tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משחקו הרשמי הראשון היה בניצחון 7 - 2 על נבחרת אירלנד ב-28 בספטמבר 1946. רייט זכה לקבל את סרט הקפטן של הנבחרת ב-1948, והחזיק בו במשך 90 משחקים עד פרישתו (שיא אותו הוא חולק עם בובי מור).
הוא הוביל את הנבחרת כקפטן במונדיאל 1950, מונדיאל 1954 ומונדיאל 1958. בסך הכל הוא השתתף ב-105 משחקי נבחרת (70 רצופים), והבקיע בהם 3 שערים.
הוא היה גם השחקן הראשון בהיסטוריה של הנבחרת שהשתתף ביותר ממאה משחקים.
רק כעבור עשר שנים השיא שלו נשבר על ידי בובי צ'רלטון.
נכון לשנת 2014 רייט מדורג במקום השמיני מבחינת מספר הופעות בנבחרת.
רייט פרש ממשחק פעיל באוגוסט 1959. הוא השתתף במדי וולבס ב-541 משחקים שבהם הבקיע 16 שערים.
רייט מעולם לא הורחק מהמגרש על ידי השופט.
לאחר פרישתו זכה לקבל תואר של מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
רייט החל לאמן את נבחרת הנוער האנגלית ב-1960, וב-1962 התמנה לתפקיד המאמן של ארסנל במקום ג'ורג' סווינדין.
תחילת הקדנציה של רייט הייתה מוצלחת כאשר המועדון מסיים במקום השביעי בעונת 1962/1963 ומעפיל לטורניר אירופי לראשונה בהיסטוריית המועדון.
אולם, ההצלחה הייתה זמנית בלבד.
בחירה השחקנים של רייט הייתה טובה באופן חלקי.
מצד אחד הוא הביא שחקנים טובים כגון בוב וילסון, ג'ו בייקר ופרנק מקלינטוק, אך מנגד נכשל כשהביא את איאן אורה.
רמת המשחק של ארסנל ירדה בהדרגתיות לאחר המקום השביעי.
רייט ניצח רק ב-38.46% מהמשחקים שבהם אימן, והוא ניצב במקום האחרון מבחינת אחוזי ההצלחה בטבלת המאמנים שאחרי המלחמה (מלבד מאמנים זמניים).
עונת 1965/1966 הייתה גרועה עבור המועדון, שסיים במקום ה-14 והודח בגביע ה-FA על ידי בלקברן רוברס מתחתית הטבלה.
בקיץ 1966 החליטה הנהלת המועדון לפטר את רייט.
הסופר בריאן גלנוויל כתב את המילים הבאות על תקופתו של רייט בארסנל: .
רייט עסק מעט בתחום התקשורת לאחר פרישתו.
הוא שימש כפרשן טלוויזיה עבור מספר ערוצים, אך עזב את עבודתו ב-1989. הוא היה נשוי לג'ון בוורלי, אחת מהאחיות בוורלי.
ב-1990 הוא צורף לחבר המנהלים של וולבס כחלק ממהלך ההשתלטות על המועדון של סר ג'ק הייוורד.
רייט מת בלונדון מסרטן הקיבה ב-3 בספטמבר 1994. ב-1996 הוקם פסל לזכרו מחוץ לאצטדיון מוליניו המשמש את וולבס, שלוש שנים לאחר שהושלמה בניית היציע הנושא את שמו.
רייט זכה לראות את השלמת הבנייה של היציע.
בשנת 2002 נכלל שמו בהיכל התהילה של הכדורגל האנגלי כהוקרה להשפעתו על המשחק.
במאי 2007 הוא נבחר לכדורגלן הטוב ביותר באזור המידלנדס על ידי ה-BBC מידלנדס טודיי.
ויליאם גיית'ר "בילי" קרודופ הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי, זוכה פרס טוני ופרס אמי ומועמד לפרס גלובוס הזהב, ידוע בעיקר בשל משחקו בסרטים: "כמעט מפורסמים", "סיפורי דגים" ו"השומרים".
קרודופ נולד במנהסט שבניו יורק.
בילדותו, הוריו התגרשו, התחתנו שוב ומאוחר יותר התגרשו בשנית.
הוא עזב את ניו יורק עם משפחתו כשהיה בן 8, בתחילה הם גרו בטקסס, ומאוחר יותר בפלורידה.
קרודופ למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם קיבל תואר ראשון במשחק.
משם המשיך לבית הספר לאמנויות ע"ש טיש שבאוניברסיטת ניו יורק.
שנה לאחר שסיים את לימודיו, הופיע בפעם הראשונה בברודוויי במרכז לינקולן, במחזה "ארקאדיה" בהפקתו של טום סטופארד.
קרודופ החל לשחק בסרטי קולנוע בשנת 1996, בתחילה בסרט "סליפרס" של הבמאי בארי לוינסון, ומאוחר יותר ב"להמציא את האהבה".
ב-1997 דיבב את הדמות הראשית, אשיטאקה לגרסה האנגלית לסרט "הנסיכה מונונוקי".
בשנת 2000 שיחק בסרט "כמעט מפורסמים", שם גילם את גיטריסט הלהקה ראסל האמונד.
ב-2006 שיחק בסרט "שומר המדינה".
בשנת 2002 קרודופ היה מועמד לפרס טוני בעקבות הופעתו במחזה "איש הפיל" ובנוסף על משחקו בהפקה של ברודוויי למחזה "איש הכריות".
מאוקטובר 2006 עד מאי 2007 כיכב בשני החלקים של "The Coast of Utopia" של טום סטופארד במרכז לינקולן, ועל תפקידו זה זכה בפרס טוני.
בשנת 2009 שיחק בסרט "השומרים" בתפקיד דוקטור מנהטן ובסרט "אויבי הציבור".
בשנת 2016 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "ג'קי" על ג'קלין קנדי-אונאסיס, רעייתו של נשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי, אותה מגלמת נטלי פורטמן.
ושיחק בדרמה הקומית "נשות המאה ה-20", לצד גרטה גרוויג ואל פנינג.
בשנת 2017 שיחק בסרט המדע הבדיוני "הנוסע השמיני: קובננט" שביים רידלי סקוט, הסרט השישי בזיכיון של סדרת הסרטים "הנוסע השמיני".
באותה שנה שיחק בסדרת המותחן הפסיכולוגי של נטפליקס "צוענייה", בכיכובה של נעמי ווטס.
ב-2019 החל לשחק בסדרה "תוכנית הבוקר", לצדן של ג'ניפר אניסטון וריס וית'רספון.
על תפקידו בסדרה זכה בפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה וכן בפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה ומועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה ובפרס גילדת שחקני המסך.
מ-1996 עד נובמבר 2003, יצא קרודופ עם השחקנית מרי-לואיז פרקר, שילדה לו בן, ויליאם אטיקוס פארקר, ב-7 בינואר 2004. הוא עזב את פארקר כשהיא הייתה בחודש השמיני להריונה, לטובת השחקנית קלייר דיינס ששיחקה לצידו בסרט "המין היפה".
ב-2004 קרודופ ודיינס הודיעו שהם יוצאים באופן רשמי, אך הכחישו שזה קרה בזמן שקרודופ נפרד מפארקר.
בדצמבר 2006 הם נפרדו, לאחר שדיינס נראתה עם השחקן יו דנסי ששיחק לצידה בסרט "לפנות ערב".
החל מ-2017, הוא בזוגיות עם השחקנית נעמי ווטס, אשר אותה הכיר בזמן ששיחקו בסדרה"צועניה".
השניים נישאו ב-9 ביוני 2023 בבית המשפט במנהטן.
גדולים מכדי להיכשל (2011) - סרט טלוויזיה של HBO - בתפקיד: טימותי גייטנר
צוענייה (2017) - בתפקיד: מייקל הולווי
תוכנית הבוקר (2019–הווה) - בתפקיד: קורי אליסון, מנכ"ל הרשת
ניומן וודוורד: כוכבי הקולנוע האחרונים (אנ') (2022) - בתפקיד דיבוב קולו של ג'יימס גולדסטון
בילינים הם קבוצה אתנית מקבוצות האגאו אשר חיה ברובה באריתריאה.
הבילינם חיים ברובם בשתי טריטוריות היסטוריות: סנחתי, הדרומית, כוללת את העיר כרן, וחלחל, הצפונית, כוללת עיר עם שם זהה.
הבילינים מהווים כ-2% מאוכלוסיית אריתריאה.
הגאוגרף תלמי מהמאה ה-1 מזכיר עם בשם "בבאיללני" שחי מצפון לאקסומים.
על פי המסורת הבילינים היגרו לאזור בו הם חיים כיום מאזור לסתה במאות ה-9 וה-10.
ויליאם "בילי" רוז היה אמרגן, פזמונאי ואספן אמנות יהודי-אמריקאי.
אוסף הפסלים שלו היווה את בסיסו של גן הפסלים במוזיאון ישראל, הנקרא על שמו.
בין המופעים שארגן נמנים "ג'מבו", שילוב של מחזמר וקרקס, "Billy Rose's Aquacade", מופע ששילב שחייה צורנית רבת-משתתפים עם מוזיקה חיה ו"כרמן ג'ונס", מחזמר ברודוויי המבוסס על האופרה "כרמן" מאת ביזה, עם משתתפים אפרו-אמריקאים בלבד.
רוז נולד בניו יורק בשם ויליאם סמואל רוזנברג.
לאחר לימודיו היה מזכירו של ברנרד ברוך, יועצו של הנשיא וילסון וחבר מועצת התעשיות המלחמתית (War Industries Board) בזמן מלחמת העולם הראשונה.
באותה עת כתב מספר שירים, בהם "Me and My Shadow" ו-"It's Only a Paper Moon" (עם יפ הרבורג).
ב-1934 פתח בפינת רחוב 52 וברודוויי מועדון הופעות בשם "The Billy Rose Music Hall", בו הופיעה תזמורתו של בני גודמן.
ב-1935 הפיק את המופע "ג'מבו", ששילב מחזמר עלילתי (על מנהל קרקס) והופעות קרקס.
את המוזיקה החיה ב"ג'מבו" ניגנה תזמורתו של פול וייטמן.
במהלך היריד "Great Lakes Exposition" שהתקיים בקליבלנד, אוהיו בקיצי השנים 1936 ו-1937 פיתח את מופע המים "Billy Rose's Aquacade" בו השתתפו, בין היתר, אלינור הולם (עמה התחתן), ג'וני וייסמילר ואסתר ויליאמס.
בשנת 1939 הוזמן המופע לתערוכה העולמית של ניו יורק.
ב-1938 פתח את מועדון "פרסת הזהב", במרתף מלון פרמאונט בכיכר טיימס.
המועדון פעל עד 1951. כוראוגרף הבית היה ג'ין קלי.
ב-1943 עיבד את האופרה כרמן של ביזה למחזמר המתרחש בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ובהשתתפות שחקנים, זמרים ורקדנים אפרו-אמריקאים בלבד.
את המוזיקה עיבד רוברט ראסל בנט ואת הליברית שכתב אוסקר המרשטיין.
ב-1944 רכש ושיקם את תיאטרון זיגפלד המוזנח והעלה בו את מחזות הזמר "גברים מעדיפים בלונדיניות" (1949), העלאה מחודשת של "Of Thee I Sing" של ג'ורג' ואיירה גרשווין (1951), "אנטוניוס וקלאופטרה" (עם לורנס אוליבייה וויוויאן לי, 1952), פורגי ובס (עם לאונטין פרייס, 1953) ו"אניה" (1965).
ב-1946 הוציא לאור את ספרו האוטוביוגרפי "Wine, Women and Words" (יין, נשים ומילים), את ציור הכריכה אייר האמן סלבדור דאלי.
בעקבות פרסום הספר הופיע רוז על שער הטיים מגזין ב-2 ביוני 1947.
רוז אסף אמנות פלסטית ובאוספו יצירות מאת רובנס, טיציאן, אמברוזיוס הולביין (אחיו של הנס הולביין), ואן דייק, מודיליאני ואחרים.
אוסף הפיסול המודרני שלו כלל יצירות מאת הנרי מור, דייוויד סמית, פבלו פיקאסו, אוגוסט רודן, לין צ'דוויק, איסמו נוגוצ'י (שעיצב את גן הפסלים במוזיאון ישראל) ואחרים.
ב-1929 נשא לאישה את השחקנית פאני ברייס, כוכבת מופעי הרביו שהפיק, "Sweet and Low" ו-"Crazy Quilt", ממנה התגרש ב-1938.
ב-1939 נשא לאישה את השחיינית-שחקנית במופע Billy Rose's Aquacade, אלינור הולם, ממנה התגרש ב-1954.
ב-1954 נשא לאישה את השחקנית ג'ואן מת'יוס, ממנה התגרש ב-1959, השניים נישאו בשנית ב-1961 והתגרשו בשנית ב-1964.
ב-1964 נשא לאישה את דוריס וידור, אשתו-לשעבר של האמרגן קינג וידור.
במותו הותיר הון בסך 42 מיליון דולר שהוקדש כולו לקרן על שמו.
בילי שני כובעים הוא סרט אמריקאי מסוגת המערבון שיצא לאור ב-1974. את הסרט ביים טד קוטצ'ף ומככבים בו גרגורי פק, דזי ארנז ג'וניור וג'ק וורדן.
הסרט, שהוא הפקה אמריקאית של המפיק נורמן ג'ואיסון, צולם כולו בישראל ב-1972. הסרט, העוסק במרדף של שריף נחוש אחר שני פושעים נמלטים, היה כישלון מסחרי וביקורתי.
זהו המערבון האמריקאי הראשון שצולם בישראל.
הסרט מתרחש בסוף המאה ה-19. במהלך שוד בנק בעיירה קטנה במערב הפרוע בו נהרג פקיד הבנק, נלכד אחד השודדים, בילי "שני כובעים" (דזי ארנז ג'וניור).
שודד שני נהרג מיריות השריף, הנרי גיפורד (ג'ק וורדן), ומנהיג השודדים, ארצ' דינס (גרגורי פק), מצליח להימלט כששלל השוד, 420 דולרים, בידיו.
בילי הוא בן תערובת צעיר שאמו אינדיאנית ואביו לבן.
השריף הגזען מכנה אותו בכל הזדמנות Breed (קיצור ל-Half-breed, כינוי גנאי לבן תערובת) ואיננו מאמין ששותפו של בילי ינסה לחלצו, הן בגלל שהשלל בידיו והן בשל נחיתותו הגזעית, לכאורה, של בילי.
אולם בעת שהשריף מוביל את בילי למשפט, והם חונים בתחנת מסחר קטנה ומבודדת בלב המדבר, מגיע ארצ' ומחלץ את בילי תוך שהוא יורה בשריף ופוצעו בכתפו.
בעת שהשניים נמלטים, שולף בעל תחנת המסחר את רובהו ארוך הטווח, יורה במדויק ופוגע בסוסו של ארצ' ובנפילת הסוס נשברת רגלו של ארצ'.
לאחר מספר ימי החלמה מהפציעה בכתף, יוצאים השריף ובעל תחנת המסחר למרדף אחרי ארצ' ובילי אשר מתנהלים באיטיות בשל פציעת ארצ'.
בילי מאלתר מזחלת אינדיאנית (Travois) הנגררת על ידי הסוס הבודד שברשותם ועליה נישא ארצ' הפצוע.
השריף ושותפו כמעט ומדביקים את ארצ' ובילי אך אלו מצליחים לחמוק בקושי.
במנוסתם, פוגשים ארצ' ובילי בארבעה אינדיאנים רכובים וחמושים המבקשים לשדוד אותם, אך בילי, בהיכרותו את שפת ומנהגי האינדיאנים, מצליח להרחיקם ללא נזק.
לאחר שהצליחו לחמוק מהשריף, מגיעים ארצ' ובילי לבקתה באזור פחות מדברי ומציעים לספנסר, בעל הבית, 100 דולר תמורת הבאת ארצ' לתחנת מסחר קרובה שם יטפל בפציעתו וישיג סוס נוסף, במטרה שימשיכו במנוסתם לעבר קליפורניה, שם הם מקווים, צפוי להם עתיד מבטיח.
בעל הבית משתכנע ויוצא עם ארצ' על כרכרה.
אשתו, אסתר, שנקנתה על ידו על פי קטלוג, מדוכאת על ידו באלימות פיזית ומילולית וסובלת מגמגום בזמן עקה, נותרת בחברת בילי האמור לשמור עליה ועל הבקתה מפני האינדיאנים.
אסתר מפתחת רגשות רומנטיים אל בילי הנוהג בה בכבוד ובהגינות.
השריף אינו מוותר וממשיך לרדוף את ארצ' ובילי.
ארבעת האינדיאנים החמושים תוקפים במארב הררי את ארצ' ואת בעלה של אסתר ולקראת סיום הסרט מגיעים כל גיבוריו אל אזור המארב ההררי ושם מוכרעים הגורלות.
בילי "שני כובעים" מסביר לאסתר כי אינו יודע מי היה אביו הלבן וכי גם אמו האינדיאנית לא הכירה אותו היטב.
אמו סיפרה לו כי אביו היה, כנראה, איש חשוב שכן על קיר חדרו היו תלויים שני כובעים; כובע לאירועים חגיגיים וכובע ליומיום.
גם את בילי הדבר הרשים והוא בחר לכנות את עצמו בשם זה.
הסרט יצא בשנים מאוחרות בהוצאה מחודשת תחת השם, " The Lady and the Outlaw".
המפיק והבמאי, נורמן ג'ואיסון, שהה בישראל ב-1972 לרגל צילומי סרטו, "ישו כוכב עליון" (צולם בעיקר בעבדת) ומצא את הנוף המדברי בישראל כמתאים למערבון אותו עמד להפיק.
הסרט צולם כולו בישראל, החל באוקטובר 1972, במשך שמונה שבועות, בתקציב של 1.1 מיליון דולר.
רוב הסרט צולם באזור אילת כשברקע נראים הרי אילת, הרי אדום והערבה.
הסצנה הפותחת של שוד הבנק בעיירה צולמה ב"עיר סרטים" שהייתה קיימת ליד פתח תקווה.
הסצנות הקשורות לבקתה של ספנסר ואסתר צולמו בנחל הבשור, סמוך לתל שרוחן.
התסריט הוא של הסקוטי, אלן שארפ, שבחר לתת לאחד מגיבורי הסרט, ארצ' דינס (גרגורי פק) מוצא סקוטי המתבטא גם במבטאה הסקוטי של הדמות וגם בטקסט כשארצ' מתגעגע מספר פעמים לנופים הירוקים של סקוטלנד העומדים בניגוד גמור לנוף המדברי בסרט.
הסרט נתקל בביקורות קשות ביציאתו למסכים.
המבקרת ג'ודית' כריסט טענה שהוא מגוחך בכל היבטיו ויומרני ללא כיסוי.
כדוגמה, היא מביאה את הסצנה בה התמונה עוברת מספר פעמים בין גרגורי פק המוטל תחת לכרכרה וסביבו גוויות ובין דזי ארנז וסיאן ברברה אלן החולקים את מחשבותיהם הכמוסות במיטה לאחר שתינו אהבים.
ברבות השנים נעשה היחס אליו מעט יותר סלחני והמבקר רוי פרומקס רואה בו הפתעה נעימה.
גרגורי פק - ארצ' דינס
דזי ארנז ג'וניור - בילי שני כובעים
ג'ק וורדן - שריף הנרי גיפורד
דייוויד הדלסטון - קופלנד, בעל תחנת המסחר
סיאן ברברה אלן - אסתר
כמו כן השתתפו בסרט השחקנים הישראלים: זאב ברלינסקי (בתפקיד אינדיאני) ונתן כוגן.
בִּילֶפֵלְד () היא העיר השמינית בגודלה במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה, והעיר המרכזית של מחוז אוסטווסטפאלן-ליפה.
העיר ממוקמת בעמק השוכן בטבורו של יער טויטובורג.
העיר העתיקה, שכיום מהווה את מרכז העיר, ממוקמת בצדו המזרחי של היער, ואילו שאר חלקי העיר המודרניים מתפרסים לצידו המערבי של היער ולעבר גבעותיו.
יער טויטובורג ידע התרחשויות היסטוריות רבות עוד מימי תקופת הרומאים, והתפרסם בעקבות קרב וארוס בתחילת המאה ה-1 - קרב המסמל את הולדת הלאומיות הגרמנית.
בילפלד נוסדה בשנת 1214 על ידי הרוזן הרמן ראוונסברג הרביעי, לשם הגנה על העוברים ושבים במעבר יער טויטובורג.
בימי הביניים נודעה בילפלד בשם "עיר הפשתן"
והייתה חברה זוטרה בברית ערי הנזה.
היו בה בתי מלאכה לטקסטיל, שהתבססו על צמר הפשתן שגודל באזור, ונבנתה בה טירת ספרנבורג, שהייתה משכנה של שושלת ראוונסברג.
בילפלד הייתה חלק מחבל וסטפאליה, שמבחינה היסטורית היה חלק מן האימפריה הרומית הקדושה.
פרוטסטנטיות הגיעה לעיר במחצית המאה ה-16. עם עלייתה של הממלכה הפרוסית, תחת בית הוהנצולרן, הייתה בילפלד בשלטון פרוסי, והייתה ידועה כעיר מרחצאות וספא.
ב-1768 ייסדו סוחרי טקסטיל את חברת המניות הראשונה בבילפלד, שעסקה בהלבנת בדים.
ב-1775 הפכה בילפלד לבסיס חיל מצב של חיילי פרידריך הגדול, ולבני טירת ספרנבורג נלקחו לצורך בניית מגורי החיילים.
הטירה הייתה הרוסה עד בנייתה מחדש ב-1879.
החל משנות ה-60 של המאה ה-19 הייתה פרוסיה בתנופת בנייה של מסילות רכבת, כחלק מהתפתחותה התעשייתית והקפיטליסטית בימיו של הקאנצלר ביסמרק.
בשנת 1849 נבנה קו הרכבת קלן-מינדן, שחיבר בין מרכז פרוסיה ומערבה המתועש.
הקו עבר דרך בילפלד וחיבר אותה לרשת המסילות האירופאית.
לאחר שהאחים בוזי היזמים בנו את טחנת הקמח הממוכנת הראשונה, שטף גל תעשייתי את העיר.
בשנים 1854–1857, נבנתה טחנת הקמח 'ראוונסברג', ששירתה את תושבי העיר והרחיבה את ייצור המזון באופן משמעותי.
מפעלי תעשיית המתכת החלו לקום ב-1860.
בראשית המאה ה-20 התפתחה בילפלד באופן מואץ.
תוך דור אחד, בין השנים 1904–1930, קמו תחנת הרכבת הגדולה הנמצאת בשימוש עד ימינו, בניין התיאטרון העירוני המרשים, ואולם הקונצרטים על שם רודולף-אוטקר-האלה, ממשפחת אילי ההון המפורסמת של בילפלד.
אולם זה התפרסם בזכות האקוסטיקה המעולה שלו.
בשנים 1898–1927 התקיימה בבילפלד תעשיית המכוניות של מפעלי דורקפף.
חמש שנים לאחר סיום מלחמת העולם ה-1, בימי האינפלציה של רפובליקת ויימאר, כאשר הודפס ברחבי המדינה 'כסף חירום', נחשבו שטרות הכסף ושטרי החוב של בילפלד לבעלי ערך גבוה.
השטרות האטרקטיביים הודפסו על חומרים כגון משי, קטיפה ופשתן.
האחראי להנפקתם היה 'בנק החיסכון' של העיר, והם כונו "כסף החומר" - כסף העשוי מחומר המצוי בהישג יד.
שטרות אלו מהווים בימינו פריט אספנים בעל ערך היסטורי רב.
בפוגרום ליל הבדולח שהתקיים בנובמבר 38' בכל רחבי גרמניה, נשרף בית הכנסת של העיר, וחנויות של יהודים נותצו ונבזזו.
המנון המפלגה הנאצית, שנקרא 'הורסט וסל' נקרא על שם בן העיר שהיה לאייקון נאצי, לאחר שנהרג במהלך עימות עם קומוניסטים.
בראשית שנות ה-40 הועברו היהודים בעיר למחנות ריכוז והשמדה.
כל היהודים שולחו בקרונות רכבת דרך תחנת הרכבת הגדולה של בילפלד.
כעיר תעשייתית חשובה, הייתה בילפלד יעד להפצצות חוזרות ונשנות של בעלות הברית בשלב האחרון של המלחמה.
בספטמבר 44' הופצצה על ידי חיל האוויר האמריקני במטוסי B-17 מבצר מעופף.
בהמשך השנה הוסיף חיל האוויר המלכותי בהפצצות האסטרטגיות בגרמניה, ובילפלד הייתה היעד הראשון בו נעשה שימוש בפצצת הגרנד סלאם - הפצצה הכי גדולה שהייתה בשימוש במלחמת העולם השנייה.
פצצה אדירה נוספת, 10 טונות משקלה, הוטלה על בילפלד במרץ 1945, חודש לפני כניסתם של הכוחות הרגליים של בעלות הברית לעיר, באפריל.
לאחר המלחמה, במסגרת תהליך הדה-נאציפיקציה של גרמניה, הוקמה אנדרטה בכניסה לתחנת הרכבת ממנה שולחו היהודים אל מותם.
שמות כל הנרצחים בני העיר ששולחו ברכבות נחקקו עליה.
ברחובות בילפלד פזורות אבני נגף הממוקמות מול מפתני כניסה לבתים.
על אבני נגף אלה מוטבעים שמותיהם של היהודים שהתגוררו במקום, תאריך לידתם ותאריך שילוחם בטרנספורטים.
פרויקט מירוק אבני הנגף הללו נערך מדי שנה על ידי תלמידי בית הספר המקומי, כאקט חינוכי לזיכרון יהודי בילפלד.
בילפלד הייתה עיר תעשיית הפשתן, וכן ישב בה בנק מרכזי להדפסת כסף.
בין השאר נמצאו בה תעשיות ייצור מכשירים ביתיים וכן תעשיות כבדות.
על החברות המרכזיות נמנו ד"ר אוטקר (מזון ואבקות מזון, מהגדולות בגרמניה), קבוצת מולר (מוצרי עור ופלסטיק, ידועה בישראל כיצרנית היוגורט הפופולרי באותו שם) ו'סיידנסטיקר' (הלבשה וטקסטיל).
אוניברסיטת בילפלד נוסדה ב-1969, ובין המרצים הראשונים בה נמנה הסוציולוג בעל השם העולמי ניקלאס לוהמן.
מוסדות אחרים להשכלה גבוהה כוללים את ה'סמינר התאולוגי', ו'אוניברסיטת בילפלד למדעים', שזכתה להכרה בזכות בית הספר לצילום השוכן בה.
במזרח העיר עוברים שני כבישים מהירים חשובים - A2 ו-A33. את העיר עצמה חוצה כביש מהיר, המחבר בין שני חלקיה המבותרים באופן טבעי על ידי יער טויטובורג.
תחנת הרכבת הראשית של בילפלד היא חלק ממערכת המסילות המהירות של גרמניה.
בבילפלד ישנו שדה תעופה זעיר למטוסים קלים, אך תושבי העיר עושים שימוש בעיקר בשדות התעופה הבינלאומיים הגדולים של מונסטר-אוסנברוק ופאדרבורן-ליפשטאט.
מערכת התחבורה הציבורית בבילפלד נחשבת למפותחת מאוד.
זו העיר הקטנה ביותר בגרמניה אשר לה רכבת תחתית משולבת עם טראם (חשמלית).
יהודים ישבו בבילפלד מ-1345. במגפה השחורה (1348-9) נחרבה הקהילה.
ב-1370 חזרו יהודים להתיישב במקום אך ב-1430 פסקה נוכחות יהודית בבילפלד עד 1586. ב-1691 חודשו כתבי החסות לקהילה בידי האלקטור מברנדנבורג.
לחץ הנוצרים הביא להגבלת המסחר היהודי אך היהודים השתתפו בחיי המסחר בעיר.
במאה ה-18 הגיעו סוחרים יהודים מבילפלד עד פומרניה, מגדבורג והסן.
במאה ה-17 הוקמו בבילפלד בית קברות יהודי, בית כנסת ומקווה.
מ-1766 ישבה בבילפלד הרבנות האזורית.
במאה ה-19 היו רוב יהודי העיר סוחרים, וגם נשים יהודיות עסקו במסחר.
היהודים בעיר הקימו מפעלי טקסטיל.
יהודים היו חברים במועצת העיר.
טקס בר המצווה היה בסגנון הקומוניון .
בבית הכנסת היו מקהלה מעורבת ועוגב.
מ-1914 החלה שריפת גופות יהודים, כמנהג הנוצרים.
עשירית מיהודי בילפלד התנצרו ב-1856 ורובם נישאו בנישואי תערובת ב-1908. מיעוט דתי אורתודוקסי המשיך להתקיים.
ב-1905 הוקם בית כנסת נוסף ובו 750 מושבים עם הפרדה בין המינים ומקום למקהלה.
בבילפלד היה בית ספר יסודי יהודי.
רוב הילדים היהודים המשיכו ללימודים במוסדות חינוך תיכוניים לאחר בית הספר היסודי.
ב-1925 היו בבילפלד 883 יהודים שעבדו בעיקר בטקסטיל ובמשפט.
כחמישית מעורכי הדין בעיר היו יהודים.
ב-1933 היו בבילפלד 797 יהודים, כחצי אחוז מכלל תושבי העיר שמנו כ-120,000 איש.
עם עליית הנאצים לשלטון הוצאו היהודים מחיי הכלכלה והציבור בעיר.
הוטל חרם על רופאים, עורכי דין ובעלי עסקים יהודים.
הכנסות היהודים ירדו וב-1935 נמכרו עסקים יהודים.
על היהודים נאסר להיכנס למקומות בידור והם הותקפו פיזית.
הם החלו להגר, רובם - לארצות שכנות.
הקהילה היהודית ארגנה עזרה למהגרים והכשרה מקצועית.
עם חוקי נירנברג ב-1935 גברה הגירת יהודים, אך הגיעו אליה יהודים מיישובים אחרים בגרמניה.
בסוף אוקטובר 1938 גורשו מבילפלד כעשרה יהודים שמוצאם ממזרח אירופה, בגירוש זבונשין.
בליל הבדולח בנובמבר 1938 נשרף אחד מבתי הכנסת בעיר ו-18 עסקי יהודים נפגעו ונשדדו.
עשרות גברים יהודים נאסרו וחלקם נשלחו למחנה הריכוז בוכנוואלד, שם הוחזקו מספר חודשים.
ילדים יהודים גורשו מבתי הספר.
יהודים נוספים גויסו לעבודות כפייה.
אחרים הועברו ל-19 "בתי יהודים".
ב-23 באוקטובר 1941 נאסרה על יהודים היציאה מגרמניה.
בתקופה זו נאסר על יהודי בילפלד לערוך קניות בשוק.
בסוף 1941 היו בבילפלד כ-400 יהודים ועוד כ-100 יהודים בנישואים מעורבים.
רוב יהודי בילפלד גורשו למזרח מדצמבר 1941 עד פברואר 1945. המגורשים הגיעו לתחנת הרכבת בריגה ורובם שוכנו בגטו שיושביו נרצחו בירי ביער רומבולה הסמוך לריגה.
טירת ספארנבורג היא האתר המפורסם ביותר בבילפלד.
היא נבנתה בין השנים 1240 ו-1250 על ידי הרוזן לודוויג פון ראוונסברג, ומגדלה הגבוה ביותר מתנשא לגובה של 37 מטרים.
מראש המגדל קיימת תצפית פנורמית המשקיפה אל כל העיר וסביבתה הקרובה.
אתר הקטקומבות של הטירה פתוח גם הוא לציבור.
הטירה הייתה מרכזה של בילפלד הפיאודלית.
שרידים של החברה הפיאודלית עוד היו קיימים בראשית המאה ה-19 בבילפלד, כמו בשאר ערי גרמניה.
בניין העירייה הישן נבנה בשנת 1904 ועדיין משמש לאותה מטרה לה יועד.
בחזיתו של הבניינים שולבו תכונות מאלמנטים שונים של סגנונות אדריכליים, לרבות האדריכלות הגותית והרנסאנס.
אף על פי שראש העיר עדיין מחזיק משרדים בבניין העירייה הישן, מרבית משרדיהם של נבחרי הציבור ונותני השירות העירוניים ממוקמים בבניין העירייה החדש הסמוך.
בתוך בניין העירייה הישן, דגם של בילפלד מן המאה ה-13, יצירות אומנות הקשורות בהיסטוריה של העיר ומסמכי "ברית ערים תאומות" של בילפלד עם עריה התאומות בכל רחבי העולם.
קונספירציית בילפלד היא תאוריית קשר סאטירית הטוענת כי העיר בילפלד למעשה לא קיימת, וכי כל ההוכחות לקיומה הן רק חלק מקנוניה רחבה, כשקיומה של העיר בילפלד הומצא רק כדי להסתיר משהו אחר לגמרי הקיים בנקודה זו.
בילפלד היא עיר תאומה של נהריה בישראל, ובין הערים מתקיים קשר חילופי משלחות והדוק.
אחת הסיבות לקשר החזק בין הערים קשור למסורת הייקית של נהריה, שנבנתה על ידי יהודים מגרמניה.
בשנת 1988 מימנה בילפלד מבנה גדול מעל האתר הארכאולוגי הכנסייה הביזנטית בנהריה ושלחה משלחת מומחים לשקם את רצפת הפסיפס.
לאות הוקרה נקראו הרחובות המובילים לאתר "רחוב בילפלד" ו"שביל בילפלד".
בילי (בִּלְהָה) שפירא (נולדה ב-1953) הייתה סגנית נשיא ומנכ"ל האוניברסיטה העברית בירושלים.
שפירא נולדה וגדלה בבאר שבע.
הוריה הם ברונסילבה וחיים הלפרין, שעלו לישראל מפולין ורוסיה אחרי מלחמת העולם השנייה.
היא הייתה אלופת הנגב בקפיצה לגובה בשנת 1969, וייצגה את ישראל בתחרויות באירופה.
שפירא השלימה תואר ראשון בלימודים רוסיים וביחסים בינלאומיים, ותואר שני במינהל ומדיניות ציבורית.
היא החלה את עבודתה באוניברסיטה העברית ב-1976.
ב-2002 מונתה לראש המחלקה (לימים אגף) למינהל תלמידים, אחרי שקודמתה בתפקיד, גיסתה לוינה שפירא, נרצחה בפיגוע בקמפוס הר הצופים.
מ-2009 ועד 2017 שימשה כסגן נשיא ומנכ"ל האוניברסיטה.
מינואר 2016 ועד ספטמבר 2017 כיהנה שפירא כיו"ר פורום המנכ"לים של ועד ראשי האוניברסיטאות.
במסגרת תפקידה קידמה שפירא פרויקטים שונים כמו מיזם המוזיאון לזכר אלברט איינשטיין (נכון לשנת 2020 עדיין לא הוקם), הקמת בניין סוזן וצ'ארלס גודמן למדעי המוח (ELSC) ועוד.
בעלה של שפירא הוא חגי שפירא, מנכ"ל חברת הביטוח שירביט.
היא אם לארבעה וסבתא לנכדות.
בילשיבצי (באוקראינית: Більшівці; בפולנית: Bołszowce, "בולשובצה"; ביידיש: באלשוועץ) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה.
היישוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-15, ובסוף מאה ה-16 קיבל זכויות עירוניות.
במהלך השנים סבל היישוב מפשיטות השוודים, הקוזקים, הטורקים והטטרים.
כמו כן, נפגע היישוב קשות במלחמת העולם הראשונה.
בעיירה נותר מבנה בית כנסת מהמאה ה-18.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1635, ומסוף המאה ה-19 התקיימה במקום קהילה עצמאית.
לאחר מאורעות מלחמת העולם הראשונה ופרעות פטליורה, עזבו את העיירה רוב יהודיה.
בשנים אלו נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, למעלה ממחצית מסך תושביה.
בסיוע הג'וינט ומוסדות עזרה הדדית השתקמה הקהילה, ובשנות העשרים והשלושים פעלו בעיירה מפלגות ציוניות שונות, וכן תנועות הנוער השומר הצעיר ובית"ר.
כמו כן, פעלו בעיירה בית ספר מרשת תרבות וספרייה יהודית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנסו לעיירה הסובייטים.
ביום 3 ביולי 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, ובו ביום ירו למוות בכ-450 מיהודי המקום.
כ-1,500 היהודים שנותרו בעיירה רוכזו בגטו, והועברו בשתי אקציות, בספטמבר ובאוקטובר 1942, למחנה ההשמדה בלז'ץ.
היהודים האחרונים מהעיירה הועברו לגטו רוהאטין.
בילי שוורץ הוא מחזמר ישראלי מאת אוהד חיטמן ושירילי דשא, זוכה ארבעה פרסי התיאטרון הישראלי לשנת 2015, כולל פרס "מחזמר השנה".
המחזמר הוצג לראשונה במסגרת תחרות פסטיבל חג המחזמר בת-ים הראשון, בשנת 2013, וזכה במקום הראשון.
כתיבת המחזמר החלה כתרגיל באקדמיה למוזיקה בירושלים, במהלך לימודיו לתואר השני של אוהד חיטמן, שם עודדו את חיטמן לפתח את הסצנה שחיבר לעבודת גמר.
אחרי מספר שנים, בשנת 2013, נוסד בבת ים - ביוזמת עיריית בת ים והבמאי אורי פסטר - חג המחזמר בת-ים, פסטיבל תיאטרון שנועד לקדם יצירה מקורית בשפה העברית של מחזות זמר.
חיטמן פנה אל הבמאי דניאל אפרת, השניים הגישו יחד את "בילי שוורץ" והתקבלו אל הפסטיבל.
בתאריכים 1 בדצמבר - 4 בדצמבר 2013, במסגרת הפסטיבל, הוצג המחזמר לראשונה בפני קהל, וזכה במקום הראשון.
ב-21 במרץ 2015 התקיימה הצגת הבכורה של "בילי שוורץ" בתיאטרון חיפה, ומאז מוצג המחזמר כחלק מרפרטואר התיאטרון, בבימויו של דניאל אפרת, עם כוריאוגרפיה של עומר זימרי וניהול מוזיקלי של טל בלכרוביץ'.
את המחזמר מלווה בנגינה "תזמורת המהפכה" בניצוחו של ד"ר רועי אופנהיים.
בדצמבר 2015 החל להמכר אלבום מוזיקה של שירי המחזמר.
בשנת 2020 החליט יוצר המחזמר, אוהד חיטמן, לכתוב גרסה חדשה למספר שירים מהמחזמר ולהתאים אותם לתקופת מגפת הקורונה בישראל.
בכתיבת המילים החדשות נעזר חיטמן בשחקנית טלי אורן, המגלמת את בילי שוורץ.
יחדיו הם יצרו ופרסמו ביוטיוב את "בילי שוורץ - גרסה הקורונה".
בשנת 2022 הועלה המחזמר בהפקת חובבים ראשונה, במגמת התיאטרון של בית הספר לאומנויות תלמה ילין, בבימוי תום חודורוב, בליווי ובתמיכת היוצרים.
באוקטובר 2025, כעשור לאחר ההפקה הראשונה על הבמות, המחזמר יעלה בהפקה חדשה בבית צבי בבימויו של עוז מורג וניהולו המוזיקלי של עילי שמרץ.
על רקע עיר אורבנית מודרנית סואנת, כולם נמצאים בעיצומו של "מרוץ החיים" - הרצון להצליח ו"לכבוש את העולם" (כולם רצים כולם).
בילי שוורץ, העובדת כמזכירה במשרד רואי חשבון אפרורי מזה כ-3 שנים, ויתרה על חלומותיה ואיננה רצה לשום מקום, אף על פי שבסתר ליבה היא כמהה לאושר (במה אוכל לעזור?).
במשרד בו בילי עובדת, הבוס, "מר אבנר", מנהל רומן מזה כשנתיים עם המזכירה הבכירה סימונה.
יום אחד, אשתו של מר אבנר מפתיעה את בעלה במשרדו, והרומן מתגלה (הפעם זה נגמר).
מר אבנר מפטר מייד את סימונה.
עקב אי-הבנה מסוימת, סימונה מאשימה את בילי בפיטוריה ומחפשת נקמה.
אל המשרד מגיע אחד מלקוחותיו המפורסמים - הידוען יונתן גור-לביא - כוכב אופרת סבון טלוויזיונית המתרחשת בבית חולים, בה גור-לביא מגלם רופא.
סימונה מוצאת שיש אי אלו אי סדרים בתיקיו של יונתן, ומבטיחה לו שתפעיל את קשריה ותסדיר את כל בעיות המס שלו.
בתמורה, היא מבקשת ממנו שישבור את ליבה של בילי (בילי בילי בילי שוורץ).
מלכה שוורץ, אמה של בילי, מנסה לשדך לה בן-זוג אולם בילי דוחה את הצעותיה (עבודה, אמא, עבודה).
יונתן גור-לביא מגיע אל המשרד, ולהפתעתה הרבה של בילי, מציע לה לצאת עמו לדייט (אני עף, בואי בילי בילי בואי).
בילי נלחצת לקראת הפגישה (בלי פאניקה!), אך במהלך הדייט עצמו, היא מצליחה להקסים את יונתן, והוא מתאהב בה (קורה כאן משהו..
או שלא, למד אותי את האהבה).
סימונה מודיעה ליונתן שמילאה את חלקה בעסקה ביניהם, ומעוניינת שגם יונתן ימלא את חלקו.
הוא מסרב, ומתוודה בפני סימונה שהתאהב בבילי.
סימונה מתעקשת שיונתן יצא איתה לשתות, והיא משדלת אותו להשתכר ולצרוך סמים (בוא תשתה איתי).
כאשר הוא שתוי ובהשפעת סמים, היא דואגת להצטלם עמו בתנוחות אינטימיות.
מלכה הולכת למספרה, ומתכוננת לקראת חתונתם של בילי ויונתן (אמא יודעת מה טוב לילדים שלה), בעוד בילי מתכוננת בביתה (סרט מוצלח).
באירוע החתונה, מלכה מקבלת את פני האורחים (החתונה הכי טובה), וזמר החתונות עולה לשיר את שיר הכניסה לחופה (מכל הנשים בעולם).
סימונה מפתיעה את כולם, ומגיעה לחתונה, על אף שלא הוזמנה.
סימונה מראה לבילי את הצילומים המשותפים שלה עם יונתן, וחושפת את העסקה שהייתה ביניהם.
בילי הפגועה מבטלת את החתונה, ומלכה נזכרת בילדותה-שלה, ובמערכת היחסים המורכבת שהייתה לה עם אמה (רגע מושלם).
יונתן מבקש סליחה מבילי, אך היא מגרשת אותו ומתנחמת בזרועותיה של אמה.
יונתן מתקשר לטלפון של בילי.
אמה עונה והוא מבקש לשוחח עם בילי, אולם זו מסרבת.
בטרם מספיקה מלכה לנתק יונתן עובר תאונת דרכים קשה, ולאחריה מפונה חסר הכרה לבית החולים.
בילי מגיעה לבית החולים (לחץ דם לבילי), יונתן מתעורר מהתרדמת שלו ובילי סולחת לו.
השניים מחליטים להתחתן בכל זאת, לשמחתה הרבה של מלכה (כולם רצים כולם, אפילוג - שיר סיום).
+מערכה ראשונהמס' שם השיר ביצוע 1 כולם רצים כולם כולם מלבד בילי 2 במה אוכל לעזור?
בילי והלהקה 3 הפעם זה נגמר קרלה, מר אבנר וסימונה 4 בילי בילי בילי שוורץ סימונה, יונתן והבנות5 עבודה אמא, עבודה בילי ומלכה6 אני עף יונתן והבנות7 בואי בילי, בילי בואי יונתן, בילי, סימונה והלהקה8 בלי פאניקה!
או שלאיונתן10 למד אותי את האהבה בילי ויונתן11 בוא תשתה איתי כולם
שם תפקידרועי אופנהיים / טל בלכרוביץ' (מחליף) / אוהד חיטמן (מחליף) מנצח עדי חלאבין כינור ראשון ליאה רייחלין כינור שני דניאל תנחלסון ויולה דן ויינשטיין צ'לו אלון עזיזי קונטרבס הגר שחל חליל קרן גולדנצוייג קלרינט נדב רוגל תופים עודד גייצהאלס כלי הקשה רועי כהן פסנתר
בריאיון לישראל היום מה-31 במאי 2016, הצהיר חיטמן כי רני סער ושירילי דשא (מי שהייתה שותפה לכתיבת המחזמר יחד עם חיטמן) כותבים יחד תסריט עבור עיבוד קולנועי של המחזמר.
בילנט ארסוי (בטורקית: Bülent Ersoy; נולדה 9 ביוני 1952) היא שחקנית וזמרת טרנסג'נדרית פופולרית מטורקיה, השרה מוזיקה עות'מאנית קלאסית.
ארסוי היא פעילה למען זכויות להט"ב, ובמהלך השנים הפכה לסמל של הקהילה בארצה.
לארסוי, המכונה בפי מעריציה "הדיווה", להיטים רבים כולל "Geceler" (לילות), "Beddua" (קללה), "Maazallah" (חס וחלילה!), "Biz Ayrılamayız" (איננו יכולים להפרד), "Sefam Olsun" (אני נהנית), "Bir Tanrıyı Bir de Beni Sakın Unutma" (אף פעם אל תשכח את אלוהים ואותי).
לפני המעבר המגדרי שלה, שרה ושיחקה בתפקידים גבריים.
היא כבר הייתה פופולרית בטורקיה, וכאשר ביצעה ניתוח לשינוי מין ב-1981 הייתה גם לידוענית בינלאומית.
באותה תקופה, הייתה מתנגדת לקנן אוורן שתפס את שלטון טורקיה בהפיכה ב-1980. תחת הנהגתו, הופעות ציבוריות של ארסוי ואמנים טרנסג'נדרים אחרים נאסרו במטרה "למגר סטיות חברתיות".
ארסוי עתרה לבית המשפט, אך העתירה נדחתה בינואר 1982. מספר ימים לאחר מכן, היא ניסתה להתאבד.
ב-1983, היא עזבה את טורקיה במחאה נגד מדיניות הדיכוי במולדתה, והמשיכה לפתח את הקריירה שלה בגרמניה.
עם פרישתו של אוורן ב-1989, רבים מהחוקים הדרקוניים שהחיל בוטלו, וארסוי חזרה להופיע בטורקיה, בנוסף לקריירת המוזיקה המתפתחת שלה בגרמניה.
היא גם התחילה להופיע בסרטים טורקיים שצולמו בגרמניה.
על פי החוק האזרחי הטורקי החדש, הותר לטרנסג'נדרים שביצעו ניתוח לשינוי מין לבקש תעודת זהות שמכיר במגדרם, וארסוי הוציאה תעודת זהות מתוקנת.
מעריציה אפילו החלו לכנות אותה "אבלה", או "אחות גדולה" כינוי חיבה שמעיד על קבלתה כאישה בעיני ציבור.
בקיץ 2007 ארסוי נישאה שנית, למתחרה בתוכנית מוזיקה שהייתה בין שופטיו, אך גם נישואים אלו לא ארכו ימים והיא הגישה תביעת גירושין בינואר 2008.
ארסוי עוררה מחלוקת בפברואר 2008, כאשר הביעה ביקורת פומבית על פלישתה של טורקיה לצפון עיראק, באומרה "לו הייתי אם, לא הייתי שולחת את בניי למלחמה".
התובע המחוזי של איסטנבול הגיש נגדה כתב אישום על פגיעה בתמיכה הציבורית בצבא הטורקי.
הקרן הטורקית לזכויות אדם (IHD) נרתמה להגנתה.
ב-19 בדצמבר 2008, ארסוי זוכתה מכל אשמה על ידי בית המשפט.
בשנות האלפיים, ארסוי הסבה את הסגנון המוזיקלי שלה לשילוב של פופ טורקי ומוזיקה טורקית קלאסית.
ב-2013 הצהירה על חזרה לשורשיה הקלאסיים, ומאז בעיקר מופיעה ומקליטה מוזיקה קלאסית שמרנית יותר.
בשנת 2019 עשתה קאמבק כשהוציאה את הלהיט "Ümit Hırsızı" אותו כתב טרקאן.
ביליארד דינמי, במתמטיקה, הוא מערכת דינמית שבה התנועה של חלקיק מורכבת מתנועה לאורך קו ישר בתוך תחום מסוים, ומהחזרות ראי כאשר הוא מגיע לשפת התחום.
כאשר החלקיק פוגע בשפה הוא מוחזר ממנה ללא אובדן מהירות.
מערכות ביליארד דינמי הן אידיאליזציות המילטוניאניות של משחק הביליארד, ומתייחסות למצבים בהם לאזור התחום על ידי השפה יכול להיות צורות אחרות חוץ מהצורה המלבנית ועשוי אף להיות רב-ממדי.
מערכות ביליארד דינמי נחקרות גם על מרחבים בעלי גאומטריה לא אוקלידית.
החקר של מערכות ביליארד דינמי בהם החלקיק נשמר מחוץ לתחום מסוים, במקום להישמר בתוך תחום מסוים, נקרא תאוריית הביליארד החיצוני.
התנועה של חלקיק בביליארד בין החזרה להחזרה היא לאורך קו ישר, באנרגיה קבועה (תנועתו היא מסילה גאודזית אם המטריקה הרימנית של השולחן אינה שטוחה).
כל ההחזרות הן החזרות ראי: זווית הפגיעה רגע לפני ההתנגשות שווה לזווית ההחזרה מיד עם סיום ההתנגשות.
סדרת ההחזרות של החלקיק מתוארת על ידי מיפוי הביליארד שמאפיין את תנועת החלקיק.
מערכות ביליארד דינמי "לוכדות" במובן מסוים את כל המורכבויות של מערכות דינמיות, מאינטגרביליות לתנועה כאוטית, וזאת מבלי הקשיים הכרוכים בביצוע אינטגרציה רציפה של משוואות התנועה, שלרוב הן סבוכות מאוד.
בירקהוף הראה שמערכת ביליארד עם שולחן אליפטי היא אינטגרבילית.
הביליארד של אדמר מתייחס לתנועה של חלקיק על משטח בעל עקמומיות שלילית קבועה, ובאופן ספציפי לתנועה על משטח רימן קומפקטי הפשוט ביותר בעל עקמומיות שלילית קבועה, משטח בעל גנוס 2 (טורוס עם שני חורים).
המודל הזה פתיר במדויק, וניתן על ידי הזרימה הגאודזית על המשטח.
זו הדוגמה הראשונה שנמצאה אי פעם להתנהגות כאוטית דטרמיניסטית, והיא הוצגה על ידי ז'אק אדמר ב-1898. אדמר אף נתן ביטוי מפורש למידת הכאוטיות של המערכת (מעריך ליאפונוב) בתלות בערך הקבוע של העקמומיות השלילית על המשטח: , כאשר היא העקמומיות הקבועה.
השולחן של המודל של גז לורנץ הוא ריבוע עם דיסק שהוסר ממרכזו; השולחן שטוח, ואין לו עקמומיות.
במודל זה חוקרים את ההתנהגות של שני דיסקים שמקיימים אינטראקציה אחד עם השני בתוך הריבוע, ומוחזרים מגבולות הריבוע ואחד מהשני.
באמצעות אלימינציה של מיקום מרכז המסה כמשתנה קונפיגורציה, ניתן לפשט את הדינמיקה של שני הדיסקים.
מערכת הביליארד הזאת הוצגה על ידי יעקב סיני כדוגמה של מערכת מתמטית מופשטת שמציגה תכונות פיזיקליות תרמודינמיות: כל המסלולים האפשריים שלה הם ארגודיים ויש לה מעריך ליאפונוב חיובי.
הישגו הגדול של סיני בנוגע למודל הזה היה להראות שמודל בולצמן-גיבס הקלאסי של גז אידיאלי הוא מבחינה מהותית מערכת אדמר בעלת כאוס מקסימלי.
כיוון שזהו מבחינה מהותית סוג של מודל של גז, הביליארד של סיני נקרא גז לורנץ.
לנושא של דינמיקה של כדורי ביליארד יש אנלוגיה מעניינת בתורת הגלים, זאת שכן חוקי ההחזרה של גלים זהים לאלו של חלקיקים.
למשל, ניתן להסיק מהכאוטיות של מערכות ביליארד מסוימות שבבריכות גלים עם מקור גלים נקודתי (שהפסיק לחולל גלים), ובעלות צורה של ביליארד דינמי, ההתפלגות של עוצמת הגל בנקודה מסוימת לאורך מספיק זמן היא בדיוק נורמלית.
זה נובע ישירות מהעובדה שמערכות כאוטיות מתנהגות כעבור זמן ארוך בהרבה מזמן ליאפונוב שלהן בצורה אקראית.
כיוון שנוצרת התאבכות בונה בנקודות מסוימת, האמפליטודה של הגל בנקודה מסוימת, שהיא סכום התרומות הזעירות של חלקי הגל הראשוני השונים, מתנהגת לפיכך בהתאם להתפלגות בינומית (בגלל האקראיות המושלמת, שגוררת התפלגות אחידה).
כיוון שהתפלגות נורמלית היא למעשה התפלגות בינומית בגבול של אינסוף ניסיונות, נקבל את המסקנה לעיל.
כיוון שבמכניקת הקוונטים נהוג למדל חלקיקים על ידי גלים, האנלוגיה הזאת רלוונטית לתחום של כאוס קוונטי.
בִּים בָּם בּוֹם הוא פזמון שכתב יורם טהרלב, הלחין משה וילנסקי וביצעה במקור רבקה מיכאלי וצמד אילן ואילנית בשנת 1970.
השיר נוצר עבור תוכנית הרדיו בקול ישראל, "שלכם לשעה קלה".
הרעיון של רבקה מיכאלי היה לבצע שיר חדש אשר יישמע כמו שיר רחוב.
השיר נכלל באלבום שהוציאה מיכאלי בשנת 1970 ונשא את שמה.
הצמד "אילן ואילנית" ביצע את השיר בעברית ובגרמנית.
הזמרת הטורקיה יסמין קומרל (Yasemin Kumral) ביצעה בשנת 1975 את השיר בטורקית והיה בטורקיה ללהיט שקיבל מכירות זהב.
בכל בית משלושת הבתים הראשונים מתוארת צרה שאליה נקלע אחד החברים המוזכרים בשיר.
בפזמון החבר הנוסף מנחם אותו אשר: ; בבית הרביעי, יש פנייה אל אלו אשר המעוניינים בסיום השיר בהצעה: .
בִּים הלבן - האוזן השחורה הוא סרט דרמה סובייטי משנת 1977 בבימויו של סטניסלב רוסטוצקי.
הסרט מבוסס על ספר בשם זהה, שנכתב על ידי גבריאל טרויפולסקי ועוסק בהרפתקאות השונות, חלקן חיוביות וחלקן שליליות, שעובר כלב אשר יוצא במסע לאתר את אדונו שנלקח לאשפוז בבית חולים.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר בשפה זרה בטקס פרסי אוסקר ה-51.
מדינת בילספור הייתה מדינה הודית שהתקיימה מ-1948 עד 1954, סביב העיר , כיום חלק הימאצ'ל פרדש.
בילספור הוקמה ב-12 באוקטובר 1948, כשהמדינה הנסיכותית , שהתקיימה בסוזרניות במסגרת הודו הבריטית, הצטרפה להודו כמחוז בילספור.
הראג'ה של בילספור, אנד צ'נד, שימש כנציב כללי של המדינה עד אפריל 1949
עם כניסת חוקת הודו לתוקף ב-26 בינואר 1950, הפכה בילספור למדינה חלק ג', סיוג שהתייחס לחלקי הנספח לחוקת הודו שהגדיר את מעמד המדינות השונות ואשר המדינות שנכללו בו היו בשליטתה הישירה של ממשלת הודו.
ב-1 ביולי 1954 אוחדה המדינה עם הימאצ'ל פרדש, והפכה למחוז בה.
בִּילִיס (באלבנית: Byllis; ביוונית: Βύλλις, נהגה גם: בּוּלִיס) הייתה עיר עתיקה חשובה בדרום איליריה, כיום בשטח דרום-מרכז אלבניה.
העיר שימשה כמרכז פוליטי, צבאי ותרבותי של שבט האילירים והייתה אחת הערים הגדולות והמבוצרות באזור בתקופות הקלאסית, ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
ב-7 באפריל 2003 הכריזה ממשלת אלבניה על ביליס כפארק לאומי ארכאולוגי.
ביליס שוכנת על רמה בגובה של כ-547 מטר מעל פני הים, בסמוך לכפר Hekal במחוז פייר שבאלבניה.
המיקום האסטרטגי שלה על הגדה המזרחית של נהר איפשר שליטה על העמק הפורה והדרכים המסחריות באזור.
העיר נמצאת כ-25 קילומטרים, בקוו אווירי מהעיירה ולורה שלחוף הים האדריאטי.
ביליס נוסדה בין השנים 370–350 לפני הספירה על ידי שבט הביליונים, כחלק מהקהילה האילירית באטינטניה (Atintania).
העיר התפתחה על בסיס יישוב פרה-עירוני מוקדם יותר ונבנתה על פי התוכנית האדריכלית של מתכנן הערים היווני הנודע היפודמוס איש מילטוס, הידוע גם כאבי התכנון העירוני האירופי.
תכנון היפודמי עד היום מתייחס לחלוקת שטח העיר על ידי רשת רחובות מקבילים החוצים זה את זה בזוויות ישרות ויש בה חומות בצורות, אגורה, תיאטרון, סטואות, גימנסיון ומבני ציבור נוספים.
ביליס עברה תהליך של הלניזציה, ובמאה ה-2 לפני הספירה הדיברו בה יוונית.
במהלך המלחמות הרומיות-איליריות במאה ה-2 לפני הספירה, הבייליונים תמכו ברומאים נגד השלטון האילירי, העיר נכבשה על ידי הרומאים ובשנת 30 לפני הספירה הפכה לקולוניה רומית בשם Colonia Byllidensium.
בתקופה הביזנטית, ביליס הפכה למרכז נוצרי חשוב.
נבנו בה מספר בזיליקות, הגדולה שבהן משתרעת על שטח של יותר מהקטר אחד ונחשבת לאחת הגדולות באזור.
במאה ה-6 לספירה, תחת שלטון הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, העיר צומצמה בגודלה והוקפה בחומה חדשה.
בין הים והביצות הוא שמו של אלבום הבכורה של להקת הפה והטלפיים.
האלבום הוקלט ברובו ביום אחד, 29 ביוני 1989 באולפן הפרטי של הלהקה בירושלים, ויצא על קלטת באורך של כ-22 דקות ו-58 שניות בלבד.
האופי של האלבום שטותי ומגוחך והצליל משופע בגיטרות רועשות, לעיתים לא מכוונות, ושימוש במכונות תופים וקלידים פשוטים וזולים.
הצבע הדומיננטי בעטיפת האלבום - צהוב (לכל אלבומי הלהקה אותו ציור בעטיפה ורק הצבע משתנה).
אסף גברון עדיין שירת בצה"ל ואחד מהשירים, "דוד אשכנזי" נכתב והוקלט יחד עם חברי "פלוגה ח'", הפלוגה שגברון היה בה.
השיר הסוגר את האלבום היה ביצוע פאנקיסטי כאוטי לשיר "גבעת התחמושת" של להקת פיקוד מרכז (מילים: יורם טהר-לב, לחן: יאיר רוזנבלום).
הקלטת הופצה על ידי האוזן השלישית ונמכרה בכ-300 עותקים.
האלבום הופץ בהוצאה מחודשת בשנת 2002 במארז הכולל את כל אלבומי הלהקה עד אז.
הפה והטלפיים - רם אוריון, אסף גברון, אהד פישוף
דני פישוף - טכנאי הקלטות ומיקס
מנהל - מרדכי (מוטי) שהרבני
בימת קדם היא הוצאת ספרים שהוקמה בשנת 1986. עד כה ראו אור יותר כ-34 כותרים של יצירה מקורית ישראלית, כששליש מהם פרסומים ראשונים למחבריהם.
ההוצאה מהווה ניסיון ליצור הוצאת ספרים מזרחית, וחלק מהפרסומים שבה הפכו לאבני דרך בהגות על מזרחיות בישראל.
ההוצאה מפרסמת סיפורת וספרי עיון וכל הספרים עוסקים בחוויה המזרחית בתוך החברה והתרבות הישראלית.
נקודת המבט המובעת בספרים נושאת אופי רדיקלי וחתרני.
עדות לכך ניתן למצוא אף בשמות חלק מהכותרים - "המהפכה האשכנזית מתה" מאת סמי שלום שטרית, ו"זכרונות אסורים" מאת אלה שוחט.
בימת קדם פרסמה את האנתולוגיה המקיפה ביותר שנעשתה עד כה של הספרות המזרחית בישראל: "מאה שנים מאה יוצרים", בשלושה כרכים (שניים פרוזה ואחד שירה), בעריכת סמי שלום שטרית.
בימת קדם אחראית לפרסום כתב העת "הכיוון מזרח".
בימיש אנד קרופורד היא מבשלת בירה שנוסדה בקורק, אירלנד בשנת 1792 על ידי ויליאם בימיש וויליאם קרופורד.
הם רכשו מבשלה שהייתה קיימת במקום ופעלה מ-1650. המבשלה ממוקמת בליבה של העיר העתיקה של קורק.
ב-1962 נרכשה המבשלה על ידי חברת המשקאות הקנדית "קארלינג-אוקיפ" בע"מ, שהחליטה על תוכנית מודרניזציה שתעבור על המבשלה.
ב-1995 נמכרה המבשלה לחברת המשקאות "סקוטיש אנד ניוקאסל" (Scottish and Newcastle).
בימיש סטאוט (Beamish Stout) הוא המותג המוכר ביותר של מבשלת בימיש אנד קרופורד.
היא דומה מאוד לשני סטאוטים איריים נוספים: גינס (Guinness) ומרפי'ס (Murphy's).
בימיש רד (Beamish Red) הוא שיכר (Ale) אדמדם מתקתק בעל דמיון לסמית'וויק'ס (Smithwick's) ולמרפי'ס איריש רד (Murphy's Irish red), אך באופן אירוני מיוצר רק לצורכי יצוא.
בין האולם ולמזבח הוא אזור בעזרה שבבית המקדש, שהיה ממוקם בין האולם למזבח העולה.
מקום זה היה קדוש בקדושה יתירה, וביום הכיפורים, הכהן הגדול סמך ידיו על הפר, והתוודה על חטאיו ועל חטאי ביתו במקום זה.
רחבו (ממזרח למערב) של השטח בבית ראשון היה 26 אמות, ובבית שני: 22 אמות.
בחלקו הדרומי של המקום, ניצב הכיור.
בחלקו המערבי היו שתים עשרה מדרגות, שהובילו אל האולם וההיכל.
בחלקו המזרחי של האזור, היו שני שולחנות: אחד מכסף ואחד משיש.
על שולחן הכסף הניחו את כלי השרת, ועל שולחן השיש הניחו את האיברים של הקרבן.
שטח זה התייחד בקדושה נוספת שהייתה בו יותר מהשטח המזרחי לו, וגם לכהנים בעלי מום, או בעלי שיער ארוך, או קרועי בגדים, אסור להיכנס משם והלאה.
יש מהראשונים שכתב שבעלי מומים נאסרו בכניסה למקום זה רק בשעת עבודת בית המקדש.
האמוראים נחלקו האם בעלי המומים יוכלים להיכנס למקום בשעת הקפת המזבח בחג הסוכות:
לדעת ריש לקיש בעלי מומים יכולים לעבור דרך המקום בהקפת המזבח.
לדעת רבי יוחנן נאסר הדבר.
ביום יום זרקו מהמזבח על המקום מגרפה.
גם על מעלות האולם שבמקום עלו הכהנים לנשיאת כפיים ולברכת כהנים.
ביום הכיפורים, הכהן הגדול סמך ידיו על הפר, והתוודה על חטאיו ועל חטאי ביתו במקום זה.
בסוכות, כחלק מהקפת המזבח, עברו דרך מקום זה.
בספר יואל מובא: "בין האולם ולמזבח יבכו הכהנים משרתי ה'" ().
הסבר אפשרי למיקום זה של בכי הכהנים, הוא מיקומו הנסתר מעיני העם שהיה נגיש לכהנים.
בימה היא מבנה או שולחן שנמצא בבית כנסת.
הבימה משמשת בעיקר להנחת ספר התורה עליה בשעת קריאת התורה.
בקרב עדות המזרח משמשת הבימה גם כעמוד התפילה, ולפיכך מכונה גם "תיבה", המונח התלמודי לעמוד התפילה.
הבימה עשויה בדרך כלל מעץ או משיש.
הבימה מופיעה בספר נחמיה, כ"מגדל עץ" שנעשה לצורך קריאת התורה.
בתלמוד מופיע תיאור של בית הכנסת באלכסנדריה שבימה של עץ הייתה במרכזו.
הרמב"ם פוסק שיש להניח בימה במרכז בית הכנסת לצורך קריאת התורה ודרשות מוסר.
בבתי כנסת רבים כיום, הבימה היא שולחן עץ מרובע.
בעבר בדרך כלל הבימה הייתה בנויה משיש, מוגבהת מרצפת בית הכנסת.
בקהילות רבות היה נהוג לעשות שלוש מדרגות לבימה.
בספר הזוהר נאמר שאין לעשות יותר מ-6 מדרגות לבימה.
השימוש העיקרי בבימה הוא להנחת ספר התורה בשעת קריאת התורה.
שימושים נוספים הם עמידת ה"בעל תוקע" בראש השנה, הקפתה בחג הסוכות בשעת אמירת ההושענות והקפתה עם ספרי תורה בחג שמחת תורה.
בראשית המאה ה-19 שינו הרפורמים את מקום הבימה לחזית בית הכנסת, בסמוך לארון הקודש, כחלק מסדרת שינויים שערכו בסדרי בית הכנסת.
רבנים רבים תקפו את ההנהגה הזו, מכיוון שהיא נעשתה במטרה לחקות את הכנסיות.
כך למשל רבי יחזקאל לנדא כתב: "המשנים מנהגים ישנים בשביל שרוצים להדמות לבתי הגויים, קורא אני עליהם שכח ישראל עושהו ויבן היכלות".
דבריו הועתקו גם בביאור הלכה ובערוך השולחן.
החתם סופר התנגד גם בנימוק שהנהגה זו תבטל את מנהגי ההקפות בסוכות ושמחת תורה.
הנצי"ב כתב שארון הקודש הוא זכר לארון הברית, והבימה היא זכר למזבח הפנימי שעמד במרכז ההיכל.
כך גם כתב החתם סופר.
בִּין (ברבים: בינים; באנגלית: Barbel, "זקנקן") הוא איבר חישה דמוי שפם המצוי בדגים מסוימים.
הבינים הם מעין מחושים הסובבים את פה הדג, ומסייעים לו בנבירה אחר מזון בקרקעית הים, בפרט בתנאי ראות קשים, אז אינו יכול להשתמש בעיניו.
בנוסף, הם עשויים לשמש לטעימת המזון ובדיקתו בטרם האכילה.
מספר הבינים משתנה ממין למין ועשוי לנוע בין בודדים לכמה עשרות.
הבינים קיימים בין היתר בסדרת השפמנונאים, במשפחת הגרום-לשוניים, בסוגים חִדקן, קרפיון ובינית ובמין דג זברה, וכן בכמה סוגי כרישים.
"בין גבולות" הוא שיר מאת המשורר הישראלי חיים חפר.
נכתב בשנים 1944–1945, בעת שחפר היה חבר בחוליה בפלמ"ח שעסקה בהעפלה יבשתית מסוריה ומלבנון.
השיר מדבר על הפעולות שבצעו אנשי "ההגנה", המוסד לעלייה ב' והפלמ"ח להעלאת ניצולי השואה לארץ ישראל.
ההעפלה נתקלה בהתנגדות ממשלת המנדט, הן בחקיקה מגבילה והן בפעולות מנע והפרעה של כוחות הביטחון הבריטיים; מעשי הבריטים עוררו את זעמו ומחאתו של היישוב, להם ניתן ביטוי בשיר.
בתחילתו כלל השיר שני בתים בלבד.
בכנס של הפלמ"ח שהיה בשנת 1945 דרש ארנן (סיני) עזריהו מחפר לחבר בית שלישי כדי שיהיה ניתן להקריאו בכנס, וזאת חפר עשה.
תוך חודשים ספורים הגיע השיר לאירופה והפך להמנון של תנועת הבריחה אשר העבירה כ־300.000 בני אדם בחשאי ובאופן לא לגאלי בכל רחבי אירופה בדרך לארץ ישראל.
במשך השנים שעד סיום המנדט הבריטי ביטא השיר את הרגשתם של רבים באשר לכלל העלייה הבלתי לגאלית לארץ בדרכי היבשה והים, וכך גם נתפס בתודעה הציבורית לאחר הקמת המדינה.
השיר המחורז כולל שלושה בתים ופזמון, הכולל את תמצית עמדת הנהגת היישוב כלפי ניצולי השואה, הבריחה וההעפלה, והיא עזרה לכל יהודי שמבקש לעלות לארץ, בכל גיל וגם אם מצבו הבריאותי ירוד - "מך" - בשל מוראות המלחמה; הדוברים, גוף ראשון רבים, שמייצגים את אנשי "ההגנה", מכריזים:
בבית הראשון מספרים הדוברים על דרכם שלהם, כחוליית פלמ"ח שמלווה את שורדי השואה הבורחים והמעפילים, חוצים גבולות שלא בהיתר, יחידים וקבוצות ובשיירות, לאור היום ובמחשכים, בחשאי.
הבית השני מתאר את נחישותם ואיתנותם של הדוברים להוביל את ניצולי השואה הבורחים והמעפילים מעבר לכל גבול ומחסום עד להבאתם אל חופי ארץ ישראל:
הבית השלישי מאשר את הנאמר בשני הבתים הראשונים, באמצעות ציטוט של הוראות והסברים במילים קצרות שניתנו למעפילים, הכוללות בקשה לאיפוק מ"בְּכִי" ומ"צַעַר", הגשת סעד ועזרה גופנית ונפשית לכל הנצרכים, והבטחה להיפרע ממי שסוגר את גבולות הארץ ומנסה למנוע את כניסתם אליה.
בשתי השורות האחרונות של הבית השלישי בא לידי ביטוי שינוי יחסו של הפלמ"ח כלפי שלטון המנדט הבריטי.
שיתוף הפעולה שהתקיים בין השניים במהלך מלחמת העולם השנייה התחלף ביחס של חוסר אמון וכעס כלפי מדיניות הסגר הבריטית, והוביל בהמשך למלחמה גלויה נגד שלטון המנדט.
לחן השיר נלקח מהשיר הרוסי הידוע "פרידה מסלביאנקה" .
שאותו הלחין ב-1912 וסילי אגפקין.
השיר הרוסי היה אחד מארבעת המארשים שנוגנו במצעד הניצחון על גרמניה הנאצית, בכיכר האדומה במוסקבה.
עם הזמן הפך לאחד מגדולי המארשים הרוסים הצבאיים, והוא מושמע עד היום ברוסיה.
, לוחם הבריגדה ולימים מפקד פלוגת יהונתן במלחמת העצמאות, כתב יצירה בה תיאר את חלקו בהעברת המעפילים מעבר להרי האלפים האוסטרים אל איטליה לקראת העלאתם הבלתי ליגאלית לארץ ישראל, במסגרת הבריגדה.
היצירה התפרסמה ב"גווילי אש" לאחר נפילתו ב-9 ביולי 1948, בקרב על ח'רבת אל חמאמה.
שם המבצע, "חומת מגן", נבחר על ידי גל הירש, מתכנן המבצע, על פי מילות השורה האחרונה בבית הראשון של הפזמון.
בין: הסרט , הופץ בישראל גם בשם בין: סרט האסונות האולטימטיבי הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי משנת 1997, מסוגת קומדיית סלאפסטיק, המבוסס על תוכנית הטלוויזיה הפופולרית "מיסטר בין", שבה מככב בתפקיד הראשי רואן אטקינסון, שגם משתתף בכתיבה.
בסרט, בין נשלח לארצות הברית מטעם הגלריה הלאומית של לונדון כדי להשגיח על ההעברה של הציור "אמו של ויסלר" מהגלריה הלאומית לגלריה בלוס אנג'לס.
בתוך כך, בעקבות סדרה של טעויות יוצא שבין מפרק נישואין, נעצר פעמיים ובטעות הורס את הציור, אך הוא מתקן את המצב לאחר מכן בעזרת תוכנית מתוחכמת.
את הסרט כתבו אטקינסון, רובין דריסקול וריצ'רד קרטיס וביים מל סמית', כולם מלבד דריסקול עבדו יחד בעבר בתוכנית "מבט הפוך".
שמו המתוכנן המקורי של הסרט היה "ד"ר בין", שם המבוסס על אי-הבנה שעליה מתבססת העלילה בחלקה.
מר בין (רואן אטקינסון) הוא שומר בעל כוונות טובות, אך מגושם והרסני, העובד בגלריה הלאומית של לונדון.
הניסיונות של מועצת המנהלים של הגלריה להביא לפיטוריו מטורפדים בידי היו"ר (ג'ון מילס), שבין חביב עליו במיוחד, מסיבות לא ברורות.
חברי מועצת המנהלים נואשים להיפטר מבין ומהמבוכות שהוא גורם לגלריה, ועל כן הם שולחים אותו לארצות הברית כדי לייצג את הגלריה בעת חשיפת הציור "אמו של ויסלר", שנרכש בעבור 50 מיליון דולר בידי "גלריית האמנות גרירסון" הפיקטיבית בלוס אנג'לס.
בין נוחת בלוס אנג'לס ומיד נקלע לצרות, כשהוא נעצר על ידי כוחות השיטור של שדה התעופה מכיוון שהוא מעמיד פנים כאילו הוא מסתיר אקדח.
התנהגותו המוזרה של בין מפריעה לאליסון, ותוך זמן קצר היא מחליטה לעזוב אותו ואת דייוויד ולעבור לגור בבית אמה יחד עם קווין וג'ניפר.
כמו כן, הבוס של דייוויד, ג'ורג' גרירסון (האריס יולין), נרתע מהתנהגותו של בין במהלך פגישתם הראשונה בגלריה, והוא רומז לדייוויד שהוא ייחשב אחראי על מעשיו של בין, מאחר שהייתה זו החלטתו לבחור בבין כמי שיסיר את הלוט מעל הציור.
תחילה דייוויד סבור רק שבין הוא אדם מעט מוזר, אך הוא מפקפק בהחלטתו לאחר שבביקור בפארק שעשועים בין מעלה את המהירות של רכבת הרים וגורם בלי כוונה למבקרי המתקן להיפגע.
בין נעצר בידי המשטרה בפעם השנייה, אך לוטננט ברוטוס (ריצ'רד גנט), שפגש את בין קודם לכן בשדה התעופה, משחרר אותו ממעצר ומזהיר את דייוויד שהוא ידאג לשלוח את בין לכלא אם הוא יגרום לצרות נוספות.
לאחר שבאותו ערב בין ודייוויד הורסים בטעות ארוחת ערב עם גרירסון ואשתו, דייוויד שואל את בין אם הוא אכן דוקטור, ובין עונה לו שהוא אינו דוקטור.
הציור "אמו של ויסלר" מגיע לגלריה כמה ימים לאחר מכן ודייוויד משתתף יחד עם שאר צוות עובדי הגלריה בפגישת נוהלי ביטחון.
בינתיים, בין נשאר לבד להשגיח על הציור ובעת שהוא צופה בו, הוא מתעטש עליו בטעות.
ניסיונו לתקן את הנזק שגרם רק מוביל לנזק נוסף, עד שנותר כתם לבן באזור פרצופה של אמו של ויסלר.
דייוויד רואה את הנזק שאירע לציור ונלחץ שמא יאבד את עבודתו, ואף ייתכן שייאלץ להתמודד עם אישומים פליליים בשל הנזק.
דייוויד ובין שקועים בצער ומטביעים את יגונם באלכוהול.
אליסון, קווין וג'ניפר שבים הביתה באותו הערב, אך אליסון מתרגזת על כך שדייוויד השתכר יחד עם בין ושוקלת לעזוב את דייוויד שוב.
במהלך שיחה עם קווין, שהחל לחבב את בין, מתכנן בין תוכנית לתיקון המצב.
בין לוקח כמה חפצים מביתו של דייוויד באמצע הלילה, מתגנב לגלריה ונפטר מהשומר היחיד במשמרת על ידי הכנסת חומר משלשל לקפה שלו.
בחדר התצוגה, בין מסיר את הציור ההרוס ומחליפו בפוסטר של הציור, שעליו הוא מורח תערובת של חלבון ולק ציפורניים כדי לשוות לו מראה של ציור מקורי.
ביום הסרת הלוט מעל הציור, חושף גנרל ניוטון (ברט ריינולדס) לעיני התקשורת את הציור, ודייוויד סולח לבין.
אולם, בין נקרא לעלות לדוכן הנואמים כדי לשאת דברים על הציור.
אף כי דייוויד חושש שבין ישפיל את עצמו בטלוויזיה, בין נושא נאום אינטליגנטי ומעמיק על הציור ועל אופיו, וזוכה לתשבחותיהם של ניוטון והתקשורת.
עם זאת, החגיגה נקטעת כאשר לוטננט ברוטוס מודיע לדייוויד שג'ניפר עברה תאונת אופנוע ונמצאת בטיפול נמרץ.
בדרכו לבית החולים, ברוטוס נקלע לעימות עם שודד ונורה.
בבית החולים, דייוויד ואליסון מעודכנים על מצבה של ג'ניפר, בעוד שבין מזוהה בטעות כרופא (מכיוון שהוא מרים מסכת שהפיל רופא אחר) ונלקח לחדר הניתוחים.
על אף שבהתחלה הוא חושש מהסיטואציה, בין מצליח להציל את חייו של ברוטוס ולהעיר את ג'ניפר (בעקבות תאונה עם הדפיברילטור הוא מעופף באוויר ונוחת עליה).
כהוקרת תודה, בני משפחת לנגלי מאפשרים לבין לבלות בחיקם שבוע נוסף לפני חזרתו ללונדון.
הסרט מסתיים בפרידתו של בין ממשפחת לנגלי וחזרתו ללונדון, שם מתגלה שהוא שמר את הציור ההרוס עמו למזכרת.
רואן אטקינסון – מר בין
פיטר מקניקול – דייוויד לנגלי
ג'ון מילס – יושב הראש
פמלה ריד – אליסון לנגלי
האריס יולין – ג'ורג' גרירסון
ברט ריינולדס – גנרל ניוטון
סנדרה או – ברניס שימל
ג'וני גאלקי – סטינגו וילי
כריס אליס – הבלש באטלר
אנדרו לורנס – קווין לנגלי
פיטר איגן – לורד וולטון
הסרט יצא לאקרנים בהפצה מוגבלת בארצות הברית ב-17 באוקטובר 1997, ולאחר מכן יצא בהפצה נרחבת ב-7 בנובמבר 1997. בבריטניה הסרט יצא לאקרנים ב-1 באוגוסט 1997, ובישראל כשבוע לאחר מכן ב-8 באוגוסט 1997.
הסרט התקבל בקרב המבקרים בצורה מעורבת.
הליקויים שעליהם הצביעו המבקרים הם שבירת המסורת של תוכנית הטלוויזיה שבה מיסטר בין נמצא במרכז תשומת הלב, ו"אמריקניזציה" שנדרשה כדי למכור את הסרט ברחבי העולם (בין מדבר לעיתים בצורה אינטליגנטית, אם כי תוך קושי ברור, בניגוד לתוכנית הטלוויזיה שבה בעיקר מלמל משפטים לא ברורים).
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט 42% ביקורות חיוביות וציון משוקלל של 5.3 מתוך 10; מבקרים רבים באתר ציינו כי הסרט היה ארוך יתר על המידה וכלל מעט מדי בדיחות.
באתר Metacritic הציון המשוקלל של הסרט הוא 52 מתוך 100, ציון שנקבע לפי 20 ביקורות.
על אף שקיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים, הסרט היה הצלחה מסחרית גדולה, והפך לסרט פולחן של מעריצי התוכנית מאז הפצתו בווידאו.
הסרט הכניס 45,319,423$ בצפון אמריקה ו-205,893,247$ במדינות אחרות, כלומר, בסך הכל 251,212,670$ ברחבי העולם, ובכך היה להצלחה מסחרית גדולה בהתחשב בתקציב הנמוך של 18 מיליון דולר.
הסרט דורג במקום ה-47 בטבלת הסרטים הנצפים בקולנוע בשבוע הבכורה, כשהופץ בהפצה מוגבלת.
בין דמיון למציאות הוא סרט עצמאי משנת 2007 שנכתב ובוים על ידי אנתוני הופקינס.
הסרט עוסק בתסריטאי גוסס שעלילת סרטו החדש יוצרת מעין אוטוביוגרפיה שלו.
כמקובל בסרטים מסוג זה, העלילה של הסרט אינה ליניארית ולא מתגלגלת בסדר המקובל של התפתחויות קולנועיות.
לפרקים היא גם מתבססת על תהליך כתיבת הסרט עצמו.
הסרט הופק בתקציב זעום והופץ באופן מוגבל.
כמו כן, הקאסט כלל גם שחקנים רבים מתחילים, אלמונים או שאינם מקצועיים.
הסרט צולם בהבחנה גבוהה, נערך והוקרן דיגיטלית.
הופקינס הגדיר את התסריט כהרהור פילוסופי על החיים.
הוא הראה את טיוטת התסריט הראשונה לסטיבן ספילברג, ששיבח אותו אך הזהירו כי לא יהיה קל להפיק ולהפיץ סרט בעל אופי שכזה.
הופקינס ניסה למכור את התסריט לאולפנים שונים.
כולם סירבו מאותה סיבה שציין ספילברג.