tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השלטון הצבאי נועד מלכתחילה להיות זמני, והפיקוד בארץ לא הקדיש מחשבה רבה לדרך שבה יישמרו חוק וסדר בארץ.
חיילים הגיבו בעוצמה כאשר נעשו ניסיונות לפגוע בהם.
ראשית מאורעות תר"פ, באפריל 1920, בעצרת המונית לקראת חגיגות נבי מוסא - עלייה לרגל מירושלים לאתר נבי מוסא במדבר יהודה.
צעיר מוסלמי ממשפחה מפורסמת, אמין אל חוסייני, המופתי לעתיד ונכבדים נוספים נשאו דברים בגנות היהודים והציונות, וקראו לפגוע בהם במטרה לסכל את תוכניותיהם, שלדברי הנואמים, היוו איום ישיר על הערבים בארץ.
הערבים תקפו יהודים, בעיקר בירושלים, רצחו שבעה, פצעו למעלה מ-200, וגרמו לנזק רב ברכוש.
מאורעות אלה נמשכו שלושה ימים, בין 4 באפריל ל-6 באפריל.
באין מדיניות אחידה, כאשר התחוללו אירועי אפריל 1920, מצא עצמו זאב ז'בוטינסקי, קצין משוחרר מהגדודים העבריים, מארגן יחידות הגנה עצמית בירושלים, מכיוון שהבריטים נמנעו מלפעול בנחרצות לבלימת הפורעים.
בסיום המאורעות ז'בוטינסקי וכמה מאנשיו אף נעצרו ועמדו למשפט צבאי, שהסתיים בהרשעה ועונשי מאסר ממושכים.
מתוך רצון להבין את הגורמים להתפרצות האלימה ולתוצאותיה הקשות, מינה הצבא שלושה קצינים לחקור את האירועים.
בראש הוועדה עמד מייג'ור גנרל פיליפ פיילין, שבמהלך כיבוש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, פיקד על דיוויזיה מס' 75 .
לצידו כיהנו בוועדה בריגדיר אדוורד הרולד ווילדבלאד (Wildblood) ולוטננט קולונל כריסטופר וון אדוורדס (Edwards).
הוועדה פעלה במשך 50 יום, חקרה 152 עדים בשמונה שפות, גבתה עדויות מבכירי הממשל הצבאי בארץ, מנציגים של התנועה הציונית וממספר מנהיגים ערבים.
העדות המקיפה והבוטה ביותר נגד ההתנהלות הבריטית בטיפול בפרעות, הגיעה מאיש הממשל הצבאי, קולונל ריצ'רד מיינרצהגן.
מסקנות הוועדה הוגשו ב-1 ביולי 1920 ופורסמו במהלך אוגוסט.
הוועדה הטיחה ביקורת נוקבת בממשל הצבאי, שלטעמה לקה הן בחד-צדדיות והן בחוסר שליטה מספקת במצב.
חברי הוועדה סברו שהיה מקום לפעול לתיקונה של המשטרה, וציינו שבדיונים פנימיים של בכירי הממשל הצבאי, המשטרה תוארה כסיכון פוטנציאלי לכוחות הביטחון הבריטיים, אם יפרצו מהומות.
הם ראו בחומרה את העובדה שלא נעשה דבר כדי להתמודד עם אפשרות זו מבעוד מועד.
הוועדה ביקרה בנחרצות גם את המנהיגים הערבים שהתסיסו את הפורעים, וגם את ז'בוטינסקי והארגון שהקים, ושפעילותו נראתה להם פרובוקטיבית ומסוכנת.
הוועדה הגיעה למסקנה שהוצאת הצבא מירושלים לפני הפרעות הייתה טעות חמורה, אך היא לא קבעה שהטעות נעשתה בכוונת מכוון.
כאשר הוגשו מסקנות הוועדה, הממשל בארץ כבר היה בידי הנציב העליון הראשון, סר הרברט סמואל, יהודי ותומך בתנועה הציונית.
סמואל, שרצה לקדם פיוס, הכריז על חנינה כללית הן למעורבים בפרעות והן לז'בוטינסקי ואנשיו.
המסקנות האופרטיביות של הוועדה, בעיקר אלה שתמכו ברפורמה במשטרה, לא זכו להתייחסות משמעותית, ושנה מאוחר יותר, במאי 1921, פרצו מאורעות תרפ"א, התפרצות אלימה, רחבה וקטלנית יותר, שגם בה ניכר היה שהמשטרה אינה כשירה.
אירועים אלה הביאו להקמתה של ועדת חקירה חדשה, ועדת הייקראפט.
ועדה מייעצת לבחינת שירותי הדואר בתחום השמור, נקראת ועדת רוזן, היא ועדה שמונתה על ידי שר התקשורת בשנת 2018 במטרה להגביר את התחרות בתחום הדואר.
משנת 2010 חברת דואר ישראל היא החברה היחידה במדינת ישראל שמורשית לספק דואר ליחידים (לכן הוא מכונה "התחום השמור"), והתחרות קיימת רק בתחום הדואר הכמותי, בו חברת מסר רשאית לספק דואר למוסדות (כמו בנקים, קופות חולים).
לצורך כך מינה שר התקשורת איוב קרא בשנת 2018 ועדה שתבחן רפורמה על הרגולציה על תחום הדואר ליחידים.
בראשות הוועדה עמד דניאל רוזן שהיה מנכ"ל משרד התקשורת בשנים 1997–2001. הוועדה נדרשה לדון בכמה נושאים ובהם: מועדי חלוקה של הדואר וחובה על עמידה בזמני החלוקה, בחינת הדואר היחידני לתחרות, ביטול הפיקוח על תעריפי הדואר הפרטי ועוד שורת נושאים.
בכתב המינוי של הוועדה נאמר כי מטרתה "לחזק ולשמור על יכולת של חברת דואר ישראל לספק שירות אוניברסלי לאורך זמן, טובת הציבור ופיתוח תחרות אפקטיבית בתחום השמור".
הוועדה הגישה את המלצותיה בשנת 2018 לשר איוב קרא, אולם בעקבות הקדמת הבחירות הוא לא יישם את ההמלצות.
עם היכנסו של יועז הנדל לתפקיד שר התקשורת במאי 2020 נראה כי הוא יישם את המלצות הוועדה ובאוקטובר 2020 הודיע הנדל כי יישם את המלצות הוועדה.
עם זאת משרד האוצר הודיע כי ככל הנראה הרפורמה לא תכלל בחוק ההסדרים ובספר התקציב של שנת 2020.
בעיתונות הכלכלית נמתחה ביקורת על הנדל, ונטען כי רוזן פעל בניגוד עניינים, שכן הוא עמד פעל להקמת קבוצה שתרכוש חלק מדואר ישראל.
המלצת הוועדה לפתוח גם את תחום הדואר היחידני לתחרות
משך זמן מסירת חבילות יהיה כמו זה של מכתב רגיל בארץ, כלומר תוך 5 ימים
פריסה רחבה של נקודות מסירה לחבילות דואר, כך ש-90% מבתי האב יהיו במרחק של עד 1,500 מטר מנקודת חלוקה.
זאת במקום החלוקה עד הבית
כמו כן, המליצה הוועדה על שורה של פעולות שנדרשות כדי להגביר את התחרות בתחום
הכוח הצבאי המזוין שלה ידוע בשם שירות משמר הגבול (בבלארוסית: Пагранічны Служба Беларусі; ברוסית: Пограничная служба Беларуси) האחראי לאכיפת חוק, מאבק בהגירה בלתי חוקית ושמירת גבולות.
השירות מאבטח את הגבולות עם רוסיה, אוקראינה, פולין, ליטא ולטביה.
ועדת הגבול הוקמה על פי צו של הסובייט העליון של בלארוס ב-20 בספטמבר 1991. ב-15 בינואר 1992 תחת מועצת השרים הוקמה המנהלת הכללית של יחידות הגבול הבלארוסיות.
ב-19 באוגוסט 1993 החלה עבודת הקמת כוחות הגבול בבלארוס.
בשנים 1994–1997 הוקמו / נפרסו יחידות הגבול הראשונות ונערכו הסכמים על שיתוף פעולה בין כוחות הגבול של בלארוס למדינות השכנות.
ב-11 בינואר 1997 חתם הנשיא אלכסנדר לוקשנקו על צו לשנות את שם המנהלת הכללית לוועדה הממלכתית של משמר הגבול.
בצו מספטמבר 2007, שם היחידות שונה לשירות משמר הגבול.
המשימות העיקריות של ועדת הגבול הממלכתית כוללות:
לשירות הגבול של בלארוס 14 יחידות טריטוריאליות בשליטתו בכל אחד ממחוזות בלארוס.
ועדת פינקלשטיין (גם: ועדת גלבוע, בשמה הרשמי: ועדת הבדיקה הממשלתית לאירוע בריחת האסירים הביטחוניים מבית הסוהר גלבוע ולהיערכות שירות בתי הסוהר למניעת בריחות אסירים ממתקני כליאה) היא ועדת בדיקה ממשלתית בראשות הפרקליט הצבאי הראשי לשעבר והשופט בדימוס מנחם פינקלשטיין, לבדיקת המחדלים שהובילו לבריחה מבית הסוהר גלבוע ולמניעת הישנותה.
השר לביטחון פנים, עמר בר לב, החליט על הקמת ועדת בדיקה ממשלתית לבדיקת נסיבות המחדל לצורך בדיקת הכשלים שהובילו לאירוע.
פרופסור אלוף (במילואים) מנחם פינקלשטיין – יו"ר הוועדה שופט בדימוס אשר כיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי מרכז.
לפני כן כיהן כסנגור הצבאי הראשי, התובע הצבאי הראשי, שופט והמשנה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים וכפרקליט הצבאי הראשי בין השנים 2000–2004.
פרופסור אפרת שהם – כיהנה כחברה בוועדת דורנר לבחינת מדיניות הענישה בישראל, חוקרת את שירות בתי הסוהר שנים רבות, מחברי הצוות המוביל לחקירת תוכניות התיקון בכלא.
חקרה, בין השאר, מהומות ושביתות רעב בכלא.
כיהנה כעשור כיו"ר האגודה הישראלית לקרימינולוגיה ומכהנת כראשת החוג לקרימינולוגיה במכללה האקדמית אשקלון.
אריק ברבינג – ראש אגף לשעבר בשירות הביטחון הכללי, שם שירת 27 שנים בתפקידים מבצעיים בסיכול טרור פלסטיני.
בתפקידיו הבכירים בשירות כיהן כראש אגף סייבר, ראש אגף מרחב ירושלים, יהודה ושומרון.
במסגרת תפקידיו עסק בסיכול פעילויות טרור בין כותלי הכלא.
הוועדה החלה בשמיעת עדויות בחודש נובמבר 2021.
בסך הכול שמעה הוועדה 53 עדים (חלקם כמה פעמים) ב-51 ישיבות.
הוועדה קיבלה לידיה יותר מ-60,000 מסמכים.
נוסף על כך, היא ביקרה בבתי הסוהר גלבוע, אשל ואלה.
בעדותו של מפקד כלא גלבוע, גנ"ם פרדי בן שטרית, ב-24 בנובמבר 2021, עלתה פרשת הסרסור בסוהרות שאירעה מספר שנים לפני כן.
הוועדה ציינה כי נושא זה אינו אמנם עניין לבדיקתה; העניין נחקר בעבר, והיא סומכת על הגורמים המוסמכים שיתנו דעתם לסוגיה.
עם זאת, קבעה הוועדה כי תתייחס לעדויות בדבר הפרשה, ככל שהן מלמדות על הנושאים שבתחום בדיקתה: הזיקה בין עבודת הקמ"ן לגורמים אחרים, כחלק מהיחס לאסירים ביטחוניים.
ב-31 במרץ 2022 שלחה הוועדה מכתבי אזהרה לנציבת שב"ס רב-גונדר קטי פרי, מפקד הכלא גונדר-משנה פרדי בן שטרית, סגן הנציבה גונדר מוני ביטן ומפקד מחוז צפון גונדר אריק יעקב.
הוועדה הסבירה שממצאיה עד כה העלו חשדות לליקויים והמכתבים מהווים אזהרה לבעלי אחריות כללית במערכת, שהם עשויים להיפגע ממסקנות הוועדה והמלצותיה.
בעקבות זאת המוזהרים העידו שוב, הגישו מסמכים וטענו לפני הוועדה את טענותיהם.
ב־17 במאי 2023 פרסמה הוועדה את מסקנותיה והמלצותיה בדוח בן 366 עמודים.
הוועדה מצאה שהאסירים הבורחים לא קיבלו סיוע מאנשי שב"ס, אולם כשלים וליקויים רבים בפעילות הארגון תרמו ליכולתם לברוח.
דפוסי השגרה המבצעית ומעגלי האבטחה קרסו כולם.
הוועדה קבעה כי בשב"ס התפתחה לאורך השנים תרבות ארגונית של העדפת השקט והשגרה על פני הערנות והיעילות המבצעית.
כמו כן, הימנעות מעימות עם האסירים הביטחוניים הייתה קו מנחה לפעילות שב"ס.
בהיבט המערכתי קבעה הוועדה שגורמי שב"ס לא יישמו לקחים נדרשים מניסיונות דומים לבריחה מאותו מתחם ב-2014, ולא התאימו את תוכנית האבטחה לתנאי המבנה באותו אגף בבית הסוהר.
ליקויים וכשלים נפלו בתחומים רבים: מקצוע הסוהרוּת, הביטחון, הפיקוד, הבינוי המבצעי, המודיעין והעברות האסירים מתא הכליאה שלהם (הניודים).
חלקם נגעו לכל שב"ס, ואחרים לבית הסוהר גלבוע בלבד.
ההמלצות שנגעו לתחום העברת אסירים (ניודים) היו חמורות והוועדה קבעה כי בפועל האסירים הם שהחליטו לגבי העברות אסירים, וכי שב"ס שימש גורם מבצע בלבד, ללא הפעלת שיקול דעת.
הדבר נעשה ב"עצימת עין" שהיו מודעים לה רבים מהעוסקים בתחומי הכליאה והמודיעין.
הוועדה מצאה גם שנדרש דיון בדרג המדיני בסוגיית תנאי המאסר של האסירים הביטחוניים.
הוועדה המליצה שיתקיים "יישור קו" בעניין תנאים אלו, ושהמועצה לביטחון לאומי תמליץ לראש הממשלה כיצד לאשר את ההצעות בנושא זה, לרבות לעניין הפורום שראוי לדון בהן ולהחליט לגביהן.
הוועדה המליצה גם להקים ועדה מייעצת מקצועית קבועה במשרד לביטחון לאומי, בהשתתפות נציגי שב"ס, המועצה לביטחון לאומי, משרד האוצר ומשרד המשפטים, שתסייע לדרג המדיני להתוות את מדיניותו בנוגע לאסירים הביטחוניים בשגרה ובעיתות משבר.
הוועדה קראה לשב"ס לגבש תפיסת הפעלה לעניין כליאת אסירים ביטחוניים ותנאי החזקתם.
בוועדה נדונו סוגיות מערכתיות נוספות שהתגלו אגב הבדיקה, כמו קידום מיזמים טכנולוגיים משמעותיים בשב"ס וקידום קצינים בכירים בארגון.
היא קבעה כי מן הראוי להימנע ככל הניתן מאיוש תפקיד נציב שב"ס בידי ממלא מקום, במיוחד לפרק זמן ממושך.
בנקודה זו הייתה תמימות דעים מצד כל העדים שהעידו בנושא זה בוועדה, שהסכימו כי מאחר שהשב"ס היה נתון תקופה ארוכה בפיקודו של ממלא מקום נציב – נגרם לארגון זה נזק של ממש.
לפי הוועדה על הממשלה הממנה לשקול את הנזקים שיהיו לארגון מחמת העדר מינוי נציב קבוע לאורך זמן.
על בסיס ממצאיה המערכתיים, הוועדה הפנתה המלצותיה לשב"ס, לגורמים בדרג המדיני, למבקר המדינה וליועצת המשפטית לממשלה.
הוועדה בחנה את עניינם של הקצינים שהזהירה, לפי עקרונות האחריות הציבורית שעמדה עליהם.
נציבת בתי הסוהר, רב-גונדר קטי פרי – הוועדה מצאה שהנציבה נקטה פעולות רבות לקידום שב"ס, גם לטווח הארוך.
עם זאת, נפלו כמה ליקויים באופן מילוי תפקידה, ועיקרם הענקת משקל רב מדי לפעולות לטווח ארוך על חשבון טיפול מיידי בזיהוי הליקויים הקיימים ותיקונם.
הוועדה ציינה כי לקביעה שנפלו ליקויים אלו נודעת משמעות נורמטיבית וציבורית.
אולם בהתחשב בכמה שיקולים מקילים שפירטה הסתפקה הוועדה בציון הערותיה על רב-גונדר פרי ולא המליצה לנקוט צעדים בעניינה.
לדעת הוועדה, נקיטת צעדים בעניינה של הנציבה אינה מתחייבת, ואף עלולה הייתה לערער את יציבות הארגון.
סגן נציבת בתי הסוהר וראש אג"ם, גונדר מוני ביטן – הוועדה מצאה שנפלו בתפקודו ליקויים שונים, ועיקרם חזרתיות, הסתמכות על נהלים וקיום בקרות לא יעילות.
בהתחשב בזכויותיו הרבות, בהיותו ממלא שני תפקידים עמוסים, ובהיקף המשימות הגדול שכרוך היה בתפקידו הכפול, הוועדה לא המליצה לנקוט נגדו צעדים פיקודיים.
עם זאת, היא המליצה לתת משקל למסקנותיה בעניינו אם בעתיד תישקל האפשרות למנותו לתפקיד נציב בתי הסוהר.
מפקד מחוז הצפון, גונדר אריק יעקב – הוועדה מצאה שכשל במעשיו בתחומי הביטחון והמודיעין, הכליאה וניוד האסירים, שלא הכווין כראוי את פקודיו, ושלא ביצע פיקוח ובקרה עליהם ועל בתי הסוהר תחתיו.
הוועדה המליצה שיסיים את תפקידו עד סוף ספטמבר 2023 ושלא יתמנה אחר כך לתפקיד פיקודי-מבצעי בשב"ס.
מפקד בית הסוהר גלבוע, גונדר-משנה פרדי בן שטרית – הוועדה מצאה שכשל במעשיו, בהכוונת פקודיו ובפיקוח ובקרה עליהם.
הוועדה הבהירה שמרבית הכשלים שפורטו אינם נופלים רק לפתחו של הקצין אלא ששררו גם בבתי כלא נוספים.
הוועדה מצאה שנוכח כישלונו בתפקיד מפקד בית הסוהר גלבוע ראוי היה להמליץ שיסיים את תפקידו ושלא ימלא עוד תפקיד פיקודי-מבצעי בשב"ס.
אולם נוכח פרישתו לפני תום עבודת הוועדה, התייתרה המלצה זו.
הוועדה הציעה גם לחשוב מחדש על כמה סוגיות הנוגעות לפעילות של ועדות בדיקה ממשלתיות ושל ועדות חקירה ממלכתיות.
ועדת מיזמי תשתית לאומיים מיוחדים ושירותי דת יהודיים היא ועדה שהייתה פעילה בתקופת הכנסת ה-24. הוועדה הופקדה על קידום מערכות תשתית בעלות חשיבות לאומית מיוחדת, כגון הרכבת התחתית של גוש דן וכן על שירותי דת יהודיים.
בראש הוועדה עמדה חברת הכנסת יוליה מלינובסקי מישראל ביתנו.
מס'שםתמונהשנות פעילותסיעה1יוליה מלינובסקי2021 - 15 בנובמבר 2022ישראל ביתנו
ועדת ראשי המטות מורכבת מהקצינים הבכירים ביותר בכוחות המזוינים של בריטניה, והיא משמשת גוף מייעץ לעניינים מבצעיים ולתכנון וביצוע פעולות צבאיות.
בראש הוועדה עומד ראש מטה ההגנה, אשר משמש כיו"ר הוועדה וכראש המקצועי של כלל הכוחות המזוינים.
סגנו, סגן ראש מטה ההגנה (Vice-Chief of the Defence Staff – VCDS), משמש כסגן יו"ר הוועדה וכסגן הראש המקצועי של הכוחות.
הוועדה מספקת ייעוץ צבאי מגובש המגיע מראשי הזרועות, ומשמש בסיס לתפקידו כיועץ הצבאי הראשי למזכיר ההגנה ולראש הממשלה.
הוועדה כוללת את ראשי שלוש הזרועות של הכוחות המזוינים של בריטניה:
+דגלתמונהשם בעל התפקידשם המשרהזרועאדמירל סר טוני רדקיןראש מטה ההגנה (יו"ר)גנרל דיים שרון נסמית'סגן ראש מטה ההגנה (מ"מ)גנרל גווין ג'נקינסהלורד הימי הראשוןגנרל רולנד ווקרראש המטה הכללימרשל אוויר ראשי ריץ' נייטוןראש מטה חיל האוויר המלכותיגנרל ג'יימס הוקנהולמפקד הפיקוד האסטרטגיקצינים נוספיםקצין דרג ראשון ריצ'רד אנגוביועץ בכיר לוועדת ראשי המטות
הוועדה הגיעה לארץ ישראל ב-24 באוקטובר 1929 ושהתה בה עד 28 בדצמבר 1929. עבודתה כללה שמיעת עדויות מעשרות בריטים, יהודים וערבים המלווים בעורכי דין.
ב-31 במרץ 1930 פורסמו מסקנות הוועדה.
הוועדה מנתה ארבעה חברים: יושב ראש הוועדה שו, ושלושה חברי הפרלמנט הבריטי, אחד מכל מפלגה: השמרנית, הלייבור והליברלית.
ארבעת חברי הוועדה הגיעו לירושלים ברכבת מקנטרה והשתכנו במלון פאסט.
אסירים יהודים וערבים הכשירו למענם את הדרכים המובילות אל משרדו של שופט השלום בירושלים, מוחמד יוסוף אל-ח'אלידי.
על הבמה בבית המשפט ישבו ארבעת חברי הוועדה ומזכירה.
כעבור זמן מה, הועברו הישיבות לחדר קטן בבניין המכס בירושלים, אולם במהלך אוקטובר חברי הוועדה סיירו בארץ, וקירות החדר נהרסו והוא הפך לאולם.
את שני הצדדים, היהודי והערבי, ייצגו עורכי דין בריטיים ידועים.
הציונים האשימו בוועדה את המופתי חאג' אמין אל-חוסייני בהתססת האלימות.
זאב ז'בוטינסקי העיד בפני הוועדה ב-24 בינואר 1930 בישיבה סגורה בלונדון, בשל האיסור שהוטל ב-1929 על כניסתו לארץ ישראל.
המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני, דרש מרוב חברי המועצה המוסלמית העליונה להיות נוכחים בישיבות.
המופתי עצמו הוזמן לתת את עדותו בישיבה ה-46. עדותו נשמעה במשך חמש ישיבות.
אולם בשל מעמדו כ"מופתי הגדול", הוא לא נדרש להופיע בפני ועדת החקירה.
לצורך עדותו, החליף אל-חוסייני את המתורגמן הנוצרי שלו, ח'ליל א-סכאכיני, במתורגמן מוסלמי, מוסא אל-עלמי, וזאת כדי להדגיש כי הנושא המרכזי הוא מוסלמי, עתיד החרם א-שריף (הר הבית).
הוא ערך סקירה היסטורית של העוול שעשתה לדבריו המדיניות הבריטית לפלסטינים.
הוא טען שהבריטים מפרים הבטחות לערבים, החל בהבטחה במכתבי חוסיין-מקמהון, וציין לדוגמה שהממשלה שסללה כבישים ליישובים יהודיים אולם לא נענתה לבקשתו לסלול כביש באורך שני קילומטרים ל.
עורך הדין הבריטי שלו, הנרי סטוקר, הביא איתו לוועדה עותק של הספר "הפרוטוקולים של זקני ציון" בערבית ובצרפתית, ואל-חוסייני נראה כשהוא קורא בו בזמן הדיונים.
עורכי הדין של היהודים שאלו את המופתי על ההוכחות שפרסם למזימת ההשתלטות היהודית כביכול על הר הבית והצביעו על הקשר בין הספר ובין הטענות הפלסטיניות לגבי רצון היהודים להשתלט על ההר.
קו הטיעון הערבי בוועדה היה שבמאורעות הייתה התנפלות יהודית על ערבים, ולצורך הוכחת הטיעון הזה, הסתמך אל-חוסייני על "הפרוטוקולים של זקני ציון".
כאשר נשאל על חלקו באירועים של 1920 ו-1929, הכריז המופתי כי הוא חף מפשע.
כשאר נשאל מדוע תבעו אותו למשפט, הקביל את עצמו לישו הנוצרי שנידון לצליבה, ואמר: "גם אז נקבע פסק הדין לפי דרישת היהודים".
בזמן שהותה של ועדת שו בארץ ישראל, גם הנציב העליון ג'ון צ'נסלור עסק בעצמו בבדיקת "הגורמים שהוליכו להתפרצויות האחרונות בארץ ישראל...
והאמצעים הדרושים כדי למנוע את הישנותן".
את סיכום בדיקתו, השקפותיו והמלצותיו העלה בתזכיר סודי ומקיף ששלח ב-17 בינואר 1930 אל שר המושבות, בו הציע "לבטל את המעמד המועדף במיוחד של היהודים" בהשוואה לערבים, ולהגביל את העלייה היהודית ואת מכירת הקרקעות המצויות בידי ערבים ליהודים.
במרץ 1930 פורסם דוח ועדת שו.
דוח הוועדה הטיל על הערבים את כל האשמה בפרץ האלימות של שנת 1929, אך עם זאת קבע כי התקיפות "לא תוכננו מראש" וכי הגורם הבסיסי להן היה "רגשי העוינות והאיבה של הערבים כלפי היהודים בעקבות אכזבתם מאי־מימוש שאיפותיהם המדיניות והלאומיות, וחרדתם לעתידם הכלכלי".
בדוח הסיכום נכתב שעקירות הפלאחים מן הקרקע מובילות להיווצרות "מעמד מגורשים מחוסרי אדמה וממורמרים".
הוועדה מתחה ביקורת על המופתי אמין אל-חוסייני על שלא ריסן את חסידיו, אך קבעה כי "יש לנקות" אותו "מהאשמות בשותפות או בהסתה למהומות".
הוועדה המליצה להפסיק הגירה יהודית "חריגה", להפסיק עקירת פלאחים ערבים, ולנהל חקירה ממשלתית בנושאי מכירת קרקע ליהודים, עלייה יהודית והכותל המערבי.
היא המליצה להקים מוסד מחוקק בארץ בו יהוו הערבים רוב, להרחיב את היקף כוחות הביטחון המנדטורים, ולבטל את סמכויות ההסתדרות הציונית.
ניתן לומר כי הוועדה התעלמה בסיכומיה מאחריות הבריטים והערבים לפרוץ המהומות הרצחניות.
האחריות הושלכה על עליית היהודים ולאור כך גובשו המלצותיה.
חלק מדו"ח ועדת שו עסק במשטרת המנדט וכלל ביקורת חריפה עליה, במיוחד על איכות וכמות המודיעין שנאסף על ידי מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט.
בעקבות דו"ח זה מינה משרד המושבות את הרברט דאוביגין לבחון את פעילות משטרת המנדט ולהמליץ המלצות לגבי ארגונה מחדש.
דוח הוועדה התקבל ברוב קולות חבריה.
הארי סנל , נציג מפלגת הלייבור, הסתייג מרוב מסקנותיה והמלצותיה.
הוא סבר שלמופתי היה חלק גדול באחריות למאורעות, ומתח ביקורת על הימנעות הממשלה ממתן נשק ליהודים לצורך התגוננות.
הוא דרש להגשים את מדיניות המנדט ושיבח את הישגי היהודים בארץ ישראל בעשור שקדם למאורעות.
ממשלת המנדט אימצה באופן עקרוני את המלצות ועדת שו, וב-1930 שלחה מומחה להתיישבות, ג'ון הופ סימפסון, על מנת שיבדוק סוגיות בנושאי התיישבות, הסדר קרקעות, הגירה ופיתוח.
הוועדה בראשותו של סימפסון סיירה בארץ ישראל כחודשיים והגישה את מסקנותיה (דו"ח הופ-סימפסון) ב-22 באוגוסט 1930, קביעתו הייתה כי בשל התנאים קיימת הגבלה על כושר הקליטה הכלכלי של הארץ.
בעקבות ועדת שו ודו"ח הופ-סימפסון, ומסקנותיהם המשותפות על ההכרח לבלום את ההתיישבות היהודית, פורסם הספר הלבן של פאספילד.
חברי הוועדה האחרים היו פרופ' מאיר וילצ'ק ממכון ויצמן למדע וד"ר גד רנרט, מנהל המחלקה לאפידמיולוגיה בבית החולים כרמל בחיפה.
מסקנות הוועדה פורסמו, לאחר ציפייה ציבורית ממושכת, ב־21 בנובמבר 2002, וקבעו כי לא ניתן למצוא קשר ישיר בין הזיהום בנחל הקישון לבין מחלת הסרטן אצל רוב הלוחמים שצללו בנחל.
עם זאת, הוועדה מתחה ביקורת על צה"ל ועל חיל הים על התנהלותם בפרשה.
בעקבות דעת המיעוט של יו"ר הוועדה, לפיה "ישנו קשר סיבתי והגיוני בין מצב הקישון לבין מחלת הסרטן אשר פגעה בחיילים", הכיר משרד הביטחון בנפגעי הצלילות כחללי צה"ל או נכי צה"ל.
ועדת שמגר מצאה כי נחל הקישון מזוהם על ידי מספר מפעלים פטרוכימיים באזור חיפה, וייתכן כי הוא הנחל המזוהם והחומצי ביותר בישראל.
הזיהום בנחל הקישון נגרם בעיקר מביוב תעשייתי.
לפי ממצאי הוועדה, המזהמים העיקריים הם: מתקן טיהור שפכים (מט"ש) חיפה וחמשת המפעלים - חיפה כימיקלים, גדות (פטרוכימיה וביוכימיה), בתי הזיקוק, כרמל אולפינים ודשנים.
לאורך הנחל נמצאים מפעלים נוספים, אשר שפכיהם מתנקזים לנחל ומהווים מזהמים משניים, ובהם חברת החשמל, מפעל שמן, פז, סונול, דור אנרגיה, סולתם, תלמה, אגד.
במעלה הנחל ישנם מפעלים נוספים ששפכיהם זורמים לנחל ציפורי ומשם לנחל הקישון ובהם המפעלים כרומגן בשער העמקים וויטקו באלוני אבא.
נמצא כי הסדימנט (קרקעית) בנחל הקישון הוא המזוהם מבין נחלי החוף במתכות, כולל במתכת הרעילה כספית.
החולי בקרב צוללי חיל הים במילואים
לוחמי חיל הים ששירתו בקומנדו הימי שייטת 13 וביחידת הצוללים נהגו להתאמן בנחל הקישון במשך שנים, בפעילות גופנית אינטנסיבית שכללה שחייה וצלילה.
הוועדה חקרה את הסיבות לריבוי מקרי הסרטן בקרב כ־120 צוללים לשעבר של צה"ל אשר התאמנו בזמנו באזור שפך הקישון.
לפחות 93 מתוכם חלו במחלת הסרטן, ושליש מהם בקירוב נפטרו.
במשך יותר משנתיים טענו החיילים שהריכוז הגבוה של מקרי סרטן בקרב צוללים לשעבר איננו מקרי.
בעקבות סערה ציבורית הורה הרמטכ"ל שאול מופז ב-24 ביולי 2000, על מינוי ועדת חקירה, היא ועדת שמגר.
בדצמבר 2021 הודיע שר הביטחון בני גנץ כי משרד הביטחון ירחיב את ההכרה בנפגעים כחלק מיישום רפורמת "נפש אחת".
לאחר בדיקה מדוקדקת וממושכת, ולאחר התייעצויות עם צוות גדול של מומחים רפואיים, קבעה הוועדה במסקנות הביניים שלה כי לא נמצא קשר סטטיסטי מובהק בין החשיפה של החיילים לכימיקלים רעילים במשך שירותם הצבאי לבין מגוון מחלות הסרטן בקרבם כיום.
עם זאת מתחה הוועדה ביקורת קשה על צה"ל וחיל הים בגין אי אכיפת הנחיות רשויות הבריאות ואיכות הסביבה שאסרו להתאמן בנחל.
בדעת המיעוט קבע היו"ר שמגר כי "ישנו קשר סיבתי והגיוני בין מצב הקישון לבין מחלת הסרטן אשר פגעה בחיילים".
הוועדה המליצה לאסור על הצלילה בקישון ובנמל חיפה, למנוע אימונים בשטח מים שלא נבדק מבחינה בריאותית, ולהפסיק את הזרמת השפכים לים ולקישון בפרט.
מסקנות הוועדה, שניקו את צה"ל מאחריות משפטית וחוקית, עוררו את כעסם של חיילי חיל הים לשעבר וגרמו להתמרמרות בציבור.
מפקד חיל הים באותה תקופה, אלוף ידידיה יערי, סטה מהנוהג הצבאי המקובל של שמירה על נייטרליות וקרא לחיילים בחיל הים לתמוך בעמותה שנוסדה על ידי חיילי שייטת 13 לשעבר שחלו בסרטן.
עוד אמר כי פרשה זו תגזול שינה מעיני קצינים בחיל הים למשך שנים רבות.
ב-10 בפברואר 2005 דן בית המשפט העליון בעניין ().
הדיון נבע מתביעתם של הלוחמים החולים בסרטן ומשפחותיהם להכרה על ידי משרד הביטחון כנפגעים וכחללים שנפגעו עקב שירותם.
משרד הביטחון ביקש לדחות את התביעה על הסף לאור המסקנות וההמלצות של ועדת שמגר.
בית המשפט העליון קבע כי אף שאינו מתערב בעצם תביעת הלוחמים החולים להכרה כנפגעי צה"ל, הרי שדו"ח ועדת שמגר אינו קביל כראיה, בהתאם לקביעה מפורשת בחוק השיפוט הצבאי, שמכוחו הוקמה ועדת חקירה זו.
ועדת החקירה לעניין רצח ראש הממשלה מר יצחק רבין ז"ל, שנודעה בקיצור בשם ועדת שמגר, היא ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה בנובמבר 1995, זמן קצר לאחר רצח יצחק רבין, שתפקידה היה לחקור את השתלשלות העניינים ותפקוד הגופים האחראים על ביטחונו ושלומו של ראש הממשלה.
יושב ראש הוועדה היה הנשיא (בדימוס) של בית המשפט העליון, מאיר שמגר, ויתר חבריה היו האלוף (מיל.) צבי זמיר ופרופ' אריאל רוזן-צבי.
מזכיר הוועדה היה דוד אורון.
בפני הוועדה הופיעו ראשי שירות הביטחון הכללי (השב"כ) ובפרט ראשי היחידה לאבטחת אישים, נציגי המשטרה, מלוויו של ראש הממשלה וכן רופאים שטיפלו ברבין והפתולוג, פרופ' יהודה היס, שקבע את סיבת המוות.
הוועדה קיבלה לידיה חומר נוסף, כולל סרט הווידאו שבו צולם הרצח על ידי רוני קמפלר.
הוועדה הגישה את ממצאיה ב-28 במרץ 1996, בדו"ח שכלל חלק גלוי וחלק חסוי.
בחלק הגלוי תוארו סידורי האבטחה ביחס להתרעות שהיו קיימות, חלוקת התפקידים בין גורמי האבטחה השונים (שב"כ, משטרה, יס"מ וגופים נוספים), תיאור ההתרחשות בזירת האירוע, מסלול הפינוי והטיפול הרפואי.
החלק החסוי עסק בין היתר בהפעלתו של סוכן השב"כ אבישי רביב, שהתרועע עם פעילי ימין קיצוני.
עיקרי הדו"ח של ועדת שמגר
ועדת שמגר קבעה כי רצח רבין בעצרת השלום בכיכר מלכי ישראל התאפשר כתוצאה של כשל אבטחתי במקום האירוע, חוסר תיאום בין הגופים השונים שהיו ממונים על האבטחה ואי ביצוע ההוראות והנהלים, שהביאו להתרופפות טבעת האבטחה הצמודה והפקרת גבו של רבין.
על פי דו"ח ועדת שמגר, יגאל עמיר נסע מביתו שבהרצליה לבדו באוטובוס, ולאחר שהגיע לחניון שבו חנתה מכוניתו של רבין, התמקם בסמוך לרכב הסעות אפור מסוג GMC.
במושב הרכב, שדלתו הייתה פתוחה, ישב הנהג.
יגאל עמיר נשען על החלק האחורי של הרכב, ממנו ניתן להשקיף על המדרגות המובילות מהבמה לחניון.
בשלב מסוים פנה אליו שוטר בשאלה אם פלוני שעבר במקום "שייך לכם".
לפני הגעתם של פרס ורבין, התמקם יגאל עמיר על יד העציץ הסמוך למכונית ראש הממשלה, אך נסוג מדי פעם לרכב ה-GMC.
בשעה 21:45 החל רבין ללכת לעבר מכוניתו.
לאחר ששמעון פרס חלף על פניו של עמיר, עשתה פמליית ראש הממשלה את דרכה מן המדרגות לעבר מכונית ראש הממשלה.
חוליית האבטחה הצמודה של רבין כללה מאבטח מוביל, המכונה "ג.ה.", ועוד ארבעה מאבטחים צמודים, שוועדת שמגר ציינה את שמם המקוצר של שלושה מהם: יורם רובין, "ש.ג." (בהמשך חשף את עצמו ואת שמו המלא, שי גלזר)- (שניהם צעדו לצדו של רבין), "א.ה." ומאבטח נוסף שוועדת שמגר לא ציינה את שמו.
"א.ה." והמאבטח הרביעי צעדו מאחורי גבו של רבין.
בשעה 21:50, כאשר עברה פמליית ראש הממשלה בקרבת העציץ שלידו שהה עמיר, ניצל עמיר את ההתרופפות בטבעת האבטחה וירה שלושה כדורים, שניים מהם פגעו ברבין ואחד פגע במאבטח יורם רובין.
מייד עם הישמע הירייה הראשונה זינקו לעבר עמיר המאבטח "א.ה." ושוטרי יס"מ אחדים.
ועדת שמגר ציינה את הקריאות "סרק, זה לא אמיתי", שנשמעו על ידי עדי ראייה רבים, אך לא הצליחה לזהות את משמיע הקריאות.
ועדת שמגר קבעה שלאחר הישמע היריות, ראש חוליית האבטחה, יורם רובין, בעזרת אחרים, הכניס את ראש הממשלה לרכב והורה לנהג לנסוע.
בשלב זה לא היה ברור אם ראש הממשלה נפגע.
לא היה שימוש בגורמי הרפואה שהיו במקום ולא נוצר קשר עם בית החולים.
כחצי דקה מתחילת הנסיעה שמט ראש הממשלה את ראשו, ויורם רובין ניסה להנשימו, אך לא הצליח בכך.
מכונית ראש הממשלה נסעה לבית החולים איכילוב דרך רחוב ארלוזורוב, ולהערכת הנהג הגיעה לבית החולים תוך דקה וחצי.
בהגעה לבית החולים, הנהג מנחם דמתי ביקש אלונקה, ובהמשך רובין, דמתי והשוטר פנחס תרם העלו את רבין על אלונקה ורצו עמו לחדר הטראומה.
לפי רישומי בית החולים, רבין הגיע למיון בשעה 21:52.
הוועדה הסתמכה ופרסמה את עדותו של הפרופסור גבי ברבש, שציין, שרבין הגיע למיון ללא דופק וללא לחץ דם, ועבר החייאה מידית.
הוועדה ציינה את דברי ברבש לגבי אופי הפציעה: "כדור אחד פגע בו בשכמה מימין, קרוב לעמוד השדרה.
למעשה, אזור החדירה היה בממשק שבין הצלעות לבין עמוד השדרה, עם פגיעה בחוליה, והבחנו גם פגיעה כלשהי, שאנחנו לא יכולים להעריך אותה, בעמוד השדרה עצמו, בחוט השדרה עצמו".
פרופ' יהודה היס קבע כי סיבת המוות הייתה פגיעה בריאות ובטחול, דימום ותסחיפי אוויר.
הוועדה שבחנה את הנסיבות שבסביבות רצח רבין קבעה כי כרמי גילון, ראש השב"כ בזמן הרצח, לא מילא את תפקידו כראוי.
היא ציינה כי הוא לא שקד במידה הנדרשת ולא פיקח על הפעולה התקינה של אגף האבטחה, במיוחד בנוגע לאבטחת ראש הממשלה.
הוועדה גם ציינה שהחלטתו של גילון להתפטר במהלך עבודת הוועדה משקפת את דעתה, ולכן לא נדרשה המלצה נוספת בעניינו.
גם דרור יצחקי, ראש אגף האבטחה בשב"כ, התפטר מיד לאחר הרצח, והוועדה קבעה כי גם הוא לא מילא את תפקידו כראוי.
הוועדה המליצה על פיטוריו של בני להב, ראש היחידה לאבטחת אישים, בשל כשל בתפקידו, והוא אכן פוטר מהשב"כ.
בנוסף, הוועדה ציינה אנשי שב"כ נוספים שהתרשלו בתפקידם.
לסיום, הוועדה קבעה כי יעקב שובל, מפקד מרחב ירקון במשטרה, לא שמר על שטח סטרילי בעצרת, ולא פיקח כראוי על עבודת השב"כ, ובכך תרם לכישלון בהיערכות לאירועים.
חסידי תאוריות הקשר על רצח רבין סירבו לקבל את ממצאיה של ועדת שמגר.
אחד מאותם חסידים, נתן גפן, הגיש ב-2005 עתירה לבג"ץ הדורשת שיורה לשר הבריאות לחקור מחדש את אופן פינויו של ראש הממשלה לבית החולים ואת מצבו הרפואי בעת הגעתו.
בג"ץ דחה על הסף עתירה זו, בציינו:"הנסיבות הקשורות ברצח ראש הממשלה רבין נחקרו על ידי ועדת שמגר.
בסופו של דבר נכתב דו"ח מפורט ומקיף המתאר, בין השאר, את ההשתלשלות העובדתית של אירוע הרצח.
עיינו בטענות העותר ובחומר המצורף ולא מצאנו כל ממש בדבר קיומן של סתירות "בלתי מתפשרות", כלשון העותר, בין החומר המצורף לבין האמור בדו"ח ועדת שמגר.
הטענות שמעלה העותר בעתירתו הן טענות חמורות ביותר אשר אינן נשענות על בסיס עובדתי כלשהו ואין ה"עדויות" המצויות בחומר העתירה מהוות תמיכה לטענותיו.
ועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה היא ועדה ציבורית שהוקמה באוקטובר 2006 בראשות שר האוצר לשעבר, אברהם בייגה שוחט.
הוועדה הוקמה על ידי משרדי החינוך והאוצר בכפוף להתחייבות משרד האוצר לבטל את קיצוצם של 1.2 מיליארד שקלים מתקציב ההשכלה הגבוהה, אם מסקנות הוועדה ייושמו.
הוועדה החלה את עבודתה בינואר 2007 במטרה לבחון את תפקוד מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל ולהמליץ על רפורמות בניהולה.
הוועדה הגישה את מסקנותיה הסופיות ב-16 ביולי 2007. בשל מחאות נרחבות מצד ארגוני הסטודנטים וחוסר נכונות מצד משרד האוצר לתקצב את הרפורמה, נגנז למעשה דו"ח הוועדה והמלצותיה לא יצאו לפועל.
הנושאים העיקרים בהם עסקה הוועדה, על פי הנחיית שרי האוצר והחינוך, הם:
עידוד המחקר וההוראה האקדמיים על ידי מתן גמישות ניהולית למנהלי האוניברסיטאות והחלת שכר דיפרנציאלי תומך איכות
חלוקת התפקידים בין האוניברסיטאות למכללות
פריסת מוסדות ההשכלה הגבוהה במרכז ובפריפריה
עם הקמתה החליטה ועדת שוחט על הקמת ארבע ועדות משנה, בהתאם לתפקידים של הוועדה.
כאמור, מורכבת ועדת שוחט מארבע ועדות משנה הדנות בנושאים ממוקדים ומוועדת-על אשר בוחנת את המלצות ועדות המשנה וקובעת את ההמלצות הסופיות.
לנציגי סגל האוניברסיטאות, המכללות, תלמידי המחקר והסטודנטים לא ניתן ייצוג בוועדה, אלא רק בוועדות המשנה, אך אלו בחרו לא להשתתף בהן כדי לא לתת לגיטימציה לפעילות הוועדה.
ועדות המשנה אמורות היו להגיש את מסקנותיהן עד אפריל 2007 ולאחר מכן ביוני 2007 התפרסמו מסקנות הוועדה כולה.
הוועדה הציעה המלצות במגוון תחומים, הנוגעות לחלוקת המשאבים הרצויה למערכת ההשכלה הגבוהה ולמקורות למשאבים אלו, למערכת היחסים הרצויה בין המכללות לאוניברסיטאות, לקידום המחקר ולמשכורות חברי הסגל האקדמי.
אך המסקנות שעמדו במרכז תשומת הלב הציבורית היו אלו שנגעו לשכר הלימוד.
בתחום זה, המליצה הוועדה על שינוי מבנהו של שכר הלימוד - לפי ההמלצה, שכר הלימוד לתואר ראשון יורכב מחלק מזומן על סך 5,800 ש"ח שישולם בעת הלימודים, ומחלק שני על סך 9,000 ש"ח, שיוענק לסטודנטים כהלוואה שתשולם החל משנה לאחר סיום התואר - ובמידה והכנסתם עברה רף הכנסה מינימלי.
סטודנט שהכנסתו לא תעבור רף זה, יהיה פטור מתשלום ההלוואה וזו תהפוך למענק.
בנוסף לכך, המליצה הוועדה להעלות את שכר הלימוד לתואר שני ל-15,000-18,500 ש"ח, לשיקול דעתה של האוניברסיטה.
בכך אימצה הוועדה את שיטה הדומה למודל האוסטרלי לשכר לימוד.
יתר על כן, הוועדה המליצה להגדיל משמעותית את כמות חברי הסגל הבכיר, ובין היתר להוסיף במשך מספר שנים 600 חברי סגל חדשים מדי שנה.
הקמת הוועדה עוררה גל מחאה עז עוד לפני כינוסה הראשון מצדם של ארגוני הסטודנטים, תלמידי המחקר והמרצים.
הארגונים הכריזו על מאבק מתמשך נגד הוועדה בשל מספר טענות:
הקמת הוועדה מהווה הפרה של התחייבות ממשלתית לפעול לפי החלטות ועדת וינוגרד
הוועדה הוקמה באופן חד-צדדי ללא ייצוג הולם לארגונים השונים
הוועדה מורכבת בן השאר מכלכלנים ואנשי משרד האוצר ולכן לטענת ארגוני הסטודנטים הוועדה הנה בעלת צביון נאוליברלי וקפיטלסטי במובהק ומסקנותיה ידועות מראש על פי הצהרות העבר של חברי הוועדה
הוועדה צפויה להמליץ להעלות את שכר הלימוד בניגוד להמלצות ועדת וינוגרד, פעולה אשר לטענת הסטודנטים תקטין את נגישות ההשכלה הגבוהה למעוטי יכולת
הוועדה צפויה להמליץ להחיל שכר לימוד דיפרנציאלי, פעולה אשר נטען כי תוביל להרחבת הפערים בין פקולטות שונות וליצירת תחומי מחקר "עשירים" ו"עניים"
הוועדה צפויה להמליץ להעסיק מרצים בחוזים אישיים ובכך תפגע בחופש האקדמי ובזכות ההתאגדות.
במסגרת המאבק בוועדה חברו יחדיו ארגוני הסגל האקדמי הבכיר, הסגל האקדמי הזוטר, מרצי המכללות, התאחדות הסטודנטים וארגון הסטודנטים.
ארגוני הסטודנטים ערכו עשרות הפגנות מחאה ברחבי הארץ, מס' ימי שביתה ואף התפרצו לכמה מדיוני הוועדה.
תמיכה נוספת למחאה הגיעה מהסתדרות העובדים אשר במהלך פברואר 2007 הכריזה גם כי היא תומכת במאבק הסטודנטים.
עם זאת, מספר שבועות לאחר מכן כפרו נציגי הסטודנטים בהבנות הקודמות והכריזו על השבתת האוניברסיטאות והמכללות המתוקצבות.
הפעם ארכה השביתה 41 ימים, ובמהלכם אורגנו הפגנות רבות ואירועי מחאה שקראו למנוע את "שחיטת ההשכלה הגבוהה" (על משקל שמו של יו"ר הוועדה, שוחט).
במהלך השביתה נערכו מגעים בין נציגי הסטודנטים לבין נציגי ראש הממשלה, על מנת להגיע להבנות שיביאו לסיום השביתה תוך מתן אפשרות לוועדת שוחט לבצע את תפקידה.
לאחר מספר טיוטות אותן הגישה הממשלה כהצעה לראשי הסטודנטים, קיבלו אלה הסכם פשרה, על פיו לא ישתנה שכר הלימוד ללא הסכמה מצד הסטודנטים, וסיימו את השביתה והמאבק המאורגן כנגד הוועדה ב-22 במאי.
משרד האוצר מצידו סירב לתקצב את המלצות הוועדה לרפורמה ללא העלאת שכר הלימוד.
כתוצאה משביתת הסטודנטים הוארך סמסטר ב', במרבית האוניברסיטאות והמכללות בישראל, בשלושה עד ארבעה שבועות.
במקביל התגבש גם צוות אלטרנטיבי לבחינת הרפורמות בהשכלה הגבוהה, ביוזמתו ועריכתו של פרופ' אילן גור-זאב מהפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה.
במהלך 2007, ועוד בטרם פורסם דו"ח ועדת שוחט, פרסם הצוות את נייר העמדה האלטרנטיבי "נגד תיעוש האוניברסיטאות בישראל".
ועדת החקירה לעניין הטבח במערת המכפלה בחברון התשנ"ד היא ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה בעקבות טבח מערת המכפלה שאירע ב-25 בפברואר 1994 (פורים ה'תשנ"ד) במערת המכפלה בחברון, ובו נרצחו 29 מתפללים פלסטינים ונפצעו 125 באולם יצחק.
המפגע היה יהודי תושב קריית ארבע, ברוך גולדשטיין, שנהרג במהלך האירוע.
הוועדה מכונה גם ועדת שמגר, על שם מי שעמד בראשה, נשיא בית המשפט העליון לשעבר מאיר שמגר (כך קרויות גם שלוש ועדות חקירה נוספות שבראשן עמד שמגר).
חברי הוועדה, בנוסף לשמגר, היו:
שופט בית המשפט העליון אליעזר גולדברג
שופט בית המשפט המחוזי עבד אל-רחמן זועבי
נשיא האוניברסיטה הפתוחה, פרופ' מנחם יערי
הוועדה נדרשה לבחון את מדיניות אכיפת החוק וההתרעה כלפי מעשי עבריינות פוליטית של מתנחלים; היא נדרשה גם לבחון את פרטי המקרה ובייחוד האם גולדשטיין היה חלק מארגון טרור, או פעל על דעת עצמו.
הוועדה נפגשה 31 פעמים, ושמעה עדויות מ-106 מקורות (16 מהם בדלתיים סגורות).
דו"ח הוועדה הוגש ביוני 1994. הוועדה הסיקה כי גולדשטיין פעל לבד, ולא במסגרת ארגון (אף על פי שהיה חבר "כך" ותלמיד של מאיר כהנא).
הוועדה מתחה ביקורת על רמת התיאום בין גופי הביטחון השונים ועל רמת האכיפה של עבריינות פוליטית בקרב פעילי ימין קיצוני.
עם זאת, היא קבעה כי המנהיגות הפוליטית והצבאית לא יכלה לחזות את האירוע וכי עדויות של חלק מניצולי הטבח, לפיהן נשמעו בחלל האולם גם קולות נפץ רימונים, אינן אמינות ומלאות סתירות.
הוועדה קבעה כי גולדשטיין פורק מנשקו בטרם נהרג.
ועדת שרים, המכונה גם קבינט, היא פורום מצומצם מטעם הממשלה, המונה מספר שרים, במטרה לשפר את תהליך הניהול וקבלת ההחלטות בתחום מוגדר.
הממשלה במליאתה, עוסקת בנושאים רבים בו זמנית העולים על סדר היום, והטעונים החלטה, ומשכך, עולה הצורך בוועדות מצומצמות.
הממשלה רשאית לפעול באמצעות ועדה שמונתה, ולפעול באמצעות חבריה של הממשלה.
תפקיד ועדת השרים היא לסייע לממשלה בעבודתה, בתחומים שנמסרו לה על ידי הממשלה.
ועדות השרים יונקות את סמכויותיהן מן הממשלה, ועל כן סמכויות אופרטיביות ניתנות להן רק על ידי מליאת הממשלה.
הסמכות למנות ועדות שרים שאובה מחוק יסוד: הממשלה:
חלק מהוועדות שהוקמו מכוח החלטות ממשלה מסוימת או מכוח תקנות, כגון ועדת השרים לענייני חקיקה המוסדרת בתקנון לעבודת הממשלה.
אחרות מחויבות לפי חוק ראשי כמו: ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים או הקבינט המדיני-ביטחוני, המוכר ביותר מבין הוועדות.
בתקנון נקבע מספר הוועדות, על הרכבן ועל סמכויותיהן של כל ועדה.
הממשלה קובעת יושב ראש לכל ועדת שרים, ובמידה ולא נקבע לוועדה יושב ראש, ראש הממשלה משמש כיושב ראש הוועדה.
סמכויות יושב ראש הוועדה בישיבות דומות לאלו של ראש הממשלה בישיבות הממשלה, והוא זה שקובע את מועד התכנסות הוועדה ואת הנושאים שעל סדר יומה.
כינוסם של ועדות השרים לישיבות ודיונים הן באחריות מזכירות הממשלה.
המזכירות פועלת בהתאם ל"חוק יסוד: הממשלה" ובהתאם ל"תקנון לעבודת הממשלה" ובראשה עומד מזכיר הממשלה.
המזכירות ממנה לכל ועדה מזכיר, מבין אנשי צוות המזכירות.
מזכיר הממשלה, אחראי כלפי הוועדה בהתאם להנחיות יושב ראש הוועדה בנושאים הבאים: זימון פגישות הוועדה, הכנת סדרי היום והחומר הנלווה ומתן שירותים מזכירותיים לחברי ועדת השרים ולוועדות עצמן בעת קיום הישיבות.
בנוסף, המזכירות אחראית על עריכת סיכומי הדיונים (לרבות ניסוח החלטות הוועדה), כתיבתן בפרוטוקול ההחלטות, ותמלול הישיבה בעת הצורך.
כחלק מתפקידו ראש הממשלה יושב בראש ועדת שרים לענייני ביטחון וכן הוא יושב ראש בכל ועדה כל אימת שהוא רואה צורך לקחת חלק בישיבותיה.
ועדת שרים קבועה: ועדת שרים קבועה נבחרת על ידי הממשלה מבין חבריה, ותפקידה לסייע בעבודתה בתחומים שהממשלה מסרה לה.
לפי חוק יסוד רשאית הממשלה לפעול על ידי ועדות שרים קבועות.
ועדות אלו הן הוועדות החשובות והעיקריות בהם נעזרת הממשלה.
כל ממשלה רשאית להכניס שינויים במספר ועדות השרים הקבועות.
ההוראות בתקנון הממשלה לעניין ועדת השרים חלות בעיקר על ועדת שרים קבועה.
ועדת שרים לעניין מסוים: ועדה שנבחרת על ידי הממשלה, מבין חבריה, לטפל בנושא מסוים שהממשלה מטילה עליה.
הממשלה רשאית על פי חוק היסוד לפעול על ידי ועדות שרים לעניינים מסוימים.
הממשלה תפעל להקמת הוועדה כאשר עולה על סדר היום עניין מסוים בעל חשיבות יוצאת מן הכלל למדינה ולציבור.
ועדת שרים זמנית: תפקידה של ועדת השרים הזמנית לסייע לממשלה ספציפית בעבודתה, בתחומי העניינים שהממשלה מסרה לה.
הממשלה רשאית על פי חוק היסוד, לפעול על ידי ועדות שרים זמניות, ולהקים ועדת שרים זמנית בעניין מסוים שאינו עומד בתדירות סדר היום של הממשלה, או אחת מוועדותיה.
הקבינט המדיני-ביטחוני, הקבינט החברתי-כלכלי, קבינט הדיור והתחבורה, הקבינט לשוויון מגדרי, קבינט העלייה והקליטה, קבינט הקורונה, ועדת השרים לענייני חקיקה, ועדת השרים להצטיידות, ועדת השרים למתן היתר לפרסומים, ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים ובעבר גם ועדת השרים להתיישבות.
בעבר התקיימו גם ועדת החמישה שנערכה במשך הממשלה הזמנית בידי דוד בן-גוריון כדי לבקר את ניהול הצבא והמטבח של גולדה שנערך בידי גולדה מאיר וכלל התייעצויות ודיוני ממשלה של שרים ושאר בכירים בביתה.
ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי
"ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי" היא ועדה קבועה בממשלה.
מדיניות חוץ וביטחון של ישראל מנוהלים על ידי ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי בראשותו של ראש הממשלה ובהשתתפותו של שר הביטחון.
תקנון עבודת הממשלה, הוסיף הוראות מיוחדות בנוגע להרכבת הוועדה - היא מורכבת ממספר חברים קטן, ובלבד שמספרם לא יעלה על מחצית מספר השרים בממשלה.
וזאת על מנת, למנוע דליפת ידיעות סודיות מישיבות הממשלה.
ראש הממשלה קובע את הנושאים לדיון בוועדה, ביוזמתו או על פי פניית חבריי הוועדה.
השתתפות גורם חיצוני בוועדה, שאינו חבר בוועדה יקבע על ידי ראש הממשלה, לאחר התייעצות עם השר הנוגע בדבר.
ראש הממשלה מכנס את הוועדה בעיקר כאשר עולה על סדר יומה של הממשלה נושא ביטחוני ממדרגה ראשונה, אשר לרוב מחייב סודיות מוחלטת.
פרוטוקול מילולי של דיוני הוועדה והחלטותיה נרשמים.
פרוטוקול החלטות הוועדה אינו מצורף לפרוטוקול החלטות הממשלה, ואינו נשלח לשרים (כיוון שלרוב מדובר בנושאים רגישים).
כל שר רשאי לעיין בפרוטוקולים במזכירות הממשלה, ולערער על החלטת הוועדה על ידי הגשת ערר לראש הממשלה.
הערר ידון בוועדה, או לפי בקשת העורר ובהסכמת ראש הממשלה, בממשלה.
ראש הממשלה רשאי להורות שנושא הצעת סדר יום של הממשלה בנושא ביטחוני, תועבר לפני ישיבת הממשלה לדיון בוועדה, ולהפך, הצעה לסדר היום של הוועדה תועבר לדיון בממשלה.
הוועדה רשאית להחליט כי נושא הנדון בה יובא לידיעת הממשלה או לדיון בה.
כמו כן, הממשלה רשאית למסור נושא כלשהו, בכל עת להחלטת הוועדה.
דין החלטת הוועדה בנוגע לנושא כדין החלטה של ישיבה בממשלה.
חל איסור מוחלט לפרסם לציבור עניינים מסוימים מתוך הדיונים וההחלטות של ועדות השרים.
הדיונים וההחלטות בענייני ביטחון המדינה ובענייני יחסי חוץ של המדינה הם סודיים, והממשלה רשאית להחליט לשמור בסוד כל עניין מסוים.
מקום ומועד כינוסה של ועדה נקבע בישיבות הוועדה, ולחלופין נקבע על ידי יושב ראש הוועדה ביוזמתו או על ידי אחד מחברי הוועדה.
ישיבות הוועדה מתקיימות כאשר כל משתתפי הוועדה נוכחים.
ועדות השרים דנות על נושאים שהועלו מראש על סדר היום, ומשכך, לא יעלה נושא לדיון שלא נקבע בסדר היום.
במקרים דחופים וסודיים ייכלל הנושא מראש ויעלה לסדר היום כשיושב ראש הוועדה אישר את הצורך והדחיפות לדון בנושא הישיבה.
סדר הדיון נקבע על ידי יושב ראש הוועדה, אלא אם קבעה הוועדה סדר דיון אחר.
שר רשאי לבקש לדחות את הדיון הנערך לגבי סעיף מסוים, ולקבוע מועד אחר לדיונו בישיבה.
ועדת השרים רשאית לדחות את בקשתו ולקיים דיון בסעיף המסוים.
נושא הצעה על סדר היום, הכרוך בהוצאה כספית שאינו כלול בתקציב המדינה באותה השעה, ושר האוצר מתנגד לה, ידון רק בנוכחות שר האוצר.
"נושא הצעה" הוא נושא שעל סדר היום, הכרוך בפעולות של שר אחר שאינו חבר בוועדה, והשר האחר מתנגד להצעה, אין הוועדה רשאית לדון בה, אלא אם מוזמן השר האחר לישיבה שבה מבקשים להחליט באותה הצעה.
הצעה בוועדת שרים מתקבלת ברוב של המצביעים בישיבה.
שר רשאי לערור על החלטת ועדת שרים.
עליו לעשות זאת בכתב, תוך שבועיים מיום שהועברה אליו ההחלטה.
הערר ידון בוועדת שרים, ולחלופין על פי בקשת העורר- בממשלה.
השר יפרט את נימוקי הערר.
המשיב לערר הוא ראש הממשלה, יושב ראש הוועדה או השר הרלוונטי.
הצעת ערר שלא הוגשה או שהוגשה ונדחתה, תצורף ההחלטה הדוחה לפרוטוקול החלטות הממשלה, ודינה ככל דין של החלטת הממשלה בישיבתה.
החלטות של ועדות הפועלות מכוח החוק עומדות בפני עצמן ולא ניתן לערער עליהן.
כך לדוגמה ועדת השרים להפרטה הפועלת מכוח חוק החברות הממשלתיות, ועדת השרים לענייני שירות הביטחון הכללי הפועל מכוח חוק השב"כ וועדת השרים לענייני ביטחון לאומי הפועלת מכוח חחוק הממשלה.
פרוטוקול ההחלטות הוא בעל חשיבות רבה, ורישום שיקולי הוועדה חיוניים.
עורך הפרוטוקול הוא מזכיר הממשלה.
בפרוטוקול נרשמים שמות הנוכחים בישיבה, החלטות ואת מניין הקולות בהצבעה.
פרוטוקול המכיל פרטים סודיים ישמר בנפרד אצל מזכיר הממשלה, והוא מציין זאת בפרוטוקול.
העתקי הפרוטוקול של ועדות השרים, למעט פרוטוקול של ועדות השרים לענייני ביטחון נשלחים לנשיא המדינה, לשרים וליועץ המשפטי לממשלה.
שר רשאי להגיש בכתב ערר, נוסח מהותי על הפרוטוקול של החלטות הוועדה, תוך שבוע מיום שהועבר אליו.
הקמת ועדת שרים בנוגע לנושא מסוים עשויה לעורר שיח ציבורי נרחב.
כך לדוגמה סביב ההחלטה על הקמת ועדת השרים 2609 מיום 19.11.2007, לעניין מערך המילואים ומתן הטבות לחיילי מילואים פעילים.
ועדת השרים בראשות שר הביטחון אישרה סל הטבות לחיילי המילואים, על פי ההחלטה והפרסומים שבאו אחריה.
ביקורת מסוג נוסף היא על עצם קיומו של ועדת שרים.
כך היה במקרה של ועדת השרים לעניין מינהל אוכלוסין, אשר הוצע לבטל בהצעת חוק 3443605 בשנת תשס"ה - 2005, לעניין ביטול ועדת שרים לענייני מינהל אוכלוסין.
מטרתה של הצעת החוק היא לבטל את הוועדה, שנועדה לקבוע את מדיניותה של ישראל בתחום העלייה וההגירה.
בישיבת ועדת הכנסת לענייני עלייה, אשר התקיימה בתאריך 9 בפברואר 2005, צוטט שר הפנים: "זו שערורייה שהממשלה הקימה בעבר ועדת שרים לענייני מינהל אוכלוסין".בין ההחלטות השנויות במחלוקת של ועדת השרים הניתן למנות את שלילת הזכות לביטוח לאומי מהורים קשישים.
להלן רשימת ועדת שרים הנוכחית תחת הממשלה ה-37:
ועדת שיינין היא ועדה שעסקה בהכנת תוכנית לאומית רב-שנתית לבטיחות בדרכים.
עיקרי התוכנית הוגשו לשר התחבורה מאיר שטרית ביולי 2005.
הוועדה נקראה על שם היו"ר שלה, הכלכלן יעקב שיינין (מנכ"ל חברת מודלים כלכליים).
בוועדה היו חברים גם ניצב שחר איילון - ראש אגף התנועה במשטרת ישראל, מומחים לתחבורה ובטיחות בדרכים, יועצים כלכליים ומומחים לדיני תעבורה.
התוכנית שגיבשה הוועדה מושתתת על בסיס כלכלי ומטרתה להגביר את הבטיחות, לפחות כל עוד החיסכון בנזקים גדול מעלות ההשקעה בבטיחות.
מטרת התוכנית היא להגיע לרמת הבטיחות של המדינות המובילות בתחום בתוך 10 שנים.
החידוש בתוכנית בא לידי ביטוי בארבע מרכיבים עיקריים- יעדים, אחריות, עצמאות, מקורות כספיים:
יעד - להגיע בתוך 10 שנים לרמת הבטיחות של המדינות המובילות בתחום.
ב-2005 מספר ההרוגים לנסועה בישראל היה גבוה ביותר מ-65% לעומת שבמדינות המובילות (לפי מדד של מספר הרוגים לק"מ נסועה).
לפי אומדנים, פרוש העמידה ביעד היא ירידה במספר ההרוגים בתאונות דרכים אל מתחת ל-360 -איש לשנה עד שנת 2010 ואל מתחת ל-300- איש בשנת 2015. זאת כאשר הנסועה הייתה צפויה לגדול ב-30% ומספר כלי הרכב צפויים לגדול ב-46%.
אחריות - האחריות הישירה לבטיחות בדרכים תופקד בידי שר התחבורה, והתואר שלו ישתנה ל"שר התחבורה והבטיחות בדרכים".
לראשונה, הממשלה, בהנהגת שר ייעודי, תהיה אחראית לבטיחות בדרכים בדומה לאחריות שלה בתחום ביטחון המדינה.
הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים תהפוך לרשות ממשלתית עצמאית וחזקה, שתפקח על כל הפעילות השוטפת בתחום ותממן אותה.
התקציב השנתי הכולל למימון הרשות יעמוד על סך של 550 מיליון ש"ח.
תקציב זה יופנה לתפעול השוטף של הרשות, לחינוך תעברותי, למדיניות הסברה והכשרה ולשם הגברת האכיפה המשטרתית.
מקורות כספיים תקציב הראשות יהיה דרך הממשלה, ודרך אגרת בטיחות בשיעור של 9% מגובה עלות ביטוח החובה של כל כלי הרכב.
למרות שהצרכנים ישלמו בצורה ישירה לרשות, עורכי התוכנית טענו כי הצלחת התוכנית תוביל להפחתת עלות התאונות ולכן גם לירידה אגרת עלות ביטוח החובה, וכי התוכנית עדיפה על המצב הקיים לפיו הציבור גם משלם פרמיות ביטוח גבוהות וגם מקבל בטיחות נמוכה.
לפי דו"ח הוועדה תשתית דרכים בטיחותית היא תנאי הכרחי לבטיחות (על פי העיקרון "לפני עיוור לא תיתן מכשול").
במקביל, הוועדה מוצאת כי יש לשפר משמעותית את תרבות ותורת הנהיגה ואת המודעות לסכנות בדרכים.
השיפורים יתאפשרו באמצעות מערכת יעילה של הסברה, חינוך, אכיפה וענישה.
מתוך ניסיון העבר סבורים אנשי הוועדה כי שימוש נכון באמצעים אלה יאפשר לשנות את תרבות הנהיגה בישראל.
הוועדה הגדירה 3 יעדים בתחום הבטיחות והתחבורה:
ירידה במספר ההרוגים בתאונות דרכים - הגעה אל מתחת ל-360- הרוגים בשנה, תוך חמש שנים, (2010) ואל מתחת ל-300 הרוגים בשנה, תוך 10 שנים (2015).
האטת קצב הגידול בנסועה - כך שבשנת 2015 תגדל הנסועה, בהשוואה לשנת ,2004 ב-30% בלבד בעוד שמצבת כלי הרכב צפויה לגדול ב-46%.
הפחתת הנזק הכלכלי מתאונות - הפחתה של יותר משני מיליארד ש"ח לשנה בנזקים הישירים מתאונות (על פי תשלומי התביעות
מחברות הביטוח) עד שנת 2010 הפחתה זו תקשף ירידה של מעל ל-3 מיליארד ש"ח לשנה בנזקים הכוללים מנקודת ראות הציבור.
התוכנית מורכבת משלושה חלקים, ששילובם יחד אמור לתרום לאפקטביות שלה:
חלק א' - שינויים מבניים בדרג הממשלה ומשרדיה,
חלק ב' - תשתית בטיחותית.
חלק ג' - תוכנית פעולה ייעודית במגוון תחומים.
בתוכנית הפעולה קיימים שני עקרונות:
1 - לאפשר לכלי הרכב נסיעה בטוחה בתנאי דרך שחברי הוועדה מגדירים כסבירים.
2 - להשפיע על משתמשי הדרך להתנהגות נכונה בכבישים ובדרכים.
התוכנית כוללת המלצות לשינויים מבניים כולל שינויים בדרך תקצוב פעילות הבטיחות
מחויבות ממשלתית לנושא בטיחות בדרכים, תוך הצבת הנושא כיעד לאומי.
מינוי שר התחבורה כאחראי על הבטיחות בדרכים, והגדרתו מחדש כ"שר התחבורה והבטיחות בדרכים".
מיצובה של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים כרשות עצמאית (סטטוטורית) הכפופה ישירות לשר
העמדת מקורות חוץ תקציביים (אגרת בטיחות) לפעילות שוטפת של הרשות.
שינוי מערכת המיסוי על כלי רכב ועל דלק, ועידוד גריטה מוקדמת של כלי רכב פרטיים.
העתקת האחריות ללימוד עיוני של תורת הנהיגה ובטיחות בדרכים, למערכת החינוך, והכללת הנושא בבחינות הבגרות.
הצלחה במבחן תהווה תנאי הכרחי ללימוד נהיגה מעשי.
תפקידי הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים
פיקוח מלא על בטיחות מערכת הכבישים ומסילות הברזל.
הקמה והפעלה של מרכז מידע לאומי.
קיום מחקר יישומי וחקר עומד של תאונות דרכים.
עזרה במימון פעילויות לבטיחות בדרכים (תשתית בטיחות עירונית, אכיפה, חילוץ, הצלה, חינוך), דבר זה יבוצע תוך מעורבות שוטפת של הרלב"ד בתהליכי קבלת החלטות.
המלצות הוועדה כוללות גם המלצות בנושא שיפור התשתיות, כולל:
שדרוג רמת הבטיחות של הכבישים הקיימים.
הקמת תשתית בטיחות עירונית להגנה על הולכי רגל מפני פגיעת כלי רכב
פיתוח תשתית תחבורה, וריסון הגידול בנסועה ברכב פרטי
הסברה ויצירת מודעות לתורת הנהיגה ולסכנות בדרכים.
בטיחות של כלי רכב (עידוד השימוש במערכות בטיחות מתקדמות).
נוכחות משטרתית מוגברת ואכיפה בכבישים.
שיפור מערכי חילוץ נפגעים והצלה.
ביולי 2005 החליטה ממשלת ישראל לאשר את העקרונות של "תוכנית לאומית רב-שנתית לבטיחות בדרכים", שהוכנה בהתאם להמלצות ועדת שיינין (שהוקמה לצורך כך).
הממשלה החליטה כי שר התחבורה יהיה האחראי לבטיחות בדרכים ובהתאם לכך ייקרא "שר התחבורה והבטיחות בדרכים", וכי תוקם רשות עצמאית, הרלב"ד, אשר תפקד על הפעולות במאבק בתאונות הדרכים ותתאם את פעולותיהם של משרדי הממשלה והגופים האחרים המטפלים בנושא.
לדעת עיתונאים ומומחים רבים, ההמלצה החשובה ביותר של ועדת שיינין הייתה הקמתה של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, כגוף עצמאי ובעל סמכויות נרחבות.
אבל למרות הקמת הרשות, עיתונאים, מומחים ודוחות הצביעו על כך שהסכמויות שלה לא היו מספיק חזקות ולא בהתאם להמלצות הוועדה.
בשנת 2006 נחקק "חוק הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים" (הוראת שעה) שעל פיו הוקמה בינואר 2007 הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, ושר התחבורה הוגדר כ "שר התחבורה והבטיחות בדרכים"..
הרלב"ד החלה לפעול בשנת 2008 לפי דו"ח הוועדה, הרשות אמורה הייתה לזכות במעמד שיקנה לה לא רק סמכויות תיאום, אלא גם סמכות פיקוח ובקרה על הגופים המקבלים ממנה תקציבים שנתיים.
אך שבפועל, חוק הרשות עיקר את הרב"ד כמעט לחלוטין מסמכויות של בקרה ופיקוח.
בפועל, משמשת רלב"ד ברוב המקרים גורם ממליץ בלבד.
בתחילה נקבע כי תוקף החוק יהיה חמש שנים; בצו של שר התחבורה ישראל כץ ממאי 2013 נקבע כי תוקף החוק יוארך בחמש שנים, עד סוף שנת 2017. תקציב הרשות בשנים 2014 ו-2015 היה כ-276 וכ-230 מיליון ש"ח בהתאמה.
דו"ח מבקר המדינה משנת 2016, מצא כשלים כשלים רבים בפעילותם של משרד התחבורה ורלב"ד, (וכן בגופים אחרים כמו המשטרה ומשרד החינוך) שפגעו במאבק בתאונות הדרכים.
הרשות לא הצליחה להיות גורם מוביל במאבק המתמשך בתאונות הדרכים, בין היתר עקב קציבת זמן פעילותה, אי מתן סמכויות מספיקות להובלת הנושא, הרכב חסר ולא מקצועי דיו של המועצה, הפחתת בקציב הרשות במשך השנים וכשלים שונים בתפקודה.
התמודדות עם כלי רכב כבדים
בשנים 2015-14 כלי רכב כבדים כמו משאיות ואוטובוסים היו מעורבים ב-20% מכלל התאונות הקטלניות באותן שנים, אף ששיעור כלי הרכב האלה היה רק 3% מכלל כלי הרכב בישראל.
הדבר גרם למוות של כ-50-60 בני אדם בשנה.
למרות הסכנות הרבות הנובעות מכלי רכב כבדים, משרד התחבורה עשה מספר קטן של בדיקות במשרדי חברות ההובלה, ונמנע מלנקוט מספר פעולות עליהן התחייבה הממשלה בשנים קודמות.
החלטת הממשלה משנת 2005 קבעה שיש לחייב בדיקה בטיחותית רבעונית לכלי רכב כבדים במוסך מורשה, אולם קביעה זו לא עוגנה בתקנות ובחוק.
לפי מבקר המדינה, בכך עולה הסיכון שבכבישי ישראל נעים כלי רכב כבדים שאינם תקינים.
בבדיקות רכבים שנעשו בחודשי הקיץ בשנים 2013 ו-2014 הורדו מהכביש עקב תקלות חמורות 9.3% ו-5.4% בהתאמה מהאוטובוסים שהסיעו ילדים.
מספר הבדיקות של רכב השוקל יותר מ-12 טון פחת מ-5,840 בשנת 2013 לכ-4,000 בשנת 2014. החלטת הממשלה משנת 2005 קבעה גם לחייב התקנה של רשם נתוני נסיעה (טכוגרף) דיגיטלי בכלי רכב כבדים, שיהווה גורם מרתיע לנהגים וחברות הובלה וישמש כלי בידי חוקרי תאונות דרכים.
לפחות עד 2016 החלטה זו לא בוצעה.
בעקבות המלצות הוועדה המשטרה גם שינתה את נהליה בנושא בקרת האכיפה.
היעד המרכזי של הוועדה - הורדת מספר ההרוגים, לא הושג.
בשנת 2008 העיתוני שחר הזלקורן וכן שיינין עצמו, ביקורו את היעד הזה משום וטענו שמדובר ביעד שמרני מידי, ביחס לחזון אפס הרוגים בתאונות דרכים שהונהג עד אז במדינות המובילות באירופה.
שיינין אמר:"מה רוצים היום באירופה?
הם אומרים, בגלל שהרכבים הרבה יותר בטוחים, בגלל שיש חגורת בטיחות, בגלל שהם מוגנים יותר, בגלל שיש כריות אוויר, אנחנו שואפים לאפס הרוגים"
יעד של הפיכת ישראל לאחת המדינות המובילות בבטיחות בדרכים לא הושג.
ביחס למדד של מספר הרוגים למיליארד ק"מ נסועה, בישראל עמד בשנת 2018 עמד על 5.2, בדומה לממוצע של מדינות ה-OECD אבל גבוה בהרבה לעומת המדינות המובילות כמו נורווגיה (2.3) או אירלנד (2.8) - גבוה לפחות ב-80%, בעוד שבזמן הדו"ח נתון זה עמד על 65%.
רקע - פרשת בר-און חברון
ב-10 בינואר 1997 מינתה הממשלה, בראשות בנימין נתניהו, את עורך-דין רוני בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה.
תפקיד היועץ המשפטי לממשלה הוא תפקיד בעל כוח שלטוני רב עוצמה הדורש שיקול דעת עצמאי באשר להעמדה לדין פלילי ולעיכוב הליכים פליליים, ובשל כך מינוי בר-און אשר היה פעיל פוליטי, חבר במרכז הליכוד, ולא נמנה עם הפרקליטים מן השורה הראשונה, נראה כלא טבעי.
בנוסף, שר המשפטים, צחי הנגבי, היה מתמחה במשרדו של בר-און, דבר אשר הוסיף לבעייתיות שבקשריו הפוליטיים של בר-און.
יום לאחר מינויו של בר-און לתפקיד, הוגשה לבג"ץ עתירה על ידי ח"כ אופיר פינס ממפלגת העבודה.
העתירה דרשה מראש-הממשלה ובר-און לתת הסבר למינויו של בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה.
נוסף על כך נתבקש צו ביניים שימנע מבר-און להיכנס לתפקיד עד אשר תינתן החלטה בעתירה.
יומיים לאחר מינויו, הכריז בר-און על התפטרותו מתפקיד היועץ המשפטי לממשלה.
כאשר נשאלה השאלה מדוע סירבו ראש-הממשלה ושר המשפטים למנות משפטנים מן השורה הראשונה לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה השיב העיתונאי החוקר מרדכי גילת כי הסיבה נעוצה בכך שכנגד כמה מבכירי הקואליציה עמדו אישומים פליליים, דבר אשר גרם להם להימנע ממינוי אדם חזק מידי לתפקיד.
הבכירים הפעילו לחץ גדול על ראש-הממשלה ועל מנת לרצות אותם הוא היה חייב למנות לתפקיד אדם שיוכל לעזור להם.
ב-22 בינואר 1997 נפתחה מהדורת מבט בכותרת כי חבר הכנסת אריה דרעי התנה את תמיכתו בהסכם חברון במינויו של עו"ד רוני בר-און ליועץ המשפטי לממשלה.
בכתבתה של איילה חסון אשר חשפה את הדבר, נאמר כי דרעי נפגש עם בר-און, אשר היה מאושר מן המינוי המכובד, ובמהלך הפגישה הבטיח בר-און לדרעי עסקת טיעון שאין עמה קלון על-מנת שדרעי יוכל להמשיך בקריירה הפוליטית שלו.
דרעי הגיע לראש-הממשלה ואל מנכ"לו, אביגדור ליברמן, והודיע להם שש"ס תפרוש מן הממשלה אם הם לא ימנו את בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה.
שלושה ממקורביו של ראש-הממשלה התריעו בפניו מפני המינוי של בר-און.
נתניהו השתכנע והסיר את מועמדותו של בר-און לתפקיד.
בעקבות זאת ש"ס הודיעה כי היא מתנגדת להסכם חברון, שלפיו צה"ל יצא מחלקיה הפלסטיניים של העיר.
ליברמן נשלח אל דרעי להבטיח לו שבר-און ימונה בכל זאת, ולאור זאת ש"ס הסירה את התנגדותה להסכם חברון.
בהוראתה של פרקליטת המדינה עדנה ארבל נפתחה חקירה משטרתית.
בין הנחקרים היה ראש-הממשלה נתניהו, שהיה ראש-הממשלה הראשון בישראל שנחקר במשטרה בחשד לעבירה פלילית.
עם תום החקירה, המליצה המשטרה להעמיד לדין את נתניהו ואת הנגבי באשמה של הפרת אמונים, ואת דרעי וליברמן באשמה של מעורבות בסחיטה והפרת אמונים.
לא הומלצו לנקוט צעדים כלשהם כנגד בר-און.
ב-20 באפריל 1997 הודיע היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, אשר מונה לאחר התפטרותו של בר-און, ופרקליטת המדינה עדנה ארבל כי לא יעמידו לדין את נתניהו, הנגבי וליברמן בשל העדר ראיות מספיקות.