tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחקירתו מייד לאחר האירוע, אמר דואק שהוא פעל לבדו וכי רצה לעשות מעשה כדי שכולם ידעו על העוול שנגרם לו.
ליד ביתו בפרדסיה נמצאו שני רימוני יד נוספים שהחביא.
במשפט המוקדם, שבועיים לאחר האירוע, אמר שיש לו חשבון עם הסוכנות היהודית ועליית הנוער על מה שגרמו לו.
דואק הורשע בעבירה על סעיף 235(ג) לפקודת החוק הפלילי ונידון ל-15 שנות מאסר, שבחלקן היה מאושפז בבית חולים לחולי נפש.
בקשותיו למשפט חוזר, בטענה שהוא אינו שפוי, נדחו.
דואק פנה שוב ושוב לנשיא המדינה בבקשות חנינה שנדחו.
הוא גם עתר לבג"ץ בדרישה שבית המשפט יורה לנשיא להעניק לו חנינה ולאחר עשר שנות מאסר ביקש מבג"ץ להורות לשר המשפטים להמליץ על מתן חנינה, אך עתירותיו נדחו.
בעקבות אירוע השלכת הרימון הוקמה היחידה הממלכתית לאבטחת אישים ומשלחות בשב"כ.
כמו כן הוקם בעקבות המקרה, בשנת 1958, משמר הכנסת, אשר בתחילה היה חלק מהמשטרה.
לפני הבחירות לכנסת ה-12 ב-1988 הקים דואק מפלגה ושמה "תרשיש", שפתק הבחירות שלה נשא את האותיות "זעמ".
בתשדיר הבחירות היחידי של המפלגה קרא דואק לצעירים ("נוער!
נוער!", "הצולחים במצולות") להצביע בעד תרשיש בזכות הבטחתו להקים "אוניברסיטה, מכללה וטכניון למדע וטכניקה על בסיס תורה ועבודה בנתניה".
המפלגה קיבלה 1,654 קולות בלבד ולא עברה את אחוז החסימה.
משה דואק התגורר בנתניה, נפטר בכ"ו בניסן תשס"ג, 29 באפריל 2003, ונטמן בבית העלמין שיכון ותיקים בעיר.
לאחר פטירתו הופקד עיזבונו האישי (ובכללו התיעוד של מפלגת תרשיש) בארכיון של אוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
הרב משה דוד (אוּמְבֶּרְטוֹ) קָאסוּטוֹ (באיטלקית: Umberto Cassuto; י"ד באלול תרמ"ג, 16 בספטמבר 1883, פירנצה – י"ט בכסלו תשי"ב, 18 בדצמבר 1951, ירושלים) היה רב בפירנצה ופרופסור למקרא באוניברסיטה העברית.
משה דוד קאסוטו נולד בשנת 1883 בפירנצה שבאיטליה לעמינדב שבתי (גוסטאבו) ולאימו אסתר (אֶרנֶסטה) גאליטי.
בגיל 16 הוא החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בראשות הרב שמואל צבי מרגליות.
הוא למד באוניברסיטת פירנצה והוכתר בשנת 1906 בתואר ד"ר לספרות, ולאחר שנתיים קיבל תעודת השתלמות בשפות שמיות.
בשנת 1918 הוציא את ספרו "היהודים בפירינצי בתקופת הרניסאנס" וב-1920 הוכתר ספרו בפרס על ידי האקדמיה האיטלקית dei Lincei.
ב-1922 נתמנה לרב הראשי של פירנצה ולמנהל בית המדרש לרבנים.
ב-1925 התפטר, והתמנה לפרופסור ללשון ולספרות עברית באוניברסיטת פירנצה.
ב-1933 נתמנה לפרופסור לעברית ולבלשנות שמית משווה באוניברסיטת רומא, ובשהותו שם קטלג את הכתבים היהודיים בספריית הוותיקן.
חוקי הגזע באיטליה מנעו ממנו להמשיך לשרת בתפקידו באוניברסיטת רומא, וב-1939 עלה לארץ ישראל ונתמנה כפרופסור למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
ערך וכתב ב-"rivista israelitica", כתב לאנציקלופדיה "יודאיקה" הגרמנית, "האנציקלופדיה העברית", "Enciclopedia Italiana" והיה עורך ראשי של "האנציקלופדיה המקראית".
נפטר בירושלים בי"ט בכסלו ה'תשי"ב (18 בדצמבר 1951), בגיל 68, ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
קאסוטו השקיע שנים רבות מחייו לחקר המקרא.
בהיותו בקי בספרות המזרח הקדום השתמש בידע שלו רבות כדי לנתח ולהאיר פרשות רבות במקרא.
הוא השתמש בכליה המודרניים של ביקורת המקרא, אך חלק מכל וכל על השערת התעודות של יוליוס ולהאוזן, שלפיה התורה הורכבה מ"תעודות" וקטעים שונים.
שיטתו הייתה פילולוגית, היסטורית והרמונית.
בסדרת הרצאות שנשא (שיצאו לאחר מכן כספר "תורת התעודות וסידורם של ספרי התורה" הוצאת י"ל מאגנס) ביקש להפריך אחד לאחד את העמודים שעליה עומדת התאוריה.
לדוגמה, הוא ראה בחילופי שמות האלוהים במקרא חילופים סגנוניים בלבד, כדרכם של סופרים.
קאסוטו טען כי טרם ניגש לבחון את הנושא, קיבל עליו להסכים לכל מסקנה שתצא מחקירה אובייקטיבית ושקולה, גם אם לא תהיה נעימה לרוח המסורתית.
אכן, בחיבוריו המוקדמים הביע קאסוטו את הדעה כי התורה נכתבה בימי דוד.
מעבר לביקורת, היו לקאסוטו תאוריות משלו הנוגעות לניתוחם של ספרי המקרא.
קאסוטו טען שניתן לחשוף בפרשות מסוימות בנביאים רמזים לאותה שירה קדומה, אשר כמעט נשתכחה.
תזה כוללת אחרת של קאסוטו הייתה כי מטרתה הראשית של התורה היא לחנך כנגד העבודה הזרה, ופרשות רבות במקרא הסביר לאור זאת.
ואת האהבה האבהית של אלהים לנבראיו, ואת מידת הרחמים שאינה בטילה אף בזמן שמידת הדין דורשת את שלה...".
וכך ראה את פרשת מגדל בבל כמתייחסת לזיקורת בבבל אשר אותו ראו הבבלים כמגדל פלאי שרק ידי האלים יכולים לבנותו, ושעל כן מדגישה התורה כי זהו המגדל "אשר בנו בני האדם".
קאסוטו השקיע רבות בחיפוש אחרי כתבי יד עתיקים של המקרא.
ב-1944 ביקר בבית הכנסת הגדול בחלב, שבסוריה, כדי לחקור את כתר ארם צובא, וערך רשימות שונות על פיו, שמהן הסיק (ככל הנראה בטעות, בשל טעות בגרסה בספר משנה תורה) שאין הוא הספר שעליו דיבר הרמב"ם ש"הגיהו בן אשר ודקדק בו שנים הרבה".
קאסוטו היה אחרון החוקרים שזכו לבחון כתב יד חשוב זה בשלמותו, לפני שרוב דפי התורה שבו נעלמו בפרעות שהתחוללו בחלב לאחר ההכרזה על תוכנית החלוקה ב-1947.
קאסוטו תכנן לכתוב פירוש מקיף לכל חלקי התורה, אך בחייו השלים רק חלק קטן מתוכנית זו – פירוש ארוך ומקיף לתחילת ספר בראשית ופירוש קצר יותר לכל ספר שמות.
לאחר מותו כתב גיסו ותלמידו, פרופ' אליה שמואל הרטום פירוש תמציתי לתנ"ך כולו.
פירוש זה הוצג מטעמים שיווקיים כ"פירוש שנעשה על פי שיטת קאסוטו", שכן ההוצאה בחרה למתג פירוש זה באמצעות שמו של פרופסור קאסוטו.
לימים, זוהתה מהדורה זו על ידי הכול כ"תנ"ך קאסוטו", אף על פי שקאסוטו עצמו לא נטל בה כל חלק.
בשנת 2006 נידונה בבית המשפט המחוזי בתל אביב תביעת יורשי קאסוטו נגד הוצאת יבנה, שלא לעשות שימוש בשמו בסדרה המכונה "קאסוטו זהב", יורשיו טענו בין היתר כי הדבר "פוגע בזכותו המוסרית ובמוניטין שלו, ומהווה גנבת עין".
בית המשפט דחה את התביעה בשל התיישנות וטעמים נוספים.
החל משנת 1928 התגלו כתבי אוגרית, אוסף טקסטים כנעניים המתוארכים למאות ה-13 וה-12 לפנה"ס.
הם תורגמו לעברית בידי חיים אריה גינזברג.
קאסוטו עסק בחקר כתבי אוגרית והשוואתם לטקסטים תנ"כים, וב-1951 פרסם את הספר "האלה ענת: שירי עלילה כנעניים מתקופת האבות".
במבוא לספר מביא קאסוטו רשימות ארוכות המשוות בין הסטרוקטורה הפואטית של המקרא לבין הסטרוקטורה הפואטית של שירת אוגרית, ומוכיח למעשה, כי מחברי התנ"ך הושפעו מסופרי אוגרית ומן המסורת הפואטית האוגריתית המפוארת והמוקדמת יותר.
בנוסף סקר את פנתאון האלים של המיתולוגיה הכנענית ואת האזכורים שלו בתנ"ך, על רקע המידע הנוסף שנחשף בכתבי אוגרית.
קאסוטו גם כתב מספר מאמרים בהם ערך הקבלות בין מילים באוגרית ובעברית מקראית, ופרש באמצעות אוגרית מילים סתומות ומילים יחידאיות בתנ"ך.
בשנת 1921, במלאת 600 שנה למותו של המשורר, הפילוסוף והתאולוג האיטלקי דנטה אליגיירי, פרסם קאסוטו מחקר באיטלקית על קשריו עם עמנואל הרומי, משורר, סופר, בלשן ופרשן מקרא יהודי-איטלקי בן אותה תקופה.
המחקר ביקש לבדוק את מידת ההכרות בין עמנואל הרומי ודנטה, ומידת השפעתו של דנטה על יצירתו של עמנואל.
זאת רק על סמך דמיון בין היצירות "הקומדיה האלוהית" של דנטה ו"מחברות עמנואל".
מסקנתו הייתה שעמנואל קיבל את הרעיון לכתוב את יצירתו מתוך מפגש עם יצירתו של דנטה, ולאו דווקא עם המשורר עצמו.
המאמר פורסם בעברית, יחד עם מאמרים נוספים של קאסוטו בנושא, בספר "דאנטה ועמנואל הרומי" בשנת 1965, במלאת 700 שנה להולדתו של דנטה.
היה נשוי לשמחה (באיטלקית: ביצ'ה, Bice), ולהם ארבעה ילדים:
מִלכה קאסוטו־זלצמן - נישאה למרדכי זלצמן, איש חינוך ירושלמי, הייתה הספרנית הראשית במחלקת העתיקות של המנדט הבריטי, ולאחר הקמת המדינה, שימשה באותו התפקיד גם באגף הישראלי.
ובעלת השכלה רחבה בשפות עתיקות.
היא ערכה והגיהה את רוב ספריו של אביה בטרם הוצאתם לאור.
נתן - היה, כמו אביו, רב בפירנצה.
במלחמת העולם השנייה עבר מבית לבית וניסה לשכנע את בני קהילתו להסתתר מתוך חשש מהנאצים שפלשו לאיטליה (סוף 1943), הוא עמד עם הקרדינל דלה קוסטה בראש מחתרת שפעלה להצלת היהודים, אך בעקבות הלשנה הוא נלקח למחנה השמדה, משם לא חזר.
שלושה מילדיו של נתן ניצלו על ידי דודתם חולדה ועל ידי סבם וסבתם מצד אמם (דיג'ואקינו) ועלו לארץ ישראל.
אשתו של נתן חזרה ממחנות ההשמדה אך נספתה בטבח שיירת הדסה.
אחד מבניו, האדריכל דוד קאסוטו (נולד ב-1937), פרופסור מן המניין באוניברסיטת אריאל, היה בין השאר ממשקמי הרובע היהודי העתיק של ירושלים ובשנות ה-90 ואף שימש כסגן ראש עירית ירושלים תחת אהוד אולמרט.
לאה רוקה - נישאה לאלחנן אנצו רוקה, ומרבית שנותיהם חיו בירושלים.
חולדה קמפניינו - נישאה לשאול, והייתה דוקטור למתמטיקה, ומורה למתמטיקה ופיזיקה בבית ספר תיכון בקיבוצה.
מאז שעלתה לישראל חייתה בקבוצת יבנה עד יומה האחרון.
היהודים בפירנצי בתקופת הרנסאנס (1918, באיטלקית)
תולדות הספרות העברית הבתר מקראית (1938, באיטלקית)
פירוש על ספר שמות (תש"ב)
תקנות קנדיאה וזכרונותיה, עם אליה שמואל הרטום, הוצאת מקיצי נרדמים, תש"ב
פירוש על ספר בראשית חלק א' (מאדם עד נח) וחלק ב' (מנח עד אברהם) (תש"ד-תש"ט)
(עוסק בחקר טקסטים אוגריתיים והשוואתם לטקסטים תנ"כים תוך הדגשת ההמשכיות הספרותית ביניהם)
ספרות מקראית וספרות כנענית, כרך א' (תשל"ב) וכרך ב' (תשל"ט), מאגנס, ירושלים.
היהודים בפירינצי בתקופת הרניסאנס, מכון בן-צבי, האוניברסיטה העברית וחברת יהודי איטליה לפעולה רוחנית על ידי הוצאת קריית ספר, ירושלים, 1967
דאנטה ועמנואל הרומי, הוצאת מוסד ביאליק, 1965
האלה ענת: שירי עלילה כנעניים מתקופת האבות.
ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תשי"ח (1958).
משה דור (קליבנוב) (9 בדצמבר 1932 – 5 ביוני 2016) היה משורר, עיתונאי, עורך ומתרגם עברי ישראלי.
דור נולד בתל אביב ובה גדל והתחנך, וסיים את לימודיו בתיכון חדש.
כתיבתו השירית החלה בשנות התיכון האחרונות שלו.
את שירותו הצבאי עשה ככתב של השבועון הצבאי במחנה.
בתום השירות עלה לירושלים, למד בה כמה שנים, ועם יסוד אוניברסיטת תל אביב, השלים בה את לימודיו בחוג למדע המדינה.
בשנת 1952 נמנה עם חבורת "לקראת", חבורת סופרים ומשוררים צעירים, שהביאו למהפך בספרות העברית ובשירה העברית.
בחבורה היו גם נתן זך, בנימין הרשב, אריה סיון, משה בן-שאול, גבריאל מוקד, ואחרים.
החבורה הוציאה כתב עת ספרותי בשם זה.
משה דור השתתף בעריכת השבועון "מאבק", ובעיתון תנועת "הנוער העובד והלומד", "במעלה".
בשנת 1958 עבר לכתוב ביומון "מעריב", היה חבר המערכת ואף ערך את המוסף הספרותי של העיתון.
בשנת 1970 יצא לאוניברסיטת איווה, ארצות הברית, ושהה שם כשנה, כנציג הישראלי לתוכנית הכתיבה הבינלאומית.
בשנת 1975 יצא לשתי שנות כהונה כנספח לענייני תרבות של שגרירות ישראל בלונדון, עד שנת 1977.
משה דור הוא מראשוני השירה והסגנון העבריים ילידיים, והוא גם היה בין ראשוני היוצרים של ז'אנר ה"כתיבה הילידית", ילידי ארץ ישראל, שהנוף הארצישראלי, דימויים ארצישראליים, ולשון ילידית, מהווים את חומרי היסוד של כתיבתם.
הוא כתב שירה לילדים, שירה למבוגרים, סיפורת, ביוגרפיה והרבה לתת מכוחו לתרגום.
בין המשוררים שתרגם, משוררים כמו צ'ארלס סימיק, רוברט פינסקי, סימור מיין, ג'ק לונדון, מיירה סקלרו, ריטה דוב, דניאל וייסבורט, אלן סיליטו, רוברט גרייבס, דייוויד סט.
ג'ון, סטיוארט פרקוף, ברברה גולדברג, נעמי שיהאב נאי, ארנושט לוסטיג, הסופר היהודי-צ'כי שישב שנים רבות בארצות הברית, קרל סנדברג, לואיז גליק ואחרים.
כמה משיריו של משה דור הולחנו והפכו ללהיטים, כמו השיר "ערב של שושנים" ללחן של יוסף הדר, "אזכור את הדרך" ללחן של יעקב הולנדר בביצוע של יהורם גאון ו"ילדתי אמרי" שזכה בפסטיבל הזמר והפזמון 1964 במקום הראשון, גם כן ללחן של יעקב הולנדר, בביצוע של בני אמדורסקי ונחמה הנדל.
דור זכה בפרס קוגל מטעם עיריית חולון, פרס ראש-הממשלה ליצירה ובפרס ביאליק לשנת תשמ"ז.
לאחריו גירושיו חי בזוגיות שנים רבות עם המשוררת האמריקאית ברברה גולדברג, עמה חי עמו לסירוגין בארצות הברית ובישראל.
עם גולדברג תרגם דור שתי אנתולוגיות של שירה עברית לאנגלית: "After the First Rain" ובה שירי מלחמה ושלום, שיצאה לאור אחרי רצח רבין, וכן "The stones Remember" ובה שירה ילידית.
משה דור נפטר ב-2016, ונקבר בית הקברות האלטרנטיבי "מנוחת עולם" בנתניה.
הותיר אחריו שני בנים ונכדים.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב ברודצקי 11.
משה דור פרסם 18 ספרי שירה למבוגרים וחמישה ספרי שירה לילדים.
בשלושה (עם נתן זך ואריה סיון), לקראת, 1953.
אם נגיע ואם לא נגיע, מ.
זהב ואפר: שירי פאריס, חיתוכי-עץ משה בן-שאול, אל"ף, 1963.
איקארוס העולם, הדר, תל אביב, 1966.
ברון פורצ'לי בירושלים, ציורים יחזקאל קמחי, תל אביב, 1968.
מבחר משירי משה דור, עקד, תל אביב, 1970.
מפות הזמן, הקיבוץ המאוחד, 1976.
עפיפונים בהמסטד הית, ספרית פועלים, 1980.
וכבר בהתחלה, הוצאת עם עובד, 1984.
יום ועוד יום, איורים עדית הלברג, ספרית פועלים, 1986.
עוברים את הנהר, זמורה ביתן, 1989.
אהבה ושאר פורענויות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1993.
זמן שאול, קשב לשירה, תל אביב, 2001.
ספינה מטבלות שוקולד, צייר יעקב שחם, מסדה, 1968.
הארמון של אמיר, ציורים נחום גוטמן, ספרית פועלים, 1970.
מי רוצה להיות קוסם, צירה אראלה, עם עובד, 1976.
מסיבת הינשוף, ציורים הנה אדלן, מסדה, 1987.
איך עשנה הלווייתנית מקטרת : ספורי-עם אינדינים, חזר וספר משה דור, איורים ראובן נוטלס, משכל, תל אביב, 1996.
משה דוד גִיסֶר (בכתיב יידי: גיסער; בספרדית: Moshe David Guiser; 1893, ראדום, פולין – 19 באפריל 1952, סנטיאגו, צ'ילה) היה משורר, עיתונאי, סופר, מבקר ועורך יידי.
משה דוד גיסר נולד בשנת 1893 בעיר ראדום שבפולין במשפחה יהודית ענייה של נפחים ויוצקי ברזל.
בגיל צעיר הוכרח להפסיק את לימודיו ולסייע לאביו בעבודת הנפחות שלו.
המשפחה נדדה בערי פולין השונות, לודז', ורשה וקונסק, וגיסר הצעיר עבד עבודה פיזית קשה וסבל חרפת רעב.
במלחמת העולם הראשונה גויס בכפייה על ידי הגרמנים, ונשלח לעבודה בבית יציקה בגרמניה, בקלן, לסייע למאמץ המלחמתי הגרמני.
שם החל להתעניין בספרות גרמנית, ושם גם החל לכתוב את שיריו הראשונים, שכתבם על קרעי נייר מזדמנים.
אחדים משירים אלה היו ראשית פרסומו בעיתונות היידיש.
שירו הראשון התפרסם בשנת 1919 בביטאון פועלי ציון בווינה, "דער אידישער ארבייטער".
בשנת 1921 עבר לעיר ורשה, ושם הצטרף לחבורה הספרותית היידית "כאליאסטרע" ('כנופיה').
שיריו הותירו רושם רב על הקוראים.
בשנת 1924 היגר גיסר לארגנטינה, השתקע בבואנוס איירס, והיה מורה בבתי ספר יהודיים.
במקביל המשיך בעבודתו הספרותית, והיה עורך ואף מוציא לאור של עיתוני ילדים ביידיש.
הוא פרסם ספרי שירה, שירי ילדים ופרוזה.
מארגנטינה שלח את שיריו לכל במות היידיש הגדולות בצפון אמריקה ובאירופה.
הוא עסק גם בביקורת, ועל מאמרי הביקורת שלו נהג לחתום בשם עט דוד בנדר.
שיריו וסיפוריו, שסיפרו על מולדתו בפולין, אך גם על הנופים החדשים שפגש בארגנטינה, זכו לאהדת הקוראים, ולחיבת הילדים.
בשנת 1933 היגר גיסר שוב, הפעם לסנטיאגו בירת צ'ילה.
הוא הפך למו"ל ולמדפיס, והוציא לאור את ספרי שירתו וסיפוריו, ערך והוציא כתבי עת ביידיש, ופרסם גם מכתבי אחרים.
כמוציא לאור, הוא נכשל: כתבי העת שהוציא היו קצרי ימים, והוא חזר לכתיבת שירה וסיפורת.
כן היה פעיל מרכזי בחיי התרבות של הקהילה היהודית שם, וערך את העיתון "דאס אידישע ווארט".
בשנת 1950, כשנתיים לפני מותו, ערך ביקור ממושך בקהילות היהודיות של קנדה וארצות הברית, וזכה שם לקהל מאזינים גדול ואוהד.
מבחר מיצירותיו יצא לאור כבר לאחר מותו, בשנת 1953.
משה דוד גיסר נפטר ממחלה קשה באביב 1952, בגיל 59. כמה חודשים לאחר מכן עלו לישראל אלמנתו ליובה וילדיו.
בחודש מאי 2012 הפקיד בנו, אורי גיסר, את ארכיונו בספרייה הלאומית.
הארכיון כולל כתבי יד של יצירותיו (בעיקר שיריו), התכתבות עם סופרי יידיש ואישים שונים בנוגע לפעילותו הספרותית והציבורית, גזרי עיתונים ובהם מאמרים מאת המשורר ועל אודותיו, וכן כמה תצלומים.
פלעמעלעך און פייערלעך: לידעלעך פאר קינדערלעך, בואנוס איירס: קוראטריום בא די אידישע ארבעטער שולן ב' באראכאוו, 1929. (שירים לילדים)
ביי די פייערן: לידער און געזאנגען; ארויסגעגעבן פונם גיסער-קאמיטעט, בואנוס איירס: (דפוס קראסילאווסקי און פערצאווסקי), 1930. (שירים)
פאעמען און באלאדען, בואנוס איירס: ניילאנד, 1931. (פואמות ובלדות)
לידער און פאעמען, בואנוס איירס: (דפוס Cultura), 1933. (שירים ופואמות)
לידער און לענדער; ארויסגעגעבן פון דעם ראדעמער לאנדסלייט פאריין, בואנוס איירס: (דפוס גראפיקאן), 1945. (שירים)
יוליוס און מארי (1905); ארויסגעגעבן פון א קאמיטעט אין טשילע, בואנוס איירס: [חמו"ל], 1950. (שירים)
דאס געזאנג פון א לעבן; מיט א הקדמה פון פנחס ביזבערג, בואנוס איירס: ארויסגעגעבן דורכן צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע און באערונגס-קאמיטעט פאר משה דוד גיסער אין טשילע ('דאס פוילישע יידנטום'), תשי"ג 1953. (לאחר מותו)
רבי משה דוד ואלי (1697 – 17 בדצמבר 1776, ז' בטבת ה'תקל"ז) היה פרשן מקרא, רופא, מלומד, ומקובל יהודי מאיטליה.
תלמיד חבר של הרמח"ל, ולפי החוקר יוסף אלמנצי, היה הרמ"ד ואלי רבו של הרמח"ל בקבלה בתחילת לימודו.
למד אצל רבני פדובה יחד עם הרמח"ל, ושניהם הוסמכו לרבנות בערב חג הסוכות ה'תפ"ו.
כאשר הקים הרמח"ל את חבורתו בשנת ה'תפ"ז, היה הרמ"ד ואלי מראשי החבורה, ולמנהיג החבורה בהמשך.
הרב ואלי היה איש אשכולות, בעל ידיעות נרחבות במקרא, פילוסופיה, רפואה ועוד.
בגיל 25 חיבר חיבור פולמוסי אנטי־נוצרי בשם "I Sette Giorni della Verit", כמו כן חיבר עשרות חיבורים על כל התנ"ך המתפרשים על כ-15,000 עמודים, שחלקם מצויים בכתבי יד.
על שיטתו הייחודית בביאור המקראות מסביר הרב יוסף ספינר, מדפיס הכתבים בקיצור: "דרכו המיוחד בביאורו של רבינו הוא שמקשר בין פסוק לפסוק ועניין לעניין עד שכמעט כל הספר מתפרש בהמשך אחד, וכן הפשט והסוד שלובים יחד...
דרכו בדרך הסוד הוא קרוב אל דרך הפשט – דהיינו שהסוד יסבול את הפשט ולא ישתנה משמעות העניין, רק שיתפרש למשמעותו הפנימית של אותו עניין עצמו".
לשיטתו, החכמות של הימים הקדמונים רובן אמת לעומת החכמות החדשות בתקופתו שרובן שקר.
לפיכך, קיבל את תיאורית ארבע הליחות ואת שיטת הרפואה של גלינוס, היפוקרטוס ואבן סינא ש'מועילה בעצם ומזיקה במקרה לעומת רפואת הכימיקה שמזיקה, מועילה לפעמים ולא בעצם'.
הרב משה דוד וואלי נפטר בז' בטבת תקל"ז ונטמן בבית הקברות ברחוב ויה דומניקו קמפניולה 24, בפאדובה.
לפי המובא בכתביו נולד לו בן וקרא את שמו שמואל חיים על שם אביו.
פירוש על כל התורה והנ"ך בדרך הקבלה.
החיבור ושאר חיבוריו הודפסו על ידי הרב יוסף ספינר.
ספר הליקוטים על נושאים שונים, מהם בסגולות ורפואה.
קיימים חלקים מיומן "חזיונות" שכתב.
יצא לאור על ידי ישעיהו תשבי, נמצא בתוך ספר היובל לשלמה פינס ב (תש"ן), עמודים 441–472.
משה דותן (13 בספטמבר 1919 – 9 בספטמבר 1999) היה פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה.
משה דותן נולד בקרקוב שבפולין בה גדל.
בשנת 1949 נהיה חבר קיבוץ נחשונים.
ב-1942 התגייס לצבא הבריטי ושירת ביחידת תובלה במצרים ובאירופה במחנה השמיני.
כשהגיעה יחידתו לרומא, התפעל מעתיקותיה וגמר אומר להיות ארכאולוג.
משה דותן החל ללמוד באוניברסיטה העברית ב-1946 בחוגים לגאוגרפיה ולארכאולוגיה.
לחם במלחמת העצמאות, בין היתר, כסגנו של מרדכי גיחון ששימש כקצין מודיעין ראשי באזור ירושלים.
ב-1950 סיים את חוק לימודיו לתואר השני.
באותה שנה החל לעבוד ברשות העתיקות.
בשנים 1951 עד 1959 חפר וסקר את תל עפולה, וביצע חפירות בצפת, נחל שורק, תל שקמונה, תל חצור ביחד עם יגאל ידין, תל מחוז ואל מכר.
החשובות בחפירותיו באותן שנים היו באתר הפולחן ליד באר שבע מתקופת הברונזה התיכונה ובאתרים בשומרון מהתקופה הכלקוליתית.
בשנת 1958 קיבל תואר דוקטור מן האוניברסיטה העברית בנושא: "המעבר משלהי התקופה הכלקוליתית לתקופת הברונזה הקדומה".
ב-1959 התמנה דותן למנהל מחלקת סקר וחפירות של אגף העתיקות והמוזיאונים, בד בבד עסק במחקר.
בתחילת שנות השישים חשף ביחד עם פרופסור בנימין מזר את שרידי היישוב היהודי בעין גב.
המקום הבא בו חפר היה חמת טבריה, בו נתגלו בארבע שכבות זו מעל זו בתי כנסת מהמאה השלישית עד האחת עשרה לספירה הנוצרית וכן רצפת פסיפס מרהיבה ביופיה.
לאחר מלחמת ששת הימים ערך דותן סקר בסיני.
אחת משתי חפירותיו החשובות ביותר הייתה באשדוד והיא נערכה בשנים 1962 עד 1972. החפירות גילו יישובים מתקופת הברונזה התיכונה ועד התקופה הרומית.
תוצאות המחקר התפרסמו בשמונה כרכים, המכילים מידע רב ערך על שלהי התקופה המצרית ועל גויי הים.
האתר השני החשוב בו חפר היה בעכו, היה זה בשנים 1972 עד 1989. מחפירות אלו אנו למדים רבות על עכו כעיר נמל כנענית, בעלת מסחר ענף עם קפריסין, מצרים וארצות האגן המזרחי של הים התיכון.
החל משנת 1972 כיהן כפרופסור חבר באוניברסיטת חיפה.
ב-1973 הקים את החוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה ביחד עם אבנר רבן ואלישע לינדר.
כיהן כראש החוג בשנים 1976 עד 1979. החל משנת 1977 הוא פרופסור מן המנין באוניברסיטת חיפה.
זהו החוג הראשון בישראל שהתמקד בחקר עברה הימי של הארץ.
ב-1983 הקים משה דותן באוניברסיטת חיפה את החוג לארכאולוגיה, שהתמקד בחקר צפון הארץ וזיקתו לתרבויות אחרות בים התיכון.
בנושא זה הוא פרסם מחקרים חשובים.
הוא ייצג את ישראל בגוף באו"ם שעוסק בארכאולוגיה בארצות שונות.
היה עמית מחקר באוניברסיטאות ברקלי, בראון ופרינסטון בארצות הברית.
ב-1988 פרש משה דותן לפנסיה, אך המשיך לחקור.
דותן היה נשוי לארכאולוגית כלת פרס ישראל טרודה דותן, ואב לשניים: הזמר דני דותן (הקליק) ואורי.
מחקרים בארכאולוגיה ובהיסטוריה של ארץ-ישראל: מוגשים למשה דותן/ עורכים: מיכאל הלצר, ארתור סג"ל, דניאל קאופמן.
חיפה: הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, תשנ"ג, 1993.
הסטראטיגראפיה והכרונולוגיה של ארץ-ישראל בתקופה הכלקוליתית המאוחרת.
ירושלים : האוניברסיטה עברית, תשי"ט.
משה גת (נולד ב-1935, חיפה) הוא צייר ישראלי ואמן חיתוכי העץ.
גת נולד בחיפה התחתית בשנת 1935, ובגיל 16 החל בהשתלמות מקצועית בציור מטעם ההסתדרות.
בשנת 1952 החל ללמוד בבצלאל בירושלים שהיה באותה העת בהנהלת "החוג הגרמני" ובראשו עמד הצייר מרדכי ארדון.
בעוד שגת נמשך לציור, הרי שבבצלאל של אותה העת שלט התחום הגרפי, וגת עבר הכשרה מלאה בתחום.
באותה העת עבר גם הכשרה על ידי האמן יעקב שטיינהרדט במסגרת לימודיו בתחום ההדפס - טכניקה בה עשה שימוש ברבות מיצירותיו לאורך השנים.
בשנת 1954 סיים גת את לימודיו בבצלאל ושב לעיר הולדתו והחל את דרכו כצייר פעיל והציג בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות.
היות שעיקר עיסוקו נסב על ריאליזם חברתי, לא זכה גת להשתתף בהתאגדויות של האמנים שהיו בני "הזרם המופשט", ובעקבות כך התחבר לחוג הציירים הריאליסטים (כדוגמת שמעון צבר, שרגא ווייל ורות שלוס).
בתקופה שלאחר לימודיו, הירבה לעסוק בעבודותיו בפועלים קשיי היום, ובדמויות בהם ניתקל בחיפה התחתית.
סדרת העבודות הבולטת ביותר מאותה העת היא סדרת חיתוכי עץ העוסקת בפועלים במפעל פלדה בעכו.
עבודות אלו קרובות אל האקספרסיוניזם הגרמני באופן מובהק, ובולט בהם הדגש בין השחור והלבן כשהנטייה היא לרקע שחור דומיננטי.
בשנת 1958, לאחר שזכה במלגת לימודים בחו"ל מטעם "קרן נורמן לתרבות אמריקה-ישראל", נסע גת למקסיקו לשהייה שארכה 3 שנים.
במהלך תקופה זו, הציג בחשובי המוזיאונים במקסיקו וזכה לתהילה בינלאומית.
מתקופה זו בולטת סדרת הדייגים, אותה יצר בטכניקת חיתוך העץ במקסיקו, ובה מוחלפים המשטחים האטומים שאפיינו את עבודותיו הקודמות בקו רישומי יותר.
בשנת 1961 עבר גת להתגורר בניו יורק, והמשיך להציג.
שנה לאחר מכן חזר לחיפה, וכן המשיך להציג מעבודותיו בישראל ובחו"ל.
בשנת 1969 ראה אור הספר המקיף "משה גת" המציג מעבודותיו של גת מראשית דרכו ועד אותה העת.
את דברי ההקדמה לספר כתבה מבקרת התרבות החשובה ביותר בשנות ה-60 גילה בלס.
באותה שנה, עבר להתגורר בתל אביב כשאת הסטודיו שלו קבע בחדר בבית ערבי המשקיף על הנמל ביפו העתיקה.
רבות מעבודותיו הבאות עסקו בדייגים ובסירות בנמל כשאת הנושאים ראה הישר מחלון הסטודיו.
בשנת 1975 הוזמן גת לשהות בפריז לשישה חודשים, במהלכם יצר את אלבום הליטוגרפיות "אנשים בישראל" בסדנת ההדפס של גדול הדפסים במאה ה-20 פרנן מורלו.
גת ממשיך ליצור ולהציג בישראל ובעולם.
1957 - מוזיאון תל אביב לאמנות
1959 - המוזיאון הלאומי לאמנות חדישה, ארמון האמנויות היפות, מקסיקו סיטי
1959 - הגלריה הלאומית ע"ש אורוזקו, מקסיקו סיטי
1960 - גלריה רנסאנס סוסייטי, אוניברסיטת שיקגו
1963 - המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
1963 - בית הנכות בצלאל, ירושלים
1963 - המוזיאון העירוני, בת ים
1964 - גלריה מר-קופ, מקסיקו סיטי
1964 - המוזיאון הפדרלי, ריו דה ז'ניירו, ברזיל
1964 - מוזיאון וילפריד, קיבוץ הזורע
1965 - המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד1965 - מוזיאון בוגוטה, קולומביה
1965 - מוזיאון לאמנות לאומית, לימה, פרו
1966 - מוזיאון הנגב, באר שבע
1968 - מוזיאון שפהאוזן, שווייץ
1981 - בית יד לבנים, פתח תקווה
1993 - גלריה תירוש, יפו העתיקה
1996 - מוזיאון חוסה לואיס קואבס, מקסיקו סיטי
2006 - גלריה עמליה ארבל, תל אביב.
משה דוד גאון (מד"ן; 6 בספטמבר 1889, י' באלול תרמ"ט, טראווניק, האימפריה העות'מאנית – 8 באוקטובר 1958, ישראל) היה היסטוריון, חוקר יהדות המזרח, ביבליוגרף, איש חינוך, עיתונאי ומשורר ישראלי, מחלוצי חוקרי תרבות הלאדינו בישראל ואביהם של איש העסקים בני גאון והזמר יהורם גאון.
נולד לרבקה ולחכם דוד גאון (מחכמי ישיבת פורת יוסף, וישיבת המקובלים בית אל – שתיהן בעיר-העתיקה של ירושלים), נצר למשפחה ששורשיה ממגורשי ספרד, בטראווניק שבבוסניה, בשנים הראשונות לאחר שהפכה מפרובינציה עות'מאנית לארץ כתר של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בצעירותו למד בתלמוד תורה ובבית ספר עממי, בגימנסיה מקומית ובישיבה.
בגיל 18 לערך נסע לווינה מתוך שאיפה ללמוד שם, אך נתקל בקשיים והלימודים לא יצאו אל הפועל.
בתקופה זו הצטרף אל קבוצות המתלמדים ממדינות הבלקן, שמהן קמו האגודות האקדמיות "בר גיורא" ו"איספירנסה".
סמוך למלחמת העולם הראשונה עלה לארץ, ולמד בבית המדרש למורים של חברת "עזרה".
בפרוץ "מלחמת השפות" הצטרף לשובתים, ובשלהי שנת תרע"ה השלים את חוק-לימודיו בבית המדרש העברי למורים בבית הכרם, בהנהלת דוד ילין.
ימי מלחמת העולם הראשונה עברו עליו בארץ ישראל, ובתקופה זו שירת בצבא הטורקי למשך שנה אחת באזור באר שבע.
בשנת ה'תרפ"א ביקר ביוגוסלביה החדשה, וכשחזר ארצה, העלה עמו את הוריו לירושלים.
מראשית שנת ה'תרפ"ב (1921) ניהל את תלמוד התורה באיזמיר הוציא לאור כתב־עת בשפה העברית בשם "חברנו", לטובת תלמידיו.
בתקופה זו ארגן שיעורי ערב לעברית בפרברי איזמיר.
בין השנים ה'תרפ"ג–ה'תרפ"ח, מילא תפקידים שונים במשרדי הנהלת התנועה הציונית בירושלים, במחלקת העבודה, במזכירות הכללית ובלשכת העיתונות.
נמנה עם חברי מפלגת "הפועל הצעיר" עד לאיחודה עם אחדות העבודה בשנת 1930.
במשך מספר שנים שימש ככתב של מספר עיתונים ספרדים שהופיעו ברחבי העולם בשפה הספרדית-היהודית (לאדינו), בהם "איל אב'יניר" ו"לה איפוקה" בסלוניקי שביוון, "השופר" בפלובדיב שבבולגריה ו"איל ז'ודיו" בקושטא שבטורקיה.
החל משנת ה'תרע"ב ואילך כתב מאמרים לעיתון החרות.
גאון היה המורה הראשון של ילדי מוצא.
כיתת הלימוד שכנה בבית הכנסת, והלימוד היה בקבוצות בגלל שצר היה המקום: בית הכנסת אז היה רק בחצי מהקומה העליונה של בית הכנסת של ימינו.
בימות השבוע הוא לן בבית הכנסת, ולקראת שבת הלך לביתו בירושלים.
במשך ארבע שנים הוא לימד במוצא, וכשעזב חיבר להם שיר פרידה שהפזמון שלו הוא "לכו דודים לקראת כלה פני מוצא נקבלה".
בשנת ה'תרפ"ח נסע לבואנוס איירס, שם סייע בעריכת "הבימה העברית" ושימש כמורה בבית הספר של קהילת יהודי מרוקו.
לאחר שנה שב לארץ, והוזמן לכהן כמזכיר כללי לעדת הספרדים בירושלים – תפקיד שאותו מילא עד ימיו האחרונים.
נמנה עם פעילי הסתדרות "חלוצי המזרח" (לימים ספרדים ועדות מזרח) ולאחר מכן ב"התאחדות העולמית של היהודים הספרדים", ושימש בזו האחרונה כחבר ההנהלה.
גאון נודע כתלמיד חכם ורב אשכולות, ועיקר עיסוקו היה חקר יהדות המזרח בארץ ישראל ובעולם.
הוא פרסם מחקרים חשובים, המהווים בסיס לחקר תולדות יהודי ספרד.
ספרו העיקרי הוא "יהודי המזרח בארץ ישראל בעבר ובהווה", בשני כרכים, שיצא החל משנת ה'תרפ"ח, ומאז נדפס במספר מהדורות.
כן כתב במספר עיתונים, בעיקר בעיתוני היהודים הספרדים בלאדינו ובשפות אחרות, בארץ ובעולם.
בנוסף הוא אחז בעט המשוררים, ופרסם ספר שירים ("פואיזיאס") בלאדינו.
במשך השנים הוא אסף אוסף נכבד של עיתונים בעברית ובלאדינו, ובהמשך כתב את הביבליוגרפיה מקיפה על העיתונות בלאדינו.
מתוך נטייתו לחקר עיתוני ארץ ישראל וארצות המזרח, פרסם מאמרים ביבליוגרפיים רבים בנושא זה בקבצים לתולדות העיתונות הארץ ישראלית, שיצאו בעריכת דוד יודלביץ וזלמן פבזנר.
נישא לשרה בת בנימין חכים, ילידת איזמיר ונולדו להם: כלילה, יגאל, איש העסקים בני גאון והזמר יהורם גאון.
גאון נפטר ב-8 באוקטובר 1958 ונטמן בהר המנוחות.
על שמו רחוב בשכונת מקור ברוך שבצפון-מערב ירושלים.
בנו בני גאון ייסד על שמו את מרכז משה דוד גאון לתרבות הלאדינו באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
יהודי המזרח בארץ ישראל בעבר ובהוה (בשני כרכים), ירושלים: מ"ד גאון (דפוס עזריאל), תרפ"ח–תרצ"ח.
מהדורות נוספות: ירושלים: מורשת, תשמ"ב–1982; אשדוד: מכון אוצרות גאוני ספרד, תשנ"ח; ירושלים: [חמו"ל], תש"ס.
פואיזיאס [שירים בלאדינו], ירושלים: דפוס עזריאלי, תרפ"ה.
פואיזיאס (תרגם לעברית, ערך והקדים מבוא: אבנר פרץ), מעלה אדומים: מכון מעלה אדומים [לתיעוד השפה הספניולית ותרבותה], תשס"ה–2004. (מהדורה ראשונה: מעלה אדומים: [חמו"ל], תשנ"ו–1995.)
ר' ישראל נג'ארה ז"ל וזמירותיו, ירושלם: דפוס אביקסיס, תרצ"א.
משכיות לבב: על מעם לועז: גלגולו וגורלו של ספר קורא הדורות בלשון האשפניולית (כולל א.
מעם לועז על התורה, ב.
מעם לועז על נ"ך), ירושלם: דפוס המערב, תרצ"ג.
במשעול: דף היסטוריה לקורות העיתונות העברית בארץ ישראל לפני מלחמת העולם, ירושלים: דפוס סלומון, תרצ"ו.
9 דורות למשפחת עזריאל בירושלם (תפ"ה–תש"י, 1725–1950), במלאת יובל שנים להוסדו של דפוס עזריאל (תר"ס–תש"י, 1900–1950), ירושלים: דפוס עזריאל, תש"י.
שלש מאות עיתונים (תיארם משה דוד גאון; ערך והתקין לדפוס: משה קטן), ירושלים: מכון בן-צבי באוניברסיטה העברית ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשכ"ה.
חכמי ירושלים: מבחר מאמרים, ירושלים: ועד עדת הספרדים ועדות המזרח בירושלים, תשל"ו–1976.
בשמים מספרד: מאוצר חוכמת יהדות ספרד (עורך: יהורם גאון; תרגום ועריכה: שרה גאון), ירושלים: כתר, 1989 – נערך מכתובים שנמצאו בעיזבונו.
הרב משה בן שם טוב די לאון (רמד"ל; כנראה 1240, ה'א' ללוח העברי – ה'ס"ה, 1305) היה מקובל ספרדי שהפיץ לראשונה את ספר הזוהר, החיבור הנפוץ ביותר בתורת הקבלה.
חיבור זה יוחס על ידו לתנא רבי שמעון בר יוחאי.
טענה זו הייתה בסיס לפולמוס בדורו ובדורות שאחריו, בין הוגים, רבנים וחוקרים שראו ברמד"ל עצמו את מחברו האמיתי של הספר, לבין אלו ששללו את האפשרות כי די ליאון חיבר את הזוהר לבדו.
החל מהמאה ה-16 התקבל ייחוסו של הזוהר לרשב"י בעולם היהודי וזו התפיסה הנפוצה כיום ביהדות האורתודוקסית, אך מרבית החוקרים כיום סבורים כי הוא נכתב סמוך לפרסומו, על ידי קבוצת כותבים שרמד"ל הוא אחד מהם.
שנת לידתו, שאינה ידועה בוודאות, הוערכה על ידי גרשום שלום.
ככל הנראה נולד בעיר לאון, ומכאן שמו (ייתכן גם שנולד בגוודלחרה והשם בא לו בירושה מאביו).
בין השנים ה'מ"ו (1286) ועד ה'נ"ג (1293), חי ופעל בעיר גוודלחרה, הנקראת בכתביו בשמה הערבי "ואד אל-חג'ארה".
לאחר מכן עבר לעיר ואיאדוליד, ולאחר מכן לאווילה.
הוא נפטר בפתאומיות בארבלו בדרך לביתו.
די לאון למד אצל מקובלים נודעים בספרד, כרבי טודרוס בן יוסף אבולעפיה ורבי יוסף ג'יקטיליה, וכתב מספר חיבורים בקבלה.
בין חיבוריו נדפסו: "הנפש החכמה", "שקל הקודש", "ספר הרמון", "משכן העדות", "אור זרוע", "שושן עדות", "עשר ספירות", "יסוד המרכבה", "משכיות כסף" ו"שו"ת בענייני קבלה".
חיבוריו "תפוחי זהב", "ספר הפרדס", "משל הקדמוני" לא נמצאו.
בהמשך חייו נודע כמגלה ספר הזוהר (שנכתב לדבריו על ידי רבי שמעון בר יוחאי במאה השנייה לספירה), וכמעתיק כתב היד שלו.
בנוסף, עשה נפשות בקהילות ספרד ללימוד הספר בקרב חוגי מקובלים.
לפי עדותו של החכם הארץ-ישראלי יצחק דמן עכו, שהסתמך על עדות של אשתו של די לאון, (ונדפסה במהדורה ראשונה ואחרונה של 'ספר יוחסין' לרבי אברהם זכות), ספר הזוהר לא "התגלה" על ידי משה די לאון, ולא הועתק על ידו, אלא נכתב "ממוחו ומליבו".
וכך אמרה אשת ר' משה, לדברי ר' יצחק דמן עכו:
עם זאת, מספריו המאוחרים של ר' יצחק ניכר כי בסופו של דבר השתכנע בקדמותו של ספר הזוהר.
אין לדעת מה הניע אותו להשתכנע בכך, הואיל והאיגרת בה תיאר את פרטי מסעו לספרד נקטעת בדיוק בשלב שבו עומד ר' יצחק לתאר זאת.
במשך מאות השנים שחלפו צבר הספר קדושה רבה, ובמיוחד לאחר הדפסתו במאה ה-16, כמעט בלא ערעור על מקורו הקדום.
עם זאת, רבים מהמלומדים היהודים (ביניהם בולט ר' אליהו דלמדיגו בספרו "בחינת הדת") הסכימו לראות את משה די לאון כמקבץ תעודות נפרדות שונות בהן התפרסם החיבור הקדום.
רבי יעקב עמדן בספרו "מטפחת ספרים" (אלטונא תקכ"ח), ערער על קדמותם של חלקים מספר הזוהר כחלק ממאבקו בשבתאות ואף טען כי ייתכן ונתחברו חלקים מהזוהר על ידי רבי משה די לאון או על ידי אדם אחר מבני דורו.
במאה ה-19, עקב הקריאה הביקורתית של ספרי יסוד יהודיים של תנועת ההשכלה היהודית, עלה שוב שמו של די לאון כמחברו המקורי של הספר.
ההיסטוריון צבי גרץ, שתיעב את הקבלה, קרא לדי לאון "פטפטן עלוב, זייפן ורמאי חסר מצפון".
ב-1851 פרסם אהרן ילינק מחקר מקורי מדעי ראשון בתולדות הקבלה.
במאמר זה השווה ילינק את ספר "הנפש החכמה" של די לאון למאמרים בספר הזוהר, והראה תוך שימוש בבלשנות עברית וארמית כי סביר מאוד שדי לאון כתב את ספר הזוהר כיצירה מקורית.
הוא סייג את דבריו וציין כי ייתכן שדי לאון עמד בראש קבוצת כותבים, או שעסק הן בקיבוץ תעודות קדומות שונות והן בכתיבה מקורית.
אחד המתנגדים הבולטים למחקר זה היה רבי דוד לוריא, שחיבר חיבור בשם "קדמות ספר הזוהר", בו ניסה להתמודד עם הטענות לפיהן די לאון הוא שחיבר את ספר הזוהר.
גרשום שלום עסק רבות במחקר ספר הזוהר, ובפרט בבירור מחברו המקורי.
תוצאות מחקרו הפתיעו אף אותו עצמו, כאשר גילה שכל מאמרי הזוהר טבועים בלשון האופיינית לכתביו של משה די לאון.
על אף הסתייגותו הראשונית, קבע לבסוף שלום שלדעתו משה די לאון הוא מחבר יחיד, מקורי ובודד של הספר הקדוש.
בעמדה זו הוסיף להחזיק לאורך שנות פעילותו המחקרית ומרבית החוקרים האקדמאיים שבאו בעקבותיו קיבלו את הכרעתו, גם אם בשינויים מסוימים.
עם זאת, בשנים האחרונות גברה הביקורת כנגד אבחנתו של גרשום שלום.
חוקרי קבלה עכשוויים, כגון יהודה ליבס ורונית מרוז, טוענים כי כתיבת הזוהר נעשתה על ידי קבוצת מקובלים במאות ה-13 וה-14, שכללה גם את רבי משה די לאון, תוך שימוש בטקסטים שהקדומים שבהם היו מהמאה ה-11.
ספריו של הרב משה די לאון
ספר שקל הקודש, לונדון 1911
ספר משכן העדות - מהד' אבישי בר-אשר, לוס אנג'לס תשע"ד
ספר הרימון, מהדורת צילום: Atlanta, Go.
אסי פרבר-גינת (מהדירה) ודניאל אברמס (עורך), פירוש המרכבה, מהדורת פקסימיליה לוס אנג'לס : CHERUB PRESS, תשנ"ח 1998
ספר השערים, מהדורת צילום, ספריית הבודלינה,
ספר השם, עוסק בעיקר בפירוש קבלי לעשר הספירות, שמותיהם וכינוייהם.
וכן דן בתפילות, בברכות, סוד כוונת שמע ישראל, פרוש סוד הקדיש, ברכת הכהנים וסוד הברכות.
קיימים ממנו גם קטעי סודות המפרשים את טעמי המצוות אשר שרדו במספר כתבי יד, רבי משה כלץ הכניסם בהערותיו לספר המוסר.
משה דוד הֵר (Herr; נולד ב-8 במאי 1935) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
משה דוד הר נולד בתל אביב וגדל בה.
אביו, שמואל הר (מצאצאי אחיו של הגר"א), סופר ומורה, נולד בליטא, עלה לארץ ישראל ב-1927 והיה מורה בבית-ספר תיכון ומרצה במכללת ערב לפועלים בתל אביב; כתב סיפורי ילדים וספרי לימוד.
אמו, חיה הר, ילידת אוקראינה, עלתה לארץ ב-1930 וניהלה הוצאת ספרים בתל אביב.
הר למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב ואחר כך, החל מ-1952, באוניברסיטה העברית בירושלים.
קיבל בהצטיינות תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ובתלמוד ותואר שני בתלמוד ובלימודי הרחבה (הלניזם יהודי, נצרות קדומה ולשון עברית).
בשנים 1959–1961 שירת שירות חובה בצה"ל, רוב הזמן כקצין זוטר במטכ"ל.
קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה על עבודתו: "השלטון הרומי בספרות התנאים: דמותו והערכתו" שנעשתה בהדרכת פרופסור אפרים אלימלך אורבך.
בשנת פוסט-דוקטורט היה חבר-מחקר במכון ללימודים קלסיים בקולג' האוניברסיטאי של לונדון כאורחו של ההיסטוריון הקלאסי הדגול פרופ' ארנלדו מומיליאנו.
שלושת המלומדים שהשפיעו ביותר על דרכו המחקרית היו אורבך, מומיליאנו וחברו פרופ' מנחם שטרן.
שימש כמדריך לתלמוד באוניברסיטת תל אביב בשנים 1961–1966. היה מדריך לתלמוד והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בשנים 1963–1970 שבה מונה מרצה להיסטוריה של עם ישראל בימי בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד ב-1971, מרצה בכיר ב-1973, פרופסור חבר ב-1979 ופרופסור מן המניין ב-1991. היה ראש החוג להיסטוריה של עם ישראל.
בסוף 2004 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
היה חבר המערכת של סדרת הספרים "יד לתלמוד" של הוצאת מסדה ושל "ההיסטוריה של ארץ ישראל" בעשרה כרכים בהוצאת יד יצחק בן-צבי וכתר.
היה אחד מעורכי "תרביץ", הרבעון למדעי היהדות של המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
היה חבר הוועדה האקדמית של מרכז דינור לחקר תולדות ישראל, חבר המועצה וההנהלה של החברה ההיסטורית הישראלית והוא חבר המועצה של האיגוד העולמי למדעי היהדות וחבר ההנהלה האקדמית של המכון לחקר הנצרות המזרחית באוניברסיטת קיימברידג'.
היה פעיל בוועדות של משרד החינוך: חבר הוועדה לאישור ספרי לימוד לבתי-ספר תיכוניים בשנים 1967- 1970; חבר ויועץ אקדמי בכיר של הוועדה לתוכניות לימודים בתורה שבעל פה בשנים 1975–1981 ויו"ר שלה בשנים 1997–2000; יו"ר ועדת המקצוע לתורה שבעל פה בשנים 1993–2000.
הר היה ממקימיה ומחברי הנהלתה של "התנועה ליהדות של תורה" שנוסדה, בהנהגתו של א"א אורבך, ב-1965.
משה דוד הר נשוי למרים הר שהייתה מרצה לספרות צרפתית באוניברסיטה העברית ולהם שני בנים ושתי בנות.
קצת ממחקריו עניינם המעבר מן העולם העתיק לימי הביניים והספרות הרבנית בימי הביניים.
אחדותן של תולדות ישראל וחלוקתן לתקופות
במסת מבוא בחן הר את השאלה מה מאחד את תולדות ישראל לכל אורכן ופיתח את השקפתו של יחזקאל קויפמן, שלפיה מה שהעמיד את הזהות היהודית מאז היות ישראל לעם היא 'האידיאה הדתית' שהתגשמותה בפועל היא בנורמה של 'הדת וחוקיה'.
הר שכלל תפיסה זו ואף הגדיר ביתר חדות את 'האידיאה' כרעיון הברית (בין האומה לבין האל) ואת 'הדת' כמערכת המצוות של התורה.
לפי הר דווקא העובדה, שהחל מאמצע המאה ה-18 שוב אין חלקים גדולים מאוד מן האומה רואים את ההלכה כנורמה מחייבת וההלכה עצמה שרויה מאז במשבר פנימי חמור, מאשרת את התפיסה בדבר מרכזיותה של ההלכה, שכן מאז המאה ה-18 שרויה האומה גופה במשבר זהות קשה ביותר.
הר הראה שהדברים המרכזיים שהעמידו את חייה של האומה בימי בית ראשון נעלמו או הפכו שוליים בימי בית שני והדבר היחיד, שמרכזיותו נשמרה ואף נתגברה, ירושלים והמקדש ועבודת ה' בו, הפך להיות הציר המרכזי של העם בין בארץ בין בגולה בין במציאות בין בתודעה לאורך כל ימי בית שני.
ספרות ישראל בימי בית שני
הר הציג לראשונה את השאלה: האם הספרים היהודיים מימי בית שני (האפוקריפים, הפסאודואפיגרפיה והספרות היהודית-הלניסטית) ששרדו ונשתמרו רק בעולם הנוצרי (כל האחרים, שהם, לפי הר, רובה של ספרות ישראל מתקופה זו, אבדו לחלוטין) הם מדגם מקרי, ולפיכך אף מדגם מייצג, מכל מה שנתחבר בעם בעידן זה?
על שאלה זו השיב בשלילה וניסה להוכיח שהספרים היהודיים ששרדו בעולם הנוצרי הם, על פי רוב, אלו שהיו בהם עניין ותועלת מיוחדים לנצרות, כולה או חלקה, והישרדותם בנצרות היא תוצאה של תהליך מעין-דרוויני ארוך (המתאימים ביותר שורדים במלחמת הקיום).
הר ניסה להוכיח שיצירתה של ספרות יהודית בגולה ההלניסטית בלשון היוונית לא פסקה בסוף השליש הראשון של המאה השנייה לספה"נ, כפי שהיה מקובל על החוקרים, אלא נמשכה עוד כחמש מאות שנים, עד לעליית האסלאם.
אולם מתקופה זו שרדו, בעולם הנוצרי, רק חיבורים מעטים ולעיתים מקוטעים.
במאמר על השתקפותה של שנאת-ישראל בספרות חז"ל הראה הר שחכמים לא רק ידעו היטב מה חשבו ומה אמרו עליהם הנכרים אלא שהם אף ידעו לחקות, הן מבחינת התוכן הן מבחינת הצורה, תיאורי שטנה ספרותיים של מנהגי היהודים ותולדותיהם.
במחקר אחר הסביר את תגובתם של חז"ל, שנאה כנגד שנאה ואפליה כנגד אפליה, שלימים נתחלפה לטובה, מחשש חילול השם, ואף הביאה לידי התהוותם של המושגים 'צדיקים באומות' ו'מצוות בני נח'.
בסדרת מאמרים בא הר לערער לחלוטין את שיטת ביקרמן והנגל בדבר התפשטותו הרבה של ההלניזם בקרב היהודים ביהודה בדורות הראשונים לאחר אלכסנדר ולתפוס את המאורעות בירושלים בשנים 175–167 לפסה"נ כתוצאת מזימותיה של כנופיית הרפתקנים תאבי שלטון והנאות סוציו-אקונומיות ללא כל מגמות רוחניות ודתיות.
הר מסביר כיצד הפכה מדינת החשמונאים להיות מייוונת וכיצד, לאחר זמן, באה ונתפשטה בהדרגה השפעה הלניסטית בעולמם של חכמים (שבצידה הייתה גם דחייה, בייחוד של אופנת תספורת ומלבושים ושל תרבות השעשועים והבידור) עד שהגיעה לשיאה בתקופה הביזנטית.
הר מוכיח שגם אלו מיהודי הארץ שידעו יוונית לא זו בלבד שלא חיברו ספרים בלשון זו אלא שאף לא הכירו כלל את הספרות היוונית מכלי ראשון והשפעותיה באו לחכמים על-פה, כגון מתוך שיחות וויכוחים.
בשני מאמרים, באנגלית ובעברית, ניסה הר להוכיח שהסיבה למרד בן-כוסבה (בר-כוכבא) הייתה גזירת המילה.
שאר גזירות השמד של הדריינוס נגזרו לאחר זמן, סמוך לסופה של המלחמה, והיו רק על מצוות עשה בלבד ולפיכך אף עמדותיהם של חכמים כלפיהן היו מגוונות ושונות.
הר דן במשמעותם של הדיאלוגים בין חכמים לבין גדולי רומי בספרות חז"ל והראה שגם אם חלק גדול מהם אינו אלא ז'נר ספרותי יש משמעות לנושאיהם המתאימים לאופים ולזמנם השונים של המשוחחים.
במאמרו על המשיחות בהגותם ובמעשיהם של חכמים תיאר הר מה היו הדרכים השונות שבהם ראו חז"ל את אפשרות מימושה של הגאולה מעולה של רומי, בין במציאות הריאלית בין בתפיסה אסכטולוגית.
במחקר מפורט עסק הר בבעיית מלחמה בשבת והראה עד כמה כרוכות התפתחויותיה השונות של ההלכה בעניין זה במציאות ההיסטורית הריאלית של החיים המשתנים במהלך הדורות.
הר מנתח טקסטים הלכתיים המוכיחים זאת.
בין השאר הוא מראה שאם אמצעי זה מאבד את תועלתו והופך להיות מפריע או מזיק, מעדיפה ההלכה חיים משותפים של איש ואישה בלא נישואים.
הר ניסה להוכיח שתפילת "כל נדרי", הנאמרת בליל יום הכיפורים, אינה אלא נוסחה מאגית שיסודה בקערות השבעה מאגיות ממסופוטמיה שמקורן נוכרי.
בבל הייתה תמיד שטופה במאגיה.
מבבל נתפשט המנהג גם לתפוצות אחרות ועל אף התנגדותם העצומה לו של החכמים כמעט בכל מקום וניסיונותיהם לבטלו, וקודם לכול בבבל גופה, נקלט המנהג ותפס במרוצת הדורות עמדה מרכזית ביותר בליטורגיה היהודית.
הר ניסה להוכיח שהבייתוסים, הנזכרים ככת מיוחדת בספרות חז"ל, אינם זהים לאיסיים ושגם כת מדבר יהודה אינה אחת עם האיסיים, שכן בסוף ימי בית שני היו יותר מארבעה הזרמים שאותם מתאר יוספוס.
במחקרים אחדים דן הר בתולדות הלוח העברי ובקווי התפתחותו מתקופת המקרא ועד לתקופת המשנה והתלמוד.
היסטוריה רעיונית; מחשבת חז"ל; פולמוס יהודי-נוצרי; אגדה ומדרש
מאמרו של הר על מהותה של האגדה דן בדעותיהם של חז"ל גופם ושל חכמי ימי-הביניים על טיבה של האגדה: יצירה ספרותית-אמנותית מזה וחינוכית-מורליסטית מזה.
הר ניסה להראות שחכמי המשנה והתלמוד, שהתעניינו בתחומים רבים, היו בעלי תמונת-עולם היסטורית, אך לא הייתה להם היסטוריוגרפיה והעובדות ההיסטוריות אף לא עניינו את רובם.
הם העדיפו להפיק לקחים היסטוריים מתוך מודלים בדיוניים, כדרכה של ספרות יפה מורליסטית.
במאמרו על ההרמנויטיקה מתאר הר את הדומה והשונה בשיטות הרמנוטיות יהודיות בספרות ישראל מימי בית שני ובספרות חז"ל מזה ובספרות הנוצרית הקדומה מזה.
במאמר על הפונדמנטליזם מעמת הר את גישתם לכתובי המקרא של חז"ל מזה ושל ישו מזה לעומת גישתם הפונדמנטליסטית הדומה של כת מדבר יהודה מזה ושל פאולוס מזה.
במחקר אחר ניסה הר להוכיח כיצד מילאה הדרשה בציבור בבית-הכנסת תפקיד מעין זה שמילאו ההצגות בתיאטרון ההלניסטי-רומי: כשם שבו היו ההצגות, בעיקר הופעותיו של המימוס, סטירות על המצב המדיני והחברתי האקטואלי שבאו להפיג מתיחויות כנגד השלטונות, ממש כך הייתה אף הדרשה בציבור בבית-הכנסת.
הדרשנים עשו פרוייקציה (השלכה): דיברו לכאורה על אישים ומאורעות מן המקרא אבל באמת נתכוונו כנגד אישים ומאורעות בני-זמנם שלהם.
לאחרונה ניסה הר להוכיח שהאגדה צמחה בעיקר מתוך הדרשה בציבור בבית הכנסת ונתהוותה בארץ ישראל (ולא בבבל) והטעם לזה נעוץ בריבוים של הנוצרים בארץ ובפולמוס עימהם.
בסדרה זו, בת עשרה כרכים, שהר היה אחד מעורכיה, העמיד הר כמה תזות.
לאחר חורבן בית שני נעשה רבי יוחנן בן זכאי מנהיגם של החכמים ולימים של היהודים בארץ-ישראל בכלל.
דבר זה בא מכוח מנהיגותו הטבעית ותושייתו, אבל התהליך היה מורכב יותר.
היו אנשים אחרים שיכלו להיות מועמדים להנהגה, כגון אגריפס השני, כוהנים גדולים לשעבר ובני המשפחה המלכותית מחדייב, ומהם גם מחוגי חכמים, כגון בנו של רבן שמעון בן גמליאל, שעמד בראש בית הילל וכן בראש הממשלה הקואליציונית של המרד הגדול.
אולם כל אלו לא באו בחשבון בין מבחינתם של הרומאים בין מבחינתם של היהודים.
דרכו של רבי יוחנן בן זכאי למנהיגות הייתה, אפוא, תחילתה בדרך אלימינציה וסופה מכוח עצמו.
דוגמה מאלפת אחרת היא העובדה שכשם ששלטונו המוחלט של הקיסר הרומי הלך ונתגבר ככל שהאימפריה הרומית הלכה וירדה מגדולתה במאות השלישית והרביעית, כך הלך אף שלטונם המוחלט של הנשיאים היהודיים ונתחזק ככל שהיישוב היהודי בארץ הלך ונתמעט ונחלש.
הר חיבר גם כמאה וחמישה-עשר ערכים באנציקלופדיה העברית ובאנציקלופדיה יודאיקה.
השלטון הרומי בספרות התנאים (דמותו והערכתו).
עבודת-דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, תש"ל.
ההיסטוריה של ארץ-ישראל, כרך ד': התקופה הרומית-ביזנטית: שלטון רומי מהכיבוש ועד מלחמת בן כוסבה (63 לפני הספירה – 135 לספירה) (עורך: מ' שטרן), יד יצחק בן-צבי וכתר, ירושלים 1984. חלק ב': מחורבן הבית עד מרד בן כוסבה (70–135 לספירת הנוצרים), עמ' 281–370, 380–386 (חלק א' נכתב בידי י"ל לוין)
ירושלים, מגנס (יחד עם י' דן ומ' הרן)
מוסף התרביץ, ד', ירושלים, מגנס, תשמ"ו (יחד עם י' דן ומ' הרן)
א"א אורבך, ההלכה: מקורותיה והתפתחותה, גבעתיים, יד לתלמוד – מסדה, 1984 (הספר הופיע שנתיים לאחר מכן גם בתרגום לאנגלית).
- מ"ד הר היה חבר המערכת של סדרת "יד לתלמוד" (עורך ראשי: א"א אורבך; חברים נוספים: י' זוסמן וי' תא-שמע) שבה יצאו לאור, מלבד הספר הנ"ל (בעברית ובאנגלית), גם הספרים: מ' איילי, פועלים ואומנים: מלאכתם ומעמדם בספרות חז"ל, 1987; י' פרנקל, דרכי האגדה והמדרש, א'-ב', 1991
ההיסטוריה של ארץ ישראל, ה', ירושלים, יד יצחק בן-צבי וכתר, 1985. הר היה חבר המערכת המדעית של כל הסדרה, בת עשרה כרכים, 1981–1985 (יחד עם י' אפעל, י' בן-אריה, א' כהן, י' פראוור ומ' שטרן; עורך מרכז: י' שביט)
מ' שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, ירושלים, יד יצחק בן-צבי, תשנ"א (יחד עם י' גפני ומ' עמית) (הדפסה שנייה, בתיקונים קלים, תשנ"ב)
כנסת עזרא – ספרות וחיים בבית הכנסת: אסופת מאמרים מוגשת לעזרא פליישר, ירושלים, יד יצחק בן-צבי, תשנ"ה (יחד עם ש' אליצור, א' שנאן וג' שקד)
א"א אורבך, מחקרים במדעי היהדות, א'-ב', ירושלים, מגנס, תשנ"ח (יחד עם י' פרנקל).
ספר זיכרון לפרופסור זאב פלק ז"ל: מאמרים במדעי היהדות ובשאלות השעה, ירושלים, מישרים ומכון שכטר למדעי היהדות, תשס"ה (יחד עם ר' הורביץ, י"ד סילמן ומ' קורינלדי)
'לבעיית הלכות מלחמה בשבת בימי בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד', תרביץ, ל' (תשכ"א), עמ' 242–256, 341–356
'שנאת-ישראל באימפריה הרומית לאור ספרות חז"ל', ספר זיכרון לבנימין דה-פריס (ערוך בידי ע"צ מלמד), ירושלים תשכ"ט, עמ' 149–159
'משמעותם ההיסטורית של הדיאלוגים בין חכמים לגדולי רומי', דברי הקונגרס העולמי החמישי למדעי היהדות, ד', ירושלים תשל"ג, עמ' 269–297
'הנישואין מבחינה סוציו-אקונומית לפי ההלכה', משפחות בית ישראל, ספר הכינוס השנתי למחשבת היהדות, ירושלים תשל"ו, עמ' 37–46
'תפיסת ההיסטוריה אצל חז"ל', דברי הקונגרס העולמי השישי למדעי היהדות, ג', ירושלים תשל"ז, עמ' 129–142
'הרצף שבשלשלת מסירתה של התורה', ציון, מ"ד (תשל"ט) = ספר הזיכרון ליצחק בער, ירושלים תשל"ט-תשמ"א, עמ' 43–56
'תגובתם של חכמים לשנאת-ישראל בעולם ההלניסטי-הרומי', שנאת-ישראל לדורותיה (ערך ש' אלמוג), ירושלים תש"ם, עמ' 41–53
'ענייני הלכה בארץ-ישראל במאה השישית והשביעית לספירת הנוצרים', תרביץ, מ"ט (תש"ם), עמ' 62–80
'ירושלים, המקדש והעבודה במציאות ובתודעה בימי בית שני', פרקים בתולדות ירושלים בימי בית שני: ספר זיכרון לאברהם שליט (בעריכת א' אופנהיימר ואחרים), ירושלים תשמ"א, עמ' 166–177
'מי היו הבייתוסים?', דברי הקונגרס העולמי השביעי למדעי היהדות, [ג',] מחקרים בתלמוד, הלכה ומדרש, ירושלים תשמ"א, עמ' 1–20
'משיחיות מדינית ריאלית ומשיחיות אסכטולוגית קוסמית בדברי חז"ל', תרביץ, נ"ד (תשמ"ה), עמ' 331–347
'שאלת הפריודיזציה של ימי בית שני ותקופת המשנה והתלמוד בתולדות ישראל', גלות אחר גולה, מחקרים בתולדות עם ישראל מוגשים לפרופסור חיים ביינארט (העורכים: א' מירסקי ואחרים), החלק העברי, ירושלים תשמ"ח, עמ' 64–74
'קליטה ודחייה של השפעות חיצוניות בעולמם של חז"ל', התבוללות וטמיעה: המשכיות ותמורה בתרבות העמים ובישראל (ערכו י' קפלן ומ' שטרן), ירושלים תשמ"ט, עמ' 83–106
'למשמעותו של המונח "ימי הביניים" בתולדות ישראל', תרבות וחברה בתולדות ישראל בימי הביניים, קובץ מאמרים לזכרו של חיים הלל בן-ששון (בעריכת ר' בונפיל ואחרים), ירושלים תשמ"ט, עמ' 83–97
'בין בתי כנסיות לבין בתי תיאטראות וקרקסאות (הדרשה בציבור בבתי הכנסיות והסטירה האקטואלית בתיאטראות ובקרקסאות)', כנסת עזרא – ספרות וחיים בבית הכנסת: אסופת מאמרים מוגשת לעזרא פליישר (ערכו: ש' אליצור ואחרים), ירושלים תשנ"ה, עמ' 105–119
'אחריתה של הספרות היהודית-ההלניסטית: זמנה וסיבותיה', היהודים בעולם ההלניסטי והרומי, מחקרים לזכרו של מנחם שטרן (ערכו: א' אופנהיימר ואחרים), ירושלים תשנ"ו, עמ' 361–375
'השלום בהגותם של חז"ל', השלום במקורות ישראל, בית הנשיא, ירושלים תשנ"ז, עמ' 23–39
'אגדה ומדרש בעולמם של חז"ל בארץ ישראל: מקומות התהוות, סיבות צמיחה וזמני עריכה', הגיון ליונה: היבטים חדשים בחקר ספרות האגדה, המדרש והפיוט – קובץ מחקרים לכבודו של פרופסור יונה פרנקל (בעריכת י' לוינסון ואחרים), ירושלים תשס"ז, עמ' 131–148
הרב משה דוד בקשט (ה'תרס"ב, 1902 – י"ד בתשרי ה'תשמ"ג, 1 באוקטובר 1982) היה אחד מראשוני התלמידים בישיבת "מרכז הרב" ומעשרת התלמידים הבולטים בישיבה שבחר הרב אברהם יצחק הכהן קוק כדי שיהוו את הגרעין הראשון של "מכון הרי פישל".
השתתף בכתיבת ערכים במפעל האנציקלופדיה התלמודית בכרכים ה'-ח', במשך תקופה קצרה כיהן גם ככותב-תורני במערכת "אוצר הפוסקים".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה למד בישיבת כנסת בית יצחק בראשות הרב ברוך דב לייבוביץ בגלותה בקרמנצ'וג שבאוקראינה.
עקב האיסור על לימוד תורה שם ניסה לברוח לפולין, אך נעצר והושם במאסר במינסק.
בסופו של דבר הגיע לפולין.
גם שם נאסר יחד עם בני ישיבות אחרים, כשהשלטונות רצו להחזירם לברית המועצות.
הרב אברהם קלמנוביץ, ראב"ד ראקוב, פעל לשחרורם וגזרת הגירוש התבטלה.
משה דוד הגיע בסופו של דבר לווילנה ושם למד שוב בישיבת "כנסת בית יצחק".
בתקופת שהותו בווילנא היה מבקר לעיתים תכופות בביתו של הרב חיים עוזר גרודז'ינסקי שאף הוא היה יליד עיירתו איביה והרב גרודז'נסקי קירב אותו מאד ואף סייע לו רבות בכל הקשור לנסיעתו לארץ ישראל.
בט"ו בשבט ה'תרפ"ה עלה לארץ ישראל באמצעות "סרטיפיקט" (דרישת עליה) ששלח אליו הרב קוק והיה בקבוצת התלמידים הראשונה שהגיעה ללמוד בישיבת מרכז הרב, יחד עם הרב שמואל אליעזרי והרב יוסף בורובסקי.
בה'תרצ"ב היה אחד מעשרת התלמידים הבולטים בישיבת מרכז הרב שבחר הרב קוק כדי שיהוו את הגרעין הראשון של "מכון הרי פישל".
השתתף בכתיבת ערכים במפעל האנציקלופדיה התלמודית בכרכים ה'-ח'.
במשך תקופה קצרה השתתף ככותב-תורני במערכת "אוצר הפוסקים".
והיא הייתה דור שמיני אליו.
למד קבלה מפי הרב קוק ועסק בנושאים אלה גם עם המקובל הרב שלמה אלישיב בעל ה"לשם שבו ואחלמה".
נפטר בערב סוכות ה'תשמ"ג ונטמן בהר הזיתים.
בשנת ה'תש"ן יסדו בני משפחתו בית מדרש ללימוד הדף היומי בשכונת בית וגן בירושלים על שמו והוא נקרא "למד דעת" על שם חיבורו.
חדושי תורה בהלכה, אגדה, מוסר, בהוצאת "למד דעת - בית מדרש ללימוד הדף היומי", ירושלים תשנ"ג.
היה נשוי לרבקה, בתו היחידה של הרב יהודה זרחיה שפירא מה"ענף האשכנזי" של צאצאי החיד"א.
בנו הרב יהושע כיהן כמנהל תיכון רמ"ז בניו יורק.
נכדו הרב שלמה בקשט - רבה של אודסה.
נכדו הרב דב בקשט - ראש בית המדרש "למד דעת" בירושלים וחבר לשכת הרבנות האזורית "מטה יהודה"
דגן נולד בשם משה פיבוש בינואר 1909 בעיר יאשי שברומניה.
היה חבר "השומר הצעיר", ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל כחלוץ עם קבוצה שעשתה הכשרתה בשער העמקים.
היה חבר קיבוץ השומר הצעיר במגדיאל ועבד בחקלאות.
כעבור שנתיים, ב-1935, עם היווסדו של עיתון "הבוקר", עבר לעסוק בעיתונות.
הוא עבד בעיתון שנים רבות, תחילה ככתב ואחר-כך כעורך חדשות.
משנת 1943 היה עורך חדשות החוץ של "על המשמר", ומשנת 1952 היה עורך חדשות ב"הארץ" עד לפטירתו.
היה חבר הנהלת אגודת העיתונאים, וחבר הנהלת מועצת העיתונות בישראל מ-1966.
דגן היה נשוי לאסתר לבית צוקרמן, ילידת אונגני, חברת השומר הצעיר בבוקרשט שעלתה ארצה ב-1933, עד מותה ב-1957, והיה אב לשלושה: עודד, נורית ושלומית.
בהמשך נישא לציירת ואמנית האמייל רות אַריון (1912–1988), ממייסדי כפר האמנים עין הוד, והיה נשוי לה עד מותו.
באביב 1973 חלה במחלת לב, ולאחר אשפוז ממושך, נפטר כעבור כחצי שנה בביתו שבעין הוד.
משה (מושיקו) דויטשמן (16 בפברואר 1954 – 5 במרץ 1975) היה חייל ישראלי בחטיבת גולני, אשר נהרג בקרב יריות במהלך הפיגוע במלון סבוי בתל אביב ב-1975. דויטשמן, אשר שהה באותו הזמן בחופשה בביתו, שמע את היריות ויצא להילחם במחבלים.
על מעשה זה הוענק לו לאחר מותו עיטור המופת.
דויטשמן נולד ב-1954 בלוד, בן פרץ וחנה, ולו אחות ואח.
למד בבית הספר היסודי "גורדון" ברמת גן, ובהמשך למד מגדנאות ולאחר מכן התלמד בחנות המשביר לצרכן בעיצוב חלונות ראווה.
התגייס לצה"ל במאי 1972 ושירת כלוחם בחטיבת גולני.
השתתף במלחמת יום הכיפורים, אז נפצע בבטנו בקרב על תל-דהור.
ב-5 במרץ 1975, כאשר חדרו מחבלים למלון "סבוי" בתל אביב, שהה דויטשמן בחופשה בביתו.
כאשר שמע יריות, נטל את נשקו האישי ורץ לעבר המלון.
הוא הגיע ראשון אל פתחו, שם נתקל במחבלים, שהתכוונו לצאת לתקיפת יעד נוסף.
לאחר חילופי ירי שנמשכו זמן קצר, הוא נפגע ונפל, זחל לעבר מכונית שחנתה בקרבת מקום, ופונה לבית החולים הדסה, שם מת מפצעיו.
דויטשמן נקבר בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
על מעשיו הוענק לו עיטור המופת על ידי הרמטכ"ל, רב-אלוף מרדכי גור, בספטמבר 1975.
משה דוקטורי (נולד ב-6 בספטמבר 1933) כיהן כיושב ראש המועצה האזורית גזר, יושב ראש רשות ניקוז "אילון-שורק", וחבר הנהלה במספר ארגונים ומוסדות ציבור.
נולד בירושלים למשפחה קשת יום, בן לרחל, עקרת בית ורחמים, נוטר שהתנדב לצבא הבריטי, במהלך מלחמת העולם השנייה, ופועל במפעל לייצור לבנים.
דוקטורי למד בתלמוד תורה "מזרחי".
כנער בתקופת המנדט יצא לפעולות מחתרתיות, אימוני קפא"פ ומטווחים במסגרת הגדנ"ע וההגנה ועבד במכירת עיתונים בירושלים.
במלחמת השחרור סייע לכוחות הלוחמים בירושלים בהעברת מסרים בין עמדות.
בשנת 1948 עם קום המדינה עבד במחלקת ההסברה של הסוכנות היהודית לארץ ישראל בירושלים.
בשנת 1949 עלה לקרקע עם הוריו וחברי גרעין יעז"ק לחורבות הכפר הערבי אלבריה, והיה ממקימי מושב עזריה, שם מתגורר גם כיום.
בשנת 1954 עבר הכשרת רכזי משקים.
במקביל לעיסוקיו הציבוריים, מנהל דוקטורי במשך עשרות שנים משק חקלאי פעיל.
כמו כן היה מחלוצי ייצור החשמל הסולארי בישראל.
דוקטורי התגייס לצה"ל בשנת 1951 ושירת בחטיבת הראל כלוחם ומפקד, והיה לחייל הראשון שהתגייס ממושב עזריה.
במלחמת ששת הימים השתתף בקרבות לשחרור ירושלים וברמת הגולן.
ב 31 באוקטובר 1971 נפצע כאשר רכב הסיור שבו נהג עלה על מוקש מערבית לרפיח, על אף פציעתו והיותו נבחר ציבור המשיך להתנדב לשירות מילואים ביחידה קרבית עד לשנת 1985.
דוקטורי כיהן כחבר מליאת והנהלת מועצה אזורית גזר משנת 1953 ועד 1968, במקביל בשנת 1955 נבחר לחבר ועד ויו"ר ועד מושב עזריה וכיהן בתפקיד עד 1962, ובהמשך גם כמזכיר המושב.
במקביל היה פעיל בהסתדרות הפועלים החקלאיים ומועמד ברשימת הבחירות המרכזית לוועידה החקלאית ברשימת מפא"י ובלתי מפלגתיים, בהמשך לבקשתו של סגן שר החקלאות בן ציון חלפון נתמנה למזכיר חוץ במושב גבעתי ואחר כך כמזכיר משמר השבעה.
דוקטורי נבחר לשלוש קדנציות כיושב ראש מועצה אזורית גזר (1968–1980).
בשנים אלו חלו פיתוח ובנייה מואצת במועצה, נסללו כבישים, הותקנה תאורת רחובות, נבנו מועדונים, הוקמו בתי ספר יסודיים, ספרייה אזורית, מגרשי ספורט ומקלטים ציבוריים, הוקם בית העלמין האזורי, הוקמה תזמורת נוער אזורי והורחבו השירותים הקהילתיים במושבים ובקיבוצים של המועצה.
עוד ביוזמתו החלו לפעול לראשונה קווי תחבורה ציבורית שנכנסו לתוך היישובים, והחל לראשונה פינוי אשפה מרוכז מהיישובים.