tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכינוס הפועל התשיעי שנערך במאי 1971 בישראל זכתה נילסון במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.7 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בקאלי, קולומביה בשנת 1971 זכתה נילסון ב-2 מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.60 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.20 דקות ובמדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:36.73 דקות, אחרי קנדה (4:35.50 דקות).
בזכות ניצחון זה היא השתתפה בשני משחי השליחות וזכתה גם בהם ב-2 מדליות זהב נוספות ובשני שיאי עולם חדשים.
בסך הכל קבעה נילסון 3 שיאי עולם בשחייה כולם במשחי שליחות, 4 שיאי ארצות הברית אחד במשחה ל-100 מטר חופשי ו-3 במשחי שליחות, היא זכתה בשני תוארי אליפות ארצות הברית שוב אחד מהם במשחה ל-100 יארד חופשי ואחד בשליחות.
בשנת 1986 זכתה נילסון להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אלסנדרו (סנדרו) פֶּרְטִינִי (באיטלקית: Alessandro (Sandro) Pertini; 25 בספטמבר 1896 – 24 בפברואר 1990) היה מדינאי איטלקי ואחד ממנהיגי התנועה האנטי פשיסטית, אשר בין 1978 ל-1985 כיהן כנשיא איטליה השביעי.
פרטיני נולד בעיירה סטלה, במחוז ליגוריה, נפת סבונה, וסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת ג'נובה.
למרות התנגדותו להצטרפות ממלכת איטליה למלחמת העולם הראשונה, נלחם פרטיני בחזית הצפונית במסגרת קרבות החזית האיטלקית.
ב-1918 הצטרף למפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.
לאחר עלייתו לשלטון באיטליה של בניטו מוסוליני, ולאחר הרצחו של ידידו ג'אקומו מאטיאוטי, הפך פרטיני לאחד המתנגדים הבולטים של השלטון הפשיסטי באיטליה.
ב-1926 נעצר פרטיני ונשפט למאסר ממושך אולם הצליח לברוח.
ב-1943 נאסר פרטיני שוב על ידי כוחות הכיבוש הנאצים באיטליה והוטל עליו עונש מוות.
כוחות הפרטיזנים האיטלקיים הצליחו שוב לחלץ את פרטיני, וכך ניצל ממוות בטוח.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, נבחר פרטיני לפרלמנט האיטלקי מטעם המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.
ב-1968, הוא נבחר לנשיא הפרלמנט האיטלקי וב-1978, נבחר לכהן כנשיא השביעי של איטליה.
פרטיני נחשב לאחד מנשיאי איטליה האהובים והפופולריים ביותר, וזאת בזכות עברו כלוחם אמיץ בפשיזם האיטלקי.
במהלך פעולות הטרור שביצעו חברי ארגון הבריגדות האדומות באיטליה היה זה פרטיני שהתנגד באופן נחרץ לכל כניעה לדרישותיהם.
בסיום כהונתו כנשיא הרפובליקה מונה פרטיני, כנהוג באיטליה, לתפקיד סנטור לכל החיים.
פרנצ'סקו קוסיגה החליף את פרטיני בתפקיד נשיא הרפובליקה האיטלקית.
פרטיני זכור היטב כמי שנכח במשחק הגמר במונדיאל 1982 אשר התקיימה בספרד בין נבחרות איטליה ומערב גרמניה.
לאחר ניצחון איטליה הכריז פרטיני כי "איטליה לא תנוצח שוב על ידי הגרמנים".
יומיים לאחר מכן קיבל פרטיני את שחקני הנבחרת האיטלקית בבית הנשיא והכריז ש"זהו היום המאושר ביותר שלו כנשיא איטליה".
ב-1990 הלך לעולמו ברומא והוא בן 93 שנים ובאיטליה הוכרז יום אבל לאומי.
לאחר מותו, כחלק מהנצחת, נמל התעופה טורינו-קזלה נקרא על שמו, וגם מרכז רפואי בבירה רומא.
סנדרה די הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית.
היא נולדה בניו ג'רזי בשם אלכסנדרה זאק להורים ממוצא רוסי שהתגרשו בהיותה בת חמש.
כבר כילדה הופיעה בתצוגות אופנה ובתשדירי פרסומת בטלוויזיה.
ב-1957 עברה להוליווד ושיחקה לראשונה בסרט "עד שירימו עוגן" לצד שחקנים כג'ואן פונטיין, ג'ין סימונס ופול ניומן שזיכה אותה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה.
מכאן החלה הקריירה שלה לפרוח.
ב-1958 השתתפה לצד רקס הריסון, ג'ון סקסון ואנג'לה לאנסברי בסרט "בנות ה-17 מבלות" של הבמאי וינסנט מינלי על פי תסריט של ג'וליוס אפשטיין.
עם ג'ון סקסון הופיעה גם בסרטים "השנים הסוערות (1958) ו"דיוקן בשחור" (1960).
ב-1959 השתתפה בשתי מלודרמות מוצלחות שהפכו אותה לשחקנית הפופולרית ביותר בארצות הברית:
חיקוי לחיים (Imitation of Life), בה הופיעה כבתה של לנה טרנר.
נווה קיץ (A Summer Place), בה הופיעה כבת זוגו של אליל הנוער דאז, טרוי דונהיו.
בסרטים אלה התגבש הדימוי שלה עם בת הנעורים האמריקאית האידיאלית עם השיער בצבע בלונדי-פלטינה.
בהמשך הופיעה בקומדיית הנעורים "גידג'ט" ובשני סרטים שבהם גילמה את דמותה הנאיבית של בת הכפר תמי, אותה גילמה לראשונה דבי ריינולדס.
סרטים אלה זכו לפחות הצלחה.
ב-1959 השתתפה בסרט "אלמוני בזרועותי" לצדם של ג'ף צ'נדלר וג'ון אליסון ובסרט "הפראים והתמימים" לצידו של אודי מרפי.
ב-1960 השתתפה בסרט "בבוא ספטמבר" (Come September), לצד רוק הדסון וג'ינה לולובריג'ידה.
בסרט זה הכירה את בובי דארין.
הם התאהבו ונישאו בדצמבר 1960, והיו לזוג הצעירים הפופולרי ביותר בארצות הברית.
שני סרטים שבהם כיכבו - "שיעור בנישואין" (1962) ו"דירת הפגישות" (1965), לא זכו להצלחה.
נישואיהם עלו על שרטון, וב-1967 הם התגרשו.
נולד להם בן אחד, דוד דארין.
ב-1961 השתתפה בסרטו של פיטר יוסטינוב, "רומנוף וג'ולייט" לצידו של ג'ון גאווין שכיכב אתה שוב באותה השנה בסרט "נשיקתה הראשונה של תמי".
היא כיכבה גם בסרט ההמשך "תמי והדוקטור" לצדו של פיטר פונדה (1963) ובאותה שנה גם ב"קח אותה, היא שלי" לצידו של ג'יימס סטיוארט.
ב-1964 כיכבה בקומדיה הרומנטית "הכלה העשירה ביותר בעולם" לצידו של מוריס שבלייה.
ב-1966 שיחקה בסרט "שליחות סודית בליסבון" וב-1967 שיחקה בסרט רוזי!
לצידה של רוזלינד ראסל ובסרט "שלושה מתחת לחופה".
הקריירה של די התרסקה במהירות.
היא הייתה גרושה וכבר לא גילמה את הדמות הנאיבית שהקהל אהב.
היא הופיעה במספר סרטי טלוויזיה זניחים.
היא סבלה מבעיות רפואיות: אנורקסיה, דיכאון, אלכוהוליזם התמכרות לתרופות ומחלת כליות, שהביאו לבסוף למותה בגיל 63.
היא נשכחה, אבל במחזמר גריז הופיע השיר: Look at me I'm Sandra Dee, אשר לעג לתדמיתה התמימה והחזיר אותה לתודעת הדורות שלא הכירו אותה.
ב-1994 פרסם בנה דוד את הספר: Dream Lover (כשם שיר ידוע של בובי דארין), ובו תיאר את היחסים המורכבים בין הוריו.
ב-2004 הופק סרט בשם "מעבר לים" - Beyond The Sea, בכיכובם של קווין ספייסי וקייט בוסוורת', על חייהם של די ודארין.
סנדרה רינגלר (נולדה ב-11 באפריל 1971) היא סטייליסטית ומגישת טלוויזיה ישראלית.
רינגלר נולדה וגדלה בתל אביב, ואת לימודי התיכון עשתה בתיכון אליאנס תל אביב.
אחרי שירותה הצבאי החלה לעבוד כדיילת בחברת אל על ומדי פעם עבדה בדוגמנות.
רינגלר התפרסמה לראשונה כאשר השתתפה כסטייליסטית בתוכנית "מהפך" (2001–2006) בהנחייתה של אורנה דץ.
ב-2015 הנחתה רינגלר ביחד עם יעל בר זוהר גרסה מחודשת של התוכנית "המהפך" בקשת שבערוץ 2.
ב-2005 נבחרה לשמש כפרזנטורית של קמפיין ההשקה המחודשת של מכשיר מסיר השיער "אפיליידי", והשתתפה בקמפיין של נעלי "קליגולה".
בקיץ אותה שנה הגישה פינה בערוץ החיים הטובים, ערוץ עיצוב וסטייל ששודר ב-HOT, עם זאת המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין טענה שתוכנית כוללת פרסום סמוי ללא אישור, והטילה על המפיקים קנס.
ב-2006 השתתפה במסע פרסום של מותג הווילונות "DOMUS", וקמפיין של קו בגדי ההריון "מאדרלנד", בעת שהייתה בהריון.
ב-2007 הגישה רינגלר פינות אופנה בתוכניות "מומחים עם סגנון" ו"דברים טובים ב-7", בהנחייתה של שרון כידון, בערוץ 2. באותה שנה גם שימשה פריזנטורית של המותג "נעלי מורן", והשתתפה בקמפיין של אופנת "עונות".
ב-2008 מונתה ל"סטייליסטית הבית" של קניון רמת אביב.
ב-2010 נבחרה להוביל את תחום הלייף-סטייל בחנויות הדיוטי פרי במטוסי חברת אל על.
ב-2011 נבחרה לשמש כסטייליסטית הבית של "קבוצת בריל" המחזיקה במותגי ההנעלה: "ניין ווסט", "אן קליין" ו"גלי".
ב-2013 עיצבה קולקציית חורף למותג התכשיטים "יעקובוב".
בשנים 2014–2018 הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "מילון היופי" בערוץ 10, לצד גליה תורן חן וד"ר מוניקה אלמן.
החל מ-2015 משמשת כסטייליסטית של שרה נתניהו.
נשואה בשנית לשף משה שגב, ולהם שלושה בנים.
סנדרה הארדינג הייתה פילוסופית פמיניסטית אמריקאית.
היא עסקה באפיסטמולוגיה של המדע, בפילוסופיה של המדע ובשיטות מחקר.
עבודתה התמקדה בתאוריות ומתודולוגיות של המדע, וכן בהשפעת המדע על חשיבה חברתית ופוליטית.
היא פיתחה את תאוריית העמדה הפמיניסטית , את המושג אובייקטיביות חזקה, ותרמה רבות לחקר הרב-תרבותיות במדע.
הארדינג חיברה וערכה מספר רב של ספרים.
היא לימדה מדעי החברה וחינוך השוואתי באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הארדינג סיימה את לימודי התואר הראשון בקולג' דאגלס של אוניברסיטת ראטגרס.
את לימודיה לתואר השני השלימה באוניברסיטת ניו יורק, שם גם הוענק לה תואר הדוקטורט בשנת 1973.
במשך שנים רבות שימשה הארדינג כמרצה וחברת סגל באוניברסיטת דלאוור ובשנת 1985 מונתה לכהן כראש החוג ללימודי נשים באוניברסיטה.
בין השנים 1996–2000 שימשה כמנהלת המרכז לחקר נשים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בין השנים 2000–2005 שימשה כעורכת שותפה בכתב העת סימנים, כתב עת לנשים בנושא חברה ותרבות (Signs: Journal of Women in Culture and Society).
הארדינג שימשה כמרצה אורחת בכנסים שונים ובאוניברסיטאות רבות בכללן אוניברסיטת אמסטרדם ואוניברסיטת קוסטה ריקה ובמכון הפדרלי השווייצרי לטכנולוגיה בציריך.
בין השנים 2007–2008 היא הוזמנה להרצות בפני אגודת פי בטא קפא.
הארדינג שימשה כיועצת בנושאי מדע ופוסט-פמיניזם במספר ארגונים בין־לאומיים בכללם ארגון הבריאות פן־האמריקאי , קרן הפיתוח של האו"ם לנשים , ומשלחת האומות המאוחדות למדע וטכנולוגיה לפיתוח.
כמו כן השתתפה בכתיבת פרק בנושא "מדע וטכנולוגיה: מימד המגדר", בדו"ח אונסק"ו העולמי בנושא מדע משנת 1996.
הארדינג אף עסקה בזיהוי והגדרת סוגיות מגדריות במדע וטכנולוגיה בקרב נשים מן העולם השלישי.
היא פרסמה "קול קורא" בהוצאת אוניברסיטת דיוק בלימודי טכנולוגיה ומדע פוסט-קולוניאלי, בעקבות ספר שפורסם בהוצאה זו ובחן כיצד רעיונות מערביים של מודרניזם וקידמה למעשה מעוותים את ההבנה המערבית לגבי צורכי הפיתוח של נשים מהעולם השלישי, וכמו כן פוגמים בהבנה של המערב ביחס להשפעות השליליות של מדע וטכנולוגיה על העולם השלישי.
הארדינג התפרסמה בעיקר בזכות פיתוחה את תיאורית העמדה הפמיניסטית וכן את המושג "אובייקטיביות חזקה".
תחומי המחקר בהם עסקה הארדינג היו תאוריות פמיניסטיות ופוסטקולוניאליות, אפיסטמולוגיה, שיטות מחקר ופילוסופיה של המדע וכן חקר היבטים מגדריים במדע והשפעתם של היבטים והקשרים חברתיים, תרבותיים ופוליטיים על המדע גם בתרבויות לא מערביות ועל נשים.
הארדינג קראה תיגר על הנחות המוצא של המדע הקונבנציונלי האנדרוצנטרי.
בספרה The Science Question in Feminism היא מציגה את תיאורית העמדה הפמיניסטית, השואפת להגדיר מחדש מושגים מרכזיים במדע, על בסיס חוויות חייהן הנבדלות של נשים, אך גם של קבוצות מיעוט תרבותי אחרות.
שורשיה של התאוריה נעוצים בטיעונו של הגל, אשר פותח בשלב מאוחר יותר בתאוריה המרקסיסטית (Marxist theory), ולפיה אנשים המצויים בעמדות הכוח הם אלה המכתיבים את תפיסת העולם הרווחת.
לאנשים בעמדות כוח תפיסת עולם מעוותת והם נוטים לראות בזכויות היתר שלהם "זכויות טבעיות".
לעומתם, לאנשים אשר אינם מצויים בעמדות הכוח, יש פוטנציאל לאחוז בתפיסת עולם מעוותת פחות של יחסי הכוח בחברה.
בבסיס התאוריה מצויה הנחת המוצא כי לא קיים "מדע נטול ערכים", נטען כי המדע מושפע מהטיות מגדריות הפוגמות באובייקטיביות.
הארדינג, בדומה לדונה האראוויי, טענה כי מחקר א-פוליטי אינו קיים, מאחר שתהליך של איסוף ידע מכוון על ידי אינטרסים ותלוי במערכי כוחות חברתיים, תרבותיים ופוליטיים, וכמו כן מושפע מנקודת המבט של החוקר/ת.
לא ניתן לנתק בין הידע הנרכש לבין רוכש/ת הידע, ובאופן דומה לא ניתן לנתק בין ערכי המדע לבין ערכיהם של אלה שהכתיבו אותו.
גישה זו גורסת כי אין נקודת מבט אחת באמצעותה ניתן לבחון את המציאות.
לכן, טענה הארדינג, נקודת המוצא של המחקר צריכה להיות "חיים בשוליים" (marginalized life), כיוון שזהו בסיס מתודולוגי אובייקטיבי יותר, כל עוד המדע ימשיך לתאר ולהסביר את העולם באמצעות נקודת המבט של הקבוצות הדומיננטיות, לא ניתן יהיה להבין או להסביר באופן מעמיק את העולם שאנחנו חיים בו.
גישת העמדה האפיסטמית בה אחזה הארדינג, גורסת שהחוויה החברתית של הנשים מספקת נקודת מבט ייחודית לגילוי הטיה גברית במדע.
משמעות המושג "אובייקטיביות חזקה" הוא כינון ידע על בסיס פעילויות חברתיות ומגדריות.
Whose Knowledge?: Thinking from Women's Lives הארדינג בחנה וביקרה את מושג האובייקטיביות במדע.
היא טענה שכיוון שכל אדם מתבונן על העולם מנקודת מבט המושפעת מן הביוגרפיה שלו וממערכת האמונות והערכים שלו, הרי שלא תיתכן הסתכלות אובייקטיבית על העולם.
היא טענה שעל מנת להגיע לאובייקטיביות יש לתת מקום לעמדות המודרים מהחברה.
הארדינג האמינה שאובייקטיביות דורשת רפלקטיביות חזקה, אשר תחייב את המדענים ואת העוסקים בפילוסופיה של המדע, להיות בעלי מודעות עצמית מכוונת.
טענה זו נדונה בהרחבה בספרה Is Science Multicultural?
הארדינג טענה כי על מנת שהמדע יהפוך לכוח משמעותי עבור האדם, נדרשת מהמדענים רפלקסיביות חזקה אשר תושג רק אם מדענים יהיו בעלי השכלה רחבה בתחום הסוציולוגיה של המדע ובהיסטוריה של ספרות המדע וכן בתחום לימודי המדע הפמיניסטי והפוסט-קולוניאליזם.
הביקורת שהופנתה כלפי תאוריות העמדה הפמיניסטית
כלפי תאוריות העמדה הפמיניסטית הופנתה ביקורת מתוך הפמיניזם משלושה מקורות עיקריים:
זרם זה של ביקורת מושפע מהחשיבה הפוסט-מודרנית המדגישה ריבוי התנסויות מגדריות אך נשארת נאמנה לחלוקה הדיכוטומית המסורתית בין נשים לבין גברים.
ביקורת זו מתייחסת להיבטים ספציפיים בגישתה של הארדינג.
בין הנציגות הבולטות בזרם זה של ביקורות מצויות ההוגות הפמיניסטיות הבאות:
דונה הראווי מסכימה עם הארדינג כי לא ניתן לנתק בין הידע הנרכש לבין רוכש/ת הידע, ברם מבקרת את טיעונה של הארדינג ביחס לתשומת הלב היתרה שיש להעניק לעמדת החלש והמדוכא.
הראווי טוענת כי עמדות המדוכאים והמודרים מהחברה אינן בהכרח נאיביות, והן צריכות לעמוד לביקורת, לפרשנות ולבחינה מחדש, באופן דומה לעמדות המעמד השולט וההגמוני.
סו רוסר טוענת כי תאוריות העמדה הפמיניסטית ישימות בתחומי ההיסטוריה, האנתרופולוגיה, הפסיכולוגיה והספרות, אך ישימות פחות בתחום מדעי הטבע והחיים.
רוסר ספקנית באשר ליישום הפרקטי של שימוש במתודולוגיות אלה בפתרון סוגיות במדעי החיים.
הלן לונג'ינו, נציגת העמדה של אמפיריציזם פמיניסטי מקבלת את הקביעה שלחברי קהילה מדעית יש נקודות השקפה שונות, אולם אינה סבורה כי יש בהכרח להעדיף את נקודת המבט של החברים או החברות המוחלשים.
לונג'ינו סבורה כי בכוחה של הקהילה באמצעות מנגוני ביקורת חברתיים להגיע לעמדה רציונלית מוסכמת ושלמה יותר, נקייה ככל האפשר מהטיות ומדעות קדומות.
זרם זה של ביקורת טוען כי פירוש מחדש של המערך החברתי דורש פירוק של המסגרת האוטוביוגרפית של הסובייקט.
תאוריות עמדה פמיניסטית יוצאות מנקודת הנחה כי הסדר ההטרוסקסואלי הוא מובן מאליו, ולא כך הוא.
בנוסף טוענת הביקורת הקווירית כי פיתוח אפיסטמולוגיה נשית על בסיס חוויותיהן של נשים בלבד, למעשה מקבע את הדיכוטומיה בין הטרוסקסואליות לבין הומוסקסואליות.
הוגות קוויריות כמו מוניק ויטיג, ג'ודית באטלר ואיב קוסופסקי-סדג'וויק, טוענות כי על המחקר הפמיניסטי צריך לחקור פרקטיקות חברתיות ממשטרות ידע ולהציג את הבעיתיות של ידע בתוך המערכת ההגמונית, במקום לנסות ליצור אפיסטמולוגיה נשית.
זרם זה של ביקורת הוא חלק מהחשיבה הפוסט-מודרנית, התנגד למסגרות חשיבה בינאריות ויצא נגד התאוריה של הארדינג אשר יצרה את "הנשי" לעומת "הגברי" כשתי מערכות אפיסטמולוגיות נפרדות.
הוגות פמיניסטיות המשתייכות לזרם זה טענו כי מודלים פמיניסטיים מערביים אינם מתאימים למחקר על נשים באתרים פוסט קולוניאליים, מאחר שבפועל הם תורמים להבניית התפיסה של נשים של צבע כ"אחרות".
כותבות צבעוניות רבות הצביעו על הקשר שבין גזע, מעמד ומגדר כחלק מייצור דיכוי של נשים.
מין-הא, טענה כי האחדה של נשיות דרך עיניים מערביות מעמידה נשים בעולם השלישי נגד המסורות התרבותיות שלהן, ולמעשה מעמידה אתניות כנגד נשיות.
המחקר הפוסט-קולוניאלי מערער על שיטות מחקר אתנוגרפיות מסורתיות.
הוא שואף להתנתק מתאוריות העמדה הפמיניסטית במובן האפיסטמולוגי והאמפירי, ומציג גישות מתודולוגיות חתרניות למחקר באמצעות צורות חדשות של כתיבה כגון אוטו-אתנוגרפיה, אתנוגרפיה מדומיינת, דרמה, שירה ועוד.
צורת כתיבה זו מייצרת דיאלוג ונותנת גם לקולות הנחקרים להישמע, להביע דעה ולתת פרשנות.
תגובתה של הארדינג לביקורת הפוסט-קולוניאלית
Postcolonialisms, Feminisms, and Epistemologies, הציגה הארדינג תגובתה לביקורות, ובמהלך אותו מכנה ניצה ינאי "מפתיע" מיקמה עצמה במחנה הפוסט-קולוניאלי.
הארדינג טענה כי גישתה למחקר הפמיניסטי לא הובנה כהלכה וכי עת דיברה על תאוריות עמדה פמיניסטית, שיוותה לנגד עיניה אוריינטציה תאורטית העוסקת בסביבה תרבותית.
היא טענה שעל מנת להציג חלופה למדע הקונבנציונלי האנדרוצנטרי, מדע ולימודי מדע צריכים להתבסס על מקורות חשיבה ופילוסופיה ממקומות תרבותיים וגאוגרפיים שונים.
הארדינג טענה כי המונח "אובייקטיביות חזקה" מאפשר רלטיביזם היסטורי ותרבותי ודחייה של רלטיביזם שיפוטי אשר לפיו כל ידע הוא יחסי.
סנדרו אַחמֵטֵלִי (בגאורגית: სანდრო ახმეტელი; 13 באפריל 1886 – 27 ביוני 1937) היה במאי תיאטרון גאורגי שהתפיסות החדשניות שלו השפיעו עמוקות על ההתפתחות הסובייטית והפוסט-סובייטית של התיאטרון הגאורגי.
נחשב לאחד מגדולי במאי התיאטרון של גאורגיה.
בין השנים 1926–1935 הוא ניהל את תיאטרון רוסתוולי שבטביליסי, התיאטרון הראשי של גאורגיה, והפך אותו לאחד מהתיאטראות המצליחים בכל רחבי ברית המועצות.
במהלך הטיהורים הגדולים של סטלין הוא נעצר והוצא להורג באשמת שווא של ריגול.
סנדרו אחמטלי נולד לאב כומר כאלכסנדרה אַחמֵטֵלַאשווִילִי (ალექსანდრე ახმეტელაშვილი) בכפר אנאגה, קאחתי (באותם ימים במלכות המשנה של הקווקז, האימפריה הרוסית).
השפעת תוואי הנוף והתרבות הייחודיות לחבל ההררי במזרח גאורגיה, ניכרו מאוחר יותר בעבודתו.
הסופר ואסיל בארנובי היה המורה של אחמטלי והוא רכש ממנו ידע מעמיק של הספרות הגאורגית והעולמית.
עקב נישואיו הוא נאלץ לעבור לסנקט פטרבורג ונרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג ולמד שם עד לשנת 1916. באותן השנים בילה אחמטלי את רוב זמנו לכתיבת ביקורת תיאטרון.
בשנת 1915 כתב את המניפסט הראשון שלו, גילוי דעת המגנה את התיאטרון הגאורגי.
לדעתו התיאטרון הגאורגי צריך "להיהרס, כדי שיוכל להיות רך יותר, יצרי יותר, טמפרמנטי, אמוציונלי, אדיר וחזק, נועז והרואי".
בשנת 1918 הכריזה גאורגיה על עצמאותה והממשלה המנשביקית החדשה השיקה תוכנית לתחיית התיאטרון הלאומי של גאורגיה.
אחמטלי שב לגאורגיה כדי להוביל את האמנים הצעירים למאבק כנגד התוכנית.
בשנת 1922, לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה וכינונה של גאורגיה הסובייטית, שב הבמאי הפרו-סובייטי, קוטה מרג'נישווילי לגאורגיה, ויחד עמו החל אחמטלי בביצוע רפורמות בתיאטרון רוסתוולי.
אף על פי ששיתוף הפעולה ביניהם היה פורה הוא לא היה קל.
האופי השמרני והקונפורמיסט של מרג'נישווילי לא הסתדר עם האופי הסוער והניהול האוטוקרטי של אחמטלי ובשנת 1926 עזב מרג'נישווילי את תיאטרון רוסתוולי, כשהוא משאיר את אחמטלי כמנהל היחיד של התיאטרון.
אחמטלי ייסד תאגדי אומנותי משל עצמו בשם דוּרוּגִ'י (על שם נהר הדורוג'י, אחד מיובליו של האלזני), ודרש מכל חבריה לחתום על התחייבות "להקריב את חייו ועתידם לרצון התאגיד והתיאטרון".
יחסיו של אחמטלי עם השלטון הסובייטי החדש בגאורגיה הסובייטית לא היו קלים.
למרות חדשנותו והיותו שמאלני, האקספרסיוניזם והאקספרימנטליות שלו לא תאמו במיוחד לדוקטרינות הבולשביקיות.
במהלך המרד האנטי-סובייטי בגאורגיה בשנת 1924, הוא נעצר לזמן קצר ותושאל לגבי מידת שיתוף הפעולה שלו עם הקושרים.
בלחץ של בריה הוא פירק, בשנת 1927, את תאגיד דוג'ורי, אולם התהודה של הצלחותיו התיאטרליות זיכו אותו בהגנה במוסקבה.
כישוריו והכוריאוגרפיה שלו זכו להכרה בינלאומית.
לאחר יצירת המופת שלו בביצוע המחזר של גריגול רובכידזה, "למרה", זכה, בשנת 1930, בפרס באולימפיאדת הדרמה במוסקבה.
אחמטלי וחבורתו הוזמנו לסיורים בארצות הברית, דבר שהדליק נורה אדומה בקרב השלטונות הסובייטים.
בעקבות הסקנדל של עריקת רובכידזה לגרמניה, מאוחר יותר באותה שנה, פתח בריה בחזית חדשה כנגד אחמטלי.
באופן פרדוקסלי, המשיך המחזה להופיע על הבמות, כדי להראות את התקדמות התיאטרון הסובייטי, אם כי ללא שמו של הבמאי על הכרזות.
אחמטלי הפיק את עבודתו הגדולה האחרונה, שהייתה מבוססת על המחזה "השודדים" של שילר, בשנת 1933, ולאחריו ערך סיור ניצחון במוסקבה.
באותה שנה זכה בתואר אמן העם של גאורגיה הסובייטית.
אחמטלי לא היה יכול לברוח מהפיקוח של בריה.
הוא האשים אותו בפעילות אנטי-סובייטית ובסיור אסור מחוץ לרחבי ברית המועצות ולבסוף הורד מן הבימה בשנת 1935. הוא מצא מקלט בקרב מעריציו במוסקבה, אולם בשנת 1937, הוא הוסגר לטביליסי ונכלא עם מספר רב של עמיתיו באשמת שווא של ריגול עבור הבריטים ומזימה לרצוח את בריה וסטלין.
אחמטלי היה נתון לעינויים בנוכחות בריה, שהותירו אותו אילם ומשותק.
הוא אולץ להתוודות, אך סירב למסור של מעורבים אחרים במזימה לכאורה.
הוא הוצא להורג ב-27 ביוני 1937. לתושבים הזרים שבאו לבקר אותו בתיאטרון נאמר כי הוא פרש לגמלאות.
שמו של אחמטלי טוהר לראשונה על ידי היסטוריונית התיאטרון, נתלה אורושדזה.
סנדרה סמיזֶק (גרמנית: Sandra Smisek; נולדה ב-3 ביולי 1977) היא כדורגלנית עבר גרמנייה ששיחקה בעמדת החלוצה.
סנדרה סמיזק נולדה ב-1977 בפרנקפורט, וכבר בגיל צעיר החלה לשחק כדורגל בקבוצות הילדים המקומיות.
כשהגיעה לגיל הנוער, נאלצה סמיזק לעזוב את קבוצת הבנים בה שיחקה, והחליטה לעזוב את הכדורגל.
היא זכתה להתעניינות רבה מצד פראונהיים, אך לא הסכימה לחזור לשחק.
רק אחרי התערבות אביה, הסכימה סמיזק לתת הזדמנות נוספת לכדורגל.
ב-1992, היא החלה לשחק כדורגל מקצועני כשהצטרפה לקבוצת פ.ס.וו פרנקפורט מההבונדסליגה.
באותה שנה חתמה בפרנקפורט גם בירגיט פרינץ, והשתיים הפכו מהר מאוד לאחד מצמדי ההתקפה הטובים ביותר בליגה הגרמנית.
השתיים שיחקו בקבוצה שש שנים, במהלכן הובילו את הקבוצה לזכייה בשתי אליפויות ובשני גביעי מדינה.
בעונת 1995/96 אף סיימה סמיזק כמלכת השערים של הליגה, כשכבשה 29 שערים ב-18 משחקים.
בכך הייתה סמיזק לכדורגלנית הצעירה ביותר עד כה שזוכה בתואר זה.
ב-1998 החליטה סמיזק לעזוב את פ.ס.וו פרנקפורט וחתמה בדיסבורג 2001, שם הצטרפה לחברתה לנבחרת - אינקה גרינגס.
היא שיחקה בקבוצה שלוש עונות, זכתה באליפות אחת וב-2001 החליטה לשוב לפרנקפורט.
בקדנציה השנייה שלה בקבוצה לא הצליחה סמיזק לקטוף תארים, וב-2005 החליטה לעבור לאלופה והיריבה העירונית - מועדון כדורגל פרנקפורט.
כבר בעונתה הראשונה בפרנקפורט, היא זכתה עם הקבוצה בגביע אופ"א - שנחשב לטורניר הכדורגל החשוב ביותר בקרב הקבוצות האירופאיות.
בהמשך הקריירה שלה בפרנקפורט, זכתה סמיזק במספר רב של תארים: שתי אליפויות גרמניה (2007, 2008), שלושה גביעי מדינה (2007, 2008, 2011) ופעם נוספת בגביע אופ"א (2008).
במאי 2013, לאחר שכבשה 48 שערים ב-140 משחקים בקבוצה, הודיעה סמיזק על פרישה מכדורגל מקצועני.
מיד לאחר פרישתה, היא החלה לעבוד כשוטרת.
ב-13 באפריל 1995, כשהיא בת 17 בלבד, ערכה סמיזק את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה במשחק נגד פולין.
היא נכנסה כמחליפה במקומה של פטריסיה ברוקר, וכמה דקות לאחר מכן כבר כבשה את השער הראשון שלה במדי הנבחרת.
מספר חודשים לאחר מכן, היא זומנה לסגל הנבחרת שהשתתף בגביע העולם שנערך בשוודיה.
סמיזק לא זכתה לשחק כלל בשלב הבתים, ברבע הגמר ובחצי הגמר של הטורניר, אולם במשחק הגמר נגד נורווגיה היא עלתה כמחליפה בדקה ה-86 במקומה של מארן מיינרט.
במשחק עצמו, ניצחה נורווגיה 0-2 וזכתה בתואר.
שנתיים לאחר מכן הייתה סמיזק חלק מסגל הנבחרת שזכתה בפעם השנייה ברציפות באליפות אירופה.
ב-1999, נסעה סמיזק עם הנבחרת לגביע העולם שנערך בארצות הברית.
היא כבשה שער אחד בשלב הבתים, במשחק הניצחון 0-6 על מקסיקו והעפילה עם גרמניה לרבע הגמר.
ברבע הגמר הודחו הגרמניות על ידי האמריקאיות, אחרי הפסד 3-2.
באליפות אירופה 2001 שנערכה בגרמניה, כבר הייתה סמיזק אחת מהשחקניות המרכזיות בנבחרת.
היא כבשה שלושה שערים (כולל שער הניצחון בחצי הגמר מול נורווגיה), וסיימה כמלכת השערים של הטורניר בצוותא עם חברתה לנבחרת - קלאודיה מולר.
במשחק הגמר ניצחה גרמניה 0-1 בשער זהב את שוודיה, וזכתה בפעם הרביעית בתואר אלופת אירופה.
בגביע העולם שנערך ב-2003 שיחקה סמיזק רק במשחק אחד (נגד יפן בשלב הבתים), ולא הייתה בעלת השפעה רבה על הזכייה של הגרמניות בטורניר.
גם באליפות אירופה 2005, לא שימשה סמיזק כשחקנית מפתח בזכייה של הגרמניות בתואר, אולם זכתה להיכנס כמחליפה בגמר נגד נורווגיה.
אף על פי שאיבדה את מקומה בהרכב הפותח של גרמניה בטורנירים האחרונים, זכתה סמיזק להצלחה מחודשת בגביע העולם 2007. היא פתחה בהרכב בכל ששת משחקיה של גרמניה בטורניר, כבשה שלושה שערים, והייתה שותפה מלאה לזכייה השנייה ברציפות של הנבחרת בגביע העולמי.
הטורניר הבינלאומי האחרון של סמיזק היה אליפות הכדורגל של אולימפיאדת בייג'ינג 2008, בו זכתה גרמניה במדליית הארד.
ב-1 באוקטובר 2008 ערכה סמיזק את הופעת הפרידה שלה מהנבחרת, במשחק נגד שווייץ במסגרת מוקדמות אליפות אירופה 2009. בסך הכל שיחקה סמיזק 133 משחקים (שמינית בכל הזמנים) בנבחרת גרמניה וכבשה 34 שערים.
גילברט הייתה פרופסור אמריטה לאנגלית באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, משוררת, חוקרת ומבקרת ספרות פמיניסטית, אשר זכתה להכרה בינלאומית בזכות שיריה הידועים, כתיבתה הביקורתית, המסתייעת בסקירה היסטורית מקפת ומאמציה החלוציים ליצור קאנון ספרותי חלופי.
גילברט פרסמה עשרות שירים, מאמרים אקדמיים, ספרי עיון ופרוזה.
כתביה הבקורתיים הבוחנים את היצירתיות הנשית בספרות, היוו סוג של אקטיביזם אינטלקטואלי במהלך הגל השני של הפמיניזם, השפיעו על חקר הספרות ועוררו דיון מחודש על ספרות שנכתבה על ידי נשים.
סנדרה גילברט נולדה בשנת 1936, בניו-יורק שבארצות הברית.
היא עזבה את עיר הולדתה לקליפורניה בעקבות בעלה המנוח, אליוט ל.
Gilbert), שהיה פרופסור וראש החוג לאנגלית באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, והמחבר והעורך של מספר ספרים ומאמרים ביקורתיים.
שנים לאחר מותו הפתאומי, פרסמה גילברט ספר לזכרו הנקרא "מוות שגוי: טרגדיה רפואית" (1995).
הספר משחזר את נסיבות מותו, מהווה כתב אישום על רשלנות רפואית וכולל הספד על בן זוגה המשכיל, לו הייתה נשואה למעלה משלושים שנה.
בשנת 1997, כתבה ספר שירה לזכרו הנקרא "וולקנו רפאים", שהביא לזכייתה ב"פרס פטרסון".
גילברט ניהלה מערכת יחסים ארוכה עם פרופסור דייוויד גייל (David Gale), מתמטיקאי בעל שם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הזוגיות של השניים נמשכה עד יום מותו, בשנת 2008.
הייתה אם לשלושה ילדים וסבתא לארבעה נכדים.
גילברט למדה לתואר ראשון באוניברסיטת קורנל, לתואר שני באוניברסיטת ניו–יורק ובאוניברסיטת קולומביה, שם סיימה את הדוקטורט שלה בספרות אנגלית, בשנת 1968.
היא לימדה במספר רב של קולג'ים ואוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית.
גילברט החלה את דרכה כמרצה זוטר באוניברסיטת קליפורניה, עבדה בהייווארד, ויליאמס קולג', סנט מרי קולג', אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת אינדיאנה.
בשנת 1975, הצטרפה לאוניברסיטת קליפורניה כפרופסורית לאנגלית.
בשנת 1985, עזבה את אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, כדי לעמוד בראש המחלקה לאנגלית באוניברסיטת פרינסטון ובשנת 1989, חזרה לאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס על-פי בקשת האוניברסיטה.
כחוקרת בולטת, הוזמנה להרצות בכנסים רבים, ביניהם: כנס על אמילי דיקנסון באינסברוק, כנס באוניברסיטה העברית בירושלים (1990), כנס באוניברסיטת וושינגטון (1992) ועוד'.
בשנת 1994, נבחרה גילברט לכהן כסגן נשיא שני של האגודה השפות המודרניות.
בשנת 1995, על-פי רוטציה, נתמנה לסגן נשיא ראשון ובינואר 1996, נתמנתה לנשיאת איגוד השפות המודרניות, שנחשב לאיגוד המקצועי והיוקרתי ביותר של חוקרי הספרות.
גילברט מונתה כפרופסור אורח באוניברסיטת קורנל, בסמסטר אביב 2007 ובסמסטר אביב 2009, מונתה כפרופסור אורח בתוכנית כתיבה יצירתית באוניברסיטה של סן חוזה.
שיתוף פעולה עם סוזן גובאר
שיתוף הפעולה בין סנדרה גילברט לסוזן גובאר, פרופסור לאנגלית וללימודי נשים באוניברסיטת אינדיאנה, תופס מקום מרכזי בחקר הספרות הפמיניסטית עד היום.
השתיים נפגשו בראשית שנות השבעים באוניברסיטת אינדיאנה, שם לימדו סמינר משותף.
המפגש הוביל לכתיבת ספרן הראשון, "המשוגעת בעליית הגג" (1979) The Madwoman in the Attic, שנחשב פורץ דרך וסימן את ראשית המחקר הפמיניסטי הספרותי והאקדמי בכלל.
ספרן בוחן את הספרות הוויקטוריאנית, מנקודת מבט פמיניסטית ומאפשר דיון מקיף בסוגיית קריאה וכתיבה נשית.
במחקרן, חזרו גילברט וגובאר לאחור וקראו קריאה מחודשת ושונה את כל הקאנון של המאה ה-19. השתיים הראו את ההבדלים בין קריאתן, לקריאה המקובלת עד לעליית הפמיניזם.
"המשוגעת בעליית הגג" היה מועמד לפרס פוליצר היוקרתי ולפרס "ארגון מבקרי הספרים הלאומי" (National book Critics Circle).
ההשפעה המכרעת של הספר נובעת מהיקף הדיון של גילברט וגובאר.
המגוון הרחב של תחומי המחקר שלהן, והמעורבות הרבה של שתיהן במחקר הספרותי של תרבויות שונות, ז'אנרים וצורות כתיבה מגוונים, הפכו את "המשוגעת בעליית הגג" לספר יסוד.
בשנת 1979, הן פרסמו ספר נוסף, "אחיותיו של שייקספיר", שהציג נקודת מבט פמיניסטית על משוררות.
בשנת 1985, ערכו השתיים את "אנתולוגיית נורטון של ספרות נשים", שהביאה לזכייתן בתואר "אשת השנה" של המגזין הפמיניסטי.Ms, והשתים נכללו ברשימת האנשים המשפיעים שפרסם העיתון "USA Today".
בשנים 1988–1994, גילברט וגובאר פרסמו סדרה ביקורתית, בת שלושה כרכים, בשם "שטח הפקר" שבה הן מבקרות, מנקודת מבט פמיניסטית, את הישגיהן של נשות ספרות בריטיות ואמריקאיות במודרניזם, במאה ה-20. מאז, שיתוף הפעולה של שתי החוקרות המשיך להניב כתיבה ועריכה של כתבים רבים, שתרמו לחקר הספרות מנקודת מבט פמיניסטית.
בכתיבתן המשותפת, טענו גילברט וגובאר לשיח נשי החוצה ארצות, לאומים ותרבויות.
עבודתן המשותפת נחשבת כצעד חשוב במתן לגיטימציה לביקורת ספרות פמיניסטית.
עבודותיה הביקורתיות והתאורטיות של גילברט, במיוחד אלו שנכתבו במשותף עם סוזן גובאר, מזוהות כטקסטים של הגל השני של הפמיניזם.
ככאלו, הן דוחות את הסדר החברתי הנתון, המדכא, הפטריארכלי הנשלט על ידי גברים ותרות אחר דרך לשנות סדר זה.
ב"משוגעת בעליית הגג", גילברט וגובאר מציעות מודלים שיכולים להתאים לספרויות ולתרבויות שונות.
ספרן בוחן מי מסומן/ת על ידי התרבות, כמתאים ורשאי לכתוב ומתאר את האישה הכותבת כנגד כל הסיכויים כחריגה.
במחקר מקיף הכולל סקירה מעמיקה של ספרות שנכתבה על ידי גברים ונשים, במאה ה-19, שתי החוקרות חושפות, כי מעשה היצירה בעולם המערבי מתואר בתרבות כמעשה בריאה גברי מטבעו.
הסופר הוא אבי היצירה, כפי שהאל, ברא את העולם וכבעל הסמכות יש לו בעלות על היצירה ועל הדמויות שמשמשות כנתיניו.
שתי החוקרות טוענות, שתפיסה זו מייצגת את העמדה המערבית הכוללת של המגדר הגברי.
הן מציגות את השליטה המלאה של ה"האב הספרותי" על הייצוג הנשי ביצירה: דמות האישה נוצרה כשילוב של מלאך ומפלצת, שני קטבים למוסריותה של האישה אשר מבטאים את האמביוולנטיות הגברית כלפי המיניות הנשית.
הדימוי הנשי איים על האישה היוצרת, שהייתה מוגבלת בכתיבתה להצגת הדמויות הנשיות שלה כהתגלמות ה"מלאך" או כהתגלמות ה"מפלצת", שכן זהו המודל היחיד שהתרבות העמידה לרשותה לחיקוי ולכינון עצמי.
שתי החוקרות מדגישות את החשיבות של הרג שתי הדמויות מאחר שהן אינן מייצגות נשים.השתיים מביאות את הצהרתה של וירג'יניה וולף, הקוראת לנשים להמית את האידיאל האסתטי שבאמצעותו "הומתו" הן עצמן אל תוך האומנות.
במילים אחרות, נשים כותבות צריכות לשאוף להגדרה מעבר לדיכוטומיה זו, אשר יצרו עבורה המחברים-הגברים, על מנת להשיג אוטונומיה ספרותית.
ה"קריאה מחדש" שלהן של הקאנון של המאה ה-19, הולידה את תיאור הדמות הנשית הקבועה בספרות הקאנונית, ואת התובנה שהיצירות של הנשים בנות התקופה הן דו-שכבתיות ומכילות, לצד הרובד הגלוי שנענה לדימוי הנשי הקאנוני, גם רובד סמוי, שמביע התקוממות ואלטרנטיבה לדימוי זה.
גילברט וגובאר משתמשות בתאוריית ההיסטוריה של הספרות של פרופ' הרולד בלום (Harold Bloom), מבקר וחוקר ספרות, כדי להבין כיצד נשים יכולות לפעול במסגרת של הרפרטוארים הספרותיים הקיימים.
בלום מציע מודל פרוידיאני להבנת ההיסטוריה של הספרות.
הספרות, לטענתו, נוצרת מתוך "חרדת ההשפעה" שחווה היוצר.
כמו בסיפור האדיפלי, חווה היוצר את עוצמתו של אביו ואת כוחו של האב לסרסו.
היוצר נאלץ "להמית" את האב כדי ליצור קול משלו, על ידי בחירתו לשפוט את היצירה באופן שגוי.
גילברט וגובאר ניתחו את התאוריה של בלום ומצאו שהיא מוטה מגדרית: למודל הפרוידיאני אוריינטציה גברית ובעקבותיו מסומנת האישה "על-פי מה שאין לה" – היעדרו של איבר מין גברי.
כמו כן, התאוריה של בלום אינה יכולה להסביר את חלקן של נשים בהיסטוריה של הספרות, שכן הן אינן יכולות להיות כלולות בשושלת שהיא נגזרת של הסיפור האדיפלי.
היחס בין הבן לאב שבלום מעתיק ליחס שבין היוצר לקודמו, אינו דומה ליחס בין הבת לאב ואף ליחס בין הבת לאם.
שתי החוקרות טוענות שגם אם אפשר היה להעתיק את הסיפור האדיפלי לשושלת נשית, ליחסי אם-בת, עדיין נותרת בעינה הבעיה של היעדר כתיבה נשית שלמולה יכולות הסופרות של המאה ה-19 לכונן עצמן.
הן טוענות לחרדה חזקה יותר שמאפיינת יוצרות: "חרדת היצירה".
זוהי חרדה משתקת, שכן האישה מטילה ספק בעצם יכולתה לכתוב וכך אינה מגיעה לשלב של מאבק לכינון – עצמי דרך קריאה מחדש.
"חרדת היצירה" מושפעת מהסמכות הפטריארכלית המאיימת המושרשת באומנות, תפיסת היצירתיות כטבע גברי, הדימויים הנשיים שהתקבעו ביצירה על ידי ה"אבות" הספרותיים והצורך של כותבות בשושלת של "אמהות" במקום "אבות".
גילברט וגובאר חושפות כיצד חרדת היצירה הפכה לגורם מכריע בכתיבתן של נשים סופרות במאה ה-19. היא הכתיבה את עולם הדימויים שלהן, את מיקומן העצמי של היוצרות, בין העמדה הגברית הרווחת לבין העמדה הנשית שנחשבת חריגה ומפלצתית, והשפיעה על תיאור הדמויות ביצירה.
כשהן ממשיכות לחקור אל תוך המאה ה-20, הן מראות כיצד סופרות גילו שושלת אימהית ואימצו אותה, כיצד נשים כותבות מעבר לדימוי הנשי הסטריאוטיפי, אך עדיין מלווה אותן חרדת היצירה שמחוברת לתחושה שהביולוגיה מקבעת נשים חברתית.
עבודותיה הביקורתיות של גילברט ספגו ביקורת נוקבת מהוגי דעות מאוחרים יותר, במיוחד אלו השייכים לגל השלישי של הפמיניזם ולתאוריות הפוסט – פמיניסטיות.
אחת מהביקורות שהופנו כלפי מחקריהן של גילברט וגובאר נוגעת להתמקדותן בקאנון, במה שהקהילה הספרותית אימצה כמודל לספרות ראויה.
הטענה היא שהן אינן רואות את היצירה שבשולי הקאנון ולא בודקות כיצד הטקסטים הספרותיים הקאנונים התקבלו בקרב נשים קוראות.
ויתורן על בחינת הספרות הלא-קאנונית שכתבו נשים נתפסה כמכשול בראיית התמונה הכוללת של כתיבת נשים ושל חיפוש אחר דמות נשית אלטרנטיבית.
ביקורת נוספת מתייחסת לייצוג אחיד של הנשים ושל החוויה הנשית בעולם, ללא התחשבות במרכיבים של גזע, מעמד, אתניות והיסטוריה: שתי החוקרות ספגו ביקורת על יצירת סטנדרטים אוניברסליים, מודל אחיד המציג טקסט אחיד וייצוג אחיד של נשיות דואלית (מלאך/מפלצת).
התבנית הכוללת שהציעו גילברט וגובאר במחקרן נתפסה כמונעת כתיבה וקריאה אלטרנטיביים, שכן יוצרות אמצו את המבנים הספרותיים הפטריארכלים מחשש שתתויגנה כ"משוגעות".
צמצום המרחב לייצוגים אחרים של נשים ולכתיבה אחרת נתפס כשכפול של הפרויקט הפטריארכלי.
בשנת 1985- הוכרה (יחד עם סוזן גובאר) כאחת מ"האנשים שגרמו לשינוי", מטעם "USA Today"
בשנת 1986 – זכתה (יחד עם סוזן גובאר) בתואר "אשת השנה", מטעם המגזין הפמיניסטי ".Ms"
בשנת 1988 – זכתה (יחד עם קרל שפירו) ב"פרס רנדל" ("Rendell Award") מטעם הפורום הבינלאומי לשירה.
"פרס פטרסון" ("Petterson Priz") – על ספרה "וולקנו רפאים" ("Gost Volcano")
"פרס ג'ון צ'רדי" ("Gon Ciardi Award") – על מפעל חיים בשירה מטעם הקרן האיטלקית-אמריקנית
מספר פרסים מטעם "Poetry Magazin"
בשנת 2004 – קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2013 - זכתה (יחד עם סוזן גובאר) בפרס על מפעל חיים מטעם "National book Critics Circle"
מלגת גוגנהיים (קרן ע"ש ג'ון סימון גוגנהיים) (John Simon Guggenheim) - מוענקת לאנשים שהוכיחו יכולות אקדמאיות ויצירתיות יוצאות דופן.
Rockefellar Fellowship (קרן ע"ש ג'ון דיוויסון רוקפלר) - מוענקת לקידום מחקרים חברתיים ופרויקטים בתחום המדע והאומנות.
NEH Fellowship (הקרן הלאומית למדעי הרוח) - מלגה התומכת באנשים שעורכים מחקר מתקדם, בעל ערך במדעי הרוח.
Soros Foundation Fellowship (קרן ע"ש ג'ורג' סורוס) - מוענקת לקידום זכויות אזרח, צדק חברתי וחינוך.
כתיבה משותפת עם סוזן גובאר
סנדרו מיירה ריקי (בפורטוגזית: Sandro Meira Ricci; נולד ב-19 בנובמבר 1974) הוא שופט כדורגל ברזילאי.
ריקי שופט משחקים בברזיל, וכן במסגרות משחקים של CONMEBOL ופיפ"א.
הוא שפט בגמר אליפות העולם לקבוצות 2013.
ריקי שפט משחקים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. המשחק הראשון ששפט במסגרת קמפיין זה היה ב-26 במרץ 2013, בין ו.
ב-21 בדצמבר 2013 ריקי שפט במשחק גמר אליפות העולם לקבוצות 2013, בו באיירן מינכן ניצחה 0-2 את רג'ה קזבלנקה.
ריקי נכלל בסגל השופטים למונדיאל 2014, שהתקיים במולדתו, ברזיל.
בטורניר זה, הוא שפט במשחקי שלב הבתים בין ו ובין ו.
בנוסף, הוא גם שפט במשחק שמינית הגמר בו ניצחה 1-2 את לאחר הארכה.
סנדרה פרקוביץ' (בקרואטית: Sandra Perković; נולדה ב-21 ביוני 1990) היא אתלטית קרואטית, היא פעמיים ברציפות האלופה האולימפית (לונדון 2012, ריו דה ז'ניירו 2016), פעמיים אלופת העולם (מוסקבה 2013 ולונדון 2017) ו-6 פעמים ברציפות אלופת אירופה (ברצלונה 2010, הלסינקי 2012, ציריך 2014, אמסטרדם 2016 וברלין 2018, מינכן 2022) בזריקת דיסקוס.
משנת 2004 היא מתאמנת בהדרכתו של איוון איוונצ'יץ'.
בתחילת 2009 היא סבלה מדלקת התוספתן (אפנדציטיס) שלא אובחנה על ידי הרופאים ולאחר שלושה ימים שבהם היא לא נותחה התוספתן התפוצץ.
כתוצאה מהסיבוך היא לקתה באלח דם (ספסיס) וניזקקה לשני ניתוחי חירום ולהחלמה ארוכה.
היא איבדה 15 ק"ג ממשקל גופה.
למרות זאת, כעבוד 3 חודשים, באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה נובי סאד סרביה, היא זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא קרואטיה חדש של 62.44 מטר.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בברלין גרמניה היא סיימה במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.77 מטר, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 62.16 מטר ועלתה מהמקום השישי.
בסוף השנה היא שיפרה את שיאה הלאומי והעמידה אותו על 62.79 מטר.
באליפות קרואטיה שנערכה במרץ 2010 קבעה פרקוביץ' בזריקת דיסקוס שיא לאומי חדש ותוצאת השנה בעולם של 66.85 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד ביולי אותה שנה זכתה פרקוביץ' במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.67 מטר, אותה קבעה בזריקה השישית והאחרונה, לפני ניקולטה גרסו מרומניה (63.48 מטר) ויוהאנה ויסנייבסקה מפולין (62.37 מטר) ובכך הייתה לזורקת הדיסקוס הצעירה ביותר שזכתה באליפות אירופה.
בשלב המוקדמות היא התקשתה ודורגה רק במקום עשירי בתוצאה של 57.70 מטר (12 הראשונות עולות לגמר).
במסגרת ליגת היהלום שנערכה בבריסל בלגיה בסוף אוגוסט אותה שנה זכתה פרקוביץ' במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא לאומי חדש של 66.93 מטר וסיימה את עונת ליגת היהלום הראשונה שבה השתתפה במקום השני אחרי ירליס בריוס מקובה.
באליפות קרואטיה שנערכה במרץ 2011 קבעה פרקוביץ' בזריקת דיסקוס שיא לאומי חדש של 67.96 מטר.
ביוני אותה שנה נכשלה פרקוביץ' בשתי בדיקות דם לברור שימוש בסמים.
היא לא הכחישה את הממצאים ולטענתה היא השתמשה במשקה אנרגיה ידוע מתוצרת ארצות הברית שמכיל את החומרים האסורים, ללא ידיעתה.
איגוד האתלטיקה של קרואטיה השעה אותה מתחרויות ל-6 חודשים וקיבל אישור של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF) ושלל ממנה את השיא הלאומי שלה, שנקבע ביוני (69.99 מטר), למרות שניבדקה מיד לאחר מכן ונימצאה שלילית.
שיא זה היה התוצאה הטובה ביותר בעולם ב-12 השנים האחרונות.
ההשעיה מנעה ממנה להשתתף באליפות העולם.
במסגרת ליגת היהלום שנערכה בשאנגחאי סין במאי 2012 קבעה פרקוביץ' בזריקת דיסקוס שיא לאומי חדש של 68.24 מטר.
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי פינלנד היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.62 מטר, לפני נדין מילר מגרמניה (65.41 מטר) ונטליה פוקינה-סמנובה מאוקראינה (62.91 מטר).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה פרקוביץ' במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא קרואטיה חדש של 69.11 מטר, לפני דריה פישצ'לינקובה מרוסיה (67.56 מטר) ולי יאנפנג מסין (67.22 מטר).
באוגוסט 2015 נשללה מדליית הכסף מפישצ'לינקובה לאחר שנכשלה בבדיקת סמים.
מדליית הכסף הועברה ללי יאנפנג ומדליית הארד ניתנה ליארליס באריוס מקובה (66.38 מטר).
באליפות העולם שנערכה במוסקבה רוסיה בשנת 2013 זכתה פרקוביץ' במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.99 מטר, לפני מלינה רוברט-מישון מצרפת (66.28 מטר) ויארליס באריוס מקובה (64.96 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בציריך שווייץ בשנת 2014 זכתה פרקוביץ' בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא קרואטיה חדש של 71.08 מטר, לפני מלינה רוברט-מישון (65.33 מטר) ושניס קרפט מגרמניה (64.33 מטר).
ביולי 2017 קבעה שיא קרואטי של 71.41 מטר במהלך תחרות בבלינצונה.
סנדרו וגנר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ ומאמן כדורגל, המאמן את קבוצת אאוגסבורג.
וגנר שיחק כנער בבאיירן מינכן, ובשנת 2006 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בשנת 2007 בישל וגנר שער לפרנק ריברי והבקיע בעצמו את שערו הראשון במדי הקבוצה הבוגרת של באיירן מינכן, במשחק גביע הליגה הגרמנית מול שטוטגרט בו ניצחה באיירן מינכן 0–2. וגנר החליף במשחק זה את מירוסלב קלוזה החולה.
עם זאת, וגנר לא הפך לשחקן הרכב קבוע, והמשיך לשחק בעיקר בקבוצת המילואים, כשבבונדסליגה צבר ארבע הופעות בלבד בתקופתו בבאיירן מינכן.
ביוני 2008 חתם וגנר בדיסבורג מליגת הבונדסליגה השנייה על חוזה לשנתיים, במטרה להשיב את הקבוצה שרק ירדה ליגה בחזרה אל הבונדסליגה.
בדיסבורג צבר וגנר 36 הופעות והבקיע 12 שערים, ועזב כעבור עונה וחצי.
בחלון ההעברות בעונת 2009/10 חתם וגנר בורדר ברמן מהבונדסליגה.
וגנר שיחק הן בקבוצת המילואים של ורדר ברמן והן בקבוצה הבכירה, בה ערך את הופעת הבכורה באוגוסט 2010, בהפסד 1–4 להופנהיים, בו החליף את טים בורובסקי.
וגנר צבר בסך הכל 30 הופעות בקבוצה הבכירה של ורדר ברמן, והבקיע 5 שערים, נוסף על הופעותיו בקבוצת המילואים, ובפגרת החורף של עונת 2011/12 הושאל לקייזרסלאוטרן.
בתום עונה זו ירדה קייזרסלאוטרן אל הבונדסליגה השנייה, והוא שב לוורדר ברמן, שהעדיפה לשחרר אותו.
בעונת 2012/13 החל וגנר לשחק בהרטה ברלין שירדה בעונה הקודמת לבונדסליגה השנייה, וסייע לקבוצה להעפיל בחזרה לבונדסליגה תוך עונה אחת.
וגנר שיחק שלוש עונות במועדון, והבקיע שבעה שערים ב-70 הופעות.
בקיץ 2015 חתם וגנר בדרמשטאדט 98, העולה החדשה לבונדסליגה, והפך לשחקן הרכב קבוע.
בעונתו היחידה במועדון הבקיע 14 שערי ליגה, והיה לאחד השחקנים הבולטים בעונה המפתיעה של דארמשטאט שנשארה בליגה.
בקיץ 2016 חתם וגנר בהופנהיים.
וגנר היה חלק חשוב בכך שהקבוצה סיימה את עונת הבכורה שלו בקבוצה, עונת 2016/2017 בבונדסליגה במקום הרביעי והבטיחה מקום במוקדמות ליגת האלופות.
וגנר שיתף פעולה בהתקפה בעונה זו עם קרם דמרביי ועם אנדריי קרמאריץ', והבקיע 11 שערי ליגה.
ב-21 בדצמבר 2017 חזר וגנר לקבוצת נעוריו באיירן מינכן וחתם לשנתיים וחצי עבור 15 מיליון אירו.
ב-27 בינואר 2018 הבקיע וגנר את שערו הראשון בבכורה המחודשת שלו בבאיירן מינכן, בניצחון 2–5 על קבוצתו הקודמת הופנהיים.
עד לתום העונה הבקיע וגנר שמונה שערים במדי באיירן מינכן, נוסף על ארבעה שהבקיע בהופנהיים בחצי הראשון של העונה.
וגנר זכה עם באיירן מינכן באליפות הבונדסליגה, אך הודח עם הקבוצה בחצי גמר ליגת האלופות על ידי ריאל מדריד, והפסיד עם באיירן בגמר הגביע הגרמני לאיינטרכט פרנקפורט בתוצאה 1–3.
ב-30 בינואר 2019 חתם בטיינג'ין טדה הסינית עבור 5 מיליון אירו.
ב-2 באוגוסט 2020 וגנר הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
לוגנר שמונה הופעות וארבעה שערים במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. בשנת 2009 השתתף עם נבחרת זו באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2009, וזכה עם הנבחרת בטורניר, לאחר שהבקיע צמד בניצחון 0–4 על נבחרת אנגליה במשחק הגמר.
במאי 2017 זומן וגנר לסגל נבחרת גרמניה לגביע הקונפדרציות 2017 על ידי המאמן יואכים לב.
וגנר ערך את הבכורה במדי נבחרת גרמניה הבוגרת ב-7 ביוני 2017 במשחק ידידות השהסתיים בתיקו 1-1 מול נבחרת דנמרק, כאשר פתח בהרכב והוחלף בדקה ה-66 על ידי יוליאן בראנדט.
שלושה ימים לאחר מכן, הבקיע סנדרו את שעריו הראשונים במדים הלאומיים, כשפתח בהרכב מול נבחרת סן מרינו והבקיע שלושער בניצחון של גרמניה בתוצאה 0–7 במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. לאחר שלא זומן למונדיאל 2018 הודיע וגנר על פרישה מנבחרת גרמניה ואמר שבכוונתו להקדיש את כל כולו לבאיירן מינכן.
סנדרו סלבדורה (באיטלקית: Sandro Salvadore; 29 בנובמבר 1939 - 4 בינואר 2007) היה כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדות הבלם האחורי והבלם בקבוצות מילאן ויובנטוס ובנבחרת איטליה.
סלבדורה החל את הקריירה שלו במילאן, ולאחר 4 שנים במדי הקבוצה הבוגרת, עבר ליובנטוס, שם שיחק במשך 12 שנים.
עם נבחרת איטליה השתתף בשני מונדיאלים (1962 ו-1966) והוא היה שותף לזכייתה הראשונה באליפות אירופה ב-1968.
הוא צורף למילאן על ידי הסקאוטים שלה בהיותו בן 15, ושיחק בקבוצה הצעירה של המועדון עד שערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בעונת , כשהוא בן 20. הוא זכה פעמיים באליפות איטליה עם מילאן, ועזב את המועדון לאחר 4 עונות, בהן ערך 72 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
בשנת 1962 נרכש סלבדורה על ידי יובנטוס והפך במהרה לאחד מעמודי התווך בהגנה שלה.
לאחר מספר משחקים הוא ביסס עצמו כעדיפות הראשונה בעמדת הבלם האחורי.
הוא זכה עם יובנטוס בשלוש אליפויות איטליה נוספות ובגביע האיטלקי.
הוא אף כיהן כקפטן של יובנטוס כאשר סיימה כסגנית אלופת אירופה בעונת והפסידה בגמר לאינדפנדיינטה בגמר הגביע הביניבשתי לעונת .
בשנת 1974 הוא פרש מכדורגל, והחליף אותו בתפקיד הבלם האחורי גאטאנו שיראה.
בין השנים 1960 ו-1970 ערך סלבדורה 36 הופעות בנבחרת איטליה.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת במונדיאל 1962 ובמונדיאל 1966, ולקח חלק גם בזכייתה הראשונה של איטליה באליפות אירופה.
סלבדורה החמיץ את מונדיאל 1970 בשל שני שערים עצמיים שהבקיע ב-21 בפברואר 1970 בתיקו 2-2 נגד נבחרת ספרד.
זה היה משחקו האחרון של סלבדורה בזירה הבינלאומית, ובגיל 31 החליט פרוסיו ולקרג'י, מאמן נבחרת איטליה, שסלבדורה כבר לא במיטבו.
לאחר פרישתו מכדורגל שימש סלבדורה כמאמן הקבוצה הצעירה של יובנטוס למשך תקופה קצרה, ולאחר מכן הקים חווה קטנה באסטי.
ב-1 בנובמבר 2006 הופיע סלבדורה לאחרונה בפומבי, כשהוזמן על ידי יובנטוס לטקס יום השנה ה-109 להקמת המועדון.
ב-4 בינואר 2007 נפטר סלבדורה מהתקף לב.
סנדרה הס (Sandra Hess; נולדה ב-27 במרץ 1968) היא שחקנית שווייצרית.
הס נולדה בציריך, ובגיל חמש עשרה היא החלה לעבוד כדוגמנית בפרסומות לטלוויזיה.
לאחר סיום התיכון היא החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת ציריך, ולפני שסיימה את התואר נסעה לארצות הברית על מנת לפתח שם קריירת משחק.
ב-1992 הופיעה בסרט "העולם על פי קליפורניה מן" לצד שון אסטין.
ב-1997 שיחקה את סוניה בלייד בסרט "מורטל קומבט 2" ושיחקה בסרט האימה "משמרת לילה" שכתב סטיבן סודרברג, וכיכבו בו יואן מקגרגור ולורן גרהאם.
ב-1998 שיחקה בפרק של הסדרה "איש הנצח", ושיחקה בתפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת הפעולה האמריקאית "פנסקולה: כנפי זהב".
היא גילמה את דמותה של וייפר בסרט טלוויזיה המבוסס על הקומיקס לצד דייוויד הסלהוף.
היא שיחקה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן, גולשים בזמן, CSI ובניחוש חוקר.
ב-2008 שיחקה תפקיד קבוע של עורכת דין באופרת הסבון הרפואית "בית חולים כללי".
הס נשואה לשחקן מייקל טרוקו.
סנדרה מור פאבר היא אסטרופיזיקאית הידועה בשל מחקרה על אבולוציית גלקסיות.
היא פרופסור לאסטרונומיה ואסטרופיזיקה באוניברסיטת קליפורניה, ועובדת במצפה הכוכבים ליק.
גילתה תגליות חשובות המקשרות בין בהירות גלקסיות למהירויות הכוכבים שבתוכן, והייתה שותפה לגילוי יחסי פאבר-ג'קסון.
נוסף על זאת, סייעה פאבר בעיצוב מצפה הכוכבים קק שבהוואי.
פאבר אשר למדה במכללת סווארת'מור התמחתה בפיזיקה.
בתור מקצועות משניים למדה מתמטיקה ואסטרונומיה.
היא סיימה תואר ראשון בשנת 1966. בשנת 1972 היא קיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת הרווארד, בהתמחות באסטרונמיה אופטית תצפיתית תחת הדרכתו של י.ג'ון דנציגר..
במהלך זמן זה, המצפה היחיד שהיה פתוח בפניה היה מצפה הכוכבים הלאומי קיט פיק אשר לא היה בו את הטכנולוגיות הנדרשות לתזה המורכבת שלה.
פאבר נישאה לאנדרו ליי פאבר, אשר למד פיזיקה בסוורת'מור שנה אחת מתחתיה, בתאריך ה-6 ביוני 1967.
יש להם שתי בנות, רובין והולי.
בשנת 1972, פבר הצטרפה לסגל של מצפה הכוכבים ליק באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, והפכה לאישה הראשונה בצוות.
בשנת 1976, פבר בחנה את הקשר בין הבהירות והספקטרום של הגלקסיות לבין המהירויות והתנועות של הכוכבים שבתוכם.
החוק שהובילה יהיה לימים ידוע בשם "יחס פבר ג'קסון", אשר קרוי על שמה ועל שם עמיתה, סטודנט לתואר שני רוברט ג' קסון.
שלוש שנים לאחר מכן, היא ושותפה ג'ון ס.
גלאגר פרסמו מאמר מעמיק שאסף את כל הראיות לקיומו של חומר אפל שפורסם עד לאותו רגע.
ב-1983 היא פרסמה מחקר מקורי שהראה שהחומר האפל אינו מורכב מנייטרינים מהירים ("חומר אפל חם") וכי במקום זה הוא מורכב מחלקיקים מאיטים ("חומר אפל קר").
בסביבות 1984, פבר שיתפה פעולה עם יואל פרימק, ג'ורג' בלומנטל ומרטין ריס כדי להבהיר את התאוריה שלהם על האופן שבו החומר האפל היה חלק מהייווצרות גלקסיות ואבולוציה.זו הייתה ההצעה הראשונה של איך גלקסיות נוצרו והתפתחו מן המפץ הגדול ועד היום.
בעוד שכמה פרטים הוכחו כלא נכונים, הנייר עדיין עומד כתבנית עבור מידע מבנה היקום.
היא ומשתפי הפעולה שלה גילו זרימת גלקסיות במהירות גבוהה.
ב -1985 פבר הייתה מעורבת בבניית טלסקופ קק ובבניית המצלמה הפלנטרית הראשונה של טלסקופ החלל האבל.
ג'רי נלסון פיזיקאי מאוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, עיצב את הטלסקופ של קק, אבל פבר עזרה למכור את הרעיון של טלסקופים אופטיים גדולים בכל רחבי העולם.
טלסקופ קק הוא הטלסקופ האופטי הגדול ביותר בעולם, עם מראה ראשית של 10 מטר מסוג חדש המורכב מ-36 קטעים משושים.
סנדרה פבר שימשה כיו"ר ועדת ההיגוי של המדע, שפיקחה על מכשיר האור הראשון עבור קק 1. היא המשיכה להתעקש על איכות אופטית גבוהה למראה הראשית של קק 1, והמשיכה לעבוד גם על קק 2 .
בשנות השמונים המאוחרות יותר, פבר הייתה מעורבת בפרויקט בן שמונה שנים, שנקרא "שיתוף הפעולה של שבעת הסמוראים", שניסה לקטלג את הגודל ואת המהירות האורביטלית של 400 גלקסיות.
אף על פי שמטרה זו לא הושגה, הקבוצה פיתחה דרך לאמוד את המרחק לכל גלקסיה כלשהי, שהפכה לאחת הדרכים המהימנות ביותר למדידת הצפיפות הכוללת של היקום.
בשנת 1990, היא סייעה עם המזמין על-מסלולו של המצלמה הפלנטרית בעלת השדה הרחב של טלסקופ החלל האבל.
היא מציינת את זה כאחד השלבים המלהיבים והמוכרים ביותר של הקריירה שלה.
האופטיקה של האבל הייתה פגומה, ופבר והצוות שלה סייעו לאבחן את הגורם כסטייה כדורית.
ב-1995 מונתה פבר לפרופסור באוניברסיטת קליפורניה.
פבר הייתה גם החוקרת הראשית של צוות נוקר, שהשתמש בטלסקופ החלל האבל כדי לחפש חורים שחורים סופר-מסיביים במרכזי הגלקסיות.
באוניברסיטת קליפורניה היא מתמקדת במחקר שלה על האבולוציה של מבנה היקום ועל האבולוציה וההיווצרות של גלקסיות.
בנוסף לכך, היא הובילה את הפיתוח של מכשיר הדאימוס על טלסקופ קק כדי להשיג ספקטרום של גלקסיות רחוקות קוסמולוגית.
ב-1 באוגוסט 2012 היא הפכה למנהלת הזמנית של מצפה הכוכבים של אוניברסיטת קליפורניה.
סנדרה פבר היא עורכת משותפת של סקירה שנתית של אסטרונומיה ואסטרופיזיקה.
האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) (1985)
פרס דני היינמן לאסטרופיזיקה (1985)
החברה הפילוסופית האמריקאית (נבחרה ב-2001)
מדליית מאה השנה להרווארד (2006)
פרס באוור ופרס על הישגים במדע, מכון פרנקלין (2009)
מלגת הנרי נוריס ראסל, החברה האסטרונומית האמריקאית (2011)
מדליית ברוס, החברה האסטרונומית הפסיפית (2012)
מדליית קארל שוורצשילד, החברה האסטרונומית הגרמנית (2012)
מדליית אנט דה ווקולר, אוניברסיטת טקסס
מדליית המכון לאסטרופיזיקה של פריז
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שיקגו,אוניברסיטת מישיגן,אוניברסיטת פנסילבניה, מכללת סווארת'מור וויליאמס קולג'
חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
חברה במועצת המנהלים של הרווארד
חברה בחבר הנאמנים של מכון קרנגי למדע
כוכב לכת מינורי #283277 פבר נקרא על שמה.
סנדרה נשאט היא במאית קולנוע מצרית.
נשאט, נוצרייה קופטית, עובדת גם בטלוויזיה ובתקשורת המצרית, ונבחרה לראיין את נשיא המדינה, עבד אל-פתאח א-סיסי, בראיון של שעה בטלוויזיה הלאומית לקראת הבחירות של 2018.
נשאט התחילה דרכה כבמאית בקליפים מוזיקליים.
ليه خلتني أحبك (למה גרמת לי לאהוב אותך?), 2000
ملاكي إسكندرية (מלאך אלכסנדריה), 2007
סנדרה "סנדי" הול מגנוס היא מהנדסת אמריקאית ואסטרונאוטית לשעבר של נאס"א.
שהתה בחלל למעלה מ-157 ימים, והייתה בחלל במשימות מעבורת החלל STS-112, משלחת 18 לתחנת החלל הבין-לאומית (ISS) ומשימת STS-135, המשימה הסופית של מעבורת החלל.
מגנוס נולדה וגדלה ב, אילינוי.
למדה באוניברסיטת מיזורי-רולה (הידועה כיום בשם ) לתואר ראשון בפיזיקה אותו סיימה ב-1986 ותואר שני בהנדסת חשמל שסיימה ב-1990. משם למדה דוקטורט בהנדסת חומרים במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה וסיימה בשנת 1996. עבודת המחקר שלה, "חקירת היחסים בין תרמוכימיה ופליטה תרמיונית של קתודות המבוססות על מערכת BaO-Sc2O3-WO3 ".
בשנות ה-80 של המאה ה-20 מגנוס עבדה כמהנדסת בחברת מקדונל דאגלס בפרויקט תכנון מטוס החמקן.
היא עבדה על מערכת הנעה עבור מטוס A-12 Avenger II עד שהפרויקט בוטל על ידי צי ארצות הברית (USN) בשנת 1991.
מגנוס נבחרה כאסטרונאוטית ב-1996. לאחר תוכנית אימונים של שנתיים, בין ינואר 1997 ומאי 1998 מגנוס עבדה במשרד האסטרונאוטים, שם התעסקה עם המטע"דים השונים, ועבדה בתיאום עם סוכנות החלל האירופאית (ESA), סוכנות החלל היפנית (JAXA) וסוכנות החלל הברזילאית (AEB) על קופסאות ניסוי למעבורת, ומטע"דים הסגורים על עצמם.
במאי 1998 מונתה לתמוך בפעילות ברוסיה כחלק מתוכנית הפיתוח והבדיקה של רכיבים שונים.
בשנת 2000 שימשה כאשת הקשר לאסטרונאוטים בתחנת החלל (CAPCOM).
טיסתה הראשונה לחלל הייתה במהלך משימת מעבורת החלל אטלנטיס STS-112 באוקטובר 2002 כמומחית משימה.
המשימה העיקרית הייתה התקנתו של מחבר ה-S1 בתחנת החלל הבין-לאומית והבאת ציוד ואספקה לאסטרונאוטים שם.
מגנוס הפעילה את של תחנת החלל במהלך שלוש הליכות החלל שנדרשו כדי להתקין ולהפעיל את .
במהלך הטיסה שהתה בחלל באופן מצטבר 10 ימים 19 שעות 58 דקות ו-44 שניות.
בין 29 ל-31 בינואר 2006, יחד עם אולג ארטמייב ומייקל באראט, השתתפה מגנוס בבחינת אימון השרדות שנמשך יומיים באזור לא מיושב ביער ליד מוסקבה, במקרה שהסויוז תעשה נחיתת חירום.
מגנוס השתתפה במשימת NEEMO 11 בין התאריכים 16 ל-22 בספטמבר 2006. מגנוס הייתה מפקדת המשימה, שנמשכה כשבוע ב לחופי פלורידה.
בצוות האקוונאוטים היו טימותי קופרה, בוב בנקן וטימותי קרימר , שהתאמנו למשימות בתחנת החלל הבין-לאומית.
במהלך המשימה, מגנוס התאמנה על הליכה חוץ רכבית מתחת למים, בדימוי של הליכה על הירח, בדיקת ניידות לחליפות חלל עתידיות, עם משקולות המדמים את הכבידה על הירח.
כמו כן נבדקו נהלים וטכנולוגיות לתקשורת, ניווט והבאת דגימות גאולוגיות, בנייה ושימוש ברובוטים הנשלטים מרחוק.
צוות מרכז המחקר הלאומי למחקר תת-ימי, לארי וורד ורוג'ר גרסיה, שהו במעבדה התת-מימית אקווריוס והעניקו תמיכה הנדסית למשימה.
משלחת 18 לתחנת החלל הבינלאומית
מגנוס שימשה כמהנדסת טיסה במשלחת מס' 18 לתחנת החלל הבין-לאומית.
היא הייתה חלק מצוות משימת המעבורת STS-126 שהביאה אותה לתחנת החלל והייתה מומחית משימה במהלך הנסיעה.
המעבורת שוגרה ב-14 בנובמבר 2008. מגנוס חזרה לכדור הארץ, בטיסת מעבורת החלל STS-119, ושימשה מומחית משימה במהלך הטיסה חזרה עד לנחיתה ב-28 במרץ 2009. במהלך שהותה בתחנת החלל הבין-לאומית היא שהתה בשהות מצטברת של 133 ימים בחלל.
עם חזרתה לכדור הארץ, היא שרתה במטה נאס"א במנהלת מערכות מחקר משימתיות.
כמו כן היא שהתה ברוסיה בפיתוח נוהלי עבודה לתחנת החלל הבין-לאומית.
ב -14 בספטמבר 2010 הודיעה נאס"א שמגנוס היא אחת מארבעת האסטרונאוטים שיהיו צוות הגיבוי שישוגר בטיסת המעבורת STS-135, למקרה שיש צורך להטיס משלחת הצלה עבור טיסת המעבורת STS-134. בצוות המשימה היו כלולים גם מפקד המשימה כריסטופר פרגוסון, טייס המעבורת דאג הארלי ומומחה המשימה רקס ולהיים.
בינואר 2011, נאס"א הגדירה את משימת STS-135 כמשימה האחרונה של מעבורת החלל, שתוכנן לשיגור ביולי 2011; STS-134 שוגרה בהצלחה במאי 2011, ללא צורך בטיסת הצלה.
לאחר חזרתה לכדור הארץ, היא הייתה סגנית המנהל במשרד האסטרונאוטים של נאס"א.
ד"ר מגנוס פרשה מנאס"א בספטמבר 2012 כשמונתה למנכ"ל המכון האמריקאי לאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה (AIAA)..
הארגון מעניק מלגות ומוציא כתבי עת בתחום התעופה והחלל ומהווה הנציג האמריקני לפדרציה הבין-לאומית לאסטרונאוטיקה (IAF).
היא שימשה בתפקיד עד לינואר 2018.
החל מפברואר 2018 היא מנהלת ב-AstroPlanetView.
מדליית השירות המצוין של נאס"א (2009)
מדליית נאס"א לשירות יוצא דופן (2012)
סנדרה די רובינזון היא שחקנית אמריקאית.
רובינזון נולדה כסנדרה פרגוסון בפיטסבורג, פנסילבניה.