tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכרזת העצמאות של גאורגיה ב-26 במאי 1918, הביאה למעשה להגדרת העקרונות הבסיסיים של אופייה הדמוקרטי של המדינה.
בהתאם לזה "ערבה הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, לשוויון בין כל אזרחיה, לשוויון הזכויות הפוליטיות של כל הלאומים".
בראש הממשלה הראשונה עמד נואה רמישווילי.
באוקטובר 1918, החליפה המועצה הלאומית של גאורגיה.
הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז הידועה גם בשם הפדרציה של עבר הקווקז (פברואר 1918 – מאי 1918) הייתה מדינה שהתקיימה זמן קצר בלבד וכללה את האזורים שבהן משתרעות כיום ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה.
אחרי מהפכת פברואר, ממשלת המעבר הרוסית כוננה הוועדה המיוחדת של עבר-הקווקז ((Особый Закавказский Комитет (ОЗАКОМ), כדי שתשלוט באזור.
לאחר מהפכת אוקטובר היא הוחלפה על ידי הרפובליקה של עבר הקווקז, ובראשה הקומיסריון של עבר הקווקז, וזו האחרונה הוחלפה ברפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז.
ב-10 בפברואר 1918 כונס הסיים של עבר הקווקז שבראשו עמד המנשביק הגאורגי, ניקולאי צ'לידזה.
ב-24 בפברואר הכריז הסיים כעל עבר הקווקז כפדרציה דמוקרטית ועצמאית.
טורקיה החלה בפלישה לשטחים שהיו בשליטת הרפובליקה הצעירה ותוך זמן קצר החלה גם פלישה גרמנית לגאורגיה.
נוכח הקושי להתמודד בו זמנית עם פלישות מבחוץ ועם בעיות פנים, הפדרציה התפרקה באופן רשמי כאשר גאורגיה הכריזה בטביליסי על עצמאותה ב-26 במאי.
כעבור יומיים, ב-28 במאי, הכריזו גם ארמניה ואזרבייג'ן על עצמאותן.
"הרפובליקה החדשה" או "הרפובליקה הגלקטית החדשה" (נודעה גם כ"הרפובליקה הגלקטית השנייה") היא שמה של הממשלה הגלקטית הבדיונית בסדרת סרטי המדע הבדיוני מלחמת הכוכבים, אשר נוסדה על ידי ברית המורדים בסיומו של קרב אנדור, במטרה להחליף את האימפריה הגלקטית.
נוסדה ב-5 ABY לאחר פירוקה של ברית המורדים ובהמשך נועדה להיות הממשלה השולטת על הגלקסיה כולה.
מטרתה המוצהרת הייתה להוות המשך ישיר לרפובליקה הראשונה אשר נודעה בשם "הרפובליקה הישנה".
הרפובליקה החדשה נוסדה על אותם העקרונות שעליהם נוסדה הרפובליקה הישנה אלפי דורות לפני כן - הקמת גוף פרלמנטרי, שייצג את כל תושביה של הגלקסיה בצורה שווה והוגנת בהחלטותיו.
כמו כן, מטרתם של המייסדים הייתה להכחיד את אותם החסרונות אשר בעבר גרמו להתמוטטות הדמוקרטיה הישנה ולעליית המשטר הטוטליטרי בגלקסיה (האימפריה הגלקטית).
בעבר זכתה הרפובליקה הישנה להגנתו של מסדר הג'דיי, כעת נהנתה הרפובליקה החדשה מהגנתו של מסדר הג'די החדש, תחת הנהגת מייסדו, לוק סקייווקר.
מעט ידוע על הרפובליקה החדשה בקאנון החדש.
הרפובליקה קמה מחדש בשנת 5 BBY אחרי מפלת האימפריה בקרב על ג'אקו ומותו של גאליוס רקס, מחליפו של פלפטין.
שיירי האימפריה בפיקוד גראנד אדמירל ריי סלון וברנדול האקס (אביו של גנרל האקס) נסוגו בחשאי לחלל הלא נודע על מנת לבנות את עצמם מחדש ולשוב להילחם ביום מן הימים.
מטבע הדברים, מון מו'תמה נבחרה לקאנצלרית הראשונה בבירה החדשה, צ'נדרילה שהיא כוכב הבית של מו'תמה.
לאחר תקופה הבירה עברה להוסניאן פריים.
כמו בימי הרפובליקה הישנה, שוב התגלעו מחלוקות קשות בין הפופוליסטים, תומכי שלטונות ריבוניים לכוכבי לכת, לבין המרכזיים שתמכו בממשל מרכזי חזק והגדלת הצבא.
השחיתות גאתה כבימים עברו והיו סנאטורים שבסודיות תמכו במסדר הראשון שהחל לגדול ולמעשה חתרו תחת קיומה של הרפובליקה החדשה.
ידוע כי ליאה אורגאנה נכנסה לפוליטיקה וניהלה קריירה מפוארת עד שנתגלה כי היא הסתירה את היותה בתו של דארת' ויידר ועקב כך הסתיימה הקריירה הפוליטית שלה.
היא הייתה הראשונה לזהות כי המסדר הראשון איננו ארגון טרור קקיוני, אלא שמדובר באיום רציני על שלום הגלקסיה ומקימה ארגון שהוא למעשה צבא לכל דבר בשם "ההתנגדות" ומחליטה לפעול לבד נגד המסדר הראשון לאור אוזלת ידו של הממשל המרכזי.
בשנת 34 ABY המסדר הראשון הוא איום מוחשי על קיום הרפובליקה עצמו, הוא מחזיק בנשק על בדמות בסיס קוטל הכוכבים ולרשותו צי אימתני.
בסופו של דבר, אזלת ידה של הרפובליקה ממיטה שעליה חורבן לאחר המסדר הראשון משמיד את עכל מערכת הוסניאן על בירתה כליל, צי הרפובליקה מושמד והיא למעשה חדלה מלהתקיים.
באגדות מלחמת הכוכבים (לשעבר היקום המורחב)
מותו של הקיסר פלפטין בקרב אנדור סימן את סופה של האימפריה.
חודש לאחר מכן, פורסמה ההצהרה על הקמתה של הרפובליקה החדשה על ידי 8 החברים המרכזיים בברית המורדים שהצהירו על היעדים, הערכים והאידיאלים שעומדים בפני הממשלה החדשה.
8 המייסדים התמנו לחברים במועצה הזמנית של הרפובליקה.
המטרה הראשונית שעמדה בפני המועצה הייתה שחרור קורוסנט.
כיבוש כוכב הבירה היה למעשה צעד סמלי ולא אסטרטגי, הסיבה להשתלטות על הכוכב הייתה שמאז ימיה של הרפובליקה הישנה היה הכוכב מרכז השלטון, ותפיסתו תהווה צעד שיאשר את הלגיטימיות במעשיהם.
בחודשים הראשונים שלאחר הניצחון באנדור נמנעה ממשלת הרפובליקה החדשה מלבצע גיחות תקיפה לתוך החלל שעדיין היה בתחומה של האימפריה.
במקום זאת בחרה הממשלה לרכז את מאמציה בשליחה של שגרירים אל העולמות הרבים שכבר התמרדו וגירשו את המושלים מטעם הקיסרות.
פעולתם של השגרירים חיזקה במהרה את יציבותה של הרפובליקה ובכך הגבירה את נוכחותה בעולמות המעטפת החיצונית.
עקב התחזקותה של הרפובליקה, אדמירל אקבר הכין את צבאה של הרפובליקה לסדרה של מערכות שמטרתן: לשחרר נקודות מפתח בגלקסיה מידיה של האימפריה.
במהלך השנתיים הבאות, כוחות המגן של הרפובליקה שחררו עולמות רבים במרכז הגלקסיה והטבעת הפנימית.
הם הצליחו להתפשט לכיוון עולמות הליבה והקימו בסיסים בשביל מערכות עתידיות.
ב־6.5 ABY, 30% מהגלקסיה תמכו בצורה מלאה וגלויה ברפובליקה החדשה ובנוסף עוד כ-20% תמכו בצורה מחתרתית.
עם התקרבותו של צי התקיפה לעולמות הליבה התברר לכל הצדדים כי מטרתה של הרפובליקה, שחרור קורוסנט נמצא בהישג יד.
קורוסנט נפלה לבסוף, שלוש שנים לאחר הקרב באנדור.
הניצחון הושג בעזרת כוח קומנדו של הפלוגה האדומה (טייסת העילית של הרפובליקה) ששיתפו פעולה עם סוכנים חשאיים.
יחד, הצליח הכוח החשאי לבטל את מערכת ההגנה הפלנטרית.
לאחר שהמגן נפל, הזעיק הכוח את צי התקיפה של אקבר כדי שיוכל להשמיד את מה שנותר ממערכות המגן של הכוכב.
אך ללא ידיעתם, הצי למעשה נכנס כעת למלכודת שהכין המודיעין של הקיסרות.
כאשר חיילי הרפובליקה נחתו על הכוכב הם נפגעו מווירוס שהושאר כמלכודת.
המלחמה במטרה להביא תרופה למחלה נודעה כ"מלחמת הבקטה" (נוזל מרפא).
לאחר ניצחון הרפובליקה במלחמה והשתלטות על מקור הבקטה העיקרי בגלקסיה הצליחה הממשלה להשתלט על המשבר.
עם כיבוש קורוסנט החלו ממשלות נטרליות רבות לראות ברפובליקה החדשה ככוח לגיטימי ולא כאסופה של מורדים חלושים.
זמן קצר לאחר ההשתלטות על קורוסנט ומעבר הממשלה לכוכב הבירה, נוסד מחדש הסנאט הגלקטי.
הנאום שנשאה ליאה אורגנה שיקף את האמונות והעקרונות של תקופת הסנאט הראשון:
מון מו'תמה התמנתה לראש הממשלה ובנוסף תחת האמנה החדשה, נשאה בתפקיד נשיאת הסנאט והמנהיגה העליונה של הצבא.
במהלך כהונתה, הממשלה דמתה מאוד למועצה המייעצת שהנחתה את הרפובליקה בתחילת דרכה.
המועצה הפנימית המשיכה לעמוד בראשה, אבל הסנאט מצידו, נטל את תפקדיה של המועצה המייעצת.
בהמשך התברר לראשי הרפובליקה, כי קל יותר להילחם בכוחות האימפריה מאשר לבסס קונפדרציה של כוכבים עצמאיים.
עם דחיקתה של הקיסרות מליבת הגלקסיה החלו רבים מחברי המועצה להאמין כי מלחמת האזרחים הגלקטית נמצאת לקראת סיום.
שאיפות פוליטיות ותאוותם של חברים במועצה לכוח ויוקרה החלו לזלוג לתוך הממשלה.
ב-8 ABY היו כבר 3 רבעים מהגלקסיה תחת שלטון הרפובליקה או בברית עימה.
בעיני רבים ממנהיגי הממשלה הלחימה עמדה להסתיים.
אחד האתגרים הגדולים של השלטון החדש הגיעה בשנת 9 ABY.
גרנד אדמירל ת'רון השתלט על הכוחות הנותרים של הקיסרות והוביל קמפיין מוצלח כנגד הרפובליקה.
בשלבים המוקדמים של המשבר נפגעה יכולת התגובה של הרפובליקה בשל הסכסוכים הפוליטיים הפנימים.
אך למרות תבוסות רבות ומכשולים הצליחה לבסוף הרפובליקה להתאחד וזכתה במערכה.
ת'רון נהרג וכוחותיו נסוגו במהירות.
עקב האמונה כי האימפריה נמצאת לקראת תבוסה סופית, פתחה הרפובליקה בסדרת תקיפות בחלקים שנותרו תחת שלטון האימפריה.
כשנה לאחר מותו של ת'רון, הקיסר פלפטין שהוחיה, פתח במתקפה עצומה מתוך ליבת הגלקסיה.
הרפובליקה שמצאה עצמה מתמודדת מול כוחות עליונים נאלצה לסגת ולנקוט באותן טקטיקות שבהן השתמשה בתקופת המרד.
לבסוף נצלה הרפובליקה בעקבות מותו של הקיסר במהלך הקרב שניהל עם לוק סקייווקר.
לאחר כיבושו מחדש של קורוסנט ב-11 ABY, החל סנאט הרפובליקה בסדרה ראשונה של תוכניות ארגון מחדש של הממשל.
במהלך תקופה זו שכנע לוק את הסנאט כי הרפובליקה החדשה תהיה מוגנת רק אם מסדר הג'די יוקם מחדש.
המרכז הראשון, שבהמשך גם הפך לאקדמיה של הג'די, הוקם על יאבין 4. במהלך ניסיונו של אדמירל דאלה להקים מחדש את האימפריה, כיבושו של יאבין 4 נתפס כנקודת מפתח במפלתה של הרפובליקה החדשה.
למרות ניסיונותיו של דאלה, הצליחו אבירי הג'די להגן על הכוכב והמתקפה נהדפה.
בשלב הזה פרשה מון מות'מה מהחיים הציבוריים ונקבה בשמה של ליאה אורגנה כממשיכת דרכה.
באישורו של הסנאט נתמנתה אורגנה לנשיאה השנייה של הרפובליקה.
במהלך כהונתה של אורגנה, אחד מהאירועים החשובים ביותר היה "משבר הצי השחור" שבמהלכו לחמה הרפובליקה כנגד הייבת'אן הפנאטים שהובילו קמפיין של רצח עם.
באותה התקופה החלו עולמות שבעבר היו חברים בקיסרות להצטרף לרפובליקה, אך תקופת שלטונה של האימפריה הותיר בהם את חותמתה ונציגיהם של העולמות החזיקו בעמדות סלחניות יותר ביחס לקיסרות.
הדבר הוביל בפעמים רבות למצבי חוסר הכרעה בסנאט ביחסו לאימפריה.
למרות התגברות החששות ואי האמון בין חלקים שונים ברפובליקה החדשה, היא נותרה מאוחדת במאמציה להביס את האימפריה.
קמפיין נוסף של האימפריה כנגד הרפובליקה הסתיים באסון לתוקפים כאשר כוחות המגן בפיקודו של אדמירל אקבר הצליחו להדוף את התוקפים ולכבוש שטח נוסף.
הקיסרות נותרה כעת בהחזקה של 8 סקטורים באזור המעטפת החיצונית.
אך באותה התקופה גם ירד כוחה של הרפובליקה מבפנים.
השליטה התפזרה יותר ויותר בין העולמות והסקטורים השונים.
תפקידו של הסנאט חזר שוב, כמו בתקופת הרפובליקה הישנה, לגוף שמספק הגנה כללית ומקום ליישוב סכסוכים בין מערכות שונות.
האירוע המרכזי של התקופה עם זאת, הוא חתימת הסכם השלום הסופי עם כוחותיה הנותרים של האימפריה שהביאו לסוף מלחמת האזרחים הגלקטית שהשתוללה במשך 38 שנים.
סיומה של מלחמת האזרחים הגלקטית הביאה בפעם הראשונה זה תקופה ארוכה למצב שבו עולמות שונים יכלו לבחור לאיזה ארגון הם מבקשים להשתייך.
עולמות רבים בחרו לעבור צד והשתלבו בתוך הרפובליקה.
ב-23 ABY התפטרה ליאה אורגנה סופית מתפקידה.
במקומה נבחר בורסק פייל'יה ברוב של 60% מהקולות.
הדבר הוביל לפרישתם של רבים מחברי הסנאט הוותיקים ומנהיגים שונים בצבא דוגמת אקבר.
לרוע המזל, המנהיגים הפורשים אשר שימשו גם כמנהיגים בתקופת המרד ושהיו בעלי עקרונות הוחלפו בסנאטורים אשר דאגו לאינטרסים אישיים משלהם והסכסוכים הפנימיים שאפיינו את הרפובליקה הישנה שבו.
במהלך פלישתם של היוזאן וונג לגלקסיה נותר הסנאט משותק ונהג בפחדנות.
ממשלו של בורסק פייל'יה טעה בהערכתו כי האיום איננו רציני עד שהיה כבר מאוחר מדי.
הכובשים התקדמו במהירות והצליחו לכבוש חלקים עצומים של הגלקסיה בדרכם לקורוסנט.
אי האמון במסדר הג'די גרם נזק גדול עוד יותר וכתוצאה מכך מצאו עצמם כוחות המגן של הרפובליקה בנסיגה מתמדת לעבר ליבת הגלקסיה.
נפילתו של קורוסנט בידי היוזאן וונג היה המסמר האחרון של הרפובליקה.
חלק מחברי הסנאט השתמשו בצי המגן כדי ללוות אותם בבריחתם מחוץ למערכת.
פייל'יה עצמו הקריב את עצמו במהלך הקרב על הבירה.
לאחר נפילת קורוסנט הסנאט התכנס מחדש על מון קלמרי ובחר בקל אומאס כנשיא.
בחירתו הייתה הסוף לרצף הבחירות וחוסר היציבות האין סופיים.
אומאס ארגן את שאריות הרפובליקה תחת "הפדרציה הגלקטית של בריתות חופשיות".
עם חוקה חדשה, מערכת טובה יותר של איזונים ומבנה פדרלי חדש, הצליחה הברית לתקן שגיאות רבות של הממשל הקודם.
בנוסף התחייב הממשל החדש לעבוד בצמוד לאבירי הג'די במטרה לסיים את המלחמה.
ב-30 ABY הביסה הברית יחד עם אבירי הג'די את היוזאן וונג ושחררה את
ב-ABY 125 הפדרציה הגלקטית של הבריתות החופשיות הותקפה על ידי אימפריית הסית של דארת' קריית.
הרפובליקה הבטאווית (בהולנדית: Bataafse Republiek, או בכתיב הישן Bataafsche Republiek, נקראה בשנים 1805–1806 גם Bataafse Gemenebest, כלומר "הקהילייה הבטאווית") היא השם שניתן לרפובליקה שהתקיימה בשטח שכיום נמצאת בו הולנד בשנים 1795 עד 1806.
הרפובליקה הבטאווית, שהוקמה על פי הדגם של הרפובליקה הצרפתית המהפכנית, הוכרזה ב-19 בינואר 1795, יום לאחר שהסטאדהאודר וילם החמישי, נסיך אורנז' נמלט לאנגליה; היא הייתה תוצאה ישירה של המהפכה הבטאווית.
הצבא הצרפתי המהפכני מצא לו מספר רב של בעלי ברית בהולנד: שמונה שנים קודם לכן הייתה ידה של הסיעה האוראנז'יסטית (תומכי השליטים מבית אוראנז') על העליונה במלחמת אזרחים קטנה אך רבת משמעות, רק הודות להתערבותו של מלך פרוסיה, גיסו של הסטאדהאודר.
מהפכנים רבים נמלטו לצרפת, וחזרו כעת כדי להגשים את האידיאל שלהם.
בניגוד למאורעות בצרפת, השינויים שחוללה המהפכה בהולנד קרו פחות או יותר בדרכי שלום - לא נעשה שימוש בגיליוטינה, לא היה "משטר הטרור", ולא הייתה דיקטטורה.
המדינה כבר הייתה רפובליקה במשך כמאתיים שנה, ושלא כבצרפת, כוחה של האצולה כבר היה מוגבל למדי.
הרפובליקה הישנה הייתה מבוססת על מוסדות פאודליים, וקבלת ההחלטות הייתה תהליך איטי שבו למחוזות הייתה יכולת לחסום חקיקה פדרלית.
הרפובליקה הבטאווית הייתה מדינה ריכוזית יותר, לא פדרציה של מחוזות עצמאיים (לפחות באופן רשמי).
רבים מהחידושים שהונהגו בה נמשכו גם בתקופות מאוחרות יותר, למשל שיטת האיוּת המסודרת הראשונה של השפה ההולנדית (1804).
יהודים, קתולים ולותרנים זכו לשוויון זכויות.
ממשלת הרפובליקה החדשה הייתה פופולרית יותר בקרב העם מאשר נסיך אוראנז' ונציגיו, מה שבא לידי ביטוי בעת ניסיון הפלישה הכושל האנגלי-רוסי להולנד (1799), שנסיך אורנז' היה מעורב בו.
הרפובליקה החדשה נקראה על שם הבטאווים, שבט גרמאני שחי באזור הולנד בתקופה הרומית, ושנחשבו, על פי תפיסת עולם לאומנית-רומנטית, כאבותיהם של ההולנדים.
אף על פי ששררה ברפובליקה אי-יציבות פוליטית, שבאה לידי ביטוי בשלוש הפיכות, הרי שלא נלוותה להפיכות אלה שפיכות הדמים שאפיינה מהפכים פוליטיים דומים בצרפת המהפכנית.
ההפיכה הראשונה הייתה ב-1798, אחרי שסיעת הדמוקרטים האוניטאריים התרגזה על התקדמותן האיטית של הרפורמות הדמוקרטיות.
כעבור כמה חודשים התחוללה הפיכה שנייה שסיימה את הדיקטטורה של האוניטאריים.
האספה הלאומית, שהתכנסה לראשונה ב-1796, הייתה מפולגת בשל מאבקים בין הסיעות השונות.
ההפיכה השלישית התרחשה ב-1801, כשמפקד צרפתי שמרני תפס את השלטון (בתמיכתו של נפוליון) והפך על פיהן את התמורות שחוללה ההפיכה הקודמת ב-1798.
שינויים נוספים נכפו מבחוץ אחרי עלייתו של נפוליאון לשלטון בצרפת.
ב-1805 הוא מינה את הפוליטיקאי המנוסה רוטחר יאן סחימלפנינק (Schimmelpenninck) לתפקיד "הפנסיונר הגדול" (raadspensionaris, מילולית "פנסיונר המועצה", התפקיד האדמיניסטרטיבי החשוב ביותר במדינה, מעין נשיא), כדי לחזק את הזרוע המבצעת.
ב-1806 אילץ נפוליון את סחימלפנינק לפרוש, והכריז על אחיו לואי כעל מלך של מדינה חדשה בשם ממלכת הולנד.
כ"רפובליקה-אחות" (république sœur) של צרפת, הרפובליקה הבטאווית הייתה בעלת בריתה של צרפת במלחמותיה נגד בריטניה.
כתוצאה מכך אבדו להולנד רוב נכסיה הקולוניאליים, והצי ההולנדי ספג מפלה בקרב קמפרדאון ב-1797. התמוטטות הסחר ההולנדי הביא עמו סדרה של משברים כלכליים.
רק במחצית השנייה של המאה ה-19 תחזור הולנד לרמת עושרה הקודם.
בשלבים הראשונים של המרד הוקמו בחלקים שונים של יוון מועצות אזוריות נבחרות, שניהלו את הלחימה בשלטון העות'מאני.
הן הוחלפו בראשית 1822 על ידי ממשל מרכזי - האספה הלאומית הראשונה, שהתכנסה באפידברוס ואישרה את חוקתה הראשונה של יוון.
המדינה החדשה לא זכתה להכרת המעצמות הגדולות של התקופה, ולאחר הצלחות ראשוניות איימה להתרסק הן בשל מלחמת אזרחים פנימית הן בשל ניצחונות הצבא הטורקי-מצרי בפיקודו של אבראהים פאשא, שנשלח לדכא את המרד.
ברגעי משבר אלה הצילה התערבותן של המעצמות הגדולות – בריטניה, צרפת ורוסיה – את מאבקם של היוונים לחירות.
הצעתן, שנוסחה בהסכם לונדון (1827), להעניק ליוונים אוטונומיה תחת ריבונות עות'מאנית, נדחתה על ידי הסולטאן הטורקי.
קרב נאווארינו (1827), שניטש על רקע ניסיונן של המעצמות לאכוף את תנאי ההסכם, הסתיים במפלת הצי העות'מאני-מצרי וקירב את היוונים עוד יותר להשגת מטרתם – עצמאות מלאה.
ב-1827 נתכנסה האספה הלאומית בפעם השלישית בטריזינה (טרויזן), הכריזה על הקמתה של "המדינה ההלנית" (Ελληνική Πολιτεία) ובחרה ברוזן יואניס קפודיסטריאס למושל יוון.
קפודיסטריאס החל בכינון סדרי שלטון חדשים כדי לפתור את בעיותיה של הארץ מוכת המלחמה, אך בתוך זמן קצר נקלע לעימות עם החמולות והמנהיגים המקומיים החזקים, שנפגעו מן הרפורמות והסדרים החדשים שהנהיג.
ב-1831 נרצח קפודיסטריאס על ידי יריביו הפוליטיים, ויוון הוטלה שוב למלחמת אזרחים.
אחיו אבגוסטינוס, שמילא את מקומו, נאלץ להתפטר לאחר שישה חודשים.
שוב התערבו שלוש המעצמות הגדולות, ובוועידת לונדון, שנתכנסה ב-1832, הכריזו על הפיכתה של מדינת יוון למונרכיה ומינו למלכה הראשון את הנסיך הבווארי אוטו מוויטלסבך.
נשיאי הוועד הפועל של המנהל הזמני של יוון
אלכסנדרוס מברוקורדטוס (Αλέξανδρος Μαυροκορδάτος) 13 בינואר 1822- 10 במאי 1823
גאורגיוס קונטוריוטיס (Γεώργιος Κουντουριώτης) 31 בדצמבר 1823 - 26 באפריל 1826
אנדריאס זאימיס (Ανδρέας Ζαΐμης) 26 באפריל 1826 - 14 באפריל 1827
ועדה מושלת (מבחירתו של קפודיסטריאס ועד כניסתו לתפקיד, 14 באפריל 1827 - 23 בינואר 1828)
אבגוסטינוס קפודיסטריאס, 9 באוקטובר 1831 - 9 באפריל 1832
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
היא נעדרה משלוש האולימפיאדות הבאות מסיבות תקציביות, ומאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היא משתתפת במשחקים (על גלגוליה השונים) באופן רציף.
עד כה, אף ספורטאי קונגולזי לא זכה במדליה אולימפית.
להישג הגבוה ביותר הגיע האתלט גארי קיקאיה, שסיים במקום העשירי בריצת 400 מטר באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
הרפובליקה הדומיניקנית משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת טוקיו (1964), ומעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
לאורך השנים צברו הספורטאים הדומיניקנים 12 מדליות אולימפיות, בהן שלוש מדליות זהב.
במשחקים הראשונים שבהם השתתפה הרפובליקה הדומיניקנית, היו הישגי הספורטאים שייצגו אותה סמליים בלבד.
הספורטאי הדומיניקני הראשון שזכה במדליה אולימפית היה המתאגרף פדרו נולאסקו שזכה במדליית ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה נבחרת הבייסבול במקום החמישי.
באולימפיאדת אתונה (2004), 20 שנה לאחר שהושגה המדליה הראשונה, זכה האתלט פליקס סאנצ'ס במדליית הזהב האולימפית הראשונה לזכות הרפובליקה הדומיניקנית, בריצת 400 מטר משוכות.
לוחם הטאקוונדו גבריאל מרסדס סיים במקום החמישי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה המתאגרף מנואל פליקס דיאס במדליית זהב, ולוחם הטאקוונדו גבריאל מרסדס זכה במדליית כסף.
שתי ספורטאיות נוספות הגיעו להישגים נאים באותם המשחקים - מרימת המשקולות יודלקיס מרידאלין סיימה במקום החמישי, וטניסאית השולחן נייווס שוּאֶה העפילה לשלב רבע הגמר.
באולימפיאדת לונדון (2012) השיב לעצמו סאנצ'ס בן ה-35 את התואר בריצת 400 מטר משוכות.
לוגלין סנטוס בן ה-18 זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר, ויאמילט פניה הייתה למתעמלת הדומיניקנית הראשונה שמעפילה לגמר.
היא סיימה במקום השישי בתרגיל הקפיצות.
נבחרת הנשים בכדורעף העפילה לשלב רבע הגמר, והודחה בידי נבחרת ארצות הברית.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה לוחם הטאקוונדו לואיסיטו פייה במדליית ארד, שהייתה המדליה הדומיניקנית היחידה במשחקים.
מרימת המשקולות באטריס פירון סיימה במקום הרביעי, יודרקי קונטרראס סיימה במקום השישי ולואיס גרסיה סיים שמיני.
הג'ודוקא ואנדר מתאו סיים במקום השביעי.
לוגלין סנטוס לא הצליח לשחזר את הישגו.
הוא סיים את חצי הגמר בריצת 400 מטר בתוצאה העשירית בטיבה, ולא העפיל לגמר.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה האתלטית מריליידי פאולינו במדליית כסך בריצת 400 מטר ונבחרת השליחים המשולבת שכלל את פאולינו זכתה במדליית כסף במירוץ שליחים 4X400 מטר.
בהרמת משקולות זכה זאגריאס בונט במדליית כסף וכריסמרי סנטנה זכתה במדליית ארד.
במדליית ארד נוספת זכתה נבחרת הבייסבול.
הרפובליקה הדומיניקנית השתתפה לראשונה ב בברצלונה (1992) ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות מלבד המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000).
במשחקי החורף לא נטלה הרפובליקה הדומיניקנית חלק מעולם.
לאורך ההיסטוריה זכו ספורטאי הרפובליקה הדומיניקנית במדליה פאראלימפית אחת כשרטברט חימנז זכה במדליית הזהב ב עם שיא עולם של 22.37 שניות במרוץ ל-200 מטר (קטגוריה T12)
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו השתתפה לראשונה ב בלונדון (2012) כששלחה למשחקים משלחת של שני ספורטאים, גבר ואישה.
במשחקי החורף לא נטלה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו חלק מעולם.
הספורטאים אותם שלחה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו למשחקי 2012, התחרו שניהם תחרויות האתלטיקה, האחד בתחרויות זריקת הדיסקוס והטלת כידון והאחת במרוץ ל-100 מטר ובתחרות זריקת הדיסקוס, אך הם לא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית (ברומנית: Republica Democratică Moldovenească) הייתה ישות מדינית קצרת ימים שהתקיימה במשך כשנה בשנים 1917–1918 בשטח בסרביה.
בירת הרפובליקה הייתה קישינב, ושפתה הרשמית הייתה רומנית.
הוכרזה כישות אוטונומית בשטחי גוברניית בסרביה, לשעבר באימפריה הרוסית, בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, על ידי מועצת הארץ של בסרביה, ב-2 בדצמבר 1917. ב-7 בדצמבר בחרה מועצת הארץ את מועצת הדירקטורים הכלליים של בסרביה, גוף שהיה אמור לפעול כממשלת המדינה החדשה, ובראשו את פאנטלימון ארחאן.
ארחן כיהן בתפקיד זה עד 19 בינואר 1918 ומכאן נכנס לתפקיד דניאל צ'יוגוראנו, שכיהן עד 7 באפריל 1918. מ-9 באפריל ועד 12 בדצמבר 1918 כיהן בתפקיד פטרה קאזאקו.
הרפובליקה ההוצולית (באוקראינית: Гуцульська республіка) הייתה ישות מדינית קצרת ימים שלא זכתה להכרה, שהתחילה להתארגן בחודשים האחרונים של שנת 1918 והתקיימה במזרח אוקראינה הטרנסקרפטית (מזרח זקפרטיה או מזרח "רוטניה"), באזור ראחיב, בין ינואר-יוני 1919 בעקבות התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אחרי כישלון המשא ומתן לגבי איחוד אוקראינה הטרנסקרפטית (סובקרפטית) עם הרפובליקה של אוקראינה המערבית, פטריוטים הוצולים מקומיים הכריזו ב-8 בינואר 1919 על הקמת הרפובליקה ההוצולית.
בליל 7–8 בינואר 1919 מרדו תושבי ראחיב נגד גדוד של ז'נדרמריה הונגרית ולקחו כבני ערובה כ-500 שוטרים הונגרים.
הרפובליקה קמה על שטח שהשתייך עד אז לממלכת הונגריה שבמסגרת אוסטרו-הונגריה, אך מייסדיה הביעו טענות טריטוריאליות גם בנוגע לשטחים אחרים הידועים כ"ארץ ההוצולים" בפוקוטיה ובחלקים מדוכסות בוקובינה לשעבר שהשתייכה לחלק האוסטרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בירת הרפובליקה ההוצולית נקבעה בעיירה יאסיניה או פראסין.
סטפאן קלוצ'וראק נבחר לראש הממשלה של המדינה החדשה.
הוא פעל בעד הקמת כוח צבאי של הרפובליקה שבו גויסו כמעט אלף חיילים.
הם השתתפו בלחימה קצרה בשטחי מרמורש.
בנובמבר 1918 המונרכיה האוסטרו-הונגרית התפרקה.
בתחילת נובמבר 1918 הוקמה בכפר יאסיניה באזור ראחיב של זקפרטיה מיליצה הוצולית מקומית "ההגנה העממית" במטרה להגן על התושבים מפני מעשי שוד של חיילים אוסטרו-הונגרים לשעבר, שעברו במקום בחזרתם מה המלחמה במזרח אירופה.
התגייסו בה כ-250 אנשים בפיקודו של סטפאן קלוצ'וראק, הוא בעצמו קצין לשעבר בצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-8 בנובמבר בחג דמיטרי הקדוש נציגי התושבים ביאסיניה והיישובים מסביב הצביעו בעד האיחוד של חבל זקרפטיה עם אוקראינה ובחרו אספה לאומית הוצולית.
האספה בראשות סטפאן קלוצ'וראק הורכבה מ-42 חברים, מתוכם 38 אוקראינים, 2 גרמנים ו2 יהודים.
נבחר פורום ממשלתי שכלל משרדים לענייני חוץ, פנים, כלכלה, רווחה.
בראש בית המשפט התמנה ראש הכפר.
אורגנו בתי ספר בשפה האוקראינית, מקהלה עממית וחוגים ב"בית העם".
השלטונות החדשים יצרו קשרי חוץ עם הרפובליקה העממית המערב אוקראינית, דאגו לייבוא לחם מקולומיה ולייצוא עצים לשאר גליציה, כשהסחר התנהל בכתרים הונגרים ובגריבנות אוקראיניות.
נציגים של האספה הלאומית ההוצולית השתתפו בקונגרסים שהתקיימו ב-10 בדצמבר 1918 בבודפשט וב-18 בדצמבר בסיגט ואשר כונסו על ידי ממשלת הונגריה בראשות הרוזן מיהאי קארואי על מנת לקבוע את עתיד חבל זקפרטיה.
ההוצולים הביעו התנגדות תקיפה להשארת אזורם במסגרת הונגריה, מה שעורר את מורת רוחה של הממשלה ההונגרית.
ב-22 בדצמבר 1918 היא שלחה ליאסיניה גדוד ז'נדרמים הונגרים.
בכפר הושכן משטר כיבוש והמוסדות הלאומיים ההוצולים - כולל האספה הלאומית ירדו למחתרת.
בחג המולד, לפי הלוח היוליאני, פרץ מרד.
בליל 7 - 8 בינואר 1919 ההוצולים לקחו בשבי את 500 השוטרים ההונגרים כמעט ללא קרב.
ב-10 בינואר המועצה ההוצולית הכריזה שוב על רצונם של אלפי תושבי הוצוליה להסתפח אל הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה, זאת אף-על-פי שב-28 בנובמבר 1918 המועצה הלאומית הרומנית של בוקובינה הצביעה ברובה על איחוד בוקובינה עם ממלכת רומניה.
החלטה זו של הרומנים לא הייתה מקובלת על נציגי המיעוט האוקראיני.
האוכלוסייה ההוצולית ביישובים כמו איזווארלה סוצ'ביי ביקשה להסתפח לרפובליקה ההוצולית החדשה.
הרפובליקה ההוצולית התבטלה ב-11 ביוני 1919 כשכוחות רומניים כבשו את אזור אוקראינה הטרנסקרפטית.
אולם בהתחלת יולי 1919 באישור מעצמות ההסכמה, האזור שבו חיים הוצולים התחלק בין שלוש מדינות: צ'כוסלובקיה, מדינה עצמאית חדשה, שסיפחה את כל אוקראינה הטרנסקרפטית, רומניה שהבטיחה לעצמה את השליטה בבוקובינה ופולין, שסיפחה את פוקוטיה.
ניסיון חדש לעצמאות: הרפובליקה הקרפטית-האוקראינית בשנת 1939
במרץ 1939 בעקבות פירוק צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית ובני בריתה המקומיים, באזור אוקראינה הטרנסקרפטית או רוטניה הוכרזה מדינה אוקראינית בשם "הרפובליקה הקרפטו-אוקראינית", אבל שטחה נכבש כעבור 24 שעות על ידי צבא המשטר ההונגרי של מיקלוש הורטי.
בתום מלחמת העולם השנייה סופח האזור על ידי ברית המועצות והפך לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 16 ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפי ספורט והייתה המשלחת הגדולה ביותר שהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו שלחה עד כה.
המשלחת התחרתה בענפים אתלטיקה, ג'ודו, טאקוונדו, כדורעף, וסיף אולם לא הגיעה להישגים משמעותיים וסיימה במקומות האחרונים.
המשלחת שיפרה את הישגיה בענף האתלטיקה.
אולם המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים טאקוונדו ושחייה וסיימה במקומות האחרונים.
הרפובליקה הדומיניקנית משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מהרפובליקה הדומיניקנית חמישה מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
המשלחת הראשונה של הרפובליקה הדומיניקנית למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה שבעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחת זכתה בשתי מדליות, מתוכן מדליית זהב יחידה, בענף האתלטיקה.
המשלחת זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר נערים ומדליית ארד בריצת 100 מטר נערות.
המשלחת סיימה במקום הרביעי בהרמת משקולות בקטגוריית משקל לנערות עד 53 ק"ג.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים היאבקות ושיט.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה עשרה ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט.
המשלחת זכתה במדליית כסף בענף האגרוף בקטגוריית משקל מעורב לנערים.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענפים אתלטיקה עם העפלה לשני גמרים בריצת 200 מטר וריצת 400 מטר משוכות לנערים, בענף הג'ודו עם זכייה במקום החמישי בקטגוריית משקל עד 44 ק"ג נערות, וסיום במקום השביעי בענף השיט.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים הרמת משקולות, רכיבה ושחייה.
הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan Xalq Cümhuriyyəti), המכונה גם הרפובליקה העממית של אזרבייג'ן, או פשוט אזרבייג'ן על פי ועידת השלום בפריס, 1919–1920, או אזרבייג'ן הקווקזית בכמה מסמכים דיפלומטיים, הייתה הרפובליקה הדמוקרטית החילונית השלישית בעולם הטורקי ובעולם המוסלמי, אחרי רפובליקת קרים ואידל-אוראל.
הרפובליקה נוסדה על ידי המועצה הלאומית האזרית בטיפליס ב־28 במאי 1918 לאחר קריסת האימפריה הרוסית.
גבולותיה היו עם רוסיה מצפון, הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בצפון מערב, הרפובליקה הראשונה של ארמניה ממערב ואיראן מדרום.
התגוררו בה 2.86 מיליון תושבים.
גנג'ה הייתה בירת הרפובליקה הזמנית שכן באקו הייתה בשליטת הבולשביקים.
השם "אזרבייג'ן" שאימצה מפלגת מוסאוואת השלטת, מסיבות פוליטיות, שימש לפני הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן בשנת 1918, אך ורק כדי לציין את האזור הסמוך של צפון מערב איראן.
במסגרת הרפובליקה, פותחה מערכת ממשלתית בה פרלמנט שנבחר על בסיס ייצוג אוניברסלי, חופשי ויחסי והיה הארגון העליון של סמכות המדינה; מועצת השרים הייתה השנייה בחשיבותה כשבפרלמנט היה ייצוג עממי נרחב למדי וישבו בו גם נציגי מיעוטים, כגון המיעוט הרוסי, הפולני, היהודי והגרמני.
אחד ההישגים החשובים של הפרלמנט היה הענקת זכות בחירה לנשים, שהפכה את אזרבייג'ן לאחת המדינות הראשונות בעולם, ולמדינה הראשונה בעלת רוב מוסלמי, שהעניקה לנשים זכויות פוליטיות שוות לגברים.
הישג חשוב נוסף היה הקמת אוניברסיטת באקו, שהייתה האוניברסיטה הראשונה בסגנון מודרני שהוקמה באזרבייג'ן.
הרפובליקה ההלנית השנייה הייתה רפובליקה, אשר התקיימה ביוון בין השנים 1924–1935.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התנגד קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון לכניסתה של יוון למלחמה, וכתוצאה מכך אולץ ב-1917 לפרוש לגלות, ובנו אלכסנדרוס הראשון עלה לכס המלוכה.
בנו גאורגיוס יצא עמו לגלות, וב-1920 שב ממנה, לאחר מות אלכסנדרוס, אחיו.
ב-27 בספטמבר 1922 ויתר קונסטנטינוס הראשון על כס המלוכה בעקבות מהפכת ה-11 בספטמבר 1922, וגאורגיוס לקח את מקומו.
בעקבות ניסיון הפיכה מלוכני ב-1922 שכשל, התבקש גאורגיוס על ידי הממשלה "לצאת לחופשה" בגלות, בעוד שהממשלה תדון בצורת המשטר הראויה ליוון.
אלפתריוס וניזלוס עמד בראש ממשלת יוון עד 1932, אז הפסידה מפלגתו בבחירות, למפלגת העם בהנהגת פנאגיס צלדאריס.
ב-4 באוגוסט 1936 הכריז על שלטון דיקטטורי, שנודע בשם משטר 4 באוגוסט, שלטון שהיה מושפע מאיטליה הפאשיסטית.
הרפובליקה ההונגרית הראשונה או הרפובליקה העממית ההונגרית או הרפובליקה הדמוקרטית ההונגרית הוקמה בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה, והתקיימה עד החזרת המונרכיה בשנת 1920 על ידי מיקלוש הורטי, למעט 133 ימי שלטונו של בלה קון - הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
בשנת 1918 הביאה ההתמוטטות הגרמנית בחזית המערב, התבוסה האוסטרית באיטליה, וההתקדמות הבריטית מאזור סלוניקי אל תוככי סרביה, כמו גם מפלותיה של בולגריה (אשר נכנעה למדינות ההסכמה ב-29 בספטמבר והאימפריה העות'מאנית אשר נכנעה ב-30 באוקטובר) להכרה כי המצב הצבאי אבוד.
עוד בקיץ 1917 התפטר ראש הממשלה הדומיננטי אישטוואן טיסה, וממשלות יורשיו היו חסרות את הכישורים להתמודד עם המציאות המורכבת בפניה מצאו את עצמן.
ב-1 בנובמבר בלחץ ההמון (באירוע שכונה מהפכת החרציות) מונה הרוזן הליברלי מיהאי קארואי לראש הממשלה ההונגרי.
ב-11 בנובמבר, בלחץ ההמונים בווינה ובבודפשט, ויתר הקיסר קארוי הרביעי על כיסאו.
ב-16 בנובמבר 1918 הכריז קארוי על הקמתה של הרפובליקה העממית ההונגרית.
קארוי שלט באמצעות "מועצה לאומית" שבה היו חברים אלמנטים מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומן המפלגה הרדיקלית הקטנה.
בה בעת קמו ברחביה של הונגריה "מועצות מהפכניות" בדומה לאלו שקמו ברוסיה ב-1917 והביאו בסופו של דבר למהפכה.
מצב זה נתן לקארוי אחריות רבה, שלא הייתה מלווה בסמכות.
מטרתם של קארוי, ושל שר הלאומים שלו אוסקר יאסי, הייתה ליצור "שווייץ הונגרית", באמצעות פניה למיעוטים הלא מדיארים בגבולות הונגריה להישאר כחלק מן הרפובליקה החדשה.
לאחר שנים של דיכוי דרישותיהם הלאומיות על ידי ההונגרים, העדיפו המיעוטים בהונגריה להצטרף למדינותיהם החדשות - יוגוסלביה, צ'כוסלובקיה ורומניה.
ויתרה מכך, צבאות מדינות אלו פלשו לשטחה של הונגריה, שכן בטעות חמורה הורה קארוי על פירוק כוחותיה המזוינים של הונגריה.
מהלך אומלל זה הביא לכך שבמהלך כל החורף של 1918–1919 פרצו הרומנים, היוגוסלבים, והצ'כים את קווי שביתת הנשק, במטרה להשיג לעצמם עוד נחלות, ולשפר את מצבם לקראת הדיונים על עתיד האזור.
כן שהו צבאות מדינות ההסכמה בשטחה של הונגריה גופא, כחלק מתנאי הסכם שביתת הנשק.
תנאי שביתת הנשק היוו בעיה נוספת שלא היה בכוחה של הממשלה החדשה להתגבר עליה.
באוקטובר 1918 חתמה הממשלה האוסטרו-הונגרית על שביתת נשק בעיר פדובה באיטליה.
מכיוון שהונגריה הייתה עתה עצמאית, רבים בקבינט טענו כי עליה לחתום על הסכמי שביתת נשק חדשים.
קארוי נאלץ, בניגוד לשיפוטו, להסכים לדרישה זו, ובנובמבר חתמה הונגריה על הסכם חדש בבלגרד, עם מפקד כוחות מדינות ההסכמה בבלקנים, המרשל לואי פראנשה ד'אספרה.
תנאים אלו היו גרועים בהרבה מתנאי ההסכם הקודם.
עובדה זו הביאה לביקורת קשה על קארוי, אשר ממנו ציפו להשיג תנאים טובים יותר.
ממשלו של קארוי הפך למוקד של מתיחות בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהייתה הגדולה במפלגות, ובין אנשי קארוי.
הסוציאל-דמוקרטים החלו לכפות את דעתם.
בדעת קארוי היה להעביר את האחוזות הגדולות במדינה לידי החקלאים המחזיקים בהן.
הוא החל במתן דוגמה אישית כשחילק את אחוזות משפחתו הנרחבות לחקלאים.
אך הייתה זו חלוקת האדמות היחידה שהתבצעה בפועל.
היו אלו הסוציאל-דמוקרטים דווקא אשר טרפדו את המהלך, משום שחלוקת האדמות ליושביהן מקדמת את הקפיטליזם.
בנוסף לכל אלו, היה עדיין המצור הכלכלי על הונגריה בעיצומו, כל עוד לא נחתם הסכם שלום.
הונגריה סבלה ממחסור במזון, ומוות מתת תזונה הפך לחיזיון נפוץ.
פליטים מטרנסילבניה וגליציה סתמו את הדרכים.
אספקת הפחם מגרמניה נותקה עם יצירת החיץ בין שתי הארצות בדמותה של המדינה החדשה - צ'כוסלובקיה.
הונגריה הייתה תלויה בפחם הגרמני לקיומה.
בחורף הקשה שהגיע, היו רבים ללא מקורות חימום נאותים, ורשת הרכבות הושבתה.
כתוצאה מכך שבתה אף התעשייה, ורבים מצאו עצמם ללא עבודה.
ממשלתו חסרת הניסיון והכושלת של קארוי התמודדה עם המצב באמצעות הדפסת כסף, ויצרה בנוסף לכל גם אינפלציה דוהרת.
ב-19 במרץ 1919 הקולונל הצרפתי וי הציג דרישה המורה לכוחות הונגריה לסגת משטחים נרחבים בממלכה.
ההנחה הייתה כי מכתב וי מייצג את גבולותיה העתידיים של הונגריה.
הסוציאל-דמוקרטים איחדו את מפלגתם עם מפלגתו הקומוניסטית של בלה קון, עיתונאי לשעבר אשר חזר מן השבי ברוסיה כשהוא נתון להשפעת אירועי המהפכה הרוסית, וקרא להקמת משטר קומוניסטי אף בהונגריה.
אנשי המפלגה המאוחדת הכריזו על התפטרותו של קארוי.
קארוי נאלץ להתפטר, ויצא לגלות.
בעקבות התפטרותו של קארוי הוקמה הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בראשותו של בלה קון, אשר הייתה הרפובליקה הסובייטית השנייה שהוקמה באירופה, לאחר ברית המועצות.
קון הקים צבא אדום הונגרי, וזאת אל מול לחץ צבאי שהופעל כנגדו מבחוץ בכמה חזיתות.
בחזית זו הגיע להישגים, אך בלחץ דיפלומטי נאלץ לסגת אל הגבול המוסכם.
צבאו לא הפסיד בקרב, אך בלחץ הפולש נאלץ לסגת ולאבד שטח יקר.
תקוותיו של קון (בזכותן הגיע לשלטון) לסיוע רוסי במלחמה זו, לא עלו יפה.
קון חיכה עד כלות לעזרה שבוששה לבוא.
בד בבד, בעיר סגד אשר בדרום מזרח הונגריה, הוקמה ממשלה חלופית, בראשותו של האדמירל מיקלוש הורטי מפקדו לשעבר של הצי האוסטרו-הונגרי, ואיש ימין קיצוני.
זה הקים, בתמיכת כוחות צרפת ממדינות ההסכמה ששהו באזור, את "הצבא ההונגרי הלבן" כמשקל נגד לצבאו האדום של קון, והחל במסע צפונה לבודפשט, כשהוא זורע בדרכו אימה וטרור כנגד אנשי שמאל ויהודים.
היה זה סופה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, אשר החזיקה מעמד במשך 133 ימים.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ב-1 באוגוסט 1919 עלתה ממשלה סוציאל-דמוקרטית שכונתה "ממשלת האיגודים המקצועיים" לשלטון בהנהגתו של גיולה פיידל.
צו הוצא ב-2 באוגוסט להחזרת צורת השלטון ושם המדינה הרשמי שונה בחזרה ל"רפובליקה העממית".
במהלך קיומה הקצר החלה ממשלת פיידל לבטל את הצווים שהעביר המשטר הקומוניסטי.
ב-6 באוגוסט תפס אישטוואן פרידריך, מנהיג התאחדות חברי הבית הלבן - קבוצה ימנית, מהפכנית נגדית - את השלטון בהפיכה נטולת דם בתמיכת הצבא הרומני המלכותי.
למחרת הצהיר יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה על עצמו כעוצר של הונגריה - הוא כיהן בתפקיד עד 23 באוגוסט, אז נאלץ להתפטר - ומינה את פרידריך לראש ממשלה.
הרפובליקה ההונגרית הוקמה לאחר כיבוש בודפשט על ידי הצבא הרומני ופירוק הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, על ידי כוחות הימין במדינה שהתנגדו לשינויים שאירעו בעקבות ביטול המונרכיה.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ב-1 באוגוסט 1919 עלתה ממשלה סוציאל-דמוקרטית שכונתה "ממשלת האיגודים המקצועיים" לשלטון בהנהגתו של גיולה פיידל.
ב-24 בנובמבר הוחלף פרידריך על ידי קארוי הוסאר בראשות הממשלה.
כוחות הצבא הלבן, בהנהגת מיקלוש הורטי, ואציל נוסף בשם אישטוואן בתלן, יצאו למסע צפונה, אל בודפשט, כשהם זורעים בדרכם הרס והרג, "טרור לבן" אשר כוון כנגד אנשי שמאל ויהודים.
במקום שאליו לא הגיעו כוחות הטרור הלבן, נמצאו הרומנים, אשר אף הם זרעו הרס ונקם במדינה המעונה.
היהודים, אשר הוצגו כאשמים בכל צרותיה של הונגריה, היו המטרה העיקרית להתקפות אנשיו של הורטי ולהתקפות הרומנים.
אך הצבא הרומני עסק במסע שוד וביזה ללא כל סיבה אנטישמית או אידאולוגית.
היקף השוד הגיע עד כדי כך שבתנאי השלום הסופיים לא חויבה הונגריה לשלם פיצויי מלחמה לרומניה.
ב-16 בנובמבר 1919 עזבו הכוחות הזרים את אדמת הונגריה, והשאירו בשלטון את הורטי ואנשיו אשר צעדו אל בודפשט.
בחודש מרץ 1920 הקימה האספה הלאומית ההונגרית מחדש את הממלכה ההונגרית, אך בחרה שלא להחזיר לשלטון את קרל מבית הבסבורג מגלותו באוסטריה, אלא להכריז על הורטי כעוצר לתקופת זמן בלתי מוגבלת.
כך נהיה האדמירל ללא צי - לעוצר ללא מלך, של המדינה ללא מוצא לים.
הרפובליקה ההונגרית השנייה (בהונגרית: Magyar Népköztársaság) התקיימה לאחר שחרור הונגריה מידי הנאצים, על ידי הצבא האדום, עד להשתלטות הקומוניסטים על המדינה באוגוסט 1949.
בספטמבר 1944 חדר הצבא האדום לגבולות הונגריה.
כיבושה של הונגריה הסתיים באפריל 1945. בשלב זה הייתה הונגריה מדינה חרבה.
שחרורה של בודפשט מידי הנאצים היה לאחר מצור שנמשך שבועות, וארך חודשיים ימים.
העיר עצמה הייתה הרוסה, הגשרים על פני הדנובה נחרבו, והתשתית הכלכלית במדינה כולה עמדה בחורבות.
אנשי מפלגת צלב החץ, ביחד עם הצבא הגרמני הנסוג, נקטו במדיניות של "אדמה חרוכה" שמשמעה שוד וביזה של כל העומד בדרכם, משלוח לגרמניה של כל חפץ שניתן לשנע, והריסת כל היתר.
הצבא האדום נהג בהונגרים כבאויבים, והשלטון שנתבסס מיד לאחר המלחמה היה שלטון כיבוש.
בשנת 1947 חתמו ההונגרים על חוזה פריז, בו שבה הונגריה לגבולות שנקבעו בחוזה טריאנון בשנת 1920, לאחר שבמהלך בריתם עם אדולף היטלר הרחיבו ההונגרים מאוד גבולות אלו.
הן ברית המועצות והן מדינות המערב, תמכו בהחזרת הונגריה לגבולות אלו.
אזור זקרפטיה, שנגזל על ידי הונגריה מצ'כוסלובקיה במהלך "בוררות" שקוימה בשנת 1938 ובמהלך מלחמה קצרה שנוהלה בשנה זו עם סלובקיה, סופח על ידי ברית המועצות, ומהווה כיום חלק מאוקראינה.
הסכמי פריז שנחתמו ב-10 בפברואר 1947 הכריזו על בוררות זו כמבוטלת, והשיבו את הונגריה לגבולות שבהם הייתה ב-1 בינואר 1938. כל שביקשו ההונגרים להשיג בבריתם עם אדולף היטלר ירד לטמיון.
בנוסף לכך נהרגו מאות אלפי הונגרים במהלך המלחמה עם ברית המועצות, ומאות אלפי יהודים הונגרים הושמדו בשואה.
על אף שהרוסים הכריזו בעיר דברצן בדצמבר 1944 על הקמת ממשלה חלופית לממשלת צלב החץ, עם כיבושה של בודפשט הוקמה ממשלת קואליציה המורכבת מנציגי מפלגות המרכז והשמאל, ביניהן מפלגת "האיכרים הזעירים" בראשות הכומר זולטאן טילדי.
טילדי היה ממתנגדי הברית שכרת מיקלוש הורטי עם היטלר, ועוד בימי שלטון הורטי קרא בפומבי ליציאתה של הונגריה ממלחמת העולם השנייה.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי הנאצים בשנת 1944 ירד טילדי למחתרת, אך מששוחררה הונגריה על ידי הרוסים, שב לפעילות והוכרז כראש הממשלה.
ממשלת הקואליציה בראשות טילדי החלה בפעילות נמרצת לשיפור מצבה של הונגריה.
האינפלציה הודברה, התשתית נבנתה מחדש, הגשרים שנהרסו הוקמו, והחלה רפורמה אגררית שבה חולקו האחוזות הגדולות לאיכרים היושבים בהן.
בבחירות שנערכו בנובמבר 1945 זכתה מפלגתו של טילדי ב-57% מן הקולות.
המפלגה הקומוניסטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית זכו ב-17% כל אחת.
לכאורה יכול היה טילדי לשלוט בהונגריה על בסיס תוצאת הבחירות, אך הממשל הרוסי לא ראה בעין יפה אפשרות זו ואילץ את טילדי להמשיך בקיומה של ממשלת הקואליציה עם הקומוניסטים.
ב-1 בפברואר 1946 הוכרז על הקמת רפובליקה חדשה.
טילדי הוכרז כנשיא, איש מפלגתו פרנץ נאדי הוכרז כראש הממשלה, והקומוניסט מתיאש ראקושי כסגנו.
כשר הפנים שימש הקומוניסט לאסלו רייק.
רייק השתמש בתפקיד זה על מנת להקים משטרה חשאית (שכינויה "ÁVH").
בפברואר 1947 החלה המשטרה לעצור מנהיגים של מפלגת טילדי, ושל מפלגת האיכרים הלאומית, שאף היא הייתה חברה בקואליציה.
בבחירות שהתקיימו באוגוסט 1947 היו הקומוניסטים למפלגה הגדולה ביותר.
ב-26 במרץ 1948 הולאמו כל מפעלי התעשייה בהונגריה והקומוניסטים נטלו שליטה מלאה על המדינה.
ביוני 1948 התאחדו הקומוניסטים והסוציאל-דמוקרטים למפלגה אחת היא "מפלגת הפועלים ההונגרית".
בהדרגה החלו הקומוניסטים להחזיק בכל המשרות הבכירות במדינה, והסוציאל-דמוקרטים חדלו מלהתקיים.
מנהיגם בלה קובאץ' נאסר ונשלח לגלות בסיביר.
מנהיגי מפלגת האיכרים הזעירים ומפלגת האיכרים נאסרו אף הם.
טילדי התפטר בעקבות שערוריית שחיתות, ונשלח למאסר בית.
רבים ניסו לברוח מהונגריה לאוסטריה ובמאי 1949 הקימו השלטונות גדר תייל על הגבול כדי למנוע בריחה מהונגריה.
ב-18 באוגוסט 1949 הכריז הפרלמנט ההונגרי על קבלת חוקה חדשה למדינה, שבה הוכרזה המדינה כרפובליקה עממית ועל אימוץ סמל חדש עם מוטיבים קומוניסטיים.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית , בעבר הקולוניה הצרפתית אובאנגי-שארי (Ubangi-Shari), היא מדינה במרכז אפריקה, ללא מוצא אל הים, הגובלת בצ'אד מצפון, סודאן מצפון-מזרח, דרום סודאן ממזרח, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והרפובליקה של קונגו מדרום וקמרון ממערב.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית משמשת גם כמדינה משקיפה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
ממצאים ארכאולוגיים מראים שבשטחי הרפובליקה המרכז-אפריקאית חיו בני אדם כבר לפני עשרות אלפי שנים, אבל המחקר בנושא אינו מפותח.
ההיסטוריה המתועדת של האזור החלה עם כיבושו על ידי צרפת בסוף המאה ה-19, אשר הקימה בתחומו מושבה בשם "אובנגי-שארי", על שם הנהרות החוצים אותו.
ב-1898 חילקו הצרפתים את המושבה בין 17 זכיינים אירופאים, שניצלו את התושבים המקומיים באופן מחפיר.
ב-1960 זכתה המושבה בעצמאות מלאה וקיבלה את השם "הרפובליקה המרכז-אפריקאית".
נשיאה הראשון היה דויד דאקו שהנהיג בה משטר דיקטטורי.
ב-1965 ז'אן-בדל בוקאסה תפס את השלטון לאחר הפיכה צבאית.
תקופת שלטונו אופיינה בעריצות שלטונית ובפגיעה חמורה בזכויות האדם הבסיסיות ואף המליך את עצמו ב-1976 לקיסר.
בעקבות זאת החליטה צרפת לפעול להדחתו, ובסיועה הצליח שליטה הקודם של הרפובליקה המרכז-אפריקאית, דוויד דאקו, לבצע בה הפיכה ולשוב לשלטון ב-1979. אולם רק שנתיים לאחר מכן, ב-1981, הודח דאקו בהפיכה שבוצעה בלא שפיכות דמים, ואת מקומו תפס הגנרל אנדרה קולינגבה.
קולינגבה שלט במדינה בעזרת חונטה צבאית.
ב-1991 הופעל לחץ מקומי ובינלאומי על קולינגבה לקיים בחירות דמוקרטיות.
בבחירות הכלליות של 1993 הובס קולינגבה על ידי אנז' פטאסה.
בשנים 1996–1997, פחת האמון של הציבור והדבר בא לידי ביטוי באי יציבות מדינית ושלוש התקוממויות נגד ממשלת פטאסה שלוו בהרס נרחב של רכוש ומתיחות קיצונית על רקע אתני.
באזור הוצבו כוחות שמירת שלום בינלאומיים.
באוקטובר 2002, הגנרל פרנסואה בוזיזה פתח במתקפת פתע נגד פאטאסה, אשר שהה מחוץ לארצו ותפס את השלטון.
חוקה חדשה אושרה בדצמבר 2004 לאחר משאל עם.
בוזיזה החזיר בצורה משמעותית את הסדר לבירת המדינה, בנגי, ולחלקים אחרים במדינה והביע רצון לקדם שלום ברפובליקה, לחזק את הכלכלה ולשפר את מצב זכויות האדם.
יציבות מלאה לא הושגה באזור וחלקים במדינה היו מחוץ לשליטת הממשלה.
בפברואר 2006, היו דיווחים על אלימות מתרחבת בצפון הרפובליקה.
אלפי פליטים ברחו מבתיהם ונכלאו תחת אש צולבת של הקרבות בין כוחות הממשלה למורדים.
בשנים 2007–2011, נחתמו הסכמי שלום שהיו אמורים לספק תמיכה כספית וסיוע נוסף למורדים שהניחו את נשקם, אך קואליציית המורדים "סלקה", המוסלמית ברובה, ושרבים מאנשיה באו מצ'אד וסודאן השכנות, טענה שהם לא כובדו.
בדצמבר 2012 הם כבשו כמה ערים גדולות במדינה, אך הפסיקו את התקדמותם לעבר הבירה בנגי והסכימו למשא ומתן בליברוויל, בירת גבון.
ב-11 בינואר 2013, נחתם הסכם שלום חדש שאיפשר לבוזיזה להמשיך בתפקידו עד 2016, אך המורדים האשימו אותו שוב באי כיבוד הבטחותיו, ודרשו שיסיג מהמדינה את כוחות צבא דרום אפריקה שהגיעו לסייע לצבאו, ושישלב בצבא כ-2,000 מורדים שהניחו את נשקם.
במרץ 2013, הסכם השלום התפוצץ.
המורדים השתלטו על שתי ערים, ובהמשך על הבירה.
ב-24 במרץ, הם השתלטו על ארמון הנשיא בבנגי, ובוזיזה נמלט לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
מנהיג ה"סלקה", מישל דיוטודיה, הוכרז כנשיא זמני, ופרצה מלחמת אזרחים קשה.
הנוצרים, שהם כמחצית מתושבי המדינה, הקימו את יחידות המשמר וכוחות המיליציה הנוצרית "אנטי־בלאקה", לאחר שסבלו מרדיפות ממשלת המורדים, ונערכו מעשי טבח הדדיים.
המלחמה ארכה כעשרה חודשים, עד שבתחילת 2014, מנהיג ה"סלקה" איבד שליטה על הקואליציה החלשה שלו ועל הצבא, התפטר תחת לחץ בינלאומי, ויצא לגלות בבנין.
המלחמה נרגעה לאחר משא ומתן בין הצדדים שתווך על ידי משקיפים צרפתים ואפריקנים.
לנשיא זמני מונה אלכסנדר-פרדיננד נג'ונדט, ובית המשפט החוקתי הורה לו להתחיל בארגון בחירות חדשות לנשיאות.
כחמישית מהאוכלוסייה (כמיליון, מתוך 4.6 מיליון תושבי המדינה) נעקרו מבתיהם.
בספטמבר 2014 פתח בית הדין הבינלאומי בחקירת הפשעים שבוצעו במדינה מ-2012. בשנים האחרונות הרפובליקה מנסה להתאושש מהמלחמה.
כ-12,000 חיילי או"ם מוצבים בה - אחד מכוחות שמירת השלום הגדולים ביותר של האו"ם בעולם, הנקרא "Minusca".
אך האלימות והשנאה העדתית בין המגזרים שם עדיין נמשכת.
האספה הלאומית מורכבת מ-105 חברים הנבחרים בבחירות דמוקרטיות לקדנציה של 5 שנים.
מנהלית, הרפובליקה מחולקת ל-16 רשויות והן מחולקות ליותר מ-60 תת-רשויות.
הקהילה של הבירה בנגי מנוהלת בנפרד.
הנשיא ממנה את ראשי היחידות המנהליות הללו.
קיימות 174 קהילות, לכל אחת ראש עיר ומועצה אשר נבחרים על ידי הנשיא.
קיימת זכות הצבעה אוניברסלית לבני 21 ומעלה.
המגזר המשפטי מורכב מבתי משפט לעניינים שונים כגון בית דין לעניינים פליליים, אזרחיים, דיני עבודה, בני נוער וכו'.
לאחדים מבתי הדין אין מספיק אמצעים וכח אדם מקצועי כדי לתפקד באופן סדיר, השופטים ממונים על ידי הנשיא והשפעה של בכירים לעיתים קרובות מסכלת שקיפות בבתי המשפט.
לרפובליקה המרכז אפריקאית חברה מלאת חיים, עם בעלי מקצוע רבים, ארגוני עובדים וארגונים לפיתוח מקומי אשר מובילים קמפיינים ומשיגים תמיכה מקומית ובינלאומית רחבה.
מבחינה הומניטרית, לממשלת הרפובליקה המרכז-אפריקאית יש כשלים.
ישנם דיווחים מתמשכים של מעצרים שרירותיים, עינויים ורציחות על רקע משפטי.
עיתונאים לעיתים מקבלים איומים ותנאי הכליאה בבתי הכלא קשים ביותר.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית מוגדרת כאחת המדינות הפחות מפותחות בעולם.
ההתיישבות בה דלה והיא מנותקת מהים.
כלכלת המדינה נשענת בעיקר על חקלאות, ורוב האוכלוסייה מתקיימת מעיבוד אדמה.
הגידולים העיקריים הם: קסאווה, יאם, דוחן, בוטנים, כותנה, קפה, טבק ובננות.
ענף חשוב נוסף הוא גידול עץ.
ב-2002, 30% מהייצוא התבסס על שילוח עצים.
המדינה עשירה במשאבים טבעיים לא מנוצלים כגון זהב, יהלומים, אורניום ומינרלים אחרים.
ייתכן וישנו נפט לאורך הגבול הצפוני עם צ'אד.
יהלומים הם המשאב היחידי שמנוצל כרגע במדינה ומהווה כמחצית מרווחי היצוא של המדינה.
התעשייה תורמת רק כ-20% מהתמ"ג כאשר רובה מבוססת על כריית יהלומים, מבשלות שיכר ומנסרות עצים.
השירותים מהווים כ-25% מהתמ"ג, בעיקר בגלל גודלה הרב של הממשלה ושלוחותיה וגם בגלל עלויות התחבורה היקרות, עקב היותה מוקפת יבשה בלבד.
מפעלים הידרואלקטריים הממוקמים בבאולי מספקים את רוב צריכת החשמל המועטת במדינה.
אספקת הנפט מגיעה בתנועה איטית דרך נהר האובנגי או במשאיות דרך קמרון.
על כן, לעיתים קרובות יש מחסור בדלק.
במדינה יש רק 650 ק"מ של דרך סלולה, תחבורה אווירית מעטה ואין מסילת רכבת.
תחבורה מסחרית על נהר האובנגי היא בלתי אפשרית בין דצמבר ליוני והמתח באזור לעיתים מונע ממשלוחים לנוע בין קינשאסה לבנגאוי.
מערכת הטלפונים מתפקדת, אך לא בצורה מושלמת.
4 תחנות רדיו ותחנת טלוויזיה אחת משדרות ברפובליקה.
מספר עיתונים ועלונים יוצאים לאור על בסיס קבוע, ולפחות חברה אחת החלה לספק שירותי אינטרנט.
המדינה מקיימת את עצמה מבחינת גידולי המזון.
גידול בעלי חיים מוגבל בגלל זבוב הצה צה.
למרחבים הטבעיים באזור פוטנציאל טוב כיעדי תיירות אקולוגית.
המדינה ידועה בפילי יער אפריקני החיים בה.
בדרום-מערב ישנו אזור יערות גשם המוכר כגן לאומי.
בצפון ישנם פארקים עם אוכלוסיות גדולות של חיות בר, ביניהן נמרים, אריות וקרנפים.
חיות אלו נמצאות בסכנה עקב צייד בלתי-חוקי בעיקר מצד תושבי סודאן השכנה.
ביותר מ-40 שנות עצמאותה, התקדמה הרפובליקה המרכז-אפריקאית באיטיות מבחינה כלכלית.
ניהול כלכלי כושל, תשתית דלה, בסיס מס מוגבל, מעט השקעות פרטיות ותנאים עוינים מבחוץ הביאו לגירעון גם בתקציב וגם בסחר החוץ.
נטל החוב של המדינה ניכר ויש ירידה בתמ"ג ב-30 השנים האחרונות.
תוכניות לתיקונים מבניים בשיתוף הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית והלוואת ללא ריבית להשקעות במגזרים כמו חקלאות, משקים ותחבורה הביאו להשפעה מוגבלת בלבד.
הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית מעודדים כעת את הממשלה להתרכז בעיקר בהוצאה לפועל של רפורמות כלכליות כדי להניע את הכלכלה קדימה ולהגדיר את סדר העדיפויות במטרה לצמצם את העוני.
כתוצאה מכך, רבים מעסקים בבעלות המדינה הופרטו ומאמצים מוגבלים נעשו על מנת לקבוע סטנדרטים, לטפל בשחיתות ולפשט חוקים הקשורים בעבודה והשקעות.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית תלויה מאוד בסיוע זר ובנוכחות של מספר ארגונים לא-ממשלתיים אשר מספקים שירותים רבים שהממשלה כשלה בסיפוקם.
הבנק העולמי דירג אותה כאחת משלוש המדינות העניות בעולם ביחד עם בורונדי והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הרפובליקה המרכז אפריקנית היא מדינה ללא מוצא לים.
המדינה שוכנת ברובה על רמה בגובה ממוצע של 600 מ'.
אזור צפון המדינה משתרע רובו באגן צ'אד ובו זורמים היובלים של הנהרות צ'ארי, אוהם והלוגון.
כאשר אזור הדרום שייך לאגן קונגו ובו זורמים יובליו של נהר האובנגי.
ליד הגבול עם דרום סודאן מתנשא רכס בונגו לגובה של 1330 מ' בהר טוסורו.
הנקודה הגבוהה ביותר היא הר נגואווי (1420 מ') במסיב יאד לאורך הגבול עם קמרון.
משאבי הטבע הנמצאים במדינה כוללים מרבצי יהלומים, אורניום וזהב.
נפט ואנרגיה הידרואלקטרית הם משאבים אחרים שטרם נוצלו.
המדינה סובלת מהצפות בנהרות עקב שיטפונות שנוצרים בעונת הגשמים במרכז אפריקה.
באופן יחסי בירוא העצים במדינה מוגבל יחסית לאזורי הסוואנה ופחות בהרבה באזורי היער, באופן חריג ביחס לעולם שטח היערות גדל על חשבון שטח הסוואנה.
האקלים הטרופי שולט ברוב חלקי הארץ כאשר העונה הגשומה היא בין מאי לאוקטובר ועונה יבשה בין נובמבר לאפריל.
בצפון העונה הגשומה נמשכת ארבעה חודשים ובדרום שמונה חודשים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא בסביבות 26 מעלות צלזיוס.
בבנגי טמפרטורת המקסימום היא 38 מעלות צלזיוס והמינימום של 15 מעלות.
כמות המשקעים הממוצעת נעה מ-5 מ"מ בדצמבר ועד 226 מ"מ ביולי.
אוכלוסיית המדינה מונה כ-5.4 מיליון בני אדם.
שיעור הילודה במדינה הוא 4 ילדים בממוצע לאישה.
הסיבה היא שרק ל-7% מהנשואות יש גישה לאמצעי מניעה מודרני זמין.
40% מהאוכלוסייה הם מתחת לגיל 15, רק 3.3% מהאוכלוסייה מעל גיל 65. תוחלת החיים של נשים היא 56.8, ושל גברים היא 54 שנים.
רוב האוכלוסייה מתפרסת לאורך נתיבי המים העיקריים.
הסוואנה והיערות ריקים ומאוכלסים בדלילות.
הפיגמים שהיוו את האוכלוסייה המקורית של האזור מהווים היום רק מיעוט מבוטל והם מיושבים בעיקר בדרום מערב המדינה ביערות הטרופים.
בני ה מהווים 33% מהאוכלוסייה ובני ה 27% מהאוכלוסייה.
בערים הגדולות ניתן למצוא כמה אלפי אירופאים, רובם צרפתים.
במדינה שתי שפות רשמיות: וצרפתית.
עם זאת, המדינה מורכבת מ-80 קבוצות אתניות שונות שלכל אחת שפה משלה.
סנגו משמשת כשפת היום-יום ולמסחר בין כל הקבוצות למעט הקבוצות המוסלמיות בצפון המדינה.
במדינה יש כ-89% נוצרים, 9% מוסלמים ו-1% בעלי אמונות מקומיות.
אחוז האנאלפביתיות במדינה עומד על 51.4%.
הרפובליקה הסובייטית הבווארית הייתה ממשלה מהפכנית ששלטה לזמן קצר במדינה הגרמנית בוואריה בשנת 1919, היא שאפה להשתלט על כל גרמניה ולהחליף את רפובליקת ויימאר במדינה קומוניסטית על בסיס מועצות פועלים.
ב-7 בנובמבר 1918, יום השנה למהפכת אוקטובר, וכתוצאה מהתבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה והמהפכה הגרמנית שבאה בעקבותיה, קורט אייזנר הכריז על בוואריה כ"מדינה חופשית", הכרזה שהביאה לנפילתה של המלוכה בבוואריה בראשות בית ויטלסבאך ששלט במדינה במשך 700 שנה.
אייזנר מונה לראש ממשלתה של הרפובליקה החדשה, ואף שהוא רצה להקים רפובליקה סוציאליסטית הוא התרחק מהדגם הבולשביקי שאומץ ברוסיה.
ב-6 באפריל 1919 הוכרז על הקמת הרפובליקה הסובייטית הבווארית, בתחילה שלטה במדינה החדשה קואליציה של חברי המפלגה העצמאית הסוציאל-דמוקרטית ואנרכיסטים, אולם הממשלה שהוקמה לא הצליחה להפסיק את האנרכיה ולאכוף את הסדר במדינה.
כתוצאה מחוסר היכולת של הממשלה החדשה היא לא שרדה והתמוטטה בתוך שישה ימים, הוקמה ממשלה חדשה על ידי הקומוניסטים בבוואריה בראשותו של אוייגן לוינה.
הממשלה החדשה התחילה לבצע רפורמות ברוח הקומוניזם כגון הפקעת בתי העשירים ונתינתם לחסרי בית, העברת ההנהלה של מפעלי תעשייה לפועלים, בתכנון היה גם ביטול הכסף וכינון רפורמה בחינוך, אבל הממשלה החדשה לא הספיקה להוציאה את התוכניות האלה לפועל.
הם התחילו לעצור אנשים שהיו חשודים בפעילות אנטי-מהפכנית, ב-29 באפריל 1919 שמונה אנשים, אחד מהם היה נסיך גרמני, הוצאו להורג באשמת פעילות אנטי-מהפכנית.
למרות קיומה הקצר, לרפובליקה הסובייטית הבווארית הייתה השפעה עמוקה על הפוליטיקה בבוואריה ובגרמניה, תקופת שלטונה זכורה כתקופת מחסור וסבל, לזיכרון זה היה השפעה גדולה על בוואריה שרק מספר שנים לאחר מכן הפכה למוקד הימין הקיצוני ולמקום שהיווה את תחילת התפתחותם הפוליטית של אדולף היטלר והמפלגה הנאצית.
התעמולה הימנית תיארה את הרפובליקה כניסיון השתלטות זר של היהודים והבולשביזם הרוסי על גרמניה, דימוי זה התאים לאגדת תקיעת הסכין בגב, שהאשימה את התבוסה במלחמת העולם הראשונה בבגידה של היהודים והקומוניסטים.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית (בגאורגית: საქართველოს საბჭოთა სოციალისტური რესპუბლიკა, מילולית: סַכַּרתווֶלוֹס סַפּצ'וֹתה סוֹציאליסטוּרי רֶספּובּליקה) היה השם שניתן לגאורגיה כשהיא הייתה חלק מברית המועצות משנת 1936 ועד ל-1991. ברוסית היא נקראה: Грузинская ССР (גרוּזינסקַיה ססר).
היא נוסדה כרפובליקה סובייטית סוציאליסטית ב-25 בפברואר 1921, והחל מ-12 במרץ 1922 ועד ל-5 בדצמבר 1936 הייתה חלק מהרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז יחד עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ארמניה והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית.
בשנת 1936 התפרקה הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז.
תחת שלטונו של סטלין, רבים מהגאורגים הוצאו להורג.
תחת שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב, הממשלה הייתה מבוזרת, וגבר כוחה של המפלגה הקומוניסטית הגאורגית.
במקביל החלו לפרוח השוק השחור והשחיתות.
אדוארד שוורדנדזה עמל רבות להילחם בשחיתות במשך שנים, מאמצע שנות ה-60 ועד לשנת 1985, כאשר מונה לשר החוץ הסובייטי.
ב-28 באוקטובר 1990 נערכו בחירות דמוקרטיות לפרלמנט, וב-15 בנובמבר שונה שם האומה לרפובליקה של גאורגיה.
היא הכריזה על עצמאותה ב-9 באפריל 1991, בראשות המנהיג הבדלן זוויאד גמסחורדיה.
מדינה זו לא הוכרה על ידי הממשלה הסובייטית עד ספטמבר 1991.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית (באסטונית: Eesti Nõukogude Sotsialistlik Vabariik; ברוסית: Эстонская Советская Социалистическая Республика) הייתה אחת הרפובליקות שהרכיבו את ברית המועצות לשעבר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, שאפה אסטוניה לנייטרליות בין המעצמות, אך החתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב־23 באוגוסט 1939 סימנה את תום העצמאות.
ההסכם העביר לידי הכיבוש הסובייטי את אסטוניה, לטביה, חלק מפינלנד, ומאוחר יותר את ליטא, בתמורה לשליטת גרמניה הנאצית על מרבית פולין.
פטס, בניגוד לנשיא פינלנד, נכנע ללחץ והורה לשר החוץ שלו לחתום על ההסכם, שכלל בין היתר גם את הסעיף הכלכלי לפיו אסטוניה הייתה אמורה ליהנות מהידוק קשרי המסחר בין שתי המדינות.