tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדגל הרשמי הראשון של סגן הנשיא הוגדר בשנת 1936, אם כי בעיצוב מיוחד נעשה שימוש פעמיים לפחות בשנות ה-20 של המאה ה-20. הדגל חולק את אותו העיצוב כמו חותם סגן הנשיא מאז 1948, והדגל הנוכחי מתוארך לשנת 1975 כאשר תוכנן מחדש בתקופת נשיאותו של ג'רלד פורד.
דגל סאוטה (בספרדית: Bandera de Ceuta) הוא דגל העיר האוטונומית הספרדית סאוטה, המורכב מג'ירוני שחור ולבן עם מגן במרכזו המכיל את סמל העיר.
שדה הג'ירוני זהה לזה של דגל ליסבון, כדי להנציח את העובדה שהדגל הזה הונף לראשונה בסאוטה על ידי הפורטוגזים כאשר הם כבשו את העיר ב-1415. העיר הייתה חלק מהאימפריה הפורטוגזית עד תום האיחוד האיברי ב-1640, ולאחר מכן החליטה להישאר בשלטון האימפריה הספרדית.
לכן, סמל העיר המופיע בדגל כמעט זהה לזה של פורטוגל, וכולל את שבע טירות הזהב בתוך הגבול האדום ואת חמשת המגנים עם עיגולי ארז'ן.
דגל עיראק הוא דגלה הלאומי של עיראק.
עיצובו שלושה פסים אופקיים: אדום, לבן ושחור כאשר על הפס הלבן המרכזי המילים "الله أكبر" (אללה אכבר) בכתב כופי ובצבע ירוק המסמל את האסלאם.
דגל זה אשר נתקבל ב-22 בינואר 2008, די דומה בעיצובו לדגל שנקבע על ידי סדאם חוסיין ב-1991, אך ללא הכוכבים ובהחלפת הכתב שבמרכז הדגל.
דגלה הראשון של עיראק, היה למעשה דגלה של ממלכת עיראק, שאומץ בשנת 1921. היה זה דגל אופקי בשחור, לבן וירוק עם טרפז אדום המשתרע מצד התורן - בהשראתו של דגל המרד הערבי.
על הטרפז היו מצויים שני כוכבים שמסמלים את העמים העיקריים בממלכה - הערבים והכורדים.
לכל כוכב 7 קודקודים המציינים כולם יחד את 14 המחוזות של הממלכה.
בשנת 1958 כתגובה למיזוג של מצרים וסוריה - שתי הממלכות ההאשמיות של עיראק וירדן הקימו את האיחוד הערבי.
הדגל המשותף היה בבסיסו דגלה של ירדן, אולם ללא הכוכב המשובע, כלומר דגל זהה ל (ששימש באותו זמן את ממשלת כל פלסטין).
האיחוד לא החזיק זמן רב והופסק בעקבות מהפכת 14 ביולי 1958 בעיראק.
לאחר המהפכה, הפכה עיראק לרפובליקה ואימצה דגל שהיה מורכב מטריקולור אנכי בצבעים: שחור, לבן וירוק.
עם כוכב בעל שמונת קודקודים במרכז הדגל ועיגול צהוב במרכז הכוכב.
אדום, שחור, לבן וירוק הם צבעי הפאן-ערביות ואילו השמש הצהובה מייצגת את המיעוט הכורדי.
הכוכב האדום מייצג את מורשת עיראק העתיקה ואת המיעוט האשורי שבה.
בדגל זה עדיין נעשה שימוש באזורי המיעוט הכורדי במדינה.
בעקבות הפיכת 8 בפברואר 1963 ועליית מפלגת הבעת' לשלטון אימץ השלטון העיראקי דגל טריקולור אופקי באדום, לבן ושחור - דגל שהיווה את הבסיס לדגל הרפובליקה הערבית המאוחדת.
במרכז הדגל ממוקמים 3 כוכבים שמסמלים את מצרים, סוריה ועיראק המאוחדות.
בשנת 1986 נשאר הדגל בעינו אולם משמעות שלושת הכוכבים שונתה לשלושת עקרונות מפלגת הבעת': אחדות, חירות וסוציאליזם.
לאחר הפלישה העיראקית לכווית ב־1990 נתווספו המילים "الله أكبر" (אללה אכבר) בכתב רוקאע (ויש אומרים בכתב ידו של סדאם חוסיין).
פירשו את הוספת הטקסט האיסלאמי הקדוש כניסיון להשיג תמיכה בזמן המלחמה ממנהיגים דתיים עיראקים שבעבר היו מחוץ לחוק ובנוסף על כך לעצור את חוסר הכבוד כלפי הדגל העיראקי בכווית שהייתה כבושה על ידי עיראק, ולחזק את המוניטין האיסלאמי של ממשלת עיראק בתקופה שקדמה למלחמת המפרץ.
בשנת 2004 לאחר מפלתו של סדאם חוסיין והחלפת השלטון, שונה הגופן של המילים לכתב כופי, כתב מסוגנן שפותח בימי הביניים בכופה שבעיראק, והוא משמש בעיקר לעיטור מסגדים וכותרות בספרים.
בשנת 2008 הוחלט בפרלמנט העיראקי על הסרת שלושת הכוכבים שמרכז הדגל שסימלו את מפלגת הבעת'.
ב-26 באפריל 2004 לאחר התחלפות השלטון, הציעה מועצת השלטון הזמני בעיראק עיצוב שונה לדגל שכולל סהר, סמל האסלאם, בצבע תכלת על רקע לבן ומתחתיו שני פסים כחולים שמייצגים את נהרות הפרת והחידקל ופס צהוב ביניהם שמיצג את המיעוט הכורדי.
עיצוב זה ספג ביקורת, בין היתר בשל דמיונו לדגל ישראל, ולבסוף נדחה.
דגל סקוטלנד מורכב מצלב אלכסוני לבן, הוא צלב אנדראס הקדוש או סאלטייר, על רקע כחול.
הצלב מייצג את הצלב עליו נצלב אנדרו, אחד משליחיו של ישו, הקדוש הפטרון של סקוטלנד.
בלאזון: "אזור, סאלטייר ארז'ן" (כחול, צלב אלכסוני לבן)
מקורו של צלב הסאלטייר כסמלה של סקוטלנד הוא על פי האגדה בקרב שניהל המלך אנגוס השני כנגד שבטים אנגליים.
לפי האגדה, הוליך אנגוס את הפיקטים והסקוטים (עמים קלטים) בשנת 832, לקרב כנגד האנגלים ליד את'לסתאנפורד של ימינו במזרח לותי'אן, סקוטלנד.
המלך ואנשיו היו מוקפים ועל סף תבוסה, והתפללו לנס.
במהלך אותו הלילה, הופיע אנדראס הקדוש בפני אנגוס והבטיח לו ניצחון.
למחרת הופיע צלב סאלטייר לבן על רקע השמיים הכחולים, והקרב הסתיים בניצחון סקוטי.
הסאלטייר הפך לסמלם של הסקוטים מאז.
עדויות לשימוש בצלב הסאלטייר תועדו מאוחר יותר.
בשנת 1385 הפרלמנט הסקוטי ציווה כי על חיילים סקוטיים לענוד את הסאלטייר כסימן מזהה.
הדגל הקדום ביותר אשר עוצב אך ורק על הסאלטייר הוא משנת 1503: צלב לבן על רקע אדום.
עד 1540 השתנתה האגדה על המלך אנגוס כך שהצלב הפך לצלב סאלטייר על רקע השמיים הכחולים.
לאחר מכן הסאלטייר בעיצובו הנוכחי הפך לדגלה הלאומי של סקוטלנד.
בחזית בניין הפרלמנט הסקוטי אשר באדינבורו נטועים חמישה תרנים.
הסאלטייר מונף שם מדי יום ביומו, לצד דגל הממלכה המאוחדת ודגל האיחוד האירופי.
התורן הרביעי בשימוש באירועים מיוחדים כגון יום חבר העמים ויום האומות המאוחדות ואילו התורן החמישי שמור להנף הנס המלכותי.
טירת אדינבורו מנוהלת על ידי הסוכנות ההיסטורית של סקוטלנד, אך עדיין יש עליה משמר של הצבא הבריטי.
כמו כל בסיס של הצבא הבריטי, דגל הממלכה המאוחדת (ביחס של 5:3) מונף בכל יום על ידי הצבא על מגדל השעון.
הסאלטייר מונף בכל יום על סוללת "חצי הירח".
הנפתו של דגל הממלכה המאוחדת על טירת אדינבורו יש בה משום מחלוקת.
בשנת 2001, קבוצה של 20 פעילים במפלגה הלאומית הסקוטית קראה להחלפתו של דגל הממלכה המאוחדת בסאלטייר.
הממשלה הסקוטית ציוותה כי הסאלטייר יונף על בנייניה כל יום מהשעה 08:00 ועד לשקיעה, למעט "ימים לאומיים" בהם מוחלף הסולטייר בדגל הממלכה המאוחדת.
ימים אלו הם ימי הדגל של הממלכה המאוחדת בתוספת ה-3 בספטמבר (יום צי הסוחר, יום דגל מיוחד בסקוטלנד בו נס סקוטלנד האדום נמצא גם הוא בשימוש).
חריגה נוספת מימי הדגל של הממלכה המאוחדת היא ביום אנדרו הקדוש שבו דגל הממלכה המאוחדת יונף על בניינים שבהם ישנו יותר מתורן אחד.
הסאלטייר לעולם לא יורד על מנת לפנות מקום לדגל הממלכה המאוחדת ביום זה אם יש רק תורן אחד.
הבדל זה נבע מתלונתם של חברי פרלמנט סקוטיים על כך שסקוטלנד היא המדינה היחידה בעולם אשר לא מניפה את דגלה הלאומי ביום הלאומי שלה.
מותר לכל חברה, רשות מקומית, בית חולים, בית ספר או אדם יחיד להניף את הדגל, בכל זמן, ללא כל צורך באישור (על תורן אנכי).
הסאלטייר מונף על רוב בנייני הרשויות המקומיות בסקוטלנד ובמרוצת השנים האחרונות החלו שגרירויות הממלכה המאוחדת להניף אותו לציון יום אנדרו הקדוש.
מועצת אנגוס בראשותו של רוברט מיילר החליטה ב-2007 על החלפתו של הסאלטייר בדגל מקומי חדש.
צעד זה גרר מחאה ציבורית חריפה בכל רחבי סקוטלנד, אשר הובילה לחתימתם של יותר מ-7000 אזרחים על עצומה כנגד החלטת המועצה.
מאחה זו הובילה לשינוי ההחלטה ולקביעה כי דגלה החדש של אנגוס יונף לצד הסאלטייר על בנייני המועצה.
באופן לא רגיל, מפעילת המעבורות קאלדוניאן מק-בריין (Caledonian MacBrayne) מניפה את הסאלטייר כג'ק הימי.
גם ספינת הקיטור המפורסמת וואברלי אימצה את אותו נוהג כאשר היא משייטת באזור Firth of Clyde.
ההרגל של אימוץ הסאלטייר כג'ק ימי או כדגל נימוסין עלול לגרום לבלבול כיוון שהדגל הסקוטי דומה לדגל הקוד הבינלאומי "M" (או בשמו Mike) המסמל: "כלי השיט שלי נעצר ואינו עושה דרכו במים".
נוסף לכך, בדגלי הקוד הרוסי הדגל הסקוטי משמש כדגל הקוד "С" (או בשמו Слово) המסמל: "עליך לעצור את כלי השיט במידית".
על מנת להימנע מבלבול ומקנסות מיותרים, בעלי כלי שיט המעוניינים להניף דגל חלופי לסאלטייר, פונים לשימוש לא רשמי בנס המלכותי של סקוטלנד או בנס סקוטלנד האדום (אשר היה בשימוש עד 1707 בידי הצי המלכותי הסקוטי).
נס סקוטלנד האדום מופיע כיום במספר קטלוגים של יצרנים, עקב העלייה בפופולריות השימוש בדגלים על כלי שיט.
בתקופות שונות בהיסטוריה היו גוונים שונים בשימוש (מתכלת שמיים ועד לכחול צי) לצביעת הדגל הסקוטי (כנראה על פי מקורות הצבע שהיו זמינים באותה התקופה).
כאשר שולב הסולטייר בדגל הממלכה המאוחדת, הגרסה אשר אושרה לשילוב הייתה של הצבע כחול הצי, כצבעה של השייטת הכחולה של הצי המלכותי הבריטי.
אף שהצבע הכחול העמוק נכנס לשימוש בעיקר עבור ה"יוניון ג'ק" המונף בים (כיוון שלא דהה מהר) הוא הפך במהרה לתקן הצבע של דגל הממלכה המאוחדת הן בים והן ביבשה.
הצבע הכהה אומץ על ידי יצרני דגלים רבים עבור הסאלטייר, כך נוצר מגוון של גוונים לדגל הסקוטי מ"כחול שמיים" דרך "כחול מלכותי" ועד "כחול צי".
בסופו של דבר נוצר צורך בתיקנון הצבעים של דגל סקוטלנד.
בשנת 2003, ועדה מטעם הפרלמנט הסקוטי התכנסה על מנת לדון בהצעה כי הממשלה הסקוטית תאמץ את פנטון 300 כתקן אחיד (פנטון 300 הוא גוון בהיר יותר מפנטון 280 אשר בשימוש דגל הממלכה המאוחדת).
לאחר בחינת מספר מקורות וביניהם לורד ליון, אחראי הסמלים (Lord Lyon King of Arms).
הוועדה המליצה כי הגוון המיטבי של הצבע הכחול הדגל הסאלטייר הוא פנטון 300 (קריא: 0, 114, 198 בצבעי RGB או בקוד #0072C6 בצבעי הרשת).
כל הדגלים החדשים יוצרו על פי הגדרה זו.
הדגל הסקוטי הוא אחד המרכיבים העיקריים של דגל הממלכה המאוחדת.
מספר גרסאות של דגל הממלכה המאוחד היו בשימוש מאז 1606, כאשר דגלי ממלכות סקוטלנד ודגל אנגליה אוחדו לדגל אחד, על מנת לסמל את איחוד הכתרים (משנת 1603).
ממצאים היסטוריים מצביעים על שימוש בעיצוב שונהבסקוטלנד, ובמיוחד בספינות סקוטיות בים, מזה אשר היה בשימוש באנגליה.
אך לאחר חוקי האיחוד של 1707, אשר איחדו למעשה את ממלכות אנגליה וסקוטלנד, "הגרסה" האנגלית של הדגל אומצה כדגל ממלכת בריטניה הגדולה.
הסאלטייר דגל סקוטלנד סאלטייר לבן על רקע כחולדגל האיחוד "הסקוטי" נראה שהיה בשימוש מוגבל בסקוטלנד בין 1606 ל-1707 בעקבות איחוד הכתרים.דגל האיחוד 1606 "צבעי המלך" היה בשימוש בעיקר באנגליה ומשנת 1707 דגלה של ממלכת בריטניה הגדולהדגל האיחוד 1801, בשילוב צלב פטריק הקדוש, לאחר האיחוד בין ממלכת בריטניה הגדולה לממלכת אירלנד
הנס המלכותי של מלך הסקוטים אשר מוכר גם כ-נס המלכותי של סקוטלנד קרוי "האריה השואג".
זהו דגלו ההיסטורי של מלך הסקוטים, הוא עדיין משמש כניסו של המונרך והשימוש בו מוגבל על ידי חוק של הפרלמנט הסקוטי.
למרות ההגבלות החוקיות לשימוש בדגל זה, הוא נחשב לעיתים קרובות כדגל השני, הלא רשמי של סקוטלנד.
דגל סרי לנקה המכונה גם "דגל האריה" אומץ בשנת 1950, ומאז עבר מספר שינויים קטנים.
הדגל מורכב מאריה מוזהב האוחז בחרב על רקע ארגמן.
האריה מסמל את הרוב הסינהלי במדינה והחרב היא סמל לריבונות.
עלי התאנה והמסגרת המוזהבת מסמלים את הבודהיזם, הפס הירוק את האסלאם, הכתום את המיעוט הטמילי, והרקע בצבע הארגמן את יתר המיעוטים הדתיים במדינה.
דגל סנגל הוא דגלה הלאומי של סנגל.
הוא אומץ רשמית ב-20 באוגוסט 1960. הדגל מבוסס על דגל פדרציית מאלי הזהה לו, כאשר לדגל סנגל נוסף כוכב ירוק המופיע במרכז הדגל.
הדגל הוא טריקולור (דגל תלת צבעי) בצבעים הכלל-אפריקאיים: ירוק, צהוב ואדום.
דגל סנגל הוא דגל תלת-פסי אנכי (טריקולור) בצבעי ירוק, צהוב ואדום שמוטען בכוכב בעל חמישה קודקודים בצבע ירוק.
ירוק – לצבע משמעות סמלית דתית במרבית הדתות במדינה.
באסלאם, דתם של 94% מהאוכלוסייה, הצבע הירוק הוא צבעו של הנביא מוחמד.
הנוצרים רואים בירוק כמסמל תקווה, ואנימיסטים רואים בו כמסמל פוריות.
דגל ספרד (ספרדית: Bandera de España) הוא דגלה הלאומי של ספרד.
על פי המוגדר בחוקה הספרדית של שנת 1978, הוא דגל בעיצוב טריבנד בצבעים אדום וצהוב, כאשר סדר הפסים הוא אדום, צהוב אדום.
הפס האמצעי הצהוב כפול בעוביו מהפסים האדומים – מאפיין ייחודי, בשם פס ספרדי, שהבדיל את דגל ספרד משאר הדגלים האירופים, ונועד להקל את הזיהוי של ספינות ספרד מרחוק.
שורשיו של דגל ספרד מצויים בדגל הצבאי הימי של צי המלחמה של המלך קרלוס השלישי, שנת 1785. במרוצת המאות ה-18, ה-19 וה-20, לא השתנתה סכמת הצבעים של הדגל, למעט בתקופת הרפובליקה השנייה (1931–1939) אז הניפה ספרד טריקולור אדום-צהוב-סגול.
למעט תקופה זו השינויים היחידים היו שינויים בצורתו של הסמל המוטען במרכז הדגל.
עיצובו הבסיסי של הדגל הוא שלושה פסים אופקיים בצבעי אדום-צהוב-אדום, כאשר רוחבו של הפס המרכזי שווה לרוחבם של שני הפסים הקיצוניים.
תקנה 1511 מפרטת את עיצובו של הדגל החלק, ללא הסמל המוטען במרכז, אשר משמש כדגל האזרחי של ספרד.
הדגל המדיני והצבאי, בים וביבשה, מוטען בסמל ספרד אשר ממוקם במרחק של 1/3 המרחק מן התורן וגובהו 2/5 מגובהו של הדגל.
בדגלים מרובעים, או הקרובים לריבוע, כדגלי היחידות הצבאיות או הדגלים האישיים של בכירי הממשל, מוטען הסמל במרכזו של הדגל.
צבעי הדגל הרשמיים נקבעו בצו מלכותי ומוגדרים בספר החוקים הספרדי:
בנקודה קטנה בתחתית המגן מופיע סמל הרימון של ממלכת גרנדה הנוצרית בצבעיו הטבעיים, ובמרכזו של המגן ממוקם סמל בית בורבון (שממנו יצאה שושלת מלכי ספרד הנוכחית), שלוש פלר דה ליס מוזהבות על רקע כחול.
מעל המגן ממוקם כתר ממלכת ספרד מוזהב, המסמל את המלוכה הספרדית.
משני עבריו של המגן מוצבים עמודים המסמלים את עמודי הרקולס, גיברלטר וסאוטה מוכתרים אחד בכתר הספרדי והשני בכתר קיסר אוסטריה, ומקיפה אותם מגילה עם המוטו הספרדי "PLVS VLTRA" (לטינית: עוד מעבר).
בעוד שהמושג דגל לאומי לא היה קיים בימי הביניים כפי שהוא מוכר כיום, שימש הנס המלכותי, אשר עוצב לרוב על בסיס עיצובו של שלט האצולה המלכותי, כסמל הלאומי של מדינות רבות ובהן גם הממלכות אשר מהם נוצרה ספרד המודרנית.
לכל אחת מהממלכות אשר התאחדו באמצע המאה ה-16 היו הניסים והסמלים ההרלדיים שלהם וציי הממלכות הניפו את דגליהם שטחי חסות והשפעה שלהן במימי הים התיכון והן באוקיינוס האטלנטי.
דגלו של כתר אראגון (הסניירה בקטלונית) היה דגל צהוב עליו הוטענו 4 פסים אדומים אופקיים.
דגלו של כתר קסטיליה, מאז האיחוד הסופי בין ממלכת קסטיליה וממלכת לאון בשנת 1230, היה דגל מחולק לארבעה רבעים אשר הציגו שני רבעים אדומים מוטענים בטירה זהובה עם פתחים כחולים (לציונה של קסטיליה) ושני רבעי כסף מוטענים באריה בעל טפרים ולשון אדומים וכתר זהב (סמלה של לאון).
דגל זה היה הדגל האירופאי הראשון אשר הונף על אדמות אמריקה במסעו הראשון של כריסטופר קולומבוס בשנת 1492.
עם איחודן של הממלכות לכדי ישות פוליטית אחת, נוצר גם נס מלכותי אשר שימש את המלכים הקתוליים, אולם דגל זה לא שימש כדגלם של ציי וצבאות הממלכה באזורי ספרד, הים התיכון ומעבר לאוקיינוס, שם הונפו דגלי הממלכות השונות לצד דגל צלב בורגונדיה .
דגל כתר קסטיליה דגל כתר אראגון דגלם האישי של המלכים הקתולים 1475 - 1492
בואו של פליפה הראשון, דוכס בורגונדיה (בשנת 1496) ונישואיו לחואנה מקסטיליה, בתם של המלכים הקתוליים, הביא לספרד דגל חדש, אשר הפך במהרה לאחד הסמלים הספרדיים הבולטים ביותר וזאת על אף מקורו הזר.
דגל צלב בורגונדיה, סמלו האישי של פיליפה הראשון היה צלב סאלטייר משונן אדום על רקע לבן (בדרך כלל אך לעיתים גם בצבעים אחרים).
בעת עלייתה לשלטון של השושלת ההבסבורגית באמצע המאה ה-16, לכל יחידה צבאית היה דגל יחידתי אשר שימש אותה כדגל קרב.
דגל זה היה למעשה דגל צלב בורגונדיה אשר הושחת בשלט האצולה של מפקד היחידה.
על מנת ליצג את המלך את דגל הקורונה – דגל צהוב אשר הוטען בשלט האצולה של המלך.
עם עלייתו לשלטון הורה פליפה השני כי כל יחידה תניף, בנוסף לדגל היחידתי שלה, גם דגל צהוב עליו צלב בורגונדיה אדום.
יחידות הפרשים הניפו דגלים דומים אך קטנים יותר.
פליפה החמישי ושושלת בורבון החדשה
עלייתו לכס השלטון הספרדי של פליפה החמישי הביא לשילוב שלט האצולה של שושלת בורבון בסמל המלכותי הספרדי.
השלט החדש, אשר עוצב בידי הכרוזים הצרפתיים שארל-רנה ד'אוזיה ופייר קלרמבו בשנת 1700 הציגו, לצד סמלי אראגון וקסטיליה ולאון וסיציליה, את סמלי בית בורבון.
פליפה החמישי שינה את המהות של הדגל הספרדי, הוא הטעין את סמלו האישי על צלב בורגונדיה אדום על שדה לבן ובכך העניק לספרד לראשונה דגל אשר שימש את כל הצבאות הלוחמים.
זהו עדיין לא היה "דגל לאומי" אך היה זה ניסיון אחד, לצד שורה של ניסיונות ברחבי אירופה ליצירת דגל לאומי.
דגלי ספרד באותה תקופה חולקו לשלוש קבוצות עיקריות:
ניסים מלכותיים: דגלים ארגמניים המוטענים בשלט האצולה המלכותי.
דגלים צבאיים: דגלים לבנים המוטענים בצלב בורגונדיה ושלט האצולה המלכותי.
דגלים ימיים: דגלים לבנים המוטענים בשלט האצולה המלכותי.
בשנת 1785, כאשר הממלכה הייתה תחת שלטונו של קרלוס השלישי מבית בורבון, היה צורך בדגל שיבדיל אותה מהסמלים המלכותיים של בית בורבון בשתי הממלכות העיקריות האחרות של הבית, צרפת ושתי הסיציליות.
לפי גרסה אחת השתמש קרלוס השלישי בעיצוב של דגל נאפולי כמקור לדגל החדש.
לפי גרסה אחרת הדגל החדש נבחר בתחרות עיצוב, והיה יורש ישיר של הדגל הספרדי באותו זמן.
שתי גרסאות של דגלים נבחרו, אחת לשימושו של הצבא, ואחת לשימוש אזרחי.
הדגל הצבאי היה מקביל לעיצוב המודרני, רק בלי הסמל הנוכחי.
הדגל השני, שיועד למטרות אזרחיות, הורכב מחמישה פסים מקבילים בצבעים אדום וצהוב, שלא היו שווים בגודלם.
במהלך המאות ה-18, וה-19 סכמת הצבעים לא השתנתה.
השינוי המרכזי בדגל היה בסמל שעליו.
בשנת 1873 צורף לראשונה סמל לעיצוב הדגל, אם כי שונה מזה שקיים כיום בדגל המודרני.
במהלך מלחמת האזרחים הספרדית אימצו הרפובליקאים דגל שהורכב מטריקולור בצבעים אדום, צהוב וסגול, כאשר במרכזם הוצב הסמל המוכר לנו כיום.
עם ניצחונם של הפשיסטים של פרנקו במלחמה, סולק הדגל הרפובליקאי, וספרד חזרה להשתמש בדגל המסורתי של בית בורבון.
בשנת 1981 אומץ הדגל הנוכחי, כשהשינוי המרכזי בו הייתה חזרתו של הסמל לדגל, אך בצורה מפושטת הרבה יותר בהשוואה לגרסאות קודמות.
את הדגל הספרדי ניתן להניף בצורה אופקית מבניינים ציבוריים, בתים פרטיים, בנייני מסחר, ספינות, כיכרות או במהלך טקסים רשמיים.
בעוד שאת הדגל ניתן להניף מזריחת השמש ועד לשקיעתה – על בנייני ממשל ציבוריים, בספרד ומחוצה לה, יש להניף את הדגל במשך כל שעות היממה (במהלך הלילה יש לדאוג כי יהיה מואר כהלכה).
על הדגל להיות בממדיו התקניים ואסור להניפו אם מוכתם או ניזוק בשום צורה שהיא.
על מנת להביע אבלות, ניתן להניף את הדגל במספר צורות: הצורה ראשונה, הידועה גם כחצי התורן, מבוצעת כאשר הדגל מונף אל ראש התורן ולאחר מכן מורד למיקום בשלישו הראשון של התורן; הצורה השנייה, הצמדת סרט שחור לדגל, מבוצעת כאשר הדגל מקובע לתורן ולא ניתן להניפו באמצעות חבל.
הסרט המוצמד לדגל יהיה ברוחב 10 ס"מ ויוצמד לתורן כך שקצהו יגיע לשולי הדגל.
בהלוויה ממלכתית של אנשי ממשל בכירים, חיילים, ואישים מכובדים אחרים יכסה הדגל את ארון המתים בעת הלוויה ויקופל ויימסר לפני הקבורה לקרוב המשפחה או שאר הבשר הקרוב ביותר למנוח.
הנפת הדגל לצד דגלים נוספים
כאשר הדגל מונף לצד דגלים נוספים סדר הקדימויות של ההנפה יהיה: הדגל הספרדי, דגלים של מדינות זרות, דגל האיחוד האירופי, דגלי ארגונים בין-לאומיים לא-ממשלתיים, דגלים צבאיים וממשלתיים, דגלי הקהילות האוטונומיות, דגלי ערים ודגלים אחרים.
בעת הנפת הדגל הספרדי לצד דגלים לאומיים נוספים, יתפוס הדגל הספרדי עמדה של כבוד ולאחריו יסודרו הדגלים הנוספים על פי סדר האלפבית הספרדי.
כמו כן, גודלם של הדגלים הנוספים אסור לעלות על גודלו של הדגל הספרדי בממדיהם.
דגל ערב הסעודית הוא דגלה הלאומי של ערב הסעודית.
עיצובו רקע ירוק, ועליו כתובת ה"שהאדה" בערבית וחרב המסמלת צדק, שניהם בצבע לבן.
דגל ערב הסעודית מקורו בדגל התנועה הוואהבית, שהוקמה בתחילת המאה ה-18.
מספר מדינות סעודיות קדומות, בהם אמירות א-דִּרְעִיה (1727–1818), אמירות נג'ד (1822–1891) ואמירות ריאד (1902–1921) החזיקו בדגל ירוק ששלישו הימני לבן, ועליו השהאדה.
ב-1912, לאחר כיבוש אל-אחסא והקמת אמירות ריאד ואל-אחסה, הוסיף אבן סעוד לדגלו שתי חרבות לבנות מוצלבות מעל השהאדה, לסמל את כיבושיו וחוזקו.
ב-1921, לאחר הקמת סולטנות נג'ד, הוסרה חרב אחת מהדגל, כיוון ששם המדינה כלל רק מילה אחת.
ב-1926, לאחר הקמת ממלכת נג'ד וחג'אז, הועברה החרב לתחתית הדגל ונוסף לו הכיתוב "نصر من الله وفتح قريب", הלקוח מסורת א-צף, ומתורגם בתרגום אורי רובין כ"ניצחון מעם אלוהים והכרעה קרבה ובאה".
עם הקמת ממלכת ערב הסעודית בשנת 1932 אימצה הממלכה דגל שכלל רק את השהאדה, כתובה בקליגרפיה, ותחתיה חרב.
בשנים שלאחר המדינה הוצר הפס הלבן שמימין לדגל ב-1934, והוסר ב-1937.
בשנת 1978 קיבל הדגל את עיצובו הנוכחי, עם החלפת החרב שעל הדגל.
ב-2007 הוצע לקבל דגל אזרחי נוסף לערב הסעודית, שישמש את הממלכה לצורכי חול, בנוסף לדגל הרשמי שעליו כתובה השהאדה.
על הדגל כתובות בקליגרפיה ערבית את ה"שהאדה" – הצהרת האמונה האיסלמית:
אין אלוהים מלבדי אללה ומוחמד שליח אללה
הפסוק נחשב לקדוש ולפיכך נאסרת הדפסתו של הדגל על אביזרי לבוש יומיים או עצמים אחרים.
ברוח זו מחתה ערב הסעודית נגד כוונת התאחדות הכדורגל העולמית (פיפ"א) להטביע את דגלה על כדורי רגל הכוללים את כל דגלי המדינות שהשתתפו בגביע העולם בכדורגל בשנת 2002. בעיטה בכדור ועליו הפסוק המקודש נתפסה כבושה למוחמד ולאסלאם ולכן כבלתי נסבלת.
בנוסף, כיוון שהדגל נושא את "דבר האל", לעולם אינו מורד אל חצי התורן כסימן אבל, מעשה שייתפס ככפירה בפסוק.
בניגוד לרוב הדגלים, מודפס הדגל הסעודי משני צידיו כך שכאשר הוא מונף ניתן תמיד לקרוא את פסוק השאהדה מימין לשמאל וחודה של החרב פונה שמאלה.
דגלים ירוקים הנושאים טקסט זה או טקסטים אחרים בערבית נפוצים ברחבי עולם האסלאמי (השווה, למשל, את דגל תנועת החמאס), ואין לבלבל בינם לבין דגל ערב הסעודית.
יצוין, כי דגלים אלו לרוב אינם נושאים את סמל החרב.
צבעו הירוק של הדגל הוא הצבע המסורתי שמזוהה עם האסלאם, ובדומה לדגלים אסלאמיים אחרים, הצבע נגזר, על פי המסורת, מהגלימה הירוקה שעטה הנביא מוחמד.
בגרסותיו המוקדמות של הדגל סימלה החרב את כיבושיו הנרחבים של אִבְּן סָעוּד, אבי שושלת המלכה הסעודית, בתחילת המאה ה-20.
דגל זה מכיל את הריכוז הגבוה ביותר של הצבע הירוק – 91.6% ממנו צבועים בירוק.
הדגל האזרחי של פולין נמצא בשימוש מאז תחילת המאה ה-20. הדגל הימי האזרחי ודגל המדינה (שלא משתמשים בו הרבה) מכילים את סמל המדינה במרכז המחצית הלבנה של הדגל.
ב-7 בנובמבר 1831, במהלך מרידת נובמבר הסיים החליט שהצבעים הלאומיים של פולין יהיו אלו של סמל האיחוד הפולני-ליטאי, כלומר לבן ואדום.
ב-1 באוגוסט 1919 הסיים של פולין, ששוב זכתה לעצמאות, יצר את דגל פולין בצורתו הנוכחית.
מאז 2004, 2 במאי הוא יום הדגל בפולין.
יום זה אינו יום חופש.
דגל פינלנד (פינית siniristilippu) מורכב מצלב סקנדינבי תכול על גבי רקע לבן.
הדגל, כמו כל דגלי מדינות סקנדינביה, מעוצב בתבנית הדגל הדני, הדנברו.
לפי החוק הפיני ממדי הדגל הם 18/11 (גובה/רוחב).
בדגל הרשמי של פינלנד מופיע במרכז הצלב סמל פינלנד - אריה זהוב שמחזיק חרב הדורך על יד האוחזת בחרב בסגנון רוסי.
האריה מוצב על רקע של מגן אדום המשובץ בתשעה ורדים.
צבעי הדגל, כחול ולבן, הם הצבעים המסורתיים של פינלנד.
הצבע הכחול מסמל את האגמים והשמים, ולבן סמל את השלג המכסה את פינלנד רוב ימות השנה.
הסמל מייצג את ההתנגדות הלאומית הפינית לפלישה הרוסית מהמאה ה-16 והלאה.
הדגל אומץ רשמית זמן מה לאחר קבלת העצמאות של פינלנד ב-1917, ולפי המסורת הפינית, עיצובו התבוסס על פי הצעתו של המשורר זכריס טופליוס משנת 1860. הצעה דומה, בה הצבעים הוצעו הפוך (צלב לבן על רקע כחול) הוצעה על ידי הצייר הפיני הנודע אקסלי גאלן-קאללה, אך נדחתה.
לפי החוק הפיני, הדגל חייב להיות נקי ולא פגום.
כשמכבסים את הדגל, יש לייבשו בתוך מבנה.
יש לכבד את הדגל ואין להפילו ארצה או להשתמש בו לכל מטרה אחרת.
כאשר הדגל מונף על תורן, מומלץ שרוחב הדגל יהיה רבע מגובה התורן.
דגל פורטוגל הוא מלבן ביחס של 2:3 בצבעים ירוק ואדום, המחולק אנכית לחלק ירוק בצד התורן (2/5 מאורך הדגל) ואדום בצד השני (3/5).
במרכז קו החלוקה נמצא סמל המורכב מהספירה הארמילרית שבה מגן פורטוגלי מסורתי.
הדגל אומץ רשמית ב-30 ביוני 1911, אך היה בשימוש מאז המהפכה הרפובליקאית של 5 באוקטובר 1910.
במהלך האסטדו נובו, תקופת המשטר הלאומני שנמשכה משנת 1933 עד מהפכת הציפורנים בשנת 1974, הירוק סימל את יערותיה של פורטוגל והאדום סימל את דמם של אלו שמתו בשרות האומה.
הסבר זה הוא המקובל כיום, אולם המשמעות המקורית הרבה פחות ברורה.
תאוריות אחדות טוענות שהאדום מסמל את זריחת ושקיעת השמש מעל הספינות הפורטוגליות במהלך שנות הגילוים של המאה ה-16 והירוק מסמל את צבעו של הים העמוק, אותו תרו ראשונים הספנים הפורטוגלים.
פרשנויות לאומניות פחות טוענות שהירוק והאדום הם צבעים מסורתיים של הפדרליזם האיברי, אידאולוגיה רפובליקאית-סוציאליסטית נפוצה בתחילת המאה ה-20 שתמכה באיגוד ספרד ופורטוגל, למרות שהעם הפורטוגלי היה עצמאי מאז 1149 ותמיד לחם על עצמאותו, גם כשהיה תחת שליטה ספרדית במאה ה-17.
פריט העיצוב המעגלי הוא אצטרולב כדורי שהחליף את הכתר בדגל המלכותי הישן.
הוא מסמל את האימפריה הקולוניאלית הפורטוגלית בזמן המהפכה והתגליות של פורטוגל.
המגן הפורטוגלי המסורתי מופיע כמעט בכל דגל של פורטוגל.
חמש הנקודות הלבנות בחמשת המגינים במרכז הדגל מתייחסים לאגדה על המלך הראשון של פורטוגל, המלך אפונסו הנריקס, או אפונסו הראשון.
על פי הסיפור לפני קרב אוריקו (26 ביולי 1139), המלך אפונסו התפלל להגנת העם הפורטוגלי כאשר חיזיון של ישו על הצלב הופיע לפניו.
המלך אפונסו ניצח בקרב וכאקט של הכרת תודה שילב את חמשת הפצעים של ישו בדגלו.
חמשת המגינים מסמלים את חמשת המלכים המורים שהובסו בקרב אוריקה.
הטירות, תשע במקור, הם סמל לניצחונות הפורטוגליים תחת המלך אפונסו השלישי, ומתייחסים לתשע הטירות המוריות שהוכנעו על ידי פורטוגל בשנת 1249; הן גם סמל לממלכת אלגרב, האחרונה שנכבשה על ידי הפורטוגלים, כשהגבולות הסופיים שורטטו.
מאוחר יותר, המלך ג'ואו השני הקטין את מספר הטירות על הדגל ל-7.
מיד לאחר המהפכה הרפובליקאית, ב-5 באוקטובר 1910, הדגל המלוכני בוטל והמדינה ערכה תחרות של הצעות דגלים עבור הממשל החדש.
נערך דיון ציבורי ער בשאלה האם יש להשתמש בכחול-לבן הפורטוגליים המסורתיים או שמא יש לאמץ את הירוק-אדום של המפלגה הרפובליקאית.
למרות שרוב ההצעות השתמשו במוטיב הכחול-לבן, הזוכה היה דווקא ירוק-אדום.
הזוכה, שהוכרז ב-30 ביוני 1911, היה עיצוב שהתבסס על הדגל שהתנוסס על ספינת המורדים "אדמסטור" במהלך המהפכה.
למרות שהיום הירוק-אדום, או ה"ורדה אה רוברה" בפורטוגזית, כבר התקבל בקרב אנשי פורטוגל, הוא עדיין נדחה בקרב חוגים שמרנים של החברה.
המלוכנים, למשל, משתמשים עדיין בדגל הכחול-לבן הליברלי משנת 1820 והלאומנים מעדיפים את הדגל הכחול-לבן ללא הכתר, שהוא דגל רפובליקאי ללא הירוק-אדום הסוציאליסטיים.
בעיה נוספת היא שעל פי חוק הטינקטורה, ירוק אסור שיבוא במגע עם אדום.
לכן, מומחי סמלים רבים מתייחסים לדגל פורטוגל (ולדגל ליטא, למשל) כטעויות בסמלים.
דגל סנט קיטס ונוויס אומץ ב-19 בספטמבר 1983, לאחר שזכה בתחרות שהתנהלה בנושא בתחילת שנות ה-80', כחלק מהתהליך בה קיבלו האיים את עצמאותם.
הדגל שתוכנן על ידי הסטודנט אדריס לואיס, מורכב מהצבעים הכלל-אפריקאיים אף על פי שרשמית לצבעים ישנה משמעות אחרת, מה גם שהאיים הללו נמצאים בים הקריבי:
אדום: מאבקם של תושבי האי מעבדות, דרך הקולוניאליזם ועד לעצמאות
צהוב: אור שמש סביב השנה
שחור: מורשתם האפריקנית של תושבי האי
דגל סנט לוסיה מורכב משני משולשים שווי שוקיים (ניתן לראות זאת גם כשלושה משולשים), בצבעים, שחור, לבן וזהוב, הממוקמים אחד על גבי השני, ובעלי בסיס משותף.
המשולשים ממוקמים במרכז הדגל, שרקעו תכלת.
עיצוב הדגל מזכיר את שני הרי הפיטוס, (ספרדית: Pitons) שהם שני פקקים געשיים תלולים – שרידיהם של הרים געשיים לחופי מפרץ סופרייר (Soufrière Bay), בסמוך לעיירה סופרייר בדרום-מערב המדינה.
הצבע הכחול מסמל נאמנות, כמו גם את השמים הטרופיים, ואת הים הקריבי והאוקיינוס האטלנטי, המקיפים את סנט-לוסיה.
הצבע הזהוב מסמל שגשוג ואת השמש.
השחור והלבן מסמלים שניהם את ההשפעות התרבותיות - מאפריקה ומאירופה - על המדינה, אשר פועלות יחד לטובת העתיד.
עם זאת העיצוב של המשולש האחורי מדגיש את השליטה של התרבות ה"שחורה", האפריקאית על פני התרבות ה"לבנה", האירופאית.
צורת המשולש שווה-השוקיים, מזכירה את הפיטונס צמד הפסגות המפורסמות שמזדקרות מהים כלפי השמים ומסמלת את השאיפה ואת הערגה האנושית.
הדגל, נבחר בתחרות מעצבים, ואומץ ב-1 במרץ 1967. העיצוב המדויק שלו השתנה עם השנים, עד לנוסח המוצג שלו כיום (2007).
דגל סנט וינסנט והגרנדינים אומץ ב-21 באוקטובר 1985. הוא מורכב משלושה פסים אנכיים בצבעים כחול-צהוב-ירוק (מימין לשמאל).
הפס הצהוב באמצע יוצר מעין פס קנדי כשהוא תופס מחצית מאורכו של הדגל, ובמרכזו שלושה מעוינים דמויי האות הלטינית V לציון וינסנט.
שלושת היהלומים מציינים את כינויה של סנט וינסנט "אבן החן של האיים האנטילים".
הצבע הכחול מציין את השמיים הטרופיים הכחולים, הצהוב את החולות הקריביים הזהובים והצבע הירוק את הצמחייה השופעת של האי.
דגל עומאן מורכב משלושה פסים (לבן, ירוק ואדום) עם פס אנכי אדום בצד התורן שמכיל את סמל עומאן.
הצבע הלבן מסמל שלום ושגשוג, הירוק מסמל פוריות ואת ההרים הירוקים, והאדום מסמל את הקרבות נגד הפולשים מבחוץ.
אדום הוא גם צבע הדגל הקודם (השימוש בדגל זה התקיים עד שנת 1975), עת שנודעה כסולטנות מוסקט.
דגל סרביה הוא טריקולור בצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית.
הוא מורכב משלושה פסים אופקיים בצבעים אדום (למעלה) כחול (במרכז) ולבן (למטה).
הדגל מעוצב כמו דגל רוסיה הפוך.
אין זו יד המקרה, אלא החלטה מכוונת.
לפני המרד הסרבי הראשון, משלחת מסרביה נסעה לרוסיה כדי לבקש סיוע.
הרוסים העניקו את הסיוע המבוקש והמשלחת, כאות של הערכה, בקשה להשתמש בדגל רוסיה כדגלה הצבאי של סרביה בקרב.
כעת מתפצל הסיפור לשתי גרסאות שונות: לפי גרסה אחת, הרוסים נתנו את אישורם, אך המשלחת שחזרה לסרביה לא הביאה איתה דגל ושכחה מה סדר הצבעים.
הגרסה השנייה גורסת שהרוסים סירבו לבקשה, והסרבים השתמשו בדגל ההפוך כדי להרגיז במתכוון את הרוסים.
בשימושים לא רשמיים של הדגל, לעיתים מוסיפים לו את סמל סרביה או רק את החלק המרכזי שבו – הצלב הסרבי.
במקום היחס של 2:3 המוצג לעיל, הדגל הרשמי של סרביה הוא ביחס ממדים של 1:2. דגל זה נמצא בשימוש הרפובליקה סרפסקה, אחת משתי הישויות המדיניות שמרכיבות את בוסניה והרצגובינה.
גרסה קודמת של דגל מונטנגרו אימצה את עיצוב דגל סרביה, אך עם גוון שונה של כחול ויחס ממדים אחר.
הכנסייה הסרבית האורתודוקסית משתמשת בדגל סרביה ביחס ממדים של 1:4 או יותר, המקושט בצלב הסרבי.
דגל סרביה ומונטנגרו אומץ ב-27 באפריל 1992 כדגל הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
מאוחר יותר הוא שימש כדגל האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו.
השימוש בדגל פסק עם פירוק האיחוד והכרזתן של סרביה ושל מונטנגרו כשתי מדינות עצמאיות.
הדגל היה טריקולור בצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית אדום, לבן וכחול, צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית עוצבו בהשראת דגל רוסיה, שעוצב בתורו בהשראת הטריקולור של הולנד.
הדגל בוסס על דגל ממלכת יוגוסלביה, ששימש גם כדגל הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בתוספת הכוכב האדום.
דגל סן מרינו מורכב משני פסים אופקיים שווים בצבעים לבן (למעלה) ותכלת, ובמרכזו סמל המדינה.
הסמל מורכב ממגן ועליו שלוש מצודות על שלוש פסגות, שמצידיו זר, מעליו כתר, ומתחתיו מגילה שבה כתובה המלה LIBERTAS (חירות).
הצבע הלבן מייצג שלום והתכול - חירות.
הדגל הקדום ביותר של הרפובליקה, מתוארך ל-4 בספטמבר 1465, כאשר הוזמן מיצרן בפרצה.
הדגל כלל שלושה פסים אופקיים - בצבעים כתום, לבן וסגול.
דגל סמואה הוא הדגל הרשמי של סמואה מאז 24 בפברואר 1949.
הדגל מורכב ממלבן אדום ומחמישה כוכבים בגדלים שונים הנמצאים במלבן כחול המשמש כקנטון.
אלו הם כוכבי קבוצת הכוכבים הצלב הדרומי.
דגל פיג'י אומץ ב-10 באוקטובר 1970. הדגל מבוסס על הנס הכחול הבריטי, אך הרקע שלו הוא בצבע תכלת.
הדגל נותר בלא שינוי כאשר פיג'י הכריזה על עצמה כעל רפובליקה בשנת 1987.
הדגל דומה בעיצובו לדגל המושבה בתקופה שקדמה לעצמאותה - דגל בו הנס הכחול היה בעל צבע כחול מסורתי.
ישנן מפלגות באי הקוראות להסרת היוניון ג'ק מהקנטון (הרביע העליון הקרוב לניצב הדגל).
אחרים תומכים בהשארת דגל בריטניה מטעמים היסטוריים.
הבדל נוסף הוא שבדגל הקולוניאלי היה מלוא סמל האיים ואילו בדגל הנוכחי מופיע המגן בלבד.
מועצת ראשי השבטים של פיג'י קוראת להחזרת מלא הסמל לדגל - וזאת ברצותם לראות את שני הלוחמים הפיג'ים ואת מוטו האיים: "Rerevaka na kalou ka doka na tui" (פחד מהאל וכבד את המלך) על הסמל.
דגל העיר סן פרנסיסקו, כמו גם סמל העיר מייצגים את בנייתה המחודשת של העיר לאחר שריפות שנגרמו כתוצאה של רעידות אדמה.
הדגל מתאר את עוף החול האגדי הנולד מחדש מן הלהבות ששורפות את העיר.
הדגל מסמל את השתקמות העיר לאחר כל אחת משש השריפות שפקדו אותה בין השנים 1849–1852 ונבחר לסמל בנייתה המחודשת של העיר אחרי רעידת האדמה של 1906 והשריפה הגדולה בעקבותיה אשר כילתה באש את מרבית בתי העיר.
הדגל הפך לדגלה הרשמי של העיר ב-16 בדצמבר 1940.
מתחת עוף החול מופיע המשפט בספרדית:
בעת עיצוב הדגל היו אמורים להיות לו ציצות בצבע זהב המקיפים את הדגל.
בשל טעות, בעת שהדגל נוצר, נתפר חלק זה מבד בצבע זהב, במקום בצורת ציצה, והמעטפת הפכה לחלק מהדגל.
כיום, כאשר הדגל מוצג בתוך מבנים, נהוג להוסיף לו ציצה בצבע זהב המקיפה את המעטפת המוזהבת של הדגל.
ב-8 בינואר 1900 נשא ראש עיריית סן פרנסיסקו, ג'יימס פילן נאום בפני מועצת העיר (S.F.
Board of Supervisors) בו הוא הציע לחברי המועצה לבחור דגל לעיר ועליו מוטו העיר (Oro en paz fierro en guerra).
לדברי ראש העיר, סן פרנסיסקו היא החשובה בערי קליפורניה, ועליה לסמל את העקרונות של המדינה, ולהזכיר את הלוחמים מקליפורניה אשר לחמו במלחמת ארצות הברית–ספרד.
הזהב, לדבריו, מסמל את עושרה של קליפורניה ואת השפע שלה, והברזל מסמל את עוצמת הלוחמים של קליפורניה במלחמה.
ראש העיר הכריז על תחרות לעיצוב הדגל העירוני, והפרס הראשון שהוצע היה 50 דולרים.
במרץ באותה שנה החלה הגשת העיצובים לדגל.
בין העיצובים שהוגשו היו קביה, עכבר וקוף כדמות מרכזית בסמל, אולם ב-15 באפריל נבחר העיצוב של ג'ון מ.
Gamble), מבין 15 ההצעות שהוצעו.
הצעה זו לא כללה את מעטפת הזהב המקיפה כיום את הדגל ולא כללה את המילים "סן פרנסיסקו".
ב-19 באפריל הוצג העיצוב הנבחר למועצת העיר, וב-20 באפריל נערך דיון בעיצוב.
הדגל עוצב לראשונה בתהלוכה העירונית לכבוד משטרת העיר שנערכה ב-1 במאי 1900.
הדגל המקורי של העיר הוחלף בשנת 1926 בשל בלאי שנגרם לו במהלך השנים.
בדגל מחליף זה הופיעה לראשונה ציצת זהב.
רק ב-16 בדצמבר 1940 החליטה מועצת העיר על אימוץ הדגל באופן רשמי.
דגל זה שאומץ כלל ציצת זהב, ובתיאור הדגל הרשמי נכתב כי הדגל "מוקף בזהב".
בעקבות תיאור זה החלו חברות יצור הדגלים אמרסון (.The Emerson Flag Co) ופאראמונט (.The Paramount Flag Co) לייצר דגלים וסביבם פס מוזהב.
חברת פאראמונט הקפידה על העיצוב הרשמי, אולם חברת אמרסון הוסיפה עיטורים, צבעה את הלהבות בשלושה צבעים ושינתה את הגופנים לגופנים יותר מעוצבים.
בשנת 1963 הכריז ראש העיר ג'ורג' כריסטופר כי הגרסה שיוצרה על ידי חברת פאראמונט היא עיצוב הרשמי של העיר, אולם שתי הגרסאות עדיין נמכרות.
הדגל הלאומי של סמואה האמריקנית אומץ ב-17 באפריל 1960. העיט שעל הדגל מתאר את היחסים שבין סמואה האמריקנית וארצות הברית.
העיט מחזיק בציפורניו בסמלי הכוח המסורתיים השייכים למנהיגי הצ'יפים של סמואה.
לפני שהמתיישבים האירופאים הראשונים דרכו על אדמת האיים במאה ה-18, לא היה דגל לאיים.
הם השתמשו לראשונה בדגלים במהלך המאה ה-19, אם כי לא ברור אילו מהם הונפו עקב תיעוד חלקי.
גרמניה, האימפריה הבריטית וארצות הברית תבעו ריבונות על האיים בתחילת המאה; שלוש המדינות פתרו את המחלוקת על ידי חלוקת סמואה ביניהן במהלך האמנה המשולשת בשנת 1899. כתוצאה מהסכם עם המפקדים העליונים של האי טוטילה, ארצות הברית השתלטה על סמואה המזרחית ביותר ב-17 באפריל 1900, והניפה את דגלה באותו יום.
דגל ארצות הברית המשיך להיות הדגל הרשמי היחיד של סמואה האמריקאית עד 1960.
באמצע המאה ה-20 החלו הסמואים לקחת תפקיד פעיל יותר בשלטון המקומי.
כתוצאה מכך, החלו דיונים על דגל טריטוריאלי חדש והסמואים הוזמנו להציע רעיונות.
מנהיגי ממשל מקומיים והמכון להרלדיקה של צבא ארצות הברית עיצבו אז את הדגל תוך שילוב רעיונות אלה בתוכו.
הדגל אומץ רשמית ב-17 באפריל 1960, שישים שנה ליום שבו הניפה ארצות הברית לראשונה את הדגל האמריקני מעל סמואה.
הדגל הונף לראשונה ביום הדגל, 17 באפריל 1960. בשנה הקודמת, עיצוב הדגל זכה בתחרות עיצוב הדגל בתיכון סמואנה, בעיצובו של תלמיד התיכון פארטי סוטואה.
טיוטה נשלחה למכון להרלדיקה של צבא ארצות הברית.
עותק של הדגל, שהובא לירח על ידי אסטרונאוטים בארבע משימות תוכנית אפולו מ-1969 עד 1971, מוצג במוזיאון ז'אן פ.
הדגל מורכב ממשולש לבן גדול, המופנה לכיוון התורן, צבוע באדום ונוגע בעיט, על שדה כחול.
העיט, הציפור הלאומית של ארצות הברית, מחזיק בציפורניו בסמלי הכוח המסורתיים השייכים למנהיגי הצ'יפים של סמואה.
הצבעים והסמלים של הדגל נושאים משמעויות תרבותיות, פוליטיות ואזוריות.
האדום, הלבן והכחול מייצגים את הצבעים המשמשים באופן מסורתי הן ארצות הברית והן סמואה.
העיט הקירח מייצג את ארצות הברית ומופיע על הדגל, למרות שהוא אינו חי בסמואה האמריקאית.
הוא אוחז בשני סמלים סמואים, מרמזים על האפוטרופסות האמריקנית על סמואה האמריקנית, וכן מעורר את החותם הגדול של ארצות הברית.
סמואה האמריקאית מקיימת חגיגת יום הדגל ב-17 באפריל בכל שנה.
דגל ססקצ'ואן מורכב משני פסים אופקיים.
הפס העליון, שצבעו ירוק, מסמל את החלק הצפוני של הפרובינציה שהוא מיוער ברובו.
בצד שמאל של חלק זה מופיע גם סמל האבירים של ססקצ'ואן.
הפס התחתון בצבע זהוב מסמל את החלק הדרומי של הפרובינציה, בו גדלים דגנים שונים.
בצד ימין של הדגל, על שני הפסים, מופיעה חבצלת מערבית, הפרח המסמל את הפרובינציה.
דגל ססקצ'ואן אומץ בשנת 1969.
דגל איי פיטקרן אומץ ב-2 באפריל 1984. הדגל הוא נס כחול ובו יוניון ג'ק ברביע העליון הקרוב לניצב הדגל (הקנטון), וסמל פיטקרן במרכז הדגל.
הסמל מציג את העוגן והתנ"ך מהאונייה באונטי וכן ענף עץ פורטיה מקומי ומריצה - המייצגים את ההיסטוריה של המתיישבים הראשונים, צאצאי המורדים.
למושל פיטקרן דגל שונה: יוניון ג'ק שבמרכזו סמל האי.
דגל סנט הלנה הוענק לשטח החסות ב-4 באוקטובר 1984. הדגל הוא נס כחול - בקנטון שלו (הרביע העליון הקרוב לניצב הדגל) נמצא היוניון ג'ק ובמרכז הדגל - סמל סנט הלנה המציג את החוף הסלעי של האי וספינת מפרשים המנציחה את גילוי האי.
הדגל אינו בשימוש בשטחי התלות של סנט הלנה - לטריסטן דה קוניה דגל אחר החל מאוקטובר 2002, ולאסנשן גם דגל משלו - מאז מאי 2013. אף על פי שדגל סנט הלנה מייצג את הטריטוריה כולה.
דגל פולינזיה הצרפתית אומץ רשמית בשנת 1984. צבעי האדום והלבן שבדגל מקורם בדגלים ההיסטוריים של טהיטי.
במרכז הדגל מצויר מעגל שבמרכזו פירוג חציו התחתון של המעגל מסמל את האוקיינוס השקט וחציו העליון את השמש, בדומה לדגל קיריבטי.
על הסירה עומדות חמש דמויות המסמלות את תושבי האיים.
דגל פוארטו ריקו כולל שלושה פסים אדומים אופקיים שביניהם שני פסים לבנים אופקיים.
בצד שמאל משולש שווה-שוקיים כחול שקודקודו באמצע גובה הדגל על הפס האדום האמצעי.
במרכז המשולש הכחול כוכב לבן.
הדגל אומץ בידי קבוצת תושבי פוארטו ריקו שנפגשה בניו יורק ב-22 בדצמבר 1895 במטרה לארגן תנועה לעצמאות פוארטו ריקו מידי הספרדים.
הדגל נבחר כדומה לדגל קובה, רק עם צבעים הפוכים.
האדום סימל את גבורת הלוחמים, הלבן את העצמאות, הכחול את השמיים והחופים והכוכב היחיד את עצמאות האי.
הדגל אומץ רשמית על ידי בית הנבחרים של האי בשנת 1952.
דרגת הבהירות של הצבע הכחול במשולש הוא בעל משמעות פוליטית.
צבע כחול בהיר שימש את תומכי העצמאות במקור בשנת 1895, וכשהדגל אומץ רשמית הוא הוחלף בכחול כהה, להיות דומה יותר לדגל ארצות הברית.
בשנת 1995 הוחזר הצבע הכחול הבהיר המקורי באופן רשמי.
עם זאת, תומכי העצמאות של פוארטו ריקו נוהגים להניף דגל עם משולש כחול בהיר, בעוד התומכים בהשארת מעמדה כשטח חסות של ארצות הברית, או בצירופה לארצות הברית כמדינה נוספת, נוהגים להניף דגל עם משולש כחול כהה.
דגל סרק הוא הדגל הרשמי של אי התעלה סרק.
הדגל הוא דגל צלב ג'ורג' הקדוש בצבע אדום.
בקנטון הדגל מתוארים שני אריות זהובים בתנוחת פסיעה (Passant) על רקע אדום - אריות אלה מהווים את סמל נורמנדי הסמוכה, והיוו את המקור לנס המלכותי של אנגליה.
הדגל עוצב על ידי הוקסלולוג הרברט פיט בשנת 1938, ואומץ רשמית באותה שנה.
דגל עברי הוא שם קיבוצי למספר דגלים שעוצבו כסמל לתקומת העם היהודי בארץ ישראל בידי או עבור אנשי היישוב והתנועה הציונית מאז ראשית המאה העשרים ועד לקביעת חוק הדגל והסמל באוקטובר 1948.
הדגל העברי בגרסאותיו השונות מתאפיין בצבעי כחול ותכלת, ובגרסאות אחדות נכללים בו מוטיבים זהובים.
מרבית גרסאותיו כוללות את סמל המגן דוד, אך בהצעות אחדות נכללה במקומו מנורת שבעת הקנים.
אף לא אחד מדגלים אלה זכה למעמד רשמי בתקופת היישוב, אך גלגולו של אחד מהם, שבתחילה אומץ כדגלה של התנועה הציונית ביום היווסדה ב-1897, הפך לבסוף לדגלה של מדינת ישראל.
מאז החלה מתגבשת אידאולוגיה לאומית יהודית, הגו המשכילים היהודים משה לייב ליליינבלום ויהודה לייב פינסקר את "חיבת ציון".
הם הבינו כי 'נטישת סמלי הדת' לא בהכרח סילקה את דמותו של 'היהודי הדתי, הישן' בעיניו של האנטישמי.
הפוגרום, "מאורעות 1881" ברוסיה הביא את המשכילים להבין שהעם היהודי חייב וזכאי לשוב לארצו ולהתגבש בה.
ככל הנראה היה הסופר האוסטרי-יהודי לודוויג אוגוסט פרנקל הראשון שהעלה את הרעיון, כי הצבעים הלאומיים היהודיים הם כחול ולבן, במתכונת המזכירה דגל, וזאת בשיר שפרסם בשנת 1864, לאחר ביקור בירושלים, בשם "צבעי ארץ יהודה".
את השימוש המעשי בדגל זה, במתכונתו המוכרת לנו, ניתן לשייך לימי העלייה הראשונה.
הסופר מרדכי בן-הלל הכהן תיעד מסיבה לכבוד יום הולדתו ה-100 של משה מונטיפיורי בשנת 1884, ובה "בפעם הראשונה, גילינו לפני הקהל הרחב את צבעינו הלאומיים, כי רבים לא ידעו, כי תכלת ולבן הם צבעי עמנו".
בחירת הצבעים, הן על ידי פרנקל והן על ידי אנשי העלייה הראשונה, לא הייתה מקרית.
שכן, המדובר במסורת יהודית עתיקת יומין, של הטלית בעלת פתיל תכלת, שמקורה ב: "ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת".
אם מתוך ששמע על האירוע, או משהגיע לרעיון בעצמו, הניף בשנת 1885 ישראל בלקינד, מייסד תנועת החלוצים ביל"ו, את הדגל, בחגיגות שלוש שנים להיווסדה של המושבה ראשון לציון.
דגל זה, שכונה "דגל ראשון לציון", מזכיר בצורתו ובמתכונתו, את דגל ישראל המוכר כיום.
(בלקינד תיאר אותו: "יריעת אריג לבנה: שתיים-שתיים רצועות של תכלת משני קצותיה דוגמת הטלית שלנו ומגן דוד של תכלת באמצע").
בדגל דומה השתמש מיכאל הלפרן באירוע בנס ציונה בשנת 1891, וכן השתמש בו "מסדר בני ציון" בבוסטון באותה השנה.
מאז הקים בנימין זאב הרצל את הקונגרס הציוני הראשון בבזל בשנת 1897, נוצר "הנס הציוני", הדגל שהוליך את העם לארצו.
"הדגל הציוני" הוא סמל לקיומו של עם עברי וכמיהתו לציון.
הרעיון הלהיב, והרצון להשתייך לזרם הרעיוני, גבר בעיני יהדות העולם.
החלו 'מתגלגלים' רעיונות שונים בהקשר "הנס הציוני" וצורתו, מראה הדגל הציוני, "דגל עברי".
אין לדעת עד כמה היו אירועים אלו ידועים לבאי הקונגרס הציוני הראשון בבזל (1897), שם התקבל הדגל בעל שני פסי התכלת על רקע לבן ובתוכו מגן דוד, ונדחתה הצעתו של בנימין זאב הרצל - דגל בעל שבעה כוכבי זהב.
בתקופת היישוב שימש הדגל את התנועה הציונית והונף בגלוי באירועים רשמיים.
הבריגדה היהודית השתמשה בתג כתף המזכיר בעיצובו ובצבעיו את הדגל.
אנשי הבריגדה נהגו להניף את דגל ישראל לצד הדגל הבריטי, ואף התעמתו עם מפקדיהם הבריטים על רקע זה.
החי"ל היה הכוח היחיד והראשון שלחם במלחמת העולם השנייה בדגל יהודי שהוכר כמייצג את העם היהודי.
בעת הכרזת העצמאות קושט האולם בדגל גדול, שנמתח על הקיר מאחורי הנואמים, ושימש כאלמנט עיצובי בולט שהדגיש את העצמאות שזה עתה הושגה.
בקהילות ציוניות מרוסיה ומחוצה לה, גם מעבר לאוקיינוסים, נמצא דגלים ציוניים שונים שרובם מכילים שני סימנים ברורים: פסים ומגן דוד לעיתים מנורה ומילה כתובה.
לעיתים מגן דוד וכוכביו של הרצל הזכורים מוועידת בזל, כמו ב-1924. לעיתים ריבוי בפסים ואף שימוש בטלית עצמה ובפסי התכלת שלה.
תמיד נראית חלוקה לשני פסים.
כלומר, חצי דגל פס וחצי דגל פס שני.
בדרך כלל צבעיו הם התכלת שבטלית על גווניו עד כחול עמוק.
הדגל המפוספס לא הספיק, היה צורך בתו נוסף בסמל.
"המנורה" כסמלי 'המקדש והגלות' עלתה וירדה, עם ובלי הסימן הציוני, המילה הכתובה כמו "ציון" או סמל "חותם שלמה" הנקרא בפינו "מגן דוד".
סופה של התפתחות הדגל הציוני שהוצג בבזל, הוא, שנפתח "מסע הדגל הציוני", זה המוכר ביותר שהיה בעולם וסימל את היהודי ציוני, העברי ומטרתו להתיישבות בארץ ישראל.
הדגל נבחר כדגל מדינת ישראל.
שאלת דגל מדינת היהודים נדונה כבר בספר "מדינת היהודים" של בנימין זאב הרצל, שיצא לאור בשנת 1896. הרצל הציע דגל בעל מסר אוניברסלי - רקע לבן המסמל טוהר, ועליו שבעה כוכבי זהב שיסמלו את שבע שעות העבודה היומיות במדינה היעודה.
הימים היו ימי המאבקים החברתיים הראשונים, בעיקר בסוגיות של תנאי העבודה, והגבלת אורכו של יום העבודה נחשבה להישג מרכזי של תנועות הפועלים הראשונות.
להלן תיאור הדגל כפי שמופיע בספר "מדינת היהודים":
הרצל קיווה שמדינה חדשה המבוססת על עבודה בעמל כפיים ושבע שעות עבודה, עושות צדק עם העובדים ואלה יחזקו את שאיפת היהודים לשוב לארצם.
"אכן יום שבע השעות דרוש לנו כקריאת היאספות עולמית לאנשינו, שמן הראוי שיבואו מרצונם החופשי.
זו צריכה להיות באמת ארץ הבחירה".
שבעת הכוכבים התכנסו במרכז הדגל בצורה כזאת ששישה מהם יצרו צורת מגן דוד, שהכוכב השביעי מרחף מעליו.
סמלי הערים תל אביב (הקרויה על שם הספר "אלטנוילנד") והרצליה (הקרויה על שמו של הרצל), כוללים את שבעת הכוכבים של הרצל.
הכוכבים בעלי שישה קודקודים כדי שיזכירו מגני דוד.
בהרצליה יש שדרה הנקראת "שדרת שבעת הכוכבים" ובסופה מחלף המכונה "מחלף שבעת הכוכבים".
שבעת הכוכבים באו גם לידי ביטוי בדגלה של חברת הספנות הישראלית צים.
הרצל הציע גם סמל לקונגרס הציוני המבוסס על אותו רעיון של שבעה כוכבים, ובתוספת סמל "גור אריה יהודה" במרכז המגן דוד.
דגל ציוני הנושא סמל זה, בתוספת פסי תכלת אופקיים (דקים מהמקובל בדגל ישראל הנוכחי) על פי הצעתו של דוד וולפסון שימש לפחות עד הקונגרס הציוני השלישי.
לראשונה הונף דגל ביישוב העברי בארץ ישראל, בשנת 1885 בראשון לציון ודמה באופן בולט לדגל ישראל.
היה זה בחגיגות שלוש שנים להיווסדה של ראשון לציון, כאשר הניף ישראל בלקינד את הדגל שתפרה פאני מאירוביץ.
דגל זה, שכונה "דגל ראשון לציון", מזכיר בצורתו ובמתכונתו את דגל ישראל המוכר כיום.
בלקינד תיאר אותו: "יריעת אריג לבנה: שתיים-שתיים רצועות של תכלת משני קצותיה, דוגמת הטלית שלנו, ומגן דוד של תכלת באמצע".
דגל שני הונף בפני ציבור רב בעת הכנס להקמת המושבה נס ציונה בשנת 1891. "השומר" מיכאל הלפרין שלף "טלית" עליה רקום "מגן דוד" ודהר על סוסו כפרש רב עוצמה.
אישיותו של הלפרין כבעל אומץ לב ויכולת להנהיג, עם נוכחותו החזקה בלטו.
הוא היה נערץ גם על המוכתרים הערביים באזור, ומראה הדגל בידו במעמד כה מסעיר, חיזק את רוח היישוב שממילא היה נחוש להקים מחדש את מולדתו.
הייתה זו הדרת כבוד לאיש ולדגל.
נוצר מיתוס הדגל העברי, וכך קבע הלפרין במעשהו את דגלה של מדינת ישראל.
לדעת מומחים בתחום הדגל, אין עדות עובדתית למראה הדגלים מראשון לציון ומנס ציונה.
אין חולקים על העובדה כי ביום ההוא, 1 בינואר 1891 החל למעשה מיתוס "הדגל העברי" ומאז שימר את צורתו.
דגל הגדודים העבריים היה הדגל הראשון שנקרא "דגל עברי" ברחבי העולם המערבי והוצג בשמו לעולם כולו, כדגל הגדוד העברי של הצבא הבריטי.
היה זה בשנת 1917. שמו של הגדוד העברי היה "הראשון ליהודה" ונלקח משם גדודו של הלפרין בנס ציונה.
מראהו היה כפי שהוכר במפגשי הציונים בוועידות: חצוי במאוזן, תכלת ולבן ובמרכזו מנורת זהב.
הכיתוב בצדדים ומעל המנורה, הכיל את המילים "הגדוד העברי, ראשון ליהודה".
דגל הגדוד העברי נעלם עם חיסולם של הגדודים מיד אחרי מלחמת העולם הראשונה.
עד שנת 1933, במהלך 42 שנה מ"כנס נס ציונה", ו-16 שנה אחרי דגל "הראשון ליהודה" של הגדודים העבריים, נוצרו דגלים ציוניים רבים בעולם, כל זרם מקומי ורעיונותיו.
ביישובים העברים, הונפו דגלים בדמותו של הדגל הציוני השכיח בתקופה ההיא, הדומה לדגל ישראל כיום.
בשנת 1933 במטרה להקים צי עברי ייסד אריה גרבנוב, צעיר תל אביבי כבן 21, חברת ספנות עברית בשם חופיה בע"מ, רשמה בנמל יפו פלשתינה-א"י ויצא לרכוש אונייה באירופה.
בתקציבו המוגבל רכש אונייה רעועה והניף עליה דגל עברי, שונה מהדגל הציוני שהיה מקובל אז בארץ ישראל.
העיתונות בחו"ל כתבה עליו ועל אונייתו עמנואל כ"אוניית הצי העברי הראשונה" ולדגל קראה "דגל עברי" ואף תארה "דגל כחול לבן עם חותם שלמה".
הדגל היה דומה בחלוקתו החציונית המאוזנת ובשני צבעיו לדגל הגדודים העבריים.
ההבדל העיקרי היה שילוב 'מגן דוד' שחציו העליון היה מודגש, מוזהב (בצהוב) על הרקע הכחול, במקום סמל 'המנורה' המוזהבת שהיה בדגל הגדוד העברי.
(את חברת הספנות חופיה בעלת האונייה, מציינת האות האדומה H בלב הסמל).
הדגל נתפר בידי נשות קהילת יהודי עיר הנמל הדנית אולבורג בשלהי ספטמבר 1933 להנפתו לראשונה בים, על האונייה העברית עמנואל כאונייתו הראשונה של הצי העברי המוקם, שכן ארבע ספינות שעבדו אז בפלשתינה א"י הניפו דגל מנדטורי בריטי.
טרם הפלגתה הראשונה, צולמה העמנואל עם הדגל העברי על תרנה האחורי לסמל כביכול על פי החוק הימי את "נמל הבית" במדינה בה רשומה האונייה (יפו פלשתינה א"י), למרות ששלטונות המנדט הבריטי לא נשאלו ולא אישרו זאת מעולם.
צוות האונייה צולם עליה בנמל בדנמרק חודש אחרי שהוקמה ממשלה נאצית בגרמניה.
בהסבר לצילום שפורסם על ידי הנשיונל ג'יאוגרפי נרשם: "הדגל העברי מונף על אונייה עברית ראשונה, בצי עברי מתחדש".
דגל נוסף נרקם בידי נשות קהילת יהודי אנטוורפן בחודש דצמבר 1933. על מחציתו העליונה מגן דוד צהוב על הרקע כחול כהה ועל התחתונה כחול על רקע לבן.
דומה היה לדגל האונייה עמנואל שהונף חודש אחרי כן, בינואר 1934 בנמל סאות'המפטון, שנתפר באנטוורפן (משחשבו בטעות כי הדגל בן 2000 שנה, נגנב בלונדון ותוך כדי חקירה הושב).
דגל ציוני דומה לזה, ניבט היה אז ברחבי גרמניה הנאצית רק משער הספר האנטישמי "הפרוטוקולים של זקני ציון" בהוצאה גרמנית.
ספר שמילא את גרמניה כשנה לפני עליית המפלגה הנאצית לשלטון באוגוסט 1933, ונראה כי זו הייתה הסיבה לעיצובו של הדגל.
למעשה רק שנה אחרי כן, החל מ-1935 אסרו שלטונות המנדט הבריטי הנפת דגלים עבריים וציוניים על אוניות ארצישראליות וחייבו אוניות בהנפת נס אדום של צי הסוחר הבריטי, בתוספת הכיתוב PALESTINE על פי תקנה שנקבעה עוד ב-1927.
בחודש נובמבר שנת 1947 רכשה צים חברת השיט הארץ-ישראלית בע"מ בשותפות עם חברה אנגלית אונייה ראשונה וקראה לה "קדמה".
קדמה הייתה רשומה בלונדון והניפה בנוסף לדגל הבריטי בירכתיים, דגל עברי על חרטומה, דגל עם "שבעת הכוכבים"' המסמלים את "שבעת הימים" - כל האוקיינוסים בהם יפליגו ספינות החברה.
בנוסף הניפה צים דגל עברי ימי - דגל צי סוחר.
דגל זה שעוצב בין הזמנים, ייתכן אף עת הוקמה צים כחברה בנובמבר 1945, נותר "דגל צי הסוחר העברי" ומאוחר יותר הוכר כדגל צי הסוחר הישראלי.
מראהו: כחול, עיגול לבן בשליש הקרוב אל התורן, ובתוכו מגן דוד כחול.
בכרטיס ברכה ל"שנה טובה" שהפיקה, יצרה צים דימוי ביישוב כאילו הדגל עם שבעת הכוכבים הוא "דגל המדינה שבדרך".
תחתיו הציבה את דגל צי הסוחר העברי.
בפולין שנת 1944, הארגון היהודי הלוחם השתמש בדגל דומה לזה שהיה על העמנואל, אך צבעי הרקע דומים לרקע בדגל פולין, והפוכים מהרקע של הדגל שהיה על העמנואל.
אין מידע על דגל שכזה קודם.
מכל הדגלים העברים, שניים נדונו עם קום המדינה.
האחד עם שבעה כוכבים והשני כדגל ישראל הנבחר.
ביום 28 באוקטובר 1948, דגל ישראל נבחר באופן רשמי לשמש כדגלה של מדינת ישראל והועדף על פני רעיונות אחרים, בעיקר בשל הפופולריות הרבה שהייתה לו בציבור היהודי.
דגל חברת השיט העברית היה לדגל חברת השיט הלאומית ומשנמכרה נשאר דגלה במראהו המקורי עד היום.
דגל סקסוניה משמש כדגלה של המדינה הגרמנית סקסוניה.
עיצובו הוא ביקולור לבן-ירוק בדומה לדגל המדינה האוסטרית שטיריה.
הדגל מונף בשתי גרסאות; האזרחית - ביקולור חלק, והמדינית המושחתת בסמל סקסוניה.
צבעי הדגל הוכרו כצבעי סקסוניה בשנת 1815 והיו בשימוש עד שננטשו ב-1935 עם הקמתו של הרייך השלישי.
הדגל אומץ מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1947 וננטש בשנית עם הקמתה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית וביטול המדינות אשר הרכיבו אותה.
עם איחוד גרמניה אומץ הדגל בשנית כדגל המדינה הגרמנית החדשה.
דגל סקסוניה התחתונה הוא דגלה של המדינה הגרמנית סקסוניה התחתונה.
עיצובו של הדגל מתבסס על עיצוב דגל גרמניה - טריקולור אופקי בצבעי שחור-אדום-זהב והוא מושחת בסמל סקסוניה התחתונה במרכזו ומוזח מעט לשמאל.
סמל הסוס הסקסוני נחשב סמלם של הסקסונים מאז המאה ה-12.
סקסוניה התחתונה הוקמה באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה כתוצאה מאיחודן של המדינות הנובר, בראונשווייג, אולדנבורג ושאומבורג-ליפה.
בחירת הצבעים לדגל המדינה נעשתה מכיוון וצבעי השחור-אדום-זהב אינם מקושרים היסטורית באופן ישיר לאחד מהאזורים אשר הרכיבו את המדינה.
הוא אומץ בחוקתה הראשונה של סקסוניה התחתונה ב-13 באפריל 1951.
דגל סקסוניה-אנהלט הוא דגלה של המדינה הגרמנית סקסוניה-אנהלט.
עיצובו של הדגל הוא עיצוב ביקולור צהוב-שחור לגרסתו האזרחית כאשר הגרסה המדינית מושחתת בסמל המדינה.
עיצובו של הדגל מעוגן בחוק מדיני מ-30 בינואר 1991.הקובע את צורתו של הדגל, צבעיו, יחסיו והשימוש בו.
עם תבוסת גרמניה הנאצית בסופה של מלחמת העולם השנייה, הניפה סקסוניה-אנהלט את דגלה ההיסטורי דאז.
דגל פורט סאמטר היה גרסה של דגל ארצות הברית אשר הונף על חומות פורט סאמטר בתחילתה של מלחמת האזרחים האמריקנית.
עיצובו של הדגל היה עיצוב ייחודי שכן הכוכבים שבקנטון הדגל עוצבו בצורת יהלום ומנו 33 כוכבים, מספר המדינות אשר היו חברות באיחוד טרם פרישת מדינות הדרום.
הדגל אשר הונף בפתחו של הנמל הדרומי פגע ברגשותיהם של בני קרוליינה הדרומית וכל מדינות הקונפדרציה שכן הקונפדרציה האמינה בעצמאותה ולא יכלה להשלים עם דגל זר המונף בפתחו של אחד מנמליה החשובים ביותר.
ירית הפתיחה של המלחמה הייתה במצור בן מספר חודשים אותו הניחו כוחות הדרום על המצודה אשר שכנה במבואותיו של נמל צ'ארלסטון, מפקד צבא הקונפדרציה שהיה מוצב באזור, בריגדיר גנרל פ.ג.ט.
בורגארד קרא לחיילי המבצר להיכנע, אך למרות קריאות חוזרות ונשנות התעלמו מגיניו מהקריאה.
ב-12 באפריל 1861, פתחו סוללות תותחים של צבא הדרום באש על המבצר.
התותחים ירו על המבצר 36 שעות ברציפות.
חיל המצב השיב אש לא יעילה.
ב-13 באפריל נכנע המבצר ופונה.
איש לא נפגע במהלך ההפגזה על המוצב, אך כאשר הורד הדגל ונורה מטח כבוד, נהרג חייל אחד ואחר נפצע אנושות מהתפוצצות באחד מהתותחים.
חיילי המוצב הורשו לחזור לצפון, ומפקד המוצב, מייג'ור רוברט אנדרסון לקח עמו את הדגל, שהפך לסמל פטריוטי במהלך המלחמה.
אנדרסון הביא עמו את הדגל לניו יורק לאחר פינוי המצודה, ובעת עצרת המונית בכיכר היוניון בניו יורק הניף את הדגל - הייתה זאת העצרת הגדולה ביותר שנערכה באמריקה הצפונית עד לאותה עת.
לאחר העצרת, המשיך הדגל לנדוד בערים ובעיירות של מדינות הצפון כסמל פטריוטי אשר נרכש שוב ושוב במכירות פומביות ונתרם בחזרה לאומה לאחר הזכייה בו.
ב-14 באפריל 1865, 4 שנים לאחר כניעתה של המצודה והורדתו מראש התורן, וכחלק מחגיגות הניצחון של האיחוד במלחמה, הגיע אנדרסון, אז כבר מייג'ור גנרל, והניף את הדגל על חורבות המצודה.
הדגל שמור עד היום במוזיאון שבמבצר.
דגל סנט מארטן הוא הדגל הלאומי של החלק ההולנדי של האי סנט מארטן, שהוא שטח אוטונומי בתוך ממלכת ארצות השפלה.
הדגל מציג את סמל המדינה על משולש שווה-צלעות בצבע לבן בצד התורן.
דגל סן-פייר ומיקלון הוא דגלו הלאומי של הקולקטיב מעבר לים סן-פייר ומיקלון הנמצא ליד החוף המזרחי של קנדה.
הקולקטיב משתמש בדגל צרפת כדגלו הלאומי, למרות שתהליכי ביזור בצרפת הובילו ליצירת מספר דגלים לקולקטיב.
לסן-פייר ומיקלון אין דגל רשמי נפרד, אך יש לה דגל לא רשמי.
דגל צרפת (נקרא גם דגל הטריקולור, בצרפתית: Drapeau tricolore), הוא דגלה הרשמי של צרפת.
פירוש השם "טריקולור" הוא "שלושה צבעים", ואכן – בדגל זה שלושה פסים אנכיים בצבעים כחול (בצד התורן), לבן ואדום.
תחילה היו שלושת הפסים ברוחב שונה, בנימוק שלוּ היו ברוחב שווה אזי הפס הלבן, שהוא בהיר יותר, היה נראה רחב יותר לעין האנושית.
נפוליאון שינה אותם לפסים שווי רוחב, אך הצי הצרפתי ממשיך להשתמש בדגל שבו לפסים רוחב שונה.
בעיצוב המקורי היה דווקא הצבע האדום בצד התורן, אך העיצוב שונה כשהדגל אומץ רשמית ב-15 בפברואר 1794, בתקופת הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
שלושת צבעי הדגל מתייחסים בהתאמה לשלושת העקרונות של המהפכה הצרפתית.
הכחול מתייחס לחירות, הלבן לשוויון והאדום לאחווה.
הדגל הופיע לראשונה במהלך המהפכה הצרפתית, ואומץ באופן רשמי על ידי האספה הלאומית ב-15 בפברואר 1794, בתקופת הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
עיצובו מיוחס למרקיז דה לה פאייט – דמות בולטת במהפכה.