tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מי שנקלע ביניהם, ועשה ניסיון לנצל זאת, היה מסירי, השליט המקומי של גרנגנזה או קטנגה, חבל ארץ שבטית שטרם נתפסה על ידי מעצמה אירופית, והייתה גדולה ממדינות אירופה רבות.
מסירי, כמו רבים ממנהיגי אפריקה, התחיל כסוחר עבדים, והשתמש בכלי נשק שהושגו בסחר שנהב, נחושת ועבדים, כדי לכבוש ולהכניע שבטים שכנים, ולקח רבים מהם כעבדים למכירה חוזרת.
עד המשלחת של סטארס, מסירי היה השליט הבלתי מעורער של האזור.
הוא היה ערמומי ואסטרטג טוב.
אבל הפעם הוא היה עם טכנולוגיה צבאית הנחותה, ומזלו לא שיחק לו.
בוועידת ברלין 1884 - 1885 ובנוסף, ניהול משא ומתן דו-צדדי בין בריטניה ובלגיה, הוקצה השטח שממערב וצפונה לנהר לופולה - אגם מארו (קטנגה) למדינת קונגו החופשית ואילו הארץ שמזרח ומדרום הוקצה לבריטניה ולחברת דרום אפריקה הבריטית, בראשות ססיל רודס.
אולם ההסכמים כללו עקרון אפקטיביות לפיו כל מעצמה קולוניאלית חייבת להקים נוכחות אפקטיבית בשטח - על ידי השגת הסכמים ממנהיגי שבטים מקומיים, הנפת דגלים והקמת כוח ממשל ומשטרה לשמור על הסדר.
מעצמה שלא תעשה זאת, חשופה לכניסה של מעצמה יריבה שתשתלט על השטח, על פי החוק שקיבלו המעצמות התרבותיות.
בשנת 1890 למעצמות האירופאיות לא היו חוזים או נוכחות יעילה בקטנגה, ובאותה העת הגיעו דיווחים על זהב ונחושת שנמצאו בקטנגה.
כך התחיל השלב במירוץ בין הבריטים לקונגו על השליטה בשטח.
באותה תקופה, חוזים שהושגו משליטים מקומיים באפריקה לא נועדו לגרום להם לקבל את כניעתם - אלא נועדו רק להרשים מעצמות קולוניאליות יריבות.
רעיון הדמוקרטיה התפשט באירופה במאה התשע עשרה וממשלות שם נדרשו להתחשב בדעת הקהל.
דעת הקהל באירופה יכולה הייתה להיות מניע רב עוצמה של פעולות קולוניאליות, כפי שהמחישה תקרית פשודה בשנת 1898.
בשנת 1890 שלח רודס את אלפרד שארפה מנייאסלנד, מגובה על ידי ג'וזף תומסון שהגיע מדרום, אך שארפה לא הצליח לשכנע את המלך מסירי, ותומסון כלל לא הגיע למושבו מסירי בקהילת בונקיה.
הדיווחים של שארפה זלזלו בצבא של קונגו החופשית, והוא טען שהם לא יזכו בהצלחה בקטנגה.
ועוד אמר שברגע שמסירי בן ה-60 יעלם, קטנגה תהיה שלהם.
במקרה כזה כנראה היה השטח הופך לחלק מצפון רודזיה, כיום זמביה, איתה היא חולקת קשרים תרבותיים ואתניים חזקים.
בשנת 1891 הגיב המלך ליאופולד בשיגור שתי משלחות, ונראה כי תחזיתו של שארפה הייתה נכונה.
משלחת פול לה מרינל הצליחה רק להשיג הסכם מעורפל עם מסירי, בו הסכים מסירי שלקונגו החופשית תהיה נוכחות בקטנגה, אך לא יותר מכך.
משלחת זו נקלעה לתאונה כאשר אבק השרפה שהביאה למסירי התפוצץ, הרג כמה אנשים ופגע בכמה מהמתנות האחרות שהובאו כדי לאפשר את העסקה.
אחרי משלחת זו, הגיעה משלחת נוספת שניסתה לשכנע את מסירי על בסיס ההסכם הקודם, לקבל חסות קונגו החופשית ואת ריבונותו של לאופולד.
בבלגיה לא היו אנשים בעלי ניסיון באזור הטרופי, אך ליאופולד היה מיומן בגיוס מדינות אירופאיות אחרות לתוכניות שלו.
מרכז אפריקה היה חבל פראי שמשך שכירי חרב.
בהמלצתו של החוקר הבריטי-אמריקני הנרי מורטון סטנלי, בן ה-27, שכבר פעל עבור ליאופולד בקונגו מונה סרן ויליאם סטארס להוביל את המשלחת, על בסיס ניסיונו באזור.
היה לו מוניטין של אדם שיציית לפקודות ויבצע את העבודה.
המסע הקודם היה בסימן אלימות ואכזריות כלפי כל האפריקאים שעמדו בדרכו.
סטארס היה קנדי שנולד בתקופה שבה קנדה הייתה חלק מהאימפריה הבריטית, וחונך בבריטניה והצטרף לגדוד בריטי.
סגנו של סטארס היה הבלגי היחיד במשלחת, סרן עומר בודסון, שכבר שירת בקונגו החופשית.
השלישי בפיקוד היה המרקיז כריסטיאן דה בונצ'אמפס, הרפתקן וצייד צרפתי.
היו עוד שני אנשים לבנים: ג'וזף מולוני, רופא המשלחת והרפתקן.
היה לו ניסיון אפריקני קודם כקצין רפואה במלחמת הבורים, ובמסע במרוקו.
ועוד היה רובינסון, הנגר ואיש תחזוקה.
סטארס כלל לא היה שאנן לעובדה שהוא משתתף במירוץ, וחשב כי סביר שג'וזף תומסון יישלח לנהל משא ומתן עם מסירי עבור החברה של רודס לפני שהם יוכלו להגיע לשם.
המשלחת שכרה 400 אפריקאים ביניהם היו מארבעה או חמישה מנהיגים מזנזיבר.
כמאה חיילים אפריקאים, מספר טבחים ומשרתים אישיים לאירופאיים, והשאר, הרוב, היו סבלים.
רובם היו מזנזיבר, חלקם ממומבסה, 40 נשכרו אחר כך בטבורה, עיר הולדתו של מסירי.
אנשי המשלחת היו חמושים ב-200 רובים 'פוסיל גרא' (נשק צבאי צרפתי סטנדרטי באותה תקופה) ואילו לכל אחד מהקצינים היו כמה סוגי נשק, כולל רובי וינצ'סטר.
לעומת זאת לצבא של מסירי היו רובים ישנים מהמאה ה-16, והוא היה זקוק לאבקת שרפה.
ההוראות של סטארס היו להשתלט את קטנגה בהסכמתו של מסירי או בלעדיה.
אם הם ימצאו כי משלחת רודס הקדימה אותם והייתה לה אמנה עם מסירי, עליהם לחכות לפקודות נוספות.
אם הם השיגו חוזה ותגיע המשלחת של רודס, עליהם לבקש ממנה לסגת ולהשתמש בכוח כדי לגרום להם לסגת במידת הצורך.
מולוני וסטארס היו מוכנים למדי לאירוע זה.
הם היו מודעים לכך שבשנת 1890 השתלט ססיל רודס על מניקאלנד למרות טענות פורטוגזיות על ידי שליחת יחידה חמושה בפיקודו של פרדריק סלוס שכבשה את השטח ואלץ את הפורטוגזים לסגת.
האי זנזיבר היה בסיס המשלחת, כפי שהיה ברוב המיזמים למרכז אפריקה.
הם עזבו את זנזיבר ב־27 ביוני 1891. המסלול המועדף היה דרך הזמבזי ואגם ניאסה (אגם מלאווי), אך בעקבות המשלחת בראשות שארפה, שפעלה למען רודס ונכשלה במשא ומתן עם מסירי, הפך המסלול ללא בטוח למעבר.
במקום זאת הם חצו את מזרח אפריקה הגרמנית (טנזניה) מזנזיבר, וצעדו 1050 ק"מ בעונה היבשה לאגם טנגניקה דרך שבטים עוינים וסוחרי עבדים.
הם חצו את האגם בסירה ואז צעדו 550 ק"מ נוספים לבונקיה.
מכיוון שחום ולחות קיצוניים הצביעו על תחילת העונה הגשומה שהביאה גשם, יתושים ותנאים קשים.
הם התקדמו בממוצע 13.3 ק"מ ליום.
לקח להם לצעוד 120 יום שהתפרשו על פני חמישה חודשים (עם ימי מנוחה ועיכובים).
המסע כלל תנאים קיצוניים של יער עבות, ביצות ואזורי שממה.
הוא כלל גם נופים יפים, חורש ושדות עשב עשירים בחיות צייד
לקצינים היו חמורים לרכב עליהם, אך אלה מתו לאחר שחצו את אגם טנגניקה.
המשלחת לא הותקפה על ידי שבטים עוינים או פשיטות, כמו גם הייתה כמות קטנה של שיירות סוחרי עבדים שהגיעו לאגם טנגניקה באותה שנה.
כשהם התקרבו לבונקיה, הם מצאו כי הארץ סובלת מרעב וסכסוכים, והם נתקלו במספר כפרים שרופים ונטושים.
מולוני ייחס זאת לרודנותו של מסירי, דיווחים אחרים העלו כי חלק מראשי שבט הווסאנגה שמסירי שעבד בכוח, מנצלים את הגעת המעצמות האירופיות למרוד נגד שלטונו בן 30 השנים.
בעיני רבים מסירי שהיה כבר בגיל 60 הגיע לסוף דרכו.
בירת מסירי בבונקיה כללה מכלאה גדולה מאוד מוקפת בכפרים רבים הפרוסים על שטח של כמה קילומטרים לרוחב.
המשלחת פנתה להקמת מחנה במרחק של כמה מאות מטרים מהמכלאה.
ראשים וגולגולות של אויביו וקורבנותיו של מסירי נתלו על כיסאות ועל מוטות גבוהים.
מפקדי הכוח האירופאים התייחסו לכך כדוגמאות ברורה לברבריות של מסירי, ומאוחר יותר מצאו לנכון להתייחס לראשו של מסירי עצמו באותה דרך, כדי להרשים את עבדיו ולוחמיו לשעבר.
לאחר ההמתנה המסורתית של שלושה ימים לפני שניתן לראות שליט גדול באפריקה, מסירי קיבל אותם באדיבות ב־17 בדצמבר 1891. המתנות הוצגו והמשא ומתן התחיל.
מסירי ביקש אבק שרפה, סטארס רצה להניף את דגל קונגו החופשית מעל בונקיה.
נראה כי סטארס חשב שההסכם של קודמו לה-מרינל מחייב את מסירי, אך הוא היה מעורפל, ומסירי דחה כל פרשנות כזו.
בנוכחותו של מסירי, כתב ג'וזף מולוני: "בראש הממלכה שלו, מסירי, כנראה נראה האידיאל של מלך לוחם; הוא בשום פנים ואופן לא נמצא בירידה .....
ב־19 בדצמבר, סטארס הבין כי כוונתו של מסירי היא להרוויח זמן ככל האפשר ולשחק בין קונגו החופשית ורודס.
הדאגה הגוברת שלו, שנציגו של רודס, תומסון עשוי להופיע בכל עת, או ש - 5000 הלוחמים של מסירי ישובו מהדרום, גרמו לכך שהקצין הבלגי בונצ'אמפס הציע ללכוד את מסירי כשיצא בלילה ללא שמירה, ולהחזיק אותו כבן ערובה.
סטארס דחה את הרעיון בין היתר מכיוון ששלושה המיסיונרים הבריטים במקום לא היו תחת חסותה של המשלחת, וסטארס חשש כי הם יהפכו לבני ערובה שייהרגו כנקמה.
במקום זאת הוא החליט על אולטימטום: הוא אמר למסירי לחתום על אמנה ולערוך עימו טקס של אחוות דם למחרת, כשהוא יניף את דגל קונגו החופשית ללא הסכמתו שאותה הוא מכבד.
תגובתו של מסירי הייתה לברוח בלילה לכפר מבוצר מחוץ לבונקיה.
למחרת, 20 בדצמבר, כשראו שמסירי נעלם, שלח סטארס את מפקדיו בודסון ובונצ'אמפס עם 100 חיילים להחזיר אליו את מסירי למעצר.
בודסון ובונצ'אמפס מצאו כפר מבוצר גדול עם כמאה צריפים ומבוך של סמטאות צרות.
למרות מחאותיו של בונצ'אמפס ביחס לסכנה, בודסון החליט להיכנס פנימה עם עשרה חיילים בלבד כדי למצוא את מסירי, ואילו בונצ'אמפס והנותרים המתינו בחוץ, אם יהיו זקוקים לסיוע.
בודסון מצא את מסירי יושב מול צריף גדול עם 300 גברים סביבו, רבים מהם חמושים ברובים העתיקים.
בודסון אמר למסירי שהוא בא לקחת אותו לסטארס, ומסירי לא השיב אלא התרגז.
הוא קם והניח את ידו על חרבו (מתנה שקיבל מסטארס).
בודסון שלף את אקדחו וירה במסירי שלוש פעמים, בנו מסוקה - ירה ופגע בבודסון בבטן ובעמוד השדרה.
מוסקה עצמו נהרג מאש החיילים.
בונצ'אמפס וחייליו שמעו את היריות והבינו שהכאוס השתלט.
מרבית אנשיו של מסירי ברחו, החיילים ירו בכל דבר ואז התחילו לבזוז.
לקח כמעט שעה עד שהגיע מולוני עם תגבורת.
הוא ובונצ'אמפס החזירו את הסדר בקרב החיילים.
באותה העת נמשכה אש ספורדית של אנשיו של מסירי בפיקודו של בנו המאומץ מוקנדה-בנטו ואחיו, צ'וקאקו ולוקוקו.
החיילים נסוגו עם בודסון והפצועים האחרים.
הם לקחו אתם את גופתו של מסירי, כדי למנוע מאנשיו להעמיד פנים כאילו המלך עדיין חי.
הם תפסו עמדת הגנה על גבעה ליד המחנה והמתינו לסטארס.
על הגבעה שאליה נסוגו, על פי בונצ'אמפס, אך לא הוזכר על ידי מולוני, כרתה המשלחת את ראשו של מסירי ותלתה אותו על תורן כדי להראות לאנשים שמלכם מת.
בונצ'אמפס, שכתב על גועל נפש שחש כשראה כיצד מסירי שיפד את ראשי אויביו על תרנים מחוץ למכלאה שלו.
הוא הודה שמדובר במנהג ברברי, אך טען שמדובר בשיעור הכרחי שמיועד למי שתקף את המשלחת 'ללא פרובוקציה.'
המשלחת חיזקה במהירות את קו ההגנה שלה אך לא הותקפה.
אחיו של מסירי שלח הודעות למחרת בבקשה לקבור את הגופה, סטארס הסכים לשחרר אותה.
לאחר הקבורה נפתח המשא ומתן מחדש וכלל את אשתו של מסירי מריה דה פונסה ואת אחיה קוימברה, שהיה שותף עם מסירי בחברה מסחרית פורטוגלית.
נראה כי אנשיו של מסירי התעניינו יותר בהמשכיות הקיום שלהם יותר מאשר בנקמה.
סטארס גיבה את מוקנדה-בנטו, אחד מבניו, כדי שיחליף את מסירי, אך ישלוט בשטח מצומצם.
מוקנדה-בנטו חתם על הסכם, וגם שאר זקני השבט עשות זאת.
אחיו של מסירי לא היה מרוצה מתפקידי המשנה שניתנו לו וסירב לחתום, עד שאיימו שגורלו יהיה כמו של מסירי.
בתחילת ינואר 1892 היו בידי המשלחת כל המסמכים כדי לשכנע את יריביהם הבריטים כי כעת קטנגה שייכת לבלגיה.
במהלך אותו חודש ינואר, המזון אזל.
האוכלוסייה לקחה את המעט שהיה לה וברחה.
העונה הגשומה הביאה מלריה ודיזנטריה, כל ארבעת הקצינים ששרדו חלו, ושיטפונות ניתקו את בונקיה מהמישורים העשירים בצייד.
מולוני התאושש תחילה והשתלט על ניהול המשלחת, והחל לבנות מבצר קבוע יותר וניסה למצוא אוכל.
76 מאנשי המשלחת והסבלים שלה מתו באותו חודש מדיזנטריה ורעב.
בסוף חודש ינואר יבול התירס בעונה החדשה היה מוכן לקציר והדבר הציל את המשלחת.
באותו הזמן הגיעה כוח נוסף של כ-350 אנשים מקונגו החופשית בצפון.
מכיוון שקציניו של סטארס, המרקיז בונצ'מפס ורובינסון עדיין לא התאוששו, הוסכם כי סרן בייה, שהגיע מהצפון, ישתלט על התבססות שליטת קונגו החופשית בקטנגה, ומשלחת סטארס תחזור במסלול שתוכנן במקור דרך אגם ניאסה והזמבזי.
בעודם נושאים את הקצינים החולים בערסלים הם חוו הטרדות ופשיטות של הילידים וההתקדמות הייתה קשה במיוחד בגלל הגשמים העזים בסוף העונה הרטובה.
בונצ'אמפס התאושש עד שהם הגיעו לאגם טנגניקה והופקד על הכוח על ידי סטארס שלא התאושש לחלוטין.
מהקצה הצפוני של אגם ניאסה ואילך המסלול היה באמצעות ספינת קיטור, למעט צעדה של כ-150 ק"מ סביב המפלים בנהר שייר (הנהר הגדול במדינת מלאווי).
המסלול העביר אותם על פני זומבה ובלנטייר, מקום מושבו של המפקח הבריטי למרכז אפריקה, לא אחר מאשר אלפרד שארפה, נציגו של רודס, שאותו הם "ניצחו במירוץ".
הם נפגשו אך השיחה ביניהם לא תועדה.
בספינה השנייה במורד הזמבזי, סטארס, שנראה כאילו התאוששו, חלה לפתע ונפטר ב-3 ביוני 1892 מסוג של מלריה קשה, לפני שהגיעו לצ'ינדה, נמל נהרי, שם הוא נקבר בבית הקברות האירופי.
המשלחת הגיעה לזנזיבר שנה לאחר עזיבתה.
מתוך 400 אפריקנים שהיו במשלחת כשעזבו את טבורה, רק 189 הגיעו חזרה לזנזיבר, רוב 211 האחרים מתו, מעטים מהם נכנעו.
בונצ'אמפס, מולוני ורובינסון הגיעו לאירופה כשבועיים לאחר שיצאו מזנזיבר, וקצת יותר מ-14 חודשים לאחר שעזבו את פריז ולונדון במשלחת.
כשחזר ללונדון, נודע למולוני שתומסון לא ניסה כלל להגיע שוב לקטנגה.
הממשלה הבריטית הורתה לו בשקט שלא ללכת.
המשלחת נחשבה על ידי הבלגים כהצלחה מוחלטת.
ליאופולד ניצל את השפעתו ואת עבודתם של דירקטורים בריטים שהוא מינה לחברותיו, כדי לקבל הסכמה לאמנות שנחתמו לשייך את קטנגה בצורה בטוחה בתחום שליטתו.
הוא הוסיף לה לקונגו כחצי מיליון קמ"ר (פי 16 משטח בלגיה).
לאופולד, הפריד מנהלית את קטנגה ושם עליה מנהל של אחת מחברותיו שהוקמה בחוף הצפוני והמערבי של אגם מווארו.
פירוש הדבר הוא שלא היה קשר לקטנגה לבעיות האיסוף הגומי שאפיין את שלטון המדינה בשאר קונגו.
ההישג העיקרי של חברת קטנגה היה עזרה בחיסול סחר העבדים, אך הדבר בוצע מעט לאט מדי בשטח עד לאחר 1900. למרות זאת, קטנגה נותרה מאופיינת בחוסר יציבות וסכסוכים, מכיוון שגורמים מקומיים שונים נאבקו למלא את הוואקום שהותיר מותו של מסירי.
קטנגה ומדינת קונגו החופשית הועברו שתיהן לחסות ממשלת בלגיה בשנת 1908 בתגובה לזעקה הבינלאומית על אכזריותה של מדינת קונגו החופשית של ליאופולד, והן אוחדו בשנת 1910 כקונגו הבלגית, אך מורשת ההפרדה הראשונית, על בסיס אתני ומשאבים טבעיים יצרה את הנטייה של קטנגה להיפרד מקונגו כיישות מדינית נפרדת.
ממשלת קונגו הבלגית, שמדיניותה כ"שלטון ישיר" לא עשתה דבר כדי להכין את המדינה לעצמאות בשנת 1960 ותוך כמה שנים הפכו קונגו וקטנגה למילות מפתח לסכסוכים ותוהו ובוהו, עד כי משטר מובוטו, במאמץ עקר לשפר את תדמיתו, שינה את השמות לזאיר ולשאבא רספקטיבית.
ססיל רודס התגבר על האכזבות מאובדן המאבק על קטנגה בכך שהוא עשה את מה שהוא ידע לעשות טוב - הוא השקיע בחיפושים ובכרייה של מינרלים בקטנגה.
כאשר הבריטים בשטחי רודזיה הבינו בשנות העשרים את היקף העושר המינרלי של קטנגה, שהיה יותר גדול מרצועת הנחושת של רודזיה עצמה הם העצימו את הדימוי של קפטן סטארס כשכיר חרב בלגי, והיו שראו בו בוגד באימפריה הבריטית.
משלחת סטארס אישרה כי הגבול בין מושבות בלגיה ובריטניה ישתרע לאורך קו פרשת המים של הזמבזי והקונגו על הנהר לופולה, אגם מווארו ובהמשך קו שרירותי שנמשך בין מווארו לאגם טנגניקה.
החלוקה הפרידה אנשים קבוצות ועמים בעלי תרבות דומה כמו קזמבה-לונדה ויצר את הפרוזדור של קונגו, בדרום מזרחה, בתוך שטח זמביה, המשמש דוגמה לשרירותיות של גבולות קולוניאליים.
מְשֻׁלֶּמֶת בַּת-חָרוּץ, היא דמות מקראית, אשת מנשה מלך יהודה אמו של אמון מלך יהודה.
שמה נעדר מהתיאור המקביל המסופר ב.
בנה אמון נשא את ידידה בת עדיה מהיישוב בצקת.
מקום מוצאה המצוין בכתוב הוא יָטְבָה.
יש המזהים את העיר יטבה עם יודפת בגליל התחתון.
העיר נזכרת בכתובת תגלת-פלאסר השלישי.
במידה שמקבלים זיהוי זה, ייתכן שמדובר בנישואים פוליטיים במטרה ליצור קשרים עם משפחות נכבדות מאזור הגליל.
השם מְשֻׁלֶּמֶת מופיע פעם אחת בתנ"ך וייתכן ששמה מתפרש כשלום או שלמות.
אחרים מפרשים את השם כתשלום, פיצוי על אבדן ילד שנפטר.
השם משלמת מופיע במכתבי יב.
משלחת פנצ'ו וייה - הידועה כעת רשמית בארצות הברית בשם המשלחת המקסיקנית, אך מכונה במקור " משלחת העונשין, צבא ארצות הברית" - הייתה מבצע צבאי שערך צבא ארצות הברית נגד כוחותיו של המהפכן המקסיקני פרנסיסקו "פנצ'ו" וייה מ-14 במרץ 1916 עד 7 בפברואר 1917, במהלך המהפכה המקסיקנית של 1910–1920.
המשלחת יצאה לדרך כנקמה על המתקפה של וייה על העיירה קולומבוס, ניו מקסיקו, והייתה האירוע הזכור ביותר של מלחמת הגבול עם מקסיקו.
המטרה המוצהרת של המשלחת על ידי ממשל וילסון הייתה לכידת וייה.
למרות שהגוף הראשי של הפיקוד של וייה שהיו אחראים לפשיטה על קולומבוס אותר והובס, הכוחות האמריקאיים לא הצליחו להשיג את המטרה העיקרית המוצהרת של וילסון למנוע את בריחתו של וייה.
החיפוש הפעיל אחר וייה הסתיים לאחר חודש בשטח כאשר חיילים שנשלחו על ידי ונוסטיאנו קאראנסה, ראש הפלג החוקתי של המהפכה ולאחר מכן ראש ממשלת מקסיקו, התנגדו לפלישה האמריקנית.
הכוחות החוקתיים השתמשו בנשק בעיירה פארל כדי להתנגד למעבר של טור של צבא ארצות הברית.
המשימה האמריקנית שונתה כדי למנוע התקפות נוספות עליה על ידי חיילים מקסיקנים וכדי לתכנן אפשרות של מלחמה.
כאשר המלחמה נמנעה באופן דיפלומטי, המשלחת נשארה במקסיקו עד פברואר 1917 כדי לעודד את ממשלתו של קאראנסה לרדוף אחרי וייה ולמנוע פשיטות נוספות מעבר לגבול.
הבעיות בין ארצות הברית לפנצ'ו וייה גברו מאז אוקטובר 1915, כאשר ממשלת ארצות הברית הכירה רשמית ביריבו של וייה ובעל בריתו לשעבר ונוסטיאנו קאראנסה כראש ממשלת מקסיקו.
ארצות הברית סיפקה גם תחבורת רכבות דרך ארצות הברית, ממעבר איגל, טקסס, לדאגלס, אריזונה, כדי להעביר יותר מ-5,000 כוחות קאראנסה להילחם בוייה בקרב אגואה פריטה; דיוויזיון דל נורטה המנוסה של וייה נופצה.
כשהרגיש נבגד, החלה וייה לתקוף אזרחים אמריקאים ורכושם בצפון מקסיקו.
ב-26 בנובמבר 1915, וייה שלח כוח לתקוף את העיר נוגלס, ובמהלך הקרב שלאחר מכן, לחם בכוחות אמריקאים לפני נסיגתו.
ב-11 בינואר 1916, 16 עובדים אמריקאים של חברת ההיתוך והזיקוק האמריקאית הוצאו מרכבת ליד סנטה איזבל, צ'יוואווה, הופשטו והוצאו להורג.
בריגדיר גנרל ג'ון פרשינג, המפקד על המחוז שמפקדתו בפורט בליס, טקסס, קיבל מידע שווייה עם כוח חדש נמצא על הגבול ועומד לבצע מתקפה שתאלץ את ארצות הברית להתערב, ותביך את ממשלת קאראנסה.
פשיטות היו כל כך שגרתיות, עם זאת, שהשמועה לא נתפסה כאמינה.
עם זאת, בסביבות השעה 4:00 לפנות בוקר ב-9 במרץ 1916, חיילי וייה תקפו את קולומבוס, ניו מקסיקו ומחנה פורלונג, עמדת צבא ארצות הברית באזור, שם הוצבו ארבעה כוחות (כ-240 חיילים) של רגימנט הפרשים ה-13 מאז ספטמבר 1912. בהתקפה נהרגו עשרה אזרחים ושמונה חיילים, ושני אזרחים ושישה חיילים נפצעו.
הפושטים שרפו את העיר, גנבו סוסים ופרדות ותפסו מקלעים, תחמושת וסחורה לפני שנמלטו חזרה למקסיקו.
חיילי וייה ספגו אבדות ניכרות, עם לפחות 67 הרוגים ועוד עשרות פצועים.
רבים מהנפגעים נגרמו כאשר כוחות המקלעים של רגימנט הפרשים ה-13 בראשות לוטננט משנה ג'ון פ.
לוקאס הציבו את מקלעי ההוצ'קיס M1909 Benét–Mercié תחת אש לאורך הגבול הצפוני של מחנה פורלונג, וירו למעלה מ-5,000 כדורים כל אחד באמצעות הזוהר של מבנים בוערים כדי להאיר מטרות.
כ-13 מהפצועים של וייה מתו מאוחר יותר מפצעיהם, וחמישה פצועים מכוחותיו שנפלו בשבי על ידי האמריקאים נשפטו ונתלו בגין רצח.
המסורת המקומית בקולומבוס גורסת שייתכן שהמתקפה נגרמה על ידי סוחר בקולומבוס שסיפק לווייה נשק ותחמושת.
אומרים שווייה שילם כמה אלפי דולרים במזומן עבור כלי הנשק, אך הסוחר סירב למסור אותם אלא אם כן ישולם לו בזהב, ונתן "סיבה" לפשיטה.
למחרת, לפי המלצות מפקדי רגימנטים הפרשים שלו, המליץ מפקד המחלקה הדרומית גנרל פרדריק פונסטון על מרדף מיידי בכוח אל מקסיקו.
נשיא ארצות הברית וודרו וילסון הסכים, מינה את פרשינג לפקד על הכוח ופרסם הצהרה לעיתונות: כוח הולם יישלח מיד במרדף אחר וייה עם המטרה היחידה ללכוד אותו ולהפסיק את גיחותיו.
זה יכול להיעשות, וייעשה, בסיוע ידידותי לחלוטין לרשויות המורכבות במקסיקו ותוך כבוד קפדני לריבונותה של הרפובליקה.
שני טורים מקולומבוס ו-Culberson's Ranch.
חטיבת הפרשים הזמנית השנייה הגיעה לקולוניה דובלאן לאחר רדת החשיכה ב-17 במרץ, שם הקים פרשינג את בסיס המבצעים העיקרי למערכה.
טייסת התעופה הראשונה, שנכללה במשלחת לתפקידי קישור וסיור אווירי בהוראת שר המלחמה של ארצות הברית ניוטון ד' בייקר, יצאה מסן אנטוניו, טקסס, ב-13 במרץ ברכבת עם שמונה מטוסי קרטיס JN3 והטיסה את המטוס הראשון לסיור האזור מקולומבוס ב-16 במרץ, יום לאחר הגעתו.
הטייסת כולה טסה למחנה המתקדם בקולוניה דובלאן ב-19–20 במרץ, תוך כדי כך איבדה שני מטוסים.
פרשינג שלח מיד את רגימנט הפרשים ה-7 (שבע פלוגות בשני אסקדרונים) דרומה מעט אחרי חצות ב-18 במרץ כדי להתחיל במרדף, ואחריו רגימנט הפרשים ה-10 נע ברכבת יומיים לאחר מכן.
מ-20 במרץ עד 30 במרץ, כשרגימנט הפרשים ה-11 הגיע לקולומבוס ברכבת מפורט אוגלתורפ, ג'ורג'יה, ולאחר מכן התקדם בכוח לתוך מקסיקו, שיגר פרשינג ארבעה "טורים ניידים" נוספים דרך השטח ההררי אל הפערים בין שלושת הטורים המקוריים.
מזג אוויר חורפי מתמשך עד תחילת אפריל, במיוחד לילות קרים מאוד בגובה רב, הקשו על המרדף והלוגיסטיקה.
רגימנט נוסף של פרשים ושני רגימנטים רגלים נוספו למשלחת בסוף אפריל, והביאו את גודלו הכולל ל-4,800 איש.
בסופו של דבר יותר מ-10,000 איש - כמעט כל יחידה זמינה של הצבא הסדיר וחיילי המשמר הלאומי נוספים - היו כפופים למשלחת במקסיקו או ביחידות התומכות שלה בקולומבוס.
בגלל מחלוקות עם ממשל קאראנסה על השימוש ברכבת הצפון המערבית של מקסיקו לאספקת חייליו של פרשינג, צבא ארצות הברית העסיק משאיות לשיירת אספקה למאהל שבו גם הקים חיל הקשר שירות טלגרף אלחוטי מהגבול למפקדה של פרשינג.
זה היה השימוש הראשון בשיירות משאיות במבצע צבאי אמריקאי וסיפק ניסיון שימושי למלחמת העולם הראשונה.
במהלך שלב זה של המערכה החזיק פרשינג מפקדה ניידת קטנה של 30 איש באמצעות מכונית סיור של דודג' עבור תחבורה אישית, להתעדכן בטורים הנעים ולשלוט בתנועותיהם, תוך שימוש במטוסים של טייסת התעופה הראשונה כשליחים.
המפקדה שלו התקדמה עד לשדה של טייסת התעופה הראשונה בסאטבו, דרומית מזרחית לעיר צ'יוואווה, לפני שנסוגה לאחור בסוף אפריל.
לווייה היה יתרון של שישה ימים במרדף, הכל מלבד להבטיח שכוחותיו יתפרקו בהצלחה ליחידות קטנות יותר והוא יוכל להסתתר בהרים חסרי הדרכים.
אף על פי כן, הוא כמעט נתפס על ידי הכוחות המתקדמים של טורי הפרשים הרודפים כאשר עצר בפזיזות בנסיגתו כדי לתקוף חיל מצב של קאראנסה.
קרב גררו התרחש ב-29 במרץ 1916, לאחר צעדת לילה של 55 מייל דרך סיירה מאדרה המושלגת על ידי קולונל ג'ורג' א.
דוד ו-370 אנשי רגימנט הפרשים ה-7. 360 אנשי וייה נשארו בגררו וחגגו את הניצחון על חיל המצב של קאראנסה ו-160 נוספים היו בעמק הבא בסן איסידרו הסמוכה.
כוחו של דוד היה לא צפוי לכוחותיו של וייה, שהתפזרו בחיפזון כאשר הכוחות האמריקניים הופיעו על הרכסים המזרחיים התלולים המשקיפים על העיירה.
דוד תקף מיד, שלח אסקדרון אחד מערבה סביב העיירה כדי לחסום דרכי מילוט והתקדם עם השני.
מרדף מתוכנן סוכל כאשר הסוסים העייפים לא הצליחו להגיע לקצב המתאים.
במהלך חמש שעות מרדף אחר חיילים בורחים של וייה, למעלה מ-75 מאנשיו של וייה נהרגו או נפצעו והוא נאלץ לסגת אל ההרים.
רק חמישה מהאמריקאים נפצעו, אף אחד מהם לא אנוש.
הקרב נחשב לאירוע המוצלח ביותר של המשלחת ואולי הקרוב ביותר של לכידת וייה על ידי חייליו של פרשינג.
לאחר שהתקדמו מנמיקיפה ב-24 במרץ לסן דייגו דל מונטה, רגימנט הפרשים ה-10 התנתק מהמפקדה של פרשינג על ידי סופת שלגים עזה ב-31 במרץ.
אסקדרון של רגימנט הפרשים ה-10 צעד לכיוון גררו לאחר שקיבל דיווחים על הפעולה שם ובצהריים, 1 באפריל, התרחש קרב עם אחת מקבוצות תומכי וייה הנסוגות, 150 איש, בפיקודו של פרנסיסקו בלטראן בחווה ליד אגואה קליינטה.
חלק מתומכי וייה התפרקו לקבוצות קטנות עוד יותר ונסוגו מעל רכס מיוער, וניסו להגן על עצמם מאחורי חומת אבן, וכתוצאה מכך מה שהתיימר להיות מתקפת הפרשים הרכובה הראשונה על ידי חיילי ארצות הברית מאז 1898, בראשות מייג'ור צ'ארלס יאנג.
המרדף נמשך עד החשיכה וחיילי באפלו הרגו לפחות שני חיילי וייה שנותרו בשדה הקרב וכיתרו את השאר ללא אבדות.
הפעולה הייתה גם הפעם הראשונה שצבא ארצות הברית השתמש באש צוללת על ידי מקלעים כדי לתמוך במתקפה.
הטורים נדחקו עמוק יותר לתוך מקסיקו, והגבירו את המתיחות בין ארצות הברית לממשלת קאראנסה.
ב-12 באפריל 1916, מייג'ור פרנק טומפקינס ופלוגות K ו-M, רגימנט הפרשים ה-13, המונים 128 איש, הותקפו על ידי כ-500 חיילים מקסיקנים ביציאה מהעיר פאראל, 513 מייל בתוך מקסיקו וכמעט בשטח מדינת דורנגו, בעקבות הפגנות אלימות של האוכלוסייה האזרחית.
טומפקינס קיבל פקודה אישית להימנע מקרב ישיר עם חיילי ממשלה דה פקטו כדי למנוע מלחמה בין המדינות ולכן השתמש במשמר עורפי כדי לשמור את חיילי קאראנסה במרחק במהלך נסיגה לנקודת המוצא שלו, הכפר המבוצר של סנטה קרוס דה וילגס.
שני אמריקאים נהרגו בהתכתשות, אחד נעדר מהמשמר האחורי, ושישה נוספים נפצעו, בעוד שחיילי קאראנסה איבדו בין ארבעה-עשר לשבעים איש, לפי דיווחים סותרים.
הקרב סימן נקודת מפנה במערכה.
התנגדות צבאית של אנשי קאראנסה אילצה להפסיק את המרדף בעוד שיחות דיפלומטיות התקיימו על ידי שתי המדינות כדי להימנע ממלחמה.
רק ארבעה ימים קודם לכן, ב-8 באפריל, הביע ראש המטה של הצבא, גנרל יו ל.
סקוט, בפני שר המלחמה בייקר כי פרשינג ביצע למעשה את משימתו וכי "לא מכובד שארצות הברית תצוד אדם אחד בתוך מדינה זרה".
בייקר הסכים וכך ייעץ לווילסון, אך בעקבות הקרב בפאראל הממשל סירב לסגת מהמשלחת, ולא רצה להיראות כמי שנכנע ללחץ המקסיקני במהלך שנת בחירות.
במקום זאת, ב-21 באפריל הורה פרשינג לארבעת הטורים שהתכנסו ליד פאראל לסגת לסן אנטוניו דה לוס ארנלס.
שבוע לאחר מכן הוא הקצה את רגימנטים הפרשים, כולל רגימנט הפרשים החמישי שזה עתה הגיע, לחמישה מחוזות שנוצרו במרכז צ'יוואווה כדי לפטרל ולחפש את היחידות הקטנות יותר.
בזמן ביצוע צו הנסיגה, דוד וחלק מרגימנט הפרשים ה-7 נלחמו ב-22 באפריל עם כ-200 מחיילי וייה תחת בכפר הקטן של טומוצ'יק.
כשהאמריקאים נכנסו לכפר, המקסיקנים פתחו באש מהגבעות שמסביב.
דוד שלח תחילה סיורים כדי להילחם עם המשמר האחורי של תומכי וייה, ממזרח לטומוצ'יק, ולאחר שאלו "פוזרו", איתר את הגוף הראשי במישור מצפון והביא אותו לפעולה.
ההתכתשות נמשכה, אך לאחר רדת החשיכה נסוגו חיילי וייה והאמריקאים עברו לטומוצ'יק.
רגימנט הפרשים ה-7 איבד שני הרוגים וארבעה פצועים, בעוד שדוד דיווח שאנשיו הרגו לפחות שלושים מתומכי וייה.
חמשת המחוזות שפרשינג הקים ממערב לרכבת המרכזית המקסיקנית ב-29 באפריל 1916, היו:
מחוז נמיקיפה (רגימנט פרשים ה-10) דרומית לקו הרוחב ה-30 לנמיקיפה;
מחוז בסטילוס (רגימנט הפרשים ה-13), מתחת לחלק המזרחי של מחוז נמיקיפה סביב לגונה בסטילוס לסן אנטוניו דה לוס ארנלס ולעיר צ'יוואווה;
מחוז גררו (רגימנט הפרשים ה-7), מתחת לחלק המערבי של מחוז נמיקיפה וממערב למחוזות בוסטילוס וסן בורג'ה;
מחוז סן בורג'ה (רגימנט הפרשים ה-11), מדרום למחוז בוסטילוס בין מחוזות גררו וסאטבו לפאראל;
מחוז סאטבו (רגימנט הפרשים ה-5), דרומית מזרחית למחוז בוסטילוס וממזרח למחוז סן בורג'ה, דרומה עד חימנס.
הקרב המשמעותי הבא התרחש ב-5 במאי.
חיל מצב קטן של חיילי קאראנסה בעיירת מכרות הכסף Cusihuiriachic הותקף על ידי כוחותיו של וייה ב-4 במאי, מה שגרם למפקד חיל המצב לבקש עזרה מכוחות ארצות הברית בסן אנטוניו הסמוכה.
שישה חיילים של הפרשים ה-11, כיתת המקלעים שלו, ויחידה של צופי אפאצ'י תחת לוטננט ראשון ג'יימס א.
שאנון, בסך הכל 14 קצינים ו-319 חיילים, החלו בצעדת לילה בפיקודו של מייג'ור רוברט ל.
כשהגיע לקוסיהוירישצ'יק, האוז מצא ש-140 מחיילי וייה בפיקודו של חוליו אקוסטה נסוגו חזרה אל ההרים ממערב לחווה באוג'וס אזולס, וכי מפקד חיל המצב קיבל פקודות לא לשתף פעולה עם האמריקנים.
האוז התעכב שלוש שעות במציאת מדריך ועד שהוא איתר את החווה והתפרס לתקוף, היום עלה.
כאשר השומרים של אקוסטה והמשמר המקדים של האוז החליפו אש, האוז עם פלוגה A הורה מיד להסתער באקדחים דרך האסיינדה.
ללא אפשרות לפרוס על הקו, המתקפה נערכה בטור של רביעיות וסגרה על הגורמים הנמלטים של חיילי וייה.
הכוחות האחרים נפרסו משני צדי האסיינדה בניסיון לחסום את הבריחה ונתמכו באש חיפוי מכוחות המקלעים.
פרידריך כץ כינה את הפעולה "הניצחון הגדול ביותר שהשיגה משלחת העונשין".
ללא אבדן אחד, האמריקנים הרגו ארבעים וארבעה מחיילי וייה ופצעו רבים נוספים.
כמו כן, ב-5 במאי, כמה מאות פושטים מקסיקנים, תחת קצין תומך וייה, תקפו את הערים המבודדות גאוגרפית גלן ספרינגס ובוקווילס באזור ביג בנד בטקסס.
בגלן ספרינגס המקסיקנים הכריעו חוליה של תשעה חיילי רגימנט הפרשים ה-14 בלבד ששמרו על העיר, הציתו אותה, ואז רכבו לבוקילה שם הרגו ילד, בזזו את העיר ולקחו שני שבויים.
מפקדים מקומיים רדפו אחרי המקסיקנים 100 מיילים לתוך מדינת קואווילה כדי לשחרר את השבויים ולהחזיר את הרכוש הגנוב.
לנגהורן ושני חיילים מרגימנט הפרשים ה-8 מפורט בליס, טקסס, מתוגברים על ידי קולונל פרדריק סיבלי ופלוגות H ו-K של רגימנט הפרשים ה-14 מפורט קלארק, חילצו את השבויים באל פינו ללא קרב.
שלושה ימים לאחר מכן נתקלה יחידת פרשים קטנה בפושטים בקסטיון, הרגו חמישה מחיילי וייה ופצע שניים; לאמריקאים לא היו נפגעים.
כוח הפרשים חזר לארצות הברית ב-21 במאי לאחר עשרה ימים במקסיקו.
ב-14 במאי, לוטננט משנה ג'ורג' ס.
פטון פשט על חוות סן מיגליטו, ליד רוביו, צ'יוואווה.
פטון, עוזרו של פרשינג וגנרל עתידי במלחמת העולם השנייה, יצא לחפש לקנות תירס מהמקסיקנים כשנתקל בחווה של חוליו קרדנס, מנהיג חשוב בארגון הצבאי וויליסטה.
עם חמישה-עשר חיילים ושלוש מכוניות סיור של דודג', פטון הוביל את הפעולה הצבאית הממונעת הראשונה של ארצות הברית, שבה קרדנס ושני גברים נוספים נורו למוות.
לאחר מכן, הלוטננט הצעיר קשר את שלושת המקסיקנים למכסה המנוע של המכוניות והסיע אותם בחזרה למפקדתו של הגנרל פרשינג.
אומרים שפטון חצב שלוש חריצים בזוג האקדחים קולט משכיני השלום שנשא, המייצגים את האנשים שלטענתו הרג באותו יום.
הגנרל פרשינג כינה אותו "הבנדיטו".
חיילי וייה פתחו במתקפה משלהם ב-25 במאי.
הפעם כוח קטן של עשרה אנשים מרגימנט הפרשים ה-7 חיפשו בקר תועה ותיקנו מפות כאשר עברו על יד מארב של עשרים מורדים ממש דרומית לקרוסס.
רב"ט אמריקאי אחד נהרג ושני חיילים נוספים נפצעו, אם כי הם הרגו שניים מ"מנהיגי השודדים" והדפו את השאר.
ב-2 ביוני, שאנון ועשרים צופי אפאצ'י נלחמו בהתכתשות קטנה עם כמה מאנשיו של קנדלרו סרוונטס שגנבו כמה סוסים מרגימנט הפרשים ה-5. שאנון והאפאצ'ים מצאו את עקבות המורדים, משבוע קודם לכן, ועקבו אחריהם זמן מה עד שלבסוף הדביקו את המקסיקנים ליד מעבר לאס ואראס, כארבעים קילומטרים דרומית לנמיקיפה.
תוך שימוש בכסות החושך, שאנון והצופים שלו תקפו את המחבוא של חיילי וייה, הרגו אחד מהם ופצעו אחר ללא אבדות לעצמם.
חייל הוייה שמת נחשב למנהיג שכן הוא נשא חרב במהלך הקרב.
התכתשות נוספת אירעה ב-9 ביוני, צפונית למטהו של פרשינג והעיר צ'יוואווה.
עשרים איש מרגימנט הפרשים ה-13 נתקלו בכוח קטן לא פחות של חיילי וייה ורדפו אחריהם דרך קניון סנטה קלרה.
שלושה מהמקסיקנים נהרגו, והשאר נמלטו.
ב-9 במאי, בפגישה פנים אל פנים באל פאסו, טקסס, מזכיר המלחמה והצי של קאראנסה, הגנרל אלווארו אוברגון, איים לשלוח כוח עצום נגד קווי האספקה של המשלחת ולהרחיק אותו בכוח ממקסיקו.
פונסטון הגיב בכך שהורה לפרשינג להסיג את כל חייליו מסן אנטוניו דה לוס ארנלס לקולוניה דובלן.
למרות שהפקודה בוטלה בערב ה-11 במאי כאשר לא נמצאה עדות לתנועות כוחות קאראנסה, נסגרו מחסני האספקה הדרומיים ביותר וציוד נשלח צפונה באופן שלא ניתן היה להחזירו בקלות.
פרשינג קיבל הוראה לעצור במקום בנמיקיפה, ולבצע פריסות טקטיות של כוחותיו שם ובאל ואלה מצפון.
התנועות החלו בנסיגה הדרגתית של המשלחת לדובלן.
ב-19 במאי חזרו יחידות של רגימנטים הפרשים ה-10 וה-11 לבסיס כדי לשמור על קווי האספקה עם קולומבוס ולערוך סיור בהיעדר טייסת האווירית הראשונה המקורקעת זמנית.
ככל שגבר איום המלחמה עם הממשלה בפועל, התנועה לכיוון צפון נמשכה.
המטה של פרשינג עזב את נמיקיפה ב-21 ביוני, והתמקם שוב בדובלן, ולאחר מכן נסגר מחסן האספקה הקדמי בנמיקיפה ב-23 ביוני.
ב-29 ביוני המשלחת התרכזה בבסיס הראשי ובמחנה הקדמי באל ואלה 60 מייל דרומה.
הקרב האחרון והיקר ביותר של המשלחת המקסיקנית אירע ב-21 ביוני כאשר 3 קצינים ו-87 אנשי פלוגות C ו-K של רגימנט הפרשים ה-10, שנשלחו בנפרד לחקור את פריסות כוחותיו של קאראנסה שדווחו לאורך הרכבת המרכזית של מקסיקו, התאחדו לטור אחד ונתקלו בכוח חוסם של 300 חיילים.
הם הובסו לחלוטין בקרב קאריזאל, כאשר קפטן צ'ארלס ט.
בויד, לוטננט ראשון הנרי ר.
אדאייר, ועשרה חיילים נהרגו, עשרה פצועים ועוד 24 (23 חיילים ומדריך אזרחי אחד) שבויים.
השאר, כולל הקצין היחיד שנותר בחיים, קפטן לואיס ס.
מורי, חולצו כעבור ארבעה ימים על ידי פלוגת סיוע של רגימנט הפרשים ה-11. המקסיקנים לא הצליחו הרבה יותר; הם דיווחו על אובדן של 24 הרוגים ו-43 פצועים, כולל המפקד שלהם, גנרל פליקס אורסטי גומז, בעוד פרשינג מנה 42 חיילי קאראנסה הרוגים ו-51 פצועים.
כאשר נודע לגנרל פרשינג על הקרב הוא זעם וביקש רשות לתקוף את חיל המצב של קאראנסה בעיר צ'יוואווה.
הנשיא וילסון סירב, ביודעו שזה בהחלט יגרום לפריצת מלחמה.
הפעולה בפאראל באפריל הפכה את השמדת וייה וחייליו למשנית למטרה של מניעת התקפות נוספות על כוחות ארצות הברית על ידי כוחותיו של קאראנסה.
הקרב בקריזאל הביא את המדינות לסף מלחמה ואילץ את שתי הממשלות לבצע מחוות גלויות מיידיות המראות בבירור את כוונתן להימנע מכך.
למרות שארצות הברית פרסה 100,000 חיילים על הגבול, עד ה-4 ביולי חלף המשבר הגדול.
משלחת העונשין, צבא ארצות הברית נשארה בקולוניה דובלאן ללא הגבלת זמן כבסיס פעילות קבוע כדי להוות תמריץ שלילי לממשלת קאראנסה לקחת ברצינות את חובתה לתפוס את וייה.
ממשלת קאראנסה הוכיחה את עצמה שאינה מתאימה למשימה, אך עם זאת, פעולות ארצות הברית בתוך מקסיקו פסקו למעשה במהלך ששת החודשים הבאים.
הוסכם על נציבות עליונה משותפת למשא ומתן עם ממשלת קאראנסה ביולי, והמפגש הראשון מתוך 52 התכנס ב-6 בספטמבר בניו לונדון, קונטיקט.
למרות שהוועדה הגיעה להסכמה בכל הנושאים, המשא ומתן לא הצליח להביא להסכם רשמי לנסיגה של כוחות ארצות הברית שנחתם על ידי ממשלת מקסיקו.
עם זאת, בין מועד הנסיגה האמריקאית לפרישתו של וייה ב-1920, חיילי וייה לא פשטו שוב בהצלחה על ארצות הברית.
בין יוני 1915 ליוני 1916 ביצעו בלתי סדירים מקסיקנים 38 פשיטות על שטח ארצות הברית, והביאו למותם של 26 חיילים ו-11 אזרחים.
בעקבות ההתקפה על גלן ספרינגס, הצבא העביר שלושה רגימנטים של חיילים פעילים לאזור הגבול.
ב-8 במאי הופעלו יחידות מיליציות של המדינה מטקסס, אריזונה וניו מקסיקו.
ב-15 ביוני 1916, ניסיון פשיטה נוסף של חוצי גבול מקסיקנים, בסן איגנסיו, טקסס, 30 מייל במורד הזרם מלארדו, נהדף על ידי חיילים אמריקאים עם נפגעים לשני הצדדים.
כתוצאה מכך, תוך שימוש בסמכויות שניתנו על ידי העברת חוק ההגנה הלאומי של 1916, וילסון גייס ב-18 ביוני יחידות משמר משאר המדינות וממחוז קולומביה לפעולה על הגבול.
יותר מ-140,000 חיילי המשמר הלאומי נקראו, אך רק שני רגימנטים, רגימנט הרגלים הראשון של ניו מקסיקו ורגימנט הרגלים השני של מסצ'וסטס, הוקצו למעשה למשלחת המקסיקנית, ונשלחו לשמור על הבסיס בקולומבוס.
ההיסטוריון קלרנס קלנדנן טוען שלמרות שאף יחידות משמר לא חצו רשמית למקסיקו בכל עת, חיילים משני הרגימנטים בקולומבוס אכן נכנסו למקסיקו כדי לבצע משימות שונות.
הבדלים נרחבים היו בין יחידות המשמר השונות באימונים, מנהיגות וציוד, אך לרוב, יחידות הגיעו לגבול עם אימונים בסיסיים בלבד כניסיון.
יחידות הוקצו בתחילה כשומרים סטטיים לגשרי רכבת ולנקודות מעבר גבול, אך ככל שהאימונים הפכו אותן למיומנות יותר, הוטלו עליהן אחריות הולכת וגוברת על סיורי הגבול שהביאה למפגשים עם מבריחים ושודדים שעדיין היוו איום מדי פעם.
למרות שלא הייתה מסוגלת לבצע פעולות לחימה מאורגנות עם יחידות אחרות, משימת אבטחת הגבולות הוכיחה סביבת אימונים לקצינים ואנשי המשמר הלאומי, ששוב הוכנסו לשירות פדרלי לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917. מנהיגים רבים של המשמר הלאומי בשתי מלחמות העולם עקבו אחר שירותם הפדרלי הראשון למשלחת המקסיקנית.
בהיסטוריה שלהם של הזימון, צ'ארלס האריס ולואי סדלר חושפים את משמעותו:בין יוני 1916 לאפריל 1917 קיבלו חיילי המשמר הלאומי הכשרה אינטנסיבית בשטח.
יחידות ממדינות שונות קובצו לפעמים ליחידות זמניות גדולות.
לא רק שהחיילים הפכו מיומנים יותר, אלא שקצינים רבים צברו ניסיון רב ערך בפיקוח על מערכים גדולים.
במקביל, יחידות המשמר הלאומי קיבלו ציוד ואספקה.
הזימון הגדול הפך את המשמר הלאומי לכוח לוחם יעיל הרבה יותר, שכן הוא היה קרוב ככל שארצות הברית הגיעה לתמרונים צבאיים רחבי היקף שבהם עסקו צבאות אירופה באופן מסורתי.
לאחר נסיגת כוחות ארצות הברית בינואר 1917, פרשינג טען בפומבי שהמשלחת הייתה הצלחה, מה שלאור ההצהרות הפומביות של הנשיא וילסון לא היה המקרה מאחר שוייה חמק מתפיסה על ידי צבא ארצות הברית.
פרשינג התלונן בפני משפחתו באופן פרטי שווילסון הטיל יותר מדי הגבלות, מה שלא איפשר לו למלא את החלק הזה במשימתו.
וייה, לעומת זאת, התמוגג על כישלונו של פרשינג ללכוד אותו בקשיחות האופיינית שלו "הפרשינג הזה, נכנס כמו נשר, ועוזב עכשיו כמו עוף רטוב".
במהלך שלושת החודשים של המבצעים הפעילים, כוחות אמריקאים הרגו או תפסו 292 חיילים של וייה ותפסו 605 רובים, 5 אקדחים, 14 מקלעים ו-139 סוסים ופרדות מכוחותיו של וייה.
רוב הסוסים והפרדות הוחזרו לתושבים המקומיים והאקדחים נשמרו כמזכרות.
פרשינג הורשה להכניס לניו מקסיקו 527 פליטים סינים שסייעו לו במהלך המשלחת, למרות האיסור על הגירה סינית באותה תקופה במסגרת חוק הדרת הסינים.
הפליטים הסינים, המכונים "הסינים של פרשינג", הורשו להישאר בארצות הברית אם עבדו תחת פיקוח הצבא כטבחים ומשרתים בבסיסים.
בשנת 1921, הקונגרס העביר את החלטה ציבורית 29, שאפשרה להם להישאר במדינה לצמיתות בתנאים של חוק Geary מ-1892. רובם התיישבו בסן אנטוניו, טקסס.
מספר מקסיקנים שתמכו בכוחות ארצות הברית וכן מורמונים אמריקאים שהתגוררו במקסיקו חזרו גם הם עם פרשינג.
בשנת 2009 הוקמה בפורט סם יוסטון לוחית זיכרון המספקת פרטים נוספים על הפליטים הללו.
המרדף אחרי וייה היה פרק צבאי קטן, אבל היו לו השלכות חשובות לטווח ארוך.
זה אפשר לקאראנסה לגייס כעס עממי, לחזק את מעמדו הפוליטי ולהסלים לצמיתות את הסנטימנט האנטי-אמריקאי במקסיקו.
בצד האמריקאי, זה הפך את פרשינג לדמות לאומית, וכאשר פונסטון מת מהתקף לב זמן קצר לאחר חזרת המשלחת לארצות הברית, הבחירה בו הייתה ברורה להוביל את הכוחות האמריקאים בצרפת ב-1917. זה העניק לצבא האמריקני חסר הניסיון ניסיון נדרש בהתמודדות עם אימונים, לוגיסטיקה ופיקוד בארץ זרה.
זה נתן לציבור האמריקאי דרך לפתור את התסכולים שלו על הקיפאון האירופי וזה הראה שארצות הברית מוכנה להגן על גבולותיה באמצעות מפגן הכוחות בקנה מידה קטן.
רגימנט הפרשים ה-10 (חיילי באפלו)
רגימנט הרגלים ה-24 (חיילי באפלו)
רגימנט הרגלים של מסצ'וסטס ה-2
הגדוד ה-1, ארטילריית השדה, המשמר הלאומי של מישיגן
משלי סֶנְדְבָּר, או סנדבאד, היא יצירה ספרותית מימי הביניים, שנפוצה בכתבי יד רבים ובמגוון שפות.
בארצות המערב היצירה נקראת 'שבעת זקני רומי'.
מקורה של היצירה ככל הנראה במזרח הרחוק, בפרס או בהודו.
היצירה הגיעה לאירופה באמצעות הערבים והיא נפוצה בגרסאות שונות ובשפות רבות.
בישראל, היצירה ידועה בעיקר בזכות הנוסח שתיקן אברהם מאיר הברמן וראה אור לראשונה בשנת תש"ו (1946).
למרות שהיצירה אינה יצירה יהודית במקורה ולא עברה עיבוד מקיף כאשר הועתקה לשפה העברית, היא הייתה פופולרית בקרב יהודים בימי הביניים.
אחד מכתבי היד העבריים של היצירה הוא נוסח קדום שמקורו במזרח.
היצירה בנויה כסיפור מסגרת המכיל סיפורים רבים שמשתנים מנוסח לנוסח.
בסיפור המסגרת המשותף לכל הנוסחים מסופר על חכם בשם סינדבאר או סינדבאד שלקח על עצמו ללמד את בן המלך את כל חכמתו במהירות הגדולה ביותר.
יום לפני שהתייצב בן המלך לפני אביו להראות לו את אשר למד ממורו, ראה סנדבאר בכוכבים כי אסון צפוי לבן המלך והדרך היחידה למונעו היא שהבן לא יוציא הגה מפיו במשך שבוע שלם.
המלך אינו מבין מה פשר שתיקתו של בנו, ואחת מנשותיו מקבלת על עצמה לדובבו.
היא מנסה לפתות את בן המלך ולשכנע אותו לרצוח את אביו ולמלוך תחתיו.
כאשר הוא מסרב, בלי לומר מלה, היא מעלילה עליו כי ניסה לפתותה ודורשת מהמלך להוציאו להורג.
מאחר שבן המלך שותק, גוזר המלך את דינו למיתה.
חכמי המלך מנסים לשכנע את המלך לבטל את הגזירה באמצעות סיפורים על בוגדנותן ורמאותן של נשים.
האישה מנסה לשכנע את המלך להוציא לפועל את גזר הדין באמצעות סיפורים הפוכים, שנושאם בגידת בנים באבותיהם.
כך נוצרת תחרות של סיפורים.
במקור היו כנראה ארבעה-עשר סיפורים, שבעה שסופרו על ידי החכמים ושבעה שסופרו על ידי אשת המלך, אך בנוסחים שלפנינו מספרם של הסיפורים משתנה.
חלק מהסיפורים מופיעים כמעט בכל הנוסחים ואחרים מיוחדים לנוסח זה או אחר.
מרבית הסיפורים עוסקים בעניינים שבינו לבינה ובסיפורי תרמית וכסילות מסוגים שונים, בעלי אופי הומוריסטי פיקאנטי ולעיתים כוללים ניבולי פה.
בין המהדורות של היצירה ניתן למצוא את הנוסח שתיקן אברהם מאיר הברמן, שראה אור לראשונה בשנת תש"ו (1946).
בנוסף, קיימים דברי הסבר מתוך ספרו של יוסף דן "הסיפור העברי בימי-הביניים".
נוסח עממי של אחד הסיפורים נרשם על ידי גב' צילה זנבר-צור מפיו של מידען יהודי אפגאני.גרסה נוספת של היצירה פורסמה על ידי מוריס אפשטיין.
משלחת רוס לאנטארקטיקה הייתה משלחת מחקר מדעית של יבשת אנטארקטיקה בשנים 1839 עד 1843, בהנהגת ג'יימס קלארק רוס.
המשלחת הפליגה בשתי אוניות מלחמה חזקות במיוחד, אה"מ ארבוס (1826) ואה"מ טרור (1813).
המשלחת חקרה את מה שנקרא כיום ים רוס וגילתה את מדף הקרח רוס.
במשלחת גילה רוס את ההרים הטראנס-אנטארקטיים ואת הרי הגעש הר ארבוס והר טרור, שנקראו על שם אוניות המשלחת.
הבוטניקאי הצעיר ג'וזף דלטון הוקר עשה לו שם במשלחת זו.
המשלחת הייתה גם מסע המחקר הגדול האחרון שהתבצע כולו בספינות מפרש.
בשנת 1838 הציעה החברה הבריטית לקידום המדע משלחת לביצוע מדידות מגנטיות באנטארקטיקה.
סר ג'יימס רוס נבחר לעמוד בראש המשלחת לאחר התנסות קודמת בעבודה בסקר המגנטי הבריטי מ-1834 ואילך, לצד פיזיקאים וגאולוגים ידועי-שם, כמו האמפרי לויד, סר אדוארד סאבין, ג'ון פיליפס ורוברט ור פוקס.
רוס יצא בהרבה משלחות קודמות לאזור הארקטי, בהן גם כרב חובל.
רוס, רב חובל בצי המלכותי, פיקד על האונייה ארבוס.
על האונייה האחות, טרורר, פיקד ידידו הקרוב של רוס, קפטן פרנסיס קרוזייה.
הבוטניקאי ג'וזף דלטון הוקר, אז בן 23 והחבר הצעיר ביותר במשלחת, היה עוזר-מנתח לרוברט מקורמיק, ואחראי לאיסוף דגימות זואולוגיות וגאולוגיות.
בהמשך היה הוקר לאחד מגדולי הבוטניקאים של אנגליה;; הוא היה ידיד קרוב של צ'ארלס דרווין והיה מנהל גני קיו במשך עשרים שנה.
מקקורמיק היה רופא הספינה בביגל במסעה השני, בפיקוד רב החובל רוברט פיצרוי, לצד דרווין.
המדען השני על ה"טרור" היה ג'ון אדוארדס דייוויס, שהיה אחראי על חלק גדול מיצירת הסקר והמיפוי, לצד מספר רב של רישומים מן המסע.
הוא היה על ה"ביגל" במסעה לסקירת חופי בוליביה, פרו וצ'ילה.
עוד חוקר ותיק של האזור הארקטי היה תומאס אברנתי, גם הוא ידיד של רוס, שהצטרף למשלחת החדשה כתותחן.
הספינות "ארבוס" ו"טרור", ששירתו את משלחת רוס, היו, במקור, שתיהן ספינת הרעשה.
שתיהן היו אוניות מלחמה, שנועדו וצוידו לירי מרגמות מצור כבדות ובהתאם לכך היו בעלות מבנה כבד שיכול לעמוד ברתע המשמעותי של כלי נשק אלה.
המבנה האיתן שלהן היה אידיאלי לשימוש בקרח ים מסוכן, שעלול לרסק אוניות אחרות.
"ארבוס", בת 372 טון, חומשה בשתי מרגמות מצור כבדות - האחת בת 13 אינץ' והשנייה בת 10 אינץ' - ובעשרה תותחים.
בספטמבר 1839, הפליגו "ארבוס" ו"טרור" ממעגן צ'טהאם בקנט, והגיעו לטסמניה (שנודעה אז בשם ארץ ואן דימן) באוגוסט 1840. ב-21 בנובמבר 1840 יצאו אל אנטארקטיקה.
בינואר 1841 עגנו הספינות בארץ ויקטוריה והחלו לתת שמות לאזורי הנוף על שם פוליטיקאים, מדענים ומודעים בריטים.
הר ארבוס, על האי רוס, נקרא על שם אחת הספינות והר טרור על שם השנייה.
מפרץ מקמרדו (הידוע כיום כמצר מקמרדו) נקרא על שם ארצ'יבלד מקמרדו, לויטננט בכיר של "טרור".
בהגיעם לקו רוחב 76° דרום ב-28 בינואר 1841, איתרו החוקרים
רוס קרא לצוק זה "מחסום הקרח הגדול", הידוע כיום בשם מדף הקרח רוס, שדרכו לא הצליחו לחדור, אף כי הפליגו לאורכו מזרחה עד שהמועד המאוחר בעונה אילץ אותם לחזור לטסמניה.
בקיץ הבא, 1842-1841, המשיך רוס להפליג לאורך מדף הקרח מזרחה.
שתי הספינות נשארו בפורט לואיס באיי פוקלנד למשך החורף, ובספטמבר 1842 חזרו לחקור את חצי האי האנטארקטי, שם ניהלו מחקרים במגנטיות ואספו נתונים אוקיינוגרפיים ואוספים של דגימות בוטניקה ואורניתולוגיה.
המשלחת חזרה לאנגליה ב-4 בספטמבר 1843, לאחר שאישרה את קיומה של היבשת הדרומית ומיפתה חלק גדול מקו החוף שלה.
היה זה מסע החקר הגדול האחרון שנערך כולו בספינות מפרש.
הן ב"ארבוס" והן ב"טרור" נקבעו בהמשך מנועי קיטור והן שימשו את המשלחת האבודה של פרנקלין בשנים 1848-1845, שבה אבדו שתי הספינות (וכל אנשי הצוות); הספינות הטרופות נמצאו מאז.
על פי תצפית, החל ברוס, ותחזית
רוס גילה את מדף הקרח רוס "הענקי", הגיע למסקנה נכונה, שזה המקור של הרי הקרח הערוכים בלוחות שנראים באוקיינוס הדרומי, ועזר ביצירת מדע הגלסיולוגיה.
הוא זיהה את ההרים הטראנס-אנטארקטיים ואת הרי הגעש הר ארבוס והר טרור, שנקראו על שם ספינות משלחתו.
מטרתה העיקרית של משלחת רןס הייתה למצוא את מיקומו של הקוטב הדרומי המגנטי, על ידי עריכת תצפיות במגנטיות של כדור הארץ בחצי הכדור הדרומי.
התגליות הזואולוגיות של המשלחת כללו אוסף של ציפורים.
הן תוארו וצוירו על ידי ג'ורג' רוברט גריי וריצ'רד בודלר שארפ ב"הזואולוגיה של מסע,ארבוס' ו,טרור'"
המשלחת הייתה הראשונה לתאר את כלב ים רוס, שאותו מצאה בקרח צף, תחום מחייתו היחיד.
תגליותיה הבוטניות של המשלחת תועדו בארבעת החלקים של "פלורה אנטארקטיקה מאת ג'וזף דלטון הוקר (1859-1843).
הספר כולל ארבעה כרכים (החלקים III ו-IV הופיעו כל אחד בשני כרכים), מתאר כ-3000 מינים, ומכיל 530 תמונות המתארות את כל 1095 המינים שבספר.
הוקר נתן לצ'ארלס דרווין עותק של החלק הראשון של "פלורה"; דרווין הודה לו ואישר בנובמבר 1845, שה"biogeography|geographical distribution of organisms" יהיה "המפתח שיפתח את המנעול למסתרי המינים".
ב-1912, כתב חוקר הארצות רואלד אמונדסן על משלחת רוס, כי "מעטים האנשים בימינו אלה, המסוגלי0 להעריך נכונה את המעשה ההרואי הזה, את ההוכחה המזהירה הזאת לאומץ ולאנרגיה האנושית.
בשתי אוניות כבדות ומתנהלות לאיטן - "גיגיות" במושגים שלנו - הפליגו האנשים האלה היישר אל תוך הקרח הצף, שכל חוקרי הארצות הקודמים ראו בו מוות בטוח [...] האנשים האלה היו גיבורים - גיבורים במובן הנעלה ביותר של המילה."
"פלורה אנטארקטיקה" מאת הוקר שמר על חשיבותו; ב-2013 מתאר אותו ו.
וולטון בספרו "אנטארקטיקה: מדע עולמי מיבשת קפואה" כ"אסמכתא רבת-חשיבות עד לימינו אלה", בהקיפה "את כל הצמחים שמצא הן באנטארקטיקה והן באיים התת-אנטארקטיים", השורדת ביתר הצלחה ממדידות העומק של רוס, שהתבצעו ב"ציוד שלא ענה על הדרישות".
משמר איילון (מִשְׁמַר אַיָּלוֹן) הוא מושב השוכן בשפלת יהודה, הנמצא בתחום המוניציפלי של מועצה אזורית גזר ומשתייך לתנועת המושבים.
מצפון למשמר איילון נמצא כפר שמואל, מצפון וממזרח נמצא כביש 1, מדרום כפר בן נון וממערב נמצאים הקיבוץ גזר ותל גזר.
בתוך המושב עובר כביש 424.
שם היישוב "משמר איילון" נקבע בדצמבר 1949, מאחר שהוא נמצא על תוואי הדרך ההיסטורית בין יפו לירושלים וצופה על עמק איילון.
ב-1952 הוקם בסמוך היישוב משמר איילון א' ששמו שונה אחר כך לכפר בן נון.
המושב נוסד בשנת 1949, בסמוך לקו הגבול הירדני, שעבר באותה עת בלטרון (כ 5 ק"מ בכיוון דרום-מזרח), על ידי גרעין של השומר הצעיר שהתארגן כבר ב-1948 בצ'כוסלובקיה.
תחילה יישב הגרעין בבתי הכפר הערבי הנטוש אל קובאב.
ב-1952 עברו המתיישבים לבתים שנבנו עבורם בסמוך.
כל מתיישב קיבל חלקה של 6 דונם, בה בית, רפת, לול וגן ירק.
את התוצרת החקלאית שיווקו באמצעות תנובה.
בשנים הראשונות תושבי אל קובאב, שברחו ושכנו במחנה פליטים סמוך ללטרון היו מסתננים לאזור בעיקר במטרה לגנוב תוצרת חקלאית.
בסוף 1952 הוכרז על פרויקט אגם "משמר איילון", על ידי הקמת סכר בשפך נחל נחשון לנחל איילון.
האגם, מכיל עד כ-25 מיליון מטרים מעוקבים של מים, שימש, עם השלמת קו ירקון—נגב, כאגם מווסת במפעל העברת מי הירקון להשקיית הנגב.
בנוסף שמשו מימי האגם לצורכי השקיה של שטחי החקלאות באזור.
מטרה נוספת שלו הייתה מניעת שספונות בוואדי מוצררה בתל אביב, שהציף כל חורף את שכונות התקווה, מונטיפיורי ונחלת יצחק.
כביש 424 העובר במושב, היווה ציר תנועה מרכזי לירושלים בין 1967 ועד לסוף שנות ה-70, עת סיום סלילתו של כביש 1. כיום מהווה הכביש אזור רכיבה מועדף לרוכבי אופני כביש.
ב-1954 חובר המושב בכביש לקיבוץ שעלבים הסמוך, באותה עת המשכו של כביש 424 היה בשטח ההפקר שבמובלעת לטרון והיה חסום.
בצדו המזרחי של המושב נמצא יער משמר איילון, שנשתל על חורבת הכפר הערבי הנטוש אל קובאב.
ביער זה ישנן נקודות העניין הבאות:
אנדרטת הבריגדה - מנציחה את זכר המתנדבים העבריים לצבא הבריטי בשתי מלחמות העולם, הראשונה והשנייה.
תצפית לעבר מאגר איילון - מאגר זה הוקם בשפך נחל נחשון לנחל איילון בשנת 1955. נפח המאגר 7 מיליון מ"ק, ושטחו המרבי 400 דונם.
הסכר אוצר מי נגר משטח של 160 קמ"ר במעלה הנחלים איילון ונחשון.
אנדרטת לח"י - מנציחה את זכרם של חללי מחתרת לח"י
הטיילת נסללה לאורך כביש 424 ועוברת בלב הנוף החקלאי ובסמוך למספר מושבים (משמר איילון, גזר, כפר שמואל, בית חשמונאי, עזריה ויד רמב"ם).
בית איל הוא מועדון המשמש את בני המושב.
ליד הבניין אנדרטה לזכרו של בן המושב איל ישי שנפל במבצע שלום הגליל.
משמר איילון מציע לתושביו חיי קהילה משותפים, אורח חיים באווירה כפרית, טבע עשיר וסמיכות לאתרים היסטוריים - מקראיים (תל גזר).
המושב מונה כ-500 תושבים, העוסקים במקצועות חופשיים או באחד מענפי החקלאות הפעילים במושב – גידולי שדה, נבטים, רפת בקר ומטעי זיתים.
משמעות החיים היא שאלה פילוסופית, שעניינה משמעות הקיום והחיים (האנושיים או בכלל).
שאלות רבות נקשרות לשאלה כללית זו: מדוע העולם קיים?
האם יש מטרה מסוימת לכל אלה?
שאלת משמעות החיים העסיקה את בני האדם כבר בתקופות הקדומות.
התשובות שניתנו לשאלה זו בימי הקדם היו מגוונות - החל מאמונה שעבודת הפולחן לאלים היא משמעות קיומו של האדם בעולם (במיתוס הבריאה המסופוטמי אנומה אליש בני האדם נבראו כדי לעבוד עבור האלים) וכלה בכך כי ההנאה מהחיים היומיומיים היא משמעות הקיום (באפוס השומרי גילגמש).
המשותף לשתי הגישות האלה הוא שהאלים הם שיצרו את האדם והם שקבעו את גבולות הגזרה שלו, כלומר את המשמעות לחייו.
פילוסופים, מדענים, פסיכולוגים, סופרים, אמנים, אנשי דת, רוח ורבים אחרים עסקו בשאלה זו לאורך השנים.
חלק מהתשובות שניתנו במהלך ההיסטוריה שונות מאוד זו מזו, ועל-כן לא ניתן לומר שיש תשובה מוסכמת לשאלה כיום.
במהלך השנים עלו גם הטענות שלשאלה זו אין תשובה או שלא ניתן למצוא את תשובתה, בגלל מוגבלותו של האדם מול אינסוף היקום.
ניתן לנסות להשתמש בידע מדעי ובשיטות חקר מדעיות (מכלול הידע שנצבר בדרך של מחקר שיטתי, ניסויים מבוקרים והסקת מסקנות באופן לוגי ועקבי), ובפרט בחקר האדם באופן ביולוגי, על-מנת להגיע לתובנות בנוגע לשאלה זו ולשאלות הקשורות אליה.
השימוש במדע הוא לא בהכרח ישיר, שכן השאלה כללית מדי מכדי להיות שאלת מחקר בעצמה, אולם ניתן לשאוב השראה מרעיונות שמקורם בתיאוריות מדעיות שונות, על-מנת לחשוב על השאלה.
לפי תיאורית האבולוציה, ההומו ספיאנס (בני אדם) התפתח על פי חוק הברירה הטבעית.
תהליך בו בכל דור השורד הטוב ביותר הוא זה שמתרבה ומעביר את המטען הגנטי שלו כאשר החלש ללא הצאצאים נכחד, כך בכל דור הזן מתחזק ומשתבח.
על פי "מוצא החיים" תרכובות כימיות מקריות יצרו תאים שהתפתחו לאורגניזמים מורכבים יותר ויותר עד שקיבלו תודעה.
לכן, מטרת כל חי היא להיות השורד הטוב ביותר ולהרבות את מינו כדי להימנע מהכחדה ולאפשר מגוון רחב של פרטים שבעתיד החזק מביניהם שישרוד ישביח את מינו וכך הלאה.
לשרוד ולהשתבח, כלומר לחיות זמן רב יותר עם יותר צאצאים, באופן האידיאלי מוביל לרדיפה אחר חיי נצח ומרחב להתפשט אליו.
על פי כך, מטרת האדם היא להתרבות, לחתור באמצעים מדעיים לאלמוות ולהתפשט ככל הניתן במרחב אשר עולה בידו להגיע אליו.
כל זאת על מנת "להשתמש" בברירה הטבעית על מנת לשפר את הזן במרדף אחר השורד האופטימלי.
אנשים המאמינים שאין להם משמעות אינם שורדים טובים.
לכן, לעיתים מכחידים את עצמם ולא מעבירים את המטען הגנטי שלהם, דבר זה יוצר חברה בה נשארים רק אנשים המאמינים שיש להם משמעות.
ברם, יש בתפיסה זו בעיה כי היא עדיין איננה מסבירה מדוע צריך אדם שיתרבה או ישיג חיי נצח, כלומר מה המשמעות של שימור הזן.
שאלת משמעות החיים ושאלות קרובות לה העסיקו רבים מההוגים בתולדות הפילוסופיה.
מספר ניסיונות הסבר או גישות כלליות לשאלה הוצגו במהלך השנים.
התשובות הפילוסופיות לשאלת משמעות החיים הן רבות ומגוונות, אך קיים מכנה משותף לרובן.
רוב השיטות הפילוסופיות שותפות להנחה כי קיימת מהות אחת (לפחות) המשותפת לכלל בני האדם.
גישות פילוסופיות אחרות, כגון אקזיסטנציאליזם, גורסות כי לאדם דווקא אין מהות אפריורית, טרם היוולדו.
כלומר, הקיום של האדם קודם למהותו.
בשונה מעולם הבהמות והצמחים, בו מהותם נקבעת מראש בטרם הגיעם לעולם, האדם מגיע לעולם ללא מהות קבועה, על כן משמעות חייו נמצאת בידיו.
אדם יחיה חיים משמעותיים, בעלי תכלית רק אם הוא יעצבם ויעניק להם תוכן מקורי.
הסבר זה מתייחס לרצונות האדם.
אדם נולד עם חלומות, שאיפות ורצונות לשפר את עצמו ואת סביבתו שעליו להגשים.
במטרה להיות הגרסה הטובה ביותר של עצמו.
דרכים להגשים מטרה זו יכולים להיות, לשנות משהו גדול בעולם או להיות חלק מקהילה היוצרת דבר שאינדיבידואל לא היה יכול לבדו.
כמו צבא, ממשלה או מערכת אנושית אחרת.
להשאיר חותם שיישאר גם לאחר סוף חייו.
או באופן פשוט אך מורכב, להיות אדם השלם עם רגשותיו, אותנטי, שמתעניין ומשתפר בנושאים רבים ככל הניתן.
מימוש הפוטנציאל יכול להיות גם מימוש הכישרון הטבעי מלידה, כישרון שהאדם נולד אתו ושהוא אמור להגשים אותו, לטובתו ולטובת הכלל - אם זה כישרון אמנותי, מתמטי, מכני, כשרון לימודי, כשרון בבישול או בכל תחום אחר של החיים.
הכישרון הזה הוא אינדיבידואלי לכל אדם ואדם, והיכולת לממש אותו היא שנותנת משמעות לחיים.
לפי משמעות זו, המטרה היא למצוא את המטרה.
הדרך לעשות זאת היא להרחיב את תפיסת העולם, לדעת כמה שיותר על הכל, כיחיד וכחברה אנושית.
התפיסה אומרת כי אדם או חברה בעלי יותר ידע, יוכלו למצוא את תשובה טובה יותר לסיבת החיים, ולפתור את הפחדים והסבל האנושי.
ענף בדיאגרמת האידאולוגיה משער גם כי עלינו לעקוב אחר רמזים בשביל למצוא את האמת הגדולה, או את "הדרך החוצה".
הכוונה היא להשאיר את העולם מקום הכולל יותר אושר מסבל מאשר העולם כשהגעת אליו.
בין אם זה על ידי לעזור לאחרים בקשיים שלהם, או פשוט לסלוח על טעויות אנושיות.
פעולות גדולות יותר יכולות להיות לחתור לשלום ושוויון כדי לאפשר חברה ללא תת אוכלוסיות.
על פי המדע אורגניזם סובל כאשר הוא נמצא במצב המתנגש עם הצרכים והרצונות הביולוגים שלו.
אצל האדם בפרט תזונה רעועה, בעיה רפואית, דחיה חברתית וכדומה, גורמים לרוב לתחושת סבל.
לפי תפיסה זו ככל שהאדם יעזור יותר לזולתו בדרכים שונות, כך הסבל בעולם יפחת.
משמעות זו מדברת על הרצון האנושי להיות השולט, המלך או המפקד העליון, זה שמקבל הכי הרבה כבוד כי הוא הטוב ביותר.
מכך, ניתן רק להיות החזק ביותר בחברה אליה אתה שייך וזה מספק תשובה.
אך המטרה הגדולה היא לשלוט בעולם ביקום או בטבע, לשאוף לעליונות על פני הכל.
לרוב מדובר על הפן הפיזי, למי יש את הצבא הכי חזק או את הדיבור הכי סוחף.
כלומר על האדם להסב לעצמו אושר ככל הניתן על ידי אהבת הבריות, הסתכלות בפליאה על יצר העולם וחיפוש אחר יופי.
להתרגש מדמעות וכאב של אחרים ולנסות לעזור להם מתוך אהבה וחמלה.
להנות ממוזיקה טובה, אכילה, שתייה ומאורות החיים.
לחוות כמה שיותר כי ככל שהאדם עבר יותר כך הוא מכיר עצמו טוב יותר בדומה לתנועה הרומנטית.
דעה זו מתבססת על ההבחנה המדעית כי הקיום האנושי התרחש מתוך מקרה אקראי בטבע ולכל דבר שקיים במקרה אין משמעות מכוונת.
לכן, כבני אדם אנו מחפשים משמעות שתצדיק את קיומנו.
לפי דעה זו, אין העדפה שמשהו יתרחש, העולם יכול היה להיות ריק בדיוק באותה מידה שיש בו בני אדם וכלום לא היה משתנה.
בין אם ניצור חברה מושלמת, נכחיד את קיומנו, או נתפשט ביקום.
נקודת מבט שונה על תפיסה זו מראה שזה שאין משמעות לחיים, זה מה שהופך אותם לכל כך מיוחדים.
אדם יכול לבחור לעצמו את המשמעות או לא לבחור משמעות כלל.
לפי תפיסה זו בין אם אדם הוא ראש ממשלה או שליח פיצה, אם אתה שלם עם המשמעות שלך אתה מבצע אותה בשלמותה.
אדם המאמין שאין משמעות לחייו יכול לטעות ולחשוב שאין צורך בקיומו, דבר היוצר משבר קיומי אצל רבים מהמאמינים ושמוביל להשלכות הרסניות.
כבר מאות אם לא אלפי שנים האדם מחפש משמעות לחייו, פילוסופים הקדישו את חייהם במטרה למצוא תשובה.
לפי אמונה זו החיים הם מה שקורה בזמן שהאדם מחפש משמעות.
התשובה למשמעות החיים עמוקה בכדי להבין אותה, לכן הפתרון הוא "לשכוח מזה" ולהתמקד בלחיות.
אך להבין שהשאלה איך האדם ינצל את חייו מופנית אליו.