tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוכנים גרמנים פעלו בחופשיות בארצות אלו, ובמושבותיהן בצפון אפריקה.
היחסים בין פורטוגל ומדינות הציר הדרדרו לאחר פלישת יפן למושבות פורטוגזיות באסיה, כיבוש מקאו בשנת 1941 ורצח 40,000 אזרחים בטימור בתגובה להתקוממות עממית בין 1942 ל-1943, הביאו לטינה ולעימות בין שתי הארצות.
בתחילת 1944 כאשר היה ברור כי ידן של בעלות הברית על העליונה, הכריזה ספרד על "נייטרליות חמורה", ומנעה את פעילות האבווהר בתחומה.
פורטוגל נקטה בצעדים דומים אף קודם לכן.
במהלך המלחמה הייתה ספרד של פרנקו נתיב בריחה ליהודים רבים שנמלטו מצרפת הכבושה.
כמו כן הייתה לאחר המלחמה נתיב המלטות לנאצים בכירי דרג.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הכריז מנהיג איראן, רזא שאה על איראן בתור מדינה נייטרלית אך חשיבותה הכלכלית של איראן עקב מצבורי הנפט הרבים שלה לא אפשרו לה להישאר נייטרלית בדומה לממלכת רומניה באותה התקופה.
עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה החל שיתוף פעולה בריטי-סובייטי ושתי המדינות חששו מאיחוד כוחות בין איראן למדינות הציר.
המצב היה בלתי-אפשרי בשביל איראן לבחור בין מדינות הציר לבעלות הברית; גרמניה סיפקה את רבע מכלל המסחר של איראן והכרזת מלחמה עליה יביא ברגע לקריסת הכלכלה האיראנית בעוד שיתוף פעולה עמה יביא למלחמה נגד הבריטים והסובייטים כאחד כמו גם עיצומים על סחר הנפט, מה שיהיה מלחמה בלתי אפשרית בשביל האיראנים.
למרות עמדותיהם של הגרמנים הנאצים על נחיתותם הגזעית של לא גרמנים, השאה נטה באהדה כלפי גרמניה, שכן בניגוד לאימפריה הבריטית או לברית המועצות, לגרמניה לא היה עבר היסטורי של כיבוש שטחים איראנים.
הוא ראה בסחר עם גרמניה אלטרנטיבה לברית המועצות.
עד 1940–1941 כמעט רבע מכל היבוא האיראני הגיע מגרמניה ואחוז גבוה מאוד מכלל היצוא האיראני הועבר לגרמניה.
המצב הפוליטי באיראן הוביל את רזא שאה לחזק את קשריו עם גרמניה הנאצית.
חלק מהאינטלקטואלים האיראנים פעלו לשחזור זהות איראנית לאומית המבוססת על ההיסטוריה האיראנית, שקשורה להיסטוריה של העם הארי, לפי תורת הגזע.
מסיבה זו, הם הכפישו את הגזע השמי ותקפו ערבים ויהודים.
היחסים של האיראנים עם הנאצים, שהיו חזקים מאוד בתקופת גרמניה הנאצית, סייעו בטיפוח גישה חדשה כלפי יהודים, המבוססת על תפיסות גזעיות
בפועל מאז אמצע יוני 1941 היו תוכניות גרמניות שנועדו לפלישה אל תוך הראג' הבריטי בתת-היבשת ההודית שעברו דרך איראן ותוכננו להתבצע לאחר סיום מוצלח שלהם יחלו הגרמנים בסוף מבצע ברברוסה.
משימות סיור של יועצים צבאיים גרמנים ברחבי איראן כדי להתכונן למימוש תוכניות אלה נקבעו לא לפני סוף אוגוסט 1941. השאה סירב לבקשה בריטית-סובייטית משותפת דרשה מהממשלה האיראנית לגרש את תושבי גרמניה שנכחו באיראן בגלל חשש לפגיעה ביחסים עם הנאצים.
כמו כן, הוא גם סירב להעביר את מסילת הברזל הטרנס-איראנית לבעלות הברית עקב הנייטרליות שהכריזה איראן.
הבריטים במיוחד חששו מהתערבות גרמנית באיראן לאחר שכזאת בעיראק הביאה להצטרפות עיראק למדינות הציר.
ב-25 באוגוסט 1941 פלשו כוחות בריטים וסובייטים לאיראן.
השאה חויב לוותר על כיסאו ויצא לגלות ובמקומו עלה לשלטון בנו, מוחמד רזא שאה פהלווי.
ב-1 במאי 1939 חתמו גרמניה הנאצית ודנמרק על הסכם אי תוקפנות הדדי והקמת ה, שעם זאת לא הטיל כל מגבלות צבאיות על מי מהצדדים.
הדבר לא מנע מגרמניה לתקוף את דנמרק במקביל לתקיפת נורווגיה, ב-9 באפריל 1940, תוך היתלות בטענה כי הבריטים ממקשים את מימי שתי המדינות.
המלך כריסטיאן העשירי והממשלה הדנית, שחששו מחורבן ארצם אם יתנגדו לצבא הפולש, קיבלו את "הגנת הרייך", ובתמורה שמרו על עצמאות מסוימת תחת שלטון צבאי גרמני.
שלושה ראשי ממשלה דנים כיהנו בתקופת השלטון הנאצי - תורוולד סטאונינג, וילהלם בוהל ואריק סקווניוס, ושלושתם שמרו על מדיניות של שיתוף פעולה כמעט מלא עם גרמניה.
דנמרק תיאמה את מדיניות החוץ שלה עם גרמניה, הכירה במדינות הבובה שהקימה גרמניה, וניתקה את קשריה עם "ממשלות בגלות" של המדינות שכבשה גרמניה, ועם המדינות עמן נמצאה גרמניה במלחמה.
היא חתמה על הסכם אנטי-קומינטרן המחודש בשנת 1941.
ב-1941 הוקם חיל דני בשם "פרייקורפס דנמרק" על מנת להילחם לצד הוורמאכט בחזית המזרח.
הקמת החיל הייתה יוזמה של אנשי ה-SS ואנשי המפלגה הנאצית הדנית.
הודעה שפרסמה הממשלה הדנית פורשה כתמיכה בהקמת החיל.
בין 4,000 ל-10,000 דנים השתתפו בחיל, לרבות 77 קציני צבא דנמרק בשירות פעיל.
מעריכים כי 3,000 מהם נהרגו בחזית המזרח.
דנמרק העבירה 6 סירות טורפדו לגרמניה ב-1941, על אף שהצי הדני פעל באופן עצמאי עד הכרזת המשטר הצבאי ב-1943.
דנמרק סיפקה מוצרים חקלאיים ותעשייתיים לגרמניה כמו גם הלוואות שנועדו לממן רכישת נשק וביצורים.
הנוכחות הגרמנית בדנמרק, לרבות בניית החלק הדני בחומה האטלנטית, מומנה מחשבון שהוחזק בבנק דני.
לממשלה הדנית הובטח כי כספים אלו יושבו לאחר המלחמה.
בפועל מימנה הממשלה הדנית את בניית החומה האטלנטית ביוטלנד בסכום של 5 מיליארדי קרונות.
הפרוטקטורט הגרמני בדנמרק נמשך עד 29 באוגוסט 1943, כאשר הקבינט התפטר בעקבות הכרזת משטר צבאי על ידי שלטונות הכיבוש הגרמניים.
הצי הדני הטביע 32 מספינותיו על מנת שלא תיפולנה לידי גרמניה.
חלק מכלי השיט נמלטו למדינות נייטרליות.
מהכרזת המשטר הצבאי ואילך החלה ההתנגדות הפעילה לשלטון הגרמני, וקיבלה אחיזה באוכלוסייה, שהייתה קודם לכן פאסיבית לחלוטין.
מצב הכיבוש הגרמני נמשך עד לשחרורה של דנמרק בידי כוחותיו של הפילדמרשל ברנרד מונטגומרי במאי 1945.
גם לאחר הכיבוש הנאצי בשנת 1940 נותרו היהודים בדנמרק אזרחים שווי זכויות, ועל אף לחץ גרמני, סירב העם הדני לאפשר פגיעה ביהודים.
עם הכרזת המשטר הצבאי בשנת 1943 השתנו התנאים, והגרמנים החליטו להשמיד את יהודי דנמרק, כשם שהשמידו את יהודי יתר הארצות הכבושות, מבלי לשאול לדעתם של הדנים בנושא זה.
ב-28 בספטמבר הדליף דיפלומט גרמני, גאורג פרדיננד דוקוויץ, את התוכנית לגירוש יהודי דנמרק להנס הדטופט, יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הדנית, וזה העביר את הידיעה למחתרת הדנית ולראשי הקהילה היהודית.
תחת ארגונה של המחתרת הדנית הוסעו היהודים, מתחת לאפם של הגרמנים, אל החוף המזרחי של המדינה ובתוך מספר ימים הוברחו אלפי היהודים בסירות דיג אל שוודיה הנייטרלית.
כ-7,200 מיהודי דנמרק (שהם 90% מיהודי דנמרק) הוברחו לשוודיה.
כ-492 יהודים נתפסו על ידי הגרמנים ונשלחו למחנה טרזיינשטט שבצ'כוסלובקיה וגם לאחר מעצרם המשיכה ממשלת דנמרק לעקוב אחר מצבם ושלחה להם חבילות תרופות ומזון.
ובסופו של דבר, כ-150 איש מיהודי דנמרק שנתפסו נרצחו בשואה.
העם הדני הזדהה עם יהודיו, דאג להם והציל את רובם.
יחס זה של העם הדני ליהודי מדינתו נחשב לחריג, ומועלה על נס על ידי העם היהודי ומדינת ישראל.
מדינות ההסכמה הוא שם כולל למדינות אשר לחמו במלחמת העולם הראשונה נגד מעצמות המרכז והיו לצד המנצח במלחמה.
מדינות אלה לא היו מאוגדות מתוקף ברית אחת ויחידה, אלא לחמו במשותף – חלקן מתוקף בריתות חתומות, חלקן מתוקף מלחמה באויב משותף וחלקן מתוקף תמיכה הדדית.
מתוך כלל המדינות ניתן למנות שש אשר מילאו תפקיד מרכזי במהלך המלחמה: בריטניה, צרפת, הקיסרות הרוסית, ממלכת סרביה, ממלכת איטליה וארצות הברית.
מקור השם "מדינות ההסכמה" הוא בהסכמה המשולשת – ברית צבאית לא רשמית בין צרפת, רוסיה ובריטניה, אשר כוננה מתוקף ההסכמים הדו-צדדיים בין המדינות והייתה לברית הנגד לברית המשולשת של הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית ואיטליה.
השם "ההסכמה המשולשת" נגזר מ"ההסכמה הלבבית", כינויה של הברית בין בריטניה לצרפת מ-1904.
איטליה הייתה מאז 1882 בעלת ברית לאימפריה הגרמנית והאוסטרו-הונגרית, אך היו לה תוכניות משלה נגד שטחים אוסטריים בדרום טירול, איסטריה ודלמטיה, והבנה סודית עם צרפת שאיינה למעשה את התחייבויותיה לבעלות בריתה.
היא הצטרפה למדינות ההסכמה ב-23 במאי 1915, והכריזה מלחמה נגד גרמניה 15 חודשים לאחר מכן.
לאחר מהפכת 1917 החליט השלטון הקומוניסטי ברוסיה לפרוש מהמלחמה, וחתם על הסכם שלום נפרד עם גרמניה.
אך ארצות הברית הצטרפה לברית ובכך הגדילה את כוחה מאוד ותרמה תרומה גדולה לניצחון הברית במלחמה.
מדינות שנשאו בנטל הלחימה והאבדות העיקרי
האימפריה הבריטית ומושבותיה (אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, מושבות הכתר הבריטי, קנדה, האימפריה ההודית וניו פאונדלנד)
האימפריה הרוסית (פרשה מהמלחמה לאחר המהפכה הקומוניסטית בנובמבר 1917)
איטליה (הצטרפה באפריל 1915, עד אז שמרה על נייטרליות אף על פי שהייתה חתומה על ברית עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה)
רומניה (הצטרפה לאחר חתימת הסכם בוקרשט באוגוסט 1916 - פרשה במאי 1918)
ארמניה (הצטרפה עם הקמתה במאי 1918. הארמנים מרדו נגד העות'מאנים קודם לכן).
צ'כוסלובקיה (הצטרפה ב-1918. לגיון צ'כוסלובקי השתתף במלחמה עוד בטרם הוקמה המדינה).
המדינות הזעירות אנדורה וסן מרינו, שהצטרפה יחד עם איטליה במאי 1915.
ארצות הברית (הצטרפה באפריל 1917)
אמריקה הלטינית (מדינות אלה הצטרפו בשלהי המלחמה, אחרי ארצות הברית):
קוסטה ריקה (הצטרפה במאי 1918)
סיאם (תאילנד, הצטרפה ביולי 1917)
נכון ל-2025, ישנן 193 מדינות החברות באומות המאוחדות.
עקרונית, רק מדינות ריבוניות יכולות להיות חברות באו"ם וכיום אכן כל המדינות החברות הן ריבוניות לחלוטין.
אך בעת הקמת האו"ם, לפחות ארבע מהחברות המקוריות (הודו הבריטית, הפיליפינים, בלארוס ואוקראינה) לא היו עצמאיות ומדינות נוספות, כמו ניו זילנד, לא היו עצמאיות לחלוטין.
בנוסף, מכיוון שמדינות יכולות להצטרף לאיחוד רק עם אישור מועצת הביטחון, ישויות שונות שנחשבות לריבוניות על פי אמנת מונטווידאו, אך אינן חברות בשל אי-הכרה בינלאומית או התנגדות מצד מדינות מסוימות.
ישויות אחרות יכולות להיות משקיפות בעצרת הכללית, מה שמאפשר להן לשאת דברים בעצרת, אך לא להצביע.
ארגון האומות המאוחדות הוקם באופן רשמי ב-24 באוקטובר 1945, לאחר אשרור מגילת האומות המאוחדות על ידי חמש המדינות הקבועות במועצת הביטחון ועל ידי רוב החברות המייסדות.
50 מבין 51 החברות המייסדות חתמו על המגילה כבר ב-26 ביוני ופולין, שלא הייתה מיוצגת באותה עת, חתמה ב-15 באוקטובר.
החברות החתומות על המגילה (לא כל החברות היו מדינות עצמאיות) הן:
ברית המועצות (לאחר פירוק ברית המועצות המושב הועבר ב-1992 לפדרציה הרוסית)
הרפובליקה הסינית (הישות המדינית ששלטה בסין ב-1945. המושב הועבר ב-1971 לרפובליקה העממית של סין)
אוקראינה באותה תקופה חלק מברית המועצות.
בלארוס באותה תקופה חלק מברית המועצות.
דרום אפריקה דומיניון בריטי עד 1961.
הודו הבריטית לפני חלוקתה לשתי מדינות ומתן העצמאות.
עצמאית לחלוטין החל מנובמבר 1947.
סוריה תחת המנדט הצרפתי - זכתה לעצמאות ב-1946.
על פי אמנת האו"ם, על מנת שמדינות יצטרפו לאו"ם על העצרת הכללית להציע למועצת הביטחון של האומות המאוחדות לצרפן, ומועצת הביטחון מוסמכת להחליט בעניין.
בדצמבר 1955 אישרה מועצת הביטחון את החלטה 109 שאישרה את קבלתן של 16 מדינות לאו"ם.
בעקבות כך הצטרפו לאו"ם אלבניה, אוסטריה, בולגריה, קמבודיה, ציילון, פינלנד, הונגריה, אירלנד, איטליה, ירדן, לאוס, לוב, נפאל, פורטוגל, רומניה וספרד.
המדינות החברות רשומות על פי סדר אלפביתי בצמוד לתאריך הצטרפותן.
היו 51 מדינות שהצטרפו לאו"ם בעת הקמתו ב-1945 (מסומנות בהדגשה), מהן 49 עדיין בארגון או שמקומן נלקח על ידי ממשיכת דרכן (למשל הודו במקום הודו הבריטית או רוסיה במקום ברית המועצות).
שתי המדינות הנוספות שהצטרפו לארגון בעת הקמתו היו צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה.
צ'כוסלובקיה הצטרפה לאו"ם ב-24 באוקטובר 1945 כאחת החברות המקוריות בארגון.
ב-10 בדצמבר 1992, הודיעה המדינה למזכ"ל האו"ם כי היא תפסיק להתקיים ב-31 בדצמבר 1992, וממשיכות דרכה, צ'כיה וסלובקיה, יגישו מועמדות להצטרפות לאו"ם.
שתיהן קיבלו את אישור מועצת הביטחון ב-8 בינואר 1993 והצטרפו כחברות מלאות ב-19 בינואר 1993.
יוגוסלביה הצטרפה לאו"ם ב-24 באוקטובר 1945 כאחת החברות המקוריות בתור יוגוסלביה הפדרלית הדמוקרטית, שמאוחר יותר שינתה את שמה לרפובליקה הסוציאליסטית פדרלית של יוגוסלביה.
לאחר פירוק הרפובליקה הסוציאליסטית ב-1992, ייצגה את המדינה הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
האו"ם קיבל את הרפובליקה הפדרלית כמדינה חדשה, מכיוון שהאו"ם ושאר המדינות שנוצרו בעקבות הפירוק סירבו להכיר במדינה כממשיכת דרכה הלגיטימית של הרפובליקה הסוציאליסטית.
כל המדינות שנוצרו בעקבות הפירוק חברות כיום באו"ם פרט לקוסובו:
סלובניה, בוסניה והרצגובינה וקרואטיה הצטרפו ב-22 במאי 1992.
מקדוניה הצטרפה ב-8 באפריל 1993 תחת השם "הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה".
משנת 2019 חברה תחת השם "הרפובליקה של מקדוניה הצפונית".
שתי הנותרות, סרביה ומונטנגרו, יצרו את הרפובליקה הפדרלית והצטרפו לאו"ם ב-1 בנובמבר 2000 כמדינה חדשה (לא כממשיכת דרכה של יוגוסלביה).
המדינה שינתה את שמה לסרביה ומונטנגרו ב-4 בפברואר 2003. ב-3 ביוני 2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאותה והצטרפה לאו"ם ב-28 ביוני 2006.
ברית המועצות הצטרפה לאו"ם כאחת החברות המקוריות ב-24 באוקטובר 1945. ב-21 בדצמבר 1991, הודיע בוריס ילצין למזכ"ל האו"ם שהפדרציה הרוסית תחליף את ברית המועצות כחברה במוסדות האו"ם לאחר פירוקה, בצירוף חבר המדינות.
כל המדינות שנוצרו בעקבות הפירוק חברות כיום באו"ם:
בלארוס ואוקראינה הצטרפו כשתיים מהחברות המקוריות כבר ב-24 באוקטובר 1945.
אסטוניה, לטביה וליטא הצטרפו ב-17 בספטמבר 1991.
אוזבקיסטן, אזרבייג'ן, ארמניה, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, מולדובה, קירגיזסטן וקזחסטן הצטרפו ב-2 במרץ 1992.
גאורגיה הצטרפה ב-31 ביולי 1992.
הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה והרפובליקה הפדרלית של גרמניה
הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה (הידועה בתור גרמניה המזרחית) והרפובליקה הפדרלית של גרמניה (הידועה בתור גרמניה המערבית) הצטרפו לאו"ם ב-18 בספטמבר 1973. שתי המדינות התאחדו ב-3 באוקטובר 1990 ומאז הן חברות כמדינה אחת תחת השם גרמניה.
טנגניקה הצטרפה לאו"ם ב-14 בדצמבר 1961, וזנזיבר הצטרפה לאו"ם ב-16 בדצמבר 1963. ב-26 באפריל 1964 התאחדו השתיים ליצירת "הרפובליקה המאוחדת של טנגניקה וזנזיבר" והן יוצגו כמדינה אחת.
ב-1 בנובמבר 1964 שינתה את שמה ל"רפובליקה המאוחדת של טנזניה" ומאז היא מיוצגת כך.
מצרים וסוריה הצטרפו לאו"ם כשתיים מהחברות המקוריות ב-24 באוקטובר 1945. שתי המדינות התאחדו ליצירת הרפובליקה הערבית המאוחדת ב-21 בפברואר 1958 ויוצגו באו"ם כמדינה אחת עד 13 באוקטובר 1961, כשסוריה קיבלה מחדש את עצמאותה.
מצרים המשיכה להיות חברה תחת השם "הרפובליקה הערבית המאוחדת" עד 2 בספטמבר 1971, אז שינתה את שמה חזרה למצרים.
תימן (צפון תימן) הצטרפה לאו"ם ב-30 בספטמבר 1947. תימן הדמוקרטית (דרום תימן) הצטרפה ב-14 בדצמבר 1967. ב-22 במאי 1990 התאחדו השתיים ליצירת הרפובליקה של תימן ומאז מיוצגת תימן כמדינה אחת.
סין, המיוצגת על ידי ממשלת הרפובליקה הסינית, הייתה אחת מחמש מייסדות האומות המאוחדות ב-1945. אך ב-10 באוקטובר 1949, בעת מלחמת האזרחים הסינית, פלשה ממשלת הרפובליקה, בהנהגת מפלגת הקוומינטנג, לטאיוואן בזמן שהממשלה הקומוניסטית של הרפובליקה העממית של סין שהוכרזה לא מכבר השתלטה על רוב חלקי סין.
נציגי הרפובליקה הסינית המשיכו לייצג את סין באו"ם, למרות ששלטו רק על איים לצד סין לעומת שליטת הקומוניסטים ברוב שטחי סין.
ב-25 באוקטובר 1971 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 2758, בה נסוג האו"ם מהכרתו ברפובליקה הסינית כמייצגת הלגיטימית של סין והכיר ברפובליקה העממית כנציגת סין.
בעקבות החלטה זו, סולקה הרפובליקה הסינית מכל זרועות האו"ם וארגוניו (כולל מושבה במועצת הביטחון), והוחלפה על ידי הרפובליקה העממית.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 נעשו מאמצים רבים מצד הרפובליקה הסינית לשוב לאו"ם, לא כנציגת סין אלא כנציגת "23 מיליון אזרחי טאיוואן", אך היא לא עברה את ההצבעה.
נוסף למדינות החברות, ישנן שתי מדינות משקיפות שאינן חברות באומות המאוחדות.
האחת היא הכס הקדוש והשנייה היא הרשות הפלסטינית תחת השם מדינת פלסטין.
ב-29 בנובמבר 2012 הפכה הרשות הפלסטינית למדינה משקיפה לא-חברה, ברוב של 138 מדינות מול 9 מתנגדות ו-41 נמנעות (עוד קודם לכן, באוקטובר 2011, החליט ארגון אונסק"ו, סוכנות רשמית של האו"ם, לצרף אותה כמדינה חברה לכל דבר ועניין).
לפני ההצבעה, יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, נאם והציג את הבקשה.
הצעת ההחלטה נקבעה באופן מכוון לתאריך זה (כ"ט בנובמבר), אותו התאריך בו החליטה עצרת האו"ם ב-1947 על סיום המנדט הבריטי והקמת שתי מדינות עצמאיות בארץ ישראל (תוכנית החלוקה).
במשך מספר שנים, הייתה גם שווייץ משקיפה, אך בעקבות משאל עם לאומי, הפכה ב-10 בספטמבר 2002 לחברה מלאה.
סהרה המערבית (רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית) מקיימת קשרי חוץ עם מדינות רבות והיא חברה מלאה באיחוד האפריקאי.
האו"ם מנסה לקיים באזור משאל עם לקביעת זכות הסהרים להגדרה-עצמית.
לאיי קוק וניואה ממשלה אוטונומית המטפלת בעניינים פנימיים בטריטוריות, אך קשרי החוץ שלהן מנוהלים על ידי ניו זילנד, ולכן אינן חברות באומות המאוחדות.
מספר ארגונים בינלאומיים וישויות שמעמדן לא ברור, כגון האיחוד האירופי, הם בעלי מעמד של ארגונים משקיפים, אך לא של "מדינות משקיפות" או "לא חברות".
קוסובו וטאיוואן אינן חברות באומות המאוחדות.
גרמניה היא פדרציה, כלומר מדינה ריבונית המורכבת ממדינות משנה.
בגרמניה של ימינו 16 מדינות משנה – Bundesländer (בּוּנדֶסלֶנדֶר; ביחיד: Bundesland, בּוּנדֶסלַנד) – שכל אחת מהן ריבונית באופן חלקי.
לכל אחת מהמדינות עיר בירה, ממשלה ומוסדות משלה.
לברלין ולהמבורג אין ערי בירה, שכן הן ערי-מדינה.
בתחומי מדינת ברמן, הנחשבת גם היא לעיר-מדינה, כלולות שתי ערים, והעיר ברמן היא עיר הבירה של מדינת ברמן.
פיזור האוכלוסין במדינות השונות איננו אחיד: כמחצית מאוכלוסיית גרמניה חיה בשלוש המדינות המאוכלסות ביותר – נורדריין-וסטפאליה, בוואריה, ובאדן-וירטמברג; המחצית השנייה פזורה על פני 13 המדינות האחרות.
כמעט מאז ומתמיד המסורת הפדרליסטית שלטה בגרמניה.
מותו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית שטאופן ששלטה באימפריה הביאה את גרמניה למצב של התפוררות ופיצול של המשטר, והמערכת הפיאודלית נשברה למכלול של נסיכויות עצמאיות בעלות זיקה רופפת ביניהן.
המדינות שמרכיבות את הרפובליקה כיום מבוססות על שרידיהן של מדינות ונסיכויות היסטוריות שהרכיבו את האימפריה הרומית הקדושה, הקונפדרציה הגרמנית, הקונפדרציה הצפון-גרמנית, הקיסרות הגרמנית ורפובליקת ויימאר.
כל אחת מהמדינות מספקת את חלקה בהיסטוריה התרבותית של גרמניה, וכל אחת מהן מאופיינת במנהגים שונים, תרבות שונה, ניבים מקומיים וסגנון אדריכלי שונה.
לאחר מלחמת העולם השנייה מדינות גרמניה היו תחת שליטתן של כל ארבעת אזורי הכיבוש בגרמניה.
ובמקביל חולקה גם העיר ברלין לארבעה אזורים.
ב-1949 המדינות בשלושת האזורים המערביים הקימו את הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הלוא הוא שמה הרשמי של גרמניה המערבית.
זאת בניגוד להתפתחות שלאחר המלחמה באוסטריה, שם הבונד (Bund; פדרציה) הוקמה לראשונה, ולאחר מכן מדינות בודדות נוצרו תחת הפדרציה.
מקור השימוש במונח "Länder" ("לֶנדר") לתיאור מדינות משנה בגרמניה בחוקת ויימאר משנת 1919. קודם לכן, המדינות שהרכיבו את הקיסרות הגרמנית נקראו "Staaten" ("שטאטן").
כיום המונח הגרמני המקובל הוא "Bundesland", אך אינו רשמי – הן מחוקת ויימאר והן מחוקת גרמניה המודרנית.
שלוש מדינות קרויות "Freistaat" (פרַיישטאט – "מדינה חופשית"): בוואריה (מ-1919), סקסוניה (מ-1990), ותורינגיה (מ-1994).
לפדרליזם מסורת ארוכת שנים בגרמניה; האימפריה הרומית הקדושה הייתה מורכבת ממספר רב של מדינות קטנות ("Kleinstaaterei"; קליינשטאטריי).
מספר השטחים הוקטן במידה ניכרת במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
לאחר קונגרס וינה הוקמה הקונפדרציה הגרמנית שהורכבה מ-39 מדינות.
הקונפדרציה פורקה לאחר מלחמת שבעת השבועות ובמקומה קמה הקונפדרציה הצפון-גרמנית תחת הנהגתה של ממלכת פרוסיה; מלחמה זו הביאה את פרוסיה למעמד דומיננטי בגרמניה, והלאומיות הגרמנית הכריחה את המדינות העצמאיות הנותרות לכרות ברית עם פרוסיה במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה (1870 – 1871), ולאחר מכן להיעתר להמלכת וילהלם הראשון כקיסר גרמניה.
הקיסרות הגרמנית החדשה כללה 25 מדינות (שלוש מהן ערי הנזה) והישות הטריטוריאלית אלזס-לורן.
הקיסרות נשלטה בידי פרוסיה, ששלטה ב-65% משטחה ו-62% מאוכלוסייתה.
לאחר האבדות הטריטוריאליות שפקדו את גרמניה במסגרת חוזה ורסאי, המדינות הנותרות המשיכו כרפובליקות.
מדינות אלו בוטלו בהדרגה, דה פקטו, תחת המשטר הנאצי במהלך תהליך הגלייכשלטונג (האחדה).
בתקופת הכיבוש של בעלות הברית על גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה גבולות המדינות נוסחו מחדש על ידי הממשלות הצבאיות של בעלות הברית; אף מדינה לא היוותה יותר מ-30% מהאוכלוסייה או הטריטוריה; הדבר נעשה על מנת למנוע מצב שבו מדינה כלשהי תחזיק בהשפעה דומיננטית כפי שאירע בעבר עם פרוסיה.
תחילה, רק חלק מהמדינות שלפי המלחמה נותרו כפי שהיו: חלק מבאדן, בוואריה, ברמן, המבורג, סקסוניה ותורינגיה; המדינות המוקפות, ריינלנד-פפאלץ, נורדריין-וסטפאליה וסקסוניה-אנהלט חבו את קיומם של כוחות הכיבוש ונוצרו מתוך מחוזות פרוסים ומדינות קטנות יותר.
עם ייסודה, גרמניה המערבית הורכבה מ-11 מדינות.
אלה צומצמו ל-9 מדינות ב-1952 כאשר 3 מתוכן (דרום באדן, וירטמברג-הוהנצולרן ווירטמברג-באדן) התמזגו למדינה חדשה בשם באדן-וירטמברג.
ב-1957, כאשר הוחזר חבל הסאר מכיבוש צרפתי, כללה המדינה כ-10 מדינות משנה, אלו מכונות היום "המדינות הישנות".
ברלין המערבית הייתה תחת הריבונות המערבית של בעלות הברית והיא הייתה בפועל מובלעת של גרמניה המערבית אולם דה יורה הייתה שטח כבוש.
גרמניה המזרחית הורכבה מ-5 מדינות (ברנדנבורג, מקלנבורג-מערב פומרניה, סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה).
ב-1952 בוטלה החלוקה למדינות ובמקומם המדינה חולקה ל-14 מחוזות מנהליים.
השליטה הסובייטית בברלין המזרחית (אף על פי שרשמית הייתה בעלת מעמד זהה לזו של ברלין המערבית) הכריזה עליה כבירתה של גרמניה המזרחית וכמחוז ה-15 שלה.
לקראת איחוד גרמניה המחודש ב-3 באוקטובר 1990 נוצרו מחדש חמש המדינות בגרמניה המזרחית שהרכיבו אותה בעבר.
מחוז ברלין המזרחית לשעבר מוזג עם ברלין המערבית ליצירת מדינה חדשה.
מעתה כוללת גרמניה 16 מדינות משנה: 10 המדינות "הישנות" של גרמניה המערבית ו-5 המדינות "החדשות" של גרמניה המזרחית בנוסף למדינת ברלין החדשה.
בחוקת גרמניה שתוקנה לאחר האיחוד נקבע כי באפשרות המדינות לנהל הסכמים עם מדינות חוץ בתחום מיומנותן ובהסכמת הממשלה הפדרלית.
חוק היסוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, החוקה הפדרלית, קובע כי המבנה של הממשלה בכל מדינה חייב "להתאים לעקרונות של הממשל הרפובליקני, הדמוקרטי והחברתי בהתבסס על שלטון החוק".
רוב המדינות כפופות לממשלה בראשות ראש ממשלה (המכונה בגרמנית Ministerpräsident, שפירושו "שר-נשיא") לצד גוף מחוקק חד-ביתי הנקרא "לנדטאג".
המדינות הן רפובליקות פרלמנטריות, והיחסים בין הרשות המחוקקת לרשות המבצעת שלהן משקפים זאת: המחוקקים נבחרים בידי התושבים לתקופת כהונה של כ-4 או 5 שנים (תלוי במדינה), וראש הממשלה נבחר ברוב קולות על ידי חברי הלנדטאג.
ממשלותיהן של ערי המדינה (ברלין, ברמן והמבורג) הן סנאטים.
בשלוש המדינות החופשיות (בוואריה, תורינגיה וסקסוניה) הממשלה מכונה "ממשלת המדינה" (Staatsregierung), ובעשר המדינות האחרות – "ממשלת הארץ" (Landesregierung).
קודם ל-1 בינואר 2000 הורכב הפרלמנט של בוואריה משני בתים (בית תחתון ובית עליון, שנקרא סנאט) והסנאט מנציגי הקבוצות החברתיות והכלכליות הדומיננטיות של המדינה.
ונצואלה מחולקת מבחינה מנהלית ל־24 יחידות: 23 מדינות (estados) ומחוז הבירה (Distrito Capital).
נוסף על אלו קיימת ישות פדרלית בשם הדפנדנסיות הפדרליות (Dependencias Federales de Ultramar) הכוללת את רוב האיים של ונצואלה המורכבים מאיים ואיונים רבים בים הקריבי.
המדינות והטריטוריות של ונצואלה מאורגנים בדרך כלל באזורים (regiones), אם כי אזורים אלו הם לרוב ישויות גאוגרפיות ולא ישויות מנהליות.
לפני (1859–1863), המדינה הייתה מחולקת למחוזות ולא למדינות (ראה ).
תוצאת הסכסוך הביאה לכך שהמחוזות אימצו אוטונומיה גדולה יותר, מה שהוביל למערכת המדינות הנוכחית.
מ־1863 ועד תחילת שנות ה־1900 חלו שינויים טריטוריאליים רבים, כולל מיזוג ופיצול של מדינות, אך מאז ועד שנות ה־90 המדינות נותרו ללא שינוי.
מדינות שהתקיימו בתקופה זו כללו את מדינת גוסמאן בלנקו (Guzmán Blanco State) (1889–1873).
בשנת 1881, המדינות; מירנדה, גואריקו, נואבה אספרטה ומדינת ורגאס של , אוחדו למדינת ארגואה.
זה היה חלק מארגון מחדש טריטוריאלי שהפחית את מספר המדינות מ־20 ל־9, שהתהפך ב־1901. בשנות ה־90 נוצרו שלוש מדינות חדשות: דלטה אמקורו (1991), אמסונאס (1994) וורגאס (1998).
שטחה של ונצואלה מחולק בדרך כלל לתשעה אזורים גאוגרפיים, המשמשים בעיקר למטרות גאוגרפיות, תרבותיות ותכנוניות אך אין להם גופים מנהליים פעילים.
אזורהשם בספרדיתמדינותמפה Andina מרידה, טאצ'ירה, טרוחיו Capital קראקס (מחוז הבירה), לה גואירה, מירנדה Centro ארגואה, קרבובו Centro-Occidente פלקון, לרה, יארקוי Guayana אמסונאס, בוליבר, דלטה אמקורו Insular נואבה אספרטה, הדפנדנסיות הפדרליות של ונצואלה Los Llanos אפורה, ברינס, קוחדס, גואריקו, פורטוגסה Oriental אנסואטגי, מונגס, סוקרה Zulia סוליה
להלן רשימת 23 מדינות ונצואלה:
ישויות פדרליות בעלי מעמד מיוחד
שם דגל בירה שם בשפת המקור אוכלוסייה שטח (קמ"ר) מפה מחוז הבירה של ונצואלה קראקס Distrito Capital 2,089,000 433 הדפנדנסיות הפדרליות של ונצואלה ארכיפלג לוס רוקס Dependencias federales de Venezuela 6,500 342
מספר מדינות נקראות על שם דמויות היסטוריות:
בוליבר על שם סימון בוליבר
מירנדה על שם פרנסיסקו דה מירנדה
סוקרה על שם אנטוניו חוסה דה סוקרה
מספר מדינות נקראות על שם תכונות טבעיות:
אמסונאס קרויה על שם נהר האמזונאס
אפורה נקרא על שם נהר
דלטה אמקורו על שם הדלתה של נהרות אורינוקו ו
ברינס נקרא על שם הקבוצה האתנית הילידית באזור.
קרבובו נקרא על שם כפר אתני.
קראקס נקרא על שם קבוצת הילידים של קראקס.
מרידה עבור עיר הבירה, מרידה, על שם מרידה בספרד.
משמעות השם של נואבה אספרטה היא "ספרטה החדשה", והוא הוענק למדינה כהוקרה לגבורה של הלוחמים המקומיים במלחמת העצמאות של ונצואלה שהזכירה את גבורת הלוחמים הספרטנים ביוון העתיקה.
טרוחיו עבור עיר הבירה, , על שם בספרד.
סוליה השם נובע מתעתיק קולי משפת .
דרום סודאן מחולקת ל-10 מדינות ו-3 אזורים מיוחדים.
החלוקה בו בתוקף משנת 2020 (חלוקה דומה הייתה בתוקף גם עד 2015).
המדינה גובלת באתיופיה במזרח, בקניה, אוגנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרום, ב במערב ובסודאן בצפון.
אזור אביי נמצא בשליטה משותפת של דרום סודאן וסודאן.
אזור קפיה קינגי נמצר במחלוקת בין המדינות.
משולש אילמי נמצא במחלוקת עם קניה
בין השנים 2011 ל-2015, דרום סודאן הייתה מחולקת ל-10 מדינות.
הן אוגדו בשלושה חבלי ארץ היסטוריים:
באקווטוריה (=המשוונית), שהיא החבל הדרומי ביותר, שלוש מדינות: אקווטוריה התיכונה, אקווטוריה המערבית ואקווטוריה המזרחית.
בבחר אל-ע'זאל שבצפון מערב ארבע מדינות: צפון בחר אל-ע'זאל, מערב בחר אל-ע'זאל, מדינת האגמים וואראפ.
ואילו בחבל הנילוס העליון הגדול שלוש מדינות: מדינת הנילוס העליון, ג'ונגליי, ומדינת האיחוד.
בהקשר של מלחמת האזרחים האמריקנית, המונח מדינות הגבול מתייחס למדינות עבדים שלא הכריזו על פרישתן מארצות הברית.
ארבע מדינות עבדים מעולם לא הכריזו על פרישה: דלאוור, קנטקי, מרילנד, ומיזורי, וארבע אחרות: ארקנסו, קרוליינה הצפונית, טנסי וּוִירג'יניה, הכריזו על פרישה רק אחרי קרב פורט סאמטר באפריל 1861. לאחר שפרשו ארבע האחרונות השימוש בכינוי "מדינות הגבול" נטה שלא לכלול אותן.
מדינה נוספת שנכללה כמדינת גבול היא וירג'יניה המערבית, המחוזות שמרכיבים אותה התפצלו מורג'יניה הקונפדרטית והפכו למדינה חדשה באיחוד.
בכל מדינות הגבול היה קיים קונצנזוס נגד הפעלת כפייה צבאית כנגד הקונפדרציה.
כאשר קרא לינקולן לחיילים שיצעדו דרומה כדי לתפוס מחדש את פורט סאמטר וחזקות פדרליות אחרות, דיכאה קריאה זו תומכים מקומיים של האיחוד ואפשרה לתומכי הפרישה בארקנסו, צפון קרוליינה, טנסי, ווירג'יניה לגרום למדינות אלה להכריז על עצמאותן מארצות הברית ולהצטרף אל קונפדרציית המדינות של אמריקה.
בקנטקי ובמיזורי, התקיימו ממשלות שתמכו באיחוד וגם ממשלות שתמכו בקונפדרציה.
וירג'יניה המערבית נוסדה בשנים 63–1862 מתוך המחוזות הצפון-מערביים של וירג'יניה שנשארו נאמנים לאיחוד והקימו ("השיבו על כנה") ממשלה התומכת בממשל הפדרלי של ארצות הברית.
אף על פי שכל מדינת עבדים (להוציא את קרוליינה הדרומית) תרמה מספר מסוים של חיילים לבנים הן לאיחוד והן לקונפדרציה, היה הפיצול חמור יותר במדינות גבול אלה, כאשר גברים בני אותה משפחה לחמו לעיתים משני צידי המתרס.
מלבד לחימה פורמלית בין שני צבאות סדירים, ראה אזור הגבול לוחמת גרילה רחבת היקף ופשיטות אלימות, נקמות דם והתנקשויות.
האלימות הייתה חמורה במיוחד במזרח קנטקי ובמערב מיזורי.
המקרה הבודד העקוב מדם ביותר היה טבח לורנס שהתרחש בקנזס בשנת 1863.
עם קשרים גאוגרפיים, חברתיים ומדיניים גם לצפון וגם לדרום, הייתה למדינות הגבול חשיבות מכרעת לתוצאות המלחמה, אך עדיין תיארו את הגבול המפריד בין הצפון לדרום.
תקופת השיקום, כפי שהורה הקונגרס, לא הוחלה במדינות הגבול, כיוון שהן מעולם לא עזבו את האיחוד.
הן חוו תהליך של הסתגלות והיערכות מחדש (בתחום המדיני), שדמה במובן מסוים לתהליך השיקום אותו עברו מדינות הקונפדרציה לשעבר.
לאחר שנת 1880 אימצו רובן את שיטת ההפרדה של חוקי ג'ים קרואו ואזרחות מדרגה שנייה לשחורים, על אף שעדיין הותר להם להצביע.
הצהרת האמנציפציה של לינקולן משנת 1863 לא כללה את מדינות הגבול.
מיזורי, מרילנד, ווירג'יניה המערבית אסרו כולן את העבדות במהלך המלחמה.
בקנטקי ודלאוור, נותרו כ-40,000 עבדים עם אישורו של התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית בדצמבר 1865.
במדינות הגבול, גוועה העבדות באופן שיטתי באזורים העירוניים ובאזורים ללא כותנה, במיוחד בערים שתועשו במהירות, כמו בולטימור, לואיוויל, וסיינט לואיס{{הערה|1=בתשע מעשר הערים הראשיות בדרום, פחתו ביציבות ממדי העבדות לפני המלחמה.
מידורי טקאגי, טיפוח זאבים לחורבננו: העבדות בריצ'מונד, ורג'יניה, 1782-1865, הוצאת אוניברסיטת וירג'יניה, 1999, עמ' 78.}}.
בכל אופן, עדיין ניתן היה להפיק רווח ממכירת עבדים למטעי הכותנה בדרום התחתון, כיוון שהכותנה עדיין הייתה ריווחית ביותר ומחירם של עובדי שדות מיומנים המשיך לעלות.
קנטקי, מיזורי ומרילנד, שלהן קשרים חזקים יותר עם הצפון, התפלגו עמוקות; קנטקי ניסתה להכריז על עצמה כנייטרלית ונעשה שימוש בכוחות האיחוד כדי לדאוג לכך שמדינה זו תישאר באיחוד.
המחוזות המערביים של וירג'יניה דחו את פרישת מדינתם, הקימו ממשלה נאמנה לאיחוד (עם ייצוג בקונגרס של ארצות הברית), ויצרו מדינה חדשה, וירג'יניה המערבית.
כל אחת מחמש מדינות גבול אלה חלקו גבול עם מדינות החופשיות מעבדות והתיישרו בשורה אחת עם האיחוד.
כולן פרט לדלאוור חלקו גבול גם עם מדינות שהצטרפו לקונפדרציה.
שני בתי האספה הכללית דחו ברוב מוחץ את הצעת הפרישה מהאיחוד, ובבית הנבחרים של המדינה נדחתה ההצעה פה אחד.
חיילי האיחוד היו חייבים לעבור דרך מרילנד כדי להגיע לוושינגטון.
אם מרילנד הייתה פורשת ומצטרפת אל הקונפדרציה, הייתה הבירה הפדרלית של ארצות הברית מוקפת מכל עבריה.
נבחרי הציבור של מרילנד דחו את הפרישה בשנת 1861, והמושל תומאס היקס הצביע נגדה.
כתוצאה מנוכחותו הכבדה של צבא האיחוד במדינה והשעייתו של ההביאס קורפוס, כמה ממחוקקיה של מרילנד, כמו גם פקידים רשמיים בבולטימור וכמה תומכי פרישה שהביעו את דעתם ברבים, נעצרו ונכלאו לתקופה קצרה.
מרילנד תרמה חיילים גם לצבא האיחוד (כ-60,000), וכמה לצבא הקונפדרציה (כ-25,000).
מדינת מרילנד אימצה חוקה חדשה בשנת 1864, שאסרה את העבדות וכתוצאה מכך שחררה את כל העבדים במדינה.
למדינת קנטקי הייתה חשיבות אסטרטגית לניצחון האיחוד במלחמת האזרחים.
כפי שציין לינקולן: "אני חושש כי להפסיד את קנטקי יביא להפסד במשחק כולו.
ללא קנטקי, לא נוכל להחזיק במיזורי, ולא במרילנד.
כל זה נגדנו, והעבודה המונחת בכפינו היא גדולה מידי עבורנו.
עלינו להסכים לפירוד מייד, כולל כניעתה של בירה זו" (וושינגטון הייתה מוקפת במדינות תומכות עבדות: וירג'יניה מהקונפדרציה ומרילנד שהייתה בשליטת האיחוד).
כמו כך דווח כי אמר כי הוא מקווה כי האל יהיה לצידו, אך הוא חייב להחזיק בקנטקי.
מושל קנטקי, בריאה מוגפין טען כי על מדינות עבדים כדוגמת קנטקי לאשרר את חוקת ארצות הברית, ולהישאר באיחוד.
אך כאשר ביקש לינקולן 75,000 גברים לשירות בצבא האיחוד, מוגפין, שהיה אוהד הדרום, התריס כי קנטקי "לא תספק כל חיילים להצעה המרושעת להכניע את אחיותיה מדינות הדרום."
מחוקקיה של קנטקי לא הצביעו על כל הצעת החלטה לפרישה, אך העבירו שתי החלטות לנייטרליות והגישו הצהרה ברוח זו ב-20 במאי 1861, המבקשת משני הצדדים לא לפלוש לתחומה.
בבחירות שנערכו ב-20 ביוני וב-5 באוגוסט 1861, זכו נאמני האיחוד במספיק מושבים כדי לגבור על כל ווטו שעלול המושל להטיל על החלטותיהם.
לאחר הבחירות, היו נאמני הדרום לתומכים הגדולים ביותר של הנייטרליות.
בעוד שני הצדדים החלו לגייס חיילים באופן רשמי מהמדינה, הקים האיחוד מחנות גיוס בתוך קנטקי עצמה לאחר הבחירות.
הנייטרליות של קנטקי הופרה כאשר כבש גנרל הקונפדרציה לאונידיס פולק את קולומבוס, בקיץ של שנת 1861. בתגובה, העבירו מחוקקיה של קנטקי, ב-7 בספטמבר אותה השנה, החלטה המורה למושל לדרוש את פינויים של כוחות הקונפדרציה בלבד מאדמת קנטקי.
מוגופין הטיל ווטו על ההחלטה, אך מחוקקיה של קנטקי עקפו את סמכותו ומוגפין נאלץ להגיש הצהרה זו.
המחוקקים המשיכו והחליטו לגבות את הגנרל יוליסס גרנט, וחיילי האיחוד המוצבים בפאדוקה, על בסיס הטענה כי הקונפדרציה ביטלה את התחייבותה המקורית כשפלשה ראשונה לשטחה של קנטקי.
האספה הכללית של המדינה אישרה במהרה גם את הנפתו של דגל האיחוד על בניין הממשלה בפרנקפורט, והכריזה בכך על נאמנותה לאיחוד.
תומכי הפרישה זעמו על החלטה זו, מציינים כי כוחותיו של פולק רק היו בדרכם להתעמת עם כוחותיו של גרנט.
החלטות חקיקתיות מאוחרות יותר - הזמנת גנרל האיחוד רוברט אנדרסון לרשום מתנדבים כדי לגרש את כוחות הקונפדרציה, הגשת בקשה למושל לגייס את המיליציה המקומית, ומינוי גנרל האיחוד תומאס לאונידס קריטנדן למפקד הכוחות של קנטקי — רק עוררו יותר את חמתם של הדרומיים.
(מגופין הטיל ווטו על כל אחת מהחלטות אלה אך זה נעקף).
בשנת 1862, העבירו מחוקקיה של קנטקי חוק המבטל את זכות הבחירה לכל אלה שהתגייסו לצבא הקונפדרציה.
וכך התפתחה הנייטרליות של קנטקי לכדי תמיכה באיחוד.
רובם של אלה שביקשו תחילה נייטרליות הפכו עתה לתומכים במטרות האיחוד.
במהלך המלחמה, הקימה סיעה שנודעה בשם אספת רוסלוויל את ממשלת הקונפדרציה של קנטקי, שהוכרה על ידי קונפדרציית המדינות של אמריקה כמדינה חברה.
בדגל המלחמה של הקונפדרציה ייצג את קנטקי הכוכב המרכזי.
כאשר כבש גנרל הקונפדרציה אלברט ג'ונסטון את באולינג גרין בקיץ 1861, עברו תומכי הקונפדרציה במערב ומרכז קנטקי והקימו ממשלה מטעם הקונפדרציה.
לאחר אספת רוסלוויל שהתקיימה במחוז לוגאן ב-18 בנובמבר 1861, נבחרו 116 נציגים מ-68 מחוזות כדי להדיח את הממשלה הנוכחית וליצור ממשלה זמנית הנאמנה למושל החדש של קנטקי מטעם הקונפדרציה, ג'ורג' ג'ונסון.
ב-10 בדצמבר הפכה קנטקי לחברה ה-13 במדינות הקונפדרציה.
קנטקי, יחד עם מיזורי, הייתה למדינה המיוצגת בשני בתי הקונגרס, ועם גדודי חיילים בשורות צבא האיחוד וגם בצבא הקונפדרציה.
מגופין, שעדיין שימש כמושל הרשמי בפרנקפורט, לא הכיר בקנטקי הקונפדרטיבית וגם לא בניסיונם תומכי הדרום להקים ממשלה בארצו.
הוא המשיך והצהיר כי עמדתה של קנטקי במלחמה היא נייטרלית — וזאת על אף שהמחוקקים צידדו באיחוד.
מגופין, שקצה נפשו בפילוג בקרב האוכלוסייה והמחוקקים, הכריז על מושב מיוחד של בית הנבחרים ולאחר מכן התפטר מתפקידו בשנת 1862.
באולינג גרין נשארה תחת כיבוש הקונפדרציה עד פברואר 1862, כאשר גרנט נע ממיזורי, דרך קנטקי, לאורך קו הטנסי.
מושל הקונפדרציה של קנטקי, ג'ונסון, נמלט מבאולינג גרין עם רשומות הקונפדרציה ונע דרומה, שם הצטרף אל כוחות הקונפדרציה בטנסי.
לאחר שג'ונסון מצא את מותו כשלחם בקרב שילה, הוכרז ריצ'רד האווס כמושל קונפדרציית קנטקי.
זמן קצר לאחר מכן, חדל הקונגרס הזמני של הקונפדרציה להתקיים ב-17 בפברואר 1862, ערב חניכתו של הקונגרס הקבוע.
למרות זאת, מעתה והלאה שלט האיחוד במדינה וממשלת הקונפדרציה של קנטקי התקיימה רק על הנייר, החל משנת 1863, וייצוגה בקונגרס הקבוע היה מינימלי בלבד.
ממשלה זו התפרקה עם סיומה של מלחמת האזרחים באביב שנת 1865.
לאחר שהחלה פרישתן של מדינות הדרום, קרא מושלה הטרי של מיזורי למחוקקים לאשר קריאה לוועידה חוקתית ארצית כדי לדון בפרישה.
בחירות מיוחדות אישרו את הוועידה ואת הנציגים אליה.
ועידת החוקה של מיזורי הצביעה בעד הישארות באיחוד, אך דחתה את הכפייה על מדינות הדרום בידי ארצות הברית.
מושל המדינה ותומך הדרום, קלייבורן פוקס ג'קסון, היה מאוכזב מתוצאות אלה.
הוא גייס את מיליציית המדינה אל מחוזותיהם לאימון שנתי.
ג'קסון תכנן לפשוט על מחסן הנשק של סיינט לואיס, והתכתב בחשאי עם נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, כדי להשיג ארטילריה למיליציה בסיינט לואיס.
מודע להתפתחויות אלה, הכה מפקד האיחוד, נתנאל לאון, ראשון וכיתר את המחנה, ואילץ את המיליציה המקומית להיכנע.
בעודו מצעיד את האסירים אל מחסן הנשק, פרצה מהומה קטלנית (פרשת מחנה ג'קסון).
אירועים אלה גרמו לתמיכה רבה יותר לקונפדרציה בתוך המדינה.
בית המחוקקים, שהיה מלכתחילה תומך הדרום, העביר את הצעת המושל לחוק צבאי והקים את משמר המדינה של מיזורי.
המושל ג'קסון מינה את סטרלינג פרייס, שהיה נשיא האספה, כמייג'ור גנרל של מיליציה מתוקנת ומורחבת זו.
פרייס ומפקד המחוז מטעם האיחוד, הנרי, הגיעו לידי הסכמה שנודעה כהפסקת האש של פרייס-הנרי, שהרגיעה את המתיחות במדינה למספר שבועות.
לאחר שהנרי הועבר מתפקידו ולאון נטל את הפיקוד, נערכה פגישה בסיינט לואיס בבית בעלי המטעים בין לאון, בן בריתו הפוליטי פרנסיס בלייר הבן, פרייס וג'קסון.
המשא ומתן לא הניב כל תוצאות, ולאחר מספר שעות שלא נשאו פרי נתן לאון את הצהרתו המפורסמת, "זה אומר מלחמה!"''' (this means war).
פרייס וג'קסון יצאו במהירות אל עבר הבירה.
ג'קסון, פרייס ומחוקקי המדינה, נאלצו להימלט מבירת מיזורי ג'פרסון סיטי ב-14 ביוני 1861, לאחר התקדמותו המהירה של לאון כנגד ממשלת המדינה.
בהיעדרה של הממשלה שעתה הפכה לממשלה גולה, התכנסה האספה החוקתית של מיזורי שוב בסוף יולי.
ב-30 ביולי הכריזה האספה על פינויים של משרדי הממשלה, מינתה ממשלה זמנית חדשה והציבה את המילטון גמבל כמושל.
הנשיא לינקולן וממשלו הכירו מיידית בחוקיות ממשלו של גמבל, שסיפק גם כוחות מיליציה התומכת באיחוד לשירות בתחומי המדינה, וגם גדודי מתנדבים לצבא האיחוד.
קרבות פרצו במדינה בין צבא האיחוד לבין הצבא משולב של גנרל פרייס, משמר המדינה של מיזורי, וחיילי קונפדרציה מארקנסו וטקסס, תחת פיקודו של גנרל בן מק'לוך.
לאחר ניצחונות בקרב וילסון קריק, ובמצור על לקסינגטון, לא נותרה לכוחות הפורשים כל בררה אלא לסגת שוב אל דרום מערב מיזורי, כאשר הגיע תגבורת לצבא האיחוד.
ב-30 באוקטובר 1861 קרא ג'קסון, בעיר נאושו, למחוקקייה הגולים של מיזורי לוועידה, בה החליטו על פרישה.
פעולה זו הוכרה על ידי קונגרס הקונפדרציה ומיזורי התקבלה אל הקונפדרציה ב-28 בנובמבר.
הממשלה הגולה של מיזורי נאלצה לסגת לארקנסו.
בהמשך המלחמה, היא הורכבה מכמה עגלות קרון עמוסות בפוליטיקאים אזרחים שנצמדו לצבאות הקונפדרציה השונים.
חיילי הקונפדרציה ביצעו כמה פשיטות בקנה מידה גדול לתוך מיזורי, אך רוב הלחימה במדינה במהלך שלוש השנים הבאות הורכבה מלוחמת גרילה.
לוחמי הגרילה היו בעיקר איכרים דרומיים, שכללו את ויליאם קוורנטיל, פרנק וג'סי ג'יימס, האחים יונגר, וויליאם אנדרסון.
יחידות קטנות כאלה שדרכם נסללה על ידי סיירים פרטיזנים ממיזורי נראו בשטחים כבושים אחרים של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים.
האחים ג'יימס שנחשבו לפושעים לאחר המלחמה במה שנראה כהמשך ללוחמת הגרילה.
סטילס טען כי ג'סי ג'יימס הוא טרוריסט מדיני נמרץ, נאו-קונפדרטיבי, מאשר פורע חוק חברתי או שודד בנקים פשוט וקצר מזג.
תגובת האיחוד לדיכוי הגרילה, למשל במערבה של מיזורי, כאשר בריגדיר גנרל תומאס יואינג הוציא את פקודה כללית מספר 11 ב-25 באוגוסט 1863, המורה על פינויים המיידי של כל אלה החיים בארבעה מחוזות מערביים.
לינקולן אישר את תוכניתו של יואינג מראש.
כ-20,000 אזרחים (בעיקר נשים, ילדים וזקנים) נאלצו לעזוב את בתיהם, רובם מעולם לא חזרו אליהם ומחוזות אלה נותרו הרוסים כלכלית במשך שנים לאחר מכן.
לפי ג'וזף גלטהאר: חיילי האיחוד יצרו "אזור ירי חופשי".
יחידות פרשים של צבא האיחוד זיהו ועקבו אחר שרידי יחידות של הקונפדרציה, שלא היה להם מקומות מסתור או בסיסי אספקה צפונים.
כדי להשיג מגויסים וכדי לאיים על סיינט לואיס, פשט גנרל הקונפדרציה סטרלינג פרייס על מיזורי עם 12,000 חיילים בספטמבר 1864. פרייס תיאם את תנועתו עם כוחות הגרילה, אך כמעט ונלכד ונמלט חזרה לארקנסו עם רק כמחצית מכוחותיו.
הרפובליקנים זכו להשגים גדולים בבחירות של שנת 1864 בעזרת מצע של ניצחון האיחוד וטעויותיה של הקונפדרציה.
קבוצת הגרילה שכונתה "רוכבי קוונטריל", פשטה על קנזס כשהם טובחים ב-150 אזרחים בטבח לורנס ב-21 באוגוסט 1863. קוונטריל עבר עם קומץ של תומכים לקנטקי, שם נהרג כשנפל למארב.
הפילוג החמור בין חלקיה המערביים והמזרחיים של וירג'יניה התבשל על אש קטנה במשך מספר עשורים.
בעוד שהתפתחות האזורים המערביים גרמה לכך שיהיו בהם רק מטעים ועבדים מעטים, התקיים חלקה המזרחי של המדינה (שבו ישבה גם ממשלת המדינה) ממכירת העבדים בתחומו למדינות הדרום התחתון.
בדצמבר 1860 הפך נושא הפרישה לדיון פומבי ברחבי המדינה.
דוברים בכירים ממזרח המדינה קראו לפרישה מהאיחוד, בעוד שבמערבה טענו כי לא יקבלו צעד הנחשב בעיניהם כבגידה.
ועידה ארצית התקיימה לראשונה ב-13 בפברואר, ולאחר קרב פורט סאמטר היא הצביעה בעד פרישה ב-17 באפריל 1861. אשרור ההחלטה דרש משאל עם.
מנהיגים מהמחוזות המערביים של המדינה ערכו אסיפות ציבוריות גדולות והחלו להתכונן לקראת פיצול, כדי שמחוזותיהם יוכלו להישאר באיחוד.
תומכי האיחוד התכנסו בוועידת וילינג, אליה הגיעו 400 נציגים מ-27 מחוזות.
משאל העם הארצי אשרר את הפרישה ברוב של 132,201 בעד לעומת 37,451 מתנגדים; ואולם, במחוזות תומכי האיחוד שבצפון מערב המדינה היו תוצאות ההצבעה 30,586 נגד הצעת הפרישה לעומת 10,021 שתמכו בה.
ועידת וילינג השנייה, שנפתחה ב-11 ביוני עם יותר מ-100 נציגים מ-32 מחוזות מערביים, המייצגים כמעט שליש מבעלי זכות הבחירה במדינה, הודיעה כי מוסדות המדינה אינם מאוישים ובחרה את פרנסיס פיירפונט כמושלה של וירג'יניה (ללא וירג'יניה המערבית) ב-20 ביוני.
בשלהי אביב 1861 הועברו חיילי האיחוד מאוהיו לווירג'יניה המערבית, כשמטרתם העיקרית הגנה על קווי הרכבת האסטרטגיים.
גנרל ג'ורג' מקללן החריב את הגנותיה של הקונפדרציה במערב וירג'יניה.
גיוסים ופשיטות של הקונפדרציה נמשכו לכל אורך המלחמה.
על אף שטנסי פרשה באופן רשמי, תמך מזרחה של המדינה באיחוד והצביע ברובו נגד הפרישה.
ניסיונות לפצל את המדינה דוכאו בידי הקונפדרציה.
ג'פרסון דייוויס הורה על מעצרם של יותר מ-3,000 גברים שהיו חשודים בנאמנות לאיחוד והם הוחזקו במעצר ללא משפט.
טנסי עברה לשליטת כוחות האיחוד בשנת 1862 והיא הושמטה מהצהרת האמנסיפציה.
לאחר המלחמה הייתה טנסי למדינה הראשונה שחבריה הנבחרים הוחזרו אל הקונגרס של ארצות הברית.
בטריטוריה האינדיאנית (כיום מדינת אוקלהומה) החזיקו רוב שבטי האינדיאנים בעבדים שחורים, וצידדו בקונפדרציה.
אך חלק קטן מהשבטים ניצבו לצידו של האיחוד ומלחמת אזרחים עקובה מדם פרצה בטריטוריה שהתבטאה במצוקה קשה לנשים וילדים.
לאחר כמה שנים של מלחמה בהיקף קטן, נכנסה קנזס לאיחוד כמדינה חופשית תחת "חוקת וויאנדוט" ב-29 בינואר 1861. רוב האוכלוסייה תמכה במטרות האיחוד, אך לוחמת גרילה ופשיטות של כוחות תומכי עבדות, שרובם הגיעו ממיזורי, התרחשו במהלך מלחמת האזרחים.
להוציא קרב קטן היקף, התרחשו 29 פשיטות של הקונפדרציה לתוך קנזס במהלך המלחמה.
לורנס הותקפה ב-21 באוגוסט 1863 בידי קבוצת גרילה בהנהגתו של ויליאם קוונטריל כתגובה לפשיטות על יישובי הקונפדרציה במיזורי.
מדינות המממנות טרור הוא תואר שנמצא בשימוש מחלקת המדינה של ארצות הברית, ומתייחס למדינות שהמחלקה מגדירה ככאלה אשר "מספקות תמיכה ומימון למעשי טרור בינלאומי באופן עקבי".
הכללה ברשימה זו גוררת החרמה נוקשה וסנקציות בידי ארצות הברית ומדינות המערב.
הרשימה נערכה לראשונה ב-1979 ונכללו בה אז לוב, עיראק, דרום תימן וסוריה.
נכון ל-2021, המדינות המופיעות ברשימה הן:
– הוספה ב-1982, נמחקה מהרשימה ב-2015, עם חידוש היחסים בינה לבין ארצות הברית והוחזרה לרשימה ב-2021.
מדינות שהוסרו מהרשימה במהלך השנים
– נמחקה מהרשימה ב-1990, לאחר שהתאחדה עם צפון תימן.
– הוספה ב-1993 והוכרז על מחיקתה מהרשימה ב-2020 כחלק מהסכם ישראל סודאן שהיה חלק בהסכמי אברהם.
להלן רשימה של מדינות ללא צבא.
המונח מדינה כוונתו מדינה עצמאית, ולכן הוא חל רק על מדינות ריבוניות ולא על שטחי חסות (למשל, גואם, איי מריאנה הצפוניים, ברמודה), אשר הגנתם היא באחריות של מדינה אחרת או צבא אחר.
המונח "כוחות המזוינים" מתייחס להגנה ממשלתית וכל שימוש שהוא כדי לקדם את מדיניות הפנים והחוץ של הממשלה.
ל-6 מתוך המדינות המפורטות (קוסטה ריקה, איסלנד, מאוריציוס, מונקו, פנמה וונואטו) אין צבא רשמי אך עדיין יש להם כוח צבאי לא משטרתי כלשהו.
הרוב המכריע של המדינות שבהן אין כוחות מזוינים הן איים (דומיניקה, גרנדה, איסלנד, קיריבטי, איי מרשל, מאוריציוס, מיקרונזיה, נאורו, פלאו, איי שלמה, סמואה, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, טובאלו וונואטו) או מיקרו-מדינות (אנדורה, ליכטנשטיין, מונקו והוותיקן), למעט קוסטה ריקה ופנמה.
מדינות ללא שום כוחות צבאיים מדינה סימוכין מדינות ללא צבא קבע, אך עם כוחות צבאיים סמליים מדינה סימוכין
המדינות הריבוניות המחזיקות בנשק גרעיני, הינה רשימת מדינות אותן נהוג לכנות "מדינות מועדון הגרעין".
חמש מן המדינות הן החברות הקבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות, נחשבות למעצמות גרעין וחתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני: ארצות הברית, רוסיה (יורשת ברית המועצות), בריטניה, צרפת וסין.
גם דרום אפריקה ביצעה בעבר ניסויים בנשק גרעיני, אך לא פיתחה אותו מאז החתימה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
הרשימה שלהלן כוללת את המדינות הריבוניות שאישרו במוצהר כי ברשותן נשק גרעיני או שמשערים כי ברשותן נשק שכזה, וכן את כמות ראשי הנפץ ועוצמתם.
למעט רוסיה וארצות הברית (שמחזיקות בכמות גדולה של ראשי נפץ גרעיניים, והנתונים מהווים מידע רשמי), נתוני שאר המדינות הם הערכות ובמקרים מסוימים הערכות בלתי מבוססות, בייחוד לאחר חתימת האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי, כשאלפי ראשי נפץ רוסיים ואמריקאים הוצאו משירות או יוצאו משירות.
מתוך 68,000 כלי נשק פעילים בשנת 1985 ישנם כ-4,000 ראשי נפץ פעילים מתוך 10,100 ראשי נפץ גרעיניים בעולם.
מרבית כלי הנשק שהוצאו משירות נמצאים באחסון ולא הושמדו.
באשר למדינות בעלות יכולת לשגר נשק גרעיני מהיבשה, מהאוויר ומהים, נהוג לומר שיש להן "טריאדה גרעינית".
זוהי רשימה של ישויות מדיניות לאורך ההיסטוריה, בהן היהדות הוכרה כדת הרשמית.
יהודה תחת חסות האימפריה הנו-בבלית – כולל את תקופת יהודה הוסאלית של בבל והעצמאית למחצה עד המרידה וחורבן הבית(604 – 586 לפנה"ס), ותקופה המחוז האוטונומיה בזמן גדליהו בן אחיקם (586 – 582 לפנה"ס).
תקופה קצרה של חידוש עצמאות בידי ישמעאל בן נתניה לאחר שרצח את גדליה בן אחיקם בסיוע בני עמון (582 לפנה"ס).
פחוות יהודה האוטונומית תחת האימפריה הפרסית
ממלכת הכוזרים (740 – 969) לספירה (מדינה טורקית נוודית למחצה בקווקז שנראה שהאליטה המלכותית השלטת בה התגיירה, אם כי המידה שבה היא אומצה על ידי פשוטי העם שנויה במחלוקת רבה)
מדינת הוואסל היהודית הצרפתית מימי הביניים, 768–900 לספירה (לכאורה הוקמה במהלך הרקונקיסטה; נדונה ב מאת ארתור ג'יי צוקרמן)
ברוטאחי, מדיניות טורקית של תחילת המאה ה-13 שעל יהדותה אפשר להתווכח; אולי מדינת שרידים כוזרים או מדינת פיצול יהודית מהקונפדרציה קומאן-קיפצ'ק
שליטת חנילאי וחסינאי באזור נהרדעא (18 – 33)
"ממלכת חבור" (המאה ה-16) המתוכננת של דוד הראובני, שייתכן וכלל לא הייתה קיימת
המחוז היהודי האוטונומי (1934 – הווה), סובייקט ברוסיה.
נרשם בחוקה (סעיף 22) כ"מחוז יהודי עצמאי".
עם זאת, לפי תוצאות מפקד אוכלוסין משנת 2010 מספר היהודים היה פחות מ-1% מאוכלוסיית המחוז כולו.
נאט"ו (ארגון האמנה הצפון-אטלנטית) הוא ברית צבאית בין 32 מדינות צפון אמריקה ואירופה.
הארגון מממש את האמנה הצפון אטלנטית שנחתמה ב-4 באפריל 1949. הסעיף החמישי של האמנה של נאט"ו קובע כי אם מתרחשת התקפה מזוינת נגד אחת המדינות החברות בברית, כל חברי הברית יסייעו לחבר המותקף, ויהיה שימוש בכוחות מזוינים במידת הצורך.
מתוך 32 המדינות החברות, 30 ממוקמות באירופה ושתיים בצפון אמריקה.
לכל החברות יש צבאות, מלבד איסלנד, שאין לה צבא רגיל, אבל יש לה משמר חופים ויחידה קטנה של מומחים לפעולות בנאט"ו).
שלוש מחברות נאט"ו הן מדינות בעלות נשק גרעיני: צרפת, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
את נאט"ו ייסדו 12 מדינות, שלוש חברות נוספות הצטרפו לברית בין 1952 ל-1955, וחברה חדשה רביעית הצטרפה ב-1982. לאחר תום המלחמה הקרה, נאט"ו הוסיפה 16 חברות נוספות לברית מ-1999 עד 2024.
נאט"ו הוסיפה מדינות חדשות לבריתה 8 פעמים מאז הקמתה ב-1949, ובסך הכל, יש 31 מדינות שהן חברות בבריתה.
12 מדינות לקחו חלק בהקמת נאט"ו: בלגיה, קנדה, דנמרק, צרפת, איסלנד, איטליה, לוקסמבורג, הולנד, נורווגיה, פורטוגל, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
ב-1952 הפכו יוון וטורקיה לחברות בברית, אליהן הצטרפו מאוחר יותר גרמניה המערבית (ב-1955) וספרד (ב-1982).
ב-1990, עם איחוד גרמניה מחדש, נאט"ו גדלה וכללה גם את גרמניה המזרחית.
בין השנים 1994 ל-1997, הוקמו יוזמות רחבות יותר על מנת לחזק את שיתוף הפעולה של מדינות הברית, ביניהן שותפות לשלום, הדיאלוג הים-תיכוני ומועצת השותפות האירו-אטלנטית.
ב-1997 הוזמנו שלוש מדינות שהשתתפו בברית ורשה: הונגריה, צ'כיה ופולין, להצטרף לנאט"ו.
ב-1999, קבוצת וילנה (ברית של 10 מדינות בלטיות ומזרח אירופיות) התגבשה במאי 2000 על מנת לשתף פעולה עם נאט"ו.
קבוצת וילנה התפרקה ביוני 2004 בפסגת איסטנבול 2004 והמדינות החברות בקבוצת וילנה החליטו להפוך באופן רשמי לחברות בנאט"ו.
אלבניה וקרואטיה הצטרפו בשנת 2009, מונטנגרו ב-2017, מקדוניה הצפונית ב-2020, פינלנד ב-2023 ושוודיה ב-2024.
הרשימה הבאה מציגה את יחס הכוח הצבאי במדינה ביחס לאוכלוסייה.
הרשימה מתפרסמת מדי שנה על ידי המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים.
דגלמדינהצבא פעילכוחות מילואיםצבאי למחצהסה"כלכל 1,000 ראש
רשימת המדינות הלא ידידותיות היא רשימת מדינות שפורסמה על ידי ממשלת רוסיה, אשר הוגדרו על ידה כ"בלתי ידידותיות" לרוסיה.
הרשימה פורסמה לראשונה במאי 2021 כאשר רק שתי מדינות נכללו בה - ארצות הברית וצ'כיה.
הרשימה הורחבה ל-48 מדינות, לאחר שאותן מדינות הטילו עיצומים על רוסיה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022. כל 27 המדינות החברות באיחוד האירופי נמצאות ברשימה.
מדינות שנוספו לרשימת המדינות הלא ידידותיות כפופות להגבלות מסוימות הקשורות ליחסיהן עם רוסיה, כולל מגבלות סחר ומטבעות ומגבלות שכירות בנציגויות הדיפלומטיות של המדינות המפורטות ברוסיה.
צ'כיה וארצות הברית נוספו לרשימה במאי 2021, בעוד ששאר המדינות ברשימה נוספו במרץ 2022.
ביוני 2018 חתם נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, על חוק המסמיך את הממשלה לפעול נגד מדינות "שעוסקות בצעדים לא ידידותיים" נגד רוסיה.
אמצעי הנגד המפורטים כללו הגבלות יבוא ויצוא, השעיה או הפסקה של שיתוף פעולה בינלאומי, או הפרטת נכסי מדינה.
בהודעה על העברת החקיקה שפורסמה על ידי התקשורת הממלכתית הרוסית ארצות הברית הוזכרה בפירוש ככזו שתושפע מהחוק.
באפריל 2021 הודיעה דוברת משרד החוץ של רוסיה, מריה זכרובה, כי רוסיה תפרסם "רשימת מדינות לא ידידותיות" הכוללת את ארצות הברית.
טיוטות מוקדמות של הרשימה הודלפו וכללו עד עשר מדינות, אך הרשימה הסופית שהוציאה רוסיה כללה רק שתיים: ארצות הברית וצ'כיה.
בפרסום הרשימה, ממשלת רוסיה הגבילה את שגרירות צ'כיה ברוסיה מלהעסיק לא יותר מ-19 אזרחים רוסים, ואסרה על שגרירות ארצות הברית ברוסיה להעסיק עובדים מקומיים כלשהם.
יחסי רוסיה עם שתי המדינות היו אז בשפל.
ארצות הברית ורוסיה גירשו לאחרונה את הדיפלומטים משתי המדינות וארצות הברית הטילה עיצומים על רוסיה כנקמה על מתקפות סייבר רוסיות והתערבותה בבחירות בארצות הברית ב-2016. באופן דומה, הרפובליקה הצ'כית האשימה את קציני המודיעין הרוסים בכך שהם עומדים מאחורי שני פיצוצי מחסני תחמושת בתוך המדינה בשנת 2014.
בפברואר 2022, רוסיה פתחה בפלישה בקנה מידה מלא נגד אוקראינה השכנה.
מדינות רבות ברחבי העולם החלו להטיל עיצומים כלכליים על רוסיה כנקמה על הפלישה במטרה לשתק את הכלכלה הרוסית, בנוסף להחלטתה של מיקרונזיה לנתק את יחסיה הדיפלומטיים עם רוסיה.
בתגובה, רוסיה הרחיבה את רשימת המדינות הלא ידידותיות ל-48 מדינות ברחבי העולם שהטילו עיצומים או ניתקו את יחסיהן הדיפלומטיים עם רוסיה.
עיצומים על מדינות ברשימה על ידי רוסיה
דוברי אנגלית, המכונים גם אנגלופונים, והמדינות שבהן מרבית האוכלוסייה דוברת את השפה האנגלית נקראות האנגלוספירה.
נכון לעשור הראשון של המאה ה-21, מעל 2 מיליארד אנשים ברחבי העולם היו דוברי אנגלית, מה שהופך את השפה האנגלית לשפה עם מספר הדוברים הגדול ביותר בעולם, ולשפה השלישית בגודלה בעולם על סמך מספר דוברי השפה כשפת אם.
בארצות הברית ובהודו נמצאים מרבית דוברי אנגלית כשפת אם – בארצות הברית ישנם 283 מיליון דוברי אנגלית ובהודו ישנם 125 מיליון דוברי אנגלית.
ישנם גם 108 מיליון דוברי אנגלית בפקיסטן, 79 מיליון דוברי אנגלית בניגריה ו־64 מיליון דוברי אנגלית בפיליפינים.
כאשר נכללים גם האנשים שדוברים אנגלית כשפה שנייה, ההערכות לגבי מספר האנגלופונים שונות באופן מהותי – מ־470 מיליון אנשים ברחבי העולם ליותר מ־2 מיליארד.
אנגליה ואזור השפלה הסקוטית הן האזורים בהם התפתחה במקור השפה האנגלית, והצורה המודרנית של השפה האנגלית התפשטה בהדרגה ברחבי העולם החל מהמאה ה-17, תחילה תחת ההשפעה העולמית של הממלכה המאוחדת, ובעת האחרונה תחת השפעת התרבות האמריקאית.
בסיוע כל סוגי המדיה המודפסת והאלקטרונית שנוצרות בעיקר במדינות הללו, השפה אנגלית הפכה לשפה הבינלאומית הדומיננטית ביותר ולשפת הלינגואה פרנקה באזורים רבים בעולם וכמו גם בתחומים מקצועיים מסוימים כגון מדע, ניווט ומשפטים.
בריטניה נותרה המדינה דוברת האנגלית הגדולה ביותר באירופה.
מלבד הניבים העיקריים של השפה האנגלית, כמו אנגלית אמריקאית, אנגלית בריטית, אנגלית קנדית אנגלית אוסטרלית, אנגלית אירית, אנגלית ניו זילנדית, ותתי הניבים של הניבים הללו, מדינות כמו דרום אפריקה, הודו, ניגריה, הפיליפינים, ג'מייקה וכמו גם טרינידד וטובגו ישנם גם מיליוני דוברי אנגלית עם ניב ייחודי משלהם.
ישנם גם מדינות רבות בעולם, למשל גאנה ואוגנדה, בהן אנגלית היא אחת ממספר השפות הרשמיות העיקריות של המדינה.
מדינות בהן רוב התושבים דוברי אנגלית
אנגלית היא שפת האם העיקרית המדוברת במספר מדינות וטריטוריות ברחבי העולם.
חמש מהמדינות עם מספר דוברי האנגלית הגדול ביותר ברמת שפת אם מכונות לעיתים מדינות "הליבה של האנגלוספירה".
אנגלית היא גם השפה הדומיננטית העיקרית באירלנד.
אנגלית מדוברת גם על ידי רוב האוכלוסייה כשפה שנייה במדינות כמו דנמרק, גרמניה, הולנד, סלובניה ושוודיה.
מדינות שבהן אנגלית היא שפה רשמית
ישנם גם מדינות מסוימות בעולם בהן אנגלית אינה השפה המדוברת ביותר אך השפה האנגלית מוגדרת כשפה רשמית או שהיא בעלת מעמד רשמי כלשהו.
המדינות הללו כוללות את בליז, בוטסואנה, קמרון, אסוואטיני, פיג'י, גאנה, הודו, קניה, קיריבטי, לסוטו, ליבריה, מלזיה, מלטה, איי מרשל, מאוריציוס, מיקרונזיה, נמיביה, ניגריה, פקיסטן, פלאו, פפואה גינאה החדשה, הפיליפינים, רואנדה, סמואה, סיישל, סיירה לאון, סינגפור, איי שלמה, סרי לנקה, סודאן, דרום אפריקה, דרום סודאן, טנזניה, גמביה, אוגנדה, זמביה וזימבבואה.
ישנן גם מדינות שבהן אזורים נרחבים בתחומי המדינה הפכו לאזורים בהן אנגלית הפכה לשפה רשמית, למשל באזור סן אנדרס ופרובידנסיה שבקולומביה, בהונג קונג, באיי המפרץ של הונדורס ובאזור ה-Mosquito coast שבניקרגואה.
מצב זה נוצר כתוצאה מההשפעה של הקולוניזציה הבריטית והקולוניזציה האמריקאית באזורים הללו.
עם זאת, ישנם דעות שונות לגבי האמיתות קביעותיו של קריסטל.
בפקיסטן לדוגמה השפה האנגלית היא השפה הרשמית השנייה אחרי אורדו כתוצאה מהתקופה בה המדינה הייתה תחת שלטון בריטי (ראג').
סרי לנקה והפיליפינים משתמשות בשפה האנגלית כשפתן הרשמית השלישית והשנייה אחרי סינהלית, טמילית, ופיליפינית, בהתאמה.
אנגלית היא אחת מ-11 השפות הרשמיות שזוכות למעמד שווה במדינת דרום אפריקה בה יש כ-4.8 מיליון דוברי אנגלית ברמת שפת אם.
זוהי גם השפה הרשמית בטריטוריות התלויות של אוסטרליה (האי נורפוק, אי חג המולד ואיי קוקוס) ובשטחי החסות של ארצות הברית (סמואה האמריקנית, גואם, איי מריאנה הצפוניים, פוארטו ריקו (בה הן השפה האנגלית והן השפה הספרדית הן בעלות מעמד של שפה רשמית) ובאיי הבתולה של ארצות הברית, ובהונג קונג.
אף על פי שלממשל הפדרלי האמריקני לא הגדיר מעולם שפה רשמית עבור ארצות הברית, בפועל לשפה האנגלית יש מעמד רשמי ב-32 מתוך 50 הממשלים של מדינות ארצות הברית.