tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התומ"תים הסובייטים ידועים לרוב לפי השם שניתן להם על ידי המערב.
השם ניתן לרוב לפי השנה שבו נצפה הכלי לראשונה על ידי צבאות המערב.
התומ"תים הסובייטים בעלי מספר מאפיינים ברורים: 1. הנדסת אנוש ירודה.
2. לרוב מערכת החימוש כוללת טעינה אוטומטית.
3. המנוע ממוקם באחורי הכלי ולא בקדמתו.
4. הכלי מצויד במערכות הגנה מפני אב"כ.
5. מתאפיינים בשרידות מכנית מצוינת.
התותח עצמו דומה להוביצר D-20 הנגרר והאמין.
טווח מרבי של 18 ק"מ או 24 ק"מ עם תחמושת מיוחדת.
הרכב עצמו מבוסס על תובת רכב טילי SA-4.
טווח מקסימלי של 15 ק"מ או 21 ק"מ כאשר מדובר בתחמושת ייעודית לטווח ארוך.
התותח שימש בסיס לרק"ם ייעודי ויוצא למדינות רבות בעולם, כולל סוריה ואיראן.
בשימוש כנשק ארטילרי וכנשק נ"ט.
התותח מופעל על ידי 4 אנשי צוות ומנגנון האש מבוסס טעינה ידנית.
קצב האש של התומ"ת נע בין 6 עד 8 פגזים בדקה.
הדגם מתאפיין בהיותו נשק אמפיבי בעל יכולת הצנחה.
ישנו שיפור של התומ"ת הנקרא 2S23.
2S19 Msta-S הוא תומ"ת מתקדם בקוטר 152 מ"מ שנכנס לשירות ב-1990. התותח עצמו מבוסס על תותח נגרר משנות השמונים, והרכב הורכב מרכיבים של ה-T-72 וה-T-80. טווח מרבי של 24 ק"מ או 40 ק"מ עם תחמושת מיוחדת.
Koalitsiya-CB הוא מיועד להחליף את הדגם המבצעי הנוכחי, 2S19 MSTA-S SPA.
כלים מייצגים של דגם התומ"ת החדש נראו במהלך מצעד הצבאי השנתי לציון הניצחון במלחמת העולם השנייה.
דגם התומ"ת החדש צפוי להיות מצויד בתותח חדיש בקוטר 152 מ"מ הכולל מערכת מודולרית.
אף כי המערכת החדשה מבוססת על גוף הטנק הרוסי החדש, Armata, מבנה התומ"ת שונה ממנו מאוד.
בעוד הקשת הקדמית ועמדות הצוות דומות לאלו של הטנק החדש, המרכב דומה לזה של דגמי הטנקים הקודמים, ה-T-72 וה-T-90, בכך שהוא מצויד בשישה גלגלים.
משקלו של ה-2S35 Coalition-SV נאמד ב-55 טון.
AS-90 תומ"ת "הברייבהארט" הבריטי 155 מ"מ, הוצג לראשונה ב-1993 ומשמש עד היום כאחד התומ"תים המרכזיים בצבא בריטניה.
מגיע לטווח של 24.5 ק"מ ועד ל-38 ק"מ עם תחמושת לטווח ארוך.
בעל מערכות ניווט וכינון מתקדמות.
קיים גם גרסת AS-90D המותאמת ללחימה במדבר.
K9 Thunder תומ"ת דרום קוריאני 155 מ"מ, שפותח על ידי הסוכנות לפיתוחי הגנה וסמסונג עבור צבא דרום קוריאה.
התומ"ת מיוצא למדינות נוספות בהם: פינלנד, אסטוניה, נורווגיה ומהווה בסיס לתומ"תים אחרים גמו ה-T-155 Firtina הטורקי וה-AHS Krab הפולני.
AHS Krab תומ"ת פולני 155 מ"מ, המשלב את תובת ה-K9 הדרום קוריאני עם צריח ה-AS-90 הבריטי ותותח 52 קליבר.
הצבא הפולני הזמין 120 תומ"תים מהסוג הזה.
מערכת "ארצ'ר" כוללת תותח אוטומטי בקוטר 155 מ"מ ובאורך 52 קליבר, המותקן על גבי משאית 6x6. בנוסף, המערכת כוללת רכב נושא תחמושת, רכב לקימוש כללי (תמיכה) ויכולת ירי של פגזים מונחים מסוג "אקסקליבר".
מגיע לטווח של 50 ק"מ ותשעה פגזים לדקה.
4 אנשי צוות ובמצב חירום 2.
ATMOS (ראשי תיבות באנגלית של Autonomous Truck Mounted Howitzer System) היא מערכת ארטילריה מודרנית מתוצרת סולתם מערכות.
היא מורכבת מתותח הוביצר 155 מ"מ שנישא על משאית בעלת עבירות גבוהה (6x6).
התותח משתמש בקליבר 155 מ"מ, קליבר נאט"ו הסטנדרטי ואורכו עומד על 52 קליברים.
מערכת זו, תוכננה כדי לענות על דרישות הצבא המודרני במאה העשרים ואחת: קצב אש גבוה, מערכת טעינה אוטומטית, טווח מקסימלי גדול, מגוון מערכות המאפשרות להשיג דיוק גבוהה במגוון תנאים, ויכולות פרישה מהירה.
בין מפעילי המערכת צבא אזרבייג'ן (מפעיל 5 מערכות), צבא קמרון (18 מערכות), צבא תאילנד (18), וצבא אוגנדה (6).
SIGMA 155 הוא תותח מתנייע מודרני ישראלי המורכב מתותח הוביצר בקליבר 155 מ"מ הנישא על גבי משאית בעלת עבירות גבוהה (10x10), מערכת בקרת ירי מתקדמת, קצב אש גבוה, מערכת טעינה אוטומטית, טווח מקסימלי גדול, מגוון מערכות המאפשרות להשיג דיוק גבוה במגוון תנאים, ויכולות פריסה מהירה.
מערכת זו עתידה להיות התומ"ת של חיל התותחנים של צה"ל.
Panzerhaubitze 2000, מוכר בקיצור PzH 2000. תומ"ת בקליבר 155 מ"מ גרמני הנחשב לתומ"ת המבצעי המתקדם ביותר.
הוא בעל יכולת ירי בקצב מהיר של 3 פגזים ב-9 שניות, או 10 פגזים ב-56 שניות.
טווחו עומד על 30 ק"מ ועד 40 ק"מ עם תחמושת לטווח ארוך.
התומ"ת מופעל על ידי 5 אנשי צוות והוא בעל מערכת טעינה אוטומטית.
מלבד הצבא הגרמני משמש התומ"ת גם את צבאות יוון ואיטליה.
תותח AGM (ראשי תיבות בגרמנית של Artillery Gun Module) - זוהי מערכת תותח 155 מ"מ אוטומטית המתבססת על התותח של ה-Panzerhaubitze 2000 הגרמני, הניתנת להתקנה על גבי תובה של מגוון רק"מים.
היא אוטומטית, קלה, זולה ודורשת פחות מפעילים מה-PZH 2000 עליה היא מתבססת.
התותח הוצע לצה"ל כאופציה להצטיידות עתידית כתחליף ל-M-109.
תותחים מתנייעים מהווים כיום את רובו המוחלט של המערך הארטילרי של חיל התותחנים הישראלי.
בשנותיו הראשונות השתמש חיל התותחנים הישראלי בארטילריה נגררת.
במלחמת העצמאות השתמשו בתותח הנפוליונצ'יק, אך כבר לקראת מלחמת ששת הימים עבר חיל התותחנים לשימוש בתותחים נגררים שהורכבו על פלטפורמות של טנקים, כמו ה-M-68 שהורכב על טנק שרמן ותותחים נגררים כמו ה-M-71 חתרן, שתאמו את דוקטרינת לוחמת התמרון הצה"לית.
רוב התומ"תים שפותחו על ידי החיל התבססו על תותח כבד (כגון 155 מ"מ או 175 מ"מ) שהותקן על תובה של טנק ללא צריח (כגון טנק השרמן).
ב-2014 נסגר האגד האחרון של תותחים נגררים M-71 (חתרן).
כיום כל המערך הארטילרי של חיל התותחנים הישראלי מתנייע, ומורכב מתומ"תי M-109AL ומשגרים מתניעים MLRS ואחרים.
שולף הוא פיתוח ישראלי ייחודי של תומ"ת על בסיס של טנק מרכבה בעל טעינה אוטומטית וטווח של עד כ-40 ק"מ.
הדגם מופעל על ידי 4 אנשי צוות וקצב אש שלו הוא 10 פגזים לדקה.
בעל יכולת ירי ארטילרי מדויק תוך כדי תנועה עם שילוב GPS.
השולף פותח בישראל באמצע שנות השמונים אך מעולם לא נכנס לשירות.
בסך הכל יוצרו 2 כלים, אשר משמשים את התעשיות הביטחוניות לניסויים.
תותח הרים קליבר 65 מ"מ דגם 1906, שידוע גם בכינוי נפוליאונצ'יק, הוא תותח הרים צרפתי שנכנס לשירות בתחילת המאה ה-20. תפקידו העיקרי היה סיוע באש לכוחות החי"ר.
התותח תוכנן ונבנה כך שניתן יהיה במהירות ובקלות לפרק והוביל אותו על גבי פרדות.
כמו כן ניתן היה לגרור אותו עם בהמות באמצעות מתקן מיוחד שהיה מחובר לגלגל מתכת קדמי קטן.
היה בשימוש נפוץ בצרפת ובפולין בתקופת מלחמת העולם הראשונה ובמספר ארצות נוספות, בהן ישראל במלחמת העצמאות.
לקראת תום המנדט הבריטי בארץ ישראל, כאשר התברר שמדינת ישראל הצעירה תיאלץ להילחם במדינות ערב הסובבות, החל ארגון "ההגנה" ברכש נשק כבד.
על מנת להילחם מול צבאות סדירים היה צורך ביותר מהרובים ותתי המקלעים אשר היו ברשותם.
דניאל קמחי, חבר קיבוץ חניתה שסיים את שרותו הצבאי בדרגת סרן בחיל התותחנים הבריטי, גויס למשימות רכש ארטילריה על ידי יהודה ארזי ושאול אביגור.
במרץ 1948 הוא יצא לשם כך לאירופה.
בשלב ראשון רכש 12 תותחי 20 מ"מ ובהמשך מסעו רכש 5 תותחי הרים בקוטר 65 מ"מ שיוצרו בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
משלוח ראשון שהגיע לארץ כלל את אותם 5 נפוליאונצ'יקים ו-50 אלף פגזים.
התותחים זכו לכינוי נפוליאונציקים היות שהיו מתוצרת צרפתית ונראו עתיקים מאוד.
הנפוליאונצ'יקים האלה היו תותחי 65 מילימטר צרפתיים מודל 1906 שיוצרו ב-1917.
התותחים הראשונים הוברחו לארץ יום לפני סיום המנדט והוחבאו מתחת לשקי בצל וקופסאות מיץ עגבניות על האונייה "בוריאה".
הם הגיעו ללא כוונות ובמצב רעוע למדי אך הבעיה העיקרית הייתה שלא נמצא בישראל אדם שידע להפעילם.
למזלו של הצבא באותה אונייה הגיע במקרה גם ליאון קויפמן, קצין בצבא הצרפתי ששימש כמפקד סוללת תותחים בפלישת צבא צרפת החופשית לקווליר והכיר את התותחים.
קויפמן נלקח מיד להכשיר את לוחמים בשימושם ואף שימש כמפקד הסוללה.
עם הגעת התותחים החל במטה הכללי ויכוח לאן לשלוח אותם היות שהיה צורך בכלים כאלה בכל החזיתות.
בן-גוריון רצה לשלחם ראשית לחזית הירושלמית ואילו יגאל ידין הרמטכ"ל רצה לשלחם לצפון.
בסופו של דבר הוכרע בפשרה לשלוח אותם מיד לצפון ומיד אחר כך לחזית המרכז.
למרות החוסר בכוונות והמצב הגרוע שנמצאו בו, הוחשו ארבעה תותחים הראשונים שהגיעו לצפון, שם הופעלו לראשונה על ידי חיל התותחנים של צה"ל, הפתיעו את הסורים, גרמו לבהלה והיו מהגורמים לנסיגה הסורית בקרב על הדגניות, לכיבוש סמח' ולהדיפת הצבא הסורי מתחומי ישראל.
במשלוחים נוספים לאורך המלחמה הגיעו עוד כמה עשרות "נפוליאונצ'יקים", וכן כוונות עבור התותחים.
בסך הכל הפעיל צה"ל כ-35 תותחים מסוג זה במלחמת העצמאות.
התותחים היו בעייתיים, הן מבחינת דיוק והן מבחינת מצבם הטכני הכללי, אך הם היוו את רוב הנשק הארטילרי של צה"ל במלחמה.
לכן הם שותפו בקרבות רבים, ובחלקם אף הופעלו מגב משאיות כתותחים מתנייעים.
ההשפעה של התותחים האלה הייתה משמעותית.
מספר תותחים הותקנו על סיפוני האוניות הראשונות של חיל הים הישראלי בעת שאוניות מעפילים שהוחזקו בנמל חיפה הוסבו לספינות מלחמה, בין השאר על אח"י וג'ווד.
למרות המגבלות בנושא הכיוון הם השפיעו על קרבות רבים אשר שניים מהבולטים הם קרב דגניה והקרב על בארות יצחק שנערך ב-15.7.48. באותו יום פרץ הצבא המצרי את גדר הקיבוץ בסמוך לשעה 11:00 וכבש שלושה בתים.
קצין המבצעים של חטיבת הנגב חיים ברלב הורה לשמחה שילוני מפקד פלוגת סיור "חיות הנגב" לצאת לעזרת הקיבוץ.
הכוח מנה מספר זחלמים, ג'יפים ופלגת תותחי 65 מ"מ (2 תותחים) בפיקודו של קצין התותחנים יואל יאורי.
האבק הרב שהעלו כלי הרכב גילה אותם לטייסים המצריים שתקפו ללא הרף ולא אפשרו לכוח להתקרב לקיבוץ המותקף.
שמחה שילוני התקדם רגלית עם יואל לעמדת תצפית כ־2 ק"מ מזרחית לקיבוץ.
את התותחים הציבו קילומטר אחד מזרחית להם.
לקראת השעה 16:00 התחיל יאורי לטווח את התותחים על ריכוזי המצרים בפרדס שמצפון לקיבוץ.
אף על פי שיאורי נפצע תוך כדי הטיווח, הוא המשיך בהפגזה שפגעה קשות בשטח הריכוז של המפקדה המצרית.
כעבור זמן לא רב החלה הנסיגה המצרית, תחילה מאזור הפרדס בו הייתה כנראה המפקדה ובהמשך נסוגו גם הכוחות שחדרו לקיבוץ.
כך הוכרע הקרב בעזרת 2 תותחים מיושנים.
השתלמות התותחנות הראשונה בצה"ל התקיימה בבסיס התותחנים החדש בפרדס כץ בתחילת חודש מאי 1948, ונערכה ללא תותחים.
בשיעורי הפריסה יוצגו התותחים על ידי מוטות עם דגלים.
בשנים הראשונות שלאחר מלחמת העצמאות, כאשר נערכו קורסי קציני תותחנות בתותחי שדה 25 ליטראות, על מנת לחסוך בתחמושת יקרה של תותח זה, היו אנשי הקורס מתאמנים בירי של אש חיה בתותחי ה-65 מ"מ.
התותחים הוצאו מהשירות הצבאי זמן קצר לאחר המלחמה, ומתוך 35 תותחים שהיו בשירות בשנת 1948 נותרו כיום רק שישה תותחים במוזיאונים שונים ברחבי הארץ.
במפגן צה"ל באצטדיון רמת גן ב-1958, במסגרת חגיגות העשור למדינה, הוציא חיל התותחנים את ה"נפוליאונצ'יקים" מאחסון והציג סוללה של ארבעה תותחים שפורקו לנגד עיני הקהל, הועברו באומגה מצד אחד של האצטדיון לצידו השני, הורכבו מחדש וירו ארבעה פגזים (פגז אחד כל תותח).
M-109 הוא תותח מתנייע מתוצרת ארצות הברית שנמצא בשירות צבא ארצות הברית, צבא ההגנה לישראל וצבאות מערביים נוספים.
תותח מתנייע M-109 מורכב מתותח הוביצר בקליבר 155 מ"מ המותקן על מרכב זחלי ממוגן הכולל תא צוות משוריין.
התותח פותח בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי חברת United Defense (כיום חלק מחברת BAE סיסטמס) ומאז פותחו לו מספר דורות מתקדמים יותר הנמצאים בשירות גם היום.
ה-M-109 הוא תותח מתנייע (תומ"ת) המורכב מתותח הוביצר בקליבר 155 מ"מ המותקן בתוך תובה משוריינת המגנה על הצוות שבו ועל מערכת הירי מפני פגיעה מנשק אויב כמו גם מפני נשק אב"כ ופגעי מזג אוויר.
התובה זהה לזו של תותח מתנייע M-108 .
בניגוד לתותחים נגררים, ה-M-109 מסוגל להתנייד בכוחות עצמו.
הכלי כולו בנוי על יסוד רכב קרבי משוריין עם מנוע, מזקו"ם ומערכות היגוי.
הוא יכול לנסוע הן על כביש והן בשטח פתוח, במהירות מקסימלית של כ-50 קמ"ש.
תכונה זו מאפשרת לתומ"ת לשנות את מיקומו באופן מהיר יחסית ולהתקדם בצמוד לטנקים של חיל השריון המסתער ובכך לספק חיפוי ארטילרי רציף מבלי לנטשם או לעכבם.
התותח שעל הכלי הוא "הוביצר", כלומר: תותח המסוגל לירות הן בכינון ישיר (כמו תותח של טנק) והן בכינון עקיף על ידי ירי תלול מסלול.
שינוי זווית הירי מאפשר להוביצר לכסות טווח רחב ולפגוע במטרות בטווחים שונים.
ירי בכינון ישיר טוב בעיקר כנגד מטרות קרובות, ולמרות שזהו לא ייעודו המקורי שלשמו פיתחו את ה-M-109 אפשרות זו נמצאה שימושית: כך למשל נעשה שימוש כזה כנגד שריון במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים (על ידי הכלים שקדמו ל-M-109) וכנגד מבנים במלחמת לבנון הראשונה ומבצע צוק איתן.
ה-M-109 יורה בעיקר בכינון עקיף ולכן אינו מושפע מהמכשולים על פני השטח (כגון יערות או גבעות נמוכות) ויכול להגיע לטווחים של 3.5–29.8 ק"מ.
M109A6 "פאלאדין" (Paladin): הדגם החדש ביותר המהווה את עמוד השדרה של הגדודים הארטילריים האמריקאים היום.
בעל 4 אנשי צוות וטעינה אוטומטית.
ה"פאלאדין" הוא תותח עצמאי המסוגל לנווט, לקבל ולחשב תוכניות אש ללא עזרה תוכנית מבחוץ ולשחרר פגז ראשון תוך 60 שניות בלבד.
קצב אש 6 פגזים לדקה.
יכולת להתחבר לנגמ"ש "אלפא" למילוי תחמושת.
M109AL "רוכב" (Rochev): שיפור של ה-M109 האמריקאי.
6 אנשי צוות + מפקד.
אפשרות למקלע בראונינג 0.3 או מא"ג על צריחון מפקד צוות.
טווח עד 19.8 ק"מ עם סוגי התחמושת הקיימים בארץ.
הגיע לארץ עם קנה קצר ואחר כך הוסב לקנה ארוך.
כיום בשימוש בצה"ל בגדודי מילואים בלבד.
השתתף במלחמת יום הכיפורים (גדוד סדיר וגדוד מילואים), במלחמת שלום הגליל, ובמבצעי צה"ל בלבנון בשנות ה-90 כולל מבצע דין וחשבון ומבצע ענבי זעם.
M109AL "דוהר" (Doher): שיפור של ה"רוכב" שנכנס לשירות צה"ל בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ומאז החליף את כל התותחים בשירות סדיר.
בעל מערכות של הגנה מאב"כ ושריפות לשיפור שרידות אנשי הצוות.
עם אפשרות למקלע נוסף בצריחון טען.
טווח עד 19.8 ק"מ ועד 29.8 ק"מ עם סוג מסוים של תחמושת לטווח ארוך.
השיפור העיקרי הוא במערכת ניווט וכינון עצמאי, וחיבור למערכת ה-GPS.
דומה ל"רוכב" אך מצויד במערכת איכון ובקרת אש מתקדמת.
שיפורים נוספים הם מערכת ניווט עצמאית, מחשב פיקוד הכולל מפות ומחשב לבקרת מלאי.
חיל התותחנים הישראלי החל להצטייד ב"דורס" בשנת 2004, אך כיום דגם זה נמצא בשימוש גדודי המילואים.
תותח אלקטרונים או יורה אלקטרונים הוא רכיב שמייצר "אלומת אלקטרונים" (Electron Beam) בעלת אנרגיה קינטית מדויקת, נמצא בשימוש בכל סוגי הטלוויזיות והמסכים שפועלים באמצעות שפופרת קתודית (CRT), ובמכשירים נוספים כמיקרוסקופ אלקטרוני ובתחילת מאיץ חלקיקים ליניארי.
ה"תותח" מורכב ממספר חלקים: אלקטרודה שלילית חמה (Hot Cathode) שמחוממת על מנת שתייצר זרם אלקטרונים באמצעות "פליטה תרמויונית" (Thermionic Emission), אלקטרודות המחוללות שדה חשמלי שממקד את האלומה (לדוגמה "צילינדר והנלט" (Wehnelt cylinder)) ואלקטרודה חיובית אחת או יותר שמאיצה ומוסיפה למקד את האלקטרונים.
לאחר ההאצה האלקטרונים נעים במהירות גבוהה מאוד.
רוב השפופרות הקתודיות הצבעוניות (כמו זו שנמצאת בטלוויזיה צבעונית) מורכבות משלושה תותחי אלקטרונים, אשר כל אחד מהם מייצר אלומה שונה של אלקטרונים.
האלקטרונים שנורו מהתותח עוברים דרך מסיכת צל (מסך מתכת בצג שפופרת קתודית), שם הם מתנגשים בזרחן מאחד הצבעים אדום, ירוק או כחול.
האנרגיה הקינטית הגבוהה של האלקטרונים מומרת לפוטונים שמדליקים נקודת פיקסל אחת בצג, הצבע הסופי הוא שילוב של שלושת צבעי היסוד האלו.
בטלוויזיות בשחור לבן, יש רק תותח אלקטרונים אחד.
תותח מתנייע M-107 הוא תותח מתנייע תוצרת ארצות הברית בקליבר 175 מ"מ שהיה בשימוש צבאות נאט"ו וצבא ההגנה לישראל תחת השם "רומח".
את התותח מפעילים 5 אנשי צוות בתוך התותח ועוד 3 אנשי צוות בזחלילית אלפא M.548 המתלווה לתותח, סה"כ 8 אנשי צוות.
(בעיתון דבר ב-1972 כשניקלט בצה"ל פורסם ש-8 אנשי צוות נמצאים בזחלילית וכך מגיע גודל הצוות ל-13).
יש אפשרות להתקין מקלע בראונינג 0.3 או מא"ג על התותח להגנה עצמית.
קיימת תצורה נוספת של התותח, M-110 ("קרדום") ובה מותקן קנה בקליבר 203 מ"מ.
תותחים מדגם זה נרכשו על ידי ישראל ב-1971. חיל התותחנים הישראלי הפעיל אותם במלחמת יום כיפור (בה הפגיזו בין השאר את פאתי דמשק), מלחמת שלום הגליל, ובמבצעי צה"ל בלבנון בשנות ה-90 שכוללים מבצע דין וחשבון ומבצע ענבי זעם.
בזמן מבצע ענבי זעם קרו מספר תקלות בתפעול תותחים אלו בשל השימוש בתחמושת 175 מ"מ ישנה משנות השמונים ובעקבות כך לאחר המבצע הוצאו תותחים אלו משימוש בצה"ל.
תותחי "רומח" הוסבו במהלך מלחמת יום הכיפורים לתצורת קרדום כשאזלה תחמושת 175 מ"מ.
תותח אוטו מלרה 76 מ"מ הוא תותח ימי שמקורו באיטליה, המותקן על גבי אניות מלחמה ונמצא בשימוש ציים רבים בעולם.
התותח מיועד להפגזת חוף וכן לשימוש בקרבות ים-ים.
לתותח קצב אש גבוה ביותר ובעזרת מערכות הקיימות כיום מגיע לדיוק רב.
זהו תותח חשמלי הידראולי בעל 7 לוחות חשמל ו-3 מערכות הנעה לצידוד והגבהה וכן מערכת שליטה ובקרה.
מערכת הקירור של התותח מבוססת על מי ים.
לאוטו מלרה יש דגם מתקדם, הנקרא Super-Rapid, ולו קצב אש גבוה יותר לצד שיפורים נוספים.
תותחים מדגם זה מותקנים ברוב ספינות הטילים של חיל הים הישראלי, פרט לספינות סער 5 וספינות נגד צוללות.
בספינות מסדרת סער 6 מותקן תותח ימי מדגם Super-Rapid, דגם משופר ומהיר-ירי של האוטו מלרה 76 מ"מ.
בספטמבר 2006, נחשפה לתקשורת מערכת פג'ר 27 - תותח ימי מתוצרת איראן, המבוסס על תותח אוטו מלרה 76 מ"מ.
PaK 43 (ראשי תיבות של Panzerabwehrkanone - תותח אנטי טנקי) היה תותח נ"ט מתוצרת תאגיד קרופ בגרמניה הנאצית, שהתבסס על תותח נ"מ 88, היה בשימוש הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
התותח היה החזק ביותר בשימוש הוורמאכט לירי בכינון ישיר.
מספר כלי רכב ממוגנים צוידו בגרסאות נגררות של תותח זה בעיצוב שונה, כולל הטנק הכבד טייגר II והיאגדפנתר שהיה גרסה של משמיד הטנקים פנתר שצויד בתותח ה-PaK 43.
הגרסה העיקרית של ה-PaK 43 הוכיחה את יעילותה על גבעה בצורת צלב, שכן התותח יכול היה להסתובב ב-360 מעלות באופן חופשי והיה קל להסוותו מכיוון שלתותח ה-43 PaK היה פרופיל נמוך יותר מגרסת הנ"מ.
תותח ללא רתע או בראשי תיבות תול"ר הוא כלי ארטילרי המסוגל לירות פגז לטווחים קצרים יחסית במהירות לוע נמוכה וכמעט ללא רתע של הקנה.
עובדה המאפשרת הפעלתו מכלי רכב קטנים ואף מחצובות.
שימושו העיקרי הוא כנשק נ"ט.
תותח ללא רתע פועל, באופן עקרוני ככל תותח קונבנציונלי, התחמיש התרמיל והקלע מחוברים ליחידה אחת כפגז רגיל, בהבדל אחד – התרמיל מחורר.
הפגז נטען לתוך בית הבליעה הממוקם בבסיס הקנה.
סגירת הסדן מאפשרת ביצוע נקירה מכנית שמציתה תחל ארוך המושחל בתוך התרמיל.
החומר ההודף בתרמיל דוחף קדימה את הפגז, אך רובם של הגזים פורץ מבעד לחרירים שבתרמיל אל פתחים שבסדן.
כחמישית מכמות הגזים בלבד משמשים להדיפת הקלע לעבר המטרה.
באופן זה למעשה חלק גדול מאוד מהגזים לא משתתפים בתהליך ההדיפה ומקטינים את הרתע וכן משמשים ככוח המתנגד לתנועת התותח לאחר יציאת הקלע.
הלכה למעשה, אין כלי נשק חם ללא רתיעה בכלל וגם תותחים ללא רתע חווים את תופעת רתיעת התותח לאחר הירי.
תותחים ללא רתע נחשבים לכלי נשק פחות אמינים מתותחים רגילים או אמצעי נ"ט כגון רקטות וטילים, הם דורשים תחזוקה אינטנסיבית מאחר שסתימה או פגיעה בפתחי יציאת הגז עלולים לבטל את יכולת התותח לירות ללא רתע ולגרום לנזק או אסון לצוות המפעיל.
ככל הידוע, תוכניות לכלי נשק ללא רתע פותחו במספר צבאות, במקביל עוד לפני מלחמת העולם הראשונה.
הרוסים היו הראשונים להביא את התותח ללא רתע לשדה הקרב וכבר בשנת 1923 החלו בפיתוח כלי נשק ללא רתע תחת הכינוי 'נשק ריאקציה דינמית'.
בשנת 1939 הופיע תול"ר רוסי במלחמת רוסיה-פינלנד.
במהלך המלחמה נתפסו שני תולרי"ם רוסיים והועברו לגרמנים לצורך בדיקה.
הגרמנים ייצרו גרסה משלהם לתותח ללא רתע בקוטר 75 מ"מ שהשתתף במלחמת העולם השנייה וידוע בשם
צנחנים גרמניים השתמשו בתותח קל 40 בעת הפלישה לכרתים.
וגרסת 105 מ"מ הוכנסה לשימוש.
כלי נשק אלו, שהיו יעילים ואפקטיביים הועתקו על ידי הצבא האמריקני והוכנסו לשימוש מיידי.
בסוף מלחמת העולם השנייה נמכר התותח ללא רתע האמריקני לצבא הצרפתי וראה שימוש באלג'יריה.
במקביל, צוידו יחידות חי"ר אמריקניות בתותחים ללא רתע בקטרים של 57, 75 ו-105 מ"מ ששימשו במלחמת קוריאה והוחלפו לקראת מלחמת וייטנאם בדגם של 106 מ"מ.
הצבא הרוסי, שלו ניסיון חיובי בשימוש בתותחים ללא רתע במהלך מלחמת העולם השנייה, אף הוא פיתח מספר דגמים בקטרים 73, 82 ו-107 מ"מ.
דגמים אלו עדיין נמצאים בשימוש בחלק מיחידות הצבא הרוסי ביחידות המיוחדות וניתן למצוא אותם בשימוש צבאות בעלי ארסנל נשק סובייטי.
השימוש העיקרי של כלי נשק אלו הוא נ"ט.
הצבא הבריטי "שאיחר את הרכבת" עם דגמים של תותחים ללא רתע בעת מלחמת העולם השנייה צייד את עצמו בדגם 120 מ"מ
תותחים ללא רתע שימשו בשירות צה"ל, בעיקר כנשק נ"ט פלוגתי ביחידות חי"ר וצנחנים.
על מנת לבצע ירי מדויק, הוצב על גבי התול"ר רובה בקוטר 0.5 אינץ' ששימש לאיפוס התותח ולביצוע ירי ראשוני כלפי המטרות, לאחר מכן בוצע הירי בתותח.
צבאות ערב אף הם הצטיידו בתותחים ללא רתע ובמהלך מלחמת ששת הימים השתמש הלגיון הירדני בתולרי"ם במהלך הלחימה בירושלים.
במהלך הלחימה בדרום לבנון השתמשו ארגונים פלסטיניים וכן החזבאללה בתותחים ללא רתע כנשק ארטילרי ונשק נ"ט.
כניסת מערכות טילי נ"ט המונחים באמצעות תיל סימנו את יציאתו משירות של התותח ללא רתע, בעיקר בצבאות בעלי חימוש מודרני.
במקומות מיוחדים כגון באזור הארקטי בו מערכות הנחיה מתקשות לפעול בתנאי טמפרטורה קיצוניים עדיין יש דרישה ושימוש לתותחים ללא רתע כנשק נ"ט ונ"מ.
תותחים ללא רתע המוצבים על גבי כלי רכב, ובעיקר הדגם האמריקני M40 הנושא תותח 106 מ"מ, נמצאים עדיין בשימוש צבאות של מדינות מתפתחות כמשמידי טנקים.
גרסה מיוחדת של תותח ללא רתע ה-M-388 Davy Crockett פותחה על ידי הצבא האמריקני כתותח המסוגל לירות פגזים בעלי ראש נפץ גרעיני.
תותחים ללא רתע בקוטר 75 מ"מ משמשים כאמצעי למניעת מפולות שלג בהרים על ידי יזום מפולות באמצעות ירי פגזים על השלג במקומות מועדים לפורענות.
מפעל ייצור הנשק בופורס קרל גוסטב השוודי ממשיך לייצר תותח ללא רתע בקוטר 84 מ"מ לשימוש על ידי חיילי חי"ר וכוחות מיוחדים.
זהו כלי בגודל משגר טיל כתף הנישא על ידי חייל בודד, הנחשב עמיד ואמין מאוד ובעל מגוון גדול של סוגי תחמושת.
הדגם הנוכחי M3E1 שוקל 3.4 ק"ג, בהשוואה לדגם המקורי M1 שמשקלו 14.2 ק"ג.
תותח ה-76.2 מ"מ הדיוויזיוני מודל 1902 (רוסית : 76-мм дивизионная пушка образца 1902 года) היה תותח שדה רוסי קל שנעשה בו שימוש רב במלחמת רוסיה–יפן, מלחמת העולם הראשונה, מלחמת האזרחים ברוסיה וסכסוכים נוספים באזורי האימפריה הרוסית.
גרסאות משופרות של התותח שירתו אף בשלביה הראשונים של מלחמת העולם השנייה
התותח, שכונה "שלושה אינץ'" (трёхдюймовка) פותח במפעלי פוטילובסקי בסנקט פטרסבורג בשנת 1902. המתכננים הראשיים היו ל.א בישליאק, ק.מ סוקולובסקי וק.א ליפניצקי.
בתכנון התותח יושמו חידושים רבים לאותה תקופה: כן עם התקנים לשיכוך רתע, מנגנוני הנמכה וצידוד, כוונות מדויקות לירי בכינון ישיר ועקיף, בריח תבריג חלקי ידני ופגז אחוד.
על מנת לאפשר יצור פשוט וזול של התותח, נעשה שימוש מקסימלי בפלדת פחמן פשוטה עם שימוש מזערי בתוספים נדירים ויקרים יחסית כניקל, מנגן וכרום.
התותח ירה פגזי חומר נפץ מרסק, רסיסים או כדוריות נגד אדם.
היו גם פגזי עשן, הצתה ואף פגזי נשק כימי.
פגזים רבים היו צרפתיים במקורם, אך התאימו לירי גם בתותח זה.
תותח זה היה כלי הארטילריה העיקרי של האימפריה הרוסית ומאפייניו דמו לתותחי ה-75 מילימטר הצרפתיים והגרמניים בני זמנו.
לאחר התמוטטות האימפריה הרוסית ב-1917, נעשה שימוש בתותח בצבא האדום, בקרב מתנגדיו ה"לבנים", כוחות לאומניים שונים כשל הפולנים והפינים ואף בידי קבוצות אנרכיסטיות שהצליחו לשים ידן על תותחים אלו.
במלחמת האזרחים ובמלחמת רוסיה-פולין (1920) הופעל ה-M1902 בהצלחה כנגד טנקי רנו FT-17 וטנקים בריטיים כ-MARK V ו"וויפט" שכן אלו ניחנו בשריון דק שהגן בעיקר בפני קליעים קלים, ואילו ה-M1902 היה בעל מהירות לוע גבוהה ומדויק בכינון ישיר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שיכללו רוסיה ופולין את מלאי ה-M1902 שהיה ברשותן.
בפולין נוצר בשנת 1926 הדגם wz.
בברית המועצות המשיכו בייצור המוני של התותח עד 1931, אז הוחלף בדגם המשופר שקנהו הוארך מקליבר 30 ל-40 M1902/30 וזווית הגבהתו שופרה.
תותח 6 ליטראות הוא נשק נגד טנקים בריטי בקוטר של 57 מ"מ שהיה נפוץ במלחמת העולם השנייה בצבא הבריטי והאמריקאי.
פירושם של ראשי התיבות QF שבשמו האנגלי הוא מהיר ירי, ואכן התותח היה מהיר ירי יחסית לתקופתו.
השם הרשמי בצה"ל לתותח היה: "תותח נ"ט 6 פאונד בריטי".
השם הצה"לי למקבילו האמריקני היה: "תותח נ"ט 57 מ"מ אמריקני".
המונח ליטראות מקורו במשקל הקליע שנורה.
ליטרה היא מידת משקל שמקורה במידות האימפריאליות הבריטיות (1 ליטרה = 0.4536 ק"ג).
התותח פותח כתוצאה מנחיתותו של התותח הישן, תותח 2 הליטראות בקוטר 37 מ"מ, שבו השתמשו הבריטים בתחילת מלחמת העולם השנייה.
הפיתוח החל כבר בשנת 1940, אולם בתותחים מסוג זה נעשה שימוש בפעילות מבצעית רק באפריל 1942.
הוחלט על פיתוח תותח בקוטר 57 מ"מ.
תותחים בקוטר זה היו בשימוש ספינות בריטיות עוד מהמאה ה-19, כך שהמכונות, הכלים והתוכניות לייצור היו קיימות.
הבעיה הייתה לתכנן מרכב חדש ומתאים לשימוש יבשתי.
רק ב-1941 הסתיים הפיתוח של המרכב, אולם הייצור נדחה עקב הצורך הדחוף למלא את החוסרים שנוצרו בתותחי 2 ליטראות כתוצאה מהנסיגה מצרפת בדנקרק בה השאירו הבריטים כמויות גדולות של כלים אלה.
מצד אחד היה חשש לפלישה גרמנית לאנגליה ומצד שני הידיעה שייקח זמן לאמן את החיילות בשימוש בתותח החדש.
שתי סיבות האלה גרמו להמשך ייצור של התותח הישן מסוג 2 ליטראות ודחייה בייצור והכנסתו לשימוש של התותח החדש.
הייצור החל רק בנובמבר 1941 והשימוש המבצעי הראשון היה במאי 1942 בקרב אל עלמיין.
בניגוד לכרעיים של תותח 2 הליטראות הישן, היו הכרעיים של תותח חדש זה ניתנים לפתיחה ונבנו על מרכב פשוט של 2 גלגלים.
סדרת הייצור הראשונה מדגם Mk-II אופיינה בקנה קצר (L/43) עקב מחסור במחרטות מתאימות.
לדגם הבא מסוג Mk-IV נוסף בלם לוע על מנת להקטין את הרתע.
אף על פי שהתותח הוכיח את עצמו בקרבות, כבר ב-1942 הוחל בפיתוח דגם מתקדם יותר.
המטרה הייתה לקבל תותח עם קליבר זהה ומשקל דומה אבל עם יכולות גבוהות יותר.
כל הניסיונות נכשלו ובפברואר 1943 הוכנס לשירות התותח שעמד להחליף את ה-6 ליטראות: ה-17 ליטראות בעל קליבר גדול יותר.
למרות זאת המשיך הצבא הבריטי להפעיל את תותח ה-6 הליטראות שהיה קל ונייד מאוד לעומת תותח ה-17 ליטראות הכבד, גם לאחר סיום מלחמת העולם השנייה לתקופה של כ- 20 שנים נוספות.
התותח צויד בטלסקופ מספר 22c.
לתותח הבריטי היו גלגלים בעלי קוטר קטן יחסית שמוספרו במידות בריטיות: "8.25 * "10.
הדיוויזיות הבריטיות הכילו 4 סוללות כאשר כל סוללה כללה 12 קנים.
בהמשך קיבל כל גדוד חי"ר סיוע של פלוגת תותחי נ"ט בת 6 קנים.
הגוררים הסטנדרטים במדבר המערבי היו נושאי ברן ומשאיות.
יותר מאוחר בזירה האירופית הם נגררו באמצעות גוררי "לויד".
הצלחת התותח בשדה הקרב מחד והמחסור הגובר בכלים נגד טנקים הביאו לייצור ואספקת תותחים לצבאות בנות הברית על ידי תעשיית הנשק האמריקאית שסיפקה אותם גם לחזית המזרחית.
גם לצבא האמריקני היה צורך בתותח זה שיחליף את תותחי ה-37 מ"מ הנגד טנקים.
התותח האמריקאי שכונה דגם 57 מ"מ M1, כלל כמה שינויים ושיפורים לעומת הבריטי המקורי:
הקנה הוארך מ-43 קליברים ל-50 קליברים.
על הצירים ליד כל גלגל נוספה רגל מיוחדת שאפשרה לקראת הכנת התותח לירי, להורידה במהירות למטה ובכך להעביר את משקל התותח מהגלגלים לרגליים.
הדבר הביא ליציבות משופרת ולהורדת זמן הכיוון לאחר כל ירייה.
במאי 1942 נעשה בתותחים שימוש מבצעי ראשון בקרב גזאלה.
התותח הוכיח את עצמו בצורה טובה מאוד.
בקרב אל עלמיין במאי 1942 השמידו התותחים של הארטילריה המלכותית 15 טנקים גרמניים.
עם הכנסת טנקים גרמניים כבדים יותר כמו הטייגר והפנצר, היה צורך להגיע לטווח קצר כדי לחדור אותם מלפנים.
אולם מזוויות אחרות הוא היה עדיין בעל יכולת רבה.
תותח כזה שהותקן על טנק בריטי מסוג "צ'רצ'יל", זקף לזכותו את השמדת טנק טיגר הראשון בזירה הצפון אפריקאית.
נעשו מספר ניסיונות להפוך אותו לתותח מתנייע כאשר הורכב על גבי משאיות קלות.
דגם זה כונה בשם: portee 6 Pdr .
שיפור ניכר חל בביצועי התותח עם הכנסת תחמושת חודרת שריון משני סוגים: (APDS ו- APCR ) בשנת 1944. בגדודי הארטילריה המלכותיים, הצטרף כבר ב-1943 לתותח זה אחיו הגדול תותח נ"ט 17 ליטראות.
אולם בגדודי החי"ר, שימש התותח כחוט השדרה העיקרי של נשק נגד טנקים עד שנות ה-60.
התותח יוצר על ידי התעשייה הצבאית האמריקאית בתקופת מלחמת העולם השנייה תחת השם M1. (כאמור לעיל נקרא בצה"ל: תותח נ"ט 57 מ"מ אמריקני").
במסגרת הסכמי ההחכרה הוא סופק לכוחות צרפת החופשית (653 יח'), לצבא הרוסי (400 יח') וכן לברזיל (57 יח').
התותח היה בשימוש נרחב על ידי הצבא הפקיסטני.
היות שניתן היה להשיג תחמושת אמריקאית טובה לדגם מסוג M1 בקוטר 57 מ"מ במשך תקופה ארוכה, ניתן לראות את התותח פעיל במדינות דרום אמריקה וכן באיים שונים של הרפובליקה הסינית במזרח.
בצבא הירדני היו שלוש חטיבות ובכל חטיבה שני גדודים.
הגדודים קבלו נשק מסייע של תותחי 25 ליטראות.
לכל גדוד היה נשק אורגני של תותחים נגד טנקים מסוג 6 ליטראות, 2 ליטראות, מרגמות "3 ומקלעים.
בסך הכל היו לצבא הירדני 38 תותחים נגד טנקים 6 ליטראות לפי החלוקה הבאה: לחטיבה מספר 1 - 10 תותחים, לחטיבה מספר 3 - 8 תותחים, לחטיבה מספר 4 - 12 תותחים, בגדוד הארטילריה - 6 תותחים ועוד 2 תותחים במפקדת החטיבה.
אין מקורות מוחלטים על כמות התותחים שהיו בשימוש הצבא המצרי.
ניתן להניח שצבא זה, שהיה דומה במבנהו לצבא הירדני, פעל לפי השיטות הבריטיות והיה גדול ממנו.
היו לא פחות תותחים, כלומר לפחות כ- 38 קנים.
התותח בצורתו הנגררת המקורית שימש את חיל המשלוח המצרי בצורה נרחבת בכל הגזרות.
לכל גדוד חי"ר מצרי הייתה פלוגה מסייעת שכללה מחלקה בת שישה תותחים.
לפי מקור אחר, לכל גדוד הייתה גונדה שכללה שתי סוללות עם ארבעה קנים בכל אחת.
כלומר, בסך הכל שמונה קנים בגונדה.
אחד מקרבות הכיבוש הראשונים של הצבא המצרי בו נעשה שימוש בסוללת תותחי 6 ליטראות היה בקרב על יד מרדכי.
הוכחה חד משמעית לשימוש זה, היא פיזור רב של קליעי תותח זה שמתגלים מדי פעם עד היום ברחבי הקיבוץ.
סוללה אחת הוצבה ליד הכפר דיר סניד בו שכנה מפקדת החטיבה המצרית במרחק של כ- 2 ק"מ.
ככלל, חולקו התותחים לפי הצורך לחיזוק מוצבי חי"ר מצריים.
גדוד תותחי הנ"ט המצריים כלל גם תותחי 6 ליטראות וגם תותחי נ"ט 2 ליטראות.
חלק מתותחי 2 הליטראות היו רכובים על משאיות קטנות ונקראו pdr Portee 2.
התותח המצרי הראשון שנפל שלל בידי כוחות צה"ל היה אחד מהשניים שהשאירו המצרים במשלט עבדיס.
כוחות גדוד 53 של גבעתי לכדו את התותח המצרי שהיה חלק ממערך גדודי ברכס משלטי עבדיס.
במבצע קדש בשנת 1956 היו התותחים עדיין מבצעיים בצורה מלאה בצבא המצרי.
אין מידע מלא על כמות התותחים הפעילים, אולם בקרב סכר הרואיפה שממזרח לאבו עגילה, נתקלה חטיבה 7 במתחם מצרי שהכיל קנים מסוגים שונים, ביניהם פעלו גם שבעה תותחי 6 ליטראות 57 מ"מ.
האירוע הראשון בו לכדו כוחות צה"ל תותח 6 ליטראות נגד טנקים היה בקרב על משלט עיבדיס ב-9 ביולי 1948. לאחר כיבוש המשלט נתגלו בו שני תותחי 6 ליטראות במצב כשיר לפעולה.
בהמשך הקרבות הותקנו כמה תותחי שלל על גבי זחלמ"ים של צה"ל והפכו לתותחים מתנייעים.
בכיבוש העיר באר שבע על ידי צה"ל, הופעל על ידי גדוד 9 תותח אחד רכוב על גבי זחל"מ.
לכוח המצרי בעיר היו מספר תותחי 6 ליטראות סטנדרטיים.
בקרב על שייח' נוראן (מקומו הנוכחי של קיבוץ מגן), פגע ושיתק תותח שלל שהותקן על זחל"מ צה"לי ופעל כתותח רכוב בשישה טנקים מצריים מסוג לוקסט M22 ובכך בלם את ההתקפה כולה.
צוות התותח היה מגדוד 89, (גדוד הפשיטה) שהשתייך לחטיבה 8 המשוריינת של יצחק שדה.
כנראה שאחת הסיבות העיקריות להצלחת הצוות הישראלי, הייתה בכך שתותחי הטנקים המצריים לא פעלו.
אריה עצמוני, רס"ל בסוללת תותחי 6 ליטראות היה התותחן היחיד שזכה לעיטור הגבורה בעת היותו תותחן.
האזור: משלט בית הקברות של רפיח.
האירוע: מבצע חורב, הקרב על משלטי רפיח בשלהי מלחמת העצמאות.
סיפור הקרב: באותו לילה יצאה שיירה בת 12 כלי רכב שכללה 3 תותחי 6 ליטראות נ"ט, מכונות ירייה, תחמושת, מזון מים ושמיכות תחת פיקודו של רב-סמל אריה עצמוני (מרקוביץ) ללוחמי גדוד 12 של גולני שהתחפרו במשלט בית הקברות אשר נכבש זמן קצר קודם לכן.
עם גמר פריקת הציוד שהתנהלה תחת אש, מבחינים עם אור ראשון בטור של כ- 20 טנקים מצריים שמנסים לפרוץ ליעד.
סוללת התותחים כבר מוכנה לפעולה, אולם קומנדקר אחד שגלגליו מנוקבים חסם לתותחנים את שדה האש.
עצמוני החליט לסלק בכל דרך שהיא את הקומנדקר.
הוא זחל כ- 100 מטר עד לקומנדקר תחת אש צולבת, הצליח להתניעו והחל לנסוע היישר אל הטנקים המצריים.
הטנקים נעצרו עקב חששם שהקומנדקר הוא רכב תופת.
שדה האש נפתח לתותחנים שלנו שפתחו באש מדויקת.
המצרים נסוגו תוך השאירם בשדה כ- 300 פצועים והרוגים ובנוסף - 9 טנקים שהושמדו.
בסך הכל לכד צה"ל שלל בחזית הדרום כ- 8 תותחים.
שני התותחים שלכד גדוד 53 גבעתי במשלט עיבדיס, היו הראשונים שנלקחו שלל.
בפקודת המבצע שכתב יצחק רבין קצין המבצעים של חזית הדרום ערב מבצע יואב, הוא רשם בסד"כ התותחים: 2 תותחי 6 ליטראות.
ייתכן שעל אף שמספר התותחים הכשירים שנתפסו שלל היה גבוה יותר, עקב מחסור בתחמושת שובצו רק שני תותחים מסוג זה למבצע.
בשנת 1956 נרכשו בהולנד 100 תותחים נוספים.
התותחים עברו הסבה לקנה בקוטר 90 מ"מ מתוצרת חברה צרפתית ממפעלים בצרפת ובבלגיה.
בצד הימני הפנימי של המגן, הותקן ארגז לאחסון שלושה פגזים תורניים.
מלפנים נוסף מתקן לשאת כעין מטרייה שנשאה עליה רשת הסוואה.
על המגן הפנימי מצד שמאל נוסף מתקן לאחסון הפריסקופ.
הפריסקופ עצמו נלקח מתותח 75 מ"מ של טנק שרמן M3. גם בלם הרתע שונה.
התותח המשופר כונה: "תותח נ"ט קנה מוסב 90 מ"מ".
התחמושת כבר לא הייתה תחמושת הנ"ט המקורית, אלא פגזי מטען חלול.
זאת הייתה טכנולוגיה גרמנית שפותחה בשלהי מלחמת העולם השנייה.
התותחים פעלו במסגרת החרמ"ש בחטיבות הממוכנות עד שלהי שנות החמישים.
יחידות התותחים פעלו כיחידות אורגניות של חטיבות החי"ר כאשר המפעילים הם תותחנים.
עם הוצאת התותחים והעברתם להגנה המרחבית, הם הוחלפו ב תותחים ללא רתע 106 מ"מ.
בסוף שנות החמישים הוצאו מהשירות הסדיר והועברו להגנה המרחבית ביישובים שלאורך הגבול, בחלקם עם הקוטר המקורי של 57 מ"מ ובחלקם בקוטר 90 מ"מ (16.5 פאונד).
התותחים הופעלו על ידי צוותים של חברי הקיבוצים שעברו קורסים והשתלמויות.
התרגולת לניידותם הייתה באמצעות טרקטורים.
כל יחידה אורגנית (בכל קיבוץ) כללה 2 תותחים.
הפעילות המבצעית האחרונה שלהם הייתה במבצע קדש בשנת 1956 כאשר צוותי תותחים משני קיבוצים בצפון הרצועה: קיבוץ ארז ויד מרדכי התפרסו מול הכפר בית חאנון ירו מספר פגזים, ונכנסו אליו.
בשנת 1968 לאחר מלחמת ששת הימים הוצאו התותחים סופית מהשרות בהגנה המרחבית (הגמ"ר) ופוזרו בשטחי האימונים כמטרות.
למרות הנאמר לעיל, הוצבו מספר תותחים מסוג זה ליד גשר בנות יעקב כצעד אחרון לבלימת נחשולי הטנקים הסורים שהתקרבו כדי 5 ק"מ ממנו במלחמת יום הכיפורים
בשנת 2004, כאשר מחירי הברזל בעולם האמירו, נגנבו רוב התותחים משטחי האימונים של צה"ל בדרום על ידי בדואים סוחרי ברזל.
כיום (נכון לנובמבר 2009), לא ניתן למצוא ולו תותח אחד.
תותח הצאר הוא תותח-על אשר הוזמן בשנת 1586 ביוזמת הצאר פיודור הראשון וניצוק על ידי אנדרי צ'וחוב.
התותח ניצב כיום במרכז הקרמלין במוסקבה, בירת רוסיה.
משקל התותח 38 טונות, אורכו , קוטר קנהו וקוטרו החיצוני 1,200 מ"מ.
תותח זה הוא תותח הבומברד הגדול ביותר שניצוק אי פעם.
בסמוך לתותח ניצבים כדורי תותח במשקל 2 טונות.
כדורים אלה הוצבו לקישוט בלבד בשנת 1835 וקוטרם גדול מקוטרו של התותח (כך שלא ניתן לעשות בהם שימוש).
התותח מעוטר בתגליפים המתארים את הצאר פיודור הראשון רוכב על סוסו.
כן התותח, שנוצר בראשית המאה ה-19, היה עשוי עץ ונשרף בשנת 1812 בזמן כיבוש העיר מוסקבה על ידי נפוליאון בונפרטה.
כן המתכת הנוכחי הוצב לאחר תבוסת נפוליאון.
התותח ממוקם בסמוך לפעמון הצאר - הפעמון הגדול בעולם.
על פי מחקר שבוצע בשנות ה-80 של המאה ה-20, ייצור התותח לא הסתיים ולא בוצעו ניכוי וליטוש.
בהתאם לכך הוא לא נוצל לביצוע ירי.
M-71 (חתרן) הוא תותח הוביצר בקליבר 155 מ"מ נגרר תוצרת סולתם מערכות ששימש בין היתר ביחידות מילואים בחיל התותחנים של צה"ל.
תותח ה-M71 מבוסס על דגם קודם יותר, תותח סולתם M-68 ומשתמש באותה מערכת רתע, בריח ומרכב, אך עם קנה ארוך יותר (39 קליברים לעומת 33 קליברים של ה-M68).
על התותח מותקן כדי לאפשר טעינה קלה ומהירה בכל זוויות העלרוד וכן כדי לאפשר להתקין סוללה נטענת מימין כדי לספק עוד אנרגיה.
התותח יכול לירות פגז נפיץ במשקל 43.7 ק"ג למרחק של 23,500 מטרים במהירות לוע של 820 מטר לשנייה.
זווית העילרוד נעה בין 5- מעלות ל-75 מעלות.
החתרן שוקל 9,200 ק"ג, ובעל תותח בקליבר של 155 מילימטר באורך 39 קליברים (6,045 מילימטר).
החתרן הוא תותח נגרר המופעל על ידי צוות של 8 תותחנים ונחשב למדויק מאוד.
התותח פותח בשנות ה-70 של המאה ה-20 ונכנס לייצור ב-1975 על ידי סולתם מערכות.
בנוסף לישראל, תותח M-71 נמצא בשירות צ'ילה, סינגפור, תאילנד, דרום אפריקה, סלובניה ומיאנמר.
גרסה של ה-M71, שסימנה M-72, פותחה כדי להיות מותקנת על תובת טנק צנטוריון, אך מעולם לא נכנסה לייצור.
תותח זה היה אמור להימכר לאיראן של השאה, אך בעקבות המהפכה האסלאמית באיראן הרכש בוטל וצה"ל רכש את התותחים.
התותח לקח חלק גם במלחמת לבנון השנייה כאשר כוחות מילואים של חיל התותחנים ירו בו לעבר לבנון.
ב-2014 נסגר האגד האחרון שהשתמש בתותחים.
: מפעילה גרסה משודרגת M-71S בשירות מילואים.
- הפיליפינים הזמינה כשישה תותחים מסוג זה והם יסופקו עד מרץ 2017.
תותח חוף הוא תותח (לרוב רב עוצמה) הקבוע בעמדה מבוצרת על חוף ופונה אל הים במטרה להגן על מתקני חוף, נמלים ומעברי מים אסטרטגיים כגון תעלות ומצרים מפני איומים מן הים כגון אוניות אויב.
כן יכול תותח חוף לאכוף הסגר ימי על ידי מניעת גישת ספינות לנתיבים ימיים.
בניגוד לתותחים נגררים ומתנייעים מסוגים שונים ותותחים ימיים תותח החוף מקובע למקומו באופן יציב ובשל כך חלות עליו פחות מגבלות בנוגע לגדלו וליכולת הכיוון והדיוק שלו.
בשנת 1381 נרשם שימוש בתותחי חוף על מנת להגן על העיר ליסבון מפני הצי של קסטיליה.
בעידן התגליות הייתה אחת המשימות הראשונות של מגלה ארצות הצבת תותחי חוף על מנת להגן על הנקודה שזה עתה נכבשה מפני ציים יריבים ושודדי ים.
כמו כן הוקמו מבצרי-חוף בעלי תותחים הפונים אל הים כדי להתמודד עם איומי ספינות-תותחים.
דוגמה למבצרים כאלה היא רשת מגדלי מרטלו שהוקמה בבריטניה בתקופת מלחמות נפוליון.
באותה תקופה הותקנו בנמלים רבים סוללות תותחי חוף, מנמלי איי הים התיכון ועד נמלי סין.
פעמים רבות נעשה שימוש צבאי באיים קטנים במקומות אסטרטגיים, עליהם נבנו מבצרים שצוידו בתותחים והגנו על פתחי נמלים ומפרצים.
מבצרי החוף אוישו ותופעלו על ידי כוחות צבא ייעודיים שביצעו תצפית, דאגו לתקינות הכלים הארטילריים וקיימו כוננויות ואימונים.
בחלק מהמדינות השתייכו כוחות אלה לצי (בסקנדינביה וגרמניה למשל) ובחלקן לצבא היבשה.
התפתחות הדיוק והטווח של תותחי החוף הייתה בד בבד עם התפתחותם של התותחים הימיים, שכן מתכנני תותח החוף שאפו תמיד להרחיק את האוניות אל מחוץ לטווח הירי שלהן, ולהפך.
המירוץ הואץ במיוחד מול אוניות המערכה מסוג פרה-דרדנוט ואה"מ דרדנוט, כך גדלו תותחי החוף והיו ערב מלחמת העולם הראשונה לכלי הארטילרי הגדול ביותר.
מן המאה ה-18 עד אמצע המאה ה-20, הוגדר טווח המים הטריטוריאליים של האימפריה הבריטית, ארצות הברית, צרפת ומדינות רבות נוספות כמרחק 3 מייל ימי (5.556 ק"מ) מן החוף, כיוון שהיה זה מרחק הפגיעה של תותח חוף, ומכאן גודל הים הנתבע היה המרחק עליו יכולה הייתה מדינה ימית להגן.
במלחמת רוסיה–יפן השתמשו היפנים בתותחי-חוף בקוטר 280 מ"מ, אותם עקרו מתושבתם הקבועה והשתמשו בהם לירי תלול מסלול מול הביצורים של פורט ארתור.
היה זה פתח למספר ניסיונות (שבוצעו על ידי גרמניה באמצעות מפעלי קרופ) להשתמש בטכנולוגיה שיועדה לתותחי-חוף במטרה להפוך אותם לתותחי רכבת אותם ניתן להוביל לשדה הקרב כדי להפעילם מול ביצורים.
במלחמת העולם השנייה הוקמו סוללות תותחי חוף משני צידי תעלת למאנש לצורך ירי אל מעבר לתעלה כצעד הגנתי מכיוון בריטניה והתקפי מכיוון כוחות הכיבוש של גרמניה הנאצית בבלגיה וצרפת.
כמו כן שולבו סוללות תותחי חוף בקו "החומה האטלנטית" שהקימו הגרמנים לאורך חופי מערב אירופה ב-1942. גם רבים מחופי איי האוקיינוס השקט הוקפו בסוללות תותחים הן על ידי הצבא היפני הקיסרי והן על ידי צבא ארצות הברית והן נותרו בשטח עד ימינו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם התפתחות טכנולוגיות של הפצצה מן האוויר, צוללות וטילי חוף-ים נזנח הצורך בפתרון הארטילרי.
במרכז עלילת הספר והסרט "תותחי נברון" מאת אליסטר מקלין נמצאת תקיפת קומנדו של כוח בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה על שני תותחי חוף ענקיים הממוקמים במערה חצובה באי הדמיוני נברון שבים האגאי.
העלילה בדוייה אך מכילה מספר מרכיבים מציאותיים ובכללם הקרב על האי לרוס ב-1943.
תותח 75 מ"מ מודל 1897 , בצרפתית: Soixante-Quinze ("שבעים-וחמש")) היה תותח שדה מהיר-ירי ששימש כתותח השדה העיקרי של צבא צרפת במלחמת העולם הראשונה ושימש גם את חיל המשלוח האמריקאי במהלך מלחמה זו.
התותח שירת גם לאורך מלחמת העולם השנייה במגוון תצורות.
התותח הצטיין במערכת הידרו-פנאומטית לספיגת רתע, בזכותה נותר יציב לחלוטין לאחר ירי ולא התגלגל לאחור.
בשל מנגנון הירי שלו אפשר ירי של 15 פגזים בדקה, קצב אש שלא נודע כמותו עד אליו.
עד שנות הארבעים יוצרו למעלה מ-20,000 פריטים של התותח.
בנוסף למלחמות העולם השתתף התותח במרד הבוקסרים ובמלחמה הפולנית-סובייטית.
מלבד צבאות צרפת וארצות הברית השתמשו בו גם צבאות פולין, בלגיה, גרמניה, רומניה, פינלנד ופורטוגל.
התותח הוצג לראשונה במרץ 1898 לאחר חמש שנות מחקר, פיתוח וניסויים סודיים במגמה ליצור כלי ארטילרי אמין, נוח לתפעול ובעל קצב אש מהיר לשדה הקרב המודרני.
התותח עשה שימוש במספר המצאות עדכניות לאותם ימים:
שימוש באבק שרפה נטול עשן
פגז בתבנית מודרנית עם תרמיל שכלל את אבק-השריפה ואת הקליע
מנגנון ספיגת רתע הידרו-פנאומטי יעיל, אמין ובעל מהלך תנועה קצר
הפיתוח נעשה תוך תחרות צמודה וריגול הדדי מול מפעלי קרופ הגרמניים ששקדו על המצאת תותח דומה, שיתבסס על אותן המצאות ובאותה מגמה.
חלק ממאמצי הריגול וההטעייה נקשרו בפרשת דרייפוס.
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה סופקו לצבא צרפת 4,000 תותחים (שהם 1,000 סוללות).
במהלך המלחמה יוצרו כ-17,000 תותחים בנוסף ל-4,000 שהיו בשירות עם תחילת המלחמה.
חלקי התותח המרכזיים כגון הקנה והמערכת ההידרו-פניאומטית יוצרו על ידי מפעלים ממשלתיים בעוד שכ-200 מיליון פגזים יוצרו על ידי עשרות בתי חרושת פרטיים.
הפיקוד הצרפתי ביסס את רוב הארטילריה שלו עד 1917 על סוללות תותחי ה-75 מ"מ.
עם תחילת המלחמה הוטלו לקרב 1,000 סוללות של 75 מ"מ שכללו 4,000 תותחים.
כל תותח נמשך על ידי 6 סוסים.
סוללה קרבית כללה סגל של 170 לוחמים וקצינים ו-160 סוסים שמשכו גם קרונות תחמושת.
התותח נגרר על גבי שני גלגלי עגלה וכלל ציר אחורי שמשיכתו אפשרה צידוד של 3° לכל צד.
ניתן היה לשנות את זווית העלרוד והצידוד תוך כדי ירי על ידי משיכה ידנית של ציר זה.
התותח זכה לתהילה בעקבות ביצועי סוללות הארטילריה הצרפתיות בקרב הראשון על המארן ובקרב ורדן.
הקרב ורדן היו פעילים 1,000 תותחי 75 באופן קבוע, יום ולילה, במשך כתשעה חודשים (בין 21 בפברואר ל-30 בספטמבר 1916).
הירי עצר הסתערויות חיל רגלים, אך הפגזים הקלים לא יכלו לביצורי השוחות.
כמו כן שימש הירי לחיתוך גדרות התיל בשטח ההפקר ויצירת "מסדרונות" על מנת לאפשר הסתערות ולחיפוי על כוח מסתער.
לאחר 1916 הוכנסו לשימוש פגזי נשק כימי כגז חרדל ופוסגן (phosgene).
הירי קצר-הטווח באופן יחסי עלה בחיי רבים.
רק ב-1917 סופקו תותחי הוביצר 155 מ"מ תוצרת שניידר והתותח ארוך הטווח (כ-20 ק"מ) Canon de 155mm GPF שסיפקו לחזית כושר ירי שיכל להתמודד עם הטווחים הגרמניים ביעילות.
עם זאת לכל אורך המלחמה שיחקו תותחי ה-75 תפקיד מרכזי בחזית המערבית ושימשו גם את הכוח האמריקאי.
ב-1918 קיבלה התעשייה האמריקאית זיכיון לייצור התותחים בארצות הברית.
לחיל המשלוח האמריקאי למלחמה היו בנובמבר 1918 480 סוללות (1,900 תותחים) בחזית צרפת.
על אחת הסוללות פיקד סרן בשם הארי ס.
טרומן, לימים נשיא ארצות הברית.
התותחים נותרו בשירות הצבא האמריקאי ככלי לאימונים עד מלחמת העולם השנייה.
הם שימשו כסיוע ארטילרי בחזיתות שונות במלחמת העולם השנייה ונמכרו לצבאות שונים ברחבי העולם.
תותח נישא על טנק (טרקטור-ארטילריה)
אחד החידושים שהוכנסו במהלך המלחמה היה ציודם של טנקי סן שאמון בתותחי 75 מ"מ מודל 1897 במקום תותחי ה-75 מ"מ באורך קנה 90 ס"מ.
בכך הפך הטנק הכושל לנושא-ארטילריה משוריין יעיל.
הכלי הוכיח את יכולתו במסגרת מתקפת מאה הימים והיה כעין אבטיפוס לתותח מתנייע.
באין כינוי אחר כונה הכלי טרקטור-ארטילרי.
ב-1933 הוצגה תצורת נ"ט ייחודית (מודל 1897/33) לירי פגזים חודרי שריון ועיקר הייצור החדש הופנה למטרה זו.
תצורת הנ"ט שימשה את צבאות בעלות הברית בקרבות רבים, בהם קרב ביר חכים.
ב-1939 היו עדיין אלפי תותחי מודל 1897 ממלחמת העולם הראשונה בשירות מבצעי.
4,500 מהם שימשו את צבא צרפת.
צבא פולין רכש 1,374 תותחים בשנת 1920 במסגרת המלחמה הפולנית-סובייטית.
תותחים אלו שנקראו שם 75mm Armata Polowa wz.1897/17 היו הכלי הארטילרי הנפוץ ביותר בצבא הפולני ב-1939. רוב הכלים נפלו לידי הצבא הגרמני.
במערכה על צרפת ב-1940 נפלו לידי הצבא הגרמני כלים רבים נוספים והתותח היה לכלי נ"ט תקני של הוורמכט בכינוי 7.5 cm PaK 97/38. כאשר הוחלפו תותחים צרפתיים מוסבים אלה לתותחים מייצור גרמני ( 7.5 cm PaK 40) הוחזרו התותחים הצרפתיים לצרפת לשם חיזוק ההגנה על מוצבי החומה האטלנטית.
ב-1915 רכשה בריטניה מספר תותחים על מנת להשתמש בהם ככלי נ"מ עד שיפותח כלי בריטי מתאים.
לשם שימוש זה הוצב התותח בזווית גבוהה על גבי משטח בעל כושר סיבוב של 360°.
הבריטים עשו שימוש בתותחים כהגנה על העורף.
גם צרפת עשתה שימוש בתצורת הנ"מ להגנה על עריה המרכזיות בשתי מלחמות העולם.
לתותחים, שהיו נגררים במקורם, נבנו במהלך השנים, בעיקר במהלך מלחמת העולם השנייה, כלי ניוד שונים שהוכנו ממרכבי ג'יפים, טרקטורים, טנקים וכדומה.
כמו כן הותקנו הכלים על גבי מתקני נשיאה לצורך לחימה הררית ואף כתותחי חוף נייחים וזאת על ידי צבאות רבים ושונים ברחבי העולם.
קנה באורך 36 קליברים (2.70 מטר), מחורק
נגרר או נישא על ידי טרקטור
קצב אש: 15 פגזים בדקה
עתיר חומר נפץ, נ"ט, רסס, נ"מ, נושא-גז
תותח הרים או הוביצר הרים הוא תותח קטן, המיועד להובלה קלה בשטחי קרקע קשים למעבר וללוחמה בשטח הררי ששימש בעבר ככלי מסייע ללוחמי חיל רגלים.
הוביצרים יעילים יותר בסוג לוחמה זה כיוון שזווית הירי בהם פחות מוגבלת.
לרוב, ניתן התותח לפירוק והרכבה קלה בזמן קצר.
החלקים ניתנים לנשיאה על ידי בהמות משא (סוסים, חמורים או פרדות), טרקטורים או אדם.
בשל תכונה זו נקראים תותחים אלה גם "pack howizers".
המצאת תותחי ההרים המודרניים, הנטענים מאחור ומצוידים במנגנון ספיגת רתע, מיוחסת למהנדסים הצבאיים וקציני הארטילריה פנאיוטיס דנגליס ופ.
התותח אותו תכנן דנגליס יוצר על ידי חברת שניידר הצרפתית ב-1893, את התכנון של ליקודיס ייצרו מפעלי קרופ הגרמנים.
בתותחים אלה נעשה שימוש במלחמת הבלקן הראשונה ומלחמת הבלקן השנייה ומלחמת העולם הראשונה וכן בעשרות מערכות על ידי צבאות שונים ברחבי העולם, כולל מלחמת העולם השנייה ובמקרים מסוימים (בעיקר במדינות העולם השלישי) עד ימינו.
תותחי הרים הוחלפו על ידי מרגמות, טילי כתף וטילי נ"ט מסוגים שונים הנישאים ומתופעלים על ידי כוחות חי"ר בכל תוואי שטח.
תותח נ"מ 88 הוא תותח נגד מטוסים נגרר בקוטר 88 מ"מ מתוצרת גרמניה.
זה היה אחד התותחים הכבדים ביותר - רק תותחי ה-105 מ"מ ו-128 מ"מ היו כבדים יותר - שהופעלו כנגד מטוסים על ידי הצבא הגרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה.
התותח היה רב תכליתי, והופעל בידי הצבא הגרמני גם כנגד מטרות קרקע ובעיקר כנגד טנקים בהצלחה מרובה.
התותח יוצר בכמויות גדולות וניתן היה למצוא אותו בכל עימות ובכל החזיתות בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בראשיתה של מלחמת העולם הראשונה, מרבית תותחי הנ"מ הקיימים היו למעשה הסבות של תותחי ארטילריה בינוניים שעברו התאמות ושינויים שאפשרו להם לפגוע במטוסי קרב.
עם זאת, יעילותם של תותחים אלו לא הייתה מספקת, והגרמנים היו מהראשונים אשר פנו לפיתוח תותח נ"מ ייעודי בעל קליבר גדול מתותחי הארטילריה הנפוצים בתקופה (75 ו-76 מ"מ), בעל רום אפקטיבי גדול יותר ומהירות לוע גבוהה יותר.
ב-1917 פותח בידי החברות קרופ וארהרדט תותח בקוטר 88 מ"מ שתוכנן במיוחד להגנת נ"מ, ונחשב "לאבי" משפחת תותחי ה-88 מ"מ הגרמניים שהתפרסמה במלחמת העולם השנייה.
תותח ה-88 של קרופ וארדהרדט שיגר פגזים במשקל 9.6 קילוגרם במהירות לוע בת 785 מטרים לשנייה, והוכח כנשק יעיל דיו כנגד המטוסים האיטיים שטסו יחסית בגובה לא רב באותן שנים של מלחמת העולם הראשונה.
כ-160 יחידות ממנו הושלמו עד סיומה של המלחמה, ואלה שימשו בעיקר להגן על מרכזי התעשייה בחבל הריין והרור שהיוו מטרה לפשיטות אוויריות של מדינות ההסכמה.
ב-1932 השלימה קרופ בחשאיות דגם אבטיפוס של התותח החדש, ובתום סדרת מבחני שדה מוצלחים אושר התותח לשירות בצבא הגרמני ב-1933 בשם הרשמי 8.8cm Flak 18 (מגרמנית: תותח נגד מטוסים 8.8 ס"מ, דגם 18).
במהלך מלחמת העולם השנייה, השתרשה המילה Flak בשפה האנגלית כשם כללי למערכות קרקע להגנה אווירית, ונמצאת בשימוש עד היום.
בפי החיילים הגרמנים נתכנה התותח 'אכט-אכט', שפירושו 8-8.
ה-18 Flak הותקן על כן בן ארבע זרועות שניתנו לפתיחה מהירה.
תושבת בבסיס הכן אפשרה לתותח צידוד ללא מגבלה בזווית בת 360 מעלות, בניגוד לרוב התותחים מאותה תקופה, שהופעלו מעל גבי מרכב מתפצל שהכתיב צידוד זווית ירי מוגבל.
זווית העלרוד עמדה על 3- עד 85+.
שינוע התותח בוצע באמצעות חיבורו למרכב בן שני צירים - קדמי ואחורי, כל ציר בעל צמד גלגלים פנאומטיים בצורה פשוטה וקלה יחסית, שאפשרו לאחר חיבורם גרירה בידי זחל"מים ייעודיים דוגמת ה-Sd.Kfz.
11. משקל התותח בעת שינועו עמד על 6.6 טונות.
אורך הקנה של ה-Flak 18 עמד על 56 קליבר.
לתותח היו מספר סוגי תחמושת: פגז נפיץ (Sprenggranaten) לשימוש נגד מטוסים וירי ארטילרי, פגז חודר שריון (Panzergranate), פגז חודר שריון עם כיפה בליסטית וכן פגז מטען חלול.
מהירות הלוע ההתחלתית עמדה על 840 מטרים לשנייה.
הטווח האנכי המרבי היה מעט מעל 10,000 מטרים, ואילו הרום האפקטיבי היה 8,000 מטרים, והטווח המרבי כנגד מטרות קרקע היה 14,800 מטרים.
טעינה פשוטה חצי אוטומטית גרמה לפליטת התרמילים הריקים בזמן תנועת הקנה לאחור לאחר הירי.
עם חזרתו של הקנה לפנים למצבו הראשוני, ניתן היה בצורה פשוטה להניח פגז חדש על הסדן ולירות שוב.
טכניקה יעילה ופשוטה זו, בצירוף פגז קבוע המורכב מחלק אחד הביאו צוות מיומן לקצב אש של בין 15 ל-20 פגזים בדקה.
הייצור התעשייתי החל עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933.
הניסיון המבצעי שנרכש במלחמת האזרחים בספרד, אליה שיגרה גרמניה יחידת מתנדבים של הלופטוואפה (לגיון הקונדור) עם תותחי ה-Flak 18, הוכיח אמנם את ערכו של התותח בשדה הקרב, אך יחד עם זאת גם הדגיש מספר ליקויים קלים בתכנון.
עקב כך הוכנסו מספר שיפורים אשר הביאו לייצור דגם משופר, ה-Flak 36. שינויים אלה כללו קנה המורכב משני חלקים, כך שניתן היה להחליף רק החלק של הקנה לו נגרם בלאי ירי במקום את כל הקנה.
מלבד זה, הקנה עצמו היה זהה לחלוטין לדגם הקודם.
מרכב התותח הותאם גם הוא במטרה לפשט את תהליך הייצור ולשפר את יעילותו בתנאי הקרב.
שני הצירים של המרכב היו זהים (בניגוד לדגם הקודם), ושניהם כללו סוגר לתמיכת הקנה בעת שינועו של התותח, כך שניתן היה לגרור אותו כשהקנה מופנה לשני הכיוונים.
שיפור זה אפשר פריסה לקראת ירי וקיפול פשוט ומהיר יותר, שהתאים במיוחד לתפישת הקרב הגרמנית החדשה: הבליצקריג.
לרוב התותחים (וכך גם לתותחי ה-Flak 18) נוסף מגן שריון קדמי שסיפק הגנה לצוות מפני אש נק"ל ורסיסי ארטילריה.
השימוש המבצעי בתותח נעשה בשתי צורות: 1) כתותח נ"מ כבד נייד.
2) כנשק סטטי להגנת בסיסים ואזורים מסוימים.
בתפקיד השני אורגנו התותחים בסוללות כאשר כל סוללה כללה 4 קנים ופעלה בצורה עצמאית לחלוטין.
בדגם הבא,Flak 37, נעשו שיפורים במערכות הכוונון.
החסרון של הטווח האנכי המוגבל הביא את פיקוד חיל האוויר הגרמני (הלופטוואפה) לדרישה לפיתוח תותח טוב יותר.
חברת ריינמטל קבלה על עצמה לפתח ולייצר אותו.
הדגם החדש (Flak 41) היה עם קנה ארוך יותר (L/71), ירה פגז במשקל 9.4 ק"ג במהירות לוע של 1000 מטר לשנייה לטווח אנכי של 11,300 מטר.
גם הצללית שלו הייתה נמוכה יותר וניתן היה לירות ללא פרוק המרכב והגלגלים.
אולם עקב תהליך ייצור יקר, הפעלה מורכבת, בעיות בחילוץ התרמילים הריקים לאחר הירי ועוד, נדרשה עבודת תחזוקה גבוהה ולכן למרות שהתותחים הראשונים נשלחו ופעלו בחזית צפון אפריקה בתוניס, הם הושארו בהמשך ברובם בתחומי גרמניה.
גם כמויות הייצור היו מוגבלות: בפברואר 1944 היו בשרות 279 תותחים, עד ינואר 1945 יוצרו 318 ובסך הכל יוצרו 556 יחידות.
בניגוד לתותח ה-"3.7 הבריטי או ה-90 מ"מ האמריקאי, ה-88 נבנה בכמויות גדולות מאד.
סך הכל יוצרו במשך שש השנים (1939-1945) עבור כוחות הנ"מ הגרמנים למעלה מ-17,000 תותחים, מתוכם
כ- 1,170 תותחים עבור כוחות הצבא (הורמאכט).
באוגוסט 1944 היו כ-10,704 תותחים בשימוש הוורמאכט וחיל האוויר הגרמני.
בעקבות התגברות תקיפות ההפצצה של המטוסים הבריטים והאמריקאים, שמשו רוב התותחים למטרה המקורית שלהם: כנשק נגד מטוסים.
הם פעלו בשנה זו והבאה במקביל לתותחים החדישים יותר הגרמניים מסוג Flak 39 (בקוטר 10.5 ס"מ) וכן Flak 40 (בקוטר 12.8 ס"מ).
התותחים שהופעלו על ידי יחידות הנ"מ פעלו במסגרת חיל האוויר הגרמני (הלווטאפה).
למרות היכולות הטובות, היה התותח נחות לעומת התותחים המקבילים של בעלות הברית.
התותח הבריטי "3.7 סימן 3 ירה לאותו גובה פגז כבד יותר במשקל 13 ק"ג ואילו התותח האמריקני בקוטר 90 מ"מ ירה פגז לטווח גדול יותר עד 12,000 מטר.
גם קצב האש שלהם עלה עליו והגיע ל-20 פגזים לדקה לעומת 15 של ה-88 הגרמני.
התותח האמריקאי 90 מ"מ סימן 1 ירה גם הוא פגז כבד יותר לאותו גובה.
ביצועי ה-Flak 18/36/37 כנגד שריון בזווית 30 מעלות מהאנכי:
מספר לא גדול של תותחים מסוג Flak 18 נשלחו לחזית הספרדית כתגבור לכוחותיו של גנרל פרנסיסקו פרנקו בתקופת מלחמת האזרחים.
שימוש מבצעי ראשון בקנה מידה רחב כנגד טנקים היה בחזית הצרפתית.
לאחריו בקרבות המערכה במדבר המערבי ובחזית הרוסית במזרח.
פרט לכך שמשו רוב התותחים להגנת הנ"מ של גרמניה ולהגנת נ"מ ברחבי ארצות הכיבוש.
הארמייה האמריקנית השביעית עשתה בו שימוש כנשק שלל.
יעילותו של התותח כנשק נגד טנקי הובילה לפיתוח של גרסה המוסבת לטנק, שהותקנה בטנק הטיגר.
כמו כן, פותח תותח נגד טנקים נגרר מסוג PaK 43, על בסיס ה-Flak 37, שהיה בעל קנה ארוך יותר הביצועים משופרים, ושימש כנשק עיקרי של טנק הטיגר II הגרמני, וכן הותקן במשחיתי הטנקים מסוג אלפנט, יאגדפנתר ונאזהורן .
שימוש מסוים נעשה בתותחים כאמצעי ימי במלחמת האזרחים ביוגוסלביה.
השימוש המבצעי בקנה מידה גדול נעשה בתותח בצרפת כנגד מתקפת הנגד של הכוחות הצרפתיים שעשו שימוש בטנקים מסוג סומואה וכנגד הבריטים שתקפו בסיוע טנקים מסוג מטילדה סימן 2.
עד להופעת תותח ה-88 לא היה תותח נגד טנקים שהצליח לחדור את השריון הקדמי של טנקים אלה.
הופעה זו שינתה את פני המערכה.
ארווין רומל עשה כאן שימוש לראשונה בתותח כנשק נגד טנקים.
השימוש בתותח בתפקיד כנשק נגד טנקים הפך לנפוץ יותר בחזית המדבר המערבי בצפון אפריקה וכן בחזית המזרחית ברוסיה.
לתותח הייתה יכולת לחדור שריון בעובי של 150 מ"מ מטווח של 2000 מטר ואף מעבר לכך.
יכולת זו הפכה אותו לנשק מאיים ביותר לעומת היכולת המוגבלת של הטנקים הבריטים במדבר המערבי והרוסים בחזית המזרחית.
במאי 1940 בקרב (Arres) פיתה רומל את גייסות הטנקים הבריטים לנוע בעקבות טנקים גרמניים נסוגים.
הבריטים נכנסו לשטח הריגה שהיה מטווח עם תותחי ה-88 בו בזמן שהתותחים הבריטים בני ה-2 ליטראות וה- 6 ליטראות היו בעלי טווח קצר יותר.
בסופו של דבר למדו הבריטים לערוך התקפות קרקעיות רק עם חיפוי ארטילרי.
שימוש נרחב ביותר נעשה בחזית המזרחית הרוסית.
הופעת הטנקים הרוסים מסוג T-34 ו-KV בתחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות, זעזעה את צוותי הטנקים הגרמניים שהיו מצוידים בתותחים בקוטר 37 מ"מ וכן 50 מ"מ, שיכלו לחדור את שריון הטנקים הרוסיים הללו רק מטווח קצר ביותר.
באותה עת, ה-88 היה אחד הנשקים הבודדים שיכלו לחדור אותם ממרחק.
פני השטח ההרריים באיטליה וצפון צרפת התאימו פחות להפעלת תותח ה-88.
הדרישה של הצבא לייצור מוגבר של תותחים מצד אחד ומגבלות המפעל בגרמניה, הביאו לפתיחת קווי ייצור נוספים.
אחד מהם היה בעיר קטוביץ שבפולין.
עובדי הייצור היו עובדי כפייה יהודים שהובאו ממחנות אושוויץ.
באוגוסט 1944 היו בשימוש חיל האוויר והורמאכט כ-10,704 תותחים מסוג 18, 36 וכן 37. בעקבות התגברות הפצצות האוויר האמריקניות והבריטיות, שמשו רוב התותחים למטרה המקורית עבורה יוצרו: כנשק נגד מטוסים.
התותחים שהופעלו על ידי יחידות הנ"מ, פעלו תחת פיקוד חיל האוויר הגרמני, הלופטוואפה.