tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוטו של קוויבק Je me souviens ("אני זוכר") חקוק על פתחו של בניין הפרלמנט של קוויבק.
המוטו מסמל את הזיכרון של תושבי קוויבק ממוצא צרפתי למורשתם.
הציפור המסמלת את קוויבק היא אוח השלג.
הקדוש הנוצרי הקתולי המגן על קוויבק הוא יוחנן המטביל – והיום המשויך לקדוש זה – 24 ביוני – הוא חג לאומי בקוויבק.
קווידיץ' בראי הדורות הוא ספר עיון בדיוני שמתואר בסדרת ספרי "הארי פוטר" של הסופרת הבריטית ג'יי קיי רולינג, וגם ספר אמיתי שנכתב על ידי הסופרת.
הספר האמיתי מתיימר להיות שכפול של עותק של הספר הבדיוני שנמצא בספריית הוגוורטס.
בתוך העולם של הארי פוטר, קווידיץ' בראי הדורות הוא ספר שנכתב על ידי קנילוורת'י ויספ, מומחה לקווידיץ'.
הספר מתאר את היסטוריית הקווידיץ', כמו גם משחקים מבוססי-מטאטא אחרים.
בין היתר הספר מתאר את הגרסה המוקדמת של המשחק, את ההוספה של הסניץ' המוזהב למשחק (במקום הסניג'דט, ציפור קטנה שכמעט אי אפשר לתפוס אותה בשל מהירותה הרבה ויכולת ההתחמקות שלה), את התפתחות מטאטא המירוץ, וגם את קבוצות הקווידיץ' השונות.
זהו אחד הספרים הפופולריים בספרייה, ועל פי מאדאם פינס, הספרנית של הוגוורטס, העותק שנמצא בספרייה "כמעט מדי יום התלמידים מגפפים אותו, מזילים עליו ריר, ובאופן כללי מתעללים בו...", שעל פי אלבוס דמבלדור זהו שבח גדול לכל ספר שהוא.
על פי המתואר בסדרה, הארי פוטר, הרמיוני גריינג'ר ונוויל לונגבוטום נהנו מקריאת הספר.
הספר מחולק לכמה נושאים עיקריים:
חוקי המשחק תפקידי השחקנים והכדורים.
קטעים קצרים על כל אחת מ14 קבוצות הקווידיץ' בליגה של בריטניה וצפון אירלנד.
התפתחות המטאטים המעופפים לאורך השנים.
הספר האמיתי נכתב על ידי ג'יי קיי רולינג, אך שמו של קנילוורת'י ויספ מופיע על הכריכה.
כל רווחי הספר (כ-20% ממחיר המדף) מוקדשים לארגון הצדקה קומיק ריליף, כמו ספר נוסף שחיברה רולינג - חיות הפלא והיכן למצוא אותן.
על פי הארגון, נתרמו 15.7 מיליון ליש"ט לצדקה ממכירות שני הספרים.
הספר, כמו שאר ספרי הסדרה, תורגם לעברית על ידי גילי בר-הלל.
בשנת 2013 אמרה רולינג כי הספר יצא במהדורה של סרט ועוד ספרים מהסדרה יהפכו לסרטים.
קוויאר הוא מאכל ביצי דגים מעובדות ומומלחות של כמה מיני דגים.
השם קוויאר בא מהמילה הפרסית خاگآور (Khag-avar) שפירושה "מייצר ביצי הדגים".
השם בפרסית משמש למעשה על מנת לתאר את דג החדקן עצמו ותוצרו, ביצי הדגים שמהן מיוצר הקוויאר.
ברוסיה משתמשים במילה "איקרה" ("икра"), שפירושה "ביצי הדגים" או "ביצי חיות ים".
קוויאר יוצר במקור מביצי דגים של שלושה מינים שחיים בים השחור ובים הכספי ושייכים למשפחת החדקניים:
קוויאר בלוגה – מיוצר מהמין בלוגה, שמניב את הקוויאר המשובח והיקר ביותר.
הביצים גדולות יחסית (קוטרן מגיע ל-2.5 מ"מ) וצבען נע בין אפור בהיר בביצים שהופקו מנקבות מבוגרות, עד לשחור אצל נקבות צעירות.
קוויאר אלמאס – סוג של קוויאר בלוגה שמופק מדגים בני 100 שנים ומעלה, והוא הקוויאר הנדיר ביותר.
הוא נמכר בעשרות אלפי דולרים לק"ג, וזכה בשל כך לשם "אלמאס", שמשמעותו ברוסית הוא "יהלום".
נכלל בספר השיאים של גינס כמחזיק השיא "הקוויאר היקר ביותר".
קוויאר אוסטרה – מיוצר מהמין חדקן רוסי.
נופל במעט באיכותו מקוויאר בלוגה.
גודל הביצים בינוני, צבען נע בין אפור בהיר לחום כהה ואף חום-זהוב.
קוויאר סברוגה – מיוצר מהמין Acipenser stellatus.
נחות באיכותו משני הסוגים האחרים וכן זול מהם.
הביצים קטנות וצבען בין אפור בהיר מאוד לשחור.
קוויאר המופק משלושת מיני החדקניים האלו יקר מאוד והוא נקרא לעיתים "קוויאר אמיתי" או "קוויאר שחור", אם כי צבעו לא תמיד שחור ולמעשה ככל שהצבע בהיר יותר כך האיכות גבוהה יותר.
קוויאר ממיני חדקניים אחרים וממיני דגים אחרים
על מנת להפיק קוויאר במחיר זול יותר וכן על מנת להתמודד עם הדלדלות אוכלוסיית החדקניים בטבע, החלו להפיק קוויאר ממיני חדקניים אחרים (כגון קלוגה, שטירל, חדקן האגם חדקן סיבירי וחדקן לבן), מהכלאות שלהם עם המינים ה"מקוריים", וכן מדגים שאינם ממשפחת החדקניים (כגון חדקן שיניים אמריקאי, סלמון, טרוטה וקרפיון).
הקוויאר המופק מסלמון ומטרוטה הוא בגווני אדום-כתום ולכן מכונה "קוויאר אדום".
קוויאר אמיתי יכול להקרא רק "קוויאר", אך מוצר שאינו קוויאר אמיתי מציין בשמו את הדג ממנו הופק (למשל "קוויאר סלמון").
קיימים תחליפי קוויאר המופקים מביצי חלזונות וכן קיימים תחליפי קוויאר עשויים מסויה או מאצות ים שנמכרים בשוק הצמחוני.
בעבר כל הפקת הקוויאר בעולם הייתה מבוצעת באזור תפוצתם הטבעי של החדקניים מדגים שגדלו בטבע.
קוויאר המופק בדרך זו נחשב למובחר יותר, וכ-85% ממנו מגיע מאיראן ומרוסיה, שתיים מהמדינות השוכנות לחופי הים הכספי.
שוויו הרב של הקוויאר הוביל לדיג אינטנסיבי של החדקניים ומספרם בטבע הלך ופחת.
מלבד דיג היתר, זיהום מים והחדרת מין פולש (מנמיופסיס) לים השחור ולים הכספי בידי האדם הובילו את החדקניים לסכנת הכחדה וכתוצאה מכך התדרדרה תפוקת הקוויאר.
במאמץ לשימור אוכלוסיית החדקניים, אסרה CITES ב-2001 ייצוא קוויאר על ארבע מתוך מחמש המדינות המקיפות את הים הכספי: רוסיה, אזרבייג'ן, טורקמניסטן וקזחסטן.
האיסור בוטל לאחר 9 חודשים.
ברוסיה נקטו גם בהפסקת דיג לשנה ובאיראן הוגבל הייצוא.
בספטמבר 2005 אסר שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית את ייבוא קוויאר הבלוגה מהים הכספי וחודש לאחר מכן נאסר ייבוא קוויאר בלוגה גם מהים השחור.
האיסורים וההגבלות הובילו לעלייה במחירי הקוויאר ולמאבק בדיג ובסחר לא חוקי.
בשל הירידה בהיקפי ייצור הקוויאר ועל מנת להגן על החדקניים בטבע החלו חלופות שונות להתפתח, בהן חלופות זולות יותר מביצי סלמון צפון אטלנטי וקרוביו.
קוויאר שמגיע ממיני חדקן אחרים משיג מחירים גבוהים גם הוא.
הקוויאר הזהוב של מין השטירל נחשב בעבר למעדן מלכים, אך כיום שכיחות המין קטנה והוא נמצא במצב שימור פגיע.
גידול החדקניים בבריכות דגים צמח בשנים האחרונות, בייחוד באורוגוואי, קליפורניה וצרפת.
גידול חדקניים בבריכות וייצור קוויאר מבוצע גם בישראל.
הראשונה להפיק קוויאר בישראל הייתה חברת "קוויאר הגליל" מקיבוץ דן.
הקוויאר אינו כשר, והחברה אינה משווקת את תוצרתה בישראל מחשש שהרבנות תשלול את הכשרות של חברת האם "דגי הדן" המוכרת דגי פורל כשרים.
החברה השנייה בישראל המייצרת קוויאר היא "Jordan River Black Caviar".
כיום הרוב המוחלט של קוויאר בעולם מגיע מחוות גידול.
בראשית המאה ה-20 היו קנדה וארצות הברית הספקיות העיקריות של קוויאר לאירופה.
את הקוויאר הן הפיקו מחדקן האגם באזור המערב התיכון, ומחדקן קצר אף וחדקן אטלנטי שמשריצים בנהרות החוף המזרחי של ארצות הברית.
כיום חדקן קצר אף מוגדר במצב שימור "פגיע" ברשימה האדומה של IUCN.
בדרך כלל הפקת קוויאר מסחרית כרוכה בהימום הדג באמצעות חבטה בראשו, זאת על מנת למנוע מהדג לחוש מצוקה ולשחרר בגופו חומר המעניק לביצים טעם מר.
לאחר מכן מבוצע חתך בבטן הדג ומוצאות ממנו השחלות.
יש מגדלים המנסים הוצאה כירורגית של ביצי הדגים מחדקן חי, על מנת לאפשר לנקבה לייצר עוד ביצים בתקופת חייה.
לאחר הוצאת השחלות מהדג, מופרדות מהן הביצים באמצעות שפשוף עדין על גבי רשת והן נאספות לקערה.
בשלב הבא הביצים נשטפות, ומומלחות על ידי מומחה שמחליט על כמות המלח.
על מנת להגיע לקוויאר ברמה הגבוהה ביותר, מבוצע כל התהליך בצורה ידנית.
לאחר ההמלחה, הקוויאר מיושן בטמפרטורה של 2 עד 4 מעלות צלזיוס, ומשם מועבר לאריזה בקופסאות פח, זכוכית או חרסינה.
כל היצרנים בעולם נדרשים לארוז את הקוויאר על פי תקנות מוקפדות.
האריזה חייבת להכיל סימן ברור שמעיד אם היא נפתחה והתווית חייבת לכלול מידע בפורמט אחיד אודות המין שממנו הופק הקוויאר, מקום גידולו (בר/שבי), מדינת הייצור, שנת הייצור ועוד.
להלן שיטות ההכנה השונות מסודרות על פי איכות התוצר:
מלוסול (Malossol) – משמעות המילה ברוסית היא "המלחה עדינה", כלומר 3 עד 5 אחוז מלח ובדרך כלל כ-3.5%.
קוויאר מלוסול הוא האיכותי ביותר.
קוויאר מלוח – מכיל עד 8% מלח.
המליחות הגבוהה עוזרת לשימור טוב יותר של הביצים והארכת חיי המדף של המוצר, אך במחיר פגיעה באיכותו.
פאיוסנאיה (Payusnaya) – ברוסית "קוויאר דחוס".
מיוצר מביצי דגים רכות, פגומות או שבורות.
הביצים נמעכות לקבלת מרקם של משחה או ממרח.
בעבר הייתה זו הדרך היחידה לשמר קוויאר לזמן ארוך.
קוויאר מפוסטר – הביצים עוברות תהליך של חימום ונארזות בוואקום באריזת זכוכית.
תהליך ההכנה של קוויאר מפוסטר פוגם בטעמו ובמרקמו של הקוויאר אך בניגוד לקוויאר טרי המתקלקל בקלות ולכן מוחזק בקירור, קוויאר מפוסטר אינו מצריך אחסנה בקירור עד לפתיחתו.
הקוויאר נאכל כקישוט למנה או כמתאבן, כאשר צורת אכילה נפוצה היא על גבי בליני.
מקובל להגיש את הקוויאר אל השולחן בתוך כלי קיבול קטן המונח בכלי קיבול גדול יותר המלא בקרח.
הקוויאר נאכל באמצעות כלי עץ, זהב או פלסטיק, אך לא בכלי כסף או פלדה, מכיוון שאלו עלולים לפגום בטעמו ובצבעו.
במיוחד רווח השימוש בכפית קוויאר ייעודית, העשויה בדרך כלל מצדף.
בין המרכיבים החיוניים המצויים בקוויאר, שניים מהם בולטים בנוכחותם – חומצות שומן מורכבות (הידועות גם כקבוצת אומגה 3) ופוספוליפידים.
בימי הביניים היה הקוויאר מזון עממי של איכרים רוסים.
במזרח הרחוק שימש הקוויאר לרפואה מונעת והתייחסו אליו כאל מעדן המעניק בריאות, כח וחיוניות.
כיום עקב מחירו גבוה במיוחד מכונה הקוויאר "הזהב השחור".
עקב מחירו הגבוה, מתייחסים לקוויאר בתרבות המערבית כאל מותרות וכסממן לסטטוס ועושר.
במדינות מזרח אירופה ובתרבויות אחרות, על אף היותו מעדן יקר, הקוויאר הוא חלק נפוץ מסעודות חגיגיות, כגון חתונות ומסיבות חג.
בארצות הברית חוגגים ב-18 ביולי את "יום הקוויאר".
הקוויאר כשר רק אם הוא מופק מביצי דגים כשרים, דוגמת הסלמון.
קוויאר שחור אינו כשר מכיוון שהוא מופק מביצי חדקניים שהם חסרי קשקשים.
יחד עם זאת, בעבר הייתה מחלוקת לגבי כשרות דג השטירל, אחד מסוגי הדגים מהם הכינו קוויאר זהוב.
קיימים היום מאכלים דמויי קוויאר כמו קוויאר בצבע שחור וקוויאר בצבע אדום מאצות ים.
קָוִיטַצְיָה (בעברית: מִיעוּר, מלשון "מערה") היא תופעה שבה נוצרים חללי אדים קטנים בנוזל, שמופעלים עליו עומסים מחזוריים מהירים של לחץ ותת-לחץ לסירוגין.
החללים גדלים וברגע שהם מגיעים לגודל קריטי הם קורסים לתוך עצמם במהירות גבוהה, תוך יצירת קול אופייני.
הלחץ השורר בתוך החללים האלה יכול להגיע לכדי 500 אטמ' ומהירות הקריסה לכדי 400 קמ"ש.
קריסת החללים יוצרת סילון נוזל מקומי שיכול לפגוע במשטח הקרוב אליו ולגרום לו נזק לאורך זמן.
תופעה זו יכולה להתרחש במשאבות צנטריפוגליות, במדחפי כלי שיט כאשר נוצר אזור תת-לחץ במדחף, בגלל מערבולות מקומיות, והלחץ המקומי שנוצר הוא נמוך יותר מלחץ האדים של הנוזל.
במצב זה מגיע הנוזל באותו מקום לרתיחה וזו גורמת להיווצרות בועות אדים (כלומר אדי נוזל ולא אוויר כפי שמקובל לחשוב) ולשחרור אנרגיה רבה בקריסתן, דבר שמזיק מאוד לפעילות המשאבה.
קוויטציה יוצרת שחיקה בעייתית בהקשרים הנדסיים.
קריסת החללים שמתפוצצים לתוך עצמם ליד פני שטח המתכת גורמים למאמץ מחזורי ומתמשך.
התעייפות על פני השטח יוצרת שחיקה הנקראת גם כן מיעור (קוויטציה) בגלל ה"מערות" הקטנות הנוצרות בתוך המתכת.
בתהליך ניקוי אולטראסוני (על קולי), על ידי מערכת של אמבט מתכת, נוזל ומשדרים אולטראסונים, מתאפשר ניקוי יסודי של חלקים שונים, שלא על ידי אמצעי מכני כלשהו.
תופעת הקוויטציה משמשת במקרים אלו להפרדת שאריות ייצור, שמן, פיח, גריז וכו, מהחלקים הנמצאים בתוך הנוזל, ללא צורך בשימוש בכלי עבודה.
על ידי שיטה זו ניתן לנקות חלקי מתכת, פלסטיק, מעגלים מודפסים ועוד.
בעולם החי מוכרת דוגמה של סרטן שיוצר בועיות קוויטציה על מנת לסדוק את הקונכייה של המזון אליו הוא מעוניין להגיע.
הקוויטציה נחקרה לראשונה על ידי הלורד ריילי בשלהי המאה ה-19. כשחלקיקי נוזל מגיעים ללחץ נמוך מספיק נוצרים חללים או בועיות קטנות.
התופעה נקראת קוויטציה (CAVITY=חלל, מערה).
התופעה מתרחשת בעיקר מאחורי להבי טורבינות המסתובבים במהירות או ליד שטח המתנודד במשרעת ובתדירות מספיקה.
זרימת נהר מהירה, למשל, יכולה לגרום לקוויטציה סמוך לסלעים הנמצאים בנהר, במיוחד ליד מפלים.
קיימות עוד דרכים שבהן קוויטציה נוצרת.
התפרקות חשמלית למשל דרך ניצוץ יכולה לגרום להתאיידות חלק מהנוזל לחלקיק שנייה; גם תנודות של גלי קול יכולות ליצור בועיות קטנות שיקרסו לתוך עצמן, זמן קצר לאחר היווצרותן.
קוויטציה היא תופעה הדומה למדי לרתיחה.
גם ברתיחה וגם בקוויטציה נוצרות בועות אדים של הנוזל בתוך נפח הנוזל, הקורסות לתוך עצמן תוך כדי יצירת גלי הלם.
הקריסה בשתי התופעות יכולה לגרום לשחיקה של חומר הנמצאים בקרבתן.
בנוסף, הרעש שאפשר לשמוע משתי התופעות דומה (הרעש ששומעים כשקומקום מתחיל לרתוח).
כתוצאה מירידת הלחץ האבסולוטי (כמוסבר לעיל), "מתפוצצות" בועות האוויר שנמצאות בתאים הנעולים וגורמות נזק ממשי לחלקי המשאבה, בדמות חורים קטנים בחלקים השונים.
במדחפי ספינות, היא אחד הגורמים העיקריים לבלאי של מדחפים אלו.
בצוללות רעשי קוויטציה במדחף הם אחת הדרכים העיקריות לגילוי צוללת על ידי שימוש בסונאר פסיבי.
קוויטציה היא גם אחד ההסברים הרווחים לרעש המופק בעת פכירת אצבעות.
פתרון מקובל הוא לצפות את להבי המדחף או המשאבה בחומר פולימרי עם טיב פני שטח גבוה, המולקלות של הפולימר גדולות וארוכות, דבר שמפחית את היכולת של סילוני הנוזל ליצור נזק לפני השטח.
מניעת קוויטציה צריכה להיעשות בצד היניקה של המשאבה - הגדלת העומד החיובי מעל פתח היניקה או הגדלת קוטר צינור היניקה.
אפשרות נוספת היא להגדיל את הלחץ במכל שבו נמצא הנוזל שממנו יונקים.
בחירת חומרי גלם עמידים יותר על ידי הקשייתם, טיפולים תרמיים (מתכות), שיפור פני השטח וציפויים למיניהם.
טורפדות חדשניים יוצרים "מיעוּר-על", או סופר-קוויטציה, על ידי שיגור הטורפדו בסיוע רקטה.
בדרך זו יכול הטורפדו להגיע למהירות גבוהה מאד: טורפדות מודרניים שאינם משתמשים בטכנולוגיה כזו מגיעים למהירות של כ-100 קשר, כ-190 קמ"ש; ואילו טורפדות המונעים בסופר-קוויטציה עשויים להגיע למהירות העולה על 200 קשר, כ-370 קמ"ש.
סין הודיעה כי בכוונתה לפתח צוללת שתעבוד על עקרון דומה.
תופעת הקוויטציה נפוצה מאוד במערכות אספקת מים, התופעה נצפית במשאבות, מגופים הידראולים ואביזרים נוספים.
קווי נסקה (בספרדית Líneas de Nazca) הם גאוגליפים הנמצאים במדבר סצ'ורה, רמה גבוהה וצחיחה המשתרעת לאורך 85 קילומטר בקרבת חוף האוקיינוס השקט בין העיירות נסקה ופאלפה בחבל הארץ פמפס דה חומאנה (Pampas de Jumana – ערבות חומאנה), כ־400 קילומטרים דרומית ללימה, בירת פרו.
הקווים יוצרים מאות תצורות שמורכבותן משתנה מקווים פשוטים וישרים שאורכם מגיע עד 20 קילומטרים, למשולשים, וטרפזים ועד לצורות מורכבות ומסוגננות של בעלי חיים כדוגמת קוליברים, עכבישים, קופים לטאות ולווייתנים ואף דמויות אנושיות.
הקווים נוצרו כשהוסרו אבני החצץ המצופות בתחמוצות של ברזל ומנגן שגוונן אדום חלודה שכיסו את פני מדבר נסקה.
כשהחצץ הוסר נחשפו פני השטח הבהירים יותר.
צבעם של הקווים הוא בגוון צהוב־בז' ועומקם הוא לא יותר מכמה סנטימטרים.
ברמת נסקה יש כמה מאות קווים פשוטים וצורות גאומטריות, כמו גם מעל לשבעים צורות תחומות בקווים מעוגלים: חיות, חרקים ודמויות אנוש.
שטח האזור הכולל את הקווים קרוב ל־500 קמ"ר ואורכן של הדמויות הגדולות ביותר מגיע ל־270 מטרים.
הקווים נשמרים בשל מזג האוויר הקבוע, נטול הרוח והצחיח מאוד.
מדבר נסקה הוא אחד היבשים שעל פני כדור הארץ ונשמרת בו טמפרטורה קבועה של 25°C כל השנה.
העובדה שאין רוחות במדבר סייעה לשמור על הקווים גלויים עד עצם היום הזה.
קווי נסקה נתגלו בשנות ה־20 של המאה ה־20 כשהחלו טיסות מסחריות סדירות מעל מדבר נסקה - סצ'ורה.
משנת 1940 החל הארכאולוג האמריקאי פול קוסוק (Paul Kosok) את המחקר הרציני הראשון של הקווים.
לקוסוק הצטרפה החוקרת מריה רייכה (Maria Reiche) מגרמניה, ומאז ועד מותה בשנת 1998 עסקה רייכה במדידת הקווים ובתיעודם, בפרסומם ברחבי העולם ואף הביאה להכרזת המקום כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו.
מאז גילוים הוצעו תאוריות שונות לגבי שיטות הבנייה של הקווים והסיבות לבנייתם.
התאוריה הארכאולוגית המקובלת היא שאנשי נסקה יצרו את הקווים תוך שימוש בכלים ובציוד מדידה פשוטים בלבד.
תמיכה בתאוריה זו נותן תיארוך פחמן שנעשה תוך שימוש בדגימות מיתדות עץ הנעוצות בקרקע בקצותיהם של חלק מהקווים.
יתר על כן, ג'ו ניקל מאוניברסיטת קנטקי שחזר אחת מדמויות הקווים תוך שימוש בטכנולוגיה שהייתה זמינה לאינדיאנים של נסקה מאותה התקופה וללא שימוש בפיקוח מהאוויר.
תוך תכנון מדוקדק וטכנולוגיות פשוטות יכול צוות קטן של אנשים לשחזר אפילו את הדמויות הגדולות ביותר בתוך 48 שעות.
עם זאת, לא נמצאה עדיין עדות המסבירה מדוע נבנו הדמויות, ולכן מטרת בני הנסקה בבניית הקוויים נותרה עדיין התעלומה העיקשת ביותר.
רבים סוברים כי מדובר במניעים דתיים, וכי בני נסקה יצרו תמונות שרק האלים יכלו לראות בבירור.
עם זאת, פרטי התאולוגיה של בני הנסקה נותרו בלתי ידועים.
תאוריה אחרת מתבססת על עבודתו של דייוויד ג'ונסון.
ג'ונסון עסק בחקר קווי נסקה והקשר שלהם לכאורה עם תעלות תת־קרקעיות.
ג'ונסון השתמש בשיטה המכונה דאוזינג (שבה אדם טוען ליכולות על טבעיות המאפשרות לו לחוש היכן מצויים מים מתחת לקרקע באמצעות "מקל מים", ענף בצורת האות Y) על מנת לאתר תעלות מים כאלה.
לטענתו של ג'ונסון הקווים מסמנים היכן יש מים בקרקע והיכן אין.
האזורים המכילים את המספר הרב ביותר של גאוגליפים מרוכזים סביב אזורים שיש בהם כמות רבה של מי תהום והם קרובים בדרך כלל לבארות או למקורות מים אחרים.
ההשערה שג'ונסון מעלה היא שהתושבים המתגוררים באזור כה צחיח יבלו בהכרח חלק ניכר מזמנם בחיפוש אחר מקורות מים.
על ידי יצירת מפה ענקית בקנה מידה מלא הם ידעו במדויק היכן למצוא מים ללא תלות באיזה אזור במדבר היו.
הגאוגליפים היו לכן דמויות דתיות של האלים או שמות שניתנו לכל אחד ממקורות המים.
הארכאולוגים קוסוק ורייכה ניסו לקדם את אחד מהרעיונות המוקדמים שניתנו לקווי נסקה.
לטענתם הקווים נועדו להצביע על המקום באופק הרחוק שבו השמש וגופים שמימיים אחרים זרחו או שקעו.
השערה זו נבדקה על ידי שני מומחים שונים באסטרונומיה עתיקה, ג'רלד הוקינס (Gerald Hawkins) ואנתוני אבני (Anthony Aveni), ושניהם הגיעו למסקנה שאין מספיק ראיות על מנת לתמוך בהסבר האסטרונומי.
למרות הפרכת ההסבר האסטרונומי של קווי נסקה והגאוגליפים בידי הוקינס ואבני, העלה האקליפסולוגיסט (כלומר חוקר הליקויים של החמה והלבנה), רובין אדגר (Robin Edgar), השערה שקווי נסקה, בייחוד הגאוגליפים המתארים בעלי חיים, דמויות אנוש, ציפורים ו"פרחים" הם כמעט בוודאות תגובה קדומה לתופעה המכונה "עין האלוהים" הנוצרת בזמן ליקוי חמה מלא.
מעל דרום פרו התרחשה סדרה בלתי שגרתית של ליקויי חמה מלאים בתקופה שבה נוצרו הגאוגליפים של קווי נסקה.
השמש המוסתרת על ידי הירח בזמן ליקוי חמה מלא דומה לאישון ולקשתית של עין ענקית המשקיפה משמים וזה ההסבר מדוע האינדיאנים של נסקה יצרו את האמנות של הגאוגליפים הענקיים שהדרך הטובה ביותר לראותם היא על ידי "העין בשמים".
אחדים (למשל ג'ים וודמן (Jim Woodmann) משערים כי כיוון שהדרך היחידה לצפות בקווים היא מלמעלה הרי שבהכרח הייתה ליוצרים דרך לטוס והטכנולוגיה היחידה שיכולה הייתה להיות זמינה לתושבים הקדומים היא כדור פורח המבוסס על אוויר חם.
וודמן אפילו הדגים את הרעיון על ידי בניית כדור פורח מחומרים ותוך שימוש בטכנולוגיות שהיו זמינים לתושבים מהתקופה ההיא, על מנת לבחון את ההשערה שלו.
הכדור אומנם הצליח להתרומם פחות או יותר והוכיח כי השערה זו היא אפשרית, אבל אין שום הוכחה מוצקה המאששת או מפריכה את ההשערה של וודמן.
לפי תאוריה אחרת, הקווים הם שרידים של "מקדשי הליכה", שבהם קבוצה גדולה של מאמינים הלכו לאורך תבנית שנקבעה מראש ושהייתה מוקדשת לישות קדושה ייחודית, בדומה למנהג של הליכה במבוך.
תושבים של הכפרים המקומיים טוענים כי תושביה הקדומים של אמריקה ערכו טקסי פולחן על שרטוטים עצומים אלו על מנת להודות לאלים ולהבטיח בכך כי המים ימשיכו לזרום אליהם מהרי האנדים.
השערה זו על מטרת קווי נסקה וחשיבותם היא הסבירה ביותר, כי היא עולה בקנה אחד עם המטרות שלשמן נוצרו גאוגליפים אחרים באמריקה הצפונית.
הסבר זה גם נקשר לרשת הנרחבת של תעלות מים תת־קרקעיות שאותרה באזור ושתוארכה לאותה תקופה.
ההסבר השנוי ביותר במחלוקת הוצע על ידי אריך פון דניקן בספרו מרכבות האלים.
דניקן טען כי הקווים היו למעשה שדות נחיתה לספינות חלל של חייזרים.
טענתו מתבססת על הנימוק שהעלה גם וודמן שהתבניות של קווי נסקה הן כה גדולות ומסובכות שניתן היה לבנותן רק בעזרת מכונות מעופפות.
בפיזיקה, ובפרט באופטיקה, קווי פראונהופר הם אוסף קווים ספקטרליים הקרויים על שם הפיזיקאי הגרמני יוזף פראונהופר.
הקווים נצפו לראשונה כקווי בליעה בספקטרום הפליטה של השמש.
הכימאי האנגלי ויליאם הייד וולאסטון היה הראשון שתיאר קווים כהים בספקטרום השמש, בשנת 1802. פראונהופר גילה את התופעה מבלי לדעת על גילויו של וולאסטון בשנת 1814 והחל למדוד באופן שיטתי את אורכי הגל שבהם הופיעו הקווים הכהים.
בסיום עבודתו, מנה פראונהופר 570 קווים, וציין את העיקריים שבהם באותיות מ-A עד K.
בתצפיות מודרניות מזוהים אלפי קווי בליעה באור הבא מן הכוכבים.
גוסטב קירכהוף ורוברט בונזן גילו מאוחר יותר שלכל יסוד כימי יש סדרת קווים ספקטרליים המאפיינים אותו.
הם הסיקו כי הקווים הכהים בספקטרום השמש נוצרים מבליעה של אורכי הגל החסרים על ידי היסודות המתאימים בשכבות החיצוניות של השמש.
חלק מהקווים נוצר עקב בליעה על ידי מולקולות החמצן באטמוספירה של כדור הארץ.
קווי בליעה אלה הם שאפשרו ללמוד את הרכב היסודות בשמש ובכוכבים אחרים.
הקווים C, F, G', ו־h מתאימים לאלפא, בטא, גמא ודלתא בסדרת באלמר בספקטרום הפליטה של אטום מימן.
הקווים D1 ו־D2 ידועים כ־"צמד הנתרן" (או "דובלט הנתרן"), אורך הגל ביניהם (589.29 ננומטר) קיבל את אות הסימון "D".
לעיתים חל בלבול בהתייחסות בין סימונים שונים, לדוגמה, קו ה־d לעיתים מיוחס לקו הציאן של ברזל ב־466.814 ננומטר ולעיתים לקו ההליום הצהוב (שמכונה לעיתים D3) ב־587.5618 ננומטר.
דבר דומה קורה בקו ה־e, הוא מסמן גם את הקווים הספקטרלים של ברזל וגם של כספית.
כדי למנוע בלבול לרוב משתמשים בשם מלא יותר, כדוגמת "קו ה־e של הכספית" או "קו ה־d של ההליום".
קוויבק סיטי היא בירת הפרובינציה קוויבק אשר בקנדה.
קוויבק סיטי שוכנת על גדת הנהר סנט לורנס, והיא העיר השנייה בגודלה בפרובינציה, אחרי מונטריאול.
העיר העתיקה של קוויבק היא העיר המבוצרת היחידה בצפון אמריקה, צפונית למקסיקו, שחומותיה עדיין קיימות, והיא הוכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1985.
קוויבק סיטי היא אחת הערים העתיקות ביותר בצפון אמריקה.
מאחר שקוויבק סיטי הייתה העיר הראשונה שנוסדה במטרה להפוך להתיישבות קבועה ולא כתחנת מסחר, היא נחשבת לעיר האירופאית הראשונה בצפון אמריקה הלא-ספרדית.
האתר המפורסם ביותר בעיר הוא טירת פרונטנאק (Château Frontenac), מלון היסטורי שבולט על קו האופק של העיר.
אתרים חשובים נוספים הם האספה הלאומית של קוויבק, המוזיאון לאומנויות יפות והמוזיאון לציויליזציה.
השם קוויבק משמעותו בשפת שבט אלגונקווין "המקום בו הנהר נעשה צר".
העיר קיבלה את שמה משום שבמקום בו היא שוכנת, נהר סנט לורנס, המפריד בינה לבין העיר לוי שבגדה ממול, נעשה צר.
הממשלה המקומית והפדרלית מתייחסת לעיר בשם קוויבק או קבק (Québec) בשתי השפות.
באנגלית, כדי להבחין בין העיר למחוז, העיר נקראת בדרך כלל "קוויבק סיטי" בעוד המחוז נקרא רק קוויבק.
בצרפתית, לעומת זאת, העיר עצמה בדרך כלל מוזכרת כ-"קבק", ללא אזכור המילה "עיר", בעוד המחוז נקרא "לה קבק" (le Québec).
השם הרשמי והמשפטי של העיר הוא ויל דה קבק (ויל דה קוויבק) בשתי השפות, אף על פי שבאנגלית בדרך כלל קוראים לעיר גם קוויבק סיטי.
תושבי העיר נקראים בצרפתית קבקואה (Québécois) לזכר וקבקואז (Québécoise) לנקבה.
באנגלית הם נקראים "קוויבקר", אף על פי שגם דוברי האנגלית משתמשים לעיתים קרובות בכינוי הצרפתי.
ניסיונות להתיישב באזור היו עוד במאה ה-16, כאשר ז'אק קרטייה, מגלהו של חבל קוויבק בשנת 1535, שב לחבל ב-1541 בניסיון להקים נקודת יישוב באתר נטוש בו שכן בעבר יישוב אינדיאני בשם סטאדאקונה.
תנאי המחיה הקשים בחורף הקנדי ועוינות האינדיאנים הביאוהו עד מהרה לזניחת הרעיון ולנטישת המקום.
ליישוב זה התייחס ז'אק קרטייה כשהשתמש לראשונה במילה "קנדה", או "קנטה", שמקורה בשפה מקומית ומשמעותה כפר או התיישבות.
מייסד העיר, החוקר, הסוחר והכרטוגרף הצרפתי סמואל דה שמפלן הגיע לראשונה לחופי צפון אמריקה במאי 1603, כחבר במשלחת שעסקה בסחר פרוות.
ב-3 ביולי 1608 הגיע שמפלן ל"נקודת קוויבק" שעל גדת נהר סנט לורנס, והקים שם אתר מבוצר בשם קוויבק, לימים וויל דה קבק.
הקבוצה שבאה עם שמפלין מנתה עשרים ושמונה, שמהם שרדו רק שמונה את החורף.
ההתפתחות של חבל קוויבק ובירתו הייתה איטית.
בשנת 1640 מנו התושבים רק 360 נפשות.
החורף הקשה והאינדיאנים משבטי האירוקוי הקשו על הרחבת היישוב.
הבריטים, שבעצמם התיישבו בשטחים קרובים לעמק הנהר סנט לורנס, היו עוינים לצרפתים ואף כבשו את העיר בין השנים 1629 ל-1632.
הקמת מונטריאול ב-1642 ופרישת חסות הכתר הצרפתי על המושבה ב-1663 הביאו לפריחת אזור קוויבק, כשקוויבק סיטי משמשת כבירה צרפת החדשה כולה.
ברם, החל משנת 1689 ידע החבל מלחמות ועימותים בין הצרפתים לבריטים.
אלה ניסו לכבוש את הבירה קוויבק, אך ללא הצלחה, בקרב שנודע בהיסטוריה כ"קרב על קוויבק (1690)".
ב-1713 נחתם הסכם אוטרכט שהעביר לשלטון הבריטים שטחים מסוימים של צרפת החדשה, אך חבל קוויבק נשאר בשליטה צרפתית.
לאחר חתימת ההסכם החלה המושבה לשגשג, וב-1720 נמנו בקוויבק כולה כ-25,000 תושבים.
בתקופה זו נבנתה דרך המלך (Chemin du Roi) ממונטריאול לקוויבק סיטי.
התקופה זכתה לשם "תור הזהב של צרפת החדשה".
ב-1740 מנה המחוז של קוויבק סיטי לבדו 22,000 תושבים, מתוכם 4,600 בעיר עצמה
ב-1754 פרצה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
במהלך המלחמה הייתה העיר יעד למתקפה בריטית, עד שבשנת 1759 כבשה בריטניה את העיר מידי חיל המצב הצרפתי, בקרב מישורי אברהם.
קודם לקרב הייתה קוויבק סיטי נתונה במצור שערך כשלושה חודשים.
עם סיום המלחמה בשנת 1763 נחתם חוזה פריז שבו נקבע כי כל צרפת החדשה שממזרח לנהר המיסיסיפי תעבור לשליטת בריטניה.
עם סיום השלטון הצרפתי בקוויבק ב-1763 מנתה אוכלוסיית העיר כ-8,000 נפש.
העיר, המוקפת ביערות, כפרים, שדות וכרי מרעה, הייתה מלאה בניגודים.
היו בה אדריכלות מונומנטלית וביצורים מרהיבים מול רחובות בוציים ומלוכלכים, ארמונות אצולה מול בקתות עניים.
למרות מעמדה כעיר בירה, קוויבק סיטי נשארה עיר קולוניאלית קטנה בעלת קשרים הדוקים לסביבה הכפרית שלה.
התושבים מהסביבה סחרו בתוצרי חוותיהם בתמורה לסחורה מיובאת מצרפת בשני שוקי העיר.
לאחר הכיבוש הבריטי, ניסו המתיישבים האמריקאים, בהיותם על סף עימות עם בריטניה, להעביר את האוכלוסייה דוברת הצרפתית של קוויבק למחנם, אך ללא הועיל.
בשנת 1775 נערך בקרבת העיר הקרב על קוויבק, במסגרת מלחמת העצמאות האמריקנית.
כוחות מהפכניים אמריקניים מהמושבות הדרומיות של ארצות הברית תקפו את חיל המצב הבריטי בקוויבק סיטי בניסיון כושל לשחרר אותה מהשלטון הבריטי, ואף הטילו מצור על העיר.
הקרב הסתיים בניצחון הבריטים, ושם קץ לשאיפת האמריקאים לספח את חבל קוויבק לארצם.
סר אייזק ברוק ביצר את קוויבק סיטי על ידי חיזוק חומותיה והוספת סוללת ארטילריה מוגבהת עוד לפני מלחמת 1812.
ב-1849 נוסדה רשמית הפרובינציה של קנדה.
העיר שימשה כבירתה לסירוגין (יחד עם מונטריאול, טורונטו, אוטווה וערים אחרות) בין השנים 1852 ו-1856 ובין 1859 ו-1866. ב-1867 איבדה העיר סופית את מעמדה, ואוטווה הוכרזה לבירה.
תחת שלטון קנדי עצמאי 1867–היום
לאחר הקמתה של קנדה בשנת 1867 הפכה קוויבק סיטי לבירה של הפרובינציה קוויבק.
במושב האספה הלאומית, הפרלמנט של הפרובינציה, נחקקו חוקים בתחומי האחריות הפרובינציאלים שעיצבו את אופייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התקיימו בקוויבק סיטי שתי ועידות פוליטיות חשובות.
הראשונה - ועידת קוויבק באוגוסט 1943, בה השתתפו נשיא ארצות הברית רוזוולט, ראש ממשלת בריטניה צ'רצ'יל, ראש ממשלת קנדה מקנזי קינג ושר החוץ הסיני ט.ו.
הוועידה השנייה, בין אותם משתתפים, התקיימה בספטמבר 1944. הוועידות התקיימו במצודה ובטירת פרונטנאק.
חלק ניכר מתוכניות הפלישה לנורמנדי נערך בוועידות אלו.
קוויבק סיטי ממוקמת בעמק נהר סנט לורנס, על גדתו הצפונית של הנהר ליד מפגש הנהרות עם נהר סנט צ'ארלס.
בעמק הנהר אדמה עשירה וטובה לעיבוד, מה שהופך את האזור לפורה ביותר במחוז.
הרי לורנטיאן נמתחים צפונית לעיר.
העיר העליונה נמצאת בחלק העליון של צוק כף היהלומים (Cap Diamant).
חומת אבן גבוהה מקיפה חלק זה של העיר.
מישורי אברהם (Plains of Abraham) ממוקמים בסמוך לקצה הצוק.
העיר התחתית, ממוקמת במישור החוף, מתחת לצוק.
קוויבק סיטי שוכנת על מפגש של אזורים אקלימיים שונים.
בדרך כלל, האקלים נכללת בין יבשתי לח או המיבוריל (שיטת קפן סיווג Dfb).
בקוויבק סיטי ארבע עונות שונות.
הקיץ חמים ולעיתים חם, עם טמפרטורה ממוצעת של C° 22–25 ביום ו-C° 11–13 בלילה.
החורף לעיתים קר, סוער ומושלג עם טמפרטורה ממוצעת של C° 5–8 ביום ו-C° 0–8 בלילה.
באביב ובסתיו, גם אם קצרים, הטמפרוטורות בין צוננות לחמימות.
כמות המשקעים השנתית היא בסביבות 1,230 מילימטר, כולל 316 סנטימטר של שלג.
העיר חווה כ-1,905 שעות שמש בשנה, כשהקיץ הוא המואר יותר, אך גם הגשום יותר.
ב-1 בינואר 2002, 12 ערים סופחו לתוך קוויבק סיטי.
זה היה אחד המיזוגים העירוניים שהתרחשו ברחבי קוויבק בתאריך זה.
בעקבות משאל עם ב-1 בינואר 2006 חזרו שתיים מהערים להיות עיריות נפרדות, בעוד שאר הרשויות נשארו חלק מקוויבק סיטי.
ב-1 בנובמבר 2009 אורגנו מחדש הרבעים בקוויבק וצומצמו משמונה לשישה.
נכון ל-2011 בקוויבק סיטי יש 35 מחוזות בשישה רבעים.
ברוב המקרים שמו של המחוז דומה לשם הכפר ההיסטורי אותו החליף, אך לא תמיד.
כל מחוז בוחר במועצה מקומית משלו, והיא מייצגת אותו בהתייעצויות פומביות עם העירייה.
מערכת המספור מבוססת על גבולות המחוזות בין 2002 ל-2009, ולאחר 2009 המספרים אינם מתואמים לחלוטין עם הרבעים.
לפי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך במאי 2001, מספר התושבים בקוויבק סיטי היה 682,757, מתוכם 48.2% גברים ו-51.8% נשים.
4.7% מהתושבים היו ילדים מתחת לגיל 5, לעומת 5.6% בקנדה כולה.
לפי אותו מפקד יותר מ-90% מהאוכלוסייה הייתה קתולית, ושאר האוכלוסייה הייתה בעיקר יהודית או פרוטסטנטית.
קרוב ל-95% מן התושבים דוברים צרפתית כשפת אם.
כ-65% אחוזים מן התושבים יודעים אנגלית כשפה שנייה, אך רק מיעוט מצומצם (פחות מ-2%) דובר בה כשפת אם.
בשנת 1685 קבע מלך צרפת לואי ה-14 כי רק לקתולים מותר להתיישב במושבות של "צרפת החדשה".
לפיכך, התיישבות של פרוטסטנטים ויהודים בעיר החלה רק בתקופה שלאחר שנת 1759, כאשר בריטניה כבשה את העיר.
יהודים מעטים התיישבו בעיר לאורך הדורות.
בתקופת השיא של הקהילה בשנות הארבעים והחמישים היא מנתה כמה מאות נפשות.
כיום מספרם של היהודים בעיר הוא קטן ולפי מפקד משנת 2001 מספרם הגיע ל-200 איש בלבד.
רוב האטרקציות התיירותיות בקוויבק סיטי נמצאות מזרחה לחומות המבוצרות בתוך העיר העתיקה.
באזור זה ישנה אווירה אירופאית עם בנייני אבן עתיקים וסמטאות מתפתלות שלאורכן חנויות ומסעדות.
פורט סן-לואי ופורט סן-ז'אן הם השערים העיקריים בחומות דרכם אפשר להיכנס לעיר העתיקה ממרכז העיר המודרני.
קו העיר של קוויבק סיטי נשלט על ידי טירת פרונטנאק הענקית, היושבת על צוק גבוה.
לצד הטירה (המשמשת כמלון) ישנה טיילת הנמשכת לאורך הצוק וממנה ניתן לראות מראות מרהיבים של נהר סנט לורנס.
בסמוך לארמון נמצאת קתדרלת נוטרדאם דה קבק, הכנסייה הראשית של הארכיבישופות הקתולית של קוויבק.
זוהי הכנסייה הראשונה בעולם החדש שקיבלה מעמד של בזיליקה.
ליד העיר ממוקם נמל התעופה הבין-לאומי קוובק סיטי ז'אן לסז.
קו שדה הוא קו, המוגדר על ידי שדה וקטורי ונקודת התחלה.
שדה וקטורי קובע כיוון מסוים לכל נקודה במרחב, וקו שדה הוא מעקב אחרי דרך בכיוון השדה.
משתמשים בקווי שדה כדי להציג שדות וקטוריים, כחלופה להצגת חצים בנקודות נבחרות במרחב.
דוגמה קלאסית לשדה המתואר היטב בזכות קווי שדה הוא שדה מגנטי שיוצר מגנט.
הצורה הגאומטרית של קווי השדה מתארת את כיוון השדה הווקטורי.
גודל השדה הווקטורי מתואר דרך צפיפותם של קווי השדה, כך שמספר קווי השדה ביחידת נפח פרופורציונלי לגודל השדה המתקיים בה.
קווי שדה שכיחים באנליזה וקטורית; דיברגנץ או רוטור ניתנים לתיאור באמצעות צורות גאומטריות על-פני קווי השדה.
בתחום סגור במרחב ייתכנו שלושה סוגים של קווי שדה:
קווי שדה שיוצאים או נכנסים אל נקודה כלשהי במרחב
קווי שדה מעגליים שנסגרים לתוך עצמם
קווי שדה שנכנסים אל התחום במרחב (עליו אנו מסתכלים) או יוצאים ממנו.
קוויבק סיטי העתיקה (צרפתית: Vieux-Québec) היא הרובע העתיק בקוויבק סיטי, עיר בירתה של פרובינציית קוויבק בקנדה.
המונח "קוויבק העתיקה" מתייחס בדרך כלל לחלקה של העיר השכון בין החומות.
בעיר ישנם מבנים אחרים שגילם דומה למבנים השוכנים בתוך החומות, אך המונח לא מיוחס אליהם בדרך כלל.
כאשר סמואל דה שמפלן ייסד את קוויבק כבירתה של צרפת החדשה, ב-1608, הוא בחר במישור תלול שממנו ניתן לצפות אל נהר סנט לורנס.
חלקו העתיק של העיר הוקם על הצוק המוגן על ידי מבצר סן לואי.
לקוויבק סיטי היה מתווה אורבני ברור מאז יום הקמתה, והעיר העתיקה נחלקה לשתיים על ידי הצוק - הרובע העסקי המסחרי בעיר התחתית בה שכן גם הנמל אשר עמד בקשרי מסחר עם אירופה ועם הצפון הרחוק; והרובע המנהלי והדתי שהתבסס בהדרגה בעיר העליונה.
הממלכה המאוחדת שלטה בעיר בין 1759 ל-1867, ובתקופה זו הייתה הצמיחה העירונית מוגבלת לגבולות האתר, כך שהתרחבות העיר נעצרה בביצורים המערביים שנבנו ב-1720 על ידי גספאר שוֹסגרוֹ דה לרי (Gaspard Chaussegros de Lery).
בנייתו של המבצר בקצה הדרום מזרחי של קפ-או-דיאמן (Cap-aux-Diamants) על ידי המהנדס אליאס דארנפורד בין השנים 1819 ל-1831, והתרחבות הביצורים כך שהקיפו את כל העיר, סייעו לגיבוש המאפיינים הטופוגרפיים הנוכחיים של העיר.
קוויבק סיטי היא דוגמה לשימור התרבות העירוני כיוון שבין השנים 1875 ל-1880 נקט לורד דופרין עמדה כנגד הריסתם של הביצורים הלא נחוצים, ודאג לחציבת שערים חדשים בחומות.
החל מתחילת המאה ה-20 ביצורי קוויבק מתוחזקים על ידי קרנות של ממשלת קנדה.
הרבעים העתיקים שוכנים בעיר התחתית בסמוך לארמון המלכותי, וביחד עם שדרת נוטרדאם הם נושאים אופי אופייני למאה ה-17 ולמאה ה-18. כנסיית נוטרדאם דה ויקטורי שנבנתה ב-1688 חרבה במהלך המצור של שנת 1759, ושוקמה במהלך תקופת השלטון הבריטי.
מנזרי הישועים (1625), רקולה (1629), האורסוליאנים (1642) והסמינר (1663) הנמצאים בעיר העילית לא שמרו על צורתם המקורית.
אולם, למרות המצור של שנת 1759 ושריפות במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19, שרדו חלק ממאפייניהם המקוריים.
כיום (2008), האזור ההיסטורי של קוויבק סיטי ששטחו 1,350 דונם, כ-5% אחוזים משטחה הכולל של העיר, זוכה להגנה חוקתית לפי חוקים שנחקקו ב-22 באוגוסט 1963 וב-16 במרץ 1983.
בקוויבק סיטי ההיסטורית שוכנים 700 מבנים היסטוריים כאשר 2% מהם מתוארכים למאה ה-17, 9% למאה ה-18 ו-43% למחצית הראשונה של המאה ה-19. צורתה הנוכחית של העיר הושפעה במידה רבה מפעולתם של בני משפחת באיירז'ה (Baillairgé), שושלת אדריכלים שפעלו בעיר במשך כמה דורות ויישמו בעבודתם פירושים שונים של אדריכלות נאו-קלאסית.
בשנת 1943 נערכה במבצר ועידת קוויבק.
המלון הגדול שאטו פרונטנאק (Château Frontenac grand hotel) הוא אחת מהאטרקציות התיירותיות הפופולריות ביותר בעיר (2 במפה).
המלון עוצב על ידי האדריכל ברוס פרייס והוא מהווה חלק מסדרת מלונות מסילת הרכבת הגדולה של קנדה שנבנו על ידי חברת הרכבות קנאדיין פסיפיק בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, במטרה לעודד תיירות יוקרתית ולמשוך נוסעים עשירים לרכבות שלה.
המלון שוכן בראש צוק גבוה והוא המאפיין הבולט ביותר בקו הרקיע של קוויבק סיטי ואחד מסמליה, מאז נפתח בשנת 1893.
שאטו פרונטנאק נקרא על שם לואי דה בואד דה פרונטנאק, שהיה המושל הכללי של צרפת החדשה בין 1672 ל-1682 ובין 1689 ל-1698. המלון נבנה במרחק קצר מהמבצר ההיסטורי, שהוקם בין היתר כתוצאה ממאמציו של פרוטנאק.
המלון מנוהל ומתופעל על ידי חברת המלונות והנופש פיירמונט של טורונטו.
ב-31 באוקטובר 2000 נמכר המלון על ידי החברה תמורת 185 מיליון דולר קנדי לחברת ההשקעות הנדל"ן מלונות לגאסי, אולם נכון לאוגוסט 2005 החברה עדיין מחזיקה בבעלותה 11.14% אחוזים ממניות המלון.
בית החולים אוטל דייה (L'hôpital de l'Hôtel-Dieu) הוא בית חולים לימודי המסונף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת לאוול (5 במפה).
בית החולים הוא חלק מהמרכז הרפואי האוניברסיטאי של קוויבק (Centre hospitalier universitaire de Québec - CHUQ), הכולל שלושה בתי חולים ומספר מכוני מומחים.
בית החולים מתמחה בטיפול בסרטן, מחלות כליה ושתלים שבלוליים.
בית החולים הוקם על ידי האוגוסטינים ב-1639 והיה בית החולים הראשון בצפון אמריקה ומקסיקו.
בית החולים היה בניהול המסדר האוגוסטיני עד 1962.
הקתדרלה בזיליקה-קטנה נוטדאם דה קוויבק (גבירתנו של קוויבק סיטי) היא הכנסייה הראשית של קנדה ומקום מושבו של הארכיבישוף הקתולי של קוויבק, שהוא תפקיד הארכיבישוף העתיק ביותר בעולם החדש שמצפון למקסיקו (6 במפה).
הכנסייה היא גם בית התפילה של הקהילה הוותיקה ביותר בצפון אמריקה, והיא אף הכנסייה הראשונה בצפון אמריקה שהועלתה לדרגת בזיליקה קטנה על ידי האפיפיור פיוס ה-9 ב-1874.
הקתדרלה הוקמה ב-1647 ובמשך השנים היא נחרבה פעמיים כתוצאה משריפות.
פנים הקתדרלה עוצב על ידי ז'אן באיירז'ה ובנו פרנסואה בין 1786 ל-1822. ב-1843 הציע תומאס, בנו של פרנסואה, לבנות מחדש את חזית הקתדרלה על מנת שתהיה דומה לזו של כנסיית ז'נביב הקדושה בפריז, והיא אכן עוצבה בסגנון נאו-קלאסי.
הקתדרלה הנוכחית מקושטת בעבודות אמנות מרשימות כמו חופה מוזהבת למזבח, אפריון, בימות מלכותיות אפיסקופליות, חלונות זכוכית צבועים, ציורים וצ'אנסל שהוענק לקתדרלה על ידי המלך לואי ה-14).
ארבעה מושלים של צרפת החדשה ובישופים קבורים בקריפטה, כולל פרנסואה דה לאוול שהיה הבישוף הראשון של קוויבק.
סמינר קוויבק הוא קהילת כמרים שנוסדה על הארכיבישוף פרנסואה דה לאוול ב-1663. בהתאם לדיונים שנערכו בוועידת טרנטו, הקים דה לאוול בצרפת החדשה את הסמינר הגדול של קוויבק (Grand Séminaire de Québec) על מנת להדריך פרחי כמורה.
הסמינר שימש כמקום מגוריו הזמני של הבישוף של קוויבק עד לחניכת מגוריו הרשמיים ב-1677. ב-1668 נחכו המגורים של הסטודנטים בקולג' הישועי.
לאחר מכן הסמינר הקטן של קוויבק הפך למוסד שבו למדו המתעתדים להתקבל בסופו של דבר לסמינר הגדול.
לאחר כיבוש קנדה בידי הבריטים הסמינר הקטן הפך לקולג' והחליף את הקולג' הישועי שהיה בתורו לבסיס צבאי.
ב-1852 הוקמה אוניברסיטת לאוול על מנת להעניק חינוך אקדמי לדוברי צרפתית, והשיעורים בתאולוגיה, רפואה ומשפטים הועברו על ידי כמרים.
הכמרים הללו עודדו את הקמתו של קמפוס נוסף במונטריאול, העתיד להפוך לאוניברסיטת מונטריאול, ואת הקמתו של רובע סנט פו.
המבנים של הסמינר נבנו בין 1675 ל-1932, וכיום שוכן בסמינר הישן בית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת לאוול.
מגורי הנזירות הדומיניקניות הפכו למוזיאון, פקולטות האוניברסיטה הישנות היו לבית ספר, ובניין ז'אן אוליבייה בריאנד (מגורי הכמרים) משמש באופן חלקי את הסמינר.
הסמינר ממשיך לשמש כמוסד דתי חשוב בדיוקסיית קוויבק, אך פעילותו הצטמצמה בעקבות מחסור בכמרים.
מסיבה זו הסמינר הקטן הפך ב-1987 למלכ"ר בבעלות פרטית.
פלאס רויאל (הכיכר המלכותית) שוכנת בעיר התחתית של קוויבק, והיא נחשבת לכיכר העירונית העתיקה ביותר מצפון למקסיקו.
הגבול הצפוני של הכיכר הוא הצוק, והיא גובלת גם ברחוב דלואיז, חוף מאונט ורו דו פטי שמפלן ("רחוב שמפלן הקטן").
בכיכר בניינים בעלי חשיבות היסטורית, תיירותית ותרבותית, ובין אלה:
כנסיית נוטרדאם דה ויקטורי שנבנתה ב-1696 - כנסיית האבן העתיקה ביותר בצפון אמריקה.
מגוריו של שמפלן ששוחזרו באופן חלקי.
מרכז המחקר פלאס רויאל המוקדש להיסטוריה של האזור.
בית פורנל שבו שוכנת האספה של קוויבק.
הבניין נקרא על שמו של ז'אן לואי פורנל שחקר את אזור חוף ניופאונדלנד ולברדור ב-1737.
הכיכר המכונה "ערש הציוויליזציה הצרפתית באמריקה", משתרעת עד לנקודה שבה סמואל דה שמפלן הורה על תחילת בנייתו של המוצב המבוצר ב-1608. לאחר בנייתם שימשו הבניינים המקוריים לסחר בפרווה עם האינדיאנים שהגיעו למקום מדי פעם.
לאחר שרפה שפרצה במקום ב-1682 נבנו הבניינים מחדש עם קירות אבן עבים, וחלק מהאזור עדיין נושא את השם "מרקט סקוור" (כיכר השוק).
ב-1686 הוצבה בכיכר פרוטומה של לואי ה-14. הכיכר נקראת על שם פלאס זה ווז' בפריז, ששמה המקורי היה פלאס רויאל.
הכיכר הייתה מרכז סחר חשוב עבור צרפת החדשה, ובסביבתה יוצרו מוצרים לייצוא לאירופה ונקלטו סחורות שיובאו ממנה.
כוח צבאי בריטי בפיקודו של גנרל ג'יימס וולף החריב את רוב העיר ב-1759, כולל את פלאס רויאל.
הבריטים יישבו את האזור מחדש ופיתחו את העסקים השונים ששכנו בבנייני הכיכר.
מעמדה של הכיכר דעך במאה ה-19 במקביל לפריצתה של המהפכה התעשייתית.
המקום התדרדר בהדרגה עד שממשלת קוויבק החליטה לאכלסו מחדש ב-1967. השם פלאס רויאל הוענק גם לאזור שסביב הכיכר המקורית.
פעולות השיקום, שבהן ניתנה עדיפות לבנייה בסגנון אדריכלי מהמאה ה-18, הצריכו את הריסתם של חלק מהמבנים הישנים, דבר שעורר מחלוקות רבות.
קווי לילה הוא מיזם של משרד התחבורה שנועד לספק תחבורה ציבורית בטוחה ונוחה ליציאה למקומות הבילוי הליליים, בליל חמישי ובמוצאי שבת, במחירי נסיעה רגילים שהחל לפעול החל בשנת 2007.
הפעלת קווי לילה החלה ב־2007, כאשר הופעלו שבעה קווים בירושלים.
ב־2008 הופעלו בחיפה ובקריות שני קווים, וב־2009 נפתחו תשעה קווים בתל אביב-יפו.
הפרויקט החל בערים המרכזיות תל אביב, ירושלים וחיפה, והתרחב עם השנים לערים נוספות, ובהן נתניה, הרצליה, ראשון לציון, ובאר שבע.
בקיץ 2010, הורחבה פעילות קווי לילה לעשרות ערים מחיפה ועד באר שבע.
בשנות העשרים של המאה ה-21 השירות עובד מקצרין בצפון ועד אילת בדרום.
קווי הלילה פועלים במשך כל השנה בלילות שבין חמישי לשישי ובין שבת לראשון, ובהתאם לפני ערבי חג ואחרי מוצאי חג, ובמועדים בהם יש לתלמידי התיכונים חופשות: חול המועד סוכות ופסח, במהלך חנוכה, פורים, יום העצמאות ולאורך כל החופש הגדול (להוציא ערב תשעה באב).
קווי הלילה באזור הצפון (מטרופולין חיפה, כרמיאל, נצרת ועפולה) נבדלים מהשאר בכך שפועלים גם בליל שישי.
מחירי הנסיעה בקווי לילה זהים למחירי הנסיעה ביום, כולל כרטיסיות מוזלות: "חופשי חודשי" וכרטיסי "רב קו".
עיקר הביקורת שמגיעה מצד משתמשי השירות היא על אי פעילות הקווים בליל שבת ומקומות שעדיין אין בהם פעילות קווים.
ביקורת נוספת המושמעת על ידי ארגוני מגזר שלישי לקידום תחבורה ציבורית היא שקווי הלילה עדיין רחוקים מלנצל את הפוטנציאל הטמון בהם.
טענתם היא שעצם זה שקווי לילה פועלים רק בסופי שבוע ובחופשות של בית הספר התיכוניים מראה שמשרד התחבורה עדיין לא רואה בקווי הלילה תחבורה ציבורית, אלא שירות הסעות של בני נוער למקומות בילוי וחזרה.
לטענתם בניית קווי הלילה כקישור למקומות בילוי בלבד, מונעת מקווי הלילה להפוך לרשת אמיתית, שבה אנשים יוכלו להגיע מכל נקודה לכל נקודה, בכל שעה של הלילה.
קוויגו היא חברת פרסום באינטרנט אשר הוקמה בישראל בשנת 2000 על ידי ירון גלאי ועודד יצחק.
חברת קוויגו התמחתה בפרסום טקסטואלי והייתה מתחרה לשירות הפרסום שחברת גוגל הציעה למשתמשיה.
לחברה היו לקוחות כגון ESPN, CNN, אפל ועוד כ-300 אתרים נוספים.
החברה הכניסה כ-100 מיליון דולר בשנה.
קוויגו נמכרה בשנת 2007 לחברת AOL בתמורה לכ-363 מיליון דולר.
קוויאר ועדשים (באיטלקית: Caviale e lenticchie) הוא מחזה קומי, אשר עלה לראשונה על הבמה בשנת 1956, מאת הכותבים האיטלקים ג'וליו סקארניצ'י ורנצו טאראבוזי (Scarnicci, Tarabusi).
למחזה קיימת גם גרסה טלוויזיונית.
ההצגה זכתה להצלחה בישראל והועלתה מספר פעמים בתיאטראות שונים בארץ.
לראשונה בשנת 1983 בתיאטרון הבימה, בתרגומו של נסים אלוני ובבימויו של מיכאל גורביץ' ורצה במשך 154 הצגות.
ההצגה הועלתה בתיאטרון הקאמרי בשנת 2003 בבימויו של אילן רונן ובתרגומו של דורי פרנס, והייתה מועמדת לשישה פרסי התיאטרון הישראלי בשנת 2004. בשנת 2006 הועלתה ההצגה בבית צבי בבימויו של גילי אמיתי.
בשנת 2010 הועלתה ההצגה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בבימויו של דור צויגנבום.
בשנת 2011 הועלתה ההצגה בתיאטרון הבימה בבימויו של מוני מושונוב.
עלילת המחזה מתרחשת בנאפולי שבאיטליה.
אבי משפחה ענייה בעיר עושה את פרנסתו בכך שמגיע לחתונות שהוא אינו מוזמן אליהן, שם אוסף מאכלים ומוכר אותם בעזרת אשתו.
בהמשך הוא מגדיל לעשות והופך את ביתו ל"בית תמחוי" במטרה לאסוף תרומות שיגיעו לכיסו.
קווי ספנות של הרפובליקה האסלאמית של איראן היא חברת הספנות הלאומית של איראן המחזיקה ב-115 אוניות חוצות אוקיינוסים במעמס כולל של 3.3 מיליון טון.
87 מאוניות החברה מפליגות תחת שמה של החברה (IRISL) ואילו 28 אוניות נוספות מפליגות תחת שמות חברות בנות.
בחברה כ-6,000 עובדים הכוללים אנשי ים, עובדי נמל ומנהלה.
עליית היקף היבוא לאיראן מאז תחילת שנות ה-60, אשר הצריכה תעבורה בהיקף נרחב של אוניות ששייטו תחת דגלי נוחות, עוררה דאגה בממשל.
אף היכולת לייבא סחורות בדרך הים באופן קבוע ומסודר, בהתחשב במאפיינים הגאוגרפיים הייחודיים של האזור, הגישה לים הפתוח, הובילו בשנת 1961 לחקירת האפשרות להקמת צי ספנות עצמאי השייך לאיראן.
על יסוד מחקר זה אושרה בחודש אוגוסט 1967 הקמת צי סוחר על ידי בית הנבחרים האיראני, תחת השם "אריאה קווי ספנות" (Aria Shipping Lines).
החברה החלה לפעול בשנת 1967 עם שתי אוניות קטנות, במעמס 1,000 ו-1,500 טון, ששייטו במפרץ הפרסי, ו-4 אוניות המסוגלות לחצות אוקיינוסים, במעמס כולל של 61,252 טון, אשר שייטו בקו שבין אירופה, איראן, אסיה ואמריקה.
עד סוף שנת 1978 גדל הצי של חברת אריאה ל-42 אוניות במעמס כולל של 525,000 טון, עדות לחשיבות התובלה הימית בכלכלה האיראנית.
לאחר המהפכה האיראנית, ב-5 בינואר 1979, ושינוי המדיניות הכלכלית והמדינית של איראן, שונה אף שמה של חברת הספנות ל"קווי ספנות של הרפובליקה האסלאמית של איראן" והיא הוכפפה למשרד המסחר האיראני.
במהלך מלחמת איראן–עיראק נפגעו ואבדו רבות מספינותיה של החברה בהתקפות טילים ופעילות החברה שובשה.
לאחר תקופת המלחמה שונו שמות כל ספינות החברה.
שמות הספינות היום מכילות את הקידומת IRAN ולאחריה שמות ערים באיראן, או שמות חללים במערכה.
לאחר שארצות הברית הטילה סנקציות על איראן חמורות על הסחר עם איראן, בשלהי העשור הראשון במאה ה-21, שונו פעם נוספת שמות רבות מן האוניות של קווי הספנות האיראניים והן נרשמו בחברות זרות.
עם הסרת הסנקציות הבינלאומיות בשנת 2015 עקב הסכמת איראן להקפיא את תוכנית הגרעין שלה, צפויה הרחבה ניכרת בהיקפי הסחר הבינלאומי של המדינה.
בארגון הימאות הבינלאומי חברות 140 מדינות, איראן מדורגת בין 20 המדינות הגדולות בארגון.
בשנת 2011 היה צי הסוחר האיראני הגדול ביותר במזרח התיכון.
קוויטל (או "פתקא") הוא פתק שעליו רשומים שמות אנשים יחד עם שמות אמותיהם, ולרוב כולל אף בקשות ומשאלות.
הפתק מוגש על פי מנהג החסידים, לאדמו"ר, המעיין בו ומברך את המגיש.
אין מקור ברור לדבר בספרי הראשונים, אך בספרי חסידות יש שמביאים מקור לדבר, מדברי הרמב"ן על התורה:
נהוג לצרף לקוויטל סכום כסף, לצורכי צדקה של האדמו"ר.
סכום זה מכונה "פדיון נפש" ובדרך כלל בקיצור "פדיון" (בחסידות חב"ד מכונה גם הפתקא עצמה בשם זה ובקיצור: פ"נ).
בחלק מן החצרות החסידיות מקובל שאחד מן הגבאים משמש בתפקיד "כותב הקוויטלעך" ונהוג לתת לו טיפ.
חסידים מאמינים שביכולת האדמו"ר לקרוא בתוך הקוויטל את צורכיהם הגשמיים והרוחניים של המופיעים בו, ולהמשיך משמים את הברכה הנדרשת למבקש, בזכותו ובזכות אבותיו.
סיפורים רבים מתהלכים בקרב חסידים אודות כוחו של הצדיק לפעול ישועות בדרך זו.
על האדמו"ר מבעלז, רבי אהרן רוקח, מסופר שבשנותיו האחרונות, כאשר הראייה הייתה קשה עליו, היה הגבאי קורא את הקוויטלעך של המבקשים את ברכתו.
לעיתים כאשר הקריא הגבאי את השם רמז האדמו"ר שמשהו איננו כשורה, אף כאשר לא הכיר את האנשים שבהם מדובר, ואכן התברר שהשם שנכתב היה חלקי או בלתי מדויק.
הרבי מלובביץ היה נוהג לקרוא את הקוויטלך באוהל של חותנו רבי יוסף יצחק שניאורסון, לשם היה נוסע, מאז קבלת האדמו"רות, אחת לשבועיים.
קווידיץ' מוגלגים הוא משחק ספורט אמריקאי המבוסס על משחק הקווידיץ' הבדיוני מספרי "הארי פוטר".
המשחק שוחק לראשונה בשנת 2005 על ידי מספר תלמידים בקולג' מידלברי (Middlebury) בוורמונט שבארצות הברית.
התלמידים ביססו את המשחק על החוקים של המשחק המקורי שבספרי "הארי פוטר", ששונו במקצת כדי לאפשר לשחק בו בעולם האמיתי (כלשון ספרי הארי פוטר, בקרב המוגלגים).
בסתיו 2007 נערך במידלברי גביע העולם הראשון בקווידיץ' בין מכללת מידלברי לבין מכללת ואסר.
לאחר התחרות התפשט המשחק בקולג'ים שונים בארצות הברית, ומאות קבוצות קווידיץ' חדשות קמו.
עשרות קבוצות קווידיץ' חדשות קמו בבוסטון והפכו את העיר למוקד קווידיץ' חדש.
ב-23 באוקטובר 2008 נאספו 12 קבוצות קווידיץ' במידלברי לגביע העולם השני בקווידיץ'.
ב-25 באוקטובר 2009 נאספו 21 קבוצות לגביע העולם השלישי, מול קהל של 2,000 צופים.
ב-10 במרץ 2010 הוקם איגוד הקווידיץ' הבינלאומי, וב-13 בנובמבר עד ה-14 בנובמבר 2010 נאספו 43 מכללות ושלושה בתי ספר תיכוניים לגביע העולם הרביעי בקווידיץ', מול קהל של 15,000 צופים.
כיום קיימות קבוצות קווידיץ' בכל רחבי העולם וטורנירים שונים מתקיימים בארצות שונות.
באירופה יש כיום למעלה מ-50 קבוצות (מספר הקבוצות הגדול ביותר הוא בממלכה המאוחדת) ובאסיה יש עשרות קבוצות.
בארצות הברית, מולדת המשחק, יש 747 קבוצות (נכון ל-7 בספטמבר 2012) ונערכו עד כה חמישה טורנירים עולמיים.
הקווידיץ' הגיע גם להודו, לפיליפינים ולאוסטרליה (בה יש 30 קבוצות), וכן לאפריקה.
בישראל קיימות קבוצות בודדות לקווידיץ', ביניהן "רעמי תל אביב" (הקבוצה הראשונה בישראל), ו"סופת תל אביב".
ב-14 באפריל 2013 התקיים טורניר גביע העולם השישי של איגוד הקווידיץ' הבינלאומי ובו השתתפו קבוצות מצרפת, אוסטרליה, קנדה, מקסיקו וארצות הברית.
הבדלים בין קווידיץ' מוגלגים לקווידיץ' בספר
כאמור, מבנה וחוקי המשחק המקורי מבוססים על קסמים, דבר שלא אפשרי במשחק ריאלי.
על כן יש כמה הבדלים בין קווידיץ' של מוגלגים לקווידיץ' רגיל, בעיקר לשם התאמת המשחק לעולם ללא קסם.
במקום לעוף על מטאטאים כמו במשחק המקורי, רצים השחקנים עם מטאטא בין רגליהם.
הסניץ', שבמשחק המקורי הוא כדור זהוב קטן ומעופף, הפך להיות בן אדם שמטרתו היא לרוץ ולהתחמק משאר השחקנים.
המרביצנים, שבספר הם מרחפים בעצמם, הם שלושה כדורים רגילים שרק החובטים רשאים לאחוז בהם ולזרוק אותם על שחקנים אחרים.
כשחובט מצליח לפגוע עם מרביצן ברודף, הרודף חייב לשמוט את הכדור (לא לזרוק) ואם אין לו כדור עליו לחזור לאחוריו.
כמו כן, בגרסה הזו יש שלושה מרביצנים בעוד שבספר יש שניים (כדי שקבוצה אחת לא תצליח להשתלט על כל המרביצנים).
קוִוידַרְנָה (בליטאית: Kvėdarna; בפולנית: Konstantynowo; ביידיש: כווידאן, חווידאן) היא עיירה במחוז משנה שיללה שבמחוז טאורגה (טווריג), במערב ליטא.
את העיירה חוצה כביש מס.165 טאורגה-מז'ייקי (Mažeikiai).
ב-1939 לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, היו תושבי קווידרנה היהודים כ-30 אחוזים מכלל האוכלוסייה, כ-350 איש.
הקהילה המקומית הקימה מוסדות חינוך וארגוני עזרה הדדית.
לאחר הסיפוח לברית המועצות ב-1940, נאסר לקיים פעילות ציונית בעיירה.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים, ב-29 ביוני 1941, עצרו אנשי האס אס בסיוע משתפי פעולה מקומיים את כל הגברים הכשירים לעבודה, והעבירו אותם תוך התעללות למחנה העבודה בהיידקרוג (Heydekrug).
ימים ספורים לאחר מכן יצרו הליטאים מעין גטו בסביבת בית המדרש שבעיירה, וכלאו בתוכו את הנשים היהודיות וילדיהן.
אלו מהן ששרדו, נורו למוות בחורשה בכפר סמוך, זמן קצר אחרי חג הסוכות, באוקטובר 1941.
קוויט (בטגלוג: Kawit, בפיליפינית: Bayan ng Kawit, באנגלית: Municipality of Kawit; נודעה בעבר בשם הספרדי קוויטה אל וייחו, בספרדית: Cavite El Viejo) היא עיר בנפת (פרובינציה) קביטה שבמחוז קלברזון בפיליפינים.
במפקד משנת 2010 מנתה אוכלוסיית קוויט 78,209 תושבים.
קוויט היא מקום לידתו של אמיליו אגינלדו, הנשיא הראשון של רפובליקת הפיליפינים.
בעיר נמצא אתר הזיכרון לזכרו של אגינלדו.
ב-12 ביוני 1898 הכריז אגינלדו בקוויט על עצמאות הפיליפינים מספרד.
משמעות השם בשפת הטגלוג היא "וו" או "אנקול", והיא רומזת על צורת הוו של חוף המפרץ מנילה בין מנילה לסאנגלי פוינט, בקוויט סיטי.
האגדה נותנת הסבר אחר למקור השם "קוויט".
יום אחד מבקר ספרדי שאל נפח מקומי איך נקרא המקום.
באותו רגע היה הנפח עסוק בלהלום בחתיכת מתכת חמה על גבי הסדן, מתכת שהייתה בצורת אנקול.
הוא לא הבין טוב את השאלה, היסס לענות, אך כשהשני לחץ, חשב שנשאל מה מתכוון לייצר, אז הוא ענה "אנקול".
הספרדים יצאו בעודם ממלמלים לעצמם את המילה "קוויט" כדי לזכור.
במהלך הזמן היא הפכה ל"קוויטה", קודם עם v (Cavite), ומאוחר יותר עם w (Cawite).
קוויט שוכנת בצפון נפת קוויט במערב האי לוזון.
היא גובלת בצפון עם קביטה סיטי ומפרץ בקור' במזרח עם העיר בקור, בדרום-מזרח עם העיר אימוס, עם חנרל טריאס בדרום ועם נובלטה במערב.
קוויט נמצאת 25 קילומטר דרומית-מערבית ממנילה ו-4 קילומטר דרומית מקביטה סיטי, הנמצאת מעבר למפרץ בקור.
בימי הביניים הגיעו לקוויט סירות מסין שהביאו סחורות למכירה או להחלפה.
עד לבואם של הספרדים קוויט היה היישוב המשגשג ביותר באזור.
קוויט הוקמה כמוניקיפיום על ידי הספרדים בשנת 1587. היא הייתה המקום הראשון שבו עגנו הכובשים הספרדים באזור.
הספרדים הפיצו בעיר את הנצרות ומשם היא התפשטה לכל קצות המחוז.
זמן רב קראו הספרדים למקום "קוויטה אל וייחו", כלומר "קוויטה הישנה", כדי להבחין אותה מ"קוויטה לה פונטה" או "קוויטה אל פוארטו", עיר הנמל המסחרית ובסיס הצי (בימינו קוויטה סיטי), שהקימו על החוף צפונית משם.
עם הזמן הפכה "קוויטה לה וייחה" למעין רובע חלונות אדומים אותו פקדו מלחים רבים.
השם הרע של היישוב נעלם עם הגעת הישועים שהשליטו בה את מנהיגותם הרוחנית, כשבראשם עמד הארכיבישוף של מנילה, מיגל גרסיה סראנו (1629-1618).
מרים המגדלית הקדושה הוכרזה לפטרונית העיירה.
קוויטה אל וייחו הפכה לעיר גדולה, שכללה את שטחיהן של מספר ערים נפרדות בימינו.
בשלב מסוים קוויטה לה פונטה (כיום קוויטה סיטי) הופרדה מקוויטה אל וייחו והפכה לעיר נפרדת.
באוקטובר 1795 תושבי השכונה שנקראה אימוס ביקשו מהשלטונות להיפרד מקוויט ולהפוך גם כן לעיר נפרדת, וכיום אימוס היא בירת נפת קוויטה.
בקרבת הנמל מצאו הספרדים אתר יותר גבוה, עם מקורות מים, אקלים נוח וצמחייה עשירה, לו קראו "טיירה אלטה" (אדמה גבוהה).
המקום הפך במרוצת השנים אתר נופש ולציד.
הוא נקרא בימינו נובלטה ומהווה החל משנת 1908 עיר נפרדת מקוויט.
בימי המהפכה הפיליפינית בשנת 1896 והמלחמה בין פיליפינים לארצות הברית, מורדים פיליפינים בהנהגת קפטן העיר, אמיליו אגינלדו, לקח בשבי יחידה ספרדית שנדרשה לעצור אותו בחשד שהוא חבר מחתרת ה"קטיפונרוס".
אחרי עוד מספר ניצחונות על הספרדים, ב-12 ביוני 1898 ממרפסת ביתו בימינו "אתר הזיכרון על שם אגינלדו", הכריז אמיליו אגינלדו את רפובליקת הפיליפינים.
בנוסף לגנרל אגינלדו נולדו בקוויט עוד חמישה גנרלים של המהפכה הפיליפינים, קנדידו טריה טירונה, קריספולו אגינלדו (אח גדול של אמיליו), דניאל טריה טריונה, בלדומרו אגינלדו (בן דוד של אמיליו) ותומאס מסקרדו.
4/5 משטח העיר מוקדש לחקלאות, בעיקר אורז ומנגו, וכמו כן בנגוס וסוגפו.
בנוסף עוסקים בה בגידול דגים, כולל בנגוס, פירות ים- בעיקר הסרטנאים מסוג סוגפו, ובייצור מלח.
בשנים האחרונות התחיל להתפתח גם ענף הטקסטיל ועיבוד העורות.
קוויט מחולקת ל 23 יחידות מנהליות - באראנגאי:
טבון בTabon II טבון II
אמיליו אגינלדו (1964-1869) נשיא הרפובליקה הפיליפינית הראשונה
בלדומרו אגינלדו (1915-1869) מנהיג מהפכן בימי המלחמהה פיליפינית-אמריקאית
זרימת נוזל מאופיינת בווקטור מהירות תלת־ממדי .
במסגרת מכניקת הרצף קווי זרם, קווי מסלול וקווי סימון הם קווי שדה הנובעים מהשדה הווקטורי של תיאור הזרימה.
הם נבדלים רק כאשר הזרימה משתנה בזמן כלומר בתנאי שהזרימה איננה תמידית.
קווי זרם הם משפחת עקומות אשר משיקים רגעית לווקטור מהירות הזרימה.
קו הזרם מראה את כיוון תנועתו של חלקיק חסר מסה בכל רגע בזמן.
(קווי הזרם הם עבור זמן נתון, בדומה לתמונה).
קווי סימון הם המיקום הגאומטרי של כל חלקיקי הנוזל שעברו ברציפות דרך נקודה ספציפית בעבר.
ניתן לראות את קווי הסימון על ידי הזרקת צבע בנקודה מסוימת בשדה הזרימה (קווי הסימון הם עבור פרק זמן רציף, בדומה להסרטה).
קווי מסלול הם מסלולים שמבדילים בין חלקיקים של הזרימה.
ניתן לדמיין זאת כ"הקלטה" של מסלול חלקיק לאורך זמן.
כיוון קווי המסלול יקבע לפי קווי הזרם של שדה הזרימה בכל רגע בזמן.
בהגדרה, קווי זרם באותו הרגע אינם נחתכים מכיוון שלחלקיק נוזל לא יכולות להיות שתי מהירויות בו-זמנית.
בנוסף ניתן להוכיח שהספיקה הנפחית בין שני קווי זרם סמוכים קבועה.
בתמונת קווי זרם של תופעת זרימה צפיפות קווי זרם מעידה על מהירות זרימה גבוהה ודלילות קווי זרם מעידה על מהירות זרימה נמוכה.
באותו האופן קווי סימון אינם יכולים לחתוך את עצמם או קווי סימון אחרים, מכיוון ששני חלקיקי נוזל לא יכולים להיות באותו הזמן באותה הנקודה; אלא אם כן ישנה ראשית משותפת עבור שני קווי סימון שונים.
אולם, קווי מסלול רשאים לחתוך את עצמם או קווי מסלול אחרים (חוץ מנקודת ההתחלה ונקודת הסוף של קווי סימון שונים שאמורים להיבדל זה מזה).