tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנרי קלרנס בולדרידג' היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו ה-14 בשנים 1927–1931. לפני כן, החל מ-1923 הוא כיהן כסגן מושל המדינה.
הנרי קלרנס בולדרידג' נולד בכפר קארלוק שבאילינוי, שם התחנך בבתי ספר ציבוריים.
הוא למד באוניברסיטת וסליאן אילינוי, ולאחר מכן לימד בבית ספר.
ב-1893 נשא בולדרידג' לאישה את קורה א.
ב-1904 עבר בולדרידג' מאילינוי לדרום-מערב איידהו והתיישב בעיר פארמה, שם הוא עסק במסחר.
בהמשך הוא עסק בסחר בכלי עבודה והיה נשיא הבנק המקומי.
ב-1911 נבחר בולדרידג' לבית הנבחרים של איידהו, וב-1913 נבחר לסנאט של המדינה, בו הוא כיהן תקופת כהונה אחת.
ב-1922 הוא נבחר כסגן מושל איידהו ה-15. ב-1924 הוא נבחר לכהונה שנייה בתפקיד וכיהן בו תחת המושל צ'ארלס מור.
ב-1926 נבחר בולדרידג' כמושל איידהו, וב-1928 נבחר לכהונה שנייה.
אף על פי שהוא הזהיר מפני הרחבת תוכניות הבנייה הציבורית, נעשו תוספות משמעותיות לקמפוס אוניברסיטת איידהו במוסקו.
סלילת הכבישים המדינתיים מומנה על ידי הטלת מס על הדלק.
לאחר תום כהונתו כמושל בינואר 1931, שב בולדרידג' למגוון עסקים.
ב-1942 הוא התמודד בבחירות על מושב מחוז הבחירה הראשון של איידהו בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות הכלליות על ידי חבר הבית המכהן קומפוטון וייט.
לאחר פטירת רעייתו ב-1941, עבר בולדרידג' ב-1942 מפארמה לבויסי.
הנרי קלרנס בולדרידג' נפטר בבויסי ב-8 ביוני 1947. הוא נטמן בבית הקברות של פארמה.
אנריקה רוברטו "הנרי" קוּאֶיַאר הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-28 של מדינת טקסס, מאז 2005. מחוזו של קואיאר מתפרש מפרווריה המזרחיים של סן אנטוניו עד לגבול ארצות הברית–מקסיקו.
קואיאר, חבר המפלגה הדמוקרטית, נחשב לאחד החברים השמרניים ביותר בסיעה הדמוקרטית בקונגרס האמריקאי.
טרם כהונתו בבית הנבחרים של ארצות הברית היה חבר בית הנבחרים של טקסס במשך 14 שנה, ולאחר מכן שירת פחות משנה כמזכיר המדינה של טקסס.
קואיאר נולד בלארדו, מושב המחוז של מחוז וב בטקסס, שם התגורר רוב חייו.
הוריו המקסיקנים-אמריקאים, מרטין סילר קואיאר האב (1926–2019) ואודיליה פרז (1928–2015) נסעו מדי שנה לחפש עבודה, אפילו לאיידהו הרחוקה, כדי לפרנס עצמם, עד אשר מצא מרטין עבודה כגנן וכמנהל חווה חקלאית.
עם שמונה ילדים, משפחת קואיאר התגוררה ברחוב ריינולדס בשכונת לאס לומאס שבאזור "ההייטס" בלארדו.
הנרי קואיאר הוא הבכור בין אחיו.
הוא למד בבית הספר היסודי בואנוס איירס, וב-1973 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון ג'.
הוא למד בבית הספר לשירות החוץ ע"ש וולש באוניברסיטת ג'ורג'טאון, השלים בהצטיינות לימודי תואר ראשון ביחסי חוץ.
הוא גם קיבל תואר שני בסחר בין-לאומי מאוניברסיטת טקסס A&M אינטרנשיונל, ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת טקסס באוסטין.
בשנת 1981 פתח קואיאר משרד עורכי דין משלו בלארדו, והפך לעמיל מכס מורשה ב-1983. בשנים 1984–1986 לימד באוניברסיטת טקסס A&M אינטרנשיונל כמורה מן החוץ למשפט מסחרי בין-לאומי.
ב-1986 נבחר לבית הנבחרים של טקסס כנציג מחוז הבחירה ה-42, וייצג את רוב העיר לארדו.
במהלך 14 שנות כהונתו בבית הנבחרים המדינתי היה חבר במספר ועדות חקיקה לאומיות שעסקו בתקציבי מדינה, גבול ארצות הברית–מקסיקו וסחר בין-לאומי.
ב-2001 מונה בידי מושל טקסס ריק פרי למזכיר המדינה של טקסס.
הוא כיהן בתפקיד במשך כתשעה חודשים עד להתפטרותו.
נכון לשנת 2022, קואיאר הוא הדמוקרטי האחרון שנשא במשרה ציבורית מדינתית בטקסס.
בשנת 2002 היה קואיאר מועמד המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-23 של טקסס.
בבחירתו הכלליות הפסיד לרפובליקני המכהן הנרי בונילה ביחס של 52%-47% – התחרות הצמודה ביותר שנתקל בה בונילה במהלך התמודדויותיו לקונגרס.
קואיאר העביר את רוב 2003 בהכנות להתמודדות חוזרת מול בונילה.
עם זאת, חלוקה מחדש של מחוזות הקונגרס בטקסס העבירו את העיר לארדו למחוז הקונגרס ה-28, שיוצג בידי סירו רודריגז .
רודריגז הפסיד לקואיאר בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית בפער של 58 קולות בלבד.
ה"וושינגטון פוסט" תיאר את הפריימריז בין השניים כ"מגעיל", לאחר התמודדות מרה בה טען קואיאר כי רודריגז ערק עבור הרפובליקנים ורודריגז מנגד גרס כי קואיאר הוא אופורטוניסט.
בתום ספירת הקולות הוביל קואיאר בפער של 145 קולות, אך לאחר ספירה חוזרת הצטמצמה הובלתו ל-58 קולות.
רודריגז הגיש תביעה נגד התוצאות, אך בית משפט עיגן את ניצחונו של קואיאר.
בבחירות הכלליות ניצח קואיאר בקלות בפער של למעלה מ-20%, והחל את כהונתו ב-3 בינואר 2005.
ב-19 בינואר 2022 השיגה לשכת החקירות הפדרלית (FBI) צו חיפוש בלשכתו ובבית מגוריו של קואיאר בלארדו במסגרת חקירה פלילית פדרלית הקשורה לאזרבייג'ן, הידועה בשימוש ב"דיפלומטיית קוויאר" ובשיטות שונות לשוחד והלבנת הון.
חבר מושבעים גדול פדרלי דרש בנוסף רשומות שונות של קואיאר, אשתו ולפחות איש צוות אחד במטה הבחירות שלו.
קואיאר גילה עניין רב באזרבייג'ן וכיהן כיושב ראש-שותף של השדולה האזרית בקונגרס.
החל ממאי 2022 טען עורך דינו של קואיאר כי מרשו חף מפשע ואינו מהווה יעד לחקירה, בניגוד להצהרות ה-FBI.
מנהיגי המפלגה הדמוקרטית, בהם ננסי פלוסי, הביעו בפומבי את תמיכתם בקואיאר.
עד ינואר 2023 לא בוצעו מעצרים במסגרת התיק, וקואיאר נבחר מחדש בקלות בבחירות 2022.
ב-3 במאי 2024 הוגש כתב אישום נגד קואיאר ורעייתו אימלדה בגין הלבנת הון, קשירת קשר לביצוע פשע ושוחד.
בכתב האישום נטען כי שוחד הנאמד בכ-600 אלף דולר אמריקני, שמקורו מגורמים אזרים ומבנק מסחרי ממקסיקו, הולבן עבור חברות קש בבעלות אימלדה מדצמבר 2014 ועד נובמבר 2021 לפחות.
לאחר פרסום כתב האישום פרסם קואיאר הצהרה התומכת ברעייתו.
נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ עמד לימינו של קואיאר, וטען כי קואיאר נבחר מחדש לתפקידו בשל תמיכתו במדיניות ההגירה שהוביל כנשיא.
לאחר הגשת כתב האישום של קואיאר, שני יועצים פוליטיים שעבדו תחתיו הודו באשמה שקשרו קשר עם קואיאר להלבין יותר מ-200 אלף דולר בשוחד מבנק מקסיקני.
כתב האישום של קואיאר קובע כי קיבל כספי שוחד מבנק מקסיקני בתמורה ל"השפעה על מחלקת האוצר של ארצות הברית לעקוף מדיניות נגד הלבנת הון שאיימה על האינטרסים של הבנק".
היועצים, כולל מנהל הקמפיין לשעבר של קואיאר, קולין סטרות'ר, סייעו לכאורה בקבלת התשלומים.
סטרות'ר ופלורנסיו רנדון חתמו על עסקאות טיעון עם הבולשת בתמורה לשיתוף פעולה בחקירה נגד קואיאר; כל אחד מהם צפוי לעד 20 שנות מאסר וקנסות של יותר מ-100 אלף דולר.
למרות החשדות הפליליים נגדו הוא עדיין העמיד עצמו לבחירה מחדש בבחירות 2024.
קואיאר מתאר עצמו כ"דמוקרט מתון", הנמנה עם המרכז השמרני הפוליטי.
במהלך הקונגרס ה-117 של ארצות הברית הוא הצביע עם הסיעה הדמוקרטית ב-96.8% מהמקרים.
הוא הצביע עם הרוב הדמוקרטי ב-87.9% מהמקרים במהלך כהונתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, בעוד שהצביע עם עמדתו של טראמפ ב-40.6% מההצבעות.
קואיאר דורג כחבר הדו-מפלגתי החמישי ביותר בבית הנבחרים במושב הראשון של הקונגרס ה-115 של ארצות הברית על ידי מרכז לוגר ובית הספר מקורט למדיניות ציבורית באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
לצד ויסנטה גונזאלס, הוא אחד משני הטקסנים החברים ב-"קואליציית הכלבים הכחולים", השדולה השמרנית בסיעה הדמוקרטית.
הנרי קונדל היה שחקן תיאטרון בריטי ב"אנשי המלך", חבורת השחקנים שעבורה כתב ויליאם שייקספיר.
לצד ג'ון המינגס היה לו תפקיד מרכזי בהכנת ועריכת מהדורת הפוליו הראשונה של מחזותיו של שייקספיר ב-1623.
לא ידוע הרבה על שנותיו המוקדמות של קונדל.
אזכור בצוואה שלו מעלה כי ייתכן שנולדבמזרח אנגליה והיה בנו של רוברט קונדל, מוכר דגים מנוריץ' ואשתו ג'ואן.
על פי זיהוי זה מסיקים כי הנרי הוטבל לנצרות ב-5 בספטמבר 1576.
מקובל להניח כי קונדל מופיע כ"הארי" ברשימת השחקנים של המחזה "שבעת החטאים" מאת ריצ'רד טרלטון.
אם השערה זו נכונה, קריירת המשחק של קונדל החלה כבר ב-1590, כשהיה חבר בלקהת השחקנים של לורד סטריינג' לצד ג'ון המינגס ואוגוסטין פיליפס.
ב-24 באוקטובר 1596 נשא קונדל לאישה את אליזבת סמארט (שנפטרה ב-1635), וחתונתם נערכה בכנסיית סנט לורנס פואנטני בסיטי.
בני הזוג גרו בסנט מרי אלדרמנברי, האזור שבו גר גם המינגס, וכמוהו גם קונדל היה פעיל בכנסייה הקהילתית.
תשעת ילדים, שנולדו בין 1599 ל-1614, הוטבלו בכנסייה, אך רק שלושה מהם שרדו לבגרות: אליזבת (הוטבלה ב-26 באוקטובר 1606), שנישאה להרברט פינץ'; הנרי (הוטבל ב-6 במאי 1610, נפטר ב-1630); וויליאם (הוטבל ב-26 במאי 1611).
גם על חייו הבוגרים של קונדל אין מידע רב.
ככל הנראה מעמדו בחבורת השחקנים של הלורד צ'מברלין ובחבורת שחקני המלך היה גבוה; בפרסומים רשמיים מופיע שמו בדרך כלל אחרי שמותיהם של בארבג' והמינגס.
שמו מוזכר בצוואות של כמה שחקנים ומהן ניתן להניח כי היה מקורב לחלק מעמיתיו השחקנים.
שייקספיר ופיליפס הורישו לו כסף עבור טבעות אבל; ניקולס טולי ואלכסנדר קוק מינו אותו כנאמן על אחוזותיהם.
קונדל זכה להצלחה מקצועית מספקת כדי לרכוש בית בפולהאם, אחוזה בגלוסטרשייר ורכוש נוסף.
שטר הרכישה של האחוזה כולל את התיעוד הידוע היחיד של חתימתו או כתב ידו של קונדל, מלבד צוואתו.
קונדל השתתף בשישה ממחזותיו של בן ג'ונסון, במחזה "הדוכסית ממאלפי" של ג'ון וובסטר ושמו מופיע בשמונה רשימות שחקנים שנוספו למהדורת הפוליו השנייה של ביומונט ופלטשר משנת 1679.
הקריירה הבימתית של קונדל הסתיימה בסביבות 1619. הוא חתם על כל אחד מתשעת הגיליונות של צוואתו ב-13 בדצמבר 1627, מת בפולהאם בגיל 51, ונקבר בכנסיית סנט מרי אלדרמנברי ב-29 בדצמבר 1627. אלמנתו, אליזבת, נקברה שם ב-3 באוקטובר 1635.
קונדל הותיר עיזבון נרחב, כולל חלקו בבעלות על תיאטרון הגלוב ותיאטרון בלקפריארס.
הנרי ווטקינס קולייר היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית שכיהן כמושל אלבמה ה-14 בשנים 1849–1853.
הנרי קולייר נולד במחוז לוננבורג שבווירג'יניה כבנם של ג'ייס קולייר ואליזבת בולדין.
ב-1823 הוא עבר מקרוליינה הדרומית לטסקלוסה, אלבמה.
במשך 18 שנים הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של אלבמה, מתוכם, בשנים 1837–1849, כנשיא בית המשפט.
ב-1826 הוא נשא לאישה את מרי אן ויליאמס בייטל.
הוא היה תומך נלהב בעבדות ובזכויות המדינות, וגילה חוסר סובלנות כלפי הדיונים על ביטול העבדות.
קולייר היה מיודד עם דורותיאה דיקס וקידם את החינוך, הדאגה לבעלי צרכים מיוחדים ואת הרפורמה במערכת הכליאה של אלבמה.
קולייר כיהן כמושל אלבמה בשנים 1849–1853. בעת כהונתו כמושל אלבמה, העליב קולייר קבוצה של דיפלומטים צרפתים שייצגו אינטרסים עסקיים בנמל מוביל.
הוא דחה מספר הזמנות שלהם, וגרם להם למתוח עליו ביקורת בפומבי.
הביקורת שלהם דווחה בעיתונים "אלבמה רפורטר" ו"אדוורטייזר אנד סטייט גאזט".
בתגובה, הזמין אותם קולייר למעון המושל במונטגומרי, אך הפגישה הפכה לאסון.
הדיפלומטים הצרפתים עזבו את הפגישה בתחושה של "עלבון עצום".
מאוחר יותר אמר קולייר, "הצרפתים הם פחדנים וקלי דעת, ערכי המוסר שלהם פסולים באופן כללי", ולא היה אכפת לו לפגוע בהם.
הדיפלומטים הצרפתים הגיבו בטיפוח מערכת היחסים עם הפוליטיקאי מאלבמה, ג'יימס שילדס, שהם האמינו שהוא ישרת יותר טוב את האינטרסים שלהם.
שילדס הוכיח את עצמו כידידותי יותר כלפי הצרפתים, ולעיתים קרובות אירח אותם.
בבחירות למשרת מושל אלבמה של 1851, זכה שילדס לגיבוי של הדיפלומטים הצרפתיים ושל הקהילה העסקית של הגולים הצרפתים במוביל.
במהלך שמאוחר יותר תואר כסיבה לעזיבתו את ארצות הברית, נקט שגריר צרפת בוושינגטון, גיום-טל דה לה ואלה פוסן, בצעד חסר תקדים כאשר תמך בשילדס בבחירות למשרת המושל ו"עודד את אנשי אלבמה להפוך אותו למושל".
במהלך חילופי הדברים הללו, היה האברד אורחו של ד'אוברן והיה המום מיחסו.
האברד נודע כתומך גלוי של קולייר, וד'אוברן הרים כוסית לכבודו של שילדס במהלך אותו אירוע.
שילדס החשיב את היותו אורח הכבוד באירוע, ומאוחר יותר סיכם האברד שהזמנתו לאירוע הייתה עלבון.
לאחר הבחירות היה ברור הן לד'אוברן והן לשגריר דה לה ואלה פוסן, שהם טעו בשיקול הדעת על הלכי הרוח בקרב האישים המובילים באלבמה, ובעקבות כך עזב ד'אוברן את מוביל.
לאחר תום כהונתו כמושל, הוצע לקולייר לכהן כסנאטור, אך הוא דחה את ההצעה ופרש מהחיים הפוליטיים.
הנרי קולייר נפטר בביילי ספרינגס שבאלבמה ב-28 באוגוסט 1855. הוא נטמן בבית הקברות אבר גרין שבטסקלוסה.
ביתו בטסקולסה , נרשם ב-1971 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הנרי קופר היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי בשנים 1871 – 1877. במהלך הקריירה שלו השתייך למפלגות שונות ובהן הוויגים, שאינם יודעים דבר והדמוקרטים.
הנרי קופר נולד ב-22 באוגוסט 1827 בקולומביה, טנסי.
היו לו שלושה אחים, כולל ויליאם פרירסון קופר ואדמונד קופר, ושני אחים למחצה, כולל דאנקן בראון קופר.
הוא למד באקדמיית דיקסון בשלביוויל, טנסי, וסיים את לימודיו במכללת ג'קסון בג'קסון, טנסי, בשנת 1847. הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1850.
קופר כיהן כחבר בבית הנבחרים של טנסי מ-1853 עד 1855 ושוב מ-1857 עד 1859. הוא מונה לשופט של המחוז השיפוטי השביעי, באפריל 1862. בינואר 1866 הוא התפטר מתפקיד זה ועבר ללבנון, טנסי, שם הפך לפרופסור בבית הספר למשפטים של קמברלנד.
ב-1867 עבר לנאשוויל, שם כיהן בסנאט של מדינת טנסי בשנים 1869–1870.
האספה הכללית של טנסי בחרה בו לסנאט של ארצות הברית לתקופת כהונה שהתחילה ב-4 במרץ 1871. הוא לא ביקש כהונה נוספת, וכהונתו בסנאט הסתיימה ב-3 במרץ 1877.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-18, הוא עסק בפעולות כרייה בטירה בלנקה, גואדלופה אי קלבו, צ'יוואווה, מקסיקו.
קופר נרצח שם על ידי שודדים ב-4 בפברואר 1884. הוא נקבר בקרבת מקום, ותצלום לזכרו הוקם בבית הקברות של העיר העתיקה בשלביוויל, טנסי.
הנרי סטיוארט קולפילד היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כמושל ה-37 של מדינת מיזורי בין השנים 1929–1933. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 של מיזורי מ-1907 עד 1909.
קולפילד נולד בסנט לואיס שבמיזורי ב-9 בדצמבר 1873. הוא למד בבתי הספר הציבוריים של סנט לואיס ובמכללת סנט צ'ארלס בשנת 1895 השלים את לימודיו הגבוהים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
לאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין של מיזורי, והחל לעסוק בעריכת דין בעיר הולדתו.
בנובמבר 1904 התמודד קולפילד ללא הצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך בשנת 1906 הצליח להיבחר לייצג בבית הנבחרים האמריקאי את מחוז הקונגרס ה-11 של מיזורי מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן בקונגרס ה-60 בין 4 במרץ 1907 ל-3 במרץ 1909, ובחר שלא להתמודד לכהונה שנייה בנובמבר 1908.
לאחר עזיבתו את הקונגרס מונה קולפילד על ידי מושל מיזורי הרברט האדלי לנציב המיסוי המדינתי בסנט לואיס, תפקיד בו שירת בשנים 1909–1910. לאחר מכן, בשנים 1910–1912, כיהן כשופט בבית המשפט לערעורים של מיזורי במחוז המזרחי, שמושבו בסנט לואיס.
בשנת 1914 עבד כיועץ המשפטי של מועצת בעלי הקרקעות המשותפת של העיר והמחוז סנט לואיס, ובשנים 1921–1922 כיהן כתובע העירוני בסנט לואיס.
בין 1925 ל-1926 עמד בראש מועצת בעלי הקרקעות.
בשנת 1928 נבחר קולפילד למושל מיזורי, וכיהן בתפקידו מ-14 בינואר 1929 עד 9 בינואר 1933. במהלך כהונתו ייסד את משטרת הכבישים המדינתית של מיזורי ונאלץ להתמודד עם הלחצים התקציביים שנגרמו בשל השפל הגדול.
לקראת סוף כהונתו, ניסתה האספה הכללית של מיזורי, שהייתה בשליטת הרפובליקנים, לבצע חלוקה מחודשת של מחוזות הבחירה במטרה לחזק את כוחם בקונגרס.
קולפילד הטיל וטו על החוק, מה שחייב את נבחרי מיזורי להתמודד בבחירות כלל-מדינתיות, וכתוצאה מכך זכו בכל המושבים מועמדי המפלגה הדמוקרטית.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1932, היה קולפילד נואם מרכזי בוועידה הרפובליקנית הלאומית שהתקיימה בשיקגו.
בשנים 1937–1938 היה חבר במועצת הבחירות של סנט לואיס.
בשנת 1938 התמודד ללא הצלחה על מושב בסנאט ארצות הברית, אך הפסיד לסנאטור הדמוקרטי המכהן בנט צ'אמפ קלארק.
בין השנים 1941–1949 עמד בראש מחלקת הרווחה הציבורית בסנט לואיס.
לאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין, וב-1953 היה חבר בוועדת הרפורמה המדינתית של מיזורי, אשר גיבשה הצעות לרפורמות בממשל המדינה.
קולפילד נפטר בסנט לואיס ב-11 במאי 1966. הוא נקבר בבית העלמין אוק גרוב שבעיר.
הנרי וינסלו קורבט היה פוליטיקאי אמריקאי.
בין השנים 1867–1873 ייצג את מדינת אורגון כחבר הסנאט של ארצות הברית.
קורבט נולד ב-18 בפברואר 1827 בווסטבורו שבמסצ'וסטס, והיה ילדם החמישי מבין שמונה של אלייז'ה ומלינדה קורבט, משפחה ממוצא אנגלי שהתיישבה במסצ'וסטס במהלך המאה ה-17.
בשנת 1831 עבר עם הוריו לעיירה וייט קריק שבמחוז וושינגטון במדינת ניו יורק, שם למד בבתי הספר הציבוריים.
בשנת 1840 נרשם לאקדמיית קיימברידג' אף היא במדינת ניו יורק.
בעיר קיימברידג' עבד גם במסחר.
בשנת 1843 עבר לעיר ניו יורק, שם עסק במסחר עד 1851. באותה שנה הפליג באונייה לפורטלנד שבטריטוריית אורגון.
בביתו החדש זכה במהרה להצלחה גדולה: הוא ביסס את מעמדו במסחר והתרחב לענפים נוספים – בהם בנקאות, פיננסים וביטוח, ספנות נהרות, קווי כרכרות, מסילות ברזל, חברות טלגרף ותעשיית הברזל והפלדה.
במקביל החל בקריירה פוליטית כחבר המפלגה הרפובליקנית: הוא כיהן כגזבר העיר פורטלנד וכחבר מועצת העיר, ואף נבחר ליו"ר המפלגה הרפובליקנית במדינת אורגון.
בשנת 1866 בחרה בו האספה המחוקקת של אורגון כנציג המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, וב־4 במרץ 1867 נכנס לתפקידו כיורשו של ג'יימס נסמית'.
הוא כיהן בסנאט עד 3 במרץ 1873, כהונה בת שש שנים.
משנת 1865 עמד הקונגרס בצילה של יריבות חריפה בין המפלגה הרפובליקנית לבין הנשיא אנדרו ג'ונסון, יריבות שהגיעה לשיאה בניסיון כושל להדיח את הנשיא.
בתקופת כהונתו של קורבט אושרו התיקונים ה־14 וה־15 לחוקה.
בתום כהונתו ויתר על התמודדות נוספת, ושב לפעילותו העסקית הענפה.
בשנת 1897 לא הצליחה האספה המחוקקת של אורגון להגיע להסכמה על מינוי סנאטור בקבוצה 3. בעקבות כך מינה אותו מושל אורגון כסנאטור זמני.
אולם הסנאט הפדרלי דחה את המינוי ולא אישר לו לשבת בו.
המושב נותר פנוי עד שנבחר אליו ג'וזף סיימון בשנת 1898. כעבור שלוש שנים, בשנת 1901, ניסה קורבט לשוב לסנאט אך נכשל.
הוא נפטר ב־31 במרץ 1903 בפורטלנד שבאורגון.
צ'מברס היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור ג'קסוניאני מטעם מדינת אלבמה מ-4 במרץ 1825 ועד מותו.
הנרי צ'מברס נולד ב-1 באוקטובר 1790 במחוז לוננבורג שבווירג'יניה.
בשנת 1808 השלים את לימודיו במכללת ויליאם ומרי ובשנת 1811 סיים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
צ'מברס עבר למדיסון שבאלבמה, והחל לעסוק ברפואה.
לאחר ששירת במלחמות האינדיאנים כמנתח, חזר לאלבמה והתיישב בהאנטסוויל.
הוא שירת כחבר בוועידת החוקה של אלבמה בשנת 1819 ובבית הנבחרים של אלבמה בשנת 1820.
לאחר שהתמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל אלבמה בשנים 1821 ו-1823, נבחר צ'מברס כחבר ג'קסוניאני לייצג את המדינה בסנאט של ארצות הברית.
הוא נכנס לתפקידו ב-4 במרץ 1825, וכיהן בתפקיד עד מותו.
הוא נפטר ב-24 בינואר 1826, בפלאט רוק ליד קנברידג' שבווירג'יניה, בדרכו לוושינגטון הבירה ונקבר בבית הקברות המשפחתי בפלאט רוק.
הוא הוחלף על ידי ישראל פיקנס שכיהן בתפקיד עד לבחירת ג'ון מקינלי לתפקיד.
הנרי וילדר קיז היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כמושל ניו המפשייר ה־56 בשנים 1917–1919 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר.
קיז נולד בניוברי, ורמונט, ב־23 במאי 1863. הוא גדל בניו המפשייר, ואביו היה חקלאי, סוחר ומשקיע בולט בתחום הרכבות.
קיז השלים את לימודיו באקדמיית אדמס ולאחר מכן למד באוניברסיטת הרווארד, שם סיים את לימודיו בשנת 1887.
הוא עסק בחקלאות ובגידול בקר, והיה בין הראשונים שיזמו את גידול זן הבקר הולשטיין־פריזי בארצות הברית.
נוסף על כך היה ממייסדי הבנק הלאומי וודסוויל, וכיהן כנשיאו.
קיז כיהן כחבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר בשנים 1891–1895. לאחר מכן שירת בסנאט של המדינה בשנים 1903–1905. במקביל שימש כגזבר ועדת הרישיונות של המדינה בין השנים 1903–1915, וכיושב ראש ועדת מס הבלו של המדינה בשנים 1915–1917. בשנים אלו חזר לכהן גם בבית הנבחרים המדינתי.
בשנת 1916 נבחר למושל ניו המפשייר וכיהן כהונה אחת, בין השנים 1917–1919.
בשנת 1918 נבחר לסנאט של ארצות הברית.
כסנאטור נודע קיז בשתיקתו יוצאת הדופן: הוא כמעט שלא נשא דברים מעל דוכן הסנאט, ואפילו את הצבעותיו היה מביע בניד ראש או בניעור קל של הראש, לאות 'בעד' או 'נגד'.
היוצא מן הכלל היחיד היה כאשר הגיש הצעה לסיום דיון ארוך במיוחד במהלך נאום ממושך של יושב ראש ועדת הכספים של הסנאט, פט הריסון.
במהלך כהונתו בסנאט שימש קיז כיושב ראש הוועדות הבאות: הוועדה להוצאות מחלקת הדואר (הקונגרס ה־66); הוועדה לביקורת ולפיקוח על ההוצאות השוטפות (הקונגרסים ה־68 וה־69); והוועדה לבנייני ציבור ושטחים ציבוריים (הקונגרסים ה־70 עד ה־72).
בשנת 1904 נישא קיז לפרנסס פרקינסון וילר, שלימים נודעה בשם פרנסס פרקינסון קיז כסופרת פורה ומצליחה.
בעת נישואיהם היה בן ארבעים והיא בת שמונה־עשרה.
קיז נפטר ב־19 ביוני 1938 בנורת' האבריל שבניו המפשייר, ונקבר בבית הקברות אוקסבו שבעיר ניוברי, ורמונט.
הוא זכה לתואר שני של כבוד מדארטמות' קולג', וכן לתואר ראשון במדעים ודוקטור למשפטים של כבוד מהמכללה לחקלאות ולאמנויות המכניות של ניו המפשייר (הידועה כיום כאוניברסיטת ניו המפשייר).
סר הנרי ריידר הגרד היה סופר בריטי הידוע בעיקר בשל ספריו העוסקים באפריקה דוגמת הספר מכרות המלך שלמה.
הגרד נולד באחוזת משפחתו שבנורפוק, אנגליה, בן למשפחת אצולה רבת נכסים.
חינוכו הראשון ניתן לו על ידי אחותו הגדולה, ולאחר מכן נשלח ללמוד בבית ספר עממי בלונדון ובפנימייה.
לאחר שסיים את השכלתו התיכונית בלונדון, ניגש למבחני הקבלה של משרד החוץ הבריטי ועבר אותם.
בשנת 1876 נשלח לדרום אפריקה למלא את תפקיד מנהל משק הבית של המשנה למושל מושבת נטאל.
הגרד בילה כארבע שנים באפריקה ומילא שורה של תפקידים, ביניהם מזכיר המושל, רשם בית הדין, בלדר ושליח.
במהלך שהותו באפריקה הרבה לתור ולטייל בשטחי הפרא שלה, הסתובב בקרב תושביה המקוריים, ולמד חלק משפות, אגדות ומנהגי הילידים באזורים אותם חקר.
הוא העלה את רשמיו על הכתב, ומאוחר יותר בחייו השתמש בהם כרקע לספריו.
הגרד חזר לאנגליה, שם, ב-1880, נישא למריאנה לואיזה מרגיטסון (Margitson), עמה חזר לאפריקה למשך כשנתיים.
מנישואיו נולד לו ב-1881 בן, אשר מת בגיל 10 מחצבת.
בהמשך נולדו לזוג שלוש בנות אשר הצעירה שבהן, ליליאס ריידר הגרד, הפכה לימים לסופרת אף היא.
ב-1882 חזר לבריטניה, למד משפטים, והפך לעורך דין.
בגיל 30 החל בקריירה ספרותית, והחל לכתוב סיפורים המיועדים למבוגרים, אולם ספריו נכשלו, והוא החליט לנטוש את הכתיבה, ולהתמקד בעריכת דין.
בחורף של שנת 1885 ניהל הגרד ויכוח עם אחיו הבכור על הספר אי המטמון, וטען שהוא יכול לכתוב ספר שיגיע לרמות של מחברו רוברט לואיס סטיבנסון, שני האחים התערבו על כך, והנרי החל בכתיבת הספר שלימים יהפוך לאחד מספרי ההרפתקאות המפורסמים בעולם, מכרות המלך שלמה.
הספר הציג את קורותיו של ההרפתקן אלן קווטרמיין (Quatermain) ביבשת אפריקה.
הגרד שילב לתוך הספר את רשמיו מאפריקה, ואת תיאור נופי אפריקה וחיי ילדיה, שהכיר מניסיון אישי, יחד עם עלילה דמיונית שסבבה על חיפושי אלן אחרי אחיו האובד, ומכרות שלמה האגדיים.
בנובמבר של שנת 1885 יצא לאור הספר וזכה להצלחה מידית.
רק בשנתו הראשונה נמכרו יותר מ-30,000 עותקים של הספר, ובמשך הזמן הוא תורגם לכ-50 שפות.
הגרד עצמו הרוויח 100,000 לירות שטרלינג כשכר ותמלוגים על הספר, כאשר שווייה של הלירה דאז גדול בערך פי 100 מזה של ימינו (2022).
לאחר כתיבת מכרות המלך שלמה המשיך הגרד בכתיבת ספרי הרפתקאות, וכתב כ-40 ספרים נוספים באותו סגנון, כולל ספר המשך ל"מכרות המלך שלמה", "אלן קווטרמיין" שיצא לאור בשנת 1887.
בנוסף לקריירה הספרותית שלו, פעל הגרד גם בתור מדינאי, ונשלח מדי פעם כשליח של ממשלת בריטניה למדינות זרות, בהן ארץ ישראל.
הגרד נטל חלק פעיל בעיצוב המדינות החקלאית של בריטניה.
בשנת 1912 זכה לתואר אבירות.
בשנת 1919 הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (KBE).
בנוסף לספרי ההרפתקאות שלו כתב הגרד מאמרים רבים בנושאי מדיניות בריטניה וכלכלה, וכן חיבר ספרי עיון ומסות.
הנרי רידר הגרד מת באחוזתו שבאנגליה ב-14 במאי 1925.
"מכרות המלך שלמה", 1885, תורגם לעברית על ידי מ.
גדלמן, אוריאל אופק ויהודה אטלס.
"אלן קוטרמיין", 1887, תורגם לעברית על ידי ר.
"היא", 1887, תורגם לעברית על ידי יצחק לבנון
"בת מונטסומה", 1893, תורגם לעברית על ידי מנחם זלמן וולפובסקי
"אנשי הערפל" (1896) תורגם לעברית על ידי מירון אוריאל (הוצאת מ.
"טבעת מלכת שבא", 1910, תורגם לעברית על ידי ג.
"האחים הזאבים", 1913, תורגם לעברית על ידי ג.
"הפרח הקדוש", 1915, תורם לעברית על ידי ג.
סר הנרי ראולי בישופ היה מלחין אנגלי.
Sweet Home (למילים מאת ג'ון הווארד פיין), שמקורו באופרה הקומית שלו משנת 1823, "קלארי, או הנערה ממילאנו".
הוא חיבר או ערך כ-120 יצירות דרמטיות, ביניהן 80 אופרות, אופרות קלות, קנטטות ובאלטים.
בישופ כתב לכל התיאטראות החשובים בלונדון של זמנו - בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, התיאטרון המלכותי, תיאטרון דרורי ליין, ווקסהול גארדנס ותיאטרון היימרקט.
האופרה הראשונה שלו, "הכלה הצ'רקסית" (1809) זכתה להצגה אחת ב"דרורי ליין", שאחריה נשרף התיאטרון והפרטיטורה אבדה.
האופרות של בישופ נושאות דמיון רב יותר לסוגה המוקדמת, האנגלית במקורה, של האופרה באלאדה, או למחזות הזמר המודרניים מאשר לאופרה הקלאסית של אירופה הקונטיננטלית, המכילה רצ'יטטיבים.
הסגנון והמתכונת שבהם כתב בישופ היו לטעמם של הקהל בתקופתו.
"אלאדין" שלו (1827) מתואר לעיתים כיצירה המשמעותית ביותר שלו.
היא נכתבה בהזמנת "דרורי ליין" כדי להתחרות ב"אוברון" של ובר בקובנט גארדן ותואמת יותר את הסגנון האירופאי הקלאסי - אם כי לא זכתה להצלחה בשעתה.
בישופ היה פרופסור למוזיקה, תחילה באוניברסיטת אדינבורו (1841) ואחר באוניברסיטת אוקספורד (1848); הוא היה בין מנהליה המקוריים של האגודה הפילהרמונית כשזו נוסדה ב-1813. הוא ניצח בקובנט גארדן ובקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
בישופ התחתן פעמיים; הן הוא והן הנשים שנשא בזו אחר זו היו זמרים.
כמה משיריו של בישופ ויצירות דומות שלו נמצאים עדיין ברפרטואר הווקאלי ואילו יצירותיו הגדולות יותר נשכחו מלב.
בישופ חיבר את המוזיקה לשורה של אופרות שייקספיריות בבימוי פרדריק ריינולדס בשנים שבין 1816 ל-1828.
בשנותיו המאוחרות פקדה אותו שערורייה, הוא נשא את אשתו השנייה, הזמרת אנה ריבייר שהייתה צעירה ממנו בעשרים וארבע שנים, בשנת 1831. ב-1839 נטשה ריבייר את בעלה ואת שלושת ילדיהם והסתלקה עם מי שהיה לה מאהב, נבלן ומלווה ניקולא-שארל בוקסה.
ריבייר עזבה את אנגליה ויצאה לסיור קונצרטים קבוע ברחבי העולם.
בישופ קיבל תואר אבירות בשנת 1842, המוזיקאי הראשון שזכה בכבוד זה.
אף כי במהלך חייו נהנה מהכנסות בלתי מבוטלות, במותו היה עני אביון.
הנרי ראולי בישופ נולד ומת בלונדון ושם גם נקבר, בבית הקברות פינצ'לי.
"המטורף, או הגזלנים השווייצרים", 1810; אופרה
"סאדאק וקאלאסטרדה, או מי השיכחה", 1814; אופרה
"לבו של מיד-לותיאן", 1819; דרמה מוזיקלית
"הקרב על בות'וול בריג", 18120; רומנסה מוזיקלית
"ילוה, או היתום מרוסיה", 1829; דרמה מוזיקלית
"היום השביעי" 1833; קנטטת קודש
הנרייט דהאן כלב (נולדה ב-27 באפריל 1947) היא פרופסור אמריטה למדע המדינה ומיסדת התוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בן-גוריון.
דהאן כלב נולדה במרוקו ועלתה לישראל יחד עם הוריה בהיותה פעוטה בשנת 1949. לאחר עלייתם שוכנו במחנה העולים "שער העלייה".
משם נדדו לפרדס חנה, לטבריה ולחולון, ובהיותה בת עשר עברו להתגורר בירושלים.
עשתה את חוק לימודיה מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטה העברית בחוג למדע המדינה.
התזה שלה לתואר השני הייתה בנושא "אינטלקטואלים בפוליטיקה" והיא נעשתה בהדרכתו של דוקטור ברוך (בריאן) קני-פז.
קיבלה את הדוקטורט בשנת 1992 בהנחייתו של פרופסור יצחק גל-נור, נושא הדיסרטציה היה "מערכת ארגון עצמית: ואדי סאליב והפנתרים השחורים - השלכות על החברה הישראלית".
זה היה המחקר הראשון שנעשה על אירועי ואדי סאליב וזיהה את הקשר בין ואדי סאליב למחאות הפנתרים השחורים.
המחקר עסק במנגנוני האפליה של מוסדות המדינה כלפי מזרחים.
ממסקנותיו החשובות, ההחמצה הגדולה של מדינת ישראל להכיל מחאה כאקט דמוקרטי.
חלקים מן המחקר התפרסמו כמאמרים במכון הישראלי לדמוקרטיה ובמכון יד בן-צבי ובפרסומי מכון ון ליר.
מאמרה "פמיניזם מזרחי - בין מזרח למערב" עוסק בחקר הפמיניזם בישראל על צמיחתו של הזרם הפמיניסטי המזרחי.
מאמר נוסף פרי עטה של דהאן-כלב הוא "את כל כך יפה, לא רואים שאת מרוקאית".
המאמר פורסם גם באנגלית "You're so pretty, you don't look Moroccan" ובגרמנית ונלמד בתוכניות לימוד פוסטקולוניאליות בישראל ומחוצה לה.
דהאן-כלב חוקרת את ההגות פוליטית והמשטרים דמוקרטיים, תאוריות בפמיניזם, יחסי הגומלין בין מגדר לפוליטיקה, גלובליזציה ופוסטקולוניאליזם.
שימשה עמיתת מחקר במכון לחקר האידאולוגיה של המחלקה למדע המדינה והיחסים הבינלאומיים באוניברסיטת אוקספורד והייתה אורחת Somerville College.
ייסדה וכיהנה כראש התוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בן-גוריון ומרצה במכללה החברתית-כלכלית.
והיא חברת מועצת העיתונות הארצית, הוועדה הציבורית לחינוך בישראל.
ייעצה לצה"ל ולעיריית באר שבע בנושאי נשים.
כיהנה כיו"ר וחברת הנהלת "בצלם", חברת צוות החשיבה של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל, ומייסדת וחברה בוועד המנהל של אחותי וחברה בוועד המנהל של המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית.
היא אחת ממייסדות של הקשת הדמוקרטית המזרחית וחברה בוועד המנהל שלה.
דהאן-כלב היא כלת פרס נשים שחוללו שינוי לשנת 2000 והייתה חברה בוועדה אירופית שהתכנסה לצורך בחירת מועמדות לפרס נובל לשנת 2004.
מין, מגדר, פוליטיקה בעריכת דפנה יזרעאלי, חנה הרצוג, חנה נווה, אריאלה פרידמן, סלביה פוגל-ביזאוי, הנרייט דהאן כלב, מנר חסן.
נשים בדרום: מרחב, פריפריה, מגדר בעריכת הנרייט דהאן-כלב, ניצה ינאי וניצה ברקוביץ.
קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ו, 2005.
הנרייט דהאן כלב, נשים בישימון: מרי וסירוב בשולי החברה, הוצאת רסלינג, 2018.
הנרי שלזניאק (8 בספטמבר 1938, מדינת ניו יורק, ארצות הברית – 5 בנובמבר 1980, תל אביב) היה אמן, צייר, צלם ויוצר סרטים ישראלי.
הנרי שלזניאק (Henry Shelesnyak) נולד בשנת 1938 במדינת ניו יורק בשם הנרי שולץ, בנם של אד שולץ, פסיכיאטר ומוזיקאי, ורוזלינד שולץ (1905–1987), ציירת.
בהיותו בן שנה אביו התאבד ואמו נישאה לפרופ' משה חיים שלזניאק (1909–1994), פיזיולוג.
ב-1951, כשהיה כבן 13, עלה לישראל יחד עם משפחתו, שהשתקעה ברחובות, שם קיבל האב משרה במכון ויצמן למדע.
את לימודיו השלים בלונדון ולאחר מכן בשנת 1960 שב ארצה והתגורר בכפר האמנים עין הוד.
ב-1966 עבר לתל אביב עם משפחתו.
לפרנסתו עבד בשירותי הטלפוניה של תל אביב והמרכז (משרד התקשורת).
בראשית דרכו פעל בעיקר כצלם ניסיוני, בכך יצר צילומים מטופלים וקולאז'ים, וזאת במקביל לעבודתו במעבדות הצילום במכון ויצמן למדע.
את עיקר פרסומו כאמן קיבל שלזניאק הודות לציוריו המתאפיינים במה שמכונה באמנות הישראלית "דלות החומר" ואשר הוא אחד ממייצגיה המרכזיים לצד אמנים כדוגמת רפי לביא ויהודית לוין.
כחלק מזה, הוצגו יצירותיו בתערוכה "כי קרוב אליך הדבר מאוד: דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית" (אוצרת: שרה בריטברג-סמל), אשר הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1986.
בשנת 2005 אצרה גליה בר אור במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד תערוכה רטרוספקטיבית לשלזניאק.
התערוכה לוותה בקטלוג אשר הכיל מאמרים מאת בר אור, המשוררים יאיר הורביץ ומאיר ויזלטיר, והאמן והמורה יאיר גרבוז.
יאיר הורביץ הקדיש לשלזניאק שירים בספרו "יחסים ודאגה".
ויזלטיר הקדיש לו את שירו "מצוררים".
ב-1962 נישא לעדנה גבעוני, מאיירת ספרי ילדים.
לזוג נולדו שתי בנות: אילת (1965), פסיכולוגית ועדי שלזניאק (1969), משוררת.
בשנת 1966 עבר להתגורר בתל אביב, בה חי ופעל עד למותו ממחלת הסרטן בנובמבר 1980.
1965 – "דמויות": תצלומים אמנותיים, בית יד לבנים ברחובות.
1966 – פוטוקולאז'ים, גלריה מסדה, תל אביב.
1969 – "שחור צבע", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1969 – ציורים, גלריה גורדון, תל אביב.
1970 – ציורים, גלריה דוגית, תל אביב.
1979 – המוזיאון הקטן, תל אביב.
1980 – ציורי דיוקן בטכניקה מעורבת, גלריה שנער, תל אביב.
1981 – גלריה שרה גילת, ירושלים.
1985 – "הנרי שלזניאק"; אוצרת: אלן גינתון, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
1997 - הנרי שלזניאק, יאיר גרבוז, "שני חברים - עבודות לא מוכרות", גלריה נלי אמן, תל אביב.
2005 – "הנרי שלזניאק: ציור שלי דורש"; אוצרת: גליה בר אור, משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד.
הנרי תומאס באקל , שחמטאי והיסטוריון אנגלי.
בשנת 1842 מד הכושר הציב אותו במקום השלישי בעולם, על מקום זה שמר במשך 6 השנים הבאות ובשנים 1849–1850 אף היה במקום הראשון בעולם.
באקל היה בנו של סוחר לונדוני עשיר ובעל אוניות.
בריאותו הרעועה מנעה ממנו מלקבל השכלה פורמלית.
הוא התבלט לראשונה כשחמטאי, ועוד לפני שמלאו לו 20 היה לאחד מטובי השחמטאים בעולם.
בביקור בפריז הגיע לקפה דה לה רז'אנס שם שיחק כנער עם פייר סט.
האמנים המפורסמים התעקשו לתת לו רגלי יתרון, אך שניהם נוצחו פעם אחר פעם.
בשנת 1843 שיחק בדו-קרב נגד הווארד סטאונטון וניצח +6 =1 לאחר שקיבל מסטאונטון יתרון של רגלי ומסע.
בשנת 1847 שיחק נגד הנרי בירד וניצח +9 -7. בשנת 1848 התקיים דו-קרב באקל - קיזריצקי, הפעם כמובן ללא יתרון.
פרשני השחמט מבקרים את יכולתו הדלה של באקל בשלב הפתיחה, ואת העדפתו להתגוננות בעמדות סגורות, בניגוד לקו המוביל בתקופתו, להתקפה בכל מחיר ולמשחק פתוח.
מכל מקום התוצאות שלו לא מותירות ספק לגבי יכולתו ביחס ליריביו.
גם מבקריו החריפים ביותר כותבים כי מרגע שתמו מסעי הפתיחה והמשחק הגיע לשלב המציעה, "יכולתו של באקל מזהירה וניכר שזה שחקן עם מצוינות יוצאת דופן".
אהבתו לקריאה הניעה אותו לאתגר של כתיבת סקירה היסטורית על התרבות האנושית.
במשך 17 שנים הוא השקיע מדי יום 10 שעות לקריאה וכתיבה של חיבורו.
ספרו יצא לאור ביוני 1857 והפך אותו לדמות ידועה הן בחוגי הספרות והן בחברה הלונדונית.
בחודש מרץ 1858 נשא נאום בפני החברה המלכותית על השפעת הנשים על קידום הידע.
הנרי לורנס גארפילד , המוכר בשם הבמה הנרי רולינס (Henry Rollins) (נולד ב-13 בפברואר 1961), הוא שחקן, קומיקאי, מוזיקאי וזמר-יוצר פאנק אמריקאי ממוצא יהודי.
רולינס הנהיג בשנות השמונים את להקת ההארדקור פאנק בלאק פלאג.
בשנים האחרונות חדל להופיע כמוזיקאי והחל להופיע כאמן ספוקן וורד.
בנוסף, רולינס הוא בעל הוצאת ספרים.
בין השאר יצאו בה ספריו וכן ספרים מאת ניק קייב.
רולינס הגיע לישראל ב-1998 וב-2007. בשני ביקוריו לא הופיע כמוזיקאי אלא כאמן ספוקן וורד, סגנון הופעה אשר רולינס הגדירו כסטנד-אפ נטול פואנטה בסוף כל משפט.
בשנים האחרונות רולינס מרבה לעסוק בנושאים פוליטיים וחברתיים שונים.
בתקופת כהונתו של ג'ורג' בוש דיבר רבות נגדו והגדיר אותו כטיפש.
רולינס הזכיר בהופעתו בארץ את הוצאתו להורג של סדאם חוסיין אשר נערכה ימים ספורים קודם לכן.
בנוסף, הוא ידוע כמתנגד חריף לרדיפת הומואים, הומופוביה וגזענות וקטעים רבים בהופעותיו עוסקים גם בתחומים אלה.
הפקח הירוק: אבירי הברקת (2011)
זאהיר, האגדה של קורה (2014) – דיבוב
שליטי היקום: הגילוי (2021) – דיבוב
הנרי ראסל היה מלחין, פסנתרן וזמר יהודי-אנגלי.
את הקריירה המוזיקלית שלו החל בילדותו, בשירה בלהקת האופרה לילדים של רוברט אליסטון.
אחרי שהתחלף קולו החל ללמוד הלחנה באיטליה אצל רוסיני ובליני.
אחרי שובו לאנגליה ניצח תקופת מה על מקהלת תיאטרון המלך.
לאחר ניסיון קצר בקריירה של סולן קונצרטים בקנדה, התיישב ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק כנגן עוגב ומנצח מקהלת הכנסייה הפרסביטריאנית בעיר וכמורה באקדמיה למוזיקה של רוצ'סטר.
בשנת 1936 פרסם את שירו הראשון בניו יורק ובסתיו של אותה שנה הופיע שם לראשונה כזמר.
בשנים הבאות סייר ברחבי ארצות הברית והופיע בשירה בליווי עצמו בפסנתר בתוכניות, שהתבססו כמעט לגמרי על יצירותיו הוא ונהנו מפופולריות רבה.
הופעות הסולו שלו כזמר ומלווה גם יחד היו ייחודיות לתקופתו - אפילו ג'ני לינד נעזרה בזמרים תומכים ובנגנים מלווים.
עם זאת, בניו יורק ובבוסטון היה סגנונו שנוי במחלוקת בקרב העלית התרבותית.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19 חזר ראסל לשנים אחדות לאנגליה והופיע לראשונה בלונדון, ולאחר גיחה נוספת לארצות הברית בשנת 1843, חזר לאנגליה והשתקע שם.
עד ראשית שנות ה-60' היה פעיל כזמר וכמלחין התמיד כמעט עד יומו האחרון.
ראסל חיבר שירים רבים, מהם שנכתבו בשנותיו בארצות הברית ויצאו מחדש באנגליה למילים של משוררים אנגלים.
בין יצירותיו בלדות פשוטות, שההרמוניות והליווי שלהן מזכירים אופרה איטלקית.
אופיין הסטטי של המלודיות התאים לביצוע בסגנון שירה דיבורית.
בין השאר כתב שירי מחאה בנושאים חברתיים, בהם המצב הקשה במוסדות פרטיים לחולי נפש, מצוקתה של אם נטושה, גזענות.
כמה משיריו נשארו פופולריים גם במאה ה-20.
להנרי ראסל היו ארבעה בנים, משני פרקי נישואים, בהם הסופר ויליאם קלארק ראסל, הנרי ראסל (אמרגן) (1871-1837), אמרגן אופרה בארצות הברית ובאנגליה, והמנצח סר לנדון רונלד.
ביוגרפיה מפורטת, "חיים על גל אוקיינוס: סיפורו של הנרי ראסל" מאת אנדרו לם, יצאה לאור בהוצאת פולרס ווד בשנת 2007.
הנרי ראסל היה אמרגן, מנצח, מנהל אופרה ומורה לשירה יהודי-אנגלי.
הנרי רונלד ראסל נולד בלונדון.
הוא היה בנו של הנרי ראסל, מלחין, פסנתרן וזמר בריטון, אחיו של ההיסטוריון והסופר ויליאם קלארק ראסל ואחיהם למחצה של המנצח לנדון רונלד והכומר האפיסקופאלי הנרי לויד ראסל.
לאחר סיום לימודיו באנגליה יצא ללמוד שירה וניצוח באיטליה.
ראסל החל את הקריירה המוזיקלית שלו כמורה לשירה, תחילה בלונדון ואחר ברומא.
לאחר זאת עבד כמנצח בבתי אופרה שונים באיטליה.
כמורה לשירה עזר בין השאר לשחקנית אליאונורה דוזה.
ב-1904 ייסד את להקת האופרה סן קרלו, במקור השלוחה הנודדת של תיאטרון סן קרלו בנאפולי.
הלהקה הייתה עד מהרה למוסד עצמאי ויצאה למסע הופעות בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בסתיו 1905. ראסל ולהקתו היו אחראים לכל ההצגות בעונת 1905-06 בקובנט גארדו, וראסל היה המנהל ו/או המנצח בכל ההפקות הללו.
אחרי סיום העונה בלונדון, יצאו ראסל ולהקתו לארצות הברית וקבעו את מושבם בבוסטון.
משם יצאו מדי שנה, מ-1906 עד 1909, לסיורים ברחבי ארצות הברית, ברפרטואר שכלל בעיקר אופרות איטלקיות, נוסף להופעות בבוסטון.
עם פתיחת בית האופרה של בוסטון ב-1909, הייתה הלהקה למעשה לגרעין שממנו צמחה להקת האופרה החדשה של בוסטון, שראסל היה שותף להקמתה עם המיליונר הבוסטוני אבן ג'ורדן הבן.
הוא המשיך לנהל את להקת האופרה של בוסטון עד שפשטה את הרגל בשנת 1915.
אחרי סגירת להקת האופרה של בוסטון, החל ראסל לעבוד במטרופוליטן אופרה בניו יורק כמנהל נלווה של הלהקה.
בסופו של דבר חזר לאנגליה, שם לקח חלק בניהול הפקות בתיאטרון ולדורף בלונדון.
כן ניהל עונת אופרות בתאטר דה שאנס אליזה בפריז.
הנרי ראסל היה נשוי לנינה דנדרייד.
הוא מת בלונדון בגיל 65.
הנרי סימור רולינסון, ברון רולינסון הראשון היה גנרל בצבא הבריטי אשר מוכר במיוחד בשל חלקו בתכנון ופיקוד במהלך הקרב על הסום וקרב אמיין במהלך מלחמת העולם הראשונה.
רולינסון נולד ב-20 בפברואר 1864 בוסטמינסטר, לונדון, בנו של הנרי רולינסון, הברונט הראשון, איש צבא, מזרחן ופוליטיקאי בריטי מוכר בתקופה.
רולינסון למד באיטון קולג' ולאחר מכן במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, הוא התגייס לצבא בשנת 1884 בתור קצין בקורפוס הקלעים המלכותי של המלך כאשר הוא נשלח לשרת בהודו.
בשנת 1889, לאחר מות אימו, חזר רולינסון לבריטניה ועבר לרגימנט משמר קולדסטרים, שם הועלה לדרגת קפטן.
בהמשך השנים שירת כחלק מהמטה של קיצ'נר במהלך המלחמה המהדית, בין השנים 1899–1902 שירת במספר תפקידי פיקוד שדה במהלך מלחמת הבורים.
לאחר השירות באפריקה, הועלה רולינסון בשנת 1903 לדרגת קולונל והיה למפקד מכללת הפיקוד הבריטית, ב-1907 קיבל את הפיקוד על החטיבה השנייה והועלה לדרגת בריגדיר גנרל וב-1910 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה השלישית בדרגת מייג'ור גנרל.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, מונה רולינסון לפיקוד על הדיוויזיה ה-4 בצרפת כחלק מחיל המשלוח הבריטי, ולאחר מכן קיבל את הפיקוד על הקורפוס הרביעי.
בשנת 1915 הועלה רולינסון בדרגה ועבר לפקד על הארמייה הראשונה, אך הוצא מתפקיד זה לאחר שהטיל ביקורת על הטקטיקה שנעשה בה שימוש, על כך הוא נשלח לגליפולי בטורקיה לעזור בפינוי הכוחות הבריטים.
הצלחתו המפתיעה במשימה זו הרשימה את הפיקוד הגבוהה והוא הוחזר בינואר 1916 לפקד על הארמייה הרביעית בחזית המערבית.
בשנת 1918 מונה רולינסון למפקד הארמייה השנייה, ופיקד עליה עד אביב 1918.
לאורך מלחמת העולם הראשונה רולינסון לטקטיקן צבאי מבריק.
הוא היה מחלוצי שדה הקרב המשולב, לחימה המשלבת את סוגי הכוחות השונים אחד בשני ושימוש בהם לאורך הקרב (שלא כמו בעבר שהיה נהוג להסתמך על חיל הרגלים, כאשר פרשים וארטילריה מסייעים להם).
גישתו הטקטית של רולינסון שופרה שנים מאוחר יותר על ידי גרמניה הנאצית בצורת מלחמת הבזק וכיום גישות אלו עומדות בבסיס הטקטיקות הצבאיות המודרניות.
לאחר המלחמה, תרומתו ושרותו זכו להערכה מצד השלטון הבריטי והוענק לו תואר ברון (ברון רולינסון הראשון) והוא קיבל את תואר האבירות אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט, מתארי האבירות המכובדים ביותר.
בשנת 1920 נשלח רולינסון לשרת בתור המפקד העליון בהודו, שהוא מפקד צבא הודו הבריטית, בשנת 1924 הוא קיבל את התואר אביר מפקד גבוה של מסדר כוכב הודו.
בשנת 1925, לאחר שחלה במהלך משחק פולו ביום הולדתו, נפטר כשהוא בן 61.
אלוף סר הנרי רולינסון (באנגלית Sir Henry Creswicke Rawlinson, 1st Baronet; 5 באפריל 1810 - 5 במרץ 1895) היה קצין בחברת הודו המזרחית, פוליטיקאי בריטי ומזרחן, המתואר לעיתים כאבי האשורולוגיה.
רולינסון היה אחת הדמויות הדומיננטיות בטענה כי בריטניה חייבת למתן את השאיפות הרוסיות בדרום אסיה.
הוא היה חסיד נלהב של מדיניות תקיפה באפגניסטן, ויעץ לשמור על קנדהאר.
הוא טען כי רוסיה הצארית תתקוף ותספח את קוקאנד (Khokand), בוכרה וחיווה (מה שהם אכן עשו), והזהיר שהם יפלשו לפרס (איראן של היום) ולאפגניסטן כהכנה לפלישה להודו הבריטית.
הוא נולד בצ'אדלינגטון (Chadlington), אוקספורדשייר, בנו השני של אברהם טיאק רולינסון (Abram Tyack Rawlinson), ואחיו הבכור של ההיסטוריון, ג'ורג' רולינסון.
בשנת 1827, לאחר שהתמחה בשפה הפרסית, הוא נשלח לאיראן, עם קצינים בריטיים נוספים כדי לאמן ולארגן מחדש את כוחותיו של השאה.
חילוקי דעות בין החצר הפרסית וממשלת בריטניה הסתיימו בעזיבתם של הקצינים הבריטיים.
רולינסון החל לחקור כתובות פרסיות, ובמיוחד בכתב יתדות שלא פוענח עד אז.
הוא נחשף לכתובת ביסותון, ליד העיר כרמאנשאה במערב איראן, במשך שנתיים.
הוא החל לתמלל את הכתב בפרסית עתיקה בכתובת התלת לשונית שנכתבה בפרסית עתיקה, עילמית ובבלית (שהיא צורה מאוחרת של אכדית).
כתובת זו נכתבה על ידי דריווש הראשון בתקופה שבין הכתרתו למלך של הממלכה האחמנית בקיץ 522 לפנה"ס ומותו בסתיו 486 לפנה"ס.
רולינסון התמנה לתפקיד פוליטי בקנדהאר בשנת 1840. בתפקידו זה שמש במשך שלוש שנים, ועבודתו הפוליטית הייתה נעלה כמו גבורתו במהלך המלחמה באפגניסטן; בעבור זה תוגמל על ידי החברה באות מסדר האמבט בשנת 1844.
בדרך מקרה, המושל הכללי שמע אודותיו, והביא למינויו כסוכן פוליטי בסעודיה העות'מאנית.
וכך הוא עבר לבגדאד, בה הוא הקדיש את מרצו ללימודי כתב היתדות, עד אשר הצליח, במאמץ רב, לפענח את כתובת ביסותון במלואה.
לאחר שצבר ידע רב ערך בנושאים אלה ודומיהם, בנוסף לידע גאוגרפי רב אותו צבר במסעות מחקר רבים (כולל ביקור אצל סר אוסטן הנרי לייארד בחורבות נינוה), הוא חזר לאנגליה לחופשה ב-1849.
הוא נבחר כעמית של החברה המלכותית בפברואר 1850, בזכות היותו "מוצא המפתח לפרסית העתיקה, בבלית ואשוריות בכתב היתדות.
כותב מסמכים שונים על פילולוגיה, עתיקות, והגאוגרפיה במסופוטמיה ובמרכז אסיה.
רולינסון נשאר בבית במשך שנתיים, ב-1851 פרסם את זיכרונותיו על כתובת ביסותון, וקודם לדרגת סגן אלוף.
הוא העביר את אוסף העתיקות יקר הערך שלו של חפצים מבבל, מממלכת סבא, ומהאימפריה הסאסאנית לחבר הנאמנים של המוזיאון הבריטי, שהעניק לו סכום משמעותי כדי להמשיך בחפירות שהחל לייארד בבבל ובאשור.
במהלך 1851 הוא חזר לבגדאד.
חפירות נערכו בניהולו, והעלו ממצאים יקרי ערך, שתרמו משמעותית לפענוח כתב היתדות.
תרומתו הגדולה ביותר של רולינסון לפענוח כתב היתדות הייתה הגילוי כי לסימנים בודדים היו מספר אפשרויות לקריאתן בהתאם להקשר שלהם.
לאחר תאונת רכיבה בשנת 1855 חזר לאנגליה, ובשנה זו גם התפטר מתפקידו בחברת הודו המזרחית.
בשובו לאנגליה קיבל את אות מפקד האבירות של מסדר האמבט, והוא מונה למנהל כתר של חברת הודו המזרחית.
40 שנותיו הנותרות היו מלאות בפעילות - פוליטית, מדינית ומדעית - ורוב זמנו שהה בלונדון.
במהלך שנת 1858 הוא התמנה לחבר במועצת הודו הראשונה, אך התפטר במהלך 1859 עם השלחו לפרס כמיופה כוח יוצא דופן ונציג מוסמך.
בתפקיד זה החזיק שנה אחת בלבד, וזאת בשל אי שביעות רצונו בנוגע לעמדתו הרשמית שלו שם.
לפני שליחותו הוא כיהן בבית הנבחרים הבריטי כחבר פרלמנט (MP) מטעם מחוז רייגייט (Reigate) מפברואר עד ספטמבר 1858. הוא היה שוב MP עבור מחוז פרום (Frome) בין השנים 1865–1868. הוא מונה למועצת הודו שוב בשנת 1868, והמשיך לשרת בה עד מותו.
הוא הציג את דעותיו בספרו "אנגליה ורוסיה במזרח" (1875).
הוא היה בחבר הנאמנים של המוזיאון הבריטי מ-1876 עד מותו.
הוא קיבל את תואר אביר הצלב הגדול (G.C.B.) בשנת 1889, ותואר ברונט בשנת 1891; היה נשיא האגודה הגאוגרפית המלכותית בין 1874-1875, ושל האגודה האסייתית בין 1878–1881, וכן קבל תוארי כבוד מאוניברסיטאות אוקספורד, קיימברידג', ואדינבורו.
הוא נישא לואיזה קרוליין הרקורט סימור ב -2 בספטמבר 1862, עמו היו לו שני בנים: הנרי ואלפרד.
הוא התאלמן ב-31 באוקטובר 1889 ונפטר בלונדון שש שנים מאוחר יותר.
הוא גם תרם לפרסומים של חברות מלומדות.
הוא כתב מאמרים על בגדאד, הפרת וכורדיסטן למהדורה התשיעית של אנציקלופדיה בריטניקה, יחד עם כמה מאמרים אחרים העוסקים במזרח, והוא סייע בעריכת התרגום של ה"היסטוריות של הרודוטוס" על ידי אחיו, ההיסטוריון ג'ורג' רולינסון.
לוטננט הנרי רוברטסון באוורס Bowers; 29 ביולי 1883 - 29 במרץ 1912) היה אחד מחברי משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט אל הקוטב הדרומי (1913-1910), שכולם מצאו את מותם בדרכם חזרה מן הקוטב.
באוורס נולד בגרינוק שבסקוטלנד, סמוך לגלאזגו.
אביו מת ברנגון כשהיה בן שלוש ואמו גידלה אותו לבדה.
בינואר 1896 עברה המשפחה ללונדון, על בניין בית הספר בסטריטהם שבו למד, כיום מרכז מחשוב, נקבע ביום השנה המאה למותו, 29 במרץ 2012, שלט להנצחת שמו.
באוורס ירד לים תחילה כצוער בצי הסוחר ולאחר הכשרה על "אוניית הוד מלכותה ווסטר" הפליג ארבע פעמים סביב העולם על האוניה "לוך טורידון".
לאחר זאת התגייס לשירות הימי המלכותי של הודו ב-1905. הוא התמנה לסגן משנה בשירות בציילון ובבורמה, ופיקד על ספינת תותחים בקרב על נהר האיראוואדי.
בהמשך שירותו מנע הברחת נשק במפרץ הפרסי.
המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה, "טרה נובה" 1913-1910
באוורס הצטרף למשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט בשנת 1910, אחרי שקרא את הדיווחים על משלחתו הקודמת של סקוט, משלחת דיסקברי, ועל המשלחת של ארנסט שקלטון.
לא היה לו ניסיון קוטבי קודם אבל הנשיא לשעבר של החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם, שהיה המארגן הראשי של משלחת דיסקברי, המליץ עליו לפני סקוט.
מרקהם פגש את באוורס על סיפון הווסטר וכה גדולה הייתה התרשמותו, שסקוט הזמין את באוורס להצטרף למשלחת ללא ראיון מקדים.
בפגישתם הראשונה, מכל מקום, לא התרשם סקוט ביותר מן הצעיר הגוץ ובעל הגוף.
"טוב, אנחנו תקועים אתו עכשיו, ואין לנו אלא להפיק את המיטב ממה שיש," אמר סקוט.
באוורס, שנועד מלכתחילה להיות רק חבר בצוות הספינה, בתפקיד אפסנאי, התבלט עד מהרה כמארגן יעיל ומיומן ביותר.
עד שעזבה ה"טרה נובה" את ניו זילנד, כבר קידם אותו סקוט לחברות בצוות החוף, ממונה על נחיתה, צידה, ניווט וארגון מכסות המזחלות, תפקיד שכוחות הזיכרון יוצאי הדופן שלו עשו בו שירות טוב לסקוט.
באוורס מילא כלמשימה שהוטלה עליו בכישרון, בחריצות וברוח טובה.
מגרעתו היחידה הייתה בכך שלא ידע הרבה על שלג וקרח, אבל כפי שהסתבר, כך היה גם סקוט, על אף ניסיונו הקודם.
שישה חודשים לאחר הגיעם לאנטארקטיקה, יצא באוורס ל"מסע החורף" אל מושבות הקינון של פינגווין קיסרי בכף קרוזייה, ביולי 1911, עם ד"ר אדוארד אדריאן וילסון ואפסלי צ'רי-גארארד.
מטרת הקבוצה הייתה להשיג ביצה לא-דגורה למחקר מדעי.
בחשכה גמורה כמעט, בטמפרטורות שבין 40- מעלות צלזיוס ל-56.7- מעלות צלזיוס, גררו במו ידיהם את המזחלת שלהם למרחק 97 ק"מ מן הבסיס של סקוט בכף אוונס אל צדו הרחוק של האי רוס.
קפואים ומותשים, הגיעו אל יעדם, שם עטה עליהם סופת שלגים עזה.
אוהלם נעקר ונישא ברוח והאנשים נותרו עם שקי השינה שלהם תחת סחף מתעבה והולך של שלג.
עם שוך הרוחות, התמזל להם מזלם למצוא את האוהל תקוע במרחק 800 מטרים בין הסלעים.
עם שלוש ביצי פינגווין קיסרי בכליהם, תשושים עד אפיסת כוחות, הצליחו לבסוף לחזור אל כף אוונס ב-1 באוגוסט 1911, חמישה שבועות אחרי שיצאו לדרך.
צ'רי-גארארד התייחס לאחר מכן אל מסע זה כהמסע הגרוע ביותר בעולם, שהיה לשם ספרו, שיצא בשנת 1922 ומספר על גורל המשלחת של 1910–1913.
ב-1 בנובמבר 1911 החל המסע הארוך אל הקוטב הדרומי.
סקוט לא תכנן תחילה לכלול את "בירדי" באוורס בקבוצת הקוטב שלו.
הוא היה חבר בצוות המזחלת בהנהגת המשנה לסקוט, לייטננט א.
אוונס, שנועד להיות קבוצת הסיוע האחרונה שתלווה את סקוט וצוותו דרומה.
אבל ב-4 בינואר 1912, כשאוונס פנה לחזור, סופח באוורס לקבוצת הקוטב.
יש טוענים, שהייתה זו החלטה אימפולסיבית מצד סקוט.
אחרים, לעומת זאת, כמו למשל חוקר הקוטב הדרומי ראנולף פינס, רואים בה החלטה הגיונית - בייחוד לאור הכוונה להגביר את מהירות חציית השטח הקוטבי (במאמץ להפחית את צריכת המשאבים).
ימים ספורים קודם לכן, הצטוו אנשיו של אוונס להשאיר את המגלשים שלהם במחנה, כך שבאוורס נאלץ לצעוד רגלית אל הקוטב בעוד שיתר חברי הצוות המשיכו לנוע על מגלשיים.
נוסף לכך, הוספת אדם חמישי לקבוצה כפתה דחיקת עוד אדם לאוהל, שנועד לארבעה, וחלוקת מנות, שנארזו לארבעה אנשים.
המניע הסביר ביותר להחלטתו של סקוט להוסיף את באוורס לקבוצת הקוטב הייתה ההכרה, שהוא זקוק לעוד נווט מנוסה כדי לוודא את מיקומם בקוטב הדרומי, למנוע מחלוקת כזו שהתעוררה לגבי תביעותיהם של פרדריק קוק ורוברט פירי בקוטב הצפוני.
חיזוק לתאוריה זו נותנת העובדה, שהיה זה באוורס שאחז בסופו של דבר בכוונות לקבוע את המיקום המדויק של הקוטב הדרומי הגאוגרפי בשביל קבוצת הקוטב.
ב-16 בינואר 1912, כאשר קבוצתו של סקוט התקרבה לקוטב, היה זה באוורס שהבחין ראשון בדגל שחור שהושאר במחנה שהקימה קבוצת הקוטב של רואלד אמונדסן יותר מחודש קודם לכן.
זה היה הרגע שבו התחוור להם, כי הובסו במירוץ להגיע ראשונים אל הקוטב הדרומי.
ב-18 בינואר הגיעו אל הקוטב, שם מצאו אוהל שהניחה אחריה קבוצת אמונדסן במחנה פולהיים שלהם, ובתוכו פתק מתוארך שהודיע להם, כי אמונדסן הגיע אל הקוטב ב-14 בדצמבר 1911 ובכך הקדים את קבוצת סקוט ב-35 ימים.
מסע השיבה שלהם היה עד מהרה למאבק נואש במזג אוויר קשה במידה בלתי צפויה.
המוות הראשון היה זה של אדגר אוונס, ב-17 בפברואר, כנראה מחמת פגיעת ראש לאחר נפילה לבקע.
אחריו, בניסיון לשפר את סיכויי חבריו להינצל, יצא לורנס אוטס, שהנמק ברגליו הקפואות האט את התקדמות הקבוצה, מן האוהל והלך ביודעין אל מותו ב-16 במרץ.
סקוט, באוורס וד"ר אדוארד אדריאן "ביל" וילסון המשיכו להתקדם עוד 3 ימים והשיגו עוד 32 ק"מ, אבל נבלמו במרחק 17.6 ק"מ מתחנת המזון הבאה בגלל סופת שלגים אימתנית.
הסופה נמשכה כמה ימים, ואספקת הדלק והמזון שלהם אזלה.
חלשים, קפואים ורעבים מכדי להמשיך, מתו השלושה באוהלם ב-29 במרץ או סמוך אליו (בתאריך זה נרשמו הדברים האחרונים ביומנו של סקוט), במרחק 232 ק"מ ממחנה הבסיס שלהם.
משלחת חיפוש מצאה את גופותיהם באביב הבא, ב-12 בנובמבר 1912. הם הפילו עליהם את האוהל וקברו אותם במקום המצאם, תחת גלעד שלג, שבראשו צלב עשוי ממגלשיים.
באוורס היה נמוך, מטר ושישים ס"מ קומתו.
שערו היה אדום ואפו דמוי המקור הקנה לו עד מהרה את הכינוי "בירדי" (ציפור) בפי חבריו למשלחת.
הוא נודע בקשיחותו, מהימנותו ורוחו הטובה.
אפסלי צ'רי-גארארד, חבר במשלחת, ציין, כי "יכולתו לעבודה הייתה מפליאה" ולא היה בו שמץ עורמה או תחבלנות.
הוא היה לאחד מחברי הקרובים והנאמנים ביותר, ואני מעריך את טבעו הנפלא בישרותו, את כושרו ואת מרצו.
ככל שהתעבו התלאות, זהרה ביתר שאת רוחו שאינה יודעת מורא.
הוא שמר על עליזות ותקוה ורוחו נשארה איתנה עד הסוף."
חיי באוורס מונצחים בתצוגה קטנה במוזיאון רותסיי על האי ביוט, סמוך למקום שם חיו אמו ואחותו; הוא בא לבקר אותן בחופשות חוף ואהב לטייל בנופי ההרים הסקוטיים.
בסדרת הטלוויזיה הבריטית "מקום אחרון עלי האדמות" (אנ') הנרי באוורס מגולם על ידי סילבסטר מקוי.
הנרי שובל היה איש צבא אוסטרלי אשר בעת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה פיקד על דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק של האנזא"ק, גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים, בקרב באר שבע.
לימים היה האוסטרלי הראשון שעלה לדרגת גנרל.
הנרי שובל, המכונה הארי, נולד באוסטרליה בשנת 1865, בכפר טאבולם שבמדינת ניו סאות' ויילס.
אביו היה בעל חווה לגידול בקר ועמד בראש מיליציה של פרשים.
בגיל 21 נתמנה שובל לקצין ביחידת פרשים של מדינת קווינסלנד.
הוא היה מפקד פלוגה במלחמת הבורים שהתחוללה בדרום אפריקה בין השנים 1899 ל־1902. לאחר ששב לאוסטרליה פיקד על יחידות פרשים שונות והתקדם בסולם הדרגות.
בשנת 1913 עלה לדרגת קולונל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נשלח שובל ללונדון לשמש כנציג אוסטרליה במטה הכללי של הצבא הבריטי.
בשנת 1915 השתתף כמפקד חטיבת פרשים בקרב גליפולי וב־1916 לחם בחצי האי סיני בקרב רומני ובקרב מגדבה, שלאחר הניצחונות בהם נפתחה הדרך לכיבוש ארץ ישראל.
בהגיע כוחות האנזא"ק לארץ ישראל השתתף שובל בקרב עזה הראשון שהתחולל ב־26 במרץ 1917. למרות הצלחתם של כוחות האנזא"ק התוקפים להשיג את יעדיהם, הסתיים הקרב בניצחון הצבא העות'מאני, עקב כשלים בהעברת מידע מהשטח אל המפקדה הבריטית שנתנה פקודת נסיגה לכוחות התוקפים.
חודש לאחר מכן הועלה שובל לדרגת לוטננט גנרל ונתמנה למפקד דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק.
לאחר קרב עזה השני מונה למפקד קורפוס-המדבר הרכוב.
בקרב באר שבע, שנערך בין יחידות מחיל המשלוח המצרי של פילדמרשל אדמונד אלנבי ובפיקודו הישיר של הנרי שובל, נחל חיל המשלוח ניצחון מכריע.
קרב זה החל ב־31 באוקטובר 1917 אז קיבל שובל הוראה מאלנבי לכבוש מיד את העיר באר שבע.
שובל יצא לדרך במסע מזורז.
ההתקפה על באר שבע הפתיעה את הטורקים ובעלי בריתם הגרמנים, שציפו להתקפה בגזרת עזה, וכוחותיו של שובל כיתרו את באר שבע ובהתקפת פרשים פרצו את קווי ההגנה וכבשו את העיר בסערה.
עוד באותו יום בישר שובל למפקדו שבאר שבע בידי כוחותיו.
ב־14 בנובמבר 1917, שבועיים אחרי שכבשו את באר שבע, נכנסו כוחותיו של שובל למושבה רחובות, דרך הכפר זרנוגה, וחנו בה חמישה חודשים בטרם המשיכו לדמשק.
יחסיו של שובל עם בני המושבה היו טובים מאוד וחייליו גילו יחס ידידותי כלפי בני המקום.
בית אליעזר סלוצקין שבו שוכן כיום בית הספר התיכון ע"ש דה שליט ברחובות, שהוקם בשנת 1910, שימש כמפקדתו וכביתו של הנרי שובל במהלך שהותו ברחובות, עד סוף אפריל 1918.
יקב רחובות שימש כמרכז לוגיסטי ומפקדה טכנית של הכוחות, ובו רוכזו הסירות לגשר צף לקראת חציית נהר הירדן מזרחה.
בית העם שימש כמפקדה אדמיניסטרטיבית.
ב־27 בינואר 1918 הוזמן שובל לחגיגת ט"ו בשבט בבית העם של רחובות.
אהרון אייזנברג, פרדסן ממייסדי המושבה וראש ועד המושבה, הזמין את שובל בהזדמנות זאת של חג הנטיעות לנטוע עץ זית במושבה.
כעבור שנה חזר שובל לרחובות וביקש לראות את העץ שנטע בטרם יחזור לאוסטרליה.
עד אז העץ כבר לא היה קיים.
אנשי המושבה הזמינו את שובל לארוחה, ובינתיים עקרו עץ זית כבן שנה ושתלו אותו במקום שבו שתל שובל את עץ הזית שנה קודם כן והראו אותו לשובל ששב לארצו.
בימי מלחמת העולם השנייה הגיע לרחובות כומר מצבא אוסטרליה וסיפר כי נשלח על ידי הגנרל שובל, שכבר היה בגמלאות, כדי לדווח לו על מצבו של העץ.
אנשי רחובות גילו לו את האמת, אך ביקשו שלא יספר זאת לשובל.
בשנת 2007 הגיעה נכדתו של הנרי שובל, שהייתה אז בגיל של למעלה משבעים, לביקור ברחובות וביקרה בבית הספר שבו שכנה מפקדתו של סבה תשעים שנה קודם.
היא התהלכה בחדרים ששימשו את המפקדה, והצטלמה על המדרגות שבהן צולם סבה עם חייליו.
ראש העיר שוקי פורר ומקבלי פניה העניקו לה במתנה שתיל של עץ זית.
בשנת 1918 החל חיל המשלוח המצרי לפעול בעבר הירדן.
אוגדתו של הגנרל שובל נתקלה בקשיים רבים בשל תנאי השטח, מזג האוויר, ונחישות האויב, ושובל הסיג את כוחותיו אל הגדה המערבית של נהר הירדן.
ב־19 בספטמבר 1918 השתתפו כוחותיו של שובל עם יתר כוחותיו של אלנבי בקרב מגידו שהסתיים ב־21 בספטמבר בניצחון הכוחות הבריטיים.
לאחר הקרב נעה אוגדת שובל לרמת הגולן וב־1 באוקטובר 1918 כבשה את דמשק.
האוגדה המשיכה צפונה וב־25 באוקטובר כבשה את חלב.
חמישה ימים לאחר מכן נכנעה האימפריה העות'מאנית לכוחות הברית.
עם סיום המלחמה סיים גם הנרי שובל את תפקידו במזרח התיכון ובשנת 1919 שב לאוסטרליה.