tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק ממנהיגי התנועה לעצמאות אירלנד היו מוכנים לקבל את הפשרות שהיו כרוכות באמנה, לפחות באותה התקופה, אך לצידם היו גם רבים מהמנהיגים הניציים יותר שהתנגדו לה.
כחלק מהאמנה, נדרש הדאל אירן להכריז על ביטול הרפובליקה ועל הקמת מדינת אירלנד החופשית לצד צפון אירלנד, שיועדה להיוותר כחלק מהממלכה המאוחדת.
הפילוג בדאל אירן ובממשלה החריף עם התנערות המתנגדים מסמכותו של הדאל אירן בכלל לבטל את הרפובליקה האירית, בעקבות אותה שבועה מ-1919. בתגובה להצבעה שנערכה בדאל, בה הוסכם על קבלה האמנה, התבצרו מתנגדי ההסכם במספר מבנים ברחבי דבלין, בניסיון להתחיל מחדש את המלחמה עם הבריטים ובכך לבטל את האמנה.
ביוני 1922, בניסיון לייצב את מדינת אירלנד החופשית ולרצות את הבריטים על מנת שיזרזו את יציאתם מהמדינה, החליט מייקל קולינס לתקוף את המתבצרים, בפעולה שהובילה לפרוץ קרבות דומים בכל רחבי המדינה.
קרבו אלו הם שהובילו לבסוף לפרוץ מלחמת האזרחים של אירלנד.
מלחמה זו נגמרה באמצע שנת 1923 בניצחון תומכי האמנה ועלתה בחייהם של רבים ממנהיגי תנועת העצמאות, משני צדי המתרס הפוליטי - ראש הממשלה מייקל קולינס, השר לשעבר קהל ברו, ומנהיגי מתנגדי-האמנה הארי בולנד, רורי או'קונור, ליאם מלואוס וליאם לינץ'.
כמו כן, הנשיא ארתור גריפית' מת במהלך המלחמה מדימום מוחי.
מניין האבדות במלחמת האזרחים שנוי במחלוקת, אך רוב ההערכות מכירות בכך שהמספר גבוה יותר מהאבדות במהלך מלחמת העצמאות.
מאפיין בולט של המלחמה היה השימוש בתעמולה על ידי שני הצדדים.
הממשל הבריטי, לדוגמה, אסף חומרים על הקשרים שבין השין פיין לברית המועצות, בניסיון לצייר אותה כתנועת-בת קומוניסטית.
דזמונד פיצג'רלד וארסקין צ'ילדרס היו המוציאים לאור של כתב העת של מפלגת השין פיין - העלון תיאר את הזוועות שהתרחשו במהלך המלחמה, זוועות אשר העיתונים האירים והבריטיים לא היו מוכנים או יכולים לפרסם.
העלון יצא לאור בחשאי והופץ בכל רחבי אירלנד, לסוכנויות ידיעות בינלאומיות ולפוליטיקאים אמריקאים, אירופאים ובריטים שתמכו ברעיון העצמאות האירי.
בעוד שהמלחמה הפכה את אירלנד למקום שהבריטים לא שלטו בו להלכה משנת 1920, כוחותיהם לא התפנו מאף חלק של האי.
אולם, הצלחת מלחמת התעמולה של השין פיין הפחיתה משמעותית את הסיכויים של הממשל הבריטי להעמיק את הסכסוך - הממשל הבריטי דאג במיוחד מהשפעת המלחמה על קשריו עם ארצות הברית, בה קבוצות אזרחיות ופוליטיות רבות, אשר כללו מנהיגים ציבוריים בכירים, הביעו את תמיכתם במאבק האירי לעצמאות.
גם הכנסייה הקתולית השתתפה במלחמת התעמולה, והביעה ביקורת כלפי האלימות שהפגינו שני הצדדים, אך בייחוד הצבא האירי הרפובליקני.
ביקורת זו ממשיכה את מסורת הכנסייה ארוכת השנים לגנות כל אלימות מצד התנועה הרפובליקנית, שהייתה קתולית בעצמה.
הבישוף של קילמור אמר כנגד התנועה:
הארכיבישוף של טואם הוציא הודעה לצבא האירי הרפובליקני ובה נכתב כי כל חייל שייקח חלק במארבים כנגד הבריטים "שובר את השלום של אלוהים, וממיט על עצמו אשמה ברצח".
אולם, במאי 1921, הוציא האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר הודעה ובה הפציר ב"אנגלים וגם באירים לשקול בנחת רוח...
ההודעה אכזבה והבהילה את הממשל הבריטי, מאחר שזה ציפה שהאפיפיור יגנה בחומרה את המרד - אך לא רק שלא גינה את המרד, אלא גם הציב את הממשלה הבריטית ואת המורדים האיריים בעמדת שוויון.
מספר ההרוגים הכולל במלחמת הגרילה שהתרחשה בדרום אירלנד בשנים 1919–1921, הן בצד האירי והן בצד הבריטי, עומד על מעל 1,400 - מתוכם, 363 שוטרים, 261 חיילים בצבא הבריטי, 550 לוחמי הצבא האירי הרפובליקני (מתוכם 24 בהוצאות רשמיות להורג) וכ-200 אזרחים.
מקורות אחרים מציינים מספרים גבוהים יותר.
ב-21 בנובמבר 1921, קיים הצבא הבריטי טקס אזכרה לחייליו שנהרגו במלחמה, אותם מנה ב-162 חללים עד הפסקת האש ב-1921 ו-18 לאחריה.
557 נהרגו בפעולות ובתקריות בצפון אירלנד בשנתיים שבין יולי 1920 ליולי 1922. מניין מתים זה נספר בנפרד בשל השונות במאבקים ובשל משך הסכסוך השונה.
מבין מתים אלו, 340 היו אזרחים קתוליים, 35 לוחמי הצבא האירי הרפובליקני, 196 אזרחים פרוטסטנטיים ו-82 שוטרים.
רוב האלימות התרחשה בבלפסט, ומתוך המתים, 452 נהרגו בה.
תנועת העצמאות האירית טענה כי המאורעות בצפון אירלנד צריכים להיחשב כפוגרום בקהילה הקתולית, מאחר שלמעלה מ-58% מהקורבנות היו מחבריה, אף מניינה עמד רק על כ-35% מהאוכלוסייה.
בניגוד להם, היסטוריונים של התקופה דווקא טוענים כי המונח פוגרום לא מסייע בתיאור המאורעות מאחר שהאלימות לא הייתה ממוסדת או מכיוון צד אחד בסכסוך, ועל כן המונח לא מתאים לתיאור אירועים אלו.
מספר היסטוריונים טוענים כי רבים מהאזרחים שנהרגו בידי הצבא האירי הרפובליקני באשמת ריגול פשוט נחשבו על ידו כ"אויבים", ולרוב לא היו הוכחות להיותם מודיעים או מרגלים באמת.
אויבים אלו היו לרוב פרוטסטנטים שחיו בדרום אירלנד, חיילים לשעבר בצבא הבריטי או אפילו קבצנים.
בייחוד מנותח האירוע בדונמנווי, בו נהרגו 10 פרוטסטנטים ונעלמו שלושה נוספים במהלך האירוע שהתפרס על שני לילות.
אולם, טענות אלו לא מוסכמות על כלל ההיסטוריונים.
פינוי הכוחות הבריטיים לאחר המלחמה
באוקטובר 1921 הצבא הבריטי באירלנד מנה כ-57,000 חיילים ולצידם שירתו 14,200 שוטרי המשטרה האירית המלכותית ו-2,600 חברי המחלקה המשטרתית המסייעת והבלאק אנד טאנס.
הפינוי המתוכנן של הצבא מעשרות בסיסיו בדרום אירלנד החל ב-12 בינואר 1922, לאחר אשרור האמנה האנגלו-אירית באופן סופי.
הפינוי ארך כמעט כשנה ובוצע תחת פיקודו של הגנרל נוויל מקרידי - היה זה מבצע לוגיסטי בקנה מידה כביר.
הבסיסים הראשונים להתפנות היו טירת דבלין ובסיסים צבאיים בבירה דבלין.
המשטרה האירית המלכותית ערכה מצעד משטרתי אחרון ב-4 באפריל והתפרקה באופן רשמי ב-31 באוגוסט.
עד סוף מאי הכוחות הבריטיים הנותרים התרכזו בדבלין, בקורק ובקילדייר, אך פינוים נדחה בעקבות המתיחות שהובילה בסופו של דבר לפרוץ מלחמת האזרחים האירית.
בנובמבר כבר נותרו 6,600 חיילים בלבד, כולם מכונסים ב-17 מיקומים בדבלין.
לבסוף, ב-17 בדצמבר, פונה הבסיס המלכותי האחרון בדבלין והפיקוד עליו הועבר לריצ'רד מולקהי - חיל המצב שלו עלה על אוניות בנמל דבלין כבר באותו הערב.
אלו היו החיילים הבריטיים האחרונים על אדמת מדינת אירלנד החופשית.
לנשים היה תפקיד משמעותי במלחמה לעצמאות אירלנד, על אף שלפי רוב האפילו עליהן הגברים שניהלו אותה.
בטרם מרידת חג הפסחא של 1916, נשים רפובליקניות רבות התאגדו בארגונים סופרג'יסטיים שקראו למתן זכות בחירה לנשים באירלנד.
נשים סופרג'יסטיות רבות שתמכו בעצמאות אירלנד חששו מלהצטרף לאגף הלאומני מחשש שבפעולותיהן יסייעו בהקמת מדינה אירית עצמאית, אך זו לא תעניק להן זכות הצבעה או שוויון.
אולם, עם הקמת צבא האזרחים האירי בראשותו של ג'יימס קונולי הסוציאליסטי, הוא החל לקדם שוויון בין נשים לגברים, מה שהוביל נשים רבות להצטרף לארגון - ביניהן קונסטנס מרקייביץ', מדלן פרנץ'-מאלן וקתלין לין.
ב-1914 הוקם ארגון הנשים הרפובליקני קומן נה מאן - ארגון ששימש ככוח עזר בהמשך למתנדבים האירים במאבק לעצמאות, ואחד הארגונים שלחמו במלחמת העצמאות האירית.
במרידת חג הפסחא, השתתפו נשות קומן נה מאן בלחימה בבריטים לצד הגברים, וכן שימשו כשליחות בין העמדות השונות של הלוחמים האירים.
לאחר תבוסת המורדים, הוצאו להורג המנהיגים ג'יימס קונולי ופטריק פירס, תומכי שילוב הנשים, ולעמדת הכוח טיפס איימון דה ואלירה, אשר התנגד להשתתפותן של נשים בקרבות.
אף על פי כן, נשים רבות לא הסכימו לוותר על תפקידן במלחמה, ורבות מהן שיחקו תפקיד משמעותי גם במלחמת העצמאות.
במהלך המלחמה, נשים הסתירו לוחמים רפובליקנים מהבריטים, טיפלו בלוחמים פצועים וגייסו כספים על מנת לסייע לאסירים אירים שנלכדו על ידי הבריטים.
מעבר לכך, נשים השתתפו במאבק החשאי לפגיעה במאמץ המלחמה הבריטי - הן הבריחו נשק, תחמושת וכספים לטובת הצבא האירי הרפובליקני.
משום שהסתירו לוחמים מבוקשים, בתיהן של נשים רבות נפגעו ונבזזו בידי הבריטים, ואף דווחו מספר מקרים של אלימות מינית כלפיהן.
מוערך שהיו בין 3,000 ל-9,000 חברות בקומן נה מאן במהלך המלחמה וכ-800 סניפים של הארגון ברחבי האי.
1923 - צילו של אקדוחן, מחזה מאת שון או'קייסי
1929 - The Last September, רומן מאת אליזבת בואן
1970 - Troubles, רומן מאת ג'יי ג'י פארל
1979 - The Old Jest, רומן מאת ג'ניפר ג'ונסטון
2010 - The Soldier's Song, רומן מאת אלן מונאהן
1929 - The Informer, סרט אילם למחצה
1935 - The Informer, סרטו של ג'ון פורד
1988 - The Dawning, מבוסס על ספרה של ג'ניפר ג'ונסטון, The Old Jest
1996 - מייקל קולינס, סרט אירי
1999 - The Last September, מבוסס על ספר באותו השם של אליזבת בואן
2006 - כשהרוח נושבת, סרט אירי
מלחמת העולמות (מאנגלית: The War of the Worlds) היה תסכית רדיו במסגרת סדרת הדרמה בשידור חי "תיאטרון מרקורי בשידור חי" של רדיו CBS, שביים והגיש השחקן אורסון ולס.
הפרק היה עיבוד לרדיו של הרומן "מלחמת העולמות" מאת הרברט ג'ורג' ולס (1898), ושודר לרגל ליל כל הקדושים ביום ראשון, 30 באוקטובר 1938, בשעה שמונה בערב לפי שעון החוף המזרחי של אמריקה הצפונית.
הפרק נודע בעקבות טענות שהוא גרם לכאורה להיסטריה המונית בקרב קהל המאזינים.
ואולם, היקף ההיסטריה שנגרמה שנוי במחלוקת, משום שמספר המאזינים לתוכנית באותה שעה היה מועט באופן יחסי.
התוכנית שנמשכה שעה, נפתחה בנעימת הנושא של סדרת התסכיתים "תיאטרון מרקורי בשידור", והודעה שיוצג עיבוד לרומן "מלחמת העולמות".
תוכנית המוזיקה נמשכה זמן קצר בטרם הופרעה על ידי דיווח בשידור חי מגרובר'ז מיל, שם הקיפו שוטרים וקהל סקרנים את העצם המוזר.
לפתע יצאו מתוכו אנשי מאדים ותקפו את הנוכחים באמצעות קרינת חום.
כתב הרדיו המבוהל המשיך לתאר את ההתרחשות, עד שהשידור דעך ונקטע בפתאומיות.
אחר כך הגיע זרם גובר של ידיעות אודות פלישת חייזרים הרסנית ברחבי העולם, וניסיונות חסרי תוחלת של צבא ארצות הברית לבלום את הפלישה.
חלקה הראשון של התוכנית הגיע לשיאו בדיווח אחר, הפעם מעל גג בניין במנהטן, על מכונות מלחמה ענקיות של אנשי מאדים, המפזרות עשן רעיל ברחבי ניו יורק.
הכתב במקום תיאר אזרחים נואשים נמלטים, השתעל והשתתק.
בשלב זה יצאה התוכנית להפסקה ראשונה.
החלק השני היה יותר בסגנון של תסכית דרמטי שגרתי, ובמרכזו אחד הניצולים (ולס בעצמו), שהיה מוטרד לגבי העתיד הצפוי אחרי הפלישה, והכיבוש המתמשך של כדור הארץ על ידי אנשי מאדים.
כמו בספר, אחרי שבני האדם נכשלו במלחמתם בפולשים, התסכית מסתיים בכך שאנשי מאדים ניגפו בפני חיידקים מכיוון שלא הייתה להם מערכת חיסון מתאימה לתנאים הביולוגיים השוררים בכדור הארץ.
התסכית שהגיש אורסון ולס התפרסם מכיוון שלכאורה הוא תעתע במאזינים שהאמינו שהתקיימה פלישה אמיתית ממאדים, בגלל השימוש בסגנון דיווח של "חדשות מתפרצות" בחלק הראשון של התוכנית.
אשליית המציאות הועצמה משום ש"תיאטרון מרקורי בשידור" נחשבה לתוכנית מהימנה ללא הפסקות לפרסומות מסחריות, וההפסקה הראשונה בשידור הייתה רק כעבור חצי שעת שידור.
על-פי אגדה אורבנית רווחת, אזרחים רבים האזינו באותה שעה לתוכנית קומית ששודרה ברשת NBC, ובזמן הפוגות מוזיקליות עברו לתוכנית של ולס.
בשל כך, לפי המסופר, הם החמיצו את ההקדמה שהבהירה שמדובר בתסכית רדיו מבוים.
אולם לפי מחקר מאוחר של ההיסטוריון א' בראד שוורץ, מקרים כאלה היו בודדים ביותר.
השידור עורר גל מחאה נרחב בכלי התקשורת.
עיתונים ואישי ציבור הגדירו את העריכה בסגנון מבזק חדשות כמעשה הונאה וקראו להטלת רגולציה מצד רשות התקשורת הפדרלית בארצות הברית.
עם זאת, התסכית ביסס את מעמדו של אורסון ולס כמחזאי.
"מלחמת העולמות" היה הפרק ה-17 בסדרת "תיאטרון מרקורי בשידור".
הוא שודר ביום ראשון, 30 באוקטובר 1938, בשעה שמונה בערב לפי שעון החוף המזרחי.
ולס דן ברעיון של שידור חי מדומה עם המפיק ג'ון האוסמן והמפיק-שותף פול סטוארט, והשלושה החליטו לעבד יצירת מדע בדיוני.
ראשית, הם בחנו את הספרים "" ("הענן הסגול") מאת מ' פ' שיל , ו"העולם שאבד" מאת ארתור קונאן דויל, אך בסופו של דבר החליטו לרכוש את זכויות השידור של הספר "מלחמת העולמות".
על העיבוד לרדיו הופקד המחזאי והתסריטאי הווארד קוץ', שכתב שלושה עיבודים קודמים עבור "תיאטרון מרקורי בשידור".
הספר של ה' ג' ולס מספר על פלישה ממאדים לאנגליה במאה ה-19. קוץ' שינה את זירת ההתרחשות לארצות הברית העכשווית, ואת נקודת הנחיתה של העב"ם הראשון ממאדים לכפר גרובר'ז מיל שבשטח השיפוט של הרשות המקומית "וסט וינדזור" בניו ג'רזי .
התסכית דימה שידור חדשות תוך כדי התפתחות אירועים.
שני השלישים הראשונים של שעת השידור הוצגו כמבזקי חדשות הפורצים לתוכנית של מוזיקה לריקודים.
ולס אמר מאוחר יותר שהוא הגה את הרעיון לעשות דרמטיזציה של הסיפור, כאילו זהו משבר מציאותי, משום שהוא העדיף להציג אירוע המתרחש בזמן אמיתי, על פני מחזה רדיו פשוט.
את ההשראה לסגנון הזה שאב ולס מתוכנית רדיו ששידר רונלד נוקס בינואר 1926 ברשת בי.בי.סי (נוקס היה כומר קתולי, מחבר ספרות בלשית ושדרן קבוע ברדיו הבי.בי.סי).
התוכנית ששידר נוקס דימתה שידור חי מהפיכה בולשביקית בלונדון.
באופן דומה, ביולי 1927 שודרה באדלייד, אוסטרליה, תוכנית שדימתה פלישת אנשי מאדים לאוסטרליה.
השידור נעשה באותן טכניקות בימוי, ועורר תגובות דומות לאלה שעורר התסכית של ולס כאחת עשרה שנים אחר כך.
בשידור "מלחמת העולמות" נעשה שימוש בטכניקות דומות לאלה שיושמו בסדרת הדרמה התיעודית "" ששודרה ב-CBS בשנים 1931–1945. ולס השתתף בצוות השחקנים של הסדרה החל ממרץ 1935, ושחקנים נוספים שהשתתפו בסדרה זו הופיעו גם ב"מלחמת העולמות", כך גם אשת האפקטים הקוליים אורה ד' ניקולס.
36 שעות לפני תחילת החזרות, הודיע קוץ' למפיק האוסמן שאין ביכולתו לעבד מחזה שיישמע מעניין או אמין.
בהיעדר חלופות, האוסמן לחץ על קוץ' להמשיך בעבודה.
הם ישבו לילה שלם יחד עם עוזרתו האישית של קוץ', אן פרויליק , לימים תסריטאית, מחזאית וסופרת, וסיימו את הטיוטה הראשונה.
ביום חמישי, שלושה ימים לפני השידור, הוקלט התסכית על גבי תקליט אצטט ללא אפקטים ומוזיקה.
ולס היה עסוק באותה עת בחזרות לבכורת המחזה "מות דנטון" מאת גאורג ביכנר, שמע את ההקלטה במלונו, סבר שהתסריט משעמם, ודרש להכניס מבזקי חדשות ודיווחים של עדי ראייה כדי להעצים את תחושת הדחיפות וההתרגשות.
האוסמן, קוץ' וסטוארט שכתבו את התסריט באותו לילה, והוסיפו מבזקי חדשות תוך שימוש בשמות אמיתיים ככל שניתן, של מקומות, מוסדות ואנשים.
אולם דייווידסון טיילור, המפיק הראשי מטעם CBS, והמחלקה המשפטית של הרשת, סברו ששימוש בשמות אמיתיים ורשמיים עלול להוות עילה לתביעות משפטיות, ולפי רשימת דרישות, הוכנסו שינויי נוסח שכללו החלפת שמות רשמיים של מקומות ומוסדות, בשמות וכינויים בדיוניים או סתמיים.
על מנת ליצור את הדמות הבדיונית של כתב הרדיו קארל פיליפס, השחקן פרנק רידיק הקשיב שוב ושוב להקלטת השידור החי של הכתב הרברט מוריסון מאתר אסון ההינדנבורג ליד העיר לייקהרסט בניו ג'רזי, ב-6 במאי 1937 (מוריסון פרץ בבכי לנוכח האסון).
את המוזיקה החיה ניגנה תזמורת בניצוח המלחין ברנרד "בני" הרמן.
על ההפקה המוזיקלית הופקד פול סטוארט, שהיה אחראי על כך שהתזמורת תישמע כתזמורת ריקודים.
לימים, סיפר סטוארט שמכיוון שהרמן היה מוזיקאי קלאסי, הוא התקשה להבין וליישם מקצבים של מוזיקה לריקודים, והנגנים הבינו את הדרישות רק אחרי שסטוארט עצמו עלה לפודיום והדגיש בתנועותיו את הפעמות הנכונות.
ולס רצה שההפוגות המוזיקליות יימשכו יותר מהמקובל, ולשם כך הוכנסו קטעי סולו בפסנתר מאת דביסי ושופן.
האוסמן אמר שקטעי הפסנתר יצרו אפקט של איום, והמתח גבר עד שהיה כמעט בלתי נסבל.
ולס שיבח את סטוארט באומרו שאיכות השידור הייתה בזכותו.
משך השידור בפועל, לדברי האוסמן, מרגע שהוזכרה לראשונה נפילת מטאוריטים על ניו יורק, היה פחות מארבעים דקות.
בזמן הזה, בני אדם עברו מרחקים ארוכים, יחידות צבא גדולות נעו, נערכו ישיבות קבינט, קרבות מרים התקיימו ביבשה ובאוויר, ומיליוני מאזינים קיבלו את זה, לפחות מבחינה רגשית, אם לא מבחינת ההיגיון.
חזרה כללית אחרונה נקבעה לשעה שש בערב השידור.
את השידור פתח הקריין דן סימור שהציג את התוכנית והנושא: הַמחָזה של "מלחמת העולמות" בהגשת אורסון ולס.
אחרי נעימת הפתיחה הקבועה של סדרת "תיאטרון מרקורי בשידור", ולס קרא פרפרזה מהפרק הראשון של הספר, תוך התאמת התקופה לשנת 1939.
התסכית התחיל כדימוי של ערב שידורים שגרתי, עם תחזית מזג אוויר ומוזיקה בשידור חי שניגנה תזמורת ריקודים בדיונית בשם "ראמון רַקֶלוֹ ותזמורתו" באולם נשפים בבית מלון.
כעבור מספר דקות הופסקה המוזיקה לצורך דיווחים על פיצוצי גז מסתוריים שנצפו על כוכב מאדים ממצפה כוכבים בפרינסטון, ניו ג'רזי.
הכתב קארל פיליפס ריאיין את ריצ'רד פירסון, פרופסור לאסטרונומיה מאוניברסיטת פרינסטון, שביטל את האפשרות שיש חיים על מאדים.
תוכנית המוזיקה נמשכה זמן מה עד שהופסקה קצרות לדיווח על מטאוריט שנפל על חוות וילמות' שביישוב גרובר'ז מיל, ניו ג'רזי.
פיליפס ופירסון נשלחו למקום, שם כבר התאסף קהל גדול.
פיליפס תיאר מהומה מתרחשת סביב עצם גדול בצורת גליל, ופירסון הודה שהוא לא ידע מה זה, אבל נראה לו שהעצם עשוי מתכת מהחלל החיצון, ואין זה מטאוריט.
מכסה הגליל נפתח בתנועת בורג, ופיליפס תיאר "מפלצת" נוראית עם משושים יוצאת מתוכו.
שוטרים ניגשו ליצור כשהם מנופפים בדגל לבן, אבל הפולשים הגיבו בירי של קרני חום ששרפו את השוטרים עד אפר והעלו באש עצים ומכוניות, בעוד המתאספים צועקים.
פיליפס סיפר בבהלה על להבות מתקרבות, ונקטע באמצע המשפט.
כעבור רגע של דממה, קריין באולפן הודיע שהשידור הופסק עקב "קושי כלשהו" בקו התקשורת.
אחרי קטע ביניים של נגינה בפסנתר, התוכנית משתבשת לחלוטין בעוד האולפן מתמודד עם עדכונים בדבר חילופי אש ואבדות בנפש.
פירסון המבועת הביע השערה שזו טכנולוגיה של מאדים.
המיליציה של המשמר הלאומי של ארצות הברית בניו ג'רזי הטילה ממשל צבאי, וקצין במפקדת המיליציה סיפר על כוח מחץ של חיל רגלים מצויד כהלכה, ועל חוסר אונים אצל אנשי מאדים, בטרם יצא טריפוד, מכונת מלחמה בעלת שלוש רגליים, והשמיד את המיליציה.
האולפן מחדש את השידור ומתאר את אנשי מאדים כ"צבא פולשים".
נמסרים דיווחי חירום על נזקים נוראים ופינוי תושבים, בעוד המוני פליטים גודשים את הדרכים הראשיות.
שלושה טריפודים מהעב"ם השמידו תחנות כוח ועקרו גשרים ומסילות רכבת, מתוגברים בשלושה טריפודים נוספים שיצאו מתוך עב"ם שני שנחת בבִּצָּה הגדולה ליד מוריסטאון, בעוד פיצוצי הגז נמשכים.
מזכיר הפנים של ארצות הברית נושא נאום לאומה והבטיח שאנשי מאדים מכותרים.
מוקם קשר עם סוללת תותחי שדה המוצבת בהרי ווטצ'אנג .
טריפוד אחד נפגע, כתוצאה מהפגיעה נפלט פיח שחור רעיל, והשידור מסתיים בקולות שיעול.
טייס שהוביל מבנה של מפציצים משדה התעופה "לנגהאם", מתאר הנמכה לתקיפה, ובעודו באוויר, מנועי המטוס בוערים כתוצאה מפגיעת קרן חום, והוא צולל לתוך צבא הפולשים.
אף על פי שטריפוד אחד הושמד, שאר החמישה מפזרים עשן שחור מעל אדמות הבּוּר של ניו ג'רזי וניוארק.
שדרן שנמצא על גג בניין CBS מתאר מראות ממרומי הבניין: "חמש מכונות גדולות" (הטריפודים) חוצות את נהר הדסון "כמו שאדם מבוסס בנחל", עשן שחור נישא מעל העיר, אנשים קופצים לתוך איסט ריבר "כמו עכברים", ובכיכר טיימס, "נופלים כמו זבובים".
בדיווח האחרון שלו, הכתב מתאר נפילות של עב"מים ממאדים מכל עבר, ועשן שחור היורד על הרחובות, ואז נתקף שיעול ומשתתק.
כעת נשמעים רק קולות העיר הנתונה תחת התקפה.
לבסוף נשמע חובב רדיו שאות הקריאה שלו הוא "2-אקס-2-אל" (2X2L), קורא קריאה כללית לעמיתיו בניו יורק, אך לא נענה.
כעבור 40 דקות יצאה התוכנית להפסקה קצרה, והקריין דן סימור הזכיר שמדובר בהמחזה של "מלחמת העולמות" על ידי אורסון ולס ו"תיאטרון מרקורי בשידור".
עיקר השליש האחרון של התוכנית הוא מונולוג של פרופסור פירסון (בגילומו של ולס עצמו) שניצל מההתקפה על גרובר'ז מיל, והוא מנסה ליצר קשר עם בני אדם אחרים.
בניוארק פוגש פירסון פליט, איש המשמר הלאומי, ומתקיים ביניהם דיאלוג קצר.
האיש הוזה הזיות פשיסטיות על העולם שהוא יקים, מתחת לאדמה ובמערכת הביוב של ניו יורק.
הוא ישתלט על כלי הנשק של אנשי מאדים, יחלק את "העולם שלו" בין בני האדם לאנשי מאדים, וכך ישלוט בשני המינים.
פירסון עוזב את האיש ההוזה.
הוא משוטט בהריסות ניו יורק, ובהגיעו לסנטרל פארק, פירסון רואה שאנשי מאדים מתים אחרי שנפלו קורבן לחיידקים פתוגניים שהם לא היו מחוסנים נגדם, ועופות וכלבים קורעים את בשרם.
בתום התסכית חזר אורסון ולס לתפקיד המגיש, הסביר למאזינים בהומור שהתוכנית נרקחה במיוחד לליל כל הקדושים, באומרו: "זה כמו שהתחפשנו, קפצנו מבין השיחים ואמרנו בּוּ!".
הוא הוסיף: "אם תשמעו צלצול בדלת, זה לא איש ממאדים.
רווחת הנחה שהבהרה זו נוספה בחיפזון לפי דרישת מנהלי CBS לאחר שנודע שהתוכנית עוררה פאניקה.
אולם למעשה, ולס שידר את ההבהרה אף על פי שבהפסקת התוכנית ניסה דייווידסון טיילור להניא אותו מכך, מחשש לתביעות משפטיות.
מידע מוקדם על התוכנית פורסם ברשימות תוכניות הרדיו לאותו שבוע בעיתונים.
ביום השידור, העיתון הניו יורק טיימס הציג את התוכנית כאחת התוכניות הבולטות של אותו שבוע, וצירף תצלום של אורסון ולס וכמה משחקני "תיאטרון מרקורי", עם הכיתוב .
ארבע פעמים במהלך שידור התוכנית הכריז קריין ש"מלחמת העולמות" היא המחזה של יצירה בדיונית: בתחילת התוכנית, לפני ההפסקה, אחרי ההפסקה ובסיום התוכנית.
הפסקת האמצע נדחתה בעשר דקות כדי לאפשר שידור רצוף של התסכית עצמו.
שלוש הכרזות נוספות היו אחרי התוכנית, בשעות עשר וחצי, אחת עשרה וחצי ובשעת חצות.
שלוש הכרזות אלה כללו הבהרה לטובת המאזינים שלא הבינו שמדובר בעיבוד מודרני לרומן של ה' ג' ולס גם אחרי ארבע ההכרזות הקודמות, שעל אף שהוזכרו שמות אמיתיים של ערים ומקומות כפי שנעשה בספר המקורי, הסיפור והאירועים היו בדויים.
פרנק סטאנטון, מנהל המחקר של רדיו CBS ולימים נשיא הרשת, הודה שרוב האזרחים כלל לא האזינו לתוכנית מתחילתה.
במקביל לתוכנית של CBS, רשת NBC שידרה פרק בסדרה הקומית המסחרית "השעה של צ'ייס וסאנברן" , שבשנת 1938 הייתה התוכנית הפופולרית ביותר ברמה הלאומית בארצות הברית.
תחנת NBC במטרופולין של סן פרנסיסקו שידרה תוכנית קומית בשם "Out of the West" עם הפיתום אדגר ברגן.
תחנת MBS ששידרה לארצות הברית וקנדה, השמיעה מוזיקה סימפונית בניצוחו של אלפרד ואלנשטיין.
בניו אינגלנד, תחנת Colonial Network שידרה את תוכניתו של הכומר צ'ארלס קוגלין.
לפי סדר הופעת הדמויות בתוכנית:
מעט אחרי השעה שמונה וחצי במהלך התוכנית, קיבל איש CBS דייווידסון טיילור, הוראה בטלפון לקטוע את השידור מיד ולקרוא הבהרה שתוכן התסכית בדוי.
אולם כאשר ההוראה התקבלה בחדר הבקרה, התוכנית כבר הייתה ממילא על סף יציאה להפסקה מתוכננת מראש.
השחקן סטפאן שנאבל סיפר שכאשר ישב בחדר ההמתנה אחרי שסיים את תפקידו, שוטרים התאספו במקום וקיימו מריבה קשה עם מנהלי CBS שניסו למנוע את כניסת השוטרים לאולפן.
תוך כדי השמעת נעימת הסיום, התקשר לאולפן אדם נזעם, הזדהה כראש עיר במערב התיכון, ואמר שאנשים מתגודדים ברחובות.
פול וייט , ראש מחלקת החדשות של CBS, זומן מיד למשרד, שם התחוללה מהומה, וכך כתב וייט:
מכיוון שעיתונאים, צלמים ושוטרים צבאו על בניין CBS, צוות התוכנית יצא מפתח אחורי.
אורסון ולס, בהיותו מודע לסנסציה שחוללה התוכנית, אך לא להיקפה, עזב מיד לתיאטרון "מרקורי", שם התקיימה חזרה לילית על "מות דנטון".
מעט אחרי חצות התברר שעל המסכים האלקטרוניים בכיכר טיימס הוקרנו כותרות, וביניהן, על בניין ה"הניו יורק טיימס" הוקרנה הכתובית: .
אלפי מאזינים ששמעו רק חלק מהתוכנית, וחשבו בטעות שאלה היו חדשות אמיתיות, מיהרו לחלוק את המידע עם אחרים, או שהתקשרו ל-CBS, לעיתונים ולמשטרה לברר את העניין.
עבור עיתונים רבים, שיחות הטלפון הרבות, הדיווחים הכוזבים שפשטו במהרה, וכן אזרחים שהתרוצצו ואף ברחו מביתם, הצביעו על פאניקה המונית.
אבל לאמיתו של דבר, התופעות האלה לא היו נרחבות.
בעיירה קונקריט שבמדינת וושינגטון, קווי הטלפון והחשמל קרסו, ותושבים לא הצליחו להתקשר לשכנים, בני משפחה או חברים כדי להפיג את פחדיהם.
עיתונאים מיהרו לפרסם את סיפורה של קונקריט בסוכנויות הידיעות, ושמעה של העיירה הקטנה יצא למרחוק.
ולס עזב את התיאטרון עם שחר 31 באוקטובר, וכעבור זמן מה הוא נקרא למסיבת עיתונאים בבניין CBS, שם קרא הצהרה וענה על שאלות:
שאלה: האם היית מודע לאימה ששידור כזה עלול לעורר?תשובה: בהחלט לא.
הטכניקה שהשתמשתי בה לא הייתה מקורית שלי.
זה לא היה דבר חדש.
לא צפיתי משהו בלתי רגיל.שאלה: האם היית ממתן את השפה הדרמטית?תשובה: לא.
אתה לא מציג רצח במילים עדינות.שאלה: מדוע שוּנָּה הסיפור והוכנסו שמות של ערים ופקידי ממשל אמריקאים?תשובה: ה' ג' ולס השתמש בערים אמיתיות באירופה, וכדי שהמחזה יהיה הגיוני יותר עבור מאזינים אמריקאים, השתמשנו בערים אמיתיות באמריקה.
כמובן, אני מצטער נורא עכשיו.
באריזונה, שלוש תחנות-בנות של CBS, בערים פיניקס, טוסון וביזבי תכננו לשדר את התוכנית בשידור מושהה ביום שני בערב, יממה אחרי השידור החי.
בשעה מאוחרת בלילה שבין ראשון לשני, קיבל בארידג' באטלר, בעלי התחנות בפיניקס וטוסון, הוראה מ-CBS בניו יורק לא לשדר את התסכית בערב שלמחרת.
אדולף היטלר, בנאום שנשא במינכן ב-8 בנובמבר 1938, אמר שהשפעת התסכית על האומה האמריקאית מוכיחה את רמת הניוון והשחיתות של משטרים דמוקרטיים.
פגישת אורסון ולס וה' ג' ולס
ב-28 באוקטובר 1940, סמוך ליום השנה השני לשידור התסכית, התקיים בתחנת הרדיו KTSA בסן אנטוניו שבטקסס ראיון משותף עם ה' ג' ולס (להלן: הסופר) ואורסון ולס (להלן: המגיש).
הדבר היה כאשר השניים הזדמנו לסן אנטוניו לשאת הרצאות.
הסופר הביע ספקנות מבודחת באשר להיקף הבהלה שנגרמה בפועל על ידי "שעשוע מסעיר זה לרגל ליל כל הקדושים", ותהה אם תיאור הפאניקה לא היה גם הוא אלא שעשוע לחג.
המגיש הודה לסופר על התייחסותו זו, באומרו שזה הדבר החביב ביותר שאדם מאנגליה יכול לומר על האנשים ממאדים.
עוד אמר המגיש שהיטלר עשה מהעניין "סיפור גדול", ודעתו של הסופר לימדה שלא רק שזו לא הייתה כוונת המגיש, זו גם לא הייתה כוונת העם האמריקאי.
כאשר המראיין צ'ארלס סי' שו אמר שהוא לא ממעיט ממידת ההתרגשות שהתעוררה, המגיש ענה שההתרגשות הזו לא נבדלה מכל התרגשות שמעוררת הלצה של אדם שמכסה את ראשו בסדין ואומר "בּוּ!".
הוא הסביר שבמקרה כזה, איש לא באמת מאמין שזו רוח רפאים, אבל צורחים וצועקים ובורחים לקצה המסדרון, ובסך הכל, לדעתו זה מה שקרה.
הסופר העיר: "עם זאת, אתם באמריקה לא לגמרי רציניים.
המלחמה לא נמצאת מתחת לאפכם, והתוצאה היא שאתם יכולים להשתעשע ברעיונות של אימה וסכסוך ...
זה דבר טבעי עד שניצבים מול זה", והמגיש הוסיף: "עד שזה מפסיק להיות משחק" (באותה עת, בריטניה וצרפת כבר היו במלחמה עם גרמניה הנאצית מזה כשנה).
ב-31 באוקטובר 1975 הקרינה רשת הטלוויזיה ABC את סרט הדוקו-דרמה "" (בעברית: "הלילה שהבהיל את אמריקה"), ששחזר את האירועים סביב התוכנית מנקודת ראותם של אורסון ולס ושותפיו להפקה, ושל משפחות בדיוניות במקומות וממעמדות חברתיים שונים בארצות הברית.
את דמותו של ולס גילם פול שנאר, ואת דמות פול סטוארט – וולטר מק'גין.
בשנת 1988 התקיימו בווסט וינדזור ארבעה ימי פסטיבל לציון חמישים שנה לשידור התוכנית.
במסגרת זו הוטמנה קפסולת זמן והוסר הלוט מעל אנדרטת ארד המציינת את מקום הנחיתה הראשונה של אנשי מאדים (כיום בפארק "ואן נסט" לחוף אגם גרובר'ז מיל).
אורח הכבוד בטקס היה כותב התסכית, הווארד קוץ'.
ב-1 בינואר 2003 הוכללה הקלטת התוכנית ברישום הלאומי להקלטות של ספריית הקונגרס האמריקאי.
בשנת 2013, לציון 75 שנה לתוכנית, התקיים שידור חוזר בינלאומי עם הקדמה שהגיש השחקן ג'ורג' טאקיי.
כמו כן, רשת PBS שידרה פרק מיוחד במסגרת הסדרה התיעודית "" (בעברית: "חוויה אמריקאית").
ב-12 בנובמבר 1944 שידרה תחנת רדיו בסנטיאגו, בירת צ'ילה, גרסה מקומית של התסכית.
אתר הנחיתה נבחר להיות העיירה פואנטה אלטו (Puente Alto), במרחק כ-24 קילומטר מהבירה.
בדומה לתסכית המקורי, מפיקי התסכית ויליאם סטיל (Steele) ועוזרו ראול זנטנו (Zenteno), השתמשו בפורמט של סדרת מבזקי חדשות.
השידור התייחס לארגונים מוכרים כמו הצלב האדום, שחקנים חיקו קולות מוכרים.
העיתון האמריקני ניוזוויק דיווח כי החשמלאי חוסה וייארואל (Villarroel), תושב ולפראיסו, פחד כל כך מהמתקפה עד שמת מהתקף לב.
דווח שהמרכז העירוני בסנטיאגו הושמד, לצד מספר בסיסים צבאיים.
השדרנים סיפרו על רחובות מלאים בפליטים, וכך גם במציאות.
אלפי מאזינים מפוחדים נמלטו לרחובות בעוד שאחרים ביצרו את עצמם בבית.
אף על פי שבמשך שבועות לפני כן מפיקי התוכנית פרסמו הודעות על כוונותיהם, ואף על פי שפעמיים במהלך השידור הובהר שמדובר בבדיה, גם במקרה הזה התפשטה פאניקה בקרב הצ'יליאנים.
ב-12 בפברואר 1949 שידרה תחנת רדיו בקיטו, בירת אקוודור, גרסה ספרדית של התסכית.
שירם של הצמד הפופולרי בניטס-ולנסיה (Benítez-Valencia) נקטע לדיווח שאנשי המאדים נחתו במרחק כ-32 קילומטר מהבירה והם מתקרבים אליה בצורת ענן ענק.
בדומה לגרמניה בתסכית של 1938, רבים מהאקוודורים חשבו שמדובר בפרו השכנה שפלשה אליה עקב סכסוכי הגבולות שהיו בין השתיים באותן השנים.
הפאניקה התפשטה בקיטו ובסביבותיה, ההמון יצא לרחובות והכנסיות פתחו את דלתותיהן לאוכלוסייה המבועתת.
כאשר עובדי הרדיו הבינו את חומרת המצב, הם שידרו הבהרה והפצירו במאזינים להירגע.
כשהובן לכל שמדובר בבדיה, הפאניקה הפכה למהומה.
ההמון הזועם הצית את בניין הרדיו, וגרם למותם של בין 6 ל-20 אנשים.
ב-6 באוגוסט 2017 שודרו ברשת החברתית פייסבוק צילומים מזויפים של פלישת חייזרים על רקע אתרים מפורסמים בארצות הברית.
בשידור עצמו היה לוגו של ערוץ החדשות CNN כדי לתת לכך יותר אמינות וצפו בו 9 מיליון בני אדם שחלקם נלחצו, לפי הדיווחים.
בן בלושטיין, במאמרו "רדיקליזם במסווה?
פחד, תיאטרון ותסכית הרדיו 'מלחמת העולמות'", טוען כי תיאור רמת הפאניקה של הציבור בעיתונות ובמחקר הועצמה, והאירוע הוצג כמקרה של היסטריה המונית על ידי בעלי אינטרסים.
הוא מציג דפוס חוזר במחקר של הסתמכות-יתר על דוגמאות פרטיות; התמקדות בפרט ולא במקרה הכללי.
ולס ואנשי "תיאטרון מרקורי" שאפו להדגיש את הצלחתם האמנותית והמסחרית; העיתונות רצתה להבליט את כוחו המסוכן של הרדיו, בתור אמצעי תקשורת מתחרה; גורמים שמרנים ואנשי ממשל היו מעוניינים להראות את הסכנות שבשימוש הרדיקלי באמצעי התקשורת ההמוניים ולחזק את הצנזורה על הרדיו.
מלחמת העולם Z הוא סרט פוסט אפוקליפטי שבוים בידי מארק פורסטר.
בסרט מככבים בראד פיט, מיריי אנוס, ג'יימס באדג' דייל, ומתיו פוקס.
הסרט עלה לאקרנים ב-21 ביוני 2013.
עלילת הסרט מבוססת באופן רופף ביותר על הספר "מלחמת הזומבים הגדולה" מאת הסופר היהודי-אמריקאי מקס ברוקס שראה אור בהוצאת ידיעות ספרים.
העלילה עוסקת במגפת זומבים קטלנית המתפשטת ברחבי העולם ומאיימת להשמיד את המין האנושי כולו.
עלילת הסרט מתמקדת בסוכן האו"ם ג'רי ליין (המגולם על ידי בראד פיט) אשר נוסע לאזורים העיקריים של העימות בין בני האנוש לזומבים ברחבי העולם ומנסה לגלות כיצד ניתן יהיה לבלום את התפרצות המגפה.
עלילת הסרט מתרחשת בחלקה בישראל, אך סצנות אלו צולמו במלטה.
בסרט משולבים מעט צילומי אוויר מקוריים של ירושלים, ומעט כתוביות ודיבור בעברית.
בסרט משתתפים מספר שחקנים ישראלים, בהם: דניאלה קרטס, אורי פפר, ג'וליה לוי בוקן ולוסי אהריש.
הסרט מתחיל באוסף חדשות שבהן נרמז על מגפה שאולי הולכת לפרוץ.
ג'רי ליין קם עם משפחתו לבוקר רגיל, אמנם, בטלוויזיה נאמר שהוחל ממשל צבאי במקום לא ידוע, כנראה בגלל המגפה.
ליין נוסע למרכז העיר פילדלפיה ונתקע בפקק תנועה.
אחרי כמה דקות, הוא מגלה שהבלימה והמחסום כנגד הזומבים על ידי הצבא נכשלה, והם מתפשטים לעיר.
ליין ומשפחתו נאלצים לברוח, ובאותו הזמן ליין מגלה שני פרטים חשובים לגביהם: 1. הם מדביקים את בני האדם הבריאים בנשיכה.
2. האדם הננשך הופך לזומבי כעבור 12 שניות בלבד ומיד ממשיך את התפשטות המגפה.
השוטרים לא מצליחים לעצור אותם מפני שהם מעורבבים באוכלוסייה הבריאה ופועלים מהר מאוד.
גם הצבא ניסה לעשות בידוד סביב מרכז העיר אך נכשל לחלוטין והעיר נפלה לידי הזומבים.
ליין מצליח לחמוק בעור שיניו מהעיר הבוערת, בזמן שסגן מזכ"ל האו"ם, תיירי אומטונטי, שהכיר את ליין מהזמנים שעבד אצלו, יוצר עמו קשר ושולח מסוק לחלצו.
בינתיים, ליין מגיע לניוארק כדי לחפש תרופה לביתו חולת האסתמה וכדי להסתתר בבנייני העיר.
הם מוצאים דירה של משפחה אשר לא דוברת אנגלית, מלבד ילדם תומי.
בסוף, המסוק הגיע בבוקר וחילץ את ליין, משפחתו ותומי רגע לפני שנתפסו בידי הזומבים (ביניהם הוריו של תומי).
המסוק מביא אותו לבסיס בלב ים על אוניות של צבא ארצות הברית שם הוא מקבל משימה ללוות ד"ר צעיר מהרווארד לבסיס בקוריאה הדרומית שכנראה משם החלה המגפה.
רגע אחרי היציאה מהמטוס, החיילים מותקפים בידי הזומבים, וכתוצאה מכך הד"ר יורה כדור בשגגה בראשו ונהרג.
ליין נאלץ להמשיך לחקור לבדו.
במהלך החקירה, הוא מגלה שהזומבים נמשכים למקורות רעש, כאמצעי גירוי.
בנוסף הוא מתחקר בבסיס סוכן CIA לשעבר אשר נתפס מוכר נשק לקוריאה הצפונית, אשר ממליץ לו להגיע לישראל – המקום היחיד (חוץ מקוריאה הצפונית) שהצליח לבלום את הזומבים בעזרת חומות, ולהיפגש עם סוכן מוסד בשם יורגן.
ליין מגיע לירושלים בישראל שנראית בטוחה הודות לחומות, ונפגש עם יורגן.
הוא מגלה לו שהוא יזם את בניית החומות בהתאם למדיניות קהילת המודיעין הישראלית כלקח מהכישלונות המודיעיניים שקרו לאורך השנים - השואה, טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ומלחמת יום הכיפורים.
ליין מגלה שאין לו כיוון להמשך החקירה.
באותו זמן מתרחשת שעות התפילה בהר הבית (אשר גורם לרעש רב), וכתוצאה מכך הזומבים יצרו סוללה אנושית (זומבית ליתר דיוק) ממאות מהם שהצליחה לגלוש מעל לחומה ולפרוץ לעיר.
ליין שוב מצליח להימלט בעור שיניו מהעיר עם חיילת ישראלית בשם "סגן" על מטוס בלארוסי, המטוס האחרון היוצא מהעיר.
במטוס, הוא חשב והעלה תאוריה שהזומבים לא תוקפים בני אדם חולים, ובעזרת תיירי, הוא מורה לטייס לפנות לכיוון מרכז מחקר של ארגון הבריאות העולמי בווילס כדי לאמת את זה.
אבל בינתיים, זומבי שישן בתוך ארון במטוס, מתעורר ומדביק כמעט את כולם עד שליין נאלץ לפוצץ רימון שמרסק את המטוס.
ליין שרד את ההתרסקות אך נפצע קשה.
הוא צולע ביחד עם סגן למרכז המחקר ומשכנע את המדענים לנסות התאוריה שלו.
אך בעקבות פציעתו, הוא מתעלף ונכנס לתרדמת לשלושה ימים.
לאחר שהוא מתעורר, ליין מתגנב ביחד עם סגן והמדען הראשי למדור ב', שם מאוחסנים חיידקים של מחלות קשות בנות ריפוי, ביחד עם 80 זומבים.
ליין משיג את הדגימות אך נחסם על ידי זומבי שמאלץ אותו לנסות על עצמו את התאוריה שלו בהזרקת החיידק לגופו.
הניסוי מצליח וליין עובר את עשרות הזומבים כבלתי נראה.
הסרט נגמר במפגש מרגש של ליין עם משפחתו, ותומי, שהפך לחלק מהמשפחה.
ארגון הבריאות העולמי מודיע שהווירוס הוא בעצם הכלאת זן של דלקת קרום המוח, אבעבועות שחורות ושפעת החזירים.
בנוסף לכך, הארגון שולח לאוכלוסייה הבריאה את החיסון שגילה ליין כדי שתוכל לבוא למקום מבטחים, בזמן שצבאות העולם, בתוספת אזרחים זועמים, מתחילים להשיב מלחמה שערה בזומבים עד לחיסולם המוחלט.
בראד פיט – ג'רי ליין, סוכן האו"ם
ג'יימס באדג' דייל – קפטן ספיק, חייל אמריקני
דניאלה קרטס – סגן, חיילת ישראלית
תומאס מוריס - ראש המתקן הרפואי בווילס
פיטר קפלדי - סגנו של מוריס
את המוזיקה המקורית לסרט כתב והלחין מרקו בלטראמי.
מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה, נערכה בין ממלכת סרדיניה תחת שלטונו של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה נגד האימפריה האוסטרית בשנים 1848–1849 (חלק מאביב העמים באירופה), ובו הובסה סרדיניה ונכשל המהלך לאיחוד איטליה, שהתרחש לבסוף רק כעבור עשור.
בתגובה, המלך פרננדו השני הכריז על חוקה ליברלית לשתי הסיציליות, ושחרר אסירים פוליטיים.
בפברואר 1848 התפשטה המרידה לטוסקנה, ואף בה העניק לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, לנתיניו חוקה.
פיוס נמלט מרומא, והגיע לגאיטה, בתחום ממלכת נאפולי, ובעקבותיו נס גם דוכס טוסקנה, לאופולדו השני.
נפוליון השלישי, ששימש כנשיא צרפת, היה בעברו חבר בקרבונארי, ונטיית לבו הייתה לטובת המהפכנים.
מלחמה העצמאות האיטלקית השלישית הייתה סכסוך מקביל למלחמת אוסטריה–פרוסיה, שנערך בין האימפריה האוסטרית לממלכת איטליה, ואשר הביאה לצירוף ונציה לממלכת איטליה המאוחדת.
ב-17 במרץ 1861 הוכתר ויטוריו אמנואלה השני למלך איטליה, אך הממלכה לא כללה עדיין את ונציה ואת אזור רומא, שהיה חלק ממדינת האפיפיור.
בשנת 1862 ניסה ג'וזפה גריבלדי לארגן מסע לשחרור רומא, אולם ויטוריו אמנואלה שחשש מהסתבכות בין-לאומית, שלח את גנרל אנריקו צ'אלדיני, שעצר את גריבלדי בקרב אספרומונטה ולקח אותו בשבי.
בשנת 1866 התגברו המחלוקות בין פרוסיה לאוסטריה לגבי השליטה בגרמניה, ואיטליה החליטה לנצל את המצב לטובתה.
ב-8 באפריל 1866 חתמה ממשלת איטליה על ברית צבאית עם פרוסיה, באמצעות הגישור של הקיסר נפוליאון השלישי מצרפת.
צבאות איטלקים, בראשות הגנרל אלפונסו פררו לה מארמורה, היו אמורים לרתק את האוסטרים בחזית הדרומית, ובד בבד, תוך ניצול העליונות הימית שלהם, התכוונו האיטלקים לאיים על חוף דלמטיה ולתפוס את טריאסטה.
ב-16 ביוני פתחה פרוסיה במעשי איבה, על ידי תקיפת מספר מדינות גרמניות, שהיו בעלות ברית של אוסטריה, ושלושה ימים לאחר מכן הכריזה איטליה מלחמה על אוסטריה, וב-23 ביוני פתחה במעשי איבה.
הכוחות האיטלקיים חולקו לשתי ארמיות: הראשונה, תחת אלפונסו פררו לה מארמורה, נפרסה בלומברדיה, ממערב לנהר מינצ'ו, ומטרתה הייתה מבצרי קואדרילאטרו האדירים של האוסטרים; השנייה, תחת אנריקו צ'אלדיני, נפרסה ברומאניה, מדרום לנהר הפו, ומטרתה הייתה מנטובה ורוביגו.
לה מארמורה התקדם בתחילה למנטובה ופשיירה דל גארדה, אך הובס ב-24 ביוני בקרב קוסטוצה ונסוג לאחור לנהר מינצ'ו.
צ'אלדיני לעומת זאת, לא פעל באופן נמרץ בתחילת המלחמה, ונכשל בהטלת מצור על המבצר האוסטרי בורגופורטה.
לאחר התבוסה בקוסטוצה, התארגנו האיטלקים למתקפת נגד אוסטרית, ואילו האוסטרים ניצלו את ההזדמנות, ופשטו על ואלטלינה וואל קמוניקה (קרב וצה ד'אליו).
על אף התבוסה בקוסטוצה, היה מהלך המלחמה לטובת איטליה, בעקבות הניצחונות הפרוסיים בבוהמיה, ובמיוחד קרב קניגרץ ב-3 ביולי.
בעקבות הקרב נאלצו האוסטרים לפרוס מחדש את אחד משלושת הקורפוסים מאיטליה לווינה.
הכוחות האוסטריים שנותרו באיטליה, רוכזו באזור טרנטינו והאיזונצו.
ב-5 ביולי קיבלה ממשלת איטליה ידיעות על מאמצי התיווך של נפוליאון השלישי להסדר המצב, שיאפשר לאוסטריה לקבל תנאים נוחים מפרוסיה, ובמיוחד לשמור על ונציה.
איטליה שרצתה לשפר את תנאיה לקראת המשא ומתן, החליטה לצאת למתקפה חדשה נגד האוסטרים, מכיוון שעד לאותה העת הוכו כוחותיה בקרבות נגד הצבא האוסטרי.
ב-14 ביולי במהלך מועצת מלחמה שהתקיימה בפרארה, הוחלט על תוכניות המלחמה האיטלקיות החדשות, על פי הנקודות הבאות:
על צ'אלדיני הוטל להוביל את עיקר הצבא שמנה 150,000 חיילים דרך ונציה, ואילו על לה מארמורה, עם כ-70,000 גברים, היה להביס את הכוחות האוסטריים במבצרי קואדרילאטרו;
על הצי האיטלקי, בפיקודו של האדמירל קרלו די פרסאנו, היה אמור להפליג מאנקונה במטרה לתפוס את טריאסטה.
על מתנדביו של גריבלדי (הנקראים "קצ'אטורי דלה אלפי" - ציידי האלפים), מחוזקים על ידי דיוויזיית רגלים, היה להתקדם לתוך טרנטינו, ולכבוש את בירת המחוז, טרנטו.
ב-8 ביולי חצה צ'אלדיני חצה את נהר הפו, וב-22 ביולי התקדם לעבר אודינה בלי להיתקל בצבא האוסטרי.
באותו זמן, מתנדביו של גריבלדי התקדמו מברשה לכיוון טרנטו בפלישה לטרנטינו, וניצחו בקרב בזקה ב-21 ביולי.
אולם על התקדמותם של צ'אלדיני וגריבלדי, האפילה תבוסת הצי האיטלקי בקרב ליסה ב-20 ביולי.
הרווחים האיטלקיים נותרו מוגבלים למדי, ועם הפסקת מעשי האיבה האוסטרו-פרוסיים, היו האוסטרים מוכנים לשלוח תגבורות לאיטליה.
מכיוון שהאיטלקים לא היו מוכנים להסתכן בתבוסה נוספת, נאלצו האיטלקים לגשת אל שולחן המשא ומתן.
ב-9 באוגוסט נקרא גריבלדי בטלגרף על ידי המפקד העליון של הצבא לפנות את טרנטינו, ותשובתו הייתה פשוט "אובדיסקו" ("אני אציית"), ובכך התפרסם באיטליה זמן קצר לאחר מכן.
ב-12 באוגוסט הוסכם על הפסקת הלחימה בשביתת הנשק של קורמונס, וב-3 באוקטובר נחתם חוזה וינה.
ב-23 באוגוסט 1866 נחתם שלום פראג, ועל פי ההסכם נאלצה אוסטריה למסור לאיטליה את ונציה.
אולם מכיוון שהאוסטרים לא הובסו כלל על ידי האיטלקים, הם סירבו למסור את ונציה ישירות לאיטליה, ומשום כך מסרו אותה לצרפת, שבתורה העבירה זאת לאיטליה.
מאידך, האיטלקים שחשו בכך מושפלים, וכן נפגעו מכך שלא שותפו בשיחות השלום, סירבו לקבל את ונציה מצרפת, אלא דרשו לקיים משאל עם שיכריע בעניין.
המשאל נערך ב-21–22 בספטמבר, והתוצאה הייתה תמיכה מוחלטת בהצטרפות לאיטליה.
בשנת 1870 סופחה רומא לממלכת איטליה, אולם איחוד איטליה הושלם רק לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם צירוף טרנטו, פריולי וטריאסטה לאיטליה.
כמעט כל מדינות העולם השתתפו במלחמת העולם השנייה, שהתחוללה בכל היבשות, למעט אנטארקטיקה.
במלחמה היו שתי בריתות, מדינות הציר נגד בעלות הברית.
המדינות הבולטות בצד מדינות הציר היו גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והאימפריה היפנית.
המדינות המובילות בצד בעלות הברית היו ברית המועצות, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, האימפריה הצרפתית והרפובליקה הסינית, אשר נחשבו "חמש הגדולות".
מדינות הציר זכו לתמיכה מועטה יותר לעומת בעלות הברית, ובשלבים האחרונים של המלחמה כמעט כל מדינות העולם הכריזו מלחמה עליהן, אם כי רוב המדינות לא נקטו פעולות ממשיות נגדן.
המדינות המעורבות או המושפעות מהמלחמה מתוארות להלן עם תיאור תפקידן במלחמה, על פי סדר הא"ב העברי:
אוסטרליה הייתה מבין המדינות הראשונות שהכריזו מלחמה על גרמניה הנאצית, כשהכריזה מלחמה ב-3 בספטמבר 1939. עם זאת, אוסטרליה לא הכריזה מלחמה עצמאית, אלא ראש ממשלת אוסטרליה רוברט מנזיס הכריז כי קיים מצב מלחמה עם גרמניה כתוצאה ישירה להצהרה הבריטית.
יותר ממיליון אוסטרלים שירתו במלחמה מתוך אוכלוסייה של שבעה מיליון איש.
אף על פי שהיא לא הייתה ערוכה למלחמה, נשלחו טייסות לסייע לחיל האוויר המלכותי הבריטי.
הצי המלכותי האוסטרלי (RAN) אף החל בפעולות כנגד איטליה, לאחר כניסתה למלחמה ביוני 1940. מאוחר יותר באותה שנה הצבא האוסטרלי החל בפעולות כנגד איטליה וגרמניה בצפון אפריקה ויוון.
צוללות גרמניות וספינות פשיטה פעלו בחופי אוסטרליה במשך כל המלחמה.
אם כי החלק האינטנסיבי ביותר במהלך המלחמה היה לאחר כניסת יפן למלחמה בשלהי 1941. היבשת האוסטרלית הותקפה לראשונה ב-1942, כאשר מפציצים יפנים פגעו בערים רבות בצפון אוסטרליה לרבות דרווין.
בנוסף ספינות וצוללות סמויות של מדינות הציר פגעו במטרות שונות במשלוחים לאוסטרליה.
ביתר המלחמה, המאמץ המלחמתי האוסטרלי התמקד בעיקר בדרום מזרח אסיה ובדרום מערב האוקיינוס הפסיפי: מינואר 1942 האוסטרלים היו מעורבים במלאיה, איי הודו המזרחיים ההולנדיים (אינדונזיה) ובטריטוריות גינאה החדשה ופפואה האוסטרליות.
המערכה בגינאה החדשה תפסה את רוב תשומת הלב של הכוחות המזוינים האוסטרליים עד 1945. מאוחר יותר באותה שנה, כאשר המלחמה התקרבה לסיומה, כוחות אוסטרליים הובילו את שחרור בורניאו.
מתוקף מנדט שקיבלה מחבר הלאומים, ניהלה אוסטרליה ניהלה את נאורו מתוקף מנדט של חבר הלאומים.
במהלך המלחמה הותקפה המדינה על ידי שני הצדדים הלוחמים.
ב-6–7 בדצמבר 1940 הופגזה נאורו על ידי כוח גרמני ששייט באזור, מתוך מטרה לפגוע במשאבי הזרחה שבמדינה, שהיו חיוניים לייצור תחמושת.
נראה שזוהי הפעולה הצבאית הרחוקה ביותר שבוצעה על ידי גרמניה במהלך המלחמה.
באותה שנה גירשו היפנים 1,200 מקומיים לעבודות כפייה בלגונת טרוק.
נאורו שוחררה לבסוף מהכיבוש היפני ב-13 בספטמבר 1945, עת מפקד הכוחות היפנים במקום העביר את האי לרשות צבא אוסטרליה.
ב-1947 הוקם באי משטר נאמנות מטעם מועצת הנאמנות של האו"ם, ואוסטרליה, ניו זילנד ובריטניה הפכו לנאמנות.
המדינה קיבלה עצמאות בשנת 1968.
אורוגוואי שמרה על נייטרליות במהלך רוב המלחמה, אולם סמוך לסוף המלחמה הכריזה על הצטרפותה לבעלות הברית.
אורוגוואי הכריזה על נייטרליות ב-4 בספטמבר 1939, על אף שנשיאהּ, אלפרדו בלדומיר נטה לתמוך במדינות הציר.
נייטרליותה של המדינה כללה אזור הדרה במרחק 500 ק"מ מחופיה, כחלק מהצהרת פנמה.
אף צד במלחמה לא הכיר באזור ההדרה, וספינות מלחמה בריטיות אף לחמו נגד אוניית המלחמה הגרמנית אדמירל גרף שפה בקרב נהר לה פלטה ב-13 בדצמבר 1939, דבר שעורר מחאה מצד כמה מדינות באמריקה הלטינית כלפי שני הצדדים הלוחמים.
(הספינה אדמירל גרף שפה אף מצאה מקלט בבירת אורוגוואי, מונטווידאו, בטענה כי מדובר בנמל נייטרלי, אך מאוחר יותר היא הוצאה מהנמל).
בתחילת 1942 אורוגוואי ניתקה את היחסים הדיפלומטיים שלה עם מדינות הציר.
ב-15 בפברואר 1945 הפסיקה המדינה את הנייטרליות שלה, והצטרפה לבעלות הברית.
כחבר בחבר העמים הבריטי, איחוד דרום אפריקה הכריז מלחמה על גרמניה זמן קצר אחרי בריטניה, ב-6 בספטמבר 1939. שלוש אוגדות חיל רגלים דרום אפריקאיות ודיוויזיה משוריינת אחת נלחמו תחת פיקודן של בעלות הברית באירופה ובחזיתות אחרות, בעיקר במערכה בצפון אפריקה ובזירה האיטלקית.
רוב החטיבה הדרום אפריקאית השנייה נלקחה בשבי עם נפילת טוברוק ב-21 ביוני 1942. נוסף על הסיוע הצבאי, במסגרת תוכנית האימונים המשותפת, דרום אפריקה אימנה 33,347 צוותי אוויר עבור חיל האוויר המלכותי, חיל האוויר הדרום אפריקאי וחילות נוספים של בעלות ברית נוספות.
מבחינה זו, דרום אפריקה הייתה שנייה רק לקנדה שאימנה יותר.
ב-23 במרץ 1942 פלשו כוחות האימפריה היפנית לאיי אנדמן וניקובר, חלק מהודו הבריטית.
בדצמבר 1943 הוקמה באיים הודו החופשית בראשות פעיל העצמאות ההודי סובהאז צ'נדרה בוסה.
האיים לחמו למען היפנים במהלך המלחמה, ושבו לשליטה בריטית ב-6 באוקטובר 1945.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה איסלנד מדינה עצמאית כשמלך דנמרק היה ראש המדינה.
לאחר הפלישה הגרמנית לדנמרק ב-1940, איבדה איסלנד כל קשר עם דנמרק.
כוחות בריטיים פלשו לאיסלנד ב-10 במאי 1940 כדי למנוע אפשרות של הקמת בסיסים גרמניים באיסלנד, שהייתה קרובה לאיים הבריטים.
הבריטים לא נתקלו בהתנגדות מצד הכוח הקטן שהופקד על ביטחון האי.
הבריטים עצרו כמה אזרחים גרמנים, ובהם הקונסול הגרמני, ורנר גרלך, ותפסו שירותי רדיו וטלפון.
אף על פי שמחתה על כיבוש איסלנד בידי בריטניה, שיתפה ממשלת איסלנד פעולה דה פקטו עם הכוחות הבריטיים באיסלנד.
באחד מרגעי השיא בכיבוש איסלנד, הוצבו באי עשרים וחמישה אלף חיילים בריטיים, לעומת ארבעים אלף אזרחים ברייקיאוויק, בירת איסלנד.
ב-7 ביולי 1941 הועברה השליטה על האי לידי ארצות הברית, שעדיין לא נכנסה למלחמה עם גרמניה הנאצית ויתר מדינות הציר, מפני ששתי המדינות חששו מהשתלטות הגרמנים על האי.
בניגוד ליתר אירופה, איסלנד חוותה שגשוג כלכלי במהלך המלחמה, מפני שאזרחים רבים עבדו אצל הכוחות הכובשים, ויש אומרים כי הדבר גרם לשגשוג הכלכלה האיסלנדית לאחר המלחמה.
בעידוד האמריקאים, ב-17 ביוני 1944 הפכה איסלנד לרפובליקה והכריזה על עצמאותה מדנמרק.
אף על פי שבמהלך המלחמה הייתה כבושה בידי בעלות הברית, ניתן לומר כי איסלנד שמרה על נייטרליות במהלך המלחמה.
עם זאת, במדינה היו במהלך המלחמה בסיס חיל אוויר שסייעו לבעלות הברית בקפלאוויק במאבק בצוללות הגרמניות באוקיינוס האטלנטי.
בשל האוכלוסייה הקטנה שלה, איסלנד לא שלחה כוחות למלחמה.
שיתוף הפעולה של איסלנד עם ארצות הברית הוביל את איסלנד להיות חברה מן המניין בנאט"ו, בשנת 1949, למרות היותה נייטרלית במהלך המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התיר השאה רזא שאה פהלווי לסוכנים גרמנים פעולה חופשית בטהראן, וסייע למרד רשיד עאלי אל-כילאני בבגדאד.
בתחילת המלחמה דרשו בעלות הברית מאיראן לגרש את הסוכנים הגרמנים מהמדינה, מחשש שהם יפגעו בבארות הנפט של בעלות הברית או ירגלו למען הנאצים אולם השאה סירב.
בהמשך המלחמה הצורך הגרמני בנפט עלה ובעלות הברית היו מודאגות פן איראן הנייטרלית תסייע לגרמנים.
בהמשך הזהירו בעלות הברית אזהרה אחרונה בפני השאה האיראני למען יגרש את הגרמנים מארצו, אולם הוא סירב שוב.
על כן באוגוסט 1941, פלשו כוחות בריטניה וברית המועצות לאיראן ואילצו את השאה להתפטר בספטמבר מכסאו.
הוא הוחלף על ידי בנו, מוחמד רזא שאה פהלווי שהיה מוכן להילחם במדינות הציר.
בתוך כמה חודשים איראן נכנסה למלחמה לצד בעלות הברית ונודעה בשם "גשר הניצחון".
המיקום הגאוגרפי של איראן היה חשוב גם לבעלות הברית.
בשטחה עבר נתיב אספקה לברית המועצות דרך נמל בנדר עבאס ומסלול רכבת שנבנה במיוחד.
נתיבי האספקה היו ידועים בשם "הפרוזדור הפרסי".
בינואר 1942 הסכימו בריטניה וברית המועצות כי סיימו את כיבוש איראן בתוך שישה חודשים, אולם כוחות סובייטים נשארו באיראן גם לאחר מכן.
בהמשך ברית המועצות עודדה מרידות אזריות וכורדיות באיראן ובדצמבר 1945 הקימה את הרפובליקה העממית של אזרבייג'ן והרפובליקה העממית של כורדיסטן זמן לא רב לאחר מכן.
הרפובליקות נוהלו בידי מנהיגים פרו-סובייטים.
במהלך כל המלחמה נותרה אירלנד נייטרלית, ובכך הייתה החברה היחידה בחבר העמים הבריטי שעשתה זאת.
חוק סמכויות החירום משנת 1939 העניק לממשלה סמכויות חדשות וגורפות, כולל ביצוע מעצרים, צנזורה ושליטה ממשלתית בכלכלה האירית.
אזרחי המדינה יכלו לעבוד מחוץ למדינתם ואף להתגייס לצבא זר.
מנתונים מסוף המלחמה עולה כי כ-50,000 גברים ונשים אירים שירתו בצבא המלכותי הבריטי, אולם אומדן זה עלה במידה ניכרת עם השנים.
חשודים בשותפות עם מדינות הציר או עם בעלות הברית נעצרו והוחזקו באותו מחנה מעצר, בחלקים נפרדים שלו.
ביוני 1940 הוטל על הגנרל הבריטי ברנרד מונטגומרי לתכנן פלישה לאירלנד במטרה לכבוש את קורק וערים נוספות באירלנד.
ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל תכנן אף לפלוש ולכבוש שלושה נמלים איריים.
במסגרת הפצצות מקריות לכאורה של אירלנד, בהם גם הפצצת דבלין בידי הלופטוואפה, נהרגו קרוב ל-40 בני אדם.
המניעים להפצצות הם תוצאה ממתקפות מכוונות, טעויות ניווט או אמצעי נגד אלקטרוניים בריטיים נגד מטוסי חיל האוויר הגרמני.
ההחלטה להמשיך את הנחיתה בנורמנדי התקבלה בעזרת דו"ח מזג אוויר של האוקיינוס האטלנטי ממחוז מאיו שבאירלנד.
באפריל 1939 פלשו כוחות איטליה לממלכת אלבניה וכבשו אותה.
100 אלף חיילים איטלקים ו-11 אלף מתיישבים איטלקים שהו באלבניה, מאחר שאיטליה הייתה מעוניינת בשילוב אלבניה באימפריה האיטלקית.
בתחילה המפלגה הפאשיסטית האלבנית זכתה לתמיכה עממית כאשר קוסובו ושטחים אלבניים נוספים אוחדו עם אלבניה, לאחר כיבוש יוון ויוגוסלביה באביב 1941. בניטו מוסוליני התפאר בפני קבוצת פאשיסטים אלבנים במאי 1941 שהוא הצליח ליצור את אלבניה הגדולה בזמן קצר יחסית.
באוקטובר 1941 קבוצות אלבניות-קומוניסטיות קטנות התאחדו להקמת המפלגה הקומוניסטית האלבנית בראשותו של אנוור הוג'ה.
באמצע 1942 גדלה הפופולריות של המנהיגים הקומוניסטים בזכות קריאתם למלחמה למען שחרור אלבניה מהכיבוש האיטלקי.
תעמולה זו למען שחרור אלבניה זכתה למענה כאשר גדל מספר הצעירים הלהוטים למלחמה למען החופש של אלבניה.
בספטמבר 1942 ארגנה המפלגה האנטי-פאשיסטית האלבנית מספר קבוצות התנגדות כנגד השלטון האיטלקי.
לאחר כניעת איטליה לבעלות הברית, כבשה גרמניה את אלבניה בספטמבר 1943 באמצעות הצנחת צנחנים גרמנים בטירנה במטרה למנוע מקבוצות הגרילה שפעלו במדינה להשתלט על טירנה.
לאחר מכן הכירה ברלין בעצמאותה של אלבניה לכאורה וארגנה משטרה וצבא אלבניים במטרה ליצור משקל נגד לכוחות הגרילה האלבניים.
אלבניה שוחררה מהכיבוש הגרמני ב-29 בנובמבר 1944. הכוחות האלבניים סייעו אף בשחרור קוסובו, חלק ממונטנגרו ודרום בוסניה והרצגובינה.
צבא השחרור הלאומי לקח חלק בקואליציה האנטי-פשיסטית בהיקף של 70 אלף פרטיזנים.
חוסה קסטיינוס קונטררס, שהיה קולונל בצבא אל סלבדור ודיפלומט שעבד כקונסול הכללי של אל סלבדור בז'נבה, עזר להציל 40 אלף יהודים מידי הנאצים יחד עם איש עסקים הונגרי-יהודי בשם גיורגי מנדל, על ידי מתן תעודות זהות מזויפות.
משנת 1931 עד 1944 נשלטה אל סלבדור בידי מקסימיליאנו הרננדז מרטינז שהעריץ את היטלר ומוסוליני.
למרות זאת, אל סלוודור הכריזה מלחמה על יפן ב-8 בדצמבר 1941 ועל גרמניה ב-12 בדצמבר 1941, בשל הקשרים הכלכליים החזקים של אל סלבדור עם ארצות הברית.
הרננדז סילק גרמנים, איטלקים ויפנים מהממשלה.
מלחמת העולם השנייה גרמה לאזרחי אל סלבדור למאוס בדיקטטורה ושביתה כללית ב-1944 גרמה להרננדז להתפטר ולברוח לגואטמלה.
מאוחר יותר הוא נהרג בהונדורס על ידי אזרח אל סלבדור שרצה לנקום בו.
רשמית, אנדורה עדיין הייתה במצב מלחמה עם גרמניה מאז מלחמת העולם הראשונה (והיא תישאר עוד זמן רב במלחמה מול גרמניה, עד ההכרזה על הסכם שלום ב-1958), בשל העובדה שהיא לא השתתפה בוועידת השלום בוורסאי.
עם זאת, אנדורה לא נקטה בפעולה מלחמתית ממשית.
במהלך המלחמה היא שימשה כנתיב הברחה בין צרפת של וישי לספרד.
בנתיב זה השתמשה המחתרת הצרפתית כשחילצה טייסים של בעלות הברית שמטוסיהם הופלו מעל שמי צרפת.
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה לברית המועצות קבע כי אסטוניה תיכלל בשטחי ברית המועצות.
ברית המועצות איימה במלחמה על אסטוניה באם לא תחתום על הסכם סיוע הדדי, שאיפשר לברית המועצות לבנות בסיסים צבאיים בשטחי המדינה.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות, 70 אלף אסטונים הצטרפו למלחמה בסובייטים.
הוועד הארצי הצליח להקים מחדש את ממשלת הבובות לאחר כיבוש אסטוניה בידי ברית המועצות בספטמבר 1944. אסטוניה נותרה כחלק מברית המועצות עד 1991, עם התפרקות ברית המועצות.
בשנת 1933 עלה לשלטון בממלכת אפגניסטן מוחמד זאהיר שאה.
עם עלייתו לשלטון, חידש את תהליך המודרניזציה שעברה המדינה בתקופת קודמיו; על מנת לתמוך בתהליך זה, ייסד יחסים דיפלומטיים עם רבות ממעצמות אירופה.
באותה תקופה התעניינה אפגניסטן בהרחבת שטחיה על חשבון הודו הבריטית (בעיקר בפקיסטן של ימינו), ואולי אף לזכות בגישה לים הערבי.
עם זאת, המדינה הייתה חלשה מכדי לאיים על האימפריה הבריטית.
בניסיון להתגבר על חולשה זו, הזמין ראש ממשלת אפגניסטן מוחמד האשים ח'אן את התעשייה הגרמנית להשקיע במדינה ולהקים בה מפעלים ופרויקטים בתחום האנרגיה ההידרואלקטרית, צעד שנחל הצלחה, והביא ליחסי ידידות עם גרמניה שבאותה עת התכוננה למלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הכריז מוחמד זאהיר שאה על הנייטרליות של מדינתו, אם כי המדינה המשיכה לתמוך בגרמניה מבחינה דיפלומטית.
באמצע שנת 1940 הודיע שר הכלכלה האפגני עבדול מג'יד, ככל הנראה ללא ידיעתו של ראש הממשלה, לשגריר גרמניה באפגניסטן כי ביכולת מדינתו לסייע לכוחות הצבא של מדינות הציר; בתמורה, על גרמניה לערוב לגבול אפגניסטן–ברית המועצות.
בינתיים, הצליח ראש הממשלה להשיג הסכם סחר עם ברית המועצות, כשהוא שואף למטרות דומות.
באותה עת הקים האבווהר, המודיעין הצבאי הגרמני, לשכה קטנה בקאבול, וסוכנים גרמנים הצליחו לאסוף מידע ולגרום למעשי חבלה נגד הבריטים בהודו.
כמו כן, נמסרו כמויות קטנות של כלי נשק לכוחות האפגנים.
בפברואר 1941 סייעו האפגנים למנהיג ההודי סובהאז צ'נדרה בוסה להימלט מהבריטים.
באמצע 1941 התרחשו שתי התפתחויות משמעותיות שמנעו מאפגניסטן להצטרף למדינות הציר.
הראשונה הייתה פלישת גרמניה לברית המועצות, דבר שגרם לאפגניסטן למצוא עצמה מוקפת בבעלות הברית.
השנייה הייתה הניצחון הבריטי בעיראק, התפתחות שמנעה מהגרמנים להשפיע על מהלך האירועים במזרח התיכון.
באוקטובר דרשו הבריטים והסובייטים מאפגניסטן לגרש משטחה את האזרחים הגרמנים והאיטלקים, והמנהיגות האפגנית נענתה, למעט קבוצות קטנות של דיפלומטים.
ב-1943 שלחה אפגניסטן את השגריר הראשון שלה לארצות הברית.
בסוף המלחמה נשארה אפגניסטן נייטרלית, על אף הלחץ הבינלאומי להכריז מלחמה על גרמניה.
מלחמת העולם השנייה פרצה בשעה שאקוודור התאוששה ממשבר כלכלי עקב השפל הגדול.
ב-5 ביולי 1941 פלשה אליה שכנתה מדרום, פרו, וכבשה שטחים מיערות האמזונס שאקוודור טענה לריבונות עליהם.
צבא אקוודור שהיה חלש ולא מאומן הובס במהירות וממשלת אקוודור נאלצה לחתום על הסכם ריו ב-29 בינואר 1942 בלחץ ארצות הברית וברזיל.
ההסכם קבע שאקוודור תוותר על דרישותיה בנוגע לחבלי ארץ בצפון פרו שהוחזקו דה פקטו על ידי המדינה מאז המאה ה-19 והעבירה לידיה כ-18 קמ"ר שכן נשלטו בפועל על ידה בתמורה ל-5 קמ"ר שפרו העבירה לידיה.
אחרי החתימה פרו הסיגה את צבאה מאקוודור.
לאורך רוב המלחמה אקוודור נמנעה מלנקוט עמדה חד משמעית במלחמה, תוך שהיא מתמרנת ללא הצלחה מרובה בין הצורך בסיוע אמריקאי לבין ההשפעה של קבוצת גרמנים שהתגוררו במדינה והחזיקו במשרות מפתח.
הגרמנים גם הפעילו במדינה רשת בתי ספר, מועדונים ומפעלים.
ארצות הברית שפעלה נגד ההשפעה הגרמנית הכניסה את מדינות הציר ואזרחים גרמנים יחידים לרשימה השחורה.
אקוודור הצליחה להתמודד עם הבעיה הזאת בהמשך על ידי הלאמת חברות התעופה הגרמניות והעברתן לבעלות מקומית והרשימה השחורה האמריקאית סייעה לתושבי המדינה להשתלט על נכסים בבעלות גרמנית.
בהיבט הכלכלי, אקוודור התמודדה עם אובדן השווקים האירופאיים והפיכת ארצות הברית לשוק הייצוא המרכזי, וכן עם העובדה שגרמניה חדלה מלהיות מלווה אפשרית.
אקוודור ניצלה גם מספר הזדמנויות ומכרה חומרי גלם לבעלות הברית, דבר שסייע לה להניע תהליכי מודרניזציה ולצבור ידע ומימון.
ב-2 בפברואר 1945 הצטרפה אקוודור באופן רשמי למלחמה לצד מדינות נוספות בדרום אמריקה.
היא גם אפשרה לארצות הברית להקים בסיס באי בלטרה ששימש את הצי האמריקאי.
במהלך רוב מלחמת העולם השנייה נשלטה ארגנטינה בידי קואליציה שמרנית-קיצונית והחל מ-1943 בידי משטר צבאי דה פקטו.
למרות האהדה של הממשלה לבריטניה, המסורת הפוליטית של המדינה תמכה בנייטרליות.
ארגנטינאים רבים ראו במלחמה מקור הכנסה פוטנציאלי באמצעות מסחר עם שני הצדדים עם ייצוא של חומרי בניין ומוצרים חקלאיים.
לבסוף הממשל הצבאי של הגנרל אדלמירו חוליאן פארל נכנע ללחץ בינלאומי וארגנטינה הצטרפה ליתר מדינות דרום אמריקה כשהכריזה מלחמה על גרמניה ויפן ב-27 במרץ 1945, חודש בלבד לפני תום המלחמה.