tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיקולים אלטרואיסטיים, אגואיסטיים, רדיפת בצע, כבוד, גאווה, וכן הלאה: כולם משחקים תפקיד בפעולה המכוונת למטרות של האדם.
ויקסטיד תמך בתפישה הקלאסית כי השוק חותר למצב של שיווי משקל, אך הכיר בחשיבות העובדה שתהליך זה מתבצע תמיד על ציר זמן.
תהליך ההתקרבות לשיווי משקל הוא תהליך שבו משתתפי השוק מתקשרים ומתוקשרים זה עם זה בהדרגה -- כלומר, אין כאן מצב, כמו בתפישה הקלאסית, שבו מונחת ידיעה הדדית מושלמת המתורגמת באופן מיידי לסדרה של מחירי וכמויות שיווי משקל.
כלומר, בעיני ויקסטיד הליך התחרות אינו כזה שבו הידיעה (ובעקבותיה המחירים) מונחים מראש, אלא התרחשות של היוודעות הדרגתית וחלקית.
שיווי המשקל אינו מונח כאן כמשהו הקיים כבר מראש, כשהשוק חותר אליו, אלא כעובדה הנודעת רק בהדרגה.
החוקרים רובינס ורובינס תיארו אותו ב-1970 כחוקר מפתח באבולוציה של התיאוריה הכלכלית המודרנית.
"מאמר על תיאום כללי ההפצה" - 1894
"עבודתו הכלכלית של ג'בונס" - 1905
"ההגיון הפשוט של הכלכלה הפוליטית" - 1910
"ההיקף והשיטה של הכלכלה הפוליטית לאור התאוריה ה'שולית' של ערך והפצה" - 1914
פיליפ ווּיָאנוֹבִיץ' (במונטנגרית: Филип Вујановић; נולד ב-1 בספטמבר 1954, בבלגרד, סרביה) הוא פוליטיקאי מונטנגרי שכיהן כנשיא מונטנגרו העצמאית בשנים 2006–2018, ולפני כן שימש כנשיא מונטנגרו האחרון במסגרת יוגוסלביה (2002–2006) וכראש ממשלת מונטנגרו במסגרת יוגוסלביה (1998–2002).
וויאנוביץ' למד משפטים באוניברסיטת בלגרד.
כיהן כראש ממשלת מונטנגרו מ-5 בפברואר 1998 עד ל-8 בינואר 2003, כאשר המדינה הייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
הפך ליושב ראש הפרלמנט ב-5 בנובמבר.
ב-25 בנובמבר 2002 התפטר נשיא מונטנגרו דאז מילו ג'וקאנוביץ' כדי שיוכל להתמודד בבחירות ולהיבחר לראש הממשלה (התמודדות בה ניצח), ווויאנוביץ' הפך לנשיא-בפועל של מונטנגרו.
לאחר מכן התמודד וויאנוביץ' על תפקיד הנשיא בבחירות.
בסיבוב הראשונה זכה וויאנוביץ' ל-86% מהקולות, אך הבחירות לא עמדו בדרישות החוק שכן השתתפו בהן פחות מ-50% מבעלי זכות ההצבעה.
בסיבוב השני שהתקיים במאי 2003 זכה וויאנוביץ' ל-63% מהקולות, וכך הפך לנשיא מונטנגרו האחרון במסגרת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו.
וויאנוביץ' תמך בפרישת מונטנגרו מן האיחוד המדיני עם סרביה לשם השגת עצמאות מלאה, תוך הימנעות מזעזועים פוליטיים ושמירה על היחסים הדיפלומטיים עמהּ, והעצמאות הושגה במשאל עם שנערך בתחילת שנת 2006.
בשנת 2008 נבחר וויאנוביץ' לכהונה שנייה בתפקיד נשיא מונטנגרו וב-2013 נבחר לכהונה שלישית שהסתיימה ב-2018. הוא הוחלף על ידי מילו ג'וקאנוביץ'.
וויאנוביץ' נהג להסתובב ברחבי פודגוריצה ללא אבטחה.
פיליפ ג'ורג' זימברדו היה פסיכולוג אמריקאי סיציליאני, פרופסור באוניברסיטת סטנפורד.
הוא נודע בזכות ניסוי הכלא שערך בסטנפורד משנת 1971, שזכה מאוחר יותר לביקורת רבה מסיבות אתיות ומדעיות כאחד.
זימברדו חיבר ספרי מבוא ללימוד לפסיכולוגיה, ועבודות נוספות.
זימברדו נולד בניו יורק, בן למשפחת מהגרים מסיציליה.
בשנת 1954 קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה מברוקלין קולג'.
בשנת 1955 קיבל תואר שני בפסיכולוגיה ובשנת 1959 קיבל תואר שלישי בפסיכולוגיה, שניהם מאוניברסיטת ייל.
כיהן פעמיים כנשיא ארגון הפסיכולוגיה המערבי, ופעם אחת כנשיא אגודת הפסיכולוגים האמריקאית (2002), וכיו"ר מועצת נשיאי האגודה למדע הפסיכולוגיה, כהיום הוא משמש כיו"ר קרן הפסיכולוגיה המערבית ומנהל המרכז הבין תחומי למדיניות, חינוך ומחקר על טרור.
זימברדו ביצע מחקרים בנושאים רבים, בהם פסיכולוגיה של פרספקטיבת הזמן, בושה, שיגעון, אלימות/רוע, פסיכולוגיה פוליטית, היפנוזה ועוד.
זכה על מחקריו בפרס קרן וצלב האוול.
וקיבל מאת האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה את פרס ארנסט הילגרד למפעל חיים.
כתב כ-50 ספרים, ובהם הספר פסיכולוגיה בחיים (Psychology And Life) שתורגם לעברית בשם מבוא לפסיכולוגיה המשמש כבסיס לקורס מבוא לפסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה.
מחקרו המוכר ביותר הוא ניסוי הכלא שבוצע על ידיו באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1971.
לימד בבית הספר של הצי האמריקני ללימודים מתקדמים במונטריי, ושימש כיושב ראש קרן הפסיכולוגיה המערבית, ומנהל המרכז הבין תחומי למדיניות, חינוך ומחקר על טרור.
אפקט לוציפר היא תאוריה פסיכולוגית התנהגותית, אשר פותחה על ידי פיליפ זימברדו.
על פי תאוריה זו, אין זה נכון כי קיימים אנשים טובים או רעים, אלא כוחות סביבתיים הם המביאים אנשים טובים לבצע מעשי רוע.
פיליפ חוזה פארמר היה סופר מדע בדיוני אמריקאי.
פארמר פרסם את סיפורו הראשון "נאהבים" בשנת 1952, ועליו זכה בפעם הראשונה בפרס הוגו.
זכה בפרס פעמיים נוספות על ספרו "Riders of the Purple Wage" (בשנת 1968) ועל ספרו "לך אל גופיך הפזורים" (1972), שהוא הספר הראשון בסדרת עולם הנהר.
סדרה ידועה נוספת פרי עטו היא הטרילוגיה "בורא העולמות".
ב-2001 היה הסופר ה-19 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
עולמיום, 1985, יצא בעברית בהוצאת עם עובד, 1988, בתרגומה של מירה הלפרין.
לך אל גופיך הפזורים, יצא בעברית בהוצאת לדורי, בתרגומה של שלומית קדם (בשם "לך אל גופותיך הפזורים"), וכן באודיסיאה, 2002, בתרגומו של אסף כהן
ספינת הנהר המופלאה, 1971, יצא בעברית בהוצאת אודיסיאה, 2002, בתרגומו של אסף כהן.
התבנית האפלה, 1977, יצא בעברית בהוצאת אודיסיאה, 2002, בתרגומו של אורי שגיא.
המבוך הקסום, 1977, יצא עברית בהוצאת אודיסיאה, 2004, בתרגומו של עמית קלינג.
פיליפ ורדלו היה מלחין צרפתי בתקופת הרנסאנס, שרוב חייו עברו עליו באיטליה.
מקובל לראות בו את אבי המדריגל האיטלקי והיה בין מלחיניו המוקדמים והפורים ביותר; נוסף לכך, התבלט בעולם המוזיקה של פירנצה אחרי שבני מדיצ'י כבשו אותה מחדש מחסידי ג'ירולמו סבונרולה.
ורדלו נולד בלה לוז', סן-א-מארן שבצרפת.
אין פרטים על ראשית חייו.
נראה שהגיע לאיטליה בגיל צעיר ובעשור או שניים הראשונים של המאה ה-16 חי בכמה ערים בצפון איטליה, ביניהן, סביר להניח, ונציה.
ג'ורג'ו ואזארי תיאר ציור משנת 1511 שבו מופיעים, כנראה, ורדלוט וזמר איטלקי בוונציה, אך אין הסכמה בקרב מוזיקולוגים באיזה ציור מדובר.
ידוע שוורדלו היה "מאסטרו די קאפלה" בבית הטבילה סאן ג'ובאני בפירנצה מ-1523 עד 1525, ונראה שעבד גם בקתדרלה של פירנצה משנת 1523 עד 1527. ב-1526 עבד עם ניקולו מקיאוולי על הפקת הקומדיה הצינית המפורסמת של מקיאוולי, "לה מנדראגולה".
המחזה נכתב אמנם ב-1518, אך ההצגה בשנת 1526 בפירנצה הוקדשה לאפיפיור מבית מדיצ'י, קלמנס השביעי.
הן מקיאוולי, שמדיצ'י גירש מפירנצה, והן ורדלו צידדו שניהם ברפובליקה הפלורנטינית נגד משפחת מדיצ'י, אבל ניסו לרצות את שני הצדדים כחלק מן המשחק הפוליטי העדין.
הקטעים האחרים שוורדלו כתב למחזה של מקיאוולי, אם כי נקראו "קנצונות", נחשבים למדריגלים הראשונים.
נוסף לתמיכתו ברפובליקה הפלורנטינית, צידד ורדלו, קרוב לוודאי, בנזיר מתקן הדת, הקנאי המעונה, ג'ירולמו סבונרולה.
ייתכן שוורדלו נהרג במצור על פירנצה (1529 - 1530) או נספה במגפת הדבר, שעשתה שמות אותו זמן בעיר הנצורה, כיון שאין שום ראיה חותכת להיותו בחיים אחרי 1530. ההנחה, שנמצא בפירנצה בזמן המצור נראית סבירה בהסתמך על אחד המוטטים שלו, שחובר בזמן זה בערך, Congregati sunt inimici nostri.
ביצירה זו נשזרים יחדיו טקסטים מספר קהלת עם האנטיפון לשלום,Da pacem Domine, המשמש כקנטוס פירמוס.
יש חוקרים המסיקים שוורדלו חי עד סביבות 1540 ומבססים הנחה זו על אי-אילו התייחסויות מעורפלות לאירועים מאותו זמן ביצירותיו, שיצאו לאור במשך שנות ה-30 של המאה ה-16. כמה ספרי מדריגלים שיצאו לאור בוונציה בסוף שנות ה-30 של המאה כוללים את יצירותיו; אחד הספרים האלה מוקדש לו כל-כולו.
ייתכן שעבר לוונציה אחרי המצור, כדי להימלט מעונשם של בני מדיצ'י חוגגי הניצחון, שנודעו לשמצה בנקמנותם.
ידוע בוודאות שהיה בין המתים בשנת 1552, כשהסופר אורטנזו לאנדי הזכיר אותו כמי שעבר מן העולם.
ורדלו נחשב, לצידו של קוסטאנצו פסטה, לאבי המדריגל, צורה ווקאלית ללא ליווי שהגיחה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-16 מתוך תלכיד של כמה זרמים מוזיקליים קודמים (ביניהם ה"פרוטולה", ה"קנצונה", ה"לאודה" וגם השפעה מסוימת מן הסגנון הרציני יותר של המוטט).
סגנונו של ורדלו מאזן בין הומופוניה לבין מרקמים חיקויים וכמעט אינו משתמש בציורי מילים, שהיו ברובם התפתחות מאוחרת (אף כי אפשר לגלות כמה מבשרים להם).
רוב המדריגלים שלו כתובים לחמישה או שישה קולות.
המדריגלים של ורדלו נהנו מפופולריות רבה, כפי שאפשר להקיש מתדירות ההדפסות החוזרות ומתפוצתם ברחבי אירופה במשך המאה ה-16. ורדלו חיבר גם מוטטים ומיסות.
"מילון בייקר המרוכז לביוגרפיות של מוזיקאים", מהדורה 8, מתוקנת בידי ניקולאס סלוניצמסקי, ניו יורק, הוצאת שירמר, 1993.
קולין סלים/סטפאנו לה ויה: "פיליפ ורדלו", מילון גרוב הממוחשב בעריכת ל.
מייסי (נגיש מאז 28 ביולי 2006), (גישה למנויים)
סוזן מקלארי, "סובייקטיביות מודאלית: עיצוב עצמי במדריגל האיטלקי" עמ' 38-56. הוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
פיליפ לַאם הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן בעיקר בקבוצת באיירן מינכן, בה שימש כקפטן מאז שנת 2010 ועד לפרישתו.
לאם נחשב לאחד מהשחקנים החשובים בהיסטוריה של באיירן מינכן, עמה השתתף בשלושה גמרים של ליגת האלופות וזכה בטרבל בעונת 2012/13. ללאם 113 הופעות במדי גרמניה, עמה השתתף בשישה טורנירים גדולים, וזכה במונדיאל 2014, בו שימש כקפטן הנבחרת.
לאם נחשב לאחד השחקנים הטובים בעולם בתפקידו ושיחק בעיקר עם רגל ימין, אך יכול היה לשחק בשני האגפים ואף כקשר אחורי.
לאם היה ידוע באינטליגנציה הטקטית ובסגנון המשחק הוורסטילי שלו.
לאם הצטרף בגיל 11 לקבוצת הילדים של באיירן מינכן, לאחר שמאמנו יאן פיינטה עקב אחריו מספר פעמים כאשר שיחק בקבוצת הילדים גרן מינכן.
כבר בגילאים אלה נחשב לאם לעילוי.
כנער זכה לאם פעמיים באליפויות הנוער, ובגיל 17 החל לשחק בקבוצת המילואים של באיירן מינכן.
לאם השתייך לקבוצת המילואים עד לשנת 2003, שם שיחק תחת המאמן הרמן גרלנד במגוון תפקידים ואף שימש קפטן.
בקיץ 2003 עבר לאם בהשאלה לשטוטגרט לתקופה של שתי עונות, ובמדי שטוטגרט ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, כאשר החליף את סילביו מייסנר במחזור הראשון של עונת 2003/04, בו שטוטגרט ניצחה 2-0 את הנזה רוסטוק.
לאם התבלט בקבוצה וסומן כאחד הכישרונות העולים בכדורגל הגרמני.
תחילה סומן לאם כגיבוי לאנדראס הינקל ששיחק כמגן ימני, אך המאמן פליקס מגאת העדיף את לאם בעמדת המגן השמאלי, כאשר לאם הדיח מעמדה זו את הייקו גרבר הוותיק.
תוך זמן קצר הפך לאם לשחקן הרכב קבוע בשטוטגרט.
באוקטובר 2003 ערך לאם את הבכורה בליגת האלופות, במשחק מול מנצ'סטר יונייטד.
באפריל 2004 הבקיע לאם את שערו הראשון בבונדסליגה, בניצחון 5-1 על וולפסבורג.
בעונת 2003/04 ערך לאם 31 הופעות בבונדסליגה אותה סיימה שטוטגרט במקום הרביעי, ושבע הופעות בליגת האלופות, ממנה הודחה שטוטגרט בשמינית הגמר על ידי צ'לסי.
לאם סיים במקום השני בבחירה לתואר כדורגלן השנה בגרמניה לשנת 2004, כאשר אאילטון זכה בתואר.
בקיץ 2004 לאם זומן לסגל של נבחרת גרמניה ליורו 2004, והייתה לו חופשה קצרה בלבד לפני תחילת עונת 2004/05, דבר שהוביל לכך שהציג יכולת פחות טובה, והתקשה להסתגל לטקטיקה של מאמנו החדש בקבוצה, מתיאס זאמר.
למרות זאת, המשיך לשחק בהרכב, ופתח 14 פעמים בליגה ושש פעמים בגביע אופ"א עד לפגרת החורף.
בינואר 2005 נפצע לאם ברגלו, והושבת לתקופה של שלושה חודשים.
באפריל 2005 חזר לאם למשחק ליגה מול שאלקה 04, אך כעבור זמן קצר קרע את הרצועה הצולבת, וסיים את העונה, ולמעשה את תקופתו בשטוטגרט, שהסתיימה בתום ההשאלה שארכה שתי עונות.
בקיץ 2005 חזר לאם לבאיירן מינכן, תחת המאמן פליקס מגאת.
תחילה לאם עדיין החלים מהפציעה ברצועה הצולבת מהעונה הקודמת והחל את העונה בתהליך של שיקום, וחזר לשחק בנובמבר 2005 במשחק ליגה מול ארמיניה בילפלד.
לאחר שחזר מהפציעה, הפך לאם עד מהרה לשחקן הרכב ולאחד המגנים הטובים באירופה, כשהוא מתחרה על מקום בהרכב עם ביצ'נטה ליזארזו.
בעונת 2005/06 זכה לאם עם באיירן מינכן בדאבל.
באוגוסט 2006 הבקיע לאם את שערו הראשון בבאיירן מינכן, בניצחון 2-1 על בוכום.
באותה עונה, 2006/07, תחת המאמן אוטמר היצפלד, ערך לאם 34 הופעות בבונדסליגה, ועשר הופעות בליגת האלופות, בה הודחה באיירן מינכן ברבע הגמר על ידי מילאן.
על יציבותו ויכולתו הטובה, לאם היה חלק מעונה חלשה במיוחד של באיירן מינכן, שסיימה רק רביעית בבונדסליגה ולא העפילה לליגת האלופות לראשונה מאז 1997.
בעונת 2007/08 באיירן מינכן רכשה את המגן השמאלי מרסל ינסן, ולאם הוסב כתוצאה מכך לעמדת המגן הימני לעיתים קרובות, כשהוא מחליף בעמדה זו את וילי סניול שסבל מפציעות רבות.
גם ינסן סבל מפציעות באותה עונה, ולאם תמרן בין עמדות המגן הימני והמגן השמאלי.
לאם עצמו הביע את העדפתו לשחק בצד ימין.
בתום עונה זו, זכו לאם באיירן מינכן בדאבל נוסף, והבטיחו מקום בליגת האלופות לאחר עונת היעדרות.
באותה עונה, הגיעו לאם ובאיירן מינכן לחצי גמר גביע אופ"א, שם הודחו על ידי זניט סנט פטרסבורג לאחר תבוסה 4-0 במשחק הגומלין, לה לאם היה שותף.
במאי 2008 נפוצו שמועות בדבר רצונו של לאם לעזוב את הקבוצה.
בנובמבר 2009 נקנס לאם על ידי הקבוצה בסכום של כ-25 אלף אירו, הקנס הגבוה ביותר שהוטל על ידי הקבוצה על מי משחקניה נכון לאותו זמן.
סיבת הקנס היא ראיון שלאם נתן ללא אישור לעיתון הגרמני זידדויטשה צייטונג, בו הלין לאם על היעדר פילוסופיית משחק, וביקר את מדיניות ההעברות של הקבוצה.
הראיון יצר תגובות מעורבות בקרב אוהדי הקבוצה והתקשורת, שכן חלק ביקרו את לאם ואמרו כי היה צריך לשמור את הביקורת לעצמו, ואחרים שיבחו אותו על היושרה.
על אף הקנס והביקורות שספג, עונת 2009/10, תחת המאמן לואי ואן חאל, הייתה עונה טובה מאוד עבור לאם, בה הוא זכה עם הקבוצה בדאבל השלישי שלו, והגיע עם הקבוצה לגמר ליגת האלופות 2010, בו הפסידה הקבוצה 2-0 לאינטר מילאנו.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז 2001 בה הגיעה באיירן מינכן לגמר ליגת האלופות.
באותה עונה, שיתף לאם פעולה בצורה מיטבית עם אריין רובן בצד ימין של המגרש, ובישל 12 שערים בכל המסגרות.
באותה עונה מונה לאם כקפטן המשנה של המועדון.
בינואר 2011 עזב את באיירן מינכן קפטן הקבוצה דאז מארק ואן בומל, שעבר למילאן.
לאם מונה כקפטן הקבוצה במקומו.
הייתה זו עונה חלשה עבור באיירן מינכן ולאם, שסיימו במקום השלישי בבונדסליגה, כשבחלק גדול מהעונה הוטלה עלייתם לליגת האלופות בספק.
בגביע הגרמני הודחו לאם ובאיירן מינכן בחצי הגמר על ידי שאלקה 04. בליגת האלופות הודחו לאם ובאיירן מינכן כבר בשמינית הגמר, על ידי אינטר מילאנו.
גמר זה, שנשלט בצורה ברורה על ידי באיירן מינכן, הסתיים בתיקו 1-1, והגיע לבעיטות הכרעה, בהן היה לאם ראשון הבועטים של באיירן מינכן והבקיע את הפנדל שלו, אך הקבוצה הפסידה לבסוף לצ'לסי באליאנץ ארנה.
לאם היה באותה עונה חלק מחוליית הגנה שמיעטה לספוג שערים, עם מנואל נוייר בשער, דאנטה, ג'רום בואטנג ודויד אלאבה בהגנה, וחאבי מרטינס בקישור האחורי.
בעונת 2013/14, חתם בבאיירן מינכן המאמן פפ גווארדיולה, ששינה את תפקודו של פיליפ לאם במערך הקבוצתי, והפך אותו לקשר אחורי, בעוד שבעמדת המגן הימני הוצב ראפיניה.
גווארדיולה אמר אז על לאם שהוא הכדורגלן האינטליגנטי ביותר שיצא לו לאמן אי פעם, ולכן העדיף שינווט את המשחקים מעמדת הקישור האחורי.
בזירה הגרמנית המשיכו לאם ובאיירן מינכן להראות עליונות מוחלטת, כשזכו באליפות המוקדמת ביותר בתולדות הכדורגל הגרמני, שהובטחה שבעה מחזורים לתום העונה, וזכו בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על בורוסיה דורטמונד.
עם זאת, בזירה האירופית, כשלו לאם ובאיירן מינכן כאשר הובסו בחצי הגמר ליגת האלופות 4-0 על ידי ריאל מדריד באליאנץ ארנה.
עם זאת, ביוני 2014 האריך לאם את חוזהו במועדון עד ליוני 2018.
באוקטובר 2014 הבקיע לאם את הצמד הראשון בקריירה שלו, בניצחון 6-0 על ורדר ברמן בבונדסליגה.
באפריל 2015 הבטיחה באיירן מינכן את האליפות לעונת 2014/15, שהייתה השביעית של לאם בקריירה.
תואר זה היה היחיד של באיירן מינכן באותה עונה, שכן הקבוצה הודחה בחצי גמר הגביע הגרמני על ידי בורוסיה דורטמונד לאחר תיקו 1-1 בתום 120 דקות והפסד 2-0 בבעיטות הכרעה.
לאם היה אחד מארבעה בועטים של באיירן מינכן שכולם החמיצו את הבעיטות שלהם.
בליגת האלופות היה ללאם תפקיד חשוב מאוד באותה עונה, שכן הקבוצה סבלה מפציעות רבות בשלבים המכריעים של העונה, ולאם אף מילא תפקידים התקפיים במשחקים מסוימים כתוצאה מריבוי הפציעות של שחקני הכנף.
דוגמה לכך היא העובדה ששיחק כקשר התקפי ימני בניצחון 6-1 על פורטו בעקבות פציעתו של אריין רובן, והצטיין במשחק זה.
באותה עונה, הודחה באיירן מינכן בחצי גמר ליגת האלופות על ידי ברצלונה לאחר תבוסה 3-0 בקמפ נואו וניצחון 3-2 בגומלין באליאנץ ארנה.
בעונת 2015/16, שהייתה האחרונה של גווארדיולה בקבוצה, לאם חזר לשחק לעיתים קרובות בעמדת המגן הימני, עם הגעתו של יוזואה קימיך לקבוצה.
לאם שימש במידה רבה כמנטור לקימיך, שהפך לשחקן הרכב המחליף עמדות עם לאם לעיתים קרובות, כששניהם משחקים הן בעמדת המגן הימני והן בעמדת הקשר האחורי.
בתום עונה זו זכתה באיירן מינכן בדאבל, כשהקבוצה מנצחת בגמר הגביע הגרמני את בורוסיה דורטמונד בבעיטות הכרעה, וזוכה באליפות הרביעית ברציפות.
בליגת האלופות ערך לאם את הופעתו המאה, בתיקו 2-2 מול יובנטוס בטורינו בשמינית הגמר, והיה לגרמני השני שמגיע להישג זה לאחר אוליבר קאן.
ב-13 באפריל 2016, מול בנפיקה ליסבון ברבע הגמר, השווה לאם את שיאו של קאן, 103 הופעות, ושבר בהמשך את השיא הזה.
בעונה זו, הודחו לאם ובאיירן מינכן בחצי הגמר ליגת האלופות בפעם השלישית ברציפות, והפעם על ידי אתלטיקו מדריד.
בעונת 2016/17, תחת המאמן החדש קרלו אנצ'לוטי, לאם חזר לשחק בעיקר בעמדת המגן הימני, כשיוזואה קימיך עבר לתפקיד התקפי יותר.
ב-4 בפברואר 2017 ערך לאם את הופעתו ה-500 במדי באיירן מינכן, בתיקו 1-1 מול שאלקה 04, כאשר החליף את ראפיניה בדקה ה-77. ב-8 בפברואר 2017 הצהיר לאם כי יפרוש ממשחק פעיל בתום עונת 2016/17, וישתלב בסגל המקצועי של באיירן מינכן.
ב-20 במאי 2017 ערך לאם את הופעתו האחרונה במועדון, בניצחון 4-1 על פרייבורג במסגרת הליגה.
הוא הוחלף על ידי ראפיניה בדקה ה-87 של המשחק על-מנת לזכות בתשואות הקהל.
במאי 2017 הוכרז כי לאם יהיה חלק מהיכל התהילה של באיירן מינכן.
בקיץ 2017 הוכרז כי לאם הוא כדורגלן השנה בגרמניה לשנה זו.
לאם זומן על ידי פלר לסגל הגרמני ליורו 2004. לאם פתח בהרכב ושיחק במלוא הדקות של גרמניה בטורניר זה, בו הודחה הנבחרת הגרמנית כבר בשלב הבתים, בטורניר שנחשב לאחד החלשים בתולדותיה.
העיתונות הגרמנית ראתה בלאם לאחר הטורניר כאחת מהבטחות העתיד של הכדורגל הגרמני, ונקודת אור בטורניר חלש של גרמניה.
לאחר יורו 2004, לאם לא שיחק בנבחרת הלאומית מעל לשנה, בין ינואר 2005 למרץ 2006, עקב רצף של פציעות, והחמיץ בגין זאת את גביע הקונפדרציות 2005.
לאם זומן לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 2006 שנערך בגרמניה על ידי המאמן יורגן קלינסמן, על אף שסבל מפציעה במרפק.
לאם שיחק במונדיאל עם תחבושת מיוחדת.
במשחק הפתיחה מול נבחרת קוסטה ריקה, הבקיע לאם את השער הראשון במונדיאל זה, בבעיטת יעף מחוץ לרחבה בדקה השישית של המשחק, שהסתיים בניצחון גרמני בתוצאה 4-2. לאם נשאר בהרכב הגרמני לאורך כל שבעת משחקיה של גרמניה במונדיאל, ולא החמיץ אפילו דקה אחת.
במשחק נגד נבחרת פולין, בו ניצחה גרמניה בתוצאה 3-0, נבחר לאם לאיש המשחק.
לאם נכלל בתום הטורניר בנבחרת המצטיינים של המונדיאל, אותו סיימה גרמניה במקום השלישי לאחר הפסד 2-0 בחצי הגמר לנבחרת איטליה וניצחון 3-2 על נבחרת פורטוגל.
לאם שותף בכל משחקי הנבחרת ביורו 2008. תחילה תופקד כמגן ימני, אך עבר לעמדת המגן השמאלי לאחר הופעות חלשות של מרסל ינסן בעמדה זו בתחילת הטורניר.
במשחק הגמר מול נבחרת ספרד, נגרם שוב שער משגיאה של לאם, לאחר אי הבנה בינו לבין השוער ינס להמן, אותה ניצל פרננדו טורס להבקעת שער הניצחון לספרדים.
השער הזה היה השער היחיד במשחק, ובזכותו ספרד זכתה בגביע.
לאם נפצע והוחלף כבר במחצית המשחק על ידי מרסל ינסן, וזו הייתה הפעם הראשונה והיחידה שהוחלף בטורניר זה.
בסיום הטורניר, נבחר לאם לנבחרת מצטייני יורו 2008.
במוקדמות מונדיאל 2010 לאם לא החמיץ ולו דקה אחת, והיה השחקן היחיד בסגל גרמניה ששיחק את כל הדקות.
במונדיאל 2010 עצמו מונה לאם לתפקיד קפטן הנבחרת, לאחר פציעתו של מיכאל באלאק שנאלץ להחמיץ את הטורניר.
במשחק הראשון של גרמניה במונדיאל, בו הביסה הנבחרת את נבחרת אוסטרליה בתוצאה 4-0, לאם הפך לקפטן הצעיר ביותר בתולדות נבחרת גרמניה במונדיאלים, בגיל 26 בלבד.
לאם המשיך להציג יכולת טובה מאוד לאורך כל הטורניר, והנהיג את הנבחרת שהביסה בשמינית הגמר את נבחרת אנגליה בתוצאה 4-1, וברבע הגמר את נבחרת ארגנטינה בתוצאה 4-0. לאם וגרמניה הפסידו בחצי הגמר לנבחרת ספרד בתוצאה 1-0, ונאלצו לשחק במשחק על המקום השלישי.
לאם נעדר ממשחק זה, בו ניצחה גרמניה את נבחרת אורוגוואי בתוצאה 3-2 בגין מחלה, ואת מקומו כקפטן מילא בסטיאן שוויינשטייגר.
גם בטורניר זה, נכלל לאם בנבחרת המצטיינים של המונדיאל.
במוקדמות יורו 2012 גרמניה ולאם השיגו עשרה ניצחונות בעשרה משחקים, כאשר לאם מבשל שני שערים, אחד למסוט אוזיל והשני למריו גומז.
ביורו 2012 עצמו, סיימו לאם וגרמניה את שלב הבתים עם שלושה ניצחונות בשלושה משחקים.
ברבע הגמר מול נבחרת יוון, הבקיע לאם את השער הראשון בניצחון הגרמני בתוצאה 4-2. בחצי הגמר הודחו לאם וגרמניה לאחר הפסד 2-1 לנבחרת איטליה.
גם בטורניר זה, לאם לא פספס דקה אחת, ונכלל בסיומו בנבחרת המצטיינים של היורו.
בספטמבר 2013 ערך לאם את הופעתו המאה במדים הלאומיים, בניצחון 3-0 על נבחרת אוסטריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. במהלך שלב הבתים, לאם שיחק בעיקר בעמדת הקשר האחורי, בעקבות העובדה ששיחק בתפקיד זה תחת המאמן פפ גווארדיולה בבאיירן מינכן.
במשחק הניצחון על נבחרת פורטוגל בתוצאה 4-0 הציג לאם יכולת טובה מאוד בעמדה זו, ונשאר בה לאורך כל שלב הבתים וגם בניצחון הדחוק בשמינית הגמר מול נבחרת אלג'יריה לאחר הארכה.
ברבע הגמר, בו ניצחה גרמניה את נבחרת צרפת בתוצאה 1-0, חזר לאם לעמדת המגן הימני, וכך גם בניצחון הענק על נבחרת ברזיל בחצי הגמר בתוצאה 7-1. לקראת גמר מונדיאל 2014 נכלל לאם ברשימת עשרת המועמדים לפרס כדור הזהב, פרס בו זכה לבסוף ליונל מסי.
במשחק הגמר, בו ניצחה גרמניה את נבחרת ארגנטינה בתוצאה 1-0 לאחר הארכה, הציג לאם יכולת טובה מאוד, ובסיום המשחק זכה להניף את הגביע העולמי כקפטן הנבחרת.
לאם היה לקפטן הגרמני הרביעי שמניף את הגביע העולמי, לאחר פריץ ואלטר במונדיאל 1954, פרנץ בקנבאואר במונדיאל 1974 ולותר מתאוס במונדיאל 1990. ימים ספורים לאחר מונדיאל 2014, הכריז לאם על פרישה מהנבחרת הלאומית, ולתפקיד קפטן הנבחרת מונה במקומו בסטיאן שוויינשטייגר.
בנבחרת גרמניה נזקפו לזכות לאם 113 הופעות ו-5 שערים.
פיליפ לאם ידוע כאדם שנוטה להתרחק מהתקשורת וממדורי הרכילות, ושומר על פרופיל נמוך מחוץ לעולם הכדורגל.
הדבר בא לידי ביטוי בכך שבחתונה שלו עם קלאודיה שטנברג, הכדורגלן היחיד שהוזמן היה חברו הטוב מבאיירן מינכן, אנדראס אוטל.
ללאם ולשטנברג יש ילד אחד, יוליאן.
לאם הוא יליד מינכן וידוע שהיה אוהד מושבע של באיירן מינכן עוד לפני ששיחק במועדון.
כילד, לאם שימש כמביא כדורים במשחקיה של באיירן מינכן באצטדיון האולימפי במינכן.
לאם ידוע כפעיל חברתי, ומעורב בפרויקטים רבים של תרומה לקהילה.
בשנת 2007 נסע לאם עם פיוטר טרוחובסקי לדרום אפריקה על מנת לקדם את מונדיאל 2010, כאשר במקור היה אמור להצטרף לנסיעה זו גם אואן הארגריבס שנפצע.
במהלך הנסיעה, לאם התנדב בכפרי ילדים בדרום אפריקה והשתתף באירועים שונים הקשורים למודעות למחלת האיידס ולמניעת הידבקות.
לאם אף ייסד עמותה בעניין זה, ובהמשך אף התעסק בהעלאת המודעות לתופעת ניצול הילדים, והקים קמפיינים בנושא.
בשנת 2008 זכה לאם בפרס הסובלנות עקב התנגדותו להומופוביה ולחוסר סובלנות כלפי השונה, בעיקר בתחום הספורט והכדורגל.
לאם אף התבטא בעניין כשאמר שחבל שלהיות כדורגלן הומוסקסואל זה טאבו ואסור לדבר על זה, ושאין לו שום בעיה שיהיה עמו בקבוצה שחקן הומוסקסואל.
עם זאת, לאם נמנע מלדרוש משחקנים לצאת מהארון, משום שהם עלולים לסבול לאחר מכן מהתנכלות.
בשנת 2011 הוציא לאם ספר אוטוביוגרפי, שנקרא "ההבדל הדק-כיצד להפוך לכדורגלן על".
בספר זה, לאם מתאר את הקריירה שלו ככדורגלן ואת החוויות שצבר.
ספר זה נמכר היטב וזכה לתהודה ופרסום המוני, אך ספג ביקורות רבות, עיקר הביקורת התמקדה בהשוואה שערך לאם בין יעילות שיטות האימון השונות של מאמניו כמקצוען.
רודי פלר היה מהמבקרים החריפים של הספר, וראוי לציין שפלר ספג ביקורות רבות בספר זה.
גם אוטמר היצפלד נמנה עם מבקרי הספר.
פיליפ ז'נטי הוא יוצר צרפתי המתמחה בכתיבת מחזות המשלבים תיאטרון בובות, מחול.
ז'נטי למד בבית הספר לגרפיקה בפריז.
בין 1962 ל-1966 ערך ז'נטי מסע ארוך במכונית סיטרואן 2CV, במהלכו ביקר ב-47 ארצות כשהוא מצלם עבור אונסק"ו סרט על תאטרוני הבובות בעולם.
ב-1967 פגש במרי אנדרווד (Mary Underwood), רקדנית אנגליה שהפכה לרעייתו ולשותפתו לפרויקטים שהפיק.
ב-1968 יסד את "להקת פיליפ ז'נטי" שבה עיצב את הופעותיו המשלבות בובות שונות, תיאטרון, מחול, פנטומימה, משחקי אור וצל, מוזיקה, אפקטים קוליים וסרטי וידאו.
פיליפ ז'נטי ביקר פעמים רבות בישראל.
שני המופעים האחרונים שלו הוצגו בישראל La Fin des terres ("קצה העולמות"), הוצג ב-2006, והמופע Boliloc (בולילוק), הוצג ב-2009.
מבחר מהמופעים של להקת פיליפ ז'נטי
פיליפ חביב היה דיפלומט אמריקאי ממוצא לבנוני אשר נודע בזכות שליחויותיו הדיפלומטיות בווייטנאם, קוריאה הדרומית, והמזרח התיכון.
במאמר שהתפרסם לאחר שנודע על מותו, הוא תואר בניו יורק טיימס כ"דיפלומט המקצועי הבולט ביותר בדורו בארצות הברית".
חביב נולד בברוקלין וגדל בשכונת בנסונהורסט למשפחה לבנונית, מרונית.
הוא עבד כפקיד משלוחים בטרם החל בלימודי תואר ראשון בפקולטה למדעי יערנות באוניברסיטת איידהו, אותם סיים בשנת 1942. עם סיום לימודיו הוא התגייס לצבא ארצות הברית ושירת עד לשנת 1946. הוא השתחרר בדרגת קפטן.
לאחר שחרורו סיים בשנת 1952 דוקטורט בכלכלת חקלאות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
עוד במהלך לימודיו, לאחר שקרא באקראי מודעה באשר לבחינות הכניסה לשירות במחלקת המדינה של ארצות הברית ניגש לבחינה ועמד בה.
בשנת 1949 החל בעבודתו בשרות החוץ של מחלקת המדינה ונשלח, בין השאר, לקנדה, ניו זילנד, קוריאה הדרומית, סומליה, ודרום וייטנאם.
בין השנים 1967–1969 שימש כסגן עוזר מזכיר המדינה לענייני מזרח אסיה והאוקיינוס השקט והיה חבר במשלחת האמריקאית לשיחות השלום עם וייטנאם בשנת 1968. בין השנים 1971–1974 שימש כשגריר ארצות הברית בקוריאה הדרומית.
בין השנים 1974–1976 שימש כעוזר מזכיר המדינה לענייני מזרח אסיה והאוקיינוס השקט, ובין השנים 1976–1978 כתת-מזכיר המדינה לעניינים מדיניים, אותה עת שימש כמתווך הראשי בשיחות השלום בין ישראל למצרים אשר נחתמו בהסכמי קמפ דייוויד.
בשנת 1978 פרש חביב משירות החוץ לאחר שסבל מהתקף לב שלישי וקיבל משרת הוראה באוניברסיטת מישיגן, אולם שב לפעילות דיפלומטית בשנת 1979, תחילה כיועץ מיוחד, ובשנת 1981, כשליח מיוחד של הנשיא רונלד רייגן בניסיון לפתור את משבר מלחמת האזרחים בלבנון.
חביב תיווך בהשגת ההסכם מיום 12 באוגוסט 1982, שאיפשר את נסיגת אנשי הארגון לשחרור פלסטין מביירות, בעיצומה של מלחמת לבנון הראשונה.
על מאמציו בלבנון הוענקה לו בשנת 1982 מדליית החירות הנשיאותית.
בתחילת 1986 נשלח חביב לפיליפינים כדי לשכנע את פרדיננד מרקוס לוותר על השלטון.
בחודש מרץ 1986 מינה אותו הנשיא רייגן כשליח מיוחד למרכז אמריקה במטרה לקדם אינטרסים אמריקאים במאבק בניקרגואה.
בשנת 1992, בעודו נופש בצרפת, הוא סבל התקף לב נוסף ונפטר.
בשנת 2002 התפרסמה ביוגרפיה על חביב המתמקדת במאמצי התיווך שלו בתקופת מלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 2006 הונצח חביב על בול דואר אמריקאי, בסדרה המנציחה דיפלומטים אמריקאים.
בית שגריר ארצות הברית בקוריאה הדרומית, שאת בנייתו יזם, נקרא "בית חביב".
פיליפ-פנחס וייזר בן פרומט (בהונגרית Weiser Fülöp), נולד ב-1879, בסטרופקוב, בהונגרית Sztropkó.
הוא היה החזן הראשי של נירג'האזה, ומאוחר יותר עבר לבית הכנסת רומבך בבודפשט.
שיריו הוקלטו כבר ב-1908 ב"פונוגרף", ויצאו בתקליטים על ידי חברת Columbia Records.
בזכות תרומה של ג'ורג' סורוס נאספו שירי החזנים מתקליטי בקליט (מהירות 78) לאוסף קטעי חזנות מהונגריה בין השנים 1906–1929.
ביצועיו הידועים ביותר היו לשירים "אל מלא רחמים" ו"בראש השנה".
כתבה של Somos Péter בעיתון קהילתי בנירג'האזה (עמוד 3).
פיליפ וייזר נפטר ב-8 בפברואר 1940 לאחר מחלה.
הותיר אחריו 5 בנים ו-3 בנות.
בן אחד, אדולף, נספה במחנה עבודה בסיביר; אחיו אלכסנדר שלמה, שהיה עמו במחנה, הצליח להימלט וחזר להונגריה ב 1945.
מלבד בנו דז'ו, שנשאר בהונגריה, כל שאר בני משפחתו של פיליפ וייזר עלו לישראל עם משפחותיהם בין השנים 1949–1956.
נכדו הוא ד"ר גיורא רם (וייזר), בנו של וייזר אלכסנדר שלמה.
פיליפ ח'ורי חתי היה היסטוריון של האסלאם, חלוץ לימודי התרבות הערבית בארצות הברית.
חתי נולד למשפחה מרונית בכפר בנפת עאליי במחוז הר הלבנון, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית.
למד בבית ספר פרסביטריאני ובאוניברסיטה האמריקנית בביירות.
לאחר פרישתו לגמלאות עבר ללמד באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1944 העיד בפני ועדה של בית הנבחרים של ארצות הברית כנגד הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל בטענה שאין צידוק היסטורי למדינה כזאת.
עדותו התפרסמה בעיתון ופתחה דיון פומבי בינו ובין אלברט איינשטיין ואריך קהלר.
בשנת 1945 יעץ למשלחת הערבית בוועידת ייסוד האו"ם בסן פרנסיסקו.
בשנת 1946 הוא העיד בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל מטעם הצד הערבי וטען שאין ישות בשם "פלשתינה" ומעולם לא הייתה כזאת.
לטענתו השטח שנקרא פלשתינה היה באופן היסטורי חלק מסוריה ושהצגת מפות של ארץ ישראל בפני התלמידים בבתי ספר דתיים נתנה להם את הרושם המוטעה שיש קשר בין היהודים וארץ ישראל.
בנוסף טען שהציונות כופה על הערבים דרך חיים זרה להם לה הם מתנגדים ואשר הם לעולם לא יקבלו.
גורמים בימין בישראל נוהגים לצטט את חתי כאומר: "אדוני, אין דבר כזה היסטוריה פלסטינית.
בהחלט לא!" כאסמכתא לטענתם שאין עם פלסטיני.
פיליפ ז'ילבר בבלגיה) הוא רוכב אופני כביש בלגי-ואלוני לשעבר.
ז'ילבר זכה בתואר "ספורטאי השנה בבלגיה" בשנים 2009 ו-2010 ובפרס אופני הזהב ב-2011.
ז'ילבר החל את הקריירה שלו ב-2002 כשהצטרף כ"מתמחה" לקבוצה הצרפתית "פרנסז דה ז'ה" (מכונה בקיצור FDJ).
ב-2003 הפך לרוכב מקצועני בקבוצה וכבר באותה שנה זכה בניצחונו הראשון, בקטע בטור דה ל'אווניר (Tour de l'Avenir).
ב-2004 ניצח בקטע במרוץ האוסטרלי, טור דאון אנדר (Tour Down Under) ובמרוץ החד-יומי הצרפתי, "פריז-קורז" (Paris–Corrèze).
הוא אף ניצח באותה שנה בקטעים במרוצי הקטעים "ארבעת הימים של דנקירק" (Quatre Jours de Dunkerque) ו"טור הים התיכון" (Tour Méditerranéen).
שנת 2006 הייתה שנה מוצלחת ביותר עבור ז'ילבר.
בפתיחת העונה הוא ניצח במרוץ אומלופ הט פולק, לאחר סדרת התקפות שלו שהסתיימה בבריחה אישית מוצלחת כ-7 קילומטרים לסיום.
במהלך העונה הוא אף ניצח במרוצים החד-יומיים "גראן פרי דה פורמי" (GP de Fourmies) ו"גראן פרי דה ואלוני" (GP de Wallonie), וניצח בקטעים במרוצי הקטעים דופינה ליברה ואנקו טור.
בתחילת 2007 הוסרה מירכו נקודת חן סרטנית ובשל כך, התעכבה מעט חזרתו למרוצים.
פציעה זו לא מנעה ממנו לנסות את כוחו בבריחה במרוץ מילאנו – סן רמו; יחד עם ריקרדו ריקו, הוא הצליח לברוח בעליה לפוג'ו ונתפס רק 1,200 מטר לפני קו הסיום.
ניצחונו הראשון בעונה זו הושג בעת שניצח קטע ב"טור דה לימוזן" (Tour de Limousin).
במרוץ "פריז–טור" באותה שנה, שוב היה מעורב ז'ילבר בבריחה מסוכנת (יחד עם קרסטן קרון ופיליפו פוצאטו) שנתפסה 500 מטר לפני קו הסיום.
ז'ילבר החל את עונת 2008 ברגל ימין כשזכה בקטגוריית ההרים ב"טור דאון אנדר" ובדירוג הכללי ובשני קטעים ב"וואלטה מיורקה" (Vuelta a Mallorca).
עדיין בתחילת העונה, הוא ניצח בפעם השנייה באומלופ הט פולק לאחר שיצא לבריחה אישית מוצלחת כמעט 50 קילומטר לסיום.
במרוץ "מילאנו - סן רמו הוא סיים במקום השלישי אחרי פביאן קנצ'לארה ופיליפו פוצאטו.
סיום העונה היה אף הוא מוצלח עבור ז'ילבר בעת שניצח במרוץ הקלאסי הוותיק "פריז-טור", כשניצח את שלושת חבריו לבריחה במאוץ אל קו הסיום כשהם מקדימים את הדבוקה ב-4 שניות.
ב-2009 עבר ז'ילבר לאחת משתי הקבוצות הבלגיות הבכירות; קבוצת "סילנס לוטו".
הייתה זו הכרה ביכולתו של ז'ילבר להיות לאחד מהרוכבים המובילים במרוצים החד-יומיים הקלאסיים.
ז'ילבר הביא לידי ביטוי את יכולתו זו בעיקר בסוף העונה.
אמנם הוא ניצח בסוף מאי בקטע ה-20 בג'ירו ד'איטליה, אך לשיאו הגיע בהמשך השנה.
תחילה, כשניצח בסוף הקיץ בשני מרוצים חד-יומיים איטלקיים; "קופה סבטיני" ו"ג'ירו דל פימונטה" ובהמשך, כשניצח באוקטובר ב"פריז–טור", לאחר שתקף בעליה הנמצאת 11 קילומטר לסיום.
יחד איתו בבריחה נשארו עד הסיום גם תום בונן ובורוט בוזיץ' ואף על פי ששני רוכבים אלו מצטיינים במאוצים, הצליח ז'ילבר לנצח במאוץ אל קו הסיום וזכה במרוץ שנה שנייה ברציפות.
שבוע לאחר מכן, ניצח גם במרוץ היוקרתי הג'ירו די לומברדיה, לאחר שהצליח לברוח יחד עם סמואל סנצ'ז וניצח אותו במאוץ אל קו הסיום.
באפריל 2010 ניצח ז'ילבר את ניצחונו הראשון לעונה במרוץ אמסטל גולד.
במרוץ המפרך שכלל התקפות רבות (חלקן ביוזמת ז'ילבר), הצליח ז'ילבר לברוח בעלייה המסיימת בקוברג כשתקף 500 מטר לסיום והצליח לשמור על יתרונו עד לקו הסיום.
לאחר שניצח שני קטעים בוואלטה אספניה הוא ניצח שנה שנייה ברציפות במרוצי הסתיו האיטלקיים; ה"ג'ירו דל פימונטה" וה"ג'ירו די לומברדיה" כשבאחרון, שנערך בתנאי מזג אוויר קשים ביותר, הוא ניצח לאחר בריחה אישית.
לאליפות העולם שנערכה בג'ילונג באוסטרליה, הגיע ז'ילבר כאחד המועמדים המובילים.
ואמנם, הוא היה אחד הרוכבים החזקים במרוץ והפגין, כדרכו, רכיבה אגרסיבית, אולם המרוץ הסתיים במאוץ רב משתתפים בניצחונו של תור הוסהובד.
התחלת 2011 סימנה שנה טובה לז'ילבר בעת שניצח במרוץ האיטלקי מונטה פאשי סטראדה ביאנקה וסיים שלישי ב"מילאנו סן-רמו".
במרוצי האביב הוא הגיע לשיאו, בעת שניצח ב-4 מרוצים חד יומיים יוקרתיים ברציפות: חץ ברבנט (Brabantse Pijl), "אמסטל גולד", לה פלש ואלון והשיא - המרוץ שהיה לו החשוב ביותר, לייז'–בסטון–לייז'.
מרוץ זה, שמסלולו נמצא באזור בו גדל ובו הוא מתגורר, היה חלומו של ז'ילבר והוא אמר לא פעם שהוא מוכן להחליף את כל ניצחונותיו בניצחון במרוץ זה.
בשלושת המרוצים הראשונים ניצח ז'ילבר בצורה מרשימה תוך הפגנת עליונות על שאר הרוכבים ובמרוץ שהסתיים בליאז', הוא גבר במאוץ הסיום על האחים פרנק ואנדי שלק.
בסיום העונה זכה ז'ילבר בפרס היוקרתי, אופני הזהב, המוענק לרוכב הבולט ביותר בעולם באותה שנה.
ב-2012 עבר ז'ילבר לקבוצת BMC במטרה להתחרות במרוצים הקלאסיים בארדנים ועל מנת לסייע לקאדל אוונס לשחזר את זכייתו בטור דה פראנס.
עם זאת, ז'ילבר לא הצליח לנצח באף אחד ממרוצי הארדנים, ואף לא סייע לאוונס לשחזר את הישגו.
את הניצחון הראשון של העונה השיג ז'ילבר באוגוסט 2012, כשניצח בשלב התשיעי של הוואלטה אספניה, והמשיך לנצח גם את השלב ה-19 בו.
ב-23 בספטמבר ניצח ז'ילבר זכה באליפות העולם באופני כביש שנערכה בהולנד, וקיבל את חולצת הקשת בענן.
כמו כן, הוא ניצח ב-2014 במרוצי הקטעים הקצרים "Ster ZLM Toer" שבהולנד וטור בייג'ינג שבסין.
ב-2015 ניצח ז'ילבר בשני קטעים בג'ירו ד'איטליה ובמרוץ חד-יומי אחד (Grand Prix Pino Cerami).
ב-2016 ניצח באליפות בלגיה במרוץ הכביש, בקטע אחד בוואלטה מורסיה במרוץ חד-יומי אחד (GP José Dubois).
בעונת 2017 עבר לרכוב בקבוצה הבלגית הבכירה, קוויק-סטפ פלורס.
בתחילת העונה השיג ז'ילבר רצף ניצחונות במרוצי האביב המוקדמים: תחילה ניצח באומלופ הט ניוזבלאד, ואחרי כן גם בE3 הארלבקה, במרוץ החד-יומי דווארס דור פלנדרן, במרוץ הקטעים הקצר שלושת הימים של ברוז'-דה פאנה (כולל ניצחון באחד מקטעי המרוץ) ולשיאו הגיע בניצחון ברונדה ון פלנדרן לאחר בריחת יחיד של 55 ק"מ.
הוא ניצח במרוץ אמסטל גולד בפעם הרביעית לאחר שגבר במאוץ אל קו הסיום על שותפו לבריחה, מיכל קוויאטקובסקי.
ב-2018 ניצח ז'ילבר במרוץ חד-יומי אחד.
הוא סיים שני ב-E3 הארלבקה ושלישי ברונדה ון פלנדרן.
ב-2019 ניצח ז'ילבר במרוץ פריז - רובה, ובכך השיג ארבעה ניצחונות בחמשת המונומנטים במהלך הקריירה.
הוא ניצח את הקטע ה-12 של וואלטה אספנייה 2019, וגם את הקטע ה-17 באותו מרוץ.
לקראת סוף עונת 2019, ז'ילבר חתם בקבוצת לוטו - סודאל, וירכב עבורה בעונת 2020.
גובהו של ז'ילבר הוא 1.79 מטר, הוא שוקל 69 ק"ג ומבנה גופו חסון ביחס לרוב רוכבי האופניים.
ז'ילבר נחשב כרוכב אשר מרבה לתקוף במרוצים ותכונה זו הקנתה לו אוהדים רבים.
גם רוכבי עבר ידועי שם מציינים את ייחודו של ז'ילבר בין רוכבי הדבוקה.
אדי מרקס אמר באפריל 2011: "הישגיו הותירו בי רושם רב.
מה שהוא עשה עד עכשיו טוב יותר ממה שעשה מרקס".
רוכב העבר האיטלקי, מיקלה ברטולי, אמר: "ז'ילבר הוא אחד מהרוכבים האמיתיים שכמוהם נותרו מעטים בדבוקה.
הוא מתחרה במרוצים עם הלב והנשמה, לא כמו אחרים שמתנהגים כמו ידוענים".
פיליפ וילייה דה ל'איל-אדם , היה אביר במסדר אבירי יוחנן הקדוש, והגראנד מאסטר ה-41 של המסדר.
פיקד על צבא האבירים ברודוס בעת המצור הטורקי עליה ב־1522.
ל'איל אדם, בן למשפחת אצולה צרפתית שנולד בבווה שבפיקרדי, הגיע לרודוס ב־19 בספטמבר 1521, בהיותו בן 57, זמן קצר לאחר שהתמנה לעמוד בראש מסדר יוחנן הקדוש.
מיד עם הגיעו לאי קיבל מכתב מסולימאן הראשון "המפואר", ובו רמיזות באשר לתוכניתו לכבוש את האי שהיווה נקודה חשובה בנתיבי השייט של האימפריה העות'מאנית, לאזורים שבשליטתה בחציו המזרחי של אגן הים התיכון.
הוא הגיב לקונית במכתב תשובה, תוך שהוא משמיט את שורת התארים הארוכה בה עיטר הסולטאן את עצמו במכתביו: .
ובמקביל כתב לפרנסואה הראשון, מלך צרפת:
ל'איל אדם פיקד על אבירי המסדר בעת ההכנות למצור, רכישת אספקה באיטליה, ניקוי תעלות ההגנה והכנת הביצורים.
לרשותם עמד גבריאלה טאדיני מגדולי המהנדסים הצבאיים בני התקופה, שתכנן את הביצורים כך שסייעו מאוד בבלימת המתקפה הטורקית במשך זמן רב.
לאחר חודשי מצור ממושכים נכנע האי; לפי התיאורים, ביכר ל'איל אדם למות מאשר למסור את השליטה באי במו ידיו לידי המוסלמים; ואף התעלף כאשר הועלתה הצעת הכניעה בפעם הראשונה.
אולם למעשה, נחתם הסכם כניעה ב־20 בספטמבר, וב־24 בחודש הגיע ל'איל אדם עצמו להביע את כניעתו לפני הסולטאן.
ב־1 בינואר 1523 יצא ל'איל אדם מן האי בספינות בראש 180 האבירים ששרדו את הקרבות.
אבירי המסדר הפכו לנוודים, ול'איל אדם החל לבקש ממלכי אירופה שיציעו בסיס חדש למסדר, ממנו יוכל להמשיך במלחמות קודש.
הנרי השמיני, מלך אנגליה, קיבל אותו לראיון ממלכתי, ואף העניק למסדר תותחים, אך לא פיסת קרקע בה יכול היה לבסס מקום של קבע לאנשיו.
בשנים הבאות נדד ל'איל אדם עם אנשיו אבירי המסדר; בתחילה שהו זמנית בכרתים, ולאחר מכן במסינה, בוויטרבו ולבסוף בניס (בין השנים 1527–1529).
לאחר פנייתו של ל'איל אדם לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך ספרד, העניק המלך לאבירים את האיים מלטה, גוזו וקומינו בתמורה להתחייבותם להגן גם על מבצרו שבטריפולי, בחוף ברבריה.
פיליפ וילייה דה ל'איל-אדם מת בגיל 70 ביום 21 באוגוסט 1534, ברבאט שבמלטה , ונקבר במבצר סנט אנג'לו בבירגו, מלטה
פיליפ וולן מדליה (OAM) הוא פילנתרופ אוסטרלי טבעוני, בין הפעילים הבולטים בתנועה לזכויות בעלי החיים ומומחה למימון חברות .
במהלך הקריירה הבנקאית שלו, שימש כסגן נשיא חברת סיטיבנק וכמנכ"ל חברת סיטיגרופ אוסטרליה.
בגיל 40, בעקבות ביקור בבית מטבחיים, החליט וולן לפרוש מעיסוקו, להקדיש את כל חייו לפעילות פילנתרופית ולתרום את כל הונו למען בעלי חיים ובני אדם במצוקה.
בשנת 1990, ייסד את קרן האדיבות על שם וינסם וקונסטנס - באמצעותה הוא תומך ב-500 פרויקטים הפועלים להפחתת הסבל של בני האדם ובעלי החיים ב-40 מדינות ברחבי העולם.
בשנת 2005 זכה וולן במדליית מסדר אוסטרליה מטעם המלכה אליזבת השנייה על פעילותו ההומניטרית הבינלאומית וכן על פעילותו לרווחת בעלי חיים.
בשנת 2006, זכה בפרס 'האוסטרלי ההומניטרי של השנה' מטעם הארגון 'Altruism Australia'.
בשנת 2007, נבחר ל'איש השנה של אוסטרליה (ויקטוריה)' מטעם ממשלת אוסטרליה.
בשנת 2013, זכה בתואר חבר של כבוד מטעם המרכז לאתיקת בעלי חיים של אוניברסיטת אוקספורד .
בשנת 2014 זכה בתואר הכבוד 'אות הבוגר המצטיין' מטעם אוניברסיטת אדלייד על "מנהיגותו ותרומתו יוצאת הדופן למען ילדים, נוער, איכות הסביבה, בעלי חיים וחולים סופניים".
וולן נאם בישראל ב-25 בפברואר 2016, במסגרת אירועי הקונגרס הטבעוני השלישי.
וולן נולד בבנגלורו, הודו למשפחה אנגליקנית ונחשף בנעוריו להינדואיזם, בודהיזם, אסלאם, יהדות, סיקיזם וג'ייניזם.
לג'ייניזם חש וולן קרבה מיוחדת משום שפילוסופיה זו מתנגדת לפגיעה ביצורים חיים.
הוא התחנך בבית הספר 'בישופ קוטון' לבנים , הצטיין בלימודיו וכן באתלטיקה ובאגרוף.
בגיל 18 היגר לאוסטרליה ונרשם ללימודי כלכלה באוניברסיטת אדלייד, אותם השלים בשנת 1977, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת מלבורן.
וולן התמחה בניהול פיננסי והרצה בנושא זה ברחבי העולם.
בגיל 34 התמנה לתפקיד סגן נשיא חברת סיטיבנק, וכן היה גם מנכ"ל סיטיגרופ אוסטרליה.
בשנת 1985, המגזין הכלכלי 'Australian Business' כלל אותו ברשימת 40 המנכ"לים המבריקים והטובים ביותר באוסטרליה.
בשנת 1990, בעקבות ביקור בבית מטבחיים (אותו הגדיר כחוויה הקשה ביותר בחייו) החליט לתרום 90% מהונו הפרטי, החלטה אותה הגדיר כמעשר הפוך, ומאז תרם מיליוני דולרים למאות ארגונים שמקדמים צדק סביבתי, צדק לבני אדם וצדק לבעלי החיים.
וולן טוען כי מטרתו היא למות מרושש, וכי בינתיים התוכנית שלו להשגת מטרה זו פועלת כהלכה.
וולן חי עם אשתו טריקס במלבורן, אוסטרליה.
וולן מאמין בעקרון האהימסה לפיו יש לנקוט באי-אלימות כלפי כל היצורים בעולם.
מילה זו, שנכתבה לפני 5000 שנה, היא לדבריו המילה היפה ביותר שנכתבה אי פעם בהיסטוריה.
כאהימסן, וולן אינו מבחין בין סבלו של אדם לסבלו של בעל חיים, באומרו: "ביכולתם לסבול - כלב הוא חזיר, הוא דוב, הוא ילד".
וולן מתנגד לא רק לאלימות המתבטאת במזון ובביגוד אלא גם באלימות הבאה לידי ביטוי במחשבה ובאמירה.
את מחויבותו לעקרון אי האלימות הוא ממחיש באמצעות דיאלוג מהמחזה המלך ליר, בו המלך ליר שואל את הרוזן העיוור מגלוסטר: "איך אתה רואה את העולם?" והרוזן העיוור משיב: "אני רואה אותו ברגש".
כבנקאי נהנתן, וולן מעיד על עצמו שאהב לאכול פילה מיניון ולובסטר, אולם במסגרת עבודתו, בשנת 1990, ביקר בבית מטבחיים ששייך לאחד מלקוחותיו.
המראות שראה בבית המטבחיים זעזעו אותו ושינו את חייו מהקצה אל הקצה.
בעקבות חוויה זו, אימץ מיד אורח חיים צמחוני והפך לטענתו לאדם רחום באמת.
לדבריו "כל מי שאוכל פגר של חיה תמימה שנרצחה - לא יכול לטעון שהוא רחום".
הביקור בבית המטבחיים גרם לו להבין לעומק את המונח 'הבנאליות של הרוע' אותו טבעה חנה ארנדט.
בשנת 2001 לערך, כשנחשף לדבריו לזוועות של תעשיית החלב והביצים, אימץ אורח חיים טבעוני.
לתפיסתו, זכויות בעלי חיים אינן נפרדות מזכויות בני אדם מאחר שגם בני האדם הם בעלי חיים מסוג הומו ספיינס.
וולן טוען כי טבעונות אינה סוגיה הנוגעת רק לזכויות בעלי חיים אלא גם לזכויות אדם.
הוא מצביע על הקשר בין תעשיית משק החי למשבר הרעב העולמי ולזיהום הסביבה וטוען כי הבחירה לאכול בשר היא למעשה סטירת לחי בפניו של ילד רעב.
וולן טוען כי התנועה לזכויות בעלי חיים נלחמת עבור מי שהצדק נשלל ממנו, וכי תנועה זו היא התנועה החברתית הדגולה ביותר מאז התנועה לביטול העבדות.
לדבריו, בני אדם מסוגלים לחוש אמפתיה כלפי בעלי חיים, אולם תעשיית משק החי פועלת על מנת להרחיק את סבלם של בעלי החיים מהתודעה האנושית, וכי ישנו מעין חוזה בלתי כתוב בין הצרכנים למוכרים לפיו הצרכן מבטיח לא לשאול והמוכר מבטיח לא לספר.
וולן מצדד בשיפור רווחת בעלי החיים שבמשקים, אולם רואה בכך צעד זמני בתוך התהליך העיקרי לביטול מוחלט של ניצול בעלי חיים.
במסגרת מאמציו של וולן להפסקת ניצול דובי המרה בסין, שכלואים במשך 26 שנים בכלובים קטנים, כתב את ספרו 'Tell Me… and Tell Me the Truth' עבור נלסון מנדלה, שהיה גם הוא כלוא במשך 26 שנים, בתקווה שמנדלה ידרוש את הפסקת ניצול הדובים.
ספר זה יצא במהדורה מוגבלת וניתן לראשי מדינות, לזוכי פרס נובל ולמנהיגים בתחומים רבים נוספים.
בשנת 2012, וולן השתתף לצידו של פיטר סינגר בדיבייט מטעם מרכז וילר והמרכז לאתיקה ע"ש הקדוש ג'יימס שנקרא 'האם יש להוציא את בעלי החיים מחוץ לתפריט?'.
נאומו של וולן זכה לתהודה גדולה ואף נתפס בעיני רבים כנקודת השיא של הדיבייט.
ביולי 2013, תרם 10,000 דולר לשיקום קופי חוות מזור המשוחררים.
הקופים הוחזקו בחוות מזור לשם ניסויים.
קרן האדיבות ע"ש וינסם וקונסטנס
קרן האדיבות ע"ש וינסם וקונסטס נוסדה על ידי וולן בשנת 1990 ונקראת של שם אמו (וינסם) וסבתו (קונסטנס).
מטרת הקרן היא לקדם אלטרואיזם אפקטיבי כלפי כל בני האדם ובעלי החיים בעולם באמצעות חסות, תמיכה כלכלית וייעוץ לפרויקטים העוסקים בצדק חברתי ברחבי העולם.
הקרן מתרכזת בחמישה תחומים אותם היא מכנה 'חמש האצבעות': ילדים, בעלי חיים, איכות הסביבה, חולים ונוער.
במהלך השנים, הקרן מימנה בנייה ורכישה של אמבולנסים, בתי ספר, מרפאות, מקלטים, בתי יתומים, חוות שיקום לחיות בר ולחיות משק, מערכת הזנה טבעונית לחסרי בית וכן הלאה.
הקרן אינה מגייסת תרומות מהציבור, ותורמים שפונים אליה בבקשה לתרום מתבקשים על ידה להעביר את תרומתם באופן ישיר לארגון חברתי על פי בחירתם.
קרן האדיבות עזרה במימון הפקת טרילוגיית ארת'לינגס.
הסרט הראשון, ארת'לינגס, יצא לאור בשנת 2005. הסרט השני, Unity , יצא בשנת 2015, והסרט השלישי Beings נמצא בשלבי הפקה ועתיד לצאת בשנת 2020.
בכל שנה, מעניקה קרן האדיבות מדליה ופרס כספי בשווי 25,000 דולר לאדם פרטי עבור תרומה משמעותית ליצירת עולם טוב יותר.
בין הזוכים בפרס קרן האדיבות ניתן למנות את ג'יין גודול, דייוויד אטנבורו, קולין קמפבל, מנקה גנדי , פול ווטסון וג'יל רובינסון .
פרויקט מאבק במחלת הכלבת בהודו - מחלת הכלבת בהודו גורמת למותם של כ-50,000 הודים בשנה - במסגרת פרויקט זה, כלבי רחוב מקבלים חיסון.
פרויקט מאבק להפסקת הכאת כלבי מאכל בקוריאה - הקוריאנים מאמינים כי ככל שהכלב סובל יותר ומפחד יותר - כך בשרו ערב יותר לחיך, ולכן סוחרים בשוק הבשר נוהגים להכות כלבים למוות.
פרויקט בית היתומים 'The Morning Star' שבבנגלור - בית יתומים זה מהווה בית ליותר מ-60 ילדים שננטשו ונמצאו משוטטים ברחובות, בקרבת פסי רכבת ובמחצבות.
רבים מהם סובלים מלקויות שכליות או פיזיות.
בית היתומים מספק טיפול צמוד ומסגרת חינוכית.
פרויקט חילוץ ושיקום דובי מרה בסין - בסין פועלת תעשיית דובי מרה במסגרתה אלפי דובים שחורים אסייתים נכלאים למשך כל חייהם בכלובים קטנטנים (crush cage), וקתטר שמוחדר לגופם מוציא מהם את נוזל המרה שמשמש את הסינים בתעשיית התרופות.
בתנאים אלו, הדובים יוצאים מדעתם וחובטים את ראשם בסורגי הכלוב.
אחד המיזמים הבולטים של קרן האדיבות הוא 'בית האדיבות'.
בית האדיבות, שנוסד בשנת 2004, הוא שמו של בניין בבעלות קרן האדיבות הממוקם במלבורן באזור מסחרי שוקק המצוי בקרבת הפרלמנט האוסטרלי ואוניברסיטת מלבורן.
מיזם זה נוצר תחילה כניסוי המציע עזרה לארגונים חברתיים והמשיך לרגל הצלחתו.
בבניין שטח של 3716 מטר רבוע המשמש 300 פעילים מ-45 ארגונים חברתיים שונים.
לרשות הארגונים הפועלים בבניין עומדים משרדים, חדרי ישיבות, אולם קולנוע, שירותי תחזוקה ואבטחה, שירותי דואר, מערכת מיזוג, חדרי מחשב, מקלחות, מטבחים וגלריה.
85% מהארגונים לא משלמים על דבר, והקרן מכסה את כל העלויות (לרבות ארנונה וחשבונות טלפון וחשמל), כך מאפשר בית האדיבות להפחית באופן משמעותי את ההוצאות האדמיניסטרטיביות של הארגונים החברתיים, ולהשקיע את התקציב שלהם באקטיביזם.
וולן תכנן להרחיב את פעילות בית האדיבות אולם הכסף שיועד לכך הועבר לבסוף לנפגעי הצונאמי בהודו.
פיליפ יוסף (14 באפריל 1901 – 6 באפריל 1968) היה מבכירי עורכי הדין בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
פיליפ יוסף נולד בעיר מונטריאול בקנדה בשנת 1901 כפיליפ ג'וזף, להורים ילידי ליטא שהיגרו לקנדה.
אחיו המבוגר ממנו בשנתיים היה דב יוסף, לימים המושל הצבאי של ירושלים במלחמת העצמאות ושר בממשלות ישראל.
למד משפטים באוניברסיטה במונטריאול ובשנת 1924 הוענק לו תואר ראשון.
באותה שנה ביקר לראשונה בארץ ישראל.
את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1927 מאוניברסיטת לונדון.
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל, בעקבות אחיו דב יוסף שעלה לארץ שמונה שנים קודם לכן, והתיישב בתל אביב, בה פתח משרד לעריכת דין.
עד מהרה הפך משרדו לאחד הידועים בארץ, שבאותה עת לא היו בה משרדים רבים של עורכי דין.
במקביל כיהן כיו"ר התאחדות עולי צפון אמריקה.
בשנת 1933 רכש יוסף עם שותפים קרקע שלקרן הקיימת היה עניין בקנייתה ובעקבות זאת פרסמה הקרן הקיימת מודעות נגדו.
במהרה יושרו ההדורים לאחר שיוסף הבהיר שלא ידע על הפעילות של הקרן הקיימת והוא הסכים למכור את הקרקע לידי הקרן הקיימת במחיר הקרן.
בשנת 1934 החליף את שם משפחתו מג'וזף ליוסף, אולם בעיתוני התקופה נהגו לקרוא לו במשך שנים רבות לאחר מכן בשם משפחתו הקודם.
פיליפ יוסף הגן על רבים מחברי ארגון "ההגנה" שנאסרו על ידי שלטונות המנדט.
בחודש יולי 1936, בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, הגן על האחים נקדימון אלטשולר ועמינדב אלטשולר מרחובות, שהועמדו לדין בפני השופט ראלף בודילי בבית משפט השלום ביפו באשמה כי ביחד עם אדם בשם מרדכי משעלי שכרו שני ערבים כדי שתמורת סכום של 200 לירות ארץ ישראליות יעקרו עצים בפרדס ליד נס ציונה.
נקדִימון אלטשולר היה חקלאי ופעיל התיישבות.
ולימים יהיה איש המחלקה הערבית בפלמ"ח.
עמינדב אלטשולר היה איש ארגון "ההגנה" שעסק בגאולתן של אדמות הנגב.
האירוע שהוביל למאסרם החל כאשר אל האחים הגיע ערבי, שהציג עצמו כ"ידיד" ועמו אדם נוסף שהציגו כ"בן דוד".
הם סיפרו, כי באו להודיע שבאחד הלילות הקרובים עומדים מחבלים לבצע עקירת עצים בפרדס ליד נס ציונה.
האחים מסרו את הידיעה לקצין משטרת רחובות, והוא נפגש עם הערבי שמסר את ההודעה.
הערבי הראה לקצין את הפרצה אשר דרכה עתידים המחבלים להיכנס באותו ערב לפרדס.
בערב נשלחה לפרדס קבוצת שוטרים ואליהם הצטרפו שומרים משומרי המושבה.
בשעה שהאורבים הסתתרו בפרדס, הגיע לפרדס קצין משטרה בריטי ואתו שמונה שוטרים בריטיים וגם הערבי שהמודיע הציגו כ"בן דוד", שהתברר כי הוא קצין ערבי במשטרת יפו.
הקצין הבריטי רשם את שמות אנשי רחובות שנמצאו בפרדס וגבה עדויות מפיהם.
למחרת האחים אלטשולר וחברם משעלי נאסרו באשמת הסתה למעשי-פשע, בטענה שפיתו ערבים לעקור עצים, כדי שיוכלו לרצוח את העוקרים.
קו ההגנה של הסנגור פיליפ יוסף היה כי האירוע הוא בגדר פרובוקציה של הקצין הערבי שנועדה להביא למאסרם של יהודים חמושים הזוממים להרוג ערבים.
יוסף הצליח בחקירה הנגדית למצוא סתירות בעדויותיהם של עדי התביעה וב-10 באוגוסט 1936 ניתן פסק דין ובו זיכה השופט בודילי את הנאשמים.
בחודש יוני 1937 התנהל בבית המשפט המחוזי ביפו משפטם של שני נוטרים משכונת אגרובנק בחולון, יצחק פלינט ומאיר סמולי, שנאשמו בהחזקת נשק בלתי חוקית, מאחר שבחיפוש שערכו שוטרים בריטים בבסיס הנוטרים בשכונה נתגלו בתוך ארון במטבח 17 אקדחים, שני מטעני צינור ו-2,991 כדורים.
השוטרים העידו כי שני הנאשמים לא היו במטבח בשעת החיפוש.
פיליפ יוסף הגן על שני הנאשמים.
הוא טען כי החוק דורש "החזקה" פיזית ומאחר שהנאשמים לא היו במטבח בשעה שהתגלה הנשק אין להרשיעם על החזקה.
כן טען להגנתם כי המקום היה בחזקתה של הסוכנות היהודית ובפיקוח המשטרה והחזקת נשק בו לצורכי הגנה היא חוקית.
בנוסף טען כי בתקנות ההגנה לשעת חירום מ-1936 לא נזכר המונח "החזקה" ועל כן יש לדון את הנאשמים לפי החוק הפלילי הרגיל.
השופט הבריטי קיבל טיעון זה והעביר את הדיון לפסים של משפט פלילי רגיל, ולאחר שמיעת העדויות זיכה את שני הנאשמים.
פליפ יוסף נודע כמי שהציל מהוצאה להורג את אברהם שיין ושלום ז'ורבין, שנשפטו יחד עם שלמה בן-יוסף.
היה זה במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, כאשר ב-29 במרץ 1938, ערבים עצרו מונית שהסיעה יהודים ליד צפת, רצחו ביריות חמישה מנוסעיה, אנסו אישה מנוסעי המונית ורצחו אותה.
זמן לא רב לאחר מכן, ב-16 באפריל, הותקפה ביריות מכונית ובה חמישה חברי "ההגנה", שלושה מנוסעיה נהרגו ובהם חברו הטוב של בן יוסף.
שלמה בן-יוסף, שהיה חבר בית"ר, ושני חבריו, אברהם שיין ושלום ז'ורבין, החליטו לנקום את הרציחות.
ללא אישור ובניגוד לעמדת מפקדיהם, הם החליטו לתקוף אוטובוס ערבי וב־21 באפריל 1938 הטילו רימון על אוטובוס ערבי בכביש ראש פינה - צפת.
הרימון לא התפוצץ ואיש מהנוסעים לא נפגע.
השלושה נתפסו על ידי משטרת המנדט.
שלמה בן-יוסף ושני חבריו הועמדו לדין ב-24 במאי 1938 בפני בית הדין הצבאי הבריטי בחיפה באשמת החזקת נשק שלא כחוק, וכן ב"כוונה לגרום למוות או נזק אחר".
העונש על כל אחד מהסעיפים הללו לפי התקנות לשעת חירום שהפעילו הבריטים בארץ היה מוות.
על שלמה בן-יוסף הגן עורך הדין אהרון חוטר ישי ופיליפ יוסף הגן על אברהם שיין ושלום ז'ורבין.
קו ההגנה של פיליפ יוסף היה להוכיח כי אברהם שיין הוא קטין ועל כן אין להטיל עליו עונש מוות וכי שלום ז'ורבין לוקה בנפשו ואינו אחראי למעשיו.
הוא הצליח להשיג מפולין, ארץ הולדתו של שיין, תעודות המעידות כי הוא בן שמונה עשרה שנים ולגבי שאלת שפיותו של זורבין העלה כעדים את יהושע ז'ורבין, אביו של שלום ז'ורבין ואת ד"ר היינץ הרמן, פסיכיאטר שנחשב לחלוץ הפסיכיאטריה בארץ בתקופת המנדט.
האב העיד כי בנו סבל מדיכאון, היה אחוז חרדה מפני אויבים הרוצים להורגו והיו לו התפרצויות זעם עד כי ילדיו פחדו להימצא במחיצתו.
לדבריו נטל בנו תרופות אך אלה לא הועילו לו והאב ניסה לאשפזו אך לא הצליח מאחר שלא היה בידו הסכום הדרוש למימון האשפוז.
ד"ר הרמן העיד כי הנאשם סבל מסכיזופרניה, ומשלא התקבל הנאשם לאשפוז העניק לו העד טיפול אמבולטורי.
הוא העיד כי בדק את הנאשם בעת מעצרו ומצא כי אז נמצאה מחלתו "במצב תרדמה" עם סימנים לפרנויה, בהאמינו כי בפעולת הירי יש משום שליחות, מבלי שהבין את משמעות המעשה.
בנאום הסנגוריה אמר פיליפ יוסף: "עדיין לא קרה הדבר אף פעם, מימי חורבן הבית השני ועד היום, שיהודי יועלה לגרדום על ידי בית משפט בארץ הזאת.
האם עתיד המקרה הזה להיות המקרה הראשון, אשר ייחרת לדורות בדברי ימי ישראל, כשיהודי יועלה לגרדום על ידי בית הדין בארץ-ישראל?".
ב-5 ביוני 1938 נתן בית הדין את גזר הדין; שלום ז'ורבין הוכרז כלא שפוי ונדון לכליאה בבית חולים לחולי רוח בעכו, עד שהנציב העליון יחליט לשחררו.
אברהם שיין נדון למוות, אך עונשו הומתק על ידי המפקד הצבאי בארץ הגנרל רוברט הייניג Robert Haining, בזכות היותו קטין, והומר למאסר עולם.
לעומת זאת שלמה בן-יוסף נדון למוות והוצא להורג בתלייה בכלא עכו ב־29 ביוני 1938.
ב-29 ביולי 1939 נרצח בירי מן המארב מיכאל עדין, חקלאי מהמושבה מנחמיה, בעת שחרש בפרדסו.
בו ביום נרצחו שלושה ערבים מכפר סמוך שבקרבת מקום הירצחו של עדין.
המשטרה הבריטית עצרה כחשודים במעשה שמונה אנשים, חלקם תושבי האזור, ואחרים שסיירו באותו זמן בסביבת מנחמיה.
העצורים היו אברהם דסקל, מוכתר נהריים, מקס פורטמן, אברהם כץ, גיורא שיננסקי (שנאן), אברהם הירשברג, מפקד הנוטרים באזור טבריה, דוד שאלתיאל, בצלאל מראד ונחום קרמר-שדמי, איש מנחמיה.
ב- 29 באוגוסט 1939 הועמדו השמונה לדין באשמת הריגתם של שלושת הערבים.
פיליפ יוסף הגן על שלושת אנשי "ההגנה".
עורך הדין יעקב שמשון שפירא הגן על הירשברג ומראד ועורך הדין מרדכי אליאש הגן על יתר שלושת הנאשמים.
גיורא שנאן היה מפקד גוש עמק הירדן.
דוד שאלתיאל עסק בענייני רכש של ונחום קרמר היה מפקד מחוז הצפון.
כבר בתחילת הדיון המשפטי זוכו הירשברג ומראד ובעקבותיהם זוכו ב- 14 בספטמבר 1939 גם ששת הנאשמים האחרים ובהם שלושת מפקדי "ההגנה".
זאת לאחר שבית המשפט מצא כי כל העדויות שהוצגו כנגדם במהלך המשפט היו מופרכות.
לשלושת המפקדים עוד נכונו בעתיד עלילות; שאלתיאל היה לאלוף בצה"ל.
נחום שדמי היה לאלוף-משנה בצה"ל.
גיורא שנאן היה לסגנו של יצחק שדה בפלמ"ח, מפקד הדגניות (דגניה א' ודגניה ב') במלחמת העצמאות ומג"ד בחטיבת גולני.
המשפט המפורסם האחרון שניהל היה משפט סירקין-רייכלין, שהיה חלק מן המפנה ביחס השלטון הבריטי לארגוני המחתרת של היישוב היהודי בארץ.
בחודש מרץ 1939 הגיעו לסיומן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, השתרר שקט יחסי בארץ, החלה תקופה של מאסרים, של חיפושים אחר מחסני הנשק של ההגנה.
במהלך החיפושים הצליחו הבריטים לגלות מחסני נשק חבויים של ההגנה, שנקראו במינוח של הארגון "סליקים", במושב משמר השלושה ובכפר הנוער בן שמן.
הבריטים ניהלו משפטים נגד חברי הארגון, שהידוע בהם היה משפט בן שמן.
לאחר משפט בן שמן התחילו השלטונות להפעיל לחץ מדיני על היישוב היהודי להתפרק מנשקו ולמסרו לשלטונות.
פעילות הצבא הבריטי במזרח התיכון במלחמת העולם השנייה פתחה בפני ארגון "ההגנה" אפשרויות להשגת נשק.
רייכלין הועמד לדין והבריטים צירפו כנאשם במשפט גם את אריה (לייב) סירקין (סריג) שלא היה לו קשר לפעולת הרכש.
פיליפ יוסף הגן על סירקין, ועל רייכלין הגן עורך הדין אשר לויצקי.
בשנת 1946 המתיק הנציב העליון את עונשם של סירקין ורייכלין, ושניהם שוחררו.
מלבד המשפטים המפורסמים, שהיו בגדר אירועים לאומיים ביישוב, ייצג פיליפ יוסף נאשמים רבים שעמדו לדין בשל עבירות חמורות כהריגה ורצח.
כמו כן הוא הופיע במשפטים אזרחיים בעלי משמעות לאומית וניהל משפטי קרקעות.