tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביוני 2024 זומן שראנץ לייצג את הנבחרת ביורו 2024. הוא כבש את השער היחיד במשחק הפתיחה שלהם בניצחון המפתיע 1–0 על בלגיה.
שראנץ הבקיע שוב את שער היתרון במשחק מול אוקראינה במחזור השני, שהסתיים בהפסד לסלובקים.
איוואסקה הוא מרתח אנתאוגני, פסיכואקטיבי, המשמש באופן מסורתי בתרבויות עמים ילידים באגני האמזונס והאורינוקו שבדרום אמריקה לצורכי פולחן וריפוי.
המשקה ההלוצינוגני מופק לרוב בתהליך בישול ממושך של גזע של צמח מטפס בשם בניסטריופסיס קאפי , הידוע בשפת הקצ'ואה בשם איוואסקה (מילולית: גפן הרוחות או גפן הנשמות), בשילוב עם עלים משיח ממשפחת הקפה, פסיכוטריה וירידיס , או תחליפים אחרים, אם כי עשרות מיני צמחים עשויים לשמש בתערובת, בנוסף או במקום.
במקור השימוש במשקה היה מוגבל לאזורים של פרו, ברזיל, קולומביה ואקוודור.
באמצע המאה ה-20 גדל השימוש בו בברזיל בהקשר של הופעתן של דתות סינקרטיות המשתמשות באיוואסקה בטקסים דתיים, כמו סנטו דיימי ואוניאו דו וז'טאל המשלבות אלמנטים של שמאניזם, נצרות, ודתות אפריקאיות-ברזילאיות כמו קנדומבלה.
לאחר מכן התרחב השימוש למדינות שונות בכל היבשות, בעיקר ארצות הברית ומערב אירופה, ובמידה פחותה יותר, במזרח אירופה, בדרום אפריקה, באוסטרליה וביפן.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להתפתח תופעות חדשות הנוגעות לשימוש באיוואסקה במרכזים עירוניים בצפון אמריקה ובאירופה, עם הופעת טקסים היברידיים נאו-שמאנים , והתפתחותה של תיירות סמים ותיירות דתית.
עדויות אנקדוטליות ממחקרים שנערכו בקרב צרכני איוואסקה ובניסויים קליניים מרמזים על כך שלאיוואסקה יש פוטנציאל טיפולי, במיוחד לטיפול בהתמכרות לסמים, חרדה והפרעות אפקטיביות.
איוואסקה גורמת לעיתים קרובות לבחילות והקאות ויש לה מספר תופעות לוואי אפשריות נדירות יותר, כולל קשיי נשימה והתקפים; היא עלולה לגרום לפסיכוזה אצל מי שנמצא בסיכון לכך.
ממצאים ארכאולוגיים של כלים שונים מעידים שכבר בשנים 1500–2500 לפנה"ס השימוש בסמים הלוצינוגניים היה מוכר בצורה נרחבת באזור אקוודור, אך קשה לאתר עדויות לשימוש באיווסקה בגלל התכונות האורגניות המתכלות של הצמחים.
בשנת 2019, נמצאו בדרום מערב בוליביה שאריות אורגניות מצרור פולחני, שתוארך לשנת 1000 לספירה, שהכילו רכיבים של איוואסקה.
באתר הארכאולוגי "Huanchaquito-Las Llamas", שריד של תרבות האינקה בפרו משנת 1450 לספירה, ששימש אתר פולחני להקרבה המונית של ילדים, נמצא בדגימות שיער שחלק ניכר מהילדים צרכו איוואסקה לצורכי הפולחן.
במאה ה־16, מיסיונרים מספרד נתקלו לראשונה בילידים באגן המערבי של האמזונס (פרו ואקוודור המודרנית) שהשתמשו באיוואסקה; הם תיארו זאת כ"עבודת השטן" או כאמצעי רב עוצמה לתקשר עם השטן המרמה את הפרט עם הזיות.
השמאניזם, ככלל, לא התקבל בברכה על ידי הפולשים הקולוניאליים, ספרדיים ופורטוגזים, ובשנת 1616 הכנסייה הקתולית אסרה על שימוש בצמחים הלוצינוגניים על ידי אוכלוסיות ילידים.
יש המשערים כי ה"מקור" של האיוואסקה, כפי שהוא מוכר היום, הוא מהשפלה הצפון מערבית של האמזונס סביב נהר נאפו, והוא כנראה התגלה על ידי אוכלוסיות טוקאנויות מערביות או קודמותיהן.
מהם הוא הופץ לעמים אחרים בצפון מערב אמזוניה לפני כשלש מאות שנה, אך אין ודאות עד כמה השימוש בו היה נפוץ בקרב הילידים.
הדיווח הראשון על שימוש באיוואסקה בנהר נאפו באקוודור פורסם על ידי הגאוגרף מנואל וילאביסנסיו בספרו משנת 1858 "Geografía de la República del Ecuador" המתאר את השימוש והטקסים הקשורים באיוואסקה על ידי אנשי החיווארו.
במקביל, האתנובוטנאי ריצ'רד ספרוס (אנ') גילה ותיעד את הצמח בניסטריופסיס קאפי במהלך מסעותיו דרך האמזונס והאנדים בין 1849 ל-1864 כאשר חקר את מרכיבי האיוואסקה, ונתן לו את שמו הבוטני.
ספרוס ראה את ילידי הטוקאנו שותים איוואסקה בברזיל בשנת 1851, ותיעד את השימוש והגידול של B.
caapi בקרב קבוצות ילידיות שונות הפזורות על פני אגן האמזונס והאורינוקו.
המפגשים הללו, יחד עם תיאוריו האישיים של ספרוס על חוויות איוואסקה סובייקטיביות, רוכזו בספר "Notes of a Botanist On The Amazon and Andes" שיצא לאור ב-1908, לאחר מותו של ספרוס.
חוקרים ואנתרופולוגים אחרים תרמו תיעודים אתנוגרפיים נרחבים יותר בנוגע לאיוואסקה, בעיקר המסמכים של תיאודור קוך-גרונברג על הטקסים של ילידי טוקאנו וארקונה, ודיווחיו של החוקר והצלם האיטלקי ארמנו סטרדלי על טקסי האיוואסקה והמיתולוגיה לאורך נהר יורופארי בברזיל ונהר ואופס בקולומביה.
בהמשך החל מחקר של המרכיבים הכימיים של הצמחים מהם מכינים את המשקה והשפעותיהם.
פרופסור ריצ'רד אוונס שולטס (אנ'), מי שנחשב לאבי האתנובוטניקה המודרנית, בילה שבע עשרה שנים בחקר האמזונס העליון בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה־20, ביקר בשבטים שונים שמשתמשים באיוואסקה, צפה בקפידה ותיעד את השימוש באיוואסקה וצמחים אחרים.
המחקר בנושא הואץ במהלך המאה ה־20 ונמשך ביתר שאת עד ימינו.
במהלכו נחשפו הממצאים הפרמקולוגיים שמסבירים את ההשפעות ההלוצינוגניות של האיוואסקה.
מרבית המחקרים המדעיים על איוואסקה מתחלקים לשתי קטגוריות.
הראשונה היא זו של מדעי הטבע: בוטניקה ואתנובוטניקה, פרמקולוגיה, ביוכימיה ופיזיולוגיה מוחית.
הקטגוריה השנייה היא זו של מדעי החברה – בעיקר אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה.
יתרה מכך, לעיתים קרובות הקוסמולוגיה של האיוואסקה משקפת לעיתים קרובות את הקתוליות, עם קווי דמיון מיוחדים באמונה כי איוואסקה היא חלק מ"גוף האיוואסקה" שנטמע כחלק מהטקס, כפי שיין ולחם נתפסים כגופו ודמו של ישו המשיח במהלך הסעודת הנוצרית.
אכן, התהליכים הקולוניאליים במערב האמזונס קשורים באופן מהותי להתפתחות השימוש באיוואסקה בשלוש המאות האחרונות, שכן הם קידמו שינוי עמוק בדרכי החיים המסורתיות באזור.
קבוצות ילידים רבות עברו למיסיונים, וחיפשו הגנה מפני מוות ועבדות שקידמו הבנדייראנטס, אלימות בין-שבטית, רעב ומחלות (אבעבועות שחורות).
תנועה זו הביאה לחילופי תרבות אינטנסיביים והביאה להיווצרותם של המסטיסים, קטגוריה חברתית שנוצרה על ידי אנשים עם תערובת של מוצא אירופאי וילידים, שהיו חלק חשוב מהכלכלה והתרבות של האזור.
על פי החוקר פיטר גאו השמאניזם של האיוואסקה (השימוש באייאוואסקה על ידי שמאן מיומן לאבחון ולריפוי מחלות) התפתח על ידי המסטיסים במהלך הטרנספורמציה הקולוניאלית.
גורם מדרבן בהפצת השימוש באיוואסקה הייתה תעשיית הגומי שהביאה פועלים רבים לאזור בסוף המאה ה-19, בעיקר מהאזור הצפוני של ברזיל.
המסורות של המסטיסים השתלבו עמוק בתרבות ה"קאוצ'רו" – עובדי תעשיית הגומי.
השימוש באיוואסקה למטרות טיפוליות הוא התוצאה העיקרית של הדיפוזיה הטרנס-תרבותית הזו, ויש המתייחסים לעובדי תעשיית הגומי כאחראיים העיקריים לשימוש באיוואסקה לריפוי כל מיני מחלות של הגוף, הנפש והנשמה, כאשר באזורים מסוימים אפילו משתמשים במונח "Yerba de Cauchero" ("עשב עובד גומי").
כתוצאה מכך, שמאני האיוואסקה באזורים עירוניים וביישובי מסטיסים, נהיו למרפאים עממיים שאומרים שהם משיגים את כל הידע שלהם מהצמחים ומהרוחות הקשורות אליו.
מקרב פועלי הגומי אף צמחו במאה ה-20 דתות האיוואסקה הברזילאיות.
במאה ה־20 הופיעו בברזיל מעל שמונה תנועות דתיות מודרניות המבוססות על השימוש באיוואסקה, בדרך כלל בהקשר אנימיסטי שעשוי להיות שמאני ואחרות, שמשולבות בנצרות הקתולית ובאמונות אפרו־ברזילאיות.
המפורסמות ביותר הן סאנטו דיימי וה־UDV.
בטקסים הדתיים של סאנטו דיימי ו־UDV יש לאיוואסקה תפקיד מרכזי.
השיקוי נחשב להוויה אלוהית, מקור החיים או אפילו האל עצמו.
מייחסים לה חיוניות ובריאות וכן יש בה את כל הידע והחוכמה העליונה.
הסינקרטיזם הניכר בדתות האיוואסקה הברזילאיות יצר מערכת חדשה של טקסים, דת ותרבות הקשורים לשימוש באיוואסקה.
יצירת דתות אלה מיסדה למעשה את השימוש באיוואסקה ותרמה לגלובליזציה של השימוש בו.
ואכן בהמשך, גם בארצות הברית ואירופה הופיעו קבוצות דתיות חדשות המשתמשות באיוואסקה לצורכי פולחן.
עם התפשטות הציוויליזציה המערבית הגיעו רופאים מערביים ונבנו בתי חולים באמזונס.
הצורך בטקסי איוואסקה ילידיים שמאניים לטיפול במחלות של אוכלוסיית האמזונס פחת.
האוכלוסייה פונה לרפואה מערבית, במיוחד הצעירים.
עם זאת, אנשים מבוגרים, שחושדים ברפואה המודרנית ואינם דוברים ספרדית, עדיין משתמשים בטקסים שמאניים למטרות ריפוי.
מצד שני, שמאנים צעירים יותר מבצעים יותר ויותר טקסי איוואסקה לתיירים, והטקס עצמו משתנה בהדרגה ומאבד מהאותנטיות שלו.
בורוז קרא מאמר מאת ריצ'רד אוונס שולטס בנושא ובמהלך טיול בדרום אמריקה בתחילת שנות ה-50 חיפש איוואסקה בתקווה שהיא תוכל להקל או לרפא התמכרות לאופיאטים.
טרנס מקנה ואחיו דניס מקנה (אנ') הקנו לאיוואסקה פופולריות לאחר שפרסמו את חוויותיהם בשימוש בסם.
בעשורים האחרונים השימוש באיוואסקה זכה לפרסום על ידי סופרים ומחברים שונים וכמה מערביים חברו לשמאנים באזורי יער האמזונס ויצרו תיירות איוואסקה שמכוונת לטיפול רוחני בסם, ומסוגלת לטענתם לרפא מחלות נפשיות ופיזיות ולאפשר תקשורת עם עולם הרוח.
כיום טקסי איוואסקה שמאניים הפכו פופולריים יותר בחברה המערבית המודרנית וניתן למצוא שימוש באיוואסקה ברבים מהמרכזים העירוניים הגדולים ברחבי העולם.
אנשים במערב משתמשים בהם לטיפול בהפרעות נפשיות ובהתמכרות לסמים, וכן לצורך התפתחות רוחנית וטיפול פסיכולוגי.
משקה האיוואסקה מוכן על ידי מעיכת חלקים מצמח בניסטיריופסיס קאפי ובישולם לבד או עם עלים מצמחים אחרים, כולל פסיכוטריה וירידיס , דיפלופטריס קברראנה , ומימוזה טנואיפלורה , אם כי עשרות מיני צמחים עשויים לשמש בתערובת בנוסף או במקום.
המשקה המתקבל לרוב מכיל את הסם הפסיכדלי החזק דימתילטריפטאמין (DMT) ואלקלואידים של הָרמָלָה – בעיקר, הרמין , הרמלין וטטרהידרוהרמין (שמקורם בצמח האיוואסקה); אלה האחרונים הם כולם בטא קרבולינים שהם מעכבי מונו־אמין אוקסידאז, שנחוצים כדי להפוך את ה-DMT לפעיל כשנלקח בצורה אוראלית.
ניתן להכין את המשקה גם עשוי מצמחים שאינם מכילים DMT, כמו דיאנתרה פקטורליס , ברוגמנסיה , או ניקוטיאנה רוסטיקה .
המשקה יכול להיות שונה מאוד ממחזור למחזור, הן בעצמתו והן בהשפעתו הפסיכו-אקטיבית, בעיקר בהתאם למיומנות של מי שהכין אותו והתוספות השונות.
גם השונות הטבעות בתכולת האלקלואידים הצמחיים ואופיים משפיעים על הריכוז הסופי של האלקלואידים במשקה, והפעולה הפיזית של בישול יכולה גם לשנות את פרופיל האלקלואידים של הרמלה.
ההכנה של המשקה נמשכת מספר שעות, ולעיתים מתבצעת לאורך יותר מיום אחד.
כל צמח מבושל בנפרד בסיר מים גדול, עד שהמים מצטמצמים בחצי מהנפח.
לאחר מכן, המשקאות הנפרדים מעורבים יחד ומבושלים עד שהכמות מצטמצמת באופן משמעותי.
זהו המשקה שנצרך על ידי המשתתפים בטקסי האיוואסקה.
התגובה מתחילה כחצי שעה לאחר שתיית המשקה, ונמשכת לרוב כארבע עד שש שעות.
צריכת איוואסקה מלווה לעיתים קרובות בבחילות, הקאות ושלשולים בטווח הקצר.
תופעות לוואי אחרות לטווח קצר כוללות יתר לחץ דם וטכיקרדיה.
תופעות לוואי נדירות יותר כוללות קוצר נשימה, התקפים אפילפטיים ותסמונת סרוטונין.
איוואסקה עלולה לגרום לפסיכוזה אצל אנשים עם נטייה למצב, וחסר מידע בטיחותי בנוגע להשפעות האפשריות של איוואסקה בנשים הרות ומניקות.
אנשים ששתו איוואסקה מדווחים על שינויים במצב התודעה, שינויים קוגניטיביים, שינויים סומטיים, חוויות שמיעתיות ותכנים תפיסתיים חזותיים כמו גם על תחושות של שביעות רצון, שמחה, ורגיעה ביחס למצבם לפני צריכת הסם.
המשקה מאפשר, לטענת המשתמשים בו, כניסה למציאות קסומה, הכוללת חזיונות, לעיתים אימתניים, תובנות אינטלקטואליות עמוקות וחוויות רוחניות ומיסטיות, המקנות תחושה של גילוי סודות היקום והבנת משמעות הקיום האישי.
עם זאת, החוויות שאנשים חווים בזמן השפעת האייאוואסקה הן תלויות תרבות.
המעמדה החוקי הלא מוגדר של איוואסקה והרכבה הבוטני והכימי המשתנה מקשה על עריכת מחקרים קליניים איכותיים.
עם זאת, המחקר הקיים מרמז על כך שלאיוואסקה עשויות להיות השפעות חיוביות בטיפול בדיכאון ובחרדה.
איוואסקה עשוי גם להיות יעיל כטיפול בהתמכרויות – בקרב משתמשים טקסיים של איוואסקה נמדדו ציונים במפתח חומרת ההתמכרות נמוכים יותר בהשוואה לקבוצת ביקורת ונראה שמשתמשי איוואסקה צורכים פחות אלכוהול.
במקור השימוש באיוואסקה היה בטקסיים שבטיים.
בעבר שימש האיוואסקה בקבלת כל ההחלטות העיקריות של שבט, בין אם לאיתור החיות לציד או אפילו סיבה להכרזת מלחמה.
הילידים האמינו כי השיקוי מאפשר לראות מקומות רחוקים ולנבא את העתיד.
גם כיום איוואסקה הוא התכשיר הבסיסי של שמאנים באזור כולו.
השיקוי מאפשר לשמאן לראות את פנימיותם של מטופליו, ובזכות זאת לבסס את האבחנה שלו; כמו כן, המשקה מביא את השמאן במגע עם ישויות חכמות וגורמים מנחים שמעבירים מידע לשמאן לגבי הטיפול המתאים.
בנוסף, יש המאמינים שאיוואסקה מאפשר לשמאן להיות בקשר עם הרוחות – יצורי עולמות אחרים ומתים.
עבור רבים איוואסקה אינו רק שיקוי או צמח אלא גם ישות בעלת איכויות מיוחדות, ייחודיות או אפילו אלוהות.
בניגוד לצורות הפופולריות של צריכה וטיהור טקסיים קולקטיביים, אצל חלק מהשבטים היה או עדיין נהוג שרק השמאן שותה את האיוואסקה משום שצריכתו נחשבת בלתי נעימה שעדיף להשאירה לשמאן.
בקולומביה ובברזיל איוואסקה משמשת בטקסים דתיים ששורשיהם במיתולוגיה השבטית.
למשל, בטקס יורופארי – טקס ההתבגרות של ילידים באזור ואופס באמזונס בקולומביה, המשקה ניתן כדי לחזק את אלה שחייבים לעבור את המסע הכואב ביותר המהווה חלק מהטקס.
ההשתכרות מהסם אצל ילידים אלו נחשבת כמייצגת חזרה למקורם של כל הדברים: המשתמש "רואה" אלים שבטיים ואת תהליך יצירת היקום, האדם ובעלי החיים.
חוויה זו משכנעת את הילידים באמיתות אמונותיהם הדתיות, משום שהם "ראו" את כל מה שעומד בבסיסם.
מבחינתם חיי היומיום הם לא אמיתיים, ומה שהסם מעלה הוא האמת לאמיתה.
כיום ישנו שוני רב בשימוש באיוואסקה בחברות מסורתיות בדרום אמריקה.
חלקן אכן משתמשות בו למטרות שמאניות, אך במקרים אחרים, הוא נצרך חברתית בקרב חברים, על מנת ללמוד יותר על הטבע והרוחות שבו, ואף על מתוך תחושת בדידות על מנת לבקר בתודעה חברים ובני משפחה הנמצאים רחוק.
קבוצה גדולה נוספת של משתמשי איוואסקה הן דתות האיוואסקה הסינקרטיות שמקורן בברזיל, כגון כנסיית סנטו דיימי, שנוסדה בשנות ה-30, ואוניאו דו וז'טאל (UDV) שנוסדה בשנת 1961. ענפים שונים של סנטו דיימי התפשטו בדרום אמריקה והגיעו גם לצפון אמריקה, אירופה ואסיה.
בכנסיות אלו השיקוי נצרך באופן טקסי, לעיתים עם יותר מ-100 מאמינים, ונחשב לסקרמנט בדומה לכנסיות הנוצריות.
טקסי סנטו דיימי נמשכים 4–12 שעות, כוללים שירה וריקודים קבוצתיים, המאופיינים בהמנונים וריקוד מסונכרן (באילדו), ומלווים בכלי הקשה וכלי נגינה מלודיים חזקים.
בכנסיית UDV הטקס נמשך עד 4 שעות והמשתתפים יושבים בו רוב הזמן.
המוזיקה מבוצעת על ידי משתתפים בודדים או מושמעת ממכשירי סטריאו, המשתתפים מפנים שאלות למטיף וישנן תקופות של שקט.
בקרב מאמיני UDV נהוג לחשוב כי שתייה חוזרת ונשנית של איוואסקה מטפלת בהיגיינה הנפשית.
נוצר תהליך בו תודעתו של האדם עוברת סדרה של "מסננות" אשר מסננות תפיסות שגויות, חולשות אנוכיות ומחשבות לא ראויות, מכשולים שיש להתעלות עליהם בדרך אל האור האמיתי.
ברחבי דרום אמריקה ישנם מרפאים עממים רבים המשתמשים באיוואסקה למגוון בעיות בריאותיות ונפשיות תמורת תשלום.
השימוש בטיפול בטקסי איוואסקה תלוי מאוד באזור וברמה הכלכלית והחינוכית של המשתתפים, ולעיתים קרובות שייך לשכבות הסוציו-אקונומיות הנמוכות בחברה.
עם זאת, זהו חלק משולב ומקובל בפרקטיקת הריפוי של ילידים ומסטיסים, ומשמש לאבחון וטיפול במחלות רפואיות, פסיכולוגיות ופסיכוסומטיות כחלופה או תוספת לטיפול הרפואי המקובל.
כיום, הגבול בין פרקטיקות הריפוי המסורתיות של האיוואסקה ובין השפעות חדשות, כמו אלמנטים של רעיונות, דתות, ושיטות הרפיה מערביות או אסיאתיות הוא לעיתים קרובות מטושטש, במיוחד כאשר הלקוחות משתנים.
תיירות האיוואסקה היא תופעה שהחלה להתפתח בסוף המאה ה-20, בה תיירים מרחבי העולם ובעיקר מהעולם המערבי, רוכשים טיולי "הכל כלול" כדי להשתתף בטקסי איוואסקה.
בימים הקודמים לטקס מומלץ למשתתפים לשמור על דיאטה קפדנית.
הטקס נערך בדרך כלל בלילה בביתו של השמאן ונמשך מספר שעות.
במיוחד מתחילת שנות ה-2000, תיירות זו הפכה לעסק מקצועי וממוסחר, עם יותר מ-100 מרכזי איוואסקה בסביבות העיר איקיטוס בפרו.
אזורים תיירותיים, שבאופן מסורתי היו פחות מעורבים בתרגול האיוואסקה באמזונס, גילו את הפוטנציאל הכלכלי שלו ומציעים אותו לתיירים מערביים.
דוגמה אחת בפרו היא עיר האנדים הידועה קוסקו.
השמאנים שמנהלים מרכזים כאלה לא מתנהלים על פי מסורת אחת של קבוצה ילידית מסוימת, ומספר הצעירים המסטיסים המקומיים שמעוניינים להיות שמאנים גדל בהתאם, אך רובם אינם עוברים הכשרה במשך כמה שנים, אלא פותחים עסק משלהם לאחר כמה חודשי הכשרה.
לעיתים קרובות הם טוענים שלמדו אצל שמאן יליד.
טרם התפתחות ענף תיירות זה, כדי להפוך למרפא מוסמך, היה צריך לעבור הכשרה של שבע שנים בהשגחתו של שמאן מנוסה על מנת לצבור ניסיון, שיאפשר למרפא המתחיל להתמודד באופן עצמאי עם מגוון של תופעות לוואי אפשריות, שיכולות לקרות במהלך הטקס.
תיירות האיוואסקה הביאה לפריחה כלכלית לתושבי הקהילות בהן הוקמו מרכזים, ויצרה מקומות עבודה רבים במגוון רחב של תפקידים, אך חלק ניכר מהמרכזים הם בבעלות של או מופעלים על ידי מערביים.
הביקוש ההולך וגובר לאיוואסקה גרם לתופעות שליליות רבות, כולל כאמור הופעת מרפאים לא מוסמכים ושרלטנים, שהביאה עימה סיכונים בריאותיים.
התיירים שמגיעים מחפשים חוויות אותנטיות ברוח מסורת רוחנית ילידית שלא קיימת עוד.
לכן, עורכי הטקסים התאימו את הטקסים בהתאם לציפיות – מעין אותנטיות מדומיינת או אותנטיות מתהווה, שתלויה בציפיות וברצונות של התייר – אותנטיות ממוסחרת.
התיירות המערבית גם משפיעה על השימוש המסורתי של המקומיים במרפאים העממיים, שחלק גדול מהם עברו לעסקי התיירות הרווחיים יותר.
בקרב הקהילה המקומית, רבים עדיין לא סומכים על הרפואה המודרנית או שאין להם גישה כלכלית אליה, אך למרות זאת הם איבדו אמון במרפאים המסורתיים שלהם משום שרבים מהם כבר לא מטפלים בהם.
באזורים בהם תיירות האיוואסקה נפוצה יש לה גם השלכות אקולוגיות, שכן הגידול בביקוש גרם להידלדלות הגפן שנקצרת בטרם הגיעה לבשלות הראויה ויש להיכנס יותר ויותר עמוק לתוך הג'ונגל על מנת למצוא אותה.
מכיוון שהאיוואסקה מכילה את התרכובת הפסיכואקטיבית דימתילטריפטמין (DMT).
מעמדו החוקי כרוך לעיתים קרובות במעמדו החוקי של DMT.
תרכובות זו כלולה באמנה של האו"ם על חומרים פסיכוטרופיים משנת 1971, ולפיכך מדינות רבות כוללות אותו גם בחקיקה הלאומית שלהן.
עם זאת, המועצה הבינלאומית לבקרת סמים , גוף בקרה מעין-משפטי ליישום אמנות הסמים של האו"ם, הצהירה במספר הזדמנויות כי איוואסקה - כמו גם צמחים פסיכו-אקטיביים אחרים - אינו נתון לפיקוח בינלאומי.
כך גם האלקלואידים הנמצים בגפן בניסטריופסיס קאפי אינם מפוקחים ברמה הבין-לאומית.
בשל כך, קיימת שונות ניכרת בגישתן של מערכות משפט ואכיפה בעולם כלפי חוקיות האיוואסקה, ואין בנושא הסכמה כללית.
בשנות השמונים של המאה העשרים פעלו הכנסיות סנטו דיימי ו-UDV לזכות בלגליזציה ולאפשר שימוש באיוואסקה לצורכי פולחן בברזיל.
בשנת 2008 הוכרז איוואסקה כמצרך מורשת תרבותית של פרו, בשל השימוש הקדום בו כתרופה מסורתית.
השימוש באיוואסקה באגן האמזונס, בין אם בהקשר של ילידים ובין אם בהקשרים של דתות סינקרטיות מודרניות שונות, הוא חוקי.
בארצות הברית, על פי החוק הפדרלי, DMT הוא סם מדרגה I, הגבוהה ביותר, שאינו חוקי להחזקה או לצריכה; עם זאת, קבוצות דתיות מסוימות הורשו על פי חוק לצרוך איוואסקה.
בשנת 2001, בעקבות פשיטה משטרתית על טקס בכנסיית סנטו דיימי בהולנד, זכתה הכנסייה בתביעה, וכתוצאה מכך השיגה לגליזציה רשמית של השימוש באיוואסקה בהקשר לטקסים הדתיים שלה.
בצרפת ובאיטליה השימוש באיוואסקה אינו חוקי.
בקנדה האיוואסקה נחשב לסקרמנט, ועל כן הותר השימוש בסם לצורכי פולחן דתי אך הוא אסור לשימוש אחר.
בישראל איוואסקה לא מופיעה במפורש בחוק, אבל DMT רשום כבלתי חוקי על פי חוק הסמים המסוכנים של ישראל מאז שנת 1973. יבוא של צמחים או משקאות המכילים DMT, כמו איוואסקה, לישראל אסור ועלול לגרור עונשים פליליים.
מספר אנשים כבר הואשמו והועמדו לדין בגין יבוא והפצה של איוואסקה בישראל.
איווה מישוביץ' (בסרבית: Ива Мишовић; נולדה ב-1 ביולי 1996), הידועה יותר בשם הבמה איווה לורנס, היא מפיקה מוזיקלית וזמרת סרבית.
לורנס החלה לכתוב שירים בגיל 9. אמה היא הדוגמנית, המנחה והעיתונאית אירנה מישוביץ'.
לורנס השלימה לימודי מוזיקה בברלין, במכון הבריטי למוזיקה מודרנית.
היא הייתה מגישה בערוץ MTV.
השיר "Just Because", שהוציאה ב-2020, היה ללהיט בגרמניה.
בתחילת דרכה פרסמה שירים בשפה האנגלית, ומאז שנת 2021 החלה לפרסם גם שירים בסרבית, כאשר הוציאה את השיר "Svitanje" ("שחר"), אותו כתבה בשיתוף פעולה עם להקת בוץ' קסידי מהעיר פאנצ'בו.
במסגרת הפרויקט המוזיקלי "טובורג אופן" שנערך בלוס אנג'לס, קיבלה לורנס הזדמנות לשתף פעולה עם הזמר האמריקאי ג'ייסון דירולו.
ב-21 בדצמבר 2023 הוכרזה לורנס כאחת מהמשתתפות בתחרות Pesma za Evroviziju '24, הקדם הלאומי הסרבי לאירוויזיון 2024, עם השיר "Dom" ("בית").
השיר העפיל לשלב הגמר, ודורג במקום ה-12.
איוואנה ולאדוביץ' (בסרבית: Ивана Владовић; נולדה ב-14 בינואר 1983 בבלגרד) היא זמרת סרבית.
ולאדוביץ' התפרסמה ראשונה במסגרת השתתפותה בתוכנית הריאליטי Ja imam talenat ("יש לי כישרון"), ובהמשך גם בעונה של Survivor: Povratak u civilizaciju ("הישרדות: חזרה לציוויליזציה").
בתוכנית Prvi glas Srbije ("הקול הראשון של סרביה") שימשה כזמרת ליווי, וביצעה את כל קולות הרקע לשירי המתמודדים.
ולאדוביץ' השתתפה פעמיים בתחרות האירוויזיון כזמרת ליווי, מטעם משלחת מונטנגרו בשנים 2015 ו-2018. כמו כן, השתתפה פעם אחת בפסטיבל Beovizija ופעמיים בקדם הסרבי הרשמי לתחרות האירוויזיון, Pesma za Evroviziju.
משנת 2020 החלה ולאדוביץ' בשיתוף פעולה עם הזמר והיוצר מילאן סטנקוביץ', הידוע בשם הבמה SevdahBABY.
השניים הופיעו יחד במסגרת הופעות חיות, בעקבות פרסום שלושה שירים משותפים באלבום Декамерон (דקאמרון).
אִיוַואן סֶרְגֵֶיֶיוִויץ' שְׁמֶלְיוֹב היה סופר רוסי הידוע בעיקר בזכות שחזוריו האידיליים של עבר טרום-מהפכני בזמן שהותו ברובע הסוחרים של מוסקבה.
הוא היה חבר בקבוצה הספרותית במוסקבה.
לאחר מהפכת אוקטובר, שמליוב נמלט לצרפת, והפך לסופר גולה.
שמליוב נולד בזאמוסקבורצ'יה למשפחת סוחרים; לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ב-1894, למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה.
לאחר המהפכה הרוסית של 1905, גדלה הפופולריות שלו, וסיפורו משנת 1911, "האיש מהמסעדה" (Человек из ресторана), זכה להצלחה עצומה והפך אותו לאחד הסופרים הידועים ביותר באותה תקופה.
הסיפור "מתאר, עם רגעים בעלי עוצמה דוסטוייבסקאית, את הניוון של העשירים, כפי שנראה על ידי מלצר פשוט ואב אדוק שאליו שבים הבן והבת לאחר הרפתקאות הרסניות בעולם".
סיפורו של שמליוב שימש בסיס לסרטו של יעקב פרוטזנוב , שיצא לאקרנים ב-1927, כשמיכאיל צ'כוב משחק בתפקיד הראשי.
ב-1912 ארגן שמליוב את "הוצאת סופרי מוסקבה" («Книгоиздательство писателей в Москве»), שהוציאה לאור את יצירותיהם של איוואן בונין, וסופרים מובילים אחרים באותה תקופה, כמו גם את יצירותיו שלו.
יצירותיו מתקופה זו ואילך "היו יוצאות דופן בעושר שפתן העממית (נארודניי – במובן של "השייך לעם")....
ראוי במיוחד לציון היה השימוש המבריק שלו בטכניקת ה".
שמליוב קיבל בברכה את מהפכת פברואר ואת נפילת האוטוקרטיה.
הוא יצא לסדרת מסעות ברחבי רוסיה כדי לראות את השפעות השינוי, והתרגש מאוד כאשר גולים פוליטיים ששבו מסיביר סיפרו לו עד כמה כתביו היו חשובים להם.
עם זאת, הוא דחה את מהפכת אוקטובר ועבר לחצי האי קרים שנשלט על ידי הלבנים.
כאשר בנו האהוב סרגיי, קצין ב"צבא המתנדבים" שקיבל את הצעת הבולשביקים לחנינה וסירב ללכת אחרי פיוטר וראנגל לגלות ב-1920, נתפס על ידי הוועד המהפכני של בלה קון בקרים ונורה ללא משפט, הוא קיבל את הצעתו של איוואן בונין להצטרף אליו לגלות בצרפת.
הכול גווע בהדרגה על רקע יופיו של הטבע, על חוף הים התכול, תחת קרני שמש זהובה — שמש המתים, כי היא מאירה אדמה שעליה הכול נאכל, נשתה, נרמס — שעליה עופות, חיות ובני אדם כולם גוועים".
יצירה חשובה נוספת מתקופתו המאוחרת היא "שנת חסד" (Лето Господне) (1933–1948), רומן אוטוביוגרפי מלא בדמויות מצוירות באהבה ופרטים מתוארים ביופי, שבו "סגנונו מגיע לרמה גבוהה של הרהור לירי ואפי".
הוא הגה טטרלוגיה (סדרת ספרים בת ארבעה כרכים) שממנה הספיק להשלים רק את שני הכרכים הראשונים של הרומן "הדרכים השמיימיות" (Пути небесные) (1937, 1948).
עלילת החלק השלישי של הרומן הייתה אמורה להתרחש במדבריות אופטינה, שם לאחר זעזועים רבים ואבדות בלתי ניתנות להחלפה, גיבורו מוצא עולם כנה ומתחיל לראות בבהירות את המשמעות העמוקה יותר של החיים.
הדור הצעיר של סופרים רוסים, שגדל בגלות, לעיתים לא העריך את המסורתיות של שמליוב ואת תמיכתו בחברה הפטריארכלית.
כתבה על קריאה בפריז בשנת 1942: "שמליוב קרא כפי שקראו בפרובינציות לפני תקופת צ'כוב: עם צעקות ומלמולים, כמו שחקן.
הוא קרא חומר מיושן, כנסייתי, מגוחך, על תהלוכות דתיות ומנות רוסיות דשנות.
הקהל היה נלהב ומחא כפיים".
אך הפרוזה העשירה שלו ושורשיו העמוקים בתרבות הרוסית זיכו אותו בקוראים רבים כאשר סוף סוף פורסם במולדתו.
חמישים שנה לאחר מותו, בשנת 2000, שרידיהם של שמליוב ורעייתו הועברו מ לנקרופוליס של מנזר דונסקוי במוסקבה.
"ימים חמורים" (Суровые дни), 1916
"האומנת ממוסקבה" (Няня из Москвы), 1936
"הדרכים השמיימיות" (Пути небесные) 1937, 1948
איווה דזניקי (באיטלקית: Iva Zanicchi; נולדה ב-18 בינואר 1940) היא זמרת פופ איטלקייה ופוליטיקאית.
היא בעלת קול מצו-סופרן, וזכתה לכינוי "הנשר מליגונקיו" (באיטלקית: l'Aquila di Ligonchio).
דזניקי היא הזמרת היחידה שזכתה שלוש פעמים בפסטיבל סן רמו.
דזניקי נולדה בעיירה ליגונקיו שבמחוז רג'ו אמיליה, בתם של צ'פירו זניקי (1909–2004) ואלזה רפאלי (1914–2010).
קריירת השירה שלה החלה בשנת 1962, כאשר השתתפה בפסטיבל המוזיקה של קסטוקרו וזכתה במקום השלישי.
הפריצה הגדולה הגיעה עם זכייתה בפסטיבל סן רמו בשנים 1967 (השיר "Non pensare a me"), 1969 (""Zingara")" ו־1974 ("Ciao cara, come stai?").
היא הזמרת היחידה שזכתה שלוש פעמים בתחרות.
בשנת 1969 ייצגה את איטליה באירוויזיון 1969 במדריד עם השיר "Due grosse lacrime bianche", וסיימה במקום ה־13. שנה לאחר מכן הופיעה בפסטיבל בינלאומי בריו דה ז'ניירו, ובהמשך הופיעה באולימפיה בפריז ובמדיסון סקוור גארדן בניו יורק.
בשנות ה־70 הוציאה 14 אלבומים, כולל אלבומי חג מולד, שירים בנפוליטנית והקלטות בספרדית.
היא שיתפה פעולה עם יוצרים ידועים, בהם מיקיס תאודוראקיס, שארל אזנבור ולואיג'י טנקו.
בין השנים 1987–2000 הנחתה את תוכנית המשחקים OK, il prezzo è giusto!
היא הייתה המנחה האישה היחידה של התוכנית בעולם במשך שנים רבות.
בבחירות לפרלמנט האירופי בשנת 2004 התמודדה מטעם פורצה איטליה, אך לא נבחרה.
בשנת 2008 נכנסה לפרלמנט האירופי במקומו של מריו מנטובאני, ונבחרה מחדש ב־2009. היא כיהנה עד 2014.
היא מגדירה את עצמה כקתולית מאמינה.
1967 – "Non pensare a me" (יחד עם קלאודיו וילה) – מקום ראשון
1969 – "Zingara" (יחד עם בובי סולו) – מקום ראשון
ב־2025 קיבלה פרס מפעל חיים בפסטיבל.
איוויצה אוליץ' (בקרואטית: Ivica Olić; נהגה: [îʋitsa ǒːlitɕ]; נולד ב-14 בספטמבר 1979 בדאבור) הוא כדורגלן עבר קרואטי וכיום מאמן צסק"א מוסקבה, ככדורגלן שיחק בעמדת החלוץ.
לאוליץ' 102 הופעות ו-20 שערים במדי נבחרת קרואטיה, עמה השתתף בחמישה טורנירים גדולים.
אוליץ' החל את הקריירה שלו במרסוניה, ובהמשך שיחק גם בקבוצות הרטה ברלין, נ.ק.
ב-2003 עבר לצסק"א מוסקבה, עמה זכה בשלוש אליפויות רוסיה, שני גביעי רוסיה וגביע אופ"א ב-2005. בינואר 2007 עבר להמבורג.
בקיץ 2009 עבר אוליץ' לבאיירן מינכן, ובעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה באליפות הבונדסליגה ובגביע הגרמני.
אוליץ' סייע לקבוצתו להעפיל לגמר ליגת האלופות כאשר כבש שלושער נגד קבוצת אולימפיק ליון בחצי גמר הטורניר.
הוא סיים שני בדירוג הכובשים של הטורניר עם שבעה שערים, שני רק לליונל מסי.
באמצע עונת 2011/12, ראה אוליץ' כי הוא לא מרבה לקבל דקות משחק בבאיירן מינכן, ולכן חתם לקראת העונה הבאה בוולפסבורג.
ב-30 בינואר 2015 חתם בהמבורג לשנה וחצי.
בסיום עונת הודיע על פרישה מכדורגל, אך כעבור מספר ימים הודיע על חתימה לעונה אחת במינכן 1860. לאחר שירד ליגה עם מינכן 1860, בעונה בה הבקיע חמישה שערים ובישל ארבעה, הודיע אוליץ' ביוני 2017 על פרישה מכדורגל.
אוליץ' שיחק גם בנבחרת קרואטיה אליה זומן לראשונה ב-2002. הוא השתתף עם הנבחרת בטורנירי מונדיאל 2002, יורו 2004, מונדיאל 2006, יורו 2008 ומונדיאל 2014, את יורו 2012 החמיץ בגלל פציעה.
באוקטובר 2017 אוליץ' מונה לעוזר מאמן נבחרת קרואטיה.
ב-23 במרץ 2021 מונה אוליץ' למאמן צסק"א מוסקבה, ברם כבר ביוני 2021 פוטר במפתיע.
הסופר קאפ הגרמני – 2010
רוברט קרייג קניוול , שנודע בכינוי "איוול קניוול", היה פעלולן אופנועים אמריקאי פופולרי בשנות השישים ובשנות השבעים של המאה ה-20.
קניוול הגיע לשיא הפופולריות שלו בשנות ה-70, אז נעשו על דמותו שני סרטי קולנוע (1971 ו-1977) והחלו להימכר מוצרים נלווים.
האופנוע ששימש אותו בפעלוליו מוצג במוזיאון ההיסטוריה של הסמית'סוניאן.
לאורך שנות חייו הוא שבר 433 עצמות, ובשל כך נכלל שמו בספר השיאים של גינס.
הוא היה מעורב גם ב-38 תאונות בגלל הפעלולים שביצע.
גם בנו של קניוול, רובי, היה פעלולן אופנועים מקצועי.
קניוול נולד וגדל בעיירה ביוט (Butte) במונטנה.
הוריו התגרשו בגיל צעיר, והוא עבר להתגורר עם סבו וסבתו.
בגיל צעיר החל לבצע פעלולים עם האופניים שלו.
את האופנוע הראשון שלו קיבל בגיל 13. הוא היה ספורטאי פעיל בבית הספר התיכון, בו למד ועסק בעיקר בקפיצות סקי והוקי קרח.
לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא ארצות הברית, ובזכות כישוריו צורף לנבחרת האתלטיקה בתחום הקפיצה במוט.
לאחר שחרורו הוא חזר לביוט, שם נישא ללינדה ג'ואן בורק ב-1959.
ב-1962 שבר קניוול את עצם הבריח ואת הכתף במהלך אליפות אופנועים, ולאחר החלמתו החל לעבוד כסוכן ביטוח על מנת לסייע בפרנסת המשפחה.
הוא היה אחד הסוכנים המצליחים בחברה שבה עבד, אך התפטר ממנה לאחר שההנהלה סירבה לקדמו לתפקיד סגן נשיא החברה.
קניוול החליט לעבור ביחד עם משפחתו לעיר מוזס לייק שבמדינת וושינגטון.
ב-1965 הוא פתח שם סוכנות לאופנועי הונדה, וניסה לקדם את ענף מרוצי המוטוקרוס.
הוא לא זכה להצלחה רבה בגלל חוסר האמון שרחשו לאיכות האופנועים היפניים ורגשות הטינה שנותרו כלפי יפן לאחר מלחמת העולם השנייה, ובסופו של דבר נאלץ לסגור את העסק.
לאחר סגירת העסק החל לעבוד בחנות אופנועים בעיר סאניסייד, וגילה כי הוא מוכשר בקפיצה עם אופנוע מעל מכוניות חונות.
ג'ים פומרוי, אחיו של בעלי החנות ואופנוען מוטוקרוס ידוע, היה זה שלימד את קניוול באותה תקופה כיצד לבצע פעלול של הרמת גלגל האופנוע ולרכב בעמידה על המושב.
קניוול לא הצליח למצוא דרך כלשהי לפרנס את משפחתו, והחליט לבצע פעלולים בדומה למופע שראה בילדותו.
את המופע הוא נאלץ לקדם בעצמו, ובמהלכו קפץ עם האופנוע שלו מעל עשרים מכלים שבהם היו עכסנים ושתי פומות.
הוא הבין כי לצורך שיפור הרווחים ממופעיו יהיה עליו לשכור צוות הפקה מקצועי, על מנת שהוא יוכל להתמקד בפעלולים.
קניוול חשש כי השם החדש יקנה לו תדמית של אדם רשע (Evil באנגלית הוא רשע), ושכנע את בלייר להשתמש בשם איוול קניוול בלבד.
קניוול החל להופיע לבד ב-1966. במופע הסולו שלו בגרנדה שבקליפורניה, שכוסה מבחינה תקשורתית על ידי רשת ABC, הוא קפץ מעל 16 מכוניות.
ב-1 בינואר 1968 ניסה קניוול לבצע קפיצה מעל מלון סיזרס פאלאס שבלאס וגאס, אך לא הצליח לעבור את 46 המטרים הדרושים והתרסק.
כתוצאה מהפגיעה הוא שבר את אגן הירכיים, עצם הירך, פרק כף היד, שני הקרסוליים, והיה בתרדמת במשך 29 ימים.
בינואר 1971 קפץ קניוול מעל ל-13 מכוניות, במופע שנערך בפני 60 אלף צופים באסטרודום (Astrodome) שביוסטון.
במופע בקנדה, שנערך חודש לאחר מכן, שבר את השיא של עצמו כאשר קפץ מעל 19 מכוניות.
בנובמבר 1973 הצליח קניוול לקפוץ מעל ל-50 מכוניות בלוס אנג'לס.
בטיסה בחזרה לביוט, לאחר אחד ממופעיו, הבחין קניוול בקניון הנחש שבאיידהו.
הוא רכש חלקת אדמה מול הקניון, במיקום שממנו ניתן היה לבצע קפיצה מעל הקניון.
לצורך כך הוא שכר את מהנדס האווירונאוטיקה דאג מלוויקי, על מנת שזה יבנה עבורו רקטה שתוצמד לאופנוע ותשמש אותו במהלך הקפיצה.
הוא ביצע את הקפיצה ב-8 בספטמבר 1974, וחלף על פני מרחק של 500 מטרים בשידור ישיר בתחנות טלוויזיה רבות ברחבי ארצות הברית.
אולם, במצנח שלקח עמו אירע כשל שגרם לפתיחתו, וכתוצאה מהדף האוויר הרכב נסחף בחזרה אל תוך הקניון אף על פי שהצליח לבצע את הקפיצה.
בשנים שלאחר מכן המשיך קניוול לבצע פעלולים מורכבים, כגון קפיצה מעל 13 אוטובוסים דו-קומתיים, במופע שנערך מול 90,000 צופים באצטדיון ומבלי הישן שבלונדון ב-31 במאי 1975. קניוול נכשל בנחיתה, התרסק ושבר את אגן הירכיים שלו פעם נוספת.
ב-25 באוקטובר 1975 הוא ערך מופע באוהיו, ובמהלכו הצליח לקפוץ מעל 13 אוטובוסים.
ב-1976 נפצע קניוול באורח אנוש לאחר שניסה לקפוץ מעל מכל מלא כרישים בשיקגו.
כתוצאה מהפגיעה הוא ספג נזק מוחי ושברים בשתי ידיו, והחליט לפרוש בגיל 38.
בשנות ה-80, בעודו מחלים מהפציעה האחרונה, פורסמה ביוגרפיה של קניוול מאת שלדון סולטמן.
סולטמן הציג את קניוול באור שלילי וטען כי הוא צרך סמים ונהג להתעלל במשפחתו.
קניוול הפצוע טס לקליפורניה על מנת להתעמת עם סולטמן, שבאותה תקופה היה סגן נשיא חברת פוקס המאה ה-20. קניוול וחבר נוסף שהיה עמו תקפו את סולטמן בחניון שמחוץ למזנון האולפנים, וגרמו לו לפציעות קשות שבגללן נזקק לניתוחים רבים.
ספרו של סולטמן הורד מהמדפים לאחר שקניוול איים לתבוע את המוציא לאור.
קניוול נשפט על מעשיו ב-14 באוקטובר 1977, הורשע בדין ונדון לחצי שנת מאסר בפועל בכלא המחוזי.
קניוול עבר השתלת כבד ב-1999, לאחר שלקה במקרה חמור של דלקת כבד.
באותה שנה הוא נישא לקריסטל קנדי, שנתיים לאחר שהתגרש מלינדה ג'ואן בורק.
נישואים אלה היו קצרים בהרבה, ונמשכו שנתיים בלבד.
בריאותו התדרדרה בשנות חייו האחרונות.
הוא סבל מסוכרת ומלייפת ריאתית אידיופטית (מחלה בלתי ניתנת לריפוי הפוגעת במערכת הנשימה), שגרמה לבסוף למותו ב-30 באוקטובר 2007, בקלירווטר שבקליפורניה.
דמותו של קניוול זכתה לחיקוי פרודי בפרק "Bart the Daredevil" מהעונה השנייה של משפחת סימפסון.
במהלך הפרק הוצג קניוול כ"קפטן לאנס מורדוק", פעלולן אופנועים נועז אשר נותן לבארט סימפסון השראה לבצע פעלולים בעזרת הסקייטבורד שלו.
בשיא הפרק מנסה בארט לקפוץ מעל הקניון של ספרינגפילד, כחיקוי פרודי לקפיצה מעל קניון הנחש.
הומר מצליח לעוצרו ברגע האחרון, אך בטעות מבצע את הקפיצה בעצמו ונופל לתוך הקניון.
הסרט "" (1971) בכיכובם של ג'ורג' המילטון וסיו ליון.
דמותו של קניוול הופיעה גם בסרט הקולנוע "הוט רוד" שיצא לאקרנים ב-2007. במהלך הסרט עורך הגיבור מופע ראווה שבו הוא קופץ עם אופנוע מעל 15 אוטובוסים, על מנת לגייס מימון לניתוח חירום להצלת חיי אביו.
קניוול מוזכר בשיר Riding the Scree של להקת הרוק המתקדם ג'נסיס באלבום הקונספט The Lamb Lies Down on Broadway.
בסדרה איך פגשתי את אמא, בפרק האחרון של העונה הרביעית, מארשל מתכנן לקפוץ מגג אחד לגג אחר המרוחק שלושה מטרים, לילי אשתו נוזפת בו ובתגובה הוא מזכיר את קניוול ואירוע הקפיצה ב"קניון הנחש".
פרוסט מקבל השראה מאיוול קניוול כדי לחצות קניון עמוק במיוחד על פני המטאור שעומד להתרסק על כדור הארץ.
בסרט ברוכים הבאים לזומבילנד "קולומבוס" עולה על האופנוע ומתחיל לנסוע לפארק השעשועים כדי להציל את הבנות התקועות במתקן הבלאק ממבה, ומוקפות זומבים אך נופל כמעט מיד ונכנס בשיח.
בתגובה "טאלאהאסי" אומר לו לעלות למכונית.
בסדרה חברים (בעונה העשירית בפרק השלישי) אמנדה בופאמונטיזי (בגילומה של ג'ניפר קולידג') התרברבה בפני פיבי ומוניקה שקיימה יחסי מין עם איוול קניוול.
איוויצה מאטקוביץ' (בקרואטית: Ivica Matković; 1913, זלארין – 1945, באזור צליה) היה קצין בכיר במשטרת האוסטשה הקרואטית בדרגת לוטננט-קולונל ומנהל מחנה הריכוז יאסנובאץ מינואר 1942 ועד מרץ 1943. בתקופתו התרחשו רוב מעשי האלימות האכזרית במחנה, מאטקוביץ' היה אחראי אישית על הוראת ביצועם, פיקוח על עשייתם, והשתתף בהם בעצמו .
לפי דו"ח ועדת-החקר הממלכתית, הגיע מאטקוביץ' במהלך חודש דצמבר למחנה כשלוחו של וייקוסלאב לובוריץ', מפקד ההגנה האוסטאשית והאחראי על כל מחנות הריכוז.
לפיכך, הוא אשם גם בסיוע לארגון הטבח שחל בחג-המולד של 1941. עם מינויו שונה מבנה הפיקוד: מאטקוביץ' היה ה"מנהל"(Administrator), ליובו מילוש היה המפקד (Kommandant), מירוסלאב פיליפוביץ' היה רב-הסוהרים, והינקו דומיניק פיצילי היה מפקד העבודה ואחראי לעניינים טכניים.
מאטקוביץ' נודע במחנה בשל קור-הרוח והלב שהפגין משך הרציחות.
הוא השליט סדר במחנה, והרציחות בוצעו עתה במתכונת של השמדה שיטתית מאורגנת: נערכו מסדרים ובמהלכם הולקו, נתלו או נורו אסירים.
כמו כן, מאטקוביץ' ופיצילי בנו, לפי תבניות של משרפות נאציות, משרפת שמוקמה בכבשני הלבנים הישנים, ובה נשרפו אסירים.
בו-בזמן החל הרצח גם באתר גראדינה מעבר לסאווה, שהפך במשך הזמן לאתר-הרצח המרכזי במתחם יאסנובאץ.
פשעים-המוניים תחת פיקודו של מאטקוביץ'
חיסול החוסים ב"בית-החולים" ביאסנובאץ: חורף 1941–1942 היה חורף קשה מהרגיל, ובתנאים שהוצעו להתמודדות עמו במחנה יאסנובאץ, היה בלתי-נסבל, אסירים רבים מתו בקרה ואחרים חלו באורח אנוש.
כ-300 חולים הוחזקו בקסרקטין ששימש "בית-חולים", ללא טיפול רפואי, ולרוב בלי ברירה אלא לעשות צורכיהם תחתם על הדרגש.
ב-1 בפברואר 1942 נבחרו 42 אסירים לעבודות חוץ בקבוצה "D", היא קבוצת הקברנים.
הללו חפרו בורות ביער, עם שובם למחנה בשעה עשר, לא הורשו להיכנס לקסרקטין מחמת עוצר שהוטל.
אחר-כך נודע להם כי 300 החולים החוסים באותו "בית-חולים", נלקחו במריצות וחוסלו ב"בית-הקברות" של המחנה במהלומות פטיש.
עדים אחרים, שנכחו במחנה באותה שעה, העידו אף הם על האירוע הזה ואמרו כי הוא נשנה כל-אימת שבית-החולים היה מלא.
לקברנים נודע, כי הקברים שחפרו, ייועדו לקרוביהם של החולים שחוסלו.
תליית חמישה אסירים בפומבי בחורף 1941–1942: בחורף 42–1941, רעב מתמיד שרר במחנה: עד חודש ינואר, ניזונו האסירים מתפוח-אדמה יחיד, קפוא ומזוהם.
האסירים גוועו ברעב, וחיפשו מזון באופן מתמיד.
"ויהי ביום אחד בפברואר 1942, וחמישה אסירים ניסו לחפור מספר תפוחי-אדמה נאים בסמוך למחסן.
ויראו אותם אוסטאשים, ועצרום והעמידום לפני המפקד מאטקוביץ' איוויצה, שהיה מנוי-וגמור עמו להוציא לפועל את עונשם לאלתר.
העדים שטיינר הינקו ויעקב דאנון תיארו את עונשם:
"מאטקוביץ' הורה כי על כל האסירים להסתדר בקבוצות לכבוד ענישתם הציבורית של אלו חמשת האנשים.
הגם שהיה קר במיוחד, הורה להם להתערטל.
האוסטאשים קשרו את ידיהם מאחורי גבם ותלו אותם מידיהם.
הם נותרו כך כשעה, רועדים מרוב קור.
לאחר כשעה, מאטקוביץ' הורה להתירם וירה בכל חמישתם בבסיס העורף.
הוא נאם בפני האסירים והיתרה, כי עונש חמור אף יותר יוחל פן יישנה "פשע" שכזה..."
ב-6 בינואר 1942, מאטקוביץ', מילוש ויושיץ' מויו (רב-סוהרים דאז), קראו לאסירים ל"הופעה ציבורית" (מסדר).
"כשהאסירים נאספו, הפושעים הללו פצחו בנאומים שבמהלכם הם צרחו, קיללו והעליבו את האסירים, באומרם כי הם מחבלים ובטלנים, וכי יהיה עליהם להשתמש בשיטות אוסטאשיות למען השיבם לדרך הישר.
הסיבה האמיתית, או, ליתר דיוק, המניע, להשתלחות הפושעים האלו בנו ולמה שעוד יבוא לא נודעה, אך הכל הסיקו כי מאטקוביץ', מילוש ויושיץ' אינם שבעי-רצון מעבודת האסירים.
הם בחרו 50 אסירים, לקחום לקסרקט, וחיסלום עם אתים.
חיסולים ב-1942: שנת 1942 הייתה העקובה-מדם בתולדות המחנה.
ראשית, רוכזו כל הצוענים שנעצרו ברחבי מדינת קרואטיה העצמאית במחנה, באזור תחת כיפת השמיים שנקרא "מחנה III-C" (לאמור, מחנה צוענים, Cigana).
האסירים שרוכזו שם חיו בתת-תנאים: תזונה ירודה משאר אסירי המחנה, היעדר מחסה בקור, עבודות-כפייה בדייק (לגברים) ובשדות התירס באושטיצה (לנשים).
צרכים נעשו בבורות בשדה הפתוח לעיני בני שני המינים.
נערכו הוצאות להורג בגראדינה, במסגרתן הוכרחו צוענים לבצע מעשי רצח ואונס זה בזה.
כל הצוענים, ללא סלקציה, חוסלו באופן זה למעט קבוצת קברנים שהמשיכה לעבוד וסייעה ברצח בגראדינה.
מאטקוביץ' הורה לנתיניו לאנוס ילדות ונשים צועניות, קרואטיות, מוסלמיות ואחרות.
לאחר-מכן רוכזו באתר III-C אסירים רבים שהובאו למחנה לשם חיסול בגראדינה.
לבסוף, בנובמבר 1942, רק 160 אסירים, מהם אף אינטלקטואלים מתנגדי-משטר שהיו עובדים חרוצים ונשלחו למחנה III-C לענישה, נותרו במחנה III-C.
אותם החליט מאטקוביץ' לחסל בשיטה נוראה מאין כמוה: למנוע מהם כל מזון וכמעט כל משקה, עד מותם.
העניין נמשך הרבה יותר משציפו האוסטאשים, שכן ארבעים אסירים שרדו מספר שבועות, תוך כדי שהם ניזונים מבשר חבריהם המתים.
אסיר אחד דיווח על כך למאטקוביץ', והלה ענה לו: "אתה אדם משכיל, ושומה עליך לדעת שגופה רעילה היא, והמוות בא במשנה מהירות בעטייה.
הבה וניתן להם לבשל ולאכול, ויקדימו למות.
נראה כי כל זה נמשך זמן רב מידי זה-כבר".
האסירים המורעבים הועברו לגראדינה, ושם נפחו נשמתם ברעב.
רצח הילדים: ילדים רבים רוכזו עם הוריהם במחנה III-C.
חלק מהם הגיעו למחנה הראשי, וחיו תחת חסותם של אסירים מבוגרים.
לימים נתגלו בידי "מאקס" לובוריץ', ולתדהמת האסירים, הורה על הכנת מגורים בעליות-הגג של בתי-המלאכה, שם ישנו, אכלו ולמדו.
אך לבסוף מאטקוביץ' וסגניו שכנעו את לובוריץ' להורות על חיסול הילדים בגראדינה.
שינויים במנהלת המחנה במרץ 1943
עם תבוסת הנאצים בקרב סטאלינגראד, החליטו האוסטאשים לסגת במידת מה מתמיכתם בנאצים וממדיניות ההשמדה שלהם.
לפיכך, הוחלפו אאוגן וסלאבקו קוואטרניק בממשלת האוסטאשים, ומאטקוביץ', איש אמונו של קוואטרניק הבן, הוחלף בכומר איביצה ברקליאצ'יץ', ב-19 במרץ 1943. אך ברקליאצ'יץ' לא התעתד להגיע למחנה עד ה-25 בו.
לפיכך ארגן מאטקוביץ' מסיבת פרידה מהמחנה, ומשך ארבעה לילות מאטקוביץ' וחבריו האוסטאשים: קצינים, מש"קים וסוהרים, הכו אסירים.
ניקולה הירשברגר, יוסו סטויצ'יץ' ופטאר ברזיצה הכו אסיר אחד למוות.
סופו של מאטקוביץ' לא נודע ברבים.
הגם שלא היה מנהל המחנה מעתה, נשאר מאטקוביץ' בשורות האוסטאשה וגם נכח במחנה יאסנובאץ.
היה לו במחנה גם אח, סוהר ושמו דולפו "מאטו" מאטקוביץ', שהשתמש בסמכות אחיו המנהל למען יוכל לבוז ולהכות אסירים.בזמן שהמחנה היה תחת פיקודו של דינקו שאקיץ', נתפש דולפו במעל וחבריו האוסטאשים ירו בו.
העד מיכאילו מאריץ' תיאר בפרוטרוט את "פרשיית הזהב" הזו: שלושה אסירים נורו בידי ירקו מאריצ'יץ' ואסיר ושמו פאיטאס נורה בידי שאקיץ'.
שאקיץ' אמר לאוסטאשה אוזיצאנין ראשיד שלא לבזבז קליע על הלוגורניק הרמאן שפילר, אלא לשסף את גרונו בסכין.
העד אומר כי איוויצה ירה בדולפו שהיה מעורב בעניין.
איוויצה אילייב (בסרבית-קירילית: Ивица Илиев; נולד ב-27 באוקטובר 1979 בבלגרד) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
אילייב החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי קבוצת פרטיזן בלגרד בעונת ושיחק בה עד לעונת 2004. בתקופה זו הוא זכה עם הקבוצה שלוש פעמים באליפות הליגה.
בחודש יולי 2004 עבר אילייב לקבוצת מסינה האיטלקית.
בשנת 2006 הושאל לגנואה, שהייתה אז בליגה השלישית באיטליה.
שנה לאחר מכן חתם לעונה אחת עם פאוק סלוניקי היוונית.
אילייב הבקיע את שערו הראשון בפאוק ב-2008 בניצחון על אפולון קלאמאריס.
בשנת 2009 הגיע אילייב לישראל ועבר למועדון מכבי תל אביב.
בינואר 2010 נפצע ולא שיחק עד סיום העונה.
הוא שוחרר ממכבי וחזר לפרטיזן בלגרד, שבה היה שותף להעפלה לליגת האלופות ולזכייה באליפות.
באותה עונה הוא זכה בתואר "מלך השערים של הליגה" ביחד עם אנדריה קלודז'רוביץ' (13 שערים כל אחד).
בתום עונת 2010/2011 חתם על חוזה עם אלופת פולין ויסלה קרקוב.
בשנת 2013 פרש ממשחק פעיל.
מחוז איווטה (ביפנית: Iwate-ken 岩手県) הוא המחוז השני בגודלו ביפן, אחרי מחוז הוקאידו.
המחוז שוכן באזור טוהוקו שבצפון האי הונשו, ובו נמצאת הנקודה המזרחית ביותר באי.
מחוז איווטה ידוע בנופי הטבע שבו, בעיקר בשל העובדה שבמחוז זה צפיפות האוכלוסייה הנמוכה ביותר ביפן, מלבד בהוקאידו.
ב-11 במרץ 2011 נפגע האזור ברעידת האדמה ובצונאמי שבא בעקבותיה, שהסבו נזק רב.
באזור בו שוכן כיום מחוז איווטה התיישבו אנשי תקופת ג'ומון (2,800-1,900 לפנה"ס).
ראיות לכך ניתן למצוא בבורות קבורה מהתקופה בעיר נישידה, ובכלים מהתקופה שנמצאו ברחבי המחוז.
האזכור הראשון לנוכחות יפנית באזור אירע בסביבות 630, אז נבנה מקדש האקוסן על הר קאנזן - כיום העיר הירַאיזומי.
באותה תקופה עשו דרכם לאיווטה סוחרים, ציידים, נזירים ופושעים.
מעט ידוע על היחסים בין יפנים אלה לאוכלוסיית האמישי (Emishi) המקומית, אך ב-776 הדרדרו היחסים כשכוחות גדולים של הקבוצה האתנית של היאמטו (כיום כינוי ליפנים) פלשו לאזור ותקפו את כפרי המקומיים.
הלחימה נמשכה עד 787 כשאנשי היאמטו ספגו מפלה בסמוך לנהר קיטקאמי, בו טבעו 1,000 חיילים.
מחוז איווטה הנוכחי נוסד ב-1876, לאחר מלחמת בושין שהובילה לתקופת מייג'י.
מחוז איווטה פונה לאוקיינוס השקט במזרח.
הגבול עם מחוז אקיטה במערב נתחם בעיקר בהרי אוֹאוּ (Ou).
מחוז אאומורי שוכן מצפון לאיווטה, ומחוז מיאגי שוכן לדרומו.
ברכס הרי אואו במערב המחוז יש הרי געש פעילים, כגון הר איווטה (2,038 מטרים והנקודה הגבוהה ביותר במחוז) והר קוריקומה (1,627 מטרים).
הר הָיַאצ'ינֶה (1,917 מטרים), השוכן בלב רכס קיטקאמי, הוא ההר המזרחי ביותר ביפן ולפיכך נוצרה בו מערכת אקולוגית אנדמית.
מלבד רכסי ההרים, מאפיין נוסף של מחוז איווטה הוא נהר קיטקאמי הזורם מצפון לדרום, בין רכסי ההרים.
זהו הנהר הרביעי בגודלו ביפן והארוך באזור טוהוקו.
בעבר נכרו במחוז מינרלים ומתכות, בעיקר זהב, כסף, ברזל, פחם וגופרית, אך כיום הופסקה הכרייה.
בשל הפעילות הוולקנית יש באזור שפע של מעיינות חמים המהווים תעשייה משגשגת.
משאב נוסף בעל ערך הוא יערות המחוז.
לפני מלחמת העולם השנייה העץ השכיח ביותר ביערות היה אשור, אך מאז ננטעו ארזים רבים.
במחוז איווטה ישנן שלוש-עשרה ערים:
כלכלת המחוז מתרכזת בעיר הבירה מוריאוקה ומתבססת על תעשיית תקשורת וייצור מוליכים למחצה.
מפקד האוכלוסין הראשון במחוז נערך ב-1907 ועמד על 770,406 תושבים.
ב-1935 חצתה אוכלוסיית המחוז את קו מיליון התושבים, וב-1985 נרשם שיא האוכלוסייה עם 1,433,611 תושבים.
איווט ויניפרד ויליאמס-קורלט הייתה אתלטית רב-גונית מניו זילנד, אלופה אולימפית ושיאנית עולם בקפיצה לרוחק.
האישה הראשונה מניו זילנד שזכתה במדליית זהב אולימפית.
ויליאמס נולדה בקאוורשם פרבר של דנידין.
במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו באוקלנד, ניו זילנד בשנת 1950 זכתה ויליאמס בשתי מדליות, אחת מזהב ואחת מכסף.
מדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.90 מטר ומדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 37.96 מטר.
בתחרות שנערכה בגיזברן ניו זילנד ב-20 בפברואר 1954 קבעה ויליאמס בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 6.28 מטר, שיפור לשיא הוותיק בן ה-10 שנים וחצי של בלנקרס-קואן ב-3 ס"מ (6.25 מטר).
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה באוגוסט אותה שנה זכתה ויליאמס בשלוש מדליות זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.08 מטר, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 45.01 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.96 מטר.
נוסף לכך היא סיימה במקום שישי בריצת 80 מטר משוכות.
לאחר שפרשה מתחרויות האתלטיקה שיחקה ויליאמס בנבחרת הכדורסל של ארצה.
רוי ויליאמס, אחיה הצעיר, זכה במדליית זהב בקרב עשר במשחקי חבר העמים שנערכו בקינגסטון ג'מייקה בשנת 1966.
בשנת 1990 זכתה ויליאמס להכלל בהיכל התהילה של ניו זילנד בספורט.
איווטה רדיצ'ובה (בסלובקית: Iveta Radičová; נולדה ב-7 בדצמבר 1956) היא ראש ממשלת סלובקיה לשעבר ומנהיגת מפלגת האיחוד הסלובקי דמוקרטי והנוצרי - המפלגה הדמוקרטית.
היא הושבעה לתפקידה ב-8 ביולי 2010 כראש ממשלת קואליציה בת ארבע מפלגות ימין-מרכז לאחר הבחירות הפרלמנטריות הסלובקיות לשנת 2010. ב-4 באפריל 2012 הסתיימה כהונה של רדיצ'ובה כראש הממשלה.
רדיצ'ובה היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד ראש ממשלה בסלובקיה.
רדיצ'ובה נולדה בברטיסלאבה ב-7 בדצמבר 1956. היא אלמנתו של סטאנו רדיץ', קומיקאי ושחקן סלובקי ידוע אשר נפטר בשנת 2005. לבני הזוג נולדה בת אחת.
בנוסף לשפת אמה, רדיצ'ובה דוברת היטב אנגלית ורוסית ואף שולטת בגרמנית ופולנית.
בשנת 1981 היא השלימה תואר דוקטור לפילוסופיה בתחום הסוציולוגיה באוניברסיטת קומניוס בברטיסלאבה.
היא עבדה כסוציולוגית באקדמיה הסלובקית למדעים בין השנים 1979–1989 כמתאמת קבוצת מחקר בתחום מדיניות ביחס למשפחות.
בשנת 1990 היא חקרה במסגרת פוסט דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1991, עם שובה לסלובקיה, היא יסדה את המרכז לניתוח מדיניות חברתית, אחד הארגונים החברתיים, הלא ממשלתיים, הראשונים בסלובקיה.
היא שימשה כמנהלת המכון עד לשנת 2005. בתקופה זו רדיצ'ובה אף הרצתה במסגרת החוגים לסוציולוגיה, מדעי המדינה, ועבודה סוציאלית באוניברסיטת קומניוס.
בשנת 2005 מונתה לדרגת פרופסור לסוציולוגיה בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת קומניוס, ובכך הייתה לאישה הראשונה שמונתה לפרופסור לסוציולוגיה בסלובקיה.
רדיצ'ובה החלה את הקריירה הפוליטית שלה בשנת 1990 כחברה בתנועה "ציבור נגד אלימות" (בסלובקית: Verejnosť proti násiliu) ושימשה כדוברת התנועה עד לשנת 1992. בשנים 2005–2006 היא שימשה כשרת העבודה, רווחה ומשפחה בממשלת המרכז-ימין של ראש הממשלה מיקולש דזורינדה.
בבחירות הפרלמנטריות שנערכו בשנת 2006 נבחרה כחברת פרלמנט ברשימתו של דזורינדה, סלובקיה הדמוקרטית והאיחוד הנוצרי - מפלגה דמוקרטית (ר"ת SDKU-DS).
לאחר הבחירות בשנת 2006 הייתה המפלגה באופוזיציה, בעוד רדיצ'ובה שימשה כסגנית יושב ראש המפלגה.
כחברת פרלמנט היא שימשה כסגנית יושב ראש ועדת הרווחה והשיכון של הפרלמנט הסלובקי.
בשנת 2009 נבחרה רדיצ'ובה כמועמדת המפלגה לנשיאות סלובקיה, בבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה.
מועמדותה זכתה אף לתמיכת המפלגה השמרנית, התנועה הנוצרית דמוקרטית (KDH) ומפלגת הקואליציה ההונגרית (SMK-MKP).
בסיבוב הבחירות הראשון שנערך ב-21 במרץ 2009, להפתעת רבים, רדיצ'ובה קיבלה 38.05% מן הקולות, מספר הקולות השני בגודלו לאחר הנשיא איוואן גשפארוביץ'.
בסיבוב הבחירות השני, בו התמודדו רק שניהם, הפסידה לגשפארוביץ' וקיבלה 44.47% מן הקולות.
זמן קצר לאחר תום הבחירות לנשיאות נקלעה רדיצ'ובה למחלוקת לאחר שהתברר כי בעת הצבעה בפרלמנט הצביעה בקולו של חבר מפלגתה שנעדר מן האולם, בניגוד לכללי הפרלמנט.
על רקע מחלוקת זו, ב-23 באפריל 2009, התפטרה רדיצ'ובה מתפקידה כחברת פרלמנט.
בתחילת שנת 2010 נבחרה רדיצ'ובה למנהיגת מפלגת SDKU-DS לקראת הבחירות לפרלמנט של 2010, כשהיא גוברת בבחירות מקדימות על שר האוצר לשעבר איבן מיקלוש.
במערכת הבחירות קידמה מפלגתה מצע הדוגל בריסון תקציבי ובהתחייבות לצמיחה כלכלית מחודשת לאחר שפל בשנת 2009.
בבחירות שנערכו ב-12 ביוני 2010 קיבלה מפלגתה רק 15.42% מקולות המצביעים, הרחק מאחורי מפלגת המרכז-שמאל של ראש הממשלה רוברט פיצו שקיבלה 34.79% מן הקולות.
אולם, שותפיה הקואליציוניים של מפלגתו של פיצו, המפלגה הסלובקית הלאומית, והמפלגה השמרנית "מפלגת העם - תנועה למען סלובקיה דמוקרטית" קיבלו מיעוט מן הקולות, כאשר האחרונה כלל לא זכתה במושבים בפרלמנט.
כתוצאה מכך, קואליציה של ארבע מפלגות מרכז-ימין: מפלגת "חירות וסולידריות" (SaS) הליברלית, "התנועה הנוצרית דמוקרטית" (KDH), המפלגה האתנית הונגרית, ומפלגתה של רדיצ'ובה SDKU-DS, הצליחו לאחד כוחות כדי ליצור רוב פרלמנטרי של 79 מתוך 150 מושבים בפרלמנט.
לאחר שפיצו כשל בניסיונו להקים ממשלה, ב-23 ביוני 2010 הטיל הנשיא גשפארוביץ' על רדיצ'ובה את תפקיד הרכבת הממשלה.
ב-8 ביולי 2010 היא הציגה את ממשלתה, ובה נציגי ארבע מפלגות הקואליציה.
מ-28 בנובמבר 2011 החלה לכהן כשרת ההגנה בממשלתה-שלה.
ב-11 באוקטובר 2011 הפסידה ממשלתה של רדיצ'ובה בהצבעת אי אמון בפרלמנט.
ב-10 במרץ 2012 נערכו בצ'כיה בחירות, אליהן לא הגישה את מועמדותה.
ב-4 באפריל 2012 הסתיימה כהונתה של רדיצ'ובה כראש הממשלה.
איווטי מריה דיאז דה סנגלו (בפורטוגזית: Ivete Maria Dias de Sangalo Cady; נולדה ב-27 במאי 1972) היא זמרת-יוצרת ברזילאית השרה בסגנון אשה (AXE).
פרצה לתודעה כזמרת בלהקת בנדה אווה.
בקריירת הסולו שלה מכרה 12 מיליון העתקים והפכה לאחד הסמלים של המוזיקה הברזילאית.
סנגלו נולדה בעיר ז'ואזיירו במחוז באהיה למשפחה של מוזיקאים, והתחילה לשיר עוד כילדה בבית ספר.
כשהייתה בת 16 נפטר אביה מהתקף לב ואחיה נהרג בתאונת דרכים.
עם מות האב, החלה סנגלו לעבוד כדוגמנית ומוכרת בחנות בגדים בסלבדור, כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
בגיל 16 החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בהופעות בברים קטנים.
ההופעה הראשונה שלה נערכה בבר קטן בסלבדור שבו הופיעה גם אחותה.
לאחר מכן הופיעה במחוז באהיה, ובפרנמבוקו.
סנגלו שבה לסלבדור, והוזמנה להשתתף באירוע בעיר מורו דו שפאו.
שם הכירה את המפיק ג'ונגה קוניה, המייסד של בלוקו אווה.
היא הפכה לסולנית להקת בנדה אווה, והוציאה איתה 6 אלבומים שנמכרו ביותר מ-5 מיליון עותקים.
בשנת 1997 הלהקה נכנסה להיסטוריית המוזיקה הברזילאית עם השקת האלבום Banda Eva Ao Vivo, אשר מכר למעלה מ-2 מיליון עותקים.
הלהקה הפופולרית הופיעה 30 הופעות בחודש.
ב-1998, לקראת סוף דרכה בבנדה אווה, סנגלו החליפה את שושה בהנחיית תוכנית הטלוויזיה שלה.
קריירת הסולו של סנגלו החלה ב-1999. בחודשים אפריל עד יוני של אותה שנה היא הקליטה את אלבום הסולו הראשון שלה, Ivete Sangalo.
האלבום הוכתר כדיסק זהב ב-1999 עם מכירות של מעל ל-100 אלף עותקים.
היקף המכירות גדל כאשר השיר הרומנטי Se Eu Não Te Amasse Tanto Assim נכלל כאחד השירים בטלנובלה Uga Uga של רשת Globo.
עם יציאת האלבום החליטה סנגלו שסיבובי ההופעות שלה יחלו תמיד בעיר סלבדור.
בשנת 2001 הושק האלבום Festa, ששיר הנושא שלו הפך להמנון נבחרת ברזיל בכדורגל למונדיאל 2002.
היא הוזמנה להשתתף כזמרת אורחת באלבום של Roupa Nova, אחת הלהקות המצליחות בברזיל באותה תקופה.
באותה שנה נפטרה גם אימה של איווטי.
בשנת 2006 זכתה בפרס הזמרת הטובה ביותר של Band Folia, תוכנית טלוויזיה המסקרת את הקרנבלים בבאהיה וברסיפה.
כמו כן, זכתה גם בתואר Dodô e Osmar הנחשב לאוסקר הקרנבל (בתואר זה זכתה 8 פעמים ברציפות).
בקרנבל בסלבדור של אותה השנה, ביצעה סנגלו דואט עם הזמר בונו, סולן להקת U2. ביוני השתתפה סנגלו בפסטיבל "רוק בריו" שהתקיים בליסבון, והופיעה גם בגרמניה.
ב-16 בדצמבר הקליטה הזמרת באצטדיון המראקנה את אלבום ההופעה השני שלה.
הדיסק הושק במרץ 2007 והשיג מכירות של 120 אלף עותקים ביום ההשקה.
בתוך חודש הקלטת והתקליטור ביחד נמכרו ב-220 אלף עותקים.
זה התקליטור הנמכר ביותר בברזיל - למעלה ממיליון עותקים, נכון ל-2012.
ב-2008 הופיעה הזמרת במופע הפתיחה של פסטיבל "רוק בריו" שהתקיים בליסבון בפעם השלישית, והופיעה גם במופע הפתיחה של הפסטיבל שהתקיים במדריד בפעם הראשונה.
באותה השנה הוציאה את אלבום הילדים "Veveta e Saulinho" ביחד עם סולן להקת בנדה אווה, סאולו פרננדס.
2008-2009: תקופת ההריון ודיסק חדש Pode Entrar
ביוני 2009, בעודה בהריון, השיקה הזמרת את הדיסק העשירי שלה, Pode Entrar.
הדיסק הוקלט בביתה, והציג את הזמרת בצורה יותר אינטימית.
הדיסק הושק גם בגרסת ה-DVD שלו עם הופעות מיוחדות של זמרים אורחים וביניהם מריה בטניה, קרליניוס בראון, לולו סנטוס ועוד.
במקביל לקריירת השירה, הזמרת השיקה קו אופנה עם הלוגו שלה בשיתוף פעולה עם רשת החנויות Riachuelo .
סנגלו מכרה את מספר קלטות ה-DVD הגבוה ביותר בברזיל בשנת 2007. השיר "Berimbau Metalizado" היה הראשון שקיבל הכרה כסינגל זהב עם 50 אלף הורדות.
מ-2010: הופעה חיה בניו יורק וקריירה בינלאומית
ההופעה הראשונה בארצות הברית ב-4 בספטמבר 2010 אמורה הייתה לקדם את הקריירה הבינלאומית שלה.
כחודשיים לפני ההופעה הודיעה הזמרת שאזלו הכרטיסים להופעה במדיסון סקוור גרדן.
אלבום ההופעה בניו יורק הושק ב-7 בדצמבר על ידי Universal Music.
באלבום השתתפו מספר זמרי אורח: חואנס, סאו ג'ורג'י, דייגו טורס ונלי פורטדו.
בשנת 2016 הוציאה ביחד עם קאלום סקוט סינגל חדש כשיר הנושא הרשמי של המשחקים הפאראלימפיים בריו דה ז'ניירו (2016).
ב-2 באוקטובר 2009, לאחר קשר של שנתיים עם בן זוגה התזונאי דניאל קאדי, היא ילדה את בנם מרסלו.
מאז הלידה התגורר הזוג בדירתה של איווטי בסלבדור.
הוא יושב ראש המפלגה הסוציאליסטית של סרביה החל משנת 2006. בשנים 2008–2012 כיהן כסגן ראש ממשלה ושר הפנים בממשלות בראשותו של מירקו צבטקוביץ'.
אחרי "מהפכת הדחפורים" והדחתו של סלובודן מילושביץ' (2000–2001), נבחר דאצ'יץ' להנהגת המפלגה והפך למנהיג שלה.
תחת הנהגתו המפלגה עברה מפנה מהמגמה הלאומנית הקודמת אל קו מדיני המקדם את ההתקרבות לאיחוד האירופי.
איוויצה דאצ'יץ' נולד בעיר פריזרן, באזור קוסובו, אז ביוגוסלביה ומגיל שש גדל בז'יטוראג'ה.
אביו, דסימיר דאצ'יץ' היה קצין במשטרה ואמו, יֶליסאבטה הייתה עקרת בית.
שני ההורים נולדו בכפרים למרגלות ההר יאסטרבאץ.
דאצ'יץ' היה ילד מחונן והצטיין בידע הכללי ובשנינותו, שיחק כדורגל וכדוריד.
זכה פעם במקום הראשון בתחרות הארצית להיסטוריה "טיטו, המהפכה, העולם".
אחרי לימודי תיכון בעיר ניש, בהם הצטיין גם כן, למד מדעי המדינה באוניברסיטת בלגרד.
השיג תואר בעיתונאות בשנת 1989 עם ציון מרבי וזכה בפרס הסטודנט הטוב ביותר על הישגים מדעיים.
אחותו, אמיצה, למדה הוראה ודרמה.