tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חרס E דן בנושא בגידה, חרס M דן בחוק הימי, חרס N בהאשמות שווא וחרס O בנושאי ירושה.
החוק היהודי השני (הידוע בשמו הרשמי "הגבלת תפיסת המרחב הציבורי והכלכלי על ידי היהודים"; בהונגרית: „A zsidók közéleti és gazdasági térfoglalásának korlátozása") היה חוק אנטישמי, שחוקק ב-5 במאי 1939 בהונגריה.
רוב החוק הכיל הוראות מגבילות על יהודי הונגריה, כפי שצוין בכותרתו הרשמית.
הסעיף הראשון שלו הגדיר גם את ההשתייכות היהודית כגזע, בנוסף להשתייכות הדתית.
החוק הגדיר לראשונה בהונגריה את המוצא ואת ההשתייכות האתנית של אזרחים הונגרים בעלי דת יהודית.
החוק היהודי המקיף הראשון נכנס לתוקף בהונגריה ב-5 במאי 1939.
אירועים מקדימים, העברת החוק והשפעתו
ב-12 במאי 1938 התרחש האנשלוס, במסגרתו הפכה הונגריה לשכנה של גרמניה הנאצית.
וסמוך לאירוע זה חוקק חוק מספר 15, "החוק היהודי הראשון" (הידוע בשמו הרשמי "האכיפה האפקטיבית יותר של שיווי משקל החיים החברתיים והכלכליים").
ב-2 בנובמבר 1938, במסגרת בוררות וינה הראשונה, חוברה מחדש דרום סלובקיה להונגריה.
משום שקהילות יהודיות רבות חיו בשטחים המסופחים, ההתבטאויות האנטישמיות התגברו.
הועלו טענות לעניין "תפיסת המרחב" של היהודים, שאינה פרופורציונלית ביחס למספרם באוכלוסייה הכללית, בעיקר במקצועות מסוימים דוגמת רפואה ועריכת דין.
סמוך לאירועים אלו הוגשה טיוטת "החוק היהודי השני" על ידי לשכת ראש הממשלה של הונגריה באותה העת, קַלְמַן דַארַאנִי (בהונגרית: Darányi Kálmán).
החוק היהודי השני קיבל השראה רבה מהאירועים האנטישמיים שהתרחשו אותה העת.
שלא כמו בחוק היהודי הראשון, המילה "יהודי" נאמרה בו במפורש ונכללה בכותרתו.
החוק נידון ממושכות בפרלמנט, ולבסוף עבר באופן רשמי ב-5 במאי 1939, תחת לשכת ראש הממשלה של הונגריה באותה העת, פאל טלקי.
טלקי התבטא בחריפות נגד יהודי הונגריה, בהתייחסות לנוכריותם וזרותם.
הוא הצהיר בגלוי כי "כן, הצעת חוק זו משפטית מהווה שלילת זכויות של יחידים (של היהודים) במובנים רבים.
אבל שלילת זכויות זו מיחידים היא האינטרס הגבוה של האומה.
(...) הצעת חוק זו היא הגנה עצמית של האומה מפני חדירת השפעת יתר של גורמים זרים".
לאחר החלת החוק, החלה אכיפתו באופן מיידי.
עיתונים רבים שהיו בבעלות יהודית נסגרו, או שבעליהם הוחלפו.
יהודים רבים פוטרו ממשרות ציבוריות, אקדמיות או אומנותיות.
במקרים אחדים התיר החוק עבודה של יהודי בתחום מסוים למשך מספר שנים נוספות, למשל בתחום הטבק או בתי המרקחת.
החוק השפיע גם על התחום הצבאי, ויהודים לא גויסו עוד לשירות.
פעולה זו הובילה ישירות להנהגת שירות העבודה, אשר שיתף פעולה באופן ישיר עם השלטון הנאצי ועם סוחרים בבני אדם.
במסגרת החוק נקבע "מיהו יהודי", והוטלו על היהודים מגבלות שונות בכלל תחומי החיים.
סעיף 1: סעיף החוק הראשון קבע את ההגדרה לשאלה "מיהו יהודי": אדם ששנים מתוך ארבעת הורי הוריהם היו יהודים, גם אם הזדהו עם דת אחרת.
בנוסף, נקבע כי כל צאצאיהם שנולדו, אחרי כניסתו לתוקף של חוק זה, ייחשבו ליהודים.
סעיף 5: נאסר על יהודים לשרת בשורת המדינה, ברשויות מקומיות ובכל שירות ציבורי אחר.
מורים יהודים בבתי ספר תיכוניים ובבתי הספר המקצועיים וכן מורים יהודים שלימדו בבתי ספר יסודיים הוצאו לגמלאות או פוטרו על פי כללים מוסדרים.
סעיפים 7, 9, 14 עסקו בהגבלת שיעור הסטודנטים היהודים ל-6% מכלל הסטודנטים.
אף הוגבלו מספר היתרי העבודה שניתן להעניק לבעלי מלאכה יהודיים בכל מחוז.
נאסר על יהודים לקבל אזרחות הונגרית באמצעות תושבות, נישואין או חקיקה, ולעיתים התקיימה הנחיה לבטל את תוקף התושבות שכבר ניתנה.
זכות ההצבעה של היהודים נכפפה לתנאים, שיועדו להקבע בבחירות שיערכו בארבעת החודשים שלאחר מועד ההכרזה על החוק, אשר נקבעו מבעוד מועד.
נאסר על יהודים לעבוד בתפקידים מתחום העיתונות, דוגמת עורך אחראי, מוציא לאור ועורך ראשי של עיתון או כתב עת.
נאסר על יהודים לעבוד בתפקידים מתחום האומנות, דוגמת ניהול אומנותי, במאות, מזכירות אומנותית וניהול שיווק של חברת הפצה של סרטים.
נקבעה כי על היהודים למסור את כל רכושם החקלאי; וכן כי העברת קרקע חקלאית או יער לבעלות יהודים תדרוש אישור רשמי.
נקבעו מכסות העסקה לעובדים יהודיים, בתחומי הפקידות והעבודה האינטלקטואלית.
ההתבטאויות האנטי-יהודיות בעיתונות ובחיים הציבוריים הגדירו את תוכנו של החוק השני וגם את כותרתו.
שלא כמו בחוק היהודי הראשון, המילה "יהודי" כבר נכללה ישר בכותרת החוק (הגבלת תפיסת המרחב הציבורי והכלכלי על ידי היהודים).
במהלך כהונתו של ראש הממשלה אישטוואן בתלן בשנות ה-20 של המאה ה-20, כשחוקק ה"נומרוס קלאוזוס" על עדכוניו, היהודים הוזכרו בחוק כ"בני ארצנו בעלי דת ישראל", הרי כעבור עשור בהנמקת החוק היהודי השני הוזכרו היהודים כבר כ"זרים" בגוף האומה.
החוק היהודי השלישי הוא "סעיף חוק 15 של שנת 1941" כפי שנקרא בשמו הרשמי בהונגריה.
החוק השלים ועדכן חוק קודם משנת 1894. החוק החדש הסדיר שוב את תנאי הנישואין של היהודים בממלכת הונגריה מתחילת שנות הארבעים, תוך החמרה ותיקון של הוראות החוק הקודם"כדי להסדיר את הגנת הגזע על פי הדרוש".
בין היתר, הגביל החוק את נישואיהם של היהודים והגדיר מחדש מי נחשב יהודי בפני החוק.
איסור נישואי לא יהודי/ה ויהודי/ה
מנקודת מבט היסטורית, החלק החשוב ביותר של החוק הוא הפרק הרביעי שקבע כי "אסור ללא יהודי/ה להינשא ליהודי/ה".
החוק החריג במידה מסוימת את הנשים היהודיות שכן הן יכלו להינשא לגבר לא יהודי מחו"ל, כזה שלא היה אזרח הונגרי, אך גברים יהודים בעלי אזרחות הונגרית לא הורשו לשאת אישה לא יהודייה.
בן/בת הזוג היהודי/ה שהפר/ה את איסור הנישואין היה כפוף לעונש של עד חמש שנות מאסר.
החוק העניש באותה חומרה גבר יהודי ש"קיים יחסי מין עם אישה הגונה לא יהודייה, מחוץ למסגרת הנישואין".
סעיף 9 לחוק עסק בפירוט במי נחשב יהודי ומי לא.
ככלל, יהודי הוא מי שלפחות שנים מהורי הוריו נולדו כיהודים.
יהודי נחשב גם מי שהשתייך לקהילה היהודית בין אם אבותיו היו יהודים או לאו.
חריג לכלל זה היה האדם ששנים מהורי הוריו היו יהודים, אך הוא היה כבר נוצרי ובתנאי ששני הוריו היו כבר נוצרים בעת נישואיהם.
עם זאת, אדם כזה לא הורשה להתחתן עם לא יהודייה שאחד מהורי הוריה היה יהודי.
מי שהפר את האיסור הזה נחשב ליהודי.
ילדים מנישואי תערובת שנערכו למרות האיסור נחשבו ליהודים.
מי שהתגייר לאחר כניסה לתוקף של חוק זה נחשב ליהודי, גם אם חזר לאמונה הנוצרית מאוחר יותר.
ההגדרות הנ"ל הרחיבו את מעגל האנשים שנחשבו ליהודים על פי החוק היהודי השני שנחקק לפני כן.
החוק השני היווה חריג גם עבור יהודים שהתנצרו זמן רב לפני כן והיווה חריג גם לילדים נוצרים של יהודים שהתנצרו.
יהודים נוספים הוחרגו בחוק השני בשל הישג אישי כלשהו (גיבורי מלחמת העולם הראשונה, יתומי ואלמנות מלחמה, אלופים אולימפיים, מרצים באוניברסיטאות, בעלי תפקידים ציבורים בכירים).
החוק היהודי השלישי כבר לא החריג את כל אלה.
בשנים שלאחר קבלת חוק ב־8 באוגוסט 1941 נקבעו מספר תקנות נוספות שהגבילו את זכויות היהודים על פי הכללים הנ"ל.
כל חוקי היהודים הנ"ל בוטלו בסופו של דבר באמצעות צו הממשלה הזמנית בהונגריה שקמה לקראת תום מלחמת העולם השנייה.
הצו ביטל את כל החוקים היהודים בפברואר 1945.
החוק החוקתי של הממלכה המאוחדת נוגע לחוקי היסוד של ממשל הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
עם המערכת הפוליטית הרציפה העתיקה ביותר על פני כדור הארץ, החוקה הבריטית אינה כלולה בדמות מסמך אחיד, אך עקרונותיה התפתחו במשך מאות שנים מחוקים, פסיקות, מוסכמות פוליטיות ומוסכמות חברתיות.
בשנת 1215, המגנה קרטה הכפיפה את המלך לקרוא ל"ייעוץ משותף" או לפרלמנט, לקיים בתי משפט במקום קבוע, להבטיח משפט הוגן, להבטיח תנועה חופשית של אנשים ולשחרר את הכנסייה משליטת המדינה; הוא גם עיגן את זכויותיהם של אנשים "פשוטים" להשתמש באדמה.
לאחר מלחמת האזרחים האנגלית והמהפכה המהוללת של 1688, הפרלמנט זכה בעליונות על המלך, כמו גם על הכנסייה ועל בתי המשפט, ומגילת הזכויות משנת 1689 רשם כי "בחירת חברי הפרלמנט צריכה להיות חופשית".
חוק האיחוד של 1707 איחד את אנגליה, ויילס וסקוטלנד, בעוד שאירלנד הצטרפה בשנת 1800, אך הרפובליקה של אירלנד נפרדה רשמית מהממלכה ב-1921 באמצעות סכסוך מזוין מר.
לפי חוק ייצוג העם (זכיינות שווה) משנת 1928, כמעט כל גבר ואישה בוגרים זכאים להצביע לבית המחוקקים הבריטי.
בריטניה היא חברה מייסדת של ארגון העבודה הבין-לאומי (ILO), האו"ם, חבר העמים, מועצת אירופה וארגון הסחר העולמי (WTO).
עקרונות הריבונות הפרלמנטרית, שלטון החוק, הדמוקרטיה והבינלאומיות מנחים את המערכת הפוליטית המודרנית של בריטניה.
המוסדות המרכזיים של הממשל המודרני הם הפרלמנט, הרשות השופטת, הרשות המבצעת, שירותי המדינה וגופים ציבוריים המיישמים מדיניות וממשלים אזוריים ומקומיים.
הפרלמנט מורכב מבית הנבחרים, הנבחר על פי אזורי בחירה, ומבית הלורדים שמתמנה ברובו על פי המלצת סיעות חוצות מפלגות.
כדי לחוקק חוק חדש לפרלמנט, צורת החקיקה הרמה ביותר, שני הבתים חייבים לקרוא, לתקן או לאשר את הצעת החקיקה שלוש פעמים.
בראש מערכת המשפט עומד בית המשפט העליון של בריטניה בן שנים עשר חברים.
מתחתיו פועלים בית המשפט לערעורים עבור אנגליה וויילס, בית המשפט לערעורים בצפון אירלנד, ובית המשפט של סקוטלנד.
מתחת לאלה מסתתרת מערכת של בתי משפט גבוהים, בתי משפט הכתר, או בתי דין בהתאם לנושא בתיק.
בתי המשפט מפרשים חוקים, מקדמים את המשפט המקובל ואת עקרונות השוויון המשפטי ויכולים להשפיע על שיקול דעתה של הרשות המבצעת.
בדרך כלל לבתי המשפט בבריטניה אין סמכות להכריז על חוק פרלמנטרי שאינו חוקתי.
בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה, שעליו לפקוד רוב בבית הנבחרים.
ראש הממשלה ממנה קבינט של אנשים שמובילים כל מחלקה ומרכיבים את ממשלת הוד מלכותו.
המלך עצמו הוא דמות טקסית, שנותן הסכמה מלכותית לחוקים חדשים.
לפי המוסכמה החוקתית, המלך אינו גוזל את התהליך הדמוקרטי ולא סירב להסכמה מלכותית מאז הצעת חוק המיליציה הסקוטית ב-1708. מעבר לפרלמנט ולקבינט, שירות המדינה ומספר רב של גופים ציבוריים, ממשרד החינוך ועד שירות הבריאות הלאומי, מספקים שירותים ציבוריים המיישמים את חקיקות וממלאים זכויות פוליטיות, כלכליות וחברתיות.
בפועל, מרבית ההתדיינות החוקתית מתרחשת באמצעות סכסוכים במשפט המנהלי, הנוגעים להפעלת גופים ציבוריים וזכויות אדם.
לבתי המשפט יש סמכות מובנית של ביקורת שיפוטית, לוודא שכל מוסד פועל על פי חוק.
מלבד הפרלמנט עצמו, בתי המשפט רשאים להכריז על מעשיו של כל מוסד או איש ציבור בטלים, כדי להבטיח ששיקול הדעת ייעשה רק באופן סביר או מידתי.
מאז הצטרפותה של בריטניה לאמנה האירופית לזכויות אדם ב-1950, ובמיוחד לאחר חוק זכויות האדם משנת 1998, בתי המשפט נדרשים לבדוק האם החקיקה תואמת נורמות זכויות האדם הבינלאומיות.
אלה מגינים על זכויותיו של כל אדם מפני כוח ממשלתי או תאגידי, לרבות חירות מפני מעצר שרירותי, הזכות לפרטיות מפני מעקבים בלתי חוקיים, הזכות לחופש הביטוי, חופש ההתאגדות לרבות הצטרפות לאיגודים מקצועיים ונקיטת פעולות שביתה, חופש ההתארגנות וחופש המחאה.
כל הגופים הציבוריים והפרטיים המשפיעים על זכויותיהם וחירויותיהם של התושבים נתונים לביקורת משפטית לפי החוק.
ההיסטוריה של חוקת הממלכה המאוחדת, על אף שהוקמה רשמית בשנת 1800, חוזרת לתקופה הרבה לפני שארבע הארצות של אנגליה, סקוטלנד, ויילס ואירלנד הפכו לאומות בפני עצמן.
לפני כיבוש בידי האימפריה הרומית, האיים הבריטיים אוכלסו במהגרים קלטים מיבשת אירופה, אך הם לא השאירו היסטוריה מתועדת של חוק.
סמוך לסוף ימיה של הרפובליקה הרומית בשנים 55 ו-54 לפני הספירה, פלש הקונסול לשעבר ומפקד הלגיון יוליוס קיסר בריטניה בהמשך למלחמת גאליה.
קיסר לא הקים שלטון כיבוש קבוע, אלא חזר לרומא, הפך לדיקטטור ונרצח.
הרפובליקה הפכה לאימפריה, כאשר אוגוסטוס יורשו של קיסר תפס את השלטון בשנת 27 לפני הספירה.
בתקופת שלטונו של נכדו של אוגוסטוס, קלאודיוס, נכבשה בריטניה משנת 43 לספירה.
על פי החוקה הלא סדורה של רומא, בריטניה הרומית נוהלה על ידי מושל, בדרך כלל חבר בסנאט הרומי אשר מונה על ידי הקיסר על בסיס המוניטין הצבאי שלו.
לונדיניום הייתה בירת הפרובינקיה ומנתה בערך 60,000 איש, ובריטניה הייתה חברה רבת תרבויות של בערך 3 מיליון תושבים.
החוק הרומי התבסס על כלכלת עבדים, והיה מיליטנטי במידה רבה.
הקיסר אדריאנוס בנה חומה משנת 122 שסימנה את גבולות האימפריה, אך היא הוזזה במהרה צפונה על ידי אנטונינוס פיוס ב-142. קונסטנטינוס הגדול הוצב ביורק בשנת 306 ובהמשך עזב אותה כדי לתבוע את תוארו כקיסר.
קונסטנטינוס השתלט על רומא בשנת 312, והוציא את צו מילאנו בשנת 313. צו זה היה חלק מסדרת אירועים שהפכו את הכנסייה לכוחה משמעותי שלבסוף התעלה מעל לחוק הרומי.
כאשר האימפריה החלה להתמוטט בריטניה ננטשה בשנת 407. לא הקודקס התיאודוסיאני שהוצא ב-438, וגם הקורפוס יוריס קיוויליס הגדול של יוסטיניאנוס הראשון ב-534, שני הסדרים משפטיים משמעותיים, נגעו לבריטניה.
בימי הביניים, במהלך מאבקי כוח בין אנגלו-סקסים, דנים וויקינגים, כינסו מלכים מועצות, שנקראו ויטנגמוט ("אספת חכמים"), שהורכבו מאדונים ומנהיגי כנסייה.
אבל רק בפלישת הנורמנית של 1066 נקבע חוק משותף אחד לכל אנגליה תחת מונרך אחד, ויליאם הכובש ויורשיו.
תחת ויליאם הכובש, בייעוץ של מועצת המלך (Curia Regis), חובר ספר יום הדין בשנת 1086, המקטלג את כל הקרקעות והעבודה לצורך גביית מיסים.
רק 12 אחוז מהתושבים היו חופשיים, בעוד שהשיטה הפיאודלית הפכה אחרים לצמיתים, או עבדים.
בשנת 1190 ריצ'רד לב הארי, הצטרף למסע הצלב השלישי כדי לשחרר את ארץ ישראל מהשלטון המוסלמי, אך מסעו עלה במחיר גבוה.
אי ציות למגנה קרטה הוביל למלחמת הברונים הראשונים.
ההתחייבויות על קרקע משותפת נעצבו מחדש במהרה באמנת היער של 1217, שנחתמה בסנט פול על ידי הנרי השלישי.
מסמכים אלה קבעו שהמלך, אפילו עם סמכות לכאורה מאלוהים, מחויב לשלטון החוק.
לאורך ימי הביניים, אדמה משותפת הייתה מקור רווחה לאנשים פשוטים, איכרים הקשורים למערכת פיאודלית של בעל האדמה.
בשנת 1348, מגפת המוות השחור פגע באנגליה והרג כשליש מהאוכלוסייה.
כשהאיכרים איבדו את אדוניהם, והיה מחסור בעובדים, עלה כוח המיקוח שלהם, ושכרם הועלה.
המלך והפרלמנט הגיבו בחוק העובדים של 1351 כדי להקפיא את העלאות השכר.
זה הוביל למרד האיכרים של 1381, שבו דרשו מנהיגי הצמיתים עובדי האדמה להפסיק את הפיאודליזם, ולקיים זכות לפשוטי העם על קרקעות.
למרות הדיכוי האלים של המרד, העבדות והצמיתות התפרקו, אך רוב האנשים נותרו ללא כל חירות מהותית, בזכויות פוליטיות או כלכליות.
תחת הנרי השמיני, כדי להחתים גירושים מקתרין מאראגון ולהתחתן עם אן בולין, הוכרזה הכנסייה האנגלית נפרדת מהכנסייה הקתולית ומסמכות האפיפיור בחוק העליונות של 1534, והמלך הוכתר לראש הכנסייה.
חוק ויילס משנת 1535 איחד את ויילס ואנגליה במערכת ניהולית אחת, בעוד שהמלך הנרי השמיני נעשה יותר ויותר רודני, הוציא להורג את הלורד צ'נסלור, סר תומאס מור, פיזר את המנזרים והוציא להורג את מתנגדיו.
תחת יורשה, ג'יימס הראשון, נוצרו חברות נוספות כדי ליישב את צפון אמריקה, ולהקים את מושבות אמריקה הבריטית (אשר ביניהם גם שלוש עשרה המושבות).
מתנגדים דתיים רבים למדיניותה הסובלנית של אליזבת עזבו את אנגליה כדי ליישב את העולם החדש.
בעוד שאליזבת הראשונה קיימה כנסייה פרוטסטנטית, תחת יורשה ג'יימס, הראשון שאיחד את הכתר הסקוטי והאנגלי, המתחים הדתיים והפוליטיים גדלו ככל שהוא קיבע את זכותם האלוהית של המלכים.
זה גרם לסדרה שבהם השופט סר אדוארד קוק, תבע שאין בזכות המלך להתערב מעל לחוק במקרים משפטיים.
קוק גם קבע כי זכות המלוכה כפופה לחוק ולא ניתן להרחיב אותה על בסיס עיקרון שהמלך פועל מטעם כוח עליון.
בהמשך פסיקה משפטית גם קבעה כי "המשפט המקובל (Common Law) ינחה את חוקי הפרלמנט".
אף על פי שפסק הדין נתמך על ידי כמה שופטים, נדחה בסופו של דבר הרעיון שבתי משפט יכולים לבטל את חוקי הפרלמנט, והמשפט המקובל הושם רשמית בשליטת המלך, תוך ביסוס דיני היושר כבעלי מעמד שהוא מעל החוק המקובל.
צ'ארלס הראשון הגיב על ידי סגירת הפרלמנט והטלת מס על סחר ללא סמכות חוקית.
המצב הדרדר למלחמת האזרחים האנגלית בשנת 1642, בין תומכי הפרלמנט לתומכי המלך, שהגיעה לשיאה בלכידתו והוצאה להורג של המלך צ'ארלס הראשון בווייטהול בשנת 1649 על ידי הצבא הפרלמנטרי בראשות אוליבר קרומוול.
קרומוול, שלא רצה להפוך למלך, הפך לרודן בפועל (לורד פרוטקטור).
לאחר מותו, הושבה המלוכה בראשות צ'ארלס השני ב-1660, אך יורשו ג'יימס השני ניסה שוב לתבוע את הזכות האלוהית לשלטון רודני.
בשנת 1688, הפרלמנט 'הזמין' מלך ומלכה חדשים, ויליאם, נסיך אורנג' ומרי השנייה, ולאחר סכסוך קצר אילץ את ג'יימס השני לצאת לגלות.
הפיכה שלטונית זאת, הידועה בתור המהפכה המהוללת, הסתיימה כאשר הפרלמנט הכריז על מגילת זכויות חדשה משנת 1689, עם חוק תביעת זכות הקביל לה בפרלמנט הסקוטי.
מגילת הזכויות חיזקה את הריבונות הפרלמנטרית, זכויות האדם, עקרונות שלטון החוק, הפרדת רשויות ועוד.
בנוסף לאישור מחדש של המגנה קרטה, המגילה קובעת ש"סמכות העמידה של השעיית חוקים או ביצוע חוקים על ידי סמכות מלכותית ללא הסכמת הפרלמנט אינה חוקית", כי "בחירת חברי הפרלמנט צריכה להיות חופשית", וכי "הפרלמנט צריך להיות חופשי", ויש לכנס אותו בטווח זמנים קצר.
ההצדקה לממשלה עצמה, התבססה על כתבי ג'ון לוק בשתי מסכתות על ממשל מדיני הייתה ההגנה על זכויות האנשים: "חיים, חירויות ורכוש".
בשנת 1703, פסק דין אשבי נגד וייט קבע שזכות ההצבעה היא זכות חוקתית.
חוקי האיחוד של 1707 איחדו רשמית את הפרלמנטים של אנגליה וסקוטלנד, על ידי מתן ייצוג לאלקטורים הסקוטים בווסטמינסטר.
במלחמת הירושה הספרדית, הספרדים הבטיחו את הזכות לאניות בריטיות לסחור (בעיקר בעבדים) בים סביב דרום אמריקה.
חברת הים הדרומי, שהתאגדה כדין להטיל מונופול על נתיבי סחר, הפכה למושא לספקולציות פיננסיות המוניות, שעוררו שרי ממשלה שהיו מעוניינים בעליית מחיר המניה שלה.
כשהתברר, בניגוד להערכות היזמים, שלא נעשה שום מסחר בגלל שהספרדים ביטלו את הבטחתם, שוק המניות קרס, מה שגרם לכאוס כלכלי.
המצב הכלכלי החמיר בעקבות החלטתם של פוליטיקאים שמרנים לאשר את דרישת החברה להשתלט על החוב הציבורי כמממן חלופי לממשלה על חשבון בנק האנגליה שהיה מקושר למפלגה הוויגית היריבה.
התוצאה של ההתרסקות הייתה ששר האוצר נכלא במצודת לונדון בשל שחיתותו, מנהל הדואר התאבד, והלורד צ'נסלור המושפל הוחלף בלורד קינג שקבע מיידית שאנשים במשרת אמון חייבים להימנע מכל אפשרות של ניגוד עניינים.
מתוך הכאוס, הפך רוברט וולפול לדמות הפוליטית הבכירה ובמשך 21 שנים החזיק ברוב בבית הנבחרים, וכיום נחשב ל"ראש הממשלה" הראשון.
בשנת 1765, פסק דין אנטיק נגד קרינגטון קבע שהממשלה אינה יכולה לעשות דבר מלבד מה שהוסמכה עליו על פי חוק, בעוד המשפטן הבכיר, ויליאם בלקסטון, ייצג את ההשקפה המקובלת ב"פירושים על דיני אנגליה" לפיה עבדות אינה חוקית.
וכי "רוח החירות טבועה כל כך עמוק בחוקה שלנו" שיש לשחרר כל אדם המשועבד באנגליה.
עם זאת, סחר העבדים האטלנטי דווקא נתמך בידי רוב מיושבי המושבות באמריקה הצפונית.
בשנת 1772, כאשר לורד מנספילד קבע בפסק דין סאמרסט נגד סטיוארט שעבדות אינה חוקית על פי החוק המקובל, הדבר עורר גל של זעם במושבות של אמריקה הצפונית.
יחד עם התלונות של המושבות הצפוניות על מיסוי ללא ייצוג, הדבר הוביל למהפכה האמריקאית ולהכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776. הצבא הבריטי לא הצליח למוטט את ההתקוממות ובריטניה איבדה את שליטתה בשלוש עשרה המושבות.
במקום זאת, היא החלה ליישב את אוסטרליה החל משנת 1788 בתור מושבת עונשין.
ב-1789 פרצה המהפכה הצרפתית, ולואי השישה עשר, מלך צרפת הודח על רקע דרישות ל"חירות, שוויון ואחווה".
האצולה הבריטית הגיבה בריאקציה, שבאה לביטוי בדיכוי של חופש הביטוי וההתאגדות כדי למנוע כל תנועה דומה.
בעוד שאנשי ציבור כמו ג'רמי בנת'ם כינו את הזכויות הטבעיות "שטויות על כלונסאות", מרי וולסטונקראפט קראה ל"צדקת זכויות הנשים כמו גם של גברים", בטענה שדיכוי מיני לא צודק ודיכוי מעמדי נובע מכבוד שניתן לרכוש.
בעוד שהממשלה הביאה ניצחון במלחמות הנפוליאוניות בהבסת צרפת, ובחיזוק האיחוד עם אירלנד בחוק האיחוד 1800, החירויות והדמוקרטיה כמעט ולא היו מוגנים ב"ממלכה המאוחדת" החדשה.
במהלך תקופה זו, עם המצאת מנוע הקיטור החלה המהפכה התעשייתית.
פערי עושר ועוני גדלו במהירות מואצת גם באמצעות מערכת של חוקי העניים על ידי סבסוד מעסיקים ובעלי קרקעות עם אחריות קהילתית.
חוקי הדגן משנת 1815 נועדו לשמור על בעלי הקרקעות בבריטניה מתחרות מול שווקים חיצוניים ובכך האטו את ההתפתחות הכלכלית ואת התפתחות המסחר הבינלאומי.
בעוד שחוק הרפורמה הגדולה משנת 1832 הכפיל את מספר התושבים שניתנה להם זכות הצבעה, רק לבעלי רכוש היה ייצוג כלשהו בפרלמנט.
למרות שחוק ביטול העבדות 1833 ביטל את סחר העבדים בתוך האימפריה הבריטית, הוא גם פיצה את בעלי העבדים וגרם לעבדים לשעבר במושבות לשלם חובות עבור חירותם.
עם תיקון חוקי העניים משנת 1834, הוטלה ענישה נוספת על עניים ואנשים הוכנסו מטעם המדינה לבתי עבודה, לעיתים בתנאים מסכני חיים, אם נמצאו מובטלים.
בפסק דין מאותה השנה, קבוצה של עובדים חקלאיים שהקימו איגוד מקצועי הועמדה לדין ונידונה להובלה לאוסטרליה, מה שגרם להפגנות המוניות.
התנועה הצ'רטיסטית צמחה וקראה למתן זכות הצבעה לבני כל המעמדות בבחירות חופשיות והוגנות.
כשהרעב הגדול פגע באירלנד ומיליונים היגרו לארצות הברית, ערכו צ'ארטיסטים צעדה המונית מקנינגטון קומון לפרלמנט ב-1848 עם פרוץ מהפכות ברחבי אירופה.
בעוד שמלחמת קרים הסיחה את דעת הציבור מהרפורמה החברתית, בריטניה אפשרה בהדרגה חופש פוליטי גדול יותר.
בחוק הרפורמה השנייה של 1867 זכו יותר בעלי נכסים ממעמד הביניים לזכות הצבעה, חוק החינוך היסודי 1870 סיפק חינוך יסודי חינם, וחוק האיגוד המקצועי 1871 איפשר התאגדות חופשית ללא ענישה פלילית.
חוק ייצוג העם משנת 1884 הפחית עוד יותר את ההסמכה לרכוש, כך שכשליש מהגברים יכלו להצביע.
ובכל זאת, מחוץ לבריטניה, חירויות האדם וזכות הבחירה הודחקו באלימות ברחבי האימפריה הבריטית העצומה, באפריקה, הודו, אסיה והאיים הקריביים.
מתחילת המאה ה-20, בריטניה עברה שינוי חברתי וחוקתי משמעותי, החל בניסיון של בית הלורדים לדכא את חופש האיגודים המקצועיים.
בתגובה, מפלגת הלייבור התארגנה לכדי גוף פוליטי בעל נציגים בפרלמנט, ובבחירות הכלליות של 1906 זכתה ב-29 מושבים ותמכה בתוכנית הרפורמה של המפלגה הליברלית שקודמה בידי דייוויד לויד ג'ורג'.
התוכנית כללה ערובה חוקית לזכותם של איגודי עובדים למשא ומתן קיבוצי ולשבות למען שכר הוגן, קצבת זקנה, מערכת של שכר מינימום, ותקציב עממי עם מיסים גבוהים יותר על העשירים.
לאחר בחירות נוספות שנגרמו עקב חסימת בית הלורדים את הרפורמה, הפרלמנט העביר מערכת ביטוח לאומי לרווחה, וחוק הפרלמנט משנת 1911 מנע מבית הלורדים חסימת חקיקה במשך יותר משנתיים, והסיר ממנו את הזכות לעכב הוצאות כספיות.
למרות זאת, הממשלה הליברלית, נגד אופוזיציה של הלייבור, התחמשה לקראת מלחמת העולם הראשונה ונכנסה אליה.
מערכת המשפט הבינלאומי הכושלת, הוחלפה לאחר מלחמת העולם השנייה באו"ם, שבו מחזיקה בריטניה במושב קבוע במועצת הביטחון.
אולם האימפריה הבריטית החלה להתפורר כשהודו ומדינות ברחבי אפריקה נלחמו למען ועצמאות.
כדי למנוע חזרה על מלחמות העולם והשואה, הוקמה מועצת אירופה כדי לנסח את האמנה האירופית לזכויות אדם ב-1950. יתרה מכך, נראה שהדרך היחידה למנוע סכסוך היא באמצעות אינטגרציה כלכלית.
הקהילה הכלכלית האירופית, שהפכה לאיחוד האירופי ב-1992, נתמכה על ידי וינסטון צ'רצ'יל עם הכוונה להפוך את בריטניה להיות "במרכז" הארגון, אם כי היא לא הפכה חברה בשורותיו עד 1972. בשנות השבעים מדיניות הכלכלה הקיינסיאנית התמוטטה לנוכח סטגפלציה חריפה והתחזקה הקריאה הציבורית למדיניות שוק חופשי יותר.
תחת מרגרט תאצ'ר מהמפלגה השמרנית, מדיניות זו אכן יצאה לפועל, בצד קיצוץ משמעותי בשירותים הציבוריים, בזכויות עובדים ובסמכויות השלטון המקומי, כולל ביטול מועצת לונדון רבתי.
עם זאת, כמה סמכויות הוחזרו לרשויות המקומיות בחוק סקוטלנד 1998, חוק צפון אירלנד 1998, חוק רשות לונדון רבתי 1999 וחוק ממשלת ויילס 2006. לאחר שנים רבות של סכסוך מזוין בצפון אירלנד, הסכם יום שישי הטוב משנת 1998 הביא להסדר שלום מורכב שהביא סוף לשפיכות הדמים.
חוק זכויות האדם משנת 1998 הסמיך בתי משפט להחיל את זכויות האדם הטבועות באמנה האירופית ללא צורך בתובעים להגיש תיקים לבית המשפט לזכויות אדם בשטרסבורג.
חוק בית הלורדים משנת 1999 צמצם אך לא ביטל לחלוטין את הסדר מינוי עמיתים תורשתיים.
מאז המשבר הפיננסי של 2007–2008, השיקה קואליציה של השמרנים והמפלגה הליברל-דמוקרטית תוכנית של קיצוץ "צנע".
לאחר בחירות 2015, נערכו בחירות מוקדמות ב-2017, בעקבות משאל עם על חברות באיחוד האירופי שהביא לכך ש-51.9% מהמצביעים העדיפו לעזוב, ו-48.1% מהמצביעים העדיפו להישאר.
בריטניה עזבה רשמית את האיחוד האירופי ב-31 בינואר 2020, לאחר משבר פוליטי סביב שאלת הפרישה (Brexit) שנמשך חמש שנים.
החוקה הבריטית לא קודדה במסמך אחד, כמו החוקה של דרום אפריקה, חוקת ארצות הברית או חוקת גרמניה.
עם זאת, עקרונות חוקתיים כלליים מקובעים בחוק וצוין כי "[חוקת בריטניה] כוללת עקרונות חוק רבים, הניתנים לאכיפה על ידי בתי המשפט באותו אופן כמו עקרונות משפטיים אחרים.
במתן תוקף, על בתי המשפט מוטלת האחריות לקיים את ערכי ועקרונות החוקה שלנו ולהפוך אותם ליעילים." חוקים מרכזיים הוכרו כבעלי ערך "חוקתי".
מקורות המשפט העיקריים, ה"מהווים" את הגוף הפוליטי של בריטניה, הם חוקי הפרלמנט, מקרים שהוכרעו על ידי בתי משפט ואמנות לגבי אופן התנהלות הקבינט, ראש הממשלה, הפרלמנט והמונרך.
באמצעות חקיקה, פסיקה ואמנות, בדרך כלל מוכרים לפחות ארבעה עקרונות עיקריים.
ראשית, ריבונות פרלמנטרית היא עיקרון יסוד.
באמצעות הרפורמציה האנגלית, מלחמת האזרחים, המהפכה המהוללת של 1689 וחוקי האיחוד 1707, הפרלמנט הפך למקור המשפט הדומיננטי, מעל הרשות השופטת, המבצעת, המונרכיה והכנסייה.
ריבונות פרלמנטרית פירושה שהפרלמנט יכול לחוקק או לבטל כל חוק שבסמכותו המעשית לעשות זאת, עובדה שבדרך כלל מוצדקת על ידי הפרלמנט שמקיים עקרונות אחרים, הם שלטון החוק, דמוקרטיה ובינלאומיות.
שנית, שלטון החוק מקובע בחוקה מאז המגנה כרטה ועתירת הזכות מ-1628. המשמעות היא שהממשלה רשאית להתנהל רק על פי סמכות חוקית, לרבות כיבוד זכויות אדם.
שלישית, לפחות מאז 1928, הדמוקרטיה הפכה לעיקרון חוקתי בסיסי.
במקור רק גברים עשירים בעלי קרקעות החזיקו בזכויות הצבעה לבית הנבחרים, בעוד שהמלך או המלכה, ואו בית הלורדים התורשתי, שלטו בפוליטיקה.
אבל משנת 1832 זכו דרך רפורמה ארוכה יותר ויותר אזרחים בוגרים בזכות לבחירה כללית.
רביעית, החוקה הבריטית מקושרת לפעילות בינלאומית: הפרלמנט הגדיל בעקביות את ריבונותו ואת כוחם המעשי של אזרחי בריטניה באמצעות חברות בגופים בינלאומיים, כולל ארגון העבודה הבינלאומי, האומות המאוחדות, האמנה האירופית לזכויות אדם, האיחוד האירופי (בו הייתה בריטניה חברה בשנים 1972–2020), ארגון הסחר העולמי ובית הדין הפלילי הבינלאומי.
ריבונות פרלמנטרית נתפסת לעיתים קרובות כמרכיב מרכזי בחוקה הבריטית, אם כי מידתה שנויה במחלוקת.
זה אומר שחוק פרלמנט הוא צורת החוק הרמה ביותר, וגם ש"הפרלמנט לא יכול לחייב את עצמו לחוקים אחרים".
מבחינה היסטורית, הפרלמנט הפך לריבון באמצעות סדרה של מאבקי כוח בין המלך, הכנסייה, בתי המשפט ואישים ציבוריים בעלי השפעה, כגון סוחרים עשירים ובעלי רכוש.
המגנה קרטה העניקה את זכות הקיום של הפרלמנט ל"ייעוץ משותף" לפני כל הטלת מס, כמשקל נגד ל"זכות האלוהית של המלכים" כביכול לשלוט.
אדמה משותפת (שליטה משולבת של עובדי הקרקע ובעלי הקרקע על אותה הקרקע) הובטחה לצמיתים, אם כי האריסטוקרטים המשיכו לשלוט בפוליטיקה.
בחוק העליונות של 1534, המלך הנרי השמיני קבע כי זכותו האלוהית העוקפת את הכנסייה הקתולית ברומא, והכריז על עצמו כמנהיג העליון של הכנסייה האנגליקנית.
לבסוף, לאחר המהפכה המפוארת של 1688, מגילת הזכויות משנת 1689 הציבה את כוחו של הפרלמנט על המונרך (ומכאן גם על הכנסייה ובתי המשפט).
אבל מאבקי הכוח בתוך הפרלמנט נמשכו בין האצולה לפשוטי העם נמשכו.
פעילי זכויות האזרח מהצ'ארטיסטים ועד האיגודים המקצועיים נלחמו על זכות ההצבעה בבית הנבחרים, ולבסוף בחוק הפרלמנט 1911 ובחוק הפרלמנט 1949 נקבע שבית הנבחרים ינצח על בית הלורדים בכל יריבות: מאז 1949, בית הלורדים יכול היה לדחות את חקיקה בשנה אחת בלבד, ולא לעכב שום צעד תקציבי יותר מחודש.
בפסק דין ג'קסון נגד התובע הכללי מ-2005, קבוצה של מפגינים תומכי ציד ערערה על חוק הציד 2004, בטענה שהוא אינו תקף ואינו יכול לאסור ציד שועלים, מכיוון שהוא התקבל תוך הימנעות מהעברה דרך בית הלורדים לפי חוק הפרלמנט 1949, ומשום כך היה פסול.
בית הלורדים דחה טיעון זה, וקבע כי חוק הפרלמנט מ-1949 וחוק הציד מ-2004 תקפים לחלוטין.
לצד זאת, בפסק הדין השופט לורד הופ ציין ש"שלטון החוק שנאכף על ידי בתי המשפט הוא הגורם השולט האולטימטיבי עליו מבוססת החוקה שלנו", ומכאן שהריבונות הפרלמנטרית "איננה עוד, אם הייתה אי פעם, מוחלטת".
לא נותרה משמעות קבועה של "ריבונות פרלמנטרית", אלא שהיא תלויה בעקרון הדמוקרטיה הייצוגית, וכוחה המשפטי תלוי בלגיטימציה פוליטית.
בהיסטוריה המאוחרת, ארבעה גורמים עיקריים פיתחו את ריבונות הפרלמנט מבחינה מעשית ומשפטית.
ראשית, מאז 1945 שיתוף הפעולה הבינלאומי פירושו שהפרלמנט הגדיל את כוחו על ידי עבודה עם מדינות ריבוניות אחרות, במקום לנסות לשלוט בהן.
האימפריה הבריטית, שנחלותיה כללו בעבר רבע מאוכלוסיית העולם ושליש משטחה, נחלשה במלחמת העולם הראשונה, והתפוררה לאחר מלחמת העולם השנייה במהלך המלחמה הקרה.
בעוד שכוחה הצבאי של בריטניה קודם לכן לא היה שנוי במחלוקת, וכך חשבו סופרים מהתקופה האימפריאלית להיות מסוגלים "לחוקק או לבטל כל חוק שיהיה", בריטניה על כל פנים בחרה להצטרף לחבר הלאומים ב-1919, ואחרי כישלונו, לארגון היורש שלו, האומות המאוחדות, ב-1945, כחלק ממאמץ לבנות מחדש מערכת של משפט בינלאומי.
חוזה ורסאי מ-1919, בחלק המתמשך שהקים את ארגון העבודה הבינלאומי, הזכיר כי "אפשר לכונן שלום רק אם הוא מבוסס על צדק חברתי".
מגילת האו"ם, שהתבססה על עיקרון השוויון הריבוני של כל חבריו", אמרה כי "כדי להציל את הדורות הבאים ממכת המלחמה, שפעמיים בחיינו הביאה צער רב לאנושות", האו"ם ירצה "לאשר מחדש את האמונה בזכויות אדם בסיסיות", והחברים צריכים "לחיות יחד בשלום זה עם זה כשכנים טובים".
חוק הסכמי ברטון וודס 1945, חוק האומות המאוחדות 1946 וחוק הארגונים הבינלאומיים 1968 קבעו את המימון והחברות של בריטניה באו"ם, קרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי וגופים אחרים, כחוק.
לדוגמה, בריטניה חייבה את עצמה ליישם בצו החלטות מועצת הביטחון של האו"ם, עד לשימוש בפועל בכוח, בתמורה לייצוג בעצרת הכללית ובמועצת הביטחון.
למרות שממשלות בריטיות מבודדות הפרו את החוק הבינלאומי קודם לכן, הממלכה המאוחדת תמיד קיבלה על עצמה חובה רשמית שריבונותה לא תעשה שימוש שלא כדין.
שנית, בשנת 1950 בריטניה עזרה בניסוח והצטרפה לאמנה האירופית לזכויות אדם.
בעוד שאמנה זו שיקפה נורמות ומקרים שהוכרעו על פי החוקים הבריטיים והחוק המקובל על חירויות האזרח, בריטניה אפשרה לאנשים לערער לבית הדין האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג, אם הסעדים המקומיים אינם מספיקים.
בחוק זכויות האדם משנת 1998, החליט הפרלמנט כי על מערכת המשפט הבריטית להיות גם מוסמכת וגם נדרשת ליישם נורמות זכויות אדם ישירות במהלך קביעות בתיקים בריטיים, כדי להבטיח פתרון מהיר יותר, ולהימנע מעירוב של בית המשפט לזכויות אדם בשטרסבורג.
שלישית, בריטניה הפכה לחברה באיחוד האירופי לאחר חוק הקהילה האירופית משנת 1972 ובאמצעות אשרור אמנת מאסטריכט ב-1992. רעיון האיחוד נתמך זה זמן רב על ידי מנהיגי אירופה, כולל וינסטון צ'רצ'יל, שב-1946 קרא להקמת "ארצות הברית של אירופה" עם בריטניה "במרכז".
מאז ומתמיד נקבע כי חוקי האיחוד האירופי גוברים בכל התנגשות בין חוקי המדינות החברות בתחומים המצומצמים שבהם המשפט האירופי נוגע, אך המדינות החברות והאזרחים מקבלים שליטה על ההיקף והתוכן של חוקי האיחוד האירופי, וכך מרחיבים את ריבונותם הבינלאומית.
הדבר נעשה באמצעות ייצוג משותף בפרלמנט האירופי, במועצת השרים ובנציבות.
משמעות הדבר היא כי כל עוד בריטניה הייתה חברה באיחוד, היא הסכימה מרצונה לשחק לפי חוקיו.
בית הלורדים קבע שמכיוון שחוק האיחוד האירופי מתנגש עם סעיפי החוק מ-1988, סעיפים אלה לא יאכפו, ולא יחולו.
מחובת בתי המשפט, עד שהפרלמנט הביע רצון ברור לעזוב את האיחוד האירופי בתנאים מסוימים, הייתה להחיל את חוקי האיחוד האירופי.
מצד שני, בפסק דין שונה קבע בית המשפט העליון שעקרונות יסוד מסוימים של החוק החוקתי הבריטי לא יתפרשו על ידי בתי המשפט כאילו הם מבוטלים עקב החברות באיחוד האירופי, או כל ארגון בינלאומי אחר.
רביעית, האצלה בבריטניה פירושה שהפרלמנט נתן סמכות לחוקק חקיקה בנושאים ספציפיים לאומות ואזורים: חוק סקוטלנד משנת 1998 יצר את הפרלמנט הסקוטי, חוק ממשלת ויילס משנת 1998 יצר את האספה הוולשית, וחוק צפון אירלנד משנת 1998 יצר הנהלת צפון אירלנד בעקבות הסכם יום שישי הטוב ההיסטורי, שנועד להביא שלום באי.
בנוסף, חוק השלטון המקומי משנת 1972 וחוק רשות לונדון הגדולה 1999 מעניקים סמכויות מוגבלות יחסית לרשויות מקומיות.
מבחינה חוקתית, זה הפך יותר ויותר מקובל שאסור לקבל החלטות עבור בריטניה אשר יעקפו, ויעמדו בניגוד לרצונן של ממשלות אזוריות.
עם זאת, בפסק דין מילר נגד מזכיר המדינה בדבר הפרישה מהאיחוד האירופי, קבוצה של אנשים שביקשו להישאר באיחוד האירופי שאלה את הממשלה האם ראש הממשלה יוכל להודיע לנציבות האירופית על כוונתה של בריטניה לעזוב, מבלי חקיקה בפרלמנט.
זאת בעקבות משאל העם של 2016 שבו 51.9% מהמצביעים הצביעו לעזוב בתנאים לא קבועים, המהווים 27% מסך האוכלוסייה הבריטית.
התובעים במשפט טענו כי, מכיוון ש"ברקזיט" ימחק זכויות שהפרלמנט העניק באמצעות חוקים (למשל הזכות לתנועה חופשית של אזרחים בריטים באיחוד האירופי, הזכות לתחרות הוגנת באמצעות בקרת מיזוגים, או הזכות להצביע למוסדות האיחוד האירופי) רק הפרלמנט יכול היה להסכים להודיע על הכוונה לנהל משא ומתן לעזיבה.
הם גם טענו שאמנת סיוול (Sewel) לאספת הרשויות המקומיות, שבה על האספה להעביר את אישור הרשויות הפרלמנטריות להצעת חקיקה של וסטמינסטר שמשפיעה על כולן, פירושה שבריטניה לא תוכל לנהל משא ומתן לעזוב ללא הסכמת המחוקקים בסקוטלנד או צפון אירלנד.
בית המשפט העליון קבע שהפרלמנט חייב להעביר חוק, ואינו יכול להתחיל בתהליך של עזיבה אך ורק באמצעות מענק חסות מלכותית לפעולות הממשלה.
מכאן שראש הממשלה תרזה מיי קידמה את חוק האיחוד האירופי (הודעת פרישה) משנת 2017, שנתן לה את הסמכות להודיע על הכוונה לנהל משא ומתן על עזיבת האיחוד האירופי.
שלטון החוק נתפס כעיקרון יסוד במערכות המשפט המודרניות, כולל בבריטניה.
העיקרון כונה כ"חשוב בחברה חופשית כמו הזיכיון הדמוקרטי", ואף "גורם השליטה האולטימטיבי שעליו מבוססת החוקה [הבריטית]", אך בדומה לריבונות הפרלמנטרית, המשמעות וההיקף שלו שנויים במחלוקת.
הגדרות אחרות שואפות להחריג את זכויות האדם ואת המשפט הבינלאומי כרלוונטיים, אך נובעות במידה רבה מחזונות של חוקרים פרה-דמוקרטיים כמו המשפטן אלברט ון דיסי.
שלטון החוק הוכר במפורש כ"עיקרון חוקתי" בסעיף 1 לחוק הרפורמה החוקתית משנת 2005, שהגביל את תפקידו השיפוטי של הלורד צ'נסלור ועיצב מחדש את שיטת המינויים לשפיטה כדי לבסס עצמאות, גיוון וכישרון כבעלי משקל מרכזי בהליך המינוי.
מאחר שהחוק אינו נותן הגדרה נוספת, המשמעות המעשית של "שלטון החוק" מתפתחת באמצעות הפסיקה המשפטית.
בליבת שלטון החוק, במשפט האנגלי והבריטי, עמד באופן מסורתי עקרון ה"חוקיות".
המשמעות שלו היא שהמדינה, הממשלה וכל אדם הפועל בסמכות ממשלתית (לרבות תאגיד), רשאים לפעול רק על פי חוק.
בשנת 1765, בפסק דין אנטיק נגד קרינגטון טען הסופר, ג'ון אנטיק, שלשליח המלך הראשי, ניית'ן קרינגטון, אין סמכות חוקית לפרוץ לביתו ולבזוז אותו ולקחת מאחזקתו הפרטית את המסמכים שלו.
קרינגטון טען שיש לו סמכות מטעם מזכיר המדינה, לורד הליפקס, שהוציא "צו חיפוש", אך לא היה חוק שנתן ללורד הליפקס סמכות להוציא צווי חיפוש.
השופט, הלורד קמדן, קבע כי "המטרה הגדולה, שבשבילה נענו אנשים לתכתיבי החברה, היא להבטיח את רכושם", וכי ללא כל סמכות "כל פלישה לרכוש פרטי, תהיה דקה ככל שתהיה, היא הסגת גבול".
קרינגטון פעל שלא כדין ונאלץ לשלם פיצויים.
כיום עיקרון חוקיות זה נמצא בבסיס האמנה האירופית לזכויות אדם, המאפשרת פגיעה בזכויות כנקודת מוצא רק אם נעשית "בהתאם לחוק".
לדוגמה, בשנת 1979, בפסק דין מלון נגד מפכ"ל המשטרה המטרופוליני, אדם שהואשם בלקיחת בסחורות גנובות טען שהמשטרה האזינה לטלפון שלו שלא כדין כדי לקבל ראיות.
החוק היחיד הנוגע להאזנות, חוק הדואר 1969, נספח 5, קבע שאין להתערב בתקשורת פרטית אלא אם כן מזכיר המדינה הוציא צו, אך לא נאמר שום דבר מפורש על האזנות טלפון.
השופט רוברט מגארי קבע שאין הקבלה כי נעשה עוול לפי המשפט המקובל, וסירב לפרש את החוק לאור הזכות לפרטיות על פי האמנה האירופית לזכויות אדם.
בערעור, בית הדין האירופי לזכויות אדם הגיע למסקנה שהאמנה הופרה משום שהחוק לא "הצביע בבהירות סבירה על היקף ואופן הפעלת שיקול הדעת הרלוונטי המוענק לרשויות הציבוריות".
עם זאת, על פסק הדין האפילה הממשלה שהעבירה במהירות חוק חדש לאשר האזנה טלפונית עם צו.
כשלעצמו, עקרון החוקיות אינו מספיק כדי לשמור לבדו על זכויות אדם מול סמכויות פולשניות של פיקוח בידי תאגידים או ממשלה.
שלטון החוק גם מחייב שהחוק יאכף בפועל, אם כי לגופי האכיפה עשוי להיות מקום לשיקול דעת.
בפסק דין R נגד מנהל משרד ההונאה החמורה, קבוצה הפועלת נגד סחר בנשק טענה שמשרד ההונאה החמורה פעל בניגוד לחוק על ידי הפסקת חקירה על עסקת הנשק של אל-ימאמה בין בריטניה לערב הסעודית.
נטען כי BAE סיסטמס שילמה שוחד לאנשי הממשלה הסעודית.
בית הלורדים קבע שהמשרד רשאי לקחת בחשבון את האינטרס הציבורי שלא להמשיך בחקירה, לרבות האיומים הביטחוניים שעלולים להתרחש.
השופטת ברנדה הייל ציינה כי המשרד להונאה חמורה היה צריך לשקול את "העיקרון שאף אחד, כולל חברות בריטיות חזקות שעושות עסקים עבור מדינות זרות חזקות, אינו מעל החוק", כך שההחלטה שהתקבלה לא הייתה בלתי סבירה.
כאשר אכן מתקיימים הליכי אכיפה או משפטים, עליהם להתנהל במהירות: כל מי שנעצר חייב להיות מואשם ויש להעמידו לדין או לשחררו במהירות האפשרית.
הדבר נובע בין היתר מהצורך האזרחי לגישה מהירה לגופי המשפט והאכיפה.
בפסק דין R נגד הלורד צ'נסלור בית המשפט העליון קבע שהטלת 1,200 ליש"ט כשכר טרחה להגשת תביעה לבית הדין לעבודה בהחלטת הממשלה ערערה את שלטון החוק, ומכאן שהייתה בטלה.
ללורד צ'נסלור הייתה סמכות ליצור שכר טרחה עבור שירותי בית המשפט, אך הדבר הוביל לירידה של 70% בתביעות בבתי הדין לעבודה נגד מעסיקים בגין הפרת זכויות עובדים, כגון פיטורים שלא כדין, ניקויי שכר שלא כדין או אפליה.
השופט רוברט ריד קבע כי "הזכות החוקתית לגישה לערכאות היא טבועה בשלטון החוק".
ללא גישה לערכאות משפטיות, "החוקים עלולים להפוך לאות מת, העבודה שנעשתה על ידי הפרלמנט עלולה להיעדר השפעה בפועל, והבחירה הדמוקרטית של חברי פרלמנט עלולה להפוך לאירוע חסר משמעות".
עקרונית כל אדם כפוף לחוק, לרבות שרי ממשלה, או בכירי תאגידים, אשר עלולים להיתפס בביזיון בית המשפט בגין הפרת צו.
במערכות אחרות הרעיון של הפרדת רשויות נתפס כחלק מהותי בשמירה על שלטון החוק.
בתיאוריה, שיסודה בכתביו של הברון דה מונטסקייה, צריכה להיות הפרדה קפדנית בין הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת והרשות השופטת.
בעוד שמערכות אחרות, בעיקר ארצות הברית, ניסו ליישם זאת הלכה למעשה, ברור שמפלגות פוליטיות מודרניות עשויות לערער הפרדה כזו על ידי השגת השפעה של תומכיהן בשלוש זרועות הממשל.
בבריטניה, עקרונות שלטון החוק, הדמוקרטיה ועוד התקדמו אף שאין הפרדת רשויות רשמית.
עם זאת, חוק הרפורמה החוקתית משנת 2005 סיים את הנוהג של כהונת הלורד צ'נסלור כראש מערכת המשפט, תוך שהוא גם חבר פרלמנט, ויושב בקבינט, משמע שהיה נוכח בכל שלושת הרשויות עד לרפורמה.
מאז חוק ההסדר של 1701, היה רק מקרה אחד של סילוק שופט, והשעיה לא יכולה לקרות בלי אישור הלורד צ'נסלור והלורד ראש השופטים במקרה ושופט נתון להליך פלילי.
חלה חובה על כל השרים "לשמור על התמשכות עצמאותה של מערכת המשפט", לרבות נגד תקיפות של תאגידים חזקים או כלי תקשורת.
העיקרון של "חברה דמוקרטית" נתפס בדרך כלל כגורם לגיטימציה בסיסי הן של הריבונות הפרלמנטרית והן של שלטון החוק.
דמוקרטיה ייצוגית ודיונית מתפקדתדמוקרטיה ייצוגית, המקיימת זכויות אדם נותנת לגיטימציה לעובדת הריבונות הפרלמנטרית, משום היותה של הדמוקרטיה בלב תפיסת שלטון החוק, כיוון שההפך מסמכות שרירותית המופעלת על ידי אדם אחד היא "הניהול הנמצא בידי רבים ולא מעטים".
על פי ההקדמה לאמנה האירופית לזכויות אדם, כפי שנוסחה על ידי עורכי דין בריטיים לאחר מלחמת העולם השנייה, זכויות האדם והחירויות הבסיסיות "נשמרות בצורה הטובה ביותר...
על ידי דמוקרטיה פוליטית יעילה".
בדומה לכך, "עקרון אופייני לדמוקרטיה" מעוגן בפרוטוקול הראשון, סעיף 3, המחייב את "הזכות לבחירות חופשיות" כדי "להבטיח את הביטוי החופשי של דעת העם בבחירת הרשות המחוקקת".
הלגיטימיות של החוק בחברה דמוקרטית תלויה בתהליך מתמיד של דיון ציבורי, במקום הטלת החלטות בצורה שרירותית וללא ייעוץ של ההנהגה עם הרוב בעם.
כמו כן, מוסכם באופן כללי שסטנדרטים בסיסיים בזכויות פוליטיות, חברתיות וכלכליות נחוצים כדי להבטיח שכל בעלי זכויות ההצבעה יוכלו למלא תפקיד משמעותי בחיים הפוליטיים.
מסיבה זו, הזכויות להצבעה חופשית בבחירות הוגנות ו"רווחה כללית בחברה דמוקרטית" התפתחו יד ביד עם כל זכויות האדם, ומהוות אבן יסוד במשפט הבינלאומי.
ב"חוקה הדמוקרטית המודרנית" של בריטניה עיקרון הדמוקרטיה בא לידי ביטוי באמצעות חוקים ופסיקה המבטיחים את הזכות להצביע בבחירות הוגנות, ובאמצעות השימוש בו כעקרון פרשנות על ידי בתי המשפט.
בשנת 1703, בפסק דין אשבי נגד וייט, השופט לורד הולט הצהיר כי זכותו של כל אחד "לתת את הקול [שלו] בבחירתו של אדם לייצג [אותו] בפרלמנט, שם יתן את הסכמתו עם חקיקת החוקים שנועדו לאגד את חירותם ורכושם, הוא דבר טרנסצנדנטי ביותר, ובעל חשיבות רמה".
משמעות הדבר היא שבתי המשפט מבטיחים באופן אקטיבי את ספירת קולות המצביעים, וכי בחירות דמוקרטיות מתנהלות על פי חוק.
בפסק דין מורגן נגד סימפסון בית המשפט לערעורים קבע שאם ההצבעה "נערכה בצורה כה גרועה שלא הייתה בהתאם לחוק באופן מהותי" אז היא תוכרז בטלה, וכמוהה גם אי סדרים מזעריים שישפיעו על תוצאות הבחירות.
גופי רגולציה שהוקמו מטעם המגזר הציבורי על סמך חקיקות פרלמנטריות, מגביל הוצאות או כל התערבות זרה מכיוון שלדברי הברונית ברנדה הייל "לכל אדם יש ערך שווה" ו"אנחנו לא רוצים שהממשלה שלנו או המדיניות שלה יוכרעו על ידי ההוצאות הגבוהות ביותר [במסעות הבחירות]".
באופן רחב יותר, המושג "חברה דמוקרטית" ומה ש"הכרחי" לתפקודה עומדים בבסיס כל תוכנית הפרשנות לאמנה האירופית לזכויות אדם כפי שהיא מיושמת במשפט הבריטי, במיוחד לאחר חוק זכויות האדם משנת 1998, מכיוון שכל זכות בדרך כלל ניתן להגביל רק אם "בהתאם לחוק" ובעקבות צורך "הכרחי בחברה דמוקרטית".
מקומה של מדינת הרווחה הנחוצה לתמיכה בחיים הדמוקרטיים בא לידי ביטוי גם בפרשנות בתי המשפט.
לדוגמה, בפסק הדין דעת הרוב, השופט לורד סטיין קבע שזה "הכרחי" לראות את ההתייחסות החוקית כלפי רשלנות בהקשר של "קווי המתאר של מדינת הרווחה החברתית שלנו".
באופן כללי יותר, המשפט המקובל התפתח עם הזמן כדי לעמוד בקנה אחד עם זכויות סטטוטוריות, וגם כדי שיעמוד בהרמוניה עם הזכויות העקרוניות הקבועות על פי המשפט הבינלאומי.
כמו מדינות דמוקרטיות אחרות, עקרונות המשפט הבינלאומי הם מרכיב בסיסי בחוקה הבריטית, הן ככלי עיקרי לפרשנות של החוק הפנימי, והן באמצעות תמיכתה העקבית של בריטניה במימוש אותן העקרונות בין היתר דרך חברות בארגונים בינלאומיים גדולים.
עוד במגנה קרטה, החוק האנגלי הכיר בזכות לתנועה חופשית של אנשים לסחר בינלאומי.
ב-1608, המשפטן הבכיר סר אדוארד קוק כתב בביטחון שהמשפט המסחרי הבינלאומי, או חוקי המסחר, הוא חלק מחוקי הממלכה, בעוד שהמשברים החוקתיים של המאה ה-17 התרכזו בין היתר בכך שהפרלמנט עצר את ניסיונו של המלך להטיל מס על סחר בינלאומי מבלי הסכמתה.
בתחילת המאה ה-18, השופט לורד הולט ראה במשפט הבינלאומי כלי כללי לפירוש המשפט המקובל, והמשפטן לורד מנספילד אישר כי חוקי המסחר הבינלאומי "איננו חוק של מדינה מסוימת אלא חוק של כל העמים", ו"חוק הסוחרים ודיני הארץ זהים".
בשנת 1774, בפסק דין סאמרסט נגד סטיוארט, אחד מפסקי הדין הבולטים והחשובים ביותר בהיסטוריה המשפטית, לורד מנספילד קבע שמכיוון שהעבדות אינה חוקית "בשום מדינה" על המשפט המקובל להתאים עצמו לכך.
בפסיקה מודרנית מקובל באופן עקבי כי "זהו עיקרון של מדיניות משפטית שהחוק [הבריטי] צריך להתאים עצמו למשפט הבינלאומי הציבורי".
בית הלורדים הדגיש כי "קיים עיקרון בעד פרשנות של החוק האנגלי (בין אם המשפט המקובל או חוקי הפרלמנט) באופן שאינו מעמיד את הממלכה המאוחדת בהפרה של התחייבות בינלאומית".
בקרב גורמים משפטיים ואקדמיים עדיין נדון אם על בריטניה לאמץ תיאוריה הרואה במשפט הבינלאומי חלק מבריטניה ללא כל שינויים, או שמא עדיין יש להידרש לעקרונות המשפט הבינלאומי בהתאמה שלהם למשפט המקומי.
לשם השוואה, העמדה הנוכחית בדיני האיחוד האירופי היא שבעוד שהמשפט הבינלאומי מחייב את האיחוד האירופי, אין הוא יכול לערער עקרונות יסוד של חוקת האיחוד האירופי או זכויות אדם.
מאז שמלחמות העולם הביאו לסיומה של האימפריה הבריטית והרסו פיזית חלקים נרחבים מהמדינה, בריטניה תמכה בעקביות בארגונים שהוקמו על פי החוק הבינלאומי.
מחוזה ורסאי ב-1919, בריטניה הייתה חברה מייסדת של ארגון העבודה הבינלאומי, שקובע סטנדרטים אוניברסליים לזכויות של עובדים.
לאחר כישלון חבר הלאומים ומלחמת העולם השנייה, בריטניה הפכה לחברה מייסדת של האו"ם, שהוכר על ידי הפרלמנט באמצעות חוק האומות המאוחדות מ-1946, המאפשרת יישום כל החלטה של מועצת הביטחון, למעט שימוש בכוח.
על פי ההצהרה האוניברסלית על זכויות האדם 1948, המשך הכיבוש הקולוניאלי ודיכוי הדמוקרטיה וזכויות האדם באימפריה הבריטית איבדו כל לגיטימציה שנותרה על פי החוק הבינלאומי עד לאותה העת, ובשילוב עם תנועות עצמאות זה הוביל לפירוקה המהיר של האימפריה בתהליך דה-קולוניזציה.
במקרה של שתי אמנות יסוד, האמנה הבינלאומית על זכויות אזרחיות ופוליטיות, והאמנה הבינלאומית על זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 1966 בריטניה אשררה את רוב הזכויות מההכרזות האוניברסליות.
בעקבות חוק פונסונבי מ-1924, סעיף 20 של חוק הרפורמה והממשל החוקתית של 2010 קובע כי אמנה בינלאומית או בין-מדינית מאושררת ברגע שהיא מונחת בפני הפרלמנט למשך 21 יום ולא התקבלה החלטה שלילית נגדה.
מבחינה אזורית, בריטניה השתתפה בניסוח האמנה האירופית לזכויות אדם משנת 1950, אשר ביקשה להבטיח סטנדרטים בסיסיים של דמוקרטיה וזכויות אדם לשמירה על השלום באירופה שלאחר המלחמה.
במקביל, בעקבות חזונות ארוכי טווח לאינטגרציה אירופית עם בריטניה "במרכזה", מדינות אירופה הדמוקרטיות ביקשו לשלב את הכלכלות שלהן ולהסיר מגבלות רגולטוריות הן כדי להפוך מלחמה ביניהן לבלתי סבירה ככל הניתן, והן כדי לקדם שיתוף פעולה חברתי.
בשנת 1972, בריטניה הצטרפה לקהילה האירופית (ששמה שונה לאיחוד האירופי בשנת 1992) והתחייבה ליישם את חוקי האיחוד האירופי בו השתתפה, בחוק הקהילות האירופיות 1972. בשנת 1995, בריטניה גם הפכה לחברה מייסדת של ארגון הסחר העולמי.
כדי להבטיח שהאמנה האירופית תיושם ישירות על ידי בתי המשפט, התקבל חוק זכויות האדם משנת 1998. הפרלמנט גם העביר את חוק בית הדין הפלילי הבינלאומי משנת 2001 כדי לאפשר העמדה לדין של פושעי מלחמה, והכפיפה את עצמה לסמכות השיפוט של בית המשפט האירופי.
ב-2016, לעומת זאת, בריטניה הצביעה במשאל עם בעד עזיבת האיחוד האירופי ("ברקזיט"), עם התוצאה של 48.11% בעד "להישאר", 51.89% בעד "לעזוב" בתנאים לא מוגדרים.
עם זאת, רוב גדול הן בסקוטלנד, בצפון אירלנד והן באזורים בתוך אנגליה כגון לונדון עצמה העדיפו להישאר בשורות האיחוד האירופי.
הבחירות הכלליות של 2019 פתרו את הנושא עם רוב פרלמנטרי שנבחר על בסיס מצע לפרוש מהחברות בארגון.
ב-2020 הושלמה ההיפרדות ומאז חוקי האיחוד האירופי בטלים בבריטניה.
החופש הגדול הוא אלבום האולפן הראשון של תמיר בר, אשר יצא ב-25 בנובמבר 2022 תחת נענע דיסק.
בר כתב את כל שירי האלבום, ועל ההפקה המוזיקלית חתומים ישי סוויסה, מתן אגוזי וניר דנן.
באלבום מתארחים הראפר רביד פלוטניק בשיר "לא ממהר" והזמרת איה זהבי פייגלין בשיר "אין עולם".
מהאלבום יצא הסינגל "תקווה" ב-24 באוקטובר של אותה שנה.
השיר "כשהכעס רב והעצב גדל" מוקדש לזכרו של הבטום זרהום, מבקש מקלט מאריתריאה שנורה למוות בפיגוע בתחנה המרכזית של באר שבע ב-2015.
החוק האמפירי, הידוע גם בשם חוק 68-95-99.7, הוא חוק בסטטיסטיקה והסתברות הקובע כי בהתפלגות נורמלית, כ-68% מהנתונים ייכנסו לסטיית תקן אחת מהממוצע, כ-95% מהנתונים ייפלו בתוך שתי סטיות תקן מהממוצע, וכ-99.7% מהנתונים ייפלו בתוך שלוש סטיות תקן מהממוצע.
כלל זה מבוסס על תכונות ההתפלגות הנורמלית, שהיא עקומה בצורת פעמון שהיא סימטרית על הממוצע.
ההתפלגות הנורמלית משמשת לעיתים קרובות למודל נתונים מהעולם האמיתי מכיוון שהיא מסוגלת לתאר מגוון רחב של תופעות.
החוק האמפירי שימושי להבנת התפשטות הנתונים בתוך התפלגות נורמלית.
החוק האמפירי חל רק על התפלגויות נורמליות.
אם מערך נתונים אינו מתפלג נורמלית, ייתכן שהכלל האמפירי לא יהיה ישים.
נניח ויש לנו אוכלוסייה עם ממוצע 100 וסטיית תקן 10
באמצעות החוק, נוכל לחשב את שיעור הנתונים הנופל בטווחים מסוימים של הממוצע באופן הבא:
כ-68% מהנתונים נופלים בתוך סטיית תקן אחת מהממוצע: 90 עד 110
כ-95% מהנתונים נופלים בתוך 2 סטיות תקן של הממוצע: 80 עד 120
68% מהנתונים נופלים בתוך סטיית תקן אחת מהממוצע: μ - σ < x < μ + σ
μ הוא הממוצע של ההתפלגות הנורמלית
σ היא סטיית התקן של ההתפלגות הנורמלית
x הוא ערך בתוך ההתפלגות הנורמלית.
החוק הראשון היא סדרת פנטזיה שנכתבה על ידי הסופר הבריטי ג'ו אברקרומבי .
החוק הראשון הוא כותרת הטרילוגיה המקורית בסדרה, אך משמש גם להתייחסות לסדרה כולה.
הסדרה המלאה מורכבת מטרילוגיה, שלושה רומנים עצמאיים, סיפורים קצרים וטרילוגיה שנייה, בשם Age of Madness, שהספר השלישי שלה ראה אור בספטמבר 2021. בעברית תורגמה רק הטרילוגיה המקורית, שיצאה לאור דרך אופוס הוצאה לאור.
+ספריציאת המהדורה האנגליתיציאת המהדורה העבריתעמודיםמתרגםהלהב עצמו20062013540חגי אברבוךבטרם עלותם לגרדום20072014559בועז וייסטיעונם האחרון של מלכים20082015668בועז וייס
החוק החוקתי של דנמרק (בדנית: Danmarks Riges Grundlov) הוא החוקה של ממלכת דנמרק.
החוק החוקתי הדני הוא אחד מהמסמכים החוקתיים הבסיסיים במדינה, ויש לו משמעות רבה במבנה המשפטי ובקביעת זכויות האזרח והמוסדות השלטוניים במדינה.
החוקה נחקקה ב-5 ביוני 1849, והיא שינתה את המדינה ממונרכיה אבסולוטית למונרכיה חוקתית.
החוקה הדנית מספקת את המסגרת החוקתית לממשל הדני, ומבנה אותה בצורה שמירה על האיזון בין המוסדות השלטוניים, זכויות האזרח, ומבנה מערכת המשפט.
במאה ה-19, דנמרק הייתה תחת שלטון מונרכי אבסולוטי.
המלך של דנמרק היה בעל סמכויות בלתי מוגבלות, והעקרונות הדמוקרטיים היו מוגבלים מאוד.
עם זאת, התהליכים האירופיים של המהפכה הצרפתית וההשפעה של רעיונות ליברליים ודמוקרטיים החל להתפשט ברחבי אירופה, כולל דנמרק.
באמצע המאה ה-19, התעוררו במדינה תנועות ליברליות, שהובילו לקריאה לרפורמות פוליטיות.
התהליך שהוביל לחוקה החל בשנות ה-40 של המאה ה-19, והחוקה הדנית נחקקה ב-5 ביוני 1849, במקביל למהפכות רבות ברחבי אירופה.
החוקה החדשה עשתה שינוי מהותי במערכת השלטונית של דנמרק, והפכה את המדינה ממונרכיה אבסולוטית למונרכיה חוקתית עם מבנה דמוקרטי.
בשנת 1866, דנמרק עברה שינוי נוסף במבנה הפרלמנט.
הוקם הסנאט (The Landsting), שהפך לגורם מקבל החלטות נוסף בנוסף לחדר התחתון של הפרלמנט (הפולקטינג).
הסנאט היה מורכב מחברים שנבחרו באמצעות מערכת הבחירות העליונה, והיו לו סמכויות יותר רחבות בהשוואה לפולקטינג.
השינוי יצר מערכת דו-חדרית בפרלמנט, כלומר, כל הצעת חוק נדרשה לעבור שתי סבבים של אישור: אחד בפולקטינג ואחד בסנאט.
במהלך תחילת המאה ה-20, המשטר הדני עבר שינוי נוסף.
בשנת 1901, הצעת חוקה שונתה כך שהיא קבעה כי הממשלה תהיה אחראית בפני הפולקטינג, ולא בפני המלך.
כלומר, השלטון לא היה עוד ביד המלך, אלא הועבר לגורמים נבחרים שמונו על ידי הפרלמנט.
במהלך תקופה זו הוקמו גם סדרי ממשלה המאפשרים שלטון מיעוט, במצבים שבהם מפלגה אחת לא יכולה להשיג רוב בפרלמנט.
שינוי זה איפשר את התפתחותה של דמוקרטיה פרלמנטרית בה המפלגות היו יכולות לפתח קשרים עם מפלגות אחרות כדי לנהל את ענייני המדינה.
ב-1953, בעקבות הצטרפותה של דנמרק לארגונים בין-לאומיים, בוצע שינוי נוסף במבנה החוקה הדנית.
שינוי זה כלל את ביטול הסנאט והפיכת הפרלמנט הדני לחד-חדרי (המכונה כיום הפולקטינג בלבד).
בנוסף, החוקה הדנית שונתה כך שתוקן המעמד של המונרך.
אף על פי שהמלך המשיך להחזיק בתפקיד סמל המדינה, סמכויותיו הצטמצמו בצורה ניכרת, והוא פעל תמיד לפי עצות הממשלה.
ב-1973, דנמרק הצטרפה לאיחוד האירופי, והשפעת האיחוד האירופי על דנמרק התבטאה גם במישור החוקתי.
החוקה הדנית, כמו רוב חוקות המדינות החברות באיחוד האירופי, נדרשה להיות תואמת לנורמות ולחוקים האירופיים.
למרות זאת, החוקה הדנית מבטיחה שמירה על הריבונות הלאומית, והקשר בין החוקים הלאומיים לחוקי האיחוד האירופי נבחן כל הזמן.
ב-1992, דנמרק ערכה משאל עם על אמנת מאסטריכט, שהוביל להעמקת האיחוד הפוליטי והכלכלי באירופה.
דנמרק דחתה את ההסכם במשאל עם, אך לאחר מכן ביצעה התאמות לחוקה באמצעות שינויי חקיקה כדי לשמור על שיתוף פעולה הדוק עם האיחוד האירופי, ובכך הפכה דנמרק לחלק מהאיחוד, אם כי עם פטורים מסוימים בתחומים כגון הצבא והמטבע.
החוקה הדנית עד 2024 לא עברה שינויים משמעותיים, אך המשך ההתפתחות החברתית, הכלכלית והפוליטית משפיעה על הבנתה והפעלתה.
נושאים כגון השפעת האיחוד האירופי, זכויות האדם, השפעת שינויים טכנולוגיים על החברה, ותחום זכויות המיעוטים ממשיכים להיות נושא מרכזי בחיים הציבוריים של דנמרק.
החוקה הדנית מחולקת ל-8 פרקים, כל אחד מהם עוסק בתחום שונה של המבנה השלטוני והזכויות:
הפרק הראשון עוסק בהגדרה של דנמרק כממלכה חוקתית, ובו גם מצוין כי דנמרק היא ממלכה אחת הכוללת את דנמרק עצמה, גרינלנד ואיי פארו.
סעיף 1: קובע כי דנמרק היא ממלכה חוקתית, ולפי החוקה, מדובר בממלכה שבה המלך הוא המנהל הממלכתי, אך סמכויותיו מוגבלות.
סעיף 2: מפרט את המעמד החוקי של האזורים השונים בתוך הממלכה – דנמרק עצמה, גרינלנד ואיי פארו – ומציין את תנאי השלטון עליהם.
המשמעות של פרק זה היא שהחוקה הדנית לא מתייחסת רק לדנמרק אלא לכלל הממלכה, ומבהירה את המבנה הפדרלי בצורה ברורה, תוך קביעת עקרונות של אוטונומיה לכל אחד מהאזורים, אך תחת שלטון מרכזי אחד.
פרק זה עוסק במעמדו של המלך בממלכה ובסמכויותיו, ובו מתואר כיצד דנמרק שואפת לאזן בין המונרכיה לבין הדמוקרטיה.
סעיף 3: קובע כי המלך הוא הסמכות העליונה בממלכה, והוא משמש כסמל של המדינה ומוביל את פעולתה, אך סמכויותיו נמסרו לממשלה.
סעיפים 4–5: מסדירים את תנאי העברת המלוכה ומורשת המלוכה.
המלך ימלוך עד מותו או עד שיתפטר מתפקידו.
כאשר המלך אינו יכול למלא את תפקידו (למשל בשל מצב בריאותי או נסיבות אחרות), יש תהליך חוקי למינוי המלך הבא.
המלך במערכת הדנית לא נושא בסמכויות פוליטיות ממשיות.
תפקידו הוא סמלי בלבד, והוא פועל לפי עצות הממשלה.
למעשה, סמכויותיו של המלך מוגבלות לעקרונות חוקה ברורה, וההחלטות הסופיות נתונות לממשלה ולפרלמנט.
פרק 3: הרשות המחוקקת – הפרלמנט
פרק זה עוסק במבנה ובסמכויות של הרשות המחוקקת, שהיא הפרלמנט הדני (הפולקטינג).
פרק זה חשוב להבנת האיזון בין הרשות המחוקקת לשאר הרשות השלטונית, וכולל את ההוראות המעצבות את תהליך החקיקה במדינה.
סעיף 6: קובע את הרכב הפולקטינג: הפרלמנט כולל 179 חברים, מהם 175 נבחרים בדנמרק, 2 נבחרים מתוך גרינלנד ו-2 מתוך איי פארו.
הם נבחרים באמצעות מערכת של בחירות ישירות לשם ייצוג הציבור.
סעיף 7: עוסק בתהליך הבחירות – החברים נבחרים לתקופה של ארבע שנים, וכולם זכאים לבחור ולהיבחר לפרלמנט.
סעיפים 8–9: מתארים את סמכויות הפולקטינג: הוא אחראי לחוקק חוקים, לאשר תקציב, ולעקוב אחרי פעולתה של הממשלה.
כל חקיקה צריכה לעבור את אישור הפולקטינג.
כחלק מהסמכויות המחוקקות של הפולקטינג, יש לו גם את היכולת להדיח את הממשלה או את שרי הממשלה במקרה של אובדן אמון ציבורי.
פרק 4: הרשות המבצעת – הממשלה
פרק זה עוסק במבנה ובסמכויות של הממשלה הדנית, שהיא הרשות המבצעת במדינה.
הוא קובע את הכללים להקמתה, מינוי ראש הממשלה והשרים, וסמכויותיהם.
סעיף 14: קובע כי הממשלה מורכבת מראש הממשלה ושרים, שהמנות על ידי המלך, אך ראש הממשלה נבחר מבין חברי הפרלמנט על פי רוב.
סעיף 15: קובע את סמכויות הממשלה בנוגע למערכת המשפטית, לקביעת מדיניות המדינה, ולפיתוח תוכניות לפתרון בעיות כלכליות וחוקיות.
הממשלה הדנית מחויבת לפעול לפי עצות המלך, אך בפועל יש לה סמכויות ממשיות ומרכזיות בניהול המדינה.
הממשלה מפקחת על המדיניות הציבורית, הכלכלה, מערכת הבריאות, הביטחון הלאומי, ועוד.
פרק 5: הרשות השופטת – מערכת המשפט
הפרק החמישי עוסק במערכת המשפטית ובתפקידה להבטיח את שלטון החוק ולפקח על פעולתה של הרשות המבצעת והמחוקקת.
סעיף 16: קובע את עצמאות המערכת המשפטית.