tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות יתרונה זה, הקשת המוצלבת המהירה הייתה פחות מדויקת, והעצמה והטווח שלה בהשוואה לרובי הקשת האחרים היו פחותים.
ניתן לחשוב על נשק זה כעל תת-מקלע עתיק.
השימוש האחרון בצ'ו-קו-נו היה במלחמת סין-יפן הראשונה.
בתחרויות ירי אולימפי היה מקובל להשתמש ברובה קשת מודרני במשך מספר עשורים במאה ה-20, אך מאז התמעט העניין בענף וענפי קליעה אחרים הפכו לפופולריים יותר.
מועדוני קליעה ספורים בישראל מחזיקים ברשותם רובי קשת תחרותיים ומדי שנה מתקיימת תחרות קליעה ברובה קשת.
החץ שבו עושים שימוש בתחרויות הקליעה הוא קל למדי ובעל צורה ייחודית.
קצהו גלילי וגודלו תקני (זהה לקוטרו של כדור אוויר), וזאת גם מן הסיבה שהמטרות המשמשות בתחרויות קליעה לרובי קשת הן גם המטרות בהן עושים שימוש לתחרויות קליעה ברובה אוויר.
דריכת הרובה נעשית בעזרת מנוף, המקל על משיכת התקן השיגור אל קצה המסילה, שם הוא ננעל עד ללחיצת ההדק.
קשת מורכבת היא קשת העשויה ממספר חומרים המחוברים יחדיו, על פי רוב שילוב של עץ, פיסות קרן ורצועות גידים הלקוחות מבעלי חיים.
הקשת המורכבת מנצלת את היתרונות השונים של החומרים המשמשים לבנייתה ואוצרת בתוכה כוח רב הרבה יותר מקשתות העשויות ממקשת עץ אחת.
הקשת המורכבת התפרסמה בעיקר כנשק מטיל האימה של הקשתים הרכובים של עמי הערבה האירו-אסייתית, שפלשו לאירופה, למזרח התיכון ולסין עוד לפני שחר ההיסטוריה.
הקשת המורכבת הומצאה אחרי הקשת הפשוטה (Self Bow), הקיימת מאז התקופה הפלאוליתית העליונה או התקופה המזוליתית המוקדמת.
העמים הראשונים שהשתמשו בוודאות בקשת המורכבת היו האכדים, הסקיתים והחיקסוס, אשר הביאו את הקשת המורכבת למצרים.
באפוס האוגריתי "עלילת אקהת", מתוארת קשת פלאים שיוצרה על ידי האל הכנעני כושר וחסיס, הקשת מתוארת כמורכבת מעץ יחד עם קרני יעלים
אבי ההיסטוריונים, הרודוטוס, מתאר בספרו "ההיסטוריות" את יכולתם הרבה של הסקיתים בשימוש בקשת המורכבת.
עמים נוספים שנודעו בעת העתיקה בזכות השימוש שעשו בקשת המורכבת היו הפרתים וההונים.
בימי הביניים, המשיכו עמי ערבה חמושים בקשת המורכבת לפלוש לאירופה.
האווארים, המגיארים, הטורקים והמונגולים הפכו את הקשת המורכבת לנשק מטיל האימה ביותר בעיני ההיסטוריונים האירופאיים.
מאות שנים לפני כניסתם לאירופה היו ההונים, הטורקים והמונגולים עורכים פשיטות לתוך סין.
במהלך התקופה העבאסית הקים הח'ליפה אל-מעתצם יחידה צבאית של עבדים-לוחמים.
חיילים אלו שנודעו בשם ממלוכים היו נערים טורקיים מהערבה האסייתית, שנמכרו להיות עבדים-לוחמים בשל המיומנות הגבוהה שלהם ברכיבה על סוסים ובהפעלת קשת מורכבת.
הממלוכים הפכו לחיילים המקצועיים המיומנים ביותר בהיסטוריה של האסלאם.
במאה ה-11 פלשו שבטים טורקיים בהנהגת המשפחה הסלג'וקית לתוך עולם האסלאם.
הסלג'וקים היו פרשים קשתים מעולים והשתלטו על כל המזרח התיכון ואף פלשו לתוך גבולות האימפריה הביזנטית.
בעקבות המצאת אבק השרפה וכניסת הרובה (ארקבוז ומאוחר יותר מוסקט) לשירות המוני, ירדה קרנה של הקשת המורכבת.
עם זאת, רק לאחר המצאת הרובה הבריחי, שהדגם הראשון שלו היה רובה הנרי, הופיע בשדה הקרב כלי נשק היכול לייצר אש מהירה יותר ובעלת טווח ארוך יותר מאלו של הקשת המורכבת.
לשם ייצורה של קשת מורכבת נדרשה תקופה של לפחות שנתיים.
בתחילה היה האומן מעצב מסגרת עץ, לרוב מטקסוס או מליבנה.
אחרי כן היה האומן מדביק פיסות קרן לחלק הקמור של מסגרת העץ.
בשלב השלישי הודבקו מעין חוטים העשויים מגידים של בעלי חיים לחלק הקעור של מסגרת העץ.
הדבק ששימש להדבקת פיסות הקרן והגידים לקשת היה עשוי לרוב מעור של בעלי חיים או משלפוחיות הציפה של דגים.
צורתה של מסגרת הקשת הייתה כעת מעין שלושת רבעי עיגול המזכיר במקצת את האות היוונית אומגה (Ω).
האומן כופף לאחור את מסגרת הקשת באופן הדרגתי במשך יותר משנה.
אחרי הכיפוף נקשרו שני קצותיה בכוח על ידי מיתר העשוי לרוב ממשי.
בקשת המושלמת נמצאו פיסות הקרן בחלקה הפנימי של הקשת ואילו הגידים נמצאו בחלקה החיצוני.
השימוש במספר חומרים בבניית הקשת המורכבת אפשר את ניצולן של התכונות השונות של כל חומר.
החוזק והגמישות של העץ סייעו ביצירת עמוד השידרה של הקשת.
פיסות הקרן המודבקות בכוח לעץ שאפו להתפשט החוצה ואילו החוטים העשויים גידים המודבקים במתיחה מהצד השני שאפו להתכווצות.
כיפוף הקשת לאחור בכוח רב בתהליך הדרגתי וקיבוע הכיפוף בעזרת המיתר אצרו כוח רב בתוך הקשת המורכבת.
פיסות הקרן שנמצאו אחרי הכיפוף בחלקה הפנימי של הקשת ניסו להרחיב מסגרת הקשת ואילו רצועות הגידים בחלקה החיצוני של הקשת ניסו לכווצה.
כאשר מתחו את הקשת לירי משכו בכוח את פיסות הקרן ואת רצועות הגידים נגד הכיוון המתאים שלהם.
כאשר היו משחררים את המיתר בירי היו פיסות הקרן מתרחבות בכוח ואילו הגידים היו מתכווצים חזרה ובכך מקנים לחץ אנרגיה קינטית רבה יותר מזו הניתנת בידי קשת המורכבת מחומר אחד.
הקשת הארוכה אינה קשת מורכבת אך לעץ ממנו היא עשויה, לרוב טקסוס (Yew), ישנן מספר תכונות המזכירות את שילוב התכונות של החומרים מהם בנויה הקשת המורכבת.
לקשת זו מראה יוצא דופן בשל היות הצלע העליונה של הקשת גדולה יותר מזו התחתונה.
קשת וילסון היא מבנה קשת קדום עשוי אבנים, הממוקם בצד הצפוני של רחבת הכותל המערבי בעיר העתיקה של ירושלים.
קשת וילסון בנויה 23 נדבכים אחידים של אבנים מסותתות, ורוחבה 13.1 מטר.
הקשת מהווה קטע מגשר וילסון שרשרת של קשתות היוצאות מרחבת הר הבית ומעליהן עובר רחוב השלשלת.
הקשת נקראת על שם צ'ארלס וילסון, מהנדס וקצין בצבא הבריטי שהיה הראשון שחקר את הקשת באופן מדעי.
הדעה המקובלת היא שהקשת הקדומה הייתה חלק משרשרת של קשתות שיצרה גשר מחבר בין העיר העליונה והר הבית.
יש הסבורים שאותו גשר קדום שימש כמעבר לעולי רגל מהעיר העליונה לבית המקדש ואחרים סבורים שהוא שימש כמעבר פרטי לכוהנים ולבני מעמד האצולה בירושלים.
עד מלחמת ששת הימים הייתה הקשת וסביבותיה מוזנחות ומלאות בסחף ופסולת.
עם איחוד ירושלים ב־1967, השקיעה מדינת ישראל בשיפוץ, ניקיון וחקר ארכאולוגי של הקשת במסגרת חפירות מנהרות הכותל.
בעזרת מימון של משרד הדתות ורשות העתיקות בוצעו עבודות שיפוץ וחפירה נרחבות.
בין השאר, נחפרו חדרים תת-קרקעיים, גודרו הפירים, והוסבו אולמות תת-קרקעיים לבית כנסת.
בשנת 2017, התגלו תיאטרון רומי קטן, שמונה נדבכים חדשים של הכותל המערבי ותעלת ניקוז מתחת לקשת וילסון.
החפירות נערכו על ידי רשות העתיקות והקרן למורשת הכותל המערבי.
הממצאים שהתגלו היו קבורים תחת שכבת עפר בעובי של כשמונה מטרים.
עד המאה ה-21 לא נערכו חפירות ארכאולוגיות מסודרות בחלל הקשת והועלו השערות שונות לגבי תאריך הקמת הקשת.
צ'ארלס וורן וצ'ארלס וילסון הציעו שהקשת הנוכחית נבנתה בתקופה הביזנטית, בימיו של קונסטנטינוס או יוסטיאנוס{{הערה|Ch.
במהלך עבודתו הארכאולוגית, חפר וילסון שני פירים ומנהרות בסמוך לאומנה המערבית של קשת וילסון וסמוך לכותל, שם זיהה מפולות של אבני קשת.
הוא סבר שהקשת המקורית התמוטטה בעבר והקשת הנוכחית מאוחרת ממנה.
הוא תיארך את הקשת המקורית למאות הב'-ג', ואילו את הקשת הנוכחית למאות ה'-ו'.
קלונר הציע שהקשת הנוכחית נבנתה בתקופה הרומית המאוחרת, ואילו דן בהט הציע שהקשת נבנתה בתקופה האומאית (תקופת בית אומיה).
אלכסנדר און ושלומית וקסלר בדולח פרסמו ב-2010 מאמר ובו טענו כי הקשת הנוכחית היא הקשת המקורית מן התקופה ההרודיאנית.
בשנת 2020 טענו קבוצת חוקרים, על סמך חפירות בבסיס הקשת ותארוך פחמן-14 שהקשת הנוכחית נבנתה בשני שלבים.
בשלב הראשון נבנה גשר ברוחב של 7.5 מטרים על ידי הורדוס בעת בניית מתחם הר הבית ובשלב שני הוכפל רוחב הגשר בימי הנציבים הרומיים עוד בימי בית המקדש השני.
מתחת לקשת התגלה בחפירות מבנה דמוי-תיאטרון קטן (בקוטר 6 מ') שהוקם בסביבות שנת 130 לספירה.
מושבי התיאטרון נסמכו על הכותל המערבי ובמתו נסמכה על אומנת שער וילסון.
המבנה שימש כאודאון (תיאטרון מקורה בעל במה קטנה) שיועד להופעות מוזיקליות ולישיבות מועצת העיר.
קירוי המבנה היה על ידי קשת וילסון עצמה.
לפי עדויות בשטח, דומה שבנייתו של המבנה לא הושלמה.
קיימים בו פריטים שהגימור שלהם חסר ומדרגות שלא הושלמו לחלוטין.
לפיכך לא ברור אם המבנה תפקד אי פעם.
הסיבה האפשרית להקמת האודאון יכולה להיות דרישה רומאית רשמית מהקולוניה להקים מבנה ציבור כזה על מנת שיהיה אפשר להכיר בה כעיר ולקבל את תושביה כאזרחים רומים.
אחריתו של המבנה קשורה ככל הנראה ברעידת האדמה של 363. נראה שהחלק העתיק יותר של אומנת קשת וילסון החלה להתמוטט ועל מנת לחזק אותה, נשפכו לכל החלל תחתיה אבנים ועפר, שנערמו מעל מבנה האודאון.
קשת ולינגטון הידועה גם בכינוי: קשת החוקה היא שער ניצחון הנמצא דרומית להייד פארק בפינת הייד פארק שבמרכז לונדון, אנגליה.
הקשת נבנתה בשנת 1828 לפי תוכנית של דסימוס ברטון כאתר הנצחה לזכרו של סר ארתור ולסלי, הדוכס מוולינגטון, שהיה איש צבא וראש ממשלת בריטניה.
במקור עמדה הקשת ליד בית אפסלי ככניסה ראשית ללונדון ממערב, ובראשה עמד פסל גדול של הדוכס, מעשי ידי הפסל מת'יו קוטס ואייט.
בשנת 1883 הועברה הקשת למיקומה הנוכחי על מנת לאפשר את הרחבת הדרך שעמדה עליה.
כיום נמצאת הקשת במרכז כיכר.
בעת ההעברה הוחלף הפסל בראש הקשת בקוודריגה מעשי ידי הפסל אדריאן ג'ונס.
הפסל מתאר ילד קטן (הדוגמן שדגמן עבור הפסל היה בנו של הרברט סטרן, לורד מיכלהאם, אשר מימן את הפסל), המוביל את ארבעת הסוסים, בעוד שמן השמים יורדת אליו דמות השלום.
הקשת חלולה ועד 1992 הייתה בתוכה תחנת משטרה (השנייה בקוטנה בלונדון - הקטנה ביותר הייתה בכיכר טרפלגר).
כיום נמצאת בתוך הקשת תערוכה המתארת את הקמתה.
בקרבת הקשת ניצבת אנדרטת הארטילריה.
קשת וענן היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים שעסקה בנושאים בתחום היהדות, כגון מועדי ישראל, שבתות, עדות, אישים בתולדות עם ישראל ומנהגים יהודיים.
התוכנית שודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית בשנים 1983–1988 ובשידורים חוזרים עד תחילת שנות התשעים.
את שיר הפתיחה של התוכנית כתב והלחין נפתלי וגנר, ושרה להקת הכל עובר חביבי.
סרטון הפתיחה הונפש בידי משה אריאל.
עלילת הסדרה התרחשה בסטודיו של אסף, אמן מפוזר, שהיה אוסף פריטים הקשורים למסורת היהודית.
יצירתו המרכזית של אסף, שנבנתה בהשראת זכרונות ילדותו, הייתה "גלגל הזמן" - לוח שנה מיוחד המורכב מגלגלי החודשים והימים העבריים, ואותו מעטרות שתי בובות דמויות אדם - קשת וענן.
אסף הנחה את הסדרה ודיבר על מושגי יסוד ביהדות, כאשר מעת לעת, בפזרנותו, היה נזכר בדבר מה שעליו לעשות או לחפש.
ברגע שהיה פונה לעיסוקיו אלו, היה קורא התוכי שלו, שאלתיאל: "קום קשת ענן, קום קשת ענן", ושתי הבובות - קשת וענן - היו קמות לתחייה.
קשת וענן התעסקו במושגי היהדות שאסף הסביר, ושרו שירים בנושא.
זמן קצר לפני שאסף היה חוזר, היה מזהיר התוכי את קשת וענן בקריאה: "שן קשת ענן, שן קשת ענן", והם היו חוזרים למקומם ולמצבם הרגיל כבובות.
חגי היה המחליף של אסף בחלק מן הפרקים, ובחלק מהפרקים שניהם השתתפו יחד.
רמי ברוך / גיל אלון / עמי ויינברג - ענן
ז'קי ברקן (במאי הסדרה) - קולו של התוכי שאלתיאל
גלגל הזמן - פרק המספר על הדמויות בסדרה, גלגל הזמן, שנת שמש, שנת ירח, וחודשי השנה העבריים.
ובראשי חודשיכם - פרק המספר על הדרך בה היהודים ידעו את זמני החודש העברי (לפי צורת הירח), והדרך בה הם היו מודיעים אחד לשני על בואו של ראש חודש עברי.
יום תרועה - פרק שעוסק בראש השנה ובמנהגיו הכוללים: שליחת איגרת ברכה ותקיעת שופר.
אושפיזין - פרק המספר על חג הסוכות, התנאים לסוכה כשרה, האורחים המגיעים לסוכה בשבעת ימי החג, והסיבות שבגינן חייבים לשמוח בחג הסוכות.
וקראת לשבת עונג - פרק המספר על יום השבת ביהדות ומשמעותו, על קבלת שבת, ועל עונג שבת.
אור השבת - פרק שעוסק במנהגים של ערב יום השישי.
גשם מענן - פרק שעוסק על חשיבות הגשם ביהדות.
ועל הורדת גשם באמצעים מלאכותיים.
פרסומי ניסא - פרק המספר על מקור חג החנוכה ועל מנהגיו.
החשמונאים - פרק המספר על מרד החשמונאים, על גזירות השמד כלפי היהודים בארץ ישראל בימי אנטיוכוס הרביעי ועל המתיוונים.
האדם עץ השדה - פרק שמספר על ט"ו בשבט ועל מנהגיו בעמי הגולה ואחרי קום המדינה.
מנות ומתנות - פרק המספר על מנהגי חג הפורים ומקורותיהם, וכן על מאכלי החג בעדות השונות.
והגדת לבנך - פרק שמספר על מנהגי חג הפסח.
על ארבעת הבנים ומציג סיטואציות של אם ובנה ביציאת מצרים ובגלות שאחרי חורבן בית שני.
הכנרי המת (ליום הזיכרון לשואה ולגבורה) - פרק המספר על יאנוש קורצ'אק
חלום ישן, מדינה חדשה פרק ליום העצמאות שמספר על קום המדינה ועל דגל המדינה ועל סמל המדינה.
סוד המדורות - פרק המוקדש על המנהגים של ל"ג בעומר ועל האישים שקשורים לחג.
רחל – פרק המספר על רחל אמנו שנפטרה לפי המסורת ב-י"א בחשון, ומנהגי העדות הקשורים לקבר רחל.
אמה של מלכות - פרק המוקדש למגילת רות.
מהחל חרמש בקמה - פרק שעוסק בחג השבועות ועל שמותיו.
תן לי את יבנה - פרק המספר על התקופה של חורבן בית שני, ומביא עמו מספר סיפורים מאותה תקופה כמו: "קמצא ובר קמצא", בתו של נקדימון בן גוריון, והמפגש בין רבן יוחנן בן זכאי לבין אספסיאנוס.
ציון הלא תשאלי - פרק שעוסק בהיסטוריה של רבי יהודה הלוי ובשיריו.
הרמב"ם - פרק שמציג את ההיסטוריה של רבי משה בן מימון (הרמב"ם).
אור החיים - פרק שעוסק בחיים בן-עטר ובאישיותו.
ומה אומר רש"י - פרק שעוסק בהיסטוריה של רבי שלמה יצחקי (רש"י), על פירושיו ועל כתב רש"י
בעל האגרון - פרק שעוסק ברבי סעדיה גאון.
חסידים מספרים - פרק בעוסק בסיפורי חסידים בכלל ובסיפורים על הבעל שם טוב בפרט.
מורי סאלם - פרק המספר על הרב והמשורר שלום שבזי
(ליום הזיכרון)- פרק שמציג את השלום ואת המלחמה, תוצאותיה והשלכותיה אצל ארבעה סוגי אוכלוסיות: העובד בנמל התעופה שמברך את הבאים והשבים לארץ, משפחה בת שלוש נפשות בפיקניק, חקלאי העובד בשדה ורביעיית נגני כלי קשת.
שבויה בחלומה - פרק שמספר על ירושלים דרך ציר היסטורי מהשלטון היבוסי בעיר ועד היום.
וימת משה - פרק שמוקדש לתאריך ז' באדר, יום פטירתו של משה רבנו ומציג את האגדה על מותו.
הבעל שם טוב - פרק שמציג את הסיפורים על הבעל שם טוב.
חי וקיים (דוד המלך) - פרק שמוקדש על אישיותו של דוד המלך ועל האגדה של "דוד והמערה".
קשת קונסטנטינוס היא שער ניצחון הממוקם בעיר רומא בין הקולוסיאום לבין גבעת הפאלאטיום.
סברה אשר העלו חוקרים טוענת כי חלקה התחתון של הקשת עושה שימוש במונומנט ישן יותר, כנראה מתקופתו של הקיסר אדריאנוס
בתקופת ימי הביניים, נמצאה הקשת בשטחה של אחת מן המשפחות הרומאיות העתיקות.
עבודות שיקום ראשונות בוצעו בקשת במאה ה-18 והאחרונות שבהן נערכו בשלהי שנות ה-90 של המאה העשרים.
במרכז החזית של הקשת, מעל הקשת המרכזית, נקבעה כתובת בשפה הלטינית, העשויה אותיות ברונזה.
למרות שאותיות אלו לא שרדו ניתן לקרוא את הכתובת בעזרת סימני החיבור של האותיות לקשת.
הכתובת מופיע באופן דומה בשני צדדיה של חזית הקשת.
בכתובת זו ניתן למצוא רמזים והקשרים למסורות הנוצרית המוקדמת, אשר שרדו עד לימינו בעיקר בכתביהם של לקנטיוס (Lactantius) ואוזביוס מקיסריה.
על פי אותן מסורות, התגלה לקונסטנטינוס לצבאו צלב זוהר בשמים, ומתחתיו הכתובת "בסימן זה תנצח".
עוד באותו הלילה נגלה ישו לקונסטנטינוס בחלום, כשהוא אוחז בצלב.
בחלום הורה לו ישו להשתמש בצורה זו בעת מלחמותיו.
למחרת בבוקר, הורה קונסטנטינוס לצבאו לפעול על פי חלומו, והתקין על מגיני החיילים את סימן הצלב, ופנה לכבוש את רומא, וליטול לידיו את תואר קיסר רומי המערבית.
מסורות כגון אלו חושפות את השימוש של השלטון במסורות אלו לשם קבלת לגיטימציה עצמית.
כתובת נוספת הממוקמת בתוך חלל הקשת המרכזית מציגה את קונסטנטינוס כמביא שלום ושלווה לעיר: LIBERATORI VRBIS — FUNDATORI QVIETIS ("משחרר העיר - מייסד השלום")
מעל כל אחת מן הקשתות הקיצוניות שבמבנה חרוטה כתובת המרמזת לנו על תאריך הקמתה של הקשת - VOTIS X — VOTIS XX ;SIC X — SIC XX
("שבועה חגיגית ליום השנה העשירי; ליום השנה העשרים").
יום השנה העשירי לשלטונו של קונסטנטינוס, שלטון אשר החל בשנת 306, נחגג ברומא בקיץ של שנת 315. הקשת, כנראה, נחנכה במסגרת חגיגות אלו.
העיטור בקשת קונסטנטינוס עושה שימוש נרחב בחלקי עיטורים ובתבליטים אשר מקורם במבנים קדומים יותר, עיטורים אשר מקורם בתקופת הזוהר של קיסרי רומא - טראיאנוס, אדריאנוס ומרקוס אורליוס.
במגמה להנצחת ניצחונו של קונסטנטינוס, מחברת הקומפוזיציה בין חלקי העיטור השונים ובכך מציגה את קונסטנטינוס כשווה בין אותם שליטים.
הסבר אחר לשימוש בחלקי עיטורים ישנים הוא הזמן הקצר, יחסית, בין בניית הקשת (312) לבין חנוכתה (315).
קוצר זמן אשר גרם למתכנני הקשת להשתמש גם בעיטורים קיימים.
הסברים אלו באים כנגד טענות אשר רואות בבני רומא של המאה הרביעית כחסרי יכולת אמנותית.
בכך משקפות טענות אלו הנחות הרואות באמנות הנוצרית המוקדמת ובאמנות הביזנטית כדרדור של היכולת האמנותית הקלאסית.
משני עבריה של הכתובת המרכזית, מעל הקשתות הקיצוניות, מותקנים זוגות של תבליטים, בסה"כ 8 תבליטים.
תבליטים אלו נלקחו מאנדרטה שאינה ידועה ואשר הוקמה לכבודו של מרקוס אורליוס.
הם מראים (מצפון) את שובו של הקיסר לרומא לאחר מערכה צבאית, הקיסר עוזב את העיר בליווי האנשה של "Via Flaminia", דרך אשר הובילה מן העיר רומא צפונה, הקיסר מחלק כסף בקרב התושבים, הקיסר חוקר שבוי גרמני.
בצידה הדרומי של הקשת מתוארים הבאתו של מנהיג האויב בפני הקיסר, סצנה דומה עם מספר אסירים, הקיסר נואם בפני חייליו, הקיסר מקריב חזיר, כבשה ושור כקורבן.
הפנלים, ביחד עם עוד שלושה תבליטים, המוצגים כיום במוזיאון הקפיטוליני ברומא, היו כנראה שייכים למונומנט אשר ציין כנראה את מלחמתו של מרקוס אורליוס כנגד הסרמאטים בשנים 169–175.
החזית המרכזית של הקשת מחולקת, כאמור, על ידי ארבע פילסטרים.
בתחילה היו אלה עמודי שיש צהבהב בסגנון קורינטי, אולם עמודים אלו נלקחו בתקופה מאוחרת יותר לשם עיטור בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו והוחלפו בעמודי שיש לבנים.
בראש כל עמוד הוצב פסל של אסיר דאקי מתקופתו של טראינוס אשר נלקחו כנראה מפורום טראיאנוס.
על בסיסי העמודים הוצגה "הניצחון", בדמותה של ויקטוריה, אלת הניצחון הרומית, וכן דמויות ברברים ושל חיילים רומים, שוביהם.
"ניצחון" מופיעה גם מעל הקשת המרכזית (spandrel), כדמות מכונפת הנושאת אות ניצחון.
סביב הקשתות הקטנות יותר ממוקמים דמויותיהם של אלי נהר.
עיטורים אלו נחשבים בעיני החוקרים לבני זמנו של קונסטנטינוס.
מעל כל אחת מאותן קשתות צדדיות מופיעים זוגות של מדליונים ובהם תבליטים מתקופת הקיסר הרודוטוס.
קוטרם של המדליונים הוא כשני מטרים והם הוקפו באבן פּוֹרְפִיר.
בצד הצפוני של הקשת מציגים המדליונים תיאורים של (משמאל לימין) ציד חזיר בר, הקרבת קורבן לאל אפולו, ציד אריה והקרבת קורבנות להרקולס ואילו בצד הדרומי מוצגים תיאור של יציאה לציד, הקרבת קורבן לסילווניוס (Silvanus), הרוח האחראית על היערות במיתולוגיה הרומית, ציד דוב, והעלאת קורבן לאלת הציד דיאנה.
דמותו של הרודוטוס אשר פעמיים בתבליטים שונתה והותאמה לדמותו של קונסטנטינוס.
מדליונים דומים, מתקופתו של קונסטנטינוס, ממוקמים ברוחבה של הקשת ומציגים תיאורים של סול, אל השמש הרומי העולה (במזרח) ושל לונה, אלת הירח (במערב) כדמויות הנוהגות במרכבה.
חלק העיטור העיקרי מימי קונסטנטינוס הוא תבליט ארוך ומקוטע, בסגנון המזכיר אפריז, אשר מקיף את הקשת מתחת למדליונים.
מעל כל קשת מופיעה רצועת תבליט וכן רצועות קטנות נוספות בצידי הקשת.
התבליט מתאר סצנות היסטוריות מן המערכה של קונסטנטינוס כנגד מקסנטיוס.
תיאור המערכה מתחיל בצידה המערבי של הקשת, בה מתוארת יציאת קונסטנטינוס מן העיר מילאנו.
התיאור ממשיך בצידה הדרומי של הקשת בתיאור של עיר, כנראה העיר הרומית-איטלקית ורונה, אשר הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית באותה עת.
עוד מתואר בצד זה קרב הגשר המילוויאני ובו מוצג צבאו המנצח של קונסטנטינוס על גדת נהר הטיבר.
בצידה המזרחי של הקשת מתוארים קונסטנטינוס וצבאו הנכנס לעיר רומא.
בתיאור זה הוחסרו סממנים של ניצחון, כנראה כדי להימנע מלהציג את קונסטנטינוס כמכניע העיר.
בחזית הצפונית, הפונה אל העיר, מופיעות שתי רצועות ובהן תיאורים של מעשי קונסטנטינוס לאחר תפיסת העיר.
באחת מתואר קונסטנטינוס הנואם בפני תושבי העיר בפורום רומנום, ואילו בשנייה מופיע תיאור של חלוקת כסף להמונים.
בכל אחד מצידיה של הקשת מופיע פנל גדול ובו מתוארת המערכה הדאקית של טראיאנוס.
בתוך הקשתות הצדדיות מופיעים גם שמונה פסלי ראשים, שניים על כל קיר, אולם מצבם של פסלים אלו הוא רע מכדי לנסות ולזהותם.
קשת מונגולית היא קשת מורכבת מכופפת לאחור (Recurved composite bow ), שהייתה בשימוש העמים המונגוליים של הערבה האסייתית.
אחת הדוגמאות הבולטות לקשת מונגולית היא הקשת "מנצ'ו" ששימשה את המונגולים בקרבות נגד שושלת צ'ינג.
בעקבות תהליך המודרניזציה שחל באסיה בין המאה ה-17 למאה ה-20, השימוש בקשתות רכובות פחת.
אף על פי שהשימוש בקשתות פחת ברחבי אסיה, המונגולים עדיין השתמשו בקשתות למחצה.
מספר קיסרים מונגולים וסינים ניהלו קבוצות של שומרי ראש המתמחים ביריית חץ וקשת בקשת מונגולית.
בד בבד, תהליך בניית הקשתות המונגוליות ברחבי מונגוליה, סין וטיבט, הפך לתהליך מודרני ועכשווי, שבסופו הוכנו מספר רב של סוגים שונים של קשתות חדשניות.
העיצוב של הקשתות שמשמשות לצורכי בידור בחג נאדאם, נגזרו מהקשת המונגולית מנצ'ו.
הקשתות המונגוליות היו חלק עיקרי מהמסורת של הקשת המורכבת באסיה.
הקשת עשויה מבמבוק עם שתי קרנות מכל צד המכופפות הפוך ומחוברות בעזרת דבק שהוכן מגופות של בעלי חיים.
הקשת מאוכסנת בתיק עור מיוחד ששומר עליה מפני פגיעות ושריטות.
אורכו של החץ נע בין 80 ל-100 סנטימטרים וקוטרו מקורב לסנטימטר אחד.
בשל המחיר הגבוה של הנוצות, נוצות הקשת נלקחו מגוויות של ציפורים.
קשת השער , הידועה גם כ"קשת השער למערב", היא המבנה הידוע ביותר בעיר סנט לואיס שבמיזורי, ארצות הברית.
הקשת היא חלק מהפארק הלאומי קשת השער וממוקמת על הגדה המערבית של נהר המיסיסיפי.
הקשת נבנתה בשנים 1963–1965 על שטח פארק שהוכרז כבר ב-1935 לציון רכישת לואיזיאנה ומסעם הנועז של צמד החוקרים לואיס וקלארק.
הפארק משתרע על שטח של 368 דונם, וכולל מלבד הקשת גם את בית המשפט הישן של סנט לואיס, ואת מוזיאון ההתרחבות מערבה השוכן במבנה תת-קרקעי מתחת לקשת.
במבנה התת-קרקעי גם מוצגים סרטי IMAX, בעיקר בנושאי טבע ובית קולנוע נוסף המציג סרטים על הקשת.
הקשת היא אחת מאטרקציות התיירות החשובות בארצות הברית ופוקדים אותה כשלושה מיליון תיירים מדי שנה, שנייה רק לאנדרטת לינקולן במספר התיירים השנתי במבנה כלשהו.
הקשת מסמלת את "שער הכניסה" למערב ארצות הברית ומוקדשת למתיישבים שפרצו את הדרך מערבה במאה ה-19. מתיישבים אלה החלו את מסעם מערבה בעיר סנט לואיס.
הקשת נחשבת למבנה אדריכלי מרשים שזיכה את מתכנניו בפרסום רב.
גובה הקשת הוא 192 מטרים.
המרחק בין שתי רגלי הקשת בבסיס גם הוא 192 מטרים.
הקשת היא המבנה הגבוה ביותר בסנט לואיס, ועל פי חוק נאסר לבנות בעיר מבנה גבוה יותר.
המבנה בנוי בצורת קשת בעלת יציבות רבה ושימוש אופטימלי בחומר.
צורת הקשת המדויקת היא של קו השרשרת - הצורה המתקבלת כאשר תולים כבל או שרשרת באופן חופשי - במהופך, כך שהמרחק בין שני הקצוות שווה לגובה הקשת.
את הקשת תכנן האדריכל הפיני-אמריקאי אירו סארינן, שזכה בתחרות על תכנון האנדרטה ב-1947, יחד עם מהנדס הבניין האנסקארל באנדל (Hannskarl Bandel).
באנדל, שהיה מופקד על תכנון שלד המבנה, חוזקו ויציבותו, זכה לפרסום רב בעקבות בניית הקשת.
הקשת נראית פשוטה ומינימליסטית אך תכנונה, ובעיקר תכנון בנייתה, היה פרויקט מורכב ביותר.
היא בנויה מ-71 חוליות בכל אחד משני צדיה, המחוברות זו מעל זו ונפגשות בחלק העליון.
כל חוליה תוכננה ויוצרה בנפרד במפעל והובאה לאתר לצורך הרכבתה במעלה הקשת.
כל חוליה היא משולש חלול העשוי פלדת אל-חלד שבתוכו נדחס בטון ובמרכזו חלל אוויר.
בתוך חלל אוויר זה נוסעות קרוניות מיוחדות, המשמשות כמעליות העולות לתצפית תיירותית שנמצאת בחלל שבחוליות הקשת העליונות.
הקרוניות תוכננו להסתובב במתקן ההסעה כך שהיושבים בו יישארו במצב אופקי במהלך העלייה לאורך הקשת העקמומית.
מידותיהן של החוליות מחושבות באמצעות קוסינוס היפרבולי, המתאר את קו השרשרת.
חתך כל חוליה הוא משולש שווה-צלעות שאחד מקודקודיו פונה אל מרכז הקשת וצלעו הנגדית פונה אל חוץ המבנה.
בכך התקבלה צורה אסתטית ויציבה, והמבנה מסוגל להתנגד לרוחות טוב יותר, משום שרוח הנושבת בניצב למישור הקשת גורמת לה להילחץ אל תוך עצמה.
הבעיה העיקרית בתכנון הקשת הייתה חוסר יציבותה של הקשת במהלך הבנייה.
קשת היא מטבעה מבנה חזק ויציב, אך עד השלמתה, ולפני הנחת אבן הראשה שלה, היא אינה יציבה.
גובה הקשת הוא 192 מטר, ובשל גובהה לא ניתן היה להקים פיגומים חיצוניים.
בניית הקשת בוצעה לבסוף בשלושה שלבים:
בשלב הראשון, שבו רגלי הקשת בזווית כמעט מאונכת לקרקע, חוברו החוליות זו מעל זו ללא חשש לחוסר יציבות.
בנוסף, הבטון שנדחס לתוך מבנה הפלדה הוסיף משקל ויציבות.
בשלב השני, שבו החוליות הבאות כבר סטו מאוד מבסיס הקשת, נמתחו בחלקה החיצוני של הקשת כבלי דריכה, שמתחו את הרגל באופן כזה שלא יכלה ליפול או לסטות.
כבלים אלו שימשו גם את העגורנים המיוחדים שחוברו לקצה החוליה האחרונה שהוצבה, והעלו את החוליה הבאה.
עגורנים אלו, שיכלו להיתפס סביב החוליות הקיימות של הקשת על אף רוחבן המשתנה, ולטפס במעלה הקשת תוך כדי בנייה, תוכננו אף הם במיוחד לצורך בניית הקשת.
בשלב השלישי, לאחר שבכל צד חוברו 48 מתוך 71 החוליות של הקשת, כשכבלי המתיחה כבר לא יכלו עוד למתוח באופן יעיל את חוליות הקשת הבאות, שכיוונן כבר היה אופקי יותר, נבנה מסבך פלדה ארוך, שתמך בין שתי רגלי הקשת החופשיות.
המסבך מנע משתי הרגליים ליפול אחת לכיוון השנייה וכך אפשר היה להמשיך לחבר חוליות נוספות כמו בשלב הקודם.
לקראת חיבור שני צדי הקשת נבנה מסבך נוסף, קטן יותר, שסייע ליציבות בשלבים הסופיים.
היום שבו הועלתה החוליה האחרונה, "אבן הראשה", היה יום חג בסנט לואיס - אלפים הצטופפו לצפות בחוליה שהועלתה בלוויית דגל ארצות הברית.
למרות כל החישובים, לא היו שתי הרגליים מאוזנות בדיוק זו מול זו.
העובדים נאלצו להרטיב את אחת הרגליים בזרנוקי מים במשך כמה שעות, על מנת שתתקרר ותתכווץ כלפי הרגל השנייה, כדי שאפשר יהיה לחבר אותן.
לאחר גמר הבנייה הוסרו העגורנים, כבלי המתיחה והמסבכים.
במוזיאון הנמצא בקשת מוקרן סרט המציג את הרקע להקמת הקשת, את מהלך הבנייה, את הבעיות ההנדסיות שעמדו בפני המתכננים ואת יום סיום הבנייה.
במשך הבנייה לא נהרג אף עובד, אף על פי שבטרם הבנייה העריכו שפרויקט בסדר גודל כזה יכול לגבות 10–50 קורבנות.
צורתה של הקשת היא לפי נוסחת קו השרשרת (עקומה קטנרית - catenary), שהיא צורתה הטבעית של שרשרת התלויה בהשפעת כוח המשיכה בין שני קצוות, אולם בהיפוך.
צורה זו מקנה לקשת יציבות מרבית.
רוחב בסיס הקשת: 192 מטר
רוחב הקשת בבסיס המבנה: 16.64 מטר
רוחב הקשת בראש המבנה: 5.18 מטר
בכל אחת שמונה קרוניות, הבנויות כתאי נוסעים המכילים חמישה מושבים כל אחד.
כאמור, הקשת בנויה בצורת קו שרשרת הפוך, צורה שנותנת יציבות מרבית לקשתות.
הנוסחה שהוגשה עם תוכניות הבנייה פשוטה למדי:
נוסחה זו מתארת את הצנטרואיד (קו מרכז הכובד) של הקשת שעובר בתוכה, וקושרת בין - המרחק האופקי מקצה אחד של הצנטרואיד, ל- - גובה הצנטרואיד של הקשת באותה נקודה:
, ו- הם קבועים שנגזרים מתוך ממדי הקשת:
הוא הגובה המרבי של צנטרואיד הקשת: 625.0925 רגל
הוא שטח החתך המרבי של הקשת בבסיסה: 1262.6651 רגל מרובע
הוא שטח החתך המינימלי בראש הקשת: 125.1406 רגל מרובע
הוא חצי מרוחב הצנטרואיד בבסיס הקשת: 299.2239 רגל
חל איסור מוחלט על טיפוס, צניחה על ראש הקשת, קפיצת בנג'י ממנה, קפיצת בסיס או טיסה בין רגלי הקשת, והעובר על כך מסתכן בקנס גבוה ובמאסר בפועל.
למרות זאת, עם השנים נמצאו כמה הרפתקנים שניסו את כוחם בפעלולים מסוכנים:
ב-1980 ניסה קנת' סווירס לצנוח על ראש הקשת ומשם לקפוץ לקרקע, ואולם הוא גלש אל מותו לאורך אחת מרגלי הקשת.
11 מטוסים קלים עברו בין רגלי הקשת במשך השנים.
הראשון עשה זאת פחות משנה לאחר השלמתה.
הפעלול אשר נחשב למדהים ביותר התקיים ב-14 בספטמבר 1992. ג'ון וינסנט מניו אורלינס טיפס במשך הלילה על הצד החיצוני של הקשת כשהוא נעזר במצמדי יניקה שבאמצעותם נצמד ללוחות הפלדה.
הוא הגיע לראש הקשת, הצטלם, צנח מראש הקשת בקפיצת בסיס והסתלק.
הוא השאיר עותקים של הצילומים בתחנות הטלוויזיה המקומיות.
כעבור זמן מה נתפס וינסנט, ונידון למאסר של מספר חודשים.
רחבת הקשת ופארק ג'פרסון מהווים מוקד לאירועים המוניים בעיר סנט לואיס.
המפורסם שבאירועים אלה הוא סוף השבוע של יום העצמאות של ארצות הברית, החל ב-4 ביולי.
האירועים ביום זה הם הגדולים ביותר בארצות הברית וכוללים מופעי בידור, להקות זמר, מתקני משחקים לילדים, פארק שעשועים נייד ודוכני מזון ומשקה.
פעמיים ביום מתקיים מפגן אווירי של מיטב טייסי הפעלולים בארצות הברית.
המפגן האווירי נפתח במפגן צניחה חופשית כאשר הצנחנים עוברים בין רגלי הקשת, בדרך לנקודת הנחיתה.
חברת בואינג, שלה מפעל תכנון והרכבה של מטוסים צבאיים בעיר, מממנת תצוגה של מטוסי קרב דוגמת מטוס הקרב-הפצצה מקדונל דאגלס AV-8B הרייר II הממריא אנכית, או המפציץ האסטרטגי B-2. שיאם של האירועים במופע זיקוקין די-נור מרהיב שנמשך כ-30 דקות, והוא הארוך ביותר בארצות הברית.
קשת זווית או סקווינץ' היא רכיב מבני המבוסס על קשת המשמש על מנת למלא את הזוויות העליונות של חלל מרובע כך שניתן יהיה ליצור בסיס תקין על מנת להניח עליו כיפה מצולעת או עגולה.
השימוש בקשת הזוויתית הוא לרוב בחללים ריבועיים הנקטמים בפינותיהם על ידי ארבע קשתות זוויתיות היוצרות למעשה מתומן משוכלל שצורתו מספיק קרובה לעיגול כדי לבנות מעליו כיפה.
לרוב, המשולש ישר הזווית שנוצר במישור האופקי בין הקשת הזוויתית ממולא ברצף קשתות בעלות רדיוס ומפתח הולך וקטן עד הפינה של החלל ויוצרות מעין קמרון פינתי קטן בצורת חצי חרוט שכוּב.
היה זה פתרון פרימיטיבי לבעיה, כאשר פתרון יותר טוב סופק עם פיתוח הפנדנטיבה באדריכלות הביזנטית.
ניתן להכין קשת זווית באמצעות בנייה החוצה מהזווית על זיזים, או באמצעות מילוי הפינה עם לבנים המונחות בתנועת מלקחיים, או באמצעות בניית קשת או מספר קשתות זיזים במבנה דיאגונלי לאורך הפינה.
באדריכלות אסלאמית, ובייחוד בממלכת פרס שהיא המקום המשוער שבו היא הומצאה, קשת הזווית החליפה את המבנים הנטיפיים-זיזיים הידועים כמוקרנאס.
כמו כן, קשת הזווית הייתה נפוצה מאוד בכנסיות הנצרות המוקדמת של אירופה עד המאה ה-6 לערך.
קשתות פרינגיאליות הן אזורי מוצא למגוון מבנים בהתפתחות אזור הפנים והצוואר של בעלי חוליות.
בעובר אדם הן נוצרות החל מהשבוע ה-4 להפריה, כבליטות מזודרם משני צדי הלוע המתפתח.
בפועל קיימות שש קשתות, אך אצל בני אדם הקשת החמישית נעלמת מהר ועל כן אינה נימנת כאחת הקשתות.
אצל דגים הקשתות הופכות בסוף לזימים.
קשת חשמלית היא פריצה חשמלית בה עובר זרם חשמלי בין שתי אלקטרודות דרך התווך המבודד שביניהם, המתרחשת כתוצאה משדה חשמלי גבוה ביניהן.
במהלך היווצרות הקשת הופך התווך לפלזמה דרכה עוברים האלקטרונים.
קשת חשמלית היא פריצה רציפה לעומת ניצוץ שהוא רגעי.
צורת הקשת הקמורה כלפי מעלה, נגרמת כתוצאה מחימום האוויר שדרכו עובר הזרם החשמלי, שצפיפותו פוחתת מהאוויר שמסביב, ככל שהוא מתחמם ולכן הוא עולה למעלה.
נוצר הפרש פוטנציאלים גבוה בין שתי אלקטרודות הסמוכות זו לזו, אך האוויר (או גז אחר) מבודד ביניהן.
מצב זה נוצר בהזנה של אלקטרודות בזרם ישר.
כמות המטען הנצבר תלויה בצורת האלקטרודות, בסוג התווך והמרחק ביניהן, והמערכת משמשת כקבל.
בהתאם לצפיפות הגז מועברים אלקטרונים מהאנודה למולקולות החמצן והחנקן שבאוויר בתהליך הנקרא יינון של התווך.
מצב יינון של גז נקרא פלזמה.
יונים מוליכים אלקטרונים ולכן התווך הגזי בין האלקטרודות הופך למוליך.
יצירת הקשת: האלקטרונים החופשיים נמשכים לאלקטרודה החיובית (אנודה), והיונים החיוביים נמשכים לאלקטרודה השלילית (קתודה).
בתהליך זה, האלקטרונים מתנגשים באטומים נוספים ומשחררים עוד אלקטרונים, וכך נוצרת תגובת שרשרת המתקדמת מהאנודה לקתודה.
תהליך זה מתקיים גם בברקים, כאשר הקתודה היא הענן והאנודה היא האדמה (ברק חיובי) או להפך (ברק שלילי).
ברגע שכל התווך מוליך משתחרר בבת אחת הפוטנציאל החשמלי שהצטבר בין האלקטרודות.
ברגע שחרור הפוטנציאל לתווך הגזי, משתחרר אור וטמפרטורה גבוהה (מעל 10000 מעלות), ולכן הגז זוהר.
תאורה של קשת חשמלית שימשה בתחילת דרכה בזרקורים ובתאורת רחוב באמצעות מנורת קשת פחם.
תאורה מודרנית של קשת חשמלית המבוססת על כספית, נתרן לחץ גבוה ומתכת הליד, משמשת בעיקר לתאורת רחוב, לאולמות גדולים, כמו אולמות ייצור במפעלים, אולמות ספורט, חנויות ומרכולים, וכן מגרשי ספורט.
כיום מחליפה תאורת ה-LED את מרבית השימוש במנורות הכספית, הנתרן לחץ גבוה והמתכת הליד.
נורות קסנון נפוצות כיום בזרקורים ומקרני קולנוע.
תאורה זו הייתה נפוצה במאה ה־20 ותחילת המאה ה־21.
אופן הפעולה של מנורת קשת פחם
הדלקה ראשונית: בתחילה, שתי אלקטרודות הפחם מובאות במגע פיזי זו עם זו כאשר מתח חשמלי מופעל ביניהן.
יצירת הקשת: לאחר יצירת המגע הראשוני, האלקטרודות מורחקות מעט זו מזו (מרחק של מילימטרים ספורים).
כשהן מתנתקות, נוצרת קשת חשמלית ביניהן.
פלזמה ואור: הקשת החשמלית יוצרת פלזמה בטמפרטורה גבוהה מאוד (כ-6,000 מעלות צלזיוס).
האלקטרודות, בדרך כלל עשויות מפחם, מתחממות לטמפרטורה גבוהה מאוד.
השילוב של הפלזמה והלהט יוצר אור לבן ובהיר במיוחד.
צריכת האלקטרודות: במהלך הפעולה, אלקטרודות הפחם נשרפות בהדרגה ומתקצרות.
לכן, מנגנון מכני (ידני או אוטומטי) שומר על מרחק קבוע בין האלקטרודות כדי לשמור על הקשת.
התאמות נוספות: מנורות קשת מודרניות יותר כמו כספית, נתרן לחץ גבוה ומתכת הליד, משתמשות באלקטרודות טונגסטן הנמצאות בתוך שפופרת העשויה קוורץ או אלומינה, למשל כספית, שהופכת לגז וזוהרת באור חזק.
או בתוספת הלידים של מתכות שונות שמשנים את צבע האור או מגבירים את היעילות.
על בסיס יצירת קשת חשמלית יוצרים אור ללא חום על ידי שימוש באדי כספית בלחץ נמוך, בשילוב חומרים פלואורסצנטיים המצפים את שטח הזכוכית בתוך השפופרת.
אדי הכספית מגיבים על קליטת אלקטרונים בפליטת אור אולטרה סגול.
הציפוי הפלואורסצנטי קובע את גוון האור.
הנורה הפלואורסצנטית יעילה וחסכונית יותר ממנורת הלהט, ושימשה כמקור תאורה עיקרי עד החלפתה בתאורת ה-LED.
תהליך היינון: כאשר זרם חשמלי עובר בין שתי אלקטרודות, השדה החשמלי החזק גורם לאלקטרונים להשתחרר מאטומי הגז שנמצא ביניהן.
אטומים שאיבדו אלקטרונים הופכים ליונים חיוביים.
תגובת שרשרת: האלקטרונים החופשיים מואצים על ידי השדה החשמלי, מתנגשים באטומים נוספים, ומשחררים יותר אלקטרונים.
תהליך זה יוצר יותר ויותר חלקיקים טעונים.
יצירת פלזמה: כאשר מספיק אטומים עוברים יינון, הגז הופך למוליך חשמל טוב, והטמפרטורה שלו עולה בצורה דרמטית (לעיתים ל-10,000°C ומעלה).
במצב זה הגז הופך לפלזמה – מצב צבירה רביעי של החומר, שהוא גז המרכב מאלקטרונים, יונים ואטומים נייטרליים.
תכונות ייחודיות: הפלזמה מגיבה לשדות חשמליים ומגנטיים, מוליכה חשמל, ופולטת אור (עקב מעברי אנרגיה של אלקטרונים).
משתמשים בטכניקת הפלזמה למטרות רבות בתעשייה וברפואה.
ריתוך וחיתוך פלזמה: ריתוך הוא תהליך חיבור חלקי מתכת על ידי התכתם באמצעות קשת חשמלית.
הטמפרטורה הגבוהה הנוצרת בקשת שבין אלקטרודה לגוף מתכתי מוליך, גורמת להתכת המתכת.
הרכב האלקטרודה, שגם היא מותכת, מאפשר להתאים את הריתוך לצרכים.
סביבת הריתוך משפעה על החיבור.
כך למשל משתמשים בגז אציל, ארגון, כדי למנוע חמצון של המתכת.
הטמפרטורה הגבוהה מאפשרת חיתוך מדויק וריתוך מתכות עבות.
יצירת טמפרטורה גבוהה נעשית גם בשימוש בקרן לייזר רבת עצמה, ההופכת את המתכת לפלזמה, וכך מתיכה שכבות עבות של מתכות כמו פלדה.
ניתן להשתמש בקשת חשמלית גם לחיתוך מתכות.
ציפוי בפלזמה: יצירת ציפויים עמידים על משטחים.
כאשר מפעילים פלזמה של מתכת מסוג אחד על גוש מתכת קר, נוצר ציפוי של שכבה דקה (ננו מטרית).
בטכנולוגיה זו משתמשים לציפוי מתכות זולות כמו נחושת וברזל במתכות יקרות כמו זהב וטיטניום.
התזת פלזמה: יישום חומרים על משטחים באמצעות פלזמה.
בדומה לציפוי מתכות, אפשר להתיז פלזמה על משטח, כאשר המשטח נמצא בין קטבי האלקטרודות.
מתקבל ציפוי הומוגני שאת עוביו אפשר לקבוע.
תהליכי יצור מיקרואלקטרוניקה: חריטה והשקעת שכבות דקות בייצור מעגלים משולבים.
כיום מעגלים משולבים הכוללים אלפי רכיבים במילימטר מעוקב מיוצרים בטכנולוגיות המבוססות על שימוש בפלזמה.
טכנולוגיה זאת אפשרה למזער את המעגלים ולאפשר בניית מערכות מתוחכמות ויעילות בנפח מינימלי.
כבשן קשת חשמלית: משמש להתכת מתכות באמצעות קשת חשמלית במקום באש.
היתוך גרעיני: היתוך גרעיני אמור להוות מקור לאנרגיה בלתי מוגבלת, המבוססת על שחרור אנרגיה כתוצאה מהיתוך שני אטומי מימן להליום.
בגלל הטמפרטורות הגבוהות (מיליוני מעלות) אי אפשר לקיים תהליך כזה במכל סגור ולכן התהליך כולו נעשה בתוך פלזמה המוחזקת באמצעות שדות מגנטיים.
האפשרות לבצע את התהליך הוכחה בניסויים אך עדיין רחוקה משימוש תעשייתי.
מנועי דחף פלזמה להנעת חלליות בחלל העמוק: תנועה בחלל החיצון מחייבת מקור אנרגיית דחף יציב לאורך זמן וקל במשקל.
שימוש בתהליכים כימיים כמו בטילים הקיימים כיום מחייב כמות גדולה של דלק ויעילות נמוכה.
כאשר מייצרים ענן של פלזמה בחלל מתקבל כוח דחף מתמשך שמאפשר לחלליות לנוע במהירויות גבוהות מאוד לאורך זמן.
מחקר החלל: הבנת תופעות כמו כוכבים ופלזמה בין כוכבית: מצב של פלזמה קיים בכוכבים לוהטים ובעננים טעוני יונים בחלל.
חקירת הפלזמה באמצעות קליטת האנרגיה המשתחררת ממנה מאפשרת הבנת התהליכים המתרחשים בכוכבים ובחלל שביניהם, גם בגלקסיות רחוקות וגם חקירת זוהר הקוטב הנוצר מפלזמה יונית בסטרטוספירה.
כירורגיית פלזמה: חיתוך רקמות וקרישת דם.
כיום משתמשים בעיקר בלייזר מדויק המתיך את הרקמות ויצר ענן פלזמה בין חלקי הרקמות, או מתיך את קרישי הדם.
אם כי אפשר גם באמצעות קשת חשמלית.
סטריליזציה: הריגת חיידקים ונגיפים במכשור רפואי ובמשטחים.
פלזמה מאפשרת חיטוי יבש מהיר, לעומת השיטות המקובלות של חיטוי בקיטור או בקרינה רדיואקטיבית.
טיפול בפצעים: פלזמה בטמפרטורה נמוכה לריפוי פצעים וטיפול בזיהומים, למשל טיפול ביוני אוזון, שמיוצרים על ידי קשת חשמלית.
טיהור אוויר: הרחקת מזהמים ממערכות פליטה תעשייתיות.
טיפול במים: פירוק מזהמים אורגניים במים מזוהמים, אחת השיטות היעילות לטיהור מים היא יצירת אוזון מפלזמה של חמצן שבאוויר.
פירוק פסולת מסוכנת: הופכים את הפסולת לפלזמה בטמפרטורה גבוהה, המפרקת את החומר הביולוגי ליסודות ראשוניים וכך לא משתחררים לאטמוספירה גזי שריפה.
סולם יעקב: קשת חשמלית עולה למעלה בין שני מוטות מתכת המתרחקים אחד מהשני ככל שעולה הגובה, כתוצאה מצפיפותו הנמוכה של האוויר המיונן שבמסלול הקשת.
קרני קשת: מתקן הדומה לסולם יעקב אשר מותקן על שנאי מתח גבוה, ונועד לכבות קשתות חשמליות שנוצרו כדי להגן על שנאים ורכיבים אחרים במערכת הובלת החשמל מפני נזקים העלולים להיגרם כתוצאה ממתח יתר.
כאשר המתח מגיע לרמה מסוימת, נוצרת קשת חשמלית, שמקצרת את הרכיב ומגנה בכך עליו ממתח יתר.
לאחר מכן, היא עולה במוטות של קרני הקשת ונכבית.
אם הגורם של מתח היתר נעלם, הקשת לא תיווצר שוב.
השפעה מזיקה של קשת חשמלית
קשת חשמלית יוצרת הפרעות במעברים של רשתות חשמל ותקשורת.
כאשר מפסק חשמלי נסגר או נפתח, נוצר ניצוץ בין שני חלקי המפסק.
במהלך חלקיק שנייה של הניצוץ קשת זו גורמת לפריצה של זרם גבוהה בין חלקי המפסק ולהתחממותו.
התופעה מתרחשת ברשתות חשמל ארציות של מתח גבוהה מאד, (מתח של מאות אלפי וולטים) וגם במפסק ביתי, ועד למערכות הפעלה ותקשורת גם במתח נמוך.
התוצאה היא הפרעות בהספקת זרם, הפרעה בקליטה ושידור, פגיעה בתוכנות ואפליקציות במחשבים ונזק לרכיבים במכשירים ומחשבים.
הפרעות כאלה נוצרות גם מברקים אף שמהווים ניצוץ חשמלי ולא קשת חשמלית.
שימוש בטכנולוגית הקשת החשמלית בתעשייה עשוי גם לגרום לסיכון לאדם, בגלל עוצמת האור והקרינה האולטרה סגולה, האנרגיה ושחרור פלזמה לסביבה.
קשת חשמלית מייננת את החמצן והחנקן שבאוויר והופכת אותם לאוזון ותחמוצות חנקן.
קשת טבעית היא תצורת סלע טבעית בדמות קשת המאפשרת מעבר תחתיה, בדומה לגשר.
רוב הקשתות הטבעיות נוצרו כאשר שכבת סלע רכה יחסית, דוגמת אבן גיר או אבן חול, נשחקה ונעלמה, וסלע קשיח יותר נותר מעליה בדמות קשת.
רוחבה וגובהה של הקשת זהה לאלה של הסלע שנשחק, והוא עשוי לנוע מסנטימטרים בודדים ועד מאה מטרים ויותר.
לעיתים מכונה קשת טבעית בכינויים "גשר טבעי" או "חלון טבעי", והדבר עשוי להיות מושפע מממדיה, מדרך היווצרותה, מהעובדה שהיא שימשה כגשר למעבר בני אדם עליה, או כ"חלון" למעבר דרכה, או אף לנבוע מסיבות שרירותיות.
קשתות טבעיות נוצרות בתהליכי סחיפה שמואצים על ידי עצמים הידרוגרפיים, דוגמת הים או נהרות, על ידי מזג האוויר (רוח, קרח או משקעים), או כתוצאה מבליה.
קשתות טבעיות נוצרות על ידי הים לאורכו של החוף בשתי דרכים עקריות.
בקו חוף שבו שכבות סלע נצבות לים במאונך, פועל כוחם של הגלים על רכס הסלע המאונך לכיוון תנועתם, ושוחק את הקרקע מצדדיו.
כאשר הסלע מתמוטט בסופו של דבר, הקשת נוצרת.
כאשר שכבות הסלע משתרעות במקביל לקו החוף, שוחקים הגלים את הקרקע הרכה עד להתמוטטותה, ובידוד של הקרקע הקשיחה יותר, שעשויה לקבל צורת קשת.
נחלים היוצרים קשת טבעית, עושים זאת בדרך של זרימה השוחקת את הסלע, עד שהנחל עובר דרכו ומשלים את תצורת הקשת.
תהליך היווצרותן של קשתות טבעיות הנוצרות על ידי פגעי מזג האוויר, מתחיל בסדקים, המתרחבים על ידי סחיפה ובליה, וחושפים רכסי קרקע מבודדים זה מזה.
התהליך מתקדם וקשת טבעית עשויה להיווצר עם קריסתו ובלייתו של הסלע.
היקוות מים או שכבות קרח עשויה גם היא להוביל להיווצרות קשת, כתוצאה מבליה כימית.
קשת השלום הוא מונומנט בדמות שער ניצחון בגובה 20.5 מטרים הנמצא על גבול ארצות הברית–קנדה במעבר הגבול בין בליין, וושינגטון, ארצות הברית וסארי, קולומביה הבריטית, קנדה.
הקשת נמצאת ב"פארק קשת השלום" שחלקו הצפוני נמצא בקנדה וחלקו הדרומי בארצות הברית.
הקשת עצמה שוכנת בדיוק על קו הגבול כאשר חלקה בקנדה וחלקה בארצות הברית.
הקשת נבנתה ב-1921 על ידי סם היל , איש עסקים אמריקאי שהשקיע רבות בצפון-מערב ארצות הברית בתחילת המאה ה-20 לזכר הסכם גנט שנחתם ב-1814 וסיים את המלחמה בין ארצות הברית ובריטניה.
על גג הקשת שגובהה 20.5 מטרים מתנוססים דגלי ארצות הברית וקנדה (כל אחד בצד שלו), וכתובת חקוקה באבן על האפריז.
בצד האמריקאי חקוק המשפט "ילדיה של אם משותפת" ובצד הקנדי חקוק המשפט "משכן משותף באחדות משותפת".
בתוך הקשת רשומה ההקדשה "שהשער הזה לא ייסגר לעולם" בשני הצדדים.
מעבר הגבול מחבר את כביש בין-מדינתי 5 (I-5) המוביל מכיוון קליפורניה וסיאטל מהצד האמריקאי לכביש 99 בצד הקנדי הממשיך לוונקובר.
מעבר גבול זה לא נסגר מעולם ומסמל את השלום בין שתי המדינות.
שמו הרשמי של מעבר הגבול בצד הקנדי הוא "מעבר דאגלס" על שמו של סר ג'יימס דאגלס, המושל הראשון של קולומביה הבריטית.
בזכות הקשת, מעבר הגבול נקרא בפי אנשים רבים "מעבר גבול קשת השלום".
מעבר הגבול של דגלאס, הידוע גם כמעבר קשת השלום, הוא מעבר הגבול השלישי העמוס ביותר בין ארצות הברית לקנדה עם כ־3,500 עד 4,800 מכוניות העוברות בו מדי יום.
אתר האינטרנט של הפארקים בקולומביה הבריטית מציין כי שטח הצד המנוהל בקנדה של פארק קשת השלום הוא תשעה דונם.
אתר האינטרנט של פארקי המדינה האמריקניים מציין כי שטח החלק המנוהל על ידי ארצות הברית בפארק קשת השלום גם הוא כתשעה דונם.
בשנת 1952 הזמר האפרו-אמריקאי פול רובסון לא הורשה לצאת מגבולות ארצות הברית ובכך נמנעה יציאתו להופעה בקנדה, ממש מעבר לגבול.
הוא החליט למחות על כך והופיע מהצד האמריקאי כאשר מאות קנדים עומדים מעבר לגבול ורואים את הופעתו המאולתרת על משאית עם מרכב שטוח.
קשת סרליאנית היא מערך אדריכלי הבנוי מעל חלון או מעבר בין עמודים, שבו המרווח האמצעי מקורה בקשת חצי עגולה, וכל אחד מן המרווחים המצויים משני צדדיו מקורה במערכת של קורות אופקיות.
טיפוס זה של קשת מכונה על-שם האדריכל האיטלקי סבסטיאנו סרליו שהביא אותה בכתביו.
דוגמה נאה לשימוש רב החוזר על עצמו בקשת מסוג זה עשה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו בבניין הבסיליקה הניצבת במרכז העיר ויצ'נזה.
קשת סרגיוס (לטינית: Arcus Sergii, "קשת הסֶרגִיים") היא שער ניצחון רומי עתיק בעיר פולה, בקצהו הדרומי של חצי האי איסטריה שבצפון-מערב קרואטיה.
הקשת קרויה על שמם של שלושה אחים בני משפחת סרגיה בעלת ההשפעה בעיר, שהשתתפו בקרב אקטיום (31 לפנה"ס).
הקשת נבנתה בשנים 29–27 לפנה"ס.
הקשת הוקמה בצמוד לשער העיר כסמל לניצחון הקרב המכריע באקטיום בין הצי של אוקטביאנוס (לימים אוגוסטוס קיסר) לבין הצי של מרקוס אנטוניוס.
בנייתה מומנה בידי סַלביה פוֹֹסטוּמה סרגיה, רעייתו של אחד האחים, הטריבון לפידוס.
שמות בני המשפחה חרותים על אבני הקשת.
השער הקטן עם העמודים הקורינתיים נבנה כחזית של שער גדול יותר בחומות העיר, והעיטורים עוצבו בצד הפונה אל העיר.
התגליפים ששרדו הם מן התקופה ההלניסטית המאוחרת.
השער משך, ועודו מושך, את תשומת לבם של אמנים רבים, בהם מיכלאנג'לו ופיראנזי.
קֶשֶׁת כַּף הַיָּד הָעֲמֻקָּה (TA: arcus palmaris profundus) היא רשת עורקית בכף היד הנוצרת מהשקה בין חלקו הסופי של עורק החישור לענף הכפי העמוק של עורק הגומד.
קשת כף היד העמוקה שוכנת על פני בסיסיהן של עצמות המסרק והשרירים הבין-גרמיים, והיא מכוסה על ידי הראש המלוכסן של השריר מתוויך האגודל, הגידים הכופפים של האצבעות והשרירים התולעיים.
הקשת מקורבת יותר בכסנטימטר לעומת קשת כף היד השטחית.
לצדה נע בכיוון הנגדי, כלומר לעבר צדה החישורי של כף היד, הענף העמוק של עצב הגומד.
מהקשת יוצאים עורקי מתוך היד הכפיים.
קשת כף היד העמוקה, כמו גם השטחית, היא עדות לאספקת הדם המקבילנית לכף היד, שבבסיסה עומד מבחן אלן.
קֶשֶׁת כַּף הַיָּד הַשִּׁטְחִית (TA: arcus palmaris superficialis) היא רשת עורקית בכף היד הנוצרת מהשקה של עורק הגומד, אשר מהווה את עיקר התרומה לה, עם הענף הכפי השטחי המגיע מעורק החישור.
הקשת מרוחקת יחסית לקשת כף היד העמוקה, מרחק של כסנטימטר, בערך בקו קצה האגודל כאשר הוא מוצדד באופן מרבי.
מן הקשת יוצאים שלושה מעורקי האצבעות הכפיים המשותפים, וממשיכים מטה על פני השרירים התולעיים השני, השלישי והרביעי, בהתאמה.
כל אחד מהם מקבל דם גם מאחד מעורקי מתוך היד הכפיים.
סמוך למפרקי מתוך היד והגלילים, כל עורק אצבע כפי משותף מתפצל לשני עורקי אצבעות כפיים מיוחדים.
הקשת, כמו גם הקשת העמוקה, היא עדות לאספקת הדם המקבילנית לכף היד, שבבסיסה עומד מבחן אלן.
בחלק מהאנשים לא הענף הכפי השטחי משלים את הקשת, אלא עורק האגודל הראשי, עורק האצבע החישורי או עורק התווך.
קשת פרסה היא סוג של קשת מבנית דמוית פרסה, המכונה גם לעיתים "קשת מורית" או "קשת חור-מנעול".
קשת הפרסה הייתה אלמנט אדריכלי נפוץ באדריכלות אסלאמית ובמיוחד באדריכלות המורית של ספרד וצפון אפריקה החל מהמאה ה-8 בתקופת ספרד המוסלמית.
בקשת פרסה הבסיס צר יותר מהאזור הרחב של חצי העיגול של הקשת.
קשתות פרסה נבנו גם לפני התקופה האסלאמית, למשל בבפטיסטריום מהמאה ה-2 על שם יעקב הקדוש בנציבין שבסוריה.
קיימות קשתות פרסה גם במבני הויזיגותים, הנוצרים ששלטו בספרד לפני הכיבוש המוסלמי של ספרד, ויש המשערים שחלק מקשתות אלה נבנו בתקופה הרומית של ספרד או אף לפניה.
כך למשל בכנסייה על שם הקדושה אולליה שבלוגו בספרד הכוללת שרידי מקדש רומי עם קשת פרסה .
למרות הדוגמאות שלמעלה, היה זה בספרד שקשת הפרסה נפוצה ביותר והתפתחה לצורתה האופיינית החל מהמאה ה-8. קשת הפרסה אומצה ופותחה תחת השלטון המוסלמי של בית אומייה בספרד, אשר הקצינו את עקמומיות הפרסה והדגישו אותה גם לעיתים על ידי שימוש בצבעים מתחלפים לאורך הקשת.
ניתן לראות זאת בקנה מידה גדול למשל במחראב שבמסגד קורדובה .
סגנון זה של קשת פרסה התפשט אחר כך בכל אל-אנדלוס והאזור ואומץ גם על ידי האמירויות המוסלמיות של ספרד שבאו אחר כך - כולל בשושלות המוסלמיות של טאיפה, מוראביטון, אל-מוואחידון, ובממלכת גרנדה תחת שושלת בנו-נאסרי (למרות שהמשיך השימוש גם בקשתות רגילות ואחרות).
המוזערבים (נוצרים תחת שלטון האסלאם בספרד או צאצאיהם) השתמשו בקשתות פרסה גם כאמצעי קישוטי בכתבי קודש מאוירים.
השימוש בקשת פרסה התפשט גם אל מעבר לאל-אנדלוס ונעשה בה שימוש למשל במסגד הגדול בקירואן שבתוניסיה (המחראב משנת 862), מסגד אבן טולון בקהיר משנת 879, ובמסגד מוחמד אבן חאירון משנת 866 גם בקירואן, שבו קשת הפרסה מקבלת צורה מעט מחודדת.
סגנון אמנות מודחאר (מודחאר הם מוסלמים שנשארו בלי להתנצר בספרד שלאחר הרקונקיסטה) שהתפתח במאות ה-12 עד ה-17 המשיך במסורת של קשת הפרסה.
קשתות פרסה התפשטו אל מעבר לעולם המוסלמי והיו נפוצות בסגנון ה"תחייה המורית" (סגנון אדריכלי אקזוטי בעקבות התלהבות כללית מהמזרח באמצע המאה ה-19), שהיה גם בשימוש נרחב בבתי-כנסת של התקופה.
קשתות פרסה חדרו גם לשימוש באדריכלות אינדו-אסלאמית בהודו, כמו בשער של מתחם קוטוב בדלהי מהמאה ה-13, ואחר כך בסגנון ה"תחייה האינדו-אסלאמית" תחת השלטון הבריטי בהודו במאה ה-19.
קשת ירחית (באנגלית - moonbow), היא קשת הנוצרת לאור ירח ולא מאור שמש ישיר.
מלבד ההבדל במקור האור, היווצרותה זהה לזו של קשת שמש (או קשת בענן): היא נגרמת כתוצאה משבירת אור ברסיסי מים, כמו שמתרחש במפל, והיא ממוקמת תמיד בחלק הנגדי לירח מנקודת המבט של הצופה.
קשתות ירחיות חיוורות בהרבה מקשתות הנוצרות מול אור שמש, בגלל כמות האור הקטנה יותר המשתקפת מפני הירח.
מכיוון שהאור בדרך כלל קלוש מכדי לעורר את המדוכים (קולטני הצבע) בעיניים אנושיות, קשה לעין האנושית להבחין בצבעים בקשת ירח.
כתוצאה מכך נראה לעיתים קרובות שמדובר בקשת ירחית לבנה.
עם זאת, הצבעים בקשת ירחית יופיעו בתצלומים של חשיפה ארוכה.
הזמן המיטבי לצפות בקשתות הירח הוא כאשר הירח מלא או הכי קרוב לכך, מפני שבשלבים אלו הוא זורח במלוא העוצמה.
כדי שקשתות הירח יהיו בעלות הסיכוי הגדול ביותר להופיע, מיקומו של הירח צריך להיות נמוך בשמיים (בגובה של פחות מ־42 מעלות, ורצוי נמוך יותר) ולא להיות מטושטש על ידי ענן.
בנוסף, שמי הלילה חייבים להיות חשוכים מאוד.
מכיוון שהשמיים אינם אפלים לחלוטין בירח מלא בזמן זריחתו או שקיעתו, פירוש הדבר שניתן לחזות בתופעה רק שעתיים עד שלוש לפני זריחת השמש (זמן עם צופים מעטים), או שעתיים עד שלוש שעות לאחר שקיעת השמש.
כמו כן, חייבות להיות טיפות מים (למשל מגשם או רסיסי מים ממפל) מול הירח.
שילוב דרישות אלו הופך את הקשתות הירחיות לנדירות בהרבה מקשת גשם המיוצרת על ידי השמש.
קשתות ירחיות עשויות להיראות גם כאשר גשם יורד במהלך זריחת ירח מלא בקווי רוחב קיצוניים בחודשי החורף, כאשר השכיחות של שעות החושך נותנת הזדמנות רחבה יותר להתבוננות בתופעה.
תופעת הקשת הירחית במפלי ויקטוריה
מפלי ויקטוריה הם אחד המקומות הבודדים בכדור הארץ בהם ניתן לחזות בתופעה שנקראת קשת ירחית.
מטיילים רבים מכל העולם פוקדים את המקום כדי לחזות בתופעה המרהיבה.
תקופת השיא של העונה הרטובה, בדרך כלל בין ינואר ומרץ, היא התקופה הטובה ביותר לחזות בתופעה.
התנאים הטובים ביותר הם כאשר ריסוס המים במפל נמצא בשיאו בזרימה של "מים גבוהים" מינואר עד יולי, כאשר החודשים האחרונים הם אידיאליים מכיוון שהם מבטיחים שמים בהירים.
החודשים האופטימליים להתרחשות התופעה בזימבבואה ובזמביה הם חודשי יוני, יולי ואוגוסט.
בחודשים אלו אין כיסוי עננים גדול, זרימת המים גבוהה אך לא בכמות גדולה אשר עלולה למחוק את רקע המפלים.
לקבלת חוויה ייחודית, מומלץ לצאת אל יער הגשם בזימבבואה או ליער הגשם הזמבי במהלך ירח מלא.
במהלך תקופה זו הפארקים נפתחים למשך 3 לילות וניתן להגיע אל מפלי ויקטוריה ולחזות בקשת הירחית בצורתה המלאה.
נקודת הצפייה הטובה ביותר היא בזמביה מקטרקט המזרחי לאחר השקיעה, כאשר הירח עולה במזרח וקשת הירח מתהווה מעל מפלי הקשת.
יער הגשם בזימבבואה מציע כמה נקודות תצפית טובות - קטרקט השטן בין השעות 7 ל -10 בערב ומפלי המיין מחצות הלילה.
בחודשי העונה היבשה של ספטמבר, אוקטובר, נובמבר ותחילת דצמבר, אין ריסוס מהמפלים או שהוא מאוד נמוך, על כן, קשתות הירח יהיו חלשות וניתן יהיה לראות אותן מנקודות מבט מסוימות.
תופעת קשת ירחית במפלי ויקטוריה מתרחשת בשילוב של מספר גורמים:
1. ביום של ירח מלא.
הכולל את הלילה שלפני הירח המלא, הלילה של הירח המלא ולילה אחריו.
2. כאשר כמות המים במפל מספיקה, זרימת מים גבוהה, אך לא גבוהה מידי, כך שרסיסי המים העולים מהמפל יגיעו לגובה של עשרות מטרים.
4. שמים בהירים כך שאור הירח לא יתפזר.
הפארק הלאומי מפלי ויקטוריה שבזימבבואה פתוח למבקרים בלילות אלו של ירח מלא ומאפשר לראות את תופעת הקשת הירחית.
מקומות נוספים בהם התופעה מתרחשת
במספר מקומות בעולם ניתן לחזות בקשתות ירחיות, ובקשת הנוצרת בערפל.
בארצות הברית ניתן לראות קשתות כאלה בקרבת מפלים שונים ובהם מפלי ניאגרה בניו יורק, הפארק הלאומי יוסמיטי בקליפורניה, ומפלי קמברלנד, בסמוך לקורבין קנטקי, מפלי ויקטוריה באפריקה, בגבול בין זמביה לזימבבואה ואגמי פליטביצה בקרואטיה, ידועים בעיקר בזכות רסס המים היוצר את הקשת הירחית בהם.
קשתות ירח נראות באופן סדיר גם ביערות העננים של קוסטה ריקה, בעיירות הרים כמו מונטו ורדה וסנטה אלנה.
הדבר מתרחש כאשר ענני ערפל מוסעים מהקריביים על ידי רוחות קרות המכונות Christmas Winds, רוחות אלו נושבות מסוף דצמבר עד סוף ינואר או תחילת פברואר.
ענני הערפל יוצרים משטר זרימה דמוי פסים ולכן שמם הפופולרי בספרדית הוא Pelo de Gato או 'שיער חתול'.
קשתות ירח מתרחשות בחלק זה של קוסטה ריקה כמעט בכל ירח מלא בחודשים דצמבר עד פברואר.
הקשתות הנגרמות על ידי משטר זרימה זה אינן מוגבלות רק לשעות שלפני עלות השחר, אלא יכולות להתרחש גם לאחר השקיעה, אך יש צורך בירח מלא או כמעט מלא.
קשתות ירח נמצאות גם בקאאי, הוואי, כאשר הירח עולה במזרח בזמן שיורד גשם קל.
בנוסף, בזמן הזוהר הצפוני ניתן לעיתים לראות קשתות ירח באזורים מסוימים (למשל ב-Godafoss שבאיסלנד).
קשת סיפור או קשת נרטיבית הוא סיפר מתמשך המסופר באמצעות פרקים במדיות לסיפור סיפורים כמו טלוויזיה, חוברות קומיקס, רצועות קומיקס, משחקי לוח, משחקי וידאו, מאנגה, אנימה וסרטי קולנוע, כאשר כל פרק מכיל אלמנטים של דרמה.
הנרטיב העלילתי בקשת הסיפור לא ייפתר בחוברת אחת (במקרה של קומיקס, לדוגמה) או בפרק אחד (במקרה של סדרת טלוויזיה), אלא הסיפור יתפתח לאורך מספר רב של חוברות או פרקים.
החלוקה הטלוויזיונית לפרקים שכיחה מאוד בקומדיות ומופיעה במיוחד באופרות סבון.
בסרט הוליוודי טיפוסי, קשת הסיפור סובבת אחר מערכה בת שלושה חלקים.
פורמט הובקומיקס משתמש יותר בקשתות סיפור מאשר קומיקס עיתונים, וזאת מאחר שלרובו יש ארכיב מקוון שזמינים בו פרקים קודמים.
קשתות סיפור היו קיימות שנים רבות.
המונח עצמו הוטבע בשנת 1988 בסדרת המותחן "סוכן סמוי" ואומץ לשימושים אחרים.
מטרתה של קשת סיפור היא להניע דמות או מקרה ממצב אחד למשנהו כדי לגרום לנקודת מפנה.
שינוי שכזה או טרנספורמציה מתרחשים לרוב בתור נפילה מחן טרגית או להיפוך דפוס התנהגות.
צורה שכיחה להיפוך מסוג זה היא העברתה של דמות מרגע של חולשה לרגע של חוזק.
כך למשל, אדם עני יוצא למסע הרפתקאות שבסופו זוכה בעושר, או שאדם בודד מתאהב ומתחתן.
צורה אחרת של סיפור סיפורים שמציע שינוי או טרנספורמציה של דמות היא ב"מסע הגיבור", כפי שניתן לראות בתאוריה של ג'וזף קמפבל במגנום אופוס שלו משנת 1949, "הגיבור בעל אלף הפנים".
קשתות סיפור בטלוויזיה וברדיו היו קיימות מאז תור הזהב של הרדיו.
כך למשל, רצועות הדוקו-דרמה של רשת הרדיו של NBC משנת 1946, The Fifth Horseman, אשר כללה קשת סיפור בת ארבעה פרקים הנוגעת לשרשרת אירועים היפותטיים המתרחשים לאורך שני עידנים עתידיים בעקבות שואה גרעינית.
הדבר בא לידי ביטוי בתעשיות טלוויזה במדינות בהן השימוש בסיפורים בעלי פרקים רבים הוא הנורמה, לדוגמה "דוקטור הו" של הממלכה המאוחדת, כמו גם סדרות אנימה רבות.
בעשורים האחרונים, סדרות טלוויזיה רבות המבוססות על קשתות סיפור, כמו זיכיון המדע בדיוני "V", היו קצרות מועד והתקשו למצוא קהל יעד.
נוסף על כך, הן לעיתים רחוקות משודרות בסינדיקציה (דוגמה לכך היא הנובלה הטלוויזיונית המדע-בדיונית "בבילון 5").
אולם, עלייה במכירות של סדרות טלוויזיה דרך פורמט DVD ו-DVR עבד לטובת חברות ההפקה דרך הפורמט של עונות, כשכל עונה מאוגדת לאוסף DVD אחד.
קשתות סיפור לעיתים מחולקות לעלילות משנה משלהן.
אמצעי נוח להבדיל בין פרק לפרק הוא השימוש בשם הפרק.
קיימים פרקים שעלילתם ברובה אינה חשובה לקשתות הסיפור המרכזיות והם נועדו למלא את החסר.
כך למשל, פרקי "מפלצת השבוע" של סדרות כמו "תיקים באפלה", "באפי ציידת הערפדים" ו"אנג'ל".
סדרות קומיקס אמריקאיות רבות נכתבות עם קשתות סיפור בנות ארבע עד שש חוברות כחלק מסדרה מרכזית אחת.
קשתות סיפור קצרות ניתנות למכירה באמצעות אוגדנים , והן נגישות יותר לקהל הצרכנים מאשר ההמשכיות הבלתי נגמרת שהייתה נחלתן של חוברות קומיקס אמריקאיות מהעבר.
מדיות המאנגה והאנימה הן דוגמה טובה לסיפורים המכילים קשתות סיפור.
כך למשך, סדרות האנימה של הרוח במעטפת ונאון ג'נסיס אוונגליון כוללות בכל עונה 26 פרקים, כאשר כל עונה מתייחסת לעלילה אחת.
סדרות אנימה ארוכות יותר מכילות יותר מקשת סיפור אחת, למשל בליץ', וואן פיס, נארוטו, יו-גי-הו!
סדרת האנימה דרגון בול Z מאמצת ארבע קשתות סיפור מהמאנגה עליה היא מבוססת, המכונות "סאגות", כשבכל אחת קיים אנטגוניסט וסיפור מקורי משלו.
קשת קופידון היא תו פנים המדמה את הקימור הכפול של השפה העליונה האנושית לקשתו של קופידון, אל האהבה והתשוקה המינית במיתולוגיה הרומית.
פסגות הקשת חופפות את העמודות הפילטרום (crista philtrae) המעניקות מראה בולט לשפה.
המונח נפוץ בספרות, לרוב משתמשים בו הקשורים לדיבור ולפה.
קשת טעמים היא רשת שיווק מזון ישראלית שפעילה משנת 2002. הרשת עוסקת ביבוא ושיווק של מגוון מוצרי מזון.