tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1951, אחרי כמה שבועות חקירה ועינויים, הוא נשפט ונידון ל-5 שנות מאסר, 10 שנות מגבלות תנועה, 10 שנות שלילת זכויות אזרחיות וקנס בשווי 500,000 פרנקים באשמת "פגיעה בביטחון הפנים של המדינה".
עבאן נכלא במספר בתי סוהר: קודם בבית הכלא בבג'איה, אחר כך בבית הסוהר "ברברוס", בבית הסוהר בעיר אל-חראש (אז בצרפתית "מזון קארה") ובהמשך - בתחילת 1952 - הועבר לשטח צרפת, לבתי הכלא בומט ובוש די רון ואחר כך בבית סוהר בעל הביטחון המרבי באנזיסהיים, באלזס.
מכיוון שהוחזק בתנאים של אסיר פלילי, הכריז על שביתת רעב.
ניצל ברגע האחרון, קיבל טיפול וקבילתו התקבלה.
כאסיר פוליטי הועבר ב-1953 לכלא אלבי במחוז טארן בדרום-מערב צרפת, שבו התנאים איפשרו לו לקרוא ספרים, ביניהם כאלה שתיארו את דיכוי העם האירי על ידי האנגלים ואת כליאתו של איימון דה ואלירה בבתי הסוהר הבריטים.
בקיץ 1954 הועבר לבית הסוהר במזון קארה ועודכן לגבי ההכנות של אירועי נובמבר 1954. התמנה לאחד מתריסר חברי הוועד שעמדו לקחת בידיהם את ניהול המרד הכללי נגד המשטר הצרפתי ולמען עצמאות אלג'יריה.
שחרורו מן הכלא וחזרתו למאבק הלאומי
ימים אחדים אחרי שחרורו מן הכלא, בעת שהוצב במעצר בית בכפרו אזוסה, ראשי הפעילים המהפכנים מקביליה יצרו איתו קשר.
אחרי ששהה כמה ימים נוספים ליד מיטת החולי של אמו שלקתה בשיתוק, עזב עבאן רמדאן את אזוסה, הסתתר ולקח על עצמו את הארגון הפוליטי של המחתרת בעיר הבירה.
המנשר שבו קרא לאחדות העם האלג'יראי ב-1 באפריל 1955 הפך לציון דרך חשוב בהתארגנות החזית לשחרור לאומי של ארצו.
הוא השקיע מאמצים רבים בהבטחת התיאום בין התאים המחתרתיים במחוזות השונים, ובחיזוק הקשר עם המשלחת החיצונית של חזית השחרור שנמצאה בקהיר (אם כי שאף להפחית את השפעתה), ועם הפדרציות המחתרתיות האלג'יראיות בשטחי צרפת, תוניסיה ומרוקו.
הקדיש תשומת לב רבה לאידאולוגיה של התנועה ויחד עם בניוסף בנחדה דחף להקמת הביטאון המחתרתי של ההתנגדות, העיתון "אל-מוג'היד", יורש העיתון "רזיסטנס אלז'ריין".
יצר קשר עם המשורר מופדי זכּריה בנוגע ליצירת ההמנון הלאומי של אלג'יריה, "קסמן".
עבאן רמדאן תמך בהקמתם של האיגודים המקצועיים של הפועלים - UGTA, של הסטודנטים - UGEMA ושל סוחרים - UGCA, שהיו עתידים להשתתף בגיוס פטריוטים לשם המרד.
מאבק לאחדות ומעשי טבח ורצח נגד מחנות יריבים
עבאן רמצ'אן לא בחל באמצעים אלימים לצורך חיסול הארגונים המתחרים עם FLN, כמו "ההתאחדות המקצועית של עובדים האלג'יראים" USTA הקשור לתנועה הלאומית האלג'יראית שהוקמה זה עתה על ידי מסאלי חאג'.
עבאן שלח לצרפת את רבאח בועזיז כדי להתנקש בחייהם של חברי הארגון הזה.
לפי ז'ול סימון, היה עבאן רמדאן אחראי לטבח במלוזה, נגד מי שהתעקשו להישאר חסידי מסאלי חאג'.
בטבח זה ב-27 במאי 1957 רצחו אנשי מוחמדי סעיד בפקודת רמדאן 317 אנשים, תושבי היישוב תמשטה חאג', על יד מלוזה.
עבאן צוטט אומר כי רצח אזרחים מעורר יותר פחד ממתקפות של אנשי צבא
במקורות אחדים דברים אלה מיוחסים לסעדי יאסף, סגנו של עבאן.
עבאן רמדאן נאבק למען הרחבת שורות חזית השחרור.
בשנת 1955 השיג את הצטרפותם ל-FLN של "אנשי המרכז", אחר כך באביב 1956 קלט חברים מתנועתו של פרחאת עבאס - UDMA (האיחוד הדמוקרטי של המניפסט האלג'יראי) ומקרב העולמא ובקיץ של החזית צירפה לעצמה קומוניסטים רבים.
עבאן שאף לגיבוש מצע אידאולוגי שנועד להשלים ולהבהיר את היעדים הכלולים בהכרזה מ-1 בנובמבר 1954. בתמיכת לערבי בן מהידי ארגן ב-20 באוגוסט 1956 את ועידת סומאם שאימצה קווים מנחים לגבי המדינה האלג'יראית העצמאית בדרך, יעדי המאבק, תקנון הצבא לשחרור לאומי.
לפי המצע שנוסח בוועידה הייתה אמורה המדינה האלג'יראית העתידית להתבסס על פלורליזם פוליטי ולשוני, תוך הפרדת הדת מהמדינה והסרת הדגש על המורשת הערבית-אסלאמית.
יעדי המאבק הלאומי שנקבעו היו השגת העצמאות הלאומית והפלת המשטר הקולוניאליסטי, באמצעות מאבק מהפכני.
נקבעו התנאים למשא ומתן לשלום כשה-FLN עמד להיות הנציג היחיד הלגיטימי של העם האלג'יראי.
בתקנון הצבא לשחרור הלאומי צוין כי הפוליטי יעמוד מעל הצבא והנהגת הפנים מעל ההנהגה הנמצאת בחו"ל (שכללה את אחמד בן בלה)
שטח הארץ חולק לשישה "וילאיה" - מחוזות צבאיים ו"מחוז אוטונומי" נפרד באלג'יר.
הוחלט על הקמתם של ועד לתיאום ולביצוע CCE ושל מועצה לאומית של המהפכה האלג'יראית - CNRA.
תוך כדי מתיחת בקורת על האלימות הקיצונית של אנשי הלחימה העביר עבאן בוועידה מגבלות כמו איסור הוצאתם להורג של השבויים, איסור על גזרי דין למוות מבלי שהנידון קיבל הגנה מסניגור, איסור על שחיטת בני אדם.
אולם מהר מאוד עבאן עצמו עזב את אותם העקרונות וחייב הסלמת מעשי הטרור ואלימות.
הוא הורה, למשל, להרוג "כל אירופאי בגילים בין 18 ל-54".
רמדאן התמנה לאחד מחמשת החברים בהנהגה הפוליטית הלאומית - "ועד התיאום ולביצוע" (CCE) שנועד רשמית לתאם את מבצעי המהפיכה ולבצע את הוראות "המועצה הלאומית של המהפכה".
בפועל ריכז ה"ועד" בידיו את מלוא הכוח.
היו בו 5 חברים - חברים לשעבר של OS - עבאן, בלכאסם ובן מהידי ו שניים "אנשי מרכז" - בנחדה וסעד דחלב
אחרי מעצרו של רבאח ביטאט במרץ 1955 עבאן החליף אותו כאחראי פוליטי על המחתרת FNL בבירה.
יחד עם לערבי בן מהידי (שהיה גם הוא חבר ב-CCE) ויאסף סעדי החליט על פריצת "הקרב על אלג'יר".
במהלכו יחד עם בן מהידי פיקח על הפעולות הצבאיות, תאם אותן ואת התעמולה הפוליטית בקרב האוכלוסייה האלג'יראית.
בהתחלה עבאן השתמש בקבוצות החמושות שבפיקוחו נגד אויבים "מבפנים": משתפי פעולה עם המשטרה, שוטרים וסוהרים ונגד המאסליסטים מ-MNA וכל המתנגדים לשליטה ולמשמעת של ה-FLN.
החל מ-15 באוקטובר 1955 הוא הורה לקבוצות החמושות של סעדי יאסף (ששכנע אותו בכך) "לנקות" את אלג'יר מאויבי החזית לשחרור הלאומי.
אל עף שביחידות טען שלא הסכים עם טבח האזרחים שבוצע ב-20 באוגוסט 1955 באזור קונסטנטין, בריאיון עם עיתונאי מ"פראנס-אובסרבאטר", רובר ברא, הצדיק אותו כמעשי נקם עקב זוועות הדיכוי.
בינואר 1956 עם כמה מיועציו השתתף בארגון אירוע שבו נאם אלבר קאמי שקרא ל"שביתת נשק כלפי האזרחים".
בסוף פברואר 1956 הכריז עבאן "כי הוא משוכנע עמוקות כי כל הצרפתים, עם מעט יוצאים מן הכלל, הם פחות או יותר קולוניאליסטים" והודיע:"אם הממשלה הצרפתית תערוף ראשי הנידונים למוות בגיליוטינה, תבוצענה תגובות תגמול איומות נגד האוכלוסייה האזרחית האירופית".
ב-25 בפברואר 1956 בגבעת סקמודי, 50 ק"מ דרומית מאלג'יר, שיירה של כלי רכב אזרחיים ו-8 בני אדם שבתוכם נטבחו על ידי קבוצת ALN.
כעבור זמן קצר מספר משפחות מתיישבים נרצחו בחוותיהן למרגלות הרי האטלס באזור בלידה.
בכתובת שהושארה במקום נכתב:"אלימות קוראת לאלימות".
בלחץ האוכלוסייה האירופית הזועמת ב-19 ביוני 1956 הורה המושל רובר לקוסט להוציא להורג בגיליוטינה שני נידונים למוות.
ההוצאה להורג בוצעה בחצר בית הסוהר ברברוסה באלג'יר.
עבאן ובן מהידי שהגיע לאלג'יר מאזור אוראן פרסמו הודעה הזהרה:"על כל לוחם מחתרת שיוצא להורג בגיליוטינה, נירה במאה צרפתים ללא הבחנה".
החמושים קיבלו את הפקודה הבאה: "תורידו כל אירופי בין גיל 18 ל-54. לא נשים, לא ילדים, לא זקנים".
בין 20 ל-22 ביוני 1956 אנשי המחתרת יצאו לצוד אירופאים ברחובות אלג'יר והרגו או פצעו בתת-מקלעים או ברימוני יד 49 בני אדם.
בצד הנגדי התארגנו כבר מזה כמה חדשים קבוצות "אנטי-טרוריסטיות" שביצעו פיגועים באמצעות פצצות נגד מקומות חשודים כמקלטים למחתרת ובני בריתם החדשים, חברי המפלגה הקומוניסטית שהוצאה מחוץ לחוק בספטמבר 1956.
ב-10 באוגוסט פיצוצם של מספר בתים ברחוב Thèbes בלב הקסבה של אלג'יר גרם לפי FLN ל-50 הרוגים בקרב המוסלמים.
תגובת התגמול עוכבה עד לחזרת מנהיגי המחתרת למקום.
בין 30 בספטמבר 1956 ל-27 בינואר 1957 הפיגועים באלג'יר הפכו לחוויה יומיומית.
בנוסף להתנקשויות באמצעות תת-מקלעים ורימוני יד, הפדאיון של ALN הטמינו גם פצצות זמן בבתי קפה, חנויות גדולות, אמצעי תחבורה ציבורית.
ב-30 בספטמבר 1956 הטמינו שלוש צעירות בעלות חזות אירופית פצצות ב"מילק בר", בקפיטריה ובטרמינל של אייר פראנס בשדה התעופה אלג'יר.
הפצצות התפוצצו רק בשני המקומות הראשונים, הרגו 3 בני אדם ופצעו 60, מתוכם 12 עם קטיעות גפיים.
ב-22 באוקטובר 1956 חטף הצבא הצרפתי באלג'יריה את המטוס המרוקאי שבו נסעו מנהיגי המשלחת הגולה של FLN והכריחו אותו לנחות באלג'יר, שם הם נעצרו.
כעבור שבוע השתתפה צרפת במבצע סואץ.
בעיתון "אל מוג'היד" כתב אז עבאן: "בשלב הנוכחי של המאבק נכנסים לתקופה של חוסר ביטחון כללי, הקדמה של מרידה הכללית שתשחרר אותנו לנצח מהקולוניאליזם הצרפתי".
במרץ 1957, אחרי מעצרו ורציחתו של בן מהידי והמרדף אחרי יאסף סעדי, התמוטטו תאי החזית הלאומית באלג'יר תחת מתקפתם של צנחני החטיבה העשירית הצרפתית של הגנרל ז'אק מאסי.
עבאן ושאר שלושת חברי ה-CCE נאלצו להימלט מן העיר ולהגיע לתוניס
אחרי שעזב את אלג'יריה, מעמדו של עבאן נמצא במצב עדין ופרדוקסלי.
בוועידת סומאם אומצה פה אחד הצעתו שלמנהיגים בפנים הארץ קדימות לעומת אלו שבחוץ.
גישתו הפוליטית הותקפה על ידי אחמד בן בלה שנתמך על ידי הלוחמים, ובמיוחד על ידי קבוצת מנהיגים כמו כרים בלכאסם, לחדר בן טובאל, עבד אל-חפיד בוסוף (שירש את מקומו של בן מהידי כאחראי על המחוז 5) והווארי בומדיין.
ב-20 - 28 באוגוסט 1956 בישיבת המועצה הלאומית של המהפכה שהתכנסה (לא לפי התקנון) בקהיר בוטל חלק משמעותי מהחלטות ועידת סומאם ואושר המעמד המנהיג של הגורמים הצבאיים לעומת אלו הפוליטיים.
נבחר CEE חדש שכלל את בלכאסם, בוסוף וטובאל בלבד.
עבאן מצא עצמו מבודד ותחת בקורות חריפות.
הוטלה עליו משימה לחזק את עיתון החזית, אל מוג'היד, אבל ועידת קהיר מ-1956 סימנה, לדברי ההיסטוריון מרדסי, את "מותו הפוליטי".
במרץ-אפריל 1957 תקף עבאן את המנהיגים ה"צבאיים" - ה"קולונלים" - שבהנהגת FLN על צמאם לכוח והתנהגותם הרודנית.
ייתכן כי החשש ממנו והרצון להרחיקו בגלל היותו יריב בעל שיעור קומה שהתנגד למיליטריזציה של FLN ושל המדינה העתידית, הובילו להחלטה לעצור אותו ולחסלו.
לרציחתו קדמו ב-1 בנובמבר 1955 מעצרם והוצאתם להורג ללא משפט במרומי אל מיליה של שלשה ממפקדי המתקפה מאוגוסט 1955 - סמאין זיר'ד, סאסי בחוש ושריף זאדי.
המעשה בוצע לפי החלטת הנהלת אזור II של המחתרת, ועבאן כתב לאנשי קהיר שהקרבנות היו סוכני ה-DST, שנענשו בצדק.
ב-24 או ב-26 בדצמבר 1957 נרצח עבאן רמדאן בחווה מבודדת בין טטואן וטנג'יר.
הוא נחנק על ידי שני אנשים של עבד אל-חפיד בוסוף, המכונה "קולונל סי מברוק".
כעבור שנה וחצי, ב-29 במאי 1959 הודיע "אל מוג'היד", הביטאון הרשמי של המורדים האלג'ריאים, בעמוד הראשון, כי עבאן רמדאן נפל בכבוד בקרב עם חיילים צרפתים.
ההחלטה "לעצור" את עבאן בגלל "פלגנות" (travail fractionnel) נפלה בישיבה בתוניס ב-17-20 בדצמבר 1957 שבה השתתפו לחדר בן טובאל, מחמוד שריף וכרים בלכאסם.
בוסוף לא נכח מכיוון שנמצא במרוקו.
חשבו תחילה לכלוא אותו בווילה ברובע מון פלרי של תוניס אך חששו בגלל מיקומה שצעקותיו היו עלולות להישמע על ידי עוברים ושבים.
לבסוף, כפי שמעיד מוחמד אל-בג'אווי בדו"ח חשאי שהפנה אל חברי CCE ב-15 באוגוסט 1958 פותה עבאן לנסוע למרוקו בתירוץ של השתתפות במשלחת FLN אל מלך מרוקו, מוחמד החמישי, איתו היו אמורים כביכול לדון על קשיים בהם נתקלו אנשי FLN במרוקו (מעצרי פעילים על ידי המשטרה, מניעת מעברי נשק וכו').
ב-24 בדצמבר יצא עבאן לטטואן יחד עם כרים בלכאסם ומחמוד שריף בטיסות דרך רומא ומדריד.
בוסוף שחיכה להם בשדה התעופה הודיע לבלכאסם ולשריף שאין אפשרות לכלוא את עבאן אלא רק לחסלו.
בדרך לטנג'ר איש חמוש במקלע הורה לעבאן לרדת בחווה שנמצאה בדרך.
ניסיון של עבאן להתנגד נוטרל במכת ג'ודו.
הוא נחנק בעזרת חבל על ידי שני אנשי מחתרת מיומנים שליוו את בוסוף.
היו עדויות שבוסוף עצמו השתתף בחניקתו.
בדו"ח החשאי מצוטט מישהו שמסר מאוחר יותר לאל-בג'אווי בביירות שההוצאה להורג בוצעה על ידי בוסוף בפקודתו של בלכאסם.
אחרי 6 שנים, ב-1 באוקטובר 1963, חשף אחמד בן בלה, אז נשיא אלג'יריה, שנמצא אז בעימות עם הממשלה הזמנית של הרפובליקה האלג'יראית GPRA, בנאום, את הנסיבות האמיתיות של מות עבאן רמדאן והטיל על חברי GPRA את האשמה בכך.
בעקבות מותו של עבאן רמדאן הכוח במסגרת ה-CCE ואחר כך בממשלה הזמנית של הרפובליקה האלג'יראית נתפס על ידי השלישייה כרים בלכאסם, בוסוף ובן טובאל.
2016 - דמותו מופיעה ברומן "הלילה בזלמטה" (La Nuit de Zelemta) מאת הסופר הצרפתי רנה-ויקטור פיל, שעלילתו מתרחשת בימי מלחמת אלג'יריה.
אחרי תקופה ארוכה של השמטת שמו מספרי ההיסטוריה והתעלמות מתרומתו למאבק הלאומי
1984 - בימי נשיאותו של שאד'לי בן ג'דיד נערך טקס סמלי של החזרת גופתו (שנעלמה) לאלג'יריה על מנת שתוטמן באתר הקדושים בבית הקברות אל עליאה באלג'יר.
תחת נשיאותו של עבד אל-עזיז בותפליקה הוחלט להחזיר מחוות ציבוריות נוספות לכיבוד זכרו:
1999 בצו נשיאותי שדה התעופה הבינלאומי בג'איה-סומאם קיבל את שמו של עבאן רמדאן
2014 - ככר בלארבעא ניאת איראת'ן נקראה על שמו.
עדיין על לוח הזיכרון הכתב על "מותו בקרב"
עָארִיף א-רחמאן עַלְוִי (באורדו: عارف الرحمان علوی; תעתיק מדויק: עארף אלרחמאן עלוי; נולד ב-29 ביולי 1949) הוא פוליטיקאי פקיסטני, נשיא פקיסטן ה-13, מ-9 בספטמבר 2018 ועד 10 במרץ 2024.
הוא חבר מייסד של התנועה הפקיסטנית לצדק (אורדו: پاکستان تحريک انصاف), והיה חבר האספה הלאומית של פקיסטן מיוני 2013 עד מאי 2018 ושוב בין אוגוסט לספטמבר של אותה שנה.
ב-4 בספטמבר 2018, הוא זכה בבחירות לנשיאות פקיסטן.
עארף עבּד א-ראזק היה ראש כנופיות במרד הערבי הגדול בארץ ישראל (1936–1939) בתקופת המנדט הבריטי.
הוא היה מראשוני המפקדים של המרד ב-1936 ושימש כמפקד אזור.
לאחר חידוש המרד ב-1937, התחרה במי שנחשב למפקד העליון, אבו כמאל (עבד א-רחים אל-חאג' מוחמד), על התואר "המפקד הכללי של המרד".
עארף עבד א-ראזק היה איש הכפר טייבה וקרובה ואיש טיפוחה של משפחת אל-חאג' אבראהים, מהמשפחות החשובות של טולכרם, שמוצאה מטייבה.
מגיל צעיר היה פעיל בתנועה הלאומית הערבית ותמך בפאן-ערביות וביצירת מדינה ערבית עצמאית בסוריה הגדולה.
ב-1921 השתתף במהומות ביפו (מאורעות תרפ"א) ונאסר.
החל מ-1923 היה שודד-דרכים ונידון על כך למאסר של שלוש שנים.
לאחר שריצה את תקופת מאסרו, שימש כמודיע משטרתי ומתווך קרקעות.
בעבודתו זו הסדיר את מכירתן ליהודים של חלק גדול מקרקעות טייבה.
במחצית הראשונה של שנות ה-30 השתתף בפעילות מפלגת "ועידת הנוער" ובפלוגות ארגון הצופים הערבים שקם בחסות המפלגה.
בשלב המוקדם של המרד (1936)
עבד א-ראזק היה מראשוני המפקדים של המרד הערבי הגדול ב-1936 והמפקד העיקרי באזור טולכרם.
הוא היה בין מארגני החבורות שנעשו בהדרגה למפקדים הראשיים באזורי מגוריהם, והאזור בפיקודו היה נפת בני צעב, מדרום לטולכרם.
הוא הקים באזורו מבנה היררכי, שבו היה מפקדן העליון של שמונה קבוצות בפיקודם של שמונה מפקדי משנה.
בסוף יולי 1936 נפגש עבד א-ראזק ליד טובאס עם עמיתיו המפקדים בשומרון, פח'רי עבד אל-האדי מעראבה ועבדאללה אל-בירותי מעקרבה.
בפגישה זו נעשה הניסיון הראשון לתיאום בין חבורות המורדים השונות, אולם הוא ככל הנראה לא צלח.
לאחר הגעתו לארץ ישראל של פוזי אלקאוקג'י, הוא נפגש בתחילת ספטמבר עם שישה מפקדים של חבורות מורדים גדולות, ובהם עבד א-ראזק, וקיבל מהם הצהרה חתומה שהכירה בו כמפקד הראשי של המרד.
יחד עם המפקדים החשובים האחרים, היה עבד א-ראזק חבר בוועדה בת שבעה חברים, שעליה הטיל קאוקג'י את האחריות למשימת איסוף הכספים.
אולם באוקטובר 1936, עם סיום השביתה הכללית, עזבו כוחותיו של קאוקג'י את ארץ ישראל וכתוצאה מכך התמוטט המבנה הפיקודי שהקים.
באוקטובר 1937 התחדש המרד, אולם ללא התשתית הארגונית שהייתה לו בתחילתו, עקב הגלייתם ומאסרם של רוב חברי הגופים הלאומיים.
בדמשק קם מטה המורדים החדש, שכונה "הוועדה המרכזית של הג'יהאד".
זו פעלה על פי הוראותיו של ראש הוועד הערבי העליון, אמין אל-חוסייני, מסתיו 1937 ועד סוף המרד.
עבד א-ראזק קיבל ממנה הקצבה חודשית בסך 600–800 לירות ארצישראליות, שאפשרה תשלום משכורות חודשיות למורדים במשרה מלאה.
במהלך שנת 1938 עוצב מחדש מבנה הפיקוד של המורדים, על בסיס המתכונת של 1936. בסתיו 1938, לאחר ש"הוועדה המרכזית" נכשלה במינוי מפקד ראשי חיצוני למרד, יזמו מפקדי המורדים את הקמת "משרד המרד הערבי בפלסטין", שהורכב ממפקדים אזוריים ובהם עבד א-ראזק, והוסכם שכל אחד מהם יכהן כראש המשרד לפי תור.
אלא שהמשרד לא הצליח לפעול כמפקדה צבאית עליונה וחבריו נותרו עצמאיים.
על אף פעילותם במסגרת מחתרתית, אך מתוך רצון לזכות במעמד, מצאו מפקדי המורדים עניין במדים ובדרגות.
סמל דרגתו של עבד א-ראזק היה שני כוכבים וכתר.
עבד א-ראזק כתב כרוזים פוליטיים מודפסים בעברית והורה למפלגה הקומוניסטית להפיץ אותה ביישובים היהודים.
היריבות עם עבד א-רחים חאג' מוחמד
על אף ההסכם להחלפת ראשות המשרד לפי תור, שני מפקדים התחרו על התפקיד: עבד א-רחים אל-חאג' מוחמד ועבד א-ראזק.
לתחרות העזה ביניהם היה רקע משפחתי (שתי המשפחות שהם היו מקורבים אליהן, התחרו זו בזו על המנהיגות בטולכרם), אזורי ופוליטי.
חאג' מוחמד התנגד למעשי הרצח הפוליטיים של עבד א-ראזק עבור אמין אל-חוסייני, ל"חיסולם של בוגדים" על ידו ולסחיטת כספים ושליחתם לאחיו בביירות.
עבד א-ראזק ואנשיו רצחו את פריד חמדאללה, בן משפחתו של חאג' מוחמד, בחשד שמסר מידע לשלטונות.
לחצים על חאג' מוחמד מצד קרוביו של הנרצח לנקום את דמו, הביאו להתנגשויות בין שתי החבורות, אולם הסכסוך לא הגיע לידי מלחמת דמים.
חאג' מוחמד תמך בהקמת מועצה כללית של המרד, שתורכב ממפקדי החבורות החשובים.
עבד א-ראזק הסכים לתמוך בכך, בתנאי שהמועצה תהיה חזקה ותפקח על המפקדים.
חאג' מוחמד רצה שמועצה זו תאשר את מעמדו כמפקד הכללי של המרד (החל מאביב 1938) אולם עבד א-ראזק התנגד לכך.
ביולי אותה שנה הוא הכיר אמנם במעמדו הנמוך לעומת מעמדו של חאג' מוחמד, אך לאחר מכן טען כי אין צורך במפקד כללי נוסף מלבד המטה בדמשק.
לאחר מכן כינה עצמו חאג' מוחמד "המפקד הכללי של המורדים הערבים בפלסטין" ואילו עבד א-ראזק כינה את עצמו "המפקד הכללי של המורדים בסוריה הדרומית".
בחירתו במונח "סוריה הדרומית", שמקורו בשנים 1919–1920, במקום "פלסטין", שיקפה כנראה את התמיכה שקיבל ממנהיגות המרד בדמשק, שהתבטאה גם בסיוע כספי גדול יותר מזה שקיבל יריבו.
שני הצדדים ביקשו ממוחמד אל-צאלח לתווך ביניהם וב-13 בספטמבר 1938 הוא ערך פגישה בין ראשי המורדים בדיר ע'סאנה, מצפון-מערב לרמאללה.
המפקדים חסרי האמון זה בזה הגיעו לפגישה עם אנשיהם ושומריהם ולא הושג הסכם.
לצבא הבריטי נודע על קיומה של הפגישה ומטוסי חיל האוויר הפציצו את המתכנסים.
רבים נהרגו ובהם מארגן הפגישה עצמו.
ביולי 1938 ערך פח'רי נשאשיבי פגישה בירושלים בהשתתפות נכבדי הכפרים בסביבה, בה קרא להם שלא להיכנע למורדים ועודד אותם להקים חבורה מזוינת שתילחם ב"טרוריסטים של המופתי", אמין אל-חוסייני.
הנכבדים החלו להוציא את הצעתו לפועל, אולם באוגוסט פרסם עבד א-ראזק בעלון השבועי של "מפקדת המורדים בסוריה הדרומית" כי אל כמה מן הכפרים הללו נשלחה "יחידת עונשין".
אלא שבסוף ספטמבר חזר לארץ פח'רי עבד אל-האדי, הפעם בראש חבורה שנלחמה בכנופיות המורדים, וזו הצליחה להסיג את החבורות בפיקודם של חאג' מוחמד ועבד א-ראזק מאזור ג'נין דרומה לאזור שכם–טולכרם.
הצלחה זו של עבד אל-האדי הביאה לעריקות מכנופיות המורדים.
בתגובה לארגון "כנופיות השלום" ופרסום כרוזים נגד אל-חוסייני על ידי נשאשיבי, הוציא עליו עבד א-ראזק פסק דין מוות, אולם נשאשיבי לא נרתע והמשיך לקרוא לציבור להיאבק במורדים.
המורדים דרשו מהאוכלוסייה העירונית לתרום למרד סכומי כסף גבוהים מאוד ועבד א-ראזק היה בולט במיוחד בין המורדים שעסקו בסחיטות הכספים הללו ביפו.
מכיוון שהמורדים בלטו בערים בלבושם הכפרי, הם ציוו על העירוניים להחליף את התרבוש ("פז") העות'מאני בכאפיה ועקאל שנהגו לעטות הכפריים.
האימה הגדולה מהמורדים גרמה לאוכלוסייה כולה לעשות כמצוותם, כולל הנוצרים והחוגים המתמערבים.
עבד א-ראזק נימק את הצו בכך שהטורקים דיכאו את הערבים ואילו הכאפיה היא כיסוי ראש לאומי ערבי.
המאבק עם "חבורות השלום" תרם משמעותית להריסת כוחם של המורדים, אולם שחיקתם נבעה גם עקב מחלוקות בין ראשי הכנופיות.
ביולי 1938 הוצא להורג פקודו של עבד א-ראזק, אבו נוג'יים א-שנטי, לאחר שהסתכסך עמו.
בתחילת נובמבר 1938 חייבו השלטונות הצבאיים את המשתמשים ברכב לקבל אישורים צבאיים מיוחדים לכך.
המורדים דרשו מהאוכלוסייה להחרים את הרישיונות הללו, אך הגיעו להסכם פשרה עם מגדלי ההדרים, שיורשו להצטייד בהם תמורת תשלום לקופות המורדים.
עבד א-ראזק תמך בפשרה הזו, אולם יוסוף אבו דורה התנגד לה והשניים הגיעו לידי התנגשות.
מנהיגי המורדים בדמשק עשו מאמץ להכניס סדר בחבורות ובדצמבר 1938 מינתה הוועדה המרכזית מספר משכילים עירוניים שאמורים היו לשמש כמזכירים לצדם של מפקדי החבורות, כדוגמת הפוליטרוקים הסובייטים.
לצדו של עבד א-ראזק מונו שני מורים מיפו.
אולם ניסיון הפעלת המזכירים נכשל ואחד המזכירים של עבד א-ראזק נאסר על ידי המשטרה שבוע לאחר מינויו.
במשך כל המרד קיבלו השלטונות מידע על אנשי הכנופיות, אולם החל בסתיו 1938 הפכה תופעת זו לנפוצה ותוצאתה הייתה הרסנית למרד.
הצבא הצליח להנחית מכות קשות על הכנופיות וראשיהן.
בין היתר, נתפסו 12 איש מחבורתו של סגנו של עבד א-ראזק.
בינואר 1939 עבר עבד א-ראזק לדמשק יחד עם המפקדים החשובים האחרים, ובהם חאג' מוחמד ואבו דורה.
אולם הוועדה המרכזית דרשה מהמפקדים שנמלטו מהצבא הבריטי לחזור לארץ ישראל, ותחת איום בהפסקת שכרם, הם אכן שבו במהלך החודשים הראשונים של 1939. אלא שהמאמצים לחידוש המרד לא הצליחו למנוע את דעיכתו והמפקדים לא הצליחו למנוע את התפוררות החבורות.
ב-23 במרץ 1939 נהרג חאג' מוחמד על ידי הצבא והוועדה המרכזית לא הצליחה למנות מפקד כללי במקומו.
ב-13 באפריל 1939 עזב עבד א-ראזק את ארץ ישראל והסגיר עצמו יחד עם 12 מאנשיו לשלטונות הצרפתיים בסוריה, כשהוא "במצב של התמוטטות פיזית גמורה".
השלטונות העבירו אותו לתדמור והטילו עליו מעצר בית.
ביוני 1939 האשימו אותו מתנגדי המרד בתעמולתם, שלקח עמו ביציאתו מהארץ סכומי כסף גדולים שנסחטו מהאוכלוסייה.
בעזרת מאמצי הלאומנים הסורים שוחרר ראזק מהכלא והצליח להגיע לעיראק, שם שימש כשומרו של אמין אל-חוסייני.
הוא היה בין החשובים שבכ-300 הגולים הפלסטינים ששהו בעיראק בזמן מרד רשיד עאלי ב-1941.
עם כישלון המרד בעיראק, ברח לסוריה ומשם לטורקיה.
הוא היה בין הפלסטינים שברחו לגרמניה הנאצית וארצות הכיבוש שלה בזמן מלחמת העולם השנייה, ובשנת 1944 מת בבולגריה.
הוא הותיר בטייבה שלושה בנים ושתי בנות, וביתו בכפר נהרס בידי השלטון הבריטי.
בשנות ה-40 היה אחד מאחיו מנהל סניף "בנק האומה" הפלסטיני ואח אחר היה גולה בגרמניה.
עבאד בן בִּשְר היה אחד מהצחאבה, חבריו של הנביא מוחמד.
המסורת האסלאמית מספרת שהוא הוקסם מהקוראן כבר בפעם הראשונה שהוא שמע אותו מוקרא על ידי מוסעב בן עומייר, כשעבאד היה בן 18 לכל היותר.
הקוראן זכה למקום מיוחד בלבו, והוא נהג לקרוא בו כל כך הרבה, עד כדי כך שהצחאבה נהגו לכנות אותו "חברו של הקוראן".
עבאס אבראהים הוא קצין בדרגת מייג'ור גנרל, ששימש כמנכ"ל שירות הביטחון הכללי של לבנון, מאז 18 ביולי 2011.
אבראהים נולד ב-2 במרץ 1959 למשפחה שיעית בנפת צידון שבמחוז דרום לבנון.
בגיל תשע עשרה הוא למד בבית ספר צבאי במשך שלוש שנים וסיים שם את לימודיו בדרגת לוטננט.
הוא בעל תואר ראשון במדעים צבאיים ותואר ראשון במנהל עסקים.
לאורך שנות השמונים הוא השתתף בכמה קורסי הכשרה בצבא, ובשנת 1989, השתתף בקורס הכשרה לחיל רגלים בארצות הברית.
באותה השנה, אבראהים הפך לשומר הראש האישי של שליח הליגה הערבית בלבנון, לאח'דר בראהימי.
בין השנים 1989–1992, היה אבראהים ראש צוות ההגנה של נשיא לבנון, אליאס הראווי, ובין השנים 1992–1993 היה ראש צוות ההגנה של ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי.
בשנת 1994 הוא מונה לראש המחלקה למלחמה בטרור וריגול בשירות הביטחון הכללי של לבנון, ושימש בתפקיד זה עד שנת 1998. בתקופה זו, אבראהים היה מקושר רבות לחזבאללה.
בשנת 1998, אבראהים קיבל הכשרה ביטחונית מתקדמת בבריטניה.
בין השנים 1998–2002 היה אבראהים ראש הסניף למלחמה בטרור, ובין השנים 2003–2005 הוא היה ראש גדוד הקומנדו.
בשנת 2011 מונה אבראהים למנכ"ל שירות הביטחון הכללי (לבנון).
בשנת 2014, לאחר שמחבל מתאבד התפוצץ במרחק לא רב ממנו האשים אבראהים את המוסד הישראלי בניסיון להתנקש בחייו.
הוא נחשב כמקורב לחזבאללה וסוריה.
בינואר 2023 טארק ביטר השופט החוקר את הפיצוץ בנמל ביירות האשים את מספר אישים בכירים באחריות לפיצוץ, ביניהם איבראהים.
הגנרל לא השיב להאשמות נגדו, וחזבאללה טען שהשופט מוטה נגד הארגון.
בפברואר 2023 תמה כהונתו לאחר שהגיע לגיל 64, גיל הפרישה בלבנון, וממשלת לבנון לא מינתה לו מחליף וגם לא דנה באפשרות להאריך את כהונתו.
בנובמבר 2023 דווח כי הוא ניסה לתווך בין ישראל לחמאס בנושא החטופים.
אבראהים נשוי לגאדה זיינדדין ולהם שלושה ילדים: מוחמד, עלי ובילאל.
עַב-יָד (שם מדעי: Scorpio) הוא סוג של עקרב בעל צבתות-יד עבות (ומכאן שמו) השייך למשפחת העב-ידיים.
המינים בסוג זה נמצאים בצפון אפריקה ובמערב אסיה.
במשך זמן רב נחשב העב-יד לסוג מונוטיפי שהכיל מין אחד נפוץ ומשתנה מאוד – S.
מאז הוכר כי בתוך S.
maurus היו מספר טקסונים שיש לראותם כמינים תקפים, ומינים חדשים תוארו מאפריקה שמדרום לסהרה:
הסוג "עב-יד" כולל את המינים:
עבאס כאמל הוא איש צבא מצרי לשעבר בדרגת ליווא (מקביל לאלוף), כיהן כראש המודיעין הכללי של מצרים.
בעבר היה ראש המטה של הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי.
כאמל סיים את לימודיו באקדמיה צבאית ב-1978, ולאחר מכן שירת כקצין בחיל השריון של צבא מצרים.
לאחר מכן עבר קורס חימוש מתקדם בארצות הברית וקורס אסטרטגיה לנספחים צבאיים ממרכז ז'נבה למדיניות ביטחון.
כאמל היה סגן נספח ההגנה המצרי בשגרירות מצרים בצ'כיה.
הוא עבד במודיעין והסיור הצבאי של מחלקת הנספח הצבאי ומאוחר יותר אף מונה לראש האגף.
ב-2012 מונה כאמל למנהל לשכת המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
ב-2014 כיהן כראש המטה של הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי, עד למינויו לראש המודיעין הכללי של מצרים ב-2018.
במאי 2021 נפגש עם גורמים ישראלים ופלסטינים, ביניהם שר הביטחון בני גנץ, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וראש ממשל חמאס ברצועת עזה יחיא סנוואר על רקע המהומות האלימות.
באוגוסט 2021 פגש את ראש הממשלה נפתלי בנט ושר הביטחון גנץ כדי למנוע עימותים חדשים עם חמאס.
ב-2023, היה מעורב בתיווך בהשגת הפוגה ועסקת שחרור החטופים במהלך מלחמת חרבות ברזל.
ב-16 באוקטובר 2024 סיים את תפקידו כראש המודיעין הכללי של מצרים והוחלף בחסן מחמוד רשאד, במקום זאת הוא ישמש כיועץ לנשיא מצרים.
עבאס סאדק אל-חסן הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אל-פתח מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
אל-חסן גדל במחלקת הנוער של אל-פתח.
ב-1 בינואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 2-1 על דמכ במסגרת המחזור ה-11 בליגת העל הסעודית לעונת .
ב-20 באוקטובר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-1 על אבהא במסגרת המחזור העשירי לעונת .
ב-16 בנובמבר 2023 ערך אל-חסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 4-0 על נבחרת פקיסטן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
אנטזם הוא האסיר הפוליטי שהוחזק למשך הזמן הארוך ביותר בכלא האיראני.
לאחר 17 שנים בכלא שוחרר ונעצר מספר פעמים כך שסך הכל ריצה קרוב ל-38 שנים.
אנטזם נפטר ב-2018 לאחר שחווה דום לב.
אנטזם נולד ב-1932 בטהראן שבאיראן למשפחה מהמעמד הבינוני.
אנטזם נשאר בטהראן עד סיום לימודי ההנדסה באוניברסיטת טהראן ב-1955. למד באוניברסיטת ברקלי שבארצות הברית שם סיים תואר שני באדריכלות.
לאחר מכן למד באוניברסיטת פריז שבצרפת שם סיים תואר שני נוסף.
בשנת 1955 הפך אנטזם לנציג בתנועה לשחרור איראן, לא ידוע הרבה על פועלו בתנועה.
לאחר שסיים את לימודיו הגבוהים, נשאר אנטזם בארצות הברית ועבד כאיש עסקים, עד שבאזור 1970 חזר לאיראן על מנת להיות עם אמו החולה.
בעקבות פעילותו הקודמת עם התנועה לשחרור איראן, שושלת פהלווי (ששלטה באיראן בשנים אלה) אסרה עליו לצאת מאיראן.
אנטזם התבסס באיראן והקים משפחה, ובנוסף לזאת חבר מחדש למייסד התנועה לשחרור איראן, מהדי באזרגאן, כחבר עסקים.
בדצמבר 1978 מינה באזרגאן את אנטזם להיות ראש הלשכה המדינית בתנועה לשחרור איראן, והשותפות הפוליטית שלהם נמשכה ב-1979, לאחר המהפכה האיראנית, מנהיג המהפכה אייתוללה חומייני מינה את באזרגאן להיות ראש הממשלה והוא בתורו מינה את אנטזם להיות סגנו והדובר הרשמי לממשלה החדשה.
במהלך תפקידו אנטזם ניסה לבנות מחדש את היחסים בין ארצות הברית לבין איראן, וחתר למגעים דיפלומטיים עם שגרירות ארצות הברית ולנורמליזציה של היחסים בין שתי המדינות.
בהמשך שנת 1979, אנטזם הצליח להחתים את רובו של הקבינט על מכתב שהתנגד למועצת המומחים ושבו נוסחה חוקת הרפובליקה האיסלאמית של איראן החדשה שבה גופים דמוקרטיים היו כפופים לגופים פקידותיים, מתנגדיו התיאוקרטיים תקפו אותו.
באוגוסט 1979 מינה באזרגאן את אנטזם לשגריר איראן בשוודיה.
בדצמבר 1979 הרשויות האיראניות ביקשו מאנטזם לחזור בדחיפות לטהראן באמצעות מכתב.
הוא חזר לטהראן ונעצר בעקבות האשמות שהיו מבוססות על סדרה של מסמכים שנלקחו משגרירות ארצות הברית לאחר ההשתלטות עלייה במהלך משבר בני הערובה באיראן.
על אנטזם נגזר מאסר עולם.
תחילה, אנטזם ריצה 17 שנים רצופות בכלא האיראני, "כלא אווין".
ההאשמות שעל פיהן נעצר כללו ריגול לטובת ארצות הברית, קיום מגעים עם סוכנות הביון המרכזית, העברת מידע ל"סוכני אויב" ויצירת קשרים איתם על מנת לחסום את החוקה שהעניקה את הכוח העליון לאייתוללה רוחאללה חומייני, מנהיגה המהפכני של איראן.
ב-1998 הוא שוחרר, אך תוך פחות משלושה חודשים נעצר בשנית.
לאורך השנים עד מותו אנטזם שוחרר ונעצר מחדש מספר פעמים בעקבות אמירות נגד השלטון.
במכתבים שהוברחו שנכתבו על ידי אנטזם, היו תיעודים לעינויים פיזים ופסיכולוגיים כאחד, שהאסירים בכלא היו נתונים להם.
במכתבים תוארו מספר מקרים ביניהם, השמה של אסירים בתוך ארוני קבורה קטנים בגודל של כ־50x80x140 ס"מ.
אנטזם כתב על מספר מקרים שבהם עיניו כוסו והוא נלקח לחדר ההוצאה להורג, פעם אחת הוא רשם שהוחזק שם במשך שני ימים בעוד שהאימאם שקל את הוצאתו להורג.
אנטזם אף כתב על כך ששהה בבידוד במשך 555 ימים.
במקרה נוסף נאלץ לחלוק שנתיים וחצי תא כה צפוף שהאסירים נאלצו לקחת תורות לשינה על הרצפה.
בנוסף אנטזם תיאר מחסור באוכל, שינה, סבון, תרופות ועוד.
בעקבות שהותו בתנאים אלו סבל אנטזם מנזק קבוע באוזן, עיוותים בעמוד השדרה ומחלת עור.
אנטזם נפטר ב-12 ביולי 2018 בטהראן, איראן.
לפי אשתו, אלחה אמיר-אנטזם, חווה אנטזם דום לב.
יום לאחר מכן הוא נקבר בבית הקברות בהשת-א-זהרה שבטהראן.
עֶ֫בַּא הוא כפר שיעי, לבנוני בנפת א-נבטיה במחוז א-נבטיה.
הכפר שוכן בגובה ממוצע 260 מטרים מעל פני הים, מצפון לליטני, כ-12 מערבית לעיר א-נבטיה, מרכז הנפה והמחוז.
בתי הכפר נושקים ממזרח לבתי העיירה ג'בשית, מצפון לכפר שוכנים א-דוויר ואנסאר וממערב שוכן הכפר זראריה.
אין מקור מוסמך לגבי משמעות השם.
המקור הוא סורי: "ܥܒܐ" שמשמעותו: מעבה היער.
המקור הוא שם משפחה של המתיישבים הראשונים שבאו מתימן: عبّو (תעתיק: עבּו).
בכפר עבא מספר שרידים ארכאולוגיים, בהם אבני גזית, שחלקם שמשו כאבני סף, מערות קבורה חצובות בסלע ממערב לכפר) ושרידי מבצר או מגדל בנוי אבן ולידו בורות מים וכן ברכה חצובים בסלע.
עבאס אבו עואד הוא פוליטיקאי דרוזי שכיהן כראש המועצה המקומית בוקעאתא.
נולד לסאלח וזריפה וגדל ביישוב בוקעאתא שברמת הגולן.
הרביעי מתוך 15 אחים ואחיות.
לאחר מכן עבד כקבלן בנייה אינסטלציה וניהול פרויקטים (1990–2018).
בין השנים 2000–2006 שימש חבר עמותה הדרוזית הציונית העולמית.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 החליט משרד הפנים לערוך לראשונה בחירות מקומיות ב-4 המועצות הדרוזיות בגולן.
בהם כיהנו מאז כיבוש הגולן ב-1967 ועד 2018 תושבים שקיבלו כתב מינוי ורק מ-2018 התקיימו בהן בחירות.
על מנת לאפשר בחירות דמוקרטיות מונתה בינואר 2018 מועצה זמנית בבוקעתא בראשות יהודה כהן, ראש מועצת אלקנה לשעבר.
שני מועמדים ושתי רשימות נרשמו בבחירות, אך רשימה אחת פרשה לפני הבחירות.
בעקבות זאת בוטלו הבחירות בפועל, עבאס אבו עואד הוכרז כראש המועצה ורשימתו "בוקעתא בתג'מענא" הוכרזה כרשימה הזוכה.
עם בחירתה מועצת בוקעתא הייתה אמורה למנות 9 חברי מועצה אך בפועל מנתה ארבעה כיוון שרק 4 מועמדים נותרו ברשימה היחידה שהתמודדה בפועל.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד לראשות המועצה מול שלושה מועמדים אחמד שמס, ויליאם אבו עואד, נאפע עמאשה.
בסיבוב הראשון זכה ב-29.5% מהקולות ורשימתו זכתה בשלושה מושבים למליאת המועצה מתוך תשעה.
בסיבוב השני קיבל 41.6% מהקולות והפסיד לויליאם אבו עואד שזכה עם 58.4%.
אבו עואד תומך במפלגת הליכוד.
הוא נשוי לאלהאם שעובדת כמנהלת מעון פרטי ואב לשלושה.
עארף חאג'י-עידי (בפרסית: عارف حاجیعیدی; נולד ב-6 באפריל 1999 בבנדר גז שבאיראן) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ספהאן מליגת העל האיראנית.
חאג'י-עידי גדל במחלקת הנוער של סאיפא.
בעונת החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האיראנית, ובהמשך ירד עם הקבוצה לליגת המשנה האיראנית.
בסך הכל ערך 54 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
במחצית השנייה של עונת הושאל לראיכא באבול מליגת המשנה האיראנית, במדיה ערך 13 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-9 באוגוסט 2023 חתם באלומיניום אראכ מליגת העל האיראנית.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 56 הופעות ליגה והבקיע שמונה שערים.
ב-27 במאי 2025 חתם על חוזה לשנתיים בספהאן מליגת העל האיראנית.
עבאס יסרפיל אוגלו חוסיינוב (באזרית: Abbas İsrafil oğlu Hüseynov; נולד ב-13 ביוני 1995) הוא כדורגלן אזרי המשחק בעמדת המגן הימני בקרבאך ובנבחרת אזרבייג'ן.
חוסיינוב החל את הקריירה המקצועית שלו בשמאחי (שנקראה אז כשלה) מליגת העל האזרית ב-2014. ב-2017 עבר לשחק בקרבאך מליגת העל האזרית.
ב-30 בינואר 2018 ערך חוסיינוב את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו בנבחרת אזרבייג'ן במשחק ידידות מול מולדובה.
עבאס מוסאווי היה איש דת מוסלמי שיעי לבנוני רב השפעה.
מוסאווי היה המזכיר הכללי של ארגון הטרור חזבאללה בשנים 1991–1992. נהרג בסיכול ממוקד במבצע שעת לילה על ידי ישראל.
מוסאווי נולד בכפר א-נבי שית שבבקעת הלבנון.
הוא למד במדרשה אסלאמית בנג'ף שבעיראק.
בשנת 1991 נבחר מוסאווי כמזכיר הכללי של חזבאללה, לאחר הדחת איש הקו הנוקשה סובחי א-טופיילי.
לאחר נפילת הנווט רון ארד בשבי ארגון המחבלים "ההתנגדות המאמינה", הזרוע הצבאית של תנועת "אמל" בלבנון, הורה ראש אמ"ן, האלוף אורי שגיא, על תכנון מבצע לחטיפת מוסאווי, כדי להשתמש בו כקלף מיקוח בהסכמי חילופי שבויים עתידיים.
סיירת מטכ"ל ושייטת 13 החלו בהכנות למבצע החטיפה שכונה "שעת לילה".
המבצע נועד לצאת לפועל ב-16 בפברואר 1992, אולם ביום המבצע התברר כי מוסאווי מצוי בסביבת קהל גדול מדי מכדי שניתן יהיה לחוטפו.
לאחר שראש אמ"ן, שגיא, והרמטכ"ל, אהוד ברק, השיגו את אישור הדרג המדיני, תקפו מסוקים של ישראל שיירת מכוניות בדרום לבנון.
ישראל הצהירה כי ההתקפה הייתה התנקשות מתוכננת.
את עבאס מוסאווי החליף חסן נסראללה כמזכיר הכללי של ארגון חזבאללה.
בתגובה להריגו של מוסאווי ביצעה קבוצה המכנה עצמה "ארגון הג'יהאד האסלאמי", הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה, ב-17 במרץ 1992, שהביא למותם של 29 ישראלים וארגנטינאים.
במרץ 1992 נהרג אהוד סדן, קצין הביטחון של שגרירות ישראל באנקרה, בהתפוצצות מטען חבלה תחת מכוניתו.
ארגון קש, שנודע ככיסוי לחזבאללה, קיבל עליו את האחריות לפיגוע, כנקמה על הריגת עבאס מוסאווי.
פיגוע תגובה נוסף בוצע ב-18 ביולי 1994, בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס והביא למותם של 85 בני אדם.
בעקבות זאת אמר ראש אמ"ן באותה תקופה, אלוף אורי שגיא, כי לו הייתה מודעות מספקת על היכולת של הארגון להגיב היה שוקל בשנית את הוצאת המבצע לפועל.
הוא הושפע עמוקות מהאידאולוגיה של האייתוללות הרדיקליים מוחמד באקר א-סדר ורוחאללה ח'ומייני.
מוסאווי נחשב למתון יחסית לחברים אחרים בארגון.
על אף מתינותו היחסית, עבאס מוסאווי כינה את ישראל "הסרטן של המזרח התיכון" והבטיח כי חזבאללה "ימחק כל זכר לישראל בפלסטין" ו"יגביר את פעילותו הצבאית, המדינית והעממית על מנת לפגוע בשיחות השלום".
עבאס סואן הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי ששיחק בעמדת הקשר בנבחרת ישראל, ומזוהה בעיקר כקפטן קבוצת בני סכנין.
סואן היה אחד השחקנים הדומיננטיים ביותר במגזר הערבי, והשפיע רבות על הדו קיום בין ערבים ליהודים בכדורגל הישראלי.
הוא מלך השערים של בני סכנין בכל הזמנים.
עבאס סואן הוא בן למשפחה שמקורה מביסאן.
סואן שיחק כקשר אחורי והיה ידוע במשחק הנחוש והאגרסיבי שלו.
לאחר שתי עונות בהפועל עראבה עבר לקבוצת בני סכנין בשנת 1996. בתקופה שבה שיחק סואן בסכנין הוא היווה גורם משמעותי בהתקדמותה של הקבוצה מליגה ב' (אז הייתה הליגה הרביעית) בסולם ליגות הכדורגל בישראל ועד לעלייתה בסוף עונת לליגת העל.
בעונה הראשונה של בני סכנין בליגת העל הוא אף זכה איתה בגביע המדינה בכדורגל.
בנוסף, סואן היה הקפטן של סכנין והופיע איתה במוקדמות גביע אופ"א.
בעקבות יכולתו בליגה זומן סואן לנבחרת ישראל, ואת הופעת הבכורה שלו ערך במשחק ידידות מול נבחרת אזרבייג'ן ב-18 בפברואר 2004.
סואן סואן 12 הופעות במדי נבחרת ישראל, בהן כבש שער אחד.
היה זה שער שוויון מול נבחרת אירלנד בדקה ה־90 באצטדיון רמת גן, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. בעקבות השער, ניצל סואן את תשומת הלב התקשורתית שהתמקדה בו על מנת לנסות לקדם פיוס ולצנן את האווירה הלוהטת ביחסי יהודים-ערבים בישראל.
סואן התבטא במתינות רבה ונזהר מיצירת פרובוקציות אנטי-ישראליות ועל כך זכה להערכה רבה מהציבור הישראלי והתקשורת.
בשנת 2005 קיבל סואן הצעה לחתום בהפועל תל אביב אך סירב, מכיוון שבסכנין התעקשו שיישאר.
לעומת זאת, כאשר הגיעה הצעה ממכבי חיפה, הוא הסכים, סיכם את תנאיו הכספיים, אך יו"ר סכנין, מאזן גנאים, טרפד את העברתו של הקפטן לחיפה.
בשנת 2006 שוב עלתה סוגיית העברתו למכבי חיפה, הפעם סוכם בין המועדונים שחיפה תעביר פיצוי כספי של דמי השבחה לבני סכנין, הסיכום הוציא את העסקה אל הפועל, וסואן חתם במכבי חיפה.
בתום העונה, לאחר שלא הרבה לשחק, שוחרר מחיפה וחתם בעירוני קריית שמונה.
לאחר ששיחק עונה וחצי בקריית שמונה חזר לקבוצה נעוריו, בני סכנין, בה שיחק שנה ולאחריה פרש ממשחק פעיל.
לאחר שפרש שימש כעוזר המאמן של קבוצת בני סכנין.
עבאס קיארוסטמי (בפרסית: عباس کیارستمی, בתעתיק מדויק: עבאס כיארסתמי; נולד ב-22 ביוני 1940 – 4 ביולי 2016) היה משורר, במאי קולנוע, תסריטאי, צלם ומפיק קולנוע איראני.
קיארוסטמי נחשב לאחד מבמאי "הגל החדש בקולנוע האיראני", תנועה קולנועית משנות השישים המאוחרות שמאפייניה כוללים דיאלוג פואטי וסיפורים אלגוריים העוסקים בנושאים פוליטיים ופילוסופיים.
מאז שנת 1970 ביים מעל ארבעים סרטים, בהם סרטים תיעודיים, וצבר מוניטין של אחד מהחשובים בבמאי העולם.
ב-1977 ביים את הסרט "הדיווח" בהשתתפותה של שוהרה אע'דאשלו.
סרטו "איפה גר החבר שלי" זכה במקום השלישי בפסטיבל לוקרנו בשנת 1989.
קיארוסטמי קיים שיתוף פעולה פורה מאוד עם ג'עפר פאנאהי.
תחילה היה פאנאהי עוזר הבמאי שלו, ולאחר שנים מספר החל להשתתף בכתיבת התסריטים לסרטיו של פאנאהי, לאורך תקופה ניכרת.
סרטיו של קיארוסטמי נפסלו להקרנה על ידי ממשלת איראן במשך שנים רבות.
ב-2003 היה "עשר" הסרט הראשון בבימויו שהוקרן בישראל.
מוטיבים חוזרים בעבודתו של קיארוסטמי כוללים שימוש בילדים כפרוטגוניסטים, סרטים נרטיביים בסגנון של סרטים תיעודיים, סיפורים המתרחשים בכפרים, ושיחות המתנהלות בתוך מכוניות המצולמות במצלמות המקובעות בתוך גוף המכונית.
הוא גם ידוע בשימושו בשירה איראנית קלאסית ומודרנית בדיאלוגים, בשמות ובנושאים של סרטיו.
בין יצירותיו המוכרות ביותר "טרילוגיית רעידת האדמה" (או "טרילוגיית קוקר"), "טעם הדובדבן" – שזיכה אותו בפרס דקל הזהב, ו"הרוח תישא אותנו".
אקירה קורוסאווה אמר על סרטיו של קיארוסטמי: "מילים אינן מסוגלות לבטא את תחושותיי כלפיהם...
כאשר סטיאג'יט ריי הלך לעולמו, הייתי מדוכא מאוד.
אך לאחר שצפיתי בסרטיו של קיארוסטמי, הודיתי לאל על שהעניק לנו בדיוק את האדם הנכון למלא את מקומו".
מרטין סקורסזה אמר על קיארוסטמי כי הוא "מייצג את הרמה הגבוהה ביותר של כישרון אמנותי בתחום הקולנוע".
עבאס היה הנציג הבולט ביותר של שושלת הספווים והשליט החשוב ביותר של פרס בתחילת המאה ה-17. שלטונו אופיין כריכוזי, נסמך במידה רבה על הפקידות והסוחרים הפרסים תוך שהוא מגביל את כוחם של הפאודלים מקרב השבטים ממוצא טורקמני.
בימי מלוכתו ידעה פרס התפתחות כלכלית ותרבותית מרשימה.
עבאס הגדול העביר את בירת האימפריה מקזווין לאיספהן, והאחרונה הפכה לאחת מהערים היפות בעולם, נכון לאותה התקופה.
קידם את המסחר, את פיתוח דרכי התחבורה ואת החקלאות.
למרות אדיקותו כמוסלמי שיעי, ותרומתו לחיזוק הצביון השיעי של איראן, גילה עבאס הראשון יחס של סובלנות יחסית כלפי קטגוריות שונות של נוצרים וביסס קשרים טובים עם מעצמות נוצריות כמו ספרד ואנגליה.
עבאס נולד כעבאס מְרזָה בעיר הראת, אז בחבל ח'וראסאן, באפגניסטן של היום, כבן השלישי של הסולטאן מוחמד ח'ודאבנדה ושל אשתו חייר אן- ניסא ("הטובה בנשים") בגום, הידועה גם כ"מהד-אי אוליה".
האֵם הייתה בתו של מושל המחוז מאזנדראן, עליו נאמר שהיה צאצא של האימאם השיעי הרביעי, זין אל-עאבדין.
לפי מקורות אחדים אימו הייתה גם בעלת שורשים גאורגים.
בזמן הולדתו שלט באיראן סבו, השאה שאה תהמאספ הראשון.
כתינוק נמסר לטיפול לח'אני ח'אן ח'אנום, אם המושל של הראת, עלי קולי ח'אן שאמלו.
כשמלאו לו 4 שנים, אביו, מוחמד, אדם אדוק ועדין נפש שסבל ממחלת עיניים, ושנחשב לא כשיר לרשת את המלכות, נשלח על ידי הסב לשיראז במחשבה שהאקלים שם ייטיב עם בריאותו השבירה.
לפי המסורת, לפחות אחד מנסיכי בית המלוכה היה צריך לגור במחוז ח'וראסאן.
כבר בגיל עשר התמנה עבאס באופן רשמי כמושל ח'וראסאן לצידו של אביו כשהוא יושב בעיר הראט.
יחד עם אביו, ניצל עבאס ממסע החיסולים שארגן דודו, שאה אסמאעיל השני, נגד בני המשפחה.
אחרי מותו של אסמאעיל השני, בשנת 1578, מוחמד ח'ודאבנדה, עלה לשלטון, בניגוד לכל הציפיות, כשאה של איראן.
בנסיבות אלו הפכה אמו למחזיקה בפועל את רסני השלטון, כשיחסה מוטה יותר לטובת בנה הגדול, המזה.
המלכה נכנסה אחרי זמן קצר לעימות עם קבוצה חזקה של פאודלים טורקמנים שיעים - קיזילבאש, שקשרו קשר נגדה והצליחו בחודש יולי 1579 לרצוח אותה בחניקה.
השאה מוחמד היה שליט חלש שהתקשה להשתלט על הסיעות הפאודליות כמו הקיזילבאשים, וגם להגן את הממלכה מפני פלישות של הטורקים העות'מאנים ושל האוזבקים
לנסיך הכתר, המזה, היו כמה הישגים במאבק בעות'מאנים.
בשנת 1586 נרצח המזה בנסיבות מסתוריות.
מגיל 14 (1585) עבאס נמצא בחסותו של מורשיד קולי ח'אן, אחד המנהיגים הקיזילבאשים בח'וראסאן (בן לשבט אוסטג'לו)
בהזדמנות שנוצרה על ידי פלישה אוזבקית לח'וראסאן בשנת 1587, החליט מורשיד שהגיע הרגע המתאים להדיח את השאה חסר הכוח, מוחמד, ולהשליט במקומו את בנו עבאס.
מורשיד כבש את הבירה הספווית, קזווין וב-1 באוקטובר 1588 הסכים השאה מוחמד ח'ודאבנדה ללא התנגדות לוותר על כס המלכות לטובת בנו בן ה-16.
צעדים ראשונים לקראת ריכוז השלטון
בשעת הכתרתו מצב האימפריה היה בכי רע.
הטורקים העות'מאנים כבשו שטחים נרחבים במערב ובצפון-מערב, כולל את העיר תבריז.
האוזבקים השתלטו על מחצית החבל ח'ורסאן בצפון-מזרח.
פרס עצמה הייתה קרועה במלחמות בין סיעות שונות של הקיזילבאשי, שזלזלו בסמכות המלכותית.
בשנת 1579 המלכה נרצחה, בשנת 1583 נרצח גם ה"וזיר הגדול".
עבאס חיסל חשבונות קודם כל עם רוצחי אמו.
הוציא להורג ארבעה ממנהיגי הקשר והגלה שלשה אחרים.
אחר כך שאף להשתחרר מעול חסותו של מורשיד קולי חאן, "ממליכו".
מורשיד חיתן את עבאס עם אלמנת המזה אחיו, ובת דודה שלו, והגביל אותו לתחום הארמון.
באותו זמן דאג לחלק משרות ממלכתיות חשובות בין מקורביו וקרובי המשפחה.
בשומעו כי האוזבקים הטילו מצור על הראת שם שלט ידידו מילדות עלי קולי חאן שמלו, עבאס ביקש ממורשיד לשלוח בדחיפות כוחות להציל את הראת.
אבל מורשיד חשש מיריבותו של עלי קולי חאן ולכן לא נקף אצבע עד שהראת נפלה לידי האוזבקים ואוכלוסיית העיר נטבחה.
רק אז התפנה לצאת למערכה בח'ורסאן.
עבאס זעם על כך ותכנן לנקום את מותו של עלי קולי חאן.
הוא גייס ארבעה מראשי הקיזילבאשי לרצוח את מורשיד בשעות המנוחה שלאחר משתה ב-23 ביולי 1589. כך עבאס נותר שליט יחיד בפרס.
אמו של עלי קולי חאן המנוח, חאני חאנום, ששימשה לעבאס לאם אומנת בילדותו, ונקראה על ידו בשם "נאנה" (אמא), זכתה למעמד נכבד ביותר בחצר ובהרמון.
לפני שיוכל לדחוף את הפולשים הזרים מחוץ לממלכה, היה על עבאס להשכין סדר בתוך המדינה.
במטרה זו הסכים בינתיים ב-21 במרץ 1590 לחתום על הסכם שלום עם העות'מאנים (שנודע בשם "הסכם איסטנבול"), שהיה משפיל מבחינתו.
הסכם זה אילץ אותו להכיר בשלטון העות'מאנים באזרבייג'ן, בקרבאך, בגאנג'ה ובקאראג'אדאג וכמו כן בחלקים של גאורגיה, לורסתאן וכורדיסטן.
הקיזילבאשים היו עמוד השדרה של הצבא הפרסי מתחילת שלטון הספווים ותפסו משרות רבות בממשל.
על מנת לאזן את כוחם עבאס שאה התחיל להיעזר בגורם אחר בחברה האיראנית: הגולאמים , חיילים-עבדים או שכירי חרב, על פי רוב אנשי קווקז - גאורגים, ארמנים או צ'רקסים, שעברו לדת האסלאם ושירתו בצבא ובמנהל.
כמי שגדל בקרב הגולאמים ממוצא קווקזי או כורדי, עבאס קידם אחדים מהם גם בתפקידים ניהוליים הבכירים ביותר, כגון העדפת מושלי מחוזות על פני בני המשפחה המלכותית והקיזילבאשים.
המקורבים מתוכם קיבלו את השם "שאה סוואן" כלומר, "אוהבי השאה".
ביניהם בלט הכורדי גאנג' עלי חאן.
כמו כן הגאורגי אללהוורדי חאן היה למפקד של כמה גדודי גולאמים ואחר כך היה למושל של המחוז פארס.
השאה הדיח כמה מהמושלים הקיזילבאשים והעביר קבוצות מתוכם לשטחי שבטים קיזילבאשים אחרים על מנת ולזרוע בהם ריב ומדון לפגוע באחדותם, השבירה ממילא.
בעקבות הדחת מושלים קיזילבאשים השאה החזיר את המחוזות אל שליטתו ויכול היה להבטיח בדרך זו תוספות להכנסות האוצר הממלכתי.
חלק מחלקות האדמה (ממלוכ) המיועדים לראשי שבטים הפכו לאדמות הכתר (חאסה) מהן השאה גבה מיסים ישירים.
לפני שניגש למלחמות עם הפולשים העות'מאנים והאוזבקים עבאס שאה מצא לנכון לבצע רפורמות בצבא.
הן היו גם אמצעי לדחיקה הצידה של הקיזילבאשים.
עבאס הקים צבא קבע חדש המורכב מ-40,000 גולאמים ואיראנים שעמדו להשתתף בלחימה יחד עם הכוחות המסורתיים שסופקו על ידי הקיזילבאשים.
הצבא החדש, לפי דגם של חיל היניצ'רים העות'מאנים, נשבע אמונים אך ורק לשאה.
בתוכם הוקם חיל של כ-10,000-15,000 פרשים חמושים במוסקטות וכלי נשק אחרים, גוף של 12,000 מוסקטרים ועוד חיל של כ-12,000 תותחנים.
בנוסף השאה הקים לעצמו משמר אישי של 3,000 חיילים.
עבאס הגביר מאוד את מספר התותחים שברשותו, כך שבקרב אחד היה יכול להביא איתו חמש מאות תותחים.
השליט בצבאו משמעת קשה והעניש ללא רחמים מעשי שוד וביזה.
כמה שליחים אירופים, במיוחד שני הרפתקנים מהאיים הבריטיים שימשו לו ליועצים.
המדובר בסר אנתוני שירלי (שרלי) (1565-1635) ואחיו רוברט (1581-1628), שהגיעו לפרס בשנת 1598 כשליחים לא רשמיים של הרוזן מאסקס בכוונה לדחוף את הממלכה הספווית לעימות עם הטורקים העות'מאנים.
המסע הראשון של צבאו החדש של עבאס כוון נגד האוזבקים שהשתלטו על המחוז חורסאן והחריבו את יישוביו.
תוך ניצול המצב שנוצר עקב מות המנהיג האוזבקי עבדאללה חאן ורציחת אחיו עבד אל מומין באפריל 1598 עבאס שאה יצא למתקפת נגד.
הצליח קודם לכבוש די בקלות את העיר משהד, אבל המנהיג האוזבקי דין מוחמד חאן נשאר בריא ושלם והתגונן היטב בתוך חומות העיר הגדולה השנייה באזור, הראט.
עבאס ביים נסיגה והצליח לפתות אותו לצאת מחוץ לעיר.
בהמשך פרץ קרב עקוב מדם ב-9 באוגוסט 1598 ובמהלכו החאן האוזבקי נפצע וכוחותיו נסוגו.
בדרך הבייתה דין מוחמד חאן נרצח על ידי אנשיו.
עבאס הצליח להחזיר את השליטה הפרסית על חורסאן להשכין שקט בגבול הצפון- מזרחי, ואף הרחיק את הגבול מזרחה עד לשערי הערים באלח וקנדהאר.
מאז ההסכם משנת 1580 עבאס נחשב כמעט למעין בן חסות של האימפריה בעות'מאנית.
הספווים לא הביסו אף פעם את הטורקים העות'מאנים בקרב פנים מול פנים.
בשנת 1602 החליט השאה עבאס שהגיע הזמן לשים קץ למצב המביך.
אחרי שהשגריר העות'מאני הציג רשימה חדשה של דרישות יהירות, השאה ציווה לעצרו, לגלח לו את הזקן ולשולחו כך בחזרה לאדונו הסולטאן בקושטא, מעשים שקולים כנגד הכרזת מלחמה.
עבאס כבש לאחר מכן את העיר נהוונד והרס את המבצר שלה, שהעות'מאנים ראו בה ראש גשר להתקפותיהם על איראן.
בשנה הבאה יצא עבאס עם לוחמיו כביכול למסע ציד במזנדראן כשהמטרה הייתה להסיח את דעת המרגלים הטורקים בחצרו.
היעד האמיתי היה למעשה חבל אזרבייג'ן.
אכן בנקודה מסוימת שינה עבאס את הכיוון לקזווין, שם אסף תגבורות ובהמשך שם פעמיו אל בירת אזרבייג'ן, תבריז, שנפלה לידי העות'מאנים כמה עשורים קודם לכן.
לראשונה האיראנים עשו שימוש בארטילריה הכבדה שלהם והצליחו לכבוש את העיר תבריז (1603), ששנות הכיבוש הטורקי לא היטיבו עמה.
עבאס שם מצור גם על ירבאן, בירת ארמניה, שהייתה באותן השנים אחד מהבסיסים המרכזיים של הטורקים בקווקז.
ביולי 1604 ירבאן נפלה לידי הפרסים ורוב הארמנים, הגאורגים ושאר תושבי הקווקז ראו בכך שעה כשרה להתנתק מהחסות הטורקית.
אבל עבאס לא היה בטוח איך הסולטאן אהמט הראשון יגיב לאירועים ולכן נקט במדיניות זהירה ונסוג מהקווקז תוך כדי שימוש בטקטיקת האדמה החרוכה.
במשך שנה אף מחנה לא זז מעמדותיו עד שב-1605 השאה שלח את הגנרל אללהוורדי חאן לקראת הכוחות העות'מאנים על גדות ימת ואן.
ב-6 בנובמבר 1605 הפרסים בפיקודו של עבאס שאה נחלו ניצחון מכריע על העות'מאנים בקרב סופיאן, על יד תבריז.
ב-20 בנובמבר 1612 נחתם הסכם נצוח פאשה.
חלפו כמה שנות רגיעה עד שהעות'מאנים תכננו את תגובתם.
אך מרגלי השאה עקבו אחרי תנועותיהם החשאיות.
עבאס קיבל מידע מודיעיני שהתוכנית הטורקית הייתה לפלוש דרך אזרבייג'ן, לכבוש שוב את תבריז, אחר כך לתפוס את ארדביל ואת קזווין ולהחזיקן כקלף לחילופי שטחים.
גם הפעם תכנן עבאס שאה להפיל אותם במלכודת.
קודם לפתות אותם לחדור למדינה ואחר כך להרוס את כוחותיהם.
הוא פינה את תבריז מתושבים וחיכה בארדביל עם צבאו.
בשנת 1618 צבא עות'מאני בן 50,000 לוחמים, בהנהגת הווזיר הגדול פלש לפרס וכבש את תבריז ללא בעיות.
הווזיר שלח לשאה, באמצעות שליח, הצעת שלום תמורת החזרת השטחים שפרס לקחה מהטורקים אחרי 1602.
עבאס סירב וטען שהוא מוכן להבעיר את ארדביל ולסגת עוד אל פנים הממלכה מאשר להיאבק פנים מול פנים עם הצבא העות'מאני.
כששמע זאת הווזיר הטורקי החליט לפנות מיד ישר לארדביל.
עבאס ארב לו שם עם 40,000 חיילים באחד מצמתי הדרך ובקרב שפרץ ידם של הפרסים הייתה על העליונה.
ניצחונו של עבאס היה מוחלט.
בשנת 1623 החליט עבאס שהגיע הזמן לכבוש בחזרה את מסופוטמיה שאבדה לסבו טהמאספ.
בנצלו את מצב הבלבול שבו היו נתונים הטורקים עם העלייה לשלטון של הסולטאן החדש מוראט הרביעי, עבאס יצא כאילו לעליית רגל למקומות הקדושים של השיעים בכרבלה ובנג'ף אבל השתמש בכוחותיו כדי לכבוש את בגדאד (ינואר 1624).
מרד נגד הפרסים שפרץ בגאורגיה איפשר לטורקים להתעשת ולהטיל מצור על בגדאד.
השאה אסף כוחות צבא להגנת בגדאד והצליח להביס את הטורקים תבוסה מכרעת.
חלק מתושביה הסונים של בגדאד נטבחו וקברותיהם של אבו חניפה ועבד אל-קאדר אל-ג'ילאני הוחרבו.
מוסדות איסלמיים סוניים נהפכו לאורוות.
ילדים ונשים סונים נמכרו כעבדים באיראן.
השאה הפך את בגדאד לעיר שיעית.
אמנם אחרי מות עבאס, בשנת 1638 העות'מאנים חזרו לבגדאד ואז הגבול בין שתי הממלכות נקבע סופית.
בשנת 1620 החלה הנפקה של מטבע עבאסי שהייתה בשימוש עד לתחילת המאה ה-20.
קנדהאר והיחסים בין פרס ובין האימפריה המוגולית
פרס הייתה באופן מסורתי בת בריתם של המוגולים במאבקם באוזבקים, כאשר אלו האחרונים חמדו את חבל חורסאן.
הקיסר המוגולי חומאיון העניק לסבו של עבאס, שאה טהמאספ, את חבל קנדהאר כגמול מתוך אסירות תודה על התמיכה שהעניק לו במאבקו לחזור לשלטון בהודו.
אולם בשנת 1590 יורשו של חומיון על הכס המוגולי, ניצל את אי הסדר ששרר באיראן, וכבש שוב את קנדהאר.
תוך כדי שמירת יחסים טובים עם המוגולים, עבאס שאה חזר וביקש מבני בריתו את קנדהאר בחזרה.
בשנת 1620 התערערו היחסים בין שתי האימפריות ופרצה ביניהן מלחמה אחרי ששגרירו של עבאס סירב להשתחוות בפני הקיסר המוגולי, ג'האנגיר.
הפעם הודו הייתה זו שהתמודדה עם סכסוכים פנימיים.
בשנת 1622 נזקק עבאס רק למתקפת בזק קצרה על מנת להשתלט על קנדהאר.
אחרי שהשיג את מבוקשו הושיט עבאס יד לג'הנגיר, והצהיר שלקח רק מה שהגיע לו בזכות ושלל כל שאיפות טריטוריאליות אחרות כלפי מדינת המוגולים.
ג'הנגיר לא השלים עם האבדה אבל לא היה מסוגל לכבוש אותה פעם נוספת.
במהלך המאה ה-16 פורטוגל הקימה בסיסים משלה במפרץ הפרסי.
בשנת 1602 צבא איראני בפיקודו של אימאם קולי חאן אונדילאדזה הצליח לגרשם מבחריין.
כעבור עשרים שנה, בסיוע של ארבע ספינות מלחמה אנגליות עבאס כבש את האי הורמוז שהתפתח תחת שליטת פורטוגל למרכז מסחרי וימי חשוב ביותר.
אחרי גירוש הפורטוגזים משם האי איבד את חשיבותו, אבל עבאס תכנן לשקם את עיר הנמל הפורטוגזית קומוראו או גמרון, הכבושה על ידו עוד בשנת 1614, בשם החדש "בנדר-א עבאס", במטרה שתמלא את תפקידה של האי.
ואכן בנדר-א עבאס הפך למרכז חשוב ליצוא המשי האיראני לאירופה.
מדיניות הפנים של עבאס שאה
עבאס העביר בשנת 1598 את בירת האימפריה שלו מקזווין לאספהאן, עיר בעלת אופי פרסי יותר ושמיקומה מרכזי יותר מבחינה גאוגרפית.
נבנו בה מסגדים מפוארים, מכללות, קרוואנסראיים ובתי מרחץ מרהיבים.
רוג'ר סייברי ציין כי"מאז פיתוחה של בגדאד במאה השמינית על ידי הח'ליפה אל מנצור, לא הייתה דוגמה כזאת של תכנון ערים בעולם המוסלמי, והיקפו ותכנונו של מרכז העיר תאמו את מעמדה כבירת האימפריה".
אספהאן הפכה למוקד האדריכלות הספווית, עם בניינים כמו אלה של המסגדים מסג'ד-י שאה, כיום מסג'ד-י אמאם.
מסג'ד-י שייח' לוטפאללה, הארמונות עאלי קאפו ׁוצ'הל סותון והככר נאקש-אה ג'האן, כיום "מיידאן-י אמאם".
בילדותו בהראת, בארמון של עלי חאן שמלו, למד עבאס קליגרפיה וציור,
ואף על פי שאין עדויות שהיה מוכשר בתחום זה, נראה שספג השראה מפניני האמנות הטימורית שבמזרח האימפריה, בהראת ובמשהד.
השפעתה בעיקר באדריכלות ניכרת בפרויקטים האדריכליים שניהל באספהאן ובמקומות אחרים.
תחת חסות השאה הוקם בית ספר לאמנות שסדנאות הציור שלו יצרו כמה מדברי האמנות היפים בתולדות איראן.
הצטיינו בתקופתו הציירים אקא רזא עבאסי, מוחמד קאסים, עלי רזא תבריזי, סדיקי, מיר עימאד ואחרים.
עם כל השרשים הסגפניים של השושלת הספווית וחוקיה הדתיים המגבילים את חיי התענוגות, בימי עבאס שאה הגדול חלה התרופפות מסוימת במגבלות אלה.
בימיו הוקם באספהאן גם מפעל לשטיחים שבו אמנות יצור השטיחים הפרסים הגיע לשיאים.
עבאס יישב באספהאן 300 קדרים מסין עם משפחותיהם לשם ייצור חרסינה.
הארמנים שאותם הביא בכפייה ב"ג'ולפה החדשה" קיבלו מונופול על ייצוא המשי.
המדיניות בתחום הדת וכלפי המיעוטים.
בדומה לשאר המונרכים הספווים, עבאס שאה היה מוסלמי שיעי והטיף להימנע מעלייה לרגל למכה.
הוא גילה הערצה מיוחדת לקדושתם של האימאם חוסיין.
בשנת 1601 ערך ברגל לאורך מעל אלף קילומטרים עלייה לרגל מאספהאן למשהד.
שם הקים מחדש את המתחם הקדוש של האימאם רזה שחוּלל על ידי האוזבקים.
יחסו לסונים במערב ממלכתו היה על פי רוב נוקשה, אולי בגלל העימות עם מעצמות סוניות כמו האימפריה העות'מאנית.
כורדים רבים שסירבו להמיר את דתם לשיעה נרצחו או גורשו לח'וראסאן כדי לשמש מחסום בין האיראנים לאוזבקים.
לפי מוחמד אמין זאקי, תוך ימים ספורים נטבחו 70,000 מתוכם ו1,500 משפחות כורדיות הוגלו.
לעומת זאת עבאס גילה סובלנות יחסית כלפי הנוצרים.
הוא פעל לחיזוק הקשרים עם המעצמות הנוצריות באירופה, שנציגים שלהם, כמו אלו של אנגליה, אף עזרו לו בנושאים צבאיים.
הנוסע האיטלקי פייטרו דלה ואלה, ששהה במחיצתו לא מעט, התרשם מהידע של השאה בהיסטוריה ובתאולוגיה הנוצרית.
נזירים אוגוסטינים, קפוצ'ינים וכרמליטים הורשו להקים מנזרים באספהאן, וסוחרים נוצרים הקימו קהילות בערים ראשיות במדינה.
הגירוש ההמוני של תושבי ארמניה המזרחית לשטחי פרס - 1604
המוני ארמנים, (לפי מקורות אחדים - כשישים אלף משפחות) בעיקר מג'ולפה, נחיצ'יבאן וקרבאך, שנשארו חסרי בית, נלקחו בכפייה בצעידות פרך במזג אוויר חורפי בדרך לאיראן על מנת ליישבם שם - בין היתר בכפרים בין אספהאן ובין שיראז.
ארמנים רבים נטבחו - במיוחד גברים, נשים קשישות וחולים, אחרים טבעו בנהרות, בעוד נשים צעירות, ילדים וילדות נלקחו לעבדות ועברו מעשי אונס.
אלה מהנוצרים שהצליחו לשרוד ולהתיישב מדרום לאספהאן, מעבר לנהר זיאנדרוד , זכו בסופו של דבר לחופש דת, אף לקתדרלה ארמנית מרשימה - קתדרלת ונק - בג'ולפה החדשה.
מטרת השאה הייתה קודם כל להיעזר בארמנים כדי לקדם את כלכלת הממלכה.
חוץ מחופש הפולחן השאה העניק להם הלוואות ללא ריבית והרשה להם לבחור לעצמם ראש עיר משלהם, קלנטאר.
עשרות שנים אחר כך, להבדיל מארצות מוסלמיות אחרות, הכנסיות הארמניות בפרס הורשו עדיין לקרוא לתפילה בצלילי פעמונים.
גורל הארמנים שהועברו לחבלי ארץ אחרים באיראן כמו גילאן ומאזנדראן היה מר.
עבאס שאה תכנן להקים עיר בירה משנית בפראחאבאד בחבל מאזנדראן וביקש ליישב ארמנים גם שם, אולם חום הקיץ היה קשה מנשוא והאזור היה מוכה בקדחת, ומשום כך הרבה מהמתיישבים הנוצרים קיפחו את חייהם או נאלצו לברוח למקום אחר.
בשנים 1614–1615 פרץ בגאורגיה מרד של קאחטים נוצרים.
מאוחר יותר, ב-1624 המלכה קטבאן של גאורגיה עונתה למוות בשיראז בפקודת עבאס, מפני שסירבה להתאסלם וכך הפכה לקדושה מעונה של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית.