tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכאן החלו לצאת לכיוון של טיפול ממוקד מטרה כאשר הרציונל נשען על מספר נקודות:
טיפול ממוקד מטרה צריך להיות בעל ויסות עצמי (self-regulated), הכוונה היא שמטרת התהליך הטיפולי לסייע למטופל לרכוש מיומנויות שיאפשרו לו להיות "מטפל עצמי פעיל", אחראי ובכך להתנהל בחיים מול משימות מתמשכות ומציאת משמעות בהתנהגות, מחשבות וחוויות החיים.
טיפול ממוקד מטרה קשור למוטיבציה והנעה.
אם נשווה זאת למסע, אזי המטרה היא לאפשר תנועה מנקודה א' לנקודה ב' תוך כדי שנזהרים ממכשולים ונמנעים ממעקפים מיותרים.
"אינטליגנציה חברתית" - אדם הנמצא במסע צריך להיות במשא ומתן מול אובייקטים רבים בדרך ומצבים משתנים ולא צפויים ולכן חייב להיות גמיש ו open-minded .
מטרה אופטימלית מתייחסת לרצון להישגים ריאליים, כאלה שנהיה מכוונים להשגתם תוך כדי השקעת מאמצים, ואינם מתאפיינים בוויתור, האטה בהשקעת מאמץ והישגים נמוכים.
מחקרים הראו כי מטרות אינטגרטיביות וברות השגה, קשורות לתחושת סיפוק גבוהה יותר בחיים.
מטרות מושגות באופן טוב יותר כאשר יש איזון.
מטרות חשובות לכל התערבות טיפולית, האינטרסים העכשוויים של המטופל יעצבו את מטרת ההתערבות אך לא באופן בלעדי, בייחוד כשמדובר בטיפול שנעשה תחת חוק.
הרעיון מאחורי מטרה הוא שהמטרה גלויה, ברורה, הוגנת.
המטרה היא הנקודה הסופית אליה שואפים ומכוונים את המאמץ הטיפולי.
עליה להיות מוגדרת באופן קונקרטי ולא כשאיפה או כמשאלה.
מטרות טיפוליות יכולות להיות למשל - להיות נאהב, למצוא עבודה, לקבל קידום וכו'- כולן מתאימות מכיוון שהן קשורות לחיי היום יום, הן מוחשיות ולא אבסטרקטיות.
אלא שאם המטרה היא "להיות נאהב", יש להגדיר באופן קונקרטי, בשיתוף עם המטופל, מה הם התנאים המעשיים והניתנים למדידה, בהם יוכל לומר כי המטרה הושגה.
במהלך הטיפול יש עבודה על רגשות, מחשבות ואמונות, אולם הבסיס לעבודה זו הוא בהקשר להגדרת המטרה וההגעה אליה.
סוגים ומודלים של טיפול קצר מועד
נמצאו בספרות 53 מודלים שונים של טיפול קצר מועד, כאשר כיום מחלקים אותם ל 3:
מודלים פסיכו-דינאמיים - מודלים אלו מתבססים על כך שאנשים אינם מודעים למניעים העמוקים שמפעילים אותם וזקוקים לעזרה בפיענוח האלמנטים הלא מודעים בחייהם, כאשר לסביבה לא מייחסים חשיבות.
המטפלים שקטים ופסיבים יותר, בעיקר משתמשים בטכניקות של הקשבה, מטרתם להעלות את המודעות העצמית של המטופל על מנת שיפתח תובנה עצמית.
מודלים לפתרון בעיות - מודלים אלו נשענים על התאוריות הקוגניטיביות וההתנהגותיות, כאשר מתמקדים במטרה מסוימת או במספר מטרות הקשורות זו לזו והפעולות מתבצעות על פי מבנה קבוע.
המטרה של מודלים אלו, לסייע לפרט ללמוד דרכים חדשות/אחרות בהן יוכלו להתנהל מול ועם הסביבה.
המטפלים אקטיביים, פעילים וישירים ומטרתם לסייע למטופלים בפיתוח כישורים להתמודדות עם הסביבה/חברה ובכך להשיג דימוי עצמי גבוה יותר.
מודלים אקלקטיים-משולבים - גישה זו משלבת בין שתי הגישות הקודמות ומוסיפה עליהן היבטים ייחודיים.
קיימים מספר עקרונות המשותפים לכל הטיפולים קצרי המועד:
יש להגדיר את הבעיה, הקושי העיקרי הגורם לסבל אותו רוצים לפתור.
לא כל אחד יכול בכוחות עצמו להעריך ולחשוב מהו הדבר הספציפי שמפריע לו.
המטפל אקטיבי, ביחד עם המטופל הוא עובד על הבנת הבעיה, הגדרתה ואופן התקדמותה בטיפול.
זמן - הידיעה המשותפת כי הזמן העומד לפתירת הבעיה הוא מוגבל ומצריך עבודה אקטיבית.
המאפיינים המשותפים של טיפולים קצרי מועד:
ההתערבות מוגשת באופן מיידי - המטפל צריך לעשות ככל יכולתו על מנת שהטיפול יתחיל כמה שיותר מוקדם, מחקרים הראו כי ככל שההתערבות נעשתה מוקדם יותר, כך תוצאותיה היו אפקטיביות יותר.
המטפל צריך להיות אקטיבי ביצירת הקשר הראשוני כולל ריצינג אאוט, שיתוף אחרים משמעותיים בתהליך, להביע אמונה בהצלחת ההתערבות ועוד.
הרצף הטיפולי מוגבל בזמן- כל הטיפולים הללו זמניים, יש שוני בכמות הראיונות שיתבצעו, משך הפגישה ותדירות הטיפולים, אך המטופל מודע למגבלת הזמן כבר בתחילת הטיפול.
אורך הטיפול הנפוץ נע בין 5–15 מפגשים.
המיקוד שנבחר בתחילה נשמר לאורך הרצף הטיפולי - סעיפים 3 ו 4 הולכים ביחד- הגדרת הבעיה ושמירה על המיקוד שנבחר מהוות למעשה את הבסיס לשאר הפעולות.
כל מודל קצר מועד, מתחיל כאשר המטפל והמטופל מסכימים על הבעיה שתהווה את מוקד המטרה הטיפולית, בדרך כלל הבעיה מוגדרת כבר במפגש הראשון.
מגדירים אותה באופן מדויק ולאחר מכן קובעים את היקף הזמן שיוקדש לה.
פתרון הבעיה מתקדם באופן שיטתי -טכניקות בטיפול קצר מועד כוללות התחלה, אמצע וסוף.
המטרות ספציפיות יחסית - המטרות מכוונות לדבר מה ספציפי: שינוי פן התנהגותי, בעיה ספציפית או מספר בעיות הקשורות בניהן, כל המטרות האלה מאפיינות את הטיפול הקצר מועד בכך שאינן מכוונות לשינוי נרחב אלא ספציפי.
ראיון המטופל הוא ממוקד ומתייחס להווה - טכניקת הראיון אמורה להיות ממוקדת במטרה הטיפולית ולא אמורים לחרוג ממנה.
סגנון הראיון ישיר ואקטיבי - המטפל אקטיבי בהתנהגותו וכולל אלמנטים של:הבהרה, פרוש, הסברה, הנחיה, יוזמה, ייעוץ וחלוקת משימות לעבודה בבית.
הקפדה על הערכה מוקדמת ככל האפשר' - בטיפול קצר מועד ההערכה מתבצעת כבר בשלב ההתחלתי ומתייחסת למצב העכשווי (מלבד במודלים פסיכו-דינמיים).
פרקטיקה גמישה - המודלים לטיפול קצר מועד הם מובנים באופיים לעומת גישות אחרות, אך עדיין יש מידה של גמישות טיפולית וחופש לבצע שיפוטים קליניים.
מקום רב לוונטילציה - הטיפול הקצר מועד מאפשר ונטילציה במסגרת ברורה.
מערכת יחסים חיובית בין המטפל למטופל המשמשת ככלי להגברת סיכויי ההצלחה - מתבססים על אמון בין המטפל והמטופל.
האמון הוא הכרחי להצלחת ההתערבות.
המאפיינים המשתנים של טיפולים קצרי מועד:
שוני בקריטריונים לבחירת מטופלים - מפתחי המודלים הגדירו מראש איזה סוג מטופלים מתאים למודל אותו פיתחו.
הגדרת הבעיות מהווה חלק בלתי נפרד לזיהוי המטופלים שעשויים להיות מתאימים לטיפול על פי מודל מסוים.
שוני בקבלת החלטות לגבי סיום הטיפול - נקודת המוצא של הטיפולים קצרי המועד היא שהמטופל יודע מראש כי הטיפול מוגבל בזמן, המטופל מודע לסיום הטיפול כבר בהתחלה.
שוני בהתייחסות לבעיות נסתרות - מטפלים הדוגלים במודלים קצרי המועד, מתנגדים לכך שיש השפעות נסתרות של בעיות הקיימות מחתחת לפני השטח.
טיפולים קצרי מועד מתמקדים בבעיות הקשורות להווה.
שוני בפרוטוקול הטיפול - ישנם מודלים מובנים וכאלה שהפרוטוקול הטיפולי גמיש יותר.
הפרוטוקולים של המודלים המובנים יהיו מנוסחים בקפידה ומפורטים.
הבחירה על פי איזה מודל לפעול, תלויה בשיפוטו של המטפל, תוך התייחסות למספר שיקולים:
ניסיון המטפל וכישוריו - המטפל צריך לבחור (כאשר שאר ההיבטים של הטיפול שווי ערך), את המודל הקרוב ביותר אל הרגליו הטיפוליים ואמונותיו הבסיסיות.
המקום בו הוא מרגיש הכי נוח להתערב.
בחירת המודל המתאים ביותר תוך הישענות על ממצאים מחקריים - עם זאת, הספרות המקצועית מציעה מעט קווים מנחים, המהווים מנבאים מהימנים לטיפול.
בחירת המודל המתאים ביותר לדרך בה המטופל תופס את בעייתו - המטופלים מגדרים את בעייתם באופנים רבים ושונים (לראות עצמם כחולים, זקוקים להנחיה והכוונה, רוצים להיות משפיעים יותר על סביבתם ועוד), לכל אחת מההגדרות הללו יש מודל ספציפי מתאים.
כל הטיפולים קצרי המועד מתחילים כאשר יש הסכמה בין המטפל למטופל על הבעיה שתהווה את המוקד ההתערבותי, פעמים רבות זה מתרחש כבר בראיון הראשון.
יש להגדירה במדויק ולקבוע את פרק הזמן המוקצה לפתרונה.
המטפל צריך להקשיב למטופל ולהבין כיצד הוא תופס את הבעיה שלו וכיצד הוא מתמודד איתה.
מטפלים פעמים רבות נוטים לנסח בעיה באופן שתואם את הכשרתם וניסיונם בעוד שמטופלים נוטים להגדיר את בעיותיהם באופן המובן להם ותואם את הידע שיש להם על הסביבה והעולם.
לכן יש חשיבות רבה כי המטפל יקשיב כיצד המטופל מגדיר את הבעיה ועד כמה היא רלוונטית עבורו.
ישנן מספר רב של בעיות בהן ניתן לטפל באמצעות שיטות התערבות קצרות מועד וממוקדות:
בעיות בינאישיות - בעיות בזוגיות, בעיות בקשר הורה- ילד.
חוסר שביעות רצון מיחסים חברתיים - חוסר שביעות רצון מאספקטים חברתיים כגון נישואין, עבודה.
בעיות מול ארגונים פורמליים - בעיות של המטופל מול רשויות שונות כגון בתי ספר, מחלקה לשירותים חברתיים וכו'.
קשיים בישום התפקיד - קושי ביישום תפקיד של הורה, בן זוג וכו'.
מצוקה רגשית - למשל חרדה ודיכאון.
מטרתו של המטפל להבין מהמטופל כיצד הוא רואה את הבעיה שלו.
שמים את ההגדרה שלו לבעיה במרכז הטיפול.
זהו עיקרון מהותי מכיוון שהוא שם בידי המטופל את המוטיבציה לשינוי ואת ההבנה שיש לו חלק משמעותי ואקטיבי בהשגת הפתרון.
כאשר המטופל מבולבל יש מקום להציע לו מספר הצעות ולתת לו את אפשרות הבחירה מבניהן ובכך להחזיר לו את השליטה.
בטיפול זה ישנה הבחנה ברורה בין התחלה, אמצע וסוף.
ההתחלה כוללת: זיהוי הבעיה; הערכת העבודה הטיפולית; החלטה על שיתוף פעולה, אמון ויחסי עבודה חיוביים בין המטפל והמטופל; ניסוח חוזה טיפולי הכולל את ההבנה בה הטיפול יתנהל, מטרות הטיפול ותחומי אחראיות.
החוזה יכלול גם מטרות חלופיות, פתרונות מועדפים ופתרונות אלטרנטיביים, קביעת לוח זמנים להתקדמות.
האמצע כולל: יישום התוכנית; משא ומתן לגבי המשאבים הקיימים; שינוי התוכנית במידת הצורך; פיתוח משימות לעבודה; תמיכה והערכת אופן ביצוע המשימות; הערכת קיומו של התהליך.
הסוף כולל: פרידה; בדיקת התהליך, קביעת פגישות עידוד; הערכה מסכמת של התוצאות.
טיפול ממוקד מטרה בהקשר הכללי
גישות ושיטות קצרות מועד החלו לצוץ עם השינויים החברתיים ואורח החיים המודרני המהיר.
הטיפול הממוקד מטרה מכוון לפתרון בעיה/קושי אותו מנסח המטופל ביחד עם המטפל.
מטרתו לעזור לאדם לתפקד טוב יותר מול הסביבה בה הוא מתנהל.
ואינו מכוון לבדוק לעומקן של בעיות שמקורן בעבר.
ישנן יותר ויותר עדויות מחקריות וקליניות לגבי יעילותו של הטיפול ממוקד המטרה, בייחוד בהפרעות חרדה, הפרעות כפייתיות וטראומה.
טיפול ממוקד משימה היא שיטת טיפול שנועדה לשמש ככלי בעבודה סוציאלית להגדרה ממוקדת של בעיה על ידי המטופלים, וסיוע ממוקד בהווה ומוגבל בזמן לשם פתרון הבעיה.
השיטה פותחה ב-1972 על ידי העובדים הסוציאליים ויליאם רייד ולורה אפשטיין.
לאורך השנים אומצה השיטה גם על ידי תחומי עיסוק נוספים.
הטיפול מלווה בבנייה וביישום של משימות, המושגות באמצעות התערבות ופעילות מובנית המכונה "רצף תכנון משימות ויישומן".
שיטת הטיפול היא אמפירית, ופותחה על פי ממצאים של מחקרים בנוגע לטיפול המתנהל תוך כדי עיצוב עקרונות מדידים וגיבוש תוצאות אותן ניתן להעריך כל פרק זמן מסוים.
יעילות השיטה נבדקה במספר מחקרים.
שיטת הטיפול ממוקד המשימה פותחה בשנת 1972 על ידי ויליאם רייד (William J.
היא נשענה על שיטה קודמת של פרלמן, משנות ה-50, שנקראה "שיטת טיפול באמצעות תהליך של פתרון בעיות".
במחקרים נמצא כי שיטה זו, הפועלת לפי עקרונות טיפול קצר מועד המוגבל בזמן, הייתה אפקטיבית באותה מידה כמו טיפול שאינו מוגדר בזמן ונמשך לעיתים שנים רבות.
הספרות המקצועית שעוסקת בנשירה של מטופלים מטיפולים, הראתה שמטופלים רבים נשרו מרצונם הרבה לפני תום הטיפול כשהוא היה מתוכנן לטווח ארוך; הסיבות הבולטות לכך היו איבוד המיקוד של הטיפול במהלך הזמן שעבר, והגעה להישגים ולשינוי כבר בשלבים הראשונים של הטיפול.
לפי ממצאים של מחקרים שנערכו בתחום, פותחה גישה של טיפול קצר מועד, תוך כדי שיתוף המטופל במיקוד הטיפול לכיוון של פתרון הבעיות באמצעים מדדים.
השיטה נוסתה מאז שנות ה-70 בעשרות מחקרים ועבודות דוקטורט, שבהן אישרו הממצאים את יעילות השיטה.
בעקבות מחקרים אלו שוכללה הגישה עד להגעה למודל הנוכחי של תכנון משימות ותהליך יישומם .
כיום מיושמת שיטת הטיפול ממוקד המשימה במערכות כגון משפחות, קבוצות, ארגונים וקהילות.
שיטת טיפול ממוקד משימה היא ביסודה שיטה אמפירית לטיפול.
כתוצאה מכך, הבסיס התאורטי לשיטה הוא בסיס שמערב ספקנות, בכך שהוא מנסה כל הזמן למצוא הוכחות מחקריות לאמינותו.
על פי הנחות היסוד התאורטיות, יש לנסות לברר את הבסיס לבעיות המטופל, את אופיו ואת היסודות למוטיבציה שלו להגיע לשינוי.
השיטה נועדה לשפר את כל הקשור לבעיות פסיכו-סוציאליות בחיי היומיום הנוצרות בשל חוסר הגשמה ומילוי של צרכים.
צרכים מעוצבים על ידי מערכות של אמונות הכוללות ציפיות, הערכות וערכים.
כאשר התוצאה בחיים איננה תואמת את ציפיות המטופל, הצרכים אינם מוגשמים; התוצאה היא מצב לא נעים המלווה בתחושת כישלון.
צרכים שלא הוגשמו הם המקור הבסיסי למוטיבציה, וכדי להשיג אותה חייב המטופל להחליט מהו מוקד הטיפול - "בעיית מטרה".
מקורן של בעיות הוא בחוסר הגשמה של הצורך, בעייתיות בהשגתו, או משאב לו זקוק המטופל כדי להגשים את הצורך.
אנשים שפותרים בעיות בצורה אקטיבית מסוגלים להגיע להחלטות רציונליות תוך הגדרת הצרכים והרצונות שלהם, ומסוגלים להגיע לתהליכי שינוי כדי להגשים אותם.
לעומתם, אנשים שמגיעים לטיפול נתפסים על פי שיטה זו כמי שכשלו בפתרון בעיותיהם, ומטרת ההתערבות הטיפולית היא לסייע להם במאמציהם.
השלב הראשוני - הוא שלב ההגדרה.
בשיתוף עם המטופל מוגדרת הבעיה לטיפול, באופן אופרטיבי (כלומר "מה, באופן מעשי וניתן למדידה, צריך להשתנות").
בהמשך לכך מגדירים עם המטופל את חלקו בבעיה, את התפקיד שהוא ממלא בה, ואת השלכות תפקיד זה על הסובבים אותו.
רק לאחר הגדרות אלה ניתן להגדיר, בשיתוף עם המטופל, את המטרה והתהליך הטיפולי הנדרש.
בשלב זה חיוני לקבל מידע כולל, זיהוי הבעיות השונות (לרוב קיימת יותר מבעיה אחרת לטיפול), קביעת סדרי העדיפויות לבעיות והגדרת בעיות המטרה, קביעת יעדים, קביעת לוחות זמנים כולל גבולות הטיפול מבחינת זמן, עריכת חוזה עם המטופל והערכה מה ייחשב כהצלחת הטיפול.
כל הנושאים הללו חייבים להתבצע לפני שנכנסים לתחום הטיפולי.
שלב הביניים - הוא שלב ההתערבות.
הוא מורכב מיישום מודל ה-TPIS (תכנון משימות ותהליך יישומם), שבו יש לזהות את המטרה ולקבוע תתי פעילויות (קונקרטיות וניתנות למדידה) להתערבות לצורך הגעה למטרה.
המטרות מיושמות מחוץ לפגישה הטיפולית, והן נועדו להקטין את בעיית המטרה.
ישנן תתי פעולות נוספות שעליהן עובדים עם המטופלים תוך כדי הפגישות עצמן (בדרך כלל בטיפול משפחתי).
השלב הסופי - שלב הסיום וההערכה, שמהווה סיכום התהליך הטיפולי ומוגבל בדרך כלל לפגישה אחת.
בשלב זה מוזכרים גבולות הטיפול כקצר מועד, ובו גם עוברים המטפל והמטופל על כל התהליך הטיפולי ודנים בתהליך הפרידה.
בשלב זה מחזק המטפל את המטופל ומראה לו את ההישגים שהשיג במהלך הטיפול, תוך שיקוף של התהליך.
ניתן ואף רצוי לשלב שיטות טיפול נוספות מתחומים אחרים בתהליך הטיפולי.
יש להגיע ככל הניתן להעצמה של המטופל בכך שהוא יכול לפתור כמעט כל בעיה.
המטפל צריך לקבל את ההגדרה של המטופל בנוגע לבעיותיו.
המטפל צריך לקבל את סדרי העדיפויות של בעיות המטופל כפי שהמטופל רואה זאת ולא לשנות את סדר הבעיות לפי ראות עיניו.
יש לחפש ולבנות את העוצמות הנמצאות במטופל.
על המטפל לעזור למטופל לשקף את מצבו במגוון רחב של בעיות.
רצוי לגבש משימות שיעצימו את המטופל ואת הביטחון העצמי שלו בכך שיהיו ברות השגה ובמסגרת המשאבים והכוחות של המטופל.
חיוני להגיע ליחסי עבודה טובים בין המטופל למטפל כבסיס הכרחי להצלחת הטיפול.
שני הצדדים חייבים להגיע למצב של שיתוף פעולה ושותפות תוך כדי העמדת הידע של המטפל לרשות המטופל.
טיפול ממוקד-פתרון הוא טיפול נפשי המכוון לעזור למטופלים למצוא פתרונות לבעיותיהם, תוך התבססות על משאביהם.
אמצעים מרכזיים להשגת התוצאות המועדפות על המטופלים הם על ידי עירור (evoking) ובנייה משותפת (co-constructing) של פתרונות לבעיותיהם.
במקום התמקדות בניתוחים עמוקים ומסורבלים של הבעיות של המטופל ובדברים שהוא לא מבצע באופן נכון, הגישה מתמקדת בפתרונות ובדברים שהמטופל כבר עושה באופן נכון, מה יעיל בשבילו, מה הוא למד מהעבר שלו, ומהם המשאבים הייחודיים לו.
המטפל והמטופל נחשבים כשותפים בטיפול.
אין היררכיה של המטפל "המומחה", "המתקן" ו"הכל-יודע" הנמצא מעל המטופל כ"חסר ידע" ו"חסר אונים".
בגישת טיפול ממוקד פתרון, המטפל מכבד את המטופל כידען הטוב ביותר על החיים שלו.
נעשה ניסיון לקיים תחושה של שותפות והמטפל מנסה בכל הזדמנות להעביר את המסר שיש למטופל יכולת, משאבים, וחוכמה לפתור את בעיותיו.
הפוקוס הוא על העצמת המטופל ובניית ביטחונו העצמי, ולא לגרום לו לתלות במטפל.
הגישה מעריכה ומכבדת את המטופלים.
באמונה שהמטופלים הם המומחים בחייהם הפרטיים, המטפל מתייחס למסגרת ההסתכלות (frame of reference), להיבטים הייחודיים למטופלים, בכל ניסיון לעזור להם ולשרת אותם.
המטפלים בגישה זו משתמשים בלשונו, במושגיו, ובהגדרותיו של המטופל כתיאור נכון של הבעיה.
הם שואלים בזהירות ומקשיבים בכבוד למחשבותיהם של המטופלים על האופן בו חייהם יהיו שונים וטובים יותר אחרי פתירת בעיותיהם.
מטרות הטיפול נבנות תוך שיתוף פעולה בין המטפל למטופל.
מתוך סקרנות וידיעה שהמטופלים הם המומחים בחייהם, המטפלים מחפשים איתם, למשל, זמנים יוצאי דופן בהם לא סבל המטופל מהבעיה הספציפית שהוא רוצה לפתור.
כחלק מהגישה הרגישה לכבוד המטופל, המטפלים נזהרים מלהשתמש בשפה הטיפולית ואוצר המילים שלהם ככלי לשעבד ולדכא את מטופליהם.
הם לא משתמשים בתוויות האבחוניות של מקצועות הפסיכותרפיה, שעשויות להגדיר את המטופל כחולה או כסובל מפתולוגיה.
למטופלים יש את המשאבים והכוחות לפתור את בעיותיהם - גם כשאנשים חשים את עצמם מוצפים ותקועים, יש להם כבר את הכישורים והמשאבים לפתור את בעיותיהם.
תפקיד המטפל לעזור למטופלים לאתר יכולות אלה הטמונות ונסתרות מהם, לגשת אליהם ולנצל אותן לטובתם.
השינויים הם תמידיים - בעולם הפיזי, שינויים ותנועות הם תמידיים.
כך גם בעולם הנפשי והבין-אישי.
אין דבר שנשאר ולא משתנה.
על ידי תקשורת מילולית ולא מילולית המטפל מעביר מסר למטופל ששינויים מוכרחים לקרות ופלא אם לא.
המטפל מנסה בכל הזדמנות למקד את המטופל בשינויים שקורים, מה שמשפיע על המטופל ומשנה את ציפיותיו ורצונותיו להשיג שינויים.
תפקיד המטפל לזהות שינוי ולהגבירו - על ידי בחירת סוגי שאלות ומיקודם, יש למטפל השפעה גדולה על האופן בו המטופל מבין, מגדיר, ומעריך את חייו.
המטפל משתדל לזהות ולהגביר את ההצלחות של המטופל ועל ידי כך מעודד אותו להמשיך להשתנות ולהצליח.
ברוב המקרים אין צורך לדעת הרבה על בעיה על מנת לפתרה - במקום להתקע בערימות מידע הקשורות לבעיה, המטפל מתמקד בשמיעת המטופל ולומד ממנו את מעט המידע הנדרש על מנת להתקדם לפתירת הבעיה.
הטיפול מתמקד יותר בדברים שהמטופל כבר עושה טוב בדרכו לפתור במקום במעשים המסבכים ותוקעים אותו.
אין צורך לדעת את הסיבה או התפקיד של הבעיה כדי לפתרה - בניגוד לגישות המערכתיות האחרות, מטפלים עם גישת הטיפול ממוקד-פתרון לא סוברים שהבעיות או הסימפטומים משרתים איזשהו תפקיד בשביל הפרט, הזוג, או המשפחה.
במקום לשאול "למה", הם מחפשים דרכים לפתור ולשפר את מצבם של המטופלים.
המטופלים בוחרים את המטרה ומגדירים אותה - בשל העובדה שמטפלים בגישה הזאת לא מניחים שזה תפקידם להכתיב למטופלים איך לחיות את חייהם, בחירת מטרות הטיפול וסדר העדיפות שלו, נמצא בידיים של המטופלים.
מה שאין כן בקשר לזהות הבעיות ואיתורן, שנחשב כעבודה משותפת של המטופל והמטפל.
שינויים ופתירת בעיות יכולים להיות מהירים - שכיח שאחרי המפגש הראשון, נקודת המבט של המטופלים משתנה והופכת יותר אופטימית ומצבם משתפר.
המטפלים מצפים מהמטופלים בשובם הביתה לעשות משהו כדי להמשיך את השיפור.
אם אחר כך עדיין מבקשים עוד שיפור, ממשיכים לטפל.
בדרך כלל, טווח ממוצע של הטיפול הוא 4–5 מפגשים ולא יותר מ-10 מפגשים.
אין רק דרך נכונה אחת לראות את המצב ולהבינו - ייתכנו כמה אופני הסתכלות על כל מצב, ולכן יותר חשובה למטפלים בגישה זו ההסתכלות היעילה ביותר בעזרה למטופלים להשיג מטרותיהם.
היבטים או דרכי הסתכלות שמשאירים אותנו במקום "תקוע" אינם יעילים וכדאי ורצוי לשנות אותם להיבטים יעילים יותר שיכולים לשרת אותנו לפתור את הבעיות.
התמקד בדברים האפשריים והעשויים להשתנות במקום בבלתי אפשרי והבלתי ניתן לשינוי - בניגוד לגישות אחרות שמשקיעות מאמצים גדולים קודם בהבנת הבעיות ובניתוח מקורן ואחר כך מתמקדים בבעיות, באיבחונים ובתוויות שונות, הגישה של טיפול ממוקד-פתרון מתמקדת בשינוי עמדות ובהתנהגויות הניתנות לשינוי.
אם הוא לא נשבר, אל תתקן אותו - כגישה טיפולית המכבדת את מטרות הטיפול ואת צורת ההסתכלות של המטופל, המטפלים לא מנסים לחקור בעיות נסתרות.
מכבדים את כוחות המטופל ולא מנסים לשנות או "לשפר" לפי איבחון המטפל או הערכתו.
שינויים קטנים מביאים לשינויים גדולים יותר - עם הסתכלות מערכתית של היחיד והסביבה (כמו המשפחה), הגישה מאמינה בקיום יחסי גומלין, שכולנו משפיעים ומושפעים משינויים שלנו ושל סביבתנו.
המטפלים משתדלים שהמטופלים יעשו שינויים קטנטנים במחשבה ובהתנהגות ובדרך כלל כתוצאה מכך, ככדור שלג, באים בעקבות השינוי הקטן שינויים הגורמים לתוצאות משמעותיות.
החוויה החדשה של הצלחה משנה את הדימוי העצמי ומאפשרת שינויים משמעותיים אחרים.
אם זה עובד, תמשיך לעשותו - קיימת הנחה בסיסית כי למטופלים יש אסטרטגיות קונסטרוקטיביות (יצרניות) המשרתות אותם בתחומים מסוימים, ואפילו במצבים בעייתיים הם מצליחים לבצע כמה דברים טובים, גם אין זה מספיק כדי לעזור להם לפתור בעיות אלה.
המטפל עוזר למטופלים למצוא ולהכיר את הדברים היעילים שהם כבר עושים ומעודד את המטופלים להמשיך לעשותם לעיתים קרובות יותר.
אם זה לא עובד, הפסק לעשותו - כאמצעי בדרך להשגת פתרונות, המטפל מעודד את המטופל לעצור את מעגל הכישלונות.
הצעד הראשון הוא איתור ה"פתרונות" הלא מוצלחים שבמקום להועיל, מזיקים.
למשל, שימוש באלכוהול להקל את הכאב הנפשי (המהווה פתרון ללחץ ולמתח הנפשי) יכול להפוך להיות בעיה בפני עצמה, ולגרום ללחצים ומתחים נוספים.
כמו כן, בריחה מעימות עם אחרים במידה הנכונה יכולה בתחילה להועיל, אולם בהמשך הזמן להפוך לדפוס התנהגותי מזיק.
המטפל עוזר למטופל לזהות מתי הניסיונות לפתור בעיות נכשלים והופכים לבעייתיים בפני עצמם.
הצעד השני הוא להגביר את הרצון ולפתח אסטרטגיה להפסקת "פתרונות" אלה.
בדרך כלל כשהמטופל מפסיק את ההתנהגות שהתרגל לעשות, נפתחת אפשרות לנסות פתרונות יעילים יותר.
עשה את הטיפול הכי פשוט שאפשר - בניגוד לגישות אחרות שדוגלות בטיפול נפשי לטווח ארוך בגלל האמונה שמוכרחים לחפש, למצוא, ולעקור את השורשים העמוקים של הבעיות, גישת טיפול ממוקד פתרון משתדלת לא להסתבך בחיפושים מיותרים.
כתוצאה מכך, הטיפול פשוט מאוד וממוקד ובדרך כלל לא ניתן לגלוש לנושאים צדדים.
במשך שנים רבות התמקדה הפסיכותרפיה לרוב בעבר, בחיפוש מתמשך בילדותו של המטופל כדי להגיע לתובנות על שורשי הבעיות בהווה.
בשנות ה-60 של המאה העשרים החלו מתפתחות מגוון גישות חדשות לפסיכותרפיה, בהן ההווה לצד ה"כאן ועכשיו" התחילו להוות המוקד המרכזי בטיפול.
משנות ה-80 של המאה העשרים הביאה ההתפתחות המתמשכת של הפסיכותרפיה להתמקדות בעתיד.
הדגש החדש היה פחות על אופן התפתחות הבעיות והתסמינים, ואף הדרך בה מתחזקות הבעיה נעשתה פחות חשובה.
במקום זאת, הפסיכותרפיסטים החלו להתעניין באופן פתירת בעיות.
שלושת האבות הראשונים של הטיפול הממוקד-פתרון פיתחו את רעיונות הטיפול בשלוש תקופות שונות, זו אחר זו:
מילטון אריקסון היה בעל השפעה רבה על מספר גישות חדשניות שפרצו דרך בעולם הפסיכותרפי החל משנות ה-60 עד שנות ה-90. אריקסון טיפל בארצות הברית כחמישים שנה, מסוף שנות ה-20 עד סוף שנות ה-70. הוא לא העריך את הפסיכותרפיה הקלאסית, שמוביליה בתקופה זו היו הפסיכואנליטיקאים, שהתמקדו בתאוריות של זיגמונד פרויד וממשיכיו.
אריקסון פיתח מתודולוגיה משלו, בה הצליח לעזור לאנשים להשתנות, אבל כמעט ולא התעניין במקור הבעיה ושורשיה.
הוא חיפש ומצא את הדרכים להשיג את השינויים הדרושים ולא התעכב בדברים שגרמו להם להיות תקועים.
אריקסון חשב וטיפל "מחוץ לקופסה", באופן יצירתי.
הוא הִרבה להמציא דרכים חדשות להגיע למטרתו – לפתור בעיות של אנשים.
הוא השתמש בהיפנוזה, אמנזיה, אשליות, מטלות לשיעורי בית, פרדוקסים (בקשות שהן לכאורה הפוכות מהמטרות הטיפוליות) ועוד.
הוא האמין שהמטפל הטוב צריך להשתמש בכל דבר שהמטופל מביא לטיפול מחייו, אין דבר רע או לא נכון; אפילו באמונות נוקשות ובהתנהגויות כפייתיות הציע אריקסון להתחשב ולהשתמש בהן בדרכו לפתרונות.
אריקסון האמין ביכולת של מטופליו, האמין שיש להם משאבים לפתור את בעיותיהם, כך שהם רק זקוקים לעזרה בארגון המתאים והאפקטיבי ביותר עבורם לשימוש במשאבים אלו.
הוא לא הסתכל במטופלים כחולים הזקוקים לתיקון.
הוא האמין במטופלים וברצונם להסתגל ולהשתפר.
לעומת הגישה הקלאסית, אריקסון כיבד את המטופלים ולא תפס את המקום של המומחה.
בכל הזדמנות הוא שידר למטופלים מסר של כוח, יכולת, ביטחון והעצמה עצמיים.
אריקסון האמין, בשונה מהגישה הקלאסית ששלטה בזמנו, שאפשר לפתור בעיות ולהשיג מטרות טיפוליות בזמנים קצרים.
כתוצאה מכך, הדגיש את התפקיד הטיפולי של ציפיות חיוניות - על ידי שינוי הציפיות של המטופל לגרום לשיפור במצבו, מצבו אכן השתפר.
עבודתו וכתביו של אריקסון השפיעו והיוו השראה לגישות שונות של פסיכותרפיה, ובין השאר על התפתחות הטיפול ממוקד-הפתרון.
המרפאה לטיפול קצר מועד של המכון למחקר הנפשי בפאלו אלטו
ב-1966 החל פרויקט בטיפול קצר מועד במכון למחקר הנפשי (Mental Research Institute's Brief Therapy Clinic – MRI) בפאלו אלטו, קליפורניה.
אנשי הפרויקט הקציבו לעצמם עשרה מפגשים טיפוליים כדי להשיג את מטרתם.
לעומת מה שהיה נהוג ברוב העולם הטיפולי, היעד לא היה השגת תובנות חדשות, אלא השינוי המבוקש היה לפתור את הבעיה המוצגת – הבעיה שבגללה היחיד, הזוג או המשפחה הגיעו למרפאה.
קבוצת המטפלים במכון פרצה דרך ופיתחה מתודולוגיות חדשניות כדי להבין ולפתור בעיות אלו.
הגישה החדשה שנוצרה במרפאה נקראה "טיפול ממוקד-בעיות" (problem-focused therapy).
לפי הבנתם של חברי הפרויקט, בעיות הן בין-אישיות ולא תוך-אישיות.
המטופל לא נחשב כלוקה בנפשו או בעל בעיות באישיותו, אלא אדם נורמטיבי, שקיימת אצלו בעיה המחייבת טיפול.
בעיות נוצרות כשלא מתייחסים אליהן או לא מטפלים בהן, בשילוב עם הקשיים היומיומיים של הפרט.
אחרי שנוצרת הבעיה, היחסים הבין-אישיים מחזקים אותה ואף מגבירים אותה, למשל בני המשפחה ממשיכים לחזק את התופעה, ויש לשנות את הגישה שלהם.
הדפוסים נבנים, מחוזקים וממשיכים עד שמגיעים לטיפול, אז הניסיונות הכושלים לפתור את הבעיה הופכים להיות הבעיה המרכזית.
תפקיד המטפל על פי גישה זו הוא למצוא דרכים שהמטופלים יכולים לקבל על עצמם כדי לעצור את המעגל האין-סופי ולשנות את הדפוסים הלא-מוצלחים שלהם.
הדבר נעשה על ידי המלצות והנחיות שהמטפל נותן למטופלים כדי לנסות ולפתור את הבעיה בדרך אחרת.
גישה זו משתמשת לעיתים קרובות בהנחיות פרדוקסליות, שמטרתן האמיתית סמויה מהמטופלים.
כן נעשה שימוש רב במסגור (reframing) של הבעיה בהיבטים אחרים, שיגרמו למטופלים להתייחס אליה אחרת.
למשל, אחת הטכניקות הפקרדוקסליות העיקריות שמגבירה את רצון המטופלים להשתנות ולהוכיח את עצמם, היא לומר למטופלים להאט את קצב השינוי שלהם ולא לצפות לשינויים גדולים, ואף להזהיר ולצפות לנסיגות.
לעיתים קרובות הנחיות כאלו גורמות למטופלים לרצות להוכיח למטפל שלהם שהם כן יכולים להצליח.
גישת המרפאה בפאלו אלטו נקראת ונחשבת כשמה – טיפול ממוקד-בעיות, ולא נחשבת כטיפול ממוקד-פתרון, אך היא אחד מהמקורות החשובים מהם נבעה הגישה של טיפול ממוקד-פתרון.
המרכז לטיפול משפחתי קצר מועד במילווקי
אנשי צוות המרכז לטיפול משפחתי קצר מועד במילווקי, ויסקונסין, היו הראשונים שבנו את גישת הטיפול ממוקד-הפתרון.
בתחילה היה המרכז מבוסס על מודל של המרפאה בפאלו אלטו, קליפורניה – "טיפול ממוקד-בעיות", אך לאורך השנים וכתוצאה מהתנסויות שונות, פותחה דרך חדשה – טיפול ממוקד-פתרון.
המפתחים והדוברים הראשונים של הגישה היו סטיבן דה שייזר (Steven de Shazer) ואינסו קים ברג (Insoo Kim Berg).
דה שייזר השתמש במטפורה של "מפתח" בספריו, והסביר שלעיתים קרובות החזקת מפתח רב שימושי (skeleton key) בידיים, יעילה יותר מידיעה מפותחת של מאפייני המנעול.
כלומר, חשוב יותר ללמוד דפוסי פתרונות וכללים, מאשר לדעת איך לנתח את הבעיות.
הוא ושותפיו הקדישו שנים לחקור את סוגי הפתרונות וכלליהם.
הם אספו ופירטו כללים של פתרונות שלרוב עוזרים לפתור את רוב הבעיות שמלוות את המטופלים ומובילות אותם להיכנס לתהליך פסיכותרפי.
החוקרים התייחסו למושג ה"התנגדות" כתופעה טיפולית באופן אחר לחלוטין.
מתוך אמונה ברצון ובטבע של בני אדם להשתנות ולהשתפר במצבם, הם השתמשו בכל תופעה של התנגדות בטיפול כמראה-דרך הגיוני מצד המטופל ללמד את המטפל שלו אילו דברים יצליחו ויעבדו בשבילו בטיפול ואילו לא.
כל תגובה, חיובית ושלילית, להנחיות המטפל, נחשבה ככלי עזר למטפל להראות לו הדרך לשרת את מטופלו ולעזור לו לפתור את בעיותיו.
דיבור מעבר לבעיות (problem-free talk) - בנוסף לכלל לפיו מתמקדים בפתרונות ולא בבעיות, בזמנים מסוימים המטפל מכוון את השיחה לנושאים שלא קשורים כלל לבעיות של המטופל ופתרונותיהן.
הסיבה לכך היא שבמהלך שיחות אלה מועבר המסר שהמטופל הוא לא רק סכום של בעיות, אלא הוא בן אדם בעל חיים מלאים שאינם קשורים לבעיותיו.
על ידי הסחת דעתו מהנושאים שהוא תקוע בהם, המטפל עוזר לו לחלץ את מחשבותיו מהתמקדותו, אל חשיבה משוחררת המאפשרת לגעת באמונות, ערכים, כישורים, משאבים וכוחות טמונים שיכולים לשרת אותו בדרכו לפתור את בעיותיו.
בדרך כלל, המטפל משתדל בתחילת המפגש לדובב את המטופל בדיבורים מעבר לבעיות, כדי להתחיל כל מפגש עם הרגשה פנימית אחרת ומחוסנת יותר.
שינוי קדם מפגש (pre-session change) - הנחת יסוד בסיסית היא שהמטופלים מתעסקים בהתנהגויות יעילות עוד לפני המפגש הראשון.
חלק מהתנהגויות אלו פועלות באופן חיוני וחלק מונעות נזק נוסף.
כשהמצב מאפשר זאת, כבר מהקשר הראשון (למשל בשיחת הטלפון שנועדה לקבוע את הפגישה הראשונה), המטפל משתדל להפנות את מחשבותיו של המטופל להתנהגויות החיוניות, למשל על ידי בקשה לשים לב לשינוי ושיפור במצבו עד למפגש הראשון.
בחירת מטרה (goal-setting) - כגישת טיפול המכבדת את המטופלים ומאמינה ביכולתם ובמשאביהם, ומתוך גישה הרוצה לעזור להם להשיג את התוצאות המועדפות על ידם, המטפל בונה יחד עם המטופל אווירה של שיתוף פעולה בבחירת מטרות הטיפול וסדר העדיפות שלהן, הנמצאים לחלוטין בידיו של המטופל.
כבר במפגש הראשון המטפל מבקש מהמטופל לחשוב על שאלות אלו ולענות עליהן:
איך תדע שהמפגש הראשון מועיל?
מה התקוות שלך במפגש הראשון?
לפי דעתך, כמה זמן ייקח עד שמצבך ישתפר?
מה יהיה הסימן הראשון לכך?
אם היה באפשרותך לבצע שינוי בקרוב, מה היעיל ביותר עבורך?
חיפוש יוצאי דופן (exception-seeking) - כשהמטפל מקשיב לסיפור הבעיה ולאופן בו היא משפיעה על המטופל, הוא קשוב במיוחד לזמנים ורגעים יוצאי דופן, בהם הבעיה לא הייתה נוכחת בחייו של המטופל או שהמטופל התייחס אליה באופן אפקטיבי יותר.
תמיד ישנם יוצאי דופן, אולם המטופלים תקועים בהתמקדות בבעיות ומוכוונים לצורת הסתכלות הרואה רק מה שרע.
תפקיד המטפל להסיח דעתם כדי להתחיל לראות, להכיר ולהעריך את הזמנים בהם הם מצליחים ומתגברים.
שאלות של "יוצאי דופן" מכוונות את המטופל לחיפוש בהווה ובעבר אחר פתרונות, על ידי התמקדות בזמנים בהם ציפו להופעת הבעיה והיא לא הופיעה, או הופיעה ברמה נמוכה ביותר.
המטפל עוזר למטופל לאתר מקרים אלו כדי לגלות פתרונות שנשכחו או שאינם מוכרים כלל.
תהליך זה עוזר לשניהם לייצר מעין מפה הכוללת פתרונות מועדפים וחיים מוצלחים יותר למטופל.
חיפוש יכולות (competence-seeking) - מטופלים לרוב מחפשים עזרה אחרי תקופה ארוכה של כישלונות.
תחושת היכולת שלהם וביטחונם העצמי פגועים, והם שוכחים את משאביהם וכוחותיהם.
לעומתם, המטפלים שואפים להעצים את המטופלים, ובכל הזדמנות משתדלים להראות להם את הצלחתם – מה הם עושים טוב ונכון.
למשל, המטפלים משתמשים בשאלות "איך" כדי לעזור למטופלים להסתכל בעצמם ובמעשיהם אחרת:
איך ידעת שזה רעיון טוב לנסות זאת?
איך ידעת שזו הזדמנות טובה לעשות זאת?
אחרי שהמטופלים מרגישים את עצמם כמוצלחים וחזקים יותר, המטפל מזמין אותם לגשש ולהבין את מעשיהם המוצלחים ביותר לעומק, ולהתחיל להסתכל על עצמם אחרת.
זה נעשה על ידי שאלות כגון:
האם זה שינה את דעתך על עצמך?
האם הופתעת שעשית את זה?
מה אחרים חשבו על כך?
שאלת הנס (the miracle question) - זהו מוקד ההתערבות המרכזי בטיפול ממוקד-פתרון.
"שאלת הנס" פותחה על ידי סטיבן דה שייזר, ונחשבת כדרך להבין את התחלת התהליך לשינויים משמעותיים.
דה שייזר התאים אותה מטכניקה היפנוטית של מילטון אריקסון, הנקראת "כדור הבדולח".
השאלה היא: "נניח שלילה אחד כאשר ישנת, קרה נס ובעיה זו נפתרה; כיצד תדע על כך?
על ידי הקשבה פעילה (active listening), הכוללת אמפתיה, עידוד, שאלות ובקשות לתיאורים נוספים של המציאות החדשה, המטפל עוזר למטופל לפתח דמיון של חיים עתידיים "אחרי הנס" (הפתרון).
כוונת השאלה היא לא לייצר חיים של פנטזיה, אלא להיות כלי עזר לעקוף דיבורים שטופי בעיות, ולאפשר למטופל לתאר את החיים המועדפים שהוא רוצה לחיות.
מחשבה על שאלה זו נותנת למטופל להרגיש שייתכנו חיים בלי הבעיה.
בנוסף, ניתן למטפל מידע קונקרטי והנחיות חשובות המותאמות למטופל ועוזרות להתקדם לחיים מועדפים יותר.
קביעת מדדים - על ידי שימוש ב"שאלות מדד", המטפל יכול לעזור למטופלים לבטא תצפיות והבנות מורכבות הקשורות לחוויותיהם בעבר והערכות לגבי העתיד.
שאלות אלו הן רב שימושיות; ניתן להשתמש בהן להערכת צורת ההסתכלות של המטופל כמעט בכל נושא, כולל הערכה עצמית, שינויים קודם למפגש הראשון, ביטחון עצמי, רצון להשקיע להשגת השינויים המועדפים, קביעת סדר העדיפויות, והערכת תקווה והתקדמות.
המטפלים יכולים להשתמש בקביעת מדדים בכל מקום במהלך המפגש, אבל בדרך כלל משתמשים בזאת כתוספת ל"שאלת הנס".
שאלות מדדים מייצגות את החלק של המפגש בו המטופלים מתחילים לפרק את "הנס" לחלקים קטנים יותר ואפשריים יותר.
מטרת קביעת מדדים היא לעזור למטופלים לקבוע מטרות מזוהות, למדוד התקדמות ולקבוע סדר עדיפויות לפעולה.
שאלות מדדים יכולות, בנוסף, לעזור למטפל להעריך את מידת המוטיבציה והביטחון של המטופל.
בנוסף, המטופלים יכולים להשתמש בקביעת מדדים באופן עצמאי ככלי שימושי ורב ערך בין המפגשים.
מדדים אלו מספקים למטפלים בדיקה יעילה על מנת לדעת את המקום בו נמצא המטופל ואת מידת המאמץ שהוא מוכן להשקיע כדי להשיג את השינוי המבוקש.
יש ארבעה סוגי שאלות מדדים:
הערכת מצב - במדד בין 0 ל-10, כאשר 0 מסמל את המצבים הגרועים ביותר ו-10 את מצב החיים האופטימלי בעיניך, היכן אתה עומד במדד עכשיו?
מה היה ממוצע המדד בשבוע האחרון?
מה היה מקומך הגבוה ביותר בשבוע האחרון?
מה היה מקומך הנמוך ביותר בשבוע האחרון?
מדדי ביטחון - במדד בין 0 ל-10, כאשר 10 מסמל שאתה בטוח ביכולתך לבצע שינוי ו-0 מסמל שאתה חושב שאין תקווה בכלל, כמה ביטחון יש לך?
מוטיבציה - במדד בין 0 ל-10, כאשר 10 מסמל שתעשה כל מה שנדרש על מנת לפתור את הבעיה ו-0 מסמל שלא תעשה כלום מלבד לקוות ולהתפלל, איפה אתה עומד עכשיו?
הערכת סיכון - במדד בין 0 ל-10, כמה עליי לדאוג שתפגע בעצמך, תתאבד, תכה את בן/בת זוגך, תשתמש בסמים וכו', בשבועיים הקרובים?
עבודה בין המפגשים - לקראת סוף כל מפגש, המטפל קובע עם המטופל פסק זמן לאתנחתא קצרה עבור מחשבה על המפגש.
כעבור דקות ספורות, המטפל נותן למטופל משוב שלרוב כולל ארבעה חלקים:
מחמאה או מחמאות המתארות את השתתפות המטופל באותו יום ואת הרגשת המטופל באשר לכך.
סיכום קצר של הדברים המועילים שהמטופל כבר עושה.
משפט המקשר את מעשיו של המטופל למטרה או למטרות שנקבעו.
שיחה אודות המעשים שהמטופל יכול לעשות במשך השבוע או השבועיים הקרובים כדי להתמודד עם הבעיה.
המטפל מקשר כל המלצה שהוא נותן לנושאים שהמטופל כבר דיבר עליהם.
לעיתים קרובות המטפל מעודד את המטופל להמשיך לעשות את הדברים היעילים עבורו, להפסיק את הלא-יעילים ובמקומם לעשות דבר שונה.
טיפול מונע לפני חשיפה הוא שימוש מוקדם בתרופות על מנת למנוע הידבקות במחלה באנשים שעדיין לא נחשפו לגורם המחלה.
המונח משמש בעיקר לתיאור של שימוש בתרופות אנטי-ויראליות שתוקפות את נגיף ה-HIV כאמצעי למניעת HIV/איידס .
PrEP הוא טיפול אופציונאלי לאנשים שלא נדבקו בנגיף ה-HIV, אך נמצאים בסיכון מוגבר של הידבקות בו.
נכון ל-2021, מנהל המזון והתרופות האמריקאי מאשר להשתמש בתרופות שמשלבות אמטריציטבין וטנופוביר לצורך טיפול מונע לפני חשיפה ל-HIV, ביניהן "טרובדה", (או גרסאות גנריות של תרופה זו) ו-Descovy.
לפי המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, "PrEP הוא כלי מונע עוצמתי ל-HIV וניתן לשלבו עם קונדומים ושיטות מניעה אחרות כדי לספק הגנה אפילו יותר גדולה מבשימוש בנפרד." אמנם, על אנשים שמשתמשים ב-PrEP להתחייב לקחת את התרופה בכל יום ולהיפגש עם ספק שירותי הבריאות שלהם כל 3 חודשים.
המרכיבים הפעילים של טרובדה, טנופוביר דיסופרוקסיל ואמטריציטבין , הם אנלוגי נוקלאוסיד מעכבי רוורס טרנסקריפטאז .
שני המרכיבים מונעים ביעילות מנגיף ה-HIV לשלב את החומר הגנטי שלו לתוך הגנום של הגוף המארח, ולפיכך מונעים הידבקות ב-HIV.
PrEP מיועד לשימוש עם קונדומים, כך שכל אחת משיטות המניעה יכולה לפצות על בעיות יעילות מקריות או הכרחיות של השנייה.
בישראל, רוב קופות החולים מספקות חלופה גנרית לטרובדה בשם "אמטריביר טבע".
בארצות הברית, ההנחיות הפדרליות ממליצות על השימוש ב-PrEP עבור אנשים שאינם נשאים של נגיף ה-HIV שמתאימים לאחד התיאורים הבאים:
נמצא במערכת יחסים מינית עם נשא HIV , כלומר אדם שאינו נשא מקיים יחסי מין באופן קבוע עם אדם בעל HIV.
כל אדם שלא נמצא במערכת יחסים מונוגמית עם אדם שאינו נשא HIV, והוא...
גבר המקיים יחסי מין עם גברים ו...
קיים יחסי מין ללא קונדום בששת החודשים האחרונים
נדבק במחלת מין כלשהי בששת החודשים האחרונים
לא משתמש בקונדום באופן קבוע, ומקיים יחסי מין עם אנשים בעלי סטטוס HIV בלתי ידוע שנמצאים בסיכון מוגבר להידבקות ב-HIV.
אדם שהזריק סמים בלתי חוקיים במהלך ששת החודשים האחרונים, חלק ציוד להזרקת סמים עם משתמשים אחרים בששת החודשיים האחרונים, או שטופל באמצעות הזרקת סמים במהלך ששת החודשים האחרונים
על פי מספר מחקרים על שימוש ב-PrEP, התרופה בטוחה לשימוש באופן כללי, עם מעט תופעות לוואי.
בדרך כלל, תופעות לוואי קלות, כמו בחילה או שלשולים נפתרות מעצמן במהלך החודשים הראשונים לשימוש.
במצב של השפעה מזיקה של טרובדה על תפקוד הכליות, הפסקת השימוש בתרופה בדרך כלל מחזירה את המצב לקדמותו, אבל נזק בלתי הפיך לכליות קורה לעיתים נדירות.
בין הסיבות לא להשתמש ב-PrEP נכללות ההבאות:
לאנשים עם HIV אסור להשתמש ב-PrEP, ובדיקת HIV נדרשת לפני תחילת השימוש בתרופה.
לאנשים עם בעיות בכליות, ובייחוד כאלו עם תפקודי כליות ירודים, החמיר המצב לאחר השימוש ב-PrEP.
לאנשים עם הפטיטיס B יש יותר בעיות ביטחון (safety problems) בשימוש ב-PrEP.
על נשים בהיריון או נשים מניקות לדבר עם הרופא שלהן על סיכון פוטנציאלי לילדיהן.
יכול להיות שלקטינים לא תהיה גישה לשירותים שמשלימים את השימוש האפקטיבי ב-PrEP, ויידרשו תשומת לב מיוחדת ברופאיהם אם הם משתמשים ב-PrEP.
רוב המחקרים ב־PrEP משתמשים בתרופה טנופוביר או בשילוב אמטריציטבין/טנופוביר (טרובדה) שנלקחים על ידי המטופלים דרך הפה.
המחקרים ההתחלתיים באסטרטגיות הטיפול המונע נעשו בפרימיטים והראו סיכון מופחת להידבקות אצל חיות שקיבלו תרופה גנרית לפני חשיפה לנגיף ה-HIV הקופי.
מחקר משנת 2007 של המרכז האוניברסיטאי הדרום-מערבי לרפואה של טקסס ואוניברסיטת מינסוטה הראה ששימוש ב-PrEP הוא יעיל בניסוי על עכבר מעבדה מואנש.
בשנת 2008, מחקר של iPrEx הראה ירידה של בכ-42% בהידבקות ב-HIV אצל גברים שמקיימים יחסי מין עם גברים, ומניתוח מאוחר יותר של הנתונים, עלה כי ניתן להשיג הגנה של כ-99% אם התרופה נלקחת בכל יום.
בדצמבר 2015, פורסם מחקר בשם IPERGAY.
בשונה ממחקרים אחרים, מחקר זה התמקד בגישה של "לפי דרישה" (on-demand) בהם טרובדה נלקח בין 2–24 שעות לפני פעילות מינית, והומשך להילקח גם ביומיים שלאחר הפעילות.
במחקר השתתפו כ-400 גברים ונשים טרסנג'נדריות שמקיימים/ות יחסי מין עם גברים מצרפת ומקנדה במשך 9 חודשים.
אסטרטגיה זו הובילה לירידה ב-86% בהדבקות בנגיף ה-HIV.
נכון לדצמבר 2015, שיטות טיפול מונע שאינו ממושך לא אומצו על ידי ארגון הבריאות העולמי או על ידי ארגוני בריאות לאומיים.
מחקרסוגסוג ה-PrEPאוכלוסיית המחקריעילותאחוז המטופים שלקחו את תרופה (היענות תרופתית)CAPRISA 004סמיות כפולה, אקראיPericoital tenofovir gelנשים דרום אפריקאיות39% הפחתה בהידבקות ב-HIVעל ידי ספירת מזריק התרופהiPrExאמטריציטבין/טנופוביר אוראליגברים שמקיימים יחסי מין עם גברים ונשים טרנסג'נדריות42% הפחתה בהידבקות ב-HIV.
הפחתה משוערת של כ-99% עם היענות תרופתית יומית.54% מזוהה בדםPartners PrEPאמטריציטבין/טנופוביר אוראלי; טנופוביר אוראליזוגות אפריקאים הטרוסקסואלים73% הפחתה בהדבקה עם טרובדה ו-62% עם טנופוביר.80% עם טרובדה ו-83% עם טנופוביר.
המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן תיקן את הנחיותיו למניעת HIV והמליץ לאוכלוסיות בסיכון גבוה להדבקה להשתמש בטרובדה כטיפול מונע ב-14 במאי 2014, לאחר מחקר שגילה שלתרופה יעילות במניעת העברת הנגיף מאם לילדה.
לפני כן, טרובדה אושרה רק לטיפול באנשים שנדבקו בנגיף.
בשנת 2012, ארגון הבריאות העולמי הוציא הנחיות ל-PrEP על פיהן ה-PrEP "עשוי לשמש כאמצעי מניעה נוסף" עבור אדם שאינו נשא של הנגיף במערכות יחסים בהן אחד מבני הזוג הוא נשא HIV, כאשר "אמצעים נוספים למניעת HIV נחוצים עבורם" וקבע הנחיות דומות עבור גברים ונשים טרנסג'נדריות שמקיימים/ות יחסי מין עם גברים.
הארגון ציין כי "מתגבש קונצנזוס מדעי בינלאומי על פיו תרופות אנטי-רטרו-ויראליות, ביניהם PrEP, מפחיתים באופן משמעותי את הסיכון להעברה של HIV ללא קשר לאוכלוסייה או לסביבה."
נכון ל-2017, מדינות רבות אישרו את השימוש ב-PrEP למניעת HIV/איידס וביניהן קנדה, דרום אפריקה, קניה, אוסטרליה, ארצות הברית, נורווגיה, סקוטלנד, צרפת, צ'ילה, ברזיל, פורטוגל, בלגיה, ישראל, וייטנאם, פרו, טאיוואן, וניו זילנד.
בשווייץ ה-PrEP אושר כתרופה שלא בהתוויה.
אישור הטרובדה כטיפול מונע ל-HIV הוא דבר מפלג פוליטית, וגם בתוך תרבות הלהט"ב, כאשר חלק ראו את ה-PrEP כאמצעי שעשוי להיות בשימוש באופן שגוי, ולגרום לערעור מדינויות המין הבטוח הקיימות.
כינוי הגנאי "זונת טרובדה" משמש על ידי אנשים בקהילה הגאה שלתפיסתם המשתמשים ב-PrEP הם חסרי אחריות.
תרופות הטיפול המונע יכולים הם יקרים, כאשר מרשם של התרופה לחודש הוא בסדר גודל של כ-350 פאונד.
חלק מארגוני הבריאות, וביניהם NHS אנגליה, התקשו במציאת המימון ל-PrEP.
בשנת 2016, המימון של PrEP על ידי ארגון הבריאות האנגלי היה תחת ביקורת שיפוטית, "National AIDS Trust v NHS Service Commissioning Board", לאחר ש-NHS אנגליה טענה שמאחר שזוהי תרופה מונעת, על פי חוק הבריאות והטיפול הסוציאלי 2012 , אספקת התרופה היא אחריות המועצות המקומיות.
בית המשפט העליון לצדק טען בפני שירות הבריאות האנגלי כי ביכולת הארגון לממן את ה-PrEP.
הארגון הגיש ערעור בפני בית המשפט, בטענה שהוא אינו יכול באופן חוקי לממן את הטיפול המונע, בעקבת חוק הבריאות מ-2012, ובנובמבר 2016, אותו ערעור נדחה, זאת אומרת ש-NHS אנגליה יידרש לספק את הטיפול המונע.
סקוטלנד, בה קיימת מערכת בריאות מסורה, הפכה לראשונה בממלכה המאוחדת שאישרה את השימוש ב-PrEP בשירות הבריאות הלאומי שלה באפריל 2016.
תרופות PrEP גנריות כבר קיימות בבתי מרקחת מקוונים בעלויות נמוכות באופן משמעותי.
ההפחתה חסרת התקדים בשיעור ההדבקה ב-HIV בלונדון ב-2016 יוחסה לטיפול המוקדם באנשים הנדבקו בנגיף, ולזמינות ה-PrEP באינטרנט.
משרד הבריאות החל לדון בשימוש ב-PrEP כדרך למניעת איידס כבר בשנת 2014. בפברואר 2016, אושרה בכנסת תוכנית להפחתת שיעורי ההדבקה על ידי שימוש בטרובדה.
בסוף 2016 הכריז משרד הבריאות כי בקרוב יחל בפרויקט הדגמה של ה־PrEP במהלכו יחלק את תרופת הטרובדה לאנשים שאינם נשאי נגיף ה-HIV, נמצאים בקבוצת סיכון, ומקיימים יחסי מין שאינם מוגנים.
למרות זאת הכרזה זו, משרד הבריאות לא החל בפרויקט ובפברואר 2017, הוא זכה לביקורת נוקבת מרופאים בכירים על העיכוב, בטענה שהדבר גורם לעלייה במספר הנדבקים ובנוסף לכך גורם לקבוצת סיכון מוגבר להדבקה לרכוש את התרופות בשוק השחור, וללא מעקב נטילת התרופה עשויה לגרום נזק.
ביולי 2017, אישר משרד הבריאות את השימוש בתרופות האמטריציטבין/טנופוביר "טרובדה" של גיליאד סיאנסז ו"אמטריביר" של חברת טבע.
ב-7 באוגוסט 2017, הכריזה קופת החולים מאוחדת שתסבסד את התרופה לקבוצות סיכון במחיר 300–500 ש"ח לחודש.
אליה הצטרפו גם קופות החולים מכבי, כללית ולאומית.
החל מספטמבר 2017, קופות החולים רשאיות להעניק מרשמים לתרופות ה-PrEP.
התרופה טרובדה הוכנסה לסל הבריאות הארצי משנת 2022, ומחירה לנוטליה עומד על 70 שקלים.
טיפול יונים לצהבת היא צורה של רפואה עממית יהודית למחלת הצהבת.
לטיפול אלטרנטיבי זה אין בסיס מדעי והוא עלול לסכן את החולה.
יש המחשיבים טיפול זה כסגולה.
שימוש ביונים לצהבת מופיע לראשונה בספרות היהודית אצל הרב החסידי-הונגרי יצחק אייזיק וייס (סבליאבה), בספרו "דברי יצחק" (ליקוט שמועות וסגולות מתלמידי הבעל שם טוב), סגולה זו נעתקה בשמו בספר "סגולות ישראל" (שבתאי ליפשיץ) ובספר "טעמי המנהגים".
צורת הריפוי היא על ידי תלישת נוצות היונה באזור פתח הביב והצמדתו לטבור החולה.
כתוצאה מכך חלק מן היונים מתות.
לטענת המטפלים, היונה 'שואבת' את הצהבת מהחולה, ולכן היא מתה.
פרופ' פרד רוזנר מצא בכתב יד (מהמאה ה-16 או ה-17) מקור עברי קדום לטיפול בצהבת על ידי העברת המחלה לדג.
בנוסף הוא מצביע על תפיסת 'העתקת המחלה' – העברת המחלה לבעל חיים אחר, ששימשה בקרב הרפואה בעולם העתיק, ומביא דוגמאות נוספות לשיטה זו, מהתלמוד ומספרי רפואה שונים.
בקרב אנשי הרפואה הקונבנציונלית ישנה התנגדות לשימוש בשיטה זו מאחר שלא הוכחה מדעית.
כמו כן קיים חשש להידבקת החולה במחלות יונים והחמרת מצבו של החולה עקב אי טיפול.
מקרב הרבנים הביעו התנגדות הרב שלמה זלמן אוירבך, שלדבריו מדובר בהבל ואמונה טפלה, והרב צבי טאו, שתולה את תמותת היונים בחניקתם בידי המטפל.
הרב שלמה אבינר, אף רואה בטיפול זה איסור הלכתי מטעם "דרכי האמורי".
לעומתם יש רבנים אחרים שתומכים ומתירים את פעולה זו, בהם הרב יוסף בא-גד, שהקדיש לכך פרק בספרו (נחלי בא גד), והרב זמיר כהן, שמסתמך בין היתר על מחקר שלדבריו אישש את יעילות טיפול זה.
בהיבט של איסור צער בעלי חיים בהלכה, עבור רפואה 'סגולית' שאיננה בדוקה, מספר רבנים דנו בטיפול והתירוהו.
הרב יצחק זילברשטיין כתב שהטיפול אינו מתיר חילול שבת.
טיפול ממוקד-העברה הוא טיפול פסיכודינמי המבוסס על מודל יחסי האובייקט של אוטו קרנברג להפרעת אישיות גבולית.
לפי המודל, אנשים בעלי ארגון אישיות גבולי (Borderline Personality Organization – BPO) מתאפיינים בייצוגים פנימיים סותרים, מפוצלים וטעונים רגשית.
אנשים אלו משתמשים במנגנוני הגנה על מנת להתמודד עם ייצוגים סותרים אלו אך מנגנוני ההגנה מובילים לשיבוש במערכות היחסים שלהם עם הקרובים להם ועם עצמם.
מוקד הטיפול הוא התפיסות המעוותות של עצמם, הקרובים להם, והרגשות המשויכים לתפיסות אלו כפי שהם באים לידי ביטוי בקשר הטיפולי (העברה).
הטיפול מתמקד בניסיון לבצע חיבור (אינטגרציה) בין החלקים המפוצלים של הייצוגים של העצמי ושל האחר, וכן שינוי של מנגנוני ההגנה בהם משתמש המטופל.
מנגנון השינוי המשוער בטיפול הוא פירוש חוזר ונשנה של התפיסות המוטות הללו.
TFP נמצא במחקרים כטיפול יעיל בהפרעת אישיות גבולית אם כי מעט מדי מחקרים נערכו על מנת להגיע למסקנות מוצקות בנוגע ליעילותו.
TFP הוא אחד ממספר טיפולים שמראים יעילות בטיפול בהפרעת אישיות גבולית, אם כי באחד המחקרים שהשוואה את TFP לטיפול דיאלקטי התנהגותי וטיפול פסיכודינאמי-תמיכתי נמצא כי רק TFP הוביל לשינוי באופן בו אנשים חושבים על עצמם במערכות יחסים קרובות.
TFP הוא טיפול בהפרעת אישיות גבולית.
מטופלים עם הפרעת אישיות גבולית מאופיינים לרוב בתגובות רגשיות עוצמתיות, מערכות יחסים סוערות והתנהגויות אימפולסיביות.
בשל התגובה הקיצונית שלהם לגירויים חיצוניים, מטופלים עם הפרעת אישיות גבולית חווים לעיתים קרובות שינויים דרמטיים ומהירים במצב רוחם, ועוברים לסירוגין בין תחושות של אופוריה, דיכאון, חרדה ועצבנות.
מטופלים עם הפרעת אישיות גבולית חווים לרוב תחושות שונות של ריקנות שעלולות להיות בלתי נסבלות עבורם.
הם מנסים להתמודד עם תחושות אלו דרך התנהגויות אימפולסיביות והתנהגויות של פגיעה עצמית, כמו שימוש לרעה בסמים, התנהגויות מיניות מסוכנות, בזבוז כסף קיצוני והתקפי אכילה.
יתר על כן, מטופלים עם הפרעת אישיות גבולית מתאפיינים לעיתים קרובות באובדנות כרונית, ובאיומים באובדנות.
תחת לחץ אינטנסיבי מטופלים עם הפרעת אישיות גבולית עלולים לחוות תסמינים של דיסוציאציה זמנית או של פרנויה.
המודל התאורטי של אישיות גבולית
על פי מודל יחסי האובייקט, בהתפתחות פסיכולוגית תקינה תבניות נפשיות של העצמי ביחס לאחרים, המכונות "ייצוגי האובייקט", הופכים בהדרגה למובחנים וכוללניים יותר.
בתחילת התפתחותו, חוויית התינוק סובבת סביב שני מצבים: רגעים של כאב ("לא נוח לי ואני צריך מישהו שיטפל בי") ורגעים של הנאה ("אני כרגע מרגיש רגוע בזכות זה שמישהו אוהב אותי").
חוויות אלו הופכות בהדרגה לתבניות נפשיות מובחנות וכוללניות יותר של העצמי ושל האחר.
ההבשלה של הייצוגים הללו מאפשרת שילוב מציאותי יותר בין טוב ורע, כך שתכונות חיוביות ושליליות משולבות יחד לייצוג מורכב יותר שכולל היבטים שונים של האדם ("אף על פי שהיא לא דואגת לי ברגע זה, אני יודע שהיא אוהבת אותי ושהיא תדאג לי בעתיד").
ייצוגים משולבים אלו מאפשרים לאדם לשאת רגשות מעורבים, שוני וסתירה בעצמו ובאחר.
לפי קרנברג מידת המובחנות והכוללנות של ייצוגים אלו, יחד עם הרגשות שנלווים אליהם, מהווים את "ארגון האישיות" של האדם.
בארגון אישיות נורמלי לאדם יש תפיסה כוללנית של עצמי ושל האחר, המאפשרת יציבות ועקביות בזהותו של האדם ובתפיסתו את הזולת, כמו גם יכולת לאינטימיות עם אחרים תוך שמירה על תחושת העצמי שלו.
לדוגמה, אדם כזה יוכל להבין שניתן לחוש רגשות של שנאה בתוך מערכת יחסים אוהבת ללא קונפליקט פנימי וללא תחושות של אי-רציפות בתפיסתו את האחר.
לעומת זאת, בארגון אישיות גבולית המחסור בייצוגים משולבים של העצמי ושל האחר מוביל לכך שהאדם מפעיל מנגנוני הגנה פרימיטיביים (כמו פיצול, הזדהות השלכתית וניתוק), זהות דיפוזית (תפיסה לא עקבית של העצמי ואחרים) ובוחן מציאות לא יציב (הבחנה לא עקבית בין חוויה פנימית וחיצונית).
במצבים של לחץ גבוה, אנשים עם הפרעת אישיות גבולית לא מצליחים להעריך את המצב בכללותו ונוטים לפרש אותו כמצב קטסטרופלי.
הם מתקשים להעריך נכונה את מניעיו וכוונותיו של האחר, ותופסים אותם כאיום או כדחייה.
המחשבות והרגשות שלהם לגבי עצמם ולגבי אחרים מפוצלים לחוויות דיכוטומיות של טוב או רע, שחור או לבן והכל או כלום.
המטרה העיקרית של TFP היא הפחתת שיעורי אובדנות ופגיעה עצמית, שיפור יכולות שליטה עצמית וויסות רגשות, יצירת מערכות יחסים מספקות יותר ויכולת לפעול להשגת מטרות חיים.
לפי המודל, מטרות אלו מושגות על ידי פיתוח ייצוגים כוללניים של העצמי ושל האחר, הפחתה של מנגנוני ההגנה הפרימיטיביים, ופתרון בעיית הזהות הדיפוזית אשר משמרת את הפיצול בעולמו הפנימי של המטופל.
הטיפול מתחיל בניסוח של חוזה המורכב מהנחיות כלליות לכל המטופלים וכן מתוספות ייחודיות לכל מטופל שנובעות מהקשיים הספציפיים שלו שעלולים להפריע להתקדמות הטיפול.
החוזה כולל גם את החובות שמוטלות על המטפל.
על המטופל ועל המטפל להסכים על החוזה לפני שהטיפול יוכל להתחיל.
טיפול TFP מורכב משלושה שלבים:
תיאור של ייצוגי האובייקט הפנימים של המטופל אשר מתגלים בתופעת ההעברה.
תיאור הייצוגים השונים של העצמי ושל האובייקט בהעברה, ומימושם בתהליך העברה/ העברה נגדית.
חיבור (אינטגרציה) של הייצוגים המפוצלים של האדם, מה שמוביל לתפיסה כוללנית של העצמי ושל האחר ולפתרון בעיית הזהות הדיפוזית.
במהלך השנה הראשונה לטיפול, TFP מתמקד במספר בעיות:
הכלה של התנהגויות אובדניות והתנהגויות של פגיעה עצמית של המטופל.
טיפול בדרכים שונות בהן המטופל עלול לחבל בטיפול.
זיהוי של דפוסי יחסי האובייקט המרכזיים (החל מייצוגים מפוצלים ולא מובחנים של העצמי ושל האחר עד כדי מכלול שלם וברור יותר).
בטיפול זה, ניתוח ההעברה הוא הדרך העיקרית לעבודה על שינוי מיחסי האובייקט הפרימיטיביים (מפוצלים או מקוטבים) ליחסי אובייקט מתקדמים (מורכבים, מובחנים ומשולבים) אצל המטופל.
כך, בניגוד לטיפולים המתמקדים בהפחתת תסמינים לזמן קצר, המטרה השאפתנית של טיפול TFP היא לא רק לטפל בתסמינים, אלא לשנות את כל ארגון האישיות, אשר נתפס כסיבה האמיתית לתסמינים.
לשם כך, המטפל מפרש את האופן בו המטופל חווה ייצוגים פנימיים של מערכות יחסים קודמות כאשר אלו מתגלים בקשר הטיפולי, כלומר בהעברה.
נעשה שימוש בטכניקות שונות כמו הבהרה, עימות ופירוש בהקשר של יחסי ההעברה המתפתחים בזמן הטיפול.
ייצוגי העצמי וייצוגי האובייקט באים לידי ביטוי בקשר שבין המטופל למטפל בתהליך שמכונה העברה.
בתוך כך, מופעלים תהליכים של השלכה והזדהות.
כלומר, ייצוגים שונים של העצמי מיוחסים למטפל.
תהליכים אלה מקושרים לעיתים קרובות לרגשות כגון כעס או פחד.
המידע שמועבר בהעברה מאפשר גישה ישירה לעולמו הפנימי של האדם בזכות שתי סיבות.
ראשית, גם המטפל וגם המטופל בוחנים את עולמו הפנימי של המטופל בו זמנית, כך שכאשר נחשף ייצוג לא עקבי של המציאות הם דנים עליו ביחד מיד.
בנוסף, בדרך זו נחשפת ראיית המציאות של המטופל מה שמלווה הרבה פעמים בתגובות רגשיות חזקות מצידו.
טיפול המתמקד בדיון מעמיק בעברו של המטופל יכול הרבה פעמים להוביל לדיון אינטלקטואלי שהוא הרבה פחות אינפורמטיבי.
TFP מדגיש את התפקיד של פירוש בטיפול.
כאשר הייצוגים המפוצלים של העצמי ושל האחר של המטופל באים לידי ביטוי בטיפול, המטפל עוזר למטופל להבין את הסיבות (הפחדים או החרדות) שמשמרות את ההפרדה והפיצול בייצוגים של עצמו ושל האחר.
הבנה זו מלווה בחוויה של רגשות עוצמתיים בתוך הקשר הטיפולי.
החיבור של הייצוגים המפוצלים והמקבילים של העצמי ושל האחר מוביל להסתכלות מורכבת, מובחנת ומציאותית יותר של העצמי ושל האחר, לוויסות התגובות, ולחשיבה צלולה יותר.
לפיכך, כאשר הייצוגים המפוצלים של העצמי מתחברים, המטופלים מצליחים לחוש עקביות הולכת וגוברת בזהותם ומערכות היחסים שלהם הופכות למאוזנות ויציבות לאורך זמן.
המטופלים נמצאים בסיכון נמוך יותר להיות מוצפים ברגשות תוקפניים והיכולת שלהם לאינטימיות מתגברת, תוך הפחתה בהתנהגויות הרס עצמי ושיפור כללי בתפקוד.
מנגנוני השינוי המשוערים של TFP מבוססים על התאוריה ההתפתחותית של קרנברג בנוגע לארגון אישיות גבולי.
מנגנונים אלו מתייחסים לייצוגים המפוצלים והבלתי-מובחנים של העצמי והאחר אשר אופייניים לארגון האישיות הגבולי.
ייצוגים אלו מאורגנים ביחידות נפשיות המכונות "דיאדות של יחסי אובייקט" – צמדים של ייצוגי עצמי ואחר המקושרים ביניהם על ידי רגש אופייני.
בארגון אישיות גבולי, החיבור של הייצוגים הללו מקושר לפיצול במערכת הנפשית אשר במסגרתו ההיבטים השליליים של הייצוגים מפוצלים וממודרים מההיבטים החיוביים (במילים אחרות – נטייה לראות את העצמי והאחר כטובים או רעים באופן בלעדי).
ההנחה היא שמנגנון השינוי אצל מטופלים ב-TFP היא החיבור של הייצוגים המפוצלים של העצמי והאחר כך שייצוגים אלו יהיו משולבים יחד בצורה שלמה ועקבית יותר.
במחקר שבחן את היעילות של טיפול TFP במשך שנה, נמצאה הפחתה מובהקת במספר ניסיונות ההתאבדות ומצבם הבריאותי של המטופלים השתפר משמעותית.
בנוסף, בהשוואה לשנה שקדמה לטיפול, נמצאה ירידה משמעותית במספר והמשך של האשפוזים בבתי חולים פסיכיאטריים.
שיעור הנשירה מהמחקר במהלך השנה היה 19.1%, שיעור שהחוקרים ציינו כי הוא דומה לאחוזי הנשירה במחקרים קודמים שנערכו על טיפול באנשים גבוליים, כגון טיפול דיאלקטי התנהגותי.
התוצאות הראו שמטופלים שטופלו בטיפול TFP חוו ירידה משמעותית במספר הפניות לחדרי מיון ולאשפוז במהלך שנת הטיפול, וכן שיפור משמעותי בתפקוד הכללי בהשוואה לטיפול TAU.
TFP לעומת טיפול על ידי מומחים בקהילה
ניסוי קליני אקראי השווה בין התוצאות של טיפול TFP לבין טיפול שניתן על ידי מומחים בקהילה בקרב 104 מטופלים עם הפרעת אישיות גבולית.
שיעור הנשירה מ-TFP היה נמוך באופן מובהק משיעור הנשירה מהטיפול הפסיכותרפיה בקהילתה; עם זאת, שיעור הנשירה של TFP היה 38.5%, שיעור שהחוקרים הסכימו שהוא גבוה במקצת משיעורי הנשירה של טיפול דיאלקטי התנהגותי (DBT) וסכמה תרפיה (SFT).
קבוצת המטופלים בTFP חוו שיפור משמעותי בארגון האישיות שלהם, בתפקוד הפסיכו-סוציאלי ובמספר ניסיונות ההתאבדות.
במחקר זה, אף אחת מהקבוצות לא חוותה שינוי משמעותי בהתנהגויות של פגיעה עצמית.
TFP לעומת DBT לעומת טיפול תמיכתי
לפני הטיפול ובמרווח של כל ארבעה חודשים בזמן הטיפול, המטופלים עברו הערכה במספר תחומים שונים: התנהגות אובדנית, תוקפנות, אימפולסיביות, חרדה, דיכאון ויכולת הסתגלות חברתית.
התוצאות הראו כי מטופלים שטופלו בשלושת סוגי הטיפול הראו שיפור בתחומים רבים במהלך שנת הבדיקה.
טיפולי DBT ו-TFP בלבד הראו שיפור בהתנהגויות אובדניות; עם זאת, טיפול TFP הראה תוצאות טובות יותר מטיפולDBT בשיפור תחושות כעס ואימפולסיביות.
בסופו של דבר, מטופלים ב-TFP הראו שיפור משמעותי ב-10 מתוך 12 משתנים ב-6 התחומים, DBT ב-5 מתוך 12 משתנים וטיפול תמיכתי ב-6 מתוך 12 משתנים.
טיפול TFP לעומת סכמה תרפיה
שיפור משמעותי נמצא לאחר שנה שנתיים ושלוש שנים של טיפול בשתי קבוצות הטיפול בקריטריונים של הפרעת אישיות גבולית לפי DSM-IV ובכל ארבעת המדדים שנבדקו במחקר (סימפטומים של הפרעת אישיות גבולית, פסיכופתולוגיה כללית, איכות חיים ומדדי אישיות לפי TFP וסכמה תרפיה).
בסכמה תרפיה שיעור המשלימים את הטיפול במלואו היה גבוה יותר מאשר ב-TFP.
לאחר שלוש שנים של טיפול, מטופלים שטופלו בסכמה תרפיה הראו שיפור רב יותר באיכות חיים ובסימפטומים של הפרעת אישיות גבולית.