tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-27 ביוני 2016 כינסו בנפרד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וראש הממשלה הטורקי בינאלי ילדרים מסיבות עיתונאים, והכריזו כי הושג הסכם פיוס בין המדינות לאחר נתק של 6 שנים.
עיקרי ההסכם: ישראל תשלם פיצויים בסך 21 מיליון דולרים למשפחות הרוגי משט המרמרה, החזרת השגרירים לתל אביב ולאנקרה, העברת סחורות טורקיות לעזה דרך נמל אשדוד, הקמת תחנת כוח ומתקן התפלה בעזה, פתיחת משא ומתן לרכישת גז טבעי מישראל ומניעת פעילות טרור של חמאס מטורקיה.
2016–2021 – ניסיונות לנרמול היחסים מחדש
אחרי 6 שנות משבר ביחסים, חתמו ממשלות ישראל וטורקיה על הסכם הפיוס.
כתוצאה מההסכם ישראל פתחה משרד במטה ארגון נאט"ו בבריסל וכך תשלים את תהליך ההאמנה הרשמי לברית הצפון אטלנטית.
ב-12 בדצמבר 2016 הגיש השגריר הטורקי כמאל אוקם, את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין.
במאי 2017, נשיא טורקיה ארדואן יצא במתקפה קשה על ישראל בהאשימה כי "העולם מתעלם ממעשי הטבח והאכזריות - והיא (ישראל) מרגישה חסינה".
בנוסף, ארדואן קרא לטורקים לעלות במאות אלפים למסגד אל-אקצא בירושלים והשמיע ביקורת על הצעת חוק המואזין.
בנאומו הזהיר ארדואן גם מהעברת שגרירות ארצות הברית לירושלים.
הוא האשים את ישראל באפליה ובגזענות כלפי הפלסטינים, והצהיר שלסגר הישראלי על עזה "אין מקום באנושות".
גורמי משרד החוץ הישראלי פרסמו תגובה חריפה: "מי שמפר זכויות אדם באופן שיטתי בארצו, שלא יטיף מוסר לדמוקרטיה האמיתית היחידה במרחב.
ישראל שומרת באדיקות על חופש פולחן מלא ליהודים, מוסלמים ונוצרים – ותמשיך לעשות זאת חרף השמצות חסרות שחר".
לאחר מכן הנשיא ראובן ריבלין ניהל שיחה עם נשיא טורקיה ארדואן על נרמול היחסים, שיחה אשר תרמה לשיפור היחסים בין המדינות.
על רקע המהומות בגבול עזה במאי 2018, גירשה טורקיה את שגריר ישראל איתן נאה.
השגריר עבר בדיקות ביטחוניות קפדניות בנמל התעופה באנקרה.
בתגובה לגירוש השגריר, גירשה ישראל את הקונסול הטורקי מירושלים.
עם זאת היחסים הדיפלומטיים בין המדינות לא נותקו לחלוטין.
ב-11 באוקטובר 2019 גינה ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו את המבצע הטורקי בצפון-מזרח סוריה נגד הכוחות הכורדים.באוגוסט 2020 טורקיה התנגדה לחתימת הסכם נרמול היחסים בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות.
משרד החוץ הטורקי הוציא מסר בו נאמר כי "ההיסטוריה לא תסלח לאיחוד האמירויות על ההסכם" וכי לפלסטינים יש זכות להגיב להסכם בעוצמה בה יחפצו.
בהמשך אף הודיע המשרד כי תישקל האפשרות לסגור את השגרירות באיחוד האמירויות.
בתגובה, ישראל הודיעה על תמיכתה ביוון על רקע הפלישות הטורקיות למים הטריטוריאליים שלה.
בדצמבר 2020 ארדואן אמר: "המדיניות הישראלית לא מתקבלת על הדעת, אך מעוניינים בהידוק היחסים".
ב-9 בנובמבר 2021 נעצרו בטורקיה בני הזוג אוקנין, תיירים ישראלים נהגי "אגד" ממודיעין, לאחר שצילמו את מעונו של נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן במהלך שיט תיירותי באיסטנבול בחשד לריגול.
בעקבות המעצר המטה לביטחון לאומי הוציא אזהרת מסע לטורקיה.
במהלך תשעה ימי מעצר בהם הוחזקו בנפרד, פעלה ממשלת ישראל בערוצים דיפלומטיים אינטנסיביים להוכחת חפותם, עד לשחרורם ב-18 בנובמבר והשבתם לישראל במטוס פרטי.
באותו יום שוחח ראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט, עם נשיא טורקיה ארדואן.
זו הייתה השיחה הראשונה בין מנהיגי ישראל וטורקיה, מאז שנת 2013. עם הפשרת היחסים בין המדינות, ב-9 במרץ 2022 ביקר נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג באנקרה ונפגש עם נשיא טורקיה ארדואן.
זהו הביקור הרשמי הראשון של נשיא מדינת ישראל בטורקיה מזה 15 שנים.במאי 2022, הגיע לישראל שר החוץ של טורקיה, מבלוט צ'בושולו, בפעם הראשונה מזה 15 שנה, ונפגש עם שר החוץ יאיר לפיד, ועם שר התיירות יואל רזבוזוב.
ב-27 באוקטובר, ביקר שר הביטחון, בני גנץ, בטורקיה ונפגש עם נשיא טורקיה ארדואן.
ביוני 2022 החלה שרשרת של ניסיונות פיגועי טרור כנגד שוהים ישראלים בטורקיה שסוכלו באמצעות שיתוף פעולה גופי המודיעין הישראליים והטורקיים.
באפריל 2023 נחשף בתחקיר עובדה שמחבלים מאיראן ניסו לפגוע בתיירים ישראלים שטיילו באיסטנבול, וזאת הסיבה שמדינת ישראל קראה לאזרחיה לצאת בדחיפות מהמדינה.
בפברואר 2023 פקדה רעידת אדמה קשה את אזור דרום טורקיה.
ישראל שלחה משלחת של מאות אנשים שעסקו בחילוץ והצלה ובסיוע רפואי והומניטרי במסגרת "מבצע ענפי זית", והנשיא ארדואן, שהודה למשלחת הישראלית, אף אמר שישראל ואזרבייג'ן היו שתי המדינות הראשונות שהגישו עזרה.
מלחמת חרבות ברזל: שפל חדש ביחסים
בערב שלאחר טבח שבעה באוקטובר התקיימה באיסטנבול הפגנת ענק בהשתתפות אלפים החוגגת את פעולות חמאס.
הייתה זו ההפגנה הגדולה ביותר מחוץ למדינת אויב של ישראל.
לאור האווירה העוינת בקרב הטורקים לישראל, ולאור חשש מפעילות גדולה של אנשי כוח קודס האיראנים במדינה, המטה ללוחמה בטרור הוציא ב-17 באוקטובר אזהרת מסע למדינה בדרגה הגבוהה ביותר.
האוסרת על ישראלים לבקר במדינה ולישראלים השוהים בה לעזוב מידית.
החמרת אזהרת המסע לטורקיה הובילה למשל, שקבוצות ספורט ישראליות לא יכלו לפגוש קבוצות טורקיות בטורקיה עצמה, במפעלים האירופים משיקולי ביטחון, והן הועברו למגרשים נייטרלים.
לאורך המלחמה הן בקרב השלטונות והן בקרב האזרחים התגברו עמדות התומכות בטרור נגד ישראל.
אמר ארדואן בנאומו בפרלמנט הטורקי, כי "חמאס אינו ארגון טרור, אלא תנועת שחרור שמנהלת מלחמה כדי להגן על אדמתה", וביטל את הגעתו המתוכננת לישראל.
ב-28 באוקטובר 2023, בעצרת תמיכה ענקית בתושבי רצועת עזה, שארדואן עודד הגעה אליה ואף השתתף בה בעצמה, הוא נשא את הדברים הבאים: "חמאס לא ארגון טרור, אבל את, ישראל, כובשת"; "ישראל עומדת מאחורי ה-PKK גם בכסף וגם בנשק.
ב-28 באוקטובר 2023, בעקבות הצהרת נשיא טורקיה ארדואן בהפגנה למען רצועת עזה באיסטנבול כי "ישראל מבצעת פשעי מלחמה", שר החוץ אלי כהן הודיע על החזרת שגרירת ישראל בטורקיה אירית ליליאן ושאר הנציגים הדיפלומטים מטורקיה לטובת קיום הערכה מחדש של יחסי ישראל–טורקיה.
ב-4 בנובמבר 2023, משרד החוץ הטורקי הודיע כי השגריר בישראל, סאקין אוזקן טורונלר, יחזור לאנקרה להתייעצויות בעקבות המלחמה בעזה והפעילות של צה"ל ברצועה.
ב-15 בנובמבר 2023 נשיא טורקיה ארדואן קרא למדינת ישראל "מדינת טרור" בעקבות פשיטת ישראל על צפון רצועת עזה.
בדצמבר 2023 דלפה הקלטה של ראש השב"כ רונן בר שבה אמר שישראל תחסל את בכירי החמאס בכל מקום, גם בטורקיה.
בתגובה להקלטה ארדואן איים על ישראל ואמר "שתשלם מחיר כבד" אם תעשה זאת.
ב-14 בינואר 2024 הכדורגלן הישראלי שגיב יחזקאל נעצר ונלקח לחקירה לאחר שציין 100 ימים לחטיפה לעזה במהלך משחק בליגה הטורקית.
ב-9 באפריל 2024, ברקע דחיית ישראל לבקשת הטורקים להצנחת סיוע הומניטרי בעזה, טורקיה הטילה הגבלות על ייצוא לישראל ב-54 קטגוריות, המשמשות את תחום הבנייה והתשתיות בישראל, עד להכרזה על הפסקת אש במלחמה.
בעקבות ההצהרה הטורקית הכריז שר החוץ, ישראל כ"ץ, שמדינת ישראל תפנה לגורמים פרו-ישראלים בארצות הברית במטרה לעצור השקעות בטורקיה ועל נקיטת צעדים מקבילים שייפגעו בכלכלה הטורקית.
ב-2 במאי 2024 פרסמה סוכנות הידיעות בלומברג כי ארדואן הורה להפסיק לחלוטין את כל יחסי המסחר בין טורקיה לישראל.
ב-30 ביוני 2024, נחת מטוס של חברת אל על שהמריא מנמל התעופה של ורשה נחת נחיתת חירום בנמל התעופה הבין-לאומי של אנטליה, בעקבות מצב רפואי דחוף של אחת הנוסעות.
היה זה נחיתתו הראשונה של מטוס החברה בטורקיה מאז פרוץ מלחמת "חרבות ברזל", לאחר בהפסקה מוחלטת של הטיסות הישירות בין המדינות.
למרות הנחיתה ההומניטרית, לנוסעת לא הותר לרדת מהמטוס, והצוות הטורקי סירב לתדלק אותו, חרף הבטחותיו המוקדמות.
בסופו של דבר, המריא המטוס לנמל התעופה ברודוס, שם בוצע התדלוק הנדרש והנוסעת פונתה לקבלת טיפול רפואי בבית חולים, בטרם המשיכה הטיסה ליעדה המקורי.
ב-28 ביולי 2024 נוצר שפל חדש ביחסים, כשנשיא טורקיה ארדואן אמר דברים שמתפרשים כאיום צבאי של ממש על ישראל: "כפי שנכנסנו לנגורנו קרבאך וללוב, כך נעשה גם בישראל.
שר החוץ ישראל כ"ץ הגיב: "ארדואן הולך בדרכו של סדאם חוסיין ומאיים לתקוף את ישראל.
רק שיזכור מה קרה שם ואיך זה הסתיים".
ב-2 באוגוסט 2024 הורד הדגל בשגרירות טורקיה בתל אביב לחצי התורן, בשל חיסולו של אסמאעיל הנייה.
בעקבות זאת, הורה שר החוץ ישראל כ"ץ לזמן את סגן השגריר הטורקי בישראל לשיחת נזיפה חמורה.
ב-7 בספטמבר 2024, בעקבות התקרית שבה נהרגה האזרחית הטורקית-אמריקאית איישנור אזגי אייגי, קרא ארדואן להקמת ברית מדינות מוסלמיות נגד ישראל.
מתיחות לאחר נפילת משטר אל-אסד בסוריה
מאז נפילת משטר אל-אסד בסוף דצמבר 2024, התחדדה המתיחות הביטחונית והדיפלומטית בין ישראל לטורקיה על רקע המאבק על העיצוב מחדש של סוריה.
טורקיה הגבירה את מעורבותה הצבאית והאזרחית במדינה, כולל הצבת ספינות להפקת חשמל בשיתוף קטר, אך עיקר המחלוקת נסובה סביב ניסיונותיה להקים בסיסים צבאיים ולהציב מערכות הגנה אווירית וכטב"מים בשטח סוריה.
בינואר 2025, לאחר שהיאת תחריר א-שאם תפס את השלטון, קבע דו"ח ועדת יעקב נגל כי טורקיה הפכה למדינת אויב המהווה סכנה גדולה יותר מאיראן.
במהלך "מבצע חץ הבשן", תקף חיל האוויר הישראלי כוחות סוריים הנתמכים על ידי טורקיה.
ב-29 בינואר 2025 גינה משרד החוץ הטורקי את ישראל, על כך שחיל האוויר הישראלי הרג 3 אזרחים טורקים שניסו לחצות באופן לא-חוקי מלבנון לישראל.
באפריל 2025 הותקפו שדה התעופה T-4 ותשתיות צבאיות בדמשק כדי למנוע התבססות טורקית באזור תדמור, צעד שהוגדר בישראל כ"קו אדום".
במקביל למאמצים הצבאיים, ישראל פעלה מול ארצות הברית במטרה להשאיר את הבסיסים הרוסיים על כנם, כדי לצמצם את הוואקום האסטרטגי שטורקיה עלולה למלא.
המתיחות הגיעה לשיא רטורי בנאום עיד אל-פיטר של ארדואן בו אמר .
בתגובה כינה אותו שר החוץ גדעון סער "אנטישמי ומסוכן".
נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ ניסה לתווך בין הצדדים בפגישות בבית הלבן באפריל 2025, והתקיימו שיחות תיווך באזרבייג'ן, אך הפערים נותרו עמוקים.
נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב, הביע דאגה מהעימות הפוטנציאלי בין טורקיה וישראל.
בעוד שר החוץ הטורקי הקאן פידאן טען כי ארצו אינה שואפת לעימות, ארדואן המשיך להאשים את ישראל בהיותה "מדינת טרור" וכי היא מנסה לפלג את סוריה.
מעורבות טורקיה בשיקום רצועת עזה
במהלך 2024 שהו עשרות אנשי חילוץ טורקים בצד המצרי של מעבר רפיח בהמתנה לאישור כניסה לרצועה.
טורקיה הצהירה על כוונתה להשתתף במנגנונים בינלאומיים לשיקום עזה ולהקים מתקני מגורים זמניים מבוססי מכולות.
המעורבות הטורקית בעזה לוותה בהתפתחויות ביטחוניות ודיפלומטיות נוספות, ובהן הקמת ערוץ תקשורת ביטחוני ישיר בין ישראל לטורקיה במטרה למנוע תקריות בזירה הסורית.
לאחר הסכם הפסקת האש בין ישראל לחמאס באוקטובר 2025 החלה טורקיה לפעול לשיקום רצועת עזה.
נציגי ארגון הטרור "IHH" נטלו חלק בפעולות פינוי הריסות, פתיחת דרכים ושיקום תשתיות בצפון הרצועה.
הסיוע ההומניטרי הטורקי מועבר ברובו דרך מצרים, לאחר שישראל הסירה בהדרגה את התנגדותה למעורבות טורקית ישירה, אם כי נותרו מגבלות שונות על פעילות זו.
במהלך מהלכי התיווך להפסקת אש ושחרור חטופים נכללה טורקיה לצד קטר ומצרים במסגרת מנגנון מתואם בתמיכת ארצות הברית.
לטורקיה היסטוריה של קשרים עם תנועת חמאס, ובמהלך השנים העניקה דרכונים טורקיים לפעילי הארגון.
חמאס הפעילה משטחה תשתית לוגיסטית לקידום פעילותה.
בין ישראל וטורקיה התקיימו קשרים צבאיים הדוקים שבאו לידי ביטוי בין היתר בתמרונים ימיים משותפים לחיל הים הישראלי והטורקי ואימונים אוויריים משותפים לחיל האוויר הישראלי והטורקי בתרגיל האנטוליאן איגל.
חיל האוויר הישראלי נהג לבצע חלק מאימוני הטייסות שלו בטורקיה עקב הצורך במרחקים גדולים.
במהלך שנת 2009 התערערו היחסים הצבאיים של טורקיה וישראל, כאשר ביטלה טורקיה את האימון המשותף עם חיל האוויר הישראלי.
טענה ישראלית נוספת הייתה שטורקיה מבקשת להוות את חלק הארי בכוח הרב-לאומי בלבנון, משום שאין היא בוטחת במדינות מוסלמיות אחרות, דוגמת בנגלדש ומלזיה.
באפריל 2010 דווח שישראל הקפיאה עסקה למכירת מערכות נשק מתקדמות לטורקיה, לטענתה, עקב היחס העוין של ראש ממשלת טורקיה כלפי ישראל.
חרף המתיחות בין המדינות, בין השנים 2017–2019 העבירו גורמי ביון ישראלים לעמיתיהם הטורקים מידע מודיעיני שמנע 12 פיגועים שתוכננו להתבצע על אדמת טורקיה.
ב-21 באוקטובר 2021 טענה טורקיה כי נתפסו 15 מרגלים של המוסד.
בספטמבר 2022 עגנה המשחתת הטורקית TCG Kemalreis (F-247) בנמל חיפה לראשונה זה 12 שנה.
ב-1988 מחתה ממשלת טורקיה על מה שבעיניה נראה כניצול פועלים טורקים שעבדו בישראל.
החל בשנות ה-90 התקיימו מגעים בין טורקיה לישראל, כמו גם עם ירדן וערב הסעודית, בדבר ייצוא מים מטורקיה למדינות אלה.
מטרת הפרויקט הייתה להזרים את מי הג'ייהאן והסייהאן בצינור או באמצעות מכליות אל מדינות אלה, זכה לשם "נהר השלום" או "מי השלום" (Barış Suyu), אך לא יצא לבסוף אל הפועל, בין היתר בשל עלותם הגבוהה של המים.
בשנת 1997 חתמו ישראל וטורקיה על הסכם לאזור סחר חופשי.
הסכם זה מהווה את התשתית החוקתית לסחר בין המדינות.
ההסכם מכסה תוצרת תעשייתית אך כמעט ולא תוצרת חקלאית.
בין השנים 1997 ל-2007 גדל היקף הסחר בין המדינות מכ-300 מיליון דולר לכ-3 מיליארד דולר.
טורקיה מייצאת לישראל: כלי רכב (כ-5% מסך יבוא הרכב לישראל), טקסטיל, חומרי גלם לבנייה ופירות יבשים.
ישראל מייצאת לטורקיה אמצעי לחימה, כימיקלים, מערכות השקיה ובקרת מים, ציוד תקשורת וציוד רפואי.
טורקיה היא המדינה השביעית מבחינת היקף היצוא הישראלי אליה.
ענפי היצוא העיקריים: תזקיקי נפט, כימיקלים, ציוד חקלאי, זרעים, מכונות ופלסטיק.
ענפי היבוא העיקריים: כלי רכב, טקסטיל, מינרלים, מכונות ומכשירים, פלסטיק ומוצריו.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית באיסטנבול.
בין השאר נרקמה תוכנית להקמת צינור שיספק חשמל, גז ונפט מטורקיה לישראל, שכונתה מסדרון התשתיות.
במהלך שנת 2010, לאחר פרשת המשט לעזה, הוקפא המיזם על ידי ממשלת טורקיה.
טורקיה נחשבה כיעד פופולרי ביותר בקרב תיירים ישראלים, ומדי שבוע יצאו עשרות טיסות מנמל התעופה בן-גוריון לאיסטנבול ולאנטליה, ועל בסיס עונתי גם לשדות התעופה הסמוכים למרמריס ובודרום, ולעיתים גם לטרבזון.
בימי ראשון וחמישי בתקופת הקיץ והחגים עשוי היה מספר הטיסות היומי לעמוד על עשרות.
מספר התיירים הישראלים היוצאים לטורקיה עמד בשנת 2007 על כ-400,000, שהיוו כ-2% מסך התיירים הפוקדים את המדינה.
התיירות הישראלית לטורקיה תלויה באופן כזה או אחר בטוב היחסים בין המדינות.
כך שהסלמה ביחסים מביאה עמה לירידה חדה בתיירות הישראלית אליה.
טורקיה היא שותפת הסחר החמישית בגודלה של ישראל בכל האמור בייבוא, אולם היקף היבוא הישראלי ממנה ירד מ-8.1% בשנת 2018 עד ל-5.7% בשנת 2023. בשנת 2024 כ-14% מסך צריכת הברזל והפלדה לבניין בישראל מקורם בטורקיה, וכן כ-66% משמן הזית
בעקבות מלחמת חרבות ברזל, פסקו לחלוטין הטיסות מטורקיה לישראל, וזאת לאחר שטורקיה הייתה המדינה אליה הטיסות הרבות ביותר מישראל.
טורקיה הטילה אמברגו סחר רחב על ישראל ב-2 פעימות: תחילה באפריל 2024 על קבוצת מוצרים רחבה, והחל ממאי 2024 ארדואן הודיע על הקפאת המסחר עם ישראל עד שתושג הפסקת אש קבועה ברצועת עזה.
בין השאר הביא צעד זה להפסקת יצוא מכוניות מטורקיה לישראל.
באוגוסט 2025 החליטה טורקיה להפסיק כליל את תנועת הספינות מטורקיה לישראל, כשנה ושלושה חודשים לאחר שטורקיה הטילה אמברגו סחר על ישראל.
עיקר הנזק לכלכלה הישראלית הוא הפגיעה ביבוא של חומרי בניין, בהם מלט, גבס, ברזל ופלדה.
כמו כן ייבאה ישראל מטורקיה, בהיקף נרחב, פלסטיק ומוצריו, כלי רכב, מכונות ומיכון אלקטרוני.
ב-29 באוגוסט הודיע שר החוץ הטורקי הקאן פידאן על ניתוק הקשרים הכלכליים והמסחריים עם ישראל, ועל סגירת המרחב האווירי לטיסות ממשלתיות ישראליות ואיסור על עגינת ספינות ישראליות בנמלי טורקיה.
נושאים פוליטיים במחלוקת בנוסף לסכסוך הישראלי-פלסטיני
במשך שנים מדינת ישראל לא הכריזה על הכרה ברצח העם הארמני, כדי שלא לפגוע ביחסים עם טורקיה.
אהוד טולידאנו, פרופסור לתולדות האימפריה העות'מאנית, מונה ב-1997 לשגריר ישראל בטורקיה.
בסוף אוגוסט של אותה שנה, סוכנות הידיעות הטורקית הממלכתית פרסמה שב-1981 האשים טולידאנו את טורקיה בביצוע טבח בזמן מלחמת העולם הראשונה.
טולידאנו טען שהראיון איתו תורגם שלא כהלכה, אולם לבסוף מונה אורי בר-נר לשגריר בטורקיה בפברואר 1998.
בשנת 2000 נערך באוניברסיטת תל אביב (3–6 באפריל) ובאיסטנבול (9–12 באפריל) כינוס בין-לאומי ישראלי–טורקי, תחת הכותרת "מלחמת העולם הראשונה – היבטים מזרח תיכוניים".
רצח העם הארמני לא עלה כלל בסדר היום של הכינוס.
בשנת 2007 הסירה הכנסת מסדר היום הצעה של ח"כ חיים אורון (מרצ) לדון בוועדת החינוך והתרבות של הכנסת ברצח העם הארמני.
ההחלטה התקבלה בעקבות הוראה של ראש הממשלה אהוד אולמרט ושרת החוץ ציפי לבני, בשל החשש ממשבר ביחסים עם טורקיה.
באוקטובר 2007 התפרסם כי טורקיה תבעה מישראל להפעיל לחץ על הקונגרס האמריקני לבל יכיר ברצח העם הארמני.
טורקיה איימה כי היחסים בין טורקיה לישראל יפגעו במידה שתהיה הכרה אמריקנית בעניין.
באוגוסט 2025, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בראיון הודיע על הכרה ברצח העם הארמני האשורי והיווני במלחמת העולם הראשונה.
ממשלת ישראל נמנעה מלבקר את טורקיה על מלחמתה נגד הבדלנים הכורדים, המובלת על ידי מפלגת הפועלים של כורדיסטן.
עם זאת, גורמים ישראליים פרטיים ביקרו את הממשל הטורקי על יחסו למיעוט כורדי ועל התנהלות הצבאית הברוטלית נגד מורדים ונגד האוכלוסייה הכורדית באזורי המרד במזרח טורקיה ובצפון עיראק.
באופן היסטורי שלושה גורמים מרכזיים עיכבו את פיתוח יחסי ישראל עם הכורדים בטורקיה: ההתחשבות ברגישויותיה של טורקיה, התחשבות בעמדת ארצות הברית באשר לסוגיה הכורדית וחששות הכורדים עצמם.
בתחילת המאה ה-21 היה שטורקיה עצמה פיתחה יחסים הדוקים ביותר עם הכורדים בעיראק ופתחה אף בתהליך שלום עם מפלגת הפועלים של כורדיסטן.
ישראל נמנעה מלהתערב בסכסוך הקפריסאי, לאור היחסים החמים שהיו לה עם טורקיה בסוף המאה ה-20 מחד, ולאור העמדה הפרו-פלסטינית המסורתית של קפריסין היוונית מאידך.
בכל אלה חל שינוי עם אסלאמיזציה של טורקיה והתרת קשריה הדיפלומטיים והצבאיים עם ישראל.
לאור פרישת טורקיה מהסכמי שיתוף הפעולה הצבאיים עם ישראל, היה צורך דחוף למציאת שותף אסטרטגי אזורי עבור ישראל על מנת לאפשר כושר תמרון לחילות הים והאוויר שלה.
זאת מצאה ישראל במהרה בדמות קפריסין ויוון – אויבותיה המסורתיות של טורקיה שחיפשו לשפר את מצבן האסטרטגי אל מול העליונות הדמוגרפית והצבאית הטורקית.
טורקיה מחזיקה בשגרירות בתל אביב, והחזיקה עד 1980 בקונסוליה בירושלים.
ישראל מחזיקה בשגרירות באנקרה ובקונסוליה באיסטנבול.
יחסי טורקיה–כווית (בטורקית: Kuveyt-Türkiye ilişkileri, בערבית: العلاقات التركية الكويتية) הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין הרפובליקה הטורקית ובין מדינת כווית.
משרד החוץ הטורקי מתאר את היחסים כ"מצוינים".
הסחר המקיף בין שתי המדינות ב-2016 נאמד בשווי של כ-700 מיליון דולר על ידי סגן ראש ממשלת טורקיה, מהמט סימק.
שתי המדינות חתמו על חמישה עשר הסכמים לשיתוף פעולה בתחומי התיירות, הבריאות, הסביבה, הכלכלה, חילופי המסחר והנפט.
לאחר רעידת אדמה בשנת 2011 בעיר הטורקית ואן, תרמה כווית 250,000 דולר לממשלת טורקיה דרך תוכנית הפיתוח של האומות המאוחדות - UNDP.
טורקיה מיוצגת בכווית באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בכווית סיטי, בירת המדינה.
כווית מיוצגת בטורקיה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באנקרה, בירת המדינה.
יחסי טורקיה–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין ניו זילנד.
על פי משרד החוץ הטורקי היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות חמים וידידותיים.
קהילה של כ-1,500 טורקים קיימת בניו זילנד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שלחו אנזא"ק כוחות צבאיים שונים לחזיתות שונות.
כוחות ארצות הברית התמקדו בעיקרם בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה ובמלחמה נגד בולגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הגרמנית.
לעומתה, הכוחות האחרים באנזא"ק, אוסטרליה וניו זילנד, הגיעו למצרים והשתלבו בחיל המשלוח המצרי, שנלחם בעיקר בארץ ישראל ופלסטין נגד האימפריה העות'מאנית, טורקיה של היום.
לעומת אוסטרליה, שזכורים כמה קרבות הרואיים שלה נגד העות'מאנים, ניו זילנד נלחמה באופן עצמאי נגד העות'מאנים פעם אחת בלבד, בקרב עיון קרא.
בבוקרו של ה-14 בנובמבר 1917 חצתה דיוויזיית אנזא"ק את נחל שורק ממערב למזרח, התמקמה באזור הכפר אל-קוביבה.
מפקדת הדיוויזיה הוצבה בנקודת תצפית בקבר שייח הנמצא כיום בחלקו הצפוני של כפר גבירול, ממנו הייתה תצפית על כל הסביבה הקרובה, כולל תצפית על המושבות העבריות שבאזור.
משימת פריצת הקו הטורקי, שהיה מצפון למקום ההערכות של דיוויזיית אנזא"ק, הוטלה על בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית (New Zealand Mounted Rifles brigade).
בשעות הבוקר המאוחרות נעה החטיבה הרכובה בכיוון צפון-צפון-מערב, על פני המישור הנמצא מדרום לעיינות של היום.
הם נערכו מדרום לוואדי חנין (בין עיינות לבית עובד), על רכס נמוך, ומיקמו שם את סוללת הארטילריה שלהם ואת מפקדת החטיבה.
הקו הטורקי הראשון נמצא כקילומטר אחד צפונה, על גדתו הצפונית של ואדי חנין, באזור בית עובד של היום.
למפקדים הניו זילנדים נראתה התקפה חזיתית על העמדות העות'מאניות כמסוכנת מדי והם החליטו על התקפה משולבת שבה הרגימנט של אוקלנד, (AMR) יאגף משמאל (מערב), הרגימנט של קנטרברי (CMR) יאגף מימין והרגימנט של וולינגטון (WMR) יתקוף את העמדות בהסתערות חזיתית בחיפוי ארטילרי.
ההתקפה החלה ב-11 בבוקר ונעצרה כאשר רובאי קנטרברי, שניסו לבצע איגוף דרך הפרדסים של נס ציונה, נתקלו באש חזקה ויעילה.
הפיקוד הניו זילנדי שם לב כי הטורקים נוקטים טקטיקה הגנתית בלבד והמשיך בהתקפה כאשר קידם את הגדוד האוקלנדי לעומק האגף המערבי.
בעת ששני האגפים הניו זילנדים חיפו באש מכונות ירייה ובארטילריה, ביצע הגדוד הוולינגטוני הסתערות רגלית על קו העמדות הראשון של הטורקים.
ההתקפה הצליחה והעמדות נתפסו וקני מכונות היריה הטורקיות שנתפסו, הופנו עתה צפונה לכיוון קו העמדות הטורקי הבא.
נראה כי הכוח המתגונן היה בנחיתות מספרית מול הכוח התוקף, וגם סבל מהעדר רוח קרב, ולפחות בשלבים הראשונים של הלחימה, למרות עליונות עמדות הכוח המגן, לא נתקלו הכוחות התוקפים בהתנגדות חזקה.
הרגימנט של אוקלנד שהיה באגף המערבי קיבל פקודה לכבוש שורה של גבעות שהיו באגף הצפון מערבי (במיקומו העכשווי של מושב גן שורק).
למרות היותם בשטח נחות הצליחו הניו זילנדים לכבוש את שורת הגבעות על ידי הסתערות חזיתית על גבעה אחת ואז, הסתערות רגלית נוספת על הגבעה הבאה תוך שימוש בחיפוי מהגבעה שנכבשה זה עתה.
בעזרת תמרונים אלו נמנעו הניו זילנדים מהשגרה אליה נכנסו רבים מקרבות מלחמת העולם הראשונה, של הסתערויות רגליות לאורך חזית רחבה שהביאו פעמים רבות למצב שבו כל צד נאחז בעמדותיו ללא יכולת להשיג הישגים קרקעיים ובמקביל, ספיגת אבדות קשות.
הרגימנט של אוקלנד המשיך וניסה לכבוש עמדות נוספות הנמצאות מצפון לעמדות אותן כבש, אך נתקל באש חזקה של כוח טורקי שהועבר מהאגף המזרחי של הקרב אל האגף המערבי.
מפקד הגדוד, הקולונל מק'קרול, זיהה את המצב כקריטי וככזה אשר עלול לגרור תסבוכת לכוחותיו והחיש גם כוחות עזר, שלא היו אמורים להילחם, אל קו האש, עד אשר הגיעה פלוגת התגבורת.
בעת שהגיעה פלוגת התגבורת לקו האש, הפכה כבר האש הטורקית להתקפת נגד סדורה כנגד העמדות שנתפסו על ידי הרגימנטים של וולינגטון ושל אוקלנד תוך חיפוי של מכונות ירייה מעמדות שולטות וחיפוי ארטילרי שקיבל הכוח הטורקי מסוללת תותחים שמוקמה בפרדסי ראשון לציון.
כיוון המתקפה הטורקית היה לדרום מערב והיא כוונה אל התפר שבין שני הגדודים הניו זילנדים.
אלא שהטורקים לא היו מודעים לכך שבעת שהתחילה ההתקפה שלהם, הצליח כוח של הגדוד הוולינגטוני לכבוש עמדה חשובה נוספת על הרכס אותו תקף וכך, נכנסו החיילים הטורקים לאזור נמוך שנשלט על ידי מספר עמדות שנכבשו על ידי הניו זילנדים וספגו אש כבדה של מכונות ירייה.
בין 14:30 ובין 16:00 התפתח קרב עז בין שני הגדודים הניו זילנדים ובין כ-1,000 עד 1,500 חיילים טורקים על הרכס אותו כבש קודם לכן הרגימנט של אוקלנד.
הניו זילנדים השכילו לתגבר את כוחם בקו האש על ידי שינוע מהיר של חייליהם כשהם רכובים על סוסים, אולם בקו האש עצמו, נערכו קרבות מטווחים קצרים בין החיילים הרגלים של כל צד.
כל כוח קטן שהצליח להשתלט על קו הרכס, שלט למעשה באש שטוחת מסלול על שני צידי הרכס.
נקודת ההכרעה של הקרב הייתה עם הגעת פלוגת תגבורת ניו זילנדית, בפיקודו של קפטן האריק מהגדוד הוולינגטוני.
פלוגה זו הייתה ממוקמת ברכס הראשון אותו כבשו הוולינגטונים ושתי מחלקות שלה נעו רכובות על גבי סוסים באיגוף מערבי ארוך.
תחילה נעו לאורך ציר כביש יפו-עזה, כשהם מוסתרים על ידי הרכס אותו כבשו, אולם לאחר מכן, הם רכבו בשטח נשלט באש טורקית.
הם ירדו מסוסיהם כ-200 מטרים מהעמדה הטורקית החזקה והשלטת שכונתה "the red Knoll" והסתערו עליה רגלית.
לאחר קרב כידונים קשה, בו נהרג גם קפטן האריק, הצליח הכוח הניו זילנדי לכבוש את העמדה הטורקית והחל לירות ממנה, בעזרת המקלע הטורקי, לעבר הכוח הטורקי.
באותה עת, נמשכה עדיין התקפת הנגד הטורקית בחלק הצפוני של הרכס, אולם, אש המקלע הטורקי שכבר לא איימה על הכוח הניו זילנדי הצפוני, איפשרה לרגימנט של אוקלנד להדוף את ההתקפה הטורקית.
הכוח הטורקי נמצא בשטח נחות והחל בנסיגה לכיוון צפון מזרח.
קולונל מק'קרול, מפקד גדוד אוקלנד, נפצע בעת שנתן פקודה לכוחותיו לרדוף אחרי הטורקים הנסוגים, אך חייליו היו תשושים וחסרי תחמושת ולמעשה לא בוצעה רדיפה ממשית.
הקרב הונצח באמצעות מספר אנדרטאות בערים: ראשון לציון ונס ציונה, החדשה שבהם הוקמה בדיוק ביום המאה לקרב, 14 בנובמבר 2017 ונחנכה בנוכחות שגריר ניו זילנד בטורקיה, ג'ונתן אנדרו קר.
באוקטובר 2021, בעקבות הפנייה לשחרורו של הפעיל הטורקי עוסמאן קוואלה שעליו חתמו 10 מדינות מערביות, הורה נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן לשר החוץ שלו להכריז על שגריר ניו זילנד כ"פרסונה נון גרטה", לצד 9 השגרירים האחרים.
עם זאת, השגרירים לא קיבלו כל הודעה רשמית לעזוב את המדינה וארדואן בסופו של דבר נסוג מהחלטתו.
ניו זילנד מיוצגת בטורקיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באנקרה, בירת המדינה.
השגרירות נפתחה בינואר 1993. ניו זילנד מיוצגת בטורקיה גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה באיסטנבול.
טורקיה מיוצגת בניו זילנד בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בוולינגטון, בירת המדינה.
+ תאריך הביקור שם המבקר אוגוסט 1991 נשיא טורקיה טורגוט אזאל
+ תאריך הביקור שם המבקר 1985 שר החוץ הטורקי ואליט מליח הלפוגו 27 בפברואר - 2 במרץ 1994 שר החוץ הטורקי היקמט סטין
יחסי טורקיה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
על פי משרד החוץ הטורקי: "היחסים שבין טורקיה לבין סן מרינו הם יחסים ידידותיים ללא כל בעיות ומשברים".
הקונסוליה הכללית הטורקית במילאנו הואמנה לסן מרינו עד שנת 2005. "ההסכם על העלאת הקשרים הקונסולריים לרמה הדיפלומטית", שנחתם ברומא ביום 11 ביולי 2005, נכנס לתוקף ב-12 באוקטובר 2005, לאחר השלמת תהליך האשרור.
מאז, השגרירות הטורקית ברומא מואמנת על סן מרינו.
סן מרינו לא חשפה עמדות ברורות לגבי הבעיות בשלטון הטורקי ובהנהגת מדיניות החוץ שם.
עם זאת, הגישה של סן מרינו לבעיות אלה עולה בקנה אחד עם הגישה של איטליה, והיא להיצמד לגישה הכללית של האיחוד האירופי.
הסחר בין שתי המדינות בשנת 2010 עמד על 2.56 מיליון דולר אמריקאי (ייצוא מטורקיה: 1.78 מיליון דולר, ייבוא לטורקיה: 780 אלפי דולר).
המגזרים העיקריים בהם סן מרינו סוחרת עם טורקיה הם בגדים סרוגים, פלסטיק וגומי.
טורקיה אינה מיוצגת בסן מרינו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
הקונסוליה המייצגת שלה בסן מרינו היא השגרירות שהיא מחזיקה ברומא, בירת איטליה.
סן מרינו אינה מיוצגת בטורקיה בדרג השגרירות.
סן מרינו מיוצגת בטורקיה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה באיסטנבול, העיר הגדולה במדינה.
יחסי טורקיה–ערב הסעודית הם היחסים הפוליטיים, המסחריים, הדיפלומטיים והצבאיים בין הרפובליקה הטורקית ובין הממלכה הערבית הסעודית.
נכון לשנת 2018, בין שתי המדינות מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים ומערכת מסחר מפותחת.
אף על פי כן, לעיתים נוצרות מתיחויות פוליטיות ביניהן.
בנוסף, שתי המדינות חברות בארגון הסחר העולמי ובארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, ושתיהן בעלות ברית קרובות של ארצות הברית.
לפי סקר שנערך בשנת 2013, 26% מהטורקים מחזיקים בדעות חיוביות לגבי ערב הסעודית, בעוד 53% מחזיקים בדעות שליליות, מה שהופך את סעודיה למדינה הנראית בטורקיה באופן השלילי ביותר בין כל מדינות העולם המוסלמי.
בשנת 1517 כבשה קודמתה של טורקיה המודרנית, האימפריה העות'מאנית, את אזור החג'אז מידי הממלוכים.
כיום, אזור החג'אז הוא חלק משטחה של ערב הסעודית.
האימפריה העות'מאנית לא ראתה צורך בכיבוש חלק הארי של חצי האי ערב, הנג'ד, המדברי ברובו, מפני שהחג'אז כולל תחתיו את הערים הקדושות לאסלאם, מכה ומדינה, וגם מוצא נוח לים.
לאחר שהאימפריה העות'מאנית הצטרפה לברית מעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה, החזירו לעצמם הערבים המקומיים, בהנהגת השריף חוסיין בן עלי, את שלטונם במקום, בתמיכת מדינות ההסכמה והאימפריה הבריטית בפרט.
אירועים אלה נודעו בשם "המרד הערבי".
כתוצאה מכך, הוענקה עצמאות לממלכת חג'אז, והיא נותרה ריבונית עד שנכבשה על ידי סולטנות נג'ד השכנה.
על שטחי האימפריה העות'מאנית באסיה הקטנה הוקמה בשנת 1923 הרפובליקה הטורקית, לאחר ניצחונה במלחמת העצמאות של טורקיה.
בה בעת, התקיים האיחוד בין נג'ד לחג'אז בשם "ממלכת נג'ד וחג'אז" עד 1932. בשנה זו שינתה הממלכה את שמה ל"ממלכת ערב הסעודית", והיא ידועה בשם זה גם כיום.
לאחר הקמתה של ערב הסעודית, כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, הן, כאמור, מקיימות מסחר תקין אך מתיחויות פוליטיות נוצרות ביניהן לעיתים.
לאור המשבר הדיפלומטי הקטרי, היחסים הדיפלומטיים בין המדינות התערערו, בשל תמיכתה של טורקיה בקטר במהלך המשבר.
נטען כי התמיכה הטורקית בקטר נובעת מן הרצון למנוע מערב הסעודית להתחזק כדי שטורקיה תוכל להגדיל את מרחב ההשפעה שלה בעצמה.
בגלל תמיכה זו, איימה ערב הסעודית להטיל סנקציות על טורקיה.
בתגובה, האשים הנשיא הטורקי רג'פ טאיפ ארדואן את ערב הסעודית בכפירה ובהיותה לא-אסלאמית.
ב-2 באוקטובר 2018, על מנת להסדיר הליך גירושים, נכנס הכתב הסעודי של ה"וושינגטון פוסט", ג'מאל ח'אשוקג'י, לקונסוליה הסעודית באיסטנבול, שם נעלמו עקבותיו.
על פי טענת טורקיה, מפני שח'אשוקג'י נהג להשמיע ביקורת נגד המשטר הסעודי, נרצח ח'אשוקג'י בקונסוליה וגופתו בותרה.
ב-20 באוקטובר אישרה ערב הסעודית כי ח'אשוקג'י אכן מצא את מותו, בעקבות מריבה בקונסוליה.
בעקבות הרצח הורעו היחסים בין טורקיה לסעודיה: נשיא טורקיה ארדואן נשא נאומים חריפים נגד המעורבים במעשה וטען כי ההוראה לבצע אותו ניתנה "מהדרגים הגבוהים ביותר בסעודיה".
בשיא המשבר הטילה סעודיה החסם לא רשמי על מוצרים המיוצאים מטורקיה, צעד שגרם לירידה דרמטית של כחמישה מיליארד דולר בהיקף הסחר בין השתיים.
המשטר הסעודי גם אסר לזמן מה לשדר בארצו אופרות סבון פופולריות מטורקיה.
במהלך שנת 2022, התחממו היחסים בין המדינות ויורש העצר הסעודי, מוחמד בן סלמן אל סעוד אף ביקר בטורקיה.
לפני כן, הגיע ארדואן לביקור ראשון זה חמש שנים בסעודיה, במה שהיה האות המשמעותי הראשון לתיקון היחסים.
נעשה מאמץ, בראש ובראשונה מהצד הטורקי, לשפר את היחסים, וכדי לעשות זאת הסכימה התביעה בטורקיה לבטל את המשפט שהתכוונה לערוך ל-26 סעודים הנאשמים (שלא בנוכחותם) ברצח חשוקג'י.
במקום זאת נאותה להסתפק בכך שסעודיה תטפל בהם.
לטורקיה יש שגרירות בריאד, בירת ערב הסעודית.
כמו כן, טורקיה מחזיקה קונסוליה כללית בעיר ג'דה.
לערב הסעודית יש שגרירות באנקרה, בירת טורקיה.
כמו כן, ערב הסעודית מחזיקה קונסוליה כללית בעיר איסטנבול.
יחסי טורקיה–ירדן (בטורקית: Türkiye-Ürdün ilişkileri, בערבית: العلاقات الأردنية التركية) הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הטורקית ובין הממלכה הירדנית ההאשמית.
בשנת 1516 כבש הסולטאן סלים הראשון את שטחי הסולטנות הממלוכית, ובכלל זה את אזור ירדן, לאחר שהביס את הממלוכים בקרב מרג' דאבק, כחלק מהמלחמה הממלוכית-עות'מאנית.
לאחר מכן שלטה האימפריה העות'מאנית באזור, עד לשלהי מלחמת העולם הראשונה, עת הובס צבא האימפריה העות'מאנית על ידי כוחות הצבא הבריטי, אשר הסתייע בבני השושלת ההאשמית, אשר לחמו לצידם כחלק מהמרד הערבי, וקיבלו בתמורה את השליטה באמירות עבר הירדן, אשר מאוחר יותר הוכרזה כממלכה.
בפברואר 2023, לאחר רעידות האדמה בטורקיה ובסוריה, ירדן שלחה משלחת חילוץ והצלה וציוד רפואי לטורקיה.
חקיקת הסכם הסחר החופשי וההסכם לפטור מוויזה בשנת 2009 שידרגו את רמת היחסים.
הסכם הסחר החופשי נכנס לתוקף במרץ 2011. היחסים הכלכליים והמסחריים בין המדינות נמצאים במגמת צמיחה, והיקף הסחר הגיע ל-815 מיליון דולר בשנת 2013. היקף ההשקעות הטורקיות בירדן עומד על כ-300 מיליון דולר, והערך הכולל של עבודות קבלנות שביצעו חברות טורקיות מאז שנת 2000 הגיע ל-2,4 מיליארד דולר.
שיתוף פעולה תרבותי מהווה היבט חשוב ביחסים הדו-צדדיים בין המדינות.
מרכז התרבות הטורקי של יונוס אמרה, שנחנך בשנת 2011, מציע קורסים בשפה הטורקית בהשתתפות למעלה ממאה ירדנים, ומארגן פעילויות תרבות שונות.
המחלקה לשפה הטורקית באוניברסיטת ירדן הוקמה בשנת 2010. כ-3,500 אזרחים טורקים מתגוררים בירדן.
טורקיה מחזיקה בירדן שגרירות בעמאן בלבד, ואילו ירדן מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה וקונסוליות באיסטנבול ובאיזמיר.
יחסי טורקיה–פפואה גינאה החדשה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין פפואה גינאה החדשה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין פפואה גינאה החדשה כוננו ב-30 במאי 1979.
עיקר שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות נעשים בפורומים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות ופורומים שונים בהם תורמת טורקיה מכספה למען התפתחות אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת פפואה גינאה החדשה.
טורקיה אינה מיוצגת בפפואה גינאה החדשה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
טורקיה האמינה את שגרירותה שבקנברה, בירת אוסטרליה, על פפואה גינאה החדשה.
פפואה גינאה החדשה אינה מיוצגת בטורקיה בדרג השגרירות.
פפואה גינאה החדשה מיוצגת בטורקיה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה באיסטנבול.
יחסי טורקיה–יפן (בטורקית: Japonya-Türkiye ilişkileri; ביפנית: 日本とトルコの関係) הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הטורקית ובין יפן.
לטורקיה שגרירות בטוקיו וליפן שגרירות באנקרה.
הקשרים בין שתי המדינות החלו במהלך המאה ה-19. בשנת 1890, כשהפריגטה העות'מאנית ארטוגול טבעה מול חופי וואקיאמה מול קהל בראשו עמד הקיסר מוצוהיטו.
המלחים ששרדו את הטביעה הועברו לאיסטנבול על סיפון שתי פריגטות יפניות.
כמו כן הוקמה אנדרטה להנצחת האירוע במחוז וואקאיאמה.
במלאת 125 שנה לאירוע, יצא הסרט "125 שנה" בתמיכת משרד החוץ של יפן וממשלת טורקיה.
בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, אחזה בעיתונות העות'מאנית יפנופיליה ונכתבו מאות מאמרים על יפן.
כעם שמקורו במזרח אסיה, חשו טורקים רבים זיקה מיוחדת ליפנים ושלהם אויב משותף, האימפריה הרוסית.
באותה עת החלו היפנים לקדם את האידאולוגיה הפאן-אסיאתית, וקיסר יפן מוצוהיטו שלח את נסיכי בית יאמוטו לחצר עבדול חמיד השני, כשהם מלווים במתנות והצעות שגרמו להתרגשות רבה בעיתונות.
אולם על אף שהעריץ את יפן במידת מה, עבדול חמיד השני חשש מפני שמועות לפיהן הקיסר היפני יתאסלם ויכריז על עצמו כחליף, מה שיהפוך אותו למושא כבוד בקרב המוסלמים הסונים.
מועצת האיחוד והקדמה, שהובילה את הזרם הלאומני באימפריה העות'מאנית, העריכה את יפן במידה רבה, ולקחה אותה כמודל לחיקוי.
העובדה שמדינה אסיאתית כיפן ניצחה את רוסיה ב-1905, האויבת המסורתית של האימפריה העות'מאנית, הייתה מקור השראה, והיו שהציגו את ניצחונה כניצחון על ערכי המערב.
הליברלים העריצו את יפן בשל העובדה שיפן הצליחה להתחבר לטכנולוגיה ולמדע המערבי מבלי לאבד את הזהות שלה, מה שנראה כהוכחה לכך שניתן להעביר את האימפריה מודרניזציה דומה.
מדיניות המודרניזציה שהוביל המשטר החדש משנת 1908 לאחר מהפכת הטורקים הצעירים תוכננה בצורה דומה להפליא לרסטורציית מייג'י.
כמו כן היו קולות שקראו להובלת ברית של עמי המזרח שיילחמו יחדיו נגד מעצמות המערב, וייצרו "גל צהוב" שישטוף את יבשת אירופה.
עבור הטורקים הצעירים, המונח "צהוב" (שהיה למעשה שם גנאי לעמי מזרח אסיה) היה מקור גאווה בשל "הזהב המזרחי" והעליונות של עמי המזרח על המערב.
עוד הם חשבו כי תרבויות המזרח התיכון, תת-היבשת ההודית והמזרח הרחוק היו נעלות יותר מהמערב, וכי הייתה זו "תאונה" כי המערב הפך למתקדם יותר, והם היו נחושים לתקן מצב זה.
עם זאת, ברית בין שתי המדינות מעולם לא יצאה לפועל, בשל התעקשותה של יפן על היותה מעצמה דומה למעצמות המערב ודרישתה של האימפריה העות'מאנית לקבל מעמד שווה בעת משא ומתן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה יפן חלק ממדינות ההסכמה ואילו האימפריה הייתה חלק ממעצמות המרכז.
היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין הרפובליקה הטורקית כוננו ב-1924, ושנה לאחר מכן נפתחו שגרירויות.
בפברואר 1945 טורקיה הכריזה מלחמה על יפן, אם כי ההכרזה הייתה סמלית לחלוטין.
אם כן, לאחר ששמענו שיש אזרחים איראנים שזקוקים לעזרה, הלכנו להציל אותם".
בשנות ה-30 ניהלה יפן מגעים עם גולי הטורקים הצעירים במטרה להקים מדינת בובות במרכז אסיה שבה ימלוך נסיך עות'מאני לשעבר.
היפנים הזמינו את עבדולכרים, נסיך עות'מאני, וכמה מגולי הטורקים הצעירים במטרה לסייע להם בהקמת מדינת בובות בשינג'יאנג, כשהנסיך העות'מאני יהיה בה הסולטאן.
כל הגולים היו יריביו של מנהיג טורקיה באותה עת, מוסטפא כמאל אטאטורק, וחלקם אחזו בדעות פאן-טורקיות.
ממשלת טורקיה הגיבה לרעיון בתקיפות, ושגרירות טורקיה ביפן גינתה את התוכנית והציגה אותה כ"מנצ'וקוו מוסלמית".
אטאטורק לא היה מעוניין בקידום הפאן-טורקיות ובוודאי לא בהקמת מונרכיה עות'מאנית חדשה, רעיונות שעשויים לערער את מעמדה של הרפובליקה הצעירה.
במהלך מלחמת העולם השנייה לחמו שכירים טורקים כחלק מצבא סין נגד הכוחות היפנים.
לאחר תקרית גשר מרקו פולו נשלחה חטיבת פרשים למקום, אשר רובה הורכב משכירי חרב טורקים.
במרץ 1945, כשהיה ברור שמדינות הציר יפסידו, טורקיה הכריזה מלחמה עליהן, אם כי לא הייתה השתתפות מעשית של חיילים טורקים בשדה הקרב.
טורקיה ויפן חברות ב-OECD, וכן בארגון הסחר העולמי.
כמו כן טורקיה חברה במועצת אירופה ובארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, ארגונים בהם יפן היא מדינה משקיפה.
נכון ל-2015, ישנם 4,723 תושבים טורקים שחיים ביפן, בהשוואה ל-2,208 תושבים יפנים שחיים בטורקיה.
על פי סקר שנערך בטורקיה על ידי משרד החוץ היפני בשנת 2012, 83.2% מהנשאלים החזיקו בדעות לפיהן היחסים בין שתי המדינות הם "ידידותיים" או "כמעט ידידותיים".
ממשלת יפן לא העניקה מעמד פליט לאף אחד מהכורדים שנמלטו מטורקיה בשל רדיפות ושהגיעו למצב של חסרי כל, ללא השכלה וללא מעמד חוקי, וכן לא העניקה להם הגנה.
יחסי טורקיה–מזרח טימור הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין הרפובליקה הטורקית ובין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור.
בין הרפובליקה הטורקית לבין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
טורקיה היא אחת מהמדינות הראשונות בעולם להכיר ולכונן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם מזרח טימור לאחר קבלת העצמאות הרשמית שלה מארגון האומות המאוחדות ב-20 במאי 2002. השגרירות הטורקית בג'קרטה, בירת אינדונזיה הסמוכה, אמונה על מזרח טימור משנת 2003 ואילך.
הדיאלוג הפוליטי העיקרי של טורקיה ומזרח טימור מתקיים בארגון המדינות דוברות הפורטוגזית (CPLP - Community of Portuguese Language Countries).
טורקיה נכנסה לארגון במעמד מדינה משקיפה נלווה בזמן הוועידה העשירית שלו שנערכה בדילי, בירת מזרח טימור ב-23 ביולי 2014. בנוסף לכך, שיתוף הפעולה של טורקיה עם המדינות הלא מפותחות נוגע במקצת בשיתוף הפעולה עם מזרח טימור.
ההתייעצויות הפוליטיות הראשונות שבין טורקיה לבין מזרח טימור התקיימו ב-16 במאי 2018 באנקרה, בירת טורקיה.
ההתייעצויות הפוליטיות הללו היוו את האינטראקציה הפוליטית הראשונה הרשמית ביחסים הדיפלומטיים שבין טורקיה למזרח טימור.
אזרחי מזרח טימור המבקשים להיכנס, לבקר ולשהות בטורקיה, נדרשים להוציא אשרה אלקטרונית (e-Visa) לפני הגעתם למדינה.
טורקיה אינה מיוצגת במזרח טימור, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
טורקיה האמינה את שגרירותה שבג'קרטה, בירת אינדונזיה הסמוכה, על מזרח טימור.
מזרח טימור אינה מיוצגת בטורקיה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
היחסים בין הרפובליקה ההלנית (יוון) לרפובליקת טורקיה לאורך ההיסטוריה היו עוינים ותקופות פיוס קצרות מהתקופה בה יוון קיבלה עצמאות בשנת 1821 מהאימפריה העות'מאנית.
מאז התנגשו שתי המדינות זו עם זו בארבע מלחמות גדולות: במלחמה היוונית-עות'מאנית בשנת 1897, מלחמת הבלקן הראשונה (1912-1913), מלחמת העולם הראשונה ומלחמת יוון-טורקיה בשנים 1919 עד 1922. אורך הגבול בין המדינות הוא 192 ק"מ.
המדינה היוונית קיבלה את עצמאותה מהאימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העצמאות היוונית בשנים 1821 - 1829. גבולותיה הוכרו בשנת 1832: הטריטוריה בתוך יוון היבשתית מהעיר ארטה ועד וולוס, כמו גם האי אוויה, האיים הקיקלאדיים בים האגאי.
שאר השטח בו התגוררו היוונים, כולל איים כרתים, קפריסין, איים אגאים אחרים, אזורי אפירוס, תסליה, מקדוניה ותראקיה נותרו תחת שלטון טורקי.
בנוסף, כמיליון יוונים התגוררו בשטח השייך כיום לטורקיה - האזור האגאי סביב איזמיר ואזור פונטוס שעל הים השחור.
פוליטיקאים יוונים מהמאה ה-19 ביקשו לשלב את כל השטחים עליהם התגוררו היוונים באופן היסטורי במדינה היוונית, על פי האימפריה הביזנטית; הם ראו באיסטנבול את בירת המדינה, או באופן היווני את קונסטנטינופול.
מושג זה ידוע בשם הרעיון הגדול.
הטורקים היו באופן טבעי עוינים ביותר לתוכניות יווניות כאלה.
אף על פי שהמעצמות הגדולות ראו באימפריה העות'מאנית "האיש החולה של אירופה", הם לא יכלו להסכים ולפתור באופן חד משמעי את שאלת חלוקת אדמותיה.
סביב נושא זה היו תככים שהפחיתו בהדרגה את הבעלות על האימפריה, אך עם זאת, ריסנו את התמוטטותה הסופית.
מדיניות כזו תרמה להחמרה עוד יותר של היחסים בין יוון לאימפריה העות'מאנית.
במהלך מלחמת קרים (1854-1856), בריטניה וצרפת בברית עם האימפריה העות'מאנית נלחמו נגד האימפריה הרוסית.
יוון תמכה בפעילות פרטיזנים בשטח עות'מאני.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית בשנים 1877–1878, היוונים היו מוכנים להצטרף למלחמה במטרה לרכישות טריטוריאליות, אך בלחץ מעצמות המערב הם לא יכלו להשתתף ביעילות בסכסוך.
עם זאת, בהחלטה של קונגרס ברלין בשנת 1881, תסליה וחלק מאפירוס הצטרפו לשטח יוון.
בשנת 1897, ההתקוממות בכרתים הביאה לפרוץ המלחמה היוונית-טורקית.
הצבא היווני עדיין לא היה מוכן ולא יכול היה לגרש את הכוחות העות'מאניים מביצוריהם לאורך הגבול הצפוני, ואחרי מתקפות הנגד העות'מאניות, המלחמה הסתיימה בתבוסה משפילה עבור יוון, הפכה לאובדן טריטוריאלי, אם כי לא חשוב, וכרתים הכריזה על עצמאות תחת חסות המעצמות הגדולות.
לאחר השלמת מהפכת הטורקים הצעירים ותפיסת השלטון על ידי הטורקים הצעירים באימפריה העות'מאנית בשנת 1908, הנהלת הזוכים פנתה לחיזוק המדינה.
כתוצאה מכך, מעמדם של מיעוטים נוצריים באימפריה הידרדר עוד יותר.
מלחמות הבלקן היו תוצאה ישירה של המתח הגובר באזור.
לאחר השלמתם החזיקה יוון, שנלחמה בברית עם בולגריה וסרביה, את כרתים, מספר איים, אזורי תסאליה, אפירוס ומקדוניה עם העיר סלוניקי.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת טורקיה-יוון השנייה
יוון נכנסה למלחמת העולם הראשונה בשנת 1917. יוון רצתה להחזיר את קונסטנטינופול (כיום איסטנבול) וסמירנה (כיום איזמיר) בתמיכה הפוליטית של בריטניה וצרפת, שהבטיחו גם ליוון להחזיר את קפריסין.
אף על פי שבמהלך המלחמה היו מעט פעולות צבאיות ישירות בין היוונים לטורקים, בשנת 1918 החלה התמוטטות האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1920, בעקבות תוצאות הסכם סוור, קיבלה יוון את תראקיה המזרחית ושטח של כ-17,000 קמ"ר במערב אנטוליה סביב סמירנה (איזמיר).
הסכם זה נחתם על ידי הממשלה העות'מאנית, אך מעולם לא נכנס לתוקף, מכיוון שהוא לא אושר על ידי הפרלמנט.
מוסטפא כמאל הקים ממשלה עצמאית באנקרה וקרא לפטריוטים להילחם למניעת כניסתו של הסכם סוור.
הצבא הטורקי כבש את איזמיר ב-9 בספטמבר 1922 ובכך זכה בניצחון במלחמה.
אוכלוסיית יוון בסמירנה ואנטוליה עברה השמדה המונית.
הצבא והממשל היווני עזבו את אנטוליה.
סיום המלחמה היה שביתת הנשק של מודניה מ-11 באוקטובר 1922. הסכם סוור הוחלפה על ידי הסכם לוזאן משנת 1923, לפיו הוקמו גבולות טורקיים חדשים ובוצע חילופי אוכלוסין בין יוון וטורקיה מאולצים.
כתוצאה מהאחרונים, כחצי מיליון יוונים בטורקיה החדשה הפכו אוטומטית לפליטים, כמו גם כחצי מיליון מוסלמים נאלצו לעזוב את יוון ולעבור לטורקיה.
החילוף לא נוגע רק לאוכלוסיית איסטנבול אלא גם ואיי גקצ'אדה ובוזג'אאדה.
בשל התוצאה הלא מוצלחת של המלחמה והנפגעים המשמעותיים, בהיסטוריה היוונית, מכונים האירועים לאחר מלחמת העולם הראשונה כקטסטרופה באסיה הקטנה.
שני הצבאות - הן הטורקי נגד היוונים האורתודוקסים והן היווני נגד האוכלוסייה המוסלמית בכיבוש - ביצעו פשעי מלחמה.
עם זאת, יוון מאשימה את טורקיה בפעולות ממוקדות להשמדת היוונים - רצח העם של היווני-פונטי, אשר בוצע על ידי הטורקים הצעירים במהלך השנים 1914–1923 נגד היוונים של פונטוס ההיסטורי.
מנהיגי המדינות מוסטפא כמאל ואלפתריוס וניזלוס שלאחר המלחמה, הקימו יחסים דיפלומטיים בין טורקיה ליוון בשנת 1930. וניזלוס ערך ביקור רשמי באיסטנבול ואנקרה.
יוון ויתרה על כל טענותיה בשטח שנהיה חלק מטורקיה.
לאחר מכן באה חתימה על ההסכמה הבלקנית בשנת 1934, לפיו הצטרפו לאיחוד יוון, טורקיה, ממלכת יוגוסלביה ורומניה.
ההסכם קבע סיוע ושיתוף הדדי.
שתי המדינות הכירו בכך שהם רוצים שלום, והפגישות הדו-צדדיות הפכו תכופות יותר לעניין זה.
ווניזלוס ואתאטורק אף היו מועמדים לפרס נובל לשלום.
בשנת 1941 הפכה טורקיה למדינה הראשונה ששלחה סיוע הומניטרי ליוון לאחר כיבוש אתונה על ידי מדינות הציר.
נשיא טורקיה, איסמט אינני, חתם על החלטה לסייע לאנשים שנגדם נלחם לפני תשע-עשרה שנה.
המוצרים נאספו על ידי ארגון הסהר האדום הטורקי, והם נשלחו מנמל איסטנבול ליוון.
במקביל, טורקיה חתמה על הסכם ידידות ושיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית ביוני 1941. בשנת 1942 הנהיגה טורקיה ארנונה מיוחדת שהטילה על כל המיעוטים הלא טורקים (יוונים, ארמנים, יהודים וכו') שהובילה את הקהילות האתניות הקטנות ממילא בטורקיה לקריסה כלכלית.
מאז תחילת "המלחמה הקרה" כבר מדיניות של התקרבות בין שתי המדינות מאז 1953, כאשר יוון, טורקיה ויוגוסלביה חתמו על ההסכמה הבלקנית על הגנה הדדית נגד ברית המועצות.
למרות ההתקרבות לשתי המדינות, גם יוון וגם טורקיה ניסו להפחית את ההשפעה הכלכלית ההדדית.
הרשויות הטורקיות, במיוחד, ניהלו מדיניות מכוונת להפחתת הנוכחות הכלכלית של היוונים בטורקיה.
בספטמבר 1955 התרחשו פרעות איסטנבול כנגד המיעוט היווני באיסטנבול.
הסכסוך נגרם על ידי שמועות מלאכותיות כי הבית כביכול בסלוניקי, בו התגורר מוסטפא כמאל אטאטורק, נהרס על ידי טרוריסטים יוונים.
השוד ביוונים נמשך 9 שעות.
כתוצאה מכך נהרגו 13 מתוך 16 יוונים כתוצאה מאלימות.
בין הקורבנות היו שני כמרים.
מספר יוונים נפצעו קשה, עשרות נערות יווניות נאנסו.
יותר מאלף בתים יוונים, בתי ספר, כנסיות, מלונות נשרפו.
אומדני הנזק משתנים ממקור למקור.
לפי ממשלת טורקיה, הנזק הסתכם בכ-69.5 מיליון לירות טורקיות, לפי מקורות בריטים, כמאה מיליון לירות.
פרעות איסטנבול גרם לעלייה המונית של יוונים אתניים, שהוחרגו מחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה.
למעשה, זה הביא להיעלמותו של המיעוט היווני בטורקיה.
על פי מפקד האוכלוסין ב-1924, כ-200,000 יוונים חיו בטורקיה, נכון לשנת 2008, אזרחים טורקים ממוצא יווני הם 3,000 עד 4,000 איש, בעוד שלדברי הארגון Human Rights Watch לא היה אף אחד מהם בשנת 2005 יותר מ-2.5 אלף.
קפריסין הפכה למרגיזה העיקרית ביחסים בין טורקיה ויוון אחרי שנות החמישים.
באותה תקופה האי היה תחת חסותה של בריטניה הגדולה, האוכלוסייה היוונית של האי היוותה 82% מכלל האוכלוסייה.
כמו כן, מרבית הקפריסאים היוונים רצו להתאחד עם יוון.
בהזדמנות זו, בשנות השלושים של המאה ה-20, בוצעו פעולות של אי ציות אזרחי, אולם הממשלה היוונית, שהייתה תלויה בבריטניה הגדולה, מעולם לא תמכה במדינות.
סוגיית קפריסין עלתה לדיון שוב כאשר הקפריסאים היוונים, בראשות הארכיבישוף מקאריוס השלישי, כרתו ברית עם יוון, ותנועת השחרור העממית אאוקה יצאה לשחרר את עצמם מהשלטון הקולוניאלי הבריטי ולצאת לברית עם יוון.
לבסוף, ראש ממשלת יוון, אלכסנדרוס פאפאגוס, הגיש את שאלת קפריסין לאו"ם.
בעקבות זאת, בשנת 1955, התרחש פרעות איסטנבול, בתגובה לפיה יוון הפסיקה את היחסים הדיפלומטיים עם טורקיה, וכך התפרק האיגוד שהוקם על ידי הסכם הבלקן ב-1953.
בשנת 1960 הושגה פשרה בקפריסין: האי הוכרז כעצמאי.
חיילים יוונים וטורקיים נחתו על האי כדי להגן על אזורם.
ראש ממשלת יוון, קונסטנדינוס קרמנליס היה האידאולוג העיקרי של התוכנית, שהביא לשיפור מיידי ביחסים עם טורקיה, במיוחד לאחר שהורחק אדנאן מנדרס מהשלטון בטורקיה.
בין 1963 ל-1964 התפרעו מהומות חדשות באי.
ב־30 בדצמבר 1963 הציע הארכיבישוף מקאריוס השלישי 13 תיקונים חוקתיים שיאפשרו את תפקודה התקין של קפריסין.
עם זאת, טורקיה נקטה בעמדה בלתי מתפשרת נגד התקרבות קפריסין ויוון ולמעשה הפכה את המלחמה לבלתי נמנעת.
באוגוסט 1964 הפציצו מטוסים טורקיים כוחות יוונים בפאתי הכפר ארנקה שנכבשה על ידי טורקים בקפריסין.
כתוצאה מהסכסוך, המיעוט היווני בטורקיה סבל ממשבר חדש, יוונים רבים ברחו מהמדינה, היו אפילו איומים בגירוש הפטריארך האקומני מקונסטנטינופול.
בסופו של דבר, התערבות האו"ם הובילה לפשרה נוספת.
הסכנה לסכסוך בקפריסין הופגה מעט על ידי ממשלת יוון הליברלית של גאורגיוס פפנדראו, אולם באפריל 1967 נערכה הפיכה צבאית ביוון, וחונטה של "קולונלים שחורים" עלתה לשלטון.
מדיניות החוץ של החונטה הייתה מביכה, מדי פעם היו עימותים חדשים עם טורקיה.
במקביל, טורקיה חשדה בצדק כי המשטר היווני מתכנן הפיכה בקפריסין כדי לאחד את המדינה עם יוון.
ב-15 ביולי 1974 נערכה הפיכה בקפריסין בתמיכת החונטה הצבאית היוונית.
הנשיא מקאריוס הורחק מהשלטון ונאלץ לברוח ללונדון, הקבוצה הלאומנית אאוקה עלתה לשלטון, תומכת בברית עם יוון.
ניקוס סמפסון, חבר לשעבר באאוקה, מונה לנשיא.
בנסיבות כאלה פלשה טורקיה לאי ב-20 ביולי 1974 וניצלה את הוראות הסכמי ציריך-לונדון, כביכול כדי להחזיר את המשטר החוקי הקודם ברפובליקה שהיה לפני ההפיכה.
נחיתת חיילים טורקיים התרחשה בעיר קירניה.
פלישה זו הפכה לכיבוש קבוע של חלקו הצפוני של האי, כלומר 37% מכלל שטחו.
המלחמה בין יוון לטורקיה שוב התמשכה, אך ההפיכה הבאה של סמפסון נכשלה, והארכיבישוף מקאריוס השלישי חזר למדינה ונכנס לנשיאות.
לאחר הכישלון בקפריסין, החונטה הצבאית של הקולונלים השחורים התגלתה כחסרת אונים, וב-24 ביולי חזרה המדינה לדמוקרטיה.
עם זאת, נגרם נזק בלתי הפיך ליחסי יוון-טורקיה, וצפון קפריסין עד היום נותרה מוכרת רק על ידי טורקיה, הקהילה הבינלאומית מחשיבה שטח זה כשטח שנכבש על ידי טורקיה.
פעמיים - בשנת 1987 ובראשית 1996 - מחלוקת בשאלות הנוגעות לריבונות וזכויות נלוות בים האגאי ובמרחב האווירי עליה הובילו למצבי משבר שקרובים להתפרצות האיבה בין שתי המדינות.
ניסיונות ההתקרבות, שכונו "תהליך דאבוס", נעשו כבר בשנת 1988 על ידי ראשי הממשלות אנדראס פפנדראו וטורגוט אזאל.
הדחף להתחממות משמעותית של היחסים במחצית השנייה של 1999, כאשר שתי המדינות (בעיקר איזמיט בטורקיה וסמוך לאחר אתונה ביוון) נפגעו קשה מרעידות אדמה חזקות (רעידת האדמה באיזמיט): גל ספונטני של אהדה הדדית עזר לשיפור היחסים בין מדינות, שהפתיע רבים מהצופים הזרים.
הייצוא השנתי של יוון לטורקיה משנת 2001 עד 2011 גדל כמעט בעשר פעמים: מ-266 מיליון דולר ל־2,569 מיליון דולר.
יורגוס פפנדראו, שר החוץ (מאז 2009), ואז ראש ממשלת יוון עד נובמבר 2011, התקדמו משמעותית בשיפור היחסים כתוצאה מהמשא ומתן עם שר החוץ הטורקי איסמעיל ג'ם וראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, במיוחד כתוצאה ממדיניות ממשלת יוון לתמוך במבט האירופי של טורקיה.
עם זאת, סקרים שנערכו בשנת 2005 הראו שרק 25% מהיוונים האמינו כי טורקיה צריכה להצטרף לאיחוד האירופי.
בשנת 2010 ערך ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן עם כמה שרים ביקור רשמי באתונה.
המשא ומתן, לדברי אנליסטים, היה ביטוי להתחממות מסוימת ביחסים בין המדינות, ושר החוץ הטורקי אחמט דבוטוגלו הצהיר כי ממשלת טורקיה פועלת ליצירת "אווירה של שינויים פסיכולוגיים" ביחסים בין המדינות.
בתוך כך, על פי המשטרה היוונית, בשנת 2010 עלה חלקם של המהגרים הבלתי חוקיים בטורקיה באופן משמעותי, מספר המעצרים בפרט בעיירת הגבול עברוס עלה ב-371.94% בהשוואה לשנת 2009 .
באוקטובר 2010 המשרד היווני להגנה אזרחית ביקש מהאיחוד האירופי לשלוח סיור גבול להגנה על הגבול היווני-טורקי מפני מהגרים בלתי חוקיים.
ב־2 בנובמבר 2010 פורס באורסטיאס סמוך לגבול יוון–טורקיה ניתוק של 175 מומחים מפרונטקס.
בנובמבר 2010 פרסם ויקיליקס דו"ח של שגריר ארצות הברית באנקרה, ג'יימס ג'פרי, שטוען כי טורקיה מתכננת לעורר משבר צבאי כדי לפלוש לעברוס.
ארצות הברית אישרה את הכנת התקיפה כזו בשנת 2003, אולם הגנרל הטורקי דוגן התנגד לתוכנית.
דחף נוסף להתחממות היחסים היה מינויו של שר החוץ דימיטריס אברמופולואוס ביוני 2012, ידוע בחברות היוונית-טורקית ומכיר את ראש ממשלת טורקיה ארדואן.
בשנת 2020 ארעה תקרית בין מטוסים חיל האוויר הטורקי ליווני על רקע השליטה באזור המריבה בין שתי המדינות בים התיכון.
באותה השנה החל המשבר בגבול טורקיה–יוון, בעקבות מותם של 33 חיילים טורקים באידליב ופתיחת גבולות טורקיה ליוון כדי לאפשר פליטים ומהגרים המחפשים מקלט להגיע למדינות האיחוד האירופי.
בשנת 2021, אחרי הפסקה של חמש שנים, חידשו שתי המדינות החברות את המגעים ודנו בכמה סוגיות.
לשתיים היה סכסוך ממושך סביב אזור במזרח הים התיכון, ששתיהן טענו לזכויות על משאבי הגז והנפט בו.
סוגיה נוספת הייתה מחלוקת טריטוריאלית על איים בים האגאי.
היחסים בין טורקיה ליוון התחממו בתחילת 2023 אחרי שאתונה מיהרה לשלוח סיוע לקורבנות רעידת האדמה ההרסנית בטורקיה שבה נהרגו יותר מ-40 אלף טורקים.
בדצמבר 2023 ערך ארדואן ביקור ראשון באתונה לאחר 6 שנים.
הוא נפגש עם ראש ממשלת יוון קיריאקוס מיצוטאקיס וקרא לדיאלוג ושיפור היחסים.
לטורקיה שגרירות באתונה וקונסוליות כלליות בערים סלוניקי, קומוטיני ורודוס.
ליוון שגרירות באנקרה וקונסוליות כלליות באיסטנבול, איזמיר ואדירנה.
היחסים מושפעים גם מיחסי טורקיה–קפריסין.
יחסי טורקיה–טורקמניסטן (בטורקית: Türkiye-Türkmenistan ilişkileri, ברוסית: Туркмено-турецкие отношения, בטורקמנית: Türkiýe-Türkmenistan gatnaşyklary) הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הטורקית ובין טורקמניסטן.
טורקיה הייתה המדינה הראשונה בעולם שהכירה בעצמאותה של טורקמניסטן בתקופה של התפרקות ברית המועצות והמדינה הראשונה שפתחה שגרירות במדינה החדשה.
טורקמניסטן מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה וקונסוליה הכללית באיסטנבול.
שתי המדינות הם חברות מלאות של הארגון לשיתוף פעולה כלכלי, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, הארגון הבינלאומי לתרבות טורקית והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
שתי המדינות חולקות קשרי תרבות קרובים.
שתיהן בעלות אוכלוסייה שרובה מוסלמים סונים, הן בעיקר מאוכלסות על ידי עמים טורקיים; השפות טורקית וטורקמנית שייכות לקבוצת שפות טורקיות.
טורקיה היא אחת מ-47 מדינות בעולם, שבהן מחזיקי דרכון טורקמני יכולים לבקר בלי ויזה.
רשת הסחר בין שתי המדינות ב-2009 הייתה 1.6 מיליארד דולר מספר זה היווה 52% גידול משנת 2008. באותו הזמן טורקיה הייתה שותפת הסחר השני בגודלה עבור טורקמניסטן.
ב-2013 יותר מ-600 חברות טורקיות היו מושקעות מעל 1,270 פרויקטים שכ-1,200 מהם היו בערך הכולל של 15 מיליארד דולר.
הגדלת שיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות הפכה את טורקמניסטן, לשותפה הראשונה של טורקיה במרכז אסיה, במספר הפרויקטים המיושמים.
יחסי טורקיה–מקדוניה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של מקדוניה הצפונית לרפובליקה של טורקיה.
עקב קשרים היסטוריים, תרבותיים ואנושיים, מקדוניה הצפונית וטורקיה מנהלות יחסים קרובים וידידותיים מאוד.
זמן קצר לאחר שהכריזה מקדוניה הצפונית על עצמאותה מיוגוסלביה בשנת 1991, טורקיה הכירה בריבונות מקדוניה הצפונית והייתה אחת המדינות הראשונות שעשו זאת.
יחסים דו צדדיים כוננו ב-26 באוגוסט 1992. מקדוניה הצפונית מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה וקונסוליה-כללית באיסטנבול, בעוד שטורקיה מחזיקה במקדוניה הצפונית שגרירות בסקופיה וקונסוליה-כללית בביטולה.
כמו כן, השפה הטורקית היא שפה משותפת בשתי עיריות, לצד השפה המקדונית.
לטורקיה ולמקדוניה הצפונית יש גם קשרים כלכליים טובים.
ישנן מספר חברות טורקיות שנמצאות במקדוניה הצפונית, ובמיוחד TAV Airportports Holding ו- Şişecam.
שתי המדינות שואפות להצטרף לאיחוד האירופי.
בסקרי גאלופ שנערכו בשנת 2010, טורקיה נחשבת כמדינה ידידותית עם תדמית חיובית בקרב רוב גדול (80 אחוז) מהאנשים ברפובליקה של מקדוניה הצפונית.
הכרה ברפובליקה של מקדוניה הצפונית על ידי טורקיה מבוססת על כך שמקדוניה הצפונית מקיימת את התנועה החופשית והזכויות של אלבנים במדינה.
בפברואר 2018 הביע נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, תמיכה בעמדתה של רפובליקת מקדוניה הצפונית במהלך המשא ומתן על שם המדינה, ואמר כי עמדת יוון אינה נכונה.