tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הולושי מתח ביקורת על ההכשרה באקדמיה של מינכן, שהתבססה מאוד על העתקת מודלים קלאסיים.
הוא הקים בית ספר פרטי שבו נתן שיעורים בחינם, ומשך אליו כישרונות צעירים שהתעניינו בהצגה המציאות.
הוא פתח את הדרך לסגנונות חדשים על ידי הסתמכות על אישיותו ועל ידי הצבעה על היתרונות של ציירים צרפתים, כמו גוסטב קורבה, שהציג בעיר.
הוא נטש את הסגנון האקדמי כדי לעקוב אחר מגמות חדשות בציור הצרפתי, כולל אימפרסיוניזם.
הוא גם "העריץ את ז'ול ברטן, ז'ול בסטיאן-לפאג' וקרא את זולא, מורגר, טולסטוי ודוסטויבסקי".
הוא היה חשוב יותר כמורה מאשר כצייר.
הנופים שלו שצוירו ב-Técső כוללים נוף עם ערימות תבואה ושקיעה עם עלומות, שבהן הוא יישם אלמנטים של ציור באוויר הפתוח ואימפרסיוניזם.
הדיוקן העצמי שלו (1916), מוחזק על ידי הגלריה הלאומית ההונגרית, נחשב לאחת התמונות המעניינות ביותר שלו.
בעידוד אישטוואן רטי ויאנוש טורמה, תלמידיו וחבריו, בילה הולושי את קיץ 1896 בנגיבניה (באיה מארה, רומניה) עם בית הספר שלו.
האירוע נחשב להקמתה של מושבת האמנים נגיבניה, שהצייר קארולי פרנצי היה חבר חשוב נוסף בה.
המיקום הכפרי סיפק הזדמנויות רבות לציור בחוץ.
אמנים אלה וחסידיהם מילאו תפקיד חשוב בהחדרת האימפרסיוניזם והפוסט-אימפרסיוניזם לציור ההונגרי.
הולושי התיישב בנאג'באניה (באיה מארה).
עם סגנונו הנטורליסטי והדגש על טכניקות מרחב פתוח, בית הספר שלו השפיע הרבה על הציור ההונגרי במשך עשרות שנים.
הולושי עזב את מושבת האמנים של באיה מארה בשנת 1901. בשנה שלאחר מכן, הוא החל לבלות את הקיץ באוקראינה, באזור Maramureș ההיסטורי.
במהלך החורפים חזר הולושי למינכן כדי לנהל שם את בית הספר שלו.
סיימון האריס הוא פוליטיקאי אירי שכיהן כטישך (ראש ממשלת אירלנד) מאפריל 2024 עד ינואר 2025, ומאז מכהן כטנשטה (סגן ראש הממשלה).
האריס כיהן כשר בממשלת אירלנד מאז 2016 במספר תפקידים.
האריס נולד לבארט ומרי האריס במחוז ויקלו ב-1986, בכור מבין שלושה ילדים.
האריס היה חבר בפיאנה פול, אך מאוחר יותר הצטרף לפינה גייל ונבחר להנהלה הלאומית של אגף הצעירים שלה ב-2003.
האריס למד עיתונאות וצרפתית במכון הטכנולוגי של דבלין , אך נשר בשנה הראשונה.
האריס החל לעבוד כעוזר לפרנסס פיצג'רלד בשנת 2008, כשהייתה חברה בסנאט האירי.
בבחירות המקומיות ב-2009 , האריס נבחר לחבר מועצת מחוז וויקלו ולחבר מועצת העיר גרייסטונס .
האריס נבחר לדאל אירן ב-2011. כחבר הדאל הצעיר ביותר, נבחר על ידי פינה גייל להציג באופן רשמי את תמיכתה באנדה קני כטישך.
ב-15 ביולי 2014 מונה האריס לשר המדינה במשרד האוצר וקיבל את האחריות על המשרד לעבודות ציבוריות .
כשהתרחשו שיטפונות ברחבי אירלנד בחורף 2015 ו-2016, האריס הכחיש את ההאשמות בתקשורת שלפיהן הממשלה לא השתמשה ב-13 מיליון אירו מהתקציב שהוקצה עבור סיוע למניעת שיטפונות.
ב-6 במאי 2016 מונה האריס לשר הבריאות .
בשנתו הראשונה בתפקיד, האריס התמודד עם שביתה מתוכננת של 30,000 עובדים בבריאות ו-40,000 אחיות.
השביתות המתוכננות בוטלו בעקבות פעולתו.
האריס תמך בלגליזציה של הפלות באירלנד.
במהלך כהונתו כשר היה אחראי לקידום התיקון השלושים ושישה לחוקת אירלנד, שאושר במשאל עם, שהסיר את האיסור החוקתי על הפלות, וחוק הבריאות (הסדרה של הפסקת הריון) משנת 2018 שהתיר הפלה בנסיבות מוגדרות.
ב-20 בפברואר 2019 האריס שרד הצעת אי-אמון על חוסר טיפולו בעלויות הגדלות (מעל 2 מיליארד אירו) של בית החולים הלאומי החדש לילדים .
ההצעה נדחתה ברוב של 58 מתנגדים מול 53 תומכים ו-37 נמנעים.
האריס הביא לאישור חקיקת חירום בתגובה למגפת הקורונה, שנחקק ב-20 במרץ 2020.
השר להשכלה גבוהה, מחקר, חדשנות ומדע
ב-27 ביוני 2020, האריס מונה לשר להשכלה גבוהה, מחקר, חדשנות ומדע בממשלת מיהאל מרטין.
לאחר מינויו של ליאו ורדקר לטישך ב-17 בדצמבר 2022 מונה האריס בשנית לתפקיד, וכיהן גם כשר המשפטים הזמני במהלך חופשת הלידה של הלן מקאנטי .
ב-20 במרץ 2024 התפטר מנהיג הפינה גייל ליאו ורדקר והאריס נבחר במקומו.
ורדקר הגיש את התפטרותו כטישך לנשיא אירלנד ב-8 באפריל, ולאחר פגרת הפסחא ב-9 באפריל האריס מונה לטישך.
האריס קיבל את מינויו הרשמי כטישך על ידי הנשיא מייקל היגינס והפך לטישך הצעיר ביותר בתולדות המדינה.
במהלך נאומו לאחר בחירתו, הוא הזכיר את המשבר ההומניטרי בעזה, גינה את חמאס על טבח שבעה באוקטובר, ובמקביל מתח ביקורת על פעילות ישראל בעזה.
בשנת 2017, האריס התחתן עם קאוימה וייד, אחות מווקספורד.
האריס סובל ממחלת קרוהן, אך אמר שיש לה השפעה מועטה על חיי היום-יום שלו.
האריס הוא הבכור מבין שלושה אחים.
אחיו אדם הוא אוטיסט ומנהל את ארגון הצדקה לסובלים מאוטיזם AsIAm, שהאריס היה שותף להקמתו.
האריס ידוע בנוכחותו במדיה החברתית, במיוחד בטיקטוק.
הוא צבר חלק גדול מהעוקבים שלו בתקופתו כשר הבריאות במהלך מגפת הקורונה.
סיימון וולטרס הוא דיפלומט בריטי, המכהן כשגריר בריטניה בישראל מספטמבר 2023.
וולטרס גדל בעיר בנגור בצפון אירלנד.
הוא למד באוניברסיטת אוקספורד, ומשם הוא קיבל תואר .B.A בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה.
לפני שהפך לדיפלומט הוא התנדב בהוסטל לחסרי בית בליברפול ועבד ככותב נאומים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הצטרף למשרד החוץ וחבר העמים ומילא תפקידים שונים בנציגויות הבריטיות במצרים, ערב הסעודית, עיראק, תימן וטורקיה.
בשנים 2008–2011 כיהן כקונסול בקונסוליה הבריטית בירושלים ובשנים 2017–2022 כיהן בשני תפקידים בכירים במשרד החוץ עצמו.
בינואר 2023 הוכרז שימונה לשגריר בריטניה בישראל וב-19 בספטמבר באותה שנה הגיש את כתב האמנתו לנשיא ישראל יצחק הרצוג.
פחות מחודש לאחר תחילת כהונתו פרצה בישראל מלחמת חרבות ברזל ומעבר לתפקידו בניהול היחסים עם הממלכה המאוחדת בעת המלחמה גם תרם דם במגן דוד אדום והתנדב באריזת מזון למשפחות מפונים.
מלבד אנגלית וולטרס דובר ערבית ועברית, אותה למד תקופה ממושכת לקראת תחילת כהונתו כשגריר.
סיימון בולדווין היה חתנו של רוג'ר שרמן, אביו של מושל קונטיקט והסנאטור האמריקני רוג'ר שרמן בולדווין, סבו של מושל קונטיקט והשופט הראשי סיימון א.
בולדווין וסבא רבא של שופט בית המשפט העליון בניו יורק, אדוארד בולדווין ויטני.
בולדווין נולד ב-14 בדצמבר 1761 בנוריץ' שבמושבת קונטיקט.
הוא השלים לימודי הכנה (למד אצל הכומר ג'וזף הנטינגטון ואחר כך בבית הספר מאסטר טיסדייל בלבנון, קונטיקט, וסיים את לימודיו במכללת ייל ב-1781. הוא נשא את הנאום בלטינית ביוני 1782; הוא עדיין שמור בספריית אוניברסיטת ייל.
הוא היה מרצה של האקדמיה באלבני, ומורה במכללה שלו.
לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בניו הייבן.
הוא נבחר לפקיד העיר ניו הייבן בשנת 1790, מונה לפקיד בתי המשפט המחוזיים והמעגליים של ארצות הברית עבור מחוז קונטיקט וכיהן עד נובמבר 1803, אז התפטר, לאחר שנבחר לקונגרס.
בולדווין נבחר כפדרליסט לקונגרס השמיני וכיהן מ-4 במרץ 1803 עד 3 במרץ 1805.
הוא סירב להיות מועמד לבחירה מחדש, ושוב מונה לתפקידו לשעבר, אך הודח על ידי השופט אדוארדס ב-1806. הוא כיהן כשופט חבר של בית המשפט העליון (1806–1808) ובית המשפט העליון לערעורים בקונטיקט (1808–1818).
הוא היה נשיא מועצת הנציבים שאיתר את תעלת פרמינגטון, והיה ראש עיריית ניו הייבן.
הוא מת בגיל 89 ב-26 במאי 1851 ונקבר בבית הקברות ברחוב גרוב.
הוא נישא לרבקה, בתו של רוג'ר שרמן, שמתה ב-4 בספטמבר 1795, ולאחר מכן התחתן עם אחותה אליזבת שרמן בר.
סיימון אבן בולדווין היה משפטן, פרופסור למשפטים ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-65 של קונטיקט.
בולדווין נולד ב-5 בפברואר 1840 בניו הייבן, קונטיקט, שם חי במשך רוב חייו, והיה בנם של המשפטן, מושל קונטיקט והסנאטור האמריקאי רוג'ר שרמן בולדווין ואמילי פיטקין פרקינס, והיה אחד מתשעה ילדים.
בין אבותיו היו חמשת המושלים הראשונים של מושבת קונטיקט.
אב קדמון נוסף היה רוג'ר שרמן, חתום על הכרזת העצמאות.
אביו כיהן בין השנים 1844–1846 כמושל קונטיקט.
כילד למד בגראמר סקול הופקינס בניו הייבן, קונטיקט.
מגראמר סקול הופקינס הלך למכללת ייל, שם סיים את לימודיו בכיתה של 1861. יש מידע מועט על ארבע שנותיו בקולג'.
ניתן להסיק מכך שהתכונות הקפדניות שהיו לו מאוחר יותר התגלו כבר בזמן הזה, מהעובדה שהוא נבחר כחבר בפי בטא קפא ובאחוות הגולגולת והעצמות.
רישומים כמו שיש לנו לא מצביעים על כך שהיה משהו יוצא דופן בסטודנט הצעיר הזה, שבין בני דורו בכיתה היה המשורר אדוארד רולנד סיל, ושניים אחרים שכמוהו היו לימים קשר רב עם חיי האוניברסיטה, שלו.
החברים טרייסי פק ופרנקלין בוודיץ' דקסטר.
לאותה תוצאה ניתן לפרש את פעולת איגוד בתי הספר האמריקאיים למשפטים, אשר בשנת 1902 בחר בו לנשיא.
בשנת 1869 הוא מונה כפרופסור למשפטים בפקולטה של בית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, אז עומדת להיסגר.
השתתפותו הפעילה בענייני בית ספר זה הייתה אמורה להימשך רק חמישים שנה, שכן רק ב-1919 פרש כפרופסור אמריטוס.
תחייתו של בית הספר למשפטים הייתה במידה רבה עבודתו.
הוא הגדיל את היקף הפקולטה, הנהיג קורסים חדשים, פיתח עבודה לתואר שני, ובמשך זמן רב נשא חלק ניכר מהאחריות הפיננסית לקיומו של בית הספר.
אופייני לו שכאשר זמן קצר לפני פרישתו שונתה שיטת ההוראה למה שמכונה "שיטת התיקים", לה התנגד השופט בולדווין, כמו רוב בני דורו, הוא לא שינה לרגע את גישתו לנאמנות.
לבית הספר, שכמה שנים אחר כך היה אמור להיזכר בנדיבות רבה בצוואתו.
במהלך החלק האמצעי של חייו הוא עסק באופן פעיל בהוראת משפטים.
גם כאן הוא הראה יכולת.
אחד שלמד משפטים תחתיו וכמוהו הפך לשופט העליון של בית המשפט העליון לערעורים בקונטיקט אומר כי תלמידיו הוותיקים רואים בעבודתו כמורה "כמיוחדת יותר ובעלת משקל רב יותר בהשפעה על חיי אדם מכל חלק אחר בעבודתו.
כנראה בימיו לא ניתן היה להכניס לכיתתו חצי תריסר מורים למשפטים בארצנו" (American Bar Association Journal, פברואר 1927, עמ' 74).
מ-1897 עד 1910, בולדווין היה חבר בבית המשפט העליון של מדינת קונטיקט, שם כיהן כשופט עליון מ-1907 עד 1910.
במשך שתים עשרה שנים (1907–1919) הוא כיהן כמנהל הלשכה למשפטים השוואתיים של איגוד עורכי הדין האמריקאי (כמו גם העורך של "העלון השנתי" למשפטים כלליים).
במשך השנתיים שלאחר סיום לימודיו בקולג' הוא למד משפטים בייל, בהרווארד ובמשרדו של אביו.
בשנת 1863 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין.
שבע עשרה שנות שירותו כשופט עמית ושופט עליון של בית המשפט העליון של מדינת קונטיקט וארבע שנותיו כמושל בחלק האחרון של חייו, אולי הסתירו עבור בני דורו המאוחרים את העובדה שהוא גם היה עורך דין מצליח.
בעיסוק במשפט הוא זכה להצטיינות הן במדינתו והן מחוצה לה, ואיתה לתגמולים הכספיים הנלווים בדרך כלל להצלחה בלשכה.
הוא חי מאוד את הצד המעשי של עבודתו של עורך הדין ומעולם לא איבד את התלהבותו.
כמעט עד סוף ימיו הוא ניהל משרד עורכי דין, שבו ביקר מדי יום כל עוד בריאותו מאפשרת, והמשיך להוסיף לספריית המשפטים שלו.
כבר ב-1919 ספרו "האיש הצעיר והחוק" גילה לו עדיין בלב עורך דין.
ב-1878, הוא היה ממייסדי איגוד עורכי הדין האמריקאי וכיהן כנשיא לשכת עורכי הדין האמריקאית בין השנים 1890 ל-1891.
לאחר ארבע שנים של מחקר, הוא הוציא בשנת 1871 את "Baldwin's Connecticut Digest", שתמך בעורכי הדין של קונטיקט במחקריהם וגם הביא לקוחות לפרקטיקה המשפטית שלו.
באותה שנה, הוא הפך ליועץ משפטי לרכבת ניו יורק וניו אינגלנד, ובאמצע שנות ה-80 של המאה ה-19, הוא היה עורך דין מוביל בתחום הרכבות והעסקים.
בנוסף לעבודתו כעורך דין וכמורה הוא נטל חלק פעיל בענייני הציבור של ניו הייבן.
הוא כיהן בוועדת הגנים הציבוריים, במועצה המשותפת של ניו הייבן ובדירקטוריון של בית החולים ניו הייבן.
הוא התעניין מאוד בעבודה דתית, הוא היה נשיא מועדון הקהילה של ניו הייבן ושל ימק"א.
מ-1884 עד 1896 הוא היה נשיא האגודה ההיסטורית של המושבות של ניו הייבן, עבורה כתב מאמרים רבים בעיקר בנושאי היסטוריה.
כבודו הפוליטי הגדול ביותר הגיע אליו כשהיה זקן.
הוא פרש אוטומטית מתפקיד השופט העליון של בית המשפט העליון, ב-5 בפברואר 1910, בגלל שהגיע למגבלת הגיל של שבעים שנה, ובאותה שנה היה מועמד למושל מטעם הדמוקרטים ונבחר למושל קונטיקט.
ביוני 1912, בוועידה הלאומית הדמוקרטית הוא קיבל עשרים קולות למועמדות לנשיאות.
בנובמבר של אותה שנה הוא נבחר למושל קונטיקט, מושב רפובליקני חזק, לכהונה שנייה של שנתיים.
גם חוק השחיתות וגם חוק שירות המדינה הקובע מערכת הצטיינות לעובדי מדינה נחקק בתקופת כהונתו.
הוא היה מועמד דמוקרטי לסנאטור ארצות הברית מקונטיקט לתקופת הקדנציה שמתחילה ב-4 במרץ 1915. אולם, הובס בקלות על ידי הסנאטור המכהן פרנק ב.
ברנדיגי, אם כי זכה בכל זאת בכמה אלפי קולות.
היה זה בלתי נמנע שההערכה הגבוהה שבה הוא זכה כעורך דין תוביל לכך שהוא ימונה בוועדות הרפורמה הממלכתיות השונות.
ב-1872, פחות מעשור לאחר שהחל לעסוק בעריכת דין, בחר בו בית המחוקקים של קונטיקט בוועדה של חמישה שעשתה את התיקון של 1875, החוקים הכלליים של מדינת קונטיקט.
באותה שנה היה חבר בוועדה ממלכתית שמונתה לתיקון חוקי החינוך.
שש שנים מאוחר יותר הוא נקרא על ידי מושל קונטיקט, הפועל על פי החלטה של בית המחוקקים במדינה, אחת מתוך ועדה של חמש לחקירה לגבי היתכנות של פישוט ההליך המשפטי.
ועדה זו קבעה מערכת כללים וטפסים אשר אושרו ואומצו על ידי בית המשפט כבסיס לטיעון בתיקים אזרחיים.
בשנת 1886 מונתה ועדה לדווח על מערכת טובה יותר של מיסוי מדינה.
הוא היה חבר בוועדה זו ורשם את הדו"ח.
שוב בשנים 1915–1917 הוא היה יושב ראש ועדה שהוקמה על ידי המדינה לתיקון שיטת המיסוי שלה.
אבל השתתפותו בענייני המדינה לא הייתה רק פוליטית ומשפטית; הוא גם היה קשור באופן פעיל לארגוני צדקה ודת.
בשלב זה או אחר הוא היה מנהל אגודת בית החולים הכללית של קונטיקט ומנהל החברה המיסיונרית של קונטיקט; הוא שימש כמנחה של הוועידה הכללית של הכנסיות הקהילתיות של קונטיקט, והוא היה ציר הכנסיות הקהילתיות למועצה הלאומית.
למדנותו והתעניינותו בשאלות היום הובילו אותו לקשרים עם רבות מהחברות המלומדים.
גם השתייכות אלו לא היו סתמית בלבד.
הוא השתתף בקביעות באסיפות החברה, כתב עבורם מסמכים ועלה למקומות הגבוהים ביותר במועצותיהם.
הוא היה נשיא האגודה האמריקאית למדעי החברה (1897), איגוד המשפט הבין-לאומי (1899), האגודה ההיסטורית האמריקאית (1905), האגודה למדעי המדינה (1910), החברה האמריקאית ליישוב משפט בינלאומי (1911), האקדמיה של קונטיקט.
אומנויות ומדעים, אגודת קונטיקט של המכון הארכאולוגי של אמריקה (1914).
הוא היה סגן נשיא המכון הארכאולוגי של אמריקה (1898) ושל המדור למדעי החברה והכלכלה של האגודה האמריקאית לקידום המדע (1903).
הוא היה מקורב של המכון למשפט בינלאומי.
הוא נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1912. הוא היה חבר גם במכון הלאומי לאמנויות ומדעים, החברה הפילוסופית האמריקאית, נבחר לחבר האגודה האמריקאית לעתיקות ב-1893, וחבר מקביל באגודה ההיסטורית של מסצ'וסטס, החברה הקולוניאלית של מסצ'וסטס, ו-L' Institut de Droit Compare.
בולדווין היה בין המקימים של מכללת קונטיקט עם הקמתה ב-1911, והוא כיהן בחבר הנאמנים שלה עד 1924.
קשריו עם עניינים לאומיים ובינלאומיים הנוגעים למשפט והשלכותיו לא הוגבלו לחברות בחברות מלומדות.
ב-1899 הוא מונה על ידי מחלקת המדינה כציר מארצות הברית לקונגרס הכלא הבינלאומי השישי, שהתכנס בשנה לאחר מכן בבריסל.
שוב בשנת 1905 הוא היה נציג ארצות הברית לקונגרס דומה שנערך בבודפשט ומונה לסגן הנשיא שלה.
בין יצירותיו היומרניות יותר ניתן למצוא: "תקציר של כל המקרים המדווחים...
הוא היה כותב פורה ביותר של מאמרים וחוברות.
כעשר שנים לפני מותו הוא אסף והציג בפני בית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל כמעט מאה מהם בארבעה כרכים כרוכים להם הוא זכאי לפי סדר המספרים: רפורמה במשפטים ובדינים, לימודי היסטוריה, משפט בינלאומי וחוקתי ולימודי משפט.
בעוד שהכותרות הללו מסווגות בצורה מאוד מתאימה את תפוקתו הספרותית, הכרכים עצמם אינם מכילים את כל פרסומיו השונים.
הוא היה בעל גובה בינוני, גזרה דקה ולכאורה שברירי במבנה גופו, אם כי השבריריות הזו הייתה במראהו רק מכיוון שהיה אדם בעל אנרגיה אדירה ובלתי נלאית.
למרות שהוא לא היה אתלטי בשום מובן, הוא ערך איזשהו פעילות גופנית באוויר הפתוח בכל יום כמעט לחובה דתית.
פעם זה לבש צורה של טיולי אופניים, אם כי עד מהרה הוא ויתר על אלה לטובת הליכה.
הרגלו היה לכסות לפחות ארבעה קילומטרים ביום, גשם או שמש, ולא היה חלק מהחלקים הפחות צפופים של ניו הייבן וסביבותיה שלא נסע בהן הרבה פעמים כשהלך לבדו ללא חיפזון, מתכופף מעט, שקוע במחשבה, נאלץ מראייה לקויה לשמור את מבטו נעוץ בדרכו כמה מטרים לפניו.
את התרגיל השיטתי הזה הוא המשיך עד שבשנותיו האחרונות, פציעות שנגרמו כתוצאה מנפילה הגבילו אותו לביתו.
אישיותו, לפחות מבחינה חיצונית, הייתה קרה, מכובדת וחמורה.
כמה מאלה שהכירו אותו הכי טוב אומרים שהוא היה במציאות חם לב אבל המאפיינים שעשו רושם על כל אחד היו הענווה שלו וההצנע שלו; באופן כללי הוא היה מושא של כבוד ולא של חיבה; לא היו לו אף אחת מהחולשות שהופכות גברים לחביבים.
דתי עמוק כמו כל אחד מאבותיו הפוריטנים, הוא היה סובלני ביותר לאמונותיהם של אחרים.
התפיסה שלו לגבי חובה אזרחית הייתה רומית, אבל הוא היה מוכן תמיד להתנגד אפילו למדינה בהגנה על מה שהוא ראה כזכויות החוקתיות והחוקיות של הפרט.
הוא היה חסכני עד כדי כך שבהזדמנות אחת כשטייל כמושל עם הצוות שלו, במקום להשתתף בארוחת ערב מפנקת במכונית אוכל שסופקה במיוחד עבורם, הוא נסע במכונית ואכל כריך שהביא מהבית.
עם החסכנות הזו הוא שילב נדיבות בולטת עוד יותר.
חלק מחייו חי בימי כובעים גבוהים.
כובעים כאלה, כשהם הזדקנו, נתרמו בדרך כלל למיסיונרים.
אם לצטט ממי שכיהן במשך שנים רבות עם השופט בולדווין בוועדה של אגודה מיסיונרית, "הוא נהג להעביר את הכובע הגבוה הישן שלו בחנות תמורת חמש עשרה סנט, אבל הוא היה נותן 1,500 דולר לוועדה לשליחות".
הוא היה בלתי נכנע במקום שבו היה מעורב עיקרון; אבל בענייני מדיניות גרידא הייתה לו היכולת המופלאה, ברגע שהצביעו עליו, להפוך את מדיניות הרוב לשלו למרות שהתנגד לה בתוקף.
שקט וצנוע בצורתו, הוא יכול היה להיות תוקפני כאשר ראה בכך צורך, כפי שעשה במחלוקת שלו עם רוזוולט כאשר האחרון העז ללעג את יכולתו כשופט.
הוא דרש את אותה התחשבות מאחרים, ולא כשל בעמידה בפגישות, לא חשובות ככל שיהיו, ואף סירב לחכות לאורחי ארוחת הערב שעלולים לאחר.
הן מטבעו והן הכשרתו הוא היה שמרן, אך לא ריאקציוני; מוחו היה פתוח ופעיל.
אם תחינתו לסירוס והצלפות כשיטות ישימות בדרך כלל להענשת פושעים מתענגים על הארכאיות (Yale Law Journal, יוני 1899), הוא היה מסוגל גם להעיר הערה ארצית, כמו על הרעיונות החדשים באופן קיצוני שגלומים ב"הזכות הטבעית ל"מוות טבעי" (Journal of Social Science, 1889).
בינואר 1910 פרסם את "חוק האויר" (American Journal of International Law), ובנובמבר את "אחריות לתאונות בניווט אווירי" (Michigan Law Review, IX, 20).
לפי הצעתו בית המחוקקים של קונטיקט (1911) העביר חוק המסדיר את השימוש במכונות מעופפות, החוק הראשון שנחקק בנושא זה.
צרפת זמן קצר לאחר מכן עיצבה את החוק שלה לפי החוק של קונטיקט.
למרות עבודתו בתחומים רבים, העניין האמיתי שלו היה תמיד במשפט המודרני.
הוא כונה עתיק יומין, אך מחקריו בתחום זה לא חרגו מעבר להיסטוריה הקולוניאלית, ובמיוחד להיסטוריה של קונטיקט.
גברים מעטים מילאו תפקיד חשוב יותר בכל כך הרבה פעילויות הנוגעות לקהילה שלהם.
כאשר הוצג לתואר כבוד בתחילת הטקס בייל ב-1916 הוא כונה, בין היתר, "האזרח הראשון של קונטיקט".
שום ייעוד לא היה יכול להתאים לו יותר.
בולדווין מת ב-30 בינואר 1927 בניו הייבן.
הוא היה בנו של רוג'ר שרמן בולדווין, גיסו של דווייט פוסטר (1828–1884), דודו של אדוארד בולדווין ויטני, נכדו של סיימון בולדווין, ונינו של רוג'ר שרמן.
ב-19 באוקטובר 1865 הוא התחתן עם סוזן מירס וינצ'סטר, בתם של אדמונד וינצ'סטר והרייט מירס.
לסיימון ולסוזן היו שלושה ילדים: פלורנס, רוג'ר והלן.
בשנת 1873, סוזן אושפזה במוסד לבריאות הנפש לאחר שפיתחה הפרעה נפשית לאחר פטירת בתם פלורנס ב-1872. אחותה שרלוט סייעה בגידולם של שני הילדים הנותרים, רוג'ר והלן, ופיקחה על משק הבית.
סיימון אולקוט היה עורך דין ופוליטיקאי בניו המפשייר.
הקריירה שלו החלה לפני המהפכה האמריקאית ונמשכה לאחר מכן, ובין התפקידים בהם כיהן היו השופט הראשי של בית המשפט העליון של ניו המפשייר (1795–1801) וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר (1801–1805).
אולקוט נולד בבולטון שבקונטיקט, השלים את לימודיו במכללת ייל ב-1761, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בצ'ארלסטאון, ניו המפשייר.
הוא הפך במהירות לפעיל בפוליטיקה ובממשל, וכיהן כבורר עירוני, מנחה ישיבות מועצת העיר וחבר בבית המחוקקים הקולוניאלי.
הוא כיהן כשופט מחוז צ'שייר במהלך המהפכה האמריקאית, וכאשר כמה ערים במערב ניו המפשייר ניסו להצטרף לוורמונט לאחר המלחמה, שימש אולקוט כשופט עמית של בית המשפט העליון של ורמונט.
ניסיון האיחוד התפרק במהרה, ואולקוט כיהן בבית המשפט לתביעות נפוצות של ניו המפשייר (1784–1790), כשופט של בית המשפט העליון (1790–1795), ושופט ראשי של בית המשפט העליון (1795–1801).
בשנת 1801 נבחר אולקוט למלא את המושב שהתפנה בסנאט של ארצות הברית כתוצאה מהתפטרותו של סמואל ליברמור, וכיהן בתפקיד בין השנים 1801–1805.
אולקוט מת בצ'ארלסטאון בשנת 1815 ונקבר בבית הקברות פורסט היל בצ'ארלסטאון.
אולקוט נולד ב-1 באוקטובר 1735 בבולטון, מושבת קונטיקט, והיה בנם של טימותי אולקוט ויוניס (וייט) אולקוט.
הוא סיים את לימודיו במכללת ייל ב-1761, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בצ'ארלסטאון, ניו המפשייר.
בשנים 1770 ו-1772, אולקוט נבחר למנחה הישיבות בעיר צ'ארלסטאון.
בשנת 1773, אולקוט מונה לשופט צוואות במחוז צ'שייר, תפקיד בו כיהן לאורך כל המהפכה האמריקאית.
בשנת 1781, כמה ערים במערב ניו המפשייר הצביעו לעזוב את ניו המפשייר ולהצטרף לוורמונט.
כמה תושבים של עיירות אלו מונו או נבחרו לתפקידים ציבוריים בוורמונט, כולל אולקוט, שנבחר כשופט עמית של בית המשפט העליון של ורמונט.
האיחוד בין עיירות נהר קונטיקט של ניו המפשייר וורמונט בוטל במהרה, ואולקוט התפטר מתפקידו כשופט עמית ב-1782.
בשנת 1784 מונה אולקוט לשופט הראשי של בית המשפט של ניו המפשייר לתביעות נפוצות.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 1790, אז מונה לשופט של בית המשפט העליון של ניו המפשייר.
הוא כיהן בתפקיד עד 1795, אז מונה לשופט ראשי, וכיהן בתפקיד זה עד 1801. כאשר הוקמו המפלגות הפוליטיות הראשונות במדינה, הפך אולקוט למזוהה עם הפדרליסטים.
בשנת 1801 התפטר סמואל ליברמור ממושבו בסנאט של ארצות הברית.
האספה הכללית של ניו המפשייר בחרה באולקוט למלא את התפקיד הפנוי, והוא כיהן בתפקיד מ-17 ביוני 1801 עד 3 במרץ 1805.
אולקוט פרש לגמלאות עם סיום כהונתו בסנאט האמריקני והמשיך להתגורר בצ'ארלסטאון.
הוא מת בצ'ארלסטאון ב-22 בפברואר 1815, ונקבר בבית הקברות פורסט היל בצ'ארלסטאון.
בשנת 1783, התחתן אולקוט עם טריפנה טרי מאנפילד, קונטיקט, והם היו הורים לשלושה ילדים.
ג'ונסון הוא כלכלן בריטי-אמריקאי המכהן כפרופסור בבית הספר סלואן לניהול ב-MIT ועמית בכיר במכון פיטרסון לכלכלה בין-לאומית.
הוא מילא מגוון רחב של תפקידים אקדמיים והקשורים למדיניות, ובהם תפקיד שלפרופסור לכלכלה בבית הספר לעסקים על שם פיוקווא באוניברסיטת דיוק.
ממרץ 2007 ועד סוף אוגוסט 2008, הוא היה הכלכלן הראשי של קרן המטבע הבינלאומית.
בשנת 2024, זכו ג'ונסון, דרון אג'מולו וג'יימס א.
רובינסון בפרס נובל לכלכלה על מחקריהם בנוגע לאופן שבו מוסדות כלכליים ושלטוניים משפיעים על צמיחה ושגשוג.
התואר הראשון של ג'ונסון הוא מאוניברסיטת אוקספורד,(1984) תואר שני בכלכלה (בהצטיינות) מאוניברסיטת מנצ'סטר (1986).
הדוקטורט שלו בכלכלה הוא מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ועוסק באינפלציה, תיווך ופעילות כלכלית (1989).
מ-1989 עד 1991, היה ג'ונסון חוקר זוטר באוניברסיטת הרווארד, שם היה חבר באקדמיה של הרווארד ללימודי סביבה ויחסים בינלאומיים ועמית במרכז המחקר הרוסי שלה.
ג'ונסון היה עמית מחקר ב-NBER מאז 2004, והוא שותף ב-BREAD .
ג'ונסון הוא עמית מחקר בלשכה הלאומית למחקר כלכלי.
הוא חבר במועצה המייעצת הבינלאומית במרכז למחקר חברתי וכלכלי (CASE).
ובפאנל היועצים הכלכליים של משרד התקציבים של הקונגרס .
מ-2006 עד 2007, הוא היה עמית אורח במכון פיטרסון לכלכלה בינלאומית, שם הוא היה עמית בכיר מ-2008 עד 2019. הוא חבר בוועדת המערכת של ארבעה כתבי עת אקדמיים לכלכלה.
הוא תרם לפרויקט סינדיקט מאז 2007.
סיימון ג'ונסון הוא מחבר הספר "13 בנקאים: ההשתלטות על וול סטריט וההתמוטטות הפיננסית הבאה" שיצא לאור בשנת 2010 ונכתב יחד עם ג'יימס קוואק.
איתו גם ייסד ותורם באופן קבוע לבלוג הכלכלה "תרחיש הבסיס" (The Baseline Scenario).
הספר מתמקד בקשר שבין התפתחות טכנולוגית, כוח כלכלי וצמיחה חברתית.
ג'ונסון ואג'מולו מספקים גם חזון כיצד ניתן לרתום טכנולוגיות חדשות למען טוב חברתי.
ג'ון סיימון גוגנהיים היה איש עסקים, פוליטיקאי ופילנתרופ יהודי-אמריקאי.
גוגנהיים נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה ב־30 בדצמבר 1867, למשפחת גוגנהיים היהודית – בנם של מאייר וברברה גוגנהיים, ואחיהם הצעיר של דניאל ושל סולומון רוברט גוגנהיים.
הוא למד בתיכון סנטרל ובבית הספר למנהל עסקים של פירס, שניהם בפילדלפיה.
לאחר שסיים את לימודיו עבר לגור בפואבלו שבקולורדו, שם עבד כרוכש ראשי של עפרות מתכת בחברת הכרייה וההתכה של אביו, M.
בשנת 1898 היה מועמד המפלגה הרפובליקנית למושל קולורדו, אך פרש מהמרוץ לאחר מהומות קשות בוועידת המפלגה בקולורדו ספרינגס, שבהן נהרג אדם אחד ונפצעו כמה אחרים.
בשנת 1904 כיהן כאלקטור נשיאותי.
ב־1907 נבחר גוגנהיים מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, כנציג קולורדו.
הוא כיהן בתפקיד עד 1913. במהלך כהונתו עמד בראש הוועדה להקמת אוניברסיטה לאומית בארצות הברית, וכן בראש ועדת הפיליפינים.
במהלך כהונתו אירע האסון שבו טבע אחיו הבכור, בנג'מין גוגנהיים, באוניית הטיטניק.
עם סיום כהונתו בסנאט שב גוגנהיים לניו יורק יחד עם אשתו אולגה.
הוא הצטרף לדירקטוריון חברת American Smelting and Refining Company, ובהמשך מונה ליו"ר הדירקטוריון.
גוגנהיים נפטר בניו יורק ב־2 בנובמבר 1941, בן 73 במותו.
הוא נטמן בבית הקברות וודלאון בברונקס.
בשנת 1892 עבר לדנוור, וב־24 בנובמבר 1898 נישא לאולגה הירש במלון וולדורף אסטוריה בניו יורק.
לרגל נישואיהם תרמו בני הזוג ארוחת חג ההודיה ל־5,000 ילדים עניים במנהטן.
בשנת 1905 נולד בנם הבכור, ג'ון סיימון גוגנהיים הבן.
לכבוד הולדתו תרם גוגנהיים 80,000 דולר (שווה ערך לכ־2.8 מיליון דולר ב־2024) לבניית בניין על שמו ב-Colorado School of Mines – התרומה הפרטית הגדולה ביותר שהוענקה עד אז למוסד מדינתי.
ב־1907 נולד בנם השני, ג'ורג' דנוור גוגנהיים.
בשנת 1909 תרם סיימון בניין לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולורדו.
ב־1922 נפטר בנם הבכור ג'ון ממחלת האוזן מסטואידיטיס, זמן קצר לפני יציאתו ללימודים בקולג'.
ב־1925 ייסדו הוריו לזכרו את קרן ג'ון סיימון גוגנהיים למלגות, שהפכה לאחת מקרנות המחקר החשובות בארצות הברית.
ב־1939 התאבד בנם השני, ג'ורג', במלון במנהטן והוא בן 32 בלבד.
סיימון נדליה בואברה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ניאום מליגת העל הסעודית.
בואברה גדל במחלקות הנוער של סנט אטיין, אנדרו-בוטאון, אייר בל ומונקו.
ב-19 במאי 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מונקו, בניצחון 0–4 על נאנט במסגרת המחזור ה-34 והאחרון בליגת העל הצרפתית לעונת 2023/2024. בסך הכל ערך ארבע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-2 באוגוסט 2025 חתם בניאום מליגת העל הסעודית.
בואברה נכלל בסגל נבחרת צרפת עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2025, וערך שתי הופעות בטורניר, בהן הבקיע שני שערים.
סַייְמוֹן (גֵ'ייְמְס) פּוֹסְפוֹרְד ; נולד ב-28 באוקטובר 1971, הידוע בשם הבמה Hallucinogen (הַלּוּסִינוֹגֵ'ן), הוא מוזיקאי ומפיק בריטי המתמחה במוזיקה אלקטרונית פסיכדלית המקיפה ז'אנרים רבים כמו טראנס פסיכדלי, דאב, מוזיקת עולם, דאון-טמפו, אמביינט, רוק אלקטרוני ועוד.
הוא מייסדיו ובעליו של הלייבל Twisted Records.
בתחילת שנות התשעים החל סיימון לעסוק במוזיקה אלקטרונית ועד היום היה שותף בעשרות הרכבים, שיתופי פעולה ופרויקטים עם אמני מוזיקה אלקטרונית שונים, הבולטים שבהם:
שפונגל שהקים ביחד עם ראג'ה ראם,
ההרכב Celtic Cross בו שיתף פעולה עם מרטין גלובר (Youth).
פוספורד נולד בצ'ובהאם, כפר קטן,לא רחוק מלונדון.
בילדותו למד לנגן על פסנתר.
סביבת הבית סיפקה השראה מוזיקלית; סבו,ג'ורג' פוספורד , על שמו נקרא סיימון, היה מלחין מוכר בעולם מחזות הזמר והלחין שירים לאומנים כמו ורה לין ובינג קרוסבי.
כאשר היה בן 17 עזב את בית הספר והחל לעבוד כמתלמד באולפני ההקלטה 'אולימפיק' בלונדון,לאחר שנה עבר לשמש כטכנאי הקלטה באולפן החדש של מרטין "Youth" גלובר 'Butterfly Studios'.
פוספורד העיד שתקופה זו באולפן של גלובר הייתה נקודת הפתיחה לקריירה המוזיקלית שלו.
משנת 1992 החל פוספורד הצעיר להפיק מוזיקה אלקטרונית ולשתף פעולה עם הרכבים ואומנים בסצנת הפסיי טראנס העולה ובאוקטובר 1995 הוציא, תחת השם Hallucinogen את אלבום האולפן הראשון שלו, 'Twisted' בלייבל דרגונפליי רקורדס האלבום זכה להצלחה גדולה ונחשב לאחד מהאלבומים החשובים ופורצי הדרך בז'אנר הטראנס הפסיכדלי.
בהמשכה של שנה זו השתתף באלבום הבכורה של ההרכב The Infinty Project - פוספורד היה שותף בשש רצועות וטביעת ידו ניכרת היטב באלבום.
בתקופה זו נרקמה לה החברות עם ראג'ה ראם, מייסד ההרכב.
חברות זו תוביל בהמשך לייסודו של ההרכב שפונגל.
בשנת 1996 ייסד פוספורד ביחד עם סיימון הולטום את הלייבל Twisted Records (כיום Twisted Music) שעד היום מייצג את כל הרכביו של פוספורד והאומנים OTT ו-Prometheus.
כעבור שנה, בשנת 1997, הוציא סיימון את 'The Lone Deranger' שגם הוא זכה להצלחה.
אלבום זה הוא למעשה האחרון של פוספורד תחת השם Hallucinogen.
באוקטובר 1998 יצא אלבום הבכורה של שפונגל 'Are You Shpongled' שהצליח מאוד.עד 2020 הם הוציאו 6 אלבומי אולפן ושני אלבומי רמיקסים.
הם הופיעו במדינות רבות עם מופע חי הכולל נגנים, רקדניות ואמנות ויזואלית.
בספטמבר 2018 הודיע הצמד כי ייערוך שתי הופעות לייב אחרונות.
הן נערכו באמפי 'רד רוק' בקולרדו בחודש מאי 2019.
עוד ב-1998 - יציאת האלבום Celtic Cross של פוספורד ומרטין גלובר.
בשנת 2002 יצא האלבום 'Hallucinogen in Dub' עם גרסאות רמיקסים לקטעים של פוספורד, שהופקו על ידי OTT.
באביב 2003 יצא אלבום הבכורה של ההרכב Younger Brother בתחילה כצמד ביחד עם בנג'י ווהן ובהמשך הצטרפו חברים נוספים.
בין השנים 2003 ל-2014 הוציאו Younger Brother ארבעה אלבומים.
בשנת 2009 יצא האלבום 'Hallucinogen in Dub Live' שהוקלט בהופעה חיה ומנגנים בו (בין היתר) פוספורד, OTT ו-Youth.
בקיץ 2020, הוציא פוספורד את: 'Flux & Contemplation - Portrait of an Artist in Isolation' - אלבום שהוקלט ברובו כהקלטה חיה באולפנו בתחילת תקופת הקורונה ונע בין אמביינט לדאון-טמפו.
בסוף 2020 הגיח לאוויר העולם ההרכב The Noodniks שכולל את ראג'ה ראם, פוספורד ואומן צעיר בשם Cosmic Trigger.
הם הוציאו מיני-אלבום עם שני קטעים.
ביולי 2023 יצאו שני אלבומי האולפן של Hallucinogen לאחר שעברו מחדש מאסטרינג.
ב-18 בנובמבר 2024 יצא אוסף המאגד את כל יצירתו של Hallucinogen מחוץ לאלבומי האולפן; סינגלים וקטעים ששוחררו באוספים שונים לאורך השנים ועברו רמאסטרינג.
ב-28 בנובמבר 2024 יצא האלבום Improvisations for Piano & Flute בשיתוף עם ראג'ה ראם שכלל קטעי 8 קטעי פסנתר וחליל שקטים שהוקלטו בסלון ביתו של פוספורד.
ב-27 באוקטובר 2025 לאחר 10 שנות הפסקה הוציאו Younger Brother סינגל ראשון מתוך אלבום שבדרך.הסינגל כלל את הרצועה 'A Paradox of Witches' וגרסת רדיו מקוצרת שלו.
סיימון לאנה סינג הוא סופר מדע פופולרי בריטי בעל דוקטורט בפיזיקה, המתמחה בכתיבה על נושאים מתמטיים ומדעיים באופן נגיש לציבור הרחב.
סינג חיבר מספר ספרי מדע פופולרי כשהמפורסם מבניהם הוא "המשפט האחרון של פרמה" שאף היה רב מכר בישראל ובבריטניה.
הוא גם הפיק סרטים דוקומנטריים ותוכניות טלוויזיה העוסקות גם הן במדע פופולרי.
סינג נאמן של וגם שותף מייסד לתוכנית הסמכה למקבלי תואר ראשון באנגליה.
בנוסף, סינג תומך של האגודה ההומניסטית הבריטית והקים את ארגון שהוא מוסד ללא כוונת רווח שמעודד ספקנות מדעית.
הוריו של סינג היגרו מפנג'אב שבהודו לאנגליה בשנת 1950 והוא הצעיר מבין שלושה אחים (פירוש שם משפחתם בהינדית הוא אריה).
הוא גדל בוולינגטון, סומרסט, למד בבית הספר ולינגטון ולאחר מכן בקולג' המלכותי של לונדון, שם הוא למד פיזיקה ואף היה פעיל באגודת הסטודנטים.
בהמשך השלים תואר דוקטור בפיזיקת חלקיקים באוניברסיטת קיימברידג' תוך כדי שעבד ב-CERN שבז'נבה.
בשנת 1983 בעודו עובד ב-CERN, הוא לקח חלק בניסוי שמטרתו העיקרית הייתה לגלות בוזוני W ו-Z.
בשנת 1987 הוא לימד מדע בבית ספר בהודו.
בשנת 1990 סינג חזר לאנגליה והצטרף למחלקת ערוץ המדע של ה-BBC, שם היה מפיק ובמאי של תוכניות כמו: וHorizon שעסקו במדע.
בשנת 1996, סינג ביים את "המשפט האחרון של פרמה", שהיה פרק בסדרה Horizon, הפרק עסק בבעיה המתמטית המפורסמת שנודעה בשם המשפט האחרון של פרמה.
בארצות הברית נקרא הסרט "ההוכחה", והוא היה מועמד לפרס אמי.
הסיפור על הבעיה המתמטית הידועה היה גם הנושא של ספרו הראשון, "המשפט האחרון של פרמה" שהיה הספר הראשון בנושא מתמטיקה שהגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר בבריטניה.
בשנת 1997, החל סינג לעבוד על ספרו השני, "סודות ההצפנה" שסוקר את השפעתה הרבה של ההצפנה ופענוח הצפנים על ההיסטוריה האנושית.
בעקבות הספר הופקה סדרה בת חמישה פרקים בשם "המדע של הסודיות" עבור ערוץ 4 הבריטי.
הסיפורים בסדרה נעו מהצופן שחתם את גורלה של מרי מלכת הסקוטים, עד למברק צימרמן ששינה את מהלך מלחמת העולם הראשונה והיה גורם מרכזי להצטרפות ארצות הברית למלחמה.
תוכניות אחרות דנו כיצד שני גאונים בני המאה ה-19 התחרו כדי לפענח את ההירוגליפים המצריים, וכיצד קידוד מודרני יכול ליצור פרטיות ברשת.
אחרי שני ספרים אלו, הוציא סינג ספר בשם "המפץ הגדול" אשר יצא לאור באנגליה באוקטובר 2004. הספר עוסק בהיסטוריה של היקום.
הספר נכתב בסגנונו הייחודי, על ידי מעקב אחר הסיפורים הלא שגרתיים של האנשים שגילו את סודות היקום.
בחודש יוני 2003 קיבל סינג תואר MBE – חבר מסדר האימפריה הבריטית, עבור שירותיו למדע, טכנולוגיה והנדסה בחינוך ומדעי התקשורת.
באותה שנה קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת לוגבוראו, ובשנת 2005 קיבל תואר כבוד במתמטיקה מאוניברסיטת סאות'האמפטון.
כיום הוא פעיל בעיקר בתוכניות רדיו וטלוויזיה.
סינג נישא לעיתונאית ואשת התקשורת אניטה אנאנד בשנת 2007. לזוג נולדו שני בנים והם מתגוררים בלונדון.
סיימון סינג, המשפט האחרון של פרמה: סיפור החידה המתמטית ששיגעה את המוחות המבריקים ביותר בעולם במשך 358 שנים, תרגם עודד שכטר, הוצאת משכל, 2000
סיימון סינג, סודות ההצפנה: תולדות המצפינים והמפענחים ממצרים העתיקה ועד פיזיקת הקוואנטים, תרגם זוהר בר-אור, הוצאת משכל, 2003
סיימון סינג, המפץ הגדול: התגלית המדעית החשובה ביותר בכל הזמנים, תרגמה דפנה לוי, הוצאת ספרי עליית הגג, 2007
סיימון סינג ואדזארד ארנסט, ריפוי או פיתוי: רפואה אלטרנטיבית במבחן, הוצאת ידיעות אחרונות, 2009
סיימון סינג, הסודות המתמטיים של הסימפסונים, תרגם חיים שמואלי, הוצאת ספרי עליית הגג, 2018
סר סיימון דניס ראטל הוא מנצח אנגלי.
את שמו העולמי עשה לראשונה בעת שכהן כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם.
הוא למד נגינה בפסנתר ובכינור, אבל את פעילותו בתזמורות התחיל כנגן כלי הקשה.
הוא החל ללמוד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון בשנת 1971. שם ניתנה לו מדי פעם הזדמנות לנצח, וב-1974, שנת סיום לימודיו, זכה בתחרות הניצוח על שם ג'ון פלייר.
כאשר היה עדיין תלמיד באקדמיה, ארגן וניצח על ביצוע מרשים במיוחד של הסימפוניה השנייה של מאהלר, ואז איתר אותו בעל סוכנות המוזיקאים מרטין קמבל-וייט בחיפושיו אחרי כישרונות צעירים.
בשנת 1974 התמנה ראטל לעוזר מנצח של התזמורת הסימפונית של בורנמות', ובשנת 1977 לעוזר מנצח של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול.
אבל הייתה זו תקופת כהונתו בתזמורת ברמינגהם, משנת 1980 עד 1998, שמשכה אליו את תשומת לבם של המבקרים ושל קהל המאזינים.
לא זו בלבד שהוא עצמו והתבלט והתפרסם הרבה יותר בתקופה זו, אלא שגם התזמורת הפכה בתקופתו לאחת המפורסמות ביותר בבריטניה.
כאשר פרש ממשרתו שם, הוזכר שמו בין גדולי המנצחים ותזמורת ברמינגהם נמנתה עם הטובות בתזמורות העולם.
בשנת 1999 התמנה ראטל לממשיכו של קלאודיו אבאדו כמנצח ראשי של הפילהרמונית של ברלין, משרה הנחשבת לאחת היוקרתיות ביותר בעולם הניצוח.
המינוי, שעליו הוחלט בהצבעה בין חברי התזמורת, לא התקבל פה אחד, משום שאחדים מחברי התזמורת, השמרנית מטבעה, העדיפו את דניאל בארנבוים למשרה זו.
אף על פי כן, ראטל קנה גם את לב מתנגדיו בכך שסירב לחתום על החוזה עד שיובטח שכל חבר בתזמורת יקבל שכר הוגן על עבודתו.
עם עזיבתו לגרמניה יצא ראטל במתקפה שנויה במחלוקת על גישת בריטניה לתרבות ועל דלות המימון שניתן לה.
כמו כן גינה את היחס לאמנים בתנועת "בריטארט".
בתגובה, תקפו אותו בבריטניה על חוסר הבנתו בתרבות מושגית וחזותית.
בתקופת מינויו, שינה ראטל את ארגון הפילהרמונית של ברלין כך שפעילויות התזמורת נתונות יותר לשליטת חבריה ופחות לזו של פוליטיקאים.
כמו כן וידא עלייה משמעותית במשכורותיהם של חברי התזמורת, לאחר הירידה בשנים שקדמו להצטרפותו לתזמורת.
הקונצרט הראשון שלו כמנצח ראשי של הפילהרמונית של ברלין התקיים ב-7 בספטמבר 2002. בתוכנית הקונצרט היו "אסילה" של תומאס אדס והסימפוניה החמישית של מאהלר.
הקונצרט זכה לביקורות נלהבות מצד העיתונות והוקלט על תקליטור ועל DVD על ידי חברת EMI.
סיימון ראטל היה מנצח ראשי של הפילהרמונית של ברלין עד שנת 2018.
בספטמבר 2017 נכנס לתפקיד המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון ושם יישאר בתפקיד עד שנת 2023. אז יתחיל את תפקידו כמנצח הראשי החדש של תזמורת רדיו בוואריה.
ראטל מנצח על קשת רחבה של יצירות, מהן בכלים אותנטיים לתקופה, אולם הוא נודע בעיקר בפרשנויותיו למלחינים מראשית המאה ה-20. הוא ידוע גם כתומך נלהב במוזיקה מודרנית.
טיפולו הקפדני בכמה מן היצירות הרומנטיות הגדולות יצר סגנון נלהב ומתוח במידת מה.
דוגמה לכך אפשר למצוא בביצוע החדש שלו למחזור הסימפוניות של בטהובן עם הפילהרמונית של וינה - אף כי הסגנון של נגינת התזמורת נותר וינאי במובהק, אפשר להבחין בצליל שלה גוון של "כלים תקופתיים", שבזכותו כל המחזור נשמע אחד הרעננים והמזהירים ביותר בשנים האחרונות.
הקלטותיו האחרונות עד כה עם תזמורת ברלין מתקבלות, בדרך כלל, בחיוב, בייחוד הפואמות הסימפוניות של דבוז'אק ו"הים" של דביסי.
מגזין גרמופון שיבח את הקלטת "הים" והשווה אותה לטובה עם פרשנויות של המנצחים שקדמו לראטל, קלאודיו אבאדו והרברט פון קאראיין.
סיימון ראטל עבד גם עם מקהלת הילדים מטורונטו, בעלת השם העולמי.
סיימון ראטל הוא חתן פרס וולף לשנת 2012, יחד עם זמר הטנור פלאסידו דומינגו.
ב-2014 הוענק לו אות מסדר ההצטיינות מהמלכה אליזבת.
סיימון ג'ון צ'ארלס לה-בון הוא סולן ופזמונאי שירי להקת דוראן דוראן הבריטית.
לה-בון החל את דרכו המוזיקלית, כחבר במקהלת כנסייה מקומית כבר בגיל צעיר.
במקביל החל ללמוד משחק בבית ספר מקצועי, בו גם למד שנים ספורות קודם לכן הזמר אלטון ג'ון.
בתקופה זו, הופיע במספר פרסומות בטלוויזיה וכן במספר הפקות תיאטרון.
בשנת 1978 לקח לה-בון פסק זמן מלימודיו והתנדב בקיבוץ גבולות שבנגב .
עדות לשהותו בישראל ניתן למצוא ברצועה המסיימת את אלבום הבכורה של דוראן דוראן, קטע אינסטרומנטלי הנקרא Tel Aviv, אותו כתב לה בון בהשראת ביקור בתל אביב באותה תקופה.
עם שובו לאנגליה, פנה ללמודי דרמה באוניברסיטת בירמנגהאם.
בשנת 1980 הכיר לה-בון באמצעות חברה משותפת את חברי להקת דוראן דוראן שפעלה כבר כשנתיים, ותקופה ארוכה חסר לה סולן ופזמונאי.
לאחר תקופה קצרה, זכתה הלהקה לחוזה הקלטות עם חברת EMI, ולה-בון לא שב ללימודי המשחק בהם החל.
בשנת 1981 יצא אלבומה הראשון של הלהקה שנקרא "דוראן דוראן", ועד לשנת 1984 הוציאה אלבום מדי שנה, שזכו להצלחה ניכרת בבריטניה.
באותה שנה, אף השתתפו חברי הלהקה בהקלטת השיר "האם הם יודעים שזהו כריסמס", שיצא על גבי סינגל וזכה להצלחה מסחררת.
בשנת 1984 בשל חילוקי דעות בין חברי הלהקה, התפרקה "דוראן דוראן" וחבריה פנו כל אחד לדרך עצמאית.
מיד לאחר פירוקה של "דוראן דוראן" הקים לה-בון יחד עם שניים מחברי "דוראן דוראן" (ניק רודס ורוג'ר טיילור) את להקת "".
בשנת 1985 יצא אלבומה היחיד של "ארקדיה" "So Red The Rose".
בשנת 1986 חזרו חברי הלהקה לפעול בשם דוראן דוראן ויחד הוציאו מספר אלבומים במרווחי זמן של שנתיים.
בשנת 1993 שבה הלהקה אל ראשי מצעדי המכירות ומצעדי הפזמונים בעולם הודות ליציאתו של האלבום "The Wedding Album".
שנה לאחר מכן הוציאה הלהקה אלבום גרסאות כיסוי לשירים שהיו אהובים על לה-בון ומהם הושפע.
בין הזמרים ניתן למצוא את ג'ים מוריסון סולן להקת הדלתות, לו ריד ואלביס קוסטלו.
במקביל אותה שנה, שיתף לה-בון פעולה בהקלטת אחד משירי להקת "דוראן דוראן" יחד עם זמר האופרה לוצ'אנו פבארוטי.
בשנת 2001 שבו חמשת חברי הלהקה המקורית להקליט את האלבום "Astronaut" שיצא שלוש שנים מאוחר יותר.
האלבום זכה להצלחה גדולה והשיב אותה אל ראשי מצעדי הפזמונים בבריטניה.
בשנת 2005 הופיעה הלהקה במופע לייב אייד ברומא.
לה-בון ממשיך להקליט ולהופיע עם הלהקה ובשנת 2015 יצא אלבומה ה-14 של הלהקה "Paper Gods" שהצליח להגיע לעשרת האלבומים הנמכרים בבריטניה, הישג ראשון ללהקה מאז 1993.
לה-בון המעיט להקליט כסולן, ללא חבריו ללהקת "דוראן דוראן".
במהלך השנים הקליט באופן לא סדיר שירים שהופיעו באוספים וכסינגלים.
לה-בון הכיר את הדוגמנית הצעירה ממנו ב-6 שנים, יסמין, והם נישאו.
כיום יש לזוג שלוש בנות.
במקביל פיתח לה-בון תחביב שיט ביאכטה הפרטית שלו, לה קרא Drum, ועימה השתתף בתחרויות שונות ברחבי העולם.
בעקבות תאונת שיט בה היה מעורב, פרש לה-בון משיט עד לשנת 2005.
סיימון סמית' קוזנץ היה כלכלן יהודי-אמריקאי מודרני.
נחשב לאבי החשבונאות הלאומית אותה פיתח בשנת 1932. בשנת 1971 זכה בפרס נובל לכלכלה על "שפיתח גישה למדידת צמיחה כלכלית ותרם לתובנות והבנה של המבנה הכלכלי-חברתי, ולתהליך ההתפתחות."
קוזנץ נולד למשפחה יהודית, בפינסק (אז האימפריה הרוסית, כיום בלארוס), והתחנך באוקראינה.
ב-1922 עבר לארצות הברית ולמד באוניברסיטת קולומביה.
הוא סיים את לימודיו לתואר ראשון ב-1923, לתואר שני ב-1924, ולימודי דוקטורט ב-1926.
בין השנים 1925–1926 חקר קוזנץ דפוסים כלכליים בתורת המחירים, כעוזר מחקר צעיר.
הייתה זו עבודה זו שהובילה לפרסום ספרו הראשון שפורסם ב־1930: Secular Movements in Production and Prices.
בשנים 1930–1936 לימד כעוזר הוראה באוניברסיטת פנסילבניה, ובשנת 1936 מונה למרצה בכלכלה וסטטיסטיקה, בשנת 1954 עבר לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ומ-1960 עד פרישתו ב-1971 לימד באוניברסיטת הרווארד.
ב-2013 נקראה על שמו האוניברסיטה הלאומית של חרקוב לכלכלה שבה למד בשנים 1918–1921.
סיימון סדברי, סימון מסדברי או סימון תאובולד היה ארכיבישוף קנטרברי בין השנים 1375–1381 וכן הבישוף של לונדון.
סיימון נולד בעיר סדברי שבסאפוק, ולמד באוניברסיטת פריז.
עם תום לימודיו היה לאחד מהכמרים של האפיפיור אינקנטיוס השישי, אשר שלח אותו בשנת 1356 לאנגליה על מנת שיכהן בחצר המלך אדוארד השלישי.
באוקטובר 1361 האפיפיור מינה את סיימון לתפקיד הבישוף של לונדון והוא נמשח לתפקיד ב-20 במרץ 1362.
ב-4 במאי 1375 ירש את ויליאם ויטלסי בתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי.
ביולי 1377 הכתיר את ריצ'רד השני, ובשנת 1378, בלחץ בית המלוכה שפט את ג'ון וייקליף בארמון למבת'.
בינואר 1380 התמנה לתפקיד לורד צ'נסלור ומסיבה זו ראו בו איכרי אנגליה כאחראי למיסים הרבים שהוטלו עליהם, ואשר הובילו למרד האיכרים.
במהלך המרד, שחרר ההמון את ג'ון בול מכלאו במיידסטון, וצבא האיכרים המורדים יצא מקנט לעבר לונדון ובדרכו הרס את רכוש הארכיבישוף בקנטרברי ובלמבת'.
ההמון המוסת הגיע למצודת לונדון בה הסתתר סיימון.
סיימון היה כה שנוא על ידי העם, ששומרי המצודה נתנו לאיכרים המורדים להיכנס למצודה ולתפוס אותו בלא קרב.
סיימון נגרר לגבעת מצודת לונדון וב-14 ביוני 1381 נכרת ראשו.
גופתו נקברה בקתדרלת קנטרברי אולם ראשו נותר תלוי זמן מה על גשר לונדון ולאחר מכן נקבר בכנסיית גרגורי הקדוש בסדברי שבסאפוק (אשר נבנתה מחדש על ידי סיימון בתקופת כהונתו כארכיבישוף).
סיימון פיליפ קאוול הוא מפיק טלוויזיה ומוזיקה, ואישיות טלוויזיונית בריטי ממוצא יהודי (אביו יהודי).
הוא נודע במיוחד בזכות דמותו הסרקסטית במסגרת תפקידו כשופט בתוכניות מציאות לגילוי כישרונות.
נחשב לאחד האנשים המשפיעים ביותר בעולם על שוק המוזיקה של העשור הראשון של המאה ה-21.
קאוול נולד ברובע למבת' בלונדון שבממלכה המאוחדת לאב יהודי, אריק זליג קאוול, ולאם נוצרייה ממוצא אנגלי.
הוא החל את הקריירה בשנות השמונים כמנהל רפרטואר ואומנים בחברת EMI, וב-1985 הקים חברת תקליטים קטנה בשם Fanfare Records, שעבדה עם חברת הפקת הלהיטים סטוק אייטקן ווטרמן.
כאשר נמכרה החברה ל-BMG ("סוני מיוזיק" לשעבר) עבר קאוול להיות מנהל רפרטואר ואומנים בחברה זו.
הוא החתים לחברה אומני מוזיקת פופ שונים, ביניהם סקרנות הרגה את החתול ולהקות הבנים וסטלייף ופייב.
ב-2001 השתתף כשופט בתוכניות מציאות בתחום הכישרונות, תחילה בתוכנית "פופ איידול" הבריטית ושנה לאחר מכן בגרסתה האמריקאית אמריקן איידול.
קאוול התבלט בסגנונו הסרקסטי והבוטה, ובכך שלא נמנע מהתקפות והטחת עלבונות כלפי המשתתפים בתוכנית, הן המתמודדים והן חבריו השופטים בפאנל.
משפט שהפך מזוהה עמו היה "I don't mean to be rude, but..." (בתרגום חופשי: "אני לא רוצה להיות גס רוח, אבל...") שאותו המשיך, כשהשתמש בו בתוכניות, בשטף עלבונות.
ב-2002 הקים את חברת ההפקה בתחום הטלוויזיה והמוזיקה, Syco.
לימים שימשה Syco להפקת תוכניות מציאות נוספות באותו סגנון שקאוול יצר, והן כחברת התקליטים המחתימה את הזוכים בתחרות.
ב-2004 החלו שידוריה של תוכנית המציאות הבריטית "The X Factor", שאת הפורמט שלה יצר קאוול, ואותה גם הפיק והשתתף בה כשופט.
כמו "פופ איידול" ו"אמריקן איידול", גם "The X Factor" נועדה לאיתור ופיתוח כישרונות מוזיקליים במסגרת תחרות כישרונות.
הפרס הראשון היה הפקת תקליט בחברת Syco.
בשנת 2006 הוא הפיק American Inventor ביחד עם פיטר ג'ונס.
ב-2007 החלו שידוריה של התוכנית הבריטית Britain's Got Talent, עוד תוכנית דומה, גם היא פורמט שיצר קאוול, ומבוצע בהפקתו ובהשתתפותו כשופט, וגם בה הפרס המוענק לזוכה הוא הפקת תקליט על ידי Syco.
גם הפורמט הזה ("Got Talent") הפך למותג והופק באופן מקומי בארצות שונות (בארצות הברית America's Got Talent, ובישראל תוכנית מקבילה היא הדבר הגדול הבא וגוט טאלנט ישראל).
תוכנית זו פנתה לקהל משתתפים רחב יותר ולכישרונות רבים יותר, בכך שלא הוגבלה למוזיקת הפופ.
אחד מהרגעים הנודעים במיוחד במהלך התוכנית, שנחשף ברחבי העולם מעבר לקהל הצופים של התוכנית, היה מבחן הבמה של המועמדת סוזאן בויל בעונה השלישית של התוכנית ב-2009. בויל הדהימה את הקהל והשופטים בשירתה הצלולה ורבת הכישרון, שעמדה בניגוד-לכאורה לחזות חיצונית מרושלת.
יש שראו זאת כמניפולציה של קאוול שמטרתה להעלות את שיעור הרייטינג של התוכנית ולקדם את מכירות אלבום הבכורה של בויל, שהצהיר קאוול מראש שבכוונתו להפיק אותו, כשבוע בלבד מאז הופעתה בתוכנית.
אלבום הבכורה של בויל אכן הופק על ידי Syco למרות שלא זכתה במקום הראשון בתוכנית, והיה להצלחה מסחרית אדירה.
כמו כן קאוול הפיק אלבום בכורה לצמד Bars and Melody, אשר הגיעו למקום השלישי בעונתה השמינית של התוכנית.
באוגוסט 2018 זכה קאוול להיות חלק מאלפי האומנים והכוכבים ששמם מופיע בשדרת הכוכבים בהוליווד.
בדצמבר 2020 פורסם כי קאוול עתיד לשפוט בעונתה הרביעית של תוכנית המציאות "אקס פקטור ישראל", שתשודר ברשת 13. ב-31 במאי 2021, ביטל קאוול את השתתפותו בתוכנית.
בפברואר 2014 נולד בנו מהשחקנית היהודיה לורן סילברמן.
הוא מתגורר לסירוגין באנגליה ובארצות הברית.
סיימון ניל הוא זמר, גיטריסט וכותב שירים סקוטי.
ידוע בעיקר כסולן וכותב השירים הראשי של הלהקה "ביפי קליירו" וגיטריסט להקת "Marmaduke Duke".
ניל הקים את להקת ביפי קליירו בשנת 1995, בגיל 15, עם חברו בן ג'ונסטון, ובהמשך הצטרף אחיו של ג'ונסטון, ג'יימס ג'ונסטון.
ב-1996 עברו חברי הלהקה לגלאזגו, שם למד ניל אלקטרוניקה במוזיקה באוניברסיטת גלאזגו.
בשנת 2000 הופיעה הלהקה בפסטיבל "T in the Park" ללהקות צעירות, ונציגים מחברת התקליטים "Beggars Banquet" התרשמו ממנה והחתימו את חבריה על חוזה הקלטות ראשון.
ביפי קליירו הוציאה מאז שישה אלבומים.
חבריה חתמו בהמשך על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים הגדולה "Roadrunner Records", והלהקה הופיעה ברחבי העולם.
אלבומם החמישי, "Only Revolutions", שיצא ב-2009, הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי והיה מועמד לפרס מרקיורי.
ניל ציין שהליריקה של הלהקה לעיתים מגיעה ממשפטים אשר הוא משרבט בספרון שיושב ליד מיטתו.
ניל מנגן כיום גם בלהקת "Marmaduke Duke" מעיר הולדתו, תחת הכינוי "האטמוספירה" ("The Atmosphere").
אלבומם הראשון, "The Magnificent Duke", יצא ב-2005. אלבומם השני, "Duke Pandemonium", יצא ב-2009 וזכה להצלחה והגיע למקום ה-14 במצעד האלבומים הבריטי.
ניל מתגורר בעיירה אייר (Ayr) שבדרום סקוטלנד, עם אשתו פרנססקה פיירוני (Francesca Pieroni), מורה לאנגלית.
הזוג נישא ב-5 בינואר 2008. קעקוע על חזהו של ניל אשר אומר "God Only Knows What I'd Be Without You" מתייחס למילים משיר של הביץ' בויז המוקדשות לאשתו.
זה היה השיר הראשון שהם רקדו לצליליו.
סיימון ג'ונתן סבאג מונטיפיורי הוא היסטוריון וסופר יהודי בריטי.
משפחתו מצד אביו הם מגורשי ספרד שעברו למרוקו ואיטליה.
משפחת אמו הגיעה לבריטניה מליטא בתחילת המאה ה-20.
אביו של סיימון, רופא במקצועו, הוא נצר לשושלת ספרדית עשירה של יהודים שפעלו כדיפלומטים וכבנקאים בכל רחבי אירופה.
בראשית המאה ה-19, סר משה מונטיפיורי, דוד סבו של סיימון, סחר בשווקים בהתבסס על ידע מודיעיני אודות קרב ווטרלו ונעשה שותף בעסקי הבנקאות של חברת הבנקאות של משפחת רוטשילד.
בניגוד לכך, אמו של סיימון, אפריל, סופרת במשלח ידה, הגיעה ממשפחה ענייה של מלומדים יהודים ליטאים.
אביה נס מהאימפריה הרוסית בראשית המאה ה-20. הוא רכש עם משפחתו כרטיסים לעיר ניו יורק, אבל רימו אותם והם הורדו בקורק, אירלנד.
במהלך חרם לימריק של 1904 הם עזבו את אירלנד ועברו לניוקאסל, אנגליה.
סיימון סבאג מונטיפיורי למד בבית הספר הארו (Harrow) ובקולג' גונוויל וקיס (Gonville and Caius) באוניברסיטת קיימברידג', שם למד היסטוריה.
הוא עבד כבנקאי וכעיתונאי ליחסים בינלאומיים.
ספריו של מונטיפיורי הם רבי מכר וראו אור ב-33 שפות, בהם גם עברית.
ספרו הראשון, "Catherine the Great & Potemkin", היה מועמד סופי לפרסים סמואל ג'ונסון, דאף (Duff) קופר ופרסי הביוגרפיה של מארש.
אולפני מירמקס ואולפני רובי רכשו את הזכויות לסרט שיתבסס על הספר "סטלין הצעיר".
הוא גם כתב רומן, "Sashenka".
ספר ההיסטוריה הבא שכתב הוא "Jerusalem: the Biography", המתאר היסטוריה חדשה של המזרח התיכון.
הוא עמית האגודה המלכותית לספרות, מתגורר בלונדון ביחד עם אשתו, הסופרת סנטה מונטיפיורי, ושני ילדיהם.
חמיו הוא בעל האדמות האנגלו-ארגנטינאי צ'ארלס פלמר-תומקינסון, אחיו הוא יו סבאג מונטיפיורי וגיסתו היא אשת החברה טארה פלמר-תומקינסון.
חבריו כוללים את המלך צ'ארלס השלישי, ראש ממשלת בריטניה לשעבר דייוויד קמרון וקו סטארק.
ירושלים: הביוגרפיה (מאנגלית: גיל שמר), אור יהודה: הוצאת דביר, 2013
סשינקה (מאנגלית: יעל ענבר), אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2010
(עם דן ג'ונס וקלודיה רנטון), 101 גיבורים: החשובים, האמיצים, המעניינים בתולדות האדם (מאנגלית: אורי שגיא), אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, תשע"א 2010
סטלין הצעיר (מאנגלית: מנשה ארבל), אור יהודה: הוצאת דביר, תש"ע 2010
סטלין חצר הצאר האדום (מאנגלית: מנשה ארבל), אור יהודה: הוצאת זמורה-ביתן ויבנה, 2006
סיימון פג הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה, קומיקאי, תסריטאי, מפיק ומדבב אנגלי.
זכה לפרסום רב על הופעותיו לצידו של ניק פרוסט בקומדיות "שוטרים לוהטים", "מת על המתים", "סוף העולם" ו"פול".
בהוליווד התפרסם בזכות תפקידי המשנה שלו בשוברי הקופות "סטארטרק", "משימה בלתי אפשרית 3", "משימה בלתי אפשרית 4", "משימה בלתי אפשרית 5" ו"משימה בלתי אפשרית 6".
נולד בשם סיימון ג'ון בקינגהאם (Simon John Beckingham) בברוקוורת', מחוז גלוסטרשייר שבדרום-מערב אנגליה, למשפחה מרקע נוצרי.
הוריו הם ג'יליאן רוזמרי (לבית סמית'), ומוזיקאי הג'אז ג'ון הנרי בקינגהאם.
לאחר גירושי הוריו, אמו נישאה בשנית ושם משפחתו שונה לזה של אביו החורג, "פג".
לו תואר בלימודי דרמה מאוניברסיטת בריסטול.
פג החל את שיתוף הפעולה הארוך והפורה שלו עם הבמאי אדגר רייט בשנת 1996 בסדרה הקומית "אסיילום".
ב-1998 חבר אל הקומיקאי בילי ביילי במיני סדרת הסטנדאפ שיצר "זה ביל ביילי?".
התפרסם לראשונה בבריטניה בשנת 1999 כשיצר וכתב ביחד עם השחקנית ג'סיקה סטיבנסון את הסיטקום "מחוקים" (Spaced).
בסדרה שאותה ביים אדגר רייט שיחק פג בתפקיד הראשי של טים ביסלי וזכה להצלחה מקומית גדולה, שבאה לידי ביטוי במועמדות לפרס באפט"א לקומדיית המצבים הטובה ביותר.
בנוסף היה מועמד על משחקו לפרס פריצת השנה בטקס פרסי הקומדיה הבריטית.
בסדרה גם התגלה לראשונה את הקומיקאי ניק פרוסט, חבר קרוב ושותף בפועל של פג בסרטיו.
זכה להצלחה מקומית יחסית באותה העת גם בזכות תפקידו בסדרה הקומית "Big Train".
בשנה בה פרץ זכה פג גם לערוך את הופעתו הקולנועית הראשונה בקומדיה "מלון פרדיסו".
ב-2004 כתב ביחד עם אדגר רייט את קומדיית הזומבים המצליחה "מת על המתים" ושיחק בתפקיד איש המכירות המיוסר שון ריילי.
פג הופיע לראשונה בהוליווד בשנת 2006 בסרט הפעולה "משימה בלתי אפשרית 3" בתפקיד בנג'י דאן הטכנאי של יחידת "משימה בלתי אפשרית".
הופיע בנוסף לצידו של דייוויד שווימר בקומדיית הפשע "שום כלום".
ב-2007 הופיע בקומדיית הפעולה "שוטרים לוהטים" בתור שוטר משטרת לונדון ניקולאס אנג'ל המועבר לתחנת משטרה כפרית.
את התסריט לסרט המצליח כתב פעם נוספת ביחד עם אדגר רייט.
פג גם כתב את התסריט והופיע בתפקיד הראשי בתור דניס דוייל בסרטו הראשון כבמאי של דייוויד שווימר "לרוץ בשבילה".
ב-2008 שיחק בקומדיה "איך לאבד חברים ולהרחיק אנשים" בתפקיד העיתונאי הבריטי סידני יאנג.
ב-2009 התפרסם בסרט ה-11 במספר בסדרת סרטי "מסע בין כוכבים" "סטארטרק" בתפקיד המנוען של הספינה מונטגומרי סקוט.
כמו כן גם דיבב בסרט האנימציה "עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים" את דמותו של הסמור באק.
ב-2010 שיחק בתור שודד הקברים ויליאם בורק לצידו של אנדי סירקיס בקומדיה "בורק והאר" ודיבב את דמותו של העכבר הלוחם ריפצ'יפ בסרט "סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר".
ב-2011 כתב ביחד עם ניק פרוסט את הקומדיה "פול" ושיחק לצידו בתור חובב הקומיקס גרהאם וילי.
פג ופרוסט שיתפו פעולה גם בהפקתם של סטיבן ספילברג ופיטר ג'קסון "הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן" בתור צמד הבלשים תומסון ותומפסון.
בסוף אותה שנה הופיע בפעם השנייה בתפקיד בנג'י דאן בסרט "משימה בלתי אפשרית 4", אותו מגלם גם בהמשכו "משימה בלתי אפשרית 5".
בשנת 2013 התארח לשני פרקים במיני-סדרה של רשת TNT, "מוב סיטי" בתפקיד של האקי נאש, סטנדאפיסט שסוחט את המוב.
בשנת 2016 שיחק בסרט המדע בדיוני "סטארטרק: אל האינסוף" לצד כריס פיין, זואי סלדנה ואידריס אלבה, הסרט הוא הסרט ה-13 במספר בסדרת סרטי "מסע בין כוכבים" ומשמש כהמשכו הישיר של הסרט "האויב בתוכנו - סטארטרק" משנת 2013. בנוסף גם כתב את התסריט לסרט.
ב-2005 נישא בגלאזגו ליח"צנית בתעשיית המוזיקה מורין מק'קאן, ולהם בת אחת שנולדה ב-2009. מתגוררים באנגליה.
אסיילום (1996) Asylum - בתפקיד: סיימון.
(1998) - בתפקידים שונים ומגוונים.
רכבת גדולה (1998–2002) Big Train - בתפקיד: בתפקידים שונים ומגוונים.
דוקטור הו (הפרק המשחק הארוך; 2005) - בתפקיד: העורך.
מוב סיטי - בתפקיד: אקי נאש.
הבנים (2019) - בתפקיד: אביו של יו קאמפבל.
מחפשי האמת (2020) - בתפקיד: דייוויד.
הבנים מציגים: שטני (2022,דיבוב) - בתפקיד: ווי יוג'י.
מלחמת הצללים (2022) - בתפקיד: דני פטריק.
סקוט פילגרים הולך על זה (2023, דיבוב) - מאבטח.
סר סיימון מייקל שאמה הוא סופר והיסטוריון יהודי-בריטי המתמחה בתולדות האמנות ובהיסטוריה של צרפת.
מכהן כפרופסור באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
ידוע בין היתר בזכות ספריו וסדרות התעודה הפופולריות שלו ב-BBC.
שימש כמבקר אמנות עבור המגזין "ניו יורקר".
שאמה נולד בבריטניה, לדור שני של מהגרים עם שורשים מיהדות ליטא, יהדות רומניה ויהדות טורקיה.
אביו היה סוחר טקסטיל שעבר לסאות'אנד-און-סי שבאסקס שם גדל שאמה בילדותו ובנעוריו שבה משפחתו ללונדון.
זכה במלגה לבית הספר הפרטי HABS, ובהמשך למד היסטוריה באוניברסיטת קיימברידג'.
בין השנים 1966–1976 היה חבר סגל בג'יזס קולג' (Jesus College) בקיימברידג', שם למד אצל ההיסטוריון ג'ון פלאם, אשר נטע בו את החשיבות למה שהפך לימים לסימן ההיכר של שאמה כמדען פופולרי: הצגת נושאים היסטוריים בסגנון ציורי על מנת למשוך קהל לא אקדמי.
מקיימברידג' עבר לשמש כעמית ומרצה בהיסטוריה מודרנית בברייזנוז קולג' (Brasenose College) באוניברסיטת אוקספורד, שם התמחה במהפכה הצרפתית.
מייקל שאמה זכה בתואר האבירי, סר, ביום הולדתה של המלכה אליזבת, בשנת 2018