tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 2008 שוב התברר כי רות'רהאם הסתבכה כלכלית ושוב נוקו לה עשר נקודות.
לאחר מכן, נאלץ המועדון לעזוב את אצטדיון מילמור, מגרשם הביתי זה למעלה ממאה שנה, לאצטדיון דון ואלי בשפילד, לאחר סכסוכים עם בעלי הבית.
בעונת 2014/15 העפילה הקבוצה לצ'מפיונשיפ לאחר היעדרות של תשע שנים.
לאחר שתי עונות שבה לפוטבול ליג הראשונה.
בסיום עונת 2019/20 סיימה הקבוצה במקום השני בפוטבול ליג הראשונה ועלתה לצ'מפיונשיפ.
בסיום עונת 2020/2021 סיימה במקום ה-23 בליגה ושבה לפוטבול ליג הראשונה, אך היא עלתה שוב לאחר עונה אחת בלבד.
אליפות הפוטבול ליג השנייה: 1988/1989
רות אורנבך (נולדה ב-1955) היא אמנית ישראלית.
רות אורנבך נולדה במחוז זקרפטיה, ברית המועצות, כיום אוקראינה.
היא דור שני להורים ניצולי שואה:
ב-1966 משפחתה מסורבת העלייה עלתה לישראל והתיישבה בשיכון העולים יוספטל במורשה, רמת השרון.
רות למדה בבית הספר אלי כהן ובתיכון השרון (כיום ע"ש רוטברג), שניהם ברמת השרון.
בשנים 1974–1976 למדה אורנבך במכון אבני, בשנים 1993–1995 סיימה לימודי מדריך מוסמך לאמנות במדרשה לאמנות רמת השרון.
בשנים 2004–2005 למדה בסדנה להדפס במרכז מאירהוף, תל אביב, בהנחייתו של דן קריגר.
בשנים 2015–2016 למדה בבית לאמנות ישראלית תל אביב.
עברה סדנאות כתיבה במֶדְיָטֶק חולון בהנחייתו של סמי ברדוגו ובבית אריאלה בהנחייתם של דרור בורשטיין, שי צור ואסתי ג.
הדריכה ציור ורישום במרכז אמנות בארי לילדים מחוננים.
הפעילה קייטנת אמנות בהיכל התרבות מאיר ניצן ראשון לציון ובמרכזי קהילה.
הדריכה ציור ורישום לילדים ומבוגרים בחברה העירונית, ולהורים שכולים בבית יד לבנים, ראשון לציון.
אורנבך זכתה בפרס אמנית מצטיינת לשנת 2017 מטעם העמותה לאמנות חזותית בראשון לציון.
היא חברה באיגוד האמנים הפלסטיים בישראל, יוצרת בסטודיו שבקריית המלאכה בתל אביב.
רות אורנבך נשואה ליחיאל אורנבך, אם לבן ושתי בנות, מתגוררת בראשון לציון.
מתוך דבריו של מבקר הספרות עמר לחמנוביץ:
"דומה שהחיפוש אחר מחוז אבוד – בין אם זהו מקום גאוגרפי, דמות או הלך רוח שנצרב ואין ללכוד אותו שוב – צף ועולה שוב ושוב בעבודותיה של אורנבך.
זהו חיפוש מתמיד, קדחתני, פוצע.
גם אם הוא מגבש עבודות שיש בכוחן ליצור זיכרון, הוא מציף בעיקר כאב על אובדנו.
אורנבך מנסחת גלויה מן המולדת, אלא שלגלויה אין תאריך ואין כתובת, היא מרחפת בחלל התודעה, מתעתעת...
אלו דמויות המשפחה הגרעינית מן המזרח (Vostok) משפחה שהייתה באמת, בצומת שהרחובות המובילים אליו הם אדם אהוב, זמן, מקום.
באמצעות תצלומים ישנים וחיוורים, משחזרת אורנבך את הצומת הזה.
הניגודים בצבעים שהיא מציעה ברורים.
בוהק הכפתורים המוזהבים המסודרים בשורה לאורך מעיל הצמר.
הלובן הביתי, המנחם, של מטפחות הראש לשיערן של הילדות.
התצלום הצהבהב, המתפורר, שהוא הזיכרון היחיד להיאחז בו, העדות הדוממת שאינה נדיבה במילים אך עשירה בפרטים, זוכה בעבודותיה של אורנבך לנרטיב חדש.
הפעולה המתמשכת מפנה את מקומה לקורפוס נע של אסתטיקה וצבע: החורף המונוכרומטי מנהל יחסי גומלין עם שלכת של צבעים."
1997 - 19 שנים ועוד שנתיים, תערוכה לזכרו של סמ"ל איתי דינר, בבית זרובבל חביב בראשון לציון.
2007 - המעט מן היופי שנשאר, גלריה דקל, אילת.
2012 - פרחי כפור - הגלריה בבית יד לבנים בראשון לציון.
2012 - ציור וכו' - מיצג "משחק זיכרון" - בית קנר, הגלריה העירונית לאמנות בראשון לציון.
2013 - "ממורנדום"- גלריה אורבן, תל אביב.
2015 - "הכל היה אפשרי, דבר לא היה אפשרי"- בית האמנים תל אביב.
2016 – "פרחי כפור", התיאטרון הקאמרי, תערוכה באַכְסַדְרָה, טקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה בחסות עיריית תל אביב-יפו
2019 - "שמיכת עננים כהה מעל העיר", הסדנה לאמנות יבנה, אוצרת: ג"ניפר בלוך
2019 - "אביב, קיץ, סתיו, חורף ואביב", גלריה אורבן, תל אביב, אוצרת: סיגל אלקיים.
2019 - "גלויות שלא שלחתי-חודש מאי 1944", בית האמנים בראשון לציון.
2024 - "נשמת הילדים", בית האמנים ראשון לציון, :אוצרת: קרן ויסהוז.
2025 - "מרחב מוגן", בית האמנים תל אביב, אוצר: אריה ברקוביץ.
אוצרים: נירית דהן וארמנו טדסקי.
2022-2021 – המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה נאפולי – לשחק לפי החוקים, אוצרים: פאולו גילריני וארמנו טדסקי.
בשבח הצללים, הסדנה לאמנות ביבנה, אוצרת: חניתה אליצור
2021 - עגול למען הרוח הישראליץ, בנק דיסקונט, אוצרות: שולמית נוס וורה פלפול.
2020 - 2018, ילדות בלתי נשכחת, איטליה - וילה בורגזה רומא, המוזיאון היהודי, בולוניה, המוזיאון הלאומי ברוונה, מוזיאון סן רוקו במטרה.
2020 - בדלת אמות, פארק השקמה, ראשון לציון, אוצרות: אפי גן ועדי אנג'ל.
2019 - בנק דיסקונט, למען מגן דוד אדום.
אוצרות: שולמית נוס וורה פלפול.
2018 - בית האמנים תל אביב, ילדות בלתי נשכח.
אוצרים: ורה פלפול וארמנו טדסקי.
2018 - מוז"א, נקוגת זכות, אוצרות: שולמית נוס וורה פלפול.
2018 - מקום לאמנות, קריית המלאכה קיר אמן, אוצרת: ג"ניפר בלוך.
אוצרים: דן אורימיאן ואלה כהן-ונסובר.
2017 - מוזיאון הרצלילינבלום - "אישה לאחותה".
2017 - נקודת זכות-הגלריה בשנקר, אוצרות: שולמית נוס וורה פלפול.
2017 - תערוכת מכירה למען ספריית גן לוינסקי, אוצרת רווית הררי.
2016 - קירות אמן" פלורנטין 45, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב.
אוצרות: וורה פלפול וגילת אלקסלסי-נדיבי.
2016 - לגרש את החושך"- גלריה בנימין, קריית המלאכה, תל אביב.
2016 - יריד אמנות עכשווית, גלריה רוזנבך, ירושלים.
2016 - נקודת זכות- בנק דיסקונט, תערוכת מכירת אמנות ישראלית, למען ילדים ובני נוער בסיכון, אוצרת: שולמית נוס.
2016 - "זהות חומרית, זהות תרבותית"- הסדנא לאמנות ביבנה, אוצר: רוני ראובן.
2016 - גלריה תירוש – "קוביות בונות חיים", אוצרת: שולמית נוס.
2014 - "ממעמקים" מוזיאון עוקשי, עכו, אוצרת רחל זמר.
אוצרים: מרב קמל ואמיר מנשהוף.
2012 - כתוב בקיר"-בית קנר, הגלריה העירונית לאמנות עכשווית, ראשון לציון.
2012 - בית מדרש לאמנים-מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
2008 - אמנות בחזית, בית קנר, הגלריה העירונית לאמנות עכשווית, ראשון לציון.
2008 - "פורטרט ישראלי", גלריה ארליך תל אביב, אוצרת: שרה אנג"ל.
2010 - עיצוב חלונות ראווה לרשת החנויות של חברת השעונים סאב כרונו בישראל ובעולם.
2013 - סדנת אמנות "משחק זיכרון" ערב יום השואה, תלמידי כיתה ה', בית ספר גרץ, תל אביב.
2013 - "ירחי זיכרון"- פרויקט משותף עם אמני העיר להצבת עבודות אמנות של בני נוער באולם הראשי בבית יד לבנים בראשון לציון.
2018 - "אף מילה", בית האמנים בראשון לציון, תערוכה קבוצתית במסגרת השפה העברית "לשון ראשון", אוצרות משותפת עם ג'ניפר בלוך.
2019-2016 - עיצוב תפאורה לערב יום הזיכרון "שרים לזכרם", היכל התרבות מאיר ניצן ראשון לציון.
הדרכה ציור ורישום: מרכז אמנות בארי, לילדים מחוננים באמנות, ראשון לציון.
הפעלת קייטנות אמנות בהיכל מאיר ניצן בראשון לציון.
הנחיה להורים שכולים בבית יד לבנים בראשון לציון.
אוסף אמנות מוזיאון יָד וָשֵׁם, ירושלים.
תיק אמן דור שני - מוזיאון יד ושם.
אוסף גלריה אורבן, תל אביב.
אוסף אמנות בנק דיסקונט ניו-יורק.
אוסף בית יד לבנים בראשון לציון.
אוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה.
מירב אפק, תערוכת ציורי רות אורבך בגלריה דקל אילת (ריאיון), תחנת רדיו קול הים האדום, שישי חופשי, 26 אוקטובר 2007
מירי קרימולובסקי, על התערוכה "הכל היה אפשרי, דבר לא היה אפשרי" בתוכנית הרדיו של יואב גינאי ביום שישי "מה יהיה", רשת ב', 2015.
גלויות שלא שלחתי מעולם: רות אורנבך בבית האמנים בראשון לציון, מגזין כאן: מציאות ישראלית באמנות 60, מרץ-אפריל 2019, עמ' 12–15.
רות אלון (אפיסדרוף; 5 באפריל 1919 – 2 בפברואר 2016) הייתה ממקימי קיבוץ גינוסר ורעיית ראש ממשלת ישראל בפועל יגאל אלון.
אלון נולדה בגרמניה לרגינה ולאפרים אפיסדרוף, ולה שלוש אחיות.
כשהייתה בת עשר עברה המשפחה לברלין, שם למדה בבית ספר נוצרי לבנות, וכמו כן למדה תנ"ך ועברית.
בנעוריה הצטרפה אלון לתנועת הנוער הציוני "הבונים".
ב-1933 עם עליית הנאצים לשלטון, סולקה מבית הספר, ובשנת 1934, בגיל 15, נשלחה יחד עם אחיותיה לישראל, עם עליית הנוער.
אביה נפטר מהתקף לב טרם מלחמת העולם השנייה.
אמה נספתה בשואה בגטו לודז'.
אלון הגיעה לקיבוץ תל יוסף, משם עברה למגדל, ובשנת 1937 הייתה ממקימי קיבוץ גינוסר ועבדה שם בתחילה ברפת ובגן הירק.
בקיבוץ גינוסר פגשה ביגאל אלון, שהיה בן מושב מסחה (כיום כפר תבור), שהצטרף לקיבוץ עם חבריו מבית הספר החקלאי כדורי.
השניים הפכו לזוג ובשנת 1939 נישאו בטבריה, בטקס צנוע, ללא בני משפחה, מלווים בשני חברי קיבוץ ששימשו עדים.
בשנת 1946 החלה אלון בנסיעות לגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, שם פגשה בילדים ניצולי השואה, וסייעה בהבאתם לארץ ישראל וקליטתם בקיבוץ גינוסר.
אלון כתבה לבעלה מגרמניה, וביקשה כי יסייע בקליטתם: "יגאל, אני מבקשת שתדבר עם מזכירות גינוסר, שיעשו כל מאמץ לקלוט את הילדים הללו בהגיעם ארצה".
בשנת 1964 הייתה מיזמי ומקימי בית הארחה "נוף גינוסר" ב"חורשת הפלמ"ח" בקיבוץ, ואף ניהלה את המקום.
לאלון נולדו שלושה ילדים - נורית, יפתח וגוני, ומאוחר יותר הפכה לסבתא לנכדים.
אלון נטמנה בבית העלמין בקיבוץ גינוסר לצדו של בעלה, יגאל.
רות אלבז (נולדה ב-12 ביוני 1988) היא קופירייטירית, תסריטאית, אשת תקשורת ואושיית רשת ישראלית.
אלבז נולדה וגדלה עם אחותה התאומה נעמי בבת ים בבית דתי-מזרחי, הוריה עלו ממרוקו.
ביצעה שירות לאומי בבית החולים אסף הרופא.
בוגרת תואר ראשון בתקשורת ומדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, וכן לימודי קופירייטינג בבית ספר ACC תרצה גרנות אותם סיימה בהצטיינות.
החלה את דרכה המקצועית כקופירייטרית במשרד פרסום, ובשנת 2016 החלה לכתוב ולהשתתף כשחקנית בתוכנית הסאטירה היומית "לילה טוב עם אסף הראל", במשך עונה אחת.
בשנת 2017 כתבה והגישה פינה קבועה בתוכנית "מועדון תרבות" וכן השתתפה כפאנליסטית קבועה בתוכנית הבידור "עד כאן!", בתאגיד השידור כאן 11. הייתה חברה קבועה בצוות הכותבים של תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" בעונתה ה-14, וכן בפיתוח התכנים של העונה ה-15. בנוסף כתבה בקביעות לאתר Time Out תל אביב.
בשנת 2019 ניהלה את תוכני הדיגיטל ואת ערוצי המדיה הדיגיטלית של מפלגת העבודה ויושב הראש שלה, אבי גבאי, במהלך קמפיין הבחירות לכנסת ה-21.
בשנת 2020 השתתפה בעונה העשירית של תוכנית המציאות "האח הגדול" והודחה שלישית.
לאחר שהודחה הצטרפה כפאנליסטית לתוכנית האקטואליה "חי בלילה".
מפברואר 2021 יוצרת ומגישה, יחד עם ענבר וייס, את הפודקאסט "עגלה ריקה", מבית אתר "הארץ", שעוסק בעולם הדתיים לשעבר והיוצאים בשאלה, ובתווך שבין העולם הדתי לעולם החילוני.
ביולי 2021 החלה להגיש אחת לשבועיים את התוכנית "ציפורי לילה מצייצות" בגלי צה"ל, יחד עם יעל שבח.
בנוסף, מופיעה אלבז לסירוגין כחברת פאנל בתוכנית "חדשות הבוקר" בערוץ קשת 12.
עובדת כמגישה, קופירייטרית ויוצרת תוכן במחלקת הדיגיטל של כאן – תאגיד השידור הישראלי.
אלבז פעילה מאוד ברשתות החברתיות, בעיקר בטוויטר, ומרבה לכתוב בנושאים של פוליטיקה, חברה ותקשורת.
ציוציה מצוטטים בקביעות בכתבות בתקשורת העוסקות ברשתות החברתיות.
בשנת 2017 הובילה את קמפיין גיוס הכספים של יוזמת "לילה טוב" למאבק בהטרדות מיניות בחיי הלילה של תל אביב, שהפכה לעמותה לאחר הגיוס.
רושיה מונטנה (ברומנית: Roșia Montană; בלטינית: Alburnus Maior, אלבורנוס מאיור; בהונגרית: Verespatak, וֶרֶשְפַּטַק; בגרמנית: Goldbach, גולדבאך, או Rotseifen, רוטזייפן) היא (מועצה אזורית) במחוז אלבה ב במערב טרנסילבניה ברומניה.
היא שוכנת בעמק "ואליה רושיאיי" (Valea Roșiei, "העמק של רושיה"), שדרכו זורם הנהר הקטן רושיה מונטנה.
הקומונה מורכבת משישה עשר כפרים.
משאבי המינרלים העשירים של האזור נוצלו עוד מימי הרומאים או אף לפני כן.
מכרה הזהב בבעלות המדינה נסגר בסוף 2006 לקראת הצטרפותה של רומניה לאיחוד האירופי.
חברת גבריאל ריסורסס (Gabriel Resources) מקנדה תכננה לפתוח מכרה חדש באתר.
זה גרם למחלוקת מצד אחד לגבי המידה שבה יישמרו שרידי הכרייה הרומית ובעקבות החששות מחזרה על דליפת הציאניד בבאיה מארה, ומצד שני לגבי היתרונות שהכרייה תביא לחלק העני והלא מפותח זה של המדינה.
המערכה נגד הכרייה ברושיה מונטנה הייתה אחד הקמפיינים הגדולים ביותר של מטרה לא-פוליטית ב-20 השנים האחרונות ברומניה.
שפע של ארגונים התבטאו נגד הפרויקט, מגרינפיס ועד האקדמיה הרומנית.
לאחר סדרה של הפגנות בכל המדינה בסתיו 2013, ביטל בית הנבחרים של רומניה בסופו של דבר את הפרויקט ב-3 ביוני 2014. יתרה מכך, רושיה מונטנה סווגה כאתר היסטורי בעל חשיבות לאומית, על פי צו של משרד התרבות שניתן ב-30 בדצמבר 2015. לפיכך, פעילות תעשייתית אסורה באזור.
קיימות עדויות ארכאולוגיות ומטלורגיות לכריית זהב ב"מרובע הזהב" של טרנסילבניה מאז תקופת האבן המאוחרת.
הקהילה, שנודעה אז כאלבורנוס מאיור (Alburnus Maior), נוסדה על ידי הרומאים בתקופת שלטונו של טראיאנוס כעיירת כורים, עם מתיישבים מאיליריה שבדרום דלמטיה.
ההתייחסות המוקדמת ביותר לעיר היא על לוח שעווה המתוארך ל-6 בפברואר 131. ארכאולוגים גילו בעיירה בתי מגורים עתיקים, נקרופוליס, מנהרות של מכרות, כלי כרייה, 25 לוחות שעווה וכתובות רבות ביוונית ובלטינית, במרכז גבעת קארפֶן (Dealul Carpeni).
הרומאים עזבו את דאקיה בשנת 271.
נראה כי הכרייה החלה שוב בימי הביניים על ידי מהגרים גרמנים (סקסונים טרנסילבנים) שהשתמשו בטכניקות דומות לרומאים.
המצב נמשך עד למלחמות ההרסניות של אמצע המאה ה-16.
הכרייה הורחבה מאוד תחת האימפריה האוסטרית בעידוד השלטונות הקיסריים.
קרל השישי מימן את בנייתן של בריכות (tăuri) בשנת 1733. לאחר התפרקות האימפריה ב-1918, רוב העורקים הנותרים נכרו תחת זיכיונות באורך קבוע שניתנו לאזרחים המקומיים.
הפסולת העשירה בסולפידים יצרה כמויות גדולות של חומצה גופרתית שהחדירה מתכות כבדות למקורות מים מקומיים, בנוסף לכספית ששימשה להפקת הזהב.
בשנת 1948 השתלטה המדינה הרומנית על המכרות, כאשר הכרייה התת-קרקעית המסורתית בקנה מידה קטן נמשכה עד סוף שנות ה-60. לאחר מכן הופנתה תשומת הלב לזהב בריכוז נמוך יותר שחלחל לסלע המקיף את העורקים.
בשנת 1975 נבנה בור פתוח לכרייה בתפזורת.
מכרה זה הופעל על ידי Roșiamin, חברה בת של החברה הממשלתית "המְנַהֵל האוטונומי של נחושת בדווה" (Regia Autonomă a Cuprului din Deva (RAC)), שהעסיק 775 עובדים, שהיו רוב המועסקים באזור.
העפרה רוכזה בציפה בגורה רושיאיי (Gura Roșiei) ולאחר מכן בוצע מיצוי בציאניד ב.
מכרה זה נזקק לסובסידיות של 3 מיליון דולר בשנה ב-2004 ונסגר ב-2006 לפני הצטרפות רומניה לאיחוד האירופי.
מקור הפרויקט הוא בעסקה משנת 1995 שנחתמה על ידי RAC Deva עם איש העסקים הרומני-אוסטרלי השנוי במחלוקת פרנק טימיש (Frank Timiș) בנוגע לעיבוד מחדש של הפסולת מהמכרות ברושיה מונטנה.
מספר שנים מאוחר יותר הועבר רישיון הכרייה עבור שטח של 23.8823 קמ"ר סביב רושיה מונטנה לתאגיד Roșia Montană Gold Corporation (RMGC) מ-Minvest Deva SA (החברה שירשה את RAC Deva).
RMGC נמצאת בבעלות של 80% על ידי החברה גבריאל ריסורסס (Gabriel Resources) הנסחרת בטורונטו ו-19.3% בבעלות ממשלת רומניה באמצעות Minvest.
במסגרת הפרויקט תכננה RMGC להפיק 225 טון זהב ו-819 טון כסף במשך 17 שנים, כלול חפירה של שטח גדול, הכולל יצירת ארבעה פירי כרייה המשתרעים על פני 2,050 דונם.
השניים הראשונים באתרי הכרייה הישנים של Cirnic ו-Cetate, ואחריהם בורות בז'יג (Jig) ובאורליה (Orlea) בשלב השני.
עד 250 מיליון טונות של פסולת מרוכזת בציאניד יאוחסנו בבריכה של 3,630 דונם בעמק קורנה (Corna) מאחורי סכר בגובה 185 מטר.
התאגיד לא הצליח לקבל הרשאה מלאה לפרויקט.
רשויות המדינה העניקו היתרים אשר בוטלו מאוחר יותר על ידי בתי המשפט בעקבות פניות של ארגוני סביבה.
הליך הערכת ההשפעה הסביבתית החל בשנת 2004, אך עדיין לא ניתן אישור סופי.
החברה החלה ברכישת בתים בעיר, אך כ-100 תושבים סירבו למכור, ובתמיכתם של אנשי איכות הסביבה, אדריכלים, ארכאולוגים ועורכי דין, הם נאבקים בתאגיד ובמדינה בבתי משפט.
החששות העיקריים של המתנגדים קשורים לסכנות הסביבתיות של שטיפת ציאניד של זהב (כפי שרומניה הייתה עדה לדליפת הציאניד בבאיה מארה בשנת 2000), וכן להרס האתרים הרומיים העתיקים ברושיה מונטנה.
ההתנגדות לתוכניות של RMGC באה בעקבות דו"ח של האקדמיה הרומנית על הפרויקט שפורסם באפריל 2003, שהמליץ להשעות את כל הכרייה בעזרת ציאניד ברושיה מונטנה.
בשנים שלאחר מכן, הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, הכנסייה הרומנית הקתולית והכנסייה האוניטריאנית הרומנית הביעו כולן את התנגדותם לפרויקט.
גם ארגונים חוץ-ממשלתיים גדולים כמו גרינפיס וארגונים פוליטיים כמו הפדרציה האירופית של המפלגות הירוקות התנגדו.
באוגוסט 2005 הודיעה ממשלת קנדה כי היא תומכת בפרויקט של גבריאל ריסורסס.
באוקטובר 2005 הודיע מיקלוש פרשאני (Miklós Persányi), השר ההונגרי לאיכות הסביבה, כי ממשלת הונגריה מתנגדת נחרצות לפרויקט.
הכנסיות ההיסטוריות ההונגריות מודאגות במיוחד מהאיום על אנדרטאות וכנסיות שהן חלק מהמורשת התרבותית ההונגרית המשותפת.
בשנת 2013 הודיעה ממשלת ויקטור פונטה כי תשלח דרך הפרלמנט חוק חדש שיאפשר לעקוף תקנות סביבתיות ומורשת שמנעו את תחילת הפרויקט.
הודעה זו הובילה להפגנות הרומניות ב-2013 נגד פרויקט רושיה מונטנה בערים הגדולות ברחבי המדינה.
ב-3 ביוני 2014 ביטל בית הנבחרים של רומניה בסופו של דבר את הפרויקט.
בכל שנה מאז 2004, באוגוסט, ארגנו כמה ארגונים לא ממשלתיים פסטיבל מוזיקה בחינם ברושיה מונטנה בסיוע מסע הפרסום של "הצילו את רושיה מונטנה".
הפסטיבל שקיבלו את השם "פאנפסט" (FânFest, "פסטיבל החציר") כלל להקות וזמרות רומניות גדולות רבות וכן זדוב שי זדוב מהרפובליקה של מולדובה.
כל האמנים מבצעים פרו בונו בסיוע מסע הפרסום ולחגוג גיוון אמנותי ורב תרבותיות.
באירוע פאנפסט בן שלושה ימים יש מגוון גדול של פעילויות תרבות, סביבתיות, מוזיקליות וחיצוניות, כמו גם הזדמנות להשתתף בסדנאות שונות.
הבמה המרכזית כוללת קבוצות המבצעות רוק, ג'אז, פולק, רגאיי ומוזיקת עולם.
בפאנפסט -2006 נערך אוהל שני, "פעילות אלטרנטיבית", מארח מופעי תיאטרון וריקוד, הקרנות וידאו ופעילויות תרבותיות, סביבתיות וחברתיות אחרות.
ביוני 2018 הוצע אזור רושיה מונטנה כמועמד להצטרף לאתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשל השרידים הארכאולוגים של מכרות הזהב מתקופת השלטון הרומאי.
שרידים אלו שכוללים מנהרות באורך כולל של 7 קילומטרים מתחת לארבעה אתרים שונים מעידים על שיטות הכרייה ומיצוי הזהב והכסף של הרומאים.
בכך דומה אתר זה לאתר המורשת העולמית לאס מדולס בספרד שגם בו כרו הרומאים זהב.
האזור הוכרז אתר מורשת עולמית ב-27 ביולי 2021 בישיבת ועדת המורשת העולמית בכנס בפוג'ואו שבסין.
עם זאת, עקב העובדה שעדיין קיימות התוכניות לחידוש כריית הזהב על ידי חברת גבריאל ריסורסס האתר מוגדר בסיכון גבוה.
רות הוא מכתש פגיעה בכוכב נוגה.
למכתש, בהתבסס על נתונים שסיפקה חללית מגלן, קוטר מוערך של בעומק (נמדד כרדיוס פלנטרי מקומי בקילומטרים) של .
תמונות של פני השטח שלו (במקרה זה, מתוך הגשושית מגלן שמיפתה את נוגה בין 1989 ל-1994) היו חייבות להתקבל באמצעות מכ"ם, בשל האטמוספירה הצפופה של כוכב הלכת.
רושל אייטס היא שחקנית ודוגמנית אפרו-אמריקאית.
החלה את הקריירה שלה כדוגמנית בשנת 2000 ומאז שיחקה בסדרות ובסרטי קולנוע רבים.
אייטס שיחקה כאפריל מלוי בסדרת הדרמה של רשת ABC "מאהבות" וכקולה של רושל במשחק הווידאו עטור השבחים "Left 4 Dead 2".
אייטס הופיעה בתפקידים חוזרים במספר סדרות של רשת CBS: מחשבות פליליות, בתור בת זוגו של השחקן שמאר מור, סוכנת בהוואי חמש-אפס.
ובת זוגו של שמאר מור שוב בסדרה S.W.A.T..
וכן כיכבה בסרט האוטו-ביוגרפי על להקת TLC בשם CrazySexyCool: The TLC Story בתור פרי "פבלס" ריד.
אייטס נולדה בהארלם, ניו יורק, ארצות הברית, ולמדה בתיכון פיורלו לה גוארדיה.
היא סיימה תואר ראשון באמנויות יפות בפרצ'ייס קולג' בניו יורק.
בשנת 2000, אייטס החלה את הקריירה שלה עם דוגמנות והופיעה בפרסומות למותגים כמו מרצדס בנץ, קוקה קולה, לוריאל ומקדונלד'ס.
אייטס השאילה את קולה לדמות רושל במשחק הווידאו המפורסם מ-2009 Left 4 Dead 2, היא גם השאילה את קולה למשחק וידאו נוסף Resident Evil 6 ב-2013.
ב-2004 אייטס ביצעה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע עם הקומדיה "לבנבנות" בה גילמה את דניס פורטר, כתבת העיתון הניו יורק טיימס ומושא אהבתו של קווין.
ב-2006 שיחקה בסרט הקומי "יומנה של שחורה מטורפת 2", אחד מ-13 סרטי "מדיאה" של השחקן האפרו-אמריקאי טיילר פרי, המשחק אשה המבוססת על אמו.
בסרט משחקת אייטס בתפקיד ליסה ברו, אישה הנקלעת למערכת יחסים שבה הארוס שלה (בלייר אנדרווד) מכה ומאיים עליה.
הסרט זכה לביקורות שליליות אך להצלחה קופתית נרחבת.
ב-2007 שיחקה בסרט העצמאי האימה-קומי "Trick'r Treat", היא הופיעה כמריה, לצד השחקן דילן בייקר.
ב-2018 הופיעה כזואי בסרט הקומי "המחנה הקסום" בתור זואי מוזס, אימו של תיאו מוזס.
ב-2001 הופיעה לראשונה בתעשיית הבידור עם סדרת הטלוויזיה "הגבולות החיצוניים".
ב-2003 הופיעה בפרק של "סקס והעיר הגדולה".
ב-2007 היא שיחקה, בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "בונז" של רשת פוקס, בתפקיד פלישיה סרויאן, אחותה של מנהלת המעבדה קאמיל סרויאן (תמרה טיילור), היא הוחלפה בשחקנית אחרת כשהדמות חזרה בעונה ה-11. ב-2007 שיחקה, יחד עם נייתן פיליון ואמה סטון, בסדרת הדרמה "דרייב" של רשת פוקס, בתפקיד ליי ברנת'וס.
ב-2009 שיחקה את טארה קול בפרק בסדרה "NCIS".
בשנים 2009–2010 הופיעה בסדרה "הנשכחים" בתור הבלשית גרייס ראסל שחוברת לקבוצת מתנדבים, ביניהם בלש משטרת שיקגו לשעבר, כריסטיאן סלייטר, כדי לפתור מקרים של נעדרים או קורבנות רצח לא מזוהים.
ב-2010 היא הופיעה כאווה בפרק בסדרת הדרמה "כחול כהה" של TNT בפרק Shell Game" & "Home Sweet Home.
מ-2010 עד 2011, היה לה תפקיד חוזר בסדרת ה-ABC "דטרויט 1-8-7" כתובעת אליס ויליאמס, עד שדמותה נרצחה בפרק "מפתח לעיר", ששודר ב-11 בינואר 2011.
ב-2011 אייטס כיכבה בשלושה פרקים בתור אמבר ג'יימס, חברתו לשעבר של קית' ווטסון, בעונה השביעית של הדרמה הקומית של ABC "עקרות בית נואשות".
בשנת 2012, לוהקה לאחת מארבע השחקניות הראשיות, יחד עם אליסה מילאנו, קים יונג'ין וג'ס מקלן, בסדרת הדרמה של ABC "מאהבות" על חייהן של ארבע חברות ומעורבותן במערך של מערכות יחסים אסורות ומורכבות, היא קיבלה שבחים על הצגתה של אם חד הורית בשם אפריל מאלווי.
ב-2013 שיחקה בסרט הטלוויזיה האוטו-ביוגרפי בשם" CrazySexyCool: The TLC Story" בתור הזמרת פרי "פבלס" ריד.
הסרט מבוסס על שלישיית ה-R&B וההיפ הופ המוזיקלית TLC.
הסרט יצא באוקטובר 2015 ושודר ב-VH1 הוא גרף 4.5 מיליון צופים ובכך הפך למשדר הנצפה ביותר בערוץ מזה 5 שנים.
ב-2013 החלה להופיע בתור סוואנה הייז (מאוחר יותר סוואנה מורגן), חברתו ואשתו של דרק מורגן (בגילומו של שמאר מור) בסדרה של ה-CBS, "מחשבות פליליות".
ב-2018–2019 שיחקה במספר פרקים בסדרת הטלוויזיה של ה-CBS "הוואי חמש-אפס" כסוכנת גריר, קצינה לשעבר ב-CIA.
ב-2019 חזרה לעבוד עם שמאר מור, כאשר החלה לשחק מהעונה השלישית את חברתו של הונדו, נישל, בסדרה בכיכובו של מור, "S.W.A.T." עד העונה החמישית שימשה בתפקיד אורח והחל מהעונה השישית היא בתפקיד קבוע, אותו היא עדיין מבצעת.
השחקן סי ג'יי לינדסי, הציע לה נישואין מול סלע ההצעות, בחוף אורגון, והשניים התארסו ביולי 2015. הם התחתנו ב־28 באוגוסט 2016, באחוזת טאפאן היל בטריטאון, ניו יורק.
הם נפגשו למעשה ב-1998 כאשר למדו באותו קולג' בניו יורק, אך התחברו מחדש שנים רבות לאחר מכן בלוס אנג'לס.
למרות שדמותה נישל בהריון בתוכנית S.W.A.T.
השחקנית עצמה דיווחה למעריצים כי היא לא בהריון.
שנהסרטתפקידהערות1999A Hot Dog Programלקוחה2004לבנבנותדניס פורטר2006המפגש המשפחתי של מדיאהליסה13 קבריםקארןסרט טלוויזיה2007תעלולים נבזיים (אנ')מריה2011The Inheritanceשׁוֹשָׁן2013CrazySexyCool: The TLC Storyפרי "פבלס" רידסרט טלוויזיהStupid Hypeטינה2015My Favorite Fiveהיילי קולבורן2017יום הדיןאלסרט טלוויזיה2020המחנה הקסוםזואי מוזסעץ חג המולד צומח בקולורדואריןסרט טלוויזיה2021Redemption in Cherry Springsמלאני אברמסThe Men in My Lifeטיש הלמס
שנהמשחקתפקיד2009Left 4 Dead 2רושל2013האויב שבפנים 6
רושל פאולה ולנסקי היא רופאה-מדענית אמריקאית, ששימשה בתפקיד מנהלת המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן בארצות הברית (CDC) בין השנים 2021–2023. קודם לכן שימשה ולנסקי ראש המחלקה למחלות זיהומיות בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס ופרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
תחום התמחותה העיקרי הוא נגיף ה-HIV/איידס.
ולנסקי, בת לקרול ואדוארד ברסוף, משפחה יהודית מפיבודי שבמסצ'וסטס , גדלה בפוטומק שבמרילנד.
למדה לתואר ראשון בביוכימיה וביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, וב-1995 השלימה את לימודי הדוקטורט שלה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
במשך שלוש השנים הבאות התמחתה ברפואה פנימית בבית החולים ג'ונס הופקינס ומאז 2001 עבדה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד, תחילה כמדריכה ובהמשך כפרופסור לרפואה (2012–2020).
בין השנים 2017–2020, ניהלה ולנסקי את החטיבה למחלות זיהומיות בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס והובילה יוזמות של מדיניות בריאות הציבור, בדגש על אסטרטגיות לחיסון האוכלוסייה והגעה לאוכלוסיות מוחלשות.
ולנסקי נבחרה לנהל את ה-CDC, המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, בידי הנשיא הנבחר ג'ו ביידן, בדצמבר 2020, תקופת המעבר לקראת מינויו כנשיא.
התפקיד אינו דורש את אישור הסנאט וכהונתה של ולנסקי החלה ב-20 בינואר 2021. בתפקידה ניהלה ולנסקי את מדיניות ה-CDC ביחס לנגיף הקורונה וזכתה על תפקודה לשבחים ולביקורת.
ב-5 במאי 2023 הודיעה על התפטרותה מניהול ה-CDC, החל מ-30 ביוני באותה שנה.
ולנסקי אף הוא רופא-מדען יהודי, ולהם שלושה בנים.
הם חברים בקהילה הרפורמית טמפל עמנו-אל בניוטון, מסצ'וסטס .
רות אברמס הייתה ציירת יהודייה-אמריקאית.
רות דוידסון אברמס נולדה בברוקלין, ניו יורק.
בגיל 19 היא הייתה נשואה למתכנן הערים צ'ארלס אברמס, ולמדה באוניברסיטת קולומביה.
ב-1965–1966, רות אברמס הייתה המנהלת האמנותית באיגוד המחקר של בית הספר החדש, וגם הרצתה בבית הספר החדש לעיצוב של פרסונס.
היא גם השתתפה בשיעורי אמנות בהנחיית אמנים חשובים, כולל אלכסנדר ארכיפנקו וויליאם זוראך, המוכרים בשימוש שלהם בהפשטה בציור ובפיסול.
כציירת, היא השתייכה לאסכולת ניו יורק.
לאחר מותה, מבקר מ"ניו יורק טיימס" העיר שהיא "אישה שהוזנחה בצורה בלתי הוגנת בעידן הגברי".
המסמכים שלה מוחזקים במוזיאון של הישיבה יוניברסיטי ובארכיון לאמנות אמריקאית של הסמית'סוניאן.
אברמס עבדה עם ויליאם זוראך, אלכסנדר ארכיפנקו, ג'ון ד' גרהם ואחרים.
תערוכת היחיד הראשונה של אברמס נערכה בגלריה רוקו ב-1956. תערוכה של עבודות אברמס התקיימה בין ה-14 ביולי ל-26 באוגוסט 1986, לאחר מותה, בגלריית גריי לאמנות ובמרכז הלימוד בניו יורק.
תערוכת יחיד בשם: "מיקרוקוסמוסים: רות אברמס, אקספרסיוניסטית מופשטת" מ-12 באוגוסט 2012 – 6 בינואר 2013 התקיימה במוזיאון של הישיבה יוניברסיטי.
רבים מהבדים בתערוכה הוצגו לראשונה.
בשנת 2016 הביוגרפיה שלה נכללה בקטלוג התערוכה "נשים של אקספרסיוניזם מופשט" שאורגן על ידי מוזיאון דנוור לאמנות (DAM).
רות'-אן בויל היא זמרת אנגלייה.
יחד עם המפיקים טים קלט ורובין טיילור-פירת', הקימה את הלהקה הבריטית אוליב .
הסינגל של הלהקה "You're Not Alone" הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי עם יציאתו השנייה ב-1997.
ב-1999 היא ביצעה קטעי שירה ברצועות "Gravity of Love" ו-"Silence Must Be Heard" באלבום האולפן הרביעי של אניגמה, The Screen Behind the Mirror; הראשון מביניהם יצא גם כסינגל וזכה להצלחה בין-לאומית.
היא גם ביצעה קטעי שירה נוספים באלבום האולפן החמישי של הפרויקט, Voyageur משנת 2003.
אלבום הסולו הראשון שלה , שהופק על ידי מיכאל קרצו מאניגמה, היה זמין להורדה דיגיטלית דרך חנות האייטונס רק ב-2007, תוך ציטוט של חוסר תמיכה ותיאום פרויקטים הדרושים להפקת עותקים פיזיים של האלבום.
רות'י הנשל היא שחקנית, זמרת ורקדנית אנגליה.
ידועה בעיקר בזכות עבודתה בתיאטרון מוזיקלי.
הנשל החלה את הקריירה הבימתית המקצועית שלה בשנת 1986, ובשנת 1987 ערכה את הופעת הבכורה שלה בתיאטראות וסט אנד במחזמר "קאטס".
היא הייתה מועמדת חמש פעמים לפרס אוליבייה, וזכתה בפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר בשנת 1995 על תפקידה כאמליה בלאש בהפקה המחודשת של המחזמר "היא אוהבת אותי" בלונדון (1994).
הנשל זכתה למועמדויות נוספות לפרס אוליבייה עבור תפקידה כפולי בייקר בהפקה המקורית בלונדון של המחזמר "Crazy for You", כרוקסי הארט בהפקה המחודשת של "שיקגו" בתפקידים הראשיים בהפקות של המחזמרים "פגי סו מתחתנת"ו"מרגריט".
היא כיכבה גם בתפקיד גברת וילקינסון במשך שנתיים בהפקת ווסט אנד של "בילי אליוט - המחזמר".
הנשל נולדה ב-7 במרץ 1967 באורפינגטון, לונדון.
אביה, דייוויד, היה עיתונאי ועורך עיתון ה-East Anglian Daily Times.
היא הייתה במערכת יחסים עם הנסיך אדוארד במשך מספר שנים אך לבסוף הם נפרדו.
הנשל הכירה את השחקן והזמר טים הוואר, שכיכב לצדה במחזמר "פגי סו מתחתנת".
השניים נישאו בשנת 2004 ולהם שתי בנות, לילי ודולי.
הם נפרדו באוגוסט 2009 והתגרשו בינואר 2010.
לפני הופעת הבכורה שלה בגיל 19, הנשל למדה בבית הספר לאמנויות הבמה Laine Theatre Arts שבאפסום, סורי.
הופעת הבכורה שלה הייתה במופע Cascade Revue בתיאטרון ווסט קליף שבקלקטון-על-הים.
בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 השתתפה הנשל בהפקה נודדת של המחזמר "שורת המקהלה" בתפקיד מגי.
הופעת הבכורה שלה בווסט אנד הייתה זמן קצר לאחר מכן כשהתקבלה למחזה "קאטס", שם הופיעה בתפקידי ג'מימה, דמטר, גרידלבון וגריזבלה.
בשנת 1988, בגיל 21, לוהקה הנשל לתפקיד אחת מהבנות בבר במחזמר "מיס סייגון" שהוצג בתיאטרון דרורי ליין.
לאחר מכן השתתפה בתפקיד אפרה במחזמר "ילדי עדן" בתיאטרון פרינס אדוארד.
בקיץ 1989 הופיעה בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר במחזות של שייקספיר ומולייר, וכן במחזמר "יום ולנטיין", המבוסס על המחזה "אי אפשר לדעת" מאת ג'ורג' ברנרד שו.
בשנת 1992, בגיל 25, קיבלה את התפקיד של פנטין במחזמר "עלובי החיים".
תפקידה הראשון בתפקיד ראשי הגיע בהפקה הלונדונית של "Crazy for You", עליה הייתה מועמדת לראשונה לפרס אוליבייה.
בשנת 1995, זכתה בפרס אוליבייה על תפקידה במחזמר "היא אוהבת אותי".
בהמשך אותה שנה הופיעה בקונצרט של שירי גרשווין ברויאל פסטיבל הול.
באוקטובר, גילמה את תפקיד פנטין בהפקת קונצרט לציון יום השנה ה-10 של "עלובי החיים" באלברט הול.
בשנת 1996 שיחקה את תפקיד ננסי בהפקה המחודשת של המחזמר "אוליבר!" בלונדון.
בשנת 1997, הנשל גילמה את תפקיד רוקסי הארט בהפקה הלונדונית של "שיקגו", וקיבלה על כך מועמדות נוספת לפרס אוליבייה.
בשנת 2001 כיכבה בתפקיד הראשי במחזמר "פגי סו מתחתנת", אשר זכה לביקורות מעורבות ונסגר לאחר שמונה שבועות בלבד, אך הנשל קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוליבייה.
הנשל השתתפה גם במספר תוכניות טלוויזיה וסרטים, בהם הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "חוק וסדר" ובאופרת הסבון Coronation Street.
בשנת 2008 הצטרפה לפאנל השופטים של תוכנית הריאליטי "Dancing on Ice", אף על פי שהייתה השופטת היחידה ללא ניסיון בהחלקה על הקרח.
היא הופיעה גם במספר קונצרטים ובשנת 2011 כיכבה במחזה "רוח עליז" בווסט אנד.
בשנת 2020 השתתפה בעונה ה-20 של תוכנית הריאליטי "אני סלבריטי...
תוציאו אותי מכאן!", וסיימה במקום ה-11. בשנת 2021 החלה לשחק בתפקיד מירנדה אוונס באופרת הסבון הבריטית "דוקטורס".
בשנת 2022 כיכבה בהפקה המחודשת של המחזמר "תשוקה" מאת סטיבן סונדהיים וג'יימס לאפין בתיאטרון הופ מיל במנצ'סטר.
רות הוא ציור מאת הצייר האיטלקי פרנצ'סקו אייץ, שנוצר בשנת 1853. הציור מציג את הדמות המקראית רות, ומתאפיין באיקוניות פשוטה ובתיאור נשי בעל גוון חושני ואלגנטי.
היצירה צוירה בהזמנה של סברינו בונורה מבולוניה, שדאג להעבירה לרשות העיר.
הייתה זו היצירה היחידה של אייץ שהוצגה באותה שנה בתערוכות של האקדמיה – מוסד סגור שביקש לסמן ריחוק ממייסד זרם הציור הרומנטי באיטליה.
רות מתוארת כשהיא עומדת במרכז הבד, ומחלקת באופן סימטרי את הנוף המדברי המשתרע בחלק התחתון של הציור, המזכיר את אזור ירדן של ימינו.
בצדו השמאלי של הנוף מופיע כתם עצים, והשמיים מעוננים.
הטון הכללי חמים, והצבעים הצהובים – האופייניים ליצירות רבות של אייץ – שולטים ביצירה.
הדמות לובשת טוניקה לבנה הקשורה במותניים, אשר חושפת חלק ניכר מהחזה.
היא חובשת טורבן, ועל זרועה הימנית עונדת צמיד מתכתי הדוק.
בידה השמאלית היא מחזיקה גלימה כהה העוטפת שיבולי חיטה.
תווי פניה צעירים ומדויקים, והבעת פניה מבטאת אופי הרהורי וחושני בעת ובעונה אחת.
תאורת הציור יוצרת ניגודיות: צדו השמאלי של הנוף כהה, ובכך מדגיש את חלקה המואר של דמות רות; צדו הימני של הנוף בהיר, ויוצר ניגוד עם הצד המוצל של הדמות.
רות היא דמות מקראית ממואב, הנזכרת במגילת רות.
על פי המסופר, רות נישאה למחלון, בנו של אלימלך, משפחה מיוחסת משבט יהודה שעברה לשדה מואב עקב רעב בארץ.
לאחר פטירת בעלה וגיסה אלימלך איש נעמי, נותרה רות עם חמותה, נעמי, ועם ערפה – אשתו של כיליון.
בניגוד לערפה ששבה לעמה, רות בחרה לדבוק בנעמי ולשוב עמה לבית לחם יהודה, כשהיא מביעה את נאמנותה במילים: "עמך עמי ואלוהיך אלוהי".
חז"ל זיהו את רות כבתו או נכדתו של עגלון מלך מואב.
עם חזרתן לבית לחם, ליקטה רות שיבולים בשדהו של בועז, קרוב משפחתה של נעמי.
בועז הבחין בה ונהג בה באדיבות ובכבוד.
לבסוף, על פי יוזמת נעמי, פנתה רות אל בועז כדי שיישא אותה לאישה, לפי מנהג הייבום.
קשר זה הוביל, על פי המקרא, לשושלתו של דוד המלך.
הציור מבוסס על נושא מקראי, בדומה ליצירות נוספות של אייץ, כגון "רבקה" (1831) ו"תמר מיהודה" (1847).
דמותה של רות שואבת השראה מהאמנות שלפני תקופת הרנסאנס, כפי שניתן לראות גם ביצירות אקדמיות אחרות של האמן.
על פי עדות הנוטריון אנריקו בוטריגארי, הציור עורר רושם רב: "מה שמשך את המבטים היה קנבס יפהפה של אייץ ממילאנו, שבו נראית רות כאשר, כאלמנה ענייה ומסכנה, יצאה ללקט בשדהו של בועז".
מבחינה סגנונית, היצירה מתאימה לשנות החמישים של המאה ה־19, תקופה שבה עסק אייץ בגוף העירום הנשי באופן אינטנסיבי ודרמטי יותר, תוך הדגשת ערכים פסיכולוגיים מורכבים.
ניכרת זיקה מוסרית של האמן עם יצירותיהם של אנגר ודלאקרואה.
ביצירות מסוג זה, שנועדו לקהל מצומצם, שב האמן והביע עניין ב"חן ספונטני, שהוא המרכיב העיקרי והטיבול של היופי", ולא ב"חן מוסכם, שאותו האישה לומדת או מעניקה לעצמה, שמתחיל כלימוד ומסתיים בסוד".
הרישום בצבעי מים מארמון מזטי
רישום בצבעי מים על נייר, המיוחס לפרנצ'סקו אייץ, מתוארך לשנת 1853 ומוצג כיום בקומה השנייה של ארמון מזטי, מתוך אוסף אוטולנגי.
הרישום נחשב לרפרודוקציה של הנושא המתואר בציור שהוזמן על ידי סברינו בונורה.
על גב הרישום מופיעה הערה בכתב יד, אשר אינה רלוונטית, ולפיה העבודה נעשתה בשנת 1848. בדימוי זה הופכת הדמות של רות לאלגוריה של מחלת הנפש הרומנטית, שבה גוברים האלמנטים הצורניים על היסודות הספרותיים.
הרישום מציג חקירה אסתטית מתקדמת, הנשענת על תפיסה טהורה של משטחי צבע, בעיקר בצבעי רקע שטוחים ואבקתיים.
רות בנימין (29 בנובמבר 1923 – 29 באפריל 1976) הייתה מומחית לגננות נוי.
רות נולדה ב-1923 בגרמניה לזאב שטיינר ועלתה לארץ בגיל 12. למדה בבית הספר החקלאי מקווה ישראל.
במלחמת העולם השנייה התנדבה לחיל הנשים הבריטי, ובמלחמת העצמאות שירתה בצה"ל כקצינה.
ב-1951 השתלבה כטכנאית בכירה בחוות הנוי ובהמשך מונתה למנהלת המקום.
בתקופת פעילותה הופצו צמחים רבים שגודלו וטופחו בחווה לראשונה לכל אזורי הארץ.
בנוסף לעבודתה השוטפת בחווה, פרסמה מאמרים מקצועיים, חומר הדרכתי ורשימות על צמחי הנוי מטיפוחי החווה בירחונים "השדה" ו"גן ונוף".
בתחילת שנות ה-70 החלה להכין ספר כולל על צמחי הנוי בישראל.
הספר - "צמחי גן ונוי – הצמח הנכון למקום הנכון" בעריכת יצחק גולני, יצא לאור בהוצאת סטימצקי וארגון הגננים בישראל בשתי מהדורות: 1977 ו-1983.
רות שטיינר נישאה להריס בנימין (יליד בריטניה, 1908-1986) ולזוג נולד בן.
נפטרה ב-1976 לאחר שהותקפה על ידי חיידק טורף.
הובאה למנוחות בבית העלמין של בית יצחק.
רות בן-ישראל (5 במרץ 1931 – 1 בפברואר 2020) הייתה פרופסור למשפטים באוניברסיטת תל אביב, דקאנית הפקולטה למשפטים בשנים 1990–1991, וכלת פרס ישראל לחקר המשפט לשנת תשס"א.
בן-ישראל נולדה בשנת 1931 בפורט סעיד שבמצרים, אחות ליובל נאמן.
סבתה וסבהּ, שרה ואבא נאמן, היו ממייסדי תל אביב, והיא נינה למייסדי נווה צדק (זרח אלתר מושלי) ודור שישי לישראל ב"ק.
הגיעה עם הוריה לארץ ישראל בשנת 1935. לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון גימנסיה הרצליה בתל אביב, שירתה בצה"ל בשנים 1950–1952, במהלכן סיימה קורס קצינות, שימשה בתפקיד פיקודי בבסיס ההדרכה של הח"ן וכיהנה כמפקדת ח"ן בחיל הים בדרגת סגן.
בשנים 1952–1954 למדה בפריז עיצוב ותרבות ולשון צרפת.
עם חזרתה לישראל עסקה באמנות שימושית, ובשנים 1957–1960 ניהלה מפעל של "המשקם" לרקמה תימנית ולשטיחים פרסיים, שבו הועסקו עולות חדשות.
בשנת 1955 נישאה לעו"ד גדעון בן-ישראל, לימים חבר הכנסת וחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות.
לבני הזוג שתי בנות: מרית וסביון.
עם היבחרו של בעלה לכנסת פנתה ללימודי משפטים, כדי להמשיך בפרקטיקה המשפטית שלו.
בשנת 1967 קיבלה תואר בוגר במשפטים, בשנת 1971 קיבלה תואר מוסמך במשפטים ובשנת 1975 קיבלה תואר דוקטור למשפטים, כולם מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלה נעשתה בהנחייתו של יצחק זמיר, וכותרתה "ההסכם הקיבוצי בישראל כהסדר נורמטיבי".
משנת 1975 נמנתה עם סגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ובשנים 1990–1991 כיהנה כדקאן הפקולטה.
היא פרשה לגמלאות בשנת 2000 והייתה פרופסור אמריטה באוניברסיטה זו.
במהלך כל עבודתה האקדמית שילבה בה גם פעילות ציבורית לקידום מעמד העובדים ומעמד האישה, בין השאר כיועצת לוועדת העבודה והרווחה של הכנסת וכיו"ר הוועדה הממשלתית לבחינת תפקודן ושילובן של הנשים בשירות הממשלתי (1993–1996).
הוועדה ניסחה המלצות אופרטיביות למיסוד מעמדה ותפקידיה של הממונה על מעמד האישה והמליצה להקים אגף מטה לנושא מעמד האישה בנציבות שירות המדינה.
כחלק מיישום המלצות הוועדה, הוקם ב-1995 אגף בנציבות שירות המדינה, שמטרתו לרכז את כל הפעולות הנוגעות לקידום ושילוב נשים בשירות המדינה (כיום - האגף לשוויון מגדרי).
רות בן-ישראל הייתה כלת פרס בר ניב למשפט עבודה (1988) וכלת פרס מינקוף למצוינות משפטית (2000).
בשנת 2001 הוענק לה פרס ישראל לחקר המשפט.
בשנת 2005 החליטה על שינוי בקריירה ועברה לעסוק בציור ממוחשב של סיפורי המקרא, שינוי זה היה מוחלט מבחינתה ומשמעותו הייתה נטישה מוחלטת של העיסוק במשפטים עד כדי כך שתרמה את כל הספרייה המשפטית שלה.
בן-ישראל נפטרה ב-1 בפברואר 2020 בגיל 88. הובאה לקבורה לצד בעלה בבית הקברות טרומפלדור.
בין השנים 2009–2012 כיהנה כיו"ר מועצת המוזיאונים (מועצה על פי חוק הממונה על ידי שר התרבות).
בשנת 2009 קיבלה את אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
משנת 2013 שימשה כיו"ר הוועד המנהל של מרכז סוזן דלל.
לאחר פרישתה עסקה בציור, בריקוד, בכתיבה, במוזיקה ובשירה.
בשנת 2010 יצא לאור ספרה Bible Illuminations, ובו איוריה לתנ"ך.
כן איירה את ספרו של אחיה, יובל נאמן, "תרומת היהודים למדע".
בשנת 2012 יצאו לאור בהוצאת גוונים שני ספרים שאיירה: "מגילת רות", ו"מגילת אסתר".
בשנת 2012 השתתפה בתערוכה קבוצתית "חלומות וחלונות", גלריה הוראס-ריכטר, יפו, אוצרת: כנרת אביבי-בלוך.
בשנת 2013 הציגה תערוכת יחיד "סיפורי התנ"ך מעוטרים וממוחשבים".
בשנת 2014 החלה לפרסם בלוג אוטוביוגרפי בשם "הגדת רות", שבהמשך יצא לאור כספר בהוצאת עם עובד.
בשנת 2010 השתתפה בסרט הדוקומנטרי "פלטשקעס", העוסק בתהליך ההזדקנות באמצעות מעקב אחר חמש נשים בעשור השמיני והתשיעי לחייהן (בהן בן-ישראל) אשר מתכוננות להעלות מופע מחול מקצועי.
מימד חדש להסכם הקיבוצי, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי על שם הרי סאקר, 1976
ההסכם הקיבוצי: חקיקה, פסיקה ופרשנות, הוצאת סדן, 1977
דיני עבודה: פרקי הוראה, הוצאת דיונון, 1981
דיני עבודה בישראל, האוניברסיטה הפתוחה, 1989
שוויון הזדמנויות ואיסור אפליה בעבודה, האוניברסיטה הפתוחה, 1998.
דיני עבודה, האוניברסיטה הפתוחה, 2002.
שביתה והשבתה בראי הדמוקרטיה, האוניברסיטה הפתוחה, 2003.
מי מפחד מהגיל השלישי (עם גדעון בן-ישראל), הוצאת עם עובד, 2004.
ביטחון סוציאלי, האוניברסיטה הפתוחה, 2007.
הגדת רות - מאין אני באה ולאן אני הולכת, עם עובד, 2017
תפקידו ומקומו של בית־הדין לעבודה במערכת המשפט הישראלית, הפרקליט ספר היובל, תשנ"ד
מיקוד חוץ (outsourcing) 'מתמקדים' החוצה: העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם - פרשנות אחרת המרת העסקה הפורמלית בעסקה האותנטית, ספר ברנזון - בני סברה, תש"ס
השביתה בראי המשפט הציבורי: השביתה, השביתה הפוליטית וזכויות האדם, ספר ברנזון - גולל, תשס"ז
דברים בערב הפרידה ממשפחת המשפט
רות בּוֹנְדִי (בצ'כית: Ruth Bondyová; 19 ביוני 1923 – 14 בנובמבר 2017) הייתה עיתונאית, סופרת, מתרגמת וביוגרפית ישראלית, כלת פרס סוקולוב לעיתונות (1967), פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2006) ופרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (2014).
רות בונדי נולדה בפראג בירת צ'כוסלובקיה כבתם של יוסף ופרנטישקה בונדי.
למדה בבתי ספר צ'כיים וגרמניים.
ב-1939 הצטרפה לתנועת הנוער הציונית בהנהגתו של יעקב אדלשטיין.
החלה את דרכה העיתונאית בסוכנות הידיעות "יונייטד פרס" כשתרגמה מאנגלית לצ'כית.
במלחמת העולם השנייה נשלחה בונדי באביב 1942 לגטו טרזיינשטט.
בדצמבר 1943 גורשה בונדי משם לאושוויץ-בירקנאו.
ביולי 1944 היא נשלחה מאושוויץ למחנה המשנה "Dessauer Ufer" של מחנה הריכוז נוינגמה, שם שימשו היא ואסירות אחרות לעבודות ניקיון.
לאחר שעברה בבכמה תתי-מחנות משנה אחרים של נוינגמה, נשלחה בונדי לברגן-בלזן, שם שוחררה על ידי הצבא הבריטי באמצע אפריל 1945, כשהיא חולת טיפוס ומותשת לחלוטין.
בתחילת 1949 עלתה לישראל במסגרת גח"ל.
למדה עברית באולפן, החלה לעבוד ב"הדור" (עיתון אחר הצהריים של מפא"י), ומ-1951 בעיתון "אומר" (העיתון לעולים) ו"דבר".
במשך עשרות שנים נמנתה עם מערכת "דבר" ו"דבר השבוע".
בונדי עבדה 30 שנה בתחום העיתונות בישראל.
היה לה מדור סאטירי אישי ב"דבר השבוע" בשם "יהיה טוב"; מבחר טורים פרי עטה שפורסמו במדור זה יצאו לאור כספר בשם זה.
בשנת 1967 זכתה בפרס סוקולוב לעיתונות, במדור רפורטז'ה ופיליטון (האישה הראשונה שזכתה בפרס זה).
הייתה מכוכבי התוכנית "שלושה בסירה אחת", ששודרה ב"קול ישראל" בשנות ה-50. בשנות ה-70 כתבה את התסריט לפרקי "עברית בסימן טוב".
פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "שברים שלמים" בה העלתה את קורות חייה החל מנעוריה בפראג, השרדותה בעידן הנאצי ועד עלייתה לישראל והשתלבותה בה מבחינה חברתית ומקצועית כעיתונאית וכסופרת.
כתבה ביוגרפיות של חיים שיבא, פנחס רוזן אנצו סרני ויעקב אדלשטיין (פעיל ציוני), וכן מדריך לכתיבה עיתונאית, ספר בישול וקובץ מחקרים שעוסקים בתולדות יהדות צ'כיה.
תרגמה לעברית מבחר סופרים מהשפה הצ'כית, בהם קארל צ'אפק, ירוסלאב האשק, מילן קונדרה, אביגדור דגן, בוהומיל הראבאל, פרידריך דירנמאט ואחרים.
לימדה במשך שנים הבעה בכתב במסגרת התוכנית ללימודי עיתונאות באוניברסיטת תל אביב בראשות שלום רוזנפלד.
במהלך ביקורו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל ב-11 במאי 2009 הוא הופגש במוסד יד ושם בירושלים עם שישה ניצולי השואה ואחד מחסידי אומות העולם.
רות בונדי הייתה אחת מששת הניצולים שהוצגו בפני האורח.
בונדי הייתה ממקימי בית טרזין.
בונדי הייתה נשואה לעיתונאי רפאל בשן משנת 1954 עד פרידתם בשנת 1981, לאחר שנים שבהן סבל מאלכוהוליזם.
בתם היחידה היא העיתונאית טל בשן.
בשנת 2014 התראיינה בונדי ל"ארכיון העתיד", מיזם תיעוד דור המייסדים של אנשי הרוח שהטביעו חותם משמעותי על התרבות הישראלית.
ביום הזיכרון לשואה בשנת 2013 פרסמה מאמר בו כתבה:
בונדי הייתה תושבת רמת גן, ויקירת העיר.
נפטרה ב-14 בנובמבר 2017 בביתה.
הובאה למנוחות בבית העלמין גבעת חיים.
הלו, כאן חיות!, צִלם: בוריס כרמי; עורך צִלום: סם פרנק; עריכה גרפית: שמואל ברנד, תל אביב: דבר, תשכ"ב.
יהיה טוב, הציורים: זאב, תל אביב: יבנה, תשכ"ב.
חצי נחמה, הציורים: זאב, תל אביב: יבנה, תשכ"ט.
השליח: חייו ומותו של אנצו סרני, תל אביב: עם עובד ("ספרית אופקים", מס' 36–37), תשל"ד 1973. (ביוגרפיה של אנצו סירני) (הופיע בתרגום לאנגלית ב-1977 ובתרגום לאיטלקית ב-2012)
לפתע בלב המזרח, ציורים: קרמן-קרמן, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשל"ה.
(קובץ מסות על החיים בישראל בשנות ה-60 וה-70)
אדלשטיין נגד הזמן, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשמ"א.
(על יעקב אדלשטיין, יהודי צ'כוסלובקיה בשואה ותפקוד המנהיגות היהודית) (הופיע בתרגום לאנגלית ב-1989)
שיבא: רופא לכל אדם, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשמ"א 1981. (ביוגרפיה של חיים שיבא)
טעם החיים: ספר הבישול של רות בונדי, איורים: אבי גלעד; עיצוב גרפי: אבי וינוגרד, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ה 1985.
פליקס: פנחס רוזן וזמנו, תל אביב: זמורה-ביתן, תש"ן 1990. (ביוגרפיה של פנחס רוזן)
חתימה טובה: מדריך לכתיבה עיתונאית, תל אביב: דביר, תשנ"ב 1992.
שברים שלמים, תל אביב: גוונים, תשנ"ז 1997. (אוטוביוגרפיה) (הופיע בתרגום לגרמנית ב-1999) (מהדורה ב: 2000) (היה בין המועמדים הסופיים לפרס ספיר לשנת 2000)
שורשים עקורים: פרקים בתולדות יהדות צ'כיה 1939–1945, ירושלים: יד ושם; בשיתוף בית טרזין, תשס"ב 2002. (הופיע בתרגום לאנגלית ב-2008)
נחמות קטנות, תל אביב: גוונים, תשס"ג 2003. (קטעי ספרות אוטוביוגרפיים)
לא רק קפקא והגולם, הוצאת חרגול, 2014.
רצינות ההומור של הצ'כים ושל יהודי צ'כיה, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2018.
Kafky, 2003. (צ'כית: ביננו לבין עצמנו: איך דברו היהודים בבוהמיה ובמוראביה)
Kafky, 2006. (צ'כית: ירושת המשפחה: שמות היהודים בצ'כיה ובמוראביה)
Kafky, 2008. (צ'כית: סעודת אלוהים: איך אכלו היהודים בצ'כיה ובמוראביה)
יוסף בור, רקויאם לטרזינשטדט; מצ'כית: רות בונדי; בעריכת אבא קובנר, מרחביה: מורשת וספרית פועלים, 1965.
ירוסלב האשק, החייל האמיץ שווייק; מצ'כית: רות בונדי וחיים איזק, 2 כרכים, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן; ספרית מעריב, תש"ם 1980.
מילן קונדרה, ספר הצחוק והשכחה; מצכית: רות בונדי, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשמ"ב 1981.
סטנלי אלקין, הקץ החי: תמונה בשלושה חלקים; מאנגלית: רות בונדי, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ג 1983.
מילן קונדרה, הקלות הבלתי-נסבלת של הקיום; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ה 1985.
מילן קונדרה, אהבות מגוחכות; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ז 1987.
מילן קונדרה, החיים הם במקום אחר; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: זמורה-ביתן ('מבחר'), תשמ"ט 1989.
מילן קונדרה, אלמוות; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"א 1990.
אוטה פאוול, צלופחי הזהב; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: זמורה-ביתן, תש"ן 1990.
ייז'י וייל, חיים עם כוכב; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"א 1990.
ואצלב האוול, העולם נברא במאמר; תרגום מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ב 1991.
בוהומיל הראבאל, שירתתי את מלך אנגליה: רומן; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: עקד–גוונים, תשנ"ג 1993.
בוהומיל הראבאל, בדידות רועשת מדי; העיירה שבה נעצר הזמן; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: עקד–גוונים, תשנ"ה 1994.
פרידריך דירנמט, ההבטחה והתקלה; מגרמנית: רות בונדי, תל אביב: עקד–גוונים, תשנ"ד 1994.
מארק טוויין, הזר המסתורי; מאנגלית: רות בונדי, תל אביב: עקד–גוונים, תשנ"ו 1995.
מיכאל ויווג, לחנך נערות צ'כיות: רומן; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: עקד–גוונים, תשנ"ה 1995.
יאן וריך, פימפארום: אגדות לא חינוכיות לילדים מבוגרים, מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ו 1996.
יאן אוטצ'נאשק, רומיאו, יוליה והחשכה; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ו 1996.
קארל צ'אפק, סיפורים מכיס אחד; תרגמה מצ'כית והוסיפה אחרית-דבר: רות בונדי, תל אביב: עם עובד ('קלאסי כיס'), 1997.
מיכאל ויווג, השנים הנפלאות בזבל; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תשנ"ז 1997. (סאטירה חברתית) (שמו המקורי של הספר הוא "השנים הנפלאות מתחת לכלב", ביטוי שפירושו בצ'כית גם "מתחת לאפס")
קראו לו "חבר": עיתון הילדים קמרד מגטו טרזיינשטאט (טרזין) 1943–1944; תרגום מצ'כית, מבוא והערות: רות בונדי, ירושלים: יד ושם, תשנ"ח.
ליאו פרוץ, בלילה מתחת לגשר האבן: רומן מפראג העתיקה; מגרמנית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תשנ"ט 1998.
יאן יאנדאורק, בגוב האריות; תרגום מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תשנ"ח 1998.
תומי / Tomickovi / Tommy; כתב וצייר: בדז'יך פריטה; תרגמה מצ'כית: רות בונדי, ירושלים: יד ושם – רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, 1999. (עברית, אנגלית וצ'כית)
מיכאל ויווג, רושמי אהבת אב; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תשנ"ט 1999.
בוהומיל הראבאל, תספורת; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תש"ס 1999.
אביגדור דגן, שיחות עם יאן מסריק: קשה להיות צ'כי; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תש"ס 2000.
בוהומיל הראבאל, שותים ומדברים: מבחר סיפורים; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תש"ס 2000.
מיכאל ויווג, רומן לנשים; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תשס"ב 2001.
קארל צ'אפק, אגדת החתול הגדולה; איורים: יוזף צ'אפק; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תשס"ד 2003. (לילדים)
בוהומיל הראבאל, חתונות בבית: רומן; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תשס"ד 2004.
פרידריך דירנמט התקלה: סיפור שעודנו אפשרי; מאנגלית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תשס"ה 2005.
מרי ג'יין מאפיני, קינה לרודף נשים: פיונה סילק חוקרת: רומן; מאנגלית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תשס"ו 2006.
פטריק אוז'דניק, אירופיאנה: קיצור תולדות המאה ה-20; מצ'כית: רות בונדי; איורים: יז'י סילבה, תל אביב: חרגול – עם עובד, תשס"ו 2006.
קארל צ'אפק, שנת הגנן; איורים: יוסף צ'אפק; מצ'כית: רות בונדי; עריכת תרגום: איתנה גרין-רזניק; סידור ועיצוב הספר: מיכאל גורדון, תל אביב: בבל, תש"ע 2010. (סיפורים)
קארל צ'אפק, הסיפורים הגנוזים; מצ'כית: רות בונדי; עריכת תרגום: אירית מילר, תל אביב: בבל; משכל, תשע"א 2012. (במקור: ספר האפוקריפים")
קארל צ'אפק, המלחמה בסלמנדרות; מצ'כית: רות בונדי, אור יהודה: מחברות לספרות, תשע"ב 2012. (רומן אלגורי)
[ואחרים], בירה ומצבי רוח משתנים: מבחר הסיפור הצ'כי; בחרה, תרגמה והוסיפה מבואות: רות בונדי, תל אביב: חרגול – עם עובד, תשע"ב 2012.
רות בונדי, אהד זמורה, רפאל בשן (עורכים), לא על החרב לבדה: הסִפור המופלא על גבורת עם ישראל ונצחונו במלחמת ששת הימים, תל אביב: א' לוין אפשטין, תשכ"ח.
(רשימות ומאמרים שנכתבו ערב מלחמת ששת הימים, תוך כדי הקרבות ובעקבות הניצחון במלחמה) ("מהדורת דבר") (הופיע באותה שנה בתרגום לאנגלית)
סובלנות – תנועה על-מפלגתית להוקעת האלימות, שבילי סובלנות; העורכת: רות בונדי, מקראה א, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ז.
יוסל ברגנר, עיקר שכחתי: מסעות ומעשיות; רשמה: רות בונדי, אור יהודה: הד ארצי, תשנ"ו 1996 (הופיע בתרגום לאנגלית ב-1997)
אוטו וייס, וירא אלוהים כי רע: סיפור מגטו טרזין; איורים: הלגה וייסובה-הושקובה; תרגום מצ'כית, הערות ואחרית דבר: רות בונדי; עריכה: רמי סערי, ירושלים: יד ושם – המכון הבין-לאומי לחקר השואה, תש"ע 2009.
ליאו האס, עבודה במלכוד: גטו טרזיינשטאט, 1941–1942: אלבום ציורים; עורכות: דני זינגר ואניטה סרסי; כתיבה: רות בונדי, דני זינגר, אניטה טרסי, גבעת חיים איחוד: בית טרזין – קרן להנצחת זכר חללי גטו טרזין, 2009.
1964 – פרס שרה רייכנשטיין לראיון העיתונאי הטוב, על ראיונה עם המשורר אורי צבי גרינברג.
תשכ"ז-1967 – פרס סוקולוב לעיתונות, במדור רפורטז'ה ופיליטון.
1970 – פרס וולטר שווימר לעיתונות, במדור לפובליציסטיקה, על מאמרה "מי שזרק את המלה שלום – שיקום ויודה".
תשל"ד-1974 – פרס יצחק שדה לספרות צבאית, על ספרה "השליח", תולדות חייו של אנצו סרני.
פרס בוכמן לחקר השואה מטעם שרת האמנויות והמדע שולמית אלוני, על תרגום מצ'כית של הספר "שירתתי את מלך אנגליה" לבוהומיל הראבאל.
תשס"ו-2006 – פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
2014 – פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, על מפעל חייה בתרגום הספרות הצ'כית.
אוקטובר 2021 - חנוכת ספרייה על שמה בבית דניאל - מרכזי דניאל ליהדות מתקדמת, תל אביב
באוקטובר 2023 חנכה עיריית פראג פארק במרכז העיר על שמה.
רות אלמוג (נולדה ב-15 במאי 1936) היא סופרת, עיתונאית ועורכת ישראלית.
רות אלמוג נולדה וגדלה בפתח תקווה להורים רופאים יוצאי גרמניה.
הוריה, יעקב ומרים לומפ נמלטו מגרמניה עם עליית הנאצים לשלטון.
בתחילת דרכם בפלשתינה הם עסקו בגידול דבורים וייצור דבש.
המשפחה הייתה דתית ולפיכך למדה אלמוג בבתי ספר של המגזר הדתי עד סוף כיתה י"א אז עזבה את פתח תקווה והמשיכה את לימודיה בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין בירושלים הקרוי היום בשם המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין.
רות אלמוג שירתה ביחידה 515, ולמדה ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר שפרסמה את סיפורה הראשון בשנת 1967 החלה לעבוד במוסף "תרבות וספרות" של עיתון הארץ ובהמשך שימשה בו כעורכת משנה.
היא בעלת טור קבוע במוסף זה.
במהלך השנים כתבה ספרים רבים, לנוער ולמבוגרים.
הרומן שלה "שורשי אוויר" זכה בפרס ברנר.
ב-2003 יצא לאור ספר של מבחר מסיפוריה שנכתבו בין השנים 1967–1997. ספרים פרי עטה תורגמו לאנגלית, לגרמנית, להולנדית ולסינית.
הייתה נשואה למשורר אהרן אלמוג עד למותו בשנת 2021, ולהם שתי בנות: המוזיקאית שירה אלמוג והמתרגמת אליענה אלמוג.
בפרס מטעם אוניברסיטת חיפה לספרות נוער לשנת 1986
פרס ירושלים ופרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2006
פרס אקו"ם למפעל חיים לשנת 2011
פרס יד ושם, בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער על ספרה "המסע שלי עם אלכס", איור אבי כץ
על ספרה "החיים", שיצא לאור בהוצאה עצמית, מועמדת לזכות בפרס ספיר לשנת 2017
פרס אריק איינשטיין, לשנת 2023
חסדי הלילה של מרגריטה, סיפורים, משרד הביטחון, תרמיל, 1969
בארץ גזירה, עם עובד, ספריה לעם, 1971
אחרי ט"ו בשבט, שישה סיפורים, משרד הביטחון, תרמיל, 1979
את הזר והאויב, דו"ח על חסימה, ספרית פועלים, 1980
שורשי אוויר, רומן, הקיבוץ המאוחד, 1987
נשים, שלושה סיפורים, כתר, 1988. הסיפור "הצטמצמות" הופק לסרט טלוויזיה בערוץ הראשון
עוד חיבוק אחד, הקיבוץ המאוחד, 1990
רקפת אהבתי הראשונה, כתר, 1991
מאהב מושלם, בלש, עם אסתר אטינגר, כתר, 1995
האגם הפנימי, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2000
אשטלינה אהובתי, רומן בלשי, עם אסתר אטינגר, כתר, 2002
זרה בגן עדן, זמורה-ביתן, 2008
שריקת האוקרינה, כנרת, זמורה-ביתן, 2011
אישה בגן, כנרת, זמורה-ביתן, 2012
החיים: שנים עשר סיפורים ונובלה, כנרת, זמורה-ביתן, 2016
גילגיל, ציורים הילה חבקין, הוצאת מסדה, 1986
כדור הכסף, סדרת דן חסכן, איורים דני קרמן, עם עובד, 1986
בלוט הפלא של קמילה, איורים הילה חבקין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999
רות בנדיקט הייתה אנתרופולוגית אמריקנית.
היא נולדה בעיר ניו יורק בשם רות פֿוּלטוֹן, עשתה את חוק לימודיה במכללת ואסר, אותו סיימה ב-1909. החלה ללמוד באוניברסיטת קולומביה ב-1919, הייתה תלמידתו של פרנץ בועז, קיבלה את תואר הדוקטור והצטרפה לסגל הפקולטה ב-1923. בין תלמידיה והקולגות שלה היו מרגרט מיד ומארוין אופלר.
פרנץ בועז שהיה מורה ורבּה, כונה אבי האנתרופולוגיה האמריקנית, דרך לימודו וזווית השקפתו ניכרים היטב בעבודותיה של בנדיקט.
בועז הוא מחברן של עבודות קלאסיות רבות כמו Race, Language and Culture – אולי הטקסט האנטי-גזעני הכי משפיע שצץ בעולם האקדמי בן התקופה ההיא.
בספר זה ניסה בועז להוכיח כי גזע, שפה, ותרבות אינם תלויים זה בזה.
לאחר בועז, טענות כי גזע מסוים נחות, ואינו מסוגל להעפיל למעלת הישגי התרבות, לא נלקחו ברצינות.
רות בנדיקט הושפעה מרוח השוויוניות הנלהבת של בועז, מורה, והמשיכה את דרכו במחקרה ובכתיבתה.
ספרה של בנדיקט Patterns of Culture, שראה אור ב-1934, תורגם לארבע עשרה שפות ופורסם במהדורות רבות כקריאת יסוד לקורסים באנתרופולוגיה באוניברסיטאות בארצות הברית במשך שנים רבות.
תמצית רעיון הספר, בהתאם למבוא אותו כתבה מרגרט מיד, "השקפתה על תרבויות אנושיות כעל "צו אישיותי מורחב".
בנדיקט הסבירה כי כל תרבות בוחרת מתוך "הקשת הרחבה של הפוטנציאל האנושי", רק מאפיינים מעטים נהפכים להיות תכונת האופי המובילות של אנשים החיים בתרבות.
תכונות אלו מהוות את הצירוף של התלות אסתטיקה וערכים בכל תרבות, שמסתכמים יחד לתבנית ייחודית.
היא מתארת דרך משל את הדגש שהושם על ההבלגה בתרבויות הפואבלו בדרום-מערב אמריקה והדגש על התרת הרסן בתרבויות האמריקאיות הילידיות של הערבות הגדולות.
היא השתמשה בניגוד הניטשיאני של "אפולוני" ודיוניסי" כאבן שואבת לרעיונותיה בדבר התרבויות הילידיות הללו באמריקה.
היא מתארת כיצד ביוון העתיקה מדגישים מעריצי דיוניסוס, אל היין, את הפראות, ההפקרות והשחרור, זאת בדומה לדפוס הרווח בין ילידים אמריקנים.
היא מתארת בפרוטרוט את הניגוד שבין טקסים, אמונות, העדפות אישיות בין אנשים מתרבויות שונות, על מנת להדגים כיצד לכל תרבות ישנה "אישיות" השוכנת בקרבו של כל אינדיבידואל.
אנתרופולוגים אחרים מן האסכולה של "תרבות ואישיות" טיפחו אף הם רעיונות אלו, הבולטת שבהם היא מרגרט מיד בספרה Coming of Age in Samoa (שפורסם לפני Patterns of Culture) ו-Sex and Temprament in Three Primitive Societies (שפורסם מיד אחרי שספרה של בנדיקט ראה אור).
בנדיקט הייתה תלמידתו הבכירה של פרנץ בועז, בזמן שמיד החלה ללמוד עמם, והן הושפעו רבות זו מזו.
אברם קרדינר הושפע אף הוא מרעיונות אלו, בזמן שרעיון "תבנית האישיות" נולד: מקבץ קווי האופי השכיח ביותר שנצפה באנשים מכל תרבות נתונה.