tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-28 ביולי 2006, 18 חברי הפרלמנט הסרבי קיבלו יוזמה להקמת קבוצת ידידות סרבית יוונית, ובמטרה להגביר את שיתוף הפעולה הפרלמנטרי בין שתי המדינות.
בשנת 2009, יוון הייתה ארץ הכבוד ביריד הספרים הבינלאומי 54 בבלגרד, שנוסד בשנת 1856. הסופרים הסרבים והיוונים דראגן וליקיץ' וטנזיס ולטינוס פתחו את האירוע.
סרביה זכתה לכבוד ביריד הספרים הבינלאומי התשיעי בסלוניקי בשנת 2012.
סרביה מחזיקה שגרירות הממוקמת באתונה וקונסוליה כללית בסלוניקי.
יוון מחזיקה שגרירות בבלגרד, וקונסוליה כללית בניש
סרביה מחזיקה גם בקונסולית כבוד ומוזיאון זיכרון בקורפו.
יחסי יוון–נאורו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת נאורו.
בין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת נאורו מתקיימים יחסים דיפלומטיים חמים ובמסגרתם מתקיימים שיתופי פעולה בעיקר בארגונים בינלאומיים דוגמת האומות המאוחדות.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת נאורו כוננו ב-1984.
אזרחים יוונים המעוניינים להיכנס ולשהות בנאורו נדרשים באשרה על מנת לעשות כן.
אזרחים נאורים המעוניינים להיכנס ולשהות ביוון נדרשים גם הם באשרה על מנת לעשות כן.
נאורו אינה מיוצגת ביוון, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יוון אינה מיוצגת בנאורו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יוון האמינה את שגרירותה שבקנברה, בירת אוסטרליה, על נאורו.
יחסי יוון–פלאו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין הרפובליקה של פלאו.
בין הרפובליקה ההלנית לבין הרפובליקה של פלאו מתקיימים יחסים דיפלומטיים חמים ובמסגרתם מתקיימים שיתופי פעולה בעיקר בארגונים בינלאומיים דוגמת האומות המאוחדות.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין הרפובליקה של פלאו כוננו ב-2 ביוני 2004.
אזרחים יוונים המעוניינים להיכנס ולשהות בפלאו אינם נדרשים להצטיידות באשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן.
אזרחים פלאואנים המעוניינים להיכנס ולשהות ביוון גם הם אינם נדרשים באשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן.
פלאו אינה מיוצגת ביוון, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
פלאו האמינה את נציגותה בארגון האומות המאוחדות, בניו יורק, ארצות הברית, על יוון.
יוון אינה מיוצגת בפלאו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יוון האמינה את שגרירותה שבמנילה, בירת הפיליפינים, על פלאו.
יחסי יוון–מיקרונזיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה.
בין הרפובליקה ההלנית לבין המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים חמים ובמסגרתם מתקיימים שיתופי פעולה בעיקר בארגונים בינלאומיים דוגמת האומות המאוחדות.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה כוננו ב-30 באפריל 1996.
אזרחים יוונים המעוניינים להיכנס ולשהות במיקרונזיה אינם נדרשים להצטיידות באשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן.
אזרחים מיקרונזים המעוניינים להיכנס ולשהות ביוון גם הם אינם נדרשים באשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן.
מיקרונזיה אינה מיוצגת ביוון, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יוון אינה מיוצגת במיקרונזיה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יוון האמינה את שגרירותה שבטוקיו, בירת יפן, על מיקרונזיה.
יחסי יוון–ניגריה הם היחסים הדיפלומטיים והכלכליים בין יוון לניגריה.
יוון הקימה משלחת דיפלומטית בניגריה בשנת 1970, וכיום יש לה שגרירות באבוג'ה וקונסוליה בלאגוס.
הסחר בין המדינות אינו מאוזן, כאשר היבוא מיוון לניגריה עולה על הייצוא.
למכליות בבעלות יוונית תפקיד חשוב בהובלת הנפט והגז הטבעי הניגרי, היצוא העיקרי שלה.
לאחרונה הייתה מעורבת מכלית יוונית במחלוקת על הברחת נפט גולמי.
חברות בשליטה יוונית השקיעו 5 מיליארד דולר בכלכלה הניגרית.
קיימת קהילה עסקית יוונית קטנה בלאגוס.
יוון וניגריה נהנו מקשרים קרובים לפני שהמשטר הצבאי הניגרי עלה לשלטון בדצמבר 1983. בפברואר 2000 הוקמה שגרירות ניגריה ביוון מחדש לאחר היעדרות של 16 שנה.
מערכות היחסים בין המדינות כיום טובות בדרך כלל.
ב-25 במרץ 2009, שגריר יוון היוצא בניגריה, האריס דפרנוס, הצהיר כי יוון תמשיך לחקור תחומי שיתוף פעולה חדשים ולהעצים את הקשרים התרבותיים, הכלכליים, המדעיים והטכנולוגיים עם ניגריה.
זה אושר כאשר ב-22 באפריל 2009, סגן שר החוץ היווני פטרוס דוקאס ושר המסחר והתעשייה הניגרי צ'ארלס אוגווו חתמו על הסכם דו צדדי במגזר הכלכלי, המדעי והטכנולוגי.
אוגוווה אמר כי "חשוב, לאחר מאה שנים של עסקאות בין יוון לניגריה, שנחתם היום הסכם רשמי (על שיתוף פעולה)".
שתי המדינות דנות בשותפות בפיתוח אזורי הסחר החופשי בניגריה.
עם החזרה לדמוקרטיה בשנת 2000, הסחר בין המדינות צומח במהירות.
לשכת המסחר והפיתוח האפריקנית–הלנית מקיימת כנסים שנתיים בהם עסקים יוונים המעורבים בסחר אפריקני דנים עם הזדמנויות עם שרים ומשלחות מניגריה וממדינות אחרות.
עד 2003 הסתכם הייצוא היווני לניגריה ב-46.5 מיליון דולר, כאשר היבוא הסתכם ב-5.4 מיליון דולר.
עד 2005 עלה היצוא של יוון ל-65.7 מיליון אירו, עם יבוא של 20.2 מיליון אירו.
ההשקעות היווניות בניגריה כיום עולות על 5 מיליארד דולר, והן צומחות.
לדוגמה, בשנת 2005 הכריזה טחנת הקמח היוונית בבעלות היוונית על השקעה של 350 מיליון דולר ליצירת מפעל מלט בקלאבר.
עלויות הפרויקט המשוערות עלו וכעת הן עולות על 500 מיליון דולר.
על פי דיווח על "סחר בבני אדם" שפרסם משרד החוץ האמריקני בשנת 2008, נשים ונערות ניגריות נסחרות לאירופה לצורך עבודות כפייה וניצול מיני מסחרי, בעיקר לאיטליה, ספרד, הולנד, בלגיה, אוסטריה, נורווגיה ויוון.
כ-10% מהזונות ביוון מובאות מניגריה, ורובן קורבנות סחר העבדים.
בשנת 2007 ניגריה היוותה כ-8.3% מהשוק העולמי ביצוא גז טבעי, והיא ייצאה כ- נפט באמצעות מכליות, אם כי הנפחים ירדו בגלל אי שקט אזרחי וצמצום הביקוש.
נכון לשנת 2007 היו חברות בבעלות יוונית כ-18% מהצי העולמי.
הספינות רשומות תחת מגוון דגלים, כולל "דגלים של נוחות", אך עם תקנות משתנות, מספר הולך וגדל של מכליות בבעלות יוונית רשומות תחת דגל יוון.
ישנן סוגיות הנוגעות לבטיחות משלוח יוון / ניגריה.
בנובמבר 2008 האשים קברניט מכלית נפט ביוון את הכוחות המזוינים של ניגריה בשיתוף פעולה עם חמושים בדלתת ניז'ר כדי לחטוף את ספינתו.
הקברניט טען כי החמושים הכריחו את צוותו בפקודת אקדח להעמיס נפט שהוברח בעוד שלוש ספינות תותחים של חיל הים הניגרי הביטו עליו.
13 אנשי צוות פיליפינים במכלית הנפט נעצרו על ידי ממשלת ניגריה בחשד שגנבו אלפי טונות נפט גולמי.
בעקבות חטיפות ובעיות אחרות עם עובדים בספינות יווניות בסחר החוף הניגרי, מינהל התעסוקה הפיליפיני בחו"ל פרסם אזהרות לאנשי הים הפיליפינים העובדים על ספינות כאלה.
חברות גדולות בבעלות יוונית פועלות בניגריה מזה עשרות שנים, כמו קבוצת מנדילאס, טחנות הקמח של ניגריה והפטרסון-זוכוניס האנגלו-הלנית.
קבוצת החברות לבנטיס, הסוחרת בסחורה במערב אפריקה, הוקמה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי הקפריסאי אנסטסיוס ג'ורג' לבנטיס.
עד מותו באוקטובר 1978 היה זה אחד המפעלים הגדולים ואחד משני המעסיקים הגדולים בניגריה.
קרן לבנטיס, שהוקמה על ידי א.ג.
לבנטיס, פעילה מאז 1979, ומטרתה העיקרית היא הכשרת חקלאים צעירים בשיטות חקלאיות מודרניות.
היו יותר מ-10,000 יוונים שחיו ועבדו בניגריה לפני שהמשטר הצבאי הניגרי השתלט על המדינה בדצמבר 1983, ורבים מהם עזבו את המדינה.
כיום התפוצה היוונית בניגריה מונה כ-300 יוונים המתגוררים ברובם בלאגוס ועובדים כמנהלים בחברות בחברות יווניות-ניגריות גדולות.
בישופות יוונית אורתודוקסית פועלת בניגריה ובסיסה בלאגוס.
בשנת 2001 היו ביוון כ-3,000 ניגרים, כמחציתם מתגוררים באתונה.
חלקם הגיעו ליוון כסטודנטים באוניברסיטה ואילו אחרים מהגרים כלכליים.
ארגון "קהילת יוון הניגרית" (NCG) הוקם בשנת 1990 במטרה לסייע למהגרים ניגרים חדשים להשיג מעמד חוקי, וכדי לספק רשת חברתית לתושבי ניגריה.
המפורסמים מביניהם כוללים את שחקן הכדורסל NBA יאניס אדטוקומבו, יחד עם אחיו ת'נאסיס וקוסטאס, שמשחקים כיום בארצות הברית.
יוון מחזיקה בניגריה שגרירות באבוג'ה וקונסוליה כללית בלאגוס.
ניגריה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
יחסי יוון–מצרים הם יחסי החוץ בין הרפובליקה ההלנית ובין רפובליקת מצרים.
מאז ימי קדם, הוקמה מערכת של קשרים תרבותיים והיסטוריים חזקים בין המדינות, דבר שבא לידי ביטוי בהוראתו של המלך המקדוני אלכסנדר מוקדון לבנות את העיר אלכסנדריה בחופו המזרחי של הים התיכון.
המורשת התרבותית העשירה חיזקה את יחסי העמים הללו.
נכון להיום קיימים יחסים חמים בין המדינות.
קיימת קהילה יוונית משמעותית במצרים, בעיקר באלכסנדריה, שהיא העיר השנייה בגודלה במצרים וגם מקום מושבה של הפטריארכיה היוונית האורתודוקסית של אלכסנדריה.
לאחר סיום המהפכה היוונית בשנת 1832 התפתחו בהדרגה יחסי יוון–מצרים, נחתמו מספר הסכמים על שיתופי פעולה בסחר, תיירות, כלכלה והגנה וראשי המדינה נפגשו באופן קבוע.
בשנת 2014, יוון הייתה המשקיעה הזרה השישית בגודלה בכלכלה המצרית.
המדינות משתפות פעולה בתחומי הסחר, החוק הימי, האנרגיה, התרבות והתיירות: יוון היא המשקיעה האירופית הרביעית בגודלה בכלכלה המצרית, יותר מ-208 חברות יווניות מיוצגות בשוק המצרי, ומצרים היא שותפת הסחר השישית בגודלה של יוון.
נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי, נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדיס וראש ממשלת יוון אנטוניס סמאראס קיימו פסגה משולשת בקהיר ב-8 בנובמבר 2014, שבו מנהיגי שלוש המדינות דנו בבעיות הנוכחיות ב וב.
ראשי המדינות הסכימו להעצים את שיתוף הפעולה בתחום כלכלת הביטחון, תיירות ואנרגיה, וכן לזהות גבולות ימיים משותפים ואזור כלכלי בלעדי בים התיכון.
בפסגה בקהיר גינו מנהיגי יוון ורפובליקת קפריסין את פעולות הטרור בשטח מצרים, הביעו תמיכה פוליטית בממשלת מצרים והסכימו על שיתוף פעולה הדדי בארגונים ובפורומים בינלאומיים.
בנוסף, יוון ורפובליקת קפריסין הבטיחו להגן על עמדתה של מצרים ב.
עבד אל-פתאח א-סיסי, ניקוס אנסטסיאדס ואנטוניס סמאראס סיכמו על קידום נוסף של השקעות זרות בכלכלה המצרית ובתשתיות שנפגעו מההתקוממויות האביב הערבי, והשתתפות בוועידה הכלכלית בקהיר בשנת 2015.
פסגה רמת דרג חדשה התקיימה בניקוסיה ב-29 באפריל 2015 בין ראשי הממשלה של קפריסין, מצרים ויוון.
בפסגה בניקוסיה השתתפו: נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדיס, נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי וראש ממשלת יוון אלכסיס ציפראס, אשר אישרו את רצונם לחזק עוד יותר את שיתוף הפעולה בין שלוש המדינות והסכימו על שיתוף פעולה בנושאים בזירה הבינלאומית.
בין הנושאים שנדונו היה פיתוח מרבצי פחמימנים במזרח הים התיכון לאורך הגבול הימי בין מדינות באזורים הכלכליים הבלעדיים שלהם.
ב-21 בנובמבר 2017, נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי, נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדיס וראש ממשלת יוון אלכסיס ציפראס קיימו שיחות בניקוסיה.
הם דנו בהתפתחות מרבצי הפחמימנים במזרח הים התיכון ובפרויקטים של אנרגיה מועילים הדדית.
מנהיגי שלוש המדינות תמכו וקיבלו בברכה יוזמות במגזר הפרטי ביישום פרויקטים של תשתיות אנרגיה החשובות לביטחון המדינות הללו, כמו EuroConnector Interconnector.
ב-5 בספטמבר 2014 ערך שר החוץ היווני אוונגלוס וניזלוס ביקור רשמי במצרים כדי לחזק את היחסים בין המדינות.
בקהיר נפגש אוונגלוס וניזלוס עם גורמי ממשל ודן בסוגיות שונות של אינטרס הדדי, כגון השקעות זרות במדינה, סחר וחילופי דעות על המצב הפוליטי ב המשפיע על מדינות הים התיכון ומשפיע עליהן, כמו גם פתרון סוגיות המייצגות.
אינטרס הדדי, כולל קביעת גבולות אזור כלכלי בלעדי בין המדינות והמשך פיתוח שיתוף הפעולה בין הממשלות בארגונים ובפורומים בינלאומיים.
ב-24 באפריל 2015, נשיא יוון פרוקופיס פבלופולוס ערך ביקור רשמי במצרים במטרה לחזק את היחסים בין המדינות ולהעצים את שיתוף הפעולה בין ממשלות המדינות, וכן לפתור סוגיות בעלות אינטרס הדדי, כגון: המצב במזרח התיכון והגירה בלתי חוקית, הנוגעת לשניהם מדינות הים התיכון, כמו גם ההגדרה של גבולות ימיים בין מדינות.
יוון מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר וקונסוליית כבוד באלכסנדריה.
מצרים מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
יחסי יוון–סוריה הם יחסי החוץ בין יוון לסוריה.
שתי המדינות הן חברות באיחוד מדינות הים התיכון.
מלך יוון המקדוני, אלכסנדר הגדול כבש את סוריה ואת האזור בשנים 333–332 לפנה"ס.
לאחר מכן, סלאוקוס הראשון הקים את הממלכה הסלאוקית ששלטה בסוריה עד 64 לפנה"ס.
בסוריה היו לסלאוקידים הישגים רבים כמו בניית ערים כאנטיוכיה, לאודיציאה ואפמיאה, בנוסף להנחת היסודות למצודת חלב.
מאוחר יותר, האימפריה הביזנטית שמרה על ההשפעה היוונית עד אמצע המאה השביעית, בה פיתחו את הנוריאס של חמה.
בתקופת השלטון הביזנטי, הכנסייה האורתודוקסית המזרחית הייתה הדת המקובלת בין העמים, שעדיין מונה 503,000 חברים בסוריה.
גם יוון וגם סוריה נכבשו על ידי האימפריה העות'מאנית למשך יותר מארבע מאות שנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, יוונים רבים ברחו מארצם לאחר הפלישה הנאצית, בעיקר מהאי כיוס כדי לחפש מקלט במחנה אל-ניירב, ליד חלב.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, אלפי סורים נסעו ליוון ולאירופה כדי להימלט מהמלחמה בארצם.
ב-8 במאי 2020 הודיע שר החוץ היווני ניקוס דנדיאס על שיקום היחסים בין יוון לסוריה, לאחר שהופסקו בשל המלחמה, ומינה את השגריר לשעבר בסוריה וברוסיה, טסיה אתנאסיו, כשליח מיוחד של משרד החוץ של יוון לסוריה.
ביולי 2020 יזמה סוריה הקמת העתק הממומן על ידי רוסיה של איה סופיה בעיירה א-סוקיילביה הנוצרית ברובה.
יחסי יוון–פרגוואי הם היחסים בין יוון לפרגוואי.
היחסים הדו-צדדיים טובים, אך מוגבלים.
ברמה הרב-צדדית, יוון ופרגוואי משתפות פעולה מקרוב ותומכות זו בזו במועמדות בארגונים בינלאומיים.
ישנם כ-20–25 פרגוואים מהדור השני והשלישי ממוצא יווני בפרגוואי, אך אין קהילה יוונית מאורגנת.
יוון מיוצגת בפרגוואי באמצעות שגרירותה במונטווידאו, אורוגוואי.
פרגוואי מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה בווינה, אוסטריה.
יחסי יוון–עיראק הם יחסי החוץ בין יוון ועיראק.
יחסי העמים היוונים והעיראקיים נטועים עמוק בהיסטוריה, שניהם פיתחו תרבויות שהשפיעו על מהלך האנושות.
הם החלו כאשר חכמי יוון במהלך האלף הראשון לפני הספירה חיו ולמדו בבבל ובאשור, עד מאוחר יותר כאשר אלכסנדר השלישי, מלך מוקדון שלט במסופוטמיה (שמה הוא ממוצא יווני, כלומר "הארץ בין שני נהרות") ומת בבבל.
יוון תומכת בתוקף בעקביות בעצמאות, בריבונות ובשלמות הטריטוריאלית של עיראק.
באופן מסורתי יוון שמרה על יחסים טובים וידידותיים עם עיראק בשל קשרים היסטוריים ותרבותיים חזקים, עוד מימי קדם.
מאז 1979, כאשר עלה סדאם חוסיין לשלטון היחסים הפוליטיים של יוון–עיראק היו טובים אך מוגבלים בשל המשטר הטוטליטרי בעיראק.
הסכמים רשמיים שנחתמו על ידי יוון ועיראק מדגימים את רוח הסולידריות ושיתוף הפעולה של יחסי שתי המדינות.
לדוגמה, בשנת 1979 ביקר ראש ממשלת יוון קונסטנדינוס קרמנליס בבגדאד; במהלך אותו ביקור חתמו שני הצדדים על הסכם שיתוף פעולה בנושאים טכניים וכלכליים.
יתר על כן, במהלך מלחמת איראן–עיראק התקיים שיתוף פעולה בתחום חומרי המלחמה.
כפי שב-1985 חברת PYRKAL היוונית סיפקה לעיראק אמצעי לחימה בשווי 77 מיליון דולר וב-1987 חברת EBO היוונית סיפקה אמצעי לחימה בשווי 83 מיליון דולר.
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה הוטלו סנקציות של האו"ם על עיראק.
יוון תמכה בתוכנית הנפט בעד מזון מכיוון שהייתה מעוניינת בעתיד העם העיראקי.
כתוצאה מהאמברגו הכלכלי שלה עיראק חייבת סכומים גבוהים לחברות יווניות על בסיס שיתוף הפעולה שלהן במהלך מלחמת איראן–עיראק.
למרות הבידוד הבינלאומי של עיראק שתי המדינות המשיכו בשיתוף הפעולה שלהן.
באופן ספציפי, בשנת 1998 יוון ועיראק חתמו על הסכם שיתוף פעולה מדעי ותרבותי שכלל שיתוף פעולה בין אוניברסיטאות עיראקיות ויווניות בנוגע להכרה בתארים, הענקת מלגות והוראת יוונית עתיקה ומודרנית בעיראק.
בנוסף, ביוני 1999 ביקר נשיא ועדת החוץ בפרלמנט העיראקי באתונה, וכך גם מנכ"ל סוכנות הידיעות העיראקית, שחתם על הסכם שיתוף פעולה עם סוכנות הידיעות באתונה.
יתר על כן, ביוני 2000 התקיימה הפגישה השמינית של הוועדה הכלכלית המעורבת של שתי המדינות, ועם סיומה נחתם הסכם בין המדינות.
עמדת יוון בפלישה לעיראק בשנת 2003
הצהרת ראש ממשלת יוון קוסטאס סימיטיס ב-21 במרץ 2003 שיקפה את עמדת יוון הרשמית בנוגע לפלישה, כפי שהוא הצהיר "יוון לא משתתפת במלחמה ולא תסתבך בה."בנוסף, שר החוץ היווני, יורגוס פפנדראו הביע את התנגדותה של יוון לכך שארצות הברית תעשה זאת לבדה בעיראק.
מפלגות פוליטיות רבות אחרות גינו את הפלישה, כמו המפלגה הקומוניסטית (KKE) ומפלגת השמאל היווני - סינאספיסמוס, שראו במלחמה הוכחה לשאיפות האימפריאליסטיות של ארצות הברית במזרח התיכון.
למרות התנגדותה למלחמה, יוון אכן הסכימה עם מדיניות ארצות הברית לפירוק נשק מעיראק ולהשמדת כל כלי נשק להשמדה המונית, שכביכול היה בעיראק.
עם זאת, יוון לא הסכימה עם האסטרטגיה של בוש למלחמה מונעת כאמצעי למאבק בטרור.
לעומת זאת יוון תמכה ביישוב הסכסוך על עיראק באמצעים דיפלומטיים ולא בכוח.
בניגוד לאופוזיציה למלחמת המפרץ השנייה, יוון אכן השתתפה במלחמת המפרץ הראשונה, כאמצעי להחזרת השלום במפרץ הפרסי, לאחר שעיראק פלשה לכווית.
דעת הקהל ביוון הייתה באופן גורף נגד המלחמה בעיראק.
סקר שפורסם ב-4 באפריל 2003 הראה כי 90.7% מהיוונים התנגדו לחלוטין להתערבות בעיראק, ואילו 3.4% די התנגדו לכך.
רק 1.4% הסכימו לחלוטין עם המלחמה ו-2.0% הסכימו במידה מסוימת.
הפגנות רבות התקיימו בהם מפגינים צעקו סיסמאות אנטי-אמריקאיות וצעדו לשגרירות ארצות הברית באתונה ולקונסוליה האמריקאית בסלוניקי.
לדוגמה, ב-14 בפברואר 2003 השתתפו כ-100,000 איש בהפגנה נגד המלחמה באתונה.
בנוסף, התקיימו שביתות ארציות על ידי שתי התאחדות האיגודים המקצועיים הכלליים ביוון, ה-GSEE (המגזר הפרטי) ו-ADEDI (המגזר הציבורי) כדי למחות על המלחמה נגד עיראק.
שביתות אלו השביתו את השירותים הציבוריים, חברות פרטיות, בתי ספר, אוניברסיטאות, חנויות וכו'; על מנת לתת לאנשים את ההזדמנות להביע את התנגדותם למלחמה בראשות ארצות הברית נגד עיראק.
התקשורת היוונית מתחה ביקורת חריפה על ארצות הברית ועל המניעים שלה למדיניות חוץ וגם גינתה את מדיניות ארצות הברית כלפי עיראק.
התקשורת ראתה בגורם הנפט את הסיבה למלחמה.
סקר שנערך על ידי Alco הראה כי 91.5% בקרב 94.5% מהצעירים היוונים שצפו בטלוויזיה, קראו עיתונים והאזינו לרדיו במהלך המלחמה האמינו שארצות הברית פלשה לעיראק מסיבות כלכליות בעוד רק 2.7% ראו זאת כמלחמה בטרור.
על פי אותו סקר 93.2% מהצעירים היוונים החזיקו בתדמית שלילית לגבי ג'ורג' ווקר בוש.
ההסכמים העיקריים בין יוון לעיראק כוללים:
הסכם לשיתוף פעולה חינוכי ומדעי.
הסכם על תחבורה בינלאומית בדרכים.
הסכם לשיתוף פעולה כלכלי וטכני.
הסכם שיתוף פעולה תיירותי בין ארגון התיירות הלאומי היווני (GNTO) לבין ארגון התיירות הממלכתי בעיראק.
הסכם להכשרת עיראקים באקדמיה לחיל האוויר היווני.
פרוטוקול שיתוף פעולה בנושאים חקלאיים.
מאז 1978 התקיימו שמונה ישיבות של ועדת השרים המשותפת ליוון ועיראק.
יוון מחזיקה בעיראק שגרירות בבגדאד.
עיראק מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
יחסי יוון–מרוקו הם יחסי החוץ בין יוון למרוקו.
היחסים המדיניים בין יוון למרוקו מצוינים ומועדפים הן בהיעדר בעיות דו-צדדיות והן בשל היחסים החשובים בין מרוקו ל.
יוון תומכת במאמצי מרוקו להעמיק את יחסיה עם האיחוד האירופי והמדינות החברות בו.
יוון מכירה בתפקיד הבונה של מרוקו בעולם הערבי ובצפון אפריקה.
קיים גם שיתוף פעולה מסורתי וארוך שנים בין שתי המדינות בארגונים בינלאומיים.
ב-7–9 בספטמבר 2016 ביקר במרוקו סגן שר החוץ היווני, דימיטריס מרדאס.
כמו כן, תת-שר החוץ מר קטרוגלוס ביקר במרוקו בתאריכים 2–4 במאי 2018.
יוון מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט, וקונסוליה בקזבלנקה.
מרוקו מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
יחסי יוון–עומאן הם יחסי החוץ בין יוון לעומאן.
יוון כוננה יחסים דיפלומטיים עם עומאן במרץ 1974, ואילו הסמכת שגרירי שתי המדינות התקיימה בשנת 1980. ליוון ולעומאן יש יחסים טובים, במיוחד ברמה הפוליטית, שכן קיימת גישה משותפת בנושאים בינלאומיים רבים ושיתופי פעולה במסגרת ארגונים בינלאומיים.
לא קיימת קהילה יוונית בעומאן, אולם כ-20 יוונים נרשמו כמתגוררים בקבע בעומאן.
יוון מיוצגת בעומאן באמצעות שגרירותה בריאד, ערב הסעודית, ובנוסף מחזיקה קונסוליה במסקט.
עומאן מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה.
יחסי יוון–פנמה הם יחסי החוץ בין יוון לפנמה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-7 במאי 1956. שתי המדינות משתפות פעולה באופן הדוק, תוך תמיכה הדדית של מועמדויות בארגונים בינלאומיים.
כ-1,000 יוונים חיים כיום בפנמה.
הרוב מצליחים כלכלית ופעילים מאוד, עם השתתפות חיובית בחיים הפוליטיים של המדינה.
הקהילה היוונית בפנמה היא הגדולה והמאורגנת ביותר במרכז אמריקה.
יוון מיוצגת בפנמה באמצעות שגרירותה במקסיקו סיטי, מקסיקו, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בפנמה סיטי.
פנמה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
יחסי יוון–סומליה הם היחסים הבילטרליים בין יוון וסומליה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 בדצמבר 1973. היחסים הבילטרליים טובים, אולם אין קהילה או כנסייה יוונית בסומליה.
יוון מיוצגת בסומליה באמצעות שגרירותה בניירובי, קניה.
סומליה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
יחסי יוון–מיאנמר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין הרפובליקה של איחוד מיאנמר.
ממלכת יוון ובורמה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-20 במרץ 1958. המרחק הגאוגרפי המפריד בין יוון לבורמה, מדיניות הבידוד שנוקט המשטר הבורמזי מאז 1962, רמת הפיתוח הכלכלית הנמוכה של המדינה והגבלות שהטילו האו"ם והאיחוד האירופי על יחסים פוליטיים ודיפלומטיים לא סיפקו בעבר תנאים הולמים לפיתוח קשרים פוליטיים בין יוון לאיחוד מיאנמר.
אולם מאז 2011, כאשר ממשלת מיאנמר התקדמה עם רפורמות פוליטיות נועזות, מיאנמר פיתחה במהירות את יחסיה הפוליטיים עם מדינות המערב.
במקביל, יוון תמכה בהידוק יחסי האיחוד האירופי-מיאנמר.
מיאנמר מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה.
יוון מיוצגת במיאנמר באמצעות שגרירותה בבנגקוק, תאילנד.
יחסי יוון–ניקרגואה הם יחסי החוץ בין יוון לניקרגואה.
היחסים הדיפלומטיים כוננו רשמית ב-2 ביולי 1965.
יוון הייתה נותנת החסות העיקרית של סיוע הומניטרי לניקרגואה, והעניקה סיוע כלכלי, מזון ופיתוח משמעותי לניקרגואה.
ב-1898 ביקשה ניקרגואה לקנות את שלושת האוניות מחופות שריון הגדולות ביותר בצי היווני, אך יוון סירבה להצעה.
במהלך ממשלת התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית מ-1981 בהנהגת אנדראס פפנדראו, יחסי החוץ היוונים הפכו מאמריקניזציה לעמדה אנטי-אמריקאית יותר.
זה כלל תמיכה ונטייה טובה כלפי הסנדיניסטים בניקרגואה.
פפנדראו תיאר שוב ושוב את פעולת ארצות הברית נגד הסנדיניסטים כמעורבות בטרור.
בשנת 1985 ממשלת יוון תרמה בחשאי 5000 רובי G-3 לניקרגואה כדי לתמוך בהתנגדות הסנדיניסטית.
גורמים רשמיים ביוון הכחישו זאת.
עד 1966 לא היו יחסי מסחר בין המדינות, אך יחסים דיפלומטיים כוננו באמצעות האומות המאוחדות.
נעשה ניסיון לחזק את קשרי התרבות בין המדינות באמצעות ביקורים של קבוצות תיאטרון יווניות וסרטים יווניים.
ביוני 2011 ביקר סמואל סנטוס לופס שר החוץ של ניקרגואה באתונה כדי לקדם את הסוציאליזם הבינלאומי.
הוא דיבר על ידידות קרובה עם נשיא יוון קרולוס פפוליאס, בהתבסס על תמיכתו של פפוליאס בסנדיניסטים בשנות ה-80. כשנשאל על שיתוף פעולה אפשרי בנושא מסחר, תרבות ותיירות, הוא ציין את התיירות כמוקד הנוכחי של מאמצי ניקרגואה.
המשקיע היווני פיטר צוקוס רכש ומכר מספר איים בניקרגואה המוכרים כקרקעות קהילתיות באזור האוטונומי של החוף הדרומי הקריבי כחלק מפרויקט תיירותי.
צוקוס הואשם כוזב בהוראת רצח בעלה של עורך דין לזכויות ילידים בבלופילדס, ונמצא חף מפשע על ידי בית המשפט האזרחי בשנת 2002, על ידי בית המשפט לערעורים בשנת 2004 ולבסוף על ידי בית המשפט העליון של ניקרגואה בשנת 2006.
יוון מיוצגת בניקרגואה באמצעות שגרירותה במקסיקו סיטי, מקסיקו.
ניקרגואה מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה.
יחסי יוון–נמיביה הם היחסים הדיפלומטיים והכלכליים בין יוון לנמיביה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-9 באוגוסט 1990, זמן קצר לאחר שדרום-מערב אפריקה קיבלה את עצמאותה מדרום אפריקה והוכרה כנמיביה.
מעט מאוד יוונים מתגוררים בנמיביה ואין קהילה יוונית מאורגנת במדינה.
יוון מיוצגת בנמיביה באמצעות שגרירותה בפרטוריה, דרום אפריקה.
נמיביה מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה בלונדון, הממלכה המאוחדת, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד באתונה.
יחסי יוון–סיישל הם יחסי החוץ בין יוון לסיישל.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-16 ביולי 1980 והיחסים בין יוון לסיישל טובים מאוד.
מספר מצומצם מאוד של אזרחים ממוצא יווני מתגוררים כיום באיים.
אין כנסייה אורתודוקסית או פעילות קהילה יוונית אחרת.
איי סיישל הם חלק מקבוצת המדינות המבודדות הקטנות הנכללות בתוכנית "ניריוס" במימון הסיוע ההלני להגנה על הסביבה, המיושמת בשיתוף עם הארגון האירופי למשפט ציבורי (NGO).
יוון מיוצגת בסיישל באמצעות שגרירותה בניירובי, קניה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בוויקטוריה.
סיישל מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה בפריז, צרפת.
יחסי יוון–קטר הם היחסים הדיפלומטיים, הרשמיים והמלאים שבין הרפובליקה ההלנית למדינת קטר.
היחסים שבין יוון לקטר נחשבים יחסים חמים, בין יוון לקטר נחתמים עשרות הסכמים במגוון תחומים כל שנה.
נשיא יוון קרולוס פפוליאס ביקר בקטר בשנת 2006. זה היה הביקור הראשון של נשיא יווני בקטר, והאמיר דאז, חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, ערך ביקור גומלין ביוון.
יחסי יוון–שוודיה הם יחסי החוץ בין יוון לבין שוודיה.
הקשר הראשון בין שני העמים נעוץ, ככל הנראה, במאה ה-11. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1852. לשוודיה יש שגרירות באתונה ושמונה כבוד קונסוליות, בסלוניקי, רודוס, פיראוס, פטרס, קוס, קורפו, הרקליון ובחאניה.
ליוון יש שגרירות בסטוקהולם ושתי קונסוליות כבוד כלליות בשוודיה, בערים מאלמו וגטבורג.
שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה כלכלי ופיתוח (OECD), בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, ובאיחוד האירופי.
האמנה על סחר ומשלוח (1852)
הסכמים או תזכירים שנחתמו מאז 1929
הימנעות ממיסוי כפול של ההכנסה או ההון (1961)
27 ביוני 2006: ביקורו של ראש ממשלת יוון , קוסטס קרמנליס בסטוקהולם
24 אוקטובר 2007: ביקור שר החוץ השוודי קרל בילדט באתונה.
20-22 במאי 2008: ביקור המדינה של נשיא יוון קרולוס פפוליאס
יחסי יוון–רומניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רומניה.
היחסים הדיפלומטיים בין יוון לרומניה כוננו ב-20 בפברואר 1880, והיו בדרג של צירות, וב-1 בינואר 1939 הועלה דרג היחסים בין המדינות לרמה של שגרירות.
נוכחות יוונית ברומניה הייתה קיימת לפחות 2,700 שנה.
אם ככיבוש, או הגמוניה או בזמנים אחרים (כולל בהווה), היוונים היו מיעוט אתני בין מיעוטים רבים אחרים באזור.
בשנת 1913 שיתפו שתי המדינות פעולה במלחמת הבלקן השנייה נגד בולגריה, ולאחר מכן שוב לחמו שתי המדינות ביחד במהלך מלחמת העולם הראשונה לצד מעצמות ההסכמה.
בשנת 1934 חתמו שתי המדינות על ההסכמה הבלקנית, יחד עם טורקיה וממלכת יוגוסלביה, אולם הברית התבטלה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה לחמה רומניה לצד גרמניה הנאצית, ואילו יוון לחמה לצד בעלות הברית.
מאז נפילת הקומוניזם והחזרת הדמוקרטיה ברומניה, היגרו רומנים רבים ליוון מסיבות כלכליות.
שתי המדינות הן חברות מלאות באיחוד האירופי, במועצת אירופה, בנאט"ו ובארגון שיתוף הפעולה הכלכלי של הים השחור (BSEC).
רמת היחסים הדו-צדדיים בין רומניה ליוון נחשבת לטובה במיוחד, ויוון אף תמכה בחום בהצטרפותה של רומניה לנאט"ו ולאיחוד האירופי.
יוון הייתה המדינה החמישית באיחוד האירופי, ובין הראשונות מבין החברות הוותיקות באיחוד לאשרר את הסכם ההצטרפות של בולגריה ורומניה לאיחוד.
ביוני 2011 ערכו נשיא יוון קרולוס פפוליאס ושר החוץ סטארברוס לאמברינדיס ביקור רשמי ברומניה בן יומיים במהלכו נפגשו עם ראש ממשלת רומניה אמיל בוק.
בשנת 2015, יוון ורומניה חגגו 135 שנים מאז כינון היחסים.
יוון היא בין שלוש המשקיעות המובילות ברומניה, עם כמעט 800 עסקים פעילים והשקעות הון בהיקף של 3 מיליארד אירו.
על פי המזכירות הכללית ליוונים בחו"ל, הקהילה היוונית ברומניה מונה 14,000 איש.
יוון מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט, מאידך, רומניה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה, ו-3 קונסוליות בקורפו, פטרס וסלוניקי
יחסי יוון–רואנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת רואנדה.
על פי משרד החוץ היווני היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יוון לרואנדה "טובים מאוד".
סכסוכים מזוינים פנימיים ברואנדה ביניהם רצח העם ברואנדה הביאו לעזיבתה של הקהילה היוונית הקטנה במדינה, כיום נשארו במדינה שלוש משפחות יווניות - כ-15 איש.
יוון אינה מיוצגת ברואנדה בדרג השגרירות אלא באמצעות שגרירותה הממוקמת בניירובי, קניה.
רואנדה אינה מיוצגת ביוון בדרג השגרירות אלא באמצעות שתי שגרירויות הנותנות שירותים קונסולריים, זו באנקרה, בירת טורקיה, וזו בתל אביב, ישראל.
יחסי יוון–רוסיה הם יחסי החוץ בין יוון לבין רוסיה.
בשל הידידות ההיסטורית החזקה והקשרים התרבותיים והדתיים העמוקים בין שני העמים (הרוב המכריע של היוונים והרוסים משתייכים לנצרות האורתודוקסית המזרחית), יוון ורוסיה נהנו לאורך ההיסטוריה מיחסים דיפלומטיים מצוינים.
שתי המדינות גם חולקים דעות פוליטיות משותפות על הבלקן והעולם, ויוון תמכה בצורה נלהבת בעמדת רוסיה כלפי הכרזת העצמאות החד צדדית של קוסובו.
היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1828. יוון ורוסיה הם חברים מלאים של ארגונים רבים, כולל מועצת אירופה (עד לגירושה של רוסיה בשנת 2022 בעקבות פלישתה לאוקראינה), הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה והארגון לשיתוף פעולה כלכלי של הים השחור.
הקשרים בין שתי המדינות, החלו בימי הביניים, והאימפריה הביזנטית ורוס של קייב קיימו קשרים הדוקים, והשתייכו לנצרות האורתודוקסית.
רוסיה סייעה ליוון במהלך מלחמת העצמאות היוונית מהאימפריה העות'מאנית.
כיום, יוונים רבים חיים בשטחי הפדרציה הרוסית, ורוסים רבים חיים ביוון.
רוב היוונים החיים ברוסיה מתגוררים באזור הים השחור (100,000) עם ריכוזים גדולים בבירה מוסקבה (80,000) ובסנקט פטרסבורג (3,000), בעוד רוב הרוסים הגרים ביוון מתגוררים בעיקר בכלקידיקי ובאי כרתים.
אף על פי שיוון חברה באיחוד האירופי ובנאט"ו, ידידותה של יוון עם רוסיה היא בעלת מסורת של שנים רבות.
בשל האינטרסים המשותפים והמורשת הדתית המשותפת של שתי המדינות, יוון ורוסיה נהנות מיחסים מצוינים המתבטאים בכך ששתי המדינות משתפות פעולה בכמה תחומים, ובמיוחד במסחר, תרבות, אנרגיה, ביטחון ותיירות.
כמו כן, מתקיימים ביקורים סדירים ברמה גבוהה בין שתי המדינות, ומגעים תכופים בין המפלגות השולטות (בעיקר בין הדמוקרטיה החדשה לבין רוסיה המאוחדת), וכן בין המשרדים והסוכנויות, בנושאים שונים הנוגעים למגזרים בודדים .
מאז 2018 התדרדרו היחסים החיוביים עם מוסקבה.
רוסיה הואשמה אז בהתערבות בזירת הפנים ביוון, בתקופה שבה התקיים משא ומתן על קבלתה של צפון מקדוניה (אז מקדוניה) לנאט"ו.
בנוסף, על רקע הפלישה הרוסית לאוקראינה, יחסי יוון-רוסיה הגיעו לשפל בעקבות מותם של 12 אזרחים המשתייכים למיעוט היווני כתוצאה מהפצצה רוסית בחוף הים השחור האוקראיני.
התקרית הביאה להתפרצות זעם ציבורי ביוון.
הפנייה החדה של אתונה לכיוון וושינגטון ונאט"ו, כולל עמדתו הברורה של שר החוץ היווני, ניקוס דנדיאס, "לקבל את פני שוודיה ופינלנד למשפחת נאט"ו", נתפסה באופן שלילי במוסקבה.
רוסיה, ב-22 ביולי 2022, הוסיפה את יוון לרשימת "המדינות הלא ידידותיות" שלה.
יוון הייתה אחת המדינות הבודדות בנאט"ו שעשתה שימוש נרחב בנשק רוסי.
יוון קיבלה בתקופה הסובייטית הרבה עודפי נשק, כגון משורייני BMP-1,משגרי רקטות RM-70, תותחים נגד מטוסים ZU-23-2 ומערכות טילי קרקע אוויר SA-8. בנוסף, יוון רכשה מערכות נגד מטוסים טור M-1 וS-300, וטילים נגד טנקים Kornet-E, ורובי סער AK-74M.
צבאות של שתי המדינות משתתפות בתוכניות שיתוף פעולה צבאי באזור הים האגאי ובמזרח הים התיכון, כמו גם מתן סיוע צבאי ואימונים למדינות שיש להם עימם קשרים קרובים, כגון ארמניה, ויוון מקבלת לעיתים קרובות אנשי צבא ארמנים לאקדמיה הצבאית ההלנית.
צינור הנפט בורגס-אלכסנדרפולי הוצע בשנים 1993–1994 על ידי מספר חברות רוסיות ויווניות.
בשנת 1994 חתמו יוון ובולגריה על הסכם לבניית הצינור, יוון, ולאחר מכן נחתם מזכר לשיתוף פעולה, על ידי יוון ורוסיה.
הסכם הקמת הפרויקט הבינלאומי של החברה נחתם במוסקבה ב-18 בדצמבר 2007, והוא נקרא חוצה בלקן צינור B.
בניית הצינור התחילה באוקטובר 2009, והיא הייתה צפויה להסתיים עד לשנת 2011, אולם לבסוף בוטל הפרויקט בעקבות התנגדותה של ממשלת בולגריה.
מאז 2014, הסחר ההדדי בין המדינות היה בירידה מתמדת.
הקשרים הדתיים בין שני העמים, אשר רובם הם מאמינים של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, מילאו תפקיד מרכזי ביחסי יוון-רוסיה.
מאז הקמתה בשנת 1994, האספה הבין - פרלמנטרית שהתקיימה באתונה, הפכה למוסד לקידום שיתוף פעולה.
על פי סקר דעת קהל של מרכז המחקר פיו שנערך ב-2013, 63% מהיוונים רואים את רוסיה ברוח חיובית לעומת 33% המבטאים דעה שלילית.
יוון מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-3 קונסוליות בקלינינגרד, נובורוסיסק וסנקט פטרבורג.
מאידך, רוסיה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה ו-2 קונסוליות בהרקליון וסלוניקי.
יחסי יוון–קניה הם יחסים דו-צדדיים בין יוון לקניה .
ליוון יש שגרירות בניירובי וקונסוליה מכובדת במומבסה .
קניה מיוצגת ביוון דרך שגרירותה ברומא, איטליה .
ביוון ובקניה יש את האמנות הבילטרליות הבאות: מסגרת האמנות הנוכחית מורכבת מהסכמים הבאים:
פרוטוקול משא ומתן בין משרדי החוץ (ניירובי 16.11.1998)
הסכם לשיתוף פעולה כלכלי וטכנולוגי (16.11.1998)
הסכם על סיוע משפטי לעניינים אזרחיים ומסחריים (במשותף עם אנגליה, לונדון, 27.2.1936).
(באמצעות הסכם משותף בין יוון וקניה, מיום 16.10.1967 ההסכם הוארך הוארך עד הסכם חדש)
הסכם הסגרה (במשותף עם אנגליה).
41/1912 (באמצעות הסכם משותף מיום 16.10.1967 בין יוון וקניה המורחבת עד הסכם חדש).
הסכם תיירות בין יוון וקניה שהוסכם עליו ב -2003 תלוי גם הוא בחתימה.
בנובמבר 1998 ביקר בקניה, שר החוץ היווני תיאודורוס פאנגאלוס .
בפרשת אוקלן ב -1999, הקונסול היווני בקניה, ג'ורג' קוסטולאס, הגן על מנהיג PKK, עבדאללה אוכלן .
אוקלאן עבר מסוריה לאיטליה לרוסיה ליוון ולבסוף לשגרירות היוונית בניירובי, קניה, ב -2 בפברואר 1999. קומנדואים טורקים כבשו את אוקלן בסיוע כוחות הביטחון הקנייתים.
בעקבות המעצר דחתה ממשלת קניה את הקבינט שלה על הסערה הציבורית על "תפקידו העכור" בפרשה.
שר האוצר הקנייתי, סימאון ניאצ'ה, התפטר במקום לקבל את ההנהגה לעמוד בראש המשרד לפיתוח התעשייה.
פרנק קווינגה, שעמד בראש תיק ההגירה, ודנקן ואצ'ירה, שהיה מפכ"ל המשטרה, פוטרו מתפקידם.
נח קטאנאנגלה, שר התיישבות הקרקע, הועבר גם הוא לתפקיד אחר בממשלה.
שלושה פרקים יוונים הוסרו מתפקידם על הפרשה.
במחצית הראשונה של 2003 התקיימה יוון כנשיאות האיחוד האירופי ונבחרה לאחר מכן כחברה בלתי קבועה במועצת הביטחון של האו"ם.
זה יצר מסגרת חיובית לקידום יחסי יוון עם אפריקה, במיוחד קניה, הממלאת תפקיד פעיל במרכז אפריקה, כפי שנראה בהתערבותה במסגרת IGAD, בנושא דרום סודאן .
לשכת המסחר והתעשייה באתונה התחייבה לביקור ביקורתי ב -2001 כדי לזהות תחומים לקידום יחסי הסחר עם קניה, בעיקר בתחום המזון, התרופות והקוסמטיקה.
צפוי כי המשא ומתן בין האיחוד האירופי למדינות ACP להקמת משטר סחר חדש עד סוף שנת 2007 יתרום באופן משמעותי להתפתחות נוספת של הסחר עם קניה.
זרם התיירים היוונים לקניה גדל בשנים האחרונות, במיוחד בצורה של חגי החבילה.
יחסי יוון–קזחסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת קזחסטן.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת קזחסטן כוננו ב-1 באוקטובר בשנת 1992. יוון פתחה שגרירות בעיר אלמטי בחודש פברואר 1997, שגרירות שהועברה מאוחר יותר לעיר נור-סולטן שהיא בירת המדינה.
קזחסטן פתחה שגרירות באתונה בשנת 2005. במבנה השגרירות שכנה קונסוליה ששודרג מעמדה והיא נפתחה ב-1998.
בקזחסטן קהילה יוונית של 10,000 עד 12,000 אנשים והיא קבוצה אחת מני רבות בחברה הקזחית ההטרוגנית.
דיפלומטים קזחים מבקרים ומסקרים את הקורה בקהילה היוונית באופן שגרתי.
לקהילה היוונית עיתון קטן בשפתה הכפוף לקרן בשם "קרן החברות" הפועלות בקירגיזסטן ובסביבה.
הקרן מארגנת גם אירועים חברתיים בתוך הקהילה.
בתוך הפרלמנט היווני ישנה קבוצת ידידות קזחית-יוונית.
בין יוון לבין קזחסטן נחתמו שלושה הסכמים דו-צדדיים:
מזכר הבנות דו-צדדי בין יוון לקזחסטן - פגישה הראשונה של הוועידה היוונית-קזחית, 2006.
הסכם בילטרלי לשיתוף פעולה כלכלי וטכנולוגי - 2017.
הסכם דו-צדדי לקידום והגנה על השקעות - 2017.
קוסטנטינוס סטפנופולוס, נשיא יוון - 2002
יוון מיוצגת בקזחסטן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בנור-סולטן, בירת המדינה.
קזחסטן מיוצגת ביוון בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באתונה, בירת המדינה.
היחסים בין הרפובליקה ההלנית (יוון) לרפובליקת קפריסין הם היחסים הדו-צדדיים בין יוון לקפריסין.
היחסים הדיפלומטיים החלו בשנת 1960. שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ושתיהן בעלות רוב יווני.
בסביבות 1600 לפנה"ס הגיעה לקפריסין תרבות יוון המיקנית.
מושבות מתקופה זו עדיין פזורות ברחבי קפריסין.
במהלך ההיסטוריה נכבשה קפריסין על ידי אימפריות רבות, בהן האשורים, המצרים והפרסים.
לבסוף היא נכבשה מידי הפרסים על ידי שושלת בית תלמי, יורשת האימפריה של אלכסנדר הגדול במצרים, ועברה הלניזציה מלאה.
בשנת 68 לספירה היא סופחה לאימפריה הרומית.
ב-395, והאימפריה חולקה לשתיים וקפריסין שויכה לאימפריה הביזנטית.
היוונים מהווים כ-80% מכלל אוכלוסיית הרפובליקה של קפריסין.
רובם נוצרים אורתודוקסים, השייכים לנצרות האורתודוקסית הקפריסאית.
לאחר שקפריסין קיבלה עצמאות בשנת 1960 ועלייתו לשלטון של הארכיבישוף מקאריוס השלישי, הצטרפותה ליוון הפכה לסוגיה העיקרית עבור קפריסאים יוונים במהלך העשורים הבאים.
כתוצאה מכך, הדבר הביא לפלישה המזוינת של טורקיה על האי בשנת 1974 ולכיבוש החלק הצפוני של האי.
כתוצאה מפעולות אלה, קפריסין חולקה לשני חלקים - יוונית וטורקית, ולכן יוונים רבים נאלצו לעזוב את בתיהם שבצפון קפריסין ולעבור לדרום האי או למדינות אחרות באירופה.
למרות חלוקה זו, בשנת 2004 הצטרפה קפריסין לאיחוד האירופי, הרואה אותה מדינה הוליסטית.
ב-8 בנובמבר 2014, נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי, נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדיס וראש ממשלת יוון אנטוניס סמאראס נפגשו בקהיר ודנו על בעיות במזרח התיכון ובים התיכון.
מנהיגי המדינות הסכימו להרחיב את שיתוף הפעולה בנושאי כלכלה, ביטחון, תיירות, אנרגיה ובנוסף, לקבוע את הגבול הימי בין המדינות ועל המים הכלכליים של המדינות.
במהלך הפסגה, מנהיגי יוון וקפריסין גינו את פעולות הטרור בשטחי מצרים, הסכימו להביע תמיכה בשלטון המצרי והסכימו על שיתוף פעולה הדדי בארגונים בינלאומיים ובפורומים.
בנוסף, הם הסכימו להציג את עמדות מצרים באיחוד האירופי.
שלושת המנהיגים הסכימו לעודד השקעות זרות בכלכלה המצרית ובתשתיות שהושפעו ממרידות האביב הערבי ולהשתתף בוועידת הכלכלה בקהיר בשנת 2015.
ב-29 באפריל 2015, התקיימה בניקוסיה פסגה נוספת, בה נפגשו מנהיגי מצרים וקפריסין המוזכרים לעיל וראש ממשלת יוון אלכסיס ציפראס, אשר הביעו את שאיפתם להמשך הרחבת הקשרים בין שלוש המדינות והסכימו על שיתוף פעולה בסוגיות בזירה הבינלאומית.
בין הנושאים שנדונו היה פיתוח מרבצי פחמימנים במזרח הים התיכון לאורך הגבול הימי בין מדינות באזורים הכלכליים הבלעדיים שלהן.
ב-21 בנובמבר 2017, נפגשו שוב מנהיגי יוון, מצרים וקפריסין (המוזכרים לעיל) בניקוסיה.
הם דנו בפיתוח מרבצי פחמימנים במזרח הים התיכון ובפרויקטים של אנרגיה מועילה הדדית.
מנהיגי שלוש המדינות תמכו וברכו על יוזמות המגזר הפרטי ביישום פרויקטים של תשתיות אנרגיה החשובות לביטחונן של מדינות אלה כמו ה-EuroAfrica Interconnector.
יחסי יוון–תאילנד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין ממלכת תאילנד.
הרפובליקה ההלנית כוננה את יחסיה עם ממלכת תאילנד לראשונה בתאריך 26 במאי 1958. השגרירות של יוון בבנגקוק, בירת תאילנד, נפתחה לציבור בחודש נובמבר 1989. תאילנד גם היא מיוצגת ביוון באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באתונה.
בנוסף לשגרירות היוונית בבנגקוק, מחזיקה יוון גם משרד לשיתוף פעולה כלכלי.
על פי משרד החוץ היווני, ליוון יש יחסים "טובים מאוד" עם תאילנד, עם פוטנציאל לשיפורם ולהרחבת שיתוף פעולה הכלכלי.
שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בתחום המולטילטרלי גדל - בעיקר בהקשר של דיאלוג בנושא האיחוד האירופי עם המדינות של איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה ואזור דרום-מזרח אסיה באופן כללי.
שתי המדינות נוהגות לתמוך במועמד המדינה השנייה בארגונים בינלאומיים.
היחסים שבין יוון לתאילנד הם יחסים חלשים, אך, על פי משרד החוץ היווני, הם "בעלי פוטנציאל" לשיפור, בעיקר דרך שיתוף פעולה בתחומים: מדעים, חינוך, מחקר, ספריות, תרבות, תקשורת, נוער וספורט.
מספר קטן של בעלי מוצא יווני מתגורר בתאילנד, רובם מעורבים בעסקים מקומיים ועוסקים בתחומי החקלאות והתיירות.
תאילנד מיוצגת ביוון בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה באתונה, בירת המדינה.
יוון מיוצגת בתאילנד בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבנגקוק, בירת המדינה.
יחסי יוון-שווייץ הם יחסי החוץ בין יוון לבין שווייץ.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1830. שווייץ פתחה את הקונסוליה שלה ביוון ב-1865.
ליוון ושווייץ יש מסורת ארוכה של יחסים.
במהלך קונגרס וינה ב-1815, יואניס קפודיסטריאס, יליד קורפו בשירות אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, הבטיח את האחדות, העצמאות והנייטרליות של השווייצרים, בערבותן הרשמית של המעצמות הגדולות, והיה שותף פעיל לניסוח ולאישור חוקה חדשה עבור 19 הקנטונים שהרכיבו את שווייץ.
בשנת 1816, הוא הפך לאזרח הכבוד הראשון של העיר לוזאן וב-1827 מונה למושל הראשון של הרפובליקה ההלנית הראשונה.
שווייץ הייתה אחת מהמדינות שתמכו בהקמת המדינה היוונית בשנת 1830. שני שווייצרים ילידי ז'נבה מילאו תפקידים חשובים בממלכת יוון: ז'אן-גבריאל איינארד בתור אחד המייסדים של הבנק הלאומי של יוון (1842) ולואי-אנדרה גוס היה מעורב במאבק במגפה של 1827, והיה מפקד הצי היווני.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שווייץ ייצגה את האינטרסים של מדינות רבות ביוון הכבושה ותמכה באוכלוסייה האזרחית.
במהלך שלטון החונטה הצבאית ביוון, מצאו אנשי אופוזיציה רבים מקלט בשווייץ.
הוועדה השווייצרית להשבת הדמוקרטיה ביוון הוקמה בברן בשנת 1967.
ליוון ושווייץ יש מספר הסכמים בין שתי המדינות, בעיקר בהתמודדות עם מסחר.
חלק עיקרי בהסכמים בין המדינות מתמודד עם ביטוח לאומי, הימנעות של כפל מס בגין מס הכנסה.
מאזן הסחר בין יוון לשווייץ הוא בדרך כלל לטובת שווייץ, כאשר ליוון יש גירעון סחר מתמיד.
המוצרים השווייצריים העיקריים המיובאים ליוון הם תרופות וציוד רפואי, שעונים ושאר מוצרי יוקרה, מכונות, טכנולוגיות, מוצרים, ציוד אלקטרוני, וגם סוגים מסוימים של מזון.
המוצרים היוונים העיקריים המיובאים לשווייץ הם מזון ומשקאות, כימיקלים, חומרי בנייה, וטקסטיל.
ישנם כ-48 חברות שווייצריות ביוון אשר מעסיקות כ-10,000 אנשים ביוון.
בערך 300,000 שווייצרים נופשים ביוון בכל שנה.
כ-11,000 יוונים חיים בשווייץ, כאשר כ-7,000 מהם חיים בציריך.
ברוב הערים הגדולות בשווייץ קיימות אגודה או קהילה יוונית.
יוון מחזיקה בשווייץ שגרירות בברן, ו-3 קונסוליות בז'נבה, לוגאנו וציריך.
מאידך, שווייץ מחזיקה ביוון שגרירות באתונה, ו-4 קונסוליות בקורפו, פטראס, רודוס וסלוניקי.
יחסי יוון-קוסובו הם היחסים הדיפלומטיים בין יוון לבין קוסובו (אזור הנתון במחלוקת בין סרביה לבין הרפובליקה של קוסובו, המוכרת על ידי 111 חברי האו"ם).
יוון היא אחת מחמש מדינות האיחוד האירופי שאינה מכירה במדינה, אך היא מחזיקה בה משרד נציבות רשמי שאינו דיפלומטי (שממונה גם על סרביה).
עם זאת, יוון מכירה בדרכון קוסובו כדרכון תקף.
עמדת יוון ביחס להכרזת העצמאות של קוסובו היא נייטרלית.
יחסי יוון-קרואטיה הם יחסי החוץ בין קרואטיה ליוון.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-20 ביולי 1992. מאז נובמבר 1994 יש ליוון שגרירות בזאגרב, ולקרואטיה יש שגרירות באתונה.
היחסים בין קרואטיה ליוון נחשבים למצוינים בשיתוף פעולה גבוה בין המדינות בפן הכלכלי, התיירותי והפוליטי, והתעצמו עוד יותר עם הצטרפותה של קרואטיה לאיחוד האירופי בשנת 2013. יוון הייתה תומכת מרכזית בתהליך ההצטרפות של קרואטיה לאיחוד האירופי.
יחסי התרבות בין המדינות מוסדרים על ידי הסכם התרבות הבילטרלי משנת 1995. מרכז לשפה וספרות יוונית מודרנית הוקם באוניברסיטת זאגרב.
קרואטיה ויוון משתפות פעולה בתיירות, עם רמה גבוהה של חילופי תיירים זה לזה.
כ-16,000 קרואטים ביקרו ביוון בשנת 2012, ובשנת 2006 ביקרו קרואטיה 7,000 יוונים, מה שמעיד על עלייה משנת 2005 כאשר 5,000 יוונים ביקרו בקרואטיה.
בשנת 2012 הנספח המסחרי והקונסולרי בשגרירות קרואטיה באתונה, אנה-מריה מוסילוביץ', הצהיר כי כל ההסכמים הרלוונטיים המסדירים שיתופי פעולה ותחבורה כלכליים בין יוון לקרואטיה נחתמו ונמצאים בתוקף, והסחר בין שתי המדינות מסוגל לגדול עוד יותר.
המקור העיקרי לסחר בין קרואטיה ליוון מבוסס על מספר הזמנות האוניות שיבנו מספנות קרואטיות לבעלי אוניות יווניות.
לקרואטיה ויוון דעות שונות על סרביה.
יוון תומכת בדרך כלל בעמדתה של סרביה סביב סכסוכים מזוינים בעבר בבלקן, בעוד שקרואטיה לרוב מתחה את היחסים עם סרביה, לאחר שנלחמה בצדדים מנוגדים במלחמות יוגוסלביה והיא גם תומכת בעצמאות קוסובו.
יחסי יוון–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים בין קנדה לבין יוון.
שתי המדינות החליפו שגרירים לראשונה בשנת 1942. שתי המדינות הן חברות הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, לה פרנקופוני, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, נאט"ו והאו"ם.
קיימת קהילה יוונית גדולה המתגוררת בקנדה.
הגירה יוונית לקנדה החלה בשנת 1843, כאשר החלו להגיע מהגרים ומתיישבים יוונים למונטריאול.
עד לשנת 1941, יותר מ-5,000 מהגרים יוונים התגוררו בקנדה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שתי המדינות לחמו זו לצד זו במהלך הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה.
ב-1942, קנדה כוננה יחסים דיפלומטיים עם הממשלה היוונית הגולה.
מיד לאחר מכן, שני העמים פתחו נציגויות דיפלומטיות .
ב-2012, שני העמים חגגו 70 שנה מאז כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
הייצוא העיקרי של קנדה ליוון הוא נייר, פרוות, מכונות, ירקות, כלי טיס ומוצרים פרמצבטיים.
יבוא הסחורה הקנדי מיוון כולל שימורי מזון, מוצרי אלומיניום, שמנים ושומנים, ודשנים.
קהילת העסקים של יוון עם היחסים לקנדה וחברות קנדיות הפועלות ביוון הקימה את לשכת המסחר ההלנית-קנדית בשנת 1996, שתפקידה לטפח את התפתחות היחסים העסקיים בין המדינות בתחום המסחר, הכספים, השירותים וההשקעות.
הסחר הדו-צדדי בין קנדה ליוון הגיע ל-303 מיליון דולר קנדי בשנת 2014. הייצוא הקנדי ליוון הסתכם ב-117 מיליון דולר קנדי, בהובלת פרוות, ירקות ומוצרי תרופות.
היצוא היווני לקנדה הסתכם ב-186 מיליון דולר קנדי בשנת 2014, בהובלת מוצרי מזון, שומנים, נפט (לא גולמי) וברזל / פלדה.
יוון מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה, ו-3 קונסוליות במונטריאול, טורונטו וונקובר.
קנדה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה וקונסוליה כללית בסלוניקי.
יחסי יוון–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין הרפובליקה של קיריבטי.
בין הרפובליקה ההלנית לבין הרפובליקה של קיריבטי מתקיימים יחסים דיפלומטיים חמים ובמסגרתם מתקיימים שיתופי פעולה בעיקר בארגונים בינלאומיים דוגמת האומות המאוחדות.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין הרפובליקה של קיריבטי כוננו ב-1984.
אזרחים יוונים המעוניינים להיכנס ולשהות בקיריבטי אינם נדרשים להצטיידות באשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן.
אזרחים קיריבטים המעוניינים להיכנס ולשהות ביוון גם הם אינם נדרשים באשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן.
2004 – תאימה אונורו, סגן נשיא קיריבטי
קיריבטי אינה מיוצגת ביוון, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יוון אינה מיוצגת בקיריבטי, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יוון האמינה את שגרירותה שבקנברה, בירת אוסטרליה, על מיקרונזיה.
יחסי יוון–תוניסיה הם יחסי החוץ בין יוון לתוניסיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1956, כאשר תוניסיה קיבלה את עצמאותה.
יוון מחזיקה בתוניסיה שגרירות בתוניס.
תוניסיה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
יחסי יוון–תימן הם יחסי החוץ בין יוון לתימן.
יוון כוננה יחסים דיפלומטיים עם תימן בשנת 1972, אך היחסים הדו-צדדיים מוגבלים.
האיחוד האירופי החל לספק סיוע לתימן בשנת 1980, ומאז הסיוע הזה גדל בהדרגה.
תימן מועמדת לחברות במועצה לשיתוף פעולה במפרץ.
מעט מאוד יוונים מתגוררים בתימן.
יוון מיוצגת בתימן באמצעות שגרירותה בריאד, ערב הסעודית, ובנוסף מחזיקה קונסוליה בצנעא.
תימן מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה.
יחסי יוון–קירגיזסטן הם יחסי החוץ בין יוון לקירגיזסטן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1992. יוון מיוצגת בקירגיזסטן באמצעות שגרירותה באלמטי, קזחסטן.
קירגיזסטן מיוצגת ביוון באמצעות שגריר שאינו תושב בבישקק, וכן באמצעות הקונסוליה הקזחית באתונה.
השטח שבה שוכנת כיום קירגיזסטן יושב בעבר על ידי הסקיתים ונכבש על ידי אלכסנדר הגדול.
בשנת 2002 ביקר סגן שר החוץ הקירגיזי, אסנבק אוסמונלייב ביוון כדי לדון בסיכויים ל"שיתוף פעולה פוליטי דו-צדדי ואפשרויות לארגן ביקור רשמי של נשיא קירגיזסטן, אסקאר אקייב, ביוון".
ב-1 בנובמבר 2004 ערך נשיא קירגיזסטן, אסקר אקייב, ביקור רשמי ביוון כדי לפגוש את נשיא יוון, קוסטנטינוס סטפנופולוס.
אקייב אמר: "עברו 12 שנים מאז נוצרו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, וזו התחלה טובה לבנות שיתוף פעולה הדוק ויעיל.
יש לנו סיכויים טובים לשפר את היחסים הקירגיזיים-יווניים לרמה גבוהה יותר ולהרחיב את היחסים בזירה הבינלאומית...
בין 650 ל-700 אנשים ממוצא יווני חיים בקירגיזסטן; עם זאת, נתוני המזכירות הכללית ליוונים בחו"ל נותנים מספר נמוך עוד יותר (50 איש).
בשנת 2004, יוון וקירגיזסטן חתמו על הסכם דו-צדדי לתחבורה אווירית, תיירות ודיפלומטיה במהלך ביקורו של נשיא קירגיזסטן אסקר אקייב ביוון.
יחסי יוון–קמרון הם יחסי החוץ בין יוון לקמרון.
היחסים בין יוון לקמרון די טובים למרות העובדה שהסנקציות שהטיל האיחוד האירופי נגד המדינה עדיין לא הוסרו לחלוטין.
בעבר החזיקה יוון שגרירות ביאונדה, אולם היא נסגרה ביולי 2009, ומאז יוון מיוצגת בקמרון באמצעות שגרירותה באבוג'ה, ניגריה.
יוון מעניקה לקמרון מלגות אקדמיות וצבאיות.
מספר יוונים התיישבו בקמרון החל משנת 1919. בשנת 1985 מנתה הקהילה היוונית כ-1,500 איש.
כיום ישנם כ-300 תושבי קבע וכ-100 תושבים עונתיים במהלך קטיף הקפה והקקאו.
כולם אנשי עסקים או מנהלי חברות מצליחים ורובם הקימו עסקים משלהם ביוון.
יאונדה היא מקום מושבה של הארכיבישוף של קמרון ומרכז אפריקה של פטריארכיית אלכסנדריה.
הארכיבישוף מבצע גם עבודת מיסיונריות וכבר הקים כמה כנסיות בקמרון.
יוון מיוצגת בקמרון באמצעות שגרירותה באבוג'ה, ניגריה, ובנוסף מחזיקה קונסוליות כבוד ביאונדה ובדואלה.
קמרון מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה בפריז, צרפת.
יחסי יוון–קמבודיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין ממלכת קמבודיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-8 באפריל 1996. המרחק הגאוגרפי המפריד בין שתי המדינות, היעדר קהילה יוונית בקמבודיה והמגעים הפוליטיים הדלילים של פנום פן עם מדינות מחוץ לסביבתה המיידית לא היטיבו בעבר בפיתוח היחסים הפוליטיים הדו-צדדיים בין יוון לקמבודיה, אם כי היחסים הרב-צדדיים יותר מתפתחים בין המדינות.
שתי המדינות הן חברות מלאות בלה פרנקופוני.
לפי Trading Economics, הסחר הדו-צדדי בין המדינות ירד מעט בין 2019 ל-2020. היצוא של קמבודיה ליוון והיבוא מיוון עמד על 12.24 מיליון דולר ו-1.44 מיליון דולר, בהתאמה.
הנתונים העדכניים ביותר באתר הסטטיסטיקה מצביעים על כך שבשנת 2020, פריטי לבוש היוו 6.93 מיליון דולר או 57 אחוז מהיצוא של קמבודיה, בעוד שעורות, פרווה ומוצרי פרווה היוו 0.83096 מיליון דולר או 58 אחוזים.
קמבודיה מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה בפריז, צרפת.
יוון מיוצגת בקמבודיה באמצעות שגרירותה בבנגקוק, תאילנד.
היחסים הדיפלומטיים בין יפן לישראל (ביפנית: 日本とイスラエルの関係) הם יחסים דו-צדדיים מדרג של שגרירות, הכוללים קשרי מסחר ותרבות ושיתוף פעולה בתחום המדע והטכנולוגיה.
ראשיתם של קשרים אלה ב-15 במאי 1952, עת יפן הכירה במדינת ישראל ומנגד ישראל פתחה צירות בטוקיו.
יחסים אלה מאופיינים, במיוחד מאז משבר האנרגיה העולמי, בתלות של יפן בנפט הערבי.
לשגרירות יפן בישראל גם משרד לענייני הרשות הפלסטינית.
נכון ל-2021, שגריר ישראל ביפן הוא גלעד כהן ושגריר יפן בישראל הוא מיזושימה קואיצ'י.
תמיכתה של האימפריה היפנית בהצהרת בלפור ובהקמת בית לאומי לעם היהודי הובעה לראשונה בשנת 1919 במכתב ששלח שגריר יפן בבריטניה, סוטמי צ'ינדה, לחיים ויצמן.
בשנה שלאחר מכן באה לידי ביטוי המעורבות הראשונה של יפן בנעשה במזרח התיכון, אף שהייתה שולית, בהשתתפותה בוועידת סן רמו שדנה בחלוקת שטחי האימפריה העות'מאנית, לרבות מסירת ארץ ישראל לשלטון המנדט הבריטי.
את הקשרים של התנועה הציונית עם הנציגויות היפניות ניהלה ההתאחדות הציונית בשאנגחאי, כאשר הביקור הראשון של דובר ההתאחדות, ישראל כהן, ביפן התקיים בדצמבר 1920. קשרים אלה הובילו להצהרות יפניות בדבר תמיכה בהקמת בית לאומי לעם היהודי אם יעלה הדבר לדיון בחבר הלאומים.
אולם, התמיכה היפנית בשאיפות הציוניות לוותה בחוסר ידע של הממשלה היפנית על היהודים והציונות.
באותה העת התפתחה האנטישמיות ביפן והחלו להתפרסם מאמרים אנטישמיים רבים, אשר יובאו ליפן מרוסיה בעקבות הסיוע היפני לצבא הלבן בסיביר ונכתבו בתגובה לפרסומם של הפרוטוקולים של זקני ציון.
עם סיום הכיבוש האמריקאי ביפן והחזרת הריבונות היפנית התאפיינה מדיניות החוץ של יפן בתלות שלה בארצות הברית ובנטייה מערבית.
ב-15 במאי 1952, שבועיים לאחר תום הכיבוש האמריקאי, הכירה יפן במדינת ישראל, המדינה הראשונה במזרח אסיה להכיר בישראל, וישראל הייתה למדינה הראשונה מן המזרח התיכון לפתוח נציגות דיפלומטית ביפן, עם פתיחת הצירות הישראלית בטוקיו.
בדצמבר 1954 הורחב תחום אחריותו של שגריר יפן בטורקיה גם לישראל, ובשנה שלאחר מכן פתחה יפן צירות בתל אביב.
בשנת 1962 ביקרה שרת החוץ דאז, גולדה מאיר, בטוקיו, וביולי 1963 שודרג דרג היחסים בין המדינות לדרג של שגרירות.
במהלך תקופה זו הפרידה ממשלת יפן בין הפוליטיקה לבין קשרי המסחר שהיו לה עם ארצות ערב, למרות התלות ההולכת וגוברת בנפט הערבי, עקב המעבר מפחם כמקור אנרגיה לנפט.
90% ממקורות האנרגיה של יפן יובאו ממדינות זרות, כאשר שיעור הנפט המיובא ליפן מהמזרח התיכון עמד על כ-70% מן הנפט המיובא למדינה.
במקביל, צעירים יפנים שחיפשו מסגרות שוויוניות שאינן מגלמות בתוכן קפיטליזם או קומוניזם, הגיעו להתנדב בקיבוצים בישראל.
מדיניותה של יפן בנוגע לסכסוך הישראלי-ערבי בשנים אלה הייתה דומה למדיניות של מדינות מערביות אחרות.
לאחר מלחמת סיני קראה יפן לצדדים להגיע להסדר במשא ומתן, ולאחר מלחמת ששת הימים ביקרה יפן את הכיבוש הישראלי.
מלחמת ששת הימים הביאה את השמאל היפני להזדהות עם הפלסטינים, אשר נדמו בעיניהם לקורבנות האסייתיים של האימפריאליזם האמריקאי, שעמו זוהתה ישראל.
בשנת 1972, בתגובה לטבח בנמל התעופה לוד, אשר בוצע על ידי מחבלים מארגון הצבא האדום היפני בשליחות החזית העממית לשחרור פלסטין, שלח ראש ממשלת יפן משלחת יפנית שהביעה צער על הטבח והציעה פיצויים לנפגעים.
בעיצומה של מלחמת יום הכיפורים השתמש ארגון אועפ"ק בנשק הנפט וצמצם את אספקת הנפט, תוך העלאת מחירו בעולם, במטרה ליצור מנוף לחץ נגד ישראל.
עלייה זו במחירי הנפט גרמה למשבר האנרגיה העולמי, אשר גרר הצהרה יפנית כי על ישראל לסגת מן השטחים הכבושים ובה הובעה תמיכה בזכויותיו הלגיטימיות של העם הפלסטיני.
בין השאר, דרש ארגון התעשיינים הראשי, קיידנרן, מראש הממשלה טנאקה קקואיי לנתק את הקשרים עם ישראל.
בסופה של המחלוקת החליטה יפן לנקוט צעדים הצהרתיים פרו-ערביים, בהם פרסום הצהרה כי יפן מזהירה את ישראל שאם לא תיסוג לגבולות 1967, תעיין יפן מחדש ביחסים עמה, ולקבל במידה רבה את החרם הכלכלי על ישראל, וזאת במקביל לשימור היחסים הדיפלומטיים עם ישראל ברמה נמוכה.
מדיניות זו נמשכה מעל עשור.
החרם הכלכלי לווה ביפן גם ברוחות אנטישמיות בשולי החברה היפנית שהושפעו מן האנטישמיות והאנטי-ישראליות שנפוצה בארצות ערב.
החל מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 עברה יפן בהדרגה למדיניות של הידוק היחסים עם ישראל, בין היתר בשל התלות המופחתת בנפט הערבי, הירידה בכוח הקנייה הערבי והיעדר תגובה ערבית להידוק יחסים שכזה.
אבן הדרך הראשונה בתהליך זה הייתה ביקורו של שר החוץ יצחק שמיר ביפן בספטמבר 1985. אולם, היחסים בין ישראל ליפן ספגו מהלומה בעת מלחמת המפרץ, כאשר הבנקים היפניים החליטו שלא לקבל אשראי מבנקים ישראליים או לתת אשראי ללקוחות ישראלים, מתוך חשש לא מוצדק להיעדר פירעון.
לכך הצטרפו שירות הדואר היפני, שסירב לשלוח דואר לישראל או לקבל דואר ממנה, והעיתונות היפנית שהמליצה שלא לייבא יהלומים מישראל.
אולם, האיפוק הישראלי לנוכח ירי הטילים עליה במלחמת המפרץ יצר לה תדמית חיובית ביפן והפיג חשש מפני משבר אנרגיה נוסף.
בנוסף, לאחר המלחמה הסירו מדינות ערב את החרם השניוני נגד מדינות וחברות הסוחרות עם ישראל והחרם צומצם רק לסחר ישיר עם ישראל.
צעד זה הביא לפריחה ביחסים בין ישראל ליפן.