tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן יותר ספציפי, עבודתה של מרי מעורבת ב"אריזת" גנים (שמירה על כל הגנים במקום אחד) ומיקום (קבלת גנים להכניסם למקום מסוים), גילוי ה-T-DNA והנדוס גנטי של תאי צמחים באמצעות חיידק האגרובקטריום.
צ'ילטון ידועה בעיקר בזכות מחקריה בתחום הגנטיקה של צמחים, ותרומתה לגילוי ה-T-DNA.
חיידקי אגרובקטריה מעבירים דנ"א לתאי הצמח.
במסגרת עבודתה, גילתה צ'ילטון שחלק קבוע ומסוים מן הפלסמיד מכיל את הגנים ליצירת ההורמונים הצמחיים והאופיניים וכי קטע זה של הפלסמיד הוא העובר מהחיידק אל תוך התא הצמחי ומתאחה עם הדנ"א של גרעין התא.
מכיוון שזה החלק שעובר לצמח, הוא כונה בשם דנ"א מועבר T-DNA .
בהמשך התברר שקבוצת הגנים שמכתיבים את הוצאתו והעברתו של קטע זה לצמח אינם בתוך אזור ה-T-DNA אלא על גבי הפלסמיד ונקראים "אזור הוירולנטיות"(vir).
מוטציה באחד מששת הגנים באזור ה-vir מונעת העברה של T-DNA אל התא הצמחי ונמנעת יצירת העפץ.
בעקבות הגילוי החלו לפתח שיטות לשינוי החיידק כך שיוכל לשמש כמערכת העברה יעילה להנדסת גנים בצמחים.
צ'ילטון ושותפיה הפיקו את הצמחים הראשונים המהונדסים גנטית באמצעות האגרובקטריים.
קבוצת חוקרים בראשותה של מרי-דל צ'ילטון הייתה הראשונה שהוכיחה כי הגנים האלימים ניתנים להסרה בלי להזיק ליכולתו של החיידק (האגרובקטריום) להחדיר את ה-T-DNA אל גנום הצמח.
הם הנדסו את ה-T-DNA בפלסמיד, שאמור לעבור מחיידק האגרובקטריום (חיידק היוצר את העפץ) אל תוך תא הצמח, החדירו לצמח וכך בעצם הנדסו את תא הצמח.
על עבודתה עם Agrobacterium tumefaciens (מין מסוים של אגרובקטריום), קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לוון בבלגיה, מדליית ג'ון סקוט מטעם העיר פילדלפיה, חברות באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ומדליית בנג'מין פרנקלין במדעי ממכון פרנקלין.
צ'ילטון זכתה בפרס היוקרתי של פרס המזון העולמי לשנת 2013.
בשנת 2011 זכתה לכבוד על ידי האגודה לחקר המדע של אמריקה ובפרס הנשיאותי שלהם.
מרי דוריה ראסל היא סופרת אמריקאית.
ראסל נולדה באלמהרסט, אילינוי, פרוור של שיקגו.
שני הוריה שירתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית: אביה היה רס"ר במארינס, ואמה אחות בחיל הים.
היא גדלה כקתולית, אך עזבה את הכנסייה בגיל 15. בהמשך, היא נאבקה עם ההחלטה כמה ממסורת זו להעביר לבנה, במיוחד בהתחשב במקום הבולט של הדת בעבודותיה, ובכך שהתגיירה ליהדות מאוחר יותר בחייה.
ראסל השלימה תואר ראשון באנתרופולוגיה תרבותית באוניברסיטת אילינוי ב-Urbana-Champaign; תואר שני באנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת נורתאיסטרן; ואת הדוקטורט שלה באנתרופולוגיה ביולוגית באוניברסיטת מישיגן, אן ארבור.
המחקר של ראסל לדוקטורט התרכז בביולוגיית עצמות, ביומכניקה של הגולגולת ופלאואנתרופולוגיה.
היא זכתה פעמיים בפרס טרוטר לעבודה יוצאת דופן על העצם על ידי דוקטורנט.
היא לימדה אוסטאולוגיה במחלקה ללימודי תואר שני באנתרופולוגיה באוניברסיטת מישיגן ואנטומיה כללית באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, בבית הספר לרפואת שיניים.
הפרסומים המדעיים שלה ממוקדים במחקרים נאנדרתליים.
הסיפורת של ראסל ידועה בשל המחקר הקפדני, הפרוזה האיכותית והכוונתה הנרטיבית.
שני הרומנים הראשונים של ראסל, "הדרור" וספר ההמשך שלו, Children of God—אשר לפעמים נקראים סדרת הדרור או רצף אמיליו סנדוז—מכונים לעיתים ספרות ספקולטיבית, וממוקדים בהשלכות הדתיות והפסיכולוגיות של מגע ראשון עם חייזרים.
שניהם חוקרים את הבעיה של הרוע, ואיך ניתן ליישב אלוהות נדיבה, כל-יודעת, כל-יכולה עם חיים מלאים סבל בלתי מוצדק.
"הדרור" זכה בפרס ארתור סי קלארק, פרס איגוד המדע הבדיוני הבריטי, ופרס טיפטרי לספר מדע בדיוני, ובזכותו הוענק לראסל פרס ג'ון ו.
קמפבל לסופר החדש הטוב ביותר ב-1998. התרגום לגרמנית, Sperling, זכה בפרס קורד-לאסוויץ לרומן הזר הטוב ביותר.
Children of God זכה בפרס הקהל של איגוד הספריות האמריקאי.
ביחד, שני הספרים זכו בפרס היכל התהילה של ספקטרום, וזיכו את ראסל בפרס הספרות של מועצת האמנויות של קליבלנד.
באנציקלופדיה למדע בדיוני, כתב על ראסל העורך הראשי ג'ון קלוט שהיא "סופרת שעשתה לעצמה שם עבור הטיפול המעודן שלה בקוגניטיביות האנושית ולנרטיבים חזקים במהלך הקריירה הקצרה שלה במדע בדיוני...
בשל איכות הכתיבה, והרצינות של החקר לתוך נושאים שונים, חלק מהמבקרים טענו, כי 'הדרור' על כן כלל לא יכול להיקרא מדע בדיוני.
ראסל עצמה לא עודדה את הטענה."
שאר הספרים של ראסל סווגו כרומנים היסטוריים, על אף שהיא שואבת ממגוון רחב של ז'אנרים בעבודתה.
חוט של חסד (Thread of Grace) (רנדום האוס, 2005) הוא מותחן המתרחש במלחמת העולם השנייה, בצפון איטליה, אשר כולל גם את תנועת ההתנגדות האיטלקית וכן את מצוקתם של הפליטים היהודים שברחו מרדיפות הנאצים.
חלק גדול מן הסיפור מבוסס על עדויות של ניצולים מאותה תקופה, כאשר איטלקים רבים הרשו ליהודים לחפש מקלט בטוח בשטח אדמותיהם החקלאיות, בערים ובנמלים.
החולמים לאור היום (Dreamers of the Day) (רנדום האוס, 2008), הוא רומן היסטורי המתרחש בלב המערב התיכון בארצות הברית ובמזרח התיכון בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה ואסון השפעת הספרדית.
הוא מתמקד בוועידת השלום בקהיר בשנת 1921, כאשר וינסטון צ'רצ'יל, ט.
לורנס, גרטרוד בל, וקבוצת אנשי נפט בריטים המציאו את המזרח התיכון המודרני, ובכך גרמו למאה שנות מלחמה.
Doc (רנדום האוס 2011) הוא תעלומת רצח, כמו גם דיוקן מציאותי ומלא חמלה של "המהמר היורה" הידוע דוק הולידיי.
הסיפור מתרחש בדודג' סיטי, שבקנזס, במהלך 1878, השנה האחרונה שבה ד"ר ג'ון הנרי הולידיי עדיין היה מספיק בריא, על אף השחפת שחלה בה, כדי לעסוק ברפואת שיניים, מקצוע בו הוא הצטיין.
העלילה סובבת את מותו המסתורי של ילד חצי שחור וחצי אינדיאני אשר משאיר אחריו חלל מוזר בחיי העיר.
"דוק" היה הבחירה הראשונה של השנה של איגוד הספריות האמריקאי בסוגת הספרות ההיסטורית, וספר נבחר של ספריית המדינה של קנזס.
Epitaph (אקו/הארפר קולינס, 2015) מתחיל במקום בו מסתיים "דוק", ועוקב אחר הולידיי וחברו ואייט ארפ לעיירת טומבסטון שבאריזונה, ואחר השורשים הפוליטיים-חברתיים של קרב הירי הידוע לשמצה ב"או קיי קוראל", ושל המיתוס שגדל סביבו.
בנוסף למחקר המעמיק של ההיסטוריה של המעורבים, ראסל בת ה-60 גם רכבה על סוס 58 מייל דרך ההרים סביב טומבסטון, ושחזרה את מסלולם של הולידיי וארפ.
אלן בארה, ביוגרף של ארפ, קרא ל"Epitaph" הרומן הטוב ביותר שאי פעם נכתב על הנושא, והספר הוכר על ידי מגזין True West בתור ההמערבון ההיסטורי הטוב ביותר של 2015. קרן הספריות של אוהיו העניקה לרומן את פרס הסיפורת הטובה ביותר לשנת 2016, והוא גם זכה בפרס הקוראים של אותו הארגון.
ראסל היא מרצה ונואמת פעילה, המופיעה באוניברסיטאות וספריות ברחבי ארצות הברית.
ראסל מתגוררת בלינדהרסט, אוהיו, פרוור של קליבלנד.
היא ובעלה דון נשואים מאז 1970; יש להם בן אחד.
"הדרור", הוצאת אופוס, 1999, 417 עמודים, תרגום: רחביה ברמן.
החולמים לאור היום", הוצאת אופוס, 2008, 304 עמודים.
פרס ג'יימס טיפטרי ג'וניור, 1997, עבור "הדרור"
פרס אגודת המדע הבדיוני הבריטי (BSFA) לספר הטוב ביותר, 1998, עבור "הדרור"
פרס ג'ון קמפבל לסופר החדש הטוב ביותר 1998
פרס הספרות של מועצת האמנויות של קליבלנד
פרס הקוראים של איגוד הספריות האמריקאי
פרס קורד-לאסוויץ-פרייס (גרמניה), לספר הזר הטוב ביותר, 2001, "הדרור"
האגודה האמריקאית לידידות לספריות, פרס הקוראים Children of God, 1999
בחירת איגוד הספריות האמריקאי לספרות היסטורית: Doc, 2011
True West: המערבון ההיסטורי הטוב ביותר: Epitaph, 2015
אגודת הספריות של אוהיו, פרס הסיפורת Epitaph, 2015
אגודת הספריות של אוהיו, פרס הקוראים: Epitaph, 2015
פרס הספרות הבינלאומי של דבלין: "הדרור", 1998; Dreamers of the Day, 2006
איזבל אמיליה דה טסלר הידועה יותר בשם העט שלה מרי דוואל הייתה קריקטוריסטית צרפתית-בריטית בת המאה ה-19. היא נודעה בעיקר בשל דמות הקומיקס שלה אלי סלופר שזכתה לפופולריות רבה בעיתונות הצרפתית.
איזבל אמיליה דה טסלר נולדה בלונדון בשנת 1847 למשפחה צרפתית.
בסוף שנות העשרה שלה עבדה כעוזרת בית אצל משפחות אנגליות, ובסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 עברה לשחק בתיאטרון מקומי בשם הבדוי מריה דאוול, אשר ידגיש את היותה צרפתית.
היא המשיכה בקריירה התיאטרלית שלה עד סוף 1874, אז נפלה במהלך הצגה ונפצעה באורח בינוני.
לאחר הפציעה החליטה כי קריירת המשחק אינה מתאימה לה.
במקביל, באוגוסט 1869, החלה טסלר לעבוד בכתב העת הבריטי 'ג'ודי' כקריקטוריסטית.
לרוב נשים לא היו מתקבלות לתפקידים מן הסוג הזה באותה תקופה, אבל טסלר הייתה מיודדת עם עורך העיתון צ'ארלס ה.
רוס עוד מימיה כשחקנית תיאטרון.
ב-1 בדצמבר 1869 פרסמה את הקריקטורה הראשונה של הדמות אלי סלופר.
בקריקטורות שלה הייתה השפעה ניכרת מעבודותיו של רודולף טפפר, יוצר רצועת הקומיקס השווייצרי.
באותה תקופה התפרסמו רצועות קומיקס בודדות באירופה משום שז'אנר זה היה בחיתוליו (רצועת הקומיקס הראשונה פורסמה על ידי טפפר בשנת 1831), בהן מקס ומוריץ וגם אלי סלופר.
על הרצועות של אלי סלופר חתמו רוס וטסלר (בשם העט שלה), אך חוקרים אינם בטוחים מה היה חלקו של רוס ביצירה: ההיסטוריון ג'ון אדוקוק טוען כי את רוס כתב את הסיפורים ואייר טיוטה ראשונית, וטסלר רק ציירה את הרצועות.
לעומתו, ההיסטוריון דייוויד קונזל מאמין כי טסלר ביצעה את רוב העבודה, ואילו רוס חתם אף הוא על הרצועה מכיוון שהיה עורך העיתון.
לאורך כל שנות השבעים של המאה ה-19 הייתה טסלר העובדת החרוצה והעיקרית במערכת ג'ודי.
ההצלחה ההולכת וגדלה של אלי סלופר הגיעה לידיי שיא כאשר פורסמו ארבעה אוגדנים שלמים של הרצועה וכוללים גם הרפתקאות חדשות של סלופר.
בסוף 1874 פרסמה טסלר ספר קומיקס ראשון (מה שהופך אותה לאחת מהראשונות והראשונים אי פעם שפרסמו ספרי קומיקס מלאים, לצד טפפר וריצ'רד פ.
אווטקלט האמריקאי) שנשא את הכותרת "A Shillingsworth of Moonshine".
פרסומיה האחרונים בכתב העת ג'ודי מתוארכים לשנת 1878. בעשור זה עבדה גם בעיתונות הגרמנית והצרפתית.
בין השנים 1869–1874 ייתכן שרוס וטסלר היו נשואים, אולם לא נותרו מסמכים רשמיים המעידים על כך.
אדרבא, מבחינה חוקית לא ידוע כיום מה היה טיב היחסים בין השניים: בנו של רוס, צ'ארלס ג'וניור, נולד בשנת 1875 אך אין תיעוד לכך שהיא אמו.
עם זאת, טסלר מוזכרת בספרו של הבן בתור "אשתו של רוס".
כמו כן, ייתכן כי עזיבתה המפתיעה של טסלר בזמן שסיפוריה היו בשיא פופולריותם נבעה מפרידה בינה לבין רוס.
בשנת 1890 נפטרה טסלר בגיל המוקדם 43 בביתה שבוונדסוורת'.
לא ידוע הרבה על העשור האחרון של חייה, כמו גם על סיבת מותה.
מרי בת' אדלסון הייתה אמנית אמריקאית ואחת ממובילות התנועה האמנותית הפמיניסטית.
משתייכת לדור הראשון של האמניות הפמיניסטיות האמריקאיות.
משתמשת ביצירתה במדיה כגון הדפס, קולאז', צילום, ציור ופרפורמנס.
נולדה באינדיאנה בשנת 1933. את העניין שלה באקטיביזם פיתחה בגיל צעיר, הוריה היו פעילים בקהילה ועוד בנעוריה לקחה חלק במחאה נגד הפרדה גזעית.
כנערה גם החלה ללמוד בשיעורי אמנות בסופי השבוע ולעצב תפאורות להפקות בית הספר.
במהלך שנות החמישים הצטרפה לתנועה הפמיניסטית ולתנועות נוספות לזכויות האזרח.
בין השנים 1951–1955 למדה לתואר ראשון באמנות באוניברסיטת דפאו באינדיאנה.
פרויקט הגמר שלה צונזר והוסר מתערוכת הבוגרים לאחר ביקורות שהופנו כלפי היצירות מצד סגל מוסד הלימוד.
בשנת 1958 השלימה תואר שני באמנות באוניברסיטת ניו יורק.
במהלך שנות השישים הייתה אדלסון פעילה בתחום הפוליטי והחברתי.
היא הרצתה לראשונה בשנת 1968 על חוסר שוויון ההזדמנויות של נשים בתחום האמנות.
באותה שנה עברה לוושינגטון די.
וייסדה את הכנס הראשון לנשים באמנות החזותית.
מטרת האירוע הייתה לבנות פורום ארצי שבו הנשים יכלו להחליף רעיונות ולקדם פרויקטים משותפים.
הכנס נמשך שלושה ימים וכלל הרצאות של אמניות ותאורטיקניות בתולדות האמנות כגון ג'ודי שיקגו, מרים שפירו, איליין דה קונינג ואחרות.
הנשים עסקו באופן ביקורתי באתגרים שעמדו בפניהן באותה עת כאמניות.
ביצירתה מתייחסת אדלסון למיתוס "האלה הגדולה", ושאפה להעצים נשים באמצעות התייחסות מחודשת לפולחן לאלות האדמה והפריון.
כך למשל ביצירתה "אישה עולה" משנת 1973 ביצעה עריכה בצילום גופה, כאשר טשטוש פניה בתצלום נועד להפוך את דימוי האישה לארכיטיפ וייצוג גלובלי לכלל הנשים.
בעבודות נוספות שלה היא משתמשת בדימויים של עירום נשי בדרך לבטל את המבט הגברי וליצור ניכוס מחודש של גוף האישה.
בשנות התשעים שילבה ביצירתה דימויים מתוך עולם הקולנוע, כגון פריימים מתוך הסרט גלוריה של הבמאי ג'ון קסאווטס משנת 1980, אדלסון משלבת בין דימוי עוצמתי של האישה מן הסרט כשהיא אוחזת בנשק, לבין הדפסת אותו דימוי על גבי סינור מטבח, המסמל את דיכוי האישה.
כמה אמניות אמריקאיות חיות (הסעודה האחרונה)
"כמה אמניות אמריקאיות חיות" (Some Living American Women Artists) היא יצירת קולאז' של אדלסון משנת 1972. ביצירה הדביקה תמונות פנים של אמניות אמריקאיות על גבי העתק הציור "הסעודה האחרונה" של לאונרדו דה וינצ'י.
בין האמניות המופיעות ביצירה נכללות ג'ורג'יה אוקיף, יוקו אונו, עלמה תומאס ואליס ניל.
ביצירה שאפה אדלסון להקנות לנשים מקום מחודש בעולם האמנות ובתחום הדת, שנשלטים שניהם על ידי גברים.
פרשנות נוספת ליצירה היא הקמה של קהילה סמלית של נשים, שניצבת מול ערכי הקהילתיות של הנצרות.
אדלסון יצרה עותקים של היצירה והפיצה אותה, מתוך שאיפה לחשוף אותה לכמה שיותר אמניות, כדי שאלה יוכלו להכיר יצירות של אמניות אחרות וליצור חיבורים חדשים עם נשים יוצרות נוספות.
כמו כן, היצירה גם סייעה לחשוף את היוצרות שהוצגו בקולאז' בפני אוצרים ואספנים וכך לקדם את יצירתן.
התערוכה "קולאז'ים נבחרים על קיר" (Selected Wall Collages) כוללת מיצב שבו 146 קולאז'ים, אותם יצרה אדלסון בין השנים 1972–2011. במיצב עוסקת אדלסון בייצוגי נשים לאורך הדורות.
היא ביצעה מניפולציות על דימויים מצולמים קיימים וכך שאפה לייצג היסטוריה נשית שלא זכתה להתייחסות לאורך הדורות.
אדלסון קיבלה את ההשראה ליצירת הקולאז'ים כאשר יצרה את הפוסטרים שלה בשנות השבעים, היא החליטה להשתמש בשאריות התמונות שנותרו לה בתהליך יצירת הפוסטרים ומהן להכין יצירה חדשה.
היא נהגה לצלם במהלך אירועים של התנועה הפמיניסטית וכן לתעד את הקולגות שלה לעולם האמנות, וגם תמונות אלה מצאו את דרכן אל תערוכת הקולאז'.
הדימויים בתערוכה כוללים אזכורים לתרבות פופולרית, לפוליטיקה ולהיסטוריה הנשית.
כמו כן, נכללים בתערוכה צילומים מטקסי הפולחן המוקדמים של האמנית, שבהם היא מתמקדת בטכניקות אמנות גוף.
באמצעות טקסטים כתובים המשולבים בדימויים החזותיים ממחישה אדלסון כי למרות הרצינות הרבה של הפרויקט, קיים בעבודות גם ממד של הומור.
בקולאז'ים מופיעים מוטיבים שבהם משתמשת אדלסון ביצירתה לאורך השנים בהם אלות ומיתולוגיה לצד אזכורים לאמניות אחרות שפעלו באותן שנים.
היא שמה דגש על הקשרים שנרקמים בין הנשים היוצרות, בין היתר דרך שימוש בדוגמת רשת בסידור הדימויים על הקירות.
היצירה נרכשה על ידי מוזיאון טייט בשנת 2018.
מרי בלפור הרברט הייתה אמנית בריטית.
היא נולדה כמרי בלפור בשנת 1817, למשפחה סקוטית מכובדת ועשירה, בתם של חבר הפרלמנט ג'יימס בלפור ואלינור מייטלנד, הסבא וסבתא של ארתור ג'יימס בלפור.
היא גדלה במזרח לות'יאן, בסקוטלנד, ונסעה רבות במהלך ילדותה.
היא למדה שיעורי ציור אך לא היה לה השכלה פורמלית אחרת לאמנות.
היא פגשה את הפוליטיקאי הנרי ארתור הרברט כשהייתה ברומא והתחתנה איתו בספטמבר 1837.
משפחתו הייתה הבעלים של אחוזת מוקרוס ליד קילרני שבמחוז קרי, אירלנד, והם עברו לשם לאחר חתונתם.
היא אהבה את האחוזה של מוקרוס מכיוון שתמיד הזכיר לה את בית ילדותה בסקוטלנד.
בני הזוג הצליחו לבנות בית גדול בשנת 1839, שהסתיים בשנת 1843, זמן קצר לפני הרעב הגדול.
לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים, שנולדו כולם ביבשת בין השנים 1839–1846. מרי השקיעה מאמצים רבים בגיוס כספים עבור תושבי האחוזה מוכי הרעב, אך היא גרה הרחק מהאחוזה באנגליה.
היא גם עבדה בפיתוח כישרונותיה כאמנית צבעי מים, והפגינה מיומנות ניכרת בציור.
היא ציירה סצנות רבות מאגמי קילרני והוכרה כ"חובבת המחוננת ביותר בממלכה.
המלכה ויקטוריה ביקרה באחוזה עם משפחת המלוכה בשנת 1861 וקיבלה כמה מציוריה של מרי כמתנת פרידה.
הנרי נפטר בשנת 1866 והוטמן בקבר המשפחתי בבית הקברות קילגלי ליד בית מוקרוס, ומרי חזרה לאנגליה עם שתי בנותיה.
היא הצליחה לעורר מחדש קשרים עם חברותיה הוותיקות ועם אנשים שהיו בולטים באמנות באותה תקופה.
לאחר נישואיה של בתה הבכורה אלינור בשנת 1871, עברה מרי לבלג'יו, איטליה, ליד אגם קומו והמשיכה שם ביצירותיה.
היא נפטרה בלונדון בשנת 1893 ונקברה ליד בעלה בבית הקברות קילג'י.
הבית הפך לאחר מכן למוזיאון, והאחוזה היא הפארק הלאומי קילרני.
מרי ג'ונסטון היא עובדת נאס"א בעבר ופרופסור במכון לטכנולוגיה בפלורידה.
לאחר נישואים היא שינתה שם משפחתה ל"מקיי".
מרי ג'ונסטון נולדה בוסט פאלם ביץ' שבפלורידה וגדלה באזור.
עוד בהיותה ילדה היא התעניינה בחקר החלל וביקרה מרכז החלל קנדי שממקום ליד ביתה.
בשנת 1966 היא סיימה לימודי תואר בהנדסה באוניברסיטת המדינה של פלורידה.
היא המשיכה ללימודי תואר שני ובשנת 1973 סיימה דוקטורט במטלורגיה באוניברסיטת פלורידה.
עוד בזמן לימודים היא התחילה לעבוד במרכז טיסות החלל מרשל.
החל משנת 1974 היא עבדה לצד קרולין ס.
גרינר על תוכניות ניסוי שונות שנערכו במרכז.
ביחד הן קיבלו אימונים של אסטרונאוט.
בשנת 1983 היא התקבלה לצוות עתודה של STS-51-B.
מרי ג'ונסטון התקבלה לצוות כמומחית להנדסת חומרים.
מרי ג'ונסטון עזבה את נאס"א בשנת 1986 והחלה ללמד באוניברסיטת טנסי.
באותה תקופה היא כבר הייתה נשואה לדויין מקיי, מדען נאס"א בעבר.
בשנת 2003 הזוג עבר לעבוד במכון לטכנולוגיה של פלורידה שממוקם במלבורן.
מרי ג'ונסטון בעלת עשרות פטנטים בתחום הנדסת חומרים.
היא קיבלה מספר פרסים במהלך עבודתה.
מרי גיי סקנלון היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של קהיליית פנסילבניה.
מחוז בחירה זה מצוי בדרום-מערב פנסילבניה, בסיסו במחוז דלאוור, מחוז שרובו פרוורי, והוא כולל חלקים ממחוזות צ'סטר ומונטגומרי, וחלקים מדרום ודרום מערב פילדלפיה.
היא נבחרה לראשונה אל הקונגרס בבחירות מיוחדות שהתקיימו ב-2018, וכשהושבעה ב-13 בנובמבר 2018 בילתה את שלהי הימים של הקונגרס ה-115 של ארצות הברית כנציגת מחוז הקונגרס השביעי, ולאחר מכן עברה לייצג את מחוז הקונגרס החמישי עם התכנסות הקונגרס ה-116.
סקנלון נולדה וגדלה בווטרטאון (Watertown) שבאפסטייט ניו יורק.
היא בתם של דניאל ג'יי סקנלון ג'וניור וקרול פלורנס יהלה, ולה שתי אחיות: אליזבת מאורה סקנלון ומ.
אביה היה עורך דין ומונה לשופט במשרה חלקית בשנת 1971, וב-1993 המתנה לכס השיפוט במשרה מלאה.
סבה מצד אמה, ליאו ג'יי יהלה (Yehle), היה שופט בבית המשפט לענייני משפחה שסייע בניסוח הקוד המשפטי הראשון לנוער במדינת ניו יורק במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. בשנת 1980 השלימה סקנלון באוניברסיטת קולגייט לימודי תואר ראשון במשפטים, וב-1984 קיבלה תואר שני במשפטים מאוניברסיטת פנסילבניה.
בתום לימודיה הגבוהים הייתה לעוזרת משפטית בבית המשפט העליון של פנסילבניה.
בשנת 1985 ייצגה סקנלון ילדה בת 11 שעברה התעללות מינית.
הליטיגציה בתיק משפטי זה הובילה את סקנלון לדבוק בקריירה בתחום דיני ציבור.
ב-1994 קיבלה את "פרס נאמנות", ההוקרה הגבוהה ביותר לשירות ציבורי המוענק למשפטנים מאת לשכת עורכי הדין בפילדלפיה.
סקנלון שימשה כעורכת דין במרכז לדיני החינוך של פילדלפיה, וסייעה ביישום חוקי חינוך מיוחד, בטרם הצטרפה למשרד עורכי הדין "באלרד ספאר" כיועצת משפטית פרו בונו.
בתפקיד זה עזרה בתיאום מתן שירותים משפטיים בחינם לבעלי הכנסה נמוכה.
היא שיתפה פעולה עם קרן "Wills for Heroes", וסיפקה מסמכים משפטיים ללא תשלום.
למשל, סקנלון סייעה לאישה צעירה מגינאה שסבלה מאנמיה חרמשית להשיג תושבות קבע בארצות הברית.
בשנת 2006 מונתה לסגנית יושב ראש ועדת המיסוי של פנסילבניה.
בשנה העוקבת הצטרפה לדירקטוריון מחוז בית הספר וולינגפורד-סווארת'מור וכיהנה כנשיאתו בשנים 2009–2011. היא המשיכה לכהן כחברה בדירקטוריון זה עד לשנת 2015.
ב-25 בפברואר 2018 השיקה סקנלון את מסע הבחירות שלה אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס החמישי של פנסילבניה, לקראת בחירות האמצע באותה השנה.
המחוז נספר בעבר כמחוז הקונגרס השביעי, ונציגו היה פט מיהאן הרפובליקני שהודיע חודש קודם לכן על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
ב-15 במאי נבחרה למועמדת המפלגה הדמוקרטית.
מיהאן התפטר מהקונגרס ב-27 באפריל, חודש טרם הבחירות המקדימות, לכן הוכרז על קיום בחירות ביניים, בהן סקנלון התמודדה כמועמדת הדמוקרטית.
ב-6 בנובמבר, יום הבחירות בארצות הברית, התקיימו במקביל בחירות ביניים לצד בחירות רגילות, ובשתי המערכות ניצחה סקנלון.
היא הושבעה לתפקידה כנציגת מחוז הקונגרס השביעי ב-13 בנובמבר 2018. היא הייתה אחת מארבע נשים דמוקרטיות שנבחרו לקונגרס מפנסילבניה בבחירות 2018, לצד סוזן ויילד, כריסי הולאהן ומדליין דין.
משלחת הקונגרס של פנסילבניה הייתה בעבר מורכבת כולה מגברים.
היא הדמוקרטית השלישית בלבד שייצגה את המחוז ואת גלגוליו הקודמים מאז 1939. בינואר 2019, עם התכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, הועברה למחוז הקונגרס החמישי.
מרי דלאני הייתה אמנית בריטית, הידועה בציור הבוטני שלה ובעבודות רקמה.
דלאני נחשבת לדמות חשובה בדור הראשון של מעגל הבלוסטוקינג.
כתביה האוטוביוגרפיים והתכתובת העשירה שניהלה עם בני ובנות זמנה פורסמו לאחר מותה.
היא פיתחה אומנות המבוססת על "פסיפס" של גזרי נייר, וחלק מעבודות הנייר שלה מוצג כיום במוזיאון הבריטי.
מרי דלאני נולדה בקולסטון, וילטשייר, בתו של קולונל ברנרד גרנוויל מנישואיו למרי ווסטקומב, תומכים שמרנים הנאמנים לכתר בית סטיוארט.
היא הייתה אחייניתו של ג'ורג' גרנוויל, הברון הראשון לנסדאון, אחיו של אביה.
כשמרי הייתה צעירה, הוריה העבירו את המשפחה ללונדון.
מרי יצרה קשר הדוק עם חצר המלכות כאשר נשלחה לגור עם דודתה, ליידי סטנלי, שהייתה חשוכת ילדים - הכוונה הייתה שבסופו של דבר היא תהפוך לעוזרת כבוד בבית המלכות.
בעודה חיה עם ליידי סטנלי, למדה מרי "אנגלית, צרפתית, היסטוריה, מוזיקה, עבודת רקמה וריקודים".
היא באה במגע עם גאורג פרידריך הנדל, והאזינה למוזיקה שהלחין; במשך כל חייה הייתה חברה אישית קרובה ותומכת נאמנה של המלחין.
תקוותיה של מרי לעבוד עבור המלכה נגוזו עם מותה של המלכה אן ב-1714, שהוביל לשינוי בשלטון.
בני הזוג גרנוויל עברו לאחוזה בקלנד בגלוסטרשייר, שם התבודדו מהחברה האנגלית.
עם זאת, מרי הצליחה להמשיך את תהליך השכלתה ואת העיסוק שלה בחיתוכי נייר, שהתפתח בגיל צעיר.
לקראת סוף 1717 הוזמנה מרי להתארח אצל דודה, לורד לנסדאון, בווילטשייר.
היא הוצגה בפני אלכסנדר פנדרבס במהלך שהות זו, ועד מהרה התברר שלמשפחתה יש עניין בנישואים בין השניים.
פנדרבס היה חבר פרלמנט מטעם לאונסטון.
בעת חתונתם הוא היה בן 60, בעוד מרי הייתה בת 17. בפברואר 1718 היא נישאה לו בחוסר אושר, נישואים שנגרמו כתוצאה מהתלות הכלכלית של הוריה בלורד לנסדאון, ותקוותו של לורד לנסדאון לזכות בהשפעה פוליטית.
בני הזוג פנדרבס יצאו לטירת רוסקרו ליד פלמות' במערב קורנוול באפריל.
עקב מחלת בעלה, בשנת 1721, הם עברו ללונדון.
בשנת 1725, מר פנדרבס מת בפתאומיות בשנתו.
הוא לא שינה את צוואתו לאחר נישואיו, ולכן גברת פנדרבס לא ירשה את מה שנותר מעיזבונו.
למרות המחסור במשאבים, האלמנות סיפקה הזדמנויות חדשות למרי.
אלמנות, בניגוד לנשים לא נשואות, יכלו לנוע בחופשיות בחברה, ולראשונה בחייה, היא הצליחה לעסוק בתחומי העניין שלה ללא פיקוח של אף גבר.
מכיוון שלא היה לה בית משלה, לאחר מותו של בעלה הראשון בילתה גברת פנדרבס זמן רב עם קרובי משפחה וחברים שונים.
חברתה העשירה, הדוכסית מפורטלנד, כללה את מרי ב"כוורת" האמנותית והמדעית שלה, שם פגשה את ג'וזף בנקס, הבוטנאי, והיא ביקרה בביתו כדי לראות דוגמאות וציורים ממסעותיו עם קפטן קוק.
היא גידלה צמחים, ציירה ויצרה בעבודת רקמה דמויות של הצמחים האקזוטיים הללו.
היא עברה לאירלנד, שם הכירה את ד"ר פטריק דלאני, איש דת אירי שהיה נשוי לאלמנה עשירה.
רק בשנת 1743, שנתיים לאחר מותה של אשתו הראשונה, בנסיעה ללונדון ד"ר דלאני הציע נישואים לגברת פנדרבס, למורת רוחה של אביה.
בני הזוג דלאני עברו לשנה בלונדון לפני שחזרו לדבלין, שם היה לד"ר דלאני בית.
במהלך שנתם הראשונה בבית, מונה פטריק לדיקאן של דאון.
גם הבעל וגם האישה התעניינו מאוד בבוטניקה ובגינון.
לאחר עשרים וחמש שנות נישואים, שאת רובם בילה באירלנד, מת ד"ר דלאני בבאת', אנגליה, ב-6 במאי 1768 בגיל שמונים וארבע.
מרי דלאני, שהייתה בת שישים ושמונה, מצאה את עצמה שוב אלמנה.
בתור אלמנה, מרי דלאני בילתה בביתה של חברתה הקרובה, מרגרט בנטינק, דוכסית האלמנה מפורטלנד.
השתיים חלקו עניין בבוטניקה, ולעיתים קרובות יצאו לחפש דגימות ספציפיות.
במהלך שהותה התכופה בבולסטרוד התוודעה מרי לשני בוטנאים ידועים באותה תקופה: ג'וזף בנקס ודניאל סולנדר.
מגע זה עם הבוטנאים עודד את התעניינותה של מרי בבוטניקה ופיתח את הידע שעליו מבוססים רבים מגזרי נייר שלה.
מרי דאלני נפטרה ב-15 באפריל 1788. ישנה אנדרטה להנצחתה בכנסיית סנט ג'יימס, פיקדילי.
מרי ג'נבייב גאודרון היא עורכת דין ושופטת אוסטרלית שהייתה השופטת הראשונה של בית המשפט העליון באוסטרליה.
גאודרון הייתה התובעת הכללית של ניו סאות' ויילס (1981-1987) לפני מינויה לבית המשפט העליון.
לאחר פרישתה ב-2002, היא הצטרפה לארגון העבודה הבינלאומי, וכיהנה כנשיאת בית הדין המנהלי שלו בשנים 2011–2014.
גאודרון נולדה ב-1943 במורי, בצפון כפרי ניו סאות' ויילס, להורים ממעמד הפועלים, אדוארד וגרייס גאודרון.
מאוחר יותר במהלך חייה, היא החלה לדבר על הגזענות העזה כלפי ילידי אוסטרליה, שהיוותה חלק גדול מחיי היומיום במורי, וכיצד הדבר השפיע על התנגדותה העזה לכל צורות האפליה.
בשנת 1951 שופט בבית המשפט העליון באוסטרליה הרברט ורה אוואט עבר דרך מורי כדי לקדם תיק שהתרחש באותה תקופה שבו ניסתה הממשלה הליברלית של מנזיס לשנות את חוקת אוסטרליה כדי לאסור את המפלגה הקומוניסטית האוסטרלית.
אוואט פנה לקהל קטן ושוחח איתם על משאל העם הקרוב והחוקה.
באחת הפגישות התפתחה שיחה בינו לבין גאודרון במהלכה היא שאלה "בבקשה אדוני, מהי חוקה?" אוואט הסביר שזה "החוקים שעל פיהם נשלטו הפרלמנטים".
גאודרון שאלה האם זה דומה לעשרת הדיברות ואוואט השיב כי "אפשר לקרוא לזה עשרת הדיברות של השלטון".
לאחר מכן ביקשה גאודרון עותק של החוקה, ואוואט שלח לה בדואר עותק של החוקה.
אירוע זה השפיע עליה מאוחר יותר כשבחרה לעסוק במשפטים.
גאודרון התחנכה במכללת סנט אורסולה בארמידייל.
בשנת 1961 היא החלה ללמוד לתואר ראשון במשפטים וסיימה את לימודיה בשנת 1965 עם תואר ראשון במשפטים.
גאודרון הייתה המצטיינת בכיתתה וגם קיבלה מדליית הצטיינות מהאוניברסיטה.
גאודרון הייתה האישה השנייה שזכתה במדליה זו, אחרי אליזבת אוואט.
בשנת 1988 הוענק לגאודרון תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת מקווארי ובהמשך מאוניברסיטת סידני בשנת 1999.
באוקטובר 1968 גאודרון התקבלה ללשכת עורכי הדין בניו סאות' ויילס, לאחר שסיימה את ההתמחות שלה והחלה לעסוק בעריכת דין.
כאשר ניסתה לרכוש לעצמה חדר באחד מחדרי עורכי הדין בסידני נדחתה באופן קבוע בגלל היותה אישה.
כאשר חבר בית המשפט העליון לעתיד, מייקל מקיו, ניסה למכור את חדרו, שאר חברי הלשכה שלו לא נתנו לגאודרון לקנות אותו, אף על פי שלא היו קונים אחרים.
בסופו של דבר היא חלקה חדר עם ג'נט קומבס, שהייתה אף היא אישה עורכת דין פורצת דרך.
גאודרון טענה בקביעות בפני בית המשפט העליון של ניו סאות' ויילס ובית המשפט העליון בתחילת שנות ה-70, במיוחד בתחום המשפט התעשייתי.
ב-1972 היא הפכה לאישה הראשונה שמונתה למועצה של הלשכה של ניו סאות' ויילס.
פריצת הדרך הגדולה הראשונה של גאודרון הייתה ב-1970, עם המקרה של אושונסי נגד מירור עיתונים בע"מ.
כאשר, כעורכת דין זוטרה בת 27 היא דנה וטענה את העניין בהצלחה לבדה בפני בית המשפט העליון.
התובע, פיטר אושונסי, אפילו פיטר את היועץ הבכיר שלו, קלייב אוואט, והעדיף את יכולתה של גאודרון על פני יכולתו.
לדברי אושונסי, "היא דמות חזקה ואמיצה, היא עמדה ללא תמיכה, לגמרי לבדה וטענה בהצלחה את התיק.
ברור שהם התרשמו מהאומץ שלה, מהאלגנטיות שלה, מהאינטלקט הבוהק שלה שמוצא ביטוי בשפה נעימה, מהנימוסים הטובים שלה, מהקסם שלה.
היא תעשה הכל למען ההצלחה, ואני חושב, שבזכותה הכל ייאמר וייעשה כמו שצריך".
ב-1972 התרחש עוד אחד מהמקרים המשמעותיים של גאודרון, כאשר היא ייצגה בהצלחה את תיק השוויון בשכר עבור ממשלת הלייבור בפני ועדת הפשרה והבוררות.
באפריל 1974, גאודרון מונתה לוועדת הפיוס והבוררות כסגנית נשיא, והפכה לשופטת הפדרלית הצעירה ביותר אי פעם.
המקרה הבולט ביותר של גאודרון בוועדת הבוררות היה מקרה מבחן חשוב לחופשת לידה ב-1979. המקרה קבע סטנדרטים המאפשרים חופשה של שנה ללא תשלום לכל העובדים במשרה מלאה וקבועה במשרה חלקית.
בשנים 1979–1980, גאודרון הייתה יושבת ראש ההשבעה של ועדת השירותים המשפטיים של ניו סאות' ויילס.
גאודרון כיהנה בתפקיד סגנית הנשיא עד להתפטרותה במאי 1980.
גאודרון הרצתה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו סאות' ויילס לזמן קצר, ואז בפברואר 1981 היא מונתה לתובעת הכללית של ניו סאות' ויילס, למעשה, הפרקליטה הבכירה ביותר שהייתה באוסטרליה.
בתפקידה כפרקליטת כללית, גאודרון טענה למען ניו סאות' ויילס בתיקי בית משפט גבוהים כמו פרשת הסכרים הטסמניים.
מ-1981 עד 1986 כיהנה במועצת אוניברסיטת מקווארי, ומ-1984 עד 1986, עמדה בראש מועצה מייעצת באוניברסיטת וולונגונג.
מותו של השופט ליונל מרפי באוקטובר 1986 ופרישתו של השופט העליון הארי גיבס בפברואר 1987 גרמו לכך שיהיו שתי משרות פנויות בבית המשפט העליון.
ב-6 בפברואר 1987, מונתה גאודרון יחד עם ג'ון טוהיי לשיפוט בבית המשפט העליון.
בגיל 44 בלבד, גאודרון הייתה השופטת הרביעית בחשיבותה, אחרי אוואט, מקטיירנן ודיקסון, וגם, השופטת האישה הראשונה.
כשופטת בית המשפט העליון, גאודרון תרמה להרבה תחומים במשפט האוסטרלי, בעיקר במשפט הפלילי, בפסקי דין שמשלבים שליטה טכנית עם נטייה להתעקש על הקפדה בסדרי הדין של ניהול המשפטים (למשל, הנחיית חברי המושבעים).
גאודרון התנגדה באופן עקבי לכל צורות האפליה, עם פסקי דין בולטים ברוח זו, כולל ההחלטה בסעיף 117 לחוקת אוסטרליה.
ב-1997 מונתה גאודרון לפטרון המייסד של עורכות דין אוסטרליות והמשיכה בתפקיד זה עד ל-20 בפברואר 2009.
בשנת 2003 פרשה גאודרון מבית המשפט העליון.
היא עזבה את בית המשפט בגיל 60 בלבד, עשר שנים לפני שהגיעה לגיל פרישה.
מרי ג'יין גולד הייתה יורשת אמריקאית, שמילאה תפקיד חשוב בסיוע ליהודי אירופה, אמנים ואנשי רוח ותרבות להימלט מגרמניה הנאצית בשנים 1940–1941, במהלך מלחמת העולם השנייה.
גולד נולדה בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית, למשפחה עשירה מאוד.
היא למדה בבית הספר בדובס פרי, ניו יורק, וסיימה בית ספר באיטליה.
בשנות ה-30, הכסף שלה אפשר לה ליהנות מהסצנה החברתית התוססת בלונדון ובפריז.
כשהיא טסה במטוס הפרטי שלה, טיילה ברחבי אירופה, בילתה את זמנה במלונות יוקרה, עשתה סקי באתרי הנופש הטובים ביותר באלפים, והתרועעה עם האליטה של אותם זמנים.
גולד התגוררה בדירה בפריז, כשצרפת נפלה בידי הנאצים ב-1940. היא ברחה למרסיי, שלמרות שלא נכבשה על ידי הנאצים, הייתה בשליטתו של משטר וישי משתף הפעולה.
במרסיי פגשה את מרים דבנפורט, סטודנטית אמריקאית לאמנות, ואת וריאן פריי, עיתונאי ואינטלקטואל אמריקאי שנשלח לסייע לפליטים על ידי הוועד לסיוע לשעת חירום.
לפריי היו 3,000 דולר ורשימה קצרה של פליטים שמאוימים במעצר וגירוש על ידי סוכני הגסטפו, רובם יהודים.
רבים צבאו על דלתו, בהם סופרים אנטי-נאצים, אמני אוונגרד, מוזיקאים ומאות אחרים שחיפשו נואשות כל סיכוי להימלט מצרפת.
בהסכם שביתת הנשק בין גרמניה לצרפת המובסת, צרפת הסכימה "להסגיר על פי דרישה" פליטים לנאצים.
במקום לחזור לארצות הברית, גולד בחרה להישאר והצטרף לדיבנפורט ופריי יחד עם מתנדבים נוספים במחסה לפליטים ובארגון הבריחה שלהם דרך ההרים לספרד או על ידי הברחתם על סיפונן של ספינות משא המפליגות לצפון אפריקה או לנמלים בצפון או בדרום אמריקה.
היא נעזרה בריימונד קורו, איש הלגיון הצרפתי שהפך לגנגסטר המקומי ואף הפך למאהב שלה.
גולד סייעה לסבסד את המבצע שבו ניצלו כ-2,000 פליטים, בין הנמלטים היו אמנים, אנשי רוח ותרבות בהם הפסל ז'אק ליפשיץ, האמן מארק שאגאל, הסופרת חנה ארנדט וחתן פרס נובל, הרופא והביוכימאי אוטו מאיירהוף.
בסתיו 1941, חזרה גולד לארצות הברית, בעוד קורו נסע לספרד והלאה לאנגליה, שם הפך לגיבור מלחמה.
לאחר המלחמה, היא חילקה את זמנה בין דירתה בניו יורק לבין בית שבנתה בכפר גאסין במחוז ואר, לא הרחק מסן טרופה.
ב-1980 היא כתבה על חוויותיה בזמן המלחמה בספר הזיכרונות "צומת דרכים מרסיי 1940", שיצא לאור על ידי ההוצאה לאור "Doubleday" ב-1980, ותורגם לצרפתית ב-2001 על ידי אליס סילו.
האחוזה של מרי ג'יין גולד הושארה לפייר סובאג'.
גולד מעולם לא התחתנה ולא היו לה ילדים.
היא מתה מסרטן הלבלב ב-1997 בווילה שלה בגסין.
אמו של אחיינית רבא שלה, אליסון לסלי גולד, היא מחברת ידועה של ספרים על השואה.
קריסטינה מרי גלוסנקמפ פרז היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת וושינגטון.
גלוסנקמפ פרז היא חברת המפלגה הדמוקרטית.
גלוסנקמפ פרז נולדה ב-4 ביוני 1988. אביה היגר לארצות הברית ממקסיקו.
בשנת 2012 השלימה את לימודיה הגבוהים במכללת ריד השוכנת בפורטלנד שבאורגון, וקיבלה תואר ראשון בכלכלה.
בעלה והיא הם הבעלים של מוסך בפורטלנד.
בבחירות 2016 הפסידה גלוסנקמפ פרז בבחירות לתפקיד נציב מחוז סקאמניה: היא גרפה 32.79% מהקולות בבחירות המקדימות ב-2 באוגוסט, וסיימה במקום השני אחרי ריצ'רד מאהר הרפובליקני, לו הפסידה בבחירות הכלליות ב-8 בנובמבר עם 46.3% מהקולות.
בשנת 2018 החלה לכהן כחברה במועצת המפקחים של מחוז אנדרווד לשימור קרקע ומים, ולאחר מכן הייתה לחברה בוועד המנהל של המפלגה הדמוקרטית במדינת וושינגטון החל משנת 2020.
בבחירות 2022 התמודדה גלוסנקמפ פרז לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השלישי של מדינת וושינגטון.
היא העפילה לבחירות הכלליוות לאחר שניצחה בפריימריז לא-מפגתי, המיושם במדינת וושינגטון החל ממחזור הבחירות של 2008. במתכונת זו, כל המועמדים מכל המפלגות רשומים באותו פתק הצבעה, והשניים שזוכים למרב הקולות מעפילים לבחירות הכלליות.
בפריימריז היא סיימה ראשונה מבין כל המועמדים עם 31.0% מהקולות.
ג'ו קנט הרפובליקני סיים במקום השני ועלה גם הוא לבחירות הכלליות, כשהוא מנצח את נציגת המחוז המכהנת ג'יימי הררה באטלר בפער של חצי אחוז בלבד.
במהלך מערכת הבחירות לקונגרס, השתנה דירוגו של המחוז מ"נוטה לרפובליקני" ל"רפובליקני איתן" בתחזית של האתר FiveThirtyEight.
בהמשך דווח כי לגלוסנקמפ פרז יש סיכוי של 2% בלבד לזכות בבחירות הכלליות, ופרשנים פוליטיים העריכו כי קנט צפוי לגרוף 43.6% מקולות הבוחרים.
על כל שני סקרים שהוביל בהם קנט, גלוסנקמפ פרז הובילה רק באחד, אך שניהם היו בטטעות הדגימה.
כנגד רוב התחזיות וההערכות גלוסנקמפ פרז ניצחה בבחירות הכלליות, וניצחונה זכה לתשומת לב לאומית כאחד מההפתעות הגדולות ביותר בבחירות אמצע הכהונה וכ"מיקרוקוסמוס של בחירות האמצע".
קנט הודה בהפסדו ב-21 בדצמבר 2022 לאחר ספירה חוזרת של הקולות.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית בשנת 2016, תמכה גלוסנקמפ בברני סנדרס, מסמלי המחנה הפרוגרסיבי במפלגה הדמוקרטית.
בשנת 2022 לעומת זאת, היא ביססה את התמודדותה לקונגרס כדמוקרטית מתונה ותיארה עצמה כ"תומכת הן בזכויות הפלות והן בזכויות התיקון השני לחוקה".
בראשית ינואר 2023 הושבעה גלוסנקמפ פרז לתפקידה בקונגרס.
באותה שנה נמנתה בין חמישים דמוקרטים שהצביעו בעד החלטת בית הנבחרים להשיב את חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית מסומליה.
מרי דיגנם הייתה ציירת, מורה ומארגנת הזכורה בעיקר כמייסדת והנשיאה הראשונה של (WAAC).
מרי אלה ויליאמס נולדה ב, מערב קנדה.
היא למדה אמנות בבית הספר לאמנות ועיצוב בלונדון, אונטריו.
ב-1886 היא נסעה לניו יורק כדי להמשיך את הכשרתה ב, ואחריה לפריז, צרפת, בסדנת האמן בהנהלת (1850–1916) ולוק-אוליבייה מרסון (1846–1920).
ב-1886 הקימה דיגנם את מועדון האמנות לנשים, שהתפתח מאוחר יותר ל-WAAC.
בתקופות הנשיאות שלה (1887–1913, 1935–1938), דינאם הייתה הכוח המניע מאחורי הפקת להנצחה של קבוט.
זו הייתה ארוחת ערב עם שמונה מנות, 24 אנשים.
הסט צויר על כלי חרס ומייצג נושאים קנדיים, שהוכן על ידי חברי WAAC לציון יום השנה ה-400 לגילוי קנדה של ג'ון קאבוט.
לאחר חזרתה לקנדה ב-1891, היא לימדה בבית ספר לאמנות לנשים בטורונטו, אונטריו ומאוחר יותר ארגנה את האולפנים הראשונים לאמנות של קולג' הנשים של מולטון באוניברסיטת מקמסטר.
בשנת 1898, דיגנם וליידי , אשתו של , ארגנו לחברי הבית והסנאט מנוי של 1,000 דולר לרכישת הסט, שהוצג רשמית לליידי לרגל סיום בעלה את תפקידו כמושל הכללי של קנדה.
מאוחר יותר היא עזרה לארגן את האגודה הבינלאומית של נשים ציירות ופסלות, ובשנת 1900, ייסדה את תערוכת האמנות הבינלאומית הראשונה של כל הנשים, הקוראת לחברי האגודה לאמנות נשים ולאמנות בינלאומית של נשים.
עבודותיה הוצגו ברחבי קנדה וניו יורק, לונדון ופריז.
היא הציגה את עבודתה בארמון האמנויות היפות בתערוכה העולמית הקולומביאנית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
היא מתה ב-6 בספטמבר 1938 בטורונטו, אונטריו.
מרי ג'יין ניויל, באנגלית: Mary Jane Newill (1860–1947) הייתה ציירת, רוקמת, מורה, מאיירת ספרים ומעצבת ויטראז'ים אנגלייה.
היא הייתה קשורה לתנועת האמנויות והאומנות.
ניויל הייתה חברה בקבוצת בירמינגהם, קבוצה לא רשמית של אמנים ואומנות שעבדה בברמינגהם, אנגליה.
מרי ג'יין ניויל נולדה בשרופשייר, אנגליה בשנת 1860. היא למדה בבית הספר לאמנות בברמינגהם בשנות ה-80 וה-90. עמיתיה כללו את צ'ארלס מארץ' גיר, סידני מטיארד והנרי פיין.
היא זכתה במלגת ג'ון סקירו רייט בשנת 1880, ניויל המשיכה את לימודיה בפריז.
היא חזרה לבירמינגהם ונשכרה ללמד רקמה ועיצוב בבית הספר לאמנות בבירמינגהם ב-1892, תפקיד אותו מילאה עד 1919.
בשנת 1893, הוצג הוויטראז' שלה Newill's Babes in the Woods - באגודת התערוכות השנתית של Arts and Crafts בלונדון, זה היה עיצוב הוויטראז' השני של אמנית אישה שהוצג, והראשון של אישה שהפכה מאוחר יותר לאמנית מסחרית מצליחה.
הציור שימש מאוחר יותר את כריסטופר וואל כהמחשה במדריך רב ההשפעה שלו: עבודת זכוכית צבעונית (1905).
הרישומים של ניויל דומים לעבודותיו של המנטור שלה, סלווין אימג'.
"אף שעבודות הוויטראז' שלה לאחר מכן התפתחו בדרכים מעניינות ומקוריות, היא תמיד שמרה על הדים של הפשטות הגרפית של אימג' ברישום."
לניויל היה סטודיו משלה במרכז ברמינגהם עד 1906, בתקופה שבה היו מעט נשים שעבדו במקצוע.היא הייתה מעצבת באגודה לאמנויות שימושיות וחברה בקבוצת בירמינגהם ובאגודה לתערוכות אומנויות ואמנות.
רוב עבודות הוויטראז' שלה הוזמנו ונרכשו עבור מגורים פרטיים.
שתי דוגמאות פומביות ליצירתה הן חלון בקפלת סנט מרי וכנסיית סנט אמברוז באדגבסטון, וחלון בכנסיית וורוקורדין בשרופשייר.
רקמה של ניויל ותלמידיה הוצגה בתערוכה הבינלאומית של 1906 בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד.
כמה מפרויקטי הרקמה שלה הוזמנו עבור כנסיות.
דוגמאות לעבודות רקמה שלה נמצאות באוספים של מוזיאון ויקטוריה ואלברט ושל המוזיאון והגלריה לאמנות ברמינגהם.
מרי ג'ין קריק הייתה דמות מצטיינת בתחום המדע המתמקד בהתמכרות.
מחקרה פרץ דרך לטיפול בהתמכרות לאופיואידים, ותרם להבנה עמוקה של ההתמכרות כמחלת מערכת עצבים עם גורמים גנטיים.
קריק הייתה פרופסור באוניברסיטת רוקפלר ורופאה, היא חקרה ופיתחה טיפולים חדשים, כולל את השימוש במתאדון ובופרנורפין, ותרמה להבנה מעמיקה של ההתמכרות גם לאלכוהול והרואין.
ב- 1964 הצטרפה ד"ר קריק לקבוצת המחקר של פרופסור וינסנט דול באוניברסיטת רוקפלר, הקבוצה יצרה תוכנית במטרה למצוא תרופה להתמכרות להרואין.
תוך כדי מחקרה, ד"ר קריק וצוותה השיגו ממצאים שמכורים קשים להרואין כבר לא מסוגלים להשיג תחושת אופוריה, אך עדיין נוטלים את הסם רק כדי לחוש נורמליים.
ההבחנה הזאת הייתה קריטית להבנת ההתמכרות והתמודדות עימה.
ב-1966, ד"ר קריק המשיכה לפתח טכניקות למדידת הרכיב הפעיל במתדונה בדם ובאיברים אחרים, והשיגה תוצאות שאפשרו לה לבחון את היעילות והבטיחות של התרופה.
עם המחקרים הללו, קריק וצוותה יצרו לטיפול בהתמכרות להרואין ובעקבותיה אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי ב-1973. מתאדון הפך לטיפול ראשון ומרכזי לאנשים הסובלים מהתמכרות להרואין, והיה בשימוש נרחב בקהילה הרפואית והמדעית.
זווית חדשה ורפורמטורית התפשטה בהתמכרות, כשנתפסה כמחלה אורגנית עם אפשרות לטיפול רפואי.
ב- 1975 פרופסור וינסנט דול שינה את תחום המחקר שלו למחקר האלכוהול, ובכך התאפשר לד"ר קריק להמשיך עצמאית את העבודה של על התמכרות לאופיואידים.
היא הייתה מהנשים הראשונות להיות ראש מעבדה באוניברסיטת רוקפלר.
בין התרומות החשובות הרבות שלה לתחום חקר ההתמכרויות, קריק הייתה הראשונה לזהות שימוש בסמים בהזרקה כהתנהגות הסיכון העיקרית השנייה (אחרי מין לא מוגן) להעברת HIV.
קריק גם מילאה תפקיד בפיתוח של האגוניסט החלקי של האופיואידים בופרנורפין כטיפול בהתמכרות לאופיואידים, שאושר לבסוף להתוויה זו בשנת 2002 (והוא גם ברשימת התרופות החיוניות של WHO).
מאוחר יותר היא המשיכה להבהיר את היסודות הגנטיים של הפרעות התמכרות, כולל פולימורפיזמים השולטים בביטוי של קולטני מו וקאפה אופיואידים, כמו גם פולימורפיזמים הקשורים לתגובות דחק לא טיפוסיות התורמות לפגיעות להתמכרות לסמים ולאלכוהול.
אביה היה הבוחן הראשי במשרד הפטנטים של ארצות הברית.
בילדותה חלתה קריק בפוליו מה שהעלה את התעניינותה במדע ורפואה.
ב-1958 סיימה את לימודיה במכללת ווסלי.
ב-1983 כשקיבלה קביעות, הייתה האישה הרביעית לקבל את התואר הזה ברוקפלר.
היא הייתה נשואה לד"ר רוברט שפר, רופא המתמחה בגסטרו ורפואה פנימית, במשך 48 שנים עד מותו ב-22 בפברואר 2018.
מרי דייזי ארנולד הייתה אמנית בוטנית שעבדה עבור מחלקת החקלאות של ארצות הברית (USDA) במשך למעלה משלושים וחמש שנים, וציירה בצבעי מים מגוון רחב של פירות.
היא אחת משלושת האמנים הפוריים ביותר שעבודתם נשמרת כעת באוסף צבעי המים של משרד החקלאות.
ארנולד למדה אמנות בניו יורק והחלה את הקריירה הארוכה שלה ב-USDA בשנת 1904, והפכה לחלק מקבוצה מובחרת של מאיירים שכללה את דבורה גריסקום פאסמור, אמנדה ניוטון, רויאל צ'ארלס סטדמן וג'יי מריון שול.
מעט מאוד ידוע על מרי ארנולד.
בהתייחס לקריירה שלה ב-USDA, ייתכן שהדבר נבע בחלקו מהעובדה שמסמכי המרכז הלאומי של רשומות כוח אדם בסנט לואיס מלפני 1921 הושמדו.
1060 ציורי צבעי המים שציירה ארנולד עבור USDA הם בין 1908 ל-1940. הנושאים של ארנולד כללו זנים רבים של תפוחים, תותים, פירות והדרים, כמו גם פירות אחרים כמו תאנים, פפאיות ואפרסמון.
היא גם עשתה כמה עבודות קשורות כמו הרכבה וצביעה של שקופיות.
ארנולד התגוררה באזור וושינגטון הבירה.
מחוץ לעבודתה ב-USDA, היא ציירה נופים בשמן.
מרי סקוט דימיק הריסון לבית לורד הייתה אשתו השנייה של בנג'מין הריסון, הנשיא ה-23 של ארצות הברית.
היא הייתה צעירה בכמעט 25 שנים מהריסון, והייתה אחייניתה של אשתו הראשונה קרוליין הריסון.
היא נולדה ב-30 באפריל 1858 בהונסדייל, פנסילבניה, בתור מרי סקוט לורד, והייתה בתם של ראסל פרנהאם לורד, המהנדס הראשי של תעלת דלאוור והדסון (שנודעה מאוחר יותר כמסילת דלאוור והדסון), ואשתו אליזבת' מייו סקוט.
ב-22 באוקטובר 1881 היא נישאה לוולטר ארסקין דימיק (4 ביולי 1856 – 14 בינואר 1882), בנו של התובע הכללי של פנסילבניה ואחיו של ראש עיריית סקרנטון לעתיד ג'יי בנג'מין דימיק.
הוא מת שלושה חודשים לאחר נישואיהם, והותיר אותה אלמנה בגיל 23. כאחייניתה של קרוליין הריסון, בשנת 1889 היא עברה לגור בבית הלבן כדי לשמש כעוזרת לגברת הראשונה.
זמן מה לאחר מותה של גברת הריסון ב-1892, הנשיא לשעבר וגברת דימיק התאהבו ובסוף 1895 הודיעו על אירוסיהם.
בגיל 37 היא נישאה לנשיא לשעבר, שהיה בן 62, ב-6 באפריל 1896, בכנסייה האפיסקופלית הפרוטסטנטית של סנט תומאס בניו יורק.
ילדיו הבוגרים של הריסון מנישואיו הראשונים, נחרדים מהחדשות, לא השתתפו בחתונה.
סגן הנשיא של הריסון ומושל ניו יורק, לוי פ.
מורטון, וכמה חברי קבינט לשעבר היו בין שלושת תריסרי האורחים; מזכיר הצי לשעבר , בנג'מין פ.
ללא ירח דבש, הזוג התיישבו באינדיאנפוליס.
יחד, למשפחת הריסון הייתה בת אחת:
היא נולדה באינדיאנפוליס, סיימה את בית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק ב-1919. בשנת 1922 היא נישאה לג'יימס בליין ווקר, נינו של מזכיר המדינה של אביה ג'יימס ג'י בליין.
היא הייתה מייסדת ומוציאה לאור של "סימנים בחדשות", עלון השקעות לנשים.
בתם, מרי ג'יין ווקר, נישאה לניואל גארפילד, נכדו של שר הפנים ג'יימס רודולף גרפילד, ונין של הנשיא ג'יימס גארפילד.
ההריסונים טיילו רבות: לוונצואלה, שם מילא הריסון תפקיד ביישוב סכסוך גבולות, ולוועידת השלום הראשונה בהאג ב-1899. בנג'מין הריסון מת ב-13 במרץ 1901. גברת הריסון חיה אחריו כמעט חצי מאה.
ארדן דייוויס מליק מגלה ש"מרי דימיק הריסון הקימה את בית הזיכרון של בנג'מין הריסון באינדיאנפוליס, אינדיאנה".
בשנת 1901, היא הזמינה את פרדריק ווילסון מאולפני טיפאני ליצור חלון ויטראז' עבור הקהילה הוותיקה של בנג'מין הריסון, הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה.
ב-1 בספטמבר 1914, מרי ובתה אליזבת בת ה-17 חזרו מאירופה עם פרוץ המלחמה על סיפון ה-SS "Ryndam".
היא מתה מאסתמה בניו יורק ב-5 בינואר 1948. היא נקברה באינדיאנפוליס, אינדיאנה, בבית הקברות קראון היל.
מרי ג'יין וסט-אברהרד היא ביולוגית תאורטית אמריקאית שהייתה ממפתחות הטענה כי גמישות פנוטיפית והתפתחותית מילאה תפקיד מפתח בעיצוב האבולוציה של בעלי החיים ובהיווצרות המינים.
היא אנטומולוגית בולטת בעבודתה על ההתנהגות והאבולוציה של צרעות חברתיות.
היא חברה באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
בשנת 2005 נבחרה להיות חברה זרה ב-Accademia dei Lincei האיטלקית.
היא הייתה נשיאה (1991) של החברה לחקר האבולוציה.
היא זכתה בפרס RR Hawkins לשנת 2003 לעבודה מקצועית, עיון או מחקר מצטיין על ספרה Developmental Plasticity and Evolution - גמישות התפתחותית ואבולוציה (618 עמודים).
באותה שנה זכתה בפרס סיואל רייט.
היא נבחרה לאחת מ-21 "החוקרים המובילים של התנהגות בעלי חיים".
היא עוסקת בפרויקטי מחקר ארוכי טווח במכון המחקר הטרופי של סמיתסוניאן וב - Escuela de Biologia באוניברסיטת קוסטה ריקה (Universidad de Costa Rica).
אמה של וסט-אברהרד הייתה מורה בבית ספר יסודי, ואביה - איש עסקים בעיירה קטנה, וכהורים עודדו את סקרנותה.
היא למדה בבית ספר קהילתי פלימות', בפלימות', מישיגן.
בבית הספר התיכון שלה, ההכשרה המדעית שנזכרה בה לטובה "הייתה קורס אנגלית על קריאה וכתיבה ביקורתית, שלימדה ספרנית בית הספר.
שיעור ביולוגיה היה רק חוברת עבודה, אכזבה עצומה עבורי".
היא עשתה את כל התארים שלה באוניברסיטת מישיגן.
היא עשתה תואר ראשון בזואולוגיה ב-1963. היא קיבלה תואר שני שלה מאותו מקום בזואולוגיה ב-1964, ולאחר מכן דוקטורט בזואולוגיה ב-1967. לימד אותה ריצ'רד ד' אלכסנדר והייתה לה עבודה במשרה חלקית במוזיאון שלו לזואולוגיה שלו.
לדבריה, "למדתי את ההתרגשות במחקר בספריות האוניברסיטה שבהן אפילו בוגר תואר ראשון יכול לחקור רעיון מעבר לספרי לימוד ויכול להרגיש כמו חלוץ".
היא התכתבה עם אדוארד א' וילסון על ביצים טרופיות של חרקים, ובילתה בקיץ בוודס הול ובסנטיאגו דה קאלי בקולומביה.
היא עשתה פוסט-דוקטורט (1967–1969) באוניברסיטת הרווארד עם הווארד אוונס.
בעשר השנים הבאות (1969–1979) הייתה עמיתת ביולוגיה באוניברסיטת ואייה (Valle).
בשנת 1973 החלה קשר עם המכון למחקר טרופי של הסמית'סוניאן בקוסטה ריקה והחלה לעבוד בו במשרה מלאה ב-1986.
היא חקרה מדוע צרעות התפתחו ממצב שבו אין בהן הבדלים התנהגותיים והבדלים בהקצאת העבודה מצב שבו הן חולקות קן, למצב שבו הן מינים אאוסוציאליים, כלומר מצב שבו יש הבדלים כאלה, המכונים קאסטות.
את המחקר עשתה באמצעות מחקרים השוואתיים של צרעות טרופיות (Hymenoptera).
היא טענה שמוצאן של נקבות שאינן פוריות בצרעות חברתיות כרוך בהדדיות ולא רק בברירת שארים או במניפולציה הורית.
עבודתה על חרקים חברתיים מילאה תפקיד בפיתוח רעיונותיה על גמישות פנוטיפית.
כפי שהיא מציינת "משם התעניינתי בפנוטיפים אלטרנטיביים - מסלולים ונקודות החלטה חלופיות במהלך הפיתוח, והמשמעות שלהם עבור האבולוציה, במיוחד עבור רמות גבוהות יותר של ארגון, עבור סוגים, ועבור שינוי מאקרו-אבולוציוני ללא סוג."
וסט-אברהרד כתבה מאמצע שנות ה-80 על תפקידם של "פנוטיפים חלופיים", כגון פולימורפיזמים (Polymorphism, רב-צורתיות של פנוטיפים), פוליפנוזמים (Polyphenism, השתנות הפנוטיפים באמצעות השפעות סביבתיות) והיסטוריה של פנוטיפ רגיש למחזור החיים ולתכונות פיזיולוגיות.
מחקר זה הביא לספרה משנת 2003, גמישות התפתחותית ואבולוציה (Developmental Plasticity and Evolution).
היא טוענת שפנוטיפים אלטרנטיביים אלה חשובים מכיוון שהם יכולים להוביל לתכונות חדשות, ולאחר מכן להתבדלות גנטית ולפיכך לספציאציה (התמיינות).
באמצעות פנוטיפים חלופיים, אינדוקציה סביבתית יכולה ליטול את תפקיד ההובלה באבולוציה גנטית.
ספרה הנ"ל הראה כיצד גמישות סביבתית כזו חשובה להבנת התיאוריה הגנטית של האבולוציה.
בטיעונה הסתמכה על דוגמאות רבות, מפרפרים ועד פילים.
וסט-אברהרד הייתה בין המדענים הראשונים שבדקו מחדש את רעיונותיו של צ'ארלס דרווין בספרו מוצא האדם, והברירה ביחס למין, על הברירה המינית.
היא זיהתה את החשיבות שהוא העניק ל"תחרות החברתית על בני זוג" כגורם באבולוציה ובהיווצרות המינים.
היא ציינה כיצד הברירה המינית יכולה לקבע בעלי חיים בדימורפיזמים מיניים, כדי לשמור על מינים נפרדים ברבייה מינית.
כחברה באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, כיהנה שלוש קדנציות בוועדה לזכויות אדם.
היא צוינה כ"פעילה בקידום הקריירה של מדענים צעירים, במיוחד באמריקה הלטינית".
1963. פי בטא קאפה (אוניברסיטת מישיגן)
1965-66. עמיתת רקהם, אוניברסיטת מישיגן
1966. חוקרת בקתדרת אדוארד סי ווקר, אוניברסיטת מישיגן
1968-69. עמיתת מילטון, אוניברסיטת הרווארד
1968. עמיתת מחקר קיץ, שמורת הויק (Huyck)
1982. מדענית אורחת, מוזיאון הזואולוגיה של אוניברסיטת מישיגן
1987. סגנית נשיא, החברה לחקר האבולוציה
1988. חברת האקדמיה הלאומית למדעים, ארצות הברית
1992. נשיאה נבחרת, החברה לחקר האבולוציה
1996. חברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים
2002. חברה זרה באקדמיה הלאומית למדעים של קוסטה ריקה
2003. פרס סיואל רייט, האגודה האמריקנית של חוקרי טבע
2003. פרס הוקינס, איגוד המוציאים לאור האמריקאי (ספר המחקר הטוב ביותר לשנת 2003 (גמישות התפתחותית ואבולוציה))
2004. מרצה בקתדרת המילטון, החברה הבינלאומית לאקולוגיה התנהגותית, ייבסקילה (Jyvaskyla), פינלנד
2005. חברה זרה נבחרת באקדמיה נאציונאל דיי לינצ'י, רומא
2009. עמיתה נבחרת, החברה להתנהגות בעלי חיים
סגנית יו"ר הוועדה לזכויות אדם, האקדמיה הלאומית למדעים ארצות הברית, האקדמיה הלאומית לרפואה, האקדמיה הלאומית למהנדסים
2012. פרס Quest למפעל חיים, החברה להתנהגות בעלי חיים
2014. פרס המילטון, האיגוד הבינלאומי לחקר חרקים חברתיים
מרי בת' פיל היא שחקנית וזמרת אופרה אמריקאית.
ב-1962 ביצעה את הרסיטל הראשון שלה כזמרת סופרן, אחד מתפקידיה הראשונים היה כויולטה באופרה לה טרוויאטה בהפקה של סטודנטים.
ב-1962 זכתה בשתי תחרויות שירה, ב-1965 הופיעה בהפקת האופרה סינדרלה של ג'ואקינו רוסיני, היא ביצעה את תפקידה ב-72 ערים במהלך סיבוב הופעות.
ב-1985 שיחקה את תפקיד אנה בהפקת ברודוויי המחודשת למחזמר המלך ואני.
ב-1992 גילמה מורה בקומדיה הרומנטית "Jersey Girl", ב-1995 גילמה ברמנית בסרט "Jersey Girl" לצד מיה פארו, ב-1998 גילמה את פליס, הגיסה של אוסקר בסרט הזוג המוזר 2, ב-2004 הופיעה בקומדיה נשים מושלמות, ב-2006 הופיעה בסרט המלחמה גיבורי הדגל.
בשנת 2025 השתתפה בסרט האימה "הבית" בתור נורמה.
היא שיחקה את סבתה של ג'ן בסדרת הנעורים דוסון קריק.
מרי וולסטונקראפט הייתה סופרת, עיתונאית ופילוסופית בריטית.
היא פעלה למען זכויות הנשים ונחשבת לתאורטיקנית הפמיניסטית הבריטית הראשונה ולאחת מאמהות הפמיניזם הליברלי וזכויות האדם בכלל .
במהלך הקריירה הקצרה שלה כתבה רומנים, מסות, יומני נסיעות, היסטוריה של המהפכה הצרפתית, ביקורות ספרים, ספר הדרכה וספר לילדים.
וולסטונקראפט ידועה בעיקר בזכות ספרה משנת 1792: "הגנה על זכויות האישה" ("A Vindication of the Rights of Woman") , שנכתב בעקבות ההצהרה למען זכויות האדם וכן בזכות ספרה הגנה על זכויות האדם, שיצא לאור בשנת 1790.
עד לעשורים האחרונים של המאה ה-18, חייה של וולסטונקראפט, שכללו מספר מערכות יחסים בלתי שגרתיות, קיבלו תשומת לב רבה יותר מאשר כתיבתה.
לאחר שתי מערכות יחסים מוכות גורל עם הנרי פוסלי וגילברט אימליי (אבי בתה, פאני אימליי), נישאה וולסטונקראפט לפילוסוף ויליאם גודווין, מאבות התנועה האנרכיסטית.
וולסטונקראפט מתה בגיל 38, עשרה ימים לאחר שילדה את בתה השנייה, והותירה אחריה כמה כתבי יד לא גמורים.
בתה, מרי שלי, התפרסמה כסופרת אף היא, בעיקר בזכות ספרה "פרנקנשטיין".
לאחר מותה של וולסטונקראפט פרסם גודווין בשנת 1798 את זיכרונותיה, בהם חשף את אורח חייה הליברלי, וכך הרס בשגגה את שמה הטוב במהלך מאה השנים הבאות.
כיום נחשבת וולסטונקראפט לאחת ממייסדות הפילוסופיה הפמיניסטית, וכמקור השראה לתנועות הפמיניסטיות שהחלו להופיע בתחילת המאה העשרים.
וולסטונקראפט נולדה בספיטלפילדס (Spitalfields) שבלונדון ב-27 באפריל 1759. היא הייתה השנייה משבעת ילדיהם של אדוארד ג'ון וולסטונקראפט ואליזבט דיקסון.
בתקופת ילדותה, משפחתה הייתה מבוססת מבחינה כלכלית אך המצב הכספי החל להתדרדר לאחר שאביה השקיע את כספו בפרויקטים ספקולטיביים שלא צלחו.
כתוצאה מכך, נאלצה המשפחה לנדוד לעיתים קרובות ממקום מגורים אחד למשנהו.
אביה היה איש אלים שנהג להכות את אשתו כשהיה שיכור.
כנערה נהגה וולסטונקראפט לשכב מאחורי דלת חדר השינה של אימה בתקווה כי תוכל לגונן עליה מפני התקפי הזעם של האב השיכור.
במשך כל חייה, מלאה וולסטונקרפט תפקיד אימהי בחיי אחיותיה, אברינה ואלייזה.
בשנת 1784 שכנעה את אלייזה אחותה, שסבלה כנראה מדיכאון סב לידתי, לעזוב את בעלה ותינוקה.
היא סייעה לה לנטוש את ביתה, ובדרך זו הוכיחה את נכונותה לקרוא תיגר על הנורמות החברתיות שהיו מקובלות באותה עת.
המחיר האישי ששילמה אחותה, היה קשה: היא סבלה מגינוי חברתי שמנע ממנה להינשא שוב, ומחיי עוני.
שתי מערכות יחסים חבריים עיצבו את נעוריה של וולסטונקראפט.
הראשונה הייתה עם ג'יין ארדן בבוורלי.
השתיים נהגו לקרוא ספרים יחדיו והשתתפו בהרצאות שנשא אביה של ארדן, שהיה פילוסוף ומדען.
וולסטונקראפט התענגה על האווירה האינטלקטואלית ששררה בבית המשפחה ויחסיה עם ארדן, הובילו אותה לעיתים למצב בו התנהגותה התאפיינה בסממנים רכושניים כלפיה ובהלך רוח דיכאוני והפכפך שליווה אותה במשך כל חייה.
ביטוי לכך ניתן לראות באחד מהמכתבים ששלחה לחברתה: .
הידידות המשמעותית יותר הייתה עם פאני בלאד, שתרמה על פי עדותה של וולסטונקראפט להרחבת השכלתה.
בשנת 1778 עזבה וולסטונקראפט את ביתה ועבדה כבת לוויה של שרה דוסון, אלמנה שהתגוררה בבאת'.
היא התקשתה להסתדר עם האישה הנרגנת ובספרה "מחשבות על חינוך בנות", שיצא לאור בשנת 1787, התבססה בכתיבתה על חלק מהחוויות שחוותה בעת עבודתה אצל דוסון.
בשנת 1780 סיימה את עבודתה וחזרה לביתה, כדי לטפל באימה הגוססת.
היא עברה להתגורר בבית משפחת בלאד ובמהלך הזמן הגיעה לתובנה כי המשפחה שמרנית בהשקפותיה, בעיקר בכל הקשור לתפקידיהן המסורתיים של הנשים.
עם זאת, הפגינה וולסטונקראפט מסירות ונאמנות לפאני בלאד ולמשפחתה במשך כל חייה.
וולסטונקראפט ופאני בלאד ערכו תוכניות לשכור מקום מגורים משותף ולתמוך זו בזו מבחינה רגשית וכלכלית.
היא, אחיותיה ובלאד הקימו בית ספר בניואינגטון גרין, עבור הקהילה הפרוטסטנטית שפרשה מהכנסייה האנגליקנית.
זמן קצר לאחר מכן, התארסה בלאד ולאחר נישואיה, נסעה עם בעלה יו סקייס לאירופה, בשל מצבה הבריאותי הרופף.
בריאותה של בלאד המשיכה להתדרדר במיוחד לאחר כניסתה להריון.
בשנת 1785 עזבה וולסטונקראפט את בית הספר, על-מנת לסעוד את חברתה, אך ללא הועיל.
מותה של בלאד השפיע רבות על וולסטונקראפט והיווה חלק מהשראתה לכתיבת הרומן הראשון שלה שיצא לאור בשנת 1788 - 'מרי: בדיוני (Mary: A Fiction).
לאחר מותה של פאני בלאד, ולאחר שבית הספר שהקימה כשל, החלה לעבוד כאומנת באירלנד לבנותיה של משפחה אנגלו-אירית בשם קינגסבורו שראו בה מדריכה מעוררת השראה.
מרגרט קינג (אחת מבנות המשפחה) אמרה כי וולסטונקראפט "שחררה אותה מכל האמונות הטפלות שדבקו בה".
חלק מחוויותיה של וולסטונקראפט במהלך שנה זו מצאו ביטוי בספר הילדים היחיד שכתבה בשנת 1788: 'סיפורים מקוריים מחיים אמיתיים' (Original Stories From Real Life).
את תסכוליה מאפשרויות העבודה המוגבלות הפתוחות עבור אשה "מכובדת אך ענייה" תיארה וולסטונקראפט ברהיטות בפרק "מחשבות על חינוך בנות", תחת הכותרת "מצב אומלל של נקבות אופנתית משכילות הנותרות ללא הון".
בתום שנה בתפקיד אומנת, החליטה לפתח קריירה ספרותית.
זו הייתה בחירה קשה, שכן מעט נשים יכלו להתפרנס מכתיבה באותה עת.
ברוח זו כתבה בשנת 1787 לאחותה אברינה כי היא ניסתה להיות האישה "הראשונה מסוג חדש" ("The first of a new genus").
כדי לקדם את שאיפותיה, עברה ללונדון, נעזרה במו"ל הליברלי ג'וזף ג'ונסון ומצאה מקום בו תוכל להתגורר ולעבוד.