tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לי סירב לבקשתם של כמה מפקודיו (ובעקיפין, של ג'פרסון דייוויס), שרצו לדחות את הכניעה ולאפשר ליחידות קטנות להסתנן להרים ומשם לפתוח בלוחמת גרילה.
ובכך בחר להציל את חיי חייליו ולא להקריבם למען מטרה אבודה.
כניעת כוחותיו של ג'ונסטון אל שרמן בהמשך החודש התקיימה בתנאים דומים לכניעתו של לי.
לאחר המלחמה לי הגיש בקשה לקבלת חנינה רשמית, אך מעולם לא קיבל תשובה, עקב טעות רישום.
לי הניח שחוסר התגובה מצד הממשלה נבע מרצונה לשמור על זכותה לתבוע אותו בעתיד.
בנושא בקשת החנינה לי היווה דוגמה עבור חיילי קונפדרציה רבים אחרים.
ב-1975 הנשיא ג'רלד פורד העניק לו חנינה אחרי מותו והקונגרס השיב לו את אזרחותו, לאחר גילוי שבועת האמונים שלו בארכיון הלאומי בשנת 1970.
אחוזת קוסטיס-לי, ביתם של לי ואשתו לפני המלחמה, הוחרמה על ידי כוחות הצפון, והיא מהווה כיום חלק מבית העלמין הלאומי בארלינגטון.
לאחר מותו פסקו בתי המשפט כי הפקעת האחוזה הייתה לא חוקית ויש להשיבה לבנו של לי.
הממשלה הציעה לרכוש את הקרקע, והוא הסכים.
לי שירת כנשיא וושינגטון קולג' (כיום - אוניברסיטת וושינגטון ולי) בלקסינגטון, וירג'יניה, החל מ-2 באוקטובר 1865. במהלך חמש השנים הבאות הוא הפך את הקולג' מבית-ספר קטן וחסר ייחוד לאחר מהקולג'ים האמריקנים הראשונים שהציעו קורסים בעסקים, עיתונאות וספרדית.
כמו כן, הוא שילב משפטים בתוכנית הלימודים האקדמית, רעיון תמוה בזמנו, מכיוון שמשפט נתפש כעיסוק טכני, לא אינטלקטואלי.
לי יצר קוד כבוד פשוט להפליא בקולג' - "יש לנו חוק אחד בלבד, והוא שכל סטודנט הוא ג'נטלמן".
חוק זה עדיין קיים באוניברסיטת וושינגטון ולי ובכמה בתי-ספר אחרים.
באחת מפעולותיו החשובות, מיקד לי את מאמצי הקולג' למשיכת סטודנטים מהצפון.
מרי, אשתו של לי, טענה בנוגע להתפטרות בעלה מפיקוד האיחוד ומעברו לשירות הקונפדרציה כי:
בערב 28 בספטמבר 1870, החל לדבר באופן לא נהיר.
רופאיו לא יכלו לתת טיפול פרט למנוחה ותקווה לשיפור.
כיום מאמינים כי לקה בשבץ, אף על פי שרופאיו לא אבחנו זאת.
בשנותיו האחרונות התלונן על כאבי חזה (ככל הנראה אנגינה פקטוריס) ולעיתים קרובות התלונן על כאב בידו הימנית, שלעיתים חשה רדומה.
סביר שסבל מטרשת עורקים, או סוג של הפרעה של הלב ומערכת כלי הדם, שתחליש אותו בהמשך חייו.
בשנתו האחרונה התוודה לי, הזקן והחלש, לחבריו כי הוא חש כאילו הוא עלול למות בכל רגע.
השבץ פגע באונות הקדמיות של המוח, ובכך שלל ממנו את כושר הדיבור.
נוסף לכך, נבצר ממנו להשתעל ולירוק, בעיה שתתגלה כקטלנית.
הוא הוזן בכוח באוכל ונוזלים, אך חלק מנוזלים אלה מצאו את דרכם לריאותיו וגרמו לדלקת ריאות.
לי, משולל יכולת להשתעל, נפטר מהשפעותיה של דלקת הריאות, שבועיים לאחר השבץ, בבוקר 12 באוקטובר 1870, בלקסינגטון, וירג'יניה.
הוא נקבר באולם האירועים באוניברסיטת וושינגטון ולי, מקום המוקדש כיום לזכרו.
האוניברסיטה ושלושה בניינים בה נקראים על שמו (או בצירוף שמו).
סוסו הנאמן של לי, טרוולר, ליווה אותו לוושינגטון קולג' אחרי המלחמה.
הוא איבד שערות רבות מזנבו, כיוון שמעריצים רבים רצו מזכרת מהסוס המפורסם.
בשנת 1870, לאחר מותו של לי, צעד טרוולר מאחורי קרון-המת של הגנרל.
זמן קצר לאחר מותו של לי, דרך טרוולר על נעץ חלוד וחלה בצפדת.
המחלה הייתה חשוכת-מרפא בעת ההיא, וטרוולר הורדם, כדי לסיים את ייסוריו.
הוא נקבר ליד האולם תחתיו נקבר לי באוניברסיטת וושינגטון ולי.
ב-1907 הוצאו שרידיו מהקבר, והוצגו באולם.
ב-1971 נקברו מחדש בסמוך לכניסה הצדדית לקברו של לי.
במהלך מלחמת האזרחים גדולתו הצבאית של לי הביאה לכך שמטעם ממשלת הקונפדרציה הציעו לו לשאת את חרבו של ג'ורג' וושינגטון, הצעה לה לי סירב.
על שמו של לי קרויים בין היתר מחוז לי בתשע מדינות, הטנק M3 לי ואוניברסיטת וושינגטון ולי בלקסינגטון, וירג'יניה.
יום הולדתו של לי מצוין במספר מדינות בדרום: בווירג'יניה כחלק מיום לי-ג'קסון וכחג לאומי באלבמה, במיסיסיפי ובפלורידה, במקביל ליום מרטין לותר קינג.
אחוזת קאסטיס-לי, המכונה כיום בית ארלינגטון, בה התגורר לי במשך רוב חייו הבוגרים, משמשת כיום כאתר הנצחה ומוזיאון.
אנדרטאות רבות הוקמו לזכרו של לי, בעיקר בדרום ארצות הברית.
על אף שקיבל חנינה נשיאותית מהנשיא פורד, אנשים רבים, ביניהם אפרו-אמריקאים, דורשים להסיר את הפסלים והאנדרטאות המוקדשות לזכרו של לי ברחבי ארצות הברית.
בעקבות החלטה על הסרת פסלו של לי בשארלוטסוויל, וירג'יניה התקיימו הפגנות רבות בדרישה למנוע את הסרת הפסל ובהן עצרת של ארגוני עליונות לבנה אמריקאיים.
בהפגנה נגד העצרת התבצע פיגוע דריסה בו נהרגה אישה.
ב-20 במרץ 2018 בהוראת ראש העיר, מיץ' לנדריו, הוסר פסלו של לי בעיר ניו אורלינס.
ב-3 ביוני 2020 בעיצומן של מחאות ג'ורג' פלויד, החליט גם מושל וירג'יניה, ראלף נורתם, להסיר את פסלי ההנצחה של לי במדינתו.
כדמות צבאית מרכזית בארצות הברית, נכתבו אודות חייו ופועלו של לי מספר רב של ספרים, ביוגרפיות ומחקרים אקדמיים.
מבחינה מקצועית, גלאגר מציין שתי תפיסות עיקריות כלפי לי.
האחת גורסת כי היה אדם מרשים אך בעל תפיסות אנכרוניסטיות ביחס לתקופתו, והאחרת, ביקורתית יותר, טוענת שהיה איש צבא מיושן שלא השכיל לאמץ את חידושים טכנולוגיים, ולא הבין את אופי מלחמת האזרחים, ולכן העדיף להסתמך על לוחמה טקטית מקומית במקום לנהל מערכה רחבת היקף.
רוברט אדוארד לי נותר דמות שנויה במחלוקת בהיסטוריה האמריקאית.
במשך שנים רבות, במיוחד בדרום ארצות הברית, הוא הוצג כגיבור טראגי – מפקד מוערך ונערץ שעמד בראש הצבא בדרום תוך שמירה על כבוד היריב, ואף קרא לאחדות לאחר המלחמה.
אבל כל אלה לא מכסים על עמדותיו הפוליטיות והחברתיות – הוא בחר להילחם למען שימור מערכת העבדות שהכפיפה את אוכלוסיית השחורים תחת שלטון הלבנים.
למרות שדימויו בעיני רבים הוצג כ"איש של כבוד" הנלחם לשם זכויות מדינות הדרום והגנה על תרבות הדרום, האמת היא שברקע עמדותיו היו רעיונות גזעניים ששללו את זכויותיהם הבסיסיות של אפרו-אמריקאים.
לי לא רק שבחר להצטרף לקונפדרציה ולקרוא למלחמה, אלא גם פעל למען חיזוק מערכת שעיקרה היה השעבוד של מיליוני אנשים ובעל עמדות של עליונות לבנה.
כאיש צבא, לי לא הסס להשתמש בשיטות קרב נועזות, שלעיתים גרמו להרס רב ואובדנות נוראיים.
מאידך, לאחר המלחמה, שיכול היה למנוע את המשך המלחמה באמצעות לוחמת גרילה, הוא בחר להימנע מכך.
לאחר המלחמה כ"שליח שלום" בדרום לא הצליח להסתיר את העובדה שהוא היה חלק ממערכת ששאפה לשמר את העבדות והשלטון הלבן.
עם ההתפתחות של תנועות זכויות האדם והמחאות על אלימות משטרתית וגזענות, במיוחד לאחר רצח ג'ורג' פלויד, גבר הקריאות להפסיק להנציח את דמותו של לי ולהסיר פסליו.
רוברט אינדיאנה היה אמן אמריקאי שהיה מזוהה עם תנועת זרם הפופ ארט.
אינדיאנה נולד כרוברט קלארק בניו-קאסל, אינדיאנה, כאשר בשנת 1954 עבר להתגורר בניו יורק והצטרף לתנועת הפופ ארט, בעודו משתמש בדימויים מובהקים מאמנות פרסומית המעורבים עם גישה אקזיסטנציאליסטית, דרך אשר הובילה אותו לכדי יצירת "פסלים פואמיים" כהגדרתו.
עבודתו של אינדיאנה לרוב מכילה אלמנטים צורניים פשוטים, בולטים ובעלי ניחוח אייקוני, כאשר לרוב מדובר במספרים או מילים קצרות כגון "אהבה", "חיבוק" ו"אוכל".
אינדיאנה עבד אף כמעצב תלבושות ותפאורה בתיאטרון, כדוגמה בהפקת האופרה של סנטה-פה, "אם כולנו", משנת 1976, המבוססת על חיה של הסופרז'יסטית סוזן ב.
לאחר אירועי מתקפת הטרור של ה-11 בספטמבר 2001, אינדיאנה יצר סדרת "ציורי שלום", אשר הוצגו בניו יורק בשנת 2004.
חרף הצלחתו הרבה והפיכתו לדמות מרכזית בקרב עולם האמנות העכשווית, פרש אינדיאנה לחיים הרחק מאור הזרקורים בשלב מאוחר יותר בחייו, ומאז שנת 1978 התגורר במדינת מיין.
עבודתו הידועה ביותר של אינדיאנה היא הפסל "אהבה" המורכבת מהאימאג', כתובה באדום בתבנית מרובעת, עם האות "O" נטויה על צידה.
אימאג' זה נוצר עבור כרטיס חג-מולד של המומה משנת 1964. בשלב מאוחר יותר, נישא האימאג' על-גבי בול אמריקאי בשווי 8 סנט משנת 1973, והיה לראשון מבין סדרת "בולי אהבה".
גרסאות מפוסלות של האימאג' נמצאות בשדירה השישית בניו יורק, במוזיאון לאמנות של אינדיאנפוליס, במרכז הציבורי של סקוטסדייל, אריזונה, והמפורסמת שבהן ב"פארק האהבה" אשר בפילדלפיה.
אינדיאנה ידוע גם בצביעת מגרש הכדורסל לשעבר של קבוצת המילווקי באקס, עם האות "M" בגדול בכל חצי של המגרש.
הוא לא רשם זכויות יוצרים של האימאג' "אהבה", ולכן לא הצליח למנוע שימוש מסחרי ובלתי-מבוקר של יצירתו.
ברפרודוקציה של האימאג' נעשה שימוש רב, כולל הדפסה על חולצות, פסלים, ספלים ועוד.
האימאג' אף תורגם על ידי האומן ב-1977 לעברית ותורגמו גם יצירות בשפה הסינית, האיטלקית והספרדית.
האימאג' הושאל על ידי אמנים רבים מתחומים שונים, ביניהם מוזיקאים ומעצבים גרפיים, והיווה השראה לאמן מאת'יו ג'ונס בעבודת המחאה שלו נגד איידס, "DEAD".
רוברט אילטוב (נולד ב-12 בנובמבר 1971) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת ויו"ר סיעת ישראל ביתנו בכנסת, ובעבר סגן ראש עיריית נתניה.
אילטוב נולד בשנת 1971 בעיר אנדיז'ן שבאוזבקיסטן (אז בברית המועצות) וממנה עלה לישראל בשנת 1985. שירת שירות צבאי בסדיר ובמילואים, שוחרר בדרגת סמל.
בעל תואר הנדסאי תעשייה וניהול מאוניברסיטת תל אביב, לימודי תעודה בנושא שלטון מקומי מאוניברסיטת בר-אילן ותואר ראשון במינהל עסקים, המרכז האקדמי פרס
בין תפקידיו הציבוריים כיהן כסגן ראש עיריית נתניה ואיש יחסי ציבור של לניאדו - מרכז רפואי צאנז (2000–2006).
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 (2006) מוקם במקום התשיעי ברשימת ישראל ביתנו ונבחר מטעמה לכנסת.
ב-25 בפברואר 2007 אישרה סיעת ישראל ביתנו את מינויו לתפקיד יו"ר הסיעה, במקום אסתרינה טרטמן, שהייתה מיועדת לתפקיד שרת התיירות והסירה את מועמדותה בעקבות פרשת התארים המפוברקים.
בנובמבר 2008 מונה ליו"ר ועדת הכלכלה, במקום חבר סיעתו ישראל חסון שעבר לסיעת קדימה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב אילטוב במקום ה-11 ברשימת ישראל ביתנו ובכהונה זו המשיך בתפקידו כיו"ר הסיעה.
בבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום השביעי ברשימת המפלגה.
המפלגה קיבלה רק שישה מנדטים, אך אילטוב התמנה לחבר הכנסת עם השבעתה כיוון שחבר הכנסת המיועד אילן שוחט התפטר מהרשימה לפני השבעת הכנסת.
בשנת 2017 אליטוב יזם אירוע של ארוחת התפילה הירושלמית שהפך להיות לאירוע שנתי.
בכנסת העשרים נבחר לכהן בוועדה לבחירת שופטים.
ב-18 בפברואר 2019 הודיע כי לא יתמודד בבחירות לכנסת ה-21. ביולי 2019 החל לשמש כיועץ לענייני המגזר הרוסי לקמפיין הליכוד בבחירות לכנסת ה-22.
אילטוב מתגורר בנתניה, נשוי ואב לשני בנים ובת.
במהלך כהונתו בכנסת יזם אילטוב, בין היתר, חוקים אלה:
חוק האוסר על מכירת נרגילות ומקטרות לקטינים, ומחיל את ההגבלות על פרסום מוצרי טבק גם על מוצרים אלה (יחד עם יוסף שגל).
חוק המקנה לתושבי אילת וחבל אילות זיכוי ממס הכנסה בשיעור של 10% מההכנסה החייבת שהופקה שם (יחד עם אמנון כהן וגדעון סער).
תיקון לחוק רשות השידור המחייב את רשות השידור לפרסם, בסמוך לפרסום הודעת חירום בעברית - תרגום ההודעה לרוסית, אמהרית וערבית וכן לפרסם, בשפות האמורות, הפניה לשידורי הרשות בשפות אלו, וכן לגל שקט, אם הופעל.
תיקון לחוק האזרחים הוותיקים הקובע כי אזרח ותיק, שזכאי לקבל גמלה נוספת לנכה לפי חוק הביטוח הלאומי, ושבעקבותיה נשללת זכאותו לגמלה לפי חוק הבטחת הכנסה יהיה זכאי להטבות שניתנות לפי חוק האזרחים הוותיקים, בהתאם להוראות שייקבעו בתקנות (יחד עם זאב אלקין וליה שמטוב).
תיקון לחוק התקשורת המקנה פטור לערוץ ייעודי מתשלום לבעל רישיון לשידורי כבלים או לוויין, עבור העברת שידוריו, בדומה לערוצים הציבוריים (בעת חקיקת החוק נהנו מפטור זה ערוץ 9 וערוץ 24) (יחד עם זאב אלקין ומרינה סולודקין).
תיקון לחוק הבנקאות (שירות ללקוח), שקובע כי נגיד בנק ישראל יקבע כללים לעניין צורת ההודעה שבה על בנק להודיע ללקוחותיו על שיעורי העמלות שהוא גובה, כאשר מדובר בלקוחות שהם אזרחים ותיקים, ובכלל זה כללים לעניין הגודל המזערי של האותיות בהודעה.
רוברט מרקוס אוון היה תעשיין טקסטיל ולשי, פילנתרופ, יוזם רפורמות חברתיות והמייסד של תנועת הסוציאליזם האוטופי.
אוון מוכר במיוחד בשל מאמציו לשפר את תנאי העובדים במפעליו, ובשל קידומן של קהילות ניסוייות שיתופיות.
בין היתר הוא מוכר בשל הכפר השיתופי ניו לנארק בסקוטלנד שהוקם סביב מפעל הטקסטיל בו השקיע ואשר בסופו של דבר ניהל, והמושבה השיתופית ניו הרמוני אותה הקים ב-1824 באינדיאנה, ארצות הברית - ואשר על אף ששרדה שנתיים בלבד נודעה כבעלת השפעה עמוקה על התנועה הקואופרטיבית ועל התרבות האמריקנית.
ב-1828 חזר אוון לבריטניה, התיישב בלונדון והמשיך לפעול כמשפטן לטובת מעמד העובדים.
לצד פעילותו בפיתוח הקואופרטיבים ובתנועת האיגודים המקצועיים תמך גם בחקיקת חוקי עבודה להגנה על ילדים והקמת בתי ספר ציבוריים.
אוון נולד בניוטאון שבמונטגומרישייר, ויילס, כבנם השישי של אן (ויליאמס) ורוברט אוון מתוך שבעה אחים (ששניים מהם נפטרו בילדותם).
אביו היה רצען, מוכר כלי ברזל ומנהל סניף הדואר המקומי, ואימו בת למשפחת איכרים מקומית.
אוון הצעיר קיבל אך מעט חינוך רשמי, אך היה לקורא נלהב.
בגיל 10 עזב את בית הספר ונשלח לסטמפורד בפלך לינקולן לשמש שם כשוליה לסוחר בדים במשך 4 שנים.
כמתבגר עבד בחנויות בדים בלונדון, וסביב גיל 18 עבר למנצ'סטר, שם בילה 12 שנים נוספות מחייו, שם עסק גם כן במסחר טקסטיל.
בגיל 10 החל לעבוד בחנות בדים.
ב-1788 עבר לעיר מנצ'סטר שם צפה בתהליך תיעוש ופיתוח מהיר, ופתח בית חרושת למכונות טווייה.
במנצ'סטר הצליח אוון ופתח מפעל גדול יותר.
לאחר מכן התחתן עם בתו של התעשיין דייוויד דייל.
לאחר הנישואים רוברט אוון עבר לנהל את המפעל של חותנו בניו לנארק שבסקוטלנד.
בתקופת חייו במנצ'סטר, לווה אוון 100 לירות שטרלינג מאחיו ויליאם, על מנת להיכנס לשותפות לייצור גלגלי טוויה, שיטת טווייה חדשה שפותחה באותם הימים.
בתוך כמה חודשים החליף את מניותיו בשותפות בשישה גלגלי טווייה אותם הפעיל במבנה תעשייה שכור.
ב-1792 כשהיה אוון כבן 21 מונה על ידי איש העסקים פטר דרינקווטר למנהל מפעל טווייה פיקנדיילי במנצ'סטר, שהיה בין מפעלי הטווייה הראשונים בעולם שהונעו באמצעות קיטור.
לאחר שנתיים, עזב אוון את החברה מרצונו והקים שותפות נוספת עם יזמים נוספים על מנת להקים מפעל חדש במנצ'סטר.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-18 הוא פיתוח את רוח היזמות שלו, את כישורי הניהול ואת השקפותיו המתקדמות.
ב-1793 נבחר כחבר בחברה הספרותית והפילוסופית במנצ'סטר, בה דנו בסוגיות של רפורמות חברתיות ובפילוסופיה של הנאורות.
הוא היה גם לחבר ועדת הבריאות של מנצ'סטר, שנוסדה ביוזמת תומאס פרסיבל כדי לקדם שיפורים בבריאותם ובתנאי עבודתם של עובדי המפעלים.
במהלך ביקור בסקוטלנד התאהב אוון באן קרולין דייל, בתו של דייוויד דייל, נדבן מגלזגו ובעליו של מפעל טקסטיל גדול, ניו לנארק.
רוברט ואן קרולין נישאו ב-30 בספטמבר 1799, ובנו ביתם בניו לנארק, אך מאוחר יותר עברו לברקספילד, אף היא בסקוטלנד.
לשניים נולדו שמונה ילדים, שהראשון בהם נפטר בילדותו.
מאוחר יותר עברו ארבעת בניו של אוון, וביתו ג'יין דייל, יחד עימו לארצות הברית והיו לאזרחיה, ולתושבים קבועים במושבה ניו הרמוני.
זוגתו אן קרולין ושתי בנותיו הנוספות אן קרולין ומרי נשארו בבריטניה שם נפטרו בשנות ה-30 של המאה ה-19.
ביולי 1799 רכשו אוון ושותפיו את מפעל הטקסטיל ניו לנארק מידי חותנו דייוויד דייל, ואוון מונה למנהל המפעל בינואר 1800. לאור הצלחתו בניהול מפעלי הכותנה במנצ'סטר, קיווה אוון להוביל את המפעל על בסיס רעיונות נעלים יותר מאשר הרווח המסחרי גרידא.
המפעל הוקם על ידי דייל וריצ'רד ארקוורייט ב-1785, והופעל על ידי כוח המים שבמפלי נהר קלייד, והיה לאחר המפעלים הגדולים בבריטניה.
כ-2,000 אנשים הועסקו במפעל או חיו בכפר הצמוד לו והיו תלויים בו, רובם מהאוכלוסיות החלשות ביותר של החברה, מתוכם כ-500 ילדים שהובאו אליה בגילאי 6–7 מבתי עניים ובתי יתומים באדינבורו וגלאזגו.
בהשוואה לתנאי עבודת הילדים בתקופה, היה ידוע דייל כמעסיק רחום שהתייחס לילדים היטב, אך מצבם הכללי של תושבי ניו לנארק לא היה משביע רצון, החינוך וההיגיינה היו רעועים ומרבית המשפחות חיו בדירות בנות חדר אחד, ובמשך השנים פעלו דייל ואוול לשיפור חיי העובדים במפעל.
עד לחקיקתם של שורת חוקי מגן (1831-1887) שחייבו את המעסיקים לשלם לעובדיהם שכר במטבעות המקובלים במדינה, מעסיקים רבים נהגו לשלם לעובדים את מלוא שכרם או את חלקו באמצעות 'אסימונים' או תווים שהיו חסרי כל ערך מוניטרי מחוץ למתחם המפעל והמכולת המקומית.
כך יכלו המעסיקים לגבות מעובדיהם גם מחירים גבוהים יותר בעבור הטובין.
בניגוד למעסיקים אלו, בחנות בניו לנמרק תחת ניהולו של אוון, נמכרו הטובין במחיר שהיה אך במעט מעל למחירם הסיטונאי, כשהוא מנצל גם את הרכש הגדול שביצע להורדת מחירים - עיקרון שהיווה אחרי כן את הבסיס לפעולתם של מרבית הקואופרטיבים הצרכניים הפועלים מאז ועד היום.
האלכוהול נמכר בחנות תחת פיקוח הדוק.
אוון בחן את רעיונותיו החברתיים והכלכליים בניו לנארק, זכה באמונם של עובדיו וראה את השיפור ביעילות המפעל.
קהילת ניו-לנארק זכתה גם להכרה ולמוניטין בינלאומי.
רפורמטורים חברתיים, אנשי מלוכה ואף הצאר הרוסי ניקולאי הראשון הגיעו לכפר ללמוד על אופן פעולתו ועל אופני החינוך בו.
מרבית המבקרים היו אוהדים ביותר לרעיונותיו.
יחסיו עם העובדים היו מצוינים וקידמו גם את ביצוע העבודות היטב, בקלות ובלא חיכוכים מיותרים.
גם ברמה העסקית זכה המפעל להצלחה גדולה.
אף על פי כן, חלק מפעולתיו של אוון לא מצאו חן בעיני שותפיו העסקיים, והוא נדרש למצוא שותפים חדשים שיקנו את חלקם במפעל ב-1813. המשקיעים החדשים כללו את ג'רמי בנת'ם והקוויקר הנודע ויליאם אלן.
שינוי הבעלות אפשר לאוון להעמיק את תחומי הנדבנות שלו, לצד הגברת פעילותו לזכויות עובדים, לצמצום עבודת ילדים ולחינוך חינם.
הוא עמד בקשר עם מחוקקים ועם ראשי הממשלה הבריטית לאורך השנים, בכללם רוברט בנקס ולורד ליברפול, ונפגש גם עם מנהיגים אירופיים מחוץ לבריטניה.
ב-1813 פרסם גם את חיבורו 'מבט חדש על החברה או מסות על התגבשות דמותו של האדם'.
מסה ראשונה מבין ארבע שכתב כדי להסביר את עקרונות הרפורמה והפילוסופיה הסוציאליסטית שלו.
אוון מלכתחילה היה חסיד תורת התועלתנות הליברלית של בת'הם, אשר האמין בשווקים חופשיים, ובפרט כי חופש תנועה וחירות לבחור את מעסיקיהם ישחררו את העובדים מכוחם המופרז של בעלי ההון.
עם זאת, גישתו של אוון הייתה רדיקלית מזו, וסוציאליסטית יותר.
אוון שהיה דאיסט מתח גם ביקורת על הדת המאורגנת, ובכללה הכנסייה האנגליקנית, ופיתח מערכת אמונות משלו.
הצלחתו הגדולה ביותר של אוון הייתה הקמת מוסדות חינוך לנוער וטיפול בילדים קטנים.
הוא היה לחלוץ בתום זה בבריטניה בכלל ובייחוד בסקוטלנד.
ב-1818 הקים את 'המכון לעיצוב האישיות' בלנארק, לצד מוסדות ותוכניות חינוכיות נוספות אשר סיפקו חינום חינם והכשרה מלידה עד בגרות.
הגישה החינוכית שקידם הייתה שונה מהגישה הסמכותנית שאפיינה את החינוך בתקופתו.
הילדים בכפר היו בריאים ושבעי רצון, ותופעות שליליות כשכרון ופשע היו נדירות ביותר.
לשיטתו של אוון, דמות האדם מתעצבת על ידי נסיבות שליחיד אין כל השבעה עליהן.
כתוצאה מכך, אין לגנות או לשבח את היחיד על התנהגותו או רמתו המוסרית.
לפיכך ספר אוון כי הסוד מאחורי תיקון האופי של בני אדם הוא למקם אותם מלכתחילה בסביבה בעלת השפעה חיובית - גופנית, מוסרית וחברתית - החל משלבי חייהם המוקדמים ביותר.
גישה זו הייתה הבסיס לרעיונותיו החינוכיים ולניסיונות השיתופיים והנדבניים אותם הוביל.
אוון ראה בגישתו זו כגישה 'מדעית', המתבססת על תצפיות, ניסיונות ועיבודן.
ב-1810 החל אוון בקריאה להגבלת יום העבודה ל-8 שעות, והחל ליישם מדיניות זו בניו-לנארק.
ב-1817 אימץ אוון את הסוציאליזם וטבע את הסיסמה "שמונה שעות עבודה, שמונה שעות פנאי ושמונה שעות מנוחה".
אוון הוזמן על ידי ממשלת בריטניה להמליץ כיצד להקל על מעמד העובדים לאור תקופת השפל שנוצרה בעקבות המלחמות הנאפוליטניות.
לשיטתו חלק ניכר מהמצוקה נבע מהתחרות בין העבודה האנושית לבין המכונות.
לפיכך המליץ על הקמת קהילות הנושאות עצמן.
המודל אותו הציע אוון היה יישובן של קהילות בנות כ-1,200 איש על שטחי קרקע בני 1,000–1,500 דונם.
הצעתו כללה מגורים משותפים וכן מטבחים ציבוריים וחדרי אוכל (ייתכן וגודל קהילות אלו הושפע מגודל הקהילה בניו-לנארק).
על פי הצעתו יש לדאוג למשפחות לדירות פרטיות כדי שיוכלו לטפל בילדים עד גיל 3. לאחר מכן יהיו הילדים תחת טיפול קהילתי וההורים יוכלו לבלות עימם במשותף בארוחות ובזמנים נוספים.
עוד הציע אוון כי יחידות סוציאליסטיות אלו יתחברו ביניהן ליצירת מחוזות, פלכים ומערכות שיכוונו וידריכו את פעולתן.
לשיטתו צורת ארגון חדשה זו צפוי הייתה להיות הנכונה ביותר, 'מוסר עולמי חדש'.
לאורך חייו שינה אוון במעט את רעיונותיו, ופיתח אותם.
על פי המודל המפותח שלו הגודל האידיאלי לקהילה הוא בין 500–3,000 איש.
הוא המליץ לקיים בקהילות חקלאות עם מיטב המיכון החקלאי לצד תחומי עיסוק נוספים, וככל האפשר לבססן כך שיוכלו לקיים עצמן עד כמה שניתן מגידוליהן, על מנת לרכוש עצמאות.
בין היתר הגיע במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 גם למספר הרצאות בפני בעלי קרקעות והון בדבלין שבאירלנד, אשר היוו את ההשראה להקמת הקומונה ברלהיין.
ב-1823 הציג בפני ועדה של הפרלמנט הבריטי תוכנית להקמת כפרים קואופרטיביים לקליטתם של מחוסרי עבודה, אך תוכנית זו נדחתה.
על מנת להמשיך ולבחון את התכנות רעיונותיו עבר אוון לארצות הברית באוקטובר 1824 והחל שם במספר ניסיונות שיתופיים נוספים.
מתוך כ-130 ניסיונות קהילתיים מובחנים בארצות הברית טרם מלחמת האזרחים, לפחות כ-16 הושפעו מרעיונותיו של אוון.
הבולט והשאפתני מביניהם הוא הכפר השיתופי ניו הרמוני שהוקם באינדיאנה.
כבר ב-1815 נודע לאוון על קיומן של קומונות דתיות בארצות הברית, ובין היתר על קהילת הרמוני שהורכבה מחסידיו של כומר בשם 'האב ראפ'.
ב-1824 נתקל במודעה בטיימס הלונדוני על כך ששטח קומונה זו עומד למכירה.
בינואר 1825 ניצל אוון חלק מחסכונותיו על מנת לקנות את שטח הרמוני ולהקים עליו את ניו-הרמוני, כמה אלפי אקרים, עם כ-180 בניינים ליד נהר וובש, בהם התגוררה קודם לכן קבוצה דתית בהובלת הכומר ג'ורג' ראפ.
אוון ניסה לקבל תמיכה לפרויקט מצד דמויות אמריקאיות ציבוריות, הוגים, פוליטיקאים ומדינאים.
ב-25 בפברואר וב-7 במרץ 1825 נשא אוון נאומים בבית-הנבחרים ולקונגרס האמריקני, וכן דיבר בפני הממשלה, ותיאר את חזונו הסוציאליסטי ואת תוכניותיו לקהילה האוטופית.
בקהל שומעיו היו שלושה נשיאים אמריקאים לשעבר (ג'ון אדמס, תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון), הנשיא ג'יימס מונרו לקראת סוף כהונתו, והנשיא ג'ון קווינסי אדמס לאחר היבחרו.
פגישותיו אלו היו ככל הנראה השיח הציבורי הראשון על רעיונות סוציאליסטיים באמריקה.
האווניזם נחשב מבחינות רבות לנקודת ההתחלה של התנועה הסוציאליסטית המודרנית בארצות הברית.
הוא שכנע את הגאולוג ויליאם מקלור, אמריקאי ממוצא סקוטי שחי באותה תקופה בפילדלפיה, להצטרף אליו לניו הרמוני.
מקלור היה לשותף כלכלי של אוון במיזם, ושותפותו משכה אליו אנשים נוספים מן הקהילה המדעית, לצד מחנכים ואמנים אשר עיצבו את ניו הרמוני כמרכז חינוכי ומחקרי חדשני.
עם זאת, אוון עזב את ניו הרמוני מספר פעמים לתקופות ממושכות, כשהוא שב לבריטניה להמשיך בעבודתו.
במהלך תקופות אלו השאיר את הכפר בהשגחתם של בניו רוברט דייל וויליאם, ושותפו העסקי מקלור.
ניסיון זה לא עלה בסופו של דבר יפה ונחל כישלון כלכלי לאחר כשתי שנות קיום, אולם הוא משך אליו למעלה מאלף משתתפים כבר בסוף שנתו הראשונה.
הוא פורק ב-1827. עם זאת רבים מהמדענים, המחנכים, האמנים וחברים נוספים בכפר השיתופי ובכללם בניו של אוון (רוברט דייל, ויליאם, דייוויד דייל, ריצ'רד דייל וביתו ג'יין דייל) המשיכו להתגורר במקום גם לאחר פירוק המסגרת השיתופית.
עם כישלונה של ניו הרמוני הפסיד אוון כ-40 אלף לירות שטרלינג שהיוו 80% מהונו.
מספר ניסיונות אוטופיים נוספים נעשו בהשראתו של אוון בארצות הברית, ביניהם בלו-ספרינג ליד בלומינגטון באינדיאנה, יילו-ספרינגס באוהיו, פורסטוויל במדינת ניו-יורק ופרויקטים נוספים בניו-יורק, פנסילבניה וטנסי.
כמעט כל הניסיונות הללו ננטשו עוד טרם פירוק הניסיון השיתופי בניו-הרמוני.
במקביל התפתחו ניסיונות להקמת קהילות אוטופיות ברוח אוון גם בסקוטלנד, שם הקים אברם קומב קהילה כזו באורביסטון ליד גלאזגו - גם ניסיון זה כשל כעבור שנתיים.
בתחילת שנות ה-30 הקים בעל אדמות אירי בשם ונדלויר את הקומונה ברלהיין, במחוז קלייר.
כעבור שנתיים התפרק הניסוי בשל העובדה שונדלויר שנותן בעלי הקרקע הפסיד אותה בהימורים.
ב-1839 נעשה ניסיון קומונלי בשם הרמוני הול בטייתרליי בהמפשייר אנגליה שעוצב על ידי הארכיטקט ג'וזף הנסום וכשל אף הוא.
על אף שערך עוד מספר גיחות לארצות הברית, החל מ-1828 הייתה לונדון מרכז חייו ופעילותו.
לאחר מספר חיכוכים עם ויליאם אלן ועם יתר שותפיו ויתר אוון על כל קשריו לניו לנארק.
לאחר שמרבית חסכונותיו הושקעו בניו הרמוני שכשלה, ירד אוון ממעמדו.
עם זאת המשיך לפעול בזירה הציבורית לקידום שוויון תעשייתי, חינוך חינם לילדים ושיפור תנאי החיים בכפרי התעשייה.
הוא ערך הרצאות בנושא באירופה ופרסם עיתון שבועי שתמך ברעיונותיו.
ב-1832 פתח אוון את 'המערכת הלאומית לחילופי שווי-ערך לעבודה', מעין בנק זמן במסגרתו ניתן היה להחליף טובין תמורת 'תווי עבודה', במערכת שהחליפה את אמצעי התשלום המקובלים והמתווכים שבהן.
מערכת זו פעלה עד יולי 1833. אוון פעל גם במסגרת האיגודים המקצועיים.
הוא כהן זמן קצר כמנהיג איגוד הליכוד הלאומי הגדול (Grand National Consolidated Trades Union) עד קריסתו ב-1834.
הביטוי סוציאליזם נכנס לטרמינולוגיה הבריטית בדיוני אגודת כלל המעמדות של כלל הלאומים (the Association of all Classes of all Nations) אותה הקים אוון ב-1835 ושימש כמנהיגה.
עמדותיו של אוון זכו להשפעה ניכרת בקרב מעמד הפועלים.
עם זאת עד 1846 נראה היה שפעילותו הציבורית דעכה.
לאחר שרוב חייו הזדהה אוון כאתאיסט, בשנת 1854, בגיל 83, התחבר לרעיונות ספירטואליסטיים ואף התנסה בטקסי התקשרות עם נשמותיהם של דמויות שנפטרו.
ב-1857, פרסם אוטוביוגרפיה 'חייו של רוברט אוון', כשנה לפני מותו.
בערוב חייו שב אוון לכפר ילדותו ניוטאון בוולש, שם נפטר ונקבר ב-21 בנובמבר.
למעט הכנסה קבועה צנועה שקיבל מקרן שיצרו עבורו ילדיו ב-1844, מת אוון בלא כל רכוש.
ב-1902 הציבה התנועה הקואופרטיבית אנדרטה לזכרו לצד קברו.
תורמים וולשים תרמו פסל בדמותו, שנעשה על ידי הפסל הוולשי סר ויליאם גוסקומב ג'ון למשרדי ספריית העבודה הבינלאומית בז'נבה, שווייץ.
נכדתו הייתה רוזמונד דייל אוון אשתו השנייה של לורנס אוליפנט.
רוברט אילר הוא שחקן אמריקאי ממוצא אירי אשר ידוע בעיקר בזכות תפקידו כאיי.
ג'יי סופרנו בתוכנית הטלוויזיה של HBO "הסופרנוס".
בחודש יולי 2001 נעצר אילר באשמת שוד מזוין של שני תיירים ברזילאים, ואחזקת מריחואנה.
הוא שוחרר בערבות באשמת גנבה ונשפט לשלוש שנות מאסר על תנאי.
רוברט ארווין הווארד היה סופר אמריקאי שכתב ספרות זולה במבחר רב של סוגות.
הוא התפרסם בעיקר כיוצרו של קונאן הברברי שהופיע בדפיו של Weird Tales ,ירחון ספרות זולה שהתפרסם בתקופת השפל הכלכלי בארצות הברית.
קונאן ויצירי ספוריו האחרים של הווארד יצרו את הסוגה הנקראת "חרבות וכשפים" (Sword-and-Sorcery) בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20. ספוריו זכו לחיקויים רבים והשפעתו על סוגת סיפורי הפנטזיה היא רבה ביותר.
רק ג'ון רונלד רעואל טולקין הגיע למידת השפעה דומה בסוגת הפנטזיה ביוצרו את העולם הדמיוני בשר הטבעות.
ספריו של הווארד מודפסים עדיין במהדורות מחודשות והוא נקרא על ידי המונים גם בימינו.
הוא הושווה לסופרים אמריקאים שהתמחו ביצירות קודרות כנתניאל הות'ורן, הרמן מלוויל וג'ק לונדון.
הווארד נולד בפיסטר, טקסס, בן יחיד לרופא הנודד ד"ר מרדכי הווארד.
למשפחתו היו שורשים בדרום ארצות הברית וזכרונות על אובדן מטעים ועל המלחמה בצפון במלחמת האזרחים.
ביצירותיו המאוחרות יש ביטוי לתחושת האובדן הזו.
את ראשית חייו עבר בנדודים בערי טקסס, מאזין לסיפוריהם של לוחמים יוצאי מלחמת האזרחים, לסיפורי אימה מעבדים משוחררים ומבקר באתרים היסטוריים.
עד לנעוריו שלט הווארד בסיפורי ההיסטוריה העקובה מדם של דרום ארצות הברית ובאומנות העברת סיפור טוב.
הווארד אהב לקרוא וללמוד אך בית הספר נדמה לכלא בעיניו והוא חיפש את הריגושים בשמיעת סיפורים מאקדוחנים לשעבר, אינדיאנים ומקורות טקסניים אחרים שנטעו בו את המבט הטקסני הקשוח על העולם.
ב-1919 כשהווארד היה בן 13 עברה משפחתו לקרוס פליינס במרכז טקסס ושם נתקל הווארד בספריה המקומית בספר המתאר שבטים ברבריים בימי הביניים שנקראו פיקטים.
הסיפורים והאגדות אודות שבט הברברים שלא מוכן להיכנע לאויביו הציתו את דמיונו והביאו לו את ההשראה ליצירותיו בהמשך.
מגיל 9 החל הווארד לכתוב סיפורים היסטוריים בדיוניים שעסקו בויקינגים, קרבות והקזת דם.
הוא התפרסם כבעל זיכרון צילומי שאפשר לו לדקלם את כל היצירות שקרא.
בגיל 15 גילה לראשונה את העולם הפופולרי של הספרות הזולה וגמלה בו ההחלטה להיות סופר.
בשנים הקרובות יצר מספר ספורים אותם ניסה למכור לירחונים אך נכשל.
ב-1922 כשהיה בן 16 עבר הווארד לברונווד להשלמת לימודיו התיכוניים.
שם הכיר ידידים שהיו שותפים לאהבתו לסיפורים ויחד החלו לפרסם סיפורים ועודדו זה את זה בכתיבתם.
במקביל, אהבתו לאגרוף, ספורט שאותו אהב מילדות גברה ובשנים אלו התפתח הווארד בתחום והחל להתאגרף בקרבות מקצועיים.
שם התפרסם כלוחם קשוח שלא נכנע בקלות.
ניסיון חיים זה הביא לסיפוריו מידה רבה של ריאליזם וכח שאפיינו מאז את סיפוריו.
מכתביו הראשוניים ומעדויותיהם של חבריו עולה שהווארד סבל מדיכאון מגיל צעיר.
הסיפור הראשון שהצליח הווארד למכור היה לירחון Weird Tales, בסכום של 16 דולר, ומאז החל לכתוב לירחון זה באופן קבוע.
עם השנים הפך Weird Tales לירחון ספרות זולה מוביל בעיקר בשל סיפוריהם של הווארד ושל ה.פ.
הסדרה הראשונה שפרסם בירחון הייתה אודות סולומון קיין, לוחם חרב נועז והיא הייתה משופעת בראייה קודרת, אכזרית ודיכאונית על העולם.
במקביל כתב שירה, סיפורים קצרים נוספים ורומן היסטורי ראשון.
הסדרה הבאה שהתפרסמה בירחון הייתה אודות מתאגרף קשוח בשם סטיב קוסטיגן, והיא התפרסמה במקביל גם בירחון המקביל Action Stories.
בגיל 23 הפך הווארד לסופר מקצועי והשקיע את כל זמנו בכתיבה.
יצירתו הראשונה בסוגה ספרותית החדשה שיצר, שכונתה אחר כך "חרבות וכשפים", הייתה "ממלכת הצללים" בה הציג את גיבורו המלך קול, שהיווה השראה לגיבוריו המאוחרים יותר.
בשנת 2024 ראה אור לראשונה בעברית "יונים מהשאול" בהוצאת קתרזיס, בתרגומו של דוד ישראל ארונשטם.
ב-1932 בעת סיור בפרדריקסבורג בטקסס העלה בדמיונו את העולם של קונאן הברברי - קימריה - ואת המתווה לסיפוריו.
הסיפור הראשון שכלל את קונאן הופיע ב-1932 בירחון Weird Tales וגרר חיקויים מרובים על ידי סופרים אחרים ויצר את הסוגה של חרב וכושפות.
מבין מחקיו המפורסמים נמצא פריץ ליבר וסי.
מור שסיפוריהם נעו סביב הרעיונות שהעלה הווארד בסיפורי קונאן הברברי.
ספרי קונאן נקראים עד היום ברחבי העולם.
עיבודים של הסדרה לסרטים נעשו בכיכובו של ארנולד שוורצנגר.
ב-1934 נפגש הווארד עם נובלין פרייס, עימה הייתה לו מערכת יחסים רומנטית במשך כשנתיים.
עם עזיבתה ללימודיה חש הווארד בבדידות שהלכה וגאתה.
הדיכאון שליווה את הווארד כל חייו הביא להתאבדותו על ידי ירייה בראשו, כאשר קיבל את הבשורה שאימו גוססת.
הוא נפטר ב-11 ביוני 1936 ואמו נפטרה ביום למחרת.
נובלין פרייס כתבה ספר בשם "ההולך בדרכו" , על חייהם המשותפים.
ספר זה שימש ב-1996 בסיס לסרט בשם The Whole Wide World בכיכובה של רנה זלווגר.
קרוס פליינס, העיר בה גר הקימה מוזיאון לזכרו.
סר רוברט איינסלי היה דיפלומט, נומיסמט, מזרחן ואספן אמנות בריטי, ממוצא סקוטי.
היה שגריר בריטניה באימפריה העות'מאנית בין השנים 1776–1792, תקופה שבה תרם לחיזוק היחסים בין מולדתו ובין "השער הנשגב".
היה ידוע גם בפעילותו כאספן אמנות ועתיקות.
העסיק את הצייר האיטלקי-גרמני לואיג'י (לודוויג) מאייר אותו שלח לכל רחבי האימפריה העות'מאנית, לרבות מצרים וארץ ישראל, על מנת שיצייר נופים, מונומנטים ואנשים, יצירות שנשארו עדות חשובה בידי הדורות הבאים.
בחזרתו לבריטניה היה חבר בפרלמנט.
ידוע על ידידותו עם המשורר רוברט ברנס ועם הסופר וולטר סקוט.
איינסלי נולד כצעיר מבין שלשת בניו של ג'ורג' איינסלי, אסקווייר, ראש המשפחה הסקוטית השורשית איינסלי מדולפינגטון, ושל ג'יין לבית אנסטרת'ר, גם היא ממשפחה אצילים.
לרוברט היו גם ארבע אחיות, מתוכן שלוש התחתנו והתיישבו בצרפת.
האב ג'ורג' חי גם הוא פרק זמן כסוחר בבורדו וחזר לסקוטלנד בשנת 1727, הוא נפטר כשרוברט היה בן שלוש.
רוברט עצמו בילה חלק משנותיו הצעירות בעיר בורדו.
אין פרטים רבים על תקופה ארוכה בחייו.
משערים כי עסק בין השאר בפעילויות מודיעין.
ידוע כי הצליח להשיג ולהביא לידיעת ממשלתו התכתבות סודית בין שר החוץ הצרפתי, רישלייה, דוכס אגיון, עם חצר מלך ספרד בתקופת משבר איי פוקלנד בשנים 1770–1771.
איינסלי מונה כשגריר במקומו של ג'ון מאריי בספטמבר 1775 ובהזדמנות זו קיבל תואר אביר.
נסיעתו לטורקיה התארכה בין מאי 1776 ועד לנובמבר אותה שנה.
אחרי תקופה של עוינות ביחסים בין טורקיה ובין בריטניה בעקבות עזרה שהעניקו האנגלים לחיל הים הרוסי בימי המלחמה הרוסית-טורקית בשנים 1768–1774, הסולטאן החדש אבדילהמיט הראשון שעלה לשלטון ב-1774 שאף לשיפור היחסים עם אנגליה.
כשגריר חדש, איינסלי, שאף גם הוא לקדם את ענייני "חברת הלבאנט" ששילמה את משכורתו ולקדם את השלום במזרח ים התיכון.
עם זאת למזימותיו בשם האינטרסים הבריטים מייחסים יריביו הצרפתים את היגררות האימפריה העות'מאנית למלחמה נוספת עם רוסיה.
התנהלותו בטורקיה התאפיינה בהסתגלות יוצאת מן הכלל למנהגים ולתרבות המקומית, מה שהפך אותו לשגריר הפופולרי ביותר בבירת האימפריה המוסלמית.
זכה גם באהדת הסולטאן אבדילהמיט הראשון.
בדרכו לקושטא בשנת 1776 הכיר איינסלי את הצייר האיטלקי ממוצא גרמני לואיג'י מאייר שהתמחה בציורים בצבעי מים של נופים, מונומנטים ואנשים.
לאורך כל שנות כהונתו של איינסלי כשגריר באיסטנבול מאייר סייר בשרות מעסיקו ברחבי האימפריה העות'מאנית, לבד או בליווי השגריר עצמו, וצייר ציורים רבים .
כך הונצחו ביצירותיו תמונות מהחצי האי הבלקני - יוון, בולגריה ומוולאכיה, כמו כן מאסיה הקטנה, מסוריה, ארץ ישראל, ומצפון אפריקה כולל ממצרים.
ציורים אלה לפיהם נעשו ליטוגרפיות ותחריטים, פורסמו ונמכרו מאוחר יותר למוזיאון ע"ש אלברט ויקטוריה בלונדון.
האב דומניקו ססטיני הקדיש לאיינסלי ולאוספו ספר בעל הכותרת "מכתבים ומחקרים נומיסמטיים על אודות מדליונים נדירים שבאוסף האייסליאני" שהוצא לאור בליבורנו בשנים 1789–1790 ב־4 כרכים.
עוד כרך פורסם ברומא בשנת 1794 ו 4 כרכים נוספים פורסמו בברלין בשנים 1804–1806. בספרים שפרסם מאוחר יותר הציג סיסטיני את איינסלי המנוח באור אחר - כ"סוחר עתיקות" ו"ספקולנט מרושע".
בתום שליחותו כשגריר חזר איינסלי לבריטניה ונבחר בפרלמנט הבריטי בין השנים 1798–1802 מטעם אזור מילבורן פורט, סאמרסט.
בשנת 1804 הועלה לתואר ברונט.
סר רוברט איינסלי נפטר ב-21 ביולי 1812 בבאת' בגיל 82.
אחיו הבכור, סר פיליפ איינסלי, (1728-1802) היה בעל תואר אביר, ואחיו האמצעי, ג'ורג', היה איש צבא, גנרל, ומ"מ מושל האי סילי.
אחרי ששכל את בנו רוברט בשנת 1796, במותו ללא צאצאים זכרים, סר רוברט איינסלי הוריש את התואר ברונט לאחיינו, רוברט שארפ איינסלי, בנו של אחיו הגנרל ג'ורג' איינסלי.
רוברט אברקרומבי לווט היה מזכיר ההגנה של ארצות הברית הרביעי בממשלו של הארי טרומן בין 17 בספטמבר 1951 ו-20 בינואר 1953. בתפקידו היה אחראי לניהולה של מלחמת קוריאה והיה בעל תפקיד מפתח ביצירת ה-CIA ועיצובה של ברית ההגנה נאט"ו.
היה בנו של רוברט סקוט לווט, יושב ראש יוניון פסיפיק, חברת הרכבות הגדולה והוותיקה בארצות הברית.
למד משפטים ומנהל עסקים באוניברסיטאות ייל והרווארד.
את לימודיו קטעה מלחמת העולם הראשונה, במהלכה שירת כקצין סיור אווירי במסגרת הצי המלכותי הבריטי ולאחר מכן פיקד על טייסת של צי ארצות הברית והגיע לדרגת לוטננט קומנדר (מקבילה לרב-סרן).
לאחר שסיים את לימודיו ב-1921 החל לעבוד בבנק הלאומי למסחר בניו יורק ובבראון ברדרס הרימן (Brown Brothers Harriman & Co.
(BBH), הבנק הפרטי הוותיק והגדול ביותר בארצות הברית והתקדם למעמד של שותף.
ב-1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, מונה ליועץ מיוחד לענייני חיל אוויר למזכיר המלחמה הנרי סטימסון.
ב-1941 היה עוזרו של מזכיר האווירייה ג'ון ג'יי מקלוי.
במסגרת תפקידו פיקח על שדרוג חיל האוויר האמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה.
על תפקודו זכה ב-1945 בעיטור המופת (Distinguished Service Medal) מאת נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
הוא חזר למגזר הפרטי אך נקרא עד מהרה לשוב לשירות ציבורי על ידי ג'ורג' מרשל על מנת לשרת כתת-מזכיר המדינה.
כאשר עבר מרשל לפנטגון ב-1950 התעקש שלווט יעבור עמו למשרד מזכיר ההגנה כסגנו.
בתפקידו זה מילא תפקיד מפתח בהקמת ה-CIA.
מונה למזכיר ההגנה ב-17 בספטמבר 1951. הוא שימש בתפקידו עד תום ממשל טרומן וזכה להערכה חיובית לניהולו את משבר קוריאה.
כמו כן קידם את יצירת נאט"ו ותמך בהמשך אימון צבאי נרחב והתעצמות קונבנציונלית, גם בעידן בו שגשגו תאוריות לגבי כוחו של נשק גרעיני להכריע מערכות.
לווט חזר לתפקיד ניהולי בכיר בבראון ברדרס הרימן.
עם הקמת ממשלו של ג'ון פ.
קנדי ייעץ לו לווט למנות את עוזריו בשעתם, דין ראסק למזכיר המדינה ורוברט מקנמארה למזכיר ההגנה.
ב-1963 העניק לו קנדי את מדליית החירות הנשיאותית, הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
הוא נפטר בגיל 90, חצי שנה לאחר רעייתו אדלייד.
לכבודו נקראה קתדרה ללימודי היסטוריה צבאית וימית באוניברסיטת ייל.
רוברט אדוארדס CBE, היה פיזיולוג בריטי וחלוץ בתחום חקר בעיות פוריות האישה והפריה חוץ-גופית.
בשיתוף פעולה עם הגינקולוג ד"ר פטריק סְטֶפְּטוֹ (1913–1988) וג'יין פרדי (1945–1985), אדוארדס הביא לפריצת דרך בפתרון בעיות פוריות האישה באמצעות הפריה חוץ-גופית, פריצת דרך שהובילה, ב-25 ביולי 1978, ללידת "תינוקת המבחנה" הראשונה בהיסטוריה, לואיז בראון.
בשנת 2010 הוא זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה "על פיתוח הפריה חוץ-גופית".
לאחר שסיים לימודי תיכון במנצ'סטר, אדוארדס שירת בצבא הבריטי.
הוא סיים לימודי תואר ראשון בחקלאות באוניברסיטת ויילס בבנגור.
מאוחר יותר למד במכון לגנטיקה של חיות באוניברסיטת אדינבורו.
הוא סיים לימודי דוקטורט בשנת 1955. בשנת 1963 הצטרף לסגל אוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1960 אדוארדס החל חוקר בתחום הפרית בני אדם, הוא המשיך בעבודת מחקר זו אף לאחר שהחל לעבוד באוניברסיטת קיימברידג', תוך שהוא מניח את היסודות להצלחתו המאוחרת בתחום זה.
בשנת 1968 הוא הצליח להפרות ביצית בתנאי מעבדה והחל לשתף פעולה עם פטריק סטפטו, גינקולוג מאולדהאם.
אדוארדס פיתח קרקע מזון המאפשרת הפריית ביצית ותרבית רקמה עוברית, בעוד סטפטו נעזר בלפרוסקופיה כדי לאסוף ביציות משחלותיהן של מטופלות עם בעיות של אי-פוריות.
מחקרם של השניים מיקד אליו גם התנגדות וביקורת.
לידתה של לואיז בראון, בשעה 11:47 ב-25 ביולי 1978, בבית החולים הכללי של אולדהאם, היווה פריצת דרך בהיסטוריה של הרפואה, והפריה חוץ-גופית פתחה דרך טיפולית חדשה לנשים עם בעיות פוריות אשר עד לאותה עת הרפואה לא נתנה להן מענה.
שכלול שיטתם של אדוארדס וסטפטו הביאה לעליה באחוז ההריונות המוצלחים בשיטה זו, ועל פי הערכות, נכון לשנת 2010, נולדו כארבעה מיליון ילדים באמצעות הפריה חוץ-גופית.
פריצת דרך זו הביאה בעקבותיה שיטות חדשניות נוספות לטיפולי פוריות, כגון החדרת זרע אל הציטופלזמה של הביצית , אבחון גנטי בעובר טרם השרשה (Preimplantation genetic diagnosis), ומחקר בתאי גזע עובריים.
אדוארדס וסטפטו יסדו את בורן הול קליניק (Bourn Hall Clinic), בכפר בורן, בקיימברידג'שייר, כמוסד להמשך מחקרם ולהכשרתם של מומחים בתחום טיפולי ההפריה.
לאחר שסטפטו הלך לעולמו, המשיך אדוארדס בעבודתו המדעית והיה עורכם של ירחונים רפואיים.
בשנת 1984 נבחר אדוארדס כעמית בחברה המלכותית
בשנת 2001 זכה אדוארדס בפרס לסקר
בשנת 2010 הוא הוכרז כזוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
רוברט לורנס אייכלברגר היה גנרל בצבא ארצות הברית, שפיקד על הארמייה השמינית של ארצות הברית במהלך המערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
רוברט אייכלברגר נולד ב-9 במרץ 1886 בעיר אורבנה שבאילינוי, והיה הצעיר מבין חמשת ילדיהם של ג'ורג' ואמה אייכלברגר.
בשנת 1905 נכנס אייכלברגר לווסט פוינט, ובשנת 1909 הוסמך לקצונה.
אייכלברגר החל לשרת ברגימנט הרגלים ה-25 בפורט לוונוורת', ובשנת 1911 הועבר לרגימנט ה-10, עמו השתתף במלחמת הגבול עם מקסיקו.
לאחר הצטרפות ארצות הברית לצד מעצמות ההסכמה באפריל 1917 הועלה אייכלברגר לדרגת קפטן, והוצב ברגימנט הרגלים ה-20 ופיקד על גדוד, ובספטמבר הועבר לרגימנט הרגלים ה-43. ביולי 1918 נשלח אייכלברגר לרוסיה, כחלק מכוח המשימה של ארצות הברית בסיביר, ובאפריל 1920 הוחזר לארצות הברית.
על שירתו במערכה הסיבירית קיבל אייכלברגר 2 צל"שים.
באפריל 1935 מונה אייכלברגר למזכיר ראש המטה הכללי של צבא ארצות הברית, הגנרל דאגלס מקארתור.
ב-1940 מונה למפקד האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, שם חולל מספר מהפכות, בהן הפסקת האימונים בתרגילים מיושנים כמו תרגילי סדר ורכיבה על סוסים, לטובת אימונים בתורות לחימה מודרניות.
בשנת 1940 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ומפקח בווסט פוינט, תוך מודרניזציה של הכשרתו, וביולי 1941 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמה, הוא ביקש שירות פעיל וקיבל את הפיקוד על דיוויזיית הרגלים ה-77 בפורט ג'קסון (דרום קרוליינה) וביוני 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-1, שהיה מורכב מדיוויזיות הרגלים ה-8, ה-30 וה-77. באוגוסט הוא הוצב תחת מקארתור ב וקיבל תחת פיקודו את דיוויזיות הרגלים ה-32 וה-41 באוסטרליה.
הוא הוזמן באופן אישי על ידי מקארתור לקחת את הפיקוד על דיוויזיית הרגלים ה-32 בקרב בונה-גונה בגינאה החדשה לאחר כישלונות נגד היפנים.
הקרב היה כרוך בהפסדים גבוהים, אך הסתיים בניצחון של בעלות הברית בינואר 1943. איכלברגר קיבל שוב את צלב השירות המצוין על פעילותו במהלך הקרב.
בשנת 1943 הוא ליווה את אלינור רוזוולט בביקורה באוסטרליה.
ב-1944 פיקד על הנחיתות בהולנדיה בגינאה החדשה ולאחר מכן על קרב ביאק, שעליו קיבל את כוכב הכסף.
לאחר הקרב על גינאה החדשה, מקארתור מינה אותו למפקד הארמייה ה-8, אשר שחררה את הארמייה ה-6 בכיבוש האי לייטה בפיליפינים במהלך המערכה שם.
הוא קיבל כוכב כסף נוסף עבור לכידת מנילה באי הראשי לוזון בתחילת 1945. לאחר מכן הוא כבש איים אחרים בדרום הפיליפינים, כולל מינדנאו, עם הארמייה ה-8. מאוגוסט 1945 הארמייה ה-8 הייתה חלק מחיל הכיבוש ביפן.
אייכלברגר פרש מחיי הצבא בסוף שנת 1948 בדרגת לוטננט גנרל, ובשנת 1954 הועלה לדרגת גנרל.
נפטר מסיבוך בניתוח פרוסטטה ונקבר בטקס צבאי מלא בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
רוברט קולמן אטקינס היה רופא וקרדיולוג יהודי-אמריקאי.
נודע בעיקר בזכות הדיאטה שפיתח, דיאטת אטקינס.
נולד ליוג'ין ונורמה אטקינס, בקולומבוס, אוהיו.
כשהיה בן 12 עברה משפחתו לדייטון, בה היו לאביו מספר מסעדות.
אטקינס התפרנס בנערותו ממגוון עבודות, וגם הופיע בתוכנית רדיו מקומית.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן בשנת 1951, ושאף להפוך לקומיקאי.
אולם לאחר מספר שנים החל ללמוד רפואה באוניברסיטת קורנל, והתמחה בקרדיולוגיה, ומאוחר יותר ברפואה משלימה.
את הקליניקה הפרטית שלו באפר איסט סייד של ניו יורק פתח ב-1959.
בשנת 1989 נישא לוורוניקה, והוא בן 56.
אטקינס הופיע ברשימת עשרת המשפיעים ביותר של הטיים מגזין לשנת 2002. בשל הדיאטה שפיתח, היה אטקינס לדמות שנויה במחלוקת בקהילייה הרפואית.
הוא נפטר באפריל 2003, בהיותו בן 72, לאחר שהחליק על המדרכה בעקבות סופת שלג גדולה שפקדה יום קודם לכן את ניו יורק, הוא סבל מפגיעת ראש חמורה, ולאחר תשעה ימים בטיפול נמרץ מת מסיבוכים של הפגיעה בראשו.
אלמנתו סירבה לאפשר ניתוח שלאחר המוות.
רוברט אטקינס, הדיאטה המהפכנית החדשה של ד"ר אטקינס: תוכנית ההרזיה שעזרה למיליוני אנשים להוריד במשקל ולהישאר שבעים, מאנגלית: יעל זיסקינד-קלר.
תל אביב: מטר, תשנ"ט [מהדורה נוספת: 2002]
רוברט אטקינס ושילה בוף, הדיאטה החדשנית של ד"ר אטקינס לשמירת הנעורים: הדרך המעשית והיעילה לרוצים להרגיש צעירים, חזקים, בריאים ונמרצים יותר, מאנגלית: יעל זיסקינד-קלר.
רוברט אטקינס, דיאטת אטקינס הנוסחה החדשה, מאנגלית: יעל זיסקינד-קלר.
רוברט אטקינס, עוצמת הריפוי של תוספי התזונה, מאנגלית: בתיה זיסו ומונה זילברמן.
רוברט אדם היה אדריכל נאו-קלאסי, מעצב פנים ומעצב רהיטים ממוצא סקוטי.
אביו היה (1689–1748), האדריכל הסקוטי הבולט של תקופתו, והוא למד ממנו את יסודות המקצוע.
לאחר מות האב ויליאם, עבר העסק המשפחתי, שכלל עבודה יוקרתית בעבור , לידיו של רוברט ושל אחיו .
ב-1754 עזב אדם לרומא, ובילה בה כמעט חמש שנים בלימוד אדריכלות תחת וג'ובאני בטיסטה פיראנזי.
כשחזר לבריטניה הקים עסק בלונדון עם אחיו הצעיר .
בלונדון הוא פיתח עם אחיו ג'יימס סגנון אדריכלות שנודע בשם "" (Adamesque Style, או "סגנון האחים אדם"), וכמו כן פיתח את התאוריה שלו בנושא "תנועה" באדריכלות, שמבוססת על לימודיו בנושא אדריכלות עתיקה.
הוא הפך לאחד האדריכלים המצליחים והאופנתיים במדינה, והחזיק במשרת האדריכל המלכותי של המלך ג'ורג' השלישי משנת 1761 עד 1769.
רוברט אדם הוביל את השלב הראשון של "התחייה הקלאסית" באנגליה ובסקוטלנד משנת 1760 ועד מותו.
הוא השפיע על פיתוחה של האדריכלות המערבית, הן באירופה והן בצפון אמריקה.
הוא עיצב רהיטים, חללי פנים וכן בתים.
אדם אף שימש חבר הפרלמנט הבריטי, מטעם המפלגה העצמאית Kinross-shire, משנת 1768 עד 1774.
בין הפרויקטים שלו ניתן למנות את גשר פולטני, קדלסטון הול, פארק אוסטרלי וחידוש תיאטרון דרורי ליין, תיאטרון הוד מלכותה וטירת אניק.
רוברט אדוארד הרולד קרוסבי היה פקיד בכיר בשלטון המנדטורי בארץ ישראל, מושל מחוז הדרום ומחוז לוד למשך כ-14 שנים.
קרוסבי נולד בשנת 1886. בתחילת 1926 הוא כיהן כמושל נפת עזה וסגן מושל מחוז הדרום.
הוא מילא את מקומו של מושל מחוז הדרום בעת העדרו.
הוא התגורר בבית הצופה על חוף הים בדרום יפו.
בשנים 1926 - 1927 כיהן קרוסבי בוועדה לבחינת מיסוי הכפריים שהמליצה על השתת מס הכנסה כדי להקל את המיסים על הכפריים.
קרוסבי כיהן כממלא מקום מושל מחוז הדרום בעת מאורעות תרפ"ט.
לאחר שנודע לו על תחילת המאורעות בירושלים הוא כינס נכבדים ערבים, דרש מהם למנוע את ההפגנה ויצא איתם למקומות שונים לנסות להרגיע את הרוחות.
הוא הזהיר את הערבים שאם יצאו המפגינים מאתר בית הממשלה ביפו הוא יורה לחיילים לירות במתפרצים.
לקראת ההפגנה הוא גם הציב משוריינים בדרך לתל אביב.
בקרב היהודים התרעמו עליו על שלא הסכים לפגוש משלחת של הסוכנות היהודית בטענה שהוא עסוק.
בשנת 1931 מונה למושל מחוז הדרום, תפקיד בו כיהן עד יולי 1939, עת פוצל המחוז למחוז לוד ומחוז עזה.
בעת הפיצול, המשיך קרוסבי לכהן כמושל מחוז לוד עד סוף 1943. לאחר תום כהונתו כמושל הוא כיהן כיו"ר המועצה לכלכלה מלחמתית.
המועצה המשיכה להקיים גם אחרי תום המלחמה, עד התפרקותה בתחילת 1946.
כן כיהן בוועדות שונות של שלטון המנדט, בהן ועדה שבחנה במחצית הראשונה של 1945 את מערכת החינוך בארץ ישראל ודרישות המורים לגבי שכרם.
הוועדה המליצה על תשלום משכורת 13 למורים, אך מסקנותיה נגנזו.
ביוני 1945 מונה קרוסבי ליו"ר ועדה לבירור דרכים למנוע עקיפת האיסורים לרכישת קרקעות על ידי יהודים באזורים אסורים על פי הספר הלבן.
הוועדה ניהלה דיוניה עד אוקטובר 1945 והוחרמה על ידי היהודים.
הוועדה המליצה על דרכים למאבק במעקפים של חוק הקרקעות, אך סירבה להמליץ על איסור העברת קרקעות לנאמנים ערבים של בעלים יהודיים.
בסוף 1945 עמד קרוסבי בראש ועדה לבדיקת הסיבות למחסור בבנייה שהמליצה על תיקונים שונים בחוק הגנת הדייר.
באמצע 1946 יצא קרוסבי לחופשה ממושכת שלאחריה פרש לפנסיה.
החל משנת 1944 חולק פרס קרוסבי לספרות מוניציפלית על ידי חבר המועצות המקומיות.
במעריב תואר קרוסבי: "הצליח קרוסבי להשניא עצמו על היישוב.
במשך 30 שנות שרותו הרצוף כאן, הוא נשאר אותו פקיד קטן מעוף, עקשן ותקיף ...
השקפותיו, השקפות תלמיד האסכולה הקולוניאלית הישנה, שלפיה מושל בריטי מתמסר יותר לאדמיניסטרציה מאשר לפוליטיקה שצריכה להעשות בלונדון."
אדווין סמואל, בנו של הנציב הרברט סמואל, תיאר אותו כמאופק ואיטי, לעיתים עד כדי ייאוש.
רוברט אַייזלר (Robert Eisler; 27 באפריל 1882 – 17 בדצמבר 1949) היה היסטוריון של האמנות והתרבות וחוקר מקרא יהודי-אוסטרי.
חסיד הפסיכולוגיה של קרל גוסטב יונג.
חיבוריו עוסקים במגוון רחב של נושאים.
אייזלר נולד בווינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא למד באוניברסיטת וינה, בספיאנצה - אוניברסיטת רומא, ובאוניברסיטת אתונה .
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי.
לאייזלר הייתה משרה במכון האוסטרי להיסטוריה באוניברסיטת וינה.
בין 1931-1925 שירת כעוזר המנהל של משרד חבר הלאומים בפריז ושימש זמנית כפרופסור אורח בסורבון.
באותה תקופה כתב על כלכלה.
הוא נרדף על ידי השלטונות הנאציים לאחר האנשלוס בשנת 1938, נכלא במחנות הריכוז דכאו ובוכנוואלד, אך שרד.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה מצא מקלט בבריטניה, שם עבד כמרצה באוניברסיטת אוקספורד.
אייזלר היה נשוי ללילי פון פאוזינגר (Lili von Pausinger), בתו של הצייר האוסטרי קסאפר פון פאוזינגר (Xaver von Pausinger).
אחותה אליזבת תרגמה את הספר "היידי בת ההרים" לאנגלית והייתה נשואה לסופר האמריקני צ'ארלס וארטון סטורק (Charles Wharton Stork).
אייזלר כתב מסות שנויות במחלוקת על חייו של ישו.
אחת מהן היא על תפישתו של ישו כיהודי פוליטי, מרדני ואסכטולוגי, בהקשר של תנועת הקנאים.
לצורך טיעוניו השתמש בכתבים הסלאביים (שהאותנטיות שלהם מוטלת בספק) של חיבוריו של יוסף בן מתתיהו.
ב-1925 פרסם מאמר על הסעודה האחרונה, אשר בו טען כי האפיקומן היה חלק מטקס משיחי בחג הפסח.
ב-1930 כתב אייזלר מאמר והעלה בו את ההשערה שיוספוס פלביוס הוא האיש שדמותו מופיעה בפרוטומה המוכרת, המזוהה איתו מאז.
גרשם שלום תיאר את אייזלר כ"דמות מדהימה בעולם ההשכלה".
רוברט אדלר (4 בדצמבר 1913 – 15 בפברואר 2007) היה ממציא יהודי-אמריקאי יליד אוסטריה, בעל מספר פטנטים.
נודע בעיקר על המצאת שלט רחוק לטלוויזיה, לצד שותפו יוג'ין פולי.
אדלר סיים את לימודיו באוניברסיטת וינה ב-1937. ב-1939 ברח מהשלטון הנאצי בארצו אל בלגיה ואחר כך אל אנגליה, שם הצליח לקבל אישור להגר לארצות הברית.
ב-1941 החל לעבוד שם במחלקת המחקר של חברת "Zenith" באילינוי.
במהלך עבודתו בחברה וגם לאחריה, רשם 58 פטנטים.
אדלר פרש ב-1980 כסגן נשיא החברה ומנהל מחלקת המחקר; בשנה זו הוא גם זכה במדליית אדיסון על קריירה רצופת הישגים בהנדסת אלקטרוניקה.
הוא המשיך לשמש יועץ לחברה עד 1999.
אדלר נודע במיוחד בשל המצאת שלט רחוק למכשירי טלוויזיה.
השלט שהמציא אדלר היה מבוסס גלי קול והפך לסטנדרט בפועל במשך כ-25 שנה, עד שפותח מכשיר שלט-רחוק לטלוויזיות מבוסס IR שהיה מסוגל לשדר מספר פעולות רב יותר והחליף אותו.
ב-1997 זכו אדלר ושותפו פולי בפרס אמי על המצאתם.
רוברט ברוס "אייב" אברמס הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בצבא ארצות הברית.
הוא בנם של ג'וליה וקרייטון אברמס, ששירת כראש מטה צבא ארצות הברית ואח של ג'ון אברמס ששירת כמפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית.
ב-1982 סיים את לימודיו בווסט פוינט והתגייס לצבא ארצות הברית, עבר קורס קציני שריון ושירת כקצין בדיוויזיית השריון השלישית, בדיוויזיית הפרשים הראשונה ובדיוויזיה השלישית.
הוצב בין השאר במשימות בגבול מערב ומזרח גרמניה, בערב הסעודית, כווית, עיראק ואפגניסטן.
כמפקד פלוגה בחטיבת הפרשים השמינית השתתף במלחמת המפרץ.
פיקד על הגדוד הראשון בחטיבה ובמבצע חופש לעיראק II ב-2004 פיקד על צוות קרב שלה בלחימה במזרח בגדאד.
סיפורו תואר בהרחבה בספרה של העיתונאית מרתה ראדץ "The Long Road Home: A Story of War and Family".
ביולי 2005 מונה לראש מטה החטיבה.
בשנים 2009–2010 פיקד על מרכז האימונים הלאומי בפורט ארווינג.
במרץ 2011 מונה למפקד דיוויזיה השלישית, ובספטמבר 2012 קיבלה הדיוויזיה תחת פיקודו את האחריות על מרחב דרום אפגניסטן.
באוגוסט 2013 מונה לעוזרו הצבאי הבכיר של מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
באוגוסט 2015 מונה למפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית.
בנובמבר 2018 מונה למפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה ושירת בתפקיד עד יולי 2021.
אברמס בעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת מרכז מישיגן ותואר שני באסטרטגיה צבאית ממכללת המלחמה של הצבא.
רוברט נולד ב-8 בפברואר 1915 בארמון שנברון, לקרל הראשון, קיסר אוסטריה ולזיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ומריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל.
ב-21 בנובמבר 1916 מת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ואביו של רוברט עלה לשלטון במקומו כ"קרל הראשון".
ב-16 באפריל 1917, העניק לו אביו את התואר "ארכידוכס אוסטריה-אסטה", ובכך מינה אותו למייצג התביעות האוסטרו-הונגריות על דוכסות מודנה.
הדוכסות הוענקה לבית הבסבורג במסגרת קונגרס וינה, והומלך עליה פרנץ הרביעי, דוכס מודנה.
בנו, פרנץ החמישי הודח משלטונו במהלך איחוד איטליה ב-1860, והדוכסות סופחה לממלכת איטליה.
אולם לקיסר קרל היו תביעות על הדוכסות כיוון שאשתו, הקיסרית זיטה, הייתה צאצאית של ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה מבית אסטה.
בעקבות הקרב על בלגיה במלחמת העולם השנייה, נמלטה המשפחה לארצות הברית.
לאחר המלחמה חזר לאירופה, והקים את בית אוסטריה-אסטה.
צאצאיו ממשיכים להשתמש בתואר "ארכידוכס אוסטריה-אסטה", אם כי בנו לורנץ, המשמש כראש הבית הנוכחי, הוסיף לשמו את התואר "נסיך בלגיה" בעקבות נישואיו לאסטריד, נסיכת בלגיה.
רוברט נפטר ב-7 בפברואר 1996 בבזל שבשווייץ בגיל 80.
ב-29 בדצמבר 1953 התחתן רוברט עם מרגריטה, נסיכת סבויה-אאוסטה, בתם של הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה ואן, נסיכת אורליאן, ולבני הזוג נולדו חמישה ילדים:
רוברט (רון) זינגר (נולד ב-1956) בצ'רנוביץ שבאוקראינה) הוא יו"ר ארגונים יהודיים ופילנתרופיים בהתנדבות, ויו"ר ומנכ"ל חברת Spero Impact Solutions, אשר כיהן בעבר בתפקידי מפתח במשרד ראש הממשלה וכמנכ"ל הקונגרס היהודי העולמי.
עלה מאוקראינה לישראל עם משפחתו בגיל 15. בשנת 1976 סיים תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב.
מ-1976 ועד 1987 שירת בצבא הגנה לישראל, בין תפקידיו שירת כקצין חינוך בכיר.
בשנת 1996 הוענק לו תואר שני (M.Sc.) בהנדסת ניהול מאוניברסיטת ברידג'פורט שבקונטיקט (ארצות הברית).
בשנים 2005–2008 השלים מספר קורסי ניהול לבכירים בבתי הספר לעסקים של אוניברסיטאות הרווארד וקולומביה.
בשנים 1987 עד 1999 שימש זינגר בתפקידים שונים במשרד ראש הממשלה, תחת ראשי הממשלה יצחק שמיר, יצחק רבין, שמעון פרס ובנימין נתניהו.
במשך 14 שנים שימש כמנכ"ל וסגן נשיא פעיל של ארגון אורט העולמי, הרשת היהודית הגדולה בעולם לחינוך ולהכשרה מקצועית.
בינואר 2013 פורסם כי זינגר יתמנה למשרה המקצועית הבכירה ביותר בקונגרס היהודי העולמי, תפקיד שהוגדר עד אז כ"מזכיר כללי".
הגדרת התפקיד שונתה ל"מנהל כללי וסגן נשיא פעיל" עם תחילת כהונתו של זינגר, במהלך הוועידה השנתית של הארגון שהתקיימה בבודפשט במאי 2013. תפקיד בו כיהן עד יולי 2019 כיהן כמנכ"ל וכסגן נשיא פעיל של הקונגרס היהודי העולמי, התפקיד המקצועי הבכיר ביותר בארגון.
לאחר מכן שימש כיועץ לנשיא הארגון עד ינואר 2020.
במהלך כהונתו הודיע על יסוד מחלקת פרויקטים חדשה, פתיחת נציגות של הקונגרס היהודי העולמי בוושינגטון במטרה לחזק את היחסים עם הממשל האמריקאי ופתיחה מחודשת של הנציגות ההיסטורית של הקונגרס היהודי העולמי בז'נבה.
שילב את "הסגל הדיפלומטי היהודי" (Jewish Diplomatic Corps), שנוסד על ידי הארגון ב-2006 ופעל מספר שנים כגוף עצמאי, כחלק ממחלקת הפרויקטים של הארגון.
פעל להגברת נוכחות הקונגרס היהודי העולמי ברשתות החברתיות, דוגמת פייסבוק.
בהנהגתו, בשנת 2013 הוקמה בקונגרס היהודי העולמי המחלקה לביטחון קהילות וב-2016 יחידה למלחמה בדה-לגיטימציה וב-BDS, כמו גם המכון הבינלאומי להצלת ותחיית השפה היידיש ונציגויות של הארגון הוקמו בוושינגטון, זאגרב, תל אביב ווילנה.
רוברט משמש כיום כיושב ראש המרכז לאימפקט יהודי (Center for Jewish Impact), הפועל לקידום נושאים מהותיים הקשורים לעם היהודי, ולהוות מוקד ומרכז מצוינות חדשני.
זינגר מכהן בהתנדבות כיושב ראש מועצת הנאמנים של ארגון World ORT הפועל להקניית חינוך לנוער יהודי ביותר מ-30 מדינות מדי שנה.
ייסד את ארגון "קדימה מדע" - הנציגות בישראל של הארגון החינוכי הבינלאומי World ORT, הפועל משנת 1880 ביותר מ-50 מדינות לקידום החינוך המדעי-טכנולוגי.
ייסד את רשת ORT בברית המועצות.
זינגר הוא נשיא "סאסא סטון" - ארגון חינוכי- חברתי המקדם את תחום חינוך לילדים מאושפזים, ופועל לצמצום פערים לימודיים בבתי הספר שב-41 בתי חולים ברחבי הארץ.
מכהן בהתנדבות כיו"ר "אלומות אור" - ארגון חברתי לקידום ופיתוח מרכזים חינוכיים ב-8 בתי ספר ברחבי הארץ, המספק לווי ומימון תוכניות לימודים לאוכלוסיות מוחלשות ובעלי צרכים מיוחדים.
מכהן כיועץ בכיר לתנועה העולמית למאבק באנטישמיות (CAM).
בקיץ 2019 הקים את חברת ההשקעות והייעוץ Spero Impact Solutions, ומשמש בה כיו"ר ומנכ"ל.
נמנה בין המייסדים של תוכניות "נעל"ה" ו"חפציב"ה" של משרד החינוך הפועלות לחינוך יהודי במדינות ברית המועצות לשעבר.
זינגר מסר מספר הצהרות מדיניות בשם הקונגרס היהודי העולמי.
הוא נאם נגד האנטישמיות, הביע דאגה מכך שחברות ירוויחו ממכירת עותקים דיגיטליים של ספרו של היטלר "מיין קאמפף".
בעקבות מבצע צוק איתן ב-2014 והעלייה בפעילות האנטישמית שבאה בעקבותיו, קרא זינגר לממשלות אירופה לפעול נגד האנטישמיות ולדאוג לביטחונם של הריכוזים היהודיים באירופה.