tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר מכן הועבר לטייסת מיראז' 3. השתתף במלחמת ששת הימים, במבצע מוקד הוביל מבנה של טייסת 119 לתקיפת שדה התעופה ברבת עמון והשתתף בתקיפת נמל התעופה הבינלאומי של קהיר, במהלך המלחמה הפיל שני מטוסי מיג 19. במלחמת ההתשה הפיל חמישה וחצי מטוסים (הפלה אחת משותפת עם יפתח ספקטור).
לאחר מכן שימש כמפקד טייסת ראשוני בקורס טיס ושימש כמוביל הצוות האווירובטי של חיל האוויר.
בשנת 1971 השתחרר משירות סדיר ונקלט כטייס בחברת אל על.
כחודש לפני מלחמת יום הכיפורים הפיל מטוס מיג 21 סורי.
במלחמה עצמה הפיל ארבעה מטוסים.
כחצי שנה לאחר המלחמה הפיל מטוס מיג נוסף.
שלמון מתגורר בגני יהודה, נשוי לבילהה ולהם שתי בנות.
אחיו הבכור יעקב שלמון (סלומון) שירת גם הוא כטייס קרב ומפקד טייסת בחיל האוויר, וחייו ניצלו על ידי אסתר ארדיטי.
לימים היה מנהל נמל התעופה בלוד.
13.519 באפריל 1974מיראז' 3מיג 21 סוריתותחיםבמהלך מלחמת ההתשה הסורית14.519 באפריל 1974מיראז' 3מיג 21 סוריתותחיםהפלה שנייה באותו הקרב
אברהם שמואל יוּרִיס (לרוב בראשי תיבות: א.
יוריס; בעיתונות של תקופתו מופיע פעמים רבות כ"ד"ר יוריס"; 8 במרץ 1890 – 21 באפריל 1971) היה פעיל ציוני סוציאליסטי, סופר, פובליציסט ומבקר אמנות, מבכירי המבקרים הארצישראלים בזמנו, כתב בעיתוני ארץ ישראל והעולם, בעיקר ביידיש ובעברית.
נולד בקולומיאה שבמזרח גליציה (בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית) בשנת 1890, למרים קופרמן ולאשר, סוחר ותלמיד חכם.
למד בבית ספר עממי יהודי מיסודו של הברון הירש ובגימנסיה ממשלתית פולנית, אז החל לתמוך ב"פועלי ציון", היה ממייסדי חוג של אוהדי המפלגה בקרב התלמידים וכתב חוברת הסברה בפולנית.
כמו כן חיבר שירים ביידיש, בפולנית ובגרמנית (שחלקם התפרסמו בכתבי עת).
לאחר מכן המשיך ללימודים גבוהים: למד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת וינה, וקיבל בה תואר דוקטור.
בשנות לימודיו היה פעיל במועדון "חרות" של הסטודנטים חברי "פועלי ציון", ופרסם מאמרים בביטאון המפלגה, "דער יידישער ארבייטער" (בעריכת יעקב זרובבל וברל לוקר בלבוב).
במלחמת העולם הראשונה עבד כמגויס לצבא האוסטרו-הונגרי במפעל לנשק בוולרסדורף.
לאחר המלחמה פעל במסגרת "פועלי ציון" בפולין, מטעמה היה מועמד לסיים (הפרלמנט הפולני), הִרצה בפולין ובמערב אירופה ובאמריקה וכתב בכתבי עת, בעיקר ביידיש וגם בעברית.
יוריס היה פוליגלוט, ששלט בנוסף ללשונות אלה גם בגרמנית, פולנית, אוקראינית, אנגלית, ספרדית ופורטוגזית; בזכות שליטתו בשתי האחרונות נשלח להסברה באמריקה הלטינית.
בשנת 1924, כששהה בשליחות בארגנטינה מטעם האיחוד "פועלי ציון – צ"ס", נישא ללידיה לבית שוסטר (בת לאחת המשפחות הראשונות מפינסק שהיגרו לארגנטינה ועלו לקרקע במושבה היהודית הראשונה מיסודו של הברון הירש).
באותה שנה עלה לארץ ישראל, לאחר שביקר בה ב-1922. גם בארץ הרצה וכתב בענייני אקטואליה וביקורת ספרות, תיאטרון, מוזיקה ומחול בעיתוני הארץ, בעיקר בעיתונים "דבר" (שהוא היה מראשוניו), "הארץ", "הפועל הצעיר", "קוּנטרס" ולאחר קום המדינה גם ב"לעצטע נייעס".
בארץ ישראל השתקע בתל אביב, עסק בפעילות תרבותית במועצת פועלי תל אביב ויפו ולאחר מכן ניהל את ועדת התרבות המרכזית והמרכז לתרבות של ההסתדרות.
הִרבה להרצות ברחבי הארץ, פעמים רבות לקהלי עולים.
מעלייתו ועד 1950 יצא לשליחויות רבות מטעם "פועלי ציון", קק"ל, ההסתדרות וקרן היסוד באירופה ובארצות אמריקה הלטינית, מהן כמה ממושכות.
כן השתתף בכמה קונגרסים ציוניים.
במלחמת העולם השנייה יצא לדרום אמריקה בשליחות קרן היסוד והקונגרס היהודי העולמי לאיסוף תרומות, לעשיית נפשות בקרב היהודים למען הציונות ולתמיכה במפעל הציוני בקרב מנהיגי המדינות הלא-יהודים.
מלבד ספריו שנתפרסמו, הותיר יוריס בפולין כתבי יד של שלושה ספרים, שאבדו בשואה: "אין פיבער פון אויפצוי" ('בקדחת הבניין') ו-"אין פייער פון פערטיידיקונג" ('באש ההגנה') שעמדו להופיע מטעם הקה"ק ו"בלומען אדער קינדזשאלען" ('פרחים או פגיונות') (ספר נגד הרוויזיוניסטים, שעמד להופיע מטעם "פועלי ציון").
אברהם שמואל יוריס נפטר בתל אביב ב-21 באפריל 1971, בגיל 81, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
ארכיונו האישי של יוריס שמור בארכיון מפלגת העבודה.
פון שפראך-בבל צו שפראך-איינהייט, בואנוס איירס: ביאליק צענטר, 1928.
סאציאל-פאליטישע עטיודען / געזאמעלט און רעדאקטירט דורך א' בערגמאן, ריו דה ז'ניירו: פועלי-ציון, 1929. (על ארץ ישראל והמהפכה הסוציאליסטית.
חלק א: סאציאלע רעוואלוציע; חלק ב: קרים; חלק ג: בירא-בידזשאן; חלק ד: וואלסטריט, יעווסעק און די ראובן-ברייניניאדע; חלק ה: ארץ ישראל)
קעמפער און דיכטער; פארווארט פון וו' לאצקי-בערטאלדי, ריגה: ביכער פאר אלעמען, 1931.
וועלט און היים, בואנוס איירס: עבודה, 1937. (מסות ומאמרים, מפרשת מסעיו בעולם)
אברהם א' שרון (שְבַדְרוֹן) (נכתב גם שוואדרון; Schwadron; י"ב באלול תרמ"ג, 10 בספטמבר 1878, בְּיֶניוּב, גליציה, אוסטריה – כ"א בתשרי תשי"ח, 17 באוקטובר 1957, ירושלים) היה הוגה דעות, מוזיקאי, מלומד ופובליציסט, מייסד אוסף האוטוגרפים (כתבי יד מקוריים וחתומים) והפורטרטים בספרייה הלאומית.
אברהם שרון נולד בשם אברהם שבדרון ב-10 בספטמבר 1878 בכפר בְּיֶניוּב (Bieniow) שליד העיר זלוטשוב שבגליציה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית), בן לרבקה לבית גלרנטר וליצחק שבדרון, בעל בית חרושת למשקאות.
בצעירותו למד אצל דודו, הרב שלום מרדכי הכהן שבדרון (המהרש"ם מברז'אן), מגדולי התורה בדורו, ולאחר מכן בגימנסיה היהודית בסוצ'אבה.
בבגרותו למד באוניברסיטת וינה, בה קיבל שלושה תוארי דוקטור – בפילוסופיה, במשפטים ובכימיה, מקצוע שלמד על מנת לסייע לאביו בבית החרושת.
הוא הקים אגודה ציונית בזלוטשוב, עסק בלימוד ספרות עברית ותולדות עם ישראל ונמנה עם אגודת "התחייה" של סטודנטים יהודים שדיברו ביניהם רק עברית.
ב-1914 ברח לווינה מהצבא הרוסי שפלש לגליציה, שם פרסם את מאמרו הפילוסופי הראשון ("De Nature Stalibus") ומאמרים נוספים בעיתון "אֶסטֶרַייכִישֶה ווֹכֶנשְרִיפט" (Österreichische Wochenschrift) שבעריכת ד"ר יוסף שמואל בלוך.
על אף שהיה פציפיסט, התגייס במלחמת העולם הראשונה לצבא האוסטרו-הונגרי.
במהלך שירותו כתב לעיתונו רשמים מהחזית לבקשת עורך העיתון, בלוך.
באותה עת טיפח את תורת "הציונות ההירואית" וסחף את חבריו, בהם דוד הורוביץ, שכתב עליו בזיכרונותיו שהיה אחד ממעצבי המחשבה החלוצית.
לאחר המלחמה עִברת את שמו ל"שרון" והיה במשך זמן קצר פעיל פוליטי במפלגת הפועל הצעיר בווינה.
בשנת 1927 עלה לארץ ישראל והחל לעסוק במשרה מלאה בניהול אוסף האוטוגרפים והדיוקנאות שלו, שאותו מסר לספרייה הלאומית (וראו להלן).
הוא החל גם ללמוד מוזיקה והלחין תשעה משירי רחל המשוררת.
בקונצרט למוזיקה יהודית שהתקיים באולם אדיסון ב-14 בנובמבר 1935 נוגנו שלושה משיריו לצד יצירות של פליקס מנדלסון-ברתולדי, ארנסט בלוך, יואל אנגל ואחרים.
כן כתב סיפורים לילדים, ביקורת ספרות, מאמרים רבים, תרגום של "בעיר ההריגה" של חיים נחמן ביאליק לגרמנית ומסה פילוסופית.
בנוסף לשלל מאמריו, פרסם גם חוברות בענייני השעה, שאותן חילק למכריו ומכתבים למערכת.
ב-1935 נשא לאישה את גינה פרוידנברג; הפרש השנים בין השניים היה גדול, ובני הזוג לא היו מאושרים.
לזוג נולד בן אחד, יצחק.
ב-1950 ירדה גינה לארצות הברית עם בנם, ושרון נותר ערירי בירושלים.
את רוב ימיו בילה בספרייה הלאומית, הופעתו החיצונית מוזנחת, והוא נדמה כתימהוני ומוזר.
שרון עסק רבות בנושאי העם היהודי תפקידו ומצבו, ענייני התנועה הציונית, היישוב ומדינת ישראל.
הכיוון שאליו הטיף היה עבודה עברית (לעבודה ערבית קרא בלעג "עבודה זרה") והגשמה בפועל של החזון הציוני.
הוא גילה סימפתיה לקו הרדיקלי של בית"ר ומאוחר יותר של הלח"י, והשתתף ב"משמרות עבודה עברית" שניצבו בשערי פרדסים ומנעו כניסת פועלי ערבים.
עם זאת, לא היה חבר מפלגה כלשהי ואף הגדיר עצמו כ"אנטי-מפלגתי".
הוא תקף במאמריו ובמכתביו אנשי ציבור מכל גוני הקשת הפוליטית אך תמך והטיף לתמיכה בדוד בן-גוריון כמגשים הציונות.
למרות הקו המשתלח, הקנאי וקיצוני במאמריו, התקבלו כתביו בברכה גם בקרב מי שהתנגדו לקו אותו ייצג.
כך סייע לו עורך "דבר", ברל כצנלסון, שהדפיס כמה ממאמריו וסייע בהדפסת חוברות.
דב סדן ביקש לכתוב עליו מונוגרפיה ומנחם אוסישקין פרסם מאמרי תמיכה בו.
מאז שעלה לישראל לא עזב אותה.
בסוף ימיו ביקש לנסוע לבקר את בנו בארצות הברית, אך בשל מחסור כספי לא יכל לממש את תוכניתו.
ב-12 בספטמבר 1957 נדרס בעודו חוצה את רחוב שטראוס, נפצע ואושפז בבית החולים ביקור חולים.
לאחר מספר שבועות נפטר ונקבר בחלקת קבר שרכש עוד בימי חייו בחלקה הספרדית בהר המנוחות.
ארכיונו האישי מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.
בשנת תרנ"ו 1896 שלח שבדרון הצעת פענוח תעודה עברית מימי הביניים לרב הראשי לווינה, משה (מוריץ) גִידֶמַן, וקיבל ממנו תשובה.
מכתב תשובה זה היה הבסיס לאוסף האוטוגרפים (כתבי יד) והדיוקנאות של גדולי ישראל, שבו עסק כל ימיו.
בתחילה אסף כתבי יד של בני דורו ולאחר מכן חיפש גם כתבי יד עתיקים יותר.
בשנת 1900 נשרף בית אביו בביניוב, ועמו כ-200 פריטי ראשית האוסף.
בין האישים שאסף כתבי יד מקוריים שלהם ודיוקנאותיהם, היו 18 חתני פרס נובל.
את האוסף, שבשנת עלייתו ארצה הכיל יותר מ-2,700 אוטוגרפים וכ-2,800 דיוקנאות, והוערך בכשני מיליון דולר אמריקני (שווה-ערך ליותר מ-25 מיליון דולר כיום), תרם שבדרון ב-1927 לספרייה הלאומית, והועסק בה בניהול האוסף, במשכורת זעומה.
הוא עבד במשרה זו כל ימיו.
סמוך לפטירתו היו באוסף למעלה מ-17,000 אוטוגרפים ופורטרטים מן המאה ה-15 ועד התקופה המודרנית.
באוסף כלולים מכתבים, חתימות, פתקים ורשימות לצד ספרים שלמים.
אחת מגולות הכותרת של האוסף היא כתב היד המקורי של תורת היחסות של אלברט איינשטיין.
באמצעות חקר התמונות באוסף גילה שרון שתמונותיהם של הבעל שם טוב, המגיד ממזריטש, ויעקב יוסף כ"ץ (בעל ה"תולדות יעקב יוסף") שנדפסו בספרים שונים הן תמונות מזויפות.
באמצעות בדיקה כימית של הנייר עליו נכתבו "אגרות הבעש"ט" מגניזת חרסון גילה שגם אלו היו מזויפות.
כן הטיל ספק באותנטיות תמונתו של הרמב"ם.
בעיני רוחו ראה שרון את האוסף כבסיס למכון ביוגרפי יהודי מחקרי ומוזיאוני שיהיה סמוך לבית הספרים ושבו תוצג גם גלריית הדיוקנאות.
אברהם שניאור (9 בדצמבר 1928 – 23 בפברואר 1998) היה כדורסלן ישראלי ששיחק בעמדת הסנטר.
שניאור, שיחק כשחקן פנים והיתמר לגובה של 1.86 מטר.
הוא היה לקפטן הראשון של נבחרת ישראל, במדיה הופיע 29 פעמים, ושימש גם כקפטן מכבי תל אביב.
בצעירותו היה שניאור ספורטאי רב תחומי, והצטיין גם בענפי האתלטיקה הקלה והכדוריד, ואף היה אלוף ישראל לנוער בהדיפת כדור ברזל והטלת כידון.
שניאור החל את הקריירה כשהיה בן 16 כשהחל לשחק במדי קבוצת הבוגרים של מכבי תל אביב.
הוא שיחק במדי נבחרת ישראל שהשתתפה בטורניר הכדורסל באולימפיאדת הלסינקי (1952) ושסיימה במקום החמישי באליפות אירופה בכדורסל 1953 והיה השחקן המצטיין של הנבחרת בטורניר.
שנה לאחר מכן באליפות העולם בכדורסל 1954, סייע לנבחרת לסיים במקום השמיני.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל שימש שניאור מאמן בהפועל חיפה, לתקופה קצרה, ואף ישב בבית סוהר לאחר שהורשע בזיוף שטרות.
ב-10 בינואר 2013, לפני משחקה של מכבי תל אביב נגד פנרבחצ'ה במסגרת היורוליג, הוענק לנכדו של אברהם שניאור פרס לאות הוקרה על שנותיו במכבי תל אביב.
הפרס הוענק על ידי קבוצת מכבי תל אביב, כמו כן הועלה לגג היכל יד אליהו דגל עם מספרו של אברהם שניאור באותן השנים - 3.
הרב אברהם שמואל פנט (תרל"ט, 1879 – י"ג בסיוון תשכ"ז, 1967) היה רבה של הקהילה היהודית האורתודוקסית בקרלסבורג למעלה מארבעים שנה.
בנו של הרב יעקב פנט, רבה של העיירה רטיאג שליד דז' שבטרנסילבניה, מצאצאי הרב יחזקאל פנט, בעל "מראה יחזקאל".
נישא לברכה, בתו של הרב מנשה שמחה פרידמן, רבה של העיירה סאבראנץ.
בראשית המאה ה-20 התמנה לרבה של הקהילה האורתודוקסית בקרלסבורג ושימש ברבנות למעלה מארבעים שנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה שהה בצרפת.
בשנת תשי"א (1951) עלה לישראל והתיישב בתל אביב.
בנו הוא הרב חיים אלתר פנט, שכיהן כרבה של שכונת רמת אביב ושייך מוניס.
אשיב לאברהם – על התורה והמועדים, תשל"ב, יצא לאור על ידי בנו.
כמו הוציא לאור את ספרו של אביו "שארית יעקב" קליינורדיין תרע"ז.
הרב אברהם שמואל בנימין שפיצר (כ"ג בטבת תרל"ב, 4 בינואר 1872 – ט"ו בסיוון תרצ"ד, 29 במאי 1934) היה רבה של מישקולץ בהונגריה, ולאחר מכן רבה של המבורג בגרמניה במשך עשרים ושלוש שנים.
יושב ראש אגודת ישראל בגרמניה.
אברהם שמואל בנימין שפיצר, בנו של משה שפיצר, תלמידו של הרב אברהם שמואל בנימין סופר, בעל ה"כתב סופר".
נולד בעיר בלשג'רמט שבהונגריה, זמן קצר לאחר פטירתו של בעל ה"כתב סופר", ונקרא על שמו.
למד בישיבת פרשבורג אצל הרב שמחה בונם סופר, בעל ה"שבט סופר".
בשנת תרנ"ו (1896) נישא לאסתר פשרהופר בתו של הרב משה מרדכי פשרהופר, שהיה רב בעיר סרד.
לאחר נישואיו התגורר במשך שנתיים בסרד.
בשנת תרנ"ח (1898) התמנה כרב וכראש ישיבה בעיר האלאש.
בתקופת רבנותו בהאלאש נפטרה אשתו וכעבור זמן נשא את אסתר בת אחותה.
בשנת תרס"ט (1909) התמנה לרבה של העיר מישקולץ ועמד בראש הישיבה המקומית.
כעבור שנה, בשנת תר"ע (1910), לאחר פטירת הרב מרדכי עמרם הירש, רבה של המבורג, בחרו אנשי הקהילה ברב שפיצר כרב העיר.
הוא כיהן כרבה של המבורג במשך עשרים ושלוש שנה.
היה מראשי הרבנים האורתודוקסים בגרמניה ונאבק ברפורמים.
עמד בקשר הדוק עם גדולי הרבנים בליטא ובראשם החפץ חיים והרב חיים עוזר גרודזנסקי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה סייע להם בהקמת ועד הישיבות.
כמו כן יסד את "קרן התורה" לשם הקמת מוסדות תורה באירופה.
נפטר בשנת 1934, ונקבר בבית הקברות בהמבורג.
מתלמידיו: הרב יחיאל מיכל שלזינגר, הרב ברוך קונשטט והרב בנימין זאב יעקבזון.
בנו הרב שלמה שפיצר היה מנהל התאחדות קהילות החרדים בלונדון.
נכדתו נשואה לרב פסח אליהו פאלק.
ניניו, בניה של נכדתו אסתר שחור, הם: חנניה שחור - לשעבר מנהל חברה קדישא "קהילת ירושלים", הרב יאיר שחור - רב היישוב מעלה לבונה וראש ישיבת "מכלול".
והרב גרשון שחור - ראש הישיבה התיכונית שעלבים וראש ה"שלוחה" בישיבת שעלבים.
לרב שפיצר היו תשובות רבות בהלכה.
רובם נשרפו בשריפה לאחר פטירתו.
בשנת ה'תשנ"ד במלאת 60 שנה לפטירתו הוציאו נכדיו ספר בשם "עטרת זקנים" עם תשובות בהלכה שנשתמרו.
ביניהם היתר שימוש בשמן סויה בפסח.
היתר עריכת חופה בתוך בית הכנסת ועוד.
בשנת ה'תשפ"ה הוציאו ניניו מהדורה חדשה של הספר עם תוספות רבות.
לספר נוספו גם תמונות ומסמכים ופרק היסטורי על חייו.
אברהם שַׂלמון (סלומון) (2 בספטמבר 1903 – 8 בינואר 1970) היה מחנך וסופר ילדים ישראלי, ששימש מורה לטבע בבית הספר "חביב" בראשון לציון ומפקח על הוראת הטבע בבתי הספר היסודיים במחוז המרכז, ופרסם עשרות ספרים לילדים בנושאי טבע הארץ וכן ספרי לימוד בנושאי מולדת, טבע וחקלאות.
אברהם סלומון נולד בקיץ 1903 במושבה פתח תקווה, הבכור משלושת ילדיהם של יוכבד לבית פריש וזאב סלומון, פרדסן ושומר קרקעות.
מצד אביו היה נכדו של איש הציבור יוחנן דוד סלומון ונינו של העיתונאי והמדפיס, ממייסדי שכונת נחלת שבעה שמחוץ לחומות ירושלים והמושבה פתח תקווה, יואל משה סלומון.
נישא לחנה לבית גרובר (1905–1975), ילידת ירושלים.
בשנת תרפ"ג-1923 סיים את לימודי בבית המדרש למורים העברי בירושלים, ויצא עם אשתו לשליחות חינוכית בבולגריה, שם עבדו השניים במשך שנתיים כמורים לעברית.
לקראת נסיעתו עִברת את שם משפחתו ל"שלמון" לבקשת דוד בן-גוריון.
בשובו ארצה ב-1925 עבד מספר שנים כמורה בעמק בית שאן, וכן במטולה, בעקרון ובתל אביב הקטנה, ולבסוף, בשנת תרצ"א-1931, השתקע עם משפחתו במושבה ראשון לציון, בה לימד בבית הספר העממי "חביב" גאוגרפיה, מולדת וטבע במשך כעשרים שנה, עד 1952, והתגורר ופעל בה עד מותו.
אשתו חנה שימשה כמדריכה למלאכת יד והייתה פעילה בוויצו.
במקביל לעבודתו החינוכית, היה פעיל בסניף "מכבי צעיר" במושבה וכן בהנהגה הארצית של התנועה, היה חבר בארגון "ההגנה", וכיהן כחבר בוועדת התרבות של ראשון לציון, כחבר ועדת התרבות המרכזית של המורים וכחבר ועד איגוד מורי הטבע.
הדריך טיולי מורים רבים בארץ.
בהמשך היה ממייסדי בית ספר תיכון ערב לנערים עובדים בראשון לציון.
לאחר קום המדינה התמנה שלמון כמדריך ומפקח על הוראת הטבע בבתי הספר היסודיים במחוז המרכז של משרד החינוך.
כשהיה כבן 60 שב לספסל הלימודים, למד ספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר בוגר.
את דרכו הספרותית החל שלמון ב-1924 עם פרסומים בעיתוני הארץ.
לאורך עשרות שנים פרסם מאות סיפורים ורשימות על טבע ב"דבר" ו"הארץ", בכתבי עת כגון "בוסתנאי", והיה משתתף קבוע בעיתוני הילדים "עתוננו" וב"דבר לילדים".
במשך שנים שימש סופר "דבר" בראשון לציון והאזור.
במרוצת כשלושה עשורים פרסם שלמון יותר מ-40 ספרי ילדים, העוסקים בעיקר בבעלי החיים של הארץ, צמחיה ונופיה.
בנוסף, פרסם מספר ספרי לימוד לתלמידי בית הספר היסודי במקצועות גאוגרפיה (מולדת), טבע וחקלאות, מקראה לכיתה ג' (1965), ספר עזר לגננות ומורים בהוראת הטבע (1955) וספר להשכלה כללית בשם "שאל ואשיבך" בעריכת אברהם רון (תשי"ג).
בין ספריו הנוספים: תרגום של "סיפורו הפלאי של פטר שלומיאל" לשאמיסו (תש"ה), הספר "ראשון לציון בת שבעים" (1952), והספר "במקלי ובתרמילי: סיפורי מסעות והרפתקאות ברחבי הארץ" (תשי"ב).
חנה ואברהם שלמון היו הורים לשלושה.
בתם דיצה ארד (1931–2009) הייתה, כאביה, אשת חינוך, מנהלת חטיבת הביניים שליד בית הספר "אליאנס" ברמת אביב בשנים 1973–1992 (תחת ניהולה זכה בית הספר בפרס החינוך הארצי לשנת תשמ"ב).
בנם הצעיר, יורם שלמון (נולד ב-1943) הוא עורך דין במקצועו, יזם בנייה ופעיל פוליטי מוניציפלי בעיר ראשון לציון.
אברהם שלמון נפטר בינואר 1970 בבית החולים קפלן, בגיל 66. נקבר בבית העלמין הישן בראשון לציון.
הותיר את אשתו, בתו ובנו, ונכדיו.
בינואר 1971, במלאת שנה למותו, נקרא על שמו בית הספר היסודי "שלמון" בראשון לציון.
פתח תקווה: חוברת מס' עא של ספריית "לנֹער", תל אביב: אמנות; לנער: ספרית ארץ ישראל של הקרן הקימת לישראל, תרצ"ט.
יורם וצידי הפרפרים: ספורים; צייר: מ[שה] מטוסובסקי, תל אביב: ב.
סתונית היורה; צירה: בינה גבירץ, תל אביב: התקופה ('ספרית צמחי'), [תרצ"-].
הרקפת הצנועה; צירה: בינה גבירץ, תל אביב: התקופה ('ספרית צמחי'), [תרצ"-].
פרפרים בארץ; צירה: ה' ישראל, תל אביב: השומר הצעיר, [תר"ץ לערך].
החצב המתפרץ; הציורים של י.
דם המכבים; הציורים של י.
חג לי: ספורים לילדים; כתב: א' סלומון; צייר: ישראל פלדי, 7 כרכים, תל אביב: ספרות, [תרצ"ו?].
(התוכן: 1. השקד הבוכה; 2. החקלאים הקטנים; 3. בני חורין; 4. המדורה; 5. במעדר ובמגוב; 6. אשרינו; 7. כפות התמרים)
צפורים, 2 חוברות, תל אביב: יזרעאל, [תש"-?].
(התוכן: א: דרור הבית; ב: מעשה בכובע ובני-עורבים)
פרחי שדה וניר; צירה: ה.
ישראל, תל אביב: רודין, [תש"-].
אורחינו השלוים: ועוד ספורים, תל אביב: ב.
(על הכריכה: "בארצנו היפה") (הסיפורים: צידי הפרפרים; הארבה המעופף; יורם והתולעים; אורחינו השלוים; עורבי-הזרע; עם מוסקי הזיתים)
המחרשה שנשכחה: ספור; ציורים מאת נחום גוטמן, ירושלים: הקרן הקימת לישראל ('מולדתנו'), 1940.
פעמוני הגשם: ספורים לילדים; הציורים: בינה גבירץ, תל אביב: יזרעאל, 1945.
בהר ובגיא: ספורים לילדים; הציורים: בינה גבירץ, תל אביב: יזרעאל, 1945. (הדפסה נוספת: תשכ"ה 1965)
קן צפָּרים: ספורים לילדים; ציורים: בינה גבירץ, תל אביב: יזרעאל, 1946. (הדפסה נוספת: תשכ"א 1960)
רון צפָּרים: ספורים לילדים; ציורים: בינה גבירץ, תל אביב: יזרעאל, 1947.
פרחי ארצנו בעונתם; צירה: איזה, תל אביב: ב' ברלוי, [תשי"-?].
פרחי מולדת, 2 כרכים, תל אביב: יזרעאל, [תשי"-].
(התוכן: 1: נרקיסים באגם; 2: סודו של הסביון)
דם זכריה: ספורים לילדים, תל אביב: י' שמעוני, תש"י.
דמעות חוה: ספורים לילדים, תל אביב: י' שמעוני, תש"י.
גִּנתנו: ספורים לילדים; ציר: מ' מטוסובסקי, תל אביב: ב' ברלוי, [תשי"-?].
מרבד האביב בארץ ישראל; צירה: רנה בלכטובסקי, תל אביב: י.
הרֹתם במדבר: ספורים לילדים, תל אביב: י' שמעוני, תשי"א.
נזר שלמה: ספורים לילדים, תל אביב: י' שמעוני, תשי"ב.
גֹמא הפקעים: ספורים לילדים, תל אביב: י' שמעוני, תשי"ב.
מרבד הקיץ בארץ ישראל; צירה: רינה, תל אביב: ב' ברלוי ('ספורי הטבע: הצומח') [תשי"ג?].
עטרת האביב: ספורים לילדים, תל אביב: י' שמעוני, תשי"ג.
המבשרים בטבע: סדרת ספורים לילדים; צירה: איזה, תל אביב: ב' ברלוי, תשי"ד.
מרבד הסתיו בארץ ישראל: ספורים; ציורים: איזה, תל אביב: ב' ברלוי, 1954.
סתו בארץ ישראל: ספורים; ציורים: איזה, תל אביב: ב' ברלוי, 1954.
סתו בארץ ישראל: ספורים; ציורים: אריה, תל אביב: ב' ברלוי, 1954.
בעקבי הצבועים; ציורים: מ' אריה, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ד.
חֹרף בארץ ישראל: ספורים; ציורים: אריה, תל אביב: ב' ברלוי, 1955.
מהחולה עד הנגב: ספור לילדים, תל אביב: י' שמעוני, 1955.
מרבד החרף בארץ ישראל: ספורים; ציורים: אריה, תל אביב: ב' ברלוי, 1955.
לא נזוז מפה: ספור, תל אביב: מסדה, תשט"ז.
("עלילות גבורה של נער ישראלי אשר הציל את ספרו מכיליון")
אביב בארץ ישראל: ספורים; צירה: נלי, תל אביב: ב' ברלוי, תשט"ז.
לחיים חדשים; ציורים: חוה נתן, תל אביב: המתמיד, תשי"ז.
של בנין הארץ בתקופת ימיה הראשונים של פתח תקווה")
מעיָן הצִפָּרים בארץ ישראל: ועוד ספורים; ציורים: אריה נלי, תל אביב: ב' ברלוי, 1957.
בימות החפש: ועוד ספורים; צירו: נלי ומטוס, תל אביב: ב' ברלוי, תשי"ט 1958.
דגניות בין השִבָּלים: מחזור ספורים; צירו איזה וזלי, תל אביב: ב' ברלוי, תשי"ח.
הקשרית האמיצה: ספור עלילה מימי מלחמת השחרור; ציורים: נורית אריה, תל אביב: אל"ף, תשי"ט.
עלי זית: אגדות קדומים, תל אביב: אל"ף, תשכ"ו.
מולדת: ספר ללמוד המולדת בכתה ג, 2 כרכים, אביב: נ' טברסקי, תש"ח-1947–1948. (הופיע במספר מהדורות נוספות; החל במהדורה ב (תש"י) עם ציורים מאת ש.
בטבע: ספר למוד להכרת הטבע בבתי הספר היסודיים, תל אביב: נ.
(לשנת הלמודים ד–ח) (הופיע במספר מהדורות נוספות)
שאל ואשיבך: ספר השאלות והתשובות לנער ולמבוגר, ובו תשעה מדורים על ארצנו ותולדותנו, על ישראל והעמים, על האדם החי והצומח, על תבל ומלואה, על ספרות ומוזיקה, על אישים בישראל ובגויים, בכל הדורות ובכל הזמנים; עריכה: אב[רהם] רון, תל אביב: ב' ברלוי, תשי"ג.
נושאים בהוראת הטבע: ספר לימוד לבתי מדרש לגננות, וספר עזר לגננות ולמורים בכיתות הנמוכות של בתי הספר היסודיים, תל אביב: ספרי גדיש, תשט"ז 1955.
תורת החקלאות: ספר ללמוד תורת החקלאות בבתי הספר היסודיים הממלכתיים לפי תוכנית תשי"ד של משרד החנוך והתרבות: לשנת הלמודים החמישית, תל אביב: נ' טברסקי, תשט"ו.
בטבע ובחקלאות: ספר למוד להכרת הטבע בבתי הספר היסודיים הממלכתיים: לשנת הלמודים הרביעית, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ז.
(מהדורה מעובדת לפי תוכנית הלימודים המחודשת של משרד החינוך: תש"ך)
מולדת וטבע: ספר למוד לשנת הלמודים השלישית, 2 כרכים, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ח.
זאת הארץ: ספר ללמוד המולדת, תל אביב: שחף, תשכ"ב.
(התוכן: חלק א: מישור החוף ובקעת הירדן, לשנת הלמודים הרביעית; חלק ב: אזור ההר, עבר הירדן וחצי אי סיני, לשנת הלמודים החמישית)
א' שלמון, ז[לדה] פורת, ידידי הספר: מקראה לכתה ג של בית הספר הממלכתי; הציורים: איזה, תל אביב: עמיחי, תשכ"ו 1965.
ראשון לציון בת שבעים; ערך: זרובבל חביב, תל אביב: נ' טברסקי; בהוצאת ועדת יובל השבעים לראשון לציון שעל יד עירית ראשון לציון, תשי"ב 1952.
במקלי ובתרמילי: ספורי מסעות והרפתקאות ברחבי הארץ, תל אביב: יזרעאל, תשי"ב.
אברהם שלמון (עורך), שאול בן חנה וזלמן רוטמן, [חדרה: חמו"ל, תש"ל].
(ספר זיכרון לקרובו, , שנהרג ב-1948)
פרנץ קרל מילר-ליאר , איסטדיות בתרבות האנושית; תרגום (מגרמנית בקיצורים): א' שלמון, תל אביב: השכלה, תרצ"א.
שמיסו, ספורו הפלאי של פטר שלומיאל; תרגם ועִבד: אברהם סלומון, תל אביב: רודין, תש"ה.
הרב אברהם שמעון הלוי אנגל-הורוביץ (ר' שימעל'ה זעליחובער, תרל"ו, 1876 - תש"ג, 1943) היה ראש ישיבה ומשגיח רוחני בישיבות מזרח אירופה.
נולד בזליחוב בפולין, ועל שם עיירת הולדתו כונה כל ימיו – ר' שמעון מזליחוב.
אביו היה יצרן של חומץ, מחסידי קוז'ניץ.
אחרי שאביו נשא אשה בזיווג שני עזב את ביתו ולמד כעשר שנים בבית מדרשו של האדמו"ר רבי אבי עזרא זעליג אלעזר מקוז'ניץ.
מגיל צעיר כבר נודע כעלוי.
אחרי נישואיו היה סמוך על שלחן חותנו כנהוג אז, ומשנתרושש חותנו, חזר לעיר הולדתו ועסק כאביו בייצור חומץ על מנת שלא להתפרנס מהתורה.
אחרי שמפעלו ליצור חומץ פשט את הרגל עבר לעסוק במסחר בכלי חרסינה וראה ברכה בעמלו, אולם לאחר זמן עסקיו חוסלו.
הוא יצא לעיר צאנז בגליציה ושם לימד בישיבה לצעירים, משם עבר ללמד בישיבה בקאשנוב, ומשם עבר ללמד בישיבת בית ישראל בסטולין.
לאחר מכן היה ראש ישיבה בישיבת תומכי תמימים בוורשה, בהסכמת הריי"צ מליובאוויטש.
היה נוסע לרבי משה יחיאל אלימלך מלברטוב.
עיקר פרסומו היה כשהחל לשמש בשנת תרצ"ב (1932) כר"מ ומשגיח וכמשפיע בישיבת חכמי לובלין.
ר' שמעון התבלט בדרכו המיוחדת, בתפילתו הארוכה, ובהיותו עטוף בטלית ותפילין עד חצות היום, וכן נודע כבעל זיכרון פנומנלי וכבקי בעל פה בכל ספרות חז"ל והפוסקים, וכן בספרי הקבלה ספרי מהר"ל והחסידות.
דעותיו היו ייחודיות ויוצאות דופן.
הביע התנגדות חריפה לעיסוק בשיטת הפלפול ודרש מתלמידיו ללמוד רק באופן של לאסוקי שמעתא אליבא דהלכתא ולהיות בקיאים בתנ"ך, במשנה ובתלמוד על הסדר.
כמו כן, התנגד בחריפות לחסידויות בית פשיסחה ובין השאר התנגד להחמרות ביחסי אישות הנהוגות בחסידות גור.
כן התנגד לעיסוק במוסר על פי השכל האנושי, ובפרט לשיטת נובהרדוק.
בשיחותיו התבסס על כתבי האר"י וספרי קבלה אחרים.
דעותיו והנהגותיו אלו עוררו מתיחות בינו לבין ר' מאיר שפירא והנהגת הישיבה.
מספר חודשים אחרי פטירת ראש הישיבה (1933), התגברה המתיחות בינו לבין ההנהגה החדשה של הישיבה, ויו"ר יח"ל האדמו"ר רבי שלמה איגר מלובלין פסק שעליו לעזוב את הישיבה.
תלמידיו עוררו מהומה רבה בישיבה והמשטרה נאלצה להתערב להשקיט את הרוחות, תלמידיו כונו "שמעונאים".
אחרי עזיבתו כתב מאמר מיוחד בו הסביר בהרחבה את שיטתו בעבודת ה' ודרכו בלימוד התורה ותשובתו לטענות מתנגדיו.
אחרי לובלין עבר להתגורר בעיר קרקוב שם לימד חוג תלמידים מצומצם, והמשיך לעמוד בקשרי מכתבים ומאמרים עם תלמידיו, נגידי העיר החזיקו אותו כלכלית, בין הנגידים הבולטים היה ר' עקיבא טייכטל סוחר בדים מפורסם בקרקוב.
בסתיו תרצ"ט (1938) ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, פרסם בדפוס כרוז בשם "שובה ישראל", ובו קרא ליהודים ליטוש את התרבות האירופית והמותרות ולדבוק בשמירת התורה והמצוות.
את הכרוז סיים במילים: "גורו לכם מפני חרב, כי לא אדם הוא ה' אלוקי ישראל שתעשו איתו פשרות, והוא בפשרות לא יחפוץ...
היבדלו מדרכי העמים ומהבלי תענוגיהם וחכמתם...
כי באם לא בהכרח לגלות מלכותו יתברך לעד על ידי הייסורים הקשים המפורשים היטב בשירת האזינו".
בעת חיסול גטו קרקוב, יצא מעוטף בטליתו.
שוטר יהודי הבחין בו ורצה להצילו, אך הוא סירב להצעתו במילים: "כלך לך מזה!
ברצוני לצאת יחד עם כל היהודים - על קידוש ה'!".
בקיץ תש"ג (1943) גורש ר' שמעון יחד עם יהודי קרקוב אל מחנות ההשמדה על ידי הכובש הגרמני, ומצא בתוכם את מותו.
דברי תורתו ומכתביו ומאמרים לזכרו כונסו בספר "נהרי א"ש" על ידי תלמידו הרב ירחמיאל ישראל יצחק דומב.
הרב שמואל הלוי ואזנר – ראש ישיבת חכמי לובלין בבני ברק
הרב יצחק פלקסר – ראש ישיבת שפת אמת בירושלים
הרב ברוך שמעון שניאורסון – ראש ישיבת טשיבין בירושלים
הרב יצחק שטרנהל – רב בזלצבורג ובבולטימור.
הרב חיים קרייזווירט, רבה של "קהילת מחזיקי הדת" באנטוורפן
הרב נתן לוברט בעל ספר שארית נתן ור"מ בישיבת טשעבין
הרב ירחמיאל ישראל יצחק דומב – ממנהיגי נטורי קרתא, ועורך ספר מדברי תורתו.
אברהם שרוני (2 באפריל 1918 - 30 באוגוסט 2012) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה ששירת ביחידה 8200, הקים בה את מערך ההדרכה, וזכה בפרס ביטחון ישראל.
הוא מחברו של מילון שרוני, מילון ערבי-עברי שיצא לאור בהוצאת משרד הביטחון.
שרוני נולד בבגדאד שבעיראק, בנם של דינה ומאיר שעשוע.
אמו הייתה בתו של מנהיג הקהילה, הרב שמעון אגסי.
למד בכותאב (תלמוד תורה) ובתיכון היהודי "שָמָש" אותו סיים בגיל 16 לאחר שהוקפץ כיתה פעמיים.
ב-1931 היה ממקימי תנועת הנוער הציונית "אחיעבר".
ב-1934 עלה לארץ ישראל עם חבריו.
החבורה התמקמה במושבה רעננה ועסקה בנטיעה ועיבוד פרדסים.
בפרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הצטרף לארגון "ההגנה" והשתתף בפעולות הגנה מפני שבט אבו כישכ.
לפרנסתו עבד כפועל בהנחת קווי תשתית וסלילת כבישים בשרון.
עבר לקיבוץ אשדות יעקב ולימד ערבית בקיבוץ וביישובים סמוכים, ב-1937 עבר לטבריה ולימד ערבית ב"בית הספר התיכון בגליל" ובבית הספר העממי על שם הרמב"ם.
ב-1938 שינה את שם משפחתו ל"שרוני".
ב-1939 החל ללמוד בהתכתבות הנדסת חשמל במכון הבריטי לטכנולוגיית הנדסה (BIET).
ב-1942 גויס על ידי יגאל אלון למחלקה הסורית בפלמ"ח, שאלון עמד בראשה.
עבר קורס אלחוט בצבא הבריטי ופעל במסווה בביירות ובדמשק.
במהלך משימותיו בדמשק נתפס ונכלא בחשד לריגול אך שוחרר לאחר התערבות של הבריטים.
בשובו לארץ ישראל למד שפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים.
לימד ערבית בתיכון "סליגסברג" בירושלים, בבית הספר הריאלי בחיפה ובתיכון בקריית מוצקין.
במקביל הצטרף למנגנון הקבע של "ההגנה", שירת כמפקד חוליית האלחוט בירושלים ולאחר מכן מפקד חוליית ההאזנה בחיפה, שהאזינה לתקשורת שעברה דרך מרכזת הטלפונים הבין–לאומית שבעיר.
במלחמת העצמאות השתלטה "ההגנה" על תחנת הקשר הערבית בחיפה והמכשור במקום הביא לקפיצה ביכולות החוליה.
שרוני הצליח לפענח שידורים מוצפנים של הצבא הירדני והצלחתו הביאה להעברתו למפקדת יחידת האזנה של צה"ל בבית האדום בתל אביב.
הוא עסק בפענוח תשדורות הלגיון הירדני והצבא המצרי וייסד קורס הדרכה לחוליות האזנה ניידות.
לאחר המלחמה מונה לראש מדור עיבוד בשירות מודיעין 2, בשנת 1952 שימש במשך שלושה חודשים ממלא מקום מפקד היחידה עד כניסתו לתפקיד של אברהם אילוני שסיים קורס קצינים.
בשנות החמישים ייסד מערך קורסים קדם צבאיים בו למדו החניכים ערבית לקראת שירותם ביחידת ההאזנה, וטיפח את מערך מגמות המזרחנות בבתי הספר התיכוניים.
ב-1963 זכה צוות בראשותו ממדור "חיבור" ביחידה, שכלל גם את רס"ן שאול שמאי, רס"ן יצחק עמבר, רס"ן עזרא סופר ורס"ר זאב חוסני, בפרס ביטחון ישראל הודות לעבודתם המסורה שזיכתה את מערכת הביטחון להישגים חשובים.
ב-1963 מונה שרוני להקים את ענף ההדרכה ולרכז את פעולות ההכשרה ביחידה.
הוא קידם את מערך הקורסים הקדם-צבאיים, הקים תוכנית לימודים משולבת ערבית ומתמטיקה במסגרת העתודה האקדמית וקורסים להכשרת אלחוטנים, קציני בינה רשתית, מפענחי צפנים ומתרגמים.
לאחר הקמת בה"ד 15 ייסד בו את ענף מקצועות.
בסוף 1971 פרש משירות הקבע אך המשיך לשרת במילואים ביחידה.
לאחר שחרורו הקים באוניברסיטת תל אביב את היחידה להוראת ערבית למשרתי ציבור.
ב-1976 פנה אליו אל"ם אפרים לפיד וביקש ממנו לעמוד בראש צוות הוצאה לאור של מילון ערבי-עברי, שנודע לימים כמילון שרוני.
כתיבת המילון נמשכה מפברואר 1977 עד יולי 1980. עיכוב בניקוד המילים הביא לדחייה בהוצאתו לאור עד 1987, תחילה במהדורה רחבה בת שלושה כרכים, וב-1991 במהדורה מקוצרת בת כרך בודד.
גם לאחר הוצאתו לאור של המילון המשיך שרוני באיסוף מילים נוספות למילון, ובעשרים השנים שחלפו מאז צאתו לאור נוספו למילון כ-3,000 ערכים חדשים וכ-12,000 משמעויות חדשות לערכים קיימים.
בשנת 2008, בהגיעו לגיל 90, הועלה לדרגת אלוף-משנה.
ב-1950 נישא שרוני לעדנה גולומב, עולה חדשה מארצות הברית ששירתה אף היא ביחידת ההאזנה, ולזוג ארבעה ילדים.
בשנת 2019 הוקמה ביוזמת המשפחה "קרן שרוני" על שמו במרכז למורשת המודיעין.
בראש הקרן עמד תא"ל (מיל') ד"ר אפרים לפיד.
מטרות הקרן הן לעודד אנשים ומעשים בתחומים של הוראת השפה הערבית לדוברי עברית במערכות החינוך וההדרכה בארץ; לקדם את ידע השפה הערבית ושפות מזרח-תיכוניות נוספות; לקדם את נושא המילונאות בשפות הערבית והפרסית ולהגיהן; לטפח פעילות יצירתית לשיפור תפעול המודיעין ועשייה אישית או קבוצתית שיש בה תרומה לקהילה בהקשר המודיעיני.
אירוע ראשון בו חולקו פרסים של הקרן נערך במרכז למורשת המודיעין ב-11 באפריל 2019. בראש חבר השופטים עמד תא"ל (מיל') ראובן ירדור והיו חברים בו פרופ' אליעזר שלוסברג, ד"ר חיים ניסים, וסא"ל (מיל') ז'קלין בן בסט.
הזוכים בפרס היו פרופ' מנחם מילסון, האח יוחנן אליחי, המורה מנאל תתר עיסאוי, המורה יצחק רוטנשטרייך, ד"ר אתי אמויאל, וחן ראובני.
בפעם השנייה, ב-19 במאי 2021, חילקה הקרן ארבע מלגות, על פי המלצת חבר השופטים בראשות תא"ל (מיל) דני הררי, לגב' סונדוס אלחות, לד"ר אלון פרגמן, לרועי שלומי ולרות בן אבי על מפעל חיים.
הם נבחרו לציון תרומתם לקידום החינוך וטיפוח השפה הערבית, הן במסגרת מערכת החינוך והן באקדמיה.
יו"ר הקרן עתה היא סא"ל (מיל') קרן בר, בוגרת יחידה 8200. הקרן מפרסמת אחת לשנה הזמנה להצגת מועמדות לקבלת המלגות.
רבי אברהם שמעון טרויב (ראש"ט; ~ה'תקע"ג 1813 - כ"ח בטבת ה'תרל"ו, 25 בינואר 1876) היה רב ליטאי, רבה של קיידאן, מחבר "באר אברהם" ומהדיר ספר "הלכות גדולות".
נולד בקיידאן לרב יצחק אייזיק טרויב.
אחיו היה הרב משה כתריאל טרויב מלודז', המשפחה מיוחסת למהר"י וייל ואביו היה חותם בשם טרויב-וייל.
אמם הייתה בתו של הרב ישראל גורדון שכיהן כ"רב העדה" בווילנה (נפטר בי"ג בטבת תרט"ז).
אברהם שמעון למד אצל רבי חיים מוולוז'ין והתיידד עם בנו רבי יצחק מוולוז'ין.
זמן מה סייע לסבו בווילנה והתיידד עם רבים מתלמידי החכמים שבה.
טרויב נישא לשרה ריבה בת דודו הרב בנימין זאב טרויב שכיהן במשך שתים עשרה שנה כרבה של שאוול ובסוף ימיו מאס ברבנות והתגורר בקיידאן.
בשנת ה'תרי"ב, 1852, נבחר טרויב לכהן כרבה של קיידאן עיר הולדתו, במקום הרב רפאל יום טוב ליפמן היילפרין שעבר אז לכהן כרבה של מזריטש.
משרה זו נשא טרויב במשך 24 שנים עד לפטירתו ביום שלישי, כ"ח בטבת ה'תרל"ו, 25 בינואר 1876, לקראת ערב.
הוא נקבר למחרת היום במעמד קהל רב בבית הקברות המקומי בעירו.
הרב טרויב התפרסם כמומחה לדיני ממונות, ונקרא לבוררויות ברחבי ליטא.
הוא היה שותף פעיל בעיתונות העברית והתפלמס עם יל"ג בנושא התיקונים בדת.
הגהותיו, הערותיו וחידושיו נדפסו בשולי ספר "הלכות גדולות" מהדורת יצחק גולדמן (ורשה תרל"ד), ובמהדורת דפוס ראם של ששה סדרי משנה (החל ממהדורת תרפ"ט, עם נ"א הוספות).
הגהותיו על משנה תורה לרמב"ם נדפסו במהדורות הרמב"ם, החל ממהדורת וילנא, בשם "באר אברהם".
תשובות הלכתיות שלו משוקעות בספר "עטרת יצחק" (ירושלים תרפ"ה) של הרב יצחק אייזיק רבינוביץ.
בנו הרב שלמה זלמן שמחה טרויב מילא את מקומו כרבה של קיידאן.
חתנו הרב אברהם אליהו קפלן נפטר בצעירותו, בנו שנולד לאחר פטירתו ונקרא על שמו הוא הרב אברהם אליהו קפלן מאנשי תנועת המוסר וראש בית המדרש לרבנים בברלין.
בנו ר' יהודה טרויב התגורר בווילנה.
נכד משותף שלו ושל רבי אברהם אבלי פאסוועלער היה הסופר ישראל מיכל טרויב (1858–1926).
הרב ישראל אברהם שמואל דיסקין (ז' באב ה'תקפ"א, 5 באוגוסט 1821 - ליל י"ג בטבת ה'תרמ"ז, 8 בינואר 1887) היה רב וראש ישיבה ליטאי, רבן של פלונסק ווולקוביסק.
אחד מארבעת רבני משפחת דיסקין בני הרב בנימין דיסקין, ומחבר הספר "לבני בנימין".
נולד בוולקוביסק לרב בנימין דיסקין שכיהן אז כרב העיר ובהמשך היה רבן של הורדנה ולומז'ה.
למד כאחיו הגדול הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין אצל אביו ואף נסמך לרבנות על ידו.
בצעירותו כיהן כדיין בלומז'ה, ומשם עבר לכהן כרבה של פלונסק.
בשנת ה'תרכ"ה נבחר לכהן כרבה של וולקוביסק מולדתו על כיסא הרבנות שעליו ישב בעבר אביו וכעת עמד פנוי מאז פטירת הרב האחרון, הרב יחיאל הלר.
ברבנות זו החזיק במשך עשרים ושתים שנים עד פטירתו בליל מוצאי שבת י"ג בטבת ה'תרמ"ז, 8 בינואר 1887.
בוולקוביסק הקים ישיבה ובה לימד.
סגנון לימודו הושפע משיטת הפלפול אך בהתאם לעקרונות בית המדרש הליטאי נצמד ליסודות ההגיון והסברה.
הוא פרסם את ספרו "לבני בנימין" ובו ארבעים ואחת "מערכות" בנושאים שונים, בשנת ה'תר"ל, 1870. חידושים מכתב ידו נדפסו לאחר פטירתו בכתב העת הפלס.
לפי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג הצטיין הרב דיסקין במשחק השחמט.
בתו מינדל צירל התפרסמה בליטא בחכמתה וביופיה, היא נישאה לאיצ'ה לעוו שהיה בעל נכסים בוולקוביסק ובשל עושרו כונה "הגביר האדיר".
ולאחר פטירתו נישאה בשנית לאחיו הצעיר של אביה, הרב נח יצחק דיסקין מלומז'ה
בנו היה נחום צבי גולדשטיין, שכתב בעיתונות העברית בת התקופה בפסבדונים נח"ץ.
הרב אברהם שמשון שלום הלפרין (נולד בט"ז באב ה'תש"ג, אוגוסט 1943) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות וסלוי.
בנו של הרב יעקב יוסף שלמה הלפרין ונינו של הרב שלום הלפרין, אבי שושלת חסידות ווסלוי.
אביו היה מנהיג לחסידים בבוקרשט ולפני כן בגאלאץ.
אמו של הרב אברהם שלום שמשון הייתה בתו של הרב יעקב שמשון קנר (הרבי מטשחויב), חתנו של רבי משה משינאווא.
למד בישיבת באר יעקב אצל הרב משה שמואל שפירא.
הוא נישא לטובה בת הרב אברהם יהושע השיל ברים, ראש ישיבת "תפארת ישראל" של חסידות בויאן בירושלים (נפטרה בתשפ"א, 2020).
היה ראש כולל "תומר דבורה" בבני ברק ורב בעמנואל.
בשנת ה'תשמ"ה, על-פי צוואת אביו החל לכהן כאדמו"ר מווסלוי.
הוכתר לאדמו"ר על ידי האדמו"ר רבי יצחק פרידמן מבוהוש.
הוא נמצא מידי שבת בתל אביב ומארח אורחים רבים על שולחנו.
כמו כן פתח בית מדרש ברמת אהרן בבני ברק, ובו הוא עורך את הטישים בימי ההילולא של אבותיו.
הוא עורך התוועדות גם ביום ההילולא של האדמו"ר משטפנשט וזאת בעקבות מסורת שלפיה העביר רבי אברהם יהושע השיל פרידמן, האדמו"ר מאדז'וד-שטפנשט, את שרביט ההנהגה של חסידות שטפנשט אל אביו האדמו"ר מוואסלוי-גאלאץ.
הרב יצחק, חתן הרב דוד משה פרידמן נכד רבי ישראל פרידמן מטשורטקוב
הרב ראובן, רב קהילה בציריך, חתן רבי אברהם אביש וייס בן רבי יעקב יוסף וייס מספינקה
משה, חתן הרב שפיגל, האדמו"ר מאוסטרוב קאלושין בניו יורק
הרב חיים דוב, רב בית המדרש וואסלוי בבני ברק, חתן דודו רבי יעקב דוד מנדל לייב פרידמן, האדמו"ר מבוהוש
יעקב יוסף שלמה, מתגורר באלעד.
חתן הרב מנחם בן ציון רבינוביץ חתן רבי ישראל מרדכי טברסקי, האדמו"ר מרחמסטריווקה
אברהם שמשון אונדרוויזר (בהולנדית: Abraham Samson Onderwijzer; 24 ביולי 1862 – 17 בנובמבר 1934) היה רב ראשי בהולנד, מתרגם התורה להולנדית ומייסד האיגוד המקצועי היהודי-הולנדי "בצלאל".
אונדרוויזר נולד בעיר מוידן בהולנד, לשמשון אונדרוויזר ואשתו אליזבת ואן חלדר (Elisabeth van Gelder).
למד בבית המדרש לרבנים באמסטרדם, בהנחיית הרב הראשי ד"ר יוסף הירש דינר (Joseph Hirsch Dünner), וכן באוניברסיטת אמסטרדם, שם סיים את חוק לימודיו בהצטיינות יתירה.
בשנת 1886, בגיל 24 שנים בלבד, הוסמך לרבנות.
אונדרוויזר עמל על תרגום התורה עם פירוש רש"י לשפה ההולנדית.
התרגום פורסם בחמישה כרכים בין שנת 1895 לבין שנת 1901. מטרתו של אונדרוויזר הייתה ליצור תרגום שיהיה נאמן ככל האפשר למקור, אך גם מובן לכל.
התרגום נחל הצלחה ומצוי בשימוש עד היום.
בשנת 1895 ייסד אונדרוויזר את האיגוד המקצועי היהודי "בצלאל".
האיגוד מנה 200 חברים בשנת 1904, ברובם עובדי יהלומים, ופעל תוך שיתוף פעולה עם האיגודים המקצועיים הכלליים של אמסטרדם.
אונדרוויזר שימש כנשיא-כבוד של האיגוד.
בשנת 1888 החליף אונדרוויזר את רב הקהילה האשכנזית באמסטרדם, הרב אברהם ואן לוּן (Abraham van Loen), שם כיהן כרב הראשון יליד הולנד.
בשנת 1917 נבחר אונדרוויזר לכהן כרב הראשי באמסטרדם ובכל מחוז צפון הולנד, תפקיד בו כיהן עד מותו בתאונת חשמלית בשנת 1934.
הרב אונדרוויזר זכה להערכה רבה בהולנד.
ביום השנה הארבעים לכהונתו ברבנות הוענק לו תואר אביר במסדר האריה ההולנדי (Order of the Netherlands Lion), מסדר הכבוד החשוב במדינה.
כמה שנים אחרי מינויו לרב הראשי, הוא גם מונה לקצין ב"מסדר אורנג'-נסאו" (Order of Orange-Nassau).
אונדרוויזר הונצח ברובע המרכז של אמסטרדם, ברחוב שנקרא על שמו (A.
הרחוב מצוי בסמיכות למוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם.
הרב אברהם שמואל בנימין סופר (א' בחשון ה'תרס"ב, 14 באוקטובר 1901, – כ"א בתשרי ה'תשכ"ב, 1 באוקטובר 1961) היה רבה של פרשבורג וראש ישיבת פרשבורג בסלובקיה ובישראל, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד בפרשבורג בא' בחשון ה'תרס"ב לאביו ר' עקיבא סופר ואמו הינדא שפרינצא בת ר' יצחק לייב סופר (בעל "סופר מהיר").
למד מפי אביו, וכן למד בחברותא עם האחים הרב משה סופר והרב אברהם סופר, בני הרב שמעון סופר מערלוי.
ושנת ה'תרפ"ה החל לכהן כר"מ בישיבת פרשבורג של אביו.
בשלהי שנת ה'תרצ"ט עלה אביו לארץ ישראל, והוא מילא את מקומו כרב העיר וראש הישיבה.
בשנות השואה לימד את התלמידים בהחבא, בבית מדרשו של החת"ם סופר.
בסיוון ה'תש"ג נמלט לבודפשט ומשם לארץ ישראל, אליה הגיע בכ"ח בחשון ה'תש"ד.
בירושלים עמל יחד עם אביו לייסד מחדש את ישיבת פרשבורג, ולימד בה.
כמו כן, ייסד בהוראת אביו בית יתומים ליתומי השואה בשם "מעון החתם סופר לילדי הגולה" בשכונת סנהדריה, ולצדו הקים תלמוד תורה וישיבה קטנה, ועמד בראשם.
לצורך כך עבר בשנת ה'תש"ו לארצות הברית, והתגורר בה למשך כשנה, לשם גיוס כספים.
בשנת ה'תשי"ד, כאשר תלמידי הישיבה התרבו ולא היה מקום בבית המדרש להכיל אותם, יצא שוב לגייס כספים בארצות הברית, ורכש מגרש בפאתי שכונת גבעת שאול, שם שוכן מבנה הישיבה עד היום.
עם פטירת אביו בשנת ה'תש"ך, התמנה לכהן תחתיו כראש הישיבה, כנשיא כולל שומרי החומות וחוג חת"ם סופר וכחבר מועצת גדולי התורה.
כמו כן, עסק בהוצאה לאור של כתבי אביו.
נפטר שנתיים לאחר מכן, בבוקר הושענא רבה, כ"א בתשרי ה'תשכ"ב, ונקבר ליד אביו בהר המנוחות.
על שמו נקרא רחוב בבני ברק, בצעד שעורר מחלוקת, שכן הרחוב נקרא לפני כן "השלושה" על שם שלושה לוחמים תושבי העיר שנפלו במלחמת העצמאות.
בשכונת בתי אונגרין נקרא על שמו כולל אברכים של כולל שומרי החומות.
היה נשוי לאסתר חנה בת הרב יוסף יצחק קאהן מקטוביץ, בעל "פרי יוסף" (נפטרה בשנת ה'תש"ס).
בנו הרב שמחה בונם סופר מילא את מקומו כאב"ד ור"מ פרשבורג וכראש הישיבה.
חתן הרב בצלאל שטרן, ומאז פטירתו בשנת תשע"ז, ממלא את מקומו בנו הרב אברהם שמואל בנימין סופר כר"מ ואב"ד פרשבורג וכראש הישיבה.
בתו טובה שיינדל נישאה לחבר הכנסת ואיש העסקים אברהם יוסף שפירא.
בתו שרה מלכה נישאה לרב אברהם בנימין לודמיר מחבר ספר "נחלת אב".
בניהם הרב שמואל מכהן כרב בית הכנסת "חשב סופר-פרשבורג" בלונדון, בן נוסף, הרב עקיבא, מכהן כרב בית הכנסת "חשב סופר-פרשבורג" בבורו פארק.
חשב סופר (ראשי תיבות חידושי שמואל בנימין) על התורה.
יצא לאור על ידי בנו.
ומהדורה חדשה הודפסה מחדש בשנת ה'תש"ע.
נספח לספר "חשב סופר" על התורה.
חשב סופר על הש"ס, השולחן ערוך ושו"ת.
יצא לאור על ידי בנו לאחר פטירתו.
אברהם שניר (28 בנובמבר 1951 – 12 באוקטובר 1973) היה קצין תותחנים בדרגת סרן בצה"ל, שלחם במערכה בחזית הצפון במלחמת יום הכיפורים ונפל בקרב.
על פעולתו בימי המלחמה עוטר שניר בצל"ש הרמטכ"ל.
אברהם שניר (במקור שינדלר) נולד ברחובות למשפחה שומרת מצוות.
שניר התגייס לצה"ל בשנת 1969. תחילה הוצב בנח"ל ובהמשך הועבר לחיל התותחנים.
עבר את מסלול ההכשרה בחיל לרבות קורס קצינים, ולאחר תום שירותו המשיך בשירות קבע.
ערב מלחמת יום הכיפורים היה שניר מפקד סוללה ג' בגדוד 405, שהיה מוצב בפיקוד המרכז.
ימים אחדים לפני המלחמה הועלה גדודו לרמת הגולן כדי לתגבר את יחידות הארטילריה שם.
הסוללה של שניר נפרסה בחלקה הצפוני של הרמה.
הוא עצמו הוצב לשמש כקצין קישור ארטילרי בגדוד הטנקים 77 של חטיבה 7. הוא השתתף בקרבות הבלימה שבהם לחם הגדוד בעמק הבכא ולאחר מכן בפריצת החטיבה לתוך סוריה.
בכל ימי הלחימה נסע בטנק והתמיד לטווח את התותחים אל מטרות בחזית כשהוא מחוץ לצריח ואף מהשטח הפתוח, כשהוא חשוף לאש.
ב-12 באוקטובר 1973 נמצא גדוד 77 בעמדות ממערב לכפר מזרעת בית ג'אן שבמובלעת הסורית.
מטוס סורי הפציץ את עמדות הגדוד.
שניר לא הספיק לתפוס מחסה בתוך הטנק ונהרג.
לאחר המלחמה הובא אברהם שניר לקבורה בבית העלמין המשותף לבני דרום וניר גלים.
בספטמבר 1975 עוטר שניר לאחר מותו בצל"ש הרמטכ"ל על פעולתו במהלך המלחמה.
דודו ישראל שינדלר (בעל עיטור העוז ממלחמת ששת הימים), נהרג 4 ימים אחריו, בקרב לצליחת התעלה.
שמו של שניר הונצח באנדרטת חיל התותחנים בזכרון יעקב, באנדרטה לנופלי גדוד 405 ברמת הגולן ובאנדרטה במושבו ניר גלים.
לאות הערכה על שירותו המסור עם גדוד 77 הונצח שמו גם באנדרטה לנופלי הגדוד ברמת הגולן ובאנדרטת יד לשריון בלטרון.
אברהם (פינקו) שני הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת תת-אלוף ששירת כקצין תחזוקה ראשי בין השנים 1980-1976.
אברהם שני נולד בשם אברהם פינקו בבוטושאן, רומניה.
הוא גדל בבוקרשט והיה השלישי מבין ארבעת ילדיהם של חנה ויהושוע פינקו.
המשפחה חיה תחת איום הנאצים ויחד שרדו את השואה.
שני היה חבר בתנועת הנוער הציוני ונטל חלק בפעילויות שהתקיימו במחתרת לאור האיום הנאצי.
לאחר המלחמה, הניע שני את משפחתו לרעיון העלייה.
בשנת 1950, בגיל 16 עלה שני עם משפחתו לישראל.
המשפחה שוכנה באוהל במעברה במחנה העולים בפרדס חנה.
כנער, שני תמך במשפחתו ועבד כפועל בניין בחברת סולל בונה.
עסק בבניית בניין 22 ששימש בהמשך את המטה הכללי של צה"ל ואת משרד הביטחון.
שני עבד עד גיוסו ב-1952. (את תעודת הבגרות השלים במהלך השירות).
לימים הוא שב לאותו בניין כתת-אלוף.
ב-1953 שני שהיה ידוע בכינויו "פינקו", סיים קורס קצינים.
ב-1955 לאחר מספר שנות שירות של שני בתפקידים שונים תוך עליה בדרגות, הקים אריק שרון את חטיבת הצנחנים ושני מונה לתפקיד קצין הספקה חטיבתי.
שני היה מעורב בנושאים רבים בפיקוד החטיבה, כמו כן לקח חלק בפעולות תגמול ובמבצע קדש.
עם סיום תפקידו בחטיבה, עבר הכשרה בבית הספר הצבאי לפיקוד ומטה.
ב-1966 מונה למפקד הספקה פיקוד דרום.
בתפקיד זה עסק בניהול הלוגיסטיקה של כוחות הפיקוד במהלך מלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה ובמהלך מלחמת ההתשה עסק בתמיכה לוגיסטית בכוחות שהוצבו בסיני.
תפקידו הבא היה סגן קצין הספקה ראשי, ולאחריו יצא ללימודים אקדמאיים ולמד באוניברסיטת בר-אילן תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה.
בעת מלחמת יום הכיפורים כמפקד מרכז ציוד היה אמון על קליטת הרכבת האווירית האמריקאית והאירופאית לחיזוק המערך הלוגיסטי.
עם הקמת חיל התחזוקה בצה"ל שימש שני כמפקד הראשון של בית הספר לתחזוקה.
ארבע שנותיו (1976-1980) של תא"ל שני כקצין תחזוקה ראשי, הוקדשו לבנין חיל התחזוקה בדגש על כתיבת תורת תחזוקה מותאמת לצורכי צה"ל, הנחת תשתית הדרכתית מוצקה והכשרת כוח אדם מקצועי ומיומן בדגש על אוכלוסיית הקצינים.
במהלך כהונתו הוכנסו לשימוש פרטי לבוש לחייל שמשמשים עד היום כגון "הנעליים הקלות", קפלס"ט במקום קפל"ד, שכפ"ץ קל ומדי כותנה נושמים.
לאחר סיום שירותו הסדיר התמנה שני למנכ"ל חברת פי גלילות מסופי נפט דלק וצינורות בארץ.
שני היה נשוי לשרה ירושלמי-שני, הוא גר בכפר סבא ולו שלושה בנים, נכדים ונינים.
אברהם שרון (בבולגרית: Аврам Шарон; נולד ב-28 בנובמבר 1943, סיליסטרה, ממלכת בולגריה) הוא דיפלומט ישראלי יליד בולגריה, שכיהן כשגריר ישראל בבולגריה בשתי תקופות כהונה, וכן כשגריר במולדובה.
אברהם שרון נולד בעיר סיליסטרה אשר בחבל דרום דוברוג'ה בממלכת בולגריה בעיצומה של תקופת השואה בבולגריה.
ב-1951 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בתל אביב.
הוא רכש השכלה אקדמית במדע המדינה ובמזרחנות, הצטרף לשירות החוץ הישראלי.
וביצע שורה ארוכה של תפקידים.
כיהן בקונסוליה הישראלית בשיקגו, ובשגרירות ישראל במלאווי, ובוונצואלה.
ב-1990 עבד בשגרירות ישראל בסופיה, ובהמשך בין השנים 1993–1996 כיהן כשגריר ישראל בבולגריה.
ב-17 במרץ 2002 מונה שוב לשגריר ישראל בבולגריה, נכנס לתפקידו בנובמבר וכיהן בתפקידו עד שלהי 2006. ב-22 ביוני 2008 מונה לשגריר לא תושב במולדובה וכיהן בתפקידו עד דצמבר 2009.
ב-1996 זכה לעיטור "מסדר הרוכב ממדרה" דרגה ראשונה מנשיא בולגריה ז'ליו ז'לב.
ב-2006 זכה לעיטור הגבוה "סטארפה פלאנינה" מנשיא בולגריה גיאורגי פארבאנוב.
שרון נשוי לאהובה ואב לשלושה ילדים.
הוא דובר עברית, בולגרית, צרפתית, אנגלית וספרדית.
רבי אברהם שמואל בכרך (1575 בערך – כ"ז באייר ה'שע"ה, 26 במאי 1615) היה רב במספר ערים, ובסוף ימיו רבה של יהדות וורמייזא.
נולד בשם שמואל לאביו ר' יצחק מבומסלא, וחלה, והוסיפו לו את השם "אברהם".
כנראה בא מהעיר וורמס (וורמייזא).
בשנת 1600 התחתן בפראג עם חוה, בתו של רבי יצחק כ"ץ ונכדתו של מהר"ל מפראג.
כיהן כרב בטורבין, קולין (בוהמיה), ובפוהרליץ (מוראביה); ולאחר מכן נקרא לכהן בוורמס ומדינת פפאלץ.
בשביעי של פסח (כ"א בניסן) ה'שע"ה, 1615, פרצו פרעות נגד יהודי וורמס בעידוד הגילדות העירוניות, והפורעים הרסו את בית הכנסת וגרשו מהעיר את כל היהודים, ובהם את הרב בכרך.
כחודש לאחר מכן נפטר רבי אברהם שמואל בכרך במהלך גלותו, בהיותו בגרנסהיים, ב, ונקבר באלסבאך.
הותיר אחריו את אשתו, חוה בכרך, בן ושלוש בנות.
בנו משה שמשון היה גם הוא רבה של וורמס, ונכדו הוא רבי יאיר חיים בכרך, מחבר "חות יאיר".
כמה מתשובותיו פורסמו על ידי נכדו, רבי יאיר חיים בכרך, בשו"ת "חוט השני" (פרנקפורט, 1679).
כתב חיבור על לוח השנה היהודי, מספר יצירות אפולוגטיות נגד הנצרות, ופיוטים.
חלק מיצירותיו נוצרו בכתב יד.
אברהם שפיגל (נולד ב-25 באוקטובר 1906 במוקצ'בו, נפטר ב-10 באפריל 2004 בבוורלי הילס, קליפורניה) היה ניצול השואה ופילנתרופ יהודי-אמריקאי.
שפיגל ואשתו אדית (Edita) היו אסירי אושוויץ, שם איבדו את בנם עוזיאל, שנרצח בתאי הגזים.
לאחר המלחמה השתקע בארצות הברית וב-1974 ייסד חברת הביטוח Columbia Savings and Loan, שהייתה לה מוניטין של אחת היציבות והרווחיות ביותר מבחינה פיננסית; עם זאת, היא לא שרדה את המשבר הכלכלי בתחילת שנות ה-80 וה-90, אז נוהלה על ידי בנו של אברהם, תומאס שפיגל.
שפיגל ייסד, בין היתר, אנדרטה לילדים קורבנות השואה ביד ושם בירושלים, מבנה על שם משפחת שפיגל בבית התפוצות בתל אביב ופארק בתל אביב.
הוא היה שותף להקמת אוניברסיטה בלוס אנג'לס.
הוא היה חבר בוועדה המארגנת של אולימפיאדת לוס אנג'לס, 1984.
הרב אברהם שמחה, רבה של אמצ'יסלב, היה רב, פוסק ומקובל ליטאי, מגדולי דורו, בן אחיו ותלמידו של ר' חיים מוולוז'ין, משנה ראש ישיבת וולוז'ין בתקופה הראשונה, מחבר שו"ת בנין של שמחה.
נולד בשנת תקנ"ה, 1795, בערך, לאביו ר' נחמן, אב"ד פאהוסט, מחוז בריסק ברוסיה הלבנה, אחיהם של רבי חיים מוולוז'ין ורבי שלמה זלמן מוולוז'ין.
למד תורה אצל דודו, רבי חיים, והיה ממקורביו ואנשי סודו.
בהקדמה לספרו של רבי חיים, נפש החיים, מעיד רבי אברהם אבלי פאסוועלער מווילנא על יחסו המיוחד של המחבר לבן-אחיו: .
בהקדמה לביוגרפיה על הגר"א, עליות אליהו, מציין המוציא לאור, רבי נחמן מהורודנא, כי הסתמך בכתיבת הספר על רבי אברהם שמחה: .
דברים דומים מתאר רבי יהושע השיל לוין בהקדמה לספר רוח חיים: .
בהקדמה לספר נפש החיים לר' חיים מוולוז'ין, מציין בן המחבר ר' יצחק מוולוז'ין את ר' אברהם שמחה כמי שהיה אמון על הוצאת הספר לאור: .
במכתב ברכה שכתב ר' אברהם שמחה לעורך ספר רוח חיים, הוא מגלה כי הייתה לו יד בעריכת הספר עצמו, ואולי אף בניסוח חלקים ממנו: .
לאחר פטירת דודו ר' חיים בשנת תקפ"א, 1821, ולאחר פרישתו של ר' הלל פריד ממשרת משנה ראש הישיבה, עמד ר' אברהם שמחה לימינו של בן-דודו ר' יצחק מוולוז'ין בהגדת שיעורים בישיבת וולוז'ין.
בהקדמה לספר בנין של שמחה מצטט בנו, המביא לבית הדפוס, בשם אביו:
במכתב שנדפס על-ידי משה צינוביץ, משנת תקפ"ב, 1822, משתף ר' אברהם שמחה את הקורות איתו בין כותלי הישיבה: .
גם בעיתונות הזמן לאחר פטירתו צוין כי "בימי נערותו זכה לשמש את דודו הגאון מוהר"ח ולשבת בראש לאמר השיעור אז בפני תלמידי ישיבת וולאזין כששה שנים".
סד הזמנים מורה כי ר' אברהם שמחה שימש כמשנה ראש הישיבה בוולוז'ין מפטירתו של ר' חיים ועד אירוע השריפה בישיבה, קרי, משנת תקפ"א, 1821, ועד שנת תקפ"ז, 1827. את משרתו בישיבה מילא ר' אליעזר יצחק פריד.
מוולוז'ין עקר ר' אברהם שמחה לשמש כרב בקהילות ראקוב, וביחוב.
בשנת תקצ"ה, 1835 לערך, התמנה לשמש כרב ואב"ד בעיר המחוז אמצ'יסלב, תפקיד אותו מילא כשלושים שנה, עד פטירתו בו' בתשרי תרכ"ה, 1865. נטמן לצידו של קודמו ברבנות, ר' יואל חסיד מאמצ'יסלב, מתלמידי הגר"א, מחבר 'חידושי מהרי"ח'.
ר' אברהם שמחה נודע כ'זקן ההוראה והקבלה', נשא ונתן עם גדולי דורו בסוגיות הלכתיות, שאלות ותשובות והיתר עגונות.
ספרו שו"ת בנין של שמחה, שנדפס לאחר פטירתו בווילנא תרכ"ט, 1869, על ידי בנו, ר' חיים יוסף, כולל תשובות בארבעה חלקי שולחן ערוך.
בסוף הספר נדפסה תשובה בהלכה מר' חיים מוולוז'ין.
בהסכמה לספר מתאר ר' ראובן לוין מדננבורג, את המחבר כמי: 'אשר היה לו שם בין גדולי הזמן, שהיו ידיו רב לו בנגלה ונסתר'.
בדורו נודע ר' אברהם שמחה כממשיך מורשת בית מדרשו של הגר"א, והוא נמנה עם בחירי חבורת תלמידי-תלמידיו של הגר"א המכונה: פה שלישי לאליהו.
בני דורו ראו בו בר-סמכא בכל הנוגע למסורות שהשתלשלו מהגר"א וכן לכתבי-יד והדפסת ספרי הגר"א, בייחוד בתורת הנסתר.
כך תיארו נכדו של ר' יצחק אייזיק חבר: .
על השפעתו המכרעת יעידו, בין היתר, ההקדמות שכתב לשניים מספרי הגר"א שנדפסו בחייו: היכלות הזוהר (קניגסברג תרי"ז, 1857) ומדרש רות החדש (ורשה תרכ"ה, 1865).
כתיבת 'הקדמה' לספרי הגר"א הייתה מסורה, בדור הראשון, לבני הגר"א ותלמידיו המובהקים.
הופעת הקדמותיו של ר' אברהם שמחה בראש הספרים הייתה הכרה במעמדו כמורה הדרך של בית המדרש הגר"אני.
מכתב ידוע של ר' אברהם שמחה - 'ומשה עלה' - עוסק ביחסם המיוחד של הגר"א ור' חיים מוולוז'ין אל הרמח"ל, תורתו וספרי הקבלה שלו: .
דרכו בלימוד הייתה להימנע מפלפולים.
מסיבה זו הוא כותב שנמנע מלהסתכל בספר הצל"ח .
מסורת אזוטרית ייחודית קיבל ר' אברהם שמחה מדודו ר' חיים, במומחיות כתיבת קמיעות לסגולה.
התייחסות מעניינת נמצאת בתשובת הנצי"ב לבנו ר' חיים ברלין: .
התייחסות נוספת למסורת זו, עולה במכתבו של ר' חיים יוסף, בנו של ר' אברהם שמחה שנשלח בשנת תרל"ג, 1873, אל ר' צבי מיכל שפירא: .
האדמו"ר רבי אברהם שמחה הורוביץ היה האדמו"ר השני בחסידות בארנוב.
נולד לאביו האדמו"ר רבי ישראל בארנוב בחודש אלול ה'תר"ח בעיר ברנוב שבגליציה.
מילדותו שקד על לימוד התורה וכל עסקו בש"ס ופוסקים ובתפילה.
גדל והתחנך על ידי אביו וסבו רבי אליעזר מדז'יקוב.
רבו המובהק היה רבי חיים מצאנז בעל "דברי חיים".
נשא לאישה את בתו של ר' מרדכי צבי הירש וינברגר מדוקלה.
המשיך בעבודת הקודש ודבק ברבו ובצדיקים נוספים בהם רבי דוד מטאלנא, רבי מאיר הורוביץ מדז'יקוב בעל "אמרי נועם", רבי משה מרוזבדוב ורבי יהושע מבעלזא.
בראש חודש ניסן ה'תר"ל (בהיותו בגיל 21) החל לכהן כרב הקהילה בעיר בארנוב וכממשיכו של אביו כאדמו"ר השני לחסידות בארנוב.
בשנת ה'תרס"ט עלה לארץ ישראל והתגורר שכונת בית ישראל בירושלים, בהיותו בירושלים עמד בקשר עם רבי דוד צבי שלמה בידרמן מלעלוב והמקובל רבי חיים שאול דוויק הכהן.
מתלמידיו הבולטים היה המקובל רבי ישעיה אשר זעליג מרגליות ורבי ישראל יצחק רייזמן.
נפטר בליל שבת קודש ט"ו אדר א' בשנת ה'תרע"ו ונקבר בהר הזיתים.
כתב דברי תורה רבים, אך את רוב תורתו שרף לפני פטירתו והשאיר רק מעט מספרי הדרוש שכתב בראשם ספרו בית אברהם ומועדים לשמחה.
ספריו האחרים שיצאו לאור נמצאו 50 שנה אחרי פטירתו בעליית גג בבית אשה בירושלים ונדפסו על ידי תלמידו רבי ישעיה אשר זעליג מרגליות.
רבי יצחק יעקב כיהן תחת אביו כאדמו"ר השלישי מבארנוב
רבי אלתר אליעזר אב"ד ריגליץ
חתנו רבי מרדכי שפירא אב"ד בערטש
חמרא טבא על חמשה חומשי תורה
ליקוטי אמרים - דרושים על המועדים בדרך החסידות
אורה ושמחה על ל"ג בעומר וחנוכה ופורים
רבי אברהם שמשון מרשקוב היה תלמידו של הבעל שם טוב ובנו של רבי יעקב יוסף מפולנאה.
נולד לאביו רבי יעקב יוסף מפולנאה בעל תולדות יעקב יוסף, והיה מתלמידיו של הבעל שם טוב.
הוא מוזכר באגרת ששלח הבעל שם טוב לאביו רבי יעקב יוסף.
נישא לבתו של רבי משה אריה לייב לאהיקס מבאר.
בחתונתו השתתפו הבעל שם טוב ורבי פנחס מקוריץ.
רבי אברהם שמשון היה רבה של רשקוב.
הדפיס והפיץ את חיבורו של אביו (רבי יעקב יוסף) תולדות יעקב יוסף יחד עם גיסו רבי אברהם דב אורבוך מפולנאה.
בשנת ה'תק"מ עלה לארץ ישראל.
על מנת לעלות לארץ ישראל גירש את אשתו.
בארץ ישראל גר בהתחלה בטבריה ואחר כך בצפת בסוף ימיו חזר שוב לטבריה.
נפטר בשנת ח' באלול, ה'תקנ"ט ונקבר בבית העלמין הישן בטבריה.
רבי אברהם שמשון כתב סידור בנוסח הבעל שם טוב, הסדור נכתב בשנת חייו האחרונה של הבעל שם טוב ונסתיים ימים אחדים לאחר פטירתו.
כתב היד של הסידור התגלגל במדינותשבהם הוא לא עורר עניין, כתב היד היה במשך שנים בטורקיה, ממנה עבר לסוריה.
יהודי ארץ ישראלי שביקר בסוריה קיבל את סידור זה והעבירו במתנה למאיר שיל"ת.
אברהם אליהו הרכבי במסעו בסוריה נתקל בסידור, אבל לא הבחין בחשיבותו ולא ידע מיהו מחברו ובתיאור כתבי היד שמצא במסעו הוא כותב: "סדור על פי כוונת האר"י, נכתב בשנת ה'תקי"ט-ה'תק"ך על ידי רבי אברהם שמשון בן הרב יעקב יוסף הכהן".
כתב היד ברור מאוד ונוסח הסידור קרוב מאוד לסידור שנדפס בזקלאווא, ה'תקמ"א.
אברהם תהומי (5 באפריל 1903 – 12 באוקטובר 1991) היה מפקד בארגון ההגנה וממקימי האצ"ל.
נולד בשם אברהם זילברג ליפה בת משה פייבישנקו ולזאב זילברג באודסה בשנת 1903.
בתחילת שנת 1923 נשלח עם קבוצת צעירים מטעם "החלוץ" לאיסטנבול ומשם עלה לארץ ישראל.
החל בעבודה כחלוץ ועסק בסלילת כבישים.
הצטרף לארגון "ההגנה", והיה ממפקדי ההגנה בירושלים.
היסטוריונים הסיקו שהוא זה שירה למוות, בשליחות ההגנה, ב-30 ביוני 1924, ביעקב ישראל דה האן, יהודי הולנדי, עורך דין במקצועו, שהצטרף לעדה החרדית, ונחשב לאויב מר של התנועה הציונית.
תהומי עצמו הודה עשרות שנים לאחר הרצח שהיה מעורב ברציחת דה האן אך סירב לאשר את הטענה שהיה זה שירה את הכדורים.