tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפגישות של הקבינט, טען קיסינג'ר שהצפון רואה את ארצות הברית כחלשה מאז נפילת סייגון, ושעל המדינה להגיב.
לאחר ששקל כמה אפשרויות, החליט פורד להפגין עוצמה ושלח מספר גדול של כוחות קרקע ואת חיל האוויר לטוס מעל האזור.
ממשלת צפון קוריאה ויתרה על הנושא וגם התנצלה.
מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר, הוא שהוביל את עיקר הפעילות באזור המזרח התיכון.
שני סכסוכים במזרח התיכון הפכו למשבר.
הסכסוך בקפריסין הידרדר לאחר פלישת טורקיה לקפריסין, מה שהוביל למתיחות בתוך נאט"ו.
טורקיה פלשה לקפריסין לאחר ההפיכה ב-1974 שאותה עודדה יוון.
הסכסוך היה קשה במיוחד כיוון שגם טורקיה וגם יוון היו חברות בנאט"ו.
באמצע אוגוסט, פרשה ממשלת יוון מנאט"ו.
באמצע 1974, תמכו בית הנבחרים ובסנאט בעצירת הסיוע הצבאי לטורקיה.
פורד, שחשש ליחסי ארצות הברית-טורקיה ולהיחלשות נאט"ו במזרח אירופה, הטיל על כך וטו.
הקונגרס העביר חוק שני בנושא, שגם עליו הטיל פורד וטו, על אף שהגיע לפשרה להמשיך בסיוע עד לסוף השנה.
כפי שפורד צפה, יחסי ארצות הברית-טורקיה נפגעו ולא התאוששו עד 1978.
בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי, היה צריך פורד להתמודד עם תוצאות מלחמת יום הכיפורים.
למרות הפסקת האש שסיימה את המלחמה, לא הצליח קיסינג'ר להתקדם באזור.
ב-1973 תקפו מצרים וסוריה את ישראל, בניסיון לקחת את השטחים אותם הפסידו במלחמת ששת הימים.
אולם ההצלחה הראשונית לא ארכה זמן רב לפני שישראל הצליחה לנצח במלחמה, ופורד חפץ להגיע לשלום בין הצדדים.
פורד לא אהב את מה שראה כ"עיכוב" ישראלי בנושאי השלום, וטען שכעס על ישראל בשל כך.
בין ישראל למצרים נחתם בינואר 1974 הסכם הפרדת כוחות שהביא לסיום המלחמה עצמה ומצרים עברה מחוג ההשפעה הסובייטי לזה של ארצות הברית.
כדי להביא להסכם יציב יותר החל קיסינג'ר במסע דילוגים בחודש מרץ 1975. ישראל הסכימה לנסיגה רחבה בסיני, עד לקו אל עריש-ראס מוחמד, אך דרשה בתמורה הכרזה על ביטול מצב הלוחמה בין ישראל למצרים.
המצרים סירבו ודרשו בתמורה לאי לוחמה נסיגה ישראלית לקו הגבול הבינלאומי, וכן שההסכם יהיה בתוקף לשנה אחת.
מסע זה נכשל, וקיסינג'ר הטיל את האשמה בישראל במה שכינה "עמדותיה הנוקשות" (למעשה סירובה לסגת מעבר למעברי המיתלה והגידי ופינוי תחנת ההתראה באום חשיבה ללא הצהרה על אי לוחמה).
פורד שלח מברק לראש ממשלת ישראל יצחק רבין ובו הביע את אכזבתו ממדיניותה של ישראל.
בעקבות הכישלון הכריז פורד ב-24 במרץ על מדיניות של "הערכה מחדש" של יחסי ארצות הברית וישראל.
התוצאה בפועל של מדיניות זו התבטאה בהקפאת החתימה על עסקאות נשק חדשות (כולל נשק שהובטח בשיחות בעל פה), פגישות לא רשמיות של שליחים של הממשל האמריקאי עם אנשי אש"ף, והפסקת תיאום העמדות לקראת כינוסה של ועידת ז'נבה (שלא התכנסה בסופו של דבר).
רבין ציין ש"הערכה זו הייתה אחת התקופות הקשות ביותר ביחסים בין ארצות הברית וישראל".
היא נמשכה במשך חצי שנה.
החלטות הממשל בנושאי ישראל הרגיזו את תומכי ישראל בקונגרס ואת הקהילה היהודית.
ב-21 במאי, פורד "חווה זעזוע אמיתי", כששבעים ושישה סנאטורים אמריקנים כתבו לו מכתב שבו הוא נדרש "להיענות" לבקשה של ישראל המבקשת סיוע צבאי וכלכלי בסך 2.56 מיליארד דולר.
פורד התרגז באמת וחשב שהסיכוי לשלום נתון בסכנה.
הייתה זאת, מאז האיסור בספטמבר 1974 על ייבוא וייצוא נשק לטורקיה, הפלישה השנייה של הקונגרס לניהול מדיניות החוץ של הנשיא.
חודשי הקיץ הבאים תוארו על ידי פורד כ"מלחמת עצבים "אמריקאית-ישראלית".
לאחר מיקוח ממושך, נחתם רשמית הסכם ביניים בין ישראל למצרים והסיוע חודש.
לאחר מהפכת הציפורנים, נסוגה פורטוגל ממזרח טימור.
אינדונזיה השכנה פלשה למזרח טימור ב-1975 לאחר שזאת הכריזה על עצמאותה מפורטוגל.
כדי לשמור על יחסים טובים עם מנהיג אינדונזיה סוהארטו, לא התנגד פורד כשנודע לו על הפלישה.
מזרח טימור נותרה בשליטה אינדונזית עד ל-1999.
פורד החל למכור נשק לממשל סוהארטו ב-1975, לפני הפלישה.
כמעט תשעים אחוזים מהנשק האינדונזי בזמן הפלישה היה אמריקני.
לאחר הפלישה, העניק פורד בערך שלושים מיליון דולרים בכל שנה לאינדונזיה, ומכירות הנשק המשיכו לעלות גם בממשל קרטר.
המדיניות נותרה על כנה עד ל-1999.
פורד נסע לשבעה ביקורים בינלאומיים במהלך נשיאותו.
תאריכיםמדינהמיקוםפרטים1נוגלס, מגדלנה דה קינונפגש עם הנשיא לואיס אצ'ווריה אלווארס והניח זר על קברו של אאוסביו קינו.2טוקיו קיוטוביקור ממלכתי.
נפגש עם ראש הממשלה קקואיי טנאקה.סיאולנפגש עם הנשיא פאק צ'ונג-הי.ולדיווסטוקנפגש עם המזכיר הכללי ליאוניד ברז'נייב ושוחח על הגבלת חימוש.3 מרטיניקפור-דה-פראנסנפגש עם הנשיא ואלרי ז'יסקר ד'אסטן.4בריסלנכח בוועידת נאט"ו.
נאם בפני המועצה הצפון אטלנטית ונפגש עם מנהיגי מדינות נאט"ו.מדרידנפגש עם גנרליסימו פרנסיסקו פרנקו.
קיבל את מפתח העיר מדריד.זלצבורגנפגש עם הקאנצלר ברונו קרייסקי ועם נשיא מצרים אנואר סאדאת.רומאנפגש עם הנשיא ג'ובאני לאון ועם ראש הממשלה אלדו מורו.ארמון האפיפיורביקר את האפיפיור פאולוס השישי.5בון לינז אם רייןנפגש עם הנשיא ולטר של ועם הקאנצלר הלמוט שמידט.ורשה, קרקובביקור ממלכתי.
נפגש עם מנהיג פולין אדוורד גרק.הלסינקינכח בפגישה הראשונה של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
נפגש עם מנהיגי פינלנד, בריטניה, טורקיה, גרמניה המערבית, צרפת, איטליה וספרד.
בנוסף נפגש עם המזכיר הכללי הסובייטי ברז'נייב.
חתם על מזכר הוועידה האחרון.בוקרשט סינאיהביקור ממלכתי.
נפגש עם הנשיא ניקולאה צ'אושסקו.בלגרדביקור ממלכתי.
נפגש עם הנשיא יוסיפ ברוז טיטו ועם ראש הממשלה.6רמבולהנכח בוועידת ה-G6 הראשונה.7פקינגביקור ממלכתי.
נפגש עם מאו דזה-דונג ועם דנג שיאופינג.ג'קרטהביקור ממלכתי.
נפגש עם הנשיא סוהארטו.מנילהביקור ממלכתי.
נפגש עם הנשיא פרדיננד מרקוס.
בתוך שלושה שבועות בספטמבר 1975 חווה פורד שני ניסיונות להתנקש בו.
את שני הניסיונות הכושלים ביצעו נשים ושניהם אירעו במדינת קליפורניה.
המקרה הראשון אירע בסקרמנטו, בירת קליפורניה.
בבוקר 5 בספטמבר 1975 יצא פורד ממלונו כדי לצעוד ברגל בשביל שמוביל אל בניין הקפיטול לפגישתו עם המושל בראון.
אנשים רבים נקהלו בפארק והוא נעצר כדי ללחוץ את ידיהם.
בקהל נמצאה גם לינט פרום, לבושה שמלה אדומה ונושאת את האקדח בנרתיק רגל.
פורד העיד אחר כך שראה את פרום הלבושה אדום כאשר התקרבה ועמדה מאחורי שורת האנשים הסמוכה אליו והוא סבר שגם היא מבקשת ללחוץ את ידו.
פרום שלפה את האקדח מנרתיקו וניסתה לירות ללא הצלחה, ובמזל הנשיא פורד ניצל מהתנקשות.
היא נשפטה למאסר עולם, אולם שוחררה על תנאי ב-14 באוגוסט 2009.
בתגובה להתנקשות, החל השירות החשאי לאבטח את פורד בצורה יעילה יותר.
המקרה השני אירע בסן פרנסיסקו.
המתנקשת הייתה שרה ג'יין מור.
ב-1975 הושפעה מסיפורה של פטי הרסט, החלה לעבוד כמנהלת חשבונות בארגון צדקה שהקים אביה של הרסט בעקבות חטיפתה ואימצה עמדות שמאליות קיצוניות.
בעת ניסיון ההתנקשות שימשה גם כמודיעה של ה-FBI.
היא ניסתה להתנקש בחיי הנשיא פורד שבעה יום לאחר ניסיון ההתנקשות הראשון בו וארבעה ימים לאחר שפטי הרסט וחוטפיה נעצרו.
פורד יצא ממלון סנט פרנסיס בכיכר יוניון שבעיר סן פרנסיסקו שבו התאכסן כדי להיכנס למכונית הנשיאותית כאשר מור ירתה לכיוונו באקדח מעבר לכביש, ממרחק של 12 מטרים.
היה זה אקדח בקוטר של 0.38 אינץ', שאותו קנתה בחפזה באותו בוקר.
כוונות האקדח לא היו מאופסות ולכן החטיאה הירייה את הנשיא במעט.
היא עמדה לירות שוב כאשר אוליבר סיפל, נחת-לשעבר שעמד לידה בקהל, תפס את זרועה והפיל אותה, ועל ידי כך אפשר שהציל את חיי הנשיא.
מור הצליחה לירות את הירייה השנייה, אך הקליע ניתז מקיר בית ופצע קל עובר אורח.
מאבטחיו של פורד מיהרו להכניס אותו למכוניתו ולהסיע אותו מהמקום.
היא נשפטה למאסר עולם, אולם שוחררה על תנאי ב-31 בדצמבר 2007.
בחירות אמצע הכהונה של 1974
הבחירות לקונגרס ב-1974 התרחשו פחות משלושה חודשים לאחר שפורד נכנס לתפקידו ובמהלך פרשת ווטרגייט.
המפלגה הדמוקרטית הצליחה להשתמש בזעם הציבורי ולהשיג עוד ארבעים ותשעה מושבים בבית הנבחרים, כשהם שולטים ב-291 מתוך 435 מושבים.
גם המושב שהיה של פורד נלקח בידי הדמוקרטים.
בבחירות לסנאט, השיגו הדמוקרטים שישים ואחד מושבים מתוך מאה.
הקונגרס החדש העביר את האחוז הגבוה ביותר של חוקים עליהם הטיל הנשיא וטו מאז נשיאותו של אנדרו ג'ונסון.
פורד ניסה להיבחר לכהונה מלאה ב-1976, אולם קודם היה צריך להתמודד בתוך המפלגה הרפובליקנית.
חנינת ניקסון וההפסד בבחירות אמצע הכהונה החלישו את כוחו של פורד, והוא זכה להתנגדות האגף השמרני במפלגה.
הרפובליקנים השמרנים התאכזבו מבחירתו של רוקפלר בתור סגנו של פורד, והאשימו את פורד בנפילת סייגון, בחנינה למשתמטים ובהמשך הדטאנט, ספציפית בחתימה על הסכמי הלסינקי.
רונלד רייגן, מנהיג השמרנים, החל במסע הבחירות שלו בסתיו 1975. על פי עצתם של רמספלד וצ'ייני, פנה פורד לרוקפלר ודחק בו שיוותר על התמודדותו מחדש למשרתו בבחירות 1976. מהלכים אלו נועדו בין היתר לחזק את האגף הימני במפלגתו של פורד במטרה להחליש את הפופולריות של רייגן.
פורד ניצח את רייגן בכמה ממערכות הבחירות המקדימות, אולם רייגן הצליח להשיג תנופה לאחר שניצח במרץ 1976 בקרוליינה הצפונית.
המירוץ בין פורד ורונלד רייגן היה קשה ואף שווה.
בתחילת הוועידה הרפובליקנית הלאומית באוגוסט 1976 עדיין אי אפשר היה לדעת מי יהיה המועמד, שכן אף אחד מהם לא השיג רוב.
פורד ניצח את רייגן בהפרש זעום בסיבוב הראשון לאחר תמיכה מצד הצירים הלא מחויבים, ואז בחר בסנאטור בוב דול מקנזס כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
זאת הייתה הוועידה האחרונה שבה המועמד לתפקיד הנשיא עדיין לא נקבע בזמן ההתכנסות.
לאחר מלחמת וייטנאם ופרשת ווטרגייט, נאלץ פורד להתמודד בחוסר אמון בסיסי בממשלה.
פורד החליט לאמץ אסטרטגיה במהלכה יישאר בוושינגטון כדי להיראות נשיא.
הוא הרוויח מכך שהיה זה יום העצמאות המאתיים של ארצות הברית, ומהאירועים שנלוו אליו.
הוא ניהל את טקס הזיקוקים בארבעה ביולי בוושינגטון, טקס ששודר בטלוויזיה.
ב-7 ביולי 1976, אירח לארוחת ערב בבית הלבן את אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ואת בעלה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, ביקור שגם שודר בטלוויזיה.
בנאום לכבוד מאתיים שנים לקרבות מלחמת העצמאות, ביקש פורד להשיג פיוס בין העם.
בנוסף לכך נאם והביע את התנגדותו לממשלה גדולה ומסורבלת.
המועמד הדמוקרטי, מושל ג'ורג'יה ג'ימי קרטר, מיצב את עצמו כאאוטסיידר ותומך ברפורמה, וקיבל את תמיכת הבוחרים שהתנגדו לפוליטיקה המסורתית.
לאחר הוועידה הדמוקרטית הלאומית, הוא הוביל על פורד ב-33%.
אולם ככל שמסע הבחירות התמשך, הדביק פורד את הפער, וביום הבחירות טענו הסקרים לשוויון.
היו שלושה אירועים חשובים במסע הבחירות.
בנוסף, הצליח פורד בעימות הבחירות הראשון מאז 1960. הסקרים לאחר העימות חשפו שרוב הבוחרים חשו שפורד ניצח.
קרטר נפגע מטענתו של פורד שהוא חסר את הניסיון להיות מנהיג לאומי מוצלח, ובנוסף לכך נפגע מעמדותיו המעורפלות בנושאים רבים.
פורד היה הנשיא הראשון שהשתתף בעימותים (ניקסון וקנדי לא היו נשיאים כשהשתתפו).
קרטר טען שניצח בזכות העימותים, שכן הם הראו לבוחרים שיש לו מה להציע.
נקודת המפנה הגיעה בעימות השני, בה טען פורד "אין שליטה סובייטית במזרח אירופה ולא תהיה אחת תחת ממשל פורד".
בנוסף טען שהוא "לא מאמין שהפולנים מרגישים נשלטים בידי ברית המועצות.
פורד טען שהתייחס לכך שהסובייטים לא יצליחו לעולם לרסק את רוחם של עמי מזרח אירופה שרוצים עצמאות.
אולם הניסוח שלו היה מוזר כל כך עד שגם המראיין הופתע מכך.
כתוצאה מכך, איבד פורד מהאהדה כלפיו וקרטר הצליח לשמור על רוב קטן בסקרים.
פורד לא הצליח לגרום לקונגרס לבטל את חוקי הגבלת מחירי הגז הטבעי משנות ה-50, שגרמו להידלדלות מאגר הגז הטבעי של ארצות הברית במהלך משבר האנרגיה העולמי.
קרטר הודיע שהוא מתנגד לביטול החוקים ואמר שמהלך כזה יחולל אסון.
בסופו של דבר, ניצח קרטר בבחירות כשהשיג 50.1% לעומת 48% לפורד.
במספר האלקטורים, הבחירות עצמן היו הצמודות ביותר מאז 1916: קרטר זכה בעשרים ושלוש מדינות עם 297 אלקטורים, ופורד זכה בעשרים ושבע מדינות ו-240 אלקטורים (אלקטור אחד מוושינגטון, שהיה מחויב לפורד, הצביע לרייגן).
ניצחונו של קרטר הגיע במיוחד בגלל ניצחונו הגדול בדרום (שבו הפסיד רק בווירג'יניה) וניצחונותיו הקטנים במדינות צפוניות גדולות כגון ניו יורק, אוהיו ופנסילבניה.
פורד הצליח במערב, וזכה בכל מדינה מלבד הוואי.
המירוץ היה צמוד במיוחד באורגון, בה פורד ניצח בהפרש קטן מאוד.
אם פחות מ-25,000 קולות היו מחליפים צד באוהיו בוויסקונסין, היה משיג פורד 276 אלקטורים לעומת 261 לקרטר ומנצח.
למרות זאת, הצליח פורד לצמצם את הפער הגדול שהיה לקרטר בתחילת המירוץ.
אם פורד היה מנצח בבחירות, התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית היה מונע ממנו לרוץ שוב ב-1980, כיוון שכיהן יותר משנתיים לאחר התפטרות ניקסון.
המחלוקת בנושא החנינה שהעניק פורד לניקסון נחלשה לבסוף.
יורשו של פורד, ג'ימי קרטר, פתח את נאום ההשבעה שלו ב-1977 כאשר שיבח את הנשיא היוצא ואמר: "עבורי ועבור האומה שלנו, אני רוצה להודות לקודמי על כל מה שעשה כדי לרפא את ארצנו".
פורד נשאר פעיל בשנים שלאחר נשיאותו.
הוא המשיך להופיע באירועים בעלי משמעות היסטורית ובאירועים טקסיים ורשמיים, כגון השבעת נשיאים והנצחה.
בינואר 1977 הוא עוטר במדליית הכבוד של ארגון אייזנהאואר, ולאחר מכן כיהן כיו"ר חבר הנאמנים שלה בשנים 1980–1986. מאוחר יותר ב-1977, הוא הסכים בלית ברירה להתראיין לג'יימס נאוגטון, עיתונאי מהניו יורק טיימס אשר הוטלה עליו המשימה לכתוב את מודעת האבל של הנשיא פורד לכשימות.
ב-1979 פרסם פורד את האוטוביוגרפיה שלו, A Time To Heal.
במהלך כהונתו של קרטר, קיבל פורד תדרוכים חודשיים מממשל קרטר בנושאי פנים וחוץ, וכשביקר בוושינגטון תמיד הוזמן לסעוד עם הנשיא.
מערכת היחסים ביניהם התפתחה לאחר שעזב את תפקידו, בעיקר לאחר ששניהם ביקרו בלווייתו של אנואר סאדאת ב-1981. עד למותו של פורד, קרטר ואשתו, רוזלין, ביקרו אצל משפחת פורד לעיתים תכופות.
פורד וקרטר כיהנו שניהם בוועדה לרפורמה בתהליך הבחירות שהוקמה ב-2001.
כמו הנשיאים קרטר, ג'ורג' הרברט ווקר בוש וביל קלינטון, היה פורד חבר במועצה למצוינות ממשלתית שסיפקה הכשרה לעובדים ממשלתיים.
במהלך פרישתו הקדיש פורד גם זמן רב לתחביבו הספורטיבי, גולף.
לעיתים תכופות הוא היה משחק הן באופן פרטי והן באירועים ציבוריים עם הקומיקאי בוב הופ, חבר ותיק של פורד.
בשנת 1977, הוא השתתף במועדון הגולף עם דני תומאס השוכן בממפיס שבטנסי.
פורד שקל לרוץ מול קרטר בבחירות 1980, וסירב לכמה הצעות עבודה מחברות גדולות.
הוא טען שקרטר הרס את השיחות בנושאי סאל"ט ותקף את מדיניות החוץ שלו במזרח התיכון ובאפריקה.
רבים טענו שפורד רצה למחוק את תדמיתו כ"נשיא בתאונה" ולזכות בכהונה משלו.
בנוסף, האמין פורד שרונלד רייגן השמרן לא יצליח לנצח את קרטר.
פורד זכה לתמיכתו של הנרי קיסינג'ר, אולם ב-15 במרץ 1980, הודיע שלא ירוץ.
לאחר שנבחר רייגן להיות המועמד הרפובליקני, הוא שקל לבחור בפורד כמועמד לסגן נשיא, אולם הם לא הצליחו להגיע להסכמות.
פורד רצה השפעה על מינוי אישים (קיסינג'ר לתפקיד מזכיר המדינה ואלן גרינשפן כמזכיר האוצר), אך בסופו של דבר בחר רייגן בג'ורג' הרברט ווקר בוש, ראש ה-CIA לשעבר.
פורד הופיע בתשדיר למען רייגן, והכריז שעדיף שהמדינה תקבל את רייגן על פני נשיאותו החלשה של קרטר.
ב-8 באוקטובר 1980, אמר פורד שמעורבות של ניקסון במסע הבחירות תפגע ברייגן.
ב-3 באוקטובר 1980, האשים פורד את קרטר בטענותיו שמועצת הנגידים של הפדרל ריזרב אינה אפקטיבית, בעיקר מכיוון שקרטר מינה את רוב חברי המועצה, וטען שקרטר יעשה הכול כדי להציל את עורו.
לאחר ניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן, אמר פורד לכתבים שיש להטיל עונש מוות על פושעים שמשתמשים בנשק חם אם הם פוצעים אדם.
לאחר כהונתו, הצטרף פורד למכון היזמות האמריקני.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ב-23 במרץ 1988.
לאחר שעזב את תפקידו, עבר פורד עם אשתו לדנוור.
הוא השקיע במציאת נפט, וזכה לרווחים נאים עבור משפחתו.
בספטמבר 1981, ייעץ פורד לרייגן לא להיכנע לוול סטריט בנושאים כלכליים.
ב-20 באוקטובר 1981, טען שמניעת חבילת סיוע לערב הסעודית יפגע ביחסים האמריקניים במזרח התיכון.
ב-24 במרץ 1982, הציע פורד תמיכה במדיניות הכלכלית של הנשיא רייגן אולם טען שאם רייגן לא יתפשר עם הקונגרס התוכנית תיתקע.
במהלך ערב איסוף תרומות באוגוסט 1982, הודיע פורד על התנגדותו לתיקון חוקתי שיחייב את ארצות הברית להתנהל בתקציב מאוזן.
הוא טען שיש לבחור בחברי קונגרס אחראיים יותר מבחינה פיסקלית.
פורד סייע למתמודדים הרפובליקנים בטנסי במהלך בחירות אמצע הכהונה באוקטובר 1982.
בינואר 1984, חתמו פורד וקרטר על מכתב בו טענו שעל מנהיגי העולם לפעול לצמצום הרעב העולמי ושלחו אותו אל מזכ"ל האו"ם, חוויאר פרז דה קוויאר.
ב-20 בינואר 1985 ביקר פורד בישראל.
במהלך הביקור הוא צפה במשחק פוטבול (סופרבול) בבניין רשות השידור שברוממה, כך מספר העיתונאי אורן נהרי.
ב-1987, העיד פורד בוועדה המשפטית של הסנאט והביע את תמיכתו ברוברט בורק, שעמד להתמנות לתפקיד שופט בבית המשפט העליון.
הסנאט דחה את המועמדות ברוב של חמישים ושמונה סנאטורים לעומת ארבעים ושניים.
ב-1987 פרסם פורד ספר שכלל אנקדוטות פוליטיות הומוריסטיות.
ב-1988, כיהן פורד במספר מועצות של חברות.
בנוסף לכך מונה לנאמן כבוד של חברת סיטיגרופ עד למותו.
ב-1977, הקים פורד מכון למדיניות ציבורית.
באפריל 1981 פתח את הספרייה הנשיאותית שלו באוניברסיטת מישיגן, ולאחר מכן, בספטמבר, מוזיאון על שמו בגרנד רפידס.
באוקטובר 1990, הופיע פורד עם בוב הופ בקליפורניה כדי לחגוג את יום הולדתו המאה של הנשיא לשעבר דוייט אייזנהאואר, והשניים חשפו לוחית עם חתימותיהם של כל הנשיאים לשעבר שעוד היו בין החיים.
באפריל 1991 הצטרף פורד לנשיאים לשעבר ריצ'רד ניקסון, רונלד רייגן וג'ימי קרטר, שקראו לתמוך ב"חוק בריידי", חוק שקבע תקופת המתנה בזמן רכישת נשק.
שלוש שנים מאוחר יותר, הוא כתב לבית הנבחרים האמריקני, יחד עם קרטר ורייגן, מכתב תמיכה בחקיקת הגבלות על מכירת סוגי נשק מסוימים (כגון עוזי ו-AK-74).
תקנה זו שכונתה "איסור מכירת רובי סער" ("Assault Weapons Ban") הייתה חלק מחוק כולל למניעת פשע, ונקבע כי היא תפקע לאחר 10 שנים.
פורד הותיר את חותמו על בית המשפט העליון של ארצות הברית דווקא בכיוון ליברלי.
השופט שמינה, ג'ון פול סטיבנס, היה הסמן השמאלי של הערכאה הפדרלית העליונה.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1992, טען פורד שהמצב זהה להפסדו ב-1976, ודרש תשומת לב לבחירות לקונגרס.
הוא טען שהרוב הדמוקרטי בקונגרס ממשיך בשיטות של הטלת מיסים ובזבוז, וכך הוא נבחר.
באפריל 1997, הצטרף פורד לנשיא קלינטון, לנשיא לשעבר בוש ולננסי רייגן בחתימה על עצומה שדרשה מהאזרחים לפתור את העימותים הפנימיים בתוך המדינה.
ב-20 בינואר 1998, התראיין פורד מביתו ואמר שהמועמד הרפובליקני לנשיאות בשנת אלפיים יפסיד אם יהיה שמרני.
הוא טען שמועמד ימני מדי לא יצליח למשוך את הבוחרים, כשם שמועמד דמוקרטי ליברל מדי לא ינצח.
ב-1998 הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס וב-1999 העניק לו הנשיא ביל קלינטון את מדליית החירות הנשיאותית, שני עיטורי הכבוד האזרחי הגבוהים ביותר בארצות הברית.
במהלך ניסיון ההדחה של קלינטון, הסכימו פורד וקרטר לא לדון בנושא, אולם קרטר נאלץ לענות לשאלה בנושא במהלך דיון באוניברסיטה.
באוקטובר 2001, התעמת פורד מול השמרנים במפלגה הרפובליקנית וטען שיש להתייחס לזוגות חד-מיניים בצורה שווה לחלוטין.
הוא הפך לרפובליקני הבכיר ביותר שתמך בשוויון זכויות לחד-מיניים, וטען שיש לבצע תיקון לחוקה שימנע כל אפליה כלפיהם.
פורד היה חבר בקואליציה לאחדות רפובליקנית, שמטרתה הייתה למנוע מהמפלגה הרפובליקנית לעסוק בנושאי העדפה מינית.
ב-22 בנובמבר 2004, הכריז מושל ניו יורק ג'ורג' פטאקי על פורד ועל הנשיאים החיים לשעבר (קרטר, בוש האב וקלינטון) כחברי כבוד במועצה לצורך בניית מרכז הסחר העולמי החדש.
בריאיון מוקלט ביולי 2004, טען פורד שהיו לו חילוקי דעות בכך שממשל בוש השתמש בכך שהיה לעיראק, לכאורה, נשק להשמדה המונית, כאמצעי להצדקת מלחמת עיראק, וקרא למלחמה טעות שלא קשורה לנושאי הביטחון הלאומי.
הוא ביקש לא לשחרר את הריאיון לציבור עד למותו.
פורד סבל פעמיים משבץ מוחי קל בוועידה הרפובליקנית הלאומית בשנת 2000 לקראת הבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה, אך הוא התאושש במהירות לאחר שאושפז בבית החולים האוניברסיטאי של האנמן שבפילדלפיה.
במהלך 2006 אושפז מספר פעמים.
הוא בילה 11 ימים בבית החולים אייזנהאואר השוכן ליד ביתו שבעיר רנצ'ו מיראז' שבקליפורניה, שם קיבל טיפול בדלקת ריאות.
ב-23 באפריל 2006 ביקר הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בביתו של פורד ברנצ'ו מיראז' במשך קצת יותר משעה.
זו הייתה ההופעה הפומבית האחרונה של פורד.
במהלך חופשה בקולורדו, אושפז פורד במשך יומיים ביולי 2006 בגלל קוצר נשימה.
הוא עבר ניתוח להשתלת קוצב לב באוגוסט 2006. ב-28 באוגוסט, שוחרר מבית החולים וחזר לקליפורניה.
ב-13 באוקטובר נאלץ לבטל את השתתפותו בחנוכת בית הספר ג'רלד פורד למדיניות ציבורית באוניברסיטת מישיגן.
יום קודם לכן נבדק בבית החולים אייזנהאואר ושוחרר ב-16 באוקטובר.
בנובמבר 2006, כבר היה מרותק למיטת חוליו.
פורד מת ב-26 בדצמבר 2006 בביתו שברנצ'ו מיראז' ממחלת כלי הדם הסטרוסקלרוטית ומטרשת עורקים בגיל תשעים ושלוש.
פורד מת שלושים וארבע שנים לאחר מותו של הנשיא הארי טרומן.
הוא היה האחרון מבין חברי ועדת וורן שעוד חי.
ב-2 בינואר 2007 התקיימה הלווייתו הלאומית בוושינגטון הבירה וב-17 בפברואר 2007 נקבר פורד במוזיאון הנשיאותי על שמו בעיר גרנד רפידס שבמישיגן.
משפחת פורד ביקשה מחברי תנועת הצופים להשתתף בהלווייתו.
הצופים יצרו משמר כבוד לארון הקבורה.
פורד בחר בשיר שינוגן במהלך הלווייתו.
לאחר מותו, ניגנה להקת אוניברסיטת מישיגן את המנון בית הספר בפעם האחרונה עבורו.
מדינת מישיגן הכינה פסל מיוחד בדמותו של פורד לגלריה הלאומית והוא נחשף ב-3 במאי 2011. על הפסל הופיע ציטוט של דובר הבית הלבן במהלך כהונתו, בטענה שפורד היה האיש הנכון לאיחוד המדינה.
בנוסף, הופיע ציטוט של פורד מנאום השבעתו, בו טען שהחוקה טובה ושהעם הוא הריבון.
אשתו של פורד, בטי, מתה ב-8 ביולי 2011, גם היא בגיל תשעים ושלוש ונקברה לצידו.
ב-12 בנובמבר 2006, לאחר שעקף את תוחלת החיים של רונלד רייגן, הודה פורד על אריכות ימיו.
במותו היה בן 93 שנים ו-165 ימים, וכך האריך ימים יותר מכל נשיא אחר של ארצות הברית (עד שג'ורג' הרברט ווקר בוש עקף אותו ב-2017), כשהוא מבוגר בארבעים וחמישה ימים מרונלד רייגן במותו.
מבחינת סגני נשיאים, הוא הגיע למקום השלישי בלבד, אחרי ג'ון גארנר (שהיה בן 98) ולוי פ.
בנוסף, הייתה לו תקופת הגמלאות השלישית באורכה לאחר נשיאותו, לאחר הרברט הובר (31 שנים ושבעה חודשים) וג'ימי קרטר, שחי שלושים ושבע שנה לאחר נשיאותו (נכון ל-2018).
פורד הוא האדם היחיד שמונה לנשיאות ללא שנבחר לתפקיד הנשיא או לסגנות.
הבחירה בפורד להחליף את ספירו אגניו התבססה על היושר שלו, שכן הוא נודע כאדם ישר.
האמון שנתן בו העם האמריקני נפגע קשות לאחר החנינה לניקסון.
עם זאת, היסטוריונים רבים טענו שלקח אחריות שלא ביקש להשיג.
ההפסד שלו לקרטר ב-1976 נחשב לקרבן שהקריב עבור המדינה.
על אף שהיה ספורטאי בעברו, בכהונתו נחשב פורד לנשיא שלומיאל ופשוט.
ב-1975 מעד ביציאה מהמטוס, והקומיקאי צ'בי צ'ייס נהג לחקות את פורד וליצור לו תדמית של "קלוץ" מגושם וכושל.
פורד נחשב לאדם עממי במיוחד.
פורד היה חבר בכמה ארגונים, כולל באיגוד למנהיגות צעירה, בלגיון האמריקני, איגוד יוצאי מלחמת העולם השנייה, האיגוד להגנת צבי הבר, בני המהפכה האמריקנית, ואיגוד ותיקי המלחמות.
פורד הצטרף אל הבונים החופשיים ב-30 בספטמבר 1949. ב-1975 טען שלא ידע במהלך הצטרפותו שעוד שנים עשר נשיאים אחרים צורפו לשם.
Ford was made a 33° Scottish Rite Mason on September 26, 1962. באפריל 1975, נבחר פורד לשמש כראש לשכה גדולה לשם כבוד, וכיהן בתפקיד עד לינואר 1977. ב-11 בינואר 1977, קיבל תארים לבנייה חופשית מטעם ניו יורק במהלך כהונתו.
על שמו של פורד מספר מוסדות בהם נמל התעופה בגרנד רפידס ונושאות המטוסים מסדרת ג'רלד פורד.
ב-ראפיד סיטי (Rapid City) בדקוטה הדרומית, הוקם לפורד פסל, בו הוא ניצב ביחד עם כלבו.
באלכסנדריה במדינת וירג'יניה יש רחוב על שמו.
מוזיאון וספריה נשיאותית על שמו ממוקמים באוניברסיטת מישיגן.
בתי ספר במישיגן ובמקומות אחרים בארצות הברית נקראו על-שמו.
ג'רמי בנת'ם היה פילוסוף מדיני, משפטן ורפורמטור חברתי ומשפטי בריטי.
הוא ידוע ביותר כמייסדה של גישת התועלתנות המודרנית.
בנת'ם נולד בספּיטְלְפילדז שבלונדון למשפחה טורית עשירה.
הוא נודע כילד פלא כבר בגיל שנה וחצי.
בגיל 5 קרא עבודה רבת כרכים על ההיסטוריה של אנגליה.
בגיל 7 שלט בלטינית והצטיין במתמטיקה גבוהה.
אחיו היחיד ששרד הוא המהנדס והאדריכל הימי סמואל בנת'ם .
ג'רמי בנת'ם למד בבית הספר וסטמינסטר.
ב-1763, בגיל 15 סיים תואר ראשון בקווינס קולג' שבאוקספורד וב-1766, בגיל 18, סיים גם את התואר השני.
בנת'ם הוכשר כעורך דין והחל לעבוד כמשפטן בכיר ב-1769, בגיל 21 בלבד.
אביו היה משוכנע שבנו הגאון יהיה יום אחד ללורד צ'נסלור של אנגליה.
אך בנת'ם התאכזב מתחום המשפטים, במיוחד לאחר ששמע את ההרצאות של הסמכות המובילה, סר ויליאם בלקסטון.
מכיוון שהיה מתוסכל ממורכבות המשפט האנגלי, החליט לכתוב על המשפט במקום לעסוק בו בעצמו והקדיש את חייו לביקורת על המשפט הקיים ולהצעת דרכים לשיפורו.
ב-14 בפברואר 1786 הגיע לעיירה קרניצ'ב כדי לעזור לאחיו בעסקיו.
הוא גר שם כמעט שנתיים.
מות אביו ב-1792 הותיר אותו עצמאי מבחינה כלכלית והוא חי מכתיבתו בווסטמינסטר, בה חי כארבעים שנה, כשהוא כותב בין עשרה לעשרים עמודים ביום, גם כשהיה בשנות השמונים לחייו.
בין ההצעות הרבות שלו לרפורמה משפטית וחברתית הייתה תוכנית לבית כלא אותו כינה הפנאופטיקון.
אף שמעולם לא נבנה בפועל, הרעיון השפיע לא מעט על הוגים בדורות הבאים, כמו גם על עיצובו הרדיקלי של כלא פנטונוויל ועל תכנונם של בתי כלא אחרים.
ב-1823 יסד בנת'ם את ה"ווסטמינסטר ריביו" יחד עם ג'יימס מיל ככתב עת עבור פילוסופים רדיקלים.
בנת'ם האמין כי החינוך צריך להיות דמוקרטי יותר ופתוח לכל, בלי קשר לרמה הכלכלית של החניכים ולהשתייכותם לכנסייה האנגליקנית, שני תנאים שנדרשו כדי להתקבל לאוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד.
אף שהוא לא ייסד אותה, הקולג' האוניברסיטאי של לונדון הייתה האוניברסיטה הראשונה שקיבלה את תלמידיה ללא קשר לגזע, דת ושיוך פוליטי וככזו התאימה לדעותיו.
בנת'ם השאיר בצוואתו הוראות לטיפול בגופתו.
הוא נפטר ב-6 ביוני 1832 ולאחר מכן, על פי הוראותיו, גופתו נתרמה לצורכי המדע לנתיחה לאחר המוות.
השלד שלו הוצב, כפי שציווה, ישוב בארון עץ עם חלון זכוכית, מרופד בשחת ולבוש בבגדיו.
ראשו נמסר לשימור והיה אמור להיות מוצב על השלד, אך הוא הוחלף בראש משעווה, כיוון שהליך השימור לא צלח.
ראשו המקורי הוצב בתחילה למרגלותיו באותו ארון תצוגה.
בנת'ם קרא לשיטת קבורה זו "אוטו-אייקון", והוא סבר שהיא תועיל בכך שתעודד אנשים לתרום את גופם למדע ובכך שתצוגת הגופה תחסוך אמצעים אחרים להנצחה.
ב-1850 יוניברסיטי קולג' לונדון רכשה את האוטו-אייקון, ומאז גופתו מוצגת שם.
הראש המקורי נגנב מספר פעמים כמעשה קונדס של סטודנטים, ולבסוף הועבר למקום בטוח מחוץ לתצוגה.
ב-1776 פרסם בנת'ם באופן אנונימי את חיבורו "פרגמנטים על הממשל", ביקורת על ה"הערות" של בלקסטון, וב-1780 את ה"הקדמה לעקרונות המוסר והמשפט".
חיבורים אחרים שפרסם הם "פנאופטיקון", שם הוא מציע דרכי שיפור למשמעת בבתי הכלא, "הרצאה על חקיקה אזרחית ופלילית" (1802), "עונש וגמול" (1811), "עקרונות הרפורמה הפרלמנטרית" (1817) ו"חיבור על עדויות משפטיות".
פילוסופיה זו, תועלתנות, טענה כי המעשה או המדיניות הנכונה היא זו שתביא ל"אושר הרב ביותר למספר הגדול ביותר" – משפט שלרוב מיוחס לו, שלא בצדק, אם כי מאוחר יותר הוא השמיט את החלק האחרון ואימץ את "עקרון האושר הגדול ביותר".
בנת'ם הציע פרוצדורה על פיה אפשר להעריך באופן מכני את המעמד המוסרי של כל מעשה, אותה הוא כינה הקלקולוס ההדוני.
התועלתנות פותחה ושונתה בידי תלמידו המפורסם ביותר של בנת'ם, ג'ון סטיוארט מיל.
בידיו של מיל, "בנת'מיזם" נעשה ליסוד חשוב בסדר הליברלי של מטרות המדיניות הציבורית.
יש שאומרים כי לתאוריה של בנת'ם, בניגוד לזו של מיל, חסר את עקרון ההגינות המגולם במושג הצדק.
לדוגמה, המבקרים אומרים, לכאורה יהיה זה מוסרי לענות אדם אחד כדי ליצור אושר גדול יותר בקרב מספר גדול יותר של אנשים.
אולם, התאוריה של בנת'ם מונעת תוצאות שכאלה, מכיוון שהאושר תלוי במידה רבה גם בתקוות של אנשים לגבי עתידם ולא רק בהווה, לא יהיה זה הגיוני להקריב אדם אחד למען הרבים כי אז הרבים יחששו גם הם לגורלם.
אם כן, לרבים יש אינטרס מצד האושר שלהם, לשמר את האושר המינימלי של כל אחד מהיחידים.
בכל מקרה, בנת'ם לא חשב כי יש ליישם את עקרונות התועלתנות ללא כל הגיון או מחשבה על צדק והגינות.
אם כי בנת'ם ראה "כאב" ו"עונג" כגורמים הבסיסיים, הוא עדיין איפשר להגיון האנושי להתגבר עליהם: "הטבע הציב את האדם תחת שני אדונים, כאב ועונג.
רק הם יכולים להורות לנו מה עלינו לעשות, ומה נעשה בפועל.
מצד אחד דגל הטוב והרע, ומהצד השני שרשרת הגרימה, מחוברים לכס מלכותם.
הם מושלים בנו בכל אשר נעשה, נאמר ונחשוב..." (עקרונות המוסר והחקיקה 1781, בתחילתו).
לפיכך, בנת'ם סבר כי תכלית המדיניות הפוליטית הראויה היא להגדיל את סך העונג ולהקטין את הכאב לרמתו הנמוכה ביותר.
בניגוד למורו לשעבר ויליאם בלקסטון, שהיה איש משפט הטבע, בנת'ם טען שחוק הוא פרי אירוע חברתי ולא נתון מראש, ושתוקפו של חוק אינו תלוי במוסר, אף שהוא עשוי, באופן טבעי, להיות מושפע ממנו.
בין השאר, לחם בנת'ם לשינוי לשונו הארכאית של החוק האנגלי לשפה מודרנית יותר, ולהסרת המסתורין מעל בתי המשפט באנגליה.
עמדתו פותחה בהמשך על ידי ג'ון אוסטין.
בנת'ם הוא בין ההוגים המוקדמים שהתייחסו לזכויות בעלי חיים.
בהערה שהובאה ב"מבוא לעקרונות המוסר והחקיקה" מ-1780 כתב:
"אולי יבוא יום כאשר הברואים האחרים יזכו לאותן זכויות אשר מלכתחילה לא ניתן היה למנען מהם אלא בכוח-הזרוע.
הצרפתים כבר גילו כי צבעו השחור של העור אינו נימוק המתיר להשליך יצורי-אנוש לגחמותיהם של מענים למיניהם.
אולי יבוא יום שבו יובן כי מספר הרגליים, שעירות-העור או קיום עצם-הזנב, באותה המידה אינם מהווים נימוק לזנוח יצורים בעלי-תחושות לגורל דומה.
מהן, אם כן, התכונות האחרות, המסמנות את הקו הבלתי-עביר שבין הישויות שיש להתחשב בהן לבין כל השאר?
האם זוהי היכולת לחשיבה רציונלית, או שמא יכולת-הדיבור?
אבל הלא סוס שהגיע לפרקו או כלב בוגר הם בלי ספק יותר רציונליים בהתנהגותם ובעלי כושר-תקשור לעומת יונק אנושי בן-יומו או בן שבוע או אפילו חודש.
אך גם לו היה המצב אחר – מה אפשר היה ללמוד מכך?
השאלה כלל אינה "האם הם מסוגלים לשקול בדעתם?" או "האם הם מסוגלים לדבֵּר?" אלא "האם הם מסוגלים לסבול?"
עמדותיו של בנת'ם בתחום השפיעו גם על ממשיכי דרכו בהגות התועלתנית.
ג'ון סטיוארט מיל, בחיבורו "יואל על הפילוסופיה של המוסר", יוצא להגנת עמדותיו של בנת'ם בעד הגנה על בעלי חיים, מול ביקורת שהעלה נגדו הכומר ויליאם יואל.
גם הוגים תועלתנים נוספים הביעו תמיכה בהגנת בעלי חיים, בהם הנרי סידג'וויק וג'יימס רייצ'לס, ובולט במיוחד פיטר סינגר, שחלק ניכר מהגותו מוקדש לתחום.
ג'רלדין צ'פלין היא שחקנית אמריקאית, בתו של השחקן והבמאי צ'ארלי צ'פלין.
היא הייתה מועמדת לשלושה פרסי גלובוס הזהב על משחקה בסרטים "דוקטור ז'יוואגו" (1965), "נאשוויל" (1975) ו"צ'פלין" (1992), שם גילמה את סבתה, אימו של אביה; האנה צ'פלין.
ג'רלדין צ'פלין נולדה בסנטה מוניקה שבארצות הברית; היא בתו הראשונה של צ'ארלי צ'פלין מאשתו הרביעית אונה אוניל (בתו של המחזאי יוג'ין או'ניל).
בתה של ג'רלדין מנישואיה לצלם הקולנוע הצ'יליאני פטריסיו קסטייה, היא השחקנית אונה צ'פלין.
כבר בגיל שמונה השתתפה צ'פלין בסרטו של אביה, "אורות הבמה"; באותה התקופה משפחתה עברה לשווייץ; היא קיבלה שם חינוך בפנימיה ובין השאר למדה צרפתית וספרדית.
אחרי שחלומה להפוך לרקדנית בלט לא התגשם, עברה לקריירת משחק.
הבמאי דייוויד לין בחר בה כשחקנית שתגלם את דמותה של טוניה (אשתו של יורי ז'יוואגו) בסרט "דוקטור ז'יוואגו" (1965).
בשנת 1992 שיחקה בסרט הביוגרפי "צ'פלין", אודות אביה והיא שיחקה בו בתפקיד סבתה, ואימו של אביה, צ'ארלי.
בשנת 2008 גילמה את הסבתא בסרט הדרמה הספרדי "וידוייה של נימפומנית" מאת הבמאי כריסטיאן מולינה.
בשנת 2014 שיחקה בסרט הדרמה והפנטזיה "Amapola", סרטו הראשון כבמאי של מעצב ההפקה הארגנטינאי אאוחניו זאנטי (אנ').
שיחקה ב-2018 בסרט "עולם היורה: נפילת הממלכה" כאיריס, המשגיחה של בנג'מין לוקווד (ג'יימס קרומוול).
צ'פלין גם השתתפה בתשעה סרטים של הבמאי הספרדי קרלוס סאורה, שאיתו ניהלה רומן מתמשך ולהם שני ילדים.
ג'רלדין אן פרָרו הייתה משפטנית ופוליטיקאית מהמפלגה הדמוקרטית, חברת בית הנבחרים של ארצות הברית והאישה הראשונה שנבחרה להיות מועמדת לתפקיד סגנית הנשיא מטעם אחת המפלגות הגדולות בארצות הברית.
פררו, שגדלה במדינת ניו יורק, עסקה בהוראה בבית ספר יסודי, ובמקביל למדה משפטים בלימודי ערב באוניברסיטת פורדהאם, אותם סיימה ב-1960. ב-1974, היא החלה לעבוד כעורכת דין במשרד התובע המחוזי של רובע קווינס, היכן שעמדה בראש הלשכה לקורבנות מיוחדים אשר עסקה בפשעי מין, התעללות בילדים ואלימות במשפחה.
היא נבחרה לקונגרס ב-1978, שם הלכה והתברגה אט אט בתוככי ההיררכיה המפלגתית, תוך שהיא מתמקדת בחקיקה להבאת שוויון לנשים בתחום השכר, הפנסיה ותוכניות הפרישה.
ב-1984, בחר בה סגן הנשיא לשעבר וולטר מונדייל, באותה העת המועמד לנשיאות ארצות הברית, כעמיתתו למרוץ, כמועמדת לסגנית נשיא, בבחירות הקרבות.
בקבלה מועמדות זו היא גם הפכה לאמריקאית הראשונה ממוצא איטלקי המועמדת לתפקיד המינוי לסגן נשיא של אחת המפלגות הגדולות.
תגובת הסקרים החיובית בעקבות מינויה של פררו למועמדות לסגנית נשיא לא החזיקו מעמד עד הבחירות הכלליות בנובמבר של אותה שנה והיא ומונדייל הובסו בבחירות על ידי הנשיא המכהן רונלד רייגן וסגנו, ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
פררו התמודדה פעמיים בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, ב-1992 ו-1998, אך הפסידה בשתיהן.
כמו כן, כיהנה כשגרירת ארצות הברית לוועדת האו"ם לענייני זכויות אדם בין השנים 1993–1996, בזמן כהונתו של הנשיא ביל קלינטון.
בנוסף, היא גם פיתחה קריירה כעיתונאית, סופרת ואשת עסקים והשתתפה בקמפיין למועמדות הדמוקרטית לנשיאות של הילרי קלינטון ב-2008.
בשנותיה האחרונות נאבקה במחלת המיאלומה הנפוצה שנתגלתה בגופה.
בתחילת מרץ 2011 אושפזה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס, לטיפול בכאבי המחלה, ושם התפתחה אצלה דלקת ריאות, שגרמה לסיבוכים במחלה.
היא נפטרה בבית החולים בתאריך ה-26 במרץ 2011.
ג'רמי ג'ון איירונס הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1990 על תפקידו בסרט "תהפוכות הגורל".
איירונס נולד בקווס, האי וייט.
הוא בנם של ברברה אן ופול דאגן איירונס.
איירונס הוא ממוצא אירי, ויש לו אח ואחות.
איירונס למד ב"בית ספר שרבון" במחוז דורסט שבדרום מערב אנגליה במשך 4 שנים.
איירונס החל את קריירת המשחק שלו ב-1969 ב"בית ספר לתיאטרון בריסטול אולד ויק" שם הופיע בכמה הצגות וערך מופעי רחוב ברחובות בריסטול.
כשעבר לבמות הגדולות יותר בלונדון הופיע איירונס בתור יוחנן המטביל ויהודה איש קריות לפני שהופיע בתיאטרון ויינדהאם.
ב-1982 כיכב לראשונה בברודוויי בניו יורק, לצד גלן קלוז, במחזה "הדבר האמיתי".
על תפקיד זה זכה בפרס טוני.
ב-2006 חזר לבימות לונדון לאחר הפסקה של שני עשורים ושיחק במחזה "גחלים לוחשות" שהוצג בווסט אנד.
ב-2008 שיחק במחזה "מעולם לא היה טוב יותר" בתפקיד הרולד מקמילן, ראש ממשלת בריטניה בין 1957 ל-1963, שאחד מציטוטיו הנודעים הוא "המצב של רוב אזרחינו מעולם לא היה טוב יותר".
בתחילת דרכו בטלוויזיה הבריטית הופיע איירונס במספר סדרות טלוויזיה מקומיות הכוללות את "פרנץ ליסט", "Notorious Woman" ו"Love for Lydia".
התפקיד אשר הביא לאיירונס את מלוא הפרסום וההכרה הראשוניים היה בסדרה "חמדת הימים" על פי ספרו של אוולין וו, "בחזרה לבריידסהד, על תפקיד זה קיבל איירונס מועמדות ראשונה לפרס אמי, פרס גלובוס הזהב ול"פרס האקדמיה הבריטית".
בשנת 1983 שיחק בעיבוד טלוויזיני של המחזה "ברווז הפרא" מאת הנריק איבסן.
בשנת 2005 זכה איירונס בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסדרה המבוססת על דמותה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
בשנים 2011–2012 כיכב איירונס בסדרת הטלוויזיה של רשת Showtime "הבורג'ס".
בשנת 2014, זכה בפרס אמי נוסף על קריינותו בסרט הטבע 'Game of Lions' .
ב-2012 גילם את דמותו של הנרי הרביעי, מלך אנגליה בסדרת ה-BBC "הכתר החלול".
ב-2019 הופיע בתפקיד אדריאן ויידט בעיבוד של רשת HBO לרומן הגרפי "השומרים".
את ההכרה הקולנועית הראשונה שלו קיבל איירונס בסרט "אהובת הקצין הצרפתי" בשנת 1981 לצד מריל סטריפ, על הופעתו בסרט זה היה מועמד לפרס באפט"א.
ב-1982 כיכב בתפקיד הראשי בסרט הדרמה של הבמאי הפולני יז'י סקולימובסקי "שעות גנובות".
ב-1983 כיכב בסרט "בגידה", עיבוד של מחזה מאת הרולד פינטר.
ב-1986 קיבל איירונס את מועמדות פרס גלובוס הזהב השנייה שלו, כששיחק לצד רוברט דה נירו בדרמה ההיסטורית "המיסיון".
איירונס שיתף פעולה עם הבמאי הקנדי דייוויד קרוננברג בסרט האימה הפסיכולוגי "תאומי המריבה", על תפקידו קיבל מועמדות לפרס סאטורן.
בשנת 1990 זכה איירונס בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב על תפקידו בעיבוד הקולנועי לספר "תהפוכות הגורל".
איירונס שיחק בסרט את קלאוס פון ביולוב, המיליונר שהואשם ברצח אשתו ושכר את עורך הדין הטוב ביותר שניתן למצוא – אלן דרשוביץ.
בשנת 1997 גילם איירונס את הומברט הומברט בסרט "לוליטה".
איירונס דיבב את דמותו של האריה הרשע סקאר בסרט האנימציה שובר הקופות "מלך האריות".
שנה לאחר מכן שיחק איירונס את הנבל התורן שמתעלל בג'ון מקליין (ברוס ויליס) בסרט "מת לחיות 3".
בשנת 2005 שיחק איירונס בסרטו של רידלי סקוט "ממלכת גן עדן" וגילם את דמותו של רמון השלישי מטריפולי שליט העיר טבריה בתקופת מסעות הצלב.
שנה לאחר מכן שיחק בעיבוד לספר הפנטזיה "אראגון" ובו גילם את דמותו של ברום, מספר סיפורים זקן ומסתורי.
בשנת 2009 שיחק ב"הפנתר הוורוד 2".
בשנת 2012 שיחק בסרט "התמוטטות", המתאר 24 שעות בבנק השקעות גדול בוול סטריט בפתחו של המשבר הכלכלי העולמי (2008), המגלה את המתרחש ונוקט בפעולה פיננסית קיצונית על מנת להימנע מפשיטת רגל
בדצמבר 2016 שיחק בסרט הפעולה "אמונת המתנקש", אשר מבוסס על סדרת משחקי הווידאו Assassin's Creed.
איירונס מגלם את אלן ריקין, לצידם של מייקל פסבנדר, מריון קוטיאר, ברנדן גליסון ומייקל קנת' ויליאמס.
איירונס נישא לשחקנית האירית שינייד קיוזאק ב-1978, לזוג נולדו שני בנים סמואל ג'יימס ברפני איירונס (1978) ומקסימיליאן פול דיארמויד איירונס (1985).
לאות הוקרה על קריירת הקולנוע, טלוויזיה והתיאטרון שלו קיבל איירונס תואר כבוד מאוניברסיטת דבלין ב-2008.
תוכנית הבוקר (2025) - בתפקיד: מרטין לוי.
ג'רלדין סו פייג' הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, זוכת שני פרסי גלובוס הזהב, שני פרסי אמי ופרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (מתוך שמונה מועמדויות סה"כ) לשנת 1985 על תפקידה בסרט "המסע אל האושר".
פייג' נולדה בקירקסוויל, מיזורי, למדה בבית ספר לדרמה "תיאטרון גודמן" שבשיקגו.
בשנת 1954 נישאה פייג' לכנר היהודי-ליטאי אלכסנדר שניידר בנישואים שנמשכו 3 שנים בלבד.
ב-1963 נישאה פייג' בנישואים שניים לשחקן הקולנוע ריפ טורן איתו הופיעה בסרטים "ציפור הנעורים המתוקה" ו"אתה כבר ילד גדול".
לפייג' ולטורן נולדו שלושה ילדים, בת, שחקנית הקולנוע אנג'ליקה פייג', ושני תאומים, טוני וג'ון טורן, כאשר האחרון הפך לפרופסור באוניברסיטת המדינה של אריזונה.
פייג' שסבלה מסיבוכים בכלייתה נפטרה בשנת 1987 בגיל 62 מהתקף לב בברודוויי במהלך הפקתו של נואל קאוורד "רוח עליזה".
בתחילת דרכה בקריירה למדה פייג' את שיטת המשחק אצל לי סטרסברג.
בשנת 1952 הופיעה פייג' במחזה מקצועני "קיץ ועשן" של טנסי ויליאמס, הופעת הבכורה שלה זכתה להערכה רבה בטענה שנתנה חיים חדשים לעלילה משנת 1948. בשנה שלאחר מכן קיבלה פייג' את "פרס התיאטרון העולמי" על משחקה במחזה "Mid-Summer".
ב-1956 זכתה פייג' להכרה טלוויזיות כשהופיעה בסדרה "Playhouse 90".
ב-1959 הופיעה פייג' במחזה נוסף של טנסי ויליאמס, "ציפור הנעורים המתוקה".
אחת מהופעותיה המוצלחות ביותר בתחום התיאטרון הייתה ב-1982 במחזה הנצפה "Agnes of God" .
לאחר שזכתה בפרס האוסקר חזרה פייג' ב-1987 לברודוויי ושיחקה במחזה "רוח עליזה".
פייג' שילבה את קריירת התיאטרון שלה עם קריירה קולנועית עשירה, את תפקידה הקולנועי הראשון קיבלה פייג' בשנת 1953 במערבון "הונדו", על תפקיד הבכורה שלה בסרט בתור גברת לאו הייתה פייג' מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
שנות ה-60 היו פורות ביותר מבחינת הקריירה הקולנועית של פייג', כאשר במהלכן הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס אוסקר.
הראשונה הייתה ב-1961 בקטגוריית פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בגרסה הקולנועית למחזה בו השתתפה "קיץ ועשן" שעליו זכתה פייג' גם בפרס גלובוס הזהב הראשון שלה.
בשנה שלאחר מכן שיחקה פייג' בדרמה המבוססת על מחזה נוסף בו השתתפה "ציפור הנעורים המתוקה", בסרט הופיעה פייג' בפעם השנייה לצידו של פול ניומן ולצד בעלה לעתיד ריפ טורן.
בסרט גילמה פייג' את דמותה הראשית של אלכסנדרה דל לייגו וזכתה בפרס גלובוס הזהב השני שלה, כמו כן הייתה מועמדת לפרס האוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
ב-1963 שיחקה פייג' בסרט "צעצועים בעליית הגג".
ב-1966 השתתפה פייג' בהפקתו של פרנסיס פורד קופולה "אתה ילד גדול עכשיו", על גילום דמותה של מרג'רי צ'נטקליר הייתה פייג' מועמדת לפרס האוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה.
ב-1967 זכתה פייג' בפרס אמי על תפקידה בסדרה "ABC Stage 67", את פרס אמי השני שלה קיבלה פייג' שנתיים לאחר מכן, על תפקידה בסרט "The Thanksgiving Visitor".
את המועמדות החמישית שלה לפרס האוסקר קיבלה פייג' בשנת 1972 על משחקה בסרטו של מרטין ריט "פיט וטילי".
בשנת 1977 דיבבה את מאדאם מדוזה בסרט של וולט דיסני, "הרפתקאות ברנרד וביאנקה".
ב-1978 לוהקה פייג' על ידי וודי אלן לתפקיד ראשי בסרטו "רגשות", בסרט שיחקה פייג' את איב לצידן של דיאן קיטון ומורין סטייפלטון.
על תפקידה קיבלה פייג את פרס באפט"א ואת מועמדותה השישית לפרס האוסקר והשנייה בקטגוריית שחקנית התפקיד ראשי.
ב-1984 הופיעה פייג' בתפקיד משני בקומדיית הפשע "מלך השכונה", בסרט הופיעה פייג' בדמותה של גברת ריטר, אמו של מאפיונר קטן ברחובות ניו יורק וזכתה במועמדות שביעית במספר לפרס האוסקר וחמישית בקטגוריית שחקנית המשנה.
לאחר שבע מועמדויות זכתה פייג' בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר בשנת 1985, על תפקידה בדרמה "המסע אל האושר", בסרט גילמה פייג' את קארי וואטס המתגוררת עם בנה, הרכרוכי ועם כלתה, השתלטנית ומשתוקקת לבקר בעיירת הולדתה.
תפקידה האחרון היה ב-1987 בסרט הטלוויזיה, "ביאטה קלרספלד ציידת הנאצים", עבורו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה.
ג'רלד קרומר היה סוציולוג וקרימינולוג ישראלי, פרופסור במחלקה לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
למד ב, ולאחר מכן למד שנה בישיבת "בית יוסף" בגייטסהד.
קרומר למד סוציולוגיה וסיים תואר ראשון בהצטיינות בשנת 1967 בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנת 1970 מונה לנהל את מועדון הסטודנט היהודי בבני ברית, אך בשנת 1971 עזב את התפקיד כדי לסיים את הלימודים.
קרומר כתב את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת נוטינגהאם, בהנחיית פרופסור .
עד למותו היה חבר סגל במחלקה לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, שם מונה לפרופסור חבר בשנת 1995.
מחקריו בקרימינולוגיה היו מתוך גישה סוציולוגית, בניגוד לגישה הפסיכולוגית שרווחה באוניברסיטת בר-אילן.
הוא עסק בנושאים הקשורים ליהדות ולהוויה הישראלית: עמלק, כהניזם, אלימות בספורט, החרדים, הפנתרים השחורים, יום האדמה, ועוד.
קרומר האמין ופעל למען זכויות האדם, שלום, פלורליזם וסובלנות דתית.
הוא היה ממייסדי תנועת השמאל הדתית נתיבות שלום, וכן היה חבר בוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל.
בקיץ 2006, עם תחילת ההתנתקות, הוביל אירוע ציבורי למען אחדות בעם בשם "על אלה אני בוכייה", שהתקיים בתשעה באב בגן פעמון הדרור בירושלים.
באמצע שנות השבעים היה ממקימי בית הכנסת "ידידיה" בירושלים ובית הספר הממלכתי דתי "אפרתה".
קרומר היה נשוי לחנה לבית רוטשטיין, אמנית, ואב לבת ושלושה בנים.
נפטר ב-30 במרץ 2008 ממחלת הסרטן, בגיל 63. לאחר מותו הוקמה על ידי בני משפחתו קרן לזכרו, בשם "קרן דרכי שלום ע"ש ג'רלד קרומר ז"ל".
הקרן תומכת בנושאים שהיו קרובים לליבו.
הדילמה המהותית: התגובה של יהודי ארצות הברית לנישואים מעורבים, רמת גן, מרכז רפפורט, אוניברסיטת בר-אילן, הפקולטה למדעי היהדות, 2004.
שטיינברג הוא פרופסור אמריטוס ישראלי, יליד-אנגליה, במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן, ראש העמותה "מכון לחקר ארגונים לא-ממשלתיים" המפעילה את אתר NGO Monitor שבירושלים.
יועץ לממשלת ישראל, חבר בוועדת ההיגוי למלחמה באנטישמיות במשרד ראש הממשלה, פובליציסט ועמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה ובמרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים.
שטיינברג נולד בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת, אם כי גדל בסן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית.
לישראל עלה לראשונה ב-1971, כסטודנט.
ב-1973 סיים תואר ראשון בפיזיקה ולימודי המזרח הקרוב מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1975 סיים תואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, ב-1978 תואר שני במדעי המדינה בתחום הממשל מאוניברסיטת קורנל, שם גם השלים דוקטורט בממשל ב-1981. אחרי גמר לימודיו בארצות הברית עלה לישראל רשמית ב-1982.
החל מאותה שנה הוא מרצה באוניברסיטת בר-אילן ושם גם התמנה לפרופסור למדעי המדינה.
בבר-אילן ייסד את התוכנית לניהול סכסוכים ומשא ומתן.
מתמחה ביחסים בינלאומיים, אסטרטגיה, הגבלת תפוצת אמצעי לחימה (בפרט פירוז ותוכנית הגרעין האיראנית), דיפלומטיה אזורית ומשא ומתן בתהליך השלום, "עוצמה רכה", פוליטיקה של זכויות אדם וארגונים לא-ממשלתיים (NGO).
שטיינברג הוא פובליציסט ב"ג'רוזלם פוסט", ובנוסף, לעיתים קרובות מפרסם מאמרים גם בעיתונים אחרים בהם ה"פיננשל טיימס", "הרלד טריביון" ואחרים.
הוא גם משמש כפרשן מומחה עבור CNN, BBC, NPR וכלי תקשורת אחרים.
מתגורר בירושלים בירת ישראל, נשוי, ואב לארבעה.
שטיינברג הוא המייסד והנשיא של מכון לחקר ארגונים לא-ממשלתיים המפעיל את מיזם NGO Monitor העוקב אחרי ארגונים לא-ממשלתיים שונים – בהם ארגוני זכויות אדם וארגוני שמאל בישראל – ומנתח את פעילותם, ובפרט את יחסם לישראל.
לטענתו, ארגונים רבים מסווים פעילות אנטי-ישראלית תחת רטוריקה של זכויות אדם.
עמית של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה
חבר ועדת ההיגוי של הפורום למלחמה באנטישמיות במשרד ראש הממשלה
חבר הוועד המנהל האקדמי של Israel Law Review
חבר בוועד האקדמי של מרכז מורשת מנחם בגין
נציג ישראל בתוכנית הסמינר הים-תיכוני של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, ומשתתף בפגישות "Track Two" על תהליך השלום במזרח התיכון
חבר בצוות המחקר של אוניברסיטת האומות המאוחדות על פתרון סכסוכים, דמוקרטיה ושלום
המועצה האקדמית, מועצת אוסטרליה-ישראל ועניינים יהודיים והמכון הקנדי למחקר יהודי.
ג'רלד שטיינברג, מושגי יסוד ביחסים בינלאומיים - אסטרטגיה של נשק לא-קונבנציונלי, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1997
מאמרים של פרופסור ג'רלד שטיינברג ב"ישראל היום"
משחרור אסירים למימון סעודי: כיצד בגד ארגון Human Rights Watch בייעודו המקורי, באתר המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, 29 ביולי 2009
מאמרים באתר מרכז בגין סאדאת, אוניברסיטת בר-אילן
ג'רמי בין עמי הוא עורך דין יהודי-אמריקאי, מייסד ונשיא השדולה האמריקאית "J Street".
בן עמי שימש יועצו של נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, ומאוחר יותר מנהל הקמפיין הנשיאותי של הווארד דין.
קודם לכן שימש מנהל התקשורת של הקרן החדשה לישראל ומנהל משרד יחסי הציבור "בן-אור תקשורת" הישראלית שאותו הקים בשנת 1998 יחד עם אוריאלה בן צבי.
בן עמי בוגר אוניברסיטת פרינסטון, ובעל תואר במשפטים מאוניברסיטת ניו יורק.
נשוי לעליזה בירן מאז שנת 2001. משפחתו של בן עמי הגיעה לארץ ישראל בסוף המאה ה-19 ונמנתה עם מייסדי תל אביב.
ג'רמי מיכאל בורדה היה אדמירל (ארבעה כוכבים), ראש המבצעים הימיים (Chief of Naval Operations), התפקיד הבכיר ביותר בצי ארצות הברית.
בורדה הוא היהודי היחיד שהגיע לתפקיד זה, והיחיד שהגיע לתפקיד שלא מהאקדמיות הימיות.
הוא היה מהקצינים שרכשו ניסיון כאיש צוות בכלי שיט עוד לפני קורס הקצינים.
התמחותו של בורדה הייתה באניות שטח ובתפקידי מטה עסק בעיקר בכוח אדם.
בורדה השתתף במלחמת וייטנאם ובמבצעים ביוגוסלביה.
בין שאר הנושאים שטיפל בעת תפקידו כ-CNO גם נענה לבקשת חיל הים הישראלי והעמיד את יכולת האיתור במים עמוקים של הצי האמריקני לצורך מציאת שברי הצוללת דקר.
כניסתו לתפקיד הייתה בתקופת רגיעה ממלחמות אך רוויה במתח ציבורי.
האוויראים בצי חשו שנעשה להם עוול והצי היה בהתגוננות, על רקע שילוב נשים בתפקידי לחימה.
עם זאת הצליח להשפיע בנושאים שאותם ראה כחשובים.
בורדה פתח מחדש את מסלול הקצונה מתוך השירות, השקיע מאמצים בשיפור היחס לחוגרים, קידם את המידע האוקיינוגרפי על האזורים החופיים ופעל לשדרוג נושאי התקשוב בצי.
בורדה לא סיים את משמרת בת ארבע שנים.
בשנת 1996 פורסם תחקיר עיתונאי בו נטען כי נשא סימני Valore device על שניים מעיטוריו הרבים, מבלי שהיה זכאי לכך.
בורדה לא מיצה את האפשרויות שהיו לו לתיקון הנושא וקיפד את חייו במו ידיו.
ג'רמי מיכאל בורדה נולד בסאות בנד, אינדיאנה, כבן בכור לגרטרוד והרמן בורדה, משפחה יהודית, הסבא והסבתא הגרו בתחילת המאה לארצות הברית מאוקראינה.
ג'רמי ששמו השני מיכאל חונך כיהודי וחגג את בר המצווה בגיל 13. משפחתו עברה לעיר מומנס, אילינוי, שבה לאביו הייתה חנות בגדים.
בגיל 19 נשא בורדה את בטי מורן, ממשפחה פרוטסטנטית.
בנם הראשון דוד נולד עם מגבלות קשות.
לזוג נולדו שני בנים נוספים, אדוארד ורוברט ובת אנה.
הילדים גדלו וקיבלו חינוך לפי הנצרות הפרוטסטנטית.
בורדה עזב את בית הספר התיכון בגיל 17 והתגייס לצי ארצות הברית בשנת 1956. רכש מקצוע צבאי - נגד כוח אדם והועסק על נושאת מטוסים, תחילה בטייסת התקפה 144 ואחר כך בטייסת התראה אווירית מס 11.
בשנת 1962 הפעיל הצי תוכנית לשילוב חוגרים לקצונה.
בורדה נבחר ונכנס לבית הספר למועמדים לקצונה בניופורט, רוד איילנד.
והוסמך לקצונה באוגוסט 1962 לאחר שסיים את לימודיו בהצלחה.
הוא הוצב במשחתת Porterfield כקצין מרכז הלחימה בדרגת סגן.
אחרי לימודים נוספים בבית הספר בניופורט, בשנת 1964 הוצב כקצין נשק, במשחתת ג'ון ר.
קרייג (DD-885) בתפקיד זה ביצע הפגזות חוף בווייטנאם.
ב-15 בדצמבר 1971 הוצב כסגן המפקד במשחתת ברוקס שהועברה לווייטנאם ב-1972 ובה שירת עד 20 בפברואר 1973. התפקיד הבא שלו היה פיקוד עצמאי על שולת מוקשים פארוט, (MSC-197).
תפקיד החוף הראשון של בורדה היה מדריך נשק בבית הספר למשחתות, בניופורט.
בשנת 1971, לאחר השתתפותו במכללת המלחמה של הצי רכש גם תואר ראשון באוניברסיטת רוד איילנד.
קיבל את תפקיד סגן המפקד במשחתת הטילים ברוק.
נשלח לתקופת לימודים קצרה באוניברסיטת אוקלהומה.
מכאן עבר בדרגת רס"ן לתפקיד במספן כח אדם, בוושינגטון.
תפקידו היה אחראי לשיבוץ קצינים בדרגת אלוף-משנה.
משנת 1975 עד 1977, פיקד בורדה על משחתת הטילים (Farragut (DDG-37. תפקידו הבא היה כעוזר בכיר לסגן מזכיר הצי לנושאי כוח אדם וענייני מילואים.
בתפקיד זה החזיק עד 1981, כאשר קיבל את הפיקוד על שייטת המשחתות מס 22.
בשנים 1983–1984, שימש כעוזר בכיר לראש מספן כח אדם.
בדצמבר 1984, קיבל את דרגת האדמירל והמשיך כסגן ראש מספן כח אדם עד יולי 1986. בשנה זאת קיבל פיקוד על שייטת סיירות-משחתות 8 שבסיסה בנורפוק; בהמשך פיקד על קבוצת הקרב שבמרכזה נושאת המטוסים סרטוגה (CV-60), וכמפקד כוח הקרב של הצי השישי בשנת 1987.
באוגוסט 1988, מונה בורדה לקצין כוח אדם ראשי של חיל הים האמריקאי.
בנובמבר 1991, הועלה בדרגה וקיבל את הכוכב הרביעי כאדמירל.
בדצמבר 1991, מונה למפקד כוחות ברית נאט"ו בדרום אירופה, CINC SOUTH – ומפקדתו בנאפולי ובמקביל תיפקד גם כמפקד כוחות חיל הים של ארצות הברית באירופה CINC USNAVEUR – ממפקדתו בלונדון.
בתפקידו זה היה מפקדם של כל כוחות נאט"ו העוסקים בפעולות לאכיפת הסנקציות של האו"ם במהלך מלחמות יוגוסלביה.
ב-1 בפברואר 1993, בעת ששירת בתור מפקד כוחות בעלות הברית באירופה, פיקד על מבצע Provide Promise והיה אחראי לאספקת סיוע הומניטרי לבוסניה-הרצגובינה דבר שבוצע בהצנחות והנחתות מהאוויר.
כן הפעיל כוחות במשימות אחרות של האו"ם ברחבי הבלקן.
ב-23 באפריל 1994, מונה בורדה לראש המבצעים Chief of Naval Operations (ה-25) של חיל הים האמריקאי.
התפקיד זה נחשב לבכיר ביותר מבין קציני הצי.
בורדה היה הראשון (ועד עתה היחיד) שהגיע לתפקיד Chief of Naval Operations מהקצינים שלא היו בוגרי האקדמיה הימית של ארצות הברית.
וכן היהודי היחידי שהגיע לתפקיד זה.
פעילות כראש המבצעים הימיים (CNO)
כניסתו של בורדה לתפקיד ראש המבצעים הימיים (CNO) הייתה בתקופה שבין המלחמות וכשמעמד הצי נשחק בדעת הקהל.
נושא שילוב נשים בתפקידי לחימה נכנס בעצלתיים בצי עקב ההתנגדות המסורתית לכך מצד הימאים.
על רקע זה הייתה בקורת מארגוני הנשים בנושא רגיש זה.
בשנת 1991 התרחש אירוע נופש שגרר בעקבותיו תגובה קיצונית, כמעט טיהור בתחום האוויראים של הצי.
הכינוס השנתי של עמותת האוויראים (Tailhook Association) התקיים בספטמבר 1991 במלון הילטון שבלאס וגאס.
לכנס, שהנושא המרכזי בו היו סיפורי מלחמת המפרץ שהסתיימה, הוזמנו האוויראים בשירות סדיר אך נשותיהם לא הוזמנו.
באווירת החופש של לאס וגאס, בתי המלון המפוארים ומתקניהם, בגדי הנופש, השתייה שניתנה חינם והמחסור בנשים, נעשו האוויראיות שהשתתפו בכנס, מושא לחיזורים לא רצויים, להצעות מגונות ולהטרדות מיניות.
עמותת האוויראים והצי לא היו ערוכים למנוע את ההטרדה.
לאחר הכנס החלו להגיע תלונות של הנפגעות כלפי חלק מאוויראים, ונטען כי מפקדים לא מנעו את ההטרדות.
בארצות הברית ישנו פתגם "מה שקורה בלאס וגאס נשאר בלאס וגאס", אך הפעם לא כך קרה.
הצי ניסה להכיל את האירועים אך לא הצליח לרצות את כל האוויראיות הנפגעות.
סגנית שר הצי ברברה פופ איימה להתפטר ולפרסם את הדברים בתקשורת, אם האירועים לא יחקרו כראוי.
בהחלטת שר הצי הועברה החקירה למחלקה משפטית של משרד ההגנה.
כך אירוע שהמשתתפים בו נהגו לפי כללי מסיבת מכללה, הביא לבדיקה משפטית לפי כללים צבאיים.
בסופה של החקירה לא היו כתבי אישום, אך השר לענייני הצי Henry L.
ה-CNO, אדמירל פרנק קלסו נאלץ לעזוב את תפקידו חודשיים לפני המועד.
ראשי המחלקה המשפטית של הצי ועוד כ-100 אוויראים בדרגות גבוהות נאלצו להשתחרר מהצי.
קידומם של כ-300 אוויראים אחרים היה טעון בדיקה, שנועדה לוודא שאינם קשורים לשערורייה וגם קשר עקיף מנע את קידומם.
בורדה, שלא היה טייס בעצמו, לא היה קשור לשערורייה והגיע לתפקידו רק לאחר תום החקירות.
הוא קיבל לידיו את הצי כאשר ענף האוויראות, שמייצג את עיקר כושר התקיפה של הצי, פגוע ביותר.
הכלל הוא שקידום לדרגת אל"ם ומעלה נעשה באישור הנשיא וועדת הכוחות המזוינים בסנאט.
נוצר מצב שאנשים שלא הועמדו למשפט, לא הואשמו לכן גם לא יכלו להוכיח את חפותם.
רשימת המיועדים לעיכוב הייתה חסויה, והמועמדים לא יכלו לברר עד תום במה בדיוק הם מואשמים.
בורדה לא הצליח להשפיע על ממשל קלינטון לשנות את העדיפות שנתן לארגונים הפמיניסטים על פני מורל הצי.
האוויראיות והנשים בצי בכלל נעשו מושא לשנאה.
מפקדים בדימוס וכאלה שהיו שרי צי לשעבר הביעו את דעתם בפומבי, שבעימות מול הפמיניסטיות "הרים הצי דגל לבן".
קושי בתקציבים - בתקופת כהונתו של בורדה כ-CNO שררה אווירה של קיצוצים בהוצאות הביטחון.
ברית המועצות חדלה להתקיים כמעצמה עולמית, ולא נראה היה צורך בכוח צבאי רב.
פרויקטים חשובים של הצי לא תוקצבו, ובורדה נתפש כמי שאינו מצליח לשכנע את הממונים עליו להביא את התקציבים הדרושים לצי.
עם זאת קידם בורדה מספר תוכניות שייחס להן חשיבות מתוך ניסיונו האישי.
מימאי לאדמירל - בורדה שהיה תוצר של תוכנית הגיוס מתוך השורות שהופעלה בתחילת שנות ה־60, חידש את התוכנית ההיסטורית, ונתן לה שם Seaman to Admiral.
במרבית הצבאות הקצונה נבחרת מבין החיילים המצטיינים.
כנגד זאת במרבית ציי העולם גם בצי ארצות הברית נתפשת הקצונה כמקצוע שיש להכשיר אותו בנפרד מהימאים.
אנשים מגיעים לקצונה במסלול מיוחד מהאקדמיות המיוחדות לכך או מקורס קציני הים, אליו נכנסים בוגרי מכללות ללא שירות קודם בכלי השיט.
עליה לקצונה מושטת מתוך צוותי הים נעשית רק במקרים חריגים.
בעידן המודרני, בו כח האדם מגיע מאותו מקור, ההפרדה יוצרת עוינות בין הקצונה לצוות הימאים.
בורדה האמין שיש לתת את ההזדמנות להצטיין, לאנשים טובים מתוך צוותי הספינות.
מעצמו ידע את הערך והתרומה של קצינים שעלו מהשורות עם ניסיון מעשי, שלא במסלול המסורתי.
התוכנית שממשיכה להתקיים גם כיום, מספקת הזדמנות לצעירים מוכשרים להתקדם.
התוכנית מעלה את המוטיבציה לשירות בצי ומסייעת בגיוס כוח אדם, בעל כישורים יוצאי דופן.
דו"ח כשירות קצין – Officer Fitness Report כמי שעשה שנים רבות במערך כוח האדם, הוביל בורדה עדכון כדי להפוך את דו"חות הערכת הקצינים והימאים ליותר שיטתי ועקבי.
נושאי השליטה בכח הימיC4I – בורדה התעניין במיוחד ויזם התקדמות בנושאי פיקוד, בקרה, תקשורת, מחשבים ומודיעין בספינות הצי והמפקדות השונות.
היזמה באה לידי ביטוי במרכזי ידיעות הקרב של האניות, קשר לוויינים.