tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פולביה מתוארת כמעורבת בקלחת הפוליטית כבר בשנת 63 לפנה"ס, אז ככל הנראה העבירה מידע לקיקרו, אויבה לעתיד.
מידע זה עזר לו להינצל מניסיון התנקשות ב-7 בנובמבר.
נישואיה הראשונים היו בשנת 62 לפנה"ס לפובליוס קלוֹדיוס פּוּלכֵר, טריבון מהסיעה הפופולרית, שהיה נערץ על ידי ההמון ברומא, ולפיכך תואר גם כדמגוג.
לפני שהיה פוליטיקאי פופולרי מפורסם, פולכר היה ידוע לשמצה על שנחשד בניהול רומן עם פומפיאה, אשתו של יוליוס קיסר.
מסופר שפולכר נכנס לביתו של קיסר בזמן שנשות רומא בנות המעמד הגבוה קיימו טקסי מסתורין לכבודה "האלה הטובה" (Bona Dea), בהם הייתה נוכחות גברית אסורה בהחלט.
כדי לפגוש את פומפיאה הוא התלבש כאישה, אך הלך לאיבוד, נתפס על ידי משרתת והתגלה.
בעקבות כך הוא הואשם בחילול קודש ונשפט.
אף על פי שהאליבי שנתן פולכר הופרך על ידי קיקרו, הוא זוכה בזכות שוחד ואיומים על המושבעים.
כיום, פולכר נזכר בעיקר בשל יריבותו עם קיקרו, שהחלה אז.
תגובתה של פולביה לפרשיה אינה ידועה.
בשנת 52 לפנה"ס התמודד פולכר על משרת הפראיטור נגד טיטוס אניוס מילו, יריבות שהפכה קטלנית.
על ויה אפיה, עבדיו של מילו תקפו את פולכר שברח לאכסניה מקומית.
מילו עקב אחריו אל תוך האכסניה כיוון שידע שבכל מקרה הוא יואשם בתקיפת פולכר, ולפיכך העדיף לסיים את מלאכתו ולחסלו.
כשהחדשות הגיעו לרומא, יצא המון גדול, אסף את גופת פולכר, נשׂא אותה ברחובות תוך גילויי זעם, ולבסוף העמיד מדורת קבורה מספסלי הפורום.
המדורה הציתה ושרפה כליל את הפורום ובניינים רבים בשכונה.
במעמד זה, פולביה תועדה כמי שליבתה את זעם הקהל בהצביעה על פצעיו של בעלה.
מאוחר יותר תועדה כאשר העידה במשפטו של מילו ביחד עם אמה.
פולביה נותרה אלמנה עם שני ילדים, בן ובת.
בזכות היותה אלמנתו ואם ילדיו של גיבור המונים שנרצח, הייתה לה תמיכה המונית שהִתּרגמה לכוח פוליטי לא מבוטל בזמן פרוץ מלחמת האזרחים – תמיכה שהביאה כנדוניה לבן-זוגה העתידי.
כעבור עשרה חודשי אֵבֶל כנהוג ברומא, פולביה התחתנה עם בעלה השני, גאיוס סקריבוניוס קוריו .
קוּריוֹ היה פוליטיקאי צעיר ממשפחה קונסולארית חדשה.
ניתן לראות את ההשפעה שהייתה לפולביה עליו, בכך שלאחר תשע שנים של תמיכה בסיעה האופטימטית, הפך קוריו ליורש של מדיניות פולכר הפופולרית, ויישׂם אותה בדבקות.
הוא שינה את תוכניותיו והתמודד לתפקיד הטריבון במקום לתפקיד האידיל.
לאחר שזכה במשרה, קיבל כח רב באספת הטריבונים, עד כדי כך שיוליוס קיסר, אשר סירב להצעת-ברית עימו בעבר, הסכים לממן את חובותיו הכבדים.
בשנת 50 לפנה"ס חוקק קוריו רפורמת קרקעות, צעד פופולרי טיפוסי.
נישואיה השניים של פולביה לא נמשכו זמן רב.
היא הספיקה ללדת ילד אחד, ובשנת 49 לפנה"ס נשלח בעלה עם שני לגיונות לצפון אפריקה בפקודת יוליוס קיסר.
שם נלחם ביובה הראשון, מלך נומידיה, שהצטרף למלחמת האזרחים כבעל בריתו של פומפיוס.
מתוך מחשבה שקוריו מתכנן להקים את המחנה שלו ליד המקום בו סקיפיו אפריקנוס הקים מחנה וניצח ניצחון גדול בעבר, המקומיים הרעילו את המים באזור טרם הגעת צבאו.
מחשבתם התגלתה כנכונה, וצבא קוריו חלה ונחלש.
צבאו החלש צעד אל החוף והותקף שם, אך למרות זאת הצליח לנצח ניצחון מוחץ.
אחרי הקרב קיבל קוריו מידע שקרי שיובה עזב את שדה הקרב עם רוב צבאו והשאיר רק חלק קטן ממנו ליד הנהר.
הוא הגיע לאזור הנהר וגילה שכל צבא האויב עדיין שם.
בקרב שהחל הוא וצבאו העייף והתשוש הוכו ונהרגו עד אחרון הלוחמים.
פולביה חזרה להיות אלמנה בעלת כסף, קשרים, כושר ארגון וכוח פוליטי רב.
מרקוס אנטוניוס, חברם של שני בעליה המנוחים, אשר ידע לקרוא את הקלפים היטב, הבין מה יוכל להשיג מחתונה עימה.
אנטוניוס היה נשוי באותו הזמן, וכדי להתגרש העליל על אשתו שבגדה בו עם חברו לשעבר שהפך יריבו, ובכך סילק אותה מדרכו ופגע ביריבו בו בזמן.
פולביה ואנטוניוס התחתנו כמה שנים לאחר מותו של קוריו, סביב שנת 46 לפנה"ס.
היו להם שני בנים: מרקוס אנטוניוס אנטילוס, שחוסל בפקודת אוקטביאנוס בשנת 30 לפני הספירה, ויולוס אנטוניוס, שהמשיך לקריירה מפוארת והוצא להורג בפקודת אוגוסטוס בשנת 2 לפנ'.
מכתביו של קיקרו עולה כי פולביה ואנטוניוס היו קרובים מאוד.
קיקרו גינה את אנטוניוס על שבאחד הלילות נטש עמדה צבאית כדי להתגנב לרומא ולמסור לה מכתב, בו גילה לה אודות אהבתו והבטיח כי הפסיק את הרומן שהיה לו עם שחקנית מפורסמת.
לפי פרשנות מסוימת קיקרו אף רמז שהקשר ביניהם החל עוד קודם לכן, כבר בשנת 58 לפנה"ס.
פלוטארכוס תיאר את פולביה כאישה שתלטנית שביקשה לשלוט באנטוניוס.
עם זאת, נישואיו לפולביה עזרו לאנטוניוס לצבור כוח פוליטי רב.
בזמן נישואיהם היה מרקוס אנטוניוס טריבון, ומאוחר יותר, מילא תפקידים חשובים בצבאו של קיסר, כגון מפקד הפרשים בשנת 47 לפנה"ס.
יחדיו, הם שכנעו את קיסר לסלוח לאנטוניוס על רשלנותו בניהול העיר רומא ולקבלו בחזרה לשורותיו במקום להענישו.
קיסר לא רק חס על אנטוניוס, אלא גם מינה אותו לקונסול לצידו בשנת 44 לפנה"ס.
כמו כן הוא מינה את אחד מאחיו לפראיטור ואחר לטריבון.
מינויים אלו עזרו לאנטוניוס לבסס את כוחו בעיר.
פולביה ואנטוניוס הצליחו להדוף את התקפותיהם של אוקטביאנוס ושל קיקרו בסנאט בשנים 42-43 לפנה"ס.
בזכות מעמדה וכוחה הפוליטי, פולביה הצליחה לספק לבעלה השלישי תמיכה בקרבות הכנופיות של רומא בזמן מלחמת האזרחים, אשר ספק אם היה יכול לנצח לבדו.
לאחר הרצח של קיסר בשנת 44 לפנה"ס, אנטוניוס, אוקטביאנוס ולפידוס התחרו על ירושתו הפוליטית כאיש החזק ברומא.
כאשר אנטוניוס נסע לגאליה קיסאלפינה כדי להשתלט עליה בחזרה מידי הרפובליקאים החל קרב בין סיעות השלושה.
המערכה התקדמה לרעתו של אנטוניוס וסנאטורים מסוימים רצו להכריז עליו כאויב המדינה.
פולביה עברה עם בנם המשותף ועם אמו של אנטוניוס מדלת לדלת במשך לילה שלם כדי להתחנן לתמיכתם של הסנאטורים, אך ללא הועיל.
פולביה מאנה להרים ידיים והמשיכה להתחנן בפני הסנאטורים בבוקר בדרכם לסנאט.
לבסוף, הצליחה לזכות באהדה ובמקלט אצל ידיד, שהלווה לה כסף ללא ריבית על מנת לכסות את חובו של אנטוניוס.
הודות לפעולותיה של פולביה אנטוניוס ניצל ממעמד אויב המדינה.
בתום סכסוך ממושך הושגה פשרה בין אנטוניוס, אוקטביאנוס ולפידוס והמלחמה נגמרה.
באחד לינואר 42 לפנה"ס הקימו שלושתם את הטריומווירט השני, משׂרה לא שגרתית שהעניקה לשלושתם סמכויות דיקטטוריות למשך חמש שנים, במטרה לשלוט ברומא, לחסל את יריביהם הרפובליקנים.
על מנת לחתום את הברית, פולביה השיאה את אוקטביאנוס לביתה, ביתו החורגת של אנטוניוס.
אחרי הסכם השלום הגיעו הפרוסקריפציות, ובעזרתן נפטרו הטריומווירים מחלק ניכר של יריביהם הפוליטיים, ואף זכו להחרים באופן נרחב את רכוש יריביהם המתים.
ההיסטוריונים העתיקים מתארים כולם את החדווה בה חיסלו את יריביהם, וכיצד אף ניצלו בזדון את הפרוסקריפציות כדי לגזול רכוש של אזרחים אשר שמותיהם נכנסו לרשימות השחורות, זאת על אף שלא היו בין אויביהם ואף כלל לא הכירו רבים מהם.
עוד מתואר כי הם דרשו שיביאו את הראשים הכרותים של הקורבנות אליהם, אפילו בשעת האכילה.
דיו קסיוס הרחיב ותיאר כיצד פולביה ניקבה את לשונו של קיקרו, יריבם, בסיכות ראשה.
עם זאת, ייתכן גם שדמותה הושחרה על ידי הכותבים השונים, שהושפעו מהתעמולה כנגד אנטוניוס, שהפעילו אוקטביאנוס ואנשיו, ושחדרה באופן עמוד להיסטוריוגרפיה של התקופה.
מלחמת פֵּרוּסיה ומותה של פולביה
דיו מתאר בפירוט כיצד פולביה הפכה לאישה החזקה ברומא, אשר כל רצונה נעשה, עד כדי כך שאף הכריעה למי יוענק הטריומף, הכבוד הגדול ביותר לגנרל ברומא.
הוא מוסיף ואומר שאף על פי שהיו קונסולים על הנייר, היא הייתה הקונסולית היחידה בפועל.
בשנת 42 יצא אנטוניוס צפונה כדי לחסל תומכי רפובליקה במזרח ולדכא מרידות ביהודה ובסוריה.
במסעו לשם, פגש בקלאופטרה ונתפתה לאישיותה וקסמיה.
מאוחר יותר באותה השנה, אוקטביאנוס נסע לרומא כדי להתארגן לשליטה במדינה.
לפידוס לא התנגד, ופולביה ואחיו של אנטוניוס, לוקיוס, לא מחו בתחילה, מתוך מחשבה שאוקטביאנוס הוא בן משפחה, אבל עם חלוף הזמן וכאשר חולקו קרקעות לחיילים אך לא לחייליו של אנטוניוס, הם הבינו ש אוקטביאנוס פועל נגדם.
השניים ניסו לעכב את חלוקת הקרקעות, הזכירו לחיילי אנטוניוס את מחויבותם אליו, והבטיחו לעזור להם.
כך פורק קשר הברית המשפחתי והחלה ומלחמת פרוסיה .
אוקטביאנוס שלח את בִּתָּהּ של פולביה חזרה אליה, ונשבע שעודנה בתולה.
פולביה ולוקיוס ניסו להשליט סדר בדברים, כביכול מתוך נאמנות לאנטוניוס, ולא הסכימו להיכנע לאוקטביאנוס.
אוקטביאנוס פחד להתעמת עם אנטוניוס בעודו שולט באסיה ולכן לא האשים אותו בדבר, והטיל את האשמה רק על פולביה ולוקיוס, ברצונם לקחת את כל הכח לעצמם.
אפיאנוס האשים את פולביה ואת קנאתה בפרוץ המלחמה.
לטענתו, פולביה שוכנעה שכל עוד יהיה שלום באיטליה אנטוניוס יישאר עם קלאופטרה במצרים, ולכן הייתה בין הגורמים העיקריים לפרוץ המלחמה, בניסיונה לדרדר את האירועים.
פולביה ולוקיוס גייסו צבא מהקולוניות הנאמנות לאנטוניוס, וניסו לכבוש את רומא.
בזכות מאמץ תעמולה יעיל של אוקטביאנוס, ומקורב לאנטוניוס שיחסיו איתו עלו על סרטון, חלק מהחיילים שוכנעו שזה לא רצונו של אנטוניוס, ועברו לצידו של אוקטביאנוס.
בזכות מהלכים טקטיים חכמים מצדו של אוקטביאנוס, לוקיוס נלחץ בין שני צבאות אויבים, ונאלץ לסגת לפרוסיה (Perusia, היום Perugia), שם צבאותיו של אוקטביאנוס ובעלי בריתו כיתרו אותו משלושה עברים.
לוקיוס ביקש מהצבאות הנאמנים לאנטוניוס את עזרתם, אך המפקדים היססו להגיע כיוון שלא ידעו מה דעתו של אנטוניוס על המלחמה.
סיבה נוספת לחוסר שיתוף הפעולה הייתה איבה הדדית אשר מנעה מהם לוותר האחד לשני על מושכות הפיקוד על הקרב.
לוקיוס אשר פחד להילחם, כיוון שאויביו היו רבים ומאומנים יותר מכוחותיו, שלח ארבעת-אלפים פרשים לפגוע באספקתם של צבאות האויב, ונכנס להתגונן בעיר המבוצרת.
אנטוניוס שהה במצרים עם קלאופטרה ולא היה מודע למתרחש.
בינתיים פולביה גייסה כוחות צבא נוספים ודרשה מבעלי בריתו של אנטוניוס לעזור, אך בניסיונם לעזור ללוקיוס הם נבלמו על ידי כוחותיו של אוקטביאנוס, אשר הרחיב את החפיר מסביב לעיר והוסיף אמצעי כיתור.
לבסוף, אוקטביאנוס הצליח להכניע את לוקיוס וכבש את פרוסיה.
הוא שרף את העיר אך שחרר את לוקיוס ללא פגע.
אנטוניוס גילה על שאירע באיטליה והפליג חזרה.
באותו זמן פולביה ברחה מאיטליה ליוון.
בשנת 40 לפנה"ס פולביה מתה ממחלה לא ידועה בסיקיון, ולאחר שאוקטביאנוס הבטיח לאנטוניוס שלא יאשים אותו במקרה, העבירו שניהם את האחריות על המלחמה לפולביה.
מחוז משנה פולאצק (בבלארוסית: Полацкі раён; ברוסית: По́лоцкий райо́н) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר פולאצק.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה פולאצק 27,263 בני אדם.
פולאריס הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.
לאבקרפט הנכתב ב-1918 ופורסם בדצמבר 1920 בכתב העת "הפילוסוף".
זה הוא הסיפור הראשון בסדרת "הכרכים הנסתרים" של לאבקרפט.
הסיפור עוסק בנושאים מהותיים כגון משמעות חלומותינו, מה היא טיבה של המציאות, ואיזה מהשניים הוא האמיתי, ומציג זאת דרך האובססיה הלילית של גיבור הסיפור עם כוכב הצפון וחלומותיו על עירו הנמצאת תחת מצור תמידי.
הסיפור נפתח בתיאור השמיים בידי המספר כפי שצפה בהם מחלונו לאורך לילות רבים חסרי שינה, ובייחוד בכוכב הצפון, פולאריס, אותו הוא מתאר כ"קורץ באימה כמו עין מטורפת המתאמצת להעביר איזה מסר מוזר, אך לא מצליחה לזכור דבר למעט זה שפעם היה לה מסר להעביר".
הוא ממשיך לתאר את הלילה ואת האורורה שמעל ביתו הנמצא בביצה, וכיצד הוא חלם על עיר הבנויה משיש הנמצאת על מישור שבין שתי פסגות כשפולאריס בוהק ביניהן באמצע השמיים.
כעבור זמן-מה הוא מבחין בתנועה בבתיה של העיר ורואה אנשים יוצאים לרחובות, מדברים זה עם זה בשפה שמעולם לא שמע אך באופן מוזר מצליח להבין.
לפני שהוא מספיק ללמוד עוד על טיב המקום, הוא מתעורר.
לאחר פעמים רבות בהן חלם על העיר ועל אנשיה מואס המספר בקיומו חסר הגוף כצופה, והוא מחפש דרך בה יוכל למצוא את מקומו ביניהם.
באותו הזמן מתעורר בו גם הספק בנוגע לטיב חלומותיו והאם יש להם יש איזו אחיזה אמיתית במציאות.
לילה אחד מקשיב המספר-החולם לשיחותיהם של אנשי העיר כשלפתע גופו הפיזי מופיע בחלום; לא "גוף של זר", אלא גוף כמו של אחד מתושבי העיר, שכעת שמה מתגלה כאולת'ו הנמצאת על המישור סארקיס בארץ לומאר, אשר תושביה נרדפים על ידי אויב הידוע בשם "אינואיט".
בזמן שאנשי העיר ממהרים להצטרף לקרב נגד האינואיטים, נשלח המספר למגדל השמירה כדי שיוכל להתריע אם האויב מצליח לחצות את החומות.
בקומה העליונה הוא מבחין בפולאריס בוהק בשמיים וחש בנוכחות מרושעת, ושומע חריזה הנדמית כאילו דוברה על ידי הכוכב עצמו:
אל המקום שבו אני נשרף.
כוכבים של רוגע וכוכבי ברכה,
לא בטוח לגבי משמעות השיר, נרדם המספר ובכך נכשל בחובתו להגן על אולת'ו.
הוא מתעורר חזרה בביתו שבביצה, משוכנע שחייו אינם אלא חלום שממנו הוא לא יכול להתעורר.
המבקר וויליאם פולווילר כתב כי "פולאריס הוא אחד מסיפוריו האוטוביוגרפיים ביותר של לאבקרפט.
הוא משקף את תחושות האשמה, התסכול וחוסר התועלת שלו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בדיוק כמו המספר, מלאבקרפט נשללה האפשרות להיות חייל (לוחם) מפני שהיה "חלש ובעל נטייה להתקפי עילפון כשהיה נתון לקשיים או ללחץ".
בדומה לסיפוריו האחרים, נולד "פולאריס" מתוך חלום שחלם לאבקרפט אותו הוא מתאר במכתב: "לפני כמה לילות חלמתי חלום מוזר על עיר מוזרה - עיר מלאה בארמונות ובכיפות זהובות השרועה בין גבעות אפורות ונוראיות..
הייתי, כפי שאמרתי, מודע לעיר מבחינה חזותית.
אך בהחלט אי אפשר לומר שהיה לי קיום גשמי".
לאבקרפט הבחין בדמיון המוזר שבין הסיפור לבין סגנונו הכללי של הלורד דנסאני, שאת עבודותיו החל לקרוא רק שנה מאוחר יותר.
לאבקרפט מציעה שאולי לאבקרפט ודנסאני הושפעו שניהם מספרותו של אדגר אלן פו.
הסיפור פורסם לראשונה במהדורת דצמבר 1920 של כתב העת "הפילוסוף".
לאחר מכן פורסם שנית במהדורת מאי 1926 של כתב העת "החובבן הלאומי", שוב במהדורת פברואר 1934 של "מעריץ הפנטזיה", ולבסוף במהדורת דצמבר 1937 של "סיפורים מוזרים".
פולאר השקעות בע"מ היא חברת החזקות ישראלית שהוקמה בשנת 1963 כבית ההשקעות של בנק הפועלים.
פולאר הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב עד שנת 2013. לאחר שנכנסה להסדר חוב נמחקו מניות החברה מהמסחר בבורסה, אך איגרות החוב שלה עדיין רשומות למסחר (נכון ל-2022)..
החברה הוקמה בשנת 1963 בשם "חברה להשקעות של בנק הפועלים בע"מ", על ידי בנק הפועלים וחברת העובדים במטרה להשקיע באופן פסיבי בניירות ערך.
בהמשך נודעה החברה בשם "פועלים השקעות" (אם כי רק בשנת 1998 שונה שמה באופן רשמי ל"פועלים השקעות בע"מ").
החברה עסקה בשנים הראשונות בבניית תיק השקעות מגוון, תוך פיזור של השקעותיה במגוון תחומים וחברות.
בשנת 1981 התמנה אורי לויט למנכ"ל החברה, ותחת ניהלו הפכה לגוף השקעות דינמי ולאחת החברות המובילות בישראל בקידום השקעות מגוונות בתעשייה, טכנולוגיה מתקדמת, תקשורת, פרסום, מחשבים, סחר, נדל"ן ותחומים נוספים.
בין ההשקעות הבולטות והמוצלחות היו ההשקעה ב-1983 בחברת "טלדטה", שפיתחה פתרונות לציוד תקשורת שמיועד לייעל את החיבור של המשתמש הסופי למרכזיה, וההנפקה בנאסד"ק ב-1992. והשקעה ב-1992 בחברת "הזרע סידס" לגידול ושיווק זרעים לשוק המקומי וליצוא שהייתה בלתי רווחית, אך באמצעות ניהול נכון הפכה לאחת מחברות הזרעים המובילות בעולם.
השקעות בולטות נוספות שביצעה הפועלים השקעות תחת ניהולו של לויט היו בחברות: אורלייט חברה להנדסה, מת"ב מערכות תקשורת בכבלים, טלדור, "מקסימדיה", רשת חברת תקשורת והפקות (1992), "טרנסכלל סחר", "אופיר אחזקות", מבני תעשייה וחברות נוספות.
בשנת 1996 רכשה חברת "אורדן תעשיות" את מניות השליטה (כ-25%) בחברה מידי בנק הפועלים, תמורת 206 מיליון שקל, זאת בעקבות דיוני ועדת דוד ברודט לצמצום הריכוזיות במשק הישראלי, שהמליצה על צמצום החזקות הבנקים בתאגידים ריאליים.
אחר כך הגדילה את חלקה בחברה ל-35%.
ועד שנת 1999 מכר בנק הפועלים את רוב מניותיו בחברה.
חברת "אורדן" היא יצרנית מסורתית של מוצרי מתכת לשוק הביטחוני, שנרכשה בשנת 1995 על ידי קבוצת ההשקעות דוברת-שרם (לימים שרם-פודים-קלנר) שהקימו אהרן דוברת ויצחק שרם, שהיו קודם מנהלי קונצרן "כלל".
בשנת 2001, בעקבות דרישתו של בנק הפועלים לביטול הזיקה ההיסטורית לחברה שמכר, על פי הסכם המכירה
העברת השליטה בפועלים השקעות, בו נקבע כי שם החברה ישונה בתוך חמש שנים, שונה שם החברה לפולאר השקעות.
בעקבות שינוי שמה של פועלים השקעות, שנו גם שמות החברות הבנות הנושאות את התואר "פועלים", כולל חברת "פועלים תקשורת", שגם נסחרה בבורסה, ושמה שונה ל"פולאר תקשורת".
בעקבות התפוצצת בועת הדוט-קום בשנת 2001, אחר כך המשבר הכלכלי, עקב ההחמרה במצב הביטחוני ב-2002 כתוצאה מהאינתיפאדה השנייה, גרמה לחברה לצבור הפסדים כבדים, ולמחירי המנייה שלהם לרדת בצורה חדה.
עם זאת היא גייסה הון נוסף בהנפקת איגרות חוב, אך סבלה מהפסדים בהשקעות כושלות בנדל"ן וחברות טכנולוגיה.
שווי השוק שלה בשנת 2004 היה שמחצית משוויו בעת שרכשה שרכשה קבוצת דוברת-שרם את החברה כעשר שנים קודם.
בינואר 2007 זומן יושב ראש החברה אביגדור קלנר לחקירה במשטרה, בחשד לעבירות של מסחר בניירות ערך תוך שימוש במידע פנים, תרמית בניירות ערך ובהעברת מידע פנים לרואה החשבון וחבר מרכז הליכוד קובי בן גור.
פלדמן שהיה יזם נדל"ן מצליח בצפון אמריקה ביקש להפוך את הקבוצה לחברת נדל"ן בינלאומית
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 נפגעו עסקי החברה, וגם עסקים אחרים של ז'יל פלדמן, בעל השליטה בחברה.
בינואר 2012 הודיע כי אין בקופתה מספיק מזומנים בשביל לשלם את החוב למחזיקי איגרות החוב שלה.
במרץ 2013 פנתה החברה לבית המשפט בבקשה לכנס אספת נושים לאישור הסדר החוב.
בספטמבר 2016 החלה בהסדר חוב שני, שהושלם במרץ 2018.
בשנת 1990 הוקמה חברת הבת "פועלים תקשורת אלקטרונית", במטרה להשקיע בשוק הטלוויזיה בישראל.
השקעתה הראשונה הייתה בחברת הטלוויזיה בכבלים "מת"ב" בשיתוף עם חברת "דנקנר השקעות", וזכיינית ערוץ 2 "שידור רשת", בשנת 1992.
בשנת 1997 התמודדה באמצעות חברת "מת"ב" במכרז להקמת מפעיל של תקשורת סלולרית בישראל, ואחר כך החזיקה ב-5% ממניות פרטנר תקשורת שזכתה במכרז.
בשנת 1998 הייתה שותפה בקבוצה שהתחרתה במכרז להקמת חברה לשירותי טלוויזיה רב-ערוצית באמצעות הלוויין, ואחר כך החזיקה ב-12.5% מחברת yes הטלוויזיה בלוויין שזכתה במכרז.
באותה שנה גם רכשה מניות ואיגרות חוב של חברת בזק, במסגרת הליך הפרטת החברה, והגיעה להחזקה של 7% ממניות החברה.
מניות שנמכרו ברווח ניכר תוך זמן קצר..
בסוף שנת 1999, הונפקה החברה בבורסת תל אביב..
בשנת 1985 הוקמה חברת הבת להשקעות בחברות טכנולוגיה, אחת הראשונות שהוקמו בישראל בתחום זה.
בין ההשקעות שביצעה הייתה חברת ניפסון דיגיטל (Nipson Digital Printing System), שעסקה בפיתוח וייצור של מדפסות דיגיטליות מהירות המיועדות להדפסות מסחריות בשחור לבן.
החברה הוקמה באפריל 2002, ומיד עם הקמתה רכשה תמורת 9.4 מיליון יורו, במסגרת הליך כינוס נכסים בבית משפט בצרפת, פעילות של ייצור ושיווק מדפסות דיגיטליות שהייתה בעבר חלק מחברת זייקון (Xeikon).
החברה הונפקה ביולי 2004 בבורסת AIM בלונדון, במרץ 2005 ביצעה גיוס הון שני בלונדון.
אולם בסוף 2008 מכרה את החברה בהפסד.
בשנת 2000 הושיקה הקבוצה, באמצעות "אורדן תעשיות", בחברת "EER", שהקים יזם בשם משה שטרן שפיתח טכנולוגיה לטיפול בפסולת עירונית.
במרץ 2007 הוכרז שהחברה עומדת בפני הנפקה לפי שווי של מאות מיליוני דולרים, אולם הדבר לא יצא לפועל.
אחר כך מוזגה החברה לשלד בורסאי, ולבסוף נסגרה ב-2013 לאחר של יצרה מעולם הכנסות..
בשנת 2004 נכנסה החברה לעסקי שיווק רכב במזרח אירופה, שרכשה סוכנות לשיווק רכבי פורד בקרואטיה, בשותפות עם קבוצת תעבורה.
פעילות זו נמכרה כעבר שלוש שנים לקבוצת תעבורה.
פולארד היא סדרת טלוויזיה תיעודית ישראלית ששודרה בערוץ כאן 11, אשר עוסקת בסיפור הריגול של יונתן פולארד.
באוקטובר 2022 פורסם כי הסדרה נמכרה לגוף השידור Canal+ הצרפתי
הסדרה מתארת את גלגולה של פרשת הריגול של פולארד, הנחשבת לטראומה הגדולה והמשמעותית ביחסי ארצות הברית–ישראל.
הסדרה מביאה מרואיינים הנחשפים לראשונה ופרטים שלא נחשפו קודם לכן.
מספרשם הפרקתאריך שידור1מפגש גורלי2 בפברואר 20222מרגל במטבח9 בפברואר 20223דלתות נעולות16 בפברואר 20224מחיר הבגידה23 בפברואר 2022
סמדר שילוני מ-ynet כתבה "ארבעת הפרקים של הסדרה הם עסקת חבילה משתלמת במיוחד לכל מי שרוצה להתמצא בפרשת ג'ונתן פולארד.
על ידי בניית פרופיל מדויק, ראיונות בלעדיים ושילוב של כל ההיבטים יחד, נוצרת תמונה מלאה ומורכבת של הפרטאץ' הענק שהביא למשבר אמון עם ארצות הברית".
דורון ברוש ממעריב כתב "פולארד" היא סדרה נדירה, ואולי לא שודרה כאן כמוה בעומק ובהיקף היריעה שהיא מכסה".
פולארסאון מכוניות (בסינית: 中顺汽车有限公司, באנגלית: Polarsun Automobile) הייתה יצרנית רכב, שבסיסה בסין שפעלה בשנים 2003-2018 בעיר שניאנג.
החברה הוקמה בשנת 2003 על בסיס חברות אחרות שפעלה בעיר שניאנג.
בשנת 2003 הוקמו מרכזי פיתוח בדטרויט ולוס אנג'לס.
ייצור מכוניות החל בשנת 2005. זה היה מיניוואן Polarsun Century שהיה מבוסס על מכונית Toyota HiAce.
הייצור הופסק בשנת 2009. בהמשך החל ייצור מיניוואן ל-7 מושבים מבוסס על Mitsubishi Space Gear ול-5 אנשים על בסיס Mazda Premacy.
כמו כן החל ייצור של קרוסאובר מבוסס על Ford Escape.
בשנת 2006 המפעל היה יכול לייצר 100 אלף מכוניות בשנה והיה מתוכנן תוך 5 שנים להגיע ל-150 אלף מכוניות ובהמשך עד 400 אלף בשנה.
בתוך סין נפתחו 200 מרכזי מכירות וכ-300 מרכזי שרות.
בשנת 2006 בוצע משלוח לאנגולה של מכוניות מותאמות לפעילות משטרה.
החברה תכננה להרחיב את פעילותה מחוץ לגבולות סין.
לצורך כך הוקם מרכז לוגיסטי ברוטרדם שהיה אמור לרכז את הפעילות באירופה.
במהלך שנת 2013 ייצור הופסק עקב רמת מכירות נמוכה.
בשנת 2018 מניות החברה נמכרו לחברה WM Motors שהחלה לייצר מכוניות חשמליות.
פול ריצ'רד ת'אגארד הוא פילוסוף קנדי המתמחה במדע קוגניטיבי, פילוסופיה של הנפש ופילוסופיה של המדע והרפואה.
ת'אגארד הוא פרופסור לשעבר לפילוסופיה באוניברסיטת ווטרלו.
הוא סופר, ותרם למחקר באנלוגיה ויצירתיות, מסקנות, קוגניציה בהיסטוריה של המדע ותפקיד הרגש בהכרה.
בפילוסופיה של המדע, ת'אגארד מדבר על עבודתו ועל השימוש במודלים חישוביים בהסבר מהפכות מושגיות; תרומתו המובהקת ביותר לתחום היא מושג הקוהרנטיות ההסברתית, אותו יישם על בסיס מקרים היסטוריים.
הוא מושפע מאוד מפרגמטיסטים כמו צ'ארלס פרס, ותרם לחידוד רעיון ההסקה להסבר הטוב ביותר.
בפילוסופיית התודעה הוא ידוע בניסיונותיו ליישם מודלים קוהרנטיים אודות קוהרנטיות הנוגעות בתיאוריות של מחשבה ופעולה אנושית.
הוא ידוע גם בזכות HOTCO ("קוהרנטיות חמה"), שהיה הניסיון שלו ליצור מודל ממוחשב של קוגניציה המשלבת רגשות ברמה בסיסית.
בגישתו הכללית לפילוסופיה, ת'אגארד מבקר בחריפות את הפילוסופיה האנליטית בשל היותה תלויה יתר על המידה באינטואיציות כמקור לראיות.
היה נשוי לזיוה קונדה, שהייתה גם היא פרופסור באוניברסיטת וטרלו, עד לפטירתה ב-2004.
פול אדוארד ת'רו , הוא סופר ומתעד מסעות אמריקאי, שכתב ספרים רבים ובהם יומני המסע "יריד הרכבות הגדול" (1975) והאקספרס הפאטאגוני הישן.
אחדים מן הרומנים שלו עובדו לסרטי קולנוע.
הוא קיבל את הפרס לזכר ג'יימס טייט בלק על ספרו "חוף מוסקיטו", שעובד לסרט באותו שם בשנת 1986 ולסדרת טלוויזיה באותו שם בשנת 2001.
אביהם של הסופרים ויוצרי סרטי תעודה מרסל ולואי ת'רו, אחיהם של הסופרים אלכסנדר ת'רו ופיטר ת'רו ודודו של השחקן והתסריטאי האמריקאי ג'סטין ת'רו.
פול ת'רו נולד במדפורד, מסאצ'וסטס, השלישי בשבעה ילדים.
בן להורים קתולים; אמו, אן, הייתה איטלקייה-אמריקאית ומוצא אביו, אלברט יוג'ין ת'רו, היה צרפתי-קנדי.
לאחר סיום התיכון של מדפורד, המשיך ת'רו בלימודיו באוניברסיטת מיין (1960-1959) ובאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט, אותה סיים בתואר בוגר באנגלית בשנת 1963.
לאחר סיום לימודיו הגבוהים, הצטרף ת'רו בשנת 1963 לחיל השלום כמורה במאלאווי.
בתוכנית חדשה, שלח חיל השלום את מתנדביו הראשונים אל מעבר לים בשנת 1961. ת'רו עזר ליריב פוליטי של ראש הממשלה הייסטינגס באנדה להימלט לאוגנדה.
כעונש על כך גורש ת'רו ממאלאווי וסולק מחיל השלום.
באנדה הכריז עליו כפרסונה נון גראטה במאלאווי בשל התייצבות לצד יאטוטה צ'יזיצה.
כתוצאה מכך, הרומן שכתב לאחר זאת, "Jungle Lovers", העוסק בניסיון הפיכה במדינה, נאסר להפצה במאלאווי למשך שנים רבות.
ת'רו עבר לאוגנדה בשנת 1965 ללמד אנגלית באוניברסיטת מאקררה, שם גם כתב למגזין "טרנזישן",.
בתקופת עבודתו במאקררה, התפתחה ידידותו עם ראג'אט נגוי, מייסד מגזין טרנזישן, ועם הסופר ו.
נייפול, שהיה אז מרצה אורח באוניברסיטה.
במהלך שהותו באוגנדה, איים אספסוף זועם בהפגנה להפוך את המכונית, שבה ישבה אשתו ההרה.
ות'רו החליט לעזוב את אפריקה.
בני הזוג עברו עם בנם מרסל לסינגפור, שם נולד בנם השני, לואי.
לאחר שתי שנות הוראה באוניברסיטה הלאומית של סינגפור, התיישבה משפחת ת'רו בנובמבר 1971 באנגליה.
תחילה התגוררו בדורסט ואחר בדרום לונדון.
עם התפרקות נישואיו, בראשית 1990, חזר ת'רו לארצות הברית, שם הוא מתגורר מאז.
ת'רו הוציא לאור את הרומן הראשון שלו, "ואלדו", בתקופת שהותו באוגנדה; הספר זכה להצלחה בינונית.
במרוצת השנים הבאות פרסם כמה רומנים נוספים, בהם "Fong and the Indians", "Jungle Lovers" ו"חוף מוסקיטו".
כששב למאלאווי כעבור שנים רבות, מצא שספרו "Jungle Lovers", המתרחש במדינה זו, עדיין אסור להפצה בה.
הוא הזכיר זאת בספרו "Dark Star Safari" משנת 2002.
אחרי שעבר ללונדון בשנת 1972, יצא ת'רו למסע אפי ברכבת מבריטניה ליפן וחזרה.
סיפור המסע הזה יצא לאור כ"יריד הרכבות הגדול", הצלחתו הראשונה הגדולה כסופר מסעות וכיום קלאסיקה בסוגה זו.
מבקר הספרים הניגרי נוּ סארו־וויווה כותב, "ספרו של ת'רו, יריד הרכבות הגדול' (1975) נמכר ב-1,5 מיליון עותקים ומוזכר לעיתים קרובות כחלוץ הגאות בספרי מסע בשלהי המאה ה-20".
מאז כתב ת'רו מספר ספרי מסע, בהם מסע ברכבות מבוסטון לארגנטינה (האקספרס הפאטאגוני הישן), הקפת הממלכה המאוחדת ברגל ("The Kingdom by the Sea"), שיט בקאיאק בדרום האוקיינוס השקט ("The Happy Isles of Oceania"), ביקור בסין ("Riding the Iron Rooster"), ומסע חוצה אפריקה מקהיר לקייפ טאון ("Dark Star Safari").
ב-2015 הוציא לאור את "Deep South", המתאר ארבעה מסעות בכבישי מדינות הדרום של ארצות הברית.
ב-2019 הוציא לאור את "On the Plain of Snakes", דין וחשבון של מסעותיו המקיפים במכוניתו הוא ברחבי מקסיקו.
ת'רו נודע בעושר תיאוריו לאנשים ומקומות, המתובלים בשפע באירוניה, או אפילו מיזנתרופיה.
עוד מאת ת'רו "Sir Vidia's Shadow", תיאור ידידותו האישית והמקצועית עם זוכה פרס נובל לספרות ו.
נייפול, שנקטעה בפתאומיות אחרי 30 שנה.
ת'רו הרבה לעבוד עם הצלם סטיב מק'קארי.
ספרם "הדרך האימפריאלית" הופיע בשנת 1987, וצילומיו של מק'קארי כלולים ב"Deep South" של ת'רו וב"On the Plain of Snakes".
מגזינים כגון הסמית'סוניאן ונשיונל ג'אוגרפיק שלחו את ת'רו ואת מק'קארי כצוות במשימותיהם.
רבים מספריו של ת'רו היו לסרטי קולנוע.
הרומן "ג'ק הקדוש" משנת 1972 הוסרט בידי פיטר בוגדנוביץ' ב-1979, עם בן גאזארה בתפקיד הראשי.
הנובלה "דוקטור סלוטר" הוסרטה בשם "רחוב חצי הירח" בשנת 1986, עם מייקל קיין וסיגורני ויבר.
בסרטו של פיטר ויר "חוף מוסקיטו" (1986) שיחקו הריסון פורד, הלן מירן וריבר פניקס.
קובץ הסיפורים הקצרים של ת'רו "השגרירות הלונדונית" היה לסדרה בת שישה פרקים בטלוויזיה הבריטית בשנת 1987. "שלג חג המולד", סרט טלוויזיה משנת 1986, עובד מן הרומן של ת'רו "שלג לונדון".
ת'רו כתב את "סיפור הונג קונג", שעליו מבוסס הסרט "תיבה סינית" של ויין ואנג (1997).
ב-2019 הודיעה חברת סרטי אפל ש"חוף מוסקיטו" נמצא בהפקה כסדרה בת עשרה פרקים, ששודרה ב-2021.
הרומן האוטוביוגרפי-למחצה שלו משנת 2017, "Mother Land" (וסיפור קצר קודם הקשור אליו, שהתפרסם במגזין ניו יורקר ומתרחש בפוארטו ריקו) מתייחסים לבן בכור, שנולד מקשר במכללה; נאמר, שהוא ובת-זוגו ללא נישואים מסרו את הילד לאימוץ, אך נראה שהוא חזר לחייו בזמן מן הזמנים.
כשת'רו היה באוגנדה, חבריו מצאו בשבילו משרת הוראה באוניברסיטת מאקררה בקמפלה.
שם פגש את אן קאסל, סטודנטית בריטית לתואר שני שלימדה בבית ספר תיכון לנערות בקניה, באמצעות שירות התנדבות מעבר לים.
אחרי שעזבו את אסיה ודורסט, עברו בני הזוג ב-1971 לדרום לונדון, משום שהחיים שם היו זולים יותר מאשר בארצות הברית.
היו להם שני בנים: מרסל ולואי, שניהם סופרים ויוצרי סרטי תעודה.
ת'רו התחתן בשנית ב-18 בנובמבר 1995 עם שילה דונלי.
אשתו מנהלת סוכנות יחסי ציבור למסעות ובתי מלון יוקרתיים.
הם מתגוררים בהוואי ובקייפ קוד, מסצ'וסטס.
הדיוקן, הארסי לעיתים, של זוכה פרס נובל לספרות ו.
נייפול בממואר שלו "Sir Vidia's Shadow" משנת 1998 עומד בניגוד חריף לדיוקן הקודם, המעריץ, של אותו סופר ב"V.
Naipaul: An Introduction to his Work" משנת 1972. בין השניים שררה ידידות ארוכת-שנים, אבל ת'רו אמר, שאירועים במהלך 26 השנים המפרידות בין שני הספרים השפיעו על השקפתו בספר השני.
שני הסופרים חתרו לפיוס בשנת 2011 לאחר פגישה מקרית בפסטיבל היי לספרות, אפיזודה המתוארת בנספח למהדורה בכריכה רכה של "צלו של סר וידיה" שיצאה לאחר מכן, ונשארו ידידים קרובים עד מותו של נייפול ב-2018.
הרומן שלו "Jungle Lovers" משנת 1971 נאסר להפצה על ידי ממשלת מאלאווי במשך שנים רבות.
הרומן "Saint Jack" משנת 1973 נאסר להפצה על ידי ממשלת סינגפור למשך 30 שנה.
שניהם נאסרו משום שנחשבו לביקורתיים מדי כלפי מנהיגי הממשל, או שהציגו את המדינה באור שלילי.
כל ספריו של ת'רו נאסרו להפצה על ידי ממשלת האפרטהייד בדרום אפריקה, אבל ב-1995, אחרי מעבר דרום אפריקה לדמוקרטיה, תחת הנשיא נלסון מנדלה, הציב משרד החינוך של דרום אפריקה את "חוף מוסקיטו" של ת'רו כקריאת חובה לתלמידי כיתה י"ב לבחינת הבגרות בספרות.
ת'רו מתח ביקורת על הבדרן בונו והשחקנים בראד פיט ואנג'לינה ג'ולי כ"מיתומניאקים, אנשים שמתאמצים לשכנע את העולם בגדולתם" הוא אומר, כי "הרושם שאפריקה נמצאת במצוקה קטלנית ורק עזרה מבחוץ יכולה להציל אותה – שלא לומר ידוענים ומופעי צדקה – היא שחצנות הרסנית ומוליכת שולל".
ת'רו קיבל מספר רב של פרסים ואותות הוקרה.
עמית האגודה המלכותית לספרות והחברה הגאוגרפית המלכותית, הממלכה המאוחדת
דוקטור לשם כבוד מאת טריניטי קולג' בוושינגטון הבירה
דוקטור לשם כבוד בספרות מאת אוניברסיטת טאפטס במדפורד, מסצ'וסטס
2015 – מדליית פטרון של החברה הגיאוגרפית המלכותית ומדליית זהב של החברה הגאוגרפית הצרפתית
1983 – מועמדות לפרס הספר האמריקאי ל"חוף מוסקיטו"
1981 – פרס ג'יימס טייט בלאק ל"חוף מוסקיטו"
1981 – מועמדות לפרס הספר האמריקאי על "האקספרס הפאטאגוני הישן"
1989 – מועמדות לפרס תומאס קוק לספרות מסעות על "האקספרס הפאטאגוני הישן"
1978 – פרס ויטברד לרומן המצטיין לספרו "Picture Palace"
1977 – פרס לספרות מאת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות
1984 – נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות.
פולאר (בפורטוגזית: Folar) הוא לחם פורטוגלי מסורתי המוגש בחג הפסחא.
הגרסה הבסיסית של הלחם מורכבת מקמח, סוכר מומס, קינמון ואניס.
ללחם גרסאות שונות והוא עשוי להיות מתוק, מלוח, ממולא בבשר חזיר או בנקניקיית לינגויסה.
נהוג להגיש את הלחם ביום ראשון של הדקלים, בליווי ביצה מבושלת המייצגת לידה מחדש ואת תחיית המתים.
פולארין ג'רי באלוגון הוא כדורגלן אנגלי יליד ארצות הברית המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מונקו מליגת העל הצרפתית ובנבחרת ארצות הברית.
באלוגון הצטרף למחלקת הנוער של ארסנל בגיל שמונה.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת הפרמייר ליג.
ב-12 בינואר 2022 הושאל באלוגון למידלסברו מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ עד לתום עונת .
ב-15 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על רדינג במסגרת המחזור ה-27 בליגה.
ב-8 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-1 לשפילד יונייטד במסגרת משחק השלמה למחזור ה-26 בליגה.
בסך הכל ערך 18 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-3 באוגוסט 2022 הושאל באלוגון למשך עונה אחת לסטאד ריימס מליגת העל הצרפתית.
ב-7 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-1 לאולימפיק מרסיי במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2022/2023. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
לאחר 20 משחקים בסטאד ריימס, הוא הבקיע 14 שערים, הכי הרבה בליגה.
ב-30 באוגוסט 2023 חתם באלוגון במונקו לחמש שנים.
לאורך כל הגילאים הצעירים באלוגון ייצג את הנבחרות הצעירות של אנגליה וביוני 2023 הוא בחר לייצג את לראשונה את נבחרת ארצות הברית, המדינה בה נולד.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים במסגרת שלב חצי הגמר של ליגת האומות של CONCACAF בניצחון 3-0 על נבחרת מקסיקו בו גם פתח לראשונה בהרכב.
באותו החודש, שלושה ימים לאחר מכן, הוא גם כבש לראשונה במדי הנבחרת בניצחון 2-0 על נבחרת קנדה באותו הטורניר.
11 השחקנים הטובים ביותר בגמר ליגת האומות של CONCACAF
פולאקשין השני, גם פולאקשי השני (בסנסקריט: द्वितीयपुलिकेशि), שהשתייך לקאסטת הלוחמים (קשטרייה), היה שליט ממלכת הצ'לוקייה של וטאפי (כיום ) במערב דרום הודו, בערך משנת 610 עד 642. במהלך שלטונו, הצליחה הממלכה לכבוש חלקים נרחבים מצפון ודרום הודו.
למרות האזכור בעבודתו של הנזיר הסיני שוואנדזאנג, ששהה בחצרו בשנים 641–642, וכ-15 כתובות מפוזרות החרוטות באבן, המידע הכולל על פולאקשין השני דל למדי.
פולאקשין (שמו לפני ההכתרה היה ארייה) היה בנו של המלך קירטיווארמן הראשון, שמת כנראה צעיר; הוא הדיח את דודו , שהחזיק בכס המלכות משנת 597 עד 609 בערך ולא היה מוכן לוותר עליו לפולאקשין.
לפי שוואנדזאנג, מלך הצ'לוקייה פולאקשין השני היה טיפוס לוחמני ואהב "אמנויות צבאיות", מכיוון שהיה קשטרייה מלידה.
צבאו היה מאורגן היטב וזו הייתה הסיבה להצלחתו של פולאקשין השני מעבר לרכס וינדהיה.
הוא כלל חיל רגלים, פרשים, חיל פילים וצי רב עוצמה.
שוואנדזאנג כתב שלצבא של צ'לוקייה היו מאות פילים שהושקו במשקאות חריפים לפני קרב.
עם הצי שלהם הם כבשו את רוואטידוויפה (גואה), ואת פורי בחוף המזרחי של הודו.
כתובות של שושלת רשטראקוטה משתמשות במונח "קרנאטאקבאלה" ("הכוח של קרנאטקה") כאשר מתייחסים לצבאות צ'לוקייה החזקים.
מאוחר יותר הוא כבש את , ולאחר מכן נכנעה גם ששלטה ברצועת חוף במערב הודו (כיום , והוא נשא לאישה נסיכה משושלת זו.
כתובת ב מזכירה עמים נכבשים אחרים בצפון (למשל הלטה, המלאווה והגורג'רה).
במזרח הודו הוא הכניע את אזור והטריד את אימפריית פלאווה מדרום, עם בירתה , שאותה מעולם לא הצליח לכבוש.
הצלחתו הצבאית הגדולה ביותר הייתה הניצחון בשנת 630 על הארשווארדאנה, ששלט על חלקים נרחבים של צפון הודו וניסה להתרחב לדרום הודו, בקרב על נהר על גדות הנהר , מה ששם קץ לניסיונותיו של הארשווארדאנה לכבוש את הדרום.
נחתם הסכם שבו הארשווארדאנה הפך לשליט בכל האזורים מצפון לנרמאדה, בעוד פולאקשין שלט בכל האזורים שמדרום לנהר וקיבל את התואר דקישינפאדשווארה ("אדון הדרום").
לאחר מכן הוא הביס את בדרום-מזרח הדקאן.
הוא כנראה מת במהלך פלישה של הקיסר משושלת פלאווה בווטאפי או בסמוך לה בשנת 642, פלישה שנבעה מפרובקציה שהוא עצמו עורר.
המלכות שלו היו נסיכות מ של ו של , קלאנים עמן ניהלו הצ'לוקייה קשרי משפחה ונישואים קרובים.
הקיסר הפרסי ח'וסרו השני החליף שגרירים עם פולאקשין השני.
עם זאת, המעשה החשוב ביותר שלו, היה רפורמה במטבע: מטבעות הזהב שלו עם דמות של חזיר בר עדיין היו במחזור זמן רב לאחר מותו תחת השם וראהה.
בשנת 624 הוא מינה את אחיו קובג'ה וישנובארדהאנה (שלט 624–641) לשליט השטחים הנכבשים במזרח, ובכך הניח (שלא במתכוון) את היסודות לשלטון במזרח הדקאן.
הם שלטו מ עד המאה ה-11 בערך.
מחלוקות על כס המלכות נמשכו כ-13 שנים בין חמשת בניו של פולאקשין, עד ש (שלט 655–680) גבר לבסוף.
"פולארויד" הוא שיר של להקת הפופ רוק הישראלית משינה, שנכלל באלבומה השלישי, משינה 3, אשר יצא בשנת 1988. השיר נכתב על ידי יובל בנאי ושלומי ברכה, והולחן על ידי כל הלהקה.
"פולארויד" זכה להערכת מעריצים ונחשב לאחד השירים היותר אמנותיים ומעמיקים של הלהקה.
בביקורת משנת 2011 באתר יוסמיוזיק, צוין כי השיר "לא להיט ענק בהשוואה לשירים אחרים באלבום ההוא...
ובכל זאת מגלים מחדש קסמו".
בעיתון הארץ בשנת 2018, במסגרת רשימת "70 דברים שנשות ואנשי 'הארץ' אוהבים בישראל", הוזכר השיר כדוגמה לכתיבה המעמיקה של משינה: "משינה כתבו כמה מהשירים הישראלים הגדולים של הזמנים.
'אהובתי', 'אנחנו שניים' או 'פולארויד', למשל, הם הדוגמה החותכת לכך שהצימוד בנאי-ברכה חשוב".
מועדון הכדורגל פולאד ח'וזסטן (בפרסית: باشگاه فوتبال فولاد خوزستان) הוא מועדון כדורגל מקצועני איראני שבסיסו באהוואז, ח'וזסטן, המשחק בליגת המקצוענים של המפרץ הפרסי.
המועדון נוסד בשנת 1971 והוא בבעלות חברת פולאד ח'וזסטן.
המועדון זכה פעמיים בליגת המקצוענים של איראן, כולל אליפות בליגה הנמוכה יותר, ליגת אזדגן.
בעונת 2004–2005, פולאד הפכה לאלופה של ליגת המקצוענים של איראן (IPL) הרביעית שהוקמה לאחרונה, וצברה 64 נקודות בסך הכל ב-30 משחקי ליגה.
מדי הבית של פולאד מורכבים מחולצות אדומות וצהובות, מכנסיים קצרים באותו צבע, בליווי גרביים אדומות.
צבעי הבגדים נגזרים מסמל המועדון.
תארים ארצייםליגת העל האיראנית 2:
+דירוגשםעמדהשערים1 לוצ'יאנו פריירהחלוץ762 סאסאן אנסאריקשר533 רזה נוורוזיחלוץ364 ארש אפשיןחלוץ325 בחטיאר רחמניחלוץ296 אימאן מובליחלוץ287 אסמעיל שריפטחלוץ24 אימאן סיראג'חלוץ219 אחמד מומנזאדהקשר20 דרום אפריקהחלוץ1810 מוסא קוליבאליחלוץ18
פולאבים (בפולנית: Puławianie, frakcja puławska; הידועים גם כסיעת הפולאבים) – הייתה אחת משתי הסיעות הבלתי פורמליות (הסיעה הנגדית הייתה ה"נאטולינים") שהתחרו על השלטון בהנהגת מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית (PZPR) בשנים 1955–1956.
השם מגיע מקומפלקס של בתי דירות מודרניסטיים ברחוב פולאבסקה 24 ו-26 בוורשה, שלאחר מלחמת העולם השנייה התגוררו בהם בעיקר בכירי המפלגה הקומוניסטית הפולנית, שם התגוררו חלק מתומכי סיעה זו.
הפולבסקים היו הפלג המתון יותר מבין שני הפלגים המתחרים וכללו יהודים רבים, בעיקר כי הסיעה הנאטולינית הסטאליניסטית הייתה אנטישמית.
ולכן יהודים נמנעו מלהצטרף אליה.
לאחר המליאה השמינית של הוועד המרכזי של ה-PZPR, באוקטובר 1956, ספגו הנאטולינים מפלה כאשר המזכיר הראשון של ה-PZPR, ולדיסלב גומולקה, בחר בפולבים.
שני הפלגים, הנאטולין והפולבים, נעלמו מהזירה הפוליטית בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20.
פולאנים מזרחיים (באוקראינית: Поляни; ברוסית: Поляне; בסלאבית מזרחית עתיקה: Полѧне) היו שבט סלאבי-מזרחי מרכזי אשר שכן באזור נהר הדנייפר (Dnieper) בין המאות ה-6 וה-9 לספירה.
השבט מילא תפקיד מכריע בהיסטוריה המוקדמת של מזרח אירופה, בהיותו הגורם המגבש סביבו הוקמה ישות "רוסיה של קייב" (Kievan Rus) ומי שייסד, על פי המסורת, את העיר קייב.
שמם של הפולאנים נגזר מהמילה הסלאבית "Pole" (שדה), ומשמעותו המילולית היא "אנשי השדות" או "שוכני השדות הפתוחים".
כינוי זה שיקף את אורח חייהם כעובדי אדמה המיישבים את שטחי הערבה המיוערת (Wooded Steppe) והמישורים שלאורך הדנייפר, בניגוד לשבטים סלאביים אחרים שחיו באזורי יערות עבותים.
חוקרים מודרניים מצביעים על כך שהשם "פולאני" עשוי היה להיות כינוי כללי ליושבי השדות ולאו דווקא שם אתני מובחן של יחידה שבטית סגורה.
מעניין לציין כי שבט בעל שם זהה (הפולאנים המערביים) הופיע באותה תקופה באזור פולין הגדולה, ושימש כגרעין המייסד של המדינה הפולנית, מה שמעלה שאלות לגבי קשרים תרבותיים או היסטוריוגרפיים בין שתי הקבוצות.
הטריטוריה של הפולאנים המזרחיים השתרעה משני עברי נהר הדנייפר, מאזור ליובץ' (Liubech) בצפון ועד רודניה (Rodnia) בדרום.
אזור זה היה אסטרטגי במיוחד, שכן הוא שימש כצומת דרכים מרכזי בנתיבי הסחר הימיים והיבשתיים.
קייב: המרכז השלטוני והתרבותי של השבט הוקם על גבעות קייב, שסיפקו הגנה טבעית ושליטה על המעבר בנהר.
נתיב הסחר: שטחם של הפולאנים היה חלק קריטי בנתיב "מהוורנגים אל היוונים", שחיבר את הים הבלטי עם הים השחור והאימפריה הביזנטית.
ממצאי חפירות: ממצאים ארכאולוגיים בגבעת סטרוקייבסקאיה (Starokievskaia) מעידים על קיומם של מגורים חצי-חפורים (Sunken dwellings) האופייניים לסלאבים כבר במאה ה-8. באזור שנת 900 החל להתפתח רובע ה"פודול" (Podol) – רובע המסחר של קייב על גדות הנהר – מה שמעיד על מעבר מחברה שבטית חקלאית למרכז סחר בינלאומי.
הכרוניקה הרוסית הראשונה ("סיפורי שנים עברו") מהמאה ה-12 מתארת את הפולאנים באור חיובי מאוד לעומת שכניהם.
הם מתוארים כבעלי מנהגים "חכמים ומתונים", המכבדים את מוסד המשפחה והנישואין.
על פי מיתוס הייסוד המופיע בכרוניקה, קייב נוסדה על ידי שלושה אחים פולאנים: קיי (Kii), שצ'ק וחוריב, יחד עם אחותם ליביד.
קיי מתואר לעיתים כנסיך ולעיתים כבעל מעבורת על הדנייפר, אך הכרוניקה מתעקשת שהיה מנהיג רב עוצמה שביקר בחצר הקיסר בקושטא.
בתקופה המוקדמת היו הפולאנים המזרחיים כפופים לכוזרים (Khazars).
הם שילמו מס לכוזרים, לעיתים בצורת עורות של "סנאים לבנים" ולעיתים בצורת חרבות פיפיות (דו-להביות).
הכרוניקה מספרת סיפור סמלי לפיו כאשר הפולאנים הגישו לכוזרים חרבות כמס, זקני הכוזרים נבהלו ואמרו: "אנו גובים מס בחרבות בעלות להב אחד (סייף), אך לאנשים אלו יש חרבות בעלות שני להבים; יום יבוא והם יגבו מאיתנו מס", נבואה שהתגשמה עם עליית נסיכי קייב.
ייתכן שקייב אף נשאה שם כוזרי בשם "סמבטס" (Sambatas), שפירושו בטורקית עתיקה הוא "המבצר הגבוה".
במחצית השנייה של המאה ה-9 השתנה המאזן הפוליטי באזור עם הגעתם של הוורנגים (Varangians) – סקנדינבים שהגיעו מהצפון.
על פי הכרוניקה, בשנת 882 כבש אולג (Oleg), נסיך מנהיג רוס, את קייב מידי אסקולד ודיר (מנהיגים ורנגים ששלטו בפולאנים באותה עת).
אולג הכריז על קייב כעל "אם הערים של רוס" והפך אותה לבירת המדינה החדשה המאחדת את השבטים הסלאביים.
הפולאנים הפכו לגרעין המרכזי של צבא קייב והיו הראשונים להיטמע בתוך הזהות החדשה של ה"רוס".
ממצאים ארכאולוגיים של "קברי תא" (Chamber graves) מסוג סקנדינבי בקייב ובסביבתה מעידים על נוכחותה של אליטה לוחמת מעורבת (סלאבית-ורנגית) שביססה את שלטונה באזור.
שני השבטים – המזרחי והמערבי – חלקו שם זהה ותפקיד היסטורי דומה כגרעין לגיבוש מדינות סלאביות רבות עוצמה.
חוקרים כמו פשמיסלב אורבנצ'יק מעלים את האפשרות שהשם "פולאנים" שימש ככינוי פוליטי שהומצא מאוחר יותר כדי להעניק זהות מאוחדת לתושבי המדינות החדשות שהקימו שושלות פיאסט בפולין ורוריק בקייב, ולא ייצג בהכרח ישות שבטית עתיקה.
פולאנים מערביים (בפולנית: Polanie; בלטינית: Polani) היו שבט סלאבי-מערבי ולכיטי אשר ישב באגן נהר הווארטה (Warta) באזור פולין גדול (Wielkopolska) החל מהמאה ה-6 לספירה.
השבט נחשב במחקר ההיסטורי המסורתי לכוח המניע מאחורי הקמת המדינה הפולנית הראשונה ולמקור צמיחתה של שושלת פיאסט (Piast).
עם זאת, בעשורים האחרונים עלו תהיות במחקר הארכאולוגי וההיסטורי לגבי עצם קיומה של זהות שבטית "פולאנית" מובחנת לפני המאה ה-10, כאשר חוקרים מסוימים מציעים כי השם הוחל רטרואקטיבית על תושבי המדינה שהקימו בני שושלת פיאסט.
השם "פולאנים" נגזר מהמילה הסלאבית "Pole" שפירושה "שדה".
המשמעות המילולית של השם היא "אנשי השדות" או "שוכני השדות הפתוחים", כינוי המשקף את אורח החיים החקלאי של השבט באזורים המישוריים של פולין גדול, בניגוד לשבטים ששכנו באזורים מיוערים יותר.
המונח "פולאנים מערביים" משמש במחקר המודרני כדי להבחין בין שבט זה לבין הפולאנים המזרחיים (Polianians) ששכנו באזור קייב ומילאו תפקיד דומה בהקמת רוסיה של קייב.
הארכאולוג אנדז'יי בוקו מציין כי הופעת השם בשני אזורים כה מרוחקים כמעט בו-זמנית מעלה שאלות לגבי מקור משותף או דפוס של מתן שמות פוליטיים לקבוצות כפריות במרחב הסלאבי.
לב הארץ הפולאנית השתרע באזור המכונה "פולין גדול" (Wielkopolska), סביב המרכזים המבוצרים (Grodos) של גנייזנו (Gniezno), פוזנן (Poznań), גייץ' (Giecz) ואוסטרוב לדניצקי (Ostrów Lednicki).
אזור זה אופיין באדמות פוריות ובמערכת נהרות ואגמים שסיפקו הגנה טבעית ונתיבי סחר אסטרטגיים.
על פי "הגאוגרף הבווארי", מסמך מהמאה ה-9 המפרט שבטים סלאביים מצפון לדנובה, הפולאנים כלל אינם מוזכרים בשמם.
במקום זאת, מופיע שבט הגופלאנים (Goplanie) לו מיוחסים 400 *civitates* (מעוזים או יחידות טריטוריאליות).
עובדה זו הובילה חלק מהחוקרים להניח כי הפולאנים היו תת-קבוצה של הגופלאנים או שבט שהשתלט עליהם מאוחר יותר.
ההיסטוריה המוקדמת של הפולאנים שזורה במיתוסים על שושלת פיאסט, כפי שתועדו בכרוניקה של גאלוס אנונימוס בתחילת המאה ה-12. על פי האגדה, השושלת החלה בפיאסט המחרש (Piast) ובאשתו רז'פקה (Rzepka), איכרים פשוטים שאירחו שני אורחים מסתוריים בביתם לאחר שגורשו מחצרו של השליט הרשע פופיל (Popiel).
האורחים בירכו את בני הזוג, ובעקבות נבואה הפך בנם, שיימוביט (Siemowit), לשליט הפולאנים לאחר שהדיח את פופיל.
אחרי שיימוביט שלטו לסטק (Lestek) ושיימומיסל (Siemomysł), אביו של מיישקו הראשון, אשר על פי הכרוניקה הרחיבו את גבולות המדינה באופן משמעותי.
המחקר הארכאולוגי המודרני, העושה שימוש בדנדרוכרונולוגיה (תיארוך באמצעות טבעות עצים), מצביע על כך שהפריצה הגדולה בבניית המעוזים בפולין גדול התרחשה סביב שנת 920 לספירה.
המעוזים בגייץ', גנייזנו ופוזנן נבנו מחדש או הורחבו באופן מאסיבי בתקופה זו, מה שמעיד על ריכוז כוח פוליטי ותכנון מרכזי קפדני.
פוזנן: בפוזנן התגלו שרידי ארמון (Palatium) מאבן וקפלה צמודה מהמאה ה-10, המעידים על רמה אדריכלית גבוהה והשפעות מהקיסרות הרומית הקדושה.
גנייזנו: נחשבה למרכז הפולחני והאידאולוגי של השבט.
חפירות בגבעת לקה (Lech's Hill) חשפו שרידי מזבח פגאני ותל אבנים גדול שקדם להקמת הקתדרלה הנוצרית.
אוסטרוב לדניצקי: אי באגם לדניצה ששימש כאחד ממרכזי השלטון המרכזיים.
במקום נמצאו גשרים אדירים (הארוכים ביותר בפולין של אותה עת) ומתחם מגורים מפואר עבור הנסיך ופמלייתו.
האליטה הלוחמת של הפולאנים כללה ככל הנראה גם שכירי חרב זרים.
ממצאים של כלי נשק מסוג סקנדינבי ו"קברי תא" (Chamber graves) באזור פולין גדול מרמזים על נוכחות של ורנגים (ויקינגים) ששירתו כחלק מהפמליה של שליטי פיאסט.
אחד הדיונים הסוערים ביותר במחקר העדכני נוגע לעצם קיומם של הפולאנים כישות שבטית עתיקה.
החוקר פשמיסלב אורבנצ'יק טוען כי "הפולאנים" הם המצאה היסטוריוגרפית מאוחרת.
לטענתו, היעדרות השם מהמקורות בני הזמן (כמו "הגאוגרף הבווארי") מעידה על כך שלא היה שבט כזה.
הוא מציע כי השם נוצר כחלק מתהליך בניית זהות חדשה למדינה המאוחדת של מיישקו הראשון ובולסלאב האמיץ, במטרה להעניק לגיטימציה לשלטונם.
אורבנצ'יק אף מעלה השערה נועזת לפיה שושלת פיאסט עצמה אינה מקומית, אלא מורכבת מפליטים ממורביה הגדולה (Great Moravia) שנחרבה בתחילת המאה ה-10. פליטים אלו, שהביאו עמם ידע ארגוני, צבאי ודתי מתקדם, הקימו את רשת המעוזים החדשה בפולין גדול והטמיעו את האוכלוסייה המקומית בתוך מבנה מדינתי חדש.
תהליך הגיבוש המדינתי הגיע לשיאו תחת שלטונו של מיישקו הראשון (Mieszko I).
בשנת 965 נישא מיישקו לנסיכה הבוהמית דאברוסקה (Doubravka).
שנה לאחר מכן, בשנת 966, קיבל על עצמו מיישקו את הנצרות, אירוע המכונה במסורת הפולנית "טבילת פולין".
המעבר לנצרות איפשר לפולאנים להשתלב במערכת הפוליטית האירופית של ימי הביניים.
בולסלאב האמיץ (Bolesław Chrobry), בנו של מיישקו, המשיך את תנופת ההתפשטות וזכה להכרה רשמית מהקיסר אוטו השלישי ב"פסגת גנייזנו" בשנת 1000, שבה הוקמה הארכיבישופות העצמאית של גנייזנו.
פּוֹלָה בֶּן־גּוּרִיּוֹן (פּוֹלָה מוּנְוַייס) (25 באפריל 1892 – 29 בינואר 1968) הייתה רעייתו של ראש ממשלת ישראל ושר הביטחון הראשון של מדינת ישראל, דוד בן-גוריון.
הייתה אחות במקצועה, ופעילה במפלגת פועלי ציון.
נולדה בשם פאולינה מונבז לשלמה וברטה מונוייס (Munweis) במינסק שבמערב האימפריה הרוסית (כיום בירת בלארוס), במשפחה בת שלושה ילדים.
ב-1905, כשהייתה בת 12 היגרה כמו מאות אלפי יהודים באותה תקופה, עם כמה בני משפחה לניו יורק שבארצות הברית.
הזוגיות של פולה ודוד בן-גוריון
דוד בן-גוריון ופאולינה מונבז נפגשו בשנת 1915 בניו יורק, לאחר שבן-גוריון גורש מארץ-ישראל עם יצחק בן-צבי על ידי הטורקים.
כשנפגשו, היא כבר הייתה אחות ראשית בחדר ניתוח, לדוד לא היו הרבה מכרים באותה עת, הוא היה בודד וביקש ממנה שתבוא איתו לספרייה הציבורית לעזור לו: "שאעתיק לו את מה שמספרים על העתיד של ארץ-ישראל...
היה לי כתב יד יפה".
השניים נפגשו והתאהבו מיד, אך משפחתה של פולה התנגדה בתחילה לקשר בינה לבין בן-גוריון.
בתקופת היכרותם פולה לא הייתה ציונית, ולדברי בן-גוריון היא העריצה את אמה גולדמן האנרכיסטית.
באותה תקופה העריצה גם את טרוצקי.
עם הזמן הושפעה פולה מפעילותו של בן-גוריון והתקרבה אל הציונות.
הם נישאו ב-5 בדצמבר 1917. בבוקר החתונה עוד עבדה בחדר הניתוח בבית החולים, ומיד לאחר הטקס חזרה לעבודתה.
בן-גוריון כינה אותה "פולה" ולאחר נישואיהם ניסה, ללא הצלחה, לשנות את שמה ל"פנינה".
הזוג שכר דירה בברוקלין, אולם כעבור ארבעה חודשים מנישואיהם, נפרדו לתקופה ארוכה.
בשנה האחרונה של מלחמת העולם הראשונה, התנדב בן-גוריון ללגיון וב-29 במאי 1918 יצא למחנה האימונים בקנדה והשאיר מאחוריו את פולה כשהיא בהריון.
הוא העריך את מסירותה המוחלטת ועוד בימי שירותו בגדוד העברי הביע הערצתו אליה בכתיבת מכתב מדי יום ביומו וכתב לה מכתבי אהבה מווינדזור שבקנדה:
לפולה ודוד נולדו שלושה ילדים.
גאולה נולדה בארצות הברית ב-11 בספטמבר 1918, ונקראה בשם זה, כפי שביקש אביה בצוואה שהשאיר לפני צאתו לאנגליה.
לימים נשאלה פולה מה היה היום המאושר בחייה, והשיבה כי היה זה היום שילדה את בתה הראשונה.
ב-15 בנובמבר 1919 הגיעו פולה וגאולה לארץ ישראל.
את אשתו לא ראה בן-גוריון במשך 18 חודשים ואת בתו ראה לראשונה בחייו.
בתחילת יוני 1920 נסעה המשפחה ללונדון בשליחות של "פועלי ציון".
ב-28 באוגוסט 1920, נולד באנגליה בנה, עמוס.
לאחר שחודשו הקשרים עם פלונסק, שנותקו בזמן מלחמת העולם ומלחמת רוסיה-פולין, יצא בן-גוריון במרץ 1921 לשליחות בווינה מטעם תנועתו ואת פולה והילדים שלח לפלונסק, להכיר את אביו ולהתארח בביתו.
באוגוסט 1921 שב בן-גוריון לארץ ישראל.
ממשכורתו הנמוכה כמזכ"ל ההסתדרות שלח בן-גוריון מדי חודש כסף לפולה בפלונסק.
בין משפחת גרין לבין פולה הייתה מתיחות קשה.
לבן-גוריון כתבה: "אני לא מבינה מה אתה עושה...
אתה יודע כמה אני שונאת להיות בפלונסק.
חיי אומללים, אני סובלת [...] אם יש בך עוד אהבה – בוא לקחת אותי הביתה".
כעבור זמן-מה עברה עם ילדיה להתגורר אצל קרובי משפחה אחרים של בן-גוריון, בכפר קטן בשם רבייז, שם נאלצה לחיות בתנאים קשים שלא היתה רגילה אליהם, עוד יותר מאשר בפלונסק.
ב-5 באפריל 1922, כשמונה חודשים לאחר ששב בן-גוריון לארץ ישראל, חזרו גם פולה והילדים והצטרפו אליו לירושלים.
הבת רננה נולדה בארץ ישראל ב-1925.
בשנת 1945, לפני שהצטרפה אל בעלה בלונדון, כתבה אליו פולה מכתב, שלדברי תום שגב, "שיקף את הזוגיות המיוסרת שלהם".
במכתב שאלה אותו בתחינה: "האם אתה רוצה שאבוא?
אינני רוצה להימצא באותו מצב כמו ב־1938".
לדברי שגב, נראה שהתכוונה לפרשת יחסיו עם דוריס מיי.
"אני רוצה להיות שותפה בדרכך.
האם אני מבקשת יותר מדי?...
יותר מ־19 שנים אני חיה ללא אושר.
האם תוכל לתת לי את זה?".
כאשר ישב בן-גוריון בלונדון בשנים הגורליות של המאבק להקמת מדינת ישראל, העלה את כל רשמיו על הנייר והפנה אותם אל "פולה היקרה".
מכתבים אלה הועתקו לאחר מכן והופצו בין חברי הנהגת מפא"י:
פולה ראתה את תפקידה העיקרי כשומרת על בן-גוריון.
היא דאגה לו וטיפלה בו בכל שטחי החיים כדי שיוכל לעסוק בצרכי הציבור ללא הפרעה.
בריאיון שהעניקה למירה אברך אמרה: "רק אחד כמוהו נולד בדור, ואם הוא ראש ממשלה או נהג - הוא תמיד דוד בן-גוריון וזה הרבה יותר מראש ממשלה!".
פולה נטלה על עצמה את הטיפול בעניינים הכלכליים, דאגה לחינוך ילדיהם ונמנעה מלשתפו בדברים העשויים לגרום לו לדאגה.
מקורבים לבן-גוריון טוענים שהוא מעולם לא ידע מה מצבה הכלכלי של המשפחה ופולה לא הטרידה אותו בעניין זה.
כשהתגוררו בתל אביב ובן-גוריון היה נוסע לחוץ לארץ לתקופות ארוכות, עבדה פולה בקיץ, ללא ידיעתו, כאחות עזרה ראשונה על שפת הים.
פולה דאגה לכל ענייני הבית ודוד מעולם לא דאג לניקיון הבית, לבישול, לקניות או לטיפול השוטף בילדים.
דוד היה מעורב רק בעניין אחד במידה מסוימת – לימודיהם של הילדים.
עניין זה עולה בבירור ממכתביו לילדים, במיוחד המכתבים משנות ה-30, אז הרבה לשהות באירופה עקב המצב הפוליטי הרגיש.
מעבר לטיפול בבית ובילדים, פולה דאגה לבריאותו של בן-גוריון ולתזונתו.
מאפיין זה בלט במיוחד כאשר התבגרו והזדקנו.
בערוב ימיהם התקרבו בני הזוג בן-גוריון באופן ניכר.
הוא אף הקדיש לה את הספר החמישי בסדרה "חזון ודרך" בפסוק מדברי הנביא ירמיהו: .
במאי 1953 התפטר דוד בן-גוריון מהממשלה והוא ופולה הצטרפו כחברים בקיבוץ שדה בוקר.
חייה של פולה לא היו קלים בשדה בוקר.
היא הייתה רחוקה מבני משפחתה וחבריה והסתגלותה לקיבוץ ולתנאי המחיה החדשים הייתה ארוכה וקשה.
ב-1955 נקרא דוד לשוב ולכהן כשר הביטחון ואחר כך גם כראש הממשלה.
בתקופה זו פולה ודוד הגיעו לשדה בוקר רק באירועים מיוחדים, בפגרות הכנסת ובחגים.
רק בסוף שנת 1964, לאחר "פרשת לבון", דוד ופולה החליטו לחלק את ימיהם בין הבית בשדה בוקר לביתם בתל אביב.
בזיכרונותיהם מתארים אנשי הקיבוץ את פולה כאישה מלאת צבע ופלפל.
אומנם לא תמיד הייתה לה אינטראקציה טובה עם הסביבה בשדה בוקר אולם היא בהחלט הייתה מורגשת.
דני בוגוסלב, חבר בקיבוץ, סיפר על פולה:
בדרך עקיפה השפיעה פולה פעמים רבות על צעדים פוליטיים ועל דרך פעולתו של דוד בן-גוריון.
כאשר יעקב ינאי הגיע לבשר לבן-גוריון שהארי טרומן הכיר במדינת ישראל, היא סירבה להכניס אותו משום שזו הייתה שנת הצהריים של בן-גוריון.
מזכירו המדיני של בן-גוריון, יצחק נבון, היה מגיש לפולה רשימה מוגדלת של אורחים כדי שיוכל לנהל איתה משא ומתן על רשימת המוזמנים.
פולה לא ששה להתערב בעניינים פוליטיים, אך עם זאת, לא תמיד הזדהתה עם השקפותיו של בעלה.
למשל, היא סברה שהיהודים שאינם עולים לישראל עושים כמיטב יכולתם לעזור למדינת ישראל, בעוד בן-גוריון סבר כי יהודים שאינם עולים, אינם רשאים להיקרא "ציונים".
בן-גוריון סבר כי מקומם של הסטודנטים הישראלים הוא בישראל בעוד פולה תמכה בישראלים שעוזבים את המדינה כדי להשכיל באוניברסיטאות זרות וטענה שהמדינה אשמה שלא דאגה להם ליותר מוסדות לימוד בארץ.
לפולה לא היה משנה מה השקפותיהם או מפלגתם של ידידיה.
כך הייתה ידידתם של מנחם בגין ופנחס לבון, למרות מאבקיהם הפוליטיים עם בן-גוריון.
במאבקים מפלגתיים, פולה לא היססה להתקשר או להגיע לביתו של יריב פוליטי ולנסות לשכנע אותו לפעול בדרך הנראית לה כנכונה.
ב-7 בינואר 1952, בזמן דיון על כניסה למשא ומתן עם גרמניה על הסכם השילומים, הותקפה הכנסת על ידי מפגינים שהתנגדו לקשרים עם גרמניה.
רבים מן המפגינים והשוטרים שנפצעו ברחוב, הוכנסו אל תוך בניין הכנסת לקבלת עזרה, ופולה, כאחות במקצועה, סייעה להם בעזרה ראשונה.
תרומתה של פולה לתהליכים חברתיים
פולה הייתה אישיות ציבורית בזכות עצמה ולאו דווקא בזכות היותה רעייתו של ראש הממשלה.
לאחר התפטרותו של דוד מראשות הממשלה, הגיעה בהזמנת מנהלי חברת "צים" להשיק את אוניית הדגל הישראלית "שלום" בנמל שרבור שבצרפת.
בתקופת חייה בשדה בוקר תרמה ופעלה רבות למען הקיבוץ.
היא דאגה לבית הילדים לציוד רב כמו מקרר, דוד נירוסטה ומכונת כביסה, שהיו מוצרים קשים להשגה באותה תקופה.
עם המעבר לחדר-האוכל שבצריף החדש, ביקשו חברי הקיבוץ מפולה ציוד וכלים חדשים והיא דאגה לכך מיד.
הפסנתר הראשון הגיע למשק בשנת 1958 בעזרתה וכן מכונת תפירה.
פולה נהגה לתת מתנה מסורתית לכל זוג שנישא במשק – אלבום מצולם של בן-גוריון עם חתימתו.
פולה התעקשה שבארוחות לא רשמיות בנסיעותיהם לחוץ לארץ, יאכלו כל פמלייתם איתם בחדר האוכל המשותף כולל שומרי הראש, צוות העובדים והנהגים.
בינואר 1962 עברה התקף לב.
כשפולה הייתה בת 72 היא חלתה ואושפזה בבית החולים.
אשפוזה הראשון היה לצורך ניתוח בעין ותקופה קצרה לאחר מכן מצבה הבריאותי החמיר והיא נאלצה להתאשפז מספר פעמים.
בינואר 1968 נפטרה פולה משטף דם במוח.
בן-גוריון בחר את חלקת הקבר עבור שניהם מול נחל צין, במדרשה.
פולה נקברה באחוזה השוכנת כ-5 קילומטר מדרום לקיבוץ שדה בוקר.
האחוזה ממוקמת על מצוק תלול ממנו נשקפים נופיה הקדומים של בקעת צין ורמת עבדת.
בין אישי הציבור שהשתתפו בהלוויה היה גם יריבו בעבר של בן-גוריון, מנחם בגין.
ראש הממשלה לוי אשכול, שהיה יריבו של בן-גוריון באותו הזמן, נעדר ממנה, אולם פרסם מודעת אבל.
פולה הייתה רעייתו של ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון.
לבני הזוג היו שלושה ילדים:
גאולה בן אליעזר - מחנכת.
עמוס בן-גוריון - סגן המפכ"ל של משטרת ישראל.
רננה לשם - ממייסדי המכון למחקר ביולוגי בישראל ופרופסור למיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
פוּלָה הוא שמה של בובת אופנה הנמכרת ומשווקת במדינות מוסלמיות כתחליף לבובת הברבי.
מקור שמה של הבובה הוא בסוג של פרח היסמין אשר גדל במזרח התיכון בלבד.
בובת הברבי הוחרמה בערב הסעודית מכיוון שתוארה כבובה "יהודית" וסמל ל"מערב המעוות", ונאמר עליה כי "בגדיה חושפניים ותנוחותיה מגונות." פולה נוצרה על ידי יצרן צעצועים סורי מחברת הצעצועים הסורית "צעצועי ניו-בוי" שבסיסה בדמשק במטרה להוות תחליף ערבי לבובת הברבי.
הרעיון לבובה התפתח בשנת 1999, והיא הגיעה לחנויות בנובמבר 2003.