tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתי עסקים בבעלות יהודים הוחתמו בשעווה בלילה, ונאסרה על בעליהם היהודים הכניסה אליהם.
בשלהי 1949 איש לא צפה שתוך שנתיים תתרוקן עיראק מיהודיה ורק פחות מעשרת אלפים יהודים יישארו בה.
אך בתקופה זו התחוללו מספר אירועים שמילאו תפקיד חשוב בהנעת תהליך היציאה.
בדצמבר 1949 בוטלו חוקי החירום ששררו בעיראק מאז אמצע מאי 1948, כשצבא עיראק הצטרף לצבאות הערביים שיצאו למלחמה נגד מדינת ישראל.
החוק האזרחי הושב על כנו ויציאה בלתי חוקית מעיראק, שבתקופת החירום הייתה כרוכה בעונשי מאסר כבדים, חזרה להיות עבירה על חוק הדרכונים שעונשה המרבי היה שישה חודשי מאסר וקנס של 100 דינר.
עתה החלה בריחה המונית של יהודים שנפגעו פוליטית וכלכלית בשנה וחצי שקדמו לכך.
בריחה זו לוותה בהעברת כספים בהיקף ניכר.
יהודים שהתרוששו החלו למכור רכוש כדי להתקיים ואחרים החלו להבריח כספים לאיראן.
יציאתן של קבוצות אלה והברחת הכספים ערערו את הסדר הקיים והגבירו את חוסר השקט בעיראק.
הפתרון שהציעה ממשלת עיראק היה "חוק הוויתור על הנתינות", חוק שאיפשר ליהודים לצאת מעיראק באופן חוקי.
החוק אושר על-ידי הפרלמנט העיראקי ופורסם ב-9 במארס 1950, ואלה עיקריו: מועצת השרים רשאית להחליט על שלילת האזרחות העיראקית מכל יהודי עיראקי שיעדיף מרצונו לעזוב את עיראק באופן סופי...
לחוק זה היו שתי מטרות:
לשים קץ לבריחה הבלתי-לגאלית של יהודים מעיראק לאיראן ומשם לישראל; לפקח על היוצאים ועל סדרי היציאה; לפקח על הוצאת הון ולמנוע הברחות מטבע חוץ; וגם להיפטר מאלמנט מתסיס שהיה פעיל במיוחד במפלגה הקומוניסטית וכן לחסל את ארגון המחתרת הציוני.
להחזיר את תחושת הביטחון ליהודים שיישארו בעיראק.
הממשלה צפתה שרוב היהודים יעדיפו להישאר ובכך יביעו נאמנות לעיראק והסתייגות מהציונות.
כתוצאה מכך ישופר היחס אל היהודים, יוחזרו תחושת הביטחון והיציבות ואלה יובילו להתאוששות כלכלית.
כמו כן ישופר דימוייה של עיראק בעיני ארצות המערב.
בתום שנה התברר שיותר מ-105,000 יהודים, רובה המכריע של קהילת יהודי עיראק, ויתרו על אזרחותם, עלו על הרכבת האווירית שהתנהלה בין בגדאד ולוד והגיעו למדינת ישראל.
העזיבה המהירה והפתאומית של אחוז גבוה כל כך של יהודי העיר את בתיהם ואת ארצם הותירה שרידים פיזיים ותרבותיים מעטים יחסית המעידים על חיי הקהילה העשירים בעבר.
מספר מבנים שימשו את הקהילה היהודית במוסול כמו בתי כנסת ובתי קברות, אולם רבים מהם ניזוקו עקב הזנחה, נזק ואפילו הרס מכוון.
בין הדוגמאות לכך ניתן לציין את בית הכנסת הגדול של מוסול, שנבנה במאה ה-18, ניזוק בשנות ה-50 ונהרס כליל במהלך שנות ה-90; בתי קברות יהודיים שניזוקו ונפגעו בידי אלמונים; וציון הקבר של הנביא יונה שמסביבו נבנה מסגד נבי יונס, שלאחר פלישת ארגון המדינה האסלאמית לעיר בקיץ 2014 פוצץ והוחרב.
חלק ניכר מהמורשת התרבותית התוססת של הקהילה היהודית במוסול אבדה.
עם זאת, נעשים מאמצים לתעד ולשמר את שרידיה של הקהילה.
לאחר נפילת משטר הבעת' בשנת 2003, יזמה ממשלת עיראק כמה מאמצי שיקום באתרים יהודיים בעיר.
פעולה מוגבלת זו שימשה כנקודת מוצא פוטנציאלית להכרה נוספת ולשימור ההיסטוריה העשירה של הקהילה במוסול.
יהדות מדעית הוא זרם רוחני מחודש יחסית של היהדות המשלב בין יהדות למחשבה החדשה.
היהדות המדעית מתמקדת בעיקר בפילוסופיה יהודית והיא נוסדה על ידי אלפרד גייגר מוזס.
אף על פי השם, היהדות המדעית לא מתעסקת במדע אלא ברוחניות.
היהדות המדעית מתמקדת במחשבה חדשה על היהדות אשר נקראת המחשבה החדשה, אשר התפתחה במאה ה-19 בארצות הברית.
גישה זו מאמינה באלוהות רוחנית וברוחניות.
היא משלבת אלמנטים של פילוסופיה יהודית עם כוחות על-טבעיים ואופטימיזם כללי.
היא קיבלה השראה רבה מהדתות האסייתיות ביניהן הבודהיזם, ההינדואיזם והדאואיזם.
בשנת 1916, אלפרד גייגר מוזס פרסם את עבודתו מדע יהודי: ריפוי אלוהי ביהדות, אשר ביקש להעלות את המודעות לרוחניות בתפילה יהודית.
עבודתו של מוזס משנת 1916 פורסמה מחדש בשנת 1920 במהדורה מורחבת וכותרתה מדע יהודי: פסיכולוגיה של בריאות, שמחה והצלחה או הפסיכולוגיה השימושית של היהדות.
עבודתו זו סימנה את ההיווסדות של זרם היהדות המדעית שהחל אז לקבל תאוצה בקרב יהודים אמריקאים.
היהדות המדעית מלמדת שהמחשבה האינסופית של האדם, או אלוהים, היא המציאות היחידה שמסוגלת לרפות את הנפש ואת הגוף.
היהודים המדעיים מאמינים שרק דרך תרפיה נפשית, אפשר להגיע לשלווה ואמת, והם לעיתים גם מבצעים מדיטציה לשם השגת המטרה הזאת.
ג'ון בובה דודס, האמין שלתריפה ומדיטציה נפשית יש חיבור ישיר למערכת העצבים, והיא מסוגלת לרפא את האדם בכל היבט.
לעיתים קרובות, היהודים המדעיים מבצעים תפילה מתקנת.
היהודים המדעיים מאמינים שתפילה מתקנת מסוגלת לגשת לכוח האלוהי המקביל לטבע, אך לא העל טבעי.
התפילה המתקנת מתבצעת בשקט מוחלט.
עזרה עצמית היא הניסיון להתמודד עם בעיות החיים באופן עצמאי, ולא בעזרת טיפול מקצועי.
לעיתים, היהודים המדעיים משלבים בין עזרה עצמית לבין עקרונות של היהדות.
הקהילה היהודית של מודנה היא אחת מ-21 קהילות יהודיות באיטליה המאוחדות ב-איגוד הקהילות היהודיות של איטליה (UCEI).
ישנה עדות לנוכחות היהודית במודנה מהמאה ה-14. מסמכים נוטריוניים מראים שב-26 בינואר 1368 שני אזרחי מודנה מכרו ליהודי לאונה בנו של המנוח סבטוצ'ו דה מונסטנטו, תושב מודנה, גן שנועד לשמש כבית קברות עבור יהודי בשם משה, יורשיו ומשפחתו.
צו של המרקיז ניקולו השני ד'אסטה מיום 15 בנובמבר 1366 העניק למשה את הזכות למכור, לרכוש או להשתמש בקרקע כבית קברות, ומכאן ניתן להסיק על קיומה של קהילה יהודית במודנה כבר מסוף המאה ה-14.
הנוכחות היהודית במודנה גדלה משמעותית במהלך המאה ה-15, כאשר ניתן למצוא יותר מ-500 מסמכים על יהודי מודנה בין שטרי נוטריון.
היהודים התיישבו במודנה כדי לעסוק בהלוואות כספים, הן כנגד התחייבויות והן כנגד התחייבויות בכתב, הפתוחות לציבור, בהתאם לנהלים שהושגו על ידי שושלת בית אסטה.
הרישיון המקומי הראשון ניתן ב-1 בינואר 1393 על ידי המרקיז אלברטו החמישי ד'אסטה לגוליילמו בנו של המנוח מוסטו דה פרמו, שחי במודנה; סלומונה די מטאסיה דה פרוג'ה, שחי בבולוניה; יורשיו של המנוח מוסטו דה לוצ'י דה פרוג'ה, שחי בבולוניה; ויורשיו של המנוח סלומונה די אליה, שחי ברימיני.
מדובר בבנקאים שרצו ליצור שווקים חדשים למסחר בכסף.
בשנת 1451, בורסו ד'אסטה, אשר ניצל לעיתים קרובות כסף שהלוו לו יהודים, השיג בולה אפיפיורית מהאפיפיור ניקולאי החמישי המאשרת ליהודים להתגורר במדינותיו.
בשנת 1492 הציע הדוכס ארקולה הראשון ד'אסטה מקלט במדינותיו למגורשי ספרד, שהגיעו מג'נובה.
בשנת 1548 התיישבו בעיר מספר יהודים מפורטוגל.
עם מעבר בירת אסטה מפרארה למודנה, בעקבות העברת דוכסות פרארה לידי מדינת האפיפיור, גדל מספרם של היהודים בעיר.
יהודים רבים מפרארה הלכו בעקבות צ'זארה ד'אסטה למודנה בשנת 1598, מה שהעלה את מספר יהודי הקהילה ל-5,000.
כמה יהודים ממוצא גרמני (אשכנזים) הגיעו למודנה מפינלה אמיליה, הנמל הראשי של משפחת אסטה על נהר הפו.
הסוחר היהודי דונאטו דונאטי שהגיע גם הוא מפינלה אמיליה קיבל במהלך תקופת הרעב אישור מהדוכס צ'זארה ד'אסטה, בהכרזה מיום 15 ביולי 1621, לעבור לזריעת כוסמת, שהייתה עמידה יותר לבצורת, למדינות אסטה.
בשנת 1631, היהודים קיבלו אישור לרכוש אדמה בין via Pelusia ל־via Emilia כדי לבנות את בית הקברות שלהם, במקומו של בית הקברות היהודי הקודם שהשתרע בין הצד המזרחי של piazzale Boschetti ל־viale Caduti di Guerra.
בית הקברות החדש, שהורחב בשנים 1808 ו-1872, שימש עד 1903, אז הוחלף בבית הקברות של סן קטאלדו ובוטל בשנת 1947, כאשר המצבות הועברו לבית הקברות החדש.
בשנת 1638, אולצו היהודים לחיות בגטו בהוראת הדוכס פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה.
כבר בשנת 1617 ניסחו שומרי העיר בקשה בנושא.
הוא כלל את אתר piazza Mazzini של ימינו, שהתקבלה לאחר הריסת חלק מהגטו בשנים 1904–1905. בצומת שני הרחובות הפנימיים עם via Emilia הוצבו שני שערים שסגרו את הגטו משקיעה ועד עלות השחר, ובודדו אותו משאר העיר.
בשל השטח המוגבל, הבתים היו בני חמש או שש קומות.
הרחובות הצרים היו מרופדים בעיקר בפורטיקו, שנפתחו אל חנויות קטנות ומחסנים, רובם שייכים ל"strazzaroli", שכביכול סחרו רק בסמרטוטים, אך במציאות היו לעיתים קרובות מלאי טוב.
הודות לכישוריהם היזמיים ולקשרי המשפחה והמסחר ששמרו במחוזות איטלקיים אחרים, כמו גם במזרח ובמערב, יהודי מודנה ושאר הטריטוריות של הדוכסות החזיקו או יצרו מפעלים וסדנאות לייצור משי, כסף ויהלומים שסיפקו תעסוקה לאזרחים רבים.
בשנת 1700 משפחות סוחרים כמו משפחות סנגווינטי, סאצ'רדוטי, נורסה ואוסיליו היו הבעלים של כל מפעלי הטוויה המונעים במים בעיר.
בלוחות השנה של החצר משנת 1770, לאודדיו פורמיג'יני ומשה בנימינו פואה (1729–1821) רשומים כצורפים דוכסיים וספרנים, בהתאמה.
בכל בוקר, מספר רב של פועלים פשוטים, סוחרי יד שנייה, סוחרי סדקית וקמעונאים קטנים עברו בשערי הגטו והלכו להציג את מרכולתם בשווקים בפיאצה טורה ובפיאצה גרנדה.
בשנת 1772 היו ארבעה עשר סוחרי יד שנייה יהודים בפיאצה טורה.
בשנת 1771, הדוכס פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה התיר לכל היהודים ב"קוד החוקים והחוקות של מדינות אסטה", למעט חריגות בדדות, "לעסוק בכל המקצועות", תוך שמירה על מגורים בגטו.
החלונות היו צריכים להמשיך להיות מצוידים בסורגים ובגובה מהקרקע "שבע עד שמונה ידיים", והמפתחות לשערים היו נעולים בלילה והיו צריכים להישמר על ידי שומרים נוצרים.
בשנת 1775 מנתה אוכלוסיית הגטו 1,221 תושבים, כ-30% מהם קיבלו סיבסוד עקב עוניים.
באותה שנה, הדוכס התיר ליהודים ללמוד בבתי הספר הציבוריים של אוניברסיטת מודנה.
ב-6 באוקטובר 1796 הגיעו הצרפתים למודנה, ושושלת אסטה הוחלפה בממשלה זמנית, "מוניפאליטה", שהעניקה ליהודים זכויות אזרח והזדמנות להצטרף למשמר האזרחי.
משפחות יהודיות, בראשות גברים כמו סלומונה ומשה פורמיג'יני, משה סנגווינטי ועמנואלה סאצ'רדוטי, השתתפו בחברה האזרחית ונלחמו למען ממשלת מודנה החדשה והרפובליקה הציסאלפינית, כשהם מחזיקים בתפקידים פוליטיים חשובים.
בשנת 1807, הרב של מודנה, לאודדיו סאצ'רדוטי, ענה על שאלות שהציג נפוליאון בונפרטה בפני רבנים ודמויות מכובדות מקרב הקהילה היהודית שזומנו לסנהדרין פריז, אשר תפקידה היה להחליט על החוקים שיש להחיל על היהודים.
בשל גילו המופלג, הרב בונאוונטורה מודנה ונכבדי הקהילה משה פורמיג'יני ובניאמינו אוסיליו השתתפו במקומו.
עם נפילת נפוליאון וחזרת שושלת אסטה, פרנצ'סקו הרביעי ד'אסטה החזיר את הגטו ואסר על יהודים להשתתף במועצות העירוניות.
כמה יהודים (כישראל לאטיס, בנדטו סנגוויניטי ופורטונאטו אורביני) השתתפו במרידות לאיחוד איטליה; ובנדטו סנגוויניטי ואנג'לו אוסיליו אף הקריבו את חייהם במרידות של 1821 ו-1831, בהתאמה, בקנוניה של צ'ירו מנוטי.
בשנת 1831, הדיקטטור ביאג'ו נארדי החזיר ליהודים את זכויות האזרח ואת הזכות לבעלות על רכוש גם מחוץ לגטו, אך החוקים הקודמים הוחזרו עם שובו של פרנציסקוס הרביעי ב-9 במרץ 1831. בשנת 1841 פעלו בגטו תשעה מבני ציבור, בהם בתי כנסת ובתי ספר.
במהפכה של 1848, יהודים שוב נחשבו שווים לאחרים, אך בשנת 1851 הדוכס פרנצ'סקו החמישי ד'אסטה החזיר את קוד הקודש של 1771 ופטר יהודים משירות צבאי, ואילץ אותם לשלם מס עבור כל צעיר בגיל צבאי.
מהאמנצפיציה עד מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1859, לאחר שהוכרזה החופש, ביטלה העירייה מיד את כל החוקים החריגים הנוגעים ליהודים.
לואיג'י קרלו פאריני, מושל מחוזות מודנה, פרסם את החוק הסרדיני מ-19 ביוני 1848, שהעניק זכויות אזרח מלאות לאזרחים שאינם קתולים.
היהודים, שמספרם היה לאלף, יכלו לעזוב את הגטו ולהיכנס למקצועות חופשיים, לעבוד בבתי ספר וכמנהלים ציבוריים, בצבא ובמוסדות התרבות והחברה של מודנה.
אלו היו שנות האמנציפציה, שבמהלכן משפחות יהודיות של מודנה השלימו נאמנות מוחלטת לאומה האיטלקית תוך שמירה על זהותן הדתית.
כמה צעירים יהודים השתתפו במלחמת העצמאות השלישית במסגרת חיל המתנדבים האיטלקי, בפיקודו של ג'וזפה גריבלדי.
ביניהם ארנולדו פורמיג'יני ואנג'לו דונאטי שלחמו בבזקה בגיל 18.
בין השנים 1869 ו-1873 נבנה בית הכנסת החדש של מודנה, שאושר על ידי הוועדה היהודית מאז 1861 ותוכנן על ידי המהנדס לודוביקו מגלייטה (1829–1890).
בשנת 1893 אישרה מועצת העיר פרויקט לפיתוח עירוני מחדש של העיר, שכלל בין היתר את הריסת הגוש שבין vie Blasia ל-via Coltellini, חלק מאזור הגטו לשעבר שנחשב לאחד מ"אזורי ההיגיינה" של העיר.
ההריסה הושלמה בשנת 1903 ויצרה את פיאצה מציני הנוכחית.
האכסדרה via Coltellini נהרסה גם היא, וחזיתות הבתים המשקיפות על הכיכר שוחזרו ועוצבו.
שישים משפחות פונו ונאלצו לעבור דירה.
בתי כנסת, בתי וועד ובית הספר Sanguinetti, מרכז ללימוד ותפילה יהודיים מאז המאה ה-16, נהרסו ונסגרו.
בשנת 1901 פורסם במודנה L'Idea sionista – מגזין חודשי של התנועה הציונית, שנוסד על ידי קרלו קוניליאני, פרופסור למדעי הפיננסים באוניברסיטת מודנה.
תחת נשיאותו התקיימה במודנה באוקטובר 1901 הוועידה השנייה של הציונות האיטלקית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ועד 1938 המשפחות היהודיות של מודנה: דונאטי, לוי, קרמה, נקמני, נמיאס, מודנה, פורמיג'יני, פרידמן, אוסיליו, טליו, סאצ'רדוטי ואחרים נתנו את תמיכתן המלאה בממלכת איטליה ויהודי מודנה השפיעו עמוקות על התרבות והחברה של מודנה.
באותה תקופה, יהודים רבים עברו לערים גדולות יותר כמו מילאנו, בעקבות הזדמנויות עבודה רבות.
בשנת 1927 נפטר בבריסל פיו דונאטי, עיתונאי יהודי ממודנה, והובא לקבורה בבית הקברות של סן קטאלדו במודנה.
בשנת 1938 חוקי הגזע האיטלקיים פגעו קשות בקהילה היהודית של מודנה.
מוסדות יהודיים נסגרו והקהילה נאלצה להסתגר מחדש.
אירוע המחאה המשמעותי ביותר נגד הרדיפה היה התאבדותו של המו"ל אנג'לו פורטונאטו פורמיג'יני, שקפץ מהגירלנדינה לאחר שנאלץ לסגור את בית ההוצאה לאור שלו.
הקהילה היהודית במודנה שוקמה בהדרגה לאחר מלחמת העולם השנייה.
יהודי מודנה חיים בעיקר במרכז העיר, והקהילה מתפקדת בקהילה פעילה, עם בית הכנסת, מרכז תרבותי וחיי קהילה מסורתיים.
הארכיון ההיסטורי של הקהילה היהודית של מודנה משמר מסמכים המתוארכים להקמת הגטו ועד ימינו, וכן מסמכים מהמאה ה-16. הוא תוכנן להיפתח לציבור בשנת 2009 בקומת הקרקע של בית הכנסת במודנה.
הארכיון מכיל בעיקר מסמכים מנהליים, אם כי ישנם גם רשומות בית הספר ורפואיות, כולם במצב טוב.
במשך מאות שנים, החומרים לא ניזוקו או אבדו והם אוחסנו בחללים הסמוכים לבית הכנסת מאז בנייתו.
האוסף כולל גם את ההתכתבויות של האגודה הציונית קוניליאני, את תיקי אוסף פרידמן, הנוגעים בעיקר לתקופה שלאחר המלחמה, וחומר הנוגע לניהול האדמיניסטרטיבי של Villa Emma.
ארכיון הקהילה היהודית של מודנה הוא גם מקור מועדף לקשריה עם הקהילות הקטנות יותר באזור אסטה.
בנוסף לארכיון קארפי, שכל ארכיונה נשמר, קיימים גם ארכיונים של פינלה אמיליה ורג'ו אמיליה.
סדרת "הנכסים היהודיים", המתוארכת למאה ה-19, ראויה לציון ומשמשת לשחזור זכויותיהם של חברי קהילות מודנה ורג'ו אמיליה בערים קטנות יותר ובאזור הכפרי הסובב אותה.
לביטוי יהדות מזרח אירופה שתי משמעויות.
המשמעות הראשונה, חופפת לתחומים הפוליטיים הנוכחיים של מדינות מזרח אירופה.
המשמעות השנייה איננה חופפת את תחומיה הפוליטיים של מזרח אירופה, אלא מציינת בעיקר את הקיבוצים היהודיים ברוסיה ובפולין ובסביבתם.
ערך זה עוסק במשמעות השנייה של המושג יהדות מזרח אירופה, היינו באותו קיבוץ יהודי, שחי בשטחי פולין, אוקראינה, בלארוס, בולגריה, לטביה, ליטא, אסטוניה, רוסיה, רומניה, הונגריה, מולדובה וצ'כיה המודרניות.
רבים מהיהודים באותם מדינות השתמשו בשפת היידיש.
עד לימי השואה חיו רוב היהודים בעולם במזרח אירופה.
בראשית המאה ה-20 חיו במזרח אירופה דלעיל, למעלה מ-6 מיליון יהודים.
היהודים היו מאורגנים בקהילות גדולות וקטנות, הן בערים גדולות כגון ורשה, שאוכלוסייתה מנתה כ-300 אלף יהודים, וילנה ואודסה שמנו כ-125 אלף יהודים או יותר, כל אחת, וכלה בעיירות קטנות שמנו עשרות או מאות יהודים בלבד.
בשואה הושמדה יהדות מזרח אירופה כמעט לגמרי ורוב הניצולים עלו לארץ ישראל.
מראשית התיישבות היהודית ועד המאה ה-18
לפי מחקרים גנטיים, עולה כי מוצאם של יהודי מזרח אירופה בקשרי חיתון בין גולים מארץ ישראל לבין מתגיירים ממוצאים שונים מדרום אירופה בתקופה הרומית (בעיקר איטליה ולאחריה יוון), אלה הולידו צאצאים שנדדו מצפון איטליה לעבר מזרח אירופה, והתחתנו שם עם מתגיירים ממוצא דרום רוסי.
והאלמנטים הגדולים במוצאם הם המזרח התיכון ודרום אירופה.
היישוב היהודי הראשון במזרח אירופה החל בערים-מושבות, שעל חופי הים השחור, במאות הראשונות לספירה.
ישוב זה, בצפונו של הים השחור, היה היישוב היהודי היחיד במזרח אירופה עד המאה ה-7. בתקופה זו החלה התפשטות יהודית מזרחה, אל עבר המדינה הכוזרית.
המהגרים הגיעו מביזאנץ ומארצות האסלאם.
אל הקיבוץ היהודי הזה ייתכן והתווספו מקצת כוזרים שהתגיירו.
היהודים, כמו הנוצרים והמוסלמים, זכו שם לחירות דתית ומשפטית.
יהדות הונגריה נזכרת כמי שתווכו בין חלופת המכתבים בין חסדאי אבן שפרוט לבין מלך הכוזרים בשנת 960.
בסוף המאה ה-10 התמוטטה המדינה הכוזרית, ומרכז הכובד היהודי במזרח אירופה עבר לנסיכות קייב.
קייב הייתה המרכז הפוליטי והתרבותי לדוכסויות הרוסיות הדרומיות-מזרחיות.
היהודים נטלו חלק נכבד בסחר החוץ של עיר זו עד סוף המאה ה-11 עם רוסיה ועם הביזנטיון, והחל מהמאה ה-12 גם עם שאר מרכז אירופה.
יהודי אוקראינה מוזכרים בגניזת קהיר, בגניזה מתועדות תכתובות עם יהודים שבקייב.
גם מוכרת תנודה של יהודים רבים מרומניה לנמל סלוניקי וציפיית יהודייה למשיח שקר שיעלה אותם לארץ ישראל.
החל מסוף המאה ה-12 ותחילת המאה ה-13 החלו להתגבש הקהילות היהודיות המאורגנות והקבועות במזרח אירופה.
האקסיומה השלטת במחקר היא כי צמיחת אוכלוסייתן נבעה בעיקר מהגירה גדולה ממרכז אירופה, במספרים גדולים; אולם יש מספר מצומצם יותר של חוקרים הסוברים שיהודים ישבו במזרח אירופה בכמות נאה שקרוב לוודאי הייתה גדולה מזו של האשכנזים במערב אירופה יחדיו עוד טרם היגרו האחרונים למזרח היבשת.
על אף המחלוקת ישנה הסכמה גורפת שההגירה האשכנזית תרמה רבות לגידול הדמוגרפי וכן לארגון הקהילות באזור בצורה הרבה יותר ממוסדת.
גם יהודים לא אשכנזים התיישבו במזרח אירופה, מיעוטם הקטן היה ממגורשי ספרד, אך מספרם של כלל המהגרים היהודים הלא-אשכנזים הללו היה קטן יחסית, והשפעתם על הצביון התרבותי-חברתי של היהודים במזרח אירופה הייתה שולית ביחס למה שהייתה זו של מהגרים אשכנזים.
לצד זאת, על אף שנטמעו בהמשך בזהות האשכנזית, חלקם של המהגרים היהודים-הספרדים באליטה היהודית היה משמעותי ביחס למספרם (כמה מאות) והללו שהתבלטו בשמות אינדיקטיביים הצליחו לקשור קשרים עם שליטי האזור.
ממקורות תקופתיים בפולין חיו בשנת 1500 בין 5,000 ל-6,000 יהודים בלבד, ובליטא כבר חיה קהילה יהודית גדולה ומבוססת של כמה אלפים (היו חוקרים מסוימים שהציעו מספרים גבוהים יותר, פירוט בהמשך) בטרם החלה הגירת יהדות אשכנז מזרחה כמפלט מקשיים מול הנוצרים בגרמניה, באוסטריה ובצרפת; אולם נתונים מספריים מליטא אינם ידועים.
חוקרים בני המאה העשרים הציעו כי בתחילת המאה ה-16 מספר היהודים במזרח אירופה נאמד בין 10,000 ל-30,000 על בסיס נתוני תשלומי מיסים שנשמרו.
מסורתית נטען כי ההגירה מארצות אשכנז היא שהובילה לעיקר גידול הדמוגרפי.
כך למשל שמעון דובנוב הציע כי מספר היהודים במזרח אירופה בראשית המאה ה-16 היה כ-50,000 וכעבור מאה שנה הכפיל את עצמו פי עשרה.
את הזינוק במספר היהודים הוצע להסביר בהגירה גדולה ממרכז אירופה למזרחה במאה ה-16, וכן בשיעור ילודה גבוה בקרב מהגרים אלה.
כנגד דעה רווחת זו ססיל רות הציע כי במזרח אירופה חיו בשנת 1500 כ-230,000 יהודים, שאליהם נוספו מהגרים יהודים מאשכנז שבמערב אירופה (יהודי צרפת, גרמניה ואוסטריה שנאמדו בכ-150,000 כולם יחדיו) שנדחקו ברובם המכריע בגירושים מזרחה באותה העת, ושהביאו את הנוסח היהודי האשכנזי לשם.
אלכסנדר קוליק סובר שקהילות מבוססות התקיימו בתקופה זו טרם ההגירה האשכנזית הגדולה, כשהבסיס שלהן נובע במידה רבה מיהודי האימפריה הביזנטית לצד הגירה מוקדמת מארצות האסלאם ואשכנז, אך נמנע מלקבוע מי משני המרכיבים (המהגרים האשכנזים או היהודים המקומיים) היה גדול יותר לאחר הגירה מאוחרת זו.
לפיכך, הצמיחה הדמוגרפית לטענתם מוסברת (דרך הצגת נתונים סטטיסטיים המוצגים בצורה השוואתית) בכך שהיהודים שהיגרו לאזור התאפיינו בשיעור ילודה גבוה לעומת שיעור תמותה נמוך בפער משמעותי מהאוכלוסייה המקומית ולכן הדבר מספיק כדי להסביר את הצמיחה המהירה המסתמנת ממפקדי האוכלוסין של תקופה זו, ועונה על הלקונה שמוצגת על ידי החוקרים הרוויזיוניסטים.
נראה שלשון היידיש הפכה לדומיננטית בתחילת המאה ה-17 אך גם בתקופה זו ידוע על יהודים בערי ליטא ששפתם היא "רוסיא", ואינם יודעים "לשון אשכנז", היינו גרמנית-אידית (יידיש).
בתקופה זו רק שליש מיהודי מזרח אירופה התגורר באזורים שרוב אוכלוסייתם פולנית.
במהלך תקופה זו הארצות העיקריות בהן שהו יהודי האזור היו ממלכות האיחוד הפולני-ליטאי ששליטיהן התאפיינו בסבלנות דתית גבוהה (ביחס לתקופה) כלפי היהודים והללו עודדו את ישיבתם באזור לאור התרומה הכלכלית שלהם.
האצולה הפולנית והליטאית השתמשה ביהודים שינהלו את אחוזותיהם ושכרו שירותים של יהודים רבים בחצרותיהם.
בתקופה זו היהודים נהנו מאוטונומיה דתית וקהילתית רחבה, שהגיעה לשיאה עם הקמת ועד ארבע ארצות, וזו נחשבת במידה רבה לתור זהב של יהודי מזרח אירופה ושל יהדות אשכנז בכללותה.
מצב זה נמשך גם אל תוך המחצית הראשונה של המאה ה-18.
ההשערה במחקר ההיסטורי כיום היא שבאמצע המאה ה-18 מספר היהודים באיחוד הליטאי-פולני זינק ל-750,000; אולם המספר הוא משוער בלבד כיוון שרק "כמעט 600,000 יהודים" נרשמו בתשלומי המיסים לממלכה.
באמצע המאה ה-18 שני שלישים מכלל האוכלוסייה היהודית במזרח אירופה התגוררו בערים או בעיירות, ושליש התגוררו בכפרים - תופעה ייחודית שכמעט ולא התקיימה במערב אירופה.
בכל כפר בו גרו יהודים, היו בממוצע רק שתי משפחות יהודיות ולא יותר מעשרה יהודים.
ברוב היישובים העירוניים בהם הם גרו, אוכלוסיית היהודים מנתה בממוצע כמחצית ממספר התושבים.
יוצא מכך שבעיירות רבות היה רוב יהודי.
מציאות זו התחזקה במשך השנים, כאשר אחוז היהודים בערים ובעיירות הלך וגדל, וכך נוצרה תופעת השטעטל - "העיירה היהודית", שחלק גדול מתושביה היו יהודים, ושצביונה התרבותי היהודי היה בולט.
במחצית השנייה של המאה ה-18 שקעה פולין-ליטא כמעצמה עד שבסוף המאה נכבשה וחולקה סופית בידי רוסיה, פרוסיה ואוסטריה.
הראשונה שקיבלה את מרבית השטח בחלוקה שבו גם חיו רוב היהודים, ביטלה חלק ניכר מכתבי הזכויות מהם נהנו היהודים תחת שלטון זה, הגבילה את ישיבתם לתחום המושב, והוסיפה בחוקיה הגבלות אנטי-יהודיות נוספות.
בשונה מהשלטון הרוסי, השלטון האוסטרי בגליציה (בה חיו מאות אלפי יהודים) המשיך במידה ניכרת את הסדר הקיים ושימר את האוטונומיה של הקהילות היהודיות ואלה המשיכו להוות חלק מרכזי בכלכלת האזור גם אל תוך המאה ה-19.
אופי היישוב היהודי במזרח אירופה
היהודים עסקו במסחר ובמלאכות שונות, כגון חייטות, אריגה, עיבוד עורות ואף חקלאות.
פעילותם הכלכלית של יהודי מזרח אירופה הייתה שונה מזו של יהודי מרכז ומערב אירופה: במזרח אירופה פיתחו היהודים סוגי התמחויות במסחר, בחכירות ובמלאכה, שכמעט ולא התקיימו במערב אירופה.
כמו כן, הייתה ליהודים מעורבות רבה בתחומים כלכליים, שיהודים במרכז ומערב אירופה לא עסקו בהם כלל.
עד גזרות ת"ח ת"ט במחצית המאה ה-17, חיו יהודי מזרח אירופה בסביבה יחסית נוחה, שאיפשרה להם לשגשג.
היהודים נהנו, על פי רוב, מחופש כלכלי, אישי ודתי נרחב.
כך, למשל גירושים, עיקול רכוש יהודי ושמיטת חובות כספיים (של נוכרים ליהודים) שהיו שכיחים במערב אירופה, כמעט ולא התקיימו במזרחה; למרות זכויות היתר היו גם גילויי שנאה כלפי היהודים.
שניות זו מתוארת אצל חכם יהודי בשם שלמה מימון:
רמת לימוד התורה של יהודי מזרח אירופה בראשית התיישבותם, הייתה נמוכה.
כתוצאה מכך שאלות ובעיות הלכתיות רבות הופנו לרבני ולחכמי תורה בגרמניה ובבוהמיה אשר היו קרובים אליהם.
החל מהמאה ה-16 הוקמו מרכזי לימוד מפוארים במזרח אירופה, ושם גם החלה להתפתח תנועת החסידות.
המבנה החברתי במזרח אירופה היה מורכב מקהילות, "הקהל", כאשר החל מאמצע המאה ה-16 ועד 1764, פעלו מוסדות מרכזיים, כלל קהילתיים, של הנהגה עצמית במזרח אירופה.
שני המוסדות העיקריים היו ועד ארבע ארצות וועד מדינת ליטא.
תפקידם של הוועדות היה איסוף מיסים מכלל הקהילות היהודיות ומסירתם לשלטונות.
מאוחר יותר סיגלו לעצמם גם את תפקיד יצוג הקהילה היהודית בפני השליטים הנוכרים באותן מדינות.
בנוסף לכך היו לוועד סמכויות שיפוטיות לגבי חוקים והלכות פנימיים שבתוך הקהילות היהודיות.
ועד ארבע הארצות היה המוסד הגבוה מבין הוועדים; הוועד הורכב משבעה דיינים שהעומד בראשם היה תמיד נציג קהילת לובלין.
שאר החברים בוועד היו נציגים של הערים פוזנן, קרקוב ולבוב.
מתעודות היסטוריות הנושאות את חתימת הוועד ניתן ללמוד כי בתקופות מסוימות הורחב הוועד לכדי נציגות של כלל הקהילות החשובות בממלכה, ואז מספר הנציגים בו היה קרוב לשלושים.
בתחילה התכנס הוועד בלובלין, מה שהקנה לעיר מעמד של מרכז יהדות ראשון במעלה.
הכינוס, אשר נמשך כשבועיים, נערך פעם בשנה בתקופת החורף, בזמן שתאם את מועד יריד הסוחרים הגדול של העיר.
בתקופה מאוחרת יותר החלו עורכים את הכינוס פעמיים בשנה: כינוס חורף בלובלין וכינוס קיץ בעיר יארוסלב אשר בגליציה.
מסוף המאה ה-18 תחילת המאה ה-20
החל מסוף המאה ה-18 נחלקו יהודי מזרח אירופה בין שני אזורים גאוגרפים עיקריים: תחום המושב שבשליטת האימפריה הרוסית, וגליציה שבשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית.
לרוב יהודי מזרח אירופה, בניגוד ליהודים שהגיעו ממערב אירופה, לא היו שמות משפחה.
המצב השתנה בשל חוק חיוב החלת שמות משפחה בגרמנית על יהודי האימפריה האוסטרו-הונגרית בין 1787 עד 1839.
שלוש החלוקות של פולין (לראשונה ב־1772, 21 שנים לאחר מכן ב־1793, ולבסוף ב־1795) הותירו את רוב יהודי פולין תחת שלטון האימפריה הרוסית.
השלטון הרוסי התברר כסובלני פחות ביחסו ליהודים, ועל היהודים הוטלו מגבלות רבות יותר מאשר תחת פולין העצמאית.
הצארינה יקתרינה הגדולה קבעה בשנת 1791 את "תחום המושב" באזורי השוליים המערביים של האימפריה, כשרק שם הותר ליהודים לחיות ולהימצא.
תחום המושב כלל את רוב שטחי פולין לשעבר וליטא, שהיו מיושבים בריכוזי יהודים.
גזירת תחום המושב גררה את עקירתם וגירושם של יהודי מוסקבה וסנקט פטרבורג אל גבולה המזרחי של המדינה (זו הייתה למעשה אחת המטרות העיקריות של השלטונות).
בהמשך נאסר גם על יהודי קייב לגור בתחומי עירם, אף שקייב עצמה נכללה גאוגרפית ב"תחום המושב".
בשל התנגדות יהודי מזרח אירופה לחסידות, ובשל התבדלות מאמיני זרם זה והתייחסות מנהיגיו על יהדות ספרד (כמו משפחת חן בחסידות חב"ד), נקרא נוסח התפילות שלהם בשם: "נוסח ספרד", אולם אין קשר בינו לבין נוהג יהודי ספרד טרם הגירוש.
ההיסטוריונית, ד"ר אירנה ולדימירסקי, מאוניברסיטת תל אביב טוענת במחקרה כי קוזאקים התגיירו במהלך המאה ה-19 ומונה את מספרם של המתגיירים הללו מאזור הדון בכ-40,000 ומציינת כי חלקם עשו כך או אימצו מנהגים יהודיים בהשראת מפקדיהם.
בראשית המאה ה-20 חיו בתחומי רוסיה הצארית יותר מחמישה מיליון יהודים, כש-90% מהם התרכזו בתחום המושב; כשלושה מיליוני יהודים חיו בגבולות פולין לשעבר.
בין 1881 ל-1914 עזבו את האימפריה הרוסית כ-1.5 מיליון מהיהודים שחיו בה לטובת ארצות הברית, בעוד שרק כמה עשרות אלפי יהודים בחרו לעלות לארץ ישראל בזמנו.
קיבוץ יהודי גדול נוסף במזרח אירופה הייתה גליציה, אותו שטח שנמסר לאוסטריה בחלוקת פולין.
בעשורים הראשונים של שלטון זה תחת הקיסרית מריה תרזה, השאירה האחרונה את הסדר שהיה נהוג תחת השלטון הפולני על כנו לפיו היהודים נהנים מאוטונומיה קהילתית אך נבדלים מיתר האוכלוסייה.
מריה תרזה סלדה מהיהודים ושקלה אף לגרשם, אך כשזה לא התאפשר (לאור התנגדות יורש העצר וחלקם המרכזי בכלכלת האזור) היא פעלה לאגד את הקהילות תחת קורפורציה אחידה שתחזק את שליטת המדינה עליהן ותגדיל את הפרדתה משאר האוכלוסייה.
יורשה הקיסר יוזף השני שהתאפיין בדעות ליברליות יותר (במיוחד ביחס ליהודים) הפסיק מגמה זו ופעל לשלב את היהודים בצורה מקיפה יותר באוכלוסייה, בכך שביטל את עקרון הקורפורציה האחידה והעניק ליהודים זכויות אזרחיות (אם כי שוויון זכויות מלא טרם ניתן בשלב זה).
לקראת סוף המאה ה-19 התכוון הקיסר פרנץ יוזף ל"תרבת" (אקולטורציה) את היהודים, על ידי הקמת רשת של בתי-ספר ללימודים כלליים.
היו יהודים שתמכו במטרה זו, אך רוב היהודים התנגדו לכך.
התנגדות נוספת קמה מצידם כשנעשה ניסיון ליישב את היהודים על האדמה.
היהודים בגליציה היו ידועים באדיקותם הדתית, והם נאבקו קשה בתנועת ההשכלה וכנגד הניסיונות "לבולל" אותם תרבותית.
כמו כן, התנהל עימות חריף בין תומכי החסידות לבין המתנגדים לה.
החסידות יצאה מנצחת, והפכה לתנועה השלטת בין יהודי גליציה.
בשנת 1867 זכו היהודים בגליציה לשוויון זכויות מלא, ובכך היו הם הראשונים מבין יהודי מזרח אירופה שזכו לאמנציפציה.
התנועה הציונית פרחה בגליציה וממנה יצאו כמה מעוזריו של הרצל.
במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, לפני מלחמת העולם הראשונה שגשגה הקהילה היהודית בגליציה, פורסמו שם מספר רב של ספרים ושירים, פעלו בה מספר גדולי תורה ובה צמחו גם הציונות ותרבות היידיש.
בראשית המאה ה-20 הגיע מספר היהודים בגליציה ליותר מ-800,000 נפש.
בתחילת המאה ה-20 חיו במזרח אירופה למעלה מ-6 מיליון יהודים.
הם התארגנו בקהילות גדולות וקטנות, שהתגוררו בערים גדולות כמו ורשה (עם אוכלוסייה של כ-300,000 יהודים) וכן בעיירות קטנות עם אוכלוסיות של עשרות או מאות יהודים בלבד.
החל מן המחצית השנייה של המאה ה-19 החלה ירידתה של השטעטל.
במקרים רבים הדבר בא בעקבות סלילת מסילות רכבת, אשר פסחו על עיירות קטנות.
בנוסף, התרבו בין הכפריים הגויים סוחרים ובעלי מלאכה, והשתפרו אמצעי התחבורה בין הכפרים לערי המחוז, התפתחות שפגעה בנחיצותו הכלכלית של השטעטל כמרכז כפרי וכמתווך מסחר.
מרקם יחסי התלות ההדדית בין היהודים ושכניהם נפגע, והיהודים זכו להצקות הולכות וגוברות.
גל פוגרומים קשה תקף את העיירות היהודיות ברחבי תחום המושב בשנים 1881–1884, מגובה בהעלמת עין ואף עידוד מצד השלטון.
גל פוגרומים קשה נוסף התרחש בין השנים 1903–1906. התקפות רבות כלפי היהודים התבצעו במהלך העימותים שהעסיקו את מזרח אירופה בשלהי מלחמת העולם הראשונה: מלחמת האזרחים ברוסיה, מלחמת פולין-אוקראינה והמלחמה הפולנית-סובייטית.
על רקע התרחשויות אלה, החלו יהודים צעירים לעזוב את השטעטלאך ולחפש הזדמנויות להשכלה, לתעסוקה ולעסקים בערים הגדולות.
בתקופה זו גם החלו תהליכי חילון מואצים באוכלוסייה שנבעה מהתפתחות עידן האורות ו"תקופת ההשכלה" וגרם ליהודים רבים להתבולל ולנטוש את אורח החיים היהודי המסורתי.
רבים ביקשו ליהנות מפירות האמנציפציה והיגרו למרכז אירופה ולמערבהּ; רבים אחרים עזבו את הדת המסורתית והלכו אחר תורות מרקסיסטיות או נדדו מעבר לים – לארצות העולם החדש, אשר הציעו הזדמנויות חדשות – או עסקו בהגשמה ציונית והצטרפו לעליות הראשונות לארץ ישראל.
כל אלה הביאו לירידת השטעטל כליבה של התרבות היהודית במזרח אירופה.
לאחר נפילת האימפריה הרוסית וסיום שלטון הצארים בשנת 1917, נפרצו גבולות תחום המושב, ויהודים הורשו להתיישב בערי ברית המועצות.
בסך הכל, עזבו במהלך סוף המאה ה-19 והעשורים הראשונים של המאה ה-20 כשני מיליון יהודים את עיירות תחום המושב.
הקהילות היהודיות באזור נפגעו קשות במהלך השואה, למשל, בשנת 1939 חיו בפולין כ-3.3 מיליון יהודים, הקהילה היהודית הגדולה ביותר אז.
לאחר השואה, נשארו במדינה כ-100 אלף יהודים.
עם פלישת גרמניה לפולין, ובייחוד לאחר הפרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב החלו יחידות רצח מיוחדות של הצבא הגרמני האיינזצגרופן, עוברות מעיירה לעיירה במסגרת שואת "כדור לכל יהודי" ומבצע ברברוסה בשנת ה'תש"א (1941).
מאוחר יותר העיירות היהודיות הגדולות היוו מקום לכינוס היהודים בגיטאות, שחוסלו עם הזמן אף הן, חלקן ברצח המוני בבורות ירי ביערות, או באתר בית הקברות היהודי של העיירה עצמה, ובמשאיות גז, ורובן על ידי העברת היהודים למחנות מוות, או למחנות ריכוז ועבודה, שהוסבו עם הזמן למחנות השמדה, במסגרת הפתרון הסופי.
עם הירצחה של מרבית יהדות מרכז ומזרח אירופה בשואה, ומניעת הפולחן הדתי בעיירות שתחת הכיבוש הסובייטי, עברה תופעת השטעטל ממזרח אירופה.
הקהילות היהודיות במחצית השנייה של המאה ה-21 חיו במדינות הגוש המזרחי קומוניסטי.
המשטר הקומוניסטי דיכא גילויי דת כמדיניות כללית.
לאחר התפרקות ברית המועצות, עזבו רבים מהיהודים את האזור לישראל וכן למדינות במערב היבשת.
בשנת 2021, הקהילה הגדולה ביותר במזרח אירופה הייתה ברוסיה עם 150 אלף יהודים.
בהונגריה חיו 47 אלף ובאוקראינה 43 אלף.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, כמעט בכל המדינות הגובלות באוקראינה (שבירותיהן בודפשט, קישינב, ורשה) (בקהילת קרלין בפינסק בלארוס נקלטו קהילת יד ישראל מקייב), נקלטו פליטים יהודים, ועוד אלפים התאקלמו – לפחות זמנית – במדינות במעגל השני והשלישי, ובראשן אוסטריה וגרמניה.
יהודים עזבו גם את רוסיה בגלל המצב הפנימי במדינה.
חלקם נקלט בישראל במסגרת מבצע עולים הביתה.
יהדות משיחית הוא זרם נוצרי־אוונגליסטי אשר חסידיו פועלים לשלב אמונה נוצרית בישוע עם זהות יהודית.
הקבוצה הוקמה במאה ה-1 לאחר הספירה בידי תלמידיו של ישוע לאחר מותו ותחייתו.
הם בעצם יהודים שמאמינים בהיותו של ישוע כמשיח.
המאפיין המבדיל את היהודים המשיחיים מזרמים נוצריים אחרים הוא הדגשת מאפיינים מסוימים מן המסורת היהודית, בפרט חגים, מנהגים וסממנים הנפוצים בה.
בדומה לזרמים אחרים בנצרות, אמונתם כוללת קבלת התנ"ך והברית החדשה ככתבי הקודש, ואמונה בישוע כמשיח ובן האלוהים שהתגלם בבשר וכיפר על חטאי האנושות בקורבנו על הצלב.
מבחינה תאולוגית, היהודים המשיחיים מחזיקים בעיקר בדוקטרינות בפטיסטיות, פנטקוסטליות וקלוויניסטיות.
נכון ל-2025, מספרם העולמי של כלל חברי התנועה מוערך בכ-1.5 מיליון איש, ומעל 30,000 איש בישראל.
בית המשפט העליון בישראל דחה עתירה של יהודים משיחיים להיכלל בחוק השבות, בעקבות הבחנתו שמאמינים במשיחיותו של ישוע הם נוצרים ועל כן הם נחשבים בני דת אחרת.
התאולוגיה של היהדות המשיחית מורכבת בעיקר מדוקרטינות קלוויניסטיות, בפטיסטיות ופנטקוסטליות (ענפים של הנצרות האוונגליסטית).
ככזו, עיקרי אמונתה כוללים קודם כל את הבסיס הנורמטיבי המשותף כמעט לכל הנוצרים על פני תבל: קבלת השילוש, כריסטולוגיה כלקדונית, קידוש ספרי הברית החדשה לצד התנ"ך, האמונה שמי שאיננו פרוטסטנטי ייענש לנצח בגיהנום.
בראייה זו, ישוע הוא התגשמותו בבשר של המשיח שהתקיים לצד אלוהים האב ורוח הקודש בשילוש מטרם הבריאה, נעשה אדם כדי לגאול את האנושות מחטאיה במותו על הצלב ובתחייתו, והוא היחיד שבכוחו למחול על עוונות.
אמונה זו מבוססת על ישעיה נ"ג שמתאר משיח שסובל ומת וקם כדי לכפר על חטאי העולם.
כמו כן, היהדות המשיחית שותפה להשקפה הפרוטסטנטית הבסיסית: החשבת כתבי הקודש כפשוטם ולבדם כבסיס הדת ללא פרשנות מסורתית מחייבת, הקביעה שהצדקה בפני אלוהים נובע אך ורק מחסדו וניתן להשגה רק באמצעות אמונה ולא רק על ידי מעשים טובים, שלילת קיומו של ממסד כנסייתי היררכי וכדומה.
לבסוף, כקבוצה אוונגליסטית, המשיחיים מדגישים מאוד את חוויית "הלידה מחדש" ברוח של המאמין, את ההתלהבות בתפילה, את הפצת הבשורה וגם ערכים משפחתיים וחברתיים שמרניים.
עיקר חשוב ביותר בתנועה, הנובע מהמחשבה האוונגליסטית ושהוא הבסיס העיקרי ליהדות המשיחית, הוא קבלת הדיספנסציונליזם.
זוהי השקפה מורכבת לגבי אחרית הימים והאופן שבו תתנהל ישועת האנושות, שהיא עצמה פיתוח של הפרה-מילניאליזם: האמונה כי חזרתו של ישוע תתרחש לפני אלף שנות שלטון הצדק שנובאו בחזון יוחנן, ומשם הוא ימלוך בפועל על פני האדמה.
היא התקבלה על רבים מהאוונגליסטים במאות ה-19 וה-20. הדיספנסציונליזם, במאמץ להדוף את המחקר הביקורתי-היסטורי בכתובים, מחלק את ההיסטוריה האנושית לשלבים, שבכל אחד הנהיג האל מערכת ציוויים אחרת שבני-האדם בדרך כלל כשלו לעמוד בה.
בראייה זו, ההבטחות התנ"כיות אכן ניתנו לישראל כעם, וכישלונם של היהודים מלהאמין בישו אינו מפקיע את הברית עמם והיא עודנה שרירה וקיימת; לישראל כאומה יש עדיין מעמד בעיני האל, ולכן חובה שישמור על קיומו ויזכה לתחייה לאומית (כנובע מלשון המקרא) בטרם קץ הימים.
בעתיד, עם הביאה השנייה, ייגאלו הנוצרים ויעלו השמימה בעוד שהיהודים יקבלו סוף סוף את מלכות ישו ויילחמו תחתיו במלחמת יום הדין, שבה יושמדו שני שלישים מהם (זוהי הפרשנות האוונגליסטית ל: ).
בנוסף, מקרב היהודים תהיה תמיד "שְׁאֵרִית בֵּית יִשְׂרָאֵל", כלומר אותם מהם המאמינים בישו, שתינצל.
שארית זו, בראייה הדיספנסציונליסטית, איננה מאבדת את מעמדה כחלק מן העם ואינה מחויבת להתמזג במאמינים הגויים – שלא כבראייה הנוצרית הקלאסית, השוללת בתקיפות כל הבדל בין יהודי לגוי בתוך הכנסייה.
כל ישראל שיוושעו ויחיו תחת מלכות ישו על הארץ במשך אלף השנים החזויות יהיו חלק מאותה שארית.
הפרשנות הדיספנסציונליסטית על אודות מעמד היהודים גם מתרצת, בעיני האוחזים בה, קשיים ניכרים העולים מהברית החדשה, שבה הותקפו הנוצרים הקדומים שדרשו ממאמינים גויים בישו לשמור את התורה, ושמאידך מוזכר בה שהיהודים מוסיפים להיות עם נבחר.
היהדות המשיחית זוכה ללגיטימציה אוונגליסטית על בסיס זה, הקובע כי קהילה נפרדת של יהודים המאמינים בישו היא דבר מתחייב ורצוי.
במקביל לעמידה על המשך קיומו של ישראל כאומה אתנית שההבטחות על תקומתה תקפות, לא סוטים היהודים המשיחיים מההשקפה הנוצרית הבסיסית לגבי התורה והמצוות.
הם עומדים על כך שעם קרבנו של ישו על הצלב, פקע כל חיוב לקיים ולשמור אותן והתורה שניתנה בסיני נתמלאה.
כפי שציין פרופסור יעקב אריאל, התנועה המשיחית לכל גווניה שללה תמיד כל חובה לציית לתורה בכל רמה שהיא והדגישה שרק האמונה בישו מושיעה את האדם, יהודי או גוי; טקסים יהודיים המקוימים ביהדות המשיחית הם עניין של מסורת לאומית ובחירה אישית בקרב יהודים, ולא הכרח תאולוגי.
עמדה תקיפה זו סייעה להם להתגבר על החשש הנוצרי העמוק מהתייהדות, עוון חמור מראשית ימי הנצרות, ולהיחשב כחברים לגיטימיים במחנה האוונגליסטי.
כמקובל בנצרות, כתבי הקודש של היהודים המשיחיים כוללים את הביבליה הפרוטסטנטית, כלומר הברית הישנה או התנ"ך עם הברית החדשה (בנוסח הפרוטסטנטי).
ליהודים המשיחיים אין ספר תפילה אחיד, אך יש קהילות המשתמשות בסידור משלהן.
רוב התפילות הן אישיות וספונטניות.
התפילות מסתיימות בדרך כלל בביטוי "בשם ישוע המשיח, אמן".
היהודים המשיחיים מאמינים בשכר ועונש פיזי או מטאפיזי.
לשיטתם הגמול ניתן מאלוהיהם ישו, הנתפס על ידם כמוחל הבלעדי על חטאים שלא נמחלו באמת בעולם זה.
רוב היהודים המשיחיים אינם מקבלים את התורה שבעל פה.
פרשנות הביבליה נעשית בהכוונתו של רועה קהילה או באופן אישי.
הן בבתי הכנסיות של הקהילה, והן באופן אישי, עשויים יהודים משיחיים מסוימים לעשות שימוש בסמלים ותשמישי קדושה המזוהים עם הדת היהודית, כגון מגן דוד, מנורה, ארון קודש, חנוכייה, ארבעת המינים ועוד.
היהודים המשיחיים משתמשים בשם ישוע, ולא בשם ישו, הנפוץ בקרב יהודים דוברי עברית, בטענה שזהו שמו ההיסטורי, המוזכר בתנ"ך כשם פרטי נפוץ בימי בית שני.
לדבריהם, השם ישו הגיע בשלב מאוחר יותר, ויהודים בהמשך אף יצרו ממנו ראשי תיבות בדיעבד של "ימח שמו וזכרו".
הקהילות שונות זו מזו באופיין ובגודלן.
רוב הקהילות מונות 15–40 אנשים, אם כי ישנן גם קהילות גדולות יותר המונות מעל 100 אנשים.
ה"אחים" נאספים לפחות פעם אחת במהלך השבוע לאסיפות של תפילה, קריאה, שירת הלל לישו או שמיעת סיפור של אחד ה"אחים" על הגעתו לאמונתו.
אחד מעיקרי האמונה הוא בישור, כלומר הפצת האמונה הנוצרית, והוא נעשה בעל-פה, בהפצת הברית החדשה או ספרים אחרים, וכן בעזרת האינטרנט, בין באופן פרטי ובין כחלק מתנועה מיסיונרית.
הרפורמציה הביאה ליחס מתעניין ואף אוהד כלפי היהודים בחוגים פרוטסטנטיים מסוימים: קריאה בלתי-מתווכת של כתבי הקודש הקשתה על הפרשנות המסורתית לפיה ההבטחות הנבואיות הן אלגוריה המתייחסת לניצחון הנצרות וכי הכנסייה לבדה היא עם ישראל.
ז'אן קלווין הרחיק וקבע כי השתייר משהו ממעמד היהודים הנבחר בעבר' וכי ייתכן שאלוהים יגאלם כאומה, ולא רק כפרטים, עם קבלתם את ישו.
התקשרה לכך גם האמונה בפרה-מילניאליזם שאימצו פרוטסטנטים רבים, ההשקפה האסכטולוגית לפיה הביאה השנייה תקדים אלף שנות שלטון צדק של ישו ומכאן שהיהודים יאמינו בו עוד קודם.
התפקיד החדש שנמצא להם בישועת האנושות, לא רק בעבר הרחוק אלא גם בעתיד, המריץ בין היתר את אוליבר קרומוול לפתוח את שערי אנגליה ליהודים בטיעון שעליהם להתפזר בקצווי ארץ בטרם שיבת ישו.
מיסיונרים פרוטסטנטים, בייחוד פייטיסטים, השקיעו במאות הבאות מאמץ רב בלימוד היהודים והקימו תחנות מיסיון ייעודיות עבורם.
גופים כמו החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים אימצו סמלים יהודיים ואפשרו למומרים להתגודד ביחד כדי ליצור להם סביבה נוחה.
ב-1813 הוקמה בלונדון אגודת התפילה "בני אברהם", קהילה ראשונה שאיגדה יהודים מומרים בלבד.
כנסיות "עבריות נוצריות" כאלו, כפי שנקראו, הוקמו גם באירופה ובאמריקה.
בקישינב נפתחה "אספת ישראל בני הברית החדשה" ב-1884 בהנהגת יוסף רבינוביץ.
בעיני חוגים פונדמנטליסטיים פרוטסטנטיים התקבלה לכך דחיפה עצומה עם התפשטות הדיספנסציונליזם, שכלול של הפרה-מילניאליזם שנוסח על-ידי הכומר האנגלי ג'ון נלסון דרבי.
במאמץ להתמודד עם התפתחות הביקורת ההיסטורית-מדעית של הכתובים בתחום ביקורת המקרא, הוא חילק את קורות העולם לעידנים שבכל אחד מהם הנהיג האל מערכת מארגנת אחרת שהאנושות נקראה לציית לה ושכל אחת מהן לא פגה.
הוא הפריד חד-משמעית בין ישראל לכנסייה, קבע שההבטחות המילוליות לעם לא פגו אלא המשיכו להתקיים, ושהיהודים נועדו לזכות לתחייה לאומית ולקבל עליהם את ישו בטרם "הַצָּרָה הַגְּדוֹלָה" המוזכרת בחזון יוחנן ומלחמת קץ הימים, בעוד שהנוצרים יעלו השמימה וייגאלו.
הדיספנסציונליזם הסדיר את מעמדם של היהודים במהלך ישועת האנושות ומהווה אבן פינה ביחסם של פרוטסטנטים קיצונים, בייחוד התנועה האוונגליסטית, אליהם מאז.
בשנת 1893 נפתחה בלואר איסט סייד שבניו-יורק, כנסיית "תקוות ישראל" בראשות הכומר המתודיסטי והדיספנסציונליסט ארנו גבליין.
במאמץ ליצור אווירה מוכרת, גבליין אפשר קיום מסורות יהודיות רבות.
בעוד שרגישות תרבותית כלפי כל אוכלוסייה מקומית אחרת הייתה דבר שבשגרה אצל מיסיונרים, מילוי חובות מן התורה העלה מיד חשש להתייהדות, עוון חמור ומגונה, שנלווה מאז ומתמיד לפעילות הייעודית בקרב יהודים.
בשנות ה-1930 יזם שירות המיסיון היהודי של הכנסייה הפרסביטריאנית באמריקה הקמת כמה קהילות מומרים עצמאיות משיקולים כלכליים, מתוך הנחה שעדיף להניח להן לפעול לבד מאשר לממנן דרך תחנות מיסיון.
כמה מכנסיות אלה אימצו סדרי תפילה עם מוטיבים יהודיים.
בדור לאחר מכן התרחשו שינויים מפליגים בתפישה העצמית של היהודים בכלל, של המומרים, ושל הנוצרים הגויים כלפיהם.
השואה הביאה לחשבון נפש מעמיק על היחס ההיסטורי ליהודים מצד הנוצרים, ולתחושת סולידריות חזקה בין כלל היהודים, גם אלו שהתנצרו.
לכך הצטרף המחקר המדעי אודות הכיתות היהודיות-נוצרית הקדומות (גילוי מגילות מדבר יהודה, בייחוד, הפריך כמעט באחת את הדימויים ההדדיים שהוחזקו עד אז אפילו באקדמיה).
הקמת מדינת ישראל נראתה כאישור גורף של הדיספנסציונליזם, ומלחמת ששת הימים העלתה את הדימוי של היהודים בחברה האמריקנית.
יותר מכל, החילון המעמיק של עצם זהותם, ודעיכת המרכיב האמוני לטובת ראייה אתנו-תרבותית יצרו פתח לשינוי גישה; היחלשות המסגרות הקהילתיות והתחזקות האינדיבידואליזם והביקורתיות אפשרו עצמאות רבה בשאלות של הגדרה עצמית ורוחניות.
גם דעיכת כור ההיתוך האמריקני ודגש מחודש על גאווה אתנית הניא מומרים מלשאוף להיטמע בחברה הוואספ"ית.
מהראשונים לעמוד על כך היה מרטין מאיר "משה" רוזן.
הוא ערך אירועי ענק בחגים כמו חנוכה ופסח, והסובלנות הגוברת כלפי עניינים יהודיים בקרב עמיתיו האוונגליסטים אפשרה לדחות ביקורות על התייהדות.
רוזן לא הסתפח בסופו של דבר לתנועה המשיחית ואף ביקר אותה על סטייה מרובה מדי לכיוון הפרטיקולריות היהודית ושמירת המצוות; "יהודים למען ישוע", הארגון שהקים, הפנה את חבריו להצטרף לכנסיות גויים רגילות.
המונח "יהודי משיחי" החל להיות רווח בחוגי המיסיון כבר בתחילת המאה ובייחוד בסוף שנות ה-40, כשניסו להגביר את נוכחותם במדינת ישראל דוברת-העברית וחיפשו שם עברי, שייחסר את ההקשר השלילי האינסטינקטיבי שעוררה המילה "נוצרי".
אך בשלהי שנות ה-60 הפכו "יהדות משיחית" ו"יהודים משיחיים" להגדרה העצמית שאימצו קהילות חדשות של יהודים שקיבלו את האמונה הנוצרית-אוונגליסטית.
לדברי פרופסור אריאל, בניגוד ל"עברים הנוצרים" מן העבר, הם פעלו עצמאית ולא כבני-טיפוחים של המיסיון.
את האפולוגטיקה הרפה שכיוונה להדוף חששות מהתייהדות החליפה עמידה נחושה על זהות יהודית, ועל כך שהמצטרפים לא התנצרו ולא הצטרפו לדת אחרת אלא הגשימו את יהדותם בקבלת ישו.
החופש הרב שהעניקה התקופה לעיצוב זהות עצמית, ללא תלות במגבלות העבר, אפשרה לה לצמוח, על אף שיתר הציבור האמריקאי ראה בה עוד תנועה דתית חדשה משונה, והממסד היהודי לכל אגפיו הוקיע אותה כתופעת שוליים תמהונית ומסוכנת.
הקהילה היהודית-משיחית הראשונה, "בית משיח" שבסינסינטי, קמה ב-1970. ראשה מרטין צ'רנוף התחיל כמיסיונר רגיל וכמופקד על תחנת המיסיון המקומית, אך פנה לדרך עצמאית.
במקביל לאימוץ האמונה והערכים החברתיים השמרניים של התנועה האוונגליסטית, הטיף לכך שאל ליהודים שקיבלו את ישו לוותר על תרבותם ומורשתם, או על ראיית עצמם כיהודים לכל דבר.
צ'רנוף וממשיכיו נמנעו במכוון ובאופן גורף, מתוך תחושת זהות ולא רק כאמצעי למשוך קהל, ממילים כמו "כנסייה" ו"נצרות".
הם עמדו על כך שליהודים יש תפקיד ומעמד לאומי בתוכנית האלוהית גם לעתיד, כפי שהתחייב מהדיספנסציונליזם שאחזו בו.
הם הזדהו עם הכיתות היהודיות-נוצריות העתיקות, חגגו חגים יהודיים (ונמנעו מחגים נוצריים מקובלים כמו חג המולד והפסחא), התקינו ארונות קודש עם ספרי תורה, והפגינו מוטיבים תרבותיים יהודיים.
כעבור מספר שנים נפתחה "בית ישוע" בפילדלפיה, שהפכה למוקד נוסף של התנועה החדשה.
היא התפשטה בקרב יהודים שכבר התנצרו, וגרפה אליה מצטרפים חדשים רבים.
ב-1975 שינתה "הברית העברית הנוצרית של אמריקה" את שמה ל"ברית היהודית המשיחית".
המחנה האוונגליסטי הרחב הגיב בחשש ובהסתייגות כלפי התופעה החדשה והעצמאית, שלא הייתה בשליטה ישירה של המיסיון ושלא הייתה חברה באף זרם נוצרי ממוסד.
היא נראתה כמפגן מובהק של התייהדות, ובכל אופן כסטייה.
ב-19 באוקטובר 1975 פרסם גוף-הגג של המיסיון האוונגליסטי ליהודים, "אחוות העדויות הנוצריות", הוקעה פומבית של המשיחיים.
היא מקובלת בעיני רוב מוחלט של האוונגליסטים כחלק אורגני של מחנם, ממש כמו תת-קבוצות אחרות בעלות דגש אתני משלהן.
בעוד שהקהילות המשיחיות הראשונות היו עצמאיות, גופים מיסיונריים רשמיים סייעו ואף יזמו את הקמתן של רבות מאלו שנוסדו בעשורים הבאים.
בשלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 התנועה המשיחית גדלה במהירות, והיא מונה מאות קהילות ברחבי תבל.
כבר ב-1978 הוקמה פדרציה בינלאומית, וב-2002 נפתח סמינר תאולוגי להכשרת מנהיגי דת.
הידוק היחסים המתמיד בין הימין הנוצרי באמריקה למדינת ישראל, והחשיבות העולה של תקומה יהודית פרטיקולרית בחזון האסכטולוגי שלו, אפשר להם למלא תפקיד מתווך מיוחד ולהשיג לגיטימציה בתוך החוגים האוונגליסטיים.
נכון לשנת 2012, ההערכות לגבי גודל האוכלוסייה המשיחית בארצות הברית נעו בין 175,000 ל-250,000 איש.
נכון לשנת 2025, האוכלוסייה המשיחית מונה כ-30,000 חברים בישראל, ומספר המאמינים הכולל ברחבי העולם מוערך בכ-1.5 מיליון.
חלק מהאמריקאים בארצות הברית אינם יהודים מלידה על פי ההלכה (כלומר אמם אינה יהודיה או ששני הוריהם אינם ממוצא יהודי).
ההתייחסות ההלכתית של כל הזרמים היהודיים ליהודים משיחיים שהיו יהודים בלידתם היא כמשומדים.
קבלת אדם ליהדות המשיחית מתבצעת ככלל בטקס טבילה: בעיני היהודים המשיחיים הטבילה היא דבר אלוהים, הקורא למאמינים לשים את חייהם הישנים מאחור, לתת לאדם הישן למות, ולקבל את המשיח כאדון בחייהם.
לטבילה מיוחס גם אלמנט של היטהרות, בדומה לטבילה של יהודים במקווה.
היהודים המשיחיים בישראל משתייכים לקהילות שונות אשר ההבדלים העיקריים ביניהן הם באופן ההתכנסות ונוסחי התפילה הקהילתית ושיטות הבישור.
רוב היהודים המשיחיים בישראל מדברים עברית כשפת אם והם גם משרתים בצה"ל באופן שווה לשאר תושבי ישראל.
הקהילה המשיחית ביפו הוקמה באמצע שנות השלושים של המאה העשרים.
בשלהי שנות ה-70 הוקם בפרוזדור ירושלים מושב שיתופי יהודי-משיחי בשם יד השמונה, בעזרת מתנדבים נוצריים מפינלנד.
קהילות נוספות פועלות בישראל, בין היתר בירושלים, בתל אביב, ברמת גן ובכרמיאל.
חלק מהקהילות מכילות בעיקר יהודים שהגיעו לאמונה בישו, ובאחרות בעיקר אנשים לא-יהודים, אך למרבית הקהילות אופי מעורב משיחי-נוצרי.
בשנת 1984 הוערך מספר היהודים המשיחיים בישראל בכ-2,000 בכ-20 קהילות שונות ברחבי המדינה.
חברי הקהילה בקהילות משיחיות נקראים "מאמינים", ומנהיג הקהילה נקרא "רועה הקהילה".
הרועה אחראי על הצדדים המנהליים והכספיים של הקהילה ועל ארגון הכינוסים השבועיים שלה.
חלק מקהילות היהודים המשיחיים בישראל מאוגדות בעמותה בשם "עדות משיחית לישראל".
ישנן קהילות שבהן נהוג לתת תרומה (מעשר), על פי רצונו של כל מאמין, למימון הוצאות הקהילה, וישנן קהילות המקבלות תרומות שמקורן מחוץ למדינת ישראל.
קהילת היהודים המשיחיים בישראל מפעילה אתר אינטרנט וערוץ יוטיוב בשם iGod.
החל משנת 2010 פועלת בנתניה, המכללה למקרא, מוסד משיחי ללימודי מקרא שאינו-מוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
מטרתה המוצהרת של המכללה היא "להכשיר מנהיגים בשירות האל, ולהעניק הבנה ייחודית של השורשים היהודים של האמונה בישוע".
בני קהילת המשיחיים אינם נחשבים כיהודים בפני חוק השבות (הם נחשבים באופן רשמי כ"בני דת אחרת") של מדינת ישראל.
בפסק דין תקדימי של בג"ץ, שדן בעתירת יהודים משיחיים לקבל סל קליטה על פי חוק השבות, פסק נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק בהתאם לקונצנזוס שהיה קיים בישראל בשנות ה-80 של המאה ה-20:
עם זאת השאיר פסק הדין פתח לשינויים בעתיד:
שר הפנים, אברהם פורז, אמר בראיון:
ביוני 2009, הורה בג"ץ לרבנות הראשית באשדוד, להעניק תעודת כשרות לקונדיטוריה בבעלותה של אישה הנמנית עם קהילת המשיחיים.
בהחלטתם, קבעו השופטים אליעזר ריבלין, יורם דנציגר וסלים ג'ובראן, שהחלטת הרבנות הראשית באשדוד להתנות בתנאים מיוחדים את מתן תעודת הכשרות לקונדיטוריה והחלטות מועצת הרבנות הראשית שגיבתה אותה, מנוגדת לסמכות שניתנה להם בחוק הכשרות.
השופטים הוסיפו כי אין להתנות מתן תעודת הכשר לבית מאפה או מזנון בדרישות הנובעות מעצם היותה של בעלת המקום משיחית המאמינה בישו.
ביוני 2021, ביטל בג"ץ את החלטת ועדת הכספים של הכנסת לשלול הטבות מס מעמותת "יחד רמת השרון", השייכת לזרם היהודים המשיחיים.
השופטים קבעו כי חברי הוועדה חרגו מסמכותם וכי מדובר בסתירה של כוונת החוק.
לפי ההלכה, יהודים המשתייכים לזרם היהודים משיחיים אינם נחשבים ל'לא יהודים', אלא ליהודים מומרים, כלומר – יהודים שהמירו את דתם במוצהר לדת אחרת, וגם אינם מקיימים מצוות עיקריות, כמצוות שבת.
בכוחות המזוינים של ארצות הברית משרתים קציני דת מדתות שונות, הלובשים תגי זיהוי לצורך זיהוי דתם.
ב-2008, בעקבות ניסיון של יהודי משיחי בשם מייקל היילס לשרת כקצין דת בצי האמריקאי, התנגדות של כלל הזרמים היהודיים האמריקאיים ללבישת מגן דוד על-ידי קצין הדת המשיחי בשל הטעיית יהודים המשרתים עמו בצי הובילה להוצאת פקודה על ידי אדמירל א.מ.
פרגוסן בשם "ועדת המדים של הצי" שמחייבת קציני דת משיחיים ללבוש את סימול הצלב על-מנת לזהותם כנוצרים.
בעקבות ההחלטה התפטר הילס ולא שירת כקצין דת בצי.
עימותים בישראל, ביקורות ומחאות כנגדם
התפרסמו מקרים בהם ארגונים משיחיים ניסו להמיר את דתם של קטינים, עניים ואוכלוסיות חלשות אחרות, תוך שהם פועלים במסווה ואף מתחזים ליהודים-אורתודוקסים, בניגוד לחוק הישראלי האוסר על המרת דתו של קטין.
חברי קהילות משיחיות נתקלים בביקורות רבות כנגדם ולעיתים במחאה אלימה מצד ארגונים יהודיים וימניים הפועלים למען מלחמה במיסיון ובהתבוללות בישראל, כגון "יד לאחים" ו"להב"ה".
בעיר אריאל אירעו מספר התנכלויות כלפי משיחיים, כשב-20 במרץ 2008 אף נפצע קשה צעיר משיחי, לאחר שפתח משלוח מנות ממולכד ששלח יעקב (ג'ק) טייטל.
בערד אירעו מספר התנכלויות והפגנות של פעילים יהודים-חרדים נגד מאמינים המשתייכים לקהילה המשיחית-נוצרית בעיר.
נאולוגים (בהונגרית: neológ irányzat, "הפלג הנאולוגי") הוא הכינוי השגור לחברי אחד משני ארגוני הקהילות הגדולים ביהדות הונגריה.
ציבור זה התאפיין בעיקר בשאיפה להשתלבות וטמיעה מיטבית בחברה ההונגרית הכללית, והכיל את האגף המודרניסטי והליברלי של יהודי הארץ, לרוב בני מעמד הביניים עירוניים.
הרבנות הנאולוגית, שמעמדה בקרב הציבור היה חלש יחסית, הושפעה מהאסכולה הפוזיטיבית-היסטורית, שגם היהדות הקונסרבטיבית רואה עצמה כממשיכת דרכה.
המחלוקת בינם לאורתודוקסים האדוקים והשמרנים יותר התמסדה ב-1871, ושני הציבורים פנו להקים גופים ארציים נפרדים.
הנאולוגים נותרו כסיעה עצמאית גם בשטחים שהועברו לאוסטריה, יוגוסלביה, צ'כוסלובקיה ורומניה ב-1920, ועודם המגזר הגדול ביותר בין יהודי הונגריה עצמה.
כבכל מרכז אירופה, התפוררה החברה היהודית הישנה בממלכת הונגריה תחת לחץ השינויים שהתחוללו מסוף המאה ה-18. כתב הסובלנות של הקיסר יוזף השני הגביל את האוטונומיה המשפטית של הקהילות, כפה מערכת חינוך ציבורית ואפשר התערות הדרגתית בחיי הכלכלה.
תהליכי העיור והפיתוח שעברו על הונגריה בעשורים הבאים לא פסחו על אוכלוסייתה היהודית, ורבים פנו להשתלבות בחברה הכללית תוך זניחת אורח החיים המסורתי ושמירת המצוות.
נוצר ניכור בין השמרנים לליברלים, שיוביל שני דורות מאוחר יותר לפילוג רשמי.
כמו כן, עוד בשנות ה-30 קראו בחוגים הלאומיים ליהודים לערוך רפורמה מקיפה בנושאים כמו דיני הכשרות שתאפשר להם להתמזג בחברה כתנאי לאמנציפציה.
מתַקנים מכל הגוונים דחו דרישה זאת בתוקף וטענו כי השינויים צריכים להיערך מהיותם ראויים כשלעצמם.
קריאות ראשונות לעריכת שינויים בדת כדי להתאימה לעולם המודרני נשמעו בהונגריה בעיקר מצד הרב אהרן חורין מארד, אף כי השפעתו הייתה קטנה בארצו.
לבסוף היה נוסח וינה למאפיין העיקרי שקבע את מסלולה של הנאולוגיה מבחינת סדרי בית-הכנסת.
הכינוי "נאולוגים" התקבע בשיח האורתודוקסי רק בשנות ה-60, בהשאלה מרש"ר הירש.
מניין בסגנון זה קם ב-1827 בבירה פשט, שקהילתה היהודית הגדולה והנטמעת הייתה עתידה להפוך למרכזו של ציבור זה.
הנוסח עוצב על ידי יצחק מנהיימר ונועד לקלוע לטעמו של הדור הצעיר והמודרני תוך התרחקות מסוגיות עקרוניות.
מנהיימר התמקד בשינויים כמו נשיאת הדרשה בשפת המדינה, הצבת הבימה באופן הדומה לכנסייה – בקדמת המבנה ולא במרכזו, עריכת חופה בפנים ותפילה מאופקת יותר.
מי שנחשב לרב הנאולוגי הראשון הוא ליב שוואב, שהגיע לכהן בפשט ב-1836. כתלמידו של הרב חיים דייטשמן, היה שוואב נציג בולט של תנועת ההשכלה במוראביה: הוא היה הראשון שהנהיג במוראביה דרשה בגרמנית במקום ביידיש ועודד לימודי חול, דבר שקומם עליו את ההנהגה השמרנית.
את דוגמתו חיקו ממשיכיו ביתר הארץ.
שניים מתלמידיו במוראביה, הרבנים לאופולד לעף וצבי הירש פאסל, התקבלו אף הם בקהילות מודרניות יחסית, סגד ונג'קניז'ה.
משכיל אחר שהגיע משם להונגריה ונמנה עם הדור הראשון לנאולוגים היה הרב יוסף ווייסע מוואג-ניישטדטל.
שוואב ודומיו הגיעו ממוראביה, שבה התקיימה מזיגה מוצלחת בין העולם הישיבתי-רבני לבין התרבות הגרמנית ולימודי חול, שרובו הגדול של הציבור קיבל.
אך הם גילו במהרה שפשרה כזו לא תצלח בהונגריה, שהמחנה הרבני השמרני בה אחז בעמדות תקיפות נגד מודרניזציה והתנגד ללימודי מדעים או שפות בישיבות.
באמצע המאה היו בממלכה עשר עדות שאימצו את מנהג וינה, בערים הגדולות.
אף כי בהונגריה היו רבנים אינטלקטואלים שעסקו בחכמת ישראל ובניתוח ביקורתי של הדת, ולעף בראשם, משקלם היה נמוך; הציבור הנאולוגי הובל על ידי פרנסים שלא התעניינו בכך.
מיכאל מאיר כתב כי אפילו בשנות ה-60 של המאה ה-19, נגעו לעניינים אסתטיים כמו מיקום הבימה והחופה, השפעת חלוצי היהדות הרפורמית בגרמניה, בראשות אברהם גייגר, הייתה מועטה ביותר.
אפילו לעף ראה בזכריה פרנקל ובשלמה יהודה רפפורט את מוריו, ויצא נגד האסיפות שהוביל גייגר בשנות ה-40. בוגרי בית המדרש לרבנים בברסלאו, מוקד האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית בראשותו של פרנקל, היו מבוקשים מאוד בקרב הקהילות ההונגריות הליברליות יותר.
עיקר מאמציהם של הנאולוגים בתחום הדתי כוונו לכונן מוסד ברוח דומה בארצם.
הרב הנאולוגי חנוך יהודה קאהוט היה לימים אחד ממייסדי בית המדרש לרבנים באמריקה, שממנו צמחה היהדות הקונסרבטיבית המזהה את עצמה אף היא עם הקו של ברסלאו; שיעור ניכר מהחברים בדור הראשון של 'בתי הכנסת המאוחדים', אגף הקהילות של בית המדרש שם, כיהנו אף הם קודם בעדות נאולוגיות בהונגריה.
בימי מהפכת 1848 פעלו במספר ערים בממלכה רפורמים קיצוניים בראשות יצחק איינהורן (אדא הורן), שהושפע משמואל הולדהיים.
הרב מסגד וחותנו-פטרונו, ליב שוואב אב"ד פשט, רדפו אותם.
ב-1850, לאחר דיכוי המרד ההונגרי, ביקש הממשל האוסטרי מהציבור היהודי לגבש הצעה להקמת ארגון מייצג.
בספטמבר 1851 התכנסה ועדה שמנתה את לעף, שוואב ומקורבים אליהם וערכה חוקה לציבור היהודי, שלא התקבלה לבסוף.
הנציגים התנגדו לשינויים בתחומים כמו כשרות, דיני אישות ושבת ותבעו את סגירת האגודה של איינהורן; השלטונות נעתרו להם.
במקביל תמכו בהחלת השינויים האסתטיים בכלל הארץ ושאפו להקים סמינר מודרני כמוסד היחיד שבו ניתן יהיה להסמיך רבנים.
היוזמה האחרונה נתפשה על ידי השמרנים כאיום חמור.