tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיעה בסנאט מושבים בסנאטהאחים של איטליה66 המפלגה הדמוקרטית 40הליגה29תנועת חמשת הכוכבים28פורצה איטליה18איטליה ויוה9ברית הירוקים והשמאל4המפלגה העממית של דרום טירול3אנחנו המתונים2תנועת האיטלקים בחו"ל1דרום קורא לצפון1סך הכול200
הפרלמנט ההלני (יוונית: Βουλή των Ελλήνων – "הפרלמנט של ההלנים") הוא הרשות המחוקקת ביוון.
בפרלמנט, השוכן בבירת יוון, אתונה, ישנם כ-300 נציגים הנבחרים מדי ארבע שנים בבחירות מחוזיות.
הפרלמנט בנוי בשיטה של בית מחוקקים חד-ביתי.
כיום המפלגה הגדולה בפרלמנט היא מפלגת המרכז-ימין דמוקרטיה חדשה, שמטעמה יש 159 נציגים.
החוקה אינה קובעת מספר מדויק של חברי פרלמנט, אלא רק שבפרלמנט יהיו בין 200 ל-300 נציגים.
כיום, לפחות 250 נציגים נבחרים באופן יחסי במחוזות, ועד 50 נציגים נבחרים בטופס כללי מרשימת המפלגה הגדולה ביותר, על מנת להשיג יציבות.
המועמדים חייבים להיות בני 25 ומעלה ובעלי אזרחות יוונית.
כיום ישנן שש ועדות קבועות בפרלמנט:
ועדת ההגנה הלאומית והיחסים בינלאומיים
ועדת המנהל ציבורי, הסדר ציבורי והמשפטים
בנוסף על כך, ישנן ועדות משנה וועדות מיוחדות.
אמנם יוון השיגה את עצמאותה בשנת 1821, הפרלמנט הראשון רק בשנת 1843, כ-22 שנים לאחר קבלת העצמאות.
זאת לאחר שאותון המלך יצר מונרכיה חוקתית ובה פעל פרלמנט בעל שני בתים, שיפעל תחת המלך.
לאחר מרד עממי שהתרחש באוקטובר 1862, המלך גורש מיוון והופסקה השיטה המונרכית.
בתקופה זו היה בית אחד בפרלמנט אשר נבחר מדי ארבע שנים.
החוקה של שנת 1911 חיזקה את המודרניזציה של הפרלמנט, עיקרון שלטון החוק ואת זכויות האדם, תוך הגנה של הביטחון האישי, יצירת חינוך חינם לכלל הציבור, הפקעת אדמות למען חקלאים עניים וכיבוד זכות הקניין.
בשנת 1927 חודשה החוקה וקבעה כי הפרלמנט ייבחר פעם ב-5 שנים, חיזוק זכויות האדם (כגון חופש העיתונות) ויצירת מעמד למפלגות בתוך הפרלמנט.
בשנת 1952 ניתנה זכות בחירה לנשים.
לאחר המשטר הצבאי התקיים משאל עם ובו 69.18% מהעם בחרו בשיטת הדמוקרטיה פרלמנטרית על פני שיטת המונרכיה החוקתית.
בשנת 1975 נוצרה חוקה המבוססת ברובה על החוקות של צרפת משנת 1958 ועל החוקה של גרמניה המערבית.
האדוסקונטה (בפינית: eduskunta או Suomen eduskunta) הוא הפרלמנט והרשות המחוקקת בפינלנד.
הפרלמנט בנוי בשיטה של בית מחוקקים חד-ביתי ומונה 200 נציגים.
בניין הפרלמנט יושב בבירת המדינה, הלסינקי.
200 הנציגים נבחרים בבחירות ישירות ויחסיות מדי ארבע שנים לפי 13 מחוזות בחירה.
כמות הנציגים מתחלקת במחוזות לפי גודל האוכלוסייה.
נשיא המדינה יכול להקדים את הבחירות, אך מקרה שכזה לא קרה מאז שנת 1975. שיטת חלוקת המושבים מחושבת לפי שיטת ויקטור ד'הונד.
כל אזרח מגיל 18 זכאי לבחור ולהיבחר.
האנשים היחידים שאינם זכאים לעשות זאת הם אנשי צבא בשירות פעיל, פקידי שיפוט גבוהים, נשיא הרפובליקה, ואנשים תחת אפוטרופסות.
לאחר הבחירות, הנשיא מתייעץ עם ראשי הסיעות, ובונה ממשלה המאושרת על ידי הפרלמנט.
הבחירות האחרונות נערכו ב-2 באפריל 2023, והבחירות הבאות אמורות להתקיים בשנת 2027.
חברי הפרלמנט נהנים מחסינות פרלמנטרית, אשר יכולה להתבטל רק באישור של חמש שישיות בהצבעה בפרלמנט.
שיעור הנשים בפרלמנט הוא כ-40%, אחד מהשיעורים הגבוהים בעולם.
לחבר פרלמנט אסור לכהן גם כחבר הפרלמנט האירופי.
+קואליציה וממשלה (109)מפלגת הקואליציה הלאומית48 מושביםמפלגת הפינים (מפלגת ימין פופוליסטית)46 מושביםהמפלגה השוודית העממית (מפלגת המיעוט השוודי בפינלנד)10 מושביםהנוצרים הדמוקרטים5 מושביםאופוזיציה (91)המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד43 מושביםמפלגת המרכז22 מושביםהליגה הירוקה13 מושביםברית השמאל11 מושביםתנועה עכשיו מושב אחדעצמאימושב אחד
הבחירות הראשונות לפרלמנט התקיימו בשנת 1907, בימיה של פינלנד כישות אוטונומית באימפריה הרוסית.
בשנים שלאחר מכן כוחו של הפרלמנט היה מצומצם לעומת כוחו של הצאר.
כוחו של הפרלמנט גדל לאחר מהפכת אוקטובר ועצמאותה של המדינה בשנת 1917. רפורמות בשנים 1991 ובשנת 2000 חיזקו עוד יותר את כוח הפרלמנט.
על פי החוקה של פינלנד, סמכויות הפרלמנט הן:
היכולת לשינוי החוקה (לשם כך דרוש רוב בשתי הצבעות)
בחירת ראש הממשלה המוצע על ידי הנשיא
מינוי המשלחות הפיניות למועצת אירופה ולמועצה הנורדית.
בפרלמנט יש 16 ועדות קבועות, שרובן מונה כ-17 חברים.
בנוסף ישנן 17 ועדות מיוחדות.
הפרלמנט של הודו (או סנסאד) הוא הרשות המחוקקת העליונה במדינה, המורכבת משני בתים:
הבית העליון – רג'יה סבהה (מועצת המדינות) אשר מונה 245 נציגים.
הנציגים אינם נבחרים בבחירות עממיות, אלא בעיקר לפי בתי הנבחרים של המדינות והטריטוריות.
כל נציג נבחר לכהונה בת שש שנים.
12 מן הנציגים ממונים על ידי נשיא המדינה.
הגיל המינימלי בשביל להיות חבר בבית זה הוא 30.
הבית התחתון – לוק סבהה (בית העם) אשר מונה 545 נציגים הנבחרים בבחירות ישירות על ידי העם לפי מפתח האוכלוסייה של המדינות.
אזרח של הודו שגילו מעל 18 שנים, ללא הבדל מין, מעמד, דת או גזע זכאי להצביע.
כדי להיבחר, אדם צריך להיות בן 25 ומעלה, ללא עבר פלילי, ללא פשיטת רגל, וללא עבר פסיכיאטרי.
בסך הכל יש כ-790 חברים בפרלמנט.
הוא שוכן בעיר הבירה של הודו, ניו דלהי.
הפרלמנט נפגש בשלושה מושבים במהלך השנה:
פגישת התקציב: פברואר עד מאי
פגישת מונסון: יולי עד ספטמבר
מושב החורף: נובמבר עד דצמבר
הפרלמנט הפדרלי של בלגיה הוא הרשות המחוקקת של בלגיה.
הבית העליון - הסנאט, ובו כ-60 נציגים.
מספר זה צומצם בשנת 2014. לפני שנה זו היו כ-71 נציגים.
הבית התחתון - בית הנבחרים, ובו כ-150 נציגים הנבחרים בבחירות כלליות ב-11 מחוזות בחירה.
הפרלמנט יושב בעיר הבירה של המדינה, בריסל.
דרישות הסף לכהונה בפרלמנט הן אזרחות ותושבות בלגית, וגיל 21 ומעלה.
ברוב מקרי החקיקה יש לבית הנבחרים כוח רב יותר מאשר לסנאט, ואף לעיתים הוא בעל כוח אבסולוטי.
אך ישנם מקרים (אשר בעיקר נוגעים לבסיס של בלגיה בתור מדינה, הסכמים בינלאומיים ושינויים פדרליים) שבהם יש כוח שווה לשני הבתים.
הפרלמנט הפלמי (בהולנדית: Vlaams Parlement) הוא הרשות המחוקקת של פלנדריה, אחת מהיחידות הפדרליות של בלגיה.
הפרלמנט מתעסק בחקיקה פנימית בתוך היחידה, מפקח על הממשלה הפלמית, מאשר את התקציב הפלמי ולמעשה דואג לרוב מאפייני החיים בפלנדריה (כלכלה, תרבות, תחבורה, וכו').
הפרלמנט בנוי בצורת בית מחוקקים חד-ביתי, והוא מכיל 124 נציגים (118 מפלנדריה, ועוד כשישה מבריסל) אשר נבחרים מדי 5 שנים.
המפלגה הגדולה ביותר היא הברית הפלמית החדשה, אשר מחזיקה מטעמה 43 נציגים, והיא זו שמנהלת את הקואליציה ואת הממשלה פלמית.
הפרלמנט יושב בעיר הבירה של המדינה- בריסל.
הפרלמנט נוצר כחלק מתהליך פדרליזציה של בלגיה, אשר החל בשנת 1970 ובמהלכו (עד שנת 2001) אושרו חמש רפורמות שחיזקו את היחידות הפדרליות של המדינה.
קודם לכן, היה פרלמנט אחד בבלגיה שהיה בעל שני בתים.
הבחירות האחרונות נערכו בשנת 2014 והבחירות הבאות ייערכו בשנת 2019.
הפרלמנט הוולשי (בוולשית: Senedd Cymru; באנגלית: Welsh Parliament) או הסנד' (The Senedd) הוא מוסד הקיים מאז 1999, כפרלמנט בעל סמכויות מוגבלות בנושא ויילס בתוך הממלכה המאוחדת.
הפרלמנט בנוי מבית אחד ובו חברים 60 נציגים אשר נבחרים מדי 4 שנים בבחירות.
עד למאי 2020 נקרא הפרלמנט האספה הלאומית של ויילס.
תפקידי הסנד' כוללים ייצוג ויילס ותושבייה, הסכמה על מיסוי לתושבי ויילס, חקיקת חוקים במספר תחומים בהם לפרלמנט סמכויות על פני הפרלמנט הבריטי, ובחינת התנהלות ממשלת ויילס.
בסנד' חברים 60 חברי פרלמנט (בראשי תיבות MS או בוולשית AS) הנבחרים לתקופה של חמש שנים, 20 מהם מייצגים כל אחד מחמשת האזורים הגאוגרפיים של ויילס (צפון, מרכז ומערב, דרום-מערב, דרום-מרכז, ודרום-מזרח ויילס), בעוד שה-40 הנוספים מייצגים כל אחד אזור בחירה מבין 40 אזורי בחירה ברחבי ויילס.
בשנת 1282 נכבשה נסיכות ויילס על ידי ממלכת אנגליה, סופחה למערכת השלטונית של אנגליה והפסיקה להתקיים כיישות פוליטית ושלטונית עצמאית.
המערכת המשפטית העתיקה שהייתה נהוגה בוויילס המשיכה להתקיים עוד כמעט שלוש מאות, עד אשר מלך אנגליה הנרי השמיני החיל על פי צו את החוק האנגלי על ויילס במחצית המאה ה-16. מאז ועד למחצית המאה ה-20 ויילס הייתה חלק בלתי נפרד מהממלכה המאוחדת בכל התחומים השלטוניים, המנהלתיים והמשפטיים.
בשנת 1949 הקימה ממשלת בריטניה את "מועצת ויילס ומונמת'שייר" שתפקידה היה לייעץ לשלטונות על ענייני העם הוולשי, גוף זה כלל 27 חברים שנבחרו על ידי גופים שונים בוויילס.
בשנת 1951 נוסף תפקיד ממשלתי של "שר לענייני ויילס" ובשנת 1964 הוקם משרד ויילס ובראשו מזכיר המדינה לענייני ויילס אשר החליף את מועצת ויילס.
במהלך שנות ה-60 וה-70 החל בבריטניה תהליך בחינה של האצלת סמכויות לאומות הבית ובהן ויילס, כתוצאה מכך נבחנה האפשרות להקים אספה לאומית בווילס, אך במשאל עם שנערך בשנת 1979 בחרו תושבי ויילס שלא להקים אספה לאומית.
בשנת 1997 נערך משאל עם נוסף באותה סוגיה והפעם ברוב קטן (50.3%) נבחר להקים אספה לאומית, כתוצאה מכך נחקק חוק ממשלת ויילס (1998) בו הוחלט על הקמת האספה הלאומית הוולשית בעלת סמכויות חקיקה מוגבלות שתהיה כפופה לפרלמנט הבריטי.
ב-2006 נחקק חוק ממשלת ויילס נוסף שהעניק סמכויות רבות יותר לאספה הלאומית וקבע את הקמת גוף מבצע נפרד מהאסיפה אך כפוף לה, והיא ממשלת ויילס, או בשמה הראשוני 'ממשלת האספה הלאומית'.
החל מ-2006 לאספה נקבעו תחומי אחריות לחקיקה עצמאית שלא דרשו אשרור של הפרלמנט הבריטי, אלו כללו 20 סעיפים בתחומי תרבות, תיירות, פיתוח כלכלי ועירוני, חקלאות, בריאות, שירותי הצלה, כיבוי אש, תחבורה, דיור, ספורט ושלטון מקומי .
בהתאם לחוק ממשלת ויילס של 2006, סמכויות הפרלמנט הוולשי גדלו באופן ניכר כחלק ממגמת הדבולוציה בממלכה המאוחדת.
לסנד' סמכויות חקיקה בנושאים הבאים:
אתרים ומבנים בעלי חשיבות היסטורית ותרבותית (מנוהלים בעיקר על ידי הסוכנות הממשלתית Cadw)
כבישים ותחבורה (תחבורה ציבורית מנוהלת על ידי טרנספורט פור ויילס)
תכנון עירוני, כפרי ופיתוח אזורים כפריים
כאמור, הרכב חברי הפרלמנט כולל 20 חברים המייצגים כל אחד מחמשת האזורים הגאוגרפיים של ויילס, בעוד ש-40 הנוספים מייצגים כל אחד אזור בחירה אחד.
אלו הם אזורי הבחירה לפי חלוקה לחמשת האזורים הגאוגרפיים:
צפון ויילס: אברקונווי, אלין ודי סייד, ארוון, דרום קלוויד, מערב קלוויד, דלין, עמק קלוויד, רקסהאם, ואניס מון.
מרכז ומערב ויילס: ברקון ורדונרשייר, מזרח קרמרד'ן ודינוור, מערב קרמרד'ן ודרום פמברוקשייר, קרדיגיון, דוויוור מריאונד', ל'אנל'י, מונטגומרישייר, ופרסלי פמברוקשייר.
מרכז דרום ויילס: מרכז קארדיף, פון קארדיף, דרום קארדיף ופנארת', מערב קארדיף, עמק קינון, פונטיפריד', רונד'ה, ועמק גלמורגן.
מרכז מערב ויילס: אבראוון, ברידג'אנד, גאוור, נית', אוגמור, מזרח סוונסי, ומערב סוונסי.
מרכז מזרח ויילס: בלייני גוונט, קרפילי, איסלוון, מרת'ר טידוויל ורימני, מונמות', מזרח ניופורט, מערב ניופורט, וטורווין.
הפרלמנט הערבי הוא הגוף המחוקק של הליגה הערבית.
בשנת 2002, בפסגת הליגה הערבית ה-19 בעמאן, קיבלו המדינות החברות את החלטה מס' 290 של אותו כינוס, בה נאמר:
בנוסף הוכרז כי מושב הפרלמנט הראשון יתקיים לתקופה של חמש שנים, אותה ניתן להאריך בשנתיים לכל היותר החל ממועד מושבו הראשון, והדבר יתרחש כשלב מעבר לקראת הקמת פרלמנט ערבי קבוע.
בשנת 2005 החל הפרלמנט הערבי הזמני את פעילותו.
בשנת 2010, במושב הליגה הערבית שהתקיים בסירת, האריכו המדינות החברות את המנדט של הפרלמנט הזמני בשנתיים נוספות על מנת להשלים את הנחת התשתית החוקתית לפרלמנט הקבע.
ב-12 בדצמבר 2012 הושלם המעבר ממושב הפרלמנט הזמני למושב הקבע, כאשר המדינות החברות בחרו את נשיא הפרלמנט וארבעת סגניו, חברי הוועדות הקבועות של הפרלמנט ונשיאי הוועדות, בנוסף את מזכ"ל הפרלמנט ושני עוזריו.
הפרלמנט מונה 88 חברים, שאינם נבחרים בבחירה ישירה.
כל אחד מהפרלמנטים הלאומיים של 22 הנציגות החברות בליגה הערבית בוחר 4 נציגים אשר ייצגו את המדינה שלו בפרלמנט הערבי.
הפרלמנט מורכב מנשיאות הפרלמנט, ועדות הפרלמנט הקבועות, מזכירות הפרלמנט, המזכיר הכללי וחברי הפרלמנט.
נשיאות הפרלמנט הוא התפקיד הבכיר ביותר בפרלמנט הערבי.
לנשיא 4 סגנים, כאשר הבכיר ביניהם מתואר כ"סגן ראשון".
הנשיא וסגניו נבחרים בבחירות חשאיות כאשר הזוכים הם אלו בעלי הרוב האבסולוטי.
תפקידים וסמכויות של נשיא הפרלמנט
ייצוג הפרלמנט ביחסיו עם צדדים שלישיים ומול הרשות השופטת.
שימוש כגורם מייצג בקשר בין הפרלמנטים הלאומיים של המדינות החברות, וייצוג הפרלמנט בנושאים הנוגעים לערבים, נושאים אזוריים ובינלאומיים.
פיקוח על עבודת הפרלמנט והמזכירות הכללית.
השתתפות בישיבות מועצת האוניברסיטה ברמותיהן השונות, בתיאום עם המזכיר הכללי שלה.
ייצוגיות פרלמנטרית: פתיחת מושבים, ניהולם, הכרזה על סיומם, בקרה וניהול דיונים, הגדרת נושא המחקר ופיקוח על תפקודו התקין של הפרלמנט.
הצגת דעה לגביהם הנושאים השונים והכרזה על החלטות הפרלמנט.
הזמנת כל ועדה פרלמנטרית להתכנס כדי לדון בנושא חשוב או דחוף.
ניהול התכתבות ותקשורת בין הוועדות לבין הצדדים השונים מחוץ לפרלמנט.
מזכירות הפרלמנט כפופה לנשיא הפרלמנט הערבי, אשר עומד בראשה.
בנוסף לנשיא, חברים במזכירות סגני הנשיא וראשי ועדות הפרלמנט.
הכנת הצעות לסדר יום לדיון בפרלמנט בהתאם להצעות הנשיא
תיאום עבודת הפרלמנט והוועדות השונות
בחירת משלחות וחבריהם לצורך ייצוג הפרלמנט בתפקידים רשמיים.
תיאום השתתפות של פרלמנטים לאומיים, ארגונים אזוריים ובינלאומיים וארגוני חברה אזרחית להשתתף בישיבות הפרלמנט ובוועדותיו
פיקוח על הכנת הצעת התקציב של הפרלמנט ועל התקציב בפועל
העלאת הצעות לתיקון התקנון או נושאים הקשורים למנגנון הפנימי של הפרלמנט.
מעקב אחר השתתפות החברים בישיבות הפרלמנט או בישיבות הוועדה.
הקצאת ועדה לעיסוק בנושא ספציפי.
בנוסף להחלטות הפרלמנט המתקבלות במליאה, ישנן ועדות אשר עוסקות בנושאים שונים הקשורים לעולם הערבי ולחברות הליגה הערבית.
בפרלמנט ישנן 4 ועדות קבועות ומעת לעת ניתן לקבוע ועדות זמניות עם תאריך סיום מוגדר.
חברי הוועדות ממונים בהתאם למומחיותם.
הוועדה ליחסי חוץ, פוליטיקה וביטחון לאומי
ועדה העוסקת בענייני חברה, חינוך, תרבות, נשים ונוער
המזכירות הכללית אחראית על תפעול ענייני הפרלמנט ועל התפקוד השוטף בו וטיפול בנושאים המנהליים, הטכניים והפיננסיים של המוסד.
בראש המזכירות עומד המזכיר הכללי, אשר ממונה על ידי הפרלמנט לתקופת כהונה של 4 שנים עם אפשרות להארכה של שנה נוספת בלבד.
ארגון עבודת מזכירות הפרלמנט וועדותיו ועריכת פרוטוקולים של ישיבות הוועדות השונות.
תמיכה טכנית לחברי הפרלמנט והגופים האחרים של הפרלמנט
הכנה ופרסום של העיתון הרשמי של הפרלמנט ופרסומים אחרים.
תיאום עם המזכירות הכללית של הליגה הערבית וארגונים ערביים אחרים.
תיאום עם המזכירות הכלליות של פרלמנטים לאומיים ואזוריים, ארגונים ואיגודים פרלמנטריים בינלאומיים, אזוריים ומתמחים.
כל סמכויות אחרות שהופקדו על ידי הפרלמנט, יושב ראשו או משרדו.
הפרלמנט האירופי העשירי נבחר במהלך הבחירות לפרלמנט האירופי של 2024, וצפוי לכהן עד הבחירות הבאות, בשנת 2029.
ישיבת המליאה המכוננת של הפרלמנט האירופי העשירי
בחירות לנשיאות הפרלמנט ותפקידי הנהגה נוספים צפויות להתרחש בחלק הראשון של תקופת הכהונה.
+מפלגה/קבוצה פרלמנטריתמס' חברי פרלמנטEPPמפלגת העם האירופיתS&Dהברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטיםPatriotsפטריוטים עבור אירופהECRהשמרנים והרפורמיסטים האירופיםRenewהתחדשות באירופהGreens/EFAהברית החופשית של הירוקים האירופאיםThe Leftהשמאל בפרלמנט האירופיSovereignistsאירופה של מדינות ריבוניותNIחברי פרלמנט לא משויכים
הנשיא של הפרלמנט האירופי נבחר במהלך הצבעה על ידי חברי הפרלמנט האירופים, ומכהן כהונה של 2.5 שנים, עם אפשרות לבחירה-מחדש.
אחריויות הנשיא רבות וביניהן לפקח על דיבייטים פרלמנטריים ולייצג את הפרלמנט האירופי באירועים בין־לאומיים וגם באירועים מקומיים.
נוסף על כך, נבחרים בתהליך אחר לאחר מכן 14 סגני-נשיא הפרלמנט.
הפרלמנט היהודי האירופי או EJP הוא ארגון חוץ-ממשלתי (NGO) מהמגזר השלישי שבסיסו בבריסל.
המטרה המוצהרת של הארגון היא: להיות "ארגון המאחד את כל הקהילות והארגונים היהודיים ברחבי אירופה במערב, במזרח ובמרכז אירופה וכן ליצור מערכת יחסים קבועה עם הפרלמנט האירופי כמו גם עם הפרלמנטים הלאומיים".
ה-EJP נתמך על ידי EJU.
ייסוד הארגון היה רעיון של המיליארדר האוקראיני ואדים רבינוביץ'.
קבוצת האיחוד היהודי האירופי ה-EJU נוסדה באביב 2011 על ידי איגור קולומויסקי יחד עם ואדים רבינוביץ'.
קבוצת EJU קיוותה להקים פרלמנט יהודי אירופי, שיכלול 120 חברים לפי דגם הכנסת הישראלית.
במטרה שהקבוצה תייצג את הצרכים של הקהילות היהודיות באירופה בפני האיחוד האירופי.
הפרלמנט היהודי האירופי התאגד ב-16 בפברואר 2012.
האספה הכללית השנתית, הראשונה של EJP התקיימה בבריסל ב-15–16 במאי 2012.
הלוגו של הפרלמנט היהודי האירופי מעוצב על פי הדגם של דגל אירופה, עם 12 כוכבים זהובים (פנטגרמים) בעלי 5 קודקודים על רקע כחול.
בהתאם לכך, הלוגו של הפרלמנט היהודי האירופי EJP משתמש בדגם של דגל אירופה אבל עם 11 כוכבים זהובים כאשר הכוכב ה-12 הוא מגן דוד לבן, מסוגנן בדומה למגן דוד שעל דגל מדינת ישראל, על רקע כחול.
הפרלמנט הפדרלי של נפאל (בנפאלית: संघीय संसद नेपाल) הוא בית המחוקקים הפדרלי של נפאל שהוקם בשנת 2018. הוא מורכב מ ומ כבתים מקבילים.
הפרלמנט לשעבר של נפאל פוזר על ידי המלך גיינדרה ב-2002, בטענה שהוא לא מסוגל להתמודד עם המורדים המאואיסטים.
חמש המפלגות הפוליטיות העיקריות במדינה הפגינו נגד המלך, בטענה שעליו להכריז על בחירות חדשות או להחזיר את בית המחוקקים הנבחר.
ב-2004 הודיע המלך כי הבחירות לפרלמנט יתקיימו בתוך 12 חודשים.
באפריל 2006, בתגובה להפגנות פרו-דמוקרטיות ומאבק ציבורי, הוכרז כי הפרלמנט יוקם מחדש.
לאחר הצלחת התנועה העממית, ב-15 בינואר 2007 פוזר הפרלמנט הישן והוחלף על ידי בית מחוקקים זמני בן 330 חברים.
בית המחוקקים ניסח חוקה זמנית ובאפריל 2008 נערכו בחירות לאספה המכוננת.
ב-28 במאי 2008 ביטלה האספה בת 601 החברים את המונרכיה בת 238 השנים והכריזה על המדינה כרפובליקה.
האספה המכוננת, שבתחילה ניתנו לה שנתיים לנסח חוקה חדשה, פוזרה ב-27 במאי 2012 לאחר שלא הצליחה לנסח חוקה חדשה עקב חילוקי דעות על צורת הארגון מחדש של המדינה.
האספה המכוננת השנייה הוסבה לפרלמנט המחוקק לאחר הכרזת החוקה ב-20 בספטמבר 2015. האספה המכוננת השנייה הוקמה לאחר כישלונה של האספה המכוננת הראשונה לנסח חוקה חדשה.
הפרלמנט המחוקק פוזר ב-21 בינואר 2018.
על פי משנת 2015, לנפאל יש פרלמנט בן שני בתים, המורכב מבית הנבחרים ומהאספה הלאומית, כאשר נשיא נפאל עומד בראשם.
נשיא הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל הוא ראש המדינה של נפאל והמפקד העליון של .
התפקיד נוסד במאי 2008 לאחר שהמדינה הוכרזה כרפובליקה.
בית הנבחרים מונה 275 חברים.
165 חברים נבחרים ממחוזות בחירה של חבר יחיד למחוז בשיטת הצבעה ראשונה זוכה ו-110 נבחרים בשיטת בחירות יחסית, שבה המצביעים מצביעים למפלגות פוליטיות, והמדינה כולה נחשבת מחוז בחירה אחד.
חברי הבית מחזיקים במושביהם במשך חמש שנים או עד לפיזור הגוף על ידי הנשיא בעצת .
האספה הלאומית מונה 59 חברים.
שמונה חברים נבחרים מכל אחד משבעת המחוזות על ידי חבר אלקטורים בוחרים מכל מחוז, ושלושה ממונים על ידי הנשיא בהמלצת הממשלה.
האספה חייבת לכלול לפחות שלוש נשים, נציג אחד של הדלית ונציג אחד בעל מוגבלות.
החברים מכהנים שש שנים, כאשר בכל שנתיים שליש מהם נדרשים להתמודד מחדש בבחירות (בדומה לסנאט של ארצות הברית).
בפרלמנט הפדרלי פועלות 16 ועדות נושאיות: עשר בבית הנבחרים, ארבע באספה הלאומית ושתי ועדות משותפות.
חוקת נפאל מבטיחה שריון של 33% לנשים בכל המשרות הציבוריות, כולל הפרלמנט הפדרלי.
ייצוג הנשים בפרלמנט גדל מאז האספה המכוננת, שבסופו של דבר הבטיחה הוראות לייצוג נשים במסגרת החוקה.
שני בתי הפרלמנט הפדרלי מתכנסים במרכז הכנסים הבין-לאומי בשכונת בנשוור שבקטמנדו.
בניין פרלמנט חדש נבנה במתחם סינגהה דורבר , המאכלס את רוב משרדי הממשלה.
הפרלמנט הסלובני (בסלובנית: Slovenski parlament) הוא הגוף המייצג את ממשלת סלובניה.
הפרלמנט מורכב מהאספה הלאומית של סלובניה ומהמועצה הלאומית של סלובניה המייצגת קבוצות כלכליות, חברתיות ומקצועיות במדינה המפקחות על פעילות האספה הלאומית.
סלובניה מבוססת על בית מחוקקים דו-ביתי ומבנה הפרלמנט שלה שוכן בבירת המדינה, ליובליאנה.
בשנות ה-40, הסלובנים הקימו את הפרלמנט הסלובני בתוך הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה, אחת משש הישויות הפדרליות שהרכיבו את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
כ-120 חברי פרלמנט נבחרו אליו ב-27 באוקטובר 1946. ב-1953, הסלובנים הקימו 2 גופי פרלמנט שונים בדומה לבית מחוקקים דו-ביתי.
ב-1963, הפרלמנט הסלובני הוקם מחדש תחת השם "הפרלמנט של הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה", והיה אחראי על:
ב-1974, חוקת יוגוסלביה, החוקה הרביעית והאחרונה של הרפובליקה הסוציאליסטית של יוגוסלביה, הובילה לשינוי קיצוני בהרכב הפרלמנט הסלובני.
כלל ההרכבים אוחדו לגוף אחד אשר כל מפלגה בודדת.
הליגה הקומוניסטית של סלובניה החזיקה שליטה על 4 תתי-ארגונים:
הליגה הסוציאליסטית הצעירה של סלובניה (ZSMS)
הליגה הסוציאליסטית של האנשים העובדים של סלובניה (SZDLS)
אגודת ותיקי מלחמת השחרור הלאומית הסלובנית
באותה עת, רק חמישים חברי פרלמנט יכלו להיבחר, והם היו נבחרים באופן בלתי-ישיר דרך הרכבים סוציו-פוליטיים מקומיים.
בסתיו 1989, החלו מהפכות סתיו העמים שהתרחשו במרכז אירופה ובמזרחה ושאפו להפיל את הממשלות הקומוניסטיות-סובייטיות.
כתוצאה מכך, הממשל הקומוניסטי בסלובניה נפל, וב-25 ביוני 1991 הוקם מחדש תחת השם הפרלמנט הסלובני.
באספה הלאומית יכולים להיבחר 90 חברי פרלמנט, ובמועצה הלאומית יכולים להיבחר 40 חברי פרלמנט.
הפרלמנט של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד הוא הרשות המחוקקת של הממלכה המאוחדת.
הפרלמנט הבריטי מורכב משני גופים: בית הלורדים (הבית העליון) ובית הנבחרים (הבית התחתון), בעוד המונרך, שהוא הריבון, מהווה החלק השלישי ברשות המחוקקת, ובסמכותו שלא לחתום על חקיקה ובכך למנוע את העברתה הסופית.
הפרלמנט יושב בארמון ווסטמינסטר שבלונדון.
בית הלורדים מורכב מלורדים רוחניים (בישופים אנגליקניים בכירים), מלורדים חילוניים (הממונים על ידי המונרך בעצת ראש הממשלה) ומלורדים יורשים (שיורשים את תאריהם מאבותיהם).
בית הנבחרים מורכב מ-650 חברים, שנבחרים בבחירות אזוריות.
ראש הממשלה הוא חבר בית הנבחרים, בעוד שאר השרים הם בדרך כלל חברי בית הנבחרים, אך אין מניעה למנות לורדים לשרים.
הלורד צ'נסלור הוא חבר בממשלת בריטניה, ויש לו תפקיד מעשי.
הפרלמנט של בריטניה הגדולה הוקם בשנת 1707, עם אשרורה של אמנת האיחוד בין אנגליה וסקוטלנד, וחקיקת חוקי האיחוד של 1707. בתחילת המאה ה-19 צורפה גם אירלנד לממלכה, ובכך הוגדל הפרלמנט עוד יותר.
בשנת 1922 הפכה אירלנד עצמאית, ומאז הפרלמנט הבריטי שולט על בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
האימפריה הבריטית, שהייתה האימפריה הגדולה בעולם, עיצבה את התרבות הפוליטית של רבות ממושבותיה; עם נפילת האימפריה והקמתן של מדינות חדשות במקום המושבות, הוקמו בתי פרלמנט דומים לזה הבריטי במבנה, בסדרי הדיון, בנוסח החקיקה ואפילו בעיצוב אולמות המליאה.
על כן נקרא הפרלמנט הבריטי "אם הפרלמנטים".
באופן תאורטי, סמכות החקיקה נתונה בידי המונרך; עם זאת, המונרך מאציל את סמכותו לפרלמנט.
בתקופת ימי הביניים היו ממלכות נפרדות באנגליה, סקוטלנד ואירלנד, ולכל אחת מהן היה פרלמנט נפרד.
בשנת 1707 הוקם הפרלמנט של בריטניה הגדולה (אנגליה וסקוטלנד), ובשנת 1800 הוקם הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (אנגליה, סקוטלנד ואירלנד).
מלך אנגליה ויליאם הראשון, שעלה לשלטון בשנת 1066, הקים מועצה שסייעה לו בנושאי חקיקה.
בשנת 1215 חברי המועצה החתימו את המלך ג'ון על המגנה כרטה, שחייבה את המלך לקבל את אישור המועצה המלכותית בנושאי מסים.
בשנת 1265 נערכו הבחירות האזוריות הראשונות לכהונה בפרלמנט, ובשנת 1295 המלך אדוארד הראשון הקים פרלמנט שהורכב מאצילים ובכירי כנסייה, לצד נבחרי ציבור.
בשנת 1327, המלך אדוארד השלישי הקים פרלמנט שהורכב משני בתים נפרדים, וקבע שחקיקת חוק תחייב אישור בשני הבתים.
ההתנגשות בין תפיסות המלך והפרלמנט החריפה והביאה למלחמת האזרחים האנגלית.
המלחמה הסתיימה ב-1647, ב-1649 הוצא להורג המלך צ'ארלס הראשון ועלה לשלטון אוליבר קרומוול בשנת 1653, בית הלורדים פורק, והוקם מחדש בשנת 1660. בשנת 1689, המלכים מרי השנייה וויליאם השלישי חתמו על מגילת הזכויות של הפרלמנט, שהפכה את אנגליה למונרכיה חוקתית באופן חלקי.
בעקבות איחוד אנגליה וסקוטלנד לממלכת בריטניה הגדולה בשנת 1707 שני הפרלמנטים הנפרדים פורקו, ופרלמנט משותף הוקם בלונדון.
במהלך המאה ה-18 כוחו של הפרלמנט התחזק – אך רוב חבריו היו אצילים, הוא נשלט למעשה על ידי המלך, והבחירות הכלליות היו נגועות בשחיתות.
בריטניה ואירלנד אוחדו בשנת 1800. בתחילת המאה ה-19 בית הלורדים נחשב לבית החזק, וחבריו שלטו גם בחברי בית הנבחרים.
בעקבות רפורמות שנערכו בשנת 1832 במטרה לצמצם את התלות של בית הנבחרים בבית הלורדים, הבית התחתון התחזק.
ב-1829, לאחר מאבק שכונה "המאבק לאמנציפציה" (וזו הפעם הראשונה שנעשה שימוש במושג זה בהקשר פוליטי-מודרני) קיבל הפרלמנט את "חוק האמנציפציה הקתולי", שאפשר לנבחרי ציבור בעלי אמונה קתולית - בעיקר מאירלנד - לממש את חובתם לייצג את הציבור שבחר בהם, מבלי שיאלצו להשבע אמונים על בסיס הגרסה האנגליקנית של התנ"ך.
בית הנבחרים הפך לבית החזק בתחילת המאה ה-20, ובשנת 1911 נחקק חוק שמאפשר חקיקה ללא אישור בית הלורדים.
מידע עשיר על הפרלמנט ופעולתו ניתן לקבל באתר הרשמי של הפרלמנט, שבין השאר מדווח על נוהג הקיים מאז המאה ה-16, לפתוח את דיוני הפרלמנט בתפילה, שעד למאה ה-20 הייתה כל כולה נוצרית-אנגליקנית, אך שמאז ניתן לבצעה גם על פי פולחנים אחרים, וכיום היא כבר איננה בגדר חובה.
הפרלמנט של גאורגיה (בגאורגית: საქართველოს პარლამენტი, מילולית: סַכַּרתווֶלוֹס פַּרלַמֶנטי) הוא הרשות המחוקקת העליונה של גאורגיה.
בית המחוקקים הוא חד ביתי וכולל 235 חברים, הידועים כסגנים, מתוכם 150 מיוצגים באופן יחסי ו-85 נבחרים בשיטה הרובנית, המייצגים את נפות גאורגיה.
כל חברי הפרלמנט נבחרים לארבע שנים.
זכות ההצבעה נתונה לכל בוגר ללא אפליה של מין, דת, גזע או הגבלה אחרת.
הפרלמנט הועבר ב-2012 מטביליסי לכותאיסי ומוקם ברחוב איראקלי אבאשידזה.
המבנה כונה בניין הפרלמנט החדש וגם .
בינואר 2019 הוחזרה פעילות הפרלמנט לטביליסי, עקב ריבוי הוצאות וקשיי תפעול ותפקוד של שני בניינים.
הבניין בכותאיסי יועד להפוך למשרד ממשלתי.
חוקת גאורגיה מעניקה לפרלמנט של גאורגיה כוח תחיקתי מרכזי, שמוגבל רק ברפובליקות האוטונומיות של אג'ריה ואבחזיה.
הרעיון של הגבלת הכוח המלכותי, קדם במעט למגנה כרטה בממלכה המאוחדת, ויצירת סוג של גוף פרלמנטרי של ממשלה, נהגה על ידי האריסטוקרטיה והאזרחים בממלכה הגאורגית המאוחדת של המאה ה-12, בתקופת שלטונה של תמר המלכה, המלכה-אישה הגאורגית הראשונה.
מנקודת מבט האופוזיציונרים לתמר המלכה ומנהיגם, ק'ותלו ארסלן, הפרלמנט הגאורגי הראשון צריך היה לכלול שני בתים.
הבית הראשון, דַרבַּזי, מיועד לאריסטוקרטים ולאזרחים בעלי ההשפעה, שיתכנסו מדי כל תקופת זמן כדי לדון ולהחליט על התהליכים המתרחשים בממלכה.
הבית השני, קַרַבי, יהיה גוף שישמש כמכשיר ליישום אותן החלטות שיתקבלו על ידי הדרבזי.
העימות הסתיים בניצחונם של התומכים בהגבלת הכוח המלכותי הבלתי מוגבל.
קוטלו ארסלן נעצר בהוראת המלכה תמר.
לאחר מכן, רק בשנת 1906 שהגאורגים קיבלו את ההזדמנות לשלוח את נציגיהם לגוף הפרלמנטרי של הממשלה, הדומה השני (החל משנת 1801 גאורגיה סופחה לאימפריה הרוסית).
בין חברי הדומה הגאורגים היו:
נואה ז'ורדניה, שמאוחר יותר יהיה לנשיא הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בשנים 1921-1918
איליה צ'בצ'בדזה, מייסד התנועה הלאומית הגאורגית.
ארקלה צרתלי, מנהיג הסיעה סוציאל-דמוקרטית בבית השני של הדומה, ומאוחר יותר שר פנים של הממשלה הזמנית של רוסיה.
קרלו צ'חיידזה, מנהיג הסיעה המנשביקית בבית הרביעי של הדומה, יושב ראש העצרת הראשונה של הוועדה המנהלתית המרכזית של כל פועלי רוסיה ונציגי החיילים בשנת 1917 ויושב ראש ה"סיום" של עבר-הקווקז בשנת 1918.
בשנת 1918 נוסד ה"פרלמנט הלאומי הגאורגי" הראשון בגאורגיה העצמאית.
בשנת 1921 הפרלמנט אימץ את החוקה הגאורגית.
זמן קצר לאחר אימוץ החוקה גאורגיה נכבשה על ידי הכוחות הרוסיים, דבר שהוביל להפסקה של 69 שנים בקיום הממשלה הפרלמנטרית בהיסטוריה של גאורגיה.
הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות בברית המועצות התקיימו בגאורגיה רק ב-28 באוקטובר 1990. הסובייט העליון שנבחר בגאורגיה הכריז על העצמאות של גאורגיה.
ב-26 במאי 1991 בחרו אזרחי גאורגיה את יושב ראש המועצה העליונה, זוויאד גמסחורדיה כנשיא המדינה.
המתח בין המפלגות המכהנות ומפלגות האופוזיציה התגברו בהדרגה, עד שהתפתח מאבק מזוין בשנים 1992-1991. הנשיא עזב את המדינה, הסובייט העליון הגאורגי חדל לתפקד והמדינה נשלטה על ידי מועצה צבאית.
בשנת 1992 אדוארד שוורדנדזה, שר החוץ לשעבר של ברית המועצות, חזר לגאורגיה, במטרה להיות היושב ראש של המועצה הצבאית שהוקמה מחדש כמועצת המדינה.
מועצת המדינה שחזרה את החוקה הגאורגית מ-1921, והכריזה ב-4 באוגוסט 1992 על יום הבחירות לפרלמנט.
בשנת 1995 הפרלמנט שנבחר זה מכבר אימץ את החוקה החדשה - גאורגיה היא דמוקרטיה נשיאותית ובית המחוקקים שלו הוא חד-ביתי.
הפרלמנט הגאורגי הוא הגוף המייצג העליון שאחראי על הרשויות החוק, ומגדיר את כיוונה העיקרי של מדיניות הפנים ומדיניות החוץ של המדינה, שולט על פעילות הממשלה בתוך הגבולות שהוגדרו בחוקה ועניינים נוספים.
נינו בורג'נדזה נבחרה לתפקיד יושבת הראש של הפרלמנט החוקתי השישי של גאורגיה באפריל 2004.
מבנה הפרלמנט, כמו גם יו"ר הפרלמנט וסגנו, מאובטחים על ידי שירות אבטחת המדינה המיוחד.
על פי החוקה הגאורגית, נשיא גאורגיה, ועדה פרלמנטרית, סיעה פרלמנטרית, חברי הפרלמנט, הגופים העליונים המייצגים את אבחזיה ואג'ריה, ולא פחות מ-30,000 אלקטורים, חתמו על היוזמה החוקתית.
הוועדות הפרלמנטריות והנשיא, הם עיקרי היוזמים של הצעות חוק בגאורגיה.
הצעת חוק, ערוכה על ידי הוועדה או מתקבלת דרך יוזמה אחרת, נידונה בישיבת הוועדה המתאימה.
הצעת החוק, לאחר עיון הוועדה או מלווה בהערות מסבירות, מועברת לוועדות פרלמנטריות אחרות.
היא מתפרסמת לציבור ב"דיווחים פרלמנטריים", מהדורה מיוחדת של הפרלמנט.
לפני שהוועדה מחליטה לקבל את הצעת החוק, מתקיים מושב מלא, והיא מארגנת את נוסח החוק של הוועדה, והנוסח מתפרסם ברבים, על ידי המדיה, לפחות בתוך שבעה ימים.
אם הוועדה מחליטה כי הטיוטה מוכנה לדיון באספה הכללית, היא מועברת ללשכה הפרלמנטרית, ושם נבחנת אם היא מתאימה לאג'נדה שלהם.
ובסופו של דבר מעבירה למשרד המתאים.
הקוקאי של יפן (לעיתים קרובות נקרא בקיצור הקוקאי, ביפנית: 国会.
לעיתים נקרא גם "הדיאט של יפן") הוא בית המחוקקים היפני.
הקוקאי מורכב משני בתים: הבית העליון הוא בית היועצים והבית התחתון הוא בית הנבחרים, אשר כל אחד מהם נבחר בשיטת בחירות מקבילה, כלומר, מספר צירים מסוים נבחר בשיטת בחירה אחת, ואילו יתר הצירים באותו בַּית נבחרים בשיטה אחרת, ואין קשר בין תוצאות שתי השיטות כפי שיש בפרלמנט הגרמני, למשל.
בנוסף לחקיקת חוקים, בסמכות הקוקאי לבחור את ראש הממשלה ולהצביע בהצבעות אי אמון הקוקאי נדרש לפעילות הממשלה.
הקוקאי היפני התכנס לראשונה ב-1889, לאחר אימוץ חוקת מייג'י, והייתה לו סמכות חקיקה משותפת עם הקיסר.
משנת 1947, תחת חוקת יפן החדשה, מוגדר הקוקאי כגוף השלטוני הגבוה ביותר במדינה.
משכן הקוקאי נמצא ברובע צ'יודה בטוקיו.
בית המחוקקים המודרני הראשון ביפן היה הקוקאי הקיסרי, שקם מיסודה של חוקת מייג'י.
חוקה זו נתקבלה ב-11 בפברואר 1889, והקוקאי שקם התכנס לראשונה ב-29 בנובמבר 1890, לאחר כניסתה של החוקה לתוקף.
הקוקאי הורכב מבית נבחרים ומבית אצילים.
בית הנבחרים נבחר בבחירות ישירות על ידי בעלי זכות הצבעה שלא ניתנה לכל האוכלוסייה.
רק ב-1925 הורחבה זכות ההצבעה לגברים מעל גיל 25. בית האצילים, בדומה לבית הלורדים הבריטי, כלל אצילים בעלי תוארי אצולה בכירים.
הקוקאי הקיסרי עוצב בחלקו בהשפעת דגם הרייכסטאג הגרמני ובחלקו בהשפעת שיטת וסטמינסטר.
תחת חוקת מייג'י, שבה היה לקיסר תפקיד פוליטי משמעותי, כל חוק או תיקון לחוקה היה חייב הן את אישור הקוקאי והן את אישור הקיסר.
משמעות הדבר הייתה שלקיסר לא הייתה יכולת לחוקק באמצעות הוצאת צווים, אך כן היה באפשרותו להטיל וטו על החלטות הקוקאי.
לקיסר באותה עת הייתה גם הסמכות למנות ראש ממשלה ושרים, כך שלא תמיד נהנה ראש הממשלה מאמון הקוקאי.
לקוקאי גם היה כוח מוגבל בעניין התקציב, שכן אף שהיה באפשרותו להטיל וטו על התקציב המוצע, אם לא גובש תקציב חדש, התקציב של השנה שעברה נמשך בתוקפו.
עוד בטרם אימוץ החוקה החדשה חוקק חוק המרחיב את זכות ההצבעה לנשים, ועם כניסתה לתוקף בשנת 1947, עת התקבלה כתיקון לחוקת מייג'י לצורך רציפות חקיקתית, חלה תפנית בסמכויות הקוקאי, אשר הפך לגוף השלטוני העליון במדינה.
שיטת הייצוג היחסי בבית היועצים, אשר הוצגה ב-1982, הייתה הרפורמה האלקטורלית המשמעותית הראשונה מאז אימוץ החוקה.
במקום בחירה אישית של מועמדים במחוז בחירה כלל-ארצי, הייתה בחירה של רשימה במחוז כלל-ארצי.
שיטה זו התקבלה על מנת להפחית את סכומי הכסף המופרזים שהוציאו מועמדים ברמה הכלל-ארצית.
מבקרי השיטה, עם זאת, טענו שהדבר מגדיל את כוחן של המפלגות הגדולות, אשר אכן עמדו מאחורי הרפורמה.
בתי הקוקאי נבחרים בשיטת בחירות מקבילה, כלומר, מספר צירים מסוים נבחר בשיטת בחירה אחת, ואילו יתר הצירים באותו בַּית נבחרים בשיטה אחרת.
מספר הצירים בכל בית אינו קבוע בחוקה, אלא מוגדר בחוק.
בית הנבחרים היפני מונה 480 צירים, מתוכם 300 נבחרים בשיטת בחירות רובית אישית לפי מחוז בחירה, ואילו 180 נבחרים בשיטת בחירות יחסית רשימתית לפי 11 גושי בחירה.
בית היועצים היפני מונה 242 צירים, מתוכם 146 נבחרים בשיטת בחירות רובית אישית לפי מחוז בחירה, ואילו 96 נבחרים בבחירות יחסיות רשימתיות ארציות.
בעת ההצבעה בקלפי, כל בוחר מצביע בשני פתקים: האחד למועמד במחוז הבחירה והשני לרשימה.
זכות ההצבעה לבתי הקוקאי נתונה לכל אזרח יפני שמלאו לו 20 שנים, גיל הבגרות ביפן.
סעיף 41 לחוקת יפן מגדיר את הקוקאי כגוף השלטוני הגבוה ביותר במדינה וכגוף המחוקק היחיד בה.
זאת, בניגוד גמור לחוקת מייג'י שהגדירה את הקיסר כבעל הסמכות המחוקקת, אם כי בהסכמת הקוקאי.
בסמכות הקוקאי לא רק חיקוק חוקים, אלא גם אישור התקציב השנתי המוגש על ידי הממשלה ואשרור אמנות.
כמו כן, הקוקאי יכול ליזום ניסוח הצעות לתיקון החוקה, אשר אם מאושרות ברוב מיוחס של שני שלישים בכל אחד מהבתים, עוברות לאישור משאל עם.
על מנת שחוק יאושר, הוא צריך לעבור בשני הבתים ולקבל את חתימת הקיסר, אם כי לקיסר אין זכות לסרב לחתום על חוק, וחתימתו היא עניין רשמי גרידא.
העליונות השלטונית של הקוקאי מתבטאת בכך שראש ממשלת יפן נבחר מבין חברי הקוקאי, כמו גם מחצית משרי הממשלה, והממשלה כולה נדרשת לאמון הקוקאי.
בסמכות הקוקאי לקיים חקירות בהתייחס לפעילות הממשלה, ועל ראש הממשלה וחברי ממשלתו להשיב לשאילתות המוגשות מטעם חברי הקוקאי ולוועדות חקירה מטעמה.
הקוקאי גם יכול להדיח שופטים מתפקידם אם הורשעו בפלילים או במנהל לא תקין.
לבית הנבחרים כוח רב יותר על פני בית היועצים.
על אף שבית הנבחרים אינו יכול לעקוף בדרך כלל את החלטת בית היועצים בעניין הצעת חוק, ישנן נסיבות שכן מאפשרות דבר מסוג זה:
אם הצעת חוק שאושרה בבית הנבחרים נדחית, מתוקנת או לא מתקבלת בבית יועצים, היא עדיין יכולה להפוך לחוק ברוב מיוחס של שני שלישים מהנוכחים בהצבעה.
אם שני הבתים אינם מסוגלים להסכים על תקציב או על אשרור אמנה, גם לאחר הקמת ועדה משותפת של שני הבתים, או אם בית היועצים אינו מגיע להחלטה סופית בעניין תקציב בתוך 30 יום מקבלתה בבית הנבחרים, אזי החלטת הקוקאי תהיה של הבית התחתון.
אם שני הבתים אינם מסכימים על מועמד לראשות הממשלה, אף לאחר הקמת ועדה משותפת, או אם בית היועצים אינו מקצה מועמד בתוך 10 ימים מהחלטת בית הנבחרים, אזי המועמד של הבית התחתון הוא מועמד הקוקאי להקמת הממשלה.
בנוסף, האמון בו הממשלה צריכה לזכות הוא של בית הנבחרים בלבד.
לפי החוקה, הקוקאי חייב להתכנס לפחות פעם אחת בשנה.
להלכה, רק בית הנבחרים מתפזר לפני בחירות, אולם בעת שבית זה מפוזר, בית היועצים על פי רוב סגור.
הקיסר הוא הדמות שמכנסת ומפזרת את הקוקאי, אלא שהוא מוכרח לעשות זאת בעצת הממשלה.
בעת חירום ראש הממשלה יכול לכנס את הקוקאי לישיבה שלא מן המניין, ובאופן דומה ישיבה שלא מן המניין יכולה להתכנס לדרישת רבע מהצירים של כל אחד מהבתים.
בפתיחת כל מושב נושא הקיסר נאום מן הכס שבו הוא מפרט את תוכניות הממשלה לשנה הבאה מכסו בבית היועצים.
נוכחות של שליש מן הצירים בכל בית מהווה קוורום, והדיונים מתקיימים בפומבי, למעט אם שני שלישים מהנוכחים מחליטים כי יתקיים בדלתיים סגורות.
לכל בית יושב ראש אשר לו קול מכריע במקרים של שוויון בהצבעה.
כל בית קובע לעצמו את ההליכים הפרלמנטריים, ולו האחריות להטיל משמעת על חבריו.
לכל שר הזכות להופיע בפני כל אחד מהבתים ולנאום בדבר הצעת חוק, וכל אחד מהבתים יכול לדרוש את הופעת השרים לפניו.
על מנת להיות מועמד לבית הנבחרים, על המועמד להיות אזרח יפני שמלאו לו 25 שנה, ולבית היועצים – 30 שנה.
חברי הקוקאי זכאים לחסינות פרלמנטרית באשר לדבריהם ולהצבעתם, וכן נהנים מהגנה מסוימת ממעצר.
משכורתם של חברי הקוקאי עומדת על 1.3 מיליון ין בחודש.
כל חבר קוקאי זכאי לשלושה עוזרים פרלמנטריים, נסיעה חופשית ברכבת וארבע טיסות הלוך ושוב בחודש ממחוז מגוריו לטוקיו.
שני בתי הקוקאי מתכנסים במשכן הממוקם במחוז נגטצ'ו, שברובע צ'יודה, טוקיו.
מליאת בית הנבחרים נמצאת באגף השמאלי של המבנה, ואילו מליאת בית היועצים נמצאת באגפו הימני.
בנייתו של המשכן הושלמה בשנת 1936, והוא בנוי על טהרת חומרי בנייה יפניים, למעט ויטראז'ים, מנעולים ומערכת שפופרות אוויר.
מטרתו העיקרית של הפרלמנט הייתה לאשר מיסים שייגבו על ידי האצולה של אירלנד.
מי שישלם את חלק הארי של המיסים, אנשי הדת, הסוחרים ובעלי הקרקעות, הרכיבו באופן טבעי את חברי הפרלמנט.
בשנת 1541 הצביע הפרלמנט כדי ליצור את ממלכת אירלנד.
הפרלמנט בוטל יחד עם הממלכה בשנת 1801.
במשך מאות השנים, הפרלמנט האירי נפגש במספר מקומות בתוך ומחוץ לדבלין - המקום הראשון שנקבע היה קסטלדרמוט, במחוז קילדייר ב-18 ביוני 1264, כמה חודשים מוקדם יותר מהפרלמנט האנגלי הראשון המכיל נבחרים.
בין מקומות המפגש המפורסמים ביותר היה טירת דבלין, בית ספר בלוקוט, ובית צ'יצ'סטר, בית הקבע הסופי שלו, בית הפרלמנט האירי בקולג' גרין.
הפרלמנט האירי נוסד באופן רשמי ב-1297 על ידי השופט העליון, סר ג'ון דה וגן, כדי לייצג את האוכלוסייה האנגלו-נורמנית באירלנד בנסיכות של אירלנד.
ב-1292 הרכבה פחות רשמית של אצילים וסוחרים בלתי נבחרים גייסה 10,000£, המכונים "הסבסוד הפרטי".
מס זה היה 1/15 מההון העצמי של מטלטלי האזרחים העשירים; העניים והכנסייה היו פטורים.
הפרלמנט כונס מאזרחי הנסיכות של אירלנד, ומבוססים על חוקים ומנהגים אנגליים-נורמניים.
המגנה כרטה הורחבה בשנת 1217 באמנה הגדולה של אירלנד.
החברות הייתה מבוססת על נאמנות למלך, ושמירה על שלומו של המלך, כך שמספר של מלכים גאליים-איריים אוטונומיים היו מחוץ למערכת, והיו להם הסדרים מקומיים משלהם לחוק המיסוי.
כינוס הפרלמנט המוקדם ביותר אשר היה ידוע כונס בטירת קילקה ליד קאסלדרמוט, מחוז קילדייר ב-18 ביוני 1264.
במאות ה-14 וה-15 התכווץ מספרם של הנאמנים לכתר האנגלי, כוחן הגובר של אצולת הקרקע וחוסר היכולת הגובר לבצע פסיקות שיפוטיות, שהפחיתו את נוכחותו של הכתר באירלנד.
רבים מהאצולה האנגלית העתיקה ההיברנו-נורמנית הצטרפו לאצילים הגאליים העצמאיים בהצהרת עצמאותם הפיאודלית.
בסופו של דבר כוחו של הכתר התכווץ למובלעת מבוצרת קטנה מסביב לדבלין הידועה בשם התחום.
לאחר מכן הפרלמנט הפך למעשה לפורום של הקהילה בשטח התחום עד המאה ה-16.
כשהם לא יכלו ליישם ולהפעיל את סמכות הפרלמנט או שלטון הכתר מחוץ לסביבה זו, ויותר ויותר סובלים מפשיטות של האירים הגאליים והאצילים ההיברנו-נורמנים העצמאיים, עודדו אנשי התחום עצמם את מלכי אנגליה לנקוט במוערבות עמוקה יותר בענייני אירלנד.
המרחק הגאוגרפי, חוסר תשומת הלב של הכתר בגלל מלחמת מאה השנים ומלחמות השושנים, והכוח הגדול יותר של הפלגים הגאליים, הפחיתו את האפקטיביות של הפרלמנט האירי.
לפיכך, מודאג יותר ויותר מכך שהפרלמנט האירי נפגע בעיקרו על ידי משפחות נחלות חזקות באירלנד כמו באמצעות העברת חוקים שממשיכים את סדר היום של הפלגים השושלתיים השונים במדינה, עודד הפרלמנט את העברת חוק פונינגס שהכפיף את הפרלמנט האירי לזה האנגלי בשנת 1494.
בתמורה להכרה בסמכות הכתר תחת הממלכה החדשה של אירלנד, האדונים הגאליים-אנגלו-אירים היו זכאים להשתתף בפרלמנט האירי כשווים.
הרפורמציה באירלנד שהונהגה בשלבים על ידי בית טיודור לא תפסה אחיזה ברוב המדינה, ולא השפיעה על פעולת הפרלמנט עד לאחר החלטת האפיפיור לנדות את אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, בשנת 1570. בתחילה בשנת 1537, אישר הפרלמנט האירי הכרה בהנרי השמיני כראש הכנסייה (חוק העליונות הראשון) ופירוק המנזרים.
בפרלמנטים של 1569 ו-1585, לנציגי הקתולים האנגלים העתיקים בציבור האירי היו כמה מחלוקות עם שלטונות הכתר על הנהגת חקיקת עונשין נגד קתולים ותשלום יתר של מס על הדחתם של גאלים וקתולים שמרדו.
מסיבה זו, והנפילה הפוליטית לאחר מזימת אבק השרפה ב-1605 ויישוב אירלנד בשנים 1613–1615, שונו אזורי הבחירה של בית הנבחרים האירי כדי לתת רוב לפרוטסטנטים.
יישוב אירלנד (תהליך הפקעת אדמותיהם של תושבי אירלנד בידי השלטון האנגלי במדינה) אפשר למועמדים פרוטסטנטים אנגלים וסקוטים להיכנס כנציגים של הרבעים החדשים שנוצרו באזורים אלה.
בתחילה פרוטסטנטים קיבלו רוב של 132–100 בבית הנבחרים.
עם זאת, לאחר הפגנות קתוליות חריפות, כולל קטטה בחדר בישיבה הראשונה של הפרלמנט, חוסלו כמה ממחוזות הבחירה הפרלמנטריים החדשים, מה שהעניק לפרוטסטנטים רוב קל (108-102) של חברי בית הנבחרים לאחר מכן.
בבית הלורדים נמשך הרוב הקתולי עד 1689, למעט תקופת מלחמת האזרחים האנגלית (1649–1660) בה בוטלה המלוכה לזמן המוגבל.
בעקבות ההתקוממות הכללית של האירים הקתולים במרד האירי של 1641 וושלטון עצמי אירי-קתולי שמומש בשנים 1642–1649, נאסר על הנוצרים הקתולים להצביע או להשתתף בפרלמנט לחלוטין ב-1652 בעקבות חוק של אוליבר קרומוול, אשר בוטל על ידי צ'ארלס השני ב-1660.
עם עלייתו לשלטון החל לקדם את הקתולים בכל תחומי שלטונו.
בשנת 1687 החל הפרלמנט האירי בחקיקת חוק אשר יחזיר לבעלי האדמות הקתולים המקוריים את אדמותיהם שנלקחו מהם בימי קרומוול.
ג'יימס השני הודח והומלכו בתו מרי השנייה ובעלה ויליאם השלישי (לבית אוראנז'), הפרוטסטנטים.
הפרלמנט האירי הכריז שג'יימס נשאר המלך.
על פי דרישתו של ג'יימס, הפרלמנט האירי העביר חוק למען חופש המצפון שהעניק חופש דת לכל הקתולים והפרוטסטנטים באירלנד.
בבית הנבחרים חסרו 70 חברים מאחר שלא היו בחירות במחוזות הצפוניים; כתוצאה מכך חבריה היו ברובם המוחלט קתולי.
לאור דרישת הפרלמנט, אושר חוק להחזרת אדמות שנלקחו מהקתולים האירים בימי קרומוול.
לאחר תבוסה ביולי 1690, תומכי ג'יימס נטשו את דבלין ונסוגו ללימריק, בעוד ג'יימס עזב את אירלנד.
לאחר שהסכם לימריק באוקטובר 1691 סיים את המלחמה בין תומכיו למתנגדיו, כל החקיקה שנחקקה על ידי הפרלמנט שכינס ג'יימס הוכרזה כבטלה על ידי הפרלמנט של אנגליה.
הפרלמנט האירי משנת 1695 העביר חוק שהכריז על כל הפעולות כבטלות והורה להשמיד את רישומיו.
התקבלו 'חוקי עונשין', המגבילים את הבעלות על הרכוש הקתולי, החינוך והזכות לשאת נשק, וגירשו את אנשי הדת.
כתוצאה מחקיקה זו, הבעלות הקתולית על קרקעות צנחה לרמות זניחות במהלך סוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18. הפרלמנט הורכב כולו מאנגליקנים ונאסר על הקתולים לבחור ולהיבחר.
כך גם כלפי פורשי הכנסייה הפרוטסטנטית - בעיקר פרסביטריאנים, בפטיסטים ומתודיסטים.
ההצדקה להדרה מהפרלמנט הייתה בחוק האנגלי, שהיה דומה לחוק ברוב מדינות אירופה באותה התקופה, שקבע שחברי פרלמנט יוכלו להיות אך ורק בעלי אדמות במדינה, ואולם גם האירים וגם פורשי הכנסייה הפרוטסטנטית נושלו מאדמותיהם עם תחילת יישוב אירלנד על ידי האנגלים.
במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-18, התחזק מעמדה של קבוצה אנגליקנית אשר ניסתה קודם כל להגדיר מחדש את הקשר בין האנגלים לאירים.
מטרתה העיקרית של קבוצה זו, המפלגה הלאומית, הייתה לשחרר את הפרלמנט האירי מן הכבלים החוקתיים שאסרו אותה.
יתרה מזאת, הפרלמנט האנגלי בוסטמינסטר ראה עצמו בעל סמכות חקיקה המשתרעת על תחומה של אירלנד.
בשנת 1782 החליט הפרלמנט האירי, אותו הוביל הנרי גרטן, כי אינו יכול לשאת במגבלות אלו עוד.
המשנה למלך, מושל אירלנד, ו"ראש ממשלתו", היו עדיין מינויים שמינתה הממשלה בלונדון, ואחיזתם במשרתם הייתה תלויה בפוליטיקה בלונדון ולא בדבלין, כאשר בפרלמנט בלונדון לא היה כל ייצוג לאירים.
המרד האירי של 1798 הביא את המצב באירלנד בכוח לידיעת הממשלה הבריטית; וויליאם פיט הצעיר, ראש-ממשלת בריטניה, החליט שהפתרון הטוב ביותר הוא איחוד.
היא קיווה גם שהאיחוד יסייע להשיג אמנציפציה לקתולים.
האיחוד נתקל בהתנגדות עזה בפרלמנט האירי, אך ממשלת בריטניה, באמצעות רכישה בלתי מוסתרת של קולות, במזומן או בהענקת תאירי אצולה וכבוד, השיגה רוב.
הפרלמנט האירי העביר את חוק האיחוד של 1800, אשר למעשה ביטל אותו ואת עצם קיומה של ממלכת אירלנד.
החוק הועבר גם בפרלמנט הבריטי, וקבע את הקמתה של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ביום הראשון של שנת 1801, ואת איחוד הכתרים של בריטניה ואירלנד לישות אחת.
הפרלמנט של גיברלטר הוא בית המחוקקים של הטריטוריה הבריטית שמעבר לים, גיברלטר.
בין השנים 1969 ו-2006 נקרא מוסד זה בשם "האספה המחוקקת של גיברלטר" (Gibraltar House of Assembly).
האספה המחוקקת של גיברלטר, שהוקמה לאחר ההכרזה על חוקת גיברלטר (1969), הייתה גוף חד ביתי שהיה מורכב מ-15 חברים שנבחרו על ידי ציבור הבוחרים, ומעוד 2 חברים ממונים, אחד מהם הוא פרקליט המדינה.
הכינוי "האספה המחוקקת" במשמעות של בית המחוקקים היה נפוץ בטריטוריות הבריטיות שלא היו תחת ריבונות מלאה.
הדבר שונה על ידי הפרלמנט הנוכחי של גיברלטר, לאחר ההכרזה על חוקת גיברלטר (2006), כשיקוף של השדרוג במעמדה הריבוני של גיברלטר.
כיום כל 17 חברי הפרלמנט נבחרים על ידי הציבור, כאשר כל מצביע יכול לבחור 10 מועמדים לפרלמנט.
הפרלמנט יושב במבנה המשקיף לעבר מיין סטריט וכיכר ג'ון מקינטוש.
המבנה הוקם בשנת 1817 ושימש לפני כן כספריית הסוחרים והחלפנים (ספרייה אזרחית שהוקמה על ידי סוחרי גיברלטר כיוון שהוטל איסור על כניסת אזרחים לספריית חיל המצב הצבאי של גיברלטר).
בשנת 1951 שופץ המבנה על מנת שיוכל לשמש מקום מושבה של המועצה המחוקקת של גיברלטר.
לאחר ההכרזה על החוקה ב-1969 הוקם בית המחוקקים של גיברלטר והחליף את המועצה המחוקקת.
המושב הראשון של בית המחוקקים נפתח ב-18 באוגוסט 1969 על ידי המושל וריל בג.
דיימון בוסינו (הדמוקרטים הסוציאליים של גיברלטר - GSD)
הפרלמנט של דרום אפריקה הוא הרשות המחוקקת של מדינה זו.
על פי חוקתה הנוכחית יש בו שני בתים – האספה הלאומית בת 400 מושבים והמועצה הלאומית של הפרובינציות בת 90 מושבים.
מקום מושבו הוא בעיר קייפטאון.
מאז הקמתו בשנת 1910 עבר מבנה הפרלמנט שינויים רבים כתוצאה מן ההיסטוריה הסוערת של דרום אפריקה.
משנת 1994 ואילך, בעקבות ביטול משטר האפרטהייד, משתתפים בבחירות לפרלמנט כל תושבי המדינה.
הפרלמנט הנוכחי, שנבחר במאי 2014, הוא ה-14 מאז הפיכת דרום אפריקה לרפובליקה ב-1961, ה-26 מאז שהוקם לראשונה והחמישי מאז ביטול משטר האפרטהייד.
עם הקמת האיחוד של דרום אפריקה הוקם גם הפרלמנט, אשר כלל שני בתים - הסנאט ובית האספה (House of Assembly):
בסנאט נכללו סנאטורים שנבחרו על ידי הפרובינציות לתקופה של עשר שנים וכן המושל הכללי.
מספר הסנאטורים השתנה מעת לעת.
בבית האספה נכללו צירים אשר נבחרו על ידי הציבור במחוזות בחירה נפרדים.
מספר המושבים בבית ומחוזות הבחירה גדל בהדרגה עם הגידול באוכלוסיית המדינה.
לבנים בלבד היו יכולים להתמנות לפרלמנט או להיכלל בין חבריו.
זכות הבחירה ניתנה לגברים מגיל 21 (18 משנת 1960) - ללבנים בכל הפרובינציות, לשחורים בפרובינציית הכף ופרובינציית נטאל, ולצבעוניים בפרובינציית הכף.
הרכב הפרלמנט השתנה מעת לעת בעקבות תיקונים בחוקה:
ב-1930 ניתנה לנשים לבנות זכות להצביע לפרלמנט ולהיבחר לשני בתיו.
משנת 1937 נקבע לבוחרים השחורים ייצוג נפרד בשני בתי הפרלמנט - ארבעה נציגים בסנאט (שניים לפרובינציית הכף, אחד לנטאל ואחד לאורנג' וטרנסוואל) - ובבית האספה שלושה, שנבחרו במחוזות בחירה נפרדים.
החל מ-1950 יוצגו התושבים הלבנים בדרום-מערב אפריקה (כיום נמיביה, שנשלטה אז על ידי דרום אפריקה) על ידי ארבעה סנאטורים וששה חברי בית האספה.
החל מ-1957 יוצגו הצבעוניים על ידי נציגים נפרדים בשני בתי הפרלמנט ועל בסיס בחירה במחוזות בחירה נפרדים להם.
ההצעה לתיקון זה לחוקה נתקלה בהתנגדות רבה והייתה נושא לשני פסקי דין של בית המשפט העליון של דרום אפריקה.
ראש הממשלה יוהאנס סטריידום התגבר על כך על ידי הגדלת מספר חברי הסנאט ומינוי מספר מספיק של סנאטורים תומכי הממשלה, כך שלבסוף השיג את הרוב הנדרש לתיקון החוקה של שני שלישים.
בשנת 1960 בוטל הייצוג לשחורים בפרלמנט.
בשנת 1960 החליטו הבוחרים הלבנים במדינה במשאל עם על ניתוק הקשר של דרום אפריקה לכתר הבריטי והפיכתה לרפובליקה.
עם הפיכת דרום אפריקה לרפובליקה לא חלו שינויים בהרכב הפרלמנט, אך כאלו התרחשו מאוחר יותר:
ב-1968 בוטל הייצוג לצבעוניים בפרלמנט, והוא ייצג מאותה עת ואילך בוחרים לבנים בלבד.
ב-1977 חדלה דרום-מערב אפריקה להיות מיוצגת בפרלמנט.
ב-1981 בוטל הסנאט והפרלמנט היה לבעל בית אחד בלבד.
בשנת 1984 נתקבלה חוקה חדשה לדרום אפריקה.
במסגרתה הוענקה מחדש זכות בחירה לצבעוניים ולהודים במדינה.
לכל אחת מהקבוצות הוקם בית נבחרים משלה, שהביאו את הפרלמנט להרכב של שלושה בתים.
שני הבתים החדשים פעלו לפי כללים נפרדים:
מרבית חברי הבתים נבחרו במחוזות בחירה, ונוספים נבחרו על ידי חברי הבתים ומונו על ידי נשיא המדינה
שני הבתים חוקקו חוקים בעניינים הנוגעים לקבוצת הגזע שלהם וקיבלו חקיקה יחד עם הבית השלישי בעניינים משותפים לבני כל הגזעים.
בפועל הייתה לבית השלישי דומיננטיות בתהליך החקיקה כיוון שמספר חבריו היה גדול משל שני הבתים האחרים גם יחד.
תחת השיטה החדשה המשיכו השחורים במדינה להיות לא מיוצגים ונטולי זכות בחירה.
לשיטה זו לא הייתה לגיטימציה גם בקרב הצבעוניים וההודים, שרבים מהם החרימו את הבחירות.
במשאל עם שנערך בשנת 1992 אישרו הבוחרים (לבנים בלבד) ברוב של 68.73 אחוזים רפורמה אשר הובילה לסיום משטר האפרטהייד.
בשנה שלאחר מכן ביצע הפרלמנט התלת-בתי את אחת מפעולותיו האחרונות וקיבל חוקת-ביניים, אשר נכנסה לתוקפה ב-27 באפריל 1994 - המועד בו נערכו הבחירות החופשיות הראשונות במדינה.
חוקת הביניים העניקה לראשונה זכות בחירה לגברים ונשים בני כל הגזעים, מגיל 18 ואילך.
מבנה הפרלמנט השתנה והוא כלל שוב שני בתים - סנאט ואספה לאומית.
הסנאט נקבע כבעל 90 מושבים - עשרה לכל אחת מהפרובינציות.
האספה הלאומית הייתה לבעלת 400 מושבים, שנבחרו בבחירות ארציות (כלומר ללא מחוזות בחירה נפרדים) ויחסיות על בסיס רשימות מועמדים מפלגתיות.
בשנת 1997 נתקבלה חוקה קבועה למדינה, ובמסגרתה השתנה שמו של הסנאט למועצה הלאומית של הפרובינציות.
המפלגה הלאומית הייתה למפלגת הרוב בפרלמנט משנת 1948, ומכוח חוקי האפרטהייד היא שמרה על מעמדה זה בכל הפרלמנטים שנבחרו עד ביטולו של משטר זה.
מאז הבחירות החופשיות הראשונות ב-1994 מהווה הקונגרס הלאומי האפריקני את מפלגת הרוב בפרלמנט.
מאז הקמתו שוכן הפרלמנט בעיר קייפטאון, במבנים אשר שימשו לפניו את הפרלמנט של כף התקווה הטובה.
מקום זה נבחר כפשרה בין הפרובינציות שהקימו את דרום אפריקה בשנת 1910, שכולן שאפו שעיר הבירה של האיחוד תימצא בשטחן.
לבסוף הוסכם שקייפטאון תהיה הבירה המחוקקת, פרטוריה הבירה האדמיניסטרטיבית ובלומפונטיין הבירה השיפוטית.
מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי הציעה להעביר את מקום מושב הפרלמנט לפרטוריה, בנימוק שהריחוק ממקום מושב הממשלה מאלץ את חבריה ואת עובדי הציבור והדיפלומטים במדינה לנוע הלוך ושוב בין שתי הערים כאשר הפרלמנט נמצא במושב.
תושבי קייפטאון מתנגדים לכך מחשש לפגיעה ביוקרת העיר ובטענה שהמפלגה מנסה להביא לצנטרליזציה של הממשל במדינה.
הפרלמנט של ניו זילנד כולל את מלך ניו זילנד, את בית הנבחרים של ניו זילנד ועד 1951, הוא כלל גם את המועצה המחוקקת של ניו זילנד.
בית הנבחרים מכונה לעיתים קרובות כ"הפרלמנט".
עד 1986 היה השם הרשמי של הפרלמנט של ניו זילנד, "האספה הכללית של ניו זילנד" (General Assembly of New Zealand).
בית הנבחרים מונה בדרך כלל 120 חברים ולעיתים יותר מכך, בתלות באחוזי ההצבעה למפלגות השונות.
70 מחברי הבית נבחרים ישירות במחוזות הבחירה והשאר נבחרים מתוך רשימות מועמדים מפלגתיות.
הבחירות בניו זילנד הן כלליות, כלומר, כל אזרח ניו זילנדי מעל גיל 18 (למעט אסירים), רשאי להצביע.
תהליך הרכבתה של ממשלה בניו זילנד היא על פי שיטת וסטמינסטר ואת הממשלה מנהיג ראש ממשלת ניו זילנד שנבחר מבין חברי בית הנבחרים.
בית הנבחרים מתכנס בבנייני הפרלמנט בוולינגטון, בירת ניו זילנד מאז 1865. דיוני הפרלמנט משודרים בערוצי טלוויזיה ורדיו ייעודיים.
הפרלמנט שמכהן מאז הבחירות הכלליות שהתקיימו ב-23 בספטמבר 2017, הוא ה-52 למניין הפרלמנטים של ניו זילנד מאז כינוסו של הפרלמנט הראשון ב-1854.
הפרלמנט של ניו זילנד הוקם על פי "חוק החוקה של ניו זילנד" (New Zealand Constitution Act 1852), שחוקק ב-1852 על ידי הפרלמנט הבריטי.
הפרלמנט הוקם כגוף מחוקק דו-בתי, באופן רשמי הוא נקרא "האספה הכללית" (General Assembly) אך בדרך כלל כונה הפרלמנט.
על פי חוק זה היה הפרלמנט של ניו זילנד דומה מאוד לזה של בריטניה וכלל בית תחתון שנקרא "בית הנבחרים" (House of Representatives) ובית עליון שנקרא "המועצה המחוקקת" (Legislative Council).
חברי הבית התחתון נבחרו בבחירות בשיטה הרובנית, בעוד שחברי המועצה המחוקקת מונו על ידי המושל הכללי של ניו זילנד.
בתחילה מונו חברי המועצה לכל ימי חייהם, אך מאוחר יותר נקבעו תקופות כהונתם לשבע שנים.
כוונתו של שינוי זה, שבוצע במקביל להקמתה של הממשלה העצמאית הראשונה של ניו זילנד (שעל פיו ייעץ ראש הממשלה למושל על המינויים למועצה) ובמקביל להקמתן של מפלגות פוליטיות, הייתה שעם פרוס המאה ה-20, לממשלה תהייה שליטה על המועצה ועל הבית התחתון ושאישורם של החוקים במועצה תהייה עניין פורמלי בלבד.
ב-1951 בוטלה המועצה המחוקקת ובכך הפך הפרלמנט של ניו זילנד לחד-בתי.
על פי חוק החוקה, הסמכות החקיקתית ניתנה גם לפרובינציות של ניו זילנד (בתחילה שש) ולכל אחת מהן הייתה מועצה מחוקקת משל עצמה.
מועצות מחוזיות אלו יכלו לחוקק חוקים הנוגעים למחוזותיהם ברוב התחומים.
עם זאת, ניו זילנד מעולם לא הייתה מושבה פדרלית או דומיניון כמו קנדה או אוסטרליה.
הפרלמנט יכול היה לחוקק במקביל למועצות המחוזיות בכל נושא ובמקרה של מחלוקת, הייתה עדיפות לחוק שחוקק על ידי הפרלמנט.
במשך תקופה של 22 שנים בוצע תהליך הדרגתי של ריכוזיות העוצמה הפוליטית וב-1876 בוטל קיומם של המחוזות.
הפרלמנט קיבל בהדרגה שליטה רחבה יותר על ענייניה של ניו זילנד, באמצעות העברתם של חוקים אימפריאליים כמו חוק תקפות החוקים הקולוניאליים, תיקונים לחוקה וההעברה ההדרגתית של הסמכויות מידי הממשלה הבריטית לממשלת ניו זילנד.
בסופו של דבר, ב-1947, התקבל החוק לאשרור חוק וסטמינסטר והוא נתן לפרלמנט את הסמכות המלאה לחקיקה בניו זילנד והחוק לתיקון החוקה שנחקק באותה שנה אפשר לפרלמנט להחליט על הרכבו.
ב-1986 חוקק "חוק החוקה" (Constitution Act) ובמסגרתו שונו ההוראות האחרונות של החוק מ-1852 שעדיין היו בתוקף, אוחד תחום החקיקה ובאופן רשמי הוגדרה האספה הכללית כפרלמנט.
תופעה ייחודית היסטורית שאפיינה את הפרלמנט של ניו זילנד הייתה "המכסה הכפרית" (Country quota).
על פי מכסה זו ניתנה העדפה בייצוג למחוזות כפריים החל מ-1889 ובמובנים מסוימים גם קודם לכן.
משקלם האלקטורלי של המחוזות נקבע על פי האיזון בין אוכלוסייתם הכפרית והעירונית, כאשר כל יישוב שאוכלוסייתו מנתה פחות מ-2,000 תושבים, נחשב לכפר.
במחוזות הבחירה שאחוז גבוה מהיישובים בהם היו כפריים, נמנו המצביעים במספרים גדולים יותר מאשר היו למעשה.
לדוגמה, ב-1927, מחוז וואיפווה, שלא התגוררה בו שום אוכלוסייה עירונית, קיבל 4,153 קולות בנוסף ל-14,838 המצביעים שהיו בו למעשה ובכך קיבל תוספת של 28% במשקלו האלקטורלי.
עקרון המכסה הכפרית התקיים עד 1945, אז בוטל על ידי ממשלת הלייבור שבסיס התמיכה שלה היה עירוני ברובו והונהג העיקרון של "אדם אחד – קול אחד" (One man, one vote).
הפרלמנט של ניו זילנד הוא ריבוני מבלי אפשרות שגורם כל שהוא יבטל החלטה שלו.
יכולתו של הפרלמנט לפעול היא ללא עוררין מבחינה חוקית.
לדוגמה, חוק מגילת הזכויות של ניו זילנד (New Zealand Bill of Rights Act 1990), הוא חוק רגיל לחלוטין והוא לא מהווה חוק בעל עדיפות כמו בחוקותיהן של מדינות אחרות.
המגבלה היחידה ביכולת החקיקה של הפרלמנט היא בנושאים הקשורים לשיטת הבחירות.
נושאים אלה כוללים את אורך כהונתו של הפרלמנט, ההחלטה מי ראשי להצביע, אופן ההצבעה, אופן חלוקת המדינה למחוזות בחירה ומינוי הוועדות שמחליטות על נושאים אלו.
החלטות כאלו מחייבות רוב של לפחות 75% מחברי הפרלמנט או העברתן למשאל עם.
יחד עם זאת, הפרלמנט יכול לבטל או לשנות החלטות כאלה ברוב רגיל.
מאז 1951 כולל הפרלמנט של ניו זילנד רק את בית הנבחרים.
חברי הבית נבחרים באופן דמוקרטי כל שלוש שנים ומכהנות בו 18 ועדות.