tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחלק מעיצוב מחדש של המבנה הארגוני ומתוך הסכמה הדדית, הוחלט לסיים את בעלותה של כי"ח באגודה ולהשאיר אותה בבעלות בלעדית מלאה של העירייה.
העמותה מעסיקה למעלה מ-8,000 עובדים ובעלת מחזור פעילות של כ-800 מיליון שקלים בשנה (נכון לשנת 2025).
העמותה פועלת בשיתוף פעולה מלא עם העירייה ועם משרד החינוך.
יושבת ראש העמותה היא חגית משה.
המנהל הכללי של העמותה הוא ברק לוי.
משרדי העמותה שוכנים ברחוב אגריפס שבמרכז ירושלים.
העמותה מנהלת ומפעילה מסגרות חינוכיות שונות וביניהן:
ניהול והפעלת צהרונים וקייטנות בחופשות - במסגרת תוכנית צהרוני 'ניצנים' של משרד החינוך המופעלת על ידי העמותה עבור ילדים בגני ילדים ובחטיבות הצעירות במגזר הכללי, החרדי והערבי.
וכן, במסגרת תוכנית בתי התלמיד לתלמידי כיתות ג'-ד'.
במסגרות אלו ניתנים הרכיבים הבאים: ארוחת צהרים, פעילויות וחוגי העשרה וסיוע בהכנת שיעורי בית.
סיוע לניהול עצמי של מוסדות חינוך - סיוע למנהלי מוסדות החינוך במערב העיר בכל הקשור להפעלת הניהול העצמי במוסדות החינוך היסודי והעל יסודי ברחבי ירושלים ובכלל זה: ניהול, פיקוח ובקרה על חשבונות בתי הספר, ההתנהלות כספית והעסקת כוח עזר פדגוגי.
נכון לשנת 2025 נכללים בניהול העצמי מעל ל-200 בתי ספר יסודיים ועל יסודיים.
ניהול תוכניות ופרויקטים חינוכיים בשיתוף עם מנהל חינוך ירושלים - העמותה מנהלת מעל ל-180 תוכניות ופרויקטים חינוכיים מגוונים המופעלים בכל המגזרים ברחבי העיר, ובכלל זה: ניהול פדגוגי, כספי, תקציבי ולוגיסטי.
ניהול פרויקט חינוך מוזיקלי - ניהול תוכן, תקציבים ולוגיסטיקה של פרויקט חינוך מוזיקלי המופעל בבתי ספר ברחבי ירושלים.
ניהול מערך ליווי הסעות לתלמידים במסגרת החינוך המיוחד - העמותה מפעילה מערך גדול של ליווי הסעות לתלמידים בחינוך המיוחד.
במסגרת זאת מוסעים מדי יום למעלה מ-15,000 תלמידים, בלמעלה מ-3,300 מסלולים ברחבי העיר, עם כ-2,700 מלווים, שמועסקים על ידי העמותה (נכון לשנת 2025).
ניהול בית ספר תיכון (בעלות) - ניהול בעלות של סמינר לבנות 'במעלה בית יעקב' ברחוב קורדובירו בירושלים עם כ-280 תלמידות.
ילדים - בשנת 2025 השתתפו מעל ל-25,000 ילדים מכלל המגזרים בעיר (חרדי, ערבי וכללי), בקייטנות ובצהרונים שהעמותה הפעילה בחנוכה, בפסח ובחופש הגדול.
עובדים - עמותת לביא היא ארגון המונה מעל ל-8,000 עובדים מתוכם קרוב ל-200 עובדי מטה, ושאר העובדים בתפקידי שטח (רכזים בצהרונים, סייעות, מלווים בהסעות החינוך המיוחד ועוד).
העמותה פועלת לשוויון הזדמנויות ומקדמת פיתוח אישי ומקצועי של עובדיה מתוך ראייה פרטנית של הצרכים הייחודיים של כל מגזר וקהילה בירושלים ובכלל זאת:
ייצוג נשים - בעמותה קיים ייצוג של רוב נשי, כאשר קרוב ל-70% מהעובדים בעמותה הן נשים.
העסקת בעלי מוגבלויות - עמותת לביא קיבלה תעודת הוקרה על עמידה מלאה ביעדי השילוב של בעלי מוגבלויות בתפקידים שונים בארגון בשנת 2020.
לבוש יהודֵי מרכז תימן הוא הלבוש שלבשו היהודים שגרו באזור מרכז תימן, בעיקר במחוז צנעא.
הלבוש העליון היה נקרא קֻפְטַאן (נקרא גם: קֲמִיץ או עַנְתֲּרִי).
הקפטאן הוא שמלה בעלת שרוולים ארוכים, שמגיעה עד אחרי הברכיים.
לקפטאן יש פתח קדמי שמתחיל מפתח הצוואר ומגיע עד אזור הטבור, תפור משני צידיו באמרה שנקראת קִיטַאן, ורכוס בחלקו העליון בכפתור.
בחלקו הפנימי של הפתח תפור כיס.
הקפטאן לימי החול צבעו שחור או כחול כהה, ולשבת וחגים צבעו לבן.
מתחת לקפטאן היו לובשים בגד שזהה בגזרתו לקפטאן, אבל ישן יותר, והוא נקרא תִּחְתַּאנִי (בגד תחתון).
צבע התחתאני לבן בדרך כלל.
בבגד זה הסתובב היהודי בביתו, ובצאתו לרחוב לבש מעליו או במקומו (בימות הקיץ החמים) את הקפטאן.
בעבר, במקום מכנסיים היו לובשים מַיְזַר או חִזַאם, שהיא חתיכת בד הכרוכה מגובה המותניים עד אמצע השוקיים.
כדי להחזיק את המיזר היו קושרים חתיכת בד בחוזקה על המותניים, שנקראה חִזַאם או מגער.
החל ממחצית המאה ה-20 הגיעו לתימן מכנסיים, להם קראו סִרוַאל, והם שימשו כעין תחתונים בימינו.
בעבר, לבשו כולם כובע הנקרא לִגֵּ'ה.
הכובע היה עשוי בד, תפור שש חתיכות אחת על גבי השנייה.
על הבסיס היה מכסה בד משי, עליו רקומים פסים אלכסוניים בצבע לבן, אדום או שחור.
על השטח העליון היה עיגול גדול רקום במשי אדום, וסביבו שישה עיגולים קטנים יותר.
מהעיגול הגדול יצאו שני פסים אלכסוניים אדומים, שירדו עד תחתית הלג'ה.
היו גם סוגים של לג'ה בעלי שמונה עיגולים קטנים, והיו בעלי אחד-עשר.
בדורות האחרונים הלג'ה הייתה בשימוש הרבנים בלבד.
בדור האחרון הכובע הנפוץ היה כובע לבד שחור, שנקרא כְּוַאפִי.
בשבת לבשו כובע דומה, אך תפור מבד חלק, בצבע שחור או בורדו.
בעבר, לבשו הילדים כובע הנקרא עֻמַרִי עם רקמה, תפור מבד בצבע אדום לבן (דומה בצורתו ללג'ה).
סביב הלג'ה והכואפי קשרו מֲצַר, שהיא מצנפת מבד משי שחור ליום חול, ולשבת עם פסים כחולים ולבנים.
הצעירים שאינם נשואים לא קשרו מצר סביב הכובע.
רוב תושבי תימן כלל לא הלכו עם נעליים בימות הקיץ, אלא רק הזקנים והחולים היו נועלים נעלי עור.
בימות החורף, היו לובשים סנדלי עץ, שנקראו קַבְקַאב.
בעבר הטלית הייתה מבד ארוג פסים בצבע לבן שחור, בשם סִגַּ'אדֵּה.
מאוחר יותר ארגו את הטלית אריגה יפה ועדינה, בד שחור חלק, ושמה היה שַׁמְלֵה בַּלַדִּי.
בשמלה זו היו משתמשים בשבתות.
בתקופה האחרונה הטלית ליום חול הייתה נקראת שַׁמְלֵה, והיא טלית עשויה מבד שחור גס.
בעשרות השנים האחרונות לפני העלייה הגדולה לארץ ישראל, רוב היהודים קנו לעצמם לשבתות טליתות ארוגות פסים שחורים או כחולים על בד לבן, שיוצרו באירופה.
בימי חול כל יהודי בצאתו לרחוב היה מקפל את הטלית ומניחה מקופלת על כתפו, כאשר מגיע לבית הכנסת מתעטף בה לקראת התפילה, ובהגיעו לביתו היה מוריד אותה.
בשבת, כל יהודי בצאתו לרחוב היה מעוטף עטיפה מלאה בטליתו, ולא מניחה מקופלת על כתפו.
לבוש לרצח הוא מותחן ארוטי ופסיכולוגי אמריקאי משנת 1980 בבימויו של בריאן דה פלמה, עם אנג'י דיקינסון, מייקל קיין וננסי אלן בתפקידים הראשיים.
בסרט יש מספר תיאורים של רצח אישה מתקלחת כמו בסרט פסיכו של אלפרד היצ'קוק.
ננסי אלן הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה.
אנג'י דיקינסון זכתה בפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר, בריאן דה פאלמה היה מועמד לפרס סאטורן לבמאי הטוב ביותר, פיו דונגיו היה מועמד לפרס סאטורן לפסקול המוזיקה הטוב ביותר.
קייט מילר (אנג'י דיקינסון) היא אישה בגיל הביניים שאינה מרוצה מחיי המין שלה.
בעלה הראשון נהרג בווייטנאם והיא גרה עם בנה פיטר (קית' גורדון) ובעלה השני שאינו מספק אותה מינית.
היא חולמת שהיא מתקלחת וגבר מתקיף אותה בסכין ומשסף אותה (כמו בסרט פסיכו) ומתעוררת בבהלה.
בנה פיטר (קית' גורדון) עסוק כל היום בבניית מחשב ולא רוצה להילוות אליה למוזיאון.
קייט הולכת לפגישה עם הפסיכיאטר ד"ר אליוט (מייקל קיין) ומספרת לו על תסכולה.
היא שואלת אותו אם היא מושכת אותו ואם הוא מוכן לשכב אתה.
הוא אומר לה כי היא אכן מושכת אותו אבל אינו יכול לעשות זאת.
קייט הולכת לבד למוזיאון המטרופוליטן לאמנות פוגשת שם גבר שמוצא חן בעיניה, מפילה כפפה ועוקבת אחריו עד למונית ומשם לדירתו שם הם מקיימים יחסי מין.
בבוקר היא מגלה בתיקו כי הוא סובל ממחלת מין ומסתלקת משם.
במעלית היא מבחינה ששכחה את טבעתה ועולה שוב לדירתו אך כשהמעלית נפתחת נכנס לשם אדם עם פאה נכרית ומשסף את גרונה.
באותו רגע נמצאת שם זונה בשם ליז בלייק (ננסי אלן) שמצליחה לראות את פני הרוצח ונמלטת משם בצרחות.
החקירה מוטלת על השוטר מרינו (דניס פרנץ) שחוקר את הרופא, פיטר וליז.
הוא יודע שהרוצח ינסה לחסל את ליז וממנה שוטרת לעקב אחריה.
גם פיטר עוקב אחריה ואחרי ד"ר אליוט והוא מזהה "אישה" המתאימה לתיאור הרוצחת של ליז.
ליז מצליחה להימלט ממרדף של הרוצח בעזרתו של פיטר.
ד"ר לוי (דייוויד מרגוליס) מטפל בפציינט בשם "בובי" שרוצה לעבור ניתוח להתאמה מגדרית וטוען שהרופא שלו ד"ר אליוט מתנגד לכך.
הוא מגיע למסקנה שאליוט ו"בובי" הם אדם אחד ומודיע זאת למרינו.
ד"ר לוי אומר שבגופו של ד"ר אליוט יש חלק נשי וחלק גברי.
כשהחלק הגברי מתגבר, זה מאיים על החלק הנשי שדורש לחסל את האישה שמעוררת את הרגש המיני הגברי.
ליז מגיעה לקליניקה של אליוט, מגרה אותו בבגדים חושפניים ורוצה לשכב איתו.
הוא מסכים והיא נכנסת לחדרו ומנסה למצוא את שם הלקוח שנראה לה כרוצח.
כשהיא חוזרת היא מותקפת על ידי אדם עם פאה.
השוטרת יורה בו ומסתבר שהוא ד"ר אליוט.
ד"ר אליוט מאושפז במוסד לחולי נפש ושם הוא מנסה לחנוק אחות לקול צהלותיהם של המאושפזים.
ליז חוזרת לביתה עם פיטר וחוזה בחלום זוועה בו מנסה אליוט לשסף אותה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאנג'י דיקינסוןקייט מילרמייקל קייןד"ר רוברט אליוטפסיכיאטרדניס פרנץמרינובלש משטרהננסי אלןליז בלייקיצאניתקית' גורדוןפיטר מילרבנה של קייטדייוויד מרגוליסד"ר לויפסיכיאטר
לבוש אקדמי הוא בגד מסורתי טקסי, הנלבש על ידי אנשי סגל אקדמי ובוגרי מוסדות אקדמיים בטקסי הענקת תואר ואירועים רשמים אחרים.
לבוש אקדמי מורכב מגלימה, כובע בוגרים עם גדיל וצעיף בוגר או ברדס עם בטנה צבעונית עבור בוגרי תואר שלישי ואנשי סגל אקדמי.
למסורת ללבוש בגדי אוניברסיטה טקסיים יש שורשים אירופיים.
לבוש אקדמי הוא הלבוש המסורתי ההיסטורי הנלבש בחוגים אקדמיים.
כיום ניתן לראות אותו רק בטקסי הענקת התואר ובטקסים חגיגיים אחרים, אך בעבר בגדים כאלה היו יומיומיים.
במספר אוניברסיטאות הוותיקות לבוש אקדמי נלבש גם היום למבחנים, ארוחות רשמיות וכו'.
לבוש אקדמי נמצא בשימוש גם בכמה אגודות מדעיות וארגונים אקדמיים נוספים.
ההיסטוריה של לבוש האקדמי החלה בימי הביניים.
מוסדות חינוך גבוהים באותם ימים מקורם היה בבתי ספר כנסייתיים.
הבגדים של המורים והתלמידים היו דומים לבגדים שלבשו הנזירים.
בתקופה יותר מאוחרת, האוניברסיטאות באירופה הנהיגו גלימות אופנתיות יותר עם צדדים פתוחים ושרוולים קצרים ורחבים, וגרסה זו היא שהפכה לאב-טיפוס של גלימות מודרניות.
בהתחלה, תלמידים ומורים לבשו בגדים בצבעים שונים, אבל אז חלה מגמה של צבעים כהים, שהפכה בסופו של דבר למסורת.
בשנת 1895 אימצה הוועדה הבין-אוניברסיטאית של ארצות הברית קוד לבוש אקדמי, לפיו לכל מומחיות היה צבע הגלימה שלה.
כיום, במערכת החינוך האמריקאית, זה הפך למסורתי לשנות את צבע הגלימה לפי הרמה האקדמית (בוגר ומומחה - צהוב, מאסטר - בורדו).
מוסדות חינוך אירופיים משתמשים באופן מסורתי בצבעי האוניברסיטאות והפקולטות שלהם בלבוש אקדמי: למשל, באוניברסיטת קוימברה בפקולטה לרפואה משתמשים בצעיפים בצבע הצהוב על הגלימה.
ברדס היה חלק אינטגרלי מבגדי הנזירים וב, בחוגים האוניברסיטאים, ברדס הופך סמל סטטוס של בעלי תואר אקדמי.
צבע הבטנה של ברדס נקבע לפי השתייכותו של מדען לתחום ידע מסוים: הלבן - מדעי הרוח ואנשי האמנות, זהב - כלכלנים, כחול - ציירים ומורים, חום - אדריכלים, ירוק - רופאים, כחול - עורכי דין וכו'.
בישראל לא השתמשו בלבוש אקדמי עד תחילת שנות האלפיים.
אוניברסיטת רייכמן (אז מרכז בינתחומי) ואוניברסיטת אריאל (אז מכללה אקדמית) הם היו המוסדות הראשונים שהנהיגו לבוש מהסוג הזה בטקסי הענקת תוארים בשנת 1998. ב-2008 היו כבר 9 מוסדות אקדמיים שהנהיגו לבוש אקדמי וב-2012 היו כבר 16 מוסדות.
בסוף העשור השני של המאה ה-21 מנהג גלימות התקבע בכ-30 מוסדות להשכלה גבוה בישראל.
בשליש מהמוסדות גלימות לא נלבשות לטקס אלא רק לצילום למזכרת עבור הסטודנטים המסיימים את לימודי התואר.
בטכניון, הבוגרים החלו לעטות גלימה מטקס קבלת תוארי מגיסטר ב-2016.
בוגרי תואר שני (מגיסטרים) – גלימה וכובע כחולים, גדיל של הכובע בצבע זהב, צעיף בצבע זהב עם סמל טכניון בקצה אחד.
בוגרי תואר שלישי (דוקטורים) – גלימה וכובע שחורים, גדיל של הכובע בצבע צהוב מוזהב עם סמל טכניון באמצע, שרוולי הגלימה ישרים, בצורת פעמון ומעוטרים בשני פסים קטיפתית שחורים בסוף השרוול ובכפתור עם סמל טכניון.
מעל הגלימה נלבש ברדס (נקרא גם אפוד) עם בטנה בצבע תחום ההתמחות.
סגל אקדמי בכיר ודוקטורים לשם כבוד - גלימה שחורה עם חלק קטיפתי מקדימה וסגירה מכופתרת, שרוולי הגלימה עם קצוות לא סימטרים ומעוטרים בשלושה פסים קטיפתית שחורים באמצע השרוול ובכפתור עם סמל טכניון.
נשיא אוניברסיטה - גלימה שחורה עם חלק קטיפתי מקדימה שבגבולו פס לבן וסגירה מכופתרת, משני צדדי החלק הקטיפתי הקדמי רקום סמל הטכניון, שרוולי הגלימה עם קצוות לא סימטרים ומעוטרים בשלושה פסים קטיפתית שחורים באמצע השרוול שבגבולם פס לבן, ובכפתור עם סמל טכניון.
בטכניון נהוגים ארבעה צבעים של ביטנת הברדס (הנקרא גם אפוד):
צהוב - מדעים (מדעי המחשב, פיזיקה, מתמטיקה, ביולוגיה וכימיה)
כתום - הנדסה (פקולטות ההנדסיות)
בוגרי תואר ראשון, שני (מגיסטרים) ושלישי (דוקטורים) – גלימה וכובע שחורים, גדיל של הכובע בצבעים כתום ולבן (או שחור), צעיף רחב בצבע כסוף כאשר סמלי האוניברסיטה מקשטים את כל שטחו.
שרוולי הגלימה ישרים, בצורת פעמון ומעוטרים בשני פסי משי מבריק כתומים בסוף השרוול.
סגל אקדמי בכיר - גלימה שחורה עם חלק משי מבריק בצבע כסוף מקדימה, שהופך לצוורון רחב כאשר סמלי האוניברסיטה מקשטים את כל שטחו, שרוולי הגלימה הם שלושת רבעי, מפוצלים בקצה שבגבולם פס כתום.
כובע שחור עם פס כתום בבסיסו וגדיל צבע כתום.
נשיא אוניברסיטה - גלימה שחורה עם חלק משי מבריק בצבע כסוף מקדימה, שהופך לצוורון רחב כאשר סמלי האוניברסיטה מקשטים את כל שטחו, שרוולי הגלימה הם שלושת רבעי, מפוצלים בקצה שבגבולם פס כתום, חלק העליון של כל שרוול מעוטר בשברון שחור-כתום.
לבותירוקסין או לבותירוקסין סודיום (Levothyroxine Sodium) הוא תחליף סינתטי להורמון הטבעי המיוצר בבלוטת התריס (בלוטת התירואיד).
הטיפול ניתן בצורת טבליות (TAB) דרך הפה (PO).
תרופה זו מחליפה את ההורמון תירוקסין T4 ומשמשת לטיפול במצבים שונים כמו: תת-פעילות של בלוטת התריס (היפותירודיזם), זפקת (גויטר), חזרה של סרטן בבלוטת התריס, חוסר בהורמון של בלוטת התריס לאחר כריתה חלקית או מלאה של הבלוטה, פעילות יתר של בלוטת תריס, לקראת פרוצדורות רפואיות לבדיקת התפקוד של בלוטת התריס.
התרופה משווקת בארץ בשמות המסחריים: יותירוקס (euthyrox), אלטרוקסין (eletroxin) וסינטרואיד (synthroid).
החומר הגנרי לבותירוקסין בודד ב-1914 בmayo clinic על ידי אדוארד קלווין קנדל.
קנדל בידד את הלבותירוקסין מבלוטת תירואיד של חזיר.
ההורמון עצמו סונתז לראשונה ב-1927 על ידי צ'ארלס רוברט הרינגטון וג'ורג ברגר ומאז זמין כתרופה גנרית.
בשנת 2020 זו הייתה התרופה השנייה הנפוצה ביותר בארצות הברית עם קרוב ל-100 מיליון מרשמים.
לבותירוקסין היא למעשה תחליף סינתטי להורמון תירוקסין (T4) שהוא הורמון אנדוגני המופרש מבלוטת התריס אשר הופך להורמון הפעיל תריודוטירונין (T3).
T4 וT3 נקשרים לרצפטורי בלוטת התריס אשר נמצאים על ממברנת גרעין התא בבלוטה.
ההורמונים גורמים לאפקטים מטבולים דרך תרגום דנ"א וסינתזת החלבונים.
בדומה להורמון הטבעי שמופרש מבלוטת התריס, גם ההורמון הסינתטי הוא כיראלי בתצורת L.
לבותירוקסין משמשת בדרך כלל כתרופה לאנשים עם תת-פעילות של בלוטת התריס, אצל אנשים אלה יש חוסר בהורמוני התירואיד T3 וT4. יותירוקס מהווה תחליף סינתטי להורמון תירוקסין T4. בנוסף, יותירוקס מטפלת גם במקרי יתר-פעילות של בלוטת התריס על ידי משוב שלילי על המנגנון בציר ההפיתלמוס-היפופיזה.
כאשר רמות הורמוני התירואיד גבוהים (כיוון שניתנים כתוספת), רמות הTSH אשר אחראיות על בקרה של יצור ועיכוב יצור הורמוני התירואיד מבוקרות בהתאם.
כך יותירוקס יכול לעזור לשני המצבים ההפוכים הללו.
אם כך מטפל במקרים הבאים:
תת-פעילות של בלוטת התריס (היפותירודיזם) - זהו טיפול הבחירה.
זפקת (גויטר) - יותירוקס יודע לגרום להורדת רמות TSH, כאשר ברמות גבוהות של TSH יש סיכון מוגבר לגויטר.
חזרה של סרטן בבלוטת התריס - גידול בבלוטת התריס יכול לגרום לדיכוי הפרשת TSH, ולכן מתן תחליף T4 עוזר.
חוסר בהורמון של בלוטת התריס לאחר כריתה חלקית או מלאה של הבלוטה
פעילות יתר של בלוטת תריס
לקראת פרוצדורות רפואיות לבדיקת התפקוד של בלוטת התריס
myxedema coma - מצב חריף בו יש היפותירודיזם שמאופיין עם ירידה בסטטוס המנטלי והיפותרמיה.
מטופלים אלו סובלים מירידה במצב ההכרה על רקע חוסר בהורמוני התירואיד וזהו מצב מסכן חיים.
מטופלים אלו צריכים להיות במחלקת טיפול נמרץ תחת טיפול הורמונלי של T4 וטיפול תומך בסיבוכים נלווים.
תת פעילות של בלוטת התריס היא תופעה נפוצה בקרב נשים בהיריון.
בטרימסטר הראשון להיריון בלוטת התריס של העובר אינה מפותחת דיה ועל כן יש שימוש נמרץ בהורמוני בלוטת התריס של האם.
ההורמון T4 האימהי חוצה שילייה בעיקר במחצית הראשונה של ההריון עד שבלוטת התריס של העובר מתפתחת.
על כן הוא משמעותי ביותר כיוון שבתחילת ההיריון הוא המספק הבלעדי של הורמונים אלו עבור העובר.
עקב כך, באופן פיזיולוגי יש ירידה בכמות הורמוני התריס החופשיים (T3, T4).
מרבית הנשים בהיריון שקיבלו תוצאות בדיקות דם אשר מראות על ירידה שכזו קיבלו תוספים כגון יותירוקס, אלטרוקסין וכו'.
הFDA האמריקאי סיווג את התרופה כ־CLASS A בהיריון.
תת פעילות של בלוטת התריס במהלך ההיריון קושר לסיכון מוגבר לסיבוכים כמו הפלה ספונטנית, רעלת היריון, מופע עכוז, עובר קטן לגיל ההיריון ולידות מוקדמות.
לא נמצא שום קשר בין מומים עובריים לבין נטילת לבותירוקסין בזמן ההיריון ועל כן ההמלצה הגורפת היא שנשים אשר סבלו מתת פעילות של בלוטת התירס טרם להתעברות ימשיכו ליטול את התרופה ואף יגדילו את המינון ב-25-30% במקביל לניטור רמות הTSH ורמות ההורמונים החופשיים בדם.
בנוסף נשים אשר לא נטלו לבותירוקסין בעברן, צריכות לעבור בדיקות דם בתחילת ההיריון על מנת לקבוע אם יש צורך בנטילת התרופה.
לבותירורקסין כמעט ולא עובר בהנקה.
נמצא קשר בין רמות T4 תקינות לבין יצור חלב ולכן יש צורך להמשיך ליטול לבוטירוקסין גם בזמן הנקה על מנת לשמור על תקינות של הורמוני התריס.
לבותירוקסין (החומר הפעיל בתרופה) לא יינתן לאנשים עם רגישות יתר לחומר הפעיל (levothyroxine sodium) או לאנשים שיש להם רגישות כלשהי לאחד ממרכיבי הפורמולה.
בנוסף, אנשים הסובלים מתעוקת חזה חריפה (acute myocardial infraction) או אנשים עם thyrotoxicosis מכל סיבה שהיא.
לבותירוקסין אסורה לשימוש לאנשים עם אי ספיקת אדרנל כיוון שהורמוני התירוקסין עלולים לגרום לacute adrenal crisis על ידי עליית הפינוי המטבולי של גלוקוקורטיקואידים.
מצבים נוספים בהם לא ניתן לבותירוקסין:
רוב תופעות הלוואי נגרמות על ידי מינון לא נכון.
דיכוי לאורך זמן של רמות TSH מתחת לנורמה עלול לגרום לבעיות לבביות ובעיות גרמיות כמו בעיות דחיסות עצם שגורמות לאוסטאופרוזיס.
מינון גבוה מדי של לבותירוקסין - גורם להיפרתירודיזם: יכול לגרום לדפיקות לב מואצות, כאב בטני, בחילות, חרדה, בלבול, חוסר שקט, בעיות בשינה, איבוד משקל, עליה בתיאבון.
מינון יתר חריף עלול לגרום ל: חום, היפוגליקמיה, כשל לבבי, קומה ואי ספיקת אדרנל.
מצב זה מהווה סכנת חיים והטיפול בו הוא סימפטומטי ותומך.
מצב זה גורם לעלייה בפעילות הסימפטטית, במצב כזה יש לטפל באמצעות תרופות מסוג חוסמי בטא.
התופעות של מינון יתר מופיעות לרוב לאחר כ-6 שעות עד 11 ימים לאחר נטילת התרופה.
אך כמו תרופות רבות אחרות ישנן גם תופעות לוואי שיכולות להופיע גם בלקיחת התרופה במינון המומלץ.
לביא"ה (ראשי תיבות של לוחם ביעה אופני הנדסי) היא יעה אופני ממוגן מדגם קטרפילר 966 עם עמדת מפקד מיוחדת החמושה במקלע וחרך ירי.
הלביא"ה שוקלת כ-25 טונות ובעלת מנוע דיזל בהספק של בדגם 966G.
הלביא"ה מופעלת על ידי מערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית, צה"ל.
הלביא"ה נועדה למשימות סער, פינוי מכשולים ומחסומים מאולתרים, פתיחת צירים בשטח בנוי והריסת בתים בעת לוחמה בשטח בנוי.
המקלע מוסיף ללביא"ה אפשרות להשבת אש והסתערות.
בנוסף למשימות לחימה וסער, הלביא"ה משמשת לעבודות בנייה, חפירה והקמת ביצורים.
בפרט, היא משמשת לפירוק והקמה של מחסומי דרכים על ידי שפיכת ערימות עפר באמצע הכביש ובאמצעות הזזת בטונדות (קוביות בטון כבדות) לרוחב הכביש.
יעה אופני מועדף במבצעים פשוטים כאשר המבנה קטן ופשוט, וכן כאשר לא נשקף איום מצד נשק כבד או ירי מקלעים אל עבר הכוח.
במבצע שובר גלים נעשה שימוש תדיר בלביא"ה, בעת פשיטות, מעצרים ופעולות סיר לחץ בערים הפלסטיניות.
במבצע בית וגן ביולי 2023 נעשה שימוש במספר לביא"ות לצד דחפורי ה-D9 הזחליים שחרשו את הכבישים נגד מטעני גחון.
במהלך הלחימה ביהודה ושומרון בזמן מלחמת חרבות ברזל נעשה שימוש רב בלביא"ה, לצד דחפורי D9 זחליים משוריינים, כולל במבצע מחנות קיץ.
כמו כן נעשה שימוש בלביא"ה גם בלחימה ברצועת עזה.
"לבחור נכון" הוא אלבום האולפן השלישי של המוזיקאי והזמר אמיר דדון אשר יצא בינואר 2018, כחמש שנים לאחר אלבומו הקודם "יש אין סוף".
בהפקת האלבום שיתף דדון פעולה עם מגוון יוצרים ביניהם קרן פלס, שהייתה שותפה בכתיבת שני שירים לאלבום, נתן גושן, גלעד כהנא ודודו טסה.
מתוך האלבום יצאו לאור חמישה סינגלים: הסינגל הראשון "כל יום כמו נס" יצא בנובמבר 2015. כשלושה חודשים לאחר מכן יצא לאור "אם הייתי מוכן", שנכתב על ידי כהנא וטסה.
טסה גם הלחין והפיק את השיר, "לבחור נכון", שיר הנושא שזכה להצלחה.
השיר "עוד נוסעים (כשאהוד שר)" עוסק בנעוריו של דדון בבאר שבע.
הסינגל האחרון "בואי נדבר ביננו" יצא קרוב ליציאת האלבום.
"בסוף ימיי", השיר הנועל את האלבום, נכתב על ידי יהונתן גפן
לבונטין הוא מועדון להופעות אינדי בתל אביב.
נחשב לאחד ממוסדות האינדי החשובים בישראל, וממועדוני הלילה היחידים שאינם למטרות רווח.
המועדון הוקם ביולי 2006 על ידי אסיף צחר, דניאל שריד ואילן וולקוב במטרה לשמש במה למוזיקה שאינה פופולרית, כמו ג'אז, רוק ואוונגרד.
המועדון מופעל על ידי עמותת "א.מ.א.
- אומנות מקורית אלטרנטיבית", הנתמכת על ידי עיריית תל אביב-יפו ומשרד התרבות.
נכון לשנת 2024 מופעלים בתל אביב שני מועדוני הופעות בלבד על ידי עמותות, לבונטין 7 והמרץ2, כשהראשון היחיד שנתמך באופן קבוע.
שאר המועדונים בעיר הם בבעלות פרטית.
מחוז לבז'חה הוא אחד מתשעה עשר מחוזות אורוגוואי.
בירתה והעיר המאוכלסת ביותר בה היא מינס.
המחוז ממוקם באזור המרכז המזרחי של אורוגוואי, גובל במחוז טריינטה אי טרס בצפון, ובמחוז רוצ'ה במזרח, במחוז מלדונדו בדרום ובמחוזות קנלונס ופלורידה במערב.
המחוז נקרא על שמו של הגנרל חואן אנטוניו לבז'חה, שהיה פעיל במאבק העצמאות של המדינה, והיה גם יליד המחוז.
המחוז הוקם ב-16 ביוני 1837 על חלק מהשטחים שהיו שייכים למחוזות סרו לרגו ומלדונדו.
בתחילה היא נקראה רשמית מחוז מינס (בעברית: מחוז המכרות).
במרץ 1888 התבקש בית הנבחרים להכריז על העיירה מינס כעיר, ולשנות את שם המחוז ללבז'חה.
העיר מינס הפכה אזלבירת המחוז, אך רק ב-26 בדצמבר 1927 שונה שם המחוז ללבז'חה.
הכלכלה העיקריות במחוז מתבססת על גידול בעלי חיים בצפון; כרייה של אבן גיר, דולומיטים ושיש ויצור חמרי בניין, ומפעל המלט "ארטיגס", הממוקם בקרבת העיר מינס, המנצל את אבן הגיר.
גידולי אורז סויה דורה תירס ועצי גפן זיתים ואוכמניות.
בדרום יש חוות לפרות חולבות, ובמרכז ישנו ייעור בשטח נרחב שגדל ל-109,226 דונם.
קרוב למינס יש מפעל גדול לייצור מים מנירלים סוליס, מבשלות בירה, ויקבים לייצור יינות משובחים לייצוא.
במחוז קיימים 4 עיריות אזורית.
התיירות במחוז מתמקדת בראש ובראשונה באטרקציות הטבעיות שלה, תוך הדגשת התיירות ההררית, פארקים ומפלי מים, המציעה אתרים מעניינים בהם מבקרים לאורך כל השנה.
העיר מינס היא גם אטרקציה חשובה, המציעה אתרי תרבות מגוונים.
רשימות עיירות או ערים עם אוכלוסייה של מעל 1000 תושבים (נתוני מפקד 2011):
בערים קטנות יותר, התגוררו 8,535 נפש.
והאוכלוסייה הכפרית הייתה 5,608 נפש, נכון ל-2019.
לבוש במצרים העתיקה כלל תכשיטים, נעליים, מכנסיים ואף פאות נוכריות.
רבים מהמצרים לבשו טוניקה מבד, סנדלים וצווארון מצרי בשם אושך .
במצרים העתיקה, חומר התפירה הנפוץ ביותר היה הפשתן, והשימוש בו הקל על החום שהיה מצוי באזור.
אריגה ותפירה היו נפוצים ובעלי חשיבות בתרבות המצרית, והמצרים עשו שימוש בצבעי צמחים ובפיגמנטים על מנת לצבוע את לבושם.
השימוש בצמר היה נפוץ פחות.
התיאוריה הנפוצה היא שהמצרים האמינו כי הכבש היא חיה בלתי-נקיה.
מצרים מן המעמד הבינוני היו לובשים שנדיט בלבד, בגד לבן עשוי פשתן אשר כיסה את אזור המפשעה.
עבדים במצרים היו לרוב עירומים לחלוטין.
גברים רבים מן המעמד הגבוה הלכו עם כיסוי ראש לבן, עשוי פשתן בשם חאת.
על פי דת מצרים העתיקה, האלים הדג'וטפ ותאית היו מזוהים עם הלבוש והבד.
בנוסף, לבוש הקאת היה מזוהה עם אלת הרפואה, הקסם והטבע איסיס, אלת המגינה על המתים נפתיס ואלת השמיים נות.
פרעוני מצרים הלכו עם נמס, כיסוי ראש שדומה בצורתו לקאת אך מכיל פסים כחולים וצורתו כיסתה גם את האוזניים והכתפיים.
לעיתים קרובות, פרעונים לבשו עור של חיות כגון של נמרים ואריות.
בתקופת הממלכה הקדומה, הבגדים המצרים היו בעלי מבנה פשוט.
גברים לבשו חצאיות שנחגרו במותניים.
סגנון לבוש זה היה אחיד בכל המעמדות, אך מצרים מהמעמד הגבוה לבשו פריטים שעובדו במלאכת יד עדינה ואיכותית יותר.
בעוד שבגדי הנשים נותרו ברובם ללא שינוי במהלך תקופת הממלכה התיכונה, בגדי הגברים השתנו במספר היבטים (כפי שמעידים השרידים ששרדו מאותה עת).
השינוי הבולט ביותר היה אימוץ "סינר משולש" בקרב גברים מהמעמד הגבוה.
ממצאים אמנותיים מתקופת הממלכה החדשה מציגים את ההתפתחות המשמעותית ביותר בלבוש הגברים.
ממצאים מתקופה זו מעידים על שימוש בחולצות בעלות שרוולים עם קפלים מורכבים, וכן חצאיות מעוצבות בשילוב חצאיות עליונות.
עם זאת, רק מצרים מהמעמד הגבוה יכלו להרשות לעצמם בגדים אלו.
במהלך תקופות הממלכה הקדומה, התיכונה והחדשה, נשים במצרים העתיקה לבשו בעיקר שמלת פשטן פשוטה המכונה קאלאסיריס.
לבוש הנשים במצרים העתיקה היה שמרני יותר מלבוש הגברים.
השמלות הוחזקו בעזרת כתפייה אחת או שתיים והגיעו עד לקרסוליים, כאשר הקצה העליון נלבש מעל או מתחת לחזה.
אורך השמלה העיד על המעמד החברתי של הלובשת.
מעל השמלה, יכלו הנשים ללבוש צעיפים, שכמיות או גלימות.
השמלה הייתה ברוחב של כ-120 ס"מ ובאורך של כ-4 מטרים.
תכשיטים היו פופולריים מאוד במצרים העתיקה, ללא קשר למעמד החברתי.
הסיבה העיקרית לענידת תכשיטים הייתה תפקידם האסתטי; המצרים נהגו להתלבש בבגדי פשתן לבנים, והתכשיטים סיפקו הזדמנות ליצירת ניגודיות חזותית.
המצרים העדיפו להשתמש בצבעים עזים, אבנים נוצצות ומתכות יקרות.
זהב הופק בכמויות גדולות במדבר המזרחי של מצרים, אך הגיע גם מנוביה, שהייתה מושבה מצרית במשך מאות שנים.
חומר הכסף היה נדיר באזור מצרים ויובא בעיקר מאסיה, לכן במצרים העתיקה, הוא היה יוקרתי יותר מזהב.
לפיס לזולי יובאה בעיקר מאזור אפגניסטן.
המצרים עשו שימוש בבשמים ובמוצרי קוסמטיקה.
מייקאפ נעשה באמצעות כופר לבן.
אייליינר נעשה באמצעות פיגמנט כחול בשם "חול", אותו היה ניתן להשיג באמצעות המינרל גלנה.
מצריות היו שמות אודם באמצעות אוכרה, פיגמנט אדמת-טיט טבעי, שהיא תערובת של תחמוצת ברזל וכמויות משתנות של חימר וחול.
ילדים לא לבשו כלום עד גיל 6. כשעברו את גיל 6, הורשו לשים הורוס, כיסוי ראש אשר הגן עליהם מאור השמש.
גם גברים וגם נשים במצרים העתיקה היו לובשים פאות.
הפאות היו עשויות משיער בני אדם או מסיבי דקלים, ועוצבו בצורת תלתלים הדוקים.
כפכפים במצרים העתיקה היו עשויים מפפירוס, סוג קדום של נייר שיוצר מצמח הגומא.
לעיתים הם גם נעשו מחילף החולות, מין של עשב רב שנתי במשפחת הדגניים.
לבוש יהודי הוא לבוש המזוהה עם היהודים, עם התרבות היהודית ועם הדת היהודית בעולם.
הלבוש היהודי מושפע רבות מהמצוות היהודיות, מההלכה ומתרבויות מגוונות ברחבי העולם.
היהדות כוללת גם צניעות, פילוסופיה המייצגת אופן התנהגות מוסרית שעיקרה הימנעות מהתנהגות מוחצנת האמורה להעיד על תכונותיו של האדם.
ציצית היא מצוות עשה מהתורה לקשור לכל בגד בן ארבע פינות ('כנפות') ארבע קבוצות פתילים, אחת בכל פינה.
כל קבוצת פתילים מכילה ארבעה פתילים, הקשורים יחד.
המצווה מהתורה מחייבת כל גבר יהודי.
קיטל ("גלימה" ביידיש) או "סַרְגֶנֶס" (ביידיש מערבית) היא גלימה לבנה שלובשים יהודים אשכנזים דתיים במועדים מיוחדים, בליל הסדר ובימים נוראים.
סוּדָר (בארמית: סוּדָרא) הוא כיסוי ראש יהודי מסורתי, המלופף סביב הראש בדומה לכאפייה או לטורבן.
הסודר היה נפוץ בעבר אצל יהודי ארצות האסלאם.
לַבְלָר (שם מדעי: Sagittarius serpentarius) הוא מין יחיד במשפחת הלבלריים שבסדרת דורסי היום.
הוא ייחודי בין שאר חברי הסדרה ברגליו הארוכות במיוחד, בנוצותיו הארוכות ובאופן התנהלותו על הקרקע.
השם "לבלר" (שפירושו: פקיד, רשם) ניתן לו בשל הנוצות הארוכות המזדקרות מראשו, שהזכירו לחוקרי המין את עטי הנוצה שהיו מעטרים במאה ה-19 את ראשי הפקידים.
יש סברות שהשם הלועזי נגזר מהביטוי בערבית לעוף דורס – "טאיר ג'ארח" (طائر جارح).
שם המין בלטינית (Sagittarius serpentarius) מתורגם כקשת (איש הדורך קשת) של הנחשים.
הלבלר מצוי בשטחי יבשת אפריקה, דרומית למדבר סהרה.
הוא נמצא בעיקר בשטחי עשב פתוחים אך גם בכל קרקע שאינה סבוכה מצמחייה, אפילו אדמות חקלאיות.
את עיקר תנועתו הוא עושה בהליכה ובריצה מהירה, ובשיטה זו הוא עובר ביום 30 ק"מ לפחות.
הלבלר ניזון ממגוון בעלי חיים אותם הוא מוצא וצד על הקרקע: יונקים קטנים, מכרסמים, לטאות, נחשים, צבים, חרקים, ציפורים וביצים.
את הטרף הורג הלבלר בעזרת כפות רגליו החזקות, ובעיקר בעזרת הטופר החיצוני שאותו מכוון הלבלר אל חיבורי הגולגולת.
הלבלר פורש את כנפיו וציצית ראשו עומדת, בשעה שהוא מקפץ במהירות על הטרף ונועץ בו את טפריו.
אם הטרף גדול מכדי להיבלע בשלמות, הלבלר מקפץ עליו קדימה ואחורה עד אשר הוא נקרע לחתיכות הניתנות לבליעה.
נוצות חזהו אפורות וקצוות כנפיו שחורות.
משערים כי צבע בוהק זה מטעה מיני נחשים מסוימים, אותם תוקף הלבלר.
ידוע שעופות דורסים רבים, הניזונים מנחשים הם בעלי צבעים דומים באזור הפנים.
ללבלר שיטת הטעיה נוספת עבור נחשים.
בהתקרבו לנחש הוא מצמיד את זנבו הארוך לאדמה.
הנחש התוקף, שאינו מבדיל בין רגלו של העוף לבין זנבו, מבזבז את ארסו על נוצות הזנב החלולות שאינן מוליכות ארס.
הלבלר נשאר עם בת זוגו לכל החיים, אך אורח חייו אינו חברתי ובני הזוג שומרים מרחק אחד מהשני ולעיתים רחוקות נצפים ביחד, למעט בתקופת החיזור ובתקופת גידול הצאצאים.
על אף שהותו הרבה על הקרקע, הלבלר מיטיב לעוף ומעופו נאה ביותר.
בעת סכנה הוא מזנק במהרה באוויר ומעופף הרחק מהסכנה.
הוא ישן ומקנן בעצים רחבים, לרוב עצי שיטה.
קינו עשוי להגיע לשני מטרים בקוטרו, אך מוטלות בו 2 עד 3 ביצים בלבד.
הנקבה דוגרת על הביצים במשך 45 ימים.
הגוזלים נשארים בקן כ-3 חודשים, ועוזבים את הקן כשבוע לאחר שלומדים לעוף.
הלבלר שקט בדרך כלל ומשמיע קולות המזכירים קרקור לעיתים נדירות, בעיקר בתקופת החיזור.
הגוזלים מטים את ראשם לאחור כאשר הם משמיעים את צווחותיהם, בדומה למיני עיטים ועיטמים מסוימים.
הלבלר הוא העוף הלאומי של סודאן.
לַבְלַב (TA: Pancreas) הוא בלוטה אמפיקרינית-הטרוטיפית בחלל הבטן שתפקידה להפריש מיצים המכילים אנזימים וביקרבונט לצינור העיכול לצורך פירוק המזון, וכן הורמונים לזרם הדם לוויסות המטבוליזם בגוף.
הלבלב ממוקם מאחורי הצפק, בין התריסריון לטחול.
אורכו כ-15 ס"מ אצל אדם בוגר.
פעילותו האקסוקרינית מתבטאת ביצירת מיצים שמופרשים דרך תעלות אל מערכת העיכול.
מיצי הלבלב מכילים אנזימים המסייעים לעיכול, כגון עמילאז, טריפסין, קרבוקסיפפטידאז וליפאז.
אנזימים אלו נחוצים לעיכול של חלבונים, פחמימות ושומנים.
ללא נוכחות אנזימי הלבלב, פירוקם של אבות המזון איננו מושלם.
חלקו האנדוקריני של הלבלב שמכיל את איי לנגרהנס מייצר הורמונים: אינסולין וגלוקגון.
הלבלב התגלה לראשונה בתרבות המערב על ידי הרופילוס, מנתח ואנטום יווני.
כמה מאות שנים לאחר מכן כינה אותו האנטום רופוס מאפסוס בשם היווני πάγκρεας (פַּנְקְרֵאָס), הלחם בסיסים של המילים היווניות πᾶν (פָּאן) – כל, ו-κρέας (קְרֵאָס) – בשר, לציון אופיו הבשרני של האיבר.
הלבלב שוכן מאחורי הצפק (רטרופריטונאלי) לרוחבה של דופן הבטן האחורית העליונה, בין התריסריון מימין והטחול משמאל.
לצורך התיאור האנטומי מחולק הלבלב לארבעה חלקים מימין לשמאל: ראש, צוואר, גוף וזנב.
ראש הלבלב (Caput pancreatis), החבוק על ידי התריסריון בצורת האות "כ", הוא חלקו הרחב של הלבלב.
בצדו האחורי של הראש עוברים הווריד הנבוב התחתון, עורק הכליה ווריד הכליה הימניים, וכן וריד הכליה השמאלי.
בתוך הראש עובר גם חלקו המרוחק (דיסטלי) של צינור המרה המשותף, אשר מתחבר, אצל מרבית האנשים, אל צינור הלבלב באמפולה על שם פאטר לקראת שפכו אל התריסריון.
מחלקו התחתון של ראש הלבלב יוצא הזיז האונקלי (Processus uncinatus) שמאלה.
צוואר הלבלב (Collum pancreatis) הוא מקטע קצר של 1.5–2 ס"מ הנמצא קדמית לעורק מתלה המעי העליון ווריד מתלה המעי העליון.
וריד זה מתחבר עם וריד הטחול בנקודה זו, ויוצר את וריד שער הכבד.
צדו הקדמי של הצוואר מכוסה בצפק, והוא סמוך לשוער הקיבה.
בין הצוואר לזיז האונקלי ישנו שקע קטן הנקרא חרק הלבלב (Incisura pancreatis).
גוף הלבלב (Corpus pancreatis) ממשיך את מהלכו של הצוואר שמאלה וחולף על פני אבי העורקים והחוליה המותנית השנייה (L2).
צדו הקדמי של הגוף מכוסה בצפק, וצדו האחורי נוגע באבי העורקים, בעורק מתלה המעי העליון, בבלוטת יותרת הכליה השמאלית, בכליה השמאלית ובכלי הדם שלה.
זנב הלבלב (Cauda pancreatis) נמצא קדמית לכליה השמאלית, ונוגע בשער הטחול ובכפף הטחול (הכפף השמאלי) של המעי הגס.
קצהו של הזנב נוטה בדרך כלל כלפי מעלה.
צינור הלבלב הראשי על שם וירסונג מתחיל בזנב הלבלב ונמשך לאורך צירו הראשי של הלבלב לעבר ראש הלבלב.
במרבית האנשים צינור המרה המשותף מתחבר אל צינור הלבלב, והם יוצרים יחד את האמפולה על שם פאטר, אשר נשפכת אל התריסריון בפטמת התריסריון הגדולה.
ב-25% הצינורות נשפכים בנפרד אל התריסריון.
אמפולה זו מוקפת בסוגר על שם אודי המווסת את זרימת המרה ומיצי הלבלב לתריסריון.
אצל חלק מהאנשים קיים גם צינור הלוואי של הלבלב על שם סנטוריני, שב-70% מהמקרים נמצא מאחורי הצינור הראשי ומתנקז לתריסריון בפטמת התריסריון הקטנה.
ביתר המקרים הצינור נשפך אל צינור הלבלב הראשי.
אספקת הדם ללבלב היא ברובה מענפי הלבלב המסתעפים מעורק הטחול ומספקים דם לגוף הלבלב ולזנב הלבלב.
עורקי הלבלב והתריסריון העליון הקדמי והאחורי, שהם סעיפים של עורק הקיבה והתריסריון, והענפים הקדמי והאחורי של עורק הלבלב והתריסריון התחתון, שהוא סעיף של עורק מתלה המעי העליון, מספקים דם לראש הלבלב.
עיקר הניקוז הוורידי של הלבלב הוא דרך ורידי הלבלב אל וריד הטחול, אולם חלק מהוורידים מוליכים דם אל וריד מתלה המעי העליון.
וריד הטחול ווריד מצע המעי העליון נפגשים ליצירת וריד שער הכבד.
הניקוז הלימפטי של הלבלב עוקב אחר כלי הדם של הלבלב ומתנקז אל קשרי הלימפה של הטחול המצויים לאורך עורק הטחול.
מספר כלי לימפה מתנקזים אל קשרי הלימפה של שוער הקיבה, והלאה משם אל קשרי הלימפה העליונים של מצע המעי או לקשרי הלימפה של הקרביים דרך קשרי הלימפה של הכבד.
הלבלב מקבל עצבוב סימפתטי מעצבי הקרביים דרך מקלעת הבטן ועצבוב פאראסימפתטית מהעצב התועה דרך מקלעת מתלה המעי העליונה.
סיבי עצבים סימפתטיים מעצבבים את כלי הדם אל הלבלב, ואילו סיבי סימפתטיים ופאראסימפתטיים מעצבבים את רקמת הלבלב.
הסיבים הפאראסימפתטיים המגיעים לרקמת הלבלב אחראים על ויסות ההפרשה בלבלב, אלם תפקיד זה הוא משני לבקרה ההורמונלית על ההפרשה.
הלבלב נוצר כשני ניצני לבלב, גבי וגחוני, מהאנדודרם בשבוע החמישי להיריון.
מהניצן הגבי מתפתחים חלקו העליון של הראש, הצוואר, הגוף והזנב, בעוד שמהניצן הגחוני מתפתחים חלקו התחתון של הראש והזיז האונקלי.
בכל אחד מהניצנים יש צינור, והם מתאחים ליצירת צינור הלבלב הראשי.
חלקו המקורב של הצינור הגבי יוצר את צינור הלוואי.
ב-10% מהאנשים לא מתקיים האיחוי בין הצינורות, וכל הפרשות הלבלב האקסוקריניות מתנקזות אל צינור הלוואי.
לבן הוא צבע אכרומטי (חסר צבע, כמו הצבע השחור וגווני האפור).
תאורה של אור לבן יכולה להיווצר על ידי ערבוב פרופורציונלי של שלושת צבעי היסוד של האור: אדום, ירוק וכחול.
המילה "לָבָן" מופיעה במקרא ודומה גם למילה, שמייצגת את הצבע הלבן, במודל השפה הפרוטו-שמית.
מתאר הרבה דברים בשפות השמיות – קל למצוא את ההקבלות בין השפות אך לא קל לדעת מה נגזר ממה.
המילה "לָבָן" היא מאותו שורש של המילה "לֶבֶּן" – דהיינו, יוגורט ודומה למילה הערבית, המתארת גבינה לבנה חמצמצה.
באותו אופן, לעץ ה"לִבְנֶה" יש שם דומה גם בעברית, גם בערבית וגם באמהרית.
בתהליך צביעה הצבע הלבן יכול להיווצר על ידי החזרה של אור מפיגמנטים לבנים.
כאשר מערבבים לבן עם שחור, נוצר צבע אפור.
לתלמידי אומנות השימוש בלבן יכול להציג בעיות מסוימות, ויש לפחות קורס אחד באומנות שמעביר שיעורים על השימוש בצבע הלבן בציור.
בשנת 2021 פיתחו מהנדסים את הצבע שהוכר על ידי גינס שיאי עולם כצבע הלבן ביותר בעולם, כחלק מפיתוחים שמטרתם ניצול שימוש בצבעים ייעודיים להפחתת התחממות כדור הארץ.
עד לקבלתה של תורת ניוטון, הדעה הרווחת בעולם המדעי הייתה שלבן הוא הצבע היסודי של האור, ושצבעים אחרים נוצרים על ידי הוספת רכיבים לאור.
ניוטון הוכיח שהאור הלבן נוצר על ידי צירוף של צבעים אחרים.
המונח לבן, או אדם לבן, משמש בארצות הברית ובאירופה לציין גזעים בעלי צבע עור בהיר, בעיקר אירופים וצאצאיהם באמריקה.
פקידים בכירים, אנשי עסקים ועובדים במגזר הפיננסי נקראים "עובדי צווארון לבן", מקור הביטוי הוא מכך שמעמד זה נהג ללבוש חולצה לבנה, לעומת חולצה כחולה של הפועל הפשוט.
עבריינים כלכליים, שעבירותיהם עוסקים בהונאות כספים, נקראים "עברייני צווארון לבן".
שקר שנאמר על מנת למנוע בעיה או אי נעימות נקרא "שקר לבן".
רעש לבן הוא מונח בתורת הקולות (אקוסטיקה) שמתאר צליל שורק רצוף הכולל את התדרים הנשמעים, המהווה מטרד בדרך כלל, אולם יכול לעיתים להיווצר בשלבי מטרות בדיקה וניסוי.
"לראות את הלבן בעיניים" הוא ביטוי בעברית ישראלית שמציין בדרך כלל מפגש קרוב, לעיתים קרובות בנסיבות אלימות, בין שני אנשים.
יסוד הביטוי בכך שניתן להבחין בלובן העין רק ממרחק קרוב.
לדוגמה: "אהוד ברק טוען שראה להרבה מחבלים את הלבן בעיניים".
לבן ביהדות וברוב העולם המערבי מסמל טוהר וקדושה, כך למשל, בגדי הכוהנים ביהדות הם לבנים.
כמו כן, הלבן הוא צבעו של שבט זבולון.
הלבנת אלמוגים – אובדן הצבע של באלמוגים.
במקרים רבים הלבנת האלמוגים מובילה למותם האלמוגים הפגועים, ובכך היא מהווה איום גדול על שוניות האלמוגים.
הלבן והתכלת הם הצבעים הלאומיים של ישראל.
בדת היהודית ובדת הנוצרית מקובל שכלה לובשת לבן בליל כלולותיה כסמל לבתוליה.
השושן הצחור הוא פרח לבן והדור, המסמל טוהר וקדושה.
במקומות שונים בעולם, כגון הודו או אפריקה מקושר הצבע הלבן עם אבלות ומנהגי אבל בעוד שבתרבות המערב הצבע השחור מקושר עם אלה.
הלבן הוא צבע השלג, הקרח והכפור ולכן מזוהה עם החורף.
"האביר על הסוס הלבן" הוא ביטוי המתאר, לעיתים באירוניה, אדם אציל, זוהר, יפה ומושך.
הצבע הלבן מקושר פעמים רבות לעלבון, בגלל החוורת פניו של אדם נעלב, מכאן הביטוי "מלבין פניו".
הלבנת כספים היא פעולה פיננסית פלילית שמטרתה הסתרת זהות המקור והיעד של הכסף המועבר בפעולה זו, הביטוי צמח מכך שה"כסף השחור" של העבריינים הופך לכסף חוקי "לבן".
דגל לבן משמש לפעמים כביטוי לנייטרליות של קבוצה, ובדרך כלל משמש צד בעימות שרוצה לשאת במשא ומתן, או להיכנע, כיום, הביטוי משמש ביטוי נרדף לכניעה (למשל "הקבוצה הרימה דגל לבן וויתרה על המשחק").
המונח "הספורט הלבן" מתייחס למשחק הטניס שבעבר נהוג היה לשחק בו בתלבושת לבנה.
המונח "פיל לבן" מציין כינוי לנכס רב ערך לכאורה, אשר עלות אחזקתו גבוהה מהתועלת שבו, ולכן הופך לעול כלכלי ולמעמסה.
הקו קלוקס קלאן נהגו ללבוש גלימות לבנות.
הכותנה הייתה ידועה בעבר בכינויה "הזהב הלבן", כיום, עקב ירידתה של חשיבות החקלאות בעולם, פחת השימוש בביטוי זה.
הביטוי "לילה לבן" מתאר לילה ללא שינה.
באירועי הלילה האפל ביותר של חוברות הקומיקס גרין לנטרן, על היקום משתלט כוח של מתים-חיים בשם חיל הפקחים השחורים, והדרך היחידה להביסו היא באיחודם של חילות הפקחים הצבעוניים, השואבים את כוחם מתוך הספקטרום הרגשי לכדי חיל הפקחים הלבנים.
לפי סדרת החוברות, הצבע הלבן מסמל את החיים.
לַבִּירִינְת הוא שביל מתפתל, סוג מסוים של מבוך, בו אין חידת בחירה בתוך המסלול.
זאת גאומטריה חד מסלולית בה השביל היחיד שמוביל למרכז מחליף תכופות את כיוון ההליכה, בשונה מספירלה בה נשמר הכיוון.
לבירינת הוא ארכיטיפ עתיק שראשיתו 4,000 שנים או יותר.
הלבירינתים שימשו בעת העתיקה כאתרי טקסים ופולחן.
בימי הביניים שימשו לעלייה לרגל רוחנית.
בתקופה המודרנית הם משמשים לטרנספורמציה אישית פסיכולוגית ורוחנית, אמנות סביבתית ובניית קהילה.
במיתולוגיה היוונית, הלַבִּירִינְת היה מבוך נרחב שנבנה עבור המלך מינוס בקנוסוס שבאי כרתים ותוכנן על ידי הממציא דדלוס, כדי לכלוא את המינוטאורוס, יצור שחלקו אדם וחלקו שור, אשר בסופו של דבר נהרג בידי תסאוס.
סיפורו של תסאוס, המינוטאורוס ומבוך כרתים הוא למעשה הסיפור המכונן של המבוך במערב.
הסיפור החל במלך מינוס, ואשתו, פסיפאה, שנאפה בו עם שור לבן יפה, מה שהביא להולדת המינוטאורוס המכוער, מפלצת אוכלת אדם, בעלת גוף אדם וראש שור.
כדי להסתיר את הניאוף המכוער של המלכה, מינוס הורה לדדלוס לבנות מבוך, מבנה של בלבול ורמאות, שממנו אף אחד, כולל המפלצת, לא יוכל לברוח.
מינוס האכיל את המינוטאורוס בקורבנות אדם מקרב צעירי אתונה, שכן האתונאים היו חייבים במחווה של מס למינוס.
מדי תשע שנים, שבעה עלמים ושבע עלמות הוכנסו למבוך.
איש לא הצליח להימלט מן המבוך, כי רבים ומפותלים היו השבילים בתוכו.
גורלם של בני אתונה הצעירים היה לתעות ללא תקווה בשבילים אלה עד שנתקלו במינוטאורוס, שהיה טורפם.
גורל זה השתנה כאשר טבח תזאוס במינוטאור בעזרת אריאדנה, בתו של מינוס, שציידה אותו בחוט מוזהב שבעזרתו הוא ידע למצוא את דרכו החוצה מהמבוך.
אחרי סכסוך עם המלך, הוכנס דדלוס (ממציא הלבירינת) יחד עם בנו איקרוס לתוך הלבירינת.
כיוון שדדלוס תכננו, הוא ידע כיצד לצאת, ועלה, יחד עם בנו על גג הלבירינת.
שם הוא מצא המוני נוצות של ציפורים, והכין כנפיים לעצמו ולאיקרוס.
לבסוף, כאשר הכנפיים היו מוכנות, הם עפו מהלבירינת.
כיוון שאיקרוס אהב את אור השמש, וניסה לעוף גבוה ככל האפשר, הדבק שחיבר את הנוצות נמס מהחום, והוא נפל.
השושלת המינואית של המלך מינוס נקראה בית הגרזן הכפול.
מקור המילה לבירינת בשפה הטרום-יוונית (פלסגיאנית), אשר נטמעה ביוונית, והיא כנראה קשורה במילה labrys, שמשמעותה גרזן או גרזן כפול.
אף כי לא נמצא אף אתר בכרתים המזוהה בוודאות עם לבירינת המינוטאורוס, נמצאו בקנוסוס שבכרתים מטבעות מן המאה השלישית לפנה"ס המוטבעים בסימן הלבירינת.
צורת הלבירינת השלטת התקופה זו היא הצורה בת שבעת המעגלים, הידועה בכינוי הצורה הקלאסית.
היו שהציעו שמקור המיתוס הוא בהולדתו של ילד מעוות, שנדמה למינואים כמינוטאורוס והוקרבו לו קרבנות אדם.
לרוב הלבירינת מופיע כריבוע ופעמים כאליפסה; הוא מכיל סדרת מרכזים לאורך שבעה מסלולים, אך לא מציע שום אפשרות לטעות לגבי זיהויו.
הדוגמאות העתיקות ביותר הידועות כיום לעיצובי לבירינתים פטרוגליפים (גילופי אבן) קטנים ופשוטים שגילם כנראה 3000 שנה.
פטרוגליפים אלו נמצאו במספר מקומות ברחבי העולם, מסוריה ועד אירלנד, לצד תכשיטים וכלי חרס.
למעשה צורת הלבירינת בכל התרבויות עד למאה ה-15 היה חד-מסלולי, והוא לא כלל את בחירת הכיוון כמו במבוכים בני ימינו, אלא רק התמדה.
אופי זה הפך אותו למבלבל, ואולי אף מפחיד, שכן החוויה בו הייתה הליכה לאורך קירות סוגרים בכיוון אחד – ללא אפשרות בחירה.
צורת הלבירינת התפתלה תוך שהיא מסתובבת בנחרצות לכיוון המרכז.
הייתה רק כניסה אחת מהמבוך, ששימשה גם כנקודת היציאה היחידה.
כרתים וטרויה היו מקומות שבהם צמחו האגדות היווניות.
אולם מבוכים נמצאו גם בערים רומאיות, כפי שעולה משרידי רצפות מבוכים ששרדו כמעט בכל מקום שבו הגיעה אליו האימפריה הרומית: בצפון אפריקה, באוסטריה, בשווייץ, בצרפת, בספרד ובאיים הבריטיים, רובם בצורת פסיפסים.
רצפת המבוך הרומאית לרוב מוקמה בכניסה לווילות של פטריקים, והיא שימשה כאזור בטיחות.
צורת המבוכים הרומאים גם הייתה לפעמים אליפטית, אולם לרוב ריבועית, והריבוע בתורו חולק בחלוקת משנה לרבעים.
בפסיפסים רומיים הופך הלבירינת הקלאסי הפשוט לעיטור שוליים מתפתל.
לרוב אפשר לראות את המינוטאורוס במרכז, ואולי את תזאוס והמינוטאורוס בקרב מגע.
דמויות רומיות מפותלות התפתחו בהדרגה בסיבוכיותן עד שהפכו לתכנון הימי-ביינימי בעל סימטריית ארבע הידוע כיום.
ארכאולוגים של התקופה ההלניסטית והרומית חפרו לבירינתים במגוון מקומות.
אולם לכל הלבירינתים בבתי התקופה יש דבר אחד במשותף: הם מוקמו בתוך מבנים חילונים, של מגורים או אזרחיים, אך לא בתוך מקדשים דתיים.
בניגוד לכך, כל הלבירינתים מהעת העתיקה המאוחרת וימי הביניים מוקמו בתוך כנסיות נוצריות.
אם לשפוט מהממצא הארכאולוגי הנרחב, הלבירינת של ימי הביניים לא התקיים מחוץ לבית הפולחן.
רק במאה ה-16, עם רוחות הרנסאנס שהחיו מסורות מהעת הקלאסית, נבנה שוב הלבירינת במבנים אזרחיים ובבתי מגורים פרטיים.
הלבירינת הנוצרי הקדום ביותר הידוע מתוארך ל-324 בכנסיית סנט רפרטוס באלג'יר.
הלבירינת שם היה ריבועי, והוא שואב את צורתו מהמסורת הרומית.
נראה בו החוט של אריאדנה, המוביל לחלק הדרום-מערבי, הראשון בארבעת הריבועים הזהים, שמהם עוברים אחד לשני בכיוון השעון.
במרכז הלבירינת מסודרים בפלינדרום מתמשך המילים "הכנסייה הקדושה" (Sancta Ecclesia) בלטינית.
שתי המילים "הכנסייה הקדושה" כתובות קדימה ואחורה ימינה ושמאלה, ויוצרות צלב בעל ארבע זרועות.
במנזר בטיגזירט שבצפון אפריקה, מזרחית לאלג'יריה, שנבנה במאה החמישית, עמד לבירינת נוסף.
שני הלבירינתים עמדו כסמלי הדת הנוצרית החדשה המתפשטת באימפריה הרומית הישנה והמתפרקת.
פער של כמעט שבע מאות שנים, מהמאה החמישית ועד תחילת המאה ה-12, מפריד בין שני הלבירינתים של כנסיות אלו ללבירינתים של המאות ה-12 וה-13.
חרף הפער בשימוש בלבירינתים בכנסיות בתקופה זאת, המבוך המשיך להתקיים על הנייר באמצעות כתבי יד מנזרים; המוקדם בהם מהמאה ה-9 ואלו שאבו מצרפת וגרמניה הקרולינגיות.
ניצור הלבירינת בתפוצה רחבה במערב החל בתחילת המאה ה-9 בחלק המזרחי של האימפריה הקרולינגית, באזור המנזרים החשובים של סנט גאלן ורייכנאו בצפון-מזרח שווייץ ובדרום גרמניה (בהתאמה).
ידועים 24 איורי לבירינתים בכ-60 כתבי יד מימי הביניים, והשפעתם על צורת הלבירינת בכנסיות מעיד על קשר הדוק בין הנזירים למתכנני הכנסיות בעלות הלבירינתים.
הצורה האליפטית של הלבירינת הכריתי הפכה עגולה וסימטרית לחלוטין, מעין תהליך של הרחבה ועידון.
שמונה עיגולים קונצנטריים קטנים יותר החלו להגדיר את שבעת המסלולים המתחברים למרכז.
גם המרכז הופך לעיגול שלם והוא גדול יותר מקודמו הכריתי.
מבוכים עגולים כאלו צוירו באמצעות מחוגה.
כך, בתוך חמישים שנה, הלבירינת בעל שבעה המסלולים גדל לאחד-עשר מסלולים.
עיצוב לבירינת חדש זה היה כאמור תוצר של התרבות המנזרית, ובאופן יותר ספציפי הם היו התוצר של הסקריפטוריום המנזרי, חדר הכתיבה והמרכז האינטלקטואלי של הקהילות הבנדיקטיניות שאחזו במונופול על הלמידה האירופית בימי הביניים.
הנזירים עשו שימוש בלבירינת למטרות איוריות, ויצרו כל מיני דוגמאות של לבירינתים בסוגים שונים של ספרים: לוחות שנה והיסטוריות עולמיות.
באופן מפתיע, היה זה הלבירינת הכריתי העתיק, בניגוד למבוך הרומאי הריבועי, שהפך לאב הקדמון הישיר של העיצובים הקרולינגים החדשים.
בלבירינתים שהתפתחו בכתבי היד הקרולינגים הלבירינת היה סמל שיכול היה להסביר כל מיני טקסטים, במיוחד אלו המשרטטים את מעבר הזמן.
לבסוף, הם הפכו כל כך מוכרים ובעלי תפוצה כה רחבה בצורה שבכתבי היד, שדוגמאות אלו יצאו מהסקריפטוריום לכנסייה.
כך הצורות הפורמליות שנוצרו בכתבי היד, הועברו בהמשך ללבירינתים גדולים יותר ברצפות הכנסיות באיטליה, בצרפת, ובמקרים מעטים יותר גם בגרמניה - רק בתחילת המאה ה-12. ואכן פריחת התכנון הימי-ביניימי הגיעה לשיאה במאה ה-12 וה-13 בלבירינתים המרוצפים הגדולים בקתדרלות הגותיות, שהידועות שבהן הן שארטר, ריימס ואמיין שבצפון צרפת.
כאמור סביב שנת 900, נזיר חכם יצר את מה שהוכיח עצמו כעיצוב האולטימטיבי עבור הלבירינת הנוצרי בכנסייה.
הוא עבד ככל הנראה בארכידיוקסה של סן בצרפת, שאז השתרעה מהדיוקסות של פריז ושארטר בצפון ומזרחה ודרומה לאלו של אוסר ונוור (Nevers) בדרום.
התוכנית מכונה "הטיפוס השארטרי" של הלבירינת, כיוון שהוא מופיע על רצפת קתדרלת שארטר, שבה לבירינת הכנסייה הגדול ביותר - ויש שאומרים היפה ביותר - שאי פעם נוצר.
אולם למעשה, טיפוס הלבירינת בעל אחד-עשר המסלולים של שארטר מופיע בכתבי יד מנזריים שלוש מאות שנה קודם לפני שהדוגמה הופיעה ברצפת קתדרלת שרטר סביב 1215. המקור לטיפוס לבירינת זה ככל הנראה לא היה שארטר, אלא דרומה משם, במנזרי אוסר, שהיו המרכז ללמידה בנדיקטינית במהלך המחצית השנייה של המאה התשיעית.
ההבדל המהותי בין לבירינת מטיפוס נוצרי ולקודמיו המנזריים הוא החפיפה בצורת הצלב.
הצלב שולב על ידי מעצורים שהוכנסו לאורך הצירים מזרח, צפון והדרום, בנוסף לאלו שקיימים בקצה המערבי.
כל המעגלים השלמים חולקו לחצאי מעגלים ורבעי מעגלים, וזה בתורו הצריך חזרות נוספות של המסלול לאור העובדה שהעלייה הרוחנית לרגל נעצרה בארבעה צירים של הנקודות המרכזיות של המצפן.
דבר זה יצר צורת צלב, ולמעשה סייע ב"ניצור" הצורה הפגאנית.
מה שנוצר הוא עיצוב הרבה יותר מורכב מקודמו המנזרי.
עם זאת, הוא עדיין מניח את הדעת מבחינה אסתטית, ייתכן מפני שהקווים המלבניים של הצלב יוצרים נקודת נגד לסימטריה של מעגלים קונצנטריים.
חושבים כי לבירינתים נוצרים אלו הם שהיוו את ההשראה ללבירינתי העשב החילוניים הרבים שבבריטניה.
במשך אותה תקופה, מעל חמש מאות לבירינתים נבנו בסקנדינביה שלא על ידי הכנסייה.
לבירינתים אלו, הנמצאים בדרך כלל באזורי החוף, מסומנים באבנים ומתוכננים בדרך כלל בתכנון הקלאסי.
סוברים כי קהילות דייגים קדומות בנו אותם כדי ללכוד טרולים או רוחות רעות בפיתוליהם, ולוודא בכך מסע דיג מוצלח.
גם באיי סילי, שליד החוף הקורני בבריטניה יש לבירינתי אבן, אך הם אינם עתיקים כמו הלבירינתים הסקנדינביים.
קיימות דוגמאות יפות ללבירינתים ממגוון תרבויות עתיקות ובלתי קשורות זו לזו.
הלבירינתים הופיעו במגוון עיצובים ובמגוון חומרים בג'אווה, באמריקה הצפונית ובדרומית (בקרב הילידים), באוסטרליה, בהודו ובנפאל.
כיום מתאר המונח "לבירינת" כל מבוך בעל דרך אחת וצורה מעגלית טיפוסית.
שני התכנונים העיקריים הם הקלאסי והימי-ביניימי.
אף כי יש ללבירינתים מגוון גרסאות, ניתן לזהות בקלות את הצורה הבסיסית.
לעיתים קרובות משתמשים במונח לבירינת כאילו חד הוא עם "מבוך", אך "מבוך" מתאר חידה ובה מבחר אפשרויות לבחירת כיוון, בעוד שבלבירינת יש דרך אחת בלבד אל המרכז.
עניין מחודש בסמל הלבירינת, יצר השראה לתחייה של בניית לבירינתים.
הידועים שבהם הם פארק ו'ילן (מילטון קינס, בריטניה), קתדרלת גרייס (סן פרנסיסקו) ופארק טפטון (צ'סטרפילד, דרבישייר, בריטניה).
הלבירינת הציבורי הבנוי הראשון בישראל הוקם בשנת 2003 ברחבת בית העם ברחובות, בניין היסטורי המשמש כיום את 'בימת הנוער העירונית'.
הלבירינת תוכנן ונבנה על ידי רחלי רוגל, חברת אגודת הלבירינתים הבינלאומית.
זהו תכנון בו שני אנשים, אחד שנכנס ללבירינת מבחוץ ושני שיוצא ממרכזו (הולכים בכיוונים הפוכים), נפגשים והולכים יד ביד את כל המסלול.
מיתוס הלבירינת עובד למחזה מודרני מאת אילינקה קרבנקובסקה, אשר דן ביכולתו של האדם לקבוע את גורלו.
במחזה, תסאוס נהרג בידי המינוטאורוס בצעד התאבדותי.
המינוטאורוס עצמו נהרג בידי אנשי העיירה אחוזי האימה.
המיתוס התפתח גם ללבירינת של מג'ה היל: סיפור מורכב אשר עושה שימוש בגרפיקת מחשב תלת־ממדית.
עבודתו של חורחה לואיס בורחס, הסופר הארגנטינאי אשר הושפע רבות מן הלבירינת, היוותה בעצמה השראה לסופרים אחרים, כדוגמת אומברטו אקו בשם הוורד ומרק ז' דניאלו'סקי בבית העלים.
בסרט Inception תפקידה של אחת הדמויות הוא לתכנן מבוכים, ושמה אריאדנה.
לבירינתים פרהיסטוריים שימשו כמלכודות לרוחות רעות או כמסלולים מוגדרים לצורך פולחן.
בימי הביניים סימל הלבירינת את הדרך הקשה אל אלוהים, שמרכזה אחד (אלוהים) ותחילתה אחת (לידה).
החל בתקופת הרנסאנס, לבירינתים איבדו את מרכזם: האדם ההולך בהם הוא המרכז, דבר המשקף את שינוי החשיבה ההומניסטי.
הלבירינת של סטרה (Il labirinto di Strà) נמצא בווילה פיזני (Villa Pisani) בתעלת ברנטה המובילה מהעיר פדובה ללגונה של ונציה.
הלבירינת נחשב לאחד המפורסמים באיטליה.
הוא מצוי בווילה, אשר התקיימו בה מפגשים היסטוריים.
משנת 1822, הווילה והפארק הם מוזיאון ציבורי.
קרוב לוודאי שהלבירינת של סטרה שימש השראה לרמח"ל, יליד פדובה, בבואו לתאר את הזהירות הנדרשת מהאדם במבוך החיים בספרו "מסילת ישרים".
בספר פרסי ג'קסון והאולימפיים מסופר על הלבירינת כ"המבוך".
ה"מבוך" נמצא מתחת לאדמה לאורך כל כדור הארץ והוא בונה את עצמו.
לפי דיידלוס בספר יש מס' כניסות למבוך ומס' היציאות מאוד קטן.
לוק בן הרמס מנהיג צבא הרשע אשר רוצה להחזיר את קרונוס לחיים מנסה למצוא את דיידלוס כדי שייתן לו את החוט של אריאדנה, המתואר כמעין GPS אשר ניתן לנווט בעזרתו ב"מבוך".
לבל 1886 היה רובה בריחי תוצרת צרפת, ששימש את צבא צרפת מ-1886 עד 1916, עת הוחלף על ידי רובה הברתיה.
הרובה זכה לפופולריות רבה ויוצרו ממנו כ-3.5 מיליון יחידות עד סוף שנת 1916.
אורך כולל - 1302 מילימטר
אורך הקנה - 800 מילימטר
קצב אש - 20 כדור בדקה
הזנה - מחסנית פנימית של 8 כדורים
טווח מעשי מקסימלי - 400 מטר
הלבל הוכנס לשימוש ב-1886, והיה הראשון מבין רובי הבריח המודרניים, ששירתו את צבאות אירופה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים.
שלוש שנים לפני המאוזר K98, ועשר שנים לפני הלי אנפילד, היה הלבל רובה חדשני למדי.
היה זה למעשה הרובה הבריחי מוזן המחסנית הפנימית הראשון שיוצר בכמויות גדולות.
הוא גם היה הראשון שעשה שימוש באבק שרפה נטול עשן.
כדור 8 המילימטר של הלבל היה חזק מאוד ואפשר דיוק טוב.
הנשק הצטיין גם באמינות גבוהה יחסית.
לנשק היה חיסרון קריטי אחד - אי זהירות בזמן הטענת שמונת כדורי ה-8 מ"מ הייתה עלולה לגרום לפיצוץ.
חיסרון זה בנוסף לנחיתות מול המאוזר הגרמני המצוין הביאה להחלפת הרובה בשנת 1916. למרות הוצאתו משרות היחידות הסדירות, יחידות מילואים הפעילו אותו גם ב-1940 כאשר פלשו הגרמנים לצרפת.
לביבה (ביידיש: לאַטקע, וברבים: לאַטקעס.
או כרעמז'ל, ברבים: כרעמזאלאך) היא מאכל מטוגן מירקות.
בגרסתו הבסיסית מכיל תפוחי אדמה טריים ומרוסקים או מבושלים ומעוכים המטוגנים בשמן רותח.
המאכל נפוץ בארצות מזרח ומרכז אירופה ומוגדר כמאכל הלאומי של בלארוס.
בישראל הוא מוכר כאחד ממאכלי חג החנוכה.
קיימות גם לביבות גזר, קישואים, מנגולד, בטטות, גבינה, תירס ותפוחי עץ.
עיסת הלביבות מורכבת ברובה מירקות, בתוספת ביצים, תבלינים ולפעמים פירורי לחם או קמח.
לביבות ירק הן לרוב מלוחות, אם כי קיימות גרסאות מתוקות בהן הן זרויות סוכר.
יש המגישים לביבות כשעליהן שמנת חמוצה או ריבה.
הלביבה הוא שם עתיק למדי למאכל שככל הנראה שונה מהמאכל כיום.
ב מתוארת לביבה העשויה מבצק - את הלביבה הכינה תמר, בתו של המלך דוד, לאמנון, אחיה למחצה.
רש"י מתאר את הלביבות הללו כ"סולת מורבכת במים רותחין תחילה, ואחר כך בשמן".
באידיליה "לביבות" משתמש שאול טשרניחובסקי במילה העברית לתיאור כיסוני בצק ממולאים גבינה - קרעפלאך, ובשיר "מעשה בלביבות" משמשת המילה לתיאור מאכל שנעשה מקמח, שמן וסוכר.
נראה כי הכינוי נקשר ל"לאַטקעס" האידי רק בתקופה מאוחרת יחסית.
המאכל נפוץ בארצות מזרח ומרכז אירופה - לוקסמבורג, לטביה, גרמניה, ליטא, יהדות אשכנז, שווייץ (כרושטי), אוסטריה, בלארוס (שם היא מוגדרת כמאכל הלאומי), אוקראינה, פולין, הונגריה, סלובקיה, פרוסיה וצ'כיה.
מאכלים דומים מכינים גם במטבחים אחרים, כמו המטבח העיראקי (למשל, עארוק) המטבח ההודי, והמטבח הקוריאני (למשל פאג'ון).
באוקראינה, בלארוס ורוסיה מכנים לביבות תפוחי אדמה "דרוני" או "דרניקי" (באוקראינית: деруни, ברוסית: драники ובבלארוסית: дранікі) בגרמניה הן מכונות "רייבקוכן", או "קרטופלפופר", ואוכלים אותן כמנה מלוחה, או כמנה מתוקה עם רוטב תפוחי עץ וקינמון, ומקובל מאוד להגיש אותן בשווקים ובחגים בעונה הקרה.
גרסאות נוספות ללביבות תפוחי אדמה קיימות למשל במאכל עממי גרמני, המכונה קארטופֶלפוּפר (Kartoffelpuffer) או רַייבֶּקוּכן (Reibekuchen); במאכל הלוקסמבורגי המסורתי גרומפרקישלשן Gromperekichelchen); במאכל השווייצרי "רושטי" (Rosti); במאכל הספרדי "טורטייה דה פטאטה" (Tortilla de Patata), ועוד.
בחג החנוכה מקובל לאכול לביבות כחלק מהמנהג לאכול מאכלים מטוגנים בשמן לזכר נס פך השמן.
לביבות של חנוכה עשויות בדרך כלל מתפוחי אדמה.
קיימים מתכונים שונים להכנת לביבות, בחלקם תפוחי אדמה ובצל מרוסקים, מעורבים בביצים וקמח ומטוגנים בשמן רותח.
באחרים תפוחי האדמה מבושלים, נמעכים למחית ואחר כך מעורבים עם מרכיבים נוספים ומטוגנים.
לעיתים נהוג להגיש את הלביבות כשלהן נלווה רוטב רסק תפוחים.
בשל המגוון המוגבל למדי של המאכלים הכשרים לפסח, הפכו הלביבות למאכל פופולרי מאוד בחג ולחלק מההווי שלו.
בשל הימנעות מחמץ, לביבות הפסח כדוגמת הכרמזלך אינן מכילות קמח, ועשויות להכיל תחליף כשר לפסח כגון קמח תפוחי אדמה, מצות מרוסקות או קמח מצה.
לביב חוסיין אבו רוכן , יליד הכפר עספיא, היה פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, חבר הכנסת, ראש מועצה מקומית עספיא, וקאדי בבית הדין הדרוזי בישראל.
משפחתו הייתה אחת המשפחות הגדולות והמכובדות בכפר ובעדה.
קשרים עם נציגי היישוב היהודי בתחילת שנות השלושים
משפחתו של אבו רוכן הייתה מעורבת החל מראשית שנות ה-30 בכינון הקשרים בין העדה הדרוזית לבין היישוב היהודי.
במסגרת זו, עמדו בקשר בעיקר עם אבא חושי.
במהלך המרד הערבי הגדול (1936–1939) פעל אבו רוכן רבות למניעת השתתפותם של הדרוזים במרד.