tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחומי המחקר של בהר הם: הסכסוך הערבי-ישראלי; חברה, פוליטיקה ותרבות ישראלית; יהודי המזרח התיכון; הגיבוש היחסי של הלאומיות היהודית והערבית במסגרת השוואתית.
בעת שלמד באוניברסיטה העברית ייסד בהר בשנת 1990 את תא צ"ח — "סטודנטים למען צדק חברתי".
בין השאר יזם מאבק להשוואת תנאי הקליטה של העולים מאתיופיה לעולים מרוסיה.
לאחר שנחשף כי 650 עולים ששוכנו במלון דיפלומט בירושלים עומדים בפני פינוי לאתר קרוונים בנגב, לטובת שיכון עולים מרוסיה במלון.
באותה עת היה גם חבר מערכת בכתב העת "עיתון אחר", לצד העורך דוד חמו, בו פורסמו מאמרים וטורי דעה אקטואליים של אנשי אקדמיה ופעילים חברתיים מזרחים, עם תפיסות סוציאל-דמוקרטיות.
במהלך שנות ה-90 היה פעיל ואחר כך חבר הנהלה עמותת הל"ה למען החינוך בעיירות, בשכונות ובכפרים.
בשנת 1993 היה ממקימי תנועת קדמה, שהקימה את בתי הספר התיכוניים קדמה תל אביב וקדמה ירושלים.
בשנים 2003–2005 ניהל את המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית בירושלים ובבית לחם.
בשנת 1996 היה ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית.
מאז 2003 כתב מאמרים, ביקורות וטורי דעה באתר "העוקץ".
משה בהר, "פרשנות להיסטוריה הסוציו-פוליטית ה'קדם-ישראלית' וה'פנים-ישראלית' של יהודי ערב", פוליטיקה 14 (2005): עמ' 109—129.
משה בהר, "מאה לפלורה ספורטו: סיפור לא ידוע של נחמה פוחצ'בסקי ואפשרותה של ברית פמיניסטית־מזרחית", פעמים 139 (2013), עמ' 9–53.
הרב משה אריה ראטה (תר"ה, 1845 – כ"ה בחשוון ה'תרס"ז, 13 בנובמבר 1906) רבה של אֶפֶּרִיֶס (היא פרשוב, כיום בסלובקיה) ושל העיר פאפא שבהונגריה.
מהבודדים שברבני הונגריה שתמך בציונות.
הרב ראטה שימש כרבה של אפריס (פרשוב), ובשנת התרנ"ג, 1893, התמנה לרבה של העיר פאפא והקים בה ישיבה.
היה תומך נלהב של התנועה הציונית והמזרחי, ומבין הרבנים הבודדים שתמכו בהן בפומבי בממלכת הונגריה טרום מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1904 (תרס"ד) פרסם חוברת בגרמנית בשבח התנועה הציונית, וכן פרסם מאמרי תמיכה בציונות בכתב העת תל תלפיות, והתכתב על כך עם הרבנים המעטים תומכי הציונות בהונגריה - הרב שלמה זלמן ברודי והרב דוד צבי קצבורג.
בעקבות תמיכתו בציונות סבל מרדיפות של הרבנים המתנגדים אליה ותלמידיהם הקנאים, ויש אומרים שהדבר הוביל למחלת הלב שבגינה נפטר בכ"ד מרחשוון תרס"ו, 22 בנובמבר 1905.
במכתב ששלח לרב קצבורג, הוא כותב שנודע לו שהרב שלום קוטנא, רבה של אייזנשטאדש, "ערך מכתבים לנגדי לכמה רבנים במדינתינו, אבל כאשר שמעתי עד עתה - לא הטו אזנם לדבריו".
ועוד כתב שם: "והנה הרבנים, אף אלו אשר בקרבם יסכימו עמנו, מכל מקום לא מלאו לבם לגלות דעתם בפומבי, כי כל אחד יפחד ויירא שייפול צל על הארטאדאקסיא (אורתודוקסיה) שלו".
כתב ספר בגרמנית בשם "היהדות מנקודת מבטה של היהדות החרדית".
הספר תורגם לעברית על ידי חיה בתיה מרקוביץ.
חתנו היה הרב שמואל סג"ל אוסטרליץ, אב בית הדין של קהילת מישקלץ.
הרב ד"ר משה אריה (לייב) הלוי במברגר (בכתיב יידי: באמבערגער, בגרמנית: Moses Löb Bamberger; ג' באייר ה'תרכ"ט, 14 באפריל 1869 – ו' באדר א' ה'תרפ"ד, 11 בפברואר 1924) היה רב בעיירה שֶׁנְלַנְקֶה (שענלאנקע), ממלכת פרוסיה (כיום: טרזציאנצקי , פולין).
נולד בשנת ה'תרכ"ט (1869) בפישאך , שוואביה לרבי שמחה במברגר, רב העיר ובנו של רבי יצחק דב במברגר מווירצבורג.
נשא את ביילא בתו של מאיר אטלינגר, חתנו של רבי יעקב אטלינגר.
בשנת ה'תרס"ה (1905) מונה לרבה של שנלנקה.
נפטר במפתיע בו' באדר א' ה'תרפ"ד (11 בפברואר 1924), כששהה בפרנקפורט לרגל נישואי ביתו, שנועדו להתקיים למחרת.
פרסם לראשונה את כתביו של רבי יוסף נחמיאש.
כן פרסם את החיבור "בית יד" על הלכות נטילת ידיים לרבי מנחם המאירי (ה'תרע"ב).
השתתף בכתיבת ערכים לאנציקלופדיה אוצר ישראל.
בגרמנית פרסם עבודת מחקר על רבי יוסף נחמיאש ופירושו למגילת אסתר בשני חלקים (1891–1893), עליה קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת היידלברג.
כמו כן פרסם ספרים על תולדות יהדות גרמניה, ערך את מאמריו ונאומיו של רבי יעקב אטלינגר ועוד.
משה ברוך (מקס) בדנר (19 בנובמבר 1920, דרזדן - 20 באפריל 2015, רמת גן) היה תעשיין ישראלי, יקיר העיר רמת גן.
נולד ב-19 בנובמבר 1920 בדרזדן, גרמניה, ליהודה אליעזר ולצילה, בעלי מפעל לייצור נעליים.
המשפחה הייתה קשורה לתנועת המזרחי הציונית, ותרמה כספים רבים להתיישבות בארץ ולגאולת האדמות בה.
משה למד בבית הספר הטכני בגרמניה עד לעליית הנאצים לשלטון בשנת 1933.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון עברה המשפחה בשנת 1936 לטריאסטה שבאיטליה, והקימה בה מפעל נעליים באותו השם מתוך תקווה שאיטליה תהיה חופשית והם יוכלו לקבל אישורי עלייה לישראל.
ב־16 מרץ 1939, כשהיה כבר בן 18 ומחמת גילו לא יכול היה לקבל אישור עליה לישראל, עלה משה לארץ בעלייה בלתי לגלית באוניית המעפילים אגיה זוני.
הספינה יצאה מנמל פיומה באיטליה והמעפילים הורדו לחוף אשקלון ב-22 באפריל 1939. הספינה הגיעה לארץ באישון לילה והורידה את הנוסעים בחוף רובין (ליד קיבוץ פלמחים).
הוריו ואחיותיו של משה, אשר מאוחר יותר קיבלו אישורי עליה לישראל, הגיעו לישראל בנפרד.
ב-1939 הקים יחד עם אביו אליעזר מפעל בשם "אלבה" בחנות קטנה בכיכר אורדע.
בשנת 1972 שונה שם הרחוב בו נמצא המפעל ל-"בדנר", על שם אביו, אליעזר בדנר, מחלוצי התעשייה ברמת גן.
מיד עם הקמתו התגייס המפעל לייצור נעליים לצורכי כוחות הביטחון, עבור כוחות ה"הגנה" בתחילה, ולאחר קום המדינה עבור צה"ל וכוחות הביטחון של המדינה.
בהמשך ייצר המפעל סנדלים ונעליים לשוק האזרחי אולם מרבית תוצרתו יועדה עבור כוחות הביטחון ומוסדות המדינה.
המפעל המשיך להיות מנוהל על ידי 3 בניו, שמואל, ישעיהו ויחזקאל, בדנר עד לסגירתו באפריל 2004 עקב החלטת משרד הביטחון לרכוש נעליים בארצות הברית.
עם סגירת המפעל, בגיל 84, יצא משה לגמלאות והמשיך בפעילות של מתן בסתר עד יומו האחרון, כשהוא בריא וצלול לחלוטין.
בנו ישעיהו הקים מפעל לכימיה ומגבונים באור עקיבא.
בשנת 1941 נישא ברמת גן למרים לבית הרמן ולהם 3 ילדים.
בדנר תרם רבות למוסדות הציבור ומתן בסתר ובכך המשיכה גם משפחתו.
משה בדנר תמך במפעלי ועד "יד לבנים" בגוש דן והקים בבית הכנסת הגדול ברמת גן קיר זיכרון לנופלים במערכות ישראל.
בשנת 1994 קיבל את תואר "יקיר העיר רמת גן" על פעילותו ותרומתו לעיר רמת גן.
ב-20 באפריל 2015, א' באייר תשע"ה,נפטר משה בדנר בשנתו בביתו ברמת גן בגיל 94 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
משה בורנשטיין (26 בפברואר 1912 – 23 ביולי 1993) היה תעשיין ואיש עסקים ישראלי, מייסד ומנכ"ל תשלובת טמפו למשקאות קלים ובירה, עד למותו, בגיל 81. ממפתחי עיירת הפיתוח ירוחם.
זכה בפרס התעשייה בשנת 1990.
משה בורנשטיין נולד בעיר נובי קורצ'ין (ניישטאט), שעל גדות הנהר ויסלה בפולין.
הוריו, צבי וחיה בורנשטיין, גידלו אותו יחד עם שש אחיותיו, באווירת חסידות גור.
האב היה שותף בטחנת הקמח האזורית ועסק במסחר סיטונאי של קמח.
בשנת 1929, כשהגיע לגיל 17, אביו חלה ומשה הוזעק מלימודיו בישיבה בוורשה כדי לפרנס את המשפחה.
בורנשטיין השתלב בעסקי המסחר של אביו ואף פיתח אותם וצבר כסף רב.
לאחר נישואיו בשנת 1936, לטובה טיקוצ'ינסקי, רכש את טחנת הקמח השנייה בגודלה בפולין, שבעיר טרנוב, והצליח להגדיל את עסקיו עוד יותר.
בספטמבר 1939, כשפרצה מלחמת העולם השנייה וצבא גרמניה פלש לפולין, משפחת בורנשטיין ברחה מטרנוב, נטשה את טחנת הקמח והגרמנים השתלטו עליה.
בשנת 1939, לאחר הבריחה מטרנוב, משפחת בורנשטיין התפצלה, רובּהּ, כולל הנשים והילדים, חזרו לנובי קורצ'ין.
הגברים, בראשות בורנשטיין, פנו אל הצד הרוסי והמתינו עד יעבור זעם.
בשלב מאוחר יותר, הגברים חזרו, והמשפחה התאחדה בעיר טרנוב ושרדה בחסות העובדים הפולנים של טחנת הקמח.
כשחוסל גטו טרנוב, עברה המשפחה לגטו ורשה, שם, בעזרת כסף רב, הוציא בורנשטיין את המשפחה, תחת זהויות חדשות לא יהודיות, לחלק ה"ארי" של ורשה.
כשהתגברו החיפושים אחר יהודים בעיר, בחודש מרץ 1944, ברחה משפחת בורנשטיין לבודפשט, הונגריה, כי עד אז יהודי הונגריה לא נרדפו.
עם זאת, בחודש זה מפלגת צלב החץ ההונגרית הפרו-נאצית עלתה לשלטון, ויהודי הונגריה רוכזו בגטאות לקראת השמדה.
המשפחה ניסתה לחזור לוורשה, אך נתפסה על ידי משמר של חיילי צלב החץ ונאצים גרמנים והושלכה לכלא בהונגריה.
באוגוסט 1944, לאחר שהמשפחה שוחררה מהכלא בנימוק שהם אינם יהודים, ברחה המשפחה לבוקרשט, רומניה, ושם חיו במשך כשנה עד תום המלחמה.
בתום המלחמה, משה, טובה וצבי בנם בן התשע, חזרו לוורשה, שם הצליח בורנשטיין למצוא את קבר האחים בו הוטמנו שתי אחיותיו הצעירות, לאה ואסתר, שלחמו כנגד הנאצים בוורשה, ולהביאן לקבורה בבית הקברות היהודי בעיר טרנוב, ליד קברו של אביו שנפטר בינתיים (כעבור 4 שנים הוא העלה את עצמותיהם לישראל).
בזמן ששהה בבית הקברות בטרנוב, נודע לו אודות ספר תורה נדיר ששרד את השואה בידי גוי שרצה למכור אותו תמורת סכום נכבד.
ספר התורה נכתב על ידי ה"גיטע ייד" ("היהודי הטוב") מניישטאט, שהיה צדיק מפורסם, בנו של בעל "המאור ושמש" והיה לשם דבר בעיירת ניישטאט.
משה קנה את הספר והפקידו בידי האדמו"ר שמואל אלי הלוי אפשטיין מניו יורק, שהיה נצר של האדמו"ר מניישטאט.
לאחר שהאדמו"ר מניו יורק נפטר, בורנשטיין ביקש שיחזירו לו את ספר התורה.
מאחר שיורשיו של האדמו"ר התנגדו, פנה בורנשטיין להליכים משפטיים תורניים וזכה בספר בחזרה.
לאחר תום המלחמה, משפחת בורנשטיין בחרה להתיישב בעיר בזל שבשווייץ, שם פתח עסק חדש, חברה בתחום הייבוא והסחר, על בסיס כספיו שהיו שמורים בבנקים שווייצרים עוד מלפני המלחמה.
לאחר כמה שנים בשווייץ, התכונן לעלות לישראל והחל להתעניין באפשרויות עסקיות בארץ.
אחת מהאפשרויות העסקיות שקיבל, הייתה מפרץ ברנשטיין, שר המסחר והתעשייה הראשון של ישראל, להקים בית חרושת לקרח.
בשנת 1951, עוד בטרם עליית המשפחה ארצה, כבר החל לפעול, בשכונת יד אליהו שבתל אביב, בית החרושת לקרח.
בשנת 1951 עלתה המשפחה לישראל והשתכנה בתל אביב.
באותה שנה, נכנס לתחום המשקאות הקלים.
בשנת 1954, לאור הביקושים הגדולים למשקאות הקלים ובמיוחד למשקה הטמפו הצלול, הקים את מפעל טמפו הגדול בחולון.
הוא הכניס אליו קווי ייצור וביקבוק אוטומטיים ועיצב את צורת הבקבוק.
בסיכומי שנת 1954, נמצא שהמפעל בחולון שיווק לשוק המקומי כ-8 מיליון בקבוקים.
לאור הגידול בשימוש בבקבוקי המשקה מזכוכית, החל לבדוק אפשרות לייצר בעצמו את הבקבוקים, במקום לייבאם מחוץ לארץ.
בהצעת שר האוצר, פנחס ספיר, הקים בשנת 1967 את מפעל הזכוכית בירוחם, בסמוך למקור חומרי הגלם לייצור זכוכית וליד מקור גז להסקת תנורי ייצור הזכוכית.
הקמת המפעל בירוחם ענתה גם על הצורך לספּק עבודה למאות העולים החדשים שהתגוררו בעיירה ובסביבותיה.
בורשטיין הקים ארבעה מפעלים בירוחם, שסיפקו עבודה ל-680 עובדים: מפעל לייצור זכוכית שייצר בקבוקים, מפעל למילוי המשקאות בבקבוקים בדומה למפעל בחולון, מפעל לייצור פקקי כתר ומפעל פלסטיק לייצור הארגזים מפלסטיק לשיווק וייצוא בקבוקי המשקה.
במקביל לשני מפעלי המשקה בפרדס חנה וחולון, המשיך להחזיק בבית החרושת לקרח שהוסב לבית קירור למזון.
בשנת 1957 הוא הקים בית קירור נוסף, משוכלל וגדול מקודמו, ליד מפעל "טמפו הגדול" שבחולון.
בשנת 1968 נחנכה תשלובת ארבעת המפעלים בירוחם בנוכחות השר פנחס ספיר, וזאת לאחר שנמצאה טכנולוגיה המאפשרת שימוש בגז טבעי בתנורים לייצור הזכוכית וכיבוים בשבת, כך שתמנע חילול שבת.
בהמשך בורנשטיין הקים בירוחם מפעל נוסף להפקת דו-תחמוצת הפחמן הנחוץ להגזזת המשקה בבקבוקים.
במפעלי התשלובת הועסקו כ-680 עובדים תושבי ירוחם.
בשנת 1973 הפסיקה המדינה את השימוש בגז במפעל הזכוכית בירוחם, לטובת קמ"ג, כך שמפעל הזכוכית נאלץ להחליף את התנורים שלו לתנורים המופעלים בחשמל, שאסור היה לכבות אותם בשבת.
שינוי זה אילץ את בורנשטיין למכור את מפעל הזכוכית לכור תעשיות.
בשנת 1971, הקים בורנשטיין בית קירור ענק נוסף, בנמל אשדוד, לאחסון מוצרי מזון, כגון ירקות, שהיו מיועדים ליצוא, ובעיקר לקליטת בשר שיובא לארץ.
בשנים 1978–1979 חברת כור תעשיות רכשה באמצעות חברת פניציה את מפעל הזכוכית של טמפו בירוחם.
בחודש מאי 1986 בעסקה סיבובית באמצעות איש קש וכנגד רצון המוכרים, בורנשטיין רכש את מבשלת שיכר לאומית מידי איש העסקים הקנדי מוריי גולדמן.
חודש אחר כך הוא רכש זיכיון לייצור בירה טובורג בישראל ממנכ"ל טובורג אולף יוהאנסן מדנמרק.
בשלב זה היה לבורנשטיין מונופול על ייצור הבירה בישראל והוא החל בייצוא בירה מכבי וגולדסטאר לארצות הברית ולמזרח אירופה.
על פי מאזן תשלובת טמפו תעשיות בירה לשנת 1986, עבדו בתשלובת 1,250 עובדים, והתשלובת ייצרה 150 טון בירה ומשקאות קלים והכניסה 70 מיליון דולרים.
לקראת סוף שנת 1987, תשלובת טמפו סיימה עם מחזור מכירות של 100 מיליון דולרים עם רווח מתואם של כ-5 עד 8 מיליון דולרים, כשבורנשטיין אחז ב-94% ממניות החברה באופן פרטי.
לאור מצב זה, נתבקש לדלל את אחזקותיו במניות התשלובת.
בשנת 1989 הגיעו מכירות התשלובת ל־118 מיליון דולרים מתוכם 1.5 מיליון דולרים יצוא.
החברה ייצרה משקאות קלים בשישה מפעלים, בנתניה, בחולון ובמגדל העמק.
בשנה זו, התשלובת הצליחה להחדיר את בירה מכבי וגולדסטאר לרומניה, איטליה, בריטניה, צרפת ויפן.
בשנת 1990 השקיעה התשלובת 8.5 מיליון דולרים בפיתוח והרחבת המפעלים הקיימים, תוך הוספת קווי ייצור בעלי טכנולוגיות מתקדמות.
בחודש אפריל 1991 פורסם שמשה בורנשטיין בן ה-79 נכנס לרשימת 10 המנהלים העשירים בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
למעשה הוא הגיע למקום השישי ברשימת ה-50. הוא שלט ב-95% משוק הבירה בישראל כמו גם בשוק המים המינרליים.
בחודשים הראשונים של שנת 1990, הכנסות התשלובת הגיעו ל־166 מיליון ש"ח והיא רשמה רווח נקי של 10.6 מיליון ש"ח.
באמצע שנת 1991 ניהל בורנשטיין במקביל שני פרויקטים אישיים: הפרויקט הראשון עסק ברכישת בנק המזרחי והפרויקט השני עסק ברכישת הזיכיון לייצור פפסי קולה בארץ (לאחר שחברת קוקה-קולה מסרה את הזיכיון שלה לאייב פיינברג שהסתכסך עם בורנשטיין).
בפרויקט לרכישת בנק המזרחי, אף על פי שבסוף המועד להגשת המכרז לרכישת הבנק נשאר בורנשטיין מועמד יחיד, המפקח על הבנקים פסל את מועמדותו, על רקע חקירה של רשות ניירות ערך נגדו בחשד להרצת מניות.
בפרויקט לקבלת הזיכיון של פפסי, בורנשטיין נהג בחשאיות ודרש זאת גם מכל העובדים איתו.
מאידך, הוא בצע מספר מהלכים עסקיים משמעותיים כגון חלוקת דיווידנדים בסכום גבוה, על סך 22 מיליון ש"ח שרובו הגיע לבורנשטיין והצגת רווחיות גבוהה של התשלובת, שגרמו לפפסי להעניק לו את הזיכיון.
בחודש אפריל 1992 דיווחה התשלובת במסגרת דיווח שכר הבכירים, ששילמה למשה בורנשטיין סך 53.5 אלף ש"ח בממוצע לחודש ועוד 184 אלף ש"ח לשנה כהתחייבויות החברה לתנאי פרישה.
בנוסף, הודיעה החברה שבסוף 1992 היא תחלק דיווידנדים על סך 11.5 מיליון ש"ח שכ־83% מהסכום מגיע לבורנשטיין.
בחודש מאי 1992, הגיע לישראל גסטור קארבונל, סגן נשיא בכיר בפפסי אינטרנשיונל, להשקת קו הייצור של פפסי קולה ישראל, בנתניה.
בחודש יולי 1965, הוענקה למשה בורנשטיין כמנכ"ל טמפו, תעודת הצטיינות על יוזמה יוצרת, איכות מוצרי החברה והביקוש הגבוה של הקהל את מוצרי חברתו.
פרס איש השנה בבורסה בתל אביב בשנת 1991
בשנת 1952, עלתה משפחת בורנשטיין, משה, טובה, בנם צבי ובתם בלהה, שנולדה בשווייץ, והאמא של משה והשתכנה בתל אביב.
בתל אביב, נולדה בת הזקונים של המשפחה רינה.
עוד בחייו, נתן לחתניו לנהל חלקים מתשלובת טמפו.
בלהה ובעלה ניהלו את מפעלי המים המינרליים נביעות טבע הגליל ובעלה של רינה, ז'אק בר, ניהל את מפעלי טמפו משקאות.
ב-9 בספטמבר 1973, נהרג צבי בנו הבכור של משה בורנשטיין, שהיה יד ימינו של משה בהפעלת תשלובת טמפו בירוחם, נהרג בתאונת מטוס חברת טמפו אותו הטיס לבד, בשעה שחזר מירוחם לתל אביב.
ב-5 באוקטובר 1989, לבקשת אריאל שרון, תרם בורנשטיין כספים להקמת מוקד ביטחון בעיר העתיקה בירושלים.
מוקד הביטחון נקרא על שם צבי בנו.
בהמשך, שילב לצידו, את חתניו בניהול עסקי תשלובת טמפו, כאשר תחילה היה זה משה פודהורצר, בעלה של בלהה, ששותף בניהול עסקי המשקאות ואילו ז'ק בר, בעלה של רינה שותף בניהול עסקי התשלובת בירוחם.
בשנת 1981, מונו שניהם כמנכל"ים משותפים.
בורנשטיין נפטר ב-23 ביולי 1993.
על קברו אמר עליו בני גאון מנכ"ל כור תעשיות: "בורנשטיין היה בעל אופקים רחבים, בעל חריפות עסקית וממקימי התעשייה הישראלית".
משה בורשטיין (16 בפברואר 1931 – 29 ביולי 2001) היה ספורטאי פאראלימפי.
ב היה חבר נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים וזכה עם הנבחרת במדליית ארד.
בשנת 1975 זכה במדליית ארד בשחייה באליפות אירופה לספורט נכים שהתקיימה באוסטריה.
נפטר ב-2001 בגיל 70, והובא למנוחות בבית העלמין בשיכון ותיקים בנתניה.
הוא הוכר כחלל צה"ל בהיותו נכה צה"ל שנפטר לאחר השירות.
משה אשכנזי (13 ביולי 1903 – 14 בינואר 1985) היה ראש המועצה האזורית יזרעאל (לפני האיחוד עם מועצה אזורית קישון שיצר את מועצה אזורית עמק יזרעאל) בין השנים 1968–1974.
נולד בבולגריה ב-13 ביולי 1903 להוריו אברהם ובוקה.
עלה עם הוריו בשנת 1929, והתיישבו בקיבוץ מרחביה.
ב-1932 נסע לאזור הבלקן לצורך עידוד העלייה.
הוא הקים סניף של השומר הצעיר בביטולה (מונסטיר) וכן ייסד שם הכשרה לקראת עלייה לארץ.
הוא ארגן עלייה חלוצית של בני המקום והכווין אותם לקיבוצי השומר הצעיר.
ב-26 באוקטובר 1951 נבחר כסגן ראש המועצה האזורית יזרעאל.
ב-17 במאי 1968 נבחר לכהן כראש המועצה.
ב-1977 התפטר מתפקידו, במחאה על עיכוב מערכת הבחירות למועצה (שנגרם כתוצאה מהמגעים לאיחודה עם מועצה אזורית הקישון).
נפטר ב-14 בינואר 1985 (כ"א בטבת ה'תשמ"ה), ונטמן בבית הקברות במרחביה.
היה נשוי לפנינה ואב לשלושה ילדים.
ב-1969 נפטר בנו רב-סרן אפרים אשכנזי, טייס חיל האוויר וחתן פרס ביטחון ישראל.
משה אשולין (9 בדצמבר 1880 – 17 במרץ 1959) היה יזם ארץ-ישראלי, גואל אדמות, מייסד שכונת אוהל משה בתל אביב.
נולד בז' בטבת 1880 ביפו, ליצחק אשולין, השו"ב של יפו, ולאמו חיה (עיישה), שעלו ממרוקו.
בצעירותו, התחנך בבית הספר "אליאנס" ביפו של חברת כל ישראל חברים.
כמו כן, למד לימודי תורה מפי רבי אליהו שמול, שהיה סבו מצד אמו.
בבגרותו החל לעבוד כנפח בבית חרושת שטיין.
בשנת 1902 התחתן עם חנה, בת למשפחה שהתגוררה בעזה.
משה אשולין, שהיה מיודד עם התושבים הערבים והכיר את מנהגיהם, גאל אדמות רבות באזור של תל אביב-יפו של ימינו.
כך לדוגמה, היה מעורב בהקמת השכונות מחנה יוסף, כרם התימנים, ושכונת ברנר.
בנוסף לכל, היה מעורב ברכישת אדמות כרם ישראל, משכנות ישראל ועוד.
במהלך עסקאות אלה הסתפק במועט, וראה הצלחה בעמלו על ידי השתתפות במצווה כגון זו.
פעולתו העיקרית והמוכרת ביותר הייתה הקמת שכונת "אהל משה" בשנת 1906, היא השכונה האחרונה מחוץ ליפו שהוקמה טרם הקמת אחוזת בית.
בתקופת מאורעות 1921 ו-1929 שימש ביתו של אשולין, ובעיקר המרתף, כמחסן נשק ותחמושת עבור ארגון ההגנה.
אשולין ניצל את קשריו הטובים עם הערבים המקומיים לצורך רכישת נשק שהועבר ללוחמי ההגנה.
אשולין מסר את אקדחו האישי במתנה לאליהו גולומב, זאת לאחר הפצרות רבות.
רבי משה בוג'אנח (בחלק מהמקומות נכתב "מוסה" - עקב הגייה מקומית), המוכר בכינוי איש טריפולי היה רב, מורה, פייטן, סופר, ואיש אשכולות מראשי קהילת יהודי טריפולי.
חי במאה ה-17, בתקופה שלאחר תור הזהב של ספרד, אשר השפעתו ניכרת היטב בשירתו.
הפרטים על אישיותו של רבי משה בוג'אנח מועטים, אבל חלק גדול מחיבוריו ובהם מעל למאה פיוטים השפיע רבות על אורח החיים היהודי, גם בקרב הקהילות היהודיות שמעבר למקום מושבו בטריפולי, כגון בקהילות תוניס, איטליה ועוד.
חיבוריו היו למקור ידע היסטורי בקרב קהילות אלה.
משערים שרבי משה בוג'נאח נולד בטריפולי, ככל הנראה בסוף המאה ה-16 או תחילת המאה ה-17. היה בן יחיד לאב, שחלה באבעבועות רוח בהיותו צעיר ועקב כך התעוור.
אביו, שהיה דתי הדוק, דאג לשלוח אותו כדי שיוכל ללמוד מהר"ם גאלנטי, אצלו התחנך ונעשה לחכם גדול ומשורר.
הוא חזר לטריפולי ושימש כרב ומחנך.
לאורך חייו חיבר שירים ופיוטים רבים בהשראת השירה היהודית מתור הזהב של ספרד.
ניתן לומר כי היה מגדולי פייטני צפון אפריקה וכי פייטנים אחרים קיבלו השראה והלכו בעקבות סגנון כתיבתו.
מבין המקרים המתארים את חייו, ניתן לציין סיפור על מוסלמי שרצה להתקרב ליהדות, תוך התנגדות קרוביו ורבי משה סייע לו בכך, דבר המעיד על מעמדו ותפקידו.
רבי משה בוג'נאח חיבר בחייו שירים ופיוטים רבים, רובם פיוטי תפילה, ממעגל החיים היהודי (ברית מילה, נישואין) ושירי גאולה.
במחקר שערך פרופ' אפרים חזן במשך מספר שנים, במסגרתו נאספו כתבי יד רבים מטריפולי ותוניס, רוכזו בספרו "רבי משה בוג'נח איש טריפולי" למעלה ממאה פיוטים ושירים המיוחסים בוודאות לרבי משה בוג'נאח.
הודות לכתביו ניתן להחשף לאורח חיי היהודים בקהילות השונות, וכתביו משמשים כמקור מידע ותיעוד היסטורי של תקופתו ועוד קודם לה.
דוגמאות אחדות משיריו של רבי משה:
"אערך זמר" - הנאמר בברית המילה
"מתי אדון עולם" - פיוט העוסק בגלות וגאולה
"מקור זמרה בלבי תחנותו" - דוגמה לשירת חול
על חלק מכתביו נכתבו עם השנים מאמרים וספרים אחדים, כגון הספר "פיוטי רבי משה בוג`נאח איש טריפולי", בעריכת חזן אפרים ואזכורים בספרים ובמקומות שונים נוספים.
משה בדש (נולד ב-1954) הוא איש עסקים ישראלי, שהתפרסם כשהקים וניהל בשנות ה-90 של המאה ה-20 את חברת פיקנטי, שיצרה נקניקים, סוגי סלטים שונים ומוצרי מזון נוספים ובפרט את החטיף "מקרנה", כתחליף ל"במבה" של חברת אׂסם.
בשיאה הפעילה החברה 12 חנויות בישראל.
החברה התמחתה בטכניקות פרסום אגרסיביות.
משפחתו של בדש גרה בלוב בתקופת השואה ועלתה לארץ ישראל בה התגוררה ברמת גן.
משה נולד ב-1954 וגדל עם שלושת אחיו במעברה "יד המעביר" שלימים תהפוך לשכונת נווה שרת בתל אביב.
שירת בצה"ל כקצין אספקה, ובמהלך השירות הוציא לאור ספרי הדרכה בתחומים שונים בהם גרפולוגיה, היפנוזה ופירוש חלומות.
לאחר שחרורו מצה"ל סיים תואר שני במנהל עסקים בספרד.
בשנת 1975 פתח מרכול קטן ברמת גן ובו שיווק סלטים ביתיים, בהם סלט חציל בטעם כבד.
הוא הפעיל גם עשרה מזנונים ניידים ("גזלן") שהגיעו לאזורי בילוי ושיווקו את המוצרים למשפחות בפיקניקים.
בגיל 24 התמודד לראשות העיר רמת גן מול ראש העירייה המכהן ישראל פלד והשתמש בשיטות הפרסום שבהן השתמש גם בהמשך: הפצת פייק ניוז, מתקפה אישית כנגד המתנגדים לו ושיווק אגרסיבי.
הוא הדפיס עיתון דמוי "ידיעות אחרונות", ובו פרסם ידיעות שהשמיצו את פלד.
בשנת 1984, נשכר כדי להשתתף בקמפיין נגד מפלגת הליכוד בבחירות לראשות הממשלה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 שכר בדש, עם גיסו אריה שרגר, מפעל בבני ברק בו החל לייצר בעיקר אריזות קטנות של ממרח חומוס תעשייתי.
כשהסתיים חוזה השכירות בינו לשרגר, הציע לו האחרון שותפות והוא החל לייצר מוצרי בשר בהם נקניקים, המבורגרים, סלטים מוכנים וקו ייצור לפיצה שנמכרה אז בעשרה שקלים בלבד.
ב-1985 הורשע בזיוף דולרים, נשפט ל-40 חודשי מאסר, ושוחרר במאי 1987 לאחר שקוצרה תקופת מאסרו.
בתחילת שנות ה-90 הקים את רשת החנויות פיקנטי ששיווקה מוצרי מזון שייצרה, בכשליש ממחירם ברשתות השיווק האחרות.
בתקופת השיא ניהל 16 סניפים בבעלות ישירה ו-22 בזכיינות, והעסיק מעל אלף עובדים.
הוא הריץ קמפיינים עם ידוענים כזהבה בן וחיים רביבו, התעשר והחזיק במכונית יוקרה ונהג צמוד.
ב-26 ביולי 1992 נרצח שותפו של בדש, אריה שרגר, במהלך שוד מזוין, כאשר היה בדרכו לבנק עם הפדיון היומי.
באמצע שנות התשעים פתחה רשת פיקנטי את רשתות ההסעדה "פיקנסין" למאכלים סיניים ו"פיקנסטייק" למאכלי בשר.
רשת פיקנסין מכרה אוכל שהוצג כאוכל סיני, ובכלל זה נתחי עוף מטוגנים מצופי שומשום, ירקות מאודים ואגרול שהוגש לצד רוטב חמוץ-מתוק צבוע בצבע מאכל אדום שהפך מאז לנפוץ במסעדות דמויות סיניות בישראל.
בדש הפעיל שיטות שיווק אגרסיביות כשחילק קופונים ללקוחותיו בהם המבורגר בשלושה שקלים (שיטת לוס לידר), גייס את המקובל הרב כדורי שהעניק ברכות שהופיעו במודעות הפרסום בעיתונים ואף הטיס אותו במסוק לפתיחת סניף הרשת בצומת סגולה.
באמצע שנות התשעים הפסידה החברה בתביעה על מעבר על חוק איסור לשון הרע לטומי לפיד.
לפיד תבע את החברה על שקראה לנקניקייה על שמו.
נקניקייה זו פורסמה כ"הנקניקייה טומי מסדרת הלפיד, נקניקייה גוצה, שמנה והונגרייה".
בדש עשה זאת כתגובה לביקורת שהשמיע כלפיו בתוכנית פופוליטיקה.
בבחירות 1992, כחלק ממערכת הפרסום שלו, הקים בדש מפלגה בשם "פיקנטי" ושילב מודעות פרסום למוצרי הבשר שלו עד שהוגבל בידי ועדת הבחירות המרכזית לכנסת.
הוא הפיץ עיתונים בלמעלה מחצי מיליון עותקים ובהם תקף באופן חסר תקדים את מתחריו.
בשנת 1985 חויב בתשלום 7 מיליון דולר לאחר שפקידי מס הכנסה ביקרו במפעלו בבני ברק.
בתגובה שכר בלש פרטי שיעקוב אחריהם.
המעקבים חשפו את הרומן מחוץ לנישואין של נציב מס ההכנסה יאיר רבינוביץ עם רויטל אבירם, וכן ממצאים על פקיד שומה גוש דן, דעואל בר יוסף, שטייח העלמת מס במאפיית ויז'ניץ.
בדש ערער על גובה השומה שנקבעה לו וטען כי נציגי מס הכנסה טעו בהערכתם אודות מספר הסלטים שייצר, שהסתמכה על כמות הביצים שצרך.
הוא הזמין את משתתפי המשפט לביתו של משגיח הכשרות שהתגלה כאדם מבוגר שקצב שבירת הביצים שלו היה נמוך משחשבו.
בעקבות כך, הופחת גובה תשלום המס ל-800 אלף דולר בלבד.
בדש כתב ושיווק ספרים בהם מתח ביקורת קשה כלפי מערכת המשפט ורשויות המס בישראל ובפרט ראשיהם לאחר שנפתחו כנגדו תביעות בחשד להעלמת מס.
הספר "העלוקות" (1989) היה טקסט ביקורתי על מס ההכנסה.
בספר "חריש עמוק" (1991) הובעה ביקורת על היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש.
הספר "השיטה" (1993) הציג את אריה דרעי (שהורשע מאוחר יותר בלקיחת שוחד ובמרמה והפרת אמונים), כאדם ללא רבב ואת רשויות החוק כעברייניות.
כל הספרים יצאו בהוצאת "עם אובד".
בנובמבר 1992 זכה בדש בתביעה כשבית המשפט הורה למס הכנסה לבטל את חובו.
החברה התחרתה באופן ישיר במונופלים בשוק ובעיקר באסם כשהחליט למכור חיקוי למותג המוביל "עוגת הבית".
תחילת דעיכת הרשת החלה בשנת 1997, כשהחל להפיץ חטיף בוטנים בשם "סמבה" שדמה למותג במבה של אסם, אך מחירו היה פחות ממחצית.
בעקבות תביעה שהוגשה, שונה שם החטיף ל"מקרנה".
החברה פשטה את הרגל לאחר חרם סחורות שהוקם לטענת בדש על ידי אׂסם וכלל חברות המזון האחרות השולטות בשוק (קוקה קולה, תנובה ועוד).
משרדי החברה הוצתו ב-2 בספטמבר ונגרם נזק כבד כולל שריפת ספרי החשבונות של החברה.
לצד מה שהציג כמאבקו במערכת הפוליטית והחברתית, החזיק בקשרים עם גורמי שלטון בהם פוליטיקאים ממפלגת ש"ס והליכוד כולל אביגדור ליברמן.
בדש טען במשך תקופה ארוכה כי הוא נפגע מפעילות של קרטלים וחיבר הצעת חוק שקבעה כי עסק שנפגע מפעילות קרטל יקבל מהמדינה סיוע כספי לשיקומו.
בדש פעל להקמת רשת חדשה, והגיש תביעות בסך מיליארדי שקלים כנגד מי שכינה "חברות הקרטל", אך אלו נדחו והוא חויב בתשלום הוצאות משפט בסך 7,000 ש"ח לכל אחת מ-29 חברות המזון אותן תבע.
בקשתו להקלה בתשלום אגרת בית המשפט נדחתה במהלך מתוקשר לאחר שהשופט ציין בפסק הדין שענד שעון יוקרה.
בדש ממשיך לפעול כמשקיע וכיזם והיה שותף בחברות שונות בהן חברה אמריקאית שפיתחה פטנט בתחום הרפואה וחברת "MedicAir" שמייצרת מסנני אוויר.
בדש נשוי לאתי ואב לשלוש בנות ובן.
סיפור משה בארמון פרעה מוזכר במדרשי חז"ל, אך במקרא עצמו הוא אינו נזכר, מלבד מה שמסופר שמשה נשלח בציווי אלוהים אל פרעה לבקש ממנו להוציא את בני ישראל מארץ מצרים.
הסיפור המדרשי מתאר אירוע דרמטי בו משה הילד, שגדל כבן בבית פרעה, נוטל את כתר המלך מעל ראש פרעה ומניחו על ראשו שלו.
המעשה מעורר בהלה וחרדה בקרב פרעה ויועציו.
בלעם בן בעור, אחד מיועצי המלך, מזהיר את פרעה שמשה מהווה סכנה למלכות מצרים, וטוען שמשה פעל כך בכוונה תחילה, לכך הציע בלעם להרוג את משה כדי למנוע ממנו לממש את מזימתו.
פרעה מכנס את חכמי מצרים כדי להחליט על גורלו של משה.
בלעם בן בעור, יועץ המלך, מזהיר את פרעה שמשה מהווה סכנה למלכות מצרים, וטוען שמשה פעל כך בכוונה תחילה, כחלק מתוכנית ערמומית של העברים להשתלט על העולם.
הוא מזכיר דוגמאות מהעבר, כמו אברהם, יצחק ויעקב, שלטענתו פעלו בערמה כדי להשיג את מטרותיהם.
בלעם מציע להרוג את משה כדי למנוע ממנו לממש את מזימתו.
יתרו שהיה אף הוא מיועצי פרעה, מציע לערוך למשה מבחן: להניח לפני משה קערה עם זהב וקערה נוספת עם גחלי אש.
אם יבחר משה בזהב, סימן שפעל בערמה, ואם יבחר בגחלים, סימן שפעל בתמימות.
משה מושיט ידו לזהב, אך המלאך גבריאל מטה את ידו אל הגחלים.
בעקבות כך משה נוטל את הגחלת הלוהטת, ומחמת החום הרב הכניסה לפיו ושרף את לשונו, ונהפך בכך לכבד פה וכבד לשון.
בעקבות המבחן, פרעה חוזר בו מכוונתו להרוג את משה.
רמב"ן בפירושו על התורה הוסיף שלכך לא התפלל משה על שיתרפא מכבדות פיו ולשונו, על מנת שיזכור את הנס שנעשה עמו:
במדרשי חז"ל מופיעים תיאורים שונים על הארמון של פרעה, בדגש על הכניסה לארמון, שנמנעה מזרים על ידי חיות טורפות שעמוד בכניסה.
משה אריה לייב פרידלנד היה סוחר, נדבן, מראשי הקהילה היהודית של סנקט פטרבורג, אספן ספרים וכתבי יד וביבליוגרף.
שימש כקבלן ראשי של הצבא הרוסי, והחזיק באחת הספריות הפרטיות הגדולות והעשירות ביותר בתחום הספרות היהודית.
נולד בשנת 1826 בעיר דינבורג שבאימפריה הרוסית (כיום דאוגבפילס בלטביה), לאביו משולם פייבל פרידלנד (1804–1854), ולאמו מרת פרומא בת רבי זאב.
נשא לאשה את חנה קיילא, בתו של רבי גרשון גינצבורג ממינסק.
בצעירותו החל לעסוק במסחר, ולאחר שהתעשר והצליח להגיע למעמד של סוחר גילדה ראשונה היה לדמות מפתח בחיי הקהילה היהודית בסנקט פטרבורג.
נודע כפטרון הקהילה וכאדם שפעל רבות להקלת מצבם של היהודים בתקופת גזירות הקנטוניסטים, וכנגד ההגבלות על מגוריהם ופרנסתם.
פרידלנד היה מקורב לרבנים חשובים, וניהל עמם חליפת מכתבים ענפה בענייני חינוך ודת.
ניסה לשכנע את מנהיגי הישיבות להכניס לימודי חול ושפה רוסית לתוכנית הלימודים, מתוך אמונה כי השכלה מתונה תסייע להיטמעות היהודים במדינה תוך שמירה על ערכיהם.
פעל להקמת מוסדות צדקה, תמך במשפחות רבות, והשתתף ביוזמות להקמת בתי ספר מודרניים.
על אף היכרותו העמוקה עם ערכי תנועת ההשכלה, מעולם לא ניסה משה אריה לייב פרידלנד לכפות את עמדתו על רבני הדור, ולא ראה בעמדתם השמרנית משום זדון או סכלות.
הוא האמין כי התנגדותם של הרבנים נובעת מאי־היכרות עם המציאות החדשה המתחוללת, ולכן ראה לעצמו חובה להציג בפניהם את עובדות החיים ואת מהות השינויים החברתיים והתרבותיים של תקופתו.
פרידלנד היה משוכנע כי משעה שיכירו הרבנים את המצב לאשורו, יגיעו בעצמם למסקנות דומות לשלו.
ואולם, כאשר הרבנים דחו את העובדות או פירשן אחרת, היה מוכן לסגת מעמדותיו ולקבל את הכרעתם, מתוך נאמנות עמוקה לעיקרון של אמונת חכמים.
השילוב שביקש ליצור בין הישן והחדש לא בא ממקום של עימות, אלא מתוך שאיפה לשמר את המסורת תוך התאמה זהירה לרוח הזמן.
המושג "השכלה" אצלו לא היה חד־משמעי.
לעיתים התכוון להשכלה כללית, ולעיתים ללימוד שפת המדינה ולרכישת כלים שימושיים לקיום החיים.
את רעיונותיו השווה פרידלנד לאלו של הרב עזריאל הילדסהיימר, מייסד בית המדרש לרבנים בברלין, אשר ביקש לייסד יהדות דתית מודרנית מתוך שילוב בין תורניות לבין חינוך והשכלה כללית.
חלק ניכר מפעולתו סבב סביב ישיבת מיר, שלה הקדיש את מרצו בניסיון לשפר את מצבה הארגוני והכלכלי.
הוא ראה את הקשיים הפוקדים את הישיבה כתוצאה של חוסר סדר פנימי, והשווה את מצבה לישיבת וולוז'ין, שבה ראה דוגמה לסדר תקין ולניהול מוצלח.
את הטוב ראה פרידלנד בסדר, ואת הרע – באנדרלמוסיה.
מעשיו ופעליו של פרידלנד חשובים להבנת חיי היהודים ברוסיה בתקופתו.
הוא שימש כמעין שעון מעורר, שעקב אחר דופק הזמן בדייקנות.
לא הייתה זו תקופה של גדולות אלא של שתדלנות, של נשיאת חן בעיני השלטון – שלא הייתה אלא שוטרת בדמות מלכות.
פרידלנד ראה חשיבות רבה בטיפוח הספרייה שבבעלותו.
תחילה טיפל בה לבדו, אך עם התרחבותה שכר אנשי מקצוע לקטלוג, מיון והשלמת האוסף.
הוא פיקח בקפדנות על רכישת ספרים נדירים, במטרה להפוך את האוסף לשלמות אחת מקיפה.
הצלחתו בתחום זה נחשבה מלאה, והספרייה הייתה לגאווה לא רק עבורו, אלא גם לשוחרי דעת רבים.
פרידלנד רכש במרוצת השנים ספרייה שכללה למעלה מ-14,000 ספרים וכ-400 כתבי יד, מהם רבים נדירים ביותר.
בספרייתו נמצאו כתבי ראשונים ואחרונים, ספרי הלכה ואגדה, פילוסופיה יהודית, ספרי השכלה, כתבי רמב"ם, שני תרגומים של הקוראן לעברית, כתבים של ר' תנחום הירושלמי, ר' יצחק אבן גיאת, שלמה אבן גבירול, יהודה הלוי, יהודה אלחריזי ואחרים.
הספרייה כללה גם אוספים מספריותיהם של חוקרים חשובים, בהם יששכר דובער באמפי, אליעזר ליפמן רבינוביץ ממינסק, שמריהו צוקרמן ממוהילב, יוסף מזל ואחרים.
ב-1880 הודיע על כוונתו להעביר את ספרייתו ל של האקדמיה הקיסרית למדעים.
היום הספרייה הלאומית הרוסית, בסנקט פטרבורג שברוסיה.
ההחלטה עוררה ביקורת, שכן המקום לא היה נגיש ליהודים.
הרב דוד פרידמן מקרלין פנה אליו בהצעה להעביר את הספרייה לירושלים, אך פרידלנד השיב כי ההצעה באה מאוחר מדי.
עם זאת, שלח כ-1,500 כרכים לבית המדרש בדינבורג, אך עקב אדישות הקהילה שם – חזר בו מכוונה זו.
הספרייה, שנשמרה בבניין המכון האוריינטלי (כיום חלק מהאקדמיה הרוסית למדעים), נחשבת עד היום לאחת החשובות באירופה בתחום הספרות היהודית.
משה אריה לייב פרידלנד נפטר בסנקט פטרבורג ביום כ"ז באייר תרנ"ט (1899), והותיר אחריו מורשת של השכלה, צדקה ותיעוד רחב של חיי הרוח היהודיים ברוסיה.
בתו, עליא, נישא ליוסף זקהים.
בתו, דבורה, נישא למשה וינשטין.
בתו, גיטה, נישא למוריץ מושקט, מצאצאי רבי ישעיה מושקט, רבה של פראגה.
ד"ר אלכסנדר מושקט, חתנו של היינריך אלחנן יורק-שטיינר, הוא נכדו.
בתו, אננא, נישא לדוד סקר.
משה בֶּילינסון Бейлинсон; י' בתשרי ה'תר"ן, 5 באוקטובר 1889, ליד ירוסלבל – ה' בכסלו ה'תרצ"ז, 19 בנובמבר 1936, תל אביב), היה רופא, מחלוצי העיתונאים והפובליציסטים בארץ ישראל, ממנהיגי תנועת העבודה, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, חבר אספת הנבחרים והוועד הלאומי.
משה בילינסון נולד ליד העיר ירוסלבל שברוסיה ביום כיפור שנת תר"ן (1889) לאהרן הכהן בילינסון, שהיה רוקח, ולבלה בתו של מרדכי פלונגיאן, ממשכילי וילנה.
למד באוניברסיטאות מוסקבה, פרייבורג, ובזל והוסמך כדוקטור לרפואה.
הצטרף לתנועה הסוציאליסטית הרוסית, וממנהּ עבר לציונות.
בין השנים 1917–1923 חי באיטליה, והיה פעיל בתנועה הציונית שם.
באופן מיוחד קיים קשרים עם אנצו סירני אשר התגורר בביתו לאחר עלייתו ארצה, ועם אלפונסו פצ'יפיצ'י מנהיג ציוני, איש פירנצה.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל, התיישב במושבה פתח תקווה ועבד כפועל בחבורת "מעבר".
בשנת 1925, עם ייסוד עיתון "דבר", נענה בילינסון להזמנת עורכו, ברל כצנלסון, הצטרף למערכת העיתון וכתב בו מאמרים.
בילינסון, שהפך לדוברהּ הראשי של תנועת העבודה, ביטא בכתיבתו עמדות של איש מצפון, ובלט בביקורתו נגד ממשלת המנדט הבריטי.
בילינסון היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל וחבר מרכז מפא"י.
היה חבר באספת הנבחרים והוועד הלאומי.
בילינסון היה היוזם של הקמת "בית החולים למושבות יהודה והשרון", שלאחר מותו שונה שמו לבית חולים בילינסון (כיום קמפוס בילינסון בתוך מרכז רפואי רבין).
בנוסף, היה יו"ר הוועד המפקח של קופת חולים.
בילינסון נפטר בה' בכסלו תרצ"ז, כתוצאה מהתקף לב, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בתאריך 26 בנובמבר 2002, דאר ישראל הנפיק סדרה של 4 בולי דאר שכותרתה "פובליציסטים - עיתונאים פוליטיים".
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של משה ביילינסון שדיוקנו מופיע עליו.
האמן יגאל גבאי עיצב את הסדרה.
דאר ישראל מכר 722,760 של בול זה עד להפסקת המכירה.
מאמריו של בילינסון לוקטו והופיעו, שנים אחדות לאחר מותו, ב"כתבי משה בילינסון" בעריכתה של ברכה חבס, בהוצאת דבר:
בימי תחית איטליה, תל אביב: חברה, 1930.
פרקי בילינסון, עין-חרוד: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1936.
במשבר העולם, תל אביב: הוצאת דבר, 1940. (מהדורה נוספת: תל אביב: ירון גולן, 1997.)
בדרך לעצמאות (עריכה: ברכה חבס), תל אביב: דבר, 1949.
הרב משה דוד בלייכר (נולד ב-1954) הוא מייסד ישיבת שבי חברון שבעיר חברון, כיהן כראש הישיבה למעלה מעשרים שנה.
נולד בבני ברק למשפחה דתית לאומית.
בצעירותו למד בישיבת היישוב החדש ובישיבת ירושלים לצעירים, ובהמשך קפץ כיתה והגיע בתור נער לישיבת מרכז הרב, למד בין השנים תשל"ב–תשל"ח והיה תלמידם של הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב אברהם אלקנה שפירא, הרב צבי ישראל טאו ושל הרב מרדכי שטרנברג.
הוסמך לרבנות על ידי הרב דב ליאור.
כשהיה בן 23 התמנה לר"מ בישיבת אור עציון.
כיהן גם כרב היישוב עצמונה למשך תקופה קצרה.
היה שותף למאבק נגד הנסיגה מחבל ימית.
עמד בראש 'ישיבת אופירה' שהוקמה ביישוב אופירה, ליד שארם א-שייח', מספר חודשים לפני הנסיגה מסיני, ועד פינוי היישוב.
בישיבה למדו בין השאר דרור וינברג והרב מנחם פרל.
באלול תשמ"ב (1982) הוזמן להקים את ישיבת שבי חברון בבית רומנו בחברון, וכיהן למעלה מעשרים שנה בראשותה.
תחת הנהגתו גדלה הישיבה ואף הוקמו מוסדות נוספים בחברון ובסביבותיה, ובהם הישיבה הקטנה במעלה חבר, והמכינה נתיבות דרור על שמו של דרור וינברג ביישוב תלם.
ב-2003 לקה באירוע מוחי, ולכן פרש מתפקידו כראש הישיבה בפועל.
ממלא מקומו הוא הרב חננאל אתרוג.
הרב בלייכר נשוי לנאורה (לבית בן פזי), ומתגורר בשכונת חומת שמואל בירושלים.
הרב טוביה - ראש כולל לדיינות "קומי אורי" בחריש, כיהן גם כר"מ בישיבת איילת השחר באילת.
הרב אשי - ר"מ בישיבה התיכונית נווה.
גיסו, הרב חנוך בן פזי, היה ר"מ במכון מאיר.
שיטתו החינוכית של הרב בלייכר מבוססת על תורת הרב קוק, ומתמקדת בבניית האישיות של התלמיד בישיבה מבחינה אמונית וערכית.
בספריו ובשיעוריו הוא מראה כיצד עניינים הנראים פשוטים או תמוהים בתנ"ך או בדברי חז"ל נועדו בעצם ללמד תכנים עמוקים בהתגלות האלוהית בעולם.
הרב בלייכר שייך לזרם הממלכתי בציונות הדתית, וישיבתו נחשבת לאחת מישיבות הקו.
גישתו ביחס לציונות החילונית, בהמשך לרבותיו, היא: "אנחנו הפסקול של הציונות של הדור הקודם.
הדור הקודם עשה דברים באינסטינקט בלא להבין למה.
כמו שילד נולד, בראשית דרכו הוא אינו שואל שאלות אלא עושה מה שאומרים לו, ורק כשהוא מתבגר הוא מתחיל לשאול שאלות.
את התשובות לשאלות האלה אנחנו צריכים לתת, אנחנו המרפא לדור הזה".
לשיטתו, "רוח אבותינו היא העומדת ביסוד מדינת ישראל".
"הדור הקודם עשה דברים באינסטינקט בלא להבין למה.
מה גרם לאנשים שבעטו בכל דבר קדוש להמיר חיי נוחות ושפע חומריים בעליה לארץ ישראל מוכת רעב והמלריה?
הרי הם לא היו אנשים דתיים שהמצווה לעלות לארץ דיברה אליהם?
אין זאת אלא מעשה שמים שנועד לקבץ את עם ישראל בארצו ל'אתחלתא דגאולה' לקראת הגאולה השלמה".
הרב בלייכר היה מהמתנגדים החריפים לשיטת הרבדים ללימוד גמרא וללימוד "תנ"ך בגובה העיניים".
עמק חברון, על פרקים שני ושלישי במסכת בבא מציעא.
מצורפות הסכמותיהם של הרב מרדכי אליהו, הרב אברהם שפירא, הרב אשר וייס ועוד
למהלך הפרשיות – שיעורים על ספר בראשית
למהלך הפרשיות – שיעורים על ספר שמות.
שכינה ביניהם – שיעורים על הקשר בין בני הזוג
לביתך נאוה קודש – על הזוגיות, הוצאה פרטית תשס"ה
למהלך קדושת הזמנים – סדרת חוברות על מועדי השנה
פירוש על שמונה פרקים להרמב"ם
ורב שלום בניך – על חינוך ילדים ונוער
בניין אמונה – המוסר הטבעי הישראלי
נתיב התורה – לבירור ערכה של התורה
איגרת הרמב"ן – פירוש לאיגרת הרמבן לאור כתבי הראיה קוק
פרי היום – פירוש והעמקה בתפילה (מ"ברכו" ועד "ובא לציון")
שמירת הלשון (מאת החפץ חיים); מבואר על ידי הרב משה בלייכר.
חלק א' כולל ההקדמה ושער הזכירה.
לראות טוב – על שער הבחינה
משה בן-שאול (18 באוקטובר 1930 – 6 בדצמבר 2007) היה משורר עברי, צייר, עיתונאי, פזמונאי, סופר, מחזאי, תסריטאי, עורך ומתרגם ישראלי, עורך כתב העת "מאזנים".
בן-שאול גדל והתחנך בירושלים, דור שביעי בארץ.
לאחר שסיים את בית הספר "תחכמוני", יצא ללימודי התיכון שלו לכפר הנוער בן-שמן.
בעת מלחמת העצמאות השתתף בלחימה ובהגנה על בן-שמן, התגייס לשורות הפלמ"ח, ירד לקרבות השחרור של הנגב ונפצע בקרב.
בשנת 1949, עם תום הקרבות, עלה עם חבריו לקיבוץ גבים שבנגב המערבי.
בשנת 1952 יצא בן-שאול לתל אביב, והחל לעסוק בעבודות עריכה.
תחילה ערך את ירחון הנוער "ניבים", ואחר כך היה בין עורכי "דבר לילדים", שבועון ספרותי בשם "מבואות", והירחון הצבאי "במחנה נח"ל".
בשנת 1954 היה בין פרחי המשוררים שייסדו את חבורת לקראת, שעם חבריה נמנו גם נתן זך, משה דור, בנימין הרשב, אריה סיון וגבריאל מוקד.
בשנת 1956 יצא לשטרסבורג שבצרפת ולמד שם ציור תפאורות, איור ותולדות התיאטרון.
עם שובו ארצה, בשנת 1958, הצטרף למערכת עיתון "מעריב", וכיהן שם כסגן עורך, כעורך מדור "ערב ערב", ועורך "מעריב לנוער".
בשנת 1981 התמנה לעורך המוסף הספרותי של העיתון.
בשנות עבודתו ב"מעריב" כתב משה בן-שאול רשימות רבות, מאמרים, תגובות וטורים.
בנוסף, היה יועץ לענייני תרבות בשגרירות ישראל בצרפת.
בשנת 1981 כתב את סדרת הטלוויזיה ארץ מולדת, יחד עם מוטי בהרב וחני נעמן.
בן-שאול היה אמן רב-תחומי, שיצר והשתתף ביצירה בתחומי אמנות שונים: הוא אייר ספרים וצייר תפאורות, עיצב במות וכתב מאמרי ביקורת על אמנות.
הוא פרסם 13 ספרי שירה וכתב גם ספרי ילדים ונוער.
בנוסף תרגם מצרפתית עשרות ספרים של גדולי השירה הצרפתית, בהם שירים של גיום אפולינר ומונולוגים של ז'אן קוקטו.
בן-שאול גם תרגם מעברית לצרפתית, ובין השאר תרגם משיריה של המשוררת אנדה עמיר-פינקרפלד.
כמה משיריו של בן-שאול הולחנו וזכו לחשיפה גדולה, ביניהם "מנגן ושר" בביצוע אבנר גדסי, "מהן המילים" ו"אתמול חלפו הציפורים" בביצוע שלמה ארצי.
בשנים 1997–2000 ערך, יחד עם המשורר שגיא מעין, את כתב העת רביעייה חד-פעמית, שהוקדש לשירה עברית עכשווית, לפרוזה ולאמנויות.
שני העורכים הפיקו בתקופה זו סדרה של ערבי ספרות שהתקיימו במועדון צוותא בתל אביב, בהם השתתפו משוררים, סופרים, שחקני תיאטרון ומוזיקאים.
החל מסוף שנת 2003 שימש משה בן-שאול כעורך כתב-העת מאזניים היוצא מטעם אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל.
במסגרת תפקידו פתח את כתב העת לכותבים צעירים ועמד מאחורי סדרה של ערבי שירה צעירה בבית הסופר, בהפקת המשורר הצעיר יחזקאל נפשי.
המשורר רפי וייכרט ציין שכעורך "הוא היה קשוב לאנשים צעירים והיה שמח על כל גילוי של קול חדש.
זה נדיר כיוון שהדור המבוגר בדרך כלל מבוצר בעמדותיו ולא מתעניין במה שאחריו."
בן־שאול זכה בפרס ראש הממשלה, בפרס אקו"ם, בפרס למדן, בפרס יציב, בפרס ברנשטיין, ובפרס זאב לספרות ילדים, על מפעל חיים.
משה בן-שאול נפטר ב-6 בדצמבר 2007 ממחלת הסרטן ונקבר בבית העלמין ירקון.
הותיר אחריו אשה, אילנה, ושני בנים.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב סוקולוב 17 בתל אביב.
מפרשי מלח, שירים, רישומים ניסן אנגל, תל אביב, אל"ף, 1960
שועל בערפל, עקד, תל אביב, 1970
סוד המילים הבודדות, מסדה, 1970
רודפים אחריך, יונתן, מסדה, 1972
ילדי הבית המוזר או מי הוא רפאל אלבנז, מסדה 1975
לפעמים אני, שירים, מסדה, 1978
קבר החלוץ, שירים, תל אביב, 1981
המזוודה האדומה של מלך טונגה, מסדה, 1984
כאן תחנה, שירים, זמורה ביתן, 1989
אדם פולו, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995
עוד, שירים, הקיבוץ המאוחד, ריתמוס, 1999
ארץ קטנה בדרום העיר, הוצאת כרמל, 2006
מכאן, לא מכאן, קשב לשירה, תל אביב, 2007
שובל ברנשטיין קריית חיים חיפה, קשב לשירה, 2009
בוא יבוא המלאך, במאי הלל נאמן, תפאורות אריק סמית, מוזיקה נפתלי אלטר, הוצג בתיאטרון הקאמרי, בשיתוף עם צוותא, יולי 1972
משה בייסקי (29 בדצמבר 1921 – 6 במרץ 2007) היה משפטן ישראלי, שופט בית המשפט העליון בשנים 1979–1991. בייסקי היה ניצול שואה והעיד במשפט אייכמן ב־1961. עמד בראש ועדת החקירה לבירור פרשת ויסות מניות הבנקים, ובראש הוועדה לציון חסידי אומות העולם ביד ושם.
מגיל צעיר היה חבר תנועת הנוער הציוני בעיר קרקוב.
בגיל 18 עבר את השואה במחנה פלאשוב ובכמה מחנות ריכוז נוספים, שרד את השואה בעזרת אוסקר שינדלר, ועלה לארץ ישראל מאיטליה בשנת 1945 לקיבוץ תל יצחק.
לאחר מכן עבד במוסד החינוכי החקלאי במגדיאל, ובמזכירות העובד הציוני.
במלחמת העצמאות שירת בייסקי כקצין מטה לבעיות אישיות במטכ"ל, בדרגת סרן.
בשנת 1949 נשלח לצרפת, ושם ניהל את מחלקת עליית הנוער באירופה ובצפון אפריקה עד שנת 1952.
למד משפטים, השתלם באוניברסיטת סורבון בפריז, והוכתר בתואר דוקטור למשפטים בזכות עבודת דוקטורט בנושא "מקורות זכויות האדם בתנ"ך, בהשוואה עם המגילה של האומות המאוחדות".
הוסמך בישראל כעורך דין בשנת 1953. בשנת 1960 מונה לשופט וכיהן בבית משפט השלום בתל אביב (עד 1968) ובבית המשפט המחוזי (עד 1979).
ב־1975 מונה לשמש שופט בפועל בבית המשפט העליון, ומאוחר יותר מונה מינוי של קבע (עד 1 בינואר 1991).
בחירתו לבית המשפט העליון עוררה מחלוקת: לשכת עורכי הדין בראשות אמנון גולדנברג התנגדה, אך נשיא בית המשפט יואל זוסמן הודיע שאם לא ימונה בייסקי הוא יפרוש מוועדת המינויים, והבחירה אושרה.
בתחילת 1985 מונה ליו"ר ועדת החקירה שחקרה את הפרשה של ויסות מניות הבנקים.
לאחר עלייתו ארצה מיעט בייסקי לדבר על זיכרונותיו כניצול שואה, אך הדבר השתנה כשהעיד במשפט אייכמן ב־1961, והוא נעשה פעיל מאוד בארגונים להנצחת השואה, בין היתר ב"יד ושם" (כחבר, ובמשך כעשרים שנה כיו"ר הוועדה לציון חסידי אומות העולם) וכיו"ר המכון ללימודי השואה "משואה" (בשנים 1992–2006).
בכהונתו כיו"ר הוועדה לציון חסידי אומות העולם הרחיב את ההגדרה של חסיד אומות העולם לעומת קודמו, השופט משה לנדוי.
המעמד הוענק גם לאנשים שלא עמדו בסיכון ממשי עקב פעולות ההצלה, אך מעמדם נפגע; גם לאנשים שלא פעלו להצלת אדם קונקרטי, אלא מחו נגד רדיפות היהודים, התריעו והעבירו מידע על פרטי ההשמדה; וגם לאנשים שהשתייכו למפלגה הנאצית או למנגנוני ההשמדה.
היה נשיא בית הדין הציוני העליון של ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 1996 הוענק לו אות יקיר העיר תל אביב.
בייסקי עסק גם בהוראת משפטים באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב.
היה נשוי לאריקה עד למותה ב־2006. לזוג לא היו ילדים.
בשנות ה־70 ישב בדינו של נער שנפצע בטיול בית הספר, ותבע מיליוני שקלים מהמדינה.
בייסקי אישר את הפיצויים אך קבע שהם ישולמו בתשלומים חודשיים, כדי שישמשו לרווחתו של הנער.
פסיקה זו אומצה בידי בית המשפט העליון.
משה בייסקי, 'על חסידי אומות העולם', ניסיונות ופעולות הצלה בתקופת השואה, הרצאות ודיונים בכינוס הבינלאומי השני של חוקרי השואה, ישראל נוטמן (עורך), ירושלים תשל"ו: 511–528.
משה בייסקי, "עשרים וחמש שנה לפתיחת המשפט בפני בית הדין הצבאי הבינלאומי בנירנברג", הפרקליט כו, חוברת ד, דצמבר 1970.
משה בן-עמי (19 באוגוסט 1898 – 18 בפברואר 1960), היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת הראשונה.
בן-עמי נולד בטבריה ולמד בישיבה בעיר.
את לימודיו האקדמיים עשה בסמינר למורים על שם ליפשיץ בירושלים ובפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
לאחר מכן עבר לתל אביב והחל לעסוק בפעילות ציבורית, בהיותו יו"ר ועדת השכונות היהודיות ביפו (1943–1946) וסגן יו"ר ועד העדה הספרדית בעיר.
לצד אלו עבד בן-עמי כיו"ר המחלקה לשירותים סוציאליים בעירייה.
בשנים 1931–1944 היה בן-עמי חבר באספת הנבחרים השלישית מטעם רשימת "תומכי ז'בוטינסקי מבני עדות המזרח".
בשנת 1949 נבחר לכנסת הראשונה מטעם מפלגת ספרדים ועדות המזרח.
לאורך כהונתו היה חבר ועדת הכנסת, ועדת הכספים וועדת החוקה, חוק ומשפט.
בן-עמי נפטר ב-18 בפברואר 1960 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
משה אורי בלויא (י"ט בכסלו ה'תרמ"ו, 27 בנובמבר 1885 – ח' בסיוון ה'תש"ו, 7 ביוני 1946) היה מנהיג העדה החרדית בירושלים, מראשי אגודת ישראל בארץ ישראל ועורך העיתון החרדי קול ישראל.
היה בנם הבכור של יצחק שלמה בלוי, שהיה יליד דונא-סערדאהלי ועלה לארץ ישראל עם הוריו ב-1869, ואסתר שיינה (שיינדל), בת הרב ישעיה אורנשטיין ונכדת הרב משה ריבלין, דור חמישי בירושלים למשפחה שעלתה לארץ-ישראל בשלהי המאה ה-18. בפרעות תר"פ התגורר משה בלוי בבית ויטנברג ברובע המוסלמי.
הוא מתאר את הפרעות: .
בלוי נישא לרבקה זיסל בת דודו יעקב אורנשטיין, ראש ישיבת אהל משה.
לאחר שחמיו נפטר העביר סבו ישעיה אורנשטיין את ניהול הישיבה אליו.
היה תלמידו ועוזרו הראשי של הרב יוסף חיים זוננפלד, מנהיגה של העדה החרדית בירושלים שלפני קום המדינה.
משנת התרפ"ד שימש כמנהל המרכז הירושלמי של אגודת ישראל.
היה חבר הוועד הפועל העולמי של התנועה.
בשנות השלושים, לאחר שאחיו הצעיר עמרם בלוי נטש את תנועת צעירי אגודת ישראל והקים עם אהרן קצנלנבוגן את נטורי קרתא, החליף אותו משה כעורכו של "קול ישראל", ביטאון אגודת ישראל.
הוא כיהן בתפקיד זה ארבע שנים לסירוגין, עם משה גליקמן פרוש, שותפו בהנהגת אגודת ישראל בארץ ישראל באותם הימים.
בלוי שימש במקביל כמנהיג העדה החרדית וכראש הסניף הירושלמי של אגודת ישראל.
לאחר מותו של הרב זוננפלד ב-1932, כאשר החל פירוד בין הגופים, היה מאלה שניסו למנוע את הפילוג על רקע פתיחותו לשינויים בתחום החינוך החרדי.
ב-1933 הוא הזמין לירושלים את הרב יוסף צבי דושינסקיא על מנת שיחליף את הרב זוננפלד.
ביולי 1945, בעת ששהה בלונדון, נערכו בחירות להנהלת "ועד העיר האשכנזי - העדה החרדית", והוא הצליח להיבחר שוב לראשות העדה החרדית ברוב קטן.
יתר נציגי אגודת ישראל הפסידו לטובת נציגי נטורי קרתא ובשל כך פרש בלוי מן העדה ונותר באגודת ישראל.
בלוי שיתף פעולה עם מנהיגי היישוב הציוני במשא ומתן עם המנדט הבריטי לשמירת האינטרסים של הציבור היהודי בארץ.
הוא ייצג את אגודת ישראל בפני מספר ועדות בריטיות ובינלאומיות.
אחיו הצעיר היה עמרם בלוי, לימים מנהיג נטורי קרתא, ואחיינה של אשתו יעקב אורנשטיין היה ממנהיגי ברית הבריונים.
ב-1946 חלה על סיפונה של ספינה כשהיה בנסיעה לחו"ל במסגרת עבודתו, והורד בבית החולים במסינה שבאיטליה.
תוך ימים ספורים הוא נפטר, והובא למנוחות בהר הזיתים כעבור תשעה ימים.
בניו של בלוי ייחסו את מותו לשיברון לב כתוצאה מהפילוג בין העדה החרדית ואגודת ישראל.
בחוגי העדה החרדית טוענים כי הוא הורעל על ידי כוחות ציוניים.
עמרם, היה נשוי לבתו של נפתלי צבי פרוש-גליקמן.
עמד יחד עם ד"ר מרדכי בוקסבוים, בראש רשימת היהדות המסורתית שהתמודדה לאספה המכוננת.
ברוך יהודה, הוצב בתחילה במקום ה-12 ברשימת החזית הדתית המאוחדת, אך בעקבות הקמת רשימה נפרדת על ידי אחיו, הוסר מהרשימה.
בניו: הרב יעקב בלוי, דיין בבד"ץ העדה החרדית, הרב טוביה בלוי, סא"ל הרב יוסף ישראל בלוי, הרב עמרם בלוי.
בין בניו: דוד נחמן - מפקח בכיר בחינוך העצמאי.
לבלוי היו שתי בנות, אחת מהן הייתה נשואה לרב אליקים שלזינגר מלונדון.
"עמודא דנהורא" - תולדות חייו של רבי יוסף חיים זוננפלד
"על חומותיך ירושלים" - רשימות אוטוביוגרפיות וזכרונות.
משה בן אלול (רייכרודל; 18 באוגוסט 1901 – 24 ביולי 1981) היה עיתונאי ישראלי.
עורכו הראשון של השבועון "דבר השבוע".
משה בן אלול נולד במרינסק שברוסיה בשנת 1901. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" בריגה, ולמד בבית ספר עממי, בגימנסיה, בקורסים למורים ובאוניברסיטת ריגה.
עבד כחלוץ בבניין, בסלילת כבישים ובחקלאות, ולאחר מכן כספרן וכמורה בבית הספר לילדי עובדים בתל אביב.
משנת 1928 היה מורה לספרות והיסטוריה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
כתב מאמרים בעיתון "דבר" מאז היווסדו ב-1925 והיה חבר מערכת העיתון.
בשנים 1929–1930 היה בן אלול שליח ההסתדרות הכללית אל תנועת החלוץ בלטביה.
בשנת 1930 השתתף כציר בקונגרס ארץ ישראל העובדת בברלין, קונגרס שיזם דוד בן-גוריון של נציגי תנועות יהודיות מכל העולם בקריאה לצאת לעזרת היישוב ותנועת העבודה בתקופה שלאחר מאורעות תרפ"ט.
משנת 1931 היה עורכו של "במעלה", ביטאון תנועת הנוער העובד.
במלחמת העולם השנייה, בשנים 1942–1945, התנדב ליחידה ארץ ישראלית בצבא הבריטי.
בשנת 1946, כאשר נוסד השבועון "דבר השבוע", נתמנה בן אלול להיות עורכו הראשון, ומילא תפקיד זה עד לשנת 1956. כתב בשם העט "מ.
משה בן אלול נפטר בשנת 1981 והוא בן 80 שנה.
משנת 1926 היה נשוי לרבקה לבית הכט, והיה אב לבן, דוד בן אלול, עיתונאי אף הוא, ששימש עורך מדור הקולנוע של "דבר השבוע".
מה שלום ידידי?: מבחר רשימות; ציורים: אריה נבון, תל אביב: דבר, תש"ך 1959.
איך למדתי עברית מפי חיות ועופות: מפלאי השורש העברי, תל אביב: דבר, תשכ"ה 1965.
אדם הולך בעקבות עצמו: מבחר רשימות ומאמרים, תל אביב: עם עובד / תרבות וחנוך, תש"ם 1980.
כונה "רואה המזוזות" (או "צדיק המזוזות") בשל כוח שיוחס לו לראות דרך המזוזה את עברו ומצבו של האדם.
נולד בעיר ורזאזאת שבמרכז מרוקו למסעוד ולאיטו.
שמו ניתן לו בעקבות חלום של אמו שבו נתגלה אליה רבי דוד ומשה שבישר לה שהיא עתידה ללדת בן וביקש שתקרא אותו על שמו.
כשהיה כבן 5 עברה משפחתו לקזבלנקה, שם למד בתלמוד תורה ובישיבת "אוצר התורה".
אביו עסק במסחר דגנים ונחשב לאדם אמיד שהעסיק מאות פועלים בשיווק בסיטונאות של אריזות.
מגיל 18 בערך החל לסייע לאביו בעבודתו.
בגיל צעיר החל בבדיקת מזוזות, פעילות שהפכה לעיסוק מרכזי בחייו.
בשנות ה-60 סייע במסגרת תנועת בית"ר להעלאת יהודים ממרוקו לישראל.
באלול ה'תשט"ז (1956), מספר חודשים לאחר נישואיו לרוזה, עלה דרך צרפת לישראל.
התגורר בקריית שמונה ובצפת, ולאחר מכן עבר לבאר שבע, שם נולדו לו 8 ילדיו, ובה התגורר כשלושים שנה.
פעל לחיזוק הדת במקום והתקרב אל הבאבא סאלי.
בשנת ה'תשמ"ו (1986) עבר להתגורר בירושלים, סמוך לבית כנסת שהקים.
עסק במכירת תכשיטים ובמקביל החל לקבל קהל בחנותו ועסק במתן ברכות ובקריאת מזוזות.
כעבור זמן סגר את חנותו והחל לקבל קהל בביתו.
סייע בהקמת בתי כנסת בשכונות שמואל הנביא ורמת שלמה בירושלים.
באותה תקופה הקים את "מוסדות דור דור", שכללו ישיבות ערב ופעילות תורנית לנוער ממרוקו, כולל ללימוד תורת הנגלה והנסתר, "ישיבת דור ודור" בראשות הרב אשר עופר לוי, ואת עמותת "חסדי דור ודור" המסייעת לנזקקים, יתומים ואלמנות, ועוסקת בהדרכת מדריכים לטהרת המשפחה.
כמו כן ארגן פתיחת תחנת מוניות שומרת שבת, כמו כן נהג כמה פעמים במשך השנה לעשות יום הילולא ויארצייט עם סעודת מצווה ביום פטירת הצדיקים.
נפטר בה' באב ה'תש"ע (2010)ונקבר בהר המנוחות.
על שמו יש רחוב ברמת שלמה.
נשא לאשה את אשתו רוזה-שושנה בן-טוב, שכיום ממשיכה את מפעלותיו בהחזקת תורה וחסד בעזרת חתניה ובניה.
בנו הרב ראובן, ממשיכים את פעילותו במוסדות "דור ודור"
בניו הרבנים לוי ובנימין, ממשיכים את פעילותו במוסדות "שבת אחים"
בנו הרב יהודה, ממשיך את פעילותו במוסדות "יקירי באר שבע"
חתנו הרב יואל קפלן, משמש כרבה של אלבניה ושליח חב"ד לסלוניקי לחיזוק בקהילה שם.
חתנו הרב שאר ישוב אלחרר, משמש כראש כולל בבאר שבע ומנהל תיכון בית חיה ורבקה, ומשלוחי חב"ד במקום.
משה בן-אליעזר (גלַמבוצקי; על פי רוב: מ.
בן-אליעזר; י"ז בניסן ה'תרמ"ב, 6 באפריל 1882 – י"ח באב ה'תש"ד, 7 באוגוסט 1944) היה סופר, מתרגם ועיתונאי חבר מערכת הארץ.
בן-אליעזר נולד בעיירה שצ'וצ'ין שבפלך וילנה, רוסיה (כיום בלארוס), בנו של רב העיירה.
למד בישיבת מיר, אך שם התוודע לתנועת ההשכלה.
הוא החל את דרכו העיתונאית בעיתון בעריכתו של דוד פרישמן, "הדור".
חלק גדול מכתיבתו נעשה תחת שמות עט כ"לזרסון".
דבורה בארון, שכבר בגיל 15 פרסמה לראשונה מסיפוריה בעיתונים "המליץ" (1903) ו"הצפירה" (1904), נפגשה עימו ב-1903, ועל אף פער הגילאים ביניהם החלו להתכתב ולבסוף, ב-1904, להתארס.
אחרי כתיבה בהזמן, ב"דער יוד" (מיידיש: "היהודי") שיצא בוורשה ובכתב העת הספרותי הלונדוני של יוסף חיים ברנר, המעורר, היגר ב-1906 לניו יורק בהשאירו את בארון באירופה.
בארצות הברית ערך את כתב־העת הספרותי "שִבּלים" והוציא לאור את סִדרת החוברות "זלזלים" לילדים.
בן-אליעזר חזר ב-1909 לפולין ונפגש עם בארון.
המפגש הרומנטי הסתיים במפח נפש מבחינתה של בארון והיא הכריזה כי החליטה להיות נזירה, אירוסיהם בוטלו, והיא עלתה לארץ ב-1911 והתחתנה, מאוחר יותר, עם יוסף אהרונוביץ.
ב-1911 היה בן אליעזר עורך כתב העת לבני הנעורים "השחר" ואחיו לילדים קטנים יותר "בן השחר".
שני השבועונים התקיימו רק כמה חודשים אבל בזמן שהתקיימו משכו תשומת לב גדולה.
במסגרת "השחר" תרגם בין שאר סיפורים אחרים את סיפורו של בולסלב פרוס "מאגדות מצרים העתיקה".
ב-28 במאי 1912 נשא לאישה את מינה, בת אפרים קפלן, בוואלפ שבפלך גרודנה.
בן-אליעזר ומשפחתו עלו לארץ ישראל ב-1925, השתקעו בתל אביב והוא הצטרף למערכת הארץ כעורך המדור הספרותי.
בתוקף תפקידו שבו בארון והוא לעבוד הפעם כעורך ומבקר ספרות.
ב-1926 מונה לעורך הראשון של בן ארצי, הניסיון השני של הארץ להוציא עיתון לילדים.
בעיתון כתבו ממיטב הכותבים של התקופה וביניהם: ביאליק, לוין קיפניס, אשר ברש, יצחק למדן וימימה אבידר-טשרנוביץ.
הותיר אישה, בן, עמנואל (אשר נשא לימים את גאולה, בתו הבכורה של דוד בן-גוריון) ובת, חוה.
נקבר בבית הקברות טרומפלדור, שם נקברו גם דבורה בארון ורעייתו מינה.
האיכר והתוף, מוריה, אודסה, תרע"ו
מלך לשנה: אגדות מעֻבַּדוֹת, מוריה, אודסה, תרע"ו
עולם עובר: תמונות וציורים, הוצאת מאיר, תל אביב וניו-יורק, תרפ"ח 1928
הבורח: ספור, הוצאת אמנות, תל אביב, תר"ץ
כל כתבי מ' בן אליעזר כרך א: גבריאל, תל אביב: אמנות, תש"ה
בן ארצי: שבועון לילדים ולנערים, הארץ, תל אביב, תרפ"ו
יהושע חנקין - האיש ומפעלו, מסדה (הוצאת ספרים, תל אביב, תרצ"ג
משה בליטנטל (7 בנובמבר 1911, ט"ז בחשוון תרע"ב – 13 באוגוסט 1989, י"ב באב תשמ"ט) היה מראשי תנועת פועלי אגודת ישראל, כיהן כראש החזית הדתית בחיפה וכחבר מועצת עיריית חיפה וסגן יושב ראש המועצה הדתית בעיר.
נולד בט"ז בחשוון תרע"ב ליהודה אריה ושרה לבית יעקובוביץ בעיירה אפטא (Opatów בפולנית) שבפולין, למשפחה שמוצאה מחסידות גור.
קיבל חינוך מסורתי ב"מתיבתא" בוורשה ובאור תורה באפטא.
היה חבר מזכירות ההנהלה הארצית של צעירי אגודת ישראל בפולין ומזכירה בעיירתו, כמו כן כיהן כמזכיר אגודת אחיעזר (תנועה לעזרה הדדית) בעיירה.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל, ועבד בתחילה בכל מיני עבודות.