tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד הגופים המרכזיים שהתנגד לרפורמות היה הפרלמנט, שביתו העליון נקרא "קונגרס נציגי העם" וביתו התחתון נקרא "הסובייט העליון".
יו"ר של הבית התחתון, רוסלאן חסבולטוב, היה אחד המתנגדים הקולניים ביותר למדיניותו של ילצין.
לפי חוקת ברית המועצות של 1977 הפרלמנט הוא הכוח העליון במדינה.
לאחר שילצין כונן את מוסד נשיאות רוסיה נוצרו חילוקי דעות קשים לגבי חלוקת הכוח בין הפרלמנט לנשיא.
השאלה המרכזית בעניין החוקה הייתה איזה משטר דמוקרטי להקים: הנשיא ילצין קרא להקמת משטר נשיאותי.
ביוני 1993 הוציא ילצין צו המקים ועדה חוקתית מיוחדת שתבחן את החוקה שהוא הציע באפריל של אותה השנה, על מנת שיוכלו להציע אותה במשאל עם.
כצפוי, שתי החוקות נגדו אחת את השנייה בעניין יחסי רשות מבצעת-רשות מחוקקת: בעוד שילצין הציע להקים משטר נשיאותי עם כוח רב יותר לרשות המבצעת על חשבון זו המחוקקת, הפרלמנט שאף להקים משטר שיקצץ בסמכויות הנשיא ויעניק סמכויות גדולות יותר לרשות המחוקקת.
הוועדה שילצין הקים, אשר הורכבה מנציגים של מפלגות וארגונים חברתיים רבים אישרה את הבאת החוקה למשאל עם בעוד שהפרלמנט הצביע נגד זה ותמך באישור החוקה שלו.
הפרלמנט, קונגרס נציגי העם, קיים פגישת חירום ואישר את מינוי סגן הנשיא אלכסנדר רוצקוי לנשיא, והצביע להדיח את ילצין.
בוריס ילצין, שנהנה מתמיכת הצבא שלח כוחות צבא לכתר את בניין הפרלמנט ואף על פי כן, 180 נציגיו סירבו לעזוב את הבניין.
לאחר שבועיים קרא הנשיא שהפרלמנט מינה, אלכסנדר רוצקוי להילחם בכוחות שילצין שלח.
ביום שלמחרת הורה שר ההגנה פבל גראצ'וב לטנקים לירות לעבר בניין הפרלמנט וכוחות צבא כבשו את הבניין וחלקים נוספים בעיר.
החוקה החדשה הכריזה על רוסיה כמדינה דמוקרטית, פדרטיבית, מבוססת חוק, עם צורת ממשל רפובליקנית.
בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-1993 זכו מתנגדיו של ילצין לרוב בפרלמנט.
דבר זה גרם לקונפליקט תמידי בין הרשות המבצעת לזו המחוקקת.
ילצין הטיל וטו על חוקים רבים של הפרלמנט ומנגד, הוא הצביע נגד החוקים שילצין יזם וקידם.
ב-1996 נערכו בחירות לנשיאות רוסיה.
המועמדים העיקריים היו ילצין והנציג של המפלגה הקומוניסטית הרוסית.
רבים ממתנגדיו של ילצין לאו דווקא היו קומוניסטיים, אלא אזרחים רבים שנפגעו קשות מהרפורמות הכלכליות מרחיקות הלכת שלו, והשחיתות הרבה שכירסמה בשלטון.
ילצין זכה לבסוף בכהונה נוספת.
באוגוסט 1998, פשטה רוסיה את הרגל במשבר כלכלי שכונה משבר הרובל.
לכך הייתה השפעה מרחיקת לכת על היציבות הפוליטית במדינה, ופרצו מהומות ושביתות רבות.
תוצאת המשבר היא בכך שילצין פיטר את ממשלתו ארבע פעמים בשנה שלאחר מכן.
לאחר המשבר פיטר את ראש הממשלה סרגיי קיריינקו ומינה את ויקטור צ'רנומירדין לתפקיד.
לאור התנגדות עזה של הפרלמנט הרוסי מינה לתפקיד ראש הממשלה את יבגני פרימקוב המתון יותר בענייני כלכלה והקשוח יותר במדיניות החוץ.
לאחר 8 חודשים בלבד פיטר את פרימקוב ומינה את סרגיי סטפשין.
לאחר זמן קצר בתפקיד של כ-4 חודשים מינה את ולדימיר פוטין, ראש הפס"ב לפני כן ולימים נשיא רוסיה.
ב-31 בדצמבר 1999 בלילה שבין ה-31 ל-1 בינואר, בנאום השנתי של הנשיא לאומה, הודיע ילצין כי הוא מתפטר וכי לפי החוקה הרוסית ראש הממשלה - ולדימיר פוטין יהפוך לנשיא בפועל, עד לקיום בחירות לנשיאות.
אחת הסיבות העיקריות להתפטרותו של ילצין הייתה שהוא לא יכול היה לרוץ לקדנציה שלישית, וכי ברגע שהוא לא יהיה יותר נשיא יתחילו הליכים משפטיים נגד מעשי השחיתות שביצע.
לאחר שפוטין הפך לנשיא בפועל, הוא חתם על צו הפוטר את ילצין וקרוביו מכל הליך משפטי.
לאחר כחודשיים, ב-26 במרץ 2000 נערכו בחירות ופוטין זכה בהן והפך לנשיא רוסיה.
הוא החל לרכז יותר כוח בממשל הפדרלי על חשבון הממשלים האזוריים.
בשנים 2001–2003 יצאו לפועל סדרה של רפורמות בתחום חוקי מיסוי, "חוק האדמה" המייסד את שוק קניית ומכירת אדמה בערים, "חוק המלחמה בהלבנת כספים", תוכנית פנסיה והתקדמות בתהליך ההפרטות.
במקביל החל הקרמלין להשתלט על אמצעי תקשורת, בעיקר על ידי קנייתם על ידי גזפרום תקשורת – חברת בת של תאגיד הגז הממשלתי גזפרום, לנקוט במדיניות אגרסיבית יותר כלפי דיסידנטים פוליטיים ומפלגות וארגונים שאינם תומכים במפלגת השלטון.
לכן החל משנת 2005 רוסיה מוגדרת כ"לא חופשית" על פי הסטנדרטים של הארגון הבינלאומי פרידום האוס יחד עם מדינות כמו סין וערב הסעודית.
בשנת 2004 נבחר פוטין לקדנציה נוספת ברוב של 71.37%, בקרב ארגוני זכויות אדם בינלאומיים נשמעה ביקורת על ההטייה הפרו-פוטינית של כלי התקשורת בעת מערכת הבחירות.
מאחר שבחוקת הפדרציה נקבע כי אף מועמד לא יכול להתמודד שלוש פעמים ברצף הכריז הנשיא פוטין על תמיכתו בדמיטרי מדבדב לנשיאות.
במקום זאת, הודיע פוטין כי יסכים לכהן כראש הממשלה תחת מדבדב.
בצורה זו, טוענים מבקרי המשטר הנוכחי בקרמלין, פוטין לא יוותר על שליטתו במערכת השלטון הרוסית, ויוכל להתמודד שוב לנשיאות לאחר כהונת מדבדב אם יחפוץ.
מאז 1999 נוצר מצב בפוליטיקה הרוסית, לפיו המדינה מנוהלת על ידי קבוצת כלכלנים ואנשי זרועות הביטחון, כולם מהעיר סנקט פטרבורג, שהגיעו למוסקבה בסוף שנות ה-90. בקרב "אנשי פטרבורג", התחלקו המחנות לשלושה: מחנה הכלכלנים הרפורמטורים, מחנה המשפטנים הצעירים והסילוביקי.
בתחילה פעלו שלושת המחנות במטרה משותפת: לקדם את המדינה והכלכלה קדימה; אך הפילוג ביניהם הלך ובלט, לאחר מינויו של דמיטרי מדבדב לנשיא.
בתקופתו ניכרה היטב שליטת המשפטנים הצעירים בכל מוקדי הכוח בקרמלין, כשבראשם דמיטרי מדבדב עצמו.
הכלכלנים הרפורמטורים בממשל התרכזו בעיקר במשרד האוצר של רוסיה ובזרועות הנשיאותיות שנועדו לבצע רפורמות כלכליות במדינה, כשבראשם אלכסיי קודרין ובכירים נוספים.
המחנה השלישי – הסילוביקי – הונהג על ידי איגור סצ'ין.
בשנים הראשונות לכהונתו של מדבדב ניכרה חולשה במחנה הסילוביקי כשמדבדב פיטר רבים מנציגי זרועות הביטחון מגופי הממשל השונים וחייב אותם להתפטר מתפקידיהם בתאגידים הממלכתיים, מאחר שרובם גם החזיקו מניות בחברות פרטיות (כך למשל אולץ איגור סצ'ין עצמו להתפטר מרוסנפט).
המתח שמתחת לפני השטח שבין שני המחנות התפרש במשגה על ידי אנליסטים פוליטיים כסכסוך בין פוטין למדבדב.
לקראת ספטמבר 2011 המאבק הסמוי בין הכלכלנים הרפורמטורים למשפטנים מהקרמלין הגיע לשיא, כאשר לאחר הכרזתו של מדבדב כי הוא תומך בולדימיר פוטין למועמד לנשיא רוסיה, הודיעה מפלגת רוסיה המאוחדת על תמיכתה במדבדב לתפקיד ראש ממשלת רוסיה תחת פוטין.
לאור זאת הכריז שר האוצר, אלכסיי קודרין כי בשל חילוקי הדעות שלו עם הנשיא, הוא לא מתכוון לעבוד עבור מדבדב.
בתגובה הכריז הנשיא על פיטוריו של שר האוצר הוותיק ביותר בתולדות רוסיה הפוסט-סובייטית, לאחר שקודרין כיהן במשך 11 שנים כשר האוצר.
בדצמבר 2019 פוטין החל לקדם תיקונים לחוקת רוסיה שיאפשרו לו להישאר בראש מערכת השלטון גם לאחר הבחירות לנשיאות רוסיה 2024 וקבע עריכת משאל עם על התיקונים לחוקת רוסיה שמתוכנן להיערך במהלך שנת 2020.
בעשור השני של המאה ה-21 עלו טענות שונות לניסיונות לפגוע במועמדים שאינם מיישרים קו עם פוטין.
בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע שמאסרים של אלכסיי נבלני, ממנהיגי האופוזיציה הבולטים, היו לא חוקיים.
מקורביו של נבלני דיווחו על שני מקרים של ניסיונות הרעלה, כאשר במקרה החמור מביניהם אימתה זאת גם ממשלת גרמניה, שלאחר בדיקה רפואית אבחנו רופאיה שנבלני הורעל על ידי גז העצבים נוביצ'וק המזוהה עם ממשלת רוסיה.
דוגמה נוספת היא מחאה המונית שהתקיימה בשנת 2020 בחברובסק בעקבות מאסרו של סרגיי פורגאל, מושל המחוז, שלטענת המפגינים נאסר על ידי הממשלה על רקע פוליטי.
מאז פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה, האופי הריכוזי של המשטר גבר עם אישור חוקים המטילים עונשי מאסר כבדים לכל דיווח לא אוהד על צבא רוסיה.
עיתונאים ואישי ציבור רבים הוגדרו כ"סוכנים זרים", דהיינו אישים שממומנים לכאורה על ידי ארגונים מחוץ לרוסיה ולכן אין לסמוך עליהם.
חוקת הפדרציה הרוסית אומצה במשאל עם ב-12 בדצמבר 1993, והחליפה את חוקת ברית המועצות שנכנסה לתוקף באפריל 1978. מתוך כל בעלי זכות הבחירה, השתתפו במשאל העם 58,187,755 (54.8%), ומתוכם הצביעו בעד אימוץ החוקה 32,937,630 איש.
חוקת רוסיה שאושרה ב-1993 יצרה משטר נשיאותי עם נשיא וראש ממשלה שממונה על ידו, כאשר הנשיא הוא הדומיננטי.
מוסד הנשיאות החזק שברוסיה מושווה לעיתים לתקופת נשיאותו של שארל דה-גול נשיא צרפת בין השנים 1958–1969. מבנה הגופים הפדרליים של הרשות המבצעת ברוסיה מאושר על ידי נשיא רוסיה ומתעדכן בהתאם לצורך.
נשיא רוסיה מנחה את הכיוון הבסיסי של מדיניות הפנים והחוץ של רוסיה, ומייצג את המדינה הרוסית בתוכה ובענייני חוץ.
הנשיא ממנה את הממשלה (פעולה שדורשת את אישור הפרלמנט), ומעורב במינוי הפקידות הבכירה, ישירות ובעקיפין.
הנשיא שולח וקורא לשגרירים לאחר התייעצות עם שר החוץ והפרלמנט — האספה הפדרלית, מקבל כתבי אמנה, משתתף בשיחות בינלאומיות, וחותם על הסכמים בינלאומיים.
רוב הנחיותיו ופעולתיו של הנשיא מתבצעות על ידי צוים נשיאותיים, נורמטיביים ולא נורמטיביים בהם הוא מפרט בנידון וחותם עליו.
לצו מעמד זהה לזה של חוק, אף על פי שרוב הצווים לא דורשים אישור של האספה הפדרלית: הפרלמנט של רוסיה.
צו לא נורמטיבי, לדוגמה, הדורש אישור, הוא צו הכרזה על מצב חירום או משטר צבאי הדורש אישור של הבית העליון של הפרלמנט – מועצת הפדרציה.
לצווים אסור להתנגש עם סעיפים מהחוקה או עם חוקים או עם זכויות אדם ואזרח.
בנוסף, על הנשיא לחתום על חוקים שאושרו על ידי הפרלמנט כדי שייכנסו לתוקף, אלא אם כן יש רוב של 2/3 בפרלמנט.
בתקופת המעבר, לאחר שאושרה חוקת הפדרציה הרוסית ב-1993, היו קונפליקטים רבים בין הרשות המבצעת בראשות הנשיא ילצין ובין הפרלמנט: ילצין הטיל וטו על רבות מהצעות הפרלמנט, והפרלמנט הצביע רבות נגד החוקים שילצין הציע.
לנשיא גם סמכויות רבות בקביעת המדיניות הצבאית בתור המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
בתנאים מסוימים, הנשיא רשאי לפזר את הבית התחתון של הפרלמנט, דומה.
הנשיא נבחר בבחירות ישירות אחת ל-4 שנים.
בבחירות לנשיאות רוסיה ב-1996, היו שטענו כי לנשיא סמכויות רבות מידי וכי צריך להפחית חלק מהן ולהעבירן לפרלמנט.
ילצין, עקב היותו נשיא, צידד בשיטה הנשיאותית טען כי "העם הרוסי מצדד במשטר נשיאותי עם יד חזקה", וכי משטר פרלמנטרי יגרום לדיונים חסרי תועלת במקום החלטות ושינויים.
לפי חוקת רוסיה שאושרה ב-1993, הפרלמנט, האספה הפדרלית רשאי להתחיל בהליכי הדחה של הנשיא על "פשעים חמורים או בגידה חמורה".
אישומים אלו חייבים להיות מאושרים על ידי בית המשפט העליון ובית המשפט העליון החוקתי.
את ההדחה יכול לבצע רק הבית העליון של הפרלמנט, מועצת הפדרציה ברוב של 2/3. אם מועצת הפדרציה לא פועלת תוך שלושה חודשים, האישומים מתבטלים.
אם הודח הנשיא, או שנמנע ממנו לבצע את תפקידו, ימלא את תפקידו זמנית ראש הממשלה, עד לקיום בחירות, שחייבות להתקיים תוך שלושה חודשים.
ממשלת הפדרציה הרוסית (Правительство Российской Федерации) היא הרשות המבצעת של רוסיה והגוף הפדרלי הבכיר ביותר בניהול המדינה.
הממשלה היא מעין זרוע של הנשיא, כיאה למשטר נשיאותי ומעמדה מעוגן בפרק 6 של חוקת רוסיה ובחוק הפדרלי "אודות ממשלת הפדרציה הרוסית", שאומץ ב-17 בדצמבר 1997. את הממשלה – הכוללת ראש ממשלה ושרים – ממנה הנשיא אך מינוי זה חייב לזכות באישור הפרלמנט.
אם נבצר מנשיא רוסיה למלא את תפקידו ממלא זמנית את תפקיד זה ראש הממשלה עד לכינון בחירות או חזרתו של הנשיא.
מושב הממשלה הוא בבית ממשלת הפדרציה הרוסית, על גדות נהר מוסקבה, בקראסנופרסניה נארז'ניה, בית מס' 2. מאז 1999, הממשלה מפעילה פורטל אינטרנט ממשלתי ומקבלת פניות מהציבור גם בדרך אלקטרונית.
ראש ממשלת רוסיה הוא התפקיד הממשלתי השני בחשיבותו ברוסיה.
ראש הממשלה ממונה על ידי נשיא רוסיה בהסכמת הדומה (הפרלמנט הרוסי).
לתפקיד הייתה מקבילה בימי האימפריה הרוסית ובימי ברית המועצות (התפקיד המקביל בברית המועצות נקרא עד 1946 "יושב ראש מועצת הקומיסרים העממיים", ומ-1946 ואילך "יושב ראש מועצת השרים").
כיום משמש בתפקיד מיכאיל מישוסטין, שהיה בעבר מנהל שירות המיסים הפדרלי.
חלק מהכוח הרב של נשיא רוסיה קשור בעובדה שהוא ממנה באופן ישיר או עקיף אנשים לתפקידי מפתח בכירים בלא צורך באישור של שום גוף.
סגל הקרמלין הוא השם הלא-רשמי לאדמיניסטרציה הנשיאותית של רוסיה או הסגל הנשיאותי של רוסיה, גוף ממלכתי האחראי להבטחת פעולותיו והגדרת סדר יומו של נשיא רוסיה.
מקום מושבה הוא בבניין ועדת ההוצאה לפועל של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית לשעבר בסטאריה פלושצ'ד 4, מוסקבה.
לפי חוקת רוסיה הנשיא ימנה אדמיניסטרציה נשיאותית – גוף זה מסייע, בדומה לסגל הנשיאותי בארצות הברית, להתנהלות של הנשיא בתחומים רבים, כמו ייעוץ מקצועי, פגישות, לוח זמנים, יחסי ציבור ועוד.
המועצה לביטחון לאומי של רוסיה
המועצה לביטחון לאומי של רוסיה היא גוף מייעץ לנשיא רוסיה בענייני אסטרטגיה וביטחון לאומי.
חברי המועצה הם אוסף של שרים בכירים וראשי סוכנויות פדרליות.
יו"ר המועצה הוא נשיא המדינה המנהל את המועצה וקובע את ישיבותיה, כאשר ראש המועצה הוא המזכיר ניקולאי פטרושב, מזכיר המועצה מאז מאי 2008 הנחשב ליועץ הנשיאותי לביטחון לאומי של רוסיה.
סמכויות המועצה והמזכיר הורחבו ב-6 במאי 2011 על פי צו של דמיטרי מדבדב.
המועצה יושבת בבניין בסמטת איפאטייב, במוסקבה.
הלשכה הציבורית של רוסיה היא גוף בן 126 חברים בפדרציה הרוסית, שנוצר ב-2005 ביזמת נשיא רוסיה ולדימיר פוטין על מנת לבחון ולנטר את חקיקת הפרלמנט, הממשלה, ושאר גופים ציבוריים בכל הסובייקטים הפדרליים של הפדרציה הרוסית.
תפקידה הוא כשל ועדת ביקורת, ויש לה כוחות מייעצים בלבד.
מושב של הלשכה הוא שנתיים.
מועצת המדינה של רוסיה היא גוף ייעוץ ממלכתי הצמוד לראש המדינה שדנה בנושאים בעלי חשיבות עליונה למדינה.
המועצה הוקמה על פי צו נשיאותי של ולדימיר פוטין ב-1 בספטמבר 2000.
בשנת 2000 הוקמה מועצת המדינה והורכבה ממושלי המחוזות ברוסיה ושבעת מחוזות העל.
המועצה דנה בנושאי הרפורמות בכלכלה, בעניינים חברתיים ובנושאים רבי חשיבות מבחינה ביטחונית, כמו הרפורמה הצבאית בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
כך למשל התקיימה ישיבה משותפת עם המועצה לביטחון לאומי של רוסיה ב-6 בספטמבר 2008, בעקבות פרוץ המלחמה בדרום אוסטיה.
לרוסיה פרלמנט דו ביתי, הנקרא בשם האספה הפדרלית.
חברים בו בשני הבתים 620 צירים.
הבית העליון נקרא מועצת הפדרציה, והוא מונה 170 צירים הנבחרים אחת לארבע שנים בבחירות לא ישירות.
הבית התחתון נקרא דומה ואליו נבחרים 450 צירים, בבחירות ישירות, גם כן אחת לארבע שנים.
הפרלמנט של רוסיה נוצר לאחר אישור חוקת רוסיה בדצמבר 1993. הבחירות הראשונות לפרלמנט נערכו באותה עת, עובדה שהיו שטענו כי היא מעידה על חוסר הדייקנות של ילצין בעניינים חוקתיים.
לפי החוקה, הנציגים שנבחרו בדצמבר 1993 הוגדרו כטרנזיציונליים (חולפים), כי הם נבחרו לשנתיים בלבד.
באפריל 1994 נחתם "ההסכם האזרחי" על ידי חברי פרלמנט, בכירי ממשלה, ואנשי עסקים ואנשי דת בולטים.
הסכם זה שהוצע על ידי ילצין התחייב לקיים שנתיים של תקופת מעבר בהן יש להימנע מאלימות, לקרוא לבחירות מוקדמות לנשיאות או לפרלמנט ולקרוא לערוך שינויים בחוקה.
הסכם זה ריכך במידת מה את הרטוריקה הפוליטית בשנתיים שלאחר החתימה.
האספה הפדרלית מוגדרת כגוף קבוע, כלומר היא במושב מתמשך, פרט להפסקות הקבועות בין מושב האביב והסתיו.
לוח זמנים זה שונה מאוד מזה שקיים הפרלמנט הסובייטי, הסובייט העליון, שהיה נפגש לימים ספורים בשנה, והיה למעשה חותמת גומי.
החוקה מציינת כי שני בתי הפרלמנט מקיימים את המושב שלהם בשני מקומות שונים וכי המושבים פתוחים לציבור.
מושבים משותפים מתקיימים בעת אירועים משמעותיים כמו נאום של הנשיא או של נציג של מדינה זרה.
האספה הפדרלית (רוסית: Федеральное Собрание) היא הפרלמנט הרוסי לפי חוקת רוסיה, אשר אושרה במשאל עם בדצמבר 1993. האספה, על פי החוקה של רוסיה, היא היורשת של הפרלמנט של ברית המועצות – הסובייט העליון והיא הרשות המחוקקת של רוסיה.
האספה הפדרלית היא פרלמנט דו ביתי אשר מורכבת מהבית העליון, מועצת הפדרציה, ומהבית התחתון דומה.
בראש כל בית עומד יושב ראש שמנהל את העניינים השוטפים.
בעת אירועים יוצאי דופן כמו נאומים מסוימים של נשיא רוסיה או של מדינאים זרים, מתכנסים שני בתי הפרלמנט תחת קורת גג אחת.
הדומה נבחרת בבחירות כלליות וישירות אחת לארבע שנים בעוד שהצירים שיושבים במועצת הפדרציה נבחרים לא ישירות, אלא על ידי הרשות המחוקקת והמבצעת של כל אחד מהסובייקטים הפדרליים של רוסיה.
מועצת הפדרציה של רוסיה הוא הבית העליון של הפרלמנט של הפדרציה הרוסית, האספה הפדרלית, בעוד שהבית התחתון של הפרלמנט הוא הדומה.
מועצת הפדרציה מורכבת משני נציגים מכל אחד מהסובייקטים פדרליים של רוסיה, אחד מהרשות המחוקקת והשני מהרשות המבצעת הנבחרים לא בבחירות ישירות, אלא על ידי הממשל המקומי.
מספר הצירים הכולל במועצת הפדרציה משתנה לעיתים עקב מיזוג ופיצול של סובייקטים פדרליים כמו אוקרוגים, אובלסטים ועוד.
מועצת הפדרציה עורכת את ישיבותיה בבנין הראשי ברחוב דימיטרובקה בבירה מוסקבה, מקום משכנה לשעבר של הסוכנות הסובייטית לבנייה (גוסטרוי), עם משרדים נוספים הממוקמים ברחוב נובי ארבאט.
כך שני בתי הפרלמנט הרוסי מופרדים מבחינה פיזית כאשר הדומה שוכנת בבניין אחר גם הוא במוסקבה, והם נפגשים יחדיו בעת אירועים מיוחדים.
ב-21 בספטמבר 2011 מונתה ולנטינה מטוויינקו ליושבת ראש מועצת הפדרציה של רוסיה ותפקיד יושבת ראש מועצת הפדרציה, היה למשרה הפוליטית הגבוהה ביותר שהושגה על ידי אישה ברוסיה, מאז יקתרינה הגדולה ב-1762.
הדומה הממלכתית מכונה גם גוסדומה (Госдума), הוא הבית התחתון של הפרלמנט הרוסי, האספה הפדרלית.
הבניין של הדומה ממוקם במרכז מוסקבה, מרחק קצר מכיכר מנייז'.
הדומה החליף, ברוסיה, ביחד עם מועצת הפדרציה את הפרלמנט של ברית המועצות, קונגרס נציגי העם, בדצמבר 1993, לאחר שאושרה במשאל עם חוקת רוסיה.
הדומה מורכבת מ-450 צירים, הנבחרים בבחירות כלליות חשאיות ישירות ויחסיות אחת ל-5 שנים (בהתאם לתיקון משנת 2008).
המפלגה הפוליטית הרוסית רוסיה המאוחדת היא מפלגת מרכז שמרנית והמפלגה הגדולה ביותר בפדרציה הרוסית עם 2,073,772 חברים.
בעקבות הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה ב-2003, המפלגה קיבלה את מרבית המושבים בדומה וב-2007 הפכה לרוב מובהק.
מנהיג המפלגה, שעמד בראש רשימת המפלגה בבחירות לדומה ב-2007, הוא ראש הממשלה הנוכחי, ולדימיר פוטין אף על פי שפורמלאית אינו חבר במפלגה.
נכון לפברואר 2011 המפלגה יוצגה בממשלה על ידי חמישה שרים: ויאצ'סלב וולודין, אלכסנדר ז'וקוב, ילנה סקריניק, יורי טרוטנייב וסרגיי שוייגו, שהיה ממייסדי המפלגה.
בעקבות הבחירות לשלטון המקומי ב-2010, המפלגה הייתה למפלגה השלטת ב-75 מתוך 83 הסובייקטים הפדרליים של רוסיה.
המפלגה תומכת בראש הממשלה ולדימיר פוטין, אך במשך זמן רב הוא לא השתייך אליה או לכל מפלגה אחרת.
מצב זה השתנה, כאשר בוועידת המפלגה שנערכה לפני הבחירות לדומה בשנת 2007 פוטין הודיע כי ירוץ לדומה בראש רשימת המפלגה (בעודו מכהן כנשיא).
בבחירות של שנת 2007 המפלגה זכתה ב-315 מקומות מ-450 הקיימים בדומה.
המפלגה הרפובליקנית של רוסיה היא מפלגת אופוזיציה ליברל דמוקרטית, שהוקמה בסוף שנות ה-80, עם הופעת הסממנים הראשונים לפירוקה של המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
כיום, היושב בראשות המפלגה הוא ולדימיר ריז'קוב.
המפלגה הפוליטית הרוסית המעשה הנכון היא מפלגת ימין-מרכז רוסית שהוקמה ב-16 בנובמבר 2008, על בסיס שלוש מפלגות ליברליות מוצהרות ("הכוח האזרחי", ברית כוחות הימין, המפלגה הדמוקרטית).
המפלגה רשומה ברשם המפלגות של משרד המשפטים הרוסי מאז ה-11 בפברואר 2009.
המפלגה נחשבת למפלגת מרכז ומפלגה דמוקרטית הדוגלת ברפורמות.
מצע המפלגה קורא לדמוקרטיה וליברליזם חברתי.
למרות שמה, מחוץ לרוסיה טוענים שהאידאולוגיה של המפלגה אינה דמוקרטית כלל ועיקר, אלא מוזכרת בתקשורת העולמית כמפלגה אולטרה לאומנית.
יריבותיה הרשמיות הן מפלגת תפוח והמפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית ומזכירה עצמה כמפלגת אופוזיציה המתנגדת לממשל פוטין.
המפלגה הייתה במיטב כוחה בעת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה ב-1993, נוסף לכך המפלגה מתנגדת לנאט"ו וארצות הברית.
המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית (Коммунистичесая партия Российской Федерации) היא מפלגה ברוסיה – המפלגה השנייה בגודלה ומפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר ברוסיה.
המבנה שלה והאידאולוגיה (אתאיזם מוצהר) לקוחים באופן מובהק מהמפלגה הקומוניסטית הסובייטית המקורית.
בעקבות תעמולה טלוויזיונית ממומנת היטב של האוליגרכים, מועמד המפלגה לנשיאות – גנאדי זיוגאנוב – הפסיד בסיבוב השני לנשיא המכהן בוריס ילצין.
המפלגה הייתה מפלגת קואליציה במשך עשור בלבד, מ-1993 ועד 2003. המפלגה חברה במפלגה האירופית של הליברלים, הדמוקרטים והרפורמטורים ודוגלת בהתפתחות דמוקרטיה מהסוג המערב-אירופי ברוסיה.
המפלגה היא תנועה דמוקרטית שמאגדת קבוצות פוליטיות המייצגים זרמים אידאולוגיים שונים – ליברלים, דמוקרטים ונוצרים דמוקרטים.
ואם, לעומת זאת, כדי לארגן את כלכלה יעילה, אנו מתחילים שוב לחפש צדק, ומוסכם שהוא לא קיים, כי זהו ויכוח מופשט, שאנו רואים שוב ושוב שהוא מעודד אנשים [לפתח] קונפליקט חברתי".
רוסיה הוגנת היא מפלגה בפדרציה הרוסית שנוסדה ב-28 באוקטובר 2006 ממיזוגן של תנועת "מולדת", המפלגה הרוסית לחיים ומפלגת הגמלאים הרוסית.
יו"ר המפלגה הוא ניקולאי לביצ'ב.
רוסיה הוגנת היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית החברה בארגון הסוציאליסטים הבינלאומי.
מבחינה פוליטית, רוסיה הוגנת היא תנועה שמאלנית יותר מאשר "רוסיה מאוחדת", שמצעה הפוליטי מתרכז בליברליזם כלכלי.
מנהיג רוסיה מאוחדת, בוריס גריזלוב הצהיר שמפלגתו היא מפלגה שמרנית, כאשר האתר הרשמי של מפלגת רוסיה הוגנת מריץ את הסלוגן: "אנו מפלגת האדם העובד".
בבחירות האזוריות ברוסיה שנערכו ב-11 במרץ 2007, המפלגה צברה קולות רבים, אך עדיין לא הגיעה לשליטה כמפלגה השנייה במדינה, עמדה שעדיין מחזיקה בה המפלגה הקומוניסטית הרוסית, שזכתה במקום השני בשישה מתוך 14 מחוזות הבחירה וזכתה בבחירות באזור סטברופול.
מדגמים שונים הציגו את ניצחון המפלגה עם 15% סביב 14 מחוזות כשהגיעה למקום השלישי, כאשר הקומוניסטים עם 16% ורוסיה מאוחדת עם 45%.
דעת הקהל באוגוסט אותה שנה מצאה שהפופולריות של רוסיה הוגנת גדלה משבעה אחוזים ל-11%, כשהיא עוקפת את הליברל-דמוקרטים בבחירות הפרלמנטריות ב-2007. ב-8 בדצמבר 2007, המפלגה קיבלה 38 מושבים בדומה.
הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה כיום הן הבחירות לדומה הממלכתית, הבית התחתון באספה הפדרלית של רוסיה.
הבחירות לנשיא רוסיה נערכו שבע פעמים (1991, 1996, 2000, 2004, 2008, 2012), וב-2018 כאשר את ההחלטה הראשונה לערוך בחירות נשיאותיות ברוסיה, קיבל הסובייט העליון של רוסיה ב-17 במרץ 1991, כשהחליט כי הנשיא ייבחר לתקופת כהונה בת 5 שנים.
ב-2008 הוכנסו שינויים לחוקה, לפיהן הנשיא מכהן תקופת כהונה בת 6 שנים, שינוי זה נכנס לתוקפו בבחירות 2012.
מערכת המשפט הרוסית הוא מערך של ארגונים ממלכתיים לשפיטה ברוסיה האחראית על הסדר והמשפט במדינה.
פעילותה של הרשות השופטת ברוסיה מעוגנת בשורת סעיפים בחוקת רוסיה, כאשר בית המשפט העליון של רוסיה הוא הגוף השיפוטי והבכיר ביותר במדינה.
הערכאה העליונה ביותר בעניינים כלכליים הוא בית המשפט העליון לבוררות של רוסיה המורכב מיו"ר אחד וארבעה סגנים, כמו גם שורת שופטים.
בית המשפט החוקתי של רוסיה, עם 19 שופטים הוא הערכאה הבכירה ביותר ברוסיה שביכולתה לבטל חוקים פדרליים, צווים נשיאותיים והנחיות ממשלתיות אם אלה נוגדים את החוקה הרוסית.
נוסף לכך, משמש בית המשפט כגוף גישור בין גופי השלטון המקומי והממשל הפדרלי, אם נוצרים חיכוכים בין השניים, זאת כדי למנוע התנגשויות וסתירות חוקתיות.
בית המשפט לחוקה של הפדרציה הרוסית או בית המשפט החוקתי של רוסיה הוא מבתי המשפט הגבוהים במדינה, והסמכות החוקתית העליונה במערכת המשפט של רוסיה.
לבית המשפט סמכות לבטל חוקים פדרליים, אם אלה נוגדים את חוקת רוסיה.
כמו כן, בית הדין ערוך לקבלת תלונות אזרחים על כל חוק שהתקבל ועשוי להיות מנוגד לחוקה.
בית המשפט הוקם ב-1992 על יסוד בית המשפט העליון של ברית המועצות, שהתקיים החל מ-1923.
הקריטריונים המינימליים על פי החוק למינוי לתפקיד שופט בבית המשפט העליון הם אזרחות רוסית, השכלה משפטית, גיל 35 ומעלה, וניסיון של 10 שנים בתחום.
אחת לארבעה חודשים מתכנס בית המשפט העליון במעמד כל השופטים החברים בו והתובע הכללי של רוסיה.
לבית המשפט כפופה מועצה אקדמית מייעצת (Научно-консультативный совет при Верховном Суде Российской Федерации) שתפקידה לסייע לו בנושאים משפטיים ואקדמאיים.
מאז נפילת ברית המועצות בשנת 1991 ידעו יחסי החוץ של רוסיה עליות ומורדות – ביחסיה עם שכנותיה, עם המעצמות, עם שאר מדינות העולם ועם הגופים הבינלאומיים.
כמעצמת-על לשעבר, שאפה רוסיה להטיל את חסותה על שכנותיה, ולהבטיח ריבונות ביטחונית וכלכלית רבה ככל האפשר.
בשנים הבאות רוסיה חתמה הסכמים רבים עם מדינות ברית המועצות לשעבר, על-מנת להגביר את תלותן בה.
אך בשונה ממדינות הקווקז ואירופה המזרחית, מדינות אסיה התיכונה, נשארו ברובן תחת הגמוניה רוסית.
רוסיה שומרת על הבסיסים הצבאיים שלה בארמניה, בבלארוס, בקירגיזסטן, במולדובה, באוקראינה ובטג'יקיסטן.
היחסים בין ישראל לרוסיה ידעו עליות ומורדות רבות מאז הקמתה של מדינת ישראל ועד 1991, עת התפרקה ברית המועצות, נודעו יחסי ישראל-רוסיה כיחסי ברית המועצות–ישראל.
בסוף 1991, עם התפרקות ברית המועצות, הפך שגריר ברית המועצות בישראל, אלכסנדר בובין, לשגריר רוסיה בישראל, וכוננו יחסי ישראל-רוסיה.
שידעו גם בשני העשורים האחרונים טלטלות לא מעטות, אולם בעשור האחרון ניכר שיתוף פעולה נרחב בין שתי המדינות, ששיאן בביטול הוויזות בספטמבר 2009.
בראש המדינה עומד נשיא מצרים הנבחר אחת ל-4 שנים בבחירות ישירות.
תחת הנשיא פועל הפרלמנט הנבחר בבחירות נפרדות אחת ל-5 שנים והוא מורכב משני בתים: עליון הסנאט המצרי המשמש כגוף המייעץ לנשיא, ותחתון אשר נקרא אספת העם.
מצרים המודרנית נוסדה ב-1805 עם מינויו של מוחמד עלי לואלי של מצרים במקומו של השליט הקודם מטעם האימפריה העות'מאנית חורשיט אהמט פאשא, המינוי נתקבל בפירמאן עליו חתם סלים השלישי כשנתיים לפני הדחתו על ידי היניצ'רים ובן דודו מוסטפא הרביעי.
משלב זה מתחלקת מצרים למספר תקופות כשהראשונה בהן היא שושלת מוחמד עלי, בתחילת תקופה זו היה מוחמד עלי וסאל אך עד מהרה מרד בשלטון המרכזי של האימפריה והמדינה תפקדה כעצמאית.
בתקופת השושלת גם שונתה הגדרת השליט לח'דיו, שינוי זה ביטא את מעמדו של השליט והשושלת בעיני האימפריה העות'מאנית.
התקופה השנייה היא תקופת ח'דיוות מצרים, בתקופה זו אשר הייתה גם היא תחת שושלת מוחמד עלי, הוקמו ממשלה ופרלמנט והואצו תהליכים של קשרי חוץ עם צרפת ובריטניה.
התקופה השלישית היא תקופת סולטנות מצרים, תקופה זו החלה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה כאשר הח'דיו של מצרים עבאס חלמי השני צידד באימפריה העות'מאנית כחלק ממעצמות המרכז ובריטניה הודיעה כי מצרים היא מעתה מדינת חסות של האימפריה הבריטית.
בשלב זה הודח עבסא חלימי השני ונוסדה סולטנות מצרים בראשה עמד הסולטן חוסיין כאמל ששלט עתה במצרים ובסודאן.
התקופה הבאה היא תקופת המלוכה.
בעקבות מהומות 1919 במצרים הכירה בריטניה בעצמאותה של מצרים והסולטן המכהן פואד הראשון הפך למלך הראשון של ממלכת מצרים.ב-19 באפריל 1922 אושרה חוקה חדשה ובהמשך החודש הוכרז על בחירות לפרלמנט בן שני בתים.
הממלכה הייתה בתחילתה עצמאית רק להלכה, משום שלמעשה הבריטים שלטו במדינה, ורק בשנת 1936 נחתם ההסכם האנגלו-מצרי שהסדיר את סיום הכיבוש האנגלי במצרים, את נסיגת הכוחות הבריטים ממצרים, ואת היחסים בין שתי המדינות בהקשר של יחסי החוץ, וניהול סודאן ותעלת סואץ.
התקופה הבאה היא תקופת הרפובליקה הערבית שלאחר מהפכת הקצינים החופשיים.
השלטון הוגדר כרפובליקה אך בפועל הייתה תקופה של משטר של שליט יחיד.
מצרים הפכה באופן רשמי לרפובליקה לא מלוכנית בשנת 1953, אך בדומה לשאר מדינות ערב השלטון המלוכני הוחלף במשטר נשיאותי של העומד בראש המפלגה השלטת.
לאחר הכרזת מצרים כרפובליקה ביוני 1953, מונה מוחמד נגיב כנשיאה הראשון.
אולם, עד מהרה התגלעו מחלוקות בין הנשיא לבין סגנו, גמאל עבד אל נאצר.
ב"בחירות" שנערכו שנתיים לאחר הדחת נגיב היה נאצר המועמד היחיד, ונבחר לנשיא מצרים.
הוא חוקק את חוק החירום במצרים אשר היה בתוקף עשרות שנים.
הוא שאף לפאן-ערביות והקים את הרפובליקה הערבית המאוחדת אשר איחדה את מצרים וסוריה.
היא התפרקה כאשר סוריה פרשה בעקבות הפיכה בשנת 1961, אולם מצרים המשיכה להלכה להיקרא בשם זה עד 1971. במהלך שנות קיומה הייתה גם באיחוד קונפדרטיבי עם צפון תימן.
הרפובליקה הערבית של מצרים (1971 ואילך)
לאחר שנאצר מת ב-1970, ירש אנואר סאדאת את מקומו כנשיא, לאחר שמועמדותו אושרה במשאל עם (משאל עם נוסף נערך בשנת 1976).
ב-1978 ייסד סאדאת מפלגה ממלכתית חדשה: המפלגה הלאומית דמוקרטית, שלתוכה מוזגה למעשה המפלגה הקודמת - האיחוד הערבי הסוציאליסטי.
שלטונו התמודד עם הנאצריסטים הוותיקים ואנשי השמאל במפלגתו ועם האיסלאמיסטים מחוץ לה.
בשנת 1981 נרצח בהתנקשות בידי אנשי הג'יהאד האסלאמי המצרי.
חוסני מובארכ היה נשיאה של מצרים מאז 14 באוקטובר 1981 ועד התפטרותו ב-11 בפברואר 2011. מובארכ הוא מנהיג המפלגה הלאומית הדמוקרטית שהנהיגה את מצרים החל מ־1978. למרות החרם שהליגה הערבית הטילה על מצרים בעקבות חתימתה על הסכם השלום בין ישראל למצרים, הרי שמשרדיה הקבועים של הליגה חזרו ב-1990 לקהיר.
במצרים מתקיימות בחירות רב-מפלגתיות, אך משקיפי זכויות אדם בינלאומיים מעלים דאגה באשר לחופש הביטוי.
כחלק מדאגה זו, באפריל 2007, פרסם ארגון אמנסטי דו"ח על פיו במצרים קיימים עינויים בבתי הכלא בהם כלואים מתנגדי המשטר.
למעשה, הבחירות במצרים אינן חופשיות, והן בנויות כך שהמפלגה השלטת תנצח בכל מקרה.
למרות זאת, רפורמות דמוקרטיות שנעשו עקב הלחץ האמריקני לדמוקרטיזציה בשנים 2003 ו-2004, גרמו לכניסתם של חברי פרלמנט שלא מהמפלגה השלטת (בעיקר מהאחים המוסלמים), לפרלמנט המצרי בתור עצמאיים.
חלק מהחוקרים מגדירים את השלטון המצרי כאוטוקרטיה ליברלית.
התרופפות הלחץ האמריקני, בעקבות שקיעתה בעיראק והזדקקותה לסיוע מצד מצרים בתיווך עם חמא"ס, והצורך ליצירת חזית ערבית מאוחדת נגד תוכנית הגרעין האיראנית גרמו למובארכ להפסיק בצעדיו לדמוקרטיזציה, ולגבש רפורמות מרחיקות לכת שאמורות להבטיח את יציבות שלטון מפלגתו.
התיקונים בחוקה אושרו במשאל עם שנערך ב-28 במרץ 2007. לטענת המשטר המצרי, אחוזי ההשתתפות הגיעו לשליש מבעלי זכות ההצבעה והתיקונים זכו לתמיכה של כ-75 אחוזים מהמצביעים.
לטענת חוגי אופוזיציה אשר החרימו את המשאל, רק שישה אחוזים מאזרחי מצרים השתתפו במשאל שתוצאותיו זויפו.
לאחר פרסום התוצאות, הודיעו שופטים בכירים במצרים כי הם לא יגבו את התיקונים החדשים בחוקה.
ב-25 בינואר 2011 החלו הפגנות ענק במצרים שבעקבותיהן ב-11 בפברואר 2011 מובארק התפטר והותיר את השלטון בידי הצבא.
ב-21 ביוני 2012 התקיימו הבחירות לנשיאות שבהן מועמד האחים המוסלמים מוחמד מורסי ניצח.
הבחירות לנשיאות מצרים בשנת 2012 נחשבו הבחירות החופשיות הראשונות לנשיאות מצרים.
בעקבות כוונתו לפרסם חוקה שנתפסה בעיני רבים כלא דמוקרטית החלו הפגנות נוספות שבעקבותיהן הצבא תפס בשנית את השלטון.
מורסי הודח בהפיכה צבאית ב-2013 שאותה הנהיג הגנרל עבד אל-פתאח א-סיסי.
כנשיא זמני של מצרים מונה ראש בית הדין החוקתי.
בינואר 2014 התקיים משאל עם על חוקה חדשה.
א-סיסי התפטר מתפקיד שר ההגנה ולאחר בחירות דמוקרטיות נבחר לנשיא מצרים.
הבחירות לנשיאות התקיימו בשנת 2014 והגנרל סיסי רץ כמועמד עצמאי.
גם הבחירות לנשיאות מצרים בשנת 2018 הסתיימו בניצחון מוחץ של א-סיסי, אשר התמודד רק מול יריב שהילל את שלטונו לאחר פרישת המועמדים האחרים מסיבות שונות.
לטביה היא רפובליקה פרלמנטרית בצפון אירופה ומהווה את אחת המדינות הבלטיות.
בלטביה מתקיימות שתי בחירות פעם לארבע שנים.
האחת, בחירות נשיאותיות בהן נבחר נשיא לטביה לתקופת כהונה בת 4 שנים.
תפקידו הוא ראש המדינה הלטבית.
השנייה, בחירות פרלמנטריות בהן נבחרות המפלגות בלטביה לתקופת כהונה של 4 שנים לפרלמנט הלטבי-סאימה.
בין השנים 1918–1940 הייתה לטביה מדינה עצמאית דמוקרטית.
לאחר הפיכת לטביה לרפובליקה סובייטית (1940) השתנה המשטר בלטביה לקומוניסטי.
מאז התפרקות ברית המועצות (1991) והקמת הרפובליקה הנוכחית המשטר בלטביה הוא דמוקרטי.
ראש ממשלת לטביה נבחר על ידי הנשיא לאחר הבחירות הפרלמנטריות והוא בדרך כלל מהמפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
על המועמד להקמת הממשלה להשלים את המשימה תוך זמן מוקצב.
הממשלה המוצעת חייבת לקבל תמיכת הרוב בפרלמנט.
ראש הממשלה מהווה סמל לאומי ותפקידו הוא דיפלומטי בעיקר ודאגה על שמירת הסדר הממשלתי.
בשנים האחרונות הממשלות לא מחזיקות מעמד זמן רב וראשי הממשלה לא מחזיקים מעל שנתיים בדרך כלל .
ראש הממשלה הנוכחית, מאז ספטמבר 2023, היא אוויקה סיליניה.
ממשלת לטביה (בלטבית: Latvijas Republikas Ministru kabinets) היא הרשות המבצעת של לטביה, והיא כוללת את המשרדים הבאים:
משרד ראש הממשלה, משרד ההגנה, משרד החוץ, משרד הכלכלה, משרד הכספים, משרד הפנים, משרד החינוך והמדע, משרד התרבות, משרד הרווחה, המשרד לפיקוח אזורי ממשלתי, משרד התחבורה, משרד המשפטים, משרד הבריאות, המשרד לאיכות הסביבה ומשרד החקלאות.
הוא מונה 100 מושבים והבחירות אליו מתקיימות בדרך-כלל פעם ב-4 שנים.
ספרד היא מונרכיה חוקתית דמוקרטית שבראשה עומד מלך ספרד.
היא מתנהלת לפי החוקה שהתקבלה ב-1978 אחרי תום השלטון הדיקטטורי של פרנסיסקו פרנקו.
הרשות המחוקקת היא ה"קורטס חנרלס" ("Cortes Generales"), פרלמנט המורכב משני בתים: קונגרס הנציגים ("Congreso de los Diputados") שהוא הבית התחתון ואשר לו סמכויות רבות יותר, והסנאט (ספרד) ("Senado") שהוא הבית העליון.
המפלגות הגדולות הן "מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית" (PSOE) משמאל, והמפלגה העממית (PP) מימין, ובנוסף יש עוד מספר מפלגות קטנות, רבות מהן מקומיות.
בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה אשר זקוק לאמון הבית התחתון של הפרלמנט (הקורטס).
מערכת המשפט היא מערכת עצמאית שבנוסף אליה קיים בית משפט לענייני חוקה.
החוקה הספרדית הנוכחית התקבלה ב-1978 במהלך המעבר לדמוקרטיה אחרי מות פרנקו ב-1975. ב-1977 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לפרלמנט שאחרי עידן פרנקו, ובעידודו ולחצו של המלך חואן קרלוס ניגש פרלמנט זה למלאכת כינון החוקה.
ועדה בת שבעה חברי פרלמנט מכל צידי הקשת הפוליטית ניסחה את החוקה, והיא אושרה על ידי הפרלמנט ב-31 באוקטובר 1978, ובמשאל עם ב-6 בדצמבר – תאריך שנחגג בספרד כיום החוקה.
החוקה נחתמה על ידי המלך וראשי הפרלמנט ב-27 בדצמבר ונכנסה לתוקף יומיים אחר כך.
החוקה פותחת בהקדמה שבה מובעת מחויבות לצדק, לחופש, לביטחון כל האזרחים, לדמוקרטיה, לסדר כלכלי וחברתי צודק, לזכויות אדם, לשלטון החוק, לכיבוד המסורות והשפות של אזרחי המדינה ולחיזוק יחסי שלום ושיתוף פעולה עם כל עמי העולם.
המשך החוקה מחולק לעשרה פרקים המוקדשים לזכויות והחובות של אזרחי המדינה, לכתר, לפרלמנט, לממשלה, ליחסים בין הפרלמנט והממשלה, למערכת המשפט, לכלכלה, לארגון הטריטוריאלי, לבית המשפט החוקתי ולדרכי השינוי של החוקה.
על פי הפרק האחרון של החוקה, שינוי בחוקה צריך להתחיל בתור הצעת חוק רגילה ביוזמה של הממשלה, של חברי הפרלמנט, או של האספות של הקהילות האוטונומיות.
עליו לעבור ברוב של שלוש חמישיות מחברי כל אחד מהבתים, ואם יש מחלוקת בין הגרסאות יכול לעבור שינוי שזכה ברוב מוחלט של חברי הסנאט (הבית העליון של הפרלמנט) ורוב של שני שלישים מחברי הקונגרס (הבית התחתון).
תוך 15 יום מאישור התיקון בפרלמנט יכולים עשירית מחברי כל אחד מהבתים לדרוש משאל עם לאישור התיקון.
חלק קטן מהסעיפים, הנוגע לזכויות הבסיסיות ולחרויות האזרחיות, וכן לכתר, זוכה להגנה מיוחדת, ותיקונים שנוגעים אליהם צריכים לעבור בתהליך מורכב שכולל קבלה ברוב של שני שלישים בכל אחד מבתי הפרלמנט, פיזור מיידי של הפרלמנט, אישור חוזר ברוב של שני שלישים בכל אחד מבתי הפרלמנט החדש ולבסוף משאל עם.
אולם הפרק שקובע את ההגנה המיוחדת הזו אינו מוגן בעצמו.
מאז כינונה החוקה שונתה פעם אחת, על מנת לתת לאזרחי האיחוד האירופי שאינם אזרחי ספרד לבחור ולהיבחר בבחירות מקומיות.
חוקת ספרד היא אחת היחידות אשר זכויות האדם המעוגנות בה כוללות לא רק זכויות פרט וזכויות פוליטיות אלא גם זכויות חברתיות.
מאז קבלת החוקה של 1978 ספרד היא מונרכיה חוקתית.
ראש המדינה הוא מלך (או מלכה) אשר מסמל את אחדות ספרד והמשכיותה, ותפקידו הוא טקסי וייצוגי.
המלך הראשון שמלך במסגרת החוקה הוא חואן קרלוס הראשון שהומלך עוד לפני כינון החוקה, עם מותו של פרנקו.
בתחילה הוא היה גם שליט המדינה בפועל, אולם בניגוד לציפיותיו של פרנקו הוביל את הפיכת ספרד לדמוקרטיה, ואחרי קבלת החוקה הקפיד להישאר מעל למחלוקות פוליטיות.
המלך הנוכחי הוא בנו, פליפה השישי, שעלה למלוכה עם פרישתו ב-2014.
החוקה קובעת כי עם קבלת הכתר וההכרזה בפני הפרלמנט על תחילת שלטונו, על המלך החדש להשבע לקיים בנאמנות את חובותיו, לציית לחוקה ולחוקים ולהבטיח את הציות להם, ולכבד את זכויותיהם של האזרחים ושל הקהילות האוטונומיות.
על פי החוקה המלך מפקח על פעולות מוסדות השלטון, ובין סמכויותיו נמצאות חתימה על חוקים, כינוס הפרלמנט או פיזורו והקדמת הבחירות, הצעת מועמד לראשות הממשלה, מינויו ופיטוריו, מינוי חברי הממשלה ופיטוריהם, מתן חנינות, הפיקוד העליון על הכוחות המזוינים והכרזת מלחמה או חתימה על הסכם שלום.
המלך מפעיל את סמכויותיו אלו לפי בקשת הממשלה או הפרלמנט, או באישורם, ללא הפעלת שיקול דעת עצמאי.
הפרלמנט הספרדי נקרא "קורטס חנרלס" ("Cortes Generales") והוא מורכב משני בתים – הסנאט ("Senado") שהוא הבית העליון, וקונגרס הנציגים ("Congreso de los Diputados") שהוא הבית התחתון.
סמכויות הקונגרס נרחבות יותר משל הסנאט.
הממשלה צריכה לקבל את אמונו על מנת להיכנס לתפקידה, ובסמכות הקונגרס להביע אי אמון בממשלה.
רוב החקיקה מתחילה מהקונגרס, ועוברת אל הסנאט.
אם הסנאט מאשר אותה כלשונה היא עוברת לחתימה על ידי המלך.
במקרה שהסנאט דוחה הצעת חוק או מתקן אותה היא חוזרת לקונגרס, ובסמכותו לאשר את התיקונים ברוב רגיל, או לאשר את הנוסח המקורי ברוב מוחלט של חברי הקונגרס, או ברוב רגיל לאחר המתנה של חודשיים.
בקונגרס צריכים להיות על פי החוקה בין 300 ל-400 חברים.
חברי הקונגרס נבחרים בבחירות אזוריות ב-52 אזורי בחירה שהם חמישים מחוזות ספרד והערים סאוטה ומלייה שעל חופי מרוקו.
מספר הצירים שמוקצה לכל מחוז נקבע לפי הנוסחה הבאה: 102 מהמקומות מוקצים בצורה בלתי פרופורציונלית לגודל המחוז, אלא בהקצאה של שני מקומות לכל אחד מ-50 המחוזות ומקום אחד לכל אחד מהאזורים של סאוטה ומליה.
שאר 248 הצירים מחולקים בין המחוזות באופן פרופורציונלי למספר תושביהן.
המחוזות הגדולים ביותר הם של מדריד וברצלונה שלכל אחד מהם יש למעלה מ-30 נציגים, לערים בינוניות יש מחוזות בני כעשרה נציגים, אך יש לא מעט מחוזות עם מספר נציגים בודדים, דבר אשר גורם לייצוג יתר שלהם.
חלוקת המושבים בין המפלגות השונות בכל מחוז נעשית בשיטה יחסית לפי שיטת ד'הונד ("שיטת בדר-עופר"), כשכל מפלגה מציגה רשימת מועמדים.
בסנאט יש כיום 264 חברים, מהם 208 נבחרים בבחירות בחמישים המחוזות השונים.
לרוב המחוזות מוקצים ארבעה סנאטורים, ואילו במחוזות המורכבים מאיים יש בין שניים לשלושה סנטורים לכל אי (או קבוצת איים).
הסנאטורים נבחרים בכל מחוז בבחירות אישיות, ולכל בוחר יש זכות להצביע עבור שלושה מועמדים לכל היותר.
יתר החברים ממונים על ידי הגופים המחוקקים של 19 הקהילות האוטונומיות של ספרד, כשלכל קהילה אוטונומית מוקצה סנאטור אחד בתוספת של עוד סנאטור על כל מיליון תושבים.
זמן הכהונה המקסימלי של שני הבתים הוא ארבע שנים, ולמרות שהחוקה לא מחייבת זאת, עד כה הבחירות לשני הבתים נערכו תמיד בו זמנית.
ראש הממשלה יכול להביא לפיזור הקורטס חנרלס, או כל אחד מבתיו, על ידי בקשה מהמלך.
בראש הרשות המבצעת עומד ראש ממשלת ספרד, אשר תארו הרשמי הוא "Presidente del Gobierno" ("נשיא הממשלה").
הוא עומד בראש "מועצת השרים" ("Consejo de Ministros"), קבינט שמכיל בדרך כלל קצת פחות מ-20 חברים, ואשר מתכנס פעם בשבוע.
ראש הממשלה הנוכחי הוא פדרו סנצ'ס מהמפלגה הסוציאליסטית.
ספרד היא דמוקרטיה פרלמנטרית ולכן הממשלה זקוקה לאמון קונגרס הנציגים, הבית התחתון של הפרלמנט.
אחרי הבחירות לפרלמנט, או עם התפטרות הממשלה הקודמת, המלך מתייעץ עם ראשי הסיעות ועם יושב ראש הקונגרס, ולאחר ההתיעצות ממנה מועמד לראשות הממשלה.
מאז החזרה לדמוקרטיה תמיד היה זה ראש הסיעה הגדולה ביותר, אך אין חובה חוקית לכך.
על המועמד לקבל רוב מוחלט של חברי הקונגרס בהצבעת האמון.
בהיעדר רוב כזה הוא יכול לקבל את אמון הקונגרס בהצבעה חוזרת ברוב רגיל של המשתתפים בהצבעה.
עם קבלת האמון הקונגרס מבקש מהמלך למנות את המועמד לראשות הממשלה, והוא נשבע אמונים בפני המלך.
יתר שרי הממשלה מתמנים או מפוטרים על ידי המלך לפי הצעתו של ראש הממשלה.
אם ראש הממשלה המיועד לא מקבל את אמון הקונגרס התהליך מתחיל מחדש, ואם תוך חודשיים אף מועמד לא זוכה לאמון הקונגרס מפזר המלך, באישור יושב ראש הקונגרס, את שני בתי הפרלמנט ומכריז על בחירות חדשות.
הקונגרס יכול להפיל את הממשלה בהצבעת אי אמון לפי בקשת לפחות מעשירית מחברי הבית שצריכים להציג מועמד חלופי לראשות הממשלה.
אם ההצעה מקבלת רוב מוחלט של חברי הבית, המועמד שהוזכר שהוצע בה מתמנה לראש ממשלה, והצבעת אי האמון בממשלה הישנה הופכת להצבעת אמון בו.
כמו כן הממשלה יכולה לבקש את אמון הקונגרס בהצבעת אמון, אשר אם היא נכשלת בה עליה להתפטר.
בראש ההיררכיה של מערכת המשפט עומד בית המשפט העליון (Tribunal Supremo), ומתחתיו בית המשפט הלאומי (Audiencia Nacional) שגם לו יש תחום שיפוט על כל המדינה.
מתחתיהם עומדים בתי משפט של הקהילות האוטונומיות, ושל המחוזות (Audiencia Provincial), ומתחתיהם בתי משפט של ערכאה ראשונה, בתי משפט לחקירות, בתי משפט שלום, בתי משפט מנהליים ועוד.
את המערכת כולה מנהלת מועצה עצמאית (Consejo General del Poder Judicial) שבראשה עומד נשיא בית המשפט העליון וחברים בה 20 אנשי משפט בהם לפחות 12 שופטים.
בנוסף קיים גם בית משפט לענייני חוקה (Tribunal Constitucional), שאינו חלק ממערכת המשפט, ואשר דן בענייני חוקה וסכסוכים בין המדינה לבין הקהילות האוטונומיות.
באופן היסטורי ספרד מורכבת מלאומים שונים, שלמרות הדומיננטיות הקסטיליאנית, הם בעלי שפות ותרבויות שונות, שזכו גם לזכויות פוליטיות מיוחדות.
אולם בתקפות הדיקטטורה של פרנקו דוכאו השאיפות הלאומיות, והתרבויות הנפרדות, בעיקר של הקטלונים והבסקים, ביד קשה.
החוקה שהתקבלה עם החזרה לדמוקרטיה אפשרה את הקמתן של קהילות אוטונומיות ("Comunidades Autónomas"), שיורכבו ממחוזות שכנים, לרוב בעלי עבר ותרבות משותפים.
הראשונות שגיבשו את מעמדן היו קהילות שהוכרו כ"לאומיות היסטוריות" ("Nacionalidad histórica"): קטלוניה, ארץ הבסקים וגליסיה, שבעבר היה להם כבר מעמד אוטונומי, ואליהן הצטרפה גם אנדלוסיה.
גיבוש המעמד האוטונומי עבורן נעשה במסלול מיוחד ומהיר יותר, ועד היום מידת האוטונומיה שלהן גדולה משל השאר.
במהלך השנים שאחרי קבלת החוקה גובשו עוד קהילות אוטונומיות עד שכל שטח ספרד חולק בין 17 קהילות אוטונומיות.
מביניהן הכריזו על עצמן עם השנים בחוק האוטונומיה גם ולנסיה, אראגון, והאיים הקנריים והאיים הבלאריים כעל "לאומיות היסטוריות".
יתר תשע הקהילות האוטונומית מגדירות את עצמן במונחים שונים כגון "אזורים בעלי זהות היסטורית".
שתי הערים הספרדיות בחוף מרוקו, סאוטה ומלייה נמצאות במעמד דומה של ערים אוטונומיות.
על פי החוקה הספרדית, כל קהילה אוטונומית צריכה לגבש את "חוק האוטונומיה" ("Estatuto de Autonomía") של הקהילה אשר זקוק לאישור בתוך הקהילה ולאחריו אישור כחוק על ידי הפרלמנט הספרדי, ושמהווה למעשה את חוקת הקהילה.
חוקי אוטונומיה אלה שונים מקהילה לקהילה, אולם כולם חייבים לכלול מערכת משטר שכוללת את שלוש הרשויות.
כל הפרלמנטים האזוריים הם בעלי בית אחד ועל פי החוקה שיטת הבחירות בהן דומה לזו של קונגרס הנבחרים הארצי, כלומר ישנן בשיטה יחסית בכל אחד מהמחוזות שמרכיבים את הקהילה.
הבחירות לרוב הפרלמנטים מתרחשות אחת לארבע שנים ביחד ללא אפשרות להקדים את הבחירות.
רק לקטלוניה, ארץ הבסקים, גליסיה ואנדלוסיה יש את האפשרות לקיים את הבחירות באופן עצמאי במועד שהן קובעות.
שיטת הבחירות לבית התחתון של הקורטס חנרלס, הקונגרס, בה יש אזורי בחירה שבכל אחד מהם הנציגים מחולקים באופן יחסי, עודדה היווצרות של מערכת מפלגתית שבמרכזה שתי מפלגות גדולות שחולקות ביניהן כ-300 מתוך 350 צירי הקונגרס, ולצידן מספר מפלגות קטנות, בעיקר בעלות אופי אזורי.
בארבע מערכות הבחירות האחרונות מספר הצירים שחולקות ביניהן המפלגות הגדולות עולה בהתמדה, וב-2008 הוא הגיע ל-323. למרות זאת ברוב המקרים מפלגת השלטון לא זוכה ברוב מוחלט של הצירים בקונגרס, ונזקקת לתמיכה של מפלגות קטנות.
מאז השבת הדמוקרטיה, מפלגת השמאל העיקרית היא "מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית" – מפלגה סוציאל-דמוקרטית ששורשיה עוד במאה התשע-עשרה, ושבתקופת הדיקטטורה של פרנקו פעלה במחתרת.
תחת הנהגתו של פליפה גונסאלס שהנהיג אותה מאז סוף ימי הדיקטטורה היא נטלה חלק חשוב במעבר לדמוקרטיה וכינון החוקה בסוף שנות ה-70, והייתה מפלגת השלטון בשנים 1982–1996 בממשלותיו של גונסאלס ו-2004–2011 בממשלותיו של חוסה לואיס רודריגס ספאטרו.
מיוני 2018 חזרה המפלגה לשלטון בראשות פדרו סנצ'ס.
בין 1977 ל-1982 המפלגה העיקרית מימין הייתה "איחוד המרכז הדמוקרטי"
(UCD – "Unión de Centro Democrático"), מפלגת מרכז-ימין בהנהגתו של אדולפו סוארס שבתקופה זו הייתה מפלגת השלטון והובילה את המעבר לדמוקרטיה.
אחרי תבוסתה בבחירות של 1982 עברה הבכורה בימין לידי "הברית העממית" (AP – "Alianza Popular") שהקים מנואל פראגה ושלאחר איחוד עם עוד כמה מפלגות ימין ומרכז קטנות ב-1989 הפכה להיות "המפלגה העממית" (PP – "Partido Popular").
המפלגה העממית הייתה בשלטון בשנים 1996–2004 תחת חוסה מריה אסנאר, ומאז 2011 ועד 2018 חזרה לשלטון בראשותו של מריאנו רחוי.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 הופיעו מפלגות חדשות משמאל ומימין.
מפלגת "אזרחים" (Ciudadanos): מפלגת מרכז ימין, נוסדה ב-2006 בקטלוניה על ידי אלברטו ריברה.
תומכת בביטול המלוכה ובמשאלי עם.
מפלגת קול (vox): מפלגת ימין רידיקלי אירוסקפטית, נוסדה ב-2013 על ידי סנטיאגו אבסקל, נציג המפלגה העממית בחבל הבסקים שעזב את המפלגה.
מפלגת פודמוס (Unidas Podemos): מפלגת שמאל (או שמאל קיצוני) שהוקמה בעקבות מחאה חברתית בספרד.
בנוסף לאורך השנים יש ייצוג קטן אך קבוע גם למפלגות לאומניות ואזוריות בעיקר מקטלוניה, ארץ הבסקים, וגליסיה, וגם לאיחוד של מפלגות שמאל קומוניסטיות ורפובליקניות (IU – "Izquierda Unida").
בשנת 2020, בעקבות התחזקות המפלגות הקטנות, הוקמה קואליציה רב מפלגתית לראשונה מאז השבת הדמוקרטיה בשנת 1978.
סאו טומה ופרינסיפה היא דמוקרטיה ייצוגית פרלמנטרית הכוללת מערכת רב-מפלגתית.
הרשות המבצעת במדינה היא מוסד הנשיאות, ותחתיו נמצא ראש הממשלה העומד בראש סאו טומה ופרינסיפה.
הרשות המחוקקת היא הפרלמנט, שנקרא האספה הלאומית.
הרשות השופטת בסאו טומה ופרינסיפה גם היא גוף עצמאי ונפרד משתי הרשויות האחרות.
המבנה הפוליטי הנוכחי של המדינה, דמוקרטיה פרלמנטרית, התחיל לתפקד באופן זה החל משנת 1990.
ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא, אך המינוי חייב להיות מאושר על ידי המפלגה הגדולה הפרלמנט, ולכן בדרך כלל הוא אחד מחבריה.
בממשלה חברים 14 שרים, ממונים על ידי ראש הממשלה מלאחר היבחרו.
נשיאה וראש ממשלתה של סאו טומה ופרינסיפה תפקיד שם מפלגה כהונה נשיא קרלוס וילה נובה הפעולה הדמוקרטית העצמאית החל מ-2 באוקטובר 2021 ראש ממשלה ז'ורז'ה בום ז'זוס התנועה לשחרור סאו טומה ופרינסיפה – המפלגה הסוציאל-דמוקרטית החל מ-3 בדצמבר 2018
האספה הלאומית (Assembleia Nacional), היא בית המחוקקים של המדינה, ומורכבת מ-55 חברים.
היא נבחרת לתקופת כהונה של ארבע שנים בבחירות יחסיות.
מפלגת השלטון הנוכחית, מפלגת הפעולה הדמוקרטית העצמאית, המחזיקה ב-26 מושבים בפרלמנט, הנה מפלגת מרכז.
בעבר ישבה בשלטון מפלגת כוח התנועה לשינוי דמוקרטי - המפלגה הליברלית, אך כיום היא מהווה את המפלגה הקטנה ביותר בפרלמנט, ומחזיקה במושב אחד בלבד.
מפלגה זו היא מפלגת ימין-מרכז.
דעות דומות ישנן גם למפלגת התלכדות המפלגה הדמוקרטית - קבוצת השתקפות, אשר מחזיקה ב-7 מושבים בפרלמנט, בדומה לבחירות הקודמות (2006).
מפלגת השמאל היחידה במדינה היא מפלגת התנועה לשחרור סאו טומה ופרינסיפה/המפלגה הדמוקרטית החברתית.
הבחירות לפרלמנט נערכות אחת לארבע שנים.
בעבר, היה בית המשפט העליון אחראי בפני האספה הלאומית, אך כיום, תחת החוקה החדשה, הרשות השופטת היא עצמאית.
בראשה עומד בית המשפט העליון.
סאו טומה ופרינסיפה מחולקת לחבלי ארץ על שני אייה – הראשון הוא סאו טומה והשני הוא פרינסיפה.
עד עצמאותה בשנת 1975, הייתה סאו טומה ופרינסיפה כמושבה פורטוגזית בעלת קשרים דיפלומטיים מעטים, למעט אלו עם פורטוגל.
בעקבות עצמאותה ביקשה הממשלה החדשה להרחיב את יחסיה הדיפלומטיים.
בשנים הראשונות בלט בעיקר שיתוף פעולה עם מושבות פורטוגזיות ביבשת אפריקה, ובמיוחד עם אנגולה.
יחסים טובים ביבשת ישנם עם מדינות נוספות, בעיקר עם גבון והרפובליקה של קונגו.
בדצמבר 2000 הצטרפה סאו טומה ופרינסיפה לאיחוד האפריקאי, לאחר שצעד זה אושר על ידי האספה הלאומית.
ממשלת סאו טומה ופרינסיפה שומרת בדרך כלל מדיניות חוץ המבוססת על נייטרליות ורצון לשיתוף פעולה עם כל מדינה המוכנה לסייע בפיתוח הכלכלי של המדינה.
בשנים האחרונות קיים דגש רחב יותר ויותר על קיום קשרים עם ארצות הברית ומדינות מערב אירופה.
יחסיה של המדינה עם פורטוגל, המהווה כיום את מקורם של 59% מהיבוא למדינה, נשארו חשובים כתמיד מאז עצמאות המדינה.
בשנת 2006 כוננה סאו טומה ופרנסיפה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הסינית, ובכך גרמה לניתוק היחסים עם הרפובליקה העממית של סין.
מאוחר יותר סאו טומה ופרנסיפה ניתקה את היחסים עם הרפובליקה הסינית, צעד שקיבל ברכה מהרפובליקה העממית של סין.
המדינה חברה כיום במספר ארגונים בינלאומיים בנוסף לחברות באיחוד האפריקאי, ועמם אפשר למנות את ארגון הסחר העולמי, ארגון התיירות העולמי וארגון הימאות הבינלאומי.
הממשל בפולין מבוסס על היותה רפובליקה דמוקרטית פרלמנטרית.
לפולין חוקה המסדירה את הסדרי המשטר שבה, חוקתה הנוכחית נכנסה לתוקפה בשנת 1999. בראש המדינה עומד הנשיא, לו בעיקר סמכויות טקסיות וסמליות.
את הנשיא בוחר הציבור ישירות בחירות כלליות אחת לחמש שנים.
הרשות המחוקקת, הפרלמנט הפולני, מורכבת משני בתים: הבית העליון, הוא הסנאט; והבית התחתון, הוא הסיים.
את הפרלמנט בוחר הציבור ישירות בבחירות כלליות אחת לארבע שנים.
לאחר שנבחר פרלמנט, ראש המפלגה שהצליח להרכיב קואליציה ממונה לראש הממשלה בכפוף לאישורו הסמלי של הנשיא.
ראש הממשלה הוא ראש הרשות המבצעת.
הרשות השופטת של פולין מורכבת משורה של מוסדות משפטיים להם תפקיד חשוב בתהליך קבלת ההחלטות בפולין.
החוקה של הרפובליקה של פולין (Konstytucja Rzeczypospolitej Polskiej), היא המסמך המשפטי המחייב והגבוה ביותר בחוק של פולין.
החוקה מסדירה את היותה של פולין רפובליקה דמוקרטית פרלמנטרית.
כמו כן, החוקה מבטיחה מגוון רחב של חירויות פרט, זכויות אדם וזכויות אזרח.
העבודה על הכנת חוקה דמוקרטית לפולין החלה כבר במהלך ימיו האחרונים של המשטר הקומוניסטי בפולין.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות לגבש חוקה מוסכמת, כאשר ועדה לכתיבת חוקה החלה בעבודתה.
ב-1 באוגוסט 1992 אימצו שני בתי הפרלמנט הפולני "חוקה קטנה" (małej konstytucji) - מסמך ביניים שנועד להוות חוקה זמנית למשטר הפולני עד שתיכתב חוקה סופית וקבועה.
החוקה הקטנה נכנסה לתוקף ב-17 באוקטובר אותה השנה.
המסמך הגדיר את הסדרי המשטר בפולין פחות או יותר איך שהם היום - נשיא סמלי, ממשלה מבוססת פרלמנט בן שני בתים, מערכת משפט עצמאית, וכו'.
ועדת החוקה סיימה את עבודתה בראשית שנת 1997. ב-2 באפריל 1997, לאחר דיון ארוך של האספה הלאומית - מעמד משותף של הסיים והסנאט, אושרה החוקה ברוב גדול של 541 בעד, 40 נגד ו-6 נמנעים.
מאוחר יותר, ב-25 במאי אותה השנה נערך משאל עם לאימוץ החוקה.
52.71% הצביעו בעד, כאשר אחוז ההצבעה היה נמוך יחסית: 42.86% מכלל בעלי זכות הבחירה.
ב-16 ביולי נכנסה החוקה לתוקפה.
מלבד תיקונים לחוקה שנעשו בשנים 2006 ו-2009, החוקה נשארה ללא שיוני.
ראש המדינה של פולין הוא הנשיא (Prezydent Rzeczypospolitej Polskiej), לו בעיקר סמכויות טקסיות וסמליות.
הוא נחשב למנהיג העליון של המדינה, ולמייצג הראשי שלה כלפי חוץ.
הפרלמנט הפולני מורכב משני בתים: הבית העליון, הוא הסנאט (Senat); והבית התחתון, הוא הסיים (Sejm).
חברי שני הבתים נבחרים בבחירות כלליות אחת לארבע שנים.
הסנאט מורכב מ-100 חברים, המייצגים כל אחד את אחד מ-100 מחוזות הבחירה של פולין לאחר שנבחרו בבחירות אזוריות.
הסיים מורכב מ-460 חברים, המייצגים את פולין כולה ונבחרים באופן יחסי.
אחוז החסימה עומד על 5%, ולמעט מפלגות של מיעוטים אתניים, רק מפלגות אשר קיבלו למעלה מזה יהיו רשאיות לקבל ייצוג בפרלמנט.
הפרלמנט מתפזר טרם מילוי כהונתו (כאמור: ארבע שנים) במקרה וכשל בהרכבת ממשלה או לא הצליח להעביר תקציב שנתי חדש.
הסמכות המרכזית של בתי הפרלמנט היא כתיבת ספר החוקים של פולין - חקיקת חוקים ושינוי חוקים קיימים.
כל חבר פרלמנט, חבר סיים או חבר סנאט, יכול ליזום הליך לחקיקת חוק או לשינוי חוק.
החוק יעבור דיונים במליאות שני בתי הפרלמנט ובוועדות הרלוונטיות.
לאחר מכן, החוק מועמד להצבעה, ועל מנת לעבור הוא צריך ברוב רגיל על ידי שני הבתים.
במקרה והחוק עבר רק בסיים ולא בסנאט, לסיים עומדת סמכות במקרי קיצון לעקוף סירוב כזה של הסנאט.
לצד חקיקה, כיאה למשטר פרלמנטרי, לבתי הפרלמנט תפקיד משמעותי מאוד בפיקוח על פעולות הממשלה.
לצד אמצעי ביקורת על שרי הממשלה ועל העומד בראשה, הסיים יכול ברוב רגיל להצביע אי אמון בממשלה, ובכך להביא להקדמת הבחירות ולהתפטרות הממשלה.
לפיכך, על מנת שהממשלה תמשיך להתקיים, היא נדרשת לשמר קואליציה לאורך כל כהונתה (כאשר היא צריכה כזאת ממילא בעת הרכבת הממשלה).
דברים נוספים שהפרלמנט מופקד עליהם הוא מינוי בעלי תפקידים שונים במשטר הפולני.
הפרלמנט בוחר את חברי בית הדין לחוקה, חברי בית המשפט העליון, חברי בית הדין המדינתי, נציב תלונות הציבור, נשיא הבנק המרכזי של פולין, ועוד.
לסנאט עומדת סמכות מיוחדת בענייני משאלי עם.
בפולין לנשיא יש את הסמכות ליזום משאל עם, אך סמכות זו כפופה לאישורו של הסנאט.
בהזדמנויות שונות מתכנסים הסנאט והסיים למושב אספה משותף.
דבר זה קורה בשלוש הזדמנויות שונות: בטקס השבעתו של נשיא חדש לפולין, בהליך הדחה של נשיא מכהן, ובעת מילוי תפקידי נשיא שנבצר לו מלמלא את תפקידו.
עד היום, אירעה רק ההזדמנות הראשונה.
מעמד כזה מכונה "האספה הלאומית" (Zgromadzenie Narodowe).
הסיים סימון מפלגה מושבים PiS 228 PO 126 PSL 19 SLD 44 SP/PR 11 ID 3איחוד הימין = סיעה משותפת של מפלגת פולין ביחד ומפלגת פולין המאוחדת {| class="wikitable"+Senat Rzeczypospolitej Polskiej סימון מפלגה מושבים PiS 46 PO 41 PSL 4SLDברית השמאל הדמוקרטית2 ID 1
המצע האזרחי (PO) - מפלגת מרכז-ימין שמרנית-ליברלית.
חוק וצדק (PiS) - מפלגת ימין שמרנית.
בעוד בעבר למפלגה היה סדר יום כלכלי לא ברור, בהדרגה החלה המפלגה להעמיד קו שמאלי יותר, הכולל תמיכה בהעצמת המס פרוגרסיבי.
ברית השמאל הדמוקרטית (SLD) - מפלגת שמאל-מרכז סוציאל-דמוקרטית.
מפלגת העם (PSL) - מפלגת מרכז-ימין שמרנית.
פולין ביחד (PR) - מפלגת מרכז-ימין שמרנית-ליברלית.
פולין המאוחדת (SP) - מפלגת ימין.
המפלגה מקדמת גם רעיונות שונים של התייעלות ממשלתית, לרבות משטר נשיאותי, ביטול הסנאט, והקטנת מספר חברי הסיים בחצי.
הקונפדרציה - מפלגת ימין .
המפלגה הוקמה בסוף 2018 בתור איחוד של מפלגות ימין קטנות שהחליטו להתמודד יחד בבחירות הקרובות לפרלמנט האירופי, שהפך למפלגה ב-25 ביולי 2019 תחת השם "הקונפדרציה לחירות ועצמאות " .
המפלגה נחשבת למפלגת ימין קיצוני ותומכת בשוק חופשי, מדיניות הגירה נוקשה, החזרת עונש המוות ומדיניות אירוסקפטית נוקשה.
אחת לארבע שנים, לאחר שנבחר פרלמנט, כאמור, ראש המפלגה שהצליח להרכיב קואליציה וממשלתו זכתה לאמון הפרלמנט ולאישורו הסמלי של הנשיא הופך לראש ממשלת פולין.
ראש הממשלה, או בשמו הרשמי נשיא מועצת השרים (Prezes Rady Ministrów), הוא מי שעומד בפועל בראש הרשות המבצעת, היא ממשלת פולין.
אחת לארבע שנים, לאחר שנבחר פרלמנט, ראש המפלגה שהצליח להרכיב קואליציה וממשלתו זכתה לאמון הפרלמנט ולאישורו הסמלי של הנשיא הופך לראש ממשלת פולין.
עם מינויו על המועמד לראשות הממשלה להציג תוכנית עבודה לממשלתו.
אף על פי שלנשיא מעמד רשמי גבוה יותר מזה של ראש הממשלה, זה האחרון נחשב בכל זאת לאישיות הפוליטית החשובה ביותר ברפובליקה הפולנית.
לראש הממשלה עומדות רובן ככולן של הסמכויות הניהוליות והביצועיות של המדינה, הגם שישנה חפיפה בתחומים מסוימים עם סמכויותיו של הנשיא.
ראש הממשלה נושא באחריות מול בתי הפרלמנט, אשר בסמכותן לפטרו כל העת בהצבעת רוב.
לנשיא אחריות על שריו הכפופים לו, כאשר מלבד זאת יש לו גם סמכויות פיקוח על השלטון המקומי של פולין, והוא יכול גם לתקן תקנות וצווים ממשלתיים.
האדם שכיהן בתקופת הכהונה הארוכה ביותר בתולדות הרפובליקה השלישית היה דונלד טוסק, אשר שימש בתפקיד כשבע שנים בין 2007 ל-2014. עם מינויו לנשיאות המועצה האירופית ב-30 באוגוסט 2014, התפטר מתפקיד ראש הממשלה ובכירת מפלגתו (המצע האזרחי) אווה קופאץ' מכהנת מאז בתפקיד ראש הממשלה.
הקבינט, או בשמו הרשמי מועצת השרים (Rada Ministrów), הוא הגוף הכולל את נשיא מועצת השרים (ראש הממשלה), סגן נשיא מועצת השרים, והשרים.
שרי הממשלה מופקדים כל אחד על משרדו שלו, והם חייבים באחריות כלפי ראש הממשלה.