tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה תלמידו של הפילולוג הערבי ומייסד האסכולה הבצרית של הדקדוק הערבי, אבו אל-עמר אבן אל-עלא ושל אל-ח'ליל בן אחמד.
בלימודיו אל-אצמעי רכש ידע נרחב בערבית הקלאסית ובשירה הקדם-אסלאמית.
בין היתר עסק גם בתחום מדעי החיים והזואולוגיה.
הוא נחשב למדען המוסלמי הראשון שחקר בעלי חיים באופן מעמיק.
אל-אצמעי כתב יצירות רבות, ביניהם:
כתאב אל-ח'יל (ספר הסוסים), כתאב אל-איביל (ספר הגמלים), כתאב אל-פארק (ספר על בעלי חיים נדירים), כתאב אל-וחוש (ספר על חיות בר), כתאב אל שאת (ספר הכבשים) וכתאב ח'לק אל-אנסאן (ספר יצירת האדם) שמספק מידע מפורט על האנטומיה האנושית.
אל-אִח'ואן , היה כוח צבאי סעודי-והאבי המורכב משבטי נוודים מסורתיים, ששימש כצבאו של אבן סעוד עוד בהיותו שליט סולטנות נג'ד, והוא מילא תפקיד חשוב בהפיכת אבן סעוד לשליט של מרבית חצי האי ערב וליצירת ממלכת סעודיה.
האח'ואן הופיעו בתחילת המאה ה-20. במקור, הם היו אנשי דת שרצו לפרק את השבטים הבדואים ולהושיבם סביב יישובי קבע במקביל להנחלת דרכי האסלאם, בטענה שהחיים הנוודים אינם עולים בקנה אחד עם הפרשנות המחמירה שלהם לאסלאם.
בדרך זו שבטי הבדואים בנג'ד הפכו בהדרגה משודדי דרכים נוודים לחיילים אסלאמיים קנאים אשר עזרו לאבן סעוד במאבקו להרחבת שטחה של ממלכת נג'ד למרבית חצי האי ערב.
לאחר כיבוש ממלכת חג'אז ההאשמית בשנת 1924 ויצירת ממלכת סעודיה, אבן סעוד מצא את עצמו בסכסוך גובר והולך עם אנשי האח'ואן שהאשימו אותו ברפיון דתי וגרמו לו לתקריות בינלאומיות כאשר ניסו להרחיב את שטח הממלכה על חשבונן של עיראק, כווית וירדן השכנות.
שיאו של הסכסוך היה במרד האח'ואן שבא על סיומו לאחר שאבן סעוד ריסק את הכוח העיקרי של האח'ואן בקרב סבליה ב-1929, ושרידי צבא האח'ואן השתלבו במשמר הלאומי הסעודי.
תנועת האח'ואן נולדה בנסיבות סתומות בשנת 1911 ככל הנראה, וראשיתה בחכמי עולמא והאבים-סונים תושבי ערים ועיירות בנג'ד שיצאו לריכוזים של שבטים נוודים בדואים במדבר להמיר את דתם לאסלאם, מאחר שבעיניהם הבדואים נחשבו כג'היליה עקב הבורות הדתית שלהם.
על מנת לתקן את המצב הזה, הם כינסו את השבטים הבדואים הנוודים ביישובים חקלאיים שכונו "היג'רה", בהם הם למדו חקלאות או מלאכות אחרות והודרכו כיצד להיות מוסלמים ראויים.
עד 1920 היו כ-52 כפרי היג'רה כאלו, ומספרם עלה ל-120 עד 1929. כבר בראשיתה של התנועה, אבן סעוד שליט אמירות ריאד לקח אותה תחת חסותו במטרה לאחד את השבטים בממלכתו שיהיו נאמנים לו.
התוצאה של התנועה, הייתה יצירת חיילים דתיים קנאיים, שהאידאולוגיה שלהם מאפילה על הנאמנות לאבן סעוד.
האח'ואן נודעו בכך שנהגו ללבוש טורבנים לבנים במקום הכאפיה הערבית המסורתית, והם נהגו לכסות את פניהם כאשר נתקלו באירופאים או בערבים מחוץ לסעודיה.
מנין לוחמי האח'ואן בשיאו היה 76,500 לוחמים.
מאחר שהאח'ואן לא היו כוח צבאי סדיר אלא הורכבו מאנשי שבטים וכן עקב האידאולוגיה הקנאית שלהם שתיעבה כל דבר של קידמה, החימוש העיקרי שלהם היה כלי נשק מסורתיים כגון חרבות וכידונים, ולעיתים גם רובים מיושנים.
צורת הלחימה שלהם דמתה לסגנון שודדי הדרכים הבדואים במדבריות ערב, והם נעו ממקום אחד למשנהו בעיקר באמצעות גמלים ומספר מצומצם של סוסים.
בניגוד לפשיטות קודמות של שודדי דרכים בדואים, הפשיטות של האח'ואן לוו באידאולוגיה דתית קנאית ועל כן הן היו רצחניות יותר מבעבר.
האח'ואן נודעו לשמצה בהרג שבויים (כל גבר שנפל לידם הוצא להורג בשחיטה) ולעיתים הם הרגו אף נשים וילדים.
בין 1914 ל-1926, הנהגת האח'ואן בהשפעת אבן סעוד ריסנו את השבטים תחת פיקודם שלא לתקוף או להתנכל לנוודים אחרים ולערי הנג'ד, אלא להתמקד בשטחים של יריבי אבן סעוד.
בדרך זו צמחה אמירות ריאד לסולטנות נג'ד על חשבונן של אמירות ג'בל שמר וממלכת חג'אז.
שתי פשיטות בולטות על אמירות עבר הירדן, אשר הייתה תחת חסות בריטית, התרחשו ב-1922 וב-1924. באוגוסט 1922, כ-1,500 לוחמי אח'ואן רכובים על גמלים בראשות אקאב בן מוהאיה, תקפו את עבר הירדן.
לפי דיווח אחד הם נסוגו לפני שהגיעו למטרה שלהם - הבירה עמאן.
לפי דיווח אחר, הם טבחו בתושבי שני כפרים קטנים לפני שהוכו בידי משוריינים ומטוסים בריטיים ואולצו לסגת.
באוגוסט 1924, כוח גדול יותר של אח'ואן אשר מנה כ-4,500 לוחמים, רכב 1,600 ק"מ מנג'ד ונכנס עמוק לשטח ירדן עד שהגיע למרחק של 15 ק"מ בלבד מהבירה עמאן בטרם זוהה והותקף על ידי מטוס של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
על-פי הדיווחים, נהרגו כ-500 לוחמי אח'ואן והשאר נסוגו חזרה לנג'ד.
סביר להניח שלולא עזרת חיל האוויר המלכותי בירת ירדן הייתה נופלת לידי האח'ואן.
עם כיבוש ממלכת חג'אז ההאשמית בשנת 1925, סיים אבן סעוד את ההתרחבות הטריטוריאלית של ממלכתו, וניהל הסכמי גבול עם שכניו - עיראק, כווית ואמירות עבר הירדן שתחת הבריטים.
כמה ממנהיגי האח'ואן רצו להמשיך ולהרחיב את שטחה של ממלכת סעוד על חשבון המדינות הללו, והם ביצעו פשיטות גדולות באזורים הללו בניגוד לדעתו של אבן סעוד.
פשיטות האח'ואן שהגיעו ממלכת סעודיה הפכו את אבן סעוד בעיני הצבא הבריטי לאחראי להתקפות הללו, והוא קיבל אזהרה חד משמעית לעצור אותם, אחרת, ארצו תעמוד בפני מתקפת צבאית בריטית.
האח'ואן יחל שאבן סעוד ימשיך במדיניות חנבלית מחמירה ואילו אבן סעוד פעל בגמישות רבה יותר במטרה להתאים את המדיניות לנסיבות המקומיות ולשמור על היציבות הפוליטית, במיוחד באדמות הכבושות החדשות שבהן היו מעט מוסלמים אדוקים.
כל עוד ממלכת חג'אז ההאשמית שכנה לצד סולטנות נג'ד של סעוד, הוא אפשר לאח'ואן לעשות ככל העולה על רוחם מאחר שהיה זקוק להם במלחמה בממלכה השכנה.
לאחר כיבוש שתי הערים הקדושות לאסלאם - מכה ואל-מדינה שבהן התפתחה תרבות דתית פלורליסטית במשך 400 השנים תחת האימפריה העות'מאנית, ביקש אבן סעוד להפיג את חששות העולם המוסלמי מפני משטר חדש שישבש את העלייה לרגל ופקד לא לשנות ממנהגי המקום, בעוד שהאח'ואן לחצו על השגחה קפדנית במסגדים.
בפגישה של מנהיגי אח'ואן בשנת 1926 באל-ארטאוויה (צפונית לריאד), אבן סעוד נמצא אשם ב"אי קיום ההפרדה החדה בין אמונה לכפירה".
בין "חטאיו": שניים מבניו נסעו ל"ארץ של עובדי אלילים" (פייסל לאנגליה, סעוד למצרים); מתן אפשרות לנוודים עובדי אלילים מעיראק ומעבר הירדן לרעות ב"אדמת האסלאם"; סלחנות כלפי השיעים; הכנסת המצאות מודרניות (רכב, טלפון וטלגרף); מיסוי בלתי חוקי של שבטים נוודים.
אבן סעוד ניסה להפיג את המתח עם האח'ואן בכך שהודיע להם שיעבירו את טענותיהם לעולמא הסעודית שתכריע.
העולמא קיבלה חלקית את טענת האח'ואן על הצורך במדיניות קשוחה יותר נגד השיעים ועובדי אלילים, אך קבעה גם שרק לשליט (אבן סעוד) יש את הסמכות להכריז על ג'יהאד בשטחים מחוץ לסעודיה.
בשנת 1927 התמרדו מספר שבטי אח'ואן (כגון מוטייר, עותייבי ועג'מן) נגד אבן סעוד, קראו תיגר על שיפוט העולמא הסעודית, וחזרו לבצע פשיטות חוצות גבולות בירדן וכווית.
הריסת עמדת משטרה עיראקית עוררה תקרית בינלאומית בהפרת האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית שהוקם לאחר משא ומתן בין סולטנות נג'ד למנדט הבריטי על מסופוטמיה, והבריטים הפציצו בתגובה מטרות בנג'ד.
לאבן סעוד לא נותרה ברירה אלא להתעמת חזיתית עם האח'ואן.
הוא הדיח את מנהיגי האח'ואן מצבאו והתכונן למערכה צבאית נגדם.
בראש צבא שמנה 4 מטוסים בריטים וצי של 200 כלי רכב צבאיים שסימלו את המודרניזציה שהאח'ואן תיעב, אבן סעוד הביס את הכוח הלוחם של האח'ואן בסדרת קרבות ובראשם קרב סביליה שהתרחש ב-30 במרץ 1929, והנהגת האח'ואן נכנעה לכוחות הבריטים בגבול הכוויתי–סעודי בינואר 1930.
אבן סעוד השלים את התבוסה הצבאית של מורדי האח'ואן בשילוב נכון של ענישה ושיקום, כדי למנוע התקוממות כללית של מרבית שבטי האח'ואן אשר הסכימו עם תלונות המורדים אך בחרו לא להילחם באבן סעוד.
מנהיגי המורדים נכלאו בריאד עד מותם, ואלו מבין השבטים שהשתתפו במרד נענשו בהפקעת חלק הארי של גמליהם וסוסיהם.
לוחמי האח'ואן שנכנעו שולבו בהדרגה בצבאו של אבן סעוד ורובם שירתו במשמר הלאומי הסעודי.
בשנת 1979, כ-50 שנה לאחר תום מרד האח'ואן, קבוצה של מאות חמושים אשר כינו את עצמם "אל-אח'ואן" פתחו בקרב על הכעבה במכה במהלכו הם השתלטו על הכעבה ומסגד אל-חראם, והצדיקו את ההשתלטות כאמצעי לשחרור הממלכה מהכפירה המערבית שפסתה בסעודיה לטענתם.
מרבית החמושים באו משבטי האח'ואן המקוריים בנג'ד שבהם נותרה טינה עזה במשך שנים לשושלת סעוד, והם הובלו על ידי ג'הימן אל-עותייבי - נכד של אחד ממנהיגי האח'ואן בצבאו של אבן סעוד בשנת 1921. המורדים קיבלו תמיכה צבאית מתומכי האח'ואן ששירתו במשמר הלאומי הסעודי.
לאחר קרב קשה ואכזרי שנמשך כ-3 שבועות, הצבא הסעודי בסיוע פקיסטני וצרפתי הצליח לכבוש מחדש את המסגד והכעבה במחיר של מאות נפגעים מכל הצדדים.
בניגוד למצופה, האירוע דווקא הוביל להגברת כוחם והשפעתם של אנשי הדת השמרנים בסעודיה והוביל לסיום התפיסה המתונה של הממלכה כלפי המודרניזציה והמערב.
אל-איתיחאד היא מועצה מקומית פלסטינית במחוז רמאללה ואל-בירה, שנוסדה ב -1997, ממיזוגם של הכפרים ביתילו, ג'מאלא, ודיר עמאר.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה הפלסטינית במועצה כ-8,706 תושבים.
אל-איתיחאד ממוקמת 12.5 ק"מ צפונית מערבית לרמאללה.
אל-איתיחאד גובלת בכובאר ובאל-זיתונה ממזרח, דיר אבו משעל, דיר ניזאם ועאבוד מצפון, שיבתין ודיר קדיס ממערב, ראס כרכר, ח'רבת'א בני חרית', אל-זיתונה, ואל-ג'ניה מדרום.
ביתילו (ערבית: بيتللو) הוא כפר פלסטיני בשומרון, 19 ק"מ צפונית מערבית לרמאללה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה כ-3,083 תושבים באמצע שנת 2006.
ג'מאלא (ערבית: جمالا) הוא כפר פלסטיני הממוקם 18 ק"מ צפונית-מערבית לרמאללה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה 1,453 תושבים נכון לאמצע שנת 2006.
דיר עמאר הוא כפר פלסטיני ומחנה פליטים הממוקם כ-12 ק"מ צפונית-מערבית לרמאללה.
לאחר מלחמת העצמאות בשנת 1949 הוקם ליד הכפר מחנה פליטים.
על-פי מפקד של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2007 במחנה הפליטים התגוררו 311 משפחות והוא מנה כ-1,834 תושבים.
41.2% מקרקעות אל-איתיחאד מוגדרים כשטח B, ואילו 58.8% הנותרים מוגדרים כשטח C.
ישראל הפקיעה 858 דונם מאל-איתיחאד לבניית 4 יישובים ישראליים: נחליאל, נעלה, טלמון ונווה צוף.
אל-אנבא היה יומון ישראלי בערבית, שנתמך על ידי ממשלת ישראל וההסתדרות, ויצא על ידיהן בשותפות עם הג'רוזלם פוסט.
בשנים 1948–1968 הוציאו יחד יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים וההסתדרות את העיתון אליום.
העיתון לא הצליח לרכוש קהל קוראים משמעותי וצבר גירעונות גדולים, ועל כן הוחלט לסוגרו.
במקום זאת, הוחלט להוציא לאור עיתון חדש בשותפות עם הג'רוזלם פוסט, שיקבל את התמיכה שניתנה עד אז לאליום.
לעורך העיתון נבחר יצחק בר-משה, שקיבל חופשה ללא תשלום מרשות השידור.
התקווה הייתה שהעיתון יגיע לתפוצה של 9000 גיליונות, מהם 3,000 בישראל ועוד 6,000 ביהודה, שומרון וחבל עזה.
בהתאם, גויסה שורה של כתבים ערבים, ונקבע קו מערכתי שיאפשר התבטאות חופשית יותר, לעומת הקו של שופר ממשלתי שהיה נהוג באל-יום.
צוות הכתבים כלל עשרה עיתונאים מהשטחים, שגויסו למרות לחץ נגדי שלא לשתף פעולה עם העיתון הישראלי.
העיתון החל לצאת ב-24 באוקטובר 1968. בעיתון פורסמו מאמרים של אליהו ששון, שר המשטרה, אך גם הועתקו לעיתון מאמרים של מוחמד חסנין הייכל, עורך העיתון המצרי אל-אהראם.
באפריל 1970 חזר בר משה לקול ישראל ובמקומו נתמנה יעקב חזמה לעורך.
למרות מאמצים אלו, נשאר העיתון עם תפוצה של כ-3,000 גליונות בלבד.
באפריל 1971 התמנה שלמה חנן למנהל העיתון.
הוא שם דגש על שיווק העיתון, והביא את התפוצה בסוף 1971 ל-15,000 גליונות.
נתוני התפוצה לא נותרו ברמה הגבוהה, ובתחילת 1975 הם עמדו על 6,000 גליונות בימי חול וכ-9,000 גליונות בסופי שבוע.
בסוף 1974, בעקבות מאמר בעיתון שלעג ללירה הישראלית, ביקש ראש הממשלה יצחק רבין לבדוק את מדיניות המערכת של העיתון.
לבדיקת העיתון נתמנתה ועדה שכללה את שמואל טולידאנו, דוד פרחי ממשרד ההסברה והממונה על התקציבים באוצר, ארנון גפני.
מתחילת ינואר 1977 שונה פורמט העיתון כדי שידמה לפורמט הנהוג במדינות ערב.
בפברואר 1978 התפטר יעקב חזמה מתפקיד עורך העיתון במחאה על התערבות של יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים, ד"ר משה שרון, בתכני העיתון.
באותו זמן פוטרו 13 עיתונאים כדי לצמצם את גירעונות העיתון.
כתב הספורט, נעים זילכה, הושב לעבודתו לאחר כחודשיים לנוכח מחאות רבות על פיטוריו.
ביולי 1979 נתמנה עובדיה דנון לעורך העיתון.
בשנות ה-80 הגיע רוב תקציבו של העיתון מתמיכה ממשלתית, ובשנת 1985 החליט עזר ויצמן לסגור את העיתון.
באותה עת עמדה תפוצת העיתון על כ-3,000 גליונות ביום, שכשליש מתוכם היו מנויים כפויים ועוד כמה מאות הופצו בבתי הכלא בישראל.
אל-אמירה הייתה שכונה נוצרית במרכז ירושלים, שהוקמה בשלהי המאה ה-19. בתקופת המנדט הבריטי השתלבה השכונה במרקם העירוני של "העיר העברית" שנבנה לאורך רחוב המלך ג'ורג'.
לאחר הקמת מדינת ישראל נהרסו חלק מבתי השכונה, ובמקומם נבנו בניינים אחרים, והחלק אחר נתפס כנכסי נפקדים.
השכונה השתרעה בין אזור גן המנורה לכיכר צרפת.
המבנים בשכונה כללו בתי מגורים ומבני ציבור, שנבנו על קרקע בבעלות הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, על מגרשים רחבים יחסית שהותירו שטח גן גדול מסביב לכל מבנה (בעיקר לבתי המגורים).
השכונה כונתה 'אל-אמירה', שמשמעו 'הנסיכה', על שם "הנסיכה" ז'אן מרקוס, הולנדית משיחית שהקימה את מלון הגאולה.
השכונה נבנתה כחלק מתהליך היציאה הנוצרית מהחומות החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19. בני הקהילה הנוצרית, אשר ניצלו את הסכמי הקפיטולציות - היתרים ותנאים מפליגים לבני מיעוטים דתיים - והקימו בתחילה בעיקר מבני ציבור.
הבניין הראשון שנבנה באזור היה בית טליתא קומי, בית יתומות לנערות נוצריות, שנחנך ב-1868. את הבית יסד מסדר הדיאקוניסות הגרמני, והוא תוכנן בידי האדריכל קונרד שיק.
ברוב התקופה שימש בעיקר כבית ספר לבנות.
בימי העלייה החמישית נכנסו ללמוד במוסד גם נערות יהודיות מעולות גרמניה.
בצידה השני של השכונה החלה "הנסיכה" ז'אן מרקוס בהקמת מלון הגאולה ב-1875. בטווח ביו שני מבנים אלו הקימו עשירים ערביים נוצריים בתי מגורים גדולים בסגנון דומה, בתי מידות בני שתי קומות מוקפים גינה.
המבנה הגדול באזור, מנזר רטיסבון, הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-19, המנזר הקתולי רכש מהכנסייה היוונית אורתודוקסית, שטח קרקע גדול ובו הוקם המנזר.
שטח שהשתרע, מסביב למבנה, בכל הריבוע שבין הרחובות: אוסישקין — קרן קיימת — המלך ג'ורג' — המעלות — נרקיס.
בשנת 1902 עבר לבית שבנה בקצה הצפוני של השכונה, רולה פלויד, שהיה חבר המושבה האמריקנית ביפו עד פירוקה וממדריכי התיירים הראשונים בארץ ישראל.
הבית שימש גם בית הארחה ומסביבו היו אורוות ומחסנים להשכרת ציוד לתיירים.
פלויד מת בירושלים ב-1911. ב-1931 הקים בנו אלברט במקום את קולנוע עדן.
המוסד היהודי הראשון שהוקם באזור היה בצלאל.
ב-1908 נרכשו עבורו שני בתיו של הסוחר הערבי אבו שאכיר ברחוב שמואל הנגיד 12. עוד בית ערבי שעבר לידיים יהודיות באותה עת הוא הבית שנמצא מאחורי שני בתי בצלאל והיה לבית המגורים של בוריס שץ.
האזור כולו הושפע מנוכחות המוסד.
בקרבת המוסד החלו משפחות יהודיות שוכרות מגורים בבתים הערביים מסביב.
המחסור בדירות בעיר באותם ימים, לפני תחילת הבנייה של השכונות היהודיות החדשות בה, כמו רחביה, בית הכרם, תלפיות ושכונות אחרות, גרם ליהודים לשכור דירות בבתי הערבים ובעלי הבתים הערבים הצליחו לקבל מהיהודים דמי שכירות גבוהים.
לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה, בסוף 1917, כבשו הבריטים את ירושלים מידי האימפריה העות'מאנית והקיסרות הגרמנית, ודרשו מהאזרחים הגרמנים לעזוב את העיר.
בין היתר, נאלצו לעזוב גם האחיות ממסדר הדיאקוניסות, שעד אז ניהלו את בית הספר לבנות בית טליתא קומי בשכונה.
עם עזיבתן את ירושלים נשארו בבית מוסד זה כמאה נערות פלסטיניות שלמדו בו.
"קרן העזרה הבריטית לסוריה וארץ ישראל", שקמה לאחר מלחמת העולם הראשונה, קיבלה את המוסד תחת חסותה, ושינתה את שמו ל"הקולג' הבריטי לנערות".
מבל ורבורטון , אשת חינוך בריטית, ניהלה את המקום.
בשנת 1919 סיימה הקרן את פעולתה, אבל לבקשת הגנרל אדמונד אלנבי המשיכה ורבורטון לנהל את טליתא קומי עוד חמש שנים נוספות.
בעזרת "מיסיון ירושלים והמזרח" (Jerusalem and the East Mission) וחברות מיסיון אנגליות אחרות, היא רכשה קרקע בקרבת מנזר רטיסבון, והחלה ב-1920 בבניית מבנה עבור בית הספר במתכונת של קולג' אנגלי.
ביולי 1925, הושלם הבניין הראשון של הקולג' והוא עבר למקומו החדש.
הבניין של טליתא קומי הוחזר לאחיות הדיאקוניסות הגרמניות שחזרו ארצה.
בקולג' למדו נערות נוצריות, מוסלמיות ויהודיות מכל העדות.
בשנת 1924 נחנך רחוב המלך ג'ורג' שחצה את כל האזור ושיפר את הנגישות אליו.
הרחוב תוכנן לחבר בין רחוב יפו לתחנת הרכבת, אך תחילה נסלל עד כיכר צרפת בלבד.
בשנת 1928 הקים "הקולג' הבריטי לנערות" גם את בית הספר העממי הבריטי לילדים.
בית הספר שכן במתחם של קולג' הנערות, בבניין נפרד עם כניסה נפרדת ומגרש משחקים נפרד שהוקמו עבורו.
בשנת 1922 הוחכרו לחברה הציונית המיישבת הכשרת הישוב אדמות בבעלותה של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, אשר עלייהם הוקמה השכונה רחביה והאזור התפתח כ"עיר העברית".
בתקופת המנדט מכרו גם אנשי מנזר רטיסבון ליזמים יהודים חלק מהקרקע שלהם ועליה נבנו מבנים יהודים כמו ראש רחביה, גן רחביה, בית הכנסת ישרון ועוד.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה כבר האוכלוסייה בשכונה ברובה יהודית, מאחר שבעלי הבתים הנוצרים השכירו או מכרו את הנכסים ועברו לגור בבתי מידות בשכונות הגנים הסמוכות טלביה, קטמון ובקעה.
בשנת 1944 רכשה חברת הכשרת היישוב מגרש בשכונה, בפינת הרחובות המלך ג'ורג וממילא, אך רק ב-1961 הושלמה הקמתו של מרכז אמיר על מגרש זה (השם "אמיר" היה גרסה עברית לשם השכונה המקורי "אל-אמירה").
לאחר הקמת מדינת ישראל נתפסו כל הנכסים שהיו בבעלות ערבית נוצרית בשכונה על ידי רשות הפיתוח כנכסי נפקדים.
רוב הבתים המקוריים נהרסו במקומם הוקמו: מלון המלכים בשנת 1956, בית סולל בונה ירושלים ב-1957, היכל שלמה ב-1958 ומלון לאונרדו פלאזה ירושלים ב-1974.
המבנים העיקריים בשכונה מצפון לדרום:
בית פארווג'י (היום רחוב מסילת ישרים 11) – ביתה של משפחת אל-פארווג'י, ראש המשפחה עסק במסחר צאן והיו לו 12 בנים ובנות.
בית בטאט – ביתו של ערבי נוצרי בשם בטאט שבשנות ה-20 הושכר להסתדרות "חלוצי המזרח".
המקום התפרסם לאחר הרצאה של חיים נחמן ביאליק בה דיבר על "החולשה שתקפה את העדה הספרדית בהווה" שבעקבותיה הואשם ב"עליונות אשכנזית" על הספרדים.
הקולג' האנגלי לנערות (רחוב אוסישקין 38) – היום בית הספר אוולינה דה רוטשילד.
בית מכון כרם – בית שהושכר לבית הספר חורב, אחר כך למכון כרם.
מלון הגאולה – המבנה שבנייתו מעולם לא הושלמה נהרס ובמקומו הוקם מרכז אמיר ומלון פלאזה ירושלים.
בית מושבק – בית משפחת מושבק, נהרס ובמקומו הוקם מלון המלכים והיכל שלמה.
קולג' טרה סנטה – גבולה הדרומי של השכונה
אל-אעראף הוא מושג בתאולוגיה האסלאמית שמתאר מעין מקום אשר נמצא לכאורה בין גן העדן והגיהנום, ועל פי המסורת האסלאמית המקום ההוא מאוכלס על ידי אלו אשר מאזן החטאים והמעשים הטובים שלהם היה שווה.
המשמעות המילולית של המושג היא "גבעות".
המקום מתואר כגבעה הנמצאת כחוצץ בין גן העדן והגיהנום, בעוד אחרים מתארים זאת כחומה גבוה.
לפי חלק מפרשני הקוראן, האנשים העומדים על הגבעה הזאת עדים לזוועות המתרחשות בגיהנום, ובו זמנית הם חוזים ביופיו של גן העדן.
חכמי האסלאם גורסים כי האנשים העומדים על גבעת אל-אעראף כמהים להיכנס לגן העדן, אך מנועים מכך למשך זמן מה, עד שהם יהיו טהורים לחלוטין, ואז יוכנסו לגן העדן.
בקוראן ישנה סורה הנושאת את השם אל-אעראף, והיא הסורה השביעית.
כך מתארת סורת אל-אעראף את הגבעות הללו: "בין שניהם קיימת גבעה אדירה, ועל הגבעה ניצבים אנשים המכירים את כולם לפי סימניהם.
והם יקראו אל המיועדים לגן העדן, 'שלום עליכם' והם עדיין לא נכנסו אליו, אומנם הם מקווים".
אל-אזרק היא עיירה קטנה במחוז זרקא במזרח ירדן, ממזרח לעמאן.
אוכלוסיית אל-אזרק מנתה 14,800 בשנת 2014. בסיס חיל האוויר הירדני על שם מואפק סלטי ממוקם באל-אזרק.
בבסיס נמצאות שלוש טייסות של מטוסי קרב מסוג F-16. (טייסות מספר 1, 2, ו-6).
אל-אזרק היא עיירה חשובה כבר שנים רבות באזור המדברי המרוחק והצחיח של ירדן.
הערך האסטרטגי של העיירה והמבצר שבה קסר אל-אזרק , הוא בכך שהיא שוכנת באמצע נווה המדבר אל-אזרק, המקור הקבוע והיחיד למים מתוקים במרחב המדברי של כ-12,000 קילומטרים רבועים.
העיירה ממוקמת בנתיב סחר מדברי מרכזי.
לנווה המדבר אזרק היסטוריה ארוכה שהחלה בתקופה הפלאוליתית התחתונה.
באזורים הלחים של שמורת הטבע אל-אזרק תועדו אתרים פלאיאוליטים רבים.
בתקופה האפיפלאוליתית נווה המדבר היה גם מוקד חשוב להתיישבות.
באזור תועדה גם פעילות התיישבות מהתקופה הנבטית.
קסר אזרק נבנה על ידי הרומאים במאה ה-3 לספירה, והשתנה מאוד בימי הביניים על ידי הממלוכים.
בתקופת בית אומיה הוקם מאגר מים בדרום אל-אזרק.
במהלך המרד הערבי בראשית המאה ה-20, במבצר קסר אל-אזרק הייתה ממוקמת מפקדה חשובה של תומאס אדוארד לורנס (המכונה לורנס איש ערב).
בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה והמרד הערבי לורנס איש ערב השתמש במצודה ההיסטורית באל-אזרק ובמישורים שמסביבה כבסיס ושדה תעופה לכלי הטיס הקרביים של חיל האוויר המלכותי הבריטי, שהשתתפו יחד עם הצבא הבריטי בקרבות שהתקיימו בסוריה.
האיכויות העיקריות של האזור היו הראות הטובה שלו ומזג האוויר המעולה לטיסה.
מחנה הפליטים אל-אזרק, המגן על פליטי מלחמת האזרחים בסוריה, הורחב בשנת 2014. המחנה נמצא במרחק מערבית לאל-אזרק.
האתר שימש בעבר במהלך מלחמת המפרץ בין השנים 1990–1991 כמחנה מעבר של עיראקים עקורים וכוויתים.
על פי מפקד האוכלוסין הירדני בשנת 2004, אוכלוסיית אל-אזרק הייתה 9,021, מתוכם 7,625 (84.5%) אזרחי ירדן.
שמורת אל-אזרק היא אחד משבעה אתרי שמורות הטבע המוגנים של ירדן (שהוקמה על ידי החברה המלכותית לשימור הטבע): בדרום אל-אזרק נמצאת שמורת ביצות אל-אזרק שנקראת אל-ג'נובי.
שמורת שאומרי הנפרדת והגדולה יותר מיתר השמורות שמסביב לאל-אזרק, נמצאת במרחק של דרומית לעיירה.
זו שמורה חשובה באזור שהוקמה בשנת 1975 על ידי החברה המלכותית לשימור הטבע כמרכז רבייה לחיות בר בסכנת הכחדה או שנכחדו כבר מקומית.
השמורה שטח 22 קמ"ר (8.5 מ"ר) היא סביבה מוגנת משגשגת עבור כמה ממיני בעלי החיים המאוימים ביותר במזרח התיכון.
חלק מהמינים כוללים ראם לבן, יענים סומליים, זנים של פראים פרסיים (זן של פראים החיים בבר שהובאו מאיראן) ומיני צבאים.
אל-אחמדי היא עיר בכווית, שמשמשת כבירת המחוז אל-אחמדי.
העיר ממוקמת כ-33 ק"מ מבירת כווית, כווית סיטי.
הטמפרטורה הממוצעת היא 28 מעלות צלזיוס.
החודש הכי חם הוא אוגוסט (40 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא דצמבר (15 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 164 מילימטרים בשנה.
חודש נובמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (65 מ"מ גשם), וחודש יוני הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
אל-אחסא , הוא נווה מדבר מסורתי, הידוע גם בשמות אל-חסה (الْحَسَاء) והג'ר (هَجَر), השוכן בנפת אל-אחסא במחוז א-שרקייה שבמזרח ערב הסעודית.
נווה המדבר ממוקם כ-60 קילומטרים בפנים הארץ מחופי המפרץ הפרסי.
עם שטח של כ-85.4 קילומטרים רבועים, נווה המדבר אל-אחסא הוא נווה המדבר הגדול בעולם.
יש יותר מ-2.5 מיליון עצי דקל, כולל תמרים, בנווה המדבר, הניזונים מאקווה תת-קרקעית גדולה ומושקים בזרימתם של יותר מ-280 מעיינות ארטזיים, מה שמאפשר חקלאות כל השנה באזור שבלעדיהם היה האתר מדבר חול.
אל-אחסא הוא חלק מהאזור הידוע היסטורית בשל מיומנותו הגבוהה בחייטות, במיוחד בהכנת בישט, גלימת גברים מסורתית.
המחוז הגאוגרפי אל-בחריין נמצא במזרח חצי האי ערב, וכולל את החוף המזרחי של חצי האי ערב עד לגבולות איחוד האמירויות הערביות, עומאן, וכולל גם את האי אוואל (בחריין של ימינו).
מבחינה היסטורית, הייתה אל-אחסא העיר המרכזית במחוז אל-בחריין, היוותה את רוב אוכלוסייתו וסיפקה את רוב התפוקה החקלאית שלו.
נווה המדבר הפך לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2018. הוא גם חלק מ של אונסק"ו מאז דצמבר 2015. לטענת עלי אלדוסרי מהמחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת אקסטר נווה המדבר של אל-אחסא ונווה המדבר אל-עין (באיחוד האמירויות, על הגבול עם עומאן) הם נאות המדבר החשובים ביותר בחצי האי ערב.
אל-אחסא הוא צורת הרבים של המילה "אל חיסא" (ٱلْحِسَى) המתייחס לחול המצטבר שמתחתיו שכבה אטומה.
לפיכך, כאשר ירד גשם, המים יספגו דרך החול, מוגנים מפני אידוי על ידי החול, ויישמרו על ידי שכבת הבסיס, ויצרו אקווה.
משום כך בקידוח יפרצו מים קרים לפני השטח.
בעבר היה קרוי פיט-ארדשיר (בסורית קלאסית: ܦܝܛܐܪܕܫܝܪ) בפי האשורים והפרסים.
אל-אחסא היה מיושב מאז התקופה הפרהיסטורית, בשל שפע המים שלו באזור צחיח.
מעיינות מים מתוקים טבעיים צצו בנאות המדבר באזור במשך אלפי שנים, ואפשרו התיישבות קבע וחקלאות (במיוחד גידול תמרים) מאז התקופה הפרהיסטורית.
אזור נווה המדבר והשם הג'ר עשויים להיות קשורים ספציפית לאזור במזרח הקדום הקרוי המוזכר בכתובות דילמוניות כמשכנו המקורי של האל הראשי שלהם .
אם כך, כנראה השם אגארום מתייחס לחלק היבשתי שממול לאי בחריין.
על פי ההשערה, מקורה של תרבות דילמון בנווה המדבר של מזרח חצי האי ערב, אך מאוחר יותר עברה לאי בחריין.
עם זאת, פרשנות זו אינה חפה מביקורת, ומקורות אחרים מציבים את אגארום באי פילכה.
מזרח חצי האי ערב נכבש על ידי ח'ליפות ראשידון המתהווה במהלך המאה ה-7. מאוחר יותר הוא עבר בירושה לח'ליפים מבית אומיה ומבית עבאס.
בשנת 899 לספירה, האזור עבר לשליטתו של מנהיג הקרמטים, , והוכרז עצמאי מהח'ליפות העבאסית של בגדאד.
בירתו הייתה באל-מומיניה ליד חופוף המודרנית.
בסביבות שנת 1000, אל-חסה הפכה לעיר ה-9 בגודלה בעולם עם קרוב ל-100,000 תושבים.
בשנת 1077, הופלה מדינת אל-אחסה הקרמטית על ידי .
אל-אחסא נפלה לאחר מכן תחת שלטון השושלת ה של , ואחריה קרוביהם, , שהפכו לאחת המעצמות האימתניות ביותר באזור, כשהם כבשו מחדש את איי בחריין מידי נסיכי .
השליט הג'אברי האחרון של בחריין היה .
בשנת 1521 כבשה האימפריה הפורטוגזית את איי אוול (האיים המרכיבים את בחריין של ימינו) מידי השליט הג'אברי מוקרין אבן זמיל, שנהרג בקרב.
הג'בארים נאבקו לשמור על מעמדם ביבשת מול האימפריה העות'מאנית ובני בריתה השבטיים, ה.
בשנת 1550 עברו אל-אחסא וקטיף הסמוכה לריבונות האימפריה העות'מאנית בראשות הסולטאן סולימאן הראשון.
אל-אחסא היה איילט לאהסה במערכת המנהלית העות'מאנית, ובדרך כלל הייתה וסאל של השער הנשגב.
קטיף אבדה מאוחר יותר לפורטוגזים.
העות'מאנים גורשו מאל-אחסא ב-1670, והאזור עבר לשליטתם של ראשי שבט .
אל-אחסא, יחד עם קטיף, שולבו באמירות א-דרעיה הווהאבית ב-1795, אך חזרו לשליטה עות'מאנית ב-1818 עם פלישה בהוראת מוחמד עלי ממצרים.
באני ח'אליד היו שוב שליטים של האזור, אך בשנת 1830, כבשה מחדש את האזור.
השלטון העות'מאני הישיר הוחזר בשנת 1871, ונווה המדבר אל-אחסא הוצב תחילה תחת וילאייט בגדאד ועם החלוקה של וילאייט בגדאד הוא הוצב מחדש תחת וילאייט בצרה בשנת 1875. בשנת 1913, אבן סעוד, מייסד ערב הסעודית המודרנית, סיפח את אל-אחסא וקטיף לתוך תחום שלטונו בנג'ד.
אזור אל-אחסא נלקח מהעות'מאנים ב-1913, והביא לסעודים את השליטה בחוף המפרץ הפרסי ובמה שיהפוך לעתודות הנפט העצומות של ערב הסעודית.
ב-2 בדצמבר 1922 הודיע מייג'ור גנרל , הנציב העליון הבריטי של מסופוטמיה מטעם משרד המושבות, רשמית לאמיר כווית השייח' אחמד אל-סבאח כי גבולות כווית שונו.
מוקדם יותר באותה שנה, רב-סרן ג'ון מור, הנציג הבריטי בכווית, נפגש עם אבן סעוד מסעודיה כדי להסדיר את סוגיית הגבול בין כווית לנג'ד.
התוצאה של הפגישה הייתה אמנת עוקייר משנת 1922, שבו הכירה בריטניה בריבונותו של אבן סעוד על שטחים שנתבעו על ידי אמיר כווית.
מבחינה היסטורית, היה אל-חסה היה אחד האזורים הבודדים בחצי האי ערב שבו גידלו אורז.
בשנת 1938 התגלו מרבצי נפט ליד דמאם, מה שהביא למודרניזציה המהירה של האזור.
בתחילת שנות ה-60, רמות הייצור הגיעו למיליון חביות (160,000 מ"ק) ליום.
כיום, מקיף אל-אחסא מקיף את שדה הנפט הקונבנציונלי הגדול בעולם, שדה ע'וואר.
אל-אחסא ידוע בעצי הדקל ובתמרים.
באל-אחסא יש למעלה מ-2.5 מיליון עצי דקל המייצרים למעלה מ-100 אלף טון תמרים מדי שנה.
בנווה המדבר אל-אחסא יש בין 60 ל-70 מעיינות או מקורות מים מתוקים.
בנווה מדבר אל-אחסא יש מספר רב של אתרים ארכאולוגיים המעידים על חשיבותו של האזור.
12 מקומות הוגדרו במסגרת אתר המורשת העולמית כ"הנוף התרבותי של נווה המדבר אל-אחסא":
נווה המדבר המזרחי (الواحة الشرقية, ) – שטח 38.85 קמ"ר
נווה המדבר הצפוני (الواحة الشمالية, ) – שטח 20.10 קמ"ר
קאסר איברהים (قصر إبراهيم, ) – שטח 19.7 דונם
סוק אל-קייסרייה (سوق القيصرية, ) – שטח 9.3 דונם
קאסר סאהוד (قصر صاهود, ) – שטח 12 דונם
האתר הארכאולוגי ג'אוותה (موقع جواثا الأثري, ) – שטח 2,840 דונם
מסגד ג'אוותה (مسجد جواثا, ) – שטח 0.8 דונם
האתר הארכאולוגי עין קאנס (موقع عين قناص الأثري, ) – שטח 188 דונם
לאל-אחסא אקלים מדברי חם (סיווג BWh בשיטת קפן), כשהקיץ ארוך וחם במיוחד, והחורפים קצרים ומתונים מאוד.
כמות המשקעים השנתית שמקבל נווה המדבר נמוכה מאוד: 83.3 מילימטרים, היורדים בחורף ובאביב.
"אל-אקצא בסכנה" היא סיסמה ערבית לפיה היהודים בעבר ומדינת ישראל כיום פועלים כדי למוטט את מסגדי הר הבית ולבנות תחתיהם את בית המקדש השלישי.
הסיסמה נהגתה על-ידי חאג' אמין אל-חוסייני בעת ששימש המופתי של ירושלים וראש המועצה המוסלמית העליונה.
במקורות העבריים היא נחשבת כעלילה אנטישמית ואנטי-ציונית, אולם במקורות הערביים היא נחשבת לחלק מהנרטיב הפלסטיני.
חלק ממבשרי הציונות תמכו בהקמת בית המקדש השלישי, לצידו או במקומו של מסגד אל-אקצא.
בשנת 1904 פורסם איור בעיתון היידי "דאס אידישע פאלק" ובו הרצל משקיף על המוני יהודים הנוהרים להר הבית, ועל גג כיפת הסלע מונף דגל ישראל.
איור זה הודפס שוב בשער העיתון ב-30 באפריל 1920, לציון הכרזת ועידת סן רמו ומעבר בריטניה לממשל אזרחי בארץ ישראל, תוך תמיכה בהצהרת בלפור.
העלילה לפיה היהודים זוממים להרוס את המסגדים בהר הבית החלה להתפשט בימי העלייה השלישית.
כאשר חיים ויצמן נפגש בשנת 1918 עם מנהיגים ערבים בקהיר, הם טענו באוזניו כי ועד הצירים, גוף של פעילים ציונים, קיבל הסכמה מממשלת בריטניה להרוס את כיפת הסלע ולבנות במקומה את בית המקדש.
הסיסמה "אל-אקצא בסכנה" נהגתה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי המופתי של ירושלים ונשיא המועצה המוסלמית העליונה, חאג' אמין אל-חוסייני, אחד ממתנגדי הציונות החריפים ביותר.
הוא הפיץ כרוזים עם הסיסמה ומתחתיה תמונת הרצל ליד המסגד שעליו מונף דגל ישראל, או תמונות מזויפות שבהן נראה מסגד עולה בלהבות.
כרוזים אלה הגבירו את כוחו של חוסייני בקרב הציבור הערבי, והיו בין הגורמים לפריצת פרעות תרפ"ט.
בראיון עם אליהו ששון בשנת 1928 נשאל חוסייני אם הוא באמת מאמין בסכנה הזאת, והמופתי ענה לו: "במלחמתי בציונים מותר לי להשתמש בכל הטענות שיש להן או אין להן אחיזה במציאות".
מהומות הר הבית באוקטובר 1990, המכונה בפי המוסלמים "טבח אל-אקצא", היה בשעתו כלי תעמולה חשוב בהפצת הסיסמה "אל-אקצא בסכנה".
בעקבות האירוע פרסמו מדינות וארגונים רבים, בהם הפרלמנט האירופי והקבינט של ארצות הברית, הודעות גינוי חריפות נגד ישראל על התנהגותה במקום המקודש לאסלאם.
מועצת הביטחון של האומות המאוחדות קיבלה פה-אחד החלטה המגנה פעולות אלימות של כוחות ישראליים שגרמו לאבדן חיי אדם ולפציעת מוסלמים רבים בהר הבית.
החל מאמצע שנות ה-90 החל השייח' ראאד סלאח, מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, להשתמש בסיסמה זו, ולארגן כנסים המוניים בהם השתמש בשפה בוטה ואלימה ובמסרים קיצוניים נגד מדינת ישראל ונגד היהודים.
בחלק מהעצרות הוצב מאחורי בימת הנואמים דגם של כיפת הסלע, וכיפת המבנה נצבעה באדום - סמל לפציעתו על ידי היהודים.
בעצרת שהתקיימה בשנת 1999 הכריז סלאח: "נאמר לחברה היהודית בכנות, אין לכם זכות ולו על אבן ממסגד אל-אקצא המבורך."
בשנת 2004 השתמש יאסר ערפאת בסיסמה זו, לאחר מהומות שהתרחשו בהר הבית באותה עת.
בשנת 2010 אמר חבר הכנסת מסעוד גנאים מרע"מ בראיון לכל אל-ערב כי אל-אקצא בסכנה עקב מה שכינה "ייהוד ירושלים" והקלות לדבריו של הממשלה, על קבוצות קיצוניות בנושא בניית המקדש.
הוא הוסיף כי "ירושלים ואל-אקצא בסכנה כל עוד ירושלים תחת כיבוש".
בשנת 2017 אמר דברים דומים חבר הכנסת טלב אבו עראר מסיעתו.
לאחר הפיגוע בהר הבית וההחלטה לסגור את הר הבית לתפילות יום שישי, החל גל של גינויים בעולם הערבי, והסיסמה "אל-אקצא בסכנה" שימשה בסיס למאיירי קריקטורות שתקפו בחריפות את ישראל בעיתונות הערבית.
ב-1 באוקטובר 2022 השתתפו אלפים בעצרת "אל-אקצא בסכנה" בעזה, שארגנו בכירי חמאס בהשתתפות מנהיג הארגון ברצועה יחיא סנוואר, מוסטפא ברגותי ואחרים.
ראש הזרוע הצבאית של חמאס, מוחמד דף, הכריז ב-7 באוקטובר 2023 על מבצע "מבול אל-אקצא", מתקפת פתע גדולה של ארגוני טרור פלסטיניים בהובלת חמאס, תוך ביצוע מעשי טבח, פשעי מלחמה, אלימות מינית ופשעים נגד האנושות.
דף הצהיר כי "ישראל חיללה את מסגד אל-אקצא" ושאירועים אלה הם שהובילו להתקפה.
נדב שרגאי פרסם מספר ספרים סביב הסוגיה.
בספריו הוא מתאר כיצד הנרטיב לפיו ישראל רוצה להחריב את מסגדי הר הבית, נפוץ בספרי הלימוד ובאמצעי התקשורת הפלסטיניים, בדרשות האימאמים במסגדים וברחוב המוסלמי.
שרגאי בדק שמונה אתרים סביב הר הבית שבהם ישראל בנתה או ביצעה חפירות ארכאולוגיות, ולגביהם נטען שהפעילות הישראלית בהם מסכנת את אל-אקצא.
לדבריו, בכל האתרים הוכח כי מדובר בהאשמה שקרית.
שרגאי טוען שמדובר בעלילת שקר שמניעה פיגועי טרור.
לדוגמה, המחבל שביצע את פיגוע הירי בשער השלשלת השתתף בעבר באירועי "אל-אקצא בסכנה" שאורגנו על ידי הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית.
על פי הלל פריש, "אל-אקצא בסכנה" מהווה גרסה מודרנית של עלילת דם.
התנועה האִסלאמית בישראל נהגה להכריז על תחרות כלל-אִסלאמית שנתית של חיבורים, שהתפרסמו באתר האינטרנט של התנועה תחת הכותרת "בית אל-מקדס פי ח'טר" ("ירושלים בסכנה").
בשנת 2001 הוגשו 20,000 חיבורים שנכתבו בידי מוסלמים מ-20 מדינות.
התנועה מפעילה גם ילדים ובני-נוער העוסקים באיסוף תרומות ל"הצלת אל-אקצא".
אל-אחמדי הוא אחד מששת המחוזות של כווית.
מחוז אל-אחמדי מורכב מתתי-המחוזות הבאים:
ג'ביר עבדאללה ג'ביר עבדאללה השני כיהן כמושל המחוז בין 1962-1985.
המחוז ממוקם כ-33 ק"מ מבירת כווית, כווית סיטי.
אל אטלאל – שירו המפורסם ביותר של המשורר המצרי אבראהים נאג'י.
ידוע במיוחד בשל ביצוע השיר בידי אום כולתום בלחנו של ריאד אל סונבאטי.
השיר הוא טקסט שנאמר כביכול בפיה של אהובה, אשר אהובהּ נטש אותה.
היא נאמרת על שרידי אוהלים במדבר – מוטיב נפוץ בשירה הערבית הקלאסית.
פעם ראשונה בידי סלמאן מצאלחה וכן בידי צבי גבאי ולטיף ברטוב.
להלן הטקסט המקורי והתרגום של שני הבתים הראשונים:
מועדון הכדורגל אל-איתיפאק הוא מועדון כדורגל סעודי מהעיר דמאם, המשחק בליגת העל הסעודית.
לפני הקמת אל-איתיפאק, היו שלושה מועדונים בדמאם שהוקמו בשנת 1941 (אל-טאאוואן, אל-שא'אב ואל-שבאב).
בשנת 1945, הנשיאים נפגשו בביתו של פאריס אל-חמיד והחליטו להתמזג למועדון אחד.
אל-חמיד הציע שהמועדון החדש ייקרא "אל-איתיפאק", שמשמעותו "ההסכם" בערבית.
הם גם הסכימו שהצבעים של המועדון החדש יהיו ירוק ולבן, אשר השתנה בסופו של דבר לירוק ואדום.
שנות ה-60 הייתה תקופה יחסית מוצלחת בהיסטוריה של אל-איתיפאק, והמועדון אף הגיע לחמשת משחקי הגמר של הגביע המקומי וזכו בשניים מהם.
ב-1976, ח'ליל אל-זיאני, שחקן לשעבר ששיחק כשחקן כדורגל כל הקריירה שלו באל-איתיפאק, וזכה בתארים גדולים עם המועדון כשחקן, לקח את המושכות כמאמן.
עם אל-זיאני, הקבוצה החלה לבנות מחדש את הסגל ויושמו טקטיקות חדשות.
הסגל נבנה בעיקר עם שחקני אקדמיה מבטיחים שהועלו מקבוצות הנערים.
אליפות ליגת העל הסעודית: (2):
גביע יורש העצר הסעודי (1):
אל-אח'באר הוא עיתון יומי בשפה הערבית המתפרסם בפורמט צהובוני-למחצה בביירות.
העיתון נחשב בעל אג'נדה שמאלית פרוגרסיבית ואנטי-ציונית, ופועל מאז 14 באוגוסט 2006 (לאחר מלחמת לבנון השנייה).
סקר מ-2009 של אפסוס הצרפתי קבע כי היומון הוא בין חמשת העיתונים הפופולריים ביותר בביירות.
כותבי העיתון כללו את אבראהים אל-אמין, אסעד אבו ח'ליל, אמל סעד-גורייב, שרמיין נרוואני, פייר אבי סעב ועאמר מוחסן.
עד 2015 הייתה לו גם גרסה אנגלית שפורסמה באינטרנט.
העיתון החל לצאת לאור בשנת 2006, והוא רשום באותו רישיון של העיתון בעל אותו השם, שהוקם ב-1953, בבעלות "אח'באר ביירות" (חדשות ביירות).
הוא הוקם על ידי יוסף סמהא (אינטלקטואל שמאלני ולשעבר העורך הראשי של "א-ספיר") ואבראהים אל-אמין (גם הוא עיתונאי שמאלני ומנתח פוליטי).
בדצמבר 2010, "אל-אח'באר" קיבל ופרסם עותק מוקדם של הדלפות מפרשת קייבלגייט בארצות הברית, ולאחר מכן נפרץ אתר העיתון.
בעקבות המתקפה הזו, העיתון סגר את האתר שלו לזמן מה.
מאז הוא המשיך לשתף פעולה עם ויקיליקס, ולתרגם הדלפות לערבית.
הגרסה המקוונת של העיתון הגיעה למקום ה-12 ברשימת האתרים הפופולריים ביותר לשנת 2010 באזור המזרח התיכון וצפון אפריקה.
ב-18 ביולי 2011 נאסר העיתון בסוריה יחד עם "א-ספיר", יומון נוסף שפורסם בלבנון.
אתר האינטרנט "אל-אח'באר" בשפה האנגלית סיים את פעילותו ב-6 במרץ 2015, ותוכניות המעבר לעיתון מודפס בוטלו, בין השאר בגלל מחסור בכספים.
"אל-אח'באר" מצהיר שהוא עיתון בעל אוריינטציה פוליטית עצמאית ומתקדמת, התומכת בתנועות הפועלות למען עצמאות, חירות וצדק חברתי, ונגד מלחמה וכיבוש, בלבנון וברחבי העולם.
המחויבות לצדק חברתי כוללת פרסום מאמרים וטורים לקידום זכויות נשים והומואים.
ב"מדריך המקיף לתקשורת הלבנונית" שלו, העיתונאי דין שארפ מתאר את "אל-אח'באר" כ"ביקורתי כלפי כל הקבוצות הלבנוניות", אך "נתפס כתומך במחנה 8 במרץ", קואליציה של מפלגות פוליטיות בלבנון הכוללת את חזבאללה ואת מפלגת הזרם הפטריוטי החופשי.
בשנת 2010 תיאר אבראהים אל-אמין, יו"ר המערכת של "אל-אח'באר", את השאיפות המייסדות של העיתון: "רצינו ששגריר ארצות הברית יתעורר בבוקר, יקרא את העיתון ויתעצבן".
בתגובה, במכתב ל"ניו יורק טיימס", ג'פרי פלטמן, שהיה שגריר ארצות הברית בלבנון באותה תקופה, כתב כי אל-אמין "קיבל תשומת לבי, אבל לא בדרך שהוא התכוון.
הדיווחים השגויים להחריד על פעילותי שדווחו כעובדה בעיתונו עוררו צחוקים בבטן בבוקר." מאוחר יותר, בשנת 2013, אל-אמין תקף את ארצות הברית ותיאר אותה כ"מקור העיקרי למדיניות של דיכוי, הגמוניה ואי צדק בעולם."
עיתונאי הניו יורק טיימס מארק אשורסט תיאר את העיתון כבעל "קשרים הדוקים לממשלתו" של נשיא סוריה בשאר אל-אסד.
כתב של אותו עיתון, רוברט וורת', כתב ב-2010 ש"אל-אח'באר" "הפך לעיתון הדינמי והנועז ביותר בלבנון, ואולי בכל מקום בעולם הערבי", אך מתח ביקורת על הפרסום של "דפי חדשות שמראים לעיתים קרובות ערבוב רופף של עובדות, שמועות ודעות."
מרואן חמאדה, חבר בברית ה-14 במרץ וסגן בבית המחוקקים בלבנון, ודיווחי חדשות בעיתונים כמו הניו יורק טיימס והוול סטריט ג'ורנל, תיארו את "אל-אח'באר" כעיתון תומך חזבאללה.
שגריר ארצות הברית לשעבר פלטמן כתב בתחילת 2011 ש"אל-אח'באר" עשה רומנטיזציה ומעולם לא מתח ביקורת על מנהיג חזבאללה חסן נסראללה.
רוברט וורת' כתב ב-2010 ב"ניו יורק טיימס" כי העיתון "מתח לפעמים ביקורת על חזבאללה בדפוס (אם כי קלות)".
בטורים שלו בעיתון "אל-אח'באר" בשפה האנגלית בשנים 2012 ו-2013, מתח הסופר אסעד אבו ח'ליל ביקורת הן על חזבאללה והן על מנהיגו חסן נסראללה.
הסיקור על מלחמת האזרחים בסוריה
העיתונאי מקס בלומנטל הצטרף ל"אל-אח'באר" בסוף 2011 בעיקר כדי לכתוב על סוגיות ישראליות-פלסטיניות ועל דיונים על מדיניות חוץ בוושינגטון.
בלומנטל עזב את "אל-אח'באר" ביוני 2012 במחאה על הסיקור של "אל-אח'באר" את מלחמת האזרחים בסוריה.
בלומנטל אמר כי הייתה "עזיבה גדולה של אנשי מפתח בצוות ב'אל-אח'באר' בגלל הסוגיה הסורית...
הסכסוך סביב סוריה פילג את השמאל הלבנוני.
ולכן הוויכוחים ב'אל-אח'באר' באמת שיקפו את הוויכוחים בתוך בשמאל הלבנוני, ומה שקרה באביב הזה, ככל הנראה, היה שהפלג התומך באסד, שראה בו ובמשטרו מעוז אנטי-אימפריאליסטי, זכה פחות או יותר, למרות שנותרו כמה קולות מתנגדים." בלומנטל אמר שזה "נתן לי יותר מרחב מכל מאמר אחר בארצות הברית לכתוב על" הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הוא הוסיף כי "אל-אח'באר" "עדיין מהווה, במובנים מסוימים, פרסום רב ערך על הרבה נושאים, כמו, למשל, התעללות בעובדי משק בית בלבנון, שהיא מגפה ומעט מאוד פרסומים אחרים מדווחים על הנושא".
מאז שינה בלומנטל את עמדתו לגבי סוריה והתנצל בפני שרמיין נרוואני ובפני עורכים אחרים שמתח עליהם ביקורת ב-2012.
ב-31 בינואר 2014, הטריבונל המיוחד של לבנון בנושא רצח ראש ממשלת לבנון רפיק חרירי הרשיע את העיתון ואת עורכו אבראהים מוחמד אל-אמין, והורה להם להשיב בפני בית המשפט להאשמות שונות.
העיתון נקנס בסכום של , ואל-אמין השלים עונש של קנס של 20,000 אירו ב-14 באוגוסט 2014. שני הקנסות היו בגין ביזיון בית המשפט.
מועדון הכדורגל אל-אנסאר הוא מועדון כדורגל מאזור טארק אל-ג'דידה שנמצא בביירות המשחק בליגת העל הלבנונית.
אל-אנסאר הוא המועדון המעוטר בלבנון עם 14 אליפויות ו-16 גביעים.
המועדון מזוהה באופן מסורתי עם המוסלמים הסונים ואף היה ממומן על ידי ראש ממשלת לבנון לשעבר רפיק אל-חרירי.
המועדון נוסד בשנת 1951. תחילה רצו להיקר "אל-אינתאסר", ("הניצחון" הערבית), אולם השם היה תפוס.
לבסוף הוחלט לקרוא לו "אנסאר" לזכר תומכיו של הנביא מוחמד.
למרות שמקימיו היו תושבי ביירות, בסיס הפעילות של המועדון בהתחלה היה בגוביירי, שבהר הלבנון מכיוון שבביירות כבר היו יותר מדי מועדונים.
בשנת 1965 עבר לביירות וכעבור שנתיים עלה לליגת העל הלבנונית.
עם חזרת הליגה לפעילות בתום מלחמת האזרחים בלבנון בשנת , המועדון זכה באליפות הראשונה שלו ושמרו על התואר במשך 11 עונות ברציפות.
הישג השיא של המועדון בזירה האסייתית הוא רבע גמר ליגת האלופות אליו הגיע 3 פעמים בשנים , ו-.
היריבה הגדולה של אל-אנסאר היא נג'מה ועל אף שבביירות יש מספר קבוצות המשחקות בליגה הבכירה, המשחק ביניהן נקרא הדרבי של ביירות.
שני המועדונים נחשבים למעוטרים ביותר בלבנון, כאשר הצלחתה של אל-אנסאר היא בעיקר בזירה המקומית ונג'מה זכתה במספר תארים אסייתים.
בנוסף לשני המועדונים יש תמיכה בקרב הסונים במדינה, אולם לנג'מה יש גם אוהדים מהקהילה הדרוזים ושיעים.
יריבה גדולה אחרת של אל-אנסאר היא אל-עהד, המזוהה עם ארגון הטרור חזבאללה.
גביע הפדרציה הלבנוני (2): ,
גביע העלית הלבנוני (2): ,
אל-בּוּראק במסורת המוסלמית היא בהמה פלאית מעופפת דמוית סוס או פגסוס, שעל גבה רכב הנביא מוחמד ממכה אל "המסגד הקיצון" ב"ליל המסע והעלייה לשמים".
יש חוקרים הסבורים כי הביטוי "אל-בוראק" הוא גלגול של סוסיא ברקא המוזכר בתלמוד הבבלי.
לפי המסורת, לשם המסע הועמדה לרשות מוחמד בהמה מיוחדת, אל-בוראק, שכל צעד שלה מגיע עד האופק.
עוד באותו לילה הגיע מוחמד אל המסגד הקיצון , עלה לרקיע השביעי וקיבל בו את המצווה להתפלל חמש פעמים ביום.
משחזר לאדמה, חיכתה לו אל-בוראק והביאה אותו בחזרה למכה.
על-פי המסורת, המסע היה מהיר כל-כך, שמיטתו של מוחמד עוד הייתה חמה עם חזרתו.
הקוראן מזכיר בפסוק אחד (סורה 17 פסוק 1) את אותו הלילה, כך כתוב:
אל-בוראק אינה מוזכרת אך לפי המסורת המוסלמית הדרך למסגד המרוחק הייתה על גבה.
המסורת המוסלמית מרחיבה ומספרת כי המלאך גבריאל ציווה על מוחמד לקום משנתו ולצאת אל "המסגד האחרון".
תחילה פירשו את המסגד האחרון או המרוחק כמסגד שמיימי, יש שפרשו שאותו מסגד סמוך אל הכפר ג'יעראנה.
כשנאסר על בני דמשק הסונים להגיע אל מכה בשנת 682 החלו לטעון שהמסגד המרוחק הוא מסגד אל אקצא ולעלות אליו לרגל.
בתקופת צלאח א-דין, שהיה מעוניין לחזק את מעמדה של ירושלים בעולם המוסלמי, החלו לטעון כי מדובר במסגד הבנוי על הר הבית בירושלים (מסגד אל-אקצא), אולם מדובר בזיהוי מאוחר שאינו מן הקוראן.
מסורת ערבית מאוחרת קובעת כי הכותל המערבי הוא הקיר שאליו קשר מוחמד את אל-בוראק עם הגיעו למסגד הקיצון.
על פי מסורת זו ניתן לכאורה לזהות זוג חורים בפינת הכותל, בין הכותל המערבי לבין הכותל הדרומי, אליו נקשרה אל-בוראק.
נראה שמסורת זו מושפעת מהחשיבות שמייחסים יהודים לכותל המערבי.
המסורת הזו נעשתה מקובלת יותר ויותר בקרב ההוגים המוסלמים במהלך המאה ה-20 ככל שהסכסוך בין היהודים לערבים בירושלים גבר, בפרט מאז מאורעות תרפ"ט שהחלו בכותל המערבי, ומכונות לפיכך בערבית "מהפכת אל-בוראק".
יש ערבים מוסלמים המכנים את הכותל המערבי "אל-בוראק" על שם אותה בהמה פלאית, וזה היה שמו הרשמי של האתר בתקופת השלטון הירדני במזרח ירושלים.
הכותל מכונה בשם זה בנוסח החלטת אונסק"ו ב-2016 שיזמו אחדות ממדינות ערב על מנת לגנות עבודות שתוכננו בכותל.
מחוז אל-ביידא הוא מחוז בדרום תימן.
המרכז המנהלי והכלכלי של המחוז הוא אל-ביידא.
המחוז הררי ובעל מקורות מים רבים.
במפקד אוכלוסין שערכה תימן בשנת 2004 אוכלוסיית המקום עמדה על 571,778 נפש.
רוב היהודים שהתגוררו בעבר במחוז עלו לישראל והתיישבו במושב אחיעזר שליד לוד.
אל-באהג'ה ("מחוז ההנאה") הוא האתר הקדוש ביותר לדת הבהאית, השוכן צפונית-מזרחית לעכו, בין בוסתן הגליל ממערב לכביש 4 ממזרח.
המקום מהווה חלק מהמרכז הבהאי העולמי.
בשטח המתחם הקדוש שוכנים "מקדש בהאא אללה" בו שמורים שרידיו של מירזא חוסיין עלי נורי, נביא האמונה הבהאית וכותבם של כתביה הקדושים, שנודע לימים כבהאא אללה; ו"אחוזת אל-באהג'ה" בה התגורר בשנותיו האחרונות ובה מת בשנת 1892. האתר הוא אחד משני היעדים החשובים ביותר בישראל לעלייה לרגל בדת הבהאית.
שני המבנים מוקפים בגנים מטופחים ורחבי ידיים, והאתר ידוע בשם "המתחם הקדוש".
"החצר הקדושה" (Haram-i Aqdas) היא חלקו של "המתחם הקדוש" הכולל את שני המבנים ואת הגנים הצמודים להם.
בשנת 2008 הכריז ארגון אונסק"ו על המקום כאתר מורשת עולמית במסגרת הכרזתם של המקומות הבהאים הקדושים בחיפה ובגליל המערבי.
בכניסה לגן שוכן מרכז מבקרים.
ב-19 בספטמבר 2008 פורסם כי המרכז הבהאי העולמי ירכוש מצה"ל את מחנה בן עמי, הגובל באל-באהג'ה, לאחר שזה יינטש.
שטחו של המחנה היה 39 דונם, וסכום העסקה עמד על 39 מיליון ש"ח.
צה"ל פינה את המחנה בחודש אוגוסט 2009 ולאחר מכן, הורחבה החומה של המתחם הבהאי, כך שבעשור השני של המאה ה-21, היא מקיפה גם את השטח שהתווסף לו.
מקדש בהאא אללה הוא המקום הקדוש ביותר לבהאים, והוא מסמן את הקיבלה, שאליה הם פונים בעת תפילה.
המקום מורכב מ"המקדש הפנימי" ומ"המקדש החיצוני".
המקדש הפנימי הוא מבנה מקורה שבמרכזו גן עצים וסביבו שבילים מכוסים במרבדים.
באחד מחדריו, המכונה "קודש הקודשים", שמורים שרידיו של בהאא אללה.
בצמוד למקדש הפנימי שוכן "המקדש החיצוני", הכולל חצר קטנה שאליה מוליך שער, ומספר מדרגות המובילות אל המבנה השער של המקדש הפנימי.
שלושים שנה לאחר מותו של בהאא אללה, ב-1922, נתפס המקום בכוח על ידי בנו, מירזא מוחמד עלי, ותומכיו, במסגרת מאבק הירושה להנהגת הדת.
מושל עכו מטעם המנדט הבריטי דרש את השבת מפתחות המבנה לרשותו, ואלה נמסרו לו בתחילת 1923. המושל העבירם לשוגי אפנדי, מנהיגה המוכר של הדת.
אחוזת אל-באהג'ה שוכנת בצמוד למקדש בהאא אללה, מצדו המזרחי.
המבנה נבנה ב-1870 על ידי עודי חאמר, סוחר אמיד מעכו, במקום בו ניצב מבנה קודם קטן יותר.
שטחו של המבנה הוא 740 מ"ר והוא שימש כבית הקיץ של בעליו.
לאחר מותו של חאמר, הוא נקבר בסמוך למבנה, וב-1879 עזבה משפחתו את עכו בשל מגפה.
היא השכירה את המבנה לבהאא אללה תמורת סכום כסף בלתי משמעותי, ומאוחר יותר הוא נרכש במטרה לשמש כמקום מגוריו של האחרון.
אשתו השנייה של בהאא אללה וילדיה התגוררו במבנה.
לאחר מותו של בהאא אללה ב-1892 הוחזק המבנה בידי מירזא מוחמד עלי, ובנובמבר 1929 רכש אותו שוגי אפנדי.
שוגי אפנדי רכש את האדמות שסביב האתר, או החליפן בתמורה לאדמות אחרות שהיו בבעלות הבהאים, והרס את הבתים ששכנו בשטח.
רעפיהם שימשו לסלילת השבילים בגנים, ובחומרי הבנייה נעשה שימוש כדי להקים קיר מגן מדרום לאחוזה.
וילאית אל-בחר אל-אחמר (מדינת הים האדום; בערבית: ولاية البحر الأحمر) נמנית עם 18 מדינות סודאן.
זוהי המדינה היחידה בסודאן ששוכנת לחוף ים, וזהו גם מקור שמה.
היא גובלת בשתיים משכנותיה של סודאן - מצרים בצפון ואריתריאה בדרום.
אל-בירֶה היא עיר פלסטינית השוכנת כ-15 ק"מ מצפון לירושלים.
העיר שוכנת על קו פרשת המים בגובה של 884 מטרים מעל פני הים ושטחה 22.4 קמ"ר.
היא צמודה ממזרח לרמאללה, ושתי הערים מהוות גוש עירוני אחד.
משמעות שמה של העיר הוא ה"באר" וזה מופיע בסמלה.
אל-בירה זוהתה עם העיר התנכית בארות שבנחלת שבט בנימין:
בארות יושבה גם בתקופת שיבת ציון לאחר השיבה מגלות בבל:
אוסביוס תיאר את המקום ככפר גדול בדרך לאמאוס, כמרחק של 11 ק"מ מירושלים.
בעת הכיבוש הערבי את ארץ ישראל העיר לא הוזכרה; אך הצלבנים הקימו בסביבתה מספר יישובים; בהם בירה (Birra), ו"קסטרום מהומריה" (מסגד בלטינית) או "מהומריה מיור" (Castrum Mahomeriae או Mahomeria Major), שחשיבותם במיקומם על הדרך הראשית המחברת בין ירושלים לשכם.
באתר ניצבו כנסייה, אכסניה ומצודה, ולפי המסורת הנוצרית הלטינית ניצבה זו במקום בו גילו מרים, אם ישו ויוסף הקדוש, כי ישו הילד לא שב עימם לנצרת אלא נותר בבית המקדש.
הם נאלצו לשוב לירושלים וגילוהו בין המורים.
הנוסע בנימין מטודלה עבר על פני אל-בירה בשנת 1170, והוא מכנה אותה בשמה הצלבני "מהומריה לגראנד" (Mahomerie la Grande; Magnor Mahomerie).
לאחר קרב חיטין ב-1187 חרבה בירה, ונותרה בידיים מוסלמיות גם לאחר שירושלים שבה לידי הצלבנים ב-1229. בסוף המאה ה-12 או בתחילת המאה ה-13, הוקם על ידי הכובשים המוסלמים מסגד בסמוך להריסות הכנסייה, או שזו הוסבה למסגד, והיישוב התחדש סביבו.
עוד קם במקום ח'אן אשר שימש את הנוסעים בדרך מירושלים לשכם עד שחרב.
ייתכן שהיישוב שב לידיו של ריצ'רד מקורנוול ב-1241, או לידי הטמפלרים ב-1243; אך כך או כך, הוא אבד שוב ב-1244 עם פלישת הטורקים הח'וואריזמים.
ב-1514 קרסו קמרונות הכנסייה, ואך קירותיה והקצה המזרחי שלה נותרו על כנם.
תחת שלטון המנדט הבריטי השתייכה אל-ביר לנפת רמאללה ואוכלוסיית היישוב גדלה.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 541 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 2292 תושבים, מהם 248 נוצרים והשאר מוסלמים.
בשנת 1928 הוקמה באל-בירה מועצה מקומית ומונה לה ראש מועצה.
ב-1961 מנתה העיר 14,510 תושבים ובמהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הגיעה אוכלוסייתה לכ-40,000 נפש.
יחד עם רמאללה, מהווה אל-בירה מרכז שלטוני של הרשות הפלסטינית בגדה המערבית, וחלק ממשרדי הממשלה שוכנים בה.
ישראל הפקיעה מאל-בירה 346 דונם קרקע לצורך בניית ההתנחלות בית אל בשנת 1977, ועוד 780 דונם לצורך בניית ההתנחלות פסגות ב-1981.
ב-7 ביוני 1988 נדקר ראש העירייה, חסן טויל, בידי אלמונים בחזית בניין העירייה.
ב-27 במרץ 2022 נבחר לראשות העירייה אסלאם אל-טויל, שבוע לאחר שהושם במעצר מנהלי.
בנובמבר 2024 הוצתו 17 מכוניות בעיר בפעולת תג מחיר ולצדן רוססה הכתובת "על יו"ש - מלחמה".
בסרטון ממצלמות אבטחה נראית קבוצה של רעולי פנים מציתים מכוניות ונמלטים.
האש התפשטה במהירות לעבר המבנים הסמוכים.
בכתב העת Historical Biology שפורסם ב-2022, דווח כי בחצר בית בעיר נמצאו מאובני עקבות של דינוזאורים על פני משטח סלע גיר, אשר שקע במהלך תקופת הקרטיקון התחתון (Early Cretaceous), בקרקעית ים רדוד לפני כ-100 עד 110 מיליוני שנים.
בשנת 2010 הושלמה בניית אצטדיון כדורגל בן 7,000 מושבים באל-בירה, במימונה של פיפ"א, כחלק מתוכנית לעידוד הכדורגל הפלסטיני.
ממשלות צרפת וגרמניה השתתפו במימון בניית היציעים.
תושבי ההתנחלות פסגות, הסמוכה לאצטדיון, עתרו לבית המשפט הגבוה לצדק וביקשו להרוס את האצטדיון, אך העתירה נדחתה והאצטדיון פעיל.
באצטדיון משחקת קבוצת הכדורגל מרכז שבאב אל-אמערי, הוא מארח את משחק גמר גביע פלסטין.
באל-בירה נמצאים גם המרכז הפלסטיני לג'ודו, קראטה והתעמלות אירובית.
אל-בירווה (מערבית: البروة) היה יישוב עתיק וכפר ערבי ששכן מזרחית לעכו, וננטש במהלך קרבות מלחמת העצמאות.
עדויות ארכאולוגיות ליישוב כנעני, פיניקי וישראלי באזור מתקופת הברונזה התיכונה עד התקופה ההלניסטית המוקדמת נמצאו באזור תל בירה, מערבית לכפר.
ישנן עדויות לכפר ששכן באזור בתקופה הצלבנית, ושמו בערבית מוזכר בספר מסעות שכתב התייר הפרסי נאצר ח'סרו בשנת 1047.
באמצע המאה ה-19 התקיים באל-בירווה כפר קבע שהתרכז סביב מעיין במקום.
מספר התושבים בכפר נע בין 450–900 על פי עדויות שונות.
רוב התושבים היו מוסלמים, אך היה בכפר מיעוט נוצרי קטן.
לפי סקר הכפרים 1945 שהתבסס על מפקד 1931, חיו בכפר כ-1,460 תושבים, ברובם מוסלמים ועסקו בעיקר בחקלאות.
אדמותיו השתרעו על שטח של 13,542 דונם מהם 546 דונם בבעלות יהודית.
בכפר פעלו שני בתי ספר, לבנים ולבנות, עוד היו בו מסגד, כנסייה, שני קברי קדושים ושלושה בתי בד.
תושבי הכפר השתתפו במרד הערבי הגדול, וב-19 ביולי 1938 אף הניחו ככל הנראה מטען צד שהרג 12 חיילים בריטים.
הצבא הבריטי ביצע מספר חיפושים בכפר והטיל עליו קנסות קיבוציים.
לפי תוכנית החלוקה, יועדו שטחי הכפר להיכלל בשטח המדינה הערבית, אולם במהלך מלחמת העצמאות, ערב ההפוגה הראשונה, ב-11 ביוני 1948, כוח של חטיבת כרמלי כבש את הכפר לאחר שהתגבר על התנגדות מקומית.
בכפר ובשלושת המשלטים הסמוכים לו החזיקה פלוגת חי"ם מתל אביב שמנתה כ-120 איש שברשותם היה משוריין ובו מכשיר קשר ללא נשק מסייע.
ב-23 ביוני 1948, בשעה 21.00 החלה הסתערות על הכפר בכוח גדול ובלווי משוריינים ותוך זמן קצר נכבש הכפר.
הקרב היה קשה ונמשך כל יום 24 ביוני 1948. במהלך היום הוזעקו ערבים חמושים מכל כפרי הסביבה בשיטת הפזעה, ומספרם הגיע ל-800. כן השתתפו 200 לוחמים מצבא ההצלה של פאוזי אל קאוקג'י.
רק לפנות בוקר 25 ביוני 1948, הצליחו כוחות צה"ל מחטיבת כרמלי לכבוש את הכפר בחזרה.
בקרב נפלו 12 חיילי צה"ל, ומהערבים נפלו 12 לוחמים של צבא ההצלה ו-30 לוחמים כפריים.
ההתקפה בוצעה על ידי צבא ההצלה תוך הפרה של ההפוגה הראשונה, תוך טענה שצבא ההצלה איננו כפוף להפוגה.
בתחילת קרבות עשרת הימים הרחיב צה"ל את אחיזתו סביב בירווה וכבש מספר משלטים החולשים עליו.
אולם צבא ההצלה הצליח לכבוש חזרה אחד מן המשלטים ואלה היו בידיו לזמן קצר עד קריסת צבא ההצלה בהמשך מבצע דקל.
צה"ל הכריז על האזור כאזור צבאי.
תושבי הכפר, שחלקם שהו בתוך ישראל, לא הורשו לחזור אליו (ובכך הפכו לנפקדים נוכחים), ובשנת 1949 נהרסו הבתים ואדמות הכפר הופקעו.
על אדמות הכפר הוקמו קיבוץ יסעור (ב-6 בינואר 1949) ומושב אחיהוד.
בשנת 1951 הציעה ישראל בתים וקרקעות לפליטי בירווה במכר, אולם הם סירבו מתוך רצון לחזור לאדמות שלהם בבירווה.
תושבי הכפר וצאצאיהם הקימו ועד להגנה על זכויותיהם, ובכל שנה ביום הנכבה, הם מבקרים את שרידי הכפר ההרוס על מנת להנחיל את מורשת הכפר לדור הצעיר.
המשורר הפלסטיני מחמוד דרוויש היה פליט מאל-בירווה.
אל-בוסתאן (יושבת על אתר המכונה גן המלך) היא שכונה ערבית בסילוואן שבמזרח ירושלים, דרומית לעיר העתיקה בפתח הדרומי של נחל קדרון.
בשכונה נבנו כ-90 בניינים, שכולם נבנו בניגוד לחוק והתגוררו בה בין 1,000 ל-1,500 איש.
חלק מהמבנים הבלתי חוקיים נהרסו בידי צוותים עירוניים בגיבוי כוחות של משטרת ישראל.
במשך מאות שנים היה זה שטח ירוק בו נטועים עצים רבים, מהם עתיקים מאוד ובו גם שני מעיינות.
השטח היה במעמד האוסר בנייה בימי השלטון העות'מאני, בימי המנדט הבריטי וברוב תקופת השלטון הירדני, וב-1967 היו בשטח ארבעה בתים בחלקו הדרומי.
לדברי משה עמירב, שכיהן בעבר כחבר הנהלת עיריית ירושלים, אישרה עיריית ירושלים הירדנית ב-1967, תוכנית מתאר לשכונת סילוואן, ובה צוין אזור "אל בוסתאן" כשטח מיועד לבנייה.
אולם, אחרי מלחמת ששת הימים והחלת הריבונות הישראלית בוטלו תוכניות מתאר אלה.
גם לטענת יהושע דורפמן, מנכ"ל רשות העתיקות, בפני הוועדה לענייני ביקורת המדינה, המקום יועד מאז תקופת המנדט לחפירה ולשימור ולא יועד לבנייה במסגרת תוכנית כלשהי.
החל משנת 1992 בנו תושבים ערבים בתים בשטח תוך הריסת חלקים נרחבים מהגן.
בשנות התשעים החלה עמותת אלעד, בגיבוי עיריית ירושלים ומשרד השיכון, לפתח באזור את הפארק הלאומי עיר דוד.
העמותה, שעוסקת גם ביישוב יהודים בשכונת סילוואן הסמוכה לאתר, פועלת לשמר את המקום ולפתח אותו מבחינה ארכאולוגית ותיירותית.
הדבר הוביל לעימות עם תושביה הערביים של השכונה, ובפינויים מהשטח בו בנו את בתיהם.
לאחר שנת 1994 ננקטו הליכים משפטיים כנגד 23 בתים וכ-7 נהרסו.
בשנת 2005 ניסתה עיריית ירושלים להרוס 88 בתים בשכונה אולם ראש העיר אורי לופוליאנסקי נסוג מההחלטה בעקבות לחץ בינלאומי ומקומי.
בעקבות ההבנה שהושגה בין מהנדס העיר לבין תושבי השכונה, שכרו התושבים באותה שנה את האדריכלית אילה רונאל כדי לגבש תוכנית שתאפשר את הפיתוח של השכונה.
ב-2008 הודיעה הממונה ממשרד הפנים על התוכניות בוועדה לתכנון מחוזי בירושלים שהתוכנית עומדת בדרישות לתוכנית בניין עיר.
17 בפברואר 2009 ועדת התכנון המחוזית של ירושלים דחתה ברוב של 12 קולות נגד אחד את תוכנית בניין עיר (תב"ע 11641) שהוגשה על ידי רונאל.
נכון לינואר 2010 יש צווי הריסה בתוקף ל-43 מבנים בשטח גן המלך ויתרת המבנים נמצאים בהליכים משפטיים.
עיריית ירושלים, מקדמת תוכנית חדשה למתחם לפיה מתוכננת מציאת פתרונות לחלק מהבתים הקיימים בפועל בשטח, תוך פיתוח האזור כולו לתיירות, למסחר ולפתרונות דיור.
בתחילת מאי 2012 הדביקו פקחים צווי הריסה על 7 בתים.
ב-14 בפברואר 2024, הרסו כוחות עירוניים בגיבוי כוחות משטרה מבנה בלתי חוקי.
ב-5 וב-13 בנובמבר 2024 שבו צוותים עירוניים בליווי כוחות של משטרת ישראל הרסו 8 מבנים בלתי חוקיים נוספים במקום.