tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזמן לימודי המשפטים, או'גורמן למד גם סטנוגרפיה ועבד כסטנוגרף במשרד עורכי הדין של מריט א.
או'גורמן סיים את לימודיו במאי 1882 עם תואר ראשון.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין מאוחר יותר באותו חודש והקים משרד בעיר ניו יורק.
בנוסף לעיסוק בעריכת דין, או'גורמן היה מעורב בפוליטיקה בגיל צעיר.
בגיל 21 הוא נבחר ליושב ראש הוועדה הדמוקרטית של מחוז הבחירות שלו, שהייתה מיושרת עם ארגון טמאני הול.
זמן קצר לאחר מכן, הוא הפך לחבר במועדון הדמוקרטי של ניו יורק.
ככל שהקריירה שלו התקדמה, או'גורמן המשיך לעלות בדרגות המנהיגות של טמאני הול.
ב-1886, הוא היה פעיל בקמפיין הלא מוצלח לראשות העיר של מועמד מפלגת הלייבור המאוחדת, הנרי ג'ורג', ובשנת 1887 הוא התמודד ללא הצלחה לשופט בית המשפט המחוזי כמועמד של הלייבור המאוחד, אך מאוחר יותר הוא חזר למעמד הדמוקרטי הקבוע.
או'גורמן עסק בעריכת דין ממשרד בפינת רחוב פולטון וברודוויי, והוא פיתח מוניטין של ייצוג יעיל במשפטים אזרחיים.
הוא גם המשיך בפעילותו הפוליטית, השתתף בכנסים מקומיים ומדינתיים רבים כציר.
הוא היה ציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1896, ולאחר מכן תמך במועמדות של ויליאם ג'נינגס ברייאן וארתור סוול בבחירות הכלליות.
בשנת 1892, או'גורמן נבחר לשופט של בית המשפט האזרחי ה-11 של ניו יורק, והוא כיהן מ-1893 עד 1900. בשנת 1899, הוא היה המועמד המצליח הדמוקרטי לאחד משני מושבים כשופט של בית המשפט העליון בניו יורק במחוז הראשון.
הוא נבחר, וכיהן משנת 1900 ועד להתפטרותו ב-1911.
בשנת 1902, או'גורמן נבחר לגראנד סחם, מנהיג טמאני הול, במקומו של תומאס ל.
הוא כיהן עד 1906, והוחלף על ידי ויליאם בורק קוקרן.
בשנת 1911 נבחר או'גורמן לסנאט של ארצות הברית.
באותה תקופה, הסנאטורים נבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינה, והדמוקרטים שלטו בשני הבתים של בית המחוקקים של מדינת ניו יורק, כלומר כנראה ייבחר דמוקרט לרשת את הנשיא המכהן הרפובליקני, צ'ונסי מ.
בתחילת התחרות בינואר 1911, הרפובליקנים הציבו מחדש את דיפו כמעט פה אחד.
הדמוקרטים הציגו את ויליאם פ.
שיהאן, שכיהן כסגן מושל מ-1892 עד 1894 וזוכה לתמיכת טמאני הול.
בתגובה, סיעה של 19 מחוקקים המתנגדים לטמאני אורגנה על ידי סנאטור המדינה פרנקלין ד.
סיעה זו ("המורדים") התחייבה שלא לתמוך בשיהן, והייתה מספיק גדולה כדי למנוע ממנו להשיג רוב בבחירות לחקיקה.
ההצבעה התקיימה לאורך כל ינואר, פברואר ומרץ, כאשר תמיכתו של שיהאן נעה בין 63 ל-86 קולות, הרבה פחות מ-101 הדרושים כדי לנצח.
המבוי הסתום נשבר כאשר צ'ארלס פרנסיס מרפי, ה"בוס" של טמאני הול, הציע את או'גורמן כפשרה.
המורדים הסכימו, ואו'גורמן נבחר בהצבעה ה-64, וקיבל 112 קולות מול 80 לדפיו.
או'גורמן כיהן בקדנציה אחת, מ-31 במרץ 1911, עד 3 במרץ 1917, ולא הועמד לבחירה מחדש ב-1916. החליף אותו הרפובליקני ויליאם מ.
קלדר, שניצח את הדמוקרטי ויליאם פ.
מקומבס בבחירות הכלליות בנובמבר 1916.
במהלך כהונתו בסנאט, או'גורמן היה יושב ראש הוועדה לתעלות בין-אוקיאניות.
בנוסף, כיהן בתקופות שונות בוועדות לענייני חוץ, הגירה, שיפוט, תעשייה, לענייני ים וחוקים.
לאחר שעזב את הסנאט, חידש או'גורמן את העיסוק בעריכת דין כשותף במשרד או'גורמן, באטל וונדיב.
הוא נקרא לעיתים קרובות על ידי בית המשפט העליון בניו יורק לשמש כשופט בתיקים אזרחיים, שכללו את המחלוקת של אמצע שנות ה-20 בין יורשי ג'יי גולד.
בנוסף, הוא שימש כנאמן של אוניברסיטת ניו יורק ושל המכללה של ניו רושל.
או'גורמן מת בביתו במנהטן, ניו יורק ב-17 במאי 1943. הוא נקבר בבית הקברות קלווארי, קווינס, ניו יורק.
בשנת 1884, או'גורמן התחתן עם אן מ.
הם היו הורים לעשרה ילדים, שמונה מהם חיו עד לבגרות:
מרי או'גורמן מאלון (1884–1961), אשתו של דאדלי פילד מאלון.
אלן או'גורמן דאפי (1886–1975), נאמנה ותיקה של ברנרד קולג' ונשיאת מועדון אוניברסיטת הנשים של ניו יורק.
אדית פטרישיה או'גורמן מקדונלד (1887–1910), שנישאה לעורך הדין ג'יימס א.
מקדונלד בספטמבר 1910, ומתה בנובמבר שלאחר מכן.
דולוריטה או'גורמן מאהר (1889–1981), אשתו של איש העסקים ג'ון א.
מאהר, שאביו היה אדוארד א.
אן אלוזיה או'גורמן ווייט (1892–1961), אשתו של מנהל חברת העצים פול מ.
אגנס קתרין או'גורמן שנלי (1895–1974), אשתו של האדריכל ג'וזף סנפורד שנלי.
ג'יימס אלויסיוס או'גורמן (1898–1946), עורך דין בעיר ניו יורק שמת לאחר שנפגע על ידי מונית.
ג'יימס אלן רובינסון (נולד ב-1960) הוא כלכלן ומדען פוליטי בריטי המכהן כפרופסור לחקר סכסוכים גלובליים בבית הספר האריס למדיניות ציבורית שבאוניברסיטת שיקגו מנהל את מכון פירסון לחקר ופתרון קונפליקטים גלובליים שבהאריס.
רובינסון לימד בעבר באוניברסיטת הרווארד (בשנים 2004–2015) וגם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת דרום קליפורניה ואוניברסיטת מלבורן.
רובינסון חיבר מספר ספרים עם דרון אג'מולו, וביניהם המסדרון הצר, מדוע אומות נכשלות ומקורות כלכליים של דיקטטורה ודמוקרטיה .
בשנת 2024, זכו רובינסון, דרון אג'מולו וסיימון ג'ונסון בפרס נובל לכלכלה על מחקריהם ההשוואתיים בין מדינות, בנוגע לאופן שבו מוסדות כלכליים ושלטוניים משפיעים על צמיחה ושגשוג.
הם זכו בפרס נובל על תרומתם להבנת הקשר בין מוסדות פוליטיים להתפתחות כלכלית, ובמיוחד על מחקרם בנוגע לתפקיד המוסדות בצמיחה כלכלית, על ההבחנה בין מוסדות מכלילים ומדירים, על הבנת התנאים להתפתחות דמוקרטיה ועל ניתוח השפעת מוסדות על התפתחות כלכלית וחברתית.
רובינסון למד תואר ראשון בכלכלה בבית הספר לכלכלה ומדע המדינה בלונדון ב-1982, תואר שני בכלכלה מאוניברסיטת וורוויק ב-1986, ודוקטור לפילוסופיה בתיאוריה כלכלית ויחסי עבודה מאוניברסיטת ייל ב-1993.
תחומי המחקר העיקריים של רובינסון הם בכלכלה פוליטית ובפוליטיקה השוואתית, וכן בפיתוח כלכלי ופוליטי.
ב-2004 מונה רובינסון לפרופסור חבר לממשל באוניברסיטת הרווארד.
מאוחר יותר הוא מילא תפקידי יו"ר בהרווארד, תחילה כפרופסור דייוויד פלורנס לממשל (2009–2014) ולאחר מכן כפרופסור לממשל בווילבר א.
ב-1 ביולי 2015, הוא מונה לאחד מתשעה פרופסורים באוניברסיטה בבית הספר האריס ללימודי מדיניות ציבורית של אוניברסיטת שיקגו .
הוא גם מחזיק בתואר הכומר ד"ר ריצ'רד ל.
פירסון פרופסור לחקר סכסוכים גלובליים.
ב-9 במאי 2016 הוענק לפרופסור רובינסון תואר דוקטור לשם כבוד על ידי האוניברסיטה הלאומית של מונגוליה במהלך ביקורו הראשון במדינה.
הוא גם פרופסור למדעי המדינה(2020) ושותף במרכז המחקר CAGE, הממוקם בתוך המחלקה לכלכלה בוורוויק
רובינסון ערך מחקרים במדינות ברחבי העולם כולל בוצואנה, צ'ילה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, האיטי, הפיליפינים, סיירה לאון, דרום אפריקה וקולומביה, שם הוא מלמד מדי קיץ באוניברסיטת האנדים בבוגוטה .
מקורות כלכליים של דיקטטורה ודמוקרטיה
הספר מקורות כלכליים של דיקטטורה ודמוקרטיה נכתב בשיתוף עם דרון אג'מולו ופורסם על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2006. אג'מולו ורובינסון מנתחים בספר את היווצרותן וגיבושן של חברות דמוקרטיות.
הם טוענים כי הדמוקרטיה מתגבשת כאשר לאליטות אין תמריץ חזק להפיל אותה.
תהליכים אלו מושפעים ממספר גורמים - 1. חוזקה של החברה האזרחית, 2. מבנה המוסדות הפוליטיים, 3. אופי המשברים הפוליטיים והכלכליים, 4. רמת אי השוויון הכלכלי, 5. מבנה הכלכלה ו-6. צורת הגלובליזציה והיקפה.
ויליאם איסטרלי כתב כי הספר מהווה את "אחת התרומות החשובות ביותר לספרות על כלכלת הדמוקרטיה מזה זמן רב".
אדוארד גלייזר תיאר אותו כיצירה "משמעותית ביותר" ו"תרומה גדולה לתחום".
בספרם מ-2012, "מדוע אומות נכשלות", טוענים רובינסון ואג'מולו שצמיחה כלכלית בחזית הטכנולוגיה דורשת יציבות פוליטית, שלציוויליזציה של המאיה (כדוגמה אחת) לא הייתה, והרס יצירתי.
זה האחרון אינו יכול להתרחש ללא מגבלות מוסדיות על מתן זכויות מונופול ואוליגופול.
הם אומרים שהמהפכה התעשייתית שהחלה בבריטניה הגדולה, כי מגילת הזכויות האנגלית משנת 1689 יצרה הגבלות כאלה.
רובינסון ואג'מולו סבורים ש"הבדלי התפתחות בין מדינות נובעים אך ורק מהבדלים במוסדות פוליטיים וכלכליים, ודוחים תיאוריות אחרות המייחסות חלק מההבדלים לתרבות, למזג אוויר, לגאוגרפיה או לחוסר ידע לגבי המדיניות והפרקטיקות הטובות ביותר".
בספר מוצגת הבחנה בין מוסדות מכלילים לבין מוסדות מדירים.
מוסדות מכלילים (Inclusive Institutions) במדינה, שמאפשרים השתתפות רחבה ומעודדים חדשנות והזדמנויות, משפיעים לטובה על התפתחות וצמיחה.
בעוד שבמוסדות מדירים (Extractive Institutions) המרכזים כוח בידי קבוצה מצומצמת ומונעים תחרות והתפתחות, הצמיחה נחסמת.
מוסדות מכלילים משפיעים באופן חיובי על הכלכלה כיוון שהם מעודדים חדשנות ויזמות, ומעודדים השקעות זרות ופיתוח הון אנושי.
ואילו למוסדות מדירים השפעה שלילית על הכלכלה כיוון שנחסמת בהן היזמות התחרות והחדשנות, העושר מרוכז אצל קבוצה מצומצמת ואי השויון מעמיק, ויש בריחה של משקיעים.
הוא נידון בהרחבה על ידי אנליסטים ופרשנים פוליטיים.
וורן באס כתב עליו ב"וושינגטון פוסט" : "מתאמץ, גס רוח, שאפתני בטירוף ובסופו של דבר מלא תקווה.
למעשה הספר הוא די יצירת מופת".
קלייב קרוק כתב ב"בלומברג ניוז" שהספר ראוי למרבית ה"שבחים המפוארים" שקיבל.
בסקירה שלו ב-Foreign Affairs ביקר ג'פרי סאקס את רובינסון ואג'מולו על כך שהם מתעלמים באופן שיטתי מגורמים כמו פוליטיקה פנימית, גאופוליטיקה, תגליות טכנולוגיות ומשאבי טבע.
הוא גם טען שהפנייה של הספר מבוססת על רצונם של הקוראים לשמוע ש"הדמוקרטיה המערבית משתלמת לא רק מבחינה פוליטית אלא גם מבחינה כלכלית".
ביל גייטס כינה את הספר "אכזבה גדולה" ואפיין את הניתוח של המחברים כ"עמום ופשטני".
ריאן אוונט, עורך ב"אקונומיסט", הגיב כי "ייתכן שאמוגלו ורובינסון לא לגמרי צודקים לגבי הסיבה לכך שמדינות מצליחות או נכשלות.
אבל לפחות הם עוסקים בבעיה הנכונה".
מדינות, חברות וגורל החירות" (2019), מציגים רובינסון ואג'מולו תיאוריה על התפתחות החירות הפוליטית והיחסים בין המדינה לחברה האזרחית.
הטענה המרכזית של הספר היא שחירות פוליטית מתקיימת ב"מסדרון צר" - מצב עדין של איזון בין כוח המדינה לבין כוח החברה.
מצד אחד, מדינה חזקה מדי תוביל לעריצות, ומצד שני, מדינה חלשה מדי תוביל לאנרכיה וכאוס.
הם מדגימים את התיאוריה דרך מקרי בוחן היסטוריים שונים, מיוון העתיקה ועד ימינו, ומסבירים כיצד חברות שונות הצליחו או נכשלו בשמירה על האיזון העדין הזה.
הספר מדגיש שחירות פוליטית אינה מתפתחת באופן אוטומטי, אלא דורשת מאבק מתמיד ומעורבות פעילה של החברה האזרחית למול כוח המדינה.
במאמרם "הכנסה ודמוקרטיה" (2008) בוחנים רובינסון ואג'מולו את הקשר בין רמת ההכנסה לבין התפתחות דמוקרטית במדינות.
הם מאתגרים את ההשערה המסורתית הגורסת שצמיחה כלכלית מובילה באופן ישיר להתפתחות דמוקרטית.
באמצעות ניתוח אמפירי מקיף של נתונים מ-150 שנה האחרונות, הם מראים שאין קשר סיבתי ישיר בין עלייה בהכנסה לבין דמוקרטיזציה.
הקורלציה שנצפית בין עושר לדמוקרטיה נובעת ממשתנים היסטוריים ומוסדיים משותפים.
המסקנה המרכזית מהמאמר היא שצמיחה כלכלית לבדה אינה מספיקה כדי להבטיח התפתחות דמוקרטית, והדגש צריך להיות על פיתוח מוסדות פוליטיים וחברתיים תומכי דמוקרטיה.
במאמרם "אי-מודרניזציה" (2022), הם מאתגרים את תאוריית המודרניזציה המסורתית שטוענת שהתפתחות כלכלית מובילה בהכרח לדמוקרטיזציה.
הם טוענים כי תאוריית המודרניזציה אינה יכולה להסביר מסלולים שונים של התפתחות פוליטית "מכיוון שהיא מציבה קשר בין כלכלה לפוליטיקה שאינו מותנה במוסדות ובתרבות ואשר מניח קשר מובהק בין כלכלה לפוליטיקה."הם מצאו שצמיחה כלכלית וטכנולוגית יכולה להוביל לכיוונים שונים, תלוי במבנה המוסדי והפוליטי של המדינה.
אסמוגלו, דארון, סיימון ג'ונסון וג'יימס רובינסון.
2001. "המקורות הקולוניאליים של התפתחות השוואתית: חקירה אמפירית." American Economic Review Vol.
אסמוגלו, דארון, סיימון ג'ונסון, ג'יימס א.
2009 "הערכה מחדש של השערת המודרניזציה." Journal of Monetary Economics 56(8): 1043–58.
2022. "אי-מודרניזציה: מסלולי כוח-תרבות והדינמיקה של מוסדות פוליטיים." סקירה שנתית של מדע המדינה 25(1): 323–339
ג'יימס אדוארד מארי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מונטנה בין השנים 1961–1934. מארי היה מנהיג ליברלי במפלגה הדמוקרטית.
מארי נולד ב-3 במאי 1876 בחווה ליד סנט תומאס, אונטריו, קנדה, וסיים את לימודיו ב-St.
Jerome's College בברלין, אונטריו, בשנת 1897. באותה שנה מת אביו והוא הלך לגור אצל דוד עשיר בביוט, מונטנה, ג'יימס אנדרו מארי, שהיה בעל מכרות נחושת יקרי ערך.
דודו שלח אותו לניו יורק ללמוד משפטים.
הוא השלים לימודי משפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1900, באותה שנה בה קיבל אזרחות אמריקאית.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו יורק ב-1901, והחל לעסוק בעריכת דין בביוט, שם עסק גם בבנקאות ובניהול נכסי דודו.
הוא עסק בעריכת דין בביוט ובשנת 1906 נבחר לכהונה אחת כתובע מחוזי של מחוז סילבר באו.
מארי הסתכסך עם פקידים ושופטים מקומיים, וחזר לעסוק בעריכת דין.
כפעיל במפלגה הדמוקרטית, מורי עבד בשיתוף פעולה הדוק עם איגודי עובדים כדי לבנות את הבסיס הפוליטי שלו.
בשנת 1921, הוא ואמו ירשו מעל 10 מיליון דולר מדודו המנוח.
הוא היה מעורב בפוליטיקה האירית, ונכנס מחדש לפוליטיקה של מונטנה כשהשפל הגדול דרדר את כלכלת מונטנה בשנות ה-30.
עד 1987, משפחתו הייתה הבעלים של מלון מארי ברובע ההיסטורי במרכז העיר של ליווינגסטון, מונטנה.
מארי היה התובע המחוזי של מחוז סילבר באו, מונטנה, מ-1906 עד 1908, והפך ליו"ר המועצה המייעצת של המדינה של מינהל העבודה הציבורי מ-1933 עד 1934.
כשהסנאטור תומאס ג'יימס וולש מת ב-1933, התפטר המושל הדמוקרטי ג'ון א.
אריקסון והתמנה לתפוס את המושב, למרות הבסיס הפוליטי החלש שלו.
מארי ניצח את אריקסון בפריימריז המיוחדים של 1934 למילוי שארית כהונתו של וולש, ולאחר מכן ניצח בבחירות הכלליות המיוחדות שנערכו בנובמבר אותה שנה; הוא נבחר על מצע "מאה אחוז תמיכה" בנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
מארי היה ליברלי מובהק ותומך נלהב של קואליציית הניו דיל.
הוא הסתכסך עם הסנאטור הבכיר של מונטנה, ברטון וילר, כאשר תמך בניסיונו של רוזוולט להרחבת בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1937. בניגוד לווילר, מארי ויתר על תמיכתו בהתבדלות בכל הנוגע לענייני חוץ, ותמך במדיניות החוץ האגרסיבית של רוזוולט נגד גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית בשנים 1939–1941.
באפריל 1943, ניתוח סודי של ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית על ידי החוקר הבריטי ישעיה ברלין עבור משרד החוץ הבריטי אפיין בתמציתיות את מארי בזו הלשון:
בפברואר 1944 הצטרף מארי לסנאטור הדמוקרטי וולטר פ.
ג'ורג' מג'ורג'יה כדי להציג לקונגרס הצעת חוק לפירוז תעשייתי.
הצעת החוק תמכה בתוכניות לסיום חוזי מלחמה וסילוק רכוש ממשלתי עודף.
הצעת החוק התקבלה ב-4 במאי.
הסנאטור מארי עבד בשיתוף פעולה הדוק עם הנשיא רוזוולט לקידום יישום מגילת הזכויות השנייה של הנשיא.
רוזוולט הקצה מספר משמעותי של אנשי צוות מהרשות המבצעת לוועדות של מארי, אשר עסקו בקידום סדר היום הנשיאותי.
התגובה השלילית של הקונגרס לטקטיקה זו נחשבת כאחד הגורמים שהובילו לחקיקת "חוק הארגון מחדש של הרשות המחוקקת" בשנת 1946.
לאחר המלחמה, השמרנים שלטו בקונגרס, ולכן מארי נחל הצלחה מעטה במיוחד בקידום הצעותיו להרחבת הביטוח הלאומי, אספקת טיפול רפואי חינמי לקשישים, הרחבת הסיוע הפדרלי לחינוך, או יצירת רשות עמק מיזורי עם שליטה פדרלית על מקורות המים של מונטנה, בדומה לרשות עמק טנסי.
במקום זאת, הקונגרס אימץ את "תוכנית פיק-סלואן", שהעבירה את השליטה על ניהול השיטפונות לידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, לשכת הטיוב של ארצות הברית ולגורמי פיתוח פרטי.
כיו"ר הוועדה לענייני פנים ואיים בשנות ה-50 של המאה ה-20, הצליח מארי לקדם פיתוח פדרלי של אנרגיה הידרואלקטרית באמצעות בניית סכרים גדולים ברחבי מערב ארצות הברית.
הוא ניצל את תפקידו כיו"ר ועדת הפנים של הסנאט כדי לקדם מיזמי מים במערב המדינה, שהובילו לאישור ומימון של הקונגרס להקמת סכרים גדולים במונטנה: "קניון פרי" על נהר המיזורי, "ילוטייל" על נהר הביגהורן, "האנגי הורס, על נהר הפלטהד, ו"ליבי" על נהר הקוטנאי.
בערוב ימיו דווח כי מארי סבל מסניליות ובעקבות זאת בנו, שניהל עבורו את משרדו בשנות ה-50, אמר לו כיצד להצביע.
הוא בחר שלא להתמודד מחדש בנובמבר 1960.
מארי נפטר בביוט, מונטנה ב-23 במרץ 1961, פחות משלושה חודשים לאחר שעזב את תפקידו.
הוא נקבר בבית הקברות של הצלב הקדוש.
ג'יימס ג'ורג' אבורזק היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן בשני הבתים של הקונגרס של ארצות הברית למשך קדנציה אחת בכל אחד מהבתים; כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-1971 עד 1973 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מ-1973 עד 1979; הוא היה חבר הסנאט הראשון ממוצא ערבי.
ב-1980 ייסד אבורזק את הוועדה האמריקאית-ערבית נגד אפליה (ADC) במטרה לנטרל את הגזענות האנטי-ערבית במדינה.
הוא שירת בצי ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה, אך היה גם מבקר של מדיניות החוץ של ארצות הברית במזרח התיכון, במיוחד בכל הקשור לסכסוך הערבי-ישראלי.
תחת הנהגתו, ה-ADC נעשה פעיל במיוחד בעקבות הפלישה העיראקית לכווית ומלחמת המפרץ שלאחר מכן, שבמהלכה הוא הפך מודאג מהשיעור הגובר של פשעי שנאה ממוקדים נגד ערבים וגם נגד אנשים שזוהו בטעות כערבים.
אבורזק היה מחברו של חוק רווחת הילד האינדיאני, שהועבר על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-1978 כדי לסייע בשימור המשפחות והתרבות של האינדיאנים.
כחוק פדרלי, הוא מעניק לממשלות שבטיות של הילידים סמכות שיפוט בלעדית על ילדים המתגוררים בשמורה אינדיאנית או שוכנים בה; והיא מעניקה להם סמכות שיפוט מקבילה, אך משוערת, על הליכי השמה באומנה לילדים שאינם חיים בשמורת ילידים.
ג'יימס ג'ורג' אבורזק נולד ב-24 בפברואר 1931 בווד, דקוטה הדרומית, למשפחה של נוצרים יוונים-אורתודקסים לבנוניים.
הוא היה אחד מחמישה ילדים ושני הוריו היו מהגרים מלבנון: אמו לנה אבורזק (לבית מיקל) הייתה עקרת בית, ואביו צ'ארלס אבורזק היה בעלים של שתי חנויות כלליות.
הוא גדל בשמורת האינדיאנים Rosebud, ודיבר רק ערבית בבית ולא למד אנגלית עד שהלך לבית הספר היסודי.
בגיל 16 הוא גורש מבית הספר בעקבות מעשה קונדס כלפי המורה ועזב את הבית לגור עם אחיו טום.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון בשנת 1948.
בין 1948 ל-1952 שירת אבורזק בצי ארצות הברית לפני מלחמת קוריאה ובמהלכה.
לאחר 12 שבועות של הכשרה בסיסית, נרשם לבית ספר למקצועות חשמלאים, ולאחר מכן נשלח לתמוך בספינות הצי המוצבות ביפן.
לאחר שירותו הצבאי, אבורזק עבד בחווה, בקזינו, וכמדריך ג'ודו.
במשך זמן מה, ניהל את בר ה"גיי ליידי" ברוקרוויל, דקוטה הדרומית, שם העסיק את מושל דקוטה הדרומית לעתיד, ביל ג'נקלו, בתור ברמן.
הוא קיבל תואר בהנדסה אזרחית מבית הספר למכרות וטכנולוגיה של דקוטה הדרומית ברפיד סיטי בשנת 1961, ועבד כמהנדס אזרחי בקליפורניה, לפני שחזר לדקוטה הדרומית לעבוד על ממגורות מינוטמן שנבנו כחלק מכנף הטילים האסטרטגיים ה-44 בבסיס חיל האוויר אלסוורת'.
בגיל 32, הוא החליט ללמוד משפטים, וקיבל תואר דוקטור למשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דקוטה הדרומית בוורמיליון, דקוטה הדרומית בשנת 1966.
אבורזק החל לעסוק במשפטים ברפיד סיטי, דקוטה הדרומית, והצטרף למפלגה הדמוקרטית.
ב-1968 התמודד לתפקיד התובע הכללי של דקוטה הדרומית אך הובס על ידי גורדון מידלנד.
בשנת 1970 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן מטעם מחוז הקונגרס השני של דקוטה הדרומית, אשר פורק ב-1983, בין השנים 1971 – 1973.
ב-1972 נבחר אבורזק כחבר הסנאט של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד בין השנים 1973–1979, ולאחר מכן בחר שלא לרוץ לכהונה שנייה.
במהלך כהונתו כיהן כיו"ר ועדת הסנאט לענייני האינדיאנים.
בשנת 1974, מגזין TIME כינה את הסנאטור אבורזק כאחד מ"200 הפנים של העתיד".
ההצלחות החקיקתיות של אבורזק בסנאט כללו את חוק קביעת העצמאות והסיכוי לחינוך לאינדיאנים משנת 1975, כמו גם את חוק חופש הדת של האינדיאנים האמריקאים.
חקיקת החתימה שלו הייתה חוק רווחת הילד האינדיאני (ICWA, 1978), שנועד להגן על ילדים ומשפחות אינדיאנים מפני מסירת הילדים.
ילדים אינדיאנים נלקחו על ידי סוכנויות סוציאליות של המדינה ממשפחותיהם והועברו למשפחות אומנה או לאימוץ בשיעור גבוה באופן לא פרופורציונלי, לרוב למשפחות שאינן אינדיאניות.
פעולה זו שללה את הילדים מתרבותם ואיימה על קיומם של השבטים.
החקיקה הזו נועדה לספק תקן פדרלי שמדגיש את הצורך של ילדים אינדיאנים לגדול בתוך תרבותם, ונתנה עדיפות לבתי המשפט השבטיים בקביעת החלטות לגבי ילדים שמתגוררים בשמורה, כמו גם סמכות משותפת אך עם עדיפות לבתי המשפט של המדינה עבור ילדים אינדיאנים מחוץ לשמורה.
הוא גם יזם והעביר את חוק קביעת העצמאות והסיכוי לחינוך של 1975, שהעניק לשבטים אינדיאנים אוטונומיה רבה יותר.
ה-BIA העניק הלוואות לשבטים, אך הם יכלו לנהל חוזים וכספים כדי לשלוט בגורלם.
חקיקה זו גם צמצמה את ההשפעה הישירה של לשכת ענייני האינדיאנים על השבטים.
כסנאטור, אבורזק גינה את המשרד לבטיחות הציבור (OPS), תוכנית מתקופת המלחמה הקרה בתוך הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי (USAID), אשר סיפקה הכשרה לכוחות משטרה זרים והייתה חשודה בהפרות זכויות אדם.
אבורזק הציג חקיקה שהביאה לאיסור על סיוע משטרתי מעבר לים ב-1974, וסגירת ה-OPS ב-1975.
לאחר שנכנס לתפקידו, נתקל אבורזק כמעט מדי יום בנציגים מצדדים שונים של הסכסוך במזרח התיכון.
בשנת 1973 הוזמן אבורזק על ידי שגרירות לבנון לבקר בביירות.
מאוחר יותר באותה שנה נפגש עם מנהיגים ערבים כדי לדון בהסדר שלום אפשרי, וניסה לנהל משא ומתן על שביתת נשק מותנית בהחזרת ירושלים העתיקה, הגדה המערבית ורצועת עזה על ידי ישראל, אך ההצעה נדחתה על ידי ישראל.
בשנת 1976, אבורזק הצביע נגד שאר הסנאט על הצעת חוק להפסיק סיוע חוץ למדינות המארחות טרוריסטים בינלאומיים, בטענה שאין סעיף העוסק במעשי טרור של צה"ל.
בשנת 1973, ניסו הסנאטורים אבורזק וג'ורג' מקגוורן לשים קץ לכיבוש "הברך הפצועה" על ידי משא ומתן עם מנהיגי התנועה האינדיאנית האמריקנית, שהתעמתו עם רשויות אכיפת החוק הפדרליות לאחר שדרשו מהממשל הפדרלי לכבד את האמנות ההיסטוריות עם אומת אוגללה סו.
בקיץ שלאחר הכיבוש, הציג אבורזק את הצעת חוק ועדת סקירת מדיניות האינדיאנים האמריקאיים, שהקימה את הוועדה בת 11 חברים, ושימש כיו"ר שלה עד לפרסום הדו"ח החשוב שלה ב-1977. הוא עמד בראש ועדת הסנאט לענייני אינדיאנים מ-1977 עד 1979, כשעזב את הסנאט.
ב-1976 הורה אבורזק למשרד החשבונות הכללי לבצע חקירה לאחר שהדוקטור ועורכת הדין קוני רדברד פינקמן-אוריי פרסמה דוח שהציע כי עד רבע מנשות האינדיאנים עברו סטריליזציה בכפייה.
אבורזק היה תומך מוקדם בדמוקרטיה ישירה יותר באמצעות תהליך יוזמה לאומית, דומה לתהליך היוזמה המדינתית שנוסד בדקוטה הדרומית ב-1898. ביולי 1977, היה שותף להצעת תיקון לחוקה שתאפשר חקיקת חוקים פדרליים באמצעות הצבעה ישירה, יחד עם הסנאטור מארק הטפילד (רפובליקני-אורגון).
לפי הצעת אבורזק, בוחרים יכלו להעלות חקיקה על כרטיס ההצבעה הלאומי אם היו משיגים חתימות מ-3% מהבוחרים בבחירות לנשיאות הקודמות.
מאמציו זכו לכיסוי תקשורתי ארצי, ואבורזק עמד בראשות שמיעת עדויות וטען כי הצעתו מבוססת על "אמונה בחכמה של העם האמריקאי".
על אף שמהלך היוזמה הלאומית צבר שותפים נוספים בבית הנבחרים ובסנאט ב-1978, לא התקדמה כל פעולה נוספת במהלך הקונגרס ה-95, ולאחר מכן פג העניין במהלך.
ב-1977, נסעו הסנאטורים אבורזק ומקגוורן לקובה עם קבוצת שחקני כדורסל מאוניברסיטת דקוטה הדרומית ומאוניברסיטת המדינה של דקוטה הדרומית ששיחקו נגד נבחרת קובה בכדורסל.
ב-1978 בחר שלא לרוץ לכהונה נוספת.
הוא הוחלף על ידי הרפובליקני לארי פרסלר, עימו ניהל סכסוך פוליטי ממושך.
לאחר שעזב את הסנאט, שימש אבורזק כיועץ משפטי עבור הרפובליקה האסלאמית של איראן בוושינגטון, דבר שגרם לניו יורק טיימס לכנות אותו כ"האיש של איראן בוושינגטון".
הוא הגן על הרפובליקה האסלאמית בתביעות משפטיות שדרשו תשלום עבור חוזים שנעשו על ידי ממשלת השאה הקודמת, וביקש להחזיר נכסים איראניים שנלקחו לכאורה על ידי מוחמד רזא פהלווי ורעייתו.
הסנאטור אבורזק זעם על תקרית ליברטי ב-1967 וחקר בגלוי על נסיבות המתקפה:"הבושה של תקרית ליברטי היא שכוחותינו הימיים טופלו כאויבים, ולא כפי שהיו, פטריוטים וגיבורים.
אין עוד מקרה—מלבד התקפת ישראל על האונייה ליברטי—שמציג את כוחו של הלובי הישראלי ביכולתו להשתיק ממשלות אמריקאיות רצופות.
הסכמת ארצות הברית לקבל את השקרים שסיפרו הישראלים ושליחיהם כאן, היא מאכזבת ומדאיגה לכל מי שגאה בשירות החיילים שלנו".
ב-1980, ייסד אבורזק את הוועדה האמריקאית-ערבית נגד אפליה, ארגון למען זכויות האזרח.
בשנת 2003 תבע אבורזק את האתר Probush.com בגין לשון הרע.
מאוחר יותר הצטרפו אליו ג'יין פונדה ורוקסן דונבר-אורטיז כתובעות, והתיק סולק בהסכם בשנת 2005.
בשנת 2007 העניק אבורזק ראיון לערוץ החדשות אל-מנאר במימון חזבאללה.
בראיון זה אמר אבורזק כי הוא מאמין שהציונים השתמשו במחבלים שביצעו את פיגועי הטרור ב-11 בספטמבר כדרך לזרוע אסלאמופוביה, שהציונים שולטים בקונגרס של ארצות הברית ושחזבאללה וחמאס הם לוחמי התנגדות.
הוא המשיך למתוח ביקורת על ישראל ב-2014, וכתב כי "סיום הכיבוש ...
יפסיק את ירי הרקטות של חמאס".
לאחר פרישתו מהסנאט, עבד אבורזק כעורך דין וסופר בסו פולס.
הוא המשיך לפעול למען ריבונות שבטית ותרבות אינדיאנית.
ביולי 2015, יצא נגד תביעה שהוגשה נגד חוק רווחת הילד האינדיאני על ידי מכון גולדווטר; הייתה זו אחת משלוש תביעות שנועדו לבטל את החוק.
אבורזק ראה בחוק זה את מורשת החקיקה שלו והיה בטוח כי הכללים החדשים הם אמצעי חשוב בהגנה על ילדים אינדיאנים ושימור משפחות שבטיות.
הוא ציין כי הסנאטור המנוח בארי גולדווטר, חברו ועמיתו, הצביע בעד החוק ב-1977 והתייעץ איתו רבות בעניינים שבטיים.
עיתונאי הפינגטון פוסט ג'יימס זוגבי, שיבח את אבורזק ב-2014 כ"סנאטור לשעבר נועז ואמיץ" על שהפגין בפני הבולשת הפדרלית לאחר מבצע Abscam.
הוא מת בביתו בסו פולס, דקוטה הדרומית ב-24 בפברואר 2023, ביום הולדתו ה-92. הלווייתו נערכה ביום ראשון, 28 במאי 2023, בביתן וושינגטון לאמנויות ומדע במרכז העיר סו פולס.
אבורזק היה נשוי שלוש פעמים.
נישואיו הראשונים היו למרי אן הולטון ב-1952, שהסתיימו בגירושים ב-1981. נולדו להם שלושה ילדים.
לאחר מכן הוא התחתן והתגרש עם מרגרט בת'ה, לפני שהתחתן עם צנעא דיב ב-1991, אשר הייתה נשואה לו עד מותו.
אבורזק היה נוצרי יווני אורתודוקסי.
הוא חי בדקוטה הדרומית במשך רוב חייו.
אייזנשטיין הוא פיזיקאי אמריקאי שנודע במחקרו הניסיוני על מערכות אלקטרונים דו-ממדיות המקיימות אינטראקציה חזקה.
כיום הוא פרופסור לפיזיקה ופיזיקה יישומית פרנק ג'יי רושק, אמריטוס, במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
אייזנשטיין קיבל תואר ראשון מאוברלין קולג' בשנת 1974 ודוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1980. לאחר מספר שנים כמרצה לפיזיקה בויליאמס קולג', הצטרף בשנת 1983 לצוות המחקר הטכני של מעבדות בל במריי היל, ניו ג'רזי.
בשנת 1996 קיבל מינוי כפרופסור לפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) בפסדינה, קליפורניה.
בשנת 2005 מונה לפרופסור לפיזיקה ופיזיקה יישומית במכון.
הוא היה חבר בוועדות שונות של המועצה הלאומית למחקר, כולל ועדת מדעי המצב המוצק והמועצה לפיזיקה ואסטרונומיה.
אייזנשטיין יצא לגמלאות (קיבל מעמד פרופסור אמריטוס) ב-2018 והשעה את תוכנית המחקר הניסיוני שלו ב-2021.
בעקבות מחקר הדוקטורט שלו על התכונות ההידרודינמיות של הליום-3 במצב על-נוזלי, אייזנשטיין שינה את מוקד מחקרו בעת עבודתו במעבדות בל, והתמקד בתכונותיהם הניסיוניות של מערכות אלקטרונים דו-ממדיות בהטרו-מבנים מוליכים למחצה.
בטמפרטורות נמוכות במיוחד ושדות מגנטיים גבוהים, מערכות אלו מפגינות תופעות אקזוטיות שונות, ביניהן אפקט הול הקוונטי השלם והשביר.
בין תרומותיו הבולטות של אייזנשטיין ניתן למנות את גילוי מצב הול השביר הראשון בעל "מונה זוגי", התצפית הראשונה על מופעי "פסים" ו"בועות" קוונטיים דו-ממדיים, והזיהוי הראשון של עיבוי בוזוני אקסיטונים.
מצב הול הקוונטי השביר עם מונה זוגי, בערך מילוי v=5/2, נחשב לבעל חלקיקים קווזיים עם סטטיסטיקת שזירה לא אבלית, תכונה בעלת חשיבות רבה עבור ארכיטקטורות מוצעות של מחשב קוונטי טופולוגי.
מופעי "פסים" ו"בועות" מדגימים כי ברמת הקוונטים, אלקטרונים נקודתיים מסוגלים להתארגן בתצורות הדומות לנוזלים גבישיים קלאסיים המורכבים ממולקולות אסימטריות מורכבות.
עיבוי אקסיטונים נחזה לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-20 כמופע היכול להתרחש בחומרים מתכתיים למחצה בהיעדר שדה מגנטי.
עם זאת, התופעה זוהתה לראשונה דווקא במערכות דו-שכבתיות של אלקטרונים דו-ממדיים בשדות מגנטיים גבוהים.
למעשה, בטמפרטורות נמוכות, אלקטרונים בשכבה אחת יכולים להיקשר לרווחים בין האלקטרונים בשכבה השנייה.
מופע העיבוי מתאפיין בתכונות יוצאות דופן רבות.
פרס וולף לפיזיקה לשנת 2025
באקלי לשנת 2007 של האגודה האמריקנית לפיזיקה, חולק עם סטיבן מ.
הציטוט נכתב "למחקר ניסיוני ותאורטי בסיסי על מצבי אלקטרונים רבים בקורלציה במערכות נמוכות ממדים".
עמית נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית לשנת 2005
תואר מרצה מוריס לואב לשנת באוניברסיטת הרווארד לשנת 2003
תואר חבר מכובד בסגל הטכני במעבדות בל לשנת 1993
עמית חבר של האגודה האמריקנית לפיזיקה לשנת 1992
אולרד היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי ה-35 של טקסס בשנים 1931–1935, לאחר מכן ועד 1939 כמושל טקסס ה-33, ולאחר מכן ועד 1942 כשופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של מחוז דרום טקסס, תפקיד שבו הוא שב לכהן משנת 1949 ועד מותו.
ג'יימס אולרד נולד בעיר בואי שבטקסס, כבנם של רנה אולרד האב, ושל מרי מגדלן (לבית הנסון) אולרד.
ב-1917 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של בואי, והחל ללמוד במכון רייס (כיום אוניברסיטת רייס), אך פרש מלימודיו מסיבות כלכליות.
לאחר מכן הוא עבד בשירות ההגירה של ארצות הברית, ובשנים 1918–1919, שנות מלחמת העולם הראשונה, שירת בצי ארצות הברית.
ב-1921 קיבל אולרד תואר במשפטים מ בית הספר למשפטים קמברלנד (אז חלק מאוניברסיטת קמברלנד , כיום חלק מאוניברסיטת סמפורד ).
לאחר מכן ועד 1923 ובשנים 1926–1931 הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי בעיר ויצ'יטה פולס שבטקסס.
ב-1923 מונה אולרד על ידי המושל פאט מוריס נף להשלים את תקופת הכהונה כפרקליט של המחוז השיפוטי ה-13 של טקסס, שכלל בשטח שיפוטו את מחוזות ויצ'יטה, ארצ'ר ויאנג.
בתפקיד זה זכה אולרד למוניטין כ"פרקליט המחוז הלוחם" בזכות מאבקו ההחלטי בקו קלוקס קלאן.
ב-1926 הוא התמודד בבחירות למשרת התובע הכללי של טקסס, אך הובס על ידי קלוד פולארד בהצבעה צמודה בבחירות המקדימות.
ב-1930 הוא התמודד על התפקיד פעם נוספת, והפעם הביס את התובע הכללי המכהן רוברט ל.
כתובע הכללי זכה אולרד להכרה ציבורית כאשר המשיך את המאבק שלו נגד מונופולים ועסקים גדולים, ונגד ניסיונות של תאגידים להשפיע על מדיניות המיסוי והכספים של טקסס.
נקודות יסוד נוספות במצעו של אולרד היו הצעתו להעביר להכרעת הציבור את סוגיית ביטול חוק היובש על ידי המדינה (על אף התנגדותו לביטול), ורצונו להעביר את סמכות החנינה הבסיסית שניתנה בידי המושל, ושהופעלה בחופשיות יתר לדעתו על ידי המושלים ג'יימס פרגוסון ומרים א.
פרגוסון, לידי מועצת חנינות מדינתית.
אולרד האמין שההכנסה המספקת של המדינה צריכה הייתה להיות מוגדלת על ידי מערכת שוויונית יותר של הערכת נכסים ובאמצעות שימוש יעיל יותר בהכנסות קיימות, ולא על ידי העלאת מיסוי כללית.
יריביו המרכזיים בבחירות המקדימות של הדמוקרטים ב-1934 היו שניהם מוויצ'יטה פולס, טום פ.
האנטר, שנחשב ליברלי יותר בהשוואה לאולרד, וצ'ארלס מקדונלד, שנחשב למועמד של סיעת פרגוסון במפלגה.
בסיבוב הראשון של הבחירות המקדימות השיג אולרד הצלחה, ובסיבוב השני ניצח את האנטר בהפרש של 40,000 קולות.
בנוסף לניסיונותיו לממש את הבטחות הבחירות שלו בצעדי חקיקה, הקדיש אולרד את תקופת כהונתו כמושל לשיתוף פעולה עם תוכניות פדרליות שנועדו למאבק בשפל הגדול.
לשם כך הוא השתמש במועצת התכנון של טקסס.
אף על פי שכמה מהתוכניות אושרו במושבים רגילים ומיוחדים של בית המחוקקים של טקסס, סירב בית המחוקקים להקצות הכנסות שהיו דרושות למימון התוכניות.
כתוצאה מכך, יוזמות שהזדקקו לתמיכה פיננסית מוגדלת, כמו מערכת החינוך, הרחבת מערכת הכבישים, הקמת מחלקת הבטיחות הציבורית של טקסס, ומסגרת לגמלאות והרחבת שירות רווחה מדינתיים, נותרו על יסודות רעועים.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, יזם אולרד את הקמת ועדת הנפט הבין-מדינתית שמנעה שליטה פדרלית על הפקת הנפט.
כמה גורמים משמעותיים נזקפו לזכותו של אולרד בבחירות של 1936. הוא זכה לשבחים מפי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט על שיתוף הפעולה של טקסס עם תוכנית השיקום הלאומית, והכרה זו הייתה גורם לכך שלשכת הסחר הצעירה הלאומית הכתירה את אולרד בתואר "הצעיר המצטיין של אמריקה של 1935".
יותר מכך, הוא הצליח ליישם רבות מהתחייבויות הבחירות שלו מ-1934. כתוצאה מכך, בבחירות המקדימות הוא השיג רוב של 52 אחוזים של הקולות כאשר יחד עמו התמודדו בהן חמישה מועמדים, וזכה בניצחון סוחף בבחירות הכלליות.
בתקופת כהונתו השנייה של אולרד הופעלו מערכת פרישה למורים, הורחבו תוכניות לרווחה חברתית, נוסף מימון למערכת החינוך, הורחב השירות ברוב הסוכנויות המדינתיות הקיימות, והוגדלו הפיצויים לעובדי המדינה.
אף על פי כן, בית המחוקקים נמנע שוב מלספק תקצוב נוסף לשירותים.
בסוף תקופת כהונתו השנייה של אולרד אושר מינויו על ידי הנשיא רוזוולט כשופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי, ועם סיום כהונתו כמושל הוא הושבע לתפקידו השיפוטי.
מלכתחילה מינה אותו הנשיא רוזוולט ב-11 ביולי 1938 לבית המשפט הפדרלי של מחוז דרום טקסס במינוי פגרה, אך הוא דחה את המינוי.
ב-5 בינואר 1939 מינה אותו הנשיא רוזוולט במינוי קבוע לאותו בית משפט כדי לאייש מושב חדש שנוצר בבית משפט זה.
ב-16 בפברואר אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי, והוא החל לכהן על כס השיפוט ב-23 בפברואר.
כהונתו של אולרד בבית המשפט הסתיימה ב-15 במאי 1942 עקב התפטרותו.
ב-1942 התמודד אולרד ללא הצלחה על מושב בסנאט של ארצות הברית מטעם טקסס.
לאחר מכן הוא שב לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי ביוסטון בשנים 1943–1949.
ב-23 בספטמבר 1949 מונה אולרד על ידי הנשיא הארי טרומן לכהונה שנייה בבית המשפט הפדרלי של המחוז הדרומי של טקסס, שוב כדי לאייש מושב חדש שנוצר בבית המשפט.
ב-12 באוקטובר אושר המינוי על ידי הסנאט, ולמחרת הוא החל לכהן על כס השיפוט.
ב-1927 נשא אולרד לאישה את ג'וזפין אליזבת מילר, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
ג'יימס אולרד נפטר בקורפוס כריסטי ב-24 בספטמבר 1959. הוא נטמן בבית הקברות ריברסייד שבוויצ'יטה פולס.
על שמו נקרא בית כלא בוויצ'יטה פולס.
ג'יימס אוליבר איסטלנד היה עורך דין, בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת מיסיסיפי.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן בסנאט של ארצות הברית בשנת 1941 ושוב בשנים 1943–1978. איסטלנד תמך בהפרדה הגזעית והוביל את ההתנגדות הדרומית לשילוב הגזעי במהלך תנועת זכויות האזרח, כשהוא מתאר לעיתים קרובות את האפרו-אמריקאים כ"גזע נחות".
איסטלנד כונה "קולו של הדרום הלבן" ו"סנדק הפוליטיקה של מיסיסיפי".
הוא היה בנו של עורך דין, פוליטיקאי ובעל מטעי כותנה בשם וודס איסטלנד.
למד בבתי הספר המקומיים במחוז סקוט, מיסיסיפי, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מיסיסיפי, באוניברסיטת ואנדרבילט ובאוניברסיטת אלבמה.
את לימודי המשפטים סיים בלשכת אביו, והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1927. הוא עסק בעריכת דין במחוז סנפלואר וניהל את מטע הכותנה המשפחתי.
בהמשך נכנס לפוליטיקה כחבר המפלגה הדמוקרטית, וכיהן בבית הנבחרים של מיסיסיפי בשנים 1928–1932.
לאחר מותו של הסנאטור פט הריסון בשנת 1941, מינה אותו מושל המדינה לסנאט במקומו, בתנאי שלא יתמודד בבחירות המיוחדות באותה שנה.
איסטלנד כיהן בסנאט מסוף יוני ועד ספטמבר 1941, אז החליפו וול דוקסי שניצח בבחירות.
אולם ב־1942 ניצח איסטלנד את דוקסי בבחירות המקדימות הדמוקרטיות, ובגלל שלמעשה המפלגה הדמוקרטית שלטה לחלוטין במיסיסיפי באותה תקופה – הדבר הבטיח את כניסתו לסנאט בינואר 1943. הוא נבחר מחדש חמש פעמים וכיהן עד דצמבר 1978, אז פרש מתפקידו ימים אחדים לפני תום כהונתו האחרונה.
במהלך שנותיו הארוכות בסנאט התקדם בזכות הוותק שצבר ליו"ר ועדת המשפטים של הסנאט (שם כיהן למעלה מ־20 שנה) ולנשיא הזמני של הסנאט.
איסטלנד נולד בעיירה דודסוויל שבדלתת המיסיסיפי ב־28 בנובמבר 1904, להוריו וודס קפרטון איסטלנד ואלמה תרזה (אוסטין) איסטלנד.
שמו הפרטי ניתן לו על שם דודו, שנרצח, מוקדם יותר באותה שנה.
בשנת 1905 עברה המשפחה לעיירה פורסט, בירת מחוז סקוט.
אביו היה פעיל בפוליטיקה המקומית וכיהן כתובע מחוזי.
ג'יימס למד בבתי הספר הציבוריים המופרדים והשלים את לימודיו בתיכון פורסט בשנת 1922.
הוא למד באוניברסיטת מיסיסיפי בשנים 1922–1924, באוניברסיטת ואנדרבילט בשנים 1925–1926 ובאוניברסיטת אלבמה בשנים 1926–1927. לאחר מכן למד משפטים במשרד אביו, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1927, ועסק בעריכת דין במחוז סנפלואר.
הוא נכנס לפוליטיקה כחבר המפלגה הדמוקרטית, נבחר לבית הנבחרים של מיסיסיפי וכיהן בו בשנים 1928–1932. בהמשך הפך לנואם מבוקש במערכות בחירות, ובין היתר נאם בעד מועמדותו של המושל בשנות ה־30. במקביל היה חבר בוועד המנהל של בית החולים המדינתי לחולי נפש.
בשנות ה־30 קיבל לידיו את ניהול מטע הכותנה המשפחתי במחוז סנפלואר והרחיבו לכ־6,000 אקרים.
גם לאחר כניסתו לפוליטיקה ראה בעצמו בראש ובראשונה חקלאי.
אף שהחלו להכניס מיכון למטעים, המשיך להעסיק פועלים אפרו-אמריקאים רבים, שרובם היו אריסים.
איסטלנד מונה לסנאט של ארצות הברית ביוני 1941 על ידי המושל , בעקבות מותו של הסנאטור פט הריסון.
ג'ונסון הציע תחילה את המינוי לוודס איסטלנד, אותו הכיר מאז ילדותו; אך וודס איסטלנד סירב והמליץ על בנו.
ג'ונסון מינה את ג'יימס איסטלנד בתנאי שלא יתמודד בבחירות המיוחדות באותה שנה להשלמת הקדנציה, כדי שלא ייהנה מיתרון של כהונה קיימת.
איסטלנד עמד בהבטחתו וכיהן עד נובמבר; בבחירות ניצח חבר הקונגרס מהמחוז השני, וול דוקסי.
ב־1942 היה איסטלנד אחד משלושה מועמדים שהתמודדו נגד דוקסי על כהונה מלאה.
לדוקסי הייתה תמיכתם של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ושל הסנאטור הבכיר של מיסיסיפי, תאודור בילבו, אך איסטלנד ניצח אותו בבחירות המקדימות הדמוקרטיות.
באותה תקופה הייתה מיסיסיפי למעשה מדינה חד־מפלגתית, שבה שלטו הדמוקרטים הלבנים מאז שחוקת המדינה של 1890 שללה את זכויות ההצבעה מהאפרו־אמריקאים באמצעות מסי הצבעה, מבחני קריאה ופריימריז ללבנים בלבד.
משמעות הדבר הייתה שניצחון בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית שקול לניצחון בבחירות הכלליות, וכך שב איסטלנד לסנאט ב־3 בינואר 1943.
רוזוולט ואיסטלנד פיתחו יחסי עבודה שאפשרו לאיסטלנד להתנגד לתוכניות ה"ניו דיל" שלא היו פופולריות במיסיסיפי, תוך שהוא תומך במדיניות הנשיא בנושאים אחרים.
איסטלנד ידע לטפח יחסים דומים גם עם נשיאים ממפלגות אחרות במהלך כהונתו הארוכה בסנאט.
בזכות מעמדו הבכיר הצליח להשיג השקעות פדרליות משמעותיות למדינה, כגון פיתוח תשתיות (למשל תעלת טנסי–טומביגבי) וסיוע לאחר אסונות כמו הוריקן קמיל.
בתחילת 1947 הגביר ממשל טרומן את מאמציו לקדם זכויות אזרח, כשהנשיא עצמו נשא נאום בפני האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים (NAACP) ונאם בפני הקונגרס על הנושא כולו.
איסטלנד, כמו רבים מהדרומיים, ראה בכך מתקפה על "אורח החיים הדרומי" שלו, ובנאום שנשא בסנאט שבוע לאחר דברי טרומן אמר כי הדרומיים מצופים "להישאר צייתנים" בעוד שחוקיהם ותרבותם נהרסים "תחת כסות שקרית של חוק זכויות אזרח נוסף".
שישה שבועות לפני הבחירות לנשיאות ב־1948 חזה איסטלנד את תבוסתו של הנשיא הארי טרומן, ואמר לקהל בממפיס שבמדינת טנסי כי "הצבעה בשבילו היא בזבוז".
לאחר ניצחונו המפתיע של טרומן, שמר איסטלנד על ארשת ביטחון פומבית.
בשנת 1956 מונה איסטלנד ליו"ר ועדת המשפט של הסנאט, תפקיד בו החזיק עד פרישתו.
הוא נבחר מחדש חמש פעמים, ולראשונה נתקל בהתנגדות רפובליקנית ממשית רק ב־1966, כאשר הפוליטיקה בדרום החלה להשתנות בעקבות חוקי זכויות האזרח וההצבעה.
באותה שנה התמודד מולו חבר הקונגרס הרפובליקני – הרפובליקני הראשון שנבחר מטעם מיסיסיפי מאז תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים.
הקמפיין של ווקר ניסה למשוך לבנים שמרנים למפלגה הרפובליקנית, לאחר שהאפרו-אמריקאים, שזה עתה קיבלו זכות הצבעה, נטו לתמוך בדמוקרטים הליברלים.
יו"ר המפלגה הרפובליקנית במדינה, וירט ירג'ר, שקל להתמודד אך ויתר לאחר שווקר הכריז על מועמדותו.
ווקר תקף את איסטלנד מימין, בטענה שלא עשה די כדי למנוע את אישורם של שופטים שתמכו באינטגרציה.
כמו שקורה לרוב כשחבר קונגרס צעיר מתמודד מול סנאטור ותיק ופופולרי, הובס ווקר בתבוסה כבדה.
שנים לאחר מכן אמר ירג'ר כי החלטתו של ווקר לוותר על מושבו בבית הנבחרים לטובת התמודדות כמעט אבודה על הסנאט "הייתה הרסנית מאוד להתפתחות המפלגה הרפובליקנית במיסיסיפי".
בפברואר 1960 העלה הסנאטור קנת קיטינג הצעה להעביר לדיון בסנאט הצעת חוק זכויות אזרח שיזם ממשל אייזנהאואר.
הסנאטור אולין ג'ונסטון התנגד בטענה שהוועדה אינה מוסמכת להתכנס בזמן שהסנאט במליאה, ואיסטלנד קיבל את ההתנגדות.
קיטינג טען מאוחר יותר שאיסטלנד בכוונה מנע ממנו לדבר קודם לכן, כדי לעכב את ההצבעה, אך איסטלנד הכחיש זאת והזהירו שלא יחזור על ההאשמה.
בספטמבר 1960 טענו איסטלנד והסנאטור תומאס דוד כי בכירים במחלקת המדינה איפשרו למשטרו של פידל קסטרו לעלות לשלטון בקובה, וכי פקידים זוטרים תקפו את דעת הקהל האמריקאית בתמיכת כלי התקשורת.
מזכיר המדינה כריסטיאן הרטר דחה את טענותיהם באומרו שהן אינן נכונות או מטעות.
ב־1962 תמך איסטלנד במינויו של ביירון וייט, המשנה לתובע הכללי, לשופט בבית המשפט העליון.
הוא תיאר אותו כ"שופט מוכשר".
באותה שנה הציע תיקון לחוקה שנועד לבטל את החלטת בית המשפט העליון נגד תפילה בבתי הספר.
ב־1963 הצטרף איסטלנד לסנאטורים ג'ון סטניס ממיסיסיפי וריצ'רד ראסל הבן מג'ורג'יה בהתנגדותם לאשרור אמנת איסור ניסויי הגרעין – מהלך שנחשב פגיעה ביוזמות של ממשל קנדי.
ב־1970, לאחר שהמועמד לבית המשפט העליון ג'.
הרולד קרסוול הואשם בעמדות שוביניסטיות וגזעניות, אמר איסטלנד כי זו הפעם הראשונה שבה מועמד נבחן על השקפותיו בנוגע לזכויות נשים.
באפריל אותה שנה טען כי הסנאט לא יאשר שום תיקון לחוקה שקשור לשינוי שיטת הבחירות לנשיאות.
בנובמבר 1970 הצביע איסטלנד, יחד עם סטרום ת'ורמונד וסם ארווין, נגד חוק בטיחות בעבודה שיזם פיקוח פדרלי על תנאי עבודה.
בהמשך אותה שנה היה בין שמונה סנאטורים שהתנגדו לווטו של ניקסון בנושא מימון תשדירים פוליטיים – התנגדות שסייעה לבטל את הווטו.
באפריל 1971 הציע איסטלנד חבילת חוקים לתיקון "חוק הביטחון הפנימי" של 1950, כדי לחזק את סמכויות הוועדה למעקב אחר פעילות חתרנית.
באוקטובר אותה שנה, לאחר שניקסון מינה את לואיס פאוול וויליאם רנקוויסט לבית המשפט העליון, הודיע איסטלנד שיזרז את הדיונים על מינויים.
ב־1972 נבחר איסטלנד מחדש עם 58% מהקולות – התוצאה הצמודה ביותר שלו.
יריבו הרפובליקני, גיל קרמייקל, קיבל תמיכה מניצחונו הסוחף של ריצ'רד ניקסון, אך ניקסון עצמו העדיף בסתר את איסטלנד, שהיה חברו הקרוב.
המפלגה הרפובליקנית השקיעה מאמצים במקום זאת בבחירת שני מועמדים לבית הנבחרים – טרנט לוט ות'אד קוקרן – שהפכו לימים לסנאטורים משפיעים.
איסטלנד לא תמך פומבית במועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ורג' מקגוורן, שנחשב ליברלי מדי, אך ארבע שנים מאוחר יותר תמך במועמד הדרומי הדמוקרטי ג'ימי קרטר.
ב־1974 היה בין נותני החסות להצעת חוק של הסנאטור ג'סי הלמס להחזיר את התפילה לבתי הספר הציבוריים.
ב־1976 הצטרף לקואליציה של פוליטיקאים דמוקרטים שתמכו בג'ימי קרטר לנשיאות, ו"הניו יורק טיימס" ציין כי איסטלנד וסטניס "מנסים להחזיר את מיסיסיפי לתמיכה במועמד דמוקרטי לאומי לראשונה זה עשרות שנים".
ב־18 במאי 1977 הופיע איסטלנד לצד הנשיא קרטר בבית הלבן בתמיכה בחוק פיקוח על מודיעין זר, ואמר כי "החוק חיוני ביותר למדינה".
באותה שנה סייע למשרד המשפטים לבלום יוזמות שהיו מאפשרות לסוכנויות פדרליות לתבוע באופן עצמאי ללא אישור המשרד.
באוגוסט 1977 הגיע להסכמה עם קרטר, שר המשפטים גריפין בל, ושר העבודה ריי מרשל, על קנסות של עד 1,000 דולר למעסיקים שיעסיקו מהגרים בלתי חוקיים.
בספטמבר 1977, כשהיה בן 73, שקל איסטלנד פרישה, ודובר על האפשרות שטד קנדי יירש את תפקידו כיו"ר ועדת המשפט של הסנאט.
באוקטובר אותה שנה היה בין הסנאטורים הבכירים שהוזמנו לפגישה עם הנשיא קרטר כדי לגייס תמיכה בהסכמי תעלת פנמה.
ב־1974, עם התפוצצות פרשת ווטרגייט, קיבל איסטלנד מכתב מתובע מיוחד של משרד המשפטים ליאון ג'וואורסקי שהתלונן כי הנשיא ניקסון מסרב למסור ראיות חיוניות, כולל הקלטות.
איסטלנד, שהיה בתחילה מתומכי ניקסון, הביע בסוף תמיכה בהחלטת הסנאט להגן על חקירת התובע המיוחד – צעד שנחשב לסימן להתרחקות של תומכים רבים מהנשיא.
זמן קצר לאחר מכן נאלץ ניקסון להתפטר.
בכהונתו האחרונה היה איסטלנד חבר הסנאט הוותיק ביותר מהמפלגה הדמוקרטית, ולכן נבחר לנשיא הזמני של הסנאט – תפקיד שהציב אותו שני בסדר הירושה לנשיאות (אחרי יו"ר בית הנבחרים) בתקופות שבהן לא היה סגן נשיא.
הוא שימש כך פעמיים בשנות ה־70 – לאחר התפטרות סגן הנשיא ספירו אגניו ועד מינויו של ג'רלד פורד, ושוב לאחר שפורד הפך לנשיא ועד השבעתו של נלסון רוקפלר כסגן נשיא.
איסטלנד התנגד לשילוב גזעי ולתנועת זכויות האזרח.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא דיבר בפומבי נגד שירותם של חיילים אפרו-אמריקאים, והשפיל אותם.
ביולי 1945 נשא נאום שנחשב לאחד החריפים בסנאט, שבו טען כי "החייל השחור אינו מסוגל מבחינה גופנית, מוסרית ושכלית לשרת בלחימה".
בעקבות דבריו עוררו התבטאויותיו סערה ציבורית והשוואות להיטלריזם.
איסטלנד אף טען כי "הנערים מהדרום נלחמים כדי לשמר את העליונות הלבנה".
באותה שנה מחה על פסק הדין Smith v.
Allwright שאסר על "בחירות לבנים בלבד", באומרו:
כאשר הנשיא דווייט אייזנהאואר מינה את ארל וורן לשופט בית המשפט העליון, היה איסטלנד אחד משלושה סנאטורים דרומיים – לצד אולין ג'ונסטון והארלי קילגור – שהמליצו נגד המינוי.
הוא גם נמנה עם 11 הסנאטורים שהתנגדו למינוי ג'ון מרשל הרלן השני, ועם 17 שהתנגדו למינוי פוטר סטיוארט.
לאחר שבית המשפט העליון פסק ב־1954 בפרשת פסק דין בראון נגד מועצת החינוך כי ההפרדה בבתי הספר הציבוריים אינה חוקתית, איסטלנד – כמו רוב הדמוקרטים הדרומיים – גינה את ההחלטה.
בנאום שנשא בעיירה סנאטוביה, מיסיסיפי, ב־12 באוגוסט 1955, אמר:
איסטלנד היה פעיל בארגון White Citizens' Council – מועצה לבנה שדגלה בהפרדה גזעית, שמנתה כ־60,000 חברים ברחבי הדרום, ותוארה כ"קו קלוקס קלאן החדש שמפעיל שליטה מחשבתית באמצעות לחץ כלכלי".
עשרה ימים לאחר פסק דין בראון, העיד איסטלנד בסנאט ואמר:
ב־24 ביולי 1957, בראיון עם מייק וולאס בעקבות חקיקת חוק זכויות האזרח של 1957, אמר איסטלנד כי ההפרדה היא רצון שני הצדדים:
בשנות ה־60 היה חבר בוועדת הגנטיקה של ארגון Pioneer Fund, שתמך בתיאוריות עליונות גזעיות.
כאשר פעילי זכויות האזרח מיקי שוורנר, ג'יימס צ'ייני ואנדרו גודמן נעלמו במיסיסיפי ביוני 1964 במסגרת מבצע "קיץ החירות" לרישום בוחרים שחורים, ניסה איסטלנד לשכנע את הנשיא לינדון ג'ונסון שמדובר במתיחה וכי אין כלל קו קלוקס קלאן במדינה.
הוא אף אמר ששלושת הפעילים "כנראה נסעו לשיקגו".
ג'ונסון סיפר מאוחר יותר: "ג'ים איסטלנד יכול היה לעמוד באמצע השיטפון הגדול ביותר בתולדות מיסיסיפי, והוא היה אומר שהשחורים גרמו לזה, בעזרת הקומוניסטים."
כמו רוב עמיתיו הדרומיים, התנגד איסטלנד לחוק זכויות האזרח של 1964 שאסר הפרדה במקומות ציבוריים.
חקיקת החוק גרמה לדמוקרטים רבים במיסיסיפי לתמוך במועמד הרפובליקני בארי גולדווטר, אך איסטלנד עצמו לא התנגד בפומבי לבחירת ג'ונסון.
ארבע שנים קודם לכן תמך בשקט בג'ון פיצג'רלד קנדי לנשיאות.
איסטלנד חלק לעיתים על מדיניותו של ג'ונסון בענייני זכויות האזרח, אך שניהם שמרו על ידידות אישית קרובה, שנבעה משנות עבודה משותפות בסנאט.
ג'ונסון הסתייע בו בענייני מינויים ושיפוט, כולל במינוי אייב פורטאס לשופט בית המשפט העליון ב־1968.
איסטלנד היה בין החותמים על "המניפסט הדרומי" – מסמך התנגדות רשמי של סנאטורים דרומיים לפסק דין בראון.
בהמשך פעל למינוי חברו הרולד קוקס לשופט פדרלי, בתמורה לאישור מינויו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט לערעורים.
בכך נוצרה מערכת שיפוטית במיסיסיפי שהייתה מורכבת ברובה משופטים תומכי ההפרדה.
ב־1969 נסע איסטלנד לרודזיה (זימבבואה של ימינו) ושיבח את שלטון המיעוט הלבן שם על "ההרמוניה הגזעית" שלדבריו חסרה בארצות הברית.
לפי מקורות רודזיים, אמר שם: "הכנסתם את הקצה הראשון של היתד כשהרשתם לניגרים המסריחים להיכנס למלון כל כך יפה."
בשנת 1978 שקל לרוץ שוב לסנאט, אך הבין שהקהילה השחורה לא תתמוך בו.
פעיל זכויות האדם ארון הנרי אמר לו כי הדבר בלתי אפשרי "כל עוד אתה ממשיך בגישת האדון־משרת שלך כלפי שחורים".
בשל מועמד עצמאי שחילק את קולות הדמוקרטים, זכה הרפובליקני ת'אד קוקרן במקומו.
איסטלנד פרש יום לאחר חג המולד כדי לאפשר למושל למנות את קוקרן לשארית כהונתו – וכך הקנה לו יתרון ותק בסנאט.
לאחר פרישתו נשאר בקשר ידידותי עם הנרי ואף תרם ל־NAACP, אך הצהיר כי "איני מתחרט על דבר בקריירה הציבורית שלי".
ב־1968, לאחר שהתנגד למינויו של אייב פורטאס לשופט בית המשפט העליון, אמר איסטלנד כי "אחרי מרשל, לא אוכל לחזור למיסיסיפי אם יהודי ישביע את הנשיא הבא." בשנת 1977 לעג בפומבי לסנאטור היהודי ג'ייקוב יעבץ ואמר לו: "אני לא אוהב אותך או את הסוג שלך."
בשנות ה־50 עמד איסטלנד בראש ועדת חקירה פרו־אמריקאית שחקרה פעילות קומוניסטית בארצות הברית.
כיו"ר ועדת הביטחון הפנימי זימן עובדים של "הניו יורק טיימס" להעיד על פעילויותיהם, בטענה שהעיתון מתנגד למדיניות ההפרדה של מיסיסיפי.
במאמר מערכת מ־5 בינואר 1956 כתב "הניו יורק טיימס":
בהמשך איפשר איסטלנד לוועדה להפסיק לפעול עם דעיכת הפחד מהקומוניזם.
בשנת 1974 עמד בראש ועדת משנה שחקרה את השפעות המריחואנה.
הדו"ח הסופי קבע: "חמש שנות מחקר מספקות עדויות חזקות לכך שמריחואנה, בצורות שונות, עלולה להיות מסוכנת בהרבה משסברו בתחילה."
איסטלנד היה תומך נלהב של מנהל ה־FBI ג'ון אדגר הובר, ושיתף עמו מודיעין, כולל הדלפות ממשרד החוץ.
חקירה של רוברט קנדי איתרה חלק מהדלפות אלו.
הובר קיבל מידע שאיסטלנד קיבל כסף וטובות הנאה מהדיקטטור של הרפובליקה הדומיניקנית רפאל טרוחיו, אך בחר לא לנקוט נגדו בצעדים.
בסוף דרכו בסנאט נחשב איסטלנד לאחד האנשים המשפיעים ביותר בקונגרס.
גם סנאטורים ליברלים שהתנגדו לדעותיו העריכו את יושרו ואת ההגינות שבה ניהל את ועדת המשפטים.
הוא שמר על יחסי חברות קרובים עם טד קנדי, וולטר מונדייל, ג'ו ביידן ופיליפ הארט.
לאחר פרישתו של הנשיא לינדון ג'ונסון נהג איסטלנד לבקרו תדיר בחווה שלו בטקסס.
בספר זיכרונותיו של פטריק לייהי מ־2022 מתואר מקרה שבו קנדי קידם הצעת חוק שאיסטלנד התנגד לה.
איסטלנד הבטיח לו שיכניס את ההצעה לסדר היום אם ישיג די קולות.
כשנכשלה ההצעה בהפרש של קול אחד, שאל איסטלנד את אחד הסנאטורים אם הבטיח לקנדי להצביע בעד.
כשענה שכן אך שינה את דעתו, אמר לו איסטלנד כי "כאשר סנאטור נותן את מילתו, עליו לעמוד בה" – ושינה בעצמו את הצבעתו ל"בעד", כדי שהחוק יעבור.
איסטלנד נפטר בבית חולים בעיר גרינווד שבמיסיסיפי, ב־19 בפברואר 1986, בגיל 81, מדלקת ריאות.
בשנת 2019, בנאום בחירות, הזכיר ג'ו ביידן את איסטלנד כדוגמה ליכולתו "להביא אנשים יחד", ואמר בחיקוי מבטא דרומי: "הייתי בסיעה עם ג'יימס איסטלנד.
הוא מעולם לא קרא לי 'ילד' – תמיד קרא לי 'בן'." דבריו עוררו ביקורת רבה, ובמיוחד מצד הסנאטור קורי בוקר שאמר: "אי אפשר להתלוצץ על כך ששחורים נקראו 'ילדים'.
אנשים כמו ג'יימס איסטלנד השתמשו במילים כאלה ובמדיניות גזענית כדי לשמר עליונות לבנה ולשלול מאיתנו את אנושיותנו."
ג'יימס איירדל הבן היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, שכיהן כמושל קרוליינה הצפונית ה־23 בין השנים 1827–1828 ולאחר מכן ועד 1831 כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית.
איירדל נולד ב-2 בנובמבר 1788 במחוז צ'ואן שבקרוליינה הצפונית.
אביו, ג'יימס איירדל, היה מדינאי ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית; ואמו הייתה אחותו של מושל קרוליינה הצפונית, סמואל ג'ונסטון.
בשנת 1806 השלים איירדל הצעיר את לימודיו בקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון).
בדרכו אל הבמה הפוליטית, פיקד איירדל על פלוגת מתנדבים במלחמת 1812, עסק בעריכת דין במחוז צ'ואן, כיהן בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית כנציג העיר אדנטון, ומונה לשופט בבית המשפט העליון של המדינה.
איירדל ניהל יומן – דבר שהיה נדיר בקרב בני האצולה של קרוליינה הצפונית באותה תקופה – המספק לחוקרים הצצה ייחודית לחיי התקופה.
במהלך כהונתו הקצרה כמושל, קידם איירדל שיפור בתשתיות ובמערכת החינוך.
בהתייחס לטרנד חדש של אותה התקופה – קרונות רכבת רתומים לסוסים – הוא הציע לבנות מסילת רכבת ניסיונית מקמפבלטון לפייטוויל.
עם זאת, פרק הזמן הקצר שבו כיהן (יחד עם סמכויות המושל המצומצמות על פי חוקת קרוליינה הצפונית) מנעו ממנו להשיג הישגים משמעותיים.
הוא עזב את תפקיד המושל לאחר כמה חודשים כדי לכהן בסנאט של ארצות הברית, שם כיהן בשנים 1828–1831. הוא השלים את כהונת הסנאטור נתניאל מייקון שהתפטר.
בתקופה זו השתייך איירדל לתומכי אנדרו ג'קסון – המפלגה הדמוקרטית.
איירדל בחר שלא להתמודד מחדש לתקופת כהונה מלאה בסנאט.
לאחר מכן עבר להתגורר בראלי, עסק בעריכת דין, ושימש כרשם בית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית בין השנים 1840–1852.
הוא נפטר ב-13 באפריל 1853 באדנטון ונקבר שם בחלקת הקבורה של משפחת ג'ונסטון.
ג'יימס אדוארד אינגליש היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ובהמשך כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט, וכמושל קונטיקט.
אינגליש נולד ב-13 במרץ 1812 בניו הייבן שבקונטיקט ולמד בבתי הספר הציבוריים.
בגיל 16 החל לעבוד כשוליית נגר, ובהמשך הפך לאיש עסקים מצליח.
הוא הקים את חברת העצים English and Welch Lumber Company, וארגן מחדש את חברת השעונים של ניו הייבן (New Haven Clock Company), שהפכה לאחת מיצרניות השעונים הגדולות בארצות הברית.
הוא נישא פעמיים – לקרוליין א.
פאולר ולאנה רובינסון מוריס – והיו לו ארבעה ילדים.
אינגליש עסק בעסקי עץ, בנקאות ותעשייה.
בשנים 1847–1861 היה חבר מועצת העיר של ניו הייבן, ובשנים 1848–1849 שימש כחבר המועצה העירונית.
בשנת 1855 נבחר לבית הנבחרים של קונטיקט, ובשנים 1856–1858 כיהן כחבר הסנאט של קונטיקט.
בשנת 1860 ניסה להיבחר ללא הצלחה לתפקיד סגן מושל קונטיקט.
אינגליש נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרסים ה־37 וה־38, וכיהן מ־4 במרץ 1861 עד 3 במרץ 1865. הוא לא ביקש להיבחר מחדש בשנת 1864.
בשנת 1864 עזב את אשתו החולה כדי להגיע להצבעה בגבעת הקפיטול, ובהצבעה על התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שביטל את העבדות, הצביע בעד – אף שהיה דמוקרט.
הצבעתו עוררה מחיאות כפיים ותרמה לשינוי המגמה בהצבעה.
לימים אמר כי הצבעה זו פגעה במעמדו בקרב הדמוקרטים, אך חש כי עשה את המעשה הנכון, וציין: "אני מניח שאני הרוס פוליטית, אבל אותו יום היה המאושר בחיי".
למרות חששותיו, המשיך לאחר מכן בקריירה ציבורית מוצלחת יחסית.
בבחירות של 1871 זכה אינגליש ברוב קולות הבוחרים, אך ועדת ספירה קבעה כי הבחירות היו נגועות בזיופים ובהצבעות גנובות, והעניקה את המשרה למרשל ג'ול.
בשנת 1872 נבחר שוב לבית הנבחרים של קונטיקט.
בשנת 1875 מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את מקומו של אוריס פרי שנפטר, וכיהן מ־27 בנובמבר 1875 עד 17 במאי 1876, אז נבחר לו מחליף.
לאחר שנכשל בניסיונו להיבחר לסנאט בשנת 1876, שב אינגליש לפעילותו העסקית והתעשייתית.
בסרט "לינקולן" משנת 2012, בבימויו של סטיבן ספילברג, מוצגים אינגליש ו – עמיתו הרפובליקני המתנגד לעבדות מקונטיקט – בשמות בדויים, ושניהם מוצגים בטעות כמי שהצביעו נגד התיקון ה־13.
אינגליש נפטר בניו הייבן ב־2 במרץ 1890, בגיל 77, ונטמן בבית העלמין אוורגרין בניו הייבן, קונטיקט.
ג'יימס הנדרסון אימליי היה מחנך, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי.
אימליי נולד ב-26 בנובמבר 1764 בעיירה אימלייסטאון שבפרובינציית ניו ג'רזי.
הוא למד לימודים קלאסיים ובשנת 1786 השלים את לימודיו במכללת פרינסטון, שם שימש גם כמורה.
הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1791 ועסק במקצוע.
הוא שירת בדרגת מייג'ור במיליציה של מחוז מונמות' והשתתף במלחמת העצמאות האמריקאית.
בשנת 1796 שימש כיועץ משפטי, ואף כיהן כחבר האספה הכללית של ניו ג'רזי בשנים 1793–1796, כאשר בשנתו האחרונה כיהן כיושב ראש האספה.
אימליי נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרסים החמישי והשישי, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1797 עד 3 במרץ 1801.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים היה אחד ממנהלי ההדחה שמונו בשנת 1798 על ידי בית הנבחרים לנהל את הליכי ההדחה נגד הסנאטור ויליאם בלאונט מטנסי.
בשנים 1804 ו־1805 שימש אימליי כראש הדואר של אלנטאון, ניו ג'רזי, ולאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין במקום.
הוא נפטר באלנטאון ב-6 במרץ 1823, ונקבר בבית העלמין של הכנסייה הפרסביטריאנית.
ג'יימס אלרוי הוא סופר אמריקאי.
מהבולטים שבין סופרי הספרות הבלשית כיום.
ג'יימס אלרוי נולד בשנת 1948 בלוס אנג'לס קליפורניה.
הוריו התגרשו בילדותו המוקדמת והוא נשאר בחזקת אמו שהייתה שתיינית ורודפת גברים.
בגיל עשר בחר לחיות אצל אביו.