tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חמישה ילדים על גלגלים, משכל 2024, מאיירת אורטל אברהם-שורצנברג
אבישי חורי (נולד ב-5 באפריל 1992) הוא משורר, סופר ומחזאי ישראלי.
אבישי חורי נולד וגדל בבאר שבע.
בילדותו למד במסגרות חינוך דתיות בדרום הארץ, ולאחר מכן למד והדריך במכינה הקדם-צבאית בית ישראל בירושלים.
בצבא שירת ככתב ועורך בעיתון במחנה.
לאחר שחרורו טייל במזרח הרחוק, היה רועה צאן בחוות הר הרוח ועסק ברכיבה טיפולית.
החל משנת 2019 עוסק בעריכת תוכן בבית אבי חי ומנחה סדנאות כתיבה ואירועי תרבות.
חורי החל לכתוב בגיל צעיר, וטקסטים פרי עטו פורסמו לאורך השנים בעיתונות ובכתבי העת המרכזיים לשירה.
בשנת 2017 סיפורו "המילים של עופרה אורֵאו" זכה במקום השני בתחרות הסיפור הקצר של עיתון הארץ.
בשנת 2018 יצא לאור ספר שיריו הראשון איך עושה תהום בעריכת טל ניצן ובהוצאת פרדס.
הספר מציג מסע פואטי-אוטוביוגרפי העוסק בין היתר במשפחתו, בילדותו, בתהליכי יציאה בשאלה ובהשלמה עם זהות הומוסקסואלית.
הספר זכה בפרס שרת התרבות לספרי ביכורים (תשע"ט), בציון לשבח בפרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית (2019) ובפרס שר התרבות למשוררים בתחילת דרכם (2021).
השיר "דע", הפותח את הספר, הולחן על ידי שי צברי ואלון לוטרינגר, ובתחילת שנת 2021 יצא לרדיו כסינגל בביצועו של צברי.
שירים נוספים מהספר הולחנו על ידי האומנים אורי אלבוחר, ליאנדרו דומינגז ועומר קורן.
ב-נובמבר 2021 יצא לאור ספר הפרוזה הראשון של חורי קראו לי אושר בעריכת נוית בראל ובהוצאת פרדס.
ב-10 בספטמבר 2024 זכה חורי בפרס לעידוד היצירה בתחום השירה של אקו"ם על ספר השירה השני שלו, מה שאיחרנו להציל, שיצא לאור כמה שבועות לאחר מכן בהוצאת לוקוס.
את הספר ערכה טל ניצן.
הילדה שצחקה בחלום: מחזמר בעקבות שירי לאה גולדברג לילדים
מחזמר שכתב חורי במסגרת עבודתו בבית אבי חי
איך עושה תהום, פרדס, 2018
מה שאיחרנו להציל, לוקוס, 2024
אֲבִישׁוּעַ בן פינחס היה כהן גדול במשכן שילה.
אבישוע מוזכר פעמיים בתנ"ך כבנו של הכהן הגדול פינחס.
אבישוע הוא נינו של אהרן הכהן הגדול הראשון, אחיו של משה.
סביר להניח שאבישוע היה בן זמנם של השופט הישראלי אהוד בן גרא והמלך המואבי עגלון.
על פי יוסף בן מתתיהו ומקורות חוץ-תנכיים אחרים, הוא ירש את אביו ככוהן הגדול.
מדרש שמו הוא "אבי הוא הישועה".
ספר אבישוע שלפי מסורת השומרונים נכתב על ידו, נחשב בעיניהם לספר התורה העתיק ביותר.
החוקרים משערים שהוא נכתב רק במאה ה-11 לספירה.
אבישי בר-אשר (נולד ב-27 ביוני 1980) הוא פילולוג, חוקר ספרות הקבלה והמיסטיקה היהודית.
פרופסור חבר באוניברסיטה העברית בירושלים שם הוא מכהן כראש התכנית במדעי היהדות וכראש החוג למחשבת ישראל.
למד בתיכון הימלפרב ובישיבת מעלה גלבוע.
השלים את לימודי התואר הראשון בפילוסופיה ובמחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 2006, את לימודי התואר השני בתחום חקר הקבלה בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית סיים בשנת 2010. את עבודת הדוקטורט (הושלמה בשנת 2015) כתב בר-אשר בהנחיית פרופסור משה אידל, בנושא: תפיסות ודימויים של גן עדן בספרות הקבלה.
במסגרת לימודי הדוקטורט שהה שנה אחת בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר לימודי הדוקטורט זכה בר-אשר במלגת רוטשילד לפוסט-דוקטורט מטעם יד הנדיב (2016-2015) והיה עמית מחקר במחלקה למדעי היהדות באוניברסיטת פרינסטון ועמית אורח במחלקה ללימודי עברית ויהדות באוניברסיטת ניו יורק; לאחר מכן זכה במלגת סכוליון מטעם בית ספר ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל, ושהה במקום כמלגאי מנדל (2016–2017).
בשנים האחרונות לימד בר-אשר במוסדות אקדמיים מחוץ לישראל, בהם מרכז הקרדינל ביאה באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית (רומא).
משנת 2022 בר-אשר הוא חבר הוועד הפועל של חברת מקיצי נרדמים.
בר-אשר חוקר פרקים שונים בתולדות ספרות הסוד היהודית.
רבים ממחקריו מוקדשים לחקר הקבלה בימי הביניים.
מאמרים שכתב בשנים האחרונות הוקדשו לכתבי ראשוני המקובלים בספרד ובפרובנס, ובהם: כתבים שיוחסו לרבי יצחק סגי נהור; קבלת רמב"ן; קבלת תלמידי הרשב"א; ועוד.
פרסם מחקרים רבים על כתבי רבי משה די לאון, כתבי ר' יוסף ג'יקטיליה וקורפוס 'ספר הנעלם'; זיהה, בחן והוציא לאור מספר מכתביהם.
במחקריו על ספר הזוהר, עסק בספרות המנהגים; בתפוצת הזוהר בימי הביניים בארץ ישראל; בלשון הארמית של ספר הזוהר; בתולדותיה של תפילת בריך שמיה ועוד.
עם מחקריו שהוקדשו לתורת הקבלה בתקופות יותר מאוחרות נמנות עבודותיו על כתבי ר' חיים ויטאל, הקבלה בצפון אפריקה ובייחוד כתבי רבי יעקב אבוחצירא ועוד.
בין מחקריו האחרים שהוקדשו ליהדות צפון אפריקה מצוי תרגום את החיבור "הגדה די היטלר' - חיבור יהודי שנכתב במרוקו מתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2022 פרסם מחקר רחב היקף על כל תרגומי ספר הכוזרי מערבית-יהודית לעברית בימי הביניים, בהם תרגומים שלא נודעו קודם לכן.
ב-2023 השלים מחקר רחב היקף על ספר הבהיר, שבו בחן את כל כתבי היד של החיבור וחשף את נוסחו הקדום.
על פי הממצאים החדשים שפרסם, חל שיבוש טכני חמור כבר באחד מכתבי היד הראשונים של הספר שחרץ את תולדות המסירה של הספר עד לימינו.
במחקר מקיף שהשלים בשנת 2023 על ספר יצירה ונוסחיו, בחן את הנוסחים השונים של החיבור (הקצר, הארוך ו'נוסח רס"ג'), והציג הצעת זיהוי חדשה של צורת הנוסח הקדום ושל סדר השתלשלותם של הנוסחים השונים של הספר זה מזה.
על פי מסקנותיו, בצורה הקדומה והמקורית של ספר יצירה, שמתועדת במזרח בגניזת קהיר ובפירושו של רב סעדיה גאון, יש בספר ארבעה פרקים ראשיים שכל אחד מהם כתוב במתכונת קבועה של ביאור ולפי לשונות 'דיבור המתחיל' הלקוחות מהפתיחה המוכרת של הספר.
פרס מכון בן-צבי ומשרד החינוך למחקר על יהדות המזרח (2010)
פרס אלכס א' ברגר לעבודת דוקטורט יוצאת דופן (2016)
פרס אריה (ליאו) לובין, מכון מנדל למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית בירושלים (2017)
פרס גולדה מאיר למצוינות אקדמית (2018)
פרס מתנאל לספר הטוב ביותר במחשבת ישראל שיצא לאור בשנים 2018–2019 (האיגוד העולמי למדעי היהדות) (2019)
פרס פולונסקי ליצירתיות ומקוריות במדעי הרוח (2020)
פרס בחקר הקבלה על שם גרשם שלום (2026)
ספר משכן העדות לר' משה די ליאון - מחקר ומהדורה, הוצאת כרוב, לוס אנג'לס תשע"ד 2014.
מסעות הנפש: גן עדן במחשבה ובדמיון בספרות הקבלה בימי הביניים, הוצאת מאגנס, ירושלים תשע"ט 2019.
'ספר הנעלם, קטעים חדשים מספר אור זרוע ובירורים בחיבוריו המוקדמים של ר' משה די ליאון: עיון ומהדורות מדעיות', תרביץ פג,א-ב (תשע"ה), עמ' 329-197.
'ספר הזוהר ולשונות הארמית אשר בו: פרקים חבויים בהתהוות לשונותיה של יצירה קנונית', לשוננו פב, ג (תשפ"א): 287-221
'סמאל ונקבתו: פירוש קהלת האבוד לר' משה די ליאון', תרביץ, פ,ד (תשע"ג), עמ' 566-539
'המנוני גם עדן לאפרם הסורי', ב' בליניצקי וי' רוטמן (עורכים), מערת האוצרות, תל אביב 2018: 170-139
'פירוש מזמורי תהלים לר' יצחק בן שלמה אבן סהולה', קבץ על יד, כו [לו] (תשע"ח): 45-1
'האל כנקודה: מחלוקת בעלי סודות הניקוד במחברות אנונימיות מ"תלמידי" ר' יוסף ג'יקטילה', קבלה, נג (תשפ"ב): 231-97
בר-אשר הוא בנו של חוקר האסלאם פרופ' מאיר בר-אשר.
הוא נשוי ואב לשלוש בנות.
אבישי ברמן (נולד ב-4 במרץ 1979) הוא יזם חברתי ומחנך, מנכ"ל מועצת המכינות הקדם צבאיות, מייסד המכינות הקדם צבאיות בערבה ומנכ"ל עמותת רוח ערבה בשנים 2009–2022.
ברמן נולד ב-1979 ליששכר ויונה ברמן (שנור) וגדל בקיבוץ בארות יצחק.
סביו וסבותיו, מרדכי וחנה ברמן ונתן והינדה שנור הם ממקימי הקיבוצים הדתיים בארות יצחק בנגב וכפר עציון שבגוש עציון בשנות ה-40 של המאה ה-20. ברמן למד בתיכון הקיבוצי בקבוצת יבנה.
בוגר תואר ראשון במנהל עסקים ומחשבת ישראל מהאוניברסיטה העברית ומוסמך לתואר שני במנהל ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת בן-גוריון.
בנובמבר 1997, התגייס ברמן לסיירת מטכ"ל שם שירת לאורך עשור כלוחם, מפקד וקצין במספר תפקידים.
הוא השתחרר בשנת 2007 בדרגת רב-סרן.
את שירותו ביחידה עשה ברמן תחת פיקודם של אלוף במיל.
ניצן אלון, הרמטכ"ל ה-23 רא"ל הרצי הלוי ואל"ם עודד ראור.
ברמן משרת במילואים מאז שחרורו, כאשר בין השנים 2014–2017 שירת במילואים באוגדה 162 איתה גם לחם במבצע צוק איתן בקיץ 2014.
ברמן החל את דרכו בשדה החינוכי-חברתי לאחר שחרורו מצה"ל כמנחה סדנאות בנושא זהות יהודית בעמותת "גשר מפעלים חינוכיים".
בזמן לימודיו בתואר הראשון יזם ביחד עם מנאר אבו דחל ושותפים נוספים את פרויקט 'סחבקפה', פרויקט הידברות בין סטודנטים יהודים וערבים באוניברסיטה העברית, אותו ניהל עד לשנת 2008. את דרכו בעולם המכינות הקדם צבאיות החל בקיץ 2007 כמחנך במכינת עין פרת למשך שנתיים תחת ניהולם של יניב פרידלר וארז אשל.
הקמת המכינה הקדם צבאית הראשונה בערבה
באפריל 2009 פנתה אליו חבורה מבני הערבה בראשות רן שדה, יו"ר עמותת רוח ערבה עד היום והציעה לו לעבור לערבה התיכונה ולהוביל את הקמת המכינה הראשונה באזור, במושב חצבה.
ברמן ואשתו עברו לערבה ובספטמבר 2009 הוקמה המכינה הקדם צבאית ערבה בחצבה.
המכינה החלה את דרכה עם 20 חניכים, ונכון לשנת 2023, לאחר 14 שנים של פעילות, מונות המכינות בערבה כ-160 חניכים וחניכות מדי שנה בכל השלוחות גם יחד.
ברמן הקים את המכינה בחצבה ועמד בראשה במשך 5 שנותיה הראשונות.
את מקומו בראשות המכינה בחצבה תפס נתנאל אלינסון.
במהלך שנותיו בערבה יזם והוביל להקמת רשת מפעלים חינוכיים, ביניהם: תוכנית 'עבודה עברית' לבוגרי צבא (2011), את המכינות הקדם צבאיות במושבים פארן (2013), עין יהב (2017) וצופר (2021), חוות בין השיטין (2017), מדרשת הערבה (2019) והפרויקט הטכנולוגי (2019) SOS WIFI ביחד עם היזם אייל אטיה.
בשנת 2014, עם התרחבות פעילות העמותה, עבר ברמן לשמש כמנכ"ל העמותה במקביל לתפקידו כראש המכינות עד לקיץ 2022. לאחר עזיבת העמותה בקיץ 2022, נכנסו לתפקידיו מיכאל צדוק כמנכ"ל העמותה והראל שקלאר כראש מכינות ערבה.
בשנים 2016–2018, במקביל לתפקידיו בעמותת רוח ערבה, שימש בהתנדבות כמנהל פורום עמל"י - פורום תוכניות חינוכיות ארצי לבוגרי צבא העובדים בחקלאות.
בשנים 2018–2021 היה חבר ועד מנהל בעמותת בני ציון, אליה הצטרף כנציג מפעל המכינות לאחר אסון מכינת בני ציון בנחל צפית.
בשנים 2020–2022 היה חבר הוועד המנהל של מועצת המכינות הקדם צבאיות.
בשנים 2020–2021 יזם ביחד עם עיניה קובלנץ את כתיבתה של תוכנית "דרך קבע" ששמה לה למטרה לעודד קצינים צעירים להמשיך לחתימה שנייה בקבע ולתפקיד מ"פ אל מול "משבר הסרנים" בצה"ל.
מנכ"ל מועצת המכינות הקדם צבאיות
בקיץ 2021 נבחר ברמן לתפקיד מנכ"ל מועצת המכינות ובאוקטובר 2022 נכנס לתפקיד במקומו של דני זמיר, תפקיד בו הוא משמש נכון ל-2023.
ברמן מתגורר בירוחם, נשוי למירי ואב לחמישה ילדים.
אבישג שאר־ישוב (נולדה ב־1990) היא צלמת עיתונות ודוקומנטרי ישראלית, יוצרת, מרצה ובעלת עמוד האוכל "עוגלשבת".
תמונותיה פורסמו במערכות ניו יורק טיימס, הארץ, מקור ראשון וישראל היום.
שאר־ישוב נולדה בחיפה למשפחה דתית.
בגיל 16 למדה צילום בבית הספר לאומנות הצילום בטכניון.
בשנת 2009, עם סיום השירות הלאומי, החלה את עבודתה כצלמת של אתר ynet בחיפה והצפון, ובהמשך גם כצלמת מגזין ופרויקטים מיוחדים של האתר ברחבי הארץ.
במקביל צילמה גם עבור העיתון כלכליסט, xnet וסוכנות הצילום פלאש 90. שאר־ישוב לא למדה צילום באופן פורמלי.
היא מצלמת חדשות עבור גופי החדשות הגדולים בישראל ובעולם ותמונותיה נמכרות לסוכנויות עולמיות, ביניהן ניו יורק טיימס, רויטרס, וול סטריט ג'ורנל וטיים.
ב־2013 יצרה שאר־ישוב את הפרויקט הדוקומנטרי הראשון שלה, פרויקט סטילס שעסק בתיעוד של קהילות אקולוגיות המתקיימות בישראל, פרויקט שהפך במהלך השנים לסיפור המתמקד במשפחה אחת שאותה שאר־ישוב צילמה כעשור מאז שהחלה את הפרויקט.
הפרויקט זכה בפרסים והוצג בתערוכת הצילום בסיינה שבאיטליה, בתערוכת עדות מקומית במוזיאון ארץ ישראל והתפרסם במגזינים שונים ברחבי אירופה.
ב־2014 צילמה תמונה של ראש הממשלה בנימין נתניהו ואשתו שרה במימונה, שהפכה לאחד מתצלומיה המזוהים ביותר.
שאר־ישוב מתעדת פרויקטים דוקומנטריים שונים ברחבי העולם.
ב־2022 תיעדה בסדרת תמונות פליטים מהמלחמה באוקראינה.
באותה שנה גם צילמה את איילת שקד, אז שרת הפנים, יושבת מול שולחן ריק.
תמונתה התפרסמה ועוררה שיח פרשנויות.
בספטמבר 2023 יצא ספרה הראשון, "אסופה", המאגד מתכוני עוגות משש השנים שקדמו ליציאתו.
שאר־ישוב מתגוררת במושב רשפון, ונשואה לצלם בני דויטש.
אחותה אביה שאר-ישוב היא מפיקה זוכת פרס באפט"א לטלוויזיה לאקטואליה .
2014 – זכייה במקום השלישי בקטגוריית קהילה, דת ואמונה בתערוכה "עדות מקומית", מוזיאון ארץ ישראל
2015 – זכייה במקום הראשון בקטגוריית חדשות בתערוכת "עדות מקומית 2015", מוזיאון ארץ ישראל
2016 – זכייה במקום הראשון בקטגוריית סיפור מצולם בתערוכת "עדות מקומית 2016", מוזיאון ארץ ישראל
2017 – זכייה במקום השני בקטגוריית חדשות ובמקום השלישי בקטגוריית תרבות בתערוכת "עדות מקומית 2017"
2018 – בחירת האוצר בתערוכת "עדות מקומית 2018", מוזיאון ארץ ישראל
2019 – בחירת האוצר בתערוכת "עדות מקומית 2019", מוזיאון ארץ ישראל
2020 – זכייה במקום השלישי בקטגוריית תרבות ואורבניזם בתערוכת עדות מקומית
2021 – זכייה במקום השלישי בתחרות Siena International Photo Awards בסיינה, איטליה
2022 – זכייה במקום השני בקטגוריית תרבות ובחירת האוצרת בתערוכת "עדות מקומית 2021", מוזיאון ארץ ישראל
2024 – זכייה בפרס יוניצ"ף לתמונת השנה מקום ראשון
2025 – אות אבירות 2025 מטעם מרכז פרס לשלום ולחדשנות
אבישי כהן (נולד ב–14 באפריל 1965) הוא פוליטיקאי ישראלי וראש מועצה אזורית מטה יהודה.
כיהן כמנכ"ל עיריית טירת כרמל, מנכ"ל חברת יפה-נוף, ומנכ"ל נמל אילת.
כהן נולד ב־14 באפריל 1965 בנס הרים.
אביו, בנימין כהן, היה פוליטיקאי ועמד בראשות מועצת מטה יהודה במשך 14 שנים.
במסגרת שירותו הצבאי שירת כהן בחטיבת הצנחנים ואחר כך בחטיבת גבעתי וחטיבת חי"ר נוספת, שם הגיע לדרגת סגן-אלוף, והמשיך בשירות מילואים פעיל עד שנת 2022. תוך כדי שירותו ומיד לאחריו השלים את השכלתו האקדמית.
שימש כמנהל אגף טכנולוגיות, חירום ואבטחה בחברה למשק וכלכלה.
לאחר מכן כיהן כמנהל אגף תיאום ובקרה במשרד ראש הממשלה אריאל שרון, ועם סיום תפקידו זה מונה למנהל האגף המוניציפלי של מרכז השלטון המקומי.
בשנת 2010 מונה כהן למנכ"ל נמל אילת וניהל את הפרטת הנמל.
הליך ההפרטה החל ב-2011 ובתחילת 2013 הועברו זכויות תפעול נמל אילת לחברת "פפו ספנות" שבבעלות האחים נקש, וכהן סיים את תפקידו בנמל.
במרץ 2014 מונה כהן למנכ"ל חברת יפה נוף, חברה בבעלותה של עיריית חיפה שאחראית לפיתוח עירוני מתקדם בעיר חיפה ובמטרופולין העירוני.
כהן הוביל שורת שינויים שאפשרו להתניע מחדש את פעילות החברה ובתקופתו היא השלימה כמה פרויקטים חשובים כגון מחלף אלנבי, מסילת העמק והשלמת דרך נחל הגיבורים במנהרות הכרמל.
במסגרת תפקידו כהן נחקר כחלק מפרשה שבמוקדה עמדו ראש עיריית קריית אתא יעקב פרץ וראש הוועדה הקרואה בתל מונד שמואל סיסו, וזאת בהקשר לקידום הרכבת הקלה לנצרת ופורסם כי התגלתה תשתית ראיתית להעמידו לדין.
עם סיום החקירה לא התגלו ממצאים מפלילים כנגד כהן או כנגד מי מהמעורבים, והמשטרה המליצה לסגור את התיק נגדו.
ביולי 2020 מינה ראש עיריית טירת הכרמל אריה טל את כהן לתפקיד מנכ"ל עיריית טירת הכרמל.
על רקע הבחירות לשלטון המקומי באוקטובר 2023, פנו לכהן אנשי סיעה שמונה 24 ראשי מושבים במועצה האזורית מטה יהודה והעניקו לו את תמיכתם בבחירות הקרבות.
כהן התפטר מתפקידו בעיריית טירת הכרמל על מנת להתמודד לראשות מטה יהודה.
ראש המועצה היוצא, ניב ויזל, הודיע זמן קצר לאחר מכן שלא יתמודד.
בבחירות, שנדחו מאוקטובר 2023 לפברואר 2024, ניצח כהן.
כהן הוא בוגר בוגר תואר ראשון מטעם האוניברסיטה העברית במדעי החברה.
כמו כן הוא בוגר תואר שני במגמת המחקר למנהל ציבורי של אוניברסיטת בר-אילן, שבה עבר גם קורס מנכ"לים.
בוגר קורס דירקטורים מטעם אוניברסיטת חיפה.
אבישי הדרי (נולד ב-3 באוקטובר 1944), עוסק בחקר הגאופוליטיקה של המזרח התיכון.
שירת בשורה של תפקידים בכירים במערכת הביטחון, בצה"ל ובמשטרת ישראל (תנ"צ גימ.).
שימש כמדריך במכללה לביטחון לאומי, כראש המרכז ללימודי ביטחון לאומי במכללת הגליל, והיה ממקימי המרכז לחקר הביטחון הלאומי של אוניברסיטת חיפה.
נולד וגדל בקיבוץ מרחביה, בנם של משה הדרי, מראשוני ענף הלול בישראל, וחיקה אימו, ממטפלות התינוקות הראשונות בתנועה הקיבוצית שהוסמכו לכך על ידי ד"ר נסאו בביה"ח העמק.
בחברת הילדים בקיבוצו גדלו אתו המנצח יואב תלמי, הצ'לן פרופ' שמואל מגן, הכנרת אורה שירן ובמאית ושחקנית הקולנוע, כלת פרס ישראל, מיכל בת אדם.
את שירותו הצבאי החל בשנת 1963 במחזור הראשון של סיירת שריון, ולאחר סיום קורס הקצינים עבר לשרת בגדוד 52 שהיה גדוד טנקי השרמן של חיל השריון.
במהלך המלחמה על המים שהחלה בעקבות הפעלתו של המוביל הארצי, שימש כמפקד המחלקה המיוחדת של טנקי השרמן שנטלו חלק בסיכול כוונתם של הסורים להטות את מקורות הירדן לשטחם, בכדי לפגוע במשק המים הישראלי.
במסגרת אחת הפעולות זכה יחד עם צוות הטנק שלו בציון לשבח על פעילותם בקרב זה.
במלחמת ששת הימים לחם כאיש מילואים בגדוד 129 של חטיבה 8, בתחילה בגבול המצרי באזור כונתילה כחלק ממבצע לשון אדומה שנועד להטעות את הצבא המצרי ולמשוך את כוחותיו למרכז סיני.
במהלך המלחמה הועבר חלק מהגדוד לחזית הסורית, שם הוביל הגדוד את מהלך ההבקעה של המערך הסורי בצפון הרמה.
במהלך הקרב שמוטט את המערך הסורי במחיר דמים כבד, נפצע והועבר לטיפול בבי"ח.
במלחמת ההתשה שימש כמ"פ במילואים ושירת עם יחידתו לאורך התעלה.
במהלך מלחמה זו, הכניס לפעילות מבצעית את טנקי האמבולנס שנבנו מטנקי שרמן שהוסבו לכך.
במלחמת יום כיפור, היה מראשוני אנשי המילואים שהגיע עם יחידתו לחזית התעלה בגזרת הג'ידי בסיני.
במהלך ימי הלחימה עסקה יחידתו בחילוץ לוחמי המעוזים באזור האגם המר, בבלימת כוחות הקומנדו המצרים שחצו את התעלה, ושימשה כחלק מהמצור שהוטל על ארמייה 2 המצרית.
בתום המלחמה שהה עם יחידת הטנקים שלו חודשים ארוכים בחולות הג'ידי בסיני, ולאחר שחרורו שב לביתו בקיבוץ מרחביה.
במחצית שנות השבעים, עם התגברות גל הטרור והפשיעה במגזר החקלאי, החל בצד עבודתו בקיבוץ לעסוק בפעילות ביטחונית במסגרת ההתיישבות העובדת.
יחד עם גידי אילת מקיבוץ בית אלפא היה בין יוזמי ומקימי משמר היישובים.
היה זה גוף משטרתי מיוחד שהוקם בתוך משמר הגבול ועסק בשמירה, אבטחה ומניעת פשיעה במגזר החקלאי, באמצעות יחידת סיור ממונעת שהורכבה מיוצאי יחידות קרביות ממושבים וקיבוצים שונים.
כמו כן הפעילה היחידה את מערך האבטחה והמשמר האזרחי ביישובי ההתיישבות העובדת.
לצורך פעילות זו התגייס למשטרת ישראל בשנת 1975 והביא לגיוסם של רבים מאנשי ההתיישבות העובדת.
בהמשך שירותו במשטרה שימש כמפקד הקורס לפיקוד ומטה (פו"מ) במכללה לקצינים בכירים, ולאחר מכן שירת בתפקידי פיקוד בכירים במערכת המשטרתית.
במסגרת תפקידיו השונים עמד בראש הצוות הראשון שבדק את מעורבותם והשפעתם של גורמים עברייניים מקרב יוצאי חבר המדינות (ברית המועצות לשעבר), שהגיעו בגל העלייה הגדול בראשית שנות התשעים, על החברה והכלכלה בישראל.
בעקבות הסכמי אוסלו, עמד בראש צוות שתכנן את פריסת המשטרה לאורך קו התפר.
עם התגברות גל הטרור ופיגועי ההתאבדות שבאו לאחר החתימה על הסכמי אוסלו, יזם יחד עם הרב אנשל פרידמן מחסידות וויז'ניץ בחיפה את הקמת זק"א, יחידה מיוחדת של המשמר האזרחי, אשר החלה לפעול לצד אנשי הזיהוי הפלילי המשטרתי בטיפול בקורבנות הפיגועים על פי ההלכה היהודית.
הוא גם זה שנתן ליחידה (ולארגון שקם בעקבותיה) את שמה - זק"א – זיהוי קורבנות אסון.
במהלך שירותו סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון ושני במדעי המדינה ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטת חיפה, ואת הסמינר המשפטי הגבוה לבכירי השירות הציבורי בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1995 עבר לשמש כמדריך במכללה לביטחון לאומי.
לאחר תום שירותו, הצטרף לפרופ' גבריאל בן דור ופרופ' ארנון סופר והיה בין מקימי המרכז לחקר הביטחון הלאומי באוניברסיטת חיפה.
בהמשך הצטרף למכללת הגליל בנהלל, מכללה המקיימת סמינרים והשתלמויות בתחומי ניהול שונים עבור בכירי המערכות הציבוריות, הביטחוניות והכלכליות ממדינות שונות ברחבי העולם.
במסגרת זו הקים את המרכז ללימודי ביטחון לאומי ועמד בראשו.
כיום, עוסק בחקר התהליכים המדיניים ובגאופוליטיקה של המזרח התיכון, מרצה ומלמד נושאים אלו במכינות קדם-צבאיות, קתדרות ומכללות שונות, וכן בקורסים והשתלמויות של מערכת הביטחון והמערכת הממשלתית.
נשוי למלכה (לבית סופל), אב לשלושה וסב לשישה.
משנת 1985 מתגורר עם משפחתו בקריית טבעון.
אבישי בניש (נולד ב-1974) הוא משפטן, פרופסור חבר בבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בניש למד לתואר ראשון משפטים באוניברסיטה העברית, ולתואר שני באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
בשנת 2000 סיים דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא חבר סגל בבית הספר לעבודה סוציאלית, שם התקדם במהלך השנים לדרגת פרופסור חבר.
בשנים 2015-2014 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה.
בשנים 2018-2017 עמית אורח באוניברסיטת ניו יורק.
מחקריו נמצאים בקו התפר שבין משפט, מדיניות רווחה ועבודה סוציאלית, והוא משתמש במתודות מתחום המשפט ותחום מדעי החברה.
בין הנושאים שחוקר סוגיות חברתיות-משפטיות, צדק מינהלי, אחריות בשירותי רווחה מופרטים, רגולציה ומשילות במדינת הרווחה, מיצוי זכויות וצמצום נטל מינהלי.
הוא היה שותף לכתיבת הספר "בזכות מדינת הרווחה", שעוסק במדיניות חברתית, התפתחות מדינת הרווחה, ביטחון סוציאלי, רווחה חברתית צדק חברתי.
יחד עם מרדכי קרמינצר ודוד קרצמר הוא כתב הספר "חוקי היסוד כתשתית לחוקה".
בניש חבר ועד מנהל באספנט ישראל.
בעבר אף כיהן כיו"ר האגודה.
כמו כן כיהן כיו"ר וכחבר בוועדות ציבוריות.
אבישי בניש, ג'וני גל (עורכים), בזכות מדינת הרווחה: מבחר ממאמריו של אברהם דורון, רסלינג, פברואר 2018
מרדכי קרמניצר, אבישי בניש, דוד קרצמר, חוקי היסוד כתשתית לחוקה, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2002
אבישי בניש, עידית וייס-גל, סִנְגּוּר למען מיצוי זכויות חברתיות בעבודתן של עובדות סוציאליות, ביטחון סוציאלי, גיליון 113 - תמוז תשפ"א, יוני 2021
אבישי בניש ולירון דוד, פרקטיקה של מיצוי זכויות חברתיות כאבן יסוד במקצוע העבודה הסוציאלית, חברה ורווחה, מ"ד, 3 (ספטמבר 2024), 304 - 314
אבישי רביב (נולד ב־8 ביוני 1967) הוא סוכן לשעבר של המחלקה היהודית בשירות הביטחון הכללי.
גויס בדצמבר 1987 ומילא תפקיד זה עד לחשיפתו בנובמבר 1995, לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין בידי יגאל עמיר.
בתקופת העסקתו במחלקה היהודית של השב"כ השתתף בפעילויות אלימות רבות, הקים שני ארגוני מחתרת פיקטיביים, ועל פי דעתו של היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, פעל כסוכן מדיח, בניגוד לכוונת מפעיליו.
למד שמונה שנות יסודי בבית ספר הממלכתי ביאליק ולימודי תיכון בתיכון קוגל בעיר.
הוא היה חבר ב ובנערותו הצטרף לתנועת "כך", וליווה את הרב כהנא לההרצאותיו.
בספר הבוגרים של השכבה שלו נכתב עליו: "לוחם על עקרונותיו, בטוח שכהנא יציל את המדינה, ומי אנחנו שנערער לו את האמונה".
לדבריו, ראה ברב כהנא סמל לימין ולגאווה יהודית.
הוא תיאר את עצמו באותה תקופה כפטריוט גדול וכציוני נלהב.
עם הגיע מועד גיוסו לצה"ל, ראה כי רוב חברי תנועת כך לא מתגייסים לשירות בצה"ל, והחליט לעזוב את התנועה מתוך רצון להגיע לשירות משמעותי.
רביב התגייס לתפקיד מובחר בחטיבת גבעתי, אך במהלך השירות נפצע פציעה קשה בתאונת אימונים, התאשפז זמן ממושך בבית חולים, ועמד בפני סכנת קטיעת רגלו.
לדבריו, בגיל 19 חש כי חייו מתרסקים וכי כל חלומותיו לקריירה צבאית התנפצו.
לאחר שחרורו מצה"ל, היה רביב פעיל במפלגות "מולדת" ו"התחיה", לצד פעילות שולית בתנועת כך.
בדצמבר 1987 הגיע טלפון משירות הביטחון הכללי, שהיה מבחינתו שליחות אמיתית, והזדמנות להמשיך לתרום למדינה.
רביב סיפר כי במסגרת זו פגש אנשים יוצאי דופן, לוחמים ובוגרי קרב, שאותם הגדיר כחברים הטובים ביותר שהכיר.
עם גיוסו לשירות הביטחון הכללי, נשא רביב עמדות קיצוניות שהתבטאו בפומבי.
בינואר של אותה שנה, במהלך ראיון עיתונאי ל"חדשות" בנוגע לטיפול באינתיפאדה הראשונה, כשהוא צוטט כאומר: "צריך להרוג כל מי שזורק אבן או בקבוק תבערה.
עוד באותו החודש, רביב עורר מהומה והתפרע במחאה נגד ההצגה "סינדרום ירושלים", ובעקבות זאת הוצא מהאולם על ידי המשטרה.
מגמות אלו נמשכו גם בחודשים הבאים.
במרץ 1988, הוא התבטא בזלזול כלפי גורמי שמאל וטען: "השמאלנים האלה כאלה חסרי עומק.
כל מה שיש להם להגיד הוא שהערבים הם בני אדם.
בחודש מאי נעצר רביב לאחר שהשתתף בהפגנת פעילי תנועת "כך" מול כלא 4, שהתקיימה במקביל למופע תמיכה של אנשי "יש גבול" בסרבני שירות לשירות בשטחים.
במהלך ההפגנה, הוא תקף פעיל של "יש גבול".
בראיון שנערך עמו בהקשר זה, הוא הצדיק את האלימות בה נקט, בציינו: "צריך לנהוג באלימות, אין פתרון אחר".
בספטמבר 1988 עבר רביב להתגורר בקריית ארבע.
במקביל, החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב וייסד את תא הסטודנטים "ברית נאמני ארץ ישראל".
בדצמבר של אותה שנה, הציג רביב את מועמדותו בבחירות למועצת אגודת הסטודנטים, אך לא נבחר.
מוקדם יותר, בשנת 1987, ובעוד תנועת "כך" טרם הוצאה מחוץ לחוק ופעילותה התרכזה בכפר תפוח, ירושלים וחברון, הוא נעצר על ידי המשטרה במהלך התפרעות אלימה של פעילי התנועה.
רביב הרבה לשלוח מכתבים למערכות העיתונים.
ביוני 1990 נעצר למשך 48 שעות במסגרת פרשת הסיקריקים ושהה בתא אחד עם החשוד המרכזי בפרשה, יואל אדלר.
לתקשורת נמסר כי הוא היה חשוד מרכזי בפרשה.
בסוף 1990 שימש רביב כרכז הדור הצעיר של נאמני הר הבית.
בינואר 1992, הושעה רביב לשנה מלימודיו באוניברסיטה לאחר שורה של אירועים אלימים והתבטאויות קשות.
בין היתר, הוא תקף את מסעד קדור, יושב ראש אגודת הסטודנטים הדרוזים באוניברסיטה, וטען כי הדרוזים מהווים סכנה לביטחון המדינה.
בנוסף, התפרע במשרדי רק"ח בתל אביב וניסה לתקוף את חברת הכנסת תמר גוז'נסקי.
דבריו נגד העדה הדרוזית ספגו גינויים נרחבים מקשת פוליטית רחבה, שכללה את שמעון פרס, יו"ר הכנסת דב שילנסקי, רחבעם זאבי, גאולה כהן, רפאל איתן וגרשון סלומון, והם הביאו אותו להתנצל בפניהם.
בתקופת השעייתו מהאוניברסיטה ניסה רביב, ללא הצלחה, לחדש את פעילותו של ארגון ד"ב (ראשי תיבות של "דיכוי בוגדים") שהיה ארגון סטודנטים ימני קיצוני שפעל בשנים 1971–1972.
במהלך תקופה זו, נישא רביב לעולה חדשה מרוסיה ועבר להתגורר ביישוב מעלה לבונה.
ביוני 1993 דווח כי הוא מבוקש על רקע הסתת נער בן 15 לנקב צמיגים של רכב האו"ם.
באותו החודש, בראיון שנערך עמו לקראת חתונתו של עמי פופר, אמר רביב כי פופר "קידש שם שמים ברבים".
באוקטובר 1993, עוכב רביב על ידי כוחות הביטחון בעת שהשתתף בצעדת מחאה נגד הסכם אוסלו א'.
במסגרת הדיונים בבית המשפט, תוארו מעשיו של רביב על ידי מפעליו בשב"כ כסוכן "בעייתי".
המפעילים העידו כי על אף שתכלית הפעלתו נועדה "לגרום לסיכול ביצוען של עבירות פליליות", רביב עצמו "ביצע עבירות לרוב, כאשר הוא יודע שהוא פטור מאחריות בשל הגיבוי שניתן לו על ידי רשויות המדינה".
עוד צוין כי הפיקוח של גורמי השירות עליו היה "בלתי יעיל", וברוב המקרים נודע להם על מעשיו רק בדיעבד, תוך שהם מסתפקים באזהרות בלבד, כפי שעולה מדברי ועדת שמגר.
מיד לאחר טבח מערת המכפלה וההכרזה על תנועת "כך" כארגון טרור, נמלט רביב מתל אביב והסתתר בביתו הנטוש של יורם שקולניק, מתנחל שהיה עצור באותה עת בחשד לירי במחבל כפות.
רביב הסגיר את מיקומו, נעצר לחקירה ושוחרר לאחר יומיים.
בעקבות מידע שאסף לפני הטבח, נעצרו כמה ממנהיגי "כך" בצווי מעצר מנהלי.
לאחר ניסיונות כושלים לחזור ללימודים באוניברסיטת תל אביב, התקבל רביב לחוג למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
שם הצטרף לתא סטודנטים שאִרגן שבתות אירוח לסטודנטים ביישובים שמעבר לקו הירוק, כאשר אירועים אלו שימשו למעשה כמפגשי "פנויים פנויות" עבור המגזר הדתי לאומי.
פעילותו כסוכן שב"כ ופעיל ימין רדיקלי
רביב פעל כסוכן סמוי מטעם השב"כ במשך כשמונה שנים, בכיסוי של פעיל ימין קיצוני.
במהלך תקופה זו נחשב לסוכן פעיל, מסור ובעל מוטיבציה רבה.
הקשר בינו לבין מפעיליו היה אינטנסיבי, והוא סיפק מידע בעל ערך שאפשר את סיכולן של פעולות טרור יהודיות שונות.
מסמכי השב"כ המתייחסים להפעלתו ולפרטי המידע שהעביר השתרעו על פני כ-20 אלף עמודים.
במסגרת תפקידו ובמטרה לבסס את התחזותו לפעיל קיצוני, נקט רביב בשורה ארוכה של פעולות.
פעולות אלה כללו: שימוש בנשק קר לשם ביצוע מעשי אלימות כלפי ערבים, בעיקר באזור חברון.
הוא אף לימד שני קטינים פעילים להכין בקבוקי תבערה והנחה אותם לבצע פעילות לאומנית.
בנוסף, רביב הקים את ארגון אי"ל, ואף ערך טקסי השבעה פיקטיביים לחברי הארגון בהר הרצל ובנחלת יצחק.
טקסים אלו שודרו בטלוויזיה בהשתתפות הכתב איתן אורן.
במסגרת המצגים המבוים, הציג רביב לתקשורת בשנת 1994 "קייטנת כך" מדומה, שבה שודרה בערוץ הראשון כתבה של ניצן חן שתיארה אימוני ירי של נערים לקראת פגיעה בערבים.
בכתבה הופיע כמדריך טרור אדם בשם זוהר קובני, שהיה למעשה סוכן משטרתי במחוז ירושלים ולימים שירת כסגן קב"ט בשגרירות ישראל באירלנד.
עוד נקט רביב בתקיפה של אישי ציבור ומפקדי צבא ובהם יוסי שריד, שולמית אלוני, האלוף אילן בירן והרב שלמה אבינר.
הוא אף העביר לכתב ניצן חן כרזה בה הוצג ראש הממשלה יצחק רבין לבוש במדי אס אס.
במקרה אחר, ב-7 בספטמבר 1995, לקח רביב אחריות על רצח פלסטיני באזור חלחול, תחילה בשם ארגון אי"ל ולאחר מכן בשם ארגון "חרב דוד", רצח שהתברר מאוחר יותר כסכסוך מקומי.
במהלך תקופת הפעלתו נפתחו נגד רביב מספר תיקים פליליים.
הוא נחקר בשב"כ והודה בשורה ארוכה של עבירות שונות כלפי יהודים וערבים, שכללו אלימות, פגיעה ברכוש ואיומים.
בשל התנהלותו הבעייתית וריבוי התיקים הפליליים נגדו, שיתף השב"כ את המידע על הפעלתו עם פרקליטת המדינה, דורית ביניש.
לטענת חיים לוינסון, שהוכחשה על ידי ביניש, היא מידרה מידע זה מהיועצים המשפטיים לממשלה, יוסף חריש ומיכאל בן יאיר, אשר לא ידעו על הפעלתו של רביב.
על רקע פעולותיו, הורו היועצים המשפטיים לפחות פעמיים על פתיחת חקירה כנגדו, בעוד ביניש טיפלה בסגירת התיקים.
רונן ברגמן מצטט בכיר לשעבר בחטיבה היהודית בשב"כ, שהסביר בנוגע לתיקים אלו: "ובערימה הזו היינו צריכים לטפל ולכן פנינו לדורית ביניש שתסגור אותם.
זה לא היה פשוט כמובן, גם לשכנע אותם וגם לסגור את התיקים באופן חכם כדי לא לעורר חשד".
בעקבות טקס ההשבעה המבוים של ארגון אי"ל, ששודר בערוץ הראשון ונעשה שלא בידיעת השב"כ, הוחלט באוקטובר 1995 להפסיק את הקשר עם רביב למשך חודש.
עם זאת, דווח כי גם במהלך תקופה זו התקבלו ממנו דיווחים שונים.
בסיום השעייתו, הוחתם רביב על התחייבות שלא לחרוג מההיתרים שניתנו לפעולתו.
זהותו של אבישי רביב כסוכן שירות הביטחון הכללי נחשפה בציבור על ידי השר בני אלון לאחר רצח יצחק רבין.
בליל הרצח השב"כ ביים את מעצרו כדי לדובב את אחייניתו של אלון, מרגלית הר-שפי, שנעצרה באותו זמן.
היא סיפרה לאלון כי הושבה בתא אחד עם רביב, למרות איסור הושבה של גבר ואשה לבדם בתא, ומכך הסיק שרביב פעל מטעם הרשויות.
תחילה הוא טען כי לרביב אין קשר לאירוע, אך כעבור עשרה ימים חזר בו, והכריז בפני עיתונאים כי רביב הוא סוכן שב"כ, והעביר ראיות לוועדת החקירה.
למחרת אישר העיתונאי אמנון אברמוביץ' את הדברים וחשף את כינויו של רביב: שמפניה".
לאחר הכחשות קצרות, השב"כ אישר רשמית כי רביב אכן פעל כסוכן.
בשנת 1999 פורסם "מסמך רביב", פרוטוקול של ישיבה שהתקיימה ב-1996 בנוגע לעניינו של אבישי רביב אצל היועץ המשפטי לממשלה.
בישיבה נכחו נציגים ממשרד המשפטים ומהשב"כ.
המסמך עורר סערה ציבורית בשל ציטוט מדבריו של חזי כאלו, ראש האגף ה"לא ערבי" בשב"כ בזמן הרצח, ואחד האחראים להפעלת רביב.
על-פי הפרוטוקול, כאלו אמר: "בדיון אצלנו הוחלט שהאיש לא נשלט ואי אפשר להמשיך להפעיל אותו בצורה כזו.
אבל קבענו כללים חדשים של הפעלה, ניתוק, בדיקה פסיכולוגית.
הובהר לו שככה לא נמשיך, ושלא תינתן לו חסינות על עבירות שיבצע.
בחכמה שלאחר מעשה, אילו ניתקנו הקשר, אולי היה נותן לנו את הרוצח".
כאלו מצידו הכחיש את הדברים כפי שצוטטו, וטען כי דבריו בפרוטוקול תומצתו ולא שיקפו נאמנה את דבריו המלאים.
לאחר רצח יצחק רבין, התעורר בשירות הביטחון הכללי חשד כי אבישי רביב, שהיה סוכן מטעמם והיה מצוי בקשר עם יגאל עמיר, לא העביר למפעיליו את כל המידע שהיה ברשותו על אודות עמיר.
רביב נחקר בחשד זה והודה כי אכן לא מסר את כל המידע.
בעקבות חשיפת זהותו כסוכן השב"כ בקרב גורמים בימין, ועל רקע הטענות כי ידע על כוונותיו של עמיר ולא דיווח עליהן, נשמעו קריאות ציבוריות, בעיקר מהימין, להעמידו לדין.
באפריל 1999 הוגש נגד רביב כתב אישום לבית משפט השלום בירושלים.
הוא הואשם תחילה בעבירות של אי-מניעת פשע ובתמיכה בארגון טרור (אי"ל), אך האישום השני הושמט בהמשך ההליך.
בית המשפט קבע כי רביב לא ידע על כוונתו הספציפית של יגאל עמיר לרצוח את ראש הממשלה.
כמו כן לא הוכח כי לרביב היה מניע ממשי להסתיר מידע על כוונת הרצח, אילו היה קיים כזה מידע.
להפך, היה לו דווקא מניע חזק לגלותו, מכיוון שהשב"כ היה "כל עולמו" וסיכול הרצח בזכותו היה משפר משמעותית את תדמיתו בעיני עצמו ובעיני מפעיליו.
יתרה מזאת, בית המשפט עמד על מבנה אישיותו באמצעות חוות דעת פסיכיאטרית.
רביב תואר כילדותי, תלותי בעל רמה אישית נמוכה והפרעת אישיות נרקיסיסטית.
כלומר, אופיו אינו תואם פרופיל של אדם שמבצע הסתרה מכוונת ומתוחכמת.
הוא הוגדר כאדם שמבקש למצוא חן בעיני אחרים, חסר חוסן פנימי וביטחון עצמי, ולכן אף קיים סיכון שנתן הודאת שווא.
נימוק משפטי נוסף היה הקושי לקבל את זיכרון הדברים של חוקרי השב"כ, שחקרו את רביב לאחר הרצח, כראיה קבילה במשפט.
לבסוף, בית המשפט הדגיש כי בשמונה השנים שבהן הופעל כסוכן, חי רביב ב"עולם שקר", והיה נתון בהעמדת פנים מתמדת ושקרים כלפי סובביו, כולל משפחתו ואף השב"כ עצמו.
בפרק ד' לדו"ח ועדת שמגר סיכמה הוועדה את התייחסותה לאבישי רביב והפעלתו במילים הבאות:
היו בשב"כ שטענו שהפעלתו של רביב הייתה כישלון, מאחר שרביב לא ידע לזהות כוונות לפגיעה בראש הממשלה כדבר חמור בו יש להתמקד בראשונה, וראה בנושא זה דבר שולי.
לטענתו של רביב, מפעיליו לא טרחו להדגיש לו את קדימות הנושא.
מנגד, מפעילו של רביב טען שהוא אינו מתחרט על הפעלתו וחבל שלא היו יותר סוכנים כמוהו.
גם חזי כאלו טען שהפעלת רביב לא הייתה טעות.
לאחר חשיפתו של רביב כסוכן שב"כ נוצר משבר אמון בין הציבור הדתי-לאומי לבין השב"כ, בעקבות ראיית רבים את הפעלת רביב כניסיון הכפשה ציבורית לציבור הדתי על ידי השב"כ.
בנוסף, בעקבות לקחים מהפעלתו של רביב הוטלו מגבלות שונות על הפעלת סוכני שב"כ.
מאפיינים אלו הובילו לקושי בגיוס סוכנים גם זמן רב לאחר חשיפת רביב.
המועצה המקומית קריית ארבע הגישה תביעה כנגד המדינה בשל נזקים תדמיתיים שגרמה פעולתו של רביב.
התביעה הסתיימה ב-2008 בפשרה שבמסגרתה שילמה המדינה 10,000 ש"ח.
ב-1990 התחתן עם בוגרת אולפנה, עולה חדשה מרוסיה.
גרוש בשנית ואב לשלוש בנות.
אבל (אברהם) ארליך (3 בספטמבר 1915 – 30 באוקטובר 2003) היה מלחין ישראלי, פרופסור למוזיקולוגיה, חתן פרס ראש הממשלה (1989) וחתן פרס ישראל (תשנ"ז).
אבל ארליך נולד בעיר קרנץ שבפרוסיה המזרחית (גרמניה).
הוא היה צאצא של שושלת רבנים (סבו הרב ד"ר אברהם אבל אדולף ארליך, שעל שמו נקרא, היה רב בלטביה ובפרוסיה).
ארליך גדל בעיר קניגסברג שם למד לנגן על כינור, והחל להלחין בגיל צעיר.
ב-1934 לאחר עליית הנאצים לשלטון, עבר ארליך להתגורר בזאגרב (קרואטיה), שם התגוררו קרובי משפחתו (אחי סבתו היה רבה של זאגרב הרב ד"ר הושע יעקבי).
בזאגרב המשיך את לימודי המוזיקה, למד כינור והלחנה.
ב-1939 עם התגברות האנטישמיות באירופה, עלה ארליך לארץ (לאחר שהות קצרה באלבניה).
בארץ המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון למוזיקה בירושלים.
עיקר עיסוקיו היו הלחנה והוראה.
ארליך הלחין מעל ל-3000 יצירות.
במהלך השנים לימד קומפוזיציה ותאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב, באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין, באוניברסיטת בר-אילן ובסמינר אורנים.
נעמי שמר ועשרות מלחינים ויוצרים כדוגמת ד"ר מיכאל שנהב היו מתלמידיו.
בנו הוא הבמאי דניאל ארליך.
האינדיבידואליות של ארליך באה לביטוי ביצירת צורה מוזיקלית חד-פעמית, כמו למשל ביצירה הווקאלית "מגדלים וצללים" משנת 1960, לפסוקים מ בספר יואל.
כיסודות לבניין היצירה השתמש ארליך בטעמי המקרא, אך לא כבסיס למלודיה אלא לצורת ההבעה - צבעי מצלול, דינמיקה ומבנה.
ה"מגדלים" שבשם היצירה הם הפרקים וה"צלילים" הם השפעותיהם של טעמי המקרא על היצירה בשלמותה.
היצירה נכתבה לכלים ולמקהלה מזמרת, מדברת ולוחשת.
יצירות אחרות על נושא תנכ"י הן "מכתב לחזקיהו" (1962) לסופרן, אבוב ובסון, על פי , "אל תהיו כאבותיכם" ( למקהלה א-קאפלה (1965), שחוברה למלאת עשר שנים למקהלת רינת וזכתה בפרס "רינת", ו"ביעותי אלוה" על פי פסוקים מ.
יצירה זו כתובה בחלקה בתיווי מדויק וחלקה בהטרופוניה חופשית.
ארליך כתב מוזיקה לסונטות של עמנואל הרומי ולמילים מאת משורר צעיר בשם דוד אלר, שנהרג בתאונת דרכים ביום האחרון של שירותו בצבא, לשירים של ט.
הוא עשה שימוש בנעימות יהודיות עממיות מן האוסף של חיים אלכסנדר, שמקורן בעיקר באי ג'רבה ובתפילת שחרית של יהודי חלב.
כן חיבר את "ספר יצירה" לטקסט מספר הקבלה.
"עדות" לדואו חלילים מבוססת על דברי עד במשפט אייכמן.
יצירתו של ארליך מתאפיינת בשילוב של אלמנטים מערביים קלאסיים עם אלמנטים מזרחיים ערביים, ולעיתים גם בשימוש בהומור דק.
השימוש שעשה ארליך בטקסטים מקראיים וביצירה ישראלית מקורית יחד עם ההוראה בה עסק שנים רבות, הפכו אותו לאחד מעמודי התווך של היצירה המוזיקלית והחינוך המוזיקלי בישראל.
במהלך השנים זכה 8 פעמים בפרס אקו"ם.
פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים בשנת תשמ"ט (1989),
פרס ישראל למוזיקה לשנת 1997
פרופ' אבל ארליך נפטר ב-30 באוקטובר 2003.
בנו הוא השחקן והבמאי דניאל (דני) ארליך
אביתר בנאי (נולד ב-8 בפברואר 1973, ו' באדר א' ה'תשל"ג) הוא זמר-יוצר ישראלי, זוכה פרס אקו"ם ופרס שר החינוך למפעל חיים.
בנאי ידוע בסגנונו המיוחד, בלחניו המורכבים ובמילות שיריו העמוקות העוסקות בנושאים שונים הקשורים בנפש האדם.
אביתר בנאי נולד ב-1973 בבאר שבע וגדל ביישוב עומר.
הוא בנם של השופט יצחק בנאי ושל שמחה בנאי, מנהלת בית ספר, ואחיהם של אורנה בנאי, מאיר בנאי ואפרת בנאי.
בשנת 1982 הקדיש לו אחיו מאיר את שירו הראשון, "אביתר".
בפוסט שכתב בשנת 2020 בפייסבוק ציין בנאי כי הוא היה הרבה לבד בתור ילד: "(...) אני ילד של מפתח בשרשרת גומי על הצוואר.
חוזר מבית ספר בכיתה ג', טבעול ו-MTV.
מושיט ידיים לאמא שתרים אותי אבל היא לא יכולה.
אחר כך, מגיל 15 חוויות של קשרים ראשונים עם בנות.
"החבר הכי טוב שלך בוגד בך עם החברה הראשונה שלך".
דופק את הראש בקיר מרוב קנאה וכאב".
בנאי למד במגמת קולנוע בבית הספר התיכון אשל הנשיא בשנים 1987 עד 1991. כמו כן למד פסנתר במשך שמונה שנים.
שירת כעורך וידאו בפיקוד הדרום.
במהלך שירותו הצבאי כתב תסריט לקומדיה בשם "שש", שהוקרנה מאוחר יותר ב.
בנאי גם ביים את הסרט והלחין את הפסקול.
לאחר שירותו הצבאי, עבר בנאי לרמת הגולן והתגורר זמן מה בקיבוץ כפר חרוב שממוקם בדרום הרמה.
שם כתב מחזה ופנה לשחקן רמי הויברגר על מנת שיביים אותו.
לצורך העבודה על המחזה, עבר בנאי בשנת 1995 להתגורר בתל אביב.
אלא שהויברגר ויתר על המחזה, ובנאי נשאר לגור בתל אביב בדירה שכורה.
על הפסנתר בדירה זו כתב והלחין את שירי אלבומו הראשון.
כמו כן כתב באותה תקופה מוזיקה להצגה "לוקח את הזמן", שהועלתה בתיאטרון הפרינג' בתל אביב.
בנאי החל להופיע עם שירי האלבום הראשון במקומות קטנים ואינטימיים כתיאטרון בית ליסין וצוותא 2, ולאחר מכן קיבל הצעה מהמפיק חיים שמש להקליט אלבום בכורה שיהיה מבוסס על המופע.
הוא החל להקליט את שיריו עם חבר ילדות שלו, צח דרורי, ולאחר מכן הצטרפו להפקה אסף אמדורסקי וקורין אלאל, שהפיקו כל אחד שלושה שירים.
באלבום השתתפו גם הגיטריסט פיטר רוט, בת זוגו של בנאי באותה התקופה, השחקנית אפרת בן צור, ששרה עמו דואט בשיר "שמתי לי פודרה", ואמו של בנאי, שמחה, שהשתלבה בשיר "שן לידי" בשירת קטע מתוך השיר "שכב בני" של עמנואל הרוסי, בלחנו של שלום חריטונוב מחסידי חב"ד.
האלבום "אביתר בנאי" יצא בשנת 1997, והפתיע רבים כשהפך במהרה להצלחה מסחרית ומכר כ-50,000 עותקים וכך הפך לאלבום פלטינה.
בין השירים הבולטים באלבום "מתי נתנשק", "כלום לא עצוב", "יש לי סיכוי" ו"תתחנני אלי".
אחרי יציאת האלבום המשיך בנאי להופיע, ובחלק מהמופעים אף שילב נגנית צ'לו.
כמו כן השתתף במופע ובאלבום "חברים שרים קורין", בהם ביצע משיריה של קורין אלאל, ובמופע מיוחד משירי יוני רכטר בפסטיבל ישראל.
במקביל, הקליט בנאי גרסת כיסוי לשירו של אריאל זילבר "ברוש" עבור הפרויקט "עבודה עברית", והשתתף במופע משירי יונה וולך בשיר "גם הים נסוג" שהלחין למילותיה של וולך.
את השיר הקליטה מאוחר יותר אפרת בן צור באלבום הבכורה שלה, "צוללת", בהפקתו של בנאי.
בשנת 2012 יצא האלבום בהוצאה מחודשת בסדרת "סימני דרך", שכללה בנוסף לאלבום דיסק ובו גרסאות מוקדמות לשירים שהופיעו ובו ושני שירים שלא נכנסו לאלבום המקורי, וסרט תיעודי בעקבות האלבום ששודר באותה שנה בערוץ 8 כחלק מהסדרה "האלבומים".
ב-2022 וב-2023, בנאי הופיע עם האלבום במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ובקיסריה לרגל 25 שנים לצאת האלבום.
הופעתו בקיסריה יצאה כאלבום הופעה, "בחזרה לאלבום הראשון".
לאחר כשנתיים של הופעות, החליט בנאי לצאת לטיול ארוך בהודו ובהרי ההימלאיה, לצורך "הפסקה ומילוי מצברים".
על טיול זה אמר בראיון: "(גיליתי) שהעולם גדול, שיש אופציות אחרות.
שהאופציה שחייתי בה עד אז היא לא היחידה.
שיש עוד עומקים אחרים, שיש נופים אחרים בבריאה.
שאם עוצרים להתבונן – אז קורה משהו".
בשובו לישראל עבר למצפה רמון, שם עבד עם צח דרורי על אלבומו השני.
לצורך הקלטת האלבום בנו השניים אולפן ביתי בדירה ששכרו במצפה רמון.
התוצאה הייתה האלבום "שיר טיול", שיצא בשנת 1999, גם הוא בהפקת חיים שמש.
האלבום הוא אלבום קונספט מורכב, יצירה שלמה המושפעת ממוזיקה אלקטרונית, ג'אנגל, טראנס ומוזיקה הודית.
על עטיפת האלבום מופיעות דמויותיהם המטושטשות של הרב קוק וא"ד גורדון, המייצגים על פי בנאי את שני קצוות הרוחניות הישראלית, הדתית והחילונית.
האלבום "שיר טיול" נכשל מסחרית וביקורתית, וגם סיבוב ההופעות שליווה אותו לא עלה יפה.
בעקבות הכישלון, חזר בנאי למופעים קטנים ואינטימיים יותר.
בשנת 2000 החל להשתתף כאורח בסיבוב הופעות של עמיר לב, ובעקבותיו יצא לסיבוב הופעות משותף עם לב וערן צור בארצות הברית (את אשתו הכיר בסיבוב זה).
כבר במהלך סיבוב ההופעות החל בנאי לעבוד עם לב על מה שיהיה הסינגל הראשון מתוך "עומד על נייר", אלבומו השלישי.
בשנת 2001, יצר בנאי קשר עם המוזיקאי הבריטי רוברט ואייט ממייסדי להקת סופט מאשין, השמיע לו את אלבומו השני וזכה בתגובה נלהבת מאוד (במיוחד בגלל השיר "בראשית").
בנאי הוזמן על ידי ואייט להופיע בפסטיבל מלטדאון שהוא אצר בבריטניה באותה שנה.
ב-2002 כתב את המוזיקה המקורית לסרט חצוצרה בואדי לפי ספרו של סמי מיכאל.
עוד באותה שנה, הוציא אחיו מאיר בנאי את האוסף הכפול "כמה אהבה", עבורו הקליטו השניים ביצוע משותף לשירו של מאיר, "אצלך בעולם" (במקור מאלבומו "גשם" מ-1987), כחלק מ"האלבום האקוסטי" שבאוסף.
גרסה זו זכתה להצלחה ולהשמעות רבות ברדיו.
האוסף כלל גם ביצוע של מאיר בנאי לשירו של אביתר "יש לי סיכוי".
בארבע השנים הבאות עבד בנאי על האלבום, אותו הפיק גיל סמטנה.
במהלך התקופה הלך והתקרב אל המסורת, שינוי רוחני שהתבטא בתמונה על האלבום השלישי - בה הוא מצולם חבוש כיפה גדולה.
בשנת 2004 הוא נישא לרות.
באותה שנה נולד בנם הבכור, ומאוחר יותר נולדו להם ארבעה ילדים נוספים.
הוא עבר אל דירה חדשה בתל אביב, אשר הגדיר (בתוכניתו של יואב קוטנר) כחלק משינוי אשר מצריכים הנפש ותא המשפחה שהקים.
בסוף אותה שנה הוציא את הסינגל "תחרות כלבים", הראשון לאחר שש שנים של שתיקה.
בהמשך, בחג פורים 2005, יצא האלבום כולו, עליו כתב בנאי באתרו הרשמי: .
ימים ספורים לאחר הוצאת האלבום "עומד על הנייר" פורסם שבנאי בתהליכים של חזרה בתשובה.
האלבום זכה לביקורות נלהבות ונכנס למקום הראשון במצעדי המכירות מיד עם צאתו.
מספר חודשים לאחר מכן, בנובמבר 2005, הגיע האלבום למעמד אלבום זהב.
סינגלים נוספים מהאלבום היו "מתנות", "פקק תנועה" ו"שוב אני לבד".
עם צאת האלבום חזר בנאי להופיע, הן במקומות אינטימיים והן במקומות גדולים, עם להקת הליווי שניגנה איתו באלבום.
האלבום זיכה אותו בפרס אקו"ם להישג השנה למלחין.
בשנת 2006 היה בנאי אחראי על הפקת השירה באלבומה של סיון שביט "וניל", וכן השתתף באלבום בדואט "יפה יותר מיפה".
בנובמבר של אותה שנה יצא בנאי לסיבוב הופעות בשם "תן לשינוי לצמוח", במשותף עם הגיטריסט והמפיק המוזיקלי אמיר צורף.
ההופעה הראשונה התקיימה בפסטיבל הפסנתר במרכז סוזן דלל, ולאחריה המשיכו השניים להופיע במועדונים ובאולמות רבים ברחבי ישראל.
סיבוב ההופעות הסתיים בחנוכה 2007.
בשנת 2007 הפיק בנאי את אלבומו של יונתן רזאל "סך הכל", ואף שר איתו את השיר "ציון".
כמו כן הקליט גרסת כיסוי לשיר "חתונה לבנה" עבור האלבום "הדרכים הידועות", אלבום מחווה של אמנים ישראלים שונים לאלבומו של שלום חנוך "חתונה לבנה".
בינואר 2008 קיים בנאי שתי הופעות מיוחדות תחת הכותרת "ארבעתנו", בהן חשף את כל שירי אלבומו הבא.
באפריל של אותה השנה יצא לסיבוב הופעות חדש בשם "לילה כיום יאיר", כשם האלבום.
הסיבוב נגמר בספטמבר 2010. בהופעות האחרונות השתתף הגיטריסט והזמר ארז לב ארי.
ב-16 במרץ 2009 יצא לרדיו סינגל ראשון לקראת האלבום, "אותיות פורחות באוויר", אליו צירף בנאי מכתב ובו הוא מתאר את תהליך כתיבת השירים שירכיבו את האלבום.
ב-24 במאי יצא הסינגל השני - "עד מחר".
שני השירים זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו, והגיעו לראש מצעדי הפזמונים השונים.
גם הסינגלים "אבא", "לילה כיום יאיר" ו"מחיאות כפיים" שיצאו לאחר צאת האלבום זכו להצלחה גדולה.
ב-22 ביוני 2009 יצא לחנויות האלבום המלא, "לילה כיום יאיר", בהפקתו של אמיר צורף.
באלבום ניתן לראות את תהליך התקרבותו של בנאי לדת, בשירים כמו "אורייתא" שמספר על ההתחברות שלו עם התורה, בשיר "אבא", שמכוון אל הקב"ה, בשיר הנושא, "לילה כיום יאיר", שמדבר על התמודדות יומיומית והקושי בקיום מצוות, ובשאר שיריו שקטעים רבים מהם לקוחים מספר תהילים או ממגילת שיר השירים.
בעקבות האלבום נבחר בנאי כ"זמר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי הן של רשת ג' והן של גלגלצ.
שלושת הסינגלים הראשונים שיצאו מהאלבום הגיעו לששת המקומות הראשונים במצעד של רשת ג', ובגלגלצ נבחר "עד מחר" כ"שיר השנה".
בינואר 2010 הגיע האלבום למעמד אלבום פלטינה.
האלבום "לילה כיום יאיר" זיכה אותו בפרס אקו"ם להישג השנה למלחין.
בנובמבר 2010 יצא בנאי לסיבוב הופעות יחיד בשם "על חבל דק".
בחלק מההופעות משתתף אמן כלי ההקשה זוהר פרסקו.
בהופעות אלו הציג בנאי שלושה שירים חדשים.
בנובמבר 2011 קיים מופע משותף עם אביב גפן במסגרת פסטיבל הפסנתר.
בעקבות הצלחת המופע יצאו הצמד לסיבוב הופעות משותף, לקראתו הוציאו את השיר "יש שמיים מעלי" שנכתב והולחן במשותף.
ביוני 2013 יצא לרדיו הסינגל הראשון לקראת אלבומו הבא של בנאי, "תל אביב".
בשיר שולבו מילים מתוך מגילת רות.
באוגוסט 2013 יצא לרדיו סינגל שני, "יפה כלבנה".
שיר זה זכה להצלחה, כאשר הושמע פעמים רבות בתחנות הרדיו והגיע לראש מצעדי הפזמונים.
האלבום המלא, "יפה כלבנה", יצא באוגוסט 2013. בנאי כתב והלחין את כל שירי האלבום, מלבד לקטע הקולי "שלוש תנועות", על פי לחניהם של הבעל שם טוב, המגיד ממזריטש והאדמו"ר הזקן.
את האלבום הפיק אמיר צורף, שגם עיבד את שיריו יחד עם צח דרורי, איתמר דוארי ושניר בלומנקרנץ.
ב־8 בפברואר 2016 פרסם בנאי שיר בשם "תמיד לפני הגשם", שכתב והלחין בעצמו ועיבד תמיר מוסקט.
השיר יצא ביום ההולדת של בנאי, ולכבוד המאורע הוא ניתן להורדה במתנה באתרו הרשמי.
ב־22 באוגוסט 2016 יצא הסינגל "פרגולה", שלווה בקליפ בבימויו של דורון צברי ובעיבודו של מוסקט.
השיר הגיע למקום ה-27 במצעד השנתי של רשת גימל לשנת תשע"ז.
באתרו כתב בנאי על השיר:
ב־12 באוקטובר 2016 הועלה ל־YouTube סינגל נוסף בשם "הושענא", שהלחין בנאי על פי מילים מתוך מחזור התפילה של סוכות.
את השיר הזה עיבד נאור כרמי.
ב־2 בינואר 2017 פרסם בנאי את שם אלבומו המתקרב, "לשונות של אש".
האלבום המלא יצא ב־22 בפברואר 2017, וכלל את השירים שפורסמו לפני יציאתו.
מחצית משיריו עיבד תמיר מוסקט ומחצית נאור כרמי.
באפריל 2018 הוציא בנאי את השיר "עד האהבה" אותו הפיק אסף אמדורסקי שגם עיבד והשתתף בנגינה.
כולם בהפקתו של תמיר מוסקט.
ב-14 במרץ 2021 הוציא גרסת כיסוי לשירו של אסף אמדורסקי "כוכב".
האלבום המלא יצא ב־8 ביוני 2021 וכלל את השירים שפורסמו לפני יציאתו.
באותו היום יצא גם הקליפ לסינגל "ילדה אישה", אשר כלול באלבום.
ב-2022 וב-2023, בנאי הוציא שני אלבומי הופעה - "Live at TEDER", וב"בחזרה לאלבום הראשון" בו הוא ביצע מחדש את שירי האלבום הראשון שלו.
עוגן במים הוא אלבום האולפן השמיני של אביתר בנאי, אשר יצא ב-25 בדצמבר 2023. האלבום כולל גרסאות כיסוי לשירים ישראלים בשילוב קטעי מעבר.
האלבום יצא בעקבות מלחמת חרבות ברזל והוא כולל בין השאר את גרסאות כיסוי ל"שיר ללא שם" של יהודית רביץ ו"מחפש את הכיוון".
החל מהשבוע הראשון של המלחמה, בנאי החל לערוך סדרת מפגשי זום בשם "עוגן במים בינתיים" לעוקביו ברשתות החברתיות, בהם היה מנגן ומלמד את פרשת השבוע.
במפגשים אלו, היה נוהג בין היתר לבצע גרסאות כיסוי לשירים שבהמשך הוקלטו ונכנסו לאלבום.
ב-19 בדצמבר 2024 יצא לאור אלבומו התשיעי של הזמר הישראלי עברי לידר, "חלק לא נפרד מאחרים", בו בנאי מבצע את הרצועה "חלק לא נפרד מאחרים", שהפיקו אריאל טוכמן ועברי לידר.
שיחות שלום הוא אלבום האולפן התשיעי של אביתר בנאי, אשר יצא לאור ב-20 בספטמבר 2024.
האלבום "שיחות שלום" יצא פחות משנה לאחר האלבום הקודם "עוגן במים".
מרבית האלבום נוצר על רקע מלחמת חרבות ברזל וחלק מהשירים עוסקים ברגשות שנוצרו בעקבות המצב.
שבוע לפני יציאת האלבום יצא הסינגל הראשון מתוכו "חלל" המתאר מסע בין מיטות פצועים להלוויות הנופלים במלחמה.
השיר "יהונתן" הוא מחווה ליהונתן גפן ולגיבורי התרבות עליהם גדל בנאי ביניהם שלום חנוך, מאיר אריאל, יהודית רביץ, הדוד יוסי בנאי והאח מאיר בנאי.
שיר נוסף, "אמא שמחה", מוקדש לאימו ולהתמודדות שלה ושל בני משפחתו עם מחלת הדמנציה בה חלתה.
שיר הנושא, "שיחות שלום" מתאר קבוצת תמיכה של מכורים המתמודדים עם מגוון של ההתמכרויות ומציגים מגוון רחב של דמויות בחברה הישראלית, ביניהן החרדי, הסרוג, והערבי.
ב-7 ביולי 2025 יצא לאור השיר "אבל את", שיר משותף של אביתר בנאי ואחיו מאיר בנאי, שיצא 8 שנים לאחר מותו של מאיר.
מאיר בנאי הלחין את השיר, והמילים נכתבו על ידי יוסי בנאי, דוד של השניים.
אביתר סיפר כי אהב מאוד את השיר עוד בילדותו, וכאשר קיבל את ההקלטה מחבר, זה עורר בו זיכרון מתוק.
ההקלטה המקורית כוללת את קולו של מאיר בנאי כשהיה בן 21, ואביתר מוסיף עליה שירה עכשווית בהיותו בן 52. בתחילה יועד השיר להיכלל באלבומו של אביתר, "שיחות שלום", אך לבסוף הוחלט שלא להכניסו כי לא התאים לקו הסיפורי של האלבום.
באותה שנה ביצע בנאי את השיר "משאלת לב" מתוך האלבום "לי עוד יש ים בתוכי", אלבומו השישי של יוגב גלוסמן, חבר ההרכב של אביתר.
בינואר 2026 עלתה הסדרה "סיכוי להינצל" של הבמאי דורון צברי, סדרה דוקומנטרית בת ארבעה פרקים על חייו של אביתר ששודרה בערוץ יס דוקו ותיעדה את בנאי ומשפחתו במשך כ-11 שנים.
באותו חודש השתתף בנאי בשיר "נשמות", מתוך האלבום "העולם זה לא מספיק", אלבומו הרביעי של הזמר והמפיק עטר מיינר.
בנאי הוא יוצר אינדיבידואלי, הכותב בדרך כלל את רוב מילות שיריו בעצמו.
בכל אחד משני אלבומיו הראשונים יש רק שיר אחד שלא נכתב על ידי בנאי, ובאלבום השלישי - שלושה מתוך 13. בנאי מייחס חשיבות רבה למילות השירים.
שיריו מאופיינים בסגנון כתיבה מיוחד שלא מקפיד על חריזה או על מבנה מובהק של בתים ופזמון חוזר.
שיריו עוסקים פעמים רבות בנפש האדם וברעיונות מורכבים שבנאי מבקש להעביר דרך שיריו.
הדיסקוגרפיה שלו מהווה גם תיעוד אישי שלו למסע בתחנות חייו הכולל גם התפתלויות ושינויים של אמן, ומדגיש את היותו אדם הנמצא בחיפוש מתמיד.
החל מחומרי האלבום הראשון שחושפים בחור צעיר המחובר לעולם הריגשי דרך מסעות החיפוש בהודו, תהליך החזרה בתשובה שלו והשאלות שהעסיקו אותו במהלך ההתקרבות שלו לדת ועד לאיש המשפחה המפויס ובעל האמונה באלבומיו המאוחרים יותר.
שיריו של בנאי מורכבים גם מבחינת המוזיקה ההרמונית המלווה אותם (בעיקר באלבום הראשון), ויש בהם השפעות של מוזיקה קלאסית.
בנאי מושפע גם מהמוזיקאים הבריטים רוברט וויאט ורדיוהד, וכן משלמה גרוניך ומאחיו מאיר בנאי.
באלבומו האחרון ניכרות גם השפעות של רוק גיטרות ושילובי בס-תופים הדוקים, שלא אפיינו את עבודתו של בנאי בעבר.
יש הרואים בהבדלים שבין אלבומיו כסימנים המעידים על השינויים הרבים אותם עבר בתקופות שבין יציאתם, והעבודה הרבה שהושקעה בהעברת שינויים אלו לחמישה אלבומים בעלי אופי שונה בתכלית.
יואב קוטנר כתב עליו שהוא "אמן ומחפש אמיתי, שאינו מוכן לחזור על איזושהי מתכונת כדי להצליח".
הרצועה החמישית מתוך אלבום האולפן השלישי של הזמר חנן בן ארי, "אביתר", הוקדשה לאביתר בנאי ומתארת את יחסי הקנאה ההדדיים בין בן ארי כדתי מלידה, ובנאי כמי שחזר בתשובה בבגרותו.
באוקטובר 2018 הודיע שר החינוך נפתלי בנט כי בנאי יקבל פרס מפעל חיים לתרבות יהודית-ישראלית.
בינואר 2026 הוקרן ביס סרט תעודה עליו שיצר דורון צברי במשך 11 שנה: "סיכוי להינצל: מסע אל תוך האור והחושך של אביתר בנאי".
בנאי נשוי לרות, לזוג חמישה ילדים.
רות נולדה בדנמרק בשנת 1975. השניים נפגשו לראשונה במהלך הופעה של בנאי בניו יורק ולאחר כשנתיים, במהלכן בנאי חזר בתשובה וגם רות עברה תהליך התקרבות ליהדות, נפגשו שוב.
רות התגיירה, נישאה לבנאי וכיום הם גרים בשכונת רמות בירושלים עם חמשת ילדיהם, ארבעה בנים ובת.
בנאי שיתף בעבר על היצירה שלו שנולדה מפרידות ומשברים אישיים שעבר, ובפוסט שהעלה בפייסבוק שלו כתב על תקופת טרום ההיכרות שלו עם אשתו רות, דרך תקופת החברות שלהם, החתונה, ועד היום כזוג הורים החובקים חמישה ילדים: "ב-2003, ט"ו באב, ב-5 בבוקר, לפני בדיוק 17 שנה.
חיכיתי עם שקית ליקריץ' שחור ועם בקבוק יין אדום ביציאה של הנוסעים בשדה התעופה.
היא יצאה עם קסקט וטי שירט ירוקה.
הכרנו לרגע בניו יורק ועכשיו היא באה לבקר אותי בארץ.
אכלנו שוקולד מ"וארגאס" בסוהו והלכנו לישון.
גם עכשיו כשאני כותב את השורות האלה, היא ישנה לידי.
בינואר 2025 חשף בריאיון כי הוא "התמודד עם התמכרות ומצבים נפשיים מורכבים".
אבל הוא התגובה הרגשית האופיינית לאובדן.
מרבית העיסוק באבל מתייחס לאובדן חיי אדם, אולם אבל מופיע גם נוכח סוגי אובדן אחרים: מחלה, פיטורים, גירושין ועוד.
אבל כולל ביטויים רגשיים, חשיבתיים והתנהגותיים המשתנים מאדם לאדם וממקרה למקרה.
במקרה של אובדן חיים, עוצמת האבל, מאפייניו ומשכו מושפעים ממידת הקרבה הרגשית למנוח.
מנהגי אבל הם סממנים חיצוניים המשמשים לביטוי ועיבוד של תחושות האבל.
מנהגים אלה כוללים טקסים חברתיים המשתנים מתרבות לתרבות ומדת אחת לאחרת.
התגובות לאבל הן רבות ומגוונות ומשתנות בין אדם לאדם ובין תרבויות.
התגובות יכולות להיות קשורות לנסיבות האובדן (פתאומי, צפוי, טראומטי), אופן קבלת ההודעה על האובדן, מידת הקרבה למנוח, גיל האדם האבל וגילו של המנוח.
כיום, מקובלת התפיסה שאין נכון או לא נכון בכל הנוגע לרגשות, מחשבות וביטויים גופניים באבל: לא קיים מסלול צפוי ואחיד שכל האבלים באשר הם אמורים לעבור.
עם זאת, ישנן רגשות, מחשבות וביטויים גופניים של אבל שהם נפוצים יותר מאחרים:
הלם: תחושה שכיחה בעיקר על רקע הודעה פתאומית על פטירת אדם, לדוגמה; הודעה על מות אדם בתאונה.
נסיבות המוות לצד דרך קבלת ההודעה משפיעים על עוצמת הרגשות.
הדבר יכול לבוא לידי ביטוי במחשבות מסוג "מה עושים עכשיו, איך ממשיכים מכאן".
החוויה היא חוויה של קטיעת רציפות החיים אשר מלווה בתחושה ש"העולם נפל".
בלבול: בשעות ובימים הראשונים לאחר האובדן עשוי האבל לחוש ברגשות רבים ושונים המציפים אותו.
התוצאה יכולה להיות חוויה של בלבול וחוסר בהירות מחשבתית.
אובדן תחושת זמן: עם קבלת הודעה על פטירת אדם קרוב, תיתכן לעיתים קרובות מאוד תחושה של עצירת השעון הפנימי.
דקות נדמות לשעות ולפעמים נדמה לאבל שהוא נמצא לפתע במציאות אחרת שאינה החיים האמיתיים.
עצבות: האבל עשוי לחוש תחושות של עצב עמוק, תסכול ואף דיכאון במקרה של אובדן משמעותי.
תחושות אלו לרוב מלוות בבכי, כעס, געגוע והתרפקות על זכרונות עבר הקשורים למנוח.
אשמה, חרטה: האבל עשוי להרגיש כך עקב דברים שרצה לומר או לעשות ולא הספיק טרם פטירת המנוח.
תגובות של מערכת העצבים הסימפטתית: התכווצויות בבטן, שלשול, כיווצים בשרירים שונים בגוף, לעיתים חולשה ואף התעלפות כתוצאה מנפילה רגעית בלחץ הדם.
אבל הוא תהליך הסתגלותי בעיקרו, המשתנה מאדם לאדם.
בחלק מהמקרים, עוצמת הרגשות קטנה בחלוף חודשים ושנים מאז האובדן.
במקרים אחרים עוצמת הרגשות אינה קטנה, אך הרגשות מתפתחים ומשתנים.
במרבית המקרים יופיעו הרגשות המחשבות והביטויים הגופניים הללו סמוך להודעה על האובדן - שעות או ימים לאחר האירוע.
חוקרים ואנשי טיפול בתחום הפסיכולוגיה יצרו מגוון של מודלים כדי להסביר את מהלך האבל ולהפוך אותו לצפוי ומובן יותר.
הראשון שבהם היה זיגמונד פרויד, בחיבורו אבל ומלנכוליה (1917) פרויד ראה באבל תהליך תוך אישי בו האדם האבל עוסק בנפטר ובייצוגי הזיכרון שלו.
פרויד טען עוד, שלתהליך האבל יש תכלית מרכזית אחת: להגיע למצב בו האדם האבל יוכל לשחרר את המנוח לדרכו ולהמשיך בחייו.
מטרה זו מושגת לפי באמצעות מה שפרויד קרא 'עבודת אבל' (Grief Work).
תהליך האבל נתפס על ידי פרויד כתהליך ליניארי בו שלב אחד מוביל לשלב הבא, עד לפרידה הסופית מהנפטר.