tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשפט נסגר בעסקה מחוץ לבית המשפט, בה אוסטרליה הסכימה לשלם לנאורו פיצויים בסך 50 מיליון דולרים אוסטרליים, וניו זילנד ובריטניה הסכימו לשלם פיצויים בסך 12 מיליון דולרים אמריקניים כל אחת.
מועדון הכדורגל צ'לסי הוקם ב־10 במרץ 1905 כקבוצת-כדורגל מרובע פולהאם בעיר לונדון.
המועדון נחשב בין המועדונים המצליחים באנגליה, לאחר שזכה בלמעלה משלושים תארים, כולל שישה תוארי ליגה ושבעה גביעים אירופיים.
המגרש הביתי הוא סטמפורד ברידג'.
צ'לסי זכתה בתואר הגדול הראשון שלה, אליפות הליגה, בשנת 1955. המועדון זכה בגביע ה-FA לראשונה בשנת 1970 ובתואר האירופי הראשון, גביע המחזיקות, בשנת 1971. לאחר תקופת ירידה בסוף שנות השבעים, בשנות השמונים המועדון חווה התעוררות בשנות התשעים וזכה להצלחה רבה יותר בתחרויות הגביע.
שני העשורים האחרונים היו המוצלחים בתולדות צ'לסי: היא זכתה בחמישה תוארי אליפות, שני תוארי ליגת האלופות ושני תוארי הליגה האירופית בתקופה זו.
צ'לסי היא אחד מחמישה מועדונים שזכו בכל שלוש תחרויות המועדונים המרכזיות של אופ"א, המועדון האנגלי הראשון שהשיג טרבל אירופי והמועדון הלונדוני היחיד שזכה בליגת האלופות.
למועדון יש יריבויות עם הקבוצות השכנות ארסנל וטוטנהאם הוטספור, ויריבות היסטורית עם לידס יונייטד.
בהתבסס על נתוני צופים, למועדון יש את בסיס האוהדים השישי בגודלו באנגליה.
מבחינת שווי המועדון, צ'לסי היא מועדון הכדורגל השישי ביוקרתו בעולם, עם שווי של 2.13 מיליארד ליש"ט (2.576 מיליארד דולר) והוא מועדון הכדורגל השמיני בעל ההכנסות הגבוהות בעולם, עם רווחים של מעל 428 מיליון יורו בעונת 2017/18. מאז 2003, צ'לסי נמצאת בבעלות המיליארדר הרוסי-ישראלי רומן אברמוביץ'.
בשנת 1896, הנרי אוגוסטוס "גאס" מירס, חובב כדורגל ואיש העסקים, יחד עם אחיו, ג'וזף מירס, רכשו את מגרש האתלטיקה סטמפורד ברידג' בפולהאם, מערב לונדון, בכוונה לערוך שם משחקי כדורגל מהשורה הראשונה.
הם נאלצו להמתין עד 1904 כדי לקנות את האדמה, אז הבעלים הקודם נפטר.
הם לא הצליחו לשכנע את מועדון הכדורגל פולהאם לאמץ את המגרש כביתם לאחר סכסוך על עלות ההשכרה, ולכן מירס שקל למכור לחברת הרכבות הגדולה ווסטרן, שרצתה להשתמש בקרקע כחצר להשלכת פחם.
עמיתו של מירס פרד פרקר ניסה להניא אותו מכך ללא הצלחה.
לבסוף, שינה מירס את דעתו והחליט לקבל את עצתו של פרקר ובמקום למצוא מועדון כדורגל שיסכים לשחק במגרש, יזם הקמת מועדון כדורגל משלו שיארח בסטמפורד ברידג'.
כך, מועדון הכדורגל צ'לסי הוקם ב־10 במרץ 1905. בפאב The Rising Sun, (כיום The Butcher's Hook) מול הכניסה הראשית לדרך פולהאם מכיוון שכבר הייתה קבוצה בשם פולהאם ברובע, שמו של הרובע הסמוך, רובע המטרופוליטן של צ'לסי, אומץ לאחר ששמות כמו "מועדון הכדורגל לונדון", "קנזינגטון ו"סטמפורד ברידג'" נדחו.
חולצות כחולות אומצו על ידי מירס, בהתאם לצבעי המירוץ של לורד צ'לסי, יחד עם מכנסיים קצרים לבנים וגרביים כחולות כהות.
צ'לסי שקלה בתחילה להצטרף לליגה הדרומית, אך נדחתה בעקבות התנגדויות של פולהאם וטוטנהאם ולכן היא הגישה בקשה להתמודד בליגת הכדורגל.
מועמדותה אושרה באספה הכללית של ליגת הכדורגל ב-29 במאי 1905; נאומו של פארקר באספה היה חשוב במיוחד והדגיש את היציבות הפיננסית של המועדון החדש, את האצטדיון החדש והמרשים שלו ושחקנים כמו ויליאם "פאטי" פולקה, השוער שזכה בתואר ליגה ושני גביעי FA עם שפילד יונייטד.
ג'ון רוברטסון, המגן הסקוטי הבינלאומי בן העשרים ושמונה, מונה להיות מאמן-שחקן.
המועדון התחיל בשחקנים מבוססים שגויסו מקבוצות אחרות; יחד עם פולקה, צ'לסי החתימה את החלוצים ג'ימי וינדרידג' ובוב מק'רוברטס ופרנק פירסון ממנצ'סטר סיטי.
משחק הליגה הראשון של צ'לסי התקיים במשחק חוץ בסטוקפורט קאונטי ב-2 בספטמבר 1905. היא הפסידה את המשחק בתוצאה 1-0. משחק הבית הראשון שלהם היה נגד ליברפול במשחק ידידות.
צ'לסי סיימה במקום 3 המכובד בליגה השנייה בעונת הבכורה שלה, אך רוברטסון לא אהב את התערבות ההנהלה בהחלטות האימון ובינואר 1907 הוא עזב.
מזכיר המועדון ויליאם לואיס לקח על עצמו לאמן זמנית והוא הוביל את הקבוצה לעלייה בסוף העונה, בעיקר בזכות שערים של ווינדרידג' וג'ורג' "גטלינג גון" הילסדון.
האחרון היה הראשון מבין החלוצים הפוריים ששיחקו בצ'לסי; הוא כבש חמישה שערים בעונת הבכורה ו-27 שערים בסך הכל בעונת העלייה, בדרך להיות השחקן הראשון שכובש 100 שערים עבור המועדון.
את לואיס ירש דייוויד קלדרהד, שאימן את צ'לסי ב-26 השנים הבאות.
העונות המוקדמות של המועדון הניבו הצלחה מועטה, והן היו לא יציבות ונעו בין עלייה לירידה בין הליגה הראשונה והשנייה.
צ'לסי ירדה ליגה בשנים 1909–1910, חזרו לליגה הראשונה בשנים 1911–1912 וסיימו במקום 19 בשנים 1914–1915, העונה התחרותית האחרונה לפני שהכדורגל באנגליה הושעה עקב מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1919 הליגה הורחבה ל-22 קבוצות וצ'לסי חזרה לליגה הראשונה.
בשנת 1915, בצל מלחמת העולם הראשונה, הגיעה צ'לסי לגמר גביע ה-FA הראשון שלהם, מה שמכונה גמר גביע "חאקי", בשל מספרם הגדול של חיילים במדים שהשתתפו בו.
המשחק מול שפילד יונייטד נערך באווירה עגומה ונערך באולד טראפורד במנצ'סטר כדי למנוע התפרעויות בלונדון.
צ'לסי, פחות חלוץ החובבים הראשי שלה, ויויאן וודוורד, שהתעקשה באופן ספורטיבי שהקבוצה שהגיעה לגמר צריכה לשמור על מקומותיה, הציגה משחק טוב ברוב המשחק.
טעות של השוער ג'ים מולינאו אפשרה ליונייטד להבקיע לפני המחצית, אבל הכחולים החזיקו מעמד עד שש הדקות האחרונות, אז יריבתה הבקיעה שני שערים נוספים כדי לנצח 3–0.
צ'לסי הפכה לאחת הקבוצות הנתמכות ביותר במדינה, עם אוהדים שנמשכו על ידי המוניטין של הקבוצה כששיחקה כדורגל התקפי משעשע והחתימה שחקנים הכוכבים, כשהבולט שבהם היה החלוץ בוב ויטינגהאם.
55,000 השתתפו בדרבי הלונדוני הראשון אי פעם בליגה העליונה, מול ווליוויץ' ארסנל, שיא למשחק בליגה הראשונה.
77,952 השתתפו במשחק הסיבוב הרביעי בגביע האנגלי מול סווינדון ב-13 באפריל 1911.
עונת 1919/1920, העונה המלאה הראשונה שלאחר המלחמה, הייתה המוצלחת ביותר של צ'לסי עד אז.
בהובלתו של ג'ק קוק, ההחתמה הזוהרת האחרונה של המועדון, הם סיימו במקום השלישי בליגה - והעפילה לחצי גמר הגביע האנגלי, אף שהפסידה לאסטון וילה.
המועדון ירד ליגה שוב בשנים 1923–1924 ובארבע מתוך חמש העונות הבאות היה אמור להחמיץ את העלייה, וסיים חמישי, שלישי, רביעי ושלישי.
עם שחקנים כמו וילי פרגוסון, טומי לאו ואנדי וילסון, צ'לסי סוף סוף חזרה לליגה הראשונה שוב בשנים 1929–1930, שם המועדון נשאר ב-32 השנים הבאות.
כדי לנצל את העלייה ב-1930, הוציא המועדון 25,000 ליש"ט (49,000 דולר) על שלושה שחקנים גדולים: הסקוטים יוז'י גלאצ'ר, אלכס ג'קסון ואלק שיין.
גלאצ'ר בפרט היה אחד הכישרונות הגדולים ביותר, ידוע בכיבוש השערים שלו ובכך שהוביל את ניוקאסל לאליפות בשנים 1926–1927. הוא וג'קסון היו גם חברים בקבוצת Wembley Wizards, נבחרת סקוטלנד שניצחה את אנגליה 5–1 בוומבלי בשנת 1928.
עם זאת, אף על פי שהקבוצה לחצה מדי פעם, למשל בניצחון 6-2 על מנצ'סטר יונייטד וניצחון 5-0 על סנדרלנד, לאף אחד מהשלישייה לא הייתה ההשפעה הרצויה.
גלאצ'ר היה מלך השערים של צ'לסי בכל אחת מארבע העונות שלו וכבש 81 שערים בסך הכל, אך זמנו במערב לונדון הופרע מצרותיו האישיות ונחתם מההשעיות הארוכות בגלל משמעת, כולל איסור של חודשיים לשחק בשל קללות שהטיח בשופט.
ג'קסון ושיין התקשו במועדון ולא הצליחו לחזור מחדש על הישגיהם הקודמים.
השלישייה לא הגיעה ל-300 הופעות ובשנת 1936 כולם עזבו עם הפסד כספי משמעותי למועדון.
אכזבתם גילמה את פגמיה של צ'לסי לאורך כל העשור, לפיו הופעות ותוצאות לעיתים רחוקות תואמות את רמת השחקנים במועדון.
הוצא כסף רב, אך יש הסבורים שהושקע לעיתים קרובות מדי על שחקנים לא הולמים, במיוחד חלוצים, בעוד ההגנה נותרה מוזנחת.
בשנת 1932 הקבוצה השיגה ניצחונות מרשימים על ליברפול ושפילד והוגרלה מול ניוקאסל יונייטד בחצי גמר גביע FA.
טומי לאנג העניק את ההובלה לניוקאסל ביתרון 2–0, לפני שגלאצ'ר צימק לצ'לסי.
הכחולים לחצו על השער של יונייטד במחצית השנייה, אך לא הצליחו לבצע את פריצת דרך וניוקאסל המשיכו להניף את הגביע.
קלדרהד עזב את משרת האימון בשנת 1933 והוחלף על ידי לסלי נייטון, אך המינוי לא הראה שינוי ביכולת של צ'לסי.
בתקופות שונות במהלך העשור היו שחקנים כמו טומי לאו, סם וויבר, סיד בישופ, הארי ברג'ס, דיק ספנס וג'ו במבריק, כולם שחקנים בינלאומיים מבוססים, אולם הישג השיא של צ'לסי בעשור ההוא היה מקום שמיני.
ברם, הקבוצה לא איבדה את בסיס האוהדים שלה והמשיכה להיות אחת הקבוצות הפופולריות באנגליה.
הביקור של ארסנל ב-12 באוקטובר 1935 משך קהל של 82,905 בסטמפורד ברידג', שנשאר שיא המועדון במשחק בליגה האנגלית.
קהל של כמעט 50,000 השתתפו במשחק הבכורה של גלאצ'ר וג'קסון.
בשנת 1939, כשהמועדון איבד מההצלחה בשטח, נייטון התפטר מתפקידו.
את מקומו מילא סקוטסמן ומאמן קווינס פארק ריינג'רס לשעבר, בילי בירל.
בשנת 1937 התחרתה צ'לסי בטורניר "Arts et Techniques dans la Vie moderne" בפריס מול כמה מהמועדונים הגדולים של אז כמו אוסטריה וינה, בולוניה וסלביה פראג, ובכך הפכה למועדון האנגלי הראשון אי פעם שהשתתף בטורניר בינלאומי.
צ'לסי הגיעה לגמר הטורניר, שם הפסידה לאלופת איטליה, בולוניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה איבדה צ'לסי שחקנים כוכבים רבים.
בילי בירל מונה למאמן צ'לסי זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשלושה משחקים בעונת 1939–1940, תוצאות המשחקים לו חושבו.
צ'לסי התמודדה בסדרה של תחרויות אזוריות וכמו כל מועדון אחר, ראתה את ההרכב שלה מדולל מאוד בשל המאמץ המלחמתי (רק שני חברי הקבוצה של צ'לסי בעונת 1938–1939 אי פעם שיחקו איתה שוב).
המועדון הציב בכך סדרה של שחקנים "אורחים", עמו מאט בוסבי, וולטר וינטרבוטום ואדי הפגוד.
הם גם התחרו בגביע המלחמה של ליגת הכדורגל, במהלכה ערכו את הופעת הבכורה שלהם בוומבלי, כשהם מפסידים 1–3 לצ'רלטון אתלטיק בגמר 1944, וגברו על מילוול 2–0 שנה לאחר מכן מול קהל של מעל 80,000 איש.
לאחר המשחק האחרון, ג'ון האריס הפך לקפטן צ'לסי הראשון שהניף גביע בוומבלי וקיבל את הגביע מראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל.
באוקטובר 1945, עם סיום המלחמה, רשויות הכדורגל האנגליות חיפשו דרך לחגוג את חזרת המשחק בעת שלום.
במסגרת מחווה של רצון טוב, הוכרז כי דינמו מוסקבה, אלופת ברית המועצות המכהנת, תסייר בבריטניה ותשחק מול כמה קבוצות ביתיות, כולל צ'לסי.
המשחק התקיים ב-13 בנובמבר בסטמפורד ברידג' כשצ'לסי לבשה רצועה אדומה בשל התנגשות עם המדים הכחולים של דינמו.
לפני הפתיחה, שחקני דינמו הציגו זר פרחים על מספרי החולצות שלהם.
הקבוצה הרוסית הפתיעה צופים רבים בכישרונם ובעקשנותם כששחקניה נלחמו ועלו מפיגור 0:2 ל-2:3 והשיגו תיקו 3:3. על פי הערכות שונות, קהל של למעלה מ-100,000 איש צפה במשחק, כאשר אלפים נכנסו למגרש באופן בלתי חוקי.
נתון הצופים היה הגבוה ביותר שנרשם אי פעם בסטמפורד ברידג'.
בעקבות המלחמה, צ'לסי שוב הוציאה כסף רב ושוב קנתה שלושה חלוצים גדולים, הפעם טומי לוטון, לן גולדן וטומי ווקר, תמורת כ-22,000 ליש"ט.
השלישייה סיפקה גם שערים וגם בידור: לוטון קבע שיא מועדון חדש בהבקעת 26 שערים ב-34 משחקי ליגה בשנים 1946–1947, אך צ'לסי סיימה במקום 15 באותה עונה ומעולם לא סיימה מעל מקום 13 תחת בירל.
לאחר הנפילה עם בירל, לוטון נמכר למחוז נוטס תמורת 20,000 ליש"ט; מחליפו היה רוי בנטלי, שהוחתם מניוקאסל יונייטד תמורת 11,500 לירות שטרלינג ב-1948.
בשנת 1951 צ'לסי העפילה שוב לגמר הגביע האנגלי.
אחרי שניצחה 2:0 את מנצ'סטר יונייטד ברבע גמר, היא הוגרלה להתמודד עם יריבתה הלונדונית ארסנל.
שני שערים של בנטלי העלו את צ'לסי ליתרון, אבל שער של ארסנל (שוער צ'לסי לא העריך נכונה ונגח בטעות לרשת של עצמו) רגע לפני המחצית הפך את המשחק.
ארסנל השוותה 15 דקות לסיום ואז ניצחה במשחק הגומלין, 1–0.
שנה לאחר מכן נראה היה כי צ'לסי נועדה לרדת ליגה: כשארבעה משחקים נותרו הם פיגרו שש נקודות, בתחתית הטבלה וללא ניצחון בארבעה עשר משחקים.
לאחר שניצחה במפתיע בשלושת המשחקים ראשונים, צ'לסי נכנסה למשחק הגמר שלה ונזקקה לניצחון על בולטון וונדררס וקיוותה לתוצאה הנכונה בין אברטון לשפילד וודיי, שאף הן היו בסכנת ירידה.
צ'לסי ניצחה 4:0 וביום רביעי ניצחה 6:0 את אברטון, ובכך הבטיחה את הישארותה של צ'לסי בליגה.
בשנת 1952, צ'לסי שוב התמודדה עם ארסנל בחצי גמר גביע FA ולאחר שוויון 1–1 במשחק הראשון, הפסידה במשחק הגומלין 3–0. בירל התפטר זמן קצר לאחר מכן.
התרומה הגדולה ביותר של בירל לצ'לסי הייתה מחוץ למגרש.
במטרה להתמודד עם העלות המסתחררת של דמי ההעברה בכדורגל, הוא פיקח על פיתוח תוכנית נוער חדשה נרחבת, בראשות השחקנים לשעבר דיקי פוס, דיק ספנס וג'ימי תומפסון, שבסופו של דבר הביאו לכך שהמועדון מייצר את השחקנים של עצמו.
המדיניות תספק במיוחד את הליבה של הקבוצה הבוגרת של צ'לסי בשלושת העשורים הבאים ותפיק שחקנים כמו ג'ימי גריבס, בובי סמית', פיטר אוסגוד, פיטר בונטי, ריי וילקינס, רון האריס, בובי טמבלינג, אלן הדסון, טרי ונבלס וג'ון הולינס, כולם בוגרי האקדמיה של צ'לסי.
בשנת 1952 מונה החלוץ לשעבר של ארסנל ו טד דרייק למאמן.
אחד ממנהגיו הראשונים היה ללחוץ את ידו של כל שחקן ולאחל להם "כל טוב" לפני כל משחק, דרייק המשיך במודרניזציה של המועדון, על המגרש ומחוצה לו.
אחת הפעולות הראשונות שלו הייתה הסרת דמותו של פנסיונר צ'לסי מתוכנית המשחק והכינוי הישן של המועדון ומכאן ואילך הם החלו להיקרא "הבלוז" ('הכחולים').
זה הוביל גם להכנסת סמל חדש: "האריה המשתולל".
הוא שיפר את משטר האימונים; מערכות הנוער והסקאוטים שהחל קודמו הורחבו והוא זנח את מדיניות הגיוס הישנה של המועדון להחתמת כוכבים שלעיתים קרובות לא היו יציבים, ובמקום זאת בחר בשחקנים פחות מוכרים אך אמינים יותר מהליגות הנמוכות.
הוא גם דחק באוהדי המועדון להיות מלוכדים יותר ולעמוד מאחורי הקבוצה.
שנותיו הראשונות של דרייק היו בלתי מתפשרות, שכן צ'לסי סיימה במקום 19 ובמרחק נקודה בלבד מירידה בעונתו הראשונה ובמקום השמיני בעונתו השנייה.
בשנים 1954–1955, שנת היובל למועדון, לחץ רב הצטבר בקבוצה.
הקבוצה הפכה לעקבית יותר וזכתה במפתיע בתואר הליגה הראשון שלה.
זה קרה בזכותם של השוער צ'רלי 'שיק' תומסון, השחקנים החובבים דרק סונדרס וג'ים לואיס, הקשר המרכזי ג'וני "ג'וק" מקניגול, אריק "ראביט" פרסונס ופרנק בלונסטון, המגן פיטר סלט ומאמן הנבחרת לעתיד רון גרינווד במרכז ההגנה, כמו גם המגן הימני קן ארמסטרונג, המגן השמאלי סטן וילמאס והמגן הוותיק ג'ון האריס.
אולי הכוכב האמיתי היחיד בקבוצה היה הקפטן, מלך השערים (עם 21 שערי ליגה) ונבחרת אנגליה רוי בנטלי.
צ'לסי החלה את העונה ממש כשם שסיימה את האחרונה, עם ארבע תבוסות רצופות, כולל הפסד 5–6 מסעיר למנצ'סטר יונייטד, שהשאיר אותה במקום 12 בנובמבר 1954. משם הקבוצה יצאה לרצף יוצאת דופן, והפסידה רק 3 מתוך 25 המשחקים הבאים ובכך הבטיחה את התואר במשחק חסר לאחר ניצחון 3:0 מול שפילד.
המפתח להצלחה היה שני ניצחונות ליגה מול יריבות ראשיות וסגניתה וולברהמפטון וונדררס.
הראשון היה ניצחון 4–3 דרמטי במוליינו - משחק בו צ'לסי פיגרה 2–3 והמשחק נכנס להארכה - וניצחון 1–0 בסטמפורד ברידג' באפריל 1955, שהובטח בפנדל של סולט שהוענק לאחר שקפטן וולבס בילי רייט נגח באגרופו מעל השער.
מספר הנקודות של צ'לסי, 52 באותה עונה, נותר מהמספרים הנמוכים ביותר שקבוצה השיגה זעת זכייה בתואר הליגה האנגלית מאז מלחמת העולם הראשונה.
במשחק האחרון של העונה, צ'לסי, כבר אלופה, זכתה למשמר כבוד ממנצ'סטר יונייטד ובאותה עונה המועדון השלים קוואדרופל ייחודי, כאשר קבוצת המילואים, A' וקבוצת הנוער זכו גם הן בליגות שלהן.
הזכייה באליפות הייתה צריכה להבטיח כי צ'לסי תהיה המשתתפת האנגלית הראשונה בתחרות גביע אלופת אירופה, בעונה שלאחר מכן.
ואכן, הם הוגרלו להתמודד מול אלופת שוודיה Djurgårdens IF בסיבוב הראשון.
אולם צ'לסי נדחתה מהשתתפות בשל התערבות ליגת הכדורגל וה-FA, שרבים מחבריה המובילים התנגדו לרעיון וסברו כי יש לתת עדיפות לתחרויות מקומיות, ולכן שוכנעו שיש למשוך את המועדון מהשתתפות.
לבסוף, צ'לסי שיחקה משחק ידידות לא רשמי נגד אלופת סקוטלנד אברדין, בו הפסידה לסקבוצה הסקוטית.
צ'לסי לא הצליחה לבנות על הצלחת התואר שלה, וסיימה במקום ה-16 המאכזב בעונה שלאחר מכן.
הסגל הזדקן ונקודת אור אחת בתקופה זו הייתה הופעתו של מלך השערים הפורה ג'ימי גריבס, שכבש 122 שערי ליגה בארבע עונות.
יחד עם גריבס, צעירים מבטיחים אחרים, הידועים באופן לא רשמי בשם הברווזונים של דרייק, הופיעו בהרכב הקבוצה, אם כי חוסר הניסיון שלהם הבטיח שההופעות נותרו לא יציבות.
אחת הנקודות הנמוכות ביותר עבור המועדון בתקופה זו הייתה ההדחה מהגביע האנגלי כבר בסיבוב השלישי על ידי הקבוצה מהליגה הרביעית, קרווה אלכסנדרה, בינואר 1961. כאשר גריבס נמכר למילאן ביוני 1961 הכתובת הייתה על הקיר.
וללא שחקני מפתח התוצאות צנחו.
דרייק פוטר בספטמבר אחרי הפסד 4–0 לבלקפול עם צ'לסי בתחתית טבלת הליגה.
הוא הוחלף על ידי טומי דוצ'רטי, שחקן-מאמן בן 33.
המאבק על סטמפורד ברידג' והתחייה
כאשר בייטס רכש את צ'לסי בשנת 1982, הוא רכש רק את המועדון ולא את חברת SB נכסים, החברה שהייתה הבעלים של אצטדיון סטמפורד ברידג'; המועדון והאצטדיון הופרדו בארגון מחדש פיננסי בסוף שנות השבעים.
בייטס הסכים בתחילה להשכרה לשבע שנים, שתשאיר את צ'לסי בסטמפורד ברידג' לתקופה זו, אך זה פטר את העניין זמנית בלבד.
כאשר בייטס הגיע להסכמות עם דוד מרס, בעל המניות של SB נכסים, הם הסכימו לאפשר לצ'לסי לרכוש את חלקו של מירס בחברת SB נכסים תמורת 450 אלף ליש"ט.
אולם בייטס גילה מאוחר יותר כי מירס היה נוכח גם בדיונים עם הבעלים של קריסטל פאלאס, רון נואדס, במטרה להרחיק את צ'לסי מסטמפורד ברידג' ולתת להם שיתוף קרקע עם פאלאס בסלהרסט פארק.
מרס והבעלים של צ'לסי מכרו לאחר מכן את מניותיהם בחברת SB נכסים לחברת מרלר אסטייטס והעניקו למרלר 70% ממניות החברה.
מרלר ניסו לאלץ את צ'לסי לצאת מסטמפורד ברידג' כדי שאפשר יהיה למכור את הקרקע.
במהלך העשור הבא ניהל בייטס מלחמת התשה נגד מרלר, רכש נתח מיעוט בחברת SB Properties ויזם שורה של צווי בית משפט ועיכוב שנועדו לשחוק אותם.
הוא גם השיק את קמפיין הצלת הברידג', במטרה לגייס 15 מיליון ליש"ט לרכישת אחזקות ממרלר.
מרלר מצידה הציגה מספר תוכניות שנועדו להרחיק את צ'לסי מסטמפורד ברידג'.
דייוויד בולסטרוד, יו"ר מרלר, הציע מיזוג בין פולהאם לקווינס פארק ריינג'רס ואז צ'לסי תעבור לאצטדיון הלופטוס רוד של ריינג'רס.
לאחר מכן הקים בייטס את Chelsea Pitch Owners, ארגון ללא מטרות רווח שבבעלות האוהדים אשר רכש בשנת 1997 את האחזקות על האצטדיון, את זכויות שמות המועדון ואת האצטדיון כדי להבטיח שבעלי קרקעות לא יוכלו שוב לרכוש את סטמפורד ברידג'.
בעקבות זאת, החלו העבודות לשיפוץ האצטדיון כולו (בעיקר היציע המזרחי) ולקרב את היציעים למגרש תוך הוספת גג מעל למושבים.
קיץ 1983 סימן נקודת מפנה בהיסטוריה של צ'לסי.
המאמן ג'ון ניל ביצע שורה של החתמות שעתידות להיות מכריעות לעתיד המועדון.
החלוץ קרי דיקסון, פאט נבין מקליד, נייג'ל ספקמן מבורנמות' והשוער אדי נידצוויצקי.
בנוסף לג'ון הולינס שחזר כמאמן-שחקן, כל זאת בסכום כולל של פחות מ-500 אלף ליש"ט.
דיקסון יצר שיתוף פעולה פורה עם ניל דייוויד ספידי ושניהם התחברו היטב לפאט נבין, שילוב שיניב כמעט 200 שערים תוך שלוש שנים.
ההרכב החדש של צ'לסי החל את עונת 1983/84 בניצחון 5–0 מול דרבי קאונטי; בין השיאים באותה עונה היו ניצחון 5–3 בפולהאם וניצחון 4–0 על ניוקאסל יונייטד.
צ'לסי לא הפסידה עוד משחק באותה עונה.
קרי דיקסון כבש 36 שערים בכל המסגרות.
בסוף העונה, הקבוצה הוכתרה כאלופת הליגה השנייה ביום האחרון עם ניצחון בחוץ על גרימסבי טאון, כשכ-10,000 אוהדי צ'לסי ליוו את המועדון ללינקולנשייר.
עם חזרתם ל, צ'לסי סיימה את עונת 1983/1984 במקום השישי.
בגביע הקבוצה הגיעה לגמר גביע הליגה השלישי שלה.
עונת 1984/85 בלטה בהקמת גדר היקפית חשמלית סביב המגרש בסטמפורד ברידג', כתגובתו של קן בייטס לפלישות אוהדים למגרש וקרבות קבועים במהלך המשחקים.
עם זאת, המועצה המקומית סירבה להרשות להפעיל את אספקת החשמל לגדר וזו פורקה תוך חודשים לאחר שהוקמה.
ג'ון הולינס לא החזיק לשמור על הקבוצה בצמרת והוא פוטר במארס בעונה שלאחר מכן כשהקבוצה שוב בסכנת ירידה.
בובי קמפבל החליפו במרץ אך לא הצליח למנוע את ירידת צ'לסי אחרי הפסד למידלסברו, משחק שבעקבותיו שוב הקהל פלש למגרש, מה שגרם לסגירת היציעים לשישה משחקים בעונה שלאחר מכן.
אף על פי כן, המועדון חזר אף על פי שלא הצליח לנצח את אחד מששת משחקי הליגה בפתיחת העונה, אך עלתה חזרה לליגת העל האנגלית עם 99 נקודות, 17 נקודות מיריבתה הקרובה מנצ'סטר סיטי.
צ'לסי הייתה תלויה בחלוץ קרי דיקסון, שהיה לו שותף חדש ופורה בדמותו של גורדון דורי וצ'לסי נכנסה לשנות התשעים כקבוצה מהליגה הראשונה.
לצ'לסי הייתה חזרה מרשימה לליגה הראשונה בשנים 1989–1990. אף על פי שהאיסור על מועדונים אנגליים בכדורגל האירופי בוטל באותה שנה, צ'לסי פספסה מקום בגביע אופ"א מכיוון שהמקום האנגלי היחיד בתחרות באותה שנה הגיע לסגנית האלופה אסטון וילה.
באותה עונה בובי קמפבל הוביל את צ'לסי להצלחתה השנייה בטורניר גביע פול ממברס, עם ניצחון 1:0 על מידלסברו בגמר בוומבלי.
ברם, העונה הבאה התבררה כאכזבה, כשצ'לסי סיימה במקום ה-11 בליגה הראשונה והודחה משני הגביעים אף על פי שהתמודדה מול קבוצות מהליגות הנמוכות.
קמפבל מונה למנכ"ל צ'לסי בסוף העונה; החליפו איאן פורטרפילד כמאמן.
כהונתו של פורטרפילד החלה היטב והקבוצה סיימה במקום הששי בפברואר, אך רצף תוצאות גרועות בחודשים האחרונים של העונה גרם לכך שהיא סיימה במקום ה-14 המאכזב.
בינתיים, ההעפלה לרבע גמר גביע ה-FA הסתיימה אחרי הפסד לסנדרלנד מליגת המשנה.
בעונה שלאחריה, צ'לסי הייתה אחת מ-22 מועדוני הליגה הראשונה שפרשו רשמית מליגת הכדורגל והצטרפו לליגת החדשה שהוקמה: הפרמייר ליג.
פורטרפילד פוטר באמצע עונת 1992-1993, כאשר הקבוצה לא ניצחה משחק ליגה במשך חודשיים.
הוא הוחלף על ידי זוכה גביע ה-FA של שנת 1970, דייוויד ווב, שתחתיו המועדון ירד ליגה ובסופו של דבר השיג את המקום ה-11. את ווב החליף הקשר האנגלי בן ה-35, גלן הודל.
כשהעתיד של צ'לסי בסטמפורד ברידג' בטוח עכשיו, בייטס והמיליונר מתיו הארדינג העמידו כעת כסף שהמועדון היה יכול להוציא על שחקנים.
בקיץ 1995 גייסה צ'לסי שני שחקנים מפורסמים, האגדה ההולנדית רוד חוליט, בהעברה חופשית מסמפדוריה, וחלוץ מנצ'סטר יונייטד מארק יוז (1.5 מיליון ליש"ט), שניהם ימלאו תפקיד משמעותי בעתידו של המועדון.
הקבוצה החתימה גם את הבלם האחורי הרומני המוכשר דן פטרסקו תמורת 2.3 מיליון ליש"ט.
הרנסאנס האיטלקי: חוליט, ויאלי וזולה
מאוחר יותר הצטרפו אליהם הקשר מאורוגוואי גאס פויט והנורווגי טור אנדרה פלו.
עם שחקנים כאלה, היה זה חוליט והבאים אחריו שצ'לסי עלתה שוב והפכה לאחד המועדונים הבכירים באנגליה כשזכתה למוניטין של קבוצה עם משחק מסודר, משעשע ואטרקטיבי ושחקנים מעולים מבחינה טכנית, אם כי סבלה מחוסר עקביות נגד המועדונים ה"קטנים יותר" כביכול.
בעונתו הראשונה חוליט הוביל את צ'לסי למיקום הליגה הגבוה ביותר שלה מאז 1990 (המקום השישי) וזכה עמה בגביע ה-FA ובכך סיים בצורת של 26 שנים ללא תואר גביע משמעותי.
המשחק הזכור ביותר היה הקאמבק בסיבוב הרביעי מול ליברפול, בו צ'לסי, הפכה פיגור של 2:0 במחצית כדי לנצח 4:2. הניצחון 2:0 על מידלסברו בגמר בוומבלי התחיל בטירוף כאשר די מאטו כבש אחרי 43 שניות.
הניצחון היה סיום משמח לעונה שנראתה עצובה בעקבות האבל לאחר מותו של הבעלים מתיו הארדינג בתאונת מסוק לאחר משחק גביע הליגה מול בולטון וונדררס.
חוליט פוטר לפתע בפברואר 1998, לכאורה לאחר סכסוך בנוגע לחוזהו.
במקומו מונה ג'אנלוקה ויאלי בן ה-33. ויאלי החל את קריירת האימון שלו בסטייל עם זכייה בשני גביעים תוך חודשיים.
גביע הליגה הושג אחרי ניצחון 2-0 על מידלסברו בוומבלי (כשדי מתיאו שוב מבקיע).
צ'לסי זכתה בגביע אירופה למחזיקות גביע אחרי 1:0 על שטוטגרט.
בהמשך, הוביל ויאלי את המועדון לניצחון 1:0 על אלופת אירופה ריאל מדריד בסופר קאפ בסטאד לואיס השני במונקו.
בעונת 1998/99, צ'לסי פתחה בקמפיין אליפות מרשים.
למרות הפסד ביום הפתיחה מול קובנטרי סיטי, הקבוצה לא הובסה שוב בליגה עד ינואר ועלתה לראש הטבלה בחג המולד.
סיכויי התואר שלהם התמסמסו בסופו של דבר לאחר הפסד ביתי לווסטהאם ותיקו רצוף מול מידלסברו, לסטר סיטי ושפילד והבלוז סיימו שלישי, בפער של ארבע נקודות מהאלופה מנצ'סטר יונייטד.
עונה שהבטיחה הרבה בסופו של דבר הסתיימה ללא תואר, כשצ'לסי הודחה גם מגביע המחזיקות אחרי הפסד בחצי הגמר מול מיורקה.
היא גם הודחה משני הגביעים האחרים בשלב רבע הגמר.
המקום השלישי בליגה היה בכל זאת גבוה מספיק כדי להופיע בפעם ראשונה אי פעם בליגת האלופות, בעונת 1999/2000.
ארבעים וארבע שנים לאחר שנשללה ממנה התמודדות לאליפות הפתיחה, צ'לסי רשמה את הופעת הבכורה שלה בתחרות הבכורה באירופה באוגוסט 1999 והציגה שורה של הופעות מרשימות בדרך לרבע גמר מול ברצלונה.
היא השיגה תוצאות תיקו בלתי נשכחות בסן סירו ובאצטדיון אולימפיקו מול מילאן ולאציו בהתאמה, כמו גם ניצחון מוחץ 5:0 מול גאלאטסראיי הטורקית בחוץ.
במהלך המשחק הראשון ברבע הגמר מול ברצלונה בסטמפורד ברידג', צ'לסי עלתה ליתרון 3:0, רק כדי לספוג שער חוץ של לויס פיגו.
הקבוצה הגיעה לפיגור 2-1 במהלך המשחק השני בקאמפ נואו והייתה רחוקה רק שבע דקות מחצי הגמר, אך ספגה שער שלישי ובסופו של דבר הובסה 5-1 לאחר הארכה והפסידה 6–4 במצטבר.
בשלב זה הייתה לצ'לסי קבוצה רב לאומית מהשורה הראשונה שכללה את זולה, די מטאו, פויט, אך גם את המגן הספרדי אלברט פרר, השוער ההולנדי אד דה גואי, והשלישייה שזכתה בצרפת במונדיאל: פרנק לבוף, מרסל דסיילי ודידייה דשאן.
תחת ויאלי, צ'לסי תהפוך למועדון בכיר בכדורגל האנגלי שהורכב כולו משחקנים זרים בהרכב הפותח.
בעונת 1999/2000 צ'לסי נאבקה לשלב בין משחקיה בפרמיירליג ובליגת האלופות, ובסופו של דבר סיימה במקום החמישי המאכזב.
ויאלי אכן הוביל את הקבוצה לזכייה שנייה בגביע ה-FA תוך ארבע שנים באותה עונה - הפעם מול אסטון וילה, כשדי מאטו שוב כובש את שער הניצחון - בגמר האחרון שנערך בוומבלי לפני השיפוץ מחדש.
הקבוצה זכתה גם במגן הקהילה באוגוסט עם ניצחון 2:0 מול מנצ'סטר יונייטד, בכך הפך ויאלי למאמן המצליח ביותר של צ'לסי אז.
וייאלי הוציא כמעט 26 מיליון ליש"ט על שחקנים חדשים במהלך הקיץ, אך הודח בספטמבר 2000 לאחר שניצח רק באחד מחמשת המשחקים של פתיחת העונה.
הוא הוחלף באיטלקי אחר, קלאודיו ראניירי, שלמרות הבעיות הראשוניות שלו עם השפה האנגלית, הוביל את צ'לסי לרצף ניצחונות.
ראניירי בנה בהדרגה מחדש את ההרכב והוריד את הגיל הממוצע של הקבוצה תוך מכירת כמה שחקנים מבוגרים יותר, כולל ווייז ופויט והחליף אותם בקרלו קודיצ'יני, ג'ון טרי, ויליאם גאלאס, פרנק למפארד וג'ספר גרונקייר.
בעונה השנייה של ראניירי בקבוצה, צ'לסי הגיעה לחצי גמר גביע הליגה וגמר גביע FA נוסף, אך לא הצליחה למנוע מארסנל זכייה כפולה.
סגנון המשחק בליגה הראה מעט שיפור וצ'לסי שוב סיימה במקום השישי.
עם שמועות על המצב הכלכלי של המועדון, ראניירי לא הצליח להחתים שחקנים נוספים.
כתוצאה מכך, הציפיות מצ'לסי בעונת 2002/03 היו מוגבלות יותר.
צ'לסי בכל זאת נראתה היטב ואולי באחד המשחקים המשמעותיים ביותר בתולדות המועדון, ניצחה 2:1 את ליברפול במשחק האחרון של העונה כדי להבטיח את המקום הרביעי ואת המקום האחרון בליגת האלופות.
כשהמועדון עמד בפני משבר פיננסי לכאורה, בייטס מכר במפתיע את צ'לסי ביוני 2003 תמורת 60 מיליון ליש"ט.
על פי הדיווחים, הוא הכיר ברווח אישי של 17 מיליון ליש"ט על המועדון שהוא רכש תמורת 1 ליש"ט בשנת 1982. הבעלים החדש של המועדון היה המיליארדר הרוסי ומושל צ'וקוטקה לשעבר רומן אברמוביץ', שלקח על עצמו גם את האחריות לחוב של 80 מיליון ליש"ט ושילם במהירות חלק ממנו.
לאחר מכן יצא למסע הוצאות של 100 מיליון ליש"ט לפני תחילת העונה והנחית שחקנים כמו קלוד מקל'לה, גרמי, הרנן קרספו, וויין ברידג', גלן ג'ונסון, ג'ו קול ודמיאן דאף.
ההוצאה הראתה תשואה טובה, כשצ'לסי סיימה כסגנית אלופת הליגה (סיום הליגה הטוב ביותר שלה מזה 49 שנים) והגיעה לחצי גמר ליגת האלופות לאחר שניצחה באופן דרמטי את ארסנל ברבע הגמר.
אבל ראניירי פוטר בגלל כמה החלטות טקטיות מוזרות בהפסד חצי הגמר מול מונקו (למשל, החלפת הקשר המרכזי סקוט פארקר למגן הימני והמגן הימני גלן ג'ונסון שעבר למרכז ההגנה כדי לעבות את שורת ההתקפה בקבוצה) וסיים את העונה ללא תארים.
במקומו של ראניירי גייס אברמוביץ' את ז'וזה מוריניו (שהניף שני תארים בליגה הפורטוגזית, הגביע הפורטוגזי, ליגת האלופות האלופות וגביע אופ"א עם פורטו) כמאמנה החדש של צ'לסי.
אברמוביץ' הביא גם את הסקאוט ההולנדי האגדי פיט דה ויסר, שהשקיף על רונאלדו ורומריו עבור פ.ס.וו ונחשב לאחד הסקאוטים הגדולים בהיסטוריה.
זכייה שנייה בליגה האירופית (2015–2019)
פרנק למפארד החליף את סארי לאחר שאימן את דרבי קאונטי.
בעונה הראשונה של למפארד הקבוצה סיימה במקום 4, לפני יריבותיה טוטנהאם וארסנל.
לקראת עונת 2020-21 הוציאה צ'לסי 200 מיליון ליש"ט על שחקנים כמו קאי הורץ, האקים זייך, טימו ורנר, טיאגו סילבה, אדוארד מנדי ובן צ'ילוול.
בינואר 2020 חשפה צ'לסי ציור קיר של סולומון סוזה על קיר חיצוני ביציע המערבי באצטדיון סטמפורד ברידג'.
ציור הקיר הוא חלק מקמפיין 'תגידו לא לאנטישמיות' של צ'לסי במימון בעלי המועדון רומן אברמוביץ'.
על ציור הקיר נראים תיאורים של הכדורגלנים יוליוס הירש וארפאד וייס, שנהרגו במחנה הריכוז אושוויץ, ורון ג'ונס, שבוי מלחמה בריטי המכונה 'שוער אושוויץ'.
תומאס טוכל וזכייה שנייה בליגת האלופות
בינואר 2021 פיטרה צ'לסי את פרנק למפארד לאחר סדרת הפסדים.
תומאס טוכל, מאמנן לשעבר של פריז סן ז'רמן ובורוסיה דורטמונד, נבחר כמחליף; טוכל הוביל את פריז סן ז'רמן לגמר ליגת האלופות הראשון שלה בשנה החולפת, שם הפסיד לבאיירן מינכן.
תחת טוכל, צ'לסי עלתה על דרך המלך והגיעה לסדרה של 13 משחקים ללא הפסד וסיימה את העונה בטופ 4 אחרי שהייתה במקום 9 בטבלה כשטוכל הגיע.
צ'לסי עלתה גם לגמר גביע ה-FA לאחר שהדיחה את מוליכת ליגת העל מנצ'סטר סיטי, רק כדי להפסיד 1:0 ללסטר סיטי בגמר.
עם זאת, צ'לסי עלתה לגמר ליגת האלופות 2021 לאחר שגברה על אתלטיקו מדריד, פורטו וריאל מדריד בשמינית, רבע וחצי הגמר בהתאמה.
ולבסוף צ'לסי זכתה בפעם השנייה בתולדותיה בליגת האלופות לאחר שגברה 1–0 על מנצ'סטר סיטי ב-29 במאי 2021 באסטדיו דו דרגאו בפורטו, פורטוגל, משער של קאי האברץ הגרמני.
בפברואר 2022 זכתה הקבוצה בגביע העולם למועדונים לראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר בתוצאה 2-1 לאחר הארכה על פלמיירס, שער שהובקע גם כן על ידי האברץ.
בפברואר 2022, אברמוביץ' הודיע על העברת הקבוצה לנאמנים בעקבות בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה וחשש מהקפאת נכסיו בבריטניה.
ב-10 במרץ הוקפאו נכסיו בבריטניה באופן רשמי ואפשרותו למכור את המועדון נבלמה.
הטבלה כוללת משחקים רשמיים בלבד
1 אחרים כולל: מגן הקהילה, פליי-אוף הליגה האנגלית, גביע הפול-ממבר, הסופר קאפ האירופי, ואליפות העולם לקבוצות.
הכי הרבה הופעות בעונה אחת – 64, חואן מאטה, אוסקר and פרננדו טורס, בעונת 2012/13
הכי הרבה הופעות בנבחרת הלאומית במדי צ'לסי – פרנק למפארד, 103 הופעות בנבחרת אנגליה בתקופתו בצ'לסי
השחקן הכי צעיר – איאן המילטון, 16 שנים ו-138 ימים, נגד טוטנהאם הוטספר, ב-18 מרץ 1967
השחקן הכי מבוגר – מארק שוורצר, 41 שנים ו-218 ימים, נגד קארדיף סיטי, ב-11 במאי 2014
הכי הרבה שערי פרמייר ליג בעונה אחת - 29, דידייה דרוגבה (2009/10)
הכי הרבה שערים בגביע ה-FA בעונה אחת - 8, פיטר אוזגוד (1969/70)
הכי הרבה שערים בגביע הליגה בעונה אחת - 8, קרי דיקסון (1984/85)
הכי הרבה שערים במסגרת אירופית בעונה אחת - 9, פרננדו טורס (2012/13)
מבחינה רשמית מספר הצופים הגבוה ביותר בתולדות צ'לסי (82,905) נכח במשחק הליגה הראשונה מול ארסנל ב-12 באוקטובר 1935. אולם, ישנה הערכה כי במשחק הידידות מול דינמו מוסקבה ב-13 בנובמבר 1945 נכחו 100,000 צופים.
השינויים שבוצעו בסטמפורד ברידג' בשנות ה-90, והפיכתו לאצטדיון ישיבה בלבד, גרמו לכך שלא ניתן יהיה לשבור את השיא הזה בטווח הזמן הקרוב.
צ'לסי קבעה מספר שיאים בכדורגל האנגלי והאירופאי.
מספר השערים הנמוך ביותר שהובקע נגדה במהלך עונה רגילה של ליגה (15), מספר המשחקים הגבוה ביותר ללא ספיגת שער בעונה של הפרמייר (25 בעונת 2004/2005), ורצף המשחקים הארוך ביותר ללא ספיגת שער החל מתחילת העונה (6).
הניצחון 21 - 0 על קאריינז' 97 מלוקסמבורג במסגרת עונת 1971 של גביע המחזיקות הוא הגבוה ביותר בכדורגל האירופי.
רוברטו די מטאו מחזיק בשיא הבקעת השער המהיר ביותר בגמר גביע ה-FA שנערך בומבלי, לאחר שהבקיע בתוך 42 שניות בניצחון על מידלסברו ב-1997. צ'לסי מחזיקה ברצף משחקי הבית ללא הפסד הארוך ביותר בליגה האנגלית הבכירה, לאחר שבין 20 במרץ 2004 ל-26 באוקטובר 2008 לא הפסידה ב-86 משחקים.
ב-12 באוגוסט 2007 השוותה צ'לסי את שיאה של ליברפול, שלא הפסידה ב-63 משחקי בית בין 1978 ל-1980. בין ה-5 באפריל 2008 ל-6 בדצמבר 2008 ניצחה צ'לסי ב-11 משחקי חוץ רצופים בליגה, ובכך קבעה שיא נוסף עבור הליגה האנגלית הבכירה.
בשנת 2009/2010, עונת הדאבל של צ'לסי, שברה הקבוצה שיא הבקעות עם 103 גולים בכל העונה, כאשר דרוגבה זכה בנעל הזהב עם 29 שערי ליגה, ופטר צ'ך זכה בכפפת הזהב, על 17 משחקים עם רשת נקייה.
על שמה של צ'לסי רשומים כמה אירועים שהיא ביצעה לראשונה.
ב-19 במאי 2007 היא הייתה לקבוצה הראשונה שזוכה בגביע ה-FA באצטדיון ומבלי החדש, והיא גם הקבוצה האחרונה שזכתה בוומבלי הישן.
עם סיום עונת 2007/2008 היא הייתה לקבוצה האנגלית הראשונה במאה ה-21 שמדורגת במקום הראשון בדירוג אופ"א המתבסס על הישגי חמש השנים האחרונות.
בשנת 2013 צ'לסי זכתה בגביע הליגה האירופית אחרי ניצחון 2:1 בגמר על בנפיקה ליסבון ובכך היה למועדון הראשון מבריטניה, והרביעי בסך הכל (אחרי אייאקס, יובנטוס ובאירן מינכן) שזוכה בכל שלושת התארים הגדולים של אירופה, ליגת האלופות, הליגה האירופית (לשעבר גביע אופ"א) וגביע אירופה למחזיקות גביע.
ההיסטוריה של מלטה מתחילה בסביבות 5200 לפנה"ס.
המתיישבים הראשונים באזור הגיעו מסיציליה והיו בעיקר ציידים וחקלאים.
בשנת 700 לפנה"ס הפיניקים כבשו את האיים וכינו אותם "מלט" (malat).
לאחר הפיניקים הגיעו הרומאים למלטה, שהפכה לפרובינקיה רומית יחד עם סיציליה.
האיים הפכו לשטח ביזנטי מתחילת המאה ה־6. הביזנטים הורחקו מהאזור בשנת 870 על ידי האע'לבים, בעזרת מצור.
מלטה נשלטה על ידי שלטון נורמי משנת 1091, שלמעשה חידש את ההתנצרות באיים.
בנקודה זו, מלטה נהייתה שטח של ממלכת סיציליה, ובמשך זמן רב נשלטה על ידי שליטים פיאודלים, כגון: השוואבים, האראגונים והספרדים.
האיים ניתנו למסדר ההוספיטלרים בשנת 1530, מי ששלטו בהם כמדינת וסאל של סיציליה.
בשנת 1565 ניסתה האימפריה העות'מאנית לקחת את האיים במצור הגדול על מלטה, אך הפלישה נכשלה.
המסדר המשיך לשלוט במלטה למשך 2 מאות נוספות, ותקופת השלטון הזה נחשבה לזמן של התפתחות ושגשוג בתחומי האומנות והארכיטקטורה במלטה.
ההוספיטלרים גורשו מהאזור לאחר שהרפובליקה הצרפתית הראשונה כבשה אותם בשנת 1798.
לאחר כמה חודשים של שלטון צרפתי, המלטזים מרדו בעזרת סיוע בריטי, פורטוגזי ונאפולי.
כתוצאה מכך, מלטה הפכה לקולוניה בריטית משנת 1800, והפכה לטריטוריה בריטית רשמית בשנת 1813. האיים הפכו לבסיס צי חשוב של הבריטים, בזכות נמליה המצוינים של מלטה.
בשל כך, האיים הותקפו על ידי האיטלקים במלחמת העולם השנייה, ובשנת 1942 הוענק למלטה עיטור צלב ג'ורג', שהיום מופיע בדגלה ובסמלה של מלטה.
מלטה השיגה עצמאות והכריזה על עצמה כקהילייה ב־21 בספטמבר 1964, ועד לשנת 1974 נקראה "מדינת מלטה".
משנת 2004, המדינה חברה באיחוד האירופי ומשנת 2008 בגוש האירו.
הפיניקים הגיעו למלטה ב־700 לפנה"ס לערך מצור שבלבנון.
הם התיישבו בה כדי להרחיב את המסחר שלהם בים התיכון.
קברים פיניקים נמצאו ברבאט ובויקטוריה.
הפיניקים השאירו אחריהם כתובות באי, כמו ניצבי מליטה , כנראה מהמאה ה־7 לפנה"ס.
האיים עברו לשלטון קרתחדשת בסביבות 550 לפנה"ס, כמו מושבות פיניקיות רבות אחרות בים התיכון.
במהלך הזמן, מלטה הפכה לאזור מסחר המקשר בין סיציליה לבין טריפוליטניה.
גם מתקופה זאת נותרו כתובות פיניקיות מהאי, כמו כתובת גול, כתובת של ממשלת העם הפיניקית באי גוזו המנציחה חידוש מקדשים ומתוארכת למאות ה־3–2 לפנה"ס, וכתובת בנעיסה , המתוארכת ללמאות ה־4–2 לפנה"ס.
הרפובליקה הרומית כבשה את מלטה בשנת 255 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית הראשונה.
כאשר הרומאים כבשו את האזור, מלטה נכנסה לפרובינקיה סיקיליה.
הם כבשו את האזורים שבו נמצאות כיום מדינה, ויקטוריה וולטה ונבנו ערים רבות אחרות.
בתקופת השלטון הרומי, השפה הלטינית הוכרזה כשפתה הרשמית של מלטה, והדת הרומית הפכה לדת הרשמית באיים.
למרות זאת, התרבות והשפה הפיניקית נשארו במלטה עד המאה הראשונה לספירה, ועדויות להמשכיות הפיניקית באי ניתן למצוא בקיפוסים של מלקרת.
מלטה נשארה בשליטה רומית עד לתחילת המאה ה־6 לספירה.
בשנת 533, הקצין הביזנטי בליסאריוס נחת במלטה במסעו מסיציליה לצפון אפריקה.
בשנת 535, שני האיים סופחו לתוך האימפריה הביזנטית.
בשנת 870, מלטה נכבשה על ידי מוסלמים מצפון אפריקה.
כאשר כבשו אותה, התושבים שחיו בה נטבחו, הערים נהרסו והכנסיות שבה נבזזו.
מלטה כמעט ולא הייתה מיושבת עד שנת 1049. מי שיישבו אותה מחדש היו קבוצת מוסלמים והעבדים שלהם.
אף על פי שהשלטון המוסלמי במלטה היה קצר יחסית, השפה הרשמית בה נהייתה לערבית.
האוכלוסייה הנוצרית במלטה התפתחה וגדלה מתחילת עידן הנצרות ועד היום, וגם בתקופת השלטון הערבי נשארו קבוצות נוצריות ששמרו על דתם במהלך התקופה הזו.
מלטה חזרה לשלטון נוצרי עם הגעת הנורמים לאיים.
בשנת 1091, רוג'רו הראשון, רוזן סיציליה כבש אותה והפך את השליטים המוסלמים של האזור לוסאלים שלו.
בשנת 1127, בנו רוג'רו השני, מלך סיציליה, גמר לבסס את השלטון הנורמי במלטה, והפך את הדת בה לנצרות.
בין השנים 1194–1266 הייתה מלטה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה תחת שלטון שושלת הוהנשטאופן.
בשנים הללו החל גירוש המוני של ערבים ומוסלמים מהאיים, על פי מה שציווה הקיסר פרידריך השני.
מלטה הייתה בשלטון ההוספיטרלרים בין השנים 1530–1798 כווסאלים של ממלכת סיציליה.
בתחילת המאה ה־16, האימפריה העות'מאנית התפשטה במהירות על חלקים גדולים מאירופה.
המלך הספרדי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה פחד שהטורקים יכבשו את רומא.
זה היה יכול להיות הסוף לנצרות באירופה.
בשנת 1522, העות'מאנים סילקו את ההוספיטלרים מרודוס.
כדי למנוע פלישה לרומא מהדרום, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ששלט אז במלטה, נתן להוספיטלרים את האזור.
במשך 268 השנים הבאות, "אבירי מלטה" המפורסמים הפכו את השטח לתחום שלהם, והשפה האיטלקית לשפתם הרשמית.
הם בנו יישובים, ארמונות, כנסיות, גנים וביצורים באיים.
ממלטה, חידשו האבירים את התקפותיהם על הספינות העות'מאניות.
בזמן הזה כבשו ההוספיטלרים את העיר של בירגו, איפה שהיה מקום מצוין להשכין את הצי שלהם.
באותה העת, בירגו הייתה העיר השנייה בגודלה במלטה, אחרי מדינה.
ההגנה על בירגו השתפרה וביצורים חדשים נבנו איפה שנמצאת כיום סנגלאה.
נמל קטן אחד נבנה בקצה של חצי האי, שבתוכו נמצאת כיום ולטה, ונקרא מבצר סנט אלמו.
ב־18 במאי 1565, סולימאן הראשון הטיל מצור על מלטה.
ראשית, העות'מאנים כבשו את מבצר סנט אלמו ולאחר חודש של לחימה הנמל נהרס.
לאחר מכן, התחילו להילחם על בירגו עצמה ובביצורים שבסנגלאה, אך ללא הישג כלשהו.
המצור הגדול הסתיים ב־10 בספטמבר באותה השנה, כאשר האימפריה העות'מאנית הודו בתבוסתם ונכנעו.
העות'מאנים ציפו לניצחון מוחץ בתוך כמה שבועות.
היו להם 40,000 חיילים, שנלחמו מול 9,000 החיילים של האבירים.
לא נשארו להם עוד חיילים כדי לכבוש את מלטה והסולטאן מת בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1566, המסדר החל לעבוד על עיר חדשה, בצפון־מזרח האי מלטה, איפה שהעות'מאנים השתמשו כבסיסם בתקופת המצור.
קראו לעיר הזו ולטה, על שם זא'ן דה לה ולט, הגראנד מאסטר ה־49 של ההוספיטלרים.
משום שהאימפריה העות'מאנית לא תקפה שנית, הביצורים שהיו באיים נשמרו, וכיום ניתן לראות את הביצורים השמורים ביותר מתקופה זו.
בשונה משלטונות של איים אחרים, מלטה בשלטון ההוספיטלרים לא היו טריטוריה של מדינה אחרת.
האיים הפכו למדינה העצמאית שלהם.
בשנת 1775, מרד שנקרא עליית הכהנים התרחש.
המטרה של המורדים הייתה לכבוש את מבצר סנט אלמו, אך המרד דוכא באכזריות על ידי השלטון, והמורדים גורשו או נכלאו.
במהלך הזמן, הכוח של מסדר אבירי יוחנן הקדוש (ההוספיטלרים) הוחלש.
מלוכתם נגמרה בשנת 1798, כאשר חיל הים של נפוליאון בונפרטה עצר בדרכו כדי לכבוש שטחים מהאימפריה העות'מאנית במזרח התיכון.
נפוליאון רצה נמל בטוח במלטה כדי לספק מחדש את ספינותיו, וכאשר סירבו, הוא שלח מחלקה מחיל הים שלו כדי לכבוש את ולטה.
הגראנד מאסטר באותה התקופה, נכנע ב־11 ביוני.
ביום שלאחר מכן נחתם חוזה בין נפוליאון לבין ההוספיטלרים שאומר שכל השטחים שהיו בידיהם, יועברו לצרפת.
המאה ה־19 ותחילת המאה ה־20
בשנת 1800, מלטה הפכה לקולוניה בריטית מרצונם של האזרחים במדינה.
לפי התנאים בחוזה אמיין, הבריטים היו צריכים לפנות את האיים, אך, בסופו של דבר, לא עשו זאת – אחד מכמה מקרים של אי קיום האמנה, מה שהוביל לחידוש הסכסוך בין האימפריה הבריטית לבין צרפת.
בהתחלה לאיים לא ניתנה חשיבות רבה.
אך בזכות הנמלים המצוינים של מלטה, הם הפכו לנכס מוערך של הבריטים, במיוחד לאחר פתיחת תעלת סואץ בשנת 1869. מלטה שימשה כמבצר צבאי בעל צי גדול, והייתה למעשה המטה של הצי הבריטי בים התיכון.
השלטון האזורי לא נתן למלטזים עצמאות כלשהי עד לשנת 1921, והתושבים סבלו מעוני רב.
זה קרה משום שהצפיפות באיים הייתה רבה, והייתה תלויה כמעט לגמרי בצבא הבריטי.
במהלך המאה ה־19, הנהיג הממשל הבריטי כמה רפורמות ליברליות חוקתיות, שאליהן התנגדה בדרך כלל הכנסייה המקומית.
ארגונים פוליטיים, כמו המפלגה הלאומית, הוקמו או שאחת ממטרותיהן הייתה שימור השפה האיטלקית במלטה.
קונגרס וינה בשנת 1814, אישר מחדש את השלטון הבריטי במלטה, תחת הסכם פריז שנחתם באותה השנה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, מלטה נקראה "אחות הים התיכון".
השם ניתן לה בשל המספר הרב של הפצועים במלחמה, שהתארחו בולטה ובערים אחרות.
מלטה בין שתי מלחמות העולם
בשנת 1919, התחילו במלטה פרעות ה־7 ביוני (איטלקית: Sette Giugno).
ובשנת 1921, לקולוניה ניתנה ממשלה עצמית, תחת השלטון הבריטי.
מלטה השיגה לעצמה פרלמנט עם סנאט (שבוטל לאחר מכן, בשנת 1949).
ג'וזף הווארד מונה לראש ממשלת מלטה וב־1923, המנון מלטה נוגן לראשונה.
בשנות ה־30 של המאה ה־20 הייתה תקופה של חוסר יציבות בין התושבים המלטזים, הכנסייה המקומית הקתולית ולבין השלטונות הבריטים.
חוקת 1921 של מלטה השתנתה פעמיים: בפעם הראשונה בשנים 1932–1930 כשהפסיקו לאפשר בחירות חופשיות, לאחר התדרדרות היחסים בין המפלגה החוקתית לבין הכנסייה.
ובפעם השנייה, בשנת 1933, השתנתה החוקה בגלל ההצבעה התקציבית של הממשלה להוראת השפה האיטלקית בבתי ספר יסודיים.
לפני הגעת הבריטים, השפה הרשמית מאז 1530 הייתה איטלקית, אך הדבר הוחלף על ידי השימוש המוגבר באנגלית.
בשנת 1934 הוכרזה שפתה הרשמית שלה כמלטזית גם כן.
בתקופה זו רק 15% מהאוכלוסייה ידעו לדבר איטלקית שוטפת.
מלטה הבריטית בתקופת מלחמת העולם השנייה
לפני מלחמת העולם השנייה, ולטה הייתה המפקדה של צי הים התיכון של הצי המלכותי הבריטי.
למרות תוכנויותיו של וינסטון צ'רצ'יל, המפקדה הועברה לאלכסנדריה שבמצרים באפריל 1937, מחשש שתהיה פגיעה מדי להתקפות אוויר מאירופה.
עם הכרזת בניטו מוסוליני על צירופה של איטליה הפשיסטית למדינות הציר, במלטה היו רק 4,000 חיילים, עם אוכלוסייה המונה כ־300,000 איש.
כאשר הייתה קולוניה בריטית, שקרובה לסיציליה הפאשיסטית, הופגזה מלטה פעמים רבות על ידי כוחות אוויר איטלקים וגרמנים.
הבריטים השתמשו במלטה כדי לשגר רקטות לעבר הצי האיטלקי בסיציליה וכעמדת האזנה להודעות רדיו גרמניות.
המתקפה הראשונה נגד מלטה חלה ב־11 ביוני 1940. באותו היום האיים הותקפו שש פעמים.
חיל האוויר המלטזי לא הצליח לעצור את ההתקפות האיטלקיות, משום שהבסיס של הצי של מלטה עדיין היה בבנייה.
העיתונאית מייבל סטריקלנד הגיבה להפצצות האיטלקיות בכך שאמרה: "האיטלקים לא חיבבו (את מטוסי גלוסטר גלדיאטור הבריטים), אז הם השמיטו את הפצצות שלהם כ־20 מיילים ממלטה וחזרו בחזרה".
למרות מילים אלו, המפציצים האיטלקים המשיכו את הפצוצותיהם, הפעם במטרה לגרום הרס רב לתשתיות צבאיות ואזרחיות במלטה.
במהלך חמשת חודשי הלחימה הראשונים, מטוסי האי הרסו כשלושים ושבעה מטוסים איטלקיים, כאשר הם בעצמם סבלו מנזקים יותר גדולים משל האיטלקים.
על כל פנים, מסע ההפצצה האיטלקי גרם נזק חמור לתשתיות האיים ויכולתו של הצי המלכותי לפעול בים התיכון.
במלטה, כ־330 אנשים מתו וכ־297 נפצעו מתחילת המלחמה ועד לדצמבר 1941. בחמשת החודשים הבאים נהרגו 820 בני אדם ו־915 נפצעו קשה ממטוסי קרב גרמנים.
ב־15 באפריל 1942, החליט ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת החליט להעניק למלטה את עיטור צלב ג'ורג'.
פרנקלין דלאנו רוזוולט, נשיא ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה, הגיע לביקור במלטה ב־8 בדצמבר 1943 והציג את נאומו לתושבי האיים: "...תחת הפצצות חוזרות מהשמיים, מלטה עמדה לבדה במרכז הים, להבה זעירה אחת בחשכה – משואה של תקווה.."
באפריל 1942, התחיל מבצע פדסטל שמטרתו הייתה להעביר אספקות ציוד למלטה.
בשנה שלאחר מכן הגיעו צ'רצ'יל ורוזוולט לביקור נוסף באי.
בשנת 1943, בעלות הברית כבשו את סיציליה מידי האיטלקים דרך מלטה.
עם הסכם שביתת הנשק עם איטליה, חלק גדול מהצי האיטלקי נכנע לבריטים במלטה.
בשנת 1947 ניתנה במלטה זכות בחירה לנשים.
באותה השנה, אגתה ברברה נבחרה להיות האישה המלטזית הראשונה שכיהנה בפרלמנט.
בשנים שלאחר מכן ניתן למלטה שלטון עצמי.
לאחר קביעת חוק העצמאות של מלטה בשנת 1964 על ידי הפרלמנט הבריטי ואישור חוקה מלטזית חדשה, מדינת מלטה (במלטזית: Stat ta' Malta) הכריזה על עצמאותה כמונרכיה חוקתית ב־21 בספטמבר 1964. מדי שנה התאריך נחגג במלטה כיום העצמאות.
ב־1 בדצמבר באותה השנה האיים הצטרפו לאומות המאוחדות.
בסבבי הבחירות הראשונים שלאחר העצמאות, המפלגה הלאומית נהייתה המפלגה הגדולה ביותר במלטה.
בשנים אלו, היחסים עם איטליה היו בעלי חשיבות רבה בשביל ליצור קשרים עם אירופה היבשתית.
בשנת 1967, חתמה מלטה על הסכמי שיתוף פעולה עם איטליה, בעת ביקורו של אלדו מורו באיים.
בשנת 1965, מלטה הצטרפה למועצת אירופה, וב־1970, התקבלה לקהילה הכלכלית האירופית.
בבחירות לראש ממשלת מלטה בשנת 1971, מפלגת העבודה בראשות דום מינטוף הובילה על המפלגה הלאומית ב־4,000 קולות בלבד.
ממשלת העבודה פתחה מיד במשא ומתן עם בריטניה על ההסכמים הצבאיים והכספיים שניתנו למלטה לאחר העצמאות.
הממשלה החדשה גם ביצעה תוכניות הלאמה והרחבת המגזר הציבורי.
עונש מוות לרוצחים בוטל בשנת 1971.
מלטה הפכה לרפובליקה ב־13 בדצמבר 1974.
הממשלה נשארה בשלטון גם לאחר הבחירות במלטה בשנת 1976. בין 1976 ל־1981 היו זמנים קשים במלטה שכללו מחסור בצרכם חיוניים: אספקות מים וחשמל הושהו למשך שלושה ימים בשבוע.
המתיחות הפוליטית גברה, במיוחד ביום שני השחור, שבו היה ניסיון התנקשות בראש הממשלה והבית של הנשיא הותקף.
סיומה של הנוכחות הבריטית במלטה ודרדור היחסים עם לוב ואיטליה
ב־1 באפריל 1979 החייל הבריטי האחרון עזב את מלטה.
היום הזה הוכרז כ־"יום החופש".
תחת ראשות הממשלה של מינטוף, מלטה החלה ליצור קשרים תרבותיים וכלכליים עם לוב.
כמו כן, החלו גם קשרים צבאיים עם קוריאה הצפונית.
באותן השנים מועמר קדאפי העביר למלטה כמה מיליוני דולרים.
הקשרים הללו עם לוב הובילו לשינוי מדיניות החוץ של מלטה: עיתונאים מערביים דיווחו כי יחסיה של מלטה עם הממלכה המאוחדת, אירופה ונאט"ו מתדרדרים.
על התפתחות חדשה זו נאמר כי "ממשלת העבודה הרסה את היחסים עם נאט"ו, והתחברה לעולם הערבי.
לאחר 900 של קשרים עם אירופה, מלטה החלה להשתייך לדרום".
מלטה ולוב חתמו על הסכמי ידידות ושיתופי פעולה.
בעקבות כך, לתקופה קצרה, ערבית הייתה מקצוע חובה בבתי הספר התיכוניים.
בשנת 1980, מלטה חתמה על הסכם נייטרליות עם איטליה, שאומר כי מלטה לא תצטרף לבריתות, ואיטליה מחויבת לשמור על הנייטרליות של מלטה.
יחסי שתי המדינות הוגדרו כמצוינים.
תהליך ההצטרפות של מלטה לאיחוד האירופי
בבחירות שנערכו בשנת 1987 המפלגה הלאומית זכתה בהרבה קולות.
הממשל הלאומני החדש של אדוארד פנק אדאמי יזם את קשריה החדשים של מלטה עם העולם המערבי, ודגל בהצטרפותה מחדש לאיחוד האירופי.
בקשה להצטרפות הוגשה ב־16 ביולי 1990.
בבחירות של שנת 1992, הלאומנים זכו בשנית במספר המושבים הגדול ביותר.
הבקשה לצירוף מלטה לאיחוד האירופי הוקפאה לאחר שזכו בבחירות.
בשנת 1998, לאחר זכייתה בשנית, החזירה המפלגה הלאומית את בקשתה.
מלטה הוכרה רשמית כמדינה מועמדת בשנת 1999. בשנת 2000, עונש מוות בוטל גם מהצבא.
משא ומתן על הצטרפות לאיחוד האירופי הסתיים בסוף שנת 2002. במשאל עם שהתרחש מאוחר מכן, 53.65% מהנשאלים הצביעו בעד.
מפלגת העבודה הצהירה כי אם תזכה בבחירות הבאות בשנת 2003, לא תהיה מחויבת לתוצאה זו.
כאשר הלאומנים זכו בבחירות בפעם השלישית, לורנס גונצי היווה את תפקיד ראש ממשלת מלטה.
חוזה הבקשה נחתם, ומלטה הצטרפה לאיחוד האירופי ב־1 במאי 2004. ג'ו בורג מונה לנציב הראשון של מלטה באירופה בוועידת בארוסו הראשונה.
על הצטרפותה של מלטה לאיחוד האירופי היו השלכות חשובות על מדיניות החוץ של המדינה.
כאשר הצטרפה, מלטה נדרשה לעזוב את איחוד המדינות הבלתי־מזדהות.
מלטה הצטרפה לגוש האירו ב־1 בינואר 2008. בשנת 2009 ג'ורג' אבלה נבחר לנשיאות.
בשנת 2013 ממשלתו של גונזי הפסידה בבחירות, והוחלפה על ידי ממשלת העבודה בראשותו של ג'וזף מוסקט.
ההיסטוריה של מונטנגרו מתחילה בתקופת הברונזה, כאשר הייתה חלק מממלכת איליריה ששלטה בחבל הבלקן במשך מאות שנים.
רוב התושבים בתקופת איליריה עסקו בחקלאות או במסחר.
במאה ה-2 לפנה"ס, האילירים נלחמו ברומאים.
לאחר מספר קרבות קשים, הארץ נפלה לידי האימפריה הרומית.
הרומאים הקימו באזור את פרובינקית איליריקום.
בעקבות התדרדרות האימפריה הרומית, תושבי האזור סבלו מפגיעות קשות.
בעקבות כך, הסלאבים פלשו למדינה והקימו בה את נסיכות דוקליה.
אך בשנת 960, לאחר נפילתה של ממלכת סרביה, כבשה האימפריה הביזנטית את דוקליה.
ב-1042, פתח סטפן ווג'יסלאב במרד נגד השלטונות הביזנטים, והקים מחדש את המדינה.
מאז המאה התשיעית עד למאה ה-13, החלו שלוש הנסיכויות במונטנגרו: דוקליה, טרבוניה ורסיה לכבוש שטחים ברחבי הבלקן.
אך במאה ה-11, מלך סרבי פלש לדוקליה וייסד בה את נסיכות זיטה.
המדינה פורקה סופית כאשר רפובליקת ונציה כבשה את חופי הארץ.
האימפריה העות'מאנית הגיעה למונטנגרו בשנת 1496. בעקבות המשטר הדל באזור, המדינה יכלה להכריז על עצמאותה בשנית ונקראה נסיכות-בישופות מונטנגרו.
הנסיכות-בישופות הוחלפה לנסיכות בשנת 1852. מונטנגרו תקפה את העות'מאנים במלחמה העות'מאנית-רוסית של שנת 1877. בעקבות המלחמה, הרחיבה מונטנגרו את שטחיה וזכתה להכרה על ידי רוב מדינות העולם.
כמו כן, תקפה גם בתקופת מלחמות הבלקן.
במלחמת העולם הראשונה נפלה מונטנגרו לידי האוסטרים, אך בשנת 1918 מדינות ההסכמה שחררו את המדינה.
הוחלט לאחר המלחמה שבסוף אותה השנה המדינה תצטרף ליוגוסלביה.
אחרי מלחמת העולם השנייה ופירוקה של יוגוסלביה, מונטנגרו הכריזה על עצמאותה, פעם נוספת, בשנת 2006.
לפני הגעתם של הסלאבים אל חבל הבלקן במאה ה-6 לספירה, שטחה של מונטנגרו של ימינו נשלט על ידי שבטי האילירים.
במהלך תקופת הברונזה, האילירים ברובם התגוררו ליד אגם שקודרה בגבול אלבניה.
בחוף הים האדריאטי החלה התיישבות של סוחרים, ציידים וחקלאים.
מושבות יווניות הוקמו בדרום ארץ האילירים במאה ה-6 וה-7 לפנה"ס.
כמו כן, ידוע ששבטים קלטים התיישבו בה בסביבות המאה ה-4 לפנה"ס.
במהלך המאה ה-3 לפנה"ס, ממלכת איליריה הכריזה על שקודרה כבירתה.
הרומאים סיפחו אליהם את ממלכת איליריה במאה השנייה לפנה"ס, במהלך המלחמות האיליריות אל פרובינקית איליריקום.
הגבול בין האימפריה הביזנטית והאימפריה הרומית המערבית עבר מצפון לשקודרה, במקום שבו נמצאת מונטנגרו כיום.
עם הידרדרות האימפריה הרומית, תושבי דלמטיה סבלו מפגיעות ורדיפות קשות, בייחוד הגותים והאווארים.
עמים אלו הוחלפו בסלאבים, אשר היוו את רוב האוכלוסייה בדלמטיה במאה ה-7 עד לימינו.
במהלך המאה ה-6, רוב הסלאבים במונטנגרו היגרו לעבר אגם שקודרה, והקימו שם את נסיכות דוקליה.
לאחר כמאתיים שנים, בעזרת קירילוס ומתודיוס, האוכלוסייה התנצרה.
בעקבות שלטון בולגרי זמני, תושבי דוקליה החלו לחלק את האדמות ביניהם, כמו רבות ממדינות אחרות באירופה באותה תקופה.
אחרי נפילתה של ממלכת סרביה בשנת 960, הביזנטים כבשו את דוקליה ושלטו בה במהלך המאה ה-11. שליטי האזור לשעבר נאבקו עבור עצמאותם.
בשנת 1042 סטפן ווג'יסלאב פתח במרד נגד השלטונות הביזנטים וניצח ניצחון מכריע, אשר הוביל לסוף השלטון הביזנטי בדוקליה.
לאחר שניצח, ווג'יסלאב הקים את שושלת ווג'יסלאבלביץ' אשר תשלוט בארצם.
בשנת 1054 נפלה דוקליה לכנסייה הקתולית, ובעקבות כך, בשנת 1077 הוכרה כמדינה עצמאית על ידי האפיפיור גרגוריוס השביעי.
התפשטות מלכי שושלת ווג'יסלאבלביץ' בחבל הבלקן הוביל לשליטם על רוב הסלאבים אשר חיו בתקופתם, כולל בבוסניה וברסיה.
בשנים שלאחר מכן כוחה של דוקליה הוחלש, ולמעשה כמעט לגמרי הייתה כפופה לנסיכי רסיה.
בשנת 1168, סטפן נמניה (Stefan Nemanja), מלכה של ממלכת סרביה כבש את דוקליה, ואפשר לקבוצות אתניות אחרות כמו אלבנים, ולאכים וסרבים להיכנס לארץ.
לאחר שכבש את המדינה, הקים נמניה את נסיכות זיטה, אשר היוותה את שטחי דוקליה לשעבר.
בשנים שלאחר מכן נסיכות זיטה החדשה נשלטה על ידי שושלות רבות.
במאה ה-10, החלה ונציה להשתלט על חלקים מדרום דלמטיה ובמהרה הפיצה באזור את השפה הונטית.
עד המאה ה-14 הצליחה הרפובליקה של ונציה לשלוט באופן המשכי סביב מפרץ קוטור.
ונציה המשיכה לשלוט בחופי מונטנגרו של ימינו בשנים 1797–1420. בשלוש המאות הללו אזור מפרץ קוטור הפך לחלק מן אלבניה הוונציאנית.
חבל ארץ במונטנגרו, סנג'ק, שהיווה בעבר את שטחי נסיכות זיטה, נשלט על ידי האימפריה העות'מאנית בשנים 1912–1496, בעוד שחופי מונטנגרו ברובם נשלטו על ידי הרפובליקה של ונציה.
המדינה עצמה הכריזה על עצמאותה בשנת 1516, כאשר ואווילה נבחר למיטרופוליט מונטנגרו, והפכה למדינה תאוקרטית.
רק ערים קטנות במדינה החדשה נשלטו בפועל על ידי העות'מאנים.
מונטנגרו העצמאית לשעבר התחלקה לשלושה אזורים:
"מונטנגרו הישנה" – כללה את העיר צטיניה ואת מנזר אוסטרוג.
היא שכנה במרכז המדינה והפכה את צטיניה לעיר-בירתה.
"ברדה" (Brda) – כללה את הערים בראן וקולאשין.
"הרצגובינה הישנה" – כללה את הערים הרצג נובי וניקשיץ'.
בשנת 1514, שטחי האימפריה העות'מאנית במונטנגרו הוכרזו כמדינה נפרדת ממנה בשם הסנג'ק של מונטנגרו, בהוראת הסולטאן באיזיט השני.
משום כוחו הדל של המשטר במדינה, המונטנגרים הכריזו על עצמאותם שנתיים לאחר מכן.
כ-180 שנים לאחר המדינה העצמאית האחרונה שלהם, הכריזה נסיכות-בישופות מונטנגרו על מדינתם החדשה.
במשך רוב תקופה זו המונטנגרים היו בסכסוך המשכי נגד העות'מאנים.
בסביבות שנות ה-20 של המאה ה-16, כאשר תקפו בהונגריה, מונטנגרו עזרה להונגרים במלחמתם בעזרת פעולות תמידיות נגד האימפריה העות'מאנית.
ולכן, הפעם הבאה של תקיפה מצדם הייתה בשנת 1570.
בעקבות אירוע ההתנקשות בדנילו בקוטור בשנת 1860, המונטנגרים הכירו בניקולה הראשון כמלכם החדש.
בשנים 1861–1862, ניקולה הכריז מלחמה על האימפריה העות'מאנית והפסיד בה.
בעקבות המרד ההרצגוביני, מלך מונטנגרו הכריז בשנית מלחמה על העות'מאנים.
סרביה הצטרפה למאורע אך הובסה בידי הכוחות הטורקים זמן קצר לאחר מכן.
האימפריה הרוסית תקפה גם היא את הטורקים בשנים 1878–1877 וניצחה ניצחון מכריע.
חוזה סן סטפנו, אשר נחתם במרץ 1878, גרם להכרת עצמאותה של מונטנגרו דה פקטו על ידי מדינות העולם, אך חלק מן ההישגים של מדינות הבלקן צומצמו בעקבות קונגרס ברלין כמה חודשים לאחר מכן.
בסופו של דבר, מונטנגרו השיגה משטחי האימפריה העות'מאנית כ-4,900 קמ"ר.
בזמן תקופת שלטונו של ניקולה, הנסיכות כתבה את חוקתה הראשונה בשנת 1905 ושודרגה לממלכה בשנת 1910.
משום השתתפותה בליגה הבלקנית, תקפה מונטנגרו את העות'מאנים במלחמת הבלקן הראשונה בשנים 1912, אך השיגה שטחים מעטים בלבד, ונאלצה לוותר על שקודרה במסגרת הסכם לונדון ב-1913 למדינה החדשה אלבניה.
כמו כן, במלחמת הבלקן השנייה נלחמה נגד הבולגרים.
מונטנגרו סבלה קשות במלחמת העולם הראשונה.
זמן קצר לאחר שהאימפריה האוסטרו-הונגרית הכריזה מלחמה על סרביה ב-28 ביולי 1914, מונטנגרו הכריזה מלחמה על מעצמות המרכז תשעה ימים לאחר מכן, אף על פי שהאוסטרים הבטיחו להם את שקודרה אם יישארו נייטרלים במלחמה.
בתגובה לכך, סרביה העניקה למונטנגרו 30 ארטילריות וכמיליון דינרים.
עד לשנת 1915 צרפת סיפקה למונטנגרו ציוד מלחמה ומזון דרך נמל בר, אך נתפס בעזרת אוניות מלחמה אוסטריות.
משנת 1915, גם איטליה ניסתה להעביר אספקה לבלקן, אך אלו נחשפו.
מחסור בחומרים אלו הוביל לכניעתה של מונטנגרו ב-15 בינואר 1916.
אוסטרו-הונגריה שלחה צבא נפרד לפלוש למונטנגרו, אך צבא זה היה חלש והפסיד לסרבים ולמונטנגרים במהרה.
צבאות מדינות ההסכמה הפגיזו את קוטור, אשר הוחזקה בידי האויב.
בזמן שהצבא האוסטרי הצליח לכבוש את פלייבליה, הצד השני תקף בבודווה, אשר הייתה בשליטת הונגריה.
בעקבות הניצחון הסרבי בקרב סאר (Cer), ב-15–24 באוגוסט 1914, רוב הכוחות האוסטרים במונטנגרו הועברו לסרביה, ופלייבליה חזרה לשליטתם.
לאחר נפילתה של סרביה בדצמבר 1915, כוחה של המדינה הוחלש בהרבה.
הצבא הסרבי אשר שרד, כולל מלך סרביה, פטר הראשון, ברח והסתתר ברחבי אלבניה.