tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתפקידו זה השפיע על קרסקו להרחיב את הקבילדו (מועצת עיר) של סנטיאגו ולמנות לתפקיד קריאולים, ולא פנינסולרים, על מנת להחליש את כוחה של האודיינסייה, צעד שלאחר מכן חיזק את התומכים בשלטון עצמי בצ'ילה.
באוקטובר 1808 היה מעורב בפרשת הסקורפיון שעוררה התמרמרות רבה כנגד קרסקו, והתפטר בעקבותיה.
רוסאס היה מהאחראים להתפטרותו של קרסקו ולהקמתה של החונטה הלאומית הראשונה של צ'ילה ב-18 בספטמבר 1810, שהיה מנהיגה האמיתי.
לאחר מותו של הנשיא מטאו דה טורו סמברנו (de Toro Zambrano) נתמנה לממלא מקומו.
בקונספסיון תפס רוסאס את השלטון ונתמנה לראש החונטה הרגיונאלית שהוקמה בעיר.
מתח בינו לבין חוסה מיגל קררה (Carrera), שתפס את השלטון בבירה בהפיכה באותו הזמן, כמעט והוביל לעימות, אולם זה נמנע עם הכרת שני המשטרים זה בזה תוך הסכמה לשיתוף פעולה לאומי.
עם כינוסו של הקונגרס הלאומי התפרקה החונטה של קונספסיון, אולם לאחר הפיכתו הצבאית השנייה של קררה שב רוסאס לקדם חזרה למשטר ייצוגי.
רוסאס יצא בראש צבא הפרובינציה להתמודד כנגד הצבא שאורגן בסנטיאגו בידי.
כדי למנוע מלחמת אזרחים הסכים רוסאס להימנע מעימות צבאי, על אף עוצמתו העדיפה של צבאו, ושב לאחור.
כתוצאה מההסכם, שנערך בתיווכו של ברנרדו או'היגינס, ננקטו צעדים לכינוסו מחדש של הקונגרס וכן החלה מלאכת כתיבתה של חוקה.
בשנת 1812 הצליח קררה להביא להפיכה בקונספסיון כנגד רוסאס, אשר הובל לסנטיאגו ומשם הוגלה לכור מחצבתו במנדוסה (כעת כבר בארגנטינה), שם נפטר ב-3 במרץ 1813.
בשנת 1890 הועברו שרידיו לקבורה בקונספסיון, על פי הוראתו של הנשיא חוסה מנואל בלמסדה, ופסל לזכרו מוצב בעיר.
חואן פאבלו אנחל אראנגו (ספרדית: Juan Pablo Ángel Arango; נולד ב-24 באוקטובר 1975 בעיר מדיין) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בעמדת החלוץ בין היתר בליגה האנגלית ונבחרת קולומביה.
אנחל החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 1993 בקבוצת אתלטיקו נסיונל הקולומביאנית ובשנת 1994 עזר לה לזכות באליפות קולומביה בכדורגל.
בשנת 1997 עבר לריבר פלייט מליגת העל הארגנטינאית, תחילה כמחליפו של הרנן קרספו ועד מהרה הפך ליקיר אוהדי הקבוצה.
הוא זכה עם ריבר פלייט באליפות ארגנטינה והיה מלך השערים בטורניר אפרטורה בשנת 2000 עם 13 הבקעות.
לאחר מכן עבר לאסטון וילה האנגלית, אשר רכשה אותו בינואר 2001 תמורת סכום שיא של 9.5 מיליון ליש"ט.
אנחל סבל מקשיי הסתגלות לאורח החיים באנגליה, דבר שהשפיע על יכולתו באסטון וילה.
אנחל יצא מתקופת המשבר ואת עונת 2003/04 סיים עם 23 שערים במסגרות השונות, מתוכם 16 בפרמייר ליג האנגלית.
בעונת 2004/05 חלה ירידה בתפוקתו של והוא הבקיע רק 7 שערים.
ב-2005/06 עם הגעתו של המאמן האירי דייוויד אולירי חל פיחות במעמדו בעקבות החטאת שני פנדלים במשחק אחד.
שנה אחר כך הוא כבש 7 שערים, אך הגעתם של מילאן בארוש, אשלי יאנג וג'ון קארו למועדון דחקה אותו החוצה.
בסך הכל, כבש עבור אסטון וילה 66 שערים ב-205 משחקים.
ב-17 באפריל 2007 הודיעה הנהלת הרד בול ניו יורק מליגת ה-MLS האמריקאית על הצטרפותו של אנחל לקבוצה.
הוא ערך את הופעת הבכורה ב-8 במאי 2007 מול הלוס אנג'לס גלאקסי של דייוויד בקהאם וכבש בבעיטה חופשית בהפסד 1–3. הוא סיים את העונה עם 19 שערים ו-5 בישולים ב-24 משחקים.
אנחל שיחק שנה שנייה בקבוצה והפך לכובש המצטיין שלה ולשחקן הראשון בהיסטוריה של הרד בולס שכובש ב-6 משחקים ברציפות.
ב-19 בינואר 2011 הצטרף ללוס אנג'לס גלאקסי לחצי עונה.
ב-17 באוגוסט חתם בצ'יבאס ארצות הברית, בעונתו הראשונה הבקיע 7 שערים בתשעה משחקים.
בנבחרת ארצו, אנחל לא השאיר יותר מדי רושם חיובי.
היה שותף לכישלונות של הנבחרת להעפיל ממוקדמות גביע העולם בדרום אמריקה ב-2002 וב-2006 ולא השתתף באף טורניר קופה אמריקה.
בסך הכל כבש במדי הנבחרת 9 שערים ב-33 משחקים.
חואן מרטין דל פוטרו (בספרדית: Juan Martín del Potro; נולד ב-23 בספטמבר 1988) הוא טניסאי עבר ארגנטינאי, שדורג בשיאו במקום שלישי בעולם (13 באוגוסט 2018) בסבב העולמי לגברים.
זכה ב-22 תארים ביחידים ותואר אחד בזוגות.
דל פוטרו, זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה 2009, אולם איבד במהרה נקודות דירוג בשל פציעה שהרחיקה אותו מהמגרשים למשך זמן רב.
באוגוסט 2008 הפך דל פוטרו לשחקן ה-ATP הראשון שזוכה בארבעת התארים הראשונים שלו בקריירה ברציפות.
כמו כן הוא מחזיק ברצף הניצחונות הגבוה ביותר בעונת 2008, וניצב במקום השני ברצף הארוך ביותר לנערים אחרי רפאל נדאל - עם 23 ניצחונות רצופים בחמישה טורנירים.
דל פוטרו זכה עד 2016 ב-15 תוארי יחידים בסבב ה-ATP.
הוא נחשב כמצליח פחות כשחקן זוגות, אך עם זאת הוא זכה בתואר אחד בזוגות בשנת 2007.
ב-2 בדצמבר 2024 פרש דל פוטרו מטניס מקצועני באופן סופי.
דל פוטרו נולד בטנדיל שבארגנטינה לדניאל, שחקן רוגבי חצי-מקצועני בארגנטינה ווטרינר, ופטריסיה, מורה, ולו אחות קטנה בשם פטריסיה.
דל פוטרו דובר ספרדית, איטלקית ואנגלית.
לצד הטניס, הוא משחק לעיתים קרובות כדורגל ואוהד את קבוצת בוקה ג'וניורס בארגנטינה ואת יובנטוס באיטליה.
דל פוטרו החל לשחק טניס בגיל 7, והעריץ בילדותו את פיט סמפראס.
הוא אף העריץ את מראט סאפין ואת לייטון יואיט.
נכון ל-2015 השתמש דל פוטרו במחבט של חברת "Wilson Sporting Goods", והספונסר שלו הוא חברת נייק.
בגיל 14, זומן דל פוטרו לשלושה טורנירים מטעם הפדרציה הבינלאומית לטניס (ITF) בארגנטינה, והודח בסיבוב הראשון בכל אחד מהם.
ב-2004, בגיל 15, ניצח לראשונה משחק מקצועני, בסיבוב הראשון של טורניר ה-ITF בבואנוס איירס את מתיאס ניימיז, ולאחר מכן הפסיד בסיבוב השני של הטורניר.
מאוחר יותר באותה שנה, דל פוטרו הגיע עד לרבע הגמר בטורניר ה-ITF בקאמפינס, ברזיל.
הוא אף הגיע לגמר גביע המדינה בארגנטינה ולגמר אליפות איטליה הפתוחה לנערים.
דל פוטרו פתח את שנת 2005 עם העפלה לגמר טורניר נערים שכונה "גביע הקפה" בקוסטה ריקה, שם הפסיד לרובין האס.
הוא היה חביב הקהל ונודע בשל עצבנותו.
לאחר מכן העפיל לרבע גמר טורניר ה-ITF באל סלוודור.
בגיל 16, העפיל לגמר היחידים השני בקריירה שלו בגביע קזבלנקה הבינלאומי במקסיקו, והפסיד לדרקו מדג'ורווסקי.
הוא זכה גם בשני טורנירי ITF רצופים בסנטיאגו דה צ'ילה, ביניהם אליפות הנערים הפתוחה ה-26. הוא זכה בתואר השלישי שלו בארץ מולדתו, ארגנטינה, לאחר שניצח דמיאן פטריארסה בגמר טורניר קורדובה.
לאחר שהפך למקצוען מאוחר יותר באותה שנה, דל פוטרו העפיל לגמר טורניר הצ'אלנג'ר בקמפוס דו ג'וראדו בברזיל שם הפסיד לאנדרה סא.
בגיל 17, הוא זכה בטורניר הצ'אלנג'ר מונטווידאו לאחר ניצחון בגמר על בוריס פשאנסקי.
באותה שנה הוא אף ניסה להעפיל לטורניר הגראנד סלאם הראשון שלו, אליפות ארצות הברית הפתוחה.
בסיום שנת 2005 דל פוטרו דורג במקום ה-1,077 בעולם לאחר שהתקדם בדירוג מעל 900 מקומות, עקב זכייתו בשלושה טורנירים.
בפברואר 2006, דל פוטרו שיחק בטורניר הראשון שלו מטעם סבב ה-ATP בוויניה דל מאר, וניצח בסיבוב הראשון את אלברט פורטאס לפני שהודח בסיבוב השני על ידי פרננדו גונזאלס.
מאוחר יותר הוא זכה בטורניר הצ'אלנג'ר באגואסקליינטס, לאחר ניצחון בגמר על סרז'יו רויטמן.
דל פוטרו העפיל לטורניר הגראנד סלאם הראשון שלו באליפות צרפת הפתוחה 2006, בגיל 17, והפסיד בסיבוב הראשון לזוכה האליפות בעבר חואן קרלוס פררו.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא העפיל לרבע גמר טורניר ה-ATP באומג, קרואטיה, שם הפסיד לזוכה לבסוף סטניסלאס וורינקה.
בספרד, הוא זכה בטורניר הצ'אלנג'ר סגוביה לאחר ניצחון בגמר הטורניר על בנג'מין בקר.
דל פוטרו העפיל לראשונה בקריירה שלו לאליפות ארצות הברית הפתוחה, אך הפסיד בסיבוב הראשון לאלחנדרו פלה.
הוא המשיך עם העפלה בפעם הראשונה לטורניר מסדרת המאסטרס בספרד, שם הפסיד בסיבוב הראשון ליואכים יוהנסון.
לאחר שקיבל זימון, הודות לרוג'ר פדרר, דל פוטרו הגיע לרבע הגמר בטורניר בבזל, שווייץ שם הפסיד ברבע הגמר לפרננדו גונזאלס, שזכה לבסוף בטורניר.
בתחילת שנת 2007, דל פוטרו העפיל בפעם הראשונה לחצי גמר טורניר ATP, לאחר שהגיע עד למעמד זה בטורניר אדלייד, אוסטרליה שם הפסיד לכריס גוצ'ין.
הוא העפיל לאחר מכן לסיבוב השני בגראנד סלאם אליפות אוסטרליה הפתוחה, לאחר שפרש במערכה החמישית של המשחק כנגד פרננדו גונזאלס.
ב-11 בפברואר 2007 דל פוטרו שיחק יחד עם נבחרת ארגנטינה בסיבוב הראשון של גביע דייוויס כנגד , וניצח במשחק הרביעי בדרך לניצחון של נבחרתו 1-4 במפגש והעפלה לרבע הגמר.
הוא העפיל לסיבוב השני בטורניר אינדיאן וולס מאסטרס, ומאוחר יותר העפיל אף לסיבוב הרביעי בטורניר מיאמי מאסטרס לאחר שניצח את יונאס ביורקמן, מרכוס בגדאטיס ומיכאל יוז'ני לפני שהודח על ידי רפאל נדאל.
במאי, הוא הפסיד פעם נוספת לנדאל, בסיבוב הראשון של אליפות צרפת הפתוחה.
בטורניר הראשון שלו על מגרש דשא, דל פוטרו העפיל לסיבוב השני ב"מועדון המלכה" שם הפסיד פעם נוספת לרפאל נדאל.
הוא העפיל שבוע לאחר מכן לרבע הגמר בנוטינגהאם שם הפסיד לקרואטי איבו קרלוביץ'.
בטורניר הבכורה שלו באליפות וימבלדון הוא הביס את דויד סנגווינטי בסיבוב הראשון לפני שהפסיד בסיבוב השני לזוכה לבסוף, רוג'ר פדרר.
דל פוטרו העפיל לטורניר סינסינטי מאסטרס והודח בסיבוב השלישי על ידי המדורג הראשון בעולם לשעבר, קרלוס מויה.
הוא חבר לטרוויס פארוט, וזכה עמו בטורניר הזוגות בטורניר ה-ATP אינדיאנפוליס לאחר שניצחו בגמר את טיימורז גבאשווילי ואיבו קרלוביץ'.
באליפות ארצות הברית הפתוחה, הוא ניצח את ניקולאס מהוט ואת יורגן מלצר לפני שהודח על ידי נובאק דיוקוביץ' בסיבוב השלישי בשתי מערכות.
הוא אף העפיל לסיבוב השלישי בטורניר מדריד מאסטרס, שם הפסיד לזוכה דוד נלבנדיאן.
דל פוטרו הפסיד בסיבוב הראשון באדלייד למיכאל ראסל, ולאחר מכן העפיל לסיבוב השני באליפות אוסטרליה הפתוחה, ממנה הודח עקב פרישה מהמשחק מול דויד פרר בשל פציעה.
דל פוטרו חזר למעגל התחרויות במרץ, וניצח במשחק הראשון שלו מאז החזרה נגד ג'סה לווינה 7–5, 6–1 בטורניר המאסטרס במיאמי.
ביוני, הוא העפיל לחצי הגמר באליפות אורדינה הפתוחה, והפסיד לזוכה דויד פרר.
לאחר שהודח בסיבוב השני בווימבלדון, דל פוטרו רשם הצלחה רבה במהלך התקופה שלאחריו.
הוא זכה בתואר ה-ATP הראשון שלו ביחידים בגביע מרצדס בשטוטגרט, לאחר שניצח את רישאר גאסקה בשתי מערכות בגמר.
שבוע לאחר מכן, הוא זכה באליפות אוסטריה הפתוחה לאחר שניצח בגמר את השחקן המקומי והמדורג שישי בטורניר יורגן מלצר 6–2, 6–1 בתוך פחות משעה, ובכך השלים שתי זכיות בטורנירי ATP במשך שבועיים.
באליפות ארצות הברית הפתוחה 2008, דל פוטרו התקדם לסיבוב השלישי, וניצח בחמש מערכות את ז'יל סימון בקרב על העלייה לשמינית הגמר.
הוא העפיל לרבע הגמר לאחר שניצח את קיי נישיקורי בשתי מערכות.
ברבע הגמר הוא נוצח על ידי אנדי מארי בארבע מערכות במשחק שנמשך כמעט ארבע שעות, ובכך הודח מן הטורניר ונמנע מלהשיג את ניצחונו ה-24 ברציפות בסבב.
לאחר אליפות ארצות הברית, בה הגיע להישג הגדול ביותר שלו בטורנירי גראנד סלאם עד אז, הוא השלים רצף של 23 ניצחונות: הרצף הארוך ביותר ב-2008, השני באורכו לנער בעידן התחרויות הפתוחות, והשלישי בטיבו בקרב השחקנים הארגנטינאים.
דל פוטרו נכלל בנבחרת ארגנטינה למשחקים בגביע דייוויס כנגד ב-19-21 בספטמבר 2008. הוא ניצח במשחק היחידים הראשון נגד ניקולאי דווידנקו בשלוש מערכות, בתוצאה 6-1, 6-4, 6-2. הוא אף ניצח את איגור אנדרייב במשחק החמישי והמכריע: 6-4, 6-2 ו־6-1, והעלה את נבחרתו לגמר מול .
באליפות יפן הפתוחה, דל פוטרו העפיל לגמר לאחר שניצח את המדורג ה-11 בטורניר ירקו ניימינן, המדורג הראשון בטורניר והאלוף דאז דויד פרר, והמדורג רביעי בטורניר ריצ'רד גאסקה.
הוא הובס על ידי תומאס ברדיץ' 6-1, 6-4 במשחק הגמר; וברדיץ' ודל פוטרו בעצמו הסכימו כי הוא לא היה במיטבו במשחק.
כתוצאה מהופעותיו בטורניר, דל פוטרו התקדם לעשירייה הראשונה בעולם ועלה למקום התשיעי.
בטורניר המאסטרס במדריד דל פוטרו הודח ברבע הגמר על ידי רוג'ר פדרר בשתי מערכות.
בטורניר הבא שלו בבזל, הוא העפיל עד לחצי הגמר, לפני שהפסיד לבן ארצו דוד נלבנדיאן.
לאחר מכן הוא הפסיד לנלבנדיאן שנית, הפעם בסיבוב השני של טורניר פריז מאסטרס.
למזלו, ז'ו-וילפריד צונגה ניצח את ג'יימס בלייק בחצי הגמר, מה שהבטיח לדל פוטרו מקום בטורניר גביע המאסטרס היוקרתי של סוף השנה בשאנגחאי.
את גביע המאסטרס עצמו פתח דל פוטרו עם הפסד לנובאק דיוקוביץ', שזכה לבסוף בטורניר.
הוא כשל בעלייה לחצי הגמר, ולאחר הטורניר הוא ירד מהמקום השמיני למקום התשיעי בעולם.
דל פוטרו זכה עם הנבחרת הארגנטינאית במדליית הכסף בגביע דייוויס, לאחר שהפסיד עימה בגמר לספרד בתוצאה 1-3 בסיכום המפגש.
ארגנטינה חסרה ביום המפגש האחרון את דל פוטרו, שהיה השחקן המוביל שלה, עקב פציעתו לאחר הפסד לפליסיאנו לופס במשחק השני.
את עונת התחרויות של 2009 פתח דל פוטרו עם זכייה בטורניר באוקלנד שבניו זילנד, לאחר ניצחון בגמר על סם קוורי בתוצאה 6-4, 6-4. היה זה התואר החמישי בו זכה בקריירה שלו.
באליפות אוסטרליה הפתוחה בשנה זו הוא הגיע לרבע הגמר, שם הודח על ידי המדורג שני בעולם באותו זמן, רוג'ר פדרר, עם הפסד 6-3, 6-0, 6-0. בטורניר אינדיאן וולס מאסטרס הוא הודח גם כן ברבע הגמר לאחר הפסד לרפאל נדאל.
ברבע הגמר של טורניר מיאמי, לעומת זאת, הוא ניצח לראשונה את נדאל בתוצאה 4-6, 6-3, 6-7(3), והעפיל לחצי הגמר שם הפסיד לאנדי מארי.
בעקבות ההישג, הוא התקדם למקום החמישי בדירוג העולמי.
בטורניר מונטה קרלו מאסטרס הודח דל פוטרו כבר בסיבוב השני על ידי איבן ליוביצ'יץ', ובטורניר ברומא הפסיד בשתי מערכות ברבע הגמר לנובאק דיוקוביץ', שהיה האלוף המכהן.
בטורניר מדריד מאסטרס הוא הצליח להגיע לחצי הגמר, שם הפסיד לפדרר בתוצאה 6-3, 6-4.
באליפות צרפת הפתוחה, גבר דל פוטרו על מיכאל לודרה, ויקטור טרויצקי, איגור אנדרייב וז'ו-וילפריד צונגה בדרך להעפלה לרבע הגמר.
ברבע הגמר הוא ניצח את טומי רוברדו, ורשם העפלה ראשונה בקריירה שלו לשלב חצי הגמר בטורניר גראנד סלאם.
בחצי הגמר הוא הודח על ידי פדרר, לאחר קרב צמוד שהסתיים בחמש מערכות בתוצאה 6-3, 6-7(2-7), 2-6, 6-1, 6-4. בטורניר וימבלדון הוא הודח כבר בסיבוב השני, על ידי לייטון יואיט שלא היה מדורג.
בחודש אוגוסט השיג דל פוטרו זכייה שנייה ברציפות בטורניר בוושינגטון, והפסיד לאנדי מארי בגמר טורניר מונטריאול.
באליפות ארצות הברית הפתוחה באותה שנה הגיע דל פוטרו להישג השיא שלו, כשזכה לראשונה בקריירה בטורניר גראנד סלאם במה שהיה גם הופעתו הראשונה בגמר.
במאי זכה בטורניר אשטוריל אחרי שגבר בגמר על פרננדו ורדסקו.
באליפות אוסטרליה הפתוחה הגיע לרבע גמר ושם הפסיד לרוג'ר פדרר.
בטורניר רוטרדם הגיע לגמר והפסיד לפדרר.
באינדיאן וולס מאסטרס הגיע לרבע גמר והפסיד לפדרר גם כן.
באליפות וימבלדון הגיע לרבע גמר ושם הפסיד לדויד פרר.
בטורניר הטניס באולימפיאדת לונדון (2012) הפסיד בחצי הגמר לרוג'ר פדרר בשלוש מערכות.
במשחק על המקום השלישי ניצח את נובאק ג'וקוביץ' בשתי מערכות וזכה במדליית הארד.
הודח בסיבוב השלישי באליפות אוסטרליה הפתוחה, חודש לאחר מכן זה בטורניר רוטרדאם.
בגמר האינדיאן וולס מאסטרס נוצח על ידי רפאל נדאל.
הודח באליפות וימבלדון בחצי הגמר על ידי נובאק ג'וקוביץ' בחצי גמר גברים הארוך ביותר שהיה אי פעם בטורניר(4 שעות ו־43 דקות).
הודח בסיבוב השני באליפות ארצות הברית הפתוחה על ידי לייטון יואיט.
הוא סיים את השנה במאזן של 51-16, זכייה בארבעה תארים ו$4,294,039. באותה שנה הוא קיבל את תואר "ספורטאי השנה" של ארגנטינה.
בשנת 2014 החמירה פציעתו בשורש כף היד ולאחר מספר הפסדים ופרישות מטורנירים שונים עבר ניתוח ולא השתתף בטורנירים נוספים באותה שנה.
ניסה לחזר למשחק פעיל בשנת 2015, שיחק בטורניר סידני ונרשם לאליפות אוסטרליה הפתוחה ממנה פרש יום לפני תחילת המשחקים בגלל כאבים בשורש כף היד, שיחק בטורניר מיאמי ולאחר מכן לא נצפה על המגרש כמעט שנה, כאשר בחודש יוני 2015 עבר ניתוח נוסף.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכה דל פוטרו במדליית כסף בטורניר היחידים לאחר שהפסיד במשחק הגמר לאנדי מארי ב-4 מערכות (7-5, 4-6, 6-2, 7-5).
כבר בסיבוב הראשון הוא ניצח את נובאק ג'וקוביץ' (1 בעולם) בשתי מערכות (6-7, 6-7).
באליפות ארצות הברית הפתוחה, הפסיד דל פוטרו ברבע הגמר.
בסוף השנה ניצח את אליפות סטוקהולם הפתוחה, התואר הראשון שבו זכה לאחר חזרתו מהפציעה.
בשנה זו זכה בשנית בפרס ספורטאי השנה בארגנטינה ("אולימפיית זהב").
השתתף באליפות צרפת הפתוחה אחרי שלא השתתף בגראנד סלאם מאז 2014 והודח בסיבוב השלישי על ידי אנדי מארי.
השתתף והודח בסיבוב השני באליפות וימבלדון ולאחר מכן השתתף באליפות ארצות הברית הפתוחה, הדיח את רוג'ר פדרר ברבע הגמר ונוצח בחצי הגמר על ידי המדורג מספר אחד רפאל נדאל.
הגיע לחצי הגמר בטורניר המאסטרס בשנגחאי שם הודח על ידי רוג'ר פדרר.
בשנה זו ניצח בפעם השנה ברציפות בסטוקהולם, שם התחרה בגמר מול גריגור דימיטרוב.
בסוף שנה זו הגיע דל פוטרו למקום ה-11 בדירוג העולמי.
באליפות אוסטרליה הפתוחה הגיע לסיבוב שלי שם הודח על ידי תומאש ברדיך.
ניצח את רוג'ר פדרר בגמר האינדיאן וולס מאסטרס.
הודח בחצי גמר אליפות צרפת הפתוחה על ידי רפאל נדאל בשלוש מערכות.
באליפות וימבלדון הודח שוב ברגע הגמר על ידי רפאל נדאל.
בשנה זו הגיע בפעם השנייה בקריירה לגמר גראנד סלאם כאשר הגיע לגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס בו הפסיד לנובאק ג'וקוביץ'.
במהלך טורניר המאסטרס בשנגחאי נפצע בברך ונאלץ לא להשתתף בגמר ה-ATP אליו הגיע לראשונה מאז 2013. בשנה זו הגיע לדירוגו הגבוה ביותר בקריירה - מקום 3 בעולם.
תאריך טורניר משטח שותף יריבים בגמר תוצאה 1. 30 ביולי 2007 אינדיאנפוליס, ארצות הברית קשה טרוויס פארוט טיימורז גבאשווילי איבו קרלוביץ' 3–6, 6–2, [10–6]
חואן פדרו "פיטר" לנסאני (בספרדית: Juan Pedro "Peter" Lanzani; נולד ב-24 באוגוסט 1990) הוא שחקן, זמר ודוגמן ארגנטינאי.
לנסאני מוכר בתפקידיו בטלנובלות הארגנטינאית של כריס מורנה, "קטנטנות" ו"כמעט מלאכים", ומהיותו חבר בלהקת "טין אנג'לס" שהתפרקה.
חואן פדרו לנסאני נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה.
בנו של חואן לנסאני וקלאודיה ורגס ולו שלושה אחים.
למד בבית הספר בבלגראנו ובמכללת מריה.
היה בזוגיות עם לאלי אספוסיטו.
השניים הכירו על סט קטנטנות והתחילו לצאת ב-2006, והם נפרדו ב-2010. לאחר מכן יצא עם השחקנית מרטינה סטואסל בשנים 2013–2015.
ב-2006 הופיע לראשונה בטלוויזיה בתור טבנו בטלנובלה "קטנטנות" של המפיקה כריס מורנה.
בין השנים 2007–2010 שיחק לנסאני במשך ארבע עונות בטלנובלה המצליחה "כמעט מלאכים" את טיאגו בדוז'ה אגוארו.
בשנת 2011 החל לשחק בקומדיה "כשאת מחייכת אליי" לצד לאלי אספוסיטו, בת זוגו בתפקיד גרמן.
ביוני 2012 השתתף בהופעה מיוחדת באופרת הסבון "אהבה מתוקה", בתפקיד פדה.
במהלך אותה השנה השתתף גם בטלנובלה "la dueña".
בשנת 2013 השתתף לנסאני בהצגת תיאטרון בשם "camila" לצד נטלי פרס.
בשנים 2013–2014 השתתף לנסאני בסדרה "אליאדוס" של כריס מורנה, המכונה גם "בני ברית", בתפקיד כוכב צעיר בשם נואה לצד פאבלו מרטינס ואוריאנה סבטיני.
ב-2014 שיחק בסדרה "Señores papis" לצד לוסיאנו קסטרו.
ב-2015 שיחק בסרט "השבט" בתפקיד אלחנדרו.
ב-2016 שיחק בסדרה "La Leona" בתפקיד ברון מילר.
בשנת 2017 שיחק בסרט "hpyrosima" לצד קנדלה וטראנו וחימנה ברון.
שיחק גם בתפקיד הראשי בסרט הסאטירי "Sólo se vive una vez" לצדה של אאוחניה סוארס ובסרט המתח "Los últimos" לצדה של נטליה אוריירו.
בשנת 2021 שיחק בסדרת הטלוויזיה הארגנטינאית "מרדונה: חלום מבורך" מבית פריים וידאו אודות הכדורגלן הארגנטינאי דייגו מראדונה.
לנסאני גילם את המנג'ר הארגנטינאי-יהודי חורחה סיטרספילר, שהיה מנהלו האישי הראשון של מראדונה וחבר ילדות שלו.
לצד עבודתו של לנסאני בכמעט מלאכים, הפך חבר בלהקת הפופ "טין אנג'לס", אשר על חבריה נמנו שחקני הסדרה הראשיים: לאלי אספוסיטו, אאוחניה סוארס - שהוחלפה לאחר מכן ברוסיו איגרזבל, ניקולאס ריירה וגסטון דלמאו.
שני האלבומים הראשונים של הלהקה, "טין אנג'לס" ו"טין אנג'לס 2", הגיעו במהירות למעמד פלטינה במכירות, בעוד האלבום השלישי, "טין אנג'לס 3", היה האלבום החמישי הנמכר ביותר בארגנטינה לשנת 2009.
הקבוצה הופיעה מספר פעמים בתיאטרון גראן רקס שבבואנוס איירס, וכן בספרד, בישראל ובחלק גדול ממדינות אמריקה הלטינית.
בשנת 2009, זכתה הלהקה בפרס "האמן הטוב ביותר בארגנטינה".
ביולי 2012, הציגה הלהקה מופע חדש בגראן רקס שנקרא: "הטין אנג'לס בגראן רקס 2012: הפרידה".
המופע האחרון שלהם נערך ב-8 באוקטובר 2012, בקורדובה.
שנהסרטתפקידהערות2015El clanאלחנדרו פוקיו (אנ')2017Los últimosפדרוSólo se vive una vezליאונרד אנדרדהhpyrosimaרינו2018המלאך (אנ')מיגל פרייטו20194x4סירו ברמודס2022ארגנטינה, 1985לואיס מורנו אוקמפוTBATesta o croce?Luca Prodanלוקה פרודן (אנ')גם במאי ותסריטאי
שנהסדרהתפקידהערות2006קטנטנותניקולס "טבאנו" רמירז68 פרקים2007–2010כמעט מלאכיםטיאגו בדוז'ה אגווארותפקיד ראשי (4 עונות); 579 פרקים2011Cuando me sonreísגרמן אוטולתפקיד ראשי; 100 פרקים2012La dueñaאליסו לקוראהתפקיד ראשי; 32 פרקיםDulce amorפדה20 פרקים2013–2014אליאדוסנוח גרסיה איטורבהתפקיד ראשי (2 עונות); 40 פרקים2014Señores papisמרטין פרנקלתפקיד אורח2016La Leonaבריאן מילר34 פרקים2017–2018Un gallo para Esculapioנלסון סגוביהתפקיד ראשי (2 עונות); 15 פרקים
גם ביים את הפרק: "Sin bandera"2021מרדונה: חלום מבורך (אנ')חורחה סיטרספילר7 פרקים2021–2023ממלכת שמים וארץ (ספ')תדאו וסקאזתפקיד ראשי (2 עונות); 14 פרקים
חואן סבסטיאן אלקנו (בספרדית - Juan Sebastián Elcano; 1486 בקירוב - 4 באוגוסט 1526) היה מגלה ארצות ספרדי, שהשתייך לצוותו של פרדיננד מגלן.
אלקנו, יחד עם 17 אנשי צוותו ששבו לספרד מהמסע, הם הראשונים שהשלימו ברציפות את הקפת כדור הארץ.
מגלן עצמו נהרג במהלך המסע, ולא השלים את ההקפה.
חואן סבסטיאן אלקנו נולד בשנת 1486 בקירוב בגטריה (בספרדית: Guetaria; בבסקית: Getaria) שבכתר קסטיליה (היום בחבל הבסקים שבצפון ספרד).
הוא התיישב בסביליה והפך לרב-חובל של אניית סוחר.
אלקנו הצטרף למסעו של פרדיננד מגלן שיצא ב-1519 מספרד בראשות חמש ספינות וכ-270 אנשי צוות במטרה למצוא נתיב ימי מערבה אל איי התבלין שבדרום מזרח אסיה.
לאחר שהגיעו לחופי דרום אמריקה, ניסה מגלן במשך תקופה ארוכה למצוא מצר ימי שיאפשר לו להמשיך מערבה.
מאחר שהחורף החל להתקרב, החליט מגלן לעצור למשך החורף בפוארטו סן חוליו שלחופי פטגוניה.
ב-1 באפריל 1520 פרץ מרד בצוותו של מגלן, כשהמורדים וביניהם אלקנו משתלטים על שלוש מהספינות.
מגלן השתלט על המורדים, ושפט את מנהיג המורדים למוות, ושניים נוספים הושארו על החוף לגורלם.
אלקנו, יחד עם שאר המורדים, נענש ונכבל בשלשלאות, והועבד בעבודות תחזוקה מפרכות, אך המשיך כחלק מצוות המסע.
מגלן הוביל את המסע לגילוייו הגדולים, הגילוי של מצר מגלן אל האוקיינוס השקט, וחצייתו לעבר דרום מזרח אסיה.
מסעו של מגלן נקטע ב-27 באפריל 1521, לאחר שמגלן נהרג בקרב עם ילידים באי מקטאן (היום ב).
הצי המדולל של מגלן המשיך בדרכו בין האיים בדרום-מזרח אסיה.
לאחר 2 במאי 1521 נשארו רק שתי ספינות מתוך החמש שיצאו לדרך.
ב-15 בספטמבר 1521 בוצע שינוי בפיקוד על הספינות שנותרו, ואלקנו מונה להיות הקפטן של הוויקטוריה, אחת משתי הספינות הנותרות, וב-21 בדצמבר הספינות התפצלו לדרכן, כשאלקנו מוביל את הוויקטוריה במסע מערבה, בחזרה לספרד.
תרומתו הגדולה של אלקנו למסע הייתה בשלב הזה של המסע.
אלקנו ניווט את הספינה מסביב לאפריקה, תוך שהוא נמנע מלהגיע לנקודות יישוב בדרך כדי לא להיתפס על ידי הפורטוגזים ששלטו בנתיב השיט הזה, ולמרות המחסור במזון שהוביל למותם של 12 מלחים בדרך.
ב-6 במאי 1522 עברו את כף התקווה הטובה.
ב-9 ביולי, לפי חשבונם, החליטו להסתכן ולעגון באיי כף ורדה הפורטוגזית כדי להצטייד במזון.
מה רבה הייתה הפתעתם כשגילו שהתאריך הוא 10 ביולי, הפרש שנבע מהקפת כדור הארץ והראה לראשונה את הצורך בקו התאריך.
המלחים שירדו לחוף הצליחו להצטייד במזון ולהעלותו לספינה, אך בפעם הרביעית, כשירדו 13 מלחים לחוף, הם נעצרו בידי הפורטוגזים.
אלקנו הצליח לברוח עם הוויקטוריה ואנשי הצוות הנותרים בטרם יתפסו בידי הפורטוגזים.
ב-6 בספטמבר 1522 הגיעה הוויקטוריה לספרד כשעל סיפונה אלקנו וכן 17 מאנשי הצוות שיצאו לדרך כשלוש שנים לפני כן, ובכך היו הראשונים להשלים מסע מסביב לעולם.
בין אנשי הצוות שהשלימו את המסע מסביב לעולם היה גם אנטוניו פיגאפטה, שכתביו הם אחד המקורות החשובים על המסע של מגלן ואלקנו.
ב-1525 הצטרף אלקנו כקפטן במשלחת לואאיסה שמטרתה הייתה להגיע לאיי התבלין ולהתיישב שם.
המשלחת עברה תלאות מרובות, ורבים מתו בדרך, ביניהם אלקנו שמת במהלך חציית האוקיינוס השקט ב-4 באוגוסט 1526 מתת-תזונה.
חואן אלברטו "פפה" סקיאפינו וילאנו (Juan Alberto "Pepe" Schiaffino Villano; 28 ביולי 1925 במונטווידאו - 13 בנובמבר 2002) היה כדורגלן אורוגוואי-איטלקי ששיחק בעמדות הקשר והחלוץ.
ידוע במיוחד בשל הישגיו הגדולים במדי נבחרת אורוגוואי ומילאן במהלך שנות ה-50. נבחר על ידי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל לכדורגלן האורוגוואי הטוב ביותר במאה העשרים, ולשישי בטיבו באמריקה הדרומית.
סקיאפינו גדל במחלקת הנוער של המועדון האורוגוואי פניארול, והצטרף לקבוצה הבוגרת ב-1943. הוא שיחק בקבוצה במשך 11 שנים, במהלכן הצטיין והבקיע 88 שערים ב-227 משחקי ליגה.
הוא היה שותף לזכיית הקבוצה בארבע אליפויות ליגת העל האורוגוואית, ונבחר לשחקן ההתקפה המצטיין של הליגה ב-1945. כישרונו נחשף ברחבי אירופה ובספטמבר 1954 הוא עבר למילאן האיטלקית, תמורת סכום שיא דאז בכדורגל העולמי.
במדי מילאן הוסט סקיאפינו לעיתים לעמדת הקשר, והציג יכולת מרשימה שהפכה אותו לאחד מגדולי השחקנים בתולדות המועדון.
הוא הבקיע 60 שערים ב-171 משחקים, וזכה עם הקבוצה בשלוש אליפויות הסרייה א' בשנים 1955, 1957 ו-1959. הוא סייע לקבוצה להעפיל לגמר גביע אירופה לאלופות 1958 מול ריאל מדריד ואף הבקיע את השער הראשון במשחק, אך לבסוף הפסיד עמה 3-2 בהארכה.
לאחר שש שנים במילאן עבר סקיאפינו לרומא ב-1960 ושיחק בה במשך שנתיים.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוא זכה עמה בגביע ערי הירידים, וכעבור שנה פרש ממשחק.
סקיאפינו שיחק ב-21 משחקים במדי נבחרת אורוגוואי והבקיע שמונה שערים.
הוא היה שותף לזכיית הנבחרת במונדיאל 1950, לאחר שכבש את השער הראשון של נבחרתו בניצחון 2-1 על ברזיל במשחק המכריע.
המשחק התקיים במרקנה, אצטדיונה הביתי של ברזיל.
כעבור ארבע שנים הגיע עם נבחרתו לחצי גמר מונדיאל 1954, שם הפסיד עמה להונגריה.
לאחר מעברו לאיטליה קיבל סקיאפינו אזרחות איטלקית, ובעקבות כך עבר לשחק במדי נבחרת איטליה.
הוא שיחק בנבחרת ארבע שנים, במהלכך הופיע בארבעה משחקים ולא הבקיע שער.
לאחר פרישתו ממשחק החל סקיאפינו לעבוד כמאמן נבחרת אורוגוואי ב-1974. הוא סיים את תפקידו כעבור שנה ועבר לאמן את פניארול, אך ב-1976 סיים את קריירת האימון שלו לאחר שנתיים בלבד.
סקיאפינו אמור היה להגיע לטקס הפתיחה של משחקי מונדיאל 2006, אך הדבר לא יצא לפועל מאחר שנפטר ארבע שנים קודם לכן.
חואן מנואל סנטוס קלדרון (בספרדית: Juan Manuel Santos Calderón; נולד ב-10 באוגוסט 1951) הוא פוליטיקאי, עיתונאי וכלכלן קולומביאני, שכיהן כנשיא קולומביה וכיושב ראש המפלגה החברתית של האחדות הלאומית (Partido Social de Unidad Nacional).
שימש בעבר כשר סחר החוץ, שר האוצר ושר ההגנה הלאומית.
זוכה פרס נובל לשלום לשנת 2016 על ניסיונו להביא להסכם עם המחתרת FARC לסיום מלחמת האזרחים בקולומביה, שנדחה במשאל עם באותה שנה.
רקע משפחתי ושנות צעירותו ולימודיו
מנואל סנטוס נולד בעיר בוגוטה בירת קולומביה במשפחה שרבים מבניה היו אנשי ציבור.
אחי סבו, אדוארדו סנטוס, היה נשיא קולומביה בין השנים 1938–1942 ובעל העיתון "אל טיימפו".
האב, אנריקה סנטוס, היה במשך יותר מחמישים שנה מוציא לאור של עיתון זה.
בן דוד של חואן מנואל, פרנסיסקו סנטוס, שימש כסגן נשיא בעת כהונתו של הנשיא הקודם אלווארו אוריבה ולס.
חואן מנואל סנטוס הוא כלכלן בהכשרתו.
חואן מנואל סנטוס למד עד גיל 16 במספר מכללות, לרבות מכללת "סן קרלוס" בבוגוטה, שבה היה חבר לימודים עם אנדרס פאסטראנה אראנגו, גם הוא לימים נשיא הרפובליקה.
היה פרח קצונה בבית הספר של חיל הים בקרטחנה.
אחר כך למד כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת קנזס בארצות הברית.
בהמשך עשה קורסים לתארים מתקדמים בכלכלה, משפט כלכלי ומנהל ציבורי בבית הספר לכלכלה של לונדון, באוניברסיטת הרווארד והיה עמית מטעם תוכנית פולברייט בבית הספר פלצ'ר למשפט ודיפלומטיה באוניברסיטת טאפטס.
בצעירותו פעל סנטוס למשך 9 שנים כנציג הפדרציה הלאומית של מגדלי הקפה בארגון הקפה הבינלאומי בלונדון.
במקביל כיהן למשך שנתיים כמזכיר משנה בשגרירות ארצו באנגליה.
חואן מנואל סנטוס היה עד שנת 1991 בעבר סגן מנהל של העיתון "אל טיימפו" שהשתייך למשפחתו.
הוא כיהן כשר לסחר חוץ בעת שלטונו של הנשיא ססאר גוויריה (1994-1991), שר האוצר ולאשראי ציבורי, בימי הנשיא אנדרס פאסטראנה אראנגו (2002-2000).
בשנת 1992 התמנה ליושב ראש הוועידה השמינית של האו"ם על סחר ופיתוח.
הוא כיהן כשר ההגנה הלאומית של קולומביה בשנים 2006–2009 והיה אחראי לקו הממשלתי התקיף נגד תנועות המורדים במדינה.
בשנת 2010 התמודד על תפקיד נשיא קולומביה וזכה ב-69% מקולות הבוחרים, יריבו בבחירות היה אנטנאס מוקוס, ראש עיריית בוגוטה לשעבר, אשר זכה ב-27% מן הקולות בלבד.
בנאום ניצחונו הכריז סנטוס על כוונתו לשמור על מעמדה של קולומביה כבת בריתה של ארצות הברית בדומה למדיניות שנקט קודמו הנשיא אלווארו אוריבה ולס.
המשא ומתן לסיום מלחמת האזרחים
הנושא המרכזי בו עסק סנטוס כנשיא הוא הניסיון להביא לסיום מלחמת האזרחים בקולומביה.
בשנת 2012 החלו שיחות בין ממשלת קולומביה לבין המחתרת המרקסיסטית FARC.
סנטוס הכריז שעל ההסכם להיחתם עד נובמבר 2013, אולם השיחות בוטלו כאשר בין השנים 2014 ו-2015 ביצע הארגון התקפות רבות.
בספטמבר 2015 פגש סנטוס לראשונה את מנהיג FARC, טיומוצ'נקו, בפגישה שאירח נשיא קובה ראול קסטרו בהוואנה.
ב-23 ביוני 2016 חתמו סנטוס וטימוצ'נקו בהוואנה בירת קובה על הסכם הפסקת אש.
על פי ההסכם יתפרקו 7,000 לוחמי ה-FARC מנשקם ויעבירו אותו לידי האו"ם.
ב-24 באוגוסט חתמו הצדדים על הסכם שלום.
במשאל עם שנערך בקולומביה ב-2 באוקטובר 2016, נדחה הסכם השלום ברוב זעום.
למרות כישלון משאל העם, ועדת פרס נובל החליטה ימים ספורים אחר כך, ב-7 באוקטובר להעניק לסנטוס את פרס נובל לשלום.
ב-24 בנובמבר נחתם בבירה בוגוטה הסכם שלום סופי.
סנטוס קלדרון היה נשוי בצעירותו לסיליביה אמאיו, ממנה התגרש.
החל משנת 1987 הוא נשוי למריה קלמנסיה רודריגס מונרו, אם שלושת ילדיו: מרטין, מריה אנטוניה ואסטבן.
סנטוס קלדרון ידוע כמתרגל מדיטציה טרנסנדנטלית.
בשנת 2012 עבר בהצלחה ניתוח סרטן הערמונית.
חואן פבלו קולינאס פרראס (בספרדית: Juan Pablo Colinas Ferreras; נולד ב-2 בספטמבר 1978), הידוע בשם חואן פבלו, הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער, וכיום מאמן שוערים במכבי תל אביב.
חואן פבלו נולד בלאון שבקסטיליה ולאון בספרד והחל את הקריירה בקבוצה המקומית קולטורל לאונסה.
בשנת 2000 חתם בדפורטיבו אלבס ועד לשנת 2002 שימש כשוער קבוצת המילואים של המועדון, אז עבר לקבוצה הבכירה שם שימש כשוער משנה ועד לשנת 2005 רשם 15 הופעות בקבוצה.
בשנת 2005 עבר לנומנסיה, ששיחקה אז בליגה הראשונה בה שיחק שתי עונות בהן רשם 70 הופעות.
בעונת עבר לטנריפה אך בסיומה חזר לעונה נוספת בנומנסיה.
במחזור הראשון של עונת , התארחה ברצלונה באצטדיון "הציפורים הקטנות" של נומנסיה כשפפ גוארדיולה עורך את הופעתו הראשונה כמאמן הקבוצה.
הוא נטל חלק במשחק וקבוצתו השיגה ניצחון היסטורי 1-0 על האלופה לעתיד.
בשנת 2009 עבר לשחק בספורטינג חיחון תמורת 600 אלף אירו.
בעונת הגיעה קבוצתו למשחק חוץ מול ריאל מדריד באצטדיון סנטיאגו ברנבאו, משחק בו שמר על שער נקי והוביל את קבוצתו לניצחון סנסציוני 1-0. בסיום המשחק אמר עליו מאמן ריאל ז'וזה מוריניו: "השוער שלהם היה פשוט מדהים הערב.
הוא נתן הופעה שאני לא זוכר כבר זמן רב, אם לא השוער שלהם ברור שהיינו מנצחים".
חואן פבלו שיחק במועדון ארבע עונות, כששלוש הראשונות בליגה הראשונה והאחרונה, , בליגה השנייה.
ביולי 2013 הגיע לישראל וחתם במכבי תל אביב.
ב-17 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, בניצחון החוץ על גיור במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
הוא היה שותף בהעפלת מכבי תל אביב לליגה האירופית והגעתה לשלבי הנוקאאוט.
בתום עונת זכה עם הקבוצה באליפות, ובעונה שלאחר מכן הודח עם הקבוצה ממוקדמות המפעלים האירופאים אך בליגה זכה עמה בטרבל: אליפות נוספת, גביע המדינה (לאחר ניצחון 6-2 במשחק הגמר על הפועל באר שבע) וגביע הטוטו.
בתחילת עונת העפיל עם הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות לאחר שהדיחה את פ.צ.
בזל, אך ב-29 באוגוסט 2015 החתימה הקבוצה את השוער הסרבי פרדרג ראיקוביץ', והוא שוחרר מהמועדון.
ב-12 בינואר 2016 חזר לקדנציה שלישית בנומנסיה, ובמדיה ערך ארבע הופעות עד תום העונה.
ב-1 בספטמבר 2016 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
בפברואר 2017 חזר מפרישתו וחתם בא.א.ק.
לרנקה מליגת העל הקפריסאית, עמה זכה בגביע הקפריסאי.
ב-30 בינואר 2023 מונה למאמן השוערים במכבי תל אביב.
חואן ארנסטו סימון (בספרדית: Juan Ernesto Simón; נולד ב-2 במרץ 1960) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם.
סימון נמנה עם סגל נבחרת ארגנטינה שסיימה במקום השני במונדיאל 1990.
סימון הצטרף למחלקת הנוער של ניואל'ס אולד בויס ב-1975. שנתיים אחר כך, בגיל 17 בלבד, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת.
הוא שיחק במדי הקבוצה בליגת העל הארגנטינאית במשך שש שנים, כשעונת השיא שלו עם קבוצתו הייתה , בה סיימה הקבוצה במקום השלישי, מרחק 11 נקודות מהאלופה בוקה ג'וניורס.
לקראת עונת , הצטרף סימון לקבוצת מונקו מהליגה הצרפתית.
סימון רשם 36 הופעות ליגה באותה עונה והחמיץ שניים בלבד, וקבוצתו הפסידה את האליפות לבורדו בפער שערים בלבד, לאחר שהקבוצות סיימו את העונה עם מספר נקודות זהה.
מונקו העפילה באותה עונה גם לגמר הגביע הצרפתי, שם הפסידה למץ 2-0 בהארכה.
סימון פתח ושיחק לכל אורך ההתמודדות.
עונה אחר כך זכה סימון עם קבוצתו בגביע הצרפתי, לאחר ניצחון 0–1 על פריז סן-ז'רמן.
סימון שוב פתח בגמר הגביע ושיחק לאורך כל ההתמודדות.
בליגה סיימה מונקו במקום השלישי, 11 נקודות מהאלופה בורדו.
עונת הייתה האחרונה של סימון במונקו.
מבחינה מקצועית, רשמה מונקו התדרדרות גדולה, כשסיימה תשיעית בלבד בליגה.
גם מבחינה אישית חווה סימון ירידה, כששותף ב-13 משחקי ליגה בלבד.
בתום שלוש עונות במונקו, חתם סימון בשטרסבורג, ששיחקה אז בליגת המשנה.
בעונתו הראשונה בשטרסבורג לא הצליח סימון להשתלב בהרכב.
הוא רשם 15 הופעות בלבד והקבוצה סיימה במקום התשיעי.
בעונה השנייה שלו בשטרסבורג חל שיפור ניכר ביכולתה של הקבוצה.
סימון שותף ב-32 משחקי ליגה, בהם כבש לראשונה בקריירה שני שערים בעונה אחת, והקבוצה סיימה במקום הראשון וחזרה לליגה הבכירה.
בקיץ 1988, הביע מאמנה החדש של בוקה ג'וניורס, חוסה פסטוריסה, עניין רב בהחתמתו של סימון, והבלם חזר למולדתו.
משחקו הראשון במדי בוקה היה הסופר קלאסיקו הארגנטינאי מול ריבר פלייט, ב-18 בספטמבר 1988 באצטדיון המונומנטל.
בוקה ניצחה במשחק בתוצאה 0–2, וסימון היה לשחקן מפתח בחלק האחורי של הקבוצה, גם לאחר עזיבתו של פסטוריסה לאחר שנה.
ב-1992, עם המאמן האורוגוואי אוסקר טבארס, החזירה לעצמה בוקה את תואר אליפות ארגנטינה לראשונה מזה 11 שנים.
בסך הכל שיחק סימון בבוקה במשך שש שנים, ואף שימש לסירוגין כקפטן הקבוצה.
ב-1994 פרש סימון ממשחק פעיל, בגיל 34. לאחר פרישתו החל בקריירה כסוכן שחקנים.
סימון החל את דרכו בנבחרת ארגנטינה הצעירה.
ב- השתתפה הנבחרת בטורניר גביע העולם לנוער שנערך ביפן.
מאמן הנבחרת הבוגרת באותה תקופה, ססאר לואיס מנוטי, הוביל גם את הנבחרת הצעירה בטורניר.
סימון שותף בכל משחקיה של ארנטינה בטורניר, לצד כוכבים צעירים כמו דייגו מרדונה (השחקן המצטיין) ורמון דיאס (מלך השערים).
ארנטינה ניצחה בכל ששת משחקיה והפגינה עליונות מובהקת, בדרך לזכייה בתואר.
על אף שלא הצטיין בכיבוש שערים, סימון כבש שער אחד בשלב הבתים, בניצחון 1–4 על .
שנה אחר כך זומן סימון בן ה-20 לסגל נבחרת ארגנטינה, ואף זכה להופעת בכורה מהמאמן מנוטי.
רק לאחר תשע שנים, לאחר שחזר לארגנטינה ושיחק במדי בוקה ג'וניורס, זכה סימון לחזור לסגל הנבחרת.
מאמן הנבחרת באותה תקופה, קרלוס בילארדו, שילב את סימון בהכנות לקראת מונדיאל 1990 באיטליה, ואף כלל אותו בסגל הנבחרת בטורניר.
סימון פתח בהרכב בכל שבעת משחקיה של ארגנטינה בטורניר, ולא הוחלף באף אחד מהם.
הוא פתח גם במשחק הגמר מול , שהסתיים בהפסדה של ארנטינה בתוצאה 0–1.
סימון לא שב לשחק עוד במדי הנבחרת לאחר 1990, ובסך הכל רשם 13 הופעות בינלאומיות במדי ארגנטינה.
אליפות העולם: 1990 (מקום שני)
חואן סמבודיו ולסקו (בספרדית: Juan Zambudio Velasco, נולד ב-21 בנובמבר 1921 בלה אלקריה שבספרד, נפטר ב-21 בינואר 2004 באיגואלדה שבספרד) היה כדורגלן ומאמן ספרדי ששיחק בעמדת השוער ונודע בשם המשפחה האמהי שלו, ולסקו.
ולסקו שיחק במדי ברצלונה במשך 13 שנים, בין 1942 ל-1955, והוא זכה עמה במספר תארים קבוצתיים וכן בפרס ריקרדו זאמורה, המוענק לשוער הטוב ביותר במהלך העונה.
ולסקו החל את הקריירה שלו במולט, קבוצה קטנה בקטלוניה.
ב-1942, בהיותו בן 20, חתם בברצלונה, מהקבוצות הבכירות שבכדורגל בספרד.
בתחילה לא שותף במשחקיה והשוער הבכיר בקבוצה היה ליואיס מירו.
ולסקו ערך את הופעת הבכורה במדי ברצלונה ב-19 במרץ 1944, במחזור ה-23 של עונת 1943/1944, במשחק מול סלטה ויגו שהסתיים בתוצאה 2-2. בזכות יכולתו הטובה במשחק עמד בשער הקבוצה ב-3 המשחקים שנותרו עד סוף העונה, כולל בקלאסיקו בו הפסידה ברצלונה לריאל מדריד 2-1, וברצלונה סיימה את העונה במקום ה-6 בלבד.
בעונה הבאה, עם ז'וזפ סמיטייר כמאמן, הפך ולסקו לשוער הראשי בקבוצה והוא פתח ב-15 מתוך 26 משחקי הליגה, מסייע לקבוצתו לזכות באליפות שנייה בתולדותיה.
בעונת 1945/1946 בכל משחקיה של ברצלונה בליגה, בה הגיע ברצלונה למקום השני, וכן במשחק קופה דה אורו ארחנטינה בו ניצחה ברצלונה את אתלטיק בילבאו 5-4 וזכתה בתואר.
בסוף עונת 1946/1947, בה המשיך מעמדו בהרכב הקבוצה להיות איתן, הוחלף סמיטייר באנריקה פרננדס.
בעונת 1947/1948 הגיע ולסקו להישג שיא בקריירה שלו: הוא עמד בשער הקבוצה בכל 26 מחזורי הליגה, ספג 31 שערים בלבד, ממוצע של 1.19 שערים למשחק, ובזכות כך שהיה הנמוך ביותר מבין כל השוערים בליגה, זכה בפרס ריקרדו זאמורה; הפרס נוסד רק ב-1959 אך הוענק רטרואקטיבית לכל השוערים שהיו ראויים לו.
יכולתו הטובה בשער בפרט ושל הקבוצה בכלל הביאה לכך שהיא זכתה באליפות נוספת, כשהיא גוברת על ולנסיה במאבק על התואר.
ההצלחה של ברצלונה המשיכה גם בעונת 1948/1949. עם ולסקו בשערה, היא זכתה באליפות שנייה ברציפות, לראשונה בתולדותיה, וכן בקופה אווה דוארטה (הגרסה הקודמת של הסופר קאפ הספרדי) לאחר ניצחון 1-0 על סביליה.
במהלך קיץ 1949 נערכה המהדורה הראשונה של הגביע הלטיני, שבו נפגשו אלופות צרפת, איטליה, פורטוגל וספרד, וולסקו זכה עם ברצלונה בתואר לאחר שניצחה את סטאד ריימס ואת ספורטינג ליסבון.
במהלך עונת 1949/1950 נפגע ולסקו בעינו, פגיעה בגללה כמעט ואיבד את ראייתו, אך התערבות טובה של הרופאים מנעה את האובדן.
בזמן היעדרותו תפס את מקומו אנטוני רמלייטס, שבזכות יכולתו המשיך לעמוד בשער ברצלונה גם לאחר החלמתו של ולסקו מהפציעה.
לאחר שברצלונה סיימה את עונה זו ללא אף תואר, החלה תקופה מוצלחת ביותר בהיסטוריית המועדון תחת הנהגתו של פרדיננד דאוצ'יק, וולסקו שימש לרוב שוער מחליף לרמלייטס.
בעונת 1950/1951, בה ערך 10 הופעות בליגה, זכתה בגביע הספרדי, וולסקו נכנס כמחליף לרמלייטס במשחק הגמר, בו ניצחה ברצלונה את ריאל סוסיאדד 3-0, בדקה ה-87. בעונת 1951/1952, בה ולסקו שיחק בשני משחקי ליגה בלבד, זכתה ברצלונה בדאבל - זכייה הן בגביע והן באליפות הליגה.
עונת 1952/1953 הייתה זהה לקודמתה: ברצלונה זכתה בדאבל שני ברציפות, וולסקו המשיך לשחק בהזדמנויות מועטות, כולן במחזורים האחרונים של העונה.
בעונת 1953/1954 שב ולסקו לשחק בעקביות בשער הקבוצה והוא פתח ב-22 מ-30 מחזורי הליגה, אך ברצלונה כשלה בזכייה באליפות וסיימה במקום ה-2, אחרי ריאל מדריד.
ולסקו עמד בשער הקבוצה גם במשחקי הגביע והוא הגיע עמה לגמר הטורניר, בו היה שותף לתבוסה 3-0 על ידי ולנסיה.
בעונה הבאה שב לשמש שוער מחליף לרמלייטס, והוא לא שותף באף משחק.
ב-1955 עזב את ברצלונה ועבר לסבדל, קבוצה נוספת מקטלוניה, ששיחקה בשנים אלה בליגה השנייה.
בסוף העונה פרש, אך שב כדי לשחק לתקופה קצר במרקנטיל, קבוצה קטנה מקטלוניה, וכן למספר משחקים בסבדל פעם נוספת ב-1958.
ולסקו אמנם לא נולד בקטלוניה אך בילה את מרבית חייו באזור זה, ולכן השתתף במשחקי ידידות של נבחרת קטלוניה.
הראשון ב-1944 והשני ב-1948. ולסקו לא זכה לייצג את נבחרת ספרד, למרות היכולת הטובה שהציג, והוא שותף רק במשחק אחד של נבחרת המילואים של המדינה, ספרד ב'.
לאחר פרישתו החל ולסקו לעבוד כמאמן, תחילה בסבדל בה שיחק ב-1958. תחת הדרכתו הגיעה הקבוצה למקום ה-2 בליגה השנייה בעונת 1958/1959 והיא השתתפה בפלייאוף העפלה לליגה הראשונה, אך היא הובסה על ידי גרנדה ונשארה בליגה השנייה.
ולסקו נשאר במועדון בעונה הבאה, אך לא כמאמן הראשי אלא כחלק מצוות האימון של הקבוצה.
בהמשך שנות ה-60 של המאה ה-20 אימן מספר קבוצות בקטלוניה: ל'הוספיטלט, קלוב אירופה, סנטס וגרנוליירס.
חואן מנואל פנג'יו דרמו (בספרדית: Juan Manuel Fangio Déramo [בארגנטינה מבוטא שם משפחתו "פנחיו"], 24 ביוני 1911 - 17 ביולי 1995) היה נהג מרוצים ארגנטינאי, שזכה חמש פעמים באליפות הפורמולה 1 בראשית שנות החמישים, שיא שהחזיק מעמד 47 שנים עד שנשבר על ידי מיכאל שומאכר.
האליפויות הושגו עבור ארבע קבוצות שונות.
חבר בהיכל התהילה של האליפות ונחשב בעיני רבים לאחד מנהגי המרוצים הטובים בכל הזמנים.
פנג'יו נשר מבית הספר בגיל צעיר והחל לעסוק במכונאות רכב.
בשנת 1934 החל להשתתף במרוצי מכוניות מקומיים ובשנת 1940 הוכתר כאלוף ארגנטינה.
בשנת 1948 החל להתחרות במרוצי גרנד פרי ברחבי אירופה.
הצטרף לאליפות הפורמולה 1 עם הקמתה, בשנת 1950. בשנת 1957 זכה באליפות החמישית, כשהוא בן 47. האלוף המבוגר ביותר בתולדות התחרות.
לאחר פרישתו מונה למנהל של "מרצדס ארגנטינה" ומאוחר יותר מונה לנשיא של כבוד לכל חייו.
עסק בשיפוץ ובנייה של רכבי מרוץ ישנים, המוצגים במוזיאון הנושא את שמו בעיר הולדתו.
לורטו פנג'יו והרמניה דרמו היגרו, בנפרד, לארגנטינה מנפת קייטי, שבמחוז אברוצו, איטליה ונישאו באוקטובר 1903. ב-24 ביוני 1911 נולד חואן מנואל, ילדם הרביעי מתוך שישה.
בגיל 13 עזב את לימודיו בבית הספר והחל לעבוד כעוזר מכונאי.
בגיל 16 חלה בדלקת ריאות קשה, שריתק אותו למיטה למשך כחודשיים.
בגיל 21 התגייס לשירות חובה בצבא.
לאחר שחרורו מהצבא הקים יחד עם אחיו, טוטו, מוסך בו עסק בתיקון כלי רכב ללקוחותיו.
במקביל ניסה לבנות מכונית מרוץ מחלקי רכבים שהיו ברשותו..
במקביל לעבודתו במוסך החל להתחרות במרוצי מכוניות מקומיים.
בשנת 1934 השתתף לראשונה בתחרות, כשהוא נוהג בפורד מודל A משנת 1929 ששיפץ בעצמו.
המרוצים שנערכו בארגנטינה באותה תקופה היו שונים מהמרוצים האירופאים - הם היו ארוכים יותר והתקיימו בעיקר בדרכי עפר.
בשנת 1940 ניצח את הגרנד פרי של הצפון, מסלול באורך של כ-10,000 קילומטר, שהחל בבואנוס איירס עבר דרך הרי האנדים, הגיע ללימה בירת פרו וחזרה לבואנוס איירס.
התחרות הורכבה ממקטעים שונים ונמשכה כשבועיים.
בסיום אותה שנה הוכתר לאלוף ארגנטינה, הישג עלו חזר שנה לאחר מכן.
מלחמת העולם השנייה הביאה לעצירה בפעילות הספורטיבית של פנג'יו, שהתמקד בהפעלת המוסך שבבעלותו.
הוא נסע בקביעות לדרום המדינה, שם רכש משאיות ונגררים, רק עבור הצמיגים שלהם, שהפכו להיות מצרך מבוקש מאוד בעקבות המלחמה.
בשנת 1946 שב להתחרות והשתתף בשני מרוצים.
שנה לאחר מכן השתתף בשישה מרוצים וניצח במחציתם.
פורמולה 1 ומרוצי מכוניות ספורט
מרוץ הגרנד פרי הבינלאומי הראשון בו לקח חלק היה הגרנד פרי הצרפתי בריימס, שהתקיים ביולי 1948. פנג'יו החל את המרוץ מהמקום ה-11, אך בהמשך נאלץ לפרוש.
ב-29 באוקטובר במהלך הגרנד פרי הדרום-אמריקאי, שהתקיים בין בואנוס איירס לקראקס, התהפך עם מכוניתו במורד אחד ההרים.
במהלך ההתהפכות דניאל אורוטה, נהג המשנה שלו, הועף מהרכב.
מאוחר יותר מצא אותו פנג'יו כשהוא ללא רוח חיים.
בעקבות מותו של אורוטה שקל פנג'יו לפרוש מהמשך התחרות, אך לבסוף שוכנע להמשיך.
באפריל 1949 שב להתחרות באירופה ולקח חלק בגרנד פרי של סן-רמו, כשהוא נוג במזארטי 4CLT.
הוא ניצח את שני מקצי התחרות ורשם ניצחון בסיכום הכולל של האירוע.
במהלך השנה התחרה בשישה מרוצי גרנד פרי נוספים וניצח ארבעה מתוכם.
אליפות הנהגים בפורמולה 1 עשתה את הבכורה בשנת 1950. פנג'יו הצטרף לאליפות כנהגה של קבוצת אלפא רומיאו, לצידו של ג'וזפה פארינה.
הוא ניצח שלושה מרוצים, מתוך שבעה בעונה, אך הפסיד את התואר לפארינה שניצח גם הוא שלושה מרוצים אך צבר יותר נקודות.
במרוצים שלא היו חלק מסבב האליפות.
בעונת 1951 ניצח את הגרנד פרי השווייצרי, הצרפתי.
לקראת גרנד פרי ספרד, המרוץ האחרון בעונה, הוביל את האליפות בפער של שתי נקודות בלבד על פני אלברטו אסקרי נהגה של קבוצת פרארי.
במרוץ עצמו השיג את הניצחון השלישי בעונה וזכה בתואר האליפות בפער של 6 נקודות.
לקראת עונת 1952 שונו התקנות באליפות והוגבל נפח המנוע המותר לשימוש.
כתוצאה מהשינוי פרשה אלפא רומיאו מהאליפות ופנג'יו נותר ללא רכב להתחרות בו.
במהלך חודש יוני השתתף בשני מרוצים בצרפת ובאירלנד, כשהוא נוהג ברכב של קבוצת BRM הבריטית.
פנג'יו אמור היה לנהוג עבור קבוצת מזארטי במרוץ שהתקיים במונזה יום אחרי המרוץ באירלנד, אך הוא החמיץ את טיסת ההמשך שאמור היה לקחת ונעצר בפריז.
הוא החליט לעבור את המרחק בנסיעה ונהג לאורך כל הלילה עד שהגיע אל המסלול מותש כשעה וחצי לפני תחילת התחרות.
הוא זינק מהמקום האחרון ובסיבוב השני איבד את השליטה על רכבו ונזרק מהרכב שהתהפך מספר פעמים.
כתוצאה מהתאונה פונה לבית החולים, כשהוא סובל מפציעות רבות, ביניהן שבר בצוואר.
הוא לא שב להתחרות במהלך העונה וחזר לארגנטינה לתקופה של החלמה.
לקראת עונת 1953 שב להתחרות עבור קבוצת מזארטי.
הוא התקשה להתמודד עם הדומיננטיות של אסקרי, האלוף המכהן, שזכה בתואר בפעם השנייה ברציפות.
ניצחון בגרנד פרי האיטלקי, שסיים את העונה, הבטיח לו את המקום השני.
בהמשך השנה השתתף במרוץ קרארה פאנאמריקה (Carrera Panamericana), מסלול באורך 3,200 קילומטר לרוחבה של מקסיקו.
הוא נהג בלנצ'יה D24 וסיים את המרוץ אחרי חמישה ימים כמנצח.
את עונת 1954 החל כנהג מזארטי וניצח את המרוצים בארגנטינה ובלגיה.
עם כניסתה של מרצדס לאליפות, במהלך העונה, עבר להתחרות עבורה.
הוא ניצח ארעה מרוצים נוספים וסיים כאלוף בפעם השנייה.
בשנה זו נבחר לספורטאי השנה בארגנטינה ("אולימפיית זהב").
גרנד פרי ארגנטינה פתח את עונת 1955 התקיים בתנאי חום קיצוניים.
טמפרטורת האוויר הגיעה ל-40 מעלות צלזיוס ואילו המסלול עצמו הגיע לחום של 57 מעלות.
פנג'יו סיים את המרוץ כמנצח בפער של כדקה וחצי מהמקום השני.
הוא ניצח שלושה מרוצים נוספים והשלים זכייה שנייה ברציפות באליפות.
במהלך חודש יוני השתתף במרוץ 24 השעות של לה מאן, במהלכו התרחשה תאונה קטלנית שהובילה למותם של למעלה מ-80 צופים שהיו בקהל ופציעתם של כ-120 צופים נוספים.
בעקבות התאונה פרשה מרצדס מהמשך התחרויות עד סוף השנה ופנג'יו לא שב להתחרות במרוץ הלה מאן.
בעונת 1956 עבר להתחרות בקבוצת פרארי, עמה זכה בתואר האליפות הרביעי.
למרות ההצלחה לא נוצרו קשרים טובים בינו ובין אנצו פרארי ובסיום העונה שב להתחרות עבור מזארטי.
מאזרטי עדיין עשתה שימוש בדגם ה-250F, אותו הדגם עמו זכה באליפות שלוש עונות קודם לכן.
בפתיחת העונה השיג שלושה ניצחונות רצופים.
בגרנד פרי הגרמני, שלושה מרוצים לסיום העונה, היה יכול להבטיח זכייה באליפות.
הוא זינק מהפול פוזישן, אך במעלך ההקפה השלישית נעקף על ידי צמד נהגי פרארי מייק הות'ורן ופטר קולינס.
במהלך ההקפה ה-13, לאחר שלקח שוב את ההובלה, נכנס לעצירה ברחבת הטיפולים כשהוא מוביל בפער של 30 שניות.
עיכוב בטיפול של הצוות הטכני, אפשר לצמד נהגי פרארי לעקוף אותו בשנית.
הוא שב למסלול כשהוא במקום השלישי בפער של 50 שניות מאוחרי צמד המובילים.
פנג'יו החל לצמצם את הפער בעקביות ובסיבוב הלפני אחרון עלה שוב למקום הראשון וניצח את המרוץ בפער של 3 שניות.
הניצחון הקנה לו את תואר האליפות הרביעי ברציפות.
בדיעבד הסתבר שזהו גם הניצחון האחרון בקריירה.
בעונת 1958 התחרה בשני מרוצים בלבד.
בגרנד פרי הצרפתי, מרוץ הפרישה שלו, זכה למחווה מיוחדת מצד הות'ורן.
נהגה של פרארי, שהוביל את המרוץ ועמד בפני ניצחון האט לפני קו הסיום על מנת לאפשר לפנג'יו להשלים 50 הקפות.
בשנת 1957 יזם המשטר הקובני, בראשותו של הגנרל פולחנסיו בטיסטה, קיום של מרוץ גרנד פרי במדינה.
המרוץ לא נכלל בסבב אליפות הפורמולה 1. פנג'יו ניצח את מרוץ הבכורה בשנת 1957 וקבע את הזמן הטוב ביותר בדירוג לקראת המרוץ של 1958. ב-23 בפברואר נכנסו שני אנשים חמושים, חברים בארגון "26 ביולי" שהקים פידל קסטרו, למלון לינקולן בהוואנה וחטפו את פנג'יו באיומי רובה.
מטרת החטיפה הייתה למשוך את תשומת לב התקשורת העולמית לפעילותם על ידי חטיפת דמות ספורטיבית בכירה.
למרות הידיעות, שהופצו בעולם, הורה בטיסטה על קיום המרוץ כמתוכנן.
שוטרים נשלחו להקים מחסומי דרכים בכבישים ונערכו חיפושים נרחבים בשדות תעופה.
פנג'יו הועבר בין שלושה בתי מסתור.
חוטפיו אפשרו לו להאזין ברדיו לשידור המרוץ ולצפות בטלוויזיה בסיקור התאונה שהתרחשה במהלך המרוץ.
חוטפיו ניהלו עמו שיחות בו פרשו לפניו את משנתם הפוליטית, אך הוא הביע את חוסר התעניינותו בנושא.
לאחר ששוכנע שחייו אינם בסכנה פיתח סימפטומים של תסמונת סטוקהולם ולאחר מכן הביע הזדהות עם מטרות החטיפה.
לאחר סיום המרוץ, 29 שעות לאחר שנחטף, הועבר פנג'יו לשגרירות ארגנטינה.
החוטפים ביקשו להוביל לביטול המרוץ ועל ידי כך להביך את שלטונו של בטיסטה.
המרוץ אמנם התקיים בסופו של דבר, אך רבים בקובה ראו בעובדה שהמשטרה לא הצליחה לאתר את החוטפים כסימן לאוזלת ידו של השלטון.
המהפכה הקובנית שהתרחשה בשנת 1959 הובילה לביטול המרוץ בשנים הבאות.
בשנת 1999 תועד סיפור החטיפה תועד בסרט שנקרא "מבצע פנג'יו" (בספרדית: Operación Fangio).
לאחר פרישתו עבד כאיש מכירות של חברת מרצדס בארגנטינה.
בשנת 1974 מונה למנהל הראשי של מרצדס ארגנטינה ובשנת 1987 מונה לנשיא של כבוד לכל החיים.
בשנת 1986 נפתח "מוזיאון חואן מנואל פנג'יו".
המוזיאון המשתרע על פני שטח של כ-4,600 מ"ר מהווה משכן לדגמי מכוניות מרוץ, רפליקות, גביעים ומזכרות הקשורים למרוצי מכוניות.
המוזיאון מרוחק חמישה רחובות בלבד מהמקום בו נולד פנג'יו.
חלק ניכר מכלי הרכב המוצגים במוזיאון שופצו והורכבו על ידי פנג'יו עצמו במהלך השנים שלאחר הפרישה.
בשנת 1990 נבחר להיכל התהילה של ספורט המוטורי.
ב-15 ביולי 1995 נפטר בבית החולים בו אושפז בעקבות דלקת ריאות ואי-ספיקת כליות.
ביולי 2013 נמכרה במכירה פומבית מרצדס W196R מודל 1954, שבה נהג פנג'יו במהלך עונת הבכורה של מרצדס באליפות.
המכונית נרכשה על ידי אספן ששילם תמורתה כ-30 מיליון דולר, סכום שיא לרכב באותו הזמן.
במהלך שנות החמישים ניהל מערכת יחסים רומנטית עם אנדראה ברואט, ממנה נפרד בשנת 1960. בשנת 2000 אדם בשם אוסקר "קאצ'ו" אספינוסה (Oscar Cacho Espinosa) טען כי הוא בנם המשותף של פנג'יו וברואט.
טענות דומות עלו מצד רובן ואסקס.
ביולי 2015 הורה בית המשפט בארגנטינה על הוצאת גופתו של פנג'יו מקברה לצורך עריכת בדיקת אבהות.
בעקבות הבדיקה קבע בית המשפט כי אספינוסה הוא בנו של פנג'יו.
חודשיים לאחר מכן הכיר בית המשפט גם בוואסקס כבנו של פנג'יו.
חואן רוברטו סמינריו רודריגס (בספרדית: Juan Roberto Seminario Rodríguez, נולד ב-22 ביולי 1936 בפיורה שבפרו) הוא כדורגלן עבר פרואני ששיחק מתחילת שנות ה-50 ועד תחילת 70 של המאה ה-20 בעמדות הקיצוני השמאלי והחלוץ.
סמינריו שיחק במספר מועדונים באירופה ובהם ספורטינג ליסבון, ריאל סרגוסה, פיורנטינה וברצלונה.
כשחקן סרגוסה היה מלך השערים של הליגה הספרדית לעונת 1961/1962. בנוסף, ב-19 הופעות במדי נבחרת פרו הבקיע שישה שערים.
סמינריו, שחקן התקפה שנודע במהירות ובכישרון שלו, החל את הקריירה המקצועית שלו ב-1954 בדפורטיבו מוניסיפל שמלימה, בירת פרו.
הוא שיחק שם במשך 5 שנים, עד 1959. בתקופה זו ערך 19 הופעות במדי נבחרת פרו.
ב-17 במאי 1959, במשחק ידידות עם , הבקיע סמינריו שלושער בניצחון נבחרתו 4 - 1. יכולתו הטובה במשחק זה ובכלל במשחקיו בנבחרת משכה את עיניהם של הקבוצות באירופה, ולכן בקיץ עזב את פרו והצטרף לספורטינג ליסבון הפורטוגלית.
בשנתיים בהן היה בליסבון אמנם לא זכה בתואר, אך הוא הגיע עם הקבוצה פעמיים למקום השני בליגה הפורטוגלית, תוך שהוא מבקיע 18 שערים ב-42 הופעות.
בנוסף, ב-1960 הגיע עם הקבוצה לגמר הגביע הפורטוגלי.
ב-1961 עבר לספרד והוא חתם לשלוש עונות בריאל סרגוסה, אותה אימן ססאר רודריגס.
תחילת דרכו של סמינריו בספרד הייתה נפלאה.
כבר במשחק השני שלו בליגה כבש שער בכורה, בהפסד לאלצ'ה.
במחזור הבא, ב-17 בספטמבר, הבקיע רביעייה בניצחון 6 - 1 על ראסינג סנטנדר.
בהמשך גם כבש שלושערים בניצחונות על ריאל אוביידו ועל אספניול.
בסך הכול, השתתף בכל 30 מחזורי הליגה לעונה זו והוא כבש 25 שערים, יותר מכל שחקן, ובכך היה מלך השערים של הליגה.
נכון להיום, הוא השחקן היחיד מסרגוסה שמוכתר כמלך שערי הליגה הספרדית, ואף שחקן אחר בהיסטוריית המועדון לא כבש יותר שערי ליגה ממנו במהלך עונה בודדת.
סרגוסה סיימה את העונה במקום הרביעי, ובגביע הספרדי, שם הגיעה לחצי הגמר, כבש 3 שערים לעונה זו.
בעונה הבאה הבקיע 8 שערים ב-8 משחקי ליגה, לפני שחתם בפיורנטינה.
במחזור השמיני, ב-4 בנובמבר 1962, הבקיע רביעייה בניצחון 6 - 1 על מיורקה לעיני נציגים של פיורנטינה, שהתרשמו מיכולתו והחתימו אותו בקבוצתם לאחר המשחק.
פיורנטינה שילמה לסרגוסה 20 מיליון פסטות תמורת העברתו אליה, סכום גבוה מאוד לאותם ימים - לצורך ההשוואה, התקציב השנתי כולו של סרגוסה לאותה עונה היה כ-22 מיליון פסטות.
בעונתו הראשונה בקבוצתו החדשה הבקיע 10 שערים ב-24 משחקי ליגה.
בעונה הבאה הבקיע 5 שערי ליגה בלבד ב-23 המשחקים בהם שותף.
בגביע האיטלקי הגיע עם פיורנטינה עד חצי הגמר, שם רומא הדיחה את קבוצתו בדו-קרב בעיטות עונשין.
בעונה זו הבקיע סמינריו 4 שערים בגביע, כולל השער היחיד לזכות קבוצתו בזמן הרגיל של חצי הגמר, שהסתיים בתיקו 1-1 לפני הדו-קרב.
בסיום העונה חזר סמינריו לספרד וחתם בשורות ברצלונה, מהבכירות בכדורגל בספרד, שם חבר לחלוץ הפרגוואיי קאייטנו רה ולמאמנו בימיו בסרגוסה ססאר רודריגס.
המשחק הראשון הסתיים בניצחון 1 - 0 לפיורנטינה.
בגומלין כבש סמינריו צמד, ברצלונה ניצחה 2 - 0 ועלתה לשמינית הגמר.
סמינריו הבקיע שערים גם בשמינית הגמר נגד סלטיק וברבע הגמר נגד שטרסבורג, שהדיחה את ברצלונה מהמפעל.
בגביע הספרדי השתתף רק בשני משחקי רבע הגמר נגד ריאל סרגוסה, כשבראשון שבהם הבקיע שער, אך קבוצתו הודחה בתוצאה מצטברת של 7 - 4.
בעונה הבאה דעך מעמדו של סמינריו בעיקר בשל פציעה שסבל ממנה, בשל כך שותף רק ב-9 משחקי ליגה והבקיע רק במחזור הראשון נגד מיורקה.
ברצלונה זכתה בגביע ערי הירידים בעונה זו, אך סמינריו השתתף רק בשני המשחקים של הסיבוב הראשון נגד אוטרכט ובאחד משני המשחקים של רבע הגמר נגד אספניול, מבלי להבקיע שער.
בעונת 1966/1967 מצבו החריף אף יותר והוא פתח ב-4 משחקי ליגה בלבד, בהם לא הבקיע כלל.
בסך הכול, מאזנו ב-3 שנים בקבוצה עומד על 48 שערים ב-100 הופעות במסגרות רשמיות ולא רשמיות.
בשל כך, עזב סמינריו בן ה-31 את ברצלונה ועבר לסבדל, קבוצה נוספת מקטלוניה ששיחקה באותם ימים בליגה הראשונה בספרד.
בעונת 1967/1968 פתח סמינריו ב-25 משחקי ליגה בהם כבש 8 שערים, בהם צמד בניצחון 3 - 2 אצל ריאל בטיס ב-24 בספטמבר 1967, והוא עזר לקבוצתו לסיים במקום ה-12 בליגה.
בעונה הבאה כבש שער ליגה בודד ב-10 משחקים בהם לקח חלק, בהפסד 3 - 1 ללאס פאלמס ב-24 בנובמבר 1968. בנוסף, בשמינית גמר הגביע הספרדי בסוף העונה הבקיע שער במשחק נגד גרנדה, שהדיחה את סבדל במשחק שובר שוויון.
ב-1969 שב לפרו, והיה שחקן-מאמן באתלטיקו גראו, קבוצה מעיר הולדתו פיורה.
לאחר מכן שיחק בחואן אאוריץ' שמהעיר צ'יקלאיו במהלך החצי הראשון של שנת 1970 ובכל עונת 1971. ב-1972 היה שחקן-מאמן באתלטיקו טורינו, שם פרש ממשחק.
חואן סולר ואלס קירוגה (בספרדית: Juan Soler Valls Quiroga; נולד ב-19 בינואר 1966) הוא שחקן ארגנטינאי ודוגמן עבר.
סולר נולד בסן מיגל דה טוקומאן שם נודע כשחקן רוגבי והיה דוגמן, תחום שממנו התחבר לעולם המשחק.
הוריו ממוצא קטלוני וגליסיאני, ויש לו שלושה אחים: פאקונדו, מריה חוזה ומריה אינס.
הוא החל את הקריירה שלו בבואנוס איירס, שם השתתף בסיטקום "רכבת הרים" (Montaña Rusa) יחד עם השחקנים ננסי דופלה, גסטון פולסר ואחרים.
ב-1991 עבר למקביקו, שם שיחק באופרות סבון עבור רשת "טלוויזה" (Televisa) ובמקביל השתתף בתיאטרון המקומי.
ב-20 בדצמבר 2003 התחתן באקפולקו עם השחקנית הארגנטינאית מאקי מוגילבסקי והיה נשוי לה חמש עשרה שנה, עד שהתגרשו ב-2018.
לסולר יש שלוש בנות: ולנטינה, ממערכת יחסים קודמת, נולדה ב-1991 ומתגוררת בארגנטינה; הבת השנייה, מיה, נולדה ב-18 בדצמבר 2004, ובתו השלישית, אז'ל, נולדה ב-20 בפברואר 2007. למיה יש מצב שנקרא סיטוס אינברסוס.
במרץ 2005, מאקי, אשתו, איבדה הריון של שלושה חודשים.
בשנת 2013 עבר סולר לרשת "טלמונדו" (Telemundo) המקסיקנית, שם חתם על חוזה בלעדי.
הטלנובלה הראשונה שלו ברשת הייתה "בעל להשכרה" (Marido en alquiler) לצד סוניה סמית'.
החתול שלך מת – P.S.