tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיקול ההגיוני היה להסתתר במקום, ואולי אף להתפצל לכוחות קטנים יותר ובחסות הלילה לסגת לעמק האלה ולהר-טוב, אך דני מס כנראה חש שמעשה כזה הוא בבחינת בגידה באנשי גוש עציון המשוועים לעזרה.
בסביבות 14:30 החליט דני מס לעלות לגבעה 573, שכונתה על ידי הערבים ד'האר אל חאג'א (גב הגברת).
ייתכן שמפקדי המחלקה קיוו ששלוחת סנסן פנויה, או שביקשו לשפר עמדות לקראת המשך מסעם לגוש בלילה דרך חורבת סנסן.
כאשר החלו לעלות על הגבעה התגלו על ידי הערבים, וחלק מהלוחמים נורו בגבם בעת העלייה.
כשהגיעו לראש הגבעה (שנקראה אחר כך "גבעת הקרב") הסתבר לל"ה כי הם מוקפים.
הערבים החלו צולפים עליהם, בעיקר מגבעה 603, שחלשה על גבעת הקרב מצפון.
גבעת הקרב הייתה חשופה והלוחמים הסתתרו מאחורי הסלעים, אך על פי המקומות שבהם נמצאו הגופות מאוחר יותר נראה כי התארגנו להגנה היקפית.
בנקודה אחת על הגבעה, שבה היה מחסה טוב יותר, רוכזו כנראה הפצועים, כיוון שהגופות שנמצאו באותה נקודה היו חבושות.
למרות מצבם הנחות הצליחו הלוחמים להדוף כמה הסתערויות על הגבעה, עד שאזלה תחמושתם.
ערביי האזור שהשתתפו בקרב העידו כי לקראת סוף הקרב, בסביבות 16:30, ניסו כמה מהלוחמים לרדת לנחל עציונה, אך נהרגו.
דוגן העיד שמצא שבע גופות של הלוחמים סביב הגבעה: גופה אחת נמצאה כ-500 מטרים ממערב לגבעה, בערוץ נחל עציונה; ארבע גופות לוחמים נמצאו במדרון המערבי של הגבעה, במרחק כמה עשרות מטרים זו מזו; ושתי גופות נוספות נמצאו בערוץ נחל עציונה, למרגלות הגבעה, מדרום.
על פי העדויות, הלוחם האחרון נהרג בסביבות 17:00, כאשר השליך את הרימון האחרון שהיה ברשותו.
לעדות הלוחמים הערבים, "מי שנגזר עליו למות – לו לפחות יזכה למות כשם שמתו גיבורי חיל אלו".
אנשי גוש עציון ידעו על יציאת הל"ה בדרך אליהם, והמתינו להם, ואולם עד שעות הבוקר של יום שישי, 16 בינואר, לא הגיעה המחלקה למשואות יצחק, היישוב המערבי ביותר בגוש.
הל"ה לא נשאו עמם מכשיר קשר ולכן לא הייתה לאנשי ה"הגנה" בירושלים או למגיני גוש עציון כל ידיעה על המתרחש.
עם זאת, היו ידיעות על התרחשות כלשהי באזור.
בשעות אחר הצהריים שמעו אנשי משואות יצחק ועין צורים יריות מכיוון צוריף, אך לא היו יכולים להבחין בהתרחשות ושיערו שהמדובר באימונים של הערבים.
חוליות סיור יצאו לשטח, ובמהלך היום הופעלו גם מטוסים קלים ("פרימוסים") של שירות האוויר לסיור בשטח (אחד מהטייסים היה עזר ויצמן).
הטייסים לא הבחינו במחלקת הל"ה אך הבחינו בריכוזי ערבים וכלי רכב במספר כפרים ערביים; נראה שעברו מעל האזור בשעות שבהן הסתתרו אנשי המחלקה בנחל עציונה.
גם למחרת נעשו ניסיונות למצוא את הלוחמים, כולל סיורים אוויריים.
נעשו ניסיונות למצוא את המחלקה גם מכיוון הר-טוב: כוח גדול של חי"ש ופלמ"ח יצא בבוקר 17 בינואר לחפש את הל"ה לאורך מסלולם המשוער.
ליד בית ג'מאל נתקל הכוח בערבים ובקרב שהתפתח נהרג אחד מאנשי החי"ש, , ושניים נפצעו.
מיד כשהגיעו הידיעות על גורל הל"ה נסוג הכוח להר-טוב.
בצהרי יום שישי, 16 בינואר, החלו להגיע גם לתחנת המשטרה בחברון ידיעות על "צרות" באזור צוריף.
מפקד המשטרה, היימיש דוגן, יצא לאזור צוריף אך לא ראה דבר.
בערב קיבל דוגן ידיעות מרופא שהביא לחברון פצועים ערבים רבים.
דוגן פגש את הפצועים אך לא הצליח לקבל מהם מידע מלא.
למחרת, שבת 17 בינואר, יצא דוגן בלוויית קצין משטרה ערבי לשטח.
בסיוע עדויות של תושבים מקומיים ובליווי כמה רועי צאן הגיע דוגן בצהריים לאתר הקרב ("גבעת הקרב") ושם מצא את גופות הלוחמים.
ליד חלק מן הגופות מצא דוגן כ-15–18 פיסות נייר ופתקים.
דוגן מסר את הפתקים מאוחר יותר לקצין הבריטי שהיה אחראי בירושלים לקשר עם הסוכנות היהודית, אך הפתקים נעלמו, לא התגלו מעולם, ולא נודע מה נכתב בהם.
בשעות אחר הצהרים של יום השבת הועברה הידיעה על מציאת החללים למטה ההגנה בירושלים.
דוגן החל לאסוף את הגופות ועסק בכך במשך כמה שעות, עד הערב.
לעדותו, שכנע את הערבים שלא לפגוע בגופות ולהביאן למחרת לנקודה ממנה יוכלו לאסוף אותן במשאית.
לדבריו, הגופות היו שלמות ולא פגועות.
דוגן הפציר באנשי צוריף לשאת את הגופות לכפר הסמוך, משם יוכל להובילן ברכב לירושלים.
רק לאחר שהבהיר להם כי הגופות שייכות לאלוהים, ולאחר שהסכים לשלם להם 500 מיל לגופה, הסכימו.
למחרת, יום ראשון 18 בינואר, חזר דוגן לאזור.
בדרך שמע על התקפה של היהודים על הכפר צוריף.
כשהגיע למקום גילה שהמדובר בשני חיילים בריטיים שעברו במקום בטעות, ונחשבו על ידי הערבים בטעות כיהודים.
הערבים עמדו להוציאם להורג, ורק התערבותו של דוגן ברגע האחרון מנעה זאת.
השמועה על ההתקפה כביכול עברה במהירות באזור, והערבים שאספו את הגופות נמלאו זעם, השליכו את גופות לוחמי הל"ה לוואדי, התעללו בהן והשחיתו אותן.
דוגן סילק מהגבעה את הערבים ובעצמו, בסיוע חיילים בריטיים, הביא את הגופות אל הרכב הבריטי.
הפיקוד הבריטי הנחה את דוגן להביא את הגופות לירושלים, אך הוא סבר שנכון יותר יהיה להביאן לכפר עציון, וכך אכן נעשה.
ביום ראשון בערב, יומיים וחצי לאחר הקרב, הביאו הבריטים את הגופות לכפר עציון.
בלילה עסקו לוחמי הפלמ"ח והחי"ש בזיהוי חבריהם שנהרגו בקרב.
למחרת הגיעו חלק מהורי הנופלים וקרוביהם, שהוסעו במשוריינים בריטים, לכפר עציון.
עמם הגיעו גם אנשי חברה קדישא, ובראשם הרב אריה לוין.
הם הכינו את הגופות לקבורה, וזו נעשתה בבית הקברות של כפר עציון.
את הקבורה אבטח הצבא הבריטי, ומכיוון מערב, לכיוון צוריף, אבטחו מגיני הגוש, בנשק "לא לגאלי".
שיירת תגבור עמוסת אספקה הצליחה לפרוץ אל הגוש ב-21 בפברואר 1948 ("שיירת דבורה") ולחזור בשלום לירושלים.
שיירה נוספת הצליחה להגיע אל הגוש ב-27 במרץ.
בדרכה חזרה הותקפה בנבי דניאל, סמוך למחנה הפליטים דהיישה של היום, וספגה אבדות רבות: 14 הרוגים ו-40 פצועים.
השיירה חולצה רק למחרת, בחסות הבריטים.
בימים ג'-ד' באייר, 12–13 במאי 1948, ערב הכרזת העצמאות, נערכה התקפה גדולה על יישובי גוש עציון.
כפר עציון נכבש בצהרי 13 במאי, ומגיניו נטבחו – 127 איש נורו לאחר כניעתם, ורק ארבעה הצליחו להימלט.
לוחמי שלושת היישובים האחרים נלקחו לשבי הירדני, ממנו שבו לאחר תום המלחמה.
למחרת, ה' באייר, הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל.
כמה חודשים לאחר סיום מלחמת העצמאות, בחשוון תש"י 1949, החל מבצע שיזם הרב הראשי בצה"ל, הרב שלמה גורן, לליקוט שרידי הנופלים בחזיתות השונות.
הסתבר כי נותרו מאות גופות שלא נקברו, או שנקברו בקברי אחים, מעבר לגבול.
לאחר מאמץ דיפלומטי מורכב החל הרב גורן בליקוט העצמות.
מבצע זה נערך בנווה יעקב, בבית הערבה, בלטרון, בג'נין ובמקומות נוספים.
בין שאר המקומות הגיע הרב גורן, עם נציגים מלוחמי הגוש, לגוש עציון.
גופות נופלי גוש עציון ובהם לוחמי מחלקת הל"ה נאספו והובאו למנוחות בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
+ שמות הל"ה פלמ"ח, חטיבת הראל, הגדוד השישי חי"ש, חטיבת עציוני, גדוד מכמש חי"ש, חטיבת עציוני, גדוד מוריה טוראי
בעת הקבורה הזמנית בכפר עציון זוהו כל הגופות, אך לאחר נפילת הגוש אבדו פרטי הקבורה ולא היה ידוע מי קבור והיכן.
בשל כך, כאשר הובאו הגופות לקבורה קבועה בהר הרצל היה צורך בזיהוי מחודש שלהן, אך רק עשרים ושלוש מתוכן זוהו.
הלוחמים נקברו באותו סדר שבו נטמנו בכפר עציון, ועל שתים עשרה מצבות לא צוין שם.
המשפחות שבניהן לא זוהו פנו אל רבה של ירושלים, הרב צבי פסח פרנק, וזה הציע להם לפנות אל הרב אריה לוין ולבקש ממנו שיערוך טקס קבלי הנקרא "גורל הגר"א" ובאמצעותו יזוהו הגופות.
ואכן, הרב אריה לוין, יחד עם בנו הרב רפאל בנימין לוין וחתנו הרב אהרן יעקובוביץ, ערך את הגורל.
נכחו במקום גם ראובן מס (אביו של דני מס) ויצחק פרסיץ, אביו של .
הגורל נעשה בעזרת ספר תנ"ך עתיק שהודפס באמסטרדם בשנת 1700. על ידי דפדוף מיוחד בספר נרמזו זהותם של 12 הגופות.
בעת עריכת הגורל, לאחר שהופיעו מספר פסוקים כלליים כמו , ו שרומז על הל"ה, החלו להופיע אחד עשר פסוקים הרומזים לסדר הקבורים.
לדוגמה, כאשר נפתח הספר במילים "ולזבולון אמר" () היה בכך רמז ל וכאשר נפתח ב היה הרמז לחלל , וכן כרומז לחלל , וכיוצא בזה.
וכך נקבעה זהות 12 הגופות הנותרות.
על פי ירח פארן, הזיהוי לא התקבל על ידי המשפחות והלוחמים נטמנו בקבר אחים, ואולם על פי יוחנן בן יעקב ההורים השכולים קיבלו את הזיהוי, שאושר גם על ידי המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
בפועל, ב-2017 אין קבר אחים בחלקת הל"ה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל אלא 35 קברים אישיים.
גם מאוחר יותר לא נעשה ניסיון לזהות את 12 החללים בשיטות מתקדמות יותר כגון בדיקת סמני DNA או אמצעי זיהוי אחרים והם נותרו קבורים על פי הזיהוי של "גורל הגר"א".
במשך שנים רבות אפפה תעלומה את גורל הל"ה.
לא היה ידוע כיצד התגלו, היכן התחולל הקרב, ומה אירע בו.
בספר "תולדות מלחמת הקוממיות" נאמר כי גם ההיסטוריון נתנאל לורך כותב: (של המחלקה).
רק במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, ובמיוחד לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר אזור גוש עציון שב לשליטת ישראל, נעשה מחקר יסודי לבירור שאלות אלה.
בעיקר עסקו בכך אנשי כפר עציון המתחדש, ובמיוחד אנשי בית ספר שדה כפר עציון בהובלת יהושע כהן, איש שדה בוקר וממייסדי בי"ס שדה כפר עציון.
עם זאת, מחקרים הראו שכבר כמה ימים לאחר הקרב היו בידי הפיקוד העליון של ה"הגנה" ידיעות ברורות על מיקומה של גבעת הקרב, וכן פרטים שונים על יומם האחרון של הלוחמים.
נפילת המחלקה כולה הייתה אסון כבד.
במונחי 1948 מחלקה הייתה כוח גדול, למעשה הכוח המעשי הגדול ביותר שיכול היה לפעול בשטח.
אובדנה של מחלקה שלמה היה מכה קשה ליישוב, כמעט לא נתפס.
מכיוון שאיש מאנשי המחלקה לא נותר בחיים כדי לספר את סיפורה, היו התיאורים בעיתונות של אותם ימים מורכבים מהשערות וממידע חלקי.
ואולם, בתוך ימים ספורים החל תהליך הפיכתם של הל"ה למיתוס לאומי, אולי המיתוס הידוע ביותר והמשפיע ביותר במלחמת העצמאות.
המיתוס של מלחמת העצמאות באופן כללי, סובב סביב כמה אמונות בסיסיות.
על פי הראשונה שבהן, במלחמה לחמו בעיקר צברים, שגם אם לא נולדו בהכרח בארץ, הרי שגדלו וחונכו בה בשנות ה-30 ובשנות ה-40 של המאה ה-20 וספגו את האתוס הציוני.
עמנואל סיון מוצא שאמונה זו נכונה, ושעל פי הגדרה רחבה זו אכן היו רוב הנופלים במלחמה צברים.
עוז אלמוג חולק על הנחה זו וטוען שלמרות מעמדם המיתולוגי והאליטיסטי של הצברים, חלקם מבין לוחמי ונופלי מלחמת העצמאות קטן מכלל הלוחמים.
הסברו של אלמוג הוא שהצברים המשכילים השאירו אחריהם במקרים רבים יומנים.
מה שאפשר יותר את הנצחתם מאשר של עולים חודשים ללא משפחה בארץ וללא שליטה בעברית.
מיתוס תש"ח מדגיש גם את גילם הצעיר של הנופלים; סיון מוצא במחקרו שגם אמונה זו נכונה.
מרכיב משמעותי נוסף במיתוס שנוצר סביב הל"ה קשור במיתוס כולל יותר של מלחמת העצמאות, שעל פיו נפגעו במלחמה במיוחד בני האליטות של היישוב: מרכיב זה מכונה "קטל האליטות", והכוונה לאליטות האינטלקטואליות באקדמיה, בעולם הרוח, וגם באליטה הצבאית.
סיון מראה כי במלחמה נפלו קרוב ל-9% מן הסטודנטים, אחוז גבוה יחסית לממוצע אחוז הנופלים בקבוצת הגיל הרלוונטית.
על פי סיון, מיתוס קטל האליטות נכון ביסודו, אך קשה להעריך אותו במלואו.
עם זאת, גם אם המיתוס אינו ניתן להערכה אובייקטיבית, האמונה בכך שהנופלים היו הטובים שבחבורה הייתה חלק מרכזי במיתוס תש"ח.
התגלמות המיתוס של מלחמת העצמאות בסיפור מחלקת הל"ה
סיפור הל"ה כולל בתוכו ומעצים במיוחד את המיתוסים הללו.
הל"ה היו צברים, ילידי הארץ.
כאמור, זהו אחד מהמרכיבים החשובים במיתוס תש"ח.
זעירא מוצא שאמנם רק 16 מאנשי המחלקה היו ילידי הארץ, אך 14 נוספים עלו אליה עד 1935, כלומר כשהיו בני עשר בממוצע.
מכאן, שאת רוב חינוכם ועיצובם קיבלו בארץ, והם ראו עצמם כצברים או כחיים ברוח זו.
גילם הצעיר של הל"ה: ממוצע הגילים של אנשי הל"ה היה 21, אם כי צעיר אנשי הל"ה, , היה כבן 17 וחודשיים בלבד, והמבוגר ביותר, , היה בן 34 וחצי בערך.
הל"ה היו חלק מאותה אליטה ששילמה את המחיר הכבד ביותר: 19 מתוך 35 אנשי המחלקה היו סטודנטים, במגוון תחומים: ביולוגיה, בקטריולוגיה, היסטוריה, חקלאות, מתמטיקה, סוציולוגיה וערבית.
יצחק נבון, אז ראש המחלקה הערבית של הש"י, שירות הידיעות של ההגנה, ולימים נשיא מדינת ישראל החמישי, ספד לאנשי הל"ה:
התגלמות מיתוס הצבר בסיפור מחלקת הל"ה
מעבר למרכיבים אלה, עוז אלמוג מדגיש כי במיתוס הל"ה נמצאים כל מרכיבי דמותו האידיאלית והמיתית של הצבר, בן דור תש"ח:
מחלקת הל"ה לא יצאה למבצע התקפי אלא כדי לסייע לאחיהם הנצורים.
אנדה עמיר-פינקרפלד כתבה עליהם ותיארה את משימתם:
בראש המחלקה עמד דני מס, שהיה מוכר ונערץ בין חבריו בפלמ"ח, ונחשב לדמות מופת עוד בחייו, מעין ארכיטיפ של דמות הצבר.
הקרב היה קרב של "מעטים מול רבים": שלושים וחמישה הלוחמים נלחמו מול אלפי ערבים.
העמדת המעטים מול הרבים הופכת אותם לגיבורים ולצדיקים, מול האויב.
התנהגותם של הלוחמים היא סמל למוסריות ולטוהר הנשק: הם לא פגעו ברועה הזקן שפגשו בדרכם, ולעומת זאת אויביהם ניצלו את מוסריותם ואף התעללו בגופותיהם.
הל"ה לא נכנעו ולא ברחו, אלא נלחמו עד סופם המר ועד האחרון שבהם; אלמוג רואה בכך אזכור להתאבדות במצדה.
בלחימה זו הוכיחו את נאמנותם לערכיהם ולחבריהם.
לדעת מוטי זעירא חלק חשוב במיתוס הל"ה היא התפיסה שבנפילתם קידשו הל"ה את האדמה שעליה לחמו, ובכך המשיכו לקדש את הקשר המתחדש בין העם ובין אדמתו.
דגש חשוב בהבנת המיתוס הוא דווקא בכך שאין המדובר בניצחון אלא בכישלון (שתרם לאחר מכן, גם אם לא באורח ישיר, לכישלון גדול יותר בנפילת גוש עציון).
המיתוס נשען על הערכים שהובלטו בקרב, והדגיש את עליונותו המוסרית של הלוחם העברי מול אויביו.
ההיסטוריון מאיר פעיל סובר כי "הל"ה הוא סיפור של כישלון שכמו במקרים רבים בהיסטוריה הצבאית, העם או הציבור שזה קורה לו, הופך אותו למיתוס, בכך שהוא מדגיש את הגבורה.
כלומר, הגבורה מחפה על הכישלון.
זו דרך נורמלית להתמודד נפשית עם אסון".
המיתוס התהווה בתוך ימים ספורים.
חמישה ימים לאחר הקרב, ביום רביעי 21 בינואר, הזכיר דוד בן-גוריון בנאום שנשא כמה מן המרכיבים האלה.
בדברים אלה הדגיש בן-גוריון שניים ממרכיבי המיתוס: קידוש האדמה בדם הנופלים, והעובדה שהמדובר בלוחמים מן האליטה הרוחנית, התרבותית והצבאית, כאמור לעיל.
בהמשך נאומו הדגיש בן-גוריון את סיפור הפגישה עם הרועה הזקן, עליו ריחמו הל"ה (מידע שהגיע לבן-גוריון, כאמור, מאיש הש"י, עזרא דנין), ובכך הדגיש מרכיב שלישי – את ההומניות והמוסריות של הלוחמים, לעומת חוסר ההומניות של הצד השני.
מרכיב נוסף של המיתוס שהזכיר בן-גוריון בנאומו היה תיאור אחרון הלוחמים, שהשליך רימון על התוקפים לאחר שתחמושתו אזלה.
נפילת המחלקה הייתה עלולה להוות נקודת שבר ביישוב, ועלולה הייתה להביא לביקורת פוליטית על ההנהגה, לקריאה לפינוי יישובים בודדים ולרוח נכאים; הדגשת גבורתם ועוז רוחם של הל"ה על ידי בן-גוריון הפכה את האסון לסמל מעורר השראה, שיוביל להמשך המאבק ולהתלכדות מחדש.
בפקודת יום של הפלמ"ח שהתפרסמה למחרת נאומו של בן-גוריון, ב-22 בינואר, הודגשו ערכי היסוד של הלחימה, שעל פיהם חונכו אנשי החטיבה: – אומץ לב ודבקות במשימה, ולצידם גם ערכי הרֵעות והאחווה, והלחימה הלא מתפשרת מול כוחות עדיפים בהרבה, בלי להיכנע.
גם יצחק שדה, מפקדו הראשון של הפלמ"ח, הדגיש פן דומה של ערכי הפלמ"ח, בדברים שכתב לזכר הל"ה באותו שבוע בביטאון "במחנה" (אז ביטאון ההגנה) אמר: שדה הדגיש את המוסריות שבלחימת הפלמ"ח, את ערכי טוהר נשק עליהם התחנכו הלוחמים ואת אנושיותם.
כל אלו באו לידי ביטוי במיוחד במפגש עם הרועה הערבי עליו חסו.
בגיליון 23 בינואר, שבוע לאחר הקרב, הדגיש העיתון דבר במוסף דבר השבוע מרכיב חשוב נוסף של המיתוס: .
זעירא רואה בדברים אלו את מוטיב הקשר עם האדמה הנקנית בדם, מוטיב שהודגש כבר במיתוסים אחרים של הציונות, ובעיקר מיתוס תל חי.
הוא מזהה את הקשר לא רק במוטיב אלא גם במילים הטעונות החוזרות על עצמן: "גאולה", "קדושה", "גבורה", והצירוף "אדמתו השדודה", שלדעת זעירא לקוח ישירות מנוסח ה"יזכור" שאותו חיבר ברל כצנלסון לזכר הרוגי תל חי.
וכשם שתל חי הפכה למוקד עלייה לרגל, כך גם המאמר בעיתון "דבר" מנבא שקברי הל"ה הספדים דומים נוספים שנכתבו באותם ימים ספוגים אף הם בסמליות רבה, באידיאלים וברגש עז, וכל זאת בתוך שבוע מיום הקרב: תוך ימים ספורים הפכה מחלקת הל"ה לחלק מהותי במיתוס הציוני.
חלק נוסף של המיתוס שהתפתח בשבועות שלאחר מכן נוגע לתפקודם של ההורים, בכך שקיבלו את הידיעה המרה מתוך איפוק, השלמה והקרבה.
היו גם מי שהשוו את התנהגותם של הורים אלה לעקדת יצחק, ובכך הפכו את סיפור הל"ה לחלק מרצף ההיסטוריה היהודית מימי קדם עד ימינו, ובעיקר למטען המיתי שבו.
המסתורין שאפף את הקרב תרם אף הוא למיתוס.
איש מאנשי המחלקה לא שרד כדי לספר על הקרב, ונסיבות הקרב לא נודעו.
על פי השמועות גם מקום הקרב לא היה ברור (אם כי הפיקוד ידע את הפרטים בתוך כמה ימים לאחר הקרב, כאמור לעיל).
גורם משמעותי מאוד ביצירת המיתוס היה שירו של חיים גורי, "הנה מוטלות גופותינו".
דני מס היה חברו של גורי בקורס מ"מים שעברו יחד בג'וערה, וכמה מן הנופלים היו חניכיו.
גורי היה בשליחות "ההגנה" מחוץ לישראל בזמן הקרב.
כאשר הגיעה אליו השמועה על הקרב, כתב את השיר בתוך שעות אחדות.
השיר מוקדש "לדני ולחבריו" ונאמר כולו כביכול מפיהם של אנשי הל"ה לאחר מותם, מוטיב ידוע בשירה האירופית אך כמעט ולא מוכר בשירה העברית.
גורי תיאר את הקרב באופן מדויק, אף על פי שלא ידע דבר על פרטיו:
לגורי הייתה ברורה הנאמנות של לוחמי הל"ה לעקרונות הפלמ"ח, נכונותם למסור את חייהם למען המולדת, וכך יכול היה לתאר בנאמנות את רגעיהם האחרונים, מבלי שידע עליהם דבר.
בכך נגע גורי באחד ההיבטים המהותיים של מיתוס הל"ה: התעלומה סביב נסיבות נפילתם.
הנופלים, כביכול, עדיין חיים, וממשיכים להשתייך למסדר הלוחמים גם אחרי נפילתם.
הם נהרגו כקולקטיב, ומקומם חי ונושם בתוך הקולקטיב הכללי, ובכך הם מסייעים להגדיר את זהותם של החיים:
שירו של גורי שונה באופן מהותי מההספדים הרבים שנכתבו בעיתונים בימים ובשבועות שלפני כן: בשיר אין שפה גבוהה, נמלצת ועמוסת מטענים סמליים ורגשיים, אלא מילים פשוטות ו"ארציות" שאינן מעמעמות את עוצמת האירוע.
השיר הפך תוך זמן קצר לאחד השירים הידועים ביותר, והיה לאחד הקטעים הנפוצים ביותר בטקסטים שליוו את המלחמה ובטקסי זיכרון.
אחד המרכיבים המפורסמים של מיתוס הל"ה היה המפגש עם הרועה הערבי, שעליו בחרו לרחם.
כפי שתואר לעיל, סיפור זה הפך למיתוס בפני עצמו, המייצג את ערכי טוהר הנשק והמוסריות שעליהם שמרו לוחמי הפלמ"ח, ומנגיד אותם עם התנהגותם של הערבים.
שמעון קושניר, אביו של טוביה קושניר, מחללי הל"ה, תמך בגרסת הרועה הערבי וראה בה, כאמור, סמל למוסריות של אנשי הפלמ"ח.
לעומת זאת, מאיר פעיל סבר כי הסיפור אינו נכון, וכי מטרתו היא למעשה להפריך את העיקרון של טוהר הנשק, שהרי הל"ה שמרו עליו ובשל כך שילמו בחייהם.
ב-21 בינואר 1983 פרסם ההיסטוריון אורי מילשטיין בעיתון דבר מאמר שכותרתו "הל"ה: הכנות כושלות, מסלול מוטעה וגבורה טראגית".
במאמר זה מתח ביקורת חריפה על תכנון מסע הל"ה, על עצם הנחיצות בשליחת הלוחמים, על בחירת המסלול שבו הלכו, ועוד.
בשבועות הבאים התפרסמו החלקים הבאים של המאמר.
מאמרים אלה עוררו תגובות רבות, ובהן תגובתם של ישראל עמיר, שהיה באותה תקופה מפקד חטיבת עציוני, ושל צבי זמיר, שהיה מפקד הגדוד השישי של הפלמ"ח בזמן קרב הל"ה.
להלן השאלות העיקריות שסביבן נסב הוויכוח.
האם היה צורך בשליחת מחלקת הל"ה?
על פי אורי מילשטיין, מטרתה של המחלקה הייתה העברת חומרי רפואה, ובעיקר פלזמה, אל הגוש, כדי להציל את פצועי קרב ג' שבט.
זו הייתה הקריאה הדחופה העיקרית שנשלחה על ידי מפקד הגוש, עוזי נרקיס.
ואולם, כבר ביום שלמחרת הקרב פינו הבריטים את הפצועים לירושלים באמבולנסים, ולפיכך לא היה צורך ביציאת המחלקה.
ואולם, יוחנן בן-יעקב טוען כי על פי פקודת המבצע שניתנה לדני מס המטרה הייתה תגבור הגוש בלוחמים.
לפיכך, היה צורך משמעותי בל"ה גם לאחר פינוי הפצועים לירושלים.
האם המסלול שנבחר היה המסלול הנכון?
אורי מילשטיין מביא טענות של כמה עדים, ובהם אריה טפר, שהיה ממפקדי הגוש (ומי שהוביל את התקפת הנגד שהכריעה את קרב ג' בשבט), המותחים ביקורת חריפה על המסלול שבו צעדו הל"ה.
לטענת מילשטיין, הדעה המקובלת שעל פיה הדרך מהר-טוב לכפר עציון הייתה מוכרת לסיירי הפלמ"ח מניווטים קודמים אינה נכונה, ולמעשה מסעות הפלמ"ח לא עברו בדרך זו; מכל מקום, לא עברו דרומה מבית נטיף.
לדברי המקורות אותם מביא מילשטיין, הציר שבו הלכו הל"ה היה הגרוע ביותר: הדרך לא הייתה מוכרת לסיירים, ועברה ליד בסיס אימונים (בצוריף) של האויב.
היו צירים קצרים, נוחים ומוכרים יותר: מרמת רחל, ליד מנזר מאר אליאס, ודרומה במקביל לכביש הראשי (כביש 60), עד "משק כהן" (מצפון לנווה דניאל); אורכה של דרך זו הוא 9 קילומטרים בלבד.
אפשרות אחרת הייתה לצאת מקריית ענבים, דרך הרכס עליו נמצא היום קיבוץ צובה, נחל שורק, נחל קטלב, ואדי פוכין, ומשם עלייה אל משק כהן והגעה אל הגוש.
יתרונה של דרך זו הוא בכך שאנשי המחלקה היו יכולים לצאת ישירות מהבסיס בקרית ענבים בלי לאבד זמן בנסיעה להר-טוב, ובכך שאורכה 17 ק"מ.
ניתן היה לעשות מסלול דומה גם מהר-טוב.
עדות נוספת היא בשמה של אביבה, רעייתו של טוביה קושניר, המזכירה ויכוח חריף שהיה בין , אחד מסיירי המחלקה, שהתנגד למסלול המוצע, לבין דני מס.
בסופו של הוויכוח נכנע הלוי, אך נותר בתחושה קשה: עם פרידתם של הלוחמים מאביבה,
בן יעקב דוחה ביקורת זו.
לטענתו, בחירת המסלול הייתה נכונה מבחינה טופוגרפית: המסלול המוצע על ידי מילשטיין מקרית ענבים הוא מסלול קשה להליכה, המחייב עלייה וירידה מרכסים בתוואי תלול מאוד, ובהפרשי גובה של עשרות מטרים.
דרך כזו מנוגדת להיגיון הטופוגרפי והייתה מעייפת מאוד את הלוחמים.
הדרך שנבחרה עברה בוואדי זנוח (נכון ל-2020 עובר בו כביש 3855), וכך מנעה התגלות על קו רקיע ואיפשרה הליכה נוחה ומהירה.
העלייה לגוש עציון תוכננה דרך ואדי ג'דור, שגם הוא יחסית נוח להליכה.
האם מסעם של הל"ה היה ניתן לביצוע?
כאמור, אורכו של המסלול המתוכנן היה 26 קילומטרים.
אנשי הפלמ"ח והחי"ש היו רגילים למסעות באורך כזה, אך מילשטיין טוען חד משמעית שהל"ה לא היו יכולים לעמוד בכך באותו עיתוי, בשל עייפותם הרבה.
להגדרתו, ניתן היה לחלק את אנשי המחלקה לשלוש קבוצות: אנשי החי"ש, שהיו רעננים יחסית; קבוצת "העייפים מאד" וקבוצת "המתמוטטים מעייפות".
לדבריו, אנשי צבא וחוקרים אחרים דוחים את דבריו.
מאיר פעיל טוען כי עוזי נרקיס טוען כי עקרון הדבקות במטרה הוא זה שהנחה את אנשי הל"ה, ועיקרון זה הוא שהיה מאפשר למחלקת הל"ה לעשות את המסע כולו.
גם בן יעקב סבור שהדבקות במשימה הייתה מאפשרת לל"ה להשלים את המסע.
על פי עדויות שמביא בן יעקב, דני מס היה מודע לאפשרות שיתגלו על ידי ערבים לקראת סוף המסלול, עם שחר, אך הניח שבשלב זה כבר יהיו קרובים לגוש עציון ויוכלו להגיע.
האם הל"ה יצאו מאוחר מדי למשימתם?
כמה וכמה מחוקרי פרשת הל"ה סבורים שיציאתם המאוחרת של הל"ה מהר-טוב הייתה גורלית והיא זו שהביאה לאסון.
העדות המרכזית בנושא היא זו של רפאל ארויה (או בן ארויה, או בן הרויא), מפקד אזור הר-טוב.
כאמור לעיל, הל"ה היו אמורים לצאת מהר-טוב בשעה 19:00, ואולם התעכבו מאוד ויצאו רק בשעה 23:00. ארויה הפציר בדני מס שלא לצאת, וביקש ממנו לדחות את היציאה ללילה הבא.
הוא אף טען שבהיותו המפקד הצבאי במקום יש לו הסמכות לפקוד על דני מס לשנות את תוכניתו.
לדבריו, דני מס ענה שקיבל פקודה להגיע לגוש עציון באותו לילה, "ויהי מה".
מאיר פעיל סבור שזו הייתה הסיבה לכישלון הל"ה.
בן יעקב סבור, לעומת זאת, שהל"ה היו יכולים להגיע בשעה 6:00 או 7:00 בבוקר לגוש עציון, למרות האיחור, ולכל היותר לא היו מבצעים את הפעולה שהוטלה עליהם לאותו לילה, פיצוץ מעבירי מים על כביש חברון-ירושלים.
האם ידעו הערבים מראש על הל"ה?
במוצאי שבת, 16 בינואר, נמסרה הידיעה על מות הל"ה בקול ירושלים, בפועל תחנת הרדיו הרשמית של ממשלת המנדט.
הידיעה מסרה כי 38 לוחמים נהרגו בקרב, ביניהם אישה אחת.
העובדה שהמספר שהוזכר היה מספרם המקורי של הלוחמים שיצאו מהר-טוב העלה את החשד שהבריטים או הערבים ידעו על יציאת השיירה.
אלמנתו של טוביה קושניר, אביבה (מאוחר יותר אביבה הזז) העידה שהייתה עם הלוחמים בבוקר 15 בינואר, לאחר כישלון הניסיון הראשון ובמהלך ההיערכות למסע הגורלי.
לעדותה, במהלך היום היה באזור משוריין בריטי שנשא אנטנות רדיו, וייתכן שצותת ללוחמים והעביר ידיעות לערבים.
השערה זו מסבירה את הידיעות על הימצאותה של אישה בין הלוחמים: מי שעקב אחרי היערכותם, ראה עם הלוחמים גם כמה נשים, כמו אביבה קושניר ואחרות, וסבר שהן היו חלק מהכוח.
בן יעקב דוחה השערות אלה, מכיוון שהיימיש דוגן, מפקד הכוח הבריטי באזור, לא קיבל כל הודעה מוקדמת על הגעת הל"ה, הודעה שהבריטים היו אמורים להעביר אליו לו ידעו על כך.
בן יעקב מביא את עדותו של היימיש דוגן שהערבים שמעו את קולות השירה של הלוחמים כאשר הגיעו להר-טוב, והניחו שהגיעה תגבורת למושבה.
ואולם, לדברי בן יעקב, גם אם ידעו הערבים על הגעת המחלקה להר-טוב לא היו יכולים לנחש שמטרתה היא גוש עציון.
מילשטיין טוען שהערבים ידעו בוודאי על מסע הל"ה, וגילויים באזור צוריף הוא הוכחה לכך.
בן יעקב אינו מקבל תפיסה זו וסבור שאין לכך בסיס, אך גם הוא מסכים שבאופן כללי הבריטים צותתו לשידורי רדיו של ההגנה והפלמ"ח.
בנוסף, הוא מזכיר עדויות של ערבים שהכירו את מסלול הליכתם של הל"ה.
עם זאת, לדעת בן יעקב עובדה זו אינה מוכיחה שהבריטים או הערבים ידעו מראש על מסע הל"ה.
לטענתו, כאמור, העובדה שהיימיש דוגן לא ידע דבר על הל"ה מראה שהבריטים לא ידעו מראש על המחלקה, ואילו הכרת המסלול על ידי עדים ערביים באה לאחר מעשה, כאשר שמעו מאוחר יותר על מה שאירע.
שמועות נוספות – שמועות שונות רווחו סביב קרב הל"ה.
בעיתונות הערבית נמסר כאילו הל"ה כבשו את הכפר צוריף במהלך הקרב, וכי כמה מאנשי המחלקה נפלו בשבי.
בעיתונות היהודית התפרסמו ידיעות ולפיהן אחרוני הלוחמים התאבדו, משראו שאבדה כל תקווה, ולפני כן פוצצו את המקלעים שברשותם.
בן יעקב דוחה את כל הטענות הללו: כמתואר לעיל, הל"ה לא כבשו את צוריף אלא ניסו לנתק מגע צפונה, לנחל עציונה.
אנשי הל"ה נפלו כולם בקרב, ואיש מהם לא נפל בשבי ועל פי עדותו של היימיש דוגן נראה שגם לא התאבדו.
גם השמועה כאילו כלי הנשק הושמדו אינה נכונה; הנשק נפל שלל בידי הערבים, ואחד ממקלעי הברן שהיו בידי הל"ה אף נלכד מחדש בעת כיבוש הכפר בית נטיף באוקטובר 1948.
כאמור, בתוך ימים ספורים הפכו הל"ה למיתוס לאומי.
לטענת יוסי שפנייר זהו הקרב שזכה להנצחה רבה יותר מכל אירוע אחר בתולדות מלחמותיה של מדינת ישראל.
אחד מהאירועים הראשונים שבהם הונצח שמם של הל"ה היה בשמה של ספינת מעפילים שיצאה מאיטליה בסוף ינואר 1948, ונקראה ל"ה גיבורי גוש עציון.
על סיפונה היו 273 איש ואישה.
האונייה הגיעה סמוך לחופי הארץ, שם נעצרה בידי הבריטים והמעפילים שעל סיפונה גורשו לקפריסין.
לאחר קרב הל"ה החליט ראש אגף המבצעים, יגאל ידין, על ביצוע שלושים וחמש פשיטות על יעדים ערביים בעומק השטח הערבי, כדי להעלות מחדש את המורל בצד היהודי ולהשיב את ההרתעה מול הצד הערבי.
לא כל הפשיטות בוצעו בסופו של דבר, אך כמה מאלה שבוצעו זכו להצלחה משמעותית, ובהן פשיטה על הכפר הערבי סעסע ב-14 בפברואר, שבה נהרגו כשישים ערבים, לעומת שני פצועים של הפלמ"ח.
כדי להגיע אל היעד ובחזרה צעדו הלוחמים קרוב ל-30 ק"מ – מרחק רב יותר מזה שצעדו הל"ה במסעם האחרון.
מבצע דני לשחרור לוד ורמלה, שנערך בין 10 ל-18 ביולי 1948 כחלק מקרבות עשרת הימים, נקרא על שם דני מס, מפקד המחלקה.
קיבוץ נתיב הל"ה נקרא על שם אנשי מחלקת הל"ה.
הקיבוץ הוקם בידי משוחררי פלמ"ח בשנת 1949 על אדמות הכפר הנטוש בית נטיף בעמק האלה (כביש 375), בסמוך למסלול מסעם של הל"ה.
בקיבוץ נמצאת אנדרטה לזכר אנשי המחלקה בתכנונו של האדריכל יעקב פינקרפלד, שנחנכה ב-1955. ב-2003 הוקמה באותו מקום אנדרטה גדולה מעשה ידיו של הפסל יוסי בראל.
ליד האנדרטה יש מתקן המספר את פרשת הל"ה בעברית ובאנגלית.
במאי 2020 דווח על השחתת האנדרטה.
על שם הל"ה נקראו רחובות ושדרות בערים רבות בארץ, בהן ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה, פתח תקווה, גבעתיים, רעננה, כפר סבא, אור יהודה, כפר יונה, נהריה, באר שבע, שדרות, דימונה ועכו.
גם ביישובים שהוקמו בגוש עציון לאחר מלחמת ששת הימים נקראו רחובות על שם הל"ה, בין השאר באפרת ובאלון שבות.
במלחמת ששת הימים, בשנת 1967, חזרה ישראל לשלוט גם בגוש עציון.
כפר עציון הוקם מחדש, ולאחריו יישובים נוספים.
בינואר 1970 נחנך כביש הל"ה, כביש 367, מעמק האלה אל גוש עציון, המקביל למסלול שאותו לא הצליחה להשלים מחלקת הל"ה.
מול גבעת הקרב, על כביש 367 וליד מחסום הל"ה, נמצאת נקודת תצפית ובה לוח הסבר ועמדת הסבר קולי, "מסבירן".
אוריאל אופק, שלחם בגוש עציון ונפל בשבי הירדני, מציין כי על סיפור מחלקת הל"ה נכתבו יצירות רבות יותר מכל פרשה אחרת במלחמת העצמאות, למעט סיפורה של ירושלים באותה מלחמה.
שירים נוספים נכתבו על ידי יצחק שלו, מרדכי ברתנא (ב.
גם בפרוזה נכתבו כמה וכמה יצירות ספרותיות העוסקות בל"ה, ובהן יצירות מאת יעקב אבן חן, ברוך אורן, ויוסף ויץ.
שמעון קושניר, אביו של טוביה שהיה אחד מנופלי הל"ה, תיאר את קורות יומם האחרון של הל"ה בספרו "האיריסים עודם פורחים", ומתי מגד כתב את הרומן "יומו האחרון של דני", שגם הוא מנסה לשחזר בדרך דמיונית וריאלית גם יחד את מסעם האחרון של הל"ה.
נכון ל-2015 מתקיימות צעדות במסלול הליכתם של הל"ה.
בצעדות משתתפים צעירים רבים, תלמידי מכינות קדם צבאיות, חיילי צה"ל וחניכי תנועות נוער.
הפעילויות מאורגנות במסגרות שונות, בין השאר על ידי בית ספר שדה כפר עציון, מחלקת התיירות של המועצה האזורית גוש עציון, מחלקת של"ח באגף חינוך וחברה במשרד החינוך, האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון, תנועות הנוער השונות, ועד משפחות הל"ה, "חוות משואות" במשואות יצחק, קצין חינוך ראשי, נוער יהודי מחוץ לישראל ועוד.
בכל שנה מקיימת תנועת בני עקיבא מסע לחברי "השבט החדש" (כיתות ט) בחלק מהמסלול שעברה שיירת הל"ה.
במבצע ארכאולוגי שנערך בשנת 2023 לאיסוף שיטתי של ממצאים מאתר הקרב, נמצא בראש גבעת הקרב מצפן של אחד מלוחמי הל"ה, עם עוד תרמילי מקלע ברן.
מחלקת המטבע היא המחלקה האחראית בבנק ישראל על הנפקת מטבעות ושטרות.
המחלקה הוקמה עם קום המדינה כחלק מבנק אפ"ק (שהפך בהמשך לבנק לאומי), והייתה אחראית על הנפקת המטבעות והשטרות החדשים של מדינת ישראל מ-1948 ועד 1954 - תחילה הלירה הארץ-ישראלית, שהייתה המשך למטבעות מתקופת המנדט הבריטי, ומשנת 1952 הלירה הישראלית.
בשנת 1954 הועברה במלואה לידי הבנק המרכזי - בנק ישראל.
עם הידיעה שמדינה יהודית הולכת לקום על אדמת ארץ ישראל הוזמנו על ידי מוסדות היישוב שטרות חדשים כדי להחליף את הלירה הארץ ישראלית (לא"י) שהונהגו על ידי שלטונות המנדט הבריטי.
באותה תקופה לא היה קיים מוסד פיננסי מרכזי למדינה שבדרך ולא הייתה אפשרות להקים מוסד כזה מפאת חוסר זמן וחוסר בידע, כמו כן היה פחד שהציבור לא יתן את אמונו במוסד פיננסי חדש ולא ישוש להחליף את הכסף.
בשל הסיבות הללו פנו מוסדות היישוב לראשי בנק אפ"ק לשם הקמת מחלקה מיוחדת בתוך הבנק שתהיה אחראית על הנפקת המטבע והדפסת הכסף - מחלקת המטבע.
עם חלוף השנים והתבססות המדינה בלט הצורך בגוף מרכזי שלא רק ידפיס את השטרות אלא גם יפקח על פעילותה הכלכלית של המדינה, לשם כך הועברה המחלקה ב-1954 לידי בנק ישראל.
מחלקת המדינה של ארצות הברית היא סוכנות פדרלית בארצות הברית, שעל אף שמה היא אחראית בעיקר על ענייני החוץ של הממשל האמריקאי.
בראש המחלקה עומד מזכיר המדינה שתפקידו כמעט מקביל לתפקיד שר החוץ בישראל, והוא אחד האנשים הבכירים בממשל וכפוף ישירות לנשיא.
בניין מחלקת המדינה בוושינגטון די.
נקרא על שמו של הארי טרומן, נשיאה ה-33 של ארצות הברית.
חוקת ארצות הברית, שנכתבה לראשונה בפילדלפיה בקיץ של שנת 1787 ואושרה לבסוף על ידי המדינות בשנה שלאחר מכן, נתנה לנשיא את האחריות לנהל קשרי החוץ של האומה.
אך במהרה התברר, שהזרוע המבצעת של ארצות הברית היא חיונית בדבר וצריכה לסייע לנשיא בניהול ענייני החוץ של הממשלה הפדרלית החדשה.
בית הנבחרים והסנאט אישרו את החקיקה שמורה להקים את המחלקה לענייני חוץ ב-21 ביולי 1789, והנשיא וושינגטון חתם עליה והפכה לחוק ב-27 ביולי, וכך הייתה המחלקה לענייני חוץ לסוכנות הפדרלית הראשונה שהוקמה תחת החוקה החדשה.
חקיקה זו נשארה החוק הבסיסי של מחלקת המדינה.
בספטמבר 1789, חקיקה נוספת שינתה את שמה של הסוכנות למחלקת המדינה וצירפה לה עוד מגוון של חובות הנמצאות בתחום פעילותה.
חובות אלו גדלו וכוללות גם ניהול של מטבעת ארצות הברית, שמירה על החותם הגדול של ארצות הברית, ועריכת מפקד האוכלוסין.
הנשיא ג'ורג' וושינגטון חתם על החקיקה החדשה ב-15 בספטמבר.
רוב החובות האלו של מחלקת המדינה הפכו בסופו של דבר לשלל אגפים וסוכנויות פדרליות שהוקמו בזמן המאה ה-19.
ב-29 בספטמבר 1789 מינה הנשיא וושינגטון את תומאס ג'פרסון מווירג'יניה, שהיה אז שליח ארצות הברית בצרפת, למזכיר הראשון של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
לזרוע המבצעת ולקונגרס של ארצות הברית יש מחויבות חוקתית למדיניות החוץ של ארצות הברית.
בתוך הזרוע המבצעת, מחלקת המדינה היא הסוכנות המובילה של ארצות הברית בענייני קשרי חוץ, וראשה, מזכיר המדינה, הוא היועץ העיקרי של הנשיא בהחלטות הקשורות למדיניות חוץ, אף על פי שלעובדים אחרים בממשל או ליחידים אולי תהיה יותר השפעה על החלטותיו של הנשיא.
המחלקה מקדמת את האינטרסים והיעדים של ארצות הברית בעולם אף על פי שתפקידה העיקרי הוא לפתח ולבצע בפועל את מדיניות החוץ של הנשיא.
מחלקת המדינה אף תומכת בשלל הפעילויות הקשורות לענייני חוץ במחלקות אחרות בממשל, כמו מחלקת הסחר של ארצות הברית והסוכנות להתפתחויות בינלאומיות.
המחלקה גם מעניקה מערך של שירותים חשובים לתושבי ארצות הברית ולתושבי חוץ המבקשים לבקר או להגר לשטח ארצות הברית.
כל הפעילויות הקשורות לענייני החוץ - נציגויות ארצות הברית בחו"ל, תוכניות עזרה למדינות זרות, תוכניות הגבה לפשע בינלאומי, תוכניות אימון חוץ של הצבא, השירותים שהמחלקה מספקת, ועוד - כולם מתוקצבים מתוך התקציב לענייני חוץ, שמייצג קצת פחות מ-1% מכלל התקציב הפדרלי או, במילים אחרות, כ-12 סנט ליום לכל אזרח אמריקאי.
כמוצהר במחלקת המדינה, תכליתה כוללת:
הגנה ועזרה לאזרחי ארצות הברית המטיילים או חיים מחוץ למדינה;
מתן סיוע לעסקים מארצות הברית בשוק העולמי;
מתן סיוע ותיווך בפעילויות בינלאומיות של סוכנויות אחרות בארצות הברית (סוכנויות פדרליות או של מדינה מקומית), ביקורים רשמיים בחו"ל ובבית, ומאמצים דיפלומטיים שונים ואחרים.
ליידע את הציבור לגבי מדיניות החוץ של ארצות הברית וקשרים עם מדינות החוץ והעברת פידבקים (משובים) מהציבור לפקידי הממשל.
מתן רישיון לכלי רכב של הצוות (לא דיפלומטים) ולכלי רכבם של דיפלומטים או של מדינות חוץ הנהנות מחסינות דיפלומטית בארצות הברית.
מדיניות החוץ של ארצות הברית מתנהלת בהתאם לאבני יסוד של תפישות העולם במדיניות החוץ, האינטרס הלאומי וסוגי ממשלים שונים בארצות הברית.
בבחינת האינטרס הלאומי האמריקאי, ניתן לציין שלוש רמות.
הראשונה מדינות ואזורים בהם ארצות הברית תצא למלחמה, אפילו מלחמת עולם, כדי לשמור על האינטרסים שלה.
בקטגוריה זו נכללים: חצי הכדור המערבי (יבשת אמריקה), אירופה המערבית ומזרח אסיה.
בחצי הכדור המערבי ארצות הברית היא הסמכות הבלעדית בנושא הפעלת כוח וענייני הגנה, בעוד שבאירופה ובאסיה היא נהגה להיוועץ בבעלות בריתה.
הרמה השנייה מתייחסת לאזורים בהם התערבות צבאית אמריקאית היא אופציונלית, אך לא אוטומטית, ומורכבת ממדינות בעלות חשיבות כלכלית אסטרטגית לארצות הברית.
ברמה השלישית של האינטרסים הלאומיים, סדר העדיפויות שונה מאוד, כשהסיכוי להתערבות צבאית אמריקאית באזורים אלו קטן מאוד, מאחר שהם מורכבים ממדינות שאינן מספיק חיוניות לביטחון הלאומי האמריקאי, כדי להצדיק צעד לוחמני.
אופי ההתמודדות עם האירוע על כל היבטיו, תלוי גם בפרמטרים הגאוגרפיים והרלוונטיים לאינטרס הלאומי האמריקאי.
ניתן להגדיר מדיניות חוץ, כמטרותיה החיצוניות של ארצות הברית, אשר לצורך השגתן מוכנה ארצות הברית להקריב ממשאביה השונים.
הגדרה זו מאפשרת להבדיל בין פוליטיקה ריאלית, לשאיפות הצהרתיות כגון השגת דמוקרטיה גלובאלית.
דהיינו, אם אין ניצול של משאבי ארצות הברית, כלכליים, צבאיים ואחרים, לא ניתן להגדיר זאת כמדיניות חוץ.
ניתן להגדיר תהליך של מדיניות חוץ, כרשימת צעדים אותם מתכננים נושאי המשרות בקרב הזרוע המבצעת והאינטלקטואלית, כדי לגבש את יעדי מדיניות החוץ האמריקאית והאמצעים ליישמה.
לדוגמה, בשנת 1947 הצהיר הנשיא טרומן בקונגרס על "דוקטרינת טרומן", כאשר המטרות שהוצבו על ידי הזרוע המבצעת היו, מניעת ההתפשטות הסובייטית על ידי גידורה באזורים בהם אין סכנה לארצות הברית.
כך, בתחילה הועבר סיוע כלכלי לטורקיה ויוון ולאחר מכן יושמה תוכנית מרשל, כאשר צעדים אלו נבחנים תקופתית ולאורך זמן.
מדיניות הביטחון הלאומי, כוללת את מכלול הפעולות מחוץ לארצות הברית ובתוך ארצות הברית, המיועדות להגנת שלמותה ועצמאותה, דהיינו הגנה מפני אויבים פוטנציאליים מבית ומחוץ באמצעות איסוף מודיעין ואספקת נשק למדינות ידידותיות.
אף על פי שבתחום זה משרד ההגנה הוא דומיננטי, הרי שגם למשרד החוץ וסוכנויות נוספות תפקיד מרכזי.
מדיניות החוץ של ארצות הברית, מתבססת על תפישות עולם בסיסיות (פרדיגמות), אשר פותחו ועודכנו לאורך ההיסטוריה.
תפישות עולם אלו נחלקות לשתי דוקטרינות עיקריות: התערבות, אי התערבות, כשכל דור של אליטות משנה את הדוקטרינות בהתאם לאירועים מכוננים, שעבר הדור הקודם.
כך, המתקפה על פרל הארבור סיימה את תקופת אי ההתערבות והוליכה למדיניות התערבות אגרסיבית, עד למלחמת וייטנאם, שם החלה התנועה ההפוכה.
מקובל לבחון תפישת עולם במדיניות חוץ, ככזו שיש לה מחזור חיים: לידה, גדילה ומוות.
הלידה מתחילה בביקורת על התפישה הקודמת, ממשיכה בניעות חלק גדול מהאליטות לכוון תפישה חדשה ועוברת מ"ילדות לבגרות", עקב אירוע מכונן אשר ממית את התפישה הישנה.
פרל הארבור, מלחמת וייטנאם, קריסת מגדלי התאומים ומלחמת עיראק היו אירועים מכוננים, אשר גרמו לשינוי בתפישת העולם של הממשל בארצות הברית.
בהתמודדות עם אירועים גלובליים, ניתן לציין ארבע גישות מדיניות חוץ, שננקטו על ידי ממשלים שונים בארצות הברית.
בנוסף, כדי לקבוע את הענף הרלוונטי לכל ממשל יש להתייחס למדיניות המעשית של ארצות הברית, ולא למדיניות ההצהרתית.
גישות מדיניות החוץ של ארצות הברית
הגישה הטהורה – Pure Realism: קובעת שהעולם קוטבי וכל שינוי במאזן הכוחות מסוכן.
מאחר שארצות הברית מחפשת יציבות עליה לשמר את הסטטוס קוו.
זוהי מדיניות מונוליתית שהופעלה כנגד הקומוניזם, או הטרור העולמי, ועיקר חסרונה הוא בכך שהיא מדיניות מגיבה בהתאם ליוזמות היריב.
במדיניות זו העדפת הרתעה צבאית, בריתות ביטחוניות מוגבלות ושמירה על מרחב פעולה חופשי.
חוסר אמון במוסדות בינלאומיים או בדיפלומטיה ערכית.
ממשלי אייזנהאואר, ריצ'רד ניקסון, רונלד רייגן, ובוש הבן הן דוגמאות לגישה זו.
דוגמאותהסכם סאל"ט (1972), פרשת איראן-קונטראס (1983), יוזמת ההגנה האסטרטגית (1984) הפלישה לעיראק (2003),
הגישה הריאליסטית המתונה - Moderate Realism: קובעת כי יש רמות שונות של סיכונים, ולא כל ניסיון לשינוי הסטאטוס קוו מסכן את ארצות הברית.
בגישה זו הכרה בחשיבות של בריתות, נורמות בינלאומיות והסכמים – אך תוך שמירה על ריבונות.
שאיפה לאיזון בין כוח רך (דיפלומטיה, סיוע) לבין כוח קשה (צבאית).
שימוש במוסדות כמו האו"ם או נאט"ו ככלי להגנה על אינטרסים – לא כמטרה בפני עצמה.
ממשלי הנשיא לינדון ג'ונסון, ג'רלד פורד, בוש האב, ג'ו ביידן מהווים דוגמה לגישת ביניים זו.
גישת הריאליסט המקומי - Local Realism: קובעת שכל משבר עומד בפני עצמו.
יש איומים רבים על ארצות הברית, צריך לבחון כל אחד בנפרד והתגובה שונה, גמישה ורלוונטית לבעיה.ממשלו של ג'ון קנדי, ממשל ניקסון השני, ממשלם של ג'ימי קרטר, ביל קלינטון וברק אובמה הן דוגמאות לגישה זו.
דוגמאותמשבר הטילים בקובה (1962), הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (1994), מבצע כוח מאוחד (1999), הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית (2015)
הגישה הטרנזקציונית - Transactional Relationship: קובעת שיחסי החוץ של ארצות הברית צריכים להתבסס על חילופי תועלת ברורים, ישירים ומדודים, תוך מתן עדיפות לשיקולים כלכליים, ביטחוניים ואסטרטגיים מיידיים.
לפי גישה זו, ארצות הברית אינה מחויבת לקדם ערכים אוניברסליים כמו דמוקרטיה, זכויות אדם או סדר עולמי ליברלי, אלא פועלת להשגת רווחים מוחשיים בתמורה למחויבותה או מעורבותה בזירה הבין־לאומית.
במסגרת גישה זו, הסכמים בין מדינות נתפסים כהסכמים עסקיים במהותם: ארצות הברית תספק סיוע צבאי, תמיכה מדינית או שיתוף פעולה דיפלומטי – כל עוד היא מקבלת בתמורה יתרון אסטרטגי מובהק, כגון גישה לשוק, תיאום ביטחוני, או תמיכה אמריקאית במוסדות בין־לאומיים.
ממשלי הנשיא דונלד טראמפ מהווים דוגמה לגישה זו.
דוגמאותפרישה מהסכם פריז לשינוי אקלים (2017), פסגת סינגפור (2018), הסכמי אברהם (2020), תוכנית המכסים של טראמפ (2025), תיווך בהסכם השלום רואנדה–קונגו (אנג'), מבצע פטיש חצות (2025), הסכם השלום בין אזרבייג'ן לארמניה (2025), תוכנית 21 הנקודות (2025)
מחלקת הבקרה היא מחלקה קטנה באגף המודיעין בצה"ל.
תפקידה הוא לבחון את הערכות המודיעין ואת תוצריו בגישה מקצועית ביקורתית לרבות פונקציית "פרקליט השטן" או ה"איפכא מסתברא" (מארמית: ההפך מסתבר), כלומר לבדוק דווקא את האפשרויות הנראות בלתי סבירות, לנסות ולערער על הערכות מקובלות בחטיבת המחקר ולהציע הערכות נוגדות.
המחלקה מוכוונת מקצועית על ידי חטיבת המחקר אך פועלת כגוף עצמאי באגף המודיעין כדי לשמר את החופש להציג כל הערכה ובקרה.
ראש המחלקה הוא קצין בדרגת אלוף-משנה, הכפוף ישירות לראש אגף המודיעין ולא לראש חטיבת המחקר.
היחידה, עד הפרדתה ממחלקת המחקר בשנת 1984 עבדה בשיטת 'איפכא-מסתברא' בלבד ולפי דרישה.
העבודה בשיטה זו, לעיתים קרובות הביאה למתחים בין אנשי המודיעין ביחידות ההערכה השונות.
ראש המחלקה, אל"ם רני פלד, אמר בשנת 2008 בתשובה לשאלה האם היו מקרים שהערכת "איפכא מסתברא" התגלתה כנכונה:
הכפפת היחידה לראש אגף המודיעין
בשנת 1984 הוצאה המחלקה מחטיבת המחקר והוכפפה היחידה לראש אגף המודיעין, אלוף אהוד ברק.
מפקדה הראשון היה יעקב עמידרור ותחתיו קיבלה חופש פעולה רחב יותר.
מאז הכפפתה לראש אמ"ן, היחסים בין מחלקת הבקרה לבין חטיבת המחקר באגף המודיעין התאפיינו במתח, שהביא לעימותים בין אנשי המחלקה לבין אנשי חטיבת המחקר.
כאשר לשיטת חלק אנשי חטיבת המחקר, מחלקת הבקרה "משחקת מעבר לחוקי המשחק" והיא מתחרה עם חטיבת המחקר.
לפני הנסיגה מרצועת הביטחון ההערכה בחטיבת המחקר הייתה כי נסיגה חד צדדית מלבנון תביא דווקא להגברת קצב הפיגועים הרצחניים שיוצאים משטח לבנון.
לעומת זאת, מחלקת הבקרה סברה כי ללבנון, סוריה וחזבאללה יש "אינטרס אסטרטגי" בנסיגת ישראל לקו כחול.
במהלך מלחמת לבנון השנייה ירה ארגון הטרור חזבאללה טיל נגד ספינות מסוג C-802 כנגד אח"י חנית.
הספינה נפגעה וניזוקה ונהרגו 4 לוחמי חיל הים.
מאז 2003, ידיעות על הימצאות הטיל בחזקת חזבאללה הגיעו לאגף המודיעין ולמספן המודעין בחיל הים.
ראש מחלקת הבקרה דאז, אל"ם שלמה קשי שלח מכתב המידע את המחלקות והחטיבות השונות אך זה לא זכה להתייחסות.
בעקבות המחדל שהוביל לאירועי ה-7.10.23 הוחלט להרחיב את מחלקת הבקרה ואת תחומי האחריות שלה למעמד של חטיבה שתבקר את כלל אגף המודיעין.
פורסם כי בראשות היחידה המורחבת צפוי לעמוד תת-אלוף במילואים, משה שנייד.
שםתקופת כהונההערות סא"ל חיים יעבץ 1974-1975 ראש מחלקת הבקרה הראשון אל"ם יהושע צור 1976-1977 אל"ם זוסיא קניאזר 1977-1978 אל"ם מאיר אלרן 1978-1981אל"ם אפרים קם1981-1983ראש המחלקה במלחמת לבנון הראשונה
ראשי המחלקה אחרי הכפפתה לחיל המודיעין
בסרט מלחמת העולם Z מוזכרת בשם אחר, שיטת החשיבה הזו של ישראל, בהקשר לפיענוח תשדורת בנוגע למתקפת זומבים.
גיבור העלילה, 'ליין', מגיע לירושלים בישראל שנראית בטוחה הודות לחומות, ונפגש עם 'ראש המוסד', 'יורגן'.
הוא מגלה לו שהוא יזם את בניית החומות בהתאם למדיניות מחלקת הבקרה של קהילת המודיעין הישראלית בפענוח תשדורת מהודו באופן אחר מהמקובל, כלקח מהכישלונות המודיעיניים שקרו לאורך השנים - השואה, טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ומלחמת יום הכיפורים.
בסרט מכונה שיטת הבקרה הזו בשם "עשירי למניין" - העשירי שעליו מוטלת המשימה להציג פרשנות הפוכה מאשר התשעה שהביעו דעה לפניו, כדי להעלות לדיון גם את מה שנראה בלתי סביר, שעשוי להתברר דווקא כנכון.
מחלקת ההגנה של ארצות הברית היא מחלקה פדרלית ב האחראית לתיאום כל הסוכנויות והפונקציות העוסקות בביטחון הלאומי ובכוחות המזוינים של ארצות הברית ולפיקוח עליהם.
בראש המחלקה עומד מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
המחלקה מורכבת משלוש מחלקות משנה, אשר בראש כל אחת מהן עומד מזכיר אזרחי (מינוי של הנשיא באישור הסנאט):
מזכיר הצבא עומד בראש מחלקת הצבא, שבאחריותה צבא היבשה.
מזכיר הצי עומד בראש מחלקת הצי, שבאחריותה הצי, חיל הנחתים ובמצבי חירום מסוימים גם משמר החופים.
מזכיר חיל האוויר עומד בראש מחלקת חיל האוויר, שבאחריותה חיל האוויר ופיקוד החלל.
בין הסוכנויות של מחלקת ההגנה נכללים הסוכנות להגנה מפני טילים (MDA), הסוכנות לחקר פרויקטים הגנתיים (DARPA), סוכנות המודיעין הצבאית (ה-DIA), הסוכנות הלאומית למודיעין חזותי וגאוגרפי (NGA) והסוכנות לביטחון לאומי (NSA).
המחלקה מפעילה גם מספר בתי ספר ומכללות.
במהלך שנת 1945, הוצעו על ידי הצבא, הצי והמטות המשולבים תוכניות ספציפיות להקמת מחלקת ההגנה.
בהודעה מיוחדת לקונגרס ב-19 בדצמבר 1945, הציע הנשיא הארי טרומן ליצור מחלקה מאוחדת להגנה לאומית.
ההצעה הוגשה לקונגרס באפריל 1946, אבל עוכבה בשימוע על ידי הוועדה לענייני הצי ביולי 1946, שהעלתה התנגדויות לריכוז הכוח במחלקה אחת.
לבסוף, הציע טרומן הצעת חוק חדשה לקונגרס בפברואר 1947, שדן בה וביצע בה שינויים במשך מספר חודשים.
מחלקת ההגנה הוקמה ב-1947 על ידי יצירת מוסד להגנה לאומית עם מזכיר אחד כראש המחלקה שישלוט על מחלקת המלחמה (נוסדה בשנת 1789) ומחלקת הצי (נוסדה בשנת 1798 והחליפה את "חבר האדמירלים" שנוסד בשנת 1780).
מחלקת חיל האוויר הוקמה גם היא כשירות חדש באותו זמן (היא הייתה חלק ממחלקת המלחמה כיוון שחיל האוויר האמריקני הונהג על ידי אדמירל חמישה כוכבים), ונעשתה לחלק ממחלקת ההגנה.
המחלקה נועדה להפחית יריבות בין השירותים השונים שנחשבה כגורם שפגע ביעילות הצבאית האמריקנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-26 באפריל 1947 חתם טרומן על חוק הביטחון הלאומי של 1947, להקמת "המוסד הצבאי הלאומי" (National Military Establishment) שהחל לפעול ב-18 בספטמבר 1947, יום לאחר שסנאט ארצות הברית אישר את מינויו של ג'יימס פורסטל כמזכיר ההגנה הראשון.
למוסד היו את ראשי התיבות האומללים "NME" (כאשר ההגייה היא כמו enemy – "אויב"), ושמה שונה ל"מחלקת ההגנה" (ובקיצור DOD או DoD) ב-10 באוגוסט 1949; בנוסף, ניתנה למזכיר ההגנה סמכות נוספת על שלוש הזרועות של הכוחות המזוינים (צבא, צי, וחיל האוויר).
להשגת יעד של סטנדרטיזציה במוצרים צבאיים המשרד מנהל מערכת תקנים דוגמת MIL-STD-704.
לפני הקמת המוסד הצבאי הלאומי, הכוחות המזוינים של ארצות הברית היו נפרדים למחלקות שונות ברמת הקבינט ללא סמכות מרכזית אחת.
חיל הנחתים האמריקני נשאר כגוף נפרד תחת מחלקת הצי, ומשמר החופים נשאר במחלקת האוצר ואחר כך במחלקה לביטחון המולדת, מוכן למעבר למחלקת הצי במהלך מלחמה מוכרזת (כפי שהיה בשתי מלחמות העולם).
ב-5 בספטמבר 2025 חתם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על צו נשיאותי המתיר להשתמש בשמות "מחלקת המלחמה" ו"מזכיר המלחמה" ככינויים משניים לשמות הרשמיים "מחלקת ההגנה" ו"מזכיר ההגנה".
נקבע כי סוכנויות ממשלתיות פדרליות יחויבו להכיר במונחים הללו, וכי ניתן יהיה להשתמש בהם במסמכי הממשל הפדרלי של ארצות הברית, בטקסים, ובמסמכים שאינם בעלי תוקף סטטוטורי.
עם זאת, רק חוק של הקונגרס של ארצות הברית יכול לשנות באופן חוקי ופורמלי את שם המחלקה ואת תואר המזכיר, לפיכך נותרו "מחלקת ההגנה" ו"מזכיר ההגנה" התארים הרשמיים בלבד.
מחלקת ההגנה ממוקמת בפנטגון במחוז ארלינגטון, וירג'יניה, מחוץ לוושינגטון הבירה, לאורך נהר הפוטומק.
היא כוללת את הצבא, הצי, חיל האוויר, חיל הנחתים, כמו גם סוכנויות לא קרביות כגון הסוכנות לביטחון לאומי והסוכנות למודיעין צבאי.
התקציב השנתי של מחלקת ההגנה היה בקירוב 425 מיליארד דולרים ב-2006. סכום זה לא כולל עשרות מיליארדים בתקציבים נוספים (supplemental) שאושרו על ידי הקונגרס במהלך השנה, במיוחד עבור המלחמה בעיראק.
ואינו כולל גם את ההוצאות של מחלקת האנרגיה על תכנון ובדיקת כלי נשק גרעיניים.
המבנה הפיקודי של מחלקת ההגנה מוגדר על ידי חוק גולדווטר-ניקולס משנת 1986. לפי החוק, שרשרת הפיקוד יורדת מנשיא ארצות הברית, דרך מזכיר ההגנה, אל המפקדים של הפיקודים הקרביים המאוחדים (COCOM) המפקדים על כל כוחות הצבא הנמצאים בתחום אחריותם.
יושב ראש המטות המשולבים והמטות השונים אחראים על מוכנות הכוחות המזוינים של ארצות הברית ומשרתים כיועצים הצבאיים של הנשיא, אך אינם בשרשרת הפיקוד.
על פי החוק יושב ראש המטות המשולבים הוא הקצין הבכיר ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מחלקות הצבא עדיין גדולות ובעלות חשיבות בתפקידן, אך כוחן קוצץ עקב ריכוז הסמכויות ההולך וגובר במשרד מזכיר ההגנה.
מזכירי השירותים אחראים על גיוס, ארגון, אספקה, ציוד והכשרה של הכוחות המזוינים שלהם.
פריסת הכוחות המזוינים והפעלתם מתבצעים באמצעות שרשרת פיקוד שונה, החל ממזכיר ההגנה ועד למפקדי הפיקודים הקרביים המאוחדים.
בעוד שהשירותים נותרים "מאורגנים בנפרד" על פי החוק, הם נדרשים לפעול "תחת סמכותו, הנחייתו ופיקוחו של מזכיר ההגנה".
הזכות החוקתית שלהם שאושרה בידי הקונגרס היא להגיש המלצות ישירות לנשיא ארצות הברית, "לאחר שהודיעו תחילה למזכיר ההגנה".
פיקוד קרבי מאוחד המורכב מכוחות ממספר זרועות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית ומוגדרת לו משימה רחבה ומתמשכת.
הפיקודים נועדו לספק שליטה ובקרה יעילה על הכוחות הצבאיים מכל הזרועות בתקופות שלום ומלחמה.
הפיקודים מאורגנים על בסיס גאוגרפי או על בסיס פונקציונלי.
בהתאם לחוק גולדווטר-ניקולס מ-1986, שרשרת הפיקוד היא:
נשיא ארצות הברית ← מזכיר ההגנה של ארצות הברית ← מפקד הפיקוד הקרבי.
בראש כל פיקוד עומד קצין בדרגת גנרל או אדמירל 4 כוכבים.
מפקד פיקוד ממונה על ידי נשיא ארצות הברית לאחר המלצה של מזכיר ההגנה ולאחר שימוע שעובר המועמד בפני ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט.
בזמן מלחמה, יש למחלקת ההגנה סמכות גם על משמר החופים; בזמן שלום, הסוכנות הזאת נמצאת בשליטת המחלקה לביטחון המולדת (DHS).
לפני הקמת ה-DHS (לאחר פיגועי 11 בספטמבר), היה משמר החופים כפוף למחלקת התחבורה ולפני כן למחלקת האוצר.
לפי הקודקס האמריקני, משמר החופים נחשב באופן קבוע כאחד מחמשת השירותים המזוינים של ארצות הברית.
בזמן מלחמה מוכרזת (או לפי הוראה מהקונגרס), פועל משמר החופים כחלק מהצי; השירות לא היה תחת חסות הצי מאז מלחמת העולם השנייה, אולם חייליו שירתו במלחמות ובעימותים מאז בעוד שהשירות עצמו לא הועבר לצי.
תקציב בסיס זה התקציב לפני בונוסים מיוחדים שהמחלקה מקבלת, שנועד למימון הרכש השגרתי, המשכורות והפנסיה ובעצם התפקוד ה'רגיל' של המחלקה.
מחלקה ההגנה, בשל חשיבותה, מקבלת לא מעט כספים שנועדו למימון 'פרויקטים מיוחדים' (לרוב, פיתוח נשק וכלי לחימה), מבצעים שלא תוכננו מראש ויש להם חשיבות גבוהה (ולכן לא נכללים בתקציב הבסיסי).
בנוסף, בזמן מלחמה המחלקה מקבלת בונוסים.
סגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית
שירות משרד ההגנה לחקירות פליליות
תת מזכיר ההגנה לענייני מודיעין
תת מזכיר ההגנה לענייני מדיניות
המשרד הצבאי לענייני שבויי מלחמה/נעדרים
תת מזכיר ההגנה לענייני רכש, טכנולוגיה ולוגיסטיקה
הסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים
תת מזכיר ההגנה לענייני כוח אדם וכוננות
מחלקת בתי הספר של הצבא
פעילות משרד ההגנה לענייני כוח אדם
השירותים האחידים של אוניברסיטת מדעי הבריאות
מוסד מנהלת ההגנה להזדמנות שווה
משרד מזכיר החינוך וההתקדמות המקצועית
תת מזכיר ההגנה לענייני ביקורת
סוכנות ביקורת החשבונות של משרד ההגנה
שירות המימון וניהול חשבונות של משרד ההגנה
עוזר מזכיר ההגנה לרשתות ואינטגרציית מידע
עוזר מזכיר ההגנה ליחסי ציבור
מחלקת הצבא כולל צבא ארצות הברית
מחלקת הצי כולל צי ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית
מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית
מחלקת חיל האוויר כולל חיל האוויר של ארצות הברית
מפקד צבא היבשה של ארצות הברית
המצפה הימי של ארצות הברית
מפקד חיל האוויר של ארצות הברית
מפקד חיל הנחתים של ארצות הברית
בשנת 2003 הועברה מערכת התקשורת הלאומית (National Communications System, NCS) אל המחלקה לביטחון המולדת, אולם רק לשם מטרות מנהל.
מערכת התקשורת הלאומית עדיין מרכזת את פעילויותיה בתוך מחלקת ההגנה, כיוון שמשאבי האנוש הנדרשים על ידי (לדוגמה: מחלקות צבאיות) עדיין נמצאות בתחום מחלקת ההגנה, או למטרות תחזוקה שוטפת.
מחלקת המשפטים של ארצות הברית היא מחלקה בממשל האמריקני האחראית על אכיפת החוק והגנה על האינטרסים של ארצות הברית לפי החוק, וכן על וידוא קיומו של שוויון מוחלט בפני החוק לכל אזרח אמריקאי.
בראש המחלקה עומד התובע הכללי של ארצות הברית, אחד מחברי הקבינט המקוריים.
תחילה, היה התובע הכללי תפקיד חלקי לאדם אחד, שנוצר על פי חוק השיפוטיות מ-1789. אולם התפקיד הורחב מבחינה ביורוקרטית.
במשך תקופה מסוימת התובע הכללי היה היועץ המשפטי של קונגרס ארצות הברית וכן של הנשיא, אולם הדבר בוטל ב-1819 מפאת עומס העבודה הכרוך בכך.
ב-1867, החלה ועדת המשפטים הלאומית, בהובלה של ויליאם לורנס, בבדיקת הצורך ביצירת "מחלקת חוק" בראשות התובע הכללי ושתכלול את היועצים המשפטיים של המחלקות האחרות וכן את התובעים המחוזיים.
ב-19 בפברואר 1868, לורנס הגיש הצעת חוק בקונגרס שתיצור הלכה למעשה את מחלקת המשפטים.
הצעת החוק הראשונה הזאת נפלה, כיוון שלורנס לא היה יכול להקדיש מספיק זמן על מנת להבטיח את העברתה בעקבות הזמן שהשקיע בדיון ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
הצעת חוק שנייה הוגשה לאישור הקונגרס על ידי הנציג של רוד איילנד, תומאס ג'נקס, ב-25 בפברואר 1870, וגם הסנאט ובית הנבחרים אישרו אותה.
גרנט חתם על ההצעה והפך אותה לחוק ב-22 ביוני 1870. מחלקת המשפטים החלה לפעול באופן רשמי ב-1 ביולי 1870.
ההצעה, שנקראה החוק לייסוד מחלקת המשפטים, לא שינתה בהרבה את סמכויותיו של התובע הכללי, ושכרו ומשך כהונתו לא השתנו.
החוק אכן יצר משרד חדש, ליועץ הכללי, על מנת לפקח ולנהל את הדיונים של הממשלה בבית המשפט העליון.
המבנה של מחלקת המשפטים הושלם ב-1935 מתכנון של מילטון בנט מדארי.
בעקבות מותו של מדארי ב-1929, השותפים האחרים בחברת זנצינגר בורי ומדארי מפילדלפיה לקחו על עצמם את הפרויקט.
שטחו של הבניין, הגובל בצפון מערב בשדרות החוקה ופנסילבניה וברחובות תשע ועשר, הוא למעלה מ-90,000 מטרים רבועים.
פול ג'נווין היה יועץ התכנון הראשי לכל הבניין, ותרם למעלה מ-50 פסלים נפרדים שנמצאים בתוך ומחוץ לבניין.
מספר ניסיונות, אף לא אחד מהם מוצלח לגמרי, נעשו כדי לקבוע את המשמעות של המוטו הלטיני שמופיע על חותם מחלקת המשפטים, Qui Pro Domina Justitia Sequitur.
אין אפילו מידע מתי הוכנה לשימוש הגרסה המקורית של חותם המחלקה, או מתי המוטו הופיע לראשונה על החותם.
הדעה הכי מקובלת במחלקה טוענת שהמוטו מתייחס לתובע הכללי (ולפיכך, למחלקת המשפטים) "שתובע בשם הצדק (או גבירת הצדק)".
שמו של הבניין שונה ב-2001 על מנת לחלוק כבוד לרוברט קנדי.
לעיתים מתייחסים אליו כאל "הצדק המרכזי".
תת-המחלקה לענייני סביבה ומשאבים טבעיים
לשכת האלכוהול, טבק, כלי נשק וחומרי נפץ (ATF)
מנהלת אכיפת חוקי הסמים (DEA)
לשכת בתי הכלא הפדרלית (BOP)
שירות המרשלים של ארצות הברית (USMS)
המשרד המבצעי לבקרת הגירה (EOIR)
המשרד המבצעי לתובעים של ארצות הברית (EOUSA)
המשרד המבצעי של נאמנויות ארצות הברית (EOUST)
המשרד למשפט נוער ומניעת עבריינות צעירים
משרד השוטרים והחינוך לאכיפת חוק
המשרד לענייני פשעי מין ועבירות כלפי ילדים
המשרד לענייני אלימות נגד נשים
המשרד לייעוץ בענייני אחריות מקצועית
משרדי התובעים של ארצות הברית
משרדי הנאמנים של ארצות הברית
משרד שירותי להכוונת מדיניות קהילתית
הוועדה לטענות על יישובי חוץ של ארצות הברית
הלשכה המרכזית של האינטרפול בארצות הברית
ועדת השחרור על תנאי של ארצות הברית
במרץ 2003, שירות ההגירה והאזרוח של ארצות הברית (INS) נסגר, ותפקידיו הועברו אל המחלקה לביטחון המולדת.
המשרד המבצעי לבקרת הגירה וחבר הערעורים בענייני הגירה, שבודקים החלטות שנעשות על ידי פקידי הממשלה תחת חוק ההגירה והלאומיות, נשארו בסמכותה של מחלקת המשפטים.
באופן דומה, משרד ההיערכות הביתית עבר ממחלקת המשפטים אל המחלקה לביטחון פנים, אבל רק למטרות ביצועיות.
המרכז של משרד ההיערכות הביתית עדיין ממוקם במחלקת המשפטים, כיוון שכוח האדם שלו עדיין מועסק באופן רשמי על ידי מחלקת המשפטים.
מחלקת המסחר של ארצות הברית היא מחלקה בתוך הממשל האמריקני המטפלת בקידום הצמיחה הכלכלית.
במקור, היא נוסדה כמחלקת המסחר והעבודה של ארצות הברית ב-14 בפברואר 1903. זמן מה לאחר מכן, ב-4 במרץ 1913, שונה שמה למחלקת המסחר והלשכות והסוכנויות הכפופות אליה שהתמחו בענייני עבודה הועברו אל המחלקה החדשה שנוצרה – מחלקת העבודה.
מטרת המחלקה היא "קידום יצירת מקומות עבודה ושיפור תנאי החיים עבור כל האמריקנים באמצעות יצירת תשתית שתקדם צמיחה כלכלית, תחרותיות טכנולוגית, והתפתחות יציבה".
בין משימותיה השונות, המחלקה אחראית על איסוף מידע כלכלי ודמוגרפי עבור עסקים ממשלתיים וקבלת ההחלטות שלה, ניהול רשומת הפטנטים והסימנים הרשומים, ועזרה בקביעת תקנים תעשייתיים.
בראש המחלקה עומד מזכיר המסחר של ארצות הברית.
בשנים 1903–1913, המחלקה נוהלה על ידי מזכיר המסחר והעבודה של ארצות הברית.
הסוכנות לפיתוח עסקים של בני מיעוטים (MBDA)
מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי (NOAA)