tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלכסנדר (וולף) גרנאט (1( 13) ביוני, 1861, מוגילב, האימפריה הרוסית - 7 בספטמבר 1933, מוסקבה, ברית המועצות ) - מו"ל יהודי רוסי, מייסד (יחד עם אחיו הצעיר איגנאטי) הוצאת הספרים "גרנאט".
נולד במשפחתו של הסוחר מאודסה נאום (נחים) בן קיבוב גרנאט.
דודו, קבלן הבנייה שמחה (סמיון קירילוביץ') גרנאט (1831 - 1916), היה סוחר של הגילדות הראשונה והשנייה בסנט פטרבורג .
בוגר בית הספר הפוליטכני בריגה, בהשכלתו מהנדס מכונות.
האחים גרנאט לא היו רק מוציאים לאור, אלא גם העורכים של הספרים שפרסמו.
בפרסום "המילון האנציקלופדי של גרנאט", הם היוו חלק חשוב ביצירת אנציקלופדיות האימפריה הרוסית, ולאחר מכן, גם הסובייטיות .
ב-1908 בין אלו שעבדו עם ההוצאה היה ולדימיר לנין.
ילדים: סופיה, נאדז'דה (נועמיה, 1893) ומיכאיל (הוצא להורג בירייה ב-1931).
אחיין (בן אחותו) - היה מהפכן ואיש משק, הכלכלן יורי לארין.
כדים עם אפרם של אלכסנדר גרנאט ורעייתו נקברו במוסקבה, בקולומבריום מס' 2 של בניין הקרמטוריום דונסקוי לשעבר בבית בית העלמין דונסקויה החדש.
אדמירל סר אלכסנדר לודוביק דאף GCB, GBE, KCVO היה קצין בצי המלכותי ששירת כמפקד העליון, תחנת סין.
דאף נולד ב-20 בפברואר 1862 באברדינשייר והצטרף לצי המלכותי כפרח קצונה בשנת 1875. הוא הועלה לדרגת קומנדר ב-1897, ושימש כמפקד המשחתת אה"מ באט במימי הבית מינואר 1898 עד ינואר 1900. במרץ אותה שנה הוא הוצב באה"מ אקסלנט לקורס קצינים בכירים בבית הספר לתותחנים ששכן שם.
הוא הועלה לדרגת קפטן ב-31 בדצמבר 1902, ולדרגת אדמירל משנה ב-1913. בשנת 1905 הוא מונה לעוזר ימי של המפקח על הצי.
בשנת 1909, הוא קיבל את הפיקוד על אה"מ טמרייר.
הוא היה מנהל אגף הגיוס באדמירליות משנת 1912 ועד תחילת המלחמה.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה כאדמירל משנה (סגן מפקד) של שייטת אוניות המערכה הרביעית מ-1914 עד 1916, והשתתף בקרב יוטלנד ב-1916, שם הניף את דגלו על אה"מ סופרב.
הוא הועבר לשייטת אוניות המערכה הרביעית אחרי יוטלנד.
לאחר מכן הפך למנהל החטיבה החדשה נגד צוללות בסוף 1916. כמו לורד הים הראשון, אדמירל ג'ליקו, דאף התנגד בתחילה לשימוש בשיירות.
עם זאת, מאמציו הפחיתו מאוד את ההרס שנגרם על ידי "האיום התת-מימי".
ב-1917 הוא הפך לעוזר ראש המטה הימי ולאחר מכן, מ-1919, שימש כמפקד העליון, תחנת סין.
ב-1886 הוא התחתן עם בת דודתו הראשונה ג'נט דאגלס דאף; היו להם שתי בנות.
ב-1924 התחתן עם אליס מרג'ורי היל-וויטסון, אך לא היו להם ילדים.
אלכסנדר לאונידוביץ' גינצבורג הוא מיקרוביולוג רוסי ממוצא יהודי.
בין מפתחי החיסון נגד קורונה.
אלכסדנר גינצבורג נולד בשנת 1951 במוסקבה למשפחה יהודית.
הוריו של אביו נעצרו בשנת 1937 ונשלחו למחנות גולג, שמם טוהר בשנת 1953 והם חזרו למוסקבה.
בעקבות מעצר הוריו, אביו הלך לעבוד ופרנס את המשפחה.
בהמשך הוא חזר ללימודים וסיים לימודי תואר שלישי בהנדסה.
לאחר סיום בית ספר גינצבורג החל ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת מוסקבה והשלים לימודי תואר ראשון בשנת 1971. הוא החל לעבוד במחלקה לביולוגיה של "מכון קורצ'טוב" אצל רומן חסין-לוריה.
בשנת 1981 השלים לימודי תואר שלישי.
בשנת 1982 החל גינצבורג לעבוד במכון לאמבריולוגיה ומיקרוביולוגיה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
החל משנת 1997 הוא מכהן כמנהל המכון.
במקביל גינצבורג מלמד באוניברסיטת סצ'נוב בה הוא מכהן כראש קתדרה ופרופסור.
בשנת 1989 סיים גינצבורג עבודת פוסט-דוקטורט.
על הישגיו במדע נבחר גינצבורג בשנת 2000 לאקדמיה למדעי הרפואה ומשנת 2013 הוא חבר בפועל של האקדמיה הרוסית למדעים.
גינצבור מתמחה בתחום ביולוגיה מולקולרית.
בתחום זה הוא פרסם מספר מחקרים.
הוא חבר מערכת של כתבי עת בנושא ופעיל באגודת מיקרוביולוגים הרוסית.
בבעלות גינצבורג 15 פטנטים בתחום התמחותו.
בתקופת מגפת הקורונה גינצבורג הוביל פיתוח חיסון רוסי "ספוטניק 5".
על תרומתו לקידום מדעי הרפואה לגינצבורג הוענקו מספר עיטורים ופרס הפדרציה הרוסית בשנת 2020. בשנת 2021 הוא קיבל את אות הכבוד של הקונגרס היהודי-רוסי ופרס של פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה.
בהדרכת גינצבורג הוכנו 10 עבודות תואר שלישי ו-4 עבודות פוסט-דוקטורט.
אלכסנדר גרינברג היה כימאי יהודי סובייטי - רוסי, מומחה בכימיה של מתכות אצילות.
אחיו, גאורגי גרינברג היה פרופסור לפיזיקה.
אלכסנדר גרינברג נולד בשנת 1898 בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית.
סבו הגיע לעיר משטטל בתחום המושב ועסק במסחר.
הוא דאג שבניו יקבלו השכלה ואביו של אלכסנדר היה מהנדס מכרות.
בשנת 1916 אלכסנדר גרינברג סיים בהצטיינות גימנסיה והחל ללמוד רפואה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
במהלך הלימודים הוא עבר ללימודי כימיה.
לאחר סיום האוניברסיטה, החל לעבוד במכון לחקר מתכות אצילות.
בשנת 1924 הוא קיבל פרס על עבודה שעשה.
בשנת 1928 עבר למכון לרפואה.
משנת 1932 ועד 1947 הוא היה פרופסור וראש קתדרה במכון.
במקביל, החל משנת 1937 הוא עבד במכון לטכנולוגיה של לנינגרד.
תחום ההתעניינות שלו היה חקר מתכות אצילות.
בתחום זה הוא פרסם עבודות רבות והציג אותם בכנסים והרצאות שערך גם מחוץ לתחומי ברית המועצות.
במחצית שנות ה-30 של המאה ה-20 החל לפעול בתחום חקר חומרים רדיואקטיביים.
הישגיו בתחום זה הביאו לכך שהוא היה שותף ליצירת פצצה גרעינית סובייטית.
בפרויקט זה הוא פעל לפיתוח שיטות לייצור אורניום.
הוא כתב ספר לימודי כימיה למוסדות השכלה גבוהה.
על מכלול עבודות שעשה, בשנת 1935 גרינברג קיבל תואר "דוקטור למדעים".
בשנת 1943 הוא התקבל במעמד של חבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1958 התקבל מעמד של חבר בפועל.
על פעילותו הוענקו לו מספר עיטורים, פרס ברית המועצות (1946) ופרסים נוספים.
גרינברג נפטר בשנת 1966 ונטמן בלנינגרד.
אלכסנדר וייט גרג היה חבר דמוקרטי בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1903 ל-1919.
גרג נולד בסנטרוויל, טקסס ב-31 בינואר 1855. כילד, הוא למד בבית ספר ציבורי.
הוא למד בקולג' קינג בבריסטול, טנסי, סיים את לימודיו ב-1874 ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בטקסס בשנת 1878 והחל לעסוק בכך בפלסטיין, טקסס.
גרג שירת בסנאט של טקסס בין 1886 ל-1888. הוא התמודד על מחוז הקונגרס ה-7 של טקסס, והחזיק שם במושב בין 1903–1919. הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לתביעות מלחמה (1913–1919).
הוא לא התמודד לבחירה מחדש ב-1918 ומת חודש לאחר סיום כהונתו, ב-30 באפריל 1919, בפלסטיין, טקסס, ונקבר בבית הקברות איסט היל.
אלכסנדר גילון היה סוחר וימאי אמריקאי מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
הוא ייצג את קרוליינה הדרומית בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1793 ו-1794.
גילון נולד ב-13 באוגוסט 1741 ברוטרדם ברפובליקה ההולנדית להורים סקוטים.
הוא למד בלונדון ושהה שם זמן מה.
הוא הפך לקפטן ים ובשנת 1765 הפליג לצ'ארלסטון, פרובינציית קרוליינה הדרומית, בבריגנית "סרפרייז".
הוא חזר ב-1766 בבריגנית "פרי-מייסון".
בזמן שהותו בצ'ארלסטון גילון התחתן עם גברת מרי קריפס, אלמנה מקנט שתגוררה בעיר.
הוא הפליג חזרה לבריטניה זמן קצר לאחר נישואיו, אך חזר לצ'ארלסטון באותה שנה.
ב-10 בפברואר 1789 הוא נישא לאן פרסל, בתו של הכומר הנרי פרסל, רקטור כנסיית סנט מייקל בצ'ארלסטון.
הוא גם היה בעלים של 106 עבדים.
ב-1766 התיישב בצ'ארלסטון והקים עסק גדול.
כעשר שנים לאחר מכן הוא החל להתערב בפוליטיקה.
הוא היה ציר בקונגרס הפרובינציאלי השני של קרוליינה הדרומית ב-1775 וב-1776 והיה חבר באספה הכללית הראשונה ב-1776.
אנשיו בחרו בו לקפטן של ה-Fusiliers הגרמניים של צ'ארלסטון במאי 1775. שלוש שנים לאחר מכן דרום קרוליינה מינתה אותו לקומודור של הצי של קרוליינה הדרומית ושלחה אותו לצרפת כדי לרכוש כלי שיט עבור הצי.
בשנת 1780 הוא שכר את "אינדיאן" מהדוכס מלוקסמבורג מטעם קרוליינה הדרומית וצי קרוליינה הדרומית, תמורת רבע מהשלל שלה.
גילון שינה את שמה של הפריגטה ל"קרוליינה הדרומית".
בשנת 1781 הפליגה "קרוליינה הדרומית", מאוישת על ידי קצינים אמריקאים וקבוצת ימאים ונחתים אירופאים, על פני האוקיינוס האטלנטי לכיוון צ'ארלסטון.
כשגילתה שהבריטים כבר כבשו את העיר ההיא הפליגה לקובה.
בין אוגוסט לאוקטובר 1781 היא לכדה קאטר, פריבטיר, הבריג "ונוס" ושבעה כלי שיט נוספים.
"קרוליינה הדרומית" הגיעה להוואנה ב-12 בינואר 1782. בהוואנה, לאחר משא ומתן בין גילון לספרדים, הצטרפה" קרוליינה הדרומית" לכוח של 59 ספינות שנשלחו ללכוד את המושבה הבריטית ניו פרובידנס באיי בהאמה.
ב-22 באפריל הפליגה המשלחת ועד ה-5 במאי כל הצי הגיע לניו פרובידנס.
זו הייתה לכידתה השלישית של ניו פרובידנס במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
"קרוליינה הדרומית" הפליגה אז צפונה, והגיעה לפילדלפיה ב-28 במאי.
כאן היא נשארה כמעט שישה חודשים.
בזמן שהייתה שם דוכס לוקסמבורג פיטר את גילון והחליף אותו כקפטן בקפטן ג'ון ג'וינר.
זמן קצר לאחר מכן הפריגטות הבריטיות אה"מ "דיומד", אה"מ "קוויבק" ואה"מ "אסטראה" לכדו את "קרוליינה הדרומית".
הוא היה המייסד והנשיא הראשון של לשכת המסחר של צ'ארלסטון.
ב-1784 הוא נבחר לקונגרס הקונטיננטלי אך לא השתתף בו.
ארבע שנים מאוחר יותר הוא היה ציר בוועידת המדינה שאשררה את החוקה הפדרלית ב-1788. לאחר מכן, הוא נבחר כמועמד אנטי-מינהלי לקונגרס השלישי.
הוא נקבר באדמת הקבורה המשפחתית במטע "Gillon's Retreat", מחוז אורנג'בורג, מחוז קלהון, קרוליינה הדרומית.
אלכסנדר ויקטורוביץ' גרושקו הוא דיפלומט ופוליטיקאי רוסי, המשמש כסגן שר החוץ של רוסיה.
גרושקו נולד ב-1955. אביו, ויקטור היה מרגל סובייטי, לשעבר סגן יושב ראש הק.ג.ב.
בשנת 1977 גרושקו סיים את לימודיו במכון הממלכתי של מוסקבה ליחסים בין-לאומיים של מוסקבה.
בין השנים 1995–1996 שימש כראש המחלקה לענייני ביטחון ופירוק נשק במשרד החוץ הרוסי .
בשנים 1996–2000 עמד בראש המשלחת הרוסית לביטחון צבאי ובקרת נשק בווינה.
בין השנים 2000–2001 שימש כסגן מנהל המחלקה לשיתוף פעולה כלל-אירופי של משרד החוץ הרוסי.
בין השנים 2002–2005 שימש כמנהל המחלקה לשיתוף פעולה כלל-אירופי של משרד החוץ הרוסי.
בין השנים 2005–2012 שימש כסגן שר החוץ של רוסיה.
בין השנים 2012–2018 היה נציג קבע של רוסיה בפני נאט"ו בבריסל .
ב-22 בינואר 2018, מונה מחדש כסגן שר החוץ של רוסיה.
גרושקו נשוי, אב לבן ולבת.
אלכסנדר השלישי ממוקדון, המוכר יותר כאלכסנדר הגדול , והידוע בעברית גם כ"אלכסנדר מוקדון" היה מלך מוקדון, ומגדולי המצביאים והמדינאים של העת העתיקה.
כיבושיו הנרחבים כללו את ערי המדינה של יוון העתיקה, כל שטחה של האימפריה הפרסית, מספר אזורים במרכז אסיה ואף חלקים מתת-היבשת ההודית (בפקיסטן של היום).
אלכסנדר תואר כגבר אתלטי, אמיץ ויפה תואר, אולם ככל הנראה שזורים בתיאורים אלו גם דברי חנופה.
רבים, במיוחד במצרים, סגדו לו, אם כי רבים מקרב האריסטוקרטיה היוונית-מוקדונית סירבו בתוקף להשתחוות לו.
אישיותו והישגיו של אלכסנדר שימשו מופת לאישים מפורסמים רבים לאורך ההיסטוריה, שאחד מהבולטים בהם הוא יוליוס קיסר.
על אף שמת בגיל צעיר (33), הותיר אלכסנדר הגדול חותם משמעותי על ההיסטוריה.
כיבושיו הנרחבים פתחו תקופה חדשה בתולדות האנושות – התקופה ההלניסטית.
חזונו, שכלל שילוב המזרח עם המערב, שילוב תרבות, דת, מנהגים וקשרי משפחה, בא לידי ביטוי בתרבות ההלניסטית שמיזגה את יסודותיה של תרבות יוון העתיקה עם תרבויות בני המקום.
השפעותיה של התרבות ההלניסטית בתחום האמנות, הפילוסופיה ובתחומים אחרים ניכרים עד עצם היום הזה.
אלכסנדר השלישי נולד בעיר פֶּלָה, בירת מוקדון, לפיליפוס השני, מלך מוקדון, ולאשתו הרביעית, אולימפיאס, נסיכה מאפירוס השכנה.
בתקופת ילדותו הייתה מוקדון ארץ ברברית או, במקרה הטוב, ברברית למחצה בעיני היוונים.
עם זאת, התרבות המוקדונית העתיקה הייתה קרובה לתרבות היוונית העתיקה, והיחס היווני נבע בעיקר מהתנשאות וממאבק פוליטי בין פיליפוס לבין היוונים.
עד תקופת שלטונו של אביו, היה השלטון במוקדון רופף, ותרבותה הייתה נחותה יחסית לזו היוונית.
הארץ הייתה חקלאית ברובה, עריה היו מעטות, ותפקידה בפוליטיקה היוונית היה שולי.
כל זה השתנה עם עלייתו של פיליפוס לשלטון, עת בה תפסה מוקדון עמדת בכורה באזור.
פיליפוס עשה רבות לחיזוק ממלכתו, העביר אוכלוסייה לערים, וחיזק את קשרי המסחר עם הארצות השכנות.
הוריו ייחסו חשיבות רבה לחינוכו ולאימונים הצבאיים שניתנו לאלכסנדר, והוא זכה לחינוך ברמה גבוהה מאוד.
בילדותו היו לאלכסנדר מורים פרטיים מובחרים, דוגמת ליאונידס מאפירוס, שהיה ממשפחתה של אימו, בדומה למרבית הנסיכים בני התקופה.
כבר בילדותו הפגין עקשנות וכוח רצון.
מתקופה זו של חייו ידוע במיוחד סיפור אילופו של סוסו בוקפלוס, שעתיד לשאת את אלכסנדר בקרבותיו העתידיים.
מסופר כי הסוס היה חם מזג וקשה לאילוף, אך אלכסנדר הצליח להשתלט עליו על ידי הפניית פני הסוס לעבר השמש כדי שלא יפחד מהצל של עצמו.
כשמלאו לאלכסנדר 13 (343–340 לפנה"ס) הזמין אביו את אריסטו לשמש לו כמחנך (באותו זמן אריסטו טרם התפרסם כאחד מגדולי הפילוסופים של יוון הקלאסית).
הלימודים התקיימו במיאזה, מקדש הנימפות (כיום נאוסה Νάουσα שבמקדוניה היוונית).
במקדש זה למדו לצד אלכסנדר גם בני אריסטוקרטים אחרים שרבים מהם קיבלו עמדות פיקוד רמות בצבאו לאחר מכן.
תקופת החונכות נמשכה, ככל הנראה, עד שמלאו לאלכסנדר 15 או 16, אם כי יש היסטוריונים שסבורים שהקשר עם אריסטו ארך כשמונה שנים.
המפגש בין אחד מגדולי ההוגים ובין אחד מגדולי אנשי המעשה היה לכאורה הזדמנות היסטורית נדירה.
אך חילוקי הדעות בין השניים בהמשך מנעו שיתוף פעולה רב שנים.
בין הנושאים עליהם היו השניים חלוקים היה היחס לפרסים ולעמים כבושים אחרים.
בעוד אריסטו הדגיש את עליונות התרבות היוונית לעומת "הברברים הנבערים" (אף שדיבר בשבח חוקת בני קרתגו), נטה אלכסנדר לגישה קוסמופוליטית יותר והתייחס אל העמים הכבושים כשווים.
בגיל 15 או 16 נגמרה תקופת הלימוד של אלכסנדר אצל אריסטו.
פיליפוס, שיצא למערכה נגד ביזנטיון, הותיר את בנו, אלכסנדר, כעוצר הממלכה.
שבט המדים התראקי ביקש לנצל את היעדרותו של המלך ואת גילו הצעיר של העוצר, ומרד בשלטון המוקדוני.
אלכסנדר הגיב במהירות, גייס את צבאו, הביס את המורדים ואף ייסד עיר שקרא לה "אלכסנדריה", השם אותו ייתן גם לערים רבות אחרות שייסד במהלך חייו.
עם חזרתו של פיליפוס, הפקיד המלך בידי בנו צבא לדיכוי מרידות נוספות בדרום תראקיה.
בנוסף, באותה עת החלה הפוליס אמפיסה לעבד אדמות שהיו שייכות לכוהני אפולו בקרבת דלפוי.
פעולה זו של הפוליס שימשה בידי פיליפוס כתואנה לפלוש ליוון, כביכול להגנת אפולו.
הוא הורה לבנו לגייס צבא ולצאת דרומה.
האילירים ניסו להשתמש באירועים אלה כדי לפלוש למוקדון.
אלכסנדר ביצע את ההוראה, אך כדי להסוות את כיוון תנועת הצבא הוא העמיד פנים כאילו הוא מבקש להדוף את האילירים, ואכן הצליח להדוף אותם ולאחר מכן הצטרף לאביו.
היוונים לא ישבו בחיבוק ידיים, וברית נכרתה בין אתונה לתבאי.
הצבא המוקדוני העיקרי תחת פיקודו של המלך הצטרף לאלכסנדר בשנת 338 לפנה"ס, והחל לצעוד דרומה דרך מעבר תרמופילאי, המקום שבו התקיים כ-150 שנה קודם לכן קרב תרמופילאי.
גם הפעם התפתח קרב קשה במעבר.
הפולשים המוקדונים יכלו למגנים התבאנים.
הצבא המוקדוני המשיך את התקדמותו דרומה והביס את אמפיסה, ואף הפיץ לכל עבר את שכירי החרב ששלחה אתונה לעזרת העיר.
אחרי ניצחון זה ניסה פיליפוס לשאת ולתת עם אתונה ותבאי, אך נענה בשלילה.
הצבאות היריבים נפגשו לעימות מכריע הידוע כקרב כירונאה בבויוטיה, לא רחוק מתבאי.
אלכסנדר פיקד על האגף השמאלי, בליווי הגנרלים המנוסים של אביו, בעוד שאביו פיקד על האגף הימני.
הצבא המוקדוני ביצע תמרון של נסיגה מדומה באגפו הימני ופיתה את הצבא היווני.
האגף השמאלי המקדוני, בפיקודו של אלכסנדר איגף וכיתר את התבאנים והשמיד את גדוד הקודש של תבאי, ובכך הביא להכרעת הקרב.
אחרי הניצחון נכנעו כל הערים היווניות שלידן עבר הצבא המוקדוני במסעו לעבר קורינתוס, למעט ספרטה שנותרה לבדה, נאמנה למורשתה.
בקורינתוס הקים פיליפוס את הליגה הקורינתית כשהוא משמש הליגה.
מטרת הליגה הייתה פלישה לאימפריה הפרסית.
בין הוריו של אלכסנדר היו מריבות רבות.
כשאלכסנדר בגר, נשא אביו אישה נוספת, כמקובל בחברה המוקדונית, ואף הוליד עמה צאצא נוסף.
אלכסנדר, שצידד באימו במאבקים המשפחתיים ואף חשש מאובדן הכס לצאצא החדש, היה ביחסים מתוחים עם אביו במשך רוב שנות התבגרותו, ובתקופה מסוימת אף עזב את אביו ועבר לגור באפירוס.
בשנת 336 לפנה"ס נרצח פיליפוס בעיר אייגאי על ידי אחד משומרי ראשו.
באופן רשמי הופנתה האצבע המאשימה אל האויבת הוותיקה, פרס.
אולם עובדתית, לא הוברר מי עמד מאחורי הרצח.
היו אף מי שהאשימו את אלכסנדר עצמו, אך סביר יותר להניח שאשתו של פיליפוס, אולימפיאס, שנטרה לו טינה על גירושה למען אישה חדשה, ואחיה אלכסנדר המלוטי, הם אלה שעמדו מאחורי ההתנקשות.
לאחר הרצח יזמה אולימפיאס שורה של מעשי רצח נוספים שבהם נרצחו קלאופטרה (אשתו השנייה של פיליפוס), אטאלוס (דודה של קלאופטרה) וכן בנו הצעיר של פיליפוס מקלאופטרה.
בכך חיסלה אולימפיאס את כל המתחרים של בנה על הכתר, מה שסלל את דרכו לשלטון.
הידיעות על מותו של פיליפוס הפיחו רוח חדשה במתנגדי ההגמוניה המוקדונית ביוון.
רוחות המרד נשבו בעצמה החזקה ביותר באתונה, האויבת המרה של פיליפוס.
אלכסנדר נקט יוזמה ויצא בראש 3,000 פרשים דרומה, לכיוון אתונה.
התסלים ניסו לחסום את דרכו במעבר בין הר אולימפוס להר אוסה, אך אלכסנדר איגף אותם והופיע בעורפם.
התסלים לא התנגדו עוד והכירו במרותו, תחת התואר טאגוס, כפי שהכירו במרותו של אביו.
בהמשך היו התסלים חלק חשוב מצבאו.
כעת הצטרפו גם הפרשים התסלים לפרשיו של אלכסנדר ובראש חיל זה הופיע בקורנתוס.
בכינוס מחודש הכירו בו היוונים כהגמון הליגה הקורינתית, כפי שהכירו באביו.
לאחר שסיים לבסס את שלטונו במוקדון וביוון, יצא אלכסנדר בשנת 335 לפנה"ס למסעות מלחמה נגד התראקים, שהתחילו לחרחר מלחמה בגבולו הצפוני.
הוא חצה את הרי הבלקן והכניע את הטריבאלים, אחד משבטי התראקים.
אלכסנדר המשיך צפונה לעבר נהר הדנובה וצלח אותו בעזרת סירות מקומיות עשויות מגזעי עצים.
הוא חדר אל ארץ התראקים עם צבא, וניצח בנקל את הצבא התראקי, שכלל 4,000 רוכבים ו-10,000 רגלים.
המוקדונים רדפו אחר התראקים הנמלטים, נכנסו לעירם ובזזו אותה.
פקודיו של אלכסנדר, מלאגרוס ופיליפוס, נשלחו חזרה עם השלל בעוד שאלכסנדר נשאר במקום עם צבאו, הרס את העיר עד היסוד, והקריב קורבנות הודיה לזאוס, להרקולס ולאל הנהר שאיפשר לו לצלוח את הדנובה.
מבצע זה הרתיע את השבטים הברברים מצפון למוקדון, והבטיח את גבולה הצפוני של מוקדון מפלישות עתידיות.
במהלך מסעו של אלכסנדר לדיכוי השבטים האיליריים שמרדו בצפון אפירוס, נפוצו שמועות שהוא נהרג בקרב, ומרד החל לתסוס ביוון.
מנהיגות המרד היו אתונה ותבאי, האויבות הוותיקות של מוקדון.
שובו מהגלות של דמוסתנס, הדמגוג שהיה אחראי לקו הנוקשה נגד מוקדון בימי פליפוס, היה כנראה הזרז להתפשטות המרד.
דמוסתנס ותומכיו, שכנראה מומנו על ידי דריווש השלישי, מלך פרס, החלו שוב לפעול נגד השליטה המוקדונית באתונה, וייתכן אף שהיו אחראים לשמועות השווא על מותו של אלכסנדר.
דמוסתנס הצליח לשכנע את תבאי למרוד בעזרת משלוחי כסף ונשק, שככל הנראה הגיעו מפרס, וחיל המצב המוקדוני שהוצב בתבאי הושם תחת מצור.
אתונה החלה להתכונן למלחמה והבטיחה לשלוח לתבאי עזרה צבאית, ומספר גדול של מדינות מהפלופונסוס הראו אף הן נכונות למרוד.
אלכסנדר, מודע לסכנה שמרד כלל-יווני יפרוץ נגד השלטון המוקדוני, נאלץ לעצור את מסעו האילירי ולחזור ליוון כדי להטיל מצור על תבאי.
בראשיתו, התנהל המצור בעצלתיים, אך אחר זמן המתנה יצא פרדיקס להתקפה בראש הגדוד שלו ואליו הצטרף יתר הצבא.
אלכסנדר לא בלם את אנשיו ועד מהרה פרץ צבאו של אלכסנדר הגדול את החומות וחדר לעיר.
כעסו של אלכסנדר מהמרידה ורצונו להרתיע מפני מעשי מרד נוספים, הובילו אותו לצוות על הריסת תבאי עד היסוד, טבח כל הגברים הצעירים ומכירת הנשים, הילדים והזקנים לעבדות.
לפחות 30,000 איש נטבחו או נמכרו לעבדות, היתר ברחו.
במהלך פוליטי מתוחכם העמיד אלכסנדר את גזר דינה של העיר הכבושה להחלטת טריבונל שהורכב מהערים השכנות והעוינות לתבאי, בויוטיה ופוקיס.
הללו ניצלו את ההזדמנות לנקום בשכנתם החזקה, ופסקו על הרס מוחלט של העיר, ועל חלוקת אדמותיה בין שכנותיה.
הרושם הגדול שהשאיר מהלכו של מוקדון בעיר, סיכל את תנועת המרד היוונית.
אתונה מיהרה להתנצל ופתחה את שעריה בפני אלכסנדר, אולם אספת העם שלה סירבה להסגיר לידיו את דמוסתנס ואנשיו, ואלכסנדר ויתר על דרישה זו, ככל הנראה מחשש שאם ילחץ יתר על המידה תחזור בה אתונה מכניעתה ותחזור לתמוך בפרסים.
אמנם אלכסנדר דיכא את המרד היווני ביד קשה ביותר, אך הוא עשה זאת בעיקר משיקולים פוליטיים של הרתעה, על מנת להבטיח את מסע כיבושיו באימפריה הפרסית.
הצי העביר את חילו של אלכסנדר לחופי אסיה הקטנה.
הנחיתה עברה בשלום, והצי הפרסי החזק לא הפריע לה מסיבה לא ברורה.
עם היוודע הפלישה כינסו הפרסים מועצת מלחמה בזליה (Ζέλεια).
בדיון במועצה הציע ממנון, הגנרל היווני שהשכיר את שירותיו לפרסים, לסטרפים לא להתעמת באופן ישיר עם צבאו של אלכסנדר, אלא לנקוט אסטרטגיה של אדמה חרוכה כדי להאריך את המערכה ולהתיש את צבאו של אלכסנדר, שהיה לחוץ מבחינה כלכלית.
כמו כן, הציע להשתמש בצי הפרסי החזק כדי להעביר את הלחימה לתוך יוון גופה.
הסטרפים הפרסיים באסיה הקטנה, ובפרט ארסיטס, שבשטח הסטרפיה שלו נחת צבאו של אלכסנדר, התנגדו לתוכנית זו והעדיפו להתעמת עם אלכסנדר בקרב סדור.
העימות התרחש בקרב גרניקוס, שהסתיים בתבוסה פרסית מוחצת.
שרידי הכוח הפרסי, ובראשם ממנון, נסוגו לערים מילטוס והליקרנסוס.
הניצחון בקרב גרניקוס סייע לאלכסנדר לבסס את שלטונו באסיה הקטנה.
אסיה הקטנה לא הייתה ישות מדינית אחת, אלא הורכבה ממספר פרובינציות, שבחלק מהן הייתה התרבות היוונית מושרשת היטב, במיוחד באיוניה, ובמידה פחותה בקאריה שבמערב אסיה הקטנה.
מרבית הערים היווניות ראו באלכסנדר משחרר מהעול הפרסי, אך מילטוס והליקרנסוס, שהיו מבוצרות היטב, התנגדו לו.
לכיבוש הליקרנסוס נדרש מצור שנמשך עד החורף, ולאחר כיבושה התיר דריווש לממנון ליישם את תוכניתו.
ממנון פלש בראש הצי הפרסי למספר איים, אך נפטר זמן קצר לאחר מכן.
עם מותו איבדה התוכנית את הכוח המניע שלה, והפלישה התמוססה.
לאחר הכנעת הליקרנסוס המשיך אלכסנדר מזרחה לאורך החוף הדרומי של אסיה הקטנה, דרך ליקיה ופמפיליה.
כך הגיע במאי 333 לפנה"ס לגורדיום, ושם פתר את חידת הקשר הגורדי.
על פי האגדה, מי שיתיר את הקשר יקבל את השליטה על כל אסיה.
אלכסנדר בחר שלא להסתבך בחיפוש קצוות הקשר, אלא חתך אותו בחרבו.
בשנת 333 לפני הספירה התקדם אלכסנדר לכיוון פניקיה וארץ ישראל (היוונים קראו לחבל ארץ זה בשם קוילה סוריה), לאחר שכבש את כל אסיה הקטנה והחיל עליה את שלטונו.
מטרתו בפיניקיה הייתה לכבוש את הבסיסים הימיים החשובים של הפרסים, צור וצידון.
אויבו של אלכסנדר, המלך הפרסי דריווש השלישי, התקדם לעברו.
פרק זמן קצר לפני הקרב נפל אלכסנדר למשכב.
אריאנוס מספר שחשדו בהרעלה, אך נראה שהמחלה נבעה מרחיצה במימיו הקרים של אחד הנחלים באזור.
רופא החצר, פיליפוס מארקנניה, הצליח לרפא את אלכסנדר בעזרת תרופה שרקח.
בינתיים גייס דריווש צבא גדול מכל רחבי ממלכתו והתקדם לעבר אסיה הקטנה.
אלכסנדר הספיק להתקדם לעבר אלכסנדרטה (כיום איסכנדרון) ובאזור הרי הטאורוס הצבא הפרסי הופיע בעורפו ואף טבח בפצועים ששוכנו בבית חולים שדה באיסוס.
אלכסנדר סב על עקבותיו ועל גדותיו של הנחל פינדרוס התנגש עם צבאו של דריווש בקרב איסוס.
הצבא הפרסי ספג תבוסה קשה ואיבד עשרות אלפי לוחמים.
גם משפחתו של דריווש נפלה בשבי.
אלכסנדר העניק יחס טוב למשפחה המלכותית השבויה ובהמשך אף התחתן עם בתו של דריווש.
אבדותיו של אלכסנדר היו קטנות בהרבה.
לאחר הקרב ביקש דריווש לנהל משא ומתן לשלום, אולם אלכסנדר דחה את הצעותיו.
אלכסנדר המשיך להתקדם דרומה על מנת לכבוש את ערי החוף הפיניקיות.
הפיניקים היו בעלי ברית של הפרסים, וספינותיהם, לצד ספינות היוונים מאיוניה, היוו את עיקר הצי הפרסי.
על ידי כיבוש ערי החוף והנמלים, חפץ אלכסנדר להתגבר על נחיתות כוחו הימי מול הצי הפרסי הגדול.
רוב ערי פיניקיה פתחו את שעריהן בפני אלכסנדר, פרט לצור, העיר הפיניקית הגדולה והחשובה מכולן שהתנגדה.
באותה תקופה, צור הייתה מחולקת לשני חלקים.
חלק אחד שכן ביבשת ואילו החלק השני שכן במרחק מה על אי.
הצורים סמכו על ביצוריהם האימתניים ועל הצי החזק שלהם שימנעו את כיבוש העיר.
אלכסנדר הטיל מצור על צור שנמשך זמן מועט במונחי התקופה, רק שבעה חודשים, ובסופו העיר הוכנעה ונכבשה.
במהלכו בנה מזח גדול שחיבר את האי ליבשה.
מזח זה נותר במקומו עד היום.
המצור היה קשה ואלכסנדר נאלץ לגייס מחדש את הצי שפיזר בשנה קודם לכן.
לאחר כיבוש צור המשיך אלכסנדר דרומה, לארץ ישראל.
הוא הגיע לשערי עזה, שהייתה באותה עת עיר מבוצרת עם חיל מצב פרסי גדול.
המושל בטיס סירב להיכנע, אך לאחר מצור של חודשיים נכבשה העיר בהסתערות מוקדונית בספטמבר 332 לפנה"ס.
כ-10,000 מתושבי עזה נהרגו במהלך המצור, והנותרים נמכרו לעבדות.
כמעט כל החוקרים המודרניים סבורים שהמסורות המדברות על כניסת אלכסנדר מוקדון לירושלים, הן מאוחרות.
ככל הנראה לא הגיע אלכסנדר לעיר ולא נכנס לאזורים היהודיים בארץ ישראל, אלא לכל היותר שלח כוח צבאי קטן לבסס את שליטתו בהם, אך אין הוכחות חותכות בעניין זה.
בתקופה זו הייתה ירושלים קטנה וחסרת חשיבות ולא סוקרה במקורות הראשוניים שמתארים את פעולותיו של אלכסנדר.
אפשר להסיק, על כל פנים, שהסבירות שאלכסנדר ביקר בעיר, נמוכה.
השלטון הפרסי במצרים אף פעם לא היה יציב.
אחרי ניצחונו של כנבוזי השני בקרב פלוסיאום (בשנת 525 לפנה"ס) מרדה מצרים בשלטון הפרסי תחת הנהגתו של אמריתיאוס מסאיס בשנים 465–463 לפנה"ס ונכדו הפרעה אמירתאיוס הצליח לזכות בעצמאות מהשלטון הפרסי בשנת 404 לפנה"ס.
העצמאות המצרית האריכה כ-60 שנים עד שנת 343 לפנה"ס עת הובס הפרעה המצרי נכתנבו השני בקרב פלוסיאום נוסף והמצרים שוב נכנסו תחת העול הפרסי.
המלך הפרסי ארתחשסתא השלישי (המכונה אוכוס) הצליח להשיב את השלטון הפרסי, אך הוא היה רעוע למדי.
לאחר כיבוש עזה בשנת 332 לפנה"ס, הגיע אלכסנדר למצרים.
מזקס, הסטרפ הפרסי של מצרים, נכנע ללא קרב ואילו התושבים המקומיים קיבלו את אלכסנדר כמשחרר מעול הפרסים.
המצרים נכנעו ללא קרב ואלכסנדר איפשר לצבאו לנוח מעט ממסע המלחמה, ואילו הוא עצמו ערך מסע רצוף סכנות אל המדבר לאורקל המקומי.
מטרות המסע היו בעיקרן פוליטיות-דתיות ונועדו לפאר את אלכסנדר בעיני הבריות.
לאחר כיבוש מצרים, החל אלכסנדר לנוע מזרחה אל לב האימפריה הפרסית, ובשנת 331 לפנה"ס פגש בשדה המערכה את דריווש בפעם האחרונה בקרב גאוגמלה.
הקרב ציין את סוף ההתנגדות הפרסית המסודרת לאלכסנדר.
אבדות הפרסים היו כבדות ביותר וצבאם התפזר לכל עבר.
מלבד התנגדויות ספורות, אפשר הניצחון לאלכסנדר להיכנס לבבל העתיקה ללא קרב, וגם ערים אחרות נכנעו ללא התנגדות.
אלכסנדר הותיר את מזאוס, מושלה הפרסי של בבל שלקח חלק בקרב גאוגמלה, על מקומו כמושל בבל.
אלכסנדר ביקש בדרך זו הן לשמר את המנגנון הבירוקרטי הישן והן לכבוש את לב נתיניו החדשים.
ברם, לא הסתפק בהותרת המושל הקודם בתפקידו, אלא מינה את האציל המוקדוני אגאטון (אין לבלבל עם אגאטון, מפקד הפרשים התראקים המוקדוני), למפקד חיל המצב החזק שמנה 700 מוקדונים ועוד 300 שכירי חרב יוונים.
מזאוס שירת את אלכסנדר נאמנה ואף שלח את בניו לצבאו.
אלכסנדר השתהה בבבל במשך 34 יום, תקופה ארוכה יחסית לתקופות שבהן בילה בערים אחרות.
בשלב זה השיגו אותו תגבורות ניכרות מיוון וממוקדון שכללו למעלה מ-10,000 רגלים וכ-1,500 פרשים.
אחרי כיבוש בבל, יצא אלכסנדר בשלהי נובמבר 331 לפנה"ס לכיוון שושן, המרכז המנהלי של האימפריה הפרסית.
בדרך לשושן באזור סיטקנה, ביצע שינויים וארגון מחדש בצבאו.
היחידות האתניות בוטלו והחיילים מלאומים שונים עורבבו אלה עם אלה.
היו שינויים גם בשרשרת הפיקוד.
גם שושן נפלה ללא קרב.
לאחר מכן המשיך לבירה הפרסית העתיקה פרספוליס.
הוא חילק את צבאו לשני חלקים, ויצא בראש החלק הנייד יותר בדרך הישירה אל הבירה.
דרכו נחסמה בידי הפרסים במעבר הרים צר הידוע בשם "השערים הפרסיים".
המעבר היה צר ואריוברזנס (בפרסית עתיקה: ארייברדנה), מושל פרסיס, הפרובינציה שבה הייתה פרספוליס, ביצר אותה בחומה וצבא אלכסנדר לא הצליח להפילה בהסתערות.
למרות הקושי, הצליח הצבא המוקדוני לתמרן ולאגף את הפרסים ופתח בכך מעבר.
בניגוד לערים אחרות, סבלה העיר פרספוליס ממעשי זוועה קשים שביצעו בה חייליו של אלכסנדר, מה שלימים כונה "טבח פרספוליס".
אחרי שנכנס לעיר נתן לחייליו רשות לבזוז אותה ואף אפשר את שריפת הארמון העתיק של מלכי פרס כשהיה שיכור, כך לפחות לפי קורטיוס.
לאחר כיבוש פרספוליס, שינה אלכסנדר את כיוון תנועתו ופנה צפונה לעבר הים הכספי כדי לעקוף את המדבר, והמשיך את התקדמותו ללב האימפריה הפרסית.
אקבטנה, הבירה העתיקה של הממלכה האחמנידית נפלה לפניו.
אלכסנדר השתהה מעט באזור וארגן פעם נוספת מחדש את צבאו.
הפעם עסקו הרפורמות בהקטנת הצבא.
רבים מהחיילים שירתו עוד מתחילת המערכה שהתחילה כארבע שנים לפני כן וביקשו לחזור לביתם.
רבים שוחררו משירות בכבוד וקיבלו רשות לחזור לביתם תוך כדי תשלום שכרם ופרסים כספיים על שירותם.
בין המשוחררים היו פרשים תסלים ובעלי ברית יווניים.
עם זאת, חלק ניכר מהחיילים בחרו להמשיך לשרת בצבאו.
בינתיים המשיך דריווש השלישי במנוסתו.
הוא נדרש לוותר על כיסאו לטובתו של בסוס, אחד מקרובי משפחתו שפיקד על האגף השמאלי בקרב גאוגמלה.
משסירב דריווש, הוא נבגד בידי קציניו שפגעו בו אנושות.
אלכסנדר הצליח להשיגו כשכבר היה על ערש דווי.
לאחר שאלכסנדר לכד את בסוס, הוא הורה להמיתו בגין "מרידה במלכות".
לאחר שהבוגדים הומתו, נכרתו אפיהם ואוזניהם, על פי המנהג הפרסי.
בניגוד לגישה שרווחה בין היוונים לראות בעמים האחרים ברברים, אלכסנדר לא הפלה בין העמים השונים בממלכתו.
לא רק שלא הרחיק מפניו את הפרסים, כפי שדרשו היוונים, אלא אף קירב אותם.
הוא חילק לפרסים משרות בכירות, כמו ניהול של פרובינציות פרסיות, ואף קיבלם כחיילים שווי זכויות לצבאו.
כל יחידות הצבא היו פתוחות בפניהם, ורבים מהם השתלבו בחילות המובחרים כמו ההטיירוי.
הוא אף תמך בנישואי אציליו עם בנות האצילים המקומיים, וברבות הזמן לקח לעצמו את בתו של דריווש לאישה, שהייתה לאחת מארבע נשותיו.
אלכסנדר לא הסתפק בשטחים שכבש, אלא חפץ להגיע לגבולות האויקומנה, "הארץ הנושבת" בפי היוונים.
הוא המשיך במסעו מזרחה, לתוככי אסיה.
הוא התקדם לאזור חופי הים הכספי וכבש את באקטריה (צפון-מזרח אפגניסטן של היום) ואת סוגדיאנה (כיום באוזבקיסטן – קזחסטן – טורקמניסטן).
באזורים אלו לא היה שלטון מרכזי שניתן להביסו בקרב בודד ולכן דרש הכיבוש זמן רב יותר.
בשלב זה התחיל אלכסנדר לדרוש את מחוות ההשתחוות הפרסית המסורתית, הפרוסקינסיס מנתיניו היוונים והמוקדונים.
אלה הסתייגו ממנהג זה בהיותו מנהג זר וגרוע מכך, ראו בו משום סגידה לאדם חי.
פני השטח ההרריים ומיקומם של חלק מהערים על ראשי צוקים, הקשו על אלכסנדר.
אף על פי כן הוא הצליח להשליט את מרותו על המקומיים, ושלטונו הגיע עד להודו, וגם במקומות שבהם לא הייתה אחיזה פרסית קודמת.
כיבושיו של אלכסנדר באזורים אלו ארכו ארבע שנים, עד לשנת 327 לפנה"ס.
במהלך הלחימה הוא נישא לרוקסנה, בתו של שליט מקומי, נישואיו היו בעלי אופי פוליטי.
מנישואים אלו נולד בנו ויורשו החוקי אלכסנדר הרביעי.
באביב 329 לפנה"ס הגיע צבאו של אלכסנדר הגדול לסוגדיאנה.
הייתה זו פרובינציית ספר חשובה באימפריה הפרסית, אשר שימשה כמגן לפנים האימפריה מהשבטים הסקיתיים הנודדים.
העיר הראשית באזור זה הייתה מרקנדה (סמרקנד המודרנית), אשר נכבשה על ידי אלכסנדר הגדול ללא מאמץ גדול.
אחד העימותים הגדולים הראשונים באזור פרץ בעת הגעתו של אלכסנדר הגדול לקירופוליס.
העיר נוסדה על ידי כורש הגדול על גדות נהר יאקסארטס (סיר דריה המודרני).
יאקסארטס הוא נהר ענק באורך של למעלה מ-2,000 ק"מ ועובר דרך שטח הידוע כיום בשם עמק פרגנה.
נהר זה שימש כגבול טבעי בין האימפריה הפרסית והשבטים הסקיתים.
הגבול בוצר לא רק על ידי הנהר, אלא גם על ידי שורת ערים בצורות, שהגדולה ביניהן הייתה קירופולופיס.
עם התפוררות האימפריה הפרסית כתוצאה מפלישתו של אלכסנדר התמוטט הגבול והסקיתים השתלטו על האזור, כולל על העיר קירופוליס.
בעת המסע לעבר קירופוליס, נקלע צבאו של אלכסנדר למארב והוא נפצע מחץ ברגלו ששבר את עצם השוקית שלו.
העיר לא נכנעה ואלכסנדר החליט להטיל עליה מצור שסופו היה כיבוש העיר בהסתערות.
בינתיים החלה להצטבר מרירות באריסטוקרטיה המוקדונית שליוותה את אלכסנדר במסעו.
האריסטוקרטיה לא ראתה בעין יפה את יחסו המתון של אלכסנדר כלפי הפרסים ובני מיעוטים אחרים, "ברברים", בפי היוונים.
בנוסף, המנהגים המזרחיים כלפי השליט, שכללו השתחוות ארצה לפני מוקדון והסגידה לו כאל, גרמו להתמרמרות של המוקדונים והיוונים, שהתנהגות זו הייתה זרה להם.
הקשר הראשון נגד אלכסנדר הוא הקשר של דימנוס, אציל זוטר ששירת בחיל ההטיירוי (פרשים כבדים בצבאו של אלכסנדר הגדול).
נטען שדימנוס זמם לרצוח את אלכסנדר.
פילוטאס היה גנרל בכיר בצבאו של אלכסנדר ופיקד על כל חיל ההטיירוי.
היה מצופה מפילוטאס שיעביר את הדיווח לאלכסנדר או יפעל בעצמו נגד הקושרים, אך הוא לא עשה דבר.
פילוטאס היה מהמתנגדים הקולניים ביותר לשילוב פרסים בצבאו של אלכסנדר וגם התנגד לאלהתו של אלכסנדר במצרים.
עם זאת, לא סביר להניח שפילוטאס תכנן לרצוח את אלכסנדר בעצמו וסביר יותר להניח שגנרלים אחרים העלילו על פילוטאס על מנת לרשת את מקומו.
אלכסנדר לא הביע תמיכה בגנרל ונתן לדברים לזרום בצורתם הטבעית, מה שהביא לכך שהגנרלים המתחרים, שתמכו בעונש מוות לפילוטאס נתנו את הטון.
בסופו של דבר, הוצא פילוטאס להורג לאחר משפט פומבי, כשאלכסנדר בעצמו דורש את עונש המוות.
אלכסנדר הורה לרצוח את אביו של פילוטאס, פרמניון, על מנת להתחסן מנקמה אפשרית מצדו.
שליח נשלח לפגוש את פרמניון באקבטנה, שם שמר על אוצר המלך, ורצח אותו בהוראת אלכסנדר.
חשיפת הקשר לא שמה קץ לביקורת הנוקבת מצידה של האריסטוקרטיה, והמתיחות בינה לבין אלכסנדר גברה.
לכך נוסף מקרה חמור שאירע באחד המשתאות בשנת 328 לפנה"ס.
אלכסנדר, שהשתכר במשתה, נגרר לוויכוח עם חברו הטוב, קלייטוס השחור.
קלייטוס היה מפקד האגמה הרכובה של רעי המלך, פלוגת שומרי ראשו של אלכסנדר, והציל את חייו בקרב גרניקוס.
אלכסנדר, שדעתו הייתה מעורפלת משכרותו, תפס כידון ובפרץ זעם הטיל אותו לעבר קלייטוס הלא חמוש, והרגו.
מזועזע מהמעשה הסתגר אלכסנדר באוהלו וסירב לצאת במשך מספר ימים.
בסופו של דבר, על מנת לטהר את שמו, החליט להאשים את דיוניסוס, אל היין, שרצה להתנקם בו על הצלחותיו הצבאיות.
הקרע בין המוקדונים והיוונים לבין מלכם גבר כאשר דרש אלכסנדר שגם הם ישתחוו לו בדומה למנהג בעמי המזרח, דרישה שנדחתה בתוקף על ידי ההלנים, התנגדות שבראשה עמד קרוב משפחתו של אריסטו, הפילוסוף קליסתנס וידידו של אלכסנדר.
אלכסנדר אולץ לוותר על דרישתו, אך החל לרחוש איבה לקליסתנס.
כעבור שנה התגלה קשר נוסף של האצולה נגד אלכסנדר, הפעם מצד נערי המלך שסופחו למטהו.
הקשר נודע בשם "קשר נערי המלך".
הקשר התגלה הודות להלשנה מצידו של אחד הנערים.
כל הקושרים הוצאו להורג ויחד איתם הפילוסוף קליסתנס, על אף שלא נטל חלק בקשר.
בשנת 327 לפנה"ס הגיע אלכסנדר הגדול למעבר ח'ייבר המחבר בין אפגניסטן לפקיסטן ומשמש נתיב עיקרי שבו עברו הפולשים מאסיה המרכזית להודו.
הוא שלח את עיקר הצבא דרך המעבר, אך הוא עצמו בחר להטיל מצור על סלע אאורנוס (Aornos), ככל הנראה פיר סאראי (Pīr Sarāi) במזרח אפגניסטן המודרנית שבו התבצר שותפו של בסוס, ברסנטס (Barsaentes).
סלע זה התפרסם במיתולוגיה היוונית בכך שאפילו הרקלס בכבודו ובעצמו נכשל בניסיון הכיבוש של המקום.
אלכסנדר לא יכול היה שלא לנסות את מזלו היכן שנכשל גיבור זה.
הסלע היה תלול מאוד והגישה אליו הייתה כמעט בלתי אפשרית.
אלכסנדר הצליח להפתיע את היריב בתמרון טקטי מבריק, אך הלחימה התבררה כקשה במיוחד.
בסופו של דבר נסוגו המגינים וכך כבש אלכסנדר את הסלע הזה.
בהודו נתקל אלכסנדר באחד מאמצעי הלחימה החזקים של התקופה, פיל המלחמה.
הודו הייתה אוסף של ממלכות מפוצלות, שנלחמו ביניהן והיו חסרות שלטון מרכזי.
הממלכה הראשונה שבה נתקל נכנעה לו ללא קרב, אך שליט הממלכה הבאה, פורוס, יצא לקראתו לקרב באזור נהר הידספס (כיום הנהר ג'לום).
בקרב הידספס ניצח אלכסנדר את פורוס והתקדם פנימה אל תוך תת-היבשת ההודית.
אף על פי שנהג להעניש את אלה שהעזו להתנגד לו, הפעם בחר אלכסנדר שלא להעניש את פורוס והותיר אותו בשלטון.
לאחר הניצחון בקרב, התקרב אלכסנדר לגבולות אימפריית נאנדה אך חייליו שנרתעו מצבאה המאוחד והגדול, תשושים מעשר שנות לחימה, סירבו להתקדם לפנים הארץ.
כדי לשמור על כבודו של אלכסנדר הועלה קורבן לאלים והכוהן פירש את האותות כמבשרי רעות.
אלכסנדר ציית לאות מן האלים ופקד לחזור ולא להמשיך לפנים תת-היבשת ההודית.
במקום לחזור על עקבותיו, פנה דרומה לאורך האינדוס והנהרות הגדולים של הודו.
חלק מהצבא הועמס על ספינות עם המטען הכבד והחלק האחר, בעיקר הכוחות הניידים יותר של הצבא, המשיך להתקדם לאורך הגדות.
בדרך נתקל אלכסנדר באדמותיהם של המאלים.
במצור על עיר המאלים (כיום מולטאן) נפצע אלכסנדר קשה מחץ שחדר את שריונו וקרע את ריאתו אך טיפול רפואי מסור הציל את חייו מפצע שבימיו היה יכול בקלות להסתיים במוות.
לאחר הניצחון המשיך דרומה לאורך האקסינס לעבר האוקיינוס ההודי.
בהמשך המסע, כשהגיע למפגש של האקסינס והאינדוס יסד את אלכסנדריה על האינדוס.
בשלב זה פיצל את צבאו ושלח חלק גדול עם קרטרוס בחזרה לבבל.
כשהגיע לים הערבי שלח את הצי שבפיקודו של נארכוס בדרך הים מהאוקיינוס ההודי למפרץ הפרסי ועליו עיקר הצבא, ואילו הוא עצמו עבר עם שאר הצבא בדרך היבשתית.
ההחלטה הייתה בעוכריו, והובילה את אלכסנדר למדבר גרוסיה (מוכר כיום בשם מקראן).
לא ברור מדוע בחר לצעוד דרך המדבר.
ייתכן שאלכסנדר לא העריך נכונה את שטחו הגדול של המדבר וייתכן שרצה לכבוש פסגה נוספת.
כך או כך, הדרך הייתה קשה והצבא איבד את מרבית בהמות המשא וגם חיילים רבים שמתו.
אלכסנדר לא הגיע ללב תת-היבשת ההודית, וכבש בעיקר את חלקה המערבי (כיום אזור פקיסטן).
חלק מהחוקרים משערים שלא נכנס כלל לשטחה של הודו המודרנית, והגיע רק לשטחי פקיסטן.
בזמן היעדרותו של אלכסנדר התרופפה שליטתו באימפריה, בין היתר בשל שמועות עקשניות, שהתבררו כלא נכונות, על מותו במזרח הרחוק.
המושלים ניצלו את היעדרותו, מעלו בכספים, הטילו מיסים על האוכלוסייה והתנהגו כמושלים שאינם כפופים לשלטון מרכזי.
אלכסנדר סירב להשלים עם התנהגות המושלים, ועם חזרתו הוציא רבים מהם להורג.
בשנת 324 לפנה"ס הייתה בעיר אופיס התארגנות נגד אלכסנדר מצד האצולה המוקדונית, שלא הסכימה לשינויים שחלו בצבא, כמו הכנסת פרסים לשורות הצבא במעמד שווה ליוונים ולמוקדונים, ומינוי פרסים לראשי מחוזות ולתפקידים בכירים בממשל.
ההתארגנות החלה כשאלכסנדר ציווה על שחרור ותיקי הצבא לבתיהם.
פעולה זו לא התפרשה כנובעת מכוונה טובה, אלא כסימן לכך שאלכסנדר אינו חפץ עוד בשירותם של חייליו שליוו אותו בנאמנות במסעות המלחמה הארוכים.
כתוצאה, התחוללה מהומה והאגמה צוותה לתפוס את ראשי מחוללי המהומה.
אלכסנדר הציג את עצמו כנעלב מהתמרמרות חייליו ונאם בפני צבאו.
לאחר הפצרות רבות נאות "לסלוח" להם.
האצולה לא סגדה למלך ולא העריצה אותו בצורה עיוורת כמו החיילים הפשוטים שבצבאו, אך לא יכולה הייתה לצאת כנגד הצבא, שהורכב ברובו מפשוטי העם.
היה זה ניסיונה האחרון של האריסטוקרטיה לעמוד בדרכו של אלכסנדר למימוש הרפורמות שלו.
בשנת 323 לפנה"ס, בעודו מתכנן מסע לכיבוש קרתגו וחצי האי ערב, אחזה באלכסנדר מחלה מסתורית שהביאה למותו בארמונו של נבוכדנצר השני, והוא בן 32 בלבד, כשנשאל על ערש דווי למי מבין ממשיכיו תנתן האימפריה ענה אלכסנדר "לחזק ביותר!" ומת.
תאוריות הקשר על מותו נפוצו עוד בעת העתיקה.
אריאנוס מזכיר כמה מהן, תוך כדי דחייתן כלא אמינות; על פי אחת התאוריות הורעל אלכסנדר על ידי אנטיפטרוס, ואילו הרעל הועבר על ידי איולאוס, בנו הצעיר של אנטיפטרוס, שאלכסנדר העליב זמן קצר לפני כן.
בשנת 1998 פרסמו פרופ' דייוויד אולדך, מומחה לפתולוגיה מאוניברסיטת מרילנד, ואחרים, בהם היסטוריונים שחקרו את הסימפטומים הרפואיים כפי שתארו היסטוריונים בני העולם העתיק, אריאנוס, דיודורוס ופלוטרכוס, מאמר ב-"New England Journal of Medicine".
אולדך שלל את תאוריית ההרעלה וקבע שאלכסנדר חלה בטיפוס, שאולי נוספו לו סיבוכים כמו פריטוניטיס ותסמונת גייאן-בארה.
ייתכן, לפיכך, שאלכסנדר הפך למשותק ואז נרצח בידי מקורביו.
החוקרת קתרין האל מעלה אף היא את האפשרות שסיבת המוות הייתה תסמונת גייאן-ברה, שלקה בה לאחר שנדבק בזיהום Helicobacter pylori.
האל סבורה כי מקור התיאור ההיסטורי, שלפיו גופתו של אלכסנדר לא התחילה להרקיב במשך שישה ימים, הוא בכך שכתוצאה מהתסמונת נעשה גופו של אלכסנדר משותק ונשימתו איטית וחלשה, וסובביו, שהתקשו להבחין בה, חשבו שכבר מת.
חוקרים אחרים וביניהם אנדרו צ'אג (Andrew Chugg), היסטוריון, סופר ומומחה בעל שם בתולדות אלכסנדר הגדול, טוענים כי סיבת מותו נבעה ממחלת המלריה, שבה נדבק שבועיים לפני מותו, בעת ששהה באזורי ביצות ליד העיר בגדאד.
ד"ר ליאו סקפ (Leo Schep) ממרכז בקרת הרעלים הלאומי של ניו זילנד (New Zealand's National Poisons Centre) טען לאחר מחקר ארוך שככל הנראה סיבת המוות הייתה הרעלה משתיית יין שהוכן מוורטרום לבן (Veratrum album) – צמח ששימש את היוונים לרקיחת תרופות.
קברו של אלכסנדר הגדול לא נמצא עד היום, אף שיש השערות שונות לגבי מקום הימצאו.
לגופתו של אלכסנדר הייתה משמעות סימבולית רבה ועם מותו נערכו ויכוחים סוערים בין הדיאדוכים היכן יקבר.
פרדיקס, שהתמנה לעוצר לאלכסנדר הרביעי הינוקא, הכריע בוויכוח והחליט לשלוח את הגופה למוקדון.
גופתו נחנטה, הוכנסה לסרקופג עשוי זהב והסרקופג הזה הוכנס לארון קבורה מעץ מצופה זהב, הכל כוסה בכסות ארגמן, הועמס על מרכבה ונשלח למוקדון.
תלמי שהשתלט בינתיים על מצרים, החליט לפעול בניגוד להחלטתו של העוצר וחטף את הגופה בדרך והעבירה למצרים לממפיס.
על פי רומן אלכסנדר, שאמינותו אינה רבה, העביר יורשו, תלמי השני, את הגופה לאלכסנדריה.
בסופו של דבר בנה תלמי הרביעי מאוזולאום גדול שבו שיכן את הגופה.
תלמי העשירי שנזקק לכסף החליט להתיך את הסרקופג הזהוב כדי לטבוע מטבע והחליף אותו בסרקופג פשוט יותר עשוי אלבסטר או זכוכית.
הגופה נותרה במצבה זה כמה מאות שנים.
במהלך הזמן הייתה מוקד לעליה לרגל לפוליטיקאים רבים מהעת העתיקה.
סווטוניוס מזכיר את ביקורו של יוליוס קיסר באחוזת הקבר.
הביקור המשמעותי האחרון שתועד הוא של הקיסר קרקלה בשנת 215.
ב-21 ביולי 365 התרחשה רעידת אדמה חזקה שאחריה הגיע גל צונאמי עצום שהחריב את העיר.
המאוזולאום נפגע קשה או אולי נהרס לחלוטין.
יתרה מכך, במהלכן של מהומות קשות שפרצו בעיר בשנת 391, נהרס מה שעוד נותר אולי מהמאוזולאום.
שתי רעידות אדמה נוספות, האחת בשנת 605 והשנייה בשנת 630 או 631, שאחריהן באו גלי ענק, השלימו את מלאכת ההרס.
חפירות שנערכו בתחילת המאה ה-20 מצאו ארון עשוי אלבסטר, אך אין הוכחה שאכן מדובר בקברו של אלכסנדר.
חפירות נוספות באזור נערכו בשלהי המאה ה-20, אך גם הן לא הצליחו לאשש את הטענה שמדובר בקברו של אלכסנדר.
אלכסנדר היה אחד המצביאים המבריקים בכל הזמנים.
הוא בין הבודדים שלא הפסיד אף קרב שבו השתתף כמפקד.
זה קרה כתוצאה מהגמישות הרבה שבה השתמש בצבאו.
אלכסנדר הצליח לנצל את נקודות החוזק של צבאו, שינה והתאים את צבאו כל פעם מחדש לנסיבות המשתנות של שדה הקרב.
ביצע תמרונים מפתיעים ותקף בנקודות החלשות של מערך האויב.
כמו כן, ניחן באומץ אישי.
תמיד הסתער בראש אנשיו בנקודות הקריטיות של הקרב ואף הבליט את עצמו בקסדה מיוחדת ובדרכים אחרות כדי שחייליו יראו היכן נמצא מלכם.
הבולטות של אלכסנדר משכה את תשומת לבו של האויב ובקרב גרניקוס תקפו אותו הפרסים באופן אישי כדי לנסות לחסל אותו.
הצבא שאיתו פלש לאסיה עבר אליו בירושה מאביו.
הצבא היה כבד באופיו והתבסס על חיל רגלים כבד שנלחם במערך הפלנקס הצפוף ולצדו ההטיירוי, הפרשים הכבדים שתפקידם היה לשבור את התנגדות האויב, למוטט את אגפיו ולנצל במהירות וביעילות את נקודות החולשה של האויב.
תפקיד יתר היחידות היה לתמוך בחלקים הכבדים של הצבא.
עם צבא זה ניצח אלכסנדר את ניצחונותיו הגדולים נגד האימפריה הפרסית.
הטקטיקה בשלבים מוקדמים של המסע הייתה מגוונת.
בשני קרבותיו הגדולים נגד דריווש ניצל את מורך לבו של דריווש ותקף אותו ישירות, כשכל המערך בנוי כך שההתקפה על דריווש תצליח.
בקרבות אחרים כמו קרב השערים הפרסיים ניצל את תנאי השטח לטובתו ואיגף את כוחות האויב.
בהמשך המסע, הצבא קיבל תגבורות ניכרות מיוון.
כך למשל בעת השהייה באסיה הקטנה, קיבל תגבורות של כמעט 4,000 חיילים.
גם כששהה בבבל קיבל למעלה מ-10,000 חיילים.
כמו כן קלט הרבה חיילים פרסים ובני אסיה אחרים.
עם זאת, פרק זמן קצר לאחר קבלת התגבורות בבבל, ביצע רפורמות בצבאו ושחרר חלקים גדולים ממנו.
כך נותר, אמנם, עם צבא קטן יותר, אך הרבה יותר נייד.
הרפורמות נתקלו בהתנגדות האריסטוקרטיה שלא אהבה את שילוב הפרסים בצבא, אך אלכסנדר הצליח להתגבר על האופוזיציה.
הצבא הנייד הזה התנגש בפרשים הסקיתים של באקטריה וסוגדיאנה.
כדי לנצח אותם, התאים אלכסנדר את צבאו לצורת לחימתם והגדיל בצורה משמעותית את מספר הפרשים הקלים, ובעיקר את מספר הקשתים הרכובים.
יכולת זו להתאים את הצבא לתנאי השטח היא נדירה בתולדות הלחימה וייחודית לאלכסנדר בתקופתו – אף יווני לפניו לא פעל כך.
גם במצורים הרבים שניהל נחל הצלחה.
המצור התנהל לפעמים על ידי ביצוע עבודות הנדסיות עצומות כמו בניית מזח בעת מצור צור.
במקרים אחרים השתמש בכלי מצור קונבנציונליים כגון מגדל מצור, קטפולטות ועוד בעת מצור הליקרנסוס.
כשהיעד היה מבוצר בצורה כזאת שלא ניתן היה להשתמש בכלי מצור רגילים או לבצע עבודות עפר, תקף מנקודה מפתיעה.
כך למשל בעת מצור על הסלע הסוגדיאני, מבצר שהיה ממוקם על פסגת הר תלול שלא הייתה גישה אליו, פקד על חייליו לטפס על הרים סמוכים ולהקים שם עמדות ירי.
אלכסנדר העריץ את אימו ואהבתו אליה לא ידעה גבול.
יחסו לאביו, פיליפוס השני מלך מוקדון, היה של אהבה-שנאה: מצד אחד העריץ אלכסנדר את אביו, אך מצד אחר קינא בו על הצלחותיו.
אביו, כמקובל בתקופתו, בילה את מרבית זמנו במסעות צבאים והקדיש מעט זמן לטיפוח הקשר עם בנו הצעיר.
עם זאת, לא הזניח את הנער ושילם על השכלתו ואף התיר את נוכחותו בעת ביקורים של שגרירים רמי דרג מארצות שכנות.
המשבר ביחסים בין האב לבנו התרחש לאחר קרב כירונאה, כשאלכסנדר בן 18, על רקע הסכסוך בין אביו לאימו.
אולם אין הוכחה שאימו של אלכסנדר הסיתה את בנה כנגד אביו.
לאחר רצח אביו היה אלכסנדר נתון להשפעה חזקה של אימו, והיא אף פעלה לפילוס דרכו לשלטון, ועמדה מאחורי חיסול הטוענים האחרים לכתר.
אלכסנדר היה בעל אישיות מורכבת.
מצד אחד הפגין גדלות רוח ומתינות רבה ביחסו לאויביו המובסים, אך מצד שני לא היסס להפגין נטיות סדיסטיות ואכזריות.
כך למשל טבח בתושביה של תבאי ומכר אותם לעבדות לאחר שהתנגדו לו.
נוהג זה חזר על עצמו במספר מקומות נוספים דוגמת צור.
מעריכים שבעת כיבושיו בבאקטריה נהרגו 100,000– 120,000 בני אדם, רובם אזרחים.
אופיו בא לידי ביטוי גם בתואר שהמציא לעצמו.
במקום לאמץ את התואר הפרסי "המלך הגדול" או "מלך המלכים", בחר בתואר "מלך אסיה", כסימן לעלייתו של כוח חדש, גדול יותר מזה שבו החזיקו מלכי פרס.
הוא אף דרש מדריווש עצמו להתייחס אליו בתואר זה בהתכתבות ביניהם לאחר קרב איסוס.
בכך ביקש להדגיש שהוא לא רק כובש האימפריה הפרסית, אלא מייסדה של ישות מדינית חדשה באסיה.
הפרופגנדה שלו הדגישה שהוא ביקש לשחרר לא רק את היוונים מהעול הפרסי, אלא את יתר העמים הכבושים כמו מצרים, קארים, בבלים ואחרים.
היות שהאסיאתיים היו נתיניו, אסר על חייליו לבזוז את האוכלוסייה ולהרוס את הערים (למעט מקרים יוצאי דופן).
הוא היה בעל אופי פראי למדי ונטה לשתות לשוכרה.
בזמן שכרות התנהג בפראות, ופעם אחת אף שרף ארמון יפהפה של מלכי פרס בפרספוליס.
בפעם אחרת רצח בהתקף זעם את חברו קליטוס השחור, מפקד האגמה של ההטיירוי.
אלכסנדר הגדול נחשב לאל או כצאצאו של אל עוד בימי חייו, לפחות על ידי חלק מהאנשים.
להאלהתו של אדם הייתה מסורת ארוכת שנים ביוון העתיקה.
דוגמה לכך היא פולחן הגיבורים ביוון העתיקה.
גיבורים רבים דוגמת הרקלס, אכילס, פרסאוס ואחרים זכו למעמד הדומה לזה שניתן לאלים והוקמו להם מקדשים.
גם מייסדי ערים זכו לפולחן לאחר מותם.
עם זאת, לא היה נהוג לסגוד לאדם חי בתור אל.
בניגוד לכך, בתרבויות המזרח תיכוניות דוגמת התרבות המצרית מנהג האלהתו של אדם חי הייתה מקובלת.
המצרים נהגו לסגוד לפרעוניהם בתור אלים חיים.
בממלכה האחמנית שבה הייתה נפוצה הדת הזורואסטרית לא סגדו למלך בתור אל, אך הוא זכה לגינוני כבוד רבים, דוגמת פרוסקינסיס , שנועדו להדגיש את רום מעמדו.
גינוני כבוד אלה לא היו מקובלים ביוון העתיקה שבה הדגישו את האינדיבידואליזם האנושי.
אגדת המוצא האלוהי של אלכסנדר נולדה עוד בנעוריו כשאימו, אולימפיאס, טענה שהרתה לזאוס כשבא למיטתה מחופש לדמות נחש.
אלכסנדר הגדול דאג לטפח את המיתוס ואף קיבל גושפנקה רשמית למוצאו האלוהי כשביקש את האורקל של סיווה במצרים לאחר שכבש ארץ זו.
באותו המקדש במצרים, אלכסנדר קיבל את התואר "בנו של זאוס-אמון" (שילוב של האל זאוס היווני והאל אמון המצרי – היוונים נהגו לזהות את האלים שלהם עם אלוהי תרבויות אחרות), והמשיך להשתמש בתואר זה בשארית חייו.
דרישתו של אלכסנדר מנתיניו היוונים להפגין כלפיו גינוני כבוד שהיו מקובלים בפרס, הופעתו החיצונית בבגדים ראוותנים וקבלת גינונים אלה מנתיניו הפרסים, הייתה מקור קבוע לחיכוך בינו לבין האריסטוקרטיה היוונית-מוקדונית.
יש המייחסים לטיפוח מיתוס הָהַאֲלָהָה של אלכסנדר כביטוי למגלומניה שלקה בה בחלק מאוחר של חייו הבוגרים לאור הצלחתו בשדה הקרב וכינון אימפריה רחבת ידיים.
אלכסנדר נשא כמה נסיכות מהשטחים הפרסיים – רוקסנה מבאקטריה; סטטירה, בתו של דריווש השלישי; ופריסטיס, בתו של ארתחששתא השלישי.
כך הפך לקרוב משפחה של שני ענפי בית המלוכה הפרסי.
ברסינה, אלמנתו של ממנון, הייתה פילגשו, ולהם נולד בן בשם הרקולס, שנרצח מאוחר יותר במהלך מלחמות הדיאדוכים.
עם זאת, יש חוקרים הסבורים שהרומן עם ברסינה הומצא כדי להעניק להרקולס את כס המלוכה.
כמו כן, אף על פי שהדבר לא מצוין במפורש במקורות, אלא רק ברמז, ייתכן שהיה לו קשר רומנטי עם הפאיסטיון, חברו מימי הילדות.
עם הזמן, קודם הפאיסטיון לדרגה בכירה מאוד בצבאו – מפקד מחצית פרשי הההטיירוי בדרגת היפרכוס לאחר חשיפת הקשר של פילוטאס.
קורטיוס טוען שאלכסנדר קיים יחסי מין גם עם באגואס, סריסו יפה התואר של דריווש השלישי.
חיבת אלכסנדר לגברים הייתה ידועה בקרב חייליו.
למעשה, שאלת ההומוסקסואליות של אלכסנדר הגדול היא אנכרוניסטית, מכיוון שהתרבות היוונית לא שפטה יחסים אינטימיים לפי מינם של בני הזוג וכמו כן יחסים חד-מיניים היו מקובלים ביוון העתיקה ולא נחשבו לחריגים.
האימפריה העצומה שהותיר אלכסנדר לא החזיקה מעמד זמן רב.
אמנם, פרדיקס קיבל את תפקיד העוצר לבנו הקטין והגנרלים אף שיתפו פעולה ביניהם בדיכוי המרד היווני שכונה מלחמת לאמיה, אך זמן קצר לאחר מכן, החל מאבק על ירושתו של אלכסנדר בין הקצינים הבכירים בצבא, שכונה מלחמות הדיאדוכים.
מצרים התלמיית, בראשותו של תלמי הראשון, קיבלה את הנתח הדרום-מערבי של האימפריה.
מוקדון קיבלה את החלק הצפון-מערבי של האימפריה.
הממלכה הסלאוקית (סוריה), בראשותו של סלאוקוס הראשון, קיבלה את החלק המזרחי של האימפריה.
השפעתו על יוון העתיקה ועל ממלכת מוקדון
אף על פי שעלה לשלטון במוקדון, עיקר שנות שלטונו עברו עליו במסעות מלחמה בניכר.
בעת המסעות, הופקד על מוקדון אנטיפטרוס, מצביא ותיק ונאמן.
מסע העונשין הקשה שערך אלכסנדר נגד תבאי הבטיח את השקט ביוון, למעט ספרטה שנותרה עיקשת בסירובה להכיר בהגמוניה המוקדונית.
הדברים הגיעו לכדי עימות גלוי ובשנת 331 לפנה"ס הביס אנטיפטרוס את הספרטנים בקרב מגלופוליס.
אלכסנדר שלח כמויות עצומות של זהב וכסף ליוון, מה ששיפר במידה ניכרת את רמת החיים שם.
עם זאת הדרישות שלו לכח אדם בעת המסע, וביתר שאת, דרישות כח האדם של הממלכות ההלניסטיות שנוסדו לאחר חלוקת האימפריה שלו, הטילו עול כבד על יוון ודלדלו את אוכלוסייתה.
הפצת התרבות היוונית והיחס לעמים הכבושים
כיבושיו של אלכסנדר וממלכתו, אף שלא האריכו ימים, פתחו את התקופה ההלניסטית בתולדות התרבות המערבית.
אלכסנדר הפיץ את התרבות ההלניסטית ברחבי העולם, ובתחומים רבים לא פגה השפעתה של תרבות זו באלף השנה שמכיבושי מוקדון עד התקופה הערבית הקדומה באמצע המאה השביעית לספירה.
אלכסנדר ולוחמיו פעלו באכזריות בזמן מלחמה.
ברוב הארצות שאליהם הגיע צבאו של אלכסנדר, הוא ביצע מעשי טבח, הרס וביזה המוניים, למעט ארצות שבהן לא נתקל בהתנגדות כלשהי.
אף על פי כן, מרגע שהתבסס שלטונו באזורים שכבש, הניח אלכסנדר לעמים הכבושים לנפשם.
הוא כיבד את כל העמים ואת כל התרבויות שכבש, הניח להם לחיות את חייהם ולקיים את מנהגיהם, ואף איפשר להם להצטרף לצבא ולפוליטיקה ואף להתקדם בהם ולזכות בתפקידים בכירים.
כמו אביו, העריץ אלכסנדר את התרבות היוונית והתייחס לעצמו כיווני, אולם הוא הסתייג מהגישה היוונית האתנוצנטרית.
הוא אומנם עודד את נתיניו החדשים לרכוש את השפה היוונית, אך לא הכריחם לשנות את שפתם ואת תרבותם.
אדרבה, אלכסנדר נשבה בקסמי המזרח ופעל למען סינתזה תרבותית בין היוונים לבין בני עמים אחרים.
אלכסנדר אף פעל לשלב פרסים ובני תרבויות אחרות במערכת השלטונית והצבאית ועודד את אנשיו להתיישב בארצות הכבושות ולהתחתן עם בני המקום.
אידאולוגיית השילוב שאחז בה אלכסנדר גרמה להתמרמרות בקרב אנשיו, ואף היו שני ניסיונות כושלים להתנקש בחייו, אך ההתנגדות מעולם לא גלשה לכדי התקוממות מזוינת.
אף שהתרבות ההלניסטית המשיכה לדגול ברב-תרבותיות, נכשל ניסיונו של אלכסנדר להשוות בין זכויות עמי האימפריה.
בתקופה ההלניסטית נחשבו רק תושבי הפוליס וצאצאי היוונים לבעלי זכויות אזרח, רק במקרים יוצאי דופן זכו אחרים, בעיקר ותיקי צבא ובני משפחותיהם, בזכויות אלו.
מחלוקת מודרנית על מורשתו של אלכסנדר
למורשתו של אלכסנדר השפעה גדולה על היחסים בין יוון למקדוניה הצפונית.
כל צד טוען לבעלות על המצביא העתיק, והדברים מגיעים מדי פעם למשבר של ממש ביחסים בין הצדדים.
מוקדון העתיקה שוכנת בעיקר בשטחה של יוון המודרנית.
יתרה מכך, תושביה הנוכחיים של מקדוניה הצפונית הם סלאבים שהיגרו לאזור בראשית ימי הביניים.
עם זאת, אזרחי מקדוניה הצפונית המודרנית רואים באלכסנדר הגדול גיבור לאומי.
הם קראו לנמל התעופה הבינלאומי של סקופיה על שמו של אלכסנדר הגדול, ואף הקימו פסל בגובה של 12 מטר בדמותו של המצביא ההיסטורי.
הצבת הפסל הציתה מחדש מחלוקת עתיקת יומין עם יוון, הרואה באלכסנדר הגדול גיבור יווני ובכלל ראה בעצם שמה של המדינה המקדונית סוג של גנבת זהות, מה שהוביל בסופו של דבר לשינוי שמה מ"מקדוניה" ל"מקדוניה הצפונית" ב-2019.
אלכסנדר הפך לאגדה עוד בימי חייו.
פלוטרכוס מספר כי ערב ליל הכלולות של הוריו, אולימפיאס ופיליפוס חלמה אימו, אולימפיאס שרחמה הוכה בברק שהצית אש חזקה.
זמן מה לאחר מכן חלם פיליפוס שהוא חותם את רחמה של אשתו בחותם הנושא דמות אריה.
פלוטרכוס מוסר מספר פרשנויות לחלומות אלה כמו הצעה שאולימפיאס הייתה הרה עוד לפני נישואיה לפיליפוס או רמזים למוצאו האלוהי של אלכסנדר.
ההיסטוריון היווני קליסתנס, תיאר את הים של קיליקיה נסוג לאחור מפניו בהשתחוות.
זמן קצר לאחר מותו, אונסיקריטוס, היסטוריון נוסף שליווה את אלכסנדר הגדול במסעותיו לאסיה, המציא מערכת יחסים בין תאלסטריס לאלכסנדר; מלכת האמזונות תאלסטריס הביאה 300 נשים לאלכסנדר הגדול, בתקווה לגדל גזע של ילדים חזקים וחכמים כמותו.
על פי האגדה, היא שהתה עמו במשך 13 ימים ולילות בתקווה להרות לו.
כשהקריא אונסיקריטוס את הסיפור למלך ליזימאכוס, הגיב: "ואיפה הייתי, אז?".
קיימת טענה לפיה התכתב אלכסנדר עם מורהו אריסטו ואימו בזמן מסעו באסיה, אך ככל הנראה מדובר בזיוף מאוחר.
במאות הראשונות אחרי מותו נוצרו באלכסנדריה אגדות נוספות, שהתאגדו לספר הנקרא רומן אלכסנדר.
הספר תואר אחר כך בטעות כספרו של קליסתנס ועל כן ידוע כיום כ"פסאודו-קליסתנס".
רומן אלכסנדר שוכתב פעמים רבות והפרטים ההיסטוריים בו אינם מצטיינים במהימנותם, המעבדים בלשונות השונות הוסיפו והחסירו מחומר לפי נטייתם, וחלק מהסיפורים הללו נפרדו מסיפור האב ונעשו חלק מהפולקלור העולמי כמעשים העומדים בפני עצמם, ללא קישור ישיר אל רומן אלכסנדר, אלא כאגדה נפרדת.
לפיכך, ניתן להסיק כי במהדורתה הנוכחית קיימות ברומאנסה זו חנופות וביקורות רבות.
מהנוסח היווני, המקורי, של היצירה, השתלשלו הנוסחים הלטיניים, אשר כינויים הוא "היסטוריה דה פרלייס".
בין הנוסחים הבדלים מזעריים בלבד, והבדלים אלו התפשטו בימי הביניים, והיו בסיס לנוסחים של הלשונות הביניימיות האחרות.
הספר תורגם לשפות רבות, ביניהן עברית.
לרומן אלכסנדר ארבעה חלקי יסוד, אלו הם:
הסיפור על לידת אלכסנדר, כבנו של המכשף המצרי נוקטניבור.
סיפור מלחמותיו של אלכסנדר נגד יוון פרס והודו, אף על פי שאינו מוגדר כאגדה אלא סיפור, הרי המסורת ההיסטורית של אלכסנדר ומעשיו הביאה אותו לעולם.
קובץ של סיפורי נפלאות על יצורים מוזרים, מפלצות, ארצות רחוקות ומנהגים משונים, הרקומים בידיעת הסיפור.
חכמת אלכסנדר, שהיה תלמידו של אריסטו, אשר נחשב לאחד הפילוסופים הגדולים בהיסטוריה.
רוב המקורות היהודיים מתייחסים בחיוב לאלכסנדר הגדול, על אף שהיה עובד אלילים:
האגדה בתלמוד מספרת שהשומרונים הלשינו על היהודים לאלכסנדר מוקדון וקיבלו רשות ממנו להחריב את ירושלים.
כדי לבטל את הגזרה, שמעון הצדיק יצא מירושלים לקראת אלכסנדר מוקדון לבוש בבגדי כהונה, כדי לכבדו.
במפגש ביניהם באנטיפטרס ירד אלכסנדר ממרכבתו והשתחווה לשמעון הצדיק בהסבירו שדמותו של שמעון הצדיק הולכת לפניו במלחמותיו.
על פי הגמרא, לכבוד אירוע זה נקבע יום כ"ה בטבת ליום שמחה .