tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא החלה את הקריירה שלה בתפקידים אפיזודיים בתוכניות הטלוויזיה: "דגראסי: הדור הבא", "ממלכה" ועוד סדרות.
פורסיית' עשתה את הופעת הבכורה שלה בסרט העלילתי בסרט האימה "Torment" משנת 2013 בבימויו של ג'ורדן בארקר, שם גילמה את התפקיד של מרי ברונסון / קוף קטן
בשנת 2015, פורסיית' שיחקה בתפקיד קפריס באואר בסרט "סיפור אימה של חג המולד" בכיכובו של ויליאם שאטנר.
באותה שנה, פורסיית' הופיעה בשני סרטי הטלוויזיה: "Lead with Your Heart" בתור לייסי ווקר ו"Kingmakers" בתור ג'וליה הנסי.
בשנת 2016 הופיעה פורסיית' בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "הדרך", בה גילמה את התפקיד הראשי של אשלי פילדס.
בשנת 2017, פורסיית' הופיעה בעונה השנייה של סדרת המתח "Channel Zero" לצד איישה די וג'ף וורד, בה שיחקה בתפקיד הראשי של מרגוט סלייטור.
ב-2018 הופיעה בסרט "ילד יפה" בתפקיד דיאן.
בשנת 2018, פורסיית' לוהקה לגלם את התפקיד הראשי של גוון סטריקלנד בסדרת הדרמה המוזיקלית "Rise" בכיכובו של ג'וש רדנור.
באותה שנה, שיחקה את התפקיד הראשי של נטלי בסרט "מבוך האימה" לצד ריין אדוארדס, בקס טיילור-קלאוס וטוני טוד, שיצא לאקרנים ב-28 בספטמבר 2018 על ידי CBS Films ו-Lionsgate.
בשנת 2019, פורסיית' שיחקה את בוורלי בסרט מותחן האימה "אנחנו מזמנים את החושך" בבימויו של מארק מאיירס שהוקרן בבכורה בפסטיבל מאמות ' ב-28 בפברואר 2019 ויצא לאקרנים ב-10 באפריל 2020 על ידי סרטי סאבאן.
פורסיית' כיכבה יחד עם איזבל פורמן בסרט "The Novice" משנת 2021 בבימויו של לורן האדאווי, שם גילמה את התפקיד של ג'יימי בריל.
הסרט העוסק בסטודנטית שמתעקשת להשתלב בקבוצת החתירה של האוניברסיטה, היה הזוכה הגדול בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
ב-2021 שיחקה בסרט CODA בתפקיד גרטי.
פורסיית' שיחקה את דמותה של קארי אסטור וילסון בסדרת הדרמה ההיסטורית "העידן המוזהב".
בשנת 2023, פורסיית' לוהקה לגלם את התפקיד הראשי של לינדה בסדרת הדרמה "אדוארד היקר", המבוססת על הרומן באותו שם מ-2020 של אן נפוליטנו.
שנה סרט תפקיד הערות 2013 Torment מרי ברונסון / קוף קטן 2015 סיפור אימה של חג המולד קפריס באואר 2018 ילד יפה דיאן מבוך האימה נטלי 2019 אנו מזמנים את החושך בוורלי 2021 CODA גרטי The Novice ג'יימי בריל2025לבוש אזרחי (אנ')אמיליTBAWesthamptonאייברי
איימי לין קרלסון היא שחקנית אמריקאית הידועה בתפקידיה כלינדה רייגן בסדרת המשטרה "שוטרים בדם", אלכס טיילור בדרמה "משמרת שלישית", וג'וזי ווטס באופרת הסבון "עולם אחר".
קרלסון נולדה באלמהרסט, מחוז דופייג', אילינוי, ליד שיקגו, וגדלה בגלן אלין, אילינוי, ארצות הברית, בתם של המורים, ברברה ג'יין (הולטמן) ורוברט יוג'ין קרלסון.
היא ממוצא שוודי, עם שורשים בסמולנד.
היא החלה הקריירה שלה בהוליווד כשעבדה כשחקנית רקע בסרט "לוקאס" בכיכובם של צ'רלי שין, קורי היים ווינונה ריידר.
מאוחר יותר היא הלכה בעקבות אחותה הגדולה בטסי למכללת נוקס בגלסבורג, אילינוי.
בזמן לימודיה בקולג', קרלסון הייתה פעילה במחלקה לתיאטרון של המכללה, והופיעה המחזות שונים.
היא גם זכתה לטעימה ראשונה מבימוי כשביימה את המחזה "דודה דן ולימון" של וולאס שון בשנה האחרונה שלה בקולג'.
קרלסון סיימה בהצטיינות תואר בלימודי מזרח אסיה עם ותיאטרון.
לאחר שסיימה את הקולג', עברה קרלסון לשיקגו, שם למדה אימפרוב עם צ'רנה הלפרן ב-Harold ImprovOlympic, ולקחה שיעורי משחק במרכז השחקנים עם ויקטור ד'אלטוריו ואיילין וורבאך.
היא גם הופיעה בהפקות תיאטרון קטנות רבות.
היא גם הופיעה בשלושה פרקים של "The Untouchables" בכיכובם של וויליאם פורסיית' וטום אמנדס כשלוש דמויות שונות.
קרלסון הופיעה גם בשלושה פרקים של "נעדרים" עם דניאל ג'יי טרוואנטי כשלוש דמויות שונות.
ב"נעדרים" היא פגשה את ג'ורג'ה פוקס ולא רק שהן חלקו תאריך יום הולדת, הן הפכו לחברות לכל החיים..
היא גם שיחקה בסרט הטלוויזיה "Legacy of Lies" עם ג'ו מורטון.
קרלסון קיבלה את התפקיד של ג'וזי ווטס ועברה לניו יורק בסוף דצמבר 1993 כדי לעשות את הופעת הבכורה שלה באופרת הסבון "עולם אחר".
במהלך השנה הראשונה שלה, היא נסעה עם וורלד ויז'ן אינטרנשיונל לרואנדה כדי לעבוד על קמפיין מודעות לאחר המלחמה.
היא ניצלה את מעמדה באופרת הסבון כדי לכתוב כמה מאמרים על הסבל ברואנדה.
מאוחר יותר, היא הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית המשנה המצטיינת בסדרת דרמה ב-1998 אבל לאחר שהחוזה שלה הסתיים, היא החליטה שהגיע הזמן להמשיך הלאה.
קרלסון עברה ללוס אנג'לס ב-1998, שם התארחה במספר תוכניות פריים טיים כולל NYPD Blue, היה לה תפקיד חוזר בתוכנית "Get Real" שבה כיכבו אן האת'ווי וג'סי אייזנברג, וצילמה את "אם הקירות היו יכולים לדבר 2" בבימויה של מרתה קולידג'.
זמן קצר לאחר מכן, שיחקה בסדרת הטלוויזיה "פלקון" בתור אשתו של דוני ברסקו, שצולמה בטורונטו.
לאחר מכן חזרה לניו יורק וכיכבה ב"חוק וסדר: מדור מיוחד" וצילמה סרטים עצמאיים.
בין 2000 ל-2003 הופיעה בסדרה "משמרת שלישית" בתור אלכס טיילור.
לאחר שעזבה את "משמרת שלישית", קרלסון המשיFV לככב ב-"Peacemakers", תוכנית בהשראת CSI, שצולמה בוונקובר ומתרחשת בסוף המאה ה-19, בכיכובם של טום ברנג'ר ופיטר או'מירה.
כשהתוכנית לא חודשה, היא עבדה על כמה תוכניות טלוויזיה וסרטים כולל פרק בעונה ה־15 של "חוק וסדר".
דיק וולף החתים אותה ל"חוק וסדר: משפט וצדק", שם היא כיכבה לצד ביבי ניווירת', ג'רי אורבך, קירק אסבדו, פרד תומפסון וסקוט כהן.
קרלסון המשיכה לעבוד על מגוון תפקידי קולנוע וטלוויזיה כגון תפקידי אורח ב-"מחשבות פליליות" ו"פרינג'".ב-2020 היא קיבלה את התפקיד של לינדה רייגן ב"שוטרים בדם".
קרלסון המשיכה בתפקיד לינדה עד העונה השביעית של "שוטרים בדם".
בפרק הבכורה של העונה השמינית, ששודר ב-29 בספטמבר 2017, נחשף שלינדה - שהייתה אחות - מתה בהתרסקות מסוק בעת הסעת חולה.
אחרי "שוטרים בדם" קרלסון הופיעה בתפקידים חוזרים ב-"עולם חדש" וב - "The Village".
היא גם צילמה סרטים עצמאיים.
ממש לפני פרוץ מגפת הקורונה, קרלסון הייתה שותפה לכתיבה, ביימה וכיכבה בסרט קצר, "המכתב", שנכתב בשיתוף סיד באטלר.
היא ליהקה את סקוט כהן, לתפקיד השותף שלה.
עבודתה זכתה בפרס הבמאי והשחקן הטובים ביותר בפסטיבל הוליווד הבינלאומי לסרטי נשים, וכן פרסים בפסטיבל קאן, פסטיבל הסרטים של עמק הדסון ופסטיבל הסרטים האפלות.
במהלך מגפת הקורונה, קרלסון ובן זוגה סיד באטלר יחד עם חברו ללהקה סת' ג'בור (Les Savy Fav, The 8G Band), אשר יחד יוצרים את להקת Office Romance, סיימו והוציאו את אלבומם השני והאלבום הראשון באורך מלא, "Holidays of Love".
בשנת 2021, קרלסון החלה לשחק כחברת צוות ב-"FBI: המבוקשים ביותר", מול חברה והשחקן השותף שלה מ"עולם אחר", ג'וליאן מקמהון.
קרלסון מתגוררת בניו יורק עם בעלה סיד באטלר.
בשנת 2018 הוענק לקרלסון פרס מוחמד עלי לשוויון מגדרי.
בשנת 2021, היא זכתה בפרס הישג בוגרי מכללת נוקס.
"איימי פוסטר" הוא סיפור קצר מאת ג'וזף קונרד שנכתב ב-1901, פורסם לראשונה ב- Illustrated London News (דצמבר 1901), ונאסף ב- Typhoon and Other Stories (1903).
מהגר עני ממרכז אירופה המפליג מהמבורג לאמריקה טובע עם ספינתו מול חופי אנגליה.
תושבי הכפרים הסמוכים, בתחילה לא מודעים לטביעה, ומכאן לאפשרות של ניצולים.
לכן הם רואים בו נווד ומטורף מסוכן.
הוא לא מדבר אנגלית; שפתו הזרה המוזרה מפחידה אותם, והם אינם מציעים לו סיוע.
בסופו של דבר, "יאנקו גוּראל" (כפי ששמו מבוטא באנגלית) מקבל מחסה ועבודה על ידי זקן מוזר מקומי, מר סווָפר.
הוא מסביר שהשם שלו, "יאנקו", משמעותו "יוחנן הקטן" וכי הוא היה תושב ההרים (תושב אזור הרי, גוּראל).
יאנקו מתאהב בעובדת הבית איימי פוסטר, שהייתה אדיבה כלפיו.
למרות חוסר האישור מצד הקהילה, הם מתחתנים.
הזוג גר בקוטג' שמר סווָפר נתן ליאנקו אחרי שהציל את נכדתו.
ליאנקו ולאיימי יש בן שאיימי קוראת לו ג'וני (על שם יוחנן הקטן).
איימי, אישה פשוטה, מוטרדת מהתנהגותו של יאנקו, במיוחד מניסיונותיו ללמד את בנם להתפלל בשפה "מפחידה" שלו.
כמה חודשים מאוחר יותר, יאנקו חולה במחלה קשה ומתחיל להזות בשפתו המקורית בעת הזיית השפעת.
איימי, נבהלת, לוקחת את ילדם ובורחת על חייה.
למחרת, יאנקו מת מאי ספיקת לב.
מתברר שהוא פשוט ביקש במילותיו - מים.
איימי רפאלי (נולדה בשנת 2008) היא מתעמלת אקרובטית ישראלית, סגנית אלופת עולם (גימארייש 2024) וסגנית אלופת אירופה (לוקסמבורג 2025) בתחרות לזוג מעורב בתרגיל הדינמי, סגנית אלופת עולם (גימארייש 2024) בתחרות לזוג מעורב בתרגיל שיווי המשקל, ואלופת אירופה (לוקסמבורג 2025) בתחרות לזוג מעורב בקרב רב.
רפאלי מתאמנת באגודת הפועל "בגין" חולון תחת המאמן אמיר מוזס.
בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2023 זכתה במדליית זהב בתחרות לזוג מעורב בבלגיה, ובמדליות כסף בתחרות לזוג מעורב בפורטוגל ובפולין.
בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2024 זכתה במדליות ארד בתחרות לזוג מעורב בבולגריה ובפורטוגל.
באליפות העולם באקרובטיקה שנערכה בגימארייש שבפורטוגל בספטמבר זכתה בשתי מדליות כסף בתחרות לזוג מעורב יחד עם יונתן פרידמן: בתרגיל שיווי המשקל בתוצאה של 28.610 נקודות, ובתרגיל הדינמי בתוצאה של 28.170 נקודות.
בתרגיל המשולב סיים הזוג במקום חמישי בתוצאה של 28.430 נקודות.
בנוסף, זכתה במדליית ארד קבוצתית.
לוקיוס מוסיוס אַיימִילִיאַנוּס היה רומאי שמילא מספר תפקידים צבאיים ואזרחיים באמצע המאה ה-3. הוא ידוע בעיקר כחומסן שלטון רומאי בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי גליאנוס.
המקורות לקיסר זה כוללים את אוסביוס, תולדות הכנסייה 7.11; קיצור על הקיסרים, 32.4; היסטוריה אוגוסטה, "גליאנוס" 4.1-2, 5.6, 9.1; "שלושים הטיראנים", "חיי איימיליאנוס", 22.1-8, וכן כמה פפירוסים וכתובת אחת.
מוסיוס איימיליאנוס כנראה היה ממוצא איטלקי.
הקריירה שלו בשירות הקיסרי מתועדת עד 18 במאי 247 מתוך כתובת שנמצאה בפיומיצ'ינו.
נראה כי איימיליאנוס שימש סגן מושל פרובינקיה מצרים, האחראי לענייני הכספים, בשנים 256–258, הוא מונה לתפקיד על ידי הקיסר ולריאנוס.
לאחר מכן הועלה על ידי גליאנוס לממונה הקיסרי על מצרים (Praefectus ad Aegyptum) , האחראי הראשי על מצרים האזרחית, המנהלית והצבאית.
בעוד שהדאגה העיקרית של מושל מצרים הייתה להגן על הקציר ואספקת התבואה לאוכלוסיית רומא, הייתה לו אחריות נוספת שכללה את חידוש רדיפת הנוצרים, שהחלה תחת קודמו אורליוס אפיוס סבינוס.
אוסביוס שמר מכתב של הבישוף דיוניסיוס מאלכסנדריה , שבו הבישוף מתעד את משפטו בפני הפרייפקטוס איימיליאנוס על שהצהיר על אמונתו בנצרות, ועל כך הוגלה לקפרו (Cephro) במדבר הלובי.
פפירוס ששרד, המתוארך לשנת 259/260, זוהה כעדות בלתי תלויה למשפט זה.
בעקבות נפילת ולריאנוס בשבי הסאסאני נקלע איימיליאנוס לדילמה של מושלי מחוזות המזרח, אם לקבל את מרות מקריאנוס ובניו, מקריאנוס הצעיר וקוויאטוס בסתיו 260. איימיליאנוס תמך במרד המקריאני נגד גליאנוס (260–261), אולם כעבור מספר חודשים כשלה יוזמת מקריאנוס.
כאשר המקריאנים הובסו, הכריז איימיליאנוס על עצמו כקיסר.
גליאנוס שלח את המצביא שלו אורליוס תאודוטוס למצרים כדי לטפל באיימיליאנוס.
לאחר מאבק קצר, הובס איימיליאנוס (לפני 30 במרץ 262), נתפס ומאוחר יותר חנקו אותו בכלא.
לאחר מכן, ממור (Memor), תומך אפשרי של איימיליאנוס, הוצא להורג.
אַיין ראנד הייתה סופרת ופילוסופית יהודייה-אמריקאית ילידת רוסיה.
נודעה בעיקר בשל ספריה "מרד הנפילים", "אנו החיים" ו"כמעיין המתגבר", ופילוסופיית האובייקטיביזם שהגתה.
היא נולדה בשם אליסה זינובייבנה רוזנבאום , הבכורה משלוש בנות במשפחה יהודית בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית.
אביה, זינובי זכרוביץ' (פרונץ) רוזנבאום היה רוקח מצליח, וראנד הצעירה חשה אליו קרבה אינטלקטואלית והערצה.
אמה, אנה בוריסובנה לבית קפלן, שעבדה לפרנסתה במשרד שידוכים, הייתה בעלת הכשרה ברפואת שיניים.
היא הפסיקה לעבוד כדי לטפל בילדים, אך לא אהבה זאת.
היא ראתה את עצמה כאינטלקטואלית, ושיננה באוזני ראנד הצעירה כי גידול ילדים הוא "חובה שנואה".
בילדותה הייתה בודדה ונטולת חברים.
אמה נהגה לומר לה ולשלוש אחיותיה שמעולם לא רצתה בהן.
כשהתבקשה פעם בבית הספר היסודי לכתוב חיבור על "חדוות הילדוּת", מצאה רק דברי גנאי לתיאור תקופת החיים הזאת וחתמה את החיבור בציטוט מתוך דבריו של הפילוסוף פסקל: "אני מעדיף גיהנום חכם על פני גן עדן טיפש".
מילדות העדיפה ראנד, בניגוד לאחיותיה נטליה ונורה, מגזינים לנערים שהיו רוויים בסיפורי גבורה והרפתקאות.
קירה, שמה של גיבורת הרומן "אנו החיים" שכתבה מאוחר יותר, היא גרסה נשית של "סיירוס", אחד מגיבורי אותם סיפורי מגזינים.
התלהבות גדולה אף יותר עוררו בה סרטי הראינוע, ובמיוחד סרטים הוליוודיים.
כבר בנעוריה הגיעה למסקנה שהיא אתאיסטית ושהיא מעריכה את החשיבה הרציונלית מעל ומעבר לכל מידה אנושית אחרת.
בעקבות המהפכה הקומוניסטית בשנת 1917 הופקעו נכסיו של אביה, ומצבה הכלכלי של משפחת רוזנבאום הידרדר במהירות.
שינוי זה בגורל משפחתה, כמו גם מצבה של רוסיה אחרי המהפכה, עמדו בשורש עוינותה ארוכת השנים לקומוניזם.
משפחת רוזנבאום נמלטה לחצי האי קרים, שבו החזיקו כוחות הלבנים ברוסיה, ונותרה שם עד שנת 1921. מאורעות אלו השפיעו על ראנד הצעירה ובהשפעתם היא הפסיקה להאמין באלוהים.
הנערה שגדלה עד אז מוקפת במשרתים, ראתה בבעתה את ההמונים העטים על הרכוש המשפחתי, והם נראו לה כאספסוף חומס.
לאחר מכן הייתה עדה לתקופה שבה חמישה מיליון איש מתו מרעב בתוך שנתיים.
בזמן שהותה בחצי האי קרים, קראה ראנד לראשונה את ספריו של ויקטור הוגו ואת "סיראנו דה ברז'ראק" של אדמון רוסטאן.
הוגו, במיוחד, הותיר בה רושם בל יימחה, וספריו נחשבו אצלה כל חייה לדגם אידיאלי של כתיבה ספרותית.
כאשר הסתיימה מלחמת האזרחים ברוסיה בניצחונם הסופי של הבולשביקים, שבה משפחת רוזנבאום לסנקט פטרבורג (ששמה שוּנה לפטרוגרד) וראנד החלה ללמוד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת פטרוגרד ומאוחר יותר גם תסריטאות.
במהלך לימודי הפילוסופיה שלה למדה ראנד לראשונה על הפילוסופיה של אפלטון ואריסטו — הראשון הפך למושא תיעוב מתמשך, כאבי תורת הקולקטיביזם, והאחרון היה לפילוסוף היחידי שלו רחשה ראנד הערצה וכבוד.
רושם עמוק עוד יותר, אף כי קצר ימים, הותירה אצלה הפילוסופיה של פרידריך ניטשה ובמיוחד "כה אמר זרתוסטרא" שלו, למרות זאת במספר ראיונות שלה בשנות ה-50 ראנד אמרה שהיא הושפעה אך ורק מאריסטו וכך גם רשמה בספרה מרד הנפילים בהקדמה.
שני אירועים הותירו בראנד רושם מיוחד במהלך שנות לימודיה: הראשון היה ההיתר שניתן לאביה לפתוח מחדש בית מרקחת, במסגרת תוכנית הנא"פ; כעבור שנה, הולאם שוב בית המרקחת, כמו בתי מרקחת אחרים.
ראנד סברה כי העילה היחידה למתן ההיתר מלכתחילה הייתה לאפשר לאנשים כאביה ליצור את ההכנסות שאותן ניתן יהיה לבזוז מאוחר יותר.
אירוע שני היה הטיהורים באוניברסיטה.
בשנה הראשונה ללימודיה פעלו בקמפוס סטודנטים קומוניסטים ואנטי-קומוניסטים.
רוב הסטודנטים נתנו את קולותיהם לאנטי-קומוניסטים.
בשנה השנייה החלו טיהורים, וכל הסטודנטים האנטי-קומוניסטים המוצהרים סולקו מהאוניברסיטה.
עם תום לימודיה בשנת 1924 החלה ראנד לעבוד כמדריכת מטיילים בארמונות הצאר.
זמן קצר אחרי כן, ב-1925, זכתה באשרה לביקור אצל קרובי משפחתה, משפחת פורטנוי, בארצות הברית.
במסיבת הפרידה שלה לחש לה אחד מקרובי משפחתה: "אם ישאלו אותך באמריקה, ספרי להם שרוסיה היא בית קברות אחד גדול, וכולנו גוועים כאן לאיטנו." ראנד הגיעה לארצות הברית בפברואר 1926 וכפי שתכננה מראש החליטה לא לשוב לברית המועצות לעולם.
בתקופה זו אימצה לעצמה שם חדש, איין ראנד (בשם "ראנד" בחרה עוד בהיותה ברוסיה, כקיצור לשמה המקורי).
מקור השם "איין ראנד" שנוי במחלוקת.
לפי הביוגרפיה של ברברה ברנדן, מקור השם "איין" הוא בשמו של סופר פיני שמצא חן בעיני ראנד.
ברנדן טענה כי ההגייה המקורית של השם הייתה אִינָה, אך ראנד העדיפה הגייה המתחרזת עם המילה mine.
לטענה זו לא נמצאו כל סימוכין וקשה לקבלה בהתחשב בכך שברנדן טעתה באשר למקור השם "ראנד" (להלן).
יש הסוברים כי "איין" הוא למעשה עי"ן – האות הראשונה בשם עליזה (שמה ברוסית אליסה), ומדובר אפוא בצורה "ע.
על פי דעה נוספת השם הוא מבוסס על כינוי החיבה שלה בפי אביה שמשמעותו "עיניים בהירות" והגייתו מבוססת על המילה העברית "עין".
באשר למקור שם המשפחה "ראנד" – ברנדן ייחסה אותו לשמה של יצרנית מכונות הכתיבה "רמינגטון ראנד", וטענה כי בבחירת השם החדש ביקשה ראנד למנוע פגיעה במשפחתה אם תתפרסם.
אך בשלהי המאה העשרים התגלה כי סיפור זה חסר בסיס: משפחתה של ראנד ברוסיה מיענה אליה מכתבים תחת שם זה מייד עם בואה לארצות הברית, דבר המעיד על כך שהשם אומץ עוד ברוסיה.
כמו כן, החברות רמינגטון וראנד התאחדו רק בשנת 1927, שנה אחרי המועד שבו בחרה ראנד בשם החדש.
כך או כך, בראיון משנת 1936 סיפרה ראנד כי שם המשפחה הוא בפשטות קיצור של שם המשפחה המקורי שלה (רוזנבאום).
זמן קצר לאחר המעבר לארצות הברית נסעה ראנד להוליווד וניסתה להשתלב בתעשיית הסרטים שם.
עבודה ראשונה קיבלה בזכות היכרות אקראית עם הבמאי ססיל ב.
דה-מיל, שביים אז את הסרט "מלך המלכים".
ראנד שימשה כניצבת בסרט, ואחר־כך קיבלה בהשתדלותו של דה-מיל משרה של תסריטאית זוטרה באולפניו.
על הסט בסרט פגשה ראנד גם שחקן צעיר בשם פרנק אוקונור והתאהבה בו.
השניים נישאו ב-15 באפריל 1929, זמן קצר לפני שפג תוקף אשרת השהייה שלה.
לבני הזוג לא היו ילדים מתוך בחירה.
לאחר שדה-מיל נאלץ לסגור את אולפנו בשנת 1929, נשכרה ראנד כפקידת תיוק במחלקת הלבוש של RKO והפכה לראש המחלקה שנה אחרי כן.
באותה תקופה החלה ראנד לכתוב את הרומן הראשון שלה, "אנו החיים" (במקור, "חתום"), ולאחר שהצליחה למכור אחד מסיפוריה לאולפני יוניברסל נטשה את עבודתה ב-RKO והתמסרה לכתיבה.
הצלחתה המשמעותית הראשונה ככותבת הייתה במחזה "ליל ה-16 בינואר", שהתבסס באופן רופף על סיפור חייו של איל הגפרורים השוודי איוואר קרוגר.
הביקורות על המחזה היו חיוביות ברובן.
המחזה גם הוסרט מאוחר יותר (1941).
ראנד פרסמה את "אנו החיים", שלא זכה להד של ממש.
הספר תיאר, בנימה אוטוביוגרפית בולטת, את קורותיה של קירה, צעירה הנאבקת בעריצות הסובייטית בשנים הראשונות אחרי המהפכה הקומוניסטית, ושני הגברים בחייה – ליאו, אינטלקטואל המתנגד גם הוא למשטר ואנדרי, פעיל בכיר במפלגה הקומוניסטית.
הספר הולל על ידי מבקר הספרות ה.
גרסה מעודכנת באישורה יצאה בשנת 1986.
הנובלה "המנון" שכתבה בשנת 1937 פורסמה רק באנגליה בשנת 1938, ואף היא לא זכתה להצלחה משמעותית.
הספר היה דיסטופיה של חברה טוטליטרית שבה מושלת אידאולוגיה קולקטיביסטית קיצונית, והמילה "אני" אינה קיימת בה.
במקביל המשיכה ראנד לעבוד כתסריטאית.
היא כתבה את התסריט ל"ואז את באת" שהפך לסרט בבימויו של ג'ון פארו (אביה של מיה פארו) ובכיכובו של רוברט קמינגס, ו"מכתבי אהבה" בכיכובם של ג'וזף קוטון וג'ניפר ג'ונס – וריאציה חופשית על "סירנו דה ברז'רק" של רוסטאן.
בשנת 1935 החלה ראנד לכתוב את "כמעיין המתגבר".
הספר פורש את סיפורו של האדריכל הווארד רוארק, הדבק בנחישות בעקרונותיו ומסרב להתפשר על עבודתו ועל ערכיו.
דמותו של רוארק שאבה השראה מסוימת מן האדריכל פרנק לויד רייט.
הספר נדחה על ידי 12 הוצאות ספרים, אך הפך בסופו של דבר להצלחה גדולה, בעיקר בזכות המלצות מפה לאוזן.
בשנת 1949 הפך התסריט שכתבה ראנד ל"כמעיין המתגבר" לסרט בכיכובם של גרי קופר ופטרישה ניל.
הצלחתו העצומה של הספר העניקה לראנד פרסום והכנסות, ואפשרה לה להתמסר באופן בלעדי לכתיבה.
ב-3 בספטמבר 1946 החלה ראנד לעבוד על רומן חדש בשם "השביתה" שלבסוף הפך לספר "מרד הנפילים", שבו ראתה את יצירתה האפית הגדולה.
ראנד עמלה במשך 12 שנים על כתיבת הרומן, החובק 1,168 עמודים במהדורה הראשונה.
במהלך כתיבתו, באוקטובר 1951, עברו ראנד ואוקונור להתגורר במנהטן, הממלאת מקום מרכזי ברומן.
הרומן כלל תכנים מיניים, והוצאות הספרים באותה תקופה חששו להוציאו לאור.
בשנת 1947 העידה ראנד כעדה ידידותית בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית.
עדותה כללה בעיקר ניתוח של הסרט "שירה של רוסיה" משנת 1943. אף שרבים האמינו כי ראנד חשפה שמות של חברי המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית, ובכך הביאה לנידוים, עדותה לא כללה למעשה דבר מלבד הערות ביחס לפער שבין המציאות בברית המועצות לבין התיאור שלה בסרט.
זמן קצר לפני כן, בסוף שנת 1950, קיבלה ראנד מכתב ממעריץ, סטודנט לפסיכולוגיה וקומוניסט לשעבר בן 19 – נתנאל בלומנטל, שמאוחר יותר שינה את שמו לנתניאל ברנדן.
בין השניים נוצר קשר אמיץ, והם חברו לקבוצה שעמה נמנו גם אשתו ברברה ברנדן, אלן גרינספן, ליאונרד פייקוף, הארי ואיליין קלברמן, ג'ואן ואלן בלומנטל ואחרים – כולם קרובי משפחה או מקורבים דרך נישואין לזוג ברנדן.
כך החלה הקבוצה להתגבש סביבה וסביב הפילוסופיה שלה.
ראנד סייעה לברנדן להקים את "מכון נתנאל ברנדן" לקידום הפילוסופיה האובייקטיביסטית שלה, ויחסיה עם הצעיר הפכו לקשר רומנטי ב-1953. הרומן התקיים בידיעתם של בני זוגם ונמשך עד שנת 1958. בני הזוג ברנדן התגרשו, והקשר בין ראנד לצעיר נשמר עוד כעשור.
"מרד הנפילים" (מילולית באנגלית, "אטלס התנער ממשאו") פורסם בשנת 1957 והפך מייד לרב מכר.
הספר בנוי כסיפור תעלומה בלשי המשולב בדיסטופיה, ומציג את מצב העולם אילו פרשו ממנו אילי ההון, התעשייה וההגות.
חלק ניכר מזמנה – למעלה משנתיים – הקדישה ראנד לכתיבת נאומו של ג'ון גאלט בסוף הספר, שבו ראתה את מיצוי תפישותיה הפילוסופיות.
הספר ממשיך להימכר עד היום (2006) במאות אלפי עותקים מדי שנה.
פרסום הספר סימן גם שינוי דרמטי במעמדה של ראנד.
היא הפכה בתוך זמן קצר ממושא הערצה של קומץ מקורבים לדמות המרכזית בליבה של תנועה פילוסופית חדשה, ה"אובייקטיביזם".
מכון נתניאל ברנדן, הרצאות ברחבי ארצות הברית וכתב העת "האובייקטיביסט" – כל אלה סייעו בידה להנחיל את הפילוסופיה שלה בכל רחבי ארצות הברית.
בשנת 1961 פרסמה את ספרה "לאינטלקטואל החדש" שמכיל את החלקים הפילוסופיים ברומנים שלה, ובשנת 1964 פרסמה את "מעלת האנוכיות", שמתאר את האתיקה שלה – אגואיזם רציונלי.
בשנת 1968 נודע לראנד כי ברנדן מנהל רומן עם אישה בשם פטרישיה סקוט.
בתגובה ניתקה באחת את כל קשריה עמו ופרסמה ב"האובייקטיביסט" כתב הוקעה נגדו, בו נדרשו כל חברי התנועה לנתק כל קשר עמו.
בעקבות הקרע בין השניים, ובשל אי יכולתה של ראנד לנהל גוף כה גדול, החלה התנועה האובייקטיביסטית לדעוך.
בשנות השבעים עדיין המשיכה ראנד לקדם את הפילוסופיה שלה, אך בתקופה זו התגלה בריאותיה גידול סרטני, וראנד נאלצה לחדול מהעישון האהוב עליה.
בשנת 1978 החל בעלה פרנק לסבול מהסתיידות עורקים וראנד הקדישה חלק ניכר מזמנה לטיפול בו.
פרנק מת בסוף שנת 1979 וראנד התקשתה לשוב לכתיבה ולפעילות.
בשנת 1981 חידשה את פעילותה והחלה לכתוב תסריט למיני-סדרה טלוויזיונית בעקבות "מרד הנפילים".
זמן קצר לאחר מכן הידרדר מצבה הבריאותי.
על ערש דווי דאגה ראנד לקבוע את הסדרי ההלוויה והקבורה שלה.
היא נפטרה מאי ספיקת לב ב-6 במרץ 1982.
ראנד, שהייתה מעשנת כבדה, עברה ניתוח בשל סרטן ריאות ב-1974, ולאחר אבחנה זו חדלה מהעישון.
עם זאת, היא המשיכה להכחיש שיש הוכחה מוחלטת לקשר בין עישון לסרטן.
ראנד ייחסה חשיבות סמלית לעישון ביצירתה, ובספרה "מרד הנפילים" כתבה: "כאשר אדם חושב, יש נקודה של אש חיה בתודעתו – וראוי שתהיה לו נקודת הבעירה של סיגריה כביטוי האחד שלו".
למרות התנגדותה העקרונית לתוכניות סיוע ממשלתיות ולמדינת הרווחה, בשנותיה האחרונות הסכימה ראנד להירשם לתוכניות הביטוח הלאומי ומדיקר (Medicare) האמריקאיות, תחת שם נישואיה אן אוקונור.
היא עשתה זאת בעצת עורכי דינה והעובדת הסוציאלית אווה פריור, שהסבירה כי ראנד "הגיעה לנקודה בחייה שבה היא עומדת לקבל את הדבר שהיא לא אהבה, שהוא מדיקר וביטוח לאומי".
תומכיה טוענים כי אין בכך סתירה לפילוסופיה שלה, שכן ראנד עצמה כתבה ב-1966 שמי שהתנגד למדינת הרווחה יש לו "זכות ברורה לקבל החזר של כספו שלו".
המטאפיזיקה של איין ראנד מבוססת על האקסיומה לפיה "הקיום קיים".
ראנד דגלה בתפישה כי המציאות, העולם החיצוני, קיים בלי תלות בתודעתו או במשאלות ליבו של הצופה.
עקרון מרכזי נוסף הוא חוק הזהות של אריסטו: "א' הוא א'", כל דבר הוא עצמו.
מתוך חוק הזהות נובע חוק הסתירה: "עלה אינו יכול להיות אבן בעת ובעונה אחת".
בתחום האפיסטמולוגיה ראנד מחזיקה ברעיון לפיו ההיגיון (תבונה) הוא האמצעי היחיד להשגת ידע העומד ברשות האדם.
כשאדם נתקל בדבר שנראה לו סותר או לא הגיוני, עליו לבחון מחדש את הנחות המוצא שלו.
בתחום האתיקה איין ראנד דגלה באנוכיות רציונלית, היא ראתה באדם יצור רציונלי ובחשיבה רציונלית המדריך היחיד לפעולה והדרך היחידה לשפוט ערכים.
כל אדם קיים כמטרת עצמו, והחשיבה הרציונלית היא המעלה הבסיסית שלו.
ערכיו הבסיסיים הם היגיון, מטרה והערכה-עצמית.
האדם אינו אמצעי למטרותיהם של אחרים: הוא צריך לחיות למען עצמו, בלי להקריב אחרים לצרכיו או להקריב את עצמו למען אחרים.
עליו לחתור לטובת האינטרס העצמי הרציונלי שלו, כשאושרו האישי הוא המטרה שלו.
בעיני ראנד הקרבה של משהו בעל ערך מבחינת האדם, למען אדם אחר שהסיוע לו אינה בעלת ערך בעיניו, היא שלילית.
בתחום הפוליטי-חברתי דגלה ראנד בתפישה של לסה פר וראתה בקפיטליזם את השיטה המוסרית היחידה.
לפי ראנד, הזכות היסודית של האדם היא לחייו שלו, וממנה נגזרות הזכות לחירות, קניין, וחתירה לאושר.
תפקיד המדינה הוא להגן על זכויות אלה.
בני אדם מתנהגים כ"סוחרים" המחליפים ערך אחד בערך אחר על־בסיס הסכמה הדדית ולצורך תועלת הדדית.
התפקידים היחידים של ממשלה על פי ראנד הם משטרה, צבא ובתי משפט.
כחלק מתפיסתה של ראנד, הפעלת כוח פיזי מותרת רק נגד מי שיזם את השימוש בו.
ראנד התנגדה לאלטרואיזם, אותה הגדירה כהקרבה של האדם את עצמו למען אחרים.
היא טענה שחברה בריאה אינה צריכה קורבנות.
ראנד ראתה סכנה בכך שחייו של האדם ועמלו יהיו שייכים למדינה, לחברה או לקבוצה שיוכלו לעשות בו כל שימוש שיראו כטובת הקולקטיב.
לאור תפישות אלו הסתייגה ראנד בתוקף ממה שראתה כגישות מיסטיות ואי-רציונליות הממשיכות את התפישות הפלטוניסטיות בתחום האתי, ובמיוחד מהחשיבה ההגליאנית, ההיסטוריציסטית, והדטרמיניסטית שנבעה מתפישות אלו.
ראנד גילתה התנגדות עזה לכל צורה של קולקטיביזם, פשיסטי או סוציאליסטי, ולדחיית מה שהיא מכנה "" (כלכלה בעלת מאפיינים קפיטליסטים וסוציאליסטים במקביל).
ראנד התנגדה לרעיון שהממשלה תבצע רגולציה בכלכלה ותחלק מחדש את העושר.
בתחום הפוליטי, סברה ראנד, באות לידי ביטוי המסקנות הסופיות של הפילוסופיה האי-הרציונלית בהחלפת עקרונות הבסיס האריסטוטליים באלה של האפלטוניזם ושל האידיאליזם.
ההתכחשות לקיום המציאות ולתפישתנו אותה מובילה לדעתה בהכרח לתפישה הגורסת כי יש מהויות – ישויות-על ומטרות-על – החורגות מתחומו של הפרט.
התפישה האי-רציונלית רואה בפרט מסקנה של הכלל ודוגלת בקולקטיביזם המקריב את הפרט למען הישות הכללית.
ספרי הסיפורת של ראנד עוסקים בהתמודדות של גיבורים מוסריים ואינדיבידואליסטים מול חברה דיסטופית.
כתיבתה מתאפיינת בנאומים ארוכים של הפרוטגוניסט המהווים ביטוי של התפיסה הפילוסופית שלה.
הרומנים של ראנד ארוכים, כשמרד הנפילים בן 958 עמודים, כמעיין המתגבר בן 575 עמודים, ואנו החיים בן 439 עמודים.
בספריה, ראנד מרבה לעסוק בנושאים בעלי חשיבות מוסרית וערכית אוניברסלית, ולא בחיי היומיום והשגרה.
הפרוטגוניסטים בספריה מייצגים את מה שראנד תופסת כאדם האידיאלי, ואכן ראנד מספרת שמטרת הכתיבה שלה היא הצגתו של האדם האידיאלי, ולא, כמו שאחרים סוברים, להפיץ את הפילוסופיה שלה.
מוטיב משותף נוסף בכתיבתה הוא ראיית האדם כישות הרואית, רעיון שראנד קוראת לו "פולחן האדם".
ספרי העיון של ראנד מורכבים בעיקר ממאמרים שפורסמו במגזינים האובייקטיביסטים שפרסמה.
ראנד השפיעה על תנועות ורעיונות רבים, בארצות הברית וברחבי העולם.
תורתה, האובייקטיביזם, הופצה ברחבי ארצות הברית, וקנתה לה תומכים רבים.
בשנת 1985 הוקם מכון איין ראנד, שמוקדש ללימוד והפצה של תורתה של ראנד.
ראנד השפיעה במיוחד על התנועה הליברטריאנית בארצות הברית.
דייוויד נולאן, אחד ממייסדי המפלגה הליברטיאנית בארצות הברית, טען ש"אילולי ראנד, התנועה הליברטריאנית לא הייתה קיימת".
ראנד עצמה התנגדה לתנועה הליברטריאנית בטענה שהם מנצלים את רעיונותיה על מנת לקדם אנרכיזם, שגם אליו היא התנגדה.
דמות חשובה נוספת שהושפעה מראנד היא הכלכלן אלן גרינספן, ששימש כראש מועצת הנגידים של הבנק הפדרלי בארצות הברית, אם כי ראנד עצמה התנגדה לקיומו של הבנק המרכזי ותמכה בבנקאות חופשית.
בעקבות המשבר הכלכלי בשנת 2008 חל זינוק חד במכירות של ספרי איין ראנד, ומפגינים רבים בארצות הברית, בפרט מתנועת מסיבת התה נשאו שלטים הקשורים לתורתה.
תחייה זו הובילה גם לביקורת מחודשת מצד השמאל.
מלבד השפעת משנתה הפילוסופית, גם ספריה של ראנד השפיעו רבות על מיליוני אנשים ברחבי העולם.
אמנים וסופרים רבים, ביניהם אירה לווין, טרי גודקיינד, ניל פירט ואחרים, טענו שאהבו את ספריה והושפעו מהם.
ישנן התייחסויות תרבותיות רבות לספריה של ראנד, הכוללות ציטוטים, פרפרזות וסאטירות.
אנשי עסקים וטכנולוגיה רבים הושפעו מרעיונותיה של ראנד, בהם מייסד ויקיפדיה ג'ימי ויילס, המצהיר על עצמו כאובייקטיביסט, אשר אף התייחס לסוגיית האינטרס העצמי לעומת ההתנגשות לכאורה עם בניית ויקיפדיה כשירות חינם.
ג'ון אליסון, המנהל לשעבר של ענקית הבנקאות האמריקאי BB&T, שהתפרסם במכתב חריף אותו שלח לחברי הקונגרס האמריקאי נגד תוכניות החילוץ של הבנקים הכושלים, הוא אחד מתומכי הפילוסופיה של ראנד ומכהן כיום כראש מכון קאטו בוושינגטון.
וכמוהם גם ג'ף בזוס בעלי אמזון, שחקן הקולנוע קלינט איסטווד ורבים נוספים.
היורש החוקי והרוחני של ראנד לאחר מותה הוא לאונרד פיקוף, שירש את הזכויות לספריה וכתב בתקופת חייה ולאחר מכן מספר ספרים אודות הפילוסופיה שלה, והעביר מגוון הרצאות.
הארגון הבולט ביותר העוסק בקידום הפילוסופיה של ראנד הוא Ayn Rand Institute, שהוקם בשנת 1985 על ידי לאונרד פיקוף ואד שניידר ונמצא בקליפורניה.
היחס להגותה של ראנד בעולם האקדמי, לבד מיוצאי דופן בודדים, הוא לעיתים קרובות התעלמות ואף זלזול.
הסיבות ליחס זה הן מורכבות וקשורות להגותה רק בחלקן.
יסוד מובהק אחד להסתייגות מראנד הוא מתקפתה שלה נגד הפילוסופיה המיסטית-אפלטוניסטית, המרקסיזם וההיסטוריציזם.
תפישות אלה (ואלה הנובעות מהן) מרכזיות בתחומי חקר רבים.
ובכיוון ההפוך, הפילוסופיה שלה רואה את ההגיון, על בסיס ראיות החושים, כמוחלט וכתקף עבור כל תחומי החיים, ותפיסתה הפוליטית היא של קפיטליזם בלתי מתפשר.
כל אלה עמדו ועומדות בניגוד לגישות הרווחות והדומיננטיות בתחום החקר האקדמי.
רעיונות אלה של ראנד הותקפו כ"בלתי מוסריים" על־ידי הוגים מרקסיסטים וקולקטיביסטיים, שראו ברווחת הכלל מטרה נעלה מרווחת הפרט.
אחרים, כמו הפילוסוף רוברט נוזיק שדעותיו בתחום הפוליטי היו קרובות לאלה של ראנד, טענו כי הטיעון הבסיסי של ראנד כאן אינו מבוסס.
גם זרמים פילוסופיים אחרים שלא דגלו בגישות מיסטיות או מרקסיסטיות – כמו הפילוסופיה האנליטית שהובילה זרם פילוסופי מרכזי בארצות האנגלו-סקסיות – התייחסו לעצמם כ"פוסט-אריסטוטליים" ודחו את העיסוק בראנד ובהגותה כגישה "מכניסטית" ו"מיושנת".
האקדמיה נרתעה מראנד גם בשל החיבור שבין התפישות המטפיזיות והאפיסטמולוגיות שלה לרעיון החיים הרציונליים ולתפישת האדם כיצור הרואי.
רבים ראו בהתכה בין הרעיונות האלה עניין מלאכותי שהתקיים רק בתורתה.
כיום קיים מחקר באקדמיה בנושא איין ראנד והאובייקטיביזם, בין השאר על ידי חברי Ayn Rand Society ועמיתיהם.
ביקורות שנוגעות לכתיבה של ראנד מתרכזות לרוב בהיותן של הדמויות בספריה חד-ממדיות, מייצגות רעיון אחיד ומחולקות באופן ברור לטובים ולרעים באופן מוחלט.
לפי המבקרים, הגיבורים החיוביים הם תמיד חופשיים, חזקים, עצמאיים, יצרניים, כריזמטיים ובטוחים בעצמם, בעוד הדמויות השליליות מרושעות, בינוניות, חסרות עצמאות, קונפורמיסטיות, וחסרות עמוד שדרה.
איין ראנד רואה את עצמה כשייכת לאסכולה הרומנטית בספרות, שדעכה בראשית המאה ה-20, עשורים לפני שפרסמה את ספריה, והרחיקה עצמה מהמסורות הספרותיות בנות ימיה; היא הגתה תאוריה ספרותית מקורית ושטחה אותה בספרה The Romantic Manifesto.
לכתביה של ראנד הייתה השפעה ניכרת על פוליטיקאים ימנים בישראל, במיוחד בתחום הכלכלי.
ביניהם נמצא גם בנימין נתניהו שהתחיל לקרוא אותה בגיל שש עשרה; חברים ותיקים של נתניהו הצעיר זוכרים את הזדהותו עם הווארד רוארק.
אחרים הם נפתלי בנט, איילת שקד ומשה פייגלין.
ראנד עוררה הד ציבורי בישראל בשנות ה-70, בעיקר בעקבות פריצתו לתודעה של הפילוסוף משה קרוי שהושפע ממנה.
ספרו של קרוי "חיים על פי השכל", שפורש את משנתו ואת פרשנותו לפילוסופיה של ראנד, זכה לפופולריות רבה, ועורר מחלוקת.
בשנות השמונים התפרסם ביטאון אובייקטביסטי "לאינטלקטואל החדש" (כשם אחד מספריה של ראנד), שמו הוסב מאוחר יותר ל"אנכי".
בשנת 2005 הוקם אתר אינטרנט הנושא שם זה והוא "מהווה מרכז לפעילות בנושאי הפילוסופיה של איין ראנד בישראל".
העורך הראשי של המגזין הוא בועז ארד (ארדר).
בחודש אוקטובר 2012 הוקם בישראל "מרכז איין ראנד בישראל ARCI", הפועל כעמותה ומרכז פעילות רעיונית וחינוכית בנושאים הקשורים לספרות ולפילוסופיה של איין ראנד.
המרכז מנהל מספר פרויקטים וביניהם תחרות חיבורים ארצית בעברית בנושאים מתוך הספרים "כמעיין המתגבר" ו"מרד הנפילים" במקביל לתחרות הבינלאומית המתקיימת בארצות הברית, תרגום מאמרי איין ראנד לעברית ולערבית, ואירוח מרצים וחוקרים אקדמאים מישראל ומארצות הברית העוסקים בפילוסופיה של איין ראנד.
מרכז איין ראנד בשיתוף עם TheMarker ו-Deloitte מעניקים כל שנה מאז 2016 את ה-Atlas Award לחברת הסטארטאפ הישראלית הטובה ביותר.
מאנגלית: שושנה עין-גד, ערך: אברהם בירמן, מ.
מאנגלית: שרון פרמינגר, אנכי, תל אביב, 2022.
מאנגלית: יעל טולדנו, זמורה ביתן, תל אביב, תשמ"ז 1987.
מאנגלית: יעל טולדנו, אנכי, תל אביב, ה'תש"ף 2019, איורים: סנדרה ג' שו.
מאנגלית: אינגה מיכאלי, כנרת, זמורה-ביתן, תשע"ב 2012.
מאנגלית: יצחק אברהמי, הוצאת ש.
מאנגלית: יעל סלע-שפירו, כנרת, זמורה-ביתן, תשע"ב 2012.
ספרי עיון שלא תורגמו לעברית
שפת אַיְנוּ (アイヌ イタク אַיְנוּ אִיטַק; ביפנית: アイヌ語) היא שפתם של בני האיינו, קבוצה אתנית שמרכזה בחלק הצפוני של האי הוקאידו שביפן.
שפת האיינו נחשבת כיום לשפה בסכנת הכחדה.
בעבר דיברו בשפה זו באיים הקוריליים (כיום ברוסיה), בחלקו הצפוני של האי הונשו, ובחלקו הדרומי של האי סחלין (קאראפוּטוֹ; כיום ברוסיה).
שפת האיינו נחשבת לשפה ייחודית שאין לה קשר לאף שפה אחרת, על אף שלשפה זו מאפיינים טיפולוגיים הדומים ליפנית.
לעיתים נוהגים לשייכה לקבוצת השפות הפליאו-סיביריות, אך למעשה מונח זה מתאר קבוצת שפות קטנות שאין ביניהן קשר, וישנה השערה כי התקיימו בסיביר לפני הגעת השפות הטורקיות והטונגוסיות; וכי אין הן מהוות משפחת שפות על פי הגדרתה.
ישנם בלשנים כדוגמת שיצ'רו מוריאמה, שקושרים בשנים האחרונות את שפת האיינו לשפות האוסטרונזיות, הן על פי אוצר המילים והן באמצעות הדמיון בין התרבויות.
איינו יצאה משימוש נרחב בשנות ה-20 של המאה ה-20 וכיום היא שפה בתהליך הכחדה.
בעיר ניבוּטני (חלק ממחוז ביראטורי באי הוקאידו), בה מתגוררים רבים ששפת האיינו היא שפת אמם, יש כ-100 איש הדוברים את השפה, מתוכם 15 בלבד משתמשים בשפה בחיי יום־יום (נכון לסוף שנות ה-80 של המאה ה-20).
בכל הוקאידו יש כ-1,000 איש הדוברים את השפה, כולם בני יותר מ-30 (עם מעט יוצאים מן הכלל).
לאחרונה, יש גידול במספר הלומדים את שפת האיינו כשפה שנייה, במיוחד בהוקאידו, הודות למאמציו של פעיל האיינו וחבר הדיאט (הפרלמנט היפני) לשעבר שיגרוּ קיאנו (מת במאי 2006) שדיבר את שפת האיינו כשפת אם.
ההברות הן מהצורה עיצור-תנועה-(עיצור) וקיימים מספר אשכולות עיצורים.
+פונמות באיינו סדקי וילוני חכי מכתשי דו־שפתי אפיnm סותם k t p מחוכך ʦ חוכך h s מקורבwj מקישɾ
הסותמים והמחוככים עשויים להפוך קוליים בין תנועות/לאחר אפיים, הצרוף /ti/ מבוטא [ʧi] ו-/s/ הופך [ʃ] לפני /i/ ובסוף הברה.
קיימים אף הבדלים בין ניבים.
בניב סחאלין העיצורים /p, t, k, r/ הופכים ל-/h/ בסוף הברה.
השפה איננה טונאלית אך יש בה מערכת של גובה-הטעמה כמו ביפנית, הווה אומר, גובה הצליל נקבע על פי ההטעמה של מילה; במילים עם מוספיות גזע המילה מקבל צליל גבוה, או לחלופין מקבלת ההברה הראשונה את הצליל הגבוה על ההברה הראשונה אם היא סגורה או שיש בה דיפתונג.
בכל המלים האחרות ההברה השנייה היא זו שמקבלת את הצליל הגבוה.
מבנה המשפט הבסיסי הוא נושא-מושא-נשוא (כמו בקוריאנית ויפנית).
מילות היחס סופיות, כלומר מצטרפות אחרי שם העצם (כמו בסינית).
הנושא והמושא מסומנים בדרך כלל על ידי מילות יחס סופיות (כמו ביפנית).
שמות עצם יכולים להיות משורשרים ולשייך זה את זה (בדומה לסמיכות בעברית), וראש הצירוף השמני מופיע בסוף (כמו בסינית).
פועל יכול להיות רק פועל עומד או פועל יוצא, אך לא שניהם.
פעלים עוברים תהליכי גזירה על ידי הדבקת מוספיות.
רשמית, שפת האיינו נכתבת בגרסה מותאמת של הכתב היפנית הקטקאנה.
קיים גם כתב המבוסס על האלפבית הלטיני.
העיתון "Ainu Times" משתמש בשניהם.
טווח התווים 31FF-31F0 (תוספות פונטיות לקטקאנה) של התקן יוניקוד כולל תווי קטקאנה שנועדו בעיקר עבור שפת האיינו.
תווי הקטקאנה עבור עיצורים סופיים אינם מופיעים ביפנית, אך מצויים בשימוש בשפת האיינו.
לבני האיינו ישנה מסורת עשירה של סיפורי גבורה העוברים בעל פה בין הדורות הקרויים "יוקאר", בסיפורים אלה קיימות כמה צורות לשון ודקדוק מיושנות.
איינדהובן נגד השעון קבוצתי (Team time trail Eindnovhen) הוא מרוץ אופניים חד-יומי שהתקיים במשך שלוש שנים כחלק מסבב הפרו טור הנערך באיינדהובן שבהולנד בחודש יוני.
המרוץ הראשון נערך ב-2005 והאחרון ב-2007.
המרוץ הוא מרוץ נגד השעון קבוצתי: כל קבוצה מוזנקת חמש דקות אחת מהשנייה והזמן נמדד רק כאשר מגיעים לסיום חמישה רוכבים לפחות.
בתחרות משתתפות 22 קבוצות (20 קבוצות פרו טור ועוד שתי קבוצות שהוזמנו על ידי מארגני התחרות).
כל קבוצה כוללת שמונה רוכבים בניגוד לקבוצות בנות תשעה רוכבים המשתתפות בגרנד טורס, אשר גם בהם נערך לעיתים קטע של רכיבה קבוצתית נגד השעון.
הרוכבים רוכבים במסלול יחסית שטוח של 45-50 קילומטר.
חלקו הראשון של המסלול הוא יחסית טכני ובעל מספר פניות כאשר אחת מהפניות היא פניית פרסה.
בשנת 2008 הודיעה העיר איינדהובן על הסרת מעורבותה במרוץ וכתוצאה מכך, לא נערך המרוץ ב-2008. ה-UCI (איגוד האופניים הבינלאומי) הודיע כי המרוץ ימשיך אך במקום ובמתכונת חדשים.
אַיְינוּ (Ainu, ביפנית: アイヌ) הם קבוצה אתנית ילידית.
מקורם באי הוקאידו ובצפון האי הונשו ביפן, באיי הקוריליים, בחלקים מסחלין ובשליש הדרומי של חצי האי קמצ'טקה.
החל מהמאה ה-18 או עוד לפני כן, הם נושלו משטחי מחייתם ואולצו ללמוד בבתי ספר יפנים ולהיטמע בעם היפני.
בראשית המאה ה-21 נותרו אנשי איינו בודדים, בעלי מראה האיינו ודוברי השפה.
משמעותה של המילה "איינו" היא "אדם" בשפת האיינו.
אמישי (Emishi), אזו או יזו (Ezo, Yezo, ביפנית: 蝦夷) הם המונחים היפניים, ואוטארי (Utari, ביפנית ウタリ), שמשמעותו "חבר" בשפת האיינו, הוא מונח מקובל היום על רבים מחברי הקבוצה.
ככל הנראה, יש בין 150,000 ל-200,000 אנשים שמוצאם מבני איינו, אך המספר המדויק אינו ידוע מכיוון שרבים מהם מסתירים את מוצאם או אינם יודעים אותו לאחר שהוסתר מהם, כדי להגן על עצמם מפני אפליה על בסיס גזעי.
במאה ה-21 החל ביפן קמפיין להחיות את שפת האיינו.
מחקרים משערים שתרבות האיינו נוצרה משילוב בין תרבות ה- ותרבות ה-, שתיהן צאצאיות ישירות של תרבות ג'ומון.
כל התרבויות האלו קדמו להתיישבות היפנית ונכבשו על ידי היפנים בראשית המאה התשיעית.
בשנת 1264 האיינו פלשו לארצם של בני ה- באי סחלין.
הדבר הוביל למלחמה בין בני האיינו לסינים.
האיינו יצרו חברת ציידים-לקטים, והצליחו לשרוד בעיקר בזכות ציד ודיג.
דתם המקורית התבססה על תופעות טבע.
בתקופת מורומאצ'י (1336–1573) העימות בין היפנים הפולשים לבין האיינו, התושבים המקוריים, התאפיין במלחמות ומרידות.
בתקופת אדו (1601–1868) האיינו, ששלטו באי הצפוני, הידוע כיום כהוקאידו, נעשו מעורבים במסחר מול היפנים, ששלטו בדרום האי.
הממשל היפני העניק לשבט היפני מצומאה זכויות בלעדיות למסחר עם בני האיינו.
בהמשך המסחר הותר גם ליתר השבטים היפנים.
בתקופה זו האיינו החלו להיות תלויים מאוד במסחר עם היפנים.
מגפות שונות פגעו בבני האיינו, ביניהן אבעבועות שחורות.
הרחבת המסחר בין האיינו לבין היפנים הגדילה את ההבנה ההדדית, אך גם את החיכוכים ואף מרידות מצד האיינו.
המרידה הגדולה של בני האיינו בשלטון המרכזי היפני מכונה Shakushain's revolt והתרחשה בשנים 1669–1672. קרב נוסף התרחש בשנת 1789.
איימן טאהא היה פעיל חמאס פוליטי בכיר שהתגורר במחנה הפליטים אל-בורייג' ברצועת עזה.
עד שנת 2014 שימש אחד מהדוברים הרשמיים של חמאס, ונחשב כעתודה להנהגה הבכירה של התנועה.
נהרג במבצע צוק איתן, אם כי לא ברור אם הוא הוצא להורג על ידי אנשי חמאס או נהרג בתקיפה אווירית של ישראל.
טאהא היה בנו של השייח' מוחמד טאהא, דרשן ואיש דת קיצוני, ממייסדי חמאס.
לנוכח ייחוסו המשפחתי, גדל איימן בקרבת כמה ממייסדי תנועת החמאס, ובפרט מנהיג החמאס השייח' אחמד יאסין.
באמצע שנות התשעים, כסטודנט באוניברסיטה האסלאמית בעזה, עמד איימן בראש אגודת הסטודנטים ובראש התא הסטודנטיאלי האסלאמי של החמאס.
בתחילת מרץ 2003 ערך צה"ל מבצע אשר בסופו עצר את איימן טאהא בביתו, במחנה הפליטים אל-בורייג', יחד עם אביו ואחיו.
זאת, על רקע מעורבות בני המשפחה בפעילות מטעם חמאס.
בשנת 2006, לאחר כשלוש שנות מעצר, שוחרר איימן טאהא מכלאו ושב לרצועת עזה, שם שולב מיד בהנהגה המדינית של החמאס.
כדובר, הוא הרבה להתראיין לכלי התקשורת הערביים והזרים ולייצג את עמדות הארגון.
בנוסף לתפקידו כדובר, היה טאהא אמון על התיאום בין הנהגת החמאס ברצועת עזה לבין הנהגת החמאס בחו"ל.
בתחילת שנת 2009, במהלך מבצע עופרת יצוקה במסגרתו צה"ל נלחם בחמאס ברצועת עזה, יצא איימן טאהא למצרים, על מנת לייצג את החמאס במשא ומתן על הפסקת אש אפשרית.
בעיצומו של המשא-ומתן בין חמאס לבין מצרים, בנוגע למתווה הרגיעה מול ישראל, המצרים עיכבו את איימן טאהא לחקירה, לאחר שנתפס במעבר רפיח כאשר ברשותו מעל 11 מיליון דולר במזומן, אותם ניסה להבריח לרצועה.
בחודש פברואר 2014 נעצר טאהא על ידי מנגנוני הביטחון של חמאס, ונחקר באשמת מעילה רחבת היקף בכספי הארגון וניצול מיני של קטינה.
כמו כן נחשד בריגול לטובת מצרים.
מעצרו זכה לתהודה רחבה, לנוכח מעמדו הבכיר בארגון והחלטת החמאס שלא לטייח את המקרה.
טאהא שוחרר ממעצרו בעקבות בקשות ממצרים, אם כי עלו חשדות לפיהם הפך במצרים לסוכן של המודיעין המצרי.
ב-7 באוגוסט 2014 דיווחו גורמים פלסטינים כי טאהא הוצא להורג ליד בית החולים שיפא.
המעשה הובן על ידי משקיפים כמסר מצד החמאס כלפי המודיעין המצרי, ששימש באותם ימים כמתווך בין ישראל לחמאס.
החמאס הכחיש וטען שטאהא נהרג בהפצצה ישראלית מספר ימים מוקדם יותר.
במהלך מבצע צוק איתן (יולי 2014), הוזכר שמו של טאהא בתקשורת הישראלית כדוגמה לבכירי החמאס אשר נהגו בשחיתות ו-"עשו לביתם" תוך שימוש בכספי התנועה.
נטען כי טאהא רכש לו ולמשפחתו וילה יוקרתית בעיר עזה, בעלות של מאות אלפי דולרים.
כמו כן נטען כי במהלך שהותו במצרים, סייע טאהא לבכירי חמאס מרצועת עזה אשר רצו להשקיע כספים במיזמים במצרים.
איינדהובן (בהולנדית: Eindhoven , אֵיינטהוֹבֶה) היא רשות מקומית ועיר במחוז צפון בראבנט שבדרום הולנד.
איינדהובן ממוקמת במפגש נהר דומל עם נחל גנדר.
בעיר מתגוררים כ-440,000 תושבים ובמטרופולין של העיר (הכולל גם את העיר הלמונד) מתגוררים כ-775,000 תושבים.
העיר איינדהובן עצמה היא חלק מהמטרופולין ברבאנטסה סטדנריי, שבו מתגוררים למעלה מ-2 מיליון תושבים.
העיר ידועה בעיקר בזכות יצרנית הרכב דאף, חברת הטכנולוגיה פיליפס ומועדון הכדורגל פ.ס.וו.
השם איינדהובן הוא הלחם בסיסים המתקבל משתי המילים הבאות; eind – סוף או אחרון (בדומה ל-end באנגלית), ו-hove יחידת שטח קדומה שגודלה נאמד בכ-140 דונם.
Eind משמש כסופית נפוצה באזורים רבים בהולנד, ובשמות רחובות, אך לעיתים נדירות כתחילית.
האטימולוגיה של הצירוף איינדהובן אינה ברורה גם בהולנדית, וקיימות השערות שונות בנושא.
ההיסטוריה הכתובה של איינדהובן מתחילה בשנת 1232, כשהדוכס הנרי הראשון של בראבנט העניק לאנדהובן, אז עיירה קטנה, זכויות של עיר.
אותה תקופה היו בעיירה כ-170 משפחות הסגורות בתוך סוללה, ומחוצה לה נבנתה טירה קטנה ששימשה לתצפית והגנה.
במהלך השנים העיר גדלה כתוצאה מריבוי טבעי והגירה פנימית, והותר לה לנהל מסחר ואורח חיים עצמאי.
מתוך כך חלה עלייה באיכות החיים, וחקלאים מערים סמוכות פקדו את השוק המקומי, מתוקף היותה על ציר מסחר ראשי שקישר בין הולנד ללייז'.
בשנת 1388 חומות העיר חוזקו, ומספר עשורים לאחר מכן הוקמה טירה נוספת.
בשנת 1486 העיר נשדדה ונשרפה על ידי חיילים מחלדרלנד.
השיקום הסתיים ב-1502, כשאז את העיר הקיפה סוללת הגנה גדולה יותר וטירה נוספת.
ב-1543 נפלה העיר שוב, הפעם כתוצאה מהזנחות נשנות של מערך ההגנה שנגרמו מהעוני ששרר באותה תקופה, ומהצורך של תושביה להבטיח את פרנסתם.
ב-1554 שרפה גדולה כילתה כ-75% מהבתים, אולם העיר שוקמה בשלישית בעזרתו של וילם השתקן.
העיר לא ידעה הרבה נחת, כאשר במהלך המרד ההולנדי עברה העיר מידיהם של שליטים הולנדים וספרדים מספר פעמים.
ב-1583 העיר נכבשה סופית על ידי חיילים ספרדים וחומותיה הוחרבו.
איינדהובן לא סופחה להולנד עד שנת 1629.
במהלך המהפכה הצרפתית איינדהובן סבלה מפלישות רבות של כוחות עוינים, ובמשך המאות הבאות נשתמרה כעיר קטנה עד בוא המהפכה התעשייתית.
בתחילת המאה ה-19 נרשמה עלייה גדולה בכל תחומי החיים בעיר.
החלה בנייה מאסיבית של תעלות, כבישים ומסילות וב-1843 חוברה העיר עם טילברך שמצפון לה, ואנטוורפן שמדרום.
התעשייה סבבה סביב טבק וטקסטיל וכוחה עלה בד בבד עם עליית ענקית החשמל והאלקטרוניקה, חברת פיליפס.
ב-1920 אוחדה העיר עם חמש עיירות נוספות בניסיון לנהל ולהסדיר את כמות האוכלוסייה המהגרת שנתווספה עם השנים.
למעט מספר שינויים בעיר, והתווספות שני מחוזות נוספים, העיר נשארה מאז ועד היום ללא שינויים מהותיים.
מלחמת העולם השנייה והמאה ה-21
במהלך כיבוש ארצות השפלה במאי 1940 נכבשה הולנד ואיתה גם העיר איינדהובן.
במשך 3 שנים ויותר הייתה העיר תחת שלטון גרמני.
בספטמבר 1944 במהלך מבצע מרקט גארדן שוחררה איינדהובן על ידי כוחות מהדיוויזיות המוצנחות של בעלות הברית.
אולם, הכוחות המוטסים לא היו מוכנים להילחם כנגד הכוחות המשוריינים שהיו באזור ונסוגו באבדות כבדות.
איינדהובן שבה ונתפסה על ידי הגרמנים.
היא שוחררה באופן סופי רק עם התקדמות הכוחות הקרקעיים לעבר גרמניה בשלב מאוחר יותר.
שיקום העיר שבא בעקבות נזקי המלחמה, השאיר מעט מאוד סימני היכר מעברה, וממילא הרבה ממורשתה ההיסטורית הושמדה כליל.
בשנות ה-70, ה-80 וה-90 גדלה העיר משמעותית בשל תהליך עיור, הגירה נוספת אל מרכזה ובניית מאות בתים וחוות מערבית לעיר.
איינדהובן התאוששה מהמלחמה ולצד פיליפס הגיעו חברות טכנולוגיות נוספות.
בשנות ה-80 חברת פיליפס הייתה אחד המפעלים המובילים בעולם, וכמעט כולם באיינדהובן היו תלויים בה, אולם בסוף שנות ה-90 נכון לעיר משבר חדש.
חברת DAF ששכנה בה פשטה את הרגל ופיליפס העבירו את המטה שלהם לאמסטרדם.
אחד מכל שלושה אנשים בעיר נותר בלי עבודה.
איינדהובן התאוששה ועברה מהפך מעיר פוסט-תעשייתית כושלת למובילה עולמית בטכנולוגיה ולעיר השלישית בהולנד מבחינה כלכלית.
את המפעלים שנסגרו ועמדו ריקים במשך שנים, הסבו פרנסי העיר ויזמים פרטיים למתחמים של עיצוב, בילוי וקולינריה, ובכך שימרו את המורשת התעשייתית של העיר.
בעשור הראשון של המאה ה-21, איינדהובן תפסה את מקומה כבירה לעיצוב תעשייתי בהולנד בכל שנה בחודש אוקטובר נערך בה שבוע העיצוב ההולנדי.
מוזיאון פיליפס - מוזיאון פיליפס מתעד את התפתחות מוצרי החשמל והאלקטרוניקה של פיליפס לאורך השנים.
מוזיאון ואן אבה - מוזיאון לאמנות מודרנית ועכשווית.
שבוע העיצוב ההולנדי - אירוע העיצוב הגדול באירופה הצפונית, המתקיים מדי שנה באיינדהובן בחודש אוקטובר.
האירוע נמשך תשעה ימים, מציגים בו אלפי מעצבים מקומיים ומגיעים אליו מאות אלפי מבקרים מדי שנה.
פסטיבל גלואו (Glow) - פסטיבל המוקדש לאמנות ולעיצוב תאורה, המתקיים באיינדהובן מדי שנה בחודש נובמבר.
איינה הוא מנוע חיפוש הנמצא בבעלות חברת איינה.
מנוע החיפוש של איינה החל לפעול בשנת 1997 עם משרד ראשי אחד שהיה בלבנון.
לאתר משתמשים מכל רחבי המזרח התיכון וצפון אפריקה, ונכון לשנת 2009 נוספו למערכת האתר משרדים בארצות הברית ובדובאי.
דף הבית של איינה מעוצב בפשטות ומורכב מהלוגו של איינה, תיבת החיפוש וכותרות אקטואליות.
איימן סיכסק הוא סופר, מבקר ספרות ופובליציסט ערבי-ישראלי, הכותב בעברית.
זכה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017.
סיכסק נולד למשפחה מוסלמית ביפו, שם הוא מתגורר כיום.
הוא השלים תואר ראשון בחוגים לספרות אנגלית וספרות כללית והשוואתית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הסיפור הראשון שלו ראה אור בגיל 18, במוסף "סופשבוע" של "מעריב".
כשנה לאחר מכן פרסם סיפור קצר נוסף במסגרת תחרות הסיפור הקצר של "הארץ", והחל לפרסם סדרת סיפורים קצרים בשם "יפו תל אביב" במוסף "תרבות וספרות" בעיתון.
סיפורי הסדרה היוו בסיס לרומן הביכורים שלו, "אל יפו", שיצא לאור בשנת 2010. "אל יפו" תורגם לשפה הגרמנית בשנת 2012, ולערבית בשנת 2014.
בשנים 2007–2010 נמנה סיכסק עם מבקרי הספרות הקבועים של מוסף "ספרים" ב"הארץ".
קודם לכן פרסם ביקורות ספרות במדור התרבות של אתר האינטרנט ynet.
הוא כותב מאמרים פובליציסטיים ב"ידיעות אחרונות".
סיפורים קצרים, שירים ומאמרים נוספים של סיכסק ראו אור בכתב העת "אלכסון"; בחוברת "שער לשירה חדשה 2004" של הליקון; ברבעון "קשת החדשה"; ברבעון היהודי-ערבי "דו-עט"; ובכתב העת "מעין".
השתתף גם כעורך-שותף באסופת השירים "אל תגידו בגת: הנכבה הפלסטינית בשירה העברית, 1948–1958", בעריכת חנן חבר.
זכה במלגה לעידוד היצירה הישראלית במסגרת מלגת פרדס של הספרייה הלאומית בירושלים לשנת 2013/2014.
מפברואר 2017 מפרסם סיכסק ביקורת טלוויזיה באתר וואלה!
בריאיון שהתפרסם במוסף "7 לילות" של "ידיעות אחרונות" ב-3 ביוני 2016 יצא מהארון כהומוסקסואל.
איימן אחמד עבדאללה נ֫וֹפַל , או בכינויו אבו אחמד היה טרוריסט פלסטיני, מראשי הזרוע הצבאית של החמאס.
נופל נשא מספר תפקידים בחמאס בתקופות שונות: מפקד חטיבת מחנות המרכז של רצועת עזה, חבר במועצה הצבאית הכללית של חמאס, וראש המודיעין של הארגון.
בתפקידו כראש המודיעין קבע גם את יעדי הירי הרקטי של חמאס.
היה כלוא בישראל ובכלאי הרשות הפלסטינית בשנות ה-90.
נהרג בסיכול ממוקד בידי ישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל.
נופל נולד ב-13 במאי 1974 במחנה אל-בורייג', והצטרף לגדודי עז א-דין אל קסאם בשנותיו הראשונות של הארגון.
לאורך השנים התקדם בדרגות, ושימש בתפקידים צבאיים משמעותיים בחמאס, כולל בתפקיד ניהול חדר המבצעים הפלסטיני המשותף.
הוא נחשב למי שהוביל את הפעולות הצבאיות של הארגון בשתי האינתיפאדות (ב-1987 וב-2000).
נופל נעצר בפעם הראשונה בשנת 1991 על ידי ישראל, אך שוחרר מאוחר יותר.
הוא נעצר שוב על ידי הרשות הפלסטינית בשנת 1997. נחשב לאחד מהשותפים בתכנון חטיפת גלעד שליט ב-2006.
נופל היה אחראי לפיצוץ גדר הגבול בין רצועת עזה לסיני בשנת 2008, אז תפקידו היה מפקד שטח באזור מחנות המרכז.
הוא נעצר במצרים באותה שנה ונכלא.
בפברואר 2009 נשא אבו עוביידה נאום הקורא לשחרורו מהכלא.
בתחילת שנת 2011, במסגרת אירועי "יום הזעם" ברח מהכלא המצרי וחזר לרצועת עזה, ביחד עם פלסטינים נוספים.
ב-2012, לאחר הריגת אחמד ג'עברי במבצע עמוד ענן, נחשב נופל לאחד מהמועמדים הפוטנציאלים להחליפו, לצד אחמד ע'נדור, עימאד עקל, ומוחמד אבו שמאלה.
נופל נחשב למקורב למוחמד דף.
במהלך מבצע צוק איתן ב-2014 נכלל נופל ברשימת בכירי חמאס המבוקשים, אך לא נפגע.
לפי הודעת צה"ל לאחר הריגתו, נופל הכווין את יעדי הירי הרקטי של חמאס ובעברו עסק בייצור ופיתוח של אמצעי לחימה, לקח חלק בתכנון ובביצוע פיגועים רבים והיה שותף בתכנון חטיפתו של גלעד שליט.
ב-2021 הכריז כי "פעולות חטיפת החיילים ימשכו עד לשחרור כל האסירים הפלסטינים".
ביוני 2023, על רקע מבצע מגן וחץ, התראיין ברשת אל-ג'זירה, בראיון שבו הוא פירט על חדר המבצעים המשותף של הפלגים הפלסטיניים ברצועת עזה.
הריגתו לאחר מעורבותו בטבח שבעה באוקטובר
נופל היה בין מתכנני טבח שבעה באוקטובר ובין היחידים שהחליטו על ביצוע המתקפה ומועדה.
ב-17 באוקטובר 2023 נהרג נופל בסיכול ממוקד במבנה באל-בורייג' שבו שהה, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
לפי Airwars , בתקיפה נהרגו לפחות 92 פלסטינים, כולל 40 ילדים.
לאחר מותו, הכריזה ארצות הברית על סיווגו כטרוריסט עולמי שהוכרז באופן מיוחד.
בנובמבר 2023 פשט צה"ל על המפקדה של נופל, והציג לתקשורת אמצעי לחימה שנמצאו בה.
בנו אסמאעיל נופל, לקח חלק אף הוא בטבח שבעה באוקטובר ובשיגורי רקטות מרצועת עזה לישראל, וחוסל באוגוסט 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל.
אָיָנָאוּ (אוריאל) פָרֵדָה סַנְבָטוּ (נולד בשנת 1975) הוא עיתונאי, פובליציסט ופעיל פוליטי ישראלי.
אָיָנָאוּ (אוריאל) פָרֵדָה סַנְבָטוּ נולד בכפר וינערב שבמחוז גונדר בצפון אתיופיה, לצהיינש משישה ולפרדה סנבטו.
בגיל ארבע התייתם מאביו, וגדל אצל סבתו מצד אימו, ט'גבה דג'ן גרמאי, המיוחסת לשושלת הגדעונים.
רעה את צאן המשפחה עד עלייתו עם משפחתו לישראל במסגרת מבצע שלמה בשנת 1991. למד בתיכון אורט מגדים בכרמיאל.
בשנת 1996 החל לכתוב בעיתון המקומי "צפון1 כרמיאל".
ב־1998 החל לעבוד ככתב עליה וקליטה במקור ראשון, ובמקביל ניהל את תחנת הרדיו הפיראטית 'קול יהודי', שפנתה לעולים מאתיופיה בצפון הארץ.
שנה לאחר מכן החל לכתוב טור שבועי במקומון "זמן ראשון–רחובות" מקבוצת מעריב.
בשנת 2004 מונה לכתב חברה וקליטה בעיתון "הארץ".
בשנת 2005 הצטרף כתחקירן תוכנית מבט שני שבערוץ הראשון, ובשנת 2007 קודם לכתב בערוץ ופרש מתפקידו בעיתון הארץ.
בין חשיפותיו של סנבטו ככתב הערוץ: פרשיית התעללות מינית בילדים במרכז קליטה שהביאה לסגירת בית הספר, זיוף תעודות דיין ורב על ידי מורים שביקשו להעלות את שכרם והתעללות של שוטרים בנערים עולים בגדרה.
בשנת 2012 מונה שוב לכתב חדשות, הפעם ברשת ב'.
מאמריו התפרסמו גם ב"ג'רוזלם פוסט", ב"ישראל היום", ובאתרי החדשות וואלה!
NEWS, News1 מחלקה ראשונה ו־Nrg.
בשנת 2002 נאבקו בני הזוג סנבטו לפתיחת תיק נישואין במועצה הדתית בעיר בה גרו – ראשון לציון, ולא אצל הרב הראשי ליהדות אתיופיה בישראל – יוסף הדנה.
מאבקם הצליח ובכך נקבע תקדים, בעקבותיו נרשמו כך זוגות נוספים.
בשנת הלימודים ה'תשס"ב (2002–2003) חינך כיתה בתיכון לנוער נושר של רשת מכללות עתיד בבסיס פלמחים ששוכן בסמוך לראשון לציון.
בשנת 2005 החל להדריך באלו"ט - אגודה לאומית לילדים ובוגרים עם אוטיזם.
בשנת 2003 הצטרף סנבטו לתנועת "צב"ר – צעירים בעד ראשון" בראשות רז קינסטליך ואולג קומליק, שהתמודדה בבחירות המוניציפליות למועצת ראשון לציון.
סנבטו שובץ במקום רביעי ברשימה, אך לבסוף לא נבחר למועצה.
כמו כן, הקים בשנה זו שדולה בכנסת להשתלבות יהודי אתיופיה בישראל.
בין הישגיה: קידום חוק העדפה מתקנת לבני העדה האתיופית במגזר הציבורי והכשרת מאבחנים פסיכולוגיים מקרב העדה.
היה פעיל בסיעת הליכוד במטה נגד תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה.
במקביל, בשנים 2003–2005 ניהל סנבטו את "יצ'אלאל – עמותת יוצאי אתיופיה למען קידום הספורט בקהילה", הפועלת בערים אשדוד, יבנה ורחובות.
כמו כן ניהל את עמותת תומ"ר – תרבות ומורשת יהודי אתיופיה, פעל להקמת המרכז למורשת יהדות אתיופיה ברחובות והיה מעורב בהקמת בית הספר על שם יונה בוגלה בעיר.
ביוזמתו נקרא רחוב בראשון לציון על שם בוגלה.
בשנים 2005–2006 פעל סנבטו להגנה על בתי עלמין יהודיים באתיופיה, שחוללו על ידי מקומיים לצרכים חקלאיים או מתוך אמונה טפלה בסגולותיהן של עצמות יהודים לרפואה ולפרנסה.
בשנת 2020 יצא עם קרוב משפחתו לאתיופיה, כדי להביא משם את עצמותיה של דודה-רבתא שלו, שנרצחה על רקע יהדותה.
השניים שהו באתיופיה במשך מספר שבועות והצליחו להעלות את העצמות לקבר ישראל.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום השמיני ברשימת הציונות הדתית מטעם האיחוד הלאומי – תקומה.
מסורתי-דתי, נשוי למָרי מָרוּ סנבטו המבוגרת ממנו במספר שנים.
מרה בוגרת תעודת הוראה, תואר ראשון בחינוך בלתי פורמלי, ותואר שני בייעוץ חינוכי מאוניברסיטת תל אביב, והיא קצינת ביקור סדיר בעיר מגוריהם – ראשון לציון.
הייתה חברת דירקטוריון המוסד לביטוח הלאומי ומועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
איינהרד היה מלומד פרנקי, ומזכירם של המלכים קרל הגדול, ובנו לואי החסיד.
חיבורו הביוגרפי "חיי קרל הגדול" (Vita Karoli Magni) הוא אחת מהביוגרפיות המפורסמות ביותר שנשתמרו מימי הביניים.
איינהרד נולד סמוך לשנת 770 למשפחת אצולה פרנקית, שלא ידועים עליה פרטים רבים.
מסמך הענקה שערך איינהרד עצמו, מספר על אדמות שהעניקו בני הזוג איינהרד ואנגילפרית' (כנראה הוריו) למנזר פולדה, ומכאן יש חוקרים המניחים כי מוצא משפחתו של איינהרד מפרנקיה המזרחית.
איינהרד נשלח בנערותו להתחנך במנזר פולדה, שהיה מרכז אינטלקטואלי חשוב בתקופת הרנסאנס הקרולינגי.
אב המנזר בתקופת לימודיו, באוגולף (780–802) היה זה ששלח אותו בשנות ה-20 לחייו (שנות ה-90 של המאה ה-8) לחצרו של קרל הגדול.
איינהרד, כמו רבים באימפריה הפרנקית (ביניהם גם קרל הגדול), היה גם תלמידו של המלומד האנגלי אלקווין, אשר גם הוא היה מבין אנשי שלומו של המלך קרל.
בפתיחה לחיבורו חיי קרל הגדול מספר איינהרד שמיום בואו לחצר, פרס עליו קרל הגדול את חסותו:
כפי שניתן לראות בציטוט שהובא לעיל, איינהרד נעשה חברם הטוב של 3 בניו החוקיים (שכן היו לו ממזרים רבים) של קרל: פפין, קרל ולואי, שלימים יהיה היורש של קרל הגדול.
בתוך זמן קצר לאחר בואו לחצר המלכותית נעשה איינהרד לאיש סודו ואחד מיועציו הבכירים של קרל הגדול.