tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשנשאלה על האנטישמיות של בעלה, ענתה כי "כך הפיהרר רוצה, ויוזף חייב לציית".
אין כל עדות כי ניסתה לעזור לאביה היהודי, ריכרד פרידלנדר, לחמוק ממחנה העבודה בבוכנוואלד שבו נספה ב-1938 (עוד לפני ליל הבדולח).
בתחילת המלחמה תמכה מגדה והשתתפה באופן נלהב בתוכנית התעמולה של בעלה, ומלאה תפקידים רשמיים נוספים כאירוח ובידור נשות ראשי מדינה אחרים, תמיכה בכוחות הלוחמים וניחום אלמנות מלחמה.
מגדה ניסתה לעמוד בדמות האמא הפטריוטית, הוכשרה כאחות, עבדה גם בחברת האלקטרוניקה הגרמנית טלפונקן, לשם התעקשה להגיע באוטובוס, כמו עמיתותיה לעבודה.
עם החמרת מצבה של גרמניה הנאצית בחזיתות השונות החמיר גם מצבה הבריאותי של מגדה.
היא סבלה מדיכאונות ואושפזה בתחילת 1944 בסנטוריום.
בעקבות קשר ה-20 ביולי סבלה מהתמוטטות עצבים והבטיחה בטלפון להיטלר שהיא מוכנה להקריב עבורו את חייה "אם הרוסים יגיעו לשערי ברלין".
לקראת סוף המלחמה החלה לסבול מהפרעה ניורולוגית בלתי ניתנת לריפוי, שאינה מסכנת חיים, אך גורמת לכאב רב.
הדבר גרם לאשפוזה מספר פעמים.
המתת ילדי הזוג גבלס, והתאבדות הוריהם
ב-22 באפריל 1945, בעוד הצבא האדום מתקדם לברלין, עברה כל משפחת גבלס לגור בפיהררבונקר.
המקלחת והשירותים האישיים היחידים בבונקר היו של היטלר עצמו - והוא שמח להתחלק בהם עם מגדה וילדיה.
ב-28 באפריל כתבה מגדה מכתב פרידה לבנה הרלד, שהיה שבוי מלחמה בקנדה באותו זמן.
במכתב זה, השריד היחיד בכתב ידה של מגדה, היא כותבת כי על אף רצונו של הפיהרר, החליטה להישאר בבונקר, להתאבד ולהרוג את 6 ילדיה, וזאת מאחר ש"העולם ללא היטלר והתנועה הנאצית אינו שווה דבר", וכן מאחר ש"הילדים טובים מדי לעולם הקרב ובא ללא היטלר".
בעדותו האחרונה של גבלס, הוא מצהיר כי על מגדה וילדיהם להישאר ולהתאבד עמו בבונקר.
את הרעלת ילדיו הוא הצדיק בכך ש"אם היו מבוגרים מספיק, היו גם הם בוחרים להתאבד".
ב-30 באפריל 1945 התאבד היטלר עם אשתו הטרייה אווה בראון, בעוד הסובייטים ממשיכים לכבוש את העיר.
למחרת ב-1 במאי הרדימו מגדה ובעלה את ילדיהם באמצעות מורפין, ולאחר מכן הרעילו אותם על ידי שבירת גלולות ציאניד בפיהם.
הדעות חלוקות האם מגדה בעצמה הרגה את ילדיה, או שד"ר לודוויג שטומפפגר סייע בהריגתם.
מגדה דיברה על המתת הילדים למעלה מחודש לפני ביצוע הרצח, ואף סירבה למספר הצעות, בהן של אלברט שפר, למלט את הילדים מברלין.
חבּוּרות על גופת המבוגרת שבהם, הלגה, בת ה-12, העידו כי היא התעוררה ונאבקה טרם מותה.
לאחר הרעלת הילדים יצאו מגדה ויוזף גבלס מחוץ לבונקר והתאבדו.
לא ברור האם בבליעת גלולות ציאניד ואז נורו בידי חייל אס אס, כהוראות יוזף, או האם ירה תחילה במגדה ואז בעצמו.
לאחר מותם שפכו עליהם דלק, ואז הוצתו אך נשרפו חלקית נמצאו ב-2 במאי על ידי כוחות הכיבוש הסובייטי, צולמו, ופורסמו ברבים.
גופות ילדיהם נקברו בחשאי על ידי הרוסים, ורק ב-1970, נשרפו ואפרם פוזר בנהר האלבה.
סר מגדי יעקוב , הוא פרופסור לכירורגיית לב-חזה באימפריאל קולג' בלונדון.
נודע כמנתח אשר פיתח טכניקת ניתוח חדשנית ויחודית ל"החלפת" חיבורי כלי הדם ללב, בזכותה הציל תינוקות רבים שנולדו עם מומי לב מולדים.
יעקוב נטל חלק בהשתלת הלב הראשונה בבריטניה בשנת 1980, היה הראשון שביצע בבריטניה השתלת אונת ריאה מתורם חי, וביצע השתלות איברים רבות לאורך עבודתו.
אחד ממושתלי הלב אותם ניתח בשנת 1980, דריק מוריס, שרד יותר מכל מושתל לב אחר באירופה ונפטר בשנת 2005.
מגדי היה מהראשונים בעולם שהתחיל להשתיל לב וראות בעת ובעונה אחת.
אביו של יעקוב היה מנתח מצרי ממוצא נוצרי קופטי.
יעקוב למד רפואה באוניברסיטת קהיר, וסיים הסמכתו כרופא בשנת 1957. הוא היגר לבריטניה בשנת 1962 והתמחה כמנתח בבתי החולים הלאומיים ללב וריאה בלונדון.
בשנת 1969 שימש כמרצה באוניברסיטת שיקגו.
בין השנים 1973–2001 שימש כיועץ בתחום כירורגיית הלב בלונדון.
מאז 1986 הוא פרופסור לכירורגיית לב-חזה בפקולטה לרפואה של האימפריאל קולג' בלונדון.
בשנת 1992 העניקה לו אליזבת מלכת בריטניה תואר אבירות.
בשנת 2001, בהגיעו לגיל 65, פרש מעבודתו בבית החולים הרפילד, שם ניהל מאז 1980 את יחידת כירורגיית לב-חזה במסגרתה ביצע למעלה מ-1000 השתלות לב.
הוא ממשיך לעבוד כיועץ בתחום מומחיותו ופועל לקידום המודעות לתרומות איברים והשתלות.
הוא אף מנתח ילדים נזקקים באמצעות עמותת הצדקה שהקים.
בשנת 2007 דווח כי קבוצת מחקר בראשותו הצליחה לגדל שסתום לב מתאי גזע.
מגבר הפרש הוא מגבר מתח שיציאתו היא מכפלה של הפרש המתחים בין שני הדקי הכניסה שלו בקבוע, הנקרא ההגבר ההפרשי ולעיתים נמדד בדציבלים.
מעגלים אלקטרוניים רבים מכילים מגברי הפרש, כיוון שקל לממש בעזרתם מעגלי בקרה.
המוצא של מגבר הפרש אידיאלי נתון על ידי:
כאשר מתח הכניסה החיובית, הם מתח הכניסה השלילית ו- הוא ההגבר ההפרשי.
האות במוצא של מגבר לא-אידיאלי תלוי לא רק בהפרש המתחים בין הכניסות, הנקרא הכניסה ההפרשית, אלא גם בגודלן.
אם שתי הכניסות שוות, למשל, המוצא אינו מתאפס כפי שמתבקש מהביטוי להגבר אידיאלי.
לכן, הגבר של מגבר הפרש מעשי יהיה תלוי גם בממוצע בין מתחי הכניסות, הנקרא הכניסה המשותפת:
היחס בין ההגבר ההפרשי להגבר המשותף הוא מדד לטיב מגבר ההפרש והוא נקרא יחס דחיית אות משותף והוא מסומן CMRR:
במגבר הפרש אידיאלי, ההגבר המשותף הוא אפס וה-CMRR הוא אינסופי.
במגבר הפרש חד-צדדי, הכניסה השלילית מוארקת ואות הכניסה מחובר לכניסה החיובית, כך שההגבר גדול בהרבה מההגבר המשותף אך קטן מההגבר ההפרשי (משום שהכניסה איננה הפרשית טהורה).
מגבר שרת הוא מגבר הפרש עם הגבר הפרשי גבוה מאוד, CMRR גבוה מאוד, התנגדות כניסה גבוהה מאוד והתנגדות יציאה נמוכה מאוד.
אחת הדרכים הנפוצות למימוש מגברי הפרש היא בעזרת טרנזיסטורים ביפולריים.
מקור זרם קובע את נקודת העבודה של שני טרנזיסטורים עם פולטים מקוצרים.
הבסיס של אחד הטרנזיסטורים הוא הכניסה החיובית והקולט שלו הוא היציאה השלילית.
הבסיס של הטרנזיסטור האחר הוא הכניסה השלילית והקולט שלו הוא היציאה החיובית.
היחס בין הפרש מתחי היציאה לבין הפרש מתחי הכניסה הוא ההגבר ההפרשי.
אם התנגדות הנגדים בשני הקולטים שווה (נסמנה R) אז בכל ענף זורם חצי מזרם מקור הזרם I.
אם מתחי הכניסה קטנים ביחס למתחי האספקה, ההגבר ההפרשי הוא:
כאשר ו- קבוע בולצמן, הטמפרטורה (בקלווין) ו- מטען האלקטרון.
ההגבר ליציאה החד-צדדית החיובית הוא:
וההגבר ליציאה החד-צדדית השלילית הוא:
מימוש דומה למגבר הפרש עושה שימוש בטרנזיסטורים מסוג MOSFET.
מגבעת קנייטש (קנייטש ביידיש "קמט"; במקור מגרמנית: knautsch) הוא תת-סוג של כובע פדורה שגברים חרדים מהזרם הליטאי, הספרדי וחסידי חב"ד נוהגים לחבוש.
המגבעת נקראת כך על שם הקיפול הנעשה בחזיתה.
המגבעת עשויה בדרך כלל מלבד, אך ישנם סוגים נוספים העשויים מקטיפה, זמש או צמר.
מגבעת הקנייטש דומה בצורתה הבסיסית לפדורה, גם בכיפתה של המגבעת ישנו קמט מרכזי לכל אורכה של הכיפה ובקדמתה ישנם שני קמטים נוספים קטנים יותר (נקראים בסלנג "עיניים") ישנה דעה כי הן נועדו לתפיסת המגבעת.
המגבעת מיוצרת כאשר התיתורה המקיפה אותו מוטה כלפי מעלה בדומה לקאפעלוש מלבד חלקו הקדמי ה"קנייטש" המוטה כלפי מטה, אצל חסידי חב"ד הקמט המרכזי בכיפתו של מגבעת הקנייטש עמוק ורחב יותר והקנייטש נוטה תמיד כלפי מטה ובזווית חדה יותר, כמו כן חלקם מעצבים את הקמט העליון בצורת משולש.
אצל הליטאים וחסידי חב"ד המגבעת משמשת בימי חול, בשבתות ובחגים.
בקרב ספרדים יש החובשים בעיקר בשבת וכן בשמחות ואירועים המתלבשים אליהם בלבוש חגיגי, נהוג לחבוש את הקנייטש.
חרדים בני הזרם הליטאי והספרדי חובשים לראשם את מגבעת הקנייטש לרוב כאשר שוליו הקדמיים נוטים כלפי מעלה, אולם ניתן לראות תלמידי ישיבות רבים שמטעמי נוחות אינם עושים זאת במשך ימות השבוע.
רוחב השוליים ואורכו של הקנייטש משתנה בהתאם לאופנה החרדית, לעיתים הוא רחב ולעיתים הוא צר יותר.
מגבעות הקנייטש מיוצרות בעיקר באיטליה, הונגריה וצ'כיה.
חברות הייצור המובילה לייצור המגבעות היא בורסלינו, יחד עם זאת במגזר החרדי קיימות מספר רשתות למכירת מגבעות המייצרות מגבעות תחת מותגים פרטיים שלהם.
מגדה סאבו (בהונגרית: Szabó Magda; 5 באוקטובר 1917 – 19 בנובמבר 2007) הייתה משוררת, מחזאית, מתרגמת וסופרת הונגרייה, שכתבה גם ספרות ילדים ונוער.
ספריה תורגמו ליותר מארבעים שפות וספרה "הדלת" זכה לגרסה קולנועית.
סאבו נולדה בעיר דברצן ב-1917 וסיימה את לימודיה באוניברסיטת דברצן עם תואר דוקטור לפילוסופיה בהוראת לטינית והונגרית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבדה כמחנכת בפנימיית בנות פרוטסטנטית ולאחר המלחמה הפכה לעובדת מדינה במשרד הדתות והחינוך ההונגרי.
ב-1947 נישאה לסופר והמתרגם ההונגרי טיבור סובוטקה.
באותה שנה התפרסם ספר השירים הראשון שלה - הטלה.
ב 1949 זכתה בפרס באומגרטן הנחשב אך בו ביום הוא נשלל ממנה, ספריה הוחרמו ונאסרו לפרסום והיא פוטרה מעבודתה על ידי השלטון ההונגרי הקומוניסטי הפרו-סטליניסטי.
חרם זה נמשך עד 1958. לאחר תקופה זו היוצרת שהחלה דרכה כמשוררת פנתה לכתיבת רומנים ומחזות.
במהלך השנים הפכה סאבו לאחת הסופרות הנחשבות בהונגריה ובעולם.
היא זכתה בפרסים ספרותיים רבים והייתה ממייסדי האקדמיה הספרותית הדיגיטלית.
בשנת 2007 הלכה לעולמה כשהיא בת תשעים בעודה שקועה בקריאה.
הדלת, הוצאת כתר, תרגום מהונגרית: מרים אלגזי, 2007
רחוב קטלין, הוצאת כתר, תרגום מהונגרית: דוד טרבאי, 2011
העופר, הוצאת עקד, תרגום מהונגרית: איתמר יעוז-קסט, 1963
פרס באומגרטן 1949 (נשלל מידית)
פרס פמינה לשנת 2003 בגין ספרה "הדלת"
מגבר בעל רעש נמוך (LNA) הוא רכיב אלקטרוני המגביר אות בעל הספק נמוך מאוד מבלי לפגוע משמעותית ביחס האות לרעש (SNR).
כל מגבר אלקטרוני יגביר את העוצמה של האות וגם של הרעש בכניסה שלו, אבל המגבר גם יכניס רעש נוסף.
LNA נועד למזער את הרעש הנוסף הזה, על ידי בחירת רכיבים מיוחדים, נקודות הפעלה וטופולוגיות מעגלים.
מזעור רעש נוסף חייב להתאזן עם מטרות עיצוב אחרות כגון הגבר והתאמת עכבה.
רכיבי LNA נמצאים במערכות תקשורת רדיו, מכשירים רפואיים וציוד בדיקה אלקטרוני.
LNA טיפוסי מגביר 100 (20 דציבלים (dB)) תוך הפחתת ה-SNR בפחות מפקטור של שניים (נתון רעש (NF) של 3 dB).
אף על פי שרכיבי LNA עוסקים בעיקר באותות חלשים שנמצאים ממש מעל רצפת הרעש, עליהם לשקול גם את נוכחותם של אותות חזקים יותר הגורמים לעיוות איפנון הדדי (intermodulation distortion).
אנטנות הן מקור נפוץ לאותות חלשים.
אנטנה חיצונית מחוברת לרוב למקלט שלה באמצעות קו שידור הנקרא קו הזנה.
הפסדים בקו ההזנה מורידים את יחס האות לרעש המתקבל: אובדן קו הזנה של 3dB מפחית את יחס האות לרעש (SNR) של המקלט ב־3dB.
דוגמה לכך היא קו הזנה באורך 3 מטרים של כבל קואקסיאלי RG-174 ובשימוש עם מקלט מערכת מיקום גלובלית (GPS).
ניתן למנוע אובדן קו הזנה זה על ידי הצבת LNA באנטנה, אשר מספקת מספיק הגבר כדי לקזז את האובדן.
LNA הוא מרכיב מפתח בקצה הקדמי של מעגל מקלט רדיו כדי לעזור להפחית רעשים לא רצויים במיוחד.
הנוסחאות של FRIIS לרעש ממדלות את הרעש במעגל איסוף אותות רב-שלבי.
ברוב המקלטים, ה-NF הכולל נשלט על ידי השלבים הראשונים של חזית ה-RF.
על ידי שימוש ב-LNA קרוב למקור האות, השפעת הרעש מהשלבים הבאים של שרשרת הקבלה במעגל מופחתת על ידי הגבר האות שנוצר על ידי ה-LNA, בעוד שהרעש שנוצר על ידי ה-LNA עצמו מוזרק ישירות לאות המתקבל.
ה-LNA מגביר את עוצמת האותות הרצויים תוך הוספת כמה שפחות רעש ועיוות.
העבודה שנעשתה על ידי ה-LNA מאפשרת שליפה אופטימלית של האות הרצוי בשלבים המאוחרים יותר של המערכת.
מגברי רעש נמוך הם אבני הבניין של מערכות תקשורת ומכשירים.
מפרטי או תכונות ה-LNA החשובים ביותר הם:
ל-LNA טוב יש NF נמוך (למשל 1 dB), מספיק הגבר כדי להגביר את האות (למשל 10 dB) ונקודת אינטר-מודולציה ודחיסה גדולה מספיק (IP3 ו-P1dB) כדי לבצע את העבודה הנדרשת ממנה.
מפרטים נוספים הם רוחב סרט של ה-LNA, הגבר, יציבות, יחס גל עומד של מתח כניסה ומוצא (VSWR).
עבור רעש נמוך נדרשת הגברה גבוהה למגבר בשלב הראשון.
לכן, לרוב נעשה שימוש בטרנזיסטורי אפקט שדה (JFET) ובטרנזיסטורים בעלי ניידות אלקטרונית גבוהה (HEMT).
הם מונעים במשטר זרם גבוה, שאינו חסכוני באנרגיה, אך מפחית את הכמות היחסית של רעשי שוט.
זה גם דורש מעגלים התאמת עכבת קלט ויציאה עבור מעגלים בפס צר כדי לשפר את ההגבר.
בימינו, קיים שימוש הגבר בטרנזיסטור.
הטרנזיסטור עשוי להיות אחד מני רבים של טרנזיסטורים דו-קוטביים או טרנזיסטורי אפקט שדה (FET).
ניתן להשתמש במכשירים אחרים המייצרים הגבר, כגון דיודות מנהרה.
בגדול, שתי קטגוריות של דגמי טרנזיסטורים משמשות בתכנון LNA: מודלים של אותות קטנים משתמשים במודלים ליניאריים למיניהם של רעש ומודלים של אותות גדולים שוקלים ערבוב לא ליניארי.
כמות ההגבר הנדרש תלוי בשימוש.
מצד אחד, הגבר גבוה הופך אותות חלשים לחזקים.
מצד שני, הגבר גבוה פירושו אותות חזקים יותר, ואותות חזקים כאלה עם הגבר גבוה עלולים לחרוג מהטווח הדינמי של המגבר או לגרום לסוגים אחרים של רעש כמו עיוות הרמוני או ערבוב לא ליניארי.
ספרת הרחש עוזרת לקבוע את היעילות של LNA מסוים.
התאמת LNA ליישום מסוים מבוססת בדרך כלל על ספרת הרחש שלו.
נתון רעש נמוך מביא לקליטת אות טובה יותר.
טופולוגיית המעגל משפיעה על עכבת קלט ויציאה.
עכבת המקור מותאמת לעכבת הכניסה על מנת למקסם את העברת הכוח מהמקור למכשיר.
אם עכבת המקור נמוכה, ייתכן שטופולוגיה של מעגל בסיס משותף או שער משותף תהיה מתאימה.
עבור עכבת מקור בינונית, ניתן להשתמש בפולט משותף או בטופולוגיה של מקור משותף.
עם עמידות מקור גבוהה, אספן נפוץ או טופולוגיית ניקוז נפוצה עשויים להתאים.
התאמת עכבת כניסה עשויה שלא לייצר את נתון הרעש הנמוך ביותר.
בעיה עיצובית נוספת היא הרעש המופיע על ידי רשתות הטיה.
LNA משמשים במקלטי תקשורת כגון בטלסקופים רדיו, טלפונים סלולריים, מקלטי GPS, רשתות LAN אלחוטיות (WiFi) ותקשורת לוויינית.
במערכת תקשורת לוויינית, תחנת הקליטה הקרקעית משתמשת ב-LNA מכיוון שהאות המתקבל חלש מאחר שלוויינים יש כוח מוגבל ולכן משתמשים במשדרים בעלי הספק נמוך.
הלוויינים גם מרוחקים וסובלים מאובדן נתיב: לוויינים נמוכים במסלול כדור הארץ עשויים להיות במרחק של משם; לוויין גיאוסינכרוני הוא משם.
ה-LNA מגביר את אות האנטנה כדי להתגבר על הפסדי קו הזנה בין האנטנה למקלט.
רכיבי LNA יכולים לשפר את הביצועים של מערכות מקלטי רדיו מבוססי תוכנה (SDR).
מקלטי רדיו מבוססי תוכנה מתוכננים בדרך כלל למטרות כלליות ולכן נתון הרעש אינו מותאם לאף יישום מסוים.
עם LNA ומסנן מתאים, הביצועים משתפרים בטווח של תדרים.
מגבת נייר (מוכר גם בשם נייר סופג) היא מגבת סופגת העשויה מנייר במקום בד.
להבדיל ממגבות בד, מגבות הנייר נועדו לשימוש חד-פעמי.
מגבות הנייר ארוזות בגליל או בערמה המאפשרת שליפה של מגבת בודדת בכל פעם.
למגבות הנייר שימושים מגוונים בתחום הניקיון וההיגיינה מגבות נייר משמשות לייבוש ידיים, ניקוי חלונות, ניקוי אבק וניקוי נוזלים שנשפכו.
בבישול מגבות הנייר משמשות לספיגת השמן העודף לאחר טיגון המזון.
כמו כן, נעשה שימוש במגבות נייר לעטיפת כריכים המיועדים לאכילה במועד מאוחר יותר.
בשנת 1907 השיקה Scott Paper Company שבפילדלפיה טישו מנייר אשר יועד לסייע למנוע הידבקות בשפעת ממגבות בד בשירותים.
מַגַדְהַה (Magadha) הייתה ממלכה הודית עתיקה בדרום ביהר, והיא נחשבה לאחת משש-עשרה המהאג'נפדות (סנסקריט: "המדינות האדירות") של הודו העתיקה.
מגדהה שיחקה תפקיד חשוב בהתפתחות הג'ייניזם והבודהיזם, וגם בהתפתחות שתיים מהאימפריות הגדולות ביותר של הודו, האימפריה המאורית וממלכת גופטה שמקורן במגדהה.
קיומה של מגדהה מוזכר בוודות מהמאה ה-6 לפנה"ס.
האזכור הקדום ביותר של אנשי מגדהה התגלה בוודה הנקראת "ודת את'רווה", שם הם מוזכרים ברשימה יחד עם עמים נוספים בשם "גנדהריס", "אנגאס" ו"מוג'אווטס".
לב הממלכה היה האזור של ביהאר מדרום לנהר הגנגס; עיר הבירה הראשונה שלה הייתה ראגַ'גרהה (כיום ראג'גיר, בצפון מזרח הודו), ואחריה פאטאליפוטרה (כיום פטנה).
ראג'אריה כונתה בתחילה "גיריווריג'ה" ונותרה מזוהה בשם זה גם מאוחר יותר, בתקופת שלטונו של אג'אטאשטרו.
מגדהה התרחבה וכללה את רוב ביהאר (לאחר כיבוש קונפדרציית ואג'י) ובנגל (לאחר כיבוש אנגה), בסופו של דבר כללה הממלכה של מגדהה את ביהאר, ג'הרקאנד, אודישה, מערב בנגל, מזרח אוטר פרדש, והאומות של בנגלדש ונפאל.
הממלכה העתיקה של מגדהה מוזכרת רבות בטקסטים ג'ייניסטים ובטקסטים בודהיסטים.
שמה מוזכר גם בסיפור ראמאיאנה, ובספור מהאבהארטה והפוראנות.
בתקופת האימפריה המאורית וממלכת גופטה, שמקורותיהן כאמור במגדהה, נראתה התקדמות רבה בתחומי המדע, המתמטיקה, האסטרונומיה, הדת והפילוסופיה, ותקופה זו נחשבת ל.
ממלכת מגדהה כללה קהילות ציבוריות כגון קהילת ראג'אקומרה.
לכפרים היו אספות ציבוריות משלהם תחת המנהיג המקומי שלהם שנקראו "גראמאקאס".
שיטת הממשל שלהם התחלקה לרשויות – מבצעת, שופטת וצבאית.
ממלכת מגדהה, לפני הרחבתה, תאמה את המחוזות הקיימים היום של פאטנה, ג'האנבד, נלנדה, אורנגאבאד, נאוודה ו-גאיה בדרום ביהאר, וחלקים של בנגל במזרח.
היא הייתה תחומה מצפון על ידי נהר הגנגס, ממזרח על ידי הנהר צ'אמפה, מדרום על ידי רכס הווינדיה, וממערב על ידי נהר הסון.
לאזור זה שכלל את אזור מגדהה רבתי, היו תרבות ואמונות הדתיות משל עצמו שקדמו להינדואיזם.
הרבה מתקופת העיור השנייה התרחשה כאן מ-500 לפני הספירה ואילך, זה היה המקום בו הג'ייניזם התחזק והבודהיזם נולד.
החשיבות של תרבות מגדהה ברורה כאשר ניתן לראות כיצד הבודהיזם, הג'ייניזם וההינדואיזם אימצו חלק מהמאפיינים שלה, באופן בולט ביותר את האמונה בלידה מחדש והאמונה בקארמה.
יש מעט מידע זמין על השליטים המוקדמים של מגדהה.
המקורות החשובים ביותר הם הטקסטים הבודהסטים (הקרויים הקאנון הפאלי) הטקסטים הג'יאניסטיים (הקרויים, ג'אין אגאמס) והטקסטים ההינדים (הפוראנות).
על סמך מקורות אלו, נראה כי מגדהה נשלטה על ידי שושלת האריאנאקה במשך כ-200 שנה, מאזור 600 לפנה"ס ועד 413 לפנה"ס.
גאוטמה בודהה, מייסד הבודהיזם, חי את מרבית חייו ב ממלכת מגדהה.
הוא השיג הארה בבוד גאיה, נתן את הדרשה הראשונה שלו בסארנאט' והמועצה הבודהיסטית הראשונה התקיימה בראג'גריה.
סיפור ה"מאהאבאראטה" ההינדי מספר כי בריהאדראטה היה השליט הראשון של מגדהה.
המלך בימביסארה משושלת האריאנאקה הוביל מדיניות פעילה ורחבת היקף, וכבש את אנגה היכן שכעת שוכנת מערב בנגל.
מותו של המלך בימביסארה היה מידיו של בנו, הנסיך אג'טאשטרו.
המלך פאסנאדי, המלך של הממלכה השכנה קוסאלה (וגיסו של המלך בימביסארה), מיהר לנצל את המצב והחזיר לעצמו את המתנה שנתן למלך - מחוז קאשי.
ישנן עדויות שונות לגבי הגורם למלחמה בין המלך אג'טאשטרו לבין ממלכת ליצ'אבי (קונפדרציה של שבטים השוכנת באזור הצפוני של נהר הגנגס).
נראה כי אג'טאשטרו שלח אחד משריו לשהות בשטח הממלכה והלה במשך שלוש שנים עסק בערעור האחדות של השבטים.
על מנת לשגר את ההתקפה שלו על פני נהר הגנגס, אג'טאשטרו בנה מבצר בעיר פאטאליפוטרה.
במשך 15 שנים נלחמו שבטי הליצ'אבי באג'טאשטרו, עד שהוא הצליח להביסם בסיוע חילוקי הדעות הפנימיים בממלכתם של הליצ'אבי.
טקסטים ג'ייניים מספרים איך אג'טאשטרו השתמש בשני כלי נשק חדשים: קטפולטה להטלת סלעים מרחוק ומרכבה מכוסה בשריון עם אלה מתנופפת, רכב שניתן להשוות לטנק מודרני.
העיר פאטאליפוטרה החלה לגדול גם כמרכז של מסחר והפכה לעיר הבירה של מגדהה אחרי מותו של אג'טאשטרו.
שושלת האריאנאקה הודחה על ידי שושלת שישונאגה.
שליט שישטנאגה האחרון קאלאסוקה, נרצח על ידי מהאפאדמה נאנדה ב-345 לפסה"נ, הראשון מבין "תשעת הנאנדות" שהיו מהאפאדמה נאנדה ושמונת בניו.
בשנת 326 לפנה"ס, צבאו של אלכסנדר מוקדון התקרב לגבולה המערבי של מגדהה.
הצבא, מותש ומפוחד לנוכח הסיכוי לקרב נוסף מול צבא הודי עצום על הגנגס, התמרד באזור נהר היפאסיס (נהר ביאס של ימינו) וסירב לצעוד מזרחה.
אלכסנדר, לאחר פגישה עם אחד מקציניו, קוינוס, השתכנע שעדיף להסתובב וחזר דרומה, כשהוא כובש בדרכו את ארצות ההינדו בכיוון האוקיינוס.
בסביבות 321 לפסה"נ, שושלת נאנדה הסתיימה, וצ'אנדראגופטה מאוריה הפך למלך הראשון של השושלת המאוריינית והאימפריה המאורית בסיועו של צ'אנאקיה (מלומד ופילוסוף שהיה גם יועץ למלך).
האימפריה השתרעה מאוחר יותר על פני רוב דרום אסיה תחת שלטונו של המלך אשוקה, מי שהיה מכונה בתחילה 'אשוקה האכזר', אבל לאחר מכן הפך לתלמיד של הבודהיזם ונהייה "דהרמה אשוקה".
מאוחר יותר, האימפריה המאורית נפלה, וכמו כן גם אימפריית שונגה ואימפריית קאראבלה קרסו והחלפו על ידי אימפריית גופטה.
עיר הבירה של אימפריית גופטה נשארה פאטאליפוטרה במגדהה.
התרבות של מגדהה הייתה במובנים מסוימים שונה מהתרבות הוודית של הממלכות ההינדו-אריאניות.
טענה זו הועלתה על ידי ה'הודו-לוגיסט' יוהנס ברונקהורסט בספרו, "מגדהה הגדולה: מחקרים בתרבות הודו העתיקה" (2007), אשר טוען כי קיים "אזור תרבותי" שאותו הוא מכנה "מגדהה רבתי", אשר מוגדר כ 'בערך האזור הגאוגרפי שבו הבודהא ומאהאבירה חיו ולימדו'.
בנוגע לבודהא, אזור זה השתרע מסראבסטי, עיר הבירה של קוסאלה מצפון-מערב ועד לראג'אגרה, עיר הבירה של מגדהה, בדרום-מזרח.
על פי ברונקהורסט "אכן התקיימה שם תרבות של מגדהה רבתי אשר נותרה נפרדת מהתרבות הוודית עד זמנו של פאטאנג'אלי (דמות אגדית שחיברה מאמרים אודות התחביר הסנסקריטי)".
טקסטים ודיים כגון סאטאפטה ברהאמה מייחסים לתושבי האזור תכונות שטניות ובעלי ניב דיבור ברברי.
הבודהא-לוגיסט אלכסנדר ווין כותב כי יש "כמות מכריעה של ראיות" מצביעה על כך כי תרבות זו שהייתה תרבות מתחרה לתרבויות הוודיו-אריאניות שלטה במישור שממזרח לגנגס בתקופה המוקדמת של הבודהיזם.
כתוצאה מכך כוהנים של הדת הוודית השמרנית (קרויים ברהמין) היו מיעוט במגדהה במהלך בתקופה המוקדמת הזאת.
הדתות במגדהה מכונות סראמאנה והן כוללות מסורות של ג'ייניזם, בודהיזם ואג'יבי'קה.
בודהיזם וג'ייניזם היו הדתות שנתמכו על ידי המלכים במגדהה הקדומה כמו סרניקה, בימביסארה ואג'אטאשטרו, והדת השלטת בתקופת שושלת נאנדה (345–321 לפסה"נ).
בסאראמנה הללו לא סגדו לאלוהויות הוודיות, הטיפו במידה מסוימת לסגפנות ומדיטציה (שכונתה ג'האנה) ונטו לבנות תילי קבורה עגולים (שנקראו סטופות בבודהיזם).
דתות אלו ביקשו גם סוג של שחרור מהמחזור האינסופי של לידה מחדש ונקמת הקארמה באמצעות רכישת ידע רוחני.
בהאטיה או בימביסארה (544–493 לפסה"נ)
מהאפאדמה נאנדה אוגראסנה (החל מ-345 לפסה"נ) בנו הבלתי חוקי של מהאנאנדין אשר ייסד את שושלת נאנדה לאחר שירש את אימפריית מהאנאנדין
דהאנה נאנדה (כונה גם אגראמס או קסאנדראמס) (עד 321 לפסה"נ) הודח בידי צ'אנדראגופטה מאוריה
מגדה גל-האזי (בהונגרית: Magda Gál-Házi; 1907–1990) הייתה שחקנית טניס שולחן יהודיה-הונגריה ואמריקאית, בעלת 20 מדליות באליפויות עולם בטניס שולחן, מהן 8 כסף ו-12 ארד.
סגנית אלופת העולם ביחידות (ומבלי 1935) ו-5 פעמים בעלת מדליית ארד ביחידות.
היא זכתה ב-2 תארים באליפות אנגליה הפתוחה בשנת 1930, בזוגות נשים ובזוגות מעורבים.
גל נולדה למשפחת בנקאים יהודית.
באליפות העולם שנערכה בומבלי שבאנגליה בשנת 1935 זכתה גל בשתי מדליות כסף, ביחידות, לראשונה בקריירה שלה לאחר שהפסידה במשחק הגמר למרי קטנרובה מצ'כיה ב-4 מערכות (15–21, 21-18, 21-11, 21-19) ובתחרות הקבוצתית.
בשנת 1937 היא נישאה לטיבור האזי, אף הוא שחקן טניס שולחן מצטיין, בעל מדליות זהב מאליפיות העולם.
מגדבורג היא קבוצת כדוריד מהעיר מגדבורג שבגרמניה, שמתחרתה בליגה הגרמנית בכדוריד.
הקבוצה נוסדה בשנת 1955 כחלק של אגודת הספורט של העיר.
הקבוצה הייתה בין החזקות בגרמניה המזרחית וזכתה 10 פעמים באליפות המדינה (מהן 6 פעמים ברציפות) ו-4 פעמים בגביע.
לאחר איחוד גרמניה, הקבוצה שולבה בליגה עליונה של גרמניה.
גם בליגה זו היא נחשבת בין הקבוצות החזקות ובשנת 2001 זכתה במקום הראשון.
בזירה הבינלאומית הקבוצה שיחקה מספר פעמים בליגת האלופות בכדוריד וזכתה בה 4 פעמים.
בנוסף לכך, פעמיים היא זכתה ב"גביע מחזיקות גביע" (המפעל השני בחשיבותו באירופה).
מגדי א-שאפעי הוא אמן, כותב ומאייר הקומיקס למבוגרים הערבי הראשון.
הוא נולד בלוב ובגיל צעיר היגר עם משפחתו למצרים.
יצירתו המפורסמת ביותר היא "מטרו", שנחשב לרומן הגרפי המצרי הראשון.
לאחר פרסום "מטרו" עמד א-שאפעי למשפט והורשע בהפרה של ההגינות הציבורית, נקנס והוצב במאסר על תנאי במשך שנה.
משפטו של א-שאפעי הכה גלים ברחבי העולם ועורר ארגוני זכויות אדם רבים שתמכו בא-שאפעי ובביקורתו על חוסר חופש הדיבור במצרים.
א-שאפעי נחשב לראשון כותבי הקומיקס למבוגרים בארצות ערב, ומכונה לעיתים "האב של הקומיקס הערבי" או "הסנדק של הקומיקס הערבי".
רבים מאמני הקומיקס שפועלים כיום בארצות ערב מציינים אותו כהשפעה ישירה על עבודתם.
א-שאפעי הוקר על ידי אונסק"ו כאמן בעל השפעה רבה על תחומו.
א-שאפעי נולד בשנת 1961 בלוב, אף שמקור משפחתו טמון במצרים.
בגיל צעיר משפחתו היגרה למדינה עקב בעיות כלכליות והם התיישבו בשולי מטרופולין קהיר.
לא-שאפעי הייתה דודה שהתגוררה באירופה, וזו הייתה מביאה לו קומיקס משם.
במצרים של שנות השישים היה קשה מאוד להשיג קומיקס אמריקאי, מכיוון שמצרים הייתה בעלת הברית של רוסיה בתקופה זו, ועל כן ארצות הברית, וגם התרבות שלה, הפכה לעוינת.
לכן, השראתו העיקרית של אל שאפעי הייתה מקומיקס אירופאי כגון אסטריקס, טינטין וכו'.
הקומיקס הראשון שצייר א-שאפעי היה קומיקס על פרעה, אותו צייר בגיל 10. בכנס NUES 2010 שנערך בשנת 2010 באיטליה נאם א-שאפעי, וסיפר כי למזלו הוא נולד למשפחה ליברלית, שעודדה את זיקתו לאמנות.
א-שאפעי למד רפואה ובפרט מדעי הרוקחות באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
א-שאפעי מצייר קומיקס עוד מהיותו בן 10. אמנם תרבות הקומיקס לא הגיעה כמעט לארצות ערב, אך דווקא מצרים נחשבה לחלוצה בתחום עוד בשנות החמישים.
במצרים הופקו רוב מוחץ של חוברות קומיקס ערביות מבין כל חוברות הקומיקס בארצות ערב, וא-שאפעי נהנה בתור ילד משפע יחסי של חוברות קומיקס מקומיות לילדים.
מלבד זאת, גישתו לספרי קומיקס ארופאים שהיה מקבל נתנה לו מבט לספרי קומיקס איכותיים שהיו חסרים בעולם הערבי.
בשנת 2001 השתתף בסדנה לציור באוניברסיטה האמריקאית בקהיר, ובראיונות מהשנים האחרונות הוא מספר כי באותה סדנה, שבה נתקל לראשונה בקומיקס אמריקאי, סאטירי וביקורתי, הוא הבין כי הקומיקס היא הדרך המתאימה עבורו להביע את הייאוש והרגשות החזקים שלו ושל צעירים רבים אחרים במצרים.
הוא מציין את הקומיקסאי רוברט קראמב כהשפעה הגדולה ביותר על הקומיקס שלו, מטרו.
את עבודותיו של קראמב פגש לראשונה בשנת 1981, כאשר היה בן 20. רוברט קראמב ידוע במסרים הפוליטיים המובהקים שהוא מעביר באמצעות רצועות הקומיקס שלו.
באותה השנה כבר החל לעבוד על ספרו, שיתפרסם מאוחר יותר רק בשנת 2008, שבע שנים מאוחר יותר.
את ספר הקומיקס הראשון שלו, "יאסים ועמינה", פרסם ב-2003. הספר כלל רצועות קומיקס לילדים שפרסם א-שאפעי בעיתון המצרי א-דוסתור, ולא הניב כסף רב.
לאחר מכן פרסם א-שאפעי עוד כ-2 חוברות לילדים, "זה שלי" (هذا لي) ו"שיחה" (مكالمه).
א-שאפעי התבגר וגדל אל תוך שלטונו של חוסיני מובארכ, שהיה שליט רודן.
מכיוון שהכיר את שיטות הסאטירה והקריקטורה האירופאיות, ידע כי הדרך המתאימה לו למחות על שלטון הרודנות של מובראכ היא דרך אמנות מחאה, שהייתה נפוצה באירופה.
על כן, הוא כתב ואייר ספר המתאר את השחיתות במשטר המצרי דרך סיפורו של נער צעיר בשם שחאב, שהוא מעצב תוכנה הנקלע לצרות כלכליות ולא מצליח לצאת מהן.
במצרים של אותה תקופה סיוע מהבנק לא היה אפשרי ללא קשרים ופנייה לשוק האפור עלולה להביא אותו למצב של חובות גדולים עוד יותר ואף סכנת חיים.
לשחאב יש דודה בחו"ל (המשקפת במקצת את דודתו האמיתית של א-שאפעי) אך היא לא רוצה כל קשר לצרותיו ומסרבת לסייע לו.
שחאב, כתוצאה מייאוש כלכלי, מחליט לשדוד בנק.
לשם כך הוא מגייס את חברו, מוסטפא.
אך השוד מסתבך והשניים מוצאים את עצמם בורחים מחיילי המשטר בתוך מנהרות הרכבת התחתית של קהיר.
במקביל, אדם רב עוצמה מציע לו תמיכה כלכלית, אך כעבור זמן לא רב הוא נדקר ונרצח בסמטה, ומילותיו האחרונות מרמזות על קונספירצית שחיתות המשתרעת על גבי אנשי השלטון.
שחאב מחליט לנסות לפתור את תעלומת הרצח, ותוך כך הוא נחשף לתיקים ומסמכים סודיים שמעידים על מעשים מושחתים מאוד בצמרת הממשלה.
הספר מכיל ביקורת רבה על המשטר, בין אם בסיטואציות אליהן נקלע הדמות הראשית, ובין אם בדבריהן של הדמויות.
למשל, אחד הפאנלים המזוהים עם הקומיקס הוא שיחה בין שחאב לאישה שפגש בבר מקומי, בשם דינה.
זאת אומרת לו "זכור, מוסטפא - כולנו בכלוב.
הדרך החוצה פתוחה לרווחה, אבל אנחנו תקועים בפנים כי אף פעם אנחנו לא מנסים לצאת ממנו".
הפאנל מעביר ביקורת נוקבת על המשטר המצרי ועל הציבור המצרי שמשתף פעולה עם השלטון ש"כולא" אותו.
הספר גם מכיל תיאור גרפי של יחסי מין.
הסצנה אמנם לא הייתה נחשבת במערב כדבר פרובוקטיבי, אך במצרים המוסלמית והשמרנית סצנה שכזו היא ביקורת מתריסה על משטר האסלאם במדינה.
אותה הסצנה גם הייתה ל"תירוץ" של בית המשפט לגנוז את הספר.
עוד ביקורת על המשטר היא הדרך בה מוצגים השוטרים.
בסוף הספר, נמצא שחאב בהפגנה ונרדף על ידי בריונים שממנת הממשלה, ואלה מוצגים כביריונים מגודלים שתוקפים חפים מפשע.
לעומתם המפגינים מוצגים כאנשים אנושיים וחלשים, שמתעמתים בעוז אל מול אנשי המשטר.
בריאיון לאלי אשד הישראלי בכנס קומיקס באיטליה אמר א-שאפעי כי "רציתי להציג את הגיבור כמישהו מוכשר מאוד אך התנאים במצרים גרמו לו לשדוד בנק".
עוד אמר באותו ראיון כי "הדמויות שמופיעות בסיפור של פוליטיקאים ואנשי עסקים אלו דמויות המוכרות היטב בציבור.
אלו טיפוסים מושחתים שלא יכולתי לציין את שמם כי אז הייתי נאסר, אבל בגללם האנשים הרגילים שאוהבים את קהיר סובלים".
כדי לפרסם את הספר הוא פנה למספר חברות הוצאה לאור, אך אף אחת מהן לא הסכימה לפרסם ספר כל כך מחאתי מחשש שהמשטרה תסגור אותן ואף תעניש את המפרסמים.
לבסוף, הוצאת "מלמה" הנועזת ובראשה המו"ל הצעיר מוחמד אל-שרקאווי, הסכימה לפרסם את ספרו, תחילה במספר מוגבל של 200 עותקים.
אכן, כפי שחזו הוצאות הספרים הגדולות של מצרים, המשטרה פשטה על בית הדפוס של הוצאת מלמה עם פרסומו הראשוני של הספר, וההוצאה נסגרה זמנית (היא נפתחה מחדש כחצי שנה לאחר מכן).
א-שאפעי ואל-שרקאווי הועמדו לדין על הפרת סעיף 178 בחוק העונשין המצרי בטענה ש"הפרו את ההגינות הציבורית".
השניים זומנו לשימוע בבית המשפט המצרי, והתהליך המשפטי קיבל תהודה רבה ברחבי העולם.
ארגונים לזכויות אדם אף הפעילו לחץ על השלטונות המצריים על מנת שיפסיקו את המשפט שהיה לטענתם "פגיעה חמורה בחופש הביטוי".
במאי 2008 עורך דין שהיה חבר במפלגה הלאומית של מצרים מונה לשמש כפרקליט המדינה במשפט.
עורך הדין היה מעורב בכמה משפטים דומים לפני כן, כדוגמת המשפט נגד העיתונאי איברהים עיסא, עורך העיתון המחתרתי "אל-דוסטור".
המשפט נערך בזמן שתשומת הלב של הציבור המצרי הייתה נתונה לתחרות כדורגל שנערכה בין ניגריה למצרים.
ישנם תומכים של א-שאפעי שטוענים כי הזמן שנבחר למשפט נבחר בכוונה כדי שתשומת הלב הציבורית תהיה על נושא אחר, וכך בית המשפט יוכל לקבוע כי הספר בלתי חוקי בלי שתהיה לכך התייחסות תקשורתית גדולה.
בין כה וכה, במצרים לא הייתה התייחסות תקשורתית כמעט בכלל למשפט, לעומת בריטניה, איטליה, גרמניה וארצות הברית שבהן ארגונים ליברליים רבים הסבו את תשומת הלב הציבורית למשפט, שלטענתם היה פגיעה חמורה בחופש הביטוי.
המשפט התפרסם בעיקר באירופה, בין אם בכלי תקשורת לאומיים, ובין אם בבלוגים וכתבי עת מקומיים.
הוגשו מטעם הפרקליטות מספר האשמות בהן "פגיעה במוסר הציבור" ו"הפרה של ההגינות הציבורית".
מנגד טענו עורכי הדין של א-שאפעי ואל-שרקאווי כי הספר היה רק ביקורת ספרותית שמותרת על פי החוק לחופש הביטוי במצרים.
ארגוני זכויות האדם אף שלחו נציגים למשפט שטענו כי "ביקורת ספרותית היא הדרך היחידה לשפוט יצירה ספרותית יוצרת.
התביעה נגד הסופר והמו"ל בבית המשפט הפלילי נחשבת למתקפה בוטה על חופש הביטוי וחופש היצירה".
עורכת הדין רודה אחמד שייצגה את א-שאפעי אמרה כי "אם היינו מאפשרים לשוטרים או אנשי דת להעמיד לדין יצירות ספרותיות זה יהרוג לחלוטין את היצירתיות וחופש הביטוי.
ההתנגשות של המשטרה בחופש הביטוי אינה חריגה, אולם קבלת התביעה הזו על ידי התובע הציבורי היא אבסורדית לחלוטין".
מנגד נטען כי הספר מכיל "שפה בוטה ותכנים מיניים שעלולים לפגוע ברגשות הציבור".
לאחר סיום המשפט הגיע בית הדין המצרי להחלטה והנאשמים נקנסו כל אחד בסך 5,000 לירות מצריות, כשא-שאפעי קיבל גם שנת מאסר על תנאי.
הספר, כך נקבע, יישאר גנוז לאלתר.
בשנת 2011 פורסמו עותקים של הקומיקס באיטליה, ומשם גם הגיעו עותקים ללבנון ואיחוד האמירויות הערביות.
הוא תורגם באותה שנה לאיטלקית על ידי הסופרת ברברה בניני.
בשנת 2012 הספר התגלגל לידיים של הוצאת הספרים הבריטית "מטרופולין ספרים", חברה בת של "מקמילן הוצאה לאור" , שתרגמה אותו לאנגלית בתרגום של הסופרת צ'יפ רוזטי.
הספר עורר תשומת לב בבריטניה וארצות הברית עוד לפני שפורסם בתרגום החדש, ויצא לבסוף בשתי המדינות באנגלית ב-5 ביוני 2012. הספר התפרסם במהירות בבריטניה כקומיקס הערבי הראשון, וא-שאפעי קיבל הכרה בינלאומית ככותב הקומיקס למבוגרים הערבי הראשון ואילו במצרים עדיין היה הספר גנוז ולא ניתן להפצה.
עם האביב המצרי, שהתרחש כחלק מגל האביב הערבי שלוש שנים לאחר יציאת הספר, הוחלף שלטונו של חוסיני מובראכ על ידי מוחמד מורסי, ולאחריו עבד אל-פתאח א-סיסי.
לאחר המהפכה, חברת מלמה הורשתה לפרסם שנית את הספר.
הוא נמכר בחנות הספרים הענקית "קוטוב חאן" ופורסם גם באופן דיגיטלי על ידי חברת "The Comic Shop", המשווקת עצמה כחברת הספרים הערבית הראשונה המתמחה בקומיקס למבוגרים.
ניתן לקנות את הספר מטרו גם באמזון.
א-שאפעי מתגורר כיום בקהיר שבמצרים, והוא מוכר כסופר.
הוא מוכר את הקומיקס שלו גם בכנסי קומיקס באירופה ובאמריקה, ואף בלבנון ובירדן.
הוא חבר באיגוד קריקטוריסטים למען שלום.
א-שאפעי הוא המפיק והמארגן של פסטיבל "CAIRO COMIX", שכולל שלושה ימים של פסטיבל קומיקס מקורי מצרי.
א-שאפעי מוכר שם בין היתר את ספרו "מטרו", לצד אמני קומיקס נוספים.
הפסטיבל מתקיים מה-22 עד 24 בספטמבר בכל שנה מאז 2014. א-שאפעי נשוי ויש לו בת אחת, יסמין.
א-שאפעי מרבה להתראיין בכלי תקשורת בעולם הערבי ומחוצה לו, בעיקר בנושא הצנזורה והמחאות החברתיות בעולם הערבי.
הוא הבהיר בראיונות עיתונאיים כי הוא חושש מצנזורה נוספת מצד הנשיא הנוכחי של מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי ומפגיעה בחופש העיתונות וחופש הדיבור במצרים.
בריאיון לחוקרים ממכון גתה הגרמני (Goethe institut) ביקר את המשטר המצרי, ואמר כי הצעירים במצרים סובלים מסיכויים לא הוגנים להתקדם בחיים, וכי השלטון המושחת מונע מהם להתקיים בכבוד.
בנוסף אמר באותו ראיון כי כדי שהציבור המצרי יוכל לקבל את הסיכויים להצלחה, הוא צריך "לצאת מבתי הכלא, בתי הכלא החברתיים או הכלכליים".
א-שאפעי הוא מתנגד גלוי של המשטר במצרים, והוא לקח חלק בהפגנות להפלת שלטון מובראכ, ולאחר מכן גם נגד שלטון מוחמד מורסי.
באוגוסט 2013, בזמן מהומות אוגוסט 2013 במצרים נעצר א-שאפעי יחד עם מפגינים נוספים בעוון חשד לרצח של שלושה שוטרים.
לאחר שלושה ימים המשטרה מצאה כי האליבי של א-שאפעי מתאים, והוא שוחרר.
א-שאפעי ידוע בתמיכתו בשלום ושיתוף פעולה עם מדינות מערביות.
הוא חבר בארגון קריקטוריסטים למען שלום, יחד עם כמה וכמה כותבי קומיקס נוספים מהעולם הערבי, מתוניסיה, לוב, לבנון ואף טורקיה ואיראן.
א-שאפעי התבטא בעבר בכלי התקשורת בעד המחאות ונגד השלטון המושחת במדינה.
הוא טוען גם כי תפקידם של אנשי מצרים היה מכריע בהתקוממות נגד הדיקטטורה במצרים.
"מטרו" שימש כחשיפה בועטת למשטר ולנואשות של הצעירים במצרים, וחזה את משבר החברה תחת מובארכ.
א-שאפעי גינה בכלי התקשורת את אופיו המזלזל של המשטר במחאות ימים אחדים לפני פרוץ המחאות ב־25 בינואר 2011.
לאחר משפטו ב-2008 הפך א-שאפעי למתנגד מוחלט של הצנזורה על כל צורותיה.
הוא אמר בריאיון לחברת החדשות "alarab" הערבית כי הוא חושש מפני צנזורה מחודשת של כלי התקשורת תחת שלטונו של א-סיסי.
רבים מייחסים לא-שאפעי תארים כגון "הסנדק של הקומיקס הערבי", "האבא של הקומיקס במצרים" וכו'.
א-שאפעי נחשב לקומיקסאי המשפיע ופורץ הדרך ביותר בעולם הערבי, ולאחר פרסום ספרו "מטרו" צצו והופיעו כמה הוצאות קומיקס ראשונות למבוגרים בעולם הערבי, בהם "ToshFesh" ו"خارج السيطرة", שמגדירות את א-שאפעי כמקור ההשראה של כותבי קומיקס רבים במדינות ערב.
א-שאפעי הוא המייסד של פסטיבל הקומיקס הראשון למבוגרים במצרים, "CAIRO COMIX", שנותן במה לקומיקסאים רציניים מהעולם הערבי כולו.
על פי מאמרו של ג'ייקוב הייגילט מהמכון לחקר השלום באוסלו על תרבות הקומיקס במצרים, א-שאפעי הוא אחד מהכותבים המשפיעים ביותר על תרבות הקומיקס הערבית והראשון ש"פתח את הדלת" לקומיקס למבוגרים במצרים.
בעזרת יוזמה של כמה קומיקסאים מצריים הוקם מגזין הקומיקס הראשון למבוגרים בעולם הערבי, בשם "TukTuk" והוא כולל כמה רצועות קומיקס למבוגרים, קומיקס אמנותי, פוליטי או בעל אזכורים מיניים וסיפורי קומיקס רציניים בהמשכים.
חמשת המייסדים של המגזין, שנאווי מוחמד, הישאם רחמה, אנדלד, מכלוף ותופיק (השלושה האחרונים הם שמות עט), הגדירו את א-שאפעי כאחד מהמשפיעים ביותר בתחום הקומיקס למבוגרים בארצות ערב.
בביקורת על ספרו של א-שאפעי במגזין ניוזוויק הבריטי נכתב "כדי להוכיח את עוצמתו של הקומיקס, לא צריך לחפש מעבר ל'מטרו'...
לא קשה להבין מדוע נבהל הרודן מהספר.
בדיוקן שחור-לבן של קהיר, סיפור מתח מבריק נוצר בתוך מערכת המטרו [של קהיר], ונותן סיבה טובה מדוע התחוללה המהפכה".
בשבועון האמירתי The Nation (אבו דאבי), אחד ממיני שבועונים בינלאומיים השייכים לחברת The Nation, נכתב כי "[בספר] יש תפניות, רציחות וקונספירציות אפלות...
העלילה רווית הפרשנות הפוליטית מתארת מדינה לא מתפקדת שאזרחיה מקבלים את השחיתות והדיכוי הממשלתיים כנתון".
בביקורת ספרות של כתב העת "Daily News Egypt" נאמר על הספר כי "[זה] תיעוד חזותי של הצייטגייסט המצרי, מלא בעוני, תסכול מיני, שחיתות ואלימות...
ספק מותחן, ספק סיפור אהבה, ספק ביקורת פוליטית".
אמן הקומיקס הישראלי אורי פינק סיפר כי כשהיה בכנס קומיקס באיטליה, פגש את א-שאפעי ואמר שזה היה "כוכב שם בכנס".
סגנון הציור של א-שאפעי מתחלק בין ריאליזם לקרטון.
רוב הציורים בקומיקס, בעיקר הרקעים, מצוירים בצורה ריאליסטית ומתארים בדייקנות את המציאות, כדוגמת רחובות, בניינים, צמחים, מכוניות, נופים מהעולם האמיתי וכדומה.
לעומת זאת, הדמויות, ובעיקר פרצופיהן, מצוירים בצורה פחות ריאליסטית, עם מעט קווי מתאר או דייקנות, על גבול הקַרְטוּן.
סגנון זה מוכר בעיקר בחוברות קומיקס של חברות אמריקאיות, כגון מארוול קומיקס ו-DC קומיקס וניתן להבחין בהשראה של הקומיקס האמריקאי והאירופאי על עבודתו של א-שאפעי.
א-שאפעי מרבה בציורי הנוף של קהיר, על אף שהוא לא מצייר אותם "בשעתם היפה" - הנילוס, הרחובות, הכיכרות ובניין הממשלה, כולם מצוירים בחושך ואפלה.
הציורים של הנוף שקוע בשחור מעלה אצל הקורא רגשות של תסכול וחשש, וזה המסר שמנסה א-שאפעי להעביר.
בנוסף, הפאנלים (ריבועים) בקומיקס לא מסודרים בצורה הסטנדרטית, של ריבועים מסודרים בקווים ישרים, אלא מסודרים במעיין "אנרכיה", כשציורים 'גולשים' אל תוך פאנלים אחרים, ולחלק מהציורים אין פאנלים כלל.
ניתן למצוא סדר כזה של ריבועים בקומיקס מודרני מאז שנות התשעים, בדומה לקומיקס סאנדמן.
הבהירות והצלילות של ציוריו משתנות על פי הסיטואציה.
לרוב, האיורים יהיו מטושטשים, מלאים בשחור, וקווי העיפרון יהיו מהוסים וכאילו "ממהרים", אך בסצנות מסוימות, למשל בהפגנות המתוארות בסוף הספר, האיורים יהיו חדים וברורים.
האלימות הגרפית המתוארת בהפגנות מצוירת בחדות ודיוק מקסימלי.
"מטרו" מצויר בצורת "קומיקס היברידי", המשלב צורות יצירה אירופאיות ומסורות ערביות.
הקומיקס אף מצוין כאחד מהמשפיעים ביותר בסגנון.
הקומיקס של א-שאפעי, "מטרו", מצויר בשחור-לבן.
זאת בניגוד לספרי הילדים שלו, "יאסים ועמינה", "זה שלי" ו-"שיחה", שכן צבועים.
הסיבה לחוסר הצבע בספר, בדומה לספרי קומיקס אחרים כמו "מאוס: סיפורו של ניצול" או "הדור השני - דברים שלא סיפרתי לאבא", נובע ככל הנראה מהניסיון להעביר את התחושה הקודרת והאפלה שמתוארת בספר.
השימוש בשחור לבן כאמצעי להעברת תחושה לא חדש, וא-שאפעי מגלה כישורים רבים בצביעה של הקומיקס וגוונים שונים של אפור.
נעשה בקומיקס שימוש רב בצבע השחור.
א-שאפעי 'משחק' בקומיקס עם תפקידי האור והצל, ולעיתים משתמש בהם כדי להעביר תחושות: למשל באחד העמודים דמותו של שחאב נמצאת ברכבת התחתית (מטרו) שמוארת, אך פניו מוסתרים כמעט לגמרי בצל שחור כבד.
הדבר מעביר את תחושת הטירוף והפחד שהוא חווה באותה סצנה.
"יאסים ועמינה במרוקו" (חוברת המשך ליאסים ועמינה)
"מטרו: סיפורה של קהיר" - 2012 (הגרסה האנגלית לקומיקס)
מגדה דנש (בהונגרית: Dénes Magda; בודפשט, 14 בינואר 1908 – בודפשט, 19 בדצמבר 1981) הייתה מורה, פסיכולוגית ילדים, היסטוריונית חינוכית יהודייה-הונגרייה.
אחיו של סבתה מצד אביה היה נתן אהרנפלד, רבה הראשי של פראג.
מגדה דנש נולדה במשפחה יהודית, בתם של לאיוש דנש (1879–1942), מורה ומחנך, אסתטיקן ושל רגינה קולוז' (1877–1945) מורה.
היא קיבלה תעודת הוראה לגרמנית-צרפתית ועבודת הדוקטורט שלה הייתה בהיסטוריה של פילוסופיה באוניברסיטת אטווש לוראנד.
כסטודנטית למדה תקופה מסוימת בסורבון ואחר כך, לאחר שסיימה את לימודיה, בילתה שנה בווינה במכון קרל ושרלוטה ביהלר.
היא לא השיגה עבודה בהונגריה לאורך תקופה ארוכה.
כתביה על פסיכולוגיית ילדים הופיעו אמנם בכתבי עת רבים.
מחקרה על פסיכולוגיה התפתחותית פורסם על ידי הפסיכולוג השווייצרי ז'אן פיאז'ה בשנת 1940 ב-Archives de Psychologie בז'נבה.
לאחר מלחמת העולם השנייה באה תפנית משמעותית בחייה.
משנת 1948 עבדה במועצה הלאומית לחינוך ציבורי, בשנים 1949–1950 במכון הלאומי לחינוך, בשנים 1950–1952 במשרד החינוך הציבורי, ומשנת 1952 עד 1960 עבדה כמרצה בכירה וכעוזרת פרופסור באוניברסיטת אטווש לוראנד.
בין השנים 1960–1967 הייתה העורכת של הוצאת קושוט והשתתפה בעבודת המהדורה הכוללת של כתבי מרקס-אנגלס.
בבדיקה פסיכולוגית של ילדים צעירים (בודפשט, 1936)
היסטוריה אוניברסלית של חינוך למוסדות הוראה וגני ילדים (בודפשט, 1960, מהדורה 7: 1967)
השקפות פדגוגיות של פילוסופים מטריאליסטים צרפתים (בודפשט, 1965)
פדגוגיה של נאו-הומניזם ואידיאליזם גרמני (בודפשט, 1971)
פדגוגיה של יוהאן פרידריך הרבארט (בודפשט, 1979)
מגדה האוזווירט (בהונגרית: Hauswirth Magda; בודפשט, 25 באפריל 1903 – בודפשט, 12 ביוני 1999) הייתה קריקטוריסטית, עיתונאית, גרפיקאית, מאיירת יהודייה-הונגרייה.
מגדה האוזווירט נולדה במשפחה יהודית כבתם של הפקיד אודן האוזווירט ושל ארז'בט שטיינבאך.כתב העת "חיי תיאטרון" (Színházi Élet) היה המקום הראשון בו פורסמו דיוקנאותיה המצוירים.
משנת 1926 הייתה עובדת העיתון במשך עשר שנים.
שם הכירה גם את בעלה אימרה מזאי, שגם היה באותה תקופה איש המערכת, לימים ראש מדור הסרטים ואחר כך נודע בשם אימרה פאן.
הם התחתנו ב-26 ביוני 1930 ובנם, גאבור מזאי, נולד בשנת 1935. מאוחר יותר הפך לגאבור מזאי למעצב פנים בעל שם.
בשנות השלושים של המאה העשרים היא פרסמה בכמה עיתונים במקביל.
בנוסף לדיוקנאות, עיצבה גם קריקטורות של היתוליות.
כקריקטוריסטית, רישומיה היו הראשונים שהופיעו בעיתון הבדיחות הפוליטי "פשטי פושטה" כלומר הדואר של פשט (Pesti Posta).
את הגרפיקאית המצוינת, קריקטוריסטית הפורטרטים, שמחו להעסיק במגזינים הלאומיים כמו "מגזין הנשים", "שלום וחופש" ועוד.
בין השנים 1951–1953 עבדה במחלקת העיתונות של IBUSZ (משרד הנסיעות ואוטובוסי התיירות הלאומית).
כגרפיקאית איירה כמה ספרים וזמן קצר עסקה גם ביצירת סרטים מצוירים.
(בין השנים 1954–1956 עבדה באולפן הסרטים פאנוניה) היא ציירה דיוקנאות בולטים של אמנים גדולים כגון: קשאק, מילאן פושט, ז'יגמונד קישפלודי שטרובל, פרידייש קארינתי, פאל פטזאי, ארתור רובינשטיין, דוד אויסטרך, סביאטוסלב ריכטר, יהודי מנוחין, מיכאיל שולוחוב, סרגיי פרוקופייב, וכו'.
היא חתמה על ידי Hauswirth או H.
התיאטרון הלאומי של בודפשט (1946)
ספר אמנים מאיירי עיתונים (עורך: אימרה פיריי 1930)
מוריס מטרלינק: הציפור הכחולה (1937)
ספר התמונות של הדוד לנר (ליון, שנות השלושים)
מיקלוש אקוש: טומי בורח (רומן נוער, שנות השלושים)
גזה פאלק: נדידה בארץ המוזיקה (1938)
פראגו באבא: מכף הבישול ועד שמלת הערב (1947)
ספר נסיעות של נהגים ורוכבי אופנוע (1956)
קלרה צ'יץ: הרפתקאותיו של פטר מוז'יקוש (תורת המוזיקה לילדים ומבוגרים, 1961)
: אל תתייחסו לזה ברצינות!
רוברט ראטוני: הייתי רוצה שתצחקו (1985)
רוברט ראטוני: מאתיים חביבים מקרוב (1988)
מגדה קמפנר (בהונגרית: Kempner Magda; פוסטהבאבוצקה, הונגריה, מחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, 24 בספטמבר 1894 – אושוויץ, סתיו 1944) הייתה מורה, משוררת, סופרת יהודייה-הונגרייה שניספתה בשואה יחד עם בעלה פאל ראדו (מקודם רוזנברג).
מגדה קמפנר נולדה במשפחה יהודית בכפר קטן בהונגריה והחלה את לימודיה בעיר אוראדיה, שם סיימה את לימודיה ואת בחינות הבגרות כתלמידה פרטית בבית הספר התיכון פרמונטריי (1912).
מגדה השיגה את תעודת ההוראה שלה במתמטיקה ובפיזיקה בבודפשט.
יחד עם בעלה, פאל ראדו, שהיה מורה לתולדות הספרות, עבדה בבית הספר למסחר הגבוה באוראדיה משנת 1916, ובין 1928 לבין 1944 הייתה מנהלת בית הספר הגבוה למסחר לבנות.
בנוסף לתחום ההוראה שלה הרגיל היא לימדה גם תולדות אמנות.
בשל פעילותה הספרותית התקבלה לאגודה הספרותית סיגליגט (שפעילותה פסקה בתום מלחמת העולם השנייה).
היא גורשה לאושוויץ יחד עם בעלה ושניהם ניספו שם.
כתביה פורסמו בקביעות מאז 1920 בטורים של היומונים וכתבי העת:
שיריה מעידים על טיפול טכני מעולה, על חוש קצב בטוח, ושני מחזותיה והרומנים שלה הם כתיבה סמבולית שמכילה מחשבות פילוסופיות.
היא הייתה אחת החלוצים של המדע הבדיוני בטרנסילבניה.
שירים, דימויים דרמטיים ; דפוס זוננפלד, אוראדיה, 1924 (שירים, יחד עם המשחקים המיסטיים "הבודדים" ו"מעלות השחר עד בין הערביים", (1924)
אינטגרלים (רומן, ספריית זמננו 4. קלוז'-נאפוקה, 1926)
שירים מאת מגדה קמפנר ; גרפיקה, אוראדיה, 1940
מגדה ליגטי (במקור לוסטיג, בהונגרית: Ligeti Magda; בודפשט, 6 באוקטובר 1909 – בודפשט, 18 באפריל 1977) הייתה נוירולוגית, פסיכואנליטיקאית, אשתו השנייה של השחקן שאנדור פטי (1898–1973).
מגדה ליגטי היא למעשה חלוצת הסקסולוגיה בהונגריה באמצעות ספרה פורצת הדרך "לילדים על מבוגרים" (בודפשט, 1946).
מגדה ליגטי נולדה במשפחה יהודית כבתם של העיתונאי ועורך עיתון ינה ליגטי (1875–1969) ושל אנטוניה זינגר (1877–1959).
מגדה ליגטי השלימה את השכלתה הגבוהה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פרנץ יוזף בסגד, שם הוסמכה כדוקטור לרפואה ב-1934. במהלך שנות לימודיה באוניברסיטה הכירה את המשורר הגדול מיקלוש רדנוטי, והתפתחה חברות טובה.
בין השנים 1935–1943 עבדה במחלקה הנוירולוגית של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ', של הקהילה היהודית של פשט.
(שמה כיום המרכז הרפואי הלאומי).
היא שרדה את השואה ככל הנראה בבודפשט.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבדה כרופאה בקליניקה ולאחר מכן רופאה ראשית.
היא עסקה בפסיכואנליזה ובחינוך מגדרי של ילדים.
אז יצא לאור ספרה השני "לילדים על מבוגרים" (בודפשט, 1946), שאחת המתנגדות הקולניות ביותר לספר שעסק בחינוך מיני, הייתה הנזירה (חסידת אומות העולם) מרגיט שלכטה, שדרשה לאסור את הספר.
גם הפרקליטות יזמה את איסור הספר, והשופט החוקר אישר זאת.
נפתחו הליכים נגד מגדה ליגטי באשמת פגיעה בחוש המוסרי, במיוחד לגבי היצר המיני.
הספר נגרס ולא פורסם יותר בהונגרית.
ואז בשנת 1968, שני עשורים מאוחר יותר, כתב העיתון מדיאר נמזט את הסיפור המגבש על היעלמותו של ספר החינוך המיני ההונגרי הראשון:
מגדה ליגטי נזכרה באירוע הדרמטי מבחינתה כך:
לאחר מותו של בעלה, היא ניסתה לשים קץ לחייה, אך ניצלה.
ד"ר מגדה ליגטי נפטרה ב-1977. הספד קצר עליה פורסם במדיאר נמזט: "ד"ר מגדה ליגטי הייתה לא רק אלמנתו של השחקן המצוין שאנדור פטי, אלא גם אחד מחבריו הוותיקים ביותר של מיקלוש רדנוטי, ואולי המבינה הראשונה של שיריו.
היא הייתה בעלה כשרון כנוירולוגית שמחפשת דרכים חדשות, אחת מחלוצי הסקסולוגיה המודרנית בהונגריה.
אחד מספריה מהמעניינים ביותר - הנוגע בחינוך מיני בבית הספר - יצא לאור לאחר השחרור (כלומר אחרי מלחמת העולם השנייה) ועורר סערה גדולה.
כמה מתכני הספר קיבלו לגיטימציה ושוקמו במחקרים חדשים שבוצעו לאחרונה.
מגדה ליגטי ביצעה גם עבודה יעילה במאבק באלכוהוליזם.
היא בעצם לקחה בחשבון את שיתוף הפעולה של גורמים מבניים חיצוניים, חברתיים ופנימיים בשנים האחרונות ורק מחלתה מנעה ממנה להמשיך ולפתח את יוזמותיה בתחום ה'טכניקה העדינה' של החינוך לבריאות.
עבודת הריפוי שלה, אומץ לבה העקרוני ואישיותה האנושית ימשיכו לחיות, ולא רק בזיכרון של בני משפחתה וחבריה."
לילדים על מבוגרים (בודפשט, 1946)
מגדה רונה, (במקור רוטנשטיין, בשם נישואיה פאלאשובסקי, בהונגרית: Róna Magda; בודפשט, 21 במאי 1902 – בודפשט, 9 בפברואר 1989) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית, במאית תיאטרון, אמנית תנועה, אמה של במאית הקולנוע והתסריטאית מריאן סמש.
מגדה רוטנשטיין נולדה במשפחה יהודית כבתם של זיגפריד רונה (רוטנשטיין), סוכן מנייות ונאמן בנק ושל מרגיט ינוביץ (1881–1975).
היא השלימה את לימודיה בעיר הולדתה ולמדה צורפות אצל פרנץ קיש.
בזמן השואה היא ובתה התחבאו עם מסמכים מזויפים וכך הצליחו להתחמק מגירוש למחנות ההשמדה, אך בעלה הראשון נלקח למחנות שרות העבודה (עבודת כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), ממנה לא חזר.
לאחר מלחמת העולם השנייה, היא נישאה שנית, לבן זוגה היוצר לשעבר, אדן פאלאשובסקי, שבניסויים התיאטרליים שלו השתתפה.
בשנים 1945–1946, יחד עם פאלאשובשקי, הייתה המנהלת האמנותית של תיאטרון על שם אימרה מדאץ' ולאחר מכן של "תיאטרון העובדים".
יצירותיה האקספרסיביות בסגנון קאמרי, כמו גם הדרמות התנועתיות בקנה מידה גדול, היוו מאפיין מיוחד ופורץ דרך בחיי המחול המודרני ההונגרי.
תפקידיה העיקריים, כוריאוגרפיות, סולואים (מבחר)
פרומתאוס (אליס מדג'אר - מגדה רונה: כאבי הבריאה)
אסירי זה של זה ; קירות (אליס מדג'אר: אזיקים)
בתו של איירוס (אדן פאלאשובסקי - מגדה רונה)
בעלה הראשון היה פאל מגזינר (1898–1945), בעל מפעל תריסים - שנודע בכתיבת מדריכי טיולים ובעבודותיו שמטרתן הייתה להפוך את הסקי לפופולרי.
שניהם היו חברים במחלקת סקי וטיפוס הרים של אגודת הקרפטים ההונגרית.
מגדה נחשבה לאחת הגולשות והמטפסות הטובות ביותר בהונגריה.
יחד עם בעלה ערכה סיורי ענק בטטרה, טירול, שווייץ, איטליה וגרמניה.
הם היו מחברי הספר המקצועי "סקי זה לא כישוף".
היא הייתה אחת הדמויות המשפיעות ביותר על פתולוגיית העיניים בהונגריה.
תחום המחקר העיקרי שלה היה תיאור אטיולוגי ופתולוגי של מחלות ושינויים בעיניים, חקירת הרקע האנדוקרינולוגי של תפיסת האור, ובדיקה היסטולוגית ואנטומית של איברי הראייה.
משנת 1951 עד 1982, היא הובילה את מרפאת עיניים מס' 1 של אוניברסיטת זמלווייס בבודפשט ובין 1968 לבין 1981 הייתה המנהלת המייסדת של המכון הלאומי לרפואת עיניים, אשר נבנה והייתה מצוידת על בסיס הרמה עולמית המקובלת באותה התקופה הודות לעבודתה הארגונית.
מגדה רוטנשטיין נולדה במשפחה יהודית כבתם של דיולה רוטנשטיין ושל אירן ויינרב.
אביה מת מות גיבורים במלחמת העולם הראשונה.
את לימודיה התיכוניים סיימה בגימנסיה היהודית לבנות של הקהילה היהודית של פשט, שם עברה את בחינות הבגרות בתוצאות מצוינות.
היא החלה את לימודי הרפואה שלה ב-1929 באוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), ומשנת 1933 המשיכה את לימודיה באוניברסיטת ארז'בט בפץ'.
היא קיבלה את התואר שם ב-1935. בשנים 1934–1935, היא הייתה מתמחה ללא שכר במכון לניתוחים שלאחר המוות של בלה אנץ באוניברסיטת פץ', ובין 1935 לבין 1939 עבדה כמתמחה במרפאת עיניים באוניברסיטה, ולאחר מכן כמרצה והעוזרת מחקר של אלבריך קונראד.
בינתיים, במשך סמסטר אחד, בשנת 1937, היא המשיכה את לימודיה במרפאת העיניים של יוזף מלר באוניברסיטת וינה, ולאחר מכן עברה את הבחינה שלו וקיבלה תואר מומחית לרפואת עיניים.
בשנים 1939-1940 הייתה רופאה על מלגת מחקר וראש המעבדה ההיסטולוגית בבית החולים הממלכתי לרפואת עיניים בבודפשט.
הרופא הראשי ומנהל בית החולים, יוז'ף אימרה הבחין בכישרונה ולאחר שהתמנה באוניברסיטת פאזמאן פטר כפרופסור לרפואת עיניים ב-1940 הוא לקח עמו את רדנוט כמרצה ועוזרת הוראה במרפאת עיניים של האוניברסיטה.
תחת חסותו הצליחה לעבור את השואה עד 1944. לאחר השתלטות מפלגת צלב החץ, הסתיר אותה פרופסור אימרה.
מ-1946 עד 1950, היא כבר ביצעה עבודה קלינית ומחלקתית באוניברסיטה כמרצה בכירה אצל פרופסור טיבור נונאי וקיבלה הסמכה כמרצה פרטית (לא חלק מהסגל) לפתולוגיה של עיניים.
בשנים 1950–1951 עמדה בראש מרפאת העיניים של אוניברסיטת סגד.
בשנת 1951 קיבלה לידיה את ניהול מרפאת עיניים מס' 1 של אוניברסיטת זמלווייס ועם מינויה כמנהלת מונתה גם לראש המחלקה של החוג לרפואת עיניים באוניברסיטה.
ב-1952 קיבלה את התואר PHD בנוסף ל-MD.
עד 1982 ניהלה את עבודת ההוראה והמחקר של המחלקה והמכון.
במקביל, בין השנים 1960–1972, הייתה סגן הרקטור לחינוך באוניברסיטה, משנת 1955 מונתה גם למנהלת מכון טרכומה, ובין 1968 לבין 1981, מנהלת המכון הלאומי לרפואת עיניים .
בתם מגדולנה אנטל (1945–2016), הייתה רופאה מרדימה.
תחום המחקר העיקרי שלה היה הפתולוגיה של מחלות עיניים, אך היא עסקה גם בהיבטים אנדוקרינולוגיים, פיזיולוגיים, היסטולוגיים ואנטומיים של העין.
בתחילת דרכה חקרה בעיקר את הקשר הפיזיולוגי בין העין לבלוטה האנדוקרינית, מחקריה בוחנים את הרקע האנדוקרינולוגי של פתולוגיות ייצור הדמעות, ואלה המשמעותיים במיוחד.
היא חקרה את השפעת תחושת האור על התפקוד המחזורי של גוף האדם, תיארה את ההבדלים בין התהליכים המטבוליים, של הבלוטה אקסוקרינית וההמטופואטיים המתרחשים בגוף של אנשים בעלי ראייה ולקויי ראייה.
היא קבעה וביססה את השפעת האור על תפקוד בלוטת התריס ואת הייצור המוגבר של ההורמונים תירוטרופין (Thyrotropin hormone) והגונדוטרופיים (Gonadotropin hormone) בבלוטת יותרת המוח.
באמצעות גישה אנטומית והיסטולוגית, היא חשפה את המבנה התת-מיקרוסקופי של העין, במיוחד את איברי הדמע והרשתית (Ultrastruction).
האטלס האנטומי-פתולוגי שלה שפורסם ב-1963 פורסם בהונגרית, רוסית, צרפתית, אנגלית וגרמנית.
עבודתו המשמעותית ביותר הייתה בפתולוגיה של השכבה הדמית, היא חקרה כמעט את כל סוגי המחלות של העפעף, כלי הדם, הלחמית, הקשתית והקרנית, עדשת העין והרשתית, מחלות איברים דמעות, שינויים פתולוגיים, דלקות כרוניות וויראליות, גידולים ופציעות טראומטיות מנקודת מבט פתולוגית.
היא עסקה רבות גם בפתולוגיה של גלאוקומה, טרכומה, פסאודוגליומה ברשתית ורטינובלסטומה (גידול בילדות של גלגל העין).
ספר הלימוד שלה בפתולוגית עיניים הגיע לארבע מהדורות וראה אור בגרמנית וברוסית.
בהתבסס על תצפיות הפתולוגיה הקליניות שלה, היא פיתחה את ההליך הכירורגי לשחזור איברי הדמע, את השיטה של חילוץ קריו-קטרקט ותיקון כירורגי קריאופקסי של היפרדות הרשתית.
היא פרסמה כעשרה ספרים, רשימות אוניברסיטאיות וכשלוש מאות פרסומים מדעיים.
משנת 1969 רדנוט הייתה העורכת הראשית והמייסדת של כתב העת "רפואת עיניים" (Ophthalmology), אך היא הייתה גם חברה במערכת של חמישה כתבי עת בינלאומיים אחרים לרפואת עיניים.
כחברה נספחת של האקדמיה ההונגרית למדעים ב-1961 וחברה רגילה ב-1976.
בין 1972 ל-1976 הייתה נשיאת האגודה האירופית לרפואת עיניים (SOE), אך נבחרה כחבר באגודות מקצועיות בינלאומיות וזרות רבות:
האקדמיה הבינלאומית לרפואת עיניים (IOA, מייסדת)
המועצה הבינלאומית לרפואת עיניים (ICO, 1958; כבוד, 1966)
החברה הרפואית של צ'כוסלובקיה Purkyně (ČLS, כבוד, 1963)
האגודה האוסטרית לרפואת עיניים (ÖOG, נספחת, 1966)
החברה הבינלאומית לקריאוכירורגיה (כבוד, 1969)
אגודת רופאי העיניים של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (1969)
האקדמיה של רומא לרפואה (נספחת)
האקדמיה הגרמנית למדעי הטבע של ליאופולדינה (חיצונית, 1970)
החברה הבולגרית לרפואת עיניים (כבוד, 1970)
החברה האמריקאית למנתחי עיניים (1970)
רדנוט קיבלה את פרס המדינה בשנת 1965 על הישגה בתחום הפתולוגיה והאנדוקרינולוגיה של העיניים.
כהוקרה על עבודתו המדעית, היא קיבלה את מדליית הזיכרון של לואי ברייל ב-1961
את מדליית הזיכרון למרקהוט (Markhot) ב-1973
את מדליית הזהב של שיברה (Chibret) ב-1974
את מדליית הזיכרון לזמלווייס ב-1975
את מדליית הזיכרון של אלמר שולק ב-1976
את מדליית הזהב של הלמהולץ ב-1989
מדליות הזהב של אוניברסיטת ליאז'
מדליות הזהב של אוניברסיטת הלסינקי
בשנת 1985 נבחרה לסנאטורית של כבוד של אוניברסיטת זמלווייס לרפואה
וכן זכתה בעיטרים ובמדליות רבות של הונגריה
מגבר גיטרה הוא מכשיר חשמלי או מערכת אלקטרונית המחזק את האות החשמלי מפיק אפ בגיטרה חשמלית, בגיטרה בס או בגיטרה אקוסטית, באופן בו הוא מסוגל להפיק צליל ברמקול אחד או יותר.
מגברי הגיטרה יכולים גם לשנות את הצליל של כלי הנגינה על ידי הדגשה או ביטול ההדגשה של תדרים מסוימים, ובאמצעות הוספת אפקטים אלקטרוניים, והוספת דיסטורשן (פיצ'ר המכונה גם "אוברדרייב").
עבור נגני גיטרה חשמלית רבים סוג המגבר וההגדרות אשר בהן הם משתמשים במגבר מהווים לעיתים מזוהים במיוחד עם הצליל הייחודי של אותם הנגנים.
נגני גיטרה רבים עשויים גם להשתמש בפדל אפקטים על מנת לשנות את הצליל של האות עוד לפני שהוא מגיע למגבר.
כאשר נדרש להקליט את תפוקת האודיו של המגבר, לרוב הדבר נעשה על ידי הצבת מיקרופון סמוך לרמקול, אך חלק מהמגברים כוללים רכיב דמוי קופסת DI, המאפשר את הקלטת התפוקה גם ללא מעבר של האודיו דרך האוויר.
"מגדבורג" הייתה הספינה המובילה של הסיירות הקלות בסדרת מגדבורג של הצי הקיסרי הגרמני.