tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכך היה להם יתרון על ארגוני גרילה אחרים כמו המוג'הידין, וגופים אחרים שסבלו ממחסור בנשק כגון השלטון הזמני של הרפובליקה האלג'יראית (GPRA-Gouvernement Provisoire de la République Algérienne), שפעלו מטוניסיה.
במהלך הקרב על אלג'יר, השמיד צבא צרפת את תשתיותיה הצבאיות של FLN, ומנהיגיה חוסלו או נכלאו.
ממדי ההרג היו עצומים וכללו פשעי מלחמה רבים, משני הצדדים, וכללו עינויים ומעשי לינץ'.
מצד אחד, ניתן לומר שתוצאות אלו הנחיתו על FLN מכה קשה.
מצד שני, דווקא הזעזוע העמוק שעוררו תוצאות הקרב, גרם להתחזקות משמעותית בנחישות של FLN לדרוש עצמאות מצרפת.
במקביל, חלה בצרפת ירידה חדה בתמיכה הציבורית בהמשך השליטה הקולוניאלית, מה שהפך את עזיבת הצרפתים לשאלה של זמן בלבד.
במקביל ללוחמה האינטנסיבית התקיים משא ומתן בין FLN לבין ממשלת צרפת בראשות שארל דה גול, שתחילה הציע אינטגרציה מלאה לאלג'יראים, אך אלו דרשו עצמאות מלאה.
דה גול היה נתון בין הפטיש לסדן, במצב שבו האלג'יראים דרשו עצמאות, הצרפתים בצרפת הלכו והסתייגו מהמשך השליטה הקולוניאלית, והצרפתים באלג'יריה הרגישו מקופחים על ידי כל הצדדים.
הסיבה לכך היא העוינות שהייתה כלפיהם הן בצרפת והן באלג'יריה, והרגשתם כי דה גול בגד בהם.
דה גול הבטיח בהתחלה שלא יתן עצמאות לאלג'יריה, אך נטה יותר ויותר לכיוון זה ככל שהזמן עבר.
בסופו של דבר, דה גול קיבל את ההחלטה לתת עצמאות לאלג'יריה, ולסיים את קציר הדמים.
לפי הפוליטיקאי הצרפתי לואי ז'וקס, שכיהן כשר לענייני אלג'יריה, הפיגועים של FLN גרמו ל-19,166 הרוגים מהאוכלוסייה האזרחית, מהם 2,788 אירופים ו-16,378 מוסלמים, וכן גם ל-21,151 פצועים, מהם 7,541 אירופים ו-13,610 אלג'יראים.
עצמאות אלג'יריה ותקופת בן בלה
מלחמת העצמאות נמשכה עד ב-18 במרץ 1962. בתאריך זה חתמה הממשלה הצרפתית על הסכמי אוויאן, שהביאו להפסקת אש עם FLN.
ביולי באותה שנה, התקיים משאל עם, שבו בחרו האלג'יראים ברוב קולות בעצמאות מצרפת.
כמו כן, הסכמי אוויאן, שקבעו שיתוף פעולה כלכלי וחברתי בין שתי המדינות, נכנסו לתוקף.
עם הכרזת העצמאות תפסה את השלטון מפלגת FLN בראשות אחמד בן בלה, בעיקר מאחר שנתפשה כתנועה שהביאה את העצמאות לאלג'יריה.
אך תפיסת שלטון זו לא עברה בצורה חלקה.
אחמד בן בלה, שהיה בעד שימור המשטר בעזרת כוח צבאי, נתמך על ידי צבא הגבולות של ALN, הזרוע הצבאית של FLN.
ל-ALN היה נשק רב, בעוד שארגונים אחרים סבלו ממצוקה של נשק, מה שאפשר ל-ALN לבסס את שליטתו של בן בלה בכוח הזרוע, ולמנוע תחרות מצד ארגונים אחרים.
בדרך זו, חיסל בן בלה את GPRA, שפעלה למען דמוקרטיזציה של אלג'יריה, והתבסס בראשות המדינה.
בן בלה גם פעל לבסס את מעמדה של FLN כמפלגה יחידה, והוציא מחוץ לחוק את המפלגה הקומוניסטית ב-1963. גם מפלגת המהפכה הסוציאליסטית של מוחמד בודיאף הוצאה מחוץ לחוק, ומאוחר יותר גם חזית הכוחות הסוציאליסטים (FFS- Front des forces socialistes) של חוסין עייט אחמד.
הפיכת יוני 1965 ותקופת בומדיין
את ההפיכה של אחמד בן בלה, ניתן היה לצפות מסגירת הקונגרס השלישי של מפלגת FLN, באפריל 1964. בקונגרס זה ניתנה לבן בלה פריבילגיה לא לתת דין וחשבון למנהיגי FLN ולאסיפה הלאומית, ובעצם להיות מעל כולם.
בן בלה כבר החל עוד קודם את פירוק קבוצת אוז'דה - מקורבי הקולונל הווארי בומדיין, שהיה אז סגן הנשיא הראשון של הרפובליקה ושר ההגנה הלאומית.
בן בלה ביצע צעדים נוספים להתבססות בשלטון, כמו פיטורים של אישים שאינם מקורבים לו, או הצרת צעדיהם של מתחרים פוטנציאליים כמו עבד אל-עזיז בותפליקה, שהיה שר החוץ.
כל הפעולות הללו החישו את ההפיכה.
הווארי בומדיין, נשיא המדינה בשנות השבעים, היה משוכנע שהוא יכול להפסיק את השתלטותו של בן בלה על FLN, ולעצור את הפיכתו של בן בלה לשליט יחיד הממקם עצמו מעל המפלגה.
התקיימו שתי פגישות בין בומדיין ובן בלה, אך בן בלה לא שינה את גישתו.
כאשר הבין בומדיין שהבא בתור ברשימת הנפגעים יהיה הוא עצמו, הוא החליט לשים קץ לשלטונו של בן בלה.
בעזרת מקורביו מהצבא השתלט בומדיין על בניין הרדיו, על ארמון העם (מקום הממשלה) ועל וילה ז'ולי (מקום משרדי FLN ומקום מגוריו של בן בלה).
בן בלה נלכד במיטתו על ידי קולונלים שנשלחו על ידי בומדיין, ובכך הגיע שלטונו לקיצו.
למחרת, בומדיין הופיע בטלוויזיה, כדי להודיע על תום עידן בן בלה, והכריז את הכרזת ה-19 ביוני.
הכרזה זו הכילה רשימה מפורטת של ביקורות על ניהול המדינה של בן בלה, והוקראה ברדיו בפירוט.
בן בלה נתן חשיבות גדולה לבניין המדינה לאחר מלחמת העצמאות.
השקפתו של בומדיין הייתה שונה מכך, מאחר שהוא ראה לנכון להעדיף את הפעולה הפוליטית, וליצור לאומיות מדינתית-חברתית ואנטי קולוניאליסטית.
הפיכת ערכים אלו לעליונים, סייעה לבומדיין לבסס את שלטונו, כביכול בזכות המהפכה שביצע, הוא הרי לא נבחר.
עם זאת, ניתן למצוא קווי דמיון בין בומדיין לבין בן בלה בדרכי ביסוס השלטון, שכוללות סילוק גורמים מפריעים ואיחוד העם תחת שלטונם על בסיס כלשהו המחייב את נוכחותם האיתנה בשלטון (בניית המדינה אצל בן בלה, סולידריות מדינית-חברתית אצל בומדיין).
כמו בן בלה, גם בומדיין שם את עצמו מעל FLN למרות שהיה חלק ממנה, והפך את המפלגה לשולית ואת עצמו לשליט יחיד.
למרות זאת, בומדיין עדיין השתמש ב-FLN כדי להעביר החלטות.
בשנת 1976 הוגדר בחוקה על ידי בומדיין שאלג'יריה תהיה תמיד מדינה סוציאלית שבראשה תעמוד FLN.
החלטה זו חיזקה את עמידת בומדיין והמפלגה בראשות המדינה, ואף קיבעה זאת בחוק, מה שביטל כל אפשרות חוקית לשינויים פוליטיים.
עם מותו של בומדיין ב-1978, עלה לשלטון הקולונל שאדלי בנג'דיד.
המפלגה אורגנה מחדש, וחזרה לתפוס מקום מרכזי אחרי תקופה ארוכה של שוליות תחת בומדיין.
הצבא עדיין היה מיוצג בצורה מכובדת בוועד המרכזי של FLN, והחזיק במידה רבה בשליטה על המדינה.
במהלך שנות ה-80, FLN מיתנה את הצביון הסוציאליסטי על ידי רפורמות של שוק חופשי, והתנערות מהמקורבים של בומדיין שנשארו.
עם זאת, הרפורמות הדמוקרטיות לא התקיימו, אלא אחרי העימותים של אוקטובר 1988, שנגרמו עקב משבר כלכלי חמור שנגרם בעקבות נפילת מחירי הנפט.
ב-28 בפברואר 1989 הכריזה ועדה חוקתית על היתר לריבוי מפלגות, הרחבת חופש הביטוי וכינון בחירות חופשיות.
שלטון המפלגה היחידה שהונהג על ידי בומדיין עבר מהעולם.
בדרך זו, FLN קטעו את הקשרים המיוחדים שלהם עם הצבא הלאומי ועם מוסדות המדינה, והשלטון הריכוזי פורק.
המצב החדש של ריבוי מפלגות וחופש הביטוי אפשר לחזית הגאולה האסלאמית (FIS-Front Islamique du Salut) להיות במקום הראשון בסיבוב הראשון של הבחירות בשנת 1991, דבר שהיווה הפתעה גדולה.
מפלגה זו קיבלה 188 מקומות מתוך 231 בשלטון.
חזית הכוחות הסוציאליסטיים (FFS-Front des Forces socialistes) קיבלה 25 מקומות, ואילו FLN קיבלה רק 15 מקומות.
זו הייתה נפילה משמעותית וכואבת עבור המפלגה ששלטה באלג'יריה ביד רמה מאז העצמאות מצרפת.
בעקבות העלייה של המפלגה האסלאמית, הצבא מחליט ב-1 בנובמבר 1991 לבצע פוטש צבאי.
בנז'דיד נאלץ להתפטר בתחילת 1992. הצבא העלה במקומו לשלטון את מוחמד בודיאף, וביטל את תוצאות הבחירות.
כמו כן, FIS הוצאה מחוץ לחוק.
כל אלו הציתו מלחמת אזרחים עקובה מדם, שגבתה כמאה אלף קורבנות.
העשור השחור - תקופת מלחמת האזרחים האלג'יראית
בודיאף לא זכה לשמש בתפקידו זמן רב, ונרצח בהתנקשות על ידי שומרי ראשו ביוני 1992. ואלג'יריה נפלה שוב תחת השלטון הישיר של הצבא.
המפלגה נשארה באופוזיציה לממשלה בזמן מלחמת האזרחים באלג'יריה.
אחרי שהוחזרה הדמוקרטיה בצורה חלקית ב-1995, אורגנו בחירות לנשיאות, שלא זכו כלל להתייחסות של האופוזיציה.
FLN, כמו FIS ו-FFS, קראו להימנעות.
ב-16 בנובמבר 1995, נבחר הגנרל ליאמין זרואל לנשיא הרפובליקה, והיה הראשון בתולדות אלג'יריה שנבחר בבחירות דמוקרטיות וגם זכה לכהן כנשיא.
FLN נשארה מחוץ לשלטון, וחתמה עם עוד שישה הרכבים פוליטיים את הפלטפורמה של רומא, המבקרת את השלטון הצבאי והצורה שבה ניהל את המשבר שנוצר בזמן מלחמת האזרחים.
למרות זאת, לאחר ויכוחים פנימיים רבים, העמדה הרשמית של המפלגה עברה לתמיכה בנשיאות.
ב-1998, הכריז זרואל רשמית על הקדמת הבחירות לנשיאות לפברואר 1999, שאליהן לא ניגש.
הוויתור של זרואל על הנשיאות נגרם על ידי הגנרלים של הצבא, שחששו מעלייה נוספת של האסלאמיסטים הקיצוניים לשלטון, שאיתם היו לזרואל יחסים יותר ויותר הדוקים.
הגנרלים קראו לעבד אל עזיז בותפליקה, נאמנו של בומדיין, שנעדר מהזירה הפוליטית משנת 1981, להתמודד בבחירות.
בותפליקה רץ כמועמד עצמאי, וזכה בנוסף גם לתמיכה של FLN, שהעדיפו לתת לו את תמיכתם ולא לגנרלים.
כך קיבל בותפליקה תמיכה גם של הצבא וגם של FLN.
בותפליקה זכה בכ-74 אחוזים מהקולות, והביס את חזית הגאולה האסלאמית ומפלגות אחרות, שטענו לאי-סדרים ולזיופים בבחירות.
שנות כהונתו הראשונות של הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה התאפיינו בעיקר במאמצים לאיחוי פצעי מלחמת האזרחים על ידי ניסיונות פיוס בין הצדדים, שיקום תשתיות ותוכנית חומש כלכלית.
בשנת 2002 נערכו שוב בחירות באלג'יריה.
FLN קיבלו 34 אחוז מהקולות, שהם 199 מושבים בפרלמנט.
בשנת 2004 ניגש עלי בנפליס ניגש לפריימריז של FLN, וקיבל רק 6.4 אחוז מהקולות, מול 85 אחוז לבותפליקה, וגם בחירות אלו נחשבו לבעייתיות.
בותפליקה חזר למפלגה לאחר שהיה מועמד עצמאי עד כה, ותפס בה עמדת כוח.
ב-2005 הקונגרס הלאומי השמיני של FLN הכריז על בותפליקה כנשיא המפלגה, ועל עבד אל עזיז בלחאדם כמזכיר כללי של FLN.
בלחאדם התמנה לאחר מכן לראש הממשלה ב-24 במאי 2006 על ידי בותפליקה.
FLN כיום הם חלק מקואליציה פרלמנטרית שנקראת ברית נשיאותית, הכוללת גם את האספה הלאומית הדמוקרטית (RND-Rassemblement national démocratique), ואת תנועת החברה לשלום (MSP-Mouvement de la société pour la paix).
החזית לשחרור לאומי של אוגדן (בסומלית: Jabhadda Wadaniga Xoreynta Ogaadeenya, בערבית: الجبهة الوطنية لتحرير أوغادين, באמהרית: ኦጋዴን፡ብሔራዊ፡ነፃነት፡ግንባር) היא תנועה של מורדים בדלנים הנאבקת להקמת מדינה סומלית עצמאית באזור אוגדן שנמצא במזרח אתיופיה.
היא הוקמה בסביבות שנת 1977 בימי מלחמת אוגדן כשסומליה פשטה לתוך שטח אתיופיה והובסה.
החזית שהונהגה באותם הימים על ידי מוקטל דהיר נקראה במקור "החזית לשחרור סומליה המערבית".
המפקדות הראשיות של החזית שוכנות בעיר כווית סיטי ובשטח סומליה.
מנהיג הארגון הוא האדמירל מוחמד עומאר אוסמן, יליד מוגדישו, מפקד לשעבר של חיל הים הסומלי.
החזית, הידועה בקיצור ONLF, דרשה בשלב ראשון אוטונומיה לאזור הזה ולקחה אחריות על מספר מתקפות על הכוחות של ממשלת אתיופיה.
שטח אוגדן משתרע לפי תפיסתה על 400,000 קמ"ר וחיים בה כ-8 מיליון תושבים, רובם סומלים.
התנועה ONLF רואה משום כך באתיופיה מדינה כובשת.
התושבים באזור אוגדן מיוצגים עם זאת באתיופיה על ידי מפלגות שלהם כמו, החשובה ביניהן המפלגה הדמוקרטית של העמים הסומליים (SPDP).
בחזית לשחרור לאומי של אוגדן חברים בעיקר בני השבט הסומלי אוגדן, ובעיקר בני הקבוצה ריר-עבדאללה שבראשות מוחמד זובייר.
לחזית יש ענף צבאי הנקרא "הצבא לשחרור לאומי של אוגדן".
החזית לשחרור לאומי של אוגדן נחשבת על ידי הממשלה האתיופית לקבוצת טרור.
בשנת 2007 ארגנה החזית שבנהגתו של מוחמד ע.
אוסמן פיגוע נגד אזרחים אתיופים וסינים ואנשי משמר אתיופים שנמצאו בשטח קידוחי נפט באוגדן.
בפיגוע נהרגו 74 בני אדם.
צבא אתיופיה יצא למבצע נגד לוחמי החזית ותומכיהם.
בעקבות מבצע נוסף של צבא אתיופיה במהלך שנת 2009 נהרגו מוחמד דלול ומנהיגים אחרים של החזית.
הארגון התפלג למספר קבוצות ובימינו מעמדו אינו ברור.
החטא הקדמון היא סדרה בריטית-אירית מסוגת דרמת פשע-מתח.
בסדרה, הכוללת 3 עונות, 17 פרקים בני כשעה כל אחד, בה מככבת השחקנית ג'יליאן אנדרסון כסטלה גיבסון, קצינת משטרה המנהלת מצוד אחר רוצח סדרתי בעיר בלפסט בצפון אירלנד.
הסדרה עלתה לשידור במאי 2013 בערוצים BBC Two הבריטי ו-RTÉ One האירי, וזמן קצר לאחר עלייתה לשידור חודשה לעונה שנייה.
הסדרה זכתה לנתוני צפייה גבוהים, כאשר פרק הסיום של עונתה הראשונה נצפה על ידי 3.59 מיליון צופים, והיא נחשבת לסדרת הדרמה בעלת מדרג הצפייה הגבוה ביותר בערוץ BBC Two מזה שמונה שנים, מאז הסדרה רומא, שה-BBC הייתה שותפה בהפקתה.
עלילת הסדרה מתרחשת בעיר בלפסט בצפון אירלנד, ומתמקדת בחקירה משטרתית המתנהלת כנגד סדרת מקרי רצח בעיר.
כאשר משטרת צפון אירלנד מתקשה לפצח את התיק, סטלה גיבסון, קצינת משטרה בכירה במשטרת המטרופולין של לונדון, נקראת לבחון את החקירה המשטרתית.
גיבסון מקשרת בין מקרי הרצח השונים ומגיעה למסקנה שמדובר ברוצח סדרתי.
במקביל, הסדרה מתמקדת בחייו של הרוצח הסדרתי, פול ספקטור.
ספקטור מנהל חיים כפולים - מצד אחד הוא איש משפחה יפה תואר, העובד כיועץ שכול; מן הצד השני, הוא כאמור רוצח סדרתי אשר אורב לנשים ורוצח אותן בביתן, כאשר הוא מתמקד בנשות קריירה מצליחות וצעירות.
ג'יליאן אנדרסון – סטלה גיבסון, קצינה במשטרת המטרופולין של לונדון, אשר נקראת לסייע למשטרת צפון אירלנד בחקירה המשטרתית.
ג'יימי דורנן – פול ספקטור, איש משפחה ויועץ שכול, המנהל חיים כפולים כרוצח סדרתי המטיל את אימתו על נשות העיר בלפסט.
ג'ון לינץ' – ג'ים ברנס, סגן מפקד במשטרת צפון אירלנד (Assistant Chief Constable), אשר מזמין את גיבסון לבחינת החקירה המקומית.
ברונה וו (Bronagh Waugh) – סאלי-אן ספקטור, אשתו של פול.
לורה דונלי – שרה קיי, עורכת-דין מצליחה אשר פול עוקב אחריה ורוצח אותה בביתה.
ניב מק'גריידי (Niamh McGrady) – דניאלה פרינגטון, שוטרת מקומית אשר חשה אשמה על שלא טיפלה כראוי בתלונתה הראשונית של שרה קיי על פריצה לביתה.
בהמשך גיבסון ממנה אותה לעוזרת האישית שלה.
ארצ'י פנג'אבי – טניה ריד סמית', פתולוגית המשתתפת בחקירה המשטרתית.
בן פיל (Ben Peel) – ג'יימס אולסון, בלש עמו סטלה מקיימת סטוץ.
הוא נרצח בהמשך ליד ביתו.
מייקל מקלהאטון (Michael McElhatton) – רוב ברידלוב, שותפו של אולסון.
מתאבד לאחר הירצחו של אולסון וגילוי פעילות לא חוקית שביצע.
ואלין קיין – רוז סטאג
הזמנת הסדרה הוכרזה על ידי ערוץ BBC Two ב-3 בפברואר 2012, והיא תוכננה כבר מאז לכלול חמישה פרקים בלבד.
צילומי הסדרה נערכו בעיר בה מתרחשת העלילה, בלפסט בצפון אירלנד.
ב-27 במאי 2013, זמן קצר לאחר עליית הסדרה לשידור, הכריזה רשת BBC על חידוש הסדרה לעונה שנייה.
צילומי העונה השלישית החלו בנובמבר 2015 והסתיימו במרץ 2016. העונה השלישית החלה בבריטניה בספטמבר 2016 והיא מכילה שישה פרקים.
באוגוסט 2016, נודע כי הערוץ הצרפתי TF1 מפיק עיבוד משלו לסדרה – עם עמנואל סנייה ומלווין פופו בתפקידים הראשיים.
צילומי הסדרה החלו בליון בספטמבר 2016.
החזר מס הכנסה הוא סכום שנגבה כמס הכנסה ומוחזר על ידי רשות המיסים לנישום, לאחר שהתברר שהמס שנגבה עולה על הנדרש בחוק.
הבסיס לחישוב החזר מס הוא קבלת נתונים מלאים על הכנסותיו של הנישום ועל הקלות המס שהוא זכאי להן.
לדיווח נתונים אלה קיימות שיטות אחדות.
מדינות שבהן יש חובת דיווח לכל שכיר
מדינות אלו נחלקות לשלוש שיטות, הנבדלות זו מזו לפי רמת האוטומציה של התהליך (וביחס הפוך כמות הזמן שהאזרח נדרש להשקיע).
ניסיונות הקלות על השכיר בהגשה המודל הנורדי הוא הקשה ביותר עבור המדינה, ואשר מקל על התהליך בצורה מקסימלית מעיני האזרח.
מודל זה נחשב למודל הנלחם בצורה הטובה ביותר בכלכלה השחורה.
השיטה הנורדית - מודל זה נקרא שיטת הדיווח ההצהרתי (prefilled tax return), שלפיה רשויות המס מכינות בעצמן את הדוח השנתי עבור כל פרט על סמך הנתונים המנהליים על הכנסותיו.
לשם כך הוקמה במדינות אלו מערכת מידע מרכזית המכילה את כלל נתוני ההכנסה שנתקבלו על כל פרט מגופים שונים במשק (בנקים, חברות ביטוח, בתי השקעות ועוד).
על סמך נתוני המאגר נערך חישוב אוטומטי של חבות המס לכל פרט, והדוח נשלח לאישורו.
שיטה זו נהוגה בשוודיה, דנמרק ואיסלנד.
השיטה הסוציאלית - בארצות שבהן יש זכויות סוציאליות ברמה בינונית כמו אוסטרליה והולנד ישנה שיטת ביניים לפיה המדינה אוספת רק חלק מהמידע לגביו יש זכויות סוציאליות רבות (כמו שכר עבודה) ומשאירה לאזרח איסוף של חומר שמגיע ממקורות הכנסה אחרים כמו שוק הון או שכר דירה.
בצרפת מוחלת שיטה זו בשינויים רחבים יחסית.
השיטה האמריקאית - בשיטה זו הנטל הבירוקרטי כולו מוטל על האזרח.
מצדדי השיטה מתרצים זאת בחינוך לאחריות פיננסית.
השיטה הנ"ל מונהגת בעיקר בארצות הברית וקנדה.
מדינות נוספות שכלכלתן עברה פיתוח מואץ בעקבות הצטרפות לגוש האירו אימצו את השיטה, כך ניתן למצוא שיטה זו במדינות כמו פולין ויוון.
מדינות שבהן אין חובת דיווח לכל שכיר
במדינות רבות (16 מדינות מתוך 34 החברות ב-OECD) אין לשכירים חובת דיווח, וגביית המס מסתמכת בעיקרה על ניכוי במקור ללא דיווח מצד הנישום (זאת בדומה לשיטה בישראל).
במדינות אלו נוצרים הפרשים לטובת או לרעת רשות המס המקומית.
זהו המצב ביפן, אנגליה, אירלנד וגרמניה.
בארה"ב הממשל הכיר בבעיה וה-IRS החיל חובת דיווח אלקטרונית על כל האזרחים.
חובה זו רוככה בכך שהממשל מימן את 14 החברות הגדולות שפיתחו תוכנות ידידותיות להגשת הדו"ח בתמורה לכך ששירותיהן יינתנו בחינם לאזרחים המרוויחים עד 70 אלף דולר.
בישראל עוסקת רשות המסים בישראל בגביית מס הכנסה, והיא שעוסקת גם בהחזר מס הכנסה לזכאים לכך, לאחר שהסתיימה שנת המס וכל נתוניה ידועים.
עבור עצמאים ישנה קביעה לשיעור ניכוי במקור מתשלומים שמתקבלים מלקוחות.
בנוסף לזה ישנה קביעה למקדמות מס הכנסה.
השיעור נקבע על ידי מס הכנסה ומבוסס על צפי הכנסות שנתי.
ניתן לשנות את גובה הקביעה על ידי פנייה למס הכנסה במכתב או באמצעות מייצג (יועץ מס, רואה חשבון).
משנקבעה קביעה למקדמות ינוכו ממנה סכומים שנגרעו מהנישום כניכוי במקור.
עם היוודע גובה ההכנסות וההוצאות בפועל, ניתן לקבוע מהו החיוב המדויק שנישום מחויב בו.
אם במהלך השנה הסכום המצטבר של המקדמות והניכויים במקור עולה על המס שהנישום חייב לשלם אזיי עליו לקבל החזר מס הכנסה.
עבור שכיר, גביית יתר יכולה להתקיים כאשר השכיר עובד בשני מקומות עבודה במקביל.
במקרה כזה עליו לקבל מסמך תיאום מס ממס הכנסה שבעזרתו יכולים מעסיקיו לדעת מה שיעור המס שישולם מדי חודש בחודשו.
בסוף השנה יכולים להיות הבדלים בין המס בו חויב הנישום למה המס ששולם בפועל.
גם בעת החלפת מקום עבודה במהלך השנה ייתכן שהמס שנוכה גבוה מזה שנדרש בחישוב שנתי.
החזר מס יכול להתקיים גם במקרה שהנישום לא עדכן (את המעסיק אם שכיר או את ייעוץ המס אם עצמאי) בכל הקלות המס המגיעות לו.
פקודת מס הכנסה מעניקה הטבות מס המקטינות את חבות המס ומתקבלות ממגוון סיבות כגון: תואר אקדמי, ביטוח חיים, ילדים, שחרור משירות חובה, קצבאות מביטוח לאומי, פעילות בשוק ההון וכו'.
לא תמיד העובד מודע לזכותו להטבות אלה, ולכן אינו מביאן לידיעת מעסיקו, ומשלם מס יתר.
נישום שנוכה ממנו יותר מס משהוא חייב בו יכול לבקש החזר מרשות המיסים, באמצעות הגשת דו"ח שנתי.
פנייה זו נעשית ישירות על ידי הנישום, או באמצעות מייצג (יועץ מס, רואה חשבון או עורך דין).
ניתן להגיש בקשה לקבלת החזר מס לכל היותר עבור שש השנים שקדמו לשנת המס הנוכחית, כלומר - בשנת 2020 ניתן להגיש בקשה עבור השנים 2014-2020.
בקשה להחזר מס של שכיר צריכה להיות מלווה בדו"ח שנתי מקוצר למס הכנסה (טופס 135) מלא, עבור כל שנת בקשת החזר מס.
הטופס כולל את ההכנסות וההוצאות של בן/ת הזוג הרשום ובן/ת הזוג.
סכום החזר המס צמוד למדד בתוספת ריבית שנתית של 4%.
החזרה בגבול היא פרקטיקה של מדינות המחזירות מבקשי מקלט המגיעים לגבולן, ללא האפשרות להגיש בקשה למקלט.
פרקטיקה זו מהווה הפרה של עקרון האי-החזרה (Non-Refoulement).
החזרה בגבול מונעת ממבקשי המקלט להביא בפני הגורם המוסמך את טענותיהם בדבר הסכנה הצפויה להם.
היא חוסמת את גישתם לערכאות השיפוטיות ואת יכולתם למצות את זכויותיהם המשפטיות בטרם יגורשו.
החזרה בגבול עומדת בניגוד עקרון האי-החזרה (Non-Refoulement) המעוגן בסעיף 33 לאמנה הבינלאומית בדבר מעמדם של פליטים (1951).
מכוח העיקרון קיימת חובה לקיים בדיקה פרטנית בעניינו של כל אדם ולאפשר את הגישה למערכת המקלט.
העיקרון קובע כי אסור לגרש אדם למדינה בה נשקפת סכנה לחייו או חירותו או שהוא צפוי לעינויים בה.
החובה איננה מסתכמת רק באי-החזרה למדינת המוצא אלא כוללת, לפי סעיף 33(1) לאמנת הפליטים, איסור על החזרה שמתבצעת "בכל דרך שהיא".
הביקורת המרכזית כלפי "החזרה חמה" מתבטאת בכך שעיקרון איסור ההחזרה הוא חלק מהמשפט הבינלאומי המנהגי, ומכאן מחייב את כל מדינות העולם גם בהיעדר חקיקה פנים-מדינתית.
בישראל, נושא ההחזרה בגבול קיבל ביטוי בנוהל "החזרה חמה" הידוע בשמו הרשמי כ-"נוהל החזרה מתואמת מיידית".
הנוהל אפשר לחיילי צה"ל ומג"ב לשלוח חזרה למצרים מבקשי מקלט שהגיעו מהגבול עם סיני.
הנוהל החל דרכו בישיבה שקיים היועץ המשפטי לממשלה במרץ 2006 ונמשך עד מרץ 2011 ולאחר שנקבע בבג"ץ כי ההסדר מעורר קשיים.
"נוהל החזרה מתואמת מיידית" או "החזרה חמה" מתבסס על הסכם שנערך בין ראש הממשלה של ישראל לשעבר אהוד אולמרט לבין נשיא מצרים לשעבר, חוסני מובארכ.
נוהל ההחזרה החמה מאפשר לחיילי צה"ל ושוטרי מג"ב להחזיר מבקשי מקלט שמגיעים לגבול בסיני חזרה למצרים לידי כוחות הביטחון המצריים.
בהסכם סוכם כי מבקשי מקלט שעברו את הגבול לישראל יוחזרו למצרים, בה יהיו בטוחים.
לדברי אולמרט, מצרים הסכימה לקבל חזרה לגבולותיה מבקשי מקלט שחצו את הגבול וכן כאלו שיחצו אותו בעתיד ותפעל למנוע הסתננויות עתידיות.
בנוסף, ישראל תקבל ערובות מצריות בנוגע לביטחונם.
עם זאת, מצרים הכחישה קיום הסכם זה.
בתקופה זו, הגישו ארגוני זכויות-אדם בשיתוף התוכנית לזכויות פליטים באוניברסיטת תל אביב עתירה לבג"ץ להפסקת הנוהל.
מצרים וישראל כפופות לסטנדרטים הבינלאומיים מאחר שהן החתומות על האמנה בדבר מעמדם של פליטים.
עם זאת היו מספר לא מבוטל של אירועים בהם מצרים גירשה חזרה מבקשי מקלט משטחה למדינת מוצאם, שם הם נמצאים בסכנה ממשית.
שינוי המצב המשפטי לאחר העתירה בשנת 2007
באוגוסט 2007 עתרו ארגוני זכויות אדם בנוגע להחזרת 44 מבקשי מקלט סודאנים למצרים מבלי שהתאפשר להם להשמיע את טיעוניהם.
לאחר מכן, הוחלט כי יהיה ניתן להחזיר מבקשי מקלט רק לאחר תשאול והבנת מצבם.
במקרה שהאדם הוא מבקש מקלט, מעבירים אותו למשרד הפנים להמשך הטיפול בבקשתו; אולם במצב בו נקבע שהאדם אינו מבקש מקלט אין מניעה להחזירו למצרים.
כתוצאה מהשימוש בנוהל נשלחו מאות פליטים בחזרה למצרים, שם נכלאו לחודשים רבים ואף הוחזרו חזרה למדינות מוצאם שם הם בסכנה חמורה של רדיפה, עינויים ומוות.
בשנת 2008 המדינה הודתה כי כוחות הצבא השתמשו בנוהל חלקית ולא מילאו את הפקודה לפיה יש לתשאל את מבקשי המקלט לפני החזרתם למצרים.
השהיית נוהל ההחזרה החמה בשנת 2011
במרץ 2011 הודיעה המדינה לבג"ץ כי נוהל ההחזרה החמה מושהה.
ביהמ"ש קבע שחידושו צריך להיעשות לפי הנהלים הבינלאומיים ותוך שמירה על מבקשי המקלט המוחזרים.
למרות זאת, בשנת 2014 נודע על מקרה נוסף של החזרה חמה בגבול של מבקשי מקלט מהארץ.
פרשת סיילס, ארצות הברית (1993)
המונח "החזרה חמה" נדון לראשונה בהרחבה בפסק הדין האמריקאי בעניין סיילס, ממלא מקום הנציב, שירותי הגירה ואיתור ואח' נגד מועצת מרכזי האיטי בע"מ ואח' (1993).
במקור, ארצות הברית וממשלת האיטי חתמו על הסכם בליטרלי ב-1981 כדי להפסיק את כל כלי השיט לארצות הברית ולהחזיר כל זר ללא מסמכים שאיננו פליט ולא ייפגע עם שובו.
מכוח ההסכם יצא צו ניהולי מספר 324, 12 ומדריך שקבעו פרוצדורה לפיה פליט שנתפס בים מתראיין, ואם נקבע לגביו סטטוס של פליט בעל סיכון לרדיפה במולדתו, אזי יוכל להיכנס לשטחי ארצות הברית על מנת לבקש מקלט.
הפליטים האחרים גורשו חזרה להאיטי.
לאחר שינוי שיטת המשטר בהאיטי, השתנתה המדיניות האמריקאית, והפרשנות השתנתה כך שכל הפליטים ללא המסמכים ישלחו חזרה אלא אם נכנסו פיזית לשטחה של ארצות הברית.
בשנת 1991 הוציא הנשיא בוש הוראה ביצועית שהנחתה את משמר החופים ליירט כלי שיט לא חוקיים המסיעים נוסעים מהאיטי לארצות הברית, ולהחזיר את הנוסעים הללו להאיטי בלי לראיין אותם ולבדוק האם הם זכאים למעמד של פליטים.
בכך ביטל את תוקפו של הצו והמדריך מ-1981 אשר העניק זכות להליך משפטי מינימלי (DUE PROCESS) לפליט.
המשיבים: ארגונים המסייעים לפליטים מהאיטי הגישו תביעה בשם הפליטים שכניסתם נאסרה.
הם ביקשו צו מניעה זמני בטענה שההוראה מפירה את סעיף 243(H) לחוק ההגירה והאזרחות 1952 שמתאר את ההליך והדרישות להגשת בקשה לגירוש; ואת סעיף 33 לאמנת האו"ם בדבר מעמדם של פליטים.
הערכאה הראשונה דחתה את הבקשה לצווי מניעה בהסתמך על פסיקה קודמת בתיק Bernard v.
Sava; וכן מצאה כי סעיף 243(H) אינו מגן על זרים במים הבינלאומיים וכי הוראות האמנה לא נכללות במקרה זה, ואינן מעניקות זכות לייצוג פליטים שאינם בשטחי ארצות הברית.
ערכאת הערעור הפכה את ההחלטה וקבעה שסעיף 243 המתוקן הנ"ל ישים על זרים המצויים במים הבינלאומיים.
נקבע כי צו KENNEBUNKPORT של בוש איננו חוקי, מאחר שהוא אפשר למשמר החופים להחזיר בני האיטי לרודפים אחריהם בהוואי ללא קביעה של מעמדם כפליטים פוליטיים.
בהמ"ש נתן צו מניעה ודחה את טענת המדינה כאילו סעיף 33 לפרוטוקול הפליטים מ-1967 ואמנת הפליטים מ-1951 אינם חלים באוקיינוסים, וקבע שפרשנות כזאת גורמת לכך שפליטים לא יוכלו להיכנס לא רק לארצות הברית אלא גם לבהמאס, לג'מייקה, לקובה ולמקסיקו, מקומות שהם יוכלו לקבל בהם הגנה.
המקרה הגיע לפני בית המשפט העליון ב-2 במרץ 1993, והוא הוכרע ב-21 ביוני 1993. לטובת הנאשם טען פרופסור הארולד קו, פרופסור מאוניברסיטת ייל, עורך דין המתמחה בזכויות אדם וביחסים בינלאומיים והיועץ המשפטי של מחלקת המדינה.
ההחלטה שהתקבלה ברוב של 1–8, נפסקה על ידי השופט סטיבנס עם השופט בלאקמן בדעת מיעוט.
הפרשנות: ביהמ"ש פירש את סעיף 33 לאמנת האו"ם (1951) והפרוטוקול (1967) שקובע שפליט לא יוחזר לגבולות בהן יש סכנה לחייו, כאינם חלים על המים האקסטריטוריאליים.
לפי דעת הרוב, עיקרון אי ההחזרה אינו חל על פליט שטרם הגיע לגבולות המדינה - בשונה ממי שנמצא בגבולות המדינה - ולכן האמנה איננה אוסרת על החזרת הפליטים להאיטי.
פסק דין הירסי ג'אמה ואח' נגד ממשלת איטליה הוא פסק דין מרכזי של בית-הדין האירופי לזכויות אדם משנת 2012 העוסק בהחזרה בגבול.
במאי 2009, כשברקע הובעה עמדה חזקה של התנגדות להגירה שהובילה ממשלת ברלוסקוני, אישר הפרלמנט האיטלקי חקיקה שהפכה הגירה שהייתה עד אז חוקית, לבלתי-חוקית, תוך קביעת עונשי קנס (של עד 10,000 אירו) ומאסר.
חקיקה זו גם הסמיכה את גירושם הישיר של מהגרים באמצעות מדיניות חדשה של "לדחוף חזרה" "Push Back")): פליטים שייתפסו במים הבינלאומיים על ידי משמר החופים האיטלקי יועברו ישירות ללוב, לפני בחינת זכותם ותביעתם למקלט.
התובעים הם אחד-עשר מבקשי מקלט סומלים ושלושה-עשר מבקשי מקלט אריתראים, שהיו חלק מקבוצה של כמאתיים אנשים שעזבו את לוב במטרה להגיע לאיטליה.
כאשר הקבוצה התקרבה לחופי מלטה הרשויות איטלקיות שלחו אותם חזרה לטריפולי, לוב.
טענתם של התובעים הייתה כי הרשויות האיטלקיות לא יידעו אותם לאן הם נשלחים וכן לא עשו מאמצים לבדוק את זהותם.
החלטה: בפעולתה זו, ממשלת איטליה הפרה את פרוטוקול 4, סעיף 4 לאמנה האירופית לזכויות אדם ((ECHR האוסר על גירוש המוני של זרים; זאת מאחר שהחזרת הפליטים ללוב בלי לבדוק את זהותם, וכן ללא בדיקת נסיבות הגעתם מהווה החזרה קולקטיבית.
עוד נטען כי ממשלת איטליה הפרה את סעיף 3 לאמנת הפליטים האוסר על עינויים, זאת מאחר שבהחזרתם חשפה אותם ממשלת איטליה לסכנת עינויים ויחס לא אנושי ומשפיל, בלוב ובארצות מוצאם.
ולבסוף, נטען כי איטליה הפרה את סעיף 13 לאמנה האירופית לזכויות אדם (ECHR) המבטיח סעד לכל הפרה של האמנה.
זוהי הפעם הראשונה בה דן ביהמ"ש בפרוטוקול 4, סעיף 4 לאמנה האירופית לזכויות אדם ומצא כי פעולות ההחזרה הללו מהוות גירוש קולקטיבי.
בנוסף נקבע שאם הסעיף יחול רק על גירושים קולקטיביים מהשטח הלאומי של מדינות שהן צד לאמנה (כפי שטענה ממשלת איטליה) הדבר יפגע במשמעות הסעיף עקב דפוסי ההגירה העכשווית (בדגש על הגירה דרך הים).
כן נקבע שעל רשויות לציית לחוק הבינלאומי גם כאשר מדובר בפליטים שנתפסים במים בינלאומיים.
הודגשה החשיבות של הזכות לקבל מידע מספק על מנת לאפשר גישה יעילה לנהלים הרלוונטיים ולהוכחת טענותיהם של מבקשי מקלט.
החזרה למוטב הוא סיפור קצר שנכתב על ידי הסופר האמריקאי או.
הסיפור פורסם לראשונה במגזין קוסמופוליטן, אפריל 1903 ותורגם לעברית בשנת 1989. הסיפור מתאר את האירועים המובילים לחזרתו למוטב של האסיר המשוחרר ג'ימי ואלנטיין.
"מפצח הכספות" ג'ימי ואלנטיין משתחרר מהכלא לאחר שריצה בו פחות מעשרה חודשי מאסר מתוך ארבע שנים, בשל קשריו הפליליים.
הוא הולך לדירה הישנה שלו, אורז את כליו ויוצא.
בשבועות הבאים נעשים כמה מקרי שוד של פריצת כספות, והבלש שהכניס את ואלנטיין לכלא מלכתחילה, בן פרייס, נקרא לעבוד על המקרה החדש.
הוא מבין כי מעשי השוד בוצעו באופן דומה לסגנון הפעולה של ג'ימי.
ואלנטיין מופיע באחד הימים בעיירה בשם אלמור שבארקנסו.
הוא הולך לבנק העירוני במטרה לבדוק את המבנה לפני שישדוד אותו.
בעוד הוא צועד במורד הרחוב לעבר המלון שהוא עומד להתאכסן בו, תופסת את עינו הבת היפה של הבנקאי, אנאבל אדמס.
הוא מתאהב בה מיד ומחליט לוותר בשבילה על קריירת הפשיעה שלו.
הוא עובר לגור בעיר, ומתחיל להזדהות כראלף ד.
בסוף השנה, חלה עלייה במצבו החברתי של ג'ימי, חנות הנעליים שלו משגשגת והוא הופך מאורס עם אנאבל.
שבועיים לפני החתונה, הוא כותב מכתב לחבר, ואומר לו שהוא רוצה להעניק לו את כלי הפריצה שלו, בטענה שהוא לא צריך אותם יותר כיוון שהחל לחיות חיים הוגנים וישרים.
באותו הזמן, פרייס מגיע לאלמור בחשאי במטרה לעקוב אחר ג'ימי, ומופיע בבנק בעוד ג'ימי ומשפחתה של אנאבל נמצאים בתוכו.
ג'ימי, שנושא את התיק עם כלי הפריצה, צופה באבא של אנאבל מראה להם בגאווה את הכספת החדשה של הבנק.
האחייניות של אנאבל נהנות ממראה של הכספת המשוכללת, וכשהן משחקות, אחת הילדות סוגרת בטעות את השנייה בפנים ונועלת את הדלת, בלי ששעון הכספת מכוון – כך שלא ניתן לפתוח אותה.
כולם נבהלים, ואנאבל המבועתת מתחננת בפני ג'ימי שיעשה משהו.
ג'ימי, בידיעה שכך הוא יחשוף את זהותו האמיתית, משתמש בסט הכלים שלו כדי לפתוח את הדלת ולהציל את הילדה.
מבלי שואלנטיין יודע זאת, פרייס היה עד לכל האירוע.
ואלנטיין מתחיל לעזוב את הבנק, והוא רואה את פרייס עומד ליד הדלת.
למרבה הפתעתו, פרייס מעמיד פנים שהוא לא מזהה אותו והולך לדרכו.
בשנת 1910, המחזאי פול ארמסטרונג המחיז את הסיפור להצגה מוצלחת בברודוויי, תחת השם "אליאס ג'ימי ואלנטיין", שרצה עם 155 הופעות בתיאטרון וולק שבניו יורק.
המחזה עובד לשלוש גרסאות קולנועיות: אחת בשנת 1915, בבימויו של מוריס טורניור וביכובו של רוברט וורוויק, אחת ב-1920 בבימויו של אדמונד מורטימר ובכיכובו של ברט ליטל, אחת ב-1928 בבימויו של ג'ק קונוויי ובכיכובו של ויליאם היינס, והאחרונה היא הסרט המדבר הראשון של מטרו-גולדווין-מאייר.
החזקת אצבעות (או להחזיק אצבעות) היא מחוות יד נפוצה כדי לאחל ולחוות מזל.
לעיתים מחווה זו מתפרשת כניסיון לגנות אנשים מאמינים.
המחווה נעשית בשילוב שתי אצבעות, כאשר מניחים את האמה על גבי האצבע המורה.
המקור המדויק של המחווה אינו ידוע.
אך כפי הנראה מקורו בנצרות האנגליקנית והסקנדינבית.
הנוצרים באזורים הללו האמינו בכוחו של הצלב על מנת להגן עליהם מרעות שונות ולגרום להצלחתם, כך שכאשר שהו במקום בו לא היה צלב, השתמשו באצבעות ידיהם על מנת לחוות את סימן הצלב.
בתחילה נעשתה המחווה על ידי שני אנשים שהניחו את אצבעותיהם אחת על השנייה על מנת ליצור צורת צלב, מנהג זה היה נפוץ במשך מאות שנים.
אך ברבות השנים נולד המנהג ליצור את סימן הצלב אף על ידי הצלבת שתי אצבעות יד של אדם אחד, כאשר רצה להביע משאלה וכדומה.
הסבר אפשרי נוסף, הוא כי הכוונה לחקות את צורת אבר המין הנקבי, שבקרב הפגאנים יוחסה לו הסגולה להרחיק שדים ורוחות רעות.
שימוש נפוץ במחווה מתייחס למאות הראשונות של הכנסייה הקתולית.
שימוש שכיח במחווה זו נעשה כאשר שני נוצרים היו מניחים את אצבעותיהם כביכול על מנת להפעיל את הכוח הקשור לצלב של ישו כדי להתגונן מהרוע.
באנגליה, במאה ה-16 לספירה, אנשים המשיכו במנהג זה על מנת ליצור את סימן ההצטלבות כדי להדוף את הרוע, וכן כאשר אנשים השתעלו או התעטשו.
אמונה טפלה זו הפכה לפופולרית בקרב תרבויות נוצריות רבות באירופה.
במקומות מסוימים, הדבר נעשה על ידי אדם נוסף שהיה מניח את אצבעו על האצבע של האדם שהביע את המשאלה, באופן ששתי אצבעות יצרו צורת צלב.
עם זאת אף כיום מצויה המחווה בצורתה המקורית על ידי שני אנשים ליצירת צורת הצלב בזמן ברכה או הסכם הדדי.
יש הסבורים כי מעשה 'החזקת האצבעות' כסימן מזל או ביצוע משאלה היה מצוי אף לפני הנצרות.
לדעתם, אף צורת הצלב הייתה סימן רווח של אחדות ושלום.
החזרת ארון הברית לישראל הוא סיפור מקראי המופיע בספר שמואל א' פרק ו', והמשכו - העלאת הארון לירושלים - מופיע ב.
בספר שמואל פרק ד' מסופר על התקפה שערכו מחנה פלשתים על ישראל, עוד לפני שהומלך שאול המלך.
בקרב הראשון ספגו היהודים פגיעה קשה, כארבעת אלפים לוחמים מתו בקרב, ואז הועלה רעיון - להביא את ארון הברית ממשכן שילה אל שדה הקרב, בתקווה שכוחו של הארון יציל אותם.
כאשר הגיע הארון אל המערכה רעש המחנה משמחה, והפלשתים המבוהלים גייסו את כל כוחם - וניצחו שוב.
בקרב השני נפלו כשלושים אלף לוחמים, וארון הברית נלקח בשבי.
כאשר שומע על כך עלי, הכהן הראשי של משכן שילה, עוצמת הבשורה הקשה, יחד עם מותם של שני בניו, חפני ופינחס, גורמת לו ליפול מעל כיסאו והוא מת.
הפלשתים לוקחים את הארון ומביאים אותו אל אשדוד, שם הוא מונח בביתו של דגון, אל פלישתי, כמחוות ניצחון על היהודים.
למחרת בבוקר מגיעים כוהני דגון אל המקדש האלילי ומוצאים את הפסל על הרצפה, כשהוא נופל בתנוחת השתחוויה אל ארון הברית, ומחזירים אותו למקומו.
בבוקר שלאחר מכן הם מוצאים שוב את דגון נופל מול ארון הברית, ראשו וכפות ידיו כרותות ומונחות על סף הדלת.
מאז לא דורכים כוהני דגון על מפתן הדלת של המקדש.
במקביל, כעונש על שביית ארון הברית, מעניש ה' את אנשי אשדוד ושולח בהם טחורים.
אנשי אשדוד מחליטים להעביר את הארון לעיר פלישתית אחרת, אל גת.
בגת התופעה חוזרת, אנשי העיר נענשים בטחורים וסובלים מאוד, עד שמעבירים את הארון לעיר שלישית, אל עקרון.
בעקרון מזדעקים אנשי העיר מפחד שגם להם יקרה מה שקרה לאנשי אשדוד וגת, ובהתכנסות של כל ראשי פלשתים הוחלט להשיב את הארון אל עם ישראל ולהיפטר מהשפעתו הרעה.
סבב זה בין ערי פלשתים אורך שבעה חודשים.
סרני פלשתים מבינים שאי אפשר להחזיר את הארון לישראל סתם ככה, והם מתכננים מתנת פיוס גדולה: חמישה טחורים עשויים זהב וחמישה עכברים עשויים זהב, אחד כנגד כל עיר פלישתית.
את הארון מעמיסים יחד עם המתנות על עגלה חדשה, רתומה לשתי פרות מניקות, אשר בניהן נשארו מאחור.
אם הפרות ייקחו את העגלה ולא ינסו לחזור אל העגלים שלהם - זהו הסימן שאכן הארון הוא מקור הצרות שלהם.
הפרות אכן הלכו בדרך, ללא סטייה ימין ושמאל, ואנשים פלשתים מלווים אותן עד גבול בית שמש.
בבית שמש עובדים האנשים בקצירת השדות, וכאשר הם רואים את הארון עולה אליהם אל עבר שדה של אדם בשם 'יהושע בית השמשי' הם מתקבצים סביבו בשמחה גדולה.
מכיוון שאסור לאדם שאינו הכהן הגדול לראות את ארון הברית, ה' מעניש גם אותם ונספים 50,070 איש.
העם מתאבל ומחליט לשכן בינתיים את הארון בקריית יערים, בביתו של אבינדב (קריית יערים) בגבעה.
בנו, אלעזר, הוסמך לשמור על הארון.
הארון שכן שם במשך עשרים שנה.
דוד, מלך ישראל, מחליט להעלות את ארון הברית מן בית אבינדב אל ירושלים.
על הארון מופקדים עוזא ואחיו, בניו של אבינדב.
הארון מונח על עגלה חדשה, ומורכב מגבעה אל ירושלים.
לפני העגלה עברה תהלוכה גדולה, שבראשה דוד המלך, ואחריו כל עם ישראל, רוקדים, שרים ומנגנים.
כאשר עברו במקום בשם גורן נכון הארון כמעט ונשמט מן העגלה, ועוזה שלח את ידו להחזיק בו - ומשום קדושת הארון והאיסור להתקרב אליו, הוא מת.
התהלוכה נפסקה מיד, והמקום נקרא על שמו "פרץ עוזה".
דוד המלך עצר את החגיגה ואמר שביום כזה לא יכול ארון הברית להגיע לירושלים, ולכן נשלח הארון לבית עובד אדום הגתי לשלושה חודשים.
שלושה חודשים לאחר ההעלאה הראשונה, שומע דוד המלך כי משפחתו של עובד אדום הגתי התברכה, ומבין שה' סלח להם.
תהלוכה נוספת יוצאת מבית עובד אדום הגתי אל ירושלים, והפעם נישא הארון על כתפי הכוהנים, כפי שמצווה בספר במדבר.
אחרי כל שישה צעדים של נושאי הארון עוצר דוד המלך ומקריב קרבנות לה', והפעם התהלוכה עוברת בשלום והארון מגיע אל ירושלים.
דוד שוב מקריב קרבנות, מחלק בשר ולחם לכל אחד מהמשתתפים בתהלוכת ההעלאה, וחוזר לביתו.
לגלוגה של מיכל בת שאול
בביתו מצפה לו אשתו מיכל, שצפתה בו מחלון הארמון.
היא גוערת בו שבמהלך החגיגה הוא רקד ופיזז מול הארון וביזה את עצמו בהתנהגות שאינה מכבדת מלך.
דוד עונה לה שלדעתו נכון להתבזות בעבודה ה' כמו עבד ואפילו יותר מכך.
עונשה של מיכל על הזלזול בדוד המלך הוא שלא היה לה ילד עד יום מותה.
עובד אדם שנהג בארון בשעה שהיה בביתו, בגינוני כבוד, ביניהם שהיה מטאטא את הרצפה שלצידו, ומדליק נרות מדי בוקר וערב, התברך שילדה אשתו ושמונה כלותיו שישה בכרס אחד.
המלבי"ם מפרש מהן הטעויות בהעלאת הארון הראשונה, שגרמו לאסון מותו של עוזא.
לדבריו, הארון נישא בעגלה ולא על כתף, מה שעומד בניגוד גמור לציווי האל בחומש במדבר.
בנוסף, הוא כותב כי דוד לא כעס על ה' אלא על עצמו, ששכח את הצווים הקשורים לנשיאת הארון וגרם בטעות למותו של עוזא.
הרד"ק כותב על מיכל בת שאול שמאותו הרגע ואילך לא היה לה ילדים, אך לפני כן היא ילדה את יתרעם המוזכר בספר שמואל פרק ג' ובספר דברי הימים א כבנה של עגלה, שהוא ככל הנראה שם נוסף למיכל.
פירוש שני שמציע הרד"ק הוא שעד יום מותה לא היו לה ילדים, אך ביום מותה היא ילדה ילד וככל הנראה מתה בלידה.
נעמי שמר כתבה שיר בשם "למה צחקה מיכל", אותו ביצעו הגששים.
השיר מתבסס על הפסוקים בהם מסופר שמיכל מלגלגת על דוד.
החטא היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת דרמה המשכית.
הסדרה נכתבה ונוצרה על ידי ראסל טי דייוויס ופותחה על ידי חברת ההפקה Red Production Company.
הסדרה בת חמשת הפרקים מתרחשת בין השנים 1981 ל-1991 בלונדון, ומגוללת את סיפור חייהם של קבוצה של גברים הומואים וחבריהם שחיו במהלך משבר האיידס בבריטניה.
צוות השחקנים הראשיים בסדרה כולל את אולי אלכסנדר בתפקיד ריצ'י טוזר, עומארי דגלאס בתפקיד רוסקו באבטונדה וקאלום סקוט האוולס בתפקיד קולין מוריס-ג'ונס, שעוברים כולם ללונדון.
לידיה וסט, נת'ניאל קרטיס ודייוויד קרלייל מגלמים את הדמויות של ג'יל בקסטר, אש מוקהרג'י וגרגורי פינץ' בהתאמה.
יחד הם מהווים את ההרכב המרכזי בסדרה.
שחקנים נוספים שקיבלו תפקידים ראשיים היו קילי הוז, שון דולי, טרייסי אן אוברמן, ניל פטריק האריס וסטיבן פריי.
הסדרה שודרה לראשונה בבריטניה בערוץ 4 ב-22 בינואר 2021.
נושא הסדרה, HIV ואיידס, הקשה על מכירתה לרשתות השידור.
BBC One ו-ITV סירבו לפתח את הסדרה, וערוץ 4 הסכים לקנות אותה רק לאחר שעורך הדרמה שלהם, לי מייסון, נלחם עבור כך.
בתחילה תוכננו לסדרה שמונה פרקים, אך לאחר מכן היא קוצרה לחמישה פרקים.
שלב הצילומים החל במנצ'סטר ב-7 באוקטובר 2019. אף על פי שעלילת הסדרה מתרחשת בלונדון, היא צולמה בעיקר במנצ'סטר ובאתרי צילומים אחרים בליברפול, בולטון, אקלס, בנגור ורוס-און-סי.
המפיקים בפועל של הסדרה הם דייוויס וניקולה שינדלר.
פיל קולינסון נשכר כמפיק הסדרה ופיטר הואר כבמאי.
הסדרה זכתה לשבחי הביקורת על הסצנות הרגשיות שלה ועל הכתיבה והתיאור של מחלת האיידס; גם צוות השחקנים זכה לביקורות חיוביות.
כל הפרקים הועלו לשירות התוכן של רשת השידור, All 4. לאחר מספר שבועות, הסדרה נצפתה במלואה מעל ל-6.5 מיליון פעמים, מה שהופך אותה לסדרה הכי נצפית בבינג' בפלטפורמה.
הפרק הראשון של הסדרה היה גם השקת הדרמה הגדולה ביותר של ערוץ 4.
הסדרה עוקבת אחר קבוצת גברים הומואים שעוברים לגור ביחד בדירה בלונדון בשנת 1981. הם מקימים חבורה, אך משבר האיידס המתפתח במהירות בבריטניה משפיע על חייהם.
לאורך חמשת הפרקים החבורה מוצגת לאורך עשור שלם, עד 1991, בעוד הם נחושים לחיות בעוז למרות איום ה-HIV המתהווה מולם.
דין קליפורד נת'ניאל הול דונלד באסט שחקן, בן-זוגו של ריצ'י ג'יל נלדר כריסטין בקסטר אנדריה דוהרטי איילין מוריס-ג'ונס ניית'ן סאסקס פיט טוטו ברוין לוסי טוזר אחותו של ריצ'י שניקה אוקוק סולי באבטונדה מישל גרינידג' רוזה באבטונדה דלרוי בראון אוסקר באבטונדה קן כריסטיאנסן קארל בנינג
מספר הפרקשם הפרקבימויכתיבהתאריך שידור מקורי תאריך שידור מקורי צופים בבריטניה(במיליונים)1"Episode 1"פיטר הוארראסל טי דייוויס22 בינואר 20217 במרץ 20215.02ספטמבר 1981. חייהם של חמישה חברים מתכנסים יחד בדירה בלונדון.
רוסקו בורח מהבית כשהוא מגלה שאביו מתכוון להחזיר אותו לניגריה.
ריצ'י טוזר, שלא יצא מהארון מול הוריו, ממשיך לרדוף אחר חלומותיו להיות שחקן עם חברתו ג'יל.
קולין מתחיל התמחות במכירות אצל חייט בסוויל רואו, שם הוא מתיידד עם הנרי קולטריין.
קולטריין ובן זוגו חולים באופן מסתורי ומתים מסרטנים נדירים.2"Episode 2"פיטר הוארראסל טי דייוויס29 בינואר 2021TBA5.11דצמבר 1983. למרות ההסברה החינוכית של פעילי איידס, ריצ'י נותר בהכחשה ומפיץ תאוריות קונספירציה והכחשת איידס.
חבר ותיק, גרגורי (המכונה גלוריה), מסתתר לאחר שחלה ומבקש מג'יל לקנות בסתר את המצרכים שלו.
ג'יל נאבקת כשהיא חוששת שהמחלה מידבקת ומתחילה לנקות ולחטא יותר מדי.
מחלתו של גלוריה מחמירה ומשפחתו העוינת מחזירה אותו לגלאזגו, שם הוא נפטר במהרה.
קולין הוטרד מינית על ידי הבוס שלו בטיול בניו יורק, ופוטר בהמשך לאחר שהבוס שלו ראה פרסומים על איידס שג'יל ביקשה וחושש שייתכן שיש לו את המחלה.
ג'יל מנסה אך לא מצליחה לגרום לגברים להבין את הסיכונים של יחסי מין מזדמנים.3"Episode 3"פיטר הוארראסל טי דייוויס5 בפברואר 2021TBA5.26מרץ 1986. קולין מוצא עבודה בבית דפוס ומתנדב כפעיל איידס יחד עם ג'יל.
ריצ'י מתחיל במערכת יחסים עם שחקן אחר אך נאלץ להתמודד עם מציאות האיידס.
קולין מאובחן כחולה איידס ומוחזק בבית חולים תחת חוק בריאות הציבור, 1984 .
אמו וחבריו צופים באימה כשהוא סובל מתופעות נוירולוגיות נדירות הנגרמות על ידי חולי מוח מתקדם רב-מוקדי.
סטוץ מוביל את רוסקו למערכת יחסים רווחית עם חבר הפרלמנט השמרן שבארון.
בעזרת עורך דין שוחרר קולין מבית החולים הוולשי ומובא ללונדון לטיפול ביחידה בה גברים רבים אחרים סובלים מאיידס.
ריצ'י, ג'יל, אש ורוסקו מבקרים את קולין, אך מצבו מחמיר והוא מת.
כולם שבורי לב בגלל האובדן, שהניע את אלה שהיו קרובים לקולין לעבור את בדיקת ה-HIV.4"Episode 4"פיטר הוארראסל טי דייוויס12 בפברואר 2021TBA5.84מרץ 1988. ריצ'י מאובחן כחולה איידס והולך הביתה לאי וייט, שם הוא מתקשה לבטוח במשפחתו.
הוא מדבר עם חבר ותיק ומחליט לחזור ללונדון, ונשבע להילחם במחלה.
ריצ'י חולם לחזור לבמה ומתעקש על טיפול כימותרפי כאשר הוא מאובחן כחולה לימפומה.
אש וריצ'י מתוודים על רגשותיהם אחד כלפי השני, והוריו של ריצ'י מגלים סוף סוף את האמת ומביאים אותו הביתה לאי וייט.
ג'יל ורוסקו עוקבים אחריהם, אך נשללת מהם ההזדמנות להיפרד מריצ'י לפני מותו.
ג'יל מתעמתת עם אמו של ריצ'י על כך שגרמה לו לחיות בבושה.
לאחר חזרתו ללונדון, רוסקו חוזר הביתה לראות את הוריו וג'יל מבקר בבית החולים כדי לתמוך באדם בודד שמת מאיידס.
בסיום מופיע פלאשבק לריצ'י וחבריו שנהנים מזמנם יחד, לפני שמגפת האיידס פגעה.
דייוויס תכנן לכתוב סדרה המתארת את חייהם של ההומואים בשנות השמונים ומשבר האיידס בבריטניה, בהתבסס על חייו שלו ושל חבריו, ולהנציח את הדור של מי שאיבדו את חייהם בגלל המחלה.
דייוויס פרסם לראשונה על עיסוקו ביצירת הסדרה בינואר 2015, ובריאיון לבן דאוול ממגזין רדיו טיימס ב-2016 הוא אמר כי זו "היצירה הכי מבוססת-מחקר שאעשה אי פעם".
דייוויס טען כי בתחילה היה קשה למכור את התסריט לרשתות השידור בשל הנושא ה"קשוח".
דייוויד נזכר שהתבקש על ידי מפיק להתחיל את עלילת הסדרה במחלקת איידס בשנות התשעים, ואז יופיע פלאשבק חזרה לשנות השמונים.
הוא דחה את הרעיון וכינה אותו "בוטה להפליא".
במשך שנה שלמה דייוויס ניסה להשיג עסקה, בעוד שתי רשתות שידור סירבו לקנות את הסדרה.
הסדרה הוצעה תחילה לערוץ 4, הבחירה הראשונה של דייוויס, אך הם סירבו להזמין אותה.
לאחר מכן הסדרה הוצעה גם ל-BBC One, אך גם הם סירבו, ו-ITV החליטו שהם לא מוכנים לשדר סדרה כזו.
עורך הדרמה של ערוץ 4, לי מייסון, רצה שהערוץ יזמין את הסדרה.
הוא המתין עד שחל שינוי משמעותי בצוות של ערוץ 4, ואז העלה שוב את הרעיון בהצלחה.
בתחילה דייוויס הציע את הסדרה כדרמה בת שמונה פרקים, אך צוות ערוץ 4 ביקש להגביל אותה לחמישה פרקים.
ב-22 באוגוסט 2018 פורסם לציבור על האישור של ערוץ 4 לתסריט של דייוויס.
באותו הזמן שם הסדרה היה "The Boys", ואושר כי הפקתה תחל בשנת 2019. דייוויס עסק בפיתוח הסדרה יחד עם ניקולה שינדלר, ששימשה גם כמפיקה בפועל, ונעזר בחברת ההפקה Red Production Company שבבעלותה.
מוראי גולד נשכר עבור יצירת פסקול הסדרה.
בתחילת 2020 נחשף כי שם הסדרה שונה באופן לא סופי ל-"Boys" במקום "The Boys" כפי שדווח בעבר.
שם היצירה הראשוני שונה אז מכיוון שהיה זהה לזה של הסדרה של אמזון, "הבנים" (The Boys).
בפרק הרביעי, ריצ'י טוזר מופיע בפרק של סדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו" בשנת 1988, כמחווה לדרסלי מקלינדן, חבר משותף של נלדר ודייוויס, שהופיע בפרק "Remembrance of the Daleks" של דוקטור הו.
רוב השחקנים שלוהקו לסדרה הוכרזו באוקטובר 2019. אולי אלכסנדר, סולן להקת יירס אנד יירס, לוהק לתפקיד ריצ'י טוזר.
דמותו היא נער הומו שעובר ללונדון בשנת 1981 בימי המשבר הראשונים.
עומארי דגלאס, בהופעת הבכורה שלו בטלוויזיה, לוהק לתפקיד רוסקו באבטונדה, אדם ממשפחה ניגרית שמתכחשת אליו בגלל מיניותו.
השחקן הוולשי קאלום סקוט האוולס לוהק לתפקידו הראשון בטלוויזיה, ומגלם את קולין מוריס-ג'ונס, גבר הומו מוויילס.
לידיה וסט מגלמת את ג'יל בקסטר בסדרה.
היא מארחת באופן קבוע מפגשים בסגנון שנות השמונים כדי לעזור לשחקנים להתמודד עם הנושא הרגשי של הסדרה.
נת'ניאל קרטיס עבר בהצלחה את האודישן לתפקיד של אש מוקהרג'י.
הוא עבד בתיאטרון כשגילה את התפקיד לראשונה ואמר שהוא "התאהב מיד" בתסריט.
דייוויד קרלייל מגלם את גרגורי פינץ', דמות "תוססת" ו"שובבה", שעובד ככרטיסן באוטובוס.
השחקן האמריקאי ניל פטריק האריס מגלם את הנרי קולטריין, דמות שמתה מאיידס בפרק הראשון.
השחקן אמר שהוא מרוצה מהליהוק שלו ו"גאה מאוד" להופיע בסדרה.
קילי הוז ושון דולי נרשמו לשחק את הוריו של ריצ'י, ולרי וקלייב טוזר.
סטיבן פריי לוהק לתפקיד ארתור גריסון, חבר פרלמנט שמרן המסרב להכיר בהומוסקסואליות שלו.
פריי היה להוט להופיע בסדרה מכיוון שהוא האמין שזה יהווה מחווה לחבריו שמתו מ-HIV.
המפיקים ליהקו את נת'ניאל האל בתפקיד דונלד באסט.
האל מגלם דמות נשאית HIV, בעוד גם הוא בעצמו נשא HIV.
שחקנים אחרים כללו את אנדריה דוהרטי בתפקיד איילין מוריס-ג'ונס וטרייסי אן אוברמן בתפקיד קרול קרטר, סוכנת שחקנים שרושמת את ריצ'י.
צוות השחקנים של "החטא" כולל מספר שחקנים הומוסקסואלים וקווירים מוצהרים, ביניהם אלכסנדר, דאגלס, פריי, האריס, האוולס, הול וקרלייל.
הליהוק הזה היה מכוון; דייוויס הצהיר כי "עבור הסדרה האחת שלי, במשך חמש השעות האלה, רציתי ליצור מרחב בטוח שבו שחקנים הומוסקסואלים יכולים לבוא מרצונם ולהיות עצמם." דמויות מסוימות הושפעו מחבריו האמיתיים של דייוויס.
דמותה של וסט, ג'יל בקסטר, מבוססת "בצורה רופפת מאוד" על חברתו של דייוויס, ג'יל נלדר, המופיעה בסדרה בתפקיד אמו של בקסטר.
שלב הצילומים החל במנצ'סטר ב-7 באוקטובר 2019. חברת ההפקה Red Production Company נכנסה לשותפות עם Screen Manchester כדי לארח את הצילומים.
בובי קוקרן, מנהל הפיתוח ב-Screen Manchester אמר לאדם מיידמנט מהעיתון "מנצ'סטר איבנינג ניוז" ש"עבדנו מקרוב מאוד עם ההפקה על בקשות הצילום השונים שלהם ברחבי מנצ'סטר".
הסדרה מתרחשת באנגליה של שנות השמונים, וכדי לשקף את התקופה, שורה של אביזרים מהתקופה הוצגו בפני אתרי צילום חיצוניים.
פקידי התחבורה של מנצ'סטר סייעו להפקה להשיג שליטה נדרשת באזורים ספציפיים.
הצילומים התקיימו ברחוב פאטון, במרחצאות ויקטוריה, ב"אמבאסי קלאב" ברחוב רוקדייל, בפאב "סטאר אנד גרטר" ברחוב פיירפילד, ב"ת'ירסטי סקולר" ברחוב ניו וייקפילד וב"משרפת מנצ'סטר" ברחוב בארלו מור.
צילומים נוספים התקיימו במרכז קניות באקלס וב"לה מאן קרסנט" בבולטון.
הצילומים בינואר 2020 התקיימו במרכז העיר ליברפול.
הצילומים במקום החלו ברחוב ווטר עבור הסצנות בניו יורק בסדרה.
הרחוב היה סגור לציבור ושורות של מוניות צהובות חנו בו.
בנוסף, הוצבו במקום מכוניות וינטג' ועגלת נקניקיות בסגנון ניו יורק.
הצילומים בבניין קונארד שברחוב ברנזוויק שימשו גם כמלון בלונדון.
שורה של טכניקות חזותיות דו-ממדיות בגרפיקה ממוחשבת שימשו כדי להוסיף לאותנטיות של המיקום.
חללי פנים נוספים צולמו בבית הספר התיכון אולד וונטוורת' שבעיר אקלס.
סצנות בית חולים שהופיעו בסדרה צולמו במקום זה.
הצילומים התקיימו גם ברוס-און-סי, ויילס, ששימש בתור האי וייט.
סצנות הכוללות חוף ומזח צולמו בעיר הוולשית בנגור.
צילומי הסדרה הסתיימו ב-31 בינואר 2020.
תמונה ראשונית פורסמה ב-14 בינואר 2020, דרך הודעה לעיתונות שניתנה לנוכחים באירוע עיתונאי בערוץ 4. הסדרה תוכננה במקור לעלות לשידור ב-2020. ב-2 באוקטובר 2020, ערוץ 4 פרסם את הטריילר הרשמי הראשון לסדרה, עם הצהרה כי היא תשודר בשנת 2021. ב-17 בדצמבר 2020 פורסם טריילר מלא.
השיר יצא לאור עבור קידום הסדרה, ושימש גם עבור גיוס תרומות לקרן ג'ורג' האוס, ארגון צדקה התומך באנשים החיים עם HIV.
חברת ההפקה, Red Production Company, שיתפה פעולה עם חברת All3Media עבור הפצה בינלאומית של הסדרה.
באוסטרליה היא יצאה לאור ב-23 בינואר 2021 בשירות הסטרימינג סטאן וכן ב-TVNZ בניו זילנד.
פריים וידאו רכשה את הזכויות עבור סטרימינג בקנדה, והיא תשודר בקאנאל+ בצרפת.
הדרמה הופצה גם למדינות אחרות, כולל לשירות הסטרימינג Watcha Play בדרום קוריאה, לקרן השידור הציבורי בהולנד, ל-RTBF בבלגיה דוברת הצרפתית ולאמדיה ברוסיה.
בדצמבר 2019 הוכרז כי HBO Max רכשה את הזכויות האמריקאיות לסדרה.
היא יצאה בארצות הברית ב-18 בפברואר 2021 ב-HBO Max.
הסדרה יצאה בבריטניה ב-DVD ובלו-ריי ב-22 בפברואר 2021.
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ הדרמה של yes הטלוויזיה בלוויין, החל מ-7 במרץ 2021 וזכתה לביקורות נלהבות.
היא הועלתה לספריית הוידאו על פי דרישה של הסדרות הבריטיות - yes LONDON, ב-24 בפברואר 2021, עבור צפיית בינג'.
בפרק הראשון של הסדרה, ששודר בערוץ 4, צפו בשידור חי 1.6 מיליון צופים, נקודת ציון להשקת דרמה שהושגה בעבר שנה קודם לכן על ידי Deadwater Fell.
זו הייתה הדרמה הטובה ביותר של רשת השידור בקרב צופים צעירים (16–34) מזה שלוש שנים.
מספר צפיות ההשלמה (catch-up) הגיע ל-2.5 מיליון תוך שלושה ימים מהשידור החי.
על פי נתוני המועצה הבריטית לחקר הקהל, בפרק הראשון צפו 3.48 מיליון צופים לאורך שבעה ימים.
ב-4 בפברואר, ערוץ 4 חשף כי הסדרה צברה 6.5 מיליון צפיות בשירות All 4 עד כה, והעניקה לשירות הסטרימינג את הנתונים החודשיים הגבוהים ביותר עד כה בחודש ינואר, וכמעט הכפילה את הנתון של השנה הקודמת.
הסדרה הפכה לשלישית במספר הצפיות בפלטפורמה עד כה ו"הסדרה הכי נצפית בבינג' אי פעם" בפלטפורמה; הפרק הראשון היה השקת הדרמה הגדולה ביותר של הפלטפורמה.
נכון ל-1 במרץ, המספר עלה ל-18.9 מיליון.
לסדרה מיוחסת העלאת המודעות ל-HIV ויצירת הגידול במספר הבדיקות.
ארגון הצדקה קרן טרנס היגינס דיווח כי 8,200 ערכות לבדיקת HIV הוזמנו ביום אחד, בעוד הסכום הגבוה הקודם ליום אחד עמד על 2,800 בלבד.
פיליפ נורמל ייצר חולצת זיכרון ועליה הסיסמה "La", שהייתה אמרת מפתח בסדרה.
החולצה סייעה לגייס 100,000 ליש"ט עבור קרן טרנס היגינס.
אלכסנדר הביע תודה על כך שהסדרה שודרה, באומרו "צעירים הומוסקסואלים לא מאמינים שזה קרה".
דייוויד אופי מ"דיגיטל ספיי" דיווח כי הסדרה סייעה לנרמל את התיאור של יחסי המין ההומוסקסואליים בטלוויזיית המיינסטרים.
ב-22 בינואר 2021, סיפור שפורסם בעיתון הסאן עורר מחלוקת והעלה חשש כי חדשות של צהובונים מדווחות בצורה לא הוגנת על יחסי מין הומוסקסואליים.
בכותרת המקורית נכתב "כל כך הרבה סקס: צופי 'החטא' מזועזעים ממונטאז' המין המפורש של הדרמה עם שלישייה בוטה ומין אוראלי".
הכותרת המסעירה הפכה לוויראלית ברשתות החברתיות וספגה ביקורת מצד הציבור, שטען שהעיתון מעדיף סצנות הטרוסקסואליות.
כתבים בעיתון "הסאן" הגיבו בשינוי נוסח המאמר כדי לשבח את הסדרה.
הם גם פרסמו התנצלות באתר חדשות הלהט"ב PinkNews.
הסדרה תוארה כ"להיט אותנטי" עם יציאתה בבריטניה.
אתר Rotten Tomatoes נתן לסדרה ציון של 98% בהתבסס על 52 ביקורות ודירוג ממוצע של 9.29/10. בקונצנזוס הביקורתי נכתב: "מונע על ידי צוות שחקנים מעודן, כתיבה אמפתית וסגנון חזותי ברור, 'החטא' הוא הישג מדהים של קסם בעל מסך קטן".
הופעות השחקנים זכו לשבחים רבים.
הופעתו של אולי אלכסנדר זכתה לביקורת חיובית מצד ג'וש סמית' ממגזין גלמור, שכינה אותו "לב הסדרה".
בביקורת אחרת הסבירה סוזי פי מפייננשל טיימס כיצד "ניתן לשחק בקלות בריצ'י קל הדעת וה"ביצ'י" כקריקטורה, אך אולי אלכסנדר מעניק לו קסם מגנטי".
הופעתה של קילי הוז בפרק האחרון זכתה לשבחים מצד המבקרים והצופים.
לוסי דווין מ-Tyla.com תיארה את הופעתה כ"מעולה ונהדרת".
ג'ואל ליבר מ"דיילי פוסט" כינה את הסצנות שלה "הופעה של כיתת אמן".
באופן דומה, פלורה קאר מרדיו טיימס תיארה את הופעתה כ"מדהימה" ו"קורעת לב" וציינה כי חלק מהמבקרים הביעו בלבול בתחילה על ליהוקה של הוז לתפקיד הקטן של ולרי, "תושבת האי וייט משעממת, לובשת קרדיגן".
קאר הוסיפה כי הופעתה של הוז בפרק החמישי ביטלה כל בלבול כשהיא "התהפכה תוך כדי הפגנת מעשה גבורה כאם שהצער וההכחשה שלה הופכים אותה למרושעת".
חלק מהצופים הביעו את רצונם שאלכסנדר והוז יזכו בפרס באפט"א על עבודתם.
בינואר 2021 סקרלט ראסל מ"הטיימס" כינתה אותה "הסדרה המדוברת ביותר כרגע".
לוסי מנגן מ"הגרדיאן" שיבחה את הסדרה וכינתה אותה "יצירת מופת נוקבת".
על פיתוח הדמויות אמרה "(דייוויס יוצר) חבילות אנושיוּת אמיתיות, פגומות ואמינות לחלוטין, ומבהיר, אפילו בלי הטפה רגעית, כמה יש להן להפסיד".
מנגן ציירה השוואה למגפת הקורונה, והרחיבה כי בעקבותיה היא חשה שאנשים יכולים "להזדהות קצת יותר עם הפחד, אי הוודאות והתגובות הרציונליות והלא רציונליות להופעה של מחלה חדשה".
היא הגיעה למסקנה שכל הצעה על כך שהסדרה לא מתייחסת לנושא מספיק ברצינות הן "שטויות".
אדריאן לוב מהעיתון "The Big Issue" שיבח את הסדרה על דמויותיה.
הוא ציין כי "המסעות שהדמויות ב'החטא' יוצאות אליהם לאורך העשור סביבו הדרמה נפרשת הם עמוקים באמת".
הוא ציין שהאופן שבו הדמויות מתמודדות עם HIV לוקח את הצופים ל"אזורים החיצוניים של הגלקסיה הרגשית".
גם סקירת הפרק הראשון ברדיו טיימס הייתה חיובית באופן כללי, וסיכמה כי "ראסל טי דייוויס מציג את סצנת ההומואים של לונדון בתחילת שנות השמונים כאופטימית בצורה מסחררת – אך מבשרת את משבר האיידס." כתיבתו של דייוויס זכתה לשבחים.
אתר דן אוף גיק כתב על הסדרה כי היא "מחווה מרקיעת שחקים" ו"הצפייה חובה", בהצהירו שהיא "הטובה ביותר של דייוויס עד כה; מחווה שמחה לחיים אבודים המספקת פסק דין סוער על בורות ואכזריות".
כמו כן, גיא פיוזי ממגזין גרציה תיאר את הסדרה במילים "כתובה בצורה נהדרת עם משחק ללא דופי" וכינה אותה "אחד המסעות הכי יפים בחייו של הומו שראיתי מעודי".
ניק לוין ממגזין NME סבר כי "החטא" מפתחת בהדרגה "מעטה עבה של חריפות".
הם תיארו את הדמויות כ"חמות, פגומות ולעיתים מתסכלות".
ג'יימס דלינגפול מ"הספקטייטור" כינה את הליהוק של דייוויס של שחקנים הומוסקסואלים בעיקר "צביעות בוטה", אך חשב שהסדרה "משעשעת מאוד".
הזמר-יוצר האנגלי אלטון ג'ון שיבח את הסדרה כ"ניצחון של יצירתיות ואנושיות", והוסיף כי מדובר ב"עדות מרגשת לרגע מרכזי וחשוב בתולדות הלהט"ב.
הפסקול של "החטא" כולל שירים רבים של אמנים משנות השמונים כמו פט שופ בויז, קייט בוש, קלי מארי, בלונדי, ארייז'ר ו-Culture Club.
אל האנט ממגזין המוזיקה NME ציין כי הסדרה משתמשת "במבחר ללא דופי של המנונים קוויריים ולהיטים היסטריים משנות השמונים שמקבלים תהודה חדשה".
אנאבל נוג'נט מהאינדפנדנט שיבחה את הפסקול ואמרה "הוא מצליח לייצר תחושה משמעותית יותר מאותו סוג של נוסטלגיה גנרית ושבלונית".
החזרת עוברים הוא שלב בתהליך ההפריה החוץ-גופית בו עוברים מוכנסים לרחם האישה מתוך כוונה להרות.
העברת עוברי יכולה להתבצע ביום השני או ביום השלישי לאחר ההפריה, או מאוחר יותר בשלב הבלסטוציסט, לאחר חמישה ימים מההפריה.
גורמים שיכולים להשפיע על הצלחת החזרת העוברים כוללים את יכולת הקליטה של רירית הרחם, איכות העוברים וטכניקת החזרת עוברים.
לפני תחילת הליך ההפריה מחליטים באיזה אופן ישמרו את העוברים בהתאם לנסיבות ההפריה החוץ-גופית.
העוברים המוחזרים יכולים להיות "טריים", כלומר מתאי ביצית המופרים באותו מחזור הווסת, או "מוקפאים", כלומר נוצרו במחזור קודם, עברו הקפאה ומופשרים ממש לפני ההחזרה.
מחקרים שבוצעו בנושא הראו כי החזרה של עוברים מוקפאים לא הדגימה עלייה בשכיחות של מומים מולדים או הפרעות בהתפתחות ולמעשה, שיעורי הצלחת קליטת ההריון היו גבוהים יותר בעוברים מוקפאים.
לאחר שההפריה מתבצעת, יש צורך לבחור את העוברים עם הסיכוי הגבוה ביותר להשרות הריון.
ישנן שיטות שונות לבחירת העוברים אותם יש להכניס וביניהן שיטה המבוססת על בחירת העוברים לפי המורפולוגיה (צורה) שלהם.
קיימות עדויות משמעותיות לכך שמערכת ניקוד מורפולוגית היא האסטרטגיה הטובה ביותר לבחירת עוברים.
בשנים האחרונות ישנם מאמצים לפתח שיטות מדויקות יותר לבחירת העוברים המבוססות על בינה מלאכותית ולמידה עמוקה.
שאלה מרכזית נוספת באשר להליך זה כוללת את השאלה כמה עוברים יש להחזיר לרחם האישה.