tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכאן ואילך המקור המקראי מתיישב בדרך כלל עם הממצאים הארכאולוגיים וההיסטוריים, אך מתמקד באידאולוגיה הדתית שלו, ופחות בהקשר ההיסטורי המלא של האירועים.
התיאורים להלן משלבים את המידע המקראי עם המידע המחקרי העדכני לכלל תמונה אחת; השיפוטים המוסריים והדתיים הם כמובן של המקור המקראי בלבד.
מרחבעם וירבעם עד קץ בית עמרי (תקציר)
לפי המקרא פילוג הממלכה מיוחס לחטאי שלמה, ולשחצנות יורשו רחבעם, שנאלץ להסתפק בממלכת יהודה בלבד; בשנתו החמישית עלה עליו פרעה שישק ונטל מס כבד, ואילו ירבעם נמשח למלך על ישראל אבל חטא לה', והציב עגלי זהב בגבולות הממלכה.
ביתו נכחד בידי בעשא, ובהמשך השתלט עמרי על הממלכה.
עמרי ובפרט אחאב בנו מתוארים כמלכים חטאים במיוחד, שעבדו לבעל; לבסוף גם שושלתם הושמדה בידי יהוא.
התקופה נפתחת במסע פרעה שישק, שלפי המקרא כוון כנגד יהודה, אך מכתובותיו של שישק עולה כי החריב בעיקר את הצפון והעמקים.
המסע, בשנת 926 לפנה"ס, היא שנתו החמישית של רחבעם, הוא העוגן הכרונולוגי הראשון להיסטוריה המקראית.
ייתכן כי מסע זה הוא שחיסל את שרידי העוצמה הכנענית בעמקים, כפתח להשתלטות ישראלית בהמשך.
ממלכת יהודה נותרה לפי הממצא ממלכה קטנה באזור שוליים, שבירתה ירושלים היא עיר בגודל בינוני; ואילו ממלכת ישראל מפותחת וגדולה פי עשר ויותר מיהודה.
בירתה הראשונה תרצה היא אתר גדול, שהיה בירת ההר גם בתקופות קדומות יותר.
לאחר מכן עמרי בנה את שומרון כבירה של ממלכה מאורגנת, מהחזקות באזור, אשר שלטה על עבר הירדן ממואב בדרום ועד קרוב לדמשק בצפון.
אחאב היה ממובילי הקואליציה האזורית שבלמה את שַלמַנאֶסֶר השלישי מלך אשור בקרב קרקר (853 לפנה"ס).
לאחר התכתשויות הדדיות, הפכה ממלכת יהודה להיות שותפה זוטרה של אחאב מלך ישראל נגד ארם דמשק.
לאחר מות אחאב בקרב, ממלכת ישראל נחלשה ואיבדה את מואב, ובסופו של דבר יהוא השמיד את בית עמרי.
מימי יהואש ובית יהוא ועד חורבן ממלכת ישראל (תקציר)
המקרא משבח את ההפיכה היהוויסטית של יהוא, שהשמיד את פולחן הבעל, אך גם הוא המשיך בפולחן עגלי הזהב.
שַלמַנאֶסֶר השלישי חזר לאזור סוריה / ארץ-ישראל בשנת 841 לפנה"ס, ועל מצבה שהקים מתואר יהוא משתחווה אפיים לפניו ומעלה לו מס.
אולם אז אשור נטשה את האזור במשך כשני דורות, ומלכי ארם דמשק חזאל ובנו בן הדד (השלישי) גברו על מלכי ישראל ויהודה.
בשנת 796 לפנה"ס עלה אַדַד-נִירַרִי השלישי מלך אשור על ארם דמשק והחלישה מאד.
בישראל מלך ירבעם השני, מבית יהוא, שעשה הרע בעיני ה'.
אבל בנצלו את חולשתה של ארם דמשק, הרחיב ירבעם את גבול ישראל עד דמשק וחמת בצפון, והביא את הממלכה לשיא גודלה ועוצמתה אי פעם.
גם ממלכת יהודה שגשגה והתרחבה דרומה תחת שלטון המלך עוזיהו (עזריה, עוזיה), ויותם בנו.
לאחר מות ירבעם הושמדה שושלת יהוא, וממלכת ישראל הלכה והידרדרה.
אשור חזרה בהנהגת תִגְלַת-פִּלְאֶסֶר השלישי, בשנת 743 לפנה"ס.
ברית מלכים בראשות עוזיהו מלך יהודה ניסתה לבלום אותו אך כשלה, והוא גבה מס כבד מממלכות ישראל ויהודה.
פקח בן רמליהו ורְצִין מלך ארם ניסו למרוד באשור; אחז בן יותם מלך יהודה סירב להצטרף, והזעיק את אשור לעזרה.
במסעות בשנים 734–732 לפנה"ס הביס תִגְלַת-פִּלְאֶסֶר את רְצִין מלך ארם דמשק והרגו, ואת ממלכתו כבש וסיפח.
כך עשה גם לממלכות פלשת, וכן סיפח את שטחי ממלכת ישראל פרט להר המרכזי ושומרון, והגלה את תושביהם.
בימי יורשו שַלמַנאֶסֶר החמישי מרד בו הושע בן אלה, מלך ישראל האחרון.
שַלמַנאֶסֶר כבש את שומרון; הוא ויורשו סרגון השני הגלו את תושביה, והושיבו במקומם גולים מרחבי האימפריה.
ממלכת יהודה בהנהגת אחז, הנאמן לאשור, נותרה היחידה באזור שלא נפגעה, והפכה לראשונה לכוח העצמאי המרכזי באזור.
ממלכת יהודה מימי חזקיהו, מנשה ויאשיהו, עד חורבן הבית (תקציר)
לפי המקרא וגם הנתונים הארכאולוגיים, בימי חזקיהו בן אחז הממלכה התחזקה מאד.
בירתה גדלה לכדי כ-600 דונם, וחזקיהו כנראה הוביל רפורמה דתית של ריכוז הפולחן בירושלים.
לאחר מות סרגון בקרב בשנת 705 לפנה"ס ארגן חזקיהו מרד אזורי נגד אשור.
ההכנות למרד היו מדוקדקות, ומציגות את יהודה לראשונה כממלכה מאורגנת היטב.
אולם בשנת 701 לפנה"ס הגיע סנחריב מלך אשור, ודיכא את המרד.
הוא החריב כליל את יהודה למעט ירושלים, שניצלה בנס ולאחר תשלום מס כבד.
מנשה בן חזקיהו קיבל לידיו ממלכה מוכה, ובמשך 55 שנות מלכותו שיקם אותה בחסות "השלום האשורי".
המקרא מציין רק את חטאיו הכבדים שבגללם חרב בית ראשון.
אמון בן מנשה מלך שנתיים ונרצח, ויאשיהו בנו הומלך כנער צעיר.
בימיו, בעת בדק בית המקדש, התגלה ספר תורה ובו מצוות שלא היו מוכרות.
יאשיהו, בעזרת שפן הסופר, הוביל רפורמה דתית חסרת תקדים בה רוכז הפולחן בירושלים, והפולחן מחוצה לה הושמד, לעיתים במרחץ דמים.
לפי תוכן הרפורמה מקובל במחקר כי הספר שנתגלה הוא ספר דברים, ושהוא חובר זמן לא רב קודם לכן.
באותם חוגים חוברה ההיסטוריה הדויטרונומיסטית, אשר מובילה את הסיפור המקראי מראשיתו אל שיאו בימי יאשיהו, שהוא דוד המלך החדש.
לרוע המזל, בשנת 609 לפנה"ס המית פרעה נכו את יאשיהו במגידו, בנסיבות לא ברורות.
מכאן ואילך הלכה יהודה והידרדרה, בתווך בין אשור ומצרים הנסוגות לבין ממלכת בבל שגברה עליהן.
יהויקים מלך יהודה מרד בבבל, אך מת בזמן המצור על ירושלים.
יהויכין בנו הצעיר הומלך, נכנע לבבל, והוגלה לשם עם האליטה של יהודה (597 לפנה"ס).
במקומו הומלך צדקיהו על ידי הבבלים אך מרד בהם, והללו החריבו את ירושלים ובית המקדש בשנת 587/586 לפנה"ס.
מיהודה ליהדות: תקופת שלטון בבל, שיבת ציון, עזרא ונחמיה (תקציר)
ההגליות לבבל הותירו ביהודה כ-75% מאוכלוסייה שהתמידו בחייהם הרגילים, למעט בירושלים שאכן הוחרבה כליל.
גדליהו בן אחיקם שהופקד על הנותרים נרצח; אנשיו ברחו מצרימה ובהם הנביא ירמיהו, אך מרבית יושבי יהודה נותרו במקומם.
ואילו הגולים בבבל נטעו בה את ביתם אך המשיכו להתקיים כקהילה; יהויכין שוחרר מכלאו וכבודו הוחזר לו (560 לפנה"ס).
בשנת 539 לפנה"ס השתלט כורש מלך פרס על האימפריה הבבלית, ושינה את המדיניות כלפי כלל האוכלוסיות שהוגלו ושמקדשיהן חרבו.
הוא עודד את חזרתן לארצן, קימום מקדשיהן, והעניק אוטונומיה לאליטות הנאמנות לממלכתו.
במסגרת זו ניתן גם ליהודה היתר כזה, הוא הכרזת כורש (538 לפנה"ס).
גל השבים הראשון חזר כבר באותה שנה בהנהגת ששבצר, הוא כנראה שנאצר מבית דוד, אולי בנו של יהויכין.
זרובבל, נכדו של יהויכין, סיים את בניית בית המקדש השני בצו של דָּרְיָוֶשׁ הראשון מלך פרס, בשנת 516 לפנה"ס.
ייתכן כי העיכוב בבנייה נבע מחשש שיהודה תצטרף לשורת המרידות בשנים 522–520 לפנה"ס, בעת עליית דריוש לשלטון.
לאחר מכן יש פער במקורותינו, במהלכו נעלם בית דוד מן ההיסטוריה; אולי הפרסים חששו ששלטונו יעורר שאיפות משיחיות ביהודה.
כך או כך, את ממלכת יהודה החליפה מדינת (פחוות) יהוד, תושביה נקראו מעתה ואילך יהודים, ודתם היא הדת היהודית.
אַרְתַּחְשַׁסְתְּא הראשון מלך פרס אישר בשנתו השביעית (457 לפנה"ס) לקבוצה נוספת בהנהגת עזרא הכהן, סופר הדת, לעלות לירושלים.
עזרא קיבל תקציב נדיב והיתרים כדי לעבוד את ה' במקדש וללמד את דתו לעם, והוענקו לו שלטון אוטונומי מלא וסמכויות שיפוט נרחבות.
בשנת עשרים לאַרְתַּחְשַׁסְתְּא (444 לפנה"ס) אישר המלך את בקשת נחמיה, מבכירי חצרו, ללכת ליהודה לבנות מחדש את ירושלים ולבצרה.
נחמיה הצליח בכך חרף התנגדות סנבלט החורוני (משומרון), טוביה העמוני וגשם הערבי, כנראה ראשי הפחוות הגובלות ביהודה.
ייתכן כי שליחויות עזרא ונחמיה נועדו גם לחזק את שלטון האימפריה בגבול מצרים, בעקבות מרידתה בעזרת הצי האתונאי בשנת 459 לפנה"ס, ולאחר מכן מרד מֶגַבִּיזוֹס, הפחה של נציבות עבר נהרה, בשנת 448 לפנה"ס.
הדת שעזרא מונה ללמד את העם ולשפוט לפי חוקותיה, כמו גם ספר התורה שקרא, הם בוודאי המשך ופיתוח לרפורמות יאשיהו, ומכאן ואילך זוהי הדת היהודית הרשמית.
אירועים אלו, בין גלות בבל לימי עזרא ונחמיה, עיצבו את העם היהודי ואת הדת היהודית לדורות.
המושג "בני ישראל" הפך למושג היסטורי, המתאר את האומה לפני היווצרות העם היהודי.
במקום זה תם פרק התקצירים אודות השלבים העיקריים של תקופת המקרא.
מכאן ואילך מובאים עבור כל נושא ושלב פרקים מורחבים, המפרטים יותר בכל נושא ונושא.
המקורות להכרת תקופת המקרא (פרק מורחב)
מקור מרכזי להכרת תקופת המקרא הוא המקרא עצמו, על רבדיו השונים.
את התקופה מתארים גם מקורות היסטוריים חיצוניים: כתובות מלכותיות מהמזרח הקדום, ממצאים כתובים מאותה עת שהתגלו, והממצא הארכאולוגי כולל חפירות, סקרים וניתוח מרחבי שלהם.
המקורות המקראיים הגיעו אלינו דרך עריכות והעתקות במשך אלפי שנים, וגם בעת שנכתבו תיארו ברוב המקרים אירועים, אמיתיים או דמיוניים, שהתרחשו זמן רב לפני כתיבתם.
עם זאת, גם אם מקור מסוים מתאר תקופה קדומה לו, לעיתים קרובות הוא משקף בעקיפין או אף במישרין את זמן כתיבתו ויכול ללמד אותנו רבות על זמן זה, ככל שהמחקר מצליח לתארכו.
רוב המחקר האקדמי של המקרא מקבל בווריאציות שונות את ההבחנה שהוצעה זה מכבר בדבר ארבעה מקורות עיקריים לסיפורי התורה, ולספרי יהושע, שופטים, שמואל ומלכים: מקורות P, D, E, J, ולצידם מקורות מקראיים נוספים.
מקור J מקורו ביהודה, הוא מתאפיין בין היתר בשימוש בשם המפורש ומכאן שמו.
תוארך תחילה למאה ה-10 לפנה"ס, לימי דוד ושלמה; לאחר שהוכח כי ביהודה הופיעה אוריינות נרחבת רק במאות 8–7 לפנה"ס, ומשיקולים נוספים, ייתכן כי עיקרו נכתב בשלהי תקופת המלוכה.
מקור E, המתאפיין בשימוש בשם "אלוהים", משקף מסורות מממלכת ישראל הצפונית, שכנראה הגיעו ליהודה בידי פליטים מממלכת ישראל, ערב חורבנה בידי האשורים ולאחריו.
מקור D כולל בראש וראשונה את ספר דברים.
מקובל לתארך את כתיבת הספר סמוך פחות או יותר למועד גילויו בעת בדק המקדש בימי יאשיהו, כלומר שלהי תקופת המלוכה.
"ההיסטוריה הדויטרונומיסטית" היא חיבור היסטורי משוער הקשור במקור D.
חוקר המקרא הנודע מרטין נות זיהה אותו כעומד בבסיס כל הנרטיב ההיסטורי המקראי, מתקופת האבות ועד ימי יאשיהו.
מהדורה מאוחרת יותר תיארה את האירועים מימי יאשיהו עד חורבן ממלכת יהודה, וערכה מחדש חלקים מן החיבור כולו כך שיסבירו את האסון הנורא, ויתנו אופק לעתיד.
החיבור עושה שימוש בחלק מהמסורות שהשתמרו במקורות J או E.
החיבור ומקורותיו מסתמכים תכופות על '"ספר דברי הימים למלכי יהודה" ועל "ספר דברי הימים למלכי ישראל", ומקובל להניח שאלה כרוניקות מלכותיות שבחלק מהמקרים אכן עמדו לנגד עיני המחברים.
יש להבדיל בין מקורות קדומים אלו, שאבדו, לבין ספר דברי הימים בתנ"ך, שהוא מאוחר מאוד (להלן).
מקור P, המקור הכוהני, עוסק בעיקר בענייני פולחן וחוקים, ומשקף מסורות שרווחו בקרב מעמד הכהונה לדורותיו; לצד זאת, לחוגים אלו מקום מרכזי ברובד העריכה האחרון של המקרא.
"הכרוניסט" הוא כינוי לכותבו (או כותביו) של ספר דברי הימים, ואולי גם עזרא ונחמיה.
זהו אחד החיבורים המאוחרים במקרא, משלהי התקופה הפרסית או אף ראשית התקופה ההלניסטית.
הזיקה בין ישראל לאלוהיו ולארצו היא בעיניו יסוד מוסד מקדמת דנא, ולכן אינו נזקק לסיפורי האבות, יציאת מצרים, הכיבוש וההתנחלות כדי לבסס או להסביר אותה.
יש שהן נושאות אופי אגדתי, ויש שהן אולי מסורות קדומות שנשמטו מספרי שמואל ומלכים, או שהדויטרונומיסט כלל לא הכיר.
מקורות אלו כוללים כתובות מלכותיות ואחרות, מכתבים, רשימות מנהליות, קבלות וכדומה, מהמזרח הקדום ומארץ-ישראל.
הללו מתארים לרוב את התקופה בה נכתבו, ולפיכך הם מקורות ראשוניים ואמינותם רבה יותר: גם אם הם מוטים לטובת כותביהם, הם עדיין משקפים את זמן כתיבתם.
זאת בניגוד למקורות המקראיים, שעם כל חשיבותם הם מקורות משניים כיוון שאין בידינו את עותקיהם המקוריים, וכאמור גם הללו תיארו תכופות אירועים קדומים בהרבה לזמן כתיבתם.
המקורות ההיסטוריים החיצוניים לתקופת המלוכה מאפשרים לנו להבין את ההקשר הרחב של האירועים המקראיים, שהכותב המקראי אינו מוסר לנו אם משום שכלל לא ידע על ההקשר, ואם משום שהוא לא עניין אותו.
הממצא הארכאולוגי הוא "אילם", לטוב ולרע.
כשהוא מתוארך נכונה ביכולתו להציג את מאפייני החברה באותה עת, על כל גווניה כפי שהיו במציאות.
זאת בניגוד למקורות ההיסטוריים, שברוב המקרים מבטאים את ההשקפות והנרטיבים של קבוצה מסוימת באליטה התרבותית.
ניתן להסיק על מידת התפתחותה של החברה הנתונה, על המבנה החברתי שלה (בין היתר על ידי סקרים המאפשרים ניתוח מרחבי), את התקופה בה התקיימו (או לא התקיימו) אתרים הנזכרים במקורות הכתובים, מתי נבנו ומתי נחרבו.
התיארוך הארכאולוגי של התקופות הקדומות נשען על תצפיות אסטרונומיות שניתן לתארכן ואשר תועדו בעת העתיקה, לרוב בשנה מסוימת של מלך מסוים.
מעוגן כרונולוגי זה מתארכים אחורה וקדימה את שנות מלכותם של מלכי השושלות המלכותיות השונות, או כאלה שבאו איתן במגע, וכך ניתן לתארך את רוב ההיסטוריה המתועדת במזרח הקדום, למשל במצרים.
לאחר שבשכבה ארכאולוגית מסוימת נמצא חפץ עם תוכן היסטורי בר תיארוך, הרי הממצא החומרי באותה שכבה, כגון צורות כלי החרס, הארכיטקטורה וכדומה, מאפשר לתארך לתקופה זו את כל האתרים בהם התגלה ממצא דומה, גם אם לא נמצא בהם עצמם ממצא כתוב.
לגבי הממצא הארכאולוגי, בהדרגה נפוצות והולכות שיטות תיארוך מתחום מדעי הטבע, כגון מעקב אחר התפרקות איזוטופים מסוימים (פחמן 14 הוא הדוגמה הבולטת), ואמצעים אחרים.
לרוב תיארוכים אלו הם בטווח טעות של עשרות שנים או יותר ולכן פחות מדויקים מתאריכים היסטוריים מתועדים ומדויקים, אך עדיין יש בשיטות אלה ערך רב.
תקופת המקרא כהגדרתה בערך זה נפתחת עם תקופת האבות.
לפי הכרונולוגיה המקראית המבוססת על מדרש סדר עולם זוהי התקופה שבין הולדת אברם/אברהם (שנת א'תתקמ"ח, כלומר 1812 לפנה"ס) ובין פטירתו של יעקב (שנת ב'רנ"ה, 1505 לפנה"ס); במדרש סדר עולם ישנן שנים חסרות, כך שהתאריכים לפנה"ס, ככל שיש טעם לקשרם למסורת, עשויים להיות מוקדמים ב-50 עד 100 שנים מהכתוב לעיל.
התקופה מתוארת החל מ ועד סוף הספר ב.
אברם יצא מאור כשדים לחרן ומשם במצווה אלוהית לכנען.
מושבו העיקרי היה אלוני ממרא שליד חברון, אך הוא ירד גם למצרים, ושהה בקרב הפלשתים.
הוא הציל את לוט בן אחיו שנשבה במהלך מלחמת ארבעת המלכים עם חמשת מלכי כיכר סדום.
לאחר מכן התרחשו מהפכת סדום ועמורה וחורבן ערי הכיכר; בעקבותיהן ילדו בנות לוט את עמון ומואב לאביהן השיכור, תוך גילוי עריות.
במהלך כל התקופה חזר וקיבל אברהם הבטחות אלוהיות מעין זו שבברית בין הבתרים: "לְזַרְעֲךָ נָתַתִּי אֶת הָאָרֶץ הַזֹּאת מִנְּהַר מִצְרַיִם עַד הַנָּהָר הַגָּדֹל נְהַר פְּרָת.
האל שינה את שמו לאברהם וציווה עליו ועל ביתו את מילת העורלה כאות הברית עימו.
שפחתו הגר ילדה לו את ישמעאל, אביהם של עמים רבים במדבריות הדרום והמזרח, לשם גורשו השניים.
אשתו שרה ילדה לו את יצחק יורשו.
מאשתו האחרת, קטורה, נולדו אבותיהם של עמים נוספים בדרום ובמזרח.
אברהם שלח את אחד מעבדיו בראש שיירת גמלים אל משפחתו הארמית שבחרן; רבקה, בת למשפחה זו, נישאה ליצחק.
שרה מתה ואברהם קבר אותה במערת המכפלה בחברון, אותה קנה מאת בני חת.
יצחק קבע מושבו בנגב, לצד הפלשתים, והמסורות אודותיו מועטות יחסית.
בדומה לאברהם גם הוא חפר בארות בנגב, כולל בארות העיר באר שבע.
ליצחק נולדו עשיו ויעקב, אשר גנב את הבכורה מעשיו ונמלט אל משפחתו הארמית בחרן.
בדרכו צפונה קיבל ברכה והבטחה בבית אל, בחלום סולם המלאכים.
ואילו עשיו פנה אל המדבר והתחתן עם אחת מבנות ישמעאל.
ליעקב נולדו 11 בנים, אבותיהם של 12 שבטי ישראל, כולל שני בניו של יוסף בנו הצעיר: אפרים ומנשה.
בעת שיבתו לכנען דרך מעבר יבוק נאבק יעקב בלילה עם איש מסתורי, אולי האל עצמו, והאיש קרא את שמו ישראל; לאחר מכן התיישב יעקב/ישראל בשכם.
עשיו התיישב באדום וצאצאיו הם אבותיהם של משפחות, ערים, שבטים ועמים בדרום הארץ ובמזרחה.
יוסף בן יעקב אינו אחד משלושת האבות, אך לסיפורו חשיבות מיוחדת.
הוא חלם חלומות בדבר גדולתו על פני אחיו, והללו נקמו בו ומכרו אותו ל"אֹרְחַת יִשְׁמְעֵאלִים בָּאָה מִגִּלְעָד וּגְמַלֵּיהֶם נֹשְׂאִים נְכֹאת וּצְרִי וָלֹט הוֹלְכִים לְהוֹרִיד מִצְרָיְמָה".
במצרים עלה לגדולה, ובסופו של דבר יעקב וכל אחיו של יוסף ירדו אליו מצרימה מחמת הרעב בכנען, והתיישבו בארץ גושן, כנראה בגבול המזרחי של דלתת הנילוס.
יעקב הנוטה למות בירך את כל בניו, השבטים לעתיד לבוא, ונתן את הבכורה ליהודה.
בניו של יעקב, בני ישראל, נשארו לגור בארץ מצרים; עם מות יעקב, ולאחריו מות יוסף, מסתיימת תקופת האבות המקראית.
עמדת המחקר האקדמי על התיאור המקראי
בתחילת המחקר האקדמי של המקרא נטו לראות בתקופת האבות תקופה היסטורית.
ממצאים שונים שהתגלו בחפירות בארץ ישראל ובמזרח הקדום, ומקורות כתובים חדשים שהתגלו בחפירות אלה, נראו כהולמים תיאורים שונים בסיפור המקראי, כולל שמות של מקומות, עממים וכדומה.
הארכאולוגים הבולטים של התקופה הגיעו מרקע תאולוגי נוצרי, או הונעו על ידי אמונה בקדמות ישראל בארצו ככתוב בתנ"ך, ועל כן לא הטילו ספק בהיסטוריות של תקופת האבות; הם רק נחלקו ביניהם באשר לתיארוך המתאים לה ביותר.
כאמור, על פי הכרונולוגיה המקראית המבוססת על מניין 480 שנה בין יציאת מצרים לבין בניית מקדש שלמה בירושלים (שתיארוכו המשוער – אם אכן היה מאורע היסטורי – במאה ה-10 לפנה"ס), ומניין שנות השעבוד במצרים ל-430 שנה, תוארכה תקופת האבות בערך לשנים 2100 עד 1850 לפנה"ס.
לפי התיארוך המסורתי (המתוקן) של סדר עולם, יש לתארכה בערך בין 1850 ל-1550 לפנה"ס.
שנת 1800 לפנה"ס יכולה אם כן לשמש כתאריך ממוצע ומקורב טוב לתקופת האבות בהתאם למסורות המקראיות, אם אכן מתייחסים אליה כאל תקופה היסטורית ממשית.
ככל שהתקדם המחקר התברר כי הפרטים המקראיים משקפים בבירור תקופות שונות.
חלקם משקפים את תקופת המלוכה (או לכל המוקדם תקופת ההתנחלות) ואף את התקופה הפרסית, תקופות שכמובן לא יכולות להיות תקופת האבות.
משפחתו של אברהם יצאה כזכור מאור כשדים, אולם הכשדים עלו על במת ההיסטוריה רק במאה ה-9 לפנה"ס, קרוב לאלף שנים אחרי התיארוכים המקורבים שהוצעו לתקופת האבות.
הארמים הנזכרים בתור העם ממנו יצאו האבות, עלו על במת ההיסטוריה רק במאה ה-11 לפנה"ס, כ-700 שנים אחרי התיארוכים שהוצעו לתקופת האבות, אף על פי שכאמור משפחת האבות מוצגת כארמית.
הפלשתים עלו על במת ההיסטוריה והגיעו לכנען רק סביב שנת 1174 לפנה"ס בקירוב או מעט קודם לכן, כלומר במאה ה-12 לפנה"ס, כ-600 שנים אחרי התיארוכים שהוצעו לתקופת האבות, למרות שאף הם מופיעים תכופות בסיפורי האבות.
גם החיתים הגיעו לכנען בתקופה זו, כחלק מהתהפוכות ונדידות האוכלוסין במזרח הקדום כולו בשלהי האלף השני לפנה"ס.
ההבטחה האלוהית בברית בין הבתרים כוללת 10 עמים היושבים כביכול בכנען באות עת, אולם נראה כי 8 מתוכם התיישבו בכנען רק במקביל לתקופת ההתנחלות.
מלחמת ארבעת המלכים בחמשת מלכי ערי הכיכר, המתוארת ב, היא לכאורה אירוע היסטורי גדול העשוי להופיע ברשומות, בניגוד לפרטי חייה של משפחה קטנה בכנען.
יתר על כן, לחלק מארבעת המלכים הוצעו זיהויים מתקבלים על הדעת מקרב מלכי המזרח הקדום.
לרוע המזל, מלכים אלו חיו בתקופות שונות ובאזורים שחלקם מרוחקים מאוד זה מזה.
אף אין כל אפשרות היסטורית כי ממלכותיהם התאגדו אי פעם יחד למסע מלחמה אל פינה נידחת בפאתי המזרח הקדום.
בסיפור נזכרות גם "עֵין מִשְׁפָּט הִוא קָדֵשׁ", ככל הנראה קדש ברנע, שנוסדה במאה ה-7 לפנה"ס, וכן תָּמָר שזוהתה באתר בעין חצבה, שגם היא יושבה בשלהי תקופת המלוכה.
הגמלים, מרכיב מרכזי במשק החי של האבות, בויתו רק בשלהי האלף השני לפנה"ס; השימוש בהם הפך לנפוץ רק בחלקה השני של תקופת המלוכה.
יתר על כן, אורחת גמלים הנושאת מוצרי יוקרה, כנזכר בסיפור על מכירת יוסף, יכלה להתקיים רק בשלהי המאה ה-8 ובמאה ה-7 לפנה"ס, כלומר יותר מאלף שנים אחרי התאריך שהוצע לתקופת האבות.
רק אז החל הסחר במוצרי יוקרה אלה, שהובאו בשיירות גמלים מדרום ערב דרך ארץ ישראל אל יעדיהם השונים.
עיקרי העובדות לעיל אינם נתונים במחלוקת.
לדעת חוקרים רבים, המסקנה המתחייבת מכל זאת היא כי סיפורי האבות נכתבו בעיקרם בשלהי תקופת המלוכה; חלק מההווי המתואר הוא של תקופה זו, בלוויית מסורות והדי מסורות מהמאות שקדמו לה, ועד אלף שנים ויותר מלפני כן.
פינקלשטיין וסילברמן סבורים כי הסיפורים משקפים בעיקרם את ימי יאשיהו במאה ה-7 לפנה"ס, אם גם שולבו בהם מסורות קדומות.
נדב נאמן מסכים לגבי זמן הכתיבה, אך מדגיש את העובדה כי חלק ניכר מהסיפורים תואם למציאות האתנית של המאות ה-12 וה-11 לפנה"ס; מכל מקום לדעתו אין הם משקפים בשום צורה זיכרונות היסטוריים הקודמים לפרק זמן זה.
מסורות האבות לאור המחקר המודרני
מרטין נות שם לב לכך כי המסורות על שלושת האבות השונים משקפות בעיקרן אזורים גאוגרפיים שונים.
מסורות אברהם מתמקדות באזור חברון, של יצחק בנגב המקראי (הוא בקעת באר שבע – ערד), ושל יעקב בתחומי ממלכת ישראל לעתיד לבוא.
לפיכך מקובל במחקר להניח כי מדובר בשלוש מסורות מקומיות נפרדות, אשר חוברו יחדיו בידי כותבי ההיסטוריה הדויטרונומיסטית.
זאת, כדי ליצור אפוס היסטורי עם שלושה אבות שכלל תושבי יהודה, יחד עם תושבי ופליטי ממלכת ישראל החרבה, יוכלו להזדהות עימם.
עם זאת, הכותב היהודאי שם את אברהם ממסורות יהודה בתור אבי האומה, ואת יהודה בתור הבכיר והשליט מבין 12 האבות האפונימיים של 12 היחידות (השבטים) המרכיבים את כלל האומה, לפי תפיסת ההיסטוריונים הדויטרונומיסטים.
לצד חוקרים שקיבלו את עיקרי הסיפור המקראי כפשוטו, המחקר המודרני מאוחד ברובו סביב ההנחה כי סיפורי האבות הם חלק מנרטיב לאומי שחובר בשלהי תקופת המלוכה, סביב ימי יאשיהו במאה ה-7 לפנה"ס.
זאת, במטרה לגבש זהות כלל-ישראלית כוללת סביב נרטיב אחיד המשקף את המסורות של כלל מרכיבי האומה, אך תוך מתן בכורה ליהודה.
השעבוד, יציאת מצרים והנדודים במדבר (פרק מורחב)
מסורות השעבוד ויציאת מצרים הן מסורות מכוננות בתולדות העם.
לפי המסופר במקרא, לאחר מות יעקב ויוסף הפכו צאצאיהם בתוך 430 שנים לעם גדול.
אולם במצרים קם פרעה חדש "אשר לא ידע את יוסף" והוא התנכל לבני ישראל, העבידם בפרך וגזר מיתה על כל היילודים הזכרים.
בת פרעה מצאה תינוק משבט לוי, ששוּלח בתיבת גומא מתוך תקווה שיינצל, אימצה אותו וקראה לו משה.
משה גדל, ובהמשך נמלט לארץ מִדיָן, זכה לחסותו של רעואל / חובב / יתרו כהן מִדיָן, נשא לאשה את ביתו ציפורה ואף נולד להם בן.
במִדיָן גם זכה להתגלות אלוהית מתוך הסנה הבוער ואיננו אוכל.
האל ציווהו להושיע את העם, לשחררו מעבדות ולהובילו לארץ המובטחת.
לאחר סדרת עימותים ועשר מכות קשות שספגו המצרים, ובסופן מכת בכורות, שחרר אותם פרעה.
המון של 600,000 גברים ומשפחותיהם נמלט לעבר מדבר סיני.
פרעה ניחם על שחרורם ושלח אחריהם חיל מרכבות.
משהדביקו המצרים את בני ישראל חולל האל את הנס על הים, והטביע את חיל פרעה.
בני ישראל נדדו במדבר והגיעו להר סיני, או להר חורב, שם קיבל משה את לוחות הברית האלוהית; אלא שבהיעדרו סגדו בני ישראל לעגל הזהב.
בסופו של דבר קיבלו בני ישראל את הלוחות, שהושמו בתוך ארון הברית, וסביבו הוקם משכן מפואר בעת החניות.
יש להזכיר כי ספר דברי הימים מתעלם לחלוטין ממסורות השעבוד ויציאת מצרים.
מהמחנה שהקימו בקדש ברנע, או שמא במדבר פארן, שלחו בני ישראל 12 מרגלים לתור את ארץ כנען, ובהם יהושע בן נון וכלב בן יפונה.
הללו חזרו מחברון עם אשכול ענבים להדגמת טוב הארץ, אך גם דיווח מפחיד על ביצורי הארץ ועל ילידי הענק מן הנפילים בהם פגשו בחברון: ששי, אחימן ותלמי.
כלב בן יפונה אמנם הרגיע את העם המבועת ואמר "עלה נעלה וירשנו אותה" אך העם דרש לחזור מצרימה, ורק כלב ויהושע ניסו להניאו מכך.
על זאת גזר האל על העם 40 שנות נדודים במדבר עד אשר ימות כל דור המדבר, למעט כלב בן יפונה שהובטחה לו "הארץ אשר בא שמה" (במשתמע: חברון), ויהושע בן נון.
ראו עוד בערך על מסורות כלב.
כעבור 40 שנה יצאו בני ישראל ממדבר סיני אך לא פנו ישירות אל ארץ כנען, כנראה משום שהכנעני מלך ערד היושב בנגב עצר אותם.
משה ביקש ממלך אדום רשות לעבור בארצו אך הלה מנע זאת ממנו, ובני ישראל נאלצו לעקוף את אדום.
הם חצו את נחל זרד אל מואב, ומשם אל נחל ארנון, גבולה הצפוני של מואב עם ממלכת סיחון, מלך האמורי היושב בעיר חשבון, אותה כבש ממלך מואב.
הפעם לא נרתעו בני ישראל, ובמלחמה הכו את סיחון, כבשו את חשבון בירתו ואת כל ערי ממלכתו, והתיישבו בהן.
מכאן המשיכו אל הבשן, הרחק צפונה, והכו את עוג מלך הבשן.
לאחר מכן הופיעו שוב בערבות מואב, מעבר לירדן יריחו.
בלעם בן בעור נקרא לקלל את בני ישראל, אך במצוות האל בירך אותם.
בשולי הפרשה מסופר כי בני ישראל זנו עם בנות מואב ומִדיָן, קיימו פולחן לאלוהיהן, ונענשו.
בני ישראל אסרו מלחמה נוספת ובה הכו את מלכי מדין, וכן את בלעם עצמו.
בסיפור המסע כולו יש מקרים רבים שבהם קשה ליישב את התיאורים השונים אודותיו.
כאקורד סיום, ומעין מבוא לתקופה הבאה (תקופת הכיבוש וההתנחלות), בני גד, ראובן, ומחצית בני מנשה ביקשו וקיבלו רשות לכבוש את כל עבר הירדן המזרחי, ולהתיישב שם.
הללו התחייבו לצאת עם כל העם לכיבוש ארץ כנען שממערב לירדן, בטרם יחזרו לנחלותיהם החדשות ממזרח לנהר.
כאן הגיע המסע אל קיצו.
משה הסמיך את יהושע בן נון להחליפו, ואמר דברי שירה, נבואה וברכה לשבטי ישראל השונים.
אחרי כן עלה אל הר נבו כדי לראות משם את כל הארץ המובטחת, אותה יראה ואליה לא יבוא, ולאחר מכן מת ונקבר בארץ מואב.
ניתוח אקדמי של המקורות המקראיים
כפי שראינו, המקרא מנסה להציג סיפור אחד ואחיד בדבר יציאת מצרים ומהלכה, אם גם ניכרות בו אי-התאמות פנימיות לא מעטות.
אולם מזה שנים רבות מרבית המחקר סבור כי הסיפור נערך מתוך עד 4 מסורות מקבילות אך שונות בפרטים מהותיים רבים, מסורות שמקורן בארבעת המקורות העיקריים של התורה: P, D, E, J.
המסורות נבדלות בתיאור דרכי המסע של בני ישראל, ואף בתיאורים סותרים.
המקורות נוקטים באופן עקבי בשמות שונים למקומות או לאנשים מסוימים.
כך, באשר להר עליו מסופר כי בו נתגלה ה' למשה ולישראל, מקורות J ו-P קוראים לו "הר סיני", ואילו במקורות E ו-D שמו "הר חורב".
שמו של חותן משה במקור J הוא חובב בן רעואל, ובמקור E יתרו / יתר.
מקום קבורתו של אהרון במקורות E/D הוא מוסרה, ואילו במקור P השם המוכר יותר, הור ההר.
לעיתים בתוך פרק אחד מופיע סיפור שנראה כי עורך מאוחר ערך מתוך שני מקורות שונים וסותרים.
דוגמה מובהקת לכך הוא סיפור הנס על הים, , שלדעת כל החוקרים הוא אחד הפרקים המורכבים והמסובכים ביותר בסיפור יציאת מצרים.
לפי הסיפור המשוחזר ממקור P פרעה רדף אחר ישראל, משה בקע את הים לשניים, בני ישראל עברו בו, ולאחר מכן שבו המים וכיסו את חיל פרעה, ונס מרשים זה הוא שהשתמר בזיכרון ההיסטורי עד ימינו.
אולם לצד סיפור זה יש המשחזרים גם סיפור שונה, ואולי אף קדום יותר, ממקור E.
לפי מקור זה חיל פרעה השיג את ישראל בעודם חונים על שפת הים.
בני ישראל התייצבו במקומם כל הלילה, בעוד האל הוליך את הים ברוח קדים עזה עד שהים הפך לחרבה.
בכל הזמן הזה חצץ עמוד העשן בין שני המחנות; ואילו בבוקר המם האל את מחנה מצרים עד כי החליטו לנוס, אולם בהיותם המומים נסו בחרבה לכיוון הים שנסוג קודם לכן, אך שב עתה לאיתנו והטביע אותם.
העורך המאוחר שילב את שני הסיפורים זה בזה, פסוק מכאן וחצי פסוק משם, ויצר סיפור המתראה להיות סיפור אחיד; אולם למעשה, לדעת חלק מהחוקרים, מתוארים בו שני אירועים שונים מאד, שאוחדו באופן מלאכותי לרצף אחד ואשר תוצאותיהם אמנם זהות: טביעת חיל פרעה ופרשיו.
לפיכך נראה שכל ניתוח של מסורות הנדודים המקראיות חייב לנתח כל מקור לגופו, תוך כדי השוואה עם המקורות האחרים.
אולם בכל זה יש רק כדי ללמדנו איך תפסו המקורות השונים את סיפור הנדודים.
אין בכך כדי לקבוע מה מידת ההימנות ההיסטורית של הגרסאות שונות, או אף של סיפור הנדודים כולו.
שאלת ההיתכנות ההיסטורית של מסורות השעבוד ויציאת מצרים
במסורות השעבוד ויציאת מצרים נזכרת בניית העיר רעמסס בידי בני ישראל המשועבדים.
לפיכך, אם התרחשה יציאת מצרים במציאות היה זה בימי רעמסס השני שבנה עיר זו, או מעט אחריו, כלומר לקראת שנת 1200 לפנה"ס.
מתקופה זו ומהמאות שקדמו לה, תקופת הממלכה החדשה במצרים, יש שפע של תיאורים היסטוריים ומידע ארכאולוגי.
בכל המקורות הרבים לא נזכרים בני ישראל אפילו פעם אחת.
אין גם כל זכר היסטורי או ארכאולוגי לאירועים הכבירים המתוארים במסורות.
ואילו גבולות מצרים היו מוגנים במזרח על ידי שורת מצודות אשר פיקחו על הגבול ודיווחו על המתרחש בו בפרטנות רבה; אירוע כמו יציאת מצרים היה חייב להותיר עדות ארכאולוגית והיסטורית גם מכיוון זה, עדות שאינה קיימת.
ארץ כנען, אליה לכאורה פנו בני ישראל כדי לברוח מהמצרים, נשלטה בעצמה על ידי ממלכת מצרים באופן מפוקח ומתועד היטב; המסורות המקראיות כלל אינן יודעות על כך.
בחצי האי סיני נערכו סקרים ארכאולוגיים, אשר לא גילו ולו ממצא אחד הקשור לתקופה המשוערת של יציאת מצרים ולנדודים.
זאת בניגוד למשל לתקופות הכלקולית והברונזה הקדומה, בהן אוכלוסיות נוודיות בסיני הותירו שרידים שאותרו במחקר הארכאולוגי.
בסיפורים נזכרות ממלכות בעבר הירדן: ממלכת אדום; ממלכת סיחון האמורי שבירתה בעיר חשבון; וממלכת עוג מלך הבשן, הכוללת את הגלעד.
אולם מחקרים בעבר הירדן הראו כי באדום לא היו כלל יישובים בתקופה זו, ומה גם ממלכה.
עבר הירדן כולו היה מיושב בדלילות ולא נראה אפשרי כי התקיימו בו ממלכות; העיר חשבון נחפרה והתברר כי אין בה כלל יישוב מתקופת הברונזה המאוחרת.
מתוך כלל שיקולים אלו, ואחרים, לדעת חוקרים רבים אין היתכנות היסטורית לנוכחות משמעותית של בני ישראל במצרים, וגם לא ליציאת מצרים כאירוע לאומי גדול ומכונן, ולנדודים במדבר.
אשר לרקע ההיסטורי של האיש משה לאור כל זאת, נחלקו החוקרים ואין לדעת דבר ברור עליו, וכך גם לגבי אהרן.
יחד עם זה, רוב החוקרים מסכימים כי יש במסורות הד לאירועים היסטוריים ולתהליכי היווצרות האומה והנרטיב ההיסטורי המכונן שלה, ואת זאת מנסה המחקר האקדמי לחלץ מתוך המסורות.
הרקע האפשרי והמשמעות של מסורות יציאת מצרים
אירוע היסטורי בקנה מידה גדול הוא פרשת החיקסוס, שהתרחשה כ-350 שנה לפני המועד המשוער של יציאת מצרים.
באזור הדלתא של מצרים התחתונה התיישבו בתהליך ממושך ובדרכי שלום מהגרים כנענים.
בסופו של דבר הם הקימו בבירתם אווריס את השושלת ה-15, שהשתלטה על מצרים.
כינויים במצרית היא "חקאו ח'סות", כלומר שליטי הארצות הזרות, ובכתבי ההיסטוריון המצרי-הלניסטי מָנֶתוֹן שובש השם ל"חיקסוס".
שושלת זו שלטה בערך בשנים 1670 עד 1570 לפנה"ס, עד אשר שושלת מצרית אתנית ממצרים העליונה בהנהגת המלך יַעחְמֶס השתלטה על כל מצרים, הביסה את השושלת ה-15 והחריבה את העיר אווריס.
פליטי החיקסוס נמלטו לעירם הגדולה בכנען, שָרוּחֶן שליד עזה, אך יעחמס רדף אחריהם לשם וכבש גם עיר זו.
יעחמס ייסד את השושלת ה-18, שפתחה את תקופת הממלכה החדשה במצרים, ממלכה אשר שלטה רוב הזמן גם בכנען.
בכתובותיו תיאר באופן מגמתי ותעמולתי את מלכי השושלת ה-15, אויביו, כזרים אשר כבשו את מצרים, והוא שחרר אותה מידם.
תפיסה זו הגיעה אל מָנֶתוֹן, אשר תיאר את החיקסוס כמי שפלשו מבחוץ למצרים וכבשו אותה, עד אשר גורשו לכנען.
בכל המידע הרב על החיקסוס לא נזכרים בני ישראל, ולאחר גירושם השתלטו כאמור המצרים על כנען, כך שגם מבחינה זו לא ניתן לזהות את החיקסוס וגירושם עם בני ישראל ויציאת מצרים, מעבר לחוסר ההיתכנות הכרונולוגי.
אולם הפרשה נותרה כזיכרון היסטורי במצרים ובכנען, ונראה כי מחברי המסורות על הירידה מצרימה, עליית יוסף לגדולה, ולאחר מכן השעבוד ויציאת מצרים, הושפעו מזיכרון זה.
בין משפחות יהודה ולוי, עליהן יש מידע רב ברשימות היחש במקרא, ניתן לאתר מספר משפחות שמוצאן כנראה במצרים, ואף שמות כמו פנחס וכנראה גם משה הם שמות מצריים.
ייתכן כי מסורותיהן של משפחות אלה על הגעתן ממצרים, לצד הזיכרונות ההיסטוריים של פרשת החיקסוס, היוו את המקור למסורות המקראיות על השעבוד ויציאת מצרים.
כאמור, לדעת חוקרים רבים נראה שהמסורות המקראיות אינן תואמות למצב בשלהי התקופה הכנענית, בה שלטו המצרים בכנען ביד רמה.
לדעת האגיפטולוג דונלד רדפורד, הפרטים הכלולים במסורות אלה משקפים תקופה מאוחרת בהרבה, המחצית השנייה של המאה ה-7 לפנה"ס, כלומר בערך בימי יאשיהו.
בתקופה זו חל הניסיון האחרון של מצרים לחזור לימי גדולתה.
פרעוני השושלת ה-26, פסמתיך הראשון ונכו השני (הנזכר במקרא), העבירו את בירתם לסאיס שבאזור דלתת הנילוס, ושיקמו את כוחה הצבאי של מצרים.
הם ביצעו מפעלי בניה גדולים כולל בעיר פיתום המאוחרת, המזוהה בתל מסחוטה שבדלתא המזרחית, שהייתה עיר מרכזית באותה עת.
ידוע לנו כי פליטי ממלכת יהודה ובהם ירמיהו התיישבו באזור זה, וירמיהו אף נוקב בשם העיר מִגְדוֹל בתקופתו, זו הנזכרת במסורות יציאת מצרים.
ערבים בני קדר התיישבו גם הם באותו אזור ובתקופה זו, ובהמשך נהיו הגורם האתני הדומיננטי שם.
לפיכך ייתכן כי השם גושן נגזר מהשם "גשם" – השם השושלתי של מלכם; גם במקרא נזכר גשם הערבי.
לכך יש להוסיף כי כל ארבעת השמות המצריים הנזכרים בסיפורי יוסף הפכו לנפוצים מאוד במצרים של המאה ה-7 לפנה"ס: צפנת פענח, פוטיפר, פוטי-פרע ואסנת.
מכלול המידע הזה שכנע את רדפורד שמדובר ברקע הדומה לזה שמתואר במסורות מצרים המקראיות.
על כך יש להוסיף כי ממלכת אדום, המתוארת במסע לכנען, הוקמה לפי הממצא הארכאולוגי רק במאה ה-7 לפנה"ס, בחסות האשורים.
במאה ה-6 החריבו אותה הבבלים והיא התאוששה רק בתקופה ההלניסטית, כלומר חלון הזמן לקיומה היה קצר יחסית.
כיבוש ארץ כנען (פרק מורחב)
עוד בחיי משה מתואר כיבוש עבר הירדן, לאחר הבסת המלכים סיחון האמורי ועוג מלך הבשן.
לאחר מות משה, מתארגן יהושע למסע כיבוש כנען.
ב מובא סיכום כיבושיו: 31 ערים, כולל אלה שנזכרו במסורות הכיבוש ועוד רבות נוספות.
אחר הוא נפנה לחלוקת הארץ בין השבטים השונים.
שגבולות נחלותיהם ורשימות עריהם מופיעות ביהודה ובנימין בפירוט רב מאד, ובשאר הנחלות ברמות שונות של פירוט.
בראשית המחקר הארכאולוגי בארץ ישראל נראה היה שהארכאולוגיה מוכיחה את אמיתות סיפורי הכיבוש: נחפרו כמה וכמה אתרים שזוהו עם הערים הנזכרות בסיפורים, ובהן נתגלו ערים מתקופת הברונזה המאוחרת (התקופה הכנענית המאוחרת) אשר חרבו בשריפה גדולה בסוף התקופה.
חורבנות אלו תוארכו סביב שנת 1230 לפנה"ס, זמנם המשוער של כיבושי יהושע, ולפיכך נתפשו כהוכחת ההיסטוריות של כיבושים אלו, בטיעון מעגלי במידת מה.
אולם עם התקדמות המחקר הארכאולוגי התברר כי ממצאים מרכזיים רבים אינם מתיישבים עם סיפור מסע המלחמה של יהושע.
שורת ערים הנזכרות בסיפורים, כולל אלו שעל כיבושן סופרו הסיפורים המפורטים ביותר, כלל לא התקיימו בתקופת הברונזה המאוחרת: כך יריחו, העי, חברון, ואחרות כגון ערד וחשבון; גם כל 4 ערי הגבעונים הנזכרים בסיפור לא התקיימו אז.
ואילו מבין הערים שכן התקיימו ונחרבו, הרי חורבנות אלו התרחשו לאורך כ-200 שנה ויותר: חצור חרבה לפני שנת 1300 לפנה"ס; אפק לקראת שנת 1200 לפנה"ס; לכיש סביב 1150 לפנה"ס; מגידו לקראת שנת 1100 לפנה"ס.
יתר על כן, אין שום ודאות לגבי זהותם של מחריבי ערים אלה ואחרות.
במעבר בין תקופת הברונזה המאוחרת לתקופת הברזל חלו שינויים מפליגים במזרח הקדום.
חרבו מרכזים גדולים כמו עיר הממלכה אוגרית, האימפריה החיתית האדירה, התרבות המיקנית ועוד.
תעודות דרמטיות מספרות על אויבים הפושטים על מרכזים אלו, רובם כנראה פליטים ממקומות אחרים שחרבו.
לפיכך, אין ביכולתנו לדעת בוודאות מי החריבו את המרכזים הכנעניים לאורך 200 שנות קריסתה של התרבות הכנענית.
למעשה, מחריבי אוגרית, האימפריה החיתית ושאר המרכזים שחרבו, או הפליטים שהיגרו ממרכזים אלו דרומה וחיפשו להם נחלה חדשה, הם המועמדים הטבעיים גם לכיבוש ערי כנען.
דוגמה אחת הידועה בוודאות הם הפלשתים וגויי הים האחרים, אשר בתקופה זו בדיוק החריבו וירשו את ערי פלשת וצפון מישור החוף.
לאור כל הנתונים לעיל, המחקר שולל מכל וכל את סיפור כיבושי יהושע.
תקופת השופטים ותהליך ההתנחלות (פרק מורחב)
מתאר, מייד לאחר מות יהושע, תמונה היסטורית שונה לכאורה מזו העולה מספר יהושע, ומשום כך נודעת לו חשיבות מיוחדת בהבנת התהליכים בתקופות אלה.
הוא נפתח במסע כיבוש של יהודה ושמעון, מסע בו נכבשו ירושלים, חברון ודביר: אלא שעל כיבושן של הערים הללו כבר סופר בספר יהושע.
הפרק גם מביא גרסה נוספת לסיפור כיבוש חברון ודביר בידי כלב בן יפונה ועתניאל בן קנז.
בנשימה אחת מסופר כי יהודה לכד את עזה, אשקלון ועקרון, אך לא הוריש את יושבי העמק (שם שוכנות 3 ערים אלה).
בעוד שסופר כי יהודה כבש את ירושלים, מסופר כי בני בנימין לא הורישו את היבוסים יושבי ירושלים.
לאחר מכן מסופר על מרבית השבטים כי לא הורישו ערים מרכזיות בנחלותיהם, כולל ערים שבספר יהושע סופר כי כבר נכבשו, ובהן תענך, דור, מגידו וגזר.
את כל הסתירות או הסתירות-לכאורה האלה כבר יישבו פרשנים מסורתיים לשיטותיהם ולדורותיהם.
מכל מקום, לפי המקרא תהליך ההתנחלות החל אפוא מייד עם כיבושי יהושע, אך נמשך גם לאורך תקופת השופטים.
בספר שופטים מספק הסברים תאולוגיים לכישלונות שתוארו בפרק א', ומהווה הקדמה לספר שופטים כולו: האל הקים שופטים לעם, כל שופט ושופט הושיעם מידי אויביהם, ועם מות השופט חזרו לחטוא, וכך בערך כתריסר דורות.
לרוב, בכל דור קם שופט משבט אחר, והושיע את ישראל כולה; לאחר הניצחונות מסופר תכופות כי הארץ שקטה 40 שנה, עד מותו.
השופט הראשון הוא עתניאל בן קנז מיהודה.
אחריו שפט אהוד בן גרא מבנימין, שהושיע את ישראל מעגלון מלך מואב.
על שמגר בן ענת מסופר בפסוק יחיד כי הכה את הפלשתים; מוצאו המדויק אינו ברור.
הפרשיה הבאה היא מלחמת ברק בן אבינועם מקדש נפתלי, ודבורה הנביאה מהר אפרים, כנגד סיסרא, שר צבאו של יבין מלך חצור, עיר שגם כיבושה יוחס ליהושע.
פרשה זו מתוארת בפירוט, ומשולבים בה הסיפור על יעל אשת חבר הקיני, ושירת דבורה לאחר הניצחון.
אחרי 40 שנה ניתנה ישראל ביד מִדיָן; גדעון בן יואש, המכונה גם ירובעל, משבט מנשה, הוא השופט שהצילם מיד מִדיָן.
על בנו אבימלך מסופר כי ייסד מלוכה קצרת ימים שמרכזה בשכם, משם הגיעה אימו.
על שניהם מסופר בקיצור נמרץ, ואחרי כן מתואר כיבוש עמוני של כלל ישראל, אך במיוחד של הגלעד.
השופט שהושיעם מיד עמון הוא יפתח הגלעדי.
בשולי סיפורו מתוארת מלחמה בין בני מנשה לבני אפרים; האחרונים דיברו בניב מקומי בו הגו את המילה שִׁבֹּלֶת בתור סִבֹּלֶת, ובכך זוהו עשרות אלפים מהם על ידי בני מנשה ונשחטו בידיהם.
בהמשך לסיפור יפתח מסופר בקיצור על שלושה שופטים נוספים: אִבְצָן מִבֵּית לָחֶם, אֵילוֹן הַזְּבוּלֹנִי מהעיר אילון בארץ זבולון, ועַבְדּוֹן בֶּן הִלֵּל הַפִּרְעָתוֹנִי מארץ אפרים.
אחריו ניתנו ישראל בידי הפלשתים, והושיע אותם שמשון מצרעה, משבט דן; הסיפורים אודותיו צבעוניים ומפורסמים מאד.
בהמשך להם מסופר על מסעו של שבט דן אשר יצא צפונה וכבש את העיר ליש, שהפכה לעיר דן; בדרכם שדדו את הפסל, המסיכה, האפוד והתרפים מביתו של מיכיהו איש אפרים, אותם הציבו בעיר דן.
הסיפור החותם את ספר שופטים הוא מעשה פילגש בגבעה.
הסיפור מתאר מעשה נוסח סדום שעוללו תושבי גבעה שבבנימין, היא עירו לעתיד של שאול מלך ישראל.
בעקבות זאת יצאו כלל בני ישראל למלחמה כנגד בנימין, הביסו אותו וכמעט שהשמידוהו.
דפוסים חוזרים בספר שופטים ומשמעותם לאור המחקר האקדמי
דומה כי אין כל אפשרות לדעת עד כמה ספר שופטים מתאר אירועים שקרו במציאות, ובאיזו רמה של מהימנות.
הרושם הוא כי מדובר בשורת מסורות מקומיות על גיבורים מקומיים, שסביר כי אכן יש לפחות לחלקן גרעין מציאותי קדום, עם נופך סיפורי ואגדתי ברור.
חוקרים אקדמיים רבים מפקפקים בנרטיב המקראי לפיו מדובר במנהיגים שפעלו אכן בזה אחר זה לאורך כתריסר דורות, ואיש בתורו הנהיגו את כלל ישראל.
מבין היבטיו השונים של ספר שופטים, לשניים יש חשיבות מחקרית רבה לשחזור ההיסטוריה המקראית:
היבט אחד הוא העובדה כי מכל הספר עולה תמונה של התיישבות השונה לכאורה מהתמונה העולה מספר יהושע.
כיוון שהמחקר האקדמי נוטה לשלול לחלוטין את סיפורי הכיבוש, הרי ספר שופטים עשוי לספק רמזים לגבי האופן בו אכן התיישבו בכנען מי שהפכו לימים להיות בני ישראל.
היבט שני הוא הדפוס החוזר בספר שופטים של חטאי ישראל, העונש האלוהי עליהם – נתינתם בידי אויביהם, ישועה אלוהית, וחוזר חלילה – כאשר בפרקים האחרונים חוזרת ונשנית אמירה ממנה משתמעת ההצדקה לקיום המלוכה בישראל.
שאלה חשובה היא עד כמה משקפים דפוסים אלו השקפות שאכן רווחו בשלב מוקדם של עליית ישראל על במת ההיסטוריה, או שמא את השקפות המחברים והעורכים של ההיסטוריה הדויטרונומיסטית בימי כתיבתה; שכן מקובל על מרבית החוקרים להניח כי ספר שופטים הוא בעיקרו חלק בלתי נפרד מההיסטוריה וההיסטוריוגרפיה של חיבור זה.
ראוי גם לשים לב לכך שבפרקים האחרונים משולבים תיאורים פולמוסיים עוקצניים למקדש בדן ואולי גם בבית אל (שאמנם איננה נזכרת בשמה), כמו גם סיפור ארסי כנגד גבעת בנימין, עירו לעתיד לבוא של שאול מלך ישראל.
היווצרות עם ישראל והתיישבותו בארצו לאור המחקר האקדמי (פרק מורחב)
לאחר שזרם מרכזי במחקר שלל את עיקרי ההיסטוריות של הנרטיבים אודות סיפורי האבות, יציאת מצרים וכיבוש הארץ, נשאלו השאלות כיצד בכל זאת נוצר עם ישראל, ובאיזה אופן התיישב בארצו; ככל הנראה, בתקופה המכונה תקופת ההתנחלות (מאות 12–11 או אולי 12–10 לפנה"ס).
שאלות אלה נשאלו כבר בשלבים מוקדמים יותר של המחקר; היו חוקרים אשר פקפקו בחלק ממסורות בכיבוש מתוך העדות המקראית עצמה, עוד בטרם הפרכתן מתוך העדות הארכאולוגית.
המחקר נתן לכך כמה תשובות חלופיות, ולהלן העיקריות שבהן.
החוקר הגרמני אלברכט אלט, במאמר מפתח משנת 1925, נשען על העובדה שהתקופות שלפני ואחרי הופעת ישראל בכנען מתועדות היטב היסטורית; לפיכך ביקש להסיק על תקופת ההתנחלות, הבלתי מתועדת מחוץ למקרא, על סמך מה שהיה לפניה ולאחריה.
בתקופת הברונזה המאוחרת (התקופה הכנענית) מרכז היישוב היה בעמקי הארץ, הפוריים והנשענים על דרכי מסחר בינלאומיות, כפי שהיה גם בתקופות פריחה קדומות יותר.
ואילו בתקופת הברזל 2 (תקופת המלוכה) מופיעות הממלכות הלאומיות ישראל ויהודה: מסורותיהן הקדומות ומרכזיהן השלטוניים והפולחניים, כולם מתרכזים באזור ההר המועדף פחות להתיישבות.
מכאן הסיק אלט שבתקופת ההתנחלות המקראית התיישבו בהר אבותיהם של תושבי ממלכות אלה, לדעתו שבטי רועים נוודים; הללו כבר קיימו מחזור נדודים בין ספר המדבר והארץ הנושבת שבהר, וזאת במקביל להמשך קיומן של ערי כנען.
חדירה והתיישבות שקטה זו החלה בדרכי שלום, אולם ככל שגדלה האוכלוסייה שהתיישבה, התגלעו סכסוכים על מקורות מים וקרקעות מול האוכלוסייה הכנענית.
סכסוכים אלה, לדעתו, הם המשתקפים בספר שופטים.
ניתן היה לצפות כי המחקר הארכאולוגי, שבדיוק החל לפרוח בתקופת פרסום מאמרו של אלט, יבדוק את ניתוחו ההיסטורי-יישובי ביחס לתקופה.
אולם מרבית הארכאולוגים דאז בחרו לפרש את ממצאיהם לפי הפרדיגמה של היסטוריוגרפיית הכיבוש המקראית כפשוטה, בניצוחם של החוקרים המובילים ויליאם פוקסוול אולברייט ויגאל ידין.
יחיד כמעט מבין הארכאולוגים הבולטים עד שנות ה-70 של המאה העשרים, אשר קיבל את ניתוחו של אלט וניסה לבחון אותו, היה יוחנן אהרוני.
השם "ישראל" מופיע לראשונה על במת ההיסטוריה במצבתו של פרעה מרנפתח משנת 1207 לפנה"ס לערך, כקבוצה אשר חיה באזור כנען, ומרנפתח מתיימר שהשמידה: "ישראל הושם, אין לו זרע".
ידוע על עוד שתי קבוצות שוליים נוספות שחיו בספר החברה הכנענית: העַפִּירוּ והשאסוּ.
העַפִּירוּ נזכרו תכופות במכתבי אל-עמארנה, הכתובים אכדית בכתב היתדות: התכתבות של מלכי כנען עם פרעה אמנחותפ השלישי והרביעי (הוא אחנתון), אשר שלטו בכנען.
מלכי הערים הכנעניות חששו מהעַפִּירוּ, ביקשו עזרה כנגדם, והאשימו את לבאיה מלך שכם בחבירה אליהם; מההקשר עולה שהעפירו ישבו בעיקר בהר.
כיוון שבמחקר תועתק שמם גם כ"חבירו", ובשל המקום וההקשר בו נזכרו, סברו תחילה כי אלו הם העברים, אבותיו המשוערים של עם ישראל.
אולם עם התקדמות המחקר התברר כי לא מדובר בקבוצה אתנית אלא במעמד חברתי של פליטי חברה, שנפוץ לאורך מאות שנים בכל רחבי המזרח הקדום.
גם ההשערה על קירבה אטימולוגית בין עַפִּירוּ / חבירו לבין "עברים" הופרכה.
כאן המקום לדון בשאלת העברים במקרא.
נדב נאמן פרסם מחקר מפורט ולפיו המונח עברי במקרא התייחס ביסודו לקבוצות חברתיות של פליטי חברה, בדומה לקבוצות של העפירו / ח'בירו של האלף השני לפנה"ס, והתפתח מתוכו.
לדעתו מקור המונח בספר שמואל, שם הוא משמש לציון קבוצות של פליטי חברה, מעין עפירו/ח'בירו אבל ספציפית מתוך החברה הישראלית הקדומה; לעיתים הוא הפך כינוי גנאי לישראלים בכלל, בפי הפלשתים.
דוד ואנשיו נקראו למשל "עברים" בפי הפלשתים (), והם הלוא "כָּל אִישׁ מָצוֹק וְכָל אִישׁ אֲשֶׁר לוֹ נֹשֶׁא וְכָל אִישׁ מַר נֶפֶשׁ" (): הגדרה מדויקת של קבוצת פליטי חברה, עפירו / ח'בירו.
בתקופה הפוסט-מקראית אבדה גם משמעות זו, ועברים הפך שם נרדף לבני ישראל הקדומים.
השאסוּ היו רועים נודדים, שחיו באזורי ספר המדבר של כנען, כולל עבר-הירדן.
פפירוס מסוף המאה ה-13 לפסה"נ מתאר נדידות שלהם אל אזור הדלתא המזרחית של הנילוס ובחזרה; במאה ה-12 לפנה"ס, בימי רעמסס השלישי, מתוארת פשיטה מצרית עליהם, כולל ביזת אהליהם, עדריהם, וכלל רכושם.
כל הקבוצות הללו, שהסתובבו בשולי החברה הכנענית בשלהי תקופת הברוזה המאוחרת, עשויות להיות קשורות לתהליכי היווצרות עם ישראל והתיישבותו בארצו.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 התפתחה ורווחה תיאוריה אנתרופולוגית בעיקרה, לפיה הישראלים הקדומים לא היו אלא איכרים כנעניים, אשר התמרדו באליטות הכנעניות יושבות הערים.
לפי החוקרים ג'ורג' מנדנהול וממשיכו נורמן גוטוולד, העדויות ההיסטוריות ממכתבי אל-עמארנה מצביעות על חברה בה שרר חוסר שוויון קיצוני.
מצב זה אילץ איכרים כנעניים מדוכאים וחסרי כל להפוך לחבורות של עפירו, או לעקור לאזורי הספר של כנען המיושבים בדלילות, כלומר בעיקר לאזורי ההר.
חבורות אלה יצרו חברה שוויונית יותר באזורים אלו, תוך שהן מתעמתות עם ערי הממלכה הכנעניות מהן נמלטו.
אולם, תיאוריה אנתרופולוגית זו אינה מתיישבת עם הממצא הארכאולוגי.
התרבות החומרית של אתרי ההתנחלות אינה זו של האתרים הכנעניים מהם אמורים היו להגיע המתיישבים החדשים.
יתר על כן: מצד אחד, התרבות הכפרית הכנענית החלה להיחלש כבר במאה ה-16 לפנה"ס; מצד שני, האתרים הכפריים הכנעניים ששרדו עד סוף תקופת הברונזה המאוחרת המשיכו בקיומם, ואין עדות לנטישה מסיבית שלהם לטובת התיישבות במקום אחר, כפי שניתן היה לצפות לאור תאוריית מרד האיכרים.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 קם זרם של חוקרי מקרא, אשר נקרא "אסכולת קופנהגן" או "האסכולה המינימליסטית", שהכחיש לחלוטין את מרבית התיאור המקראי של תולדות עם ישראל.
החוקרים הבולטים בזרם זה היו נילס פיטר למקה ותומס תומפסון מאוניברסיטת קופנהגן, ופיליפ דייוויס מאוניברסיטת שפילד.
הללו טענו כי כל ההיסטוריה המקראית, ובפרט קדמות עם ישראל, היא פיקציה אידאולוגית שנכתבה בידי החוגים הכוהניים בירושלים בימי בית שני: בתקופה הפרסית או אף ההלניסטית.
אסכולה זו הכחישה לחלוטין בין היתר את ההיסטוריות של דוד המלך ושושלתו, וספגה מכה קשה עם גילויה בשנת 1993 של כתובת קדומה בתל דן, אשר הוכיחה את היות דוד המלך דמות היסטורית ממשית.
נראה כי מאז לאסכולה זו אין השפעה ותרומה של ממש להבנת ההיסטוריה של היווצרות עם ישראל והתיישבותו בארצו, שאותה היא מכחישה מכל וכל.
במשך שנים רבות התמקד המחקר הארכאולוגי של תקופת ההתנחלות בדיוק באתרים ובאזורים שכבר אלט הראה כי לא שם יש לחפשה: בתילים הגדולים של ארץ ישראל, ובאזורי העמקים שהיו נגישים יותר למחקר ארכאולוגי, ולא בחבלי ההר.
יוצא מן הכלל יחיד היה הסקר של יוחנן אהרוני בגליל העליון, אזור שוליים של תופעת ההתנחלות, אלא שרק הוא היה נגיש באותה עת לסקר ארכאולוגי מודרני.
מצב זה השתנה דרמטית בין השנים 1967 עד 1987; בשנים אלה תלמידיו של אהרוני ובפרט של תלמידו משה כוכבי ניצלו חלון הזדמנויות שנפתח וחקרו את כל חבלי ההר המרכזי של ארץ ישראל, בעיקר בסקרים ארכאולוגיים מדוקדקים.
סקרים אלו הראו שבחבל ההר, מיהודה בדרום ועד לאפרים ולמנשה בצפון, נוסדו בתקופת הברזל 1 (תקופת ההתנחלות), במאות 12–11\10 לפנה"ס, כ-250 יישובים חדשים.
יישובים אלו, שחלקם גם נחפרו, היו יחסית דלים וקטנים, לרוב בגודל של בערך 4–15 דונם, וכלל אוכלוסייתם הוערכה בכ-45,000 נפש.
בכפרים שנסקרו ונחפרו לא נמצאו מבני ציבור, עדויות למינהל כלשהו, חפצי מותרות, ובאופן כללי בתיהם הפשוטים דומים בצורתם ובגודלם זה לזה ומעידים על חברה שוויונית באופן בסיסי.
תושבי הכפרים התפרנסו מחקלאות וממרעה.
דגמיהם של יישובים רבים בשלב קיומם הראשוני היו במיתאר סגלגל, בו הבתים ההיקפיים הגנו על עדרי הצאן של המתיישבים, מבנה דומה למאהלי נוודים שתועדו במזרח הקרוב ובארץ ישראל במאה ה-19 (לספירה).
בשלב מתקדם יותר נפוצו המבנים הקרויים "בית ארבעת המרחבים".
כלי החרס הגסים וכלל התרבות החומרית לא הגיעו משום תרבות חיצונית שניתן לזהותה, אלא נוצרו באתרים אלו באופן שנועד לענות על הצרכים הספציפיים של גל התיישבות זה, כגון הפיטסים המכונים "קנקני שפת הצווארון".
היישובים לא היו מבוצרים, ולא נמצאו שרידי כלי נשק.
ככל שעבר הירדן המזרחי החל להיסקר, התגלתה גם בו תופעת התיישבות דומה במרבית מאפייניה.
הבדל אחד בולט בכל זאת: ביישובי ההתנחלות בהר המרכזי לא נמצאו כלל עצמות חזיר, וזאת בניגוד בולט לאתרים הפלשתים והכנענים שבעמקים, וכנראה גם בניגוד לאתרים בחבלי מואב ועמון שמעבר לירדן (שנחקרו פחות).
חברה דימורפית ומחזורי התיישבות בהר המרכזי
לשם הבנת יחסי הגומלין בין יושבי הקבע לנוודים הוצע להבינם על רקע הכרת המבנה הדימורפי (דו-צורני, או דו-פני), של חברות אלה.
מבנה זה, בדגש על חברות המזרח הקדום, תואר על ידי החוקר מייקל ראוטון בשורה ארוכה של מחקרים, בשנות ה-70 של המאה העשרים.
הדימוי הרווח של מלחמת המזרע והישימון, של מאבק מתמיד בין יושבי הקבע האיכרים לבין הנוודים הרועים, עשוי להטעות.
בחברות המזרח התיכון הדגם הרווח הוא של חברות בהן עובדי אדמה ורועים חיים בסימביוזה ביניהם.
עובדי האדמה מספקים את הדגנים, ואילו הרועים מספקים מוצרי בשר וחלב.
כאשר מסיבה כלשהי נחלש יישוב הקבע וכבר אינו מצליח לספק את צורכי הרועים בדגן, על הרועים לעסוק בחקלאות אינטנסיבית יותר, הכרוכה בישיבת קבע.
מתוך הסקרים הארכאולוגיים המקיפים והחפירות הנלוות, התברר כי ההר המרכזי של ארץ ישראל עבר בתקופות הקדומות שלושה מחזורים של פריחה יישובית, משבר יישובי, והתיישבות מחדש, התואמים למודל החברה הדימורפית.
בתקופת הברונזה הקדומה הופיע גל ראשון של התיישבות בכ-100 יישובים מוכרים (3500–2200 לפנה"ס).
בתקופת הברונזה הביניימית חל משבר יישובי וכמעט כל האתרים ניטשים (2200–2000 לפנה"ס).תקופת הברונזה התיכונה עדה לגל יישובי שני של כ-220 יישובים (2000–1550 לפנה"ס).
בתקופת הברונזה המאוחרת משבר שני, שהותיר כ-25 יישובים בלבד (1550–1150 לפנה"ס).
בתקופת הברזל 1, תקופת ההתנחלות במובנה הרחב, גל יישובי שלישי של כ-250 יישובים (1150–900 לפנה"ס).
בתקופת הברזל 2, תקופת המלוכה (900–586 לפנה"ס), ההיקף היישובי גדל עוד; בשיאו, במחצית השנייה של המאה ה-8 לפנה"ס, הגיע מספר היישובים לכ-500.
לאור ידיעותינו על התהליכים בחברות הדימורפיות במזרח התיכון ובארץ ישראל, אם אכן נכון ליישם אותן לתהליך ההתנחלות, עולה תמונה הפוכה לתמונה המקראית: לא הפלישה המשוערת של האוכלוסייה שהתנחלה בתקופת הברזל 1 היא שגרמה לחורבן התרבות הכנענית של תקופת הברונזה המאוחרת, אלא להפך.
משבר החברה הכנענית, שהוא חלק ממשבר רחב במזרח הקדום כולו, הוא שחייב את האוכלוסייה הנוודית להתנחל, כדי להשיב את האיזון הדימורפי על כנו.
לפיכך נראה כי חלק מהמתיישבים אינם אלא המרכיב הנוודי של החברה הכנענית, כלומר: כנענים.
אולם כיוון שידוע כי משבר סוף תקופת הברונזה המאוחרת היה כרוך בגלי הגירה נרחבים, גם אל ארץ ישראל, ייתכן ואף סביר כי חלק ממהגרים אלו השתלבו בתהליך ההתנחלות בהר המרכזי.
עמים, שבטים ומשפחות, בתיאורים המקראיים וההיסטוריים
שילוב המידע המקראי וההיסטורי מוסיף מידע חשוב על העמים, השבטים והמשפחות שהתיישבו בארץ ישראל במהלך תקופת הכיבוש וההתנחלות.
משילוב המקורות הסיקו חוקרים כי חתים, חיווים, גרגשים, וכנראה גם יבוסים ופריזים, היגרו לכנען בתקופה זו מצפון; ככל הנראה בעיקר מאנטוליה, מהאימפריה החיתית שקרסה.
חלקים מקבוצות אתניות אלה התיישבו באזור ההר המרכזי, כפי שעולה מהמסורות המקראיות.
אמנם, כבר כשהועלו מסורות אלה לראשונה על הכתב, מאות שנים לאחר האירועים עצמם, נראה שכבר לא היה לכותבים ולעורכים מושג ברור על המצב בכנען ערב תקופת ההתנחלות ובמהלכה.
כך, הם סברו כי חמשת העממים שנזכרו כאן הם חלק מרשימת שבעת עממי כנען מקדמת דנא, בעוד שלמעשה מתוך רשימת שבעת העממים נראה שרק הכנענים, ובכינויים הארכאי "האמורים", היו אכן תושבי כנען ערב ההתנחלות.
כזכור, גם הכותבים והעורכים של סיפורי יציאת מצרים והכיבוש לא היו מודעים לכך שכנען ערב תקופת ההתנחלות הייתה תחת שליטה מצרית מלאה.
במקרא שרדו גם רשימות פרטניות של משפחות ויחידות שבטיות.
כך במיוחד ביהודה, אך גם בחלק משבטי ישראל האחרים, וכן בדרום ומזרח הארץ: באדום ובקרב בני קטורה.
רשימות אלה שופכות אור נוסף על מבנה האוכלוסייה המתנחלת.
מתברר שיחידות אתניות נוספות שהמקרא מונה על עממי כנען, או לפחות חלק מהן, התנחלו ביהודה ונחשבו חלק ממנו: הקיני והקנזי.
מתברר גם שמספר רב של משפחות מעמים אחרים נמנו אף הן על יהודה והתיישבו בארצו: 26%–36% ממשפחות אדום שנמנו במקרא, כ-20% ממשפחות בני קטורה, ועוד.
כמו כן יש עדויות רבות על אוכלוסייה כנענית שהשתלבה ביהודה, הן ברשימות והן במסורות כגון מעשה יהודה ותמר, ועל מקורות אתניים ושבטיים מגוונים של המתיישבים בהר בכלל וביהודה בפרט.
לכל אלה יש להוסיף גם את המסורות המקראיות בדבר היות האבות ארמים במקורם; את העדויות על משפחות ממוצא מצרי ביהודה, ואת מסורות יציאת מצרים, שעשויות לשקף התיישבות של משפחות שמוצאן ממצרים.
הקשר ההדוק עם המִדיָנים מתואר גם הוא במסורות יציאת מצרים: בסיפורים על משה, יתרו / חובב ובתו ציפורה אשת משה, ועוד.
עדויות אלה מרחיבות עוד יותר את מעגל מקורותיהן האפשריים של המשפחות ובתי האב שהתיישבו בהר המרכזי בתקופת ההתנחלות.
ולבסוף, הנתונים המקראיים הרבים ביחס ליהודה מעלים, לדעת חוקרים רבים, תמונה שעשויה להפתיע.
באילנות היוחסין של יהודה מופיעות כמה משפחות מרכזיות שהתיישבו בארץ יהודה, וביניהן הכלֵבים בחברון, האפרתים בבית לחם, הירחמאלים בדרום, ועוד.
אולם מעבר ליחידות שבטיות-משפחתיות אלה, אין עדות ברורה לכך שאכן נתקיימה אי פעם יחידה שבטית אחת ומאוחדת בשם יהודה.
רבים סבורים כי יהודה הוא שמו של חבל הארץ בו התיישבו היחידות השבטיות הללו, ומשקמה ממלכת יהודה בארץ יהודה, רק אז התייחסו לכלל היחידות השבטיות שבהר יהודה כאל שבט לעצמו.
מספרן הרב של היחידות המשפחתיות המשותפות ליהודה ולאדום, וכן לשמעון ולוי ואף לראובן ומנשה הרחוקים יותר, נראה כמחזק את ההנחה כי כל אלו התיישבו בארץ יהודה בתהליך הדרגתי וממושך, כאשר רק בעת הקמת ממלכת יהודה הפכו ליחידה אחת ששמה יהודה.
יש גם חוקרים הסבורים שכל הקונצפט של 12 השבטים הוא אופן ארגון מאוחר של הגורמים שהרכיבו את עם ישראל: חלקם כמו יהודה מייצגים את כלל היחידות השבטיות שהתיישבו בחבל ארץ מסוים, ואילו אחרים, ובעיקר הקטנים שבהם, הם יחידות שבטיות שהתקיימו בפועל ככאלה.
סיכום: ראשית ישראל והתיישבותו בתקופת ההתנחלות, לאור הדעות במחקר
במחקר יש נטייה לקבל את דעת אלט, לפיה ההתיישבות הישראלית או הפרוטו-ישראלית בתקופת ההתנחלות הייתה באזורי ההר של ארץ ישראל, וראשיתה לפחות בדרכי שלום.
מהממצאים הארכאולוגיים נראה כי מנדנהול וגוטוולד צדקו בהנחתם כי מדובר בחברה שוויונית יחסית, אך הממצא הארכאולוגי אינו תומך בטענתם בדבר "מרד האיכרים".
עם זאת, העדויות הכתובות והארכאולוגיות למשבר והגירות בכלל המזרח הקדום באותה עת, והמידע המקראי עצמו על התיישבות חלק מקבוצות אלה באזור ההר, ועל מקורות מגוונים של המתיישבים ההר בכלל וביהודה בפרט, מעלים תמונה מורכבת יותר.
להבנת מרבית החוקרים, ההתנחלות בהר המרכזי כוללת מרכיבים אתניים, שבטיים ומשפחתיים רבים.
המרכיב הפסטורלי של החברה הכנענית היה בוודאי חלק חשוב בהתנחלות זו, וייתכן כי חלק מהקבוצות הנזכרות במקורות המצריים נכללות בו: השאסו, העפירו, ואף ישראל הנזכרת במצבת מרנפתח.
יחד עימם התיישבו יחידות אתניות, שבטיות ומשפחתיות ממוצאים שונים ומגוונים.
חלק ממסורותיהן של קבוצות אלה השתמרו, ומצאו את דרכן אל האסופה המקראית.
מתוך עצם ההתיישבות באותו אזור, וההתמודדות עם אתגרים משותפים, התגבשה הזהות הלאומית של הישראלים.
הסימן הראשון לתהליך היסטורי זה הוא ארכאולוגי דווקא: הימנעות כלל האוכלוסייה המתיישבת מאכילת חזיר, בניגוד לכל שכניהם.
הזהות ההיסטורית הכלל ישראלית, והיהודאית, נשקפת בתקופות הבאות מן מהמקור המקראי, ובהמשך גם ממקורות חיצוניים בני הזמן.
ראשית המלוכה ו"הממלכה המאוחדת" (פרק מורחב)
עם תום תקופת השופטים עובר הסיפור המקראי אל ימי שמואל ומלכות שאול.
הסיפור נפתח בלידתו והקדשתו של שמואל, בעת ששילה שימשה מרכז דתי וחילוני תחת הנהגת עלי הכהן, שבניו לא הלכו בדרכו.
שבטי ישראל יצאו למלחמה נגד הפלשתים באבן העזר.
הם ניגפו, בית עלי נכרת, וארון הברית המקודש נפל שלל בידי הפלשתים.
אחרי הרפתקאות ומעשי ניסים הוחזר הארון והוצב בכפר קריית יערים.
מסתבר כי שילה חרבה, המנהיגות עברה אל שמואל, והוא הוביל את ישראל לניצחון על הפלשתים.
אולם שמואל הזדקן, וגם בניו לא הלכו בדרכו.
זקני ישראל התכנסו לפיכך בביתו ברמה וביקשו להם "מֶלֶךְ לְשָׁפְטֵנוּ כְּכָל הַגּוֹיִם".
שמואל הזהיר אותם מפני הסכנות שבדבר, אך במצוות האל נשמע להם ומשח בסתר למלוכה את שאול בן קיש, מגבעת בנימין.
באותה עת נחש מלך עמון צר על יבש גלעד.
שאול גייס את כל בני ישראל ואיש יהודה, הכה את העמונים, ונמשח פומבית בגילגל.
שאול ויונתן בנו הביסו את הפלשתים, שנציבם ישב בגבע בנימין, ובכך ייצב שאול את מלכותו.
אולם במלחמתו בעמלק לא השמיד את כל אשר לעמלק, בניגוד למצווה האלוהית, ומשום כך נגזר דינו ושמואל נצטווה למשוח את דוד בסתר.
באותה עת ביעתה את שאול רוח רעה, דוד הובא אליו ובנגינתו רווח לשאול.