tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המאובנים שלו התגלו בתצורות "Argiles et Grès à Reptiles Formation" שבבוש-דו-רון, פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור שבצרפת ואלה כללו שרידי שיניים מוגבהות וחזקות ולסת עליונה מוגבהת.
סוג זה דמה לרבדודון והיה אוכל עשב דו-רגלי גדול בהרבה, באורך מוערך של מעל 5 מטרים, מה שהופך אותו למין הגדול ביותר במשפחת הרבדודוניים.
בדומה למינים אחרים במשפחתו כמו הרבדודון והזלמוקסס.
הייתה לו לסת עליונה באורך של 22 ס"מ וגובהו של 10 ס"מ בעוד השיניים הגיעו לאורך 5 ס"מ.
החלק החיצוני של הלסת נע בזווית קמורה מעט לכיוון הרכס הפנימי והזכיר בצורה זו את לסת ההדרוזאוריים, אם כי לא היה קרוב בהכרח אליהם.
מבנה שיניו מרמז שהיה אוכל צמחייה קשיחה ואולי השיניים כוסו באמייל קשה.
נמצאו גם מאפיינים הרומזים ששיניו התחלפו ללא הרף.
DeepL Translator הוא שירות תרגום מבוסס רשתות נוירונים מלאכותית שהושק באוגוסט 2017 ונמצא בבעלות DeepL SE שבסיסה בקלן.
מערכת התרגום פותחה לראשונה בחברת Linguee והושק על ידי DeepL .
בתחילה היא הציעה תרגומים בין שבע שפות אירופאיות ומאז התרחבה בהדרגה לתמיכה ב-32 שפות.
האלגוריתם שלו משתמש ברשתות עצביות קונבולוציוניות ובשפת פיבוט מבוסס שפה האנגלית.
הוא מציע מנוי בתשלום עבור תכונות נוספות וגישה לממשק תכנות יישומי התרגום שלו.
מתרחצות עם צב היא יצירת שמן על בד מאת האמן הצרפתי אנרי מאטיס, שנוצרה בפריז בשנים 1907–1908. זוהי אחת מהיצירות המרכזיות והחדשניות של מאטיס בראשית המאה ה־20, ומהווה דוגמה מוקדמת לשבירת המוסכמות הפיגורטיביות ולחקר הצבע והצורה שהוביל האמן לאורך הקריירה שלו.
היצירה מוצגת כיום במוזיאון האמנות של סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית.
הציור מתאר שלוש דמויות נשיות עירומות השוכנות על שפת הים, כשלפניהן צב קטן המהווה את מוקד ההרכב הקומפוזיציוני.
כל אחת מהדמויות מגיבה לצב בצורה שונה: אחת מציעה לו עלה, שנייה יושבת במתח עם אצבעות בפיה, ואילו השלישית בוהה בו באדישות מלנכולית.
מאטיס עצמו תיאר את הסצנה בפשטות כ"שלוש נשים על שפת הים משחקות עם צב", אך אווירת היצירה מעוררת תחושות של עצב, בדידות וניכור.
הצבעוניות השטוחה, החלוקה האופקית של הרקע לפסים בירוק, כחול כהה וכחול-ירקרק – המזוהים עם אדמה, ים ושמיים – תורמת לאופי המופשט של הציור.
היצירה נחשבת לתגובה עקיפה של מאטיס לציור "העלמות מאביניון" של פבלו פיקאסו (1907), ונוצרה מיד לאחר שמאטיס נחשף אליו.
השפעות נוספות ניכרות בעבודתו של מאטיס כוללות את הפרסקאות של ג'וטו בקפלת סקרובני בפדובה, וכן את סגנונו של פול סזאן, במיוחד באופן שבו הדמויות אינן רק חלק מהנוף אלא כמעט נבלעות בתוכו.
מחקרים מאוחרים באמצעות צילום רנטגן גילו שמאטיס ערך שינויים מהותיים בהרכב הדמויות תוך כדי העבודה, ולעיתים אף השאיר את עקבותיהם גלויים, כחלק מהקומפוזיציה הסופית.
המבקר סבסטיאן סמי השווה את נקודת המבט של הדמויות אל הצב למעשה של ריכוז או תשומת לב עמוקה, והזכיר את הפילוסופית סימון וייל אשר תיארה תשומת לב כ"צורת הנדיבות הטהורה ביותר".
היצירה מייצגת שלב מעבר חשוב באמנות המודרנית: התרחקות מהייצוג הריאליסטי לעבר הפשטה צבעונית, פשוטה במראה אך מורכבת מבחינה קומפוזיציונית.
הדמויות הפכו לסמליות, כמעט ילדותיות במכוון, כחלק מהניסיון של מאטיס לבטא חוויה פנימית דרך צבעים וצורות ולא באמצעות פרטים ריאליסטיים.
טכניקת הצביעה והמבנה הסמלי של הקומפוזיציה מעידים על חיפוש אחר שפה חזותית חדשה, שאינה מחויבת לפרספקטיבה מסורתית.
הציור נרכש זמן קצר לאחר סיומו בשנת 1908 בידי קארל ארנסט אוסטהאוס עבור מוזיאון פולקוואנג בעיר האגן, גרמניה.
לאחר מותו של אוסטהאוס, עבר האוסף בשנת 1922 לעיר אסן.
ב-24 באוגוסט 1937 נבזזה היצירה על ידי השלטון הנאצי והיצירה הוכרזה "אמנות מנוונת", והועברה לאחסון בטירת נידרשנהאוזן.
ביזה נאצית והעברתה לארצות הברית
בשנת 1939 נמכר הציור במכירה פומבית פומבית שערכה גלריה פישר בלוצרן, שווייץ.
מכירה זו נערכה על ידי המשטר הנאצי במטרה להפיק רווחים מיצירות אמנות מודרניות שהוחרמו ממוזיאונים גרמניים.
הציור נרכש על ידי ג'וזף פוליצר, איל עיתונות אמריקאי, באמצעות בנו של האמן, פייר מאטיס, ששימש כסוכן.
הציור נמסר כתרומה למוזיאון סנט לואיס בשנת 1964, שם הוא מוצג עד היום.
מתתיהו הכהן (נפטר ב-166 לפנה"ס) (מכונה גם מתתיהו החשמונאי או "מתתיהו בן יוחנן כהן גדול") היה כהן ממשפחת חשמונאי, מנהיג ומצביא.
הוא החל את מרד החשמונאים כנגד הממלכה הסלאוקית ושליטה אנטיוכוס הרביעי, והיה אבי השושלת של שליטי ממלכת החשמונאים.
מתתיהו היה בן יוחנן בן שמעון ממשמרת יהויריב, הראשונה מעשרים וארבע משמרות כהונה.
למתתיהו היו חמישה בנים: יוחנן הגדי, שמעון התרסי, יהודה המקבי, אלעזר החורני ויונתן הוופסי.
בזקנתו של מתתיהו, בשנת 167 לפני הספירה גזר השלטון הסלאוקי בימי אנטיוכוס הרביעי להעביר את תושבי יהודה על דתם תוך חילול בית המקדש בירושלים.
לפיכך עזב מתתיהו עם בניו את ירושלים ועבר למודיעין.
על פי המסופר בספר מקבים א', כאשר הגיעו היוונים למודיעין, בקשו היוונים ממתתיהו, שהיה מחשובי העיר שיתן דוגמה לאחיו, ויזבח ראשון לאליל.
מתתיהו סירב לעשות זאת והצהיר אמונים לתורה ולמצוות.
כאשר נגש אחד היהודים לזבוח על הבמה לאליל, קנא מתתיהו לה' והרג את היהודי המתיוון.
כמו כן הרג את שליח המלך והרס את הבמה.
לאחר מכן, ברחו מתתיהו ובניו להרים ורבים מבני יהודה, המכונים בספר מקבים "קהל חסידים, גיבורי חיל מישראל, כל המתנדב לתורה".
מתתיהו ובניו החלו בפעולות גרילה נגד היוונים ובחידוש חיי התורה: הריסת במות שנבנו לעבודה זרה ומילת הילדים שלא נימולו בגלל גזירות אנטיוכוס.
שנה לאחר מכן בשנת 166 לפני הספירה נפטר מתתיהו.
לפני מותו ציווה מתתיהו את בניו לשמור את מצוות התורה ולנקום באויבים.
את שמעון בנו הוא מינה להיות איש עצה (איש דת), את יונתן הפקיד על קידום בתחום המדיני (דאגה ליהודים אל מול השלטון) ואת יהודה המכבי להיות שר הצבא – יורשו בהנהגת המרד.
לא לגמרי ברור מה מקור הכינוי "חשמונאי".
השם אינו מופיע בספרי מקבים.
על פי יוסף בן מתתיהו, חשמונאי היה אבי שמעון, סבו של מתתיהו.
לפי מסורת חז"ל, מתתיהו עצמו היה מכונה "חשמונַי".
יש מדרש שאומר שחשמונאי זה שם של אדם שהיה מחותן עם יוחנן כהן גדול.
יש האומרים שמקורו בשם של עיר שהייתה מדרום לבאר שבע.
בתפילת על הניסים מוזכר ביחס למתתיהו הביטוי כהן גדול: "בימי מתתיהו בן יוחנן כהן גדול".
ייתכן שמקור הביטוי הוא בברייתא בה נכתב: "בימי יוונים שהעמדתי להם שמעון הצדיק וחשמונאי ובניו ומתתיהו כהן גדול".
מאחר שבמקורות קדומים יותר לא מוזכר שמתתיהו היה כהן גדול, יש מפרשים שחז"ל כינוהו בתואר זה לשם כבוד בלבד.
ואפשר שגם היה בגדר של כהן משוח מלחמה.
יש מפרשים שהביטוי כהן גדול שבתפילת על הניסים מתייחס אל אביו יוחנן.
בעקבות רש"י רואים פרשנים אחדים במתתיהו ובחשמונאים את התגשמות נבואת דניאל
"ויתחזק על בסיסו בהר המודעית, מתתיהו בן יוחנן המעביר נוגש יון מעל ישראל וגו' והוא הדר מלכות בישראל כי שר וגבור יהיה הוא וכל זרעו אחריו בני החשמונים" (רש"י שם)
בתחילת המאה ה-21 החלה להשתרש מסורת כי קברו של מתתיהו הכהן מצוי בחורבת הגרדי, במקום בו ניצב קבר שייח' ערבאווי, בלב יער אורנים הסמוך לקברי המכבים (סמוך למשלט 219).
כיום מיוחס האתר על ידי "האגודה למען קברי צדיקים" כמקום קבורתו של מתתיהו הכהן אך לא נמצאו ראיות לביסוס הטענה.
בעיתון משפחה גיליון 1739 נחשף שאין זה הקבר של מתתיהו אלא זו מתיחה של כמה נערים שיצאה מכלל שליטה ואין כזו אגודה כלל בשם זה אלא הכל פרי המצאת הנערים.
מתתיהו הכהן ראה בהתייוונות היהודים את האיום העיקרי על המשך קיומו של העם היהודי ולכן הוא פסק מספר הלכות:
1. ברית המילה – כפה עריכת ברית מילה, ובכך ביקש לחזק את הברית בין העם לאלוהים.
2. מלחמה – חידש היתר מלחמה בשבת, לאחר שחיילי המלך מירושלים תקפו "מבקשי צדק ומשפט" בשבת, והאחרונים סירבו להשיב מלחמה כדי להימנע מחילולה, ונהרגו עם משפחותיהם.
מתתיהו נתפס במסורת היהודית כדמות המרכזית של מרד החשמונאים, וכמי שהוביל את עיקר המרד.
במגילת אנטיוכוס אף מוזכר שאחר מות יהודה מתתיהו לוקח את הפיקוד על הלוחמים בעצמו ויוצא להילחם.
נ' היא האות הארבע-עשרה באלפבית העברי.
מבחינה פונולוגית מייצגת האות נ' עיצור מכתשי אפי קולי (/n/ :IPA).
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, נון נמנית עם חמש האותיות הלשוניות: דטלנ"ת.
נ' היא אחת מחמש אותיות מנצפ"ך, שמשתנות בסוף מילה.
נ' היא אחת מאותיות מ"נפח.
כאשר היא בסוף המילה, צורתה היא "ן" (כמו במילה "כן").
נו"ן הפוכה היא היפוך של האות נ' (בכתב ראי), כפי שנכתבת בתשעה מקומות בתנ"ך.
שם האות נ' בא כנראה מהמילה "דג" בארמית .
נ' (נוּן/נַחְשׁ) באלפבית הפרוטו-כנענינ' באלפבית הפיניקינ' באלפבית הארמי
בקוד ASCII מיוצגת האות נ' בערך F0, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05E0.
בקוד ASCII מיוצגת האות ן' בערך EF, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05DF.
בקוד מורס מיוצגת האות נ' באמצעות הרצף (משמאל לימין): .- (קו נקודה).
הוא ייצוגה של האות נ' בכתב ברייל (אין בכתב ברייל יצוג נפרד לאות ן).
באלפבית צלילי מיוצגת האות נ' באמצעות המילה "נשר".
באיתות בדגלי סמפור נ' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה מערבה (שמאלה) ודגל שני הפונה צפון-מערבה.
בגימטריה ערכה 50. ערכה של ן הוא 700, אך השימוש בו אינו נפוץ, והערך 700 מיוצג על ידי הצירוף ת"ש.
בשפה העברית המודרנית שכיחות השימוש באות נ' היא כ־3.34% מכלל אותיות האלפבית העברי ושל הצורה הסופית ן היא כ־1.27%.
בספרות העברית של ימי הביניים, בהשפעת הערבית, משמש הקיצור ן' לציון בן או אִבְּן, כגון שלמה ן' גבירול.
בסלנג העברי "נון" הוא כישלון (קיצור לנכשל), ובעגה הצה"לית נון-נון הוא כלי רכב להובלת חיילים.
מתתיהו משה שוהם (פוליאקביץ') (1893–1937) היה סופר, משורר ומחזאי.
את חינוכו קיבל בבית דודו, ממלמד שלימדו מקרא משנה וגמרא, ותלמיד אוניברסיטה שלימדו לימודי חול.
כאוטודידקט למד שפות זרות, ספרות העולם, ומדעים.
חותנו, ישעיהו רטמר, מעשירי וורשה, עמד על כשרונותיו וחפץ שיקדיש את זמנו ללימודים וכתיבה.
הייתה לו ספרייה בת עשרים אלף ספרים ביהדות, ספרות עברית, וספרות כללית; ומתתיהו היה שוהה בה כל שעות היום, והוגה במקרא ומפרשיו, בחכמת ישראל, במחזות קלאסיים, ובעתיקות ימי קדם ועמי המזרח.
בשנת 1930 עלה לארץ ישראל, אך לא מצא עבודה ולא יכול היה לקיים את עצמו, ועל כן שנתיים מאוחר יותר שב לפולין.
היה במשך שנתיים יושב-ראש אגודת הסופרים העבריים בפולין וסייע בעריכת ביטאון האגודה הדו-שבועי.
כמו כן, הוא נהג להרצות במכון ללימודים יהודיים בוורשה.
מחזותיו של שוהם עוסקים בעולם התנ"ך ומציגים אותו בצורה מיתית-אגדתית.
שוהם אינו נאמן תמיד למקור התנ"כי והופך את הדמויות התנ"כיות לדמויות ארכיטיפיות המשקפות אידאות נשגבות, בין אם הן חיוביות ובין אם הן שליליות.
גיבוריו של שוהם הם אינדיבידואליסטים קיצוניים, אמיצי לב וכאלו שעומדים מול החברה ומורדים בשם הערכים בהם הם מאמינים.
כל זאת בניגוד לדור שבו הם חיים.
שוהם גם מעניק מקום מרכזי לנשים במחזותיו, ובכך הוא נחשב ליוצא דופן בתקופתו.
מחזהו 'יריחו' תורגם לאנגלית ב-1974 בידי ראובן בן-יוסף.
צור וירושלים: דרמה (תל אביב: דביר, תרצ"ג 1933)
אלוהי ברזל לא תעשה לך: חזיון קדומים (ורשה: א"י שטיבל, תרצ"ו 1936)
כתבים: שירים, מחזות ומסות (כולל פרק על תולדותיו והערכת יצירתו מאת ישראל כהן; תל אביב: אגודת הסופרים, תשכ"ה 1964)
הרב מתתיהו שְׂטרָאשוּן (רמ"ש; 1 באוקטובר 1817, כ"ב בתשרי ה'תקע"ח, וילנה – 13 בדצמבר 1885, ו' בטבת ה'תרמ"ו, שם) היה רב ליטאי חשוב, אספן ספרים ומייסד "ספריית שטראשון" הידועה בעיר וילנה שבליטא.
מתתיהו שטראשון נולד בסתיו 1817 בעיר וילנה, נצר למשפחת רבנים ליטאית אמידה, בנו של פרשן התלמוד הידוע ר' שמואל שטראשון (הרש"ש).
למד תורה אצל רבי יצחק מוולוז'ין ורבי מנשה מאיליה, וכן למד מתמטיקה, פילוסופיה ושפות זרות: גרמנית, רוסית, צרפתית ולטינית.
התחתן עם שרה חנה בתו של יוסף אליהו אליאשברג (עליאשברג) בהיותו בן 14. נולדו לו במשך השנים שני בנים שמתו בקטנותם.
היה פעיל מאוד בחיי הקהילה היהודית בווילנה, ואף נבחר בשנת תרכ"ה, 1865, לפרנס הקהילה.
הוא פרסם למעלה מ-300 מאמרים בעברית בנושאי הספרות התלמודית, וכן מאמרים ב"פרחי צפון", "כרם חמד", "המגיד" ו"הכרמל".
רוב פרסומיו היו תחת שמות עט שונים, כמו "אני והוא", "מש"ש" ו"יה"ו".
מבחר מכתביו אלה יצא בהוצאת "מוסד הרב קוק", בישראל.
כמו כן נדפסו הערותיו וחידושיו לתלמוד הבבלי ולמשניות בדפוס וילנה, שהיה שייך לאחייניתו דבורה ראָם (רוֹם).
הוא ניהל קשרי מכתבים מחקריים עם חכמי היהודים של תקופתו, בהם צונץ ושי"ר, והיה בקשר עם המלומדים החשובים בעולם בנושאי היהדות.
מבין פעולותיו כאיש ציבור מרכזי בווילנה, מוכר התיקון שלו למכת "החטופים" (קנטוניסטים), אותם ילדי יהודים עניים שהיו משרתים בצבא הצאר.
ר' מתתיהו שטראשון הצליח להמיר את חטיפת הילדים בכופר נפש יקר לשלטון הצאר, והחטיפות פסקו בזמנו.
הוא ארגן לשם כך מערכת התרמה מסועפת בתוך קהילת וילנה.
עיקר פרסומו של ר' מתתיהו שטראשון היה אוסף הספרים הענק שלו, שלימים הפך ל"ספריית שטראשון" בווילנה, שהייתה ידועה בכל רחבי העולם היהודי.
הוא היה ביבליופיל דגול, שהקדיש לספרייתו את מיטב כספו וכוחותיו.
הוא הצליח לרכוש עבור ספרייתו עותקים נדירים של ספרים תורניים מימי ראשית הדפוס, ואף כמה אינקונבולות, ובהם "מבחר הפנינים", של ר' שלמה אבן-גבירול, אחד מהספרים העבריים הראשונים שנדפסו עם המצאת הדפוס.
ב"ספריית שטראשון" נאספו בתחילה כ-6,000 כרכים, מספר עצום לגבי אמצע המאה התשע עשרה.
ר' מתתיהו שטראשון הוריש את ספרייתו לקהילת וילנה, והספרייה המשיכה לגדול כל השנים.
ערב השמדת קהילת וילנה, בידי הנאצים ועוזריהם הליטאים, היו בה כ-35,000 כרכים.
הספרייה שכנה ברחוב שטראשון, שנקרא על שם מייסדה, ובשנת 1901 עברה למבנה חדש.
בשנת 1902 היא נפתחה לקהל, והייתה מהספריות הציבוריות היהודיות הגדולות והחשובות בעולם.
לקוטי שושנים: והוא רשימת הספרים אשר אסף ...
מוהר"ר מתתיהו שטראשון בווילנא, ברלין: י.
והוא הגהות, חדושים והערות על מדרש רבה; אשר השאיר ...ר' מתתיהו ...
שטראשון עם קונטרס זיכרון לחכם כולל תולדות הרהמ"ח ...
; נקבצו על ידי ר' שלום פלאדירמאכער, וילנה: דפוס ראם, תרנ"ג 1892.
קריה נאמנה: קורות עדת ישראל בעיר ווילנא, וציונים לנפשות גאוניה, חכמיה, סופריה ונדיביה...
בהוצאה הזאת נכנסו מכתבים ומבואים חשובים מאת ...
הוספות חשובות פרקים חדשים, הערות רבות ותולדות אנשי השם, וגם תולדות המחבר ...
רבי הלל נח שטיינשניידער ז"ל, וילנה: פונק, תרע"ה
רבי מתתיהו שטראשון, מבחר כתבים ירושלים: מוסד הרב קוק ('ספריית יעקב מיכאל'), תשכ"ט.
הוספות להגהות הרש"ש (נדפס בסוגריים)
נ"ב (נהגה: נוּן בֵּית) הם ראשי תיבות שגורים לסימון תוספת או הערה בשולי מכתב או בשולי הדברים.
הקיצור המקביל בראשי־התיבות הלטיניים הוא P.S.
(post scriptum - אחרי הכתיבה, תחת הכתוב...).
יש שטענו שמקור ראשי־התיבות בעברית הוא בראשי־התיבות הלטיניים N.B., שפירושם nota bene – "עיין היטב", אך הן הביטוי הלטיני והן הפירוש המקובל "נכתב בצדו" מתועדים עוד בתחילת המאה ה-20 כפירושם של ראשי־התיבות.
עם הזמן נפוצו פירושים אטימולוגיים נוספים לראשי־התיבות, כמו "נזכרתי בזאת", "נוסף בזאת" ,"נזכרתי בדבר", "נשכח בכתב", "נוסף בסוף", "נזכרתי בסוף" וכן "נזכרתי במשהו".
הכתיב נ.ב נפוץ, אך לא נכתב בהתאם לכללי האקדמיה ללשון העברית.
בהוספת הערות נוספות משתמשים בסימון "נ"ב 2", "ננ"ב" או "נ"ב לנ"ב".
בהשאלה, משמשים ראשי־התיבות לא רק להוספת דבר שנשכח מן הכותב בגוף הדברים, אלא גם כדרך להוסיף הערה שאין לה קשר ישיר לגוף המכתב, ככזו המאירה באופן אחר את תוכנו.
שימוש מכוון בדרך זו נפוץ במיוחד עם התפתחות היכולת לערוך מכתבים המוקלדים על מחשב, דבר המייתר את הצורך המעשי בהוספת הערת נ"ב.
מתתיהו (מתי) דרובלס (20 באפריל 1931 – 21 באוקטובר 2018) היה חבר הכנסת ויושב ראש מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, אשר פעל רבות לפיתוח מפעל ההתנחלויות.
דרובלס נולד בוורשה בירת פולין ב-1931. הוא התייתם מאמו לפני מלחמה.
בסוף 1940 נכנס, יחד עם משפחתו, לגטו ורשה.
ב-1942 נלקח אביו, ודרובלס, באותה עת בן ה-11, נשאר עם אחותו בת ה-13 ואחיו בן ה-9. בפברואר 1943 נמלטו השלושה מהגטו ובמשך שנתיים נדדו ביערות ובכפרים.
בתום המלחמה הגיעו לאיטליה ונכנסו לבית הילדים, בית שיזופולי, של ילדי סלבינו.
קרובי משפחה שגרו בארגנטינה הזמינו את דרובלס אליהם לבואנוס איירס, שם השלים השכלה תיכונית והיה חבר בית"ר.
דרובלס עלה לישראל ב-1950 יחד עם גרעין מבוא ביתר.
בשנת 1955 היה קצין שלטון בית"ר וב-1956 התחיל לפעול במחלקת ההתיישבות של תנועת החרות.
ב-1967 נבחר ליושב ראש משקי חירות בית"ר ובתפקידו זה הוביל את פעילות התנועה בהקמת שבעה יישובים חדשים מעבר לקו הירוק.
בבחירות לכנסת השביעית הוא הוצב במקום ה-28 ברשימת גח"ל ונכנס לכנסת ב-1972, עקב פטירתו של יוסף ספיר.
באוקטובר 1973 הכה וסילק בכוח מדוכן הנואמים את מאיר וילנר לאחר שזה האשים את גח"ל באחריות למלחמת יום הכיפורים.
ב-1978 מונה לראש החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית במקביל לרענן ויץ, ובתפקידו זה פעל רבות לפיתוח ההתנחלויות ביהודה ושומרון.
בין היתר הפיק, עם היכנסו לתפקידו, את "תוכנית האב לפיתוח ההתיישבות ביהודה ושומרון לשנים 1983-1979" אשר היתוותה את מדיניות ממשלת הליכוד וההסתדרות הציונית העולמית בנושא ההתנחלות ביהודה ושומרון.
באוקטובר 1981, הציג את "תוכנית המיליון", תוכנית ליישוב מיליון יהודים ביהודה ושומרון תוך שלושים שנה.
דרובלס כיהן כנגיד חברת אוצר התיישבות היהודים וחבר בוועדת הדירקטוריון שלה החל מ-1987, וכן כחבר הנהלת יד ושם.
בשנים 1994–2012 שימש יו"ר הארכיון הציוני המרכזי.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 בירושלים, עיר מגוריו, שובץ במקום ה-10 האחרון והסמלי ברשימת הליכוד לעיריית ירושלים.
בשנת 2011 הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות של יום העצמאות.
דרובלס נפטר ב-21 באוקטובר 2018, ונקבר במבוא ביתר.
מתתיהו שֶׁלֶם (27 במרץ 1904 – 10 במאי 1975) היה איש רוח, מלחין ומשורר ישראלי, מחלוצי הזמר העברי.
שלם היה איש העלייה השלישית, ונמצא בין ראשוני היוצרים של תרבות החג הקיבוצית.
היוצר הראשון ביישוב העברי בעת החדשה שחיבר מילים ומנגינות יחד.
יצירותיו שאובות מן המקורות היהודיים הקדומים ומנוף הארץ, בה הרבה לטייל ולהלך אחרי הצאן.
נולד בהרוביישוב שבאימפריה הרוסית (כיום בפולין) בשם מתתיהו ויינר.
בילדותו המוקדמת עברה המשפחה לעיר זמושץ'.
בתחילה בעיר הולדתו, הרוביישוב, בחדר המתוקן ולאחר מכן בזמושץ', לשם עבר עם משפחתו ב-1908 לאחר שהוזמן לנהל את בית הספר העברי "קדימה", בו גם למד בנו, מתתיהו.
מילדותו דיבר שלם עם אביו בעברית, וכבר כילד אהב לחבר שירים וראה עצמו כ"ילד משורר".
ביתו היה בית יהודי מסורתי מחד אך מתקדם ומשכיל מאידך.
"שני עולמות שרויים היו בבית הורי, אמא - שומרת הילכות מסורת באדיקות, אבא - נתון לזרם ההשכלה ולרחשי הזמן...
אמא דוברת יידיש עסיסית מתובלת אמרי עם, ובכוננית בין ספרי היהדות עבי הכרס חבויה הלשון הרוסית בכרכים של הקלסיקאים פושקין טולסטוי וכו' "
במהלך מלחמת העולם הראשונה ברחה המשפחה לאוקראינה, שם נדדה בין מקומות שונים.
נדודיו בתקופה זאת מתוארים בדבריו כהזדמנות להקשבה ולשמיעה של שירים וסגנונות שונים.
המשפחה שבה לזמושץ' לאחר מהפכת אוקטובר בתחילת שנות ה-20. בזמושץ' היה שלם מדריך בקן "השומר הצעיר", עבד בדפוס, והחל להתנסות בהדפסת שירים משלו בעברית.
בתחילת שנת 1922 נשלח שלם על ידי הוריו ללמוד חינוך, אך במקום זאת, הצטרף לקבוצה של תנועת "החלוץ" שנשלחה לעבודה חקלאית לכפר רוֹתְנִי בסביבה, על מנת להכשיר עצמה לעלייה לארץ ישראל.
בתקופה זו חיבר שלם שירים לקבוצת העבודה בנושאי העלייה ארצה וחלוציות, מסר אותם להם באופן אנונימי, והחברים בקבוצה היו שרים אותם.
בשנת 1922 עלה שלם לארץ ישראל.
בהתחלה נדד מספר חודשים בארץ.
מקום עבודתו הראשון היה במסחה (כפר תבור), שם עבד כחלק מקבוצה של "השומר הצעיר" לצד פועלים ערבים.
במהלך עבודתו התעניין ולמד את השפה הערבית ואת מנגינותיהם ושיריהם של הבדואים והפלאחים שעבדו עמו.
את ההיכרות הזאת עם התרבות הערבית ביקש להעמיק, ולשם כך הצטרף לקבוצת עבודה, שבנתה את הגשר על הירדן בנהריים, שנבנה לצורך מעבר רכבת העמק.
המקום היה מוכה מלאריה שחורה, והעובדים גרו בכוכים ובמערות במקום.
קיצוב האוכל היה דל וכלל פיתות וזיתים.
כל העובדים מלבד שלם היו ערבים.
הוא מעיד כי למד להבחין בין שלוש קבוצות שונות: פלאחים, בדואים ועירוניים.
כל אחת מהקבוצות הייתה בעלת מעמד ומטען תרבותי שונה.
תקופה זו הייתה בעלת חשיבות רבה בהתפתחותו המוזיקלית.
ב-1927 עבר שלם לקיבוץ בית אלפא, שם התגוררה חברתו, לימים אשתו, טובה זינגרמן, ילידת זמושץ' ותלמידת בית הספר "קדימה".
ב-1928 עם רכישת הצאן בקיבוץ, הפך לרועה צאן.
העבודה משכה אותו בשל השוטטות בגלבוע, המפגשים עם הערבים והאופי הרומנטי שבה.
רעיית הצאן הייתה עבורו קשר עם תרבות האבות והמקרא מקדמת דנא וקרקע פורייה ליצירה.
עבודתו כרועה הובילה ליצירת מסכת החג הראשונה שיצר: "חג הגז".
בפילוג הפנים קיבוצי ב-1940 בין אנשי "השומר הצעיר" ואנשי מפא"י, עבר עם האחרונים לרמת יוחנן.
ברמת יוחנן המשיך שלם את פועלו, הן בענף הצאן והן בתחום יצירת הזמר והחג.
בנוסף לרעיית הצאן, התבקש שלם לשמש מורה בחברת הנוער, ולשם כך יצא ב-1944 להשתלמות בהוראה בירושלים, כשהוא משלב לימודי מוזיקה אצל שלמה רוזובסקי.
במסגרת עבודת ההוראה בחברת הנוער בקיבוץ חיבר מחזות המשבצים בתוכם שירים ומנגינות, והעלה אותם על הבמה עם חניכיו.
עם תום עבודתו בחינוך הקים את המכון להווי ומועד ברמת יוחנן, המשמש כמרכז לשימור, חקר ויצירה בנושא תרבות, הווי והחג הקיבוצי.
במשך השנים בהן עבד בחינוך ובמכון להווי ומועד שמר תמיד על קשר חם עם ענף הצאן ועם הרְעִייה, שהיו אהבתו הראשונה.
בשנותיו האחרונות התרכז בעבודתו ב"מכון להווי ומועד" כשהוא מלווה בעצה ובהדרכה את הפעילות התרבותית בקיבוצים.
ב-1947 יצר את הטקס של חג העומר, הבא לציין את תחילת ספירת העומר.
ב-17 במאי 1975, כ"ט באייר תשל"ה, בגיל 71, נפטר שלם ברמת יוחנן, לאחר מחלה ממושכת.
יצירתו של שלם משלבת הכרות עמוקה עם הזמר העממי בתרבויות שונות.
בבית אביו גדל על ניגונים חסידים, שירי ציון וכן שירים ביידיש.
בהכשרה לפני עלייתו ארצה עבד בכפר של מיעוט רוֹתְנִי, שם הכיר קבוצת איכרים העובדת ושרה.
שם גם לקח חלק בשמחות חקלאיות: קציר, אסיף.
עם עלייתו ארצה, למד רבות על הזמר המזרחי מהערבים לצדם עבד במסחה וכן בבניית גשר הירדן בנהריים.
המפגש בין מזרח ומערב נכחו ביצירתו באופן מתמיד.
מפגשים אלו הותירו עליו את חותמם, וניתן לראות את הדיהם, לא רק מבחינה מוזיקלית אלא גם מבחינה חברתית, בכך שהחגים שיצר נושאים אופי עממי מבחינת הדגש על שיתוף הציבור כולו בהכנת החג ובטקס עצמו.
כבר מילדותו וצעירותו הוא מספר על כתיבת שירים בכלל ועל כתיבת שירים לצורכי קהילה בפרט: "הייתה לי הנטייה עוד מילדות לחבר את השיר שאני רציתי מבלי תכלית או מגמה מסוימת - זה היה למען מקהלת בית הספר...
ראיתי את עצמי, בהיותי ילד, כמשורר"
במהלך שהותו בכפר הרוֹתְני המשיך ביצירתו: "חברתי שירים באופן אנונימי, זאת אומרת לא זיהיתי את עצמי ומסרתי אותם לחבר'ה והחבר'ה היו שרים אותם.
הנושא היה חלוצים, עליה ארצה, וכו' "
בבית אלפא הפך שלם לדמות, אליה פונים על מנת שתכתוב לאירועי הקהילה: "כשהשמעתי שירי לראשונה בחוגי חברים נמצא להם הד ונתבקשתי לשיר אותם עוד ועוד עד אשר מצאתי עצמי לפתע מחבר לצרכים שונים של הקיבוץ, לאירועי חג שונים, לילדי הגן ובית הספר".
שלם שם דגש על היות יצירתו יצירה עממית המבטאת חיבור לעבודה לטבע ולחיי היום יום.
ייחודה של שירתו, כשירה בת העלייה השלישית וכשירת חלוצים, הוא ביחסה המתמיד לתרבות ועולם התוכן היהודי.
ניתן לראות ששלם ראה עצמו כיוצר המחדש וממשיך את שושלת הדורות ולא כדור חדש הניתק ממסורת אבותיו.
יצירת השירים נעשתה לדברי שלם לא לשם העלאתם על במה, אלא מופנית לחיים עצמם, ומהווה ביטוי לאירועי החג והחברה וכן להווי היום היום.
נושא היצירה הראשון של שלם בבית אלפא הוא הצאן.
עיסוק זה הוביל ליצירת החג הראשון "חג הגז".
בכך הפך מיוצר שירה ליוצר טקס.
שיריו הפכו למרכז תוכן עיקרי בטקסים שיצר והם מבטאים את תוכן החג ונותנים ביטוי לרחשי הלב.
עיסוקו בתחום החג והמועד העברי נשען על הידע וההיכרות המעמיקה שלו עם המסורת היהודית.
היכרות זאת באה לידי ביטוי בשירים, במאמרים ובטקסים שיצר.
שלם לא למד מוזיקה בצורה מסודרת ואף לא ידע תווים שנים רבות.
את שיריו הראשונים, בעת היותו בבית-אלפא, היה שר ליוסף טל, אשר רשם את התווים.
ברמת יוחנן, התמסר שלם לעיצוב דפוסים חדשים לחגים ביישוב הקיבוצי והכפרי, ויצר מסכות חג, לחג העומר, חג הסוכות, חג הגז וחג כלולות.
ביצירתו עבד בשיתוף עם לאה ברגשטיין, שהייתה הכוריאוגרפית של המחולות שבוצעו באותן חגיגות.
מסכות אלו הכוללות טקסים, שירים ומנגינות, הפכו לנכסי תרבות של התנועה הקיבוצית ושל יישובים רבים ברחבי הארץ.
בשנת 1951 הוענק לו פרס אנגל מטעם עיריית תל אביב-יפו.
בין שיריו הידועים: "שה וגדי" (על-פי שיר עם סלאבי), "רועֶה ורועָה", "פנה הגשם", "שיבולת בשדה", "שמעו שמעו", "עז וכבש" "יוחנן וגבריאל", "הבו לנו יין", "סביבוני ירוץ בגיל" (מילים: משה אביגל), ועוד.
חג הגז: מסכת החג הראשונה שיצר שלם, יחד עם לאה ברגשטיין.
המסכת מציינת את זמן גז הצאן.
נסמכת על אזכורים מקראיים של משתאות חג לרגל הגז, דוגמת משתה נבל הכרמלי, ומשתה אבשלום.
חג העומר: מסכת הנשענת על קציר העמר המתואר במשנה מסכת מנחות פרק י.
נחוג עד היום ברמת יוחנן ובקיבוצים נוספים ברב עם.
שמחת כלולות: מסכת המיועדת לחתונה הקיבוצית.
חג המים: מתרחש בחג הסוכות.
וכולל ציון של מועד העלייה לקרקע של הקיבוץ, של חג האסיף ושל שמחת בית השואבה, ומכאן שמו, חג המים.
לטובה ומתתיהו שלם נולדו שני בנים, אלישע שלם ואמיתי שלם.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, בספטמבר 2025, נפל סרן ערן שלם, אחד מניניו (הנכד של אלישע שלם), בעת פעילות מבצעית ברפיח שבדרום רצועת עזה.
זמרים, עריכה: שלמה קפלן / מפעלי תרבות וחינוך 1969.
שירים אחרים / ספרית פועלים, 1976.
נבל ואביגיל, מחזה לגיל הנעורים, ערך: יעקב דורון / אחוד הקבוצות והקיבוצים - הקיבוץ הארצי, הקיבוץ המאוחד.
הבאת העמר, מסכת חג ושירה
החג ביישוב הקיבוצי, ערך: דב מיזל / רמת יוחנן וברית התנועה הקיבוצית 1984.
הרועה וחגו, ערך דב מיזל / רמת יוחנן 1979.
העומר, איחוד הקבוצות והקיבוצים, המחלקה לתרבות והסברה.
חגינו המחודשים, פסח, עומר, ערך: דב מיזל / ברית התנועה הקיבוצית 1977.
שבלת בשדה, חגי טבע ושדה / דב מיזל / רמת יוחנן 1983
שמחת כלולות, דב מיזל / רמת יוחנן 1980
אור החסידות: ילקוט למסיבות בשנת הבעל שם טוב, המערכת: מתתיהו שלם, יהודה ארן, נחום בן ארי, שלמה קפלן, הוצאת תרבות וחינוך, תל אביב, תש"ך.
מתתיהו (מתי) שמואלביץ' (19 בינואר 1920 – 3 בדצמבר 1995) היה מגדולי לוחמי הלח"י, נידון למוות וברח פעמיים מבית הכלא.
שימש בתפקיד מנכ"ל משרד ראש הממשלה בימי מנחם בגין ויצחק שמיר.
בגיל 13 הצטרף לבית"ר ובגיל 17 עלה לארץ ישראל.
הוא עלה באופן בלתי ליגלי עם קבוצת אנשי בית"ר בספינת מעפילים במסגרת עליית אף על פי.
ביום כיפור 1938 הגיע לחוף בנימינה והצטרף לפלוגת בית"ר במקום.
עם הפילוג באצ"ל הצטרף ללח"י.
באוגוסט 1941 נעצר בתל אביב ונשלח בצו מעצר מינהלי ללא משפט למחנה המעצר מזרעה בצפון עכו (כיום המרכז הרפואי לבריאות הנפש - מזרע), שם פגש רבים מחבריו אנשי לח"י בתוכם יצחק שמיר ונתן ילין-מור.
בדצמבר 1942 הועברו עצורי לח"י ממזרע למחנה המעצר בלטרון.
מיד החלה קבוצה של 20 עצורים, שנתגבשה עוד במזרעה, לחפור מנהרה.
חפירת המנהרה נמשכה כתשעה חודשים.
היה צורך לדאוג לכלים מיוחדים לחפירה, להוצאת האדמה ופיזורה מבלי שירגישו בה לא רק השומרים אלא גם שאר העצורים שלא הובאו בסוד הבריחה.
היה גם צורך לספק תאורה ואוורור במנהרה.
את האדמה שהוצאה פזרו בערוגות נוי שנבנו סמוך לצריפים.
אורך המנהרה היה כשבעים מטר והיא עברה מתחת לגדר המחושמלת.
בתיאום ובעזרה של חברים מבחוץ יצאו בלילה של 1 בנובמבר 1943 20 עצורי לח"י ובתוכם שמואלביץ, אל החופש.
הוא שב לעבודת המחתרת ופעל לגיוס חברים ואוהדים למחתרת.
ב-5 באפריל 1944 כשהלך ברחוב החשמונאים בתל אביב, נתבקש על ידי משמר בריטי להזדהות.
הבריטים פתחו עליו באש והוא החזיר אש ופגע בשוטר בריטי.
לבסוף נפגע מקליע ברגלו ונפל.
שני חיילים בריטים ניגשו אליו ודרסו אותו עם נעליהם המסומרות בזרועו, לפתע הגיח אמבולנס, והאחות החלה לטפל בו תוך כדי שגוערת בחיילים לבל יפריעו לה לטפל בפצוע, וכך הוא ניצל.
הוא הזדהה בשם "רפאל בירנבוים".
הבריטים לא זיהו אותו כאחד מ-20 הבורחים מלטרון עד שאמר להם זאת במשפטו.
בכלא המרכזי בירושלים (במגרש הרוסים) החליט שמואלביץ להפוך את משפטו למשפט פוליטי.
למזלו הוא היה זמן מה בתא עם ישראל אלדד שעזר לו בניסוח הנאום בפני השופטים.
בין הדברים שנאמרו על ידו במשפט היו .
ובהתייחס לרודנות שאפיינה את המשטר הבריטי הכריז, בהזכירו את ספינת המעפילים שטובעה בידם על 700 נוסעיה:
נאומו של שמואלביץ עשה רושם גדול בארץ והתפרסם בעיתונים, דבר שמעיד על שינוי לטובה של יחס היישוב בארץ ללח"י.
בית המשפט מצא אותו אשם ודן אותו למוות בתלייה, הוא הולבש בבגד אדום והוכנס לתא הנידונים למוות, אך לבסוף הלחץ הציבורי השפיע על הבריטים והם המתיקו את עונשו למאסר עולם.
לצורך ריצוי עונשו הוא הועבר לכלא ירושלים, אך לאחר גירוש 251 עצורי המחתרות לאריתריאה הוא ארגן שביתת רעב והפסקת עבודה למשך 48 שעות, ובעקבות זאת הועבר לכלא עכו.
ב-4 במאי 1947 ברח מהכלא על ידי הפריצה לכלא עכו, אך לרוע מזלו נהג הרכב שנסע בו טעה ובמקום לנסוע מזרחה, הוא פנה דרומה ונתקל ביחידה של חיילים בריטיים (כלניות) שפתחו באש.
שמואלביץ עצמו נפצע, ונמלט פצוע לשדה תבואה.
חייל בריטי שגילה אותו התכוון להורגו אך בשנייה האחרונה הגיע סגן מנהל הכלא למקום וחצץ ביניהם.
לאחר זאת, חפרו הוא וחבריו מנהרה בתאם אל האולמות העתיקים שתחת הכלא, אך כעבור חפירה ממושכת וכישלונות מספר שנבעו ממפולות עפר וסלעים הבינו שאין מנוס מלהשיג קרשים וסמוכות בהם יחזקו את המנהרה.
התכנון היה לעשות "מכה" - 60 אסירי אצ"ל ולח"י ימלטו בלילה אחד דרך המנהרה בעזרת חבריהם מבחוץ, ואילו הבריטים לא ידעו לעולם כיצד התרחש הדבר.
החפירה בתאם בוצעה בתוך עמוד היישר כלפי מטה, והפתחים (בעמוד ובתקרת האולם שתחתיו) הוסוו היטב ולא היה סיכוי לעיניים זרות לגלותם.
הבריחה נועדה להתבצע באחד הלילות שבין 5 ל-10 בדצמבר, אולם לאחר החלטת האומות המאוחדות ב-29 בנובמבר 1947 על תוכנית החלוקה, התקיפו האסירים הערביים בכלא עכו את האסירים היהודים שהתגוננו יפה.
בעקבות זאת הוחלט להעביר את האסירים היהודים לכלא ירושלים – המנהרה נשארה מיותמת.
בכלא ירושלים שימש כמנהיג אסירי הלח"י והאצ"ל, והיה למוכתר תא 23. שמואלביץ' וחבריו לתא תכננו בריחה מן הכלא באמצעות חפירת מנהרה.
ב-20 בפברואר 1948 יצאה התוכנית אל הפועל, ו- 12 אסירים מהאצ"ל ומהלח"י נמלטו מכלא ירושלים דרך מנהרה שחפרו, אשר התחברה למערכות הביוב, כשהם מחופשים לפועלי עירייה שבאו לתקן את הביוב בבית הסוהר.
ראשון הנמלטים היה שמואלביץ' מנהיג הבריחה, ואחריו יצא משה סבוראי.
אחריהם יצאו בזוגות עוד עשרה אסירי לח"י ואצ"ל, כאשר כל זוג שיוצא ממערכת הביוב בתחפושת פועל, מגביר את חשדם של השומרים.
הבורח ה-13 נתפש והוחזר אל הכלא.
בכך השלים שמואלביץ' שלוש בריחות משלושה בתי כלא שונים של הבריטים: לטרון, עכו, וכלא ירושלים.
לאחר הבריחה הסתתר בביתו של הרב שלמה גורן.
שמואלביץ' החל לפרסם את זכרונותיו בעיתון הלח"י "מברק".
לאחר רצח מתווך האו"ם הרוזן פולקה ברנדוט בחודש ספטמבר 1948, נעצרו מתי שמואלביץ' ונתן ילין-מור והובאו למשפט בבית דין צבאי מיוחד בעכו באשמת ניהול ארגון טרור.
ב-10 בפברואר 1949 נגזרו על ילין מור 8 שנות מאסר ועל שמואלביץ' 5 שנות מאסר אולם הם ניחנו כעבור מספר ימים במסגרת חנינה כללית.
שמואלביץ' הצטרף למפלגת הלוחמים שרבים מיוצאי הלח"י נמנו עם חבריה והיה מועמד במקום השני ברשימתה בבחירות לאספה המכוננת אולם המפלגה זכתה רק במנדט אחד ושמואלביץ' נשאר מחוץ לכנסת.
בשנת 1949 נישא לתקוה בת יצחק אילון, ונולדו להם שתי בנות: שרה קולקר, פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטיקאית, וצביה שמואלביץ'.
בשנת 1964 נישא למשוררת ש.
בשנות ה-50 של המאה העשרים היה מו"ל של הוצאת כתבים (עד לרכישתה על ידי הוצאת מ.
מהקמת המדינה ועד לשנות ה-70 עבד שמואלביץ' בעסקים פרטיים שונים.
בשנת 1972 הצטרף שמואלביץ' לתנועת החרות, ובשנת 1980 מינה ראש הממשלה מנחם בגין את שמואלביץ' למנכ"ל משרד ראש הממשלה.
בתוקף תפקידו זה, היה ממונה מטעם הממשלה על הסכם תשלום הפיצויים למפוני סיני, ועל קשריה של ישראל עם מדינה זרה.
לאחר התפטרותו של בגין מהממשלה בחודש אוגוסט 1983, המשיך שמואלביץ' לכהן בתפקיד מנכ"ל משרד ראש הממשלה בממשלתו של יצחק שמיר עד להקמת ממשלת האחדות הלאומית בראשות שמעון פרס בחודש ספטמבר 1984. לאחר שסיים שמואלביץ' את תפקידו במשרד ראש הממשלה, המשיך בפעילות בליכוד.
ספר זכרונותיו בימים אדומים פורסם לראשונה בשנת 1949 והיה לרב-מכר.
מהדורות נוספות הופיעו בשנים 1978 ו-2004.
שמואלביץ' נפטר ב-3 בדצמבר 1995 בתל אביב, בגיל 75.
בתו היא הפסיכואנלטקאית שרה קולקר שכתבה את הספר מאין העצבות הזו ?
מתתיהו מינץ (י"ג בחשוון ה'תרפ"ד, 23 באוקטובר 1923 – כ' בשבט ה'תשע"ז, 16 בפברואר 2017) היה פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל וראש המכון לחקר הציונות באוניברסיטת תל אביב.
מתתיהו מינץ נולד בשנת 1923 בלובלין שבפולין, וב-1932 עבר עם הוריו לוורשה.
ב-1937 התחבר ל"שומר הצעיר", והיה שם חניכו של מרדכי אנילביץ'.
הוא הסתלק מוורשה כשבועיים לאחר כיבושה על ידי הגרמנים באוקטובר 1939. הוא היטלטל ממקום למקום במזרח פולין, וחמק בסוף אותה שנה לווילנה.
מווילנה עלה לארץ ישראל בראשית 1941 והיה חבר קיבוץ גן שמואל.
בין השנים 1943–1945 פעל בהנהגה הראשית של "השומר הצעיר" בארץ.
ב-1948 נשלח לפולין, לפעול בתנועה שהתחדשה שם, וב-1949 עבר לפעול בשווייץ באותה מסגרת.
עת התלהט העימות האידאולוגי במפ"ם בראשית שנות החמישים, נהה אחרי משה סנה וסולק מהקיבוץ ב-1955. לאחר הוועידה העשרים של המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות ונאום חרושצ'וב המפורסם, ניתק עצמו ממק"י.
אז החל את לימודיו האקדמיים.
את חוק לימודיו עשה באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הגמר לתואר השני על "נסיגת הרוטשילדים מהמלווה של 1891 לרוסיה" הגיש לפרופ' ישראל הלפרין, שהיה בין מוריו החשובים ביותר.
את עבודת הדוקטורט כתב בהנחיית פרופ' שמואל אטינגר, והגישהּ ב-1968. באותה שנה הצטרף לחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב ועבד בו עד שפרש לגמלאות ב-1993 בדרגת פרופסור מן המניין.
מינץ ישב דרך קבע בוועדה המרכזת של המכון לחקר הציונות וישראל, ושימש כראש המכון שנים אחדות.
הוא גם הנחה במסגרת המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב את המדור לחקר יהודי רוסיה ופולין.
ערך פרסומים; אסופות "סדרה חדשה", 1970–1973, רבעון שיצא מטעם ארכיון העבודה בתל אביב; "הציונות", שנתון מטעם המכון לחקר הציונות באוניברסיטת תל אביב, בשנים 1986–1990; הנחה מטעמו של המכון לחקר הציונות פרויקט מחקר על "פועלי ציון".
ערך את "שבות", שנתון מטעם המכון לחקר התפוצות בשנים 1983–1990. השתתף באופן פעיל בעריכת קובצי עיונים של מורשת בן-גוריון.
היה חבר בחברה ההיסטורית הישראלית ובאיגוד למדעי היהדות.
שימש כמרצה אורח וחוקר באוניברסיטת ניו יורק, עשה את מחקריו בייוו"א בניו-יורק.
שימש כיועץ המדעי של יד יערי.
מתתיהו מינץ נפטר ב-16 בפברואר 2017. הותיר אישה, חייקה, שני בנים ובת.
בנו, יצחק מינץ, מקיבוץ דביר, הוא מפתח מעבד התמלילים "קיוטקסט".
חייו ומשנתו של דב בר בורוכוב
עבודת הדוקטורט של מינץ נסבה על דב בר בורוכוב, וב-1976 פורסמה כספר בשם "בר בורוכוב, המעגל הראשון 1900–1906" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
דב בר בורוכוב, השקפותיו ופועלו היו הנושא במסכת מחקריו של מינץ.
לטעמו היו קיימים שלושה מעגלים בסיפור חייו של בורוכוב, שהיו קצרים ביותר (1881–1917).
בספר זה התחקה מינץ אחר חיבוטיו הרעיוניים ועשייתו הארגונית של בורוכוב החל ממעורבותו הפעילה, תחת הנהגתו של מנחם אוסישקין, במאבקם של ציוני ציון נגד תוכנית אוגנדה וכלה בהצלחתו לגבש את מה שייקרא מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית היהודית – פועלי ציון.
המעגל הראשון הסתיים בוועידה המייסדת של פועלי ציון הפולטאביים, בפורים (מרץ) 1906. הוועידה כללה גם מושב תאורטי, שבו קיבל את עיצובו הראשוני נוסח פולטאבה של פועלי ציון שנשארו נאמנים לארץ ישראל כטריטוריה שבה תמומש הממלכתיות היהודית.
על הנוסח שקדה כל צמרת המפלגה, ועל בורוכוב הוטלה המשימה לגבש את המצע במתכונת פרשנית רחבה, תוך התמודדות ממצה מול מצעי הקבוצות הסוציאליסטיות האחרות שהתקיימו בציבור היהודי באותה עת ("הבונד", הטריטוריאליסטים יוצאי פועלי ציון ועוד קבוצה של פורשים שהתגבשה סביב מצע אוטונומיסטי).
המצע הזה נוסח בחיבור גדול תחת הכותרת "הפלטפורמה שלנו".
הספר זיכה את מינץ בפרס יצחק בן-צבי לשנת תשל"ז.
המעגל השני כינס את השנים 1906–1914. את תיאורו לא גיבש מינץ במחקר מקיף ומפורט, אך השרטוטים ניתנו בקווים לביוגרפיה אגרות בר בורוכוב 1897–1917, שפורסמו כספר ב-1989, וכן בספר חבר ויריב: יצחק טבנקין במפלגת פועלי ציון בפולין 1905–1912 (ראה אור ב-1986).
התקופה נפתחה בחיבור הפלטפורמה שלנו, שהיה לספר יסוד רעיוני של מפלגת פועלי ציון.
החיבור התפרסם בהמשכים בעיתוני המפלגה בשנת 1906; ואולם בשל רדיפות המשטרה הצארית, לרבות מאסרו של בורוכוב, נאלצה המפלגה להעביר עוד באותה שנה את מוסדותיה מפולטאבה לווילנה.
תלאותיו של הגוף המפלגתי הרופף עדיין, הביאוהו לרדת למחתרת עמוקה, שהעמיקה עוד יותר עם עזיבת בורוכוב את רוסיה ב-1907.
לפי מחקרו של מינץ, לא זו בלבד ש'הפלטפורמה שלנו' התקדשה כספר יסוד אידאולוגי של המפלגה, היא גם התקבעה בהיסטוריה של תנועת הפועלים היהודית כמסמך המכונן של ה'בורוכוביזם'.
בחיבור גרס בורוכוב ואיתו המפלגה, ש"אם אין לו לפרולטריון היהודי כל דרכים מיוחדות משלו להגשמת הציונות – הרי שהציונות היא הזיה חסרת שחר"; זאת כיוון שהציונות לא הייתה יכולה להתממש במחיצת הפרספקטיבה ההיסטורית של המרקסיסטים אלא כציונות פרולטרית, וציונות זו לא הייתה ממשית בלי שתתגשם על ידי מלחמת המעמדות.
התובנה שבטיעון זה התכוונה איפוא להעלות את הציונות הפרולטרית בקנה אחד עם התהליך ההיסטורי הכללי, הדטרמיניסטי, של צעידת החברה הקפיטליסטית לקראת תמורתה הקרובה וההכרחית בחברה סוציאליסטית.
הציונות, אם תעמוד במבחן התנאים שלעיל, הופכת איפוא למרכיב של תהליך הישועה האוניברסלי, כשהיא מתמודדת במגזר החברתי היהודי הספציפי.
בורוכוב לא ביטל את תפקידה של הציונות הבורגנית; בפרוגנוזה שלו, התמצה תפקידה של הבורגנות היהודית בכינון הממלכתיות היהודית וביצירת חברה קפיטליסטית יהודית ריבונית.
הפרולטריון היהודי הוא חלק אינטגרלי ממנה, ומתמקד במאבקו המעמדי; אבל מכוח הדינמיקה הפוליטית של מאבקו זה, הפרולטריון מקדם את החברה למימוש מהפכני של השלב הסוציאליסטי, כפועל יוצא של תמורה חברתית שבהכרח בוא תבוא.
נשאלה השאלה איך תתעורר הציונות הפרולטרית, וכיצד היא תיהפך לערובה למימושה של הציונות.
תשובתה של הפלטפורמה הייתה שבגין האקס-טריטוריאליות של העם היהודי, שממנה סובלות כל שכבות העם, נמצא הפרולטריון היהודי במצב נחות לעומת הפרולטריון של עמים טריטוריאליים וריבוניים.
נחיתות זאת גזרה עליו להיצמד לסדנאות מלאכה המעסיקות פועלים מעטים כל אחת, וחסמה בפניו את שערי בתי החרושת הגדולים, שצמחו עם התהליך של ריכוז ההון.
בתהליך של ריכוז ההון, הופיעו מפעלי התעשייה הגדולים, שריכזו בתוכם ציבורי פועלים גדולים; אלה קידמו את המודעות המעמדית של הפרולטריון, והעצימו בדיעבד את המאבק המעמדי ואת המודעות המהפכנית של הפועלים, שיביאו עימם בהכרח את המהפכה הסוציאליסטית.
מינץ טען כי הפרוגנוזות המרקסיסטיות שרווחו בקרב הבולשביקים ברוסיה, ובעיקר הציפייה האינטנסיבית להתממשות התמורה המהפכנית בטווחי זמן קצרים – ציפייה שהייתה יותר בגדר חזון ומשאלה מאשר מציאות ריאלית – חלחלה עמוק גם לתוך הפרוגנוזות של בורוכוב.
את התהליך הזה העריך בורוכוב, ושקל מצד אחד כמחדל של המאבק המעמדי של הפועלים היהודים הנובע מחולשת הבסיס האסטרטגי שלהם (העדר ריבונות טריטוריאלית ועבודה במנופקטורות זעירות) וממילא כחולשת כר העבודה שעומד לרשותם.
אגב כך מפיצה ההגירה את הבעיה היהודית בעולם, מחריפה את סתירות הקיום ומקרבת את הפתרון; הפועלים היהודים ייאלצו לבקש מקלט לעצמם בסדנאות שבבעלותו של ההון היהודי, ויחזור הכורח לנישולם מכוח עדיפותם של מפעלים גדולים ומתקדמים יותר טכנולוגית, ומהמפעלים הגדולים תדחק אותם התחרות והאנטישמיות והשכר הנמוך הנוהג בהם.
מכאן צמחה התובנה שהפועלים היהודים וגם ההון היהודי הזעיר יצטרכו לחפש לעצמם יעד הגירה ייחודי ליהודים, שבשל נחשלותו המשקית לא יקרוץ למהגרים האחרים.
כך אותרה ארץ ישראל כיעד של ההגירה היהודית.
תפיסה זו ידועה כ"פלשׂתיניזם פרוגנוסטי", בניגוד לפלשׂתיניזם עקרוני.
מינץ תיאר את שנות גלותו בווינה, שבה החל בורוכוב לסגת מן הקונספציה ה"קלאסית" שגיבש בפלטפורמה.
השפיעה על כך מהפכת הטורקים הצעירים (1908), שאותה נטה לאבחן כמהפכה בעלת אופי בורגני שתמריץ את המודרניזציה של טורקיה וממילא תעצב תנאים נוחים יותר לתהליך ההגירה היהודי לארץ ישראל.
הוא גם למד לאט שההגירה של היהודים לאירופה המערבית ובעיקר לארצות הברית איננה סובלת מתחרות ודחיקה, ומכאן שלא מתרחשת הטיית נחשולי ההגירה של היהודים לארץ ישראל בצורה מאסיבית.
בורוכוב גם התרשם מאוד מ"עבודת ההווה" הציונית באוסטריה ומן המאבק העיקש לזכויות לאומיות ולאוטונומיה פרסונאלית של יהודי גליציה.
מכאן תמיכתו בהחלטת ועידת צ'רנוביץ (1908), שגרסה כי היידיש היא-היא שפתם הלאומית של היהודים ושיש לעשות הכול לנורמטיביזציה של הלשון.
בורוכוב גם החליט לתרום מאונו למאמץ הזה, התמסר למחקר השפה ואף שקד על האחדת שיטת הכתיב ביידיש.
היידיש הנורמטיבית הייתה צריכה להיות לשון ההוראה של רשתות בתי הספר ומוסדות התרבות היהודיים שתקדם האוטונומיה היהודית לכשתושג בתפוצות הגדולות.
בשנים 1907–1914 ישב בורוכוב בעיקר בווינה, והתמודד עם תנאיו החומריים הקשים.
את פרנסתו ביקש להבטיח על ידי עבודה עיתונאית.
היה לו קשר לשבועון הציוני ברוסיה "ראזסבייט" (רוסית: 'השחר'), שבו ראו אור כתבותיו על מאבקם של יהודי אוסטריה לאוטונומיה ושוויון זכויות לאומי במסגרת הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
ברם בורוכוב לא הפך לאוטונומיסט; הוא המשיך לראות בכיבוש הממלכתיות היהודית תנאי בל יעבור לשוויונם הלאומי של היהודים ובסיס איתן להבטחת מעמדה ושלומה של התפוצה היהודית.
"זמנים חדשים זמירות חדשות" הוא ספרו של מינץ (ראה אור ב-1988), המתאר את מה שכינה מינץ "המעגל השלישי במסכת חייו של בורוכוב".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ בורוכוב לנדוד עם משפחתו למילאנו באיטליה, ובזה נפתח המעגל השלישי בחייו.
במילאנו חבר בורוכוב לפנחס רוטנברג, שביקש לקדם את רעיון שילובם של יהודים בגדודים מיוחדים במלחמה לצד בעלות הברית תמורת התחייבות האחרונות להקמת רפובליקה יהודית בארץ ישראל.
רוטנברג גם יזם התאגדויות של יהודים ושל יוצאי עמים אחרים על מנת לקדם את רעיון הרפובליקה היהודית בדעת הקהל בארצות הנייטרליות ובמדינות של בעלות הברית.
איגוד כזה קם באיטליה – Pro Causa Ebraica ("למען העניין היהודי").
על כל האיגודים להתלכד בקונגרס יהודי עולמי, שיציג בפני העולם את התביעה לרפובליקה יהודית.
לפי מינץ, בורוכוב הזדהה עם התנועה וקיבל את האוריינטציה על בעלות הברית, שלא כרבים מחבריו בהנהגת הברית העולמית של מפלגות פועלי-ציון, שלהם הייתה אוריינטציה על גרמניה, כלומר על מעצמות המרכז.
לדוד בן-גוריון וליצחק בן-צבי הייתה אוריינטציה על גרמניה והם העריכו שעתידו של המפעל הציוני מצוי במסגרת האימפריה העות'מאנית, שתצא מנצחת מן המלחמה לצד גרמניה.
בדצמבר 1914 עבר בורוכוב לארצות הברית; שם פעל במסגרת מפלגת פועלי-ציון האמריקנית ויחד עם רוטנברג בתנועה למען הקונגרס היהודי.
הוא גם ערך את ביטאון התנועה "דער אידישער קאָנגרעס" (יידיש: "הקונגרס היהודי").
ספרו של מינץ הביא גם תיאור מפורט לחודשי חייו האחרונים של בורוכוב, שיבתו לרוסיה, עשייתו במפלגה הרוסית, מחלתו ומותו.
חוגרים ומפתחים, לתולדותיה של חבורת "דרור" ברוסיה
זוהי מונוגרפיה שכתב מינץ על קבוצת "דרור" הקיובית, חוגרים ומפתחים, לתולדותיה של חבורת "דרור" ברוסיה, אשר ראתה אור ב-1983. החיבור דן בדברי ימיה של חבורה בולטת בקרב צעירי ציון ברוסיה ערב מלחמת העולם הראשונה.
החבורה תרמה תרומה מעניינת וחשובה לשיח האידאולוגי בקרב הדור הצעיר של התנועה הציונית הרוסית.
על חבריה נמנתה שורה של דמויות בולטות בתולדות "החלוץ" הפולני ולאחר מכן בתולדות הקיבוץ המאוחד ואחדות העבודה לאחר פילוגה של מפא"י.
זאת הקבוצה שסובבה את יצחק טבנקין וסעדה בצורה היעילה ביותר את מעמד ההנהגה שלו בקיבוץ המאוחד.
נמנו בשורותיה מאיר בוגדנובסקי, אברהם ביאלופולסקי, פייבוש בנדורי, יוסף בנקובר, יהודה בראגינסקי, אהרון ברדיצ'בסקי, חומה חיות, דוד ליפשיץ ועוד רבים וחשובים.
חבלי נעורים, התנועה השומרית 1911–1921
ספר זה, אשר ראה אור ב-1995, סיכם את מחקרו של מינץ על תולדות תנועת השומר הצעיר".
הוא נתהווה כפועל יוצא של האיחוד בין יוצאי צעירי ציון מגליציה, שנמלטו משם עם התקדמות הצבא הרוסי ומדריכי קבוצות הצופים שמצאו מקלט בעיר.
פרקים רבים בספר מוקדשים למאיר יערי ומקומו בתולדות התנועה בשנים אלה.
היבסקציה הייתה בעיניו גורם שניסה בכל כוחו לעמוד על משמר האינטרסים הלאומיים של היהודים, בהבינה שמתן שיווי זכויות ליהודים מתגלה כעניין ערטילאי בלי שתוכרנה משפטית הזכויות הלאומיות.
מסיבה זו היא ניסתה ליזום ולקדם את מפעל הסבת היהודים לעבודת האדמה כמפעל שיביא גם לריכוז צפוף טריטוריאלית ומאפשר עם הצלחתו לייסד רפובליקה סובייטית יהודית.
דובר על הצורך להסב אל עבודת האדמה כמאה אלף משפחות יהודיות, שאליהן יצטרפו אנשי השירותים השונים – תהליך שייצור ריכוז טריטוריאלי יהודי.
מפעל הקומזט כיוון את תשומת לבו לאפשרויות ההתנחלות היהודית בסביבות ים אזוב, כלומר היישובים החקלאיים היהודיים בנפת חרסון ובדרום אוקראינה, בצפון חצי האי קרים ועל האדמות שנגעו לימה מצד מזרח, לאחר שתבוצענה בהן עבודות ניקוז והשבחה נדרשים.
גם לדעת לנין היה תהליך כזה רצוי מאוד.
מינץ דן בגישת לנין לבעיית היהודים במאמרו "הנוסחה החבויה של לנין בשאלה היהודית ונוכחותה בשיח הסובייטי-יהודי".
בר בורוכוב: המעגל הראשון (1900–1906), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ז-1976 (סדרת מחקרים ומקורות/המכון לחקר הציונות על שם חיים ויצמן).
חוגרים ומפתחים: לתולדותיה של חבורת "דרור" ברוסיה, תל אביב: יד טבנקין ואוניברסיטת תל אביב, תשמ"ג-1983 (סדרת מחקרים ומקורות/אוניברסיטת תל אביב, בית-הספר למדעי היהדות על שם חיים רוזנברג, המכון לחקר הציונות על שם חיים ויצמן).
חבר ויריב: יצחק טבנקין במפלגת פועלי ציון 1905–1912, אפעל: יד טבנקין, תשמ"ו-1986.
חבלי נעורים: התנועה השומרית 1911–1921, ירושלים: הספרייה הציונית על-יד ההסתדרות הציונית העולמית, תשנ"ה-1995.
מפתח לחטיבות ההגיגים מעזבונו של בר בורוכוב: פילוסופיה ומחשבה חברתית ולאומית (1902–1904, 1907–1910) / התקינה רחל בלום-מאכלין; הביא לדפוס ישראל רודניצקי; ערך והקדים מבוא מתתיהו מינץ; תל אביב : המכון לחקר התפוצות, תשל"ו-1975 .
הוועידה השלישית של פועלי-ציון ברוסיה, 1917 (תעודות) / ההדיר והוסיף מבואות והערות מתיהו מינץ; תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשל"ו-1976;.
ועידת קראקוב של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית היהודית פועלי-ציון ברוסיה (אוגוסט 1907): תעודות / ההדיר והוסיף מבואות והערות מתתיהו מינץ; תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תש"ם-1979.
אגרות בר בורוכוב 1897–1917 / ליקט, ההדיר וכתב מבוא והערות מתתיהו מינץ ; עורכת משנה צביה בלשן; תל אביב: עם עובד, תשמ"ט-1989; סדרת מחקרים ומקורות (המכון לחקר הציונות ע"ש חיים ויצמן)
שורש לעקורים: תנועות הנוער במחנות העקורים בגרמניה 1945–1949 / יהויקים כוכבי; עריכה מדעית: מתתיהו מינץ; ירושלים: הספרייה הציונית על-יד ההסתדרות הציונית העולמית, תש"ס-1999.
משה סנה, כתבים, ה: 1966–1972, הוצאת עם עובד ואוניברסיטת תל אביב, תל אביב 2002 (ערך והוסיף מבוא).
הציונות: מאסף לתולדות התנועה הציונית והיישוב היהודי בארץ-ישראל; תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, המכון לחקר הציונות ע"ש חיים ויצמן, הקיבוץ המאוחד, תש"ל- 1970 – 2001.
פולמוס מתיחת הקו, השיח האידאולוגי בתנועה השומרית בפולין בשנות ה-20, מקורות לחקר תולדות השומר הצעיר, 7, יד יערי, גבעת חביבה, 2001 (ערך והוסיף מבוא).
שבות: מחקרים בהיסטוריה ובתרבות של יהודי רוסיה ומזרח אירופה: מוקדש למתתיהו מינץ בהגיעו לגבורות, עורך: בנימין פינקוס, 2002–2003, 11 (27).
"מתתיהו החשמונאי" הוא פסל מאת הפסל היהודי בוריס שץ.
הפסל מציג את המנהיג הלאומי היהודי מתתיהו הכהן, כשהוא אוחז בחרב ודורך ברגלו על גופת חייל סלאוקי.
אופן הצגה זה קשור אל תמה אידאולוגית של "ניצחון הטוב על הרע", כפי שהוא מתבטא למשל בעיצוב דמותו של פרסאוס בפיסול של המאה ה-15.
לדברי חוקר האמנות יגאל צלמונה דגם הקסדה שלראשו הכרות של החייל שבפסל הוא הדגם שהיה בשימוש חיילי המשמר הצרפתי בעת יצירתו.
במהלך עבודת הפיסול התרחשה בצרפת פרשת דרייפוס, והשימוש בדגם הקסדה הצרפתית נעשה ככל הנראה כמחאה על הפרשה ועל האנטישמיות שהופגנה במהלכה בצרפת.
שץ יצר את הפסל בשנת 1894, בעת שהותו בפריז.
בשנת 1905 תועד הפסל באוצר בית המלוכה הבולגרי אך מאז אבדו עקבותיו.
באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות מצויה גרסה של ראש הפסל בלבד, יצוק גבס צבוע, המתוארכת אף היא לשנת 1894. ייתכן כי שימשה מתווה הכנה לפסל.
עותקים נוספים, כגון עותק הנמצא בבית ביאליק, עשויים בטכניקה של יציקת קרמיקה.
מתתיהו וינוקור (1872, באלטה, אוקראינה – 5 בדצמבר 1961, תל אביב) היה תעשיין, סוחר ועסקן ציבורי.
ממייסדי תל אביב וממייסדי בית הכנסת הגדול בעיר.
וינוקור נולד בעיירה באלטה שבאוקראינה.
עד גיל 15 למד בתלמוד תורה, ולאחר מכן עבר לסייע לאביו ולמד את מקצוע החבתנות (עשיית חביות עץ).
ב-1905 עלה לארץ ישראל בעלייה השנייה, עבד בבציר במושבות ראשון לציון, חדרה ורחובות.
לאחר כשנה פתח מפעל לייצור חביות עבור היקבים במושבות אלה (בשותפות עם מרדכי וייסר).
במסגרת נסיעותיו לרוסיה בענייני עסקי החביות העלה לארץ ספרי תורה.
ב-1909 היו וינוקור, רעייתו תרצה ושבעת ילדיהם, בין 66 המשפחות באגודת אחוזת בית להקמת תל אביב.
בהגרלת המגרשים זכו במגרש ברחוב יהודה הלוי 31 ובנו בו את ביתם.
כן היה וינוקור בין מייסדי מרכז בעלי מלאכה ובנק קופת עם.
בין השנים 1924–1944 כיהן כיו"ר מרכז בעלי המלאכה בתל אביב.
כנציג בעלי המלאכה נבחר לציר בקונגרס הציוני העולמי ה-14 שהתקיים בווינה.
הוא ארגן את המניין הראשון לתפילה בתל אביב ופעל להקמת בית הכנסת הגדול ברחוב אלנבי, שהיה ממייסדיו.
על שמו רחוב מתתיהו שבשכונת "מרכז בעלי מלאכה" בבני ברק.
וינוקור נפטר ב-5 בדצמבר 1961 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
סלע נולד בשם אדמונד זילברשטיין באינסברוק שבאוסטריה.
בסיום לימודיו התיכוניים למד באוניברסיטת אינסברוק וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
בצעירותו ובמהלך לימודיו היה פעיל האגודה הציונית "בלאו וייס" וייסד בעירו את סניף בית"ר.
ב-8 באפריל 1936 עלה לארץ ישראל ועבד בחקלאות בבנימינה.
בשנת 1937 התגייס למשטרת היישובים העבריים ושירת כשוטר ברחובות עד 1945, אז הוסמך לעריכת דין והצטרף למשרד בתל אביב.
לאחר הקמת מדינת ישראל נקרא לשוב לשירות במסגרת משטרת ישראל כסגן מפקד נפת טבריה וזמן קצר לאחר מכן מונה למפקד הנפה.
עם הקמת מחוז צפון, בשנת 1949, עבר לשמש סגן מפקד המחוז, ובהמשך אותה שנה נתמנה לסגן מפקד מחוז תל אביב (1949 - 1951).
בתפקידו האחרון היה הראשון למלא את התפקיד לאחר הקמת האגף, ובתקופת כהונתו היה נציג המשטרה בכינוסי האינטרפול וממונה על חקירת מפכ"ל המשטרה לשעבר יחזקאל סהר.
לאחר פרישתו לגמלאות עסק בייעוץ משפטי.
בשנת 1977 מונה לחבר הוועדה לבירור נושא הפשיעה בישראל.
סלע היה נשוי לפרידה-יהודית עד למותה ב-1986 ואב לשני בנים.
מתתיהו (מתי) זלצר (1922 – 31 בדצמבר 2002) היה רופא ילדים, מומחה ברפואת היילוד (נאונאטולוגיה) ואחד מהאבות המייסדים של התחום, מנהל אחת מהמחלקות הראשונות בישראל ברפואת היילוד במרכז הרפואי רמב"ם, אחד מראשוני המורים בפקולטה לרפואה בטכניון, פרופסור חבר ברפואת ילדים, דיקן הסטודנטים ומנהלו הראשון של האגף הפדיאטרי בביה"ח.
זלצר נולד בקישינב (בירת מולדובה) בשנת 1922 להוריו מלכה ואליעזר זלצר, בן זקונים למשפחה ציונית אמידה בת שבעה אחים ואחיות.
סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1940. בשנת 1941 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת חרקוב (שנה אחת בלבד) וב-1945 המשיך בלימודי הרפואה בצ'רנוביץ.
לאחר פלישת הגרמנים לרוסיה נמלט לעבר הרפובליקות בדרום מזרח אסיה ושהה חלק מהזמן בקירגיזסטן ובאוזבקיסטן כפליט חסר כול והתפרנס מעבודות מזדמנות.
על אף זאת הצליח לשמור על קשר עם חלק מאחיו.
ב-1946 הגיע ארצה באניית המעפילים "הגנה".
בתחילת דרכו בארץ, עבד כחובש בקופת חולים כללית במרפאת כפר חסידים.
התנדב לארגון ה"הגנה" וב-1948 התגייס לצה"ל.
שירת במלחמת העצמאות כקצין חובשים חטיבתי והשתתף בקרבות חטיבת כרמלי בדרגת רב-סרן (ללא קורס קצינים).
בשנים 1949–1951 השלים את חוק לימודיו במחזור הראשון של הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1951–1954 התמחה ברפואת ילדים אצל פרופ' וולטר פאלק וד"ר יוסף בר-חי בבית החולים הממשלתי בחיפה (לימים בי"ח רמב"ם).
בין השנים 1952–1956, הקים את שני חדרי התינוקות והפגים הראשונים ברמב"ם.
ב-1954 היה בין הראשונים שביצעו בישראל החלפת דם בילודים הסובלים מצהבת היילוד עקב חוסר התאמה בין ה-Rh (גורם רזוס) של התינוק לזה של האם.
בשנים 1956–1976 היה מנהל המחלקה לכירורגית ילדים ובפועל ניהל את מחלקת התינוקות והפגים.
בנוסף לעיסוקו הרפואי הצטרף ב-1956 להנהלת בית החולים והשתלב בתפקידי ניהול וארגון בעתות שלום ובמלחמה.
ב-1961 נשלח זלצר על ידי משרד הבריאות וארגון הבריאות העולמי לכמה השתלמויות באנגליה, שוודיה, פינלנד ובהמשך גם בצרפת, ארצות הברית ומקסיקו והתמחה בתחום טיפול נמרץ בילודים.
עם שובו הקים ב-1961 את יחידת הפגים בת 7 עריסות.
ב-1975 הוכפל שטח המחלקה, נרכש ציוד חדיש להנשמה וניטור והיא הפכה למחלקה לטיפול נמרץ ילודים ופגים.
החל משנת 1964 ועד צאתו לגמלאות ב-1987, ניהל את המחלקה לטיפול נמרץ בילודים ופגים שהייתה המחלקה היחידה בצפון ישראל.
ב-1979 ארחו מתי זלצר וצוות המחלקה את הגב' ג'יהאן סאדאת, רעייתו של נשיא מצרים שהגיעה לביקור בלוויית הגב' עליזה בגין, רעייתו של ראש ממשלת ישראל.
ב-1982 התמנה ליו"ר האגף הפדיאטרי בביה"ח והשקיע את רוב מרצו בתכנון והקמת בית החולים הראשון לילדים על שם מנשה מאיר שנחנך ב-1984. ב-1985 נבחר כעובד מצטיין ארצי במערכת הבריאות הממשלתית.
בשנת 1987 פרש לגמלאות לאחר 36 שנות שרות בביה"ח ולאחר שטיפל במאות אלפי תינוקות.
בצאתו לגמלאות התמנה למנהל הרפואי של מכבי שירותי בריאות בחיפה ובאזור הצפון, והקים את כל המערך הרפואי החדש של הקופה.
היה נשוי למירה (לבית ברסלרמן) ואב לאלישבע זלצר Elishevanotes.com, עיתונאית וסופרת, ולמלי ליפמן העוסקת בשיווק תיירות ובגינון.
בשנת 1991 נבחר מתי זלצר על ידי מועצת העיר חיפה כ"יקיר חיפה" על מפעל חייו.
לפרופ' זלצר הייתה פעילות אקדמית ענפה שהתמקדה בהוראה על מחלות ילדים, התפתחות וגדילה והיגיינה אישית.
הוא לימד בבתי הספר לסיעוד של בי"ח רמב"ם ובי"ח רוטשילד (לימים, המרכז הרפואי בני ציון), בחוג לחינוך מיוחד במכללת גורדון, בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
לימד גם בפקולטה לרפואה של הטכניון והיה לדיקן הסטודנטים בין השנים 1970–1975. ב-1979 התמנה לפרופסור חבר בפקולטה.
בשנים 1970–1977 היה אחראי ללימודי המשך של המכון להשתלמות רופאים של ביה"ח הדסה וקופת חולים כללית.
הקים דורות של מומחים בנאונטולוגיה שתפסו עמדות ניהול במחלקות שונות בישראל.
היה פעיל בסניף חיפה של ההסתדרות הרפואית בישראל, חבר הוועד הארצי של מועצת רופאי הילדים, חבר במועצת המנהלים של בי"ח רוטשילד, יו"ר המועצה הארצית של קופ"ח מכבי ופעיל בחבר הנאמנים של בית הספר הריאלי בחיפה.
היה ממקימי מעון היום לקשיש של קופת חולים מכבי בחיפה.
גלגול מאוחר של הישיבה הזאת נקרא על שמו, ישיבת בית מתתיהו.
נולד בעיירה אוסטרוב שבפלך לומז'ה בפולין (אז בשליטת האימפריה הרוסית) לצבי מיכאל שצ'יגל.
בגיל 11 היגרו הוריו מפולין.
הוא נותר לבדו ונכנס ללמוד בישיבת נובהרדוק והיה מתלמידיו של הרב יוסף יוזל הורוביץ, "הסבא מנובהרדוק".
נישא למרים, בת הרב משה אליעזר הכהן באייער ממוטלה, ממקורבי החפץ חיים
מאז בחרותו נרתם להקמת ישיבת נובהרדוק.
הוא נמנה עם מייסדי ומנהלי ישיבות "בית יוסף" בחארקוב, בזוויהל ובמזריץ'.
כבר בשנות ה-20, עוד בטרם עלה ארצה, העלה את הרעיון להקמת ישיבה במושבה בני ברק שהוקמה באותה תקופה.
הוא שוחח על כך עם הרב שמעון קאליש, האדמו"ר מסקרנביץ, שהיה רבו של מייסד בני ברק יצחק גרשטנקורן.
האדמו"ר שלח מפולין מכתב לגרשטנקורן ובו הזכיר את הרב שצ'יגל ואת תוכניתו להקמת ישיבה בבני ברק וביקש את סיועו.
אולם יישום התוכנית לא יצא אז אל הפועל ונדחה עד לעלייתו לארץ ישראל.
בקיץ תרצ"א (1931) עלה הרב שצ'יגל לארץ ישראל, יחד עם עמיתו הרב דוד בליאכר.
אשתו ושלושת ילדיו של הרב שצ'יגל נותרו בפולין, והם עלו ארצה רק כעבור שלוש שנים וחצי, בחשוון תרצ"ה.
שני הרבנים הקימו את הישיבה בבני ברק סמוך לבואם ארצה.
כעבור זמן קצר שב הרב בליאכר לפולין והרב שצ'יגל המשיך לבדו בניהול הישיבה.