tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2023 היא זכתה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 69.23 מטר, אחרי בת ארצה לאולאוגה טאוסאגה (69.49 מטר) ולפני פנג בין (68.20 מטר).
באולימפיאדת פריז היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 69.50 מטר, לפני פנג בין (67.51 מטר) וסנדרה פרקוביץ' (67.51 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן ב-15 בספטמבר 2025 היא זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 69.48 מטר, לפני יורינדה ואן קלינקן מהולנד (67.50 מטר) וסילינדה מוראלס מקובה (67.25 מטר).
ולאדנה ווצ'יניץ' (), ידועה גם בשמה הפרטי בלבד, ולאדנה, היא זמרת מונטנגרית ממוצא צפון-מקדוני, נציגת מונטנגרו לאירוויזיון לשנת 2022 בטורינו, איטליה.
ולאדנה ווצ'יניץ' נולדה בטיטוגרד (פודגוריצה) שביוגוסלביה ב-18 ביולי 1986. סבה של ווצ'יניץ' מצד האם, בוריס ניזמובסקי, היה מפיק מוזיקלי ידוע במקדוניה הצפונית.
הוא עמד בראש ארגון אמני הבמה של מקדוניה הצפונית וניהל אנסמבל בשם "מגניפיקו".
ווצ'יניץ' עצמה הראתה מגיל קטן עניין במוזיקה.
היא רכשה את החינוך היסודי והתיכוני שלה בבתי ספר מוזיקליים כשהיא מתרכזת באופרה ובתיאוריה של המוזיקה.
ווצ'יניץ' סיימה תואר בעיתונאות בפקולטה הלאומית למדעי המדינה של מונטנגרו.
בשנת 2003 החלה ווצ'יניץ' להופיע בתוכנית קריוקי, ומאוחר יותר באותה השנה הוציאה את סינגל הבכורה שלה בהופעה בפסטיבל בעיר בודווה שבמונטנגרו.
ב-3 במרץ 2005 השתתפה ווצ'יניץ' בקדם האירוויזיון המונטנגרי לאותה השנה עם השיר "Samo moj nikad njen", היא לא הצליחה לנצח, וסיימה במקום ה-18, היא לא התקדמה לקדם הפדרלי של סרביה ומונטנגרו שנערך יום לאחר מכן.
בשנת 2006 חזרה והשתתפה ווצ'יניץ' בקדם המונטנגרי לאירוויזיון בדואט עם בויאנה ננזיץ' בשיר "Željna", היא העפילה לגמר וסיימה בו במקום ה-15.
בשנים שלאחר מכן הופיעה ווצ'יניץ' ברחבי מונטנגרו, הוציאה סינגלים ובשנת 2010 יצא אלבומה הראשון - "Sinner City", בשפה האנגלית.
בשנת 2017 ווצ'יניץ' הגישה תוכנית ב-MTV Adria, והייתה לאמנית הסולו הראשונה לעשות זאת ממונטנגרו.
בסוף העשור השני של המאה העשרים ואחת ווצ'יניץ' הקימה מגזין אופנה אינטרנטי.
כעורכת ראשית ובעלים של המגזין היא תרמה בראיונות שונים של פוליטיקאים, אנשים מתחום האופנה ודמויות שונות מתחום המוזיקה.
ב-4 בינואר 2022 נודע כי ווצ'יניץ' תייצג את מונטנגרו באירוויזיון 2022 בטורינו, איטליה.
יום לאחר מכן נודע כי שם השיר שלה יהיה "Breathe" וכי הוא יושר בשפה האנגלית.
ולאדן קובאצ'ביץ' (בסרבית: Владан Ковачевић; נולד ב-11 באפריל 1998 בבאניה לוקה שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת השוער בקבוצת נוריץ' סיטי.
קובאצ'ביץ' גדל במחלקות הנוער של ז'לייזניצ'אר באניה לוקה וסרייבו.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של סרייבו במסגרת ליגת העל של בוסניה והרצגובינה, במדיה ערך 79 הופעות ליגה וזכה בשתי אליפויות בוסניה והרצגובינה ובשני גביעי בוסניה והרצגובינה.
ב-18 ביוני 2021 חתם קובאצ'ביץ' בראקוב צ'נסטוחובה מליגת העל הפולנית.
ב-1 ביולי 2024 עבר קובאצ'ביץ' לקבוצת הפאר הפורטוגלית ספורטינג ליסבון תמורת 4.8 מיליון יורו.
ולאטקו פאבלטיץ (בקרואטית: Vlatko Pavletić; היה פוליטיקאי קרואטי, פרופסור באוניברסיטה, מבקר ספרות ומסאי, שכיהן כנשיא קרואטיה בפועל בשנים 1999–2000, וכן כיהן כיושב ראש הפרלמנט הקרואטי בשנים 1995–2000.
פאבלטיץ' נולד בזאגרב, אז בממלכת יוגוסלביה.
בשנת 1955 סיים את לימודיו בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת זאגרב, שם התמחה בשפה ובספרות קרואטית.
בשנת 1972 הוא נכלא למשך שנה וחצי על ידי ממשלת יוגוסלביה הקומוניסטית כלאומן קרואטי בגין "ניסיון להרוס ולשנות את הארגון הממלכתי".
הוא קיבל תואר דוקטור בשנת 1975.
בין השנים 1990–1992 כיהן פאבלטיץ' כשר החינוך של קרואטיה.
בשנת 1992 נבחר לפרלמנט הקרואטי ובנובמבר 1995 מונה ליושב ראש הפרלמנט.
הוא החזיק בתפקיד זה עד שנת 2000.
כאשר נפטר הנשיא פרניו טוג'מן בדצמבר 1999, הפך פאבלטיץ אוטומטית לנשיא בפועל של קרואטיה.
הוא החזיק במשרה זו עד פברואר 2000 כאשר בחר הפרלמנט הקרואטי זלטקו טומצ'יץ' ליושב ראש החדש.
בשנת 2004 פרש פאבלטיץ' מהחיים הפוליטיים.
הוא נפטר בזגרב מסרטן הלבלב בשנת 2007.
ולאדק שייבל (בפולנית: Vladek Sheybal; 12 במרץ 1923 – 16 באוקטובר 1992) היה שחקן אופי, זמר ובמאי פולני.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בסרט "מרוסיה באהבה", בו גילם את דמותו של קרונסטין, רב-אמן צ'כוסלובקי.
תפקידו הראשון בקולנוע היה בסרט "קנל" משנת 1957.
שייבל התאזרח כבריטי, אך לדבריו נותר "גאה מאוד במולדתו ובתרבותה".
ב-1976 שיחק במותחן "מזימות בירושלים", שצולם בישראל והשתתפו בו גם שחקנים ישראלים, בהם אסי דיין ואורי לוי.
שייבל מת במפתיע בביתו שבלונדון בגיל 69.
ולאמיר מרקס (בפורטוגזית: Wlamir Marques; 16 ביולי 1937 – 18 במרץ 2025) היה כדורסלן ומאמן כדורסל ברזילאי, הנחשב לאחד מגדולי שחקני הכדורסל הברזילאים בכל הזמנים, ולאחד מהשחקנים הטובים בעולם בשנות ה-60. יחד עם בני ארצו אמאורי פאסוש, אלגודאו ורוזה ברנקה, הוביל את דור הכדורסל הטוב ביותר בתולדות ברזיל.
גובהו היה 1.85 מטרים, והוא שיחק בעמדת הסמול פורוורד.
הוא כונה "הצלחת המעופפת" ו"השטן הבלונדיני".
מרקס הוא אחד משני השחקנים המעוטרים ביותר בהיסטוריית אליפות העולם בכדורסל, לצד קרשימיר צ'וסיץ', עם 2 מדליות זהב ו-2 מדליות כסף.
בשנת 1991 נבחר לרשימת 50 הכדורסלנים הגדולים בתולדות פיב"א.
ברמת המועדונים, מרקס שיחק בקבוצת הנוער של סאו ויסנטה, וברמת הבוגרים שיחק ב-XV דה נובמברו, קורינתיאנס וטניס קלוב קאמפינס.
הוא זכה בליגת העל הברזילאית בכדורסל בשנים 1965, 1966 ו-1969 עם קורינתיאנס.
כמו כן, הוא זכה בגביע הבין-יבשתי בכדורסל ב-1965, משחק בו קלע 51 נקודות.
מרקס שיחק עבור נבחרת ברזיל בכדורסל, וזכה עמה במדליות זהב באליפות העולם בכדורסל 1959 ובאליפות העולם בכדורסל 1963. הוא נבחר לשחקן המצטיין של אליפות העולם ב-1963. כמו כן, הוא זכה במדליות כסף באליפות העולם בכדורסל 1954 ובאליפות העולם בכדורסל 1970.
הוא זכה במדליות ארד באולימפיאדת רומא 1960 ובאולימפיאדת טוקיו 1964, במדליית כסף בכדורסל במשחקים הפאן-אמריקאיים 1963, ובמדליות ארד בכדורסל במשחקים הפאן-אמריקאיים 1955 ובכדורסל במשחקים הפאן-אמריקאיים 1959.
לאחר פרישתו מכדורסל, מרקס עבד כמאמן ראשי בכדורסל.
לאחר מכן, הוא שימש כפרשן ספורט למשחקי כדורסל ב-ESPN ברזיל, והיה דמות פעילה בתוכנית "התחדשות הכדורסל הברזילאי", בה שימש כקול מרכזי בערוצי טלוויזיה ואינטרנט.
מרקס נפטר בבית החולים סנטה מאג'ורה בסאו פאולו, ב-18 במרץ 2025, בגיל 87.
ולדאס אדמקוס (בליטאית: Valdas Adamkus, ; נולד ב־3 בנובמבר 1926) הוא פוליטיקאי ליטאי, שכיהן כנשיא ליטא בשנים 1998–2003 ו-2004–2009.
בנעוריו הוא היה חבר במחתרת אנטי-סובייטית.
במלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתו לגרמניה עקב הכיבוש הסובייטי של ליטא.
אדמקוס למד באוניברסיטת מינכן בגרמניה, ובשנת 1949 הוא היגר לארצות הברית.
בשנת 1951 הוא התחתן עם אלמה אדמקוס, ממנה התאלמן ב-2023. ב-1960, לאחר סיום לימודיו באילינוי, קיבל אדמקוס תואר של מהנדס אזרחי.
ב-1970 הוא הצטרף לסוכנות האמריקאית לשמירת הסביבה, ומונה ב-1981 למנהל אזורי על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
בארצות הברית הוא היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1997 חזר אדמקוס לליטא.
לאחר שנה הוא נבחר לתפקיד נשיא ליטא.
ולדאס אדמקוס נבחר שוב לתפקיד בשנת 2004 לאחר הדחתו של רולנדס פקסס, שהודח מתפקיד הנשיא בעקבות קשריו עם המאפיה הרוסית.
במדיניותו כנשיא הוא תמך בחברות הן בארגון האמנה הצפונית האטלנטית (NATO) והן באיחוד האירופי, ובמקביל פעל להקלת המתחים עם רוסיה ולהשגת יחסי ידידות עם שכנותיה האחרות של ליטא.
הוא התמודד עם קשיים מתמשכים בכלכלה הפוסט-סובייטית אך הצליח להגדיל את הצמיחה הכלכלית ולהוריד את האבטלה.
ב-12 ביולי 2009 הוחלף על ידי דליה גריבאוסקאיטה.
בדיני טומאה וטהרה, ולד הטומאה הוא דבר שנטמא מכח אב הטומאה.
המקור התורני למושג ראשון לטומאה מופיע בספר במדבר; .
הטמא פירושו אדם בדרגה של אב הטומאה וכל אשר יגע בו היינו חפץ שמוכשר לקבל טומאה.
בתלמוד ירושלמי נחלקו בכך רבי יוחנן ובר קפרא, לפי רבי יוחנן ולד הטומאה הוא טומאה מהתורה, ולפי בר קפרא הוא מדברי חכמים.
המפרשים מסבירים כי המחלוקת היא אודות שני לטומאה, כלומר - האם וולד הטומאה יכול לטמא אובייקט אחר בטומאה מהתורה.
אדם, כלים, אוכלים ומשקים שנגעו באב הטומאה.
מאכל או משקה שנטמאו מ"ראשון לטומאה" נעשים "שני לטומאה".
"שני לטומאה" מטמא רק קודש ותרומה (ולא חולין) ב"שלישי לטומאה".
חולין שנטמאו מראשון לטומאה נפסלו ואינם מטמאים עוד (חז"ל גזרו על משקים שנטמאו שתמיד יחזרו להיות ראשון לטומאה (כך שמשקה לא יהיה אף פעם שני לטומאה).
גזירה זו הולידה את המשפט "מטמאיך לא טמאוני ואתה טמאתני" - אדם שנגע בחפץ שני לטומאה לא נטמא, אולם אם נגע החפץ במשקים והמשקים באדם (חוזרים המשקים להיות ראשון לטומאה), האדם נטמא.
ידיים של אדם הן תמיד (אא"כ ידוע לו שטבל) שניות לטומאה, בשל כך יש ליטול ידיים טרם אכילת פרי רטוב (שהוכשר לקבל טומאה על ידי אחד משבעת המשקים)).
קודש או תרומה שנטמאו מראשון לטומאה.
לפעמים מכונה ולד ולד הטומאה.
קודש שנטמא מ"שני לטומאה" או תרומה שנטמאה מ"שני לטומאה" נעשים "שלישי לטומאה" ופסולים.
"שלישי לטומאה" מטמא רק קודש ב"רביעי לטומאה".
קודש שנטמא מ"שלישי לטומאה" נעשה "רביעי לטומאה" ופסול.
"רביעי לטומאה" לא מטמא שום דבר ב"חמישי לטומאה" למעט מי אפר פרה אדומה.
במסכת פסחים (דף י"ח) מובא שייתכן שיהיה חמישי לטומאה לפי שיטת רבי עקיבא, אולם הרמב"ם (בהלכות שאר אבות הטומאות יא, ד) פוסק נחרצות: "הרביעי פסול ואינו מטמא ואין רביעי עושה חמישי לעולם".
מחוז וָלגה (באסטונית: Valga maakond), הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה.
המחוז ממוקם בחלקה הדרומי של המדינה וגובל במחוז פילבה ומחוז וורו במזרח, במחוז טרטו בצפון-מזרח, מחוז ויליאנדי בצפון-מערב ובלטביה בדרום ובמערב.
מחוז ולגה באימפריה הרוסית הוקם ב-3 ביולי 1783 על שטחים שהיו שייכים קודם למחוזות ריגה ווונדן .
המחוז אז כלל 11 נפות, אשר 9 מתוכן נמצאות היום בשטח לטביה.
באזור ולגה וארגמה (בלטבית:Ērģeme) הייתה עד שנות ה-20 של המאה ה-20 האוכלוסייה מעורבת.
במהלך מלחמת העצמאות האסטונית, כבשו הכוחות האסטונים חלק קטן משטח המחוז ועל שטח זה הכריזה ב-12 בפברואר 1919 הממשלה האסטונית על הקמתו של מחוז ולגה.
באפריל אותה שנה נכנס ראש המחוז החדש לתפקידו.
בשנת 1920 נקבע הגבול המדיני בין אסטוניה ולטביה.
בעקבות המלצת ועדת בוררות זרה חולקה העיר ולגה ביולי 1920 בין לטביה לאסטוניה, כאשר רוב השטח הבנוי, שבו גרו בעיקר אסטונים, נמסר לאסטוניה.
ב-6 בספטמבר, לאחר שנוספו אליו נפות שהועברו מן המחוזות וורו, טרטו וויליאנדי, נקבעו גבולותיו הכלליים של המחוז.
ב-11 בפברואר 1921 נקבעו הגבולות המדויקים שלו.
בראשית שנות ה-20 נעשו עוד מספר שינויים בחלוקת הנפות, אולם מאמצע שנות ה-20 ועד 1939 היה המחוז מחולק ל-19 נפות.
בשנת 1926 הוכרזה טרבה כעיר.
ב-1939, בעקבות רפורמה מנהלית, חולק המחוז ל-10 נפות.
בעקבות הפלישה הסובייטית נאלץ המושל האסטוני לפרוש מתפקידו ביולי 1940 אולם החלוקה המנהלית של המחוז נותרה בעינה עד לשנת 1950 בה שינה המשטר הסובייטי את החלוקה המנהלית בכל רחבי אסטוניה ומחוז ולגה חולק ל-3 נפות (ראיונים): ולגה, טרבה ואוטפה.
בשנת 1952 חולקה הרפוליקה הסובייטית האסטונית ל-3 אובלסטים (מחוזות) וראיון ולגה הפך לחלק מאובלסט טרטו.
בשנים 1959 עד 1966 נעשו כמה וכמה שינויים בגבולות מחוז ולגה, אחד מהם היה העברת נפת מניסטה למחוז וורו.
משנת 1966 נשמרו גבולות המחוז והחלוקה הפנימית בו עד היום.
עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 13 נפות, מתוכן 2 עירוניות והשאר כפריות.
בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים.
מאז 2007 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי קאלב רהק (Kalev Rähk).
נוף מחוז ולגה הוא רבגוני ומשופע באגמים.
האזור בקרבת הגבול הלטבי מאופיין בקרקעות חוליות המכוסות ביערות, בביצות כבול ובנוף ערבתי.
לעיתים, במרכז היערות מזדקרות פסגותיהן של מורנות.
במרכז המחוז זורם נהר ה"אמאייגי הקטן" (Väike Emajõgi) צפונה מאגם פיהַיֵַרְוו (Pühajärv), ליד אוטפה, ונשפך לתוך אגם וירטסיירב.
בקרבת העיירה טליסטה נמצאת תחילתו של עמק פדלי (Pedeli ürgorg).
במרכז שקע ולגה נמצא מישור קורבה (Korva luht) נרחב.
במערב המחוז נמצאת רמת סאקאלה המשתרעת לכיוון דרום-מזרח.
בחלקו הדרומי של המחוז נמצא שקע הרגלה (Hargla).
בולטים ביופיים העמקים קויבה (Koiva) ומוסטייגי (Mustjõgi) וכן אגם אהרו (Aheru) וסביבותיו.
ברוב שטחו של המחוז ניתן למצוא אבן חול בגוונים בהירים מתקופת הדבון התיכונה.
לפי נתונים משנת 2006 הייתה הורכבה האוכלוסייה מן הקבוצות האתניות הבאות:
המחוז מחולק ל-3 נפות כפריות (vallad).
אוטפה: בשנת 2017 הורחבה כאשר צורפו אליה הנפות הכפריות לשעבר סאנגאסטה, פאלופרה ורוב נפת פוקה.
ולגה (Valga): הוקמה ב-2017 וכוללת את הנפה העירונית לשעבר ולגה ואת הנפות הכפריות ארו, טליסטה, טאהווה וקארולה.
טירווה (Tõrva): הוקמה ב-2017 וכוללת את הנפה העירונית לשעבר טירווה ואת הנפות הכפריות הלמה, הומולי, פדראלה וכפר אחד מנפת פוקה.
אוטפה (Otepää) - הנפה כוללת את העיר אוטפה, בירת החורף של אסטוניה
ולגה (באסטונית Valga, בגרמנית: Walk) היא עיר, נפה עירונית ובירת מחוז ולגה שבאסטוניה.
הגבול עם לטביה חוצה את העיר, חלקה הלטבי של העיר נקרא "ולקה" (Valka).
עד שנת 1920 היו שתי הערים עיר אחת באימפריה הרוסית.
ולגה הועלתה לראשונה על הכתב ב-1286 בשמה הגרמני וָאלק.
מאז היא נשדדה, נשרפה ונהרסה פעמים רבות, תחילה בידי הליטאים ולאחר מכן בידי הרוסים.
מעשי הבזיזה נפסקו רק ב-1501.
ב-11 ביוני 1584 העניק סטפאן באטורי, המלך של האיחוד הפולני-ליטאי לוולגה זכויות עירוניות.
זכויות אלה הוענקו לעיר בשנית ב-17 באפריל 1590 על ידי זיגמונט השלישי ואזה, שהעניק לה גם את סמלה.
ב-1626 עברה העיר לשלטון שוודי, וב-1710, בעקבות המלחמה הצפונית הגדולה, לשלטון רוסי, יחד עם שאר אסטוניה.
ב-5 באוקטובר 1764 ניתנה פריווילגיה לעיר בידי הקיסרית יקתרינה השנייה; בעקבות זאת, עד סוף המאה ה-18 נבנו בוולגה בנייני האבן הראשונים - כנסייה, בית-ספר, ומשרדים מחוזיים.
מאז החלה העיר להתפתח במהירות, וב-1876, הוצא לאור העיתון הראשון בוולגה, "וָלְקְשֵר אָנְצַייגֶר" (Walkscher Anzeiger), אשר נכתב בשפה הגרמנית.
ב-22 ביולי 1889 נסללה מסילת רכבת בין ולגה לטרטו וב-1896 הוארכה המסילה לפרנו.
אלו תרמו משמעותית לחשיבותה של העיר.
ב-1902 נסללה המסילה המחברת את ולגה לעיר אלוקסנה שבלטביה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, נשארה ולגה מחוץ לשדה הקרב, אך ב-1917 צפלין גרמני הטיל, על פי ההערכות, ארבעים פצצות, אך הן החטיאו את המטרה המרכזית: תחנת הרכבת.
חלוקת העיר התרחשה ב-1920 בעקבות התקפת לטביה ב-7 באוקטובר 1919 על ידי כוחותיו של ברמונדט-אבלוב בניסיונו להגיע לחזית מלחמת האזרחים ברוסיה על מנת להילחם בצבא האדום ובאי הכרתו בעצמאותה של לטביה.
לצורך בלימת המתקפה, פנתה הממשלה הלטבית לממשלת אסטוניה ממקום מנוסתה בוונדן.
בעקבות הצעה להפסקת אש מטעמו של ברמונט-אבלוב והפגזת כוחותיו על ידי פלגת סיירות בריטיות ורכבות ממוגנות אסטוניות שגרמו לו לסגת מלטביה.
בעקבות העזרה שסיפקה, אסטוניה דרשה החזר כספי על ההוצאות ורוב שטחה של העיר.
קו הגבול בין אסטוניה ללטביה נקבע על ידי ועדת בוררות בריטית והותירה את כל שטח העיר ותחנת הרכבת בצד האסטוני.
רק שכונה אחת בדרום-מערב העיר נותרה בצד הלטבי.
בעקבות חלוקת העיר עברו כ-2,500 לטבים תושבי העיר את הגבול והרחיבו את הצד הלטבי תוך הקמת שכונות חדשות.
ב-11 בפברואר 1921, על פי צו מממשלת אסטוניה, הוקם מחוז ולגה, על שם העיר המרכזית שהפכה לבירתו.
ב-17 באוגוסט 1940, על-פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם שנה קודם לכן, נכבשה העיר בידי ברית המועצות, ובמהלך הכיבוש סולקו אסטונים ולטבים רבים מהעיר.
כעבור שנה, ב-9 ביולי 1941, כבשה גרמניה את ולגה.
ב-19 בספטמבר 1944 שוחררה העיר משלטון גרמני ונשלטה בידי ברית המועצות פעם נוספת.
ב-24 במאי 1992 השתלטו כוחות אסטונים על הבסיס הצבאי הסובייטי שמחוץ לעיר, וזה נהפך מאוחר יותר למוצב של משמר הגבול האסטוני.
מאז 1944 המקומון "ולגמאלנה" (Valgamaalane) מפורסם שלוש פעמים בשבוע, ומאז 2003 "ולק" («Валкъ») מפורסם בשפה הרוסית.
כמו כן פעילים בוולגה משרד מקומי של הטלוויזיה האסטונית (Eesti Televisoon, ידועה כ-ETV), ותחנת רדיו מקומית ("Raadio Ruut").
ולגה ממוקמת בצומת חשובה של מסילות רכבת וכבישים מהירים, ועוברת דרכה מסילת טאלין-טרטו-ריגה.
ולביט (בקרואטית: Velebit) הוא רכס ההרים הגדול בקרואטיה ופסגתו בהר וגנסקי (Vaganski vrh) שגובהו 1,757 מטר.
רכס ולביט הוא חלק מהאלפים הדינרים והוא נמתח לאורך חופי הים האדריאטי מאזור העיר סני (Senj) בצפון ועד נהר זרמניה (Zrmanja) בדרום.
הרכס כולו מוגדר כשמורת טבע ובשטחו שני פארקים לאומיים - פקלניצה (Paklenica "החוק הקטן") וסייברני ולביט (Sjeverni Velebit "צפון ולביט").
מאפיין נוסף של הרכס הוא שבתחומו נמצאות המערות הגדולות והעמוקות במדינה.
עומקה של מערת לוקינה (Lukina jama) הוא 1,392 מטר, ובסיסה של מערת סלובצ'קה (Slovačka jama) הוא בעומק של 1,320 מטר.
ולדאס מיקאנס שחמטאי ליטאי וסובייטי בדרגת אמן בינלאומי, שופט בינלאומי, עיתונאי ומחברו של ספר השחמט הראשון בליטאית.
מיקאנס שיחק בנבחרתה האולימפית של ליטא בחמש אולימפיאדות רשמיות
בשנת 1931, באולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בלוח הראשון השיג תוצאה של +7 -5 =6 בין היתר ניצח את אנדרה שטיינר, מילן וידמר ופרדריק ייטס וסיים בתיקו עם אלוף העולם אלכסנדר אלכין .
בשנת 1933, באולימפיאדה החמישית שהתקיימה בפולקסטון, בלוח הראשון השיג תוצאה של +5 -3 =6 בין היתר ניצח את גזה מארוצי , סאלו פלור ומיר סולטאן חאן .
בשנת 1935, באולימפיאדה השישית שהתקיימה בוורשה, בלוח הראשון השיג תוצאה של +2 -6 =10 בין היתר ניצח את הנרי גרוב וסיים בתיקו עם אלוף העולם אלכסנדר אלכין .
בשנת 1936, באולימפיאדה הבלתי רשמית שהתקיימה במינכן, בלוח הראשון השיג תוצאה של +5 -7 =8 בין היתר ניצח את גדעון סטולברג ואת פאול קרס.
בשנת 1937, באולימפיאדה השביעית שהתקיימה בסטוקהולם, בלוח הראשון השיג תוצאה של +7 -3 =8 בין היתר ניצח את גדעון סטולברג ואנדור לילינטל .
בשנת 1939, באולימפיאדה השמינית שהתקיימה בבואנוס איירס, בלוח הראשון השיג תוצאה של +10 -5 =4 ובין היתר ניצח את משה צ'רניאק וסיים בתיקו עם אלוף העולם אלכסנדר אלכין .
בשנת 1930 ניצח מיקאנס באליפות אסטוניה השלישית שהתקיימה בטאלין.
בשנת 1931 חלק מקום 2–5 באליפות הראשונה של המדינות הבלטיות שהתקיימה בקלייפדה (בתחרות ניצח יצחק ויסטנייצקי).
בשנת 1931 היגר מיקאנס מאסטוניה לליטא.
בשנת 1934 ניצח מיקאנס בדו-קרב את פובילס ואיטוניס 6-2. בשנת 1935 הגיע למקום העשירי בתחרות לודז' (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר).
באותה שנה ניצח בדו-קרב את יצחק ויסטנייצקי.
בשנת 1936 ניצח מיקאנס באליפות ליטא.
בשנת 1937 ניצח בדו-קרב את פובילס ואיטוניס 5.5-4.5. בשנת 1937 הגיע למקום העשירי בתחרות קמרי, אך ניצח את אלוף העולם בשחמט אלכסנדר אלכין את סבלי גריגורייביץ' טרטקובר ואת גדעון סטולברג .
בתחרות הייסטינגס 1937/38 הגיע למקום השישי בתוצאה החריגה +5 -4 =0 .
בתחרות זו ניצח בין היתר את ויליאם פיירהורסט , את ולדימיר פטרוב , את ג'ורג' אלן תומאס ואת סאלו פלור
בשנת 1938 ניצח בדו-קרב את פובילס ואיטוניס 3–9. בשנת 1939 הגיע למקום השלישי בתחרות רוסריו (ניצח: ולדימיר פטרוב).
באותה שנה הגיע למקום הרביעי בתחרות קמרי (ניצח: סאלו פלור).
בין ניצחונותיו בתחרות זו על יפים בוגוליובוב
ליטא סופחה לברית המועצות ב־1940 במהלך מלחמת העולם השנייה בהתאם לסעיפים הסודיים של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בספטמבר אוקטובר 1940 חלק מיקאנס מקום 13–16 באליפות ה-12 של ברית המועצות שהתקיימה במוסקבה.
בתחרות זו ניצח מיקאנס את מיכאל בוטביניק ואת גריגורי לבנפיש .
בשנת 1941 הגיע למקום השלישי באליפות גאורגיה הרביעית.
בפברואר מרץ 1942 חלק מקום 3–6 בתחרות מוסקבה.
במרץ אפריל 1942 חלק מקום 4–7 בתחרות סברדלובסק.
ביולי אוגוסט 1942 חלק מקום 3–5 בתחרות קוביצ'ב.
בשנת 1944 ניצח מיקאנס באליפות גאורגיה החמישית שהתקיימה בטביליסי.
למקום העשירי, הצנוע, בתחרות זו הגיע אלוף העולם לעתיד טיגראן פטרוסיאן שהיה אז בן 15.
באותה שנה ניצח דו-קרב מול לובלינסקי 6–8. בשנת 1944 חלק מקום 5–6 באליפות ה-13 של ברית המועצות שהתקיימה במוסקבה.
ביולי 1945 ניצח מיקאנס בתחרות קאונס (האליפות ה-13 של ליטא).
באוקטובר נובמבר 1945 ניצח באליפות הארצות הבלטיות שהתקיימה בריגה.
ביוני יולי 1946 הגיע מיקאנס למקום השלישי באליפות הארצות הבלטיות שהתקיימה בווילנה (ניצחו: יצחק ויסטנייצקי ויורי אברבך).
באותה שנה הגיע שני באליפות גאורגיה השביעית שהתקיימה בטביליסי (ניצח: פאול קרס).
בשנת 1947 הגיע למקום השני באליפות ה-13 של בילורוסיה שהתקיימה במינסק.
בשנת 1948 סיים בתיקו דו-קרב עם ראשיד נז'מטדינוב 7-7.
מיקאנס ניצח במספר אליפויות ליטא שהתקיימו בווילנה.
בשנת 1947 הוא ניצח באליפות ה-14 (לפי ספירה אחרת השלישית) עם 11.5/13 לפני דוד ברונשטיין, אלכסנדר טולוש ויצחק ויסטנייצקי.
בשנת 1949 הגיע למקום השלישי עם 12/16 (ניצחו: רטמיר חולמוב ויצחק ויסטנייצקי)..
בשנת 1951 הגיע למקום החמישי בתחרות (ניצח: רטמיר חולמוב).
בשנת 1952 חלק מקום 2–4 עם 9.5/13, מחצית הנקודה אחרי מנצח התחרות רטמיר חולמוב, שאותו ניצח מיקאנס במפגש בין השניים.
בשנת 1953 הגיע מיקאנס למקום השישי עם 11/17. בשנת 1954 הגיע למקום השני עם 12.5/16 נקודה אחרי המנצח יצחק ויסטנייצקי שאותו ניצח מיקאנס במפגש בין השניים.
בשנת 1957 הגיע למקום השני עם 13/16, נקודה אחרי המנצח רטמיר חולמוב .
בשנת 1958 חלק מקום 2–4 עם יצחק ויסטנייצקי וצ'וקאייב עם 11/15 אחרי המנצח רטמיר חולמוב עם 13.5/15.
בשנת 1959 הגיע מיקאנס למקום השלישי עם 12/16 אחרי המנצחים רטמיר חולמוב ויצחק ויסטנייצקי עם 13/16. בשנת 1960 חלק מקום 3–4 עם 6/11 אחרי המנצח רטמיר חולמוב והמקום השני יצחק ויסטנייצקי.
בשנת 1961 ניצח מיקאנס בתחרות עם 9.5/13 ללא הפסד
בשנת 1985, בהיותו בן 75 השתתף שוב מיקאנס באליפות ליטא והגיע למקום ה-14 עם 4/15 תוך חילוץ תיקו ממנצח התחרות.
בשנת 1954 ניצח מיקאנס בתחרות מרובעת שהתקיימה בווילנה.
מיקאנס הקדים את רטמיר חולמוב, יצחק ויסטנייצקי וויאצ'סלאב רגוזין.
בשנת 1955 חלק מקום 3–6 בתחרות פרנו (ניצח: פאול קרס).
בשנת 1959 הגיע למקום השני עם 11/13 בתחרות ריגה (המנצח: אלוף העולם לעתיד בוריס ספסקי עם 11.5/13).
בשנת 1960 חלק את מקום 4–5 בתחרות פרנו (אליפות הארצות הבלטיות)
בשנת 1961 ייצג את ליטא בלוח הראשון בתחרות הגוש המזרחי מול נבחרות לטביה ומזרח גרמניה.
קבוצת ליטא זכתה במקום השני.
מיקאנס ניצח את אייברס גיפסליס מלטביה בהתמודדות האישית ביניהם.
בשנת 1964 חלק מקום 2–4 בתחרות פארנו (אליפות הארצות הבלטיות) אחרי איוו ניי.
בשנת 1965 ניצח מיקאנס באליפות הארצות הבלטיות.
בשנת 1971 הוא ניצח בתחרות שהתקיימה בלובלין.
פיד"ה העניקה למיקאנס תואר אמן בינלאומי בשנת 1950 והוא קיבל דרגת רב-אמן לשם כבוד בשנת 1987.
מיקאנס שימש כשופט בדו-קרב על אליפות העולם בין אנטולי קרפוב לגארי קספרוב בשנת 1985.
על שמו מכונה הסתעפות חריפה בהגנת בנוני "הסתעפות מיקאנס".
על שמו מכונה הסתעפות בפתיחה הנימצו הודית: .
הסתעפות מיקאנס בפתיחה הנימצו הודית
כמו כן פיתח הסתעפות הנקראת הסתעפות פלור-מיקאנס בהגנה האנגלית 1. ג4 פו6 2. פג3 ה6 3. ה4.
ולדוסטה היא בירת מחוז לאונדס שבמדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית והעיר ה-14 בגודלה בג'ורג'יה.
העיר היא מקום משכנה של אוניברסיטת המדינה של ולדוסטה (Valdosta State University) שהיא חלק ממערכת האוניברסיטאות של ג'ורג'יה ובה לומדים יותר מ-10,900 סטודנטים.
נבחרת הפוטבול של בית הספר התיכון הציבורי של ולדוסטה ניצבת בראש רשימת הניצחונות של כל הזמנים של נבחרות בתי הספר התיכוניים בכל ארצות הברית.
ולדוסטה מכונה "עיר האזליאה", שכן צמח האזליאה גדל בה בשפע ובחודש מרץ מדי שנה היא מארחת את פסטיבל האזליאה.
ולדוסטה נוסדה על ידי מתיישבים לבנים ב-7 בדצמבר 1860, כאשר היא הוכרזה על ידי בית המחוקקים של ג'ורג'יה כמקום החדש של מושב המחוז, שקודם לכן שכן בטרופוויל הסמוכה.
באותה שנה נסללה מסילת רכבת אל העיר ולא אל טרופוויל וכך הואצה התפתחותה.
רבים מתושבי טרופוויל העתיקו את מקום מגוריהם לוולדוסטה כאשר נסללה "מסילת האטלנטי והמפרץ" (Atlantic and Gulf Railroad) במרחק 6 ק"מ משם.
ב-4 ביולי 1860 הוביל הקטר הידוע בשם "סטילה מס' 3" (Satilla No.
3) את הרכבת הראשונה אל תוך ולדוסטה.
ולדוסטה שוכנת בשפלת החוף של ג'ורג'יה והנוף הנשקף ממנה הוא כמעט לחלוטין מישורי.
העיר הייתה אז מרכז הגידול העיקרי של הכותנה בארצות הברית, ענף חקלאי מכניס ביותר לפני מלחמת האזרחים ואחריה.
לפני פרוץ המלחמה נמנו רוב תושבי המחוז על בני הגזע הלבן, אך עם אוכלוסיית שחורים לא קטנה, שכן מטעי הכותנה היו תלויים בכמות גדולה של עבדים שחורים כעובדי שדה.
לאחר שאיבדה את מעמדה כמקום מושב המחוז ולאחר שמסילות הרכבת שנסללו במחוז עקפו אותה, ננטשה טרופוויל כמעט לחלוטין.
היא נקראה על שמו של מושל ג'ורג'יה, ג'ורג' טרופ שעל שמו גם קרוי מחוז במדינה.
ולדוסטה נקראה על שם אחוזתו של טרופ, ואל ד'אוסטה (Val d'Osta).
טרופ קרא לאחוזתו על שם מחוז ואל ד'אוסטה שבאיטליה.
ב-1871 ו-1872, לאחר תום מלחמת האזרחים, במהלך תקופת השיקום, יותר ממאה עבדים משוחררים, משפחות חוואים, בעלי מלאכה, ופועלים, היגרו ממחוז לאונדס לאריתינגטון שבליבריה, בחפשם אחר עתיד טוב יותר.
עוד לפני המלחמה, תמכה תנועת החזרה לאפריקה בהגירתם של שחורים לליבריה, אז מושבה אמריקאית שהוקמה למטרה זו.
הקבוצה הראשונה עזבה את המחוז ב-1871 בהנהגתו של ג'פרסון ברייסוול והקבוצה השנייה יצאה ב-1872 בהנהגתו של אהרון מילר.
רבים מהעבדים המשוחררים המשיכו לעבוד במחוז כאריסים וכחוכרים, שכן ענף הכותנה המשיך לשגשג גם במאה ה-20. עם כניסת המיכון בענף זה, מספר מקומות העבודה במגזר החקלאי ירד.
בנובמבר 1902 השתוללה פילה של קרקס האריס-ניקל-פלייט בשם ג'יפסי והרגה את המאמן שלה, ג'יימס או'רורקה.
לאחר שהטילה אימה על העיירה במשך כמה שעות, היא ברחה לצ'רי קריק שמצפון לוולדוסטה.
ג'יפסי רדפה אחרי מפקד המשטרה, קלווין דמפייר וכוח שנלווה אליו ובסופו של דבר נורתה, נהרגה ונקברה במקום מותה.
ג'יימס או'רורקה נקבר בבית הקברות סנסט היל שבוולדוסטה.
ב-28 ביולי 1907 הצביעה ולדוסטה על הפיכתה ל"עיר יבשה" מאלכוהול.
שיא מכירה של משקאות בשווי של 10,000 דולר נרשם ביום האחרון לפני כניסת החוק לתוקף.
ב-1905 נבנה בוולדוסטה בית המשפט של מחוז לאונדס, מבנה שכיום רשום כמבנה היסטורי לאומי והוא השביעי מבין בנייני בית המשפט של המחוז.
המבנה הראשון נבנה ב-1828 בפרנקוויל, אז מקום מושב המחוז.
ב-1834 נבנה בניין חדש במושב המחוז החדש, טרופוויל.
בניין זה הוחלף במבנה שהוקם ב-1842 ושנחרב בשריפה ב-1858.
הבניין הראשון של בית המשפט בוולדוסטה נבנה בשנות השישים של המאה ה-19 והיה מבנה עץ שנשרף ב-1869. מבנה עץ אחר נבנה במקומו באותו מיקום וב-1875 נבנה במקומו מבנה לבנים של שתי קומות.
ב-1900 החליטה הנהגת המחוז על בניית מבנה גדול יותר וב-1905 נבנה הבניין החדש.
זהו המבנה שבמאה ה-21 כונה "בית המשפט הישן".
בקיץ 2010 עברו גופי הממשל של המחוז למכלול בניינים חדש.
בניין בית המשפט שנבנה ב-1875 נחשב לאחד ממבני בתי המשפט היפים ביותר בג'ורג'יה.
המקום משמש לאספות, תערוכות ופעילויות קהילתיות אחרות.
במאי 1918 התחוללה באזור ולדוסטה ובחלק המזרחי של מחוז ברוקס השתוללות של מעשי לינץ' בעקבות מותו בירייה של המפטון סמית', בעל מטעים לבן ליד העיירה מורבן הסמוכה.
סמית', שנודע כ"בוס קשוח", שלעיתים הכה והשפיל את עובדיו, נורה ונהרג בביתו על ידי סידני ג'ונסון, עובד חווה שחור שסמית' התעלל בו כמה פעמים.
ג'ונסון גם ירה ופצע את אשתו של סמית'.
לאחר הרצח התחבא ג'ונסון בוולדוסטה מספר ימים מבלי להתגלות.
בעקבות הרצח התגבשו מספר חבורות של מבצעי לינץ' בוולדוסטה, כולל רבים מחשובי העיר.
הם בזזו את מחוזות לאונדס וברוקס במשך שבוע בחפשם אחר ג'ונסון ואחר שותפיו לכאורה.
חבורות אלו ביצעו מעשי לינץ' בלפחות 13 אפרו-אמריקאים.
בין הקורבנות של מעשי הרצח הללו הייתה מרי טרנר שהייתה בחודש השמיני להריונה ועוברה נעקר מגופה ונרצח, יום לאחר הרצחו של בעלה של טרנר.
מבין הקורבנות של מעשי הלינץ' הללו, לפחות שני אנשים לא היו קשורים לרציחתו של סמית' או לכל מעשה פשע אחר.
סידני ג'ונסון התגלה בדרך מקרה.
מפקד המשטרה, קלווין דמפייר, הוביל מסע ירי בערבו של ה-22 במאי לעבר בית בוולדוסטה בו הסתתר ג'ונסון.
לאחר מותו, בוצע סירוס בגופתו של ג'ונסון על ידי המון של 700 איש.
לאחר מכן נקשרה הגופה לכלי רכב ונגררה במורד רחוב פטרסון וכל הדרך אל מורבן, ליד מקום הירצחו של סמית'.
שם נתלתה גופתו של ג'ונסון על עץ והועלתה באש.
באותו אחר צהריים, הורה המושל יו דורסי לכוח של המשמר הלאומי של ג'ורג'יה להגיע לוולדוסטה ולעצור את ההשתוללות, אך הגעתם הייתה מאוחרת מדי עבור קורבנות רבים.
מאוחר יותר גינה דורסי את מעשי הלינץ', אך אף אחד מהמשתתפים בהם לא הועמד לדין.
בעקבות גל אלימות זה נמלטו ממחוזות לאונדס וברוקס יותר מ-500 אפרו-אמריקאים.
בין השנים 1880 – 1930 נרשם במחוז ברוקס השיעור הגבוה ביותר במדינת ג'ורג'יה של מעשי לינץ'.
מעשי הלינץ' של מאי 1918 התרחשו בתקופה של מתחים חברתיים הולכים וגוברים בעקבות סיומה של מלחמת העולם הראשונה.
האלימות על רקע גזעני של לבנים כלפי שחורים הגיעה לשיאה במהומות קשות במספר רב של ערים תעשייתיות ברחבי ארצות הברית במסגרת מה שכונה "הקיץ האדום" (Red Summer) של 1919, כולל מהומות הגזע בשיקגו, בוושינגטון, אומהה, בלטימור וערים אחרות.
ב-1922 החל הסניף המקומי של ארגון הקו קלוקס קלאן, ששב לפעילות ב-1915, לקיים מצעדים בגלוי ברחובות העיר.
עד 1940 עזבו את ג'ורג'יה ומדינות נוספות בדרום יותר ממיליון וחצי שחורים והיגרו לערים במדינות בצפון ובמערב התיכון.
ב-1910 היה ענף הכותנה מרכיב חשוב בכלכלה המקומית והמגזין Fortune דירג את ולדוסטה כעיר העשירה ביותר בארצות הברית על פי הכנסה לנפש.
זמן קצר לאחר מכן פלשה החדקונית מסוג Anthonomus grandis לדרום והשמידה את יבול הכותנה של 1917. החקלאות באזור עברה הסבה לטבק ולגידול עצי אורן לתעשיית העץ.
בתקופה מסוימת שכן בוולדוסטה המפעל השני בגודלו בעולם של חברת קוקה-קולה.
באמצע המאה ה-20 קיבלה כלכלת ולדוסטה דחיפה משמעותית כאשר נסלל בקרבתה כביש 75 הבין-מדינתי.
נופשים רבים שעשו את דרכם לפלורידה מצאו שוולדוסטה היא עצירה אחרונה נוחה בדרכם לדיסניוורלד ולאזור אורלנדו, במיוחד אלו שהגיעו מהמערב התיכון ומקנדה.
ב-2003 נכללה ולדוסטה ברשימת "100 הערים הקטנות הטובות ביותר" של המגזין Site Selection.
ב-2010 נכללה העיר ברשימת "המקומות הקטנים הטובים ביותר לעסקים ולקריירה" של המגזין פורבס.
ולדה קאטיץ' היא טניסאית ישראלית-אוזבקית, אלופת ישראל בטניס ביחידות ובזוגות לשנת 2017. מדורגת (נכון לדצמבר 2019) במקום 631 בעולם.
ייצגה מקצועית גם את מולדתה, אוזביקסטן.
נולדה בשם ולדה אקשיברובה נולדה בטשקנט שבאוזביקסטן הסובייטית, לאם יהודייה.
בגיל 7 החלה לשחק טניס בעצת אביה, שהחל לשמש כמאמנה.
בשנת 2004 החלה את קריירת הטניס המקצועית שלה שבמהלכה זכתה בשמונה תוארי יחידים בטורנירי ITF, וב-12 תוארי זוגות.
ביולי 2008 הגיעה לדירוג השיא שלה 352 בעולם.
באותה תקופה הפסיקה להתאמן תחת הדרכתו של אביה, ושיחקה במשך כ-7–8 שנים בסבב ללא מאמן אישי.
ביוני 2016 עלתה לישראל, החלה להתאמן עם קוסטה מילר, וזכתה בטורניר עכו.
באוגוסט 2017 זכתה בטורניר הפיוצ'ר באיסטנבול לאחר שניצחה במשחק הגמר 2:6, 1:6 את דנה קרמר מגרמניה.
בדצמבר 2017 זכתה באליפות ישראל בטניס כשניצחה בגמר בתוצאה 7:6, 5:4, את דניז חזניוק שפרשה כאשר לאקשיברובה הייתה נקודת משחק.
היא גם זכתה באליפות ישראל בזוגות יחד עם מאיה טחן לאחר ניצחון בגמר על שון לוצקי וניקול נדל 3:6, 3:6.
בדצמבר 2018 היא הפסידה לחזניוק (שלבסוף זכתה באליפות) בחצי גמר אליפות ישראל בטניס בשלוש מערכות.
בדצמבר 2019 הפסידה בגמר אליפות ישראל לשלי ברזניאק בשתי מערכות.
קאטיץ' שיחקה בנבחרת אוזבקיסטן בגביע הפדרציה, ובנובמבר 2017 אושרה בקשתה לייצג את ישראל במסגרת נבחרת גביע הפדרציה של ישראל.
נשואה למאמנה הסרבי, דג'אן קאטיץ'.
ולדוזאורוס (שם מדעי: Valdosaurus) הוא סוג של דינוזאור אורניתופוד קטן ממשפחת הדריוזאוריים, אשר חי בקרטיקון התחתון.
מאובניו נמצאו באי וייט שבבריטניה בשנת 1977 בידי החוקר "פטר גלטון".
משמעות השם הוא: "לטאת ויילד ", שטח בדרום-מזרח אנגליה בו הייתה קבוצת החופרים "Wealden Group.
מאובנים נוספים מהמאה ה-19 נחקרו בידי חוקרים כמו גדעון מנטל אך הם שויכו לסוג היפסילופודון או איגואנודון.
מתקופת היורה התיכון שחי לפני 163 מיליון שנה.
הוא התגלה בחפירות באנגליה והיה קרוב משפחה של הדריוזאורוס.
למעשה המין הנוכחי והיחיד של הסוג, Valdosaurus canaliculatus שויך עד 1977 לסוג דריוזאורוס.
המאובנים של הדינוזאור כללו בעיקר עצמות ירך, עצמות שיניים ולסת תחתונה ושרידים קטנים נוספים.
מאובן עצם הירך שנמצאה הגיע לאורך 14 ס"מ, מה שהוביל לאורך משוער של חצי מטר לכל הגוף.
כמה חוקרים טענו שהדינוזאור היה צעיר מאוד ואורך ירך הבוגר הגיע לחצי מטר, כך שאורך הגוף דמה יותר לאורך 4–5 מטרים.
הוא היה אוכל צמחים שדמה לאיגואנודון ויכל לנוע זקוף על שתיים.
דינוזאור זה הופיע בסדרה פלאווורלד.
ולדזימיר סנקו (בבלארוסית: Уладзімір Лявонавіч Сянько, נולד ב-5 באוגוסט 1946 בכפר במחוז ויטבסק) הוא דיפלומט סובייטי ובלארוסי.
לאחר סיום בית הספר, ולדזימיר סנקו נסעה למוסקבה והחל לימודים במכון ממלכתי ליחסים בינלאומיים.
לאחר הלימודים הוא התחיל לעבוד במערכת משרד החוץ הסובייטי.
בשנים 1988–1991 הוא הוצב בשגרירות סובייטית בוורשה.
עם הקמת בלארוס העצמאית הוא מונה לסגן שר החוץ וכיהן בתפקיד זה בשנים 1991–1992 בשנת 1992 סנקו חזר לוורשה, הפעם כשגריר של בלארוס.
בשנת 1994 הוא מונה לשגריר בבריטניה.
ביולי 1994 הוא הוחזר למינסק ומונה לשר החוץ במקום איוואן אנטונוביץ'.
לאחר 3 שנים בתפקיד, בשנת 1997 הוא הועבר מתפקידו ונשלח צרפת בתפקיד שגריר.
בשנת 2004 סנקו מונה לשגריר בבלגיה.
החל משנת 2012 ולדזימיר סנקו מכהן בפרלמנט הבלארוסי.
ולד (באנגלית ובאפריקאנס: Veld; משמע: "שדה") הוא סוג של תוואי נוף הקיים באפריקה הדרומית.
בעיקרון, מדובר בשטח מפלסי מכוסה בדשא או בעשביה נמוכה, הנמצא במדינות דרום אפריקה, לסוטו, אסוואטיני, זימבבואה ובוטסואנה.
השם ניתן לסוגים שונים של תוואי שדות פתוחים בדרום אפריקה המשמשים למרעה וחקלאות.
עבור רוב החקלאים הדרום אפריקאים כיום, ה'ולד' מתייחס לקרקע החקלאית שעליה הם עובדים.
ניתן להבחין בסוגים שונים של שדות, בהתאם למאפיינים מקומיים כגון גובה, חקלאות ואקלים.
לפיכך, יש ולד גבוה, ולד בינוני, ולד נמוך, ולד קוצים, ולד עשב ובושוולד .
הגבול בין זני הוולדים השונים הללו מעורפל לעיתים קרובות, ולכולם מתייחסים בדרך כלל במונח הכללי 'ולד' על ידי מקומיים.
מטעמי נוחות, האזורים העיקריים - ולד נמוך, בינוני וגבוה - מובחנים על בסיס גובה.
במטרה לשמר את מיני בעלי החיים באזור, ממשלות דרום אפריקה וזימבבואה הקדישו שטחים רחבי ידיים כשמורות טבע, הגדולה והמפורסמת שבהן היא הפארק הלאומי קרוגר.
בין היונקים המוגנים המוכרים בסביבת שמורות הטבע של הוולד נמצאים אריה קרוגר, נמר אפריקאי, ברדלס ערבות, ג'ירף דרומי, פיל סוואנה אפריקני, ראם הצבי, קודו גמלוני, אילנד מצוי דרומי, אנטילופת סוס שחורה ואנטילופת סוס קצרת-קרן.
היונקים הקטנים יותר, רוב הזוחלים וכמעט כל העופות - מלבד היען המצוי, שלמעשה נכחדה מהוולד - עדיין נמצאים בטבע.
גלריה של בעלי חיים מוכרים
ולדורפטור (שם מדעי: Valdoraptor; מילולית: "השודד של וולדן") הוא סוג של דינוזאור תרופוד שחי בקרטיקון התחתון שלפני 136 מיליון שנה מזמננו.
הוא התגלה לחופי אנגליה בצורת מאובנים מתצורות טורברידג' וול סאנד שבסאסקס, דרום אנגליה.
מבנה העצמות שלו דמה לאלה של דמויי-אורניתומימי קדום והוא היה הקדום ביותר מבני קבוצתו.
בהמשך התברר שהסוג נחשב לקרוב לראשוני האורניתומימיים, אף שכמה חוקרים רואים בו בן לקבוצת הקרנוזאוריה הקרוב לנאוונאטור.
הסוג תואר בשמו הנוכחי בידי גאורג' אולשבסקי (George Olshevsky) כשהשם ניתן לכבוד "חברת וולדן" (Wealden Group) עם הסיומת: "raptor" שפירושה: "שודד" או "גנב".
ולדורה , יאכטת מפרשים דו-תרנית מסוג שנבנתה בסקוטלנד ב-1903, הייתה ספינת הלימוד הראשונה של בית הספר הימי בחיפה.
היא נרכשה ב-1946 על ידי ארגון החבל הימי לישראל ושימשה את בית הספר עד 1950, אז נמכרה לגריטה.
בית הספר הימי בחיפה נוסד ב-18 באוקטובר 1938 על ידי הטכניון, החבל הימי לישראל והסוכנות היהודית.
ב-1938 תרם התעשיין היהודי-בריטי ריצ'רד סליגמן לבית הספר אוניית מפרשים בשם 'קפ פילר' (Cap Pilar) ; בשל התלקחות מלחמת העולם השנייה לא ניתן היה להביאה ארצה, וכשהסתיימה המלחמה הסתבר כי מצבה של האונייה גרוע ביותר והיא לא תצלח עוד לתפקידה.
כשפרצה המלחמה צומצמו שיעורי השיט המעשיים בנמל חיפה במידה ניכרת.
כדי לפצות על כך נערך בקיץ 1940 מחנה קיץ בכנרת בפיקוחו של רב חובל זאב הים, והקדטים התאמנו בספינות הדיג של קבוצת "בתלם" (הגרעין המייסד של קיבוץ עין גב).
בהמשך המלחמה, כשביטחון השיט השתפר, הפליגו התלמידים בשולות מוקשים של הממשלה המנדטורית, שנבנו בארץ, ובספינות הדיג 'פלד' ו'משמר הים'.
בית הספר חכר מדי פעם גם שתי סירות מפרשים גדולות, את 'ארלוזורוב' מקלוב 'הפועל' ואת 'פניציה' מקלוב 'כרמל', ובהן התאמנו הקדטים בשיט מפרשים, בימאות מעשית ובנווטות.
אחרי כניעת איטליה בספטמבר 1943 השתפר המצב במזרח הים התיכון.
בקיץ 1944 הפליגו למצרים ב'ארלוזורוב' 12 תלמידי כיתה ב' שייטים וכמה מחברי 'הפועל', וחזרו מלאי התלהבות ורשמים.
ביולי 1945 הפליגו 10 מתלמידי כיתה ב' שייטים בספינה 'ארלוזורוב' לפמגוסטה שבקפריסין.
ביוני 1946 רכש החבל הימי עבור בית הספר הימי את 'ולדורה', יכטת מפרשים עשויה עץ, שתוכננה ונבנתה ב-1903 על ידי מספנת ויליאם פייף ובנו (William Fife & Son) בפיירלי שבסקוטלנד.
בעליה היה פרדריק ריס (Frederick N.C.
Rees), אנגלי שהתגורר באלכסנדריה, והיא הייתה רשומה בגרנזי באיי התעלה.
הספינה נקנתה ב-7 אלפים לא"י.
תפוסתה 55.64 טון (106 טון לפי מידת התפוסה הבריטית ליכטות).
מעטה המפרשים המקורי של 'ולדורה' היה מעטה יול (Yawl), שהוחלף ב-1936 במעטה קטש.
שטח המפרשים 5563 רגל מעוקבת.
כמו כן היה לספינה מנוע עזר (דיזל) בהספק 50 כוחות סוס ודיזל-גנרטור לאספקת חשמל.
גוף הספינה מתחת למים היה מצופה בפחי נחושת.
בספינה היו 3 תאים לבעלים ולאורחיהם, סלון רחב ידיים במרכז ולצדו מטבח עם תנור פחמים ומזווה.
במגורי הצוות בחרטום היו 7 מיטות, ובברזי הכיורים והמקלחות זרמו מים חמים.
ב-18 ביוני 1946 יצאה 'ארלוזורוב' לאלכסנדריה עם קבוצה של 10 מתלמידי כתה ג' שייטים והמדריכים סטיפן שיינמן, שמואל טנקוס ויעקב אגייב, כדי להביא את 'ולדורה' לחיפה.
התלמידים ואנשי הצוות נשארו בספינה בהוראת השלטונות, ורק רב חובל שיינמן הורשה לרדת לחוף.
ב-6 ביולי הושלם המשא והמתן ונחתם חוזה הקנייה עם בעל הספינה, פרדריק ריס, במשרדו של הקונסול הבריטי באלכסנדריה.
התלמידים התחלקו לשתי הספינות, ב-9.7 יצאה 'ארלוזורוב' חזרה לחיפה ולמחרת עזבה 'ולדורה' את אלכסנדריה.
ב-13 ביולי 1946, לאחר 70 שעות הפלגה ברוח נוחה, הגיעו שתי הספינות לחיפה.
'ולדורה' נרשמה בנמל חיפה ב-12.8.1946 וקיבלה את מספר הרישום 19. היא עגנה כשירכתיה רתוקות לשובר הגלים הראשי.
בימי חול היו באים תלמידי מחלקת השיט להתאמן בה בימאות מעשית, ובחופשות הארוכות היו יוצאים בה להפלגות למרחקים.
מאחר שלא היה בחיפה מבדוק, נעשו התיקונים והתחזוקה בנמל ביירות.
את הפלגתה הראשונה ערכה הספינה באוגוסט 1946 לקפריסין, ביירות ובחזרה בפיקודו של קומנדר מילר, שחזר לא מכבר לנהל את מחלקת השיט של בית הספר לאחר שירות בצי המלכותי בתקופת המלחמה.
באוגוסט 1947 הפליגה 'ולדורה' לביירות לשם ניקוי התחתית, כהכנה להפלגה של 3 שבועות לרודוס – ההפלגה הראשונה הארוכה ביותר בתולדות בית הספר עד אז.
בהפלגה לרודוס, בפיקודם של מדריכי השיט שמואל טנקוס ויעקב אגייב, השתתפו 11 תלמידים, שייטים ומכונאים מכיתות ב' וג'.
שנים-עשר יום עשתה הספינה בים ועברה מרחק של 740 מייל ימיים, אולם עקב סערה עזה שהתחוללה אז במזרח הים התיכון נאלצה לחזור, כשהמרחק בינה לבין רודוס 40 מייל בלבד.
להפלגתה האחרונה עם תלמידי בית הספר, לאורך חופי הארץ, יצאה 'ולדורה' בתחילת שנת הלימודים תש"ט, ומאז עמדה ללא שימוש בנמל.
מצבה דרש תיקונים רבים שבית הספר התקשה לממן, ועל כן הוחלט למוכרה.
ב-1950 נמכרה הספינה לחברת "גליה" ופורקה לגרוטאות.
וָּלְדָה נולד ברוֹהָן, כפי הנראה באֵדוֹרָס, בשנת 2619 לעידן השלישי, כבנם הבכור של בְּרִיטָה ואשתו, ששמה לא ידוע.
הוא ירש את כס אביו בשנת 2842 ומשל כ-9 שנה.
בימיו חשבו שכל האורקים, בהם נלחם אביו, מתו.
בעקבות כך האורקים טמנו לו מארב והוא נרצח על ידם בהפתעה יחד עם כל מלוויו.
הוא נרצח על ידי האורקים בשנת 2680 לעידן השלישי.
במותו ירש אותו בנו, פוֹלְקָה.
ולדון ברינטון הייברן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם איידהו בין השנים 1903 ל-1912.
הייברן נולד ב-23 במאי 1852 בדרום מזרח פנסילבניה ליד העיר צ'אדס פורד, והיה בנם של זוג קווייקרים ממוצא אנגלי.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים שם, כולל מכון מייפלווד בקונקורדוויל ובאוניברסיטת פנסילבניה.
אחיו, ויליאם הייברן (1861–1939), עבר בסופו של דבר מערבה ללואיוויל שבקנטקי, שם הפך לאזרח מוביל ונשיא של חברת חומרה וייצור בלקנאפ.
הייברן למד משפטים תחת אדוארד א.
פרייס וב-1876 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין במדיה שבפנסילבניה.
עם תנופת הכרייה בקולורדו, הוא עבר מערבה ללידוויל, שם עסק בעריכת דין במשך מספר שנים.
ב-1883 עבר הייברן לעמק הכסף שבצפון איידהו והמשיך בעיסוק בעריכת דין בוולאס שבמחוז שושון.
הייברן היה חבר בוועידת החוקה של איידהו בשנת 1889.
ב-30 באוגוסט 1884, תבע הייברן חזקה על תגלית פולריס, מצפון-מזרח, ו-26 ימים לפני תגלית בלייק של מרבצי העפרות יאנקי בוי ויאנקי גירל.
לאחר מותו בשנת 1912, אחיינו כרה מעט עפרות מפולריס באופן מוגבל.
חברת הכרייה היקלה השתלטה על פולריס בשנת 1930, בעוד שמכרה יאנקי בוי הפך לליבה של מכרה סאנשיין בשנת 1918.
בשנת 1898 היה הייברן מועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות לקונגרס ה-56, אולם הפסיד למועמד מפלגת הרפובליקנים של הכסף, אדגר וילסון.
בינואר 1903 נבחר הייברן לסנאט של ארצות הברית על ידי בית המחוקקים של איידהו, כשהביס את הדמוקרטי ג'יימס האולי.
עורך הדין מבויסי, ויליאם בורה, היה במקום השני למועמדות הרפובליקנית עם 22 קולות לעומת 28 להייברן, וזכה במושב השני של איידהו בסנאט ארבע שנים מאוחר יותר.
מתמודדים נוספים במרוץ היו המושל והסנאטור לשעבר ג'ורג' ליירד שופ והשופט ד.וו.
שניהם פרשו מהמרוץ והעבירו את תמיכתם להייברן.
הייברן נבחר מחדש על ידי בית המחוקקים בינואר 1909, וכיהן כיושב ראש ועדת הייצור (הקונגרסים ה-58 עד ה-62).
במהלך הקריירה שלו, התנגד לקריאתו של גיפורד פינצ'ו להקמת יערות לאומיים, מכיוון שלא הסכים לשליטת הממשלה הפדרלית על שטחים נרחבים במדינות המערב.
כמו כן, הוא נאבק בנשיא תאודור רוזוולט על רבות מהרפורמות של העידן הפרוגרסיבי, כגון יום עבודה של 8 שעות וחוקים לרווחת ילדים.
הייברן, שהיה האדם הבולט ביותר בסנאט, התמוטט במליאת הסנאט לאחר שנשא נאום במרץ 1912, וסבל מבריאות רופפת ברוב השנה שקדמה למותו בגיל 60 בוושינגטון די.
הוא נטמן בבית הקברות ברמינגהאם-לפאייט בברמינגהאם טאונשיפ, פנסילבניה.
הייברן זכור בעיקר בזכות הצגת הצעת החוק שהפכה לחוק המזון והתרופות הטהורים בשנת 1906.
במדינת איידהו, העיר הייברן במחוז מינידוקה קרויה על שמו, כמו גם הר הייברן, פסגה משוננת בהרי המסור.
ההר מתנשא לגובה של מעל פני הים, ומשקיף על אגם רדפיש באזור הבילוי הלאומי סואוטות', ממש דרומית לסטנלי במחוז קאסטר.
הפארק הלאומי הייברן, הפארק הלאומי העתיק ביותר בצפון מערב, נמצא במחוז בנווה בקצה הדרומי של אגם קור ד'אלן.
הוא הוקם בשנת 1908; הסנאטור הייברן ניסה להפוך אותו לפארק לאומי.
בית המחוקקים קרא לו על שמו של הייברן ב-1911, בעודו מכהן בתפקיד.
ולדי ירמישין (נולד ב־26 באפריל 1984) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ספורטתרפיסט ומאמן כדורסל.
שיחק בעמדת הפורוורד בליגת העל בכדורסל ובליגה הלאומית.
ייצג את ישראל כשחקן בנבחרת הנוער, נבחרת העתודה, הנבחרת האולימפית וכן בנבחרת ישראל בכדורסל 3x3. לאחר פרישתו ממשחק פעיל עוסק בטיפול ושיקום ספורטאים מקצועיים, ומשמש כספורטתרפיסט בנבחרות ישראל הצעירות.
ירמישין נולד בבלארוס ועלה לישראל בגיל 11. בצעירותו הצטיין הן בכדורסל והן בקפיצה לגובה, אך בחר להתמקד בכדורסל.
הוא שיחק במשך שמונה עונות בליגת העל, בקבוצות מכבי חיפה, עירוני קריית אתא,בה הצטיין עם ממוצעים של מעל 10 נקודות בליגת העל.
הראה יכולת אישית נהדרת והיה מהישראלים הטובים בליגה, אבל לא מנע ירידה צפויה מראש.
קנה את מעמדו כשחקן לגיטימי.
בין היתר שיחק ב-הפועל גליל עליון, אליצור אשקלון ועירוני נהריה.
במהלך הקריירה שיחק גם בליגה הלאומית והיה שחקן בולט.
ירמישין שיחק במהלך הקריירה ברוב נבחרות ישראל הצעירות.
ירמישין נולד וגדל בחיפה, והחל לשחק כדורסל במסגרת מחלקת הנוער של מכבי חיפה.
בעונת 2001/2002 החל לשחק בקבוצה הבוגרת, ובמהלך הקריירה שיחק במשך שמונה עונות בליגת העל בכדורסל, במדי מכבי חיפה, עירוני קריית אתא, עירוני נהריה ואליצור אשקלון.
ירמישין שיחק במשך 5 עונות בליגה הלאומית בין השנים 2006–2013 (2008-2010 בליגת העל), במדי הקבוצות:
כמו כן שיחק במספר קבוצות בליגה הארצית, והבולטות בהן מכבי מעלה אדומים, מכבי שהם וקבוצות נוספות.
2001 – מקום ראשון ליגת העל לבתי ספר תיכוניים עם תיכון ליאו באק חיפה
2002 – מקום שני ליגת העל לבתי ספר תיכוניים עם ליאו באק חיפה
2004 – מדליית כסף עם נבחרת ישראל עד גיל 20 באליפות אירופה
בשנת 2002 שיחק בנבחרת הנוער של ישראל.
בשנת 2004 היה מהשחקנים הבולטים בנבחרת העתודה של ישראל, שזכתה במדליית כסף באליפות אירופה.
בשנת 2005 השתתף באליפות העולם לנבחרות עתודה, ובשנת 2007 ייצג את ישראל במשחקי אוניברסיאדת בנגקוק 2007 שנערכו בתאילנד.
בשנת 2012 ייצג ירמישין את נבחרת ישראל בכדורסל 3x3 לסטודנטים באליפות העולם הראשונה שנערכה בעיר קראגויבאץ, סרביה, בחסות FISU – התאחדות הספורט הבינלאומית של הסטודנטים.
בשנת 2015 ייצג ירמישין את נבחרת ישראל בכדורסל 3x3 במשחקים האירופיים בבאקו, אזרבייג'ן.
ישראל הודחה בשמינית הגמר לאחר הפסד 14–19 לנבחרת אזרבייג'ן.
ירמישין רשם סך הכול 26 הופעות בינלאומיות רשמיות במדי נבחרות ישראל הצעירות (נוער, עתודה ונבחרת עד גיל 21), במסגרת אליפויות אירופה ואליפות העולם לנבחרות צעירות.
במהלך טורנירים אלה העמיד ממוצעים של:
לאחר פרישתו ממשחק פעיל הוכשר כספורטתרפיסט מוסמך.
מאז שנת 2016 הוא מלווה את נבחרות ישראל הצעירות – U14, U16 ו-U18 – כאיש צוות שיקומי, ומסייע בשיקום פציעות ספורט בקרב שחקנים צעירים.
משנת 2014 ירמישין משמש כמאמן בחוג "כדורסל באהבה" – מיזם חינוכי-חברתי לקידום ערכים באמצעות הכדורסל.
לאורך השנים העביר מאות אימונים ופעילויות להנחלת מנהיגות, עבודת צוות והנאה מספורט.
בשנת 2019 יצא בעקבות אשתו אב ירמישין לשליחות דיפלומטית בסין ורוסיה יחד עם משפחתו, ושב לישראל בקיץ 2024.
נכון ל־2025, ירמישין משמש כספורטתרפיסט של קבוצת מ.כ.
עוטף דרום ונבחרת ישראל עד גיל 18, ומאמן את קבוצת הנשים של בני יהודה תל אביב כדורסל באהבה בליגה הארצית.
בקיץ 2025 שימש ירמישין כספורטתרפיסט של נבחרת ישראל עד גיל 19 באליפות העולם שנערכה בשווייץ, וכן של נבחרת הנוער עד גיל 18 באליפות אירופה בסרביה.
בעונת 2025/2026 הצטרף למכבי עירוני רמת גן מליגת העל, ומונה לספורטתרפיסט הראשי של קבוצת הבוגרים.
ולדי ירמישין הוא בוגר תואר ראשון במנהל עסקים עם התמחות בניהול ספורט ובריאות ממכללת רופין.
לאחר מכן השלים תואר שני בממשל ומדיניות ציבורית מההאוניברסיטה הפתוחה, בו רכש ידע מעמיק בניהול מערכות ציבוריות וקבלת החלטות.
בנוסף, הוא ספורטתרפיסט מוסמך עם הכשרה מקצועית בשיקום ספורטאים, וכן מאמן כדורסל מוסמך, בעל ניסיון רב בהדרכת קבוצות בגילאים שונים במסגרת תחרויות ופרויקטים חינוכיים.
משנת 2017 נשוי לאב ירמישין ואב לשני ילדים – מיכאל וירדן.
ולדטה אידריזי (באלבנית: Valdete Idrizi, נולדה ב-27 ביוני 1973) היא המנהלת בפועל של פלטפורמת CiviKos (נכון לשנת 2017).
היא הייתה המנהלת בפועל והמייסדת של הארגון הלא ממשלתי "מיטרוביצה בונה קהילה" (Community-Building Mitrovica), הפועל למען שלום ובונה קהילה באזור מיטרוביצה בצפון קוסובו.
הצוות כולל סרבים ואלבנים כאחד, הפועלים יחד כדי לשקם את האמון שאבד, בין שתי הקהילות שלהם עקב מלחמה ופוליטיקה.
בשנים 2002 ועד 2008, "מיטרוביצה בונה קהילה" היה הארגון היחיד במיטרוביצה שעודד פיוס ובנייה מחדש של מערכות יחסים בין אלבנים אתניים לסרבים.
הארגון מממן יותר מ-200 פרויקטים באזור מיטרוביצה.
הפרויקטים מוקדשים לצרכים של: נוער, נשים, מיעוטים, עקורים, תרבות ותקשורת.
אידריזי היא אלבנית אתנית מקוסובו בצפון מיטרוביצה שאיבדה את ביתה בשנת 1999 כאשר הסרבים פלשו.
בשנת 2008 ביתה עדיין היה מאוכלס על ידי סרבים.
העמותה שהקימה הצליחה לארגן את חזרתם של קבוצת סרבים לבתיהם בקוסובו, ובשל כך קיבלה אידריזי איומי מוות מצד חמושים אלבנים מקוסובו.
אדריזי הייתה חוצה לעיתים קרובות, את ההרים לשטח הנשלט בידי הסרבים, אף על פי שהוזהרה שהוא מסוכן מדי לחצייה, כדי להפעיל פרויקטים לנשים ונוער בצפון הסרבי.
תפקידה כלל גם ייעוץ לאלמנות סרביות ועקורים אחרים שסבלו כמוה.
היא הסתכנה במכות, חטיפה ומוות, והחליפה את מגוריה לעיתים קרובות, כדי לשמור על ביטחונה.
בשנת 2008 קיבלה אידריזי את אות האומץ הנשי הבין-לאומי ובשנת 2009 קיבלה את פרס "הסורופטימיסטים הבינלאומיים לשלום".
היא נבחרה למנהלת בפועל של פלטפורמת CiviKos בדצמבר 2011; CiviKos היא יוזמה של ארגוני חברה אזרחית בקוסובו "שמטרתה ליצור סביבה מאפשרת לשיתוף פעולה בין מגזר החברה האזרחית הפורמלית לבין הממשלה".
ולגנציקלוביר היא תרופה אנטי־ויראלית המשמשת לטיפול ולמניעה של זיהומי ציטומגלווירוס (CMV), בעיקר באנשים עם דיכוי חיסוני כגון לאחר השתלת איברים.
ולגנציקלוביר היא קדם-תרופה (prodrug) של גנציקלוביר, ומומרת אליו לאחר ספיגה במערכת העיכול.
טיפול בנגיף הציטומגלווירוס (למשל CMV רטיניטיס בחולי HIV)
מניעת מחלת CMV לאחר השתלה (לפי הערכת סיכון)
לאחר המרה לגנציקלוביר, התרופה מזורחנת בתאים נגועים עם הווירוס, מעכבת את DNA פולימראז הוויראלי, ומפחיתה שכפול ויראלי.
דיכוי מח עצם: נויטרופניה, אנמיה ותרומבוציטופניה (חשוב לנטר ספירת דם)
תסמיני מערכת העיכול: (בחילה/שלשול), כאבי ראש וחום
פגיעה כלייתית: עלייה בקריאטינין, בייחוד עם גורמי סיכון נוספים
התוויית־נגד עיקרית: רגישות־יתר לתרופה ולגנציקלוביר/גנציקלוביר (ולעיתים גם נגזרות קרובות כמו אציקלוביר, וולאציקלוביר).
אנטי־ויראלי כנגד ציטומגלווירוס (CMV) באמצעות עיכוב שכפול DNA.
ספיגה: מומלץ לקחת עם אוכל כדי לשפר ספיגה וזמינות ביולוגית.
יש להתאים מינון לפי תפקוד כלייתי.
מאחר שהתרופה מומרת לגנציקלוביר, מרבית האינטראקציות דומות:
תרופות אחרות המדכאות מח עצם (למשל זידובודין) – עלייה בסיכון לציטופניה.
תרופות נפרוטוקסיות (למשל אמינוגליקוזיד/אמפוטריצין B) – עלייה בסיכון לפגיעה כלייתית
אימיפנם/צילסטטין – תואר סיכון לפירכוס בחלק מהדיווחים
במחקרי בעלי חיים תוארה טרטוגניות.
בהריון, יש לשקול חלופות בהתאם לסיכון־תועלת.
בהנקה, יש לשקול זהירות עקב פוטנציאל לתופעות לוואי בתינוק.
ולדימיר אִילִיץ' אוּליַאנוֹב – 21 בינואר 1924), הידוע בכינוי לֶנִין (Ленин), היה מהפכן רוסי ואידאולוג מרקסיסטי.
הוא היה בעל שורשים גרמנים-שוודים ויהודים מצד אימו וייתכן קלמיקים מצד אביו.
לנין היה מנהיג מהפכת אוקטובר ב-1917 ומייסד ברית המועצות.
הנהיג את המדינה הסוציאליסטית בשנותיה הראשונות והיה בעל השפעה מכרעת על התפתחותה.
לנין, שנולד בסימבירסק למשפחה ממעמד הביניים, אימץ את הפוליטיקה הסוציאליסטית המהפכנית לאחר הוצאתו להורג של אחיו ב-1887. הוא גורש מהאוניברסיטה האימפריאלית של קאזאן בשל השתתפותו בהפגנות נגד ממשלת הצאר, והקדיש את שנותיו הבאות ללימודי תואר ראשון במשפטים לפני שעבר לסנקט פטרבורג ב-1893 והפך למרקסיסט מוביל.
ב-1897 נעצר בגין המרדה והוגלה לסיביר למשך שלוש שנים.
לאחר מכן עבר למערב אירופה והפך לדמות מפתח במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
בעת פילוג המפלגה ב-1903 הנהיג את הפלג הבולשביקי במפלגה, שמולו עמדו המנשביקים.
לנין חזר לזמן קצר לרוסיה במהלך המהפכה הכושלת ב-1905, ובעת מלחמת העולם הראשונה פעל למען הפיכתה למהפכה פרולטרית כלל-אירופאית, שלדעתו תגרום לקריסת הקפיטליזם ולעליית הסוציאליזם.
לאחר מהפכת פברואר 1917, שהובילה להדחת הצאר ניקולאי השני, שב לנין לרוסיה ושיחק תפקיד מכריע במהפכת אוקטובר, בה הפילו הבולשביקים את ממשלת המעבר הרוסית.
ממשלתו של לנין ביטלה את הבעלות הפרטית על קרקעות, הלאימה את התעשייה ואת הבנקים הגדולים, פרשה מהמלחמה על ידי חתימה על חוזה ברסט-ליטובסק וקידמה את המהפכה העולמית באמצעות האינטרנציונל הקומוניסטי.
בתחילה חלקו הבולשביקים את השלטון עם המהפכנים הסוציאל-רבולוציונריים, אך במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ריכזו הבולשביקים את כוחם במפלגתם הקומוניסטית ודיכאו את האופוזיציה על ידי "הטרור האדום", שבו נהרגו או נכלאו עשרות אלפי בני אדם.
בתגובה לרעב ולמרידות העממיות, שינה לנין את מדיניותו הקומוניסטית והמלחמתית ב-1921 וייצב את הכלכלה על ידי הצגת מדיניות כלכלית חדשה.
הצבא האדום הביס מספר צבאות אנטי-בולשביקים ובדלנים במלחמת האזרחים, שלאחריה התאחדו בברית המועצות ב-1922 כמה מהמדינות הלא-רוסיות שהתנתקו מהאימפריה הרוסית; אחרים, בעיקר פולין, זכו לעצמאות.
לנין לקה שלוש פעמים בשבץ מוחי: ב-1922, ב-1923 ולפני מותו ב-1924, ובכך החל מאבק ירושה שהסתיים בעלייתו של יוסיף סטלין לשלטון.
לנין נודע כסופר מרקסיסטי פורה במיוחד וכנואם מצטיין שהותיר השראה רבה על סובביו.
האידאולוגיה שפיתח, שזכתה לכינוי "לניניזם", השפיעה רבות על החשיבה המרקסיסטית בדורות הבאים, והמהפכה הקומוניסטית שהנהיג הייתה לאחד מהאירועים המעצבים של המאה העשרים.
מאידך, לנין הוא דמות שנויה במחלוקת: מצד תומכיו הוא זוכה לשבחים על הקמת ממשלתו המהפכנית, בעוד מבקריו מאשימים אותו בהקמת דיקטטורה שפיקחה על הרג המוני ודיכוי פוליטי של הכוחות האנטי-מהפכניים.
כיום הוא נחשב לאחת הדמויות המשפיעות ביותר במאה ה-20.
ולדימיר איליץ' אוליאנוב נולד בשנת 1870 בעיר הקטנה סִימְבּירְסְק שעל נהר הוולגה (כיום אוליאנובסק), כילד שלישי למשפחה בת שישה ילדים ממעמד הביניים.
אימו, מריה אלכסנדרובנה, הייתה בת לאב יהודי-רוסי, ישראל בלנק, רופא עשיר שהתנצר ושינה את שמו לאלכסנדר בלנק, ולאם ממוצא גרמני-שוודי.
הוריו היו אנשים משכילים, תומכים נאמנים בצאר אלכסנדר השני, ועבדו שניהם במערכת החינוך של ממשלת רוסיה.
אביו, איליה, רוסי ייתכן בעל שורשים קלמיקים.
כיהן כמפקח בתי הספר בפלך סימבירסק וקיבל תואר אצולה מדרגה רביעית, שאותו היה זכאי להוריש לצאצאיו.
הוא הוריש את התואר לבנו אלכסנדר ("סשה"; שלימים יוצא להורג עקב מעורבותו בקשר להתנקשות בחיי הצאר אלכסנדר השלישי).
כשהיה בן תשע וחצי החל לנין, שכונה בילדותו "וולודיה", ללמוד בגימנסיה בסימבירסק, והצטיין בלימודיו.
כבן למשפחה משכילה הִרבה בילדותו לקרוא ספרים וגילה עניין רב בדקדוק ובשפות.
משפחתו הייתה מן המשפחות האמידות ביותר והמקובלות בקהילתה, אולם ב-12 בינואר 1886, כשהיה בן 15 וחצי, נפטר אביו, ככל הנראה כתוצאה מדימום תוך-גולגולתי; מותו של האב סימן את ראשיתה של תקופת משבר בחייה של המשפחה ואף הובילה את לנין להפסיק להאמין באלוהים.
ב-8 במאי 1887 הוצא להורג בתלייה אחיו הגדול אלכסנדר, עקב מעורבותו בקשר להתנקשות בחיי הצאר אלכסנדר השלישי.
בעקבות ניסיון הרצח נפגעה קשות תדמיתה של המשפחה והיא נדחקה לשולי החברה בסימבירסק, שהייתה מלאה בנתינים נאמנים לממשל.
על אף ההלם שספג, המשיך לנין את בחינות הסיום שלו בגימנסיה ועבר אותן בהצלחה יתרה.
הוצאתו להורג של אחיו עוררה את עוינותו של לנין כלפי שלטון הצאר, והוא החל לפתח את שאיפותיו המהפכניות להפלת המשטר.
בקיץ 1887 עקר לנין ביחד עם משפחתו לקאזאן ונרשם בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קאזאן.
ב-4 בדצמבר היה מעורב בהתקוממות המונית של סטודנטים נגד אופן הניהול של האוניברסיטאות בכלל ונגד מפקח האוניברסיטה בפרט.
בעקבות זאת נעצר וסולק למחרת מהאוניברסיטה.
הממשלה אסרה עליו להמשיך להתגורר בעיר והוא עבר יחד עם אימו לאחוזת סבו, ששכנה בכפר סמוך (קוקושקינו ).
בספטמבר 1888 אִפשרו לו השלטונות לשוב לקאזאן, יחד עם כל בני משפחתו.
במשך לימודיו באוניברסיטת קאזאן, וכן לאחר חזרתו לעיר ב-1888, הצטרף לחוגים מחתרתיים קטנים של סטודנטים.
הקבוצות בהן היה חבר בראשית דרכו התבססו על האידיאלים של התנועה הנרודניקית (ה"פופוליסטים") ושל ארגון "נרודניה ווליה", שדגל בביסוס המהפכה הסוציאליסטית על מעמד האיכרים ובהנהגת טרור שיטתי נגד המשטר.
את ההשפעה הגדולה ביותר ספג מהסופר ניקולאי צֶ'רנישֶׁבסקי, ובייחוד מהרומן שכתב, "מה יש לעשות?", שבהשראתו פיתח מסירות אדוקה לפעילות מהפכנית.