tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל התמקד היישוב באותן שנים במאבק הלאומי מול שלטונות המנדט הבריטי ובהגנת היישוב מול גלי האלימות של מאורעות תר"פ, תרפ"א ותרפ"ט.
בחיי היישוב פנימה נוצרה מחלוקת פנימית עמוקה בין תנועת העבודה לרוויזיוניזם שהאפילה על כל מחלוקת אחרת וליוותה את היישוב במשך כל יתר תקופתו.
כפועל יוצא חדלה המחלוקת בין איכרי המושבות לחלוצי העלייה השלישית ואלו שבאו אחריה, מלהיות נושא מרכזי בחיי היישוב, והכינוי "בועזים" הפך לארכאי.
העיתון הבונה החופשי הוא ביטאונה של הלשכה הגדולה של הבונים החופשים במדינת ישראל.
בביטאון מאמרים הקשורים למסדר, דבר הנשיא, תמונות מאירועים ועדכונים מהלשכות במסדר.
בעיתון מאמרים בשפות שונות (בעיקר בעברית, באנגלית, בספרדית ובערבית).
הגיליון הראשון הופיע בינואר 1933, תוצר של עבודתם של האחים למסדר חיים הררי ורפאל אבולעפיה (כמוציא לאור) ומאז הוא הופיע ברציפות במשך 5 שנים.
בשנים 1938–1948 הייתה הופעתו בלתי סדירה, עקב קשיים כספיים והמצב הפוליטי המעורער.
כך עד לאיחוד הלשכות של הבונים החופשים בישראל, בשנת 1953 ובחסותה של הלשכה הגדולה של סקוטלנד, מאז החל לצאת באופן סדיר, עד היום.
היסטורית הבונים החופשיים היהודים הראשונים
המקרה הראשון של קבלת יהודי לבונים החופשיים אירע בשנת 1732 בלונדון.
השם של הבונה החופשי היהודי הראשון שמוזכר באותה תקופה הוא Edmon Rose.
יש מספר עדויות על כך שגם בגרמניה בשנת 1762 נתקבלו יהודים לסניפי הבונים החופשים.
חברות בבונים החופשיים הקנתה היכרות וקשרים עם חוגים שלא היו פתוחים בפני היהודים, שכן היהודים באנגליה חיו בשולי החברה האנגלית.
היו מספר לשכות של יהודים גם בהולנד ובצרפת.
עדויות ראשונות לקיומם של בונים חופשיים בארץ קיימות משנת 1868. הלשכה הלאומית הגדולה בישראל הוקמה בשנת 1933. כיום יש במדינת ישראל לשכה מרכזית של הבונים החופשים שהוקמה ב-1953. גוף זה מאחד תחתיו את כל לשכות הבונים החופשים במדינת ישראל.
יש כיום כשש לשכות סדירות במדינת ישראל: לשכות באזור הצפון, לשכות בחיפה, לשכות בגליל, בדרום, באזור השרון ובאזור המרכז.
בין עורכי הביטאון במהלך השנים היו:
הבּוֹנְדְּס (או בשמו הרשמי מפעל מלווה העצמאות והפיתוח; באנגלית: State of Israel Bonds) הוא ארגון העוסק במכירת איגרות חוב של מדינת ישראל ליהודים בתפוצות.
הבונדס הוקם בספטמבר-אוקטובר 1950 ביוזמת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שר האוצר אליעזר קפלן, וגולדה מאיר עם הנרי מורגנטאו, שמואל רוטברג והנרי מונטור מיהודי ארצות הברית.
בראשית ימיה היה קשה לשכנע את יהודי ארצות הברית להשקיע את כספם באיגרות חוב של מדינת ישראל שזה עתה קמה.
אולם עם הזמן הצליחו אנשי הבונדס לגייס סכומים גדלים והולכים, עד שבשנות ה-60 של המאה ה-20 היה הבונדס לאחד ממקורות ההכנסה העיקריים של תקציב הפיתוח של ממשלת ישראל.
מתקציב זה הוקמו בעשורים הראשונים למדינה פרויקטים כגון המוביל הארצי, מפעלי ים המלח, תחנת הכוח אורות רבין בחדרה, ופיתוח נמלי הים של ישראל (חיפה, אשדוד ואילת); ואילו בעשורים האחרונים מושקע התקציב בפרויקטים בתחום העלייה מברית המועצות ומאתיופיה, הרחבת נמל התעופה בן-גוריון ורכבת ישראל, ושיפור תשתיות.
עד סוף שנת 1967 הצליח הבונדס לגייס 1.1 מיליארד דולר.
כיום מגייס הארגון כ-1.2 מיליארד דולר בשנה, שהם כמחצית ההון שמגייסת ישראל ברחבי העולם בשנה.
בסך הכול גייס הבונדס מאז הקמתו יותר מ-33 מיליארד דולר.
בשנים האחרונות התעורר ויכוח בדבר נחיצותו של המפעל.
השוללים את המשך קיומו טוענים, ששיעורי הריבית הגבוהים המובטחים באגרות הבונדס הם נטל בלתי מוצדק על תקציב המדינה.
לעומתם, המחייבים את המשך קיומו מציינים, כי רוב רוכשי אגרות המפעל מבטאים בכך קשר וזיקה למדינת ישראל.
הבונסדליגה השנייה היא ליגת הכדורגל השנייה בחשיבותה בגרמניה, לאחר הבונדסליגה.
בליגה נוטלות חלק 18 קבוצות, המתמודדות ביניהן בשני סיבובים, משחק בית ומשחק חוץ, כאשר כל קבוצה משחקת בסך הכל 34 משחקים בכל עונה.
שלוש הקבוצות אשר מסיימות במקומות הראשונים עולות לבונדסליגה, הליגה הבכירה בגרמניה.
החל מעונת , רק שתי הקבוצות המסיימות במקומות העליונים עולות ליגה בצורה אוטומטית, ואילו הקבוצה אשר סיימה במקום השלישי מתמודדת בפלייאוף על העלייה עם הקבוצה אשר סיימה במקום ה-16 בטבלת הבונדסליגה.
שתי הקבוצות אשר מסיימות במקומות האחרונים בליגה, יורדות לליגה השלישית, שתי הקבוצות המסיימות במקומות הראשונים בליגה השלישית עולות לליגה השנייה.
הקבוצה שמסיימת במקום ה-16 בליגה השנייה מתמודדת בפלייאוף על ההישארות נגד הקבוצה שמסיימת שלישית בליגה השלישית.
בסגל הקבוצות למשחק בבונדסליגה השנייה מותר שיהיו עד חמישה שחקנים אשר אינם אזרחי האיחוד האירופי.
על ספסל הקבוצות יכולים לשבת עד 7 שחקנים מחליפים, אך למאמן מותר להחליף רק חמישה במהלך המשחק.
בעונת 2025/2026 יתחרו בליגה הקבוצות הבאות:
קבוצהעירמדינה פדרליתאצטדיוןתכולהאיינטרכט בראונשווייגבראונשווייגסקסוניה התחתונהאצטדיון איינטרכט23,325אלוורסברגשפיזן-אלוורסברגחבל הסארואלדשטאדיון על הקייזרלינדה10,000ארמיניה בילפלדבילפלדנורדריין-וסטפאליהבילפלדר אלם27,332בוכוםבוכוםנורדריין-וסטפאליהוונוביה רוהרשטדיון27,599גרויטר פירטפירטבוואריהשפורטפארק רונהוף תומאס זומר16,626דינמו דרזדןדרזדןסקסוניהאצטדיון רודולף הרביג32,085דרמשטאדט 98דרמשדאטהסןאצטדיון בולנפלטור17,650הולשטיין קילקילשלזוויג-הולשטייןאצטדיון הולשטיין15,034הנובר 96הנוברסקסוניה התחתונהHDI ארנה49,000הרטה ברליןברליןברליןהאצטדיון האולימפי של ברלין74,649מגדבורגמגדבורג סקסוניה-אנהלטMDCC ארנה30,098נירנברגנירנברגבוואריהאצטדיון נירנברג49,923פאדרבורן 07פאדרבורןנורדריין-וסטפאליהבנטלר-ארנה15,000פורטונה דיסלדורףדיסלדורףנורדריין-וסטפאליהמרקור שפיל ארנה54,600פרויסן מינסטרמינסטרנורדריין-וסטפאליהפרויסנשטאדיון14,300קייזרסלאוטרןקייזרסלאוטרן ריינלנד-פפאלץאצטדיון פריץ ואלטר49,327קרלסרוההקרלסרוהה באדן-וירטמברגוילדפארקשטדיון34,302שאלקה 04גלזנקירכןנורדריין-וסטפאליהפלטינס ארנה62,271
הבוס הגדול הוא סרט אמנויות לחימה הונג קונגי משנת 1971. הבוס הגדול היה סרטו הגדול הראשון של ברוס לי.
בתחילה, כוכב הסרט היה אמור להיות ג'יימס טיין, אולם הופעתו המרשימה של לי העבירה את טיין, אז כוכב גדול בהונג קונג, לשחקן משני.
הצלחת הסרט הפכה את ברוס לי לכוכב ברחבי אסיה.
צ'נג (ברוס לי) הוא בחור סיני מגואנגדונג שעבר לתאילנד, בעזרת דודו, על מנת לעבוד ביחד עם דודניו במפעל קרח.
כשגוש קרח נשבר במקרה, משהו שנראה כמו שקית של אבקה לבנה נשפך ממנו.
מאוחר יותר באותו לילה, שני בני הדודים שגילו את ההרואין מתבקשים להישאר כדי לפגוש את מנהל המפעל.
בשיחה מתברר שהמפעל משמש כיסוי לרשת להברחת סמים בבעלותו של הבוס הגדול סיאו מי.
המנהל אומר להם שיש לו עבודות טובות יותר בשבילם, כשהם מסרבים, רוצחים אותם.
סיאו מי מנסה לחפות על הרוצחים, אך חשדותיהם של צ'נג ודודניו ששרדו מתעוררים.
שניים מבני הדודים, סו צ'ין (ג'יימס טיין) ואה פיי, הולכים לביתו של מי כדי לשאול אם הוא יודע מה קרה לאחיהם.
כשהם מבינים שהוא מנסה להסתיר משהו, מי מורה לאנשיו להרוג אותם (לא לפני שסו הורג כמה מאנשיו של מי).
סיאו מי מסיח את דעתו של צ'נג בכך שהוא ממנה אותו למנהל עבודה במפעל, מנהל המפעל מזמינו למסיבה, שם יש אלכוהול וזונות, בראותם שצ'נג מרוצה מהקידום ושכח מכך שקרוביו נעלמו, דודניו הנותרים מתנכרים לו.
אולם, מתוך חיבה אחת הפרוצות מגלה את האמת לצ'נג, שבאישון הלילה מתגנב למפעל ומגלה את גוויותיהם של קרובי משפחתו.
חיטוטיו של צ'נג נחשפים מייד ונשלחת אחריו כנופיה בראשות בנו של סיאו מי, סיאו צ'יון.
צ'נג מביס את הכנופיה והורג רבים ממנה, בכללם סיאו צ'יון.
לרוע המזל הוא שב לביתו ומוצא שכל משפחתו נרצחה.
צ'נג מחליט לנקום והולך לביתו של סיאו מי, הוא הורג את אנשיו ובקרב האחרון הורג את סיאו מי בדקירת סכין.
בקטע הסיום מגיעה המשטרה וצ'נג נכנע.
הבועה המקומית היא אזור בתווך הבין-כוכבי של זרוע אוריון בשביל החלב.
אורכו של האזור הוא לפחות 300 שנות אור והוא מכיל גז חם ודליל שמקורו בסופרנובה שהתפוצצה לפני כעשרה עד עשרים מיליון שנה.
מערכת השמש נוצרה הרבה לפני שנוצר אזור זה, והיא נקלעה לאזור זה לפני כעשרה עד חמישה מיליון שנים.
הגז הדליל בבועה המקומית הוא בעיקר מימן וצפיפותו היא 0.05 אטומים לסמ"ק, או כעשירית מהממוצע של התווך הבין-כוכבי בשביל החלב (0.5 אטומים לסמ"ק) וכמחצית מהענן הבין-כוכבי המקומי (0.1 אטומים לסמ"ק).
הבועה המקומית היא ביתם של שלושת הכוכבים אנטארס, השמש ומירזם.
החללית CHIPS (ראשי תיבות של Cosmic Hot Interstellar Plasma Spectrometer ומכונה גם CHIPSat) שוגרה בשנת 2003 והחלה בפעילותה בשנת 2008 היא מתעדת את הבועה המקומית וחוקרת אותה.
הבונים החופשיים החלו את פעילותם בארץ ישראל החל מסוף המאה ה-19. הראשונים הגיעו בעיקר מארצות הברית, במטרה למצוא שרידים ארכאולוגיים שיוכיחו את אמתותן של אגדות מסוניות הטוענות כי מוצא הארגון הוא בבית המקדש שבנה שלמה המלך בימי מלכותו.
ב-1867 הגיע לארץ הקפטן האנגלי צ'ארלס וורן, בונה חופשי מלשכת המחקר של אנגליה.
יחד עם קבוצת ארכאולוגים חפרו לראשונה בירושלים וחשפו את מערת צדקיהו, שלימים נקבעה על ידי החוקרים כמקום חציבתן של אבני המקדש.
חשיפתה של מערת צדקיהו משכה אל הארץ בונים חופשיים אחרים, ביניהם מארק טוויין, שהיה בונה חופשי בלשכה מסונית ממיזורי.
מחקריו הארכאולוגיים של וורן כללו גם את חשיפת מנהרות הכותל, העוברות לאורך הכותל המערבי.
באותה שנה הגיע לארץ גם רוב מוריס, בונה חופשי מקנטקי.
לאחר שראה שאין אף לשכה של הארגון בארץ הקודש - החליט להקים כזו.
יחד עם חברים אחרים בארגון שפגש, הקימו ב-13 במאי 1868 את הלשכה המסונית הראשונה בירושלים, שכונתה "Reclamation Lodge of Jerusalem" ופעלה בשפה הצרפתית.
מערת צדקיהו שימשה להם כמקום המפגש לטקס פתיחת הלשכה (אשר כונה בפי מוריס בשם "Moot Lodge").
לשם הקניית חוקיות ללשכה מסונית יש לקבל חסות באמצעות צ'ארטר מלשכה גדולה מוכרת.
תוכניתו של מוריס לקבל צ'ארטר שכזה מלשכתו בארצות הברית נכשלה, ועל כן פנה אל ידידו ויליאם מרסר וילסון (William Mercer Wilson), נשיאה הראשון של הלשכה הגדולה של קנדה במחוז אונטריו, בבקשה להשגת הצ'ארטר.
בין שמות עותרי הצ'ארטר ניתן למצוא שמות של אישים כגון אלברט ג.
מאקי (מגדולי הסופרים בנושא הבנייה חופשית) וקרל נטר (ממייסדי "כל ישראל חברים" ו"אליאנס" הצרפתית) אשר בדיוק באותה שנה סיים את תפקידו כמנהל בית הספר החקלאי "מקוה ישראל" אותו ייסד.
את הצ'ארטר קיבלו לבסוף ב-17 בפברואר 1873, וזמן קצר לאחר מכן, ב-7 במאי, נוסדה לשכת Royal Salomon Mother Lodge מס' 293 בירושלים (בערבית - Suleiman El-Moluki).
לא עבר זמן רב והדברים התגלגלו לרעת לשכת Royal Salomon Mother Lodge, בעיקר מפאת חוסר ניסיון בהליכי הטקסים המסוניים ועקב חוסר תקשורת עם הלשכה הגדולה שבקנדה.
הדבר התבטא בצירוף בונים חופשיים מלשכות לא מוכרות (כאלה שפעלו ללא צ'ארטר) אל הלשכה.
בסופו של דבר דרשה הלשכה הגדולה שבקנדה להסיר את הצ'ארטר מלשכת ירושלים ולהחזיר אליה ספרים וחפצים של הבנייה החופשית.
לשכת ירושלים סירבה לעשות כן ופעלה לזמן קצר ללא צ'ארטר.
ב-26 באוגוסט 1889 עזב אברהם לוי (Abraham Levy), יהודי בונה חופשי, את הלשכה כשבדעתו לייסד לשכה חדשה שתפעל בצורה מסודרת על פי כל הכללים המסוניים.
את הלשכה החליט להקים ביפו, העיר שבה רוב הבונים החופשיים התגוררו בלאו הכי.
יחד עם חברים לשעבר של הלשכה בירושלים עתרו לקבלת צ'ארטר מלשכה צרפתית אשר פעלה על פי הנוסח המצרי בפריז - נוסח אשר לא היה מקובל על ידי שאר הלשכות באירופה.
ב-25 באוגוסט 1891, לאחר קבלת הצ'ארטר, ייסדו את לשכת The Port of Solomon's Temple שכונתה גם בשם Gate of Solomon's Temple - 'שער היכל שלמה'.
הלשכה פעלה בביתם של בני משפחת יעקב אלחנן ליטוינסקי ביפו ופעלו בה ערבים ויהודים כאחד.
באותה שנה הגיעה לפלשתינה קבוצת מהנדסים צרפתיים לשם בניית מסילת הרכבת הראשונה שחיברה בין יפו לירושלים.
מהנדסים אלה היו בונים חופשיים והצטרפו ללשכת The Port of Solomon's Temple אך עזבו אותה כאשר סיימו את עבודתם וחזרו לצרפת.
אז גם דעכה העבודה בלשכה, ובסופו של דבר היא נסגרה.
בראשיתה של המאה ה-20 הגיעו חברי לשכת The Port of Solomon's Temple למסקנה כי עליהם לייסד לשכה חדשה על מנת שהבנייה החופשית לא תגווע בארץ.
אחד מחברי הלשכה באותו זמן היה שען יהודי בשם מוריס שנברג (Maurice Schönberg), אשר היה אחראי על התקנת השעונים על מגדל השעון המפורסם שביפו.
אותו שנברג, שמתוקף עבודתו נסע פעמים רבות לפריז, יצר קשרים עם ארגון ה-Grand Orient שבצרפת ועל כן, ב-13 במרץ 1906, חברי לשכת "ברקאי" עתרו רשמית ל-Grand Orient במטרה לקבל מהם צ'ארטר.
אחד החותמים על העתירה לצ'ארטר היה האח דוד יודילוביץ', מראשוני המעצבים של התרבות העברית החדשה בארץ-ישראל.
ממייסדי בית-הספר העברי הראשון בארץ, בראשון לציון 1886, שבו לימד עברית בעברית.
יודלוביץ גם הקים ב-1898 את גן הילדים העברי הראשון בארץ, ולימד את הערבים הראשונים לדבר בשפה העברית.
הוא השתתף רבות בעיתוניו של אליעזר בן-יהודה, הצבי ועוד.
יודלוביץ' כתב את הספר הראשון בעברית על הבנייה החופשית.
במקביל עבד כמנהל הייצוא של היקב בראשון לציון.
אח נוסף מלשכת "ברקאי" היה אלכסנדר הווארד (Alexander Howard), ערבי-נוצרי ממוצא לבנוני (שמו האמיתי היה אסכנדר עוואד, Iskander Awad) אשר עבד כסוכנו של תומאס קוק במזרח-התיכון, דבר שהקנה לו מעמד גבוה וכספים רבים בהם השתמש לרכישת מלונות ביפו, בירושלים ובלטרון.
יחד ניהלו את חברת הכרכרות הראשונה (אשר נקראה דיליז'נס באותה תקופה) בארץ שנסעו מנמל יפו לירושלים.
ביתו הפרטי של Alexander Howard שימש כמקום המפגש של חברי הלשכה (אותו בית שימש מאוחר יותר, בנדיבותו של אלכסנדר, כמקום מפגש של מהגרים יהודים שעלו לארץ בסוף המאה ה-19 ותחילתה של המאה ה-20. בסביבות שנת 1890 הפך הבית למשרדים הראשיים של ארגון "חובבי ציון" הרוסי שעודד התיישבות בפלשתינה).
אף שפעלו בחסותה של ה-Grand Orient, לא ידעו חברי הלשכה לדבר בשפה הצרפתית ועל כן פעלה הלשכה בשפה הערבית.
אף-על-פי-כן, את הדו"חות ששלחה הלשכה ל-Grand Orient כתבו בשפה הצרפתית.
את הטקסים ערכו בערבית על-פי תרגומים של הנוסח הסקוטי שהובאו ככל הנראה ממצרים.
עד 1914 קודשו בלשכת "ברקאי" יותר ממאה בונים חופשיים (שכללו 82 ערבים וטורקים, 29 יהודים, 6 נוצרים אמריקאים ו-6 זרים שככל הנראה היו נוצרים גם כן).
רוב החברים החדשים נולדו בארץ אך כמה מהם הגיעו ממצרים, מטורקיה, מסוריה, מלוב וממזרח אירופה.
מיד עם סיום המלחמה חזרה הלשכה לפעול, אולם רק למשך שלוש שנים, ואז נסגרה שוב, ככל הנראה בעקבות הטבח שנעשה ב-47 יהודים שהתגוררו ביפו, ב-1 במאי 1921.
ביולי 1922, קיבלה בריטניה את המנדט לשלטון על פלשתינה.
רק אחר כך, ב-1925, חזרה הלשכה לפעילות רצופה, אך הפעם רוב הפועלים בה היו יהודים.
באותה תקופה נפתחו מספר לשכות ערביות על ידי הלשכה הגדולה של מצרים והבונים החופשיים מהמגזר הערבי עברו ללשכות אלה.
בפלשתינה של אותה עת החלה מתיחות בין היהודים והערבים, מה שגרם גם למתיחות בין הלשכות הערביות והלשכות היהודיות.
בשנת 1927 נוסדה לשכת "הר ציון" בירושלים על ידי העיתונאי ישעיהו קרניאל (עזמות) יחד עם עו"ד חיים שמטרלינג (גלעד) ואחרים נוספים.
בינואר 1929 הכריזו חברי הלשכה על בחירתו של קרניאל לנשיא והוחלט על כך שהעברית תהיה שפת העבודה של הלשכה שפעלה עד אז, כמקובל, באנגלית.
בסופו של דבר, ב-9 בינואר 1932, נוסדה "הלשכה הגדולה של פלשתינה".
כך הוקמה לראשונה לשכה גדולה של בונים חופשיים בארץ הקודש, אשר, בניגוד ללשכות גדולות בשאר המקומות בעולם, לא איחדה תחתיה את יתר הלשכות שפעלו באותה העת בארץ.
איחודן של לשכות אלו הגיע רק מאוחר יותר עם הקמת "הלשכה הגדולה של מדינת ישראל".
לשכות גרמניות אלה נוסדו על ידי גרמנים שמצאו מקלט בפלשתינה לאחר שגרמניה הנאצית החלה לרדוף את הבונים החופשיים שישבו בגרמניה.
אותם בונים חופשיים גרמנים תרמו רבות לפיתוחן של ה-"מושבות הגרמניות" בירושלים ובחיפה.
למרות המתיחות שהייתה בין היהודים והערבים באותה העת, עשתה הלשכה הגדולה מאמצים רבים לצרף אליה אחים חדשים לא-יהודיים: ערבים, מוסלמים, נוצרים, ארמנים, דרוזים ובהאים.
באותה העת היו רק לשכות ספורות אשר כללו אך ורק ערבים: לשכת נור אל-חיכמה ("אור החוכמה") ולשכת ירושלים, שתיהן בירושלים; לשכת "כורש" בעמאן ולשכת "גליל" מס' 31 בנצרת.
עם הקמתה של מדינת ישראל ב-1948 נסגרו מיוזמתן מספר לשכות דוברות ערבית.
לבסוף, ב-20 באוקטובר 1953, נוסדה "הלשכה הגדולה למדינת ישראל", אשר איחדה תחתיה את כל הלשכות בישראל.
הלשכות שפעלו באותה העת חולקו על פי השפות שבהן פעלו: 19 לשכות דוברות עברית, 5 לשכות דוברות גרמנית, 5 לשכות דוברות ערבית, 4 לשכות דוברות אנגלית ולשכה אחת דוברת רומנית.
הבנייה החופשית בארץ ישראל פעלה תמיד מתוך כבוד ושוויון בין יהודים, נוצרים ומוסלמים.
על אף שהבנייה החופשית אינה דת, פותחת תמיד את עבודתה כשספרי הקודש של שלוש הדתות המונותאיסטיות (התנ"ך, הברית החדשה והקוראן) מונחים על הכן מתוך מתן כבוד לשלוש הדתות הגדולות הפועלות בישראל.
בנין הלשכה הגדולה (2 היכלים, עזרה ומשרדים) היה קיים שנים רבות ברחוב ויצמן 5 (פינת רחוב ברקוביץ') בתל אביב.
במאי 2005 נהרס הבניין בתל אביב, והפעילות עברה אל מגדל המוזיאון (ברקוביץ 4 ת"א) שנמצא ליד.
מספטמבר 2018, הפעילות עברה להיכל ברח' גלגלי הפלדה 7 הרצליה ומאפריל 2022 הפעילות עברה להיכלים שנמצאים בבנין ויטה A, בן-גוריון 11 בני ברק.
ביטאון הלשכה הגדולה של הבונים החופשים במדינת ישראל, המופיע מאז שנת 1933, עבר גלגולים רבים, בצורתו ובשמו, נקרא שנים ארוכות "הבונה החופשי" ומופץ היום בגרסה דיגיטלית בלבד תחת השם "שרשרת אחים".
ב-13 בינואר 2013 הוקמה בחיפה הלשכה הראשונה המעורבת גברים ונשים הדוברת עברית, לשכת "כוכב הצפון" מס' 4012.
במהלך שנת 2012 קבוצה שנייה של לשכות, בראשות מוטי צבירן וארנסט לב, פרשה על אי-קידומם, לטענתם, בלשכה הגדולה למדינת ישראל והקימו את "הלשכה הגדולה ירושלים", אשר הוקמה על בסיס אותם עקרונות כשל הלשכה הגדולה.
נכון ל-2020 קיימות בארץ 7 רשויות מסוניות, של בונים חופשיים, מוכרות, כדלהלן;
הלשכה הגדולה למדינת ישראל, הגדולה מכולן בארץ, בתפיסה אנגלית.
המזרח הגדול של צרפת, GODF, עם תפיסה ליברלית ושוויונית המקבל נשים וגברים גם יחד.
מסדר "זכות האדם", Droit Humane, עם תפיסה שוויונית המקבל נשים וגברים גם יחד.
הלשכה הגדולה של צרפת, GLF, לגברים בלבד.
מסדר ממפיס-מצרים המקיים לשכות לגברים ולשכות לנשים וגם לשכות מעורבות לגברים ונשים.
המסדר המרטיניסטי, הפועל בלשכות לנשים ולשכות לגברים.
הבונדסליגה (מגרמנית - Bundesliga - "הליגה הפדרלית") היא ליגת כדורגל הנשים הבכירה בגרמניה, הנחשבת לאחת הליגות הטובות בעולם.
הליגה הוקמה על ידי התאחדות הכדורגל הגרמנית בשנת 1990, והיא מבוססת ברובה על המודל של הבונדסליגה לגברים.
הליגה מורכבת מ-12 קבוצות, כאשר האלופה מעפילה אוטומטית לליגת האלופות, ואילו שתי האחרונות נושרות לליגה השנייה.
כל עונה מתחילה לקראת סוף הקיץ ומסתיימת באביב, כאשר בזמן החורף ישנה פגרה.
קבוצות הבונדסליגה לנשים לעונת 2024/2025
קבוצהעיראצטדיוןתכולהאיינטרכט פרנקפורטפרנקפורטהאצטדיון על ברנטנובאד 5,650אסןאסןאצטדיון אסן 22,650באייר לברקוזןלברקוזןאצטדיון אולריך-הברלנד3,200באיירן מינכןמינכןבאיירן קמפוס 2,500הופנהייםהופנהייםאצטדיון דיטמר-הופ 6,350ורדר ברמן ברמןווסרשטדיון פלאץ 11 5,500וולפסבורגוולפסבורגאצטדיון AOK5,200טורבינה פוטסדאםפוטסדאםאצטדיון קארל ליבקנכט9,254רד בול לייפציגלייפציגמרכז הספורט גונתרדווג1,300פרייבורג פרייבורגאצטדיון היער השחור24,000קלןקלןאצטדיון פרנץ קרמר5,457קרל צייס יינהינהתורינגיה15,000
הבונדסליגה הגרמנית לנשים הוקמה בשנת 1990 על ידי התאחדות הכדורגל הגרמנית.
בתחילה, המשחקים נמשכו כ-80 דקות בלבד, ורק שנתיים לאחר מכן הוחלט לקיים אותם כסדרם (45 דקות בכל מחצית).
באותם ימים הורכבה הבונדסליגה משתי ליגות מחוזיות (צפון ודרום), בנות 10 קבוצות על אחת.
בסיום השלב הראשון, שתי הראשונות בכל מחוז נפגשו זו עם זו, ובסיום משחקים אלו נקבעה אלופת המדינה.
מבנה זה התקיים עד עונת 1997/98, אז הוחלט על איחוד שתי הליגות לליגה אחת כוללת.
כיום בליגה משתתפות 12 קבוצות המקיימות ביניהן שני מפגשים, אחד בכל סיבוב, האחד בבית והשני בחוץ, ובסך הכל משחקות 22 משחקים בעונה סדירה.
בסוף העונה שתי הקבוצות שסיימו במקומות האחרונים (11–12) יורדות לליגת המשנה; שתי הקבוצות שסיימו ראשונות בליגת המשנה מעפילות לבונדסליגה, הליגה הראשונה.
קבוצות הבונדסליגה זוכות להצלחה רבה גם בזירה הבינלאומית.
ארבע קבוצות גרמניות זכו בליגת האלופות, כשהשיאנית היא FFC פרנקפורט שקטפה את התואר ארבע פעמים.
רבות משחקניות הליגה זכו להכרה בינלאומית, כשהבולטת מכולן היא בירגיט פרינץ - כדורגלנית השנה של פיפ"א במשך שלוש שנים וסגנית מלכת השערים של גביע העולם בכל הזמנים.
פרינץ גם מחזיקה במספר מרשים של עשר אליפויות בונדסליגה (שתיים עם פ.ס.וו פרנקפורט ושמונה עם FFC פרנקפורט).
שיאנית השערים של הליגה בכל הזמנים היא קרסטין גרפרקס ששיחקה בהייקה ריין ובFFC פרנקפורט, וכבשה לזכותן 206 שערים.
טורבינה פוטסדאם - 6 זכיות
באיירן מינכן - 6 זכיות
ספורטפראונד זיגן - 4 זכיות
פ.ס.וו פרנקפורט - 2 זכיות
דיסבורג 2001 - זכייה אחת
בראוויילר פולהיים - זכייה אחת
טוס נידרקירשן - זכייה אחת
מלכות השערים של הליגה בכל הזמנים
הרשימה מתייחסת רק לתקופה שמאז 1997, השנה בה אוחדה הליגה.
הבוספורוס המזרחי הוא מצר ים המפריד בין חצי האי מורביוב-אמורסקי (Муравьёва-Амурского) והאי הרוסי (о́стров Ру́сский) , ומחבר את מפרץ אמור (Амурский залив) ומפרץ אוסורי (Уссурийский залив) .
עומק המים הוא עד 50 מטר.
אורכו של המצר כ-9 קילומטר ורוחבו כ-800 מטר בנקודה הצרה ביותר שלו.
מקור השם "בוספורוס" בצירוף המילים מיוונית "בוספּורוס".
βοῦς, המתורגם לפרה, בקר או שור, πόρος מעבר.
השם מגיע מסיפור המיתולוגיה היוונית על מסעותיה של איו לאחר שזאוס הפך אותה להגנתה לפרה.
ביולי 2012 הושלם גשר רוסקי, גשר תלוי המחבר את האי רוסקי ואת ולדיווסטוק אשר ביבשה.
נכון ליוני 2013, היה זה גשר הכבלים הארוך ביותר בעולם ובו אורך החלק התלוי הוא 1,104 מטר מתוך כ-3,100 מטר אורך כולל.
(בתחילת 2014 הושלמה בנייתו של גשר ג'יאסינג-שאוסינג, גשר מיתרים הארוך יותר מגשר רוסקי.) הקמת הגשר בוצעה בזמן שיא של שלוש שנים בלבד ועלותו הייתה כמיליארד דולר.
הבונקרים באלבניה (באלבנית: Bunkerët e Shqipërisë) מהווים תופעה ייחודית במדינה זו בקנה מידה עולמי.
במשך כ־40 שנה נבנו בהוראתו של הדיקטטור אנוור הוג'ה בין 170,000 ל־750,000 בונקרים באלבניה.
ובממוצע בין 5.7 ל־24 בונקרים לקמ"ר.
הוג'ה עמד בראש הפרטיזנים האלבנים ששחררו את אלבניה משלטון איטליה ב-1944. הוא הנהיג משטר קומוניסטי נוקשה בנוסח סטליניסטי ומאואיסטי.
הוא ניתק את הקשרים עם ברית המועצות לאחר שניקיטה חרושצ'וב יצא נגד משטרו של סטלין והנהיג את מדיניות ההפשרה.
הוא פרש מברית ורשה ב-1968 לאחר הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה וניתק את קשריו עם הרפובליקה העממית של סין לאחר ביקורו של ריצ'רד ניקסון ב-1972. גם קשריו עם טיטו, שליט יוגוסלביה, היו מתוחים ביותר עקב היחס לאלבנים בקוסובו.
הוג'ה האשים אותו בשאיפות לטיהור אתני בקוסובו וברצון להפוך את אלבניה למדינה השביעית של יוגוסלביה.
עם יוון היה למעשה במצב מלחמה והוא חשש שיוון רוצה לכבוש את דרום אלבניה המכונה אצל היוונים צפון אפירוס.
אלבניה הפכה למדינה המבודדת ביותר בעולם.
הוג'ה חשש מפלישה לאלבניה והחל בתהליך של בנייה מסיבית של בונקרים.
בניית הבונקרים החלה ב-1967 ונסתיימה ב-1986 לאחר מותו של הוג'ה.
הבונקרים נבנו בחופים, הרים, כרמים, שדות ובתוך הערים.
המשטר פיתח דוקטרינה של "צבא העם" ופיתוח מלחמת גרילה.
כל תושב עבר מגיל 12 אימון בירי בקלצ'ניקוב.
כל משפחה בכפר הייתה אחראית על ניקיון הבונקר שלה.
הבונקרים נבנו מבטון ופלדה בגדלים שונים מבונקר לשלושה אנשים עד בונקר גדול.
ההוצאה על הבנייה דלדלה את קופת המדינה שהייתה ריקה בלאו הכי.
במלחמת קוסובו השתכנו פליטים אלבנים בבונקרים שעמדו בהפגזות של הסרבים.
ב-2004 נתגלה מצבור של 16 טון גז חרדל באחד הבונקרים.
ממשלת ארצות הברית תרמה 20 מיליון דולר להשמדת המצבור הזה.
חלק מהם הפכו למסעדות ובתי קפה ואלה שלאורך החוף נהרסו בגלל בעיות בטיחות.
האלבנים מתייחסים בסלחנות לתופעה זו המהווה אטרקציה תיירותית ומוכרים למשל מזכרות של מאפרות בצורת בונקרים.
חלק מהבונקרים מהווים מקום להתייחדות של זוגות צעירים והביטוי הנפוץ הוא: "האלבנים איבדו את בתוליהם בבונקרים והאמריקאים במושב האחורי של המכונית".
במרכז טירנה הוצב ב-2013 מיצב המתאר את הבידוד שכפה הקומוניזם על בני האדם.
המיצב מורכב מבונקר שהובא למקום מרובע המגורים של הוג'ה ומקטע מחומת ברלין.
הבוסטון גלוב הוא עיתון אמריקאי שבסיסו בעיר בוסטון שבארצות הברית.
העיתון יוצא לאור משנת 1872 ומאז 2013 הוא בבעלות איש העסקים ג'ון הנרי.
בוסטון גלוב הוא העיתון היומי הוותיק והגדול ביותר בבוסטון והארבע עשרה בתפוצתו בארצות הברית.
ב-1993 נרכשה השליטה בעיתון על ידי קבוצת התקשורת הניו יורק טיימס בסכום של כ-1.1 מיליארד דולר.
ב-2013 נמכרה הבעלות לג'ון הנרי תמורת 70 מיליון דולר.
לאורך שנות קיומו ועד 2014 זכו העיתון וכתביו ב-23 פרסי פוליצר.
בין הזכיות היו פרס פוליצר ב-2003 על שירות לציבור בזכות כתבות התחקיר על התעללות מינית בילדים על ידי כמרים בכנסייה הקתולית והסתרת המידע על ידי הכנסייה ופרס על סיקור חדשותי של הפיגוע במרתון בוסטון.
לעיתון שני אתרי אינטרנט מרכזיים, מהדורת אינטרנט בכתובת bostonglobe.com, המכילה תכנים בתשלום מהעיתון המודפס, ואתר החדשות הוותיק boston.com, שמופנה לקהל רחב.
הבונקר הגרעיני בהר שאיין הוא מתקן פיקוד ושליטה תת-קרקעי של חיל האוויר של ארצות הברית הנמצא במדינת קולורדו.
המתקן נבנה בשיאה של המלחמה הקרה בשנות ה-60 בתוך סלע הגרניט של הר שאיין שברכס הרי הרוקי, ומוגן מפני התקפה בנשק גרעיני.
האתר שיכן מאז מפקדות של יחידות שונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ונודע במיוחד כמרכז המבצעים של פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (NORAD).
פיקוד NORAD, המשותף לארצות הברית ולקנדה, הוקם בשנת 1957, ובסיסו נקבע בבסיס חיל האוויר אנט (Ent) בקולורדו.
בשלהי העשור הוחלט לבנות עבורו מרכז פיקוד ושליטה שיהיה ממוגן מפני תקיפות של נשק גרעיני של ברית המועצות.
עבודות הקמת המתקן החלו בחודש מאי 1961 בהר שאיין, מעט מדרום לעיר קולורדו ספרינגס.
בהר נחצבו חללים עבור מבנים, מנהרות קישור ומנהרות גישה.
עבודות החציבה והפיצוץ נעשו על ידי קבלן אזרחי בפיקוחו של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית והסתיימו במאי 1964. במהלכן הוצאו מבטן ההר כ-700 אלף טונות של סלעים.
בחללים שנחצבו נבנו 15 מבני מתכת, ש-12 מהם בני שלוש קומות כל אחד, וכן אזור שירות נרחב.
בניית המתקן הסתיימה בראשית שנת 1966 והוא הפך למבצעי באופן מלא ב-7 בפברואר 1967.
המתקן, בשטח של כ-20 אלף מטרים רבועים, ממוקם תחת 610 מטרים של סלע הגרניט של הר שאיין.
למנהרת הגישה אליו יש שני פתחים, צפוני ודרומי, הממוקמים בצלע המזרחית של הר שאיין, בגובה של 2,134 ו-2,164 מטרים מעל פני הים, בהתאמה.
הכניסה ממנה למנהרות המתקן היא דרך שלוש דלתות הדף כבדות .
מנהרות גישה מרובות מובילות אל רשת המנהרות העיקרית של המתקן: שלוש מנהרות מקבילות, שאורך כל אחת מהן 180 מטרים, גובהה 20 מטרים ורוחבה 15 מטרים; אלו מצטלבות עם ארבע מנהרות נוספות, כל אחת באורך של 100 מטרים, בגובה של 17 מטרים וברוחב של 10 מטרים.
15 המבנים שבמתקן מוקמו בתוך רשת המנהרות וסביבה.
תקרת המנהרות מחוזקת מפני מפולות סלעים באמצעות רשתות מתכת המקובעות למקומן בכ-110 אלף ברגים שננעצו אל תוך הסלע.
אזור השירות של המתקן משתרע מדרום למנהרות העיקריות של המתקן.
במתקן עצמו יש מתקני שירות שונים לרבות מרפאה, מזנון וחדר כושר.
בקרבת הפתח הצפוני למנהרת הגישה לבונקר מצויים מגרש חניה למבקרים וכן מנחת מסוקים ותחנת כיבוי אש.
הבונקר ותכולתו תוכננו לשרוד לאחר פיצוץ גרעיני שיתרחש בקרבתו, וכן להיות מוגנים מנזקי פולס אלקטרומגנטי הנגרם על ידי פיצוץ גרעיני.
שני פתחי מנהרת הכניסה נבנו כך שלגל ההדף הגרעיני שיחדור למנהרה דרך אחד מהפתחים תהיה דרך מוצא מהפתח האחר שלה.
הכניסות אל הבונקר ממנהרת הכניסה אליו מוגנות על ידי שלוש דלתות הדף ממתכת במשקל של 25 טון ובעובי של כמטר כל אחת, הננעלות במקומן על ידי שורה של בריחים (לאחרונה הן ננעלו במהלך פיגועי 11 בספטמבר).
המבנים בתוך הבונקר ממוקמים על גבי בסיסים של קפיצים ענקיים (כ-1,300 מהם בסך הכול), המיועדים לספוג את הזעזוע שייגרם על ידי גל ההדף של התפוצצות גרעינית מבלי שלמבנים עצמם ייגרמו נזקים.
כל צנרת השירות והתקשורת של הבונקר נבנתה מחומרים גמישים, המיועדים לעמוד גם הם בזעזועים של התפוצצות גרעינית.
המתקן ערוך לשכן מאות אנשים לתקופה ממושכת ללא מגע עם העולם החיצוני.
לצורך כך נמצאות באזור השירות לעת הצורך סוללות חשמליות ולצידן גנרטורים לייצור חשמל למתקן ומאגר גדול של סולר.
ארבעה מאגרי מים, שתכולתם יחד היא 5.6 מיליון ליטר, ממולאים במים המופקים ממעיין בבטן ההר, העשוי לספק לבדו את צורכי הבונקר, ומאפשרים גם פעולה לכיבוי דלקות בתוך המתקן.
מערכת של מסננים המורכבים במערכת האוורור של הבונקר מיועדת למנוע כניסת נשורת גרעינית או חומרי לחימה כימיים או ביולוגיים לתוכו.
למתקן מערכות חימום וקירור משלו.
בבונקר השתכנו במהלך שנות פעילותו חלקים של יחידות צבאיות ושל סוכנויות אזרחיות שונות, ובהן:
פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה
פיקוד צפון של ארצות הברית
פיקוד החלל של ארצות הברית
פיקוד החלל של חיל האוויר של ארצות הברית
מרכז ההתרעה הלאומי להגנה אזרחית
מרכז ההגנה מפני טילים בליסטיים
לצורך ביצוע משימותיהם של הגופים ששוכנו בבונקר הותקן בו ציוד בקרה, קשר, פיקוד ושליטה ממוחשב משוכלל, אשר שודרג מספר פעמים במהלך השנים.
בשנים 2006–2008, בעקבות הערכה כי הסיכון להתקפה גרעינית רוסית וסינית על ארצות הברית פחת מאד, הועבר מרכז המבצעים של NORAD מהבונקר אל בסיס חיל האוויר פיטרסון הסמוך, והבונקר הפך למתקן פיקוד חלופי לעת הצורך של NORAD.
בעקבות זאת צומצם הסגל הקבוע המצוי בבונקר, שעמד על כ-1,100 איש, מהם כ-230 בקרים, למתכונת שלדית של כ-200 איש, שכ-15% מהם הם קנדים והורדה רמת הכוננות שלו.
הבונקר בהר שאיין הופיע ונזכר במספר רב של סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה, משחקי מחשב וספרים, לרבות הסדרה "סטארגייט SG-1", הסרטים "משחקי מלחמה", "שליחות קטלנית 3", "היום השלישי" והספרים "עריצה היא הלבנה" ו-"מדרך רגל".
הבוקר הזה הוא יומן הבוקר של כאן רשת ב' ובעבר של רשת ב'.
התוכנית התחילה את שידורה ב-1972 תחת קול ישראל ובמאי 2017 עברה לתאגיד השידור הישראלי, מאז 1995 מגיש אותה אריה גולן.
התוכנית משודרת בכאן ב', ובכאן 11 משש עד שמונה בבוקר.
התוכנית התחילה את שידוריה ב-2 באפריל1972, ברשת ב', מגישיה היו הסופרים דויד גרוסמן ושלום קיטל.
שנה לאחר מכן, הייתה התוכנית למגזין החדשות הפופולרי ביותר של התחנה.
כך גם ב-1976. גרוסמן סיים את תפקידו ב-1985 וקיטל ב-1993. לאחר מכן הגישו את התוכנית כרמית גיא, חיים זיסוביץ, מאיר איינשטיין וישראל סגל..
אריה גולן התחיל להגיש את התוכנית ב-1995, והוא מגיש אותה עד היום.
במאי 2017 נסגרה רשות השידור ואיתה קול ישראל, ונפתח תאגיד השידור הישראלי ואיתו רשת ב' החדשה, כאן רשת ב', והתוכנית עברה לתחנה החדשה, והחלה גם להיות משודרת בערוץ הטלווזיה של התאגיד, כאן 11. נכון לשנת 2024, התוכנית היא המואזנת ביותר בישראל
אריה גולן מגיש מיום ראשון עד רביעי, אילאיל שחר בימי חמישי, ורן בנימיני בימי שישי.
התוכנית משודרת אחרי תוכניתו של שלומי גולדברג "אור ראשון" ובימי שישי היא הראשונה מבין התוכניות.
הבונים העסוקים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי בביומו של ברט ג'ילט, אשר לוקח חלק בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
הוא הופץ לראשונה בשנת 1931.
הסרט הקצר מראה קהילה של בונים אשר בונים את סכרם ובמהרה נראה בונה מסוים מנסה להציל אותו כשהוא מאוים על ידי שיטפון בזק.
וראייטי (14 ביולי 1931): "אחד מהסרטים הטובים ביותר בסדרת סימפוניות טיפשיות ובין הטובים בסדרה הזו.
בתיאטרון רוקסי, המוצג על המסך הרחב, הסרט קיבל אטרקטיביות נוספת.
פועל עם תחושת המשכיות שסרטי אנימציה אחרים לא מצליחים להשיג למרות העובדה שהלקוחות שומעים רק את קולות הקשקושים של הבונים עם דיו וכמה קולות אינטרפולציה.
רגע טוב אחד הוא כשפרץ ענן מכה באחד הבונים.
אחר הוא המקום שבו עץ נופל על אחד מהם.
עם זאת, הוא נשאר בחיים כדי להיות נהרס על ידי ינשוף מרוט לצחוק."
הסרט היומי (19 ביולי 1931): "וולט דיסני עשה 'נוק-אאוט' כשהפיק את הסרט הזה מסדרת סימפונייות טיפשיות הזו.
גאגים שהם ממש חדשים, אנימציה חלקה וחכמה וסינכרונית שלא מחמיצה אף פעימה.
דיסני לקח נושא שמראה בונים בונים סכר כמו שרק בונים מצוירים יכולים לעשות את זה.
הסרט מסתיים עם שיטפון ובונה בודד שמנסה להציל את הסכר מהרס.
הסרט הופץ ב-4 בדצמבר 2001, באוצרות וולט דיסני: סימפוניות טיפשיות - קלאסיקות מוזיקליות היסטוריות.
הבונדסליגה השנייה לנשים (מגרמנית - 2. Frauen-Bundesliga - "הליגה הפדרלית השנייה") היא ליגת כדורגל הנשים השנייה בחשיבותה בגרמניה.
הליגה הוקמה על ידי התאחדות הכדורגל הגרמנית בשנת 2004, והיא המפרידה בין הבונדסליגה לרגיונליגה לנשים ושאר הליגות הנמוכות.
נכון לעונת 2023/24, מורכבת הליגה מ-14 קבוצות.
קבוצות הבונדסליגה השנייה לנשים לעונת 2023/2024
עם הקמת הבונדסליגה בשנת 1997, תוך זמן קצר הגיעו בהתאחדות הגרמנית להבנה שהפער בין הבונדסליגה לליגות האזוריות גדל יותר ויותר עם הזמן.
בדרך כלל, הקבוצות שהודחו מהבונדסליגה היו חזקות בהרבה מקבוצות הליגות האזוריות.
אך בכל אופן, לעיתים רבות נכשלו הקבוצות בניסיונן לחזור לבונדסליגה.
בכדי לצמצם את הפער בין הליגות, החליטה התאחדות הכדורגל הגרמנית בהתכנסותה השנתית על הקמתה של הבונדסליגה השנייה לקראת עונת 2004/05.
במחשבה ראשונית, תוכננו שתי ליגות בנות 12 קבוצות.
לליגות המחוזיות מהצפון והמערב נועדו 8 מקומות, לליגה המחוזית הדרומית-מערבית נועדו 2 מקומות, לליגה המחוזית הדרומית נועדו 7 מקומות ולליגה הצפון-מזרחית נועדו 5 מקומות.
בנוסף לכך, 2 מקומות נועדו לקבוצות שנשרו מהבונדסליגה, ונציגות לכל אחת משלוש הליגות הטובות בדרום גרמניה.
בתחילה, קבוצות מילואים לא הורשו לשחק בליגה בדומה לנוהל בבונדסליגה השנייה לגברים, אך ככל שהתפתחות הליגה התקדמה, ההתאחדות הגרמנית התירה לקבוצות המילואים להשתתף בליגה.
עם זאת, התוכנית לצמצם את מספר הקבוצות בליגות לעשר בכל ליגה נזנחה לאחר מחאות חזקות מהמועדונים.
קלן העפיל לליגה החדשה מבחינה ספורטיבית, אך המועדון החליט שלא להשתתף בליגה מסיבות כלכליות.
כיון שהמועדון דיסבורג שהיה הבא בתור להעפלה, גם הוא ויתר על זכותו, המועדון לוטגנדורטמונד הוא שהעפיל.
נידרקירכן , אלופת הרגיונליגה הדרום-מערבית, העפילה גם היא מסיבות ספורטיביות, אך כיון שיכלה לשחק רק בבונדסליגה, לא השתתפה בליגה בסופו של דבר.
בנוסף לכן, קבוצת הנשים של המועדון ו.פ.ב.
לייפציג הועברה מסיבות של חדלות פירעון ללוקומוטיב לייפציג .
מחזור המשחקים הראשון של הליגה החל ב-5 בספטמבר 2004. כריסטינה ארנד מזאארבריקן כבשה את השער הראשון בהיסטוריית הליגה, בניצחון 7:1 של קבוצתה נגד ארצגבירגה אווה.
כיון שהוחלט שהחל מעונת 2018/19 תתקיים הליגה בחטיבה אחת, עונת 2017/18 שימשה כזו שתקבע את המשתתפות בפורמט החדש.
הקבוצות שסיימו במקומות 2-6 בליגות הדרומית והצפונית העפילו לליגה.
בנוסף לכך השתתפו בליגה היורדות מהליגה הראשונה, וכן הקבוצה שניצחה בטורניר ההעפלה משאר הליגות.
הליגה מסודרת במבנה של ליגה ומשוחקת בשיטת משחקי בית-חוץ, כשכל הקבוצות משחקות פעמיים האחת נגד השנייה.
כל מועדון מורשה להשתתף עם קבוצה אחת בלבד.
במקרה של ירידת ליגה של קבוצת הבוגרות של מועדון כלשהו מהבונדסליגה לבונדסליגה השנייה, קבוצת המילואים - אם משחקת בליגה השנייה - יורדת אוטומטית לליגה השלישית.
לדוגמה, המועדון טורבינה פוטסדאם יוצג על-ידי 3 קבוצות בשלוש הליגות הבכירות במהלך עונת 2005/06.
בעונת 2005/06, לא התקיימו משחקי הפלייאוף על הירידה מהבונדסליגה.
פ.ס.וו פרנקפורט שסיימה במקום האחרון בבונדסליגה, לא נרשמה לרישיון משחק בבונדסליגה השנייה.
שנתיים לאחר מכן, שוב לא התקיים הפלייאוף.
נידרקירכן שהצליחה להישאר בליגה, לא קיבלה רישיון משחק לעונת 2008/09. גם לאחר עונת 2014/15 לא נרשמה ירידה מהליגה, עקב עזיבתה של קבוצת הנשים של בוכום את הליגה.
לקראת עונת 2018/19 עברה הליגה למתכונת של חטיבה בודדת, החלטה שהתקבלה בתקווה שתסייע בשיפור רמתה של הליגה.
עקב התפרצותה של מגפת הקורונה בגרמניה, עונת 2020/21 נחלקה לשתי עונות, ובעונת 2021/22 חזרה הליגה למסלולה.
מאז, מורכבת הליגה מ-14 קבוצות, והוחלט שקבוצות המילואים לא יוכלו לשתף במשחקיהן יותר מ-3 כדורגלניות מעל גיל 20. שתי הקבוצות שסיימו במקומות הראשונים בטבלה מעפילות לבונדסליגה, ושלוש הקבוצות שסיימו בתחתית הטבלה יורדות לרגיונליגה.
אלופת הרגיונליגה הדרומית מעפילה ישירות לבונדסליגה השנייה, כששתי המעפילות השניות נקבעות במשחקים בין אלופות הליגות הצפונית, הצפון-מזרחית, הדרום-מערבית והמערבית.
החל מ-2022, אלופת הליגה מקבלת גביע אליפות, כששמות האלופות הקודמות מכל תקופות הליגה חקוקות עליו.
עונהאלופהמעפילות לבונדסליגה 2018/2019 באיירן מינכן ב' קלן, יינה 2019/2020 ורדר ברמן ורדר ברמן , מפן 2020/2021 קרל צייס ינה(צפון), קלן(דרום) קרל צייס ינה, קלן 2021/2022 מפן מפן, דיסבורג 2022/2023 רד בול לייפציג רד בול לייפציג, נירנברג 2023/2024 טורבינה פוטסדאם טורבינה פוטסדאם, קרל צייס ינה
הבונקר הגדול באויסטרהאם הוא בונקר פיקוד ושליטה שבנו הנאצים בעיר החוף הצרפתית אויסטרהאם כחלק מפרויקט החומה האטלנטית.
מבונקר זה כיוונו הגרמנים את האש נגד הכוחות הבריטיים שנחתו בחוף סורד ב-6 ביוני 1944 עם תחילת הפלישה לנורמנדי.
העיירה והמוצבים המבוצרים שבנו הגרמנים בה נכבשו ביום הראשון של הפלישה.
כיום שוכן במקום מוזיאון המנציח את החומה האטלנטית.
שחזור המבנה הפנימי מאפשר למבקר הצצה לחיי היום-יום של החיילים שאיישו את המבצר.
באוגוסט 1942 הורה אדולף היטלר לאלברט שפר וצמרת הפיקוד המערבי של צבא גרמניה לבנות שרשרת של ביצורים לאורך חופיה המערביים של אירופה, מנורווגיה עד ספרד (3,800 ק"מ) כדי למנוע פלישה של בעלות הברית ליבשת.
בנובמבר 1943 מינה היטלר את ארווין רומל כמפקד קבוצת ארמיות B וכאחראי על החומה האטלנטית.
במסגרת תפקידו זה בחן רומל את הביצורים שהוקמו עד אז והתווה תוכנית לעיבוי החומה והאצת הבנייה בפרויקט.
המאמץ המרכזי של רומל התמקד באזור פה-דה-קאלה מתוך אמונה שהבריטים יפלשו ליבשת משם בגלל הקרבה לאנגליה.
יחד עם זאת השקיעו הגרמנים מאמצי ביצור גם בחופי נורמנדי תוך התמקדות בערי הנמל שלהערכת הגרמנים היוו יעד לפלישה וביניהם העיר אויסטרהאם.
אויסטרהאם יושבת בשפך נהר אורן ותעלת קן המלאכותית וקיים בה נמל ימי.
במסגרת המאמץ הגרמני לביצור החומה האטלנטית הוקמו ביצורים גם בעיר זו כדי להגן על החוף והנמל.
לצורך פרויקט זה, שהחל ב-1942, הרסו הגרמנים 123 בתים והפכו חלק גדול מהעיר, הגובל בים, לשטח צבאי סגור.
הגרמנים הקימו בעיר וסביבותיה כ-80 עמדות מבוצרות לארטילריה ומקלעים כשעליהן שולט הבונקר הגדול שהוקם כ-500 מטר מהחוף ושימש כעמדת תצפית, פיקוד ובקרה.
בין הביצורים חפרו הגרמנים תעלות קשר, מתחו חוטי תייל ופיזרו מוקשים
התכנון והבנייה הוטלו על ארגון טודט שהיה אחראי על בניית רוב החומה האטלנטית כמו גם רבים מפרויקטי הבנייה של הרייך.
העבודות על הבונקר הגדול החלו בספטמבר 1943 והסתיימו בנובמבר אותה שנה כשחברת הבנייה השתמשה בכ-5,000 טון בטון עבור הבנייה.
מנובמבר החל הצבא הגרמני בעבודות האיבזור של הבונקר שכללו מערכות חשמל, אוורור, תקשורת (פנימית ובין הבונקר לביצורים ברחבי העיר), תצפית, נשק, רפואה ועוד.
פרויקט האיבזור הסתיים ביוני 1944 כך שהבונקר פעל רק תקופה קצרה עד הפלישה לנורמנדי.
גובה הבונקר היה 17 מטר והוא כלל 6 קומות, שחוברו בגרם מדרגות פנימי, כשעל גג המבנה הציבו הגרמנים תותח נ"מ בקוטר 20 מ"מ.
הקומות התחתונות יועדו לשירות החיילים (מגורים, מחסנים, מרפאה, שירותים, חדר אוכל וכו') בעוד שהקומות העליונות שימשו לתקשורת, פיקוד וניהול, מערכות נשק וכו'.
כל חדרי הבונקר היו ללא חלונות ודרשו אוורור מלאכותי ורק בקומה העליונה נבנה חלון תצפית רחב ששימש מערכות תצפית וטלמטריה משוכללות (כולל מד טווח אופטי שמוצג גם כיום באותה קומה) שאפשרו לתצפיתנים טווח ראיה של כ-50 ק"מ מערבה.
בתכנון מבצע אוברלורד נכללה אויסטרהאם באגף המזרחי של זירת הנחיתה בחוף סורד של הכוחות הבריטים.
ב-6 ביוני 1944, יום הנחיתה נכבשה העיר והביצורים אולם בגלל חוסר במודיעין לא היו הבריטים (כמו גם המחתרת הצרפתית) מודעים לקיומו של הבונקר הגדול.
החיילים הגרמנים, שהיו בבונקר ביום הפלישה, הסתגרו בו והדפו באש ניסיונות כניסה למבנה ורק ב-9 ביוני הצליחו כוחות הנדסה לפרוץ את דלת הבונקר ולקחת בשבי 2 קצינים ו-51 חיילים גרמנים שהתבצרו במקום.
לאחר המלחמה נזנח הבונקר, הביצורים ותעלות הקשר נהרסו והעיר נבנתה מחדש.
ב-1994 הוכרז הבונקר כאתר מורשת היסטורי על ידי רשויות צרפת.
בהמשך נפתח במקום מוזיאון המוקדש להנצחת "החומה האטלנטית" כשבחדריו של הבונקר שוחזרו חיי היום יום של החיילים הגרמנים שפעלו בבונקר בהתאם לפונקציונליות של החדרים השונים.
בקומה העליונה שוחזר מד הטווח האופטי וניתן להביט בו לכוון החופים.
בחצר המוזיאון הוצבו כלי נשק וכלי רכב ששימשו הן את הגרמנים והן את הבריטים ששחררו את העיר.
בין השאר מוצגת בחצר המוזיאון נחתת שהשתתפה בנחיתה בנורמנדי ושימשה את סטיבן שפילברג בצילומי הסרט להציל את טוראי ראיין.
הבורסה לניירות ערך בתל אביב בע"מ היא חברה ציבורית הנסחרת בבורסה בתל אביב החל מ-1 באוגוסט 2019, המהווה את הבורסה לניירות ערך הציבורית היחידה הפועלת בישראל.
25 חברי הבורסה, הם 11 בנקים ישראליים, 3 בנקי חוץ, 8 חברים שאינם בנקים (בתי השקעות) ו-3 חברים רחוקים.
המסחר בבורסה נעשה באמצעות חברי הבורסה בלבד, אשר גובים עמלה בעבור השירותים שהם מספקים.
הבורסה משמשת למסחר בניירות ערך, ולגיוס הון וחוב לחברות ולממשלה בשוק ההון הישראלי.
המסחר בניירות ערך החל בארץ ישראל בשנות ה-30, בעקבות עלייתם לארץ ישראל של בנקאים יהודים שנמלטו מגרמניה הנאצית.
לאחר הקמת מדינת ישראל, על רקע הגידול במחזורי המסחר ובמספר החברות שהונפקו לציבור, גבר הצורך במיסוד המסחר בניירות ערך, ובעקבות כך הבנקים ובתי ההשקעות שפעלו בישראל באותה תקופה, התאגדו והקימו בספטמבר 1953 את הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
הבורסה החלה לפעול ב-14 בספטמבר 1953, והמסחר המשיך להתנהל במשרדי בנק לאומי עד שנת 1960, עת עברה הבורסה למשכן עצמאי, ב"פסאז'" ברחוב אלנבי 113, תל אביב.
בשנת 1983, בעקבות הגידול בפעילות המסחר, עברה הבורסה ממשכנה ברחוב אלנבי 113 למשכנה ברחוב אחד העם 54, תל אביב.
בשנת 2014, עברה הבורסה למשכנה החדש ברחוב אחוזת בית 2, תל אביב.
הבורסה נוסדה בסוף שנת 1953 כחברה שלא למטרות רווח, כלומר, כחברה שאינה רשאית לחלק רווחים לבעליה.
בעשור השני של המאה ה-21 פעלה הבורסה להפוך לחברה למטרות רווח.
אחד הבלמים לעניין זה היה הצורך באישור רגולטורי, אשר עשוי להיות כרוך גם בהחלשת הבורסה כמונופול דה פקטו במסחר בניירות ערך.
ב-1 באוגוסט 2019 החלו ניירות הערך של הבורסה לניירות ערך בתל אביב להיסחר כחלק מהמסחר המתקיים בה.
בבורסה נסחר מגוון רחב של מוצרים פיננסיים, ומפעם לפעם משיקה הבורסה מוצרים פיננסיים חדשים, באישור רשות ניירות ערך.
הבורסה גובה עמלות הן מחברי הבורסה, על הפעולות המבוצעות בה, והן מהחברות המונפקות בה.
תאגידים שניירות הערך שלהם נסחרים בבורסה קרויים חברות ציבוריות, או תאגידים מדווחים, והם כפופים לחובות גילוי מחמירות, על פי חוק ניירות ערך.
הבורסה משמשת את הממשלה להפרטה של חברות ממשלתיות ולהנפקה ומסחר של אג"ח ממשלתי.
בשונה ממדינות אחרות, בישראל ניתן רישיון פעולה לבורסה אחת לניירות ערך.
עם זאת, רשות ההגבלים העסקיים פרסמה החלטה בדבר אי הכרזה על הבורסה כעל מונופול.
עד לינואר 2026 פעלה הבורסה בימים ראשון עד חמישי בלבד.
וביום שישי שהוא יום עסקים קצר, לא פעלה.
הבורסה אינה פעילה גם במועדי ישראל.
מדי תקופה עלה הרעיון של שינוי מועדי המסחר, כך שהבורסה לא תהיה פעילה בימי ראשון ותפעל בימי שישי.
זאת, גם לאור נפח המסחר הקטן יחסית בימי ראשון, ובעיקר מכיוון שהבורסות העיקריות בעולם אינן פעילות בימי ראשון.
לאחר 72 שנה במתכונת הקבועה, החל מתחילת 2026, הבורסה הפסיקה את פעילותה ביום ראשון, שבו הבורסות העיקריות בעולם אינן פועלות, ועברה לפעילות מיום שני עד יום שישי, למעט מועדי ישראל.
בימי הפעילות מתבצע המסחר בין השעות 9:25 בבוקר (ובנגזרים – החל מ-9:45) ל-17:25 (ובנגזרים 17:35) אחר הצהריים.
ביום שישי המסחר מתקיים בין השעות 10:00 ל-13:50 (ובנגזרים 14:00), קצר יותר מיום מסחר רגיל.
בזמנים בהם יום ראשון הוא ערב חג או חג, לא מתקיים מסחר ביום שישי שלפניו.
הנפקות לא מתקיימות בימי שישי, והמסחר יחול בכל סוגי ניירות הערך האחרים.
הפעילות בבורסה בימי העבודה מתחלקת לחמישה שלבים: "טרום פתיחה", "פתיחה", "רצף", "טרום נעילה" ו"נעילה".
לבורסה הישראלית 25 חברי בורסה:
בנק יהב לעובדי המדינה בע"מ
הבנק הבינלאומי הראשון לישראל בע"מ
אקסלנס ניהול השקעות וניירות ערך בע"מ
שרותי בורסה והשקעות בישראל אי.בי.אי.
בבורסה בת"א נסחרים מספר מוצרים פיננסיים:
מניות - נייר ערך המייצג חלק מבעלות על חברה.
איגרות חוב - נייר ערך המייצג הלוואה הניתנת למנפיק נייר הערך, בתנאי החזר וריבית הקבועים מראש.
איגרות חוב קונצרניות - איגרות חוב המונפקות על ידי חברה.
איגרות חוב ממשלתיות - איגרות חוב המונפקות על ידי מדינת ישראל.
מלווה קצר מועד - איגרת חוב המונפקת על ידי בנק ישראל בדיסקאונט לטווח קצר של עד שנה.
איגרות חוב להמרה - איגרת חוב אשר ניתנת להמרה במניה תמורת תשלום קבוע מראש (בדומה לאופציה).
קיימות קרנות סל המחושבות כנוסחה הקשורה למדד אחד או יותר.
כך למשל, קיימות קרנות סל בחסר, אשר נותנות יחס הפוך למדד כלשהו (ערך התעודה עולה, כאשר המדד יורד ולהפך).
קרנות סל (Exchange Traded Fund - ETF) היא מכשיר פיננסי שנועד לעקוב באופן פסיבי אחר מדדים של מניות, אג"ח וסחורות.
הקרן משקיעה את הכספים על פי הצמדה למדד פיננסי כלשהו, קבוע מראש, ללא שיקול דעת של הנהלת הקרן.
הקרן אינה מבטיחה תשואה הצמודה למדד, והתשואה למשקיע יכולה להיות גבוהה או נמוכה יותר מהמדד הנבחר, זאת בשל פעילות מסחר של הקרן, וסטיות (קטנות לרוב) של הרכב נכסי הקרן.
למעשה, קרן סל מחויבת לעשות את מיטב מאמציה (best effort) במעקב אחר המדד, ומשום כך קרן הסל אמורה להניב תשואה דומה, אם כי לא זהה לתשואת המדד אחריו היא עוקבת.
קרן סל היא מוצר היברידי, מאחר שהיא נסחרת בבורסה בדומה לכל ניירות הערך הנסחרות בבורסה, וניתן לרכוש או למכור את הקרן באמצעות הבורסה.
אולם, עם זאת בידי המשקיע קיימת האפשרות לרכוש או למכור את קרן הסל, באופן דומה לקרנות נאמנות פתוחות (שאינן נסחרות בבורסה).
קרן הסל כפופה לחוק השקעות בנאמנות בדומה לקרנות נאמנות.
קרנות נאמנות - קרן המנוהלת על ידי בית השקעות, ומשקיעה את הכספים על פי החלטת הנהלת הקרן, ועל פי תשקיף המפורסם מראש.
כתבי אופציה - נייר אשר המחזיק בו יכול להמירו במניה או באג"ח תמורת תשלום קבוע מראש.
אלו נסחרות בזירת הרצף, בניגוד לנגזרים הבורסאיים שנסחרים בזירת רצף-נגזרים.
TASE UP - הפלטפורמה מיועדת לחברות פרטיות, במטרה לאפשר להן לגייס כספים ממשקיעים מוסדיים ולקוחות כשירים.
פלטפורמת TASE UP נפרדת מפלטפורמת המסחר לחברות הציבוריות בבורסה בתל אביב והחברות הרשומות בה נשארות פרטיות – אינן מבצעות IPO, אינן מחויבות בדיווחים על פי חוק ניירות ערך ואינן כפופות לחובת פרסום תשקיף בעת רישום ניירות הערך למסחר.
TASE Data Hub - מערכת TASE Data Hub מאפשרת גישה למערכות המידע של הבורסה לניירות ערך.
המערכת הושקה לראשונה ב-2020 והיא מאפשרת גישה למגוון רחב של מוצרי מידע על שוק ההון הישראלי באמצעות ממשק API (Application Programming Interface) או באמצעות דוחות יומיים ישירות למייל האישי או הארגוני.
ממשק ה-API של הבורסה מאפשר גישה נוחה, גמישה ורציפה למאגרי המידע של הבורסה כשהוא מותאם אישית וארגונית ללקוחות הקצה.
מאגר השאלות בניירות ערך - מסלקת הבורסה מפעילה מאגר השאלות מרכזי בניירות ערך באמצעות מערכת ממוחשבת, המפגישה בין משאילים (גורמים שברשותם מלאי ניירות ערך נקי משעבוד וזמין להשאלה) לשואלים (גורמים המעוניינים למכור או לכסות יתרות שורט בניירות ערך שאינם מצויים ברשותם).
באמצעות מערכת ההשאלות מתבצעת קשירה של עסקת ההשאלה, המסלקה מעבירה את נייר הערך המבוקש מן המשאיל אל השואל, מחייבת את השואל בבטוחות מתאימות, מתפעלת אירועי חברה שחלים בחיי נייר הערך המושאל לאורך תקופת ההשאלה ומחזירה את נייר הערך מן השואל למשאיל בתום התקופה.
מסלקת הבורסה משמשת כצד נגדי מרכזי (CCP - Central Counter Party) לעסקאות ההשאלה הנקשרות במאגר ההשאלות, כך שהיא ערבה להחזרת נייר הערך למשאיל בתום תקופת ההשאלה, גם אם השואל לא עמד בהתחייבותו.
המערכת פועלת בדומה למקובל בעולם.
פעילותה של הבורסה מוסדרת בחוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968, ורשות ניירות ערך מפקחת על פעילותה, כמו גם אוכפת את החוקים החלים על חברות ציבוריות.
על מנת להיסחר בבורסה נדרשת חברה לעמוד בקריטריונים מסוימים הן בעת ההנפקה, והן בתקופת המסחר, קריטריונים אלה מעוגנים בתקנון הבורסה ובהנחיות הזמניות.
תקנון הבורסה נועד לקבוע כללים לניהול תקין והוגן של הבורסה והוא מסמך המתעדכן באופן תכוף ובהתאם לשינויים בשוק ההון הישראלי.
רישום דואלי: חברות הרשומות גם בבורסות בחו"ל
בשנת 2000 הוגדרו הקלות בחוק המסירות חלק מהרגולציה המוטלת על ידי חוק ניירות ערך מחברות הרשומות גם בבורסות זרות.
חברות הנסחרות בבורסה מוכרת אחרת (רשימה סגורה של בורסות במדינות מתקדמות - NASDAQ, ב-New York Stock Exchange) NYSE), ב-NYSE MKT (לשעבר AMEX), ב-London Stock Exchange's Main Market) LSE) וב-High Growth Segment יכולות להירשם רישום דואלי מהיר לתל אביב תוך דיווח ורגולציה על-פי המתכונת הזרה, כאשר דרישות הרגולציה המקומיות עליהן מצומצמות.
בנוסף, ההקלות הסדירו רישום של חברות הרשומות בישראל לרישום בבורסות מוכרות בחו"ל ואפשרו שינוי משטר דיווח בהתאם לכך.
הבורסה גובה עמלות מחבריה על כל פעולה המתבצעת בה, בסך של כמה אלפיות אחוז מערך הנכס ברצף ועשרות אגורות ליחידת אופציית מעו"ף.
אזרחים המעוניינים לסחור בבורסה, עושים זאת באמצעות חברי הבורסה (הבנקים ובתי ההשקעות שצוינו), אשר גובים מסוחרים עם מחזורים נמוכים עמלה גבוהה בהרבה על שירותיהם.
הבנקים גובים, בתעריפון ברירת המחדל שלהם (0.6%-0.8%), עמלה הגבוהה פי 100–200 מעמלת הבורסה למשקיעים דרכם.
ניתן בדרך כלל לקבל הנחה של עשרות אחוזים מהתעריפון הבנקאי בבקשה בלבד, גם ללא מחזורים משמעותיים (לכ-0.2%-0.3%).
חברים שאינם בנקים, קרי בתי ההשקעות גובים מסוחרים בעלי היקף מחזורים נמוך עמלה נמוכה יותר (כ-0.1%), של כפי 20 בלבד.
סוחרים פרטיים ומוסדיים עם היקף מסחר משמעותי, מקבלים הנחות ניכרות גם בבנקים וגם בבתי השקעות, באופן שעבור הסוחרים הגדולים מתקרב לתעריפון הבורסה.
נוסף על זאת, גובים הבנקים הישראליים מגוון עמלות שונות הקשורות לפעולות מול הבורסה, כגון דמי הפצה לקרנות נאמנות ו"דמי משמרת" שהיא עמלה ארכאית אשר מעטים מבתי ההשקעות ממשיכים לגבות.
היא עומדת על 0.1-0.2 אחוזים שנתיים ומקורה בימים עברו, בהם היו ניירות הערך ניירות ממש, ונשמרו בכספת עבור לקוחות הבנק.
בעולם דיגיטלי, ההצדקה לעמלה זו ברורה פחות, מרבית חברי הבורסה שאינם בנקים אינם גובים אותה מלקוחותיהם ואף הבנקים נוטים לוותר עליה עבור חלק מלקוחותיהם.
הבורסה מפרסמת באתר האינטרנט שלה טבלת השוואת עמלות, המאפשרת השוואת מחירים בין עמלות המסחר השונות.
הבורסה לניירות ערך בתל אביב נוסדה בשנת 1953. עוד קודם לכן, החל בשנת 1935, התקיים מסחר בניירות ערך בארץ ישראל ולאחר מכן, במדינת ישראל, בבנק אנגלו-פלשתינה (לימים, בנק לאומי) המנדטורי.
המסחר התנהל בבנק, במשרדו של מר מרדכי פנחס חסון – בנקאי ישראלי, ממקימי לשכת החליפין לניירות ערך ומנכ"ל בבנק לאומי.
המסחר היומי במסגרת "לשכת החליפין לניירות ערך" ארך שעה בלבד.
בין הוגי הרעיון היו בנקאים עולי גרמניה כמקס קולנשר, אחיו ליאו וזיגפריד זאלהיימר שגם נתמנה להיות יו"ר מנהלי הבורסה.
ב-1968 הוסדרה פעילותה של הבורסה בחוק והוקמה רשות ניירות ערך המפקחת על הפעילות שלה.
בשנת 1983 פגע בבורסה משבר מניות הבנקים, שבמהלכו קרסו מניות ארבעת הבנקים הגדולים בישראל, והלאמת הבנקים על-ידי המדינה תוך אובדן שליש מכלל השקעות הציבור בהם.
בשנה זו עברה הבורסה ממשכנה ברחוב אלנבי 113 למשכנה ברחוב אחד העם 54 בתל אביב.
בשנת 1993 החל המסחר בנגזרים.
בשנת 1999 הושלם מהלך של מעבר משיטת המסחר בזירות, ששילבה את שיטת המשתנים ושיטת הכרוז הממוחשב (כר"מ), לשיטת מסחר ממוחשבת הנקראת "רצף".
בשנת 2000 אישרה הכנסת את תיקון מספר 21 לחוק ניירות ערך, המקל על חברות שמניותיהן נסחרות בארצות הברית, להירשם למסחר גם בתל אביב ("רישום כפול").
ביולי 2005 הורחב הרישום הכפול לחברות הנסחרות ברשימה הראשית בבורסת לונדון וב-Nasdaq.
כיום נסחרות בבורסה בתל אביב עשרות חברות דואליות (הנסחרות במקביל בתל אביב ובבורסות בחו"ל).
בשנת 2005 החלו לפעול בבורסה עושי שוק.
בשנת 2007 השווי בניירות ערך והמירים הגיע לשיא של 593.2 מיליארד ש"ח בשנה.
בשנת 2021 השווי חצה את הטריליון ש"ח.
החל משנת 2008, על רקע המשבר הכלכלי העולמי, הידוק הרגולציה על הבורסה (מצד רשות ניירות ערך, אגף שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר, הרשות להלבנת הון ועוד) וגורמים נוספים ירד משמעותית מספר המשתתפים במסחר ומחזורי המסחר.
ב-2012 עמד מחזור המסחר בניירות ערך והמירים על 265.1 מיליארד ש"ח בשנה בלבד (ירידה של 54%) - המחזור הנמוך ביותר מאז 2004.
בשנת 2014 עברה הבורסה למשכנה החדש ברחוב אחוזת בית 2 בתל אביב.
הבורסה השיקה בשנת 2016 תוכנית אנליזה לחברות היי טק, במסגרתה מפרסמת חברת המחקר הבינלאומית פרוסט אנד סאליבן אנליזות מדעיות ופיננסיות אודות חברות טכנולוגיה וביומד הנסחרות בבורסה בתל אביב.
בתחילת 2017 עבר בכנסת בקריאה שנייה ושלישית החוק לשינוי מבנה הבורסה, אשר יוצר מתווה להפיכתה לחברה למטרות רווח.
באפריל 2017 אישרה הכנסת תיקון חוק ניירות ערך בנושא שינוי מבנה הבעלות של הבורסה.
בספטמבר 2017 אישר בית המשפט המחוזי את ההסדר לשינוי מבנה הבורסה, ובמסגרתו הפכה הבורסה לחברה למטרות רווח תוך יצירת הפרדה בין הבעלות בבורסה והשליטה בה לבין החברות בה.
רשות ניירות ערך היא רגולטור המפקח על פעילות הבורסה, ואילו מסלקת הבורסה, מסלקת מעו"ף והחברה לרישומים של הבורסה, הן חברות בבעלות מלאה של הבורסה.
בשנת 2018 הוקמה החברה לרישומים כחברה בת פרטית של הבורסה, העוסקת בשני תחומי פעילות עיקריים: דאגה לרישום תקין ושלם של כמות ניירות ערך שרשומה על שמה (ומוחזקת בידי הציבור), ושימוש כצינור להעברת תשלומים הנובעים מאירועי חברה (כדוגמת: דיבידנדים, ריבית) מן החברות המנפיקות למחזיקים הסופיים של ניירות הערך.
באוגוסט 2018 אישרה הרשות לניירות ערך את מכירתן של 71.7% ממניות הבורסה לחמש קבוצות של משקיעים זרים.
ב-1 באוגוסט 2019 החלו ניירות הערך של הבורסה לניירות ערך בתל אביב להיסחר בה.
בשנת 2026 השתנה שבוע המסחר.
הבורסה חדלה לעבוד בימי ראשון, בדומה לשוקי העולם, והחלה לעבוד ביום שישי, כיום מסחר מקוצר.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היה היקף הפעילות של הבורסה מצומצם ונסחרו בה, בשנת 1965, 80 חברות בלבד.
נכון לינואר 2024, נסחרות בבורסת תל אביב 538 חברות בשווי שוק כולל של 948 מיליארדי שקלים.
מספר חברות בבורסת תל אביב
קיימים מספר גורמים אשר הביאו לירידת מחזורי המסחר בבורסה בתל אביב ממחזור השיא בשנת 2007 ועד השפל הרב-שנתי בשנת 2012. הגופים המקצועיים (הבורסה עצמה, רשות ניירות ערך, משקיעים מוסדיים) חלוקים ביניהם באשר לסיבות המרכזיות לירידה זו ולדרכי הטיפול המועדפות בה.
מספר התפתחויות בשוקי ההון בישראל ומחוצה לה, תרמו להגעה למצב זה:
החל משנת 2007 הופעלו שורה ארוכה של רפורמות ותיקוני חקיקה, אשר הגבירו את הרגולציה על שוק ההון הישראלי ועל הבורסה בפרט.
הרגולציה הגיעה מגורמי פיקוח רבים: מהבורסה עצמה בפיקוחה על חבריה, מהרשות לניירות ערך, מאגף שוק ההון במשרד האוצר ומצד המפקח על הבנקים.
ההשפעה הייתה הן על הפעילים השונים בשוק ההון (מוסדיים ופרטיים) שסוחרים בבורסה, הן על חברי הבורסה שהפכו לפחות רווחיים (וחלקם נסגרו או נמכרו) והן על החברות הרשומות למסחר בבורסה, שנדרשו לעלויות רגולציה גבוהות יותר ולתהליך קבלת החלטות ארוך, יקר ומורכב יותר מבעבר.
במקביל, החל משנת 2008 על רקע המשבר הכלכלי העולמי, חלה ירידה במחזורי המסחר בבורסות מקומיות רבות ברחבי העולם, עם מעבר המשקיעים הבינלאומיים לשווקים בטוחים יותר.
מגמה זו הואצה בשנת 2010 עם מעבר מדינת ישראל ממדד השווקים המתעוררים של חברת MSCI למדד השווקים המפותחים, מעבר שהוביל ליציאה של גופים בינלאומיים רבים מהבורסה בתל אביב.
גופים אלו התמקדו בהשקעה בשווקים מתעוררים, אשר בתוכם ישראל נחשבה להשקעה בטוחה יחסית - ומאידך, עבור גופים המשקיעים בשווקים מפותחים, קיימות מדינות אחרות בעלות סיכון נמוך יותר להשקעה.
בתחילת שנת 2012 הועלה מס רווחי הון מ-20 אחוז ל-25 אחוז, דבר שהקטין עוד את האטרקטיביות של השקעה בבורסה הישראלית מול בורסות אחרות בעולם.