tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים חוקית במדינה מאז 1822. עם זאת, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק.
אזרחי להט"ב באל סלוודור מתמודדים עם שיעורים גבוהים של אלימות ורצח.
כ-500 פשעי שנאה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית דווחו בין השנים 1998 ו-2015. בתגובה, העבירה האספה המחוקקת של אל סלוודור בשנת 2015 חוקים המטילים עונשי מאסר על פשעי שנאה על רקע העילות הללו, אם כי האפליה עדיין מוגדרת כנפוצה.
בשנת 2018 הופללה באופן מוחלט אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית בכלל התחומים, והחלה מדיניות שמאפשרת ללהט"ב סלוודורים להגיש תלונות משפטיות על רקע אפליה שמתבטאת בנטייתם המינית או זהותם המגדרית המועדפת.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית באל סלוודור מאז 1822. בשנת 1826 חוקקה אל סלוודור את חוק העונשין הראשון שלה, שלא הזכיר עוד הפללה של יחסים הומוסקסואלים בתוכנו.
גיל ההסכמה במדינה מוגדר כשווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד ועומד על 18 שנים.
אל סלוודור אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
מאז 2006, עלו מספר הצעות באספה המחוקקת של אל סלוודור לשנות את חוקת המדינה כדי להגביל את ההכרה בנישואים חד-מיניים באופן חוקתי, גם כאשר מדובר בזוגות שנישאו כחוק מחוץ למדינה, אם כי לא צלחו.
באוגוסט 2016, עורך דין מקומי הגיש תביעה לבית המשפט העליון במדינה בעתירה לבטל את סעיף 11 של קוד המשפחה המגדיר נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בלבד תוך ציון הסעיף כמפלה זוגות מאותו המין והיעדר מונחים מגדריים המשמשים בסעיף 34 לתיאור נישואים בחוקה, ובכך, להכשיר עבור זוגות חד-מיניים גישה לנישואים.
ב-20 בדצמבר 2016 דחה בית המשפט העליון את התביעה על רקע "טכני משפטי".
תביעה שנייה בנושא הוגשה ב-11 בנובמבר 2016. ב-17 בינואר 2019, בית המשפט העליון דחה את התביעה על רקע "תהליכים פרוצדורליים".
ב-9 בינואר 2018, פסק בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם כי המדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן אל סלוודור) מחויבות לאפשר לזוגות חד-מיניים להינשא.
בית הדין ציין את פסיקתו באומרו:באותו החודש, הכריז בית המשפט לחוקה של המדינה על הצעת חוק שהוצעה באספה המחוקקת של אל סלוודור לאיסור משפטי על הכרה בנישואים חד-מיניים כבלתי חוקתית.
באוגוסט 2019, תביעה להכרה בנישואים חד-מיניים התקבלה לדיון בפני בית המשפט.
החוק האל סלוודורי מאפשר לכל אדם יחיד לאמץ.
עם זאת, זוגות חד-מיניים אינם רשאים לאמץ באופן חורג או משותף.
בנוסף, החוק נגד אלימות במשפחה אינו חל על זוגות חד-מיניים.
אפליה נגד להט"ב באל סלוודור מוגדרת כנפוצה מאוד.
סקרים מראים רמות גבוהות של דעות קדומות המופנות כלפי להט"ב סלוודורים, בעוד ישנם דיווחים רבים על הטרדה נגד ואלימות על רקע הסתה.
אף על פי שבשנים האחרונות נעשו שינויים משפטיים עבור מאבק בהומופוביה, פעילים מדווחים שמחוץ לתחומי הממשלה והמנהלה, האפליה עדיין מוגדרת כנוכחת.
חלק ניכר מהעלאת הנושאים במדינה כחלק ממסע פרסום למען שיפור המעמד של זכויות להט"ב הגיעו מוויליאם הרננדס ובן זוגו חואקין קאסרס ושאר חברי אגודת "Among Friends Association" אשר התמודדו עם הטרדות ואיומי רצח בשל הפעילות שלהם.
באפריל 2009 פרסם משרד בריאות הציבור והסיוע הסוציאלי הנחיות חדשות האוסרות על אפליה כלפי להט"ב בשירותי הבריאות.
ב-4 במאי 2010 הנשיא מאוריסיו פונס הוציא צו נשיאותי האוסר על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית במגזר הציבורי.
במקביל, פונס הקים אגף לגיוון מיני בתוך משרד השר להכללה חברתית, שבראשו עמדה אישה לסבית מוצהרת.
בשנת 2015 האספה המחוקקת של סלוודור העבירה חוק המכליל את המונחים נטייה מינית וזהות מגדרית למונחים שמוגנים מפני פשעי שנאה בקוד הפלילי.
החוק קובע עונש של בין 3 ל-6 שנות מאסר למי שמבצע פשע המבוסס על גזעו, מוצאו האתני, השתייכותו הפוליטית, נטייתו המינית או זהותו המגדרית של הקורבן.
באפריל 2018 אישרה ממשלת אל סלוודור את "המדיניות המוסדית לטיפול באוכלוסיית הלהט"ב".
המדיניות, שנכתבה על ידי הממשלה בסיוע פעילי זכויות להט"ב, כמו גם המשטרה הלאומית וגורמי ביטחון הציבור, מאפשרת ללהט"ב מקומיים להגיש תלונות משפטיות נגד אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד "תביעות של פשעים, עינויים ויחסים אכזריים, לא אנושיים ומשפילים כלפי להט"ב" ייחקרו במלואן גם על ידי כוחות המשטרה.
ב-22 בפברואר 2022 הורתה הלשכה החוקתית של בית המשפט העליון לתקן את החוק הנוכחי כדי לאפשר לאנשים שאינם מזדהים עם מינם שנקבע בתעודת הלידה שלהם לשנות את שמם כך שיתאים לזהותם המגדרית המועדפת.
ההוראה באה בעקבות תביעה משנת 2016 שהוגשה על ידי פעילה טרנסג'נדרית, על רקע תוכן החוק הנוכחי, שנמצא כמי שמפר את הוראות חוקת אל סלוודור.
בית המשפט קבע כי חוקי השמות הנוכחיים אינם חוקתיים, שכן הם מפלים אנשים על רקע מגדרי.
עם זאת, נכון למרץ 2024, האספה המחוקקת של אל סלוודור לא נקטה בחקיקה לשינוי תוכן החוק הקיים.
לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של אל סלוודור.
הומוסקסואלים וביסקסואלים באל סלוודור רשאים לתרום דם בדומה להטרוסקסואלים ללא הגבלות.
בעוד שבעשורים האחרונים חלה התקדמות משפטית בנוגע לזכויות להט"ב באל סלוודור בהן חקיקת איסור משפטי מוחלט של אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, גישות הציבור הרחב לרוב עדיין מוגדות כשליליות ואף אלימות כלפי אזרחי להט"ב מקומיים.
סיבה מרכזית לעמדות הציבור הללו הן הטענה כי הומוסקסואליות וטרנסקסואליות הן סימנים לאי-מוסריות, שרבים מאלה שמחזיקים בהן ארגנו התנגדות ציבורית לחקיקה בנוגע לזכויות להט"ב שונות.
ב-26 ביוני 2021 נערך מצעד גאווה בשטחי עיר הבירה, סן סלוודור, החל מפלאזה סלבדור דל מונדו והסתיים בפלאזה סיוויקה קפיטן גנרל ג'ררדו באריוס.
במהלכו, השתתפו כ-18 אלף איש ובכך, הפך למהדורתו הגדולה ביותר מאז היווסדותו בשנת 1997 בה צעדו כ-200 מפגינים.
אל סלוודור נחשבת לאחת המדינות בעלות רמות ההומופוביה הגבוהות באמריקה הלטינית.
ישנה השקפה תרבותית וחברתית בקרב הומוסקסואלים שבה בן הזוג המוגדר כ-"דומיננטי" במערכת היחסים אשר איננו מתנשק עם בן זוגו, לא נחשב כהומוסקסואל בניגוד לבן זוגו או הומוסקסואלים המוגדרים כ-"נשיים".
רבים מההומוסקסואלים הסלוודורים רואים את הגינונים הנשיים כשליליים, כאשר מי שממלא תפקיד דומיננטי ובעל גינונים מאצ'ואיסטים נתפס כחיובי וסימן לגבריות.
דעות אלו בקרב הומוסקסואלים עשויות לעודד נערים צעירים לקיים רק אהבה אפלטונית או לא לקיים יחסים רומנטיים כלל.
הטרוסקסואלים באל סלוודור בדרך כלל חוששים מהגנה על זכויות להט"ב או להיות בעלי חברים הומוסקסואלים בשל הפחד לסטיגמטיזציה, דחייה ולעג על ידי בני גילם או החשש של להיות מואשמים בהיותם הומוסקסואלים בעצמם.
רוב הקונפליקטים והעמדות בתוך הקהילה ההומוסקסואלית באל סלוודור תוארו לאורך השנים כתוצאה של התרבות המאצ'ואית המוטבעת בחברה, הרואה הומוארוטיקה בשלילה.
במהלך מלחמת האזרחים שהתקיימה במדינה בשנות ה-80, צעירים זכרים סלוודורים רבים נחטפו ונאנסו, אך מעטים מאוד הגיעו כדי לדווח על כך למשטרה מאחר שחשו בושה ופחד מסטיגמטיזציה, נידוי ולעג על ידי החברה, מאחר שהמעשה כלל קיום יחסים הומוסקסואלים כפויים.
כ-76 אחוז מהאסירים הפוליטיים הגברים סיפרו לחוקריהם כי הם חוו עינויים על רקע מיני בעת ריצוי תקופת המאסר שלהם.
עם זאת, עקב שינוי המעמד של זכויות להט"ב במדינות העולם ובהן באמריקה הלטינית, הנושא החל להתפתח במשך השנים בקרב להט"ב מקומיים צעירים באל סלוודור.
כיום, הומוסקסואלים צעירים מעודדים בעלי נטייה חד-מינית מבוגרים להצהיר על זהותם ולהתמודד עם הסוגיות הללו בקרב החברה הסלוודורית.
עם זאת, הם עודנם מתמודדים עם אפליה כבדה מצד שאר האוכלוסייה המונעת על ידי תרבות מאצ'ואיזם.
כתוצאה מכך, מבוגרים הומוסקסואלים לעיתים מקיימים מערכות יחסים מאותו המין במהלך נעוריהם, אולם בעודם מגיעים לגיל מבוגר, מאמצים אורח חיים הטרוסקסואלי דיסקרטי בכפייה, מתחתנים ומולידים ילדים במערכת יחסים הטרוסקסואלית עם אישה.
לאורך השנים, היו מקרים מרובים של אלימות ורציחות נגד הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים בפרט לאורך ההיסטוריה של אל סלוודור.
במהלך מלחמת האזרחים במדינה בין השנים 1979–1992, דווח כי כוחות לא ידועים חטפו למעלה מתריסר נשים טרנסג'נדריות בתחילת שנות ה-80. אירועים אלו, הובילו לפעילות המוקדמת של פעילי זכויות הלהט"ב ויליאם הרננדס ובן זוגו חואקין קאסרס שהקימו את ארגון הלהט"ב הרשמי הראשון במדינה בשם "Entre Amigos" (בעברית: בין חברים).
לאחר סיום מלחמת האזרחים נמשכה האלימות נגד להט"ב לאורך שנות ה-90 בעוד פעילים דיווחו כי קיבלו איומים אלימים באופן קבוע.
סקר משנת 2006 עד 2009 חשף איומים מתמשכים נגד פעילים, אלימות והיעדר חקירה של המשטרה במקרי מוות כתוצאה מאלימות כנופיות.
הקורבנות האלימות היו בעיקר גברים הומוסקסואלים שהתמודדו עם אלימות מצד שוטרים, חיילים וסוהרים, בעקבות התנהגות שתוארה כ-"נשית".
האלימות התאפיינה בצורה של חיפוש לא מוצדק, גניבת רכוש, תקיפה מינית או אלימות פיזית נוספת.
כתוצאה מכך ב-9 בספטמבר 2015, האספה המחוקקת של אל סלוודור העבירה חוק להגברת עונשים על פשעי שנאה, שהוסיף מאלה ואילך את העילות נטייה מינית וזהות מגדרית כעילות מוגנות.
בשנת 2011 הצביעה אל סלוודור בנוסף בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם נלוות על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית" שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם.
ב-28 ביולי 2020, שופט בבירה סן סלוודור קבע כי 3 שוטרים הורשעו בהריגת האישה הטרנסג'נדרית קמילה דיאז קורדובה בינואר 2019 ונידונו ל-20 שנות מאסר כל אחד.
הוגו סלינס, ראש עיריית אינטיפוקה לשעבר בין השנים 2009–2012, ידוע לרוב כהומוסקסואל הגלוי היחיד שמילא תפקידים ציבוריים באל סלוודור.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באסטוניה התקדמו משמעותית במאה ה־21. נישואים חד־מיניים חוקיים באסטוניה משנת 2024, וזוגות חד־מיניים מורשים לאמץ ילדים גם החל מ-2024.
אסטוניה נחשבת למדינה הסובייטית לשעבר המתקדמת ביותר בכל הנוגע למעמד זכויות להט"ב בשטחה.
הקבלה של חברי הקהילה גדלה באופן משמעותי מאז תחילת המאה ה-21, אם כי ישנו פער גילים בולט בקבלתה בעוד שאזרחים צעירים נוטים להיות יותר סובלניים וליברלים, בעוד שמבוגרים נוטים להיות שמרנים יותר מבחינה חברתית.
על פי הארגון האירופי "ILGA-Europe", אסטוניה מדורגת במקום ה-21 באירופה בחקיקה זכויות להט"ב, כאשר מיקומה מדורג כנמוך יותר מאשר פינלנד (6) או שוודיה (7) הקרובות אליה (תרבותית ופוליטית), אך גבוה באופן רחב מאשר המדינות הפוסט-סובייטיות לטביה (41) או רוסיה (46) השכנות.
ביוני 2023 חברי וחברות הפרלמנט במדינה הצביעו בעד נישואי להט"ב, ברוב של 55 חברי פרלמנט אל מול 33 מתנגדים.
הדבר התרחש חודשיים לאחר הקמת ממשלה ליברלית חדשה במדינה וראש הממשלה, קאיה קאלאס, התחייבה כי החקיקה תיכנס לתוקפה ב-1 בינואר 2024. אסטוניה היא הראשונה במדינות הבלטיות שמאשרת נישואין חד מיניים.
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין גברים, שהייתה בלתי חוקית באימפריה הרוסית (1721-1917) הועברה אי-הפללה והפכה לחוקית באסטוניה עם הקוד הפלילי של הרפובליקה של אסטוניה בשנת 1929, אשר נכנס לתוקף בשנת 1935. לפני אימוץ החוק הפלילי החדש, קוד העונשין הפלילי של האימפריה הרוסית הוכלל גם בשטחה של אסטוניה.
ב-1940 נכבשה אסטוניה על ידי ברית המועצות, אשר כתוצאה מכך פעילות הומוסקסואלית בין גברים בהסכמה, הפכה לפלילית שוב.
מילים כגון הומוסקסואליות או גיי לא היו נוכחות בשום קוד סובייטי ומערכת המשפט הסובייטית השתמשה במונח "סדום" בעת העמדות לדין בנושא.
לאחר התפרקות ברית המועצות וקבלת עצמאותה של אסטוניה באוגוסט 1991, הומוסקסואליות הועברה אי-הפללה והפכה לחוקית שוב ב-1992 בעוד גיל ההסכמה הושווה הן לזוגות הטרוסקסואלים והן להומוסקסואלים ל-14 שנים ב-2001.
במרץ 2014 החלה קבוצה פרלמנטרית לעבוד על טיוטת הצעת חוק להסדרת מעמדם החוקי של זוגות המתגוררים יחד בעודם לא נשואים.
טיוטת הצעת החוק הוגשה לפרלמנט ב-17 באפריל וב-22 במאי, נתמכה על ידי הממשלה.
עם זאת, מספר מעשי יישום הנדרשים כדי שהחוק ייכנס לתוקף, טרם התקבלו.
ב-26 בנובמבר 2015, הפרלמנט אישר את פעולות היישום הראשונות בהצבעה של 41–42 עם מספר נמנעים, אף על פי ששום דבר לא קרה מאז.
בפברואר 2017, בית המשפט לעניינים מנהליים בטאלין הורה לממשלת אסטוניה לשלם פיצויים כספיים לזוגות על אי אימוץ פעולות היישום.
בספטמבר 2017, הנשיאה קרסטי קלג'ולייד מתחה ביקורת שלילית על הפרלמנט על כך שלא אימץ את פעולות היישום.
הדבר התרחש חודשיים לאחר הקמת ממשלה ליברלית חדשה במדינה וראש הממשלה, קאיה קאלאס, התחייבה כי החקיקה תיכנס לתוקפה ב-2024.
הכרה בנישואים חד מיניים שנערכו בחו"ל
מקרה של נישואים חד מיניים הוכרו לראשונה על ידי בית משפט בדצמבר 2016. לבני הזוג, שני גברים שנישאו במקור בשוודיה אך חיים באסטוניה, נישואיהם נרשמו רשמית בסוף ינואר 2017. בתחילה, בית משפט במחוז הרג'ו סירב לרשום את נישואיהם, אך בני הזוג ערערו על ההחלטה.
בדצמבר קבע בית המשפט המחוזי בטאלין כי יש לרשום את נישואיהם במרשם האוכלוסין האסטוני.
ביוני 2018 קבע בית הדין האירופי לצדק כי מדינות החברות באיחוד האירופי (בהן אסטוניה) חייבות להעניק זכויות תושבות מלאות והכרה בחופש התנועה של זוגות חד-מיניים נשואים, כאשר לפחות אחד מבני הזוג הוא אזרח האיחוד האירופי.
הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים רווקים רשאים לאמץ ילדים בעוד בני זוגם רשאים לטפחם.
עם זאת, זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ במשותף, בעוד החוק האסטוני קובע כי רק זוג נשוי רשאי לעשות זאת בעוד שנישואים חד מיניים המבוצעים באסטוניה אינם מוכרים בשטחי המדינה.
עם זאת, בשל חוק השותפות הרשומה, זוגות רשאים לאמץ ילדים חורגים.
בפברואר 2017, התיר בית המשפט לעניינים מנהליים בטאלין לאישה לסבית לאמץ את ילדיה של בת זוגה, בעוד דווחו מקרים נוספים של זוגות חד מיניים אשר אימצו בהצלחה.
ישנה הכרה עבור הפריה חוץ-גופית עבור לזוגות לסביות.
כתנאי חובה לקבלת חברותה לאיחוד האירופי, העבירה אסטוניה הנחיה של האיחוד האירופי לחוקים משלה האוסרים על אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקה החל מ-1 במאי 2004.
מאז 2006 חוק העונשין אוסר במפורש על הסתה פומבית לשנאה על רקע נטייה מינית.
חוק "היחס השווה" שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 2009, אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית בתחומים נוספים שאינם תעסוקה, כגון שירותי בריאות, ביטוח לאומי, חינוך ואספקת סחורות ושירותים.
סעיף 2 לחוק קובע כדלקמן: "אפליה של אנשים על רקע דת או אמונות אחרות, גיל, מוגבלות או נטייה מינית אסורה".
מאז יוני 2002, טרנסג'נדרים באסטוניה רשאים לשנות את מינם ושמם החוקיים בעוד אינם נדרשים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית לצורך הכרה, עיקור או גירוש מבני זוגם.
הומואים, לסביות וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בכוחות ההגנה של אסטוניה.
אף על פי שאסטוניה נחשבת כמתקדמת בזכויות להט"ב בהשוואה למדינות בלטיות אחרות, אפליה ודעות קדומות נותרו נפוצות בחלקי החברה האסטונית לאחר התפרקות ברית המועצות הסובייטית.
באמצע שנות ה-80 היה בר הומוסקסואלי לא רשמי בטאלין בעוד היה גם אזור שיוט אחד לפחות בטאלין וטרטו לתושבי להט"ב, אם כי מחוץ לשתי הערים הללו, סצנת קהילת הלהט"ב האסטונית הייתה בלתי נראית.
הכנס הראשון שהוקדש למיעוטים מיניים התקיים בטאלין בשנת 1990 בעוד שבמקביל, נוסדה "האגודה הלסבית האסטונית".
מצעדי גאווה אשר נערכו בטאלין בין השנים 2004–2007, משתתפיו הותקפו והוכו על ידי מפגינים הומופובים.
ביוני 2006, שגריר הולנד באסטוניה האנס גלאוביץ ביקש להעבירו לקונסוליה ההולנדית במונטריאול, קנדה, לאחר שהתעללות הומופובית וגזענית מתמשכת הושלכה נגד בן זוגו, רקדן אפרו-קובני, על ידי אזרחים אסטונים בטאלין.
בהודעה שפורסמה על ידי השלטונות האסטוניים נכתב כי "הצטערו מאוד על התקריות".
קיומו זכה לגיבוי שגרירויות זרות רבות בהן: ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, גרמניה, לטביה, ליטא ועוד.
בין ה-6 ל-12 ביוני 2011, אסטוניה אירחה את מצעד הגאווה הבלטית לקידום תמיכה ומודעות רבה יותר לקהילות הלהט"ב במדינות הבלטיות (לטביה, אסטוניה וליטא).
דמיון, שהציגה את תערוכת "גאים בזהותנו" במרכז סולאריס בטאלין ב-31 במרץ אשר כלל תצלומים של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים שצולמו באירועי גאווה שונים ברחבי אירופה, כולל תצלומים של חברי הקהילה האסטונית.
טאלין אירחה את האירוע שוב בשנים 2014 ו-2017. בשל מגפת הקורונה באירופה, אגודת הלהט"ב האסטונית החליטה לבטל את קיום האירוע בשנת 2020 אשר תוכנן להתקיים ברחבי עיר הבירה.
בפברואר 2019 תבעה עמותת הלהט"ב "SevenBow" ממארגני פסטיבל הסרטים "Festheart" את מועצת העיר רקוורה על קיצוץ במימון שלה ב-80%.
ועדת התרבות בעיר אישרה בתחילה את בקשות המימון של העמותה, אך מועצת העיר קיצצה את מימונה לחמישית בלבד מהסכום המבוקש.
עורכי הדין טענו כי דעות הומופוביות הניעו את הקיצוץ במימון סרטי העמותה.
במאי 2019, בית משפט לעניינים מנהליים קבע כי החלטת המועצה לקצץ במימון הפסטיבל אינה חוקית, והוסיף כי איננה בעלת הצדקה להענקת מימון נמוך יותר ל-"SevenBow".
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בארמניה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית חוקית במדינה מאז 2003, אך משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואליות בהסכמה היא חוקית בארמניה מאז 2003 אך עם זאת, מצבם של אזרחים לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים לא השתנה באופן מהותי מאז.
חברי קהילה ארמנים רבים חוששים להיות מנודים חברתית על ידי חבריהם ומשפחותיהם, מה שמוביל לכך שהם נאלצים לשקר לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית האמיתית, למעט מספר בני משפחה וחברים בעוד אינם מגישים לרוב תלונות על הפרות זכויות אדם או עבירות פליליות במשטרה.
בשנת 2011, חתמה ארמניה באו"ם על "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם נלוות על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית", המגנה אלימות ואפליה נגד להט"ב.
ב-3 ביולי 2017 קבע משרד המשפטים כי יוכרו נישואים חד מיניים שנערכו בחו"ל.
עם זאת, נכון לשנת 2021, עדיין לא תועדה הכרה מסוג זה דה פקטו.
הומוסקסואליות נותרה נושא טאבו בחלקים רבים של החברה הארמנית.
במחקר משנת 2012, 55% מהכתבים הארמנים הצהירו שהם יפסיקו את מערכת היחסים שלהם עם חבר או קרוב משפחה אם "יצאו מהארון" כהומוסקסואלים.
יתרה מכך, אין הגנה משפטית לחברי הקהילה אשר זכויות האדם שלהם מופרות באופן קבוע.
בשנת 2015 ארמניה דורגה על פי הארגון האירופי "ILGA-Europe" במקום ה-47 מתוך 49 מדינות אירופה עבור זכויות להט"ב, כאשר רוסיה (48) ואזרבייג'ן (49) השכנות תופסות את המקומות האחרונים מתחתיה.
בשנת 2021 הוצבה באותו המיקום.
בשנת 2001, עמותת זכויות אדם מקומית "אגודת הלסינקי" (Helsinki Association) פרסמה דרך אתר האינטרנט שלה את סיפורו של נער הומוסקסואל בן 20 אשר בשנת 1999 הועמד לדין למשך שלושה חודשי מאסר בגין קיום יחסי מין הומוסקסואלים בהסכמה עם גבר.
הנער היה לנאשם האחרון שנידון על פי סעיף 116 הסובייטי.
בעדותו, הוא גינה את כליאתו והתעללותו על ידי סוהר הכלא, אך גם את השופט אותו כינה כ-"מושחת" אשר קיצר את עונשו עבור שוחד של 1,000 דולר.
פרסום המקרה סימן את האירוע הראשון אשר הומוסקסואל מוצהר "יוצא מהארון" בארמניה.
עד 2003, החקיקה של ארמניה פעלה לפי סעיף 121 המקביל מחוק העונשין של ברית המועצות לשעבר, שהפליל רק באופן ספציפי קיום יחסי מין אנאליים בין גברים בעוד יחסים הומוסקסואלים בין לסביות ולא אנאליים בין גברים מבוגרים בהסכמה לא הוזכרו במפורש בחוק כעבירה פלילית.
ביטול החוק נגד הומוסקסואלים יחד עם עונש המוות בארמניה היה בין תנאי ההצטרפות של ארמניה למועצת אירופה בשנת 2001. בדצמבר 2002 אישרה האספה הלאומית את חוק העונשין החדש שבו הסעיף האנטי-הומוסקסואלי הוסר.
ב-1 באוגוסט 2003, נשיא ארמניה רוברט קוצ'ריאן אישר אותו, ובכך, הביא לקיצן של עשרות שנות הדיכוי נגד הומוסקסואלים בארמניה.
במשך השנים היו כ-7 תביעות ב-1996 ו-4 ב-1997 על פי החוק נגד הומוסקסואלים (על פי ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל) ו-4 ב-1999 (על פי הוועדה לענייני משפט וזכויות אדם של מועצת אירופה).
גיל ההסכמה מוגדר כשווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 16 שנים.
ארמניה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של ארמניה במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה המגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 2015.
ב-3 ביולי 2017 הודיע משרד המשפטים כי כל הנישואים שנערכו בחו"ל תקפים בארמניה, לרבות נישואים בין בני אותו המין.
עם זאת, נכון לשנת 2021, עדיין לא תועדה הכרה מסוג זה במדינה.
בסוף שנת 2017, האב וזקן מובסיאן מהכנסייה האפוסטולית הארמנית, חבר בכיר באנשי הדת במדינה, הביע את תמיכתו האישית בהכרה בנישואים חד-מיניים בארמניה, והפך לאחד האישים התומכים הבולטים ביותר בארמניה בנושא.
בראיון לארגון הלהט"ב הארמני, "Equality Armenia", השווה מובסיאן את הרדיפה ההיסטורית של ארמנים על ידי טורקיה לרדיפה עמה מתמודדים חברי קהילת הלהט"ב ברחבי העולם,
תומכים נוספים להתרת נישואים חד מיניים בארמניה כוללים את הארגון "Equality Armenia" אשר הצהיר כי סיסמתו היא "השגת שוויון בנישואים בארמניה".
בנובמבר 2018, ממשלת ארמניה דחתה הצעת חוק שהוצעה על ידי חבר הפרלמנט השמרני, טיגראן אוריקניאן להכנסת איסורים נוספים על הכרה בנישואים חד מיניים.
ב-26 באוגוסט 2019, שר המשפטים, רוסתם בדסיאן, הצהיר כי ארמניה "אינה מכירה בנישואים חד מיניים".
סקר משנת 2011 הראה כי 50% מהנסקרים בארמניה "יתרחקו באדישות" אם היו עדים לאלימות נגד להט"ב, והדגיש את "האמונה התרבותית המוטבעת נגד הומוסקסואליות במדינה".
ארגון הלהט"ב האירופי "ILGA-Europe" מקיים פעילויות הקשורות לקידום זכויות להט"ב בארמניה באמצעות שבעה ארגונים לא ממשלתיים וחברות אזרחיות ברחבי המדינה.
על פי ועדת הלסינקי לזכויות אדם בארמניה, בשנת 2004, צו של משרד ההגנה הפנימי אסר למעשה על הומוסקסואלים לשרת בכוחות המזוינים של ארמניה.
בפועל, הומואים מסומנים כ-"חולי נפש" ונשלחים לפסיכיאטר.
במאי 2018, בעודו בארמניה בשליחות הומניטרית, הזמר הבריטי אלטון ג'ון הידוע כהומוסקסואל מוצהר, היה נתון להכפשות הומופוביות בעוד שביצים הושלכו לעברו.
לפי צלם העיתונות, כ-2 מתוכן פגעו בג'ון.
מאוחר יותר שוחרר החשוד על ידי המשטרה.
בשנת 2013, משטרת ארמניה הציעה הצעת חוק המוציאה מחוץ לחוק "יחסים לא מסורתיים" וקידום "תעמולה להט"ב לנוער" בחוק הדומה לחוק נגד תעמולה גאה אשר הועבר ברוסיה ביוני אותה שנה.
אשת אהרוניאן, דוברות המשטרה, מסרה כי הצעת החוק הוצעה בשל "חשש הציבור מהתפשטות הומוסקסואלית".
עם זאת, ארגונים לא ממשלתיים בהם "Pink Armenia" טענו כי מדובר בניסיון להסיח את דעת הציבור מבעיות סוציו-פוליטיות רבות במדינה.
לאחר מכן הצעת החוק לא הצליחה לעבור.
ב-17 במאי 2014 פרסם העיתון הארמני "Iravunk" מאמר עם רשימה של עשרות חשבונות פייסבוק של חברי קהילת הלהט"ב הארמנית, בעוד כינה אותם כ-"זומבים" והאשים אותם בשירות אינטרסים של "הקהילה ההומוסקסואלית הבינלאומית".
העיתון נתבע והובא בפני בית הדין הארמני לערעורים, שם השופטים מצאו כי העיתון "לא פגע באיש" וחייבו את התובעים לשלם 50,000 דראם ארמני כפיצוי לעיתון ולעורך שלו, הובהניס גלאג'יאן אשר הוציא לאור את המאמר.
בנובמבר 2018, קבוצה להט"ב נוצרית נאלצה לבטל מספר פורומים ואירועים שתכננה עבור חברי הקהילה הארמניים עקב "איומים מתמידים" ו-"הפחדה מאורגנת" מצד מנהיגים פוליטיים ודתיים כמו גם "חוסר מוכנות מספקת" מצד המשטרה להגן על המשתתפים.
לאחר ביטול ההפללה של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה ב-2003, נצפו בארמניה מספר סימנים ספורדיים של תנועת למען זכויות להט"ב.
באוקטובר 2003, קבוצה של 15 חברי הקהילה התאספו בבירה ירוואן עבור הקמת הארגון, "Gay and Lesbian Armenian Group" אך לאחר מספר פגישות, הפעילים לא הצליחו להשיג את מטרתם.
בשנת 1998, נוסדה האגודה הארמנית להומואים ולסביות בניו יורק כדי לתמוך בחברי קהילת הלהט"ב הארמנים בתפוצות בעוד קבוצה דומה הוקמה גם בצרפת.
בשנת 2007, הוקם הארגון הלא ממשלתי, "Pink Armenia", עבור מאבק בהומופוביה וקידום מודעות ציבורית למניעת HIV ומחלות מין נוספות.
הארגון עורך לעיתים קרובות מחקר על מעמדם של חברי הקהילה בארמניה, תוך כדי עבודה עם ארגונים לא ממשלתיים אחרים במדינה עבור מאבק בהומפוביה.
קבוצות להט"ב ארמניות נוספות כוללות את האגודה הארמנית למען הומואים ולסביות ("Gay and Lesbian Armenian Society"), יוזמת קשת ארמניה ("Armenia Rainbow Initiative") ושוויון ארמניה ("Equality Armenia") שבסיסה בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
ב-5 באפריל 2019, לילית מרטירוסיאן, פעילת זכויות להט"ב טרנסג'נדרית, עלתה לנאום במהלך דיון על נושאי מגדר באספה הלאומית של ארמניה בעודה ציינה את מעמד האזרחים הטרנסג'נדרים בארמניה והתקווה לעתיד טוב ובטוח יותר עבור קהילת הלהט"ב במדינה.
נאומה סימן את הפעם הראשונה בהיסטוריה של ארמניה שאדם טרנסג'נדר דיבר באספה הלאומית.
במהלך נאומה ציינה את מעמד הטרנסג'נדרים הארמנים בעודם "מעונים, נאנסים, נחטפים, מותקפים פיזית, נשרפים, נרצחים, נשדדים ומובטלים".
נאומה הוביל לתגובות שליליות, בהם מחברת הפרלמנט נאירה זוהרביאן שפרשה מהאסיפה הלאומית במהלך נאומה ואיומים מצד חבר הפרלמנט ורטאן ג'וקסיאן שקרא "לשרוף אותה בחיים".
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באזרבייג'ן מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית חוקית במדינה מאז שנת 2000, אך משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן ההכרות המשפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים, בעוד טרם חוקקו הגנות מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בנושאים שונים כגון תעסוקה, מתן סחורות ושירותים, פשעי שנאה או דברי שטנה.
בכל שנה מאז 2015, הארגון האירופי "ILGA-Europe" דירג את אזרבייג'ן כמדינה הגרועה ביותר (49 מתוך 49) ביבשת אירופה בהגנה על זכויות להט"ב, תוך ציונו כי היא כוללת "היעדר כמעט מוחלט של הגנה משפטית" עבור חברי קהילת הלהט"ב האזרית.
בספטמבר 2017, הופיעו דיווחים שלפחות כ-100 מחברי הקהילה בבאקו נעצרו, לכאורה כחלק מפעילות נגד זנות בעודם היו נתונים למכות, מעשי אונס, חקירות, בדיקות רפואיות כפויות וסחיטה.
בשנת 2012, החלו שמועות על מצעד גאווה שמתארגן בזמן לאירוויזיון 2012, אותו אירחה אזרבייג'ן אשר גרמו לחוסר הסכמה בחברה עקב דעות הומופוביות, אך זכו לתמיכה מפעילי זכויות האדם אזרים.
נוכחות התחרות באזרבייג'ן גרמה גם למתיחות דיפלומטית עם איראן השכנה.
אנשי הדת האיראנים איאתוללה מוחמד מוג'טאהד שבסטרי ואייתוללה ג'עפר סובאני גינו את אזרבייג'ן בגין "התנהגות אנטי-אסלאמית" וטענו כי אזרבייג'ן עומדת לארח מצעד גאווה.
הדבר הוביל להפגנות מול שגרירות איראן בבאקו, שם נשאו המפגינים סיסמאות לועגות למנהיגי איראן.
למרות השמועות, לא התקיים לבסוף מצעד במדינה.
לאחר הכרזת עצמאותה מהאימפריה הרוסית ב-1918, לרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן לא היו חוקים נגד הומוסקסואליות.
אזרבייג'ן חזרה לעצמאותה ב-1991 לאחר התפרקות ברית המועצות, ובשנת 2000 ביטלה את חוק ההפללה של הומוסקסואליות מתקופת ברית המועצות.
גיל ההסכמה מוגדר כשווה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 16 שנים.
אזרבייג'ן אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים הן באופן חורג והן באופן משותף.
לאזרבייג'ן אין חקיקה המאפשרת לטרנסג'נדרים לשנות את מינם באופן חוקי במסמכים רשמיים.
עם זאת, רשאים לשנות את שמם כך שיתאים לזהותם המגדרית המועדפת.
לא ידוע אם גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאים לתרום דם באזרבייג'ן.
על פי החוק, אין קבוצות הנאסרות מנתינת תרומת דם מלבד אנשים הנגועים ב-HIV/איידס.
אזרבייג'ן היא במידה רבה מדינה חילונית עם אחת מאוכלוסיית הרוב המוסלמית הפחות מתרגלות את דת האסלאם ברחבי העולם.
הסיבות העיקריות מאחורי הומופוביה ברחבי המדינה נובעת בעיקר מחוסר ידע על מהי קהילת הלהט"ב, וכן בשל "מסורות הטרוסקסואליות".
משפחות של הומוסקסואלים לרוב אינן מסוגלות להשלים עם נטייתן המינית של בני משפחן, במיוחד באזורים כפריים, בעוד יציאה מהבית גורמת לעיתים קרובות לאלימות או לנידוי מצד אבות המשפחה או לקיום נישואים הטרוסקסואלים בכפייה.
עלי חסאנוב, ראש המחלקה לעניינים ציבוריים ופוליטיים בממשל נשיא אזרבייג'ן, הצהיר כי טענות לקיום מצעד הגאווה אינן נכונות, והזהיר את איראן "שלא להתערב בענייניה הפנימיים של אזרבייג'ן".
בתגובה, איראן החזירה את שגרירה מבאקו, בעוד אזרבייג'ן דרשה התנצלות רשמית מאיראן על הצהרותיה בקשר עם אירוח האירוויזיון של באקו, ובהמשך גם החזירה את שגרירה מטהראן.
למרות השמועות, לא התרחש מצעד גאווה במדינה.
בשנים האחרונות, חברי קהילת הלהט"ב האזרית זכו לנראות רבה יותר, באמצעות ראיונות שונים, פוסטים ברשתות חברתיות וסרטים.
לרגל חודש הגאווה (יוני) בשנת 2019, מספר סלבריטאים אזרים שיתפו פוסטים ברשתות חברתיות התומכים בזכויות להט"ב, בהם הזמרת רויה, הסטייליסט ענר אגאקישייב וזוכה האירוויזיון לשנת 2011 אלדר גאסימוב.
כמו ברוב המדינות הנוספות לאחר העידן הסובייטי, אזרבייג'ן נותרה מדינה בה הומוסקסואליות היא נושא המוקף בבלבול.
אין כמעט מידע אובייקטיבי או נכון על ההיבטים הפסיכולוגיים, הסוציולוגיים והמשפטיים של הומוסקסואליות באזרבייג'ן.
כתוצאה מכך, רוב החברה המבוגרת בפרט לא יודעת מהי הומוסקסואליות במדינה.
עם זאת, ישנה תנועת זכויות להט"ב קטנה במדינה, עם שלושה ארגונים הדוגלים בזכויות והגנה של חברי קהילת הלהט"ב האזרית.
אף על פי שמעשים הומוסקסואלים בהסכמה הם חוקיים רשמית באזרבייג'ן, הדיווחים על התעללות משטרתית בתושבי להט"ב נמשכים.
שחמארלי השאיר מכתב התאבדות בחשבונו בפייסבוק בו האשים את יחס החברה ההומופובי להומוסקסואליות במותו.
זמן קצר לאחר מכן נמצא על ידי חבריו.
בשנת 2019, בית הדין האירופי לזכויות אדם גינה את המדינה כתוצאה מפשיטותיה בשנת 2017 בהן עצרה למעלה מ-80 תושבי להט"ב, אשר רבים מתוכם עונו על ידי המשטרה.
דוח זכויות אדם ממשרד החוץ של ארצות הברית בשנת 2017 הצהיר כי הנעצרים ציינו כי המשטרה "איימה עליהם באונס", ובמקרים מסוימים "אנסה אותם באמצעות אלות".
הדוח הצהיר כי בחודש אוקטובר דיווחו ערוצי תקשורת ועורכי דין לזכויות אדם שמאז אמצע ספטמבר המשטרה עצרה ועינתה 83 גברים הנחשבים הומואים או ביסקסואלים.
זוכת האירוויזיון 2011 האזרבייג'נית ניגר ג'מאל פרסמה סרטון בחשבונה באינסטגרם המופנה לנשיא אילהם אלייב ודחקה בגורמי הממשלה לפעול בנושא.
במאי 2019, אזרבייג'ן איירליינס פיטרה שלושה עובדים בגין פרסום מידע אישי של נוסעת טרנסג'נדרית ברשתות החברתיות, כולל תמונה של דרכונה.
ביוני 2019, חמש נשים טרנסג'נדריות הותקפו פיזית על ידי קבוצה של 15 גברים במרדקאן.
אתר החדשות הראשון עבור חברי קהילת הלהט"ב באזרבייג'ן הושק על ידי רוסלן בלוחין ב-25 במאי 2011 תחת השם, "gay.az".
מגזין הלהט"ב האזרי המקוון הראשון "Minority Magazine" נוסד על ידי סמאד איסמאילוב בדצמבר 2015. המגזין עוסק בנושאי חינוך, בידור ואקטואליה על מעמד חברי הקהילה באזרבייג'ן וברחבי העולם.
המגזין החל לתפקד כארגון לא ממשלתי מאוגוסט 2017.
סמאד איסמאילוב, פעיל להט"ב ומייסד "Minority Magazine", יצר סרט תיעודי על טרנסג'נדר מאזרבייג'ן בשם סבסטיאן.
סרטו התמקד באתגרים, הפחדים והחלומות של סבסטיאן לגבי העתיד.
הסרט צולם באוהיו שבארצות הברית והופיע לראשונה בבאקו ב-25 בנובמבר 2017, בתמיכת שגרירות הולנד.
כ-80 איש הגיעו לצפות בבכורתו ולהשתתף בדיונים על זכויות להט"ב לאחר סיומו.
בשנת 2009, הסופר עלי אכבר הוציא לאור ספר מעורר מחלוקת בשם "Artush and Zaur", שהתמקד באהבה הומוסקסואלית בין ארמני לאזרי.
לפי אכבר, "להיות ארמני או הומוסקסואל הם נושאי טאבו מרכזיים בחברה האזרית".
בשנת 2014 פרסם הסופר האזרי אורחאן בהדירסוי רומן על אהבתם של שני גברים צעירים תחת הכותרת, "It is a sin to love you".
"Gender and Development" (מגדר ופיתוח) - נוסד בשנת 2007. הארגון מבצע פרויקטים מקומיים בנושאי בריאות בשיתוף משרד הבריאות האזרי.
"Nefes LGBT Azerbaijan Alliance" (ברית נשימת להט"ב אזרבייג'ן) - הוקם בשנת 2012. הארגון מיישם פרויקטים, כולל חלק מסקר בינלאומי ומקיים באופן קבוע שיחות עם משלחת האיחוד האירופי לאזרבייג'ן ושגרירויות אירופיות נוספות בנוגע לקשיים של חברי קהילת הלהט"ב במדינה.
"AZAD LGBT" (חינם להט"ב), הוקם בשנת 2012 על ידי איסה שחמרלי.
הארגון מתרכז בחינוך וייצוג תקשורתי טוב יותר באזרבייג'ן עבור חברי הקהילה.
בשנה הראשונה שלו, ניהל מספר פרויקטים, כולל ארגון ערבי סרטים הכוללים תוכני להט"ב בבירה באקו.
בלילות הסרטים הללו השתתפו פסיכולוגים מקומיים אשר ענו על שאלות ותשובות לאחר ההקרנה.
בשנת 2014, לאחר התאבדותה של איסה שחמרלי, הארגון הקים סדרה של פרויקטים הכוללים צילומים וסרטונים עבור הקהילה האזרית.
בשנת 2015, "AZAD LGBT" השיק אתר אינטרנט המספק כלי חינוך מקוונים בחינם.
בנוסף לארגונים הקיימים, ישנם קמפיינים או מגזינים מקוונים אזרים נוספים בהם,
"Gay.az", פורטל המידע הראשון לקהילת הלהט"ב באזרבייג'ן.
"Love Is Love", קמפיין צילום מקוון הנועד לספק תמיכה לחברי הקהילה.
"Reng", לזכר יום הולדתה של הפעיל המנוח איסה שחמרלי, כולל גרסאות מאוירות של מספר מכתביו.
מגזין "Minority Magazine", המסקר נושאי חינוך, בידור ואקטואליה בקרב חברי קהילה הלהט"ב ברחבי העולם ואזרבייג'ן בפרט.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באנדורה התקדמו משמעותית במאה ה־21. נישואים חד־מיניים חוקיים באנדורה משנת 2023, וזוגות חד־מיניים מורשים לאמץ ילדים החל משנת 2014. כמו כן, חוקי המדינה אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
הפללה של פעילות הומוסקסואלית באנדורה בוטלה בשנת 1791. גיל ההסכמה מוגדר כשווה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 14 שנים.
מאז 2005, זוגות חד מיניים יכולים לרשום את מערכת היחסים שלהם בשם "איחוד יציב של זוג".
ב-2 ביוני 2014, בעקבות הודעה מוקדמת, הגישה מפלגת השלטון דמוקרטים למען אנדורה הצעת חוק להכרה באיחוד אזרחי למועצה הכללית.
הצעת החוק תקים איחודים אזרחיים השווים למעמד נישואים בכל נושא מלבד שם משפחה, וכן תעניק לזוגות חד מיניים זכויות אימוץ משותף.
ב-27 בנובמבר 2014 עברה הצעת החוק בהצבעת רוב של 20 בעד מול 3 נגד עם מספר נמנעים.
ב-24 בדצמבר, הצעת החוק פורסמה בכתב העת הרשמי, לאחר פרסום על ידי הנסיך-השותף פרנסואה הולנד, שכן נחוצה חתימתו של אחד משני הנסיכים המשותפים.
ההצעה נכנסה לתוקף ב-25 בדצמבר.
עם זאת, ארגוני זכויות להט"ב מקומיים גינו את הצעת חוק האיחוד האזרחי כ-"מפלה ומלאה בליקויים משפטיים" בעודם הציעו צעדים משפטיים להשגת הכרה בנישואים חד מיניים באנדורה.
ב-10 במרץ 2020, שלוש המפלגות אשר הרכיבו את קואליציית השלטון, הדמוקרטים, המפלגה הליברלית ומפלגת האזרחים המחויבים, הציגו את טיוטת הצעת החוק להכשרת נישואים חד מיניים.
הצעת החוק הוגשה למועצה הכללית ב-24 בנובמבר 2020, אך הוארכה מספר פעמים.
מועדו האחרון של הייעוץ הציבורי בהצעה היה ל-13 בדצמבר 2021.
לפני שנת 2014, זוגות חד מיניים לא הורשו לאמץ בעוד חוק האימוץ הכיר באפשרות זו רק עבור זוגות הטרוסקסואלים.
מעמד האימוץ עבור זוגות חד מיניים שונה כאשר חוק האיחוד האזרחי המעניק זכויות אימוץ מלאות התקבל בנובמבר 2014 ונכנס לתוקף ב-25 בדצמבר 2014 ובכך, התיר אימוץ חורג ומשותף עבור זוגות הומוסקסואלים.
אנדורה אוסרת אפליה על רקע נטייה מינית מאז 2005. פשעי שנאה המניעים את הנטייה המינית של הקורבן מובילים לעונשים משפטיים נוספים.
בדצמבר 2008 קבע בית המשפט לחוקה כי נטייה מינית נכללת בעילות האפליה האסורות בחוקת אנדורה תחת הקטגוריה "כל עילה אחרת".
סעיף 4 לחוק 35/2008, מ-18 בנובמבר על יחסים מקצועיים אוסר על מעסיקים ועובדים להפלות עובדים או עמיתים על רקע נטייה מינית.
דיווחים על אפליה בקרב הציבור כלפי חברי קהילת הלהט"ב באנדורה הם נדירים.
עם זאת, בשנת 2000, צעיר הומוסקסואל אנדורי, נונו ריביירו בן ה-17, נרצח עקב נטייתו המינית, אירוע אשר הוביל לסערה ציבורית נרחבת.
אף על פי כן, באופן כללי, החברה האנדורית מוגדרת עם רמת קבלה גבוה מאוד כלפי הומוסקסואליות ומערכות יחסים חד-מיניות.
בפברואר 2019, המועצה הכללית אימצה חקיקה המתייחסת ליחס שוויון ואי אפליה האוסר על אפליה כלפי חברי קהילת הלהט"ב בתחומים רבים לרבות תעסוקה, חינוך, בריאות, שירותים חברתיים, דיור, מפעלים ציבוריים וכו'.
סעיף 4(2) קובע באומרו כי,"אין להפלות איש על בסיס לידה, לאום או חוסר לאום, מוצא גזעי או אתני, מין או מגדר נקבה, דת, דעה פילוסופית, פוליטית או איגודית, שפה, גיל, מוגבלות, נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי, או כל מצב או נסיבות אישיות או חברתיות אחרות".
נכון לשנת 2021, לא קיימים אמצעים חוקיים המאפשרים לטרנסג'נדרים לשנות את מינם החוקי במסמכי זיהוי רשמיים, כגון דרכונים, תעודות זהות או רישיונות נהיגה באנדורה.
חל איסור על אפליה על רקע זהות מגדרית והתבטאות בתחומים כמו תעסוקה, אספקת סחורות ושירותים ועוד.
חוק 14/2019, מ-15 בפברואר, בדבר זכויות ילדים ומתבגרים קובע כי יש "לכבד ילדים טרנסג'נדרים על רקע זהותם המגדרית".
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) באנדורה יכולים לתרום דם לבנק הדם והרקמות של קטלוניה ומפעל הדם הצרפתי לאחר תקופת דחייה של שנה.
ההפגנה הציבורית הראשונה של חברי קהילת הלהט"ב באנדורה התרחשה ב-6 בספטמבר 2002. ב-23 ביוני 2003 ארגנה עמותת "Som Com Som" את מצעד הגאווה הראשון במדינה שהתקיים בפלאסה דל פובלה בבירה אנדורה לה ולה.
בשנת 2019 הוקמה קבוצת הלהט"ב האנדורית "DiversAnd" לאחר שהעמותה "Som Com Som" (קטלאנית: אנחנו כפי שאנחנו) סיימה את עבודתה בשנת 2018. "DiversAnd" מתמקדת במניעה וטיפול בבריונות ואפליה כלפי תלמידי להט"ב בבתי ספר, במתן זכויותיהם של טרנסג'נדרים לשנות את שמם ומגדרם החוקי והכשרת נישואים חד מיניים באנדורה.
"DiversAnd" הייתה למארגנת מצעד הגאווה ביוני 2019.
ב-17 במאי 2019, לציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה השיקה המחלקה האנדורית לשוויון "Department of Equality" סרט תחת הכותרת "#LovingDiversity".
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטריטוריה של ארצות הברית באיי מריאנה הצפוניים מוגדרות בין המתקדמות ביותר בעולם.
מאז 2007 ישנה הכרה משפטית בשינוי מגדר בקרב טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית לאחר העברת ניתוח להתאמה מגדרית.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בצבא ארצות הברית שאחראי על ההגנה של איי מריאנה הצפוניים.
בשפת הצ'מורו , שפת האם של אנשי הצ'מורו, קיים מונח לתיאור גבר הומוסקסואל - "Mamflorita" (בעברית: מאמאפלוריטה) שמשמעותו היא "פרחים קטנים" בעוד המונח המקומי עבור תיאור אישה לסבית הוא "Malalahi" (בעברית: מלאלאהי) שמשמעותו היא "נשים שמתנהגות כמו גברים".
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה הפכה לחוקית בשטחי איי מריאנה הצפוניים מאז 1983.
נישואים חד-מיניים הפכו לחוקיים באיי מריאנה הצפוניים ושאר הטריטוריות של ארצות הברית ב-26 ביוני 2015 לאחר שבית המשפט העליון במדינה קבע כי האיסור על הכרה פדרלית בנישואים חד-מיניים ברחבי המדינה אינו חוקתי.
לפני כן, לא היה קיים איסור על הכרה משפטית בנישואים חד-מיניים בחוק איי מריאנה הצפוניים, ולא ציינו החוקים את מין הצדדים עבור הכרה אם כי הוראות מסוימות הניחו שהצדדים הם זוגות הטרוסקסואלים בלבד מהמין השני.
הנישואים הראשונים בין זוג חד-מיני ברחבי האיים התרחשו באי סאיפאן ב-22 ביולי 2015.
בעקבות פסק הדין של אוברגפל נגד הודג'ס בשנת 2015, זוגות חד-מיניים החלו להיות רשאים לאמץ (באופן חורג או משותף) בפריסה ארצית ברחבי ארצות הברית והטריטוריות שלה.
זוגות לסביות רשאיות לגשת לשירותי רבייה בסיוע כגון הפריה חוץ-גופית בעוד חוקי איי מריאנה הצפוניים מכירים באם הלא גנטית, שאינה בהיריון, כאימו החוקית של הילד שנולד באמצעות תרומת זרע, רק אם הזוג מוגדר כנשוי.
איי מריאנה הצפוניים אינם מספקים הגנה ספציפית מפני אפליה על בסיס נטייה מינית או זהות מגדרית בחוקים לאיסור אפליה במתן סחורות ושירותים, פשעי שנאה, דברי שטנה או תעסוקה.
עם זאת, קיימות מספר הגנות בהם מפשעי שנאה ממניע של נטייה מינית או זהות מגדרית שמכוסים באופן פדרלי בארצות הברית והטריטוריות התלויות שלה במסגרת החוק למניעת פשעי שנאה על שם מתיו שפרד וג'יימס בירד ג'וניור משנת 2009 שתקף גם על שטחי הטריטוריה.
אפליה של עובדי ציבור על בסיס נטייה מינית בין היתר ברשות המבקרים של איי מריאנה הצפוניים ונציבות שירות המדינה פלילית על פי החוק.
גילויי אפליה על רקע העילה כפופות ל-"פעולה משמעתית".
הקוד המנהלי של איי מריאנה הצפוניים אוסר על בריונות, הטרדה ואפליה נגד תלמידים בבתי ספר ציבוריים, עובדים והורים.
סעיף §60-20-401 לקוד קובע באומרו כי:"לכל התלמידים, העובדים וההורים ישנה הזכות להיות נקיים מאפליה והטרדה על בסיס גזע, אמונה, דת, צבע, מין, נטייה מינית, מוצא לאומי, גיל, מעמד תרבותי או סוציו-אקונומי או לקות.
טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית באיי מריאנה הצפוניים רשאים לשנות את מגדרם המשפטי בעקבות העברת ניתוח להתאמה מגדרית ושינוי השם שלהם מאז 2007.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של ארצות הברית שאחראים על הגנת איי מריאנה הצפוניים כחלק מטריטוריה של ארצות הברית.
לצבא האמריקאי הייתה בעבר מדיניות "אל תשאל, אל תספר" לגבי שירות גלוי של חיילות לסביות וחיילים הומוסקסואלים וביסקסואלים בצבא.
המדיניות נועדה למנוע חשיפת נטייה מינית של חיילים על ידי הצבא.
מנגד, כל עוד החייל מסתיר את נטיותיו המיניות, מפקדיו אינם רשאים לשאול ולחקור אותו בנושא.
המדיניות קבעה כי אם נודע שחייל הוא הומוסקסואל או שחיילת היא לסבית, יש להדיחם באופן מיידי מהצבא, ללא אפשרות לערעור.
המדיניות בוטלה בשנת 2010 וביטולה נכנס לתוקף ב-2011.
טרנסג'נדרים החלו להיות רשאים לשרת לראשונה בצבא ארצות הברית מיוני 2016 עד ינואר 2018 ללא הגבלות, מינואר 2018 עד אפריל 2019 בתנאי שהיו יציבים למשך 18 חודשים במגדר שהוקצה להם, ונאסרו לחלוטין מאפריל 2019 עד ינואר 2021 לו היו עוברים שינוי מגדר או אם היו בעלי היסטוריה של דיספוריה מגדרית.
כחלק מטריטוריה של ארצות הברית, מדיניות תרומות הדם של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) חלה גם על שטחה של איי מריאנה הצפוניים.
מאז 2020, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) רשאים לתרום דם לאחר תקופת דחייה של 3 חודשים.
מדיניות זו החליפה תקופת דחייה של שנה קודמת שאושרה על ידי המנהל ב-21 בדצמבר 2015, שהחליפה את האיסור ללא הגבלת הזמן הקודם על תרומות דם מאת "MSM" מאז 1983.
ביולי 2018 נערך מצעד הגאווה הראשון באיי מריאנה הצפוניים.
מאז הכשרתם של נישואים חד-מיניים ברחבי האיים ביוני 2015, הפכו איי מריאנה הצפוניים ליעד נישואים פופולרי עבור זוגות חד-מיניים במיוחד בקרב תיירים סינים.
במחצית הראשונה של 2018, 77% מכלל הנישואים שהתקיימו בטריטוריה הוגדרו כנישואים בין זוגות חד-מיניים.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באלג'יריה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כעבירה פלילית במדינה מאז 1966 ועלולה לשאת עונש של עד 3 שנות מאסר וקנס של עד 10,000 דינר אלג'ירי.
אירועים של הוצאות להורג, עינויים, אלימות, בריונות והטרדות נגד מי שנתפסים על ידי האוכלוסייה כלהט"ב מוגדרים כשכיחים במדינה גם כאשר המשטרה המקומית מצטרפת לאירועים או מוגדרת כמי ש-"מעלימה עין".
סעיף 338 לחוק העונשין האלג'ירי משנת 1966 אוסר על קיום פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה באומרו:"מי שאשם במעשה הומוסקסואלי, דינו מאסר של בין חודשיים לשנתיים, וקנס של 500 עד 2000 דינר אלג'ירי.
אם אחד המשתתפים מתחת לגיל 18, ניתן להעלות את העונש ל-3 שנות מאסר וקנס של 10,000 דינר אלג'ירי".סעיף 333:"כאשר הזעם להפרת הגינות הציבור כולל מעשה נגד הטבע עם אדם מאותו המין, מוטל עונש מאסר של בין 6 חודשים ל-3 שנים, וקנס של בין 1,000 ל-10,000 דינר אלג'ירי".
הומוסקסואליות היא פלילית על פי החוק האלג'ירי, והגישה החברתית הרווחת כלפי כל מי שמוגדרים כלהט"ב בגלוי מוגדרת כעוינת ואף אלימה לעיתים קרובות.
אין ממסדים שידועים כידידותיים עבור להט"ב אלג'ירים ואף ארגון פוליטי אינו רשאי לנהל קמפיין למען זכויות להט"ב במדינה.
דוגמאות לפשעי שנאה נגד להט"ב שנעשו באלג'יריה לאורך השנים כוללות סקילה באבנים של שני גברים הומוסקסואלים ברחוב בשנת 2001, ורצח של שני גברים נוספים האחד ב-1994 והשני ב-1996 על רקע נטייתם המינית.
ניסיונות לקיום טקסי נישואים חד-מיניים לא רשמיים בקרב זוגות מאותו המין נחסמים על ידי המשטרה המקומית, כפי שהתרחש במקרה בשנת 2005. לאורך השנים להט"ב אלג'ירים תוארו על ידי מאמרים שבהם רואיינו חברי הקהילה המקומית על ידי התקשורת הבינלאומית כ-"קהילה בלתי נראית" במדינה.
אסיל בלאטלה היה סטודנט שנרצח באכזריות בחשד להיותו הומוסקסואל בשנת 2019. הסטודנט נרצח במעונותיו במחוז האוניברסיטה בה למד, בעוד שעל הקיר שהיה צמוד לגופתו נכתב המשפט "הוא הומו" בדמו על ידי הרוצח שלו.
הרוצח, הצהיר לאחר מכן שחשב שאם יעשה זאת "ימנע מהעמדה לדין על כך".
הואארי מנאר , זמר ראיי אלג'ירי שהיה ידוע בקרב שמועות כהומוסקסואל, מת בעקבות התקף לב בגיל 37 בבית חולים בשנת 2019. לאחר מותו הופיעו הערות הומופוביות רבות ברשתות החברתיות בקרב משתמשים אלג'ירים סביב הנושא.
לאורך השנים, הקריירה המוזיקלית של מנאר באלג'יריה נפגעה עקב השמועות על היותו הומוסקסואל ותגובות הומופוביות נלוות.
שנתיים לפני מותו ב-2017 הוא היה אמור להופיע באירוע שארגן המשרד הלאומי לתרבות ומידע לציון יום השנה ה-63 לתחילת מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
עם זאת, כאשר פורסמו החדשות על השתתפותו, ההופעה שלו נתקלה במחלוקת נרחבת ברשתות החברתיות על רקע נטייתו המינית, ולאחר מכן הוא הודח מהרכב המבצעים.
לאחר מכן נאסר עליו להופיע הן בתחנות טלוויזיה ממשלתיות והן בתחנות טלוויזיה בבעלות פרטית באלג'יריה.
למרות שחלק משיריו של מנאר לאורך השנים רמזו מאוד על ההומוסקסואליות שלו, מנאר מעולם לא הצהיר על היותו הומוסקסואל (ומעולם לא הכחיש את הנושא).
אף על פי המעמד הפלילי שלה בחוק, על פי סקר שנערך באלג'יריה בשנים 2018–2019 עבור פורטל החדשות "BBC News Arabic" על ידי רשת המחקר "Arab Barometer research network", נחשף ש-26% מהנסקרים הצהירו כי נטייה מינית הומוסקסואלית צריכה להתקבל על ידי החברה.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באיראן כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית עבור גברים או נשים היא פלילית ונענשת במאסר, ענישה גופנית, הוצאה להורג, הצלפת מלקות או קנסות.
עינויים, מכות והוצאות להורג מטעם המשמר הוגדרו כנסבלים לאורך השנים.
ממשלת איראן נחשבת לאחת המפלות ביותר בעולם כלפי הומוסקסואלים, בעוד ההערכה היא כי מאות או אלפי אזרחי להט"ב בשטחה הוצאו להורג מאז המהפכה האיראנית לאורך השנים, בעוד מנהיגה רוחאללה ח'ומייני קרא להשמדת הומוסקסואלים ב-1979.
על אף המדיניות ההומופובית המוצהרת של המדינה כלפי הומוסקסואליות, זהות טרנסג'נדרית מוכרת ברחבי איראן ותהליך שינוי מגדר הכולל ניתוח להתאמה מגדרית ממומן על ידי המדינה.
איראן מוגדרת כמדינה המבצעת יותר ניתוחים להתאמה מגדרית מכל מדינה אחרת בעולם אחרי תאילנד.
אישי דת שונים בהם רוחאללה ח'ומייני אפשרו לטרנסג'נדרים לשנות מחדש את מינם כדי שיוכלו להיכנס למערכות יחסים הטרוסקסואליות.
עמדה זו אושרה על ידי המנהיג העליון עלי ח'אמנאי.
צו דתי זה הוצא לראשונה עבור מרים חאטון מולקרה, שהפכה מאז למנהיגת ארגון הטרנסג'נדרים האיראני, החברה האיראנית לתמיכה אנשים עם הפרעת זהות מגדרית (ISIGID).
לאורך השנים הופעל לחץ חברתי על הומוסקסואלים ולסביות במדינה לעבור ניתוח להתאמה מגדרית בניגוד לרצונם כדי להימנע מרדיפה משפטית וחברתית בשל נטייתם המינית.
בסביבות שנת 250 לפני הספירה, בתקופת האימפריה הפרתית, נכתב הטקסט הזורואסטרי ונדידד המכיל הוראות שהן חלק מהקוד המיני המקדם מיניות יולדת המתפרשת כאיסור על יחסים חד מיניים בהסכמה אותם תייג כחטאים.
פרשנות עתיקה על קטע זה מציעה כי העוסקים ב-"מעשי סדום" יכולים להיהרג ללא רשות מכהן גדול.
עם זאת, היסטוריוניים יוונים מהמאה ה-5 ואילך מעידים כי ישנה מסורת הומוסקסואלית עתיקה באיראן, ולפיכך, לאיסור הייתה כנראה השפעה מועטה על עמדות איראניות או התנהגות מינית מחוץ לשורות הזורואסטרים האדוקים בכפרי מזרח איראן.
ישנה כמות משמעותית של ספרות בפרסית המכילה איורים חד-מיניים מפורשים אשר תועדה לאורך השנים.
מספר שירי אהבה פרסיים וטקסטים מהספרים בוסתן וגוליסטאן של המשורר הפרסי מימי הביניים, סעדי שירזי, פורשו גם הם כשירים הומואירוטיים.
תחת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי, המלך האחרון של שושלת פהלווי (1925-1979), הומוסקסואליות הופללה, אם כי נסבלה לעיתים קרובות עד כדי התרת סיקור חדשותי של חתונה חד-מינית מדומה.
הפרופסורית ג'נט אפארי הידועה בתחומי חקירותיה בנושאי היסטוריה, דת ונשים, טענה כי מהפכת 1979 נבעה בחלקה על ידי זעם מוסרי של איסלמיסטים נגד ממשלת פהלווי, ונגד חתונה חד מינית מדומה בין שני צעירים בעלי קשרים לבית המשפט בפרט.
אפארי הצהיר כי התנגדות דתית זו, הסבירה את הארסיות של הדיכוי האנטי-הומוסקסואלי באיראן בשנים שלאחר מכן.
לאחר קיומה של מהפכת 1979, אשר הפכה את איראן ממדינה אוטוקרטית, פרו-מערבית, מונרכית, לרפובליקה אסלאמית-תיאוקרטית תחת שלטון האייתוללה ח'ומייני, אלפי אנשים הוצאו להורג בפומבי, כולל הומוסקסואלים.
מאז מהפכת 1979, הקוד המשפטי של איראן מבוסס על רקע דין השריעה האסלאמי.
כל הפעילויות המיניות המתרחשות מחוץ לנישואים הטרוסקסואלים מסורתיים (המוגדרים כמעשי סדום או ניאוף) הן פליליות.
פעילויות הומוסקסואליות הן עבור גברים והן עבור נשים המתרחשות בין מבוגרים בהסכמה מופללות ונושאות עונש מרבי של מוות.
מקרי קיום יחסים ללא הסכמה או אונס, בין בני אותו המין או הטרוסקסואלים, מביאים לרוב להוצאה להורג, אך מוגדרים כניאוף ומעשה סדום בחוק העונשין של איראן במקום סיווגם כ-"תקיפה מינית".
עונש מוות חוקי מעל גיל 18 בעודו אושר על ידי הפרלמנט ב-30 ביולי 1991, ולבסוף אושרר על ידי מועצת השומרים ב-28 בנובמבר 1991. סעיפים 108 עד 140 עוסקים באופן מובהק בפעילויות של קיום יחסים הומוסקסואלית ובעונשים שלהן בפירוט.
באיראן, קיום אורח חיים להט"בי מתאפשר מבחינה חוקית שריעית רק במקרה יחסים בין גבר וטרנסג'נדר לאחר שעבר ניתוח להתאמה מגדרית.
על פי סעיפים 108 עד 113, מעשה סדום (lavāt) יכול בנסיבות מסוימות להיות פשע שעליו ניתן להעניש את שני בני הזוג במוות.
אם המשתתפים הם מבוגרים, בעלי שכל והסכמה, שיטת הביצוע היא של דעת השופט בעניין.
אם אדם אחד אינו הסכים עבור קיום היחסים (אונס), העונש יחול רק על האנס.
מי שאינו מבוגר העוסק ב-"מעשי סדום" בהסכמה צפוי לעונש של הצלפת 74 מלקות.
סעיפים 114 עד 119 קובעים כי מעשה סדום מוכח אם אדם מודה ארבע פעמים בביצועו או על ידי עדותם של "ארבעה צדיקים".
עדות של נשים בלבד או ביחד עם גבר אינה מוכיחה את קיומו של מעשה סדום.
על פי סעיפים 125 ו-126, אם מוכח קיום מעשה סדום, או כל פשע קל יותר הנזכר לעיל, בהודאה והאדם הנוגע בדבר "חוזר בתשובה", רשאי השופט לפסוק חנינה.
אם אדם שביצע את הפשעים המינורים יותר הנזכרים לעיל חוזר בתשובה לפני מתן עדות העדים, העונש מבוטל.
השופט רשאי להעניש את האדם על עבירות קלות יותר על פי שיקול דעתו.
על פי סעיפים 127, 129 ו-130, העונש על פעילות הומוסקסואלית של נשים לסביות (mosāheqe) המערבות אנשים בוגרים, בעלי שכל והסכמה, הוא הצלפת 50 מלקות.
אם המעשה חוזר על עצמו שלוש פעמים והעונש נאכף בכל פעם, יחול גזר דין המוות בפעם הרביעית.
סעיף 128 קובע כי הדרכים להוכחת פעילות הומוסקסואלית של נשים בבית המשפט זהה לאלו של מעשה סדום.
סעיף 130 מצהיר כי גם מוסלמים וגם לא-מוסלמים כפופים לעונש.
על פי סעיפים 132 ו-133, הכללים לביטול עונשים או לחנינה, זהים לעבירות ההומוסקסואליות הפחותות של גברים.
לפי סעיף 134, נשים "העומדות עירומות מתחת לכיסוי אחד ללא צורך" ואינן קרובות משפחה, עשויות לקבל עונש של הצלפת 50 מלקות.
לפי שיקול דעתו של בית המשפט, קנסות, עונשי מאסר ועונשים גופניים מבוצעים בדרך כלל במקום עונש מוות, אלא אם הפשע היה יחסים ללא הסכמה (אונס).
ההאשמות על פעילות הומוסקסואלית שימשו במספר הזדמנויות עבור הרשעה של "פשעים פוליטיים" של מתנגדי משטר.
אישומים אחרים הוצמדו לפשע על רקע מעשי סדום, כגון אונס או מעשים נגד המדינה, והרשעות מתקבלות במשפטים המוגדרים כ-"פגומים בעליל".
ב-14 במרץ 1994 הואשם הסופר-עיתונאי מתנגד המשטר המפורסם עלי אכבר סעידי סירג'אני בעבירות שנעות במסחר בסמים, ריגול ועד לפעילות הומוסקסואלית.
סירג'אני נפטר לאחר מכן בבית הסוהר בנסיבות שנויות במחלוקת.
ניאוף (zina-e-mohsen) דינו הצלפת 100 מלקות למי שלא נשואים ועונש מוות בעבירה הרביעית.
עונש מוות בסקילה חל על מורשעים המוגדרים כנשואים ובכל מקרי גילוי עריות (תחת הקפאה מאז 2002, הוחלף רשמית ב-2012, בעונש לא מוגדר).
ניאוף מוגדר גם כאשר גבר לא-מוסלמי ולא נשוי מקיים יחסים עם נקבה מוסלמית, ועונשו מוות.
ארבעה עדים נדרשים להוכחת ניאוף, בעוד הנחשד חייב להודות ארבע פעמים, או שיש להרשיעו בידיעת השופט (באמצעות ראיות נסיבתיות ודאיות).
אם האדם מודה פעמיים ו-"חוזר בתשובה" או שמשפחתו של הקורבן סולחת לנואף, השופט יכול לגזור במקום עונש קל יותר של הצלפת 99 מלקות או מאסר.
הרשעות והוצאות להורג על פשע זה נדירות ביותר, בעודן בדרך כלל מבוצעות רק במקרה של מוות ונדירות גם אז.
בנובמבר 2021, גבר איראני נשוי ומאהבו הזכר קיבלו עונש מוות על רקע הרשעת ניאוף.
בני הזוג, בני 27 ו-33, היו צפויים להיתלות, אף על פי שאשתו של הגבר התחננה בפני הרשויות שיצילו את חייהם.
אולם, בגלל ניאוף חתנו, התערב אביה של האישה וביקש להוציא את הגברים להורג.
השופט קיבל את בקשת אביה והמורשעים נרצחו.
על פי חוקי המוסר הציבורי, עבריינים צפויים לעונשי מאסר נוספים, הצלפות וקנסות.
סעיף 637 מצהיר כי כל גבר ואישה שאינם נשואים ומבצעים פשע נגד המוסר הציבורי, למעט ניאוף, צריכים להיגזר על הצלפת מלקות (99).
אם אחד מהם לא הסכים לביצוע הפשע, יש להעניש רק את מי שיזם את קיומו.
סעיף 638 מצהיר כי כל מי שמפר במפורש כל טאבו דתי בפומבי מלבד עונשו על המעשה צריך להיאסר בין עשרה ימים לחודשיים, או להיצלף במלקות (74).
נשים המופיעות בפומבי ללא חג'אב ראוי אמורות להיכלא בין עשרה ימים לחודשיים או לשלם קנס של 50,000 עד 500,000 ריאל.
סעיף 639 מצהיר כי יש לכלוא את האנשים הבאים בין שנה עד עשר שנים, ובמקרה של קטגוריה (א) יש להחרים את רכושם על פי החלטת בית המשפט.
(א) כל מי שמנהל נכס שבו מתקיימות פעולות נגד מוסר הציבור, (ב) כל מי שמעודד אנשים להפר את המוסר הציבורי.
ב-19 ביולי 2006 וב-19 ביולי 2007, הפגנה שאורגנה על ידי ארגון הלהט"ב הרוסי "Gayrussia.ru" מול שגרירות איראן ברוסיה במטרה "למשוך תשומת לב להוצאה להורג של קטינים ולדרוש את ביטול עונש המוות" אושרה באופן חריג על ידי המחוז של האזור האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה.
במאי 2021, נרצח עלי פאזלי מונפרד, הומוסקסואל בן 20 על ידי עריפת ראשו בידי אחיו למחצה ובני דודיו לאחר שנחטף סמוך לעיר אהוואז בפרובינציית ח'וזסתאן ימים לאחר שצבא איראן שלח לו בדואר מסמך הפוטר אותו משירות צבאי בשל נטייתו המינית.
אמו של מונפרד אושפזה לאחר שנודע לה על מותו.
על פי ארגון הלהט"ב האיראני "6Rang", אחיו החורג ובני דודיו נעצרו.
ארגוני זכויות אדם, פעילים, פוליטיקאים וסלבריטאים, ביניהם הזמרת דמי לובאטו, גינו את הרצח והצהירו על קיומו ברשתות החברתיות כדי להעלות את המודעות להומופוביה באיראן.
אזרחי להט"ב איראנים רבים צילמו בחשאי סרטונים שלהם הולכים עם בני זוגם ומראים דגלי גאווה כדי למחות נגד הרצח.
ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל קרא לקיום חקירה מלאה של הרצח ולביטול החוקים האנטי-הומוסקסואלים של איראן.
המקרה משך תשומת לב תקשורתית בינלאומית.
קבוצת הלהט"ב הבריטית "!OutRage" טענה כי בני הנוער הוצאו להורג בגין מעשים הומוסקסואליים בהסכמה ולא ממעשה אונס.
הוצאה להורג שנויה במחלוקת נוספת הייתה זו של מקוואן מולודזאדה ב-6 בדצמבר 2007 אשר הורשע בעבירה של אונס והוצא להורג בגין אונס של שלושה נערים בגיל 13, אף על פי שכל העדים חזרו בהאשמותיהם.
כבן 13, הוא לא היה זכאי לעונש מוות על פי החוק באיראן.
עם זאת, למרות זעקה בינלאומית וביטול גזר דין המוות על ידי השופט העליון, אייתוללה סייד מחמוד האשמי שהרוד, מולודזאדה נתלה מבלי שמשפחתו או עורך דינו נודעו לכך עד לאחר המעשה.