tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סגנונו הושפע רבות מזה של רבי אלעזר בירבי קליר, ופיוטיו ידועים בקשי לשונם ובסגנונם החידתי.
מיצירותיו הנשענות על החלוקה התלת שנתית לקריאת התורה ניכר שנוסח התפילה שלו היה ארץ-ישראלי, ועל כן מסיקים שהוא חי בארץ ישראל.
בלפחות אחת מיצירותיו ניכרת החתימה "יוסף ברבי ניסן משוה קריתים".
שמואל קליין טען, על פי התרגום הירושלמי, "דִבְנוּהָ קַרְתָּא", לאזכור של שוה קריתים בתורה, שיוסף ברבי ניסן היה מהעיר נווה, שבגולן הסורי.
היו שדחו זיהוי בכך שהניקוד בתרגום ירושלמי הוא אחר ואינו מתייחס לנווה ואחרים כמו יוסף יהלום שחזקו את הזיהוי.
יהלום אף טען שמציאת שריד מפיוט של יוסף ברבי ניסן על פפירוס מצביע על כך שהפייטן היה מהאזור סביב הכנרת, מקום יש חומר גלם בשפע לפפירוסים.
חיים שירמן שיער שיוסף ברבי ניסן חי בתקופה הביזנטית, מכיוון שלא נמצא בפיוטיו התייחסות לערבים.
יהלום ציין את התייחסותו לנצרות במילים "גדע קרן שעיר" כראייה נוספת לקדמותו לפני הכיבוש הערבי.
בנימין לפלר כתב שהוא חי אל תוך התקופה הערבית, שכן יוסף ברבי ניסן מזכיר באחד מפיוטיו את האויבים בכינוי "לועטי דבשת", שמכוון כנראה לערבים.
מנחם זולאי כתב עליו "לשונו קשה ונוקשה" וזאת אפילו ביחס לקושי בפיוטיהם של פייטנים אחרים.
שולמית אליצור משערת שהדבר נובע משאיפה מודעת לכתוב פיוט חידתי שפענוחו יהיה אתגר לשומעים.
בשל כך, פייטן מאוחר יותר נאלץ להגביר את רמת החידתיות משום שהרמה של קודמיו כבר נחשבה "קלה" ולא דרשה מאמץ מהשומעים.
יצירתו מושפעת מיניי ומאלעזר בירבי קליר.
כהקליר הוא אינו נמנע משימוש בביטויים מגשימים ביחס לאל, הוא מייצר מילים מחודשות בדרך ההיקש, הוא משתמש במילים לועזיות מהמדרש והתלמוד ובשורשים ארמיים במקום במילים עבריות, ולצורך המבנה הפיוטי אינו נמנע מלשנות בין זכר לנקבה.
יוסף ברבי ניסן גם נוהג לשנות משקלים של שמות מקומות והוא מרבה להזכיר מספרים ממדרשי חז"ל.
הוא נוהג להשתמש במילים יחידאיות בתנ"ך תוך שימוש במשמעותם על פי תרגום יונתן בן עוזיאל.
ברם, הדברים נכונים בעיקר ביחס לקרובותיו המצויות בידינו: קדושתאות לשביעי של פסח ולסדר "הנני ממטיר", ושבעתא לתפילת טל.
בניגוד אליהן, היוצרות שכתב לסדרי התורה מתאפיינות בלשון פשוטה וקלה יותר, והמדרשים מסופרים בהם בפירוש ולא ברמזים.
יוסף בקמן (12 בנובמבר 1951 – 26 באוקטובר 1973) היה קצין שנהרג במלחמת יום הכיפורים בעל עיטור המופת.
יוסף בקמן נולד בשנת 1951 לסטלה ואברהם, בחיפה.
בילדותו עברה המשפחה להתגורר בבית לחם הגלילית.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר היסודי "אלון" ולאחר מכן למד בבית הספר המקצועי "נשר" במגמת חשמל.
היה פעיל בנבחרת הכדוריד של המושב.
בפברואר 1970 התגייס בקמן לצה"ל ושירת בסיירת חרוב.
במסגרת שירותו סיים קורס מ"כים חי"ר, קורס צניחה וקורס קציני חי"ר.
בפברואר 1973 השתחרר משירות סדיר והחל לעבוד כמאבטח מטוסים בנמל התעופה לוד.
ערב מלחמת יום-הכיפורים היה אמור לצאת בתפקיד מטעם מקום העבודה לאמסטרדם.
הוא מיהר להגיע ליחידה ולא שעה להפצרות מנהליו בחברת אל על.
בקמן לחם בקרבות הבלימה והפריצה בזירת הדרום במלחמת יום הכיפורים.
בקמן שהיה מ"מ עמד בראש חייליו בקרב העיר סואץ ופרץ לתוך העיר סואץ.
חבריו לקרב סיפרו כי פתאום התפוצץ לידם רכב מצרי וחיילים נפצעו.
בקמן רץ לאורך השדרה וסחב פצועים.
לאחר שהמ"פ נפגע, קיבל בקמן על עצמו את הפיקוד.
תוך כדי ההפגזות ובקור רוח, חילק פקודות, סייע לפצועים, שוחח בקשר והפעיל את כלי הנשק.
בקמן סירב להשאיר את הפצועים בשטח ובכך הציל רבים מהם.
ב-26 באוקטובר נשלח כוח בפיקודו לבלום יחידות של הארמייה השלישית שהתקיפה את הכוח במפתיע.
כשהסתיים הקרב, עלה בקמן על הסוללה לבדוק מה מצבם של חייליו.
בקמן הבחין בכוח מצרי ופתח באש לכיוונם כהוא חשוף ובו בעת מארגן את הכוח ומחלק פקודות.
הוא נורה בידי צלף מצרי ונהרג.
הוא הובא למנוחת עולמים בבית העלמין בבית לחם הגלילית.
השאיר אחריו אב, אם ואח ובת זוג אורית עמה תכנן להתחתן.
לאחר נופלו הועלה לדרגת סרן והוענק לו "עיטור המופת".
באפריל 1976 העניק הרמטכ"ל לבקמן את עיטור המופת:
משפחתו הוציאה לאור חוברת לזכרו.
שמו מונצח באנדרטת הצנחנים כביש גדרה, צומת ביל"ו, אנדרטת חורשת הנופלים ליד עפולה ופינת הנצחה בתיכון "מקיף נשר".
ר' יוסף בנסולי או בנשולי או אלבנשולי או אבן אלבנסולי או אבן סולי היה פייטן, סופר וחזן ספרדי בראשית המאה ה-14.
ר' יוסף בנסולי נולד לר' דוד, כנראה בטולדו.
ידוע לנו מעט על קורות חייו.
חי בטולדו ובנוסף לעיסוקו כפייטן שימש כחזן וכסופר.
נודע כבר בשנת 1306 כפייטן וחזן מפורסם בטולדו.
תקופתו נחשבת לתקופה ירודה בתחום השירה והפיוט, בעיקר יחסית לימי הזוהר של השירה הספרדית.
אף על פי כן, בלט רבי יוסף בנסולי באיכות שירתו וברגש המצוי בשיריו..
חוקר הפיוט חיים שירמן כתב על התוכחה "שובי נפשי לקונך": "אילולא שידענו מי מחברה, יכולנו ליחסה למשורר מתקופת ימי הזוהר של האסכולה הספרדית".
בידינו כחמישה עשר שירי קודש שהודרו על ידי פרופ' יונה דוד בשמונה סוגות:
שלוש קינות - שתיים מהן לתשעה באב.
פיוט מי כמוך - הפיוט הארוך ביותר מר' יוסף שהגיע לידינו.
ארבעה פיוטים מסוג מוסתג'אב, אחד מהם לערב יום הכיפורים, ואחד לברכת זכרונות.
הקינה איך משכני עליון, נאמרת בחלק מקהילות הספרדים בליל תשעה באב, והקינה שכינה צועקת בהרע נאמרת ביום תשעה באב בחלק מקהילות הספרדים והתימנים.
הרב יוסף צבי בן פורת (נולד בה'תש"ו, 1946) הוא רב, ומרצה חרדי ישראלי, ראש ישיבת "אשרי האיש" לבעלי תשובה בירושלים, ומהבולטים בעולם התשובה בישראל.
נולד בוורוצלב שבפולין להורים ניצולי שואה, ולאחר לידתו היגר עם הוריו למחנה עקורים בגרמניה.
ב-1950 עלה לישראל, התגורר במעברת אוהלים וצריפים בבאר יעקב.
בשנת 1952 עבר לשיכון "עמידר" בבת-ים.
למד בבי"ס ממ"ד "עקיבא" בבת ים, שנוסד על ידי אביו.
לאחר מכן למד בישיבת תל אביב ובישיבת היישוב החדש אצל הרב יהודה קולודצקי.
בין השנים תשכ"ו–תשל"א (1966–1971) למד בישיבת פוניבז' אצל הרב שך, הרב שמואל רוזובסקי והרב מרדכי שלמה ברמן.
בשנת תשכ"ח (1968) עבר ללמוד בישיבת מיר והיה מתלמידיו הקרובים של הרב נחום פרצוביץ.
ב-1971 נשא את יונה בתו של רבי אריה בינה, ראש ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר.
לאחר נישואיו שב לישיבת מיר ולמד בה עד שנת 1978 אצל ראש הישיבה, רבי חיים שמואלביץ.
הוא קיבל סמיכה לרבנות מהרבנים יהושע מנחם אהרנברג, יצחק אביחצירא, כתריאל פישל טכורש ועובדיה יוסף.
בשנת 1978 עבר עם משפחתו להתגורר באופקים, לימד בישיבת אופקים והשתתף בהקמת מכללת אופקים לבנות.
במסגרת פעילותו התורנית לקירוב רחוקים מסר שיחות במושבי וקיבוצי הנגב הצפוני, באר שבע ובסיס חיל האוויר בחצרים.
בשנת 1982 חזר לירושלים והתבקש להקים ישיבה לבעלי תשובה במוסד דיסקין בגבעת שאול.
לאחר מכן, נקרא לעמוד בראש המחלקה הישראלית של ישיבת "אור שמח" (1983-1999).
עם הזמן התבקש להרצות וללמד גם במקומות נוספים, במסגרת שיעורים קבועים במכון ויצמן למדע, באוניברסיטה העברית, בטכניון, ובחוגי בית ברחובות, שוהם, כפר רות ומכבים.
לאורך השנים מוסר שיחות בפני סטודנטים, קצינים, חיילים וחניכי מכינות קדם צבאיות ובקרב קהילות יהודיות בחו"ל (ארצות הברית, קנדה, מקסיקו, דרום אפריקה, מרוקו, וינה).
במסגרת הרצאותיו משלב הרב בנוסף להשכלה התורנית ידע נרחב במדעי הרוח והחברה ובקיאות במדעים המדויקים.
בשנות העלייה מברית המועצות נטל על כתפיו להקים מוסדות לקירוב העולים החדשים: ישיבה, כולל, אולפנים להקניית העברית בירושלים ובבאר שבע, מכון להכשרת רבנים לקהילות יהודיות בתפוצות מטעם קרן רוטשילד, סמינרים ושבתות עיון, אולפנה לגיור, הוצאת עלון שבועי וספרי קודש בשפה הרוסית והפצתם בקהילות דוברי-רוסית בעולם.
משנת 2011 אימץ הרב בן פורת את הקהילה היהודית בפיטיאגורסק שבחבל קווקז, שברוסיה, ושלח לשם שלושה זוגות מאברכי "אשרי האיש" שהתחילו שחיטה כשרה והפעילו את המקווה שלא הופעל לפני כן.
כיום הוא שולח לשם תלמידים מישיבתו שמלמדים את הילדים והצעירים יהדות ובכך עצרו את זרם ההתבוללות.
בשנת 1998 הקים את ישיבת "אשרי האיש" בשכונת בית וגן בירושלים, ישיבת "אשרי האיש" היא ישיבה לבעלי תשובה, בעלי רקע צבאי ואקדמי.
עבורם, מהווה הישיבה חממה תורנית בה הם בונים את אישיותם על פי ערכי היהדות ומקבלים ליווי עד ליום חתונתם.
סדר היום כמתכונת הלימודים בישיבות המקנות את דרכי לימוד הגמרא וההלכה, לצד שיחות מחשבה ומוסר בזיקה לפרשת השבוע ומתוך עיון בספרי המוסר היסודיים.
שיחותיו של הרב בן פורת עולות לאתר האינטרנט של הישיבה, מופצות ברשתות החברתיות השונות וזוכות לקהל צופים ומאזינים רחב בארץ ובעולם.
נכון לשנת תשפ"ד, לישיבה בוגרים רבים.
מהם הלומדים בכוללים ומוסדות תורניים ברחבי הארץ והעולם, נושאים בתפקידי רבנות ומנהיגי קהילות או משלבים לימוד תורה לצד עבודתם.
כנציג הציבור החרדי כיהן הרב בן פורת כחבר הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה (1991–1995) וחבר ועדת סל התרופות (2000–2005) וחבר דירקטוריון בגן החיות התנ"כי.
רבי יוסף ברבי (כונה מהרי"ב; א' בחשוון ה'תרי"ב, 27 באוקטובר 1851 – ז' בתשרי ה'תרע"ט, 13 בספטמבר 1918) היה מגדולי ראשי הישיבות באי ג'רבה ודיין ברובע הגדול ("חארה כבירה") בג'רבה, שימש גם בתפקיד ראב"ד ב"חארה כבירה" לזמן קצר.
ברבי נולד באי ג'רבה בא' חשוון התרי"ב (1851).
למד בישיבתו של רבי סאסי מעתוק הכהן יהונתן בשיטת "העיון התוניסאי", שכלל עיון מדוקדק בדברי הגמרא, רש"י, תוספות, מהרש"א ומהרש"ל.
שיטת לימוד זו הייתה נפוצה בעיקר בעיר הבירה תוניס ועדיין לא הייתה נפוצה בג'רבה.
וממנו נפוצה שיטה זו לתלמידיו בכל רחבי דרום תוניסיה.
בשנת התרכ"ח (1868) התמנה רבי סאסי הכהן יהונתן לדיין באי ג'רבה והעביר את תפקיד ראש הישיבה לתלמידו רבי יוסף כשהוא בגיל 16 בלבד, רבי יוסף היה מפקח על התלמידים, אולם גם רבי סאסי היה מגיע לעיתים ללמדם, מלבד כהונתו כדיין.
בשנת התרנ"ז (1897) התמנה לדיין ברובע הגדול לצידם של רבו סאסי מעתוק הכהן יהונתן, והראב"ד רבי רחמים חדאד.
יחד איתו צורפו לבית הדין רבי יעקב הכהן גדישא ותלמידו רבי ציון כהן יהונתן.
בג' טבת התר"ע (1909) נפטר הראב"ד רבי יעקב הכהן גדישא ורבי יוסף ברבי מונה במקומו.
לאחר כשנה, פוטר ממשרה זו על ידי השלטונות לדרישת נשיא הקהילה, מכיוון שערך מגבית לטובת שד"ר מארץ ישראל בניגוד לרצונו של האחרון, בעקבות כך הופסקה התמיכה הכלכלית ברב על ידי הקהילה.
במקומו מונה רבי משה זקן מאזוז שכיהן אז כראב"ד הרובע הקטן ("חארה צגירא") וכרבה הראשי של ג'רבה מטעם "הביי" (מלך תוניסיה מטעם הטורקים).
כיהן כראש ישיבה תקופה ארוכה, ורוב רבני ג'רבה בדור שאחריו היו תלמידיו, בין תלמידו המפורסמים ניתן למנות את: רבי דוד הכהן יהונתן, רבי כלפון משה הכהן, רבי מרדכי אמייס הכהן, רבי יעקב חדאד.
רבי מכלוף עידאן, רבי אבא שאול חדאד, רבי יעקב כהן (אב"ד גפצא), רבי דוד דידו הכהן, רבי דוד עידאן, רבי ניסים עידאן ועוד מגדולי רבני ג'רבה ותוניס בדור שאחריו.
תלמידו המובהק רבי כלפון משה הכהן כתב עליו בספרו בספרו: "אלמלא הוא, כמעט נשתכחה תורה מישראל".
רבי יוסף ברבי לימד את שיטת העיון התוניסאי כפי שקיבלה מרבו, שיטה זו חותרת להבנת ולעיון בפשט הסוגיות, כפי המובן מהגמרא ומהראשונים, מבלי להסתמך על פלפולים.
חיבורו ילדי יוסף נדפס ונלקט בחייו על ידי תלמידיו, והוא נקרא כך כיוון שלמחבר לא היו ילדים, חיבורו בן פורת יוסף יצא לאחר מותו.
ילדי יוסף ג' חלקים, מוסר, דרושים על הש"ס בדרך אגדה, יצא לאור בחייו - ג'רבה תרע"ד.
בן פורת יוסף ג' חלקים, חידושי תורה, חידושים על הש"ס ושו"ת בהלכה, יצא לאור לאחר פטירתו בג'רבה.
מאשתו הראשונה לא נולדו לו ילדים, ולכן נשא במקביל אישה נוספת ולאחר מכן אף אישה שלישית, אך גם מהן לא הוליד ילדים.
יוסף בן שמואל צרפתי (באיטלקית: Giuseppe Gallo בלטינית: Josiphonta Samuelis; מת ברומא ב-1527) היה משורר, רופא, מורה ומתרגם יהודי-איטלקי.
אביו היה הרופא היהודי שמואל צרפתי, שנמלט מפרובאנס עם גירוש היהודים מהאזור ב־1498. הוא פעל בפירנצה וברומא, ושימש בין היתר כרופאו הפרטי של האפיפיור יוליוס השני.
ייתכן שהגיע לאיטליה יחד עם אביו.
כמו אביו, יוסף עסק גם הוא ברפואה, ומלקוחותיו היו בכירי הקרדינלים ברומא.
שלח ידו גם בהוראה, ושלט בארמית, עברית, ערבית ולטינית.
מבין תלמידיו נמנה המשפטן , אותו לימד ברומא שפות מזרחיות .
ב-1515 עבר עם אביו לפירנצה.
לאחר מות אביו, בסביבות 1520, נסע לקושטא, כדי לרדוף אחר משרת של אביו, שגנב את רכושו.
בקושטא הואשם יוסף כמרגל האפיפיור, והוא חזר ללא כספו לאיטליה.
ב-25 בפברואר 1524 הוענקו לו שוב זכויות היתר מאת קלמנס השביעי, וצרפתי נעשה גם לרופאו.
הוא התיישב ברומא, ונמנה עם נכבדי הקהילה היהודית בעיר.
דוד הראובני התארח אצלו כששהה בעיר, ונעזר בצרפתי כמתורגמן.
בתקופה זו נסע לפירנצה מפעם לפעם.
ב-1527 היה קרבן לביזת רומא, והוחזק במעצר בידי ארבע שומרים, במטרה לקבל עבורו פדיון.
הוא נמלט לכפר, אך גורש כשחלה במגפה, ומת מהרעב ומהחולי בשנת 1527. משה בן יואב חיבר קינה לזכרו, ו הקדיש לו פסקאות משבחות בחיבורו על חוסר מזלם של אנשי הספר (De litteratorum infelicitate).
תרגם לעברית (מספרדית) את המחזה מאת פרננדו דה רוחאס; בידינו נותרה רק פתיחת העיבוד.
כ-240 שירים של צרפתי הגיעו לידינו.
מתוכם, כ-35 שירי אהבה כאשר ביניהם 14 אוקטבות, מתוכן סדרה ובה 12 שירים הבנויים במתכונת אוטאבה רימה.
אוקטבות אלו, ברובן, עיבודים עבריים לשירים איטלקיים, בין היתר של קריטאו ו.
כמו כן, שמונה משיריו של צרפתי עיטרו (או נועדו לעטר) ספרים בני תקופתו, בין אלו שנדפסו: מקראות גדולות (דניאל בומברג, ונציה 1524), מחזור נוסח איטליה (1524-5).
יוסף (סוֹסוֹ) בָּרדָנַשווילי (בגאורגית: იოსებ (სოსო) ბარდანაშვილი; נולד ב-23 בנובמבר 1948 בבתומי) הוא מלחין וצייר ישראלי ממוצא יהודי-גאורגי.
לשעבר סגן שר התרבות של האזור האוטונומי אג'ריה בגאורגיה.
יוסף ברדנשווילי נולד ב-1948 בבתומי שבמחוז אג'ריה גאורגיה במשפחה של אקדמאים יהודים.
אמו הייתה סגנית מנהל מוזיאונים בעיר מולדתו.
את לימודי המוזיקה הוא סיים כבוגר בקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי שם היה תלמידו של אלכסנדר שברזשווילי.
בין השנים 1973–1995 לימד בעצמו כמרצה בקונסרבטוריון בטביליסי הלחנה ומקצועות של תאוריית המוזיקה אחרים.
שם בשנת 1975 סיים את עבודת התואר דוקטור למוזיקה.
בשנים 1975–1976 ובשנת 1988 היה מלחין הבית של תיאטרון רוסתוולי בבתומי.
בין השנים 1986–1991 היה מנהל המכללה למוזיקה בבתומי.
בין השנים 1993–1994 שימש כסגן שר התרבות של האזור האוטונומי אג'ריה.
ברדנשווילי ארגן וניהל שורה של פסטיבלים בינלאומיים למוזיקה קלאסית ולמוזיקה "גבוהה" בת זמננו בעיר בתומי (למשל פסטיבל "מוצרט-200" בשנת 1991, בעיצומה של מלחמת אזרחים שם).
בשנים 1991–1993 היה המנהל האמנותי של החברה הגאורגית למוזיקה.
ביוני 1995 עלה לישראל שם כבר חיו הרבה מבני משפחתו.
בתחילת דרכו בארץ פירנס את עצמו כחצי שנה מעבודה כפועל בחנות ירקות ברחוב שינקין בתל אביב, שם שמח להכיר אנשים מחוגי האמנויות המקומיים.
כבר ביולי 1995 ידידו הבמאי הגאורגי רוברט סטורואה שביקר בארץ וביים בתיאטרון הקאמרי את המחזה "פעורי פה" מאת חנוך לוין, הזמין ממנו מוזיקת במה לאותה הצגה.
בהמשך כתב מוזיקה מוערכת גם להצגת "הדיבוק" באותו התיאטרון.
לימד מוזיקה במסגרות שונות, ביניהן בקאמרה אובסקורה (1998-1999).
בשנים 1996–1999 היה מלחין הבית של תזמורת סימפונט רעננה.
תזמורת זו ביצעה, בבכורה (עם דוד ד'אור כסולן) את יצירתו "ילדי האלוהים" לפי טקסטים מהתנ"ך, התלמוד, הברית החדשה והקוראן; על היצירה ניצח יובל צליוק.
ברדנשווילי לימד באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב קורס שיזם על "תמונה ומוזיקה" (בין השנים 1998-1999) וכמו כן קורס לקומפוזיציה (בין השנים 1998-2000).
נמי מלומד הייתה בין תלמידיו.
הוא ניהל ביאנלה למוזיקת בת זמננו בתל אביב 2002–2006. כמו כן הוא היה בעבר מלחין הבית של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ושל הקאמרטה הישראלית ירושלים.
בעת פעילותו בגאורגיה בשנות 1980–1990 הלחין ברדנשווילי את האופרה "כוכבים נודדים" לפי ספרו של שלום עליכם (1981), אופרת הרוק "אלטרנטיבה" (1976), אופרת הבלט האפוטרופוס (1979), קונצרט לפסנתר, צ'לו ותזמורת.
כתב סימפוניות, מוזיקה קאמרית וכו'.
ברדנשווילי כתב בגאורגיה מוזיקה ליותר מ-60 הצגות תיאטרון וליותר מ-45 סרטים.
למשל - לסרטים כמו "מסא אל ארץ האור", "הבלש מצ'גם" לפי רומן של פזיל איסקנדר ואחרים.
גם בארץ כתב ברדנשווילי את הפסקול למספר סרטים ובהם הסרט "חתונה מאוחרת" ו"שקרים לבנים".
יצירותיו בוצעו בארצות הברית, גרמניה, גאורגיה, רוסיה, צרפת, פינלנד, יוגוסלביה, איטליה, סקוטלנד, יפן, קנדה, שווייץ, וזכו בפרסום רב.
הליווי המוזיקלי בסרטיו של דובר קוסאשווילי "חתונה מאוחרת" ו"מתנה משמיים".
יוסף ברדנשווילי כתב מוזיקה לכ־60 הצגות תיאטרון ושיתף פעולה עם במאים בולטים וביניהם, רוברט סטורואה, מיקי גורביץ', יוסי יזרעאלי, חנן שניר, עודד קוטלר, אודי בן-משה, משה קפטן, עמרי ניצן ועוד.
בשנת 2002 הלחין עבור האופרה הישראלית את המוזיקה עבור האופרה מסע אל תום האלף על פי ספרו של א.ב.
הוא מתגורר בבת ים ובנוסף למוזיקה עוסק גם בציור.
מציוריו הוצגו בתערוכות בגאורגיה ובישראל.
אחיו הבכור של יוסף ברדנשווילי, ראובן, חי בעיר קרקוב בפולין שם הוא אדריכל מוערך ומשורר מוערך.
האח הצעיר הוא מהנדס אלקטרוניקה בניו יורק.
לברדנשווילי הוענקו פרסים רבים בארץ הולדתו ובישראל, ביניהם:
פרס המוזיקאי המצטיין ע"ש זכריה פאליאשווילי (גאורגיה 1987)
פרס "אמן השנה" ע"ש מנחם אבידום של אקו"ם (1998)
"מלחין השנה" ב"פרס התיאטרון הישראלי", עבור המוזיקה למחזה דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו, בתיאטרון גשר (2003)
ופרס אמנויות הבמה ע"ש חנה וגוטליב רוזנבלום מטעם עיריית תל אביב-יפו (2005)
פרס מפעל הפיס לאמנויות הבמה עייש מיכאל לנדאו (2005)
פרס השר לקליטת העלייה עייש יורישטרן (2008)
"מלחין השנה" ב"פרס התיאטרון הישראלי", עבור המוזיקה למחזה "הלילה ה-12" של תיאטרון החאן (2011)
פרס אקו"ם ע"ש מנחם אבידום על הישג שנה (2018)
רבי יוסף בן אברהם ג'יקטיליה נודע גם כמהר"י ג'יקטיליה (ה'ח', 1248 – ה'ס"ה, 1305 או 1325) היה מגדולי המקובלים בספרד במאה ה-13.
רבי יוסף נולד בקסטיליה יש המייחסים אותו כתלמיד של המקובל רבי אברהם אבולעפיה, שאמר עליו בספרו "אוצר עדן הגנוז": "והוא בלא ספק הצליח הצלחה מופלאה במה שלמד לפני, והוסיף מכוחו ומדעתו וה' היה עמו" וישנם אומרים שלא כך ומשום שר"י גיקיטליא אינו מזכיר אותו כלל בספריו.
בהיותו כבן 26 חיבר את ספרו גינת אגוז העוסק בגימטריות וצירופי שמות קבליים.
ספרו שערי אורה נחשב אצל המקובלים לאחד מספרי היסוד הקבליים, ומפורסם שהאר"י אמר על ספר זה כי הוא המפתח לכל תורת הסוד.
גם תלמידו הגדול של הגר"א, רבי חיים מוולוז'ין, התבטא פעם שעל מנת לצאת ידי חובת תורת הקבלה, יש ללמוד את ספר הזוהר ואת ספר שערי אורה.
בספר "שערי אורה" רצה לספק לתלמידיו הסברים על הקבלה, התייחס לאלוהים דרך הספירות.
הספר פותח בתשובה לשאלה מהם שמותיו של אלוהים, כל אחד מהשמות, חוץ מהשם המפורש, מצביע על יחס לעולם, התלמיד השואל רצה להפיק מאגיה מהם, לעשות שימוש מאגי בשמות, הרב רבי יוסף ג'יקטיליה מנסה להניא את התלמיד מעשיית שימוש בשמות, וודאי שלא לצורך רווח חומרי.
הבית יוסף הביא מספר שמועות בשמו, שאין להוציא תפילין של ראש מהתיק עד שיניח תפילה של יד, שאין לקדש את הלבנה עד שיעברו עליה שבעה ימים, ושאין להפסיק בעניית אמן יהא שמיה רבא בקדיש בין מילת עלמיא למילת יתברך.
תפיסת האלוהות של הרב ג'יקטיליה
תפיסת האלוהות של הרב ג'יקטיליה עמוקה, הוא ראה בשמות הקודש את גילויי רצונו של האל.
האל בשיטתו טרנסצנדנטי ובאותו הזמן נוכח, מקשיב ורוצה בטובת ברואיו, בשונה באופן מהותי מהתפיסה הפילוסופית הרואה את האלהות כשלמות שאינה בעלת רצון.
בכתבי רבו הרב אברהם אבולעפיה חוזרת גישה זו המציגה את הפילוסופיה כחכמה האנושית העילאית, אך מוגבלת, ובהיותה כך היא כשפחה כלפי החכמה האמיתית הבלתי מוגבלת, החכמה הקבלית הנבואית אשר מוצגת בזו כגבירה האמיתית.
"מבחינתו בניגוד לשאר השמות שמעידים על פעולות האל שנתחדשו בבריאת העולם, שם ההוויה מורה על עצם ההימצאות האמיתית של האל :"מה שאנו אומרים ב-שמו, הכוונה היא לא לצורת האותיות כי אם לאמיתת מהות ההוי"ה.
כי שמי הוא סוד הויתי, והויתי הוא סוד אמיתתי".אך חשוב להדגיש, כי בניגוד להוגים כמו ברוך שפינוזה, הוא איננו מזהה את ההוויה עם הטבע.
את הטבע מייחס ג'יקטיליה לשם "אלהים", שזהו שם שנתחדש לאל עם בריאת העולמות ואיננו מעיד על עצמותו.
שם זה מקבל את הכח מהוויה שנמצאת מעליו.
"אף על פי שתראה שם אלהי"ם שהוא ראשון במעשה הטבע (בראשית ברא אלהי"ם), שם יהו"ה ראשון הוא להוי"ה, שהוא מאמת מציאות כל הטבעים, שאם אין הוי"ה במה יתהווה הטבע, ואם אין שם יהו"ה במה יתהווה שם אלהי"ם."וכן : "שם אלהי"ם (גימטריא פ"ו) מורה על מלאכת הטב"ע (גימטריא פ"ו) .......
נמצא שהפעולות נכרכות בשם אלהי"ם, ואמנם יהו"ה הוא הפועל את הכל.והעיקר הגדול הוא שבכל מקום שאתה מוצא יהו"ה אלהי"ם, לדעת כי אלהי"ם נמשך מכח שם יהו"ה.
ומה שהוא אומר יהו"ה הוא האלהי"ם כאילו אמר יהו"ה הוא הפועל, ושם אלהי"ם הוא מורה על הפעולה."גם בכוונת עבודת המצוות סובר ג'יקטיליה כי הכוונה הראויה היחידה היא לשם ההוי"ה, שהוא למעשה שמו האמיתי של האל, ולא לשם אלהים שהוא כינוי בלבד.
אמנם תהיה עבודתו סמוכה לשם יהו"ה בהיותם מאמינים בו ית' שהוא קדמון ויחיד והוויתו גורמת למציאות שאר הנמצאים.ועל כן לא תמצא מצווה בתורה להקריב לא קרבן ולא זבח, לשם אלהי"ם כי אם לשם יהו"ה כאומרו: "אדם כי יקריב מכם קורבן לה'...".
נדפס לאחרונה על פי כתבי יד תחת השם: 'צפנת פענח' (הוצאת 'שירת דבורה'), הוצא לאור בירושלים עם פירוש הגאון מווילנה.
על ספר זה העיר רבי יעקב עמדין בספר מטפחת ספרים
ספר שערי אורה - הסבר על עשר הספירות ושמותיו של ה'
ספר שערי צדק - המשך ושכלול לספר שערי אורה.
נכתב על ידי נכדו, רבי יוסף בן קרניטול
ספר הניקוד - כללי ניקוד והסודות הטמונים בהם
ספר החשמל - על דרך העלייה של הנביאים בהיכלות
כללי המצוות, ביאור כללי המצוות ומעלתם בהלכה ובאגדה
אגרת הקודש המיוחסת לרוב לרמב"ן נכתבה, לדעת רויטל טויטו, על ידי רבי יוסף ג'יקטיליה
ספר המשלים - ספר העוסק בדברי מוסר.
פרוש על פרקי דרבי אליעזר (פדר"א), נמצא במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית
יוסף ברסלבי (בּרַסלַבסקי; א' באדר תרנ"ו, 1 באפריל 1896, רוֹמְנִי, פלך פולטאבה האימפריה הרוסית (אוקראינה) – ל' בניסן תשל"ב, 14 באפריל 1972) היה חוקר ארץ ישראל ומדריך טיולים.
נודע בשל כרכי הסדרה שכתב, "הידעת את הארץ".
יוסף ברסלבסקי נולד בשנת 1896 ברוֹמְנִי שבפלך פולטאבה של האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של דוד ברסלבסקי ושרה בת משה יצחק ניימרק.
ליוסף עוד 4 אחים וביניהם משה ברסלבסקי.
בשנת 1905 עלה יוסף עם משפחתו ארצה במסגרת העלייה השנייה.
תחילה גרה המשפחה ביפו אולם לאחר זמן מה עברו לגור באכסניית דרך ברמלה אותה החל אבי המשפחה לנהל והיא שימשה בעיקר כתחנת ביניים לנוסעים בדרך שבין יפו וירושלים.
לאחר כשנה וחצי ברמלה נאלצה המשפחה לחזור ליפו כדי לשלוח את יוסף לבית הספר "עזרה" ולאפשר לו חינוך הולם.
ב-17 בפברואר 1909 נפטר האב דוד והאם החלה לעבוד בחנות מכולת ביפו כדי לפרנס את משפחתה תוך שהיא מסרבת להצעה לקבל דמי חלוקה (מטעם ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב).
על מנת לעזור בכלכלת הבית החל יוסף לתת שיעורים פרטיים לתלמידים בנווה שלום ונווה צדק.
עם סיום בית הספר היסודי המשיך יוסף את לימודיו בגימנסיה הרצליה אליה היה עליו לצעוד כל יום, בחולות, מיפו לתל אביב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גרשו הטורקים את כל מי שאינו בעל אזרחות עות'מאנית.
בדרך לגירוש מנמל יפו הסתתרה המשפחה בחנות של בן משפחה ברחוב בוסטרוס, התעת'מנה למחרת וחזרה אל ביתה.
ב-16 באפריל 1916 נכלא יוסף (עם צעירים נוספים) בבית הסראייה של יפו ונלקח משם למאסר ברמלה אך הוחזר לאחר זמן לביתו.
ב-12 במאי 1916 גויס יוסף לצבא האימפריה העות'מאנית ונשלח ברכבת לקושטא שם צורף לבית ספר לקדטים.
בהשתדלותו של ד"ר ארתור רופין (שגלה לקושטא) ובסיוען של שגרירויות זרות שובצו רוב המגויסים היהודים לתפקידי קצונה עורפיים לא קרביים.
יוסף נשלח לבית ספר למכונות ירייה בכפר סן סטפנו שליד קושטא (כיום ישילקיי , שכונה בעיר) שם מונה לתפקיד מתורגמן מגרמנית לטורקית ובחזרה לגרמנית.
תפקידו היה לסייע בקליטת מכונות ירייה גרמניות חדשות ולתמוך במערך ההדרכה של החיילים הטורקים עליהן.
ב-1918, עם סיום המלחמה, חזר יוסף ארצה על גבי אוניית פחם כשאיתו חיילים משוחררים נוספים וכן מגורשי יפו ותל אביב (וביניהם אברהם שפירא, אליעזר שוחט ואחרים).
עם חזרתו ליפו בתום המלחמה עבד יוסף במתן שיעורים פרטיים ובהוראה בבית הספר לבנים.
במקביל השתלב בפעילות ארגון ההגנה ביפו כשהגזרה עליה היה אחראי לשמור הייתה רחוב בוסטרוס.
ב-1920 לאחר מאורעות תל חי, נענה יוסף לקריאת הנהגת היישוב לעלות לעזרת הגליל והוא עבר לחוות בלפוריה שם לימד ותרם מהידע שלו בהגנה.
לאחר תקופה עבר לעבוד כפועל בקבוצת כנרת ובקיבוץ מרחביה.
לאחר שחלה בקדחת חזר ליפו להבריא שם החליט לנסוע לווינה, כדי להתמקד בהרחבת השכלתו וידיעותיו על ארץ ישראל.
לאחר כשנה בווינה חזר ארצה והחל להדריך טיולים בתחום ידיעת הארץ.
ב-1926 נסע לברלין ללמוד עוד על ארץ ישראל ואף החל לכתוב את עבודת הדוקטורט שלו אך עם עליית היטלר לשלטון ב-1933 חזר ארצה.
ב-1938 יצא, עם רחל כצנלסון-שזר, לפולין שם הרצה בסמינר של מרכז החלוץ בוורשה, בסמינרים של קיבוצי הכשרה ובסמינרים של מורים מרשת הלימוד "תרבות" בוורשה, וילנה, רובנו ופינסק.
בשנת תש"א (1941) נישא לד"ר מרים בת נתן גרינשפן והיה אב לבן ובת.
בתו, שרה קליין-ברסלבי, היא פרופסור אמריטה לפילוסופיה יהודית של ימי הביניים בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, הנמנית עם חוקרי הרמב"ם.
אחיו הצעיר היה ההיסטוריון משה ברסלבסקי.
החברה לחקר המקרא העניקה פרס על שמו.
עסק בחקר ארץ ישראל ושימש כמדריך טיולים.
בסיוריו עם מטיילים רבים לאורכה ורוחבה של הארץ, הקנה לציבור רחב מידע על ההיסטוריה והגאוגרפיה של ארץ ישראל.
כמו כן, עסק ברסלבי בחקר המקרא.
במאמריו ניסה למצוא התאמה בין התנ"ך ובין ידיעת הארץ, לצורך זיהוי וחקר אתרים בארץ, או כדבריו: תוצאות מחקריו באו לידי ביטוי בספרו "מידע הארץ למקרא".
בשנת 1947 קיבל את פרס יהושע חנקין מטעם הדירקטוריון של קרן קיימת לישראל, עבור ספרו "ארץ הנגב".
בחייו, מונה יוסף לתפקידים הבאים:
חבר המועצה הארכיאולוגית של מדינת ישראל.
חבר החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
חבר הנהלת החברה לחקר המקרא בישראל ויושב ראש סניף תל אביב של החברה.
חבר הוועדה של יד יצחק בן-צבי.
"שרידים בשומרון ובשרון", ספר השנה, בעריכת א.
"לתנאי החקלאות באדום ובדרום מואב, הקונטרס, מספר רכ"ד, תמוז, תרפ"ה, 1924.
"על שפת המדבר הערבי-סורי, הפועל הצעיר, תרפ"ה, 1924, גליונות 40–41.
"העיר המדברית מעון (מתוך רשמי נסיעה באדום)", הארץ, גיליון 1713, תרפ"ה, 1924.
"תושבי אדום ומואב (קטעים מיומנו של נוסע), דבר (עיתון), גיליון 412, תשר"י, תרפ"ז, 1926.
"לתנאי הביטחון בעבר-הירדן ובאדום", דבר-מוסף, ערב סוכות, תרפ"ז, 1926.
"למקומות היישוב היהודי בירושלים בתקופה הערבית", ידיעות החברה העברית לחקירות ארץ-ישראל ועתיקותיה, ה', תרצ"ג–תרצ"ח, עמודים 27–32.
"הערות והארת לטופוגרפיה היסטורית בגליל", "ידיעות", טבת, תרצ"ד, 1933.
"לעקבות בית הכנסת בכפר דלאתה", "ידיעות", ניסן, תרצ"ד, 1933.
"עורקי מים ומחילות באספקלריה עממית", "הטבע והארץ", סיון, תרצ"ד, 1933.
"צלמון וההר ASAMON", ידיעות, תמוז, תרצ"ד, 1933.
"מערתא דבקע ושאלת קדמותה של פקיעין", "ידיעות", ניסן, תרצ"ה, 1934.
"הישוב החקלאי היהודי בא"י במאה הט"ז ושאלת קדמותו", "קובץ לזכר מזי"א", תל אביב, תרצ"ה, 1934
"הישוב היהודי בכ'יבר עוד בימי גזרותיו של אל-חאכם באמר-אללה ומכתב הגניזה (לתולדות היהודים בערב עד ימי ר' בנימין מתולידה)", ציון שנה א', ספר ב', ירושלים, תרצ"ו, 1935
"הישוב היהודי בכיבר בימי גזרותיו של חאכם באמר-אללה, ציון, ירושלים, תרצ"ו, 1935.
"קטעי גניזה על דלאתה, קדש, עמאתה ובניאס", "ידיעות", שבט–ניסן תרח"ץ, תשרי תרצ"ט, 1938.
"יהודי כ'יבר בסוף התקופה הערבית בארץ-ישראל", "ידיעות", טבת–אדר ת"ש, 1939.
"קטעי גניזה על אודות צפת, גוש-חלב, עבלין ועקרבה", "ידיעות", שבט–תמוז, תש"ב, 1941.
"שנתיים לרביבים בנגב", ה' תמוז תש"ג – ה' תמוז תש"ה (סטנסל).
"מלחמה והתגוננות של יהודי א"י מאחר מרד בר-כוכבא ", תל אביב, תש"ג, 1942.
"מלחמה והתגוננות של יהודי א"י מאחר מרד בר-כובכא ועד מסע-הצלב הראשון", עין חרוד, תש"ג, 1942.
"בעסלוג' – מבקורי ועדת המשק, צרור מכתבים, הקיבוץ המאוחד, כרך ט', גיליון ד', י"ט טבת תש"ה, 1944.
"שנתיים לארגון "היוגב" בבית-אשל", "תלמים", ירחון לתנועת המושבים, אלול, תש"ה, 1944.
"בעקבות ההתיישבות היהודית החדשה בנגב" ( 4 פרקים), קובץ החברה העברית לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, מוקדש לזכרו של ר' אשר זליג ויצמן, ירושלים, תש"ה, 1944
"עלונים", הוצאת הקיבוץ הדתי, אגוד הקבוצות של הפועל המזרחי, תל אביב, ניסן תש"ו, 1945.
השלווים בחופי הנגב ונס השלו במדבר", עתידות, תש"ו, 1945.
"המצפות בנגב", דין וחשבון של הוועדה מטעם המרכז החקלאי, ידיעות המרכז החקלאי, חשון, תש"ו, 1945.
"בצל הצאלים", קיבוץ השומר הצעיר והארצישראלי ג', גבולות, עלונים רבים עד אמצע 1945 (כתב יד).
"סערות ושיטפונות במפרץ אילת", "הטבע והארץ", שבט–אדר, תשי"ב, 1951.
"דורות", הקיבוץ המאוחד, עלונים רבים (סטנסל).
"בבית", קיבוץ השומר הצעיר, רוחמה, מספרים 38 ו-39 (סטנסל).
"קטעי גניזה על חכמים מצרפת ואשכנז בא"י ובמצרים בתקופת הרמב"ם ובנו", ארץ-ישראל ד' (תשט"ז), עמודים 156–159.
חלק גדול ממחקריו מופיע בששת כרכי הסדרה שכתב: הידעת את הארץ:
אל אילת ואל ים סוף .
בין תבור לחרמון – על ספרו זה זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל בשנת תש"ך.
הספר עוסק בהיבטים היסטוריים ואחרים מתקופת כיבוש הארץ על ידי המוסלמים ועד לשנים האחרונות.
בין היתר שולבו בו מאמריו על עליית יהודי כ'יבר, מסמכי גניזה על יישובים ומאורעות בארץ, מיקום וטופוגרפיה של יישובים בארץ, בתי כנסת ומקומות קדושים ועוד.
למפעלו של דון יוסף נשיא בארץ-ישראל, ירושלים, תרפ"ח, 1927.
הישוב החקלאי היהודי בא"י במאה הט"ז, ירושלים, תרצ"ה, 1934.
הרעש וכריתת הירדן בשנת 1946, ירושלים, תרצ"ח 1937.
לפרשת טבריה: מימי דון יוסף הנשיא ועד אבן יעיש, ירושלים, ת"ש, 1939.
מנימוסי שכנינו בארץ, דפוס גוטנברג, תל אביב, תש"א, 1940.
רשימת עניים שבגניזה ואלמנת איש כפר חנניה, תרביץ למדעי הרוח, שנה י"ג, ספר א',תש"ב, 1941.
על המסחר היהודי בין הים התיכון והודו במאה הי"ב, ירושלים, תש"ב, 1941.
מצדה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ג, 1942.
מלחמה והתגוננות של יהודי ארץ ישראל: מאחר מרד בר-כוכבא ועד מסע – הצלב הראשון, מו"ל: עין חרוד, הקיבוץ המאוחד, תש"ג, 1942.
ארץ ישראל (ביידיש), רומה: מחלקה לתרבות שעל יד מרכז ארגון הפליטים, תש"ז, 1946.
דער נגב, (ביידיש), (סדרה פארן החלוץ 9), הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים בא"י, מחלקת החלוץ, תש"ח, 1947
סביבתי: תוכנית ללימוד הסביבה (דפים להדרכה א'), ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ-ישראל, המרכז לתרבות, תש"ח, 1947.
עקבה < מפרץ אילת וערבתו >, מרכז החבל הימי לישראל, 1947, תש"ח.
לחקר ארצנו: עבר ושרידים: רציפות היישוב הקדום, עליות, טופוגרפיה היסטורית, שרידים ארכאולוגים, קברים קדושים ופולקלור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ד, 1953.
צפת העתיקה: תמונות ורישומים דוד גלבוע, צפת עבר והווה, יוסף ברסלבי, תל אביב, הוצאת דעת, 1953.
אוסף תדפיסים, ירושלים, תשי"ד, 1953.
מרצועת עזה ועד ים סוף, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ז, 1956.
גבולות ישראל, (חלק א': מאבקנו על גבולות הבית הלאומי.
חלק ב': מאבקנו על גבולות מדינת ישראל), מוציא לאור: סרטוני ישראל, תל אביב, תשכ"ה ?
מיֶדַע הארץ – לַמקרא – ק"ט שיחות בפרקי היום בתנ"ך, תרבות וחינוך, תש"ל, 1969.
שתי מגילות ושני עמים – ובעיה אחת: (הגיור המקראי באספקלריה הלכתית-היסטורית), ירושלים, תש"ל, 1969.
בנתיבות לא סלולות אל ידיעות הארץ, הוצאת עם עובד, תרבות לחינוך, תשל"ד, 1973.
סמינר למדריכי נוער, תרצ"ז, 1937.
הנגב המאוכלס, ביחד עם ברנר מרדכי, 1956.
הגליל, ביחד עם ברנר מרדכי, 1956
ארצי ישראל: ספר ללימוד הגאוגרפיה בשנת הלימודים השמינית, מאת: נעמן רזיאלי, הוצאת קרני, 1957.
התנ"ך כהיסטוריה, ורנר קלר, תרגם: ישראל זמורה, עריכה מדעית: דוד זכאי, יוסף ברסלבי, הוצאת מחברות לספרות, תשי"ח, 1958, תשכ"א, 1961.
על יוסף ברסלבי, מאת גצל קרסל, תש"ל, 1969
משא ומעש (לזכרו), החברה לחקר המקרא בישראל, עורך: גולשטיין משה, (תשל"ג), חוברת א' יצאה לציון יום פטירתו הראשון (כולל הערות שכתב פרופ' יעקב ורמן)
בעיר מגוריו תל אביב נקרא רחוב קצרצר על שמו.
ארכיונו האישי הופקד לצמיתות בספרייה הלאומית בשנת 2012 על ידי בנו האדריכל דוד ברסלבי ובתו פרופסור שרה קליין- ברסלבי.
יוסיף אלכסנדרוביץ' בְּרודְסקי היה משורר, מסאי ומחזאי יהודי-רוסי-אמריקאי, חתן פרס נובל לספרות.
נולד במשפחתו של צלם יהודי בלנינגרד.
בגיל 15 עזב את בית הספר.
לפי עדותו, התחיל לכתוב שירים בגיל 16. היה מקורב למשוררת אנה אחמטובה, שניבאה לו עתיד מזהיר.
ולדימיר אדמוני היה עד הגנה וציין הישגים של ברודסקי כמשורר ומתרגם.
ברודסקי נשפט ל-5 שנים והוגלה לאזור ארכנגלסק.
בספטמבר 1965, בזכות התגייסותם של אנשי תרבות ורוח בולטים בברית המועצות ומחוצה לה, שוחרר ברודסקי ושב ללנינגרד.
חלק קטן משיריו פורסמו בברית המועצות, אולם הרוב התפרסם במערב ("שירים ופואמות", 1965).
ב-1972 גורש מברית המועצות, התיישב באן ארבור שבמישיגן, שם לימד בחוג ללימודים סלאביים באוניברסיטה המקומית.
המשיך לכתוב שירים ברוסית, וכן פרסם פרוזה ודברי ביקורת באנגלית, ועסק גם בתרגומים ספרותיים.
ב-1980 קיבל אזרחות אמריקנית, ב-1981 התיישב בניו יורק.
היה מעורב בחיים הספרותיים בארצות הברית ובאירופה.
בשנים אלו הוציא לאור שלושה ספרי שירה, וכמו כן התפרסמו שני אוספים של שיריו.
ב-1987, בגיל 47, זכה ברודסקי בפרס נובל לספרות (הוא מן הצעירים שבין חתני הפרס) על "כתיבה חובקת-כול, המלאה בהירות מחשבה ועומק פואטי".
ב-1991–1992 קיבל את התואר משורר הקונגרס, המוענק מדי שנה על ידי ספריית הקונגרס.
נפטר מהתקף לב בניו יורק, נקבר בבית הקברות סן מיקלה שבוונציה.
שירים ראשונים ואחרונים (מרוסית: עמינדב דיקמן), תל אביב: דביר, 1997.
מנוסה מביזנטיון: מסות (מאנגלית ואחרית דבר: גיורא לשם), תל אביב: ספרית פועלים, 1992.
עקדת יסאק: שירים (מרוסית: עזרא זוסמן), תל אביב: עקד, 1969.
חותם מים: תרגום: לאה דובב, ירושלים: מאגנס, 2010.
הסטנצות החדשות לאוגוסטה - תרגום: יעקב לח, הוצאת הקיבוץ המאוחד והוצאת כתב, 2017.
מכתב להורטיוס (מאנגלית: יותם בנשלום), דחק, סדרת דרש - כתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2023.
ברזילאי נולד בבוריסלב, פולין ליהושע וטויבה איינזשטיין.
בילדותו הוא קיבל חינוך מסורתי, סיים בית ספר תיכון בעירו ולמד בבית הספר הגבוה לסחר חוץ בלבוב.
מגיל צעיר היה פעיל בצעירי ציון וייסד את סניף גורדוניה בעירו.
ב-1926 הפסיק לימודיו ועלה לארץ ישראל.
ראה עצמו כמממש חזונו של א.ד.
התיישב ברחובות והיה חבר בקבוצת שילר.
לאחר שפרש מהקבוצה עבד כפועל שכיר בפרדסים.
שימש מזכיר מועצת פועלי נס-ציונה בשנים 1941-1935 והיה חבר מפקדת "ההגנה" במקום.
ב-1941 העתיק מקום מגוריו לעפולה.
בנובמבר 1945 התמודד בראשות רשימת ההסתדרות בבחירות למועצה המקומית של עפולה.
כיהן כראש המועצה המקומית בשנים 1950-1945. שנים אלה היו סוערות בשל המאבק נגד ממשלת המנדט והקמת מדינת ישראל.
עשה רבות להרחבת שטח השיפוט, פיתוח רשת החינוך, שיפור אספקת המים, הקמת עפולה עילית ושיכון גאולים.
בשנים 1972-1951 היה מנהל מחוז העמק של קופת חולים ופעל להקמת רשת מרפאות ומתן שירותים רפואיים בכל יישובי עמק יזרעאל, עמק בית שאן והגליל התחתון.
לאחר פרישתו לגמלאות פעל להקמת העמותה למען הקשיש ומועדון הגמלאים בעפולה.
בשנת 2002 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי "ואלה תולדות יוסף".
נפטר בשנתו ה-100, בדצמבר 2004. לאחר מותו נקבע רחוב הכניסה לבית החולים "העמק" על שמו.
יוסף בָּרָץ (8 במאי 1890 – 14 בדצמבר 1968) היה חלוץ ואיש ציבור ישראלי, ממקימי האגודה למען החייל, חבר הכנסת הראשונה.
היה בעלה של מרים ברץ.
ברץ נולד בשנת 1890 בכפר קושניציה במחוז חרסון שבפלך פודוליה, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), לפונדקאי זיידל ברץ ורעייתו טובה.
בגיל שלוש החל יוסף ללמוד ב"חדר" בכפר.
בעקבות גזירות שהוטלו על היהודים והתנכלויות של הגויים, עקרה המשפחה לעיר קישינב, שם הצטרף לתנועת "צעירי ציון" והפך לציוני נלהב.
כבר ב-1904 החל לתכנן את עלייתו ארצה, אך נתקל בהתנגדות נמרצת של הוריו, שבסופו של דבר התרצו לאחר שנחום טברסקי, שביקר בביתם, הבטיח להשגיח על הנער בארץ.
ב-1906, כשהוא בן 16, עלה לבדו לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה, ונהיה לפועל ולחקלאי במושבה רחובות.
בהמשך הגיע לירושלים, הצטרף לתנועת הפועל הצעיר, התמחה בסיתות אצל בוריס שץ והיה חבר הקומונה "ירושלים החדשה".
ב-1908 התפרקה הקבוצה הירושלמית, ויוסף עבר לתל אביב בניסיון להמשיך בעבודת סתתות האבן.
ב-1909 היה בין הפועלים-המומחים היהודים הספורים שעסקו בבניית אחוזת בית והגימנסיה הרצליה.
ב-1909 עבר לעבוד כסתת בעתלית, ובהמשך עבר לעבוד בחקלאות בזכרון יעקב.
ב-1910 היה שותף לקומונה של פועלים בחדרה, שם עבדו הגברים במשקי האיכרים ושתי נשים (מרים ברץ ושרה מלכין) טיפלו במשק הבית.
בשלהי אותה שנה עברה הקבוצה מחדרה לאום ג'וני, וב-1911 הקימה הקבוצה מגורי קבע ונקראה אז דגניה (היא דגניה א').
ב-1911, בהגיעו לגיל 21 ובהיותו עדיין בעל אזרחות רוסית, היה חייב להתגייס לצבא הרוסי.
כדי להסיר מהוריו איום בקנס כספי, חזר יוסף לרוסיה כדי להתגייס לצבא.
לאחר שלושה חודשים ערק מהצבא וחזר ארצה (לפי החוק הרוסי, לאחר שלושה חודשי שירות הסתיימה אחריות ההורים על ילדיהם ולא נדרשו לשלם קנסות).
בתקופת מלחמת העולם הראשונה אסרו העות'מאנים את יוסף, יחד עם שאר הגברים בדגניה, וכלאום בבית במושבה כנרת.
הוא שוחרר לאחר שמונה על ידי הטורקים למתווך, ובתפקיד זה ניסה לסייע לאסירים בארץ ולאלה שהועברו לבית כלא בדמשק.
ב-1919, מייד עם סיום המלחמה, החליט הוועד המרכזי של הפועל הצעיר לשלוח שליח לרוסיה כדי לחדש את הקשר עם המשפחות והחברים שם, ויוסף נבחר לנסיעה זו.
מכיוון שהיה חסר דרכון נאלץ לעשות את הדרך באופן לא חוקי דרך מטולה, ביירות, קושטא עד הגיעו ליעדיו בנובורוסיסק (שלחוף הים השחור), סטברופול, באקו ורוסטוב.
במקומות בהם עבר נפגש עם קבוצות יהודים שחלמו על עלייה, וסיפר על המצב בארץ.
לאחר שמילא את שליחותו חזר, בדרך לא דרך, ארצה והגיע לדגניה ב-30 ביולי 1919 (הוא היום בו טבע יוסף בוסל בכנרת).
את רשמי מסעו העלה בעיתון הפועל הצעיר.
בשנת 1920 בין מייסדי ההסתדרות, ופעיל במסגרת "ההגנה".
ב-1921 עבד בשכונת נווה שלום, ובמהלך מאורעות תרפ"א הוכה על ידי ערבים בכל חלקי גופו.
בשנות ה-30 היה חבר בדירקטוריון של קרן היסוד.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941 התנדב לצבא הבריטי, והוא בן 51 שנים.
ברץ היה פעיל במתן תנאים טובים לחיילים המשוחררים, והקים את "הוועד למען החייל", שסייע לחייל המתנדב הארץ ישראלי בכל מקום בו נמצא.
שלושה מבניו התגייסו אף הם לצבא הבריטי.
בשנת 1942 היה בין מקימי האגודה למען החייל, ועמד בראשה.
בשנת 1949 נבחר מטעם מפא"י לכנסת הראשונה.
בשנת 1961 זכה, עם עוד שמונה ממייסדי דגניה, בפרס מיוחד במסגרת פרס קפלן.
יוסף נישא ב-1912 למרים אוסטרובסקי, אותה הכיר בתקופת עבודתו בעתלית.
בנם הבכור היה הילד הראשון של דגניה, והולדתו גרמה לקרע בקבוצה מאחר שחברי הקבוצה החליטו שלא להביא ילדים לעולם לאור מצב האקלים והביטחון.
יוסף נפטר ב-1968 לאחר מחלה ממושכת, ונקבר בדגניה א'.
רעייתו מרים נפטרה ב-1970, והובאה אף היא למנוחות בדגניה.
בני הזוג הותירו אחריהם שבעה ילדים, וכן נכדים ונינים.
"בית החייל" בתל אביב-יפו נקרא על שמו, כמו גם רחובות בפתח תקווה, חולון, בת ים וטבריה.
היישוב במערכה: הרצאה בוועידת קרן היסוד באנטורפן, ירושלים: קרן היסוד, תרצ"ט.
יצחק בן-יעקב: פרקי חייו / כתובים בידי יוסף ברץ וקבוצת חברים; ערוכים בידי ג חנוך, תל אביב: המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ ישראל, תש"א
עם חיילינו: בקורים במצרים ובמדבר, תל אביב: חבר הקבוצות לנוער, 1945
דגניה א, תל אביב: הוצאת חבר הקבוצות, תש"ח.
כפר על גדות הירדן, תל אביב: ספרי גדיש, תשי"ט.
(סיפורים על דגניה.) (תורגם לאנגלית, לגרמנית, לערבית ולצרפתית)
יוסף ברוך סרמוניטה (באיטלקית: Giuseppe Sermoneta; 25 בדצמבר 1924 – 2 באוקטובר 1992) היה חוקר מחשבת ישראל.
מפעלו הבולט היה חקר כתבי היד של יהודי איטליה בימי הביניים.
סרמוניטה נולד ברומא שבאיטליה, למשפחה יהודית-איטלקית ידועה.
בגיל צעיר עלה לארץ ישראל, אך חזר לרומא ללמוד פילוסופיה.
את עבודת הדוקטורט, שכתב באוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכת שלמה פינס, הקדיש למשנתו הפילוסופית של הלל בן שמואל מוורונה, ובפרט ל"ספר תגמולי הנפש" שלו.
בהמשך ערך מהדורה מדעית ומבוארת של ספר זה.
מונה לפרופסור באוניברסיטה העברית, ושימש בין השאר כראש המחלקה למחשבת ישראל.
השתתף בכתיבת ערכים לאנציקלופדיה העברית, בעיקר בתחומים הקשורים לאיטליה וליהדות איטליה וכן כתב את הערך על דנטה אליגיירי.
בנוסף, היה בין עורכי כתב העת "איטליה" לחקר תולדות יהדות איטליה, היוצא בהוצאת מאגנס בירושלים.
ב-9 באוקטובר 1982 נפצע בפיגוע שביצע מחבל אש"ף, בעת ביקורו בבית הכנסת הגדול של רומא.
עשר שנים לאחר מכן, ב-2 באוקטובר 1992 הלך לעולמו, בן 67 היה במותו.
היה נשוי ואב ל-5 בנים.
בנו הרב הלל משה סרמוניטה משרת באופן לא רשמי כרב הקהילה האיטלקית בירושלים, והוציא סידורים ומחזורים כפי מנהגי הקהילה.
מפעלו החשוב של סרמוניטה היה בתחום מחקר כתבי היד העבריים באיטליה מימי הביניים.
החל מראשית שנות ה-80 נעשתה עבודה שיטתית של ליקוט אלפי כתבי יד בארכיונים ממשלתיים ובספריות ציבוריות ופרטיות.
התופעה קיימת גם בשאר ארצות אירופה, אך נדמה כי באיטליה היא הגיעה לשיא מיוחד, עד שניתן לכנותה 'גניזה', על משקל הגניזה הקהירית.
במאות ה-15 וה-16 היגרו לאיטליה יהודים מארצות אירופה האחרות, בעקבות רדיפות וגירושים, והביאו עימם כתבי יד רבים.
לעומת 1,700 כתבי יד שנמצאו ברחבי אירופה - 700 בגרמניה, 500 באוסטריה, 170 בהונגריה ורק 150 בספרד, הרי באיטליה מספרם נאמד ב-8,000.
החלוקה האחרונה של כתבי היד לפי מקומות הימצאם היא: אמיליה-רומאניה - כ-4,800, מארקה - 614, לומברדיה - 373 ולאציו - 106. האזורים הבולטים הם במרכז איטליה ובצפונה, שם היו ריכוזי היהודים הגדולים, ולשם אף הגיעו המהגרים ממרכז אירופה.
הממצאים הפריכו את הדעה הרווחת, לפיה עיקר הכתיבה מחדש של כתבי היד העבריים הייתה במדינת האפיפיור.
בעיר מודנה שמחוץ לתחום השליטה של האפיפיור נמצא המספר הגדול ביותר של כתבי יד - 3,000, ואחריה, בבולוניה, 850 כתבי יד.
הארכיונים שבהם בוצע רישום מלא של כתבי היד היו בבולוניה, מודנה, ויטרבו, אימולה, נוננטולה (Nonantola), קרמונה וצ'נטו.
תופעה אופיינית ל"גניזה האיטלקית" היא שרוב כתבי היד כוללים דפים בודדים או רבים ולא חלקי דפים, דוגמת אלה שנמצאו בגניזה הקהירית.
רובם על קלף, אשר בהיעדר כריכה הוצא מגדר השימוש הרגיל.
בין השאר, נמצא אוסף גדול שערך סרמוניטה ב, בספרית הרקטור (Biblioteca dei Dottorato).
בשנת 1981 הוא החל בליקוט המגילות בפרוג'ה.
המגילות התגלו בתוך כריכות של ספרים מתקופות מאוחרות יותר, כאשר דפי הקלף שימשו לבניית כריכות הספרים.
עד כה נחשפו בארבעים ספרים דפים כפולים של מגילות קלף.
בין השאר נמצאו דפים מהמקורות הבאים: ספרי התנ"ך, תלמוד בבלי וספרי הלכה.
האוסף כונה בשם "הגניזה של פרוג'ה".
ביבליוגרפיה מלאה ומסודרת כרונולוגית שחיבר בנו, הלל סרמוניטה, מצויה בספר לזכרו "מרומי לירושלים".
"יהודה ועמנואל הרומי: ראציונאליזם שסופו אמונה מיסטית", עמ' 54–70; "פילוסופיה יהודית - מהי?
סימפוסיון" (עם שלום רוזנברג ויעקב לוינגר), עמ' 145–169, בתוך משה חלמיש ומשה שוורץ (עורכים), התגלות, אמונה, תבונה: קובץ הרצאות, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ו.
"תורת הנבואה בכתבי ר' יהודה רומאנו", דעת 8, אוניברסיטת בר-אילן, 1982
"על מקורה של המלה 'גטו'", תרביץ כרך לב, חוברת ב, המכון למדעי היהדות, תשכ"ג
"ההומניזם בספרות הרנסאנס", בתוך מיכאל הרסגור (עורך), מבוא לתקופת הרנסאנס, אוניברסיטה משודרת, 1978
ספר תגמולי הנפש להלל בן שמואל מווירונה, ההדיר על פי כתבי יד וצירף מבוא, ביאורים ומפתחות יוסף ב' סרמוניטה, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשמ"א (הספר בקטלוג ULI)
גבע נולד לרוזה ויקותיאל גלסברג בווינה בשנת 1924. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל.
גבע הצטרף להגנה בשנת 1941, בזמן לימודיו במקווה ישראל, ושירת בה עד קום המדינה בשנת 1948. עם פרוץ מלחמת העצמאות היה מפקד פלוגה בגדוד 53 של חטיבת גבעתי, ולאחר מכן מפקד שועלי שמשון.
השתחרר משירות קבע בצה"ל בדרגת אלוף ב-1969.
שירת במסגרת שירות המילואים בתפקידים שונים עד 2007. שימש כמבקר מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה.
היה יו"ר הוועדה המנהלת של הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל) בשנים 1985–1992.
עם סיום שירותו הצבאי פנה גבע למגזר הציבורי והעסקי:
המנכ"ל הראשון של משרד הקליטה בשנים 1968–1970
נשיא ומנכ"ל חברת שופרסל בע"מ בשנים 1970–1982
יו"ר החברה לשיקום הרובע היהודי בשנים 1973–1983. בתפקיד זה פעל רבות לבנייתו של הרובע היהודי ושיקום בתי הכנסת שבו.
משנה למנכ"ל בנק המזרחי בשנים 1982–1985
מנהל עסקים כללי וממלא מקום יו"ר מועצת המנהלים בתעשיות אלקטרוכימיות ובפרוטרום בשנים 1985–1994
יו"ר ועדת הביקורת ביד בן צבי
בשנים 2002–2007, חבר ועדת הביקורת של מפלגת העבודה.
כמו כן, שימש גבע כמנהל, יו"ר וחבר דירקטוריון במספר חברות בנקאיות, תעשייתיות ואחרות.
כמו כן שימש במספר מוסדות תרבות בהם בין השנים 1973–1998 כחבר המועצה הציבורית של תיאטרון הבימה ובין השנים 1972–2007 כחבר ההנהלה הציבורית של מוזיאון תל אביב לאמנות.
גבע היה בעל תואר בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ולמד לתואר שני בכלכלה באוניברסיטת מרילנד שבארצות הברית.
הוא נפטר ב-2014 ונטמן בהלוויה צבאית בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
גבע היה נשוי לשושנה, לבית זמל, ולזוג נולדו שלושה בנים.
לאחר שבשנת 1963 התאלמן, נישא בשנית, לאילנה, ממנה נולדה לו בת.
בנו הבכור, אל"ם אלי גבע, התפרסם כשבהיותו מח"ט שריון במלחמת לבנון הראשונה ביקש להשתחרר מהשירות עקב הסתייגויותיו המוסריות והמקצועיות ממהלכי המלחמה.
בן אחר, יונתן גבע, נפצע אנושות בהיותו חייל סדיר בחזית המצרית במלחמת יום הכיפורים, ועבר שיקום.
בן נוסף, דני גבע, הוא עורך דין ושותף בכיר במשרד עו"ד מיתר, ליקוורניק, גבע, לשם, טל ושות'.
גבע היה קרוב משפחתו של הכומר אלכסנדר גלסברג, הנושא בתואר חסיד אומות העולם.
יוסף אברהם ברלין (23 בספטמבר 1877, מוהילב, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 18 ביולי 1952, תל אביב) היה אדריכל ישראלי, מן האדריכלים הבולטים בתקופת היישוב.
אברהם-ייסל (יוסף) ברלין נולד בעיר מוהילב שב (כיום בבלארוס), בן למשפחה בת 13 ילדים.
למד אדריכלות בסנקט פטרבורג, שם גם החל את הקריירה המקצועית שלו.
בהיותו סטודנט התפרנס כמורה פרטי, וכך הכיר את אשתו לעתיד, מרים רוחה-לאה זון-בזיליאן (לימים הפסלת מרים ברלין; 1888–1972), שהייתה צעירה ממנו ב-11 שנים.
עוד בטרם עלייתו לארץ הספיק לבנות ברוסיה שנים עשר מבנים ואף זכה במספר תחרויות אדריכלים ציבוריות.
בשנת 1921 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב.
בעת שעבד כעבד כמנהל עבודה בבניית בית הכנסת הגדול בתל אביב פגש אותו מהנדס הבניין ריכרד פסובסקי, שעלה לארץ שנה לפניו והתמנה זמן קצר לפני כן למהנדס הראשון של המשרד לעבודות ציבוריות ובניין של ההסתדרות הכללית (לימים "סולל בונה") וחיפש אדריכל עבור המשרד.
הוא הציע לו להצטרף למשרד, ובינואר 1922 התמנה ברלין למנהל הלשכה הראשית של המשרד וכאדריכלה הראשי.
כך החלה עבודתם המשותפת של השניים במגזר הציבורי והפרטי, שנמשכה עד 1929: ברלין היה מופקד על התכנון והביצוע האדריכליים, ופסובסקי על התכנון והביצוע הקונסטרוקטיביים.
ב-1922 תכנן בשכונת רמת השרון בתל אביב את תחנת הכוח הראשונה בארץ.
בשנת 1923 הקים בביתו שברחוב גרוזנברג בית ספר לציור ואדריכלות ועמד בראש המחלקה לאדריכלות בו.
ב-1924 פרש יחד עם מנהל המשרד, המהנדס ריכרד פסובסקי, והשניים הקימו יחד משרד עצמאי.
בסוף 1922 ייסד ביחד עם פסובסקי את אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים (=המהנדסים והאדריכלים) הארצישראליים, ששכנה במבנה בתכנונם, "בית ברלין-פסובסקי" ברחוב מזא"ה בתל אביב.
בבית זה התגוררה גם משפחתו של ברלין עד 1929, אז בנה את "בית ברלין" בשדרות רוטשילד – מבנה יוצא דופן בשדרה הבנוי כולו בלבני סיליקאט חשופות, דרך בנייה זו שימשה את ברלין גם במבנים נוספים.
בבית ברלין פסובסקי הוא פתח אף בית ספר לאדריכלות, אך זה נסגר כעבור שנה.
בשנת 1925 תכנן את הקמתו של "בניין בנק אנגלו-פלשתינה" בשדרות ירושלים 1 פינת רחוב אפ"ק (אנגלו-פלשתינה קומפני), שבו שכן בראשית המאה ה-20 הבנק של ההסתדרות הציונית בשם: "בנק אנגלו-פלשתינה קומפני".
מ-1931 הצטרף אל עבודת המשרד בנו, זאב ברלין, אשר המשיך את דרכו עד שנות ה-60.
ברלין נפטר ב-1952 בתל אביב, בגיל 75. נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בית סגל ברחוב ירושלים חיפה
בית גולדשטיין- החזית הפונה לרחוב פינסקר
כיהן כראש המועצה המקומית מטולה (1978–1998) וכחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד (1988–1992).
סבו, יעקב גולדברג, היה ממייסדי המושבה ומוכתר – תפקיד שבו שימש לאחר מכן גם אביו.
לאחר לימודיו התיכוניים בבית הספר החקלאי מקוה ישראל החל בשירותו הצבאי, שאותו סיים כקצין בנח"ל בדרגת רב-סרן.
הוא הצטרף למפלגה הליברלית, והפך לחבר בוועד המרכזי שלה.
בשנים 1978–1998 כיהן גולדברג כראש המועצה המקומית מטולה מטעם הליכוד, לאורך ארבע כהונות רצופות.
במהלך תקופה זו היה שותף לתשתית הביטחונית של המועצה ואצבע הגליל, כיהן כחבר מזכירות ערי הפיתוח וכיו"ר איגוד מושבות הגליל, וכן ייסד את פורום יישובי קו העימות בצפון.
בתקופתו וביוזמתו הובא לארץ ענף ההחלקה על הקרח וקבע את מקום מושבו ב"מרכז קנדה" שבמועצה.
במקביל לכהונתו כראש המועצה נבחר בשנת 1988 לכנסת ה-12 מטעם מפלגת הליכוד.
בינואר 1990, פרש גולדברג מהליכוד עם ארבעת חבריו – יצחק מודעי, פסח גרופר, פנחס גולדשטיין ואברהם שריר, והקים איתם את המפלגה לקידום הרעיון הציוני.
מאוחר יותר חזר לליכוד אך לא נבחר לכנסת השלוש עשרה.
גולדברג נפטר ב-2002 בגיל 60, והובא למנוחות בבית העלמין במטולה.
יוסף ברנשטיין (נולד במוסקבה ב-18 באפריל 1945) הוא מתמטיקאי ישראלי, שעוסק בגאומטריה אלגברית, בתורת המספרים ובתורת ההצגות, חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חתן פרס ישראל למתמטיקה וחתן פרס א.מ.ת בתחום המתמטיקה.
יוסף ברנשטיין נולד בברית המועצות בשנת 1945 לזוג מהנדסים, נחום ושרה.
אביו היה מהנדס מומחה לציוד ומכשור קולנועי.
כשהיה בן 18 החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1968 קיבל באוניברסיטה זו תואר שני מהמחלקה למתמטיקה, ובשנת 1972 קיבל בה תואר דוקטור בהנחייתו של פרופ' ישראל גלפנד.
בשנים 1971–1978 חקר במעבדה לשיטות מתמטיות בביולוגיה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1976 קיבל את הפרס השנתי של האגודה למתמטיקה במוסקבה.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 לימד באוניברסיטה העממית העברית.
בשנת 1981 עזב את מוסקבה והיגר לארצות הברית, שם היה פרופסור אורח באוניברסיטת מרילנד.
כשנה לאחר מכן עבר למחלקה למתמטיקה של אוניברסיטת הרווארד במשרת פרופסור מן המניין, שם עבד כעשר שנים.
במקביל החל בתהליך חזרה בתשובה.
בשנת 1993 עלה לישראל והצטרף כפרופסור מן המניין לבית הספר למדעי המתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
משנת 2002 הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ומשנת 2004 חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנת 2004 ניתן לו פרס ישראל למתמטיקה.
משנת 2014 הוא משמש כפרופסור אמריטוס וממשיך במחקריו.
בשנת 2016 זכה בפרס א.מ.ת בקטגוריה מדעים מדויקים, בתחום המתמטיקה.
בשנות פעילותו כחוקר וכמרצה פרסם ברנשטיין יותר משבעים מאמרים וחמישה ספרים בתחומי תורת ההצגות, גאומטריה אלגברית ותורת המספרים.
ליוסף ברנשטיין שני בנים ובת.
פרופסור ברנשטיין החל את הקריירה המדעית שלו בתחילת שנות ה-70, באוניברסיטת מוסקבה.
המאמרים הראשונים שפרסם, משנת 1970, היוו בסיס לתורת ה-"D-מודולים", תורה אלגברית של אופרטורים דיפרנציאליים.
המאמרים הללו התרכזו בבעיה העוסקת בהמשכיות האנליטית של פונקציות עם ערכים שהם עצמם פונקציות או אופרטורים.
כפתרון לבעיה זו, ברנשטיין פיתח גישה אלגבראית אשר השתמשה בחוגים של אופרטורים דיפרנציאליים עם מקדמים פולינומאליים.
תורת ה-"D-מודולים", שהתפתחה מהמאמרים הללו, ממלאת תפקיד חשוב ומשמעותי בגאומטריה אלגברית ובתורת ההצגות.
בשנת 1973 פרסם ברנשטיין יחד עם ישראל גלפנד ופונומריוב מאמר ובו העלו לראשונה מושג הנקרא "פונקטור COXETER".
המאמר כלל תובנות ומושגים חדשניים, המשחקים תפקיד חשוב בתורת ההצגות של אלגברות מממד סופי ובאובייקטים קומבינטוריים.
באותה שנה פרסמו ברנשטיין וגלפנד מאמרים נוספים שהציגו רעיונות וטכניקות חדשות לתורת ההצגות בכלל ותורת ההצגות של חבורות ואלגבראות לי בפרט.
במאמרים הללו יש כמה מושגי יסוד שמשתמשים בהם עד היום, כגון BGG-resolution, Cetegory O.
מאמרים נוספים של ברנשטיין היו עם תלמידו, פרופ' אנדרי זליבנסקי, ועסקו בהצגות של חבורות p-אדיות.
ברנשטיין וזליבנסקי הצליחו להציג פתרון מוצלח לבעיה זו ונחשבים כפורצי דרך על גילויים.
תורת ההצגות של חבורות p-אדיות עוררו השראה ובסיס לעוד מאמרים הקשורים לנושא, כגון תורת הפונקציות האוטומורפיות ופונקציית L, וכן מודל לבניית הצגות של אלגברות Hecke.
בסוף שנות ה-70, לפני שעזב את ברית המועצות, כתב ברנשטיין יחד עם פרופ' אלכסנדר בילינסון מאמר על לוקליזציה לא קומוטטיבית של מודולים מעל אלגברות לי.
במאמר זה הם פתרו השערה ידועה שהעלו קשדן ולוסטיג בתחום של תורת ההצגות.
המאמר נחשב לאחד המצוטטים ביותר במתמטיקה.
לאחר הצטרפותו לאוניברסיטת הארוורד, פרופסור ברנשטיין המשיך לחקור ולכתוב מאמרים על הנושאים הנ"ל.
כאשר עבר לאוניברסיטת תל אביב, בשנת 1993, הוא המשיך לחקור, ובמקביל לימד תלמידים בקורסים שונים עד שנת 2015. בסך הכל, פרסם ברנשטיין יותר מ-70 מאמרים וחמישה ספרים בתחומים שאותם חקר.
ברוצ'ינר (ברומנית: Brociner Joseph או Iosef או Yosef; 1846–1918) היה מנהיג יהדות יאשי ומאוחר יותר מנהיג יהדות גאלאץ, מראשוני חובבי ציון ברומניה, שליח מדיני ומחבר ספרים בנושא יהדות רומניה, פובליציסט והיסטוריון, לוחם למתן אזרחות ושוויון זכויות ליהודי רומניה.
מאוריצ'יו ברוצ'ינר הוא אחיהם של מרקו, יוסף ואנדריי ברוצ'ינר.
ארבעת האחים היו בניו של אידל בר ברוצ'ינר, יהודי משכיל, שהיה נכדו של הרב החסידי אברהם דוד ואהרמן (1771–1840), הידוע גם כ"רב מבוצ'אץ'" בגליציה.
ברוצ'ינר למד משפטים באוניברסיטת יאשי.
בתקופת קונגרס ברלין ואחריו לחם למען האמנציפציה של יהודי רומניה ותרם רבות להצגת עמדתם.
בעזרת תעודות היסטוריות ניסה להוכיח את קדמוניות היישוב היהודי במרחב הרומני, כדי לסתור את הטענה שהיהודים "זרים".
ספרו, Chestiunea israeliţilor români până la 1848 (שאלת היהודים הרומנים עד 1848) כרך א', פורסם ב-1910 והכיל מסמכים רבים, אך לא היה לו המשך.
הוא עסק בנושאים היסטוריים נוספים ובין כתביו היו:
ברוצ'ינר היה מראשוני חובבי ציון ותמך בציונות המדינית.
בשנים 1876–1878 השתתף במספר קונגרסים בינלאומיים, כנציג יהדות גאלאץ ובמאי 1878 קיבל משימה דיפלומטית בחו"ל מטעם וסילה בויירסקו, שר החוץ של רומניה.
ב-1893, בתמיכתו של לסקר קטרג'יו, תכנן את הארגון מחדש של הקהילות היהודיות והכין תוכנית שהוצגה ב-1897 בפני הגופים המחוקקים.
הוא היה פעיל בחיים הקהילתיים, במרץ 1896 ארגן בגאלאץ את הכינוס הכללי הראשון של הקהילות היהודית של רומניה.
ב-1901 ארגן ביאשי את הכינוס השני של הקהילות ושם נוסד "איחוד הקהילות היהודיות של רומניה", (במקור:"ישראליטיות") שלא שרד זמן רב.
בשנת 1906 קיבל אזרחות רומנית.
(השאלה היהודית ברומניה ופתרונה לפי ההסכמים הבינלאומיים)
(סוגיית ניהול מוסדות הצדקה היהודיים במדינה)
(תזכיר ותעודות היסטוריות על הקהילות היהודיות ברומניה)
(שאולת היהודים הרומנית, החלק א עד שנת 1848)
(השאולה היהודית, כפי שפותרים אותה)
(השאלה היהודית והיהודים תחת הדגל)
יוסף (קורט) גוטפרוינד (כ"א בחשוון תרצ"ב, 1 בנובמבר 1931 – כ"ז באלול תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מאמן היאבקות ושופט וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
גוטפרוינד נולד בטרנסילבניה, רומניה, ומנעוריו היה פעיל בספורט ההיאבקות.
לאחר לימודיו התיכוניים למד רפואה וטרינרית.
בגיל 17 הוא עלה לארץ עם משפחתו, התגורר בירושלים ולפרנסתו עסק במסחר של מוצרי חשמל לאזור יהודה ושומרון.
הוא הצטרף לאגודת ההיאבקות של הפועל ירושלים והצטיינותו בענף הובילה אותו גם לתחום השיפוט והוא אף שימש כשופט באולימפיאדת טוקיו 1964 ובאליפויות העולם בהודו ובבולגריה.
הוועדה המארגנת של האולימפיאדה העשרים במינכן הזמינה אותו לשמש כשופט במשחקים.
ב-5 בספטמבר 1972 פרצו מחבלים לבניין בו התגוררו חברי המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן, וחטפו אחד עשר ספורטאים ישראלים.
הם הרגו שניים מהם במהלך החטיפה -ותשעה נוספים נרצחו במהלך ניסיון חילוץ כושל של כוחות משטרת בוואריה.
בתחילת האירוע גוטפרוינד נשען בגופו על הדלת וצעק: "חבר'ה, תברחו!" וכך ניצל חבר המשלחת טוביה סוקולסקי (שנפטר בשנת 2017) ששבר את החלון וברח אל מחוץ למבנה והעיד על המקרה מספר פעמים.
הובא למנוחות בבית העלמין "הר המנוחות" בירושלים.
יוסף גוטפרוינד היה בן 40 במותו.
הותיר אחריו אישה ושתי בנות.