכולל תצוגה עילית, שישה צגים רב תכליתיים (MFD) ומפסקים רב תכליתיים לשליטה על מערכות המטוס הממוקמים על הגאי המטוס (HOTAS).
בשירות חיל האוויר והצי של ארצות הברית במקביל לגרסה A.
גרסה חמושה של גרסה T-6B, למטרת אימון חימוש בסיסי או תקיפת מטרות קרקע.
תא הטייס זהה לזה שבגרסה T-6B, אך משודרג וכולל תקשורת נתונים וחיישנים אלקטרו-אופטיים וכמה תצורות חימוש.
המנוע בגרסה זו הוא מדגם PT6-68D מתוצרת פראט אנד וויטני קנדה, בעל כוח מוגבר, 1,600 כוחות סוס.
גרסה משודרגת של דגם T-6B עם נקודות נשיאת חימוש בכנפיים.
גרסה מבוססת על דגמי T-6B ו-C עבור צבא ארצות הברית, לסיוע בתובלה אווירית, ניסויי טיסה, תובלה קלה, ועוד.
גרסה של דגם T-6A עבור קורס הטיס של נאט"ו בקנדה.
המטוס למעשה זהה למטוס שבשירות הצי וחיל האוויר של ארצות הברית.
חיל האוויר של ארצות הברית
חיל האוויר המלכותי של מרוקו
חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד
צוות: 2, מדריך וחניך, יישובים בתצורת טנדם
שטח כנף: 16.42 מטרים רבועים
הנעה: מנוע טורבו פרופ יחיד, פרט אנד ויטני קנדה PT6A-68, 1,100 כ"ס
T-76 Longbow הוא רובה צלפים תוצרת חברת Dakota Arms האמריקנית.
ה-T-76 הוא רובה צלפים בריחי לטווח ארוך היעיל גם בטווחים של 1500 מטר ובעל התחייבות לדיוק של חצי דקת קשת (0.5 MOA) עם תחמושת 0.338 לפואה מגנום.
הוא מוצע בעיקר לכוחות משטרה וסוכניות ביון ואכיפת חוק.
הפעולה של הרובה היא בריחית, מבוססת על רובה הציד של החברה Dakota Model 76. היא כוללת נצרה בת 3 מצבים, מחסנית "עיוורת", שליטה בהזנת התחמושת וגימור מט.
ההדק הוא בסגנון Model 70 המיועד לשימוש גם בסביבה מלאת אבק, גשם או קרח.
ההדק מכה בעוצמה (Trigger pull) של 11 ניוטון.
הרובה מצויד במסילת פיקטיני להתקנת כוונות טלסקופיות שונות ואמצעי אופטיקה נוספים.
הקת של הרובה היא קת ארגונומית מדגם A-2 תוצרת מק'מילן.
הקת עשויה מפיברגלאס ובאה בצבעים שחור, אפור או ירוק אפרפר.
ניתן לשלוט באורך הקת ובגובה משענת הלחי.
ניתן גם לחבר רצועה אל הרובה.
הקנה של הרובה הוא קנה LW-50 (לותאר וולטר) מפלדת אל-חלד באורך .
רמת הגימור היא Match Grade.
יחד עם הרובה מגיעה ערכת צלפים.
קליפורד ג'וזף האריס ג'וניור , מוכר יותר בשם הבמה , הוא ראפר, מפיק, מוזיקאי, פזמונאי ושחקן קולנוע אמריקאי שהיה מועמד ל-13 פרסי גראמי, וזכה בשלושה מהם.
אחד הראפרים המוכרים והמצליחים בארצות הברית.
אירח אמנים מצליחים רבים באלבומים ובסינגלים שהפיק (אמינם, ריהאנה, קניה וסט, ג'יי זי, ליל ויין, ג'סטין טימברלייק ושר לויד).
נולד באטלנטה שבג'ורג'יה וגדל אצל סביו.
שיריו עוסקים בצעירותו, עת היה סוחר סמים, ועוסקים רבות בעברו הקשה.
את אלבומו הראשון, "I'm Serious", הוציא ב-2001. באלבום זה עבד עם אמנים כמו פארל ויליאמס וטו שורט.
שנתיים לאחר מכן יצא אלבומו השני, "Trap Muzik", שמכר בשבוע הראשון לצאתו כמאה אלף עותקים.
האלבום, שזכה להצלחה גדולה, הגיע למקום הראשון במצעד מוזיקת הראפ בבילבורד, ולמקום הרביעי ב"200 האלבומים החמים".
ב-2004 יצא אלבומו השלישי, "Urban Legend", שהגיע גם הוא למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי.
מאלבום זה מוכר הלהיט "Bring Em Out".
ב-2006 יצא אלבומו הרביעי, "King", שהגיע למקום הראשון במצעד "200 האלבומים החמים" של הבילבורד.
באלבום זה שני להיטים גדולים: "What You Know", זכה לראשונה בפרס גראמי ו-"Why You Wanna".
T.I.P.", האלבום הרביעי ברציפות שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד.
באלבום, שיתף פעולה עם הראפרים אמינם וג'יי זי.
מהאלבום יצאו שלושה סינגלים: "Big Shit Poppin'", "You Know What It Is" ו-"Hurt"; כולם נכנסו למצעד הבילבורד.
באותה שנה הקליט את השיר "My Love" יחד עם הזמר ג'סטין טימברלייק.
השיר היה ללהיט והגיע למקום הראשון במצעדים ברחבי העולם.
השיר היה לאחד השירים המושמעים ביותר בשנת 2007. בנוסף, השיר זכה בפרס גראמי בקטגוריית "שיר הראפ הטוב ביותר".
ב-2008 יצא אלבומו השישי, "Paper Trail", שהגיע למקום הראשון בבילבורד, בשלושה מצעדים שונים.
באלבום זה יצאו הלהיטים: "Swagga Like Us", בו מתארחים ג'יי זי וקניה וסט, "Dead and Gone", בו מתארח ג'סטין טימברלייק, "Whatever You Like", בו מתארחת ריהאנה, "Live Your Life", ו-"Remember Me", בו מתארחת מארי ג'יי בלייג'.
ב-2010 יצא אלבומו השביעי, "No Mercy".
בשנה זו השתחרר מהכלא לאחר שנשא עונש מאסר על החזקת נשק.
לאחר שחרורו הוציא את הסינגל "I'm Back" שמדבר על חזרתו לראפ אחרי השחרור מהכלא.
בנוסף לקריירה המוזיקאית, השתתף כשחקן במספר סדרות טלוויזיה, בהן "The O.C." ו"הפמליה", ובשנת 2010 הפיק ושיחק בסרט האקשן "טייקרס".
ב-2013 שיחק בסרט "חשבון משותף" לצד מליסה מקארתי וג'ייסון בייטמן.
ב-2017 השתתף בסרט הפשע "מצוד לילי", לצד ג'יימי פוקס ומישל מונאהן, ובדרמת ההתבגרות "קריסטל" בכיכובו של גרנט גאסטין.
ב-2018 שיחק בסרט "אנטמן והצרעה", וב-2019 שיחק בקומדיה "קוראים לי דולמייט" בכיכובו של אדי מרפי.
בשנת 2020 שיחק בסרטו של ריזה "עיר רצחנית", ושיחק בסרט הפעולה "ציידי המפלצות" בכיכובה של מילה יובוביץ'.
בשנת 2023 שיחק בסרט האימה "Fear" בבימויו של דון טיילור (אנ').
טמיקה "טייני" האריס (לבית קוטל) , זמרת-יוצרת, היא אשתו של מאז 2001. לזוג שלושה ילדים.
ל- שלושה ילדים נוספים ממערכת יחסים קודמת.
האשמות באונס, סחר בנשים ואלימות
ב-17 במאי 2021 מסרה משטרת לוס אנג'לס באופן רשמי על קיומה של חקירה פלילית נגד קליפורד האריס (), בעקבות תלונת אישה ששמה לא פורסם, על אירוע שהתרחש בשנת 2005, ובו היא הותקפה מינית לאחר שסוממה על ידי בני הזוג קליפורד וטמיקה "טייני" האריס.
לדברי האישה, בשנת 2005 היא פגשה את בני הזוג במועדון לילה, הם הזמינו אותה לחדרם בבית מלון שם הגישו לה משקה, ואחר כך היא מצאה את עצמה עירומה על המיטה, עם תחושת בחילה.
תלונת האישה וחקירת המשטרה באו בהמשך לתלונות ועדויות של מספר נשים שהצטברו במשך מספר חודשים, בדבר מעשי אונס תחת השפעת סם, סחר בנשים, איומים ומעשי אלימות להם היו שותפים בני הזוג האריס.
ב-27 בינואר 2021 פרסם חשבון האינסטגרם "The Shade Room" את סיפורה של סברינה פיטרסון, קרובה של משפחת האריס, שלטענתה, .T.I הצמיד אקדח לראשה.
חשבון "The Shade Room" מופעל על ידי הבלוגרית אנג'ליקה נוואנדו , ומכונה "TMZ של האינטסגרם".
פיטרסון, מצידה, שיתפה בחשבון האינסטגרם הפרטי שלה, צילומי מסרונים שקיבלה ממספר רב של נשים המאשימות את הזוג האריס באונס תחת השפעת סם ובהתעללות מינית.
טמיקה יצאה להגנת בעלה, וטענה שפיטרסון רודפת ומטרידה את משפחתה.
הזוג גם פרסם הודעה משותפת נגד פיטרסון, והכחיש את תוכן הפרסומים.
בין הנשים המאשימות: אשת חיל האוויר האמריקאי בעבר, ידידה לשעבר של הזוג שהועסקה כעוזרת שלהם, רקדנית אקזוטית, ואישה שבהיותה נערה, עבדה כמתמחה בחברת התקליטים "גראנד האסל" שבבעלותם.
על-פי הניו יורק טיימס, חמש נשים העידו שהן סוממו, נאנסו או הותקפו מינית על ידי בני הזוג האריס או אנשים ממעגל המקורבים אליהם, ובנוסף – מספר אנשים מקרב חבריהם אן בני משפחתם.
בשלושה מקרים הוצגו לעיתון מסרונים או תצלומים התומכים בעדויות המתלוננות לגבי ציר הזמן של האירועים.
האישה יוצאת חיל האוויר, סיפרה שהיא פגשה את ההאריסים במועדון בלוס אנג'לס בשנת 2005, בגיל 23. הם העבירו אותה וחברה נוספת לאזור האח"מים במועדון, שם הזמינו, היא וחברתה, את המשקאות הרגילים שלהן, ותוך שעות הן חשו סחרחורת והחלו להקיא.
כאשר אשת חיל האוויר איבדה את יכולת התפקוד, בני הזוג לקחו אותה לחדרם בבית מלון, שם אנסו אותה.
חברתה שהייתה איתה במועדון, העידה שראתה את האישה עוזבת את המקום בחברת בני הזוג האריס.
הנשים שרואיינו, סיפרו שהן חשו בנוח בתחילה, משום שבני הזוג הרעיפו עליהן תשומת לב ומחויבות.
ב-8 במרץ 2021 דיווח "הדיילי ביסט" , שבעקבות פניית עו"ד בלקברן לרשויות האכיפה והתביעה, נחשפו שש נשים נוספות שנפלו קורבן למעשי הזוג האריס.
באותה עת, סיפר בלקברן שהוא מייצג 11 נשים, בהן שמונה נשים הטוענות שהן הותקפו מינית, סוממו ארו נחטפו על ידי T.I ו"טייני" (טמיקה), או על ידי מי מחברי מעגל מקורביהם.
אחת המתראיינות לעיתון, סיפרה שבשנת 2006, בהיותה קטינה בת 17, היא התקבלה להתמחות בחברת התקליטים של הזוג.
בהיותן באוטובוס תיירים, "טייני" הציעה לה משקה ונתנה לה שתי גלולות שלאחר נטילתן, היא חשה כבדות, והתחילה להזות שהיא מרחפת.
"טייני" לקחה אותה אל חדר השינה שבאחורי האוטובוס, והורתה לה להתפשט ו"להירגע".
המאשימה טוענת ש-T.I הגיע והחמיא לה על הופעתה החיצונית, בעוד "טייני" מעודדת אותה לשתות.
לדברי האישה, היא התעלפה, והתעוררה בבוקר המחרת כשהיא עירומה ומדממת מהנרתיק, וחשה מה שהגדירה אי-נוחות בפי הטבעת.
אחד מעובדיהם של בני הזוג לקח אותה הביתה, והוא מואשם בכך שאילץ אותה ליטול "גלולת הבוקר שאחרי", ואיים עליה שאם לא תשתוק, יאונה רע לה ולבני משפחתה.
אחרי שהיא עשתה את צרכיה תוך כדי שינה, בן משפחתה לקח אותה לבית חולים, והתברר שהחלחולת שלה נחבלה כתוצאה מחדירה אנאלית קשה, כדבריה.
עורך דינם של בני הזוג האריס, הכחיש בשמם מכל וכל את ההאשמות, וטען שהן חסרות בסיס והצדקה.
ב-9 במרץ 2021 הואשמו בני הזוג האריס לראשונה בסחר בנשים, על ידי אחת משש הנשים שנחשפו יום קודם.
לדברי עו"ד בלקברן, האישה סוממה, סבלה התעללות מינית, והועברה בפרק זמן של שלושה ימים בין נבדה, קליפורניה ופלורידה.
ב-8 במאי 2021 התלוננה אישה בשם רייצ'ל ג'נקס במשטרת מטרופולין לאס וגאס , נבדה, וסיפרה שבאוגוסט 2010, בני הזוג האריס נתנו לה אבקת סם לבנה ומשקה פטרון מהול בסם, ואחר כך קיימו מגע מיני איתה ללא הסכמתה, בהיותה בהשפעת אלכוהול וסמים.
ב-17 במאי 2021 נחשפו שתי נשים נוספות, אשר לדברי עו"ד בלקברן, היו קורבנות של הזוג האריס.
אחת מהן טענה שבשנת 2010, בהיותה בת 32, סוממה על ידי השניים שאילצו אותה ליטול כמויות גדולת של MDMA, ולאחר מכן הועברה במסלול שהתחיל בנבדה, והסתיים במיאמי.
השנייה סיפרה שבמאי 2010, בהיותה בת 20, היא סוממה ונאנסה על ידי ואחד מחבריו הגברים, בבית מלון במיאמי.
לגבי אישה שלישית לא נמסרו פרטים, ועו"ד בלקברן הודיע שהוא במגעים עם חוקרים בכמה תחומי שיפוט.
T-40 הוא טנק סיור אמפיבי תוצרת ברית המועצות שהופעל על ידי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
ייצורו של הT-40 החל קרוב מאוד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, והיה אמור להיכנס לתפקיד ביחידות סיור.
כשהצורך לכמות גדולה של טנקים נהיה קריטי, עוצבה גרסה שנייה, לא אמפיבית, של הטנק.
עיצוב זה הפך לטנק הT-60. טנק זה היה פשוט יתר, זול יותר, בעל חימוש טוב יותר ומילא אותם התפקידים של הT-40. תחת לחץ המלחמה, נעצר ייצורו של T-40 לטובת ייצורו של T-60. לכן, יוצרו רק 222 יחידות T-40 לעומת 6,000 יחידות של T-60.
הT-40 צולם רבות לאורך מבצע ברברוסה וגם במהלך ההגנה על מוסקבה.
הופעותיו של הטנק הפכו נדירות לאחר 1941. כמה T-40 שנשארו בשירות עד שנת 1946 שימשו להכשרת טירונים בבסיסי אימונים.
ה-T-44 הוא טנק בינוני אשר פותח בברית המועצות בשנת 1944 כטנק עוקב ל-T-34. הטנק פותח כדי לשלב את יכולות הניוד של ה-T-34 יחד עם שריון עבה יותר במטרה להתמודד עם הטנקים הגרמניים הכבדים יותר כמו הפנתר.
ה-T-44 שימש בסיס ל-T-54 ועוקביו לאחר המלחמה.
עוד לפני פלישת הצבא הגרמני לרוסיה ב-1941 הייתה תוכנית לשדרוג ה-T-34 לסטנדרטים מודרניים יותר, תוכנית זאת הייתה בדמות ה-T-34M אך היא לבסוף הופסקה.
בינואר 1944 אב הטיפוס הראשון של ה-T-44 יצא ממפעל הטנקים בהרי אורל והיה בעל תותח 85 מ"מ, אב טיפוס נוסף שיוצר היה בעל תותח 122 מ"מ.
ניסויים עם תותח ה-100 מ"מ על ה-T-34 הוכיחו כלא מוצלחים, לכן ה-T-44 היה צריך להיות מסוגל להפעיל תותחים גדולים יותר, מה שהיה אפשרי הודות להזזת הצריח למרכז הכלי.
עיצוב הכלי הושפע מה-T-34 אותו היה אמור להחליף אך גם מהפרויקטים שנגנזו, ה-T-34M וה-T-43. דגמי ה-T-44 כללו דגמים בעלי תותחי 85 מ"מ, 100 מ"מ ואף 122 מ"מ.
למרות זאת, אין ויכוח על היותו של ה-T-44 טנק איכותי שהקדים את זמנו, בהיותו כמעט בלתי-חדיר למרבית התותחים נגד-טנקים של הגרמנים, ביכולתו לנוע בשדה הקרב במהירות גבוהה, אליה יכול היה להאיץ בזמן קצר יחסית, ובתותחו האמין והעוצמתי.
בקרבות הספורים בהם השתתף במלחמת העולם השנייה, הפגין ה-T-44 עליונות מוחלטת על השריון הגרמני.
למעשה, כמה מומחים רואים ב-T-44 את אחד מטנקי המערכה הראשונים, הודות ליכולתו לפעול ככלי רב-משימתי.
ה-T-44 ראה מעט מאוד פעילות קרבית.
הטנק היה חלק מהארסנל הסובייטי בין 1944 ל-1945 אך לא השתתף בקרבות, היחידות הצבאיות העדיפו להמשיך להילחם עם ה-T-34. ה-T-44 המשיך לשרת בצבא ברית המועצות מספר שנים אחרי המלחמה, עד שלבסוף הוחלף ב-T-54 סופית בשנות ה-60.
T-44A: דגם בעל שדרוג למנוע שאיפשר מהירות מרבית של 60 קמ"ש ושדרוג המיגון.
T-44S:דגם בעל מערכת ייצוב תותח מסוג 'ציקלון'.
T-44M:דגם בעל שדרוגים רבים כדי להביא אותו לסטנדרטי ה-T-54 כגון החלפת מנוע והוספת עמדת מקלע.
T-44MK:דגם T-44M פיקוד, בו הוספה מערכת קשר.
T-44MS:דגם ה־T-44M לו הוספה מערכת ייצוב תותח מסוג 'ציקלון'.
BTS-4A:טנק חילוץ המבוסס על תובת ה־T-44M בעל מנוף.
T-60 הוא טנק קל מתוצרת ברית המועצות שפותח ויוצר בתחילת מלחמת העולם השנייה.
תפקידו היה בעיקר סיור וסיוע ליחידות רגלים, מאחר שהשריון הדק והתותח חלש שלו לא היה מתאימים ללוחמת שריון.
בעקבות הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941 והאבדות האדירות של טנקים סובייטים, עלה בצבא האדום הצורך לייצר כמות גדולה של טנקים מהר ככל האפשר.
בעוד שהטנק האמפיבי ה-T-40 נכנס לייצור בתחילת המלחמה, המפתחים במפעל מספר 37 במוסקבה החלו לתכנן גרסה חדשה לא אמפיבית של ה-T-40. בפיתוח הטנק החדש המהנדסים השתמשו בחלקים של הT-40, ביניהם השלדה, המתלים והמנוע.
גוף הטנק הוקטן והיה בעל צללית נמוכה יותר, והשריון בחזית עובה ל-20 מ"מ.
העיצוב הכללי של הטנק הושלם בזמן קצר ביותר של 15 ימים בלבד בחודש אוגוסט 1941.
במכתב ששלחו המפתח הראשי של הטנק, ניקולס אסטרוב, יחד עם לוטננט קולונל ו.פ.
אוקונייב לסטלין, הדגישו את היתרון בייצור ההמוני של הטנק שלהם על פני ה-T-50 (טנק קל שנכנס לייצור בחודש מאי 1941) שהיה מורכב יותר לייצור ויקר יותר.
בעקבות המכתב הגיע אחד השרים הבכירים לבדוק את הטנק החדש.
הוא הציע להחליף את מקלע ה-12.7 מ"מ בתותח אוטומטי 20 מ"מ, שאמנם היה שדרוג לעומת טנקים קלים אחרים, אך עדיין לא היה מסוגל לחדור את טנקי הפנצר 3 והפנצר 4 הגרמניים שמולם היה צפוי להתמודד.
הטנק אושר לייצור תחת השם T-60, וכ-10,000 יחידות הוזמנו.
מספר מקורות טוענים כי ההתעניינות של סטלין ב-T-60 הייתה כל כך גדולה עד כי הוא נכח בעצמו במבחנים הסופיים של הטנק.
ייצורו של ה-T-60 החל ביולי 1941 במפעל במוסקבה וחלק ממרכיבים של הטנק היו מיוצרים במפעל בעיר קולומנה ליד מוסקבה.
הייצור נתקל בקשיים בעקבות העברתם של המפעלים הסובייטים מזרחה עם התקדמות הגרמנים.
בספטמבר אותה שנה הוחלט להפסיק את ייצורו של ה-T-40 לטובת ה-T-60. עד תום 1941 נבנו כ-1,818 יחידות.
ב-1942 החלו המהנדסים בחברת גא"ז, שהפכה להיות היצרנית היחידה של ה-T-60, להכניס שיפורים בטנק.
השריון בשלדה עובה ל-35 מ"מ בחזית ול-25 בצדדים, ו-35 מ"מ בחזית בצריח.
השיפור במיגון הוסיף למשקלו של הטנק, וגרם לו להיות איטי מדי, כשהוא אפילו לא מצליח להגיע למהירות של ה-T-34 בדרכים כפריות.
מספר ניסיונות לשדרג את כוח האש של ה-T-60 נעשו, ביניהם התקנת תותח 37 מ"מ ZiS-19, ותותח 45 מ"מ ZiS-19BM, אולם אלו נכשלו בגלל הצריח הקטן של הטנק.
פיתוח של צריח חדש שיוכל להכיל את תותח ה-45 מ"מ עבר בהצלחה את שלבי הניסוי, אך עד אז כבר הוחלט להפסיק את ייצורו של ה-T-60 לטובת הטנק הקל ה-T-70 החדש.
מרבית ה-T-60 שירתו ביחידות סיור ויחידות חי"ר, וחלקם בגדודי שריון עצמאיים.
מספר רב של T-60 מילאו חלק חשוב בקרב על מוסקבה (1942-1941), מאחר שייצור הטנקים הסובייטים באותה תקופה היה נמוך בעקבות העתקתם של מפעלים רבים מזרחה.
כמו כן השתתפו בשבירת המצור על לנינגרד (1943), ובקרבות בחזית הדרומית ביניהם ההגנה על סטלינגרד ובקרבות בחרקוב.
השילוב של כוח אש נחות ושריון דק ב-T-60 היו רחוקים מלהיות מספקים.
בפגישה בין מייג'ור גנרל מ.א.
קטוקוב לבין סטלין בסתיו 1942, אמר לו קטוקוב כי צוותי השריון שלו אינם מחבבים את הטנק: "יש לו רק תותח 20 מ"מ.
בקרבות נגד שריון אויב הוא פשוט לא מספק...
לתקוף עמו בשלג או בבוץ זה פשוט לא אפשרי.
בקרבות סביב מוסקבה, נאלצנו לגרור אותם כל הזמן." אומנם צוותי השריון באמת לא אהבו את הT-60 וכינו אותו BM-2 (קיצור של Bratskaya Mogila na Doviokh ברוסית), כלומר 'קבר אחים לשניים'.
A-40T, נודע גם בשם Krylia Tank ('טנק מכונף') - ב-1942 ביקש חיל האוויר הסובייטי מהמהנדס הרוסי אולג אנטונוב לתכנן דאון שישא טנקים לשדה הקרב.
אנטונוב לעומת זאת, העדיף להשתמש בטנק בתור הדאון; הוא השתמש בשלדה של ה-T-60, שאליה חוברו כנפיים באורך של 18 מטרים.
בטיסת מבחן שנערכה, ה-A-40T הוסע על ידי המפציץ טופולוב TB-3, אך הניסוי נכשל ונזנח במהרה.
T-60 נ"מ - הניסיון הסובייטי הרציני הראשון לפתח כלי משוריין המיועד להגנה אווירית התרחש ב-1942 על בסיס ה-T-60. חברת גא"ז פיתחה צריח חדש, עליו הורכבו צמד מקלעי DShK בקוטר 12.7 מ"מ.
המשך הפיתוח הופסק עם כניסתו של ה-T-70 לשירות.
תותח מתנייע קל OSU-76 - ב-1942 החלו המהנדסים במפעל מספר 38 בקירוב לעבוד על תותח מתנייע קל המבוסס על שלדת ה-T-60. תותח 76.2 מ"מ ZiS-3 הותקן בחלקו האחורי של הטנק שהיה פתוח.
מספר אבטיפוסים נבנו, אך גם הפרויקט הזה הופסק לטובת ה-T-70.
T-70 הוא טנק קל מתוצרת ברית המועצות שיוצר והשתתף במספרים גדולים במלחמת העולם השנייה.
הוא נועד להיות התחליף של הטנק הקל ה-T-60. ה-T-80, הטנק הקל האחרון שפותח במהלך המלחמה, היה גרסה משודרגת יותר של ה-T-70 שיוצר במספרים קטנים, וסימן את דעיכתו של הטנק הקל.
הניסיון בקרבות עם גרמניה ב-1941 הוכיח כי הטנקים הקלים אינם מתאימים לקרבות שריון, וכי ההעדפה היא לטנקים עם שריון עבה יותר ובעלי כוח אש.
השלדה של ה-T-70, כמו זאת של ה-T-60 נבנתה בפשטות כדי להקל על הייצור.
שני מנועי גא"ז-202 בעלי 70 כ"ס כל אחד, כאלה ששימשו משאיות, הניעו את הטנק.
לאחר מספר שיפורים בתכנון הראשוני, אושר ה-T-70 לשירות במרץ 1942. ייצורו נמשך עד אוקטובר 1943, עד אז נבנו כ-8,226 יחידות.
בשנים הראשונות של המלחמה בחזית הסובייטית, 1941-1943, היוו הטנקים הקלים חלק ניכר מכלי הרכב המשוריינים שעמדו לרשות הצבא האדום.
לדוגמה, בקרב פרוחורובקה (12.7.1943), אחד מקרבות השריון הגדולים בהיסטוריה, בו השתתפו 429 טנקים גרמנים ו-870 טנקים סובייטים, נטלו חלק כ-261 טנקים קלים מדגם T-60 ו-T-70. בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה, ה-T-70 וה-T-60 הוצאו בהדרגה מהשירות בקו החזית ושימשו בעיקר לצורך אבטחת שיירות, לסיור, לאימונים ולהגנה על מפקדות שדה.
ב-1942, צוות הפיתוח של אסטרוב החל לפתח גרסה חדשה ל-T-70 עם צריח גדול יותר המונע בצורה חשמלית, שיכיל 2 אנשי צוות בתוכו, המפקד והתותחן, ובכך יגדל מספר אנשי הצוות בטנק לשלושה.
הטנק החדש, שנקרא T-80, היה זהה ל-T-70 מלבד הצריח, מתלים מחוזקים וזחלים רחבים יותר.
ה-T-80 הוכנס לייצור ב-1943, ולמרות שהעיצוב שלו היה די טוב, הוא עדיין לא השתווה לטנקים הגרמניים מבחינת מיגון וכוח אש.
גם את תפקיד הסיור והסיוע לחי"ר מילאו בהצלחה ה-T-34 וטנקי השאל-החכר בריטים כמו הולנטיין.
זאת ועוד, כניסתו לשירות של התותח המתנייע ה-SU-76 שנבנה על בסיס השלדה של ה-T-70, אך היה בעל כוח אש גדול בהרבה, היה עדיף לייצור מאשר טנקים קלים.
ה-T-80 היה לטנק הקל האחרון שפותח בברית המועצות למשך שארית המלחמה.
הניסיון שצבר הצבא האדום במלחמה הוביל לדעיכה בייצור טנקים קלים, אולם ייצורם נשאר גבוה בין השנים 1941–1942, משלוש סיבות.
הראשונה, הצורך להחליף את האבדות הקטסטרופליות שספג הצבא האדום בחודשים הראשונים של מבצע ברברוסה (כ-20 אלף טנקים אבדו עד סוף 1941) אילץ את הסובייטים להמשיך לייצר דגמי טנקים קיימים - למרות כל חולשותיהם - במקביל לייצור דגמים חדשים ומתקדמים יותר של טנקים.
הסיבה השנייה היא שטנקים קלים היו זולים ופשוטים לייצור המוני.
הסיבה השלישית היא, שמאחר והם לא דרשו מנועים חזקים ופלדה שהייתה נדירה, היה אפשרי לייצרם במספרים גדולים במפעלים קטנים ופשוטים.
לזה נודעה חשיבות עליונה, מאחר שבין השנים 1941–1942 פונו המפעלים הסובייטים הגדולים שייצרו את ה-KV וה-T-34 מזרחה, כדי למנוע מהם ליפול בידי הגרמנים המתקדמים.
ברגע שהושלמה העתקתם של המפעלים ב-1942, צומצם ייצור הטנקים הקלים לטובת ייצור טנקים בעלי שריון ותותח עדיפים, עד אשר נפסק לחלוטין בשלהי 1943.
SU-76 - תותח מתנייע שנבנה על שלדת ה-T-70. צויד בתותח 76 מ"מ.
T-90 נ"מ - צריח חדש עם צמד מקלעי DShK בקוטר 12.7 מ"מ הותקן על השלדה של ה-T-70, והכלי החדש נקרא T-90. הפרויקט בוטל ב-1943 לטובת ה-ZSU-37 שהיה בעל תותחי 37 מ"מ.
איי פריידיי'ס (לעיתים קרובות מקוצר ל-פריידיי'ס ברוב המדינות, בעבר עוצב כ-T.G.I.
Friday's", או לחלופין "FRiDAY'S", או "T.G.I.s" באירלנד ובממלכה המאוחדת) היא רשת מסעדות אמריקאית המתמקדת באירוח לא רשמי.
החברה היא חטיבה בתאגיד קרלסון.
שמה לקוח מהביטוי באנגלית TGIF) Thank God It's Friday – תודה לאל שהגיע יום שישי).
החברה מתעקשת שפירוש ראשי התיבות הוא "Thank Goodness It's Friday" (בתרגום חופשי: סוף סוף הגיע יום שישי), למרות שב-2010 מספר פרסומות של הרשת בטלוויזיה עשו שימוש גם בביטוי הראשון.
הרשת ידועה במראה שלה, עם גגות הפסים האדומים, מעקות עשויי פליז, מנורות טיפאני ושימוש רב בריהוט עתיק לעיצוב פנים.
בתחילת חודש נובמבר 2024 דווח כי החברה סגרה עשרות סניפים ופתחה בהליכי פשיטת רגל.
לרשת יש תפריט גדול עם דגש על משקאות אלכוהוליים, הכולל את המשקאות "האולטימטיביים" שלהם, המוגשים בכוסות בנפח 532 מ"ל (oz.
18), ולעיתים קרובות מוכנים באמצעות ליקרים מפורסמים וכהים.
בנוסף, הם מתמקדים במגוון משקאות גרוסים הייחודים למותג פריידיי'ס, כגון "טרופיקולדה" ו"פריידיי'ס פריז".
חלק בתפריט מוקדש ל"ג'ק דניאל'ס גריל", מבחר מוצרים עם רוטב ג'ק דניאל'ס מיוחד.
Friday's הגישה בעבר מנות ראשונות וקינוחים שאושרו על פי דיאטת אטקינס.
ב-2006 השם אטקינס הוסר מהתפריט, אולם המסעדה ממשיכה להציע מוצרים דלי פחמימות ודלי שומן.
התפריט הבריטי מציע מוצרים ללא גלוטן.
החברה נתנה את שמה ברישיון להיינץ, המייצרת שורת מזונות קפואים הנמכרים בסופר.
שורה של חטיפים ומשקאות ליקר מעורבבים מראש גם היא נמכרת ברישיון.
העיצוב החיצוני של מסעדות הרשת שונה ב-2009 על ידי משרד האדריכלים גיליפילאן קאלאהן, המיוצגים על ידי תאגיד המסעדנות קרלסון העולמי.
לפריידייס כיום למעלה מ-920 מסעדות ב-61 מדינות (מחוץ לארצות הברית).
נכון לשנת 2022 אין לרשת סניפים בישראל.
T.A.Z: אזור אוטונומי ארעי הוא ספר הגות אנרכיסטי שיצא לאור תחת הפסאודונים חכים ביי (פיטר למבורן וילסון) בשנת 1991. הספר קורא למציאות של התקוממות מתמדת למול הממסד, בניגוד לחשיבה האנרכיסטית הקלאסית המבקשת מהפכה.
החופש שבראשית התקוממות הוא תכליתה, ולכן היא תמיד זמנית.
מכאן גם שמו של הספר - החיפוש אחר אזורי החופש הארעיים.
חשיבותו של הספר נובעת בין השאר מכך שהוא חזה את המשמעויות על החברה ועל המשילות שיהיו לעלייתה של התקשורת הממוחשבת, שתהיה לימים האינטרנט.
חכים ביי מתחיל בתיאור מחקרו על אזורים היסטוריים ש"נשלטו" על ידי קבוצות של פיראטים.
אלו התקיימו ב"אזורים לבנים" במפה, מחוץ להישג ידם של המדינות.
באזורים הללו התקיימו חברות דמוקרטיות מאוד, שוויוניות, ליברליות וחסרות שלטון מרכזי.
עוד דוגמה היא רשת המצודות של כת החשישיים שהיו "מדינה" חסרת גבול וצורה.
בהמשך מציין ביי כי מטרתו של ה-TAZ הוא ליצור אזור קטן וארעי של חופש ואוטונומיה מוחלטת לנמצאים בו - להימלט, ולו לזמן מה ובמקום מוגבל, מהמדינה.
ה-TAZ איננו מהפכה אלא התהוות זורמת המשנה את המציאות במקום ובזמן בו היא מתהווה.
ביי מונה שלושה מאפיינים של ה-TAZ:
הלהקה - אין מבנה של משפחה.
המבנה דומה ללהקת ציידים נודדת.
"הלהקה היא תוצר של שפע - ותוצאתה רוחב לב".
החגיגה, הזמן המיוחד כנוגד את "זמן העבודה החילוני" של המדינה.
"מהות המסיבה: קבוצה של בני אדם הנמצאים פנים אל פנים ומשלבים כוחות כדי לממש תשוקות משותפות...
על מנת ליצור אומנות קבוצתית ולהגיע להעברה הדדית של אושר עילאי".
אי היצמדות למקום או זמן.
היכולת לנוע על פני מרחבים ולהישאר רלוונטיים בכל מקום.
מכונת המלחמה של דלז וגווטארי.
אחד הכלים העיקריים ליצירת ה-TAZ הוא המרקם (Web).
המרקם הוא רשת פרטית של העברת מידע, המורכבת על ובתוך הרשת הכללית והגלויה.
המרקם משתמש ברשימות תפוצה מחתרתיות, בהפצה מפה לאוזן, בשימוש במשאבי התקשורת הקיימים להעברת מסרים כנגד השיטה.
המרקם הוא כמו קורי עכביש על רשת הדייגים.
אין חשיבות לטכנולוגיה המשמשת במרקם, היא יכולה להיות של העת העתיקה או של הסייבר ספייס.
"הלכנו לקרואטן" והרצון לעוצמה כהיעלמות
"הלכנו לקרואטן" היה מסר שהשאירה חברת מתיישבים קטנה באמריקה לפני שנעלמה מאופק ההתבוננות של שאר המתיישבים ונטמעה באינדיאנים של קרואטן .
כאן ביי מביא מספר דוגמאות למקרים של נטישת החברה המערבית על ידי קבוצות שונות לטובת חיים באוטופיה פיראטית או ילידית מחוץ להישג החברה המערבית.
מכיוון שהמפה נסגרה, אין יותר מקומות שאפשר להתבודד בהם מהחברה, מציע ביי טקטיקה של היעלמות - לא התנגדות לחברה המערבית, אלא פעולה מחוץ לטווח המושגי שלה.
לא אנאלפביתיות כמחאה על החינוך המערבי אלא לימוד עצמי מחוץ למסגרת.
התארגנויות רשתיות נמוכות, חתימה במקום מהפכה ומרד הקיימות כולן בתוך החברה הקיימת ולא מחוצה לה.
T-35 היה טנק סובייטי כבד בעל חמישה צריחים.
הטנק תוכנן בתחילת שנות ה-30 ויוצר באופן סדרתי בשנים 1932 - 1939. הטנקים השתתפו בשלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
מרבית הטנקים אבדו בחודשים יוני - יולי 1941.
הפיתוח של הטנק הכבד החל בשנת 1930 במשרדי התכנון בעיר לנינגרד.
המטרה הייתה פיתוח של טנק כבד לפריצת קווי ביצורים, לשם כך הגדירו אנשי חיל השריון הסובייטי למתכננים את הדרישות לחימוש הטנק: 2 תותחים ולפחות 6 מקלעים.
התוצאה הייתה טנק במשקל של כ-50 טון בעל 5 צריחים.
במפלס עליון מוקם צריח ובו תותח בקוטר 76.2 מ"מ בעל קנה קצר.
התותח יועד לירי פגזים נפיצים בלבד כנגד מטרות חי"ר וארטילריה.
במפלס התחתון מוקמו 4 צריחים.
צריח אחד/שניים עם תותח בקוטר 45 מ"מ (התותח יועד לירי פגזי חודרי שריון כנגד מטרות משוריינות) ושלושה/שניים (תלויה בגרסה) צריחים עם מקלעי DT.
הטנק צויד במנוע בנזין בעל 12 צילינדרים מדגם M17. היה זה למעשה הגרסה המשופרת של המנוע הגרמני BMW VI, אשר יוצר בברית המועצות ברישיון.
הספק של המנוע היה 500 כוח סוס.
הייצור של טנקי T-35 החל בנובמבר 1933 במפעל על שם קומינטרן בחרקוב.
T-35 יוצר בסדרות קטנות עד לשנת 1939, אז הופסק ייצורו.
בקיץ 1941 מרבית טנקי T-35 (51 מתוך 59) היוצבו בגדוד הראשון של דיוויזיית טנקים מס' 34. הדיוויזיה מוקמה באזור העיר רווה-רוסקה.
בימים הראשונים של מבצע ברברוסה איבדה הדיוויזיה את כל טנקי T-35 שלה - רובם ללא קרב.
הם נעזבו בשל תקלות טכניות, במהלך התמרון של הדיוויזיה.
כמחצית מהטנקים פוצצו על ידי אנשי הצוות שלהם, כאשר התברר שלא ניתן לתקנם בתנאי שדה.
2 טנקים נתקעו בביצות ושניים נוספים נפלו מן הגשר לתוך הנהר וטבעו.
רק 7 מתוך 51 הטנקים השתתפו בלוחמה של ממש, כולם הושמדו באש תותח נ"ט של הגרמנים.
טנקי T-35 הנותרים (אלה שלא הוצבו בדיוויזיה ה-34) נטלו חלק בקרב על מוסקבה בחורף 1941-42. לאחר מכן לא ידוע על שימוש כלשהו בטנקים אלו.
T-27 היה טנק קל שפותח ויוצר בברית המועצות בין השנים 1931-1941. הטנק שירת בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה והיה מבוסס על הטנק הבריטי הקארדן-לויד.
הרישיון לייצורו נקנה מבריטניה ב-1930.
בברית המועצות לא היו מסופקים מספיק מדגם הקארדן-לויד הבריטי ועשו בו מספר שינויים לפני תחילת הייצור הנרחב תחת השם T-27. בהשוואה לקארדן-לויד המקורי, ה-T-27 היה בעל גוף גדול יותר, תיבת ההילוכים משופרת והעמדה שלו שונתה למכונת ירייה סובייטית.
מספר שינויים נוספים נעשו על מנת לשפר את יכולת הכלי להתמודד עם האקלים והקרקע בברית המועצות.
לכלי הרכב היו חסרים מכשירי קשר והT-27 יצר קשר בעזרת דגלי איתות.
נעשו מספר ניסיונות לשפר את כוח האש של ה-T-27, שהיה חמוש רק במקלע DP, זאת על ידי התקנת להביור או תותח ללא רתע, אך ניסיונות אלה כשלו.
מספר T-27 צוידו במיוחד לצליחת מקורות מים כמו נהר.
טנק T-27 נכנס לשירות לראשונה ב-13 בפברואר 1931. הטנק יוצר בשני מפעלים, מפעל הבולשיביק בלנינגרד ומפעל גא"ז בניז'ני נובגורוד.
השימוש העיקרי של הטנק בצבא האדום היה לתפקידי סיור.
תחילה, היו שישים וחמישה גדודי טנקים קלים שפעלו בצבא האדום, כאשר בכל אחד היו בערך חמישים טנקים קלים.
לאחר מכן, כמות הטנקים בכול גדוד ירדה לעשרים ושלושה.
ה-T-27 נועד גם להיות יביל אוויר והיה לטנק הסובייטי הראשון שהוצנח ממטוס.
ב-1935, הצבא האדום ניסה להצניח מספר טנקים מסוג T-27, זאת כאשר חיברו אותם מתחת למכלי הדלק של מפציצי טופלב TB-3.
ה-T-27 הופעל במרכז אסיה נגד הבסמצ'ים.
כבר בשנת 1938 הוא נחשב מיושן לעומת הטנקים החדישים של ברית המועצות והתקשה מאוד לפעול בתנאי האקלים של ברית המועצות, פעמים רבות הוא נתקע בשלג בגלל הזחלים הצרים שלו.
בנוסף לכך, גוף הטנק היה קטן ובשל כך מרחבו הפנימי היה מוגבל (גובה הטנק עמד על 1.83 מטרים), והיה קושי למצוא אנשי צוות שיכלו לתפקד בתוך החלל הקטן הזה.
סיבות אלו הביאו לכך שבסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 ירד בהדרגה מספר הטנקים מסוג T-27 שהיו בשירות, ובסופו של דבר הם הוצאו משירות בקו החזית ושימשו לאימונים.
מספר של עשרות טנקים שימשו להובלת תותחי שדה בשדות הקרב.
כ-2,157 יחידות נשארו בשירות בצבא האדום ב-1 בינואר 1941, חלק קטן מהם לחם בחזית המזרחית.
הקרב האחרון אשר ידוע בו על השתתפותם הוא הקרב על מוסקבה בדצמבר 1941, מספר קטן מהיחידות שנתפסו שלל בידי הורמאכט נכנסו לשירות בצבא גרמניה הנאצית.
t-distributed Stochastic Neighbor Embedding) t-SNE) הוא אלגוריתם בלמידה חישובית להורדת ממדים, שפותח על ידי לורנס ואן דר מאטן וג'פרי הינטון.
זוהי שיטה לא-ליניארית להורדת ממדים שמתאימה במיוחד להורדת מימד של מרחבים ממימד גבוה למרחבים מממד 2 או 3 (מפות).
האלגוריתם ממדל כל אובייקט מהמרחב הרב-ממדי בעזרת נקודה דו־ממדית או תלת־ממדית כך שאובייקטים דומים ימודלו לנקודות קרובות זו לזו, ואובייקטים רחוקים ימודלו לנקודות רחוקות זו מזו.
אלגוריתם ה-t-SNE כולל שני שלבים עיקריים.
בהתחלה האלגוריתם בונה התפלגות עבור כל זוג אובייקטים ממימד גבוה כך שלאובייקטים דומים יש הסתברות גבוהה להיבחר, בעוד שלאובייקטים לא דומים יש הסתברות נמוכה מאוד (אינפיניטסימלית) להיבחר.
שנית, האלגוריתם מגדיר התפלגות באופן דומה עבור כל זוג נקודות במפה ממימד נמוך.
לאחר מכן האלגוריתם מנסה להביא למינימום את דיברגנץ קולבק-לייבלר בין שתי ההתפלגויות, ביחס למיקומים של הנקודות על המפה.
האלגוריתם המקורי משתמש במרחק אוקלידי כדי למצוא מרחק בין שני אובייקטים, אך ניתן להשתמש במטריקות אחרות לחישוב המרחק.
אלגוריתם t-SNE שימושי במגוון רחב של תחומים, כגון אבטחת מחשב אישי ברשת, ניתוח מוזיקלי, חקר הסרטן וביואינפורמטיקה.
בהינתן סט של אובייקטים ממימד גבוה, , האלגוריתם מחשב קודם את ההסתברויות שהן פרופורציוניות
לדמיון בין האובייקטים ו , באופן הבא:
כאשר נקבע כך שה-perplexity (מידת השוואה להתפלגויות) של ההתפלגויות שהוגדרו (Q,P) יהיה שווה ל-perplexity מסוים שנקבע מראש על ידי חיפוש בינארי.
מטרת ה-t-SNE היא ללמוד מפה -ממדית (עם ), שמשקפת את
בשביל מטרה זו היא מודדת את , הדמיון בין 2 נקודות במפה, ו , בצורה דומה לחישוב :
האלגוריתם משתמש בהתפלגות t כדי למדוד דמיון בין נקודות על המפה.
מיקום הנקודות במפה נקבעות על ידי מינימיזציה של דיברגנץ קולבק-ליבלר של ההתפלגות Q מההתפלגות P, כלומר הבאה למינימום של:
המינימיזציה של דיברגנץ קולבק-לייבלר ביחס לנקודות מתבצע באמצעות אופטימיזציית gradient descent.
התוצאה של האופטימיזציה היא מפה שמשקפת בצורה טובה את הדמיון בין קלטי המרחב הרב ממדי.
הדמיית נתונים ממדיים גבוהים: T-SNE היא טכניקה פופולרית להצגה של נתונים עם יותר משלושה ממדים על ידי הפחתת הממדיות של הנתונים עד לשני ממדים או תלת־ממדיים, אותם ניתן לשרטט על גרף דו-ממדי או תלת-ממדי.
זה יכול להיות שימושי לחקירת מבנה הנתונים ולמציאת דפוסים או אשכולות בתוכם.
למידת פיצ'רים: T-SNE יכול לשמש גם כטכניקת למידת פיצ'רים, כאשר המטרה היא ללמוד סט של פיצ'רים שניתן להשתמש בהן כדי לייצג את הנתונים במרחב בעל מימד נמוך יותר.
לאחר מכן ניתן להשתמש בפיצ'רים אלו כקלט למודל למידת מכונה, מה שעלול להוביל לשיפור ביצועי המודל.
סיווג תמונה: ניתן להשתמש ב-T-SNE גם במשימות סיווג תמונות, כאשר המטרה היא להקצות תוויות לתמונות על סמך התוכן שלהן.
על ידי הדמיית היחסים בין התמונות, ייתכן שניתן יהיה לזהות דפוסים או אשכולות התואמים לקטגוריות או אובייקטים שונים.
זה יכול להיות שימושי לשיפור הביצועים של מודלים של למידת מכונה שהוכשרו לסיווג תמונות.
ניתוח טקסט: נעשה שימוש ב-T-SNE בתחום עיבוד השפה הטבעית כדי להציג את היחסים בין מילים או מסמכים שונים.
לדוגמה, ניתן להשתמש ב-T-SNE כדי להמחיש מרחב הטמעת מילים במימד גבוה, שבו מילים דומות ממוקמות קרוב יותר זו לזו במרחב המופחת.
ניתוח גנים: T-SNE שימש גם בתחום הביואינפורמטיקה כדי להמחיש נתוני גנים.
על ידי הפחתת הממדיות של הנתונים, T-SNE יכול לעזור לחוקרים לזהות דפוסים או אשכולות בתוך הנתונים ולהבין טוב יותר את הקשרים בין גנים שונים.
M=Modernized) T-84 Oplot-M) הוא טנק מערכה מודרני מתוצרת אוקראינה המבוסס על ה-T-84. הטנק מצטיין בעבירות גבוהה וביחס גבוה של כוחות סוס לטון יחסית לטנקים אחרים.
ראשיתו של הטנק הוא בטנק ה-T-80 הסובייטי שלמעשה ירש את מקומו של טנק ה-T-64. בדומה ל-T-64, גם ה-T-80 הציג מגוון חידושים טכנולוגיים אך במחיר של עלות גבוהה ומורכבות טכנית, והיה לטנק מתקדם בתקופתו.
ה-T-80 שודרג על ידי אוקראינה לטנק ה-T-84. במסגרת השדרוג הוא עבר התאמות לצרכיה של אוקראינה, שכללו בעיקר שדרוג של השריון והחלפת מנוע טורבינת הגז הבזבזני למנוע דיזל חסכוני ויעיל.
תכנונו החל בשנת 1993 וייצורו בשנת 1994, אך הוא נכנס לשירות לראשונה רק בשנת 1999.
הטנק Oplot-M הוא פיתוח של הרשות האוקראינית לפיתוח רכב קרבי משוריין (Kharkiv Morozov Machine Building Design Bureau) ובתכנונו יושמו לקחים שנלמדו מפיתוחו של ה-T-84. הטנק תוכנן במיוחד עבור צרכיו של הצבא האוקראיני.
לדוגמה, הטנק מותאם לפעולה במצבי מזג אוויר קשים במיוחד, הוא מסוגל לפעול בטמפרטורה של 40- מעלות צלזיוס ועד לטמרפטורה של 55 מעלות צלזיוס.
הוא תוכנן לפעול כנגד כל סוגי מטרות הקרקע וגם כנגד כלי טיס מנמיכי טוס.
אף על פי ששודרג באופן ניכר ברוב מרכיביו ונחשב לטנק מתקדם המסוגל לעמוד באיומי זירת הקרב המודרנית, ה-Oplot-M הוא אינו טנק שעוצב ותוכנן מחדש.
עיצובו מתבסס על העיצוב של ה-T-84 שלמעשה מבוסס על טנק ה-T-80 הסובייטי שייצורו החל בשנות ה-70 של המאה ה-20.
המבנה הפנימי של הטנק זהה לזה של טנקי מערכה רוסיים, וכולל שלושה אנשי צוות (נהג, תותחן ומפקד) ומערכת מיזוג אוויר.
תא הנהג של הטנק ממוקם במרכזה של חזית התובה ויש לו מדף יחיד הנפתח לצד ימין.
בתא הנהג ישנם שלושה פריסקופים, האמצעי מביניהם מתחלף בעת הצורך עם אמצעי ראיית לילה.
מקומם של התותחן והמפקד הוא בצריח, בעוד הראשון בצידו השמאלי של הצריח והשני בימינו ולכל אחד מהם מדף בודד.
כמו בכל הטנקים (פרט לטנקי המרכבה בהם חטיבת הכוח ממוקמת מלפנים) גם מנוע ה-Oplot-M ממוקם בירכתי הטנק.
פתח ההצלה של הטנק ממוקם ברצפת הטנק, מאחורי מקומו של הנהג.
הפגזים מאוחסנים בתוך "קרוסלה" המאפשרת ברירה בין מגוון סוגי פגזים הנטענים על ידי מערכת טעינה אוטומטית, כמקובל בטנקים מהגוש המזרחי.
לטנק תא דלק בנפח של 1,300 ליטרים המאפשר טווח פעולה מקסימלי של 500 ק"מ.
ה-Oplot-M מצטיין בניידות בסוגים שונים של שטחים ויכולות הניידות והעבירות שלו היא אחד המאפיינים החשובים בטנק.
תכונה זו הודגשה על ידי המתכננים עקב תנאי השטח הקשים השוררים באוקראינה תכופות, הכוללים שלג גבוה ומשטחים בוציים.
משטחים אלו מקשים מאוד על תנועה של טנקים, וזו הסיבה שיכולת העבירות והניידות היא גורם חשוב לצבא אוקראינה.
חטיבת הכוח המרכזית של הטנק היא מנוע דיזל ידידותי לסביבה מדגם 6TD-2E, גרסה מתקדמת של המנוע המקורי שפותח עבור טנק ה-T-84. הוא בעל 6 צילינדרים המקורר באמצעות נוזל ומיוצר על ידי הרשות האוקראינית לפיתוח רק"ם.
הספקו עומד על כ-1,200 כוחות סוס, כך שהמנוע עוצמתי במיוחד ביחס למשקל הטנק, זאת בשל העובדה כי קיים יחס של 23 כוח סוס לכל טון בטנק (כאשר הטנק מוכן לקרב במשקל 51 טון), יחס גבוה מאוד ביחס לטנקי מערכה מקבילים.
זהו רכיב נוסף המאפשר לטנק את העבירות הגבוהה שלו.
בנוסף לכך, ישנה חטיבת כוח משנית להפעלת מערכותיו של הטנק בעת שהמנוע הראשי כבוי.
המנוע מאפשר לטנק נסיעה במהירות של 75 קמ"ש בכביש ו-45 קמ"ש בשטח.
יכולת העבירות הגבוהה של הטנק מתאפשרת במידה רבה בזכות גודלו של מזקו"ם הטנק, הפורס את משקלו הנמוך (יחסית לטנקים מקבילים) על שטח נרחב, כך שהטנק יכול להתנייד בשטחים בוציים הנפוצים באוקראינה ללא חשש, והאפשרות כי הטנק ישקע נמוכה.
הטנק משתמש במזקו"ם ויקרס (בו הזחל מתוח) המסוגל להתמודד טוב יותר עם מכשולי הדרך ולספק עבירות גבוהה יותר, אם כי זו באה על חשבון המהירות.
במזקו"ם מסוג כריסטי (בו הזחל קורס אל מערכת הגלגלים) שהיה נהוג בטנקים מהגוש המזרחי (עד להופעת הT-64) מתאפשרת מהירות גבוהה יותר על חשבון העבירות.
הבחירה של המתכננים במזקו"ם ויקרס היא דוגמה לרצון התכנוני להגדיל במידה רבה ככל האפשר את יכולת העבירות של הטנק.
יכולותיו של המזקו"ם הם רכיב חשוב עבור הטנק; הטנק מסוגל לטפס מדרונות תלולים בזווית מקסימלית של 30 מעלות ומאפשר נסיעה בשיפוע צד של כ-22 מעלות.
יתר על כן, הטנק מסוגל לטפס על מדרגה אנכית בגובה של מטר ולחצות תעלה בעומק של 2.85 מטר לכל היותר.
לטנק גם יכולות אמפיביות המאפשרות לו צליחה של נהרות בעומק של 1.8 מטר (ללא הכנה מוקדמת) ועד לעומק של 5 מטרים (לאחר הכנה מוקדמת).
המיגון הפאסיבי של הטנק בנוי משריון מרוכב מודולרי, דבר המאפשר החלפה פשוטה בעת הצורך.
הצריח מרותך כמקשה אחת וכמו שריון החזית של הטנק גם הוא משופע.
השיפוע של השריון, שקיים בטנקים החל ממלחמת העולם השנייה, מגביר את האפקטיביות ואת היכולות שמספק השריון הפאסיבי.
עם זאת, השריון הפאסיבי דק יחסית מאחר שהשכבות הרבות של המיגון הריאקטיבי מצריכות זאת.
כמו כן, בהתאם לתורת הלחימה הסובייטית, לטנק גובה נמוך (באופן יחסי לטנקים מקבילים כמו הלאופרד 2 הגבוה בעשרות סנטימטרים) וצללית נמוכה בהתאם המקטינה את חתימתו בשדה הקרב, דבר המגדיל את שרידותו בשטח.
בדומה לטנקים רבים, לטנק פלטות בזוקה המגנות על המזקו"ם של הטנק מפני רקטות נגד טנקים הנישאות בידי חיל רגלים.
כמקובל ברובם המוחלט של טנקי מערכה מודרניים, ה-Oplot-M מצויד במדוכות עשן למטרות מיסוך והטעייה של נשק מונחה, במערכת המגנה על הצוות מפני איומי אב"כ, ובמערכת כיבוי אש המופעלת באופן אוטומטי.
אמצעים אלו מסייעים להגדלת השרידות והמיגון של הטנק בשדה הקרב.
המיגון ריאקטיבי של הטנק הוא מיגון מתקדם מתוצרת עצמית (המכונה Nozh-2), לטענת מפתחי הטנק מדובר במיגון מדור חדש והוא מספק שכבת הגנה נוספת לטנק.
המיגון הריאקטיבי של הטנק הוא ייחודי בהשוואה לטנקים אחרים, ישנם 3 שכבות נפיצות בצריח ובצדדים ו-2 שכבות בתובה ובחזית.
בין כל שכבה יש פלטות פלדה שמגנות על הלוחות האחוריים, כך שבעת שכבה ישירה, לא כל הלוחות יתפוצצו בבת אחת.
הפלטות שבהם משתמשים האוקראינים, עובדות על העיקרון של מטען חלול, מה שלטענתם מגדיל את היעילות, עם זאת, מיגון כזה אינו יעיל כנגד ראש נשק בעל מטען חלול מתקדם.
זאת, בניגוד לרעיון של המיגון הריאקטיבי הנפוץ, בו לוח הנפץ מפזר את המטען החלול.
עקרון הפעולה של מיגון זה הוא בעיקר כנגד חודרנים קינטיים, כך, שבעת פגיעה של חודרן קינטי במיגון הריאקטיבי, המטען החלול שבו יחתוך את הפגז ויפגע באנרגיה הקינטית של הפגז, וכך יפגע משמעותית בכושר החדירה שלו.
אולם, ישנם חודרנים קינטיים המצוידים בקצה העשוי פלדה רכה, וכך נמנעת הפעלתו של השריון הנפיץ.
בתרחיש כזה, ההגנה של הטנק נפגעת משמעותית.
בנוסף, בעת פגיעה, פגז בעל חודרן קינטי יפגע לרוב בשתי שכבות או בשלוש לכל היותר, כך שהפגז נחתך למספר חלקים.
עם זאת, פגזים מודרניים מתוכננים להתמודד עם פיצול, וישנם פגזים אשר תוכננו מראש על מנת להתמודד עם שריון מסוג זה.
כמו כן, השריון הריאקטיבי הוא מרותך ולא מוברג, דבר היוצר נטל לוגיסטי גדול, ופגיעה על ידי נשק עם ראש קרב כפול מנטרלת את הטנק בשטח, ומצריכה את החזרתו לצורך החלפת מודל המיגון, דבר אשר בלתי אפשרי לעשות בתנאי שטח.
מתכנני מיגון זה הצהירו כי הוא עדיף על המיגון הריאקטיבי הרוסי המתקדם, בו מצוידים טנקי המערכה הרוסים המתקדמים מסדרת טנקי ה-T.
עם זאת, הצהרתם מוטלת בספק.
יצרן הטנק ציין כי המיגון הריאקטיבי יעיל גם כנגד פגזים בעלי חודרן קינטי וטילים נגד טנקים מונחי תיל מתחילת הדור השני: ה-טאו II האמריקאי, טיל ה-9K114 Shturm הרוסי וטיל המילאן הצרפתי.
כמו כן, על פי היצרן המיגון יעיל גם כנגד רימונים נגד טנקים ותותחים ללא רתע החמושים בפגזים בעלי ראש קרב דו שלבי "טנדם".
כמו כן, רימונים נגד טנקים אינם אפקטיביים כנגד כלים משוריינים כבר מספר עשורים, והשימוש בתותחים ללא רתע כמעט ואינו קיים.
בדומה לטנק ה-T-90 הרוסי, וכמו בגרסאות המאוחרות של טנק ה-T-80, ה-Oplot-M צויד במערכת ההגנה אקטיבית שטורה שפותחה ומיוצרת על ידי רוסיה.
מערכת זו היא מערכת הגנה אקטיבית "רכה" שאינה מיירטת באופן פיזי את האיום על הטנק, בניגוד למערכות דוגמת "מעיל רוח" הישראלית והארנה המשגרות מיירט המשמיד את האיום.
המערכת פועלת באופן אוטומטי ללא תלות במערכת בקרת האש של הטנק.
בנוסף למערכת ההגנה האקטיבית הרוסית, לטנק גם שבש מתוצרת עצמית שביכולותו לשבש טילים מונחים נגד טנקים בעלי הנחיה אופטית, מערכות בקרת אש, מד טווח לייזר ומצייני לייזר לנשק מונחה.
עם זאת, מערכת השטורה לא הוכיחה עצמה בשדה הקרב, אף כנגד טילים נגד טנקים מתחילת הדור השני, כמו ה-BGM-71 טאו האמריקאי.
המערכת מורכבת משני שבשים עגולים הנמצאים בשני צדי הצריח.
השבשים פועלים באופן רציף והוצהר כי אלו מסוגלים לשבש את מערכות ההנחיה של טילים נגד טנקים מסוגים שונים, אך בעיקר טילים מתבייתי כתם לייזר או רוכבי כתם לייזר.
ובנוסף, המערכת מסוגלת לשבש את מערכות האופטיקה והתצפית של טנקים עוינים (כולל צייני לייזר לנשק מונחה) ומחשבי בקרת האש של האויב.
כמו כן, מחשב המערכת יודע להפעיל באופן אוטומטי את מדוכות העשן של הטנק כדי למסך את השטח.
עם זאת, המערכת יוצרה בשנות ה-80 של המאה ה-20 ואינה מספקת הגנה נגד מכלול גדול של איומים וביצועיה מוטלים בספק.
הטנק נבנה כך שיוכל לקלוט בעתיד מערכת הגנה אקטיבית מתקדמת יותר הנקראת Zalson, וזו תחליף את מערכת השטורה הוותיקה המותקנת על הטנק.
החימוש העיקרי של הטנק הוא תותח חלק קדח ארוך יחסית מדגם 2A46 בקוטר של 125 מ"מ ובאורך של 48 קליברים.
זהו תותח ותיק שיוצר לראשונה על ידי ברית המועצות והותקן לראשונה על טנקי ה-T-55 בגרסאותיהם המתקדמות ועל טנקי ה-T-64 פורצי הדרך, והתגלה כמוצלח ויעיל.
גרסאות משודרגות שלו הותקנו על משפחת טנקי ה-T-72 (הכוללת גם את ה-T-90) וגם על טנקי ה-T-80 הסובייטים וטנקי ה-T-84 שהושבחו על ידי אוקראינה, ועליהם מתבסס ה-Oplot-M ועליו הורכבה גרסה משודרגת של התותח.
לתותח מפנה גזים והוא עטוף בשרוול תרמי המגן על התותח מעיוותים הנוצרים כתוצאה מהפרשי טמפרטורות.
התותח ערוך ומסוגל לירות תחמושת פגזים מגוונת.
טווח הירי המקסימלי עומד על 5 ק"מ ברוב הפגזים ולעיתים משתנה לפי סוג הקליע.
קצב האש הוא גבוה הודות למערכת הטעינה האוטומטית החוסכת את הצורך בטען.
התותח נחשב למדויק ויעיל, והוכיח עצמו בשדה הקרב.
בדומה לתותחים רבים שיוצרו בגוש המזרחי, התותח גם יכול לשגר טילי מונחים נגד טנקים מקנה התותח, והוא חמוש בטילי 9M119 סביר בגרסתם המתקדמת "ריפלקס" המיוצרים ברוסיה וטווחם המקסימלי עומד על 6 ק"מ.
ייצוב התותח והכוונון שלו מתבצע באופן אוטומטי על ידי צירים הנשלטים בידי המחשב של מערכת בקרת האש של הטנק.
בשילוב עם התותח הארוך יחסית ומערכת בקרת האש המתקדמת מתאפשרים אחוזי פגיעה גבוהים במטרות רכב קרבי משוריין משוריין נעות ונייחות ואף בכלי טיס מנמיכי טוס, בעוד הטנק נמצא בתנועה או בעמדת ירי החל מהפגז הראשון.
לטנק חימוש משני הכולל מקלע מקביל בקוטר של 7.62 מ"מ עם 1,250 כדורים ומקלע כבד נגד מטוסים 12.7 מ"מ (0.5 אינץ') החמוש בכ-450 כדורים הנשלט מפנים הטנק, בדומה לעמדת קטלנית מתוצרת חברת רפא"ל הישראלית.
בנוסף לכך, לטנק מדוכות עשן, כחלק ממערכת ההגנה שלו.
הטנק מצויד במערכת בקרת אש דיגיטלית משופרת המשלבת מחשב בליסטי, מערכת דימות תרמי, מד טווח לייזר, מערכת ייחוס לוע, מערכת ניווט (GPS) ומערכת זיהוי עמית-טורף.