tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וייד אחראי גם להרצתן של חוברות JLA, סדרת הספין אוף של פלאש אימפולס ו-Ruse של חברת קרוסג'ן בשנות ה-2000. וייד ומוריסון כתבו יחדיו מספר פרויקטים שייצבו את ליגת הצדק חזרה במיינסטרים (כמו למשל סיפורו של וייד JLA: Year One).
השניים גם עזרו לקבע את רעיון ה"היפר-זמן", שנועד לתקן מספר בעיות המשכיות ביקום DC.
וייד החל בהרצה מוצלחת של חוברות ארבעת המופלאים בשנת 2002 עם האמן מייק וירינגו, איתו עבד בעבר על פלאש, כאשר חוברת הבכורה עלתה באוקטובר 2002 (Fantastic Four Vol.3 #60).
הרצתו הפופולרית הייתה בסכנת נפילה כאשר עורכי מארוול ביקשו לשנות מספר אספקטים בסדרה.
וייד ווירינגו מחו על השינויים, הוחלפו והוחזרו בעקבות תגובות זועמות ממעריצים.
הם סיימו את הרצתם בחוברת מספר 524 (מאי 2005), והסדרה חזרה למיספורה הרגיל.
בשנת 2003 הוציא וייד סדרת קומיקס בשם Empire (יחד עם בארי קיטסון), בהם הוצג נבל-העל גולגות שהביס את כל גיבורי-העל והשתלט על העולם.
הסדרה פורסמה בידי חברת Gorilla Comics, שהוקמה בידי וייד, קורט ביוסיק וכמה אחרים, אך החברה התקפלה לאחר שתי חוברות בלבד.
כעת הסדרה נמצאת ברישיון DC, והיא מציגה יקום בדיוני משלה.
וייד חזר לכתיבת לגיון גיבורי-העל בדצמבר 2004 וצוות מחדש לבארי קיטסון.
הוא סיים את ההרצה בחוברת מספר 30 באמצע 2007. הוא שיחק תפקיד חשוב יחד עם יוצרים כג'ף ג'ונס, גרג ראקה וקית' גיפן בהובלת יקום DC לקראת המשבר האינסופי של שנת 2005. יחדיו, הם כתבו את הסדרה השבועית הארוכה "52" שנמשכה כשנה שלמה ועקבה את אירועי המשבר.
באותה שנה, וייד חתם עם חברת DC על חוזה לשנתיים, בהם הריץ את הסדרות The Brave and the Bold עם ג'ורג' פרז, ושב באופן זמני לפלאש.
עבודותיו האחרונות של וייד כוללות השתתפות בכותרי ספיידרמן, כתיבת המיני סדרה של דוקטור סטריינג' Strange, וכן מספר סדרות של סטודיו בום, ביניהם Irredeemable עם האמן פיטר קראוזה והספין-אוף Incorruptible.
ביולי 2007 הכריזו אולפני בום בכנס קומיק-קון כי וייד יצטרף לחברה כעורך ראשי וכותב לאחר שחוזיו עם חברת DC הסתיימו.
הוא קודם למנהל מחלקת הקריאייטיב באוגוסט 2010. חודשיים לאחר מכן הוא הודיע כי יעזוב את תפקיד זה ויחזור לכתיבה עצמאית.
מארק ויליאמס הוא שחקן, קומיקאי ותסריטאי בריטי.
הוא ידוע במיוחד בזכות תוכנית המערכונים "The Fast Show" של ה-BBC וכן בתפקידו כארתור ויזלי בסדרת סרטי הארי פוטר.
החל מ-2013 מככב ויליאמס בתפקיד הראשי בסדרה של ה-BBC One, "Father Brown" .
הוא שיחק במגוון של סרטי קולנוע כגון "נסיך ג'אטלנד", "שייקספיר מאוהב", "אבק כוכבים" עיבוד לרומן מאת ניל גיימן וכן הופיע בכמה מסרטי הארי פוטר בתפקיד ארתור ויזלי.
הוא השתתף בסדרות טלוויזיה רבות, הבולטות שבהן התוכנית "The Final Curtain", הסדרה הקומית "קארי ובארי", הדרמה התקופתית "תבונה ורגישות" על פי הרומן באותו שם של ג'יין אוסטין ובסרט הטלוויזיה המוזיקלי "ויוה בלקפול".
ויליאמס הגיש תוכניות דוקומנטריות כגון: Mark Williams' Big Bangs על ההיסטוריה של חומרי הנפץ, והתוכנית Mark Williams on the Rails, Industrial Revelations
ב-2012 השתתף ויליאמס בעונה השביעית של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בתפקיד בריאן ויליאמס, אביו של רורי המלווה של הדוקטור.
מ-2013 מופיע ויליאמס בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "האב בראון".
הוא אוהד של מועדון הכדורגל אסטון וילה ושל ברייטון אנד הוב אלביון.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1982 Privileged וילף 1987 Out of Order PC 1988 High Season בני 1994 נסיך ג'אטלנד Prince of Jutland אסלק 1996 101 כלבים וגנבים 101 Dalmatians הוראס 1997 קטנים עליו The Borrowers ג'ף 1998 שייקספיר מאוהב Shakespeare in Love וואבאש 1999 מה קרה להרולד סמית'?
מארק אנטולייביץ' זכארוב היה במאי תיאטרון ותסריטאי סובייטי ורוסי ממוצא יהודי.
הוא היה גם פרופסור באקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון (גיטיס).
בשנת 1991 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
מארק זכארוב נולד וגדל במוסקבה ברית המועצות.
אביו היה בנם של אציל רוסי שנהרג במהלך מלחמת העולם הראשונה ואם יהודייה.
האב עצמו שירת כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בשנים 1918–1920. אמו של זכארוב הייתה שחקנית.
זכארוב עצמו אמר לימים, שלמרות שהיה רבע יהודי, הוא חש עצמו תמיד, רוסי, אבל דבר זה לא מנע מגורמים אנטישמיים שונים לכנותו "Masonic Zhid".
בשנת 1934 נשפט אביו של זכארוב ל-3 שנות מאסר, ולאחר ריצוי העונש הוגלה.
אמו של זכארוב נסעה עם האב, וזאכרוב הילד נותר במוסקבה אצל סבתו.
לאחר מותה של סבתו, שבו הוריו למוסקבה, אך תוך זמן קצר נעצר אביו שוב.
זכארוב התקבל לאחר מספר ניסיונות ללימודי משחק באקדמיה רוסית לאמנויות התיאטרון, למד אצל יוסיף רייבסקי וסיים את לימודיו ב-1955. הוא הקים אנסמבל שחקנים שעבדו עמו בתיאטרון לנקום במוסקבה, בכללם: אינה צ'וריקובה, לאוניד ברונבוי, אולג ינקובסקי, אלכסנדר אבדולוב, ניקולאי קאראצ'נצוב, אלכסנדר זבורייב, אלכסנדרה זכרובה, טטיאנה קרצ'נקו, אלכסנדר לזרב ודמיטרי פבצוב.
זכארוב כיהן כמנהלו האומנותי של תיאטרון לנקום במוסקבה מאז שנת 1973, והיה מהמשפיעים בעיצוב הזירה התיאטרלית במוסקבה.
בישראל ביים את המחזה "תפילה" עיבוד של גריגורי גורין ל"טוביה החולב" מאת שלום עליכם, קופרודוקציה של תיאטרון חיפה ותיאטרון הקאמרי בשנת 1992.
ב-28 בספטמבר 2019, בגיל 85, נפטר זכארוב מדלקת ריאות.
דרגה ראשונה (13 באוקטובר 2008) - לתרומה נכבדה לפיתוחה של אומנות התיאטרון המקומית ועבור שנים רבות של פעילות יוצרת.
דרגה שנייה (11 באוקטובר 2003) - לתרומה נכבדה לפיתוחה של אומנות התיאטרון.
דרגה שלישית (26 באפריל 1997) - על שירותיו למדינה ותרומתו האישית העצומה לפיתוחה של אומנות התיאטרון.
אמן כבוד של הרפובליקה הסובייטית (1977).
אזרח כבוד של הרפובליקה הסובייטית (1991).
פרס ברית המועצות (1987) - על הפקת ההצגות בתיאטרון לנין קומסומול.
הפרס הלאומי "ליבו המוזיקלי של התיאטרון" (2007) - זוכה הפרס הגדול להישג יצירתי יוצא דופן בשדה המוזיקה לתיאטרון.
חבר של כבוד של האקדמיה הרוסית לאומנויות.
פרס התיאטרון הבינלאומי על שם סטניסלבסקי (2010) - "על תרומתו לפיתוחו של התיאטרון הרוסי".
הרגו את הדרקון (Убить дракона) (1988)
מארק אנתוני וידוקה הוא כדורגלן עבר אוסטרלי ששיחק בעמדת החלוץ.
וידוקה שימש כקפטן נבחרת אוסטרליה ב-17 משחקים בין השנים 2005–2007 והוביל את הנבחרת להישג המשמעותי ביותר שלה במונדיאל 2006 כאשר הנבחרת העפילה לשלב שמינית הגמר והודחה על ידי נבחרת איטליה.
לווידוקה 43 הופעות בנבחרת הבוגרת של אוסטרליה ו-11 שערים.
וידוקה שיחק בפרמייר ליג באנגליה בין השנים 2000–2009 בקבוצות לידס יונייטד, מידלסברו וניוקאסל יונייטד.
בסה"כ כבש וידוקה 92 שערים ב-240 הופעות בפרמייר ליג.
מארק וידוקה הוא קרוב משפחה של השחקן הקרואטי לוקה מודריץ'.
וידוקה נולד במלבורן אוסטרליה למשפחה ממוצא קרואטי.
וידוקה החל לשחק כדורגל בבוגרים בעונת 1993–1994 בקבוצת אבירי מלבורן (Melbourne Knights), מועדון כדורגל המבוסס בפרברים המערביים של מלבורן ושואב את רוב התמיכה שלו ממהגרים קרואטים החיים באזור.
ביוני 1994 קיבל וידוקה לראשונה זימון לנבחרת הבוגרת של אוסטרליה.
וידוקה שיחק באבירי מלבורן במשך 2 עונות.
את עונת 1993–1994 סיים כמלך שערי הליגה עם 17 שערים ועם תואר שחקן השנה בליגה.
בעונת 1994–1995 כבש וידוקה 21 שערי ליגה שסייעו לאבירי מלבורן לזכות באליפות אוסטרליה.
וידוקה סיים פעם נוספת כמלך שערי הליגה וזכה פעם שנייה ברציפות בתואר שחקן השנה בליגה.
בשנת 1995 נרכש וידוקה על ידי קבוצת דינמו זאגרב מקרואטיה.
וידוקה שיחק במועדון 3 וחצי עונות מעונת 1995–1996 עד לאמצע עונת 1998–1999. וידוקה היה שותף לזכייה של דינמו בדאבל בקרואטיה 3 שנים ברציפות.
בשנת 1997 היה שותף לקמפיין גביע אופ"א עם הקבוצה שהעפילה לסיבוב השלישי ושנה לאחר מכן היה שותף להעפלה ההיסטורית של המועדון לשלב הבתים של ליגת האלופות.
בדצמבר 1998 נרכש מארק וידוקה על ידי סלטיק גלאזגו הסקוטית מדינמו זאגרב תמורת 3.5 מיליון פאונד.
באותה עונה הספיק לשחק 9 משחקי ליגה ולכבוש 5 שערים.
בעונת 1999–2000 שנה לאחר מכן כבש וידוקה 25 שערי ליגה לזכות סלטיק ונבחר לשחקן השנה בסקוטלנד
בפתיחת עונת 2000–2001 נרכש וידוקה על ידי לידס יונייטד והמנג'ר האירי דייוויד אולירי בסכום של 6 מיליון פאונד.
התקופה בלידס יונייטד הייתה התקופה הפורייה בקריירה של וידוקה מבחינת כיבוש שערים והופעות.
בעונת 2000–2001 כבש וידוקה 17 שערים בכ-34 הופעות בפרמייר ליג כולל רביעייה בלתי נשכחת בניצחון של לידס 4-3 מול ליברפול באלנד רואד.
הקבוצה סיימה את העונה במקום הרביעי בליגה והעפילה עד לחצי גמר ליגת האלופות שם הודחה על ידי ולנסיה.
בעונת 2001–2002 כבש וידוקה 11 שערי ליגה במדי לידס וסייע לקבוצה לסיים במקום החמישי בפרמייר ליג.
עונת 2002–2003 הייתה שנה קשה ללידס יונייטד שנאבקה במשך רוב העונה נגד הירידה לליגת המשנה לאחר מספר שנים בצמרת.
וידוקה כבש באותה שנה 20 שערי ליגה כולל שלושער בניצחון 6-1 מול צ'רלטון את'לטיק ושער ניצחון קריטי בניצחון 3-2 מול ארסנל במחזור הלפני אחרון של העונה שהבטיח את הישארות הקבוצה בליגה.
בעונה זו החלה הקריסה הכלכלית של לידס יונייטד לאחר שהתגלו חובות ענק במועדון של כ-120,000,000 פאונד.
המועדון נאלץ למכור את רוב השחקנים המובילים כמו הארי קיואל, אלן סמית' ורובי קין.
למרות הקשיים הכלכליים והמקצועיים וידוקה היה הכובש המוביל של לידס גם בעונת 2003–2004 עם 11 שערי ליגה.
וידוקה כבש שערים חשובים במאבק נגד הירידה אולם המשחק שייזכר לרעה מעונה זו הוא המשחק מול בולטון וונדרס בתחילת חודש מאי.
וידוקה הורחק באותו משחק בכרטיס צהוב שני בדקה ה-33 כאשר לידס הובילה 1-0 מפנדל שהוא עצמו כבש בדקה ה-27. בסיום המשחק לידס הפסידה 4-1.
בסוף אותה שנה ירד המועדון ליגה ווידוקה נמכר למידלסברו.
וידוקה שיחק במידלסברו בין השנים 2004–2007 וכבש במדיה 26 שערים.
וידוקה היה בורג מרכזי בהעפלתה של מידלסברו לגמר גביע אופ"א 2006 שבו הפסידה 4-0 לסביליה.
ביוני 2007 עבר וידוקה לניוקאסל יונייטד בהעברה חופשית ושיחק עבור המועדון במשך 2 עונות בהן כבש 7 שערים.
וידוקה רשם בין השנים 1994–2007 43 הופעות במדי נבחרת אוסטרליה בהן כבש 11 שערים.
וידוקה מונה לקפטן הנבחרת על ידי המאמן חוס הידינק בשנת 2005 ושימש כקפטן הנבחרת בכל המשחקים במונדיאל 2006 אליו העפילה נבחרת אוסטרליה אחרי היעדרות של 32 שנים מהטורניר.
תחת הנהגתו של וידוקה השיגה נבחרת אוסטרליה ניצחון ראשון אי פעם במונדיאל כאשר ניצחה 3-1 את נבחרת יפן והעפלה היסטורית לשלב שמינית הגמר שם הודחה על ידי נבחרת איטליה שזכתה בטורניר כולו.
מארק וילמוטס , הוא כדורגלן עבר בלגי.
בעבר שימש כפרשן ספורט והיה סנאטור בבלגיה.
מארק נולד בעיר ז'ודוניי שבוולוניה.
הוא התחיל את דרכו כשחקן נוער בקבוצת סינט טראודן ב-1980. ובשנת 1987 עלה לבוגרים והצליח להעלות את סינט טראודן לליגת העל הבלגית לאחר שזכה במלכות השערים של הליגה השנייה.
ב-1988 הוא הצטרף למכלן וזכה עם הקבוצה באליפות בשנת 1989. לאחר שלוש שנים במכלן הוא עבר לשחק בסטנדרד לייז' איתה זכה בגביע הבלגי.
בשנת 1996 הוא עבר לשחק בשאלקה 04, עמה זכה בגביע אופ"א לאחר ניצחון במשחק הגמר על אינטר.
במשחק הראשון כבש וילמוטס את השער היחיד במשחק שקבע 1-0 לשאלקה.
בגומלין כבש את הפנדל הרביעי והמכריע בדו-קרב בעיטות ההכרעה.
מארק היה ידוע כשחק לוחם והוערך על ידי קהלים רבים.
הוא סבל ממספר פציעות חמורות אך תמיד חזר לשחק תוך זמן קצר מאוד.
בשנת 2003 הוא פרש ממשחק.
הוא שיחק בנבחרת בלגיה בכדורגל 70 פעמים בהם הבקיע 28 שערים.
הוא ממוקם במקום השלישי בכובשי השערים עבור נבחרת בלגיה (אחרי ברנרד וורהוף ופול ון הימסט עם 30 שערים).
השתתפותו במונדיאל 2002 הביאה לו מועמדות בכדור הזהב.
בלגים רבים זוכרים את השער שהבקיע בשמינית הגמר נגד ברזיל שבוטל ללא הצדקה על ידי השופט, כאשר התוצאה עוד הייתה 0-0.
לאחר שפרש ממשחק ב-2003 הוא מונה לסנאטור בסנאט הבלגי כחלק מהתנועה הרפורמיסטית.
באותה שנה הוא מונה למאמן שאלקה בחודש מרץ ואימן עד סוף השנה אולם לא הותיר רושם רב ולא המשיך לאמן בעונה שלאחר מכן.
ביולי 2004 הוא מונה למאמן סינט טראודן, אולם כשל ופוטר בפברואר 2005. משום שלא הצליח לשלב בין הפעילות הפוליטית לקריירת האימון, הוא רצה לפרוש מהסנאט.
אולם מפלגתו לא קיבלה את התפטרותו, בגלל הפופולריות שלו בקרב הציבור הוולוני.
הוא המשיך לעבור כסנאטור עד לבחירות הבאות ב-2007.
ב-2008 הוצע לו לשמש כעוזר מאמן נבחרת בלגיה רנה ואנדרהייחן אולם הוא סרב.
ב-2009 מונה דיק אדבוקאט למאמן בלגיה, בעקבות כישלון הנבחרת להעפיל לטורניר מונדיאל 2010 ומארק וילמוטס מונה לעוזרו.
אדבוקאט התפטר באמצע 2010 על מנת לאמן את נבחרת רוסיה, במקומו מונה ג'ורג' ליקנס (Georges Leekens).
ליקנס לא הצליח להעלות את בלגיה לטורניר יורו 2012 ופוטר.
במקומו התמנה וילמוטס למאמן הנבחרת הבלגית.
ב-6 ביוני 2012 הוא חתם כמאמן בלגיה.
מתחילת כהונתו הנבחרת הבלגית החלה להשיג תוצאות טובות והציגה שיטה חדשה.
פרשנים רבים אומרים כי הוא הצליח להוציא מהנבחרת יותר ממה שהיא שווה על ידי שימוש בפסיכולוגיה ובשיטה ייחודית לו.
באוקטובר 2013 נבחרת בלגיה מעפילה למונדיאל 2014 לאחר שלא העפילה לטורניר גדול מאז מונדיאל 2002, בו וילמוטס השתתף כשחקן.
בעקבות העפלה זו זוכה וילמוטס לתואר מאמן השנה בבלגיה.
ב-15 ביולי 2016 פוטר מתפקידו לאחר יורו 2016, לאחר שהן במונדיאל 2014 והן ביורו 2016 נבחרת בלגיה הודחה ברבע הגמר.
ב-21 במרץ 2017 מונה למאמנה של נבחרת חוף השנהב אולם פוטר ממנה כעבור חצי שנה לאחר שלא הצליח להעפיל עמה למונדיאל 2018. בשנת 2019 מונה למאמן נבחרת איראן.
בעונת אימן את רג'א קזבלנקה מליגת העל המרוקאית
השחקן הצעיר של השנה בבלגיה: 1990
מארק יאנקו הוא כדורגלן עבר אוסטרי ששיחק בעמדת החלוץ.
יאנקו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אדמירה ואקר.
בקיץ הצטרף לרד בול זלצבורג, בעונתו הראשונה כבש 11 שערים ב-10 משחקים.
ב-16 בנובמבר 2008 הבקיע את שערו ה-25 לעונת והפך לשיאן השערים בעונה אחת של זלצבורג.
לאחר שכבר בינואר הגיע ל-30 שערי ליגה, הוא חתם בזלצבורג עד ואת העונה הוא סיים עם 39 שערים ב-35 משחקים.
למרות התעניינות רבה של מועדונים אירופאים בשחקן, הוא נשאר בזלצבורג והיה שותף להצלחה של בליגה האירופית לאחר שסיימה את שלב הבתים עם 6 ניצחונות ב-6 משחקים, אך הודחה בשלב ההצלבה על ידי סטנדרד לייז' בו יאנקו כבש צמד שלא עזר.
ב-21 ביוני 2010 חתם בטוונטה תמורת 7 מיליון אירו והחליף את בן ארצו מרקו ארנוטוביץ' שעבר לוורדר ברמן.
ב-21 באוגוסט 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו עבור טוונטה בניצחון 0–3 נגד ויטסה ארנהיים.
ב-19 בינואר 2011 יאנקו הבקיע רביעייה בניצחון 0–5 נגד הראקלס אלמלו.
ב-8 במאי 2011 הבקיע יאנקו את שער הניצחון בגמר הגביע ההולנדי נגד אייאקס אמסטרדם בדקה ה-117 של ההתמודדות.
המשחק נהגמר בניצחון 2–3 לטובת טוונטה והיא זכתה בגביע.
ב-30 בינואר 2012 חתם לשלוש שנים וחצי בפורטו תמורת 3 מיליון אירו.
כעבור 6 ימים הבקיע את שער הבכורה שלו בפורטו בניצחון 0–2 נגד ויטוריה סטובאל במסגרת הגביע הפורטוגזי.
ב-28 באוגוסט 2012 חתם בטרבזונספור הטורקית תמורת 2.4 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון חמישה ימים לאחר מכן בהפסדש 0–1 לגזיאנטפספור.
ב-31 ביולי 2014 יאנקו חתם לשנה בסידני האוסטרלית.
ב-30 באוגוסט 2014 יאנקו הבקיע את השער הראשון שלו בניצחון 0–2 נגד בריסביין רואר.
בפברואר זכה בתואר "כדורגלן החודש" לאחר שכבש בחודש זה 6 שערים ב-4 משחקים.
במחזור ה-21 הבקיע שלושער בניצחון 4–5 נגד בריסביין, בו גם הפך לשיאן השערים של המועדון בעונה אחת כאשר הגיע ל-16 שערים ואף רשם את רצף הארוך ביותר עם הבקעת שער (7 משחקים).
ב-25 ביולי הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 2–3 על גראסהופרס ציריך.
ב-6 ביוני 2017, חתם בספרטה פראג ההצ'כית, אך לאחר שכבש שער ליגה אחד בלבד בחמישה משחקים, עזב את המועדון וב-6 בפברואר 2018 חתם בלוגאנו השווייצרית.
במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה במשחק ידידות נגד .
ב-20 באוגוסט 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד .
יאנקו היה מלך השערים של הנבחרת בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2010 עם 6 שערים, אך לא הצליח לעזור לנבחרתו לעלות לטורניר הגמר.
יאנקו היה שותף עלייה של הנבחרת ליורו 2016 לראשונה בתולדותיה כנבחרת שלא מארחת.
מלך השערים של ליגת העל האוסטרית:
נעל הזהב בליגת העל האוסטרלית:
הרכב העשור של סידני: -
מָארֶק ינאי (נולד ב־1946) הוא צייר ישראלי המצייר בסגנון ריאליסטי ומרצה בכיר לציור באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
יוצר בצבע מים וצבע שמן.
עבודתו כאמן וכמורה תרמה רבות להתפתחות ולהתבססות סגנון הציור הריאליסטי בישראל דרך אמנות, עיצוב ואנימציה.
מארק ינאי נולד בגרמניה בשנת 1946. עלה מפולין ב-1957.
הוא בוגר האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים בשנת 1970, שם היה תלמידו של יוסף הירש.
בשנת 1969 הקים את תיאטרון הבובות "תב"י".
בין השנים 1973 ל-1974 הוא למד ציור בטכניקות של אולד מאסטרס בריאל, האקדמיה לאמנויות היפות, סן פרננדו במדריד וכן במוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
משנת 1996 ועד היום, משמש כמרצה בכיר באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים.
חי ופועל בירושלים, אב לשני ילדים.
ינאי הוא מרצה בכיר וותיק באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
השפעתו רבה על יוצרים בתחומי האמנות, העיצוב והאנימציה.
הוא מלמד גם בסטודיו הפרטי שלו וכן במפגשי חוץ בהם מציירים את נופי ירושלים.
הוראתו של ינאי מתאפיינת בדגש על אימון, מיומנות ועל מלאכה כערך, דרכם ניתן להגיע לפרשנות אישית וביטוי עצמי ביצירה.
הוא מלמד ציור מתוך התבוננות בקיים, רישום כיסוד לציור, קו וכתם, קומפוזיציה, ותורת הצבע.
ינאי הוא בעל תפיסה אמנותית מסורתית, לפיה נאמנות לחוקים הלא כתובים שעברו ממאה למאה היא אבן היסוד של האמנות.
יצירתו של ינאי היא ריאליסטית ומנסה להעניק פרשנות למציאות.
נושאי היצירה שלו הם הנוף הירושלמי והסביבה האנושית בה הוא חי.
לינאי סדרה ארוכה של ציורי דיוקנאות בצבע מים, המתארת סטודנטים, מרצים, ואנשים בחייו.
סדרה זו ידועה בעבודת הכתם הייחודית לו, וביכולתו המיוחדת לביטוי אישיותם דרך כתמים וצבעוניות עזה.
גם סדרות ציורי הנוף העוסקות באלמנטים בנאליים ויומיומיים לכאורה, כגון דודי השמש על הגגות, בלוני הגז והכביסה התלויה, באות לשקף דרך נושאי החולין את נשמתה הסבוכה של העיר.
ביצירתו מציע ינאי תמונה של רוח הזמן המקומי.
ינאי ידוע בשימוש שלו באור כמחולל צורה וחיים, כפי שכתב עליו חוקר האמנות גדעון עפרת: " (בציוריו) אורות מטפוריים.
כבישתם והצללתם בתפנים מסמלות פנימיות-נפש, בﬠוד ניצחון הלבן הבוהק והמדהה בנופי-החוץ מסמל יחסי אני-ﬠולם.
תמצית הנפש היא החשכה, ואילו תמצית היציאה לָﬠולם היא הלבן הבולﬠ כל.
משני הקטבים גם יחד אורב האובדן: מכאן, טביﬠה בחשכת האני, ומשם - הצמתת הגוף באור השורף בחוץ.
הוא שב ויוצא אל הﬠולם כדי לבוראו מתוך האור"
לינאי גוף עבודה ווירטואוזי בצבע מים (אקוורל).
הוא מתאפיין בעבודה אינסטינקטיבית ויצרית של כתם רטוב המשאירה מקום לאקראיות של התפשטות המים.
הנחת הכתמים מתהווה לכדי דימוי פיגורטיבי.
האמן סשה אוקון: "הציור בצבע מים יוצר מספר אינסופי של הפתעות ומצבים בלתי צפויים.
ינאי ניחן ביכולת יוצאת מן הכלל 'לשלוט במקריות' – יכולת הנחשבת לחשובה מכולן בעיני היפנים, האמנים הגדולים ביותר של הציור בצבעי מים."
ציורי השמן של ינאי שונים מאוד בסגנון, בטמפרמנט ובטכניקה מעבודתו בצבע מים.
הם ריאליסטים, נבנים לאורך זמן, ומושתתים על טכניקות של אמנות אירופאית מן המאות ה-17 וה-18.
הנושאים בציוריו הם פתחי בתים ירושלמים, חללי פנים, דמויות ונופים בירושלים.
1967 פרס פניגר לאמנים צעירים
1997 פרס ליצירה אמנותית ע"ש שושנה איש-שלום
2003 פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
2022 - "מארק ינאי, פתח הבית: ירושלים בצבעי שמן ובצבעי מים".
2022 - "פתח הבית: ירושלים בצבעי שמן ובצבעי מים", אוצר: עמיחי חסון, גלריית בית אבי חי, ירושלים.
ינאי שיתף פעולה עם יוצרים רבים מתחומים שונים וכן תרם איורים לעיתונים חשובים ברחבי העולם.
כמו כן הוא תרם מאמרים, הדגמות ואיורים לגליונות שונים של כתב העת "עיניים", שער לספרו של טוביה מנדלסון "גבר גרוש", שער ואיורים לגליונות שונים של "דבר השבוע", איורים לירחון "מוניטין", ושער למגזין האמריקאי "מומנט מגזין".
מארק וסטון היה אתלט בריטי אינטרסקס (בעל איברי מין נקביים וזכריים), שגודל כילדה.
בשנות ה-20 כשהיה מוכר כאישה, היה אלוף בריטניה לנשים בהטלת כידון, בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל.
וסטון זכה לכינוי "The Devonshire Wonder" בגלל הישגיו יוצאי הדופן.
באפריל ובמאי 1936 עבר שני ניתוחים להתאמה מגדרית, שינה את שמו הפרטי למארק, ופרש מספורט תחרותי.
וסטון נולד כאינטרסקס (בעל איברי מין נקביים וזכריים), שגודלה כילדה, בשם מארי לואיז אדית' וסטון (Mary Louise Edith Weston).
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1925 זכה וסטון במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשתי ידיים (3.63 ק"ג) בתוצאה של 17.69 מטר.
במשחקי העולם לנשים שנערכו בגטבורג, שוודיה באוגוסט 1926 סיים וסטון במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בשתי ידיים (סיכום שתי תוצאות של הדיפת כדור ברזל, אחת ביד ימין והשנייה ביד שמאל) בתוצאה של 18.78 מטר.
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1928 זכה וסטון במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשתי ידיים (3.63 ק"ג) בתוצאה של 18.89 מטר ובשנת 1929 הוא זכה ב-3 מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל בשתי ידיים (3.63 ק"ג) בתוצאה של 19.04 מטר, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 30.50 מטר ובהטלת כידון בתוצאה של 25.91 מטר.
ביולי 1936 נישא וסטון לאלברט מתילדה בריי ונודלו להם 3 ילדים.
בשנת 1942 אחיו הארי שבעברו היה מוכר כ"הילדה", סבל מדיכאון לאחר הניתוח להתאמה מגדרית ותלה את עצמו.
מארק ונדרלו (בהולנדית: Mark Vanderloo; נולד ב-24 באפריל 1968) הוא דוגמן ושחקן הולנדי.
ונדרלו נולד בדרום הולנד, ובגיל 22 החל ללמוד היסטוריה באוניברסיטת אמסטרדם.
הוא התגלה כדוגמן לאחר שהתלווה לצילומים עם חברתו הדוגמנית, והפך לדוגמן הראשי של הוגו בוס במודעות פרסום בצבעי שחור לבן ובשלטי חוצות.
הוא צעד על מסלולי תצוגות בבירות אופנה ברחבי העולם, כדוגמן הוא גם הופיע בין היתר בתוכנית "בית הסגנון" בהנחיית סינדי קרופורד ובטקסים של פרסי אופנה כמו "VH1 Fashion Awards" שם נבחר לדוגמן השנה ו-"MTV Fashionably Loud", בנוסף הוא עבד בין היתר עבור ולנטינו ובננה ריפבליק.
ב-1998 הופיע בסרט "סלבריטי" לצד לאונרדו דיקפריו.
בשנת 2002 הופיע בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה הספרדית "Javier ya no vive solo".
מראה פניו וגופו היוו את הבסיס לדמותו של המפקד שפרד בסדרת משחקי הווידאו Mass Effect, ב-2008 התארח בעונה ה-11 של התוכנית "הטופ מודל הבאה".
מארק זורר הוא נהג מרוצים שווייצרי לשעבר ופרשן טלוויזיה.
מארק זורר החל להתחרות במרוצי קארטינג בשנת 1972. בשווייץ היה איסור על מרוצי מכוניות ולכן מארק זורר עבר לגרמניה.
הוא נקלט בקבוצת צעירים של BMW ואיתה זכה במקום השני במרוצי פורמולה-2 בשנת 1978 ובמקום הראשון באותה תחרות בשנת 1979.
בסוף 1979 הוא לראשונה השתתף בתחרות של פורמולה 1. בשנים 1980 ו-1981 הוא נפצע, אך כבר שנת 1981 הצליח לסיים במקום הרביעי בתחרות שנערכה בברזיל.
במהלך המחצית הראשונה של שנות ה-80 של המאה ה-20 מארק זורר התחרה בפורמולה 1 עבור מספר קבוצות.
בשנת 1986 הוא עבר לתחרויות ראלי.
בעקבות תאונה קשה בה נהרג השותף שלו במכונית מארק זורר עזב את המרוצים.
BMW קלטו אותו מחדש כמאמן ואיש הנהלה.
בשנים 1994 ו-1995 הוא חזר למרוצים וזכה לתחרות גרמנית למרוצי מכוניות.
בשנת 1996 מרק זורר התחיל לפרשן בתוכניות מרוצי מכוניות עבור ערוץ גרמני.
מארק זורר התחתן פעמיים לדוגמניות פלייבוי - יולנדה אגר וכריסטינה זורר.
גם הן היו משתתפות במרוצי מכוניות.
בשנת 2011 הוא התחתן בפעם השלישית לסילביה רנה אריאס.
מארק אנדרה וסט הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1983–2000. ממוצעיו הכוללים לאורך 17 עונותיו ב-NBA הם 5.7 נקודות, 4.9 ריבאונדים ו-1.3 חסימות למשחק.
וסט נולד בבסיס צבא ארצות הברית פורט קמפבל אשר בדרום קנטקי, וגדל בפיטרסבורג שבווירג'יניה.
בין השנים 1979–1983 למד באוניברסיטת אולד דומיניון אשר בנורפוק, וירג'יניה, וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 11.4 נקודות, 9.5 ריבאונדים ו-3.8 חסימות למשחק.
לאורך תקופתו באולד דומיניון השיג 3 פעמים טריפל דאבל שמורכב מנקודות, ריבאונדים וחסימות.
בין עונתו השלישית לרביעית בליגת המכללות השתתף באליפות העולם בכדורסל 1982 כשחקן נבחרת ארצות הברית, אשר זכתה במדליית הכסף.
וסט עצמו שותף בשישה מתוך תשעת משחקי נבחרתו, וקלע 9 נקודות בסך הכול.
בדראפט ה-NBA 1983 נבחר וסט בבחירה ה-30, על ידי דאלאס מאבריקס.
ב-4 וחצי עונותיו הראשונות ב-NBA שיחק עבור המאבריקס, מילווקי באקס וקליבלנד קאבלירס, בעיקר כשחקן ספסל, ותרם 5.1 נקודות ו-4.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בפברואר 1988 נשלח על ידי הקאבלירס בטרייד לפיניקס סאנס, יחד עם קווין ג'ונסון וטיירון קורבין, בתמורה ללארי נאנס ומייק סנדרס.
במהלך עונת ביסס את מעמדו כסנטר הפותח של הקבוצה, ובעונה העוקבת רשם שיאי קריירה של 10.5 נקודות ו-8.9 ריבאונדים למשחק, הוביל את כל שחקני הליגה עם 62.5% קליעה מהשדה, והעפיל עם הסאנס לגמר האזור המערבי בפעם השנייה ברציפות.
בעונת סייע לפיניקס להעפיל לגמר ה-NBA בפעם השנייה בלבד בתולדותיה, ואף פתח בכל 24 משחקי הקבוצה בפלייאוף, לצדם של צ'ארלס בארקלי, ריצ'י דומאס, דן מארלי וקווין ג'ונסון.
בסדרת הגמר עצמה הפסידו הסאנס בתוצאה 2–4 מול שיקגו בולס, אשר זכתה בתואר האליפות בפעם השלישית ברציפות.
בקיץ 1994 הועבר וסט בטרייד לדטרויט פיסטונס, במדיה שיחק בשתי העונות הבאות.
בין השנים 1996–2000 שיחק עבור קליבלנד קאבלירס, אינדיאנה פייסרס, אטלנטה הוקס ופיניקס סאנס, עד לפרישתו ממשחק בסיום עונת .
בעת פרישתו ממשחק ניצב במקום השני בתולדות ה-NBA באחוזי קליעה מהשדה, אחרי ארטיס גילמור, עם 58.0%.
כמו כן ניצב במקום השני בתולדות פיניקס סאנס בסך חסימות בקריירה, אחרי לארי נאנס, עם 897 חסימות כשחקן הקבוצה.
בשנת 2001 מונה וסט לעוזרו של ג'נרל מנג'ר פיניקס סאנס, בראיין קולנג'לו, ובין השנים 2013–2015 שימש במועדון כעוזר מאמן, תחת המאמן הראשי ג'ף הורנסק.
בסיום עונת עבר לתפקיד "מנהל קשרי שחקנים" ("Director of player relations") של הסאנס.
מארק אמרי יודול הוא פוליטיקאי אמריקאי לשעבר, חבר המפלגה הדמוקרטית.
יודול ייצג את מדינת קולורדו בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית — תחילה בבית הנבחרים (2009-1999) ולאחר מכן בסנאט (2015-2009).
כמו כן, טרם היבחרו לקונגרס, היה חבר בבית הנבחרים המדינתי של קולורדו.
בבחירות 2014 הפסיד את מושבו בסנאט ליריבו קורי גרדנר.
לאורך הקריירה שלו הגה חקיקות לתמיכה באנרגיה מתחדשת, הרחבת הפארקים הלאומיים של ארצות הברית והגנה על משאבי הטבע.
יודול נולד בטוסון שבאריזונה, בנם של פטרישה ומו יודול, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1961–1991, ומתמודד למועמדות הדמוקרטית לנשיאות בבחירות 1976. בשנת 1968 השלים יודול את לימודיו התיכוניים בתיכון קניון דל אורו, שם נבחר לנשיא מועצת התלמידים.
ב-1972 סיים בויליאמס קולג' לימודי תואר ראשון בהיסטוריה של ארצות הברית.
כעבור שנתיים עבד במטה הבחירות הנשיאותי של אביו, כאשר זה התמודד למועמדות הדמוקרטית מול מושל ג'ורג'יה ג'ימי קרטר.
בתום לימודיו הגבוהים החל לעבוד במלכ"ר "Outward Bound" כמדריך בקורסים.
בהמשך התקדם לתפקיד המנהל הכללי של הארגון ולאחר עשרים שנה בשורות הארגון פרש ממנו.
בשנת 1996, בעידודה של חברת בית המחוקקים של קולורדו פגי לאם, התמודד יודול לבית הנבחרים של מדינת קולורדו מטעם מחוז הבחירה ה-13. לאחר שניהל מסע בחירות שמרכזו היה הצבת כרזות תעמולה על מדשאות ביתיות.
בבחירות הכלליות הוא אכן גבר על מועמד המפלגה הרפובליקנית דרו בולין ונבחר לבית הנבחרים.
בבחירות שלאחר מכן החליט להתמודד הפעם לבית הנבחרים האמריקאי.
ב-1998 מסע הבחירות שלו לבית הנבחרים של ארצות הברית נשא פירות, שכן נבחר לראשונה לקונגרס האמריקאי ברוב של 49% מקולות הבוחרים כשהוא גובר על יריבו הרפובליקני בוב גרינלי, ראש העיר בולדר.
לאחר חמש תקופות כהונה בבית הנבחרים הוא הוחלף בג'ארד פוליס, לימים מושל מדינת קולורדו.
ב-2004 הכריז יודול על מועמדותו לאחד משני מושביה של קולורדו בסנאט של ארצות הברית, שהתפנה עם פרישתו של בן נייטהורס קמפבל.
עם זאת, כעבור יממה הכריז התובע הכללי של קולורדו קן סלזאר גם הוא כי בכוונתו להתמודד לסנאט של ארצות הברית, מה שהוביל לנסיגתו של יודול והבעת תמיכה מצדו בסלזאר.
ב-15 בינואר 2007 הודיע הסנאטור ויין אלארד כי בכוונתו לפרוש בתום כהונתו מהחיים הפוליטיים.
עקב כך, באפריל 2007 השיק יודול את מסע הבחירות שלו לסנאט.
חיש מהר נעשה מועמד מפלגתו לאחר שהתמודד בבחירות המקדימות ללא התנגדות.
בבחירות הכלליות ניצב יודול מול חבר בית הנבחרים לשעבר בוב שפר.
עד 28 באוגוסט 2008 הוצאו למעלה מ-10 מיליון דולר אמריקני עבור כרזות תעמולה מכפישות נגד יודול בידי המפלגה הרפובליקנית בנוסף על ועדות פעולה פוליטיות, סכום גבוה יותר מכל מסע בחירות לסנאט שהתקיים באותה שנה.
בחירות אלה היו תחרותיות להפליא, והדמוקרטים רצו להרחיב ככל האפשר את הרוב שלהם בסנאט בגלל הבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה השנה.
יודול שמר על יתרון קבוע בסקרים, אך אף אחד מהמועמדים גרף למעלה מ-50% מהקולות בסקרי דעת קהל.
ב-4 בנובמבר נבחר יודול לסנאט עם 52% מהקולות.
הוא היה חבר בוועדת הכוחות המזוינים, בוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע ובוועדת המודיעין.
עמדותיו של יודול בסנאט התבטאו בדפוס הצבעה ליברלי: הוא תמך באיסור פדרלי על נשקי תקיפה בעקבות הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק, קרא לשימוש באנרגיה מתחדשת ולהרחבת הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
הוא גם תמך בחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
חרף היותו סנאטור של המדינה הראשונה שמיסדה לגליזציה של סמים קלים לצורכי פנאי, יודול לא נקט בעמדה רשמית לגבי תיקון 64 לחוקת קולורדו במהלך מסע התעמולה שלו.
במהלך בחירות 2014 בארצות הברית התמודד לתקופת כהונה שנייה בסנאט מול יריבו הרפובליקני קורי גרדנר.
על אף שבמהלך רוב מערכת הבחירות היה יודול המועמד המוביל לסנאט, לקראת ספטמבר 2014 החל גרנדר להוביל באופן יציב בסקרי דעת הקהל.
מסע הבחירות חג סביב נושא זכויות האישה וזכויות רבייה, נושא שלא היטיב עם יודול.
היו מי שייחסו את פיגורו של יודול בסקרים לעיסוקו הרב של יודול בסוגיה, למשל העיתונאית אלכס וגנר מ-MSNBC.
יודול הצטייר כמי שלפרקים מעוות את המציאות לטובתו הפוליטית, וגם חיזוקים מצד נשים דמוקרטיות כגון הילרי קלינטון, ג'יל ביידן ואליזבת וורן לא סייעו למסע הבחירות המקרטע שלו.
בנובמבר הפסיד את מושבו בסנאט לגרדנר.
מארק טרנר הוא מוזיקאי ג'אז ונגן סקסופון טנור אמריקאי.
נחשב לאחד הסקסופוניסטים הבולטים והמשפיעים ביותר משנות ה-90 ואילך, ואף כונה "סקסופוניסט הג'אז המשפיע ביותר מאז ג'ון קולטריין".
ניגן והופיע עם מוזיקאים שונים, בהם קורט רוזנווינקל, עומר אביטל, בילי הארט, לי קוניץ, טום הארל, ג'ושוע רדמן, אהרון גולדברג ואחרים.
טרנר נוהג להשתמש במנעד האלטיסימו הגבוה של הסקסופון, ויצירותיו המקוריות עושות שימוש תכוף בדפוסים מוזיקליים חוזרים, משקלים א-סימטריים וקפיצות מרווחיות.
בשנת 2014 הגיע לישראל לשבוע סדנאות והופעות במסגרת תוכנית הלימודים האקדמיים ב.
ב-2016 הופיעה רביעיית מארק טרנר בפסטיבל הג'אז בירושלים.
מארק טרנר נולד בפיירבורן, אוהיו.
אביו הביולוגי היה מהנדס בחיל האוויר של ארצות הברית וסקסופוניסט חובב, שנהרג בתאונת אימונים כשמארק היה בן חצי שנה.
אימו פגשה את אביו החורג באוהיו, והמשפחה עברה לגור בעיר קטנה במחוז לוס אנג'לס, דרום קליפורניה.
בילדותו האזין טרנר לאלבומי ג'אז, סול, R&B וגוספל מאוסף התקליטים של הוריו הביולוגיים ואביו החורג, והתעניין באמנות יפה וציור.
טרנר התחיל לנגן בקלרינט, ובהמשך למד לנגן בסקסופון אלט וסקסופון טנור, שנעשה לכלי הראשי שלו.
בתום לימודיו נרשם ללימודי אמנות חזותית באוניברסיטת המדינה של קליפורניה, וניגן בהרכבי ג'אז שונים בטרם עבר ללמוד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
בשהותו בניו יורק פגש טרנר בקורט רוזנווינקל, והשניים שיתפו פעולה פעמים רבות, זה באלבומיו של זה.
טרנר הוציא את אלבומו הראשון, Yam Yam, בשנת 1995, ומשתתפים בו רוזנווינקל, רוסי, בראד מלדאו ולארי גרנדיר.
טרנר חתם על חוזה בחברת התקליטים של האחים וורנר לקראת סוף שנות ה-90, והוציא תחת חותם החברה 4 אלבומים בין 1995–2001, כאשר במקביל להקלטתם ניגן באלבומים משותפים עם מלדאו ופיטר ברנשטיין.
חוזהו עם החברה נפסק ב-2001 כחלק מתהליך התפרקותה.
בתחילת שנות האלפיים התחתן טרנר עם ד"ר הלנה האנסן, פסיכיאטרית ואנתרופולוגית, ולידת בנת הראשון אילצה את טרנר לקחת הפסקה מהקלטת אלבומי סולו.
הוא המשיך להקליט כמלווה וכנגן באלבומים שונים, והיה חבר במשך תקופה ארוכה ברביעיותיהם של רוזנווינקל, בילי הארט וגלעד הקסלמן.
בשנת 2004 יצא אלבומם הראשון של השלישייה הקבוצתית Fly, המובלת על ידי טרנר, גרנדיר וג'ף באלארד.
השלישייה הוציאה את אלבומם השלישי בשנת 2012.
בנובמבר 2008 נפצע טרנר בידו השמאלית בתאונת מסור חשמלי, ונאלץ לקחת הפסקה מנגינה באופן מלא לכ-3 חודשים.
לקראת סוף התקופה חזר לנגן באופן הדרגתי, ובפברואר 2009 שב להופיע ולהקליט.
טרנר הוציא את אלבומו הראשון זה 13 שנים, Lathe of Heaven, בספטמבר 2014. האלבום קרוי על שם נובלה מאת אורסולה לה גווין ומנגנים בו אבישי כהן (חצוצרה), ג'ו מרטין (בס) ומרקוס גילמור (תופים).
אלבום זה היה אלבום הסולו הראשון של טרנר בחברת ECM, בה הקליט כמלווה וכנגן באלבומיהם של שלישיית Fly, בילי הארט ואנריקו ראווה.
בשנת 2018 הוציא טרנר את אלבומו השני ב-ECM, אלבום דואט משותף עם הפסנתרן איתן אייברסון.
מארק אלן טאקאנו הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-41 של מדינת קליפורניה, ברציפות מאז 2013. טאקאנו, חבר המפלגה הדמוקרטית, הוא ההומוסקסואל הגלוי הראשון ממוצא אסייתי שנבחר אל הקונגרס של ארצות הברית.
טאקאנו נולד בשנת 1960 בריברסייד שבקליפורניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, משפחתו נעקרה מביתה ונאסרה במסגרת כליאת היפנים בארצות הברית.
טאקאנו הוא "סאנסיי" (三世), כלומר נכדם של יפנים שהיגרו לארצות הברית.
הוא למד בבית הספר התיכון "לה סיירה" שבריברסייד.
כתלמיד תיכון השתתף בתוכנית "JSA", ארגון לאומי המנוהל על ידי תלמידים וסטודנטים ובמרכזו דיון ומעורבות אזרחית בקרב צעירים.
בשנת 1983 השלים לימודי תואר ראשון בלימודי ממשל באוניברסיטת הרווארד.
בהמשך, ב-2010, קיבל תואר שני בכתיבה יוצרת לאמנויות הבמה באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד.
טאקאנו לימד ספרות בריטית בבתי ספר ציבוריים במשך 23 שנה.
בראשית חייו השתייך אל המפלגה הרפובליקנית, אך בעיצומם של לימודיו הגבוהים הצטרף למפלגה הדמוקרטית.
ב-1990 נבחר לחבר הנאמנים של המכללה הקהילתית בריברסייד.
בבחירות 1992 התמודד טאקאנו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-43 של קליפורניה.
בבחירות מקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית גרף 29% מהקולות, וטאקאנו ניצח ששה מתמודדים אחרים.
עם זאת, ביום הבחירות הכלליות גבר עליו המועמד הרפובליקני קן קלוורט בפער של 519 קולות בלבד.
בשנת 1994 החליט טאקאנו להתמודד פעם נוספת לבית הנבחרים, אך הפסיד בשנית לקלוורט וזכה ב-38% מהקולות בלבד.
ביולי 2011 הכריז טאקאנו כי יתמודד אל בית הנבחרים האמריקאי במחוז הקונגרס ה-41, אשר נוצר באותם הימים בעקבות תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2010. חמישה מועמדים התמודדו לייצוג המחוז החדש בבית הנבחרים.
בבחירות המקדימות הפתוחות שהתקיימו ביולי 2012, המועמד הרפובליקני ג'ון טבגליונה (Tavaglione) סיים ראשון עם 45% מהקולות.
בבחירות הכלליות בנובמבר, טאקאנו ניצח את טבגליונה עם 58 אחוזים מקולות הבוחרים.
בכך, נהפך לחבר הקונגרס הראשון שהוא הומוסקסואל ולא-לבן כאחד.
ב-3 בינואר 2013, עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית, טאקאנו הושבע לתפקידו.
טאקאנו הוא יושב ראש-עמית של השדולה הלהט"בית בקונגרס, לצד חברי בית הנבחרים אחרים בהם אנג'י קרייג, שאריס דייווידס, מונדייר ג'ונס, כריס פאפאס ואחרים.
בבית הנבחרים טאקאנו הוא ליברל מובהק.
הוא תומך בבקרה על כלי נשק, ובעקבות פיגוע הירי בסן ברנרדינו בדצמבר 2015, מתח טאקאנו ביקורת על הקונגרס בשל חוסר היכולת למסד חוקי בקרת נשק ותיאר את הפיגוע כפועל יוצא של חוסר המעש בעניין.
ב-13 בינואר 2021 הצביע בעד הדחתו השנייה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
מארק אליסון ויסי הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-33 של מדינת טקסס.
טרם היבחרו לקונגרס ב-2012 היה ויסי, חבר המפלגה הדמוקרטית, חבר בית הנבחרים המדינתי של טקסס שם היה יושב הראש הזמני של הסיעה הדמוקרטית.
ויסי נולד בראשית ינואר 1971, בנם של קוני וג'וזף ויסי.
עם הוריו ואָחיו ראיין, ויסי ומשפחתו התגוררו במספר רב של בתי מגורים מושכרים בשכונת סטופ סיקס בפורט וורת'.
כשהיה בן עשר התגרשו הוריו, ומארק ואחיו עברו להתגורר ביחד עם אמם אצל הסבתא שלהם.
ויסי למד בבית הספר התיכון ארלינגטון הייטס השוכן בעיר הולדתו.
כמו כן, הוא השלים לימודי תואר ראשון במדעים ובתקשורת המונים מאוניברסיטת ולסליאן טקסס (Texas Wesleyan University).
טרם כניסתו לחיים הפוליטיים עבד ויסי כמורה מחליף וככתב לענייני ספורט, ואף כתב תסריטים עבור משרד פרסום.
קיץ אחד התנדב עבור מרטין פרוסט, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מהמחוז ה-24 של טקסס.
כעבור זמן מה התקבל לעבודה כנציג שטח, ועבד עבורו במשך חמש שנים.
כתוצאה מחלוקה מחדש של מחוזות הבחירה בטקסס ב-2003, הפסיד פרוסט בבחירות לכהונה שנייה והובס בידי פיט סשנס.
במקביל, ויסי התמודד אל בית הנבחרים המדינתי של טקסס במחוז הבחירה ה-95. בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הדמוקרטית גבר על נציגת המחוז המכהנת גלן לואיס עם 54% מקולות הבוחרים, ובבחירות הכלליות נבחר ללא התנגדות.
ויסי ייצג את המחוז ה-95 בבית הנבחרים המדינתי של טקסס בין השנים 2005–2013. בחלק משנים אלה אף שירת כיושב הראש הזמני של הסיעה הדמוקרטית.
הוא נתן את חסותו לחקיקות שקראו ליצירת הכשרות מקצועיות בעולם הטכנולוגיה בבתי ספר תיכוניים.
הוא חיבר גם הצעת חוק לכבודו של טים קול, סטודנט באוניברסיטת טקסס טק שבשוגג הורשע באונס סטודנט אחר בשנת 1985.
לאחר שלטקסס הוספו מחוזות קונגרס בעקבות תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2010, קם מחוז הקונגרס ה-33. לקראת בחירות 2012, הכריז ויסי על התמודדותו אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז קונגרס חדש זה.
ההרכב הדמוגרפי של המחוז עשה אותו למעוז דמוקרטי מובהק, בו 66% מתושביו הם היספנים ו-17% אפרו-אמריקאים.
11 מועמדים התמודדותו בבחירות המקדימות: ויסי סיים ראשון, אך לא גרף לפחות חמישים אחוז מהקולות אלא 37%.
הוא העפיל לסיבוב מכריע מול עמיתו לבית הנבחרים המדינתי דומינגו גרסיה, עליו גבר לבסוף עם 53% מקולות הבוחרים.
בבחירות הכלליות נבחר לנציג הראשון אי-פעם של מחוז הקונגרס ה-33.
עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית, ויסי הושבע לתפקידו.
מאז הוסיף להיבחר אחת לשנתיים, ובהווה הוא חבר בוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל ובוועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים.
יצירותיו בהשראת הקליגרפיה האסיאתית, מאופיינות בצפיפות ודומות לאקספרסיוניזם מופשט, אם כי המניעים הפילוסופיים לעבודותיו שונים מרוב ציירי האקספרסיוניזם המופשט.
יצירותיו זכו להכרה רחבה ברחבי ארצות הברית ואירופה.
טובי היה ממייסדי האסכולה הצפון-מערבית (Northwest School) יחד עם גאי אנדרסון, קנת' קלהאן, מוריס גרייבס ויליאם קאמינג והייתה לו השפעה חזקה על החברים האחרים.
כחבר ומנטור, טובי חלק עמם את התעניינותם בפילוסופיה ובדתות המזרח.
בדומה לאחרים באסכולה זו, טובי היה אוטודידקט, הוא השלים לימודים מוקדמים במכון לאמנות בשיקגו.
בשנת 1921 ייסד טובי את המחלקה לאמנות בבית ספר קורניש בסיאטל, וושינגטון.
טובי הרבה לטייל בעולם, מבין המקומות בהן ביקר אפשר למנות את מקסיקו, אירופה, ישראל, טורקיה, לבנון, סין ויפן.
לאחר שהצטרף לדת הבהאית, היא הפכה לחלק משמעותי בחייו.
טובי נולד בסנטרוויל, ויסקונסין, והתגורר רוב ימיו באזור סיאטל, וושינגטון לפני שעבר לעיר בזל בשווייץ בתחילת שנות השישים יחד עם בן לווייתו, פאר האלסטן; טובי נפטר שם בשנת 1976.
טובי מוכר בעיקר בזכות הסגנון המאוחר שלו "כתיבה לבנה", כאשר שכבות של משיכות מכחול קליגרפיות לבנות או בהירות נצבעו על שדה מופשט בעל צבע מעומעם, המורכב עצמו ממשיכות מכחול קטנות, שזורות זו בזו.
משיטה זו, התפתח סגנון הציור "קומפוזיציה ללא גבולות" (פרקטיקה בתנועת ציור פעולה) שהתפרסם בעיקר בזכות ג'קסון פולוק וציירים מאוחרים יותר.
כשחשף את עבודותיו בסגנון כתיבה לבנה בגלריית וילארד, בה הציגו באו תקופה רבים מהאקספרסיוניסטים המופשטים לעתיד, טובי לא רצה לבלבל אנשים כיוון שהבסיס שלו היה בסיאטל והיו לו קשרים חזקים לאמנות האסיאתית.
וילארד שכר את סידני ג'ניס (שבהמשך פתח ב 1948 גלריה משלו בניו יורק, ומשך איתו את האקספרסיוניסטים המופשטים ג'קסון פולק, וילם דה קונינג, רוברט מאת'רוול ופיליפ גוסטון).
ג'ניס נשכר כדי לכתוב מאמר אודות העבודות של טובי בווילארד ולהבהיר את העמדה של טובי.
המאמר הכיר הן בנטייה של טובי כלפי אסיה וביצע הבחנה חשובה בין סגנון הכתיבה הלבנה לטכניקת הכתיבה האוטומטית של הסוריאליסטים שעורר השראה רבה אצל האקספרסיוניסטים המופשטים האמריקאים.
ג'ניס טען כי סגנונו של טובי "מתנגש עם האיטראציות האחרונות של המודרניזם", זאת מכיוון "שכתיבה לבנה של טובי נחקר ומבוקר יותר בהיותו תוצאה של חשיבה ממושכת".
בהקשר זה, ציורו של טובי Threading Light (1942), שהוצג בגלריית ווילארד ב 1944, הושווה "לערפל הלילה" של פולוק מ 1945 ולציור של אנדרה מאסון מ 1924 "ציור אוטומטי", המהווה דוגמה ליצירה שהושפעה ישירות מהכתיבה האוטומטית הסוריאליסטית.
טובי, בכיר ה'ציירים המיסטיים', השפיע על גרייבס.
טובי למד פסנתר ותורת המוזיקה אצל ג'ון קייג', ובהמשך טובי השפיע על קייג'.
אליזבת ביילי וויליס הציגה לג'קסון פולוק את הציור Bars and Flails של טובי בשנת 1944. פולוק בחן את הציור מקרוב ולאחר מכן צייר "עמודים כחולים", ציור שעשה היסטוריה כאשר, בשנת 1973, ממשלת אוסטרליה רכשה אותו תמורת 2 מיליון דולר.
לאחר שפולוק צפה בהם, הוא חזר הביתה והעצים אותם עד כדי גודל של 2.7 על 3.7 מטר, שופך צבע על הבד במקום למרוח אותו בעזרת מכחול.
פולוק מעולם לא היה מודאג מאור מפוזר, אך הוא התעניין מאוד ברעיון של טובי לכסות את כל הקנבס בסימנים עד לקצוות שלו, דבר שלא נעשה בעבר באמנות האמריקאית.
מארק וישניצר () היה חוקר היסטוריה יהודית.
מארק וישניצר נולד ברובנו, האימפריה הרוסית (כיום באוקריאינה).
אביו, לב וישניצר, היה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי.
בתחילה חשב לפנות ללימודי רבנות, אך לבסוף עבר לווינה ולמד באוניברסיטת וינה (שני סמסטרים) ובאוניברסיטת ברלין, וקיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1906. וישניצר שימש כעורך מדור ההיסטוריה של יברייסקיה אנציקלופדיה בשפה הרוסית בשנים 1908 עד 1913.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, שירת וישניצר ב.
אחרי המלחמה עבר הזוג רחל ומארק ללונדון אחרי שלא התראו כשש שנים.
בברלין כיהן בתור המזכיר הכללי של חברת עזרה של יהודי גרמניה.
ב-1922 יסד יחד עם אשתו את רימון שהיה כתב העת האמנותי הראשון בעברית.
וישניצר היה חבר ההנהלה (יחד עם אליהו פאינסון ואלכסנדר קוגן).
בנוסף ערך פרקים באנציקלופדיה יודאיקה בגרמנית שיצאה לאור בברלין.
היהודים הרוסים בברלין קראו בעברית, אך דיברו ביניהם גם רוסית ויידיש, ולכן בני הזוג וישניצר החליטו להוציא לאור כתב עת תאום ל'רימון'- 'מילגרוים', ביידיש.
כתבי העת עסקו באמנות וביהדות.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, משפחת וישניצר עברה ב-1938 לפריז ולאחר מכן לניו יורק בתחילת שנות ה-40. הוא היה עמית מחקר של הג'וינט בפריז.
בשנים 1941 עד 1949, היה עמית מחקר של הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה.
החל משנת 1948, היה חוקר בישיבה יוניברסיטי כפרופסור להיסטוריה של עם ישראל בבית הספר לתארים מתקדמים.
וישניצר נשא לאישה את היסטוריונית האמנות רחל וישניצר ב-1912. את רחל הכיר במשרדי "יברייסקיה אנציקלופדיה" כמה חודשים לפני כן.
לזוג נולד לאונרד ג'יימס ב-1924.
אחותו שרה התחתנה עם ההיסטוריון נתן מיכאל גלבר.
מארק אולוואפמי ויליאמס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בשארלוט הורנטס מליגת ה-NBA.
ויליאמס נולד וגדל בנורפוק, וירג'יניה.
אחותו, אליזבת' , גם היא כדורסלנית, ונבחרה בבחירה הרביעית של דראפט 2015 ב-WNBA.
הוא בחר להתחיל לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת דיוק.
ב-30 בינואר 2021 הוא קלע 11 נקודות והוסיף 5 ריבאונדים בניצחון 79–53 על אוניברסיטת קלמסון.
ב-13 בפברואר 2021 רשם 13 נקודות ו-5 חסימות בניצחון 69–53 על אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית.
ב-10 במרץ 2021 רשם דאבל דאבל של 23 נקודות ו-19 ריבאונדים בניצחון 70–56 מול לואיסוויל.
בתום העונה העמיד ממוצעים של 7.1 נקודות ו-4.5 ריבאונדים למשחק.
ב-26 בפברואר 2022 קלע שיא קריירה של 28 נקודות בניצחון 97–72 על סירקיוז.
בתום עונתו השנייה באוניברסיטה הוא העמיד ממוצעים של 11.2 נקודות, 7.4 ריבאונדים ו-2.8 חסימות למשחק, וב-18 באפריל 2022 הכריז על מועמדותו לדראפט 2022 ב-NBA.
בדראפט נבחר ויליאמס בבחירה ה-15 על ידי שארלוט הורנטס.
בפברואר 2025 עבר בטרייד ששלח אותו ללוס אנג'לס לייקרס, בתמורה לדלטון קנקט, קאם רדיש ובחירת סיבוב ראשון לא מוגנת ב-2031. אך הטרייד בוטל לאחר שנכשל בבדיקות הרפואיות חזר לשארלוט.
מארק יאשאייב (נולד ב-8 בפברואר 1981) הוא צלם ישראלי ומרצה לצילום.
עוסק בעבודותיו בעיקר בחלל ובהצבות.
בגיל 9 עלה לישראל יחד עם משפחתו, שהתמקמה בקריית אתא.
בשנים 2005 עד 2009 למד צילום במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה ובהמשך למד לימודי תואר שני בבצלאל, אותם סיים בשנת 2013.
בעבודותיו הראשונות עסק יאשאייב בעיקר בצילום דוקומנטרי של חיי היומיום במשפחתו כמשפחת מהגרים, ויצר סדרת פורטרטים שמתאפיינים באינטימיות רבה.
בעבודותיו המאוחרות יותר עוסק יאשאייב בהצבת צילומים כאובייקט מיצב, כולל שימוש בחומרי רדי מייד וחשיפת החלל בו הצילומים מבוצעים.
עבודותיו של יאשאייב נמצאים באוספים רבים, ציבוריים ופרטיים, כולל אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
יאשאייב לימד במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה וכיום מלמד בפקולטה לאדריכלות בטכניון ובמכללת מנשר לאמנות.
בשנת 2015 זכה בפרס לורן ומיטשל פרסר לצלם ישראלי צעיר.
2018 - "אלף", גלריה ברוורמן, אוצרת: עדי גורה
2016 - "ורק מן הפתאום ההוא והלאה", מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: רז סמירה
2015 - "גם חור שחור מסיים את חייו", הגלריה על שם מורל דרפלר, ויצו חיפה, אוצרת: חנה שביב
2012 - "זיכרון דברים", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2011 - "קורות חיים", בית האמנים בירושלים, אוצרת: שגית זלוף נמיר
2021 - "רפאים", מוזיאון אשדוד לאמנות
2017 - "מיליון רסיסים", גלריית אינדי
2017 - "מקום לא מקום", גלריית דנה, יד מרדכי
2014 - "מידה כנגד מידה", מוזיאון פתח תקווה לאמנות
2012 - "כיכר פריז", מוזיאון חיפה לאמנות
2008 - "הזדמנות ראשונה", גלריה אגריפס 12
2008 - מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל
2016 - "פרס הפטיש" מטעם סותבי'ס, צבע טרי
2016 - פרס לורן ומיטשל פרסר לצלם ישראלי צעיר
2017 - פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית
מארק ירבלום היה יהודי ממוצא פולני.
ירבלום נולד בוורשה, פולין, שהייתה תחת שלטון האימפריה הרוסית.
הוא הגיע לפריז בשנת 1907, בגיל 20, ובמהרה הפך לדמות מרכזית בקרב הציונים שבצרפת.
ירבלום היה מנהיג ציוני סוציאליסטי, ויושב ראש ארגון "פועלי ציון" בצרפת.
בין שתי מלחמות העולם, היה פעיל גם בארגוני מהגרים שונים והיו לו קשרים עם התנועה הסוציאליסטית בצרפת.
נפטר בשנת 1972 בבני ברק שבישראל.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית ב-1940, ניסה ירבלום לתאם פעילות סעד בצרפת של ממשלת וישי ותמך בהקמת הוועד המרכזי של ארגוני הסיוע היהודיים.
הפעילות שלו כללה איסוף כספים לארגונים יהודיים בדרום צרפת וסיוע בהצלת ילדים יהודים בצרפת או בהברחתם לספרד.
מרק ירבלום ואנרי הרץ, סופר יהודי צרפתי שהיה מעורב זה מכבר בפעילות הציונית, פנו ישירות אל דעת הקהל ואל מצפונם של "הנאמנים לעקרונות האזרחיים של צרפת, הערבים ליוקרתה וכבודה בשדות המדעים, האמנויות וההוראה, בכנסיות והיכלות התפילה".
מרק ירבלום בחר לעטר את העלון בציטוט מדבריו של אנטול לרוי - בוליו.
חמשת אלפים עותקים של העלון שנדפס על נייר ירוק ומכאן הכינוי "המסמך הירוק".
בעקבות הגירושים מצרפת ב-1942, הוא כיהן בפדרציה של האגודות היהודיות בצרפת ועודד יהודים לברוח לאזור הכבוש בידי האיטלקים.
בסתיו 1942 נפגש ירבלום עם יואכים ("שושו") סימון, שהיה ממקימי הצבא היהודי בטולוז, במטרה לארגן תוכנית הצלה באמצעות יהודים דרך צרפת לשווייץ.
בהמשך הוא ניסה ליזום פעולות הצלה דרך הגבול הספרדי, ונפגש לשם כך בדצמבר 1942 עם טוטו גינת אשר הפנה אותו לצבא היהודי בטולוז.
בשנת 1943 נתפס ראש הצבא היהודי והתאבד בבית הסוהר.
אשתו של יואכים סימון, סופי סימון, "עדינה כוכבא", המשיכה ביוזמה ונסעה להיפגש עם מרק ירבלום שנמלט בינתיים לשווייץ.
ירבלום עזר לה ולחברי המחתרת החלוצית בהולנד ליצור קשר עם אנשי הצבא היהודי בטולוז.
את הקשר עם חברי המחתרת המשיך קורט רלינג'ר-נאנו, חבר נוסף של ה"קבוצה ההולנדית".
מעורבותו של ירבלום בענייני כספים
בעדותו של ז'וזף פישר, יושב ראש הקרן הקיימת בצרפת, אין כל אזכור למעורבותו של ירבלום ביצירת הקשר עם הצבא היהודי.
גם בעדותו של ירבלום אין אזכור לכך שהוא היה מעורב במגעים שהביאו להסכם עם אנשי הארגון.
מוזר הדבר שירבלום, שעמד בראש התנועה הציונית בצרפת, לא הובא בסוד העניינים לגבי המגעים עם קבוצה זו.
זאת מכיוון, שירבלום ולובלין הכירו עוד לפני המלחמה, והם שיתפו פעולה וקיימו חליפת מכתבים הדוקה בנושא חלוקת הכספים שקיבלו משווייץ גם לאחר בריחתו של ירבלום לשם במרץ 1943. ייתכן שירבלום היה בכל זאת מעורב בנושא מבלי שיש לכך תיעוד היסטורי.
אפשר שבשל אילוצים הקשורים בנסיבות מקריות הוא לא הובא בסוד העניינים.
ייתכן גם שבכוונה נמנעו פולונסקי ולובלין מלשתפו במגעים הראשונים בשל החשש שהמיליציה הצרפתית עוקבת אחרי ירבלום, שהיה דמות ציבורית מוכרת.
ירבלום, שהגיע לשווייץ במרץ 1943, הצליח בשל קשריו, לארגן פעילות של הברחת כספים, אך יכולתו לפעול בנושא הייתה מוגבלת.
הוא העביר לצבא היהודי כספים מטעם הג'וינט, הסוכנות היהודית והקונגרס היהודי העולמי.
מעמדו האישי, ובעיקר קשריו עם מנהיגים סוציאליסטים, עזרו לו ביחסיו עם השלטונות השווייצריים, אך פעילותו הבלתי חוקית הוגבלה על ידם.
לכן השתדל ירבלום שלא לקבל את הכספים ישירות, אלא באמצעות שליחים, בדרך כלל אנשי הצבא היהודי, שכתבו לו מכתבים ברמזים.
ירבלום סיפר בעדותו שלא נהג להתערב בחלוקה של כסף, אך לפעמים היו לו בקשות מסוימות.
לפי ירבלום, התורם העיקרי היה הג'וינט אשר העביר דרכו עשרות מיליוני דולרים.
זאת ועוד, ד"ר שוורץ, נציג הג'וינט באירופה, נענה לבקשתו של ירבלום, שלא לדרוש דיווח לגבי ייעודם של הכספים.
פרט לכספי הג'וינט הועברו באמצעות ירבלום כספים מטעם הקונגרס היהודי העולמי ומטעם הסוכנות היהודית.
ייתכן שהכספים שתרם הג'וינט לא הספיקו לכל הצרכים ולכן ג'פרויקין, שהיה פרטיזן נציג הג'וינט בצרפת וממקימי תנועת הצבא היהודי בטולוז, פנה לשני הארגונים האחרים.
ייתכן שירבלום, כמנהיג ציוני, לא רצה להיות תלוי בג'וינט.
ירבלום עצמו הדגיש, שחשוב שהסוכנות היהודית והקונגרס היהודי העולמי ייקחו חלק בהצלה.
סביר להניח שירבלום, כמנהיג ציוני, היה מעוניין בהשתתפות כספית של הסוכנות.
גם לצורך מימון הפעילות המחתרתית הציונית בצרפת, וגם בשל דאגתו לתדמיתה של תנועתו.
במה שנוגע לכספי הסוכנות היהודית, המידע במסמכים ובהתכתבות של ירבלום ולובלין הוא חלקי ואינו מאפשר קביעה של סכומים מדויקים.
לאחר המלחמה המשיך ירבלום בפעילות הציונית בצרפת עד שעלה לישראל ב-1955.
ירבלום, שהיה אחד ממנהיגיה הבכירים של יהדות צרפת, תבע מהחוקרים הצרפתיים להחזיר את הסכום של 24 מיליון פרנק שהוחרם.
הוא נימק את דרישתו כך: כבר התבררה האמת בקשר לפעילותם, וכן הם היו זקוקים לכסף כדי לעזור לילדים ולניצולים שחזרו לצרפת מהמחנות.
הכסף שהוחרם הוחזר, כנראה, בשל התערבותם של אישים פוליטיים, אם כי אין לכך אסמכתה מפורשת במסמכים.
סביר להניח, שהכסף שהתגלה בשתי הקופות שימש את המחתרת היהודית למימון פעולותיה לאחר המלחמה ובעיקר לצורך פעילות הסבר בשירות המגרושים.
בצפון אפריקה, על חברת קשר סיפר, שהם (פולנסקי לא הסביר מי זה הם) פרסמו מודעה בעיתון סוכנות "קשר" הוא מרק ירבלום מבלי שביקשו את הסכמתו לכך.
יערה בלום שהיה באותו זמן בארץ, נדהם לקרוא על כך בעיתון בבית שחזר לצרפת התפטר מיד והם סגרו את משרדי הקשר.
פולונסקי הצדיק את יערה בלום והודה בוועדת החקירה, שהיה צריך לחכות עד שירבלום יחזור לצרפת.
קשריו של ירבלום עם בן-גוריון
יומיים אחרי חלוקת התפקידים ליהודי צרפת דוד בן-גוריון עסק בחלוקת התפקידים בין מרק ירבלום, דוד שאלתיאל ורוח קליגר: " קבעתי אחרי שמיעת הטענות שיעבדו שלושתם מתוך קשר הדדי מתמיד.
דוד ימסור לירבלום אינפורמציה על פעולתו גם זו שברשותו.
עניינים פוליטיים רק בידיעת ירבלום.
גם על ירבלום למסור אינפורמציה לדוד ורות".
בחלוקת העבודה הציונית בצרפת עשויה להעיד שוב, שבן-גוריון עדיין לא קיבל החלטה לגבי התפקיד שעמד להועיד לא.ג'י.
וכי היו לו ספקות באשר לכוחו של הארגון ויכולתו לבצע את המשימות שתוטלנה עליו.
מנגד, התפקיד החשוב שהטיל דוד בן-גוריון על ירבלום הוכיח את ההערכה שרחש לו בן-גוריון.
בהקשר זה ראוי להדגיש את תרומתו המכרעת של ירבלום, שניצל את קשריו למען קידום הפעילות הציונית בצרפת.
הקמת בית ספר הייתה כרוכה בהשגת תקציבים למימון רכישת המטוסים, האימונים וצורכי החניכים.
משה ורדי העיד, שפנה ללורה מרגוליס, מנהלת הג'וינט בצרפת ובהמשך רעייתו של מרק ירבלום.
ג'פרויקין טען נגד "נשר" כי שימש כמקור כספי נוסף למגבית הביטחון בעבור הפעילויות של פולונסקי.
לטענתו, באופן רשמי נשר נוהל על ידי מועצה מנהלת שמרק ירבלום עמד בראשה.
רנה קפל היה המזכיר הכללי ועמנואל רסין שימש כגזבר, אך למעשה נוהל על ידי פולונסקי.
ביקורות נוספות של ג'פרויקין כוונה לתפקודו של בית הספר.
הוא טען, שהמטרה של המוסד הייתה אומנם להכשיר טייסים בעבור מדינת ישראל, אך אם זאת לטייסים המעטים שהוכשרו לא היה ידע מספיק בטיסה ולכן גם לא הייתה בהם תועלת בשביל מדינת ישראל.
בניגוד לדעה זו, בן דוד מציין בספרו שאף על פי שפולונסקי ייעד את הטייסים למשימות בצפון אפריקה רבים מבין פרחי הטיס לחצו להעלותם לישראל והם אומנם השתלבו בחיל האוויר הישראלי.
גם שדמי מתח ביקורות על רמת הטייסים שהוכשרו על ידי "נשר" באומרו.
מארק ולס וייט הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמזכיר המדינה ה-74 של טקסס בשנים 1973–1977, כתובע הכללי ה-46 של טקסס בשנים 1979–1983, ולאחר מכן ועד 1987 כמושל טקסס ה-43.
מארק וייט נולד בעיר הנדרסון שבטקסס, כבנם של מארק ולס וייט האב ושל שרה אליזבת וייט.
הוא התחנך במערכת החינוך של יוסטון, בבית הספר היסודי על שם וודרו וילסון (כיום בית הספר בייקר מונטסורי), בחטיבת הביניים לניר, ובבית הספר התיכון למאר.
וייט למד באוניברסיטת ביילור שבוויקו, שם הוא היה חבר במועדון טיירון קוטרי (כיום סניף למבדה של אחוות פי-דלתא-טתא).
ב-1965 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של ביילור.
בשנים 1966–1969 שימש וייט כעוזר התובע הכללי של טקסס.
בהמשך הוא שב ליוסטון והחל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי.
עד 1972 הוא עבד עבור משרד עורכי הדין ג'יי ריינולדס ביוסטון.
עם בחירתו של דולף בריסקו כמושל טקסס באותה שנה, החל וייט לגלות עניין בפוליטיקה המדינתית.
ב-1973 מונה וייט כמזכיר המדינה של טקסס על ידי המושל דולף בריסקו.
במקביל הוא שירת בדיוויזיית הרגלים ה-36 של משמר הלאומי של טקסס.
כשהוצע לו המינוי, הופתע וייט, שכן הוא סבר שבריסקו התכוון להציע לו תפקיד כלשהו במשרד מזכיר המדינה ולא את תפקיד המזכיר עצמו.
בריסקו היה שבע רצון מתפקודו של וייט כמזכיר המדינה, שיחד עם סגן המושל ביל הובי שימש כאיש הקשר של בריסקו בסנאט של טקסס.
הצלחתו לשכנע מחוקקים לתמוך בהצעות חוק של המושל הובילו לבחירתו לתפקידיו הבאים.
במהלך כהונתו כמזכיר המדינה, שאחד מתפקידיו הוא פקיד הבחירות הראשי של המדינה, ייעל וייט את הפעילות המשפטית והפך את השירותים לגמישים יותר לציבור במהלך כהונתו.
ב-1977 נבחר וייט לנשיא האגודה הלאומית של מזכירי המדינה, התפקיד הבכיר ביותר בארגון זה, ולפני כן הוא נבחר כמזכיר הארגון וכגזבר שלו.
כתובע הכללי וכפקיד אכיפת החוק הראשי של המדינה, שימש וייט כיושב ראש שותף של ועדת התיאום הפדרלית-מדינתית לאכיפת החוק, והיה חבר במועצת המושל למאבק בפשע המאורגן.
ברמה הלאומית הוא נבחר במאי 1981 כיושב ראש הוועידה הדרומית של התובעים הכלליים המדינתיים.
בבחירות הכלליות הוא הביס את קלמנטס על רקע דאגות בנוגע לנתוני הכלכלה הנמוכים והמחסור בתמיכה בקלמנטס מצד אוכלוסיית המיעוטים.
וייט זכה בבחירות ב-1,697,870 קולות מול 1,465,937 הקולות של קלמנטס, בשנה בה נבחרו הדמוקרטים בטקסס לכל המשרות ברמה המדינתית, החל מהסנאטור לויד בנטסן שנבחר לתקופת כהונה שלישית של שש שנים בסנאט, וכלה בסגן המושל הוותיק ביל הובי.
וייט כיהן כמושל טקסס ה-43 מינואר 1983 ועד ינואר 1987. דאגותיו המרכזיות היו הכלכלה והחינוך.
בהתמקדות במשאבים של טקסס, עלה בידו לפעול לפתרון בעיות רבות איתן התמודדה המדינה מאז ראשית שנות ה-80. כלכלת טקסס בראשית ובאמצע עשור זה חוותה טלטלות.
מחירי הנפט צנחו וגרמו לטקסס להיות במצב של שפל.