tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל משנת ה'תש"ה התגורר באגאדיר, שם שימש באופן לא רשמי כמנהיג הרוחני של הקהילה.
בשנת ה'תשי"ד הוסמך בבית הדין הגבוה ברבאט, ושב לכהן באופן רשמי כרבה של אגאדיר משנת ה'תשט"ו ועד לחורבנה ברעידת האדמה הקשה שפקדה את העיר ב-1960. במקביל, ישב לפרקים כדיין ממלא מקום בבתי הדין במרקש ובאסואירה.
לאחר רעידת האדמה עבר לכהן כרבה של העיר אספי, עד שנת ה'תשכ"ג (1962).
באותה שנה עלה לישראל, ולאחר כעשרה חודשים החל לשמש כרב בעפולה, בהמלצת הרב הראשי לישראל, יצחק נסים.
כעבור שלוש שנים התמנה לרבה הספרדי של העיר, לצד הרב האשכנזי הוותיק אשר קרשטיין.
בשנת ה'תשל"ח (1978) הוכר כדיין גם בידי הרבנות הראשית.
בהגיעו לגיל הפרישה, עבר לשכונת נווה יעקב בירושלים.
נפטר בירושלים בד' בכסלו ה'תשנ"ה (17 בנובמבר 1994).
על שמו רחוב בעפולה ומספר בתי כנסת וכוללים בישראל.
שיר למרפ"א – על שיר השירים.
יהודה שלזינגר (נולד ב-י"ז באדר ב' ה'תשמ"ד, 20 במרץ 1984) הוא עיתונאי ומגיש טלוויזיה ישראלי.
הכתב הפוליטי של אתר וואלה, מגיש התוכניות "שבע עם שלזינגר וברדוגו" ו"סטורי לילה" בערוץ עכשיו 14 ושדרן ברדיו 103fm.
בעבר שימש כפרשן הפוליטי של עיתון ישראל היום.
יהודה שלזינגר נולד בשכונת קריית הרצוג שבבני ברק למשה וברכה, הוא השלישי מבין חמישה אחים.
כשהיה בן חמש עברה המשפחה אל תוך בני ברק.
שלזינגר למד ביסודי ברמת גן, בחטיבת הביניים דרכי נעם בפתח תקווה, ובישיבה התיכונית קריית הרצוג של רשת ישיבות בני עקיבא.
שלזינגר למד במכינה קדם צבאית בית יתיר במשך מספר חודשים, בשנת 2002 החל את שירותו הצבאי בחטיבת דובר צה"ל ומילא שורה של תפקידים ב"מדור כתבים צבאיים" ו"מדור הפקות".
בהמשך מונה לראש "דסק תקשורת דתית" בתקופת ההתנתקות.
לקראת סיום השירות שימש בתפקיד הסמל ב"קורס דובר צה"ל".
לשלזינגר תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
את דרכו העיתונאית החל כרכז כתבים בעיתון החדש שנפתח באותה תקופה "ישראלי".
עם סגירת "ישראלי" והקמת העיתון ישראל היום בשנת 2007 הצטרף לצוות העיתון ככתב הדתות, תל אביב וגוש דן.
ב-2013 הקים את תא הכתבים לענייני דתות, והחל לשמש כיו"ר, עד למעבר לתחום הפוליטי.
שלזינגר שימש כעורך תוכניות, וערך את תוכניתו של מוטי לביא ברדיו קול ברמה עד שהודח בעקבות פוסט שפרסם נגד הרב עובדיה יוסף.
במשך כשנה הגיש תוכנית אקטואליה בשם "פותחים עניין" יחד עם שמואל בן עטר ברדיו קול ברמה.
הנחה את התכנית "נייר עמדה" בערוץ הידברות.
במאי 2015 בעת סיקור מחאת יוצאי אתיופיה בתל אביב נפצע ברגל מרימון הלם שהושלך לעבר המפגינים ופונה לטיפול רפואי בבית החולים תל השומר.
בשנת 2016 החל להדריך סיורים בבני ברק, כאשר משלחת של אנשי ביטחון ביקשו לערוך סיור היכרות בעיר.
ומאז מדריך סיורים לקבוצות מטיילים הבאות לעיר, במהלך הסיור הם מקבלים סקירה על העולם החרדי, שיחה עם שדכנית, ביקור ב"ישיבת פוניבז" וטועמים "אוכל יהודי" אותנטי.
בינואר 2018 השיק את "מדור יהדות" בעיתון "ישראל היום", שכלל כמה סיפורים כמו "האמת מאחורי כת השאלים".
וסוגיות כמו שידוכין וחידושים הלכתיים.
בצידו של המדור נכתב טור "שאל את הרב" – שאלות הלכתיות המותאמות לחילונים ומסורתיים שצבר פופולריות רבה.
באוגוסט 2018 מונה לכתב הפוליטי ב"ישראל היום" במקום מתי טוכפלד.
באותה שנה גם נכלל ברשימת 40 הצעירים המבטיחים מתחת לגיל 40 בתחום המדיה של אתר אייס.
שלזינגר היה חבר קבוע בפאנל התוכנית "הפטריוטים" בערוץ 20. ומשתתף בפינת פרשנות פוליטית עם יעקב ברדוגו בתוכנית של שרון גל בגלי ישראל.
שלזינגר מרבה לכתוב ולפרשן בכל הקשור לאוכל יהודי, והיה בעל פינה קבועה בנושא זה בתוכנית "שש - אמנון לוי" בערוץ 13. גם במסגרת חשבון הטוויטר שלו הוא מקדיש תשומת לב רבה למאכלים שונים החביבים עליו, ובראשם רגל קרושה וסלמון אפוי.
בנובמבר 2021 החל להגיש תוכנית יומית בשם 'עכשיו ברשת' על מה שקורה ברשתות החברתיות בעכשיו 14.
נוסף על כך, הוא מעביר הרצאות וחוגי בית על מאחורי הקלעים של הפוליטיקה הישראלית וגם על הדרמות החרדיות הגדולות שסוקרו בתקשורת.
"סמלו המסחרי" של שלזינגר הוא חיבתו הרבה לצבע הכתום: הוא נוהג ללבוש חולצות כתומות ולהרכיב משקפיים כתומים לעיתים קרובות.
ב-7 באוגוסט 2024 הביע תמיכה, בשידור בערוץ 12, באונס ובהתעללות בעצורים פלסטינים.
בעקבות דבריו הושעה באופן זמני משידור בערוץ.
לאחר הביקורת שספג הוא הביע הסתייגות מסוימת מדבריו בשידור: "לא צריך להצדיק מעשה פלילי.
זו הייתה טעות לומר את הדברים בשידור.
את המחבלים צריך להוציא להורג על פי חוק".
ב-15 בנובמבר 2024 פורסם ששלזינגר מצטרף לערוץ 14 ויגיש רצועה לילית יומית.
ב-12 בינואר 2025 החל להגיש את התוכנית "סטורי לילה" בערוץ, המשודורת בימים ראשון-רביעי בשעה 23:00. באוקטובר החל להגיש את התוכנית "שבע עם שלזינגר וברדוגו", לצד יעקב ברדוגו, המשודורת בימים ראשון-רביעי בשעה 19:00.
בשנת 2025 השתתף בתוכנית "הפוכים" ששודרה ברשת 13. ביולי 2025 עזב את תפקידו ככתב הפוליטי של ישראל היום ועבר לעבוד בתפקד המקביל באתר וואלה.
במאי 2009 הותקף על ידי כמה חסידי "שובו בנים" לאחר שצילם אותם תוקפים את קלרה אלפרון.
התקיפה כללה מכות ושבירת הטלפון הסלולרי.
באותה שנה פרסם על דירת פוקר בבני ברק שמשתתפים בה גם דמויות מוכרות מהעירייה.
כמה ימים לאחר מכן פרצו לביתו, מחקו את תוכן המחשב, והשאירו חתול מת על אדן החלון.
באוגוסט 2009 היה העיתונאי היחיד שהצטרף לטיסת המקובלים בשמי הארץ כנגד שפעת החזירים.
הטיסה והתמונות מתוכה סוקרו לאחר מכן בארצות הברית, בסין ובהודו.
באפריל 2011 פרסם תחקיר על משמרת הצניעות הירושלמית – שיטות הפעולה של "המשמרת: "המפגשים החשאיים, קבלת ההחלטות, נערות הפיתוי, המכות, וגם התשלומים על סך אלפי הדולרים.
ביולי 2012 חשף לראשונה את פרשת הרב אליעזר ברלנד וההטרדות המיניות.
בינואר 2015 פרסם תחקיר על בזבוז הכספים הגדול סביב בית העלמין ברקת שלא נבנה.
ביוני 2015 פרסם את סיפור הדיבוק באלעד.
בפברואר 2016 פרסם לראשונה על סיום קרבות הירושה וההסכם בין ילדי הרב עובדיה יוסף.
בנובמבר 2016 פרסם ריאיון עם הרב שלמה משה עמאר שבו הרב תקף את הקהילה הגאה וכינה אותם "כת של תועבה".
הדברים גררו תגובות פוליטיות רבות, נגד הרב הוגשו תלונות למשטרה בגין הסתה, וארגוני הקהילה תלו בכניסת ללשכתו דגלי גאווה.
באוגוסט 2018 פרסם הקלטה בה נחשף קולו בפעם הראשונה של קצין סיירת מטכ"ל סא"ל עמנואל מורנו 12 שנים לאחר שנהרג במלחמת לבנון השנייה.
בנובמבר 2018 נחתה טיסה ביוון כדי לא לחלל שבת.
לאחר שהמריאה מניו יורק לישראל באיחור של כשלוש שעות.
זמן קצר לאחר הנחיתה ביוון הופיעו ברשתות החברתיות טענות על אלימות מצד נוסעים חרדים שעל פי הטענות התנהגו באלימות פיזית כנגד הדיילים במטוס ואף איימו להיכנס לתא הטייס.
חברת אל על הודיעה שתגיש תלונה במשטרה בגין ההתפרעויות בטיסתה מניו יורק.
שלזינגר, שהיה אחד מהנוסעים בטיסה, הכחיש את הטענות, חשף את השתלשלות האירועים והאשים את אל על במחדל חמור.
סרטון שצילם בתוך המטוס המתעד את הנוסעים החרדים, שרים שירי שבת ברקע, פורסם ב"תוכנית הבוקר" של ערוץ 10 כשברקע הושתלו קולות של צעקות וויכוחים במקום השירה.
לאחר השידור פורסמה ב"ערוץ 10" התנצלות.
בעקבות כל זאת נשמעו בציבור החרדי קריאות לחרם על החברה ורבים מהנוסעים החליטו להגיש תביעת פיצויים גדולה נגד חברת התעופה.
מנכ"ל אל על גונן אוסישקין פרסם הודעת הבהרה השוללת כל אלימות פיזית מצד נוסעים חרדים בטיסה, והודיע על הקמת ועדת בדיקה.
בדצמבר 2018 פרסם לראשונה כי הקואליציה לקראת פיצוץ וכי החרדים יחרימו את "ועדת הגיוס".
יומיים לאחר הפרסום הוחלט לצאת לבחירות.
בינואר 2020 פרסם על המתיחות בין היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט לשר המשפטים אמיר אוחנה בעקבות הכוונה של אוחנה להקים ועדה שתבחן את פעילותה וכפיפותה של מח"ש.
עוד פרסם על האולטימטום של איילת שקד לרפי פרץ כשתסכים לריצה משותפת עם "הבית היהודי" אם יוותר לה על המקום הראשון, ועל כוונת ראש הממשלה בנימין נתניהו למשוך את בקשת החסינות.
שלזינגר נשוי לסיון, לבית טקל.
להם שלושה ילדים, מתגוררים בפתח תקווה.
גיסו הוא העיתונאי צביקה קליין.
יהודה שפר (נולד ב-8 בינואר 1962) הוא עורך דין ישראלי.
בעבר שימש משנה לפרקליט המדינה לאכיפה כלכלית וכן היושב ראש הראשון של הרשות לאיסור הלבנת הון.
נולד בטורונטו שבקנדה לפרופ' אהרן שפר, לימים מרצה לאשורולוגיה באוניברסיטה העברית.
סבתו הייתה מנכ"לית נעמת בקנדה.
בשנת 1964 עלו הוריו ארצה והתיישבו בשכונת בית הכרם בירושלים.
למד בתיכון ליד האוניברסיטה בעיר.
בכיתה י"ב למד בבית שאן, בגרעין של תנועת הצופים לערי פיתוח.
בשנת 1978 זכה בפרס "נער השנה" של העיתון מעריב לנוער, על התנדבותו עם עולים וכן במגן דוד אדום.
התגייס לצנחנים ושימש מפקד פלוגה.
בהמשך שירת במילואים במשך כשלושים שנה, פיקד על גדוד 7056 בעוצבת נשר, והגיע לדרגת סגן אלוף.
בזמן מלחמת לבנון השנייה שימש במילואים קצין תיאום.
בשנים שלאחר מכן שימש מפקד מרכז באוגדת המילואים של פיקוד הצפון.
בעל תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד.
בעבר שימש מרצה באוניברסיטה העברית.
כן השתתף בקורסים וסמינרים בישראל ומחוצה לה, כמרצה וכמשתתף בנושאי פשיעה כלכלית, אכיפה כלכלית, הלבנת הון ומימון טרור.
בפרקליטות המדינה וברשות לאיסור הלבנת הון
שפר התמחה בפרקליטות המדינה במחלקת הבג"צים תחת נילי ארד.
לאחר מכן עשה תקופה קצרה כעורך דין פרטי, וב-1992 שב אל מחלקת הבג"צים ונותר עד סוף 2001.
בשנת 2000 התלוננה דנה מועד, קצינת קישור בחטיבה בה שימש שפר מג"ד, על כך ששפר הטריד אותה מינית מילולית.
שפר הועמד לדין משמעתי צבאי בגין התנהגות בלתי הולמת, אולם זוכה מחמת הספק על ידי קצין השיפוט האלוף שי אביטל.
בשנת 2001 דחו שופטי בג"ץ את עתירתה של המתלוננת לביטול ההליך המשמעתי והעמדת שפר לדין בבית דין צבאי.
בשנת 2001 הוקמה הרשות לאיסור הלבנת הון, ולאחר דחיית העתירה לבג"ץ אשר הביאה להקפאת מינויו, הועמד שפר בראשה.
בפועל הקים את הרשות, וכן גייס והכשיר את עובדיה.
בתקופת כהונתו נערכו שינויי חקיקה בתחום הלבנת ההון בישראל.
כמו כן, הוצאה ישראל מהרשימה השחורה של מדינות בהן יש הלבנת הון.
המשנה לפרקליט המדינה לאכיפה כלכלית
ביולי 2009 התמודד על תפקיד המשנה לפרקליט המדינה לאכיפה כלכלית, תפקיד שלא היה קיים קודם לכן ונוצר בידי פרקליט המדינה משה לדור.
בספטמבר אותה שנה זכה בתפקיד.
מינויו אושר חרף ביקורת שהושמעה בידי התנועה לאיכות השלטון ומספר אישים בפרקליטות המדינה.
ביום שבת, 30 באוגוסט 2014, בעת שנהג ברכבו בעיר חיפה, דרס למוות את יחזקאל-חזי (אליאס) מנסור, הולך רגל כבן 65. שפר יצא מרכבו, הזעיק עזרה ובהמשך שיתף פעולה עם חוקריו.
לדבריו, מנסור התפרץ לכביש: "לא יכולתי לבלום, נהגתי כאדם סביר".
בנובמבר אותה שנה הודיעו משטרת ישראל והפרקליטות הצבאית כי לא יוגש כתב אישום כנגד שפר בפרשה.
בשנת 2018 סיים את תפקידו בפרקליטות המדינה.
לאחר פרישתו לא אויש התפקיד במשך כשנה וחצי, עד בחירתה של ליאת בן-ארי לתפקיד.
לאחר סיום תפקידו בפרקליטות המדינה
מאז פרישתו עובד שפר בעיקר מחוץ לישראל, כיועץ למאבק בהלבנת הון במדינות שונות, בין השאר בסין, בפנמה ובלטביה.
במסגרת זו עובד בין השאר כיועץ של הבנק העולמי.
בישראל הוא מייעץ לחברות פינטק על ההתנהלות מול הבנקים.
שפר מרבה להתבטא בנושאים ציבוריים, מפרסם מאמרים פובליציסטיים, מתראיין בכלי תקשורת, וכן מביע את עמדותיו בנושאים העומדים על הפרק בחשבון טוויטר אישי.
בשנת 2018 התבטא בכנס של לשכת עורכי הדין כי "לא מקובל עליי שיש נבחרי ציבור עם עושר מופלג".
במאי 2019, לצד בכירים לשעבר בפרקליטות המדינה ובייעוץ המשפטי לממשלה, חתם על גילוי דעת נגד חקיקת פסקת התגברות והרחבת חוק החסינות.
בפברואר 2020 התבטא נגד מינויו של דן אלדד לממלא מקום פרקליט המדינה.
כמו כן מתבטא ומתראיין מפעם לפעם בעניין משפט נתניהו, מעמדו הציבורי של היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, ועוד.
בינואר 2021 ייצג את היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בבג"ץ, בתשובה לעתירת משה סעדה כנגד הוועדה לאיתור פרקליט המדינה.
החל מאוגוסט 2023 חבר פאנל בתוכנית הפטריוטים בערוץ 14.
היה נשוי לפרופ' ברנדה שפר, מומחית למדיניות אנרגיה שלימדה בעבר באוניברסיטת חיפה.
רבי יהודה (יאודה) שמואל אשכנזי (אי"ש או אי"ש צעיר) (טבריה, ה'תק"מ – ליוורנו, ה'תר"ט) היה רב בטבריה ובאיטליה.
חיבר מספר ספרי הלכה, המרכזיים שבהם ערוכים סביב סידור התפילה.
ההדיר גם את סידורי התפילה עצמם (סידור בית עובד).
היה מרבני העיר טבריה, בה למד ולימד תורה.
בשנת ה'ת"ר יצא לאיטליה כשד"ר בשליחות כולל הספרדים.
בגיל 42 הדפיס את ספרו "ישא ברכה", ביאור לספר תולדות אדם וחוה.
בניו, יעקב ואברהם הקימו בית דפוס בליוורנו, שם הודפסו מרבית הספרים של אביהם, ביניהם ספרו המפורסם, על שמו נקרא לעיתים, בית עובד.
היה בידידות עם רבי יצחק בן וואליד.
נפטר בליוורנו בשנת ה'תר"ט, במהלך ההדפסה של ספרו "בית השואבה".
בין הסופדים לו היה רבי חיים פלאג'י.
ההדיר סידורי תפילה מלווים בפסקי הלכות שחיבר.
חכמי הספרדים בדורו ובדורות שלאחריו, כגון רבי חיים פלאג'י, פתח הדביר, הבן איש חי וכף החיים מרבים להביא מדבריו.
חלק מכתביו נותר בכתב יד.
נולד בשנת 1915 ברומניה לחיה ומשה פיש שטיין.
לאחר עלייתו ארצה שימש כמזכיר העיר רמלה.
בשנת 1958 נבחר למזכיר מועצת הפועלים ברמלה.
ב-1965 נבחר על ידי חברי מפא"י ברמלה למועמד המפלגה לראשות העיר, במקומו של ראש העיר הפורש מאיר מלמד, ומועצת העיר בחרה בו לראשות העירייה.
ב-1971 הודח מתפקידו כתוצאה משיתוף פעולה פוליטי בין נציגי סיעת גח"ל בעירייה בראשות אליהו סאלם לוי לבין פורשי מפא"י.
נפטר ב-19 בספטמבר 2003 ונקבר בבית הקברות הישן ברמלה.
רחוב יהודה שטיין ברמלה (לשעבר רחוב ההסתדרות), נקרא על שמו.
נישא לבתיה ולהם שלושה ילדים.
יהודה שוחט (נולד ב-22 בפברואר 1980) הוא עיתונאי, עורך ספרותי, וסופר צללים.
העורך הראשי של מגזין ליברל, ומרצה בקריה האקדמית אונו.
יהודה שוחט נולד ב-1980 בהתנחלות עפרה למיכאל ושרה, אשר עלו מברית המועצות והשתייכו לחסידות חב"ד.
כאשר היה כבן 8 התגרשו הוריו, אמו נישאה בשנית לישראל אדלסון ואביו נישא בשלישית, ויש לו 16 אחים ואחיות ביולוגיים וחורגים.
במהלך שנות ילדותו עבר בין שבעה בתי ספר ו-28 דירות מגורים שונות, עד שסיים בבית הספר התיכון הימלפרב בירושלים, ללא תעודת בגרות.
לאחר שיצא בשאלה המשיך לשנת שירות במכינה קדם צבאית נחשון והתגייס לגלי צה"ל כעורך מוזיקלי בגלגלצ וכמפיק במחלקת המבצעים המיוחדים.
בין השאר זכה בפרס מפקד גל"צ על התוכנית "לחיות את עצמם – אמנים מלחינים ומבצעים שירי נופלים", שהפכה בשנים הבאות ל"עוד מעט נהפוך לשיר".
כבר במהלך התיכון ובהמשך במהלך שירותו, החל לעבוד כעיתונאי ספורט ותרבות במקומונים הירושלמיים כל העיר של רשת שוקן וכל הזמן של מעריב.
לאחר השחרור עבד כתחקירן בתוכניות טלוויזיה שונות עד שהחל ב-2004 לעבוד כעורך במדור הספורט של מעריב, ככתב הטניס של העיתון, ככתב וכעורך תרבות וכעורך בעמודי החדשות.
ב-2008 עבר לידיעות אחרונות, שם שימש כעורך עמודים בחדשות, כרכז כתבים, כסגן עורך המגזין היומי 24 שעות וכמנהל מחלקת התחקירים של העיתון ושל ynet.
הוביל קו של תחקירים חברתיים, בעיקר בנושאי אלימות מינית, בריאות, רווחה, חינוך ודת ומדינה.
כתב והוציא לפועל מאות כתבות, מאמרים ותחקירים.
בין השאר, היה שותף יחד עם אריאלה שטרנבך לתחקיר שבדק את תגובתם של 27 רבני ערים ושכונות ברחבי הארץ, אל מול טענות על הטרדות מיניות בהתייעצות עמם, כיצד לפעול.
רובם ביקשו לסגור את זה בתוך הקהילה מחשש להרס חייהם של שני הצדדים; ולסדרת תחקירים שגוללו את סיפורן של חרדיות צעירות, שכלל הטסתן לארצות הברית ומסירת תינוקותיהן שרק נולדו לאימוץ בניגוד לרצונן
כעורך יזם את פרויקט ההנצחה "יצירת חיי", במסגרתו אמנים מתחומים שונים נפגשים עם משפחות שכולות ומייצרים יצירה להנצחת הנופלים; ויזם קורס מעשי להכשרת עיתונאים ערבים לעיתונות המיינסטרים בעברית.
ייסד את מדור השירה של ידיעות אחרונות "שיר ביום", בו פרסם מדי שבוע שירים של משוררי מקור לצד תרגומים, בעריכת אלעד זרט.
באוגוסט 2019 יצא לחופשה על מנת לכתוב נאומים לבני גנץ בקמפיין הבחירות של כחול לבן לכנסת ובשל כך פוטר מהעיתון.
למשך שנתיים המשיך לכתוב נאומים לקמפיין ולגנץ כשר הביטחון, ולאישים ציבוריים נוספים, ועבד עם השר במשרד הביטחון דאז מיכאל ביטון.
בספטמבר 2021 החל לערוך את המגזין ליברל שנוסד על ידי לאוניד נבזלין, והחליף את העורך רני רביב.
גרוש, אב לשניים, מתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
סיפר כי בילדותו נפגע מינית.
חבר עמותה בהפועל ירושלים (כדורגל).
בוגר תואר ראשון בחינוך וחברה ותואר שני בהצטיינות במדעי היהדות בקריה האקדמית אונו, ובוגר תוכנית העמיתים וחבר רשת בארגון מעוז.
החל משנת 2019 מרצה חוץ בחוגים לחינוך וחברה, ניהול ומדעי ההתנהגות בקריה האקדמית אונו.
מלמד סדנאות כתיבה, בין השאר במסגרת עמותת יוצאים לשינוי ובמכון מנדל למנהיגות.
בשנת 2018 כתב יחד עם חילי טרופר שאותו הכיר מתקופת מכינת "נחשון" את הספר "מרד של תקווה" (הוצאת "ידיעות ספרים"), ובמקביל שימש כסופר צללים ליותר מ20 ספרים וכעורך, בעיקר עבור "ידיעות ספרים".
"הקרב על השירות" מאת איתי בן חורין (2015) בהוצאת "כנרת זמורה-ביתן דביר"
"המתנה" מאת שניאור זלמן כהן (2015) בהוצאת "כנרת זמורה-ביתן דביר"
"זהבי – סיפורו של ווינר" מאת אורן יוסיפוביץ (2017)
"ריח הגויאבות" מאת אלי אלעזרא (2017)
"הילד ענק האבא חיידק" מאת יעקב בוזגלו (2017)
"סיפורים מן החיים" מאת טיבי רוזנפלד (2017) בהוצאה עצמית
"תאיר – המסע של אילנה ראדה" מאת שרון רופא-אופיר (2018)
"הדרך החילונית" מאת רם פרומן (2019)
"מגובה הלב – הקרב שאחרי הקרב" מאת רועי בן טולילה (2019)
"שמיים פתוחים" (יחד עם מיכל פאר) מאת רונה רמון (2019)
"מעגלים – סיפורו של שלומי אביטן" מאת אסף וייס (2019)
"מנהיגים מדברים ז'בוטינסקי" מאת נריה מאיר (2020)
"עדכון גרסה" מאת רועי פולקמן (2021)
"דמו הותר – רצח רבין: עדות מבפנים" מאת חזי כאלו (2021)
"מוליכים להצלחה" מאת דדי פרלמוטר (2021)
"גיבורים בעל כורחם" מאת חי בר-אל (2021)
"אמזונה" מאת ורד בוסקילה (2021) בהוצאה עצמית
"אפשר לנצח את הסוציו-אקונומי" מאת מיכאל ביטון (2022)
"עושים פוליטיקה" מאת דפנה ליאל (2022)
"דגו - סיפורו של ברוך דגו" מאת אוריאל דסקל (2022) בהוצאת ספרי ניב
"יאיר בן יאיר", ספרו של יאיר שטרן (2022)
יהודה רתם (25 ביולי 1920 – 27 בינואר 2007) היה מנהל ישראלי ובין תפקידיו מנכ"ל צים.
נולד ב-25 ביולי 1920 בלודז', פולין לברנארד ומאלה המבורגר.
בשנת 1926 התייתם מאמו מאלה.
אביו הביא אותו לארץ ישראל אל דודתו סלה בקיבוץ בית אלפא.
אחרי כמה חודשים עבר לתל אביב לדודתו השנייה רושקה ארליך שהייתה רופאת שיניים.
בשנת 1929 הגיעו הורי אמו לישראל ויהודה עבר לגור עימם בתל אביב.
למד ב בתל אביב, בה חי עם סבו וסבתו מצד אמו.
הצטיין בלימודיו וסיים את בית הספר התיכון בגיל 17. היה חניך תנועת "מחנות העולים" ובמסגרתה הצטרף לגרעין הכשרה בקיבוץ נען.
בשנת 1938 הצטרף לקיבוץ שדות - ים במקומו הראשוני באזור הקריות של היום.
עבד כסבל בנמל חיפה ובדייג על ספינת הדיג "פלד" של חברת "נחשון".
בשנת 1940 עלה הקיבוץ למקומו הנוכחי ויהודה רותם התמנה כמזכיר חוץ ונאלץ להתמודד עם חברת פיק"א אשר ניסתה לסלק את הקיבוץ מהשטח.
ממקימי בית הספר הימי בשדות ים.
הוא חילק את זמנו בין העבודה בדיג, תפקידים בקיבוץ וכמזכיר איגוד הדייגים.
בשנת 1941 התגייס לפלי"ם ונמנה עם הקבוצה שהתאמנה לביצוע הפשיטה בנמל טריפולי לימים כ"ג יורדי הסירה.
אך היות שנבחר למזכיר המשק לא השתתף בפעולה.
בשנים 1945–1946 שימש כמזכיר איגוד הדייגים הארצי במסגרת משרד החקלאות.
למחרת השבת השחורה, ב-30 ביוני 1946 נפצע מכידון של חייל בריטי בשדות ים ונלקח למחנה המעצר ברפיח.
במלחמת העצמאות התגייס לחיל הים.
לפי המנהג הרווח עיברת את שם משפחתו לרתם.
לפי שיחי הרותם הרבים שפרחו ובישמו את האוויר בשדות ים.
הוא שירת כמפקד נחתות ונעשה מפקד יחידת ספינות הדייג, והשתתף במבצעים ביטחוניים שונים.
הוא ארגן את העברת התרופות, בדרך הים, אל נהרייה הנצורה.
לאחר המלחמה נתמנה למנהל אגף הדייג במשרד החקלאות.
בתפקיד זה שימש כ-4 שנים ושימש כמזכיר הראשון של איגוד הדייגים.
הוא פעל רבות לפיתוח הדייג בים התיכון, בכנרת ובימת החולה.
בתקופתו התפתח מאוד דייג מכמורת וגדל מאוד צי ספינות המכמורת.
נוכח המחסור בדגה לאורך חופי ישראל בים התיכון, חיפש שדות דייג חדשים בשטחי הים התיכון המרוחקים מישראל ובים סוף.
בשנת 1960 יצא כקברניט עם ספינת הדיג "למרחב" יחד עם הספינה "ניצן" בהפלגה סביב אפריקה לאתיופיה.
התבססו בנמל מסאווה ועבדו בדיג מכמורת.
הספינה נרשמה במרשם השיט האתיופי, וקיבלה שם "יהודה אנבסה".
שפירושו "גור אריה יהודה" אחד מתואריו של הקיסר.
הדיג היה בשפע רב, יחסית לים התיכון, אך תנאי החום באזור היו מעיקים.
התפוקה הייתה מועברת לאילת באוניית קירור יוונית.
בשנת 1955 נעשה רתם מפקד מגויסת בשייטת הטרפדות.
באוקטובר 1956 בדרגת סגן קיבל מינוי כמפקד יחידת ספינות הדיג המגויסות של חיל הים.
ביחידה היו 8 ספינות דיג שגויסו לפי הצורך.
בעת מלחמת סיני הוטל על רתם לחלץ יהודי מצרים שהממשלה מתעמרת בהם.
על שתי ספינות בפיקודו "אופיר" בפיקוד צבי פורת ו"סער" בפיקוד מנחם בן ימי.
הספינות נשאו אתן חולית שייטת 13 בת 7 אנשים בפיקודו של אהרון בן-יוסף.
ב-14 בנובמבר יצאו בלילה ספינות הדיג מנמל חיפה.
ספינות הדיג נכנסו לנמל, נצמדו לנחתות צרפתיות ותוך מספר דקות הועברו העולים ומיד יצאו לים.
בשנת 1965 חודש המינוי ורתם בדרגת רס"ן.
בשנת 1974 שוחרר רתם מפיקוד על ספינות הדיג.
וזכה למכתבי הערכה מאורי פז, מפקד בסיס חיפה, ומדב רם, ראש מספן כוח האדם.
בשנת 1980 שוחרר משירות ביטחוני.
בשנת 1954 הוקמה חברת הספנות של הקיבוץ המאוחד אוניות תרשיש, בשיתוף עם חברת הספנות חברה לשירות ימי עתיד.
בשנת 1960 פורקה השותפות ובעקבות הפירוק הוקמו שלוש חברות של הקיבוץ המאוחד.
חברת "אוניות תרשיש בע"מ*, כבעלת האניות, חברת "סלע" - שירותי ים בע"מ אשר פעלה כסוכנות ימית של "תרשיש" וחברת "יורדי ים", האחראית על ציוות האניות וטיפול בצוותים.
רתם מונה למנהל חברת "סלע" וניהל אותה עד שנת 1970 כאשר התמזגה עם חברת צים.
רתם חזר לשדות ים והחל ללמוד כלכלה והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
תוך כדי הלימודים שימש כיועץ בחברת "צים" וניהל את המפעלים הכלכליים של הקיבוץ המאוחד.
בשנת 1974, לאחר מותו הפתאומי של משה קשתי, נתמנה רתם למנכ"ל "צים".
התקופה בה ניהל את החברה הייתה רצופה אתגרים ומשברים: השפל העולמי בספנות, עליית מחירי הדלק בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
הפסקת יבוא הדלק מאירן שגרם לחיסול ענף המכליות.
שביתות ימאים ושביתות בנמלים ויחד עם זה פיתוח קווים חדשים, קליטת אוניות חדשות ומתמחות.
בסוף שנת 1984, סיים רותם את התפקיד ופרש לגמלאות.
בדברי ברכה בכנס 50 שנה לימיה בשדות ים כתב רתם:
לאחר סיום תפקידו כמנכ"ל צים בשנת 1984 חזר רתם לשדות ים כרז כלכלי והתמקד בסיום הקמת מפעל אבן קיסר שדות ים.
והביא אותו להצלחה אך ספג ביקורות מועדה בראשות פרופ' יורם קרול שחקרה את מצב הקיבוץ.
אך לאחר תקופה קצרה הכירו בהצלחתו והביעו התנצלויות.
בשנת 1987 סיים את תפקידו כרז כלכלי של שדות ים ועבד במטעי הבננות.
בשנת 1989 עבר ניהול המפעל לבנו עמיר רותם שביקש ממנו לסייע וגייס אותו כמנהל יצוא של אבן קיסר.
רתם שכבר גר אז בחיפה נענה לבקשה הגיע כל יום למפעל והניח יסודות לפעילותו הנרחבת של מפעל אעבן קיסר בשוקי העולם.
בשנת 1993 החליטה רשות הנמלים לקדם את מעגן הדיג בקישון שעד אז היה בידי משרד החקלאות.
מנכ"ל הרשות שורש לרר, הכיר את רתם אישית ואת יכולותיו ורתם הסכים לקחת על עצמו את הנושא.
רתם זכה לאמון מכל הצדדים המעורבים ובעיקר מהעוסקים בדיג.
לקח את פרויקט שיקום נמל הדיג בקישון.
יכולותיו כמנהל ואיש מסחר בעל ניסיון באו לידי ביטוי.
בין היתר קידם גם את נושא השיט הספורטיבי ויזם את העברת הפעילות לחוף השקט.
רתם יזם את קריאת המעגן על שם משה שביט שהיה מנהל אגף הדיג.
פעל כעובד רשות הנמלים עד שנת 2000. גם לאחר שעזב היה קשור לפרויקט היה גאה ושמח בעובדה שלצי הדיג הישראלי יש נמל בית ראוי.
רתם היה קודם כל ותמיד דייג.
בנוסף עסק בציור ורישום חוויות.
בתקופת הקמת הקבוצה בקרית חיים פגש את בלה תומשוב שהייתה מדריכת נוער בקריות ובשנת 1940 נישא לה.
לזוג נולדו שלושה ילדים: הבכורה חנה בשנת 1945 בשנת 1948 הבת אילת, שאז שוחרר מפרץ אילת והחלה להיבנות העיר.
בשנת 1980 נפטרה בלה רתם לאחר מחלה ממושכת.
בקיבוץ הכיר את דבורה פלדמן ואיתה יש לו בן יאיר ניר.
בדצמבר 1981 נישא ליעל תומשוב בת אחותה של אשתו בלה ולאחר מספר שנים עברו לחיפה.
בינואר 2007 חלה רתם וב-27 לחודש נפטר.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ שדות ים.
יהודה רידר (1928 - ג' באדר ה'תשע"ג, 13 בפברואר 2013) היה ראש המועצה המקומית הראשון של קריית ארבע.
בשנות ה-50 היה מראשי מחתרת ברית הקנאים, וריצה עונש מאסר.
נולד בגרמניה ב-1928 למיכאל ואסתר.
עלה ארצה ב-1937, והיה מזוהה עם אגודת ישראל.
לאחר קום המדינה היה מורה לעולים מתימן במעברת עין שמר, אך בשל טענותיו לכפייה אנטי דתית, אותן שטח מעל דפי העיתונות, הוא פוטר.
בתחילת שנות ה-50 היה מראשי מחתרת ברית הקנאים, והיה אמור להטיל רימון עשן לאולם הכנסת בעת הדיון על גיוס נשים לצה"ל.
במאי 1951 נעצר עם שאר חברי המחתרת במעצר מנהלי.
הוא הועמד לדין עם שלושת מנהיגי המחתרת הנוספים (בהם הרב מרדכי אליהו, שהמשיך לשמור על קשרי חברות עם רידר), הודה ב-25 סעיפי אישום וב-1952 הוא נידון לשנת מאסר בפועל.
ב-1953 נעצר שוב בחשד להטמנת פצצה בבניין משרד החינוך בירושלים, אך שוחרר בערבות לאחר כשבוע מחוסר ראיות שקשרו אותו למעשה.
בשנות ה-70 היה סגן מנהל מחלקת התברואה בעיריית ירושלים.
לאחר כינון מועצה מקומית בקריית ארבע במרץ 1981 מונה לראש המועצה.
כיהן בתפקיד עד ספטמבר 1982. שלושה שבועות לאחר מכן נעצר עם שלושה מתושבי היישוב בנסיבות שלא הובררו, ושוחרר בערבות למחרת לאחר ששיתף פעולה בחקירתו.
היה מראשי גוש אמונים, שם נמנה עם קבוצת "לאו"ר" (למען אחי ורעי) שתמכה בעצורי המחתרת היהודית.
נפטר בג' באדר ה'תשע"ג (פברואר 2013) ונקבר בהר המנוחות.
בתו נורית נישאה לרב ראובן בן אוליאל, רב היישוב כרמי צור.
בנם עמירם בן אוליאל הורשע ברצח בני משפחת דוואבשה בדומא.
יהודה רחנייב (נולד ב-1985 ברפובליקת קברדינו-בלקריה שבאזור הקווקז), הוא יזם תרבות, מגיש, יוצר תוכן, אמן ואוצר אמנות המתמחה בתיעוד יוצרים מרכזיים בשדה התרבות הישראלי.
רחנייב עלה לישראל כילד עם משפחתו בשנת 1993 שהתגוררה בעכו.
לאחר השירות הצבאי עבר לתל אביב והחל את דרכו בתחום האמנות.
למד בתוכנית אמנים במרכז שכטר, בסמינר אמנים במרכז בגין, אמנות רב תחומית ודפוס משי בדפוס הראל, יפו, ולימודי אמנות וציור בהנחיית האמן אלכסנדר אוקון.
מאז 2020 מגיש יהודה רחנייב את התוכנית השבועית תיבת פנדורה ברדיו החברתי הראשון.
במסגרת זו תיעד ופרסם למעלה מ-200 ראיונות מצולמים עם אנשי תחום האמנות בישראל, בהם אמנים, אוצרים, חוקרים ואנשי מוסדות תרבות.
הראיונות, הנערכים מהיבט המשלב אמנות ותרבות עם סוגיות חברתיות אקטואליות, עוסקים ביצירות האמנים, מוסדות תרבות, חינוך לאמנות, פריפריה ומרכז, מגדר, תקציבי תרבות, מעמד האמן ותמורות חברתיות ותרבותיות.
התיעוד זמין לצפייה ציבורית ברשת ומשמש גם חוקרים בתחום.
באיזה רגע הבנת שאת כבר לא רוצה לשחק את המשחק הזה?" בר אור משיבה: "זה קרה לי לאט, עם כל תערוכה שוויתרתי בה על משהו...
התחלתי להבין את המחיר." גישה זו ממחישה את חשיפת הדינמיקות הפנימיות של שדה התרבות, דרך התמודדות המרואיינים עם אחריותם האישית בתוך המערכות שבהן פעלו.
בשנת 2025 התחיל להגיש את התוכנית דוגמה אישית ברדיו קסם 106FM הפועל במסגרת המכון הטכנולוגי בחולון.
התוכנית חושפת את הקהל הרחב לאנשים שפועלים למען החברה: רופאים, עובדי זק"א, מנהיגים חברתיים, אנשי תרבות, פעילים למען בע"ח, מדענים, נשות חינוך, יזמים, ופילנתרופים.
בשנים 2024–2025 יזם והנחה את סדרת כנסי התרבות "הרוח החדשה".במוז"א הכנס דן באתגרים של התרבות הישראלית בעקבות אירועי אוקטובר 2023. בפאנל השתתפו נציגים מתחומי הספרות, אמנות פלסטית, תיאטרון ומוזיקה: יאיר גרבוז, ד"ר גליה בר אור, חגי הכהן וד"ר יגאל ורדי.
בשנת 2025 בבית בנימיני נערך הכנס "קרמיקה ישראלית במציאות משתנה"בהנחיית רחנייב ושירה סילברסטון בהשתתפות ד"ר שלומית באומן, אנריאטה אליעזר ברונר, יעל עצמוני, ואמנון עמוס.
הכנס עסק בהיבטים שונים של קרמיקה ישראלית, והתמקד בחיבור בין מקום, תקופה וחומר בתרבות חומרית במציאות משתנה.
בגלריה רקנאטי עסק הכנס ביצירה בהשפעת המקורות: האם אכן קיימת ניגודיות או קוטביות, או שמא ההשפעות והזיקות הן חזקות ובלתי ניתנות להפרדה?
האם יש חשיבות בשמירה על הזיקות הללו ואיך הן מוצאות ביטוי ויזואלי?
השתתפו בכנס ד"ר יגאל ורדי, ד"ר רונית שטיינברג, ד"ר טלי תמיר, וחגי שגב אוצר הגלריה.
בשנת 2015 יסד רחנייב קולקטיב אמנים חלוצי המאגד יוצרים משלוש הדתות.
במוזיאון לאמנות רוסית ברמת גן, אצר רחנייב תערוכת צילומים לדימיטרי בריקמן, את התערוכה מסיבת סיום אצר בגלריה גבעתיים ב-2023, בגלריה החדשה בת ים של המכון לאמנות הציג את התערוכה בין הישן לחדש של הקולקטיב שיסד: אמנים ישראלים ממוצא קווקזי הנותנים ביטוי למסורת בתוך המודרנה.
בתערוכה "רדוף רוחות", בגלריה גבי יאיר בתל אביב צייר רחנייב רוחות ברישום פחם, רוחות הנתונות בטרנס אקספרסיבי של ריקוד מחאה פולחני, גופי אור מסותתים בחושך באותה "פרימיטיביות" שעברה מבעד למסנני המודרניזם, כפי שתיאר מבקר האמנות עוזי צור במדורו בהארץ
יהודה שחורי (1904 – 8 בנובמבר 1966) היה שחקן תיאטרון ישראלי, ממייסדי תיאטרון "האהל", בו שיחק בו למעלה מ-40 שנים ומילא בו למעלה מ-100 תפקידים.
נולד כאידל חיים שוורצמן בן מרדכי זאב בלודביפול שבאימפריה הרוסית (כיום במערב אוקראינה), במשפחה בת ארבעה אחים.
אביו שימש כשוחט העיירה ("מוט'ל דער שוחט").
עבר הכשרה מקצועית כשוליית נגר.
ביוני 1922 הגיע באונייה "גסטיין" ליפו ונשלח לשכונת בורוכוב, שם הצטרף לפלוגת "גדוד העבודה".
תפקידים בולטים מילא ב"המכשפה" (את האיפור המורכב לתפקיד היה מבצע בעצמו), "פישקה החיגר", ב"מסעות בנימין השלישי, "הבן יקיר לי", "עת הזמיר", מחזה של חיים סלובס (בכורה בדצמבר 1950), "צריפים וירח" (1952).
הצגות נוספות בהן השתתף: "פינה נידחת", "מירנדולינה", "יושה עגל", "ירמיהו","סדום" (1939), "בתיה "(1940; מבוסס על יצירתו של צבי שץ) "שלטון החושך", "סמטאות ירושלים", "אגדת חורף", מספורי הלבנה, "שאפ", "ריחיים", "בשפל", "קולחוז של נשים", "ד"ר קנוק", "לפי רוח הזמן", "בר כוכבא", "קערת העץ", "משי ולחם", "גיבורי העורף" (1956).
שחורי שימש גם כמנהל אדמיניסטרטיבי של התיאטרון ונודע כבעל "ידי הזהב" - הוא השתתף בבניית מבנה התיאטרון ובבניית ביתו הפרטי (בצמוד לגדה הדרומית של הירקון, אז בפאתי העיר, בשולי הכפר הערבי סומייל).
בנוסף, היה בונה תפאורות לתהלוכת ה"עדלאידע".
בשנותיו האחרונות חלה והתקשה בדיבור, על כן נפנה לעסוק בעניינים מנהליים בתיאטרון.
ההצגה האחרונה בה שיחק הייתה "בלי עין הרע", בתפקיד של קבצן אילם.
עיריית תל אביב הציבה שלט לזכרו בחזית הבניין שבו גר ברחוב אוסישקין 30 בעיר.
אביו היה קרוב רחוק של הסופר העברי מרדכי זאב פיארברג.
אחיו הצעיר, זוסיה (יהושע), עלה תוך פחות משנה אחריו.
אחיו, מנחם מנדל, למד בסמינר למורים בווילנה ועלה עם רעייתו לעתיד, ציפורה, באוקטובר 1924.
אחיו הבכור, יוסף, נותר בלודביפול ונישא לשרה לבית שתדלן.
חלה בשנותיו האחרונות בשחפת ונפטר בטרם עת ב-1930. ילדיו, חיה ושלמה, עלו לא"י יחד עם הוריו של יהודה ב-1934
אחיו, זוסיה היה פעיל בהגנה, נמנה עם מקימי חניתה ונהרג בתאונת דרכים במהלך המרד הערבי ב-1938. אחיו, מנחם, שימש כעורך ב"דבר".
יהודה נישא לאסתר לבית סנקובסקי (1914/15-1989), ילידת אודסה.
אחותה הבכורה, חיה סנקובסקי-שרון, הייתה שחקנית האהל.
בנובמבר 1966 איבד את הכרתו עקב סיבוכים של מחלת הסוכרת (ממנה סבל גם אביו) ונפטר בהמשך.
ארונו הוצב ב"אהל" ומשם יצא לבית עלמין הדרום.
הותיו אחריו את רעייתו, בת (זיווה) ושני בנים.
הבן, רן שחורי, היה צייר.
הרב שמעון יהודה שווי הוא רב חרדי ליטאי אמריקאי, ראש ישיבת פילדלפיה שבפנסילבניה וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית מסוף שנת תשפ"א.
הוא בנו של רבי אליהו שווי, מייסד וראש הישיבה בעבר ונשיא מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
הרב יהודה שווי נולד בארצות הברית לבני משפחת שווי, משפחה רבנית ידועה בעולם הישיבות הליטאי.
אביו, הרב אליהו שווי, היה תלמידו המובהק של הרב אהרן קוטלר, מייסד ישיבת לייקווד, וכיהן כראש ישיבת פילדלפיה במשך עשרות שנים.
אמו היא הרבנית דבורה שווי, בתו של הרב אברהם קלמנוביץ, מייסד ישיבת מיר בארצות הברית.
הרב שווי למד בישיבת פילדלפיה תחת הנהגת אביו, ולאחר מכן המשיך בלימודיו בעולם הישיבות הליטאי בארצות הברית.
הוא התבלט בכישרונותיו התורניים והפך לימים לאחד מראשי הישיבה.
לאחר פטירת אביו בשנת 2009, מונה הרב שווי לראש ישיבה בישיבת פילדלפיה, לצד הרב שמואל קמנצקי ובנו, הרב שלום קמנצקי.
הישיבה, שהוקמה בשנת 1953 בהוראת הרב אהרן קוטלר, היא אחת הישיבות הליטאיות הבולטות בארצות הברית.
הרב שווי משמש גם כחבר במועצת גדולי התורה בארצות הברית, ומעורב בהנהגה הרוחנית של הקהילה החרדית הליטאית בארצות הברית כולה.
הרב שווי נשוי ואב לילדים המשרתים בתפקידים תורניים שונים.
הרב מלכיאל שווי – רב בלייקווד, ניו ג'רזי.
הרב מאיר שמחה שווי – רב בלייקווד.
הרב אברהם שווי – רב בירושלים.
הרב אהרן שלמה שווי – רב בלייקווד.
הרב חיים יוסף שווי – רב בלייקווד.
יהודה שניאור (1887 - 13 בפברואר 1967) היה אומן ופעיל ציבור ישראלי, יליד פולין.
יהודה שניאור נולד לאברהם שניאור ולאסתר בת חיים נייברג בבנדין, פולין בשנת 1887. בילדותו למד בתלמוד תורה ובישיבה של ר' אברהם בורנשטיין, מייסד "חסידות סוכטשוב".
בנעוריו למד לימודים כללים בגימנסיה בפרנקפורט.
בשנת 1909 עלה לארץ ישראל והחל ללמוד בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
ב-1910 היה ממקימי סניף "מכבי" בארץ ישראל, והיה פעילו בו עד לשנת 1920. ב-1913 נתמנה למנהל "בית-המלאכה למעשה צדף" מטעם בצלאל.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה היה שותף להקמת קבוצת "כתר", שפעלה במסגרת בית הספר ובה היו חברים חנוך דובנא ויחיא אבישי, יחיא ימיני (עד 1917) וקבוצת שרא"ר שבה היו חברים שלמה רבינוביץ, מרדכי אוסונוביץ ודוד ריבקינד, ועסקה בעבודת פילגרין, מקשה בכסף ונחושת ובאטיק על מתכת.
שימש כאחד ממפקד ההגנה בירושלים בזמן מאורעות תר"פ.
בשנת 1924 השתקע בחיפה, שם עסק במסחר של מכונות וחמרי בנין ובפעילות ציבורית מקומית.
יהודי בלמונטה הם קהילה של תושבים ממוצא יהודי בעיירה בלמונטה שבצפון פורטוגל ויישובים נוספים באזור זה, בעמק זזרה (Zêzere) למרגלות רכס ההרים דה-אסטרלה.
הקהילה היהודית באזור ידועה בכך שמהמאה ה-15 ולאורך מאות שנים שמרה על יהדותה בסתר, עד שהתגלתה ב-1917.
ב-1917 ביקר בעיירה שמואל שוורץ , מהנדס יהודי מפולין, ומצא בו משפחות אשר שומרות על מנהגים יהודיים וסבורות שהן ממוצא האנוסים.
הוא הביא מידע זה לידיעת העולם.
בתחילת שנות התשעים של המאה ה-20 קיימה הרבנות הראשית לישראל מבצע "השבה ליהדות", בו גויירו תושבים שנחשבו לאנוסים באזור בלמונטה.
כיום קיימת במקום קהילה יהודית, רובה של נשים, העוסקות בעיקר במסחר בבגדים משומשים - עיסוק מקובל בקרב היהודים בעבר.
ב-17 אפריל 2005 הוקם בעיירה מוזיאון יהודי (Museu Judaico de Belmonte) המתאר את ההיסטוריה היהודית במקום.
האנוסים באזור פעלו בעבר כ"קהילה" סמויה.
ללא ידיעה של שכניהם, הם שמרו על מנהגים יהודיים ונמנעו מנישואים עם תושבי העיירה הגויים במשך מאות שנים.
עם זאת, אנטונייטה גארסיה כתבה בספרה על הקהילה כי לדעתה אין מידע מוסמך היכן היו יהודי העיירה בתקופה מאז שחויבו להמיר את דתם ועד העת החדשה.
הם נחבאו, כפי שהיה מקובל אצל האנוסים החוששים לחייהם, בגלל סכנת ההלשנה
היא סבורה כי ייתכן שהגיעו לעיירה המרכזית בלמונטה מכפרים שכנים או ממקומות רחוקים רק במאות האחרונות.
אין הוכחות לשרידותם בחמש מאות שנה דווקא בעיירה.
יחד עם זאת, אין גם עדויות השוללות את הגעתם לבלמונטה רק בתקופה מאוחרת יותר.
מתוך 35 משפחות שידוע שחזרו ליהדות, קיימים צאצאים של שלוש משפחות מקוריות: מנדש, הנריקש ואוליביירה.
קריאת התורה היא בשפה הפורטוגזית וסידורי תפילה כתובים באותיות לטיניות.
בעיירה מוצב שלט בו נכתב:
יהודה תובל (29 במרץ 1945 – 10 בפברואר 1985) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת השוער בקבוצות הפועל לוד והפועל ירושלים.
ב-1985, במהלך מלחמת לבנון הראשונה נהרג תובל מפיצוץ מוקש בעמדה הסמוכה למטולה.
יהודה תובל נולד בשם יהודה ליאון טובול באוראן שבאלג'יריה הצרפתית.
ב-1948 עלה עם משפחתו לישראל.
הוא שיחק בקבוצת הפועל לוד ובעונת 1969/1970 עבר להפועל ירושלים.
בעונת 1971/1972 הגיע עם קבוצתו לגמר גביע המדינה, אך הקבוצה הפסידה להפועל תל אביב 1-0 משער של שייע פייגנבוים.
עונה מאוחר יותר זכתה הפועל ירושלים בגביע המדינה לשנת 1973 לאחר ניצחון 0–2 על הכח מכבי רמת גן, ותובל אשר שיחק פצוע הצטיין במשחק.
בראשית שנות ה-80 חזר תובל לשחק בקבוצת הפועל לוד, ולאחר תקופה קצרה שב להפועל ירושלים.
ב-10 בפברואר 1985, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, כאשר היה תובל בשירות מילואים, הוא נהרג מפיצוץ מוקש בעמדה בה הוצב, סמוך למטולה.
תובל היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
יהודי בן נתניהו הוא שם אדם המופיע בספר ירמיהו.
שם אביו היה נתניהו, שם סבו שֶלֶמְיָהוּ, ושם אבי סבו כושי.
בספר ירמיהו מתואר יהודי כשליח של חשובי העם
דליהו בן שמעיהו, אלנתן בן עכבור, גמריהו בן שפן, וצדקיהו בן חנניהו.
אל ברוך בן נריה, להודיעו שיביא את מגילת נבואות ירמיהו.
בהמשך נזכר יהודי כשליח המלך יהויקים להביא את מגילת הנבואות אליו לאחר שהשרים עצמם לא הביאו אותה
יהודי מביא את המגילה מלשכת אלישמע הסופר ומקריאה לפני המלך והשרים
לאחר ששומע המלך ארבעה קטעים מהמגילה הוא קורע אותה בתער ומשליכה אל האח הבוערת בארמונו.
יהודה יוליוס תיאודור (בכתיב יידי: טהעאדאר, בגרמנית: Julius Theodor; י"ג בטבת ה'תר"י, 28 בדצמבר 1849 – כ"א באב ה'תרפ"ג, 3 באוגוסט 1923) היה רב וחוקר יהודי גרמני, שנודע בעיקר כחוקר המדרש.
יהודה יוליוס נולד ב שבפרוסיה המזרחית.
הוא למד פילוסופיה ומזרחנות באוניברסיטת ברסלאו, וכן היה תלמידו של זכריה פרנקל בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
עם סיום קבלת הדוקטורט מהאוניברסיטה והסמיכה לרבנות מבית המדרש, שימש תיאודור כרב במספר קהילות קטנות במזרח גרמניה.
בינואר 1878 בגיל עשרים ותשע תיאודור הוסמך לרבנות.
בשנת 1888 הוא עבר ל שבמחוז פוזן, שם כיהן כרב של קהילה יהודית קטנה.
בשנת 1890 הוא ביקר באוקספורד ובפריז בחיפוש אחר כתבי יד של המדרשים.
כתב מספר מאמרים וחיבורים חשובים בנוגע לתולדות הספרות המדרשית וגירסותיהם.
חיבורו החשוב היה פרסום בשנת 1903 של 80 עמודים של תחילת מהדורה מדעית לבראשית רבה.
בכך נפתח עידן חדש בחקר המדרשים.
למהדורה הוסיף פירוש בשם "מנחת יהודה".
את עבודתו זו לא הספיק לסיים והוא כתב את חיבורו זה עד פרשת תולדות.
המשך עבודתו נעשה 20 שנה מאוחר יותר על ידי חנוך אלבק.
נפטר בעיר ברלין בשנת 1923 ונקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
יהודה תג'ר (נודע גם בשם יהודה תגר; 23 בדצמבר 1923 – 29 באפריל 2024) היה לוחם של המוסד שהועמד לדין בעיראק יחד עם שלום צאלח ויוסף בצרי, באשמה שהיה שותף לביצוע הפיגועים בבגדאד (1950–1951).
תג'ר נולד בשנת 1923 לרבקה מרקאדה לבית מיוחס ומנשה בירושלים.
סיים את לימודיו בתיכון בית הכרם (לימים, התיכון ליד האוניברסיטה).
בצעירותו הצטרף להגנה ובשנת 1941 התגייס לפלוגה ו' בפלמ"ח.
ב-1944 צורף ל ושירת כמתורגמן במצרים.
במלחמת העצמאות לחם בירושלים וסביבתה בתפקיד מפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 62. כשהסתיימה המלחמה, היה המושל הצבאי של עכו ואחר כך עבר לעבוד ב בתחום המודיעין.
בשנת 1951, הוא נשלח במשימת ריגול לעיראק בכסות של סוחר שטיחים פרסי.
אחרי שפעל שם זמן מה, הוא זוהה ברחוב על ידי פלשתינאי תושב עכו, שהלשין עליו לשלטונות.
הוא נתפס, עונה ונידון למוות.
מאוחר יותר הומר גזר דינו למאסר עולם עם עבודות פרך.
בתקופה זו התרחשה מהפכת עבד אל-כרים קאסם ב-1958. תג'ר למד על ההפיכה ועל המשטר החדש בין כותלי הכלא, ועל כך הוא סיפר בזכרונותיו, שהתפרסמו בסוף שנת 1992 בספר "בחזרה מן הגרדום", שכתב וערך העיתונאי גבריאל שטרסמן.
לקראת סוף 1958 העביר המוסד התרעה לקאסם מפני ניסיון הפיכה צפוי.
ב-23 בדצמבר 1959 זומן תג'ר לפגישה עם קאסם ובינואר 1960 שוחרר מהכלא לצד אסירים יהודים נוספים, במחווה של רצון טוב מצד קאסם.
מאז מילא שליחויות נוספות מטעם המדינה.
בשנים 1965–1970 שירת בשגרירויות ישראל בלונדון, באו"ם, וברומא.
במהלך שירותו בלונדון סיים את לימודי הדוקטורט שלו בהיסטוריה.
בשנים 1973–1981 עבד כמרצה באוניברסיטת תל אביב.
הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בלימודי המזרח התיכון והשתלם במדעי המזרח וזכה לתואר דוקטור.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "המופתי בירושלים והתנועה הלאומית בפלשתינה של שנות השלושים" .
בשנת 1992 השיא תג'ר משואה ביום העצמאות.
תג'ר היה נשוי לרחל, אב לבן, וסב לשלושה נכדים.
יהודי אינדונזיה בזמן מלחמת העולם השנייה מנו כ-3,000 יהודים, במהלך המלחמה בין השנים 1942–1945 ריכזו היפנים את התושבים הזרים, בהם היהודים במחנות ריכוז.
על אף העובדה שרוב יהודי המדינה שרדו את התנאים הקשים, הביאו המלחמה ומוראותיה והאפשרויות להגירה בעקבותיה, להתפוררות הקהילה, ולהגירתם של רוב תושביה היהודיים של אינדונזיה.
בשנת 1940, אחד הנכסים המשמעותיים של ממשלת הולנד הייתה המושבה בדרום-מזרח אסיה אשר נקראה איי הודו המזרחיים ההולנדיים, אינדונזיה של היום.
במאי 1940 כבשה גרמניה הנאצית את הולנד.
במהלך השנים, נקטה הולנד בצעדים לחיזוק הגנת מושבותיה העשירות בדרום-מזרח אסיה בתקווה שתוכלנה לעמוד אל מול מתקפה יפנית.
למרות זאת, לאחר כשנתיים כוחות יפניים פלשו ל"הודו המזרחית ההולנדית" ב-11 בינואר 1942. ההולנדים נכנעו ב-8 במרץ, אחרי שחיילים יפניים נחתו בג'אווה.
לנוכח הכיבושים המתרחבים של הצבא היפני, שפלש לפיליפינים, להונג־קונג, לסינגפור ולמלאיה (דצמבר 1941 - פברואר 1942) הרחיב "הצבא המלכותי של הודו המזרחית ההולנדית" (דהיינו, אינדונזיה) את שורותיו על ידי גיוס אזרחים, אולם האזרחים היו חסרי כל הכשרה צבאית והשתמשו בנשק מיושן.
בתוך זמן קצר, השתלט הצבא היפני המאומן והמצויד היטב על האיים העשירים באוצרות טבע.
לאוצרות טבע אלו (בעיקר נפט, גומי ואורז), נזקקה האימפריה היפנית והחיילים האינדונזים נלקחו למחנות השבויים.
החיילים האינדונזים (שבחלקם היו יהודים) נלקחו למחנות שבי של הכוחות היפנים.
שם סבלו רעב ומחלות, נעקצו מפרעושים ומכינים, ונענשו על כל שגיאה קלה במכות במוטות עץ וברזל ובמניעת מזון או מים, או שנורו למוות.
ממחנות השבויים הועברו החיילים עד מהרה למחנות עבודה.
יחס הכובשים היפנים לאזרחים האירופאים באינדונזיה
היפנים אסרו על האזרחים האירופאים לסחור והיה להם מחסור בביגוד, אוכל, מצעים.
אחד מן המחנות היה כלא הנמצא בכפר Tanah Tinggi בו שהו פושעים אינדונזים וכך התייחסו גם לאזרחים שרוכזו בהם.
מחנה נוסף היה ב-Tangerang Regency , בו התייחסו הכוחות היפנים לאזרחים האסורים באכזריות, נתנו הם מעט אוכל והעמידו אותם שעות רבות בשמש בזמן הספירה.
רבים מהאזרחים במחנה עסקו בהברחות של אוכל ומוצרים בסיסיים ואנשים שנתפסו, ראשיהם גולחו ונכלאו בתאים.
רבים מיושבי המחנה איבדו משקל רב וכן מתו ממחלות, מעינויים או מהכאות של הסוהרים.
כך, העונשים במחנות השונים היו מכות לעיתים עד מוות.
בנפרד ממחנות הגברים התקיימו מחנות ריכוז לנשים וילדים.
גם שם האוכל היה דל והמפקדים התאכזרו בצורות שונות.
גילחו את ראשיהן, העמידו אותן במסדרים שעות ומנעו מהן מזון.
ישנן עדויות שמפקד אכזרי הכריח את תושבות המחנה לקחת את מנות האוכל המעטות שהיו להן ולקבור אותם באדמה.
האסירים והאסירות עבדו בכריתת עצים, בעבודות בישול וניקיון, איסוף זבל וחפירת בורות להטמנתו.
במחנות הנוער, הילדים הופרדו מאימותיהן כבר בגיל 16, ככל שעבר הזמן גיל ההפרדה ירד, עד שאפילו ילדים בני 10 הופרדו מאימותיהם ועברו למחנה גברים שם עבדו בעבודות קשות מאוד דוגמת קבורת מתים.
על אף היחס הקשה האסירים מצאו דרכים להביע מחאה על המצב הקשה, למרות האיסור החמור על כל צורה של כתיבה וציור, ציירו ילדים רבים ציורים על פיסות נייר קטנטנות בעזרת עפרונות צבעוניים שהוחבאו מן הכובשים.
ציורים אלה נחשבים כיום לא רק כעדות לאומץ הרב של הילדים, אלא גם כמקורות היסטוריים נדירים.
הציורים תיעדו את החיים במחנה גם לפני המלחמה וגם במהלכה.
מעטים מיהודי אינדונזיה הקפידו על שמירת מצוות, אולם נראה, כי בהשוואה לשגרת החיים לפני הכיבוש היפני, ההוויה היהודית הידלדלה אף יותר במחנות, שבהם לא נחגגו החגים היהודיים, ובשל המחסור הנורא במזון הם אכלו כל דבר שהגיע לידיהם.
לשאלת הגדרת זהותם של היהודים על ידי היפנים, נראה כי למרות קיומה של ספרות אנטישמית ביפן, בראשית תקופת הכיבוש היפני לא הייתה אפליה בין יהודים למי שאינם יהודים, ויהודים אף לא נדרשו לציין את דתם בשום צורה הידועה לנו.
במחצית השנייה של 1943 חל מפנה ביחס של היפנים ליהודים.
יהודי אינדונזיה לאחר סיום המלחמה
סופו של הכיבוש היפני באינדונזיה, בא בעקבות כניעתה של יפן בספטמבר 1945. אנשים החלו לחפש בני משפחה אבודים ולנסות להשיב לעצמם את רכושם.
סופה של הקהילה היהודית באינדונזיה הגיע במידה רבה בעקבות המלחמה, חלק קטן מיהודי אינדונזיה נרצחו על ידי היפנים.
אך למרות שרוב יהודי אינדונזיה שרדו את המלחמה, אלו ששרדו עזבו את אינדונזיה לאחר המלחמה.
הסיבות לכך הן התחושה שאין ליהודים בשלב זה של המדינה את הכוחות הנדרשים להתחיל חיים חדשים וקהילה חדשה.
בנוסף, רצו היהודים לברוח מהאלימות שהתפשטה באינדונזיה.
ובעיקר, האפשרות שנתנה ממשלת הולנד לשוב ולנסות להתחיל חיים חדשים באירופה קסמה להם, שם קיוו למצוא קרובים שניצלו ממחנות ההשמדה ולבנות את חייהם מחדש.
יהודי בודהיסט או ג'וּבּוּ (מאנגלית: Jubu; קיצור ל-Jewish Buddhist) הוא כינוי לאדם ממוצא יהודי שמאמין בעקרונות בודהיסטיים.
המונח JewBu (או JUBU) הוצג לראשונה בספרו של בספרו The Jew in the Lotus (1994)
היהודי הבודהיסט המפורסם הראשון הוא ניאנפוניקה תרה, יהודי גרמני שהפך לנזיר בודהיסטי חשוב בסרי לנקה.
יהודים רבים בארצות הברית היו מורים ומנהיגים חשובים בהבאת הבודהיזים למדינה.
חלקם הפכו לנזירים בודהיסטים לפחות לתקופה מסוימת בחייהם.
פרופסור ריצרד דיווידסון המייסד והמנהל של המרכז לתודעה בריאה באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון הוא יהודי העוסק בתודעה ומתרגל בודהיזם.
דיווידסון, פרופסור לפסיכולוגיה ולפסיכיאטריה, נחשב למוביל במדע ההתבוננות וכוח מניע של מחקרים אקדמיים בתחום של מיינדפולנס.
גם בישראל יש מורים ונזירים בודהיסטים הממשיכים לשמור על יהדותם.
אחד מהם, דניאל סטמבלר, מסביר שבתפיסות של דתות המזרח הרחוק אין סתירה בין השתייכות לדת אחת ובו זמנית גם לדת אחרת.
ארגון יהודי אזרבייג'ן הוא ארגון תרבותי יהודי שנרשם בוועד המרכזי הממלכתית של אזרבייג'ן לענייני דת ב-17 במאי 2002. אחת המטרות העיקריות שהארגון שם לעצמו הייתה, פיתוח קשרים עם כל הקהילות היהודיות באזרבייג'ן, לשיפור והעלאת המודעות של היהודים המקומיים ללימודי דת לעומת לימודים חילונים.
הארגון מקושר לפדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה ולקרן אור אבנר, התומכים בקהילות היהודיות ברחבי רוסיה והוא מזוהה עם חסידות חב"ד.
לדברי הרב שניאור סגל הרב הראשי של יהודי באקו, נכון לפברואר 2016 הקהילה היהודית באזרבייג'ן מנתה כ-30 אלף יהודים, כ-10% מהם מקיימים חיים יהודיים פעילים, רובם תושבי עיר הבירה באקו.
הוא הוסיף שבאזרבייג'ן מתקיים חופש דת מלא והקהילה היהודית מקבלת תמיכה מהשלטונות.
ארגון יהודי אזרבייג'ן נותן מענה ליהודים תושבי המדינה וליהודים שמגיעים כתיירים מישראל.
לדברי הרב שניאור סגל אף על פי שמדי שנה כ-150 יהודים עולים למדינת ישראל הקהילה לא קטנה כי בכל יום מתגלים יהודים המבקשים לחזור ליהדות מתוך משפחות שבהן הבעל מוסלמי והאישה יהודייה.
בתאריך 25 באפריל 2003 בית הספר בשם "אור אבנר חב"ד" (באקו), נרשם במשרד המשפטים של אזרבייג'ן, על ידי ארגון יהודי אזרבייג'ן וקרן אור אבנר.
עוד באותו יום הוציא משרד החינוך של אזרבייג'ן רישיון הוראה לבית הספר החדש.
הפעילות של ארגון יהודי אזרבייג'ן כוללת:
קיום אירועים הקשורים לחגים דתיים יהודיים.
מתן עזרה כלכלית לבתי יתומים, בתי אבות לקשישים ועניים.
קיום כנסים דתיים, דיונים וימי עיון יהודיים.
שיבוץ ושליחת נציגי נוער יהודים לבתי ספר דתיים.
תמיכה פונקציונלית לבית הספר של חב"ד אור אבנר (באקו).
בית ספר אור אבנר חב"ד (באקו)
בית ספר יום אור אבנר הוא מתחם חינוכי שהוקם על ידי ארגון הקהילה היהודית הדתית בבאקו, קרן אור אבנר ונתמך גם על ידי משרד החינוך הישראלי במסגרת תוכנית חפציב"ה (הפועלת מאז ראשית שנות ה-90' במדינות ברית המועצות לשעבר ומבקשת להנחיל בקרב התלמידים זיקה לשפה העברית, להיסטוריה היהודית ולמדינת ישראל).
בית הספר נרשם וקבל רישיון הוראה ב-25 באפריל 2003.
כחלק מאסטרטגיית אור אבנר חב"ד, מוקדשת תשומת לב מיוחדת לפיתוח תוכניות לימודים רוחניים ואינטלקטואליים של כל אחד מחברי הקהילה היהודית לצורך מעורבות נוספת בתשתיות החברתיות של אזרבייג'ן.
בבית הספר לומדים למעלה מ-290 תלמידים וכמעט 100 תלמידות.
בשנת 2016, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ביקר בבית הספר במהלך ביקורו באזרבייג'ן, נפגש עם הקהילה היהודית המקומית ונשא נאום בפני התלמידים.
יהודי איראן הוא סרט דוקומנטרי מ-2005 מאת הקולנוען האיראני-הולנדי רמין פרחאני.
הסרט חוקר את חיי יהודי פרס שחיים בתוך החברה האסלאמית הדומיננטית באיראן.
למרות האפליה שהם נתקלים בה, הם בוחרים להישאר באיראן ולא לעזוב את הארץ.
הסרט היה הראשון מסוגו שסיקר את הנושא, והוא תיעד גם את הקשרים בין מוסלמים ליהודים וגם את הסטריאוטיפים והדעות הקדומות כלפי המיעוט היהודי.
פרחאני מצהיר כי הסרט נוצר "כדי לעזור למערבים לתקן את תדמית המזרח התיכון" ולאפשר להם "להבחין בדקויות ובנורמות" השונות בתוך התרבות.
אף על פי שיהודים חיו באיראן כבר 2,700 שנה, המהפכה האיראנית ב־1979 גרמה לרוב היהודים לעזוב את המדינה.
באיראן המודרנית, האנטישמיות המשתוללת ממשיכה לאיים על האזרחים הנותרים.
בסרט מתנגנת ברקע מוזיקה מזרח תיכונית, הוא מציע צילומים של ארכיטקטורה בת מאה כאשר הסרט התיעודי מטייל בטהראן, אספהאן ושיראז.
מגוון רחב של איראנים־יהודים מתראיינים: מאישה זקנה בבית חולים ועד סטודנטית למדעי המחשב.
כמו כן מתראיינים סטודנטים מוסלמים; הם מסבירים שאין להם חברים יהודים בגלל הפוליטיקה הישראלית או כיוון שיהודים "לא מתערבבים" עם מוסלמים איראנים.
הסרט מציג גם דוגמאות לסובלנות דתית, כמו הסיפור של שתי נשים, אחת יהודייה והשנייה מוסלמית, שהפכו לחברות קרובות מימי הלימודים בקולג'.
חברותן המשיכה לגדול גם לאחר הלימודים, וגם בני משפחותיהן התיידדו זה עם זה.
סיפורן מדגים את האפשרות למצוא קשרים אנושיים חמים ואמיתיים מעבר לחלוקות דתיות ותרבותיות, ומציע תקווה להבנה ושלום בין קהילות שונות.
באיספהאן, האמן היהודי סולימאן ששון מסביר כיצד עבודתו מושפעת מאוד מאמנות פרסית ומאדריכלות אסלאמית.
מצביע על ציוריו, הוא מסביר כיצד הוא משלב באופן טבעי מוטיבים דתיים, כמו עשרת הדיברות ותפילת דוד, עם סגנון אמנות פרסי מסורתי.
לבסוף, פרחאני מבקר בשיראז, בה הואשמו 13 יהודים בריגול.
הראיות נגדם הן נסיבתיות ובנויות על הודאות סחוטות, מה שמוביל לאמונה שההאשמות הראשוניות נרקמו.
אף על פי כן, הם עומדים בפני עונשי מוות, ומקבלים עונשי מאסר של 2–9 שנים.
בתגובה לסרט, רמין פרחאני דיבר על התגובות הרגשיות של יהודים ואיראנים בגולה, אומר כי הם "קיבלו יותר תחושה עם מה שאנחנו מראים בסרט".
הוא מתאר תגובות של עיניים רטובות ורגשות נוסטלגיים לגבי אבדן השורשים, מה שמדגים את ההד הרגשי העמוק שהסרט הצליח ליצור.
חריף מהאגודה של יהודים מהמזרח התיכון וצפון אפריקה הצביע על הערך המוסף של הסרט בכך שהוא מספק "הצצה נדירה לחייהם של כמה מ-25,000 היהודים שעדיין נמצאים באיראן" ומציע "תובנה יוצאת דופן לגבי האפליה הרשמית ממנה סבלו יהודים תחת המשטר האסלאמי".
דבריו אלו מצביעים על כך שהסרט לא רק מעורר רגשות אלא גם מספק פרספקטיבה חשובה על המציאות הקשה שחווים יהודים באיראן תחת מגבלות דתיות ואפליה.
יהודי בּוּכָּאן (בפרסית: یهودیان بوکان) הם יהודים שחיו בעיר בוכאן שבמערב איראן.
על פי מסמכים מתקופת השושלת הקאג'ארית, ראשית נוכחותם בעיר הייתה בתקופת שלטונו של המושל של בוכאן, , שהיה בעל אחוזות רבות באזור אזרבייג'ן וסייע בקליטת היהודים בעיר.
לקהילה היהודית היה בית כנסת בעיר וכן בכפרים סמוכים כמו .
יהודי האזור שלטו בשפה הפרסית, בכורדית ובטורקית האזרית.
בתקופתו של מוחמד חוסיין ח'אן מכּרי, בשנת 1901, מנתה אוכלוסיית בוכאן כ-400 נפש, כולל היהודים.
על פי דיווחי ארכיון המדינה של איראן, בשנת 1947 חיו בעיר כ-80 משפחות יהודיות מתוך כ-400 משפחות.
הם התגוררו בשכונה שנקראה "שכונת היהודים" ובית הכנסת היה בשכונה זו.
עם הקמת מדינת ישראל, עזבו יהודי בוכאן את העיר ועלו לישראל, בדומה לקהילות יהודיות אחרות באיראן ואלו שנותרו בעיר, התאסלמו בהמשך.
בית הכנסת נהרס ועל האדמה השתלט אחד מאנשי העיר.
יהודה תמיר (נולד ב-17 בפברואר 1954) הוא זמר ישראלי, הידוע בעיקר כחבר בלהקת הפופ חלב ודבש, שזכתה באירוויזיון 1979 עם השיר "הללויה".
מעבר להצלחתו במסגרת הלהקה, תמיר היה פעיל גם בהרכבים נוספים והשתתף בפרויקטים מוזיקליים מגוונים בישראל.
יהודה תמיר נולד בחדרה וגדל בחולון במשפחה ממוצא טורקי.
אביו היה בעל חנות לצורכי חשמל בסיטונות.
מילדות גילה עניין במוזיקה ובמצעדי הפזמונים.
את דרכו המוזיקלית החל כנער בלהקת הקצב "הפעמונים" לצד משה לוי.
בצה"ל שירת בצוות הווי סיני, לאחר שחרורו, הצטרף ללהקת "הפופולים" עם עוזי חיטמן.
לפני הצטרפותו ל"חלב ודבש", היה יהודה תמיר חבר בהרכב "שפנים בחלל", שפעל בשנות ה-70 והוציא מספר שירים שהופיעו במצעדי הפזמונים של אותה תקופה.
בשנת 1979, לקראת פסטיבל הזמר והפזמון, הוקמה להקת "חלב ודבש" על ידי המפיק שלמה צח והמלחין קובי אשרת, במטרה לבצע את השיר "הללויה".
חברי ההרכב המקורי היו יהודה תמיר, ראובן גבירץ, שמוליק בילו והסולנית גלי עטרי.
השיר זכה במקום הראשון בפסטיבל ונבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 1979, שם זכה גם כן במקום הראשון והפך ללהיט בינלאומי.
לאחר הזכייה, הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון "גלי עטרי וחלב ודבש", שכלל שירים כמו "גלגל ענק", "שמש אדומה", "קסם הלילה" ו"דרך ארוכה".
האלבום זכה להצלחה רבה, והלהקה הוכתרה כ"להקת השנה" במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' לשנת 1980.
בשנת 1980 עזבה גלי עטרי את הלהקה בעקבות סכסוך כספי עם המפיק שלמה צח, והוחלפה על ידי לאה לופטין.
הלהקה המשיכה לפעול והוציאה את האלבום "חלב ודבש 2", שכלל שירים כמו "אולי עוד קיץ", "יחד", "שיר לשירים" ו"דון ז'ואן".
בשנת 1981 השתתפה הלהקה בקדם אירוויזיון עם השיר "סרנדה", שהגיע למקום הרביעי.
הלהקה התפרקה בשנת 1984, אך התאחדה מספר פעמים בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1986 השתתף תמיר בקדם אירוויזיון עם השיר "נערה" (מילים: זאב טנא, לחן: קובי אשרת) והגיע למקום הרביעי.
במהלך העבודה על האלבום השני של חלב ודבש, גילה עניין בצד הטכני של ההקלטות.
לבקשת טכנאי באולפן "סיגמא", החל לעבוד כטכנאי הקלטות, תחום שבו פועל עד היום.
תמיר מתגורר ברחובות, גרוש ואב לארבעה.
בתו אילאיל נשואה לזמר דני רובס.
1979 – זכייה באירוויזיון עם השיר "הללויה"
1980 – זכייה בתואר "להקת השנה" של רשת ג'
1980 – השיר "גלגל ענק" נבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים השנתי
יהודי גרמניה הנאצית עוסק בגורל יהדות גרמניה בתקופה שבין סוף ינואר 1933 למאי 1945. יהדות גרמניה הייתה הקהילה העיקרית אשר סבלה תחת מדיניות הגזע הנאצית.
המדיניות הנאצית נגד יהודי גרמניה נשאה אופי הדרגתי, ויש הטוענים כי פן זה היה חלק מתוכנית מכוונת.
לעומתם, יש הטוענים כי ההדרגתיות משקפת התפתחויות של מערכת השלטון הנאציונל-סוציאליסטית.
עם עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933 הורע מאוד מצב היהודים בגרמניה.
מזמן עליית הנאצים לשלטון ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 נמלטו מגרמניה הנאצית רוב היהודים שגרו בה, ועברו לארצות הברית, אמריקה הדרומית, ארץ ישראל ובריטניה.
יהודים מצאו מקלט בארצות השונות.
בסוף שנות ה-30 גבר זרם המבקשים לעזוב, ובעיית הפליטים היהודים מגרמניה הנאצית החמירה.
מדינות העולם השונות הסכימו לקלוט רבים מהפליטים, אך לא הגדילו בדרך כלל את מכסות ההגירה מעבר למכסות שקבעו.
בריטניה הסכימה להתיר לילדים יהודים מגרמניה עד גיל 17 להגר לתחומה במבצע הקינדרטרנספורט.
בתקופה שבין עליית הנאצים לשלטון ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, נקלטו במדינות שונות בעולם כ-400,000 פליטים יהודים משטחי גרמניה הנאצית (כולל אוסטריה לאחר האנשלוס).
רוב היהודים שלא יצאו בזמן משטחי גרמניה הנאצית, כ-225,000 איש, הושמדו במסגרת הפתרון הסופי במהלך שנות המלחמה.
הם נהנו משוויון חוקי וחברתי, ובדרך כלל נטמעו בחברה הגרמנית במעמד הבינוני ומעלה, ואף מילאו תפקידי מפתח ברפובליקת ויימאר.
היו להם ארגונים פוליטיים ודתיים רבים, כגון "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית" ו"אגודת ישראל".
עם זאת, היו להם בעיות אחדות של ארגון הקהילות יחדיו, בעיות עם המפלגה הנאצית, שילוב יהודי מזרח אירופה ביהודי גרמניה, כיצד לשלב בין הציונות לפטריוטיזם הגרמני ועוד.
הטענה הגרמנית לפיה היהודים שולטים בעולם סייעה לגרמניה לפעול כנגד היהודים מבלי לקבל על כך גינוי תקיף ונחרץ ממדינות העולם.
יהודים בארצות הברית ובברית המועצות, בנסותם להשפיע על שלטונות מדינתם לסייע ליהודי גרמניה, איששו לכאורה בכך טענה זו.