tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את ינואר החל מקארתי בכך שלא הבטיח להתמודד מול ג'ונסון בפלורידה, אולם אישר מחדש את כוונתו לנצח את ג'ונסון בניו המפשייר.
למחרת היום התארח בתוכנית ברשת ABC.
הוא טען שממשלת צפון וייטנאם מוכנה לדון בנושאי שלום, ושיש לעצור את ההפצצות באזור כדי למנוע את ההסלמה.
הנשיא ג'ונסון התכונן לנאום מצב האומה, ומקארתי ביקש זמן שידור זהה מרשתות הטלוויזיה לאחר שהנשיא טען שמקארתי וקנדי משתפים פעולה.
מאוחר יותר באותו החודש, נאם בפני 6,500 אנשים בפנסילבניה וביקר את הממשל על כך שסירב לנהל משא ומתן עם צפון וייטנאם.
רוברט קנדי הכריז שיתמוך בג'ונסון כמועמד, אף על פי שטען שמקארתי ישפיע לחיוב על ג'ונסון, שחשב שייבחר לבסוף.
בסוף ינואר, ערך מקארתי מסע בחירות בסנט לואיס וטען שהמלחמה היא נגד המסורת האמריקנית.
הוא הכריז ש"לאף אומה אין זכות" ל"השמיד אומה" בשם ניסיון לבנות מדינה חדשה.
בנוסף הביע את תמיכתו בנרמול היחסים עם קובה.
לאחר שבעה שבועות של מערכת בחירות, הגיע מקארתי למסקנה שנאומיו התקבלו כשירה ולא כמסרי בחירות.
הוא נסע ברחבי קליפורניה וכותרות עיתונים שאלו האם הוא רצה לנאום נאומים צדקניים או לסיים את המלחמה.
מקארתי ועובדי המטה שלו ניסו לשפר את המצע שלו.
מקארתי תכנן לבקר במיאמי, ומנהיגי המפלגה תכנו לערוך עצרת משלהם במדינה.
לא היה ברור אם התוכנית התפתחה בבית הלבן, אולם הם ניסו למשוך את תשומת הלב מהופעתו של מקארתי.
מטרת ביקורו הייתה לקדם את מועמדותו בפלורידה, במערכת הבחירות של ה-28 במאי.
הוא נאם בנושא זכויות האזרח, וטען שיידרשו בין שלושים לחמישים שנים כדי למלא את ההבטחות לשחורים.
לאחר נאומו, החליטה ועדת הדמוקרטים המקומית להעניק לו את הצירים ממדינת פלורידה.
סקר חשף שאף חבר קונגרס לא ראה ברצינות את מועמדותו של מקארתי מול ג'ונסון.
עם זאת, הוא קיבל את תמיכת איגוד האמריקנים לפעולה דמוקרטית, שבפעם הראשונה מזה עשרים שנה לא תמכו בנשיא הדמוקרטי.
מאוחר יותר, הכריז מקארתי שישתתף בבחירות בפנסילבניה, והגיש 3,400 חתימות במועד האחרון להרשמה.
בתחילת מרץ האשימה התקשורת את מקארתי בכך שמסע הבחירות שלו התחיל לדשדש.
הוא נכשל במניעת פיליבסטר דרומי נגד חוק זכויות האזרח אותו חוקק הסנאטור השני ממינסוטה, וולטר מונדייל.
למרות הכישלון, לצערו של סגן הנשיא האמפרי בחרו שלושה מחוזות ממינסוטה בצירים תומכי האמפרי לאסיפות המפלגתיות, והנשיא ג'ונסון החליט לא להתמודד במסצ'וסטס, כך שהמקארתי זכה ב-72 צירים.
באותו פרק זמן, השקיע מקארתי מאמץ רב בניו המפשייר, בתקווה לשפר את מעמדו לפני מערכת הבחירות המקדימות.
ג'ונסון טען שהקומוניסטים מצפים שיתמכו במקארתי.
מקארתי קישר בין ההצהרה ובין מקארתיזם, בהתייחסות לסנאטור ג'וזף מקארתי מוויסקונסין.
מקארתי זכה להתנדבות ערה של סטודנטים ופעילי שלום שנסעו לניו המפשייר וערכו מסע בחירות מדלת אל דלת.
חלקם גילחו את שיערם הארוך ואת זקנם, מזכרת מתקופתם כנערי פרחים, בתהליך שכונה "להתנקות עבור ג'ין" ("Get clean for Gene").
המתנדבים פעלו במרץ והתקשורת החלה להתעניין במסע הבחירות שלו.
הסקרים טענו שהתמיכה במקארתי עומדת בין עשרה לעשרים אחוזים.
למרות העובדה שלא ניצח, הוא הדהים את הפרשנים כשהשיג 42.2% מהקולות, לעומת 49.4% לג'ונסון.
התקשורת תיארה זאת כניצחון עבורו, ורוברט קנדי הכריז על כניסתו למירוץ ב-16 במרץ.
הכרזתו של קנדי לא השפיע על מקארתי.
הוא נותר מחויב לצעירים שתמכו בו וטען שהוא מתאים לנשיאות יותר מקנדי.
מקארתי התמקד בוויסקונסין והתכונן לקראת מערכת הבחירות באפריל.
הוא פרסם מודעות בעיתונים ושיפר את המצע שלו.
הוא קרא לעוד סיוע ממשלתי לחינוך, חיזוק החקלאים, העלאת שכר המינימום, בניית לפחות מיליון יחידות דיור בכל שנה, והקצאת משאבים למניעת זיהום.
בוויסקונסין, ביקר את ממשלת דרום וייטנאם, בטענה שיהיה "נדיב מדי" אם יתאר אותה כמושחתת ודיקטטורית.
הוא הכריז על כוונתו להיכנס למירוץ באינדיאנה ובפלורידה, וקיווה להתחרות גם בקליפורניה.
ב-31 במרץ, הכריז הנשיא ג'ונסון במפתיע על פרישתו מהמירוץ ושלא יתמודד על כהונה נוספת.
כיוון שהנשיא ג'ונסון פרש מיד לפני הבחירות בוויסקונסין, ניצח מקארתי בקלות למרות שלא התמודד מול יריבו החדש, רוברט קנדי, שלא יכול היה להתמודד עקב איחור בתאריך הגשת המועמדות.
הסקרים חשפו שמקארתי הרוויח יותר מכולם בגלל פרישתו של ג'ונסון, ושיש לו 22% תמיכה, עלייה של 11%, בפיגור של שני אחוזים בלבד מאחורי האמפרי, שעוד לא נכנס למירוץ, ושל 15% מאחורי קנדי.
הוא נסע לפנסילבניה מאוחר יותר באותו החודש, כדי להתכונן לקראת מערכת הבחירות בסוף אפריל.
הוא שוחח בנושא פרשת פואבלו, וטען שארצות הברית צריכה להיות מוכנה לשלם כופר לפעמים, אם שולחים ספינות לחופי מדינות שלא מכבדות את החוק הבינלאומי.
הוא הבהיר שהוא לא חושב שיש לשלם את הכופר, והסכים עם המשא ומתן שניהל הנשיא ג'ונסון בנושא.
הוא השווה בין עצמו ובין קנדי, וטען שהוא ותיק יותר בנושאי זכויות האזרח.
ב-23 באפריל, ניצח מקארתי בבחירות בפנסילבניה, כשהוא מנצח את קנדי, שאמנם לא התמודד אולם שמו נרשם בידי תומכיו.
כעבור חודש, ניצל מקארתי את הידרדרותו של קנדי בסקרים, ועקף אותו בהפרש של שני אחוזים, כשהוא במקום השני מאחורי האמפרי.
הסקרים טענו שמקארתי הוא בעל סיכויים טובים יותר לנצח את ריצ'רד ניקסון בבחירות, כשהוא מוביל עליו עם 40% לעומת 37%.
במהלך מסע בחירות באינדיאנה, ביקר מקארתי את שני יריביו.
הוא טען שיש שלושה סוגים של אחדות לאומית: גישתו של האמפרי של ניהול דברים ללא הבחנה, גישתו של קנדי לשלב בין אינטרסים שונים, וגישתו שלו, לקרוא לכולם להיות אחראיים עד כמה שיוכלו, שהוא טען שהייתה הגישה המתאימה ל-1968. מקארתי הפסיד באינדיאנה אולם קיבל 27% מהקולות לעומת 42% לקנדי.
כעבור ארבעה ימים, ניצח בסקר של טיים מגזין.
הסקר בחן מיליון סטודנטים מ-1,200 אוניברסיטאות לגבי העדפותיהם הפוליטיות, כשקנדי במקום השני.
מקארתי טען בנוגע לתוצאות שהוא יודע את חולשות יריביו.
למחרת היום ניצח קנדי את מקארתי בנברסקה אולם מקארתי לא עצר.
הוא אמר שיתמודד מול קנדי באורגון, קליפורניה ודקוטה הדרומית.
בסוף החודש ניצח את קנדי באורגון בהפרש של 45% לעומת 39%.
הניצחון אפשר לתקשורת לטעון שמקארתי עדיין במירוץ, והוא הפנה את תשומת לבו למערכות הבחירות בדקוטה הדרומית ובקליפורניה כעבור חודש.
מקארתי וקנדי השקיעו מאמצים בקליפורניה בתחילת יוני, והאחרון הכריז שיפרוש מהמירוץ אם יפסיד.
שני המועמדים הופיעו בטלוויזיה, ומקארתי ביקר את ההופעות בגלל סירובו של קנדי להתעמת איתו.
ב-5 ביוני, נורה רוברט קנדי בלוס אנג'לס לאחר שניצח בקליפורניה ובדקוטה הדרומית.
מקארתי ביטל מיד את תוכניותיו לערוך מסע בחירות והתבצר בחדר המלון שלו תחת שמירה כבדה.
קנדי מת למחרת היום, וצירים רבים שלו עברו לתמוך בהאמפרי בעוד שדעת הציבור עברה למקארתי.
מקארתי הוכה בצער מהאירוע, ושקל לפרוש מהמירוץ.
לאחר הלוויה של קנדי, נפגש מקארתי עם ג'ונסון והאמפרי כדי לדון בעתיד המפלגה.
כבר מאוחר יותר באותו החודש היה ברור שלמקארתי אין סיכוי ושהאמפרי ייבחר.
לאחר סיום הבחירות המקדימות, השקיע מקארתי את יולי בניסיון לפתות צירים לא מחויבים ובהבהרת עמדותיו.
הוא המשיך להתנגד למלחמה, וטען שייסע לפריז כדי לדון בשלום עם צפון וייטנאם.
רבים טענו שהביקור יהיה טעות, ושאסור להכניס פוליטיקה מפלגתית לדיונים.
לאחר מכן תמך בג'ון גלן ובעמדת הוועדה הדמוקרטית שלו לבקרה על נשקים.
מקארתי טען שיש לפתח מערכת בה נשק יימכר רק למתאימים.
מצד שני, טען שמכירת אקדחים צריכה להיות בסמכות המדינות.
כעבור שבוע, הציע תוכנית למלחמה ברעב, שתסייע למיליוני אמריקנים גוועים, בטענה שזאת הדאגה הראשונה של המדינה.
כעבור שישה ימים, הגיע מקארתי לג'ורג'יה, וניסה לגייס לעצמו עוד צירים כדי להתמודד מול סגן הנשיא האמפרי.
למחרת היום, ביקר בפיטסבורג ונכח באספה שקיווה שתעזור לו להשיג את הצירים מפנסילבניה ואת קולות השחורים.
מקארתי אתגר את האמפרי לסדרת עימותים בנושאים מסוימים, והאמפרי הסכים לעימות אחד לפני הוועידה.
בסיום החודש, לקראת הוועידה הדמוקרטית, ניסה מקארתי לשנות כמה חוקים בוועידה, והתמקד בעיקר בעובדה שכל מדינה נאלצה להצביע כגוש אחד, מה שחיזק את מנהיגי המפלגה.
השיטה נועדה לפצות על הובלתו של האמפרי במספר הצירים, והשתמש בה דוייט אייזנהאואר ב-1952 מול רוברט טאפט.
תוכניתו של מקארתי להשיג עוד צירים נפגעה כשהסנאטור ג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית נכנס למירוץ כיורשו של קנדי, מה שפילג את מתנגדי האמפרי.
בינתיים, האשים מטה מקארתי שיושב ראש הוועידה תומך בהאמפרי.
הם ביקשו את התפטרותו אולם הוא סירב וטען שהוא מתייחס לכולם בצורה שווה.
לקראת הוועידה, נראה היה שהאמפרי מוביל מבחינת הצירים על מקארתי, כשמקגוורן הרחק מאחור.
אולם צירים רבים עדיין לא החליטו, ושלושת המתמודדים נלחמו.
בינתיים, ברחובות שיקגו התרחשו אירועי מחאה נגד המלחמה כש-6,000 חיילים ו-18,000 אנשי המשמר הלאומי הגנו על בניין הוועידה.
האמפרי נבחר בסיבוב הראשון, למרות העובדה שמקארתי היה זה שהשיג את רוב הקולות בבחירות המקדימות.
המהומות התחזקו, ותומכי מקארתי דרשו ממנו להתמודד מול ניקסון, האמפרי וג'ורג' וולאס בבחירות.
מקארתי הכריז שלא יתמודד ופרשף אם כי גם לא הכריז על תמיכתו בהאמפרי.
עם סיום מסע הבחירות שלו, הכריז מקארתי שהוא התכוון להוכיח שתושבי המדינה יכולים לבחור בחירה נכונה, אולם הפוליטיקאים חששו מכך.
סירובו של מקארתי לתמוך בהאמפרי גווע באוקטובר, כשהמועמד לשעבר החל להציב תנאים למועמד הדמוקרטי.
הוא דרש שינוי בגישה לגבי מלחמת וייטנאם, שינוי מערכת הגיוס, ורפורמה בבחירות המקדימות.
האמפרי שוחח עם מקארתי בטלפון, וטען שיהיה מוכן להסכים לכך, אולם שהוא משתמש "בדעות שלו" כמועמד.
בסוף אוקטובר, הכריז מקארתי שיתמוך בהאמפרי, אולם לא הצהיר עוד הצהרות.
ניקסון ניצח בבחירות, ומקארתי קיבל 20,721 קולות בקליפורניה ו-2,751 באריזונה, בה היה מועמדה של "המפלגה החדשה" שהתנגדה למלחמה.
מקארתי חזר לפוליטיקה בניסיונו להיבחר כמועמד בבחירות של 1972, אולם לא הצליח בבחירות בניו המפשייר ובוויסקונסין ולכן פרש.
אילינוי הייתה המדינה היחידה בה התמודד מקארתי באופן פעיל.
הוא השיג 38% לעומת 59% לאדמונד מאסקי.
לאחר 1972, עזב את המפלגה הדמוקרטית ורץ כמועמד עצמאי בבחירות של 1976. הוא נקט בעמדה ליברטריאנית בנושא זכויות האזרח, הבטיח ליצור תעסוקה מלאה ולקצר את שבוע העבודה, תמך בפירוק מנשק גרעיני, תקף את שירות הכנסות הפנים, והכריז את מי ימנה אל הקבינט אם ייבחר.
הוא בעיקר לחם נגד חוקים במערכת הבחירות שהגבילו את מספר המועמדים וביקש מהבוחרים לסרב למערכת הדו מפלגתית.
המאבקים המשפטיים שלו במהלך הבחירות, ותנועה תומכת חזקה, אפשרו לו להתמודד בשלושים מדינות והקלו על הרשמת מועמדים שלישיים בבחירות הבאות.
בקליפורניה ובוויומינג, למרות העובדה שלא נרשם, בוחריו כתבו את שמו על פתקי ההצבעה.
במדינות רבות לא היה לו עמית למרוץ, אולם היו לה חמישה עשר מועמדים שונים במדינות בהן נדרש לכך.
מקארתי השיג 740,460 קולות, מעט פחות מאחוז, וסיים במקום השלישי.
לשיא הצלחתו הגיע באורגון, שם קיבל 40,207 קולות ו-3.90%.
מקארתי התנגד לחוקי מימון מסע הבחירות מתקופת ווטרגייט, והיה לתובע בתיק בו בית המשפט העליון של ארצות הברית טען שסעיפים מסוימים מחוקי מימון מסע הבחירות הן בלתי חוקתיים.
מקארתי ואחרים, ביניהם המפלגה הרפובליקנית של מיסיסיפי והמפלגה הליברטריאנית הצליחו להוביל לביטול המגבלות על תקציב בבחירות ומימון ציבורי.
ב-1980, לאחר כישלונו של ג'ימי קרטר כנשיא (הוא טען שקרטר היה הנשיא הגרוע ביותר שהיה למדינה), הופיע בתשדיר עבור מועמדה של המפלגה הליברטריאנית, אד קלארק.
לבסוף תמך ברונלד רייגן, אחד מהדמוקרטים הרבים שעשו זאת.
ב-1982, ניסה מקארתי להיבחר לסנאט במינסוטה אולם הפסיד למארק דייטון בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית, כשדייטון משיג 69% לעומת 24%.
בבחירות של 1988, כמה מפלגות שמאל בחרו בו כמועמדם.
הוא תמך בפרוטקציוניזם, ביוזמת ההגנה האסטרטגית ובביטול המערכת הדו מפלגתית.
ב-1992, הוא חזר למפלגה הדמוקרטית והתמודד בבחירות בניו המפשייר לקראת הבחירות של 1992, אולם לא נכח בעימות הטלוויזיוני הראשון.
הוא ומועמדים אחרים מחו על כך וניסו להיכלל בעימותים, דבר שלא עלה בידם.
מקארתי, בניגוד לשאר, היה דמות מוכרת.
לאחר שעזב את הסנאט ב-1971, הפך לעורך בכיר של מגזין.
מקארתי כתב שירה בשנות השישים, ועליית מעמדו הפוליטי הובילה לעניין גובר בכתביו.
"אם מישהו מכם הוא משורר בסתר, הדרך הטובה ביותר לפרוץ היא לרוץ לנשיאות", כתב ב-1968. בנוסף פרסם אוסף שירים.(.)
למקארתי ולאשתו, אביגיל, היו חמישה ילדים, כריסטופר ג'וזף מקארתי (30 באפריל 1946 – 30 באפריל 1946), אלינור מקארתי האוול (נולדה ב-30 באוקטובר 1947), מרי אביגיל מקארתי (29 באפריל 1949 – 28 ביולי 1990), מייקל בנט מקארתיי (נולד ב-5 באפריל 1952) ומרגרט אליס מקארת (נולד ב-17 ביולי 1956).
ב-1969, עזב מקארתי את אשתו לאחר עשרים וארבע שנות נישואין אולם לא התגרש ממנה.
הוא היה מעורב ברומן עם כתבת CBS מריה מקלאפין (29 בדצמבר 1929 - 14 בספטמבר 1998) עד למותה.
מקארתי מת מסיבוכים של מחלת פרקינסון בגיל שמונים ותשע ב-10 בדצמבר 2005, בבית אבות בוושינגטון בו גר כמה שנים.
הספיד אותו הנשיא לשעבר ביל קלינטון.
לאחר מותו, קראה מכללת הקדוש ג'ון את מרכז המדיניות הציבורית שלה על שמו.
המפלגה הדמוקרטית ערכה טקס לזכרו בוועידה הלאומית של 2008 בדנבר, ב-28 באוגוסט 2008. בטקס הזיכרון הוצגו תמונות של דמוקרטים שמתו מאז הוועידה ב-2004. התמונה שלו הציגה רק את שמו השני, כך שהוא נקרא "הסנאטור ג'וזף מקארתי, על שם הסנאטור הרפובליקני המפורסם מוויסקונסין שהיה מעורב במסע אנטי קומוניסטי.
ב-2009, ייסדה האוניברסיטה על שם הקדוש ג'ון, בה למד, פרס על שירות ציבורי על שמו.
מסמכיו של מקארתי כחבר קונגרס וכסנאטור זמינים למחקר.
יוג'ין סקאליה הוא משפטן אמריקאי שכיהן כמזכיר העבודה של ארצות הברית מספטמבר 2019 עד ינואר 2021. סקאליה, בנו של אנטונין סקאליה, מונה לתפקיד בידי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בעקבות עזיבתו של אלכסנדר אקוסטה, וטרם למינויו היה עורך דין פרטי והפרקליט הראשי במחלקת העבודה בממשל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
סקאליה נולד באוגוסט 1963 בקליבלנד שבאוהיו, בנם של מורין (לבית מקארתי) ואנטונין סקאליה, לימים שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא למד באוניברסיטת וירג'יניה, שם סיים את לימודי כלכלה בהצטיינות, נוסף על לימודי תואר משני במדע המדינה.
לאחר מכן למד סקאליה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו, שם היה העורך הראשי כתב העת המשפטי של האוניברסיטה וקיבל תואר דוקטור במשפטים בכבוד.
בשנים 1985–1987 היה עוזרו של מזכיר החינוך של ארצות הברית ויליאם ג'.
בשנים 1992–1993 שימש כעוזר המיוחד של התובע הכללי של ארצות הברית ויליאם בר.
סקאליה עסק בעריכת דין פרטית בוושינגטון הבירה ובלוס אנג'לס שבקליפורניה.
בשנת 2000 ייצג משרד עורכי הדין שלו "גיבסון, דאן וקראטצ'ר" את מושל טקסס ג'ורג' ווקר בוש בדיוני בית המשפט העליון על אודות הספירה החוזרת בפלורידה במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000.
ב-2001 מונה סקאליה בידי הנשיא בוש לפרקליט המדינה הראשי לענייני עבודה, ונכנס לתפקיד זה ב-2002. באותה העת הואשם על ידי חברי המפלגה הדמוקרטית בסנאט של ארצות הברית ואיגודי עובדים בכך שהוא עוין כלפי עובדים ונמתחה ביקורת על מאמריו נגד הארגונומיה.
מנגד, פקידים במחלקת העבודה של ארצות הברית תיארו את סקאליה כ"תומך נלהב בהתדיינות משפטית על מנת לאשש את זכויות העובדים, הן ברמת המשפט והן ברמת הערעור".
ב-2019 נכתב בעיתון "הניו יורק טיימס" כי סקאליה נהג בעברו לייצג את וולמארט וחברות אחרות שהתנגדו לאיגודי עובדים ולחוקי עבודה נוקשים יותר.
במהלך הקריירה שלו בעריכת דין פרטית, לסקאליה היסטוריה של הגנה על תאגידים גדולים מפני תקנות עבודה פיננסיות.
מאז 2003 הוא הגן על חברות מוול סטריט מפני פיקוח כספי.
לסקאליה יצא מוניטין כה אנטי-רגולטורי, שעשוי להתבטא במאמר של העיתון בלומברג תחת הכותרת: "תובע את הממשלה?
ב-18 ביולי 2019, הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על כוונתו למנות את סקאליה למזכיר העבודה של ארצות הברית, במקומו של אלכסנדר אקוסטה.
ב-26 בספטמבר אישר הסנאט את מועמדותו ברוב של 53–44. סקאליה הושבע לתפקידו בידי סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס ב-30 בספטמבר.
עם ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, סיים את כהונתו באופן מידי.
יוג'ין זאקרט נולד בניו יורק.
הוא למד בבתי ספר יסודיים ותיכוניים מקומיים, סיים את לימודי בית הספר התיכון בסולסברי, קונטיקט ואת לימודי תואר בוגר אוניברסיטה הוא סיים ב-1933 באוניברסיטת ייל.
הוא למד במסלול המשולב של בית הספר למשפטים של ייל ושל בית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הארוורד בחסותו של מי שלימים כיהן כשופט בית המשפט העליון, ויליאם אורוויל דאגלס.
מסלול זה, שהיה ניסיון חלוצי של שתי האוניברסיטאות, העניק השלמה במנהל ללומדי המשפטים כדי לטפח מודעות לבעיות העסקיות של הלקוחות המשפטיים.
לאחר תום לימודיו היה זאקרט לחבר הן בלשכת עורכי הדין של ניו יורק, והן בזו של קונטיקט.
בהמשך הוא היה לחבר בלשכת עורכי הדין של מחוז קולומביה.
ב-1940 הוא היה למרצה בתחום היחסים בין הממשל לעסקים בבית הספר למנהל עסקים של הרווארד, ובהמשך היה לעוזר הדקאן.
בעת עבודתו בהארוורד הוא שירת גם כיועץ מיוחד לגנרל המפקד של חילות האוויר של צבא ארצות הברית לפיתוח כלי פיקוח סטטיסטיים.
ב-1944 התגייס זאקרט לצי ארצות הברית כקצין בדרגת לוטננט ועבד במשרד ראש המבצעים הימיים, שהם הוא הוצב להיות אחראי על תוכנית השליטה במלאי של הצי.
בספטמבר 1945 הוא השתחרר מהצי והיה לעוזר האחראי על מנהל עודפי הציוד, סטיוארט סימינגטון.
בפברואר 1946, כאשר מונה סימינגטון עוזר מזכיר המלחמה לענייני אווירייה, היה זאקרט לעוזרו המיוחד.
עם העברת "חוק הביטחון הלאומי של 1947" (National Security Act of 1947), שכתוצאה ממנו מונה סימינגטון כמזכיר חיל האוויר הראשון, מונה זאקרט כעוזר המזכיר.
עיקר עיסוקיו היו בתחומי המנהל.
הוא סייע לכונן את תוכנית "ניהול השליטה באמצעות השליטה בעלות" של סימינגטון, יוזמה שנוהלה בחיל האוויר על בסיס דמוי-עסקי, וכלל שימוש בנוהגים תעשייתיים כקנה מידה להנהגת נוהלי חיל האוויר.
זאקרט ייצג את חיל האוויר בהכנתו של תקציב שנת 1950, שהיה התקציב המשותף הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית של שלוש זרועות הכוחות המזוינים.
ההישג שזאקרט החשיב כזה שהביא לו את הסיפוק הרב ביותר מבחינה מקצועית, נבע מהוראתו של הנשיא הארי טרומן ב-1948 שדרשה מכל זרועות הכוחות המזוינים לבטל את ההפרדה הגזעית.
בשיתוף עם לוטננט גנרל אידוואל ה.
אדוארדס, ראש מערך כוח האדם של חיל האוויר, הוביל זאקרט את תוכנית יישום השילוב הגזעי.
בנוסף, שימש זאקרט חבר בוועדה הבין-זרועית שהוקמה על ידי מזכיר ההגנה ג'יימס פורסטל לפתח מערכת משפטית צבאית אחידה עבור מחלקת ההגנה.
זאקרט נשאר בצוות מזכירות חיל האוויר גם תחת תומאס פינלטר שהחליף כמזכיר את סימינגטון, והיה אחראי על הטיפול בבעיה השנויה במחלוקת והמייגעת של המרכיבים האזרחיים של החיל, כולל כוחות המילואים והמשמר הלאומי של חיל האוויר.
בשעה שפינלטר התרכז יותר בנושאים כלליים, כמו היחסים עם נאט"ו ופיתוח הנשק הגרעיני, זאקרט עסק בתפעול היומי של המחלקה.
בפברואר 1952, כאשר הוא עזב את תפקידו כעוזר המזכיר כדי להתמנות כחבר בוועדה לאנרגיה אטומית, הוא השאיר אחריו את המערכת לבקרת העלויות של חיל האוויר שרשמה נקודת שיא חדשה בניהול עסקי יעיל של גוף צבאי, והוא רכש מוניטין אישי כאחד מפקידי הממשל הבכירים הצעירים ביותר בממשל.
בדצמבר 1960 המליץ מועמדו של הנשיא הנבחר ג'ון פיצג'רלד קנדי לתפקיד מזכיר ההגנה, רוברט מקנמארה, על זאקרט כמועמד לתפקיד מזכיר חיל האוויר.
בינואר 1961 הוגש ואושר מינויו.
כמי שהיו מאחוריו כמעט שש שנים של פעילות במסגרת חיל האוויר, היה זאקרט מוכן בצורה טובה יותר לתפקידו והיה ברשותו ידע בנוגע למחלקתו ועל המבנה הארגוני שלה בהשוואה לכל אחד מקודמיו.
זאקרט היה מעורב במחלוקות שהיו קשורות למערכות הנשק נורת' אמריקן XB-70 ולקירי, GAM-87 סקיבולט, וה-TFX (בהמשך F-111 ארדוורק) ובנוגע למעורבות הישירה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
הן זאקרט, והן ראש מטה חיל האוויר, גנרל תומאס ד.
וייט, התנגדו להחלטות הממשל לקצצ במיזם ה-XB-70. מאוחר יותר הודה זאקרט שהוא שגה בקידום מפציץ זה בשל פגיעותו להגנות האויב.
ה-TFX היה מטוס קרב-הפצצה שתוכנן ונבגנה הן לחיל האוויר והן לצי.
במשא ומתן על פיתוח מטוס זה, תמך זאקרט בעמדת הממשל, שהיה מעוניין בבניית המטוס, מול עמדתו של חיל האוויר שלא היה מעוניין בו.
בעשותו כן, הוא הביא את יחסיו עם פיקוד חיל האוויר למתיחות ואיבד את מידת האמון שלהם בו.
בדצמבר 1962, כאשר בוטל מיזם טילי הסקיבולט, החזיקו זאקרט ומטה החיל בעמדה משותפת, באותו אופן בו הם היו במהלך הוויכוח על מיזם ה-XB-70, אל מול עמדתו של מזכיר ההגנה והממשל.
זאקרט מצא את עצמו לעיתים קרובות כ"איש הביניים", בתווך בין חיל האוויר מצד אחד ומזכיר ההגנה והממשל מצד שני.
זמן קצר לאחר סיום תפקידו בספטמבר 1965, העניק חיל האוויר לזאקרט פרס, שניתן מדי שנה בחודש ספטמבר לקצין בדרגת גנרל או לפקיד אזרחי בכיר על "עשייה ניהולית יוצאת מן הכלל".
פרס זה הנציח את מחויבותו של זאקרט לניהול בריא ויעיל של חיל האוויר.
זאקרט עצמו נכח בכל טקסי הענקת פרס זה מאז ועד 1998.
עד לפרישתו ב-1988, המשיך זאקרט לעסוק בעריכת דין, עסק בייעוץ והתמיד בעניין רב השנים שלו בממשל.
במשך השנים הוא שימש כחבר דירקטוריון בכמה חברות קטנות בעלות זיקה טכנולוגית.
יוג'ין זאקרט נפטר ב-5 ביוני 2000, בגיל 88, כתוצאה מסיבוך של דלקת ריאות.
יוג'ין מייקל סיימון הוא שחקן אנגלי.
ידוע בגילום דמותו של ג'רום קלארק מהסדרה "בית אנוביס" של ערוץ ניקלודיאון ושל לאנסל לאניסטר מהסדרה "משחקי הכס" של רשת HBO.
סיימון נולד ב-11 ביוני 1992 בלונדון, אנגליה, למשפחה נוצרית.
הוא בנם של אנטון ותרזה (לבית סטופפורד) לסיימון יש אח גדול – צ'ארלס סטיבן ואחות קטנה – פלייר.
הוא התחנך בבית ספר דאונסייד בסאמרסט ובבית ספר בריאנסטון בדורסט.
את תפקידו הראשון כשחקן החל ב-2003 בסדרה "My Dad's the Prime Minister" בתפקיד הארי למשך 4 פרקים.
ב-2004 הופיע בסדרת הפשע "Murder in Suburbia" כג'וש טיילור ובסדרה "Noah and Saskia" בתור אדי.
ב-2005 שיחק לראשונה בסרט הקומדיה קזנובה של לאסה הלסטרם בתור ג'קומו קזנובה הצעיר בן ה-11. אותה שנה שיחק גם בסרט הטלוויזיה משפחתי וחיות אחרות, המבוסס על אוטוביוגרפיה תחת אותו שם את חוקר הטבע ג'רלד דארל הצעיר.
בין תפקידיו ידוע בתור יהודה בן חור הצעיר בסדרה בן חור מ-2010, ג'רום קלארק מהסדרה בית אנוביס (2011–2013) של ערוץ ניקלודיאון ושל לאנסל לאניסטר מהסדרה משחקי הכס (2011–2012, 2015–2016).
במקור נבחן לתפקיד ג'ופרי באראתיאון, אך זה ניתן לשחקן ג'ק גליסון.
+שנהסרטתפקידהערות2005קזנובהג'קומו קזנובה הצעיר2006Alpha Maleפליקס מתושלח הצעיר2013Before I Sleep יוג'ין דבלין הצעיר2015Edenקנפיק2017הדייריםשון נלי2018Kill Ben Lykבן ליק2021Sensationאנדרו קופרTBAJump Outרובין
יוג'ין קונטורוביץ' הוא פרופסור למשפט המתמחה במשפט חוקתי ומשפט בינלאומי.
קונטורוביץ' הוא מומחה לתחום שיפוט גלובלי, שוד ימי והסכסוך הישראלי-ערבי.
משמש כראש מחלקת משפט בינלאומי בפורום קהלת.
קונטורוביץ' למד משפטים באוניברסיטת שיקגו והחל ללמד שם בגיל 26. לאחר מכן התמחה אצל השופט ריצ'רד פוזנר בבתי המשפט לערעורים של ארצות הברית במחוז השביעי.
ב-2011 הפך לעמית מחקר למחקרים מתקדמים באוניברסיטת פרינסטון ולאחר מכן הוענק לו פרס פול באטור על ידי האגודה הפדרליסטית לחוקרים מתחת לגיל 40.
מ-2011 ועד 2018 עבר קונטורוביץ' כפרופסור באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
מ-2018 ואילך משמש כפרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים על שם אנטונין סקאליה באוניברסיטת ג'ורג' מייסון.
קונטורוביץ' טבע את המונח "gaolbalization" הלחם בסיסים של המילים "gaol" (בית סוהר) ו-"globalization" (גלובליזציה): כאשר מדינה שולחת את עודפי האסירים שלה למאסר במדינה אחרת.
קונטורוביץ' מתנגד לחרם על ההתנחלויות
ב-2015 הופיע בפני ועדה מיוחדת של בית הנבחרים של ארצות הברית בנושא.
קונטורוביץ' הוא עמית מחקר של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, ומשמש כראש מחלקת משפט בינלאומי של פורום קהלת.
קונטורוביץ' כותב לעיתים בוושינגטון פוסט ובג'רוזלם פוסט.
קונטורוביץ' נולד בקייב, אוקראינה והיגר לארצות הברית עם הוריו בגיל 3. ב-2013 עלה לישראל עם אשתו וארבעת ילדיו.
מתגורר ביישוב נווה דניאל ומנהל אורח חיים דתי.
הוא אחיו של אריה קנטורוביץ - פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
יבגני יבגנייביץ' לנסריי , נכתב לעיתים קרובות גם יוג'ין לנסריי, היה גרפיקאי רוסי, צייר, פסל, פציפיסט, ומאייר מקושר לקבוצת "מיר איסקוסטווה" ("אמנות העולם").
לנסריי נולד בפבלובסק, רוסיה, פרבר של סנט פטרסבורג.
הוא בא ממשפחה אמנותית רוסית בולטת ממוצא צרפתי.
אביו, יוג'ין אלכסנדרוביץ' לנסריי, היה פסל.
סבו ניקולס בנואה, ודודו לאון בנואה, היו אדריכלים מפורסמים.
דוד אחר, אלכסנדר בנואה, היה אמן מוערך, מבקר אמנות, והיסטוריון שימור.
סבא רבא שלו היה המלחין הרוסי יליד ונציה קטרינו קאבוס.
אחותו, זינאידה סרבריאקובה, הייתה ציירת, ואילו אחיו ניקולאי היה אדריכל.
בת דודתו, נדיה בנואה, הייתה אמו של פיטר יוסטינוב.
אביו יוג'ין לנסריי, שהיה גם אמן, מת בגיל צעיר, בן ארבעים, כשבנו היה בן אחת עשרה.
עם זאת, הדוגמה של אביו, זיכרונות מכל מה שהיה קשור לחייו וליצירתו השפיעו על אישיותו לעתיד.
כפי שהוא העיד על כך בבגרותו.
האמן בילה את ילדותו באוקראינה, באחוזה קטנה של אביו.
לאחר מותו של אביו, עברה אמו עם ילדיה לסנט פטרסבורג, לבית אביו, המכונה בחוגי האמנות "בית בנואה ליד ניקולה מורסקוי" .
לנסריי לקח את שיעוריו הראשונים בבית הספר לציור של החברה האימפריאלית לעידוד האמנויות בסנט פטרסבורג בין השנים 1892 ל-1896. לאחר מכן נסע לפריז, שם המשיך את לימודיו באקדמיה קולרוסי ובאקדמיה ז'וליאן בין השנים 1896 ל-1899.
לאחר שחזר מצרפת לרוסיה, הצטרף לנסריי ל"מיר איסקוסטווה", תנועת אמנות רוסית משפיעה בהשראת כתב עת אמנותי בעל אותו שם, שנוסד ב-1899 בסנט פטרסבורג.
חברים בולטים נוספים בקבוצה כללו את דודו של לנסריי אלכסנדר בנואה, קונסטנטין סומוב, וולטר נובל, לאון באקסט ודמיטרי פילוסופוב.
כמו חברים אחרים במיר איסקוסטווה, הוא היה מוקסם מ"האבק הנוצץ" של אמנות הרוקוקו, ולעיתים קרובות פנה להיסטוריה ולאמנות הרוסית של המאה ה-18 כדי לקבל השראה.
יוג'ין לנסריי היה צעיר יותר מהמאסטרים של מיר איסקוסטווה ובתחילה פעל כתלמידם.
השיטה היצירתית והשקפות האסתטיות שלו התפתחו תחת השפעתו והדרכתו של אלכסנדר בנואה, אם כי, לפי כמה היבטים של כישרונו, ייתכן שלנסריי עלה על המורה שלו.
עבודותיו המשמעותיות הראשונות בתחום ציור והגרפיקה נוצרו בסוף 1890 - תחילת המאה ה-20. עיקר האינטרסים היצירתיים של האמן הופנו באותה תקופה לנוף ה"היסטורי", בעיקר האדריכלי.
ציור הקיר המהולל ביותר של לנסריי ממוקם בתקרת תחנת הרכבת מוסקבה קזנסקי (1933–1934).
מלבד מקומה וקנה המידה שלה, המאפיין הייחודי של עבודה זו הוא שהיא נעשתה באמצעות צבע טמפרה, האהוב כל כך על האמן.
אבל הוא עבד עם מדיות שונות, ותחום פעילותו כלל לא רק אמנות ציורי קיר אלא גם אמנות יפה, גרפיקה, איור ותפאורה תיאטרלית.
לראשונה, לנסריי החל לעבוד בתיאטרון בתחילת שנות ה-1900, כשהוא מחווה את התשוקה לציור תיאטרון, שאפיינה כמעט את כל נציגי הדור המבוגר של קבוצת מיר איסקוסטבה.
לנסריי היה החבר הבולט היחיד במיר איסקוסטווה שנשאר ברוסיה לאחר המהפכה של 1917. בהיותו נציג של הציור המסורתי (לא של תנועת האוונגרד) ושל הבורגנות, לא היה לו ביקוש רב בממשלה הסובייטית החדשה במשך זמן רב.
גם אחותו מצאה את הגישה המהפכנית זרה לאמנותה, וב-1924 היא ברחה לפריז.
לנסריי עצמו שנא את המשטר הסובייטי החדש שהיה צריך לחיות בו לאחר 1917. זה התייחס להבנתו שלו את דרכה ההיסטורית של רוסיה והדיכויים האדירים כלפי קרוביו וחבריו הקרובים (חלקם היגרו וחלקם נהרגו) .
בפברואר 1932 הוא השאיר פתק ביומניו: 'יש התרוששות מדהימה של הציבור.
זוהי מטרת הממשלה להביא את כולם למצב של עוני, שכן קל יותר לנהל את העניים והרעבים'.
לנסריי עזב את סנט פטרסבורג ב-1917 ובילה שלוש שנים בדאגסטן.
התעניינותו גברה במהלך מסעות שנעשו בתחילת שנות ה-20 ליפן ואנקרה, טורקיה.
בשנת 1920, הוא עבר לטיבליסי, ג'ורג'יה.
במהלך שהותו בג'ורג'יה, הוא הרצה באקדמיה הממלכתית לאמנויות של טביליסי (1922–1934) ואייר את הנובלות הקווקזיות של ליאו טולסטוי.
לנסריי עזב את גורגיה ב-1934, והתיישב במוסקבה, שם עסק בקישוט תחנת הרכבת קזנסקי במוסקבה ומלון מוסקבה.
באותה תקופה עבד לנסריי גם כמעצב תיאטרלי .
שלוש שנים לפני מותו, הוא זכה בפרס סטלין, ובשנת 1945 הוענק לו התואר אמן העם.
הוא מת במוסקבה בגיל 71.
אלכסי שצ'וסב, האדריכל הרוסי המפורסם, היה אחראי על כל תהליך קישוט תחנת הרכבת התחתית.
בשנת 1916 נשכרו שצ'וסב, בנואה, סרבריאקובה, ולנסריי כדי לתכנן את הקישוטים והציורים עבור תחנת הרכבת קזנסקי, אך המהפכה הפסיקה את התוכניות.
בשנת 1932 הייתה השנה שבה בוצעה הרפורמה הממלכתית באדריכלות בברית המועצות, והאדריכלות ה'סטליניסטית' עם סגנונה המונומנטלי הפכה לקנונית.
לנסריי, צייר מונומנטלי מנוסה עם דעות שמרניות, הוזמן מטביליסי למוסקבה כדי להמשיך לעבוד בקישוטי תחנת הרכבת המרכזית.
הוא היה אחראי על המסעדה שנמצאת בפנים.
בציורים של 1932–1934, לנסריי ניסה להראות מאפיינים ספציפיים של כל אזור מצויר.
לדוגמה, את מורמנסק מייצג צוות ספינה, בעוד שחצי האי קרים מתוארת על ידי אישה טטארית חייכנית על רקע שמיים בהירים, עצים אקזוטיים ונגר עובד.
בינואר 1934, לאחר הדבקת הבד הראשון על התקרה כתב לנסריי: "יום מפנה, אדיר: היום הדביקו את התמונה הראשונה, קרים.
הוא נראה קטן, עלוב, לגמרי לא ציורי, לגמרי לא מונומנטלי...
בגלל הבנייה הבלתי סדירה של הבניין, התקרות הגבוהות והאור הבלתי צפוי, התמודד האמן עם קשיים להפוך את הציור לבהיר ומורגש.
מלבד מקומה וקנה המידה שלה, מאפיין ייחודי של עבודה זו הוא שהיא נעשתה באמצעות צבע טמפרה.
האמן גם העדיף לצייר על קנבס שהוצמד לאחר מכן לתקרה.
אבל, בעוד שלנסריי התאכזב מהשימוש הבלתי הולם שלו בטכניקה, חברי הוועדה לא היו ממש מרוצים מהנושא של ציוריו של לנסריי.
מאוחר יותר, הם יאמרו שבפרויקטים שלו חסר רעיון "סוציאליסטי עמוק" ויאשימו אותו בשימוש ביותר מדי סמלים ואלגוריות מופשטות.
לנסריי המשיך לעבוד על הציורים המונומנטליים האלה לאחר סיום המלחמה.
לאחר מותו נאלצו אמנים אחרים לסיים את העבודה על פי הסקיצות שהשאיר.
התקרה המעוטרת של תחנת הרכבת קזינסקי נראית מוזר מאוד: ציורים סובייטים כבדים בגוונים חומים נראים אבודים בין יציקות טיח מוזהבות.
חלק זה של הבניין משמש כטרקלין, שבו אנשים שרוכשים כרטיסים למחלקת עסקים יכולים להמתין.
בכל ערב ראש השנה יש במה בנויה בה מוצגות מופעי ילדים ומנגנים קונצרטים של מוזיקה.
ב-1932 השלים לנסריי שתיים מיצירותיו המונומנטליות בארמון התרבות ( "הבית המרכזי לתרבות וטכנולוגיה של הרכבת הדרומית") בחרקוב.
אחד מהם נקרא "פרטיזנים של הקווקז מצדיעים לצבא האדום והשני מפגש של חברי קומסומול עם האיכרים של קרים".
עם הזמן, הציורים הידרדרו ולעיתים קרובות הוסתרו.
בזמן משחקי יורו 2012, הם שוחזרו.
שני ציורי קיר אלו הם היצירות המונומנטליות היחידות של יוג'ין לנסריי שנשמרו באוקראינה והדוגמאות היחידות של ציורי קיר משנות ה-30 הקיימות בחרקוב.
אף שהיו הרבה ציורי קיר בחרקוב בתקופה שלפני המלחמה, כמעט כולם נהרסו במהלך המלחמה או נעלמו במהלך תיקונים, או הושמדו בכוונה.
באוקראינה ב-2015, ציורי הקיר האלה שצייר לנסריי בחרקוב היו בסכנת הרס.
על שימורם התקיים דיון ציבורי.
מאחר שלא ניתן היה לפרש את היצירה החזותית כתעמולה קומוניסטית ישירה, ביקשו גורמים רשמיים מהמדינה להעניק לה מעמד של מורשת תרבותית.
יוג'ין אלכסנדר דה קוק (באפריקאנס: Eugene Alexander de Kock; נולד ב-29 בינואר 1949) הוא קולונל בדימוס במשטרת דרום אפריקה.
בתקופת שלטון האפרטהייד שימש כמענה ומתנקש מטעם המשטרה.
קוק הקים את "מדור C10" באגף הביטחון, אשר חטפה עינתה ורצחה מתנגדי אפרטהייד רבים.
בעיתונות הבינלאומית הוא נודע בכינוי "הרע הראשי".
לאחר נפילת שלטון האפרטהייד, נשפט קוק בפני ועדת האמת והפיוס.
הוא הודה בכל פשעי היחידה שתחת פיקודו, ואף מסר עדות נגד בכירים רבים אחרים במשטר האפרטהייד.
בשנת 1996 הוא נשפט והורשע בשמונים ותשעה אישומים ונידון ל-212 שנות מאסר.
קוק נולד ב-29 בינואר 1949. הוא תואר לימים כ"ילד שקט שלא היה אדם אלים".
עם זאת, אביו חינך אותו ואת אחיו ללאומנות אפריקנרית וגזענית.
הוא חלם לשרת בצבא ולהיות קצין.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, הוא החל ללמוד בגימנסיה צבאית בפרטוריה.
הוא הוצב בגבול בוטסוואנה ונלחם ביחידות החבלה של הקונגרס הלאומי האפריקני שניסו לחדור לדרום אפריקה.
עם זאת, הוא החליט לא לעבור לשירות קבע בצבא, ותחת זאת העדיף לשרת במשטרת דרום אפריקה.
הוא התקדם בסולם הדרגות ועבר הכשרה כדי להפוך ללוחם בכוחות המיוחדים.
ב-1978 הוא הוצב בדרום-מערב אפריקה, שהייתה מנדט דרום-אפריקאי.
במהלך מלחמת הגבול של דרום אפריקה כנגד צבא השחרור העממי של נמיביה, הוא הקים יחידת עלית שנודעה בכינוי "Koevoet".
היחידה שלו נחשבה ליעילה מאוד, אולם הואשמה בביצוע מספר רב של פשעי מלחמה.
הישגיו המרשימים גרמו למפקדיו לשקול להקים יחידת עלית קבועה במשטרת דרום אפריקה.
ב-1983 הוצב קוק בחוות פאלקפלאס ממערב לפרטוריה, שם הוקם "מדור C10" (ששמו הוחלף לאחר זמן קצר לשם "מדור C1"), יחידת העלית של אגף הביטחון במשטרת דרום אפריקה.
כעבור שנתיים מונה קוק למפקד היחידה.
תחת פיקודו הפך המדור ליחידה רצחנית שחטפה, עינתה ורצחה מתנגדי משטר.
לאחר נפילת משטר האפרטהייד, נקרא קוק להעיד בפני ועדת האמת והפיוס.
בעדותו, הוא חשף את כל פשעיו ופשעי האנשים שתחת פיקודו.
ב-30 באוקטובר 1996, קוק נידון לשני מאסרי עולם ועוד 212 שנות מאסר בגין פשעים נגד האנושות.
בינואר 2010 פורסם כי קוק מבקש חנינה נשיאותית מהנשיא ג'ייקוב זומה בתמורה למידע נוסף על חוליות המוות של ממשלת האפרטהייד, וכי פגישה בת שלוש שעות בין זומה לקוק הכלוא התקיימה באפריל 2009. דוברו של זומה הכחיש את אמיתות הדיווח.
למרות שבמשפטו הצהיר שהוא לא מתחרט על דבר, בתקופת מאסרו הוא התנצל מספר פעמים בפני המשפחות של קורבנותיו.
שר המשפטים מיכאל מסוטה הודיע ב-30 בינואר 2015 כי קוק קיבל שחרור על תנאי.
במסיבת עיתונאים פורסם כי מועד שחרורו לא יפורסם.
מסוטה אמר עוד כי קוק הביע חרטה על פשעיו ושיתף פעולה עם הרשויות כדי לאתר את השרידים של חלק מקרבנותיו.
יוג'ין ספיצ'ר, באנגלית: Eugene Speicher (5 באפריל 1883 - 11 במאי 1962) היה צייר דיוקנאות, נוף ופיגורטיבי אמריקאי.
הוא היה אחד הריאליסטים הבכירים בדורו, ששמרו על מסורת המנטור שלו, רוברט אנרי.
ספייצ'ר נולד בבאפלו, ניו יורק.
הוא החל את לימודיו באמנות בבית הספר לאמנות אולברייט.
הוא עבר לניו יורק ב-1907 והחל להשתתף בליגת הסטודנטים לאמנות, שם למד אצל ויליאם מריט צ'ייס ופרנק וינסנט דו מונד.
בשנת 1908, הוא זכה בפרס קלי של בית הספר על דיוקן של סטודנטית עמיתה ג'ורג'יה אוקיף.
בשנת 1909 לקח שיעורי חיים עם רוברט אנרי בבית הספר לאמנות בניו יורק, אשר מצא בהם חשיבות רבה לסגנונו המתעצב.
הוא התוודע גם לג'ורג' בלווז, אליו גם התקרב, ולרוקוול קנט, אדוארד הופר, גאי פן דו בואה, ליאון קרול וקליקה של אמנים ריאליסטים שאיתם הוא היה קשור.
ב-1910 נסע לאירופה, שם שהה שנתיים כדי ללמוד את המאסטרים הוותיקים בפריז, הולנד וספרד.
עם שובו, הוא השתקע בניו יורק, ועד מהרה נודע כאחד המבטיחים בקבוצת הציירים האמריקאים הצעירים.
הוא גילה את וודסטוק, ניו יורק, זמן קצר לאחר מכן והחל לחלק את זמנו בין מנהטן לוודסטוק, שם הפך לדמות חשובה ופופולרית במושבת האמנים.
מגיל העשרה, ספיצ'ר החל לקבל זרם קבוע של פרסים והצטיינות.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נחשב לאמן דיוקנאות מוביל באמריקה, שעסק בסגנון ריאליזם.
בין הפרסים שקיבל הייתה מדליית זהב לפורטרט באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה בפילדלפיה בינואר 1920, על ציורו "נערה רוסית".
בשנת 1926 הוענק לו מדליית הזהב של פוטר פאלמר במכון לאמנות של שיקגו עבור "צעיף התחרה".
בשנת 1936 כינה אותו המגזין Esquire הצייר החי החשוב ביותר של אמריקה.
כמו כן, הוענקה לו מדליית הזהב של המקדש באקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות ב-1938 עבור "מריאנה".
שמו של ספיצ'ר, שהיה מוכר בזכות עבודתו על דיוקנאות, אפשר לו לפרנס את עצמו היטב, והוא גם ביצע ציורים של טבע דומם ונופים רבים.
תמיד העדיף נושאים נשיים, הוא גם היה אחד מהמודרניים הבודדים שצייר תמונות עירום, שבזכותם התפרסם.
עם טכניקה חזקה ויכולת מצוינת כשרטט, הקומפוזיציות של ספיצ'ר הן אנליטיות ושיטתיות בעיצובן ובביצוען.
הוא היה מועמד לעמית של האקדמיה הלאומית לעיצוב ב-1912 ולאקדמאי מן המניין ב-1925. ספיצ'ר מונה למנהל האקדמיה האמריקאית לאמנויות ב-1945. עבודתו הייתה גם חלק מאירוע הציור בתחרות האמנות ב- אולימפיאדת הקיץ 1932.
יוג'ין ניומן פארקר היה פיזיקאי אמריקאי שהתמחה בפיזיקה סולארית ופלזמה.
בשנות ה-50, הוא הציע את קיומה של רוח השמש וכי השדה המגנטי במערכת השמש החיצונית הוא בצורת ספירלת פארקר, תחזיות שאושרו מאוחר יותר על ידי מדידות חללית.
בשנת 1987, פארקר הציע את קיומן של ננו-התלקחויות , שמהוות פתרון אפשרי לבעיית החימום הקורונלית .
פארקר קיבל את הדוקטורט שלו מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה ובילה ארבע שנים כחוקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת יוטה.
ב-1955, הצטרף לאוניברסיטת שיקגו ובילה שם את שארית הקריירה שלו, כשהוא מחזיק בתפקידים במחלקה לפיזיקה, במחלקה לאסטרונומיה ואסטרופיזיקה ובמכון אנריקו פרמי.
ב-1967, נבחר פארקר לאקדמיה הלאומית למדעים.
בשנת 2017, נאס"א העניקה לגשושית Parker Solar Probe את שמה לכבודו, זו החללית הראשונה של נאס"א שנקראה על שם אדם חי.
פארקר נולד בהוטון, מישיגן לגלן והלן (מקנייר) פארקר ב-10 ביוני 1927. ב-1948, סיים את לימודי התואר הראשון שלו בפיזיקה באוניברסיטת המדינה של מישיגן.
ב-1951, קיבל דוקטור לפילוסופיה מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה.
לאחר קבלת תואר הדוקטורט, בילה 4 שנים כחוקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת יוטה, לפני שהצטרף לאוניברסיטת שיקגו ב-1955, שם בילה את שארית הקריירה שלו.
שם הוא החזיק בתפקידים במחלקה לפיזיקה, במחלקה לאסטרונומיה ואסטרופיזיקה ובמכון אנריקו פרמי.
ב-1967, פארקר נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים.
באמצע שנות ה-50, פארקר הגה את התיאוריה של רוח השמש העל-קולית וחזה את צורת הספירלה של פארקר של השדה המגנטי הסולארי במערכת השמש החיצונית.
המודל התאורטי שלו לא התקבל מיד על ידי הקהילה האסטרונומית: כשהגיש את התוצאות ל-The Astrophysical Journal, שני סוקרים המליצו על דחייתו.
עורך כתב העת, סוברהמניאן צ'נדראסקאר, דחה את הסוקרים ופרסם את העיתון בכל מקרה.
התחזיות התאורטיות של פארקר אושרו על ידי תצפיות לווייניות כמה שנים מאוחר יותר, במיוחד בעקבות משימת מארינר 2 בשנת 1962.
עבודתו של פארקר הגבירה את ההבנה של קורונה כוכבית , רוח השמש, השדות המגנטיים של כדור הארץ ושל השמש, והאינטראקציות האלקטרומגנטיות המורכבות ביניהן.
הוא פרסם מספר ספרי לימוד, כולל: "שדות מגנטיים קוסמיים" ב-1979, וספר נוסף על שדות מגנטיים באסטרונומיה של קרני רנטגן ב-1994. בשאיפה לטפל בבעיית החימום הקורונלית, הציע פארקר בשנת 1987 כי הקורונה הכוכבית עשויה להתחמם על ידי אינספור "ננו-התלקחויות" זעירות, הדומות להתפרצויות סולאריות מיניאטוריות שמתרחשות על גביי כל פני השמש.
התיאוריה של פארקר הפכה למועמדת המובילה להסבר התופעה.
פארקר היה נשוי במשך 67 שנים לאשתו, נייז'ה, איתה נולדו להם שני ילדים.
1969: מדליית ארקטובסקי של האקדמיה הלאומית למדעים
1969: הרצאת הנרי נוריס ראסל של האגודה האמריקאית לאסטרונומיה
1978: פרס ג'ורג' אלרי הייל, חטיבת הפיזיקה הסולארית של האגודה האסטרונומית האמריקאית, הענקה הראשונה של הפרס
1979: מדליית צ'פמן, החברה המלכותית לאסטרונומיה
1992: מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה
2003: פרס ג'יימס קלרק מקסוול של האגודה האמריקנית לפיזיקה.
ציטוט: "עבור תרומות מכוננות באסטרופיזיקת פלזמה, כולל חיזוי רוח השמש, הסבר על הדינמו הסולארי, ניסוח התיאוריה של איחוי מגנטי וחוסר היציבות המנבאת את בריחת השדות המגנטיים מהגלקסיה."
2010: חבר באקדמיה הנורווגית למדע ומכתבים
2017: נאס"א שינתה את שם הגשושית "Solar Probe Plus" ל-"Parker Solar Probe" על שם פארקר, בפעם הראשונה שכלי חלל נקרא על שמו של אדם חי.
פארקר נכח בחניכתו ב-12 באוגוסט 2018.
2018: מדליה להישג יוצא דופן במחקר של האגודה האמריקנית לפיזיקה.
ציטוט: "עבור תרומות בסיס לפיזיקת החלל, פיזיקת פלזמה, פיזיקת השמש ואסטרופיזיקה במשך למעלה מ-60 שנה."
יוג'ין טאלמדג' היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שנבחר ארבע פעמים כמושל ג'ורג'יה ה-67. היחידי מבין מושלי המדינה לדורותיהם שנבחר בנוסף אליו לארבע תקופות כהונה היה ג'וזף א.
בראון, שכיהן בתפקיד בשנים 1857–1865. בשתי תקופות הכהונה הראשונות שלו כיהן טאלמדג' בשנים 1933–1937, ובתקופת הכהונה השלישית הוא כיהן בשנים 1941–1943. ביולי 1946 נבחר טאלמדג' בפעם הרביעית.
הייתה זו מערכת הבחירות השנייה שנערכה לתקופת כהונה של ארבע שנים במקום שנתיים לאחר שחוקת המדינה האריכה את משך כהונת המושל.
בדצמבר אותה שנה, לפני מועד השבעתו המתוכנן של טאלמדג', הוא נפטר באופן פתאומי ולא זכה לכהן בפעם הרביעית.
יוג'ין טאלמדג' נולד בעיר פורסיית' שבג'ורג'יה כבנם של תומאס וקארי (לבית רוברטס) טאלמדג'.
הוא למד באוניברסיטת ג'ורג'יה וסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים שלה.
טאלמדג' פתח משרד עורכי דין במחוז טלפייר שבג'ורג'יה והצטרף לשורות המפלגה הדמוקרטית.
פעמיים הוא ניסה להיבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, אך בשתי מערכות הבחירות נוצח.
ב-1926 הוא נבחר כנציב החקלאות של המדינה.
ב-1908 העביר בית המחוקקים של ג'ורג'יה, שנשלט על ידי המפלגה הדמוקרטית תיקון לחוקת המדינה שלמעשה שללה את זכות הבחירה מציבור האפרו-אמריקאים בג'ורג'יה.
מהלך זה מיסד את שליטת הדמוקרטים, בדפוס שחזר על עצמו ברוב מדינות הקונפדרציה לשעבר מאז 1890, כאשר מיסיסיפי הייתה המדינה הראשונה שהעבירה חקיקה מסוג זה.
כנציב החקלאות, עשה טאלמדג' שימוש בעיתון של המחלקה שתחת ניהולו להעביר ייעוץ לחוואים וכדי לקדם את השקפותיו הפוליטיות, תוך מתן שבח למעלות של המדיניות הכלכלית לסה פר ושל היוזמה האישית לשיפור רווחתם של החקלאים.
במהלך תקופה זו בה כיהן בתפקידו, פיתח טאלמדג' גם שם של אדם מושחת, אדם שפעל על פי מערכת כללים משל עצמו.
הוא זכה לתמיכה רחבה בקהילות החקלאיות של הלבנים בג'ורג'יה.
"מלקה מורשה ודמגוג גזעני שעמד בראש ממשל שנתמך בכוחותיו של הקו קלוקס קלאן.
הסנאט של ג'ורג'יה הגיע למסקנה שטאלמדג' הפר את חוקי המדינה שבהם נדרש שהתשלומים שנגבו על ידי מחלקת החקלאות עבור דשנים יופקדו בקופת האוצר של המדינה.
נמתחה עליו ביקורת על כך שהוא העביר לכיסו ולבני משפחתו יותר מ-40,000 דולר במשכורות ובהחזרי הוצאות ועשיית שימוש בכספי המחלקה לנסיעות לדרבי של קנטקי.
כשהוא הואשם ב"גניבת" 20,000 דולר כדי להעלות את מחירי החזירים, הוא אמר פעם לקבוצה של חוואים, "ברור, אני גנבתי זאת!
בית הנבחרים של ג'ורג'יה דחה בקשות לפתיחה בהליך הדחה לטאלמדג', אך הסכים להגיש נגדו תביעה להשבת כספי המדינה שהוא הוציא על תוכנית מניפולציית מחירי החזירים.
כאשר הפנה המושל ריצ'רד ראסל הבן את התביעה לתובע הכללי של המדינה, הבקשה להגשת תביעה נגד טאלמדג' נדחתה.
תקופות כהונתו הראשונה והשנייה (1937-1933)
ב-1932 התמודד המושל ראסל בבחירות לאחד המושבים של ג'ורג'יה בסנאט של ארצות הברית.
טאלמדג' התמודד בבחירות אלו למשרת המושל.
הוא פנה לאוכלוסייה הכפרית הלבנה של ג'ורג'יה באמצעות אידיאליזציה של החוואי הקטן, והטיף למה שהוא אמר שהיו הערכים האמיתיים של אמריקה הכפרית, כמו האינדיבידואליזם הקשוח, הסתפקות במועט, כלכלה ממשלתית, הפרדה גזעית, ממשלה מוגבלת בכוחותיה, ומיסים נמוכים.
טאלמדג' זכה בקולות של רוב מחוזות הבחירה ולפיכך ניצח בבחירות המקדימות.
זכייה במועמדות המפלגה הדמוקרטית באותה תקופה נחשבה לניצחון אוטומטי בבחירות הכלליות.
המפלגה הרפובליקנית בג'ורג'יה הייתה למעשה גוף חלש ולא היוותה גורם מתחרה בשל שלילת זכות הבחירה הלכה למעשה כאמור מהאפרו-אמריקאים מאז 1908.
בשל העובדה שלכל המחוזות ניתן משקל שווה בקולותיהם, שיטת יחידות המחוזות האזורית שהייתה נהוגה אז העניקה כוח למחוזות הכפריים מעבר לגודל אוכלוסיותיהם, והם היו בסיס התמיכה בטאלמדג'.
הוא התפאר, "אני יכול לנצח בכל מחוז שבו לא נוסעות מכוניות ברחובות".
הוא נתן 12 הבטחות בחירות, כאשר השנויה במחלוקת ביותר מתוכן הייתה הפחתת התשלום עבור רישיון רכב לשלושה דולר, ובכך לאפשר לחוואים העניים ביותר להרשות הוצאה זו לעצמם.
בית המחוקקים המדינתי ערך מיד דיון על ההצעה אך לא אישר אותה.
לאחר שבית המחוקקים התפזר, אישר טאלמדג' את התעריף החדש באמצעות צו מושל.
במהלך השפל הגדול, יזם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את הניו דיל עם תוכניות להעסקת מובטלים לעבודות במגוון מיזמים של עבודות ציבוריות.
מיזמים אלו בוצעו לעיתים קרובות לטובת תשתיות שהיו קשורות למדינות.
במדינות הדרום, הוצעו עבודות אלו בשכר גבוה יותר בהשוואה למה שניתן היה להשיג במגזר הפרטי, ולעובדים שולם שכר זהה לזה של הלבנים.
רבות ממשפחות בעלי הקרקעות האמידות בג'ורג'יה הלינו עד מהרה על כך בפני טאלמדג' שהאריסים שעבדו את אדמותיהם העדיפו לעבוד בשכר גבוה יותר במיזמי העבודות של הניו דיל מאשר כאריסים, וביקשו מטאלמדג' להשתדל בעניין אצל הנשיא.
ב-1933 כתב אחד האריסים לטאלמדג': "לא אחרוש בפרד של אף אחד מזריחה עד שקיעה עבור 50 סנט ליום כאשר אני יכול לקבל 1.30 דולר בהעמדת פנים שאני עובד בחפירה".
טאלמדג' המזועזע העביר את המכתב לידיו של רוזוולט, בצירוף מכתב שבו הוא כתב: "אני מניח שאתה מאשר לשלם לעבודה חקלאית 40 עד 50 סנט ליום".
במכתב התשובה כתב הנשיא: "איכשהו, איני יכול להכניס לראשי ששכר בקנה מידה כזה מאפשר רמת חיים אמריקאית סבירה".
למרות כל הפופוליזם ותדמיתו כמגן החוואים הלבנים הקטנים של ג'ורג'יה, נטה טאלמדג' לתמוך באינטרסים של משפחות בעלי הקרקעות העשירים של המדינה.
הוא התנגד נחרצות למאמציו של רוזוולט להעלות את השכר בדרום, בהאמינו שצעד זה יחתור תחת היתרון הכלכלי היחידי של הדרום, קרי, השכר הנמוך ביותר בארצות הברית.
בניגוד אליו, רוזוולט האמין שהעלאת השכר תגדיל את הצריכה וכך תוציא את הכלכלה מתהומות השפל הגדול.
ב-1 בספטמבר 1934, כאשר פתחו עובדי ענף הטקסטיל בג'ורג'יה בשביתה, הכריז טאלמדג' על משטר צבאי בשבוע השלישי לשביתה.
הוא הורה ל-4,000 אנשי המשמר הלאומי לעצור את כל השובתים המפגינים ברחבי המדינה.
הוא הורה שהעצורים יוחזקו מאחורי גדרות התיל של מחנות השבויים לשעבר ממלחמת העולם הראשונה ושהם יישפטו במשפט צבאי.
אף על פי שנעצרו בערך מאה איש באופן זה, הפגנת הכוח שמה למעשה קץ להפגנות ברוב חלקי המדינה.
כאשר גילה טאלמדג' שאחד המעסיקים שכר לעבודה את אחד משוברי השביתה פרל ברגוף, הוא הורה למשמר הלאומי לעצור את ברגוף ואת מאתיים אנשיו ולגרשם לניו יורק.
אף על פי ששמו נקשר למחלוקות ולשחיתות, נבחר טאלמדג' לתקופת כהונה שנייה ב-1934, כאשר ניצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים בכל מחוזות הבחירה למעט שלושה.
כאשר סירבה ועדת השירות הציבורי, גוף שנבחר על ידי קהל הבוחרים, להוריד את תעריפי התשתיות, מינה טאלמדג' ועדה חדשה שתעשה כן.
כאשר מועצת הכבישים התנגדה למאמציו לשלוט בה, הכריז טאלמדג' שוב על משטר צבאי ומינה למועצה חברים שישתפו עמו פעולה.
כאשר סירבו גזבר ומבקר המדינה לשתף עמו פעולה, הורה טאלמדג' למשטרת המדינה להוציא אותם פיזית ממשרדיהם בקפיטול המדינתי.
מבקרים גינו אותו כרודן, כדמגוג, וכאיום לשלווה ולשקט במדינה.
תומכיו החשיבו אותו כידיד של "האדם הפשוט" וכאחד ממושלי המדינה היוצאים מן הכלל.
באוקטובר 1934 הדיח טאלמדג' את ג'ון כהן, יושב ראש המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה שתמך בניו דיל, והחליפו ביו האוול, אחד מתומכיו האדוקים.
הנשיא רוזוולט קיים פגישה עם טאלמדג' וביקש ממנו להשאיר את כהן בתפקידו, אך סורב, וכך הוא הוביל את הנשיא לחשוד שזהו צעדו הראשון של טאלמדג' לקראת אפשרות של מועמדות לנשיאות בבחירות של 1936. בסוף 1934, מערכת היחסים בין השניים כבר עלתה על פסים שליליים.
בדצמבר, כאשר החליט רוזוולט לבלות את חג המולד בוורם ספרינגס שבג'ורג'יה, שלח טאלמדג' בקשה לפגישה אישית עם הנשיא.
התשובה שהוא קיבל מצוותו של הנשיא הייתה שלרוזוולט אין את הזמן הנחוץ לפגישה עם המושל, ובאופן מעורפל הובטחה לו פגישה בבית הלבן בזמן כלשהו ב-1935.
בראשית 1935 כבר פעל טאלמדג' בשיתוף פעולה עם הסנאטור יואי לונג מלואיזיאנה, שתכנן להתמודד נגד רוזוולט ב-1936. כאשר נשאל טאלמדג' על שנאמר בשיחות עם לונג, הוא השיב: "שנינו קיללנו את רוזוולט".
על אף זאת, ללונג הייתה הערכה נמוכה בנוגע לאינטליגנציה של טאלמדג', באומרו: "לטאלמדג' זה אין את השכל הדרוש להגשמת רוב שאיפותיו".
מעבר לסלידה המשותפת לרוזוולט, לא היה לשניים כמעט שום דבר במשותף מבחינה פוליטית.
ללונג, פופוליסט מהאגף השמאלי של המפלגה, הייתה סיסמה של "חלוקת העושר", והוא הבטיח שאם ייבחר לנשיאות הוא יעקל את כל הונם של האמריקאים העשירים ביותר ויחלק אותו לעניים, בעוד שטאלמדג' היה שמרן דרומי מהדור הישן.
לונג מתח ביקורת על רוזוולט על כך שלא הלך מספיק רחוק עם הניו דיל, בעוד שטאלמדג' חש שהוא הרחיק לכת יתר על המידה.
לבסוף, שני האישים היו מעוניינים להתמודד על הנשיאות, וכל אחד מהם ביקש שהשני ייבחר כסגן הנשיא, סוגיה שהייתה לרקע לסיום הברית ביניהם ולהפיכתם לאויבים.
טאמלדג' משל כדרומי שמרן, ותקף בלהט את מהלכי ההלאמה של הנשיא רוזוולט ואת הניו דיל.
הוא התנגד לצעדי מדיניות שנתנו עדיפות לאפרו-אמריקאים (אף על פי שרוזוולט לא הגיש בתקופת נשיאותו שום חוק בנושא זכויות האזרח), לתוכניות החקלאות, ולתוכניות עבודות הרווחה כמו מינהל קידום העבודות וחיל השימור האזרחי.
טאלמדג' האמין שתוכניות הרווחה של הניו דיל עודדו אנשים לעצלות, ואמר לעיתונאי: "הדרך לטפל בתוכנית רווחה הייתה כמו הדרך בה מוסוליני טיפל בה באיטליה, כלומר, לסדר את האנשים הללו בשורה, לגייס את הכוחות הצבאיים ולגרום להם לעבוד".
טאלמדג' ניסה להקים קואליציה אזורית בעת שערך את סיור הנאומים הלאומי שלו כהכנה להתמודדות בבחירות לנשיאות ב-1936. בעלי בריתו המרכזיים היו הכומר ג'רלד ל.
סמית', שהיה המארגן הראשי של מועדוני "שיתוף העושר" של לונג, ג'ון הנרי קירבי, איש עסקים עמיד מטקסס שהיה קודם לכן תומך מוביל של לונג, והסופר תומאס דיקסון הבן, תומך בעליונות הלבנה שספריו שהיללו את הקו קלוקס קלאן והיו פופולריים מאוד באותה תקופה.
מסע הבחירות של טאלמדג' מומן עם 41,000 דולר שנתרמו על ידי אלפרד סלואן, נשיא ג'נרל מוטורס, יחד עם כספים ממשפחות רסקוב ודו פונט.
הוועדה הדרומית של טאלמדג' לתמיכה בחוקה ארגנה ועידה שהתכנסה בינואר 1936 במייקון, ג'ורג'יה, ואליה הגיעו רסיסים של קואליציית יואי לונג הישנה.
התברר שוועידת מייקון הפכה לאסון תקשורתי, עד שהגיע הקץ לתקוות של טאלמדג' לנשיאות.
המצע הפופוליסטי שטאלמדג' ניסח בוועידה, עם קריאתו לכרייה נוספת של כסף לטובת התמיכה ב, יותר פרוטקציוניזם, הרחבת זכויות המדינות, יותר התבדלות, ופחות הגירה, זכה ללעג רב כמתאים יותר למאה ה-19 מאשר למאה ה-20.
טאלמדג' התחייב להגן על "הריבונות של המדינות שלנו והממשלות המקומיות בשלטון עצמי" בוועידה הארצית של הדמוקרטים שעמדה להיערך אז.
אף על פי כן, רוזוולט, שביקר לעיתים קרובות בוורם ספרינגס, ג'ורג'יה, בשל מחלת הפוליו ממנה סבל בעבר, היה יותר פופולרי בקרב החקלאים העניים.
עקב אי יכולתו להתמודד על כהונה נוספת ב-1936, בשל הגבלת כהונה, בחר טאלמדג' להתמודד מול הסנאטור המכהן ריצ'רד ראסל הבן בבחירות המקדימות לסנאט, אך ראסל ניצח אותו בתבוסה גורפת.
מועמדו של טאלמדג' למשרת המושל, צ'ארלס רדויין, נוצח באותה שנה בבחירות המקדימות על ידי תומך הניו דיל, הדמוקרט יורית' ריברס בהפרש גדול מאוד.
ב-1936, על פי מאמר של יונייטד פרס שהודפס בעיתון אטלנטה קונסטיטושן ב-21 באוגוסט אותה שנה, ושכותרתו הייתה "ג'ין בוחר בהיטלר כ'כותב' המועדף", דווח שטאלמדג' אמר לעיתון בלוס אנג'לס שבעוד שאין ברשותו זמן רב לקרוא ספרים רבים, הוא קרא את ספרו של היטלר מיין קאמפף שבע פעמים.
העיתון הנאצי Die Bewegung הדפיס את הראיון עם טאלמדג' ושיבח אותו, בציינו ש"המושל יוג'ין טאלמדג' מג'ורג'יה הוא כמובן אדם אינטליגנטי מאוד".
ב-1938 ניסה טאלמדג' להתמודד מול הסנאטור המכהן וולטר פ.
אף על פי שג'ורג' תמך ב-34 מתוך 44 הצעות הניו דיל של רוזוולט, הוא סירב לתמוך בכמה מההצעות של רוזוולט במהלך תקופת נשיאותו השנייה.
הנשיא האמין שג'ורג' "הוצא אל המרעה".
רוזוולט ניסה להדיר את ג'ורג' ותמך במועמד שלו, לורנס קאמפ.
אף על פי כן, ג'ורג' סירב למתוח ביקורת על רוזוולט במהלך מסע הבחירות והאשים את יועצי הנשיא.
על אף הפילוג בהצבעה על הניו דיל, זכה ג'ורג' בקלות בבחירות לכהונתו השנייה, כאשר קיבל 141,922 קולות מול 102,464 של טאלמדג'.
העובדה שטאלמדג' קיבל יותר קולות בהשוואה לקאמפ, מועמדו של רוזוולט, שקיבל 78,223 קולות בלבד, הפתיעה את כל המבקרים.
ב-1940 נבחר טאלמדג' לתקופת כהונתו השלישית כמושל, ובינואר 1941 הושבע, כשהוא שב לשלטון כמנהיג של הגורמים הגזענים ותומכי ההפרדה הגזעית בג'ורג'יה.
בתגובה לדיווחים שוולטר קוקינג, דקאן אוניברסיטת ג'ורג'יה, תמך בהכנסת שחורים ולבנים יחדיו לכיתות הלימוד, החל טאלמדג' לתקוף את האוניברסיטה, ודרש ממועצת הנגידים שלה להעביר את קוקינג מתפקידו ולטהר את האוניברסיטה מקומוניסטים, מ"זרים" (לא תושבי ג'ורג'יה) ואנשים המחויבים לשוויון גזעי.
בתחילה סירבה מועצת הנגידים להענות לדרישותיו של טאלמדג', אך לאחר שטאלמדג' שינה את הרכב המועצה, פיטרה האוניברסיטה כמה אנשי סגל.
התערבות זו בעניינים אקדמיים גרמה לאגודת הקולג'ים ובתי הספר של הדרום להסיר את ההסמכה של אוניברסיטאות המדינה של ג'ורג'יה.
היא גם הובילה לתבוסתו של טאלמדג' בבחירות של 1942 לאליס ארנול.
בשנים 1940–1941 נקט טאלמדג' בקו בדלני חזק והתנגד למדיניותו של רוזוולט שאמריקה צריכה להיות "מאגר הנשק של הדמוקרטיה".
הוא אמר שעדיף שכספים שהוצאו על סיוע לבריטניה, סין וברית המועצות יוצאו על סיוע לחוואים העניים בג'ורג'יה.
העובדה שטאלמדג' העריץ את היטלר והביע באופן כה קולני את תמיכתו במלחמתה של יפן נגד סין, עד שממשלת יפן הזמינה אותו לחופשה ביפן על חשבונה (הצעה שהוא דחה), הובילה להאשמות שהוא היה אוהד של מדינות הציר.
כמה פרשנים חשו שטאלמדג' היה פשוט אדם נאיבי, אדם שלא ידע דבר על יחסי אירופה ואסיה, בעוד שאחרים טענו שסגנון המנהיגות האוטוריטרי שלו הפך אותו באופן טבעי לאוהד של המשטרים הפשיסטים.
בנוגע לטענות שהוא פעל כרודן, השיב טאלמדג': "אני מה שנקרא רודן קטן.
אבל האם ראית אי פעם מישהו שהיה ממש טוב שלא היה בתוכו רודן קטן?".
הביוגרף של טאלמג', ויליאם אנדרסון, כתב שהערצתו של טאלמדג' לגרמניה הנאצית, נטייתו להקים עצמו באוהדים צבאיים-למחצה, והחלטותיו התכופות על הטלת משטר צבאי, נתנו "רקע מפחיד" לדבריו.
בה בעת, פרשת קוקינג הזיקה מאוד למוניטין של טאלמדג'.
ארנול טען שאובדן ההכרה של האוניברסיטאות של ג'ורג'יה, דבר שטאלמדג' הציג מבחינתו כהישג, סיכן את עתידם של כל תלמידי האוניברסיטאות.
בזמן בו רוב תושבי חיו ג'ורג'יה בעוני, ומעטים זכו לחינוך גבוה, האפשרות שהאנשים הצעירים שהיו בני מזל במידה מספקת כדי ללמוד באוניברסיטה או שהיו עלולים לאבד את הסיכוי להימלט מחיי העוני, נחשבה לחלוטין כבלתי מתקבלת על הדעת.
אלו מבין תושבי ג'ורג'יה שילדיהם למדו באוניברסיטאות זעמו על כך שעתיד ילדיהם היה בסיכון, ולאלו שילדיהם לא למדו באוניברסיטה קיוו שיום אחד הם יוכלו לעשות כן.
הסטודנטים באוניברסיטאות ובקולג'ים של ג'ורג'יה ניהלו קמפיין נמרץ נגד טאלמדג', והעלו מערכונים שלעגו לו כמוקיון צמא כוח לפני תחילת משחקי הפוטבול.
הם זכו לייצוג יתר באופן חריג כמתנדבים במסע הבחירות של ארנול.
כאשר קיים טאלמדג' עצרות בחירות, נעמדו סטודנטים שצעקו "לעזאזל עם טאלמדג'!".
באחת העצרות הללו שהתקיימה ב-2 ביולי 1942, זרק תומך של טאלמדג' מכל של גז מדמיע על סטודנטים, תקרית שמשכה תגובות שליליות והובילה לדרישות שטאלמדג' יטיל משמעת על "הבריונים" שלו שתמיד נכחו בעצרות.
טאלמדג' לא היה פופולרי בקרב הסטודנטים עד שעובדי מסע הבחירות שלו בעיר האוניברסיטאית את'נס דחקו בו לא לקיים שם עצרת בחירות, מתוך ציפייה שיותר אנשים יקראו לעברו קריאות בוז מאשר אלו שיריעו לו.
בהבינו שארנול רכש לעצמו מעמד יציב יותר בסוגיית החינוך, שינה טאלמדג' את הטקטיקה שלו והכריז בפשטות שאובדן ההכרה של האוניברסיטאות של ג'ורג'יה הוא עניין חסר חשיבות, באומרו באחת מעצרות הבחירות באחד האזורים הכפריים: "הם מדברים על חינוך.
החינוך מעולם לא לימד אף אחד איך לשתול כותנה.
הוא מעולם לא גרם לשום גן לפרוח.
הוא מעולם לא העניק את הניסיון הדרוש לגדל פרות ועופות.
אתה חייב לצאת ולעשות את הדברים, ושום חינוך בבתי ספר לא יעזור לך.
כמו תמיד, טאלמדג' הציג את עצמו כמגן תקיף של העליונות הלבנה, בטענה שהשארת השחורים נטולי זכות הצבעה ותחת הפרדה גזעית הייתה חשובה לאין ערוך מהחינוך, מסר שנקלט על ידי גרעין התמיכה בו, אך לא על ידי אף אחד אחר.
באחת מעצרות הבחירות אמר טאלמדג': "אנו בדרום אוהבים שהכושים נמצאים במקומם, ומקומם הוא בדלת האחורית".