tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוות או כישלון של משימה כבר קרו במהלך חדירה לאטמוספירה .
למרות כל זאת, השימוש של מגיני חום חזקים הוכיח את עצמו עד כה כגישה הפרקטית ביותר וכל החלליות החוזרות צוידו במגינים כאלו.
לאחרונה יצא המתכנן האווירונאוטי ברט רוטן עם תכנון של כלי חללי בעל יכולת לשנות את התצורה שלו לתצורה בעלת גרר גבוה כדי להאט את עצמו בחדירה לאטמוספירה ולחזור חזרה לתצורת מטוס כאשר הכלי מגיע למהירויות נמוכות מספיק.
אם כי, רוב המהנדסים, כולל הוא עצמו, לא חושבים ששיטה זו תאפשר חדירה לאטמוספירה במהירות הגבוהה בה חודרת חללית ממסלול.
רוטאן השתמש בשיטה זו כדי להאט את מהירותה של SpaceShipOne, החללית הנסיונית שלו ששוגרה לגובה 100 ק"מ וחזרה לנקודת המוצא שלה.
המהירות הגבוהה ביותר בחדירה לאטמוספירה נוצרה על ידי הגשושית גלילאו בצדק שהגיעה למהירות של 170,700 ק"מ בשעה ולטמפרטורה של 14,000 °C.
כישלונות בחדירה לאטמוספירה קרו במשימות הבאות:
ווסטוק 1 - תא השירות לא התנתק כראוי למשך 10 דקות אבל הטייס ניצל.
סויוז 5 - תא השירות לא התנתק כראוי אבל הטייס ניצל.
סויוז 11 - הצוות נהרג בשל איבוד האוויר בתא.
אסון מעבורת החלל קולומביה - כישלון בחלק קטן במגן החום הצידי בכנף שמאל בשל חור בגודל כדורסל.
חַדְיָב (סורית: ܚܕܝܐܒ, תעתיק מדויק: חדיאב; נקראת גם "אדיאבן" ובתלמוד "הדייב" ו"חדייף") הייתה ממלכה עתיקה באשור, בצפון הסהר הפורה, שהתקיימה בין השנים 15 ל-116. בירת המדינה הייתה העיר ארבלה.
אוכלוסיית הממלכה הייתה מגוונת ומעורבת.
לדברי פליניוס הזקן, ארבעה שבטים חיו בשטחי חדייב: אורונטים (), אלאנים, אזונים (Azones) וקיליקים (Cilicians).
מכתביו של יוסף בן מתתיהו עולה כי בממלכה חיה קהילה יהודית מבוססת.
על פי המסופר במסכת יבמות, הגיעו עשרת השבטים גם לממלכת חדייב, ובהשפעת הקהילה היהודית הגדולה שחיה בתחומי הממלכה התגיירו חלק ממלכי המדינה במאה הראשונה לספירה.
הלני המלכה ובנה המלך מונבז (מכונה בתלמוד: "מונבז המלך") תרמו לבית המקדש השני, והקימו ארמונות בירושלים, באזור העופל (בחלק הצפוני של עיר דוד).
במשנה מסופר שמונבז עשה ידיות מזהב לכל כלי יום הכיפורים; והלני המלכה עשתה נברשת זהב בפתחו של בית המקדש, וכן טבלת זהב שעליה הייתה כתובה פרשת סוטה.
גם יוסף בן מתתיהו מזכיר את החדייבים מספר פעמים בכתביו ומספר על משלחת צבאית שהגיעה בזמן המרד הגדול כדי לסייע ליהודים המורדים.
בשנת 116 הקיסר הרומאי טראיאנוס כבש וסיפח את הממלכה לאימפריה הרומית, אולם יורשו, אדריאנוס, ויתר על כל כיבושיו במזרח.
קברותיהם המפוארים של בני המלוכה של חדייב, שנחצבו לעומק כשמונה מטרים בסלע, נחפרו בשנת 1863 על ידי הארכאולוג הצרפתי פליסיאן דה סוסי בפאתי שכונת שייח' ג'ראח במזרח ירושלים.
ייתכן שבעקבות התגיירותם של בני מעמד המלוכה (הלני המלכה ובניה: מונבז וזוטוס) התגיירו רבים מתושבי הממלכה.
אולם במאה השנייה לספירה בחרו תושבי חדייב להמיר את דתם לנצרות.
על פי תרגום יונתן מזוהה עם עיר מקראית בשם עֶדֶן (תרגום: חרון ונציבין והַדְיֵב (חַדְיֵב)).
לעומת זאת בספר ירמיהו מופיעה חדייב בתרגום יונתן כממלכת אשכנז המקראית.
(ירמיהו פרק נ"א פסוק כ"ז "אררט מני ואשכנז" ובתרגום יונתן "קרדו הרמיני וחדיב").
חז"ל מזהים את חדייב בהקשר לנבואות שונות, ביניהן נבואה על העיר חבור בספר מלכים, ובפירוש לנבואת החיות בדניאל, שם חז"ל מסבירים שאחת משלוש החתיכות שבפי הדוב היא חדייב, ושפרס ורומא עתידות להילחם על השליטה בה.
כמו כן, בתלמוד מוזכר העקרב שבחדייב בין חמש חיות מסוכנות שמותר להרוג בשבת.
חָדִיד הוא מושב במרכזה של ישראל, סמוך לעיר לוד.
הוא משתייך למועצה אזורית חבל מודיעין.
צפונית לחדיד נמצא כפר טרומן ומחנה בן עמי דרומית ומערבית לו כביש מספר 1 ומחלף בן שמן, ומזרחית לו תל חדיד.
המקום יושב לראשונה במאי 1949 על ידי "קבוצת תחיה" של הפועל המזרחי שעברה הכשרה בגת רימון.
בעליה על הקרקע מנתה הקבוצה 80 חברים, מתוכם 20 זוגות נשואים.
עם העלייה על הקרקע, קיבל היישוב את שמו, על שם העיר הקדומה "חדיד", ששכנה בתל חדיד הסמוך.
בשנת 1952, תושבי הקיבוץ עברו למקום סמוך, 2 ק"מ מערבה, אל מקום מישורי ונמוך יותר.
במקומם הובאו, באוקטובר אותה שנה, עולים מתימן, שגרו עד אז בכפר העבודה פאר-עם, שפונה לשם הקמת חצור הגלילית.
הקיבוץ נקרא מעתה חדיד תחתית והמושב נקרא חדיד עילית.
תושבי חדיד עילית סבלו במקום, ובפברואר 1953 הפגינו בתל אביב נגד טיפול הסוכנות במושב.
באפריל 1954 תושבי חדיד עילית עזבו את המקום ועברו לכפר יעבץ.
היישוב חדיד תחתית נשאר במקום, ושמו חזר להיות חדיד.
בהמשך עזבו אותו אנשי הקיבוץ המקוריים, וב-1955 התיישבו בו עולים מקוצ'ין ומתימן.
בהמשך הצטרפו עולים יוצאי רומניה.
על פי נתוני הלמ"ס לסוף 2021 מתגוררים במושב כ-913 נפשות והאוכלוסייה דתית וחילונית מעורבת.
ביישוב פועלים: צרכנייה, מזכירות, מועדון, מקווה, בית כנסת, פעוטון, גני ילדים, וספרייה.
בישראל, חדירה אסורה היא עבירת מין המוגדרת ב.
הגדרתה של עבירה זו שונתה בתיקון לחוק העונשין מאפריל 2025.
העבירה עד 2 באפריל 2025
העבירה נקראה בעילה אסורה בהסכמה.
"בעילה", לעניין זה, היא החדרת "איבר מאיברי הגוף או חפץ לאיבר המין של אישה".
מעשה זה הוא בגדר בעילה אסורה בהסכמה כאשר נעשה בהסכמת האישה, בשני מצבים:
לאישה מלאו 14 שנה וטרם מלאו לה 16 שנה, והיא אינה נשואה לבועל, או שלאישה מלאו 16 שנה וטרם מלאו לה 18 שנה, והבעילה הייתה תוך ניצול יחסי תלות, מרות, חינוך או השגחה, או תוך הבטחת שווא לנישואים.
העונש על עבירה זו הוא חמש שנות מאסר.
לאישה מלאו 18 שנה והבעילה נעשתה תוך ניצול מרות ביחסי עבודה או בשירות, או עקב הבטחת שווא לנישואים תוך התחזות של הבועל כפנוי למרות היותו נשוי.
העונש על עבירה זו הוא שלוש שנות מאסר.
עם זאת, בעילה בהסכמה במסגרת יחסי חברות בין בני נוער איננה נחשבת לעבירה, בתנאי שהנערה היא בגיל שבין 14 ל-16, והפרש הגילאים ביניהם הוא עד 3 שנים (סעיף 353 לחוק העונשין).
כאשר לאישה טרם מלאו 14 שנה, דין בעילתה כדין אונס, הנקרא אונס סטטוטורי, גם אם נעשתה בהסכמתה (סעיף 345 לחוק העונשין).
כאשר החדירה אינה לאיבר המין של אישה, אלא החדרת איבר מאברי הגוף או חפץ לפי הטבעת של אדם (גבר או אישה) או החדרת איבר מין לפיו של אדם, המעשה נקרא מעשה סדום (סעיף 347 לחוק העונשין).
העבירה החל מ-3 באפריל 2025
בניגוד למצב הקודם שבו עסק הסעיף רק בבבעילה, שהיא חדירה לאיבר המין של אישה, ואילו חדירה לגבר או חדירה לגופה של אישה שלא לאיבר מינה הייתה עבירה נפרדת שנקראה "מעשה סדום".
בנוסח החדש ביוזמת ח"כ לימור סון הר מלך אוחדו שתי העבירות, והעבירה עוסקת בחדירה לאישה או לגבר, ולחדירה (כהגדרתה ב) משמעות רחבה מאשר לבעילה: "החדרת איבר מאיברי הגוף או חפץ לאיבר מינה של אישה או לפי הטבעת של אדם, או החדרת איבר מין לפיו של אדם".
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו שינוי זה:
הביטוי "מעשה סדום" נושא עימו מטען היסטורי פוגעני, ואינו תואם את היחס של החברה היום למעשים אלו.
כמו כן, נפגעי עבירה חשים לא אחת שהפרדה בין העבירות פוגעת בכבודם של המתלוננים – נשים וגברים, קטינות וקטינים, כאחד.
ההפרדה מבטאת יחס שונה כלפי נפגעי כל עבירה, פוגעת בהכרה בגברים כנפגעי אונס, משפיעה לרעה על גישת מערכות האכיפה כלפיהם ומעכבת את שיקומם.
גם נשים שנפגעו בעבירה של מעשה סדום נפגעות מההפרדה, שכן חדירה לגופן שלא דרך איבר מינן אינה מוגדרת אינוס.
כמו כן, המונח "בעילה" מבטא אנכרוניזם כלפי נשים ויחסי מין.
לפי החוק, חדירה תהא אסורה גם כאשר נעשתה בהסכמת הנחדר, בשני מצבים:
לקטין או לקטינה מלאו 14 שנה, והחדירה הייתה תוך ניצול יחסי תלות, מרות, חינוך או השגחה, או תוך הבטחת שווא לנישואים.
עם זאת, מחריג חדירה לקטין כאשר הפרש הגילאים ביניהם לא עולה על 3 שנים, בהינתן שהקטין הסכים למעשה והנאשם לא ניצל את מעמדו.
לאדם (אישה או גבר) מלאו 18 שנה והחדירה נעשתה תוך ניצול מרות ביחסי עבודה או בשירות, או עקב הבטחת שווא לנישואים תוך התחזות החודר לפנוי למרות היותו נשוי.
כאשר לאדם טרם מלאו 14 שנה, דין חדירה אליו כדין אונס, גם אם נעשתה בהסכמתו.
"חדיד" היה בית חרושת עברי והמפעל המודרני הראשון בארץ ישראל לייצור סבון משמן.
הוקם בסמיכות לכפר דיר טריף ממנו נרכשו האדמות.
בשנת 1903 הגיע המהנדס נחום וילבושביץ (וילבוש) לארץ, אחד התחומים שעניין אותו היה כבישת שמן זית, הוא גילה שהתהליך נעשה בבתי הבד בארץ ישראל בצורה מכנית על ידי מכבשי עץ, ולכן הציע להקים מפעל בו יפיקו שמן בתהליך של "כבישה חמה" בתהליך כימי העושה שימוש בבנזין.
מאחר ששמן מכבישה חמה נחשב איכותי פחות, ומחירו נמוך יותר מאשר שמן מכבישה קרה, הציע וילבושביץ להפיק הפקה משנית של שמן מגפת (פסולת הזיתים שנשארת אחרי שכובשים אותם בכבישה קרה).
על מנת להרחיב את הידע בנושא, וכן על מנת ליצור קשרים מתאימים עם ספקי ציוד, נסע וילבושביץ (שהספיק בינתיים להחליף את שמו לוילבוש) ב-1905 לצ'כוסלובקיה.
חובבי ציון מצאריצין (וולגוגרד דהיום), שנענו ליוזמתו של וילבוש, רכשו 100 דונם מבנק אפ"ק חלק מ-2400 דונם שרכש הבנק מהכפר דיר טריף ב-1904, והחלה הקמת בית החרושת "חדיד".
שם בית החרושת נלקח מתל חדיד הסמוך, הידוע בתולדות ישראל, מקום מושבם של שבי ציון כנזכר בתנ"ך, עיר חשמונאית, יישוב יהודי שנלכד בימי המרד הגדול ומקום מושבם של חכמים והתנא רבי יקים איש חדיד בתקופת המשנה.
בתקופה מאוחרת יותר שכן עליו הכפר הערבי חדיתה.
המיקום נבחר בזכות קיומם של מטעי זיתים ובתי בד רבים באזור.
בתי הבד סיפקו את הגפת לייצור השמן.
בבית החרושת הועסקו בין 50 ל-80 פועלים יהודים.
בינואר 1906, עם הגעת כל המכונות מאירופה החל הייצור במפעל.
העונה הראשונה, שבתחילתה הופקו מ-260 טונות גפת רק כ-10% שמן, לא הייתה רווחית במיוחד.
לקראת סוף העונה ירד עוד שיעור השמן המופק.
איכרים מפתח תקווה ורחובות העבירו גפת כחומר גלם לבית החרושת.
בית החרושת חדיד לא היה רווחי והצליח למצות רק כ-10 אחוז שמן מהגפת, ולכן נסגר.
סמוך למפעל, על שטח שרכשה קק"ל שתלו עצי זית, עצים אלו היו ראשיתו של "יער הרצל", בשמו הנוכחי - יער בן שמן.
לאחר סגירת המפעל הועבר חלק מהציוד והמכונות ששימשו את בית החרושת למפעל "עתיד" (לימים בית חרושת שמן).
על חלק מאדמותיו הוקמה ב-1909 החווה החקלאית הלאומית בן שמן שנסגרה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-1911 הקים בוריס שץ ליד המפעל הנטוש את "מושבת בצלאל" כפר לצורפים מעולי תימן.
אולם גם כפר זה ננטש במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 נשרף בית החרושת.
ב-1919 הקימו במקום תחנת ניסיונות חקלאית, ובצידה הוקם מושב בן שמן.
סמוך למושב ייסד ד"ר זיגפריד להמן ב-1927 את כפר הנוער בן שמן הקיים עד היום.
ב-1936 הוקם על שטח המפעל משק פועלות.
עדיין ניתן לראות במקום שרידים לבית החרושת ושכונת הצורפים.
חדוה עמרני (נולדה ב-24 במרץ 1944) היא זמרת ישראלית שהתפרסמה בשנות ה-70 של המאה ה-20.
עמרני נולדה כבת זקונים לזכריה ושושנה וגדלה בשכונת כרם התימנים בתל אביב למשפחה בת שלושה ילדים של עולים מתימן.
אחיה היו חיים (מוני), יחי ואיציק עמרני.
אביה שימש כראש איגוד התימנים בישראל, נמנה עם מייסדי קבוצת הכדורגל שמשון תל אביב ונבחר כיו"ר מועצת עיריית תל אביב.
בנעוריה השתתפה בהיכל התרבות בתחרות כישרונות צעירים של מעריב לנוער, ושרה את השיר "ערב של שושנים" כאשר אחיה ליווה אותה על הגיטרה, והם זכו במקום השני בתחרות.
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד מרכז, לאחר שצדי צרפתי, ידיד המשפחה, שכנע אותה להיבחן.
במסגרת הלהקה ביצעה עם אושיק לוי את השיר "כנרת", שכתבה רחל המשוררת והלחינה נעמי שמר.
בלהקה גם הכירה את דוד טל (במקור היה שמו דוד רוזנטל), שהפך לבן-זוגה.
לאחר שחרורה החלה להופיע עם טל, תחילה כחלק מ"רביעיית הטיילת" ואחר כך בתור צמד שנשא את השם "חדוה ודוד".
השיר המוכר של הצמד מתקופה זו הוא "אני חולם על נעמי" למילים של תרצה אתר ולחן של דוד קריבושי, אשר זכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר הבינלאומי הראשון ביפן שהתקיים בנובמבר 1970. הצמד הפיק סינגל, שנמכר שם ב-2 מיליון עותקים.
בהמשך הוציאו ביפן עוד שמונה אלבומים, בעקבותיו יצאו לסבב הופעות בארצות הברית וביפן.
בין להיטיהם הנוספים נמנים "שיר השניים", "גוגולי גוגולי", "שם שועלים יש", "דבש" ו"רוח סתיו".
עמרני נישאה לאורולוג היהודי-אמריקאי ד"ר דדלי דנוף, שהכירה בסוף שנות ה־60, כשהופיעה בתיאטרון "פאלאס" בברודוויי במסגרת להקת הפולקלור שהקימו הכוריאוגרף יונתן כרמון וגברי לוי.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות באירופה ובארצות הברית, שיועד ליהודי התפוצות.
דנוף הגיע מאוחר יותר לאחת המסיבות שארגנו המפיקים.
לאחר הנישואים השתקעה עמרני בלוס אנג'לס שבארצות הברית.
מאוחר יותר סייעה עמרני להוריה לעבור סמוך אליה.
עמרני הרבתה להשתתף בתחרויות פסטיבל הזמר והפזמון וקדם האירוויזיון.
להצלחה בולטת במיוחד זכתה הופעתה בשנת 1978 בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "בלב אחד" שכתב חיים חפר והלחין דובי זלצר בו שולב הביטוי בערבית ("סלאם עליכום").
השיר הגיע למצב של תיקו בהתמודדות על המקום הראשון, והפסיד לשיר "אבניבי" שביצע יזהר כהן שזכה בתחרות האירוויזיון, רק משום שקיבל פחות הצבעות למקום הראשון.
שנה לאחר מכן, ב-1979, הופיעה עמרני בשנית בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "שנינו יחדיו" (משה טימור/שמעון קופלנסקי), שהגיע למקום השלישי, והפסיד לשיר "הללויה" שביצעה להקת "חלב ודבש", שגם הוא זכה באירוויזיון עצמו באותה שנה.
בשנת 1981 השתתפה עמרני בקדם אירוויזיון עם השיר "בוא אלי" שהגיע למקום התשיעי בתחרות.
באותה השנה הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה בשם "אישה" שכלל מלבד שירי הפסטיבלים והקדם גם את שיר הנושא, וכן את השיר "אל על" והשיר "ילדי" שהוקדש לבתה אוראל.
אלבומה "אחינו בני תימן" יצא בשנת 1993 בהפקתו המוזיקלית של אילן וירצברג.
באותה שנה הופיעה עם דוד טל כצמד "חדוה ודוד" במסגרת פסטיבל ערד.
ב-1995 יצא לאור אלבום אוסף של שירי "חדוה ודוד" בשילוב שירים מקוריים של חדוה עמרני, בהפקה משותפת עם "פונוקול", ובסוף שנות התשעים ערכה חברת "הליקון" אלבום אוסף נוסף מהלהיטים הרבים והגדולים של "חדוה ודוד".
בשנת 2000 הקליטה גרסת דיסקו ללהיטה הוותיק "איזה ריקוד" ("שנינו יחדיו").
הביצוע הזה נכלל בפרויקט הדאנס הישראלי "סאברס".
ב-2007 יצא לאור אלבום נוסף בשם "השיר הנכון" שהופץ על ידי "התו השמיני".
באלבום נמצאים שירים שעמרני כתבה בעצמה ושירים שנכתבו עבורה על ידי גדולי המלחינים והפזמונאים בארץ, ביניהם השיר "רק פה" שכתב אהוד מנור, מספר שבועות לפני מותו הפתאומי.
בארצות הברית יצאו לאור מספר אלבומי סולו של עמרני, ביניהם "אקסודוס - לקט שירים ישראליים" המושרים באנגלית, ואלבום אוסף נוסף בשם "הלהיטים הגדולים של ישראל", ו"ישראל שלי" שהוקלט בהופעה חיה מקונצרט של עמרני באוניברסיטה היהודית של לוס אנג'לס.
בשנת 2016 חברה עמרני למנהלה האישי והאומנותי אלון אמיר עמו הוציאה מספר שירים.
השיר הראשון יצא לאור בספטמבר 2016 העונה לשם "פשוט להיות", אשר נכתב על ידי מרב סמן טוב והולחן על ידי אייל מזיג.
בזכות הצלחתה של עמרני ביפן, השיר הוקלט על ידה גם ביפנית, ואף זכה לגרסה בצרפתית על ידי זוכת האירוויזיון אן-מארי דוד.
בעקבות הצלחת השירים הוציאה לאור אלבום מהופעה חיה, בה אירחה את יובל כספין.
מיד לאחריו יצאו לאור השירים "כוכב של לילה", "כמו (אבל לא)", "דרך" ו"בוא נעשה טעות".
באוגוסט 2020 הוציאה את השיר "הדברים הכי טובים הם בחינם" למילים של מרב סמן טוב ואלון אמיר, לחן של ברק ביטון ומרב סמן טוב, ובעיבוד והפקה מוזיקלית של אייל מזיג.
בשנת 2022 יצא מיני אלבום של עמרני בהפקתו האומנותית של אלון אמיר עם עיבודים של אייל מזיג, ובו חמישה שירים – ארבעה קאברים ושיר אחד מקורי, הנושא את שם האלבום – "על גג העולם", אותו כתבו אלון אמיר ואייל מזיג.
שאר השירים באלבום הם "נוסעת בעקבות האהבה", "קח אותי", "קצת משוגעת" ו"תל אביב בלילה".
האלבום הוקלט עם תזמורת חיה ובאווירת שנות החמישים.
היא מחלקת את זמנה בין בוורלי הילס, קליפורניה וישראל, ובהופעותיה היא שרה בשפות שונות, ביניהן אנגלית, ספרדית, יפנית, תימנית, צרפתית, גאורגית ויידיש.
עמרני היא דודתו של עדי עמרני שהיה חבר בלהקת צעירי תל אביב והשתתף בסדרה של הלהקה שנקראה "לא כולל שירות".
תקליטי אריך-נגן, אלא אם מצוין אחרת.
"אני אוהב לשיר" - אלבום לילדים, RCA
"יומו של ילד" - אלבום לילדים, RCA
"חדוה ודוד – אני חולם על נעמי": אלבום אוסף של מיטב להיטיה ולהיטי הצמד "חדוה ודוד", פונוקול, 1993
"חדוה עמרני - הופעה חיה במוזאון תל אביב", מדיה דיגיטלית, 2018
חדווה ושלומיק היא סדרת טלוויזיה ששודרה בטלוויזיה הישראלית, באביב 1971, והייתה לאחת הסדרות העלילתיות הראשונות שהופקו בישראל.
הסדרה מבוססת על ספרו של אהרן מגד, "חדווה ואני", והיא עוסקת בזוג העוזב את הקיבוץ לטובת העיר הגדולה.
את תסריט הסדרה כתבה ארנה ספקטור, שעיבדה אותו יחד עם יהונתן גפן, ובמאי הסדרה היה שמואל אימברמן.
מירי אלוני הופקדה על ביצוע שירי הנושא של הסדרה - "הבלדה על חדווה ושלומיק" ו"להיות לבד", שכתב יהונתן גפן והלחין יאיר רוזנבלום.
כששודרה לראשונה, בשנת 1971, הותקפה הסדרה על רמתה הנמוכה וה"לא חינוכית".
אולם היא צברה תהודה ושודרה מספר פעמים על ידי הערוץ הראשון בשידורים חוזרים.
במרץ 2005 יצאה לאור קופסת DVD עם פרקי הסדרה, המארז הראשון של סדרת דרמה ישראלית.
פסקול הסדרה יצא על גבי תקליט.
עם סיום שידורי רשות השידור בשנת 2017, שיר הנושא של הסדרה היה לשיר האחרון ששודר בערוץ הראשון (למעט ביצוע שירת התקווה של עובדי הרשות).
השיר שודר בגרסת כיסוי בביצועה של מארינה מקסימיליאן, כפי שהוקלט שנה לפני כן, ובליווי קטעים והקלטות משידורי הערוץ לאורך השנים.
יעל אביב - חדווה גפן
מנחם זילברמן - שלמה גפן (שלומיק)
ליא קניג - אריקה קרקובר, אמא של חדוה
אברהם בן-יוסף - יוליוס קרקובר, אבא של חדוה
יוסי גרבר - מישקה חודורוב, אמרגן יוצא קיבוץ
שושיק שני - אשת מישקה
יהודה אפרוני - יוסי, פרסומאי, בעלה של מירי, אחותה של חדוה
דבורה דותן - מירי, אשתו של יוסי, אחותה של חדוה
הלית ישורון - דניאל, בוהמיינית
אברהם הפנר - הרצל, מחבר שירים
טוביה צפיר - דותן, מעבד מוזיקלי
אריה מוסקונה - מיכה דרור, קצין צנחנים מהקיבוץ וחבר של שלומיק
ששי קשת - בוצי שאון, זמר
גבי עמרני - יעקב קדוש, שוטר
דודיק סמדר - נהג האוטובוס
טליה שפירא - "נערה עובדת" בבר
מבקרת התיאטרון הדה בושס אמרה:
"אנטי תרבות, פירושה, שארץ שלמה עוסקת ב"חדווה ושלומיק" אם לרעה ואם לטובה, והדבר נעשה לשיחת היום.
אנשים שלא היו יודעים מעודם על קיומה של סדרה כזאת בתנאים אחרים, דנים בנושא שאין מה לומר בו.
על כן "חדווה ושלומיק" היא אנטי-תרבות מעליבה...
יעל אביב היא אמנם שחקנית נאה וסימפתית, ונדיר מאוד לחזות באישה יפה ומושכת על הבימה והמסך הישראליים - וגם זו נחמה.
מנחם זילברמן לעומת זה, דומה מזוהה עם דמותו של שלומיק, הגאון התורן הישראלי המצוי, בעל המבט האטום, הבעת הפנים הקפואה וחסרת הרגישות, ואמרי השפר האינפנטיליים...
חדווה ושלומיק נעשו לגיבורים של עולם ילדות.
ואם אני זוכרת את גיבורי עולם הילדות שלי זה לדעתי אנטי חינוכי.
אולי גם משום כך יש להרהר בטרם מעלים סדרות מסוג זה."
חדוה ודוד היה צמד מוזיקלי ישראלי שנוסד ב-1965 והתפרק ב-1973. חברי הצמד היו חדוה עמרני ודוד טל (רוזנטל).
השניים נפגשו לראשונה בלהקת פיקוד מרכז שם שירתו שניהם, בתוכניות "למה כובע" ו"לא רוצים טובות".
לאחר שחרורם הקימו יחד עם אושיק לוי וגבי ברלין את "רביעיית הטיילת".
הרביעייה התפרקה לאחר תוכנית אחת, והשניים המשיכו לשיר יחד, ואף היו לזוג תקופה מסוימת בחייהם הפרטיים.
בשנת 1965 הוציא הצמד את אלבום הבכורה "צמד זמרי עם", שכלל 12 קטעים ובהם שירי עם בשפות שונות.
בין המצליחים שבהם היה "גוגולי גוגולי" בגאורגית (בעיבודו של דוד קריבושי), שזכה בהמשך לגרסאות וביצועים רבים.
ב-1966 יצא אלבומם השני, שנשא את השם "חדוה ודוד".
את רוב שירי האלבום, שהיו גרסאות בעברית לשירים לועזיים, כתב חיים קינן.
באותה שנה הופיעו הצמד בפסטיבל הזמר והפזמון, וזכו במקום השלישי עם השיר "השניים" ובנוסף שרו גם את השירים "דבש" ו"מגדים".
ב-1967 שבו לפסטיבל עם שני שירים, "שיר ריקוד" ו"מה עוד".
באותה שנה הוציאו תקליט של שירי מלחמת ששת הימים הנושא את השם "ירושלים של זהב" יחד עם נגן המפוחית לארי אדלר.
בשנת 1968 יצאו חדוה ודוד למסע הופעות של כרמון, ונשארו בארצות הברית עד יולי 1970. בשנת 1970 זכה הצמד בפסטיבל הבינלאומי של טוקיו עם שירם של תרצה אתר ודוד קריבושי "אני חולם על נעמי".
השיר הגיע למקום השני במצעד הפזמונים של קול ישראל ב-1971. לזכייה בפסטיבל נלוותה הצלחה מסחרית: הצמד הקליט גרסה של השיר ביפנית שנמכרה בשנת 1971 ביפן במאות אלפי עותקים, היקף מכירות שנחשב גדול עבור זמרים לא-יפנים.
ב-1972 הקליטו בעברית ובאנגלית את השיר "קחי אותי למעלה" וב-1973 את השיר "תמיד לשוב" שהיה שירם האחרון.
באוגוסט 1973 הגיעו לישראל לסיבוב הופעות לאחר שהופיעו ברחבי העולם.
לאחר פירוק הצמד השתקעה עמרני בלוס אנג'לס והופיעה בלהיטי סולו בקדם אירוויזיון: ב-1978 עם "בלב אחד" (סלאם עליכום), ב-1979 עם "שנינו יחדיו" וב-1981 עם "בוא אלי".
טל עבר לארצות הברית, ניסה להתפרנס כזמר אך התמכר לסמים, ועבר לפריז לעבור תהליכי גמילה ושיקום.
ב-1993 הופיעו השניים במופע איחוד בפסטיבל ערד.
דוד טל נפטר בצרפת ב-1999.
אלבום הבכורה, "צמד זמרי עם", יצא בהוצאה מחודשת בשנת 2001 עם תוספות ובונוסים בסדרת "נוסטלגיה עברית".
חדוה ואני: ופרשת קורותינו בעיר תל-אביב הוא ספרו השני של אהרן מגד, שפורסם בשנת תשי"ד–1953 בהוצאת הקיבוץ המאוחד (ספרית ילקוט) וועדת התרבות של מועצת פועלי חיפה.
הספר זיכה את מגד בפרס אוסישקין.
העלילה סטירית ומתארת זוג, חדוה ושלומיק, אשר עובר מן הקיבוץ לעיר.
בעלילה, מגד מקביל בין חיי הקיבוץ האידיאליסטיים והשקטים לבין העיר, המוצגת כמסואבת.
חדוה מוצגת כבעלת מוטיבציה רבה מאוד להצליח בעיר, בכל מחיר, בעוד ששלומיק מעוניין לשוב לקיבוץ (אליו הזוג שב).
הספר נכתב בשנים הראשונות למדינה והוא אחד ממספר ספרים שבהם משקף מגד, מייצג מובהק של סופרי דור תש"ח, את האכזבה הקשה של בני דור הפלמ"ח – לאחר הקמת המדינה – ממה שנחזה בעיניהם כהסתאבות החברה והמדינה.
שורשי "משבר המדינה" היו נעוצים בעובדה שהמדינה הריאלית שהוקמה בהכרח לא יכלה להגשים את האידיאל הרצוי.
לכן, הגיבור בספרים אלה – כולל שלומיק – הוא בעצם אנטי-גיבור, שעל אף האידיאליזם בו הוא ממשיך לדבוק ורצונו העז להשתלב במדינה החדשה, הוא דווקא הופך מושא ללעג ולמיאוס.
בראיון שהעניק מגד בספטמבר 2008 למוסף "שבעה לילות" של ידיעות אחרונות אמר מגד כי הוא מתחרט על כתיבת "חדוה ואני":
עיבודו הנודע ביותר של הספר הוא לסדרת הטלוויזיה החלוצית "חדווה ושלומיק" ב-1971. השינויים הרבים שנעשו לסיפור הבסיס הובילו את מגד לבקש לשנות את שם הסדרה.
הספר אף עובד למחזה (אשר הוצג בתיאטרון הבימה ב-1954, בבימוי ישראל בקר).
במאמר "דמות האישה במחזות ישראלים" מנתחים משה צימרמן ואורית מס את אופן הצגת הנשים במחזה:
בראיון מינואר 1958 סיפר מגד על כתיבת "חדוה לבדה", מעין חלק שני ל"חדוה ואני".
כתב היד הכיל 157 עמודים.
מגד הגדיר אותו "ניסיון שנכשל לכתוב המשך לחדוה ואני".
חדושי מרן רי"ז הלוי הוא ספר חידושיו של רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, "הרב מבריסק", שנדפס לאחר פטירתו על ידי בניו.
הספר הוא מספרי היסוד של שיטת בריסק.
הספר יצא לאור לראשונה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 (ה'תשל"ט), והוא מסודר מכתביו של המחבר.
הספר אינו מופץ בחנויות ונמכר בידי משפחת המחבר.
הספר מסודר לפי סדר משנה תורה לרמב"ם, בדומה לספרו של אביו, רבי חיים סולובייצ'יק, "חידושי רבינו חיים הלוי".
אך קטעים ארוכים ממנו עוסקים בביאור סוגיות בתלמוד הבבלי ולא בדברי הרמב"ם בסוגיות אלו.
בסוף הספר ישנה תכתובת תורנית של המחבר עם רבנים.
המכתבים הובאו ללא שם הנמענים, אך זהות חלקם ידועה, כגון הרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנה, הרב יחזקאל אברמסקי ואחיינו הרב יוסף דוב סולובייצ'יק מבוסטון.
בשנת ה'תשכ"א, 1961, שנה לאחר פטירתו, יצאו לאור בשם זה, חידושיו על מסכתות יומא וסוכה ועל הלכות קידוש החודש לרמב"ם, בחיבור בן 68 עמודים.
בפתיחה לספר נכתב כי רק על חלק מהחומר בספר ידוע שהמחבר החליט להדפיסו.
גם ספרו על התורה יצא לאור בשם זה, "חידושי מרן רי"ז הלוי" על התורה.
בשם "חידושי מרן רי"ז הלוי", נעשה שימוש כדי להבדיל בין כתביו המקוריים של המחבר שנדפסו תחת שם זה, ובין כתבי תלמידים וקטעים ערוכים שנדפסו בשמות "כתבי הגרי"ז או "חידושי הגרי"ז" במהדורות סטנסיל.
חדוות הבישול הוא ספר בישול אמריקאי הנחשב לאחד מספרי הבישול הנמכרים ביותר בארצות הברית.
הספר נמכר ברציפות מאז יצא לאור בהוצאה מסחרית בשנת 1936 (הספר יצא לאור לראשונה בהוצאה פרטית בשנת 1931), ונמכרו ממנו למעלה מ-18 מיליון עותקים.
הספר נכתב בשנת 1931 על ידי עקרת הבית אירמה רומבאואר בסנט לואיס שבמדינת מיזורי שבארצות הברית.
לואיס כתבה את הספר לאחר שהתאלמנה, בשל מצבה הכלכלי הקשה.
היא הדפיסה 3,000 בהדפסה עצמית, במחצית הונה, ואלה זכו להצלחה רבה.
בשנת 1936 הספר נרכש על ידי בית ההוצאה לאור חברת בובס- מריל.
לאחר שרומבאואר התאלמנה היא התקשתה להתפרנס.
היא השתמשה במחצית כספה על מנת להדפיס כתב יד אשר כלל את מתכוניה.
הספר אויר על ידי בתה מריון רומבאואר בקר, שהייתה מורה לאמנות.
עטיפת הספר, שצוירה על ידי בקר, תיאר את מרתא מבית עניה, הקדושה הנוצרית המגינה על הבישול, כשהיא הורגת דרקון.
מהדורות השפל הכלכלי ומלחמת העולם השנייה
במהדורה 1936, המהדורה הראשונה של הספר שיצאה בהוצאה מסחרית, הייתה דקה יותר מהמהדורה המקורית, ובשל השפל הכלכלי הגדול כללה מתכונים של שימור מזון, וכן מתכונים הכוללים בשר צייד כגון סנאי, אופוסום ודביבון מצוי.
מהדורת 1943 שפורסמה במהלך מלחמת העולם השנייה, ומהדורת 1946 שפורסמה מיד לאחריה התייחסו לקיצוב המזון שהיה באותה עת בארצות הברית, וכללו מתכונים המתבססים על מוצרי הקיצוב (בעיקר קופסאות שימורים).
בשנת 1962, שנת פטירתה של רומבאואר הוצאה מהדורה של הספר, בלא הסכמתה של בקר, בתה של רומבאואר.
בעקבות דרישתה של בקר פורסמו מהדורות מתוקנות בשנת 1963 ו-1964.
מהדורת 1964 הייתה המהדורה הראשונה של הספר שפורסמה בכריכה דקה, וזכתה להצלחה רבה.
מהדורת 1975 הייתה המהדורה האחרונה שנערכה על ידי בקר.
מהדורה זו כללה למעלה מ-1,000 דפים.
מהדורת 1997 עדכנה את הספר וכלל מתכונים אתניים חדשים רבים.
המדורה פורסמה על ידי ההוצאה לאור סיימון ושוסטר ונערכה על ידי מריה גוארנשלי (Maria Guarnaschelli) בסיוע נכדה של רומבאואר, איתן בקר.
המהדורה נכתבה על ידי שפים רבים, וכללה מתכונים מועטים של רומבאואר עצמה.
בשנת 2006 יצאה לאור מהדורת יובל 75 שנים להוצאת הספר, אשר כלל 4,500 מתכונים, ובהם מתכונים מקוריים של רומבאואר.
חדוה (חדי) נוה (נולדה ב-27 בנובמבר 1956) היא סופרת ישראלית, כתבה חמישה ספרים לילדים.
נולדה וגדלה במושב נתיב השיירה.
למדה בבית ספר היסודי אזורי רגבה ובתיכון אזורי גליל מערבי.
בשירותה הצבאי שירתה כמש"קית ת"ש בחיל השריון.
בוגרת תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה ותואר שני בניהול שירותי רווחה - עבודה סוציאלית, עבדה בתחום העבודה הסוציאלית במשך כשלושים שנים ובתפקידה האחרון הייתה מנהלת מחלקת הרווחה בעיריית קריית מוצקין.
נוה נשואה ואם לשניים, עוסקת בקדרות, יוצרת כלי קרמיקה שימושיים ומלמדת.
נוה החלה לעסוק בכתיבה לאחר נפילתו של אחיה, עוזי צדיקיאן, במלחמת לבנון הראשונה.
תחילה כתבה שירי ילדים אשר יצאו לאור בספרה הראשון "שתי טיפות מים", אותו הקדישה לזכר אחיה.
בהמשך כתבה סיפורים לילדים בהשראת ילדיה וזכרונות ילדותה.
סיפור פרי עטה, "החשוד מקומה שש", התפרסם כסיפור בהמשכים מדי שבוע בשבועון הילדים והנוער "ראש צעיר" בעריכתו של יורם מארק-רייך.
שתי טיפות מים (1998), הוצאת סער
ארמונות מחול (2000), הוצאת דני ספרים
החרם (2001), הוצאת דני ספרים
בת הכפר (2003), הוצאת דני ספרים
אבות אכלו בוסר (2007), הוצאת ספרית פועלים
חדיקת אל-אח'באר (ערבית: حديقة الاخبار, גינת החדשות) היה עיתון לבנוני דו-שבועי שיצא בביירות בשפה הערבית.
נוסד בתקופת הנהצ'ה על ידי האינטלקטואל היווני-אורתודוקסי ח'ליל אל-ח'ורי והיה העיתון הראשון שפורסם באופן פרטי בביירות במשך למעלה מ-50 שנים, מ-1858 עד 1911.
שמו הראשון של העיתון היה "אל-פג'ר אל-מוניר", אך במהרה השתנה ל"חדיקת אל-אח'באר".
תוכני העיתון תאמו את רעיונות הבורגנות הביירותית בכלל ורעיונותיו של ח'ורי בפרט, ודמו לאלה של עיתונים אירופאיים מקבילים.
התכנים נעו בין סיפורת ערבית ומתורגמת (הסיפורת המתורגמת הייתה משמעותית ביותר בשינוי הטעם הערבי הספרותי האסתטי, וסללה את הדרך ללידת נרטיב סיפורי ערבי אותנטי) לבין טבלאות ייבוא וייצוא וחדשות מסחריות וכלכליות מביירות ומהמערב, בעיקר בריטניה וצרפת.
בנוסף, נכתב בעיתון אודות פעילויות הפוליטיות בפרובינקיות הערביות, וכן אודות פוליטיקה בינלאומית.
פרסומים נוספים בעיתון היו: צווים רשמיים של הממשל העות'מאני, מודעות על ספרים שיצאו לאור בערבית, ופרסומות כגון של חברת מכונות התפירה זינגר.
היה זה העיתון הראשון בסוריה הגדולה שהקצה מקום קבוע לפרסומות מסחריות.
בנוסף, הודפסו בו לעיתים סיפורים קצרים, הערות שנונות, מכתמים, שירים סאטירים ואנקדוטות הומוריסטיות.
העיתון נתמך הן על ידי סוחרים עשירים מאזור ביירות, כדוגמת מיח'איל מדור המרוני, במטרה לענות על צורכי קהילת המסחר ההולכת וגדלה בעיר, והן על ידי הממשל העות'מאני, שנהג לגייס את כשרונותיהם של כותבים מוכשרים, ולגייסם כדי לקדם את הדימוי העות'מאני הציבורי באמצעות כתיבתם העיתונאית.
כיום, למרות שהתפרסם במשך יובל, רק הגליונות של 10 השנים הראשונות השתמרו, בנוסף למספר גליונות משנות ה-1880'; הם נמצאים באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
ידוע כי העיתון נמכר בתפוצה רחבה בשלושת החודשים הראשונים לפרסומו, והיו לו כ-400 מנויים, בנוסף למכירות קמעונאיות; סך הגליונות שנמכרו הגיע ל-3,000. בתקופה זו, היה נהוג להקריא עיתונים בבתי קפה ובמפגשים תרבותיים, ולכן מספר האנשים שנחשפו לתכניו הוא רב ממספר המנויים והגליונות שנמכרו.
בשנת 1859 חל גידול בתפוצת העיתון, מחירו ירד והוא נודע על ידי הקהילה המקומית ואף על ידי זרים כעיתון של סוריה.
בשנת 1860, הוא אף הפך למעין עיתון רשמי של פרובינקיית הר הלבנון, ובשנת 1865 למעין עיתון רשמי של פרובינקיית סוריה.
בעליו, אל-ח'ורי, האמין שאימוץ של ז'אנר ספרותי מערבי חדש, אל תוך המסורת הספרותית הערבית, יספק לתרבות הערבית כלים להחייאת השפה הערבית הספרותית, וליצירת דרכי הבעה חדשות.
התרבות הספרותית הערבית התפתחה במאה ה-19 במסגרת הקשרים היסטוריים ונסיבות פוליטיות רחבים.
כתוצאה מכך, הסגנון הספרותי של העיתון הוא בלתי נפרד מההתפתחויות הפוליטיות, החברתיות והכלכליות שהתרחשו בתקופה בה הוא יצא לאור.
התפתחות הספרות משקפת שינויים בתפיסות כלליות.
כשליש מהעיתון הוקצה לספרות ולעורכיו הייתה מודעות לתפקידה בפיתוח החינוך והלאום.
מטרה נוספת הייתה החייאת השפה הערבית, כדי להופכה לכלי להבעת משמעויות חדשות ולהביאה לרמת עושר לשוני של שפות מודרניות, שניתן לבטא באמצעותן מידע רב בתחומי האומנות, הקידמה והציוויליזציה.
מצב השפה הערבית בעיני ח'ורי לא אפשר לה לתמוך בתהליך ההתפתחות הרצוי.
לכן, באמצעות העיתון הוא ניסה להשתמש בשפה הערבית ככלי להתעוררות הכללית של האומה, וראה בחוסר הגמישות של השפה הערבית את אחת הסיבות לנחשלות האוריינטלית מול המערב.
בנוסף, פורסמו בעיתון חדיקת אל-אח'באר תרגומים מצרפתית של נובלות, שאותם ניסה אל-ח'ורי להציג כמודלים לטעם ספרותי חדש.
המטרה של תרגומים אלה הייתה לסייע לתהליך היצירה הספרותית בשפה הערבית להתגבר על קשיי ההבעה שלה, ולהאיץ שינוי בתפיסות הכתיבה, כדי לתרום ליצירת סוגות ספרותיות ונרטיבים ערביים אותנטיים.
הפרסומים הספרותיים בחדיקת אל-אח'באר הם סיפורת נרטיבית מתורגמת מצרפתית במקביל לספרות ערבית קלאסית, כולל שירה, ביוגרפיות של משוררים ואנשי ספרות וכן ספרות מפי של כותבים בני המאה ה-19. ככל הידוע, חדיקת אל-אח'באר היה העיתון הערבי הראשון שהיו בו נרטיבים מתורגמים.
העיתון החל לפרסם עבודות ספרותיות מתורגמות בגיליון מספר 50. אל-ח'ורי הודיע על הכוונה לפרסם רומן מתורגם שישעשע את הקוראים.
למרות שהעיתון החל כפרויקט מסחרי, הוא הפך למיזם ערבי-סורי לאומי, והייתה בו קריאה זהירה למודרניזציה, כזו המשלבת את התרבות הערבית האסלאמית עם השפעות אירופאיות.
השפעתו של קהל הקוראים ניכרת בדפי העיתון.
כך לדוגמה, כאשר הקוראים שאלו מיהו המתרגם של חלק מהרומנים, אל-ח'ורי פרסם את שמו באחד הגיליונות הבאים.
בין תריסר הרומנים שתורגמו בהמשכים במהלך העשור הראשון של פרסום העיתון, ניתן למנות את:
במקביל לתרגומים מספרות מערבית שהופיעו בעיתון, אל-ח'ורי גילה עניין מיוחד בספרות ערבית קלאסית וסיפורת נרטיבית מקומית, שהיה לה מקום בולט בעיתון.
נראה כי בבחירת החומרים היה ניסיון למשוך קבוצות שונות.
הספרות המתורגמת התאימה יותר לקוראים העירוניים בלבנון ובסוריה.
הרומנים הערביים עסקו בנושאים כמו המפגש בין המזרח למערב, הצורך באיזון בין התרבויות ובשימוש בזהות הערבית המקורית כדי להשיג מודרניזציה אמיתית (למשל הרומן: وي..
לספרות חשיבות רבה לפיתוח מחשבה מודרניות ותפיסות שאל-ח'ורי השתדל לפרסם בעיתונו.
תפקיד החלוץ של הרומן הקצר בא לידי ביטוי ביצירתו של אל-ח'ורי "وي..
הוא קדום לכל הניסיונות האחרים של פרסום סיפורת ערבית נרטיבית מודרנית.
בתחום הסיפורת הערבית המודרנית, אל-ח'ורי סלל את הדרך לכינון שיח ערבי חדש אשר במסגרתו נעשה שימוש בטכניקות מהספרות העממית הערבית המסורתית.
שיח זה מוביל מעבר לפרוזה הערבית המסורתית.
יתר על כן, הוא הניח את אבן הפינה לדור חדש של סופרים ערביים בסוריה ולבנון, שהמשיכו בדרכו, בהם פרנסיס מראש, סלים אל בוסתאני וג'רג'י זידאן.
המודעות החלוצית של הכותב ביחס לתפקיד הקורא בתהליך יצירת הנרטיב ניכרת בעבודתו.
ישנה פנייה ישירה לקוראים, צורכיהם ושאלותיהם נלקחים בחשבון והכותב מאמץ טכניקות מערביות מודרניות לכתיבה ומשתמש בהם כדי לקדם ולפרסם את עיתונו.
העיתון הפך למדיה חדשה וחשובה שתרמה לשינוי במערכת המידע והידע בתקופה זו.
אל-ח'ורי האמין בצורך לקדם שינוי בתפיסות החינוכיות והפוליטיות.
הוא פעל ויצר במסגרת רחבה יותר של אינטלקטואלים וסוחרים בביירות, שמטרתם הייתה לפתח את חברתם ולהובילה לאופקים תרבותיים חדשים.
העיתון לא רק סיפק מידע וחדשות אלא גם יצר פורום ספרותי חיוני, שהפיץ חינוך וספרות בשלהי שנות ה-50' של המאה ה-19.
תרומת העיתון לספרות הערבית המודרנית
לחלק מהרומנים שתורגמו בעיתון הייתה השפעה נכבדת על התפתחות הסיפורת הערבית.
סיבות נוספות לתרגום ספרות הרומאנס היו מוסריות, שכן הרומאנס נמנע מתיאורים פיזיים ודן באהבה טהורה ובתולית, שקיימת בהרמוניה עם האסתטיקה, הספרות והטעם החברתי שהיה נפוץ בביירות או בלאד אל שאם והארצות הערביות באופן כללי.
תרגום זה הכיל את הזרעים הרגשיים למהפכה הרומנטית, והציג את הניצוצות הראשונים של מהפכה זו לספרות הערבית.
התרגום היה קרוב למקור ככל האפשר.
לרוב, נשמרו בתרגומים שמות הדמויות, המקומות המקוריים וכן הרקע התרבותי של מהלך האירועים.
כמו כן, במסגרת התרגומים הללו יוחס לנשים ותפקידיהן החברתיים והמוסריים תפקיד חדש: הדמויות הנשיות ייצגו את האישה העירונית הפעילה, שהייתה שותפה להחלטות בנוגע לקדמת החברה.
בתרגומים אלה, הדמויות הגבריות התעמתו עם דמויות נשיות שלא נהגו לפי דפוסי ההתנהגות השכיחים בחברה האוריינטלית.
הנשים נעו מהשוליים החברתיים למרכז וזכו לחלק שווה ופעיל והשתתפות אמיתית בקבלת ההחלטות.
עם זאת, למרות המודל החדש שהוצג לנשים, הן לא נעו אל מחוץ לטווח ההגעה של הגברים ופעולותיהן נותרו במסגרת החברתית והמוסרית המקובלת.
העיתון חדיקת אל-אח'באר מילא חלל תרבותי שהצטלב עם צרכים פוליטיים, כלכליים ועירוניים, ובזמן קצר הפך לאמצעי להפצת אידאולוגיות ביחס לפרט, לזהויות ולקהילה.
תפקידו היה לא רק להפיץ חדשות אלא גם לחנך ולחשוף את קהל הקוראים לרעיונות חדשים.
לדעת ח'ורי, העיתונות היא אחד מהכלים החשובים ביותר לחינוך הציבור.
למרות ששרדו רק עשרות גליונות, מהעשור הראשון לתפוצתו, ניתן לראות שינויים בתפיסות שהציג העיתון: בשלב הראשון (1858-1861) הדיון היה בעיקר אודות התרבות הערבית, השפה הערבית והערביות בכלל.
לאחר מכן, אחרי הטבח בהר הלבנון (1861) המיקוד עבר מהערביות לסוריות - לשפה ולזהות הסורית, וישנם יותר מונחים סוריים.
בתקופות המאוחרות יותר (1870-1880 בקירוב) שעליהן ידוע פחות, חלה ככל הנראה חזרה מהסוריות לערביות.
למשל: בגיליון 173 שהתפרסם באוגוסט 1861 , כתב אל-ח'ורי לקוראיו איך יוכלו ליצור ביניהם ובתוכם אהבה פטריוטית: מבחינתו, הפטריוטיזם בא לידי ביטוי באהבת האדם לאזור בו נולד.
קטע זה הוא הגדרה ראשונית ל'וטניה' (وطنية) - פטריוטיזם, ובהקשר של התקופה והאזור - הכוונה היא לסוריות, כלומר זהות מקומית בניגוד לזהות הערבית הרחבה יותר.
הקטע אף מהווה הטפה לווטניות, ובו מתמקד אל-ח'ורי בנקודות הבאות:
יש צורך בתחושה פטריוטית, מפני שזה הדבר שיביא לאיחוד בין כולנו.
לכן, הוא רואה מתפקידו לכתוב על הנושא ולהטיף לזה.
יש להזהיר את האנשים מפילוג, שכן זה דבר שלילי.
יש להזהירם מעוינות ואיבה עדתית, או בין אסכולות.
יש להזהירם פן יהיו בעלי קנאות דתית מוגזמת, שכן היא הסיבה להרחקת כל הצלחה מהאזור הזה.
כל אדם צריך להבין שהאינטרסים האישיים פחות חשובים מהאינטרסים הכלליים.
מכאן, הוא הטיף לאהבה בין האנשים שתביא להרמוניה 'וטנית', להתחשבות, לאיחוד ולהדגשת הדברים הטובים לכולם והדרת הדברים הפוגעים במכנה המשותף של אנשי הווטן.
דימוי האישה היה נושא מרכזי במהלך תקופה זו במרחב הפוליטי והתרבותי, שעלה לדיון בעולם הערבי לראשונה בסוריה הגדולה.
הדיאלוגים החוזרים ונשנים בין אל-ח'ורי וקהל הקוראות מעידים על רמת ההשפעה של קבוצת קוראות אלה על החומרים שפורסמו בעיתון, במיוחד הספרותיים .
בהקדמה לספר "אל נסאא" (הנשים, les femmes) של אלפונס קאר, הדגיש אל-ח'ורי שבחר לפרסם חלק מהספר בעיתון, ונמנע מלפרסם חלקים שהכילו הערות מזלזלות כלפי נשים, מתוך מודעות לקהל הנשים של העיתון.
לדברי אל-ח'ורי, לחלק זה מקהל הקוראים שלו הייתה השפעה על התכנים שפורסמו.
לא כל שכן, אל-ח'ורי נמנע מפרסום ביקורת נוקבת כלפי נשים.
אל-ח'ורי ייחס חשיבות רבה לקהל הקוראות שלו וכיוון אליהן לא רק מסיבות כלכליות ופיננסיות אלא גם מטעמים אידאולוגיים ומוסריים.
בראייתו, לנשים תפקיד משמעותי בהתפתחות מדינות ערב, והעבודות המתורגמות היו אמצעי לחינוך החברה בכלל ונשים בפרט.
קהל הנשים הלך וגדל, וכתוצאה מכך העיתון התאים את תכניו לקוראים שקראו ולעיתים הגיבו לתכנים מסוימים.
ברומנים המתורגמים הוצגו נושאים כמו: יציבות אישית, אהבה, סבל ונישואין, תפקידן הפעיל של נשים בחברה וכן הקרבה, התנהגות נאצלת של נשים וגברים, סולידריות חברתית ואחדות בנסיבות קשות.
ניכר כי אלה היו חיוניים לתהליך המודרניזציה שאליו כיוון אל-ח'ורי בעיתונו, ולאמונתו שמן ההכרח שנשים יהיו בעלות תפקיד פעיל למען התפתחות החברה.
ביולי 1858 התפרסמה בעיתון אנקדוטה שכותרה "המצאה של טלגרף חדש": אם אתה רוצה להעביר מידע מהר ממקום אחד לשני, עליך לספר אותו לאישה ותראה שתוך זמן קצר ההודעה תעבור ממקום אחד לשני, כהרף עין".
קהל הקוראות לא ראה את ההומור באנקדוטה זו - "ציפינו לריחות נעימים מפרי הגן הזה [חדיקה] והיום הרחנו ניחוחות פוגעניים ומעליבים", כך מתחיל מכתב מקבוצת נשים מטריפולי שיועד לנשות ביירות.
הנשים כעסו לא רק משום שנאת הנשים החבויה באנקדוטה, אלא גם על כך שעמיתותיהן הביירותיות לא פעלו להגן על עצמן.
במכתבן הן זועמות על אל-ח'ורי, שהדפיס את האייטם שמתאר את כל הנשים כטיפשות, קלות דעת וחסרות טקט, וטענו שאם הנשים לא תתנגדנה לכך, הן יאשרו את אמיתות האנקדוטה.
"הדבר שהודפס הוא האשמה נפוצה ובלתי מנומסת שלא יכולה להתקבל על ידי העיתונות, ואנו דורשות התחשבות נאותה והולמת את כבודנו מממציא מילים אלה".
הזעקה הציבורית הנשית שנבעה כתוצאה מכך, הביאה את אל-ח'ורי להדפיס את המכתב בגיליון הבא ולהתנצל בפני קהל הקוראות.
זוהי הדוגמה הידועה הראשונה בעיתונות הערבית לדיבייט בו נשים התנגדו לדעות העוינות של גברים אודות נשים, והדגישו את ההיבט התרבותי ולא רק המיני של מגדר.
כתוצאה מהתגובות שהגיעו למערכת, פנה אל-ח'ורי ישירות אל קהל הנשים וטען שהוא רק הדפיס את האנקדוטה, שמקורה בעיתון אנגלי.
הוא הכיר בכך שהופעל לחץ משמעותי על צוות העורכים בנוגע לאייטם זה ואולי חש צורך ליישר את ההדורים ולכן פרסם את המכתב של נשות טריפולי.
בנוסף, בגליונות הבאים הוא הדגיש יותר את חשיבות קהל הקוראות שלו ונראה שהתייחס אליהן כשבחר אילו כתבות יהיו בעיתונו - למשל: כתבים צרפתיים פופולריים שדנו בנשים, ואף עבודות שנכתבו על ידי נשים.
חדירת הצוללת הצפון קוריאנית לחוף גאנגנונג התרחשה ב-18 בספטמבר 1996. במהלך התקרית, נאלץ צוות הצוללת, שעסק בפעולת ביון בקוריאה הדרומית, לנטוש אותה בשטח קוריאה הדרומית, ובמהלך השבועות שלאחר מכן ערך צבא קוריאה הדרומית מצוד אחריו.
ב-15 בספטמבר 1996 הנחיתה צוללת צפון קוריאנית מדגם סאנג-או שלושה אנשי מודיעין בחוף בסמוך לעיר גאנגנונג שבצפון-מזרח קוריאה הדרומית, לשם איסוף מודיעין על בסיסי חיל הים הדרום קוריאני.
ב-17 בספטמבר הגיעה הצוללת, שהמתינה במימי ים יפן, כדי לאסוף את השלושה, אך לא הצליחה בכך.
ב-18 בספטמבר ניסתה הצוללת לאספם בשנית, אך נתקעה בקרקעית הים, ולא הצליחה להיחלץ.
צוות הצוללת התחיל בהשמדת ציוד רגיש, נטש את הצוללת, והחל לעשות דרכו לכיוון האזור המפורז בין שתי המדינות.
עוד קודם לכן הוצאו להורג 11 מאנשי הצוות, בשל אחריותם למחדל.
יתר 14 אנשי הצוות התפצלו לקבוצות קטנות.
על אף מאמצי הצוות להסוות עצמו, אזרח ערני הבחין בו, והזעיק את הרשויות, שהחלו בביצוע סריקות.
בשעות אחר הצהריים הצליחה המשטרה המקומית ללכוד את אחד מאנשי הצוות.
7 אנשי צוות נוספים נהרגו למחרת בחילופי אש עם כוחות צבא קוריאה הדרומית.
אנשי צוות נוספים נהרגו ב-21 בספטמבר, ב-22 בספטמבר, ב-28 בספטמבר וב-30 בספטמבר.
שני אנשי צוות נוספים שהו בשטח קוריאה הדרומית 48 ימים, בטרם התגלו ב-5 בנובמבר, וזוהו.
איש צוות אחד לא נתפס מעולם, ולפי ההערכות, הוא הצליח לשוב חזרה לקוריאה הצפונית.
במהלך חילופי האש עם אנשי הצוות השונים, נהרגו 8 חיילים דרום קוריאנים ו-4 אזרחים, ו-27 חיילים דרום קוריאנים נפצעו.
4 חיילים נוספים נהרגו בתאונה במהלך החיפושים.
ב-1 באוקטובר 1996 נרצח הקונסול הדרום קוריאני בוולדיבוסטוק, צ'וי דוק-גון, בזריקת רעל.
על פי ההערכות, צ'וי נרצח כנקמה על מותם של החיילים הצפון קוריאנים, אף שממשלת קוריאה הצפונית לא הודתה בכך.
איש הצוות היחיד שנלכד, לי קוואנג סו, סירב בתחילה לשתף פעולה עם חוקריו, אך בסופו של דבר סיפק מידע על פעילותו של הצוות, ואף גויס מאוחר יותר לחיל הים הדרום קוריאני.
קוריאה הצפונית הכחישה בתחילה כי הצוללת עסקה במשימת ריגול, וטענה כי נסחפה לחוף עקב תקלה טכנית.
עם זאת, ב-29 בדצמבר פרסמה התנצלות על התקרית.
ביום שלמחרת הוחזרו לקוריאה הצפונית גופותיהם של אנשי הצוות.
הצוללת נמשתה מהמים בידי חיל הים של קוריאה הדרומית, והועברה לאחד מבסיסיו.
כיום מוצגת הצוללת לראווה ב"פארק האיחוד" שמדרום לגאנגנונג, והיא פתוחה למבקרים.
חדוה יחזקאלי (נולדה ב-13 בפברואר 1950) היא סגנית ראש עיריית חדרה וזוכת אות אומ"ץ לשנת 2012.
יחזקאלי נולדה בשכונת נווה חיים בחדרה, למשפחה בת שבע נפשות.
למדה ב"תיכון חדרה" ובצבא שירתה בחטיבת הצנחנים בסיוע לפלוגה לוחמת.
בין השנים 1970 ל-1983 עבדה וניהלה את חברת עבודות העפר "האחים רויכמן (שומרון) בע"מ", אשר עסקה בתחומי הכרייה, החציבה, התשתית וההובלה.
לאחר מכן החלה לעבוד כעיתונאית בעיתונות המקומית.
בשנים אלה ולאחריהן הייתה ממקימי סניף "ניצן" בחדרה.
בשנת 1997 החלה לכהן כראש שבט הצופים בחדרה - שבט "בני היער".
למדה לימודי תעודה בפרסום שיווק, יחסי ציבור ועיתונאות.
יחזקאלי נשואה לאבי, סא"ל במיל' והם מתגוררים בחדרה.
פעילות כחברת מועצת העיר חדרה
בשנת 1998 החלה לכהן כחברת מועצת העיר חדרה מטעם סיעת שחר בה על אף היותה מזוהה עם הימין, שיתפה פעולה עם גיורא שחר איש מרצ, והייתה חברה בוועדה לתכנון ובניה, בוועדת ביקורת, שלום הילד ויו"ר הוועדה לאיכות הסביבה.
כחברת מועצת עיר פעלה לפינוי תחנת י.ר.א.ב.
שמפנה את פסולת העיר והיוותה מטרד תברואתי קשה לתושבי שכונות קלרין, ביאליק, שלמה ושמשון מבחינת ריח, זוהמה ומזיקים ואשר העסיקה במקום עובדים ללא היתרי שהייה.
בסיום המאבק, התחנה עברה מאזור המגורים לאזור התעשייה בחדרה.
יחזקאלי פעלה כנגד המפגע התברואתי של מכבסת השלג שפעלה בשכונת ויצמן בעיר ושהיוותה סיכון תברואתי לדרכי הנשימה של תושבי השכונה, מאזור מגורים לאזור התעשייה בחדרה.
בשנת 2008 חברה למפלגת הירוקים בהתמודדות למועצת העיר חדרה, וזכתה בשני מושבים במועצת העיר.
במהלך כהונתו של חיים אביטן בראשות עיריית חדרה, התריעה ופעלה למען מנהל תקין בעיר.
בשנת 2012 קיבלה את אות אומ"ץ.
בחודש מאי 2013 הודיעה כי תתמודד לראשות העיר חדרה במסגרת התנועה החברתית הירוקה.
בבחירות אלה השיגה כ-18.8% מהקולות, והגיעה למקום השלישי.
בהסכם שחתמה עם ראש העיר הנבחר בחדרה - צבי גנדלמן, מונתה לסגן ראש העיר וקיבלה תחת ניהולה את תיקי כוח אדם, צעירים ואיכות הסביבה.
יחזקאלי הייתה יו"ר הוועדה הציבורית לחגיגות 125 שנה להיווסדה של חדרה, שנערכו בינואר 2016
האטיג'ה (חדיג'ה) סולטאן (בטורקית: Hatice Sultan; לפני 1494–לא ידוע) הייתה נסיכה עות'מאנית, בתם של הסולטאן סלים הראשון ועיישה חפסה סולטאן.
היא הייתה אחותו של הסולטאן סולימאן המפואר.
חדיג'ה סולטאן נולדה באדירנה אשר באימפריה העות'מאנית.
שנת לידתה המדויקת אינה ידועה, אך מעריכים שהיא נולדה לפני 1494. ייתכן שנישאה לאיסקנדר פאשא בשנת 1509, אך התאלמנה בשנת 1515 כשבעלה הוצא להורג.
בעבר האמינו היסטוריונים שהיא נישאה לאחר מכן לפרגלי אבראהים פאשא, שהיה הווזיר הגדול משנת 1523 ונשאר בתפקיד במשך 13 שנים, עד שירד מגדולתו והוצא להורג בהוראת הסולטאן, בשנת 1536. אולם כיום טענה זו שנויה במחלוקת, ויש היסטוריונים שהראו שאבראהים פאשא נישא לאישה אחרת.
בסדרת הטלוויזיה הטורקית "הסולטאן", מגלמת את חדיג'ה סולטאן השחקנית הטורקיה-גרמניה סלמה ארגץ'.
חדושים ובאורים הוא שמה של סדרת הספרים של הרב חיים גריינימן.
כרכי הסדרה מכילים דיונים הלכתיים במגוון נושאים ובד בבד מהווים פירוש על עיקרי הספרות ההלכתית: על התלמוד הבבלי והירושלמי, על משנה תורה לרמב"ם, ועל השולחן ערוך.
הסדרה כתובה בדמיון מובהק לשיטת הלימוד והכתיבה של סדרת ספרי "חזון איש", ומובאות בה הנהגות ושמועות רבות מתורתו והנהגותיו של ה"חזון איש", רבו המובהק של המחבר.
הסדרה בולטת בהיקפה, היא מסודרת על כל מסכתות התלמוד והמשניות (בשונה מהחזון איש שלא פרסם ספרים על כל המסכתות, ובשונה משאר כל פרשני הש"ס שאף אחד מהם, למעט הרש"ש, לא פרסם על כל המסכתות).
זו היצירה הפרשנית מהגדולות ביותר שפורסמו אי פעם (למעלה מ-32 מיליון תווים).
ספרי הסדרה הם אבן יסוד בלימוד הישיבתי של הישיבות הלומדות בדרכו, כמו ישיבת זיכרון מיכאל בזכרון יעקב וסניפיה, ובפסיקת הלכה בקרב חלק מחוג חזון איש.
בשם הספר לא נרמז שם המחבר, שלא כמקובל בספרים רבים ואף בספרו של החזון איש.
על פי דברי בנו הרב אברהם ישעיהו בהספדו נקבע השם על ידי החזון איש בעצמו מתוך עניין לבטא צניעות.
הספר במהדורתו הראשונה, נדפס לפי סדר שיטתי שבו כל ספר עוסק במסכת אחת.
הכרך הראשון על מסכת נדה יצא לאור בהוראת החזון איש (מילי דהספידא חלק ב עמ פח), אשר גם שלח מכתב ארוך בנדון הלכתי אודות עניין בספר, וזה מופיע בראש הספר.
בכרך השלישי הוסיף המחבר גם מדור הערות על הלכות אבלות לזכר אביו הרב שמואל גריינימן שנפטר באותה השנה.
בשנים האחרונות עסקו בסידור הספרים ומיפתוחם חלק מבניו ונכדיו.
הרב גריינימן הרבה להזכיר הערות בשם בניו בספריו, ואף מכמה מנכדיו, וכן מכמה תלמידי חכמים ממקורביו ובהם הרב דוב לנדו, הרב חיים קניבסקי, הרב יחזקאל ברטלר הרב יצחק מאיר רוטנברג והרב יהודה בויאר.
בסדרה זו, יצא בחיי החזון איש רק כרך בודד:
חדושים וביאורים - במסכת נדה.
בערוב ימיו, סודרו הספרים מחדש כשעל כל מסכת ישנם שני מדורים, אחד לפי סדר דפי המסכת והשני לפי סדר הסוגיות בהם למד המחבר את הנושאים.
בסדרה זו מופיעים הספרים בשבעה עשר כרכים עבים.
בדומה לספרי החזון איש, גם בסדרה זו מופיעים מכתבים מהמחבר בסמוך לקטעים עליהם נסוב המכתב, או לפי סדר המסכת.
למרות שמכתבים רבים העוסקים בעניינים תורניים מופיעים בתוך הסדרה "חדושים וביאורים", היות שישנם מכתבים רבים שכתב שאינם עוסקים בעניינים תורניים, הוציאו בני המחבר לאחר פטירתו, כהשלמה לסדרת הספרים הזו, שני כרכים בשם מכתבי התעוררות ובהם לקט ממכתביו המרכזים את יסודות הגותו של הרב גריינימן בתחומי מחשבת ישראל.
בניגוד לקובץ אגרות חזון איש המכתבים אינם מופיעים בהם במלואם, אלא נלקטו קטעים קטעים מתוך המכתבים לפי נושאים, על מנת להציג את הדברים באופן שיטתי, כך שהספר מהווה תיעוד רחב להשקפת עולמו של המחבר בקשת רחבה של נושאים.
החלקים שנדפסו עוסקים בעיקר בנושאי: אמונה, עמל התורה, מוסר והלכה, חינוך, עידוד לצעירים, מידות ולשון הרע.
כרכי מכתבים אלו נדפסו בכמה מהדורות.
חדווה רבינזון בכרך (נולדה ב-27 באפריל 1938, כ"ו בניסן ה'תרצ"ח) היא סופרת, משוררת ומתרגמת ישראלית.
חדווה רבינזון נולדה בבוקרשט, ברומניה כבת יחידה למשורר הרב חיים אברהם ישראל רבינזון ושולמית רבינזון (לבית גרמן).
בשנת 1944 עלו בני המשפחה באנייה קזבק, אנייה טורקית שהפליגה מקונסטנצה לקונסטנטינופול, ומשם הפליגו לישראל באניית משא לבקר.
לאחר שהות במחנה המעצר בעתלית התגוררו ברחוב, עד שמשפחה אספה אותם לביתה.
לאחר זמן קבלו ההורים משרת הוראה בכרכור.
חדווה למדה שנה באוניברסיטה לפני גיוסה לצה"ל, ואחר כך שירתה בחיל המודיעין.
לאחר שירותה הצבאי המשיכה בלימודיה בירושלים ושם פגשה בבעלה, גד בכרך.
הם נישאו בשנת 1962. חדווה עבדה באותה תקופה במשרד החוץ, במחלקות ביטחון והסברה.
בשנת 1963 קיבל בעלה מלגה מארגון ממשלתי צרפתי בשם ASTEF להתמחות בתחבורת רכבות ובתחבורה יבשתית.
חדווה הצטרפה אליו לפריז, בתחילה קיבלה עבודה במחלקה לקהילות ישראל, בה למדה על הקהילות השונות באירופה וברחבי העולם, ואחר כך נכנסה לעבוד בקונסוליה בפריז, ליד הקונסולית של אותה תקופה, נטשה רפאל.
ללידת ילדיה חזרה לישראל, ושם החלה לעסוק בהוראה לאחר סיום תעודת הוראה, עבדה ברשת אורט בהעברת בגרויות בספרות, אנגלית וחיבור.
בתחילת שנות ה-70 החל גד בכרך לעבוד בארצות מתפתחות, במסגרת פרויקטים של הבנק העולמי בתכנון תחבורה.
חדווה ושני הילדים הצטרפו אליו, וגרו תקופה ארוכה בגיאנה הבריטית.
החלה לעבוד בתרגומים מ-5 שפות, בצה"ל ואחר כך במוסדות ההסתדרות כמנהלת אינפורמציה, ותרגמה משפות על תוכניות פנסיה, חוקי עבודה ומשברי עבודה בארצות שונות, וחלקה אותם לאקטוארים של איגודים מקצועיים.
שהתה בישראל תקופות ארוכות מדי פעם עד כמעט 9–10 חדשים, כי עבודת בעלה דרשה שהותו בארץ אחרת.
למרות זאת הקשר ההדוק נשמר כל חייהם.
לאחר עבודתו בקולומביה הפסיק לעסוק בזאת והקים בארץ מכללה למנהלי חברות תחבורה.
בשנת 1999 באה ללנסינג, מישיגן, לעזור למשפחת בנה בלידת בנם הראשון, ואז נשלחה מטעם האיגוד לקונגרס ארגון האקדמאיות העולמי שנערך באוטאווה, קנדה, שם נבחרה לוועדת הפרויקטים.
חדווה הייתה היחידה שנבחרה לשתי קדנציות (מקסימום) קרוב ל-7 שנים.
בתחילה בדקה פרויקטים של ארגוני אקדמאיות במדינות באירופה (בעיקר במזרח) טורקיה ומצרים, ובקדנציה השנייה בכמה מדינות באסיה והמשיכה גם בטורקיה.
בזכות זאת הכירה אנשים ובעיקר נשים מרחבי העולם, גם במדינות שלא בדקה וראתה את תרומת הנשים לחברה בארצותיהן.
כאשר חזרה לישראל נבחרה לאחראית על נושאי חוץ בארגון האקדמאיות בארץ, אך כשבעלה חלה נאלצה לעזוב תפקיד זה, ונשלחה למועצת ארגוני נשים הקרוב יותר, והיא משמשת גם היום בתפקיד הקשרית התרבותית עם העולם הלא יהודי, בוועדה לקשרי חוץ של מועצת ארגוני נשים.
בגיל 62 קיבלה תואר דוקטור (בהצטיינות) בספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "אקזיסטנציאליזם באספקלריית התאולוגיה: השתקפותם ההדדית, עימותם ודרכי התגלמותם ביצירת סופרת "תאולוגית" - פלנרי א'וקונור".
כמו כן למדה כ-5 שנים באוניברסיטאות שונות אנתרופולוגיה ומדע הדתות, כדי "להבין את האנשים שאני פוגשת".
העיסוק המדעי שלה, גם היום, הוא מחקרים בנושאי "מסורות אתניות ודרכי הבעתן ביצירה" מן הארץ וממקומות שונים בעולם.
במסגרת נסיעותיה לארצות השונות (לא לכל מקום, חלק מן העבודה נעשה באינטרנט) הכירו לה חברותיה באותן ארצות משוררים ומשוררות.
ושלחו לה ספרי שירה ואנתרופולוגיה והיסטוריה.
כמו כן לקח אותה לקונגרסים של אנשי ספרות פרופסור ארנסטו קאהן, שהוא ראש ארגוני משוררים דרום אמריקנים דוברי ספרדית וגם היה סגן יושב ראש של "רופאים נגד אטום" חתני פרס נובל.
היא החלה להיות מוזמנת לקונגרסים של משוררים וסופרים בארצות שונות.
שם הקריאה שיריה באנגלית, ועיתונאים ספרותיים מארצות שונות החלה לפרסם שיריה בעיתונות ספרותית.
נשואה לגד בכרך, מתגוררת בנתניה ולה שתי בנות ובן.
יצירתה מוטבעת בנופי הארץ, והמילה נוף מופיעה בכותרות רוב ספריה כגון "נופי ארץ ואני", "אני אתה ואת – נופים של נגיעות" או "אני משב הרוח, פכפוך המים, מעוף הציפור – אני כל שירי".
בספר "לרקוד את הגשם" ספר סיפורים קצרים, שתורגם גם לאנגלית ויצא לאור בארצות הברית, הלכה ממקום למקום בארץ ועל רקע נופי המקום כתבה סיפורים בדיוניים על שלל דמויות בארץ, מכל הדתות ומכל העדות ובקשה לבטא את "הכאב והיופי בנפשם" כדבריה.
פרס יהדות רומניה ע"ש ינקולוביץ - 2001
פרס ארגון WPA (World Poetry Almanac) כמשוררת הטובה ביותר לשנת 2010
ביחסי מין, חדירה היא הכנסת חלק גוף, דילדו, ויברטור או אביזר מין אחר, לפתח גוף, כמו הנרתיק, פי הטבעת או הפה, כחלק מפעילות מינית אנושית או מהתנהגות מינית של בעלי חיים .
המונח נפוץ ביותר בחוקים האוסרים פעילויות מיניות מסוימות.
מונחים כמו "יחסי מין", נפוצים יותר בחוקים ישנים יותר, בעוד שחוקים פליליים מודרניים רבים משתמשים במונח "חדירה" או "בעילה" מפני שמדובר במונח רחב המקיף, אלא אם כן מוגדר אחרת, כל סוג של פעילות מינית חודרנית, כולל האצבעות או עם אובייקט, ועשוי להיות כרוך רק בחדירה המינימלית ביותר.
ישנם מספר תחומי שיפוט המתייחסים לצורות חדירות מסוימות כאל "מעשים מגונים", או כטרמינולוגיה אחרת.
בדרך כלל, עבירות מין מסוג חדירה נחשבו לחמורות יותר מעבירות מין ללא חדירה, וחדירה לילדים נחשבה אף חמורים יותר.
בדרך כלל, ילד מתחת לגיל ההסכמה החוקי אינו יכול להסכים למעשים הכרוכים בחדירה.
בדרך כלל, כאשר מתקיימת חדירה לא חוקית במדינה מסוימת, היא עבירה ללא קשר לעומק החדירה וללא קשר לשפיכת נוזל הזרע.
חוקים עשויים להבחין בצורות מסוימות של חדירה כחלק מהעבירה.
לדוגמה, החוק במדינת אורגון בארצות הברית קובע כי:
בישראל עוסקים בחדירה אסורה לחוק העונשין.
מחקרים סוציולוגיים רבים מצביעים על כך שבתרבות המערבית, חדירה נתפסת כרכיב המרכזי והחשוב ביותר ביחסי מין.
חוקרים מתחומי הסוציולוגיה, המגדר והמיניות מתמקדים בשאלת מרכזיותה של החדירה בהגדרות החברתיות של יחסי מין, ובהשלכות של תפיסה זו על החברה והתרבות.
ההתמקדות בחדירה כמרכיב מרכזי ביחסי מין משפיעה על תפיסות חברתיות, נורמות התנהגות ואף על מדיניות ציבורית בנושאי מיניות.
מתוך מחקרים אלו עולה המושג "ציווי החדירה", המתאר את המוסכמה החברתית הרווחת לגבי מהותם של יחסי מין.
ציווי החדירה הוא מושג סוציולוגי המתייחס למוסכמה הרווחת שיחסי מין הטרוסקסואלים (סקס בין גבר לאישה) פירושם חדירת פין לפות.
הגדרה צרה זו של יחסי מין מאדירה את אקט החדירה ויוצרת היררכיה בינו ובין אקטים מיניים אחרים הנחשבים כשוליים, כ"משחק מקדים" או לא כיחסי מין "אמיתיים".
ההגדרה של "מין" היא מרכזית להבנת ציווי החדירה בחברה המערבית.
במרבית ההקשרים החברתיים והתרבותיים, המונח "מין" משמש כמילה נרדפת ליחסי מין חודרניים (חדירת פין לנרתיק).
תפיסה זו מושרשת עמוק בשפה היומיומית, בייצוגים תקשורתיים, ואפילו במחקר אקדמי.
בתרבות הפופולרית, סצנות מיניות בסרטים וטלוויזיה לרוב מתמקדות ביחסי מין חודרניים, מחזקות את הרעיון שזוהי הצורה ה"אמיתית" או ה"עיקרית" של מין.
אפילו בספרות המדעית, מחקרים רבים משתמשים במונח "מין" מבלי להגדיר אותו במדויק, מה שמוביל להנחה מובלעת שהכוונה היא ליחסי מין חודרניים.
השימוש הבלתי מובחן הזה במונח "מין" מחזק את הנורמה החברתית שרואה ביחסי מין חודרניים את הביטוי העליון של אינטימיות מינית, ובכך מצמצם את התפיסה הרחבה יותר של מיניות אנושית ומגוון הפרקטיקות המיניות האפשריות.
המושג ציווי החדירה הוא מושג סוציולוגי, שמקורו בתיאוריות ההבנייה החברתית (קונסטרוקטיביזם).
הבניה חברתית היא גישה המציעה כי המציאות החברתית נוצרת על ידי יחסי גומלין בין אנשים בחברה מסוימת.
גישה זו מערערת על התפיסה שתופעות חברתיות הן טבעיות או אוניברסליות, וטוענת במקום זאת שהן תוצר של תהליכים חברתיים.
היא מאתגרת הסברים מהותניים ומציעה שמה שנתפס כ"נורמלי" או "טבעי" הוא למעשה תוצאה של הבניה חברתית.
דוגמאות לכך כוללות תפיסות לגבי תפקידי מגדר ומיניות, אשר נתפסות כמובנות ומעוצבות על ידי החברה.
דוגמה לכך ניתן לראות בתאוריית התסריט המיני, אשר רואה בפעילות מינית ומיניות אנושית אינטראקציה נלמדת בעלת אופי חברתי.
לפי תאוריה זו, המיניות האנושית מיוצרת, מאורגנת ומתוחזקת חברתית ומשתנה בהקשר חברתי.
התסריטים המיניים הם מעין "מרשמים" תרבותיים וחברתיים המכתיבים את ה"מי", "מה", מתי", "איפה" ו"איך" של ההתנהגות המינית (ויחסי המין בפרט), ומהי המשמעות של אותם יחסי מין או התנהגות מינית כאשר הם מתרחשים.
בהתבסס על התאוריות הללו, ניתן לטעון כי המרכזיות של חדירה ביחסי המין היא תוצר של הבנייה חברתית ולא של כורח או תוצר ודאי של רצון משותף בכל מפגש מיני.