tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב לייבר נשכר לכתיבת התסריט, כריס מלדנדרי שימש כמפיק, ואודרי גייזל הייתה אמורה לשמש כמפיקה בפועל, אך הפרויקט לא הבשיל לכדי הפקה.
בינואר 2018 רכשה אולפני האחים וורנר את הזכויות לעיבוד הסרט עבור חטיבת "Warner Animation Group" (לימים האחים וורנר הנפשה), כחלק משיתוף פעולה יצירתי עם "Dr.
באוקטובר 2020 הוכרז כי אריקה ריבינויה וארט הרננדז יביימו את הסרט, אך ביוני 2023 הוחלף הרננדז באלסנדרו קרלוני.
במרץ 2024 נמסר כי ביל היידר לוהק לדמותו של החתול.
מאוחר יותר באותו חודש אישר נשיא האחים וורנר הנפשה, ביל דמאשקה, את ליהוקו של היידר, והכריז גם על הצטרפותם של קווינטה ברונסון, בואן יאנג, סוצ'י גומז, מאט ברי ופולה פל לצוות המדבבים.
היידר משמש גם כמפיק בפועל לצידה של סוזן בראנדט, נשיאת "Dr.
ג'ארד שטרן ודניאלה מָצוּקאטו מונו למפיקים, ואולפני "DNEG Animation" הופקדו על הנפשת הסרט.
ביוני 2025 דווח על ליהוקה של אמריקה פררה לצוות המדבבים, וליהוקה אושר רשמית לצד ליהוקם של טיאגו מרטינס, טיטוס ברג'ס וג'יאנקרלו אספוזיטו.
הצצה ראשונה לסרט הוצגה בפאנל של "האחים וורנר" בכנס CinemaCon בתחילת אפריל 2025, בהנחיית ביל היידר וביל דמאשקה.
בהצצה נכללו פרטים כגון תחום עבודתו של החתול, משימות קודמות שכשלו, עמיתים למקצוע (חיות אנתרופומורפיות הלובשות פריטים שמתחרזים עם שמותיהן), והופעתם של דמויות נוספות ממשפחת "משהו", מלבד "משהו אחד" ו"משהו שתיים".
ב-30 ביוני 2025 פורסם סרטון הכרזה בהשתתפות ביל היידר ברשתות החברתיות, שבו נחשף כי הטריילר הראשון לסרט יעלה ביום שלמחרת.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-6 בנובמבר 2026. בתחילה הוערך כי הסרט ייצא במהלך השנים 2024–2025, ולאחר מכן נקבע תאריך הפצתו ל-6 במרץ 2026, אך במרץ 2025 נדחתה הפצתו בשבוע – ככל הנראה כדי להימנע מתחרות עם סרט ההנפשה "קופצים בראש" מבית פיקסאר.
אולם מאוחר יותר יציאת הסרט נדחתה ל-6 בנובמבר 2026.
באוקטובר 2020 דווח כי הסרט נועד לפתוח יקום קולנועי משותף שיכלול שלושה סרטים מונפשים.
הראשון שבהם, "משהו אחד ומשהו שתיים", צפוי לצאת במהלך 2026. הסרט השלישי ביקום זה, עיבוד לספר "אם יוצאים מגיעים למקומות נפלאים!", מתוכנן לצאת ב-17 במרץ 2028. באפריל 2025 נחשף כי שמו של היקום המשותף יהיה "יקום סוס" (The Seussiverse).
הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של דובר קוסאשווילי, שיצא לאקרנים בשנת 2001.
משפחתו בת העדה הגרוזינית של זאזא (ליאור אשכנזי), רווק בן 31, פועלת כדי לחתן אותו לפי מסורת העדה, ולמצוא לו כלה צעירה בת עדתו, וטורחת להפגישו עם כלה פוטנציאלית.
זאזא הוא דוקטורנט לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ומנותק מעט ממנהגי העדה, אך הוא מכבד את הוריו, ומשתף פעולה אתם בחיפושים אחר כלה.
לאחר שהכלה מוצאת חן בעיני לילי (לילי קוסאשווילי), אמו של זאזא, היא משליכה עורלה מתחת למיטתה, סגולה לחיזוק האהבה בין שני הצעירים.
בזמן המפגש, הכלה הצעירה בת ה-17 מתנשקת עם זאזא, אך זאזא מגלה כי מתחת למיטה מסתתרת אחותה.
לאחר המפגש שהסתיים בלא כלום, מתברר שלאם הכלה יש כבר אוסף גדול של עורלות כאלה.
להוריו של זאזא מתברר שהוא אינו נענה לכלות המוצעות לו, עקב אהבתו הסודית ליהודית (רונית אלקבץ) – גרושה ואם לילדה בת 6, בת העדה המרוקאית, המבוגרת ממנו בשנים אחדות.
הוריו של זאזא וקרובים נוספים שלו אינם מסכימים לאהבתו זו, באים לביתה של יהודית, ומבהירים לה ולזאזא היטב, ואף באלימות, את עמדתם.
נימוקו העיקרי של יאשה (מוני מושונוב), אביו של זאזא, הוא שיהודית מבוגרת מדי, ואילו זאזא זקוק לכלה צעירה.
יהודית מחליטה שלא להתעמת עם משפחתו של זאזא, ומנתקת את קשריה איתו, חרף אהבתם זה לזה.
הסרט מסתיים בחתונתו של זאזא, לכלה גרוזינית צעירה, בהתאם לרצון משפחתו.
שפתו העיקרית של הסרט היא גאורגית יהודית, המשמשת את כל הדמויות הגרוזיניות שבסרט (כולל יאשה, שאותו מגלם מוני מושונוב, שלמד לדבר גרוזינית במיוחד לצורך תפקיד זה).
הדיאלוגים עם יהודית ובתה, שהן הדמויות היחידות בסרט שאינן גרוזיניות, הם בעברית (כולל שיחתו של יאשה אתה, הנעשית בעברית עילגת).
שחקנ/ית דמות ליאור אשכנזי זאזא רונית אלקבץ יהודית מוני מושונוב יאשה לילי קוסאשווילי לילי איה קורן אילנה רוזינה קמבוס מגולי מיכאל מושונוב הבן של מגולי דינה דורון לובה ליביה חכמון מרגלית רבקה גור שרה ראובן דיין נאצרלאוניד קנייבסקיאותרימריה אובנובלליסימון חןסימוןנאנא דביראתריאנה פינשטייןמיה ספיר קוגמן מדונה אלי תורי בסיק
ראשיתו של הסרט ב-1998. אז תוכננה סדרת טלוויזיה שיכתבו בוגרי בית בית הספר סם שפיגל ושתשודר בערוץ הראשון.
רנן שור, מנהל בית הספר, פנה לקוסאשווילי בעקבות הצלחת סרטו הקצר 'עם חוקים' וביקש ממנו לכתוב פרק.
קוסאשווילי כתב תסריט בן שישים עמודים שמצא חן בעיני שור, אבל התבקש לקצרו.
כשניסה לעשות זאת דווקא האריך את התסריט, ובסופו של דבר כתב את 'חתונה מאוחרת'.
קוסאשווילי התקשה ללהק את השחקנים לסרט.
שחקנים גאורגים לא היו בנמצא, ולשחקנים שנבחנו לא היה מבטא מתאים בגאורגית.
לכן הוא פנה למי שאינם שחקנים – שאותם אימנה אורית שר – כמו אימו, שעשתה חזרות במשך חצי שנה.
לתפקיד הראשי רצה קוסאשווילי את אלון אבוטבול, ששיחק ב'עם חוקים', אבל החליט שאם ינסה לגלם את זאזא במידה הנדרשת של אינפנטיליות תהיה הופעתו מעוררת רחמים.
"'[...] ואילו אצל ליאור [אשכנזי]", חשב קוסאשווילי, "שהוא גבר מאוד אטרקטיבי, זה יעבור בחינניות וכך היה'".
את אשכנזי ראה בסרט קצר שהציג לו גולן אזולאי כשנבחן לתפקיד, שבו שיחקו השניים יחד.
רונית אלקבץ התקבלה אף שקוסאשווילי לא היה מעוניין בה, משום שהסוכנת שלה התעקשה שייפגשו.
היא חשקה בתפקיד, באה מוכנה מאוד למבחן ועמדה על כך שתקבל אותו.
מוני מושונוב דחה את ההצעה לשחק בגלל ההשקעה הרבה הכרוכה בלימוד השפה, אך התרצה ובילה חצי שנה בלמידתה לאחר שקוסאשווילי שכנע אותו.
הסרט הוא אחד מהסרטים הישראליים המצליחים והרווחיים ביותר בתקופתו.
לאחר שנות בצורת ארוכות בקולנוע הישראלי, הסרט הפך לשובר קופות ביחס לתקופתו, כשנמכרו להקרנותיו 298,500 כרטיסים.
הסרט הוקרן במדינות שונות בעולם, ובהן ארצות הברית, צרפת והממלכה המאוחדת.
הסרט זכה בטקס פרסי אופיר בעשרה פרסים, בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, הבימוי, העריכה, המוזיקה, התסריטאות, הפסקול והמשחק (לארבעת השחקנים הראשיים: ליאור אשכנזי, רונית אלקבץ, מוני מושונוב ולילי קוסאשווילי), וייצג את ישראל בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בתחרות האוסקר, אך לא נבחר בין חמשת המועמדים הסופיים.
הוא נבחר על ידי שישה מבקרי קולנוע של העיתון "L.A Weekly" בין עשרת הסרטים הטובים של 2001, במקום השלישי, ובמקום ה-12 על ידי "ניוזוויק".
בסרט "מתנה משמיים" שאותו גם ביים דובר קוסאשווילי ישנה סצנה שבה פונצ'יקה (מנשה נוי) מושיט חרב לוואז'ה (יובל סגל) ואומר לו "קח תוריד לי את הראש" סצנה זו מהווה פרודיה על הסרט "חתונה מאוחרת".
בפרק הראשון של העונה השישית של הסדרה "שמש" שמש ואתי מתחתנים באימפריה, ובמקביל ששי ועוגן עורכים ברית לבנם.
במהלך הברית מבוצעת שירה בגרוזינית, והאירוע כולל רפרנסים לסרט "חתונה מאוחרת" ולשחקנים ליאור אשכנזי ורונית אלקבץ ששיחקו בסרט.
הסצנה מתייחסת באופן פרודי לסרט, ושם הפרק נקרא אף הוא "חתונה מאוחרת", על שם הסרט.
חתונת הרפאים הוא סרט הנפשה בטכנולוגיית סטופ מושן (עצירת תנועה), שיצא לאקרנים בשנת 2005. הסרט בוים על ידי טים ברטון ומייק ג'ונסון, ומככבים בו ג'וני דפ והלנה בונהם-קרטר כמדבבים הראשיים.
לסרט דמיון רב לסרט אחר של ברטון, "הסיוט שלפני חג המולד", בו שימש מייק ג'ונסון כאנימטור.
בסרט גם מספר קווי דמיון לסרטו של ברטון "ביטלג'וס".
עלילת הסרט מבוססת על אגדת עם יהודית-רוסית.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר, אך לא זכה בו.
עלילת הסרט מתרחשת בעיירה אירופאית קודרת בתקופה הוויקטוריאנית.
צעיר ביישן בשם ויקטור ואן דורט (ג'וני דפ), בנם של מוכרי דגים נובורישים, נל וויליאם ואן דורט (טרייסי אולמן ופול וייטהאוס), עומד להינשא לוויקטוריה אברגלוט (אמילי ווטסון), בתם של אצילים רמי דרג אך עניים - מדליין ופיניס אברגלוט (ג'ואנה לאמלי ואלברט פיני).
נישואים מאולצים אלה נועדו לרומם את מעמדם החברתי של הוריו של ויקטור מחד, ולהזרים כסף חדש להוריה המרוששים של ויקטוריה מאידך.
ויקטור אינו נלהב מנישואים אלו, עד אשר הוא פוגש את ויקטוריה ומתאהב בה.
לאחר שקלקל ברוב התרגשותו את החזרות לחתונה, בורח ויקטור ליער בסיוע הכומר גאלסוולס (כריסטופר לי), שם הוא משנן את נדרי הנישואים שלו, תוך שהוא עונד את טבעת הנישואים על גזע עץ לכאורה, המזכיר בצורתו יד אדם.
לפתע אוחזת ה"יד" בזרועו של ויקטור, וכלה-גווייה בשם אמילי (הלנה בונהם-קרטר) מופיעה מתוך האדמה, לבושה בשמלת כלה, ומכריזה כי ויקטור, בהישבעו את שבועת הנישואין כלפיה, הפך אותה לאשתו.
אמילי מספרת כי נרצחה ביום חתונתה בעת שהמתינה לחתנה המיועד, ומאז היא מצויה בארץ המתים, בציפייה לחתן שיהיה מוכן לשאתה לאישה.
אמילי וויקטור מגיעים אל ארץ המתים המשעשעת, המוזיקלית והצבעונית - המהווה ניגוד מוחלט לארץ החיים האפלולית והקודרת.
ויקטור מבקש לשוב אל ויקטוריה ארוסתו, אך אמילי שבה ומזכירה לו את שבועת נישואיו.
ויקטור מתעתע באמילי ומשכנע אותה ואת הישיש החכם גוטניקט (מייקל גאו) להעלותם אל ארץ החיים, כביכול על מנת שתוכל אמילי להכיר את הוריו.
כאשר השניים מגיעים אל ארץ החיים, הולך ויקטור אל ויקטוריה, כדי להצהיר על אהבתו כלפיה.
אמילי הנבגדת משמיעה לחש קסום ומחזירה את ויקטור ואת עצמה אל ארץ המתים.
בעת שוויקטוריה מנסה לשכנע את כומר העיירה ואת הוריה שוויקטור זקוק לעזרתה, כולאים אותה הוריה בחדרה ומתכננים לשדך אותה ללורד ברקיס ביטרן (ריצ'רד אי.
גרנט), עשיר לכאורה שהופיע בעיירה.
למעשה, מתכנן ברקיס להינשא לוויקטוריה על מנת לרצוח אותה ולגנוב את כספה.
מייהיו, הנהג של הוריו של ויקטור, נפטר זמן קצר לאחר מכן ויורד לארץ המתים.
הוא מעביר לוויקטור את החדשות אודות אירוסיה של ויקטוריה.
ויקטור, בחושבו כי ויקטוריה נישאת לברקיס מרצון, מחליט לנצל את הטוב שבמצב עד תום ומסכים לשתות רעל כחלק מטקס שייערך מעל פני האדמה, על מנת להפוך את נישואיו לאמילי לרשמיים.
במהלך התוהו ובוהו הנובע מעלייתם של המתים לעיירה, מבין ברקיס כי ויקטוריה חסרת פרוטה.
ויקטוריה מגיעה אל הכנסייה, ומגלה כי ויקטור נמצא באמצע טקס שבסופו ימות.
אמילי מבחינה במבטה האוהב של ויקטוריה אל ויקטור, ומבינה כי בנישואיה לוויקטור היא תגזול מהשניים חיים מאושרים כזוג.
היא מניאה את ויקטור מלשתות את היין המורעל, ומאחדת אותו עם אהובתו.
האיחוד נקטע בידי הלורד ברקיס, שמזכיר לקהל כי ויקטוריה מיועדת לו ומאיים עליה בחרב.
אמילי מזהה באימה כי זהו החתן לו עמדה להינשא לפני שנרצחה.
גוטניקט אומר שאין מה להילחם בברקיס, מכיוון שהוא חי, וברקיס בביטחון מופרז ובזלזול, שותה את כוס היין המורעל.
ברקיס מת מיד כשלאחר מכן כל המתים דוחפים אותו מחוץ לדלת אל מתחת לאדמה.
אמילי נותנת את ברכתה לוויקטור וויקטוריה.
ויקטור מנסה למחות, על מנת לעמוד בהבטחתו לאמילי, אך היא מצידה מרגיעה אותו ומסבירה כי הבטחתו כלפיה קוימה, והיא כעת חופשייה.
כאשר עוזבת אמילי את הכנסייה, הופך גופה למאות פרפרים חופשיים, הממריאים אל הירח.
חתונה היא הכינוי של טקס הכניסה בברית הנישואים.
טקס זה נערך בצורות שונות בתרבויות ובדתות שונות, וגם במסגרת תרבות מסוימת מתקיימות דרכים מגוונות לעריכתו.
בני הזוג הנישאים, מכונים "חתן" ו"כלה" ובתום הטקס הם נקראים "בעל" ו"אישה" (למעט בנישואים חד־מיניים), וקיימת ביניהם זיקה המעוגנת לרוב בחוק מדיני.
יש מקומות בהם הטקס מתפצל לטקס רשמי (דתי או אזרחי) ולמסיבה וארוחה, ויש כאלה בהם חוגגים את שניהם ביחד.
בדרך כלל החברה או המדינה מחייבת את קיומו של טקס מחייב על מנת לאפשר את שינוי המעמד האישי מרווקים לנשואים.
בחברות שמרניות רבות אסור לחיות חיי אישות ולהתגורר ביחד לפני טקס זה.
יש המכנים את יום הנישואין ה-25 בשם "חתונת הכסף", את יום הנישואין ה-50 בשם "חתונת הזהב" ואת יום הנישואין ה-60 בשם "חתונת היהלום".
בין לוחות שירת אוגרית נמצא לוח חתונת ירח ונכל, המתאר את חתונת האלים ירח ונכל ואב.
הלוח פותח בתיאור ירח בשעת דמדומים חובק את נכל (והכושרות מסביב), ומבקש מאביה חרחב לתת לו את בתו, תוך שהוא מבטיח מוהר רב.
חרחב בוחן אותו, ומציע לו להתחתן עם אחרות, אך ירח מתעקש: "עם נכל חתונתי!".
אז נותן ירח את המוהר לעיני כל המשפחה, הבוחנת אותו.
בחלק הבא של הלוח, הנפרד מהקודם בקו אופקי, מגיע מזמור לכושרות, ומוזכר גם לטפן אל, דבר הרומז על נתינת ברכת האלים לזוג.
עלילת כרת עוסקת בעיקרה במסעו של המלך כרת לממלכה אחרת לקחת משם גבירה לאישה.
ספר בראשית מתאר את השתלשלות הדורות הראשונים, ובין השאר, מתאר שהגברים "לקחו" נשים (כנראה ללא טקס מיוחד).
הפעם הראשונה שבה מוזכרת חתונה כאירוע הייתה זו של יעקב ולאה: .
גם בהמשך התנ"ך מוזכרות חתונות בהקשר של אירוע חגיגי.
כך בספר שופטים מתוארת חתונת שמשון, לכבודה עשה שבעה ימי משתה, במרכזם שאל את חידת שמשון הידועה:
בשיר השירים מוזכרת חתונת שלמה המלך: .
אחד המוטיבים שעומד במרכז ספר ירמיהו, הן בנבואות החורבן והן בנבואות הנחמה, הוא מוטיב החתונה, למשל: ולהבדיל גם: .
במיתולוגיה היוונית (ובעקבותיה המיתולוגיה הרומית), נחשב קדמוס לראשון שערך טקס חתונה.
כמה כותבים תיארו את טקס חתונתו עם הרמוניה בהשתתפות אלים רבים בו.
הפסוק מספר ירמיהו נכנס לנוסח הברכה השביעית בשבע ברכות, וכיום הפך לאחד השירים הפופולריים ביותר בחתונות יהודיות בימינו.
התלמוד מפרש את אזכור חתונת שלמה בשיר השירים על פי הכלל של רבי עקיבא ששיר השירים הוא "קודש קודשים", כלומר, כל מה שכתוב בו הוא משל ולא תיאור פשוט.
על פי הפירוש, אין מדובר בחתונה של המלך שלמה, אלא זה משל ל"חתונה" של עם ישראל בעת קבלת התורה בהר סיני.
כהמשך לרעיון מספר ירמיה על מוטיב החתונה במרכז נבואות החורבן של בית המקדש הראשון - המוטיב חוזר גם באגדות החורבן של בית המקדש השני שבמסכת גיטין בסיפור קמצא ובר קמצא.
במרכז העלילה של סיפור זה, גודל עוצמתה של שנאת החינם שפשתה בירושלים באותה תקופה בא לידי ביטוי בחתונה.
טקס הנישואין היהודי קרוי חופה וקידושין.
הראשון הוא אירוסין בו מקדש הגבר את האשה.
כיום נהוג לקדש תחת החופה באמצעות טבעת, בטקס שבמרכזו הגבר אומר לאישה: "הרי את מקודשת לי בטבעת זו כדת משה וישראל", ועונד את הטבעת על אצבעה.
בסיום שלב זה האשה נחשבת לאשת-איש, ואינה יכולה להינשא לאחר.
השלב השני של הטקס הוא נישואים בו האיש כביכול מכניס את ארוסתו תחת רשותו ובזה הם נהפכים לנשואים.
בעבר היה מקובל לפצל את האירוסין ואת הנישואין לשני טקסים נפרדים כך שטקס האירוסין קדם לנישואים זמן רב.
חז"ל קצבו את הזמן שבין האירוסין לנישואים ל-12 חודשים.
היום כאמור נהוג לערוך את שני הטקסים יחד.
בין חכמי הדורות התעוררו חילוקי דעות בהגדרת טקס הנישואין ולכן נוהגים האורתודוקסים לשלב בטקס החופה את כל הדעות השונות.
מקובל כיום לערוך טקס אירוסין זמן רב לפני החתונה.
אך אין בינו ובין טקס האירוסין המקורי ולא כלום, כיום טקס האירוסין הוא טקס הכרזה על הסכמה לנישואין.
בחתונות אורתודוקסיות על הכלה להביא אישור שטבלה במקווה בלילה שלפני חתונה.
יש זוגות שקובעים את תאריך החתונה על פי מועד הווסת של האשה.
נשים אחרות נוהגות לקחת גלולות לדחיית או הקדמת המחזור החודשי על מנת לא להיות בו בזמן החתונה.
נשים עוברות הדרכת כלות ושם יכולות להתייעץ עם המדריכה על האפשרויות שלה בנוגע לטבילה שלפני החתונה.
רוב האשכנזים נהגו ללבוש קיטל בזמן החופה.
וכן הם נוהגים לערוך את החופה תחת כיפת השמים לסימן ברכה: "והרבה ארבה את זרעך ככוכבי השמים" ().
רבים נוהגים לערוך את טקס הנישואים במילוי הלבנה (חציו הראשון של החודש העברי).
אצל שומרי המסורת נהוג שלפני החתונה, החתן והכלה עוברים הכשרה הכוללת לימוד הלכות, מנהגים והדרכות שיסייעו להם בחיים המשותפים שהם עתידים לבנות.
ההדרכה מפרטת כיצד לחיות בשמחה ובדבקות ביניהם על פי דרך התורה, כך שהזוגיות תהיה קדושה ותקרב אותם לאלוהים.
חתונה של זוג צעיר שהיא חתונה ראשונה (לחתן, לכלה או לשניהם) נהוג לחגוג במסיבה שבה משתתפים מוזמנים רבים.
חתונה הנערכת בגיל מבוגר מצוינת בדרך כלל בטקס צנוע.
קיים מנהג להימנע מעריכת חתונה בימי בין המצרים ובימי ספירת העומר (ברוב הקהילות נהגו בכך עד ל"ג בעומר ובקצת קהילות נהגו בכך עד חג השבועות).
יש העורכים, ימים אחדים לפני החתונה, את טקס החינה.
בנצרות הטקס הדתי נעשה בדרך כלל בכנסייה.
החתן והכלה עומדים לפני הכומר, הם מתבקשים לענות על מספר שאלות, ולנדור את נדר הנישואים לחיות עם האחר, בטוב וברע בעושר ובעוני.
הם עונדים טבעות אחד לשני, ואם יש מישהו בקהל המתנגד לנישואים הוא מתבקש לומר את דברו או לידום לעד.
בסוף הטקס החתן מקבל אישור לנשק את הכלה.
בנצרות הקתולית אי אפשר לבטל את החתונה ואי אפשר להתגרש.
בחוזה הנישואין מפורשים התנאים שלהם מתחייב החתן, פרנסת המשפחה, טיפול בילדים ועוד.
כבר לאחר התפילה, נחשבים בני הזוג כנשואים.
לאחר שנגמר הטקס, מחבק הארוס את ידידיו ומקבל את ברכותיהם.
נישואים אזרחיים נערכים בטקס קצר בפני הגורם האזרחי העוסק ברישום נישואים: שופט, ראש העיר או רשם נישואים.
טקסי חתונה מופיעים בסרטי קולנוע רבים, כהפי אנד בסרטים רומנטיים או כנקודת ציון במהלך עלילת הסרט.
בסרטים אחדים נמצאת החתונה בלב העלילה.
ארבע חתונות ולוויה אחת - קומדיה רומנטית, שכמשתמע משמה, עיקר עלילתה הוא ארבע חתונות.
אבי הכלה - קומדיה המתארת את התמודדותו של אב במהלך ההכנות לחתונתה הקרבה של בתו.
לסרט המקורי, משנת 1950, נעשה רימייק באותו שם בשנת 1991.
הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה פרסמה מספר נתונים.
לפי הנתונים שפורסמו, בשנת 2017 התחתנו 50,029 זוגות בישראל במוסדות הדת.
35,810 מהזוגות שנישאו הם יהודים, 12,324 זוגות מוסלמים, 1,002 זוגות דרוזים ו-855 זוגות נוצרים.
נישואים בישראל מבוצעים על־ידי אנשי דת בטקס דתי, אך ניתן לקבל הכרה בנישואים אזרחיים שנעשו במדינה אחרת (כגון נישואי פרגוואי).
בצורה זאת מתבצעים נישואים של זוגות מאותו המין בישראל.
חתונות בישראל הן לרוב אירועים גדולים ויקרים מאירועים מקבילים במערב.
נכון לשנות העשרים של המאה ה-21, עלות הפקה של חתונה ממוצעת היא של כ-100 אלף שקלים.
עם תעשיית החתונות בישראל שמגלגלת כ-20 מיליארד שקלים בשנה.
חתונה ממוצעת בישראל כוללת כ-300 אורחים.
חתונות אלו לרוב כוללות ארוחה מפוארת, ומסיבה.
כאשר מתבקש מהאורחים להביא כמתנה סכום כספי שבממוצע הוא של כמה מאות שקלים.
כדי לכל הפחות לכסות את עלות המנה.
מנהג זה של חתונות קיים בישראל פחות או יותר משנות השמונים.
לעומת זאת, רוב החתונות במגזר החרדי (ובמידה מסוימת במגזר הדתי תורני) והערבי בישראל צנועות בהרבה.
ועולות בממוצע כשביעית מחתונה של המגזרים האחרים.
"חתונה לבנה" הוא אלבום הסולו השני בעברית של הזמר הישראלי שלום חנוך, שיצא בשנת 1981, ארבע שנים אחרי האלבום "אדם בתוך עצמו".
האלבום נחשב לפורץ דרך בסגנונו המוזיקלי.
השירים עוסקים, בין השאר, במערכות יחסים, בעצמאות, בהצלחה, וכן בתהליך גירושיו של חנוך.
האלבום קיבל צליל כבד ומחוספס, כשהדגש היה על הליווי הכלי ולא על השירה, וחנוך שר לראשונה בקולו המוכר כיום ולא בקול הגבוה שאפיין אותו בתחילת דרכו.
חנוך ולואי להב העידו, שבמידה שיימצאו כל סרטי ההקלטה המקוריים, בכוונתם להכין מהדורה מחודשת, במיקס ועריכה דיגיטלית חדשים.
האלבום "חתונה לבנה" נמכר בלמעלה מ-60 אלף עותקים, והוא נחשב לאחד מאלבומי הרוק החשובים ביותר שנעשו בישראל.
בשנת 2008 יצא אלבום מחווה בשם "הדרכים הידועות", הכולל גרסאות כיסוי של אמנים שונים לשירי האלבום.
מתוך האלבום זכתה להצלחה גרסתו של אביתר בנאי לשיר "חתונה לבנה".
לואי להב: הקלטה והפקה אמנותית
ירוסלב יעקובוביץ': עיבודים והפקה מוזיקלית, סקסופון, מפוחית, ליריקון
שלום חנוך: שירה, גיטרה חשמלית, עיבודים
דפנה ארמוני ומזי כהן: קולות רקע
טכנאי אולפן: איתמר גפני, עמוס שוחט
חתונה כפרית (מכונה גם "חתונת האיכרים") (1567 או 1568) הוא ציור שמן על לוח עץ, בגודל 164 × 124 ס"מ, מאת הצייר הפלמי פיטר ברויגל האב.
הציור מוצג כיום במוזיאון לתולדות האמנות, וינה (Kunsthistorisches Museum).
הציור מתאר חתונה בקרב מעמד האיכרים בתקופת ימי הביניים.
למרות שמו של הציור, הוא אינו מנציח את טקס החתונה עצמו, אלא את הסעודה המתבצעת בסמוך לה.
כיצירות אחרות של ברויגל, גם ביצירה זו רגישות ומודעות לטבע האנושי.
דמויותיו אינן ממוקמות בהכרח בארמונות או בכנסיות, והוא אינו מתמקד בעשירים ומפורסמים, או בגיבורי התנ"ך, אלא באדם הפשוט.
ברויגל, ששהה בתחילת דרכו כצייר באיטליה, הכיר את הציור האיטלקי, הסוגד ליופי וגדוש בפנים יפות ובמלאכים.
בניגוד מובהק, הדמויות ביצירותיו של ברויגל לרוב אינן "יפות" ורחוקות מלהיות אידיאליות.
ברויגל מתבונן בעולם ומתארו על פגמיו מתוך מבט מרוחק במקצת ואירוני החושף את הכסילות האנושית ואת פגיעותה.
בציור "חתונה כפרית" מתאר ברויגל, באופן שניתן לפרשו כקומי, את הגרגרנות האנושית הרבה המאפיינת את טקס החתונה.
תיאורו את החברה האנושית, כך נראה, מעלה חיוך גם כיום, מאות שנים לאחר סיום היצירה.
הסצנה המתוארת בציור מתרחשת בתוך אסם תבואה גדול, שהוסב למקום האירוע, ומשרה צבעים צהובים כרקע כולל.
בצד שמאל של היצירה נמצאת הכניסה לאסם, ממנה ממשיכים להיכנס האורחים, תוך דוחק וצפיפות רבה, למרות שכל מקומות הישיבה כבר תפוסים.
הסועדים מסבים סביב שולחן ארוך, שסופו בצד שמאל של התמונה אינו נראה עקב הצפיפות הרבה, ואינם עוסקים בדבר מלבד אכילה גרגרנית.
גבולות אסם התבואה נתחמים בערימות דגן המהוות קירות.
במרכז התמונה תלוי על קיר ערימת הדגן בד ירוק ועליו כתר, המציין את מקום מושבה של הכלה.
הכלה עצמה נראית עייפה ואינה מאושרת, למרות האירוע.
נראה כי האורחים הרבים אינם עסוקים בה אלא בסעודה.
לצדה של הכלה יושבים שני אנשים מבוגרים, שייתכן שהם הוריה.
הגבר המבוגר ובעל הזקן היושב בסמוך לכלה, הוא היחיד שזכה לכיסא עם משענת, ולא לספסל, דבר שיש בו כדי להראות על מעמדו החשוב.
יש לשים לב כי מהתמונה לא מובן היכן נמצא החתן.
בצד ימין של התמונה יושב אדם מכובד, לבוש בשחור ונראה מופרד מהאחרים.
זהו כפי הנראה אזרח עשיר, וייתכן שהוא האציל בעל האחוזה.
הוא יושב על חבית חמאה הפוכה ולא על הספסל כשאר המוזמנים, ונראה יוצא דופן משאר ההמון בזקנו הג'ינג'י, במעילו המהודר שבקצותיו פרווה, ובחרבו.
נראה שהוא בא בלוית כלבו, המציץ מתחת לשולחן ואוכל פירורים שהונחו לפניו על הספסל הריק.
פיו של האיש המכובד סגור וכפות ידיו שלובות.
ייתכן שהחתן הוא הגבר היושב לשמאלו, כשהוא עסוק למדי בסעודה, אולם הצייר בחר שלא להבהיר לצופה במפורש היכן החתן.
בצד ימין של הציור נראים שני מלצרים לבושים בחלוק לבן, המגישים, על גבי דלת שפורקה מציריה ומשמשת להם כמגש, קערות עם דייסות סולת לבנות ונזידי דוחן חומים.
צבעי חלוקי המלצרים מהווים קומפוזיציה לצבעי המזון.
חדי העין שבין המתבוננים בציור יוכלו לשים לב לפרט נוסף ומעניין, אצל המלצר בחולצה אדומה הנושא את מגש האוכל: האם יש לאותו מלצר שלוש רגליים?
זוהי אחת התעלומות המפורסמות בתולדות הציור.
לא ידוע אם מדובר בטעות של הצייר, בבדיחה פרטית או במסר סמוי.
במרכז התמונה עומדים שני נגנים האוחזים בחמת חלילים, וניכר כי מבטו של הנגן הימני עוקב אחר האוכל המוגש מימינו.
במישור הקרוב לצופה, בתחתית התמונה, יושבת ילדה בודדה על הרצפה ואוכלת.
מיקום ישיבתה, בגדיה, והסכין התלויה על גבי חגורתה, מאפשרים להניח כי אין מדובר באורחת מהשורה.
ייתכן כי מדובר בילדה עובדת, דבר שהיה מקובל ביחס לילדים בימי הביניים.
על ראש הילדה כובע שכפי הנראה אינו שלה, מאחר שהוא גדול באופן ניכר ממידותיה.
אל הכובע מחוברת נוצת טווס, שניתן לפרשה כסמל לחטא הגנדרנות וההתפארות.
ציור הסעודה מאפשר המחשה של מטבח ימי הביניים באירופה.
על אף הגוונים הרבים והפנים הרבות של מטבחי האזורים השונים באירופה של ימי הביניים, ניתן לאפיין את הדגנים בכלל ואת הלחם בפרט, כמאכל העיקרי של תושבי אירופה בתקופה זו.
ירקות גודלו בסמוך לבתי הצמיתים על מנת לגוון את הארוחה שהייתה מורכבת כמעט תמיד מדייסת דגנים וירקות.
בציור "חתונה כפרית", המתאר סעודה חגיגית, לא נראה למעשה בשר, שנחשב מאכל מותרות במרבית ימי הביניים, כמו גם ממתיקים שונים (דבש או סוכר) ותבלינים, שהיו בדרך כלל נחלתם של העשירים בלבד.
יש לשים לב כי למרות חגיגיות האירוע, אוכלים האורחים את מזונם בידיים, וחלקם אוכלים את הנזיד בכף.
המזלג אמנם הגיע לאיטליה במאה ה-11, דרך האימפריה הביזנטית, אולם במשך מאות שנים שימש רק להחזקת גוש הבשר בזמן החיתוך, ולא לאכילה על יד השולחן.
רק במאה ה-16 נוצרו מזלגות עם שלוש וארבע שיניים שנועדו לאכילת פסטה, אולם פשוטי העם החלו להשתמש במזלג רק אחרי שנת 1700, ולא בתקופה בה צוירה "חתונה כפרית".
בצד שמאל של הציור נראה אדם המוזג שיכר.
בניגוד למקובל כיום, בימי הביניים לא נחשבו המים לשתייה טובה בעת הארוחה, עקב טעמם, ריחם הרע, והזיהומים שהיו בהם.
מי הנהרות שזרמו בערים הגדולות היו מזוהמים משפכי העיר שזרמו לתוכם, שימשו גם לכביסת הבגדים, אך לא לרחצה או לשתייה.
לצורך שתייה נעשה שימוש במי בארות, שחייבו עבודה קשה של שאיבה והובלה עד הבית, ושימשו בעיקר לבישול.
המשקה המקובל ביותר בזמן הארוחות היה משקה אלכוהולי - לרוב בירה או שיכר, מהול במי באר, ובאחוז אלכוהול נמוך מהמקובל בימינו.
הציור "חתונה כפרית" גדוש בפרטים, דבר הממחיש את אווירת הצפיפות והדוחק באירוע.
הקומפוזיציה הפשוטה של התמונה מוליכה את עינו של המתבונן מצדו הימני הקרוב של הציור אל הצד השמאלי המרוחק, ובכך מועצמת תחושת העומק בציור.
השימוש בניגוד בין צבעים חמים לצבעים קרים, ותנועות הגוף של הדמויות, תורמים ליצירת האווירה התוססת והעליזה בתמונה.
בימים בהם אין לנו תיעוד היסטורי נרחב לתיאור חייהם של האיכרים פשוטי העם, אלא יותר של האליטות העשירות והמכובדות, מביאים ציוריו של ברויגל, וציור זה בפרט, ממד חשוב.
בנוסף לחשיבותו האמנותית, משקף הציור "חתונה כפרית" רגע אחד בחיי משפחת איכרים פשוטה באירופה של ימי הביניים, לפני מעל 400 שנה, רגע שהמראות והצבעים בו תוססים וחיים גם כיום.
הציור משקף חברה אנושית ברגע של שמחה וגרגרנות, הנכונים אז כהיום, וייתכן כי ניתן להסיק מכך גם שלמרות התקדמות טכנולוגית כזו או אחרת, בחברה האנושית עצמה לא חל שינוי רב.
חתונה ישראלית היא סדרת טלוויזיה ישראלית דוקומנטרית בת שתי עונות, המלווה זוגות בדרך לחתונה.
סיפורי האהבה השזורים זה בזה חושפים בכל פעם חתך אחר בחברה הישראלית ואופי אחר של אהבה, זוגיות ומשפחה.
הסדרה היא על אהבה, זוגיות, חלום ומציאות, יחסים, הורים וילדים ועל איך כל אלה מתנגשים במציאות הישראלית.
העונה הראשונה עלתה ב-31 בדצמבר 2008, העונה השנייה עלתה ב-25 באוקטובר 2010 בערוץ yes דוקו.
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון התקיימה בלונדון שבבריטניה ביום שישי, 29 באפריל 2011. הנסיך ויליאם, השני דאז בסדר הירושה לכתר הבריטי, הכיר את מידלטון לראשונה ב-2001 במהלך לימודי שניהם באוניברסיטת סנט אנדרוז.
החתונה כמו גם ההכנות לקראתה עוררו תשומת לב ציבורית רבה ביותר.
אירועי יום החתונה שודרו בשידור חי בטלוויזיה, ורוב כלי התקשורת בעולם (כולל כל כלי התקשורת בישראל) טענו, כי צפו בהם עד ל-2 מיליארד בני אדם ברחבי העולם.
אולם מספר כלי תקשורת בעולם, טענו שהוא לא מדויק ומפוקפק, וטענו שמדובר בכמה מאות מיליונים בודדים בלבד.
בבריטניה צפו כ-24.5 מיליון בני אדם בחתונה.
זמן קצר לפני החתונה העניקה המלכה אליזבת השנייה לוויליאם את התואר דוכס קיימברידג', הרוזן מסטראת'רן וברון קאריקפרגוס.
בהתאם הייתה מידלטון עם נישואיה לדוכסית מקיימברידג'.
ב-16 בנובמבר 2010 הכריז בית קלרנס על אירוסיהם של הנסיך ויליאם וקייט מידלטון, אשר נעשו במהלך חופשה משותפת של שניהם בקניה, ועל נישואיהם המתוכננים באביב הקרוב.
לטקס הנישואין במנזר וסטמינסטר הוזמנו 1,900 אורחים מבריטניה ומרחבי העולם.
רשימת המוזמנים לטקס ולשני האירועים האחרים שנערכו באותו יום הורכבה בין היתר בהתחשב בכך שהחתונה לא נחשבה לאירוע ממלכתי, מאחר שויליאם לא היה יורש העצר.
למעלה ממחצית המוזמנים לאירועים אלו היו בני משפחה וחברים של החתן והכלה.
בין האחרים נכללו מנהיגים של מדינות חבר העמים הבריטי, בני משפחות מלוכה זרות, אישים מן המערכת הפוליטית, דיפלומטים, אנשי צבא, אנשי דת, ידוענים ונציגים של ארגוני צדקה שהנסיך ויליאם היה מעורב בפעילותם.
משטרת לונדון ושירותי הביטחון הבריטיים נערכו למבצע אבטחה רחב ממדים של אירועי החתונה, גם לנוכח איומים לפגיעה בחתונה מצד ארגונים קיצוניים ואנרכיסטיים, ואף ערכו מעצרי מנע לקראתה.
בעוד שעלות החתונה (שהוערכה ב-20 מיליון לירות בריטיות) כוסתה על ידי בית המלוכה ומשפחת מידלטון, כיסה האוצר הבריטי את הוצאות האבטחה.
יום החתונה הוכרז כיום חופשה בבריטניה.
כנגד הפסד התוצר למשק בעקבות יום החופשה הוערך כי החתונה תביא להכנסות גדולות לטווח ארוך למשק הבריטי עקב כניסת תיירים בעקבותיה למדינה.
בשיתוף פעולה עם בית המלוכה יוצר מגוון רחב של חפצי מזכרת הנושאים את תמונות החתן והכלה והוצא למכירה לאספנים בחדשים שלפני יום החתונה.
המיטבעות הלאומיות של בריטניה, קנדה ואוסטרליה טבעו מטבעות מזכרת לקראת החתונה, ושירות הדואר הבריטי הפיק לקראתה סדרת בולים הנושאת את צילומי הזוג המיועד.
שמלת הכלה של מידלטון עוצבה על ידי מעצבת האופנה הבריטית שרה ברטון, המכהנת מ-2014 כמנהלת הקריאטיבית של בית האופנה אלכסנדר מקווין.
השמלה והאחראית לייצור השמלה לא הוכרזו רשמית, עד שהכלה יצאה מהמכונית, ועשתה את דרכה למנזר וסטמינסטר, ממש לפני החתונה.
היצירה של השמלה זכתה לסיקור תקשורתי נרחב, בעיקר בשל ההתעניינות הרבה בעיצוב השמלה ובהשפעתה על מגמות אופנתיות בעיצוב שמלות כלה בעולם המערבי.
בין 23 ביולי ל-3 באוקטובר 2011 הוצגה השמלה המקורית בארמון בקינגהאם כחלק מתערוכת הקיץ השנתית של האוסף המלכותי.
פריטים אחרים מהחתונה היו גם חלק מהתערוכה, כגון הנעליים אותם נעלה מידלטון בחתונה, וכמו גם העגילים וההינומה אותם לבשה בחתונה.
לטענת מידלטון היא בחרה בעיצוב של ברטון לשמלה משום שביקשה לשלב מראה מסורתי ומראה מודרני יחד "עם החזון האמנותי המאפיין את עבודתו של אלכסנדר מקווין".
היא וברטון עבדו יחד על עיצוב השמלה.
לשמלה יש מחוך מכוסה בבד תחרה, חצאית ארוכה והינומה.
התחרה הייתה רקומה באופן ידני וכללה קישוטים שונים כגון ורדים, נרקיסים ותלתנים.
כל הבדים שמהם הוכנה השמלה סופקו על ידי חברות בריטיות.
צורת החצאית מרמזת על הצורה של פרח פורח והשובל של השמלה הוא באורך 2.70 מטרים.
השמלה הוצבה לתצוגה בארמון בקינגהאם מסוף יולי ועד תחילת אוקטובר 2011.
הנסיך ויליאם הגיע בבוקר החתונה למנזר וסטמינסטר במכונית, כשהוא מלווה על ידי אחיו הנסיך הארי, ששימש כשושבינו.
שניהם היו לבושים במדי צבא – אלה של ויליאם היו מדי ייצוג של קולונל במשמר האירי.
מסלול הנסיעה, שהיה משותף להם, לכלה וליתר בני המשפחה המלכותית, היה מארמון בקינגהאם (או בית קלרנס) דרך המאל, כיכר משמר הסוסים, וייטהול וכיכר הפרלמנט.
טקס הנישואין החל בשעה 11:00 עם הגעת המלכה למנזר עם בעלה פיליפ, דוכס אדינבורו (על פי המנהג מגיעה המלכה האחרונה מבני משפחת המלוכה).
אחריה הגיעה למנזר הכלה קתרין מידלטון.
היא הגיעה במכונית ממלון גורינג, שם התאכסנה משפחתה, בלוויית אביה, מייקל מידלטון.
היא לבשה שמלת כלה בעיצובה של שרה ברטון, בעלת שובל באורך של 2.7 מטר.
השושבינה הראשית שלה הייתה אחותה, פיליפה (פיפה) מידלטון, ואליה הצטרפו שישה שושבינים נוספים - ארבע בנות ושני בנים, בגילאי שלוש עד עשר.
הטקס נוהל על ידי ג'ון הול, דיקן וסטמינסטר.
רואן ויליאמס, הארכיבישוף מקנטרברי, השיא את הזוג.
נישאו תפילות וריצ'רד צ'רטרס, בישוף לונדון, נשא דרשה.
התוכנית המוזיקלית של הטקס לוותה בשירת מקהלת המנזר ומקהלה נוספת ובנגינת שתי תזמורות ואורגן.
אחי הכלה, ג'יימס מידלטון, קרא פסוקים מן הברית החדשה.
הטקס הדתי הסתיים בנגינת ושירת ההמנון הלאומי הבריטי אל נצור את המלכה.
לאחריו נכנסו החתן והכלה למקדש של מנזר וסטמינסטר על מנת לרשום את נישואיהם במרשם הנישואין המלכותי.
בסיום הטקס כולו צעד הזוג הטרי לאורך המעבר בכנסייה, יצא אל הרחוב הפתוח לצלילי פעמוני המנזר ונתקבל שם במשמר כבוד צבאי.
המסע ממנזר וסטמינסטר לארמון בקינגהאם
לאחר טקס הנישואין יצאו החתן והכלה ובני המשפחה המלכותית בחזרה לארמון בקינגהאם בשיירה של כרכרות, שנעו לאורך מסלול ההגעה שלהם אל מנזר וסטמינסטר.
ראשונה נעה כרכרה פתוחה שנשאה את החתן והכלה כשהם מלווים במשמר פרשים צבאי.
אחריה נעו כרכרות שנשאו את המלכה ובעלה, את השושבינים ואת אבי החתן הנסיך צ'ארלס ואשתו קמילה, דוכסית קורנוול, ביחד עם הורי הכלה.
אלפי אנשים הצטופפו לצידי הדרך בה נעו הכרכרות והריעו לחתן ולכלה.
לאחר החזרה לארמון ערכה המלכה קבלת פנים וארוחת צהרים ל-600 מוזמנים.
במהלכם יצאו החתן והכלה בלוויית בני משפחותיהם והשושבינים למרפסת הקדמית של ארמון בקינגהאם, נופפו לקהל האלפים שהתקבץ מול הארמון ובהתאם למסורת המודרנית החליפו נשיקות זה עם זו.
באותה עת חלפו מעל המאהל והארמון שני מטסים של מטוסים צבאיים – הראשון של שלושה מטוסים מגף הזיכרון לקרב על בריטניה, ולאחריהם מטס של מטוסים מודרניים של חיל האוויר המלכותי.
לאחר קבלת הפנים יצא הזוג הטרי מהארמון לבית קלרנס במכונית אסטון מרטין פתוחה (של הנסיך צ'ארלס) נהוגה על ידי הנסיך ויליאם.
המכונית קושטה על ידי הנסיך הארי ונשאה שלט רישוי שעליו נכתב "JU5T WED" (רמז למונח האנגלי "זה עתה נישאו").
בערב ערך הנסיך צ'ארלס בארמון בקינגהאם ארוחת ערב המלווה בריקודים לזוג הטרי ול-300 מחבריהם וידידיהם.
האירוע נמשך אל תוך הלילה.
המלכה ובעלה עזבו לפני כן את לונדון לסוף שבוע פרטי, במחווה שנחשבה כמיועדת לאפשר לבני המשפחה הצעירים יותר לחגוג בארמון.
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון נחשבת לאחד האירועים המתוקשרים ביותר בהיסטוריה.
מספר הצופים בשידור החי, היה מועד לביקורות כאשר ג'רמי האנט, שיער את האומדן המוקדם של מספר צופי הטלוויזיה בשידור החי של טקס הנישואים על שני מיליארד צופים ברחבי העולם לפני החתונה, והמספר שימש בהרחבה את רוב כלי התקשורת בעולם, כולל בישראל, לתיאור מספר הצופים באירוע, הן בעת התרחשותו והן אחריו.
עם זאת, מספר אמצעי תקשורת, פקפקו באמינותו וטענו שאיננו מבוסס ואיננו מדויק, וחישבו את מספר הצופים ברחבי העולם המשוער כבין 122 עד 176 מיליון מתוך אוכלוסייה של 3.126 מיליארד אנשים (בערך 45% מאוכלוסיית העולם).
גורמים נוספים חישבו את מספר הצופים בשידור החי בעולם על 162 מיליון בלבד.
רשת BBC, העסיקה מעל 400 אנשי צוות והקדישה 184 שעות שידור לאירוע בשבוע שידורים מיוחד, וברשת ABC הוקדשו לאירוע 16 וחצי שעות שידור.
בסך הכל עסקו בסיקור האירוע כ-4,500 אנשי תקשורת.
על מערכת היחסים ביניהם נעשה בשנת 2011 סרט בשם "ויליאם וקייט - הסרט".
למחרת יום החתונה עזבו הנסיך ויליאם ואשתו קתרין את לונדון במסוק ויצאו לביתם באי אנגלסי שבוויילס, שם מוצב הנסיך כטייס חיפוש והצלה של חיל האוויר המלכותי.
עשרה ימים אחרי החתונה יצא הזוג הטרי לירח דבש בן עשרה ימים.
"חתונה אלגורית" (1906) הוא מתווה לשטיח שנוצר על ידי אפרים משה ליליין עבור בית המלאכה לשטיחים של "בצלאל".
המתווה נוצר כהכנה לשטיח אמנותי שנועד לשמש כמתנה לרגל חצי יובל לנישואיו של דוד וולפסון, נשיא הקונגרס הציוני העולמי.
ולרגל יום הולדתו החמישים של וולפסון.
ליליין, שהגיע ביחד עם בוריס שץ לירושלים בשנת 1906 כמורה ב"בצלאל", התבקש ליצור סדרה של מתווים עבור מחלקת השטיחים של בית הספר.
על אף שהייתה זו המחלקה הראשית בשנותיו הראשונות של בית הספר, רמתם הטכנית של עובדי המחלקה החדשה לא אפשרה את אריגתו.
המתווה בנוי במתכונת של טריפטיכון.
בתיאורים השונים שילב ליליין השפעות מתקופות שונות בתולדות האמנות, ביניהן אמנות מצרים העתיקה, והרנסאנס האיטלקי.
בפנל המרכזי מתוארים בני זוג תחת חופה.
הגבר לבוש בבגד אדום והוא מאזכר את דמותו של תגלת פלאסר השלישי, כפי שהוא מופיע על גבי תבליטים מאשור.
האישה מהווה ייצוג של "בת ישראל".
משני עבריהם מתוארים עבדים או נערים חשופי חזה האוחזים במוטות החופה.
במישור הקדמי של התיאור מתוארים פרחי שושן, המאזכרים את שמו של ליליין בגרמנית (Lilien), ומנוגדים לתיאור הקוצים בפנלים הצדדים.
פנלים אלו מכילים תיאורים של הגלות ושל גאולת ישראל.
בחלקו הימני של השטיח מתוארת דמותו של ירמיהו, השואבת את השראתה מתיאורו דמות ירמיהו של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית.
סביב הפנלים יצר ליליאן מסגרת מעוטר המושפעת מסגנון היוגנדסטיל האירופי.
בחלקו השמאלי של השטיח מתוארת דמותו של מלאך התוקע בשופר, ומסמל את הגאולה.
יגאל צלמונה טען כי משמעותו של התיאור הוא בחיבור הרמוני של ההשפעות השונות המסמלות "כלולות במובן העמוק של תיקון, חיבור האחדה ויצירת כליל שלמות".
בשנת 2001 האמן דן רייזנר יצר את העבודה "מחווה לחתונה אלגורית", בה יצר פרגמנטים מתוך העבודה המקורית שנתלו במפוזר על הקיר כמסמלים את התפרקותו של החלום הציוני.
חתונה בעיירה (במקור ביידיש: אַ חתונה (כאַסונע) אין שטעטל) הוא מחזה תיאטרון יידיש, מלודרמה מוזיקלית.
המחזה נכתב על ידי ויליאם סיגל, והולחן על ידי הרמן וול בהזמנת פסח בורשטיין, שגם ביים אותו פעמים רבות.
צוות השחקנים כלל בעיקר את משפחתו הקרובה של בורשטיין - אשתו ליליאן לוקס, ומאוחר יותר גם בנו מייק בורשטיין ובתו סוזן בורשטיין.
המחזה נקטל על ידי המבקרים, אך זכה להצלחה רבה בקרב הקהל.
הוא הועלה בערים שונות במזרח אירופה לפני השואה, והמשיך להופיע גם לאחריה בישראל, באמריקה הלטינית ובארצות הברית.
כמו "זמר הג'אז" של אל ג'ונסון, גם מחזה זה עסק בהתמודדות של הפרט עם "העולם הישן".
הוא מתאר את התנסויותיו של בן הרב שנוטש את עולמו של אביו ופונה לקריירה של משחק בתיאטרון.
המחזה התבסס ככל הנראה על אלמנטים אוטוביוגרפיים של בורשטיין, שברח ממשפחתו הפולנית כדי להצטרף ללהקת תיאטרון יידיש נודדת.
המחזה זכה לעיבוד קולנועי, אך לא הצליח כסרט.
המחזה עומד בין היתר במרכז הסרט התיעודי "הקומדיאנטים" של ארנון גולדפינגר משנת 2000. באחד הקטעים בסרט, מתאר השחקן והבמאי ישראל בקר כיצד נשלח כילד על ידי השחקן בן ציון ויטלר לנכוח בהצגה ו"לצלם" אותה בזיכרונו, על מנת שוויטלר יוכל להעלות את המחזה בעצמו.
חתונת הדמים (בספרדית: Bodas de Sangre) היא טרגדיה פרי עטו של המחזאי הספרדי פדריקו גארסיה לורקה.
הוא נכתב ב-1932 והועלה לראשונה על הבמה במדריד במרץ 1933 ובהמשך אותה שנה בבואנוס איירס.
מבקרי תיאטרון נוטים להכליל אותו עם "ירמה" ו"בית ברנרדה אלבה" כ"טרילוגיה הכפרית".
לורקה לא השלים את תוכניתו לכתוב את "הטרילוגיה של ארץ ספרד" לפני שנרצח (והוא לא כלל בה את "בית ברנרדה אלבה").
הרעיון לכתיבת המחזה עלה במוחו של לורקה אחרי שקרא בעיתון על כלה שברחה ביום חתונתה עם בן-זוגה הקודם; החתן ובני משפחתו רדפו אחרי הזוג, ושני המאהבים הרגו זה את זה בדו-קרב.
בפתיחת המחזה האם משוחחת עם בנה, החתן.
אנו למדים שאביו של החתן נהרג מספר שנים קודם לכן בידי משפחה ששמה פליכס.
האם מגיבה בכעס רב כשבנה מבקש לקחת סכין כדי לגזום ענבים בכרם, ומתווכחת עמו ארוכות לפני שנותנת לו את הסכין.
הוא שמח כשאמו מבטיחה לו שביום ראשון היא תלך איתו לבקש את יד הנערה.
השכנה מגיעה כדי לפטפט עם האם, ומגלה לה שהכלה ניהלה בעבר רומן עם אדם ששמו לאונרדו פליכס, קרוב משפחתם של האנשים שהרגו את בעלה של האם.
האם, עדיין חדורת שנאה עזה למשפחת פליכס, רותחת, אולם אומרת שלא תעלה זאת בפני בנה.
לאונרדו, שהוא כעת נשוי, שב לביתו לאחר העבודה, שם חמותו ואשתו שרות שיר ערש לבנו (מילות השיר מבשרות את הטרגדיות שיתרחשו מאוחר יותר במחזה).
ברור שנישואיו של לאונרדו אינם מאושרים.
החמות מספרת לאשתו בפניו שבמשך שלוש שנים הכלה הייתה ארוסתו.
כשלאונרדו שומע שהחתן עומד לשאת את הכלה לאישה הוא מתמלא חימה ומפחיד את אשתו וחמותו.
האם הולכת לביתה של הכלה, ביחד עם החתן, שם היא פוגשת את המשרתת של הכלה ואת אבי הכלה.
האב, אדם זקן ויגע, מספר לאם אודות אשתו המנוחה ועל שאיפתו לראות את בתו נישאת ומולידה ילדים.
הכלה נכנסת ומשוחחת עם האם והחתן.
המשרתת מגלה לכלה שלאונרדו רכב על סוסו בסמוך לביתה בלילה.
באותו הלילה לאונרדו מגיע לראות את הכלה פעם נוספת.
הוא מתוודה על תשוקתו הבוערת אליה ועל הגאווה שמנעה ממנו מלשאת אותה לאישה בעבר.
הכלה, מוטרדת בבירור מנוכחותו, מנסה להשתיק אותו, אולם אינה יכולה להתכחש לכך שעדיין יש לה רגשות כלפיו.
המשרתת מסלקת את לאונרדו, והאורחים מתחילים להגיע לחתונה.
האב, האם, והחתן מגיעים, ובאי החתונה הולכים לכיוון הכנסייה.
לפני שהחבורה עוזבת, הכלה מתחננת בפני החתן שישמור עליה.
לאונרדו ואשתו עוזבים גם הם, לאחר ויכוח קצר אך סוער.
בתום החתונה, האורחים, המשפחות, והזוג שזה עתה נישא שבים לביתה של הכלה.
הנשף בעיצומו, מלווה במוזיקה ובריקודים, אך הכלה פורשת לחדרה, טוענת שהיא עייפה.
אשתו של לאונרדו מספרת לחתן שבעלה עזב רכוב על גבי סוס, אולם החתן אומר שלאונרדו פשוט יצא לרכיבה מהירה.
לא ניתן למצוא את הכלה בשום מקום.
האב מורה לחפש בבית, אך אז אשתו של לאונרדו מתפרצת לחדר ומודיעה שבעלה והכלה ברחו יחדיו.
האב ממאן להאמין בכך, אך החתן עוזב בזעם ורוכב יחד עם חברו כדי להרוג את לאונרדו.
האם, מלאת זעם, מורה לכל באי החתונה לצאת ולחפש את שבילי הבריחה והאב מתמוטט ביגון.
בחוץ, ביער שאליו ברחו לאונרדו והכלה, שלושה חוטבי עצים משוחחים על האירועים (באופן שדומה במידת מה לזה של המקהלה במחזאות היוונית, פרט לכך שהם מדברים זה עם זה, ולא עם הקהל).
הם מספרים שהמחפשים תרים בכל היער, ושלאונרדו, שאחרי הכול, סוחב איתו אישה, ייתפס במהרה אחרי שהלבנה תעלה.
כשהלבנה מבליחה מבעד העננים, הם עוזבים את הבמה.
הלבנה (סמל נשי, אותו משחקת בדרך-כלל אישה), שהיא חזקה מאוד ושמימית, מדברת אל היער ומספרת לעצים על כך שהיא משתוקקת לכך שיישפך דם, כדי להעניש את המין האנושי על כך שהוא מגיף בפניה את בתיו, ומתוודה על בדידותה כשהיא זועמת.
היא מאירה את היער באורהּ המסתורי, מאירה את השבילים בשביל המחפשים.
אליה מצטרפת כוהנת, בדמותה של קבצנית זקנה.
הן מתכננות להרוג את שני הגברים כדי שדם יישפך.
הלבנה צמאת הדם, נעלמת בשלב זה בצורה חורשת רעות.
החתן, עדיין אחוז אמוק, נכנס בלוויית נער מבאי הנשף, חברו של החתן.
הנער מודאג בשל היער האפל ומפציר בחתן לסוב על עקביו, אולם החתן מסרב, נשבע להרוג את לאונרדו ולהשיב לעצמו את כלתו.
דמות המוות, המחופשת לקבצנית זקנה, נכנסת ואומרת לחתן שהיא ראתה את לאונרדו ויכולה להוביל אליו את החתן.
במקום אחר ביער, לאונרדו והכלה משוחחים על עתידם המשותף.
שניהם נתקפים בחרדה רומנטית, בשל החשש שאהבתם הגדולה תימוג.
הכלה מתחננת בפני לאונרדו לנוס על נפשו, אבל הוא ממאן.
הזוג שומע צעדים, החתן והמוות מתקרבים.
לאונרדו יוצא, וצעקות שניהם מהדהדות בעלטה.
הלבנה והקבצנית שבות ומופיעות בסוף הסצנה.
לאונרדו והחתן הרגו זה את זה.
בעיר, הנשים, ובכללן אשתו וחמותו של לאונרדו, נקבצו בסמוך לכנסייה והתלחשו על המאורעות.
המוות מגיע מחופש לקבצנית, ולפני שהיא עוזבת היא מודיעה על המוות שאירע ביער.
האם נכנסת לכנסייה, מלאת זעם ומרירות, רק כדי לראות את הכלה חוזרת כששמלתה מכוסה בדם שני אהוביה שהרגו זה את זה ביער.
ככל הנראה, למרות שהדבר לא נכתב במפורש משום שהדבר מתרחש לאחר שמסתיים המחזה, הכלה נרצחת על מנת להשיב את כבודה של משפחתה.
חרף זאת, בכמה מהעיבודים של המחזה, מועלית הדעה שהכלה הורשתה לחיות בהתבסס על הרעיון שהחיים עם הכאב של מות שני אהוביה הוא עונש קשה ממוות.
בין הנושאים המוצגים בחתונת הדמים ניתן למצוא את מעגל החיים, התקדמות הזמן, הבחירה החופשית, הונאה, הגורל והטבע.
מעגל החיים והתקדמות הזמן מודגמים על ידי העובדה הפשוטה שהמחזה כולו מוקדש לחתונה.
אירוע הנישואים בכל תרבות מסמל את העדות המוחשית והממשית למעבר מילדות לבגרות, והתקדמות החיים והזמן.
נושא הבחירה ניכר בחייהן של לאונרדו, הכלה והחתן.
הכלה נתונה בקונפליקט מכיוון שהיא כופה על עצמה להתחתן עם החתן, בעוד שהיא עדיין מאוהבת בלאונרדו.
לאונרדו, חרף היותו נשוי, עדיין משוגע מאהבה לכלה.
בחירתם המשותפת לברוח זה עם זה, לאחר נישואיהם לבני זוג אחרים, מעידה על כך שהם הדחיקו את תשוקותיהם ממערכות היחסים הקודמות שלהם.
על כל פנים, החתן מאוהב בכלתו לעתיד.
חרף העובדה שהיא מתגוררת במערה הממוקמת במרחק שעות ממנו, החתן מאוהב בה ונושא אותה לאישה.
נושא ההונאה קשור בחופש הבחירה.
בחירתו של החתן לשאת לאישה את הכלה, חרף העובדה שהיא עדיין שומרת על רגשותיה לבן זוגה לשעבר, גורמת למותם של שני הגברים בסוף המחזה.
ישנה מידה מסוימת של אירוניה במהלך האירועים: הכלה מנסה לבחור בשני הגברים אך אינה זוכה אף לא באחד מהם.
הגורל משחק תפקיד חשוב מאוד במחזה חתונת הדמים, בתפניותיו המפתיעות בעלילה, כמו גם בתוצאתו הסופית.
לבסוף נושא הטבע נוכח בחתונת הדמים.
הטבע רלוונטי להבנת מחזהו של לורקה.
חתונת הדמים גדושה בהתייחסויות לטבע, כמו ללבנה, לעצים, לנהר, למוות בצורת הקבצנית, לכרם, לפריחת התפוז, ובהתייחסויות רבות נוספות.
התייחסויות אלו לטבע מחזקות את העובדה שהמחזה מבוסס על סיפור אמיתי.
אם כי, הכללת הטבע במחזה מסייעת להדגיש את הכלים הספרותיים האחרים כמו העלילה, הקונפליקט והשיא.
לכן, חתונת הדמים היא עבודה מקורית ומורכבת שמרתקת את הקהל בסגנון האופייני לפדריקו גארסיה לורקה.
המחזה עובד לסרט ספרדי שיצא לאקרנים ב-1937, בכיכובה של מרגריטה חירגו, שחזרה על תפקידה הבימתי.
ב-1964 נערכה בבודפשט הצגת הבכורה של האופרה Vérnász, שזכתה לשבחים; את המוזיקה שלה חיבר המלחין ההונגרי שנדגור זקולאי.
האופרה שבה ועלתה על הבמות מאז.
וולפגנג פורטנר כתב אופרה גרמנית המבוססת על המחזה; עבודתו קרויה Die Bluthochzeit.
ב-1981 במאי הקולנוע הספרדי קרלוס סאורה ביים סרט מחול בהשראת המחזה (שנקרא אף הוא חתונת הדמים).
ב-1986, שידר ה-BBC תסכית רדיו של המחזה, בו כיכבו בין השאר אנה מאסי, ג'ולייט סטיבנסון ואלן ריקמן.
ב-2006 עלה בהאיטי עיבוד של המחזה לאופרה, בשם Le Maryaj Lenglensou, בהפקת במאי הקולנוע הדני הנס פלס, עם לחן אותו חיבר המלחין יליד האיטי Iphares Blain.
סרט תיעודי על ההפקה הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע ההולנדי ב-2007.
המחזה, שכונה Bitter Oleander, רץ במשך תקופה קצרה בשפה האנגלית בברודוויי בשנת 1935.
"חתונה על תנאי" הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2000, מסוגת דרמה קומית ורומנטיקה, בכיכובם של ניקולס קייג' וטיאה ליאוני.
הסרט מתמקד באיש עסקים שרואה את המציאות שהייתה יכולה להיות לו אילו היה בוחר להתחתן לפני 13 שנה.
ג'ק קמפבל (ניקולס קייג') הוא מנהל עשיר מוול סטריט, ניו יורק.
הוא באמצע תהליך של מיזוג חברות בעסקה של מילארדי דולרים.
לערך של חיי משפחה אין משמעות רבה עבורו.
בערב חג המולד הוא מופתע לשמוע שחברתו לשעבר, קייט (טיאה ליאוני), מנסה להתקשר אליו אחרי הרבה שנים, אך מתעלם.
ביציאתו מהמשרד באותו ערב, הוא נכנס לחנות נוחות ומגלה אדם בשם קאש שמאיים באקדח על המוכר שלא מקבל את כרטיס הלוטו שלו שלטענתו שווה 238 דולר.
ג'ק מציע לקנות את הכרטיס וביחד הם יוצאים החוצה.
ג'ק מציע לקאש עזרה אך הוא מפקפק בג'ק ושואל אם הוא מרגיש שפספס משהו בחייו.
ג'ק עונה שיש לו כל מה שהוא צריך.
קאש מבשר במסתוריות "אתה הבאת את זה על עצמך" והשניים נפרדים.
בבוקר למחרת של חג המולד, ג'ק קם ומגלה שהוא נמצא בבית הממוקם בפרוור של ניו ג'רזי יחד עם קייט ושני ילדים.
מבוהל ומבולבל, הוא ממהר למשרדו בניו-יורק אבל אף אחד לא מזהה אותו שם.
ג'ק נתקל בקאש שמסביר שג'ק חווה הצצה למציאות אלטרנטיבית כדי ללמוד שיעור.
ג'ק מבין שהוא נמצא בחיים שהיו יכולים להיות לו אם לא היה טס ללונדון במסגרת ההתמחות שלו ב-1987 לפני 13 שנה, אלא היה נשאר עם חברתו קייט.
כעת יש לו משפחה והוא איש מכירות של צמיגים.
קייט היא אשתו והיא עורכת דין ללא מטרות רווח.
מהר מאוד בתו מגלה שג'ק הנוכחי הוא אינו אביה האמיתי ומאמינה שהוא חייזר שהתחזה אבל מחליטה לעזור לו להסתגל לחייו החדשים.
ג'ק מתאמץ להיכנס לתפקיד של איש משפחה ועושה כמה טעויות בדרך כמו פספוס פתיחת המתנות בחג המולד ושכחה של יום הנישואים שלו.
למרות הקשיים, הוא מתחיל להצליח בחייו.
הוא מתחבר לילדיו, מתאהב באשתו מחדש וקם כל בוקר לעבוד בעבודתו החדגונית.
בשרשרת של אירועים, ג'ק מוצא את עצמו לבסוף מקבל הצעת עבודה בחברת ההשקעות מחייו האמיתיים אחרי שהרשים את המנכ"ל.
למרות השכר הגבוה וההטבות הרבות, קייט מתווכחת איתו וטוענת ששניהם מאושרים כבר עכשיו ושהם צריכים להיות אסירי תודה על חייהם המאושרים.
בדיוק שג'ק מבין לבסוף את הערך האמיתי של חיי המשפחה, הוא רואה את קאש פעם נוספת ודורש ממנו להישאר במציאות הנוכחית אך מגלה שחזר לחייו הקודמים והבודדים ביום למחרת.
ג'ק הולך לפגוש את קייט שהשאירה לו הודעה ביום הקודם.
הוא מוצא אותה באמצע אריזות כדי לעבור לפריז.
כמו ג'ק, גם היא התרכזה במהלך השנים בקריירה ולא נישאה.
הוא מגלה שהיא התקשרה אליו רק כדי להחזיר לו כמה חפצים שהשאיר אצלה בתקופה שבה היו חברים.
ג'ק עוזב את דירתה בדרכו לטיסה שתוכננה לו במסגרת העבודה אך ברגע האחרון מתחרט ומפספס את הטיסה שלו.
הוא מורה לנהג לנסוע לנמל התעופה מאיפה שקייט אמורה לטוס לפריז באותו ערב.
הוא רץ אליה ומספר לה על המשפחה שהייתה להם במציאות האלטרנטיבית כדי לזכות באהבתה מחדש.
מופתעת ומבולבלת, היא מסכימה לבסוף לדבר עם ג'ק ומפספסת את הטיסה שלה.
הסרט מסתיים בסצנה בה ג'ק וקייט יושבים על כוס קפה ומדברים באחת המסעדות שבנמל התעופה ברמיזה לכך שהם הולכים לעבר עתיד משותף.
ארני (חברו הטוב של ג'ק במציאות האלטרנטיבית): ג'רמי פיבן
הנסיך הארי, בנם הצעיר של דיאנה, הנסיכה מוויילס וצ'ארלס, נסיך ויילס ואחיו הצעיר של הנסיך ויליאם, דוכס קיימברידג', הכיר את מייגן מרקל, שחקנית אמריקאית אשר עיקר פרסומה בעקבות השתתפותה בסדרת הטלוויזיה Suits, במהלך חודש יוני 2016 ושניים החלו במערכת יחסים.
הודעת האירוסים פורסמה ב-27 בנובמבר 2017. ההודעה עוררה הדים רבים עקב היותה של מרקל אפרו-אמריקאית למחצה (מצד אמה), וכן עקב היותה גרושה.
טרם הנישואין הוטבלה מרקל לכנסייה האנגליקנית וקיבלה אזרחות בריטית.
לכבוד החתונה הופצו ברחבי הממלכה המאוחדת מטבעות בשווי 5 לירות שטרלינג עם הטבעה של בני הזוג וכן בולים מיוחדים עם תצלומים של הזוג.
החתונה נערכה ב-19 במאי 2018 בקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור.
בניגוד לחתונתם של ויליאם וקייט, יום חתונתם של הארי ומייגן לא הוכרז בבריטניה כיום שבתון.
הנסיך ויליאם שימש כשושבינו של הארי ואילו למייגן לא הייתה שושבינה, במקום זאת, ילדים קטנים, אשר בני הזוג בחרו בקפידה, ליוו אותם לחופה.
כמו כן, נבצר מאביה של מייגן, תומאס, להגיע לחתונה עקב ניתוח שעבר בליבו, על כן אביו של הארי, צ'ארלס ליווה אותה לחופה.
טקס החופה הונחה על ידי הארכיבישוף מקנטרברי, ג'סטין ובלי.
במהלך הטקס הבישוף מייקל קורי נשא דרשה בת 14 דקות בה ציטט בין השאר מדבריו של מרטין לותר קינג על אהבה.
הדרשה זכתה לתשומת לב מיוחדת.
טקס החתונה אובטח על ידי כ-250 אנשי הכוחות המזוינים של בריטניה ועלותו מוערכת בכ-32 מיליון ליש"ט.
לחתונה הוזמנו כ-600 אורחים, רובם הוגדרו כ"קרובים של בני הזוג", בין האורחים אשר שייכים למשפחת המלוכה ניתן למנות את הנסיך אנדרו, דוכס יורק וגרושתו שרה פרגוסון וכן את בן דודו של הארי, פיטר פיליפס ורעייתו.
בין הידוענים שנכחו בחתונה ניתן למנות את ויקטוריה ודייוויד בקהאם, אלטון ג'ון, סרינה ויליאמס, אופרה וינפרי, טום הארדי ואידריס אלבה.
כמו כן רוב השחקנים אשר כיכבו לצד מרקל בסדרה Suits נכחו בחתונה.
בני הזוג ביקשו מהאורחים שלא להביא להם מתנות אלא לתרום מכספם לאחד משבעת ארגוני צדקה אותם בחרו אשר פועלים בשטח בריטניה
אירועי החתונה שודרו באופן נרחב ברשתות טלוויזיה רבות ברחבי העולם.
בבריטניה צפו בחתונה 18 מיליון בני אדם, ובארצות הברית צפו בחתונה למעלה מ-29 מיליון בני אדם, עלייה של 6 מיליון לעומת נתוני הצפייה בחתונתם של וויליאם וקייט.
ההערכה כי מאות מיליוני צופי טלוויזיה שמספרם המדויק איננו ידוע, צפו בחתונה מרחבי העולם, אם כי מספר הצופים לא עבר את זה של חתונת הנסיך צ'ארלס וליידי דיאנה ספנסר.
חתונה ממבט ראשון (מכונה בקיצור "חתונמי") היא תוכנית מציאות ישראלית, המבוססת על הפורמט הדני Gift Ved Første Blik ("נשואים ממבט ראשון").
הפרק הראשון של התוכנית הישראלית שודר בערוץ 2 על ידי קשת ב-30 באוקטובר 2017. לאחר פיצול הערוץ, התוכנית משודרת בקשת 12.
תוכנית סיום העונה הראשונה הניבה 24 אחוזי רייטינג שהיו שיא בצפייה מאז פיצולו של ערוץ 2. באופן כללי, התוכנית נחשבת לכזו עם ממוצע הרייטינג הגבוה ביותר, שנה מאז אותו פיצול, עם 20.5 אחוזי רייטינג.
תוכנית סיום העונה השנייה חולקה לשני חלקים, כאשר הפרק הראשון הניב 22.8 אחוזי רייטינג.
לעומת זאת הפרק השני של סיום העונה הניב 22.5 אחוזי רייטינג.
תוכנית סיום העונה השלישית חולקה לשלושה חלקים, כאשר הפרק "ההחלטה", הניב 22.4 אחוזי רייטינג.
לעומת זאת הפרק הראשון של "הזוגות היום", ללא השתתפות ניר והגר הניב 22.7 אחוזי רייטינג.
הפרק האחרון התמקד במעקב אחר הקשר בין ניר להגר והניב 20.5 אחוזי רייטינג.
תוכנית סיום העונה הרביעית חולקה לשני פרקים של החלטת הזוגות, כאשר הפרק הראשון הניב 18.6 אחוזי רייטינג, והפרק השני של העונה הרביעית הניב 18.7 אחוזי רייטינג.
התוכנית מבוססת על פורמט דני שאומץ בארצות הברית וזכה שם להצלחה.
יוצרי התוכנית הציגו אותה כ"ניסוי חברתי חדשני".
התוכנית מפגישה זוגות שלא הכירו זה את זה, מתוך מאגר גדול יותר של משתתפים פוטנציאלים, ולטענת יוצרי התוכנית הזוגות נבחרים על ידם באופן "מדעי".
בתחילת העונה מוצגת בחירת הזוגות המשתתפים על ידי צוות המומחים, תוך התייחסות לפן האישי, החברתי, המקצועי ולמשיכה הפוטנציאלית ביניהם.
לאחר מכן, המשתתפים מקבלים הודעה כי בעוד זמן קצר הם עתידים להשתתף בתוכנית ולהינשא.
בפרקים הראשונים משודרים טקסי החתונה וההיכרות בין הזוגות, אשר נפגשים לראשונה במעמד החתונה.
הזוגות יוצאים לאחר החתונה לירח דבש של שלושה ימים בחוץ לארץ.
לאחר חזרתם לישראל מתגורר הזוג תחת קורת גג אחת.
לאורך התקופה שבה הזוג חי יחד, הוא מצולם במפגשים עם צוות המומחים שדנים איתם בהתפתחות הקשר ביניהם, בקשיים ובפתרונות.
לאורך הסדרה מוצגים קטעים בהם מדבר כל אחד מבני הזוג למצלמה ומספר על רגשותיו, וקטעים מצולמים בהם צוות המומחים מנתח את הקשר הנרקם.
כמו כן, מוצגות פגישות של הזוגות עם בני משפחותיהם ועם חבריהם, יחד עם בן הזוג המיועד או בלעדיו ואת התגובות השונות שהסיטואציה יוצרת.
במהלך העונה מתרחש פרק "מפגש הזוגות" שבו הזוגות המשתתפים נפגשים לראשונה עם הזוגות האחרים.
המפגש, המתרחש באתר נופש, מציג את הדינמיקה בין הזוגות ובינם לבין עצמם, תוך שהם משווים לראשונה בין המערכת הזוגיות שלהם לבין מערכות זוגיות אחרות באותה פלטפורמה.
בפרק הסיום של העונה מוצגת ההחלטה של בני הזוג האם להמשיך יחד לאחר סיום הצילומים או להיפרד.
מספר ימים לאחר מכן משודר פרק מעקב, העוסק במה שהתרחש בין הזוגות מרגע סיום הצילומים.
בארבע העונות הראשונות הגיש עידו רוזנבלום את התוכנית.
הצוות שבחר את הזוגות המיועדים בעונה הראשונה כלל את פרופ' אהרון בן-זאב, מומחה בחקר רגשות, ד"ר ליאת יקיר, דוקטור לגנטיקה מולקולרית, ד"ר עירית לוי, פסיכולוגית קלינית וד"ר תלמה כהן, מטפלת זוגית ומשפחתית.
בעונה השנייה צוות המומחים הוחלף ברובו והורכב מד"ר יעל דורון, פסיכולוגית ואנליטיקאית קבוצתית, דני פרידלנדר, פסיכולוג קליני מומחה, וד"ר ליאת יקיר, שהשתתפה גם בעונה הראשונה.
בעונה 4 יקיר פרשה והוחלפה במעיין בוימן-משיטה.
טרם עליית עונה 5 הודיע פרידלנדר כי אינו ממשיך לעונה הבאה ובמקומו בעונה 6 משתתף גלעד הורוביץ.
בעונה 8 הפסיכולוגית ד"ר כלנית בן ארי תצטרף לצוות המומחים במקום בוימן-משיטה.
המשתתפים שהגיעו לצילומי התוכנית לא ידעו כי המפגש הראשון עם בן הזוג הפוטנציאלי יהיה מתחת לחופה, בטקס נישואין.
שלא כמו בפורמט האמריקאי שבו אכן נישאו הזוגות, בפורמט הישראלי נערך לזוגות טקס סמלי שאינו תקף במדינת ישראל (כלומר לא חתונה כדת משה וישראל), והוא כלל בגדי חתן-כלה, חופה ומסיבת חתונה.
לאחר טקס החתונה יוצאים בני הזוג לירח דבש, ואחריו עוברים לגור יחדיו.
בתקופה זו ממשיכות מצלמות הסדרה ללוות אותם.
בתום 42 ימים על הזוג להחליט האם הם רוצים להמשיך לחיות יחדיו או להיפרד.
הפרידה של הזוג לא כרוכה בהסכמי גירושין, מאחר שמדובר בטקס שאינו מחייב את הרשויות.
בעונה השלישית השתתפו לראשונה בני זוג בשנות החמישים לחייהם, עבורם הזוגיות בתוכנית מהווה "פרק ב".
בעונה החמישית השתתפו לראשונה זוג גאה.
בעונה השישית מספר שיא של ארבעה זוגות המשיך להיות בזוגיות לאחר צילום התוכנית.
זוגגילעיסוקירח דבשמעמד ההחלטהסטטוס זוגיות 1טל כוכבא34עורך דיןצרפתהמשיכונפרדו (לאחר כשנה)אחווה סיטבון32רואת חשבון 2תומר אביטל34עיתונאי עצמאיאיטליה-נפרדו טרם סיום התוכניתעדי גרדוס30ברמנית 3אלעד שאמי34קב"ן בצה"לצרפתנפרדו-רלי לוי37מנהלת אדמיניסטרטיבית רפואית 4חיים מאיירס35מדריך איטליההמשיכונפרדויעל פולקמן31מהנדסת רפואית 5אלי ביז'אווי30מדריך שייטמונטנגרונפרדו–מיקאלה גוטנמכר31אשת מכירות
זוג גיל עיסוקירח דבשמעמד ההחלטהסטטוס זוגיות1מינדי ארליך37עורכת דין ותסריטאיתספרדהמשיכונפרדו (אחרי שנה)אסף שטרית40איש הייטק2איילה מינקר33זמרת בעלת עסק עצמאיסיישל -נפרדו טרם סיום התוכניתשחר גל40מנחה קבוצות גמילה3רוני צדקא32א.
הדס גרופר, עובדת סוציאלית קלינית המתמחה בטיפול זוגי ומשפחתי, טוענת כי התהליך של התגברות על דפוסים שמלווים לפעמים מילדות הוא קשה ואורך שנים.
אין שום סיכוי שתוכנית טלוויזיה הנמשכת 42 יום ומלאה במניפולציות רגשיות תוכל לסייע באמת לאנשים לעבור תהליך רגשי מורכב כל כך.
למעשה, בכל פעם שנראה שהמשתתפים מנסים להגן על עצמם מהתהליך האומלל אליו נכנסו, מגיעה ההפקה עם מסר שהתגובה הטבעית הזאת היא עדות לאופי הבעייתי שלהם ושהיא פוגעת ב"תהליך" שהם באו לעבור.