tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוועדה הוקמה ב-1949, כשנה לאחר הקמת ועדת העורכים, כגוף מייעץ בלבד, אך כעבור שנתיים השתנה התקנון כך שהוועדה החליטה בפועל בערעורים, והרמטכ"ל מחויב לאמץ את החלטות ועדת השלושה, אם היא התקבלה פה אחד על ידי שלושת הנציגים.
מאחר שבהסכם הצנזורה התחייבה הצנזורה להימנע מלהפעיל את הסנקציות העומדות לרשותה מתוקף חוק, הועברו סמכויות הענישה לוועדת השלושה.
בשנת 1966 הורחב הסכם הצנזורה ונקבע כי הרמטכ"ל אינו יכול להחמיר את ענישת ועדת השלושה, מעבר להמלצת המיעוט.
נציגות העיתונות חשה כי אין בכך די, וכי גופי הצנזורה שולטים בוועדה בפועל, ועל כן בשנת 1990 הוסכם כי גופי תקשורת שאינם מסכימים עם החלטת ועדת השלושה יוכלו לפנות לבג"ץ לצורך בחינת ההחלטה..
מ-2016 ועד יוני 2021 הצנזורה פסלה 300 כתבות באופן מלא ו-2,300 באופן חלקי בממוצע מדי שנה.
בכל התקופה, רק 6 ערעורים הוגשו, ואף אחד מתוכם לא התקבל והוביל לביטול החלטת הצנזורה.
בתי המשפט כמסלול עוקף צנזורה
מאז הטלת ההגבלות על סמכויות הצנזור בבג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי ובהסכם הצנזורה, התגבר מאוד השימוש של גופי הביטחון באמצעי עוקף צנזורה: צווי איסור פרסום של בתי המשפט.
צווים אלה מוצאים על פי חוק בתי המשפט, והשופטים המוציאים אותם אינם מוגבלים בתנאים שהציב בג"ץ שניצר לצנזור הצבאי.
כך נוצר בישראל מצב, שבו קיימות סמכויות מקבילות לצנזור ולבית המשפט, ונוצרת התנגשות חזיתית בין סמכויות אלה, כאשר כל רשות נוהגת על פי אמות מידה אחרות ומפעילה מבחנים אחרים.
לעיתים קרובות, "הצווים מוצאים בהליך קצר, על סמך הצהרה חד-צדדית וקצרה של המבקשים בדבר נחיצותם, לפעמים באישון לילה" .
היסטוריה: הצנזורה הצבאית בשנות הארבעים
הצנזורה הצבאית הונהגה בארץ ישראל לראשונה בשנת 1939, בראשית ימי מלחמת העולם השנייה.
שני נימוקים רשמיים נלוו לה: מניעת פרסום מידע העשוי להועיל לאויב, ומניעת הפרעת השלום והביטחון הפנימי בארץ ישראל.
הפעלת הצנזורה זכתה לשיתוף פעולה מצד העיתונות בתקופת המלחמה, אך עם סיומה, התחדדו הקונפליקטים.
באוקטובר 1945 בוטלה הצנזורה על הדואר והטלגרף, אך נמשכה הצנזורה על העיתונות.
ממלא מקום הנציב העליון הכריז ביוני 1945 שהצנזורה על העיתונות תימשך, בגלל המצב במזרח התיכון, אך תנהג בליברליות יתרה.
למרות ההצהרות, נסגרו בנובמבר 1945 העיתונים היומיים "דבר" ו"המשקיף" על ידי השלטונות לשבעה ימים, צעד שעורר התמרמרות רבה.
לאחר קום המדינה הופעלה הצנזורה הצבאית באופן מוסכם על ידיעות עיתונאיות הנוגעות לענייני ביטחון, בפועל היה תחום פעולתה רחב יותר.
ביולי 1948 נסגר העיתון "על המשמר" ליום אחד בשל תמונות שלא הוגשו לביקורת.
חודש אחר כך נסגר בית הדפוס של "ידיעות אחרונות" לשלושה ימים על פרסום רשימה בניגוד לתקנות הצנזורה.
בתגובה מחתה ועדת העורכים של העיתונות על הניסיון להטיל צנזורה פוליטית.
ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, הבטיח לפעול לחקיקה בעניין.
במאי 1949 הוסרה הצנזורה הצבאית מישיבות הכנסת.
עד שנת 2004 ביצעה הצנזורה הצבאית האזנות סתר לשיחות טלפון בין-לאומיות שיצאו מישראל.
ההאזנות נועדו לפקח על המידע המועבר על ידי הכתבים הזרים שדיווחו מישראל, אך בפועל בוצעו האזנות לכל שיחות הטלפון הבין-לאומיות שיצאו מישראל.
לא אחת נותקו שיחות על ידי הצנזורים המאזינים לאחר שנמסרו בהן מידע שהצנזורה קבעה כי הוא אסור לפרסום או מידע בנושאים ביטחוניים שלא הוגש לצנזורה מוקדמת כנדרש.
כך למשל, ב-22 במאי 1967, במהלך תקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, איש-צנזורה שקיים האזנה לשיחת טלפון של כתב צרפתי עם מערכת עיתונו ניתק את השיחה לאחר שהכתב מסר בה ידיעה שנפסלה קודם לכן במברק ששלח – על אונייה שעברה במצרי טיראן והגיעה לאילת.
עקב הגידול במספר קווי התקשורת לשיחות בין-לאומיות מישראל, הוקם מתקן האזנה חדש ומשוכלל בקומת המרתף של בניין הנמצא ברחוב קרליבך 7 במרכז תל אביב, שבנייתו הושלמה באוגוסט 1973. לטענת צה"ל, .
המתקן נסגר ב-2004 לאחר שהצנזורית הצבאית הראשית רחל דולב החליטה, בתמיכת ראשי מערכת הביטחון, אנשי מודיעין וביטחון מידע, כי אין הצדקה לקיומו.
מבחינתם של העיתונים והעיתונאים, הצנזורה היא מחסום לפרסום המידע שהצליחו לחשוף, לעיתים מחסום שאין ברצונם לשאתו.
לפיכך עוקפים לעיתים העיתונים את הצנזורה, בדרכים שונות.
לצנזורה מספר כלים לזיהוי העקיפה שבה ניתן לטפל במספר מישורים.
אחת הדרכים לעקיפת הצנזורה היא פרסום סיפור בדיוני לכאורה, ששמות גיבוריו בדיוניים, המרמז למעשים ולאנשים מציאותיים לחלוטין (לעיתים תוך שינוי פרטים מסוימים).
בשנת 1960 ניצל העיתונאי זאב גלילי את סדרת סיפורי ההרפתקאות לילדים "דן טרזן" שאותה כתב, כדי לפרסם לראשונה פרטים, כסיפור בדיוני בשם "דן טרזן והפושע הנאצי" אודות "רודולף טייכמן", על נסיבות לכידתו של אדולף אייכמן והבאתו למשפט בישראל.
בשנת 1964 פרסם אורי אבנרי מידע מרומז על "העסק הביש" ו"הפרשה".
הוא עשה זאת בשבועונו "העולם הזה", באמצעות סיפור מתח בדיוני לכאורה שנקרא בשם "פרשת אלכסיס" ובו תיאור מאבק מודיעיני בין יוון לטורקיה, שדמויותיו ועלילתו תאמו את עובדות "הפרשה" והאישים שנטלו בה חלק.
בתחילת שנות ה-80, לקראת פרוץ מלחמת לבנון ולאחריה, נהג יעקב ארז, הכתב הצבאי של מעריב, לכתוב פינה בשם "אגדה לילידים" או "אגדה לילדים", ובה סיפר בדרך של משל על אירועים אקטואליים ביטחוניים ועל התדרדרות המצב הביטחוני לקראת מלחמת לבנון ואחריה.
באמצעות ה'אגדה' היה מביע את ביקורתו על אריאל שרון שאותו כינה "צחור השיער".
את הטור היה חותם באמירה "כל מי שמאמין כי יש דמיון בין סיפור זה לבין מאורעות אמיתיים בסביבתנו – עושה זאת על אחריותו האישית".
בעקבות הריגתו של המחבל סמיר קונטאר אמר השר יובל שטייניץ: "יכול להיות ששירותי המודיעין של פינלנד פעלו כאן ועשו עבודה טובה".
בעקבות אמירה זו פרסם אתר "אנשים ומחשבים" כתבה נרחבת שכותרתה "כך סייע ה-IT 'של פינלנד' לחסל את סמיר קונטאר" ועסקה למעשה בצה"ל.
נוהג מקובל בעיתונות בישראל להתגברות על מגבלות הצנזורה הוא ציטוט "מקורות זרים" או "פרסומים זרים" – אמצעי תקשורת הפועלים בחו"ל, ולכן אינם כפופים למגבלות הצנזורה בישראל.
לאחר שמידע פורסם במקור זר, קשה לאסור את פרסומו גם בישראל.
תחילתה של פרשת קו 300 בחטיפתו של אוטובוס על ידי מחבלים שבאו מרצועת עזה, והריגת שניים מהם, לאחר לכידתם ובעת שהיו כבולים, על ידי אנשי שב"כ.
לציבור דווח כי כל המחבלים נהרגו במהלך ההשתלטות, אך כעבור שלושה ימים פרסם העיתון "חדשות", ידיעה שצוטטה מהעיתון "הניו יורק טיימס", תוך עקיפת הצנזורה, ולפיה שניים מהמחבלים נלכדו חיים.
בשני הצילומים נראים המחבלים כשהם חיים והולכים על רגליהם.
בשנת 2007 אסרה הצנזורה לפרסם פרטים על תקיפת הכור הגרעיני בסוריה, ורק במרץ 2018 התירה לפרסם פרטים על הפעולה.
העיתונות הזרה פרסמה פרטים רבים על תקיפה זו, ופרטים אלה צוטטו בהבלטה בתקשורת הישראלית.
בנוסף, באופן חריג שימש הביטוי את השר חיים רמון, בעת שהתייחס לפעולה:
בעקבות ניסוי בטיל שנערך בינואר 2008 דיווח "הארץ":
במקרים קיצוניים מסתכנים עיתונים בפרסום מידע תוך ידיעה ברורה שמידע זה אסור בפרסום.
ב-1966 עברו מקסים גילן ושמואל מור על חוקי הצנזורה בחשיפת הפרשה שנודעה בשם "פרשת בן ברקה", כאשר פרסמו, בכתב העת שלהם, "בול", את הידיעה ששירותי הביטחון הישראליים השתתפו ברציחתו של האופוזיציונר המרוקני מהדי בן ברקה.
מור וגילן נדונו למאסר, שבמהלכו המשיכו וערכו את "בול" לפי דרישת שירות הביטחון, לבל ייוודע דבר המאסר וכך תתאשרר הידיעה המביכה.
אף על פי כן, פעולה זו נודעה ברחבי העולם והתארגנה עצומה בין-לאומית לשחרורם של מור ושל גילן, שעליה חתמו גם ברטרנד ראסל וז'אן-פול סארטר.
בעידן האינטרנט הפך תפקידה של הצנזורה לקשה ומורכב הרבה יותר, שכן מידע על נושאים חסויים מתפרסם באתרים השוכנים במדינות אחרות.
הצנזורה לא יכולה לשלוט על אתרים אלו, כיוון שאינם תחת שיפוטה, ולרוב גם לא יכולה לחסום גישה אליהם.
בעידן זה ישנו כרסום גדל והולך במעמדה של הצנזורה הצבאית.
דוגמה לכך היא פרסום של פרופסור אבנר כהן על תולדות תוכנית הגרעין של ישראל: הצנזור הצבאי אסר ב-1997 על פרסום האתר, ואולם כתב קול ישראל באותה עת, אלי הכהן, עמד על כך שהוא יתפרסם.
הכהן טען כי לא ייתכן שבכל רחבי תבל יוכלו לגלוש ולדלות מידע מן האתר ורק בישראל לא.
גם במבצע חומת מגן ובמלחמת לבנון השנייה, במקרים שבהם הצנזורה אסרה על פרסומים מסוימים הופץ המידע כשמועות במקום שיפורסם באופן ממוסד .
בדו"ח ועדת וינוגרד יש המלצות להגברת הפיקוח של הצנזורה הצבאית על מקורות מידע באינטרנט, הן בזמן מלחמה והן בשגרה.
על צנזורת האינטרנט אמרה הצנזורית הראשית, סימה וואקנין-גיל:
במאי 2012 הודיעה וואקנין-גיל שהצנזורה הצבאית החלה לנטר בלוגים ורשתות חברתיות מקוונות כגון פייסבוק וטוויטר, ובפברואר 2016 פנתה הצנזורה לעשרות פעילי אינטרנט בדרישה להגיש לה ידיעות ביטחוניות לאישור.
לאחר פרישתה מתפקידה בשנת 2015, פרסמה וואקנין-גיל מאמר בכתב העת "משפט וצבא", בו טענה שצריך לבטל את מוסד הצנזורה ושהדבר לא יפגע אנושות בביטחון המדינה.
המאמר נכתב בתמיכתו של שר הביטחון דאז, משה יעלון, והוצג לראשי מערכת הביטחון ומערכת המשפט.
יעלון הנחה את גופי הביטחון לבצע בהדרגה את השינויים שהוצעו במאמר.
הצלצול 2 הוא סרט אימה/מסתורין אמריקאי, שיצא לאקרנים ב-2005, ומהווה סרט המשך לסרט הצלצול (2002).
הסרט בוים על ידי הידאו נקטה, במאי הסרטים "רינגו" ו"רינגו 2" היפנים עליהם נשענה עלילת הסרט הראשון.
הסרט גרף בסוף השבוע הראשון להקרנתו 15 מיליון דולרים והגיע להכנסות בשווי של כ-129 מיליון דולרים.
זהו סרטו הראשון של נקטה בארצות הברית, סרטיו המקוריים ידועים בהצלחתם בזכות היכולת לעורר פחד על ידי נקמה ורוע ובכך ליצור תחושת אימה.
חצי שנה לאחר אירועי הסרט הראשון ומיד לאחר אירועי הסרט הקצר, הקלטת המקוללת של סמארה מורגן עשתה את דרכה אל העירייה אסטוריה שבאורגון.
תלמיד תיכון בשם ג'ייק פירס הגיע ליום השביעי והאחרון כחלק מחוקי הקללה ומבקש מחברתו אמילי לצפות בקלטת ובינתיים מחכה במטבח עד שהיא תסיים לצפות.
ג'ייק מקבל שיחת טלפון מחברו ומתגלה שהם ביחד תכננו להראות לאמילי את הסרט ובכך להציל את ג'ייק ממוות.
לפתע, ג'ייק מבחין בנוזל שחור שנוזל לכיוון המטבח וממהר חזרה לסלון, רק כדי לגלות שאמילי המפוחדת כיסתה את עינייה במהלך כל הסרט.
ג'ייק לאחר מכן נהרג על ידי סמארה.
רייצ'ל קלר ובנה איידן עזבו את סיאטל ועברו לאסטוריה לאחר שאיידן הכין עותק מהקלטת בסרט הקודם והפיץ אותו הלאה.
רייצ'ל עובדת בתור כתבת במקומון בעירייה תחת העורך מקס רורק.
רייצ'ל שומעת על מותו של ג'ייק ובודקת את גופתו, אך חווה חיזיון שבו סמארה תופסת אותה ומצהירה שהיא מצאה אותה.
רייצ'ל פורצת לביתו של ג'ייק, גונבת את הקלטת ושורפת אותה.
בינתיים, איידן חווה סיוט שבו סמארה גוררת אותו אל תוך הטלוויזיה.
לאחר מכן הוא מתחיל לפתח היפותרמיה וכוויות בזרועותיו.
במהלך יריד בעירייה, איידן נכנס לשירותים ומצלם את עצמו מול המראה ומגלה את סמארה עומדת מאחוריו.
רייצ'ל לוקחת אותו הביתה, אך בדרך הם מותקפים על ידי עדר צבאים שהורס את המכונית.
לאחר מכן רייצ'ל מחזירה את איידן הביתה, אך מתחילה לדאוג לבריאותו.
רייצ'ל רואה את סמארה בחיזיון נוסף ומבינה שסמארה השתלטה על גופו של איידן.
רייצ'ל מבינה שאסור להם להישאר לבד בביתם והשניים הולכים אל ביתו של מקס, העורך שלה.
היא מבקשת ממקס עזרה בטענה שהחשמל בביתה נפל ומקס מארח אותם בביתו.
בזמן שרייצ'ל מנסה להכניס את איידן לאמבטיה הוא מפתח פחד ממים וסמארה גורמת למים לרחף מחוץ לאמבטיה ומתגלה מול רייצ'ל שמנסה בתורה להטביע את סמארה באמבטיה.
מקס נכנס ורואה את רייצ'ל מטביעה את איידן ומכריח אותה לקחת אותו לבית החולים.
בזמן שהוא ישן, איידן מעורר חיזיון ברייצ'ל ומדרבן אותה לחקור עוד על מקורותיה של סמארה.
בגלל הכוויות בידיו של איידן, פסיכיאטרית מהשירות למען הילד מגיעה לבית החולים ומונעת מרייצ'ל להתקרב לבנה בחשד להתעללות.
רייצ'ל מסרבת לדבר עם הפסיכיאטרית, אך האחרונה חושפת בפניה שהיא מודעת לדיכאון לאחר הלידה שרייצ'ל חוותה בלידתו של איידן.
הפסיכיאטרית מגרשת את רייצ'ל מחדרו של איידן בבית החולים עד שהשתיים יידברו והיא כבר לא תהווה סיכון לבנה.
רייצ'ל ניגשת למשרד האימוץ במטרה לברר פרטים על הוריה הביולוגיים של סמארה, אך לצערה הם שולחים אותה לבית הזוג מורגן.
רייצ'ל חוזרת אל ביתם של המורגנים על האי מוסקו ומגלה שסוכן נדל"ן מנסה למכור את הבית.
סוכן הנדל"ן משקר בקשר למה שקרה לזוג מורגן (שניהם התאבדו), אך חושף שהריהוט הקודם שלהם נמצא במרתף.
רייצ'ל פורצת למרתף הבית ומגלה שלל חפצים ביניהם הראי מהקלטת, תיבת הנגינה של סמארה ומזוודה המכילה הוכחות לזהותה של אמה הביולוגית של סמארה.
בזמן שרייצ'ל במרדף אחר תשובות, סמארה מקבלת שליטה מלאה על גופו של איידן ובעזרת כוחותיה הטלפתיים גורמת לפסיכיאטרית להתאבד בעזרת זריקה קטלנית.
רייצ'ל מגיעה לכנסייה ומגלה שאמה הביולוגית של סמארה הייתה אישה בשם אוולין שהופיעה בפתח המנזר לבדה יחד עם התינוקת ובמהלך זמנה שם ניסתה להטביע את סמארה, אך נכשלה בכך ואושפזה בבית חולים פסיכיאטרי.
כאשר רייצ'ל מגיעה לבית החולים מתגלה לה שאוולין חיכתה לה והיא מורשית להיכנס לחדרה.
אוולין אומרת לרייצ'ל ש"חלומות זה המקום הבטוח" ושבתה ביקשה ממנה להטביע אותה ומאשימה את רייצ'ל שנתנה למוות לחדור "לבפנים".
כאשר רייצ'ל עוזבת היא שואלת את אוולין לעצה ואוולין מפצירה בה להקשיב לבנה.
איידן משחרר את עצמו מבית החולים וחוזר אל ביתו של מקס.
מקס מגיע ומנסה לצלם את איידן בחשאיות (בהתאם לבקשתה של רייצ'ל קודם לכן).
כאשר רייצ'ל חוזרת לביתו של מקס איידן מברך אותה לשובה בצורה שלא אופיינית לו.
היא יוצאת החוצה ומגלה את גופתו של מקס ברכבו.
כאשר רייצ'ל נרדמת היא חולמת על איידן שאומר לה שעליה לגרש את סמארה.
כאשר היא מתעוררת היא מסממת את איידן עם תרופות שינה ומכניסה את גופו לאמבטיה, שם היא מנסה להטביע אותו כדי להוציא את סמארה מגופו.
סמארה יוצאת מגופו של איידן ומופיעה מחדש בטלוויזיה בסלון.
רייצ'ל נותנת לסמארה לגרור אותה אל תוך המסך, למרות תחינותיו של איידן שתישאר.
רייצ'ל מוצאת את עצמה בעולם האפרורי שמוצג בקלטת, בתחתית הבאר ומגלה שהמכסה תמיד פתוח, מה שנותן לסמארה דרך לצאת מהבאר היישר אל הטלוויזיה.
רייצ'ל מטפסת את דרכה אל היציאה מהבאר, אך סמארה מטפסת אחריה ומנסה לעצור אותה.
רייצ'ל מצליחה לצאת וסוגרת את פתח הבאר, כולאת את סמארה בפנים.
סמארה בתגובה צורחת "אמא" בבכי.
רייצ'ל מקשיבה לקולו של איידן במטרה למצוא את הדרך חזרה לעולמה ומגיעה לצוק שממנו אנה מורגן קפצה למותה בקלטת.
רייצ'ל פורשת את זרועותיה וקופצת גם היא, אך מוצאת את עצמה בסלון סמוך לאיידן ומבינה שזה נגמר.
הצלצול הגואל היא סדרת קומדיית מצבים אמריקאית אשר שודרה ברשת NBC בין השנים 1989 ל-1993. הסדרה החלה כסדרת טלוויזיה בעלת 13 פרקים בשם "בוקר טוב גברת בליס" ששודרה בשנת 1988 עד 1989 ברשת ABC.
בשל הצלחתה הרבה של הסדרה, נוספו לה שתי סדרות המשך: הצלצול הגואל: שנות הקולג', אשר מספר על המשך סיפורם של החבורה במשך לימודיהם בקולג' והצלצול הגואל: הכיתה החדשה אשר מספר על תלמידים חדשים שבאים ללמוד בתיכון בייסייד.
בישראל היא שודרה בערוץ הילדים ובשידורים חוזרים.
בעקבות הפופולריות של הסדרה יצאו מוצרים נלווים רבים כמו בובות, מדבקות, קלפים, אלבום שירים, חולצות, תיקי אוכל, פוסטרים, משחקי קופסה, ספרי נוער, פוגים, קלטות וידאו ואפילו סדרת קומיקס.
הצלצול הגואל החלה את דרכה בשם אחר, כשבתחילה, הסדרה נקראה "בוקר טוב גברת בליס" שסיפרה על תלמידי בית ספר ועל מורתם האהובה גברת בליס.
הדמויות העיקריות היו זאק מוריס, סמואל "סקריץ" פאוורס וליסה טורטל וגם המנהל ריצ'רד בילדינג.
הסדרה בעלת 13 פרקים משנת 1988 עד 1989 ברשת ABC של דיסני.
רשת NBC קנתה את הזכויות של "בוקר טוב גברת בליס" ולקחו שלוש דמויות מהסדרה: זאק, סקריץ' וליסה.
הוחלט גם לקחת את המנהל ריצ'רד בילדינג, לבטל את דמותה של גברת בליס, ולמקד את העלילה בבני הנוער.
לשם כך נוספו שלוש דמויות חדשות לסדרה, ששמה שונה ל"הצלצול הגואל".
עלילת הסדרה מתמקדת בשישה נערי תיכון: זאק, סלייטר, סקריץ', קלי, ג'סי וליסה, שישה חברים טובים שמבלים ולומדים ביחד בבית הספר בייסייד שבקליפורניה.
העלילה מתמקדת בעיקר בזאק מוריס הנער החתיך, הבלונדיני, הערמומי והפופולרי בבייסיד, אשר מאוהב בקלי ואוהב להציק למורים ולמנהל ריצ'רד בילדינג.
בסדרה בין השאר מתמודדות הדמויות עם אלמנטים דרמטיים, בנושאים הרווחים בסדרות הנעורים: חברות, גיל ההתבגרות, אלימות, אהבה, גירושים, שימוש בסמים, בעיות כלכליות ועוד.
זאק מוריס (מארק פול גוסלאר): זאק הוא הדמות המרכזית בצלצול הגואל.
חבריו הטובים הם ליסה, סקריץ', סלייטר, קלי וג'סי.
זאק אוהב להתחיל עם בנות בדרכים מתוחכמות אבל בעיקר הוא אוהב להתחיל עם אהובתו קלי.
זאק תמיד נכנס לצרות בבי"ס ומסתבך עם המנהל ריצ'רד בילדינג.
זאק נוהג להעיר הערות ששוברות את הקיר הרביעי שכולל את ה"פסק-זמן" שהוא יכול להקפיא את הדמויות במקום.
בצלצול הגואל: שנות הקולג' זאק עובר לאוניברסיטת קליפורניה ביחד עם סלייטר, סקריץ' וקלי.
בפרק הסיום זאק מציע לקלי נישואין והם מתחתנים.
זאק מופיע בתור אורח ב"הצלצול הגואל: הכיתה החדשה".
סלייטר (מריו לופז): אלברט קליפורד סלייטר המכונה איי.סי.
סלייטר, הוא שרירן חובב אתלטיקה ובנו של איש צבא, והגיע לבייסייד מבוליביה.
סלייטר בבית ספרו הקודם השתתף בנבחרות האתלטיקה, ההיאבקות, הכדורגל והפוטבול, אך בבייסייד היה רק בנבחרת ההיאבקות והפוטבול.
סלייטר הוא חברו הטוב של זאק למרות שבהתחלה הם היו אויבים, הוא יצא עם ג'סיקה ספנו במשך תקופה ארוכה למרות שבהתחלה הוא יצא עם קלי.
אחותו ואביו של סלייטר הופיעו במספר פרקים.
בצלצול הגואל: שנות הקולג', היה שותפם לחדר של זאק וסקריץ' ויצא עם בחורה בשם אלכס.
הופיע בתור אורח בשני פרקים ב"הצלצול הגואל: הכיתה החדשה".
סמואל (סקריץ') פאוורס (דאסטין דיאמונד): סמואל (סקריץ') פאוורס ממלא את תפקיד החנון בסדרה.
סקריץ' הוא חבר ילדות של זאק ואחד מחבריו הטובים.
סקריץ' הוא מגושם אך עדיין חכם מאוד.
ליסה היא אהובתו הנכזבת של סקריץ'.
הוא תמיד משתף פעולה עם זאק במזימות שלו, ברוב הפרקים זאק רק מנצל את חכמותיו.
לסקריץ' יש רובוט בשם קווין אותו בנה בעצמו.
סקריץ' עבר ללמוד באותו הקולג' יחד עם קלי, זאק וסלייטר.
ב"צלצול הגואל: הכיתה החדשה" החל מהעונה השנייה סקריץ' חזר לבייסייד, בתור עוזרו של המנהל מר בלדינג.
קלי קפובסקי (טיפאני ת'יסן): קלי היא מעודדת ומשתתפת בנבחרת הכדורעף והשחייה.
קלי גם נחשבת לבחורה הכי יפה ופופולרית בבייסייד וחברותיה הטובות ביותר הן ליסה וג'סי.
זאק וסלייטר חיבבו אותה ממבט ראשון, בסוף קלי התאהבה בזאק.
בצלצול הגואל: שנות הקולג' היא עברה ביחד עם זאק, סלייטר וסקריץ' לאוניברסיטת קליפורניה ושם היא הכירה חברות חדשות.
בפרק מיוחד זאק מציע לקלי נישואין והם מתחתנים.
ג'סיקה (ג'סי) ספאנו (אליזבת' ברקלי): ג'סיקה (ג'סי) מירטל ספאנו היא פמיניסטית ואחת התלמידות החכמות בבייסייד.
היא חובבת פוליטיקה ולא סובלת ציונים נמוכים.
כמו ליסה וסקריץ, גם ג'סי היא חברת ילדות ושכנתו של זאק.
במשך תקופה ארוכה יצא עם סלייטר (למרות שהיא תמיד תוקפת אותו כשובניסטי).
אחיה למחצה של ג'סי, אריק הופיע במספר פרקים.
חלום חייה של ג'סי היה ללמוד באוניברסיטת קולומביה, לשם עברה בסוף הסדרה.
ליסה טרטל (לארק וורהייס): ליסה היא אדם אופנתי ואינטליגנטי.
היא נחשבת למלכת האופנה והרכילות בתיכון בייסייד.
היא באה ממשפחת עשירה, ושני הוריה הם כירורגים.
ליסה היא אחת מחברות הילדות של זאק.
חלומה של ליסה הוא להיות מעצבת אופנה מפורסמת.
היא הופיעה כאורחת באחד הפרקים ב"הצלצול הגואל: שנות קולג'" ו"הצלצול הגואל: הכיתה החדשה".
ריצ'רד בלדינג (דניס הסקינס): מר בלדינג הוא המנהל התיכון בייסייד.
בלדינג הוא אדם סמכותי מאוד.
משפטו הידוע בסדרה הוא "היי, היי, היי, מה קורה פה?".
הוא תמיד שמח לעזור לתלמידיו.
אויבו הגדול ביותר הוא זאק שעושה לו הרבה צרות בבי"ס.
בלדינג מופיע בתור אורח ב"צלצול הגואל: שנות הקולג'", חוזר להופיע ב"צלצול הגואל: הכיתה החדשה", עדיין בתור המנהל, וסקריץ', תלמידו לשעבר הוא העוזר שלו, ובסוף הפרק האחרון של "הכיתה החדשה" הוא מתפטר.
היא סדרת המשך ל"צלצול הגואל".
אחרי שזאק שסיים ללמוד בבית ספר בייסייד, הוא עבר לאוניברסיטת "בארקלי" שבקליפורניה ביחד עם סלייטר, סקריץ' וקלי.
הם מבלים עם תלמידים חדשים כמו לסלי ברוק (אני טרמקו) ואלכס תאבור (קריסטין ווארן).
רשת NBC העבירה את הסדרה לשעות השיא ("פריים טיים") במטרה למשוך גם צופים מבוגרים.
הסדרה לא הצליחה לחזור על הצלחת סדרת המקור וקבלה אחוזי צפייה נמוכים וירדה אחרי 19 פרקים, היא שודרה בין השנים 1993–1994. בתור סיכום יצא עליה סרט בשם "הצלצול הגואל: חתונה בלאס וגאס".
אחרי שהסדרה הבת, "שנות קולג'", לא זכתה לאחוזי צפייה מרשימים, החליטו ב-NBC לנסות לשחזר את הצלחת הסדרה המקורית באמצעות סדרה-בת חדשה בשם "הצלצול הגואל: הכיתה החדשה", שמתרחשת באותה בית ספר בייסייד, עם שישה תלמידים חדשים.
דניס הסקינס חזר לגלם את המנהל ריצ'רד בילדינג ומהעונה השנייה דאסטין דיאמונד חזר לגלם את סקריץ' (שהוא הדמות היחידה שהופיע בכל הסדרות של "הצלצול הגואל") בתור עוזרו של המנהל.
ההצלחה היחסית באה למרות שהסדרה סבלה מביקורות מהצופים על כך שחוזרים על נושאים מהסדרה המקורית וטענות שהתלמידים החדשים הם חיקויים לדמויות המקוריות.
המפיקים נאלצו לעשות שינויים תכופים בצוות השחקנים בסדרה, ויצרו בלבול רב אצל הצופים.
לכן החזירו את דסטין דיאמונד בתור הדמות המקורית סקריץ' מתחילת העונה השנייה.
הסדרה הצליחה יחסית, אבל לא זכתה לפופולריות כמו המקור.
היא שודרה ב-NBC ברצועת הצעירים T-NBC בין השנים 1993 עד 2000. כמה מהשחקנים המקורים עשו הופעת אורח מספר פעמים בסדרה.
הצלת יהודי גאורגיה, בוכרה, איראן ואפגניסטן בצרפת הכבושה הייתה פרשה בה ניצלו יהודים יוצאי אזורים אלה שהתגוררו בצרפת של וישי כתוצאה מיוזמה מקומית של יהודים שטענו כי מוצאם האתני אינו מגזע יהודי.
מספר משפחות של יהודי גאורגיה וכ-100 משפחות של יהודי בוכרה, איראן ואפגניסטן, טענו כי הם גאורגים או ג'וּגוּטים בני דת משה.
טענות אלה נתקבלו על ידי חלק מזרועות השלטון הנאצי לעיתים משיקולים תועלתיים מדיניים.
כתוצאה מכך ניצלו חלק מיהודים אלה משואת יהודי צרפת ומצד שני הגביר את מאמצי זרועות השלטון הנאצי להגביר את חקר ההשתייכות הגזעית של יושבי אזורים אלה ובכללם יהודי ההרים.
פרידריך וילהלם אויילר (1995-1908), ארכיבאי והמומחה החשוב ביותר של הרייך השלישי בנושא הגנאלוגיה היהודית, העביר למשרד החוץ הנאצי חוות דעת המתייחסת ליהודי איראן, אפגניסטן ויהודי הקווקז.
הוא קבע בחוות דעתו כי יהודים אלה אינם, כפי הנראה, בני הגזע היהודי.
ב-7 בנובמבר 1942 העביר משרד החוץ הנאצי את חוות הדעת למנהל המשרד הראשי לגזע והתיישבות.
במכתב תשובה שהועבר ב-7 בינואר 1943 דחה המשרד לגזע והתיישבות את מסקנות המומחה, ופנה, עוד באותו היום, אל "המכון לחקר הספר וארצות-חוץ" וביקש את חוות דעתו בדבר מוצא היהודים ההרריים.
המכון, שנציגו גרהארד טייך הוציא תזכיר בעניין ב-27 בינואר של אותה שנה, דחה את טיעוניהם של אויילר ודר' ואלדמאר הולץ (Waldemar Holtz), וטען כי "היהודים הקווקזים" (הגאורגים ויהודי ההרים) הם יהודים לכל דבר.
בעקבות הממצאים הסותרים הועבר כל החומר לאוניברסיטת טיבינגן.
ב-16 בפברואר של אותה שנה ניסח, פרופ' גרהארד קיטל (1948-1888), תאולוג וחוקר דתות פרוטסטנטי אנטישמי, תזכיר שסיכם את המסקנות בזהירות.
"קיימת הצדקה ליחס מיוחד כלפי היהודים הקווקזים.
לגבי האיראנים אין בסיס איתן לכך.
היהודים האפגנים נמצאים במצב ביניים בין השניים.
באשר ליהודים ההרריים בקווקז – אין אחידות דעים.
היהודים האחרים רואים בהם יהודים וכן כך גם הסובייטים." סיכם.
לפיכך החליט מנהל המשרד למדיניות הגזע בלשכת המפלגה הנאצית לדחות את ההכרעה בדבר הטיפול ביהודים ההרריים.
משרד הביטחון הראשי של הרייך תמך אף הוא בעמדה זו.
המדיניות הגרמנית בשטח הייתה, בסופו של דבר, שונה בכל מקרה.
ביישובים בהם התגוררו יהודים הרריים, יחידים או קבוצות קטנות, לצידם של יהודי רוסיה האשכנזים, בין שהם מקומיים ובין פליטים שהגיעו מרוסיה, לא הבדילו הנאצים ביניהם והם נרצחו יחד עם היהודים הרוסים.
במקומות בהם ישבו יהודי ההרים בנפרד מהאחרים, הם ניצלו.
הגרמנים נעצרו בצפון הקווקז, הם לא הגיעו לגאורגיה, לבוכרה, לאיראן ולאפגניסטן.
יהודי גאורגיה, בוכרה, איראן ואפגניסטן ששהו בצרפת הכבושה ניצלו.
אלי אליגולאשווילי, כיצד ניצלו היהודים יוצאי גרוּזיה בצרפת הכבושה, יד ושם, תשכ"ז, כרך ו' עמ' 220-217
אסף אלטשילדי, הצלת היהודים יוצאי בוכרה איראן ואפגניסטן בצרפת הכבושה (1944-1940), יד ושם, תשכ"ז, עמ' 243-221. מופיע גם בספרו של בן ציון יהושע-רז, מנדח ישראל באפגאניסטאן לאנוסי משהד באיראן, , מוסד ביאליק, ירושלים
מרדכי אלטשולר (1990), יהודי מזרח קאווקאז: תולדות היהודים ההרריים מראשית המאה התשע-עשרה, עמ' 119-117,
מרדכי אלטשולר, יחס הנאצים ליהדותם של 'ההרריים' ושל עדות מזרחיות אחרות, פעמים 27, תשמ"ו
בנימין בן-דוד, הצלת יהודי בוכארה שבפאריס, פעמים 27, תשמ"ו
הצלמניה (באנגלית "Life in Stills") הוא סרט תיעודי משנת 2011, בבימויה של תמר טל.
הסרט מתעד את המסע המשותף של מרים וַיסנשטַין בת ה-96 ונכדה בן, המנסים להציל מהריסה את חנות הצילום התל אביבית הוותיקה "הצלמניה", אותה הקים בעלה המנוח רודי ויסנשטין.
החנות הכילה כמיליון נגטיבים שתיעדו רגעים משמעותיים בתולדות מדינת ישראל.
במקביל למסע נרקמת בין השניים מערכת יחסים מיוחדת, למרות פערי הדורות והקונפליקטים ביניהם.
הסרט נולד בעקבות סרט קצר שצילמה בשנת 2005 הבמאית תמר טל בשם "אשת הברזל והצלמניה".
טל החליטה להמשיך ולעקוב אחר מרים ואחר נכדה שהצטרף בינתיים לעסק המשפחתי, ומאז תחילת היכרותם צילמה טל את מרים במשך שבע שנים.
הסרט שודר בערוץ yes דוקו ב-23 במאי 2011, וזכה לשבחי המבקרים.
חודשיים לאחר מכן נפטרה מרים ויסנשטין.
הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע רבים ברחבי העולם וזכה בפרסים אחדים:
פרס הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב (2011)
פרס סרט הביכורים ופרס ההפקה בפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי - תחרות הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי (2011)
פרס סרט הביכורים בפסטיבל דוקלייפציג (2011)
פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל במונטנגרו (2011)
פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הוט דוקס טורונטו 2012 בקטגוריית עשרת הסרטים הטובים של בחירת הקהל (2011)
פרס הסרט הטוב ביותר בקטגוריית "Generations" בפסטיבל "Doc Edge" שבניו זילנד
פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר (2012)
בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה מילאו הצלפים של ברית המועצות תפקיד חשוב, בפרט בהשוואה לעימותים שקדמו למלחמה זו או אלו שהתחוללו אחריה.
במלחמת העולם השנייה השתמשו הצלפים הסובייטיים ברובים בקליבר 7.62x54R תוך שימוש בקליעים חודרי שריון (B-30), קליעים מתלקחים וחודרי שריון (B-32), קליעים מדויקים מתלקחים (P3) וקליעים נותבים.
מרבית הצלפים הסובייטים במלחמת העולם השנייה נהגו לשאת עימם לשדה הקרב 120 כדורים.
שלא כמו בצבאות של אומות אחרות, היו נשים בין הצלפים הסובייטים.
על פי הדוקטרינה הצבאית הסובייטית נכללו צלפים ברמת כיתה שבדוקטרינות אחרות מכונים קלע סער.
הם נהגו כך משום שבעקבות אימוץ התת-מקלע (שהוא נשק עדיף ללחימה בטווחים קצרים בשל קצב האש שלו) כנשק התקני של החיילים הרגילים אבדה ליחידה היכולת להילחם בטווחים ארוכים.
על פי הדוקטרינה הצבאית הסובייטית שימשו הצלפים לשם חיפוי מרחוק ולחיסול מטרות מזדמנות, בייחוד מפקדים, משום שמפקדי צבא ותאורטיקנים צבאיים סובייטים (וסילי זייצב, אף שרשמית לא היה אף אחד מהשניים, תרם רבות לדוקטרינה הצבאית הסובייטית) גילו שארגונים צבאיים מתקשים להחליף מש"קים וקצינים מנוסים בזמן מלחמה.
הם אף גילו שתועלתו של רובה צלפים היקר יותר והחסין פחות אינה נופלת מרובה סער הזול יותר בתנאי שבעליו נבחר כיאות, אומן והוא דבק בדוקטרינה.
ברית המועצות אף השתמשה בצורה נרחבת בנשים לתפקידי צליפה, כולל לודמילה פבליצ'נקו ונינה לובובסקייה.
ההצלחה הגדולה של הצלפים הסובייטים במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה בשלב המגננה במלחמה (1943-1941), ואחריה עבר יתרון ההגנה לגרמנים, והצלפים הגרמנים היוו סכנה של ממש לכוחות הסובייטים המתקדמים.
בשנות ה-60, לאחר הכנסתו של רובה הצלפים מדגם דרגונוב (СВД), פרס הצבא הסובייטי צלפים ברמת מחלקה.
צלפים אלו נבחרו מתוך כוח אדם שהשיג תוצאות טובות במבחני קליעה בהיותם בארגון הקדם-צבאי (ОСОАВИАХИМ).
לצלפים אלו היה סיכוי של 50% לפגוע במטרת אדם עומדת במרחק של 800 מטרים ו-80% לפגוע במטרת אדם עומדת במרחק של 500 מטרים.
למרחקים שלא עלו על 200 מטרים הסיכוי היה הרבה מעל 90%.
על מנת להשיג דרגת דיוק זו הצלף לא היה מסוגל לירות ביותר משתי מטרות כאלו בדקה.
שלושת רובי הצלפים הנפוצים ביותר בשימוש בברית המועצות היו מוסין נגאן, טוקרב SVT-40, ומאוחר יותר הדרגונוב (СВД), הרובה הראשון שתוכנן מלכתחילה כרובה צלפים.
בגרסת רובה הצלפים של המוסין נגאן השתמשו לפני, במהלך, ואחרי מלחמת העולם השנייה.
גרסה זו התבססה על רובה בריח דגם 1891/30 התקני ששימש את חיל הרגלים הסובייטי, אם כי רובים שנועדו לעבור הסבה לרובה צלפים נבחרו במדוקדק על פי איכותם ודיוקם.
לרובה נוספה כוונת טלסקופית בעלת כושר הגדלה פי ארבעה, והיו שני דגמים.
דגם PE היה העתק של כוונת טלסקופית גרמנית מתוצרת חברת אמיל בוש (Emil Busch AG) שהשתמשה בעדשות מתוצרת צייס.
דגם PEM הוכנס לשימוש מאוחר יותר ככוונת אמינה יותר וקלה יותר לייצור.
דגם הצלפים השני של המוסין-נגאן ידוע כ-PU, יוצר בשלהי 1942. דגם רובה זה השתמש בכוונת הפשוטה יותר שנלקחה מדגם ה-SVT-40, אותה קל היה הרבה יותר לייצר בייצור המוני.
המוסין-נגאן הוא רובה הצלפים שיוצר בכמות הגדולה ביותר אי-פעם ושירת במשך התקופה הארוכה ביותר.
הוא היה רובה הצלפים העיקרי של ברית המועצות עד שהוחלף ב-1962 על ידי רובה הדרגונוב האוטומטי למחצה.
הטוקרב SVT-40 היה רובה צלפים סובייטי נוסף בו השתמשו במלחמת העולם השנייה.
הרובה תוכנן כמחליף לרובה הצלפים מוסין-נגאן והיה רובה חצי אוטומטי והשתמש באותה תחמושת (7.62x54R) כמו המוסין-נגאן.
עם זאת, בשל כמה בעיות, כולל בעיות דיוק והרשף מהקנה, כמו גם בשל מבנה מורכב וייצור איטי, הופסק הייצור, והחלה עבודה על פיתוח דגם PU של המוסין-נגאן שהוזכר לעיל.
דרגונוב (СВД) (Снайперская винтовка Драгунова, "סנייפרסקייה וינטובקה דרגונובה" – "רובה צלפים דרגונוב") היה התשובה של ברית המועצות לבקשות לרובה צלפים מעודכן.
אף שהרובה יוצר כבר מ-1958 הוא אומץ רשמית על ידי הצבא הסובייטי רק ב-1963. הרובה השתמש באותה תחמושת (7.62x54R) כמו המוסין-נגאן, אבל הוא היה חצי אוטומטי (יורה כדור אחר כדור ללא צורך לדריכה חוזרת) והשתמש בכדורים שמזינה מחסנית שבה עשרה קליעים.
הדרגונוב ממשיך להיות רובה הצלפים התקני של כמה מדינות כולל החברות לשעבר בברית ורשה.
הסרט ההוליוודי "אויב בשער" מבוסס על ספר באותו שם מאת ויליאם קרייג (William Craig), שעלילתו הבדיונית התבססה על סיפור דו-קרב הצלפים בין וסילי זייצב, צלף סובייטי, לצלף גרמני בקרב סטלינגרד.
תפקידו של הצלף הסובייטי מתואר גם במשחק Call of Duty: World at War הכולל סצנות שנלקחו ישירות מהסרט "אויב בשער".
באחד הסצנות, צלף פצוע בשם ויקטור רזנוב (שממנו מקבל השחקן במשחק המגלם את דמותו של "דמיטרי פטרנקו" בן דמותו של וסילי זייצב את תפקיד הצלף) רץ על מנת לפתות צלפים גרמנים לפתוח באש, ולחשוף בכך את מיקומם על מנת שהשחקן יוכל "לירות" לעברם.
ספרו של ג'יימס ריורדן (James Riordan), "הצלפית" (The Sniper), מתאר את סיפורה של טניה צ'רנובה ומבוסס על הראיונות של ריורדן אתה.
ספרו של ג'ון וילסון (John Wilson), "ארבעה צעדים למוות" (Four Steps to Death), מתאר את דמותה של ילנה פבלובה, צלפית סובייטית, כדמות עיקרית בקרב על סטלינגרד.
הצלף , הוא הספר התשיעי בסדרת ספרים של הסופר הבריטי לי צ'יילד.
בספר זה, התשיעי בסדרת הספרים אודות ג'ק ריצ'ר, החייל לשעבר וחוקר פרטי, מגיע ריצ'ר לעיירה קטנה באינדיאנה שבארצות הברית, בעקבות תקרית ירי בעיירה.
במהלך התקרית נרצחו חמישה בני אדם בידי צלף מתוך חניון בבנייה.
הצלף משאיר אחריו שובל ראיות פורנזיות, המאפשר למשטרה לאתרו בקלות ולהכניסו למעצר.
הסיבה להגעתו של ריצ'ר, רב-סרן בדימוס אשר שירת כחוקר במשטרה צבאית ממרחק של כ-1,500 ק"מ, היא החשוד בביצוע הירי - ג'יימס בר, חייל לשעבר אשר הוכשר כצלף.
לריצ'ר היכרות מוקדמת עם בר מימי שירותם במשותף בעיראק, וחשבון ליישב עמו, כיוון שכאשר ריצ'ר היה בתפקיד הוא חקר את בר על מקרה דומה שבו בר ירה למוות בארבעה חיילים בכווית סיטי, ועתה נראה כי הסיפור חוזר שוב על עצמו.
אולם עם הגעתו מתגלה לריצ'ר כי הראיות שנאספו בצירוף הנסיבות מראות את אשמתו של בר באופן כה ברור וחד, עד כי ריצ'ר משוכנע כי הוא הופלל בידי אדם אחר.
כאשר ריצ'ר מגיע לאינדיאנה, בר כבר הוכה קשות בכלא ואיבד את זכרונו, כך שהוא משאיר את ריצ'ר ליצור מסקנות משלו עם הראיות הזמינות.
ריצ'ר בתחילה מאמין כי בר אשם, אבל אחותו של בר, רוזמרי, משוכנעת בחפותו של אחיה ומפצירה בעורכת הדין הלן רודן להגן על אחיה.
ריצ'ר מצליח לגייס את כתבת החדשות NBC, אן יאני, ובתמורה לשימוש במכונית שלה וביכולות של התחנה, היא מקבלת הבטחה לחשוף את מקרה בר.
ריצ'ר מגיע לקנטאקי למטווח הירי שבו הצלף התאמן, ולומד כמה עובדות מעניינות מגאני סמואל קאש, לשעבר אלוף צליפה בנחתים האמריקאים, שבבעלותו מטווח, שיגרמו לו לפקפק באיתנות של האשמה של בר.
קאש אינו מוכן לחשוף מידע לריצ'ר אבל מסכים בחוסר רצון לדבר, אם ריצ'ר יהיה מסוגל לפגוע במרכז מטרה ממרחק של 300 מטר בירייה בודדת.
אחרי שריצ'ר עושה שימוש במיומנות שלו כצלף ומצליח, קאש מציג לו את מטרות הנייר של בר ושל שותפו, מהם הוא למד שבר איננו צלף טוב כמו שנראה, ואף לוקה בפרקינסון, ואילו שותפו הוא צלף מעולה, אשר מפספס בכוונה.
לאחר הביקור במטווח, ריצ'ר מוסיף מידע של קאש לניתוח הראיות.
הלן ורוזמרי עוזרות לו לנפות את הרמזים, וסוף סוף ריצ'ר מסיק שבר הוא חף מפשע, ויש גורמים שמנסים מאחרי הקלעים להפליל אותו, כדי להסתיר שהיעד האמיתי של הטבח הוא לחסל אישה מסוימת שבעלה הצליח לחשוף פרשת שחיתות והועלם.
הגורמים הללו הם כנופיה רוסית אשר מתחזה לאנשי עסקים לגיטימיים, אשר בראשה עומד אדם מבוגר כבן שמונים ששמו זק (אסיר), שבילה את מרבית חייו בגולגים סובייטים ידועים לשמצה.
בסיום הספר ריצ'ר מגייס את קאש, הלן ויאני לבצע תקיפה על ביתו של זק, בו אנשים שהצליחו לתפוס את רוזמרי.
בכוחות משותפים הוא מצליח לחדור אל הבית ולחסל את כל עוזריו של זק, ולתפוס אותו בחיים.
לאחר שמגיעים לבית חוקר המשטרה וסגניתו וכן התובע של העיירה, מתברר כי חוקר המשטרה הוא האדם המושחת מתוך המערכת, שסייע לכנופיה הרוסית.
הספר עובד גם לסרט פעולה שנקרא ג'ק ריצ'ר משנת 2012. את הסרט ביים כריסטופר מקווירי ומככב בו טום קרוז כג'ק ריצ'ר.
בסרט נעשו שינויים בפרטים רבים לעומת הספר שהפכו אותו לדרמטי יותר ורווי אקשן.
הוסרו דמויות משמעותיות כמו רוזמרי אחותו של הצלף, וכתבת הטלוויזיה אן יאני.
שינוי משמעותי נעשה בסצנת הסיום של הסרט, לא רק שהמיקום שונה מביתו של זק למחצבה, בנוסף זק ראש הכנופיה וקצין המשטרה אמרסון נהרגים בידי ריצ'ר, בעוד שבספר הם רק נעצרים.
צלמניה פרי-אור (ידועה בשם "הצלמניה") היא חנות צילום שנוסדה בשנת 1940 על ידי הצלם רודי ויסנשטין, אשר צילומו המפורסם ביותר הוא צילום הכרזת העצמאות, ואשתו מרים.
לאורך חייו תיעד ויסנשטין את היישוב העברי והתפתחות הארץ ונופיה.
אוסף תיעודי זה שמור עד היום בצלמניה ומטופל על ידי המשפחה.
האוסף מכיל מעל רבע מיליון נגטיבים ונחשב לארכיון איכותי בגלל היקפו והיותו מסודר.
הצלמניה פועלת כיום כחנות ארכיון הפתוחה לקהל ומאפשרת לרכוש את הצילומים המקוריים של ויסנשטין.
משנת 1940 ועד לשנת 2011 שכנה הצלמניה בכיכר מוגרבי ברחוב אלנבי (מול פינת רחוב בן-יהודה) בתל אביב.
בשנת 2011 עברה לרח' טשרניחובסקי בעיר, שם היא נמצאת עד היום.
עד להעתקת מקומה, חלון הראווה של החנות נותר כשהיה במשך שנים וכלל תצוגת דיוקנאות בשחור-לבן.
בתוך בית העסק העיצוב היה ונשאר במשך כל זמן פעילותה כפי שהיה בשנות הארבעים.
מיקומה של הצלמניה בלב תל אביב אפשר לויסנשטין נגישות לאירועים והתרחשויות מרכזיים.
לאחר מותו של רודי בשנת 1992, המשיכה אלמנתו מרים במלאכת התרגום, מיון, חידוש ושימור הארכיון, לצד שירותי צילום שונים אותם סיפקה ללקוחות.
מרים נפטרה בשנת 2011, ומאז ממשיך נכדה, בן פטר, את ניהול המקום.
בשנת 2002 ערכה הצלמניה תערוכת רטרוספקטיבה שהוצגה בנמל תל אביב בה ביקרו בתקופה של חודש אחד למעלה מ-120 אלף מבקרים.
עד היום הוצגו עבודותיו של ויסנשטין בתערוכות בלונדון, פריז, מוסקבה, מינכן, האג, אנטוורפן וכעת מסתובבת תערוכה נודדת עולמית בתמיכת משרד החוץ.
בשנת 2011 יצא לאקרנים הסרט "הצלמניה" המתעד את המסע המשותף של מרים וַיסנשטַין בת ה-96 ונכדה בן, המנסים להציל מהריסה את חנות הצילום התל אביבית הוותיקה.
הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע רבים ברחבי העולם וזכה בפרסים.
בשנת 2025 נפגעה הצלמניה מפיצוץ של טיל במסגרת המתקפה האיראנית בעקבות מבצע עם כלביא.
בתורת החבורות, הצמדה היא סוג של פעולה של חבורה על עצמה.
הצמדה של באמצעות היא הפעולה .
הצמדה מהווה אוטומורפיזם פנימי של החבורה על עצמה.
פעולת ההצמדה מסומנת גם בצורות הבאות:
נאמר על שני איברים ו- בחבורה שהם איברים צמודים אם קיים כך שמתקיים:
יחס הצמידות בין איברים הוא יחס שקילות:
רפלקסיביות - כל איבר צמוד לעצמו מכיוון שמתקיים:
טרנזיטיביות - אם ו- אז:
אוסף האיברים בחבורה שצמודים לאיבר נתון נקראת מחלקת הצמידות של .
מכיוון שצמידות היא יחס שקילות, כל מחלקת צמידות היא מחלקת שקילות – כל איבר בחבורה נמצא במחלקת צמידות אחת בדיוק.
יחס הדמיון בין מטריצות הוא למעשה יחס הצמידות.
שתי מטריצות שונות הן צמודות אם ורק אם הן מייצגות את אותה העתקה ליניארית בבסיסים שונים.
שתי תמורות הן צמודות אם יש להן אותו מבנה מחזורים.
כלומר אם לכל מחזור בפירוק של תמורה אחת מתאים מחזור באותו האורך בפירוק של התמורה האחרת.
פעולת ההצמדה מתחלפת עם פעולת הכפל: .
במילים אחרות הפונקציה היא אוטומורפיזם.
אוטומורפיזם מהצורה הזו נקרא אוטומורפיזם פנימי .
מתכונה זו נובע בין השאר:
אם צמודים, אז גם צמודים.
לאיברים צמודים יש את אותו הסדר.
כל איבר במרכז של חבורה צמוד רק לעצמו ().
בפרט, איבר היחידה צמוד רק לעצמו, ובחבורה אבלית כל מחלקות הצמידות הן יחידונים.
מספר האיברים שצמודים לאיבר נתון הוא האינדקס של המְרַכֵּז של האיבר (חבורת האיברים שמתחלפים עם האיבר).
שוויון זה מוביל למשוואת המחלקות בחבורה סופית:
כאשר הוא המרכז של , הוא המְרַכֵּז של ו- היא קבוצת נציגים של מחלקות הצמידות ב- של איברים שאינם ב-.
הצמיד של אופירה הוא ספר ילדים מאת רבקה מגן שיצא בשנת 1981 בהוצאת עם עובד, הספר זיכה את מגן בפרס אשמן לספרות ילדים של "הארץ שלנו".
הספר הומחז בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער וזכה בפרס הבמה להצגות ילדים ונוער כהצגה הטובה של השנה.
הסיפור "התפקיד הראשי" מתוך הספר "הצמיד של אופירה" הומחז והועלה בשנת 2013 כהצגה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
יואב – נערץ בכיתה עקב יופיו וגובה קומתו
נירה – נאשמת בגניבת הצמיד
הצלצול האמיתי היה שעשועון טלוויזיה ישראלי ששודר בערוץ הילדים.
המתמודדים מחולקים לכיתות שמתחרות זו בזו.
מנחי התוכנית בעונה הראשונה היו דנה פרידר ועודד פז, ובעונה השנייה הנחו את התוכנית לירון רביבו ויהונתן בשן.
התוכנית מתנהלת כבית ספר אחד גדול לכאורה בו "לומדים" קפטנים המייצגים כל אחד מהם כיתה שלמה.
בסוף העונה, הקפטן המנצח לוקח את כיתתו לטיול בחו"ל.
הקפטנים בבית הספר מחולקים לשתי כיתות "צלצול 1" ו"צלצול 2", שתי הכיתות משחקות זו נגד זו בדו-קרב בסוף כל שבוע.
המשימות שעושים הקפטנים נחלקות לכמה קטגוריות כאשר כל אחת מהן היא מקצוע בבית הספר.
להלן הנושאים שבהם פועלים הקפטנים: גאוגרפיה, היסטוריה, בוקר (התארגנות לבית הספר), טבע, מדע וטכנולוגיה ומיחזור.
ההדחה מתנהלת כך שכל אחד מהמתמודדים בוחר לוקר בו נמצא מספר אקראי של נקודות, שלושת או שני המתמודדים בעלי הכי פחות נקודות עוברים למשימה בה נקבע המודח והשאר מקבלים חסינות.
(בדומה לקיר הגורלות, בתוכנית ששטוס, תוכנית האם בפועל של הצלצול האמיתי).
גם אנשים רגילים שלא נרשמו לתוכנית יכולים לזכות בטיסה במגוון דרכים: 1. לענות הכי הרבה תשובות נכונות בארץ על חידון במגוון נושאים.
2. ליצור יצירה מבקבוקי פלסטיק ריקים ולהצטלם איתם ליד המחזורית.
ישנה פינה בתוכנית שאינה קשורה לקפטנים ולבתי הספר אותה מנחים נועה פילטר טום באום ועומר דרור.
שיר הפתיחה של התוכנית, גם הוא נקרא "הצלצול האמיתי" מבוצע על ידי להקת הבנים "בויבנד".
התוכנית מתנהלת כבית ספר אחד גדול לכאורה בו "לומדים" קפטנים המייצגים כל אחד מהם כיתה שלמה, בסוף העונה, הקפטן המנצח לוקח את כיתתו לטיול בחו"ל.
הצלת הילדים בבסלניי אירעה באוגוסט 1942, כאשר תושבי האאול בסלניי אימצו ילדים יתומים, רובם יהודים, אשר נמלטו מאזורי הקרבות בלנינגרד.
תושבי הכפר שמרו על חייהם במהלך השואה וזייפו מסמכי אוכלוסין כדי להערים על הכיבוש הנאצי שהמדובר בילדים מקומיים, תוך סיכון חייהם.
לאורך השנים סירב יד ושם לדון בהענקת אות חסיד אומות העולם למשפחות.
ב-10 באפריל 1942 פונה בית היתומים ששכן על גדות נהר האוחטה, ליד לנינגרד.
הילדים נשלחו לכיוון ארמביר שבארמניה, באמצעות דרך החיים שעל אגם לדוגה הקפוא.
באוגוסט ההתקפה הגרמנית הגיע לקווקז והוחלט להסיט את מסלול השיירה לאבחזיה שבהרים.
באזור טברדה הופצצה הרכבת עם הילדים המפונים על ידי הלוופטוואפה.
חלק מהקרונות עלו באש וכל היושבים בהם איבדו את חייהם.
היתר, כ־300 במספר, נאלצו להתקדם רגלית.
הילדים אשר שרדו, בני 3 עד 14, פונו באמצעות ארבע עגלות סוסים והחלו לנוע בין הכפרים, בניסיון לארגן להם הצלה.
התושבים בכפרים השונים סירבו להסתיר את הילדים, שרובם היו יהודים, בשל הרעב הכבד ומחשש שהנאצים יכבשו את האזור ויענישו אותם.
כשנכנסו העגלות עם הילדים חלושים לכפר בסלניי, כפר צ'רקסי-מוסלמי, כ-40 ק"מ מערבית לצ'רקסק, המקומיים, בעיקר נשים ומבוגרים שנותרו בכפר כיוון שהגברים היו בחזית, חששו שהילדים לא יצליחו לשרוד את המסע להרים והציעו לאמץ אותם.
ראש מועצת הכפר, סגיד שובגנוב, ומזכיר הקולחוז, קושין לחוב, כינסו ישיבה בה הוחלט על אימוצם של 36 ילדים, מהם 32 יהודים, ועל הקצאת תוספות מזון למשפחות המאמצות.
הם זייפו את רישומי האוכלוסין של הכפר, והעניקו תעודות מזויפות לילדים.
כבר ביום הראשון ראש הכפר רשם בכל המסמכים הרשמיים את הילדים כצ'רקסים מוסלמים שנולדו בכפר.
המשפחות המאמצות לימדו אותם צ'רקסית, ואלה שלא קלטו את השפה, התבקשו להעמיד פנים כאילמים.
במהרה נכבש האזור על ידי הגרמנים, אשר העריכו כי חלק מהילדים הנמלטים מהטבח הגיעו לכפר.
מורזבק אוחטוב, זקן הכפר שמונה על ידי הנאצים, הצליח לשכנע את הממונה הנאצי כי הידיעות בדבר הגעת ילדים לאזור היו שקריות.
בזכות כך, ובזכות המסמכים המזויפים, הילדים לא נחשפו.
במהלך 152 ימים בהם שלטו הנאצים על הכפר, נהרג נער אחד, אשר הואשם בהסגת גבול לשטח החיילים הנאצים.
על אף האיומים הקולקטיביים, סירבו 1,800 תושבי הכפר להסגיר את הילדים.
לאחר נסיגת הנאצים, אוחטוב הואשם על ידי השלטונות הסובייטיים בשיתוף פעולה עם הנאצים, אולם הוא שוחרר לאחר שבועיים של חקירה.
רוב הילדים ניצולי הפרשה הועברו לבית יתומים בסטאלינגרד, אך שלושה מהם בחרו להישאר בכפר.
התושבים הסבירו את המניע לגבורתם בתחושת חובה כצ'רקסים וכמוסלמים להצלת חיי אדם, הנובע מתוך קוד הכבוד המכונה "אדיגה חאבזה".
בייחוד עליהם לדאוג לחיי ילדים הנתונים בסכנה, ללא קשר למוצאם או לדתם.
לפי ההיסטוריון יאיר אורון, הסיבה לכך היא כי הסיוע ניתן בשל תחושה הומניטארית, ולא בעזרה לילדים בשל יהדותם.
במרץ 2017 דנה בנושא ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.
הצמד היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת הדרמה המשכית תקופתית בהפקת רשת HBO, המתארת את התפתחותה של תעשיית הפורנו בניו יורק של תחילת שנות השבעים.
הסדרה נוצרה על ידי דייוויד סיימון, אשר נמנה גם על צוות כותביה, ביחד עם הסופר ג'ורג' פלקנוס.
בסדרה, אשר צולמה בניו יורק, מככבים מגי ג'ילנהול וג'יימס פרנקו, שאף ביים שניים מפרקי העונה הראשונה ונמנה עם מפיקיה.
עלילת הסדרה מתרחשת בתחילת שנות ה-70 בעיר ניו יורק, בעיקר באזור מנהטן וטיימס סקוור, העוקבת אחר התפתחותה של תעשיית הפורנו בעיר, אשר החלה בתהליך לגליזציה בשנים אלה.
הסדרה מתחקה אחר מספר דמויות מתחומים שונים של חיי הלילה בעיר.
בין הדמויות הבולטות בסדרה ניתן למצוא את וינסנט מרטינו (אותו מגלם ג'יימס פרנקו") - איש קשה יום אשר עובד בשתי עבודות (בר ומסעדה) על מנת לפרנס את משפחתו ועל מנת לכסות את חובות ההימורים של אחיו התאום פרנקי (שגם אותו מגלם פרנקו).
במקביל עוקבת הסדרה אחר מספר פרוצות, בהן לורי (אמילי מיד) ואשלי (ג'יימי ניומן), וכן אחר הסרסורים המנהלים אותן, דוגמת רודני (מת'וד מן) וסי-סי (גארי קאר).
כמו כן עוקבת הסדרה אחר איילין (בכינוייה "קנדי"), אם חד הורית העוסקת בזנות על מנת לפרנס את בנה (אותה מגלמת מגי ג'ילנהול), אשר בניגוד לשאר הפרוצות, בוחרת לעבוד באופן עצמאי.
סיימון החל לעבוד על הפרויקט בשנת 2015, לאחר שהחל לחקור לעומק, ביחד עם שותפו ג'ורג' פלקנוס (שעבד עמו ביחד בסדרה "הסמויה"), את השפעות הפיכת תעשיית הפורנו בניו יורק לחוקית במהלך שנות ה-70 ואת השפעתה על מפת הנדל"ן בעיר.
בדומה לנעשה ב"סמויה", היה חשוב לסיימון לבסס את דמויות הסדרה על סיפורים של אנשים אמיתיים.
צוות ההפקה של הסדרה כולל נשים רבות, בהן מישל מקלרן, במאית שובר שורות, משחקי הכס ו-ווסטוורלד, שביימה את פרק הבכורה ואת הפרק החותם את העונה.
ג'ילנהול, שלה תפקיד ראשי בסדרה, אף נמנית עם צוות המפיקים, תפקיד שאפשר לה לפתח ולעצב את דמותה של "קנדי", כדי לוודא שתזכה לזמן מסך הולם.
וינסנט מרטינו (ג'יימס פרנקו) - איש קשה יום אשר עובד בשתי עבודות על מנת לפרנס את משפחתו ועל מנת לכסות את חובות ההימורים של אחיו התאום פרנקי.
בהמשך הסדרה, הופך לחייל בשירות המאפיה בעיר יחד עם אחיו.
פרנקי מרטינו (ג'יימס פרנקו) - מהמר כפייתי ואחיו של וינסנט.
איילין ("קנדי") מארל (מגי ג'ילנהול) - אם חד הורית העוסקת בזנות באופן עצמאי על מנת לפרנס את בנה.
לארי בראון (גבנגה אקינאגבה) - סרסור.
סי.סי (גארי קאר) - סרסור אשר נוהג לגייס לעבודה בחורות צעירות שמגיעות לתחנת הרכבת "גרנד סנטרל".
בובי דוויאר (כריס בוואר) - עובד איגוד, נשוי לאחותם של וינסנט ופרנקי.
שותף לווינסנט בעבודתו עם המאפיה.
דרלין (דומיניק פישבק) - זונת רחוב.
הצמדות שפתי הפות הוא מצב רפואי באנטומיית הגוף הנשי שבו שפתי הפות נצמדות.
מצב זה מתרחש בעיקר אצל ילדות.התופעה ידועה במספר מינוחים, הכוללים הצמדות שפתי הפות, הדבקות שפתי הפות, התלכדות שפתי הפות והתאחות שפתי הפות.
את הצמדות שפתי הפות לא ניתן לראות מיד לאחר הלידה, אלא במהלך הינקות.
הסיבה להצמדות שפתי הפות היא חוסר חשיפה לאסטרוגן, בעוד שתינוקות נחשפו לאסטרוגן האמהי ברחם.
מצב זה בדרך כלל נצפה אצל תינוקות בנות 3 חודשים לפחות.
רוב המקרים אינם מלווים בתסמינים, אלא מתגלים על ידי הורה או במהלך בדיקה רפואית שגרתית.
במקרים אחרים, חולות עשויות להציג סימפטומים כמו כאב בעת מתן שתן, דלקות בדרכי השתן, סירוב לתת שתן, או דליפת שתן לאחר סיום מתן שתן.
חלק מהחולות מעידות על הפרשות מהנרתיק עקב הצטברות של שתן בכניסה לנרתיק.
הצמדות שפתי הפות יכולה לגרום לדלקת בדרכי השתן, כאב חריף ולדלקות הנגרמות מחשיפה כרונית לשתן.
במקרים חמורים, שפתיים צמודות יכולות לגרום לחסימה מלאה של השופכה, המובילה לאי מתן שתן ואצירת שתן.
מצב רפואי זה יכול להיות מאובחן על סמך בדיקה ויזואלית של הפות.
אצל מטופלות שחוות הצמדות שפתי הפות, כאשר מותחים את השפתיים החיצונית ניתן לראות משטח של רקמת אפיתל עם קו מרכזי של רקמה צפופה, כאשר בדרך כלל ישנו פתח קדמי הנמצא מתחת לדגדגן.
הגורם העיקרי להצמדות שפתי הפות הוא רמות נמוכות של אסטרוגן.
כאשר לפות שבו רמת אסטרוגן נמוכה, כמו שיש לפני גיל ההתבגרות, ישנה רירית אפיתל עדינה ולכן הפות רגיש לגירויים.
התנאים הגורמים לגירויים כגון זיהום, דלקת וטראומה, גורמים לקצוות שפתי הפות להתמזג.
המיזוג מתחיל בדרך כלל בחלק האחורי של הפרינאום וממשיך לחלק הקדמי של השפתיים החיצוניות .רוב מקרי ההצמדות נפתרים באופן ספונטני-אוטונומי לפני גיל ההתבגרות כאשר רמת האסטרוגן עולה והאפיתל הווגינאלי מתכווץ.
במידה ואין תסמינים, הטיפול הוא בדרך כלל לא הכרחי, שכן ברוב המקרים השפתיים ייפרדו באופן טבעי במשך הזמן, אמנם הטיפול עשוי להיות נחוץ כאשר מופיעים תסמינים.
השיטה הרגילה לטיפול בהצמדות שפתי הפות היא מריחה של קרם אסטרוגן על האזור של ההידבקות, כאשר הוא יעיל אצל -90% מהחולות.
במקרים חמורים שבהם השפתיים נצמדו לחלוטין ונגרמה חסימת זרימת השתן או חסימת הנרתיק, יש להפריד את השפתיים בצורה כירוגית .
הישנות של התופעה לאחר הטיפול נפוצה אבל ניתנת למניעה על ידי היגיינה טובה.
מחקר אחד הראה כי התרופה הסטרואידית "בטא-מטאסון" (betamethasone) עשויה להיות יעילה יותר מאשר קרם אסטרוגן במניעת הישנות, עם פחות תופעות לוואי.
התופעה של הצמדות שפתי הפות אינה נדירה אצל תינוקות, נערות צעירות.
התופעה נפוצה ביותר בקרב תינוקות בגילאי 13 עד 23 חודשים, כאשר ישנה שכיחות של 3.3% בקבוצת גיל זו.ההערכה היא כי ההצמדות של השפתיים מתרחשת אצל 1.8% מבין כל הבנות לפני גיל ההתבגרות.
מצב זה נדיר אצל נשים בוגרות, בעיקר בגיל הפוריות, אך לעיתים קורה לאחר הלידה ולאחר גיל המעבר.
הצללת נגד היא סוג של הסוואה, הנפוצה בעיקר בעולם החי, בה צבע חלקו הגבי של בעל החיים הוא כהה בעוד שצבע חלקו הגחוני הוא בהיר יותר.
מטרת הצללת הנגד היא לשבור את קווי המתאר של בעל החיים ולסייע להסוותו בתנאי תאורה טבעיים, באמצעות משחקי אור וצל.
הצללת הנגד נפוצה כמעט בכל הקבוצות של החולייתנים וגם בקבוצות רבות של פרוקי-רגליים ורכיכות, הן ביבשה והן בים.
הצללת הנגד נפוצה הן בטורפים והן בקרב נטרפים.
כאשר אור מאיר גוף תלת-ממדי בצבע אחיד (כגון כדור) הוא גורם לצידו העליון להיראות בהיר יותר ולצידו התחתון להיראות כהה יותר, עם גרדיאנט (שינוי הדרגתי) של בהירות מהצד העליון לתחתון.
תבנית זו של אור וצל, והניגודיות (contrast) שהיא משרה, גורמת לגוף להיראות מוצק, ולכן קל יותר לגילוי.
הצורה הקלאסית של הצללת נגד, שנתגלתה ב-1909 על ידי האמן וחוקר הטבע Abbott Handerson Thayer , פועלת כדי לבטל את האפקט הזה של ההצללה ולהקטנת הניגודיות.
הצללת הנגד מתבססת על צביעה של הגוף בבהירות משתנה באופן הדרגתי כך שחלק גבי כהה יותר מבטל את התאורה החזקה של הצד העליון וחלק גחוני בהיר יותר מאזן את ההצללה של חלק תחתון שנחשף פחות לאור.
בכך שוברת הצללת הנגד את הנפחיות של הגוף וגורמת לו להיראות שטוח ולהיבלע ברקע.
עיקרון זה נפוץ בעיקר בהסוואה בעולם החי, ולמרות שניסו ניסיונות לישמו גם לגבי הסוואה צבאית הוא נמצא בשימוש נדיר יחסית בידי האדם.
בגאומטריה, הצמודה האיזוגונלית של P ביחס למשולש ABC נבנית על ידי שיקוף הישרים PA, PB, PC סביב חוצי הזוויות של A, B, C.
שלושת הישרים החדשים נחתכים בנקודה כתוצאה של משפט צ'בה לזוויות, והיא הצמודה האיזוגונלית ל-P, המסומנת ב-*P.
הצמודה האיזוגונלית של *P היא P, מה שאומר כי הצמדה איזוגונלית היא אינוולוציה.
הצמודה האיזוגונלית למרכז המעגל החסום I היא עצמה.
מרכז המעגל החוסם O ומפגש הגבהים H צמודים איזוגונלית זה לזה.
הצמודה האיזוגונלית למפגש התיכונים היא נקודת למואן, נקודת מפגש התיכושקפים.
הצמודה האיזוגונלית של נקודה על צלע המשולש היא הקודקוד שמול הצלע, וזה המקרה יחיד בו הצמדה איזוגונלית אינה חד-חד-ערכית.
בקואורדינטות טריליניאריות, הצמודה האיזגונלית של היא .
בקואורדינטות בריצנטריות, הצמודה האיזוגונלית של היא כאשר הן אורכי צלעות המשולש.
לעיתים קרובות, ישנו צורך לחשוב על הצמדה איזוגונלית כפונקציה ולראות מה היא עושה לישרים ומעגלים.
הצמדה איזוגונלית של ישר נותנת חתך חרוט שעובר דרך קודקודי המשולש; אליפסה, פרבולה או היפרבולה בהתאם לכמות הפעמים שהישר חותך את המעגל החוסם.
הצמדה איזוגונלית של המעגל החוסם של המשולש היא הישר באינסוף.
עבור משולש ABC, שתי נקודות צמודות איזוגונלית אם ורק אם יש חתך חרוט ששתי הנקודות הללו הן מוקדיה ומשיקה למשולש.
תכונה זו נובעת ממשפט סלמון.
נוכיח רק כיוון אחד עבור 2 נקודות בתוך המשולש; במקרה זה, חתך החרוט הוא אליפסה.
יהיו ABC קודקודי המשולש, P ו-Q נקודות צמודות איזוגונלית בתוך המשולש.
נעביר את האליפסה הגדולה ביותר שמוקדיה P ו-Q שנמצאת בתוך המשולש ונניח, בלי הגבלת הכלליות, שהיא משיקה ל-BC בנקודה D.
נעביר משיק מ-C לאליפסה (שאינו BC), ונקרא לנקודה בה הוא משיק לאליפסה ב-E.
ממשפט סלמון ומהגדרת הצמדה איזוגונלית, ידוע כי מה שאומר כי E נמצאת על CA, מה שאומר כי האליפסה משיקה לישר CA.
באופן סימטרי, אפשר להוכיח כי האליפסה משיקה לישר BA ולכן האליפסה משיקה למשולש.
אם ישנה אליפסה כזאת, מוקדיה צמודים איזוגונלית מידית ממשפט סלמון.
עבור משולש ABC, שתי נקודות צמודות איזוגונלית אם ורק אם לשתיהן יש אותו מעגל עקבים.
נניח כי לנקודות P ו-Q אותו מעגל עקבים במשולש ABC.
נסמן את עקבי הגבהים של P ל-AB,AC ב-D,E ואת עקבי הגבהים של Q ל-AB,AC ב-F,G (בהתאמה).
מחזקת הנקודה של A, נובע כי ומזה נובע כי שכן כל הזוויות שוות ויש יחס צלעות מתאים.
מדמיון זה נובע בקלות ובצורה דומה מוכיחים שוויון זוויות לשאר הקדקודים.
הספר "הצמות של למלם" הוא ספר ילדים של הסופרת טובה מדהני-גבייאו.
הספר התפרסם לראשונה בינואר 2014 על ידי אוריון הוצאת ספרים ואוייר על ידי המאייר צבי פדלמן.
טובה גבייאו נולדה ב-1973 ועלתה לישראל ב-1989 מאתיופיה.
היא אמא ל-3 ילדים, בעלת תואר שני במנהל עסקים ומימון ועובדת כ-15 שנה במוסד לביטוח לאומי במחלקת הגבייה, בנוסף היא עוסקת בחינוך בלתי פורמלי בבתי ספר כמגשרת חינוכית וכמנחת קבוצות.
טובה גבייאו כותבת ומשווקת ספרי ילדים.
הספר הראשון נקרא "הצמות של למלם", הספר השני "שמלת החג של טרויה".
ספר זה מבוסס על סיפור אמיתי, שקרה, כאשר בתה הקטנה של מחברת הספר לא הסכימה שתקלע לה צמות, כי רצתה שיער חלק ותסרוקת כמו שאר הילדים בגן.
זה היה הרגע המכונן בו החליטה לעזור לבתה ולכתוב את הספר "הצמות של למלם".
הבת שלה התחברה לסיפור, הזדהתה עם "למלם" והעדיפה את הצמות על שיער חלק, ברגע הזה קיבלה הבת שלה את עצמה כמו שהיא.
הסיפור נכתב על מנת לחזק את הביטחון של יוצאי העדה האתיופית ולהשריש בילדים ערכים של קבלת האחר ואהבת השונה.
הספר "הצמות של למלם" מתאר ילדה אתיופית קטנה בשם למלם בעלת שיער שחור, ארוך ומתולתל.
אמה וורקנש נהגה לקלוע לה צמות קטנות, ולקשטן.
יום אחד חזרה למלם מהגן, והחליטה שהיא רוצה תסרוקת אחרת, כמו לכל הילדים בגן.
אמה של למלם וורקנש ניסתה לשכנע את למלם, שצמות הן דבר יפה ומיוחד, ולא לכולם יש את אותו שיער.
למחרת בבוקר למלם הלכה עם אביה לגן עם קוקו יפה ומסודר.
כאשר למלם הגיעה לגן, לפתע הילדים רצו לחצר כדי לחפש את הצמות האבודות של למלם.
למלם שאלה את הילדים "לאן אתם רצים?", "הילדים לא שמעו אותה, יצאו בריצה החוצה והתחילו לחפש משהו בכל רחבי החצר."הגננת הסבירה לילדים, שהצמות לא אבדו, ואמא של למלם יכולה לקלוע לה צמות, מתי שתבקש.
לבסוף למלם הבינה, שצמות זה יפה מאוד, ושכל אחד הוא מיוחד.
למלם היא הדמות המרכזית בסיפור.
למלם היא ילדה חברותית ואהובה בעלת צבע עור ותסרוקת מיוחדים.
למלם מתוארת כילדה קונפורמיסטית בכך שהיא רוצה תסרוקת "רגילה" כמו לכל הילדים בגן.
בסוף הסיפור למלם מחליטה ללכת בדרך שלה ועם התסרוקת שלה ולא להיות כמו כולם.
וורקנש היא אמה של למלם.
היא מתוארת כאמא נחמדה, אמפתית ורגישה לבתה.
התכונות של וורקנש באות לידי ביטוי בכך שכאשר למלם רצתה לשנות את התסרוקת שלה, היא ניסתה לדבר אל ליבה ולשכנע אותה שהיא יפה כמו שהיא.
היא גם קיבלה אותה עם ההחלטה שלה לשנות את התסרוקת, ועזרה לה לעשות זאת.
הצלצול 3 (בתרגום חופשי מאנגלית: Rings) הוא סרט אימה אמריקאי, שיצא לאקרנים בשנת 2017 ובוים על ידי פרנסיסקו חוויאר גוטיירס, נכתב על ידי דייוויד לוקואה, ג'ייקוב אהרון אסטס ועקיבא גולדסמן.
הוא הסרט השלישי בסדרת סרטי "הצלצול" האמריקאים וממשיך את עלילות הסרט הראשון והשני בסדרה.
הסרט נפתח כעשור לאחר אירועי הסרטים הקודמים.
בזמן טיסה במטוס שעושה דרכו אל העיר סיאטל.
אחד הנוסעים מתוודה בפני נוסעת אחרת שהוא צפה בקלטת המקוללת של סמארה.
נוסעת אחרת ששמעה את שיחתם, מתוודה שגם היא ראתה את הסרט ושואלת את הגבר אם הוא הכין עותק והראה אותו למישהו אחר, אך הגבר משיב שלא.
רגעים לאחר מכן, סמארה יוצאת מהמסכים בתא הטייס וגורמת למטוס להתרסק.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 2015, פרופסור גבריאל בראון רוכש במכירת חצר מכשיר וידאו ישן ומגלה את הקלטת בתוכו.
במקום אחר, סטודנטית בשם ג'וליה נפרדת לשלום מבן זוגה הולט שעובר למכללה בעיר אחרת, אך מתחילה לדאוג כאשר הוא מפסיק לענות לשיחות ממנה.
סטודנטית בשם סקיי, המודאגת לגבי הולט יוצרת קשר עם ג'וליה והאחרונה יוצאת לכיוון המכללה שבה הולט לומד.
במכללה, היא פוגשת את פרופסור גבריאל שמלמד בה ומתוודעת לקבוצה בשם "השבעה" הלוקחים חלק בניסוי שמערב את הקלטת המקוללת: כל אדם בקבוצה רואה את הסרט המקולל ומנסה להחזיק מעמד כמה שיותר זמן בטרם הוא מכין עותק ומעביר אותו לאדם אחר וכך מציל עצמו ממוות (בדומה לעלילת הסרט הקצר "הצלצול").
ג'וליה מזהה את סקיי כאחת מהקבוצה וסקיי לוקחת אותה לביתה במטרה להראות לה את הסרט המקולל, במטרה להציל את חייה שלה.
בהגיען, הולט מתקשר ומזהיר את ג'וליה שלא תצפה בסרט וג'וליה נועלת את עצמה בחדר השירותים.
הזמן של סקיי נגמר וסמארה יוצאת ממכשיר הטלוויזיה שלה והורגת אותה.
הולט מגיע, מגלה את גופתה של סקיי ואת ג'וליה ההמומה.