tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד-עשר ימים לפני שהצוותים של סקוט יצאו לדרך אל הקוטב, נתן סקוט לנוהג הכלבים מירס את ההוראות הבאות, בכף אוונס, שפקדו, בתאריך 20 באוקטובר 1911, להבטיח את חזרתו המהירה של סקוט מן הקוטב בשימוש בכלבים:
הקבוצה הממונעת (לייטננט אוונס, דיי, לאשלי והופר) יצאה מכף אוונס ב-24 באוקטובר עם שתי מזחלות ממונעות, במטרה להעביר מטענים אל קו רוחב '30 80° דרום ולחכות שם ליתר האנשים.
ב-1 בנובמבר התקלקלו שתי המזחלות לאחר מסע של קצת יותר מ-80 ק"מ, כך שהקבוצה גררה בכוח שריריה צידה במשקל כ-340 ק"ג לאורך 240 הקילומטרים הנותרים של מסעם והגיעה לקו הרוחב המיועד כעבור שבועיים.
שאר הקבוצות, שיצאו מכף אוונס ב-1 בנובמבר עם הכלבים והפונים, השיגו אותם ב-21 בנובמבר.
לפי תוכניתו הראשונית של סקוט היו הכלבים אמורים לחזור בשלב זה לבסיס, ולהישאר שם לצורך ציוד מחדש של המצבורים ולאחר זאת למפגש עם קבוצת הקוטב בדרכה חזרה בפברואר/מרץ 1912. ואולם, בגלל ההתקדמות האיטית מן הצפוי, החליט סקוט לקחת את הכלבים הלאה.
דיי והופר נשלחו לכף אוונס עם הודעה בעניין זה לסימפסון, שנשאר שם כממונה על הבסיס.
ב-4 בדצמבר הגיעה המשלחת אל "השער", השם שנתן שקלטון לנתיב מחומת הקרח אל קרחון בירדמור.
בנקודה זו הלם בהם בליצארד והאנשים נאלצו להישאר במחנה עד 9 בדצמבר ולהשתמש במנות קצובות, שנועדו לשימוש במסע הקרחון.
עם שוך הסופה, נורו הפונים הנותרים למוות כמתוכנן, ובשרם אוחסן כמזון לקבוצות השבות.
ב-11 בדצמבר פנו מירס ודמיטרי לחזור עם הכלבים, עם מסר לבסיס, כי "המצב לא היה מעורר תקווה כפי שאפשר היה לצפות, אבל אנחנו שומרים על רוח טובה ואומרים, שהמזל חייב להשתנות לטובה.".
הקבוצה החלה בעליה על הבירדמור, וב-20 בדצמבר הגיעה אל התחלת רמת הקוטב, שם הקימו את מצבור הקרחון העילי.
עדיין לא ניתן שום רמז מצד סקוט בשאלה, מי ייכלל בקבוצת הקוטב הסופית.
ב-22 בדצמבר, בקו רוחב '20 85° דרום, שלח סקוט חזרה לבסיס את אטקינסון, צ'רי-גארארד, רייט וקאוהן.
סקוט הזכיר לאטקינסון "לקחת את שני צוותי הכלבים דרומה במקרה שמירס יצטרך לחזור הביתה, מה שנראה סביר" כדי לסייע לקבוצת הקוטב במסעה חזרה במרץ הבא.
שאר השמונה המשיכו דרומה, בתנאים טובים יותר, שאפשרו להם לפצות על חלק מן הזמן שאבד על חומת הקרח.
באוארס גם שכח כנראה לדרוך את שעונו, אף על פי שהקריאה האחרונה מדי לילה מאוהל לאוהל הייתה התזכורת: "לדרוך שעונים!" שעונו של סקוט המשיך לפעול כשורה.
ב-30 בדצמבר "השיגו" את לוח הזמנים של שקלטון מ-1908–1909. ב-3 בינואר 1912, בקו רוחב '32 87° דרום, הודיע סקוט את החלטתו לגבי הרכב קבוצת הקוטב - חמישה אנשים (סקוט, וילסון, אוטס, באוארס ואדגר אוונס) ימשיכו הלאה בעוד לייטננט אוונס, לאשלי וקרין יחזרו.
ההחלטה לקחת חמישה אנשים אל הקוטב הייתה כרוכה בחישובים מחדש של משקל משא ומכסות מזון, כיון שכל אלה חושבו על בסיס צוותים של ארבעה אנשים.
עם זאת, כנגד שיקולי הצפיפות באוהל שחושב לארבעה כשיידחסו בו חמישה אנשים וצמצום המנות לשלושה שנשלחו חזרה, עמד השיקול של הוספת עוד כוח-אדם לגרירת המזחלת.
אף כי סקוט הגיע להחלטה הסופית במועד זה, הרי ציור של וילסון מנובמבר 1911, שבו נראים חמישה אנשים גוררים מזחלת מהווה עדות להתייעצות קודמת של סקוט עם וילסון בנושא זה, בהתחשב בכך שווילסון צייר רק נושאים מציאותיים או תוכניות עתידיות.
לאחר הפרידה מן השבים לבסיס, המשיכה קבוצת הקוטב בדרכה אל הקוטב, עברה את קצה הדרום של שקלטון ('23 88° דרום) ב-9 בינואר.
שבעה ימים לאחר זאת, כ-24 ק"מ מיעדם, הבחינו בדגל השחור של אמונדסן וידעו, שהובסו בתחרות.
הם הגיעו לקוטב למחרת היום, 17 בינואר 1912: "הקוטב.
אומנם כן, אבל בנסיבות שונות מאוד מאלה שציפינו להן ...
זהו מקום נורא ומחריד עוד יותר בשבילנו, שעבדנו בפרך להגיע אליו בלי הגמול שבראשוניות.
מילא, גם זה משהו, להגיע הנה".
סקוט קיווה עדיין להשיג את אמונדסן במרוץ אל תחנת הטלגרף באוסטרליה:"עכשיו מתחיל מאבק נואש להיות הראשונים לשדר את החדשות.
מעניין אם נוכל לעשות זאת." מכל מקום, ב-18 בינואר 1912 גילו את אוהלו של אמונדסן, כמה מצרכים, מכתב אל הוקון השביעי, מלך נורווגיה (שאמונדסן ביקש בנימוס מסקוט להעביר) ופתק, שקבע כי אמונדסן הגיע לשם 34 ימים קודם לכן, ב-16 בדצמבר 1911 (למעשה, 15 בדצמבר, לאחר תיקון לוח השנה של אמונדסן).
לאחר אימות המיקום והצבת הדגל, פנתה קבוצת סקוט בשעה מאוחרת יותר אותו יום בכיוון בסיס הבית.
במהלך שלושת השבועות הבאים הושגה התקדמות טובה, המתועדת ביומנו של סקוט ככמה "צעדות מצוינות".
אף על פי כן, סקוט נתפס לדאגה בגלל המצב הגופני של קבוצתו, בייחוד אדגר אוונס, שסבל מכוויות קור חמורות והיה, לפי רישומי סקוט, "במצב ירוד מאוד".
מצב רגליו של אוטס היה עילה לדאגה גדלה והולכת, כשהקבוצה הגיעה אל פסגת קרחון בירדמור והתכוננה לירידה אל חומת הקרח.
ב-7 בפברואר התחילו בירידה והתקשו ביותר במציאת מצבור צידה.
כיון שמזג האוויר היה טוב, הורה סקוט על חצי יום מנוחה כדי שווילסון יוכל לעסוק בחיפושים גאולוגיים ו-13.5 ק"ג של דגימות מכילות-מאובנים נוספו למטען המזחלות.
מאובני הצמחים האלה מוכרים כיום כהוכחה לתאוריה של סחף היבשות.
עם זאת, בריאותו של אדגר אוונס התדרדרה והלכה; הפצע בידו לא החלים, הוא סבל מכוויות קור קשות, ומשערים שנחבל בראשו בכמה נפילות על הקרח.
"הוא השתנה כליל מישותו הנורמלית, הבטוחה בעצמה", כתב סקוט.
סמוך לתחתית הקרחון התמוטט, וב-17 בפברואר הלך לעולמו.
בינתיים, בכף אוונס, הגיעה "טרה נובה" בראשית פברואר ואטקינסון, שהיה מפקד הבסיס, החליט לפרוק את האספקה מן האונייה עם אנשיו במקום לצאת דרומה עם הכלבים לפגוש את סקוט כפי שהצטווה.
כשהתכונן לבסוף לצאת דרומה למפגש המתוכנן עם סקוט, נדרש ד"ר אטקינסון לחלץ את טדי אוונס חולה הצפדינה, שנזקק בדחיפות לטיפולו הרפואי.
במהלך מסע השיבה של קבוצתו חלה אוונס באופן קשה בצפדינה.
ממצבור טון אחד כבר לא יכול היה לצעוד, וחבריו גררו אותו על המזחלות עד למרחק 56 ק"מ מהאט פוינט.
בנקודה זו, מותשים עד אפיסת כוחות ומורעבים, ידעו שאינם יכולים להמשיך עוד לגרור את אוונס, הנוטה למות, על המזחלת.
עם זאת, ועל אף דרישת אוונס להשאיר אותו למות ולנסות להציל את חייהם, סירבו להפקיר אותו.
בהחלטה נואשת, יצא טום קרין ב-18 בפברואר לבדו למסע רגלי של 56 ק"מ אל האט פוינט.
ב-19 בפברואר השלים את מסעו המפרך ומצא את אטקינסון ודמיטרי עם צוותי כלבים, מתכוננים למסע לפגוש את סקוט.
אטקינסון ארגן משלחת הצלה והביא את אוונס, על סף המוות, אל האט פוינט ב-22 בפברואר.
לאשלי וקרין עוטרו שניהם בהמשך במדליית אלברט על המאמצים שעשו להצלת חייו של אוונס.
אטקינסון, שהיה עסוק בטיפול החירום באוונס, ניסה לשגר את הנווט המנוסה רייט דרומה לפגוש את סקוט, אבל המטאורולוג הראשי סימפסון הכריז, שהוא זקוק לרייט לעבודה מדעית.
אז קיבל אטקינסון את ההחלטה הגורלית לשלוח ב-25 בפברואר את צ'רי-גארארד קצר הרואי, שלא היה מסוגל לנווט, רק עד מצבור טון אחד (שנמצא בטווח ראייה מהר ארבוס), ובכך ביטל חד-משמעית את הוראותיו של סקוט, לפגוש אותו בקו רוחב 82 או 82.30 ב-1 במרץ.
בשלב חומת הקרח של המסע חזרה, סבלו סקוט ושלושת חבריו הנותרים מתנאי מזג האוויר מן הקשים ביותר שתועדו אי פעם באזור.
מזג האוויר, ופני השטח הגרועים ("כמו גרירה על חול מדבר", סקוט, 19 בפברואר) האטו את התקדמותם, כמו גם מצבה המחמיר והולך של רגלו של אוטס.
סקוט קיווה לשינוי במזג האוויר, אבל עם התקרב פברואר לסופו, המשיכה הטמפרטורה לרדת.
ב-2 במרץ, במצבור אמצע חומת הקרח, מצא סקוט מחסור בדלק, כנראה מחמת התנדפות: "בחסכנות הקפדנית ביותר תספיק לנו הכמות בקושי עד המצבור הבא ...
במרחק 114 ק"מ מכאן." אותו חסר מצאו גם במצבור הבא ב-9 במרץ "ואף לא סימן לכלבים, שהיו מושיעים אותנו." התקדמותם הצטמצמה עכשיו לפחות מ-8 ק"מ ביום והקבוצה סבלה נואשות ממחסור במזון ובדלק.
ב-17 במרץ או בסמוך ליום זה, יצא אוטס, בצלילות דעת למראית עין, מן האוהל באמרו, לדברי סקוט, "אני רק יוצא החוצה ואולי אתעכב קצת." גופתו לא נמצאה מעולם, אך ברור, שבסופת השלג ובמצבו הגופני, לא היה לו כל סיכוי לשרוד, והוא ידע זאת.
בקורבנו לא היה די להציל את יתר אנשי הקבוצה.
סקוט, וילסון ובאוארס נאבקו להמשיך בדרכם עד לנקודה במרחק 17.6 ק"מ דרומית למצבור טון אחד, אבל ב-20 במרץ בלמה את התקדמותם סופת שלג אימתנית.
הם חזרו וניסו מדי יום להתקדם, אך לא הצליחו בכך, ואספקתם אזלה כליל.
במכתב פרידה אל סר אדגר ספייר ביטא סקוט את חששו, שמא החמיץ את נקודת המפגש ונאבק בחשד הגובר והולך, שצוותי הכלבנים נטשו אותו: "כמעט שהצלחנו להגיע, וחבל שהחמצנו את המפגש, אבל לאחרונה אני מרגיש, שעברנו את נקודת הציון שלנו.
אין את מי להאשים ואני מקווה, ששום ניסיון לא ייעשה לרמוז, שלא ניתן לנו סיוע." הרישום האחרון ביומנו של סקוט, מיום 29 במרץ 1912, כנראה תאריך מותם, מסתיים במילים אלה:
ניסיונות לחלץ את קבוצת הקוטב, 1912
מסעו הכושל של אטקינסון למפגש עם סקוט
סקוט פקד על ציוד מחדש של מצבור טון אחד בהוראות שנתן לסימפסון ממש לפני היציאה למסע הקוטב.
הפקודות האלה דרשו שינוע למצבור של "חמש X5 מנות [מכסת שיא פלוס של מזון לארבעה אנשים לשבוע אחד, או במקרה הגרוע ביותר, שלוש; ...
ומזון כלבים בכמות הגדולה ביותר שאפשר יהיה לשאת, המצבור יצויד עד 10 בינואר 1912".
כשאטקינסון חזר לכף אוונס ב-28 בינואר, נודע לו שהמינימום של שלוש מכסות הובא למצבור אבל מזון הכלבים שנדרש לא נלקח.
כמה ימים לאחר מכן, בשבוע הראשון של פברואר, היו מירס או אטקינסון אמורים לצאת שוב דרומה לפגוש את סקוט.
ואולם, אטקינסון היה תשוש מדי, ושיתוף הפעולה של מירס לא היה ברור בשעה שהמתין לאונייה הביתה.
לבסוף יצא אטקינסון לדרך עם דמיטרי והכלבים, ושתי מכסות X5 (אבל בלי מזון כלבים) ב-13 בפברואר (במקום בשבוע הראשון של פברואר, כפי שהורה סקוט), ואז התעכב בהאט פוינט עד 19 בפברואר, כשקרין הגיע לשם באפיסת כוחות לדווח שטדי אוונס לוקה בצפדינה ומצבו אנוש.
לא ברור מדוע יצא אטקינסון דרומה להביא את סקוט ואנשיו, כשמשמעות החסר במזון כלבים במצבור טון אחד הייתה, כמשוער, שהוראותיו של סקוט לפגוש אותו ב-1 במרץ בקו רוחב 82 או 82.30 לא ניתנו בשום אופן למימוש.
אפשר לשער, שאטקינסון דחה את יציאה בשבועיים-שלושה בדיוק משום שידע שאין לו די מזון כלבים זמין להגיע אל נקודת המפגש שקבע סקוט ב-82 או 82.30 מעלות דרום בסביבות 1 במרץ, ותחת זאת המתין בכף אוונס ובהאט פוינט לסקוט, שיתקרב יותר לבסיס.
מסע צ'רי-גארארד למצבור טון אחד
אטקינסון מצא והציל את אוונס במרחק כמה קילומטרים מחומת הקרח והחזיר אותו לבסיס, ובהכרח ביטל את יציאתו למסע למפגש עם סקוט - כרופא, ראה זאת כחובתו להישאר במחנה הבסיס ולטפל באוונס.
תחת זאת, ניסה תחילה לשלוח את הנווט המנוסה רייט דרומה, לפגוש את סקוט, אבל המטאורולוג הראשי סימפסון פסק, שהוא זקוק לרייט לעבודה מדעית.
אז שלח אטקינסון את צ'רי-גארארד קצר-הרואי, שלא היה מוכשר לנווט, רק כדי לחדש את האספקה במצבור טון אחד (בקו רוחב 79.30, בטווח ראייה מהר הגעש הר ארבוס), ובכך ביטל את הוראותיו של סקוט לפגוש אותו בקו רוחב 82 או 82.30. אל צ'רי-גארארד נלווה נוהג הכלבים דמיטרי גרוב.
אטקינסון לא חשש עדיין לשלום קבוצת הקוטב, שכן סקוט, כשאוונס ראה אותו לאחרונה על רמת הקוטב, עשה את דרכו במצב טוב ולפי לוח הזמנים שקבע.
הוראותיו המילוליות הגורליות לצ'רי-גארארד, כפי שנזכרו ונרשמו לאחר זמן, היו "לנסוע אל מצבור טון אחד במהירות האפשרית ולהשאיר שם את המזון.
אם סקוט לא יגיע לשם לפני, הייתי צריך להחליט מה לעשות", ו"לזכור שסקוט איננו מסתמך על הכלבים למסע השיבה שלו ושאין להעמיד את הכלבים בסכנה".
צ'רי-גארארד יצא מהאט פוינט עם דמיטרי גרוב ושני צוותי כלבים ב-26 בפברואר, הגיע ל"טון אחד" ב-4 במרץ והפקיד שם את המנות הנוספות.
מצוידים באספקה לעצמם ולכלבים ל-24 ימים, היה להם פרק זמן של שמונה ימים להמתנה לפני שיהיה עליהם לחזור להאט פוינט.
החלופה להמתנה הייתה להמשיך דרומה לעוד ארבעה ימים.
כל מסע מעבר לזה, בהיעדר מצבור של מזון כלבים, היה מצריך קטילת כלבים כמזון לכלבים תוך כדי התקדמות, ומשמעו הפרת הוראתו של אטקינסון "לא להעמיד את הכלבים בסכנה".
צ'רי-גארארד טען, שמזג האוויר היה גרוע מדי להמשך המסע, ושהיה עלול להחמיץ את סקוט אם היה עוזב את המצבור, ועל כן החליט לחכות לו שם.
ב-10 במרץ, בתנאי מזג אוויר מחמירים והולכים, כשאספקת המזון שלו עצמו מתמעטת ובלי שיהיה לו מושג, שצוותו של סקוט נאבק על חייו במרחק של פחות מ-112 ק"מ משם, פנה צ'רי-גארארד לחזור על עקבותיו בכיוון הבסיס.
לאחר זמן כתב אטקינסון, "אני משוכנע, ששום קצין אחר של המשלחת לא היה יכול לפעול טוב יותר", אף כי תחילה ביקש לשלוח את הנווט המנוסה רייט למשימה.
צ'רי-גארארד התייסר לשארית חייו במחשבות, שהיו פעולות אחרות, שלו נקט בהן אולי היו מצילות את קבוצת הקוטב.
כשצ'רי-גארארד חזר ממצבור טון אחד בלי קבוצת סקוט, התעוררו חששות.
אטקינסון, שהייה עכשיו הממונה בכף אוונס כקצין הצי הבכיר במקום, החליט לנסות להגיע אל קבוצת הקוטב כשמזג האוויר יאפשר זאת, וב-26 במרץ יצא לדרך עם קאוהן, כשהם גוררים בשניים מזחלת, שהכילה צידה ל-18 ימים.
בטמפרטורות נמוכות מאוד (40°- צלזיוס) הגיעו אל קורנר קמפ ב-30 במרץ ואז, לדעת אטקינסון, מנעו מזג האוויר, הקור ותקופת השנה כל אפשרות להתקדם הלאה.
אטקינסון רשם, "כשלעצמי, הייתה בי ודאות מוסרית, שהקבוצה [קבוצת הקוטב] נספתה".
שאר חברי המשלחת (מלבד הקבוצה הצפונית של קמפבל, שעוד לא שבה לבסיס) שהו בכף אוונס למשך החורף והמשיכו בעבודתם המדעית.
באביב היה על אטקינסון לשקול, אם לכוון את המאמצים קודם כל לחילוץ קבוצת קמבל, או לקביעת גורלה של קבוצת הקוטב, אם הדבר יתאפשר.
אספה של כל חברי הקבוצה החליטה, שעליהם לחפש קודם כל סימנים לסקוט.
פלוגת החיפוש יצאה לדרך ב-19 באוקטובר, מלווה צוות פרדים, שהורדו מן ה"טרה נובה" בעת ביקורה לחידוש המלאי בקיץ שעבר.
ב-12 בנובמבר מצאה הפלוגה את האוהל ובו גופותיהם הקפואות של סקוט, וילסון ובאוארס, 17.6 ק"מ דרומית למצבור טון אחד.
אטקינסון קרא את הקטעים הרלוונטיים ביומניו של סקוט והשתלשלות האירועים שהובילו לאסון התגלתה לפניו.
אחרי שיומנים, חפצים אישיים ורישומים נאספו מן האוהל, הוא הופל על הגופות וגלעד של שלג הוקם במקום ובראשו צלב, עשוי ממגלשיו של גראן.
הפלוגה המשיכה עוד דרומה לחפש אחר גופתו של אוטס, אבל מצאה רק את שק השינה שלו.
ב-15 בנובמבר הקימו גלעד סמוך למקום המשוער שם מצא את מותו.
בשובה אל האט פוינט ב-25 בנובמבר נודע לפלוגת החיפוש, שקבוצת הצפון של קמפבל נחלצה בכוחות עצמה וחזרה בשלום לבסיס.
השכם בבוקר 10 בפברואר 1913 חתרו אדוארד ל.
אטקינסון ולייטננט הארי פנל בסירה אל נמל אואמארו בניו זילנד, משם שלחו הודעה מוצפנת אל סוכן המשלחת בניו זילנד, ג'וזף קינסי, להודיעו על גורלם של סקוט ואנשי קבוצתו.
אטקינסון ופנל חיכו בעיר עד עלות היום ואז עלו על רכבת לפגוש את ה"טרה נובה" בליטלטון, סמוך לכרייסטצ'רץ'.
בהתחשב בכך, שבין הסיבות הסבירות למות האנשים בקבוצת הקוטב היו רעב, התייבשות או שניהם, יש מקום לבחון את שאלת תזונתם של המשתמשים במזחלות.
מכסות המזון שכל קבוצות המזחלות לקחו עמם והתקיימו עליהן התבססו על מדע התזונה כפי שהובן ב-1910. הדגש הושם על תכולת חלבונים גבוהה, שנחשבה לנחוצה להשבת הקלוריות שנשרפו בעבודת הפרך של מסע עם מזחלות, בייחוד אלה שהתבססו על בני-אדם כגוררים.
למעשה, אומדן הערכים הקלוריים של המכסות היה שגוי במידה רבה כלפי מעלה, אם כי עובדה זו לא התבררה אלא שנים רבות לאחר מעשה.
המנה היסודית היומית לאדם הייתה 440 גרם ביסקוויט, 336 גרם בשר מיובש, 84 גרם סוכר, 56 גרם חמאה, כ-20 גרם תה ו-16 גרם קקאו.
את הדיאטה הזו היה אמור להשלים במסע דרומה בשר הפונים, שיומתו לאחר שתפקידם כגוררי משא יסתיים, אבל השלמות כאלה היו מפצות על החסך הקלורי למשך תקופות קצרות בלבד.
אובדן סקוט וקבוצתו דחק הצידה כל דבר אחר בתודעת הציבור הבריטי, לרבות הצלחתו המרשימה של אמונדסן בכיבוש הקוטב הדרומי.
במשך שנים רבות נשאר בעינו הדימוי של סקוט כגיבור טרגי, העומד מעל כל ביקורת או תוכחה, ולא נמצא למעשה איש שיתקוף אותו, שכן, גם אם היו מחלוקות בין המקורבים למשלחת, בהם בני משפחות של הנספים, פרצות אלה בהרמוניה לא היו נחלת הציבור.
לא היה שינוי בתפיסות הציבור עד שנות ה-70 של המאה ה-20, עד אז כבר היו כמעט כל אלה שהיו קשורים ישירות למשלחת בין המתים.
המחלוקת התלקחה עם פרסום ספרו של רולנד האנטפורד, "סקוט ואמונדסן" (1979, הוצא שוב והוסרט לטלוויזיה ב-1985 בשם "המקום האחרון עלי אדמות").
האנטפורד מתח ביקורת על סגנון ההנהגה הרודני לכאורה של סקוט ועל השיפוט הגרוע שלו לגבי אנשים, והאשים אותו בשורה של כישלונות ארגוניים, שהובילו למותם של כל האנשים בקבוצת הקוטב.
בהשוואת הישגיהם של סקוט ואמונדסן, רוב היסטוריוני הקוטב מקבלים בדרך כלל, שכישוריו של אמונדסן בנושאי סקי וכלבים, ההיכרות הכללית שלו בתנאי קרח, וההתמקדות הברורה שלו במשלחת שאינה מדעית נתנו לו יתרונות ניכרים במרוץ לקוטב.
אבל "היינו חכמים ככל שאפשר היה להיות לפני האירוע."
כעבור שנים, לאחר שסבלה נזק ללא תקנה בעת העברת אספקה לתחנות בסיס בגרינלנד, נשרפה "טרה נובה" ואחר טובעה באש תותחים סמוך לחופה הדרומי של גרינלנד ב-13 בספטמבר 1943, ב-"15 '15 60° צפון, "45, '55 45° מערב.
שרידיה השקועים נמצאו שוב ב-2012.
משלחת דיסקברי או בשמה הרשמי, "המשלחת הלאומית הבריטית לאנטארקטיקה 1901-04" (British National Antarctic Expedition, 1901–04), הייתה משלחת בריטית רשמית לחקר האזור האנטארקטי, הראשונה מאז פעל באזור זה ג'יימס קלארק רוס שישים שנה קודם לכן.
שם המשלחת, "דיסקברי", נגזר משם הספינה שבה הגיעו החוקרים.
המשלחת אורגנה על ידי ועדה של החברה הגאוגרפית המלכותית משום שנועדה לעסוק במחקרים מדעיים ובחקר גאוגרפי של יבשה כמעט בלתי מוכרת.
מנהיג המשלחת היה רוברט פלקון סקוט ובין משתתפיה היו כמה דמויות, דוגמת ארנסט שקלטון, אדוארד אדריאן וילסון ועוד, שהיו בהמשך לחוקרים בולטים של האזור האנטארקטי.
במכתבו אל החברה הגאוגרפית המלכותית מ-15 באוגוסט 1911, דיווח סקוט על תקלות שונות במבנה הספינה, בין השאר על מהירות מרבית של 6.75 קשר, שהיא איטית מן המצופה ובשל כך עתידה לגרום לעיכובים בהתקדמותם.
עוד דיווח על נקודות תורפה בשלדת הספינה ועל חששותיו לתוצאות החמורות שעלולות לנבוע מכך.
סקוט תלה את האשמה בתקלות אלה בהתרשלות של בוני הספינה בעיר דאנדי, תקלות שהיו אמורות להתגלות לפני השקת הספינה.
סקוט הסיק, שרוב בנאי הספינה היו אנשים מיומנים, אחראים ומצפוניים, אך כנראה היה בהם אחד שמעל בתפקידו מתוך ביטחון שאיש לא יעמוד על זהותו.
איטיות הספינה פגעה בין השאר בניסויים, שתוכננו לאזור הממוזג, לפני הגעתה אל האזור האנטארקטי.
בין השאר, רדפה את הספינה לאורך כל תקופת ההפלגה דליפה בלתי מוסברת, שמקורה לא התגלה מעולם, "כמו רוח רפאים בטירה עתיקה".
הדליפה המתמדת כפתה על הצוות שעות רבות של עמל מפרך בשאיבת המים, ואף הביאה לקלקול מצרכים שאוחסנו בבטן הספינה.
סקוט פנה אל ד"ר ה.
מיל, ספרן החברה הגאוגרפית המלכותית, שהסכים להתלוות למשלחת עד דרום אפריקה, בבקשה להתוות לפניו את הדרך הטובה ביותר לכניסה אל פנים יבשת אנטארקטיקה.
לאחר עיון ושיקול מרובה, הציע מיל, שהיה גם אוקיינוגרף ומטאורולוג בעל שם, לנסות לעגון בקצה מצר מקמרדו בהנחה, שבמקום שבו נפגשים ההרים הדרומיים של ארץ ויקטוריה עם החוף, הנמשך מזרחה מהר ארבוס, אין ספק שיימצא עמק חשוב, שיספק גישה אל פנים הארץ.
הצעתו התקבלה בכבוד הראוי ואף כי היו לה יתרונות מיידיים, במבט לאחור יש שסברו שהצעה זו הגבילה את המשלחת בחקר רמת הקוטב.
המשלחת הגיעה להישגים ניכרים בתחומי הביולוגיה, הזואולוגיה, הגאולוגיה, המטאורולוגיה וחקר המגנטיות של כדור הארץ.
היא גילתה את העמקים היבשים מקמרדו, את ארץ אדוארד השביעי ואת רמת הקוטב.
משלחת דיסקברי, שנחשבה כבעלת הישג שיא במחקר הבריטי של אנטארקטיקה, זכתה לקבלת פנים חגיגית עם שובה לבריטניה, אף על פי שהיה צורך במשלחת הצלה וחילוץ לשחרור הספינה התקועה בקרחונים.
בהמשך התעוררו ספקות ומחלוקות לגבי הרישומים המדעיים של המשלחת.
נקודת התורפה של המשלחת הייתה בחוסר ידע ומיומנות בשימוש בכלבי מזחלות ובמגלשי סקי.
משלחת דיסקברי תוכננה בתקופה בה גאה גל של עניין בינלאומי באנטארקטיקה.
באותה תקופה יצאה משלחת גרמנית בפיקודו של אריך פון דריגאלסקי במטרה לחקור את האזורים מדרום לאוקיינוס ההודי.
החוקר השוודי אוטו נורדנשלד הוביל משלחת חקר אל ארץ גרהאם.
משלחת צרפתית בהנהגת ז'אן באטיסט שארקו יצאה לחצי האי האנטארקטי, והסקוטי ויליאם ספירס ברוס הוביל משלחת לים ודל.
האוקיינוגרף ג'ון מאריי, שביקר במימי אנטארקטיקה כביולוג של משלחת צ'לנג'ר, כתב בנובמבר 1883 מכתב לחברה הגאוגרפית המלכותית, ובו הציע לחדש את חקר אנטארקטיקה בקנה מידה רחב עם משלחת שתקדם את המדע הבריטי.
בעקבות המכתב יזם קלמנטס מרקהם, מזכיר החברה הגאוגרפית המלכותית, את ארגון משלחת דיסקברי.
מרקהם השתתף בשנת 1851 במשלחת הצלה בעקבות המשלחת האבודה של פרנקלין.
מאז היה חסיד של חקר אזורי הקטבים.
רוברט פלקון סקוט נבחר לרב החובל של הדיסקברי.
הוא לא היה המועמד היחיד וגם לא המועמד המועדף, אך המועמדים המועדפים על פניו לא היו זמינים או שלא היו מוכנים לצאת למשימה ארוכה כל כך.
סקוט גרס שהפיקוד צריך להיות מרוכז בידיו, כולל הפיקוד על המשלחת המדעית, והוא זה שצריך לקבוע את אתרי הנחיתה ולפקד על ההתארגנות ביבשה.
חרף דעתו זו נבחר למנהל המדעי של המשלחת ג'ון ולטר גרגורי, פרופסור לגאולוגיה מאוניברסיטת מלבורן.
גרגורי היה בדעה שהמנהל המדעי צריך לקבוע את אתרי הנחיתה ולרכז בידיו את הפיקוד על ארגון הנחיתה ועל ניהול המשלחת.
לדעתו של גרגורי, לאחר הנחיתה רב החובל צריך היה לספק למנהל המדעי שירותים ימיים, סירות ומלחים, לפי צורכי המשלחת.
מרקהם תמך בעמדתו של סקוט והיא התקבלה בסופו של דבר, ובעקבות כך התפטר גרגורי, שטען שעבודת המדענים הועמדה במישור נחות לעומת עבודת הימאים.
מחלוקת זו ערערה את היחסים בין החברות המדעיות.
היא עמדה בעינה גם לאחר תום מסע המשלחת, ובאה לביטוי בביקורת על היקפן ואיכותן של כמה מהתוצאות שפורסמו.
מרקהם טען, שהתעקשותו על פיקוד הצי הייתה בראש ובראשונה עניין של מסורת ושל סגנון, ולא ביטוי של זלזול במדע.
הוא הבהיר את השקפתו, כי כשהיא לעצמה, החתירה להגיע לקו רוחב גבוה יותר מזה של מישהו אחר "איננה ראויה לתמיכה".
מרקהם קיווה למשלחת שכולה מורכבת מאנשי הצי המלכותי, אבל האדמירליות הזהירה אותו, ש"הצרכים הדוחקים של הצי לא יאפשרו לו להשאיל קצינים..." מכל מקום, האדמירליות הסכימה לשחרר את סקוט ואת צ'ארלס רוידס, ובהמשך התירה למייקל בארן ולרג'ינלד סקלטון להצטרף למשלחת.
שאר הקצינים באו מצי הסוחר הבריטי וכללו את אלברט ארמיטג', סגנו של סקוט, שצבר ניסיון במשלחת ג'קסון-הרמסוורת', 1894–1897, וארנסט שקלטון, שמונה לקצין שלישי, ממונה על מחסנים, אספקה ומצרכי מזון, ואחראי לבידור.
האדמירליות שחררה גם כעשרים קצינים זוטרים וימאים, והשאר באו מצי הסוחר או מתעסוקה אזרחית.
בין אנשי הסיפון התחתון היו אחדים, שנעשו לוותיקי אנטארקטיקה, בהם פרנק ויילד, ויליאם לאשלי, טום קרין (שהצטרף למשלחת לאחר שאחד הימאים נטש את האונייה בניו זילנד, אדגר אוונס וארנסט ג'ויס.
אף על פי שהמשלחת לא הייתה מיזם של הצי באופן רשמי, סקוט הצהיר על כוונתו לנהל את המשלחת על פי כללי הצי, וקיבל את הסכמת הצוות, מרצון ובאין אוכף, לעבוד בכפוף לחוקי המשמעת הנוהגים בצי.
הסגל המדעי היה חסר ניסיון.
ד"ר ג'ורג' מאריי, מחליפו של גרגורי כמדען ראשי, היה אמור להמשיך בהפלגה רק עד אוסטרליה; (למעשה, הוא עזב את הספינה בקייפ טאון)
וניצל את המסע לשם להכשרת המדענים, אך לא היה לו כל חלק בעבודת המשלחת לפרטי-פרטיה.
המדען היחיד בעל ניסיון אנטארקטי קודם היה לואיס ברנאקי, שהשתתף במשלחת צלב הדרום של קאשטן בורשקרווינק כאחראי על תצפיות מגנטיות ומטאורולוג.
הגאולוג הארטלי פראר היה בוגר קיימברידג' טרי בן 22, שמרקהם חשב, ש"אולי זה יעשה אותו לגבר." הביולוג הימי תומאס הודג'סון, מן המוזיאון של פלימות', היה בוגר יותר, וכך גם הבכיר בשני הרופאים, רג'ינלד קטליץ, שהיה, בגיל 39, החבר המבוגר ביותר במשלחת.
גם הוא, כמו ארמיטג', היה במשלחת ג'קסון-הרמסוורת'.
הרופא הזוטר והזואולוג היה אדוארד וילסון, שהיה מקורב לסקוט וסיפק את סגולות הרוגע, הסבלנות והריחוק, שחסרו כנראה למנהיג המשלחת.
עלותה הכוללת של המשלחת הוערכה ב-90,000 ליש"ט (במונחי 2009, בסביבות 7.25 מיליון ליש"ט), ש-45,000 ליש"ט הציעה ממשלת בריטניה, בתנאי ששתי החברות יצליחו לגייס סכום זהה.
מטרה זו הושגה, בעיקר הודות לתרומה בסך 25,000 ליש"ט מחבר בעל הון בחברה הגאוגרפית המלכותית, לוולין ו.
החברה הגאוגרפית עצמה תרמה 8,000 ליש"ט, התרומה היחידה הגדולה ביותר שלה לאיזו שהיא משלחת עד אז, ו-5,000 ליש"ט נתן אלפרד הרמסוורת', לימים הלורד נורת'קליף, מי שמימן בעבר את משלחת ג'קסון-הרמסוורת' לחוג הארקטי, בין השנים 1894–1897. השאר גויס בתרומות קטנות יותר.
המשלחת נהנתה גם מחסות מסחרית משמעותית: חברת קולמן סיפקה חרדל וקמח, חברת קדבורי תרמה 1,600 ק"ג של שוקולד, חברת בירד תרמה אבקות אפייה ורפרפת ביצים, אוונס, לשר ווב סיפקו מיץ לימון.
חברת הביגוד יגר נתנה 40% הנחה על ביגוד מיוחד, בובריל סיפקה תמצית בקר, ואחרים נתנו תרומות משמעותיות.
ספינת המשלחת נבנתה ב"חברת דאנדי לבניית ספינות" כספינת מחקר ייחודית, שעוצבה ונבנתה לעבודה במים אנטארקטיים, והייתה אחת ממפרשיות העץ התלת-תורניות שנבנו בבריטניה.
לשם הספינה היו הקשרים ימיים היסטוריים, שהאחרון בהם כאחת הספינות שהשתתפו במשלחת של ג'ורג' ניירס, ומאפיינים מסוימים של הספינה הקודמת שולבו בתכנון הספינה החדשה.
"דיסקברי" הושקה בידי ליידי מרקהאם ב-21 במרץ 1901 בשם S.
"דיסקברי" (הכינוי RRS, ספינת מחקר מלכותית, ניתן בשנות ה-20 של המאה ה-20).
כיוון ש"דיסקברי" לא הייתה ספינת הצי המלכותי, לא התירה לה האדמירליות להניף את הנס הלבן של הצי המלכותי.
בסופו של דבר הפליגה "דיסקברי" בכפוף לחוק הספנות המסחרית, ועל תרניה התנוססו דגל הבית של החברה הגאוגרפית המלכותית והנס הכחול ודגל מועדון היאכטות המלכותי של הארוויץ'.
סקוט יצר קשר באוסלו עם פריטיוף ננסן, שבו בטח יותר מאשר בוועדה "המתקוטטת" שלו בלונדון, ומילא אחר הצעותיו בכל הנוגע לציוד.
תוצאת הדברים הייתה, שארמיטג' הזמין 25 כלבי-מזחלת סיביריים באמצעות מומחה סקוטי לכלבים ולסקי, שישב דרך קבע בארכנגלסק, רוסיה.
עם זאת, המומחה הזה לא הוזמן למשלחת, כך שכלבים ומגלשי סקי אומנם נלקחו במשלחת, אך בעלי ניסיון בתחומים אלה לא היו בה.
משלחת דיסקברי, בדומה למשלחות של רוס ובורשקרווינק לפניה, נועדה לעבוד בגזרת ים רוס של אנטארקטיקה.
אזורים אחרים של היבשת נלקחו בחשבון, אבל העיקרון שלפיו התקבלה ההחלטה היה, "בהליכה אל הלא-נודע יש להתחיל בנודע."
שתי מטרותיה העיקריות של המשלחת סוכמו ב"הוראות למפקד" שהוציאה הוועדה: "לקבוע, במידת האפשר, את טבעו, מצבו והיקפו של חלק זה של ארצות הקוטב הדרומי, הכלולות בתחום שנקבע למשלחתך", ו"לערוך מדידות מגנטיות באזורים הדרומיים מדרום לקו הרוחב הארבעים, לבדוק ולבצע מחקרים מטאורולוגיים, אוקיינוגרפיים, גאולוגיים, ביולוגיים ופיזיקליים".
ההוראות הדגישו מיוחד, כי "אין להקריב אף לא אחת ממטרות אלה לטובת מטרה אחרת".
סקוט שם לו למטרה "להרחיק דרומה בקו ישר על קרח החומה ככל שנוכל, להגיע אל הקוטב במידת האפשר, או למצוא ארץ חדשה." ובהמשך, ב-1903, לצאת מערבה ולחקור את פנים ארץ ויקטוריה, שארמיטג' סייר בשוליה בשנה שקדמה לה והביא עימו משם ממצאים גאולוגיים, שהעידו על העניין המדעי שיש באזור.
ההוראות הנוגעות לנושא הגאוגרפיה היו מפורטות יותר: "נקודות העניין העיקריות בתחום הגאוגרפיה הן [...] לחקור את חומת הקרח של סר ג'יימס קלארק רוס עד קצהו המזרחי; לגלות את הארץ שרוס סבר, כי היא גובלת בחומה לכיוון מזרח.
או לוודא שאיננה קיימת [...] אם תחליט לחרוף על הקרח ...עליך למקד את המאמצים בכל הנוגע לחקר גאוגרפי [...] בהתקדמות אל ההרים המערביים, התקדמות לדרום וחקר האזור הוולקני."
"דיסקברי" הפליגה מהאי וייט ב-6 באוגוסט 1901, והגיעה לניו זילנד דרך קייפטאון ב-29 בנובמבר, לאחר מעקף מתחת לקו הרוחב 40° דרום לצורך מדידות מגנטיות.
האי קווייל בנמל ליטלטון שבניו זילנד שימש כתחנת הסגר לכלבי המשלחת.
לאחר שלושה שבועות של הכנות סופיות הייתה האונייה מוכנה למסע דרומה.
ב-21 בדצמבר, בעוד האונייה יוצאת מליטלטון לקול תשואות הקהל הגדול שנאסף במקום, נפל צ'ארלס בונר, מלח צעיר, אל מותו מראש התורן, לשם טיפס להשיב לקהל המריע.
הוא נקבר בפורט צ'אלמרס כעבור יומיים.
"דיסקברי" יצאה לדרכה דרומה והגיעה אל כף אדייר ב-9 בינואר 1902. לאחר שהות קצרה על החוף ובחינת שרידי המחנה של בורכגרווינק, המשיכה הספינה דרומה לאורך חוף ארץ ויקטוריה.
במצר מקמרדו פנתה "דיסקברי" מזרחה והשיקה שוב ליבשה בכף קרוזייה, שם הוצבה נקודה שנקבעה מראש לחילופי הודעות, כדי שספינות חילוץ וסיוע יוכלו לאתר את המשלחת.
לאחר זאת שטה הספינה לאורך חומת הקרח אל הקצה המזרחי שלה, שם אושר ב-30 בינואר דבר קיומה של היבשה שחזה רוס, ושמה נקרא ארץ אדוארד השביעי.
ב-4 בפברואר עלה סקוט אל חומת הקרח ופירק מאריזתו בלון תצפית, שרכש לצורך מדידות מן האוויר.
סקוט טיפס אל סל הבלון ועלה חיש-מהר לגובה של יותר מ-180 מ' בכדור הפורח, שהיה מחובר בכבלים.
שקלטון עלה אחריו לניסיון שני.
כל מה שהצליחו לראות היו פני חומת הקרח שנראה שאין לה סוף.
וילסון חשב, בינו לבין עצמו, שהריחוף בבלון הוא "שיגעון מוחלט".
אחר כך המשיכה "דיסקברי" מערבה למצוא מקום מתאים למגורי-קבע לעונת החורף האנטארקטי.
ב-8 בפברואר נכנסה למצר מקמרדו ועגנה סמוך לגבולו הדרומי, שקיבל בהמשך את השם מפרץ מגורי החורף.
וילסון כתב: "כולנו היינו מודעים למזל יוצא הדופן ששיחק לנו במציאת מקום כזה למגורי חורף, בטוח לספינה ומוגן בשלמות מכל לחץ של קרח."
המסיק, ויליאם לאשלי, לעומת זאת, הביע את דעתו שזה נראה "מקום משמים." העבודה על החוף החלה בהקמת צריפי המשלחת על חצי אי טרשי, שנקרא האט פוינט.
סקוט החליט, שהמשלחת תמשיך לחיות ולעבוד בספינה, והניח ל"דיסקברי" לקפוא בקרח הים.
את הצריף הראשי החליט להקצות למחסן ולמחסה.
בכל הקבוצה לא היה אף גולש סקי מומחה ורק לברנאקי ולארמיטג' היה איזה שהוא ניסיון בעבודה עם כלבי-מזחלת.
תוצאות מאמציהם המוקדמים של האנשים להקנות לעצמם את הטכניקות הללו לא בישרו טובות ורק חיזקו את העדפתו של סקוט לגרירה בכוח אדם.
הסכנות הטמונות בתנאים הזרים להם התאמתו ב-11 במרץ, כשקבוצה ששבה ממסע ניסיון לכף קרוזייה נתקעה על מדרון מכוסה קרח בשעת סופת שלגים.
במהלך נסיונותיהם למצוא מקום בטוח יותר, החליק המלח הכשיר (Able seaman) ג'ורג' וינס מקצה צוק ונהרג.
גופתו לא נמצאה מעולם; צלב ועליו כתובת פשוטה, שהוקם לזכרו, עודנו ניצב בראש הצוק הנישא של האט פוינט.
במשך חודשי החורף מאי-אוגוסט היו המדענים עסוקים במעבדותיהם, וכל השאר עסקו בהכנת ציוד ואספקה לעבודת העונה הבאה.
לשם בידור והפגת מתח היו הצגות תיאטרון חובבניות ופעילויות העשרה חינוכית בצורת הרצאות.
עיתון, "טיימס הקוטב הדרומי", יצא בעריכת שקלטון.
גם פעילויות תחת כיפת השמיים לא חדלו כליל; היו משחקי כדורגל על הקרח, ולוח הזמנים לתצפיות מגנטיות ומטאורולוגיות נשמר בקפדנות.
עם תום החורף, התחדשו מסעות ניסוי במזחלות, כדי לבחון את הציוד ומנות המזון בעוד מועד לפני המסע המתוכנן דרומה, שאליו ייצאו סקוט, וילסון ושקלטון.
בינתיים יצאה קבוצה בראשות רוידס אל כף קרוזייה, להשאיר מסר בתחנה שם, וגילתה מושבת פינגווין קיסרי.
במשך 5 ימים היו אנשי הקבוצה כלואים באוהל בגלל סופת שלגים וטמפרטורה של 50- מעלות צלזיוס.
מזג האוויר הקשה אילץ את רוידס לחזור מוקדם מכפי שתכנן, אך בדיקת הרופאים בשובם לבסיס אישרה, לרווחת הכל, שבריאותם לא נפגעה.
קבוצה אחרת, בראשות ארמיטג', סיירה בהרים בכיוון מערב ושבה באוקטובר, עם סימנים מדאיגים של צפדינה.
סקוט המודאג הורה על בדיקות לכל חברי המשלחת, ואצל כולם התגלו סימנים ראשונים למחלה.
התפרצות הצפדינה נבלמה לאחר שינויים בתפריט.
לאחר זמן האשים ארמיטג' את סקוט בהתפרצות המחלה, בגלל "התנגדותו הרגשנית" לשחיטת בעלי חיים לבשר טרי.
סקוט, וילסון ושקלטון יצאו ב-2 בנובמבר 1902 עם כלבים וקבוצות מסייעות.
מטרתם הייתה "להרחיק דרומה בקו ישר על קרח החומה ככל שנוכל, להגיע אל הקוטב במידת האפשר, או למצוא ארץ חדשה." אל ציון הדרך המשמעותי הראשון הגיעו ב-11 בנובמבר, כשקבוצה מסייעת עברה את שיא קצה הדרום של בורכגרווינק ב-'50 78°.
אולם חוסר המיומנות בשליטה בכלבים בא עד מהרה לביטוי, וההתקדמות הייתה איטית.
אחרי שהקבוצות המסייעות חזרו, ב-15 בנובמבר, החלה קבוצתו של סקוט לחלק את מטענם (לקחת חצאי מטען קדימה ואז לחזור בשביל המחצית השנייה), ומכאן שעשו מסע של 4.8 ק"מ על כל 1.6 ק"מ של התקדמות דרומה.
היו טעויות בעניין מזון הכלבים, וכאשר הכלבים נחלשו, נאלץ וילסון להרוג את החלשים ביותר כדי שישמשו כמזון לאחרים.
גם האנשים כשלו, נאבקים בעוורון שלג, בכוויות קור ובתסמינים ראשונים של צפדינה, אך המשיכו דרומה בקו ישר עם ההרים ממערב.
את חג המולד חגגו במנות כפולות, וקינוח חג מולד, ששקלטון שמר לאירוע, חבוי עם גרביו.
ב-30 בדצמבר 1902, בלי לעזוב את חומת הקרח, הגיעו אל קצה הדרום שלהם ב-'17 82° דרום.
הבעיות התרבו והלכו במסע חזרה, כשהכלבים הנותרים מתו והצפדינה הכריעה את שקלטון.
הרישום ביומנו של וילסון מיום 14 בינואר 1903 מאשר כי "כולנו מגלים סימנים קלים, אך ברורים, של צפדינה".
סקוט ווילסון התנהלו בקושי הלאה ושקלטון, שלא היה מסוגל לגרור מזחלת, פסע לצידם ומדי פעם נישא על המזחלת.
לבסוף הגיעה הקבוצה אל האונייה ב-3 בפברואר 1903, אחרי מסע של כ־1,480 ק"מ כולל צעידות הלוך ושוב להעברת המטען, ב-93 ימי מסע, בממוצע של קצת יותר מ-16 ק"מ ליום.
כשקבוצת הדרום נעדרה, הגיעה ספינת הסיוע מורנינג, ועליה מטען אספקה טרייה.
מארגני המשלחת הניחו, שה"דיסקברי" תשתחרר מן הקרח בראשית 1903, ואז יוכל סקוט לצאת לעוד שיוטי מחקר ומדידות לפני שיחזור החורף.
הכוונה הייתה, ש"דיסקברי" תחזור לניו זילנד במרץ או אפריל, ומשם לאנגליה דרך האוקיינוס השקט, ובדרכה תמשיך במדידות המגנטיות שלה.
"מורנינג" תספק כל סיוע שסקוט עשוי להזדקק לו במהלך תקופה זו.
תוכנית זו נכשלה, כיון ש"דיסקברי" נשארה תקועה ללא ניע בכבלי הקרח.
מרקהם ציפה לכך, בינו לבין עצמו, ורב החובל של "מורנינג", ויליאם קולבק, הביא עמו מכתב סודי אל סקוט, שבו אישור לעוד שנה בקרח.
הואיל ועכשיו הייתה תחזית זאת לבלתי נמנעת, סיפקה ספינת הסיוע הזדמנות לכמה מאנשי הצוות לחזור הביתה.
ביניהם, שלא בטובתו, היה שקלטון המחלים, שסקוט החליט כי "מוטב לו שלא להסתכן בעוד תלאות במצב בריאותו הנוכחי".
הסיפורים על הקרע בין סקוט לשקלטון מקורם בנקודה זו, או בסכסוך משוער במהלך מסעם דרומה, שהביא לחילופי דברים כעוסים.
כמה מפרטים אלה סיפק ארמיטג', שקשריו עם סקוט התדרדרו ללא תקנה ואחרי שסקוט, וילסון ושקלטון הלכו כולם לעולמם, בחר לגלות פרטים, שנטו להציג את סקוט באור שלילי.
ראיות אחרות מצביעות על כך, שסקוט ושקלטון נשארו ביחסים טובים באופן כללי לתקופת-מה; שקלטון פגש את המשלחת בשובה הביתה ב-1904 ואחר כך כתב מכתב לבבי מאוד לסקוט.
לאחר תום החורף של 1903, התכונן סקוט למסע העיקרי השני של המשלחת: עלייה אל ההרים המערביים וחקר אזוריה הפנימיים של ארץ ויקטוריה.
קבוצת הסיור של ארמיטג' מן השנה שעברה סימנה נתיב חדש לגובה של 2,930 מטרים לפני שפנתה לשוב על עקבותיה, אבל סקוט רצה לפנות מערבה מנקודה זו, במידת האפשר אל מיקומו של הקוטב הדרומי המגנטי.
לאחר יציאה כושלת בגלל מזחלות פגומות, יצאה קבוצה ובה סקוט, לאשלי, ואוונס ב-26 באוקטובר 1903 מ"דיסקברי".
בעלייה על קרחון גדול, שלו קראו על שמו של גאולוג המשלחת פראר, הגיעו לגובה של 2,300 מטרים, ואז כלאו אותם סופות שלגים למשך שבוע במחנה.
הסופות לא איפשרו להם להגיע אל פסגת הקרחון עד 13 בנובמבר.
אז המשיכו והתקדמו אל מעבר לנקודת קצה הדרום של ארמיטג', גילו את רמת הקוטב והיו לקבוצה הראשונה שצעדה עליה.
אחרי שהקבוצה הגאולוגית והקבוצה המסייעת חזרו, המשיכו סקוט, אוונס ולאשלי מערבה על פני מישור נטול תוואי נוף למשך עוד שמונה ימים, למרחק של כ-240 ק"מ להגיע אל הנקודה המערבית ביותר שלהם ב-30 בנובמבר.
כיון שטבלאות הניווט שלהם אבדו בסופה בשעת העלייה על הקרחון, לא יידעו היכן בדיוק הם נמצאים, ולא היו שום תוואי נוף לעזור להם לקבוע את מיקומם.
המסע חזרה אל קרחון פראר התנהל בתנאים, שהגבילו את התקדמותם ללא יותר מ-1.6 ק"מ בשעה, כשמצרכי המזון אוזלים והולכים והם תלויים בכללי הניווט הנסיוניים של סקוט.
בירידה מן הקרחון ניצלו סקוט ואוונס מנפילה אל תוך בתרון, שיכלה להביא למותם, לפני שגילו אזור נקי משלג או עמק יבש, תופעה נדירה באנטארקטיקה.
לאשלי תיאר את העמק היבש כ"מקום נהדר לגידול תפוחי אדמה".
הקבוצה הגיעה אל ה-"דיסקברי" ב-24 בדצמבר, לאחר מסע הלוך-ושוב של 1,120 ק"מ במשך 59 יום.
הממוצע שלהם, יותר מ-22 ק"מ ביום במסע זה שכולו גרירה בכוח שרירי אדם, עלה באופן משמעותי על זה שהושג עם כלבים במסע דרומה של העונה הקודמת, עובדה שחיזקה עוד יותר את הדעות הקדומות של סקוט נגד שימוש בכלבי-מזחלת.
היסטוריון הקטבים דייוויד קריין מגדיר את המסע מערבה "אחד המסעות הדגולים בתולדות הקטבים".
כמה מסעות אחרים הושלמו בתקופת העדרו של סקוט.
רוידס וברנאקי יצאו למסע של 31 ימים על החומה בכיוון דרום-מזרח, צפו באופיה השטוח וערכו עוד קריאות מגנטיות.
קבוצה אחרת חקרה את קרחון קטליץ בדרום-מערב, ווילסון יצא לכף קרוזייה לצפות מקרוב במושבת הפינגווין הקיסרי.
סקוט קיווה למצוא בשובו את "דיסקברי" משוחררת מן הקרח, אבל היא נשארה תקוע לבלי הזז.
האנשים החלו לעמול סביבה במסורי קרח, אבל אחרי 12 ימי עבודה מפרכת, נוסרו רק שני חתכים מקבילים קצרים באורך 150 מטרים, והספינה הייתה עדיין במרחק 32 ק"מ ממים פתוחים.
ב-5 בינואר 1904 חזרה ספינת הסיוע "מורנינג", הפעם עם עוד ספינה, טרה נובה.
קולבק הביא עמו הוראות מפורשות מן האדמירליות, לפיהן, אם אי אפשר יהיה לשחרר את "דיסקברי" עד תאריך מוגדר, יש לנטוש אותה ולשלוח את צוותה הביתה בשתי ספינות החילוץ.
האולטימטום הזה נבע מן התלות של מרקהם במשרד האוצר לכיסוי ההוצאות של משלחת החילוץ השנייה, מאחר שמקורות המימון של המשלחת התרוקנו כליל.
האדמירליות הסכימה לממן את ההוצאות רק בתנאים שלהם.
ה-"דיסקברי" ואנשיה יכלו להישאר ללא חשש עוד חורף אחד באנטארקטיקה.
הייתה להם די אספקה לחמש שנים וסכנת הצפדינה חלפה.
הדבר היחיד שחסר להם היה פחם, ודווקא אותו לא הביאו ספינות החילוץ בכמות מספקת.
הוסכם, שאם עד 25 בפברואר לא תשוחרר הספינה, לא תהיה ברירה אלא לנטוש אותה.
כאמצעי זהירות, החל סקוט להעביר את כל הממצאים המדעיים והדגימות אל ספינות החילוץ.
העבודה לשחרור הספינה הכלואה התחדשה במלוא המרץ, בחומרי נפץ ובמסורים, ב-10 בפברואר היה סקוט קרוב להשלים עם העובדה, שיהיה עליו לנטוש את "דיסקברי", אך ב-14 בפברואר נשבר לפתע רוב הקרח, ו"מורנינג" ו"טרה נובה" יכלו סוף סוף לשייט לצד "דיסקברי".
ב-16 בפברואר הצליחו שני הפיצוצים האחרונים לשחרר את "דיסקברי", שחידשה מיד את מסעה לניו זילנד.
קבלת הפנים שחיכתה למשלחת עם שובה לממלכה המאוחדת הייתה מעומעמת, בתחילה.
מרקהם בא לפגוש את הספינה בפורטסמות' כש"דיסקברי" עגנה שם ב-10 בספטמבר 1904, אבל שום אנשי-שם לא הקבילו את פני הקבוצה כשהגיעה ללונדון כעיבור ימים אחדים.
עם זאת, הציבור גילה התלהבות ניכרת כלפי המשלחת ובעקבותיה, הגיעה גם הכרה רשמית.
סקוט קודם עד מהרה לדרגת קפטן בצי המלכותי והוזמן לטירת בלמורל לפגישה עם המלך אדוארד השביעי, שהעניק לו תואר אבירות (CVO).
עוד קיבל שלל מדליות ופרסים מארצות שמעבר לים, בהם אות לגיון הכבוד הצרפתי.
מדליות הקוטב והעלאות בדרגה ניתנו לקצינים וחברי צוות אחרים.
התוצאות הגאוגרפיות העיקריות של המשלחת היו גילוי ארץ אדוארד השביעי; הטיפוס על ההרים המערביים וגילוי רמת הקוטב; מסע המזחלות הראשון על הרמה; המסע על חומת הקרח אל קצה הדרום ב-'17 82° דרום.
נקבע כעובדה שהאי רוס הוא אכן אי, ההרים הטראנס-אנטארקטיים מופו ל-83° דרום וחושבו מיקומם וגובהם של יותר מ-200 הרים נפרדים.
עוד הרבה תוואי נוף וציוני דרך זוהו ונקראו בשם, ונעשתה עבודת מדידה רחבת-היקף בחופים.
היו גם תגליות בעלות חשיבות מדעית ממדרגה ראשונה, בהן העמקים היבשים בהרים המערביים, מושבת הפינגווין הקיסרי בכף קרוזייה, ראיה מדעית לכך, שחומת הקרח היא מדף קרח צף ומאובן של עלה שגילה פראר ושעזר לבסס את הקשר של אנטארקטיקה ליבשת-העל גונדוואנה.
אלפי דגימות גאולוגיות וביולוגיות נאספו וזנים ימיים חדשים זוהו.
מיקום הקוטב הדרומי המגנטי חושב בדיוק סביר.
בתחום הרפואה, וילסון גילה את השפעותיו נוגדות הצפדינה של בשר כלבי-ים טרי, תגלית ששמה קץ לסכנת החיים שבצפדינה, למשלחת זו ולבאות אחריה.
הר אינגלנד שהתגלה על ידי המשלחת קיבל שם לזכר קצין בספינת הצלה "מורנינג".
סקוט שוחרר מן הצי לצורך כתיבת הדו"ח הרשמי של המשלחת, "מסע הדיסקברי"; זה פורסם בשנת 1905, ונמכר היטב.
עם זאת, הדין וחשבון של סקוט על ההתמוטטות של שקלטון במסע דרומה הוביל לחילוקי דעות בין השניים, בעיקר על הגרסה של סקוט באשר למשך הזמן שעמיתו למשלחת נישא על גבי המזחלת.
השתמע מכך, שההתמוטטות של שקלטון הייתה אחראית להישג הלא-מרשים יחסית של המשלחת בהתקדמותה דרומה.
סקוט חידש לאחר זמן את הקריירה שלו בצי, תחילה כעוזר למנהל המודיעין של הצי ואחר, באוגוסט 1906, כרב החובל של אוניית הדגל בפיקודו של סגן האדמירל ג'ורג' אגרטון באוניית הצי ויקטוריוס.
במועד זה כבר היה סקוט גיבור לאומי, על אף סלידתו מתשואות פומביות, והישגי המשלחת הוצגו לציבור כניצחון.
האופוריה הזו לא תרמה לניתוח אובייקטיבי, או להערכה שקולה של חוזקות המשלחת וחולשותיה.
משלחת "דיסקברי" הייתה קרש קפיצה לקריירות של כמה אנשים, שהיו לעמודי התווך או המנהיגים במשלחות בחמש-עשרה השנים הבאות.
לצד סקוט ושקלטון, הימאים פרנק ויילד וארנסט ג'ויס חזרו שוב ושוב אל הקרח, כיון שלא יכלו ככל הנראה להסתגל מחדש לחיים נורמליים.
ויליאם לאשלי ואדגר אוונס, עמיתיו של סקוט במסע מערבה בשנת 1903, התאימו עצמם לתוכניות העתידות של מנהיגם והיו לשותפיו הקבועים לגרירת מזחלות.
טום קרין התלווה הן לסקוט והן לשקלטון במשלחות הבאות.
לויטננט "טדי" אוונס, קצין ראשון באוניית הסיוע "מורנינג", החל לתכנן הובלת משלחת משלו, לפני שהצטרף אל הצוות של סקוט בשנת 1910.
זמן קצר לאחר סיום שירותו בצי, גילה סקוט לחברה הגאוגרפית המלכותית את כוונתו לחזור לאנטארקטיקה, אבל המידע לא יצא בשלב זה לציבור הרחב.
את כוונותיו אלה סיכל שקלטון, שהודיע בראשית 1907 על תוכניותיו לעמוד בראש משלחת, שתצא לאנטארקטיקה במטרה הכפולה, להגיע אל הקוטב הדרומי המגנטי ואל הקוטב הדרומי הגאוגרפי גם יחד.
תחת לחץ, הסכים שקלטון שלא לצאת למסעותיו ממצר מקמרדו, שסקוט תבע עליו חזקה כזירת העבודה שלו עצמו.
בסופו של דבר, שקלטון לא הצליח למצוא מעגן בטוח בשום מקום אחר ונאלץ להפר את הבטחתו.
משלחתו נחלה הצלחה רבתי - מסעה דרומה הסתיים ב-'23 88°, פחות מ-160 ק"מ מן הקוטב הדרומי, ואילו הקבוצה הצפונית הגיעה אל מיקום הקוטב הדרומי המגנטי.
מכל מקום, הפרת הבטחתו של שקלטון הביאה לנתק משמעותי ביחסים בין השניים, וסקוט כינה את עמיתו משכבר שקרן ונוכל.
תוכניותיו של סקוט הבשילו בהדרגה לכלל הגשמה - משלחת רחבת-ממדים, מדעית וגאוגרפית, שיעדה העיקרי הוא כיבוש הקוטב הדרומי.
סקוט היה נחוש בדעתו להימנע מן החובבנות שנקשרה עם עבודתה המדעית של משלחת דיסקברי.
הוא מינה את אדוארד וילסון למדען הראשי שלו, ווילסון בחר צוות מנוסה.
המשלחת יצאה לדרכה ביוני 1910 בטרה נובה, אחת מספינות הסיוע של "דיסקברי".
תוכנית המשלחת הסתבכה בגלל משלחת הקוטב הדרומי הנורווגית של רואלד אמונדסן, שהגיעה לאנטארקטיקה באותו זמן.
קבוצתו של אמונדסן הגיעה לקוטב הדרומי ב-14 בדצמבר 1911 ושבה בשלום.
סקוט וארבעת בני לווייתו, בהם וילסון, הגיעו לקוטב ב-17 בינואר 1912; כל החמישה נספו במסעם חזרה.
על שם אוניית המחקר "דיסקברי" נקרא הר דיסקברי.
משלח בין-לאומי הוא מוביל המתחייב להעביר טובין (סחורות, מטענים וחפצים אישיים) מנקודת מוצא אל נקודת היעד בעבור תשלום כספי.
משלח בינלאומי כיום מוגדר כמוביל חוזי כלומר חברת השילוח הבינלאומית משמשת כחוזה ליצואן המשתמש בהן.
תפקיד המשלח אינו רק לשנע את הטובין, אלא לגשר בין בעל המטען לספק השילוח הבינלאומי (שילוח אווירי, ימי או יבשתי) ומוטלת עליו החובה להנפיק שטר מטען (פנימי) לכל שילוח.
על פי , גורם העוסק בשילוח בין-לאומי חייב לקבל אישור מרשות המסים בישראל.
משלחת הקוטב הדרומי היא המשלחת הראשונה שהגיעה אל הקוטב הדרומי הגאוגרפי.
מנהיג המשלחת היה חוקר הארצות הנורווגי רואלד אמונדסן, שיחד עם ארבעה אנשים נוספים הגיע אל הקוטב ב-14 בדצמבר 1911, חמישה שבועות לפני שהגיעה אליו משלחת טרה נובה הבריטית בהנהגת רוברט פאלקון סקוט.
אמונדסן וצוותו חזרו בשלום לבסיסם, ואילו סקוט וארבעת עמיתיו נספו בדרכם חזרה.
אמונדסן נטבע בזיכרון הקולקטיבי כאחד מגיבורי העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, שבו עמדו משלחות שונות במבחני כוח סבל קשים על גבול יכולותיהם הפיזיות והנפשיות.
19 חברים במשלחות אלו נספו.
קצה הדרום היה קו הרוחב הדרומי ביותר שאליו הגיעו חוקרים לפני כיבוש הקוטב הדרומי.
ציוני דרך חשובים בדרך לקוטב היו גילוי הארצות דרומית לכף הורן ב-1619, חציית החוג האנטארקטי של קפיטן ג'יימס קוק ב-1773, והתצפיות המאושרות המוקדמות ביותר של יבשת אנטארקטיקה ב-1820. מראשית המאה ה-19 ואילך, הייתה החתירה אל "קצה הדרום" למעשה למרוץ אל הקוטב.
תוכניותיו הסופיות של אמונדסן התמקדו בחוג הארקטי ובכיבוש הקוטב הצפוני באמצעות היסחפות ממושכת בספינה התקועה בקרח.
הוא השיג את זכות השימוש בספינת חקר הקוטב של פריטיוף ננסן, "פראם", והחל בגיוס כספים נרחב.
ההכנות למשלחת זו הושמו לאל בשנת 1909, כאשר שני חוקרי הארצות האמריקאים היריבים, פרדריק קוק ורוברט פירי טענו, כל אחד בנפרד, לכיבוש הקוטב הצפוני.
אמונדסן שינה אפוא את תוכניתו והחל להתכונן לכיבוש הקוטב הדרומי; במרץ 1909, כשנודע ששקלטון ויתר על כיבוש הקוטב ופנה לאחור, פסק אמונדסן, שאם כך, "נשארה עוד פינה קטנה" בדרום.
הוא לא חסך בשבחים להישג של שקלטון והשווה אותו לזה של ננסן בצפון.
בהמשך להחמצה של שקלטון על סף ההישג, מיהר סקוט לאשר את כוונתו לעמוד בראש משלחת (היא משלחת טרה נובה), שתכתר את "הפינה הקטנה" ותתבע את הפרס לאימפריה הבריטית.
כיון שלא היה בטוח בנכונות הציבור ותומכי המשלחת לממן אותו, שמר אמונדסן את השינוי ביעד בסוד.
כשיצא לדרך ביוני 1910, אפילו רוב אנשי הצוות במשלחתו האמינו, שפניהם מועדות אל סחף הקרח הארקטי.
אמונדסן הקים את הבסיס האנטארקטי שלו, "פראמהיים", במפרץ הלווייתנים על חומת הקרח הגדולה.
לאחר חודשי הכנה, ציוד מצבור והתחלה מוטעית, שהייתה קרובה להסתיים באסון, יצאו הוא ואנשיו בכיוון הקוטב באוקטובר 1911. במהלך מסעם גילו את קרחון אקסל הייברג, שסיפק להם נתיב אל המישור הקוטבי ובסופו של דבר, אל הקוטב הדרומי.
מיומנות הקבוצה בשימוש במגלשי סקי ומומחיותה בנהיגת כלבי המזחלת הבטיחו מסע מהיר וחופשי יחסית מבעיות.
בין השאר כללו הישגי המשלחת את החקירה הראשונה של ארץ אדוארד השביעי וסיור אוקיינוגרפי מקיף.
אף כי הצלחת המשלחת זכתה לשבחים מכל עבר, סיפור כישלונו ההרואי של סקוט העיב על הישגה.
זאת ועוד, היו מי שביקרו את החלטתו של אמונדסן לשמור את תוכניותיו האמיתיות בסוד עד הרגע האחרון.
היסטוריוני קוטב מודרניים מכירים ללא סייג במיומנות ובאומץ של קבוצת אמונדסן; בסיס הקבע לחקר הקוטב הדרומי נושא את שמו, יחד עם זה של סקוט.
אמונדסן נולד בפרדריקסטאד (Fredrikstad), כ-80 ק"מ מכריסטיאניה שבנורווגיה, ב-1872, בן לבעל-אונייה.
בשנת 1893 הפסיק את לימודי הרפואה באוניברסיטת כריסטיאניה, והצטרף כימאי לספינה "מגדלנה", שעסקה בציד כלבי ים, להפלגה אל החוג הארקטי.
לאחר עוד כמה מסעות ימיים הוכשר כחובל שני; בתקופות שהותו על היבשה שכלל את כישוריו כגולש סקי מחוץ לדרכים כבושות, בסביבה הקשה של מישור הארדאנגרווידה הנורווגי.
ב-1896, בהשראת מסעות הקוטב של בן-ארצו פריטיוף נאנסן, הצטרף אמונדסן למשלחת האנטארקטית הבלגית כחובל ראשי, על סיפון האונייה "בלגיקה", בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
בראשית שנת 1898 נלכדה הספינה בקרח דחוס בים בלינגסהאוזן, ונשארה תקועה ללא יכולת להיחלץ במשך קרוב לשנה.
כך אירע שמשלחת זו הייתה, שלא בטובתה, הראשונה שבילתה חורף שלם במים אנטארקטיים.
התקופה הזאת התאפיינה בדיכאון, כמעט גוויעה ברעב, אי-שפיות וצפדינה בקרב חברי הצוות.
אמונדסן שמר על קור רוח, תיעד כל דבר, וראה בניסיון הקשה חוויה לימודית בכל היבטי הטכניקות של חקר הקוטב, בייחוד עזרים נחוצים, ביגוד ודיאטה.
מסע "בלגיקה" ציין את ראשיתו של מה שיוכר בהמשך כעידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, ומיד אחריו יצאו משלחות מן הממלכה המאוחדת, שוודיה, גרמניה וצרפת.
אמונדסן, מכל מקום, הפנה את תשומת לבו בשובו לנורווגיה בשנת 1899 לקוטב הצפוני.
בוטח ביכולתו להנהיג משלחת, תכנן חצייה של המעבר הצפון-מערבי, אז נתיב ימי בלתי-ממופה מהאוקיינוס האטלנטי אל האוקיינוס השקט דרך מבוך האיים הקנדיים.
אחרי שקיבל את רישיון רב חובל, רכש אמונדסן ספינה חד-תורנית קטנה בשם יִיֶה (Gjøa), שאותה התאים לשיט ארקטי.
הוא השיג את חסותו של אוסקר השני, מלך שוודיה ונורווגיה, את תמיכת ננסן, וגיבוי כספי מספיק ליציאה לדרך ב-1903 עם צוות של שישה אנשים.
המסע נמשך עד 1906 וזכה להצלחה מלאה; המעבר הצפון-מערבי, שהביס ימאים במשך מאות שנים, נכבש לבסוף.
בגיל 34 היה אמונדסן לגיבור לאומי, בשורה הראשונה של חוקרי הקוטב.
משלחות לקוטב הצפוני והדרומי היו פעילות בתקופה זו.
בנובמבר 1906 חזר האמריקאי רוברט פירי מחיפוש כושל אחר הקוטב הצפוני, וטען שהגיע לנקודה הצפונית הרחוקה ביותר שהושגה עד אז, קו רוחב '87°6 - שיא שהיסטוריונים מאוחרים יותר חלקו עליו.
הוא החל מיד לגייס מימון לעוד ניסיון.
ביולי 1907 יצא פרדריק קוק , לשעבר חבר בצוות הספינה של אמונדסן ב"בלגיקה", צפונה, למה שהיה למראית עין מסע ציד, אך נועד, על פי השמועה, להגיע לקוטב הצפוני.
כעבור חודש הפליגה משלחת נמרוד של ארנסט שקלטון לאנטארקטיקה, ובו בזמן התכונן רוברט פלקון סקוט למשלחת נוספת, במקרה ששקלטון ייכשל.
אמונדסן לא ראה סיבה לוותר על הראשוניות בקוטב הדרומי לבריטים, ודיבר בפומבי על הסיכויים להוביל משלחת אנטארקטית - אף כי היעד שהעדיף נשאר הקוטב הצפוני.
ב-1893 נהג ננסן את ספינתו "פראם" אל תוך קרח דחוס ארקטי מן החוף הצפוני של סיביר והניח לה להיסחף עם הקרח לעבר גרינלנד, בתקווה שנתיב זה יחצה את הקוטב הצפוני.
כפי שקרה, הסחף לא התקרב לקוטב, וניסיונם של ננסן והיאלמר יוהנסן להגיע אליו ברגל נכשל גם הוא.
אף על פי כן, האסטרטגיה של ננסן היוותה בסיס לתוכניות הארקטיות של אמונדסן.
הוא הגיע למסקנה, שאם ייכנס אל האוקיינוס הארקטי דרך מצר ברינג, מרחק ניכר ממזרח לנקודת ההתחלה של ננסן, תשיג ספינתו סחף צפוני יותר ותעבור סמוך אל הקוטב או דרכו.
אמונדסן התייעץ עם ננסן, שהיה איתן בדעתו, כי "פראם" היא כלי השיט היחיד שיוכל לעמוד במבצע כזה.
פראם תוכננה ונבנתה בשנים 1891–1893 על ידי קולין ארצ'ר, בונה אוניות הראשון במעלה של נורווגיה ואדריכל ימי, לפי הוראותיו המפורטות של ננסן, כאונייה שתעמוד בחשיפה ממושכת לתנאים הארקטיים הקשים והאכזריים ביותר.
המאפיין הבולט ביותר של האונייה היה השדרית המעוגלת שלה שאפשרה לה, לדברי ננסן, "להחליק כמו צלופח מלפיתת הקרח".
ליתר חיזוק צופתה השדרית בעץ כלורוקרדיום דרום אמריקאי, הקשה ביותר בנמצא, וקורות רוחב וחישוקים חוברו לכל אורכה.
אורך קורת הרוחב של האונייה, 11 מ', ביחס לאורכה הכולל, 43 מ', שיווה לה מראה קצר וקטום במיוחד.
צורה זו שיפרה את כוחה בקרח אבל השפיעה על ביצועיה בים הפתוח, שם נעה באיטיות ונטתה מאוד לרכון עד אי-נוחות מצד לצד.
מכל מקום, הופעתה החיצונית, מהירותה ותכונות השיוט שלה היו משניות ליכולתה לספק מקלט בטוח וחמים לצוות במהלך מסע, שעלול להתמשך שנים אחדות.
"פראם" יצאה כמעט ללא נזק ממשלחתו של ננסן, אחרי קרוב לשלוש שנים בקרח הקוטבי.
עם שובה שופצה והוכשרה מחדש לפני שעשתה ארבע שנים בפיקודו של אוטו סוורדרופ, במיפוי ובחקר 180,000 ק"מ של טריטוריה לא-נושבת באיים של צפון קנדה.
לאחר תום מסעו של סוורדרופ ב-1902, נשארה "פראם" בנמל בכריסטיאניה.
אף כי האונייה הייתה, טכנית, רכוש המדינה, הייתה הסכמה שבשתיקה, שלננסן יש זכות ראשונים עליה.
לאחר שובו מן החוג הארקטי ב-1896, התכוון לקחת את ה"פראם" למשלחת אל אנטארקטיקה, אבל עד 1907 התפוגגו תקוות כאלה לאין.
בשלהי ספטמבר של אותה שנה, נקרא אמונדסן אל ביתו של ננסן ונאמר לו, שהאונייה תעמוד לרשותו.
אמונדסן הודיע על תוכניותיו לציבור ב-10 בנובמבר 1908, בישיבה של החברה הגאוגרפית הנורווגית.
בה אמר שהוא ייקח את "פראם", סביב כף הורן אל האוקיינוס השקט; אחרי הצטיידות בסן פרנסיסקו תמשיך הספינה צפונה, דרך מצר ברינג אל פוינט בארו.
מכאן יפנה ישירות אל תוך הקרח כדי להיכנס לסחף, שיימשך בין ארבע לחמש שנים.
המדע יהיה חשוב בה במידה כמו המחקר הגאוגרפי; תצפיות מתמידות תסייענה, כך קיווה אמונדסן, לבאר כמה בעיות לא פתורות.
התוכנית התקבלה בהתלהבות ולמחרת הכריז הוקון השביעי, מלך נורווגיה על פתיחת רשימת תורמים בתרומה של 20,000 קרונות נורווגיות.
ב-6 בפברואר 1909 אישר הפרלמנט הנורווגי מענק בסך 75,000 קרונות נורווגיות להכשרת הספינה.
גיוס התרומות הכללי וניהול ענייני המשלחת הופקדו בידי לאון, אחיו של אמונדסן, כדי שהחוקר ומגלה הארצות יוכל להתרכז בהיבטים המעשיים יותר של ארגון המשלחת.
במרץ 1909 יצאה הודעה, לפיה שקלטון הגיע לקו הרוחב הדרומי '88°23, 147 קילומטרים מהקוטב - ופנה אחור; אמונדסן פסק, שאם כך, "נשארה עוד פינה קטנה" בדרום.
אמונדסן בחר שלושה קציני צי למשלחתו: תורוואלד נילסן, נווט שיכהן כסגנו; היאלמר פרדריק גירטסן, וקריסטיאן פרסטרוד.
אף על פי שלגירטסן לא היה רקע רפואי, הוא מונה לרופא המשלחת ונשלח ל"קורס בזק" בכירורגיה וברפואת שיניים.
תותחן מן הצי, אוסקר ויסטינג, התקבל על סמך המלצתו של פרסטרוד, משום שיכול היה למלא בהצלחה את רוב המשימות.
אף כי הניסיון הקודם שלו עם כלבי מזחלת היה זעום, אמונדסן כתב, שוויסטינג פיתח "דרך משלו" בעבודה עם הכלבים, והיה לווטרינר חובב יעיל.
בשלב מוקדם נבחר לקבוצה אולאף ביאלאנד, אלוף סקי, שהיה נגר מיומן ויצרן מגלשי סקי.
ביאלאנד בא ממחוז טלמרק, חבל ארץ שנודע בגולשי הסקי שלו וכמקום הולדתו וגידולו של חלוץ הטכניקות המודרניות, סונדרה נורהיים.
אמונדסן היה שותף לדעתו של ננסן, שמגלשי סקי וכלבי מזחלות עולים בהרבה על שיטות אחרות למסע ארקטי, והיה נחוש בדעתו לגייס את נוהגי הכלבים המיומנים ביותר.
הלמר האנסן, שהוכיח את יתרונותיו במשלחת המעבר הצפון-מערבי, הסכים לצאת שוב למסע עם אמונדסן.
בהמשך הצטרף אליו סוורה האסל, מומחה לכלבים, שלקח חלק במסע של אוטו סוורדרופ בשנים 1898–1902 ב"פראם".
כוונתו המקורית הייתה להתלוות אל אמונדסן רק עד סן פרנסיסקו.
בהיותו מודע לחשיבותו של טבח מוכשר, וידא אמונדסן את הצטרפותו של אדולף הנריק לינדסטרום, גם הוא ותיק משלחתו של סוודרופ ששירת כטבח על אונייתו יִיֶה (Gjøa).
התנסויותיו של אמונדסן במשלחות קודמות לימדו אותו עד כמה חשובה, במסעות ארוכים, חברת אנשים יציבים ומתואמים ביניהם, והרגשתו הייתה שסגל זה של אנשים עתירי ניסיון מהווה את ליבת המשלחת.
גיוס חברי המשלחת נמשך עד 1909; קבוצת "פראם" מנתה בסופו של דבר 19 איש, כולם פרט לאחד, אנשים שאמונדסן עצמו בחר אישית; היוצא מן הכלל היה היאלמר יוהנסן, שצורף לבקשתו של ננסן.
מאז צעידתו האפית עם ננסן, לא הצליח יוהנסן למצוא את מקומו.
על אף מאמציו של ננסן ושל אחרים לעזור לו, חייו היו לסחרחרת של שתייה וצבירת חובות.
ננסן רצה לתת לידידו משכבר הימים הזדמנות אחרונה להוכיח, שעודנו עובד כשיר בתחום; אמונדסן, שהרגיש שאינו יכול לסרב לבקשותיו של ננסן, הסכים באי-רצון לקבל את יוהנסן למשלחת.
בין שאר חברי הצוות של "פראם" היה אלכסנדר קוּצ'ין, סטודנט של המומחה לאוקיינוגרפיה פרופ' ביורן הלאנד-הנסן.
בהפלגתו על "פראם", היה קוצ'ין לרוסי הראשון שדרך על אדמת אנטארקטיקה (בלינגסהאוזן ולאזארב גילו את היבשת ב-1820, אבל מעולם לא הציגו עליה את כף רגלם).
כשקבוצתו של אמונדסן יצאה אל הקוטב הדרומי, קוצ'ין נשאר בספינה והשלים סקר אוקיינוגרפי של האוקיינוס הדרומי.
הוא נאלץ לחזור לנורווגיה בספינה אחרת מבואנוס איירס, והביא את החומרים האוקיינוגראפיים שהשיגה המשלחת אל הלאנד-הנסן.
זמן קצר אחר כך נספה בניסיון כושל לעבור בנתיב הים הצפוני, שאותו הוביל עם ולדימיר רוזאנוב.
בספטמבר 1909, התפרסמו בעיתונות דיווחים על כך, שקוק ופירי הגיעו, כל אחד מהם עם משלחתו הוא, אל הקוטב הצפוני, קוק באפריל 1908 ופירי שנה לאחר מכן.
כשהתבקש להגיב, נמנע אמונדסן מלסמוך את ידו על זה או על זה מחוקרי הארצות, אבל הביע השערה "כי משהו עוד יישאר בוודאי לעשות".
אף כי נמנע מלהתערב במחלוקת בדבר תביעותיהם ההדדיות של קוק ופירי.
פירי ביטל מניה וביה את תביעתו של קוק, וחקירות שנעשו בהמשך יצרו ספקות חמורים באשר לרישומיו של קוק.
הנתונים של פירי התקבלו, על אף התנגדותו של קוק, ללא פקפוק על ידי החברה הגאוגרפית הלאומית, שמימנה את משלחתו.
התמיכה הציבורית בקוק דעכה במהרה, אם כי היו שהמשיכו לתמוך בטענותיו, בהם אמונדסן.
פירי התקבל על דעת הרוב ככובש הקוטב הצפוני, עד שמחקר בשלהי המאה ה-20, בייחוד זה של חוקר הארצות וולי הרברט, לימד שפירי לא הגיע למעשה אל הקוטב הצפוני.
אמונדסן ראה מיד שגילויי השניים ישפיעו במידה רבה על תוכניותיו הוא.
ללא הקסם שנסך גילוי הקוטב הצפוני וכיבושו, יתקשה לשבות את התעניינות הציבור ואת נכונותו לממן את המשלחת.
בעקבות כך אמר בספטמבר 1909: