tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסובייטים היו מוכנים לסייע בנשק וציוד בתימן, אך חששו שהרחבת העימות לערב הסעודית תוביל לעימות 'מלחמה חמה' במזרח התיכון.
נאצר הוזהר כי 'ברית המועצות לא תשמח לראות מתקפה על ערב הסעודית'.
באוקטובר הותקף ארמונו של סלאל בצנעא בירי בזוקה, ומורדים החלו לתקוף מחנה צבאי מצרי מחוץ לעיר ולהצית מתקנים מצריים, תוך הרג של כ־70 חיילים מצרים.
סלאל עצר כ־140 חשודים, בהם מוחמד רווייני, שר השבטים לשעבר, והקולונל האדי עיסא, סגן הרמטכ"ל לשעבר.
סלאל האשים אותם בארגון 'רשת חתרנית המבקשת להשליך את המדינה לטרור ולבהלה', ובתכנון מסע חיסולים שמומן בידי ערב הסעודית, בריטניה, ישראל וארצות הברית.
רווייני, עיסא וחמישה נוספים הוצאו להורג, ושמונה אחרים נידונו לעונשי מאסר שנעו מחמש שנים ועד מאסר עולם.
בפברואר 1967 נשבע נאצר 'להישאר בתימן 20 שנה אם יהיה צורך', בעוד הנסיך חוסיין בן אחמד אמר: 'אנו מוכנים להילחם 50 שנה כדי להרחיק את נאצר, כפי שנלחמנו בטורקים העות'מאנים'.
תוניסיה ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם הרפובליקה, בטענה שממשלת סלאל אינה מחזיקה עוד בכוח לשלוט במדינה.
הממונה על ענייני הרפובליקה בצ'כוסלובקיה טס לביירות והודיע כי הוא בדרכו להציע את שירותיו למלוכנים.
נאצר אמר כי 'במצב הנוכחי, פסגות ערביות הסתיימו לעד'.
הכוחות המצריים עשו שימוש בלוחמה כימית במהלך העימות, כולל התקפות בגז עצבים.
שכיחות התקפות הגז עלתה בצורה חדה החל מ־1967. אשר עורקבי תיאר אותן כ'חלק מחושב מן המאמץ המצרי לרוקן את האזורים הכפריים מאוכלוסייה' במסגרת מדיניות של אדמה חרוכה.
השימוש הראשון בגז התרחש ב־8 ביוני 1963 נגד כוּמה, כפר של כ־100 תושבים בצפון תימן, וגרם למותם של כ־7 אנשים ולפגיעה בעיניים ובריאות של 25 אחרים.
אירוע זה נחשב לניסיוני, והפצצות תוארו כ'מאולתרות, חובבניות ובלתי יעילות יחסית'.
הרשויות המצריות טענו כי הדיווחים נגרמו כנראה משימוש בנפאלם ולא בגז.
שרת החוץ הישראלית, גולדה מאיר, אמרה בראיון כי נאצר לא יהסס להשתמש בגז גם נגד ישראל.
ב־1964 לא דווח על שימוש בגז, וב־1965 היו רק דיווחים מעטים.
הדיווחים התרבו בסוף 1966. ב־11 בדצמבר 1966 הרגו 15 פצצות גז שני אנשים ופצעו 35. ב־5 בינואר 1967 התרחשה מתקפת הגז הגדולה ביותר נגד הכפר כיתאף, וגרמה ל־270 נפגעים, מהם 140 הרוגים.
ייתכן שהמטרה הייתה הנסיך חסן בן יחיא, שהקים את מפקדתו בקרבת מקום.
הממשלה המצרית הכחישה שימוש בגז רעיל וטענה כי בריטניה וארצות הברית משתמשות בדיווחים כלוחמה פסיכולוגית נגד מצרים.
ב־12 בפברואר 1967 הודיעה מצרים כי תברך על חקירת האו"ם.
ב־1 במרץ אמר או תאנט כי הוא 'חסר אונים' להתמודד עם הסוגיה.
ב־10 במאי הופצצו בגז הכפרים התאומים גהאר וגאדפה בוואדי חיראן, שם פיקד הנסיך מוחמד בן מוחסן, ונהרגו לפחות 75 בני אדם.
הצלב האדום עודכן, וב־2 ביוני פרסם הודעה בז'נבה המביעה דאגה.
המכון לרפואה משפטית באוניברסיטת ברן קבע, בהתבסס על דוח הצלב האדום, כי הגז היה ככל הנראה תרכובות הלוגניות כגון פוסגן, גז חרדל, לואיסיט, כלור או ציאנוגן ברומיד.
התקפות הגז נפסקו לשלושה שבועות לאחר מלחמת ששת הימים ביוני, אך חודשו ביולי נגד כל אזורי תימן המלוכנית.
הערכות הנפגעים משתנות, והערכה שמרנית גורסת כי פצצות אוויריות ממולאות בגז חרדל ובפוסגן גרמו לכ־1,500 הרוגים ול־1,500 פצועים.
השימוש המצרי בגז עצבים, שלעיתים כוון גם נגד אוכלוסיות מקומיות כעונש, תרם לטינה עממית כלפי הכוחות הרפובליקניים, במיוחד באזור סעדה.
במהלך המלחמה מצא ה־CIA כי נעשה שימוש בגז.
עם זאת, האמריקאים בחרו למזער היבט זה בהצהרותיהם הפומביות, בין היתר משום שהיה מזמין ביקורת על השימוש הנרחב שלהם עצמם בנשק כימי במלחמת וייטנאם.
גם מעצמות גדולות אחרות נמנעו מלהוקיע את הפרות זכויות האדם.
מלחמת הברית המרובעת (1717–1720) פרצה כתוצאה משאיפותיהם של פליפה החמישי, מלך ספרד, אשתו, אליזבטה פארנזה, וראש הממשלה ג'וליו אלברוני לכבוש מחדש את השטחים שאבדו באיטליה לטובת בית הבסבורג האוסטרי, ואולי אפילו לתבוע את הכס בצרפת.
ספרד הובסה במלחמה על ידי ברית של בריטניה, צרפת, אוסטריה (אז מדינה של האימפריה הרומית הקדושה), והרפובליקה ההולנדית.
מאוחר יותר אף דוכסות סבויה הצטרפה לקואליציה נגד ספרד.
אף על פי שהלחימה החלה כבר בשנת 1717, המלחמה לא הוכרזה באופן רשמי עד דצמבר 1718, והיא הסתיימה באמנת האג ב-1720.
לפי חוזה אוטרכט (1713), ספרד איבדה את כל נחלותיה באיטליה ובארצות השפלה.
ארצות השפלה הספרדיות, דוכסות מילאנו, נאפולי וסרדיניה ניתנו לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בעוד שסיציליה נמסרה לויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה ופרוסיה קיבלה את חלרה הספרדית.
הנחלות האלו היו תחת שליטת ספרד ההבסבורגית במשך מאתיים שנה, וההפסד שלהם נתפס כמכה גדולה למדינה הן מבחינה מעשית והן מבחינת יוקרה.
עם זאת, העדיפות הראשונה של ספרד הייתה שיקום של המדינה לאחר 13 שנים של מלחמה, אשר בחלקה התנהלה על טריטוריה ספרדית.
האדריכל הראשי של מבצע השיקום היה ג'וליו אלברוני.
אלברוני היה חשמן איטלקי, אשר כיהן כארכיבישוף פיאצ'נצה.
בשנת 1714 אלברוני ארגן את נישואיו של פליפה לאליזבטה פארנזה, והפך ליועץ האישי של המלכה החדשה.
בשנת 1715 מונה אלברוני לראש הממשלה, וערך רפורמה פיננסית במדינה.
בנוסף, הוא גם יזם את שיקום הצי הספרדי (50 אניות קו נבנו בשנת 1718 לבדה) והקים מחדש את הצבא.
בשנת 1715 מת לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ונינו לואי החמישה עשר, מלך צרפת, עלה לשלטון במקומו, בעוד שפליפה החמישי, היחיד ששרד מבין נכדיו של לואי הארבעה עשר, ובניו לא נכללו בסדר הירושה של הכתר הצרפתי מכוח חוזה אוטרכט.
למרות זאת, פליפה החמישי טען לכתר הצרפתי במקרה של מותו של לואי החמישה עשר.
ההתנגדות לשאיפותיו של פליפה הובילה את צרפת (בהנהגת אחיינו של לואי הארבעה עשר דוכס אורליאן, אשר שימש כעוצר), בריטניה, והרפובליקה ההולנדית, להצטרף יחד לברית המשולשת ב-4 בינואר 1717.
בריטניה, בפרט, הייתה מאוד מודאגת מפני שאיפות הספרדים בים התיכון וההתפשטות הרוסית באזור הים הבלטי, בעקבות כך שלחה את הצי המלכותי נגדם כאמצעי הגנה, אולם הצי הצרפתי היה חלש ביותר כתוצאה מהמלחמה האחרונה, והוא לא היה יכול להציע לבריטים הרבה תמיכה.
מאוחר יותר באותה השנה, על מנת לחזק את הסכם אוטרכט, בריטניה, צרפת, ואוסטריה שקלו למסור את סיציליה לקיסר קרל השישי, אולם הסדר זה לא היה מקובל על ספרד, אשר רצתה להחזיר לידיה את סיציליה.
באוגוסט 1717 פליפה תקף את אוסטריה, אשר הייתה מעורבת במלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718).
ספרד פלשה לסרדיניה, וכבשה אותה עד נובמבר 1717.
התגובה האוסטרית הראשונית לפלישה הייתה מוגבלת, מכיוון שהמפקד העליון האוסטרי, הנסיך אויגן מסבויה, רצה למנוע מלחמה גדולה באיטליה כל עוד נמשך הסכסוך בבלקן.
לבסוף, ב-21 ביולי 1718, נחתם שלום פוז'ארוואץ, אשר סיים את המלחמה עם האימפריה העות'מאנית.
ב-2 באוגוסט, הקיסר הצטרף לברית המשולשת, ובעקבות כך היא הפכה לברית המרובעת.
ביולי 1718 הספרדים בכוח של 30,000 חיילים, בפיקודו של המרקיז דה לדה, פלשו גם לסיציליה, אשר הייתה בשליטת דוכס סבויה.
הם כבשו את פאלרמו ב-7 ביולי, ולאחר מכן פיצלו את הצבא שלהם לשניים.
דה ליד התקדם על החוף והטיל מצור על מסינה בין 18 ביולי ל-30 בספטמבר, בעוד שדוכס מונטמאר כבש את שאר האי.
בעקבות כך, הצרפתים, האוסטרים, והבריטים דרשו כעת נסיגה ספרדית מסיציליה וסרדיניה.
הגישה של ויטוריו אמדאו השני מסבויה הייתה שנויה במחלוקת, משום שהוא הסכים לנהל משא ומתן עם החשמן אלברוני כדי ליצור ברית אנטי-אוסטרית.
ב-2 באוגוסט 1718, חתמו בריטניה, צרפת, אוסטריה והרפובליקה ההולנדית על הברית המרובעת בחוזה לונדון.
ב-11 באוגוסט, נערך קרב קייפ פסארו, שבו הצי הבריטי, בראשות סר ג'ורג' בינג, השמיד ביעילות את הצי הספרדי שהיה מוצב מחוץ לסיציליה.
בסתיו לאחר מכן התאסף כוח קטן של הצבא האוסטרי בנאפולי, בפיקודו של המשנה למלך האוסטרי ויריך פיליפ פון דאון, במטרה להסיר את המצור על מסינה של הכוחות ספרדיים.
האוסטרים הובסו בקרב מילאצו הראשון ב-15 באוקטובר, ורק כוח קטן נשאר בראש הגשר על יד מילאצו.
בשנת 1718 החשמן אלברוני החל זומם להחליף את פיליפ השני, דוכס אורליאן, העוצר של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, בפליפה החמישי, ולאחר שנתגלתה המזימה גורש אלברוני מצרפת, אשר הכריזה מלחמה על ספרד ב-17 בדצמבר 1718, ובאוגוסט 1719 הצטרפה גם הרפובליקה ההולנדית לברית הבריטית-צרפתית-אוסטרית.
באפריל 1719 הורה הדוכס אורליאן לצבא הצרפתי בפיקודו של הדוכס ברוויק לפלוש למחוזות הבסקים המערביים של ספרד, בעת שפליפה החמישי עוד היה המום מההתערבות הצבאית הצרפתית נגדו.
הדוכס ברוויק וצבאו נתקלו במעט מאוד התנגדות, אולם נאלצו לסגת בשל אבדות כבדות בעקבות מחלות.
המתקפה השנייה בקטלוניה סבלה מאותו גורל.
באמריקה לעומת זאת, הצרפתים הצליחו יותר וכבשו את פנסאקולה, פלורידה.
בסיציליה, האוסטרים פתחו במתקפה חדשה תחת פיקודו של קלוד פלורימונד דה מרסי, וספגו תבוסה בקרב פרנקאווילה (20 ביוני 1719), אולם הספרדים היו מנותקים מן המולדת שלהם על ידי הצי הבריטי, ומשום כך זה היה רק עניין של זמן עד שההתנגדות שלהם תתפורר.
עד מהרה ניצח דה מרסי בקרב מילאצו השני, ובאוקטובר כבש את מסינה והטיל מצור על פלרמו.
בשנת 1719 הגולה האירי דוכס אורמונד, ארגן משלחת ספרדית נרחבת על מנת לפלוש לבריטניה ולהחליף את ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה בג'יימס סטיוארט, הטוען לכתר היעקוביטטי.
עם זאת, הצי שלו פוזר על ידי סערה ליד גליסיה, ולא הגיע לבריטניה.
כוח קטן של 300 נחתים ספרדים בפיקודו של ג'ורג' קית', רוזן מארישאל העשירי נחת ליד טירת איילין דונאן, אולם הם וה"היילנדרס" שתמכו בהם הובסו בקרב איילין דונאן במאי 1719, ובקרב גלן שיל חודש מאוחר יותר, מה שהביא לדעיכת המרד.
כנקמה על המתקפה הזו, הצי הבריטי לכד את העיר ויגו וכוחותיו צעדו אל תוך היבשה לעבר פונטבדרה באוקטובר 1719. הפעולה גרמה להלם בצד הספרדי, לאחר שהבינו עד כמה הם פגיעים להתקפות אמפיביות של בעלות הברית, ולאפשרות של פריצת חזית חדשה רחוקה מהגבול הצרפתי.
במאי 1719 הצרפתים כבשו את היישוב הספרדי בפנסקולה, פלורידה, על מנת למנוע מתקפה ספרדית על דרום קרוליינה.
באוגוסט 1719 כוחות ספרדיים כבשו את העיר מחדש, אולם היא שוב נפלה בידי הצרפתים לקראת סוף השנה, והם הרסו את העיר לפני נסיגתם.
כוח חזק של 1,200 ספרדים יצא מקובה לעבר ההתיישבות הבריטית בנסאו באיי בהאמה, ולאחר ששדדו את היישוב נהדפו בידי המיליציה המקומית.
פליפה החמישי אשר לא היה מרוצה מביצועי הצבא הספרדי, פיטר את אלברוני בדצמבר 1719, וב-17 בפברואר 1720 חתם על אמנת האג עם בעלות הברית.
באמנה, נאלץ פליפה לוותר על כל השטח שתפס במלחמה, עם זאת, בנו השלישי, האינפנטה קרלוס קיבל את דוכסות פארמה לאחר מותו של אנטוניו פארנזה, דוכס פארמה בשנת 1731. כמו כן, צרפת החזירה את פנסאקולה ואת שאר כיבושיה בצפון ספרד תמורת הטבות מסחריות.
וכן, על פי תנאי חוזה זה, נדרש ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה להחליף את כסאו בסיציליה בממלכת סרדיניה.
המלחמה היוותה דוגמה ייחודית במהלך המאה ה-18, כאשר בריטניה וצרפת היו באותו צד, כתוצאה מהברית האנגלו-צרפתית (1716–1731).
מאוחר יותר שוב ספרד הצטרפה לברית עם צרפת, והשתיים הפכו בחזרה לאויבות הבריטים.
במיתולוגיה הנורדית, מלחמת האסיר-ואניר הייתה סכסוך בין שתי קבוצות של ישויות שבסופו של דבר נגמר באיחוד של האסיר והואניר לפנתאון אחד.
במיתולוגיה הנורדית אירוע זה משמעותי, וקיימים סברות בקרב חוקרים שלסיפורים אותנטיות היסטורית כלשהי.
המלחמה מופיעה למקוטעין במקורות שונים ששרדו.
האדה הפואטית מהמאה ה-13 מספרת על המלחמה ב"חזון הנביאה" (Völuspá), המלחמה מופיעה ב"שפת השירה" באדה הפרוזאית שנכתבה על ידי סנורי סטורלוסון במאה ה-13 ובצורה אוהמריסטית (שמציעה שהאלים הם בעצם מלכים קדומים שעברו האלהה) במחזור העולם מהמאה ה-13, שגם נכתב על ידי סנורי.
בשני בתים מ"חזון הנביאה" (Völuspá), אודין שואל נביאה שאלות, והיא מספרת על מלחמת האסיר-ואניר.
בבית הראשון מביניהם, הנביאה מספרת כי היא זוכרת את המלחמה הראשונה בעולם, שבו גולבייג (Gullveig) נדקרה על ידי חניתות ונשרפה שלוש (מספר טיפולוגי במיתולוגיה הנורדית) פעמים באחד מהיכלי אודין, אך גולבייג קמה לתחייה שלוש פעמים, או במילים אחרות היא שרדה.
בבית השני, הנביאה מספרת שקראו לגולבייג הייד (Heiðr - "הזוהרת") כל פעם שהיא נכנסה לבתים, שהיא הייתה נביאה חכמה, ושהיא הטילה כשפים.
איפה שהיא יכלה, הייד ביצעה סאיד, ועשתה זאת בתרדמה, וגם תמיד הייתה האהובה הייתה האהובה על נשים זדוניות:
בהמשך הסיפור, הנביאה מספרת לאודין שכל בעלי הכח קיבלו מושב שיפוט להחליט אם האסיר יהיו חייבים לשלם פיצויים או לתת מנחה כפיצוי.
בהמשך השיר, הנביאה מספרת בפעם האחרונה על המלחמה:
ב"שפת השירה" (Skáldskaparmál) מן האדה הפרוזאית האל ברגי מסביר את מקור השירה.
ברגי מסביר שהמקור הוא במלחמת האסיר-ואניר, כשבזמן ועידת שלום הם הסכימו על שביתת נשק בכך שהם כולם ירקו לתוך מכל.
כאשר הם עזבו, האלים החליטו שדכאי לא לשפוך את מה שבמכל, ושמרו את המכל כסמל לשלום.
ממה שהיה במכל הם בראו אדם, קבסיר.
קבסיר נרצח, ומדמו נוצר תמד השירה.
בפרק הרביעי של מחזור העולם סנורי מציג פרשנות אוהמריסטית של המלחמה.
הגרסה היא שאודין הוביל צבע גדול מאסיה ("אסגארד") כדי לתקוף את אנשי ואנאהיים.
אנשי ואנאהיים היו מוכנים לפלישה, הם הצליחו להגן על אדמתם בצורה טובה עד ששני הצדדים יכלו להביס את הצד השני, ושני הצדדים בסופו של דבר השחיתו את האדמות של אויביהם.
בסופו של דבר שני הצדדים עייפו מהמלחמה והסכימו על הפוגה.
לאחר שעשו זאת, הם החליפו בני ערובה.
ואנאהיים שלחו את אנשיהם הטובים ביותר: ניורד העשיר ובנו פרייר כתמורה להוניר, שהיה גדול ויפה תואר ואנשי.
אנשי ואנאהיים ראו בהוניר כמתאים להנהגה.
בנוסף, אסגארד שלחו את מימיר, איש שהבנתו גדולה, וקיבלו כתמורה את קבסיר, שהיה האדם החכם ביותר בוואנאהיים.
מיד כשהגיע לואנאהיים, הוניר הוכרז כמנהיג, ומימיר שימש לייעוץ.
כשהוניר נכח בהתאספויות כשמימיר לא היה לצידו, תמיד היה אומר את אותו המשפט "אתן לאחרים להחליט".
בשל כך, אנשי הוואנאהיים חשדו שאנשי האסגארד רימו אותם, והם חטפו את מימיר וערפו את ראשו.
את ראשו הם שלחו בחזרה לאסגארד.
אודין חנט את ראשו של מימיר, ואמר לחישות שנתנו לראש את היכולת לדבר איתו ולגלות לו סודות.
אחר כך אודין מינה את ניורד ופרייר לכהנים האחראים על קורבנות והם נהיו האלים של אנשי אסגארד.
פריה, הבת של ניורד, הייתה הכהנת, והיא הנהיגה את הסאיד באסגארד.
משום שלעיתים קרובות הוואניר מיוחסים עם פריון, הוצע שמלחמת האסיר-ואניר היא הבעה של פלישה של "כתות מלחמתיות" לאזורים שהיו מיושבים על ידי "כתות פריון" גרמאניות מקומיות.
דבר זה הוצע כאנלוגיה לפלישת ההודו-אירופאים.
ז'ורז' דימזיל מציין כי אין צורך לחשוב על המיתוס בצורות היסטוריות יותר מאשר כל מיתוס אחר.
חוקרים מצביעים על קשר בין מלחמת האסיר-ואניר, חטיפת הנשים הסביניות במיתולוגיה הרומית, ובין הקרב בין הדיבים והאסורים (קבוצות שונות של ישויות) במיתולוגיה ההינדואית.
קשר זה מצביע על מיתוס פרוטו-הודו-אירופאי של "מלחמת התפקידים".
חוקרים רבים טוענים כי הדמויות גולבייג/הייד ופריה הן זהות.
הגיעו למסקנות הללו דרך השוואה של השימוש של גולבייג/הייד בסאיד ב"חזון הנביאה" (Völuspá) לבין ההנהגה של הסאיד אצל האסיר המוזכרת בהקשר של מלחמת האסיר-ואניר.
מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה או מלחמת האיכרים ההונגרית (בהונגרית: Dózsa György-féle parasztháború או A magyar parasztháború) הייתה התקוממות איכרים עקובה מדם בשטחי ממלכת הונגריה, בעיקר בווייבודות טרנסילבניה, שהתרחשה למשך חדשים אחדים באפריל-יולי 1514.
המרד פרץ אחרי שלקריאת הארכיבישוף של אסטרגום, טאמאש באקוץ, התגייסו רבבות איכרים, רובם צמיתים, כדי להשתתף במסע צלב נגד האיום הטורקי העות'מאני.
עקב הגיוס ראו עצמם האצילים הגדולים ללא כוח אדם באחוזותיהם והתחילו להתנכל קשות למשפחות המתנדבים המגויסים וגם להעבידן בפרך.
מששמעו זאת סירבו האיכרים המגויסים לצאת למלחמה, ובסופו של דבר ניתנה פקודה לבטל את מסע הצלב ולהחזיר את המגויסים.
אולם האיכרים מרדו וקמו עם נשקם נגד אדוניהם מן האצולה הגדולה.
אליהם הצטרפו גם תושבי ערים, כולל סוחרים ובני האצולה הקטנה.
המשתתפים במרד היו רובם הונגרים וסקלרים, אך גם איכרים רומנים, סלובקים, רוסינים ובני קבוצות אתניות אחרות בממלכה.
איש הצבא שנועד לעמוד בראש צבא הצלבנים, הסקלרי ג'רג' דוז'ה, הפך למנהיג המרד.
התעצמות כוחם של המגנאטים ו"הצמיתות השנייה"
אחרי דיכוי מרד האיכרים הטרנסילבנים משנת 1437 (מרד בובאלנה) הגבירה האצולה ההונגרית המנצחת את תהליך הפאודליזציה.
בשנת 1463 נחקקו "החוקות הצבאיות של שלוש האומות הטרנסילבניות" (ההונגרים, הסקלרים והסקסונים הטרנסילבנים) באישור המלך מתיאש הוניאדי.
בחוקות אלו סעיפים שהדגישו לא רק את הדיכוי החברתי של הצמיתים אלא גם את הדיכוי הלאומי.
צוין, בין השאר, שצמיתים "בעלי דם הונגרי" בלבד היו אמורים לשמור על המצודות.
לעומת זאת צמיתים ממוצא אחר, כלומר רומני, סלובקי וכו', היו מחויבים להתגייס למלחמות.
המלך מתיאש, שכונה בזיכרון הלאומי ההונגרי "הצדיק", ניסה למתן באמצעים משפטיים ופוליטיים את המעשים השרירותיים של האצולה הגדולה כלפי האיכרים.
אחרי מותו של המלך מתיאש בשנת 1490 הועלה על כס המלכות של הונגריה ולדיסלב השני (בהונגרית אולאסלו השני) מהשושלת הפולנית-ליטאית יגיילו, שליט חלש שנודע כ"אומר הן" (Wladislaw dobře) ונכנע ללא סייג לכל דרישות המגנאטים.
תוך כדי התפתחות המסחר והכלכלה המונטרית הוטלו על האיכרים הצמיתים יותר ויותר מחויבויות בעבודות, כסף ומוצרים כלפי בעלי האחוזות.
באספת מעמדות בשנת 1492 ויתר המלך באופן רשמי על חלק מהכנסותיו, שממילא כבר העשירו את ה"ברונים".
האיכרים נדרשו לא רק לתת "מעשר" - עשירית מיבולם - לכנסייה, אלא גם לתת לבעלי האחוזות את מס ה"תשיעית" - כלומר עשירית ממה שנשאר (terménykilenced) בכסף ובמוצרים.
האצילים חששו שהצמיתים יערקו בגלל הנסיבות לערי שוק או לאחוזות הגדולות בחיפוש אחרי תנאי מחיה יותר טובים.
בשנת 1498 חויבו האיכרים לשלם מיסים נוספים על הענבים ועל האדמה, והוגבלו זכויותיהם של האיכרים לצוד.
הוטלו מיסים כבדים גם על תושבי הערים שעיבדו אדמות של האצולה.
לעומת זאת האצולה והכמורה זכתה לפטורים ממכס ומ"מס השלושים" (Harmincadvám =tricesima).
במאה ה-16 התפשטה מה שנקרא "הצמיתות החדשה" או "השנייה", יותר קשה מקודמתה, וששיאה הייתה כבילתם של האיכרים הצמיתים לאדמה.
ההגנות המשפטיות על איכרים שערקו מהאחוזות בוטלו, והוגבלה האפשרות שיימלטו לערים.
אז גברה התמרמרות האיכרים כלפי הפאודלים וגם תרעומת עניי הערים כלפי אליטת הערים (הפטריקים).
נוצרה תסיסה גם בקרב כורי המכרות למתכות ולמלח.
"הצמיתות השנייה" נכפתה על שכבות רחבות באוכלוסייה הלא-אצילה: צמיתים, איכרים חופשיים, ואף תושבי ערים שעד אז זכו לזכויות מטעם המלך.
נעשו אף ניסיונות, שלא הצליחו, לשעבד את הסקלרים, שנהנו מחופש מאז ומתמיד.
בשנת 1512 עלה לשלטון באיסטנבול הסולטן סלים הראשון.
באותה שנה כבשו הטורקים את מצודת סרברניק וההונגרים לא הצליחו לכבוש אותה בחזרה.
מול הניצחונות העות'מאנים והתקרבותם לאירופה הקתולית בשנת 1513 קרא האפיפיור מרומא, לאו העשירי, למסע צלב נגד הטורקים.
במסע הצלב עמדו להצטרף אבירים טבטונים, פולין, צ'כים, שוודיה, דנמרק, רפובליקת רגוזה (דוברובניק), רוסיה, ולאכיה וכו'.
הארכיבישוף של אסטרגום, טאמאש באקוצי, איכר צמית לשעבר, שהיה לא מכבר יריבו העיקרי של ג'ובאני מדיצ'י - לאו העשירי - בבחירות לתפקיד האפיפיור, נדרש על ידי האפיפיור לחזור להונגריה, כדי לארגן את מסע הצלב.
אף-על-פי שהאצולה הגדולה מחתה נגד העיתוי הלא מתאים ונגד הארגון הצולע, ב-9 באפריל 1514 הוציא האפיפיור את הבולה שקראה למסע הצלב.
בינתיים הסולטן סלים כבש את מצרים, אבל נקלע בחזית המזרחית למלחמה קשה נגד פרס.
בצ'לדורן הוא נחל תבוסה כואבת.
בנסיבות אלה נוצר רושם כי י זו הזדמנות טובה עבור המעצמות הנוצריות לתקוף את העות'מאנים ממערב.
ההתקוממות התחילה אחרי גיוסם של המוני איכרים למסע הצלב אנטי-טורקי אחרי אפריל 1514.
האיכרים התנדבו אחרי שקיבלו הבטחות שתמורת השתתפותם במסע הצלב יזכו לשחרור מהצמיתות.
המלומד האיטלקי פאולו ג'וביו העריך שהאיכרים היו מונעים "יותר מהמיאוס מחייהם הקשים מאשר מרוב אהבה לדת הנוצרית".
בשדה ראקוש על יד פשט התקבצו עשרות אלפי איכרים.
האצילים הגדולים התנגדו לגיוס ההמוני של האיכרים מחשש שיישארו ללא כוח עבודה.
אחד מאנשי האוצר של הממלכה טען שבמסע הצלב ישתתפו רק "נוודים, גנבים ואיכרים שערקו" מהאחוזו.
ב-24 באפריל נערך במחנה המגויסים טקס דתי "טה דאום ובראש צבא האיכרים התמנה הסקלרי ג'יירג' דוז'ה, מן האצולה הקטנה.
עליו נאמר שהשתתף בשנת 1506 במרד של הסקלרים אולם בהמשך הצטיין כשכיר חרב אמיץ ורכש ניסיון צבאי במאבק בטורקים העות'מאנים.
התנגדות האצולה הגדולה לגיוס האיכרים עוררה את זעמם.
זאת עוד יותר אחרי הגיעו ידיעות על מעשי דיכוי ונקם של בעלי האחוזות נגד בני המשפחות של האיכרים, שנותרו בבית .
ב-23 במאי 1514 השיגה האצולה הגדולה עצירת הגיוסים הנוספים למסע הצלב.
בנסיבות אלה, כשהורה המלך אולאסלו השני לאיכרים לצאת להילחם בטורקים, מבלי לחכות לתגבורות נוספות, סירבו האיכרים לפקודה זו והתקוממו.
אף על פי שבינתיים ביטל האפיפיור ומלך הונגריה את יוזמת מסע הצלב האיכרים המגויסים לא פירקו את נשקם וההתקוממות יצאה לדרך.
בראש המורדים עמדו ג'רג' דוז'ה עצמו, יחד עם אחיו גרגיי דוז'ה ועם הנזיר הפרנציסקני לרינץ מסארוש.
מלחמת איכרים בטרנסילבניה ובאזורים סמוכים בממלכת הונגריה
ביוני 1514 התחלקו האיכרים לכמה קבוצות וצעדו במספר כיוונים.
בצגלד חנו, התארגנו והחליטו לנסח את יעדיהם ואת דרישותיהם.
הם ההביעו זעם ו על התעצמות הדיכוי הפאודלי, מחו נגד מס המעשר, העבודות הכפויות הקבועות (הקורווה) ושאר החובות שנכפו עליהם על ידי בעלי האחוזות.
הם שאפו לשוב לחירויות שנהנו מהן בעבר ושבוטלו בהדרגה על ידי האצולה.
דוז'ה עצמו קרא להם לחסל את "האצולה המקוללת והכופרת באל".
הושמעו קריאות לרציחת גובי המיסים והמוכסים.
בדרכם הרסו המורדים את נקודות המכס ואת המסמכים שציינו את חובותיהם.
כמה מראשי המורדים דרשו שלא לגעת בנכסי תושבי הערים.
מול מעשי המורדים ציווה וויבוד טרנסילבניה יאנוש זאפויה "לתפוס ולעצור את כל אלו שקוראים לעצמם צבלנים".."הורה להעניש את כולם, לערוף את ראשיהם, לקלף את עורם בעודם חיים, לקלות אותם, להורגם ולחסלם בעינויים הנוראים ביותר".
גם נשותיהם, זקניהם וטפם לא יצאו חיים מנקמת האצילים.
עם זאת, מספר המורדים הלך וגדל.
צבא איכרים בראשות הנזיר לרינץ מסארוש התקדם צפונה, צבא איכרים אחר בראשות גרגיי דוז'ה פנה דרומה והגוף המרכזי בפיקודו של ג'רג' דוז'ה עצמו התקדם בעמק הקריש הלבן (פהר קרש), אחר כך באזור העיר ארד והצטרפו אליו עוד איכרים הונגרים ורומנים.
התגייסו לצידם גם כורי מלח, עניי הערים ונציגים של האצולה הקטנה.
מתקפת האיכרים כוונה מעל הכל אל טמשוואר וצא'נאד (צ'נאד), מקומות המושב של הבישוף מיקלוש צ'אקי, המתנגד העיקרי לגיוסם ולחימושם של האיכרים לקראת מסע הצלב.
המורדים כבשו מספר עיירות ומצודות על נהר מרוש (מורש).
ההתקוממות התפשטה על שטח גדול והתרחקות כוחות המורדים זה מזה עזרה לתבוסתם.
קמו נגדם כוחות צבאיים חזקים בפיקודם של וויבוד טרנסילבניה, יאנוש זאפויה, של הבישוף הקתולי של טרנסילבניה, פרנץ וארדאי, ושל אישטוואן ורבצי.
המורדים כבשו את צ'נאד ואת נדלאק, שם לקחו בשבי את הבישוף מיקולש צ'אקי ורצחו אותו.
ה"אישפאן" אישטוואן באטורי הצליח להימלט וקרא ליאנוש זאפויה לעזרה.
ב-15 ביולי 1514 ניסו האיכרים לשווא לכבוש את מצודת טמשוואר, שבה מצאו מקלט רבים מהמגנאטים.
הוא עונה באכזריות ב-20 ביולי 1514, והוצא להורג בפומבי על ידי הושבתו על כיסא ברזל לוהט ועינויים נוספים.
קבוצות מפוזרות של מורדים הצליחו להמשיך בהתנגדות עד לסתיו 1514. בדיכוי הסופי של מרד האיכרים לקח חלק גם צבא המלך.
לפי הערכות מסוימות בדיכוי ההתקוממות נהרגו בסביבות 50,000 מורדים, חלקם הועלו על שיפוד או נתלו.
בנובמבר 1514 התכנסה הדיאטה ההונגרית שכונתה לפעמים "הדיאטה הפראית", במטרה רשמית לדון בהגנה נגד האיום העות'מאנית אולם היא התעסקה יותר בהשלכות מרד האיכרים.
מתוך 71 הסעיפים החוקיים שאישרה, רק שניים עסקו בהגנה האנטי-עות'מאנית.
חוקים אלה, שנוסחו בעיקר על ידי המשפטן אישטוואן ורבצי בספרו "טריפרטיטום" (Tripartitum opus iuris consuetudinarii inclyti regni Hungariae), שאפו להחמיר עם האיכרים.
על האיכרים הוטלו חובות כבדים יותר בעבודות קורווה ובמסים במוצרים.
הונגריה, שנחלשה על ידי המרד, נחלה בהמשך תבוסות כואבות מצד הטורקים העות'מאנים.
האויבים המוסלמים כבשו בשנת 1521 את שאבאץ ואת בלגרד ובהמשך ב-1526, אחרי קרבות כבדים השתלטו על פטרוורדין וכעבור חודש, ב-29 באוגוסט 1526 ניצחו ניצחון מוחץ בשדות הביצתיים של מוהאץ'.
אחרי קרב זה התחיל עידן של 160 שנות כיבוש עות'מאני בחלק גדול משטח הונגריה.
במרד השתתפו איכרים רוסינים, סלובקים ורומנים בשטחי טרנסקרפטיה של ימינו, ברוזנויות (מחוזות) ברזקה, אוגוצ'ה (כיום אוהוצ'ה באוקראינה), אונג (אונגוואר) (כיום באוקראינה) ומרמורש (כיום מחולק בין רומניה לאוקראינה).
הם צרו על טירות האצילים במונקאץ', טירת ניאלאב באזור העיר קראיהאזה ובחוסט ושדדו אותם ורצחו אצילים.
אחרי דיכוי המרד היישובים שמהם יצאו המורדים - מונקאץ', אונגוואר, חוסט, הכפר וישקובו שבאזור חוסט, נאג'סלש (כיום וינוהרדיב, בעבר סווליוש), טצ'ה (כיום טיאצ'יב), דובהה פולה שבאזור אונגוואר,, אוקנה סלטינה (כיום סולוטבינו)- הוכרזו יישובים מורדים והוטלו עליהם מיסים כבדים.
במלחמת האצלה בין 1667 ל-1668 , צרפת כבשה חלקים נרחבים מארצות השפלה הספרדיות ופראנש-קונטה, שהיו אז מחוזות של האימפריה הרומית הקדושה (ונחלות של מלך ספרד).
השם נובע מחוק לא ברור הידוע בשם Jus Devolutionis, ששימש את לואי הארבעה עשר, מלך צרפת כדי לטעון ששטחים אלה "הועברו" אליו בזכות הנישואין למריה תרסה, נסיכת ספרד.
בלחימה נתקלו הצרפתים בהתנגדות מינימלית; עם זאת, לואי היה מודאג יותר בעמידה על זכויות הירושה שלו באימפריה הספרדית, וכתוצאה מכך החזיר חלק גדול מההישגים שלו בהסכם אקס-לה-שאפל במאי 1668. התנאים הוסכמו על ידי הקיסר לאופולד הראשון בינואר 1668, וחוזקו על ידי הברית המשולשת של אנגליה, שוודיה והרפובליקה ההולנדית.
הסכסוך סימן את סופה של הברית הצרפתית-הולנדית ארוכת השנים, והייתה הראשונה מבין מלחמות ההתפשטות הצרפתיות ששלטו באירופה במשך 50 השנים הבאות.
כחלק מהסכם הפירנאים משנת 1659 שסיים את מלחמת צרפת–ספרד, התחתן לואי הארבעה עשר, מלך צרפת עם מריה תרסה, בתו הבכורה של פליפה הרביעי, מלך ספרד.
למרות שנחלשה על ידי כמעט מאה שנים של לוחמה מתמשכת, האימפריה הספרדית כללה נחלות באיטליה, ארצות השפלה הספרדיות, הפיליפינים ואמריקה, ולמרות שכבר לא הייתה המעצמה הגדולה השלטת, נותרה ברובה שלמה.
כדי למנוע את נפילתה בידי צרפת, מריה תרסה ויתרה על זכויות הירושה שלה; בתמורה, הובטחה ללואי נדוניה של 500,000 אקו זהב, סכום עתק שמעולם לא שולם.
כאשר הקרדינל מאזארן מת ב-1661, לואי השתלט על הממשלה ויזם מדיניות התפשטות.
שר האוצר שלו ז'אן-בטיסט קולבר טען שהשליטה בארצות השפלה הספרדיות חיונית לצמיחת הכלכלה הצרפתית, מה שרימז על עימות עם ספרד, הקיסר לאופולד הראשון והרפובליקה ההולנדית, בעלת ברית של צרפת שנים רבות.
הסכם מינסטר ב-1648 אישר את עצמאות הולנד והעניק לאמסטרדם את השליטה בסחר דרך צפון-מערב אירופה, על ידי סגירה קבועה של שפך הסכלדה.
שמירה על מונופול זה הייתה בעדיפות הולנדית.
עד 1663, לואי הגיע למסקנה שהפרלמנט של הולנד לעולם לא יסכים מרצון לדרישותיו והחל בתוכניות לתפוס את ארצות השפלה הספרדיות, אם כי המשא ומתן המשיך כדי למנוע התעוררות חשדות.
כנדרש בחוזה הצרפתי-הולנדי של הסכם פריז משנת 1662, צרפת נכנסה למלחמה האנגלו-הולנדית השנייה ביולי 1665, כשהיא מספקת תירוץ להתבססות הצבאית שלה; לואי גם חישב שזה יקשה על ההולנדים להתנגד לו.
מותו של פליפה בספטמבר הותיר את בנו קרלוס בן הארבע כמלך, ואת אלמנתו מריאנה מאוסטריה כעוצר.
אם קרלוס ימות, לאופולד יירש את האימפריה הספרדית.
משפטנים צרפתים טענו כי מאחר שהנדוניה לא שולמה, הוויתור של מריה תרסה אינו תקף, וזכויותיה "הועברו" ללואי במסגרת ה-Jus Devolutionis, חוק לא ברור המגביל ירושה לילדים מנישואים ראשונים.
על בסיס זה, הוא תבע את רוב ארצות השפלה הספרדיות, כולל בראבנט ולימבורג, הערים קמברה, אנטוורפן ומכלן, חלרה עילית, רוזנויות נאמור, ארטואה ואנו, ונחלות קשורות.
לאופולד ומריאנה דחו טענה זו, שכן החוק חל רק בבראבנט, נאמור ואנו ועניינו קניין פרטי, לא זכויות פיאודליות; עם זאת, זה נתן ללואי הצדקה משפטית למעשיו.
מודעת לכוונות הצרפתיות, ממשלתה של מריאנה ביקשה לסיים את מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי, להסכים לברית עם אנגליה ולבטל את מערכת היחסים הצרפתית-הולנדית.
לואי הגיב לכך עם הסכם ליסבון משנת 1667, ברית של עשר שנים עם פורטוגל, ושילם למתנגדים פוטנציאליים כמו ברנדנבורג כדי להישאר נייטרליים.
לאופולד היה שקוע בטורקיה הגדולה, בעוד שר החוץ הוגס דה ליון האריך גם את הליגה האנטי-אוסטרית של הריין עד 1668.
ב-8 במאי, כל שגרירי צרפת באירופה הקריאו הצהרה, בטענה שלואיס משתלט על אדמות השייכות לו בצדק.
באמצע מאי נפתחו בברדה שיחות לסיום המלחמה האנגלו-הולנדית בין הרפובליקה ההולנדית, דנמרק-נורווגיה, צרפת ואנגליה; זמן קצר לפני כן, נודע לפנסיונר הגדול יוהאן דה וויט מהרפובליקה ההולנדית שלואי וצ'ארלס השני, מלך אנגליה הסכימו בחשאי לתנאים מראש, והגבירו את הלחץ על ההולנדים שלא להתנגד למטרות הצרפתיות.
המלחמה הקרבה סיימה את חוסר הרצון של ספרד לקבל את הריבונות הפורטוגלית; הסכם מדריד האנגלו-ספרדי, שנחתם ב-23 במאי, העניק לאנגליה הרשאות מסחריות משמעותיות, בתמורה לעזרה בסיום המלחמה עם פורטוגל.
מאי עד ספטמבר 1667; ארצות השפלה הספרדיות
ארצות השפלה הספרדיות המכונים גם פלנדריה, היו אזור קומפקטי, שנשלט על ידי תעלות ונהרות.
עד להופעת מסילות הברזל במאה ה-19 הועברו סחורות ואספקה בעיקר במים; מסעות המלחמה בזירה זו התמקדו בשליטה בנקודות חזקה לאורך נהרות כמו הליס, סמבר ומז.
לאחר 1659, סדרה של רפורמות צבאיות שיזם מישל לה טליה הפכו את הצבא הצרפתי למקצועי יותר, תוך שיפור התמיכה הלוגיסטית שלו.
זה איפשר להם להציב כוחות גדולים יותר בשטח, לתקופות ארוכות יותר; עד 1667, לצבא היה כוח מוסמך של 80,000, מתוכם 51,000 נפרסו למערכה.
טורן מונה למפקד העליון; כוחו העיקרי שכלל 35,000 איש ורכבת הארטילריה התרכזו סביב מזייר, על נהר המז.
עוד 9,000 חיילים תחת אנטואן דה רושבארון התכוננו להתקדם במעלה הליס, דרך קורטרייק ואודנארדה; דה קרקוי ו-6,000 פרשים קלים התבססו ב-Sierck-les-Bains, ואבטחו את האגף שלהם מפני התקפה מגרמניה.
בליווי לואי ופמלייתו חצו הצרפתים את הגבול ב-24 במאי.
מודע להכנות הללו, המושל הספרדי קסטל רודריגו ביקש בדחיפות כספים נוספים ממדריד.
למרות הוצאת הסכום העצום של 1.5 מיליון אסקודו על חתונת בתה, הצליחה מריאנה להגדיל את הכוחות העומדים לרשותו מ-11,000 באמצע 1666 ל-27,000 עד אפריל 1667.
למרות שלא היה כוחות מספיקים כדי להגן על כל עמדה, הספרדים לא היו צריכים לעשות זאת.
בהינתן הזמן, מקובל שאפילו הביצורים החזקים ביותר ייפלו ומטרתם העיקרית הייתה לעכב, בזמן שהמגנים יגייסו מילואים או ימצאו פתרון דיפלומטי.
כיבוש עיירות היה קל יחסית, אולם להחזיק אותן היה הרבה יותר מורכב, שכן כל חיל מצב החליש את צבא השדה; במהלך המאה הבאה, הצרפתים התמודדו עם הדילמה האסטרטגית הזו שוב ושוב בזירה זו.
המטרה הראשונה של טורן הייתה שרלרואה, בסיס אספקה ספרדי מרכזי; קסטל רודריגו לא הצליח להחזיק בה ונסוג לבריסל, תוך שהוא הורס תחילה את ביצוריו.
ב-2 ביוני, דה מונטל מונה למושל הצרפתי וקיבל חיל מצב של 3,000, בעוד וובאן החל לבנות מחדש את הגנות העיר.
עד סוף יולי, רושבארון כבש את טורנה, קורטרייק ואודנארדה; טורן התקדם לעבר דנדרמונדה, בכוונה לכבוש את אנטוורפן.
ב-31 ביולי נחתמו הסכמי שלום בברדה (בין אנגליה לכל אחד ממתנגדיה במלחמה האנגלו-הולנדית השנייה) וההולנדים החלו בדיונים עם אנגליה וספרד על כינון ברית דיפלומטית נגד צרפת.
במקביל, קסטל רודריגו פתח את סכרי המים, הציף את הארץ והביא לעצירת התקדמות הצרפתים.
טורן נסוג וב-10 באוגוסט כיתר את ליל, בירת חבל וואלון ומרכז מסחרי חשוב.
חיל המצב הורשה לסגת לאחר שנכנע ב-28 באוגוסט; שלושה ימים לאחר מכן, דה מרשין וכוח סיוע ספרדי של 12,000 נתקלו ביחידת פרשים צרפתית על כביש ברוז'.
Bellefonds ודה קרקוי קיבלו הוראות להפסיק את נסיגתם, מה שגרם לכמעט 2,000 הרוגים; בתחילת 1668, לואי יצר את שני המרשלים של צרפת.
ב-12 בספטמבר, טורן כבש את אלסט, אך למרות שחייליו ספגו מעט אבדות בקרב, מחלות היו בעיה גדולה בהרבה; בתחילת אוקטובר הסתיים מסע המלחמה לקראת החורף.
ב-31 ביולי 1667, הסכם ברדה סיים את מלחמת אנגליה–הולנד והמשא ומתן החל בחזית משותפת נגד צרפת.
זה הונע על ידי מדינות זיילנד, בתמיכתו של סר ויליאם טמפל, שגריר אנגליה בהאג ובבריסל, ופרנסואה-פול דה ליסולה, נציגו של לאופולד בלונדון.
לדברי שגריר צרפת בשוודיה, צ'ארלס זיהה במהירות שזה כמעט בלתי אפשרי, והתמקד בלהבטיח ללואי כי זו אשמה של דה ויט.
מאפריל 1667 עד יוני 1668 ירד הסחר הצרפתי-הולנדי ב-30%, עקב הטלת מכסים צרפתיים.
בשילוב עם הסיכוי של צרפת כשכנה, זה הוביל לתמיכה נרחבת בברית אנגלו-הולנדית בין אורנג'יסטים, הפרלמנט והאוכלוסייה הכללית.
באנגליה, הפרלמנט והעסקים רצו שלום, בעוד שרובם העדיפו את ספרד מסיבות אסטרטגיות ומסחריות, כולל השר הראשי לורד ארלינגטון; ברית אנגלו-הולנדית לתמיכה בספרד נראתה כפתרון האידיאלי.
לבסוף, זה אפשר לצ'ארלס מאנגליה לשמור על הפרלמנט מרוצה, תוך הפגנת חוסר אמינות הולנדית ובכך להגדיל את המחיר שלואי ישלם עבור תמיכתו בהסכם דובר מ-1670.
בספטמבר, דה ויט הבטיח לוודא שספרד תקבל את התנאים הצרפתיים לסיום המלחמה, אך לואי התעקש שיתחייב לאכוף אותם במידת הצורך.
כאשר מריאנה סירבה, הוא שכנע את מדינות הולנד לקבל החלטות ב-10 בדצמבר וב-14 בינואר 1668, המאשרות פעולה צבאית נגד ספרד.
המחוזות האחרים והאופוזיציה האורנג'יסטית בהולנד התנגדו לכך.
כשפליפה מת ב-1665, בן בריתה היחיד של ספרד היה לאופולד; עד 1668, הדיפלומטים שלהם כוננו קשרים עם האורנג'יסטים, אנגליה ותומכים צרפתים מסורתיים כמו שוודיה וברנדנבורג.
בספטמבר 1667, אפונסו השישי, מלך פורטוגל הודח על ידי אחיו פדרו, שפתח בדיונים על סיום מלחמת השיקום.
הסכם 1667 עם צרפת בוטל וב-13 בפברואר 1668 הכירה ספרד בעצמאות פורטוגל עם הסכם ליסבון.
כדי לממן את המערכה של 1668, הסכים קסטל-רודריגו להלוואה של 2 מיליון גילדן מהשווקים הפיננסיים של אמסטרדם; כביטחון, ההולנדים יורשו לכבוש את ברוז', אוסטנדה ודאם.
הסיכוי לשלום עם פורטוגל גרם למריאנה לדחות את התנאים הללו; היא שלחה לקסטל-רודריגו מכתבי אשראי עבור 600,000 אסקודו ומיליון מטילי כסף.
זה אפשר לו להתחיל בגיוס, בעוד ברנדנבורג הסכימה לספק 12,000 חיילים.
ב-20 בינואר חתמו לואי ולאופולד על הסכם חלוקה, והסכימו לחלוקת האימפריה הספרדית אם קרלוס מספרד ימות; זה כלל את התנאים שניתנו לדה ויט בספטמבר.
הברית המשולשת נחתמה על ידי אנגליה והרפובליקה ההולנדית ב-23 בינואר, החברה השלישית, שוודיה, הצטרפה רשמית ב-5 במאי, שלושה ימים לאחר הסכם אקס-לה-שאפל.
הוא הכיל הסכם של הגנה הדדית, הסכם להבטיח שספרד תקבל את התנאים הצרפתיים, וסעיפים סודיים, כולל פעולה צבאית נגד צרפת אם לואי יוותר על הבטחה זו.
רוביני, שגריר צרפת בלונדון, קיבל עותק בתוך ימים, לכאורה מארלינגטון, אותו העביר לליון.
בזכרונותיו עשר שנים מאוחר יותר, בעיקר כדי להצדיק את מלחמת הולנד–צרפת שלאחר מכן, טען לואי שזה היה עלבון מחושב מצד 'האומה ההולנדית כפוי טובה', אך תגובתו באותה תקופה הייתה מתונה הרבה יותר.
הצרפתים הכירו כי הסעיף הצבאי אינו בר אכיפה; כפי שציין טורן, "להולנדים יש יותר רצון רע מאשר כוח, לאנגלים לא חיילים ולא כסף".
ליון גם הצביע על הערבות של הברית החלה על שני הצדדים, ומחייבת את ספרד לציית לתנאים הצרפתיים 'מבלי שזה יעלה לנו כסף'.
לאורך הקריירה שלו, לואי ביקש לשפר את עמדותיו לפני המשא ומתן; בספטמבר, הוא החליט לכבוש את פראנש-קונטה.
לספרד היה כמעט בלתי אפשרי להגן, בעוד למושל שלה, המרקיז דה ינה, היו פחות מ-2,000 איש להחזיק בכל המחוז.
צבאות צרפת גם נהנו מלוגיסטיקה עדיפה בהרבה, שאפשרה להם לפתוח מסעות לפני שיריביהם היו מוכנים.
הפלישה תוכננה לתחילת פברואר, שנחשבת בדרך כלל בלתי מעשית עבור תנועות חיילים, והוסיפה את גורם ההפתעה לגורם המספרי.
על המבצע פיקד הנסיך דה קונדה.
כדי לבלבל את יריביו, לואי הכריז על תוכניות להכפיל את הצבא ל-134,000 איש והדליף פרטים על מסע מלחמה שהוצע ב-1668. בהנהגתו שלו ושל טורן, 66,000 איש ישלימו את כיבוש ארצות השפלה הספרדיות; כוח משנה תחת פיליפ מאורליאן יתקוף את קטלוניה, עם קונדה בשלוש הבישופויות כדי להרתיע מתקפה מגרמניה.
זה סיפק כיסוי לצבירת חיילים ואספקה בדיז'ון; בתחילת פברואר, לקונדה היו 12,000 חיילי רגלים ו-3,000 פרשים מרוכזים ליד אוקסון.
הוא חילק את הצבא לשני טורים, את השני בראשות לוקסמבורג, ונכנס לפראנש-קונטה ב-4 בפברואר.
בזאנסון וסלינס-לה-באן נכנעו ב-7 בפברואר, ולאחר מכן עברו קונדה ולוקסמבורג לדול, שם הצטרף אליהם לואי ב-9 בפברואר.
נוכחותו הביאה למתקפה מיותרת במידה רבה, שעלתה לצרפתים בין 400 ל-500 הרוגים, ההפסדים המשמעותיים היחידים שלהם במערכה.
דול נכנעה ב-14 בפברואר, ואחריה בירת המחוז גריי ב-19; לואי חזר לסן ז'רמן ב-24.
בחזית הדרומית נטלו הספרדים את היוזמה; הדוכס מאוסונה, המשנה למלך קטלוניה, פלש לסרדניה העליונה עם 2,300 חיילי רגלים ו-200 פרשים.
הגנות צרפתיות חלשות אפשרו לו לכבוש 55 כפרים באזור, אם כי "מיקלטים" מקומיים לא סדירים בשילוב עם הצבא הצרפתי בהתנגדות לפלישה.
פלישות ספרדיות נמשכו עד 1669, ואילצו את הצרפתים לבצר את הגבול.
עם הצבא הגדול ביותר באירופה, טורן, קונדה ואורליאן טענו בעד המשך המלחמה.
ליון, קולבר ולה טלייה המליצו על שלום, בעיקר על רקע פיננסי; שנות ה-60 היו תקופה של דעיכה כלכלית משמעותית, והמלחמה הייתה יקרה.
צרפת לא הייתה מוכנה למלחמה ימית נגד ההולנדים והאנגלים, ובעוד שקולבר יזם מדיניות שמטרתה להפחית את התלות שלה בספנות הולנדית להובלת סחורות, הדבר ייקח זמן.
בנוסף לאלו שכבר הובטחו בחוזה עם ברנדנבורג, שארל מלורן הציע למריאנה עוד 8,000 איש.
בפברואר, דווח כי קרלוס בן השבע סובל מאבעבועות שחורות, מחלה קטלנית לעיתים קרובות; מותו ייתן ללואי סיכוי טוב להשיג את מטרותיו מבלי להילחם.
השילוב הביא להחלטה על שלום; ב-25 באפריל, הסכם סן ז'רמן, בין צרפת, אנגליה והרפובליקה ההולנדית, סיכם תנאים, אשר שולבו לאחר מכן בחוזה אקס-לה-שאפל, שנחתם על ידי ספרד וצרפת ב-2 במאי.
צרפת נסוגה מפראנש-קונטה ומארצות השפלה הספרדיות, למעט אחת עשרה ערים והאזורים שסביבן.
ליל, ארמנטייר, ברגה ודואי נחשבו חיוניים לחיזוק הגבול הצפוני הפגיע של צרפת ונשארו צרפתיות עד היום.
השמירה על טורנה, אודנארדה, קורטרייק, וורנה, בינש, שרלרואה ואת' הפכה את ההתקפה העתידית להרבה יותר קלה, כפי שהוכח ב-1672.
מנקודת מבט צבאית, צרפת חיזקה את גבולה הצפוני, ווובאן החל לעבוד על קו ההגנה שנודע כ-Ceinture de fer.
החזקה של עיירות כמו שרלרואה וטורנה הקלה על מסעות עתידיים באמצעות שליטה בדרכים חיוניות לתוך ארצות השפלה הספרדיות, אך הן היו מבודדות בקלות והצריכו חיל מצב יקר.
התוצאות הפוליטיות היו מעורבות; בהסכם החלוקה, לאופולד הכיר בזכותו של לואי לרשת חלק מהאימפריה הספרדית, למרבה כעסה של ספרד.
עם זאת, שאיפות ההתפשטות של לואי עוררו דיונים על קואליציה אנטי-צרפתית, שהגיעו לשיא בהקמת הברית הגדולה ב-1689.
תפקידה של הברית המשולשת בשלום נדון על ידי היסטוריונים מודרניים, כולל הרברט רואן, "ככל הנראה ההיסטוריון דובר האנגלית החשוב ביותר של הרפובליקה ההולנדית מאז ג'ון לותרופ מוטלי".
המשמעות האמיתית שלו הייתה יישור המטרות האנגליות וההולנדיות, למרות ההפרעה הקצרה ב-1672 של המלחמה האנגלו-הולנדית השלישית והבלתי פופולרית; ההולנדים ראו באקס-לה-שאפל ניצחון דיפלומטי.
הדאגה מהשאיפות הצרפתיות הקימה לתחיה גם את המפלגה האורנג'יסטית, והגבירה את הסכסוך הפוליטי הפנימי עם הפלג הרפובליקני של דה ויט.
מלחמת האיחודים (1683–1684) הייתה סכסוך בין צרפת, ספרד והאימפריה הרומית הקדושה, עם מעורבות מוגבלת של ג'נובה.
ניתן לראות במלחמה המשך של מלחמת האצלה (1667–1668) וצרפת–הולנד (1672–1678), אשר הונעו על ידי נחישותו של לואי ה-14 לקבוע גבולות בני הגנה לאורך גבולותיה הצפוניים והמזרחיים של צרפת.
למרות השלום שכונן על ידי הסכמי ניימכן משנת 1678, לואי שמר על צבא גדול, פעולה חריגה ביותר בתקופה.
ב-1681 כבשו חייליו את שטרסבורג וב-1682 כבשו את נסיכות אורנג', שהייתה נחלה של ויליאם מאורנז'.
כשהחלו פעולות האיבה ב-1683, התמיכה הצרפתית בעות'מאנים במלחמתם עם אוסטריה אפשרה ללואי לכבוש את לוקסמבורג ולגבש את מעמדו באלזס.
שביתת הנשק של רטיסבון שסיימה את הסכסוך סימנה את קו פרשת המים של הישגים טריטוריאליים צרפתיים תחת לואי ה-14. לאחר מכן, מתנגדיו הכירו בצורך באחדות כדי להתנגד להתרחבות נוספת, מה שהוביל להקמת הברית הגדולה ב-1688, קואליציה אנטי-צרפתית שנלחמה במלחמת תשע השנים ובמלחמת הירושה הספרדית.
על פי הסכמי וסטפאליה ב-1648, אקס-לה-שאפל ב-1668 וניימכן ב-1678, צרפת רכשה שטחים בחבל הריין ולאורך גבולה הצפוני עם ארצות השפלה הספרדיות.
כאשר עיירה החליפה ידיים, היא כללה בדרך כלל את העורף הכלכלי המקיף אותה, אך לעיתים קרובות הסכמים לא הצליחו להגדיר את הגבולות של אזורים תלויים אלה.
למרות שהיה מוכן לנהל משא ומתן על השטחים בתוך ארצות השפלה הספרדיות על בסיס דו-צדדי, לואי ראה ברכישות באלזס ולורן חיוניות להבטחת גבולותיו.
עבור אזורים אלה, הוא הקים "לשכות איחוד" כדי לקבוע אם צרפת קיבלה את כל השטח המגיע לה; מאחר שמי שמונו למשרדים היו משפטנים צרפתים, התוצאה הנורמלית הייתה לדרוש ויתורים נוספים, אך מכיוון שאלו כללו בדרך כלל עיירות וכפרים קטנים, הם הועברו ללא התנגדות.
יוצאי הדופן היו שטרסבורג ולוקסמבורג, שתיהן נותרו חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
בעוד שצרפת שלטה בחלק גדול מהאזור שמסביב, הגשר על הריין בשטרסבורג שימש את הכוחות הקיסריים כדי לפלוש לאלזס בשלוש הזדמנויות במהלך מלחמת הולנד–צרפת.
באותו אופן, לוקסמבורג שלטה באזורים שסופחו מארצות השפלה הספרדיות.
לואי האמין שרק החזקתם של שני האזורים האלו יכולה לוודא את ביטחון השטחים החדשים שלו.
כוחות האימפריה לא יכלו להגיב מאחר שהיו מעורבים במלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה, המתקפה הגדולה ביותר אי פעם של העות'מאנים נגד הגבול המזרחי של האימפריה.
עם זאת, ב-12 בספטמבר 1683 צבא אימפריאלי, גרמני ופולני משולב הביס את העות'מאנים בקרב וינה ואילץ אותם לסגת.
לאחר עצירת ההתקדמות העות'מאנית בווינה, הצליחו ההבסבורגים להפנות את תשומת לבם למערב.
ספרד הכריזה מלחמה על צרפת ב-26 באוקטובר 1683 ובלילה שבין 3 ל-4 בנובמבר, צבא תחת דוכס הומייר נכנס לארצות השפלה הספרדיות וכיתר את קורטרייק.
לאחר שנכנעה ב-6 בנובמבר, הוא התקדם ל- Diksmuide, שנכנעה ללא קרב ב-10. בין 22 ל-26 בדצמבר, הפגיז כוח שני בפיקודו של המרשל פרנסואה דה קריי את לוקסמבורג עם 3,000 עד 4,000 פצצות מרגמה אך עם התקרבות החורף וסירוב העיר להיכנע, הוא נסוג.
לואי חידש את המצור על לוקסמבורג באפריל 1684, בסיוע המומחה הטכני שלו ללוחמת מצור, Sébastien le Prestre de Vauban.
2,500 מגיניה נכנעו ב-3 ביוני, אם כי הלחימה נמשכה במקומות אחרים עד להפוגה של רטיסבון ב-15 באוגוסט 1684. צרפת שמרה על השטח שנכבש במהלך המלחמה, כולל שטרסבורג ולוקסמבורג והפעולות הבאות נועדו לשמור את קווי הפסקת האש לצמיתות.
למרות היקפה ואורכה המצומצמים, המלחמה זכורה כעקובה מדם במיוחד, שכן לואי ה-14 השתמש במכוון באלימות כמדיניות שלו, במטרה ללחוץ על פקידי אויב להיכנע.
לובואה הורה למונטל לשרוף 20 כפרים ליד שרלרואה, משום שהספרדים הרסו בעבר שתי אסמים בפאתי שני כפרים צרפתיים, והתעקש שאף בית אחד לא יישאר על כנו.
סכסוך נפרד אך קשור התרחש ברפובליקה של ג'נובה, שהבנקאים והבתים הפיננסיים שלה כמו משפחות סנטוריוני, פלאוויצ'יני וויוואלדי ניהלו קשרים ארוכי שנים עם ספרד, והלוו כסף לממשלתה מאז המאה ה-16. במהלך המלחמה האחרונה, הם אפשרו לספרדים לגייס שכירי חרב משטח ג'נובה ולהשתמש בנמל שלהם לבניית כמה גליאות עבור הצי הספרדי.
כעונש, ב-5 במאי עזב צי צרפתי בפיקודו של אדמירל אברהם דוקסנה את בסיס הצי הים תיכוני של טולון והחל בהפגזת ג'נובה ב-17 במאי 1684, שנמשכה לאורך 12 הימים הבאים מלבד הפסקת אש קצרה למשא ומתן.
עד שהסתיימה ההפגזה ב-28 במאי, נהרסו שני שלישים מהעיר.
בעוד לואי סירב לשלוח סיוע לאימפריה ואף שלח שליחים חשאיים כדי לעודד את העות'מאנים, דיווחים עדכניים הצביעו על כך שזה יהיה לא ראוי עבורו להמשיך להילחם באימפריה בגבולה המערבי.
לפיכך, לואי הסכים להפוגה של רטיסבון, שהבטיחה 20 שנות שלום בין צרפת לאימפריה וביקש מבן דודו הראשון, צ'ארלס השני, מלך אנגליה, להיות בורר בתביעות הגבול השנויות במחלוקת.
המלחמה, כמו קודמותיה, לא הצליחה לפתור את הסכסוך המתוח בין שושלת בורבון הצרפתית לבין הענפים הספרדיים והאוסטריים של השושלת ההבסבורגית.
הסכסוך הקצר אך האכזרי היה אחד ממבשרי מלחמת תשע השנים הארוכה יותר.
מלחמת הדביבונים (ביפנית: 平成狸合戦ぽんぽこ) הוא סרט פנטזיה בסגנון אנימה משנת 1994 שנכתב ובוים על ידי איסאו טקהאטה, הופק על ידי סטודיו ג'יבלי ומופץ על ידי טוהו.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ביפן ב-16 ביולי 1994.
עלילת הסרט, אשר מתרחשת בשנות ה-90 ביפן, מתמקדת בקהילת דביבונים ביפן אשר היער שבו הם גרים צפוי להרס בעקבות פיתוח עירוני של אותו האזור שצפוי להפוך לפרבר עצום.
הדביבונים מחליטים לפעול בשיתוף פעולה נגד בני האדם במטרה לגרום להפסקת הבנייה.
הסרט בוחן נושאים שונים כולל שימור הסביבה, ההתנגשות בין המסורת למודרנה, וההשלכות של התפתחות אנושית בלתי מבוקרת.
הסרט יצא לאקרנים ביפן ב-16 ביולי 1994. הוא יצא ל-DVD ב-16 באוגוסט 2005 בצפון אמריקה על ידי אולפני וולט דיסני יחד עם הסרט "משפחת ימאדה".
חברת Optimum Releasing הוציאה את הסרט ל-DVD בממלכה המאוחדת שנה לאחר מכן.
דיסני הוציאה דיסק Blu-ray ב-3 בפברואר 2015. חברת GKIDS הוציאה מחדש את הסרט ב-Blu-ray וב-DVD ב-6 בפברואר 2018, במסגרת הסכם חדש עם סטודיו ג'יבלי.
"מלחמת הדביבונים" היה הסרט היפני המכניס ביותר בשוק המקומי בשנת 1994. הסרט הכניס 2.63 מיליארד ין מהפצת הסרט, והרוויח 4.47 מיליארד ין בסך הכל.
לסרט "מלחמת הדביבונים" דירוג של 86% ביקורת חיוביות באתר Rotten Tomatoes, בהתבסס על 14 ביקורות, ודרוג ממוצע של 6/10. אתר Metacritic העניק לסרט ציון ממוצע משוקלל של 77 מתוך 100, בהתבסס על 8 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
מלחמת הברונים השנייה הייתה מלחמת אזרחים באנגליה בין כוחותיהם של מספר ברונים בראשות סימון החמישי דה מונפור נגד הכוחות המלכותיים של הנרי השלישי, מלך אנגליה, שבראשם עמד תחילה המלך עצמו ואחר כך על ידי בנו, המלך לעתיד אדוארד הראשון.
הברונים ביקשו לאלץ את המלך לשלוט יחד עם מועצת ברונים.
המלחמה כללה גם סדרת מעשי טבח ביהודים על ידי תומכיו של דה מונפור, כולל בניו הנרי וסימון , בהתקפות שמטרתן לתפוס ולהשמיד עדויות לחובות ברוניאליים.
כדי לחזק את ההצלחה הראשונית של משטרו הברוניאלי, ביקש דה מונפור להרחיב את היסודות החברתיים של הפרלמנט על ידי הרחבת זכות הבחירה בפעם הראשונה.
עם זאת, לאחר שלטון של קצת יותר משנה, נהרג דה מונפור על ידי כוחות הנאמנים למלך בקרב אוושם.
תקופת שלטונו של הנרי השלישי זכורה בעיקר בשל המשבר החוקתי בתקופה זו, שכלל מאבק אזרחי שהתעורר לכאורה על ידי דרישותיו לכספים נוספים, אך סימן חוסר שביעות רצון כללי יותר משיטות ממשלו של הנרי מצד הברונים האנגליים, שהוחרף על ידי רעב המוני.
סימון החמישי דה מונפור היה אביר צרפתי שנישא לאחותו של הנרי, אלינור וקיבל את התואר רוזן ליסטר.
הם נישאו בהסכמתו של הנרי אך ללא הסכמת הברונים האנגליים (שבדרך כלל הייתה הכרחית).
כתוצאה מכך התפתח סכסוך בין דה מונפור להנרי.
מערכת היחסים ביניהם הגיעה למשבר בשנות ה-50 של המאה ה-19, כאשר הועמד דה מונפור למשפט על פעולות שביצע כסגן גסקוניה.
בתקופת שלטונם של ג'ון והנרי השלישי, מלכי אנגליה, הטיל הכתר מעת לעת מס על היהודים כעונש, מה שגרם למלווי כספים למכור את איגרות החוב שלהם במחירים זולים כדי לגייס מזומנים לתשלום המיסים שלהם.
אגה"ח נמכרו לאנשי חצר המלוכה ולתומכי הכתר העשירים ביותר במחירים מופחתים, מה שגרם לרבים מבעלי האדמות הבינוניים שהיו בחובות לאבד את אדמותיהם.
זה הזין את האמונות האנטישמיות העולות שתודלקו על ידי הכנסייה.
הצעדים נגד היהודים והשליטה בחובות ובריבית שלטו בוויכוחים על כוח מלכותי וכספים בקרב המעמדות שהחלו להיות מעורבים בפרלמנט ותמכו בדה מונפור במהלך המלחמה.
דה מונפור ניצל את האנטישמיות הגואה שנוצרה לטובתו.
הרצח לכאורה של בידי יהודים הוביל לתלייה של 18 יהודים.
צעדים אנטי-יהודיים רשמיים בחסות הכנסייה הקתולית, בשילוב עם תרעומת על חובות בקרב הברונים נתנו למונפור הזדמנות למקד קבוצה זו ולהסית למרד על ידי קריאה לביטול חובות ליהודים.
הנרי גם הסתבך במימון מלחמה נגד בית הוהנשטאופן, בשם האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, בתמורה להבאת ממלכת סיציליה עבור בנו השני אדמונד.
זה גרם לברונים רבים לחשוש שהנרי הולך בעקבות אביו ושצריך לשמור עליו כמוהו.
כאשר האוצר של הנרי התייבש, משך ממנו אינוקנטיוס את תוארו והעניק אותו לשארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, ובכך שלל למעשה מכירת הממלכה עבור אדמונד.
דה מונפור הפך למנהיגם של אלה שרצו לאשר מחדש את מגנה כרטה ולאלץ את המלך למסור יותר כוח למועצה הברוניאלית.
בשנת 1258 אילצו שבעה ברונים מובילים את הנרי להסכים ל"", אשר ביטלו למעשה את ממלכת אנגליה הנורמנית האבסולוטית, והעניקו כוח למועצה של 24 ברונים לטפל בעסקי הממשל, ולדאוג למועצה גדולה בדמות פרלמנט שייבחר פעם בשלוש שנים, שיעקוב אחר פעולותיהם.
הנרי נאלץ להשתתף בשבועה קולקטיבית כדי לקיים את התקנות.
בשאיפה לשקם את מעמדו רכש הנרי בשנת 1259 את תמיכתו של לואי התשיעי, מלך צרפת, על ידי חוזה פריז, והסכים לקבל את אובדן האדמות בצרפת שנלקחו ממנו ומאביו על ידי לואי מאז 1202, ולערוך הומגיום לאלו שנשארו בידיו.
בשנת 1261 הוא השיג בולה אפיפיורית שתשחרר אותו משבועתו והתחיל לבסס מחדש את שליטתו בממשל.
האופוזיציה הברונית הגיבה בזימון פרלמנט משלה והתמודדה עם השליטה בממשל המקומי, אך לאחר שמלחמת אזרחים עמדה בפתח הם נסוגו ודה מונפור ברח לצרפת, בעוד שמנהיג האופוזיציה המרכזי האחר, , עבר לצד המלך.
על פי הסכם למבת', הוסכם על הקמת מערכת בוררות שתפתור מחלוקות בלתי תלויות בין הנרי לבין הברונים, כאשר דה קלייר היה הבורר הראשוני ועל פסקי הדין שלו היה ניתן לערער ללואי התשיעי, מלך צרפת.
עם זאת, עורר חידוש המדיניות הפרובוקטיבית על ידי ממשלו של הנרי במהרה שוב את העוינות.
מעמד המלך נחלש עוד יותר לאחר מותו של דה קלייר והעברת סמכויותיו לבנו גילברט, שצידד בברונים, ועל ידי ביטול שבועת האפיפיור לקיים את "תקנות אוקספורד".
באפריל 1263 חזר דה מונפור לאנגליה וכינס מועצה של ברונים באוקספורד.
במקביל פרצו קרבות בספר הוולשי, ועד הסתיו גייסו שני הצדדים צבאות ניכרים.
דה מונפור צעד ללונדון, תושבי העיר החלו במרד ולכדו את המלך והמלכה במצודת לונדון.
הם נלקחו בשבי ודה מונפור קיבל על עצמו שליטה אפקטיבית בממשלה בשם הנרי.
עם זאת נשחקה התמיכה בו במהרה והנרי חזר לשלוט.
עם התפשטות אי סדר אלים והתגברות הסיכוי למלחמה כוללת, פנה הנרי ללואי בבקשה לבוררות, ולאחר התנגדות ראשונית הסכים דה מונפור לכך.
בינואר 1264 הכריז לואי על ביטול "תקנות אוקספורד".
כמה מהברונים שהתנגדו להנרי השלימו עם צעד זה, אך פלג רדיקלי יותר בראשות דה מונפור התכונן להתנגד לכל התבססות מחודשת של כוח מלכותי, והם והמלך החלו לרכז את כוחותיהם לקראת מלחמה.
הלחימה התחדשה בפברואר 1264, עם התקפות של בניו של דה מונפור, הנרי וסימון , על תומכי המלוכה בספר הוולשי.
ביטול חובות ליהודים היה חלק מקריאתו של דה מונפור לנשק.
סדרת התקפות על קהילות יהודיות אורגנו על ידי בעלות ברית מרכזיות של מונפור, בתקווה להרוויח על ידי השמדת רישומי החובות שלהם למלווים בריבית.
פוגרומים אלו הרגו את רוב היהודים בווסטר, במקרה זה בראשות בנו של דה מונפור, הנרי ו.
בלונדון הוביל ג'ון פיץ ג'ון פוגרום ביהודי לונדון והרג כמה הדמויות היהודיות המובילות בעיר: יצחק פיל אהרון וקוק פיל אברהם.
חמש מאות יהודים מתו בלונדון.
פוגרומים נוספים התרחשו בווינצ'סטר, בהובלת סימון דה מונפור הבן.
האלימות האנטי-יהודית התפשטה ללינקולן ולקיימברידג'.
קהילות יהודיות נוספות שנפגעו היו בקנטרברי ובנורת'האמפטון.
באפריל כינס דה מונפור האב, ששלט בלונדון, את כוחותיו בסנט אולבנס ויחד הם צעדו כדי לשחרר את נורת'המפטון, שהייתה במצור על ידי המלוכה, אך היה מאוחר מדי מכדי למנוע את כיבוש העיר על ידי בגידה.
לאחר מכן עבר לקנט והטיל מצור על המעוז המלכותי של טירת רוצ'סטר, אך מששמע דיווחים על התקדמות של הכוחות המלכותיים לעבר לונדון הוציא את רוב כוחותיו מהמצור כדי להתמודד עם איום זה.
לעומת זאת, עקף המלך הנרי את הבירה ואת צבא המורדים והסיר את המצור על רוצ'סטר, לפני שכבש את ואת מידי המורדים.
לאחר שהתקדם לעבר סאסקס אירע עימות בין הנרי לדה מונפור, שהוביל את צבאו החוצה מלונדון.
בקרב לואס ב-14 במאי הובס הנרי ונפל בשבי על ידי דה מונפור, יחד עם בנו הנסיך אדוארד ואחיו ריצ'רד, רוזן קורנוול.
בעוד הנרי הצטמצם לדרגת מלך הרחיב דה מונפור את הייצוג הפרלמנטרי כך שיכלול קבוצות מעבר לאצולה, חברים מכל מחוז באנגליה ומערים חשובות רבות.
הנרי ובנו אדוארד נותרו שבויים יעילים.
בערך בזמן הזה הודיע מונפור על מחיקת כל החובות ליהודים.
הרדיקליות של חתרנותו של דה מונפור לסדר המסורתי הובילה שוב לשבר בבסיס התמיכה השברירי שלו.
במאי 1265 ברח הנסיך אדוארד מהשבי והרכיב צבא מלכותי חדש בווסטר.
הוא משך עריקים מהצבא הברוניאלי, וביניהם גילברט דה קלייר, בעל בריתו החזק ביותר של דה מונפור.
דה מונפור נחסם מלנוע מזרחה מהרפורד על ידי שליטה מלוכנית על מעברי נהר סוורן.
במעבר לוויילס כרת דה מונפור ברית עם הנסיך הוולשי ל'ואלין אפ גריפיד', שסיפק לו חיילים.
ניסיון של דה מונפור לשלוח את כוחותיו על פני שפך הסוורן מניופורט סוכל כאשר הושמדו שילוחיו על ידי ספינות מלחמה מלכותיות, והוא חזר להרפורד.
מטרתו של דה מונפור הייתה כעת להתאחד עם כוחותיו של בנו סימון, אך הוא נע באיטיות מדי מערבה מלונדון.
בסופו של דבר הגיע סימון הבן למעוז הברוני של קנילוורת', אך אדוארד הצליח להסב אבדות גדולות לכוחותיו, שרבים מהם שוכנו מחוץ לחומות טירת קנילוורת'.
סימון האב ניצל את מעברו של אדוארד לקנילוורת' כדי לחצות את הסוורן מ והיה בדרכו להצטרף לבנו כאשר הוא סוכל והובס באופן מכריע על ידי המלוכה בקרב אוושם ב-4 באוגוסט.
סימון ובנו הנרי נהרגו בקרבות, והמלך הנרי, שאותו לקח עמו דה מונפור האב לקרב, שוחרר.
הניצחון בקרב אוושם הותיר את המלוכה בעמדה דומיננטית, אך המורדים המשיכו להגן על מעוזיהם, בעיקר קנילוורת'.
הנסיך אדוארד החל ב ב-21 ביוני 1266, שנמשך חודשים ארוכים.
המלך הנרי שוכנע לחפש הסדר פשרה, ועדה של בישופים וברונים ניסחה כרוז, הידוע בשם , שפורסם ב-31 באוקטובר.
הוא קבע תנאים שלפיהם יוכלו המורדים להבטיח חנינה ולהשיב לעצמם את אדמותיהם שהוחרמו בעזרת תשלום קנס כבד.
ההצעה נדחתה תחילה על ידי המורדים, אך ב-14 בדצמבר אילץ לבסוף הרעב ששרר קנילוורת' את מגיניה להיכנע ולקבל את תנאי הדיקטום.
באפריל 1267 פתח שוב גילברט דה קלייר במרד וכבש את לונדון.
הוא התפייס עם הנרי על ידי הסדר משא ומתן ביוני, שהקל את תנאי הדיקטום ואפשר למורדים שהביעו צער על מעשיהם להשיב לעצמם את אדמותיהם לפני ולא אחרי ששילמו את קנסותיהם.
באותו הקיץ נרשמה גם כניעה במשא ומתן של הקבוצה האחרונה של המורדים, שהחזיקה מעמד ב וב.
סך הנפגעים במלחמה נאמד ב-15,000 איש.
מלחמת האלים הוא סרט פנטזיה והרפתקאות משנת 2016 בבימויו של אלכס פרויאס המבוסס על אלוהויות מצריות עתיקות.
הסרט מתאר את מאבקו של הגיבור האנושי בק (ברנטון ת'ווייטס) להציל את אהובתו ואת העולם, בעזרתו של האל הורוס (ניקולאי קוסטר-ולדאו), נגד האל סת (ג'רארד באטלר) שגזל את כס המלכות של מצרים.
הסרט ספג ביקורות שליליות מהמבקרים והכניס סך של 150.7 מיליון דולר מול תקציב של 140 מיליון דולר והיה כישלון קופתי שגרם לאולפנים הפסדים של עד 90 מיליון דולר.
הוא קיבל חמש מועמדויות בטקס פרסי פטל הזהב ה-37 .
במצרים העתיקה, שבה האלים חיים בין בני התמותה, המלך אוזיריס נהרג על ידי אחיו הקנאי סט במהלך הכתרת בנו של אוזיריס, הורוס.
לאחר מכן סט מביס את הורוס ולוקח את עיניו.
סט מכריז על עצמו כמלך החדש ומצווה על האנושות לשלם עושר כדי לעבור לעולם הבא.
לאחר שהאל סת משתלט על מצרים העתיקה ומשעבד את אנשיה, מלך אוסיריס נהרג על ידי אחיו הקנאי סת במהלך הכתרת בנו של אוסיריס, הורוס.
בק, גנב צעיר, חובר להורוס, האל המודח, במטרה להחזיר את הסדר והשלום לממלכה.
במהלך המסע, השניים מתמודדים עם אתגרים רבים, כולל מפלצות, מלכודות ואלים אחרים, במטרה להביס את סת ולהשיב את מאע'ת (הסדר הקוסמי) למצרים.
ברנטון ת'ווייטס – מגלם את בק, גנב צעיר ואמיץ.
ניקולאי קוסטר-ולדאו – מגלם את הורוס, אל השמיים.
ג'רארד באטלר – מגלם את סת, אל המדבר והסערות.
אלודי יונג – מגלמת את חתחור, אלת האהבה והפוריות.
ג'פרי ראש – מגלם את רע, אל השמש.