tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשני המקומות התנהלה כלכלה המבוססת על עבודת אדמה, היו שאריות של המשטר הריכוזי שחדל להתקיים והתרכזות בפיתוח טכנולוגיות צבאיות מתקדמות.
האדונים הפיאודלים זכו לתמיכתם של ואסלים שקיבלו בתמורה שטחי אדמה משלהם.
מלבד האדמות שהיו בשליטתם, הוואסלים הקימו גם צבאות קטנים משלהם וניהלו קרבות בשם אדוניהם הפיאודלים.
אחרי השתלטותו בפועל של מינאמוטו נו יוריטומו על השלטון, הוא הקים, בעיר הולדתו קמקורה, ממשלה צבאית חדשה.
הוא כינה את הממשלה החדשה באקוּפוּ (מילולית: "ממשלת אוהלים"), אולם מכיוון שהוא זכה לתואר סאי-טאישוגון מצד הקיסר, הממשלה החדשה שלו ידועה יותר במערב בשם "שוגונות".
בשוגונות החדשה יורימוטו היה בעל הרשות המנהלית ורשות חוקרת-שופטת.
בעזרתן הוא שלט במרבית שטחה של המדינה.
בחלקים בהם לא הצליחה השוגונות לבסס את שלטונה היא המשיכה לנהל קרבות כיבוש, בעיקר כנגד שרידיה של בית פוג'יווארה.
למרות ההתחלה המזהירה של שלטון השוגונות, יוריטומו נכשל במיסוד שושלתו כשושלת השלטת בה.
הסכסוכים בתוך משפחת מינאמוטו התגלעו זה מכבר, ואף על פי כן יורימוטו הצליח לפתור את מרביתם.
לאחר מותו הפתאומי של יוריטומו ב-1199, ירש אותו בנו יוריי כשוגון וכראש המשפחה, אולם יוריי לא הצליח לשלוט במשפחות מעמד הבושי במזרח המדינה.
בתחילת המאה ה-13 עבר השלטון ביפן לידי העוצרים מבית הוג'ו, שהיו בני משפחתה של אשתו של יוריטומו.
תחת שלטונם של בני הוג'ו נחלשה מאוד השוגונות, ולעיתים קרובות, העומד בראשה היה נסיך ממשפחת הקיסר ואף שליט ממשפחת פוג'יווארה, אויבתה של שוגונות קמקורה.
בתקופה זו איבד תפקיד השוגון את יוקרתו והוא הפך למעין נושא תפקיד ייצוגי בלבד.
החלשותו של השוגון גרמה למתיחות רבה בין השוגונות לבין הקיסר, שהיה גם הוא דמות ייצוגית בלבד.
בשנת 1221 הפכה מתיחות זו למלחמה של ממש בין השוגונות לחצר הקיסרית.
כוחות השוגונות ניצחו בקלות, והחצר הקיסרית הוכפפה לשליטתה של השוגונות.
כתוצאה מכך, זכה השוגון לכוח שלטוני עצום, כיוון שעתה היה אישור קיסרי לכל פעולותיו.
השוגון התיר לקיסר לשמור על מספר ארמונות ואוצרות, כדי שלא לפגוע ביוקרה של הקיסר, וזאת כדי לא לפגוע בתוקף שהקיסר נותן להחלטותיו של השוגון.
בתקופה זו חובר ספר חוקים מנהליים, שהחליף את ספר החוקים הישן, ואשר הגדיר בין היתר את קודי ההתנהגות בחברה.
החברה והשלטון היפני המשיכו לנהוג לפי ספר זה עד לשנת 1872.
כצפוי, האמנות של אותה התקופה ביפן הייתה משופעת בסיפורי מלחמה וגבורה, האדרת מעמד הלוחם ועיסוק ניכר בפילוג המעמדי.
בתקופת קמקורה, שהייתה תקופה של פירוד ואלימות, גדלו השאיפה והחיפוש אחר גאולה.
תקופת קמקורה, שהייתה תקופה מסוג זה, הביאה לחיפוש הגאולה בדת הבודהיסטית ובעקבות כך לפריחתה ושגשוגה של דת זו ביפן.
שני זרמים חדשים בבודהיזם היפני, ג'יוֹדוֹ ("אדמה טהורה) וזן ("מדיטציה"), פותחו ושלטו בתקופה זו.
זרמי הבודהיזם הישנים מתקופת הייאן הפכו לנדירים, ורק האינטלקטואלים דבקו בהם.
זרם הזן של הבודהיזם, שדוגל בשלילת סמכותם של כתבי קודש למיניהם וכן של מנהיגים דתיים חיים ("זמניים") מצד אחד, ומצד שני מרומם את השליטה העצמית והמחויבות העצמית על חשבון הלמידה והאינטלקטואל, נמצא כמתאים ביותר למעמד השליט-לוחם ביפן ורבים מאנשי מעמד זה הפכו עם זמן למורי זן.
תמציות האמונה של זרמי הזן
ג'יודו: כל שאדם זקוק לו הוא התפילה.
ג'יודו-שין: כל שאדם זקוק לו הוא האמונה והסמיכה, כיוון שבודהה יציל את כל מאמיניו.
ג'י: נשמתו של אדם תמשיך להתקיים לנצח אם יתפלל.
רינזאי: יש לדבוק בבודהיזם ההודי, לכבד את חוקיו ולבצע מדיטציה.
סוטו: על המאמין לשבת ולבצע מדיטציה ולאחד את נפשו עם הבודהה
ניצ'ירן: זרמנו הוא ייחודי, אסור לקיים סוגים אחרים של בודהיזם.
שתי הפלישות הפלישות המונגוליות ליפן בתקופת קמקורה היו אירועים רבי חשיבות בהיסטוריה היפנית.
באמצע המאה ה-9 הופסקו קשריה של יפן עם סין כמעט לחלוטין בעקבות החלשותה של שושלת טאנג הסינית.
למעט קשרי מסחר בודדים, שגם הם טורפדו לרוב על ידי שודדי ים יפניים, לא התקיים כל קשר בין המדינות.
בעוד השוגונות ביפן התכנסה בתוך עצמה והתעלמה מפניותיהם של נציגים מסין ומקוריאה, החלו להגיע בשנת 1268 חדשות על עליית כוח חדש לשלטון בסין - המונגולים.
מנהיג המונגולים קובלאי חאן דרש מהיפנים לשלוח נציגות רשמית שתכיר בשושלתו החדשה, שושלת יואן, כמעצמה החדשה באזור.
קובלאי חאן איים בפעולות תגמול במקרה שיפן תסרב להזמנה.
יפן, שלא הורגלה בדרישות שכאלה, דחתה את הדרישה, שילחה בידיים ריקות את הנציגים הקוריאנים שהציגו אותה והחלה מתכוננת למגננה בפני פעולת התגמול המונגולית.
לאחר הפצרות נוספות שעלו בתוהו, התרחשה ב-1274 הפלישה הראשונה ליפן.
יותר מ-600 כלי שיט שעל סיפונם כ-23,000 לוחמים מונגולים, סינים וקוריאנים, חמושים בקטפולטות, טילים פרימיטיביים וקשתות חיצים, חצו את הים הסיני והחלו בפלישתם לחופי יפן.
הסמוראים היפנים, שהורגלו בקרב פנים אל פנים מול יריב בודד, לא עמדו מול הגייסות שהתאחדו מולם.
כוחות ההגנה היפנים נלחמו בהאקאטה שבצפון קיושו מול הצבא העדיף בגודלו שהגיע מהיבשת, אך לאחר יום לחימה אחד בלבד הגיע לאזור טייפון, שהשמיד את ציים של התוקפים, והכריח את הפליטים לסגת חזרה אל היבשת.
קובלאי חאן הבין שהטבע, ולא כוחה הצבאי של יפן, היה זה שהכשיל את המתקפה, ובשנת 1281 שיגר מתקפה נוספת.
הכוחות התנצחו במשך שבעה שבועות, כאשר טייפון נוסף הכה באזור הקרבות והשמיד בשנית את צי הפלישה.
אף על פי שכוהני השינטו ניכסו את תבוסת הפולשים לקאמיקאזה ("הרוח האלוהית") שהייתה סימן להשגחה האלוהית על העם היפני, השאירה הפלישה רושם כבד על מנהיגי השוגונות.
הפחדים הישנים מהמעצמות השוכנות ביבשת התעוררו לחיים, והיחס כלפי קוריאה, שנחשבה כבר אז כ"פגיון המכוון אל לב האומה היפנית", היה יחס של איבה עמוקה.
אולם, הניצחון היפני העניק למעמד הבושי תחושת עליונות מלחמתית, תחושה שליוותה את לוחמיה של יפן עד לשנת 1945. בנוסף לכך, שיכנע הניצחון את אחרוני הספקנים שהשוגונות היא שליטה טובה יותר מהממשלה האזרחית בראשות החצר הקיסרית.
המלחמה במונגולים רוקנה את אוצר המדינה, ומיסים חדשים הוטלו על האזרחים כדי לכסות את הוצאות ההגנה הכבדות ולהתגונן בפני פלישות עתידות לבוא.
הפלישה גם גרמה למרמור בקרב המעמד הבינוני שציפה לתגמול על מאמציו ההגנתיים במלחמה, גמול שלא הגיע.
מרמור זה, יחד עם המיסים העולים וההוצאות המתגברות על אמצעי הגנה, הביאו להתדרדרות במעמדה של שוגונות קמקורה.
בנוסף לכך, הרכוש המשפחתי של השוגונות הלך והתחלק בין היורשים הרבים שהיו בה, ובעלי הקרקעות נאלצו ללוות כספים כדי להתקיים.
כנופיות של רונין, שהתפרעו ברחבי הקיסרות סייעו גם הם להחלשותה של השוגונות.
העוצרים לבית הוג'ו ניסו להסדיר את הכאוס שפשט במדינה על ידי מתן כוח וסמכויות רבות יותר לראשי המשפחות הגדולות.
כדי להחליש יותר את החצר הקיסרית בקיוטו, החליטה השוגונות לאפשר לפלגים שונים בחצר הקיסרית ("החצר הצפונית": השמרנים הוותיקים, מול "החצר הדרומית": אנשי הדור הצעיר) להתנצח על כתר הקיסר וכך להרוויח כוח בשיטת "הפרד ומשול".
השיטה פעלה למספר שנים, עד שאחד מבני הפלג הצעיר בחצר הצליח לגבור על הפלג השמרני והפך לקיסר - הקיסר גו דאיגו.
גו דאיגו ניסה להדיח את השוגונות מהשלטון בפועל במדינה, והוא קרא עליה תיגר בהכריזו על בנו כיורשו וכשליט בפועל.
בשנת 1331 החליטה השוגונות להגלות את הקיסר הבעייתי, אך תומכיו של הקיסר התמרדו, ויחד עם שר הצבא אשיקאגה טאקאוג'י, שהיה המוציא לפועל של ההגליה אך החליף צדדים ועבר לתמוך בקיסר, ועם משפחות סמוראים ממזרח המדינה החלו במלחמה גלויה נגד השוגונות.
ב-1333 נכבשה קמקורה ונחרבה בידי כוחות המורדים, חורבן שמסמל את קץ תקופת השוגונות.
באופוריה שפשטה לאחר ניצחון כוחות הקיסר, הצליח הקיסר גו דאיגו לחדש את השלטון הקיסרי על המדינה ואת מערכת החוקים הקונפוציאנית.
תקופה זו של רפורמות, שנודעה כ"רסטורציה של קֶמוּ" (1333-1336), הייתה תקופה בה התכוון הקיסר לחזק את מעמדו, וזאת על חשבון המעמד שהיה חזק עד אז - מעמד הבושי.
המציאות, לעומת זאת, לימדה שבני בריתו של הקיסר במלחמה נגד קמקורה, נלחמו כדי להביס את בני הוג'ו, ולאו דווקא בשל תמיכתם בקיסר.
במלחמת האזרחים שפרצה בין תומכי החצר הדרומית לצפונית, עבר אשיקאגה טאקאוג'י לתמוך בחצר הצפונית והוביל את הכוחות המתנגדים לקיסר.
מלחמת האזרחים בין שתי החצרות נמשכה משנת 1336 ועד לשנת 1392. עם תחילת המלחמה נסוג הקיסר המכהן מקיוטו אל הרי יושינו והקים שם את חצרו החדשה, וקיסר חדש מהחצר הצפונית הוצב במקומו על ידי אשיקאגה, שהפך לשוגון החדש בממלכה.
תקופת מייג'י (ביפנית: 明治時代, "מֵייגִ'י גִ'ידָאי") היא תקופה בהיסטוריה של יפן, שהחלה בשנת 1868, עם עלייתו לשלטון של הקיסר מוצוהיטו.
כינוי המלכות שלו - "מייג'י" (ביפנית: "שלטון נאור": 明 - "מואר", 治 - שלטון) העניק לתקופה את שמה ביפן.
התקופה הסתיימה בשנת 1912 עם מותו של קיסר המייג'י.
במהלך תקופה זו התרחשו שינויים כבירים ביפן, תמורות מדיניות וחברתיות אשר הביאו למסחר ענף ויבוא תרבותי אינטנסיבי מארופה, אשר הצעידו את יפן לעידן המודרני והקימו בה משטר פרלמנטרי ומלוכני, במקום השוגונות של טוקוגאווה.
בארבע השנים הראשונות של תקופה זו התרחשה רסטורציית מייג'י, מהפכה שלטונית בה הוחזר הכח לכס הקיסרות על ידי נישול המשפחות הפיאודליות מכוחן.
הקיסר מוצוהיטו תפס את כס השלטון בשנת 1867, לאחר מות אביו, הקיסר קומיי, והוא בן 14 בלבד.
עד אותה תקופה שלטו אדונים פיאודליים ביפן במשך מאות שנים והקיסר היה לא יותר מסמל נטול כוח.
יפן הייתה שרויה בסגר מרצון למשך יותר משתי מאות.
סגר זה גרם לקפיאה כמעט מוחלטת של התקדמות טכנולוגית במדינה.
בשעה שהעולם, בראשות אירופה, שינה את פניו ללא היכר מבחינה תרבותית, מחשבתית וטכנולוגית, נשארה יפן הרחק מאחור עם שלטון פיאודלי מיושן וצבא במצב דומה.
הופעתן של אניות מלחמה אמריקניות במפרץ טוקיו "שכנעו" את ההנהגה המקומית לפתוח את שערי יפן לסחר ולמגע עם העולם החיצון.
המגע עם האימפריות המערביות הביא לזעזוע פוליטי אשר יצר את התנאים להפיכה.
בשנת 1866 הוקמה ברית סאצ'ו בין טקמורי סאיגו ממחוז סצומה בדרום לבין טקיושי קידו ממחוז צ'ושו.
שני אויבים מרים אשר התאחדו תחת השראתו של סאקאמוטו ריומה אשר פעל לשחרר את יפן מהשלטון הפיאודלי.
הצבא המשותף הצליח לגרום לשוגון טוקוגאווה יושינובו למסור את סמכויותיו לקיסר באופן רשמי ב-9 בנובמבר 1867. עשרה ימים מאוחר יותר ויתר השוגון על כיסאו.
שנתיים אלו מכונות "הרסטורציה של מייג'י", כינוי המתייחס להחזרת השלטון לידי הכס הקיסרי לאחר מאות שנים של שלטון צבאי.
בשנת 1868 נפתח השלב הסופי בביצוע הרסטורציה.
השוגון לשעבר עדיין החזיק בכוח אשר איים על ההגמוניה של השלטון החדש.
צבא הקיסר אשר נשען על כוחות ברית סאצ'ו הביס את הצבא הפיאודלי והטיל מצור על מצודת הקודאטה באי הוקאידו, עד לניצחון מוחלט בתחילת שנת 1869. בזאת הושלמה ההפיכה.
הקיסר אמנם קיבל את מעמדו וסמכויותיו בחזרה אך בפועל מי ששלט היו המנהיגים של מחוזות סאצומה וצ'ושו אשר הביסו את השוגון.
הממשל היפני הורכב כעת משתי קבוצות כוח עיקריות - אנשי הצבא והסוחרים.
לשתי קבוצות אלו היה אינטרס ברור לפתוח את שערי יפן לעולם ולהצעידה לתוך המאה ה-20. לאנשי הצבא היה צורך במודרניזציה של הצבא ולסוחרים הייתה שאיפה לייבא את המהפכה התעשייתית ולגרוף רווחים.
הממשל החליט לייבא מצד אחד כ-3,000 יועצים זרים, בעיקר מאירופה ומארצות הברית, אשר יסייעו לקלוט את הרעיונות הזרים בכל תחום אפשרי, החל מתשתיות אזרחיות וכלה במוסדות ממשלתיים וצבאיים.
מצד שני נשלחו מאות סטודנטים יפנים, בעיקר למדינות אירופה, על מנת לרכוש ידע וניסיון בניהול מדינה מודרנית.
תוך שנים מעטות עברה יפן מהפכה תרבותית-תעשייתית אדירה, ובפרק זמן של כשני עשורים היא הפכה ממדינת ימי הביניים למעצמה תעשייתית בקנה מידה בינלאומי.
המהפכה התרבותית גבתה מחיר כבד ממעמד הסמוראים.
אליטה זו, אשר נהנתה במשך מאות בשנים מכוח בלתי מוגבל, התבוננה במורת רוח בשינויים שהחלו בהדרגה לכרסם בכוחה.
קרנם של הסוחרים (מעמד חברתי נמוך עד אז) עלתה ובכוחם הפוליטי הגובר החלו לצמצם את הסמכויות המקומיות של הסמוראים בטענה כי השיטה הישנה מפריעה להתפתחות המדינה.
בשנות השבעים של המאה ה-19 נחקקו חוקים אשר נישלו את הסמוראים מכל מקורות כוחם.
רבים מהסמוראים קיבלו את הגזירות ונטמעו במודרניזציה מאחר שכוחם נחלש גם כך עם הסתלקות השוגון.
לסייגו טאקאמורי, אשר הביא בעצמו לסילוק השוגון ועד כה היה אחד מיועצי הקיסר, היה זה הקש ששבר את גב הגמל.
בשנת 1877 שלחה הממשלה כוח ימי לעיר קגושימה על מנת לפרק את אנשי טאקאמורי מנשקם לאחר שנשיאת חרבות הוכרזה כבלתי חוקית.
הסמוראים השמידו את חיילי הקיסר וכך החל המרד.
טאקאמורי צעד צפונה לעבר העיר קומאמוטו עם כוח של 40,000 סמוראים נאמנים.
צבא הקיסר התגבר על תנאי הקרקע הקשים וטבח בסמוראים.
לאחר כשישה שבועות של קרבות ייאוש הצליח טאקאמורי להימלט מטבעת הכיתור של הצבא הקיסרי ובחברת כ-400 סמוראים שנותרו מהכוח המקורי חזר לעיר קגושימה במסע מפרך.
ב-24 בספטמבר 1877 נלחם טאקאמורי את הקרב האחרון בשירויאמה.
נאמניו האחרונים נהרגו יחד עמו וכך נעלם המעוז האחרון להתנגדות למודרניזציה.
לאחר דיכוי המרד החלו להתעורר ביפן דרישות חדשות לשינוי שיטת השלטון, שכן הפתיחות למערב הביאה לחלחול של רעיונות דמוקרטיים בקרב אינטלקטואלים.
איטאגאקי טאיסוקה היה אחד מהפעילים הבולטים בקידום רעיון השלטון הייצוגי.
טאיסוקה, מנהיג מקומי ממחוז האוטוסה, שימש כנציג במועצה הלאומית עד להתפטרותו בעקבות הפרשה הקוריאנית.
לאחר ההתפטרות, הקים טאיסוקה תנועה להפצת רעיון כינון משטר נוסח בריטניה.
בשנת 1874 פרסם טאיסוקה את הכרזת טוסה אשר בה ביקר את אנשי האצולה ודרך ניהולם את המדינה.
כשנה לאחר מכן חזר טאיסוקה למועצה הלאומית ואיחד את המנהיגים והתנועות הקוראים לרפורמות.
ועידת אוסקה אשר נערכה בשנת 1875, הביאה להקמת מערכת משפטית עצמאית וכן מונתה מועצת הזקנים עליה הטיל הקיסר את משימת הכנת החוקה.
מעמד האצולה הסכים כלפי חוץ לשינויים הדרושים לניהול המדינה, אך השתמש בכוחו על מנת להשהות תהליכים אלו ככל האפשר.
בשנת 1881 הקים טאיסוקה את המפלגה הליברלית אשר חתרה לכינון משטר בנוסח הצרפתי, היה זה הישגו הגדול ביותר.
בסוף שנות השבעים של המאה ה-19 צברה תנועת הרפורמה תאוצה - הוקמו מועצות מקומיות ברחבי המדינה, ובשנת 1880 הקימו נציגי 24 מחוזות את הליגה להקמת פרלמנט לאומי.
בתגובת נגד, נחקקו חוקים האוסרים על העיתונות לבקר את השלטון או לדון ברעיונות מדיניים.
חוק נוסף אסר על מפגשים פוליטיים בשיתוף עובדי מדינה וקיום מפגש פוליטי בכל צורה שהיא חויב באישור משטרתי.
בשנת 1882 הוקמה 'מפלגת החוקה המתקדמת' על ידי אוקומה שיגנובו.
בצעד נגד הקימו תומכי האצולה את מפלגת השלטון הקיסרית.
לאורך שנת 1882 פרצו הפגנות פוליטיות אשר גלשו גם לאלימות.
המשטר אכף את החוקים אשר הגבילו פעילות פוליטית והקשו במיוחד על הפעילים הקוראים לכינון משטר ייצוגי.
עד שנת 1884 התפוררו רוב התנועות הדמוקרטיות.
הלחצים מצד תומכי הרפורמות נשאו פרי כאשר ב-1890 הוקם הדיאט של יפן.
המנהיגות היפנית אימצה את מודל המשטר הפרוסי בעוד החוקה הגרמנית היוותה את הבסיס לזו היפנית.
תוארי האצולה המסורתיים של הסמוראים והדאימיו הוחלפו בתארים מערביים, ותפקידי ממשל מסורתיים אשר ליוו את יפן מאז המאה ה-7 הוחלפו בפונקציות מודרניות.
את יועצי הקיסר החליפה מועצת המלחמה העליונה (יפן).
המועצה הוקמה לשליטה על הצבא אשר נבנה על פי המודל הגרמני.
ראש המטות נהנה מגישה ישירה לקיסר ויכל לפעול בנפרד ובחופשיות משאר הגופים האזרחיים הממשלתיים.
החוקה היפנית הושלמה ב-1889 ונכנסה לתוקף ב-29 בנובמבר 1890. בית הנבחרים היפני הורכב מגברים מעל גיל 25 אשר שילמו מס שנתי בסך 15 ין.
בית האצילים היפני הורכב מנושאי תוארי אצולה שונים וחברים אשר מונו על ידי הקיסר.
קבינט מצומצם פעל תחת חסות הקיסר ובמקביל לממשלה ולפרלמנט.
למרות התקדמות זו עדיין רוכז רב הכוח מבחינה פורמלית בידי הקיסר.
כבר עם הכנסת השינויים המשמעותיים לכאורה, התברר כי בפועל עדיין שולטים המנהיגים של מחוזות סצומה וצ'ושו מאחורי הקלעים.
המפלגות הייצוגיות נדרשו לשנים רבות על מנת להגדיל את השפעתם על תהליך לקיחת ההחלטות במשטר היפני.
שלטון המייג'י אימץ את תפיסת השוק החופשי על פי המודל האמריקאי.
עד סיום המשטר הפיאודלי הסחר עם העולם החיצון היה מצומצם מאוד וסיפק את צרכיה של שכבת אצולה קטנה.
הכלכלה החדשה אשר עודדה יזמות פרטית נפלה על קרקע פורייה בדמות מספר גדול של בעלי ממון אשר כעת יכלו לבוא במגע עם השווקים מחוץ ליפן.
שכבה משמעותית של סמוראים ממעמד נמוך, אשר שימשו כסוחרים כבר בתקופה הפיאודלית, היוותה נקודת פתיחה מבטיחה.
עד שנת 1890 הסתיימו רפורמות כלכליות בתחום המטבע, הבנקאות וחוקי המסחר.
המודרניזציה אשר נדרשה על ידי המשטר הביאה להקמת מפעלים בהיקף עצום אשר סיפקו את הדרישה לתחבורה מודרנית, תקשורת ותשתיות אחרות בהיקף נרחב.
השוק הפרטי, שאך לפני מספר שנים היה בכללותו אוכלוסייה חקלאית, התעורר לדחוף את היזמים להעמיק את המסחר הבינלאומי ולהגביר את התיעוש ברחבי המדינה.
עד שנת 1920 הפכה יפן למדינה התעשייתית היחידה במזרח אסיה ולגורם כלכלי בינלאומי דומיננטי.
בתקופה זו הוקמו ראשוני תאגידי הענק היפנים אשר קיימים עד היום כגון מיצובישי ומיצוי.
בתחילת תקופת מייג'י מצאה את עצמה יפן במציאות ביטחונית לא נעימה.
הצבא היפני היה כה מפגר טכנולוגית שהיה די בהגעתן של שלוש ספינות מלחמה אמריקאיות למפרץ טוקיו על מנת להכתיב ליפן את הדרישות המערביות.
אחד מהצעדים הראשונים בהם נקט הקיסר היה לייבא מומחים מערביים לשם הקמת צבא מודרני.
כצעד ראשון נחוץ היה צבא זה על מנת להביס את נאמני המשטר הקודם, אך לאחר שמשימה זו הושלמה מצאה את עצמה יפן כבעלת כוח צבאי משמעותי אשר בעזרתו ניתן לשאוף להשגת מטרות גם מעבר לגבול.
הצבא היפני עמד במבחן הראשון בהצלחה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 כאשר כבש את חצי האי הקוריאני שנשלט על ידי סין עד לאותו זמן.
בשורה של מערכות מוגבלות הוכיחה יפן עליונות כנגד שכנותיה.
ההתפתחות הכלכלית המואצת הביאה למחסור בחומרי גלם, יפן החלה להתאים את עצמה למציאות החדשה בכיבוש שטחים באסיה ובמרחב האוקיינוס השקט.
הפלישה היפנית למנצ'וריה היוותה נקודת מפנה בהיסטוריה היפנית.
במנצ'וריה לחמו היפנים לראשונה בצבא מערבי.
בשנת 1904 פרצה מלחמת רוסיה–יפן.
הצבא היפני, שהתעצם במהירות בספינות קרב חדישות ובציוד מודרני אחר, הצליח להביס את הצבא הרוסי ולהעניק ליפן שליטה במנצ'וריה.
קרנו של הצבא עלתה במידה שהעניקה לגנרלים החדשים כוח פוליטי חסר תקדים.
הצבא הפך לגורם דומיננטי במדיניות הפנים ותוך השתלטות על משרדי ממשלה שונים החל להטמיע את התפיסה הלאומנית במערכת החינוך.
ראשי הצבא הפכו לפוסקי הלכה בתחומים רבים בחברה היפנית, מהלך שהעצים עד לשיאו במלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה יפן בעלת ברית של בריטניה.
לאחר המלחמה זכו היפנים בשטחים אשר הופקעו מגרמניה במערב האוקיינוס השקט.
הצבא היפני הפך לאיום על ההגמוניה המערבית בחצי הכדור המזרחי.
בניסיון לבלום את ההתעצמות היפנית נחתמה אמנת וושינגטון בשנת 1921, בה התחייבה יפן להגביל את גודל הצי שלה ביחס לצי האמריקאי והבריטי, אך בפועל לא כובד הסכם זה במלואו, ובשנות השלושים הודיעה יפן על פרישתה מההסכם.
מאז תחילת מלחמת אונין ובמהלכה, השלטון המרכזי של שוגונות אשיקאגה בבירה קיוטו נחרב, מה שהוביל להרס הסדר החברתי ביפן.
מחוץ לבירה הדאימיו ושופטי השלום שהיו תלויים בשוגונות כמקור לסמכות וכוח, מצאו את עצמם מבודדים ופגיעים לכוחות חיצוניים ופנימיים.
לפיכך מכונה התקופה "הדמוקרטיה של טאישו" ביפן; התקופה בולטת על רקע תקופת מייג'י הסוערת מבחינה מדינית שקדמה לה, ועל רקע החלק הראשון של תקופת שווה, שהתאפיין במיליטריזם.
הקיסר מוצוהיטו נפטר ב-30 ביולי 1912, ויורש העצר, הנסיך יושיהיטו, הפך להיות קיסר יפן ופתח את תקופת טאישו.
סופה של תקופת מייג'י התאפיין בהשקעות ענק של ממשלת יפן בתוכניות פיתוח והגנה, שהותירו את קופת המדינה מרוששת.
האירועים שהתחוללו ביפן מאז רסטורציית מייג'י ב-1868 הובילו להשגת מטרות כלכליות ופוליטיות, מבית ומחוץ, מבלי שנפלה המדינה תחת שלטון קולוניאלי של מעצמה זרה.
בנוסף, הובילו אירועים אלה לצמיחת מעמד אינטלקטואלי, בעידן בו החלו הסוציאליזם ומעמד הפועלים לצבור כוח והשפעה.
תנועות שמאל ייבאו ליפן רעיונות שונים, כגון זכות בחירה, רווחה, זכויות עובדים והפגנות לא-אלימות.
עם זאת, דיכויין של תנועות השמאל על ידי הממשלה הוביל להתחזקותן של תנועות שמאל קיצוני, ובתמורה לדיכוי קשה יותר, שסופו בהתפרקות המפלגה הסוציאליסטית של יפן ב-1906, שנה אחת בלבד לאחר יסודה.
בראשית תקופת טאישו פרץ המשבר הפוליטי של טאישו.
כשניסה סיונג'י קינמוצ'י לקצץ בתקציב הצבא, התפטר שר הצבא, ובעקבותיו התמוטטה כל ממשלת ריקן סייוקאי (立憲政友会, "ידידי הממשלה החוקתית").
סיונג'י ויאמגאטה אריטומו סירבו שניהם לקבל את תפקיד ראש הממשלה, ונוצר משבר.
הזעקה הציבורית סביב התערבות הצבא בפוליטיקה והשבתו של קאצורה טרו לקדנציה שלישית כראש הממשלה, הובילו לקריאות נוספות לחיסול פוליטיקת האוליגרכים.
ימאמוטו גונבאה החליף את קאצורה בראשות הממשלה ב-12 בפברואר 1913, ובאפריל 1914 החליף אוקומה שיגנובו את יאממוטו בתפקיד זה.
מלחמת העולם הראשונה וההגמוניה בסין
היפנים ניצלו את התעסקותם של הגרמנים במלחמה האירופאית (שתהפוך למלחמת העולם הראשונה), ומתוך שאיפה להרחיב את אזור ההשפעה שלה בסין, הכריזה האימפריה היפנית מלחמה על האימפריה הגרמנית ב-23 באוגוסט 1914. היפנים כבשו במהירות את השטחים בבעלות גרמנית במחוז שאנדונג, באיי מריאנה, באיי קרוליין ובאיי מרשל שבאוקיינוס השקט.
בעוד בעלות בריתה המערביות היו עסוקה בלחימה באירופה, שאפה יפן לחזק את מעמדה בסין על ידי הצגת מסמך "עשרים ואחת הדרישות" ב-1915, שבו הגדירה את האינטרסים הפוליטיים והכלכליים שלה בסין.
במסמך זה, בנוסף לסיפוח שטחים בבעלות גרמנית, שטחים במנצ'וריה ובמונגוליה הפנימית, דרשה יפן שותפות על אזור מכרות במרכז סין, אסרה על סין להחכיר אזורי חוף לצד שלישי, והגישה דרישות פוליטיות, צבאיות וכלכליות נוספות, שאם היו מתקבלות היו הופכות את סין למדינת חסות של יפן.
לאור ההתקדמות האיטית במשא ומתן עם הממשלה הסינית, ולאור עליית הרגשות האנטי-יפניים בסין והביקורת הבינלאומית, נאלצה יפן לוותר על הסעיפים שהיו הופכים את סין למדינת חסות, וההסכם נחתם במאי 1915.
יפן השלימה את הגמוניה שלה בצפון סין ובאזורים נוספים באסיה על ידי חתימת הסכמים בינלאומיים נוספים.
הסכם עם רוסיה ב-1919 סייע לחיזוק השפעתה של יפן במנצ'וריה ובמונגוליה הפנימית, והסכם עם בריטניה, צרפת וארצות הברית ב-1917 הכיר בסיפוחים היפנים בסין ובאוקיינוס השקט.
לקראת סוף המלחמה הזמינו מדינות ההסכמה ציוד צבאי מיפן, והדבר סייע להתפתחות ולגיוון הכלכלה היפנית, ועד סוף המלחמה הפכה יפן ממדינת חוב למדינה מלווה, בפעם הראשונה.
השפעתה של יפן באסיה גברה עם חיסול שלטון הצארים ברוסיה והמהפכה הבולשביקית בסיביר ב-1917. צבא יפן תכנן לנצל את חוסר השקט הפוליטי בסיביר ולהשתלט על האזור, עד לימת באיקל.
על מנת לעשות זאת נאלצו היפנים לשאת ולתת עם הסינים לגבי מעבר חיילים יפנים דרך שטחים סיניים.
אף על פי שהכוח שנשלח הצטמצם כדי לא לעורר ביקורת מצד ארצות הברית, עדיין נשלחו יותר מ-70,000 חיילים, שהצטרפו לכוח משלוח של מדינות ההסכמה בסיביר ב-1918.
טראוצ'י מסטאקה החליף את אוקומה שיגנובו בראשות הממשלה ב-9 באוקטובר 1916. ביולי 1918 פרצו ביפן מהומות האורז, במחאה על העלייה תלולה במחיר האורז, שגרמה למצוקה כלכלית קיצונית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה: דמוקרטיית טאישו
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה נהנתה יפן משגשוג כלכלי.
היא השתתפה בוועידת השלום בפריז ב-1919 בתור מעצמה צבאית ותעשייתית, ואף התקבלה כחברה ב"חמש הגדולות" של הפוליטיקה הבינלאומית החדשה.
יפן קיבלה גם מושב קבע במועצת חבר הלאומים, וחוזה ורסאי סיכם את העברת הטריטוריות הגרמניות בשאנדונג לידיה, צעד שהוביל למחאות אנטי-יפניות בסין.
בנוסף, יפן קיבלה מנדט חבר הלאומים על האיים באוקיינוס השקט, שהיו בעבר בשליטה גרמנית.
על אף תפקידה הזוטר יחסית במלחמה, סיימה אותה יפן כאחת מהמעצמות הבולטות בעולם.
אף על פי כן, בפני הארה ניצבו מספר בעיות: אינפלציה, הצורך בהתאמת כלכלת יפן לתקופה של אחרי המלחמה, עליית איגודי הפועלים ועוד.
הארה לא ניסה למצוא פתרונות חדשים לבעיות אלה, ונקט בפתרונות ישנים.
הוא לא ערך רפורמות, מלבד הגבלת זכויות הבחירה, וכך הקטין את סכנת נפילת מפלגתו מהשלטון.
עם תפיחת החוב הלאומי והחלת חוקי הבחירות החדשים, התפכח הציבור היפני והחלו להשמע קריאות לזכות בחירה אוניברסלית ולהדחת המפלגות הישנות.
סטודנטים, מרצים באוניברסיטאות ועיתונאים, בתמיכת איגודי הפועלים ובהשראת מנהיגים דמוקרטים, סוציאליסטים, קומוניסטים ואנרכיסטים, ערכו הפגנות ענק וקראו לזכות בחירה אוניברסלית ב-1919 וב-1920. בבחירות הבאות ניצחה שוב מפלגת השלטון של הארה, אך בהפרש קטן בלבד.
ברוח התקופה, קמו מספר מפלגות חדשות, בהן המפלגה הקומוניסטית של יפן והמפלגה הסוציאליסטית.
במהלכה של התסיסה הפוליטית, התנקשה קבוצה של פועלי מסילות רכבת בהארה, ב-1921. לאחריו נבחר לראשות הממשלה רצף של אנשים ללא השתייכות מפלגתית.
חשש מזכות בחירה לכל, משמאל פוליטי חזק ומשינויים סוציאליים הוביל לחקיקת החוק לשמירה על הסדר הציבורי ב-1925, שאסר על כל שינוי במבנה הפוליטיקה או על ביטול הקניין הפרטי.
אי-הסדר הפוליטי והפלגנות בדיאט של יפן הביאו להתאחדות של מספר מפלגות בשנים הבאות.
עם זאת, משברים כלכליים המשיכו להכות במדינה, והיקשו על כל מפלגה להחזיק בשלטון.
אף על פי שלמשבר הכלכלי העולמי של סוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 לא נודעה השפעה רבה ביפן, הוא השפיע על תחושות הציבור היפני, והביא לבסוף לניסיון התנקשות בראש הממשלה דאז, המאגוצ'י אוסאצ'י ב-1930. אוסאצ'י שרד את התקיפה, אך נאלץ להתפטר שנה לאחר מכן, ומת תוך זמן קצר.
ניצחון הבולשביקים ברוסיה ב-1917, העניק להם תקוות בדבר מהפכה עולמית והוביל להקמת הקומינטרן.
הקומינטרן ראה ביפן יעד חשוב שעשוי לסייע להצלחת המהפכה במזרח אסיה, ופעל להקמת המפלגה הקומוניסטית של יפן, שנוסדה לבסוף ביולי 1922. מטרות המפלגה היו ביטול הפאודליזם והמונרכיה, הכרה בברית המועצות והסגת כל הכוחות היפנים מסחלין, מסין, מקוריאה ומטאיוואן.
בעקבות זאת, פתחה הממשלה בדיכוי המפלגה, מעשה שהוביל לניסיון התנקשות ביורש העצר, הנסיך הירוהיטו.
החוק לשמירה על הסדר הציבורי, שנחקק ב-1925, נועד לתת מענה "למחשבות המסוכנות" שמפיצים גורמים קומוניסטים בתוך יפן.
עם זאת, שינוי חוקי הבחירות ב-1925 איפשר לאישים קומוניסטים להתמודד, אף על פי שהמפלגה הקומוניסטית הוצאה אל מחוץ לחוק.
חוק שמירה על הסדר הציבורי חדש מ-1928 הצר עוד יותר את צעדי הקומוניסטים, שכן הוא אסר גם על מפלגות בהן חברים גורמים קומוניסטים.
ב-1926 נאלצה המפלגה הקומוניסטית של יפן לרדת למחתרת, ב-1929 חוסלה כמעט כל ההנהגה שלה, וב-1933 היא למעשה נמחקה.
פאן-אסייתיות היה אחד ממאפייני הימין הפוליטי ביפן, מאז ימי רסטורציית מייג'י.
סמוראים-לשעבר שהתפכחו הקימו אגודות פטריוטיות, כגון קוקוריוקאי, שהוסיפו לתסיסה הציבורית ותמכו במטרות אולטרה-לאומניות, עד סוף מלחמת העולם השנייה.
לאחר ניצחונותיה של יפן על סין ועל רוסיה, התרכזו הלאומנים היפנים בבעיות הפנים במדינה, כגון סוציאליזם וקומוניזם.
עליית הלאומיות בסין, ניצחון הקומוניסטים ברוסיה ונוכחותה הגוברת של ארצות הברית במזרח אסיה פעלו כולם לרעתה של יפן.
המשלחת הבינלאומית שנשלחה לסיביר, הפעילות בסין ותוכניות ממשלתיות נרחבות רוקנו את קופת המדינה.
לפיכך הנהיגה הממשלה הגבלות על עולם העסקים, דחפה את הפיתוח התעשייתי ואת הכלכלה, והכינה את הקרקע לצמיחת הזאיבצו.
בתקופה זו החלה הממשלה היפנית לראות בארצות הברית - בעלת בריתה הראשונה ומקור למוצרי יבוא רבים ולהלוואות - מכשול בדרך להפיכתה של יפן למעצמה כלכלית וצבאית באסיה, מכיוון שזו האחרונה הייתה נחושה לעצור את האימפריאליזם היפני.
נקודת מפנה ביחסי שתי המדינות הגיעה בוועידה הימית בוושינגטון ב-1921-1922, שקבעה הגבלות חימוש על מדינות בעלות אינטרסים באוקיינוס השקט ובמזרח אסיה.
יפן, ששאפה לחזק את כלכלתה על ידי השתלטות על אזורים עשירים במשאבים, ראתה בהגבלות אלה גזר דין מוות לשאיפות אלה.
אף על פי כן, חתמה יפן על אמנת וושינגטון.
בהסכם ארבע המעצמות, שנחתם ב-13 בדצמבר 1921, הסכימו ארצות הברית, בריטניה, צרפת ויפן לשמור על הסטטוס קוו באוקיינוס השקט, להימנע מהתפשטות טריטוריאלית נוספת, ולהתייעצות הדדית במקרה של סכסוך בנושא זה.
בהסכם חמש המעצמות, שנחתם ב-6 בפברואר 1922, הסכימו ארצות הברית, בריטניה, צרפת, איטליה ויפן להגביל את גודל ציין, קוטר קני תותחי הים שברשותן וגודל האוניות שברשותן.
נקבע גם כי היחס בין גודל שלושת הציים הגדולים בעולם דאז - האמריקאי, הבריטי והיפני - יעמוד על 3:5:5. בהסכם תשע המעצמות, שנחתם באותו היום, הסכימו ארצות הברית, בריטניה, צרפת, יפן, סין, איטליה, בלגיה, הולנד ופורטוגל לבטל את מדיניות הדלת הפתוחה, שפגעה בריבונותה של סין, ועודדו אותה להקים שלטון עצמאי.
בהסכם זה ויתרה יפן גם על שטחיה בסיביר ובשאנדונג, שכבשה במלחמת העולם הראשונה, ונאלצה להכיר בעצמאותה ושלמותה של סין.
תקופת נארה (奈良時代) הייתה תקופה בהיסטוריה של יפן אשר החלה בערך בשנת 710 והסתיימה ב-794. הקיסרית גֵנמֵיי (元明天皇) קבעה את בירת הֵייג'ו קְיו (平城京 היום נארה) ומלבד 5 שנים (740–745), שבהן הבירה עברה באופן זמני, הייתה נארה הבירה של התרבות היפנית.
בשנת 784 הקיסר קאמוּ (桓武天皇) העביר את הבירה לעיר נאגַאוֹקה, לפני שעברה להייאן (平安京), או קיוטו (京都), כעשור לאחר מכן, בשנת 794.
רוב אוכלוסיית יפן התפרנסה בתקופה זו מחקלאות ורוכזה סביב כפרים.
רוב הכפריים האמינו בדת השינטו, המבוססת על סגידה לאלים של כוחות טבע ואלים קדמונים (קאמי).
הבירה בנארה נבנתה לפי המודל של העיר הסינית צ'אנגאן, עיר הבירה של שושלת טאנג מסין.
מהרבה בחינות, התאים עצמו המעמד הגבוה ביפן למנהגים הסיניים, כגון אימוץ האותיות הסיניות (קנג'י 漢字), ואימוץ דת הבודהיזם.
ניסיונות מרוכזים של חצר הקיסרות לתעד את ההיסטוריה שלה, הניבו את היצירות הספרותיות הראשונות של תקופת נארה.
יצירות כמו הקוג'יקי (古事記) והניהון שוקי (日本書紀) היו בעלות טבע פוליטי, ונועדו לתעד, ועל כן הצדיקו וביססו את עליונות שושלת הקיסרים בתוך יפן וכן גם בסין ובקוריאה.
עם התפשטות המילה הכתובה, שירה יפנית, המכונה וואקה (和歌), החלה להכתב.
במשך הזמן, אוספים פרטיים קובצו וצוטטו על מנת ליצור את קובץ השירים היפנים הראשון, שכונה מאנְיוֹשוּ (万葉集), מעט אחרי שנת 759. סימנים סיניים שימשו על מנת לבטא צלילים יפנים, זאת עד שהומצא כתב הקאנה.
לפני שנחקק קוד טאיהו (大宝律令 Taihō-ritsuryō), היה נהוג להעביר את מיקום הבירה לאחר מות הקיסר, וזאת משום האמונה העתיקה שמקום המוות מזוהם.
רפורמות ובירוקרטיזציה של מערכת הממשל הביאו לקביעת מושב קבוע לבירה בעיר הייג'ו קיו, או נארה, בשנת 710. בין השנים 740 ל-745, עברה הבירה מסיבות פוליטיות.
בין השנים 740–744 לעיר קוניקו (恭仁京, היום קאמו), בשנת 744 לעיר שיגאראקינוֹמיה (紫香楽宮, כיום שיגאראקי) ובין השנים 744–745, עברה הבירה לעיר נאניווה-קיו (難波, כיום אוסקה), אך היא חזרה לנארה בשנת 745. הבירה בנארה, שנתנה את שמה לתקופה, עוצבה לפי המודל של בירת שושלת טאנג מסין, העיר צ'אנגאן.
נארה הייתה המרכז האורבני האמיתי הראשון ביפן.
במהרה הגיעה כמות האוכלוסייה בה ל-200,000 תושבים (שייצגו כ-4% מכלל אוכלוסיית יפן), וכ-10,000 אנשים עבדו במשרות ממשלתיות.
בתקופת נארה התרחבה הפעילות הכלכלית והמנהלתית ביפן.
דרכים חדשות קישרו את נארה עם בירות הפרובינציות השונות, ואפשרו גבייה יעילה ומסודרת של מיסים.
הוטבעו מטבעות, אך השימוש בהם היה עדיין מועט.
לעומת זאת, מחוץ לאזור נארה, הייתה פעילות מסחרית מועטה.
באמצע המאה השמינית, השואן, אחד מהמוסדות החשובים ביפן של ימי הביניים, החל לצבור חשיבות כתוצאה מחיפוש אחר שיטה יעילה לניהול קרקעות.
מנהלות מקומיות החלו בשיפור עצמי, בעוד שהשיטה הישנה של חלוקת קרקעות, והעלאת המיסים, הביאו לאובדן או זניחת קרקעות על ידי אנשים, שכעת הקראו "אנשי הגל" או רונין (浮浪人).
חלק מהאנשים האלה, שהיו חופשיים, החלו לעבוד בשביל בעלי אחוזות וקרקעות, ואדמות ציבוריות החלו לעבור לידי השואן.
מלחמות בין קבוצות בחצר הקיסרות נמשכו לאורך כל תקופת נארה.
בני המשפחה הקיסרית, מנהיגי שבטים המקורבים למשפחה ונזירים בודהיסטים, כולם רבו ביניהם על כוח והשפעה.
מוקדם יותר באותה תקופה, הנסיך נאגאיה תפס שליטה על חצר הקיסרות לאחר מותו של פוג'יווארה נו פוהיטו.
את פוהיטו ירשו ארבעת בניו; מוּצ'ימארו, אוּמאקאיי, פוּסאקאיי ומארוֹ.
הם העלו את הקיסר שומו, הנסיך מבתו של פוהיטו, על כס הקיסרות.
בשנת 729 הם אסרו את נאגאיה, ונטלו בחזרה את השליטה בחצר.
אך עם התפשטות מגפת אבעבועות שחורות מהעיר קיושו בשנת 735, מתו כל ארבעת האחים, ודומיננטיות שבט פוג'יווארה הצטמצמה.
הקיסר היה המום מחדשות אלה, והוא העביר את ארמונו שלוש פעמים בחמש שנים החל משנת 740, עד שלבסוף חזר לנארה.
לקראת סוף תקופת נארה, עקב נטל כלכלי כבד, פיטר חצר הקיסרות פקידים לא חיוניים.
בשנת 792 הופסקה הפקעת הקרקעות על ידי חצר הקיסרות, ומושלי פרובינציות הורשו להקים צבאות פרטיים למטרות שיטור מקומי.
ביזור הסמכויות הפך לחוק למרות הרפורמות הקודמות שבוצעו באותה תקופה.
לבסוף, על מנת להחזיר את השליטה לידי חצר הקיסרות, הועברה הבירה לעיר נאגאוקה-קיו (長岡京), ובשנת 794 לעיר הייאן-קיו ("בירת השלום והשלווה" 平安京), הממוקמת בערך 26 ק"מ צפונית לנארה.
לקראת סוף המאה האחת עשרה, כונתה העיר קיוטו ("עיר הבירה"), השם אותו היא נושאת עד היום.
כמה מהיצירות החשובות ביותר בתרבות יפן נכתבו במהלך תקופת נארה, כגון הקוג'יקי (古事記) והניהון שוקי (日本書紀), ספרי ההיסטוריה היפנים הראשונים, אשר נכתבו בשנים 710 ו-720, בהתאמה.
המניוֹשוּ ("אוסף אלף העלים", 万葉集), אוסף שירים, והקאיפוּסוֹ ("זיכרון נעים של שירים", 懐風藻), אוסף שירים יפנים שנכתבו בסינית על ידי קיסרים ונסיכים.
עוד התקדמות תרבותית משמעותית באותה תקופה הייתה ביסוס הבודהיזם.
הבודהיזם הובא ליפן על ידי נזירים קוראנים במאה השישית, אך לא נטמע ממש עד תקופת נארה, כאשר אימץ אותה בחום הקיסר שומו.
הקיסר ובת זוגו בת הפוג'יווארה היו בודהיסטים קנאים, ועודדו את הפצת הדת על ידי הכרזתה כ"מגינת המדינה", ודרך לחיזוק מוסדות יפנים.
בזמנו של הקיסר שומו נבנה מקדש טודאי-ג'י ("המקדש המזרחי הגדול" 東大寺), ובתוכו הוצב פסל הבודהה דַאיניצ'י ("בודהה השמש הגדול"), פסל בגובה 16 מטרים, עשוי ברונזה מכוסה זהב.
בודהה זה זוהה עם אלת השמש, מה שגרם למיזוג הדרגתי של הבודהיזם עם השינטו.
שומו הכריז על עצמו כ"משרת שלוש האוצרת" של הבודהיזם: הבודהה, החוק, או לימוד הבודהיזם והקהילה הבודהיסטית.
הממשלה המרכזית גם כן החלה להקים מקדשים שנקראו קוֹקוּבּוּנג'י (国分寺) ברחבי הפרובינציות.
מקדש טודאי-ג'י היה הקוקובונג'י של פרובינציית יאמטו (היום חבל נארה).
למרות שניסיונות להפוך את הבודהיזם לדת הרשמית של יפן כשלו, הם עזרו בשיפור מעמדה של המשפחה הקיסרית.
ההשפעה הבודהיסטית גברה בחצר הקיסרות בתקופת שלטונה של בתו של שומו, הקיסרית קוקן.
קוקן הכניסה נזירים בודהיסטים לחצר.
היא התפטרה מכס הקיסרות בשנת 758 בעצת בן דודה, פוג'יווארה נו נאקאמארו, לאחר שהתאהבה בנזיר ששמו דוקיו.
נאקאמארו נטל זמנית את השלטון בעזרת צבא, אך סולק במהרה.
קוקן האשימה את הקיסר החדש בקשירת קשר נגד נאקאמארו ועלתה מחדש לכס הקיסרות, כעת כקיסרית שוטוקו.
הקיסרית הורתה על הדפסת מיליון קלפי תפילה, ה-הְיַאקוּמאנטוֹ ד'האראני (百万塔陀羅尼), שרבים מהם שרדו עד היום.
המגילות הקטנות, משנת 770, הן בין העבודות המודפסות העתיקות בעולם.
שוטוקו הדפיסה את המגילות על מנת לרצות את אנשי הכמורה הבודהיסטית.
ייתכן ואיפלו רצתה להכתיר את אהובה דוקיו לקיסר, אך היא מתה מאבעבועות לפני שהספיקה לעשות כן.
פעולותיה זעזעו את אנשי נארה, והביאו להחלטה לשלול נשים מאפשרות לרשת את כס הקיסרות וסילוק הנזירים הבודהיסטים מעמדות הכוח הפוליטיות שקיבלו.
עבודות אמנות רבות ואוצרות שנאספו מארצות אחרות בתקופת שומו וקוקן שמורים היום בשוסואין (בקתת ארכיון) שבמקדש טודה-ג'י, ונקראים אוצרות שוסואין, והם מייצגים את התרבות הקוסמופוליטית של אותה תקופה, שנקראה גם תרבות טֶמפיו.
אוצרות מיובאים מראים השפעות מאזורי דרך המשי, כגון סין, קוריאה, הודו והאימפריה האיסלאמית.
בשוסואין מאוכסנים גם מעל 10,000 מסמכים המכונים "מסמכי שוסואין", ואלה תעודים שנכתבו במצד האחורי של הסוטרות או על עטיפות של חפצים מיובאים, והם שרדו כתוצאה משימוש חוזר של הניירות עליהם היו כתובים.
מסמכים אלה תרמו רבות למחקר המערכות הפוליטיות והחברתיות ביפן של תקופת נארה, ואף מראים על שינוי והתפתחות הכתב היפני (כגון קאטאקאנה).
חצר הקיסרות בתקופת נארה ייבא באופן אגרסיבי מאפיינים מהציויליזציה הסינית, וזאת על ידי שליחת משלחות לחצר טאנג הסינית כל עשרים שנה.
תלמידים יפנים רבים, רגילים וגם נזירים בודהיסטים, למדו בצ'נגאן ובלויַאנג.
תלמיד אחד ששמו אַבֵּה נו נאקאמארו, עבר את המבחנים הציבוריים על מנת להתמנות לתפקיד ממשלתי בסין.
הוא שימש כמושל-גנרל באנאם, או וייטנאם הסינית בין השנים 761 ו-767. תלמידים רבים ששבו לארצם קיבלו משרות ממשלתיות מכובדות כגון קיבי נו מאקיבי, שקיבל לידיו את בניית מקדש טודה-ג'י.
שושלת טאנג הסינית מעולם לא שלחה משלחת ליפן, שכן הקיסרים היפנים לא חיפשו אישור להסמכתם מהקיסרים הסינים.
ממשלה מקומית מסין, ממחוז עמק יאנגצי, שלחה קבוצה ליפן על מנת להחזיר משלחת יפנית שהגיעה ליפן דרך בַּלְהֵאה, שבמנצ'וריה.
הקבוצה לא יכלה לחזור לסין בגלל מרד אן לו שאן, שלבסוף דוכא על ידי סין.
היחסים עם הממלכה הקוריאנית היו שקטים, עם חילופים דיפלומטיים הדדיים.
אך עליית חבל בַּלְהֵאה, שבצפון קוריאה, הביאה לערעור היחסים בין שתי המדינות.
ממלכת בַּלְהֵאה שלחה משלחת לנארה בשנת 728, שקיבלה את פניהם כממשכי דרכה של ממלכת גוֹגוּרְיוֹ, שהייתה מיודדת עם יפן עד ששושלת סִיאָה איחדה את שלוש מלכויות קוריאה.
יחסי הידידות המסחריים והדיפלומטיים בין יפן לממלכת בַּלְהֵאה המשיכו עד שקוריאה נכבשה על ידי חיטאן, או שושלת לְיָאוֹ, במאה העשירית.
הקשרים עם סִיאָה הדּרדרו ככל שקשרי נארה עם שושלת טאנג התחזקו.
710: בירת יפן עוברת מאסוקה לנארה, ונבנית לפי המודל של הבירה הסינית שיאן.
712: אוסף הסיפורים של קוג'יקי (תעוד של זמנים עתיקים).
720: אוסף הסיפורים של ניהונשוקי (ההיסטוריה של יפן).
743: הקיסר שומו מייסד את מקדש טודה-ג'י בנארה, שבתוכו מוצב פסל בודהה עצום.
759: האנתולוגיה הפואטית של מניושו (אוסף אלף העלים).
784: הקיסר מעביר את הבירה לנאגאוּקה.
788: הנזיר הבודהיסטי סאיצ'ו מייסד את המנזר על הר הְייֵאי, ליד קיוטו, שיהפוך למכלול גדול של מקדשים.
< תקופת אסוקה | תקופת הייאן >
תקופת התחייה הוא כינוי לתקופה בת כשבעים שנה בספרות העברית - מראשית שנות השמונים של המאה ה-19 ועד להקמת מדינת ישראל.
בלב תקופת התחייה עמדה התמורה המודרנית בחיי היהודים במזרח אירופה, לצד חיבת ציון והציונות, העליות לארץ ישראל ויישובה.
תקופה זו נחשבת לאביב של הספרות העברית החדשה.
בשלהי שנות השבעים של המאה ה-19 תנועת ההשכלה הייתה בירידה.
רעיונותיה למאבק לשוויון זכויות בקרב העמים והניסיונות לגיבוש סוציאליזם עברי, והמלחמה לתיקונים בדת, הלכו והתפוגגו.
פרעות סופות הנגב נגד היהודים ברוסיה בתחילת שנות השמונים הביאו להתפכחות.
ובאין רוח חיים לתנועת ההשכלה, לא נותר מהספרות העברית החדשה כי אם מליצה ריקה במאספים ספרותיים.
מששקעה שמשה של תנועת ההשכלה, זרחה שמשה של תנועת התחייה.
סופרים גילו כי חיבת ציון היה הרעיון הגנוז בספרות העברית החדשה, שרוב סופריה קודם לכן לא השכילו להבין את תכליתה.
העלייה הראשונה, הקמת המושבות הראשונות בא"י, הקמת ההסתדרות הציונות, תחיית הלשון העברית, הפיחו עוז בספרות העברית, עד שבמהרה אי-אפשר היה עוד להבחין בין סיבה ומסובב.
רבים מהסופרים נרתמו לדחוף את תנועת התחייה להתארגנות פוליטית ומעשית.
באותה תקופה הייתה פולין חלק מרוסיה מבחינה מדינית, ומבחינה תרבותית יחידה בפני עצמה.
בסמיכות לשאיפות לעצמאות לאומית של העם הפולני, יהודי פולין התעוררו להכרה לאומית חדשה.
שלושה סופרים ממשכילי פולין - דוד פרישמן, י.
פרץ, ונחום סוקולוב - בביקורת חריפה נגד ספרות ההשכלה, ביצירה ספרותית עצמית חדשה, ובייסוד מאספים המתאימים לרוח התחייה (כגון "האסיף", "ספר השנה", "לוח אחיאסף") הצליחו תוך שנים ספורות להביא לשינוי טעם, לעבור ולהעביר את הספרות העברית מתקופה לתקופה.
כתב נחום סוקולוב: "פרישמן היה כיצחק ליבוּש פּרץ, כמוני, ועוד אחרים, נושא ונשוא של תקופת המעבר מן ההשכלה אל התחייה.
ויעקב פיכמן כתב: "פולין שימשה, איפוא, בספרות הצעירה יסוד משחרר, כמו בתקופת הצמיחה של החסידות.
היא פוצצה את הקליפה – ערערה את המבוצר, המנודבך, בלבלה כל סגנון שבכתב בבקשה צינורות החיוּת הנסתרת בדברים משוללי שיגרה, משוללי קביעות: כל זה שאודסה המנדלאית בנתה עליו, נשענה עליו.
החסידות לא הייתה עוד דוגמה לצורה, לנוסח, כי אם רוח עוקרת, מסערת, מחדשת".
מרכזים ספרותיים, כתבי-עת, סופרים, משוררים, מבקרים
במזרח-אירופה קמו שני מרכזי ספרות עברית גדולים: באודסה ובוורשה.
הוצאה לאור של עיתונים יומיים עם מדורי ספרות, ושל מאספים ספרותיים המדברים לליבו של העם; היווסדות הוצאות ספרים חדשות, והמקום המרכזי של לימודי ספרות בבתי הספר של התנועה הציונית, יצרו לראשונה קהל קוראים עברי גדול (בן עשרות אלפי אנשים) של ספרות עברית יפה.
בוורשה ובאודסה הסתופפו מאות משוררים, סופרים, עורכים, מבקרים, מתרגמים, ומוציאים לאור עבריים, והתוצאה מה שנחשב לתור הזהב של הספרות העברית החדשה.
סופרי אודסה שמו דגש על אמת-בניין חמורה ופיתחו את הצורה הספרותית המוקפדת של מעט המחזיק את המרובה, תוך גישה למדנית-מסורתית כבדת ראש.
הסופר מנדלי מוכר ספרים יצר את ה"הנוסח" (נוסח אודסה), סגנון סיפורי אמנותי מקורי, ששימש מופת לסופרי התקופה.
אצל סופרי וורשה, שהייתה מרכז דפוס עברי, ואשר נהרו אליה סופרים עבריים מכל העולם, גילוי הרוח הפנימי היה עיקר, תוך פתיחות לרוחות חדשות, ושאיפה לצחות לירית.
סופרים צעירים נעו בין אודסה התובענית לבין וורשה המשחררת, בין צורות אמנותיות לבין רוחות מנגנות, סופגים משני העולמות.
בנוסף היו מרכזים של ספרות עברית בסנקט פטרבורג ובמוסקבה.
הדור הראשון של סופרי תקופת התחייה פעל בעיקר במזרח-אירופה, ובהמשך התקופה עבר מרכז הכובד של הספרות העברית לארץ ישראל.
מאפייני ספרות התחייה היו ליריות, יצירה לאומית ויצירה טבעית כלל-אנושית, צורה אמנותית של ספרות יפה, פובליציסטיקה, חזון וריאליזם, שיבה לאוויר ולטבע ולנוף של ארץ-ישראל, תרגומים ממיטב ספרות העולם, ועושר סגנונות.
הסוגות הספרותיות העיקריות היו השיר הלירי, השיר התיאורי, הפואמה, האידיליה, שירה בפרוזה, הפיליטון, הסיפור הקצר, המסה, והרומן.
בהשפעת התעוררות רוח הלאום, רבים מהאנשים, בין כותבים בין קוראים, לא הסתפקו בשירה לירית אישית, וביקשו יצירה אפית, ומצאוה בסוגת הפואמה (ובכללה האידיליה), סוגה מרכזית בתקופת התחייה, ששימשה את גדולי משורריה לחיבור מיטב יצירותיהם, ושבאמצעותה זכו להשראה.
עם גדולי הסופרים והמשוררים בדור הראשון של תקופת התחייה נמנים מנדלי מוכר ספרים, אברהם שלום פרידברג, אחד העם, נחום סוקולוב, י.
פרץ, דוד פרישמן, מרדכי צבי מאנה, חיים נחמן ביאליק, שאול טשרניחובסקי, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ואחרים.
עם כתבי העת הספרותיים החשובים של התקופה: "הדור" ו"התקופה" בעריכת דוד פרישמן, "השילוח" בעריכת אחד העם ולאחר מכן ביאליק, "הפרדס" בעריכת יהושע חנא רבניצקי, "הצפירה" "האסיף" ו"ספר השנה" בעריכת נחום סוקולוב, "הזמן" בעריכת דוד פרישמן ולאחר מכן פסח גינזבורג.
המשורר יצחק קצנלסון חיבר שני מחזות על תקופת התחייה: "מנדלי עם הקבצנים" שגיבורו מנדלי מוכר ספרים, ו"המתמיד וצלו" - על ביאליק בישיבת וולוז'ין.
עם חשובי המשוררים והסופרים העבריים שעלו לא"י בעלייה השנייה והשלישית, וכוננו את הספרות העברית החדשה בא"י נמנים יוסף חיים ברנר, יעקב פיכמן, ש.
בן ציון, יוסף צבי רימון, אהרן דוד גורדון, אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ', ש"י עגנון, דוד שמעוני, ברל כצנלסון, דבורה בארון, רחל, ר' בנימין, יעקב שטיינברג, יעקב רבינוביץ, אשר ברש, א.
ראובני, דב קמחי, אהרן אברהם קבק, יצחק למדן, אורי צבי גרינברג, ש.
שלום, אביגדור המאירי, אלישבע, אברהם ברוידס, ואחרים.
אליהם יש לצרף סופרים ילידי הארץ ואנשי העלייה הראשונה, שהבולטים שבהם: יהודה בורלא ומשה סמילנסקי.
כתבי העת הספרותיים העיקריים שפעלו בא"י באותה תקופה היו "הפועל הצעיר" בעריכת יוסף אהרונוביץ' ולאחר מכן יצחק לופבן, "רביבים" בעריכת יוסף חיים ברנר, "האדמה" בעריכת יוסף חיים ברנר ור' בנימין, "העומר" בעריכת ש.
בן ציון, "מעברות" בעריכת יעקב פיכמן, "מולדת" בעריכת ש.
בן ציון ולאחר מכן יעקב פיכמן, "הדים" בעריכת יעקב רבינוביץ ואשר ברש, "דבר" - מוסף בעריכת ברל כצנלסון, "הארץ" בעריכת משה גליקסון, "הישוב" בעריכת יששכר-דב בר-דרורא, "כתובים" בעריכת אליעזר שטיינמן, "מאזנים" בעריכת י"ד ברקוביץ ופישל לחובר, "גליונות" בעריכת יצחק למדן.
לארץ ישראל הייתה השפעה מחדשת עצומה על הספרות העברית החדשה.
אף-על-פי שהסופרים והמשוררים שעלו לא"י כבר רכשו את יסודות הספרות באודסה ו/או בוורשה, וחיברו והוציאו לאור יצירות וספרים בחוץ לארץ, הרי משנשמו את אווירה של א"י ומשחוננו את עפרה, הפכו לבריות חדשות.
לדוגמה, כך כתבה רחל כצנלסון על דוד שמעוני, משורר העלייה השנייה: "קרה לו מה שקרה לרבים שאינם סופרים: פרק החיים שבחוץ-לארץ הוא מעין הקדמה, שלפעמים גם אינו מכיל את העיקר שבאדם.
ואחריו, בתוך הארץ - תקופת היצירה, פריחת הכוחות, והשיבה למקור...
הוא למד כאן את יחס הרצון אל החיים, את בת-הצחוק המפויסת וההומור הבטוח של האדם שמצא את חלקו, שנשתל על ידי איזה מעיין מרווה - אז נולדה מחדש שירתו, אז נולד סגנונו העצמאי, אז התחיל לתת לנו מה שהיה ביכולתו לתת".
השירה העברית הארץ-ישראלית, במיוחד זו של דוד שמעוני ושל יוסף צבי רימון, התאפיינה בחתירה לפשטות ולאמת.
בד בבד עם התפתחות הספרות העברית החדשה, צמחה ביקורת ספרות עברית איכותית.
עם מבקרי הספרות הבולטים של התקופה נמנים דוד פרישמן, יעקב פיכמן, יוסף חיים ברנר, מרדכי רבינזון, פישל לחובר, יוסף קלוזנר, שמואל ליב ציטרון, דוד אריה פרידמן, שלמה צמח, שלום שטרייט, יעקב רבינוביץ, ישורון קשת, ישראל כהן, ואחרים.
ביאליקדוד שמעוניספר האידיליותתש"דספרו בהוצאת מסדה, תל אביב
תקופת השיקום הוא כינוי לתקופה שאחרי מלחמת האזרחים האמריקנית, בין השנים 1865 ל-1877, שבמהלכה ניסתה ממשלת ארצות הברית לפתור את הבעיות ארוכות הטווח שהתעוררו כתוצאה מהמלחמה.
על הסוגיות שאליהן התייחס השיקום נמנים חזרת מדינות הקונפדרציה לאיחוד, מצבם של מנהיגי הקונפדרציה ומצבם החוקתי והחוקי של העבדים המשוחררים.
נושאים אלה עוררו זעם ומחלוקת, כך שעד סוף שנות ה-70 של המאה ה-19, כשל הניסיון לשלב את העבדים המשוחררים לתוך החברה בתור אזרחים שווי זכויות.
לפני מלחמת האזרחים מדינות רבות, לרוב בדרום, תמכו ברעיון זכויות המדינות בארצות הברית.
למעשה, מדינות הדרום נימקו את פרישותיהן האינדיבידואליות מהאיחוד לאור זכויות המדינות הניתנות בתיקון העשירי לחוקת ארצות הברית.
עם זאת, במלחמת האזרחים הוכיח הנשיא לינקולן כי מעוז הכוח אינו במדינות אלא בוושינגטון הבירה, אצל הממשלה הפדרלית.
למדינות הדרום, בעקבות תבוסתן הצבאית והריסתן הכלכלית, לא נותרה ברירה אלא להסכים עם הצפון המנצח.
אולם המחלוקת לא הסתיימה בריכוז הכוח בבירה.
במשך המלחמה, לינקולן ריכז את הכוח לא רק בוושינגטון אלא בבית הלבן, למורת רוחם של חברי קונגרס.
הם הבינו שאי אפשר יהיה לשנות את מאזן הכוחות בעוד לינקולן, גיבור המלחמה, מכהן, אך חולשתו של יורשו, אנדרו ג'ונסון, נתנה להם הזדמנות לתפוס את מוסרות השלטון.
בתקופת השיקום רווחו שתי דעות עיקריות בנוגע להחזרת מדינות הדרום לאיחוד.
הראשונה, דעתם של לינקולן וג'ונסון, שהתבססה על העיקרון שכל פרישה מהאיחוד היא בלתי חוקית, ומדינות הקונפדרציה לא היו עצמאיות אלא מרדניות, ולפיה אין להחזיר את מדינות הדרום, אלא להכריח אותן לאשר את החוקים שנחקקו בעת "היעדרותן", כלומר התיקון השלושה עשר – שחרור העבדים.
השנייה, דעתם של הרפובליקנים הרדיקלים, לפיה יש להעניש קשות את מדינות הדרום ולהקשות על חזרתן לאיחוד.
המאמינים בדעה זו גם השתמשו באזרוח השחורים ובמתן זכויות להם כתנאי לחזרת המדינות.
עם תום מלחמת האזרחים נותר מעמדם החוקי של העבדים המשוחררים מעורפל ביותר.
התיקון ה-13 אמנם שחרר את העבדים, אך לא קבע בדיוק מה מעמדם, ולא היה ברור אם העבדים המשוחררים הם אזרחי המדינה ויש להם למשל זכות הצבעה.
בסופו של דבר, הקונגרס הכריע ואושרו התיקונים ה-14 וה-15 שהשיגו מטרות אלו.
הניסיונות לגיבוש מדיניות שיקום במהלך מלחמת האזרחים
הרפובליקנים הרדיקלים בקונגרס טענו שהמדינות הפורשות איבדו, בעצם מעשה הפרישה, את מעמדן כחברות בברית ושטחיהן שבו להיות, מבחינה משפטית, טריטוריות כמו טריטוריות-הסְפַר הריקות-מאדם אשר במערב.
לפי החוקה כפופות הטריטוריות לקונגרס ולא לנשיא או לממשלות מקומיות.
הרפובליקנים הרדיקלים יצרו פרשנות זו כדי שבאמצעות הרוב הרפובליקני בקונגרס יענישו את הדרום על הפרישה.
לינקולן טען כי מבחינה רשמית, מדינות הדרום לא פרשו אף פעם מהברית, שכן הפרישה לא הייתה חוקית, ולכן הרשויות המוסמכות שלהן הם הממשלים המדינתיים – והנשיא, בתוקף תפקידו כמפקד הצבאי העליון.
הוא לא הכיר בקונפדרציה או ברשויותיה, ובכל משא ומתן שהתקיים מטעמו עם הדרום, היה התנאי היחיד שלו להפסקת המלחמה – שיבת מדינות הדרום לברית, ונציגיהן לקונגרס.
גישה זו נקט לינקולן נוכח האיום של הרפובליקנים הרדיקלים לנקום בדרום הכבוש ולהשית עליו מדיניות נוקשה.
לינקולן לא ביקש להתוות תוכנית שיקום אחידה לכל מדינות הדרום, שכן היו ביניהן כאלה, כארקנסו ולואיזיאנה, ששבו לברית עוד ב-1862, כאשר בתי המחוקקים שלהן אימצו חוקות חירות, למרות שלא כל שטחן נכבש.
הרפובליקנים הרדיקלים רצו לבטל את השבתן של לואיזיאנה וארקנסו לברית, שכן החוקה לא כללה גם מתן זכות הצבעה לשחורים.
לינקולן טען שיש בכך צעד לאחור מבחינת השגת מטרות המלחמה.
הוא ביקש להשיג מטרה אחת בכל פעם.
את מדיניות השיקום המזגזגת שלו הסביר במשל מניסיון נעוריו: "נווטי הנהרות במערב חותרים מנקודה לנקודה, כפי שהם קוראים לכך – קובעים את מסלולה של הסירה לנקודה שאינה רחוקה יותר מכפי שהם יכולים לראות; וזה כל מה שאני מציע לעצמי, בבעיה גדולה זו" (הדגש במקור).
או, בקצרה: "מדיניותי היא - לא להיות בעל מדיניות" (My policy is to have no policy).
הוא נמנע ממשפטים צבאיים לחיילים ולקצינים זוטרים של הדרום, למרות שמעמדת הכוח שהחזיק בה, ועל פי הגדרת המלחמה כ"מרד", היה מוסמך לעשות זאת.
משהוגש חוק וייד-דייוויס נמנע לינקולן מלחתום עליו.
החוק הוגש בתוך עשרת הימים האחרונים של מושב הקונגרס, בסתיו 1864, וכך היה בהימנעותו של לינקולן משום "וטו של כיס" (Pocket Veto): החוקה הסמיכה אותו להחזיק את הצעת החוק עשרה ימים, וכך נמנע מהקונגרס להעביר את החוק.
הירצחו של לינקולן הסב את מהלך השיקום הזהיר וההדרגתי למסע נקמה של הרפובליקנים הרדיקלים.
הם השתלטו על הקונגרס, העמידו לדין את הנשיא המתון ג'ונסון בהליך הדחה (impeachment) וכמעט הצליחו להדיחו, והשליטו בדרום משטר צבאי, בניגוד מוחלט לכוונות השיקום הליברליות של לינקולן.
לאחר הירצחו של לינקולן אימץ הנשיא ג'ונסון תוכנית דומה, שלא הייתה חריפה מזו של לינקולן, כלומר - תוכנית עשרת האחוזים, לפיה התנאים היחידים שיועמדו בפני מדינות הדרום החוזרות יהיו אישור התיקון השלושה עשר והישבעות עשרה אחוזים בלבד מקהל הבוחרים ב-1860 אמונים לארצות הברית.
יחד עם זאת, הרפובליקנים הרדיקלים כלל לא התכוונו להשתתף בתוכנית מתונה ופייסנית כמו זו.
בתחילה, התנגדותם באה לידי ביטוי בהרחקת חברים דרומיים מהיכל הקונגרס, סמכות שניתנת לחברי הקונגרס בחוקה.
אחרי כן, החליטו הרפובליקנים לקחת את מוסרות השלטון ולהפוך את תהליך השיקום.
בתגובה לחוקים הגזעניים שמיהרו ממשלות הדרום לחוקק, הוצעו חוק זכויות האזרח של 1866 וחוק לשכת העבד המשוחרר (שהעניקה סיוע חירום לשחורים בדרום).
הרפובליקנים הציעו לאחר מכן את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
ג'ונסון שכנע את מדינות הדרום לא לאשר את התיקון, והדבר דחה את אישורו במשך שנתיים.
לפי תוכניתו, מחצית מקהל הבוחרים ייאלצו להישבע אמונים, וכל מדינה חוזרת תצטרך לאשר גם את התיקון ה-14. נוסף על כך, חוקק חוק השיקום, שחילק את מדינות הדרום לחמישה מחוזות צבאיים.
בבחירות לנשיאות ב-1868, ניצח מועמד המפלגה הרפובליקנית, יוליסס גרנט ברוב קלוש.
גרנט עודד את התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, האחרון של תקופת השיקום.
באותה שנה נבחר חירם רודס רבלס להיות הסנטור האפרו-אמריקאי הראשון שכיהן בסנאט של ארצות הברית.
הטיעון התקבל, ורבלס התמנה לסנאט (ברוב של 48 כנגד 8).
על אף כל זאת, כעבור כמה שנים החל השיקום לגווע.
ארגונים כגון הקו קלוקס קלאן, שניצלו את כעסם של הלבנים המובסים בדרום, קמו כדי להפיץ מסר גזעני ולוחמני.
מסר זה בא לידי ביטוי במספר מקרים של רצח שחורים, שהבולט ביניהם היה הטבח בקולפקס.
עד תחילת שנות השבעים של המאה ה-19, הצפון כבר התפנה לעניינים אחרים מהתאוששות הדרום והתקדמות השחורים.
הרפובליקנים מצאו גוש תמיכה חדש במהגרים הנוהרים מאירופה, ותושבי הצפון היו עסוקים בכלכלה הקפיטליסטית.
לכן, קל להבין מדוע לא נשמעו קולות התנגדות, כשהחל מ-1873 לבנים גזעניים, המכונים גואלים, השתלטו על הדרום.
כדי להבטיח את תמיכתו של הדרום בבחירות לנשיאות, המועמד הרפובליקני, רתרפורד הייז הסכים להסיר את כל הכוחות הצבאיים השוהים בדרום לאחר השבעתו בעסקה שכונתה פשרת 1877.
ניהול עצמי של קהילת השחורים
הוקמה מערכת חינוך שנתנה מענה לאוכלוסייה שלמה שעד אותו זמן לא ידעה קרוא וכתוב.
היא כללה בתי ספר יסודיים ולאחר מכן בתי ספר תיכוניים, מכללות ואוניברסיטאות לשחורים.
בנוסף הוקמה לשכת בני החורין אשר פעלה במספר חזיתות במקביל, ביניהן סיוע חירום במנות אוכל, פיקוח על חוזי עבודה, סיוע משפטי לנזקקים לכך, ועוד.
רוב ההיסטוריונים כיום מסכימים כי השיקום כשל.
התיקונים לחוקת ארצות הברית והחוקים הנלווים היוו אמנם מהפכה חוקתית, אך זו לא שוקפה במהפכה חברתית.
חמש עשרה שנים בלבד אחרי תום מלחמת האזרחים, החליפו ה"שיירקרופינג", חוזים שקשרו פועלים שחורים למעסיקים כלכלית בתנאי מגורים ותברואה נוראים, את העבדות.
במשך 75 השנים הבאות, ממשלות המדינות הדרומיות חוקקו חוקים גזעניים רבים ("חוקי ג'ים קרואו") ומפלים תחת הנימוק המטעה "נפרד אבל שווה".
רק בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם הצלחת התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית וחקיקתו של חוק זכויות האזרח (1964), השיקום בא סופית לידי ביטוי.
ההיסטוריון אריק פונר טוען כי:
תקופת השופטים (בגעז: ዘመነ መሳፍንት, זמנה מספנת) היא תקופה שנמשכה בין השנים 1769–1855 באתיופיה, ונקראת על שם ספר שופטים.
תקופת מלכותו של ייאסוס השני הביאה שוב את האימפריה למצב קשה.
ייאסוס השני קיבל את הכתר כילד, ונתן לאמו - הקיסרית מאנטאוואב לשחק תפקיד עיקרי כעוצרת.
מאנטאוואב הייתה אישה בעלת עוצמה והאישה הראשונה שהוכתרה בדרך כזאת בהיסטוריה האתיופית.
היא הוכתרה כשליטה בזמן שהקיסר היה בשלטון.
מעבר לבירה גונדר סבלה האימפריה מסכסוך אזורי בין אוכלוסיות שהיו חלק מהאימפריה במשך מאות שנים - האגאווים, האמהרים, השוואנים, התגרים והאוכלוסייה החדשה - בני עם האורומו.
מאנטאוואב השתדלה לחזק את הקשרים בין המונרכיה לאורומו על ידי נישואים בין בנה לבתו של אחד ממנהיגי היג'ו אורומו, ניסיון שנכשל בטווח הארוך.
ניסיונה להמשיך בתפקיד זה לאחר מות בנה - ייאסוס השני ב-1755, בתקופת מלכותו של נכדה ייואס הראשון הביא אותה לידי סכסוך עם ווביט אלמנתו של ייאסו השני, שהאמינה כי כעת הגיע זמנה לשרת בתור עוצר.
כאשר ייואס הראשון ירש את הכתר בגלל מותו הפתאומי של אביו נדהמו אצילי גונדר לגלות שהוא העדיף לדבר בשפת האורומו מאשר בשפה האמהרית והעדיף את קרובי משפחתה של אמו מבני היג'ו אורומו על פני הקווארנים ממשפחת סבתו.
ייואס הראשון עמד לצידם של האורומו גם כאשר התבגר.
הוא הרכיב משמר מלכותי בן 3,000 איש ומינה את בן דודו בראלה ולאבו מבני האורומו למפקדם.
בעקבות מותו של הראס של אמהרה הוא השתדל להביא לכך שדודו לובו ימשול במחוז זה, אך בעקבות הצעתו של יועצו וואלדה נאל הוא שינה את תוכניתו.
הסכסוך בין שתי המשפחות האלו הוליך את מאנטאוואב לזמן את קרובי משפחתה ותומכיה מקווארה לגונדר כדי לתמוך בה.
ווביט לעומת זאת זימנה את קרוביה מהיג'ו אורומו.
הסכסוך ביניהן הפך לסכסוך צבאי.
האצילים זימנו את הראס מיכאל סהול לתווך בין שתי המחנות.
הוא הגיע והצליח בפיקחותו לתמרן ולסלק את שני הצבאות ואת תומכיהן וחיזק את כוחו.
בסופו של דבר הפך מיכאל למנהיג של המחנה האמהרי-תגרי (המחנה הנוצרי).
מלכותו של ייואס הראשון סימנה מאבק בין הראס (דוכס) החזק מיכאל סהול ובין קרובי משפחתו של הקיסר ייואס בני האורומו.
ייואס היה תלוי באופן כמעט מוחלט בבני האורומו והעדפתו למנהיגים מן האורומו על פני האמהרים או התגרים, התחזקה.
יחסיו עם מיכאל סהול התדרדרו.
עד שלבסוף ב-7 במאי 1769 הודח הקיסר ייואס הראשון על ידי מיכאל סהול ולאחר שבוע נהרג על ידו.
הייתה זו הפעם הראשונה שקיסר איבד את כתרו בדרך אחרת פרט למוות טבעי, מוות במלחמה או התפטרות מרצון.
מהלך זה הוביל לכך שכעת הייתה האימפריה בידיהם של האצילים הגדולים והמפקדים הצבאיים.
לדעת רבים זוהי נקודת הפתיחה של התקופה.
כקיסר הוכתר כעת נסיך מזדקן יוהנס השני.
ראס מיכאל רצח גם אותו ואז הוכתר הקיסר תקלה היימנות השני.