tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר חזר עטור ניצחון מהמלחמה, יצאה בתו היחידה ראשונה לקראתו בשירים ובמחולות, כאות שמחה על ניצחונו של אביה.
יפתח, שהבין את גודל אסונו, קרע את בגדיו לאות אבל והודיע לבתו כי לא יוכל לחזור בו מנדרו.
לאחר שנתן לה חודשיים לבכות על בתוליה כבקשתה, העלה אותה לעולה כקורבן אדם.
אף שלפי פשוטו של מקרא, וכך גם לפי המשתמע ממדרשי חז"ל, אכן הוקרבה בת יפתח כקורבן, חלק מהפרשנים לא קיבלו את העניין שהוקרבה, ולכן סברו שהיא לא הוקרבה פיזית, אלא הלכה לחיות כל חייה בנזירות בהרים או בגלות.
סיפור זה מראה כי באותה תקופה הנדר לאל היה חזק מקדושת החיים, אצל חלק מהמון העם.
לאחר המלחמה יוצאים בני אפרים אל הגלעד מנחלתם שממערב לירדן, וזועמים על יפתח שלא שיתף אותם במלחמה.
הם אף מאיימים לשרוף את ביתו כנקמה.
יפתח הוכיח אותם קשות על כך שלא די שלא הגישו לו עזרה כאשר היה זקוק לה, אלא שעתה הם מתלוננים ואף מאיימים להורגו.
הוא אוסף את אנשיו ונלחם בבני אפרים בהצלחה, והם נסים אל עבר הירדן המערבי ומנסים להיטמע בקרב שאר השבטים שחוצים את נהר הירדן לתומם.
כדי לזהות את בני אפרים השתמשו אנשי גלעד, בני שבט מנשה, בתחבולה פשוטה: עקב אופן היגוי שונה או שינויים דיאלקטיים בין השבטים, בני אפרים לא ביטאו כראוי את האות שי"ן, וביטאו אותה כסמ"ך.
אנשי יפתח תפסו את מעברות הירדן, והורו לכל העוברים שם לומר את המילה שיבולת.
בני אפרים, שלא היו מסוגלים לבטא את המילה כהלכה וביטאו אותה כ"סיבולת", זוהו והומתו, ארבעים ושניים אלף איש ביום אחד.
המאבק בין שבט אפרים למנשה לא התחיל בתקופת יפתח וכבר בימי גדעון בן יואש אנו מוצאים סיפור דומה, כאשר בני אפרים באים בתלונות נגדו על שלא שיתפם במלחמה, אלא ששם, גדעון פעל על מנת לפייסם.
לזכותו של יפתח יצוין שאז היה המקרה שונה: גדעון היה משבט מנשה שממערב לירדן, ואילו מלחמת יפתח פרצה מאיבה היסטורית בין השבטים מצדי הירדן.
נכון יותר להשוות למלחמת יפתח את יחסו של גדעון לאנשי סוכות ופנואל שבעבר הירדן, ושם הדמיון רב.
כמו כן, בימי גדעון השתתפו בני אפרים במלחמה, ואילו בימי יפתח הופיעו רק לאחר שהסתיימה.
בנוסף, יפתח רואה עצמו כמשיב מלחמה, לאחר שבני אפרים עולים להילחם בו, כדבריו אליהם .
המאבק בין שבט אפרים למנשה לא מסתיים פה.
כמה מאות שנים אחר כך, ישמיד יהוא בן נמשי מרמות גלעד את בית אחאב, ומאז עברה ממלכת ישראל בין הסיעות במספר הפיכות שלטוניות.
חז"ל מותחים ביקורת על יפתח, הן על סיפור הקרבת בתו, והן על הטבח בבני אפרים.
הם מציינים את העובדה כי נקבר בערי גלעד, ומסבירים שאבריו היו נושרים ממנו בחייו ונקברים במקום נפילתם, כעונש על כך שהקריב את בתו ולא התיר את נדרו.
לפי חז"ל, היה רשאי יפתח להתיר את נדרו משום שלא התכוון להקריב אדם כאשר נדר את נדר, ומתייחסים לפרשת בת יפתח כאל דוגמה לחוסר שיקול דעת, ולקיצוניות שאינה מותאמת למציאות.
גם בנוגע לפינחס בן אלעזר הכהן, שהיה הסמכות הרוחנית באותה תקופה, קיימת ביקורת מצד חז"ל, והם מציינים כי היה עליו לבוא מיוזמתו אל יפתח ולהתיר את נדרו.
כעונש על כך, ניטלה מפינחס רוח הקודש והכהונה הגדולה ונמסרה לשושלת איתמר בן אהרן, עד מרד אבשלום בו הוחזרה הכהונה הגדולה לשושלת אלעזר בן אהרן, אבי פנחס.
גם בנוגע למלחמה עם בני אפרים מציינים חז"ל כי היה ניתן לנהוג אחרת, ומביאים לדוגמה מקרה דומה שאירע לגדעון בן יואש, בו התלוננו בני אפרים על החלטתו לא לשתפם במלחמה, אך הוא פתר את העניין בדרכי נועם.
הביטוי מבטא אצל חז"ל את העובדה שכל מנהיג מקבל את אותן סמכויות, משמואל, שהיה שקול כנגד משה ואהרן ועד יפתח, שנחשב אדם ברמה נמוכה ומונה למנהיג רק בגלל הלחץ של בני עמון.
החכם הקראי יפת בן עלי הלוי (מכונה גם בשם סעיד) היה פייטן, מדקדק, ופרשן מקרא בן המאה ה-10. הוא ידוע גם בשם הערבי "אבו עלי חסן בן עלי אלבצרי".
הוא מפורסם בעיקר בפרשנותו לכל התנ"ך, ביאור הדקדוק העברי ופולמוסו עם היהדות הרבנית, הנצרות והאסלאם.
נחשב לגדול פרשני המקרא הקראיים עד זמנו ובני זמנו, שימש כראש בית המדרש הקראי בירושלים.
נחמיה אלוני טען שבבסיס פירושו של יפת מונחת התשתית הבלשנית של תורת הבלשנות הטברנית.
יפת בן עלי נולד לעלי הלוי בן אלחסן בבצרה שבעיראק של ימינו.
באמצע המאה ה-10 בקירוב, בצעירותו הוא עלה לירושלים והצטרף לאבלי ציון הקראים בעיר.
בשנת 1005 עוד היה חי בירושלים.
גם בנו לוי בן יפת הלוי פעל בירושלים וכתב מספר חיבורים בערבית יהודית.
החשוב והמפורסם שבהם הוא פירוש לספר המצוות שכתב אביו.
אברהם בר גוטלובר מציין כמה מקומות בהם מוזכר בן לרבי יפת בשם אבו השאם אשר כונה בפי הערבים בשם שיך בן סעיד, ברם הוא מביא את דעת שמחה פינסקר הטוען שבן זה לא היה ולא נברא אלא הוא שיבוש כאשר התכוונו בעצם ל-ר' יפת שכונה בשם סעיד.
גישתו של יפת הייתה לבאר את המקרא כפשוטו והתנגד לכל פירוש דרשני.
יש הטוענים שכתביו השפיעו גם על חכמים רבניים כמו רד"ק ואבן עזרא שהרבו להשתמש בפירושיו והעריכו אותם; אבן עזרא ציטט את יפת ארבעים ושתיים פעמים בפירושו לתרי עשר.
ישנה טענה שנפוצה בקרב כמה חוגים קראיים לפיה אבן-עזרא, הידוע בעוינותו לקראי בן זוטא, היה תלמידו של יפת בן עלי, וראייה לכך שאבן-עזרא מביא פעמים סתם את דעתו על המקרא מבלי לטעון כנגדו ואף הביא פעמים פירוש יפת, למרות שחז"ל כבר פירשו כך לפניו.
החכם הקראי אליהו בשייצי שחי באזור המאה ה-15 כתב בספרו "אדרת אליהו" (סוף פרק ששי): "מה שקיבלנו מאבותינו שהחכם רבינו יפת היה רבו של אבן עזרא".
אולם, הרב כשר טען בספרו "תורה שלמה" שדברי יפת המובאים בפירוש אבן עזרא הם תוספות קראיות וזיופים, כיוון שאבן-עזרא יצא בהקדמתו כנגד דרך הקראים.
מקצת מכתביו בפרשנות לתנ"ך תורגמו גם לעברית.
בהם ישנם גם דברי פולמוס עם רס"ג, עם האסלאם ועם הנצרות.
על חשיבות מפעלו הפרשני ותרגומיו של ר' יפת ניתן למצוא גם בדבריהם של מאירה פוליאק ואליעזר שלוסברג:
מלבד פירוש לתנ"ך חיבר יפת גם ספר מצוות.
הוא הכשיר נשים להיות עדות לפי שהפסוק "על פי שניים עדים" אמנם נכתב בלשון זכר אך כל מצוות התורה ניתנו בלשון זכר ולשון זה כולל אף נקבות.
הוא אסר תשמיש המיטה בשבת, וראה חשיבות בהקפדה על המצוות, במיוחד בירושלים.
לטענתו, אב שאינו מלמד את בנו תורה - אין הבן חייב לכבדו.
פירוש על התנ"ך ותרגומו לערבית.
ספר הכסף - בנושאים כגון טוב ורע, שכר ועונש.
ידוע על ספרים נוספים שכתב שטרם נתגלו בהם ספר ויכוחים עם רס"ג, וסידור תפילה קראי.
יֶפֶת, דמות מקראית, בנו הקטן של נח במקרא, אחיהם של שם ושל חם.
על פי רשימת העמים שב, ליפת היו שבעה בנים (כלומר, מיוחסים לו שבעה עמים): גומר, מגוג, תירס, יוון, תובל, משך, ומדי.
(משך ותובל מוזכרים מספר פעמים בנבואת יחזקאל, ומהנבואות כמו גם ממקורות אשוריים ויווניים נובע כי שתי האומות שכנו באזור מזרח אסיה הקטנה.
גם במקורות האשוריים והיווניים שתי האומות בלתי ניתנות להפרדה).
ובני גומר: אשכנז וריפת ותוגרמה.
ובני יוון: אלישה ותרשיש, כתים ודודנים.
יפת ושם אחיו נתברכו על ידי אביהם בשל התנהגותם הנאה בשעת המעשה המגונה של חם: שכוונת הדברים כנראה: ירחיב אלוהים ליפת (נחלתו) ובשכנותו עם שם ישעבדו להם את כנען.
בעקבות פסוק זה נוצר הביטוי "יפיותו של יפת באהלי שם" שמשמעו היא להשתמש בתורות ושיטות מודרניות (בעבר, החוכמות היווניות) על מנת לפאר את התורה היהודית (אהלי שם).
עם התפשטות התנ"ך באירופה, נתפסה הדמות של יפת על ידי הנוצרים האירופאים כאבי האירופאים.
לכן הביטוי "יפתי" נזכר בהקשרם של האירופאים.
הביטוי היה שימושי גם בפיהם של סופרים פרה-דרוויניסטים במה שהפך לימים להיות הקבוצה ההודו-אירופית, דוברת השפות ההודו-אירופיות.
יש הסבורים שיפת קשור בדרך כלשהי לטיטאן יאפטוס מן המיתולוגיה היוונית.
יִפְתַּח הוא קיבוץ של התק"ם (כיום התק"צ) באזור הצפון ליד קריית שמונה וליד גבול ישראל–לבנון.
הוא ממוקם בקצה הדרומי של רכס רמים שבהרי נפתלי, והוא משתייך למועצה אזורית הגליל העליון.
הקיבוץ שוכן בסמוך למצודת ישע, על גבעה שטוחה בשולי בקעת קדש אל מול הלבנון.
היישוב הוקם ב-18 באוגוסט 1948, ומציין את ט"ו באב תש"ח כיום הקמתו.
מייסדיו היו חיילים משוחררים מחטיבת יפתח של הפלמ"ח.
הקיבוץ נקרא על שם חטיבת יפתח של הפלמ"ח, כי מייסדיו שרתו בחטיבה זו, שנלחמה באזור זה במלחמת העצמאות זמן קצר לפני כן.
החטיבה נקראה על שם מבצע יפתח, שנועד להגן על יישובי הגליל ושהחל לפני קוּם המדינה.
יפת"ח הם ראשי התיבות של יגאל פּייקוביץ' תל חי.
פיקוביץ הוא שם נעוריו של יגאל אלון מפקד החטיבה.
תל חי, אתר גבורה סמלי באזור, ויתכן שבזמן מסוים שכן שם מטה החטיבה.
אנקדוטה מקומית מספרת שראשי התיבות האמיתיים הם: "יפתח = יגאל פיקוביץ תן חופש", התשובה לקריאה הזו אל המפקד נענתה על פי דברי הלייצים: "פלמ"ח = פה לא מקבלים חופש".
יִפְתָּח הוא גם שמו של אחד השופטים שהושיעו את שבטי ישראל בתקופה הארוכה שלפני כינון הממלכה המאוחדת.
השם יִפְתָּח בנוי כצורת עתיד של הפועל פָּתַח.
מקובל להסביר שזהו קיצור של שם תאופורי (שם הנושא רכיב של שם אלוהות), ואכן בתנ"ך נזכר גם מקום בשם יִפְתַּח־אֵל, ודומה לזה שם מקראי אחר – פְּתַחְיָה.
הרחק מן הקיבוץ הצפוני, באזור השפלה, היה יִפְתָּח שמו של יישוב מקראי (יהושע טו, מג).
קיבוץ יפתח שוכן באזור חורש טבעי של עצי אלון מצוי, אלון התבור, אלה ארצישראלית, אלה אטלנטית, שיזף ושקד.
גבעת היישוב מוקפת במפרציה של בקעת-קדש ממנה נשקף נוף של הרי-נפתלי, עמק החולה, החרמון והגולן.
כ-1 קילומטר מצפון לקיבוץ נמצאת שמורת נקיקי יפתח.
באתר חניון ומסלול מסודר אל המעוק הקצר והאתגרי.
המעוק נוצר מפעולת קארסט, שהיא המסה של הגיר באמצעות המים הזורמים בו בימות הגשמים.
הנקיק חובר לערוץ ללא שם היורד אל עמק החולה.
מדרום לקיבוץ מצויה שמורת נחל קדש.
בשמורה קניון עמוק ותלול שהתהווה לאחר היווצרות העמק כתוצאה מפעילות קרסטית.
נחל קדש מהווה יציאה יחידה מהבקעה והוא מתנקז לכיוון עמק החולה.
באזור קיבוץ יפתח אין מקורות מים והם מגיעים לבקעת קדש ולקיבוץ בקו של "מקורות", ממעיינות עינן שבעמק החולה ואביב, שבנחל דישון.
בעבר הגיעו המים ממעין כפר קדש, זורמים בגרביטציה עד למרגלות הקיבוץ משם נשאבו לצינור עד לקיבוץ.
הקיבוץ מוקף בקרקעות גירניות שהוכשרו לחקלאות.
הקרקע החקלאית הצמודה לקיבוץ משמשת לגידול עצי פרי נשירים: נקטרינות, אגסים, תפוחים, קיווי וגפנים.
בנוסף, לקיבוץ ישנן אדמות בעמק החולה המשמשות לגידולי שדה: תירס, כותנה, חיטה ובוטנים.
קיבוץ יפתח הוקם ב-18 באוגוסט 1948, יומיים לאחר העלייה לקרקע חל ט"ו באב, והיישוב אימץ חג זה כיום העלייה על הקרקע.
הקיבוץ עלה כיישוב משלט בעיצומה של מלחמת העצמאות במהלך ההפוגה השנייה.
מקימי הקיבוץ היו לוחמי פלמ"ח חברי הכשרות גבת ואשדות יעקב מתנועת הנוער העובד שהשתתפו במסגרת הגדוד הראשון והשלישי של הפלמ"ח בקרבות לשחרור מלכיה, צפת, נבי יושע, הגליל, לוד, רמלה והנגב.
הפלמ"חניקים שלחמו לשחרור אזור זה ואיבדו בו חברים ביקשו לחזור ולהתיישב בו.
קרבות מלכיה ונבי יושע היו גורליים, שכן מנעו את ניתוק אצבע הגליל ממדינת ישראל.
הקיבוץ יוצר רצף התיישבותי ממצודת נבי יושע – למנרה – למשגב עם ועזר בעצם הקמתו לשמור על אצבע הגליל.
בראשית דרכו עיבד הקיבוץ כ-3,000 דונם פלחה והחזיק נגרייה, לול ודיר כבשים.
אל הקיבוץ הצטרפו גם מספר יוצאי ארצות הברית מבתים מבוססים.
יפתח היה אחד הקיבוצים שנפגעו בצורה הקשה ביותר מהפילוג בקיבוץ המאוחד בשנים 1952–1953. בפברואר 1953 החליט הקיבוץ לעזוב את הקיבוץ המאוחד ולהצטרף לאיחוד הקיבוצים והקבוצות.
לאחר ערעור התקיים במאי 1953 משאל חברים שהכריע ברוב של שלושה קולות על מעבר הקיבוץ לאיחוד הקבוצות והקיבוצים.
אנשי הקיבוץ המאוחד ערערו על זכות ההצבעה של כ-7 חברים שלא היו בעלי אזרחות ישראלית, אולם בינתיים החל איחוד הקיבוצים והקבוצות להזרים לקיבוץ הכשרות של אנשיו.
בתגובה הזרימו גם אנשי הקיבוץ המאוחד הכשרות שלהם.
בשלב זה זרמו למקום מאות אנשים כתגבורות של שני הצדדים ואנשי האיחוד הזמינו את המשטרה להוציא את כל הזרים מהקיבוץ.
ב-31 במאי 1953 הובא כוח של כ-1,000 שוטרים אשר הוציא מהקיבוץ את כל הזרים.
בתחילת יוני הוסכם על דעת שני הצדדים להעביר את הנושא להכרעת ועדה של ההסתדרות בת חמישה חברים, בהם חיים גבתי ואברהם הרצפלד, וזו הכריעה סופית שהקיבוץ ישתייך לאיחוד.
בעקבות זאת, ביקשו חברי הקיבוץ המאוחד ביפתח להקים יישוב חדש בהרי נפתלי, אולם הם לבסוף עברו לקיבוץ גדות.
את הקיבוץ עזבו כמחצית מחבריו ונותרו 45 חברים בלבד.
התנועה המאוחדת החלה לשלוח גרעיני התיישבות לקיבוץ כדי לעבות את אוכלוסייתו.
נוסף על כך נקלטו בקיבוץ גרעינים שהתחנכו בחברות נוער ביפתח.
ביפתח בולט אופיו הישראלי מאוד של הקיבוץ לא רק מבחינה סטטיסטית, אלא גם באופיו וברוחו.
מבחינה עדתית, יש ביפתח כחצי ממוצא אשכנזי וחצי ממוצא ספרדי.
ב-1974 נחנך בקיבוץ חדר אוכל חדש בתכנונו של האדריכל חיליק ערד.
הבניין תוכנן באופן שבו פתחי החלונות כולם נקבעו במיקומים מוגנים במטרה להגן ככל הניתן על השוהים בבניין בעת הפגזה מכיוון לבנון.
כיום משמש אולם האוכל לאירועים קהילתיים לעת-מצוא, לאחר שחדר האוכל הפסיק את פעילותו בתחילת שנות ה-2000. בספרייה שהייתה ממוקמת בקומת הקרקע פועלת כיום מרכולית.
החל משנת 1999 החלו בקיבוץ יפתח תהליכים של צמצום המסגרת השיתופית והשוויונית ("הפרטה"), והחל משנת 2002 הקיבוץ פועל על פי מודל רשת הביטחון, וכמו הרבה קיבוצים שעברו הפרטה מתחלק לשתי אגודות, אגודה שיתופית ואגודה קהילתית.
חברי הקיבוץ "הישן" משתייכים לאגודה השיתופית והנקלטים החדשים שהתקבלו בסטטוס של חברים ב"עצמאות כלכלית" משתייכים לאגודה הקהילתית.
בשנת 2006 מוקמת בקיבוץ הרחבה קהילתית בשם בת-יפתח.
החל משנת 2020 עובר הקיבוץ תהליך של איחוד סטטוסים, וכל התושבים יהיו במעמד אחד.
כאמור הקיבוץ עלה לקרקע במהלך מלחמת העצמאות וכחלק מהמאמץ ליצוב קו הגבול.
בשנות ה-50 וה-60 סבל הקיבוץ מהסתננויות מעבר לגבול של גנבים שקצרו בשדותיהם ולקחו כבשים ובקר וכן ממעשי חבלה של הפת"ח.
בשנות ה-70, כאשר האזור ובעיקר קריית שמונה, סבלו מירי קטיושות, נפלו כמה רקטות גם בסביבות הקיבוץ.
ב-8.10.2023, קיבלו תושבי הקיבוץ הוראה להתפנות מהישוב, זאת בהתאם להוראת הממשלה (שהתקבלה בדיעבד) בנושא.
החלטת הממשלה חלה על תושבי הקיבוץ מאחר שהיא מתייחסת ליישובים עד מרחק 2 ק"מ, והקיבוץ נמצא במרחק 1.1 ק"מ בקו אויר מגבול לבנון.
מרבית התושבים התפנו לבית המלון בקיבוץ גינוסר.
בזמן מלחמת חרבות ברזל, בחודש יוני 2024, נשרפו מאות דונמים של שטחי מטעים של הקיבוץ ונגרם נזק כבד מאד לענף.
הקיבוץ מחזיק במטע גדול המשתרע על 550 דונם.
נכון ל-2023 השטח מחולק למיני פירות שונים: 170 דונם אגס; 150 דונם אגס "נאשי" (אגס יפני.
זה הוא מטע ה"נאשי" הגדול ביותר בארץ.
כ-80% מזן זה גדל ביפתח); 160 דונם נקטרינה ואפרסק; 30 דונם מישמש ו-40 דונם אבוקדו (המטע הגבוה בישראל).
בנוסף, יש עוד 260 דונם של כרם יין בשותפות עם יקב הרי הגליל.
בקיבוץ נמצא בית האריזה של תאגיד בראשית, העוסק באריזה ובשיווק של פירות.
קיבוץ יפתח שותף בתאגיד יחד עם קבוצה גדולה של ישובי הגליל.
מאז ייסודו התנסה קיבוץ יפתח בענפי חקלאות רבים ושונים בחיפושיו אחר המתאימים למיקומו ולקרקעות שלו.
רוב הענפים האלה לא הוכיחו את עצמם ונסגרו.
עם זאת, רשם הקיבוץ במהלך השנים שיאים ארציים בכמה ענפים חקלאיים: בגידול פול (1949), שעורה (1963) וחלב צאן (1957).
כמו כן קצר הקיבוץ פרסים בתערוכת הפירות (1964, 1961) ובתערוכת הפרחים עבור אירוס נצרתי (1961).
המפעל המרכזי בקיבוץ יפתח הוא מפעל נטפים לייצור טפטפות ומערכות השקיה.
המפעל הוא חלק מתשלובת "נטפים" בה היו שותפים גם הקיבוצים חצרים ומגל.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 מכר הקיבוץ את שארית אחזקותיו בחברה.
נטפים ממשיך להעסיק עשרות עובדים באתר התשלובת בקיבוץ יפתח.
במהלך מלחמת שלום הגליל התגלה בשטחי הקיבוץ מרבץ אבן שיש.
בעקבות הגילוי הוקם במקום מפעל "שיש קיבוץ יפתח".
לאחר כ-20 שנות פעילות נמכר המפעל ולאחר מכן נסגר.
כיום נמצא במקום מפעל "אבני יסוד" העוסק בשיווק אבן טבעית וביבוא של שיש ואבן.
דר' רוני מלצר - ביולוג-כלכלן.
חתן פרס קפלן, המכון לפריון, משרד העבודה
שרה חפרי-אפלל - סופרת, כלת פרס ראש הממשלה 2004
עפר גביש - חוקר זמר עברי
יפתח רון־טל (נולד ב-15 באפריל 1956) הוא אלוף במיל' בצה"ל, בתפקידו האחרון שירת כמפקד זרוע היבשה.
כיהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת נמלי ישראל, ומספטמבר 2010 ועד אוגוסט 2021 כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת החשמל.
יפתח רון-טל נולד בשם יפתח רוזנטל בקיבוץ נתיב הל"ה.
הוא התגייס ב-1974 לחיל השריון, שירת כקצין בחטיבה 460. במבצע ליטני שירת כמפקד פלוגה בגדוד 77 של חטיבה 7 ואחר כך כמ"פ בגדוד 198 של חטיבה 460. במלחמת לבנון הראשונה שירת כקצין אג"ם בחטיבה 211 (עוצבת יש"י) וכמפקד גדוד 9 של החטיבה.
לאחר מכן שירת כסגן מפקד החטיבה במשך כשנתיים.
באינתיפאדה הראשונה, בין השנים 1989–1990, שירת כמפקד חטיבת בנימין באזור יהודה ושומרון ובמקביל כמפקד חטיבה 27. בהמשך שירת כמפקד חטיבה 500, כמפקד חטיבה 460 וכמפקד אוגדה 370, במקביל לפיקוד על קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים וקורס מפקדי חטיבות.
ב-1998 מונה למפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה, והוביל את המעבר התפיסתי מבסיס אימון ליחידות שדה (באלי"ש), למרכז לאומי לאימונים ביבשה (מל"י).
השינוי בוצע כדי להתאים את כוחות היבשה בסדיר ובמילואים ללחימה בשדה הקרב המשולב ולהטמיע את ערכי צה"ל כ"צבא העם", חברה המתגייסת על-מנת להגן על עצמה.
ב-2000 מונה לראש מטה מפקדת זרוע היבשה (מז"י).
ב-2001 מונה למפקד זרוע היבשה והועלה לדרגת אלוף.
במסגרת תפקיד זה יזם את פרויקט צבא יבשה דיגיטלי (צי"ד), והוביל את הצטיידות מערך היבשה ביכולת חיונית זו.
בחלק מתקופת שירותו כקצין בכיר התגורר רון-טל בהתנחלות עפרה, על כן נחשב לאלוף המתנחל הראשון בצה"ל.
בשנת 2004 פתחה המשטרה הצבאית החוקרת (מצ"ח) בחקירה נגד רון-טל, ששירת אז כמפקד זרוע היבשה.
על פי החשד, שלושה אלופים, בהם רון-טל, היו מעורבים בקבלת טובות הנאה וסכומי כסף גדולים, בניגוד לפקודות.
בעקבות החקירה קבע הפרקליט הצבאי הראשי, תא"ל אביחי מנדלבליט, כי "התנהגותו של האלוף רון-טל לא עומדת באמות המידה הנורמטיביות הראויות והמצופות מקצין בצה"ל".
רון-טל דרש מיוזמתו לעמוד לדין או לקיים הליך משמעתי כלשהו כדי להוכיח את חפותו, אך הפצ"ר סירב.
הרמטכ"ל, רא"ל דן חלוץ, מינה באוקטובר 2005 את רא"ל (מיל') אמנון ליפקין-שחק כדי לבדוק את השתלשלות הפרשה.
ליפקין-שחק פרסם חוות דעת בנושא, ובה קבע כי "לא מצאתי פגם ערכי בהתנהגותו של האלוף רון-טל...
לא מצאתי מקום לנקיטת צעדים משפטיים מכל סוג שהוא כולל לא בדין משמעתי".
ליפקין-שחק קבע כי אין כל מניעה להמשך שירותו של האלוף רון-טל בצה"ל.
בחודש מרץ 2006 יצא רון-טל לחופשת פרישה מצה"ל.
באוקטובר 2006 התראיין לשבועון "כפר חב"ד" וטען שצה"ל לא התכונן למלחמת לבנון השנייה בגלל תוכנית ההתנתקות (שבמהלכה פונה גם בנו של רון-טל), ושהצבא היה שמח ולהוט מדי לביצוע התוכנית.
הוא מתח ביקורת על תוכנית ההתנתקות וטען שצה"ל לא היה צריך לקחת בה חלק ושהיא עוול למתיישבים, ומהווה כישלון מדיני ערכי ואידאולוגי חמור.
עוד אמר רון-טל שהמלחמה בלבנון הסתיימה בכישלון ועל מפקדיה להתפטר.
בתגובה הנחה הרמטכ"ל דן חלוץ לקצר את חופשת השחרור של רון-טל במספר ימים ולשחררו משירות פעיל.
בשנת 2007 מונה רון-טל ליו"ר הדירקטוריון של חברת נמלי ישראל.
בתקופה זו הוביל את יישום הרפורמה בנמלים, שבמסגרתה הועברו לבעלות החברה שטחי נמל חיפה, נמל אשדוד ונמל אילת וכן האחריות לפיתוח נמלי העתיד.
תחת ניהולו הרחיבה החברה את פעילותה לעבר שווקים בינלאומיים, בהם בין היתר בחינה של הקמת נמל בהודו.
רון טל קרא להקמתו של קו הרכבת לאילת כדי להביא לפיתוח משמעותי של נמל אילת, קבע את חזון נמל התעלה במפרץ אילת וכן את פיתוחה של חזית הים העירונית בחיפה.
לקראת סיום כהונתו של מפכ"ל המשטרה יוחנן דנינו, ביקש ראש הממשלה בנימין נתניהו מהיועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין לבדוק, עקב נסיבות שחרורו של רון-טל מצה"ל, האם יהיה ניתן למנותו למפכ"ל המשטרה.
וינשטיין הטיל על משנהו רז נזרי לבדוק זאת, ונזרי קבע שעקב הנסיבות, המינוי לא יעמוד בפני עתירה נגדו בבג"ץ.
נתניהו שמע את חוות דעת זו, ומינוי זה לא קודם עוד.
רון-טל כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת החשמל מספטמבר 2010 עד אוגוסט 2021, זמן הכהונה הארוך ביותר אחרי הרברט סמואל.
ב-17 ביוני 2021 התמנה ליו"ר דירקטוריון מגדל חברה לביטוח.
ב-1 באוגוסט 2021 החל לכהן כמנכ"ל החברה האם מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים, וב-2 בדצמבר הודיע על התפטרותו מתפקיד זה, שנכנסה לתוקף בסוף החודש, עקב חילוקי דעות עם בעל השליטה בחברה, שלמה אליהו.
בנובמבר 2022 התפטר גם מתפקידו כיו"ר מגדל חברה לביטוח.
ב-2023 הצהיר בראיון כי הוא תומך בעידוד הגירה של ערביי עזה, וזאת בעקבות טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל שנפתחה בעקבותיו.
ב-2024 תקף בריאיון את הרצי הלוי באומרו שהוא הרמטכ"ל הכושל ביותר בתולדות צה"ל.
החל מתחילת מלחמת חרבות ברזל השתתף כחבר פאנל בשידורי חדשות 14.
באוגוסט 2025 מונה על ידי השר ישראל כץ כיו"ר הוועדה לבחינת עתיד גל"צ.
בשל ההשתתפות הקבועה בערוץ 14 עליה קיבל תשלום, חתם על הסדר ניגוד עניינים שלושה שבועות אחרי הקמת הוועדה.
ב-15 בספטמבר הודיע על פרישתו מהוועדה בשל האפשרות של ניגוד עניינים.
ב-23 באוקטובר שרת התחבורה מירי רגב בחרה בו ליו"ר רשות שדות התעופה, בכפוף לאישור הממשלה.
כדי להימנע מניגוד עניינים בחברות בהן הוא מעורב הוא נדרש להיפרד מחלק מתפקידיו האחרים, בהן חברותו בדירקטוריון ביג.
ב-25 בינואר 2026 אישרה ממשלת ישראל את מינויו, וקיבלה את עמדתו כי לא קיים ניגוד עניינים, ולפיכך יוכל לכהן במקביל כיו"ר דירקטוריון בחברת האנרגיה אוגווינד.
רון-טל הוא בוגר הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים וחבר לשכת עורכי הדין.
הוא מוסמך במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן, לאחר שהשתתף בתוכנית ה-Executive MBA של בית הספר למנהל עסקים.
רון-טל מקיים אורח חיים דתי אך אינו חובש כיפה ("כיפה שקופה").
נשוי לוורד, עורכת דין וטוענת רבנית ואב לשבעה, ומתגורר במזכרת בתיה.
יפתח זייד (2 בנובמבר 1920 – 24 בדצמבר 2006) היה חקלאי, ואלוף ישראל באגרוף בשנות הארבעים.
אלוף המכביה החמישית (1957) במשקל חצי כבד.
יפתח זייד נולד ב-1920 בירושלים, לציפורה ואלכסנדר זייד, תאום ליוחנן ואח לגיורא וכוכבת.
הוא התגורר בשייח אבריק בעמק יזרעאל, כמו שאר אחיו, מאז שהוריו עברו למקום ועד למותו.
למד בבית הספר היסודי של כפר יהושע, אחר כך למד חקלאות בפנימייה של בית הספר מקוה ישראל בשנים 1936 עד 1938. היה ממארגני אחד הגרעינים שהקימו את קיבוץ גבעות זייד ב-1940.
יפתח זייד היה אלוף ישראל באגרוף במשקל חצי כבד בשנות הארבעים במדי קבוצת הפועל חיפה.
מעולם לא הפסיד בקרב ואת רובם ניצח בנוקאאוט בסיבוב הראשון או השני.
התחרה גם בהדיפת כדור ברזל, כדורגל והטלת כידון.
בשנות החמישים עבר לעסוק בחקלאות.
הקים עדר צאן והיה מומחה לגידולים חקלאיים.
בשנת 1976 השתתף בקורס מאמני האגרוף הראשון במכון וינגייט.
בשנות השמונים הדריך במשך כמה חודשים בני נוער במועדון האגרוף "כפפות הזהב" שחברו אברהם גפני מקבוצת הפועל חיפה של שנות הארבעים פתח בקריית טבעון.
נישא לכרמלה רבינוביץ ונולדו להם שלושה ילדים.
יפתח ספקטור (נולד ב-20 באוקטובר 1940) הוא טייס קרב בחיל האוויר הישראלי, אחד מאלופי ההפלות של תקופת מטוסי הסילון, לזכותו הפלת 12 מטוסי אויב.
שימש בין היתר כראש מחלקת מבצעים בחיל האוויר וכמפקד בסיס תל נוף.
סיים את שירותו בדרגת תת-אלוף, נחשב על ידי רבים לאחד מטייסי הקרב הטובים ששירתו אי פעם בחיל האוויר הישראלי.
אביו, צבי ספקטור, היה מפקד פעולת כ"ג יורדי הסירה, ונספה כאשר יפתח היה בן שבעה חודשים.
ספקטור גדל בקיבוץ חולתה ובקיבוץ גבעת ברנר עם אמו שושנה ספקטור שהייתה קצינת השלישות של הפלמ"ח.
ספקטור התגייס ב-1958 לקורס טיס וסיים אותו ביולי 1960. הוצב בטייסת העקרב והטיס מטוסי סופר מיסטר, את טבילת האש שלו עשה באפריל 1961 בקרב אוויר בו רשמה הטייסת את הפלת המיג הראשונה שלה.
בשנת 1962 גילם את דן הטייס בסרטו של אילן אלדד "סיניה", המבוסס על מקרה אמיתי, לצד דינה דורון ושמעון ישראלי.
ב-1965 עבר הסבה למטוסי מיראז' 3 בטייסת הקרב הראשונה.
במלחמת ששת הימים היה טייס מיראז' 3, ובין השאר הוביל את זוג המטוסים שתקף את ספינת הביון האמריקאית "ליברטי".
לאחר המלחמה הדריך בבית הספר לטיסה תחת פיקודו של רן פקר.
במאי 1970 מונה למפקד טייסת 101. עם תחילת כהונתו הדיח ספקטור מהטייסת שליש ממצבת הטייסים הפעילה.
תקופת פיקודו התאפיינה במבצעים וקרבות אוויר רבים, אך גם במקרים רבים של חוסר ציות להנחיות ולפקודות הממונים עליו, וכדבריו "התאמנתי בחוסר ציות", כשמנגד דרש מפקודיו ציות מוחלט ואף הדיח טייסים מובילים כישראל בהרב.
באוגוסט 1971 סיים את כהונתו כמפקד טייסת 101 והוטל עליו להקים טייסת מטוסי "פנטום", טייסת אבירי הזנב הכתום.
ב-13 בספטמבר 1973, כחודש לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, השתתף בקרב אוויר המוני מעל חופי סוריה ובו הפיל שני מטוסי מיג 21. במלחמת יום הכיפורים פיקד על הטייסת שביצעה 760 גיחות קרביות (מהן השתתף בעצמו ב-42), ארבעה ממטוסיה הופלו אך היא לא ספגה אבדות בנפש.
במהלך המלחמה הוטל על הטייסת שלו להפציץ את המטכ"ל הסורי בדמשק.
כוח של שמונה מטוסים מהטייסת בהובלת ספקטור נסוג לאחור בדרכם ליעד בשל עננים שסיכנו את המטוסים בהתנגשות בהרי הלבנון.
כוח אחר, מטייסת 119, ביצע את משימת ההפצצה בהצלחה באותו יום לאחר שהצליח למצוא פרצה בעננים ולהגיע ליעד.
בדצמבר 1973 העביר את הפיקוד לרן גורן.
לאחר המלחמה שימש כראש ענף אימונים אוויריים ועסק ביישום לקחי המלחמה.
ספקטור השלים במסגרת שירותו הצבאי תואר ראשון בהיסטוריה ומזרח-תיכון מאוניברסיטת תל אביב בהצטיינות, ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת UCLA שבלוס אנג'לס בהצטיינות יתרה.
לאחר לימודיו התמנה ב-1977 לראש מחלקת מבצעים אוויר.
בתפקידו זה פעל לקידום ההצטיידות והלחימה בכלי נשק מתוחכמים ומל"טים וקידם הכנסת מסוקים למבצעים.
כמו כן היה ספקטור, ביחד עם דודיק רוטנברג, איש הצנחנים ומגיבורי הקרב על גבעת התחמושת, ומוקי בצר, מפקד פלוגה בסיירת מטכ"ל, מיוזמי ומקימי יחידת שלדג.
ב-1978 התפטר ספקטור מחיל האוויר על רקע חילוקי דעות בעניין פיתוח מטוס ה"לביא", על אף ההחלטה לרכוש מטוסי F-16 (עמדתו הייתה שיש לבחור באחת החלופות ולדבוק בה).
ב-1979 התבקש ספקטור לחזור לשירות.
הוא מונה למפקד בסיס רמת דוד וראש פרויקט קליטת מטוסי ה-F-16. במסגרת הקמת שלוש טייסות F-16 הראשונות לקח חלק בפעילות מבצעית על המטוס.
השתתף במבצע אופרה להשמדת הכור האטומי בעיראק ב-1981, אך מאחר שסבל מעייפות מאחר שלא ישן לילה קודם, כמו גם מחוסר התמצאות רגעית, ככל הנראה עקב נטילת תרופה ערב לפני המבצע, שחרר את החימוש שלא מעל המטרה והחטיא אותה.
בשנים 1982–1984 שירת כמפקד תל נוף ובתפקידו זה השתתף במלחמת לבנון הראשונה.
ספקטור דחה הצעות לקידום, וב-1985 השתחרר מהצבא.
לאחר שחרורו בחר ספקטור ליישם את ניסיונו הצבאי בתחום הטכנולוגי.
הוא המציא את מערכת "הילה" (HALO), מערכת אוויונית למסוקים בשדה הקרב.
במסגרת חברת אלביט תכנן, פיתח ושיווק מערכת זו אשר קידמה משמעותית את המבצעיות ובטיחות הטיסה (עיקריה אומצו לאחר מכן במערכות רבות בעולם).
המערכת או מרכיבים שלה נרכשו על ידי חילות האוויר של ישראל, ארצות הברית ומדינות נוספות, וכמו כן נמכרת למסוקים אזרחיים הפועלים בתנאים קשים.
המערכת הניבה הכנסות של מעל 400 מיליון דולר.
מערכת "הילה" הוגשה פעמיים כמועמדת לפרס ביטחון ישראל; זכתה פעמיים במקום שני (אחרי הלוויין "עמוס" וטנק ה"מרכבה").
ספרו "חלום בתכלת שחור", שיצא לאור ב–1991, מספר על חוויותיו במלחמת יום הכיפורים.
הספר זיכה את מחברו בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
ספקטור הקים מספר חברות ומיזמים בתחומי התעופה, הבנייה ומערכות ממוחשבות.
מן המייסדים והבעלים של חברת יסיס בע"מ המייצרת מערכות תוכנה מהירות לניהול ארגונים ושימשה טייסות ומחלקות בבתי חולים בארץ ובעולם.
מאוחר יותר מכר ספקטור את חברת יסיס.
משנת 2001 ועד לביצוע תוכנית ההתנתקות ב-2005 היה פעיל ב"תנועה להפרדה חד-צדדית מן הפלסטינים".
בשנת 2003 היה מחותמי "מכתב הטייסים" שהצהירו על סירובם לבצע מה שהם מגדירים כפעולות בלתי חוקיות ובלתי מוסריות בשטחים, וכתוצאה מכך הודח משירות המילואים.
מאוחר יותר הדגיש ספקטור שהוא אינו מתנגד לסיכולים ממוקדים ככלל, אלא לאלו שבהם עלולים להיפגע אזרחים.
ספרו "רם וברור" - העוסק, בין השאר, במכתב הטייסים - יצא לאור ב-2007 בהוצאת ידיעות ספרים.
בשנת 2014 הקים את תנועת "דוגמה אישית" שמטרתה להקים גוש דמוקרטי ציוני גדול, על מנת להשיג הפרדה מהפלסטינים, ולהבטיח מדינה יהודית, דמוקרטית והגונה.
בתשפ"ג (2023) קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן.
על עבודה שכותרתה: "תסמין ריכטהופן: מיקוד משימתי - תרומות, עלויות ונזקי הפרזה", בהנחיית פרופ' אבי שגיא ופרופ' אורי בר-יוסף.
ספקטור נשוי לעליזה סמואל, ולהם ארבעה ילדים.
יפתח קליין (נולד ב-28 בספטמבר 1972) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
קליין נולד בתל אביב וגדל במושב בצרה.
בשנת 1993, עם סיום שירותו הצבאי הקרבי, נרשם ללימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
במהלך לימודיו הופיע קליין בהצגה "הביצה", במסגרת פסטיבל "פודיום" במוסקבה שברוסיה.
עם סיום לימודיו המשיך את דרכו בתיאטרון בהצגות "משחקים בחצר האחורית" בתיאטרון חיפה ו"הורדוס", "ליזיסטרטה", "ילדים רעים", "פרק ב'", "ביבר הזכוכית", "אחורי הקלעים", "מותו של סוכן", "שמנה" ו"הכתובה" בתיאטרון הקאמרי.
בנוסף, הנחה את "טלסינמה" בטלוויזיה החינוכית, והשתתף בסרט "קאמבק" של קבוצת באבון.
בשנת 2005 השתתף בסרט הטלוויזיה "עכשיו או לעולם לא".
בשנת 2007 השתתף בסרטה של איילת מנחמי, "נודל", בסרטו של ארנון צדוק, "רק כלבים רצים חופשי", בסדרה "האקס המיתולוגי" ב"קשת" של ערוץ 2, ובסרט "החברה של אמיל".
בשנת 2008 עלו שלוש סדרות בהשתתפותו: "רביעיית רן" בערוץ yes stars ישראלי, "עד החתונה" ב"רשת" ו"על קצות האצבעות" בשידורי "קשת".
בשנת 2010 עלתה סדרת הדרמה "בלו נטלי" בערוץ Yes Drama HD, בה גילם קליין את יוני.
בשנת 2011 הופיע בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "השוטר".
בשנת 2012 הופיע בסרט "למלא את החלל".
במהלך אותה שנה הוקרנה ב-HOT3 הסדרה "אמא ואבאז", בה השתתף קליין בתפקיד ראשי לצד יהודה לוי ומיה דגן.
במקביל באותה השנה גם שיחק בסרט "מלח ים", בבימויו של איתי לב.
בשנת 2015 התמנה לתפקיד המנהל האומנותי של תיאטרון מ.ר.א.ה בקריית שמונה, ושיחק בסדרה "ג'וני ואבירי הגליל".
באוקטובר 2016 שיחק בתפקיד הראשי בפסטיבל עכו הבינלאומי לתיאטרון אחר במחזה "ערב שקופיות", אותו גם כתב וביים.
המחזה ממשיך לעלות ברחבי הארץ גם בימינו.
בשנת 2018 גילם את דמותו של עוזר ראש אמ"ן למבצעים אהוד ברק בסרט "שבעה ימים באנטבה", המבוסס על אירועי מבצע אנטבה.
באותה שנה יצא לאקרנים סרטו של מייק בורשטיין "אזימוט", והסרט "המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה", שבשניהם הופיע בתפקיד ראשי.
בנוסף שיחק בעונה השנייה של סדרת המתח כפולים לצד נטע ריסקין ומיקי לאון, ובתפקיד אלון בסדרת הנעורים ששודרה בטלוויזיה החינוכית "האוצר שלנו"
בשנת 2019 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "מראות שבורות".
באותה שנה שיחק גם בסרט "אהבה בשלייקס" לצידם של יהודה ברקן וניצה שאול, בסדרה "כפולים" בתפקיד ראשי וגם בעונתה השלישית של הסדרה "השוטר הטוב" בתפקיד גדי יסעור, פאנסקסואל שנשוי לשרון.
בשנת 2022 שיחק את תפקיד השוטר עמי בסדרה "ילדים ביער".
בנוסף השתתף בהפקות של כאן 11 כמנחה של התוכנית "המייקרים" ובכאן חינוכית בתפקיד בסדרות "הבאר" ו"המתחם ה-25"
בשנת 2023 שיחק בסדרה קורדרוי.
בנוסף שיחק בעונה השנייה של סדרת הפשע "השוטרים" ששודרה בקשת 12.
קליין נשוי לתסריטאית שירי ארצי.
ב-2017 נפרדו לשנה וחצי וחזרו לחיים משותפים ולהם שלושה ילדים.
1996 מלגת קרן שרת בשנת סיום לימודיו
2004 פרס הראשון בפסטיבל "תיאטרונטו" על הצגת היחיד שלו, "בצהרי היום"
יפתח קצור (נולד ב-17 ביולי 1958) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון, מפיק, במאי וקולנוען ישראלי.
פעיל כיזם, איש עסקים, ואסטרטג עסקי.
התפרסם בישראל ובעולם במיוחד בשל גילום דמותו של הנער הרגיש בנצי בסדרת סרטי "אסקימו לימון".
בשנת 1976 התפרסם לראשונה כאשר הופיע בתיאטרון הקאמרי בתפקיד הראשי במחזה "אקווס" מאת פיטר שאפר בתפקיד הנער אלן סטראנג.
הופעת הבכורה שלו הייתה קודם לכן במותחן הפוליטי "קשר הדבש", בבימויו של יעוד לבנון.
קצור שירת בתיאטרון צה"ל ובגלי צה"ל.
בשנת 1976 היה מועמד ל"פרס כינור דוד" כשחקן השנה בתיאטרון, ובשנת 1978 זכה בפרס "כינור דוד" כשחקן השנה בקולנוע על משחקו בתפקיד "בנצי" בסרט "אסקימו לימון" של הבמאי בועז דוידזון, לצדם של ענת עצמון, יהונתן סגל וצחי נוי.
התפקיד הביא לו פרסום בינלאומי בעיקר באירופה ובמזרח הרחוק.
קצור הופיע בתפקיד זה גם בסרטי ההמשך.
בשנת 1984 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "עתליה", לצדה של מיכל בת אדם.
כן הופיע בסרטי קולנוע אחרים, בהפקות ישראליות ובינלאומיות, ובמקביל המשיך להופיע בתיאטרון הרפרטוארי.
במקביל לפעילותו כשחקן השתלם כתסריטאי, מחזאי ובמאי.
בשנת 1984 סיים את בית הספר לקולנוע "בית צבי" במגמת בימוי קולנוע.
בשנת 1990 השתלם בלימודי מחזאות באוניברסיטת תל אביב, ובאותה שנה נבחר מבין מספר רב של מועמדים להשתתף בסדנת אומן לתסריטאות (FEMI) בהנחיית התסריטאי האמריקאי הנודע פרנק דניאל, שנערכה בשווייץ, בלגיה וגרמניה.
כתב טורים אישיים בעיתונים "ידיעות אחרונות", "העיר" ו"חדשות", טור כלכלי ב"כלכליסט", וכן שימש כמבקר הקולנוע ב"קול ישראל" והגיש תוכנית קולנוע במסגרת התוכנית "תחנה מרכזית" בחדשות הטלוויזיה בכבלים "תבל".
בשנת 1990 ייסד את חברת המדיה והפרסום אקטמדיה ישראל בע"מ בשיתוף עם התאגיד הבינלאומי ניוז קורפ, ופיתח בישראל את תחום הפרסום בנקודות מכירה.
בראשית שנות ה-2000 שימש בתקופה מסוימת כמנהל חטיבת התוכן של אולפני הטלוויזיה מימד.
בשנת 2002 ייסד בשיתוף עם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב והחברה הבורסאית "סינמה השקעות" את קרן ההון-סיכון "קולנוע השקעות" להשקעה בסרטי קולנוע ישראליים, והיה מנכ"ל הקרן במשך שש שנים.
קצור הוא אף פרסומאי, איש תוכן ויזם בתחום המדיה וניו מדיה.
פועל כיום כאסטרטג עסקי וכיזם, מומחה לפיתוח מודלים עסקיים, והוא בעל חברה המתמחה בפיתוח אסטרטגיות התייעלות מבוססות אנליטיקה לארגונים ולחברות עסקיות.
בנוסף, הוא הקים את חברת פיג'ויה נדל"ן, שמשווקת נכסים פרטיים באמצעות תחרות בין מציעים, ופעיל בתחום המטבעות הדיגיטליים.
קצור גרוש ואב לבת ולבן.
אקווס, התיאטרון הקאמרי - 1976
אילוף הסוררת, התיאטרון הקאמרי - 1976
1983 "בחזרה לאנדרטה" - תיעוד מסעם של אנשי ימין אל האנדרטה שנה לאחר פינוי ימית
1983 - "מחזה ישראלי", תיעוד מערכות היחסים בין שחקנים ערבים ויהודים במהלך החזרות על המחזה "פלסטינית" (מאת יהושע סובול) ב"תיאטרון חיפה", בה גילם את דמותו של דוד, קיצוני ימני המתאהב בערבייה (הסרט נקנה על ידי המכון לתיעוד פוליטי בבון.)
1989 - "לעוף", תיעוד מסע אווירי בישראל של 5 טייסי אולטרלייט
2009 - "סלולר" תיעודי בנושא הקרינה הסלולרית
2010 - "מתודלקים" בעיית צריכת אלכוהול על ידי בני נוער, משדר טלוויזיה מיוחד בשידורי "רשת"
"חופש בטוח" - שבוע שידורים מיוחד בערוץ 98, יולי 2012
יפרסון אגוסטין פרפאן גוואדלופה (בספרדית: Jéfferson Agustín Farfán Guadalupe; נולד ב-26 באוקטובר 1984 בלימה, פרו) הוא כדורגלן עבר פרואני אשר שיחק בעמדות הקיצוני והחלוץ בנבחרת פרו.
פרפאן החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי אליאנסה לימה המקומית, בה חתם בשנת 2001, אחרי שעבר במחלקות הנוער של המועדון דפורטיבו מוניסיפל.
על אף שערך מספר הופעות בהרכב הראשון של אליאנסה ב-2001, הוא פרץ לתודעה שנה לאחר מכן ב-2002, אחרי שהפך לשחקן מפתח בקבוצתו וסייע לאליאנסה לזכות באליפות ליגת העל הפרואנית.
בעונתו האחרונה בפרו ב-2004, הוא כבש 14 שערים, ועזר למועדונו לזכות באליפות נוספת.
אחרי העונה הזו, פרפאן נרכש על ידי המועדון ההולנדי פ.ס.וו.
איינדהובן, אחרי שהמאמן ההולנדי הוב סטיבנס עקב אחריו במשך זמן מה.
איינדהובן שילמה עבורו 2 מיליון אירו.
באיינדהובן נחשב פרפאן לכובש מחונן, ותרם לזכותה שערים רבים והיה שותף לעליית המועדון לחצי גמר ליגת האלופות בעונת 2004-2005. כמו כן, פרפאן היה שותף לזכייתה הרצופה בארבע אליפויות הליגה ההולנדית ופעם אחת בגביע ההולנדי.
באיינדהובן הוא שיחק במשך ארבע שנים, וב-5 ביוני 2008, מועדון הכדורגל הגרמני שאלקה 04 דיווח שרכש את השחקן תמורת 10 מיליון אירו.
ב-10 ביוני 2008, העסקה הושלמה רשמית, ופרפאן חתם בשורות שאלקה על חוזה לארבע שנים.
ב-3 ביולי 2011 העלה פרפאן את שאלקה לרבע גמר ליגת האלופות אחרי צמד נגד ולנסיה שכלל בעיטה חופשית.
באותה העונה זכה עם הקבוצה בגביע הגרמני, ובעונה שלאחר מכן בסופר קאפ הגרמני.
בעונת 2014/15 מיעט פרפאן לשחק והשתתף בסך הכל ב-9 משחקים במשך כל העונה.
באוגוסט 2015 עבר פרפאן לקבוצת אל-ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות תמורת סכום של כ-6 מיליון יורו, אחרי שכבש 39 שערים בשמונה עונותיו בשאלקה.
פרפאן היה שותף לזכייתה של אל ג'זירה בגביע המקומי בעונת 2015/16. פרפאן עזב את הקבוצה ב-19 באוקטובר 2016.
ב–28 בינואר 2017 חתם פרפאן במדי לוקומוטיב מוסקבה והיה שותף לזכייתה של הקבוצה בגביע הרוסי בתום העונה.
בעונה שלאחר מכן זכה עם הקבוצה באליפות הליגה הרוסית לראשונה אחרי 14 שנה.
ב–22 במרץ 2021 חתם פרפאן באליאנסה לימה, ב–16 בדצמבר 2022 עזב את הקבוצה ופרש מכדורגל מקצועני.
פרפאן נחשב כיום לשחקן מפתח של הנבחרת הפרואנית.
מאז הופעת הבכורה שלו בפברואר 2003, הוא שיחק עבור נבחרתו מעל ל-40 משחקים.
את טורניר המוקדמות הדרום אמריקני לקראת מונדיאל 2006, פרפאן סיים במקום השני בטבלת מלכי השערים, לאחר שכבש 7 שערים.
באפריל 2008 הוא הושעה לשנה וחצי מן הנבחרת הלאומית, אך לאחר 3 חודשים ב-3 ביולי 2008, אחרי חקירה מעמיקה ועובדות חדשות, השעייתו בוטלה והוטל עליו קנס כספי בסך 10,000 דולר.
יפתח קרזנר (נולד ב-6 באוגוסט 1985), הידוע בשם הבמה יפתי, הוא זמר-יוצר, פזמונאי, מלחין, מנחה טלוויזיה, סופר ואיש עסקים ישראלי.
קרזנר השתתף מספר פעמים בתור מותח בתוכנית "פיספוסים", וכן כמרואיין בתוכנית "המעגל" של דן שילון בהזדמנויות שונות (1995), שם הקריא משיריו ושטח את משנתו הפוליטית.
הוא הנחה מגזין לנוער בערוץ הראשון בשם "חדש בעיניים", וכן פינת תרבות בתוכנית הבוקר של גבי גזית.
הוא כיכב בסרט הישראלי "ב-72 לא הייתה מלחמה" ובסרטו של אריק איינשטיין "כמו גדולים 2", ובין השאר הוביל קמפיין התרמה לאגודת ניצן.
בשנת 2006 פרצה מלחמת לבנון השנייה, ובה נהרג חברו הטייס .
לזכרו כתב והלחין קרזנר את הבלדה "מיליון כוכבים", שאותה שרה אחותו של תם, עמית פרקש.
השיר זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו השונות ובשנים שלאחר מכן הושר מעל במות רשמיות רבות, בהן פתיחת טקס יום העצמאות בהר הרצל בשנת 2012.
קרזנר הוציא אלבום בכורה בשם "הנה זה מתחיל" ב-2007. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "הלילה יעבור", "נגמר בחזרה" ו"בוא לים".
השיר "הלילה יעבור" דורג במצעד השנתי של גלגלצ וזכה להצלחה מסחרית גדולה.
באלבום התארחו אולג גזמנוב בשיר "חלומות צבעוניים", אניה בוקשטיין בשיר "אני לא יודעת" ושרונה פיק בשיר "רק אני".
בנוסף לקריירה המוזיקלית, שימש קרזנר כמנחה בערוץ הילדים מאוקטובר 2007 עד שנת 2010. כמו כן, כתב טור בשם "יפתי סנט" בפורטל האינטרנט וואלה-ZONE.
בשנת 2008, בהיותו מנחה בערוץ הילדים, כתב שיר לדון לני גבאי בשם "אין לי אותה", ובאותה השנה שיחק איתה גם בסרט המוזיקלי "היא לא תדע" ששודר בערוץ הילדים.
הסרט מבוסס על שיריו של דני סנדרסון.
במרץ 2008 הצטרף לתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס" בתור כתב לענייני מוזיקה.
החל משנת 2009 התמקד ביצירת אלבומו השני, שממנו יצאו הסינגלים "לא קל לאהוב אותך" ו-"הלב נשבר".
בשנת 2010 יצר גרסת כיסוי ללהיט "Alors on danse" של הזמר הבלגי סטרומאה בשם "על אורנה דץ", תחת שם הבמה "שליפתי" (הלחם של המילה "של" עם שם הבמה שלו).
הקליפ עלה ברשת האינטרנט ונרשמו בו מאות אלפי צפיות תוך זמן קצר.
השיר אף זכה לתגובה אוהדת מאורנה דץ עצמה.
בינואר 2012 הוציא שיר בשם "לומד לוותר", אותו הקדיש לחברתו לשעבר דון לני גבאי, ובמרץ כתב והלחין לאביהו שבת את השיר "עכשיו את יודעת".
ביולי 2014, במהלך מבצע "צוק איתן", הוציא לאור את השיר "אצלנו בגן" שכתב והלחין לזמרת שי לי עטרי.
באפריל 2019 כתב והלחין ללהקת אתניX את השיר "הלב שלנו כאן".
בנובמבר 2020 התארח בשיר ובקליפ לחידוש של "הלילה יעבור" אותו הוציא בן זיני.
בנובמבר 2022 הוציא לאור את ספרו הראשון.
ספר ילדים בשם "כלבה בשם קים".
הספר מלמד על אימוץ כלבים והחשיבות שבטיפול בחיית מחמד.
הספר יצא בשיתוף פעולה עם עמותת "אס או אס חיות" כאשר מכל קניה מועברת תרומה לאגודה.
באפריל 2023 השתתף יחד עם אשתו כרמל בשעשועון "אל תפיל את המיליון" בערוץ רשת 13. קרזנר ואשתו הגיעו יחד אל השאלה השמינית ולמרות שטעו בה והפסידו את הכסף החליטו לתרום מכיסם 18,000 ש"ח לעמותת "אס או אס חיות" איתה הם משתפים פעולה.
באפריל 2025 עלתה תוכנית הריאליטי "הבוגדים" לקשת 12, שבה השתתף.
ביולי 2025 יצא השיר "מחר חדש" של רמי קלינשטיין אשר נכתב על ידי יפתי והולחן על ידי יפתי ורמי במשותף.
בפברואר 2014 סיים לימודי משפטים במכללת שערי משפט בהצטיינות.
בשנת 2015 הוענק לו תואר מוסמך בממשל עם התמחות בשיווק פוליטי.
בוגר תוכנית המצטיינים להכשרת מנהיגות מטעם בית הספר על שם לינדון ביינס ג'ונסון שבאוניברסיטת טקסס באוסטין.
במאי 2015 ייסד ביחד עם שותפו שגב שילטון את חברת "Kissterra", העוסקת בפיתוח טכנולוגיות ואלגוריתמים לשיווק והפצה עבור חברות ביטוח בארצות הברית.
בשנת 2021 השלימה החברה סבב גיוס ראשוני על סך 76 מיליון דולר בהובלת מנורה מבטחים ובהשתתפות בנק הפועלים.
באוקטובר 2021 הציג קרזנר בכנס של חברת ארנסט אנד יאנג שם דיבר בפאנל על החברות הישראליות שהופכות ליוניקורן.
בפברואר 2023 פרש מניהול פעיל של חברת "קיסתרה" כאשר החברה מינתה כמנכ"ל את אודי זיו.
קרזנר ממשיך לכהן כדירקטור בחברה.
קרזנר בנו של איש העסקים עופר קרזנר, המשמש כקונסול הכבוד של אוקראינה בישראל.
ניהל מערכת יחסים במשך שלוש שנים עם השחקנית דון לני-גבאי שאיתה הנחה בערוץ הילדים.
בינואר 2013, בגיל 27, לאחר שנבצר ממנו לשרת בצעירותו בשל סיבות רפואיות, התנדב לצה"ל במשך שנה אחת.
בשנת 2019 התחתן עם כרמל מזון.
בשנת 2021 נולד בנם הבכור, ובשנת 2025 נולד בנם השני.
יפתח גולדמן (נולד ב-24 בנובמבר 1967) הוא פילוסוף ופעיל חברתי.
מלמד בבית הספר לחינוך באוניברסיטת חיפה, ובמכללה לחינוך ע"ש דוד ילין בירושלים.
גולדמן נולד וגדל בקיבוץ יטבתה.
לפני שירותו הצבאי הדריך במסגרת תנועת הנוער של התנועה הקיבוצית.
בין השנים 1991 ועד 2011 היה חבר בקיבוץ "תמוז" (הקיבוץ העירוני בבית שמש).
לגולדמן תואר ראשון בפילוסופיה ובהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1998 סיים בהצטיינות תואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב: נושא עבודת התזה היה "על חירות וקידמה בהגותו של ז'אן-ז'אק רוסו".
בשנת 2006 התקבלה בהצטיינות עבודת הדוקטורט שלו בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב בהנחיית צבי טאובר; נושא הדיסרטציה: "בין אוטופיה לפוליטיקה, קהילות שיתופיות ודיאלקטיקת השחרור".
במסגרת פעילותו בקיבוצו, בזרם השיתופי בתנועה הקיבוצית ובעיקר במעגל הקבוצות, הוביל גולדמן קו של סוציאליזם קהילתי כזרם מחשבה כמו גם דרך חיים.
גולדמן נשוי ואב לארבעה ילדים.
גולדמן מציג הן בעבודתו האקדמית והן בפעילותו החברתית ופרסומיו הפובליציסטיים השקפת עולם המהווה שילוב של מרקסיזם, סוציאל-דמוקרטיה וסוציאליזם-קהילתני.
הוא ממייסדי עמותת 'קהילה' ו'בית המדרש הקהילתי' בבית שמש, נמנה עם מייסדי המכללה החברתית כלכלית, חבר בארגון העובדים הדמוקרטי כוח לעובדים ופעיל בחוג יסו"ד במסגרתו היה בין היוזמים של כתב העת חברה והיה חבר במערכתו בשנים הראשונות לצאתו לאור.
בשנת 2009 ראה אור בהוצאת "דביר" ספרו "הסוציאליזם בין פוליטיקה לאוטופיה", המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו.
הספר מנסה להשיב על השאלה "מה השתבש בדרך להגשמת הסוציאליזם?" על ידי בחינה של שתי דרכים עקרוניות בסוציאליזם המודרני — הדרך הפוליטית והדרך האוטופיסטית.
הדרך הפוליטית של הסוציאליזם התאפיינה בניסיון ליצור חברה שוויונית ומשוחררת מניצול, דרך מנגנוני השלטון והכוח הקיימים.
דוגמאות מובהקות שלה הן המפלגות הסוציאל־דמוקרטיות והקומוניסטיות במערב אירופה ובמזרחה.
קרל מרקס הוא התאורטיקן הבולט ביותר של מגמה זו.
לעומת זאת, הדרך האוטופיסטית, שניתן לזהותה בתנועות קומונאליות כמו התנועה הקיבוצית בישראל, ניסתה ליצור מציאות אחרת "מחוץ" לסדר הפוליטי הקיים.
הוגים כגוסטב לאנדאואר ומרטין בובר היו תאורטיקנים של הסוציאליזם הקומונאלי־אוטופיסטי.
בספר נדונות בהרחבה תאוריות סוציאליסטיות פוליטיות ואוטופיסטיות.
המסקנה העולה מן הדיון היא שלמעשה, בשלב זה של ההיסטוריה שתי המגמות להגשמת הסוציאליזם נכשלו, כל אחת בדרכה, דווקא בגלל החד־צדדיות שלהן.
בחלקו האחרון והחדשני ביותר של הספר מוצעת האפשרות לאיחוד מחודש של פוליטיקה ואוטופיה כדרך להחייאת הסוציאליזם בימינו, בעולם המערבי כולו ובמדינת ישראל בפרט.
ספרו השני של גולדמן פורסם ב-2010 בהוצאת מאגנס.
הספר סוקר את הגותו של רוסו בדגש על יחסו לקדמה, ומצביע על ניצנים לחשיבה הביקורתית של המאה ה-19 וה-20 בכתיבתו, הספר משלב רקע על הוגה פילוסופי מרכזי זה ומציג חידושים מחקריים
בהבנת הגותו של רוסו אל מול קרל מרקס ואסכולת פרנקפורט ולשאלה המרכזית של האתגר שמציבה הקדמה בפני האדם כאזרח בחברה.
הקדמה ל"קפיטל" במהדורה העברית החדשה
גולדמן חיבר את ההקדמה למהדורה מחודשת של 'הקפיטל' מאת קרל מרקס (הוצאת 'ספרית פועלים-הקיבוץ המאוחד') אשר יצאה לאור בחודש ינואר 2012. ההקדמה עוסקת ברלוונטיות של 'הקפיטל' לימינו ובמרכיב האבולוציוני המתפתח בהגות המרכסיסטית.
ספרו השלישי של גולדמן, פורסם בשנת 2012 ועוסק במבט היסטורי על התנועה הקיבוצית וההגות עליה התבססו מקימיה כניסיון להגשמה אוטופית סוציאליסטית, הספר מבוסס על סדרת ההרצאות שנתן גולדמן במסגרת האוניברסיטה המשודרת בחורף 2011.
"להמשיך את השיחה: הזמנה לחינוך הומניסטי"
ספרו הרביעי של גולדמן, שיצא בשנת 2020, עוסק בהגות חינוכית, בין היתר מתוך עיסוקו של גולדמן בהכשרת מורים.
גולדמן מגדיר חינוך הומניסטי כחינוך שמטרתו עילוי האדם, והכלי המרכזי שלו הוא הפגשת התלמידים עם יצירות וטקסטים טובים, תוך יצירת דיאלוג משמעותי וחי בין החניכים והחניכות לבין היצירה.
גולדמן עוסק בעקרונות של חינוך מסוג זה, בהבדלים בינו לבין תפישות חינוכיות אחרות, ובאתגרים ודילמות שעולות ממנו, בפרט באקלים חברתי ותרבותי שמקשה על יכולת הפעולה של מחנכים הומניסטים.
באפריל 2022 גולדמן החל לשדר פודקאסט מקיף בן עשרות פרקים העוסק בפילוסופיה המרקסיסטית והתפתחותה בחייו של קרל מרקס.
יפתח רייכר-עתיר (נולד ב-2 בספטמבר 1949) הוא איש צבא, לשעבר מפקד מערך המבצעים המיוחדים באגף המודיעין וסגן-מפקד סיירת מטכ"ל במבצע אנטבה.
רייכר-עתיר נולד וגדל בקיבוץ שובל.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים.
רייכר-עתיר עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
כקצין צעיר בצנחנים לחם במלחמת ההתשה וב-20 בפברואר 1973, השתתף במבצע ברדס 54–55, שכלל פשיטה מהים על בסיסי מחבלים לחופי טריפולי.
באפריל 1973 השתתף במבצע אביב נעורים בכוח תחת פיקודו של עמוס ירון.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים היה מדריך בבה"ד 1, הצטרף לגדוד צנחנים כמפקד פלוגה ולחם בחזית הדרומית.
בשנים 1974–1975 פיקד על סיירת צנחנים כשהוא מחליף בתפקיד את שאול מופז.
ב-6 בדצמבר 1974 פיקד על פריצה לבית בקיבוץ ראש הנקרה בו התבצר מחבל.
רייכר-עתיר הצליח להרוג את המחבל, ועל כך זכה לתעודת הוקרה מאלוף פיקוד הצפון רפאל איתן.
משם עבר לסיירת מטכ"ל כמפקד פלגת האימונים.
במבצע אנטבה היה סגנו של מפקד הסיירת, יוני נתניהו ולאחר מכן כיהן כסגנו של עמירם לוין.
רייכר-עתיר שימש בתפקידי פיקוד רבים ובהם מפקד מערך המבצעים המיוחדים באמ"ן בשנים 1984 עד 1990. בתפקידו זה היה מפקד החפ"ק הימי במבצע הצגת תכלית לחיסולו של אבו ג'יהאד ב-1988. ב-1989 נמנה עם מתכנני מבצע חטיפתו של שייח' עובייד, מנהיג החזבאללה בדרום לבנון על ידי לוחמי סיירת מטכ"ל.
כן שירת כנספח צה"ל ביפן.
בשנת 1994 השתחרר מצה"ל בדרגת תא"ל.
הוא פנה לעסקים ושימש מנהל משותף בקרנות הון הסיכון של אוורגרין, סמנכ"ל בכיר בקונצרן כור ומנהל קרן הון הסיכון כור ונצ'ר קפיטל, אותה עזב בשנת 2002.
רייכר-עתיר הוא בעל תואר שני במנהל עסקים למנהלים מאוניברסיטת תל אביב, וכן בעל תואר שני בספרות עברית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עבודת הגמר שלו (תיזה) עוסקת בשבוי הערבי בספרות מלחמת העצמאות.
נשוי לרבקה ולהם ארבעה ילדים.
אחד מילדיו, איתי רייכר, הוא תסריטאי ופרסומאי, תסריטאי מרכזי ב"ארץ נהדרת".
עסקת חבילה, הוצאת ספריית מעריב, 2007 (פרק מתוך הספר באתר "טקסט").
שקיעה כפולה, הוצאת ספריית מעריב, 2012.
המורה לאנגלית, הוצאת כתר ספרים, 2013.
נאמן למקור, הוצאת כתר ספרים, 2017.
מוות שימושי מאד, תכלת הוצאה לאור, 2021.
יפתחאל הוא אתר ארכאולוגי השוכן בגליל התחתון כחצי קילומטר מדרום למחלף המוביל על הגדה המזרחית של נחל יפתחאל.
ליד האתר נמצא תל קטן ששמו הערבי הוא חירבת ח'אלדיה, שמזוהה עם העיר יפתח-אל המוזכרת ב כחלק מנחלת שבט אשר.
חשיבותו של האתר בממצאים שנתגלו בו מהתקופה הנאוליתית.
האתר נתגלה בשנת 1982 בעת סלילת כביש 77. המקום נחפר בחפירת הצלה על ידי אברהם רונן, מ' למדן ומ' דייוויס מאוניברסיטת חיפה וממוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס.
הם חפרו שטח של כ-80 מ"ר וחשפו שרידי יישוב מהתקופה הנאוליתית קדם קרמית ב'.
בשנים 1984-1983 נערכו באתר חפירות הצלה נוספות על ידי א' בראון מאגף העתיקות, ועל ידי יוסף גרפינקל מהאוניברסיטה העברית.
במקום התגלו שרידים מתקופת הברונזה הקדומה א, ומתחתיה שרידים המתוארכים לתקופת הנאוליתית קדם קרמית.
בחפירות של גרפינקל התגלו חמישה מפלסי חיים מהתקופה הקדם קרמית ב' שכללו מבנים, בורות סיתות, קברים ועצמות בעלי חיים.
החפירות האלה הובילו להחלטה להסיט את הכביש ולשמר את האתר.
פגיעה של חברת מקורות באתר בשנת 1997, הביאה לחפירות נוספות שחשפו מבנה מלבני מהתקופה הקדם קרמית ב'.
בעקבות ההחלטה להקים את מחלף המוביל, חודשו בשנים 2008-2007 חפירות ההצלה במקום על ידי רשות העתיקות בראשות חמודי חלאילה, יניר מילבסקי, נמרוד גצוב, רועי לירן ואלה ירושביץ, שהתרכזו בשטחים מצפון לאתר הארכאולוגי, וזאת כדי לאפשר את בניית המחלף.
בחפירות אלה נחפר שטח של כ-1,500 מ"ר.
החפירות השתרעו על פני ארבעה שטחים: F,G,H,I.
בשטחים אלה התגלו שבע שכבות, לא כולן באותם שטחים.
השכבות שנמצאו מהמאוחר לקדום היו:
התקופה הרומית עד המודרנית – בשטחים G,H,I
תקופת הברונזה הקדומה ד – בשטח G
תקופת פוסט ברונזה קדומה א – שטח F
תקופת ברונזה קדומה א – שטחים F,G
תקופה נאוליתית קרמית – ואדי רבה – שטח I
תקופה נאוליתית קרמית יריחו IX – שטחים F,G
נאוליתית קדם קרמית ב – שטחים F,G,H,I
חפירות אלה אפשרו להעריך טוב יותר את גודל האתר בתקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב', שהשתרע על שטח של כ-40 דונם.
במקום נמצאו מבנים רבים שחלקם היו מבנים קהילתיים וחלקם מבני מגורים, המצביעים על התארגנות קהילתית.
במקום נמצאו שלוש גולגולות מכוירות המצביעות על מנהגי פולחן.
על אחת הגולגולות נמצאה מסכת טיח שלמה ששימרה את פני הנפטר, וכן חפצים שונים כגון קרן שלמה של שור הבר ועוד, המצביעים על טקסי דת ופולחן.
מציאת שרידים בוטניים: ממגורה מעוגלת, וכן מגוון של זרעים רבים, אפשרו את הבנת תהליכי ביות הצמחים, התפתחות החקלאות וביות בעלי חיים, ונתנו מידע להבנת הבסיס הכלכלי של היישוב.
על בסיס התגליות הניחו החוקרים שבאתר יפתחאל התקיים יישוב מרכזי ממערב לנהר הירדן בתקופה הנאוליתית קדם קרמית ב', שניהל חיי חברה ופולחן מורכבים, בעל כלכלה מגוונת, שיצר לצריכה עצמית ולסחר חליפין עם יישובי הסביבה ויישובים מרוחקים.
בחפירות שהתקיימו בשנת 2008 התגלו באתר בתוך בור שנמצא בסמוך למבנה, 3 גולגולות מכוירות.
בעיני הגולגולות שובצו שלוש צדפות, האף שוחזר במלואו וגם הפה.
הניב החז"לי יצא ידי חובה מבטא מצב שבו האדם קיים את חובתו ההלכתית, לפחות ברמה מינימלית או רק בדיעבד כלומר רק לאחר מעשה ולא לכתחילה.
להבדיל מאדם שלא יצא ידי חובתו כי לא קיים אותה במלואה, בין אם משום שקיים אותה באופן חלקי, ובין אם מכיוון שקיים אותה באופן שגוי ופסול.
ניב זה משמש, בין השאר, בכלל הידוע שטבע רבי יוסי: ().
במקרה זה, הניב בא לבטא מצב בו ברכה שנאמרה באופן שונה מהאופן בו תוקנה על ידי החכמים, אין לה כל ערך הלכתי כדי לפטור את המברך מברכת מצווה, ברכת הנהנין, או ברכה מסוג אחר.
לפעמים עשוי הביטוי "לא יצא ידי חובתו" לבטא מצב בו האדם קיים מצווה כל שהיא, אך לא קיים את חובתו ההלכתית במלואה.
יפתח (Jephte או Historia di Jephte) היא דוגמה חשובה לצורת האורטוריה של אמצע המאה ה-17 שחיבר ג'אקומו קריסימי בסביבות 1650 (כנראה 1648), על פי סיפורו של השופט יפתח מספר שופטים.
היצירה תואמת למה שנחשב לצורת האורטוריה הקלאסית של ראשית תקופת הבארוק, לטקסט תנ"כי שנמסר בפי זמרים סולנים ומקהלה עם דברי קישור של קריין.
הפרטיטורה היחידה מזמן חיבור האורטוריה היא לעוגב קונטינואו בלבד, אם כי יש ומתגברים אותו בכינורות וקונטרבס, שסימוכין לשימוש בהם קיימים ביצירות אחרות של המלחין.
קריסימי ביסס את המוניטין שלו כאמן האורטוריה הלטינית בשנת 1650, כשחיבר את "יפתח", הנחשבת ליצירה המשובחת ביותר שלו בצורה זו.
תאורטיקאי המוזיקה אתאנאזיוס קירשר הזכיר ב"מוזורגיה אוניברסליס" שלו את האורטוריה וציין את יכולתו של קריסימי להטות "את רוח המאזינים אל כל רגש שיחפוץ בו".
גרסה של הנס ורנר הנצה משנת 1976 היא עיבוד ל-7 קולו סולו, מקהלה ב-6 קולות, חלילים, כלי הקשה ופיציקטו בכלי מיתר.
יפתח אופיר (נולד ב-10 בדצמבר 1980) הוא שחקן ישראלי.
נולד וגדל ברעננה, ובה למד בחטיבת הביניים "אלון" ובתיכון "מטרו ווסט".
בצה"ל שירת בחטיבת הצנחנים, עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי החל ללמוד משחק בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
במהלך לימודיו זכה במלגות שונות, ביניהן מלגת קרן שרת.
ב-2010 למד משחק מול מצלמה אצל רותי דייכס.
זכה ב-6 תחרויות מונולוגים, ביניהן מקום ראשון על גילום התפקיד מחמודה (מתוך המחזה "סטריפטיז אחרון" שכתב הלל מיטלפונקט) בתחרות המלגות על שם עדי קמרי בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
שחקן מבצע בסדנאות של יוסי יזרעאלי.
עוד לפני סיום לימודיו, ב-2007 גילם את גילדנשטרן בהצגה "המלט" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן בתיאטרון הקאמרי.
ב-2007 גילם את אסף סחרוב בהצגה "משחקים בחצר האחורית" שכתבה עדנה מזי"א וביים נועם שמואל ואת בוקי בהצגה "הכתובה" מאת אפרים קישון שביים משה נאור.
ב-2008 גילם את קים בהצגה "החגיגה" שביים חנן שניר, והחל לגלם את פרצ'יק במחזמר "כנר על הגג" שביים משה קפטן.
ב-2010 גילם מספר דמויות (סמל/צייר/סימון חאחאווה/גיאורגי אבאשווילי/בנדיטוס הקדוש ועוד) בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט שביים אודי בן-משה.
ב-2011 גילם את אמציה בהצגה "אורזי מזוודות" מאת חנוך לוין שביים אודי בן-משה, וגילם את אנטיפולוס מאפזוס בהצגה "קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר שביים משה קפטן.
ב-2012 גילם לצד אוהד קנולר וזוהר שטראוס את כריס בהצגה "כולם היו בני" שביים משה נאור וגילם את הוראס בהצגה "בית ספר לנשים" מאת מולייר שביים אודי בן-משה.
ב-2013 גילם את ניקולס בהצגה "פאנק רוק (Punk rock)" שביים משה קפטן, ואת אייליף בהצגה "אמא קוראז' וילדיה" מאת ברטולט ברכט שביים אודי בן-משה.
ב-2008 גילם את מקבת בהצגה "מקבת'" מאת שייקספיר שביימה לילך דקל-אבנרי בתיאטרון תמונע.
ב-2009 גילם את אוסוולד בהצגה "רוחות רפאים" מאת הנריק איבסן שביימה יעל קרמסקי.
על משחקו בהצגה זו היה מועמד לפרס קיפוד הזהב (פרס תיאטרון הפרינג') לשחקן השנה.
באותה שנה גילם את האיש בהצגה "מישהו בדרך הנה" שביימה לילך דקל אבנרי.
ב-2010 גילם את אדם גייסט במחזה "אדם גייסט" שביימה לילך דקל אבנרי.
ב-2012 גילם את עמירם גולדין/רמי גלעד בהצגה "המורה לתנ"ך" שביים יוסי יזרעאלי.
ב-2014 שיחק בהצגת היחיד "התינוק של בן שטרית" מאת אלישבע גרינבאום שביימה מור לידור.
ב-2010 גילם את קלאוס מאן בהצגה "מפגש באינסוף" שביים דורון תבורי באנסמבל הרצליה.
בפסטיבל ישראל 2011 גילם את אדיפוס במופע "אדיפוס 2011: תיאטרון-אופרה", עיבוד חדש ומקורי לטרגדיה המפורסמת.
המופע נוצר על ידי הבמאי יגיל אלירז והמלחין עידו אהרוני בשיתוף פעולה עם האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, האקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל, התזמורת הקאמרית הישראלית בניצוחו של גיא פדר וקבוצת התיאטרון הירושלמי.
ב-2012 עיבד, ביים, שיחק והפיק יחד עם ארז דריגס את המחזה "תיאטרון רפרטוארי" מאת אלדד כהן, באנסמבל "הפיל והעכבר".
השניים העלו הצגה זו גם בפסטיבל הפרינג' באדינבורו שבסקוטלנד בשנים 2011 ו-2012, והעלו הופעה כפולה ב-Camden People's Theatre בלונדון.
ב-2012 השתתף בפסטיבל "מחול שלם" בקטע סולו בשם MENG AMOK בבימוי משותף עם סאשה אנגל.
תרגם לאנגלית את המחזות "תיאטרון רפרטוארי" מאת אלדד כהן ואת "המורה לתנך" מאת יוסי יזרעאלי.
ב-2007 גילם תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "על קצות האצבעות" שביים גל זייד.
בין השנים 2007–2008 שיחק בסדרת הטלוויזיה הקומית "כפיות" ששודרה בערוץ 2 וגילם תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "המקום" ששודרה בערוץ 10. ב-2008 גילם את שקד בסדרת הטלוויזיה "ראש גדול" ואת רועי בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "מסכים" ששודרו בערוץ "yes stars ישראלי".
באותה שנה גילם את פולי, עוזרו של אפרים (ששי קשת), בסדרת הטלוויזיה "לה לה לנד" ששודרה בערוץ הילדים.
ב-2009 גילם בחור ישיבה בסרטו של חיים טבקמן "עיניים פקוחות".