tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בלע'ה אל-ראע'בין (חאשיה עלא אל-רסאלה אל-עמליה ללשיח' מרתדא אל יאסין).
מוחמד באיו הוא כדורגלן צרפתי גינאי המשחק בעמדת החלוץ בליל שבליגת העל הצרפתית ובנבחרת גינאה.
ב-1 בינואר 2019 הושאל מקלרמון פוט לדנקרקה מהליגה השנייה בצרפת עד סוף העונה.
ב-25 ביוני 2019 האריכה דנקרקה השאלתו בעונה נוספת.
ב-1 ביולי 2020 חזר באיו לקלרמון, איתה סיים במקום השני בליגה הצרפתית השנייה ועלה איתה לליגת העל הצרפתית בפעם הראשונה בתולדותיה, כשהוא מבקיע 22 שערים ומבשל שבעה במהלך העונה.
את עונת 2021/22 בליג 1 הוא התחיל עם שלושה שערים בשלושת המשחקים הראשונים.
באוקטובר 2021, מוחמד באיו נלקח למעצר משטרתי בצרפת לאחר שביצע תאונת פגע וברח.
באיו נולד בצרפת למשפחה ממוצא גינאי ובחר לייצג את נבחרת גינאה.
הוא הופיע לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת במוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021, בניצחון על ב-24 במרץ 2021.
מוחמד ועד עבד אל-והאב ג'דוע אל-ביאתי הוא כדורגלן קטרי יליד עיראק המשחק בעמדת הקשר בקבוצת א-סד מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
אחיו התאום הוא הכדורגלן פהד אל-ביאתי.
אל-ביאתי גדל במחלקת הנוער של א-סד.
ב-4 בינואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1-0 על אל-ח'ריטיאת במסגרת המחזור ה-14 בליגת העל הקטרית לעונת .
בין השנים 2018–2020 הושאל אל-ביאתי לקולטורל לאונסה מהליגה הספרדית השלישית ולאל-אהלי ואל-וכרה מליגת העל הקטרית.
ב-13 בנובמבר 2020 ערך אל-ביאתי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קוסטה ריקה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר גביע הזהב 2021, וערך הופעה אחת בטורניר.
מוחמד יונוס אל־מנפי הוא דיפלומט ופוליטיקאי לובי מטוברוק.
ב-5 בפברואר 2021 נבחר לנשיא מועצת הנשיאות במסגרת ממשלת אחדות.
בעבר שימש כשגריר לוב ביוון.
תקופתו של אל-מנפי כשגריר באתונה התאפיינה ביחסים מתוחים בין ממשלת המעבר הלאומית של לוב לבין ממשלת יוון בגלל ההסכמה הלובית-טורקית על גבולות ימיים.
בסופו של דבר הוא גורש מאתונה בדצמבר 2019.
בפורום הלובי לדיאלוג פוליטי לבחירת רשות מבצעת מאוחדת שתוביל לבחירות הכלליות בלוב ב-24 בדצמבר 2021, התמודד אל-מנפי עם עבד אל-חמיד דבייבה כראש ממשלה ומוסא אל-קוני ועבדאללה א-לאפי כחברי מועצת הנשיאות.
רשימתם השיגה 39 קולות, חמישה יותר מזו של אגילה סאלח עיסא ופתחי בשאגה.
רשימתם של אגילה סאלח-בשאגה נתפסה כמועדפת על ארצות הברית.
שגריר ארצות הברית בלוב הכחיש כל ניסיון להשפיע על תהליך הבחירות.
מוחמד אבראהים אל-בורייכ הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
אל-בורייכ גדל במחלקת הנוער של אל-הילאל.
ב-29 בינואר 2015 הושאל למשך חצי עונה לא-ראא'ד מליגת העל הסעודית.
בתום תקופת ההשאלה חזר אל-בורייכ לאל-הילאל.
ב-24 באוגוסט 2016 ערך אל-בורייכ את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 0–4 על נבחרת לאוס במשחק ידידות.
ב-7 באוקטובר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2–5 על נבחרת ג'מייקה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית במונדיאל 2018, בו ערך שלוש הופעות, ובגביע אסיה 2019, בו ערך ארבע הופעות.
מוחמד אל-עוויס הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
אל-עוויס גדל במחלקת הנוער של א-שבאב.
הוא ערך 31 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הסעודית.
ב-18 ביולי 2017 חתם באל-אהלי מליגת העל הסעודית, במדיה ערך 92 הופעות ליגה.
ב-30 בינואר 2022 חתם אל-עוויס באל-הילאל מליגת העל הסעודית.
ב-28 בדצמבר 2013 ערך אל-עוויס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בתיקו 0-0 נגד נבחרת פלסטין במסגרת אליפות מערב אסיה .
הוא היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית במונדיאל 2018, בו ערך הופעה אחת, ובגביע אסיה 2019, בו ערך ארבע הופעות.
מוחמד אל-חַלְבּוּסִי הוא פוליטיקאי סוני עיראקי היה יושב ראש הפרלמנט העיראקי ונודע כחבר הפרלמנט הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד זה, והראשון שנבחר לכהן בו פעם שנייה ברציפות.
בעברו, שימש אל-חלבוסי גם כמושל מחוז אל-אנבאר.
מוחמד אל-חלבוסי נולד ב-4 בינואר 1981 באל-כּרמה שבמחוז אל-אנבאר שבמערב עיראק.
הוא השלים לימודי הנדסה אזרחית לתואר ראשון בשנת 2002 ותואר שני בשנת 2006, שניהם באוניברסיטת אל-מוסתנסריה בבגדאד.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה ולפני שנכנס לפוליטיקה, הקים אל-חלבוסי את חברת "אל-חדיד בע"מ" ושימש כמנהלה.
החברה ביצעה פרויקטים רבים של תשתיות ציבוריות בעיראק, לרבות פרויקט שיקום ושיפור מערכת הביוב בעיר פלוג'ה.
בשנת 2002 הצטרף אל-חלבוסי לאגודת המהנדסים העיראקים ובשנת 2012 הצטרף לאיגוד אנשי העסקים העיראקים.
בראשית הקריירה הפוליטית שלו, היה אל-חלבוסי חבר בתנועה הלאומית לרפורמה ופיתוח.
לאחר מכן הגיע לפרלמנט באמצעות הגוש הפרלמנטרי הרפורמי "מותחדון".
ההצהרה הפוליטית הראשונה של אל-חלבוסי בפרלמנט ניתנה ב-2014, במהלך הבחירות לפרלמנט, שבהן זכה במושב מחוז הבחירה של מחוז אל-אנבאר.
מוחמד אל-חלבוסי התפטר זמנית מהפרלמנט ב-2017. באותה שנה התקיימו בחירות לבחירת מושל חדש למחוז אל-אנבאר לאחר הדחתו של המושל הקודם, סוהייבּ א-ראווי.
אל-חלבוסי ניצח בבחירות ומונה למושל מחוז אל-אנבאר.
כמושל, נקט אל-חלבוסי במספר צעדים לשיקום המחוז לאחר ההרס הגדול שזרעו בו לוחמי ארגון המדינה האסלאמית בטרם שוחרר המחוז מאחיזתם.
עם זאת, הוא חזר לפרלמנט רק שנה לאחר מכן.
ב-2018 רשם אל-חלבוסי את ההישג המרכזי בקריירה הפוליטית שלו עד כה, כשנבחר על-ידי חברי הפרלמנט העיראקים לתפקיד יושב ראש הפרלמנט, תפקיד השמור לפי השיטה הפוליטית הנהוגה בעיראק לבן העדה הסונית במדינה.
בהצבעה על מינויו, קיבל אל-חלבוסי 169 קולות מתוך 298.
במהלך עבודתו בפרלמנט, עמד אל-חלבוסי בראש מספר בריתות ומפלגות ובראשן הגוש המפלגתי שנקרא "אל-אנבאר היא זהותנו" (אל-אנבאר הוויתנא).
הגוש הפוליטי הזה הוא זה שבזכותו חזר אל-חלבוסי לפרלמנט בפעם השנייה ב-2018 לאחר כהונה בת כשנה בתפקיד מושל אל-אנבאר.
ב-2019 הקים אל-חלבוסי את מפלגת הקִדמה ("תקדוּם") לצד יחיא אל-מוחמדי ועלי אל-דוליימי והתמודד בראשה בבחירות הכלליות שנערכו באוקטובר 2021. בבחירות אלה זכתה מפלגתו ב-37 מושבים בפרלמנט והייתה המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט אחרי הזרם הסדרי.
ב-9 בינואר 2022, במושב החמישי שלו בפרלמנט, נבחר אל-חלבוסי לתפקיד יושב ראש הפרלמנט בפעם השנייה ברציפות על-ידי חברי הפרלמנט העיראקי והיה ליו"ר הפרלמנט הראשון הנבחר פעמיים ברציפות לתפקיד.
מתוך 329 החברים שהצביעו, הצביעו 200 בעד אל-חלבוסי, ואילו רק 14 הצביעו עבור מחמוד אל-משהדאני, שכיהן כיו"ר הפרלמנט הראשון של עיראק לאחר 2003. מכיוון שמוחמד אל-חלבוסי הוא מוסלמי-סוני, 101 נציגיהן של המפלגות השיעיות בפרלמנט (הזוכות לגיבוי של איראן) התנגדו לבחירתו ליושב ראש הפרלמנט.
במהלך תהליך בחירת יושב ראש הפרלמנט, התעקשו הגושים המפלגתיים השיעיים שיש להם את הרוב הפרלמנטרי בעיראק ולכן עומדת להם הזכות לקבוע את זהותו של יו"ר הפרלמנט.
כתוצאה מכך, מפלגת "שלטון החוק" של ראש ממשלת עיראק לשעבר, נורי אל-מאלכּי, והגוש המפלגתי השיעי "אל-פתח" הנתמך על-ידי איראן, דרשו את מינויו של אל-משהדאני לתפקיד.
יוזמה זו סוכלה משום שמפלגת הזרם הסדרי של מוקתדא א-סדר התנגדה לדרישת המפלגות השיעיות המתחרות כיוון שהיא קיבלה את מספר הקולות הרב ביותר בבחירות.
כיו"ר הפרלמנט העיראקי, טען אל-חלבוסי שהנושא הנמצא בראש מעיניו הוא שלומו וביטחונו של העם העיראקי וכדי להפגין את מעורבותו בנושא זה, הוא עשה שימוש נרחב ברשתות החברתיות.
נושא שבו הרבה לעסוק בציוציו בטוויטר הוא הבעיות שעיראק ניצבת בפניהן, המאמצים לתקנן וההישגים של ממשלת עיראק.
אל-חלבוסי עדיין מכיר בכך שהיבטים מסוימים בחיי המדינה מוסיפים לאיים על הצלחת המאמצים שננקטו במטרה לשפר את המדינה.
ביום השהיד בשנת 2021, התייחס אל-חלבוסי בנאומו להידרדרות של כלכלת עיראק.
הוא אמר ש"השפעת ההידרדרות הכלכלית אינה מוגבלת רק לפרנסת האזרחים.
אם היא תימשך, היא תערער את כל המאמצים שנעשו במהלך התקופה האחרונה לבניית המדינה."
מוחמד אל-פאיד (בערבית מצרית: محمد الفايد; 27 בינואר 1929 – 30 באוגוסט 2023) היה איש עסקים יליד מצרים, שמקום מגוריו והתעניינותו העסקית היה בבריטניה מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20. בתקופות שונות היה בעליהם של מלון ריץ בפריז, חנות הכלבו הרודס ומועדון הכדורגל פולהאם, שניהם בלונדון.
בנובמבר 2022 נאמד הונו של פאיד ב-1.9 מיליארד דולר, מה שדירג את עושרו במקום 1,512 בעולם.
פאיד נולד ברושדי, אלכסנדריה, מצרים, בנו הבכור של מורה מצרי בבית ספר יסודי מאסיוט.
שנת הלידה שלו שנויה במחלוקת.
באתר האינטרנט שלו נטען שהוא נולד ב-1933, אך משרד הסחר הבריטי מצא ששנת לידתו הייתה 1929. האתר תיקן את שנת הלידה מ-1933 ל-1929 בשנת 2011. אחיו עלי וסלאח היו עמיתיו לעסקים.
פאיד נשא לאישה את סמירה ח'אשוקג'י ב-1954, בהיותו בן 25. הוא עבד עם אחיה של אשתו, סוחר הנשק הסעודי ואיש העסקים עדנאן ח'אשוקג'י.
מתישהו בתחילת שנות ה-70, הוא החל להשתמש בכינוי "אל-פאיד" במקום רק "פאיד".
אחיו עלי וסלאח הלכו בעקבותיהם בזמן רכישתם את בית פרייזר בשנות ה-80. ראוי לציין כי עד סוף שנות ה-80, שניהם חזרו לקרוא לעצמם "פאיד".
היו שהניחו שהוספת התחילית "אל-" לשמו של פאיד הייתה בכדי לרמוז על מקורות אריסטוקרטיים, כמו "דה" בצרפתית או "פון" בגרמנית, אם כי ל"אל-" אין אותן קונוטציות חברתיות בערבית.
הנחה זו הובילה לכך שהמגזין Private Eye כינה אותו "פרעה הפוני".
פאיד ואחיו הקימו חברת ספנות במצרים לפני שהעבירו את המטה שלה לגנואה, איטליה עם משרדים בלונדון.
בסביבות 1964 הוא נכנס למערכת יחסים קרובה עם מנהיג האיטי פרנסואה דובלייר, המכונה 'פאפא דוק', והתעניין בבניית בית זיקוק נפט פאיד-דובלייה בהאיטי.
הוא גם קשור לגאולוג ג'ורג' דה מורנשילד.
פאיד סיים את שהותו בהאיטי שישה חודשים לאחר מכן, כאשר דגימת "נפט גולמי" שסופקה לו על ידי שותפים מהאיטי התבררה כמולסה ברמה נמוכה.
לאחר מכן עבר פאיד לאנגליה, שם התגורר במרכז לונדון.
הוא גם הפך ליועץ פיננסי לסולטאן ברוניי עומר עלי סאיפודיאן השלישי ב-1966.
פאיד הצטרף לזמן קצר במועצת המנהלים של קונגלומרט הכרייה לונרו ב-1975 אך עזב לאחר מחלוקת.
ב-1979 הוא קנה את מלון ריץ בפריז, צרפת תמורת 30 מיליון דולר.
ב-1984, פאיד ואחיו רכשו 30% ממניות House of Fraser, קבוצה שכללה את החנות הלונדונית הרודס, מרולאן 'קטנטן' רולנד, ראש לונרו.
ב-1985, הוא ואחיו קנו את 70% הנותרים של House of Fraser תמורת 615 מיליון ליש"ט.
רולנד טען שהאחים פאיד שיקרו לגבי הרקע והעושר שלהם והוא הפעיל לחץ על הממשלה לחקור אותם.
הושקה חקירה של משרד המסחר והתעשייה (DTI) לגבי הפאידים.
הדו"ח שלאחר מכן של ה-DTI היה ביקורתי, אך לא ננקטו צעדים נגד בני הזוג פאיד, ובעוד שרבים האמינו לתוכן הדו"ח, אחרים הרגישו שהוא ממניעים פוליטיים.
בשנת 1998, רולנד האשים את פאיד בגניבת ניירות ותכשיטים מהכספת שלו בהרודס.
פאיד נעצר, אך האישומים בוטלו.
רולנד מת ב-1998. פאיד יישב את הסכסוך בתשלום לאלמנתו; הוא גם תבע את משטרת המטרופולין על מעצר שווא ב-2002, אך הפסיד בתיק.
בשנת 1994, בית פרייזר יצא לציבור, אך פאיד שמר על הבעלות הפרטית על הרודס.
הוא השיק מחדש את המגזין ההומוריסטי פאנץ' ב-1996, אך הוא התקפל שוב ב-2002. אל-פאיד הגיש בקשה לאזרחות בריטית פעמיים, ב-1994 וב-1999, ללא הצלחה.
יש הסבורים כי הריב שלו עם רולנד תרם לסירוב הראשון.
אל פאיד נפטר ב-30 באוגוסט 2023 בלונדון, יום לפני שמלאו 26 שנים למותו של בנו דודי אל-פאיד.
בספטמבר 2024 פרסם ה-BBC תחקיר שבו טענו חמש נשים שאל-פאיד אנס אותן, ו-15 טענו להטרדה מינית שלו כלפיהן.
לאחר פרסום התחקיר, מספר המתלוננות נגד אל-פאייד הגיע ל-150 נשים.
מוחמד אל-כורד הוא משורר ועיתונאי פלסטיני, מתושבי שייח' ג'ראח שבמזרח ירושלים.
עד למהומות בישראל ב-2021 למד לתואר שני בארצות הברית, אך שב לשכונה כדי ליטול חלק במאבק נגד פינוי פלסטינים מבתיהם במזרח ירושלים.
הוא החל להתפרסם בזכות סיקור חייהם של פלסטינים בשטחים תחת השלטון הישראלי בהם.
אל-כורד נולד ב-15 במאי 1998 למשפחה פלסטינית מוסלמית בשכונת שייח' ג'ראח שבמזרח ירושלים.
בשנת 2009 פונתה משפחתו מביתה כחלק מפרשת הבתים בסמוך לקבר שמעון הצדיק בשייח' ג'ראח.
בשנת 2013 הוא הופיע כדמות הראשית בסרט הדוקומנטרי "השכנים שלי" שלי, שבוים על ידי רבקה וינגרט-ג'אבי וג'וליה באשה , המגולל את סיפור הפקעת ביתו ואת חוויותיו בשכונה.
הוא היגר לארצות הברית, שם התגורר בניו יורק לשם לימודיו האקדמיים, אך בשנת 2021 חזר למזרח ירושלים על רקע המהומות בישראל.
עם שובו לשכונת שייח' ג'ראח שבליבה עומדים מאבקים משפטיים בין פלסטינים לישראלים, אל-כורד החל לתעד את גירושם של הפלסטינים במזרח ירושלים, ולהתבטא נגדו.
יחד עם אחותו התאומה, מונא אל-כורד, הוא החל בקמפיין להעלאת המודעות בעולם למדיניותה של ישראל במזרח ירושלים דרך הרשתות החברתיות.
השניים צברו יחדיו מאות אלפי עוקבים ברשת החברתית טוויטר ומיליוני עוקבים באינסטגרם.
בעוד שפרסומיה של מונא הם בדרך כלל בשפה הערבית, מוחמד מרבה לפרסם באנגלית כדי לפנות לקהל ממדינות המערב.
ב-6 ביוני 2021 נעצרו מוחמד ומונא על ידי משטרת ישראל; הם שוחררו באותו היום, לאחר מספר שעות.
במהלך המהומות בישראל באותה שנה, מוחמד התראיין לכלי תקשורת אמריקאיים כדוגמת CNN ו-MSNBC.
בשנת 2021 הופיע מוחמד, יחד עם אחותו מונא, ברשימת טיים 100.
בשנת 2021 החל אל-כורד לשמש ככתב לענייני פלסטין עבור כתב העת האמריקאי The Nation.
את שיריו ומאמריו הוא כותב בשפה האנגלית, והם עוסקים בסוגיות של נישול, טיהור אתני, אלימות מבנית ומערכתית, קולוניאליזם התיישבותי, אסלאמופוביה ותפקידי מגדר.
מחמד עבד אל-חכים אל-פתיל הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
אל-פתיל גדל במחלקות הנוער של א-תרג'י ואל-אהלי.
בשנת 2012 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אל-אהלי במסגרת ליגת העל הסעודית.
הוא ערך 101 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-4 באוגוסט 2021 חתם אל-פתיל בא-נסר מליגת העל הסעודית.
ב-5 בדצמבר 2012 ערך אל-פתיל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 2-1 על נבחרת זמביה במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר גביע אסיה 2019. ב-8 בינואר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-0 על נבחרת קוריאה הצפונית בשלב הבתים של הטורניר.
מוחמד עומר זין מוחסן עטאס הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות.
אל-עטאס גדל במחלקת הנוער של אל-ג'זירה, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2016 במסגרת ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-30 באוגוסט 2019 ערך אל-עטאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בניצחון 4-0 על נבחרת הרפובליקה הדומיניקנית במשחק ידידות.
מוחמד אמין אל-יונסי (נולד ב-4 באוגוסט 1994) הוא כדורגלן נורווגי המשחק כקיצוני בפ.צ.
אל-יונסי ערך את הופעת הבכורה שלו בטיפליגה כשעלה כמחליף במשחק של סרפסבורג 08 נגד אוד גרנלנד ב-8 במאי 2011.
ב-15 במרץ 2014 עבר אל-יונסי למולדה מהטיפליגה.
בעונתו הראשונה במולדה שיחק בכל משחקי הליגה והיה מלך השערים של הקבוצה עם 13 שערים.
עם המועדון זכה אל-יונסי באליפות הליגה ובגביע הנורווגי בעונתו הראשונה, כלומר מולדה זכתה בדאבל בפעם הראשונה בתולדותיה.
הוא הבקיע 4 שערים בגביע הנורווגי ב-2014, כולל שער במשחק הגמר נגד אוד.
בזל מליגת העל השווייצרית על חוזה ל-4 שנים.
תחת המאמן אורס פישר זכה אל-יונסי עם המועדון באליפות הליגה השווייצרית ובגביע השווייצרי בעונת 2016/2017.
ב-29 ביוני 2018 חתם אל-יונסי בסאות'המפטון מהפרמייר ליג תמורת 16 מיליון אירו, וחתם על חוזה ל-5 שנים.
ביוני 2011 זומן אל-יונסי לסגל נבחרת נורווגיה עד גיל 17.
בנובמבר 2013 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת משחקי הידידות בינואר 2014 באבו דאבי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד פולין ב-18 בינואר 2014, כשעלה כמחליף בדקה ה-33 בהפסד 3-0.
את שערו הראשון בנבחרת כבש ב-13 ביוני 2017 נגד שוודיה.
את השלושער הראשון שלו כבש ב-5 באוקטובר 2017 נגד סן מרינו.
מוחמד אסמאעיל דרוויש הוא ראש מועצת השורא של חמאס וחבר בהנהגת הארגון.
מוחמד איסמאעיל הוא בן לאב ממחנות הפליטים הפלסטיניים בלבנון ומתגורר בקטר.
הוא סלל אל דרכו בחמאס, כשהוא אינו מופיע בתקשורת וכמעט ואינו מוכר.
עם השנים הוא עסק ובנה את האימפריה הכלכלית של הארגון ובכלל זה עסק גם בהעברות כספים מאיראן לחמאס וכן בהשקעות ברחבי העולם.
מעט אחרי פרוץ מלחמת חרבות ברזל החליף מוחמד אסמאעיל את אוסאמה מזיני כראש מועצת השורא של חמאס, לאחר שמזיני חוסל על ידי ישראל ברצועת עזה.
ביולי 2024 חוסל ראש הלשכה המדינית בחמאס אסמאעיל הנייה באיראן.
בעקבות כך, התקיים הליך בחירות ולתפקיד מונה יחיא סינוואר.
לפני ההכרזה, שמו של דרוויש עלה בתור מועמד אפשרי לתפקיד אף שלא היה מוכר קודם.
לאחר שסינוואר נהרג על ידי לוחמי צה"ל ברפיח, לא מונה ראש לשכה חדש.
במקום זאת, הוחלט על הקמת מועצת הנהגה שמורכבת מחמישה חברים.
בדצמבר 2024 פורסם כי דרוויש עומד בראש המועצה.
חמאס הודיע בהצהרה רשמית כי דרוויש נפגש בראש משלחת של התנועה עם שר החוץ האיראני עבאס עראקצ'י.
נוסף על כך, דווח כי ארבעת החברים האחרים במועצת ההנהגה החדשה הם ח'אלד משעל, זאהר ג'בארין, ח'ליל אל-חיה וניזאר עוודאללה.
מוחמד אל-בשיר הוא פוליטיקאי סורי המכהן כשר האנרגיה של סוריה, בעבר שימש כראש הממשלה הזמנית הסורית לאחר הפלת משטר בשאר אל-אסד, לאחר שהיה ראש הממשלה החמישי של ממשלת ההצלה הסורית מאז 13 בינואר 2024. הוא מהנדס חשמל בהשכלתו.
אל-בשיר נולד באזור ג'בל זאוויה שבמחוז אידליב בשנת 1983. הוא סיים תואר בהנדסת חשמל באוניברסיטת חלב ב-2007. בשנת 2021 הוא השיג תואר בשריעה ומשפטים מאוניברסיטת אידליב.
בעל תואר במנהל ציבורי וניהול פרויקטים.
עד 2011 הפך אל-בשיר לראש המחלקה למכשירים מדויקים בגז במפעל של חברת הגז הסורית.
לפני שמונה לשר, שימש אל-בשיר כמנהל החינוך האסלאמי במשרד הווקף במשך שנתיים וחצי.
לאחר מכן שימש כסגן מנהל ולאחר מכן כמנהל לענייני עמותות במשרד הפיתוח והנושאים ההומניטריים.
בין 2022 ל-2023 כיהן כשר הפיתוח והנושאים ההומניטריים בקבינט של עלי קדה .
בינואר 2024, מועצת השורא של ממשלת ההצלה הסורית הצביעה בעד בחירת אל-בשיר לראש ממשלה.
מצע הבחירות שלו התמקד בממשל אלקטרוני ובאוטומציה ממשלתית.
תחת ניהולו הורידו את אגרות המקרקעין, הוא הקל בתקנות התכנון, והחל בהתייעצות להרחבת תוכנית הייעוד של העיר אידליב.
בסוף נובמבר 2024 פתחו היאת תחריר א-שאם וקבוצות אופוזיציה אחרות במתקפה נגד ממשל אסד, שהובילה להפלת משטר אסד ובין היתר לכיבוש חלב ולהגדלה משמעותית של השטחים הנשלטים על ידי ממשלת ההצלה.
במסיבת עיתונאים הצהיר אל-בשיר כי המתקפה נפתחה בתגובה להתקפות על אזרחים של חיילי ממשלת סוריה, שלטענתו הביאה לעקירת "עשרות אלפי" אזרחים.
ב-4 בדצמבר 2024 נסע אל-בשיר לחלב כדי לפקח על פתיחתם מחדש של משרדי הממשלה, תוך שהוא משבח את עובדי הממשלה הקודמת שחזרו לעבודה.
ב-9 בדצמבר 2024, לאחר נפילת משטר אסד, הוטל על אל-בשיר להרכיב ממשלת מעבר לאחר שמנהיג היאת תחריר א-שאם אחמד א-שרע נפגש עם ראש ממשלת סוריה מוחמד ראזי אל-ג'לאלי כדי לארגן את העברת השלטון.
מוחמד אל-עאטפי הוא קצין צבא תימני המכהן כשר ההגנה של ממשלת החות'ים בתימן, תפקיד שהוא מכהן בו מאז 28 בנובמבר 2016.
מוחמד אל-עאטפי נולד ב-1969 באל-אחנום, בדרום תימן.
גדל בנפת חג'ה, ולאחר מכן עבר לנפת עמראן לצורך לימודים.
אל-עאטפי רכש השכלה צבאית רבה במהלך השנים.
החל את לימודיו במכללה הצבאית בעדן בשנת 1986 וסיים את לימודיו בדרגת סגן ב-1988 בצבא דרום תימן.
בנוסף למד באקדמיות הצבאיות הבאות:
תואר ראשון במדעי הצבא, המכללה הצבאית, עדן, 1990
קורס מפקדי גדודים, המכון הצבאי תולאיה, עדן, 1996
קורס מפקדי חטיבות, המכון הצבאי תולאיה, עדן, 2000
תואר שני במדעי הצבא, המכללה לפיקוד ומטה, צנעא, 2004
שר ההגנה של תימן, 2016–הווה
מפקד חטיבת החי"ר 135, האזור הצבאי הצפון-מערבי, 2004
קצין המבצעים של חטיבת ההגנה האווירית, אזור צפון-מערב תימן, 2003–2004
מוחמד אל-עאמור המכונה גם אבו יוסף (בערבית محمد العامور; נולד ב-12 ביוני 1957) הוא מהנדס אזרחי ואיש עסקים פלסטיני, המכהן מאז מרץ 2024 כשר הכלכלה בממשלת מוסטפא.
אל-עאמור נולד ב-12 ביוני 1957 בעיירה בידיא, מערבית לסלפית, בתקופת הממשל הירדני ביהודה ושומרון.
הוא למד לתואר ראשון בהנדסה אזרחית באוניברסיטת ירדן בין השנים 1976 ל-1981.
הוא מחזיק בחברות בכמה דירקטוריונים, הבולטים שבהם: יו"ר דירקטוריון קבוצת ההשקעות אל-עאמור, יו"ר דירקטוריון חברת הביטוח טקפול, חבר בדירקטוריון חברת התרופות ירושלים, חבר הנהלת אגודת הידידים של אוניברסיטת ביר זית, חברמועצת המנהלים של מאז 1 באפריל 2024 וחבר מועצת המנהלים של קרן טקפול במחוז סלפית.
כמו כן, הוא היה בעבר חבר מועצת המנהלים של ובמועצת המנהלים של .
ב-17 בדצמבר 2022 נבחר לנשיא איגוד אנשי העסקים הפלסטינים.
ב־31 במרץ 2024 הושבע אל־עאמור לתפקיד שר הכלכלה באל־בירה.
ב-2023 תיאר בראיון את פרוטוקול פריז כ"לא הוגן", ודיבר בשבח הפרויקטים של המגזר הפרטי הפלסטיני, שתוארו על-ידו כמכניזם להשתחררות מ"הכיבוש" ולביסוס הנוכחות הפלסטינית בשטח.
בשנת 2025 הוגשה לבית המשפט בישראל עתירה להריסת מפעל בבעלותו של אל-עאמור, שנבנה בניגוד לחוק בסמוך לגדר ההפרדה ליד ראש העין, במקום שבו אסורה הבניה משיקולי ביטחון.
מוחמד אסלאמי (בפרסית: محمد اسلامی; נולד ב-23 בספטמבר 1956) הוא פוליטיקאי איראני המכהן כראש הארגון לאנרגיה אטומית של איראן.
לשעבר שר הכבישים והפיתוח העירוני של איראן, והמושל הכללי של מחוז מאזנדראן.
אסלאמי למד לימודי תואר ראשון בהנדסת כבישים ובנייה באוניברסיטת דטרויט מרסי שבמישיגן, ארצות הברית, לימודי תואר שני בהנדסת דרכים ובנייה באוניברסיטת אוהיו שבאוהיו, ארצות הברית, ולימודי MBA בניהול תעופה גלובלי באוניברסיטת רויאל רודס שבקנדה ובאוניברסיטת שריף לטכנולוגיה שבאיראן.
שימש כמושל הכללי של מחוז מאזנדראן.
ב-27 באוקטובר 2018 מונה על-ידי נשיא איראן חסן רוחאני לשר הכבישים והפיתוח העירוני של איראן, לאחר התפטרותו של קודמו עבאס אח'ונדי .
ב-29 באוגוסט 2021 מונה לראש הארגון לאנרגיה אטומית של איראן על-ידי נשיא איראן אבראהים ראיסי.
ב-23 ביולי 2024 חודש מינויו על-ידי נשיא איראן מסעוד פזשכיאן.
מוחמד בכרי היה שחקן ובמאי קולנוע ותיאטרון ערבי-ישראלי-פלסטיני.
לאורך קריירה שנפרשה על פני כחמישה עשורים הופיע בעשרות הצגות וסרטים בארץ ובעולם, זכה בפרסים חשובים והיה שותף ליצירות מפתח בקולנוע ובתיאטרון הישראלי והבין-לאומי.
לצד פועלו האמנותי היה גם מעורב פוליטית בקשר ל, מעורבות שבאה לידי ביטוי גם ביצירותיו, שעוררו דיון ציבורי ומשפטי רחב.
מוחמד בכרי נולד בכפר בענה ב, במשפחה ערבית-מוסלמית.
אביו, סאלח בכרי, היה ראש מועצת הכפר בענה מטעם "מפא"י".
למד בבית ספר יסודי בכפרו ובבית ספר תיכון מקיף בעכו.
בניגוד לרצון אביו שביקש שילמד רפואה, בחר ללמוד משחק.
בשנים 1973–1976 למד באוניברסיטת תל אביב בחוג לתיאטרון.
בכרי הופיע בקשת רחבה של תפקידים בתיאטרון ובקולנוע.
כשחקן תיאטרון שיחק בהבימה, תיאטרון חיפה, תיאטרון החאן, וכן בהצגות יחיד.
בקולנוע השתתף כשחקן וכבמאי ומפיק של סרטים בישראל, בפריז ובבריסל.
בכרי החל את קריירת המשחק שלו בתיאטרון חיפה, שם שיחק ב-1975 במחזה "אכזר מכול המלך" מאת נסים אלוני, בבימוי עודד קוטלר, ובמחזה "מראה מעל הגשר" מאת ארתור מילר, בבימויה של נולה צ'ילטון ב-1977.
בשנת 1978 הצטרף לתיאטרון הבימה ושיחק בתפקיד הראשי במחזה "מוסה והפרעונית" מאת מתי רגב.
בשנת 1979 שיחק בתפקיד מנשה במחזה "הדיבוק" מאת ש.
באותה שנה גם שיחק במחזה טרוילוס וקרסידה מאת ויליאם שייקספיר.
בשנת 1980 שיחק בתפקיד הראשי במחזה "חתונת הדמים" מאת פדריקו גרסיה לורקה, בבימוי ויקטור גרסיה.
בשנת 1982 שיחק במחזה "הם" במרכז התיאטרוני בנווה צדק, הצגה שנבנתה בעבודה קולקטיבית על פי שיטת התיאטרון הפתוח בהובלת הבמאי ג'וזף צ'ייקין.
בשנת 1988 שיחק במחזה "סטריפטיז אחרון" מאת הלל מיטלפונקט בבימוי גדליה בסר.
בשנות ה-90 החל לעבוד בתיאטרון אל-קסבה ברמאללה והשתתף בהצגות שונות, ביניהן ההפקה "רומיאו ויוליה" בבימוי משותף של ערן בניאל מתיאטרון החאן ופואד עווד, שתי הלהקות שיחקו בעברית ובערבית.
ההצגה זכתה להצלחה בפריז ב-1995. במקביל, הופיע בכרי בהצגתו "מונולוג בכרי" בהשתתפותו ובבימויו של אוריאל זוהר.
הוא חילק את זמנו בין עבודתו בישראל וברשות הפלסטינית.
באפריל 2012 התמנה למנהל תיאטרון א-סראיא, במסגרת התיאטרון הערבי-עברי ביפו, אך התפטר לאחר זמן קצר בשל מיעוט התקציב.
משנת 2013 החל ללמד משחק באקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב.
בשנת 2017 גילם בכרי באוף ברודוויי את דמותו של יהודי לובי שנשלח עם משפחתו לברגן בלזן, בהצגה "בנגאזי־ברגן בלזן" על-פי ספרו של יוסי סוכרי בנושא שואת יהודי לוב.
בשנת 1983 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "חנה ק.", לצד ג'יל קלייבורג וגבריאל ביירן, קופרודוקציה צרפתית-אמריקאית שצולמה בישראל בבימויו של קוסטה גברס.
באותה שנה גם שיחק בסרט הטלוויזיה "מי מרום", שהופק לכבוד ציון מאה שנים להקמת המושבה יסוד המעלה.
בנוסף שיחק בסרטו של יהודה ג'אד נאמן "מגש הכסף".
בשנת 1984 שיחק בתפקיד הראשי בסרט ביום בהיר רואים את דמשק שביים ערן ריקליס.
באותה שנה זינקה הקריירה הקולנועית שלו, עם צאתו לאקרנים של הסרט "מאחורי הסורגים" (מאת ערן פרייס בבימוי אורי ברבש) העוקב אחר מאבקם המאוחד של אסירים יהודים וערבים נגד הנהלת הכלא.
בסרט כיכב בכרי לצידם של אסי דיין וארנון צדוק.
הסרט זכה לשבחים רבים והיה מועמד לאוסקר.
על משחקו זכה בכרי בפרס כינור דוד כשחקן הטוב ביותר.
כעבור שמונה שנים השתתף בסרט ההמשך "מאחורי הסורגים 2" (1992) וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל ולנסיה.
בשנת 1986 שיחק את מרדכי היהודי בסרט "אסתר", סרט הבכורה של הבמאי של עמוס גיתאי.
בשנת 1987 הצטלם לסדרה "אשכרה", סדרת דרמה שנועדה לקרב בין יהודים לערבים, בהפקת הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
עם פריצת האינתיפאדה הראשונה, הורה שר החינוך יצחק נבון לא לאשר את שידורה בטענה כי "הציבור אינו בשל והזמן אינו מתאים לסדרה מעין זו".
בשנת 1991 כיכב לצדו של משה איבגי בסרטו של ערן ריקליס "גמר גביע".
בשנת 1992 שיחק בסרטו של עמוס קולק "להב חצוי" לצד השחקנית פיי דאנאוויי.
בשנת 1994 השתתף בסרטו של חיים בוזגלו, "צלקת".
בשנת 2015 שיחק בסרט הדרמה הישראלי "אינרציה", של הבמאי עידן חגואל.
בשנת 2022 שיחק בסרטו של הבמאי המצרי-שוודי טאריק צאלח "הילד מגן עדן", מותחן פוליטי המגולל את סיפורו של צעיר עדין וצנוע, בן למשפחת דייגים קשת יום בכפר קטן במצרים שזוכה במלגה לאוניברסיטת אל-אזהר בקהיר, ועם הגעתו לאוניברסיטה הופך בעל כורחו לפיון במאבק כוחות בין האליטות הדתיות והפוליטיות של מצרים.
המותחן המבוסס על הספר "שם הוורד" מאת אומברטו אקו, ואת המנזר בספר מחליפה המסגרת האקדמית ללימודי האסלאם באל-אזהר.
בכרי נישא לליילה, התגורר בבענה והיה אב לשישה.
שלושה מבניו, סאלח, אדם וזיאד, הם שחקנים.
ב-2005 נדון בן אחר שלו, חסן, לשלוש וחצי שנות מאסר בפועל, לאחר שדקר ופצע קשה צעיר שחיזר אחרי אחותו.
ב-31 במרץ 2010 אושפז בכרי, מעשן כבד, בבית החולים רמב"ם לאחר אירוע לב קשה.
הוא מת ב-24 בדצמבר 2025 לאחר מאבק ממושך במחלת לב.
הוא נקבר בבית העלמין בבענה.
חלק ניכר מיצירתו של בכרי נוגע בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בראיונות לעיתונות הסביר כי הוא מנסה לחיות חיים יצירתיים ולהפיץ את דעותיו התומכות בפיוס והשלמה הדדית בין הישראלים לפלסטינים.
הדרך שבה הוא חי וניסה להגשים את דרכו עוררה מחלוקת בציבור הישראלי.
זאת על רקע ניסיונו להעצים את הנרטיב הפלסטיני של הערבים בישראל – הן בעבודותיו האמנותיות, והן בהתבטאויותיו באמצעי התקשורת.
ב-2015 התמודד ללא הצלחה על מקום ברשימת חד"ש לקראת הבחירות לכנסת העשרים.
בספטמבר 2017 ביקר בכרי בלבנון והשתתף באירוע הנקרא שבוע "הימים הפלסטיניים", שבו הוצגו חלק מיצירותיו הנוגעות לסוגיה הפלסטינית.
בכרי צוטט בעיתון הלבנוני "אל-אח'באר" כמי שאמר במהלך האירוע כי "נורמליזציה עם האויב הציוני היא בגידה והדיון סביבה הוא עניין מביש ולא מקובל".
בתגובה פנתה שרת התרבות והספורט מירי רגב ליועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בדרישה לפתוח בחקירה נגד בכרי.
ב-2003 יצר את סרטו "ג'נין ג'נין", סרט שנוצר בעקבות הקרב שניהל צה"ל במחנה הפליטים ג'נין במסגרת מבצע "חומת מגן".
בסרט הציג בכרי את תיעוד האירועים כפי שהשתקפו מעיניהם של הפלסטינים תושבי המחנה.
הסרט הופק סמוך להתרחשויות, בעוד מדינת ישראל מתמודדת עם האינתיפאדה השנייה רוויית פיגועי ההתאבדות, ועורר הפגנות ומחאות נגדו, בין השאר משום שהחיילים שלחמו בקרב טענו שהסרט מכיל שקרים והאשמות שווא.
הסרט נפסל על ידי המועצה לביקורת סרטים, אך בעקבות עתירתו לבג"ץ הותר להקרנה.
למרות ההיתר לא הצליח בכרי להפיצו לציבור הרחב, והוא גרם לו הפסדים כספיים.
בכרי נתבע בתביעה אזרחית, בגין פרסום לשון הרע, על ידי חיילים שהשתתפו במבצע, אשר האשימו אותו בהוצאת דיבה.
התביעה נדחתה מאחר שאין לתובעים כפרטים זכות תביעה, אך בפסק הדין קבעה השופטת שבסרט יש משום הוצאת לשון הרע כלפי חיילי צה"ל.
התובעים החליטו לערער על ההחלטה וזכו לרוח גבית מהיועץ המשפטי לממשלה לשעבר, מני מזוז, שהחליט כי המדינה תצטרף לערעור כדי לייצג את האינטרס הציבורי.
ביולי 2011 דחה בית המשפט העליון את הערעור תוך ששלושת שופטי ההרכב (מרים נאור, יורם דנציגר ויצחק עמית) מביעים מורת-רוח רבה מן הסרט.
עם זאת, לאור הוראת ס' 4 לחוק איסור לשון הרע, הקובעת שלא ניתן להגיש תביעה אזרחית בגין לשון הרע על "ציבור", ראו עצמם שופטי העליון מנועים מלקבל את הערעור.
בדצמבר 2017 החליט היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט להצטרף לתביעת דיבה של קצין שלחם במבצע חומת מגן כנגד בכרי.
בינואר 2021 אסר בית המשפט המחוזי להפיץ ולהקרין את הסרט ג'נין ג'נין, וכן הורה על החרמת עותקיו.
בנוסף, נדרש בכרי לשלם פיצויים והוצאת משפט לסא"ל במיל' ניסים מגנאג'י.
בנובמבר 2022 דחה בית המשפט העליון את הערעור שהגיש בכרי על פסק הדין של בית המשפט המחוזי.
בכרי נסע עם הסרט לפסטיבלים בין-לאומיים רבים בעולם, והסרט זכה במספר פרסים יוקרתיים.
בשנת 2012 התבטאה שרת התרבות, לימור לבנת, נגד העסקתו של בכרי כשחקן בתיאטרון צוותא, במסגרת האקדמיה לאמנויות המופע, ועוררה ביקורת ציבורית.
"סרט של משוטטים" – דוד דרזי מעין רוגל (2006).
"חוות העפרונים" (La Masseria Delle Allodole) סרטם של האחים טביאני, איטליה (2007).
"אגדת שלשת היהלומים" מישל חליפי, בלגיה.
"1948", תיעודי (1998) – עוסק באירועי מלחמת השחרור מנקודת מבט פלסטינית.
"מאז שהלכת" (2005) – על רקע מאורעות אוקטובר 2000 מבקר בכרי את קברו של אמיל חביבי ומספר לו את קורותיו מאז נפטר.
"זהרה" (2009) – סרט תיעודי על דודתו ועל סיפור חייה כולל הגירוש ב-1948, החזרה לכפר, החיים בימי הממשל הצבאי ומאבק ההישרדות אחרי התאלמנותה בגיל צעיר.שיחק בסדרות
"ג'ארכ קריבכ" (1979) – סדרה ללימוד ערבית מדוברת בטלוויזיה הלימודית, בתפקיד עות'מאן.
"הרודן" (2014-ספטמבר 2016) – סדרה על משפחה אמריקאית הנשאבת לתוך קרבי השלטון במדינה מזרח תיכונית סוערת.
"ליל האירוע" (2016) – דרמת מתח של HBO, בתפקיד נהג המונית טאריק.
"לשכת האגדות (2017) – סדרת ריגול צרפתית, בתפקיד אחמד שהאנא, סוחר אמנות סורי.
"הומלנד" עונה 8 (2020) – דרמת מתח של שואוטיים, בתפקיד סגן נשיא אפגניסטן עבדול קאדר עולום.
התיאטרון העירוני חיפה – "פרנסיס הפנטסטי" 1997, "הדה גאבלר" 1994, "סינדרום ירושלים" 1988.
תיאטרון החאן הירושלמי, ו"תיאטרון אלקסבה" (בניהול ג'ורג' איברהים, רמאלה) - "רומיאו ויוליה" 1994-1996.
תיאטרון אל-מידאן (נצרת וחיפה) – "בית ברנרדה אלבה" 2000, "זגרודת אלארד" (יללת האדמה) 2001.
"תיאטרון האוניברסיטה" של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, "המשפחה" מאת לודוויג דה-בר, עיבוד ובימוי אוריאל זוהר 1976.
האקדמיה לאמנויות המופע – "בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גרסיה לורקה, בימוי מוניר בכרי, 2012
"האופסימיסט" 1986, עיבוד לבמה על פי ספרו אמיל חביבי יחד מאזן גטאס.
את הגרסה העברית ביים גטאס במשותף עם אילן תורן בתיאטרון חיפה, על פי תרגומו של רמי ליבנה.
"העוגן", עונת הנדידה אל הצפון 1993 – הצגות אלה שיחק עם פרופ' אוריאל זוהר בצרפתית, ובכרי בערבית ועברית, בכינוסים ופסטיבלים למען השלום, בפריז, בריסל, סרג'י פונטואז, ליל, בשנים 1995–1997.
"יום בחיינו" – תיאטרון אלמידאן נצרת 2004.
"מראה מעל הגשר" מאת ארתור מילר 2002.
"סמיר ויהונתן על כוכב מאדים" – בתיאטרונטו הבימה 1999.
השחקן הטוב ביותר פסטיבל לוקרנו 2004 ("פנתר הארד"), על משחקו בסרט "פרייבט".
פרס פסטיבל ולנסיה על "חיפה" 1997.
השחקן הטוב ביותר פסטיבל ולנסיה על "מאחורי הסורגים 2" 1994.
פרס כינור דוד על "מאחורי הסורגים" 1984.
פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר פסטיבל הסרטים קרתגו 2002.
תנת הזהב בפסטיבל קרתגו על מפעל חיים בתיאטרון 2000.
פרס השחקן המצטיין בפסטיבל עכו, על משחקו בהצגה "עונת הנדידה אל הצפון" מאת א-טייב סאלח בבימוי פרופ' אוריאל זוהר 1993.
מוחמד בסיוני היה איש צבא ודיפלומט מצרי, שגריר מצרים בישראל בין השנים 1986–2000.
בסיוני התגייס לצבא מצרים בשנת 1956 ושירת במודיעין הצבאי, שם טיפס בסולם הדרגות עד לדרגת תת-אלוף.
בשנת 1973 כיהן כנספח צבאי בשגרירות מצרים שבדמשק ובמסגרת תפקידו תיאם את מועד פתיחת ההתקפה המשותפת של מצרים וסוריה כנגד ישראל.
בשנת 1976 מונה לנספח הצבאי המצרי בטהראן.
לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979 והחלפת שגרירים בין המדינות, מונה בסיוני למיופה הכוח בשגרירות המצרית בתל אביב.
לאחר שמצרים החזירה את השגריר סעד מורתדא בשנת 1982 כמחאה על פרוץ מלחמת לבנון, הוטל על בסיוני לנהל את השגרירות עד שבשנת 1986 מונה לשגריר החדש בישראל.
בסיוני שירת בתפקידו עד שנת 2000, בה הוחזר למצרים כמחאה על פריצת האינתיפדה השנייה.
כעבור מספר שנים הודה בסיוני כי במשך שירותו הארוך בישראל ניצל את מעמדו הדיפלומטי לקיום פעילות מודיעינית מצרית בישראל.
לאחר חזרתו למצרים מונה לסגן יו"ר הוועדה לקישרי חוץ בשורא.
בעקבות החלטת ממשלת שרון על ביצוע ההתנתקות מעזה, החליט הנשיא מובארק למנות שוב שגריר, ושלח לישראל את מקורבו, מוחמד עאסם איברהים (2005–2008) שהיה דיפלומט ותיק.
בתקופת כהונתו כשגריר מצרים בישראל, התלוננה במשטרה רקדנית בטן ישראלית כי בסיוני הטריד אותה מינית וניסה לאנוס אותה בדירה ריקה, אליה הזמין אותה באמתלה של הצעת עבודה.
בסיוני סירב להיחקר במשטרה וטען לחסינות דיפלומטית, תיק החקירה נגדו נסגר בלחץ משרד החוץ, על אף מחאה של ארגוני נשים.
גם התביעה האזרחית שהוגשה נגדו נמחקה עקב חסינותו הדיפלומטית.
כשחזר למצרים, מונה כסגן יו"ר ועדת ערבים וחוץ במועצת השורא, ובהמשך מונה ליו"ר אותה ועדה.
בינואר 2011, היה ליו"ר ועדת זכויות האדם במועצת השורא, ונשאר בתפקיד זה עד לפירוק המועצה עם המהפכה במצרים.
בסיוני סבל מסוכרת ולחץ דם גבוה, וכן עבר ניתוח מעקפים.
א-נאסר נאסר א-דין אבו אל-מעאלי מוחמד בן קלאוון היה הסולטאן הממלוכי התשיעי.
א-נאסר נולד בשנת 1285 בקהיר ומת בשנת 1340. הוא מלך שלוש פעמים: בראשונה בין דצמבר 1293 לדצמבר 1294, בשנית בין 1299 ל-1309 וכעבור הפסקה קצרה בת מספר חודשים, בשלישית עד למותו בשנת 1340. א-נאסר היה בן הזקונים של קלאוון ואחיו של הסולטאן אל-אשרף ח'ליל, ונולד לאם מונגולית במצודת קהיר.
במהלך כהונתו הודח פעמיים, אך הושב לשלטון לאחר מכן.
לאחר ההתנקשות באחיו אל-אשרף ח'ליל בדצמבר 1293 הותקן א-נאסר בן ה-9 כסולטאן תחת עוצרותו של זין א-דין כתבוע'א והאמיר א-שֻג'ַעי כווזיר הראשי.
בתקופה זו היה א-נאסר סולטאן בשם בלבד והשלטון הלכה למעשה היה בידי שני אפוטרופוסיו.
כתבוע'א וא-שג'אעי היו יריבים וביחסים מתוחים ורעים זה עם זה.
א-שג'אעי זמם לעצור את כתבוע'א בסיועם של ממלוכים בורג'ים ולהתנקש באמירים ששרתו תחתיו, אך לכתבוע'א נודע הדבר בעוד מועד והוא הטיל מצור על המצודה.המאבק הוכרע כשא-שג'אעי נרצח והממלוכים הבורג'ים הורחקו מן המצודה.
כאשר האמיר חסאם א-דין לאג'ין , אשר נמלט לאחר הרצחו של אל-אשרף ח'ליל, הופיע בקהיר, הממלוכים הבורג'ים של אשרף ח'ליל אשר הורחקו ממקום מושבם במצודה מרדו והחלו להתפרע ברחבי קהיר משום שלאג'ין לא נעצר ונענש על מעורבותו ברצח של מיטיבם הסולטאן אל-אשרף ח'ליל.
הממלוכים הובסו ורבים מהם נהרגו או הוצאו להורג.
לאג'ין שכנע את כתבוע'א להדיח את א-נאסר ולמנות אותו כסולטאן תחתיו לאחר שהזהיר אותו שהממלוכים של אשרף ח'ליל, שכונו ה"אשרפיה", ולאחר מכן א-נאסר כשיגדל, יבקשו לנקום בו על הרצח של ח'ליל שבו כתבוע'א היה כאמור מעורב.
כתבוע'א הדיח את א-נאסר שהיה עתה בן 9 ומינה את עצמו כסולטאן ואת לאג'ין כסגנו.
א-נאסר ואימו הוגלו לאגף אחר של הארמון עד שגורשו לגלות באל-כרכ שבירדן.
בזה תם שלטונו הראשון של א-נאסר בן קלאוון.
בשנת 1296 כתבוע'א הודח על ידי לאג'ין ונמלט לסוריה, שם מת בשנת 1297 באיישו את משרת המושל בחמת.
לאג'ין שלט כסולטאן עד להירצחו יחד עם סגנו מַנְגוֻ תימור בשנת 1299 בידי קבוצת אמירים בראשותו של סיף א-דין כירג'י.
האמירים התכנסו והחליטו לבחור בא-נאסר כסולטאן ולקרוא לו לשוב מגלותו באל-כרכ על מנת לאייש את לסולטנות כשסגנו האמיר תע'ג'י ימשול לצידו.
מימוש ההחלטה התעכב משום שכירג'י וה"אשרפיה" התעקשו למנות דווקא את תע'ג'י כסולטאן ובכירג'י כסגנו.
לבסוף, א-נאסר בן ה-14 שב לקהיר לקול תרועות המוני העם ומונה בשנית לסולטנות עם סיף אל-אסלאם סלאר כסגנו וביברס אל-ג'שנכיר כמחנכו.
שוב, היו אלה שהחזיקו בכוח האמיתי ולא הוא עצמו.
הממלוכים הבורג'ים התחזקו בתקופת שלטונו השנייה של א-נאסר והם החלו להטיל מיסי "פרוטקשן", אשר כונו חימאיה , על אנשים ברחבי קהיר.
יריביהם של הממלוכים הבורג'ים היו ממלוכים מבית אל-צאלח ואל-מנצור בהנהגת סלאר וממלוכי "אשרפיה" בהנהגת אל-ג'שנכיר.
בייברס אל-ג'שנקיר שלט במצרים 10 חדשים ו-24 ימים.
תקופת שלטונו התאפיינה באי שקט אזרחי חמור ביותר ובמהלכו התרבו מאוד הקריאות לחזרתו של הסולטאן המודח מכרכ.
בשתי התקופות הקדומות של שלטון מוחמד בפועל שלטו העוצרים ביברס אל-ג'שנקיר וסלר.
כעת בגיל 24 הוא היה נחוש לשלוט בעצמו בצורה פעילה.
זמן קצר לאחר חזרתו ביברס הוצא להורג וסלר נאלץ להתפטר.
במקומם לסגן הסולטאן מונה בקטמר, אך לאחר שב-1310 הוא נטל חלק פעיל בקשר להדחתו של הסולטאן מוחמד, בקטמר נעצר, ולאחר זמן הוצא להורג.
א-נצר מוחמד כבר היה בקיא בכל תככי הארמון וידע איך להסתדר עם כל האמירים הממלוכיים.
לסגן הסולטאן מונה בייברס אל-דוודר.
בהמשך הוא החליף את רוב האמירים וביטל את תפקיד סגן הסולטאן.
הוא חיזק את מערכת המשפט במדינה ואסר להוציא להורג בלי אישורו.
האזרחים גם יכלו להתלונן על תעלולי פקידי השלטון לפניו ולפני בית הדין שהוא הקים וישב בראשו כל יום שני.
תקופת שלטונו הארוכה והפוריה ביותר מבחינת בנייה בארץ ישראל, בשנת 1314 בנה את מינרט המסגד הגדול ברמלה, וארבע שנים אחרי כן, ב-1318, בנה את מינרט המסגד הלבן שם.
תחת חסותו, בנה בירושלים האמיר הסורי סיף א-דין תנכז מבנים רבים.
בימיו אף שופצה כיפתה של כיפת הסלע.
בשנת 1330 שיגר אליו מלך צרפת פיליפ ה-6 משלחת של 120 איש בבקשה לקבל את השליטה בירושלים.
מוחמד הביע זלזול עמוק בהם ובמלכם וציווה עליהם לעזוב במהירות את מצרים, ולא - יוצאו להורג.
משפחתו של מוחמד בן קלאוון
בניו ששימשו כסולטאנים 20 שנה לאחר מותו
נכדיו של מוחמד סולטאנים מ-1363 על 1382
אבו אל-פידאא, "תמצית תולדות האנושות", 1318
טארק א-טייב מוחמד אבן בועזיזי, הידוע גם כמוחמד בועזיזי (בערבית محمد البوعزيزي; 29 במרץ 1984 – 4 בינואר 2011), היה ירקן תוניסאי שהצית את עצמו ב-17 בדצמבר 2010, במחאה על כך שמשטרת תוניסיה סגרה את דוכן הירקות ממנו התפרנס.
מעשה מחאה זה היה הזרז שהוביל למהפכה עממית בסוף שנת 2010 ולנפילת השלטון בתוניסיה.
מהומות אלו בתוניסיה עוררו תסיסה גם במדינות ערביות נוספות וברחבי העולם.
המעשה עצמו נתפס עד היום כסמל לתחילת האביב הערבי
בועזיזי נולד בסידי בוזיד שבתוניסיה ב-29 במרץ 1984. אביו, פועל בניין לובי, מת מהתקף לב כאשר בועזיזי היה בן שלוש.
אמו של בועזיזי נישאה לדודו של בועזיזי זמן מה לאחר שאביו נפטר.
יחד עם ששת אחיו, בועזיזי התחנך בית הספר בכפר בשם סידי סלאח.
במספר כלי תקשורת דווח בזמנו כי בועזיזי היה בעל תואר אקדמי, אך אחותו, סמיה בועזיזי, ציינה כי הוא מעולם לא סיים בית ספר תיכון.
בעקבות בריאותו הלקויה של דודו שלא אפשרה לו לעבוד, נאלץ בועזיזי לעבוד בעבודות שונות מאז שהיה בן עשר, ולקראת סוף שנות העשרה נאלץ להפסיק את לימודיו על מנת שיוכל לעבוד במשרה מלאה.
בועזיזי גר בבית טיח צנוע, במרחק הליכה של עשרים דקות מהמרכז של סידי בוזיד, עיירה כפרית בתוניסיה בה השחיתות דומיננטית ושיעור האבטלה נאמד ב-30%.
לדברי אמו, ניסה בועזיזי להתגייס לצבא אך נענה בשלילה ולאחר מכן סירבו מספר מקומות עבודה לקבלו.
הוא תמך באמו, דודו, ואחיו הצעיר, ובנוסף לכך שילם עבור הלימודים באוניברסיטה של אחת מאחיותיו, באמצעות הכנסה של כ-140 דולרים בחודש, אותה הפיק ממכירת ירקות ברחובות סידי בוזיד.
בועזיזי גם חסך כספים במטרה לרכוש טנדר.
השוטרים המקומיים בעיירה נטפלו לבועזיזי במשך שנים, עוד מתקופת ילדותו, ובאופן קבוע נהגו להחרים את המריצה הקטנה שלו.
אף על פי כן, משום שלבועזיזי לא היו אפשרויות אחרות להתפרנס, המשיך לעבוד כמוכר ירקות ברחובות העיירה.
בשעות הבוקר של 17 בדצמבר 2010 היה לבועזיזי חוב של כ-200 דולרים בהם השתמש לרכוש את הסחורה שלו.
זמן קצר לאחר שהעמיד את העגלה שלו החרימה המשטרה את מרכולתו - לכאורה משום שלא היה לו אישור לעשות כן.
לדברי ראש משרד התעסוקה של העיירה סידי בוזיד, לא נדרש שום היתר על מנת למכור סחורה ברחובות העיירה.
בדיעבד טענה משפחתו של בועזיזי כי בועזיזי הושפל בפומבי באותו יום כאשר פקידה עירונית בשם פאידה חמדי סטרה לו, ירקה לעברו, החרימה את המשקל האלקטרוני שברשותו והפילה את עגלת הפירות והירקות שלו.
כמו כן צוין בכלי התקשורת כי היא השמיצה את אביו המנוח של בועזיזי.
אמו של בועזיזי אף טענה שעוזריה של חמדי הכו וקיללו את בנה.
בועזיזי שהיה נרגז מאוד בעקבות העימות, הלך למשרד המושל להתלונן.
בעקבות סירובו של המושל לראותו או לשמוע אותו, גם לאחר שאיים שישרוף את עצמו אם המושל לא יראה אותו, רכש פח בנזין (או שני בקבוקים של מדלל צבע) ובשעה 11:30 (פחות משעה לאחר שהתקיימה המריבה) הצית עצמו מול בניין הממשל המקומי.
בועזיזי נלקח לבית החולים של סידי בוזיד.
כיוון שצוות הרופאים לא יכול לטפל בכוויות הקשות שלו הוא נלקח לעיר ספקס, במרחק של יותר מ-70 קילומטרים.
לאחר שגדל העניין של הממשל במקרה, הוא הועבר למרכז הטראומה של בית חולים של העיר בן ארוס וזכה לביקור של נשיא המדינה.
בועזיזי נפטר מפצעיו ב-4 בינואר 2011.
מעל 5,000 אנשים השתתפו במסע ההלוויה של בועזיזי.
כוחות המשטרה לא אפשרו למסע הלוויה לחלוף ליד המקום בו בועזיזי הצית עצמו.
הוא נקבר בבית הקברות "גארעת בינור" הממוקם עשרה קילומטרים מסידי בוזיד.
בסוף 2011 זכה בפרס סחרוב לחופש המחשבה המוענק על ידי הפרלמנט האירופי לאנשים או ארגונים הפועלים למען זכויות האדם וחירותו.
האירועים שהובילו למותו של בועזיזי הובילו בתחילה להפגנות מחאה מול בניין העיירה סידי בוזיד שנמשכו יותר משבועיים, אשר במהלכן ניסו כוחות המשטרה להשקיט את ההפגנה.
המעורבות של המשטרה רק התסיסה את המפגינים וגרמה להם להיות אלימים יותר.
בהמשך הפגנות המחאה התפשטו לאזורים עשירים יותר ובסופו של דבר לתוניס, בירת תוניסיה.
הזעם והאלימות הפכו כה עזים, עד כי הנשיא בן עלי נאלץ לבסוף לברוח מתוניסיה יחד עם משפחתו לערב הסעודית ב-14 בינואר 2011.
אירועי הצתה עצמית שנעשו בהשראתו של בועזיזי
מאז ההצתה העצמית של בועזיזי, שהובילה להפלת המשטר בתוניסיה, מספר רב של אנשים ברחבי העולם הערבי הציתו את עצמם.
באלג'יריה מוחסין באוטרפיף הצית עצמו לאחר שב-13 בינואר 2011 נפגש עם ראש העיר, שלא הצליח לסייע לו למצוא תעסוקה או דיור.
גבר אלג'יראי נוסף ניסה אך לא הצליח לשרוף את עצמו.
בערב הסעודית נפטר איש בן 65 ב-21 בינואר 2011 לאחר שהצית עצמו מול בניין העיירה בכפר סאמתח.
בסוריה הצית עצמו חסן עלי ע'קלה בן ה-26 בעיר אל-חסכה שבצפון-מזרח המדינה, ב-26 בינואר 2011, במחאה נגד השלטון הסורי.
במצרים עבדו עבדל-מונעים ג'עפר, בעל מסעדה בן 49, הצית את עצמו ב-11 בפברואר 2011 מול הפרלמנט המצרי.
מעשה מחאה זה תרם רבות להפגנת המחאה במצרים שהסתיימה בהתפטרותו של נשיא מצרים, חוסני מובארכ.
כמה מפעילי המחאה החברתית בישראל קישרו גם בין מקרהו של בועזיזי לבין ההצתה העצמית של משה סילמן ב-14 ביולי 2012, אם כי לא הובאה הוכחה חד משמעית כי סילמן הושפע ישירות ממעשהו של בועזיזי.
מוחמד סאלם בסינדוואה הוא ראש ממשלת תימן לשעבר, השביעי במספר, לאחר האיחוד בין צפון תימן לדרום תימן.
בסינדוואה, שנמנה עם אנשי מפלגת השלטון, כיהן בשנים 1993–1994 כשר החוץ של תימן.
בראשית העשור הראשון של המאה העשרים־ואחת פרש בסינדוואה ממפלגת השלטון, נעשה לעצמאי והצטרף להתנגדות לנשיא תימן עלי עבדאללה סאלח.
עם פרוץ גל המחאה בתימן בשנת 2011, כחלק מגל המחאה בארצות ערב, היה בסינדוואה לאחד ממובילי המאבק.
בנובמבר 2011, לאחר שגל המחאה הביא את הנשיא סאלח לעזוב את תימן, מינה נשיא תימן בפועל עבד אל ראב מנסור אל האדי את בסינדוואה לראש ממשלה.
בסינדוואה כיהן בתפקיד מ־10 בדצמבר 2011 עד ספטמבר 2014.
מוחמד בן ראשד אאל מכּתום , הידוע כשייח' מוחמד, הוא המונרך (אמיר) של דובאי, ראש ממשלת איחוד האמירויות הערביות וסגן נשיא איחוד האמירויות הערביות.
מוחמד הוא השלישי מארבעת בניו של ראשד בן סעיד אאל מכתום.
הוא נשוי לשש נשים מהן יש לו 23 ילדים, 9 בנים ו-14 בנות.
אחת מבנותיו, לטיפה בינת-מוחמד אל-מכתום השנייה, התפרסמה כשניסתה להימלט ללא הצלחה מדובאי יחד עם אחותה שמסה, והשתיים טענו שאביהן נהג באלימות כלפיהן.
באמצע 2019, פורסם שגם אשתו השנייה, האיה, בתו של חוסיין, מלך ירדן, ואחותו למחצה של עבדאללה השני, מלך ירדן - לה נישא ב-10 באפריל 2004 - נמלטה מדובאי לאירופה עם שני ילדיהם, לאחר סכסוך ביניהם וטענות לאלימות מצידו.
הונו מוערך ביותר מ-15 מיליארד דולר.
בתור מנהיגה של דובאי הוא אחראי בשנים האחרונות לבנייה מאסיבית ולפיתוח אינטנסיבי של דובאי ההופכת תחת הנהגתו ל"עיר גלובלית".
בשנת 2012 פרסם את ספרו "חזוני" שבו הכריז על רצונו להפוך את דובאי "למרכז עולמי של המצוינות והיצירתיות, לעיר הראשונה בעולם בתחום המסחר, הפיננסים, ההשקעות והתיירות".
תחת שלטונו נבנה בדובאי הקניון הגדול בעולם - קניון האמירויות, ובעקבותיו קניון גדול עוד יותר - "קניון דובאי".
בסמוך לקניון מתנשא המגדל הגבוה בעולם בורג' ח'ליפה, שנבנה גם כן בימי שלטונו.
בצו של האמיר נוסדה ב-2006 חברת ההשקעות דובאי וורלד.
פרויקט נוסף שהוא עומד בראשו הוא פרויקט "מאדים 2117", שבמסגרתו מתוכננת להיבנות עיר על מאדים עד שנת 2117.
מוּחמד בִן טוּגג' אַל-אִיחְ'שִיד או מוּחמד בֶן טַגג' אַל-אִיחְ'שִיד (בטורקית: Muhammet bin Toğaç, בערבית: محمد بن طغج الإخشيد; 8 בפברואר 882 – 24 ביולי 946) היה מייסד השושלת האיח'שידית מטעם בית עבאס בסוריה ובמצרים משנת 935 ועד מותו.
בשנת 924 הוא מונה למושל ג'ונד פלסטין ובשנת 930 מונה למושל דמשק.
לאחר עלייתו של א-ראדי היה למשנה לו בסוריה, מצרים, מסופוטמיה וערי צפון חיג'ז וגם קיבל ממנו תואר "איח'שיד" (בפרסית: נסיך - תואר השליט באושרושנה וטראנסאוקסאניה שם היו שורשיו) בין השנים 937–939.
בשנת 940 ניצח בקרב עם צבאו של החליף אך לפי הסכם משנת 945 איבד את מסופוטמיה וחלק מסוריה לבית חמדאן.
מוחמד בדיע עבד אל-מגיד סאמי הוא המנהיג העליון (المرشد العام) השמיני של תנועת האחים המוסלמים במצרים.
מאז 2010 הוא מכהן בתפקיד זה, בראש הסניף המצרי של הארגון האסלאמי הבינלאומי.
לפני שהפך למנהיג העליון, היה חבר הוועד המנהל של הקבוצה, הלשכה המדריכה, מאז 1996.
בדיע הוא יליד שנת 1943, יליד אל-מחלה אל-כֻּבְּרא, נשוי ואב לשלושה, חתנו של המנהיג העליון החמישי, מצטפא משהור.
בעל דוקטורט ברפואה וטרינרית מאוניברסיטת א-זקאזיק.
עבד כמרצה באוניברסיטאות אסיוט וזקאזיק, שהה תקופה בתימן (במהלך שנות ה-70 וה-80); שימש מזכ"ל האיגוד המקצועי הכללי של הווטרינרים.
מוחמד בדיע הוא חבר תנועת האחים המוסלמים מראשית שנות ה-60 ומכהן כחבר בלשכת ההדרכה משנת 1996, ובלשכת ההדרכה העולמית - משנת 2007. נעצר ונכלא מספר פעמים על פעילותו בתנועה (בהם לראשונה בשנת 1974-1965 ובפעם האחרונה למשך חודש בשנת 2008 בזמן הבחירות לרשויות המקומיות).
בתחילת דרכו בתנועה הושפע מהרעיונות של איש התנועה, סייד קוטב, הנחשב לנציג מובהק של האסכולה השמרנית בתנועה, וכך גם בדיע.
לאחר היבחרו יצא בדיע בהצהרות התומכות בג'האד שמקיימים "המוסלמים הנרדפים" בזירות שונות בעולם.
במהלך דרשת יום השישי באוקטובר 2012, אותה הקדיש לנושא מסגד אל-אקצא וירושלים, קבע בדיע כי המוסלמים – ולא היהודים והנוצרים – הם בניו של אברהם, וכי "אושרו של העולם, ביטחונו ויציבותו לא יתממשו עד אשר יהיה תחת חסותה של השריעה האסלאמית".
בהמשך דרשתו ציין בדיע כי מסגד אל-אקצא שווה ערך לכעבה, המקדש המוסלמי בעיר מכה, וכי ירושלים שייכת לכל המוסלמים ולפיכך אין לאף אדם סמכות לוותר על דבר מאל-אקצא וירושלים וכי חובה על כל מוסלמי לצאת לג'יהאד, מלחמת קודש, על מנת להחזירה לשליטה מוסלמית.
בסוף הדרשה בדיע הדגיש, כי בשל התוקפנות והעושק של מדינת ישראל בישראל בכלל ובירושלים בפרט, לא יועילו משא ומתן ולא האו"ם משום שהיהודים מבינים רק את שפת הכוח ולכן יש לנהל נגדם ג'יהאד ולהיות מוכנים לשלם קרבנות יקרים.
ב-10 ביולי 2013 יצאה הוראה לאסור אותו בגין הסתה להרג מפגינים, על רקע הפגנות האחים המוסלמים במצרים נגד הדחתו של הנשיא מוחמד מורסי.
ב-14 ביולי 2013 הורה התובע הכללי החדש של מצרים, הישאם ברכאת, להקפיא את נכסיו.
ב-24 במרץ 2014 נגזר עליו עונש מוות בבית המשפט במצרים, ובאוגוסט 2014 הומר עונש זה למאסר עולם.
מוחמד בן נאיף בן עבד אל-עזיז אאל סעוד הוא נסיך השייך לבית סעוד ואחיינו של המלך.
ב־29 באפריל 2015, מוחמד מונה על ידי המלך סלמאן ליורש העצר לכס המלכות של ערב הסעודית, ושימש סגן ראש הממשלה, שר הפנים של הממלכה ויו"ר המועצה החדשה לעניינים מדיניים וביטחוניים.
ב־21 ביוני 2017 הודח על ידי המלך מתפקידו ומתואר יורש העצר, ובמקומו מונה לתפקיד מוחמד בן סלמאן אאל סעוד.
הנסיך מוחמד נולד בעיר ג'דה שבמערב ערב הסעודית ב־30 באוגוסט 1959. הוא בנו הבכור ואחד מעשרה ילדיו של הנסיך נאיף.
מוחמד בן נאיף למד בארצות הברית.
הוא לקח קורסים במכללת לואיס וקלארק שבעיר פורטלנד אך לא קיבל תואר.
בנוסף הוא השתתף בקורס אבטחה מטעם ה־FBI בין השנים 1985–1988, והוכשר ביחידה ללוחמה בטרור שבסקוטלנד יארד בשנים 1992–1994.
מוחמד בן נאיף התמנה לעוזר של שר הפנים לענייני ביטחון בשנת 1999. קודם למינוי זה היה איש עסקים.
לזכותו נזקפת הצלחתה של התוכנית ללוחמה בטרור במשרד.
בנוסף שימש כמנהל ההגנה האזרחית, ונחשב לעוזר שר יעיל ואפקטיבי.
בשנת 2004 הוא קודם לדרגת שר, והפך למספר שתיים במשרד הפנים.
בחודש אוקטובר 2010 הזהיר מוחמד את סגן היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית על שליחת מטעני נפץ בשני מטוסי מטען (אנ') שהיו בדרכן לארצות הברית.
לאחר מינויו של הנסיך אחמד בן עבד כשר הפנים (עם מותו של השר הקודם, הנסיך נאיף, ביולי 2012), הנסיך מוחמד הפך לסגן שר הפנים.
בחודש נובמבר 2009, המלך עבדאללה מינה את מוחמד כחבר במועצה הכלכלית העליונה של ערב הסעודית.
מהלך שנתפס כחיזוק כחו של יורש העצר נאיף על ידי המלך עבדאללה.
בנוסף, מינוי זה אפשר לנסיך מוחמד להרחיב את השפעתו על המדיניות הכלכלית של הממשלה.
ב־5 בנובמבר 2012, המלך עבדאללה הוציא צו מלכותי בו הדיח את הנסיך אחמד מתפקיד שר הפנים, ומינה במקומו את הנסיך מוחמד.
מינויו לא נחשב לאהוד במיוחד בעיני פעילי זכויות אדם בשל מדיניות היד קשה שנודע בה כלפי המתנגדים למשטר, וכליאה של אלפים מהם.
עם זאת, בהשוואה לנסיכים בכירים אחרים הוא נחשב מושחת פחות ואינו נוהג לרדוף את מתנגדיו האישיים.
הנסיך מוחמד נפגש עם ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, בינואר 2013. אז נפגש גם עם נשיא ארצות הברית, ברק אובמה בוושינגטון.
בפגישתם דנו השניים בנושאי ביטחון וההתפתחויות באזור.
בסוף ינואר 2013, שר הפנים הנסיך מוחמד הודיע שנשים סעודיות יורשו לעבוד במשרות ניהוליות.
בפברואר 2013 הנסיך מוחמד נתמנה לאחראי לענייני סוריה השכנה.
בינואר 2015 פורסם כי המלך סלמאן מינה את מוחמד בן נאיף כמשנה ליורש העצר הרשמי (לאחר מוקרן בן עבד אל-עזיז, אחיו החורג של סלמאן).
בכך הפך הנסיך מוחמד לראשון שהוכרז עליו באופן רשמי כיורש העצר והעומד בתור לכס המלוכה.
בנוסף מונה הנסיך מוחמד לתפקיד יו"ר המועצה לעניינים מדיניים וביטחוניים, שהוקמה באותו הזמן.
באפריל אותה שנה יצאה הודעה נוספת מאת המלך סלמאן, שבה הוא ממנה את מוחמד ליורש העצר הראשון במקומו של מוקרן.
ב־21 ביוני 2017 הודח מתפקידו על ידי המלך, ובמקומו מונה בנו של המלך, מוחמד בן סלמאן אאל סעוד, ליורש העצר החדש.
שלא כמו רוב משפחת המלוכה, מוחמד בן נאיף מדבר באופן חופשי לתקשורת.
בנושא המאבק בטרור, הוא נוקט במדיניות של יד קשה כמו אביו, הנסיך נאיף.
הוא, ומקבלי החלטות אחרים מקרב האליטה, רואים את הטרור ככל סוג אחר של פשע, ויש לטפל בו בשיטות חסרות רחמים.
הפוליטיקאי הלבנוני וליד ג'ונבלאט תיאר אותו כמקבילה הסעודית לגנרל אשרף ריפי שהיה מפקד כוחות ביטחון הפנים של לבנון.
מוחמד בן נאיף זכה לשבחים מאת סוכנויות ביון מערביות על תוכניותיו ללוחמה בטרור בערב הסעודית.
הוא קרא ליצירת "ערוץ ביטחוני" עם ארצות הברית כדי לייעל את חילופי המידע.
הוא סבור שתימן היא "מדינה מסוכנת וכושלת" ונעשית לאיום ממשי על סעודיה.
הוא אף חזה שנשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח מאבד את השליטה על מדינתו, והציע במקביל אסטרטגיה של הידברות ושיתוף פעולה עם שבטים תימנים, המתנגדים לטרור.
כיו"ר המועצה לעניינים מדיניים וביטחוניים, הנסיך מוחמד הוא המפקד והמוביל של הכוחות הסעודים לתימן, למלחמה כנגד המורדים החות'ים, במהלך מבצע סופה נחרצת, המבצע הגדול הראשון של ערב הסעודית במאה ה־21.
כשר הפנים מוחמד הביע את דאגתו בנוגע לתוכניתה הגרעינית של איראן.
יחסו לארצות הברית הוא חיובי, ודיפלומטים אמריקאים טוענים כי הוא "השר הכי פרו־אמריקאי בקבינט הסעודי".
מוחמד בן נאיף ניצל מארבעה ניסיונות התנקשות בחייו.
הוא נפצע קל בניסיון השלישי, ומכל האחרים יצא ללא פגע.
הניסיון השלישי היה ב־27 באוגוסט 2009. מוחמד נפצע קל מעבדאללה חסן אל-עסירי, טרוריסט המזוהה עם ארגון אל-קאעידה בחצי האי ערב, ומבוקש מכבר על ידי כוחות הביטחון הסעודים.
אל-עסירי שוחח עם מוחמד ימים ספורים לפני הפיגוע והביע את רצונו להיות חלק מהתוכנית של שיקום טרוריסטים במדינה, תוכנית שעליה הכריז הנסיך בעצמו וכללה מתן חנינה על ידו לכל טרוריסט שיביע חרטה ויחזור בו מדרך הטרור.
בזאת הוא קיווה לקבל רשות להיכנס לארמון הנסיך.
ואכן לרגל חג הרמדאן הגיע אל-עסירי לארמונו של הנסיך בג'דה על מנת "לברכו".
כשנכנס, פוצץ את עצמו ונהרג, אך גרם רק לפציעתו באופן קל של הנסיך.
מוחמד הופיע בטלוויזיה הממלכתית לאחר האירוע עם תחבושת סביב שתי אצבעותיו של ידו השמאלית.
והצהיר, "אני לא ביקשתי ממנו להיבדק (בכניסה), אך הוא ניצל והפתיע אותי.
ואולם, זה רק יגביר את הנחישות שלי להילחם בטרור ברחבי הממלכה".
במתקפה, השתמש אל-עסירי בחצי ק"ג חומר נפץ אותו הסתיר בתוך פי הטבעת.
פיגוע זה היה ניסיון ההתנקשות הראשון בבן משפחת מלוכה סעודי מאז 2003, אז ניצבה סעודיה בפני רבים כאלה מצד טרוריסטים המזוהים עם אל-קאעידה.
ניסיון ההתנקשות האחרון כנגד הנסיך מוחמד היה באוגוסט 2010.
מוחמד הוא אחיינו של יורש העצר לשעבר סולטאן בן עבד אל-עזיז.
הוא גם אחיינם של המלך פהד והמלך סלמאן.
הוא נשוי לרימה בת סולטאן אאל סעוד, ולהם שתי בנות, שרה ולולואה.
מוחמד בן סלמאן בן עבד אל-עזיז אַאל סעוד הוא נסיך סעודי, יורש העצר, ראש ממשלת ערב הסעודית ושר ההגנה הסעודי.
הוא בנו השביעי של סלמאן, מלך ערב הסעודית, ונכדו של מייסד ערב הסעודית, אבן סעוד.
בעיני רבים, נחשב לשליט בפועל של ערב הסעודית.
מוחמד הוא בנם הראשון המשותף של המלך סלמאן ואשתו השלישית, פהדה בנת פלאח אאל חית'ליין.
לאחר שסיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת המלך סעוד, הפך ליועץ לאביו.
הוא מונה לסגן יורש העצר ולשר ההגנה לאחר שסלמאן הפך למלך, ולאחר מכן מונה ליורש העצר ב־2017. הוא החליף את אביו בתפקידו כראש ממשלה ב־2022.
תחת בן סלמאן, החלה סעודיה לתאם את מדיניות האנרגיה של עם רוסיה וגם חיזקה את יחסיה עם סין.
בן סלמאן מוביל ממשלה אוטוריטרית.
מתנגדיו הפוליטיים מדוכאים באופן שיטתי באמצעות שיטות הכוללות כליאה ועינויים.
דו"ח ה־CIA שפורסם ב־2021 מצא כי בן סלמאן הגה ויזם את ההתנקשות בעיתונאי הסעודי ג'מאל ח'אשוקג'י.
הוא הכחיש כל מעורבות ברצח.
בן סלמאן היה אדריכל ההתערבות הסעודית במלחמה בתימן (מבצע סופה נחרצת), והיה מעורב בהסלמת המשבר הדיפלומטי הקטרי ובעימות הדיפלומטי עם קנדה ב־2018. בין 2017 ל־2019, הוא הורה על מעצרם של נסיכים ומיליארדרים סעודים שהיו חשודים בשחיתות פיננסית, דבר שהוביל, על פי הדיווחים, לעיקול נכסים בשווי 100 מיליארד דולר.
מוחמד נולד בריאד ב־31 באוגוסט 1985 לנסיך סלמאן בן עבדלאזיז ולאשתו השלישית, פהדה בנת פלאח אאל חית'ליין.
פהדה היא נכדתו של ונינתו של , שהיו ראשי .
בשנת 1915 העג'מאן, בראשו של דידאן, נלחמו נגד בית סעוד, ב במהלכו נהרג בן דוד של סלמאן, .
מוחמד הוא הבכור מבין ששת ילדיה של אמו והוא הילד השמיני והבן השביעי של אביו.