tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרויד מביא דוגמות רבות להוכחות דבריו, ביניהם האמונה הנוצרית בדבר חטא קדמון של פשיעת הבן (אדם) כנגד אביו (האל), חטא העובר בירושת הדורות.
במובן מקביל, מתאר פרויד את התפתחות הדת כתוצר של יראת האב של התינוק, המתעוררת בעקבות תסביך אדיפוס (רצונו לרצוח את אביו ולנכס את אימו, ואי היכולת להגשים רצון זה).
על-פי תיאור זה, אימוץ דמות האב על ידי התינוק היא, לימים, המקור לאמונתו הדתית, המהווה תחליף לאביו.
בדרך כלל, הדיון הממשי מתחיל בשאלות הנובעות מהאקסיומות.
האם יש השגחה אלוהית על העולם?
האם ניתן להוכיח השגחה זו באופן אמפירי?
האם כדאי להסביר תופעות פיזיקליות וביולוגיות בעולמנו כנובעות ממעשי האל, או להעדיף את התפיסה המדעית, לפיה ניתן להסביר תופעות אלה ללא קיומו של אלוהים?
תשובה לאחרונה בשאלות אלה נתן האסטרונום פייר-סימון לפלס כאשר הסביר את התאוריה שלו על היווצרות מערכת השמש: "אבל מר לפלס, מה בדבר אלוהים?", שאל נפוליאון.
"אין לי צורך בהיפותזה הזו", ענה לפלס.
במאה העשרים המשיך הפילוסוף הבריטי ברטראנד ראסל את דרכו של לפלס, והיה לדוברו הגדול של האתאיזם.
ראסל ראה באלוהים היפותזה מיותרת ומפריעה להבנת העולם, משום שהיא מסיטה את המחשבה האנושית אל משהו שאינו קשור למציאות.
נושא האתאיזם שימש גם כנושא מרכזי בכתבי עת מסוימים, וביניהם כתב העת הישראלי אפיקורוס וכתב העת היידי-סובייטי דער אפיקוירעס.
הביקורת על אתאיזם מגיעה על פי רוב מדתות, בעיקר אלו התאיסטיות, אך גם מן הדאיזם, האגנוסטיות, האיגנוסטיות, וכן מפאלון גונג, כמו גם מן הפסיכולוגיה וזרמים פילוסופיים שונים, הקוראים תיגר על השרירותיות לכאורה שבהנחת היסוד של האתאיזם החזק או על עצם קיומה של ההנחה ממש.
הן מבקרות אותו בשני נושאים עיקריים: מהות האתאיזם, כלומר הטענה לפיה אין אלוהים והשלכותיה האפשריות והמוסריות בפרט על אתאיסטים (יחידים וקבוצות).
פייר מנדס פראנס, נטלי דורמר, בריטני ספירס, ביל מאהר, בראד פיט, ריצ'רד דוקינס, וודי אלן, ג'וני דפ, מארק צוקרברג, קתרין הפבורן, דאגלס אדמס, רוברט אלטמן, ריצ'רד ברטון, ג'יימס קמרון, דייוויד קרוננברג, קלינט איסטווד, אמה תומפסון, קוונטין טרנטינו.
אמנון לוי, עודד קטש, אורן נהרי, אמל מורקוס, אביב גפן, מעיין אדם, לוסי איוב, ענת ברזילי, לינוי בר-גפן, צבי ינאי, אנה ארונוב, יובל נאמן.
אתאן (Ethane) היא תרכובת אורגנית ממשפחת האלקאנים שנוסחתה הכימית היא C2H6. בטמפרטורה ולחץ סטנדרטיים האתאן הוא גז חסר ריח וצבע.
אתאן לרוב מופרד מגז טבעי כתוצר של זיקוק נפט.
שימושו העיקרי של האתאן הוא כחומר גלם לתעשיית הפולימרים, וכחומר גלם ליצירת אתילן.
האתאן יוצר לראשונה באופן מלאכותי בשנת 1834 על ידי מייקל פאראדיי באמצעות אלקטרוליזה של אשלגן אצטט, אך, באותו זמן טעו לחשוב שהתוצר של התגובה היה מתאן.
כיום מיוצר האתאן במעבדה לרוב על ידי תהליך הנקרא ראקציית קולב.
אחרי מתאן, אתאן הוא בעל הכמות השנייה בגודלה בתערובת הגז הטבעי.
אחוז האתאן בגז הטבעי נע בין פחות מ-1% ליותר מ-6% לפי נפח.
עד לפני שנות ה־60 של המאה ה־20 האתאן לא היה מופרד מתערובת עם מתאן אך היה נשרף ביחד איתו כדלק.
כיום, בגלל שימושו כחומר גלם ליצירת אתן, האתאן מופרד ברוב מרבצי הגז הטבעי.
הדרך הכי נפוצה להפרדת האתאן מהמתאן היא קירור התערובת.
קירור זה נעשה על ידי טורבינה המקררת את התערובת לטמפרטורה של 100- מעלות צלזיוס ושיטה זו משיגה בערך 90% מכמות האתאן.
בטמפרטורה כזו ניתן להפריד בקלות את האתאן מהמתאן בגלל הפרשי טמפרטורת הרתיחה בין שתי התרכובות.
בטמפרטורת החדר, אתאן נחשב לחומר דליק.
מגע ישיר עם אתאן נוזלי גורם לכווית קור.
השימוש העיקרי של האתאן הוא, כאמור, חומר גלם ליצירת אתן.
תעשיינים מעדיפים להשתמש באתאן ליצירת אתילן מכיוון שבתהליך היצירה של האתילן מאתאן נוצר יותר אתילן מאשר יצירת אתילן ממקורות אחרים.
כיום נבדקים שימושים אחרים לאתאן.
שימוש אחד שנבדק כיום הוא כלוריזציה של האתאן לקבלת ויניל כלוריד (PVC).
כלוריזציה של אתאן לקבלת PVC נחשבת ליותר רווחית מאשר כלוריזצית האתן לקבלת PVC.
אתאנתיול (Ethanethiol), או בשמו האחר, אתיל מרקפטאן, הוא תרכובת אורגנית שנוסחתו הכימית היא C2H6S או בכתב מורחב CH3CH2SH ומסתו המולרית היא 62.1 גרם למול.
שימוש האתאנתיול הוא למתן ריח לתערובות גז טבעי ופרופאן, שהן נטולות ריח במצבן הטהור.
האתאנתיול הוא תרכובת הנמצאת באופן טבעי בגוף בעלי חיים ומשתחררת בכמויות גדולות לאחר המוות.
האתאנתיול מתמוסס במידה מועטה במים, אך מתמוסס במידה רבה בממסים אורגניים.
האתאנתיול נמצא על ידי ד"ר מאסוול בורווס.
האתאנתיול הוא נוזל חסר צבע בעל ריח חזק, שדומה לריח של ביצים רקובות.
האף האנושי יכול לקלוט את ריחו של האתאנתיול גם בריכוזים נמוכים מאוד, עד כדי 0.02 חלקים למיליון (ppm) (חלק 1 של אתאנתיול לכל 50 מיליון חלקים של אוויר).
לכן, מוסיפים אתאנתיול בכמויות קטנות לתערובות הגז הטבעי המשמשות לחימום ובישול כדי לתת ריח, לתערובות חסרות הריח, כך ניתן לחוש מקרים של דליפה וסכנה להתלקחות.
האתאנתיול הוא גם המרכיב העיקרי בנוזל אשר אותו מתיז הבואש במצבים של סכנה.
בכמויות גדולות האתאנתיול הוא רעיל וחשיפה לכמויות כאלו גורמת לכאב ראש, טשטוש, ופגיעה בקואורדינציה, נזק לכליות ולכבד.
הוועידה האמריקאית לחומרים תעשייתיים (ACGIH) קבעה את רמת החשיפה לתערובות הגז הטבעי ופרופאן שחשיפה לכמויות קטנות יותר אינו גורם נזק.
הרמה שנקבעה על ידי הוועידה היא חשיפה לריכוז של 5 חלקים למיליון (ppm) במשך שמונה שעות כאשר הכמות המספיקה כדי להרגיש את ריחו של האתאנתיול הוא, כאמור, 0.02 חלקים למיליון.
לכן, הריכוז שדרוש כדי להריח את הגז הטבעי והפרופאן הוא אחד חלקי 250 (0.004) מהריכוז שבמשך שמונה שעות נחשב למסוכן.
לפי ספר השיאים של גינס לשנת 2000, אתאנתיול הוא "החומר המסריח ביותר" שקיים.
שימושו העיקרי של האתאנתיול הוא בהוספה מכוונת לגז טבעי ולחומרים מסוכנים אחרים נטולי ריח, על מנת לשמש אזהרה מפני דליפת גז.
לא רק בני אדם רגישים לריח – אוכלי נבלות רבים מזהים אותו כריח המוות.
להקות קונדוריים מהמין קתרטס תרנגולי נוהגות להתאסף מעל דליפות של צינורות גז, וכך מתאפשר זיהוי מהיר של הדליפה.
האתאנתיול הוא גם חומר גלם לייצור סוגים של פלסטיק, חומרי הדברה ואנטי מחמצנים.
אתאיזם מדיני הוא שלילה רשמית של הדת על כל צורותיה על ידי הממשלה לטובת אתאיזם.
אתאיזם מדיני עלול לגרום להתנגדות אקטיבית לדת, לרדיפת מאמינים, מנהיגי דתות ומוסדות דת.
מי שעודדו בעיקר את האתאיזם כנורמה חברתית היו מדינות מרקסיסטיות, ועל כן אתאיזם מדיני הופץ במדינות קומוניסטיות כמו ברית המועצות לשעבר, קוריאה הצפונית, סין, אלבניה ואפגניסטן.
לברית המועצות הייתה היסטוריה ארוכה של אתאיזם מדיני והיא שאפה להשליט אתאיזם בכל המרחבים תחת שליטתה, כולל מרכז אסיה.
כחלק מהתהליך עלתה הדרישה להצהיר על אתאיזם ולהתרחק מכנסיות, גישה שהייתה לוחמנית במיוחד תחת שלטונו של יוסיף סטלין.
אלבניה הסוציאליסטית תחת אנוור הוג'ה אף הרחיקה לכת עד כדי כך שאסרה כל פולחן דתי.
אתאיזם מדיני הופיע לראשונה בתקופת המהפכה הצרפתית.
במחצית השנייה של שנת 1793 ובתחילת 1794, ניהלו אנטואן פרנסואה מומורו ואחרים מסיעת האברטיסטים מאמץ להשמיד את הנצרות בצרפת ולהחליפה ב"פולחן התבונה" האתאיסטי.
ב־10 בנובמבר 1793 נערך "חג התבונה" בכל רחבי הרפובליקה.
כנסיות רבות חוללו והופקעו כדי לשמש "מקדשי תבונה".
הדת האזרחית החדשה מוגרה יחד עם מפלגת האברטיסטים, וב־7 במאי 1794 הנהיג רובספייר חלופה דאיסטית: "פולחן הישות הנעלה".
מדיניותה האנטי-נוצרית של הרפובליקה הגיעה לשיאה במלחמה בווֶנדֶה, בה נטבחו למעלה מ־100,000 אזרחים כשהצבא ניסה לדכא מורדים קתוליים.
עד 1970 כל 22 מדינות אירופה שהיו מאחורי מסך הברזל הוגדרו כאתאיסטיות דה-יורה, ותמכו באתאיזם מדיני מבחינה אידאולוגית, ולכן התנגדו לעקרונות של כל הדתות.
האידאולוגיה הקומוניסטית דגלה באתאיזם מדיני ובביטול הדת.
לפי קרל מרקס, אבי האידאולוגיה הקומוניסטית, הדת היא כלי המשמש את המעמדות השולטים (אריסטוקרטיה ובורגנות) כדי להפיג את הסבל של ההמונים על ידי הבעת רגשות דתיים.
לדעת מרקס, האינטרס של המעמדות השולטים להחדיר בהמונים את ההכרה כי סבלם הנוכחי יביא לבסוף לאושר אין-סופי.
לכן, כל זמן שהציבור מאמין לדת, הם לא ינסו לעשות מאמץ אמיתי במטרה להבין ולהתגבר על המקור האמיתי של סבלם, שלפי דעתו של מרקס היא המערכת הכלכלית הלא-קומוניסטית שלהם.
לפי מרקס, הדת משמשת כדי לשלוט על האנשים והיא ה"האופיום להמונים".
זו הסיבה העיקרית שבגללה משטרים קומוניסטים בעבר ובהווה מפחיתים בחופש הדת או אוסרים את פולחן כל הדתות.
כמו כן, במשטרים קומוניסטיים לחלק מהדתות נוספו עבירות "הסתה".
משטרים קומוניסטיים רבים רדפו נמרצות או אף יצאו לחסל כליל כל סוג של דת, במטרה לעשות את ארצם אתאיסטית לגמרי.
אלבניה הוכרזה כמדינה אתאיסטית על ידי אנוור הוג'ה ב-1967, והיא נותרה כך עד נפילת הקומוניזם ב-1991.
עוד החוק לרפורמה חקלאית של אוגוסט 1945 הלאים את רוב הרכוש של המוסדות הדתיים.
עד מאי 1967, הם ויתרו על כל 2,169 מקומות הפולחן הקיימים, ורובם הוסבו למרכזי תרבות לצעירים.
סעיף מספר 37 בחוקה האלבנית של 1976 הצהיר כי "המדינה לא מכירה באף דת, ותומכת ומפיצה תעמולה אתאיסטית כדי לנטוע השקפת עולם מדעית-חומרנית בעם".
אנשי דת מוסלמים ואורתודוקסים רבים ויתרו על עיסוקם ה"טפילי"; יותר מ-200 אנשי דת בכירים נכלאו, ואחרים הוכרחו לחפש עבודה בתעשייה או בחקלאות.
אלבנים שנולדו בזמן המשטר לא קיבלו כל חינוך דתי, ושיעור האנשים הלא-דתיים באוכלוסייה גבוה אף היום.
האתאיזם המדיני בברית המועצות (שנודע כ"גוסטאיזם"), התבסס על האידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית.
המרקסיזם-לניניזם חתר לשלוט, לדכא ולעקור את האמונה הדתית.
בעבור שנה ממהפכת אוקטובר, המדינה הפקיעה את כל רכוש הכנסייה, כולל הכנסיות עצמן.
בין 1922 ל-1926, 28 בישופים רוסים אורתודוקסים ויותר מ-1,200 כמרים הוצאו להורג, ורבים אחרו סבלו רדיפות.
רוב הסמינרים הדתיים נסגרו, והפרסום כתבים דתיים נאסר על פי חוק.
בשנות ה-20 וה-30, ארגונים כמו ליגת האתאיסטים הלוחמים לעגו לדתות והטרידו מאמינים.
האתאיזם הופץ וקודם באמצעות בתי-הספר, ארגוני הנוער הרשמיים (כמו הקומסומול) והתקשורת.
יחסי המשטר והדתות השונות ידעו עליות ומורדות, והשתנו לפי האינטרסים של המשטר וההקשר הגאוגרפי והתרבותי.
האסלאם ברפובליקות המרכז-אסיאתיות נהנה מעצימת עין מסוימת, כחלק מהיחס הכללי לארצות אלו כאזור נחשל.
בימי סטלין המוקדמים, בין 1928 ל-1941, רדפה המדינה את הנצרות ללא רחם, הרי שהפלישה הגרמנית הביאה לסובלנות כלפי הכנסייה האורתודוקסית, כסמל לאומי חשוב שניתן היה לנצל לגיוס האומה.
מגבלות שונות ורדיפות הוסיפו להיות מנת חלקן של הדתות בברית המועצות עד הגלסנוסט, אם כי האינטנסיביות של שלטון סטלין לא שבה.
הרפובליקה העממית של סין נוסדה ב-1949 ובמשך רוב ההיסטוריה המוקדמת שלה שמרה על גישה עוינת כלפי הדת שנתפסה כסמל של פיאודליזם ושלטון קולוניאליסטי זר.
בתי פולחן, כולל מקדשים, מסגדים וכנסיות הומרו לבניינים לא-דתיים לשימושים שונים.
בשנים הראשונות לקיומה של הרפובליקה העממית, אמונה ופולחן דתיים דוכאו כי הם נחשבו על ידי הממשלה כנחשלים ומלאי אמונות טפלות וכי כמה מנהיגים קומוניסטים, כמו ולדימיר לנין ומאו דזה-דונג היו ביקורתיים מאוד כלפי הדת.
בזמן המהפכה התרבותית, הדת הוקעה כפיאודליסטית ואלפי מבנים דתיים נשדדו ונהרסו.
הגישה הזאת התמתנה מאוד לקראת סוף שנות השבעים, עם סוף המהפכה התרבותית.
בנוסף, החוקה מ-1978 של הרפובליקה העממית של סין הבטיחה "חופש דת" עם כמה מגבלות.
מתחילת שנות התשעים, ישנה תוכנית לבנייה מחדש של מקדשים בודהיסטים וטאואיסטים שנהרסו במהפכה התרבותית.
למרות שבמקור קובה הייתה מדינה סובלנית לדת, לאחר הפלישה למפרץ החזירים היא מיסדה אתאיזם מדיני, עצרה מאמינים רבים וסגרה בתי ספר דתיים.
בתי הכלא בקובה מלאים במאמינים וכמרים שנאסרו עוד בשנות השישים.
קובה היא המדינה היחידה בחצי הכדור המערבי שניסתה לכפות אתאיזם מדיני.
בחוקת קובה מ-1976 בסעיף 54 רשום כך:
מבחינה תאורטית, הממשלה "מכירה" בזכות של האזרחים להאמין לקיים פולחנים דתיים, בתוך גבולות החוק, אבל בפועל המדינה מטילה מגבלות שונות על חופש הדת.
מ-1959 עד 1961 שמונים אחוזים מהכמרים הקתולים הוגלו מקובה ועברו לארצות הברית.
היחסים בן הממשלה החדשה לקהילות היו מתוחים ביותר, והממשלה הגבילה מאוד את פעולות הכנסייה וחשדה בהם, ואפילו האשימה אותם בשיתוף פעולה עם ה-CIA בפלישה למפרץ החזירים ואגירת נשק למהפכת נגד בשביל להפיל את המשטר הקומוניסטי.
עם התפרקות ברית המועצות, קובה שינתה את חוקיה והכריזה כי היא "מדינה חילונית" ולא אתאיסטית, אבל בפועל עדיין ממשיכה לדכא בנוקשות את המאמינים ומתייחסת בחשדנות לעליית קרנה של הדת בקובה.
פול פוט דיכא את הבודהיסטים של קמבודיה: נזירים אולצו לפרוש מאורח חייהם, מקדשים ופריטי אומנות, כולל פסלי בודהה, נהרסו; אנשים שהתפללו או הביעו רגשות דתיים אחרים לרוב נרצחו.
הקהילות הנוצריות והמוסלמיות היו בין הנרדפות ביותר, והקתדרלה הקתולית של פנום פן הוחרבה.
הקמר רוז' הכריחו את המוסלמים לאכול חזיר, שאליו הם התייחסו כאל תועבה, ורבים מאלו שסירבו נרצחו.
הכמורה הנוצרית והאימאמים המוסלמים הוצאו להורג, ו-48 אחוזים מן הנוצרים בקמבודיה נרצחו בגלל דתם.
ב-1936, במיוחד לאחר שהסגות הגבול היפניות נתנו לסובייטים מספיק סיבה לפרוס כוחות במונגוליה, התקפה כללית על האמונה הבודהיסטים התחילה.
באותו זמן, טיהורים בסגנון סובייטי התרחשו במפלגה הקומוניסטית ובצבא המונגולי.
מנהיג מונגוליה באותו זמן היה הורלוגין צ'ויבלסאן, שהלך בדרכו של יוסיף סטלין וחיקה את מדיניותו.
הטיהורים הובילו להשמדה כמעט מוחלטת של הלאמאיזם במדינה, ועלו בחייהם של 30 - 35 אלף בני אדם.
רוב המדינות שישמו אתאיזם מדיני נשארו מדינות בעלות שיעור חילון חברתי גבוה מאוד, כשאפגניסטן ופולין הן המדינות היחידות בהן יישום האתאיזם המדיני לא צלח.
באלבניה וברוסיה כוחה של הדת עלה רק לאחר נפילת ברית המועצות, אם כי עדיין שיעור האתאיסטים במדינות אלו גבוה מאוד, כאשר סין ומדינות גרמניה שהיו תחת שלטון גרמניה המזרחית שבהן עדיין ניכרת בצורה חד משמעית ההשפעה של האתאיזם המדיני.
האוכלוסייה באזורים שהיו בעבר בשליטה סובייטית והיו בעבר אורתודוקסים הם כעת "כמעט אנאלפביתים בנוגע לדת", ואין להם שום ידע כלשהו - לא ביחס לדת אליה השתייכו או בכל דת אחרת.
נכון להיום, ישנן רק שתי מדינות המיישמות אתאיזם מדיני בצורה חלקית והן קובה וקוריאה הצפונית.
בחוקת קוריאה הצפונית מובטח "חופש אמונה דתית", אך בפועל האמונה הדתית המותרת על פי ממשלת קוריאה הצפונית נמצאת תחת פיקוח הדוק והיחס לאמונה הדתית (במיוחד זאת שאינה "אסייתית") מצד המשטר הוא עוין.
למרות זאת, בקוריאה הצפונית לא מתרחש אתאיזם מדיני במלוא מובן המילה, כיוון שמתבצע פולחן אישיות ממוסד לקים ז'ונג איל, ולקים איל-סונג תחת האידאולוגיה הרשמית של קוריאה הצפונית, הנקראת ג'וצ'ה, כך שהמניעים האנטי-דתיים של המשטר אינם מסיבות אתאיסטיות רגילות אלא מתוך ניסיון למסד דת מדינה או אידאולוגיה מדינית חדשה.
על אף שקובה היא מדינה קתולית באופן מסורתי, מאז שהקומוניסטים עלו לשלטון במהפכה הקובנית, הממשלה "הגבילה ודיכאה" את פולחן הדת.
בקובה יש אתאיזם מדיני והדת כפופה למדינה ועוברת רגולציה, לכנסייה הקתולית אין כלי תקשורת או בתי ספר.
למרות זאת, עקב התמתנות העוינות בן הדת למדינה, וביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בקובה בינואר 1998, יש גל עליה בקרנה של הנצרות הקתולית בקובה, שמאמיניה עדיין מוטרדים על ידי הממשל, וכמרים קתוליים עדיין נשלחים לפעמים לכלא.
ב-20 באוקטובר 2008 נפתחה מחדשה הכנסייה הרוסית בקובה בטקס שבו השתתף גם הנשיא הקובני ראול קסטרו.
אתאיזם-אגנוסטי הוא זרם פילוסופי המשלב בתוכו את האתאיזם והאגנוסטיות.
אתאיסטים-אגנוסטיקנים הם אתאיסטים מאחר שאין בהם אמונה בקיום כל אלוהות ואגנוסטיקנים כיוון שהם לא מתיימרים לדעת או לקבוע האם כל אלוהות קיימת או לא קיימת.
אתאיזם אגנוסטי מונגד לתאיזם אגנוסטי, לפיו אפשר להאמין שקיימת אלוהות אחת או יותר, אך אמונה זו איננה ידיעה מוחלטת.
אתאיסטים אגנוסטיקנים טוענים כי גישות פילוסופיות כמו אפיסטמולוגיה, תער אוקאם או "אפילו לא שגוי" מצדיקות את עמדתם.
לדוגמה, ברטראנד ראסל משתמש בדוגמה של קנקן תה: הוא טוען כי אי אפשר לדעת בוודאות שבין כדור הארץ למאדים לא מסתובב קנקן תה במסלול סביב השמש, ובכל זאת רוב האנשים לא יאמינו בכך.
אתאיזם יהודי הוא אתאיזם בקרב יהודים.
מאחר שהמונח "יהודי" מציין גם מוצא אתני ותרבות (ולא רק דת), המונח "אתאיזם יהודי" איננו אוקסימורון.
אתאיזם מאורגן בקרב יהודים במאה ה-20
ארגונים יהודיים בהם הייתה נוכחות נרחבת של בעלי גישה אתאיסטית וחילונית היו למשל הבונד הסוציאליסטי בפולין וברוסיה, שלפני ואחרי 1917 נקט רשמית במצע אשר לא שלל את זכותו של חבר תנועה לשמור מצוות וכדומה.
במאה ה-20 התפתחה גם בארצות הברית גישה של יהדות חילונית-הומניסטית, שקיבלה ביטוי בספרות, בתיאטרון ומאוחר יותר בקולנוע.
באופן דומה אם כי בהקשר שונה למדי, פעלו בברית המועצות אינטלקטואלים יהודים שטיפחו בהמשך למסורת 'הבונד' (שאחרי עליית סטלין לשלטון הפך לא-חוקי), תרבות יידיש סובייטית.
בשונה מאנשי 'הבונד' לפני 1917, וממקביליהם בארצות הברית או בארצות חופשיות אחרות (כמו ארגנטינה), שם האתאיזם היהודי היה עוד ביטוי לחופש המצפון, הנה תחת שלטון סטלין שכלל בין השאר מוסדות טוטליטריים כמו הייבסקציה, לאתאיזם היהודי היה תפקיד של חתירה ממוסדת ובסופו של דבר אלימה כנגד הזהות הלאומית היהודית.
אמנם האינטלקטואלים היהודים הסובייטים היו חדורים רוח אתאיסטית שעלתה בקנה אחד עם האידאולוגיה הבולשביקית, אך כל זה לא מנע את רצח הסופרים היהודיים ב-1952.
נכון ל-2005, בין 15% ל-37% מהאוכלוסייה בישראל הגדירו עצמם כאתאיסטים, כאגנוסטים, או כלא-מאמינים באלוהים.
לפי סקר של עיתון הארץ מספטמבר 2015, 25% מאזרחי ישראל היהודים הגדירו עצמם כלא מאמינים באלוהים.
נושא האתאיזם שימש גם כנושא מרכזי בכתבי עת יהודים מסוימים וביניהם כתב העת הישראלי אפיקורוס וכתב העת היידי-סובייטי דער אפיקוירעס.
רבים ממנהיגי התנועה הציונית תפסו עצמם כפועלים שלא על בסיס אמונה באלוהים, בוודאי לא באלוהים 'הקלאסי' שלפי היהדות המסורתית, ברא את העולם, התגלה בסיני והוא נוקט בהשגחה פרטית או לכל הפחות כללית.
תפיסה זו לא בהכרח סתרה את מנהגם של אחדים מהם לקיים מצוות, בדרך כלל על בסיס של שותפות תרבותית.
יוצא דופן בולט מבחינה זו הוא אהרן דוד גורדון שעל בסיס תפיסות רליגיוזיות, כלומר תפיסות המייחסות חשיבות עליונה לקשרים רוחניים בין האדם לבין הכוח העליון שברא את הטבע, הקפיד לקיים מצוות לא תעשה.
חוזה המדינה בנימין זאב הרצל הצהיר כי "האופן שאני רואה את אלוהים הוא שפינוזיסטי, והוא גם דומה לפילוסופיה של הטבע של המוניסטים.
אלה שהמהות השפינוזיסטית היא בשבילי רפה מדי והאתר הלא-נתפס של המוניסטים הוא זוהר ומרחף מדי.
ואולם אני יכול לדמות לעצמי רצון הנוכח תמיד, שהרי אני רואה שהוא פועל באי אלה תופעות.
אני רואה אותו כפי שאני רואה את פעולת השריר".
אתאיזם חדש או נאו-אתאיזם הוא זרם מחשבתי ורעיוני באתאיזם שהופיע סביב שנת 2005. גישה זו גורסת שלדת השפעה שלילית על החברה האנושית, שהיא מובילה לאלימות ולבורות, ושעל האתאיסטים לבקר באופן פעיל את הרעיונות הדתיים ולחשוף את הכשלים הרציונליים הקיימים בה, לגישתם.
הגישה קודמה על ידי מספר כותבים פופולרים: ריצ'רד דוקינס, ויקטור סטנגר, כריסטופר היטצ'נס, לורנס קראוס, דניאל דנט וסם האריס, אשר ספריהם משמשים כבסיס להרבה מהרעיונות עליהם נסמכת הגישה.
דוקינס, היטצ'נס, דנט והאריס מכונים לעיתים בבדיחות "ארבעת הפרשים", ברמיזה לארבעת פרשי האפוקליפסה מהברית החדשה.
המונח "אתאיזם חדש" נטבע לראשונה בכתבה במגזין הטכנולוגיה Wired בשנת 2006.
לפי ג'ורג' המילטון סמית', אתאיזם מפורש ואתאיזם מרומז הם סוגים של אתאיזם.
אתאיזם מרומז מוגדר כ"העדר אמונה תיאיסטית ללא דחייה שלה באופן מודע" בזמן ש"אתאיזם מפורש" הוא "העדר אמונה תיאיסטית בעקבות דחייה מודעת שלה".אתאיסטים מפורשים בחנו את הרעיון של אלים ומסרבים להאמין שיש כאלו.
אתאיסטים מרומזים, למרות שלא מחזיקים בעצמם אמונות הקשורות באלים, לא דחו את הרעיון או לא בחנו אותו לעומק.
הוגים אחרים התנגדו להגדרות אלו וסברו כי מצב של "העדר תאיזם" אינו מקביל ל"אתאיזם" ולכן אתאיזם מרומז, אינו אתאיזם כלל.
סמית' מגדיר "אתאיזם מרומז" כ"העדר אמונה תיאיסטית ללא דחייה שלה באופן מודע".
"העדר אמונה תיאיסטית" הוא ביטוי המאגד בתוכו צורות רבות של אי־אמונה באלים.
ביטוי זה יכלול את כל המבוגרים שמעולם לא שמעו על התפיסה של אלוהות, ואת המבוגרים שמעולם לא חשבו לעומק על הרעיון.
הביטוי יכלול גם את האגנוסטיקנים שטוענים שהם לא מאמינים כלל באלים (על־אף שהם מצהירים שהם לא אתאיסטים).
ישנה מחלוקת על האם גם ילדים שנולדו זה עתה נכללים בקטגוריה זו.
בשנת 1772 כתב הברון ד'אולבאק ש"כל הילדים נולדים אתאיסטים; אין להם מושג אודות אלוהים".
סמית' עצמו אינו מעולם לא הביע דעה בנושא ילדים שזה עתה נולדו, אך בבירור מסווג ילדים שלא שמעו מעולם על תפיסת האלוהות כאתאיסטים:
ארנסט נייגל מתנגד להגדרת האתאיסטיות של סמית' ומסווג אותה כ"היעדר תאיזם", בעודו כולל רק אתאיזם מפורש כחלק מהאתאיזם:
סמית' מגדיר "אתאיזם מפורש" כ"העדר אמונה תיאיסטית בעקבות דחייה מודעת שלה".
הוא מציין שמספר מניעים לאתאיזם מפורש הם שכלתניים, וכמה הם לא.
על המניעים השכלתניים הוא אומר:
לדעת סמית', אתאיזם ביקורתי מחולק לשלוש תתי־קבוצות:
ההשקפה שבדרך־כלל מתבטאת בעזרת ההצהרה "אני לא מאמין בקיום של אל או ישות על־טבעית";
ההשקפה שבדרך־כלל מתבטאת בעזרת ההצהרה "אלוהים לא קיים" או "קיומו של אלוהים הוא בלתי אפשרי";
ההשקפה ש"מסרבת לדבר על קיומו של אלוהים" מכיוון ש"הרעיון של אלוהים בלתי ניתן להבנה".
למרות שכמצוין למעלה, נאגל מתנגד לזהות את מה שסמית' קורא לו "אתאיזם מרומז" כאתאיזם, שני המחברים כן מסכימים מאוד על החלוקה לשלוש תתי־הקבוצות של "אתאיזם מפורש" כפי שהן מופיעות להלן.
נאגל לא משתמש בחיבוריו במילה "מפורש".
אתאיזם חיובי, הידוע גם בשמות אתאיזם חזק או אתאיזם קשה, הוא צורה של אתאיזם שטוענת כי לא קיימים אלים.
אתאיזם שלילי, הידוע גם בשמות אתאיזם חלש או אתאיזם רך הוא כל סוג אחר של אתאיזם, כמו אתאיזם שבו אדם לא מאמין באלים אך לא טוען בפירוש שאין כאלו.
הביטויים "אתאיזם שלילי" ו"אתאיזם חיובי" הובאו לשימוש לראשונה על ידי אנטוני פלו בשנת 1976 וכן הופיעו בכתביו של מייקל מרטין מאז 1990.
בגלל הגמישות של המושג אל, ייתכן שאדם כלשהו יהיה אתאיסט חיובי במובנים של תפיסות אלוהות מסוימות, בזמן שהוא יהיה אתאיסט שלילי במובנים של תפיסות אלוהות אחרות.
לדוגמה, האלוהים של תאיזם קלאסי נחשב לישות עליונה כל־יכולה, יודעת־כל, נמצאת בכל מקום ודואגת לרווחת האנושות.
אדם יכול להיות אתאיסט חיובי עבור דמות כזו (בגלל, נניח, בעיית הרוע) בזמן שהוא אתאיסט שלילי המכבד את תפיסת האלוהות הדאיסטית, על ידי כך שהוא דוחה אמונה באל שכזה אך לא טוען באופן מפורש שהוא בהכרח אינו קיים.
אתאיזם חיובי ושלילי שונים מהחלוקה לקטגוריות הפחות ידועות של הפילוסוף ג'ורג' המילטון סמית', אתאיזם מפורש ומרומז, שגם הן קשורות לדעותיו של האדם על קיומה של האלוהות.
אתאיסטים המחזיקים בתפיסה של "אתאיזם חיובי מפורש" הם אתאיסטים שטוענים שלא קיימת אלוהות משום סוג.
אתאיסטים המחזיקים בתפיסה של "אתאיזם שלילי מפורש" הם אתאיסטים שטוענים שאינם מאמינים באלוהות, אך לא טוענים שבהכרח לא קיימת ישות אלוהית.
אלו שלא מאמינים באף ישות אלוהית אך לא טוענים שהם אינם מאמינים בישות כזו, מחזיקים בדעה שנקראת אתאיזם מרומז.
בקרב האתאיסטים המרומזים ניתן לכלול גם ילדים ומבוגרים שמעולם לא שמעו על ישות אלוהית, אנשים ששמעו על אלוהות ומעולם לא חשבו על הרעיון לעומק, ואגנוסטיקנים שאינם דוחים את הרעיון של אמונה באלוהים.
אתאיזם מרומז מוכל בקטגוריית אתאיזם שלילי.
תחת חלוקה זו לחיובי ולשלילי, אגנוסטיקנים מסוימים יסווגו כאתאיסטים שליליים.
למרות זאת, תקפות החלוקה הזו נמצאת תחת מחלוקת, ומספר אתאיסטים מוכרים כמו ריצ'רד דוקינס נמנעים ממנה.
בספרו "יש אלוהים?" מתאר דוקינס אנשים עבורם הסיכוי שאלוהים קיים הוא בין "גבוה מאוד" ל"נמוך מאוד" כ"אגנוסטיקנים" ושומר את הביטוי "אתאיזם חזק" לאלו שטוענים שהם יודעים שאין אלוהים.
הוא מתאר את עצמו כ"אתאיסט דה־פקטו" ולא כ"אתאיסט חזק".
הפילוסוף אנתוני קני נוהג לחלק את גישת האתאיזם השלילי, ומבדיל בין אגנוסטיקנים, שלדעתם הטענה "אלוהים קיים" אינה ודאית, לבין תאולוגים נון-קוגניטיביים, שמחשיבים כל שיחה בנושאי אלוהות כחסרת משמעות.
ז'אק מריטן השתמש במונחים שלילי וחיובי עוד ב־1949, אך עם כוונה אחרת ובהקשר לאפולוגטיקה קתולית.
גופרג'ו רמצ'נדרה ראו (1902–1975) ההודי, הידוע בכינויו "גורה", היה מהפכן חברתי, פעיל נגד כתות ואתאיסט.
הוא הציע גישה בשם "אתאיזם חיובי" שמתייחסת לאתאיזם כדרך חיים בספרו "אתאיזם חיובי" מ־1972.
קהילת האתאיזם של אוסטין (ACA) משתמשת בביטוי אתאיזם חיובי כצורך במתן יחס חיובי לאתאיזם, והפגת התדמית השלילית והשקרית המצוירת על ידי אנשים דתיים, במיוחד במקומות פולחן.
אָתָאנוּ לְחַלּוֹת פָּנֶיךָ הוא פיוט שנאמר בקהילות ספרדיות רבות כחלק מאמירת הסליחות, בדרך כלל, בנעימת תחנון ושברון לב.
הפיוט נכלל גם בתפילות ראש השנה ויום הכיפורים.
בתפילת יום הכיפורים ממוקם הפיוט לפני התפילה המרכזית ביותר של היום, חזרת העמידה של תפילת מוסף.
בסליחות בא הפיוט מעט לפני סוף הסליחות.
לא ידוע מיהו מחבר הפיוט.
הפיוט הוא פיוט מענה, כשהמשפט האחרון בכל בית הוא המענה של כלל הציבור לחזן, השר את שלושת המשפטים הראשונים.
הפיוט מבקש כפרה, סליחה וישועה מהאל.
לפני הפיוט נוהגים לבצע פיוט "ה' שמעתי שמעך".
השיר בוצע על ידי מבצעים שונים, וביניהם שלמה ארצי, אלי לוזון ואחרים.
בפיוט יש חריזה בסופי הבתים, המקשטת אותו: פניך-מלפניך-ממעונך, תבישנו-תשיבנו, כפרה-בצרה-נקרא, תחיינו-תחוננו, סלח לנו-שלח לנו, וכדומה.
הרב שמעון ביטון מספר כי את הפיוט נהוג לשיר כפיוט מענה, כאשר החזן שר את שלושת המשפטים הראשונים בכל בית והקהל עונה במשפט האחרון:
אתאופוביה הוא מונח המתאר פחד, חוסר אמון, או סלידה מאתאיסטים או מאתאיזם.
בעוד שביקורת האתאיזם פועלת להפריך לוגית טיעונים אתאיסטיים, אתאופוביה מתאפיינת בהשמעת הצהרות שגויות, קיצוניות או שיקריות במכוון, המופנות נגד ציבור האתאיסטים בכללותו.
הצהרות אלו עשויות לכלול כינויי גנאי וגידופים.
אתאופוביה באה לידי ביטוי דרך הכללות של תכונות רגשיות או מוסריות שליליות כלפי האתאיסטים כגוף אחד.
אתאיסטים הם רשעים או נבלים
אתאיסטים נטשו את דרך האלוהים והולכים בדרך החטא
החיים של אתאיסטים חסרי משמעות ושמחה
אתאיסטים שואפים להרוס את הדתות, ומנסים להשפיע על אנשים לעזוב את דתם
אתאיזם הוא תופעה של תקופת ההתבגרות; ניסיון מרד במבוגרים
כל האתאיסטים מוותרים על השקפת עולמם ופונים בבקשת עזרה לאלוהים ברגעי מצוקה וסכנה, על ערש דווי וכדומה
אתאופוביה יכולה לבוא לידי ביטוי על ידי אפליה נגד אתאיסטים, החל ברדיפה של אלו שמזהים את עצמם, או אלו שמזוהים על ידי אחרים כאתאיסטים, וכלה באפלייתם של אתאיסטים לקבלה למקומות עבודה או תפקידים פוליטיים.
נכון לשנת 2015, יש 19 מדינות אשר ניתן להעניש בהן אנשים על בסיס היותם אתאיסטים, וב-13 מתוך אותן המדינות אפשר להעניש בעונש מוות.
בחלק מהתרבויות העתיקות, אתאיזם היה חטא שעונשו מוות.
אף על פי שידועים מספר פילוסופים ביוון העתיקה אשר הגותם הייתה אתאיסטית, כפירה באלים נתפשה כהשחתת מידות.
בתרבות היהודית העתיקה כפירה באלוהי ישראל הוגדרה חטא חמור שדינו סקילה:
בהלכה משמש המושג משומד למי שהמיר את דתו מהיהדות לדת אחרת, מילה הקשורה לשורש ש.מ.ד ולהשמדה.
ידועים מספר מקרים בהם דמויות בולטות הקשורות לפעילות אתאיסטית בישראל קיבלו איומים על חייהם באמצעים שונים.
בינואר 2016 רוססו כתובות נאצה על ביתו של פרופ' יעקב מלכין, הוגה באתיקה הומניסטית חילונית יהודית ומנהל מכון "תמורה" ליהדות חילונית-הומניסטית.
בסמוך לביתו נמצאה מעטפה ממוענת ולידה סכין, אשר הזהירה את יעקב מלכין מלהמשיך בפעילויותיו האתאיסטיות: "זוהי אזהרה עבורך להפסיק מיד כל פעילות אתאיסטית וכופרנית שאתה מוביל או לוקח חלק בה.
עליך לעצור בצורה מוחלטת ומיידית את עיסוקך בהדחת והסתת עם ישראל מאלוקיו...
באם לא תפסיק פעולותיך שהרי אחרי אזהרה זו, דע שאתה בוחר על דעת עצמך להפקיר את גורלך ועתידך.
אל תדגיש את הסאה, האזהרה כאן אינה סרק, היא נאמרת ברצינות גמורה ומוחלטת, קח אותה ככזו.
פעילים שונים בארגון האתאיסטים הישראלי קיבלו גם הם איומים ישירים על חייהם.
אתאנריק (Athanareiks בשפת הגותים הוא "מלך השנה"; ?
- 381) היה מלך או מנהיג הויזיגותים, יריבו של פריטיגרן.
במקורות רומיים מסוימים מכונה Judex potentissimus.
אתאנריק נחשב למלך הראשון של הוויזיגותים, הוא עמד בראש קונפדרציה של שבטים גותיים.
הוא נזכר בהיסטוריה לראשונה בשנת 369, כשנכנס לקרב עם השליט הרומי ואלנס.
לאחר הקרב ניהל אתאנריק משא ומתן עם הרומאים והשיג תנאים טובים לעמו.
תחת לחץ ההונים הוויזיגותים התיישבו סביב הרי הקרפטים המזרחיים וכדי להתגונן מפני ההונים הקימו גלי אדמה גדולים, המכבידים על תנועת פולשים רכובים.
זמן קצר לפני מותו ביקר אתאנריק בקונסטנטינופול וחתם על הסכם שלום עם תאודוסיוס הראשון, הסכם שנשאר בתוקף גם לאחר מותו.
אתא קנדו (במקור אתלקה גרג-Görög Etelka, בהונגרית: Kandó Ata 17 בספטמבר 1913 – 14 בספטמבר 2017) הייתה אמנית אשר יחד עם בעלה הוכרו כחסידי אומות עולם על הצלת יהודים בהונגריה בתקופת השואה.
אתא קנדו (שם נעוריה Etelka Görög) נולדה בבודפשט, בירת הונגריה.
Beke Margit] הייתה סופרת ומתרגמת.
אביה אימרה ג'ורג' [Imre Görög] היה מורה בתיכון, שנשבה בידי הרוסים במהלך מלחמת העולם הראשונה וגורש לסיביר ביוני 1915.
בילדותה המוקדמת של אטלקה, היא לא הצליחה להגות את שמה ואמרה אתא [Ata] במקום אטלקה [Etelka].
וכינוי זה הפך לשמה במשך כל ימי חייה.
גיולה קנדו נולד בסבונה, איטליה.
הוריו גיולה וג'יזלה ג'מבור, היו אמנים.
האב היה צייר והאם צלמת.
גיולה ואתא גדלו, הכירו והפכו לאמנים גם הם - אתא הייתה צלמת וגיולה צייר.
הזוג נישא ב-1931, ועבר לגור בפריז.
ב-1935, לאחר כמה שנים של חיי דוחק, חזרו לבודפשט.
ב-1938 חזרו לפריז, עד שגורשו חזרה לבודפשט על ידי הנאצים ב-1940. ב-1941 נולד לאתא וגיולה בנם הראשון, תמאס [Tamás] ושנתיים לאחר מכן נולדו להם בנותיהם התאומות, ג'וליה ומגדלנה [Júlia & Magdolna].
היא התחתנה עם גיולה קנדו (בהונגרית: Egerfarmosi Kandó Gyula 17 בינואר 1908 - 17 באוגוסט 1968).
הוריה ואחיותיה של אתא נאלצו להתחבא בתקופת השואה בשל שורשיהם היהודים, בעוד שאתא עצמה הייתה מוגנת בשל נישואיה לגיולה.
אתא וגיולה נחלצו לעזרתה של גאבור בירו [Gábor Bíró].
גאבור, חברה יהודיה קרובה של בני הזוג, הייתה בשלבים מתקדמים של ההריון בתחילת המלחמה, והייתה לבדה משום שבעלה נשלח למחנה עבודה.
על מנת לאפשר לגאבור ללדת בבטחה בבית החולים, אתא העניקה לה תעודות הזהות שלה וגאבור שהתה בבית החולים במשך 5 שבועות - שבועיים לפני הלידה ושלושה שבועות לאחר הלידה, תחת זהותה השאולה של אתא.
פרט לרופא הראשי, איש בבית החולים לא ידע שגאבור היא יהודיה.
לאחר לידת בתה, גאבור נסעה יחד עם משפחת קנדו ברחבי המדינה על מנת לברוח מהנאצים, כשברשות גאבור מסמכים מזויפים.
הם העמידו פנים שהתינוקת היא בתם הרביעית של בני הזוג קנדו ושגאבור היא האומנת.
הם עברו בין שבעה מקומות שונים, הצליחו לחמוק מן הרשויות וגאבור ותינוקה שרדו את המלחמה בשלום.
אתא וגיולה סייעו בזיוף מסמכים עבור יהודים נוספים ואפשרו ליהודים להשתמש בדירתם בבודפשט כמקום מסתור.
גיולה ואתא נפרדו בשנת 1949. גיולה חזר לבודפשט ועסק באומנות עד מותו ב-1968. אתא נדדה בין כמה מדינות באירופה.
היא נישאה בשנית לצלם צעיר בשם אד ואן דר אלסקן [Ed van der Elsken] ועברה להתגורר בהולנד.
לאחר כמה שנים התגרשה ממנו, אך נשארה לגור בהולנד עם שלושת ילדיה והמשיכה לעסוק בצילום עד מותה ב-2017.
ב-1 בנובמבר 1998 הוכרו אתא וגיולה כחסידי אומות העולם.
הטקס התקיים בלונדון ושמם נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
אתאבגות סאמצחה (בגאורגית: სამცხე-საათაბაგო, סַמְצְחֶה-סָאַתְבַּאגוֹ) או נסיכות סאמצחה (בגאורגית: სამცხის სამთავრო, סַמְצְחִיס סָאַמְתַּוורוֹ) הייתה נסיכות פיאודלית בכארתלי עילית, שנשלטה על ידי אתאבג במשך כשלוש מאות וחמישים שנה, בין 1268 ל-1625. שטחה של הנסיכות כלל את אזור סאמצחה של ימינו ואת האזור ההיסטורי טאו-קלארג'תי .
הנסיכות שיחקה תפקיד מרכזי באזור קווקז בין המאה ה-11 למאה ה-15, והייתה חלק מההיסטוריה הפוליטית והתרבותית של גאורגיה.
בתחילת המאה ה-13, בית ג'אקלי היו בין האצילים רבי העוצמה, אבל לא בין המשמעותיים ביותר.
התואר אתאבג, שבאמצעותו נודעו מאוחר יותר הג'אקלים, היה עדיין שמור לבית מחארגרדזלי , המשפחה הארמנית ששלטה באני.
עלייתו של ענף ג'אקלי הייתה קשורה קשר הדוק עם הפלישה המונגולית לגאורגיה.
בשלב הראשוני של הכיבוש, רוב האצילים הגאורגים והארמנים, שהחזיקו במוצבים צבאיים לאורך אזורי הגבול, נכנעו ללא כל התנגדות רצינית או הגבילו את התנגדותם לטירותיהם בעוד שאחרים העדיפו לברוח לאזורים בטוחים יותר.
המלכה רוסודן נאלצה לפנות את טביליסי וכותאיסי והותירה את מזרח גאורגיה לידי האתאבג אָווַאַג מְחַארְגְּרְדּזֶלִּי ואֵגַרְסְלָאן בָּקוּרְצִיחֶלִי שכרתו שלום עם המונגולים והסכימו להעלות להם מיסים.
האציל הגאורגי היחיד שהתנגד למונגולים היה איוואן הראשון ג'אקלי נסיך סאמצחה.
רכושו הרב הושמד לחלוטין ואיוואן נאלץ לבסוף, בהסכמת רוסודן, להיכנע לפולשים בשנת 1238.
הטורקמנים שזיהו את חולשתה של גאורגיה החלו בפלישות לדרום-מערב גאורגיה.
אוכלוסייתם של טאו , קלארג'תי וקולה ביקשו את עזרתו של קווַארְקווָארָה הראשון , שליט סאמצחה לסייע להם כנגד הטורקמנים.
קווארקווארה שלח את נכדו סַרְגִּיס השני לכבוש את אולתיסי .
כותב הרשומות הערבי, בייבארס אל-מנצורי , כתב כי הגאורגים ניצלו את הפלישה המונגולית לאנטוליה (1243) כדי לכבוש את המצודות של באראוואן , וושלוואן ובייבורט .
עד אמצע המאה ה-13, שלטונם של הג'קלים כלל אפוא את רוב האזורים ההרריים של צפון מזרח אנטוליה מדרום לחוף הים השחור עד לקצה מישור ארזורום.
אדמות הג'קאלים הפכו למעוז של התנגדות לשלטון המונגולי.
סרגיס הראשון ודוד השביעי "אולו" מרדו נגד אדוניהם המונגולים, אך כוחותיהם לא היו שקולים.
שנה לאחר מכן, הוא נאלץ לכרות שלום עם המונגולים וחזר לטביליסי, ולמעשה פיצל את הממלכה לשני חלקים כששני השליטים נקראו מלכי גאורגיה.
בשנת 1263 נשלח צבאו של דוד אולו, לפי בקשת האילח'אנים, להגן על מצודת סיבה מפני אורדת הזהב.
בשנת 1265, שימשו הכוחות הגאורגים ככוח החלוץ של הצבא האילח'אני, הביסו את ברקה חאן של מאורדת הזהב, והדפו את חייליו משירוואן .
סרגיס ג'קאלי הצטיין בקרב כנגד אורדת הזהב, ואף הציל את חייו של הולאגו, שהרעיף עליו פרסים רבים, כולל העיר ארזורום.
מאוחר יותר שכנע דוד אולו את הולאגו לבטל את הפרסים שהובטחו לסרגיס בטענה שזה יהפוך את סרגיס לחזק מידיי.
בשנת 1266, כתוצאה ממחלוקת עם חצר מלכות, הפרובינציה של סאמצחה פרשה והוכפפה ישירות לשלטון האילח'אני.
כך, גאורגיה התפרקה עוד יותר ויצרה שלוש ישויות פוליטיות נפרדות.
סאמצחה הצליח להישאר החלק המפותח תרבותית של גאורגיה, והצליחה גם לשמור על שלמות טריטוריאלית, לעיתים אף להרחיב את גבולותיה.
למרות היותה עצמאית, סאמצחה עדיין שמרה על קשרים מסוימים עם הישויות הפוליטיות האחרות של גאורגיה, ובֶּכָּה עצמו קיבל את התואר מַנְדָּאטוּרְתּוּחוּצֵסִי שהיה נהוג באימפריה הביזנטית על ידי המלך הגאורגי.
בתקופת שלטונו של בכה, הטורקים מסולטנות רום הפכו פעילים יותר בגבולות הדרום-מערביים.
לאחר סדרה של פלישות, הוא הצליח להדוף את ההתקפות.
בכה היה תומך של שמירת ההשפעה הפוליטית הגאורגית על האימפריה של טרפזונטס.
מסיבה זו הוא השיא את בתו ג'יאג'ק ג'אקלי לאלכסיוס השני מטרפזונטס , שהעניק לו את לאזיה .
בת אחרת של בכה, - נַתֵלָה, הפכה לבת זוגו של דמטרה השני וילדה לו בן, היורש לכס המלכות, גיאורגי החמישי המבריק .
לאחר הוצאתו להורג של דמטרה, גדל גיאורגי בחצר המלכות של סבו.
בשנת 1334 החזיר גיאורגי המבריק את השליטה המלכותית על סאמצחה, נסיכות חצי עצמאית, שנשלטה על ידי בן דודו קווארקווארה הראשון .
גיאורגי העניק לבני הזוג ג'אקלי את התואר אתאבג, לא רק משום שזה היה יאה לתפקידם בגידולו אלא גם תואר בעל יוקרה גדולה.
בין השנים 1386 ל-1403 פתח טימור בשורה של מסעות כנגד גאורגיה.
ההיסטוריה הרשמית של שלטונו של טימור, זפארנאמה , מציגה את הקמפיין הזה כג'יהאד.
סאמצחה הייתה בחזית ההתקפות הללו.
טימור יצא מקארס ותקף את אחלציחה.
משם, הוא צעד מדרום לצפון לכיוון טביליסי, אותה ביצר המלך הגאורגי בגרט החמישי הגדול .
העיר נפלה ב-21 בנובמבר 1386, והמלך בגרט נתפס ואולץ להמיר דתו לאסלאם באיומי חרב.
בגרט קיבל כ-12,000 חיילים לביסוס מחדש של ממלכתו בגאורגיה, שנוהלה על ידי בנו של בגרט, שליט משותף, גאורגי השביעי, במהלך היעדרותו של אביו ששהה בחצרו של טימור.
המלך הזקן, לעומת זאת, נכנס למשא ומתן חשאי עם גאורגי אשר ארב לליווי האסלאמי של בגרט, ושחרר את אביו.
באביב 1387, חזר טימור לגאורגיה כדי לנקום, אולם הופעתו המחודשת של חאן טוכטמיש בפרס אילצה את טימור לסגת זמנית.
אולם לאחר שאורדת הזהב הובסה, טימור חזר לתקוף שוב את גאורגיה.
בשנת 1394, הוא שיגר ארבעה גנרלים לסאמצחה, עם פקודות להחיל את החוק האסלאמי של ראזי (כלומר, פשיטות כנגד כופרים, שאינם מוסלמים).
בשנת 1399 פתח טימור במתקפה נוספת על נחלתו של איוואן השני בשנת 1399. ההתקפה על סאמצחה הובילה ליציאה של משלחת לתוך טאו שהגיעה עד לפָּנַסְקֶרט , שם התרחש קרב גדול בין טימור לגאורגים.
בשלהי 1401 פלש טימור לגאורגיה פעם נוספת.
גאורגי השביעי שלח לטימור משלחת בראשות אחיו עם תרומות והציע שלום.
טימור היה בהכנות לעימות גדול עם העות'מאנים וכפי הנראה רצה להקפיא את המצב ששרר באותם ימים בגאורגיה.
לפיכך, הוא הסכים לשלום עם גאורגי בתנאי שהמלך הגאורגי יספק לו חיילים ויעניק למוסלמים זכויות יתר.
למרות זאת נקט טימור בצעדי מניעה ותקף את חיל המצב הגאורגי של טורטום , הרס את המצודה ובזז את סביבת העיר.
לאחר שהביס את העות'מאנים חזר טימור לארזורום ב-1402, במטרה להעניש את המלך הגאורגי משום שלא בא להציג את ברכותיו על ניצחונו.
עם זאת, איוואן ג'קאלי הגיע עם מתנות, שנתנו לטימור סיבה טובה לשמור על יחסים סבירים עם שליטי סאמצחה.
לאחר הפלישות ההרסניות של טימור והחלשת ממלכת גאורגיה, היא עמדה במהרה בפני איום חדש.
עם מותו של טימור בשנת 1405, לא נמשכה ההגמוניה הטימורית.
הקארה קויונלו הקימו מחדש את האימפריה שלהם.
הם ניצלו את החולשה הזמנית של הגאורגים ופתחו כנגדם במתקפות, שבהן, ככל הנראה, נהרג גאורגי השביעי.
בתגובה יצא קונסטנטין הראשון להילחם בטורקמנים בקרב צ'אלר'אן, בו הובס והוצא להורג.
אלכסנדר הראשון שרצה לחזק ולשקם את ממלכתו הנחלשת, סבל מפלישות מתמידות של השבטים הטורקמניים.
עם דעיכת קארה קויונלו לאחר תבוסתו של ג'האן שאה בידי אוזון חסן בשנת 1467, הפכה האק קויונלו למעצמה הגדולה במזרח אנטוליה .
הפילוג הפוליטי של ממלכת גאורגיה הואץ על ידי קווַארְקווָארָה השני .
כמו אביו הוא נלחם נגד בית המלוכה של גאורגיה למען עצמאותה של סאמצחה.
בשנת 1462 קרא קווארקווארה השני לאוזון חסן, מנהיג אק קויונלו, שיצטרף אליו כנגד נגד מלך גאורגיה.
בשנת 1465 הוא הביס את המלך הגאורגי גאורגי השמיני בקרב ליד אגם פארוואני והתנתק ממלכת גאורגיה.
הוא גם השתתף במלחמת האזרחים הגאורגית, שלאחריה נפלה הממלכה הגאורגית המאוחדת.
שלטונו העצמאי של קווארקווארה השני היה בסימן של מלחמות כנגד המדינות המוסלמיות החזקות שהקיפו את הנסיכות.
בשנים 1466, 1476–1477 פתחו אק קויונלו במתקפות גדולות כנגד הנסיכות ובשנת 1485 ומשנת 1479 החלה האימפריה העות'מאנית לפלוש לשטחי הנסיכות.
בשנת 1479 הוא החריב את האדמות סביב ארזורום, והוריד את מעמדה של העיר לעיר שמעלה מיסים.
בניגוד לאביו, קווארקווארה השני, כַּאיח'וֹסרוֹ הראשון ג'אקלי , קיים שלום עם הממלכות הגאורגיות האחרות (כארתלי, קאחתי ואימרתי).
כאיח'וסרו יחד עם המלך אלכסנדר הראשון מקאחתי וקונסטנטין השני מכארתלי הסכימו לסייע לשאה הספווי הראשון אסמאעיל להרוס את שלטון אק קויונלו בפרס.
כאשר בנו של קווארקווארה השני, כאיח'וסרו הראשון ג'אקלי, נפטר שנתיים לאחר שעלה לכס המלכות.
ירש אותו אחיו האדוק לא פחות מְזֶצָ'אבּוּק .
כמו אביו וסבו , דרש מזצ'אבוק את הפרדת הכנסייה של סאמצחה מהכנסייה הגאורגית האורתודוקסית.
הוא אף השיג זאת לזמן מה.
בתחילה הגן מזצ'אבוק על הפסקת האש בין מלכי ונסיכי גאורגיה בשנים 1490-1492. לאחר מכן, מתוך מטרה לחזק את סאמצחה, הוא הכריז על ציות לסולטאן העות'מאני סלים הראשון, באופן סמלי, ובעזרתו אג'ריה וצ'אנתי עברו לשליטת סאמצחה.
בשנת 1515 מזצ'אבוק הישיש ויתר על כס השלטון והפך לנזיר, קיבל את השם הנזירי יעקב.
תואר האתאבג של מזצ'אבוק ניתן לאחיינו קווארקווארה השלישי , בנו של כאיח'וסרו הראשון, אולם אחיו הצעיר של מזצ'אבוק, מָנוּצָ'אר הראשון מרד בו.
במהלך שלטונו הקצר שלח מנוצ'אר מתנות רבות לסולטאן העות'מאני סלים הראשון וטען שהוא מעריץ של עות'מאנים.
בשנת 1518 הנסיך קווארקווארה השלישי , בסיוע כוחות ספאווים, פתח במרידה ותקף את סאמצחה.
הוא הדיח את מנוצ'אר והפך לשליט אתבאגות סאמצחה.
לאחר מכן ביקש מנוצ'אר סיוע מהסולטאן סלים הראשון הריבון שלו.
הסולטאן נתן לו את צבא גדול, ומנוצ'אר ניסה להחזיר לעצמו את השלטון, אך הובס על ידי כוחותיו של קווארקווארה השלישי בקרב ליד ארזורום.
בתקופת שלטונו של קווארקווארה השלישי ההשפעה הפרסית-ספווית על סאמצחה הלכה וגברה מיום ליום.
עקב כך פגעו העות'מאנים מאוד באתאבגות ובמיוחד באזור הדרום-מערבי שלה.
אצילי סאמצחה הגיעו להבנה כי תחת שלטונו של קווארקווארה השלישי תיפול סאמצחה בסופו של דבר לידי האויב.
הם כרתו ברית עם המלכים הגאורגים, בגרט השלישי מאימרתי ולוארסאב הראשון מכארתלי במטרה להביא לסיום את השלטון בית ג'אקלי ולהגן על סאמצחה מפני האימפריות המוסלמיות דומיננטיות של האזור (העות'מאנים והספווים).
בשנת 1535 פלשו המלך בגרט השלישי, מלך אימרתי, בסיוע הנסיך רוסטום גוריאלי ובעלי ברית אודישים מנסיכות מגריה לסאמצחה.
הוא הביס את קווארקווארה השלישי ולכד אותו בקרב מוג'רחתי בסמוך לכפר מוּגַ'רְחְתִּי ליד אחלכלכי.
הגאורגים סיפחו את אתאבגות סאמצחה.
קווארקווארה השלישי מת בכלא, בעוד רוסטום קיבל בחלקו את אג'ריה ולאזיסטן, שהיו מבוקשים זמן רב על ידי בית גוריאלי .
כמה שנים מאוחר יותר, בנו הצעיר של קווארקווארה, כאיח'וסרו השני , ביקש מהעות'מאנים לגרש את הכוחות האימרתיים והכארתליים מסאמצחה.
העות'מאנים יצאו לפעולת נקמה גדולה.
בשנת 1543 ניצחו בגרט ורוסטום בקרב כָּרָארָ'אכְּ , אבל הובסו בשנת 1545 באופן מכריע, בקרב סוֹחוֹאִיסְטָה .
סאמצחה הפכה לווסאל של האימפריה העות'מאנית.
צאצאיו של קווארקווארה השלישי שלטו באתאבגות סאמצחה (עד 1628) ולאחר מכן הפכה לאיילט גוּרְגִ'יסְטָן עד שנות ה-20 של המאה ה-19. מחוז באימפריה העות'מאנית.
אָתָאמָס (ביוונית עתיקה: Ἀθάμας) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, שהיה מלך בויוטי.
לפי פאוסניאס, המיניאים מאורכומנוס הגיעו עם אתאמס ויישבו את טאוס.
האתאמנים, שישבו באזור רכס פינדוס, מיוחסים גם הם לצאצאי אתאמס.
אתאמס היה נסיך תסלי, בנם של המלך איולוס מאיוליה ושל אנרטה, בתו של דאימכוס.
הוא היה אחיהם של סלמונאוס, סיזיפוס, קרתאוס, פריירס, דיונאוס, מגנס, קליקה, קנקה, אלקיונה, פיסידיקה ופרימדה.
אשתו הראשונה, נפלה, הולידה לו תאומים: פריקסוס הבן והלה הבת, ובן נוסף בשם מקיסטוס.
אשתו השנייה, אינו, בתו של קדמוס, הולידה לו שני ילדים: לארכוס ומליקרטס.
מאשתו השלישית, תמיסטו, בתו של היפסאוס, נולדו לו ספינקיוס ואורכומנוס, סכוינאוס ולאוקואון, וכן אריתריוס ופטואוס.
מסופר כי אינו שנאה את ילדיה החורגים, פריקוס והלה.
היא רקמה מזימה להיפטר מהתאומים, שלפיה היא תקלה את כל זרעי יבול העיר, כך שלא ינבטו.
האיכרים המקומיים, שחששו מרעב, ביקשו עזרה מאורקל קרוב, אולם אינו שיחדה את הגברים שנשלחו לאורקל וגרמה להם לשקר ולומר לבני העיר שהאורקל דרש את הקורבן של פריקסוס.
אולם, בטרם נהרג פריקסוס, הוא והלה נישאו על כנפי איל זהוב שנשלח מנפלה, אמם הביולוגית.
הלה נפלה מהאיל אל הלספונטוס (שנקרא על שמה) ומתה, בעוד פריקסוס שרד את כל הדרך לקולכיס, שם המלך אייטס לקח אותו תחת חסותו ונתן לו את בתו, כלקיופה, לאישה.
לאות תודה, העניק פריקסוס למלך את גיזת הזהב, שאייטס תלה על עץ בממלכתו.
בהמשך, גידלה אינו את דיוניסוס, אחיינה ובנה של אחותה סמלה מזאוס, דבר שעורר אצל הרה קנאה עזה.
כנקמה, הכתה הרה את אתאמס בשיגעון.
בשיגעונו הרג אתאמס את בנו לארכוס, בעוד אינו, במנוסתה מבעלה אחוז הטירוף, השליכה עצמה לים עם בנה, מליקרטס.
אינו ומליקרטס הפכו בהמשך לאלוהויות ימיות: לאוקותאה ופלמון, בהתאמה.
בגרסה אחרת אינו הרגה את מליקרטס לאחר שנודע לה שאתאמס שכב עם שפחה בשם אנטיפרה.
אתאמס, שנשא את האשמה על רצח בנו, נאלץ לברוח מבויוטיה.
הוא צווה על ידי האורקל להשתקע במקום שבו יקבלו את פניו חיות בר.
כשהגיע לפתיוטיס שבתסליה הפתיע להקת זאבים שטרפה כבשה.
הזאבים ברחו בהגעתו והשאירו לו עצמות.
אתאמס ראה בכך את הגשמת נבואת האורקל, התיישב שם ונשא אישה שלישית – תמיסטו.
המקום נקרא לימים המישור האתאמני.
אֶתְגָּר קֶרֶת (נולד ב-20 באוגוסט 1967) הוא סופר, מחזאי, תסריטאי, במאי, קומיקסאי, פזמונאי ושחקן קולנוע ישראלי.
חתן פרס אקו"ם למפעל חיים וזוכה פרס ספיר.
פרופסור חבר במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וראש המחלקה של תוכנית MFA בכתיבה יוצרת ב-Jewish Theological Seminary בניו-יורק.
בסוף 2025 הוכתר הניוזלטר השבועי שלו [באנגלית] בעשיריה הפותחת של סופרי הFICTION בפלטפורמת Substack.
קרת נולד, גדל והתחנך ברמת גן.
בן הזקונים של אפרים ואורנה קרת (קרוטוצובסקי), ניצולי השואה מפולין.
מכיוון שנולד פג בחודש השישי להריון, אמו קראה לו 'אתגר' בשל האתגר שהוצב בפניו לשרוד ולחיות למרות גיל ההריון הצעיר בו נולד.
למד בבית הספר אהל שם.
שירת בצה"ל כמפעיל מחשב ביחידה של אגף התכנון.
אתגר כתב תשעה סיפורים על אמו, אורנה קרת, שהוצגו שלוש שנים לאחר מותה, בתערוכה "INSIDE OUT", המוזיאון היהודי בברלין בליווי יצירות של אמנים שונים (10/22-03/23) .
בינואר 2023 התראיין קרת אצל איירה גלאס במסגרת הפודקאסט This American Life, בתוכנית שהוקדשה לזכר אמו, בה הקריא את הסיפורים.
הספר הראשון שפרסם קרת, "צנורות" (1992), כמעט ולא זכה להתייחסות.
לאחר מכן פרסם את "געגועי לקיסינג'ר" ומשזה הצליח, החלו להימכר מהדורות רבות של "צנורות" אשר יצא בעקבות זאת במהדורה מעודכנת.
אחריו הופיעו עוד ארבעה קובצי סיפורים, שישה ספרי ילדים ושלושה ספרי קומיקס, ביניהם ספרי קומיקס עם רותו מודן ואסף חנוכה.
עקב הצלחתו של אתגר קרת, פרסמו יוצרים צעירים רבים קובצי סיפורים קצרים שניכרו בהם השפעותיו (כמו למשל "כולם מתים בסוף" של אדם מעוז), אך רק מעטים זכו להצלחה כמו זו של קרת.
אתגר קרת הוא מהסופרים העבריים המתורגמים ביותר.
ספריו תורגמו ליותר מ-45 שפות.
קרת כותב גם לטלוויזיה, לתיאטרון ולקולנוע.
בין היתר כתב בשלוש העונות הראשונות של "החמישייה הקאמרית".
קרת מרצה משנת 2006 בחוג לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עד שנת 2005 הרצה במסגרת החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בנוסף העביר קרת סדנאות כתיבה באוניברסיטאות שונות בישראל ובעולם, כגון אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת איווה, אוניברסיטת Wesleyan בקונטיקט ו-Freie שבברלין וכן הרצאות אורח באוניברסיטאות ייל, הארוורד, פרינסטון, סטנפורד, אוקספורד, קיימברידג', מק'גיל ועוד.
יצירתו "צפירה", העוסקת בניגודים במציאות הישראלית העכשווית, נכללה במסגרת תוכנית הלימודים לבחינת הבגרות בספרות כמו גם סיפוריו "לשבור את החזיר" ו"שקיות של יום הולדת".
קרת פרסם מיצירותיו גם באתר "במה חדשה" המהווה במה ליוצרים חדשים, אף שהפך לסופר בעל מוניטין עוד קודם להקמתו של אתר זה.
מעל ל-100 סרטים קצרים ברחבי העולם מבוססים על סיפוריו.
כתיבתו של קרת נחשבת על ידי רבים פוסטמודרנית, אבסורדית והומוריסטית.
היא עמוסת מליצות, קלישאות, סמלים משומשים וחיקוי של ז'אנרים מוכרים מהתרבות הפופולרית, שקרת עושה בהן שימוש אירוני על פי רוב.
בדרך כלל משולבת בכתיבתו עגה ושפה יומיומית.
זהו מאפיין כתיבה פוסטמודרני, משום שהוא מערער על ההבחנה בין תרבות גבוהה לנמוכה.
השתלשלות האירועים נגללת לפעמים מנקודת מבט של ילד או של משקיף מהצד - דמויותיו נמצאות בדרך כלל בשולי החברה ונכשלות פעם אחר פעם.
בכתיבתו מובעים געגועים לתחושה של חוסר מודעות המאפיינת עבר נוסטלגי, שאף על פי שהיה פגום מבחינות רבות, אנשים לא היו מודעים לפגמיו.
סיפוריו של קרת מרבים להתייחס לעצמם ולקורא ועל ידי כך לפרוץ את גבולות היצירה המקובלים.
המציאות המתוארת בסיפוריו היא לעיתים קרובות מציאות פנטסטית, אבל הדמויות מתייחסות אליה בבנליות ומסרבות להשתומם מהאירועים החריגים שקורים סביבן.
בכתיבתו של קרת ניכרת נטייה ברורה לתפיסות אקזיסטנציליסטיות.
הקייטנה של קנלר (1998), נובלה וארבעה סיפורים קצרים
שבע השנים הטובות (2014, באנגלית במקור, לא פורסם בעברית), ספר אוטוביוגרפי
לא באנו להנות (1996), סיפורי קומיקס בשיתוף עם רותו מודן
סמטאות הזעם (1997), סיפורי קומיקס בשיתוף עם אסף חנוכה (יצא במהדורה מחודשת ב-2019)
פיצריה קמיקזה (2004), ספר קומיקס המבוסס על אחד מסיפורי 'הקייטנה של קנלר', אויר על ידי אסף חנוכה
אבא בורח עם הקרקס (2000), ספר ילדים בשיתוף עם רותו מודן
לילה בלי ירח (2006), ספר ילדים שנכתב במשותף עם שירה גפן ואויר על ידי דוד פולונסקי
גור חתול אדם ארוך שיער (2013), ספר ילדים, איורים: אביאל בסיל
לשבור את החזיר (2015), ספר ילדים על פי סיפור קצר מתוך געגועי לקיסינג'ר, עם איורים של דוד פולונסקי
הממלכה הקטנטנה (2017), איירה: תמי בצלאלי, ספר ילדים
מחכים לניסים (2020), ספר ילדים
העץ שאף ילד לא דמיין, עם שירה גפן, כנרת, זמורה, דביר, 2023
בשנת 2004 העלה תיאטרון אורנה פורת בשיתוף סמינר הקיבוצים את "אניהו" שבעה סיפורים בבימויו של רועי נווה.
בשנת 2017 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה "פתאום דפיקה בדלת" מאת צבי סהר ועודד ליטמן ובבימויו של סהר המבוסס על אוסף סיפורים קצרים מתוך הספר "פתאום דפיקה בדלת".
בשנת 2019 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה "אניהאו" מאת אתגר קרת ורוני סיני על פי הסיפור "השמנמן", בבימויה של שירילי דשא.
בשנת 2023 העלה התיאטרון הקאמרי את "חובזה", מחזה המבוסס על סיפורי אתגר קרת.
במהלך שנות התשעים היה שותף כתסריטאי של שלוש עונות בתוכנית הסאטירה והמערכונים הישראלית הפופולרית "החמישייה הקאמרית".
בשנת 1996 שודר בערוץ 2 הסרט "מלכה לב אדום" שאת התסריט שלו כתב קרת שגם ביים יחד עם רן טל.
בשנת 1997 יצא הסרט "בומרנג" של הבמאי אסף שחר, על פי סיפור קצר של קרת.
הסרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל סרטים ביפן.
בשנת 2000 יצא לאקרנים סרט הקולנוע הישראלי "משהו טוטאלי" אשר מבוסס על תסריט אותו קרת כתב.
בשנת 2001 יצא לאקרנים סרט הטלוויזיה "אבא'לה" בכיכובו של שמיל בן-ארי אשר מבוסס על תסריט אותו קרת כתב.
בשנת 2006 יצא לאקרנים הסרט ההוליוודי "חותכי ורידים: סיפור אהבה", מסוגת הקומדיה הרומנטית, אשר מבוסס על הנובלה של קרת "הקייטנה של קנלר".
הסרט זכה במגוון פסטיבלים בארצות הברית וכן היה מועמד לפרס השופטים בסאנדנס.
בשנת 2007 יצא לאקרנים הסרט "מדוזות" - סרט הביכורים של קרת ובת זוגו שירה גפן.
הסרט הוצג במסגרת פסטיבל קאן 2007 וזכה בפרס מצלמת הזהב, הנחשב לפרס היוקרתי ביותר המוענק ליוצרים בתחילת דרכם, ובשני פרסים במסגרת "שבוע הביקורת" – אחת התחרויות הנלוות לתחרות המרכזית: פרס הבימוי מטעם איגוד היוצרים הצרפתי ו"פרס המבקרים הצעירים".
בשנת 2008 יצר קרת עם אשתו שירה גפן את הסרט הקצר "?What about me" (ומה איתי?) במלאת 60 שנה לארגון זכויות האדם העולמי.
בשנת 2009 יצא לאקרנים (בארצות הברית ובאוסטרליה) סרט אנימציה מסוג סטופ-מושן בשם "9.99$".
הסרט נוצר בהפקה ישראלית-אוסטרלית, התסריט נכתב בידי אתגר קרת והבמאית תתיה רוזנטל.
הסרט מספר על קורותיהם של דרי בניין משותף, ומשלב מספר סיפורים של קרת.
הפיק עם דב אלפון את הסרט "מה יש לנו בכיסים", שהתקבל לפסטיבל סאנדנס 2013.
ב-1 במאי 2020 הושקה המיני-סדרה צרפתית-בלגית "המתווך", אותה כתב וביים יחד עם אשתו, שירה גפן ואשר שואבת השראה מסיפוריו של קרת.
הסדרה, אשר כיכבו בה השחקנים שרה אדלר ומתייה אמלריק, הופקה עבור תאגיד השידור הצרפתי ARTE, קטפה את פרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל "לה רושל" בצרפת.
שירים פרי עטו של קרת הולחנו והוקלטו על ידי אביתר בנאי, ערן צור והפה והטלפיים.
בשנת 2025 עלה מופע משותף של קרת וארקדי דוכין בשם "השמן והרזה" בצוותא.
ובו בין השאר, שירם הראשון, המושמע ביותר "תסתכלי".
בשנת 2010 יצא לאור הספר "התנהגויות היסטריות" מאת דן אלון, הכולל עיבודים לקומיקס לסיפורים של קרת ושל שהם סמיט.
בשנת 1993 זכה בפרס ראשון בפסטיבל עכו על "מבצע אנטבה המחזמר" אשר כתב עם יונתן בר גיורא.
הסרט הקצר "מלכה לב אדום" אשר כתב וביים עם רן טל, זכה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע ובמקום ראשון בפסטיבל מינכן.
קרת זכה גם בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (1996), ובפרס שר התרבות לקולנוע.
כמו כן אתגר קרת הוא אמן נבחר של הקרן למצוינות בתרבות.
הוא זכה מספר פעמים באות "ספר פלטינה" מאת פרס התאחדות המול"ים וכן זוכה פרס וינגייט הבריטי (2008) ופרס הספר הזר בסן פטרבורג (2012).
ב-14 ביולי 2010, יום הבסטיליה, קיבל אתגר קרת את עיטור אביר מסדר האמנויות והספרות על תרומתו המשמעותית לאמנות ולספרות בצרפת וברחבי העולם.
העיטור מוענק על ידי שר התרבות והתקשורת בצרפת.
בשנת 2012 זכה קרת בפרס ניומן המוענק מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2012, סיים Jakub Szczęsny לבנות עבור אתגר קרת בית בוורשה, בירת פולין, הנקרא "The Keret House" (בית קרת) .
הבית נמצא בשטח שהיווה בעבר חלק מגטו ורשה.
מבנה הבית מיוחד, רוחבו המקסימלי הוא 152 ס"מ והמינימלי הוא 92 סנטימטר בלבד.
זהו הבית הצר ביותר בעולם.
קרת הוא זוכה פרס ברונפמן לשנת 2016, על קידום והפצת ערכים יהודיים ואוניברסליים ברחבי העולם.
בינואר 2019 זכה בפרס ספיר על ספרו "תקלה בקצה הגלקסיה".
כמו כן, המהדורה האנגלית של הספר, Fly Already: Stories, זכתה בפרס הNational Jewish Book של ארגון ה-JBC (Jewish Book Council) בקטגוריית הספר העלילתי הטוב ביותר.
הפרס מאפשר לזוכה לתרגם את ספרו לכל שפה שיבחר.
קרת בחר לתרגם את הספר ליידיש.
בשנת 2021 זכה קרת בשנית בפרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול.
ביוני 2025 זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים.
מנימוקי השופטות: "המפעל של קרת כסופר פועם ושוקק כבר יותר מ–30 שנה"
סיפוריו של קרת תורגמו לעשרות שפות ברחבי העולם.
נשוי לשחקנית שירה גפן (בתם של יהונתן ונורית גפן).
בנו הוא השחקן לב קרת.
אתגר היה אתר קראוונים ישראלי שהוקם בשנת 1991 כפתרון זמני לעלייה ההמונית מברית המועצות.
האתר הוקם בתחומי מועצה האזורית משגב שבמערב הגליל התחתון, בצמוד ליישוב הקהילתי עצמון (שגב) וכ-11 קילומטרים מכרמיאל.
האתר שימש למגורי העולים עד לשיכונם בבתי קבע.
היישוב התקיים לאורך כ-10 שנים וגרו בו מאות משפחות של עולים מברית המועצות.
אוכלוסיית היישוב מנתה בשיאה כ-300 איש.
חלק מהעולים נקלטו ביישובי המועצה האזורית משגב והשאר ביישובים אחרים.
כיום היישוב אינו קיים ואינו מוכר במועצה האזורית משגב, ולא נותר זכר לקיומו למעט שרידי שבילים בין המקומות בהם שכנו הקרוואנים.
כדי לקלוט את העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 הוחלט להקים בקרבת משגב כ-96 קרוונים, תוצרת קנדה.
תושבי אתר הקרוונים קיבלו שירותים מוזלים ממועצה אזורית משגב והשתמשו במכולת שהקימה אחת ממשפחות העולים שהתגוררו באזור.
ב-1993 אושרה בנייה של כ-125 יחידות דיור באשחר, יובלים, שכניה וקורנית ולאחר בנייתם חלק ממשפחות האתר עברו להתגורר ביישובים אלו.
מרבית המשפחות עברו אחרי מספר שנים לכרמיאל ועשור לאחר הקמת האתר עזבה המשפחה האחרונה והאתר פורק.
חלק מהקרוואנים הועברו לשימוש מפעלי התעשייה בפארק תעשיות משגב ולשאר יישובי הגליל.
אתה אוהב אותי הוא ספרו הראשון של העיתונאי, והתסריטאי אבנר ברנהיימר, שיצא לאור בסוף שנת 2005.
הספר מבוסס על הטור "מיטה זוגית" שפורסם לאורך כעשר שנים במגזין הזמן הוורוד, ומתאר, בלשון הומוריסטית, את זוגיותו של המחבר ובן זוגו.
ברנהיימר הוא התסריטאי של הסרט יוסי וג'אגר וסדרת הטלוויזיה פלורנטין (במשותף עם גל אוחובסקי).
בשונה מהתסריטים שכתב עד לספר זה, שבהם סיפור עלילה רומנטי ארוך, מהווה הספר "אתה אוהב אותי" קובץ אירועים ואנקדוטות קצרות, תוך התבססות על חייו האמיתיים של הסופר עם בן זוגו.
הספר, שהתקבל באהדה בקרב מבקרי הסיפרות, מתאר את חיי הזוגיות היומיומיים של שני גברים החיים בזוגיות, חיים הדומים לגמרי לחיי נישואים בין זוגות הטרוסקסואלים.
מתוארים בו הרגעים המרגשים בחייהם, וכן גם הרגעים העצובים, השמחים, המתסכלים ובעיקר המצחיקים.
לפי ביקורות הסיפרות, ניתן לשאול האם לספר אג'נדה פוליטית חברתית, שבה הוא מזמין את הקורא להבנה כי זוגיות הומוסקסואלית זהה לזוגיות הטרוסקסואלית; או שמא אין מדובר באג'נדה כזאת אלא אכן מדובר באופן דומה למדי של זוגיות.
אתגר המילניום 2002 (MC02) היה תרגיל צבאי שבוצע על ידי צבא ארצות הברית בשנת 2002 ונחשב לתרגיל הגדול והיקר מסוגו בהיסטוריה הצבאית המודרנית.