tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נודע במיוחד בעקבות ספר התודעה שכתב.
נולד בעיר ורשה שבפולין, לרחל ולמיכאל מוקוטובסקי, מחסידי הרב צדוק הכהן מלובלין.
בילדותו עברה המשפחה לעיירה אופולה לובלסקי.
בהיותו כבן 17 שנה עקר לוורשה, שם עסק במלאכת כפיים, בלימוד בבית המדרש ובפעילות ציבורית במסגרת תנועת צעירי אגודת ישראל בפולין.
במסגרת פעילותו החינוכית היה מרצה שיעורים קבועים בתלמוד ובספרי הגות ומחשבה.
כן התנדב לעסוק בחינוך והוראה במוסדות יהודיים שאינם דתיים.
למד אצל הרב יוסף ביגון, ששלח אותו ללמוד דרכי חינוך אצל יאנוש קורצ'אק.
נישא להינדא רבקה, אחותו הצעירה של אלכסנדר זושא פרידמן ומיד לאחר מכן בשנת ה'תרצ"ו (1936) עלה לארץ ישראל ועסק למחייתו כפועל בניין.
בעבודתו זו גילה את מעמדו הנחות של הפועל החרדי, והצטרף לפועלי אגודת ישראל (פא"י).
כעבור מספר שנים, בעקבות חילוקי דעות אידאולוגיים ופוליטיים עם הנהגת אגודת ישראל ותנועת הבת שלה פועלי אגודת ישראל, פרשו כי-טוב וכמה מחבריו מפא"י והקימו את תנועת פאג"י (גם אלו ראשי-תיבות של פועלי אגודת ישראל).
במסגרת פעילותו בתנועת פאג"י היה מעורכי עיתונה של התנועה - "הקול", שבו פרסם מאות מאמרים תחת כינויים שונים בנושאים מגוונים.
ערך גם את עיתונה היומי של התנועה "היומן" ואת הביטאונים "עתידינו" ו"קוממיות".
את מאמריו חתם בשמו הספרותי אליהו כי טוב, אשר לימים אומץ על ידו כשמו הרשמי.
בשנת ה'תש"א הקים את בית הספר החרדי לבנים "שילה" וניהל אותו כשמונה שנים.
בבחירות לאספה המכוננת, הכינו חוגי פאג"י רשימה נפרדת מהחזית הדתית שבה שולבה אגודת ישראל.
במסגרת מאמצים למנוע ריצה נפרדת הוצע שמוקוטובסקי יוצב במקום השני מטעם אגודת ישראל בחזית הדתית.
יצחק מאיר לוין סירב והודיע על התפטרותו.
בעקבות זאת, רצו המפלגות בנפרד ומוקוטובסקי עמד בראש הרשימה החרדית, שלא עברה את אחוז החסימה.
בסוף שנת 1950 חבר לחבר הכנסת מאיר דוד לוינשטיין בדרישה לכינוס ועידה ארצית של אגודת ישראל כדי לדון בהתנהלות של הנהגת אגודת ישראל, בין השאר בטענות על בזבוז כספים על עיתון המודיע.
המהלך לא צלח ומוקטובסקי וחבריו הורחקו מהמפלגה.
בשנת 1951 עמד בראש רשימת "אמוני ישראל" לכנסת השנייה, שגם היא לא עברה את אחוז החסימה.
בעקבות זאת פרש בשנת תשי"ד מעסקנות ומפעילות פוליטית והחל לעסוק בכתיבה.
יסד הוצאת ספרים קטנה בשם "א", שבה פרסם את 12 ספריו.
מאז ועד סוף ימיו עסק בעיקר בכתיבה ובעריכה.
כתב עשרות ספרים, בהם בולט במיוחד "ספר התודעה".
נפטר בו' באדר א' ה'תשל"ו (1976) ונקבר בבית הקברות הר המנוחות, סמוך לקברו של רבי מאיר שפירא מלובלין.
בהלווייתו השתתף רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש מאמשינוב, שהרב כי טוב עמד עמו בקשר.
סדרת הספרים חסידים ואנשי מעשה:
במעונות אריות ה'תשט"ו - עשרה סיפורים על חסידים הראשונים והליכותיהם
כחודו של מחט ה'תשט"ו - שבעה סיפורים מעולמם של חסידי פשיסחא וקוצק
בחסד עליון ה'תשט"ז - גבורותיו ומעלליו של רבי משה ליב ססובר
הפותח שער ה'תשט"ז - רבי זלמן בהר"ן, תולדותיו, חייו ומפעלו
כתר מלכות ה'תשכ"ו - ארבעה סיפורים על רבי ישראלצ'י ריז'ינר וסודו ועוד שבעה סיפורים שונים
איש וביתו - הליכות והלכות לבית היהודי, אלף מכון להוצאת ספרים ה'תשי"ז (1957)
ספר הפרשיות - יצירה רבת היקף בפרשנות התורה.
בתחילה יצא בצורת ספרונים, אחד לכל פרשה, אחר כך חתנו חנוך בן ארזה הוציאם לאור בעשרה כרכים עבים ומהודרים.
ספר התודעה - הלכות, מנהגים ודברי עיון לכל מועדי השנה ה'תשי"ח
כבשי דרחמנא - על הימים ה' באייר ו-כ"ח באייר, פרקים שרצה להכניס לספר התודעה.
כפתור ופרח - ריכוז של אמרות חז"ל בצירוף ביאורים, 1960.
כמו כן הוציא מהדורות חדשות לשבולי הלקט ולמחזור ויטרי.
בשנת ה'תשנ"א הוציא חתנו חנוך בן ארזה את כל ספריו בהוצאה מחודשת בהוצאת יד אליהו כי טוב שהקים.
הרב אליהו לופיאן (כינוי נפוץ: ר' אֱליְ' לופיאן או ר' אֱליְ' קעלמער; תרל"ו, 1876 – כ' באלול תש"ל, 21 בספטמבר 1970) היה מהבולטים ברבני תנועת המוסר במאה העשרים.
שימש כמנהל רוחני בישיבת כנסת חזקיהו.
נולד לאביו יעקב בעיירה גרייבו שבפלך לומז'ה שבאימפריה הרוסית (בתחומי פולין של ימינו) ולמד שם אצל רבי חיים לייב מישקובסקי.
בהיותו בן 9 סירב לעבור עם משפחתו להשתקע בארצות הברית כיוון שכמעט ולא היו קיימים בה בזמנו מוסדות חינוך תורניים, והוא נותר לבדו בעיר לומז'א, שם למד אצל הרב אליעזר שולביץ.
משם עבר ללמוד בבית המדרש בקלם אצל הסבא מקלם (שנפטר שנה לאחר מכן) והרב יצחק בלאזר.
נישא לשרה לאה, בת הרב יצחק דוד רוטמן, מתלמידי הסבא מקלם.
השידוך נעשה בעצת הרב מישקובסקי.
נתפרסם כאחד האישים הבולטים בבית המדרש בקלם.
במלחמת העולם הראשונה נשאר עם תלמידיו בישיבה, שלא כרוב בני העיר, והמשיך במסירת שיעורים.
לאחר המלחמה התפזרה הישיבה והוא החל במסע בעיירות ליטא שבהן מסר שיחות.
בהמשך השפיע על תלמידי קלם לחזור לישיבה והיא הוקמה מחדש.
הרב לופיאן נדד לגייס כספים לישיבה ובשנות ה-30 הגיע ללונדון, שם הוצע לו לשמש כראש ישיבת "עץ חיים".
בשנת תש"י (1950) עלה לישראל והתגורר בירושלים.
הוא החל למסור שיחות מוסר בבית הכנסת זיכרון משה, בבית הכנסת "כלילת שאול" בשכונת גבעת שאול וכיהן כמשגיח בישיבת קמניץ.
כן נתן שיעורים בישיבת היכל התלמוד תל אביב.
בין תלמידיו מתקופה זו היו הרב שלום שבדרון והרב צבי הירש פלאי.
בשנת תשי"א מונה למנהל רוחני של ישיבת כנסת חזקיהו בזכרון יעקב.
החזון איש בירכו במילים "עוד ינובון בשיבה", והוא ראה בזאת רמז שעל אף גילו המבוגר (75) יאריך במשרתו.
כחניך שיטת "קלם" היה ידוע כבעל סדר קפדני ושליטה עצמית.
מסופר שלא היה מסובב את ראשו ללא סיבה והחלטה מוקדמת.
כאשר ראה תלמיד מחכה בתחנת האוטובוס ומפנה ראשו כדי להסתכל אם האוטובוס מגיע, היה אומר: "בקלם היו מייסרים על הפקרות כזאת!".
הנהיג בישיבה שכל בחור ממלא את הנטלה לבא אחריו.
בשנותיו האחרונות התגורר בבית חתנו הרב קלמן עזריאל ובתו הרבנית חיה איטה פינסקי בשכונת בית וגן בירושלים.
הרב לופיאן נפטר בספטמבר 1970 בגיל 94 בכ' באלול תש"ל ונטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בירושלים.
על שמו שכונת לב אליהו ברכסים ורחוב בשכונת רמת שלמה בירושלים.
היה נשוי לשרה לאה (לבית רוטמן) ולהם תשעה בנים וארבע בנות:
הרב שמחה זיסל - מייסד חברת "תורה ועבודה" בלונדון, רב קהילת מחזיקי הדת וראש ישיבה במקום.
חנה ליבא - אשת הרב אריה זאב גורביץ, ראש ישיבת גייטסהד.
הרב חיים שמואל - ר"מ בישיבת מונטרה בשווייץ ובהמשך מראשי ישיבת "נצח ישראל" בסנדרלנד.
ומחבר הספר "רווחא דשמעתא" על השב שמעתתא.
הרב אריה ליב - ראש ישיבת גייטסהד.
הרב אליעזר - מראשי ישיבת תורת אמת בלונדון, חתנו של הרב משה שניידר.
פערל רייזל - אשת הרב דב דוד קליין, רב בלונדון ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית.
הרב בן ציון - רב באדג'וור (לונדון) ובהונג קונג, בסוף ימיו בישיבת דבר ירושלים בהר נוף.
צבי הירש - תלמיד ישיבת קלם וישיבת טלז.
סירב לחזור לבריטניה במלחמה, עקב היותה מדינה מערבית.
רחל - אשת הרב יוסף וילנסקי, חבר בית הדין במנצ'סטר, מראשי ועד ההצלה.
לאחר המלחמה היה ראש ישיבה בברגן-בלזן לפליטי השואה והקים שם מוסדות חינוך.
חיה איטה - אשת הרב קלמן עזריאל פינסקי, משגיח לצד חותנו בישיבת כנסת חזקיהו ובהמשך בישיבת קמניץ, מחבר ספר "נושא כלי יהונתן" על תרגום יונתן.
יואל יעקב - נשיא מוסדות תורה במנצ'סטר ומדפיס ספרי אביו.
אברהם יהושע - התגורר בשיקגו.
לב אליהו - ביאורים על התורה ודרשות מוסר, בעריכת תלמידו, רבי שלום שבדרון (כרך א', ירושלים תשל"ב; כרך ב', ירושלים תשל"ה).
אליהו לַנְקִין (25 בספטמבר 1914 – 10 באוגוסט 1994; ה' בתשרי ה'תרע"ה – ג' באלול ה'תשנ"ד) היה מפקד האצ"ל בירושלים, חבר הכנסת בכנסת הראשונה מטעם תנועת החרות.
נודע במיוחד כמפקד האונייה "אלטלנה".
לנקין נולד בהומל שברוסיה הלבנה, באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) למשה וחנה לנקין.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתו למנצ'וריה שם למד בגימנסיה הרוסית בחרבין.
הוא הצטרף לבית"ר בשנת 1930 והיה לקצין נציבות בית"ר בסין.
עלה לארץ ישראל בשנת 1933 והצטרף לאצ"ל.
בשנים 1935–1939 היה מפקד גדוד בית"ר באזור בנימינה-זכרון יעקב במקביל היה לנקין חבר בפלוגת נוטרים באזור זכרון יעקב, והיה אחראי מטעם האצ"ל להורדת מעפילים בחופי הארץ ("עליית אף על פי").
היה מפקד האצ"ל בירושלים בשנת 1944, והשתתף בחודש יולי בהתקפה על הבולשת המחוזית, אך הוסגר לבריטים על ידי "ההגנה" במהלך "הסזון" בדצמבר 1944 והוגלה למחנה מעצר בריטי באריתריאה.
ממחנה המעצר באריתריאה ברח בנובמבר 1945 והגיע לצרפת בינואר 1947. בצרפת גייס את עזר ויצמן ובוריס סניור לשורות האצ"ל.
לנקין ארגן מצרפת את יציאתה של אנית הנשק אלטלנה לישראל.
נשא את הכינויים המחתרתיים "אסף" ו"בנימין".
לאחר הטבעת אלטלנה הוחזק במעצר בבית שאן ובמקומות סתר אחרים עד סוף אוגוסט, ביחד עם ארבעה מפקדים נוספים של האצ"ל, אשר יחד כונו "עצורי בית שאן".
לאחר שחרורו היה מראשי מפלגת תנועת החרות וחבר הכנסת הראשונה.
לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה העברית והוסמך כעורך דין בשנת 1954. לאחר עליית הליכוד לשלטון נתמנה לשגריר ישראל בדרום אפריקה, בין השנים 1981–1985.
כתב ספר אוטוביוגרפי בשם ספורו של מפקד אלטלנה (הוצאת הדר, ה'תשכ"ז).
על שמו נקרא רחוב בשכונת תלפיות בירושלים.
ב-1933, עוד כשהיה בסין, קיבל לנקין אשרת עליה (סרטיפיקט) זוגית ועל מנת לנצלה נישא בנישואים פיקטיביים לבלה וגמן.
לאחר עלייתם ארצה התיר את הקשר ברבנות (לאחר הגרושין נישאה בלה למרדכי אולמרט והיא אמו של אהוד אולמרט) ונישא לדוריס קפלן שהייתה גרושתו של חברו הטוב שמואל כץ ומקשר זה נולדה הבת לינור לנקין.
בעלה של לינור היה הגאוגרף וההיסטוריון רוני אלנבלום.
אחיינו היה אבי לניר, טייס הקרב הבכיר שעונה למוות בשבי הסורי, ועוטר לאחר מותו בעיטור העוז.
אחיינית נוספת שלו היא גאיל לוין, רעייתו של פרופ' אריה לוין ואמו של שר המשפטים יריב לוין.
רבי אליהו בר משה לואנץ אשכנזי (כ"ג באייר ה'שכ"ד מאי 1564 – כ"א בתמוז ה'שצ"ו, 1636) נודע בשם רבי אליהו בעל שם היה רב, מקובל, דרשן ופייטן אשכנזי.
אשתו בזוו"ר בלומלין בת רבי רפאל ובזוו"ש ייטלה.
נכדו של השתדלן יוסף לואנץ, הנודע בכינויו "רבי יוזלמן", מאנשי חצרו של קיסר גרמניה.
למד בישיבתו של רבי עקיבא פרנקפורטר, אב"ד פרנקפורט, ואצל רבי יעקב גינצבורג מפרידברג, וכן בישיבת המהר"ל מפראג.
נדד לעיר קראקא שבמדינת פולין, שעליה כתב: "עיר גדולה של חכמים וסופרים, יודעי התורה ולומדיה", והצטרף לישיבה של רב העיר, הרב מנחם מנדל אביגדורש, שלימדו גם קבלה.
בהיותו בקרקוב, הגיה רבי אליהו את כתב היד של הספר "דרכי משה" מאת הרמ"א והדפיסו.
כהוקרה לכך העניק לו אחיו של הרמ"א, רבי אליעזר איסרליש, כתב יד נוסף של הרמ"א על ספר הזוהר.
את כתב היד שילב רבי אליהו בספרו "אדרת אליהו" על הזוהר.
בערך בשנת ה'שנ"ד (1594) שב לגרמניה.
תחילה התיישב בפרנקפורט ואחר כך נדד בין ערים שונות.
בשנים ה'ש"ס–ה'שס"ד נשא משרת דרשן בוורמייזא.
אחר כך כיהן כמרא דאתרא ואב"ד בפולדה, הנאו ופרידברג.
בשנת ה'שפ"ג בערך חזר לוורמייזא והתמנה כראש הישיבה.
אחרי פטירת הרב הקודם שימש ממלא מקום אב"ד, וסמוך לפטירתו התמנה רשמית כאב"ד וורמייזא.
נודע בשל עיסוקו בקבלה ובכתיבת קמעות, והתפרסם בכינויו "רבי אליהו בעל שם".
כתב גם פיוטים, בהם "ויכוח יין עם המים" (הנקרא גם בשם "אליכם אישים אקרא").
בשל ידיעותיו הרבות בחכמות חול היה נפגש לשיחות עם מלומדים נוצרים שהיו היבראיסטים וחוקרי יהדות, בהם יוהאן בוקסטורף וריצ'רד ברוטון (אנ').
רבי אליהו לואנץ נפטר בוורמס בכ"א בתמוז שצ"ו, ובה נקבר.
לא הרחק מימין למצבת המהרי"ל.
בנו רבי יוסף יהודה (ייזלין) היה שליח ציבור במגנצא.
י"א בתו הינדלין אשת רבי אורי שרגא פייבוש רוזנבוים, וי"א שהיא נכדתו
רבי אליהו לואנץ חיבר ספרים רבים אשר רק חלקם ידועים ומיעוטם יצאו לאור, כמו כן ההדיר והוציא לאור כתבי יד ממחברים שונים.
רנת דודים על שיר השירים.
(נדפס לראשונה בתנ"ח .62 שנים לאחר מותו)
פירוש על מדרש בראשית רבה.
מעגלי צדק על פירוש רבי בחיי בן אשר על התורה.
פירוש על ספר חובות הלבבות.
אדרת אליהו על כל הזוהר.
צפנת פענח על תיקוני זוהר.
מעיל אליהו על משנה תורה לרמב"ם.
פיוט ויכוח יין עם המים.
כתבי יד שההדיר והוציא לאור:
הרב אליהו כ"ץ (ט"ו בשבט תרע"ו, 20 בינואר 1916 – ח' בכסלו תשס"ה, נובמבר 2004) היה רב בסלובקיה ובישראל, שכיהן כרבן הראשי של הערים ברטיסלאבה ובאר שבע וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
נולד בצ'כוסלובקיה, לרב אברהם אהרן כ"ץ, רבה של ניטרה ולפראדל.
מילא את מקום אביו כרב העיר ניטרה.
במלחמת העולם השנייה ברח להונגריה מאימת הנאצים.
לאחר מלחמת העולם השנייה כיהן כרב ואב"ד של קהילת ברטיסלאבה בשנים 1948–1968. לימד בישיבת בודפשט והקים את ישיבת דומונקוס.
כיהן כרבה של באר שבע במשך כ-35 שנים.
היה חבר במועצת הרבנות הראשית לישראל.
בשנת 1972 נחשד על ידי גורמים חרדים כי היה מעורב בפסק דין האח והאחות, ועל כך קיבל מכתב איומים בדואר המכנה אותו ואת הרב שלמה גורן 'כמרים נאציים'.
הרב כ"ץ נודע בדרשותיו המקוריות ובגימטריה שאותה שילב בדבריו.
כמו כן, כתב שירים המבוססים בחלקם על אקרוסטיכון.
ערך מהדורה פקסימילית של מחזור ליפסיא (מחזור תפילה מאויר בכתב יד מימי הביניים) שיצאה בשנת תשכ"ד, והקדים לה דברי מבוא.
השתתף בכתיבת מספר ערכים באנציקלופדיה יודאיקה באנגלית.
פרסם ספרי שו"ת, קונטרסים בעניינים שונים ומאמרים בבמות שונות, בעיקר בביטאון האשל של המועצה הדתית באר שבע.
בשנת 1995 הוענק לו אות יקיר באר שבע.
על שמו רחוב בשכונת נווה נוי בבאר שבע.
נקבר בחלקת הרבנים בבית הקברות הישן בבאר שבע.
בנו, הרב אהרון כ"ץ כיהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
בנו, פרופ' מנחם כ"ץ היה מנהל אקדמי של פרויקט פרידברג לחקר הגניזה.
שו"ת באר אליהו חלק א
שו"ת באר אליהו חלק ב
שו"ת באר אליהו חלק ג
רבי אליהו ישראל (תע"ה, 1715 – ט' בשבט תקמ"ד, 1 בפברואר 1784) היה שד"ר, רב, אב בית דין באלכסנדריה שבמצרים ובירושלים.
רבי אליהו נולד בשנת תע"ה, 1715 ככל הנראה ברודוס, לרבי משה שהיה רבה הראשי של רודוס.
בשנת תק"ד, 1744 עלה רבי אליהו לארץ ישראל והגיע לירושלים, למד בישיבת חסד לאברהם ובנין שלמה, הקים בית כנסת והיה חברותא לחיד"א.
בשנת תקכ"ג, 1763 יצא רבי אליהו, כאחיו ר' חיים, לשליחות (שד"ר) בתחילה נסע למצרים ולאחר מכן יצא לשליחות באירופה ושם סבב בערים רבות ובהן: ונציה, ליבורנו, אמסטרדם, בורדו, פרנקפורט.
בימי שליחותו כתב רבי אליהו על המצוקה הרוחנית הקשה שבה נמצאו הערים אליהן הגיע עד כי ספרי קודש כגון: גמרא וספרי הלכה לא היו מצויים.
בשנת תקכ"ט, 1769, הגיע רבי אליהו לרודוס ובשנת תקל"ב, 1772, עבר לאלכסנדריה שבמצרים.
כעבור שנה התמנה לדיין ולאב בית הדין של אלכסנדריה, תפקיד שבו כיהן עד ימי מותו.
בתקופת כהונתו שימש גם כדרשן וכך אמר לבני קהילתו בדרשה לשבת תשובה (מספרו "שני אליהו", דרוש ט"ו, דף נ"ב.)
נפטר בט' בשבט, בשנת תקמ"ד, 1 בפברואר 1784, ונקבר באלכסנדריה.
רבי אליהו לא זכה לראות את ספריו יוצאים לאור, רק אחרי מותו ערך בנו, רבי ידידיה שלמה, את ספריו והביא אותם לדפוס לאחר עמל רב על העריכה ועל גיוס כספי ההדפסה.
קול אליהו – שו"ת בשני חלקים על ארבעת חלקי השולחן ערוך, חלק א' נדפס בליבורנו בשנת תקנ"ב, 1792, חלק ב' נדפס בליבורנו בשנת תקס"ז, 1807, בחלק ב' צורף גם שו"ת "מחנה ישראל".
שני אליהו – כ"ה דרושים לשבתות וחגים, שדרש באלכסנדריה בין השנים תקל"ג, 1773 ל-תקמ"ד, 1784, נדפס בליבורנו בשנת תקס"ו, 1806. בספר זה נכלל גם קונטרס "ארעא דישראל".
כסא אליהו – חידושי דינים על ספר הטור.
אדרת אליהו – חידושים וביאורים על הסמ"ג והרא"ם, נכתב בירושלים בשנת תקי"א, 1751, ונדפס בליבורנו בשנת תקפ"ח, 1828.
עוגת אליהו – שו"ת וביאורי סוגיות הלכתיות, נדפס בליבורנו בשנת תק"צ, 1830.
אליהו מאיר בלוך (כ"ג בתשרי תרנ"ה, 23 באוקטובר 1894 – כ"ח בטבת תשט"ו, 22 בינואר 1955) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי.
ר"מ בישיבת טלז בליטא ולאחר מלחמת העולם השנייה מייסד וראש ישיבת טלז בקליבלנד שבאוהיו, ארצות הברית.
נולד לרב יוסף יהודה לייב בלוך, ראש ישיבת טלז.
בשנת תרפ"ח (1928) התמנה כר"מ בישיבת טלז.
בשנת ת"ש (1940), בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הצליח להיחלץ מליטא יחד עם גיסו, הרב חיים מרדכי קאטץ, ולהגיע לארצות הברית.
השניים התיישבו בעיר קליבלנד שבמדינת אוהיו ושם הקימו מחדש את ישיבת טלז ופיתחו את מוסדותיה.
בלוך היה מראשי הרבנים וממנהיגי הציבור החרדי בארצות הברית.
בנותיו נישאו לרבנים אליעזר סורוצקין ודוד ברקין.
כשנודע לרב בלוך על חורבן טלז והשמדת בני משפחתו, הוא העלה על הכתב את רגשותיו והסביר כיצד ראשו פנוי לעסוק בלימוד תורה ובהקמת מוסדות תורה:
אליהו לֶהמַן (1914 (תרע"ד), נירנברג – 6 במרץ 2011 (ל' אדר א', תשע"א), ירושלים) היה רופא פנימאי, מראשוני הרופאים בנגב.
ייסד וניהל את בית החולים הראשון בבאר שבע (בית החולים "הדסה").
להמן היה מנהלה הראשון של מחלקה פנימית א' במרכז הרפואי סורוקה במשך כ-20 שנה.
בשנת 1975 היה לאזרח הראשון שקיבל את התואר "יקיר העיר באר שבע".
להמן נולד בנירנברג שבגרמניה למשפחת רופאים.
הוא החל את לימודי הרפואה בשנת 1932 באוניברסיטת היידלברג.
עם סיום לימודיו בשנת 1936 נמנע ממנו לקבל את תעודת הרופא בשל שלילת הזכויות מיהודים באותה תקופה בגרמניה הנאצית.
אי-לכך, התעודה ניתנה לו לאחר שהשלים את לימודיו באוניברסיטת ברן שבשווייץ.
בהיותו סטודנט היה גם ספורטאי, ואת עבודת הגמר שלו כתב בתחום רפואת הספורט.
בשל יהדותו נמנע ממנו לעבוד כרופא, ולכן עבד כמורה לספורט עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1937.
הבריטים שהגבילו את מספר הרופאים היהודים בארץ, מנעו ממנו לעסוק ברפואה ולכן עבד כמורה לחינוך גופני, במספר בתי ספר בירושלים.
בבקרים לימד רופאים קורס ברפואת ספורט והתנדב כעוזר רופא בבית החולים שערי צדק בירושלים.
במלחמת העולם השנייה התגייס ד"ר להמן למשטרת היישובים העבריים.
לאחר שעבר קורס קציני רפואה נשלח לשרת בחזית מצרים ובטריפולי שבצפון אפריקה.
בהמשך עבר לסיציליה שבאיטליה, שם ניהל לראשונה בית חולים של הצבא הבריטי.
עם שובו לארץ הצטרף ל"הגנה" בירושלים, ובמלחמת העצמאות ניהל את "בית חולים 10", בית החולים הצבאי שבחיפה.
בשנת 1950 עבר להמן עם משפחתו לבאר שבע על מנת לנהל את בית החולים "הדסה" שנפתח חצי שנה קודם לכן בעיר העתיקה.
הוא הקים במקום בית כנסת, לזכרם של חללי שיירת הדסה להר הצופים, שנרצחו על ידי מתפרעים ערבים בדרכם להחליף את צוות בית החולים הדסה.
בשנת 1954 שימש להמן כרופאו האישי של דוד בן-גוריון שפרש מראשות הממשלה ועבר לגור בצריף בשדה בוקר.
בשנת 1960 עם פתיחתו של בית החולים החדש בבאר שבע, מונה ד"ר להמן למנהל מחלקה פנימית א' בבית החולים המרכזי לנגב, שהחליף את בית חולים הדסה ובהמשך הפך למרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
בשנת 1972, עם פתיחת בית הספר לרפואה, היה אחד הראשונים שקיבל בו את התואר פרופסור, על מפעל חיים ותרומתו לרפואה ולנגב.
להמן גידל דורות של רופאים והיה זה שהביא לישראל את שיטת האבחון בעזרת הלפרוסקופיה.
בשנת 1975 זכה להיות ראשון מקבלי עיטור "יקיר העיר באר שבע".
בשנת 1979 יצא להמן לגמלאות, אך המשיך לשמש כרופא יועץ בבית החולים ובמשרדי ממשלה שונים.
נפטר בשנת 2011 (תשע"א) בירושלים, ונקבר בהר המנוחות.
הרב אליהו לנדא (כ"ד בתמוז ה'תרל"ג, 19 ביולי 1873, - כ"ד בתמוז ה'תש"ו, 23 ביולי 1946), היה ידוע בכינויו "נכד הגר"א" (במשמעות צאצא כי היה בעצם בן נינו של הגר"א) ו"גואל התנ"ך".
המו"ל של כתבי הגאון מווילנה ותלמידיו, מאבות הגנאלוגיה היהודית, והמדפיס של התנ"ך העברי הראשון בארץ ישראל שהוכן כולו בידי יהודים.
כמו כן הכניס לדפוס בארץ ישראל את השימוש במטריצות.
אליהו לנדא נולד בכ"ד בתמוז ה'תרל"ג (1873) לאביו אלעזר לנדא, דור רביעי לגאון מווילנה, שעלה ארצה בהיותו בן למעלה מחמישים על מנת לקיים את צוואת הגאון לצאצאיו לעלות לארץ הקודש, ולאימו בתיה בריינה בת זאב וולפנזון.
התייתם מאביו בעודו ילד וגדל בבית סבו זאב.
על ידי אבי אימו למד בחדר ובישיבות עץ חיים, אוהל תורה ותורת חיים.
בעת למודו ב"עץ חיים" השתתף ביסוד חברה לגמילות חסדים "עושי חסד".
בשנת 1897, במלאת מאה שנים לפטירת הגר"א, יסד בירושלים לזכרו את "בית מדרש אליהו".
אסף לתוכו ספרים וכתבי יד יקרי ערך ומציאות בכל ענפי התורה על הגר"א, על צאצאיו, ועל ארגונים שבהם היו חברים כמו "רוזני ארץ ישראל בליטא", ולשם כך תרם את כל ספריו הפרטיים כולל כל ספרי הגר"א וכתבי ידו, שהיו ברכוש המשפחה מזה דורות.
הוא אף נסע כמה פעמים לארצות אירופה ואמריקה לשם הגדלת אוסף הספרים והמסמכים.
לאחר שנים, שכשבטל בית המדרש הזה כתוצאה מקשיים כספיים בגלל צאת היהודים מהסביבה, מסר את האוסף ללא תמורה לידידו הרב אברהם יצחק הכהן קוק עבור ישיבתו, בבקשה שיוחזקו בישיבה בנפרד כאוסף מיוחד.
בקיץ 1904 נסע לווילנה להשתטח על קבר הגר"א ולבקר את בית מדרשו.
נתקבל בכבוד גדול על ידי הרבנים וחשובי העדה בווילנה ובשאר קהילות ישראל שבליטא, שם פגש את גדולי ורבני אותו הדור, בווילנה, בוורשה ובערים אחרות.
במהלך הביקור הציעו לו כיסא רבנות בווילנה.
אך הוא ויתר על הכבוד והחיים הנוחים שבהצעה זאת, והעדיף לחזור לארץ ישראל וחזר לעמלו בירושלים.
בארץ ישראל היה מו"ל ומדפיס של ספרי הגר"א ושל ספריו שלו, ושל אחרים, וכתב בעצמו עבודות ומחקרים בתחומים שונים במשך 50 שנה.
הדפיס והוציא לאור למעלה מ-50 ספרים וחוברות מיצירות הגר"א ובנו רבי אברהם בן הגר"א ותלמידיו, ובעזרת בנו וממשיך דרכו, יעקב אלעזר לנדא, עוד כ-30 ספרים ומעלה.
בשיתוף עם חברת "למען ציון" העמיד מפעל להדפסת ספרי קודש ודת, הדפיס והוציא לאור "תנ"ך ארץ ישראל" במחיר זול (30 מא"י לספר) כולו מודפס ומוגה על ידי יהודים, להבדיל מכל התנ"כים האחרים שהודפסו והוצאו לשוק על ידי מיסיונרים.
חקר, כתב והדפיס ספר כרונולוגי, "דברי ימי עולם", לכל האישים והמאורעות מבריאת העולם ועד תקופת הרומאים, לפי מקורות חז"ל, אך לא הספיק לסיימו.
פרסם קונקורדונציית כיס של התנ"ך.
הדפיס בפאר והדר את "אישי ישראל", סידור תפילה מהודר וגדול שהתפילות בו כולן בנוסח הגר"א.
כמו כן הדפיס הגדות של פסח מפוארות: אחת בנוסח הגר"א, והשנייה בנוסח הרמב"ם.
הוציא לאור מפת קיר גאוגרפית גדולה צבעונית של ארץ ישראל, שייחודה בכך שהייתה מחולקת לפי 12 שבטי ישראל ואזורי התנחלותם.
לצורך כך בעצמו אסף ליקט וחקר במקורות השונים את שמות המקומות והיישובים עם ציון המקום, הן במקורות חז"ל, והן חוקרים אחרונים, כולל השם המקראי והשם הערבי, והכל בעבודת יחיד.
היה במשך שנים המזכיר והמנהל של כולל הפרושים סלונים בירושלים, של צאצאי העיר סלונים מבלארוסיה, שקיבל וארגן תרומות יהודים מעבר לים.
היה בעליהם של שתי חנויות ספרים בשם "ירושלמי" אחת בעיר העתיקה, והשנייה במאה שערים.
כל ספר חשוב ונדיר במיוחד שהזדמן אליו הועבר למדרש אליהו.
ערך מספר רב של מסעות לאירופה ואמריקה לשם השגת ספרים וכתבים ועל מנת להתאחד עם כל משפחות צאצאי הגר"א ברחבי העולם.
בעת ביקור בארצות הברית בשנת תרצ"ב התמנה לרב בברוקלין, ושם ייסד בית מדרש על שם הגר"א, "מדרש אליהו", ועסק שם גם כמורה לעברית.
ההיסטוריון של ירושלים פנחס גרייבסקי, שכתב עליו אז רשימה, סיים אותה במילים אלו
לאחר כמה שנים חזר לישראל והתיישב בשכונת מונטיפיורי ליד תל אביב ליד בתו היחידה, חתנו המורה והסופר יוסף זונדל וסרמן ובקרבת בנו כורך הספרים יעקב לנדא.
הוא היה המקור העיקרי למידע על משפחת הגר"א וצאצאיו וכבר ב-1915 פרסם בעיתון "הצפירה" מספר 22 בירושלים שהוא מכין ספר המתייחסים לגר"א.
ספר זה לא יצא לאור מעולם אולי כי לנדא היה עסוק כל הזמן בעדכונו ומעולם לא השלים אותו כתוצאה.
ערך רשימה שמית של ענפי משפחת הגר"א כולל פרטים נוספים ואישיים כמו כתובותיהם (גם ביקר באופן אישי בבתיהם ברחבי העולם) ואסף בכל מקום מידע מפורט על ארגונים שבהם היו חברים.
נשארו רק שני עותקים מכתב היד המצויים בחזקתם של שני אספנים בירושלים, בנימין ריבלין וישעיהו וינוגרד.
הוא היה מקור המידע לספרו של אליעזר ריבלין משנת 1935 "ספר היחס".
בסוף חייו השתתף ביסוד בית הכנסת על שם הגר"א ברחוב הירקון 42 בתל אביב ועבר לגור בקרבתו ברחוב הרב קוק 1 כאשר חדר אחד בדירתו הקטנה שימש לו כדפוס עם מסדרת עופרת.
ב-1934 למרות זקנתו וחולשתו היה בא להתפלל בו כל יום שבת עד השבת האחרונה בחייו משכונת מונטיפיורי הרחוקה.
הוא הדפיס ספרים ושימש כרב בית הכנסת עד יומו האחרון.
גם לעת זיקנה היה פעיל בהוצאת ספרים והכין לדפוס קונקורדנציה של כיס מהדורה חדשה של התנ"ך ועד.
ביום ט"ז בתמוז תש"ו נסע לירושלים בענייני הדפסת התנ"ך למחרת באה עליו התקפת שיתוק הוכנס לבית החולים ביקור חולים ושם נפטר ביום כ"ד בתמוז תש"ו 23.7.46.
בנו ממשיכו היה יעקב אלעזר לנדא, נולד ב-1898 ונפטר ב-1980 והוא המשיך בהדפסת כתבי הגר"א.
אליהו לויצקי (כ"ג באייר תרמ"ח, מאי 1888 – ה' בחשוון תשמ"ה, 31 באוקטובר 1984) היה מאנשי העלייה השנייה, ממתיישבי עין גנים וממייסדי ירקונה.
נולד ברומני שבפלך פולטבה באימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיר בתחומי מחוז סומי באוקראינה), לישראל ופסיה לויצקי.
בצעירותו הצטרף לאגודת הצעירים הציונים "התחייה".
בשנת 1906 עלה לארץ ישראל.
בתקופה הראשונה עבד בחקלאות בנס ציונה וברחובות, ולאחר מכן נדד במקומות שונים בארץ, במושבות: פתח תקווה, מנחמיה וחדרה, בחוות חקלאיות: סג'רה, חוות כנרת וחפציבה ובשכונת אחוזת בית, שהייתה לתל אביב, ועסק בהן בחקלאות ובהגנה.
בבואו ארצה היה חבר "הפועל הצעיר", ולאחר יסוד "אחדות העבודה" הצטרף אליה.
היה מחבורת אנשי העלייה השנייה, שרבים מהם תפסו עמדות מפתח בהנהגת היישוב ותנועת העבודה.
בשנת תרע"א (1911) נישא לשרה קושניר (נפטרה ב-1969), בתו של דוד קושניר, והתגורר בפתח תקווה.
כעבור זמן הצטרף לחבורת החלוצים והפועלים שהתיישבה בעין גנים, ובהם א.ד.
היה חבר "ההגנה" והשתתף בהגנת פתח תקווה.
בשנת 1932 היה ממייסדי ירקונה ובמשך עשרות שנים היה מראשי המתיישבים.
היה אב לשתי בנות ושלושה בנים.
בנו גואל לויצקי היה ממפקדי "ההגנה" וה'מוכתר' של קיבוץ אלונים.
נפטר ב-31 באוקטובר 1984, בגיל 96. הובא למנוחות בבית העלמין המשותף של המושבים ירקונה וגני עם .
הרב אליהו ליאון לוי ("הבאבא ליאון") (ה'תרצ"ט, 1939 – ד' באב ה'תשע"ה, 20 ביולי 2015) היה מקובל מבני ברק, מחבר "תיקון יסוד ישועת אליהו".
נולד כבן זקונים לשפיקה ולרב ישועה שהיה רב העיר מרעאש שבטורקיה.
כשהיה כבן 8, משפחתו עלתה לארץ ישראל והתיישבה במושבה נס ציונה, ובהמשך עברה להתגורר בשכונת עזרא שבתל אביב-יפו, שם הקים אביו את בית המדרש "עזרה ותושיה" והיה לרבם של העולים מטורקיה.
בגיל 12 למד בישיבת "אוהל מועד" בתל אביב, ובגיל 18 עבר ללמוד בישיבת חב"ד בעיר.
בגיל 21 התגייס לצנחנים, אך כבן למשפחה שכולה שאיבדה את בנה במהלך מלחמת העצמאות, שוחרר לאחר כשנה.
מקום קבורתו של אחיו לא נודע גם כיום.
נישא לשושנה והחל ללמוד בכולל "בית הלל" במשך כארבע שנים, ולאחר מכן החל ללמוד את תורת הקבלה.
לימים עבר להתגורר בבני ברק והקים בה את ישיבת המקובלים "תיקוני אליהו ומעייני הישועה" בראשה עמד עד פטירתו.
בימי חמישי נהג להיות שרוי בתענית ולקבל קהל.
חיבר את "תיקון יסוד ישועת אליהו" - תיקון מיוחד להוצאת זרע לבטלה, ובמשך עשרות שנים היה עובר עם חסידיו מעיר לעיר בבתי כנסת ומנחיל את התיקון.
התיקון היה נערך מדי יום חמישי בימי השובבי"ם, בלילות של תפילות ותיקונים בשירה ובכיה עד אור הבוקר.
התיקון האחרון בכל שנה שהיה נערך בכותל המערבי משך אליו אלפי אנשים.
במשך כארבעים וחמש שנה הרב היה מגיע פעמיים בשבוע לכותל המערבי: פעם אחת באמצע השבוע ופעם שנייה במוצאי שבת, שם היה מסיים יחד עם חסידיו את ספר התהילים ולאחר מכן היה מעביר דרשה שבועית.
כמו כן, היה מגיע עם חסידיו מידי ראש חודש לכותל המערבי ל"תיקון ליל ראש חודש".
"ישועות אליהו השלם", הופץ גם כספר מקוצר בשם "ישועות אליהו"
"קדושת ישראל", הופץ גם כספרון-כיס מקוצר
"צעקת ישראל", הופץ גם כספרון-כיס מקוצר
"משבצות זהב לבושה" - לנשים
בנו בכורו הרב יהושע לוי, ראש ישיבת עטרת הלווים
בנו הרב חיים לוי, רב בישיבת עטרת הלויים
בנו ר' שמואל לוי, חזן בית הכנסת ספרא במנהטן
אליהו לבנט (1928 - 30 באוקטובר 2017), היה מהנדס, מאמן ושופט בינלאומי בשחמט.
הוא ייסד את מועדון השחמט באר שבע, הקבוצה המובילה בישראל שזכתה בעשרות זכיות באליפות הליגה הלאומית וזכיות רבות בגביע המדינה.
לבנט נולד וגדל בסנקט פטרבורג (באותה העת לנינגרד).
במלחמת העולם השנייה הוא השתתף בהגנת לנינגרד וזכה בשתי מדליות, "להגנת לנינגרד" ו"לשם הניצחון במלחמה".
בשנת 1957 הוא סיים את לימודי הנדסת טקסטיל בברית המועצות.
הוא ניהל את מועדון השחמט בלנינגרד והיה חבר הנהלת האיגוד הארצי וקיבל תואר שופט בינלאומי בשחמט.
לבנט עלה לישראל בשנת 1972 והשתקע בבאר שבע.
שנה לאחר מכן ייסד את מועדון השחמט באר שבע.
"עברתי בבתי הספר בעיר ובכל מקום שיחקתי נגד 30 תלמידים סימולטנית, בסך הכל שיחקתי נגד 2,000 ילדים.
מתוכם אספתי את ה-100 הטובים ביותר והתחלתי לאמן אותם".
הוא ניהל במשך שנים רבות את אליפות ישראל בשחמט, בבאר שבע.
באולימפיאדת השחמט שנערכה בחיפה בשנת 1976 הוביל לבנט כמנהל ומאמן את נבחרת הנשים של ישראל לזכייה במדליית הזהב.
בשנת 1978 ארגן את פסטיבל השחמט הבינלאומי בקונסרבטוריון העירוני באר שבע ובהשתתפות 5 רבי אמנים ביניהם חבר ילדות ויקטור קורצ'נוי שדורג באותה העת במקום 2 בעולם.
בתקופת ניהולו והדרכתו זכה המועדון הבכיר של באר שבע 7 פעמים בתואר אליפות ישראל ו-5 פעמים בגביע המדינה.
בין השחמטאים הבולטים שלבנט אימן, נמנים רבי-האמן ואלופי ישראל אלון גרינפלד וגד רכליס.
לבנט נפטר ב-30 באוקטובר 2017, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע .
ב-20 בפברואר 2018 נחנכה כיכר בבאר שבע, "כיכר השחמט" במפגש הרחובות ביאליק, בן יהודה ואיינשטיין, הקרויה על שמו של לבנט.
הכיכר מעוצבת כלוח שחמט, רחב ממדים ועליו כלי שחמט גדולים.
אות יקיר הנגב מטעם אוניברסיטת בן-גוריון (2005).
הרב אליהו לופס (2 בינואר 1890, י' בטבת תר"ן - 3 ביולי 1938, ד' בתמוז תרצ"ח) היה ר"מ בישיבת "פורת יוסף", דיין בבית דין צדק לעדת הספרדים בירושלים וממקימי שכונת "בית וגן" בירושלים.
בין תלמידיו נמנו כמה רבנים מפורסמים, בהם הרב עובדיה יוסף.
נולד בשנת ה'תר"ן (1890) בחלב שבסוריה לרב יעקב ולחנה לופס, בן למשפחת רבנים בת 300 שנה.
בחודש אלול ה'תרע"ג (1913) עלה לארץ ישראל עם בני משפחתו, והתיישב בירושלים.
נמנה עם חכמי ורבני ישיבת המקובלים "רחובות הנהר", בחברת הרב חיים שאול דוויק הכהן, שם עסקו בתורת הנסתר והתפללו בצוותא על פי סידור הרש"ש וכוונות האר"י.
עם פתיחתה של ישיבת "פורת יוסף" בעיר העתיקה בירושלים, נמנה עם תלמידיה הראשונים.
מסר שיעורים רבים בהלכה ומוסר בשכונת "זיכרון משה" בירושלים.
עודד את הבריות במילות ביטחון ותנחומים, שהיו שגורים על פיו.
נמנה עם מייסדי שכונת "בית וגן" בירושלים, בעת שהחלה להיבנות בשנת 1926. בנוסף לגדלותו בתורה, היה אהוד על הציבור, עסק בצרכי ציבור באמונה, ונבחר ליו"ר המועצה של השכונה.
בשנת 1928 בנה לעצמו בית בפאתי השכונה ברחוב החיד"א 31. בקומת המגורים שבה התגורר, הוקצה שטח לבית כנסת לתושבי השכונה הספרדים.
כנהוג באותם ימים, נבנה בסמוך לכל בית בור מים שבו השתמשו דיירי הבית לשתייה, לרחיצה ולכל צורכי המשפחה.
הבור היה גדול ביותר על מנת להכיל מספיק מים להתמודד עם שנות הבצורת.
בסמוך לבור המים, הוא בנה את קומת המרתף והקים בה בית מדרש.
לאחר מכן, ניהלה בתו שרה בבית זה גן ילדים, ושימשה בו כגננת כ-40 שנה.
משנת ה'תרפ"א (1921) לימד בישיבה הגדולה "תורת חיים" בעיר העתיקה בירושלים.
באותה תקופה היה יחיד בין צוות רבני הישיבה האשכנזית.
מעלותיו ומידותיו התרומיות חיבבו אותו על כל בני הישיבה ומנהליה.
עם פתיחת הישיבה הגדולה "פורת יוסף" בעיר העתיקה השתלב עם מייסדיה, ונקרא לכהן בין רבני הישיבה, ושם הרביץ תורה לתלמידים במשך כחמש עשרה שנים.
בשנותיו האחרונות שימש כדיין בבית דין צדק לעדת הספרדים בירושלים.
כשנה לפני פטירתו (שנת ה'תרצ"ז) השתדל אצל רבני ירושלים, והקהיל קהילות ברבים ליום צום תענית ציבור ותפילה, לנוכח המצב האיום ששרר בארץ.
אמרו כי אחרי אותו יום תענית ציבור, שקטה הארץ מספר חודשים ולא ראתה קורבנות.
ביום ד' בתמוז ה'תרצ"ח נפטר לאחר ייסורים וצער כשהוא במלוא כוחותיו ושנותיו הצעירות, כבן 48 שנים.
מפאת אשפוז וטיפול מוטעה, בבית החולים "משגב לדך" בעיר העתיקה, כשקיבל בטעות זריקה לא סטרילית התפתחו ברגלו נמק והרעלת דם כללית, ומיד הועבר לבית החולים "וואלך" – שערי צדק – שם חלה הידרדרות נוספת במצבו.
בימי מחלתו האחרונים, כשהיה באפיסת כוחות, הוכיח את המבקרים אותו בבית החולים: "העיקר היא התורה".
לחולה ששכב לידו, הציע לזכות במצוות הנחת תפילין שלא יהא כקרקפתא דלא מנח.
עד רגעיו האחרונים היה בצלילות מוחלטת, ביקש שיטבילוהו במקווה טהרה לאחר פטירתו.
לרב לופס היו שלושה אחים: רבי ניסים, רבי אברהם ורבי שלום, שלושה בנים ושבע בנות.
משפחתו הוציאה לאור לאחר פטירתו את הספר "אמרי פי ובן אביחיל" - דרושים מוסריים על התורה.
ידידיו הרבנים בבית הדין הוציאו לאור אחרי פטירתו חוברת מיוחדת לזכרו.
בשכונת "בית וגן" בירושלים נקרא רחוב על שמו.
בין תלמידיו כמה מגאוני זמננו.
המפורסם ביותר הוא הרב עובדיה יוסף.
באחד הימים, כששימש כר"מ בישיבת "פורת יוסף", הרב אליהו לופס הבחין שתלמידו החביב, עובדיה, לא מופיע בישיבה כהרגלו.
מיד ניגש לראש הישיבה, רבי עזרא עטייה, ושאלו על כך.
הרבנים ניגשו לביתו ונודע להם שאביו הוציאו לעבוד בחנותו.
מיד פשט רבי עזרא את בגדיו הרבניים, והודיע שהוא עובד בחנות על מנת שהבן יחזור לישיבה.
כמה ימים של משא ומתן ביניהם להוריו, שכנעו אותם להניח לבנם לחזור לישיבה לשקוד על לימודיו.
הרב אליהו מאיר פייבלזון (כ"ה בטבת ה'תרכ"ח, 1868 - כ"ה טבת ה'תרפ"ח, 18 בינואר 1928) שימש כרב וראש ישיבה ליטאי.
נולד בווייגובה לרב ברוך ולפייגה סתירא פייבלזון.
אמו הייתה בתו של הרב יצחק אייזיק בנו של רבי אליעזר מקלם.
הוריו וחינוכם מתוארים בספרו "נצח ישראל" אחיו הגדול היה הרב ישראל בנדט פייבלזון, רבה של בייסגולה, (ומחבר ספר "צרור החיים") ואחיו השני היה הרב שמואל אביגדור פייבלזון, רבה של פלונגיאן.
הוא היה מעשרת הבחורים הראשונים שעמם נפתחה ישיבת טלז ולמד בה תורה מפי ראשי הישיבה הראשונים: רבי צבי יעקב אופנהיים, רבי מאיר אטלס ורבי שלמה זלמן אבל.
בהמשך עבר לישיבת סלובודקה ובשנת 1883 התקרב לרב אליעזר גורדון שבא אז לסלובודקה.
הוא קיבל גם מפי הסבא מקלם.
לפי תיאורים מאוחרים למד בתקופת סלובודקה עם אחיו ר' שמואל אביגדור "שמונים דפי גמרא ליום בבקיאות, ודף אחד לחודש בחריפות".
לאחר נישואיו התגורר בציטביאן ובקרוקי, אחר כך יסד את הישיבה לצעירים בפוניבז' ועמד בראשה במשך תקופה עד שהתמנה כרבה של קופישוק.
הוא סייע לביסוסן של ישיבות רבות בליטא, הן בפן הרוחני והן בפן הגשמי, ולכן בעת פולמוס המוסר (1897) נקרא לתווך בכמה ישיבות בין תומכי הכנסת לימוד המוסר למסגרות הישיבתיות ומתנגדיו.
תקופה מסוימת נקלע ליקטרינוסלב שבאוקראינה, ואז יסד בה ישיבה גדולה ועמד בראשה.
בתרנ"ז (1897) התגורר בקלם ויסד עם יואל משה סלומון אגודה לקידום התיישבות חרדית בארץ ישראל, הוא פרש מעיסוק בנושא בשל מכתב שקיבל מרבי יצחק בלאזר שישב אז בירושלים ושסבר שהביצוע אינו מעשי.
מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, מינה אותו רבי חיים עוזר גרודזנסקי ליו"ר ועד הרבנים לענייני עגונות בליטא, שעסק בשאלות עגינות רבות שהתעוררו בשל המלחמה ונדודי האוכלוסין.
ספרו ההגותי "נצח ישראל" התפרסם עוד בחייו, בתור אחד מראשי הרבנים שעסקו בכינון "אגודת ישראל", היה ספרו לנכס צאן ברזל בהגותה של התנועה.
ספרו ההלכתי-למדני "פיקוח נפש" הכולל בתוכו פרק רחב על הלכות קידוש השם, היה עבודתו העיקרית במשך שנים רבות, אך נדפס רק לאחר פטירתו.
הוא חלה בגיל שישים במחלה חשוכת מרפא ונפטר בכ"ה בטבת ה'תרפ"ח, 18 בינואר 1928.
בנו הרב ברוך יוסף פייבלזון היה חתנו של רבי נפתלי טרופ ומילא את מקום חותנו בראשות ישיבת ראדין.
רבי אליהו לוינזון (בכתיב מיושן: לעווינזאהן; נודע בכינויו רֶבּ אֶלִינְקֶה קְרַטִינְגֶר; סוכות ה'תקפ"ב, 1821 - י"ח באייר ה'תרמ"ח, 29 באפריל 1888) היה רב, בנקאי ושתדלן.
איש תנועת המוסר, ממנהיגי יהדות ליטא החרדית במאה ה-19.
נולד לרב יצחק לוינזון ולטריינה בתו של רבי אליהו אב בית דין ניישטאט סוגינד ("עיר חדש"), בנו של רבי אברהם אחי הגר"א.
בילדותו התפרסם כעילוי, וכבר בגיל שמונה נשלח ללמוד בישיבה בסלנט אצל רבי צבי הירש ברוידא, יחד עם רבי משה צייטלין ורבי אלכסנדר משה לפידות.
בסלנט הכיר את רבי ישראל מסלנט והיה למקורבו, תלמידו ואיש בריתו.
מלבד גאונותו בלימודיו התפרסם כפיקח וישר, ובעודו בן שתים-עשרה כבר עסק בבוררות ופתרון סכסוכים עסקיים.
נישא לשייטיל בת דודו הרב משה לוינזון.
גיסו היה רבי יחיאל הלר רבן של הלוסק, וולקוביסק, סובאלק ופלונגיאן.
כרבו, רבי ישראל מסלנט, סירב לשמש ברבנות וניהל את עסקיו של אביו שנפטר בעודו נער.
הוא הכיר את הבנקאי היהודי המפורסם שלמה פיינברג, שמינה אותו לפקיד בסניף הקובנאי של הבנק שלו, ובהמשך כמנכ"ל הבנק.
לימים, בשל פשיטת רגל של אחד מלווי הבנק, פרש לוינזון - שראה בעצמו אחראי בעקיפין להפסד - מניהול הבנק, ועבר לניהול עסקים פרטיים.
עם הצלחתו בעסקיו הפרטים פרע לפיינברג את חובו של פושט הרגל.
הוא התמסר לעסקנות לטובת יהודי ליטא וניהל מערכת קשרים ענפה בדרגים השונים של שלטונות האימפריה הרוסית.
כן כיהן כממונה על כוללות ווילנה וזאמוט במשך יותר מארבעים שנה.
הוא הנהיג תקנות מיוחדות בצורת גיוס הכספים ובאופו חלוקתם.
בחורף ה'תרמ"ח לקה בשבץ מוחי, מאז התאכסן בבית בתו ברכה ברוידא (אשת הגביר צמח ברוידא) בפוניבז' עד פטירתו בראסיין בל"ג בעומר של אותה שנה, י"ח באייר ה'תרמ"ח, 29 באפריל 1888.
צוואתו פורסמה כמסמך מוסרי בידי הרב יצחק מלצן בתוך "אוסף מאמרי מוסר וחכמה" (ורשה תרנ"ו ומהדורות נוספות).
אליהו כרמיאלי (1893 – 30 ביוני 1960) איש ציבור וביטחון ישראלי, שכיהן כראש המועצה האזורית "יזרעאל" (לפני שאוחדה עם המועצה האזורית קישון למועצה האזורית עמק יזרעאל) בשנים 1941 – 1951.
כרמיאלי נולד באימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו).
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1912. הוא עבד כפועל חקלאי וכשומר ברוחמה, בית שמן ומושבות נוספות.
הוא התחתן עם חנה והתגרש ממנה, כשגר במנחמיה.
הוא הצטרף לקיבוץ דגניה ג', ממנו יצאו מייסדי גניגר.
בקיבוץ דגניה ג' הוא גר בצריף עם בנו הפעוט, שנולד ב-1916. בהמשך בנו גודל כילד חוץ בקיבוצים שונים, בלא נוכחות קבועה של אמו או אביו.
ב-1928 התחתן כרמיאלי עם מלכה ונולדו להם שלושה ילדים.
כרמיאלי כיהן משנת 1929 כיושב ראש ועד גוש המושבים, שהבריטים עמדו להכיר בו כמועצת יזרעאל.
בעת ההכרה במועצה, ב-1941 הוא מונה לכהן כראש המועצה הראשון שלה.
ב-27 בינואר 1942, מליאת המועצה הנבחרת אשררה את המינוי בהצבעה.
בעת שהיה ראש מועצה, היה חבר גם בארגון המועצות האזוריות.
בתקופת הצנע היה מפקח על המזון במחוז הצפון.
בהמשך חזר לעבוד במזכירות הקבוצה, ופרסם גם מאמרים פובליציסטיים בעיתונות.
כרמיאלי נפטר מהתקף לב, בבית החולים העמק.
הובא למנוחות בבית העלמין בגניגר .
אליהו (אליאס) ליפינר (Elias Lipiner; ביידיש: ליפנער; 23 בפברואר 1916, חוטין, בסרביה – 26 באפריל 1998, ישראל) היה היסטוריון, סופר, חוקר, משפטן ועיתונאי ברזילאי-ישראלי.
אליהו ליפינר נולד ב -23 בפברואר 1916 בעיירה חוטין שבבסרביה, למד בחדר, בבית ספר של רשת תרבות ובבית ספר רומני בחוטין.
בשנת 1935 הוא עבר לברזיל והתיישב בסאו פאולו, שם הוא הפך לעורך הראשי של השבועון המקומי ביידיש -
"סאן פאולער יידישע צייטונג", שם גם פרסם גם שירים, מסות וסיפורים קצרים.
בשנת 1944 הוא נכנס ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה של ריו דה ז'ניירו.
בשל האיסור על הדפסה ביידיש בברזיל במהלך הדיקטטורה של ז'טוליו ורגאס, ערך את המגזין היהודי "Aonde vamos" בפורטוגזית.
לאחר סיום הלימודים הוא חזר לסאו פאולו, שם קיבל ב-1955 תואר שני במשפטים.
הספר הראשון של ליפינר יצא בשנת 1941 ביידיש בשם " אותיות דערציילן" (האותיות לספר).
בשנת 1949, ההוצאה לאור של המכון לחקר היהדות (ייווא) בבואנוס איירס פרסמה את התרגום המוער שלו ביידיש לספרו בפורטוגזית של ר' שמואל אושקי "על נהרות פורטוגל" המתאר את סבל היהודים בפורטוגל תחת האינקוויזיציה הפורטוגזית.
מאז ביקש ליפנר לעבוד בארכיון הלאומי של פורטוגל ומאז הוא חקר את ההיסטוריה של האנוסים והיהודים בפורטוגל וברזיל.
בשנת 1967, המכון היהודי למדעים בבואנוס איירס הוציא את ספרו המונומנטלי "אידעאלאגיע פון יידישן אלף בית" (האידאולוגיה של האלפבית העברי).
בספר זה בוחן ליפינר בפרוטרוט את ההיבטים האידאולוגיים והסוציו-לשוניים של השימוש באלפבית העברי, על פי ספרי הקבלה, מסמכים מימי הביניים בעברית וביידיש, וכלה בהדפסה המודרנית בשתי שפות אלה.
ספר זה יצא בעברית במהדורה מורחבת בהוצאת מאגנס בשנת 1989.
במקביל ליפינר המשיך את הפעילות העיתונאית והספרותית ביידיש.
בעיתונות היידיש בדרום אמריקה ובכתב העת די גאלדענע קייט שיצא בתל אביב.
משנות השבעים צבר ליפינר מוניטין כאחד מהחוקרים המובילים של יהדות פורטוגל והאנוסים.
הוא פרסם חומר רב שמצא בארכיונים בפורטוגל.
מחקרו משתרע משנת 1497 – שנה שבה הוטבלו בכוח יהודי פורטוגל ועד לביטול האינקוויזיציה בשנת 1821. הוא פרסם מונוגרפיות על הנוסע היהודי גשפר דה גמה ועל יצחק די קסטרו טרטס שהועלה על המוקד.
כן פרסם ספרים על השפה הפורטוגזית והשפעת האינקוויזיציה ושפת האנוסים עליה.
בשנת 1973, יצא בתל אביב ספרו " צווישן מאראנענטום און שמד - שטודיעס און עסייען וועגן די יידן אין פארטוגאל און בראזיל" – על האנוסים והמומרים בברזיל ובפורטוגל.
מאז 1968, חי ליפינר בישראל, שבה, יחד עם הכנת הספרים החדשים המשיך לחקור את תולדות היהודים בפורטוגל וברזיל.
בשנת 1983 הוענק לו פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
לאחר מותו הוענק לו תואר מסדר ההצטיינות של מפקד הרפובליקה הפורטוגזית.
ספרייתו הגדולה נתרמה למרכז המחקר "היספניה יודאיקה" בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
ליפינר חיבר מספר גדול של חיבורים בעיקר ביידיש ופורטוגזית.
חזון האותיות, מאגנס, ירושלים, 1989
היהודים בברזיל מתקופת הגילוי ועד ימינו, גשר חוברת מס' 3–4 (68-69) דצמבר 1971
אותיות דערציילן - וואר און לעגענדע אין דער געשיכטע פון יידישן אלף-בית, סאו פאולו, 1941
צווישן מאראנענטום און שמד - שטודיעס און עסייען וועגן די יידן אין פארטוגאל און בראזיל, הוצאת י.ל.
ביי די טייכן פון פארטוגאל - ר' שמואל אושקי, זיין טרייסט צו די ליידן פון ישראל, בואנוס איירס, 1949
אידעאלאגיע פון יידישן אלף-בית, בואנוס איירס, 1967
הרב חיים אברהם אליהו לנדא (נולד בכ"ו בתמוז ה'תרצ"ח) הוא מראשי ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בישראל בכפר חב"ד.
נולד בבני ברק, לחיה מינא ולרב העיר הרב יעקב לנדא.
למד בישיבת אור ישראל בפתח תקווה, בישיבת פוניבז' ולאחר מכן בישיבת תומכי תמימים בלוד.
עוד לפני נישואיו מונה לשמש כר"מ בישיבות אחי תמימים בראשון לציון ותומכי תמימים המרכזית בלוד וכפר חב"ד.
גם לאחר פטירת אביו, עזר לאחיו בניהול מערכת הכשרות עד לפטירת אחיו.
מראשי ישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד.
אחיו הוא הרב משה יהודא ליב לנדא.
בעבר היה חבר במערכת הכשרות של הכשר הרב לנדא.
הרב לנדא הוא מראשי המתנגדים בחב"ד להסדר הגיוס שחתמו רבנים חב"דיים עם צה"ל, שלפיו יותר לתלמידי חב"ד ללמוד שנה במרכז חב"ד בניו יורק תמורת התחייבות על גיוסם עד גיל 24.
אליהו שלום ליבמן (נולד בשנת 1970) הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן כראש מועצת קריית ארבע.
לשעבר קצין הביטחון של היישוב היהודי בחברון.
מעוטר באות הערכה מטעם הרמטכ"ל.
אליהו ליבמן נולד לרב מנחם ורחל ליבמן, מראשוני היישוב היהודי בחברון.
הוא גדל בקריית ארבע ובבית הדסה.
בגיל עשר היה עד לפיגוע בבית הדסה שבו נרצחו שישה מתפללים יהודים ונפצעו 16. בגיל 15 החל להתנדב במד"א, ובשנת 1988 התגייס לצה"ל במסגרת ישיבת הסדר.
הוא שירת בסיירת גולני, סיים קורס קצינים וחזרה לחטיבה, ובסך הכל התקדם עד לדרגת סא"ל.
בין השנים 1992–2018 היה ליבמן קצין הביטחון של היישוב היהודי בחברון.
ב־7 בנובמבר 1993, בעת שאפרים איובי, נהגו של הרב חיים דרוקמן נפצע בפיגוע ירי, ליבמן היה הראשון שהגיע לשטח וטיפל בנהג, אך איובי נפטר.
ב־21 במרץ 2001, היה ליבמן עד לרצח שלהבת פס.
בשנת 2002 השתתף ליבמן בקרב בציר המתפללים, וסייע לכוחות צה"ל באיתור המחבלים ובחילוץ נפגעים.
על חלקו בקרב הוענק לו אות הערכה מטעם הרמטכ"ל משה יעלון.
בשנת 2003 חילץ ליבמן את ניצן פלג ממארב בחברון.
פלג, קצין הנדסה מסיירת "יעל" הגיע לעיקול 160 בחברון לסייע לכוח שנתקל במחבלים, ונפצע קשה מירי, ליבמן שדהר לזירה חסם את קו האש עם רכבו, וגונן על פלג הפצוע כדי לאפשר את חילוצו.
ביום היבחרו של ליבמן לראשות המועצה בקרית ארבע, נבחר פלג לראשות המועצה אזורית הגליל התחתון.
ב־28 באוגוסט 2016 העיד ליבמן במשפטו של אלאור אזריה.
בבחירות למועצת בקריית ארבע ב־2018 זכה ליבמן ב־53% מקולות הבוחרים, וניצח את ראש המועצה המכהן מלאכי לוינגר, שזכה רק ב־39% מהקולות.
ב־2021 ליבמן קרא לחסל את ראש עיריית חברון, תייסיר אבו סנינה.
אבו סנינה השתתף בפיגוע בבית הדסה שבו נכח ליבמן בילדותו.
ביוני 2023 פרסם הודעת תמיכה בנוער הגבעות ואמר: "הגיבורים שלי בדור הזה הם נערי הגבעות, המוסרים את נפשם במערכה על רגבי אדמת הקודש בארץ ישראל".
לאחר פיגוע הירי בחווארה באוגוסט 2023 אמר בריאיון לאסתי פרז בכאן חדשות שעל פי עקרונות המוסר היהודי צריך "להוציא את הערבים מהבתים שם ולשטח את חווארה", והוסיף: "הגיע הזמן לצאת למבצע צבאי, לגבות מחיר, ולהשיב את הביטחון ואת ההרתעה – במקום להיות עם רחום וחְנון".
בספטמבר 2023 הודיע ליברמן כי לא יתמודד לכהונה נוספת בבחירות שנועדו להתקיים באוקטובר 2023. עקב פריצת מלחמת חרבות ברזל נדחו הבחירות לפברואר 2024. בינואר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, קרא לחידוש ההתיישבות היהודית ברצועת עזה.
ליבמן נשוי לאבישג לבית סגל ואב לשמונה ילדים.
הוא מתגורר בשכונת גבעת האבות בקריית ארבע.
אחיו יהודה ליבמן מנהל מוסד ישיבה תיכונית ברחלים ומג"ד במילואים.
אח נוסף, ישראל ליבמן, הקים ומנהל את עמותת "מקימי".
אשתו של ישראל היא שירה ליבמן, מנכ"לית מועצת יש"ע.
גיסו הוא החזן והמנצח יותם סגל.
בשנת 1998 נרצח אחיו של ליבמן, שניאור שלמה ליבמן, יחד עם הראל בן־נון בפיגוע ירי ליד יצהר.
בנו אליקים, ששימש כמאבטח במהלך הטבח בפסטיבל נובה, נחשב במשך למעלה מחצי שנה כאחד החטופים הישראלים שבידי חמאס.
במסגרת פעילות למען השבתו הביע ליבמן ביקורת פומבית על גישת מטה משפחות החטופים והנעדרים והתנגד בתוקף לכל עסקת שחרור מחבלים והקים את "פורום תקווה".
ב־3 במאי 2024 נודע כי אליקים נרצח ב־7 באוקטובר, ושרידי גופתו אותרו בבית העלמין בחולון, לאחר שנקברו בשוגג יחד עם נרצחת אחרת.
הרב אליהו מאיר פייבלזון (נולד בד' באדר ה'תשכ"ז, 16 במרץ 1967) הוא ראש ישיבה והוגה חרדי ליטאי.
מתחילת העשור השני של המאה ה-21 מכהן הרב פייבלזון כראש ישיבת פתחי עולם, ומעביר שיעורים במחשבת ישראל ובהשקפה בישיבת דרך השם ובבית מדרש הגר"א.
נולד בצפת לחנה לאה בת הרב יואל קלופט ולרב שמואל אביגדור פייבלזון, ראש ישיבת נחלת נפתלי בעיר.
אביו הוא בנו של רבי ברוך יוסף פייבלזון ראש ישיבת ראדין, ונכדם של רבי נפתלי טרופ, ושל רבי אליהו מאיר פייבלזון, על שמו הוא קרוי.
למד בישיבת פוניבז' לצעירים ובמחזור הראשון של ישיבת בית מתתיהו בבני ברק.
ב-2010 הקים הרב משה שפירא את ישיבת "פתחי עולם" עבור בעלי תשובה בעלי רקע אקדמי, והעמיד בראשה את הרב פייבלזון והרב אליהו אילני.
מאז פרישת האחרון ופטירת הרב שפירא, הרב פייבלזון עומד לבדו בראש הישיבה.
מלבד שיעורי גמרא, שיעוריו של הרב פייבלזון עוסקים גם באמונה ו"הלכות דעות", מועדי ישראל, מחשבת ישראל, השקפה, תנ"ך, קבלה, נישואין, ועוד.
הוא מלמד בישיבתו, בישיבת דרך השם, ב"בית מדרש הגר"א" ובארגון נפש יהודי הפונה לסטודנטים חילוניים.
הרב פייבלזון למד קבלה והשקפה מפי הרב משה שפירא ובו הוא רואה את רבו המובהק הוא למד גם עם הרב לייב מינצברג ראש ישיבת המתמידים (בעיקר תנ"ך) ועם הרב יצחק שלמה זילברמן (פילוסופיה וקבלה) ובהם הוא רואה את רבותיו בנושאים אלו.
הגותו יוצאת דופן במגזר החרדי, ונחשבת כהגות חדשנית.
עיקרי משנתו: ערך עליון בחיבור אישי לתורה ולמצוות; אמון באהבת האל לברואיו, ובפרט לעם ישראל, מתוך הבנה עמוקה במהות הברית שביניהם; ערכי הצדקה והמשפט, וההרמוניה ביניהם.
הוא רואה את התנ"ך כבסיס לכל תפיסה יהודית, ומרבה לעסוק בו בסגנון "פשוטו של מקרא".
הוא מרבה להתבסס על תורת האר"י, הגר"א והרמח"ל ועל היסודות שקיבל מרבותיו הנזכרים.
סביב משנתו של הרב פייבלזון התעורר פולמוס.
בשיעור שהעביר בשנת 2019 הביא את דברי הרמב"ם במורה נבוכים שמהם עולה כי אין כפירה בטענה שחכמים, ולא הלכה למשה מסיני, הם שחידשו את הפרשנות לחיוב "עין תחת עין", לדוגמה, המוציאה אותו מפשוטו, וזאת במסגרת הסמכות שהעניקה להם התורה.
ציטוטים משיעור זה הופצו והביאה לביקורת רבנית עליו, בין היתר מצד ראשי ישיבה בולטים כמו ראש ישיבת חברון הרב דוד כהן.
בעקבות הביקורת העביר הרב פייבלזון שיעור הבהרה.
גם לאחר ההבהרה סבל הרב פייבלזון מהטרדות טלפוניות וכתובות נאצה מתחת לביתו.
בחודש יוני 2020 אוים לעיני רעייתו בסכין, בידי אנשים שדרשו שיחדל ממסירת שיעורים.
בקמפיין מימון המונים להדפסת ספריו שהחל מיד לאחר מכן, השתמשו תלמידיו במוטו: "זו התשובה שלנו" וכן "הם מוציאים סכינים - אנחנו נוציא ספרים".
באלול ה'תשפ"ג יצא לאור בעקבות יוזמה זו ספרו "יתרון האור" על המועדים חלק ב לאחר מכן יצא גם חלק א.
באלול תשפ"ה יצא לאור ספר "יתרון האור" שערים בחכמת האמת, שכולל, ביאור מסכת אצילות.
הוא מרצה בין היתר בפני אברכים, חרדים עובדים, סטודנטים ואינטלקטואלים חילוניים, ובעיקר צעירים חרדים.
הוא מקדיש שיעורים גם לנושאי אקטואליה ישראלית, כמו היחס בין חילונים לחרדים והיחס החרדי הראוי ליום העצמאות.
וכותב מפעם לפעם טור בעיתון משפחה.
מתגורר בשכונת רמת שלמה בירושלים, ולהם שבעה ילדים.
בתו ריקי עורכת עמו פודקאסט בשם "שואלת את אבא".
ויבינו במקרא – על החומשים בראשית וויקרא
זכר ליציאת מצרים – על חומש שמות
שיעורי מורינו על מועדי ישראל
סוד הצמצום – מאמר לגבי סוד הצמצום
כל מצוותיך אמונה – בעניין סוגיות הנוגעות למצוות התורה
דברים שבלב – מכתבי הדרכה, ענייני אמונה, וענייני נישואין
ייחוד ברכה וקדושה בחינותיה של השבת
אדם בגן עדן – על פרשת גן עדן בספר בראשית
יתרון האור מועדים – שני כרכים של מאמרים על פסח, שבועות, בין המצרים, ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות, חנוכה, פורים ועוד
יתרון האור שערים בחכמת האמת – ביאור מסכת אצילות, ביאור עשר ספירות, סוד הצמצום, שיעורים ביסודות החכמה ושיעורי עשר ספירות
הרב אליהו ישראל (שיריזלי) (?
– י' באב תרכ"ו, 1866) היה רב ומנהיג הקהילה היהודית בקהיר שבמצרים.
נולד ליצחק ישראל שיריזלי, שעלה מהעיר שיריז שביוון לארץ ישראל בשנת תקס"ז (1807) והתיישב בירושלים.
יחד עמו עלו בניו חיים משה ורבי אליהו.
בירושלים היה מעורה בחיי הקהילה הספרדית, וכאשר נקלעה הקהילה לחובות נשלח על ידה למרוקו ופעל בעיר מקנס אצל ראשי הקהילה שיקציבו לירושלים חלק מהכנסות הקופות של רבי מאיר בעל הנס ורבי שמעון בר יוחאי שנועדו מתחילה לערים צפת וטבריה בלבד.
בשנת תר"ז (1847), לאחר פטירתו של רבה של קהיר הרב יוסף משה אלגאזי הוזמן לשמש תחתיו, תפקיד בו החזיק 19 שנה, עד למותו.
השד"ר ר' יעקב ספיר, שביקר בקהיר בשנת תר"י (1850) הזכירו ותיאר את פעילותו:
היה נשוי לאסתר הלוי ולרוביסה סולטנה ונולדו לו ארבעה בנים ובת.
אחיו חיים משה היה פקיד בוועד העדה הספרדית בירושלים.
בנו רבי יום טוב ישראל שימש אחריו כרב הקהילה בקהיר ונודע בחיבורו "מנהגי מצרים".
הרב אליהו לסקובסקי (לאסקאווסקי; ה'תרמ"ו, 1886 גראבוב – ניסן ה'תש"ב, אפריל 1942 דווארט) היה רב יהודי-פולני.
אליהו נולד בעיר גראבוב, בנו של הסוחר צבי.
את לימודיו הראשונים עבר תחת הדרכת רב העיר, רבי דוד בר.
כבר בילדותו הצטיין בכשרונותיו הרבים, במיוחד בזיכרונו המופלא ובשקידתו הרבה בלימודים.
בהמשך, למד אליהו אצל האדמו"ר מסוכאטשוב, רבי אברהם בורנשטיין מחבר הספר "אבני נזר", והיה ידיד קרוב של רבי דוד בורנשטיין, האדמו"ר האחרון לשושלת הרבי מסוכאטשוב לפני מלחמת העולם השנייה.
הרבי מסוכאטשוב התייחס אליו באהבה רבה, והביע תקווה כי בעתיד הקרוב יהיה אליהו לרב בכיר, וכל קהילה יהודית תוכל להתברך בהנהגתו ובתורתו.
בשנת ה'תרס"ח (1908) בהיותו כבן 22 מונה לרב בעיר טולישקוב.
ומשם עבר להתגורר בעיר גלובנו.
בשנת ה'תר"פ (1920) אליהו מונה לרב בעיר דווארט, לאחר שעזב אותה הרב מאיר דן פלוצקי.
שם היה לומד עם בחורים צעירים, יחד עם חתנו הרב חיים משה לוונטאהל.
רבי אליהו לסקובסקי ניספה בשואה בשנת תש"ב (1942).
בספר הזיכרון לדווארט, מובא תיאורה של כתריאל מוניץ על מותו של הרב לסקובסקי ובני הקהילה:
היה לו ששה בנים, ובת אחת
נישא למלכה בתו של הרב אריה צבי פרומר.
בתו - נישאה לרבי חיים משה לוונטאהל.
בנו - רבי ישראל צבי.
נרצח בשואה יחד עם אביו בניסן ה'תש"ב
בנו הצעיר - רבי פישל.
אליהו לוריא (24 במרץ 1914 – 12 באפריל 1979) היה רופא ישראלי, מנהל מחלקה פנימית א' בבית החולים הדסה בתל אביב ובבית החולים איכילוב בתל אביב במשך 19 שנה, ורופאו האישי של מנחם בגין במשך שנים רבות.
נולד בסנט פטרסבורג שברוסיה, לאביו, דוד, בנקאי ולאמו סוניה לבית טרובוש.
אביו דוד היה בנקאי שתרם כסף לד"ר משולם ליבונטין למטרת יסוד מגן דוד אדום ובא לארץ ישראל לבדוק את התקדמות המיזם ונשאר בארץ ישראל.
אליהו עלה לארץ ישראל ב-1928 ולמד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
התגייס להגנה ועם הפילוג בשנות ה-30 עבר לאצ"ל.
בסיום לימודיו נסע ללמוד רפואה בצרפת.
תחילה למד באוניברסיטת מונפלייה ולאחר מכן למד באוניברסיטה האמריקאית בליון שהכשירה רופאים ל.
ב-1937 קיבל היתר מיוחד לשהות בברלין שתחת השלטון הנאצי.
אביו כתב מכתב אישי למדינאי הגרמני שהיה מקורב לשלטון הנאצי, פרנץ פון פאפן, וזה התיר לו לקבל הכנסות מהשכרת שני בניינים שהיו שייכים לאביו ולרכוש מיקרוסקופ משוכלל בכספים אלו.
בהמשך, נאלץ למכור את המיקרוסקופ כדי לממן את המשך לימודיו בבית ספר למחלות טרופיות בלונדון.
בשנים אלו רכש שליטה בשש שפות.
ב-1939 חזר לארץ ישראל והחל לעבוד כרופא גניקולוג במחלקה בניהולו של יוסף (גוסטב) אשרמן בבית החולים הדסה (תל אביב).
שירת ארבע שנים כמתורגמן בצבא הבריטי במצרים.
ב-1946 נקרא לטפל באישה שהסתתרה במחבוא.
התברר כי מדובר בעליזה בגין, רעייתו של מנהיג האצ"ל, מנחם בגין.
בהמשך, כשבגין חלה וסבל מחום גבוה, הוזעק לוריא לטפל גם בו ומאז הפך לרופאו האישי של בגין.
בהלוויית לוריא ספד לו בגין וציין שני מקרים בהם הציל אותו לוריא ממוות.
עבד בבית החולים הדסה בתל אביב, תחילה כרופא תחת פרופסור גאורג צונדק, ולימים, ניהל בו את המחלקה הפנימית.
וכשנפתח בית החולים איכילוב, ב-1961, עבר לעבוד בו וניהל את מחלקה פנימית א' במשך 18 שנים, עד מותו ב-1979. נחשב כבר סמכא מהדרגה הראשונה בישראל באבחון מחלות ובטיפול בהן ואישי ציבור רבים פנו אליו בעת שחלו.
בכתבה אודות בית החולים איכילוב ב-1970, תיאר העיתונאי דורון רוזנבלום: "במחלקה פנימית א', למשל, שמנהלה ד"ר לוריא, חניך האסכולה האנגלית, שוררת אווירה קורקטית, קשוחה משהו ומסודרת מאוד.
הוא מודע לכך שביקור הרופא ויחסו לחולים ולקרובי־המשפחה הוא מין תיאטרון ועל כל המשתתפים להיות מושלמים בתפקידיהם.
הוא נחשב "רופא קשה" והוא יודע זאת, אך דווקא גישה זאת מוצאת לדעתו דרך אל החולים, הדורשים פרפקטיזציה של הרופא הבוטח בעצמו.".
מתחילת שנות ה-70 כיהן כמרצה בכיר קליני בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
המחקר הקליני של מחלקתו התבסס על תופעות לוואי של תרופות בייחוד בשטח ההמטולוגי,
ב-12 באפריל 1979 נפטר בשנתו כתוצאה מהתקף לב.
בהלווייתו, שנערכה בבית הקברות בקריית שאול, נכחו אישי ציבור רבים.
בפעם הראשונה ב-1938, לתהלה לבית גילוץ, ממנו נולדה לו בת.
לאחר גירושיהם, נישא ב-1949 לאסתר לבית ביברינג ונולדו להם שתי בנות ובן..
בנו ד"ר רזיאל לוריא רופא עור.
הרב אליהו לביא (ה'תק"ף-ה'תר"ם) היה רב, מקובל ואב בית דין בבנגאזי, לוב.
נולד בשנת ה'תק"ף בבנגאזי, לוב.
בשנת ה'תרכ"ב מונה לאב בית הדין בעירו ולמנהיג הקהילה היהודית.
הוא עסק רבות בתורת הקבלה, והתפרסם כעושה מופתים.
כדי להדפיס את ספריו הוא נדד לאסוף תרומות הוא אסף תרומות בלוב, בנא אמון, מצרים, בליוורנו, איטליה, בתוניס ובשנת ה'תרי"ז הגיע למלטה.
בניו היו דוד, שאול ומרדכי.
הוא היה צאצא של המקובל רבי שמעון לביא.
גאולת ה': פירוש על הגדה של פסח
רבי אליהו מזרחי (הרא"ם; 1435–1526, רפ"ו) היה פוסק הלכה, איש מדע, סופר קומנטר ומדינאי יהודי-טורקי.
רבה הראשי של יהדות האימפריה העות'מאנית ומנהיגה, ראש ישיבה ואחד משלושת פרשניו העיקריים של פירוש רש"י לתורה.
למד תורה אצל רבי אליהו הלוי בן רבי משה הלוי האשכנזי, ואצל מרדכי כומטינו למד מתמטיקה ואסטרונומיה.
העמיד תלמידים רבים, בחכמת התורה ובחכמות אחרות (הרא"ם שלט גם בערבית וביוונית ונאמר עליו כי היה הראשון שגילה שיטה למציאת שורש ריבועי).
בין התלמידים שהעמיד היו גם תלמידים קראים וזאת למורת רוחו של הרב משה אליהו קפשאלי, שהיה הסמכות התורנית העליונה באימפריה העות'מאנית באותה עת.
בכך ובנושאים נוספים הגיע לעימות עם הרב קאפסלי.
עם זאת, על אף הוראתו של הרב קולון (המהרי"ק) שלא לציית לרב קאפסלי בתפקידו כחכם באשי (תפקיד שכלל גם סמכויות לגבית כספים שונים מהיהודים עבור השולטן), נמנע הרא"ם בעצת רבו, הרב יהודה מינץ, מלהביע עמדה בסוגיה.
אחד מתלמידיו היה רבי אליהו הלוי מחבר הספר 'זקן אהרן', והוא גם החליפו בתפקיד רבה של קושטא החל משנת ה'רפ"ה (1525).
לאחר מות הרב משה אליהו קפשאלי ב-1495 מונה במקומו הרא"ם לחכם באשי, ולמעשה היה לחכם הבאשי האחרון.