tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארלו נולד בעיירה פיירפילד שבאיווה, ארצות הברית, בשם הארי פרדריק ישראל.
הוא היה בנם השלישי מתוך ארבעה של מייבל רוק ואלונזו הארלו ישראל.
משפחתו הייתה נוצרית-אפיסקופלית, אך עם הזמן חדלה לפקוד את הכנסייה (המשפחה לא הייתה יהודית, מקור השם "ישראל" היה כנראה באחד מאבות אבותיה של המשפחה, שחי במאה ה-16 והיה יהודי).
בנערותו התעניין הארי בספרות, צייר וכתב חרוזי שירה להנאתו.
לאחר שנת לימודים בקולג' ריד בפורטלנד, עבר הארלו ב-1924 לאוניברסיטת סטנפורד, בה למד תחילה ספרות אנגלית אך עבר לחוג לפסיכולוגיה.
הוא למד והודרך על ידי לואיס טרמן (ממפתחי מבחן האינטליגנציה סטנפורד-בינה), וולטר מיילס וקלווין סטון, שאף הנחה אותו בעבודת הדוקטורט שלו.
הארלו עשה את מחקר הדוקטורט שלו בנושא דפוסי יניקה והתנהגות קשורה אצל החולדה הלבקנית, ובו בדק מהם סוגי הנוזלים והמזון המועדף על ידי גורי חולדות, תדירות הזנה מתאימה, השפעת טמפרטורת החדר על היניקה ועוד.
בהמלצת לואיס טרמן, החליף הארי את שם משפחתו ב"הארלו", שמו האמצעי של אביו (השם "ישראל" נתפס יהודי וטרמן חשש שאוניברסיטאות אחרות יפלו לרעה את הארי כשהיה מועמד למשרת מרצה אצלן).
הוא קיבל משרה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ב-1930, ובה הרצה כפרופסור וביצע את עיקר מחקרו בעשורים הבאים.
בוויסקונסין הכיר הארלו את קלרה מירס, סטודנטית לתואר שני בפסיכולוגיה, וב-1932 הם נישאו.
נולדו להם שני בנים, רוברט וריצ'רד, אך הם התגרשו ב-1946. שנתיים אחר כך נישא הארלו לפרופסור מרגרט קואן ("פגי" שמה האמיתי היה מרגרט קואן אך הארי נהג לקרוא לה פגי), חוקרת בצוות המחקר שלו בוויסקונסין, שהמשיכה לעסוק אצלו במחקר גם אחרי נישואיהם.
לזוג נולדו בת ובן, פמלה וג'ונתן.
ב-1971 נפטרה פגי מסרטן השד, ונראה שהארלו לקה בדיכאון בעקבות מחלתה הארוכה ומותה.
ב-1972 חידש את הקשר עם אשתו לשעבר, קלרה, שהספיקה במרוצת השנים להינשא ולהתגרש פעמיים, והם נישאו בשנית.
קלרה חזרה לעסוק במחקר ובעריכת מאמריו של הארלו, ולאחר מותו הוציאה אסופה של מאמריו ועבודתו.
הארלו זכה במדליות הצטיינות רבות ובכבוד ב–1967 הוא קיבל את המדליה הלאומית למדעים מידיו של לינדון ג'ונסון.
כיהן במספר תפקידים כיועץ ביניהם ראש המחלקה לאנתרופולוגיה ופסיכולוגיה של המועצה הלאומית למחקר בשנים 1952–1955, יועץ לפאנל המדעי של הצבא, ונשיא האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה בין 1958–1959. דורג כאחד ממאה הפסיכולוגים החשובים ביותר של המאה ה-20.
בתחילת דרכו באוניברסיטת ויסקונסין, חיפש הארלו מושאי מחקר מתאימים, ובעקבות מגבלות תקציב ומקום למעבדה ניסה לערוך ניסויים בחולדות, חתולים וצפרדעים, עד שהחל לעבוד עם קופי אורנגאוטן בגן החיות המקומי, הדומים בטבעם לבני אדם.
הניסויים הראשונים שלו בקופים עסקו באינטליגנציה, ובמהלך מטלות זיכרון, מבחני תגובה מושהית והתאמת חפצים שונות, הוא מצא התנהגויות מורכבות של סקרנות, מערכות יחסים והבעות תיסכול בקרב הקופים.
בתקופה זו הנחה הארלו את אברהם מאסלו, שהיה אז סטודנט לתואר שני, ויחד חקרו מערכות יחסים של קופים שונים בגן החיות, וגילו דפוסים המביעים היררכיה חברתית.
ב-1932 הקים הארלו את מעבדת הפרימטים הראשונה שלו, במבנה נטוש שהוא ותלמידיו שיפצו בעצמם.
במחקרו המפורסם ביותר, שנודע כאם המגבת ואם התיל, השתמש הארלו בקופי רזוס בני יומם, ובמקום האם הביולוגית שלהם, "יצר" עבורם אם חלופית.
האם החלופית הייתה בובת "קוף רזוס" בשתי גרסאות: האחת הייתה עשויה תיל והחזיקה בקבוק חלב (האם המאכילה - אם התיל), והשנייה הייתה עשויה ספוג ועטופה מגבת נעימה (האם המחממת - אם המגבת).
הארלו בדק למי מה"אמהות" גורי הקופים נקשרים יותר.
נמצא שההתקשרות לאם המגבת הייתה הרבה יותר חזקה מאשר לאם התיל.
גם כשחיו הקופים במחיצת שתי האמהות גם יחד, כשהוצג לפניהם גירוי מפחיד הם חיבקו את האם עם המגבת ולאם התיל הם הלכו רק כאשר היו רעבים.
אפילו כאשר רצו לאכול, ושתי האמהות היו קרובות זו לזו, הם שכבו בחיקה של אם המגבת ונשענו לעבר אם התיל, האם המאכילה, כדי לאכול.
ממצאים אלה הצביעו על כך שהחום שמעניקה האם לתינוקה, או התמיכה הרגשית ואהבת האם, כפי שהארלו כינה זאת, חשובים לא פחות ואף יותר מהתמיכה הפיזית, כגון הזנה.
כיום סבורים הפסיכולוגים ההתפתחותיים שהתקשרות הילד להוריו איננה קשורה כלל לסיפוק צרכיו הפיזיים, אלא לעצם הנוכחות הנעימה של המבוגר והתמיכה הרגשית שהוא מפגין לעברו.
להארלו היו גם ניסויים קיצוניים יותר - הוא יצר אמהות מחממות ששלפו מסמרים שכשגורי הקופים התקרבו אליהם, אותם כינה בסגנונו הישיר "בתולות הברזל".
גורי הקופים המשיכו להתקרב אל האמהות למרות זאת.
הארלו גם נודע בכך שלא בחר לנקוט בלשון יפה על מנת לתאר את המתקנים והניסויים שערך על הקופים, כך שלדוגמה את מתקן הבידוד לקופים הוא נהג לכנות "בור היאוש".
במתקני מתכת קטנים אלו הוחזקו תינוקות קופים לתקופות ממושכות בבידוד מוחלט, חלקם לתקופה של שנה, כדי לבדוק מהי הנקודה בה הם נשברים נפשית.
לאחר שלושים ימי כליאה, הקופים המבודדים נמצאו מופרעים עמוקות.
לאחר בידוד של שנה הקופים בקושי זזו, לא חקרו את סביבתם או שיחקו, ולא היו מסוגלים לקיים יחסי מין, קופים אחרים התאכזרו אליהם.
אף קוף לא מת במהלך הבידוד אך לאחר שנחשפו לקופים אחרים שניים מהם סירבו לאכול והרעיבו את עצמם למוות.
כדי לגלות איך קופים מבודדים יתפקדו כהורים, הארלו יצר את מה שכינה "דרגש האונס", אליו נקשרו קופות מבודדות וקופים עיברו אותן.
הקופים לא היו מסוגלים לתפקד כהורים, והתעללו בגוריהם או הזניחו אותם.
אמא אחת אכלה את אצבעותיו וכפות רגליו של הגור שלה.
אמא אחרת ריסקה את ראשו של הגור שלה, ורובן פשוט התעלמו מצאצאיהן.
מדענים רבים, כיום ועוד בתקופת פעילותו של הארלו, סבורים כי רבים מניסוייו היו אכזריים והיה ניתן לבצע את המחקרים תוך צמצום הסבל של בעלי החיים.
פרופ' ג'ין סאקס, שהיה אחד מהסטודנטים של הארלו, סבור כי ניסוייו של הארלו עוררו את פעילותה של התנועה לזכויות בעלי חיים.
הארולד מארק כריסטופר ג´אד הוא המתופף של להקת הפופ-רוק הבריטית "מקפליי", לצידם של חברי הלהקה טום פלטצ'ר, דני ג'ונס ודאגי פוינטר.
ג'אד הוא הצעיר במשפחה, יש לו אח בשם איתן ואחות בשם קימברלי.
הארי ג´אד מתופף במשך חמש שנים, ויש לו מעט קטעי שירה במקפליי, במסע הופעות הוא נוהג לשיר בגרסה מיוחדת את השיר Hero של אנריקה איגלסיאס.
הוא לימד את עצמו לנגן בתופים.
הלהקות האהובות עליו הן "The Who", להקת הרוק הקנדית Simple Plan, להקת הרוק האמריקנית Dashboard Confessional, דה יוזד, בלינק-182 והביטלס.
הוא מעורב לאחרונה בקמפיין צדקה הנקרא Rupert´s Fund, בהוקרה לחבר ותיק שחלה בלוקמיה בנעוריו, למרות שזה האחרון החלים מאז.
במרץ 2006 ג´אד השתתף ב-Sport Relief – All Out For India, טיול של קבוצת סלבריטאים שטיילו בהודו כחלק מקבוצת קריקט, על מנת לסייע בגיוס כספים לילדים הגרים שם.
ב-2006, הופיע ג'אד בסרטה של לינדזי לוהן Just My Luck עם שאר חברי הלהקה, זה היה בזמן שלהארי היה קשר רומנטי עם לינדזי לוהן, אף על פי שהיא מכחישה זאת.
הארי נשוי לכנרית בשם איזי, שניגנה במסע ההופעות Wonderland של מקפליי בשנת 2005.
הארי גולומבק (1 במרץ 1911 – 7 בינואר 1995), שחמטאי יהודי-בריטי בדרגת אמן בינלאומי, שהיה אלוף אנגליה בשחמט שלוש פעמים: בשנים 1947,1949 ו-1955. בשנת 1948 סיים במקום השני.
בשנת 1940 הוא חלק את המקום הראשון בתחרות בלונדון עם פאול יסט.
גולומבק קיבל תואר כבוד של רב-אמן בשנת 1985. בעל תואר מסדר האימפריה הבריטית.
גולומבק היה כתב השחמט של העיתון The Times בין השנים 1945-1989. הוא תפקד גם בארגון פיד"ה, ושימש כשופט במספר אירועים חשובים, כולל תחרות המועמדים ביוגוסלביה בשנת 1959 ובדו-קרב על אליפות העולם בין מיכאל בוטביניק וטיגראן פטרוסיאן.
גולומבק ערך מספר אנטולוגיות מפורסמות של משחקים כגון של חוסה ראול קפבלנקה ושל ריכרד רטי והיה סופר מוערך.
British Chess Magazine משנת 1938 ועד 1940 ועורך מֵעֵבֶר לַיָּם במהלך שנות השישים והשבעים.
גולומבק תרגם מספר ספרי שחמט מרוסית לאנגלית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה בחודש ספטמבר 1939 גולומבק היה בבואנוס איירס, ארגנטינה, כשחקן נבחרת אנגליה באולימפיאדת השחמט לצדם של קונל יו אודונל אלכסנדר (באותה עת אלוף אנגליה) וסטיוארט מילנר-בארי.
השלושה חזרו מיד לאנגליה ועם שובם הצטרפו במהירות לבית הספר לקודים וצפנים בבלצ'לי פארק.
מילנר-בארי גויס על ידי המתמטיקאי גורדון ולצ'מן שהיה מאותו מחזור בטריניטי קולג', ובתורו גייס את יו אלכסנדר.
אגף בבלצ'לי פארק במהלך מלחמת העולם השנייה שתפקידו היה לפענח הודעות אניגמה של הצי הגרמני.
לאחר מכן החליפו סגנו, יו אלכסנדר, בנובמבר 1942. צריף 8 חבר לצריף 4 אשר תרגם וניתח את הפענוחים הגולמיים שסופקו על ידי צריף 8.
גולומבק שיחק בנבחרתה האולימפית של אנגליה בתשע אולימפיאדות רשמיות.
בשנת 1935, באולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה, בלוח מילואים ראשון השיג תוצאה של +5 -4 =5. בסיבוב האחרון ניצח גולומבק את ישראל הורוביץ מארצות הברית.
(+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
בשנת 1937, באולימפיאדה השביעית שהתקיימה בסטוקהולם, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +3 -3 =10
בשנת 1939, באולימפיאדה השמינית שהתקיימה בבואנוס איירס, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +1 -1 =2
בשנת 1952, באולימפיאדה העשירית שהתקיימה בהלסינקי, בלוח הראשון השיג תוצאה של +2 -3 =7
בשנת 1954, באולימפיאדה האחת עשרה שהתקיימה באמסטרדם, בלוח השלישי השיג תוצאה של +1 -3 =8
בשנת 1956, באולימפיאדה השתים עשרה שהתקיימה במוסקבה, בלוח הראשון השיג תוצאה של +3 -3 =11
בשנת 1958, באולימפיאדה השלוש עשרה שהתקיימה במינכן, בלוח השלישי השיג תוצאה של +2 -5 =8
בשנת 1960, באולימפיאדה הארבע עשרה שהתקיימה בלייפציג, בלוח השני השיג תוצאה של +5 -4 =5 בין היתר ניצח את ארתור ביסגאייר מארצות הברית.
בשנת 1962, באולימפיאדה החמש עשרה שהתקיימה בורנה, בלוח השלישי השיג תוצאה של +4 -5 =2
בשנת 1950 העניקה פיד"ה לגולומבק תואר אמן בינלאומי ובשנת 1985 תואר רב-אמן לשם כבוד.
גולומבק היה השחמטאי הבריטי הראשון שהעפיל לתחרות בינאזורית.
גולומבק למד פילולוגיה בלונדון, ב-King's College.
הוא התמנה למסדר האימפריה הבריטית בשנת 1966, הראשון שקיבל כבוד זה בזכות תרומתו לשחמט.
יאן פולטיס - הארי גולומבק לונדון 1947
פולטיס היה אמן בינלאומי צ'כי שחי בין השנים 1908-1952
במשחק זה עושה הלבן שימוש יפה בחולשות השחור, מציב פרש בערוגה שלטת ה5, מאמלל את הרץ השחור בעזרת הרגלים הלבנים ובסיום המשחק אף מאיים מט יפה שמאפשר לו להכתיר רגלי.
יאן פולטיס - הארי גולומבק לונדון 1947, יוטיוב
- הארי גולומבק בודפשט 1952
הוא היה שמונה פעמים אלוף הונגריה בשחמט.
המחשת אי דיוק במסע ה-32
המסע היחיד של השחור כדי להשיג תיקו הוא 32...מה4. בדוגמה מטה מובאת הדרך לניצחון הלבן אם השחור עושה את המסע הטבעי 32...א5
הארי רובינסון המלין (נולד ב-30 באוקטובר 1951 בפסדינה שבקליפורניה) הוא שחקן אמריקאי, המוכר בעיקר בזכות הופעתו בסדרת הטלוויזיה "פרקליטי אל איי".
המלין למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ולאחר מכן פנה לקריירת משחק.
הופעתו הקולנועית הראשונה של המלין הייתה בסרט הקולנוע "Movie, Movie", לצדו של ג'ורג' סי סקוט ב-1978. הופעתו בסרט זיכתה אותו במועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית ההופעה הראשונה הטובה ביותר.
עם זאת, הוא פרץ לתודעה רק ב-1981, כשגילם את דמותו של פרסאוס בסרט הקולנוע "התנגשות הטיטאנים", בו שיחק גם לורנס אוליבייה.
על אף הצלחתו של סרט זה, דשדשה הקריירה של המלין, עד שהצטרף ל"פרקליטי אל איי" ב-1986, בה גילם את דמותו של עורך הדין מייקל קיוזאק במשך חמש מתוך שמונה עונותיה של הסדרה.
במשך שלוש שנים ברציפות, 1988, 1989 ו-1990 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
המלין ניסה למנף את הצלחתו ב"פרקליטי אל איי", אך ללא הצלחה מרובה.
עיקר תפקידיו מאז עזב את "פרקליטי אל איי" היו בסרטי טלוויזיה ובתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות.
רק בשנת 2004 זכה לתפקיד קבוע בסדרת טלוויזיה מצליחה, כשגילם את דמותו של אהרון אקולס ב"ורוניקה מארס".
בשנת 2007 השתתף בגרסה האמריקאית של "רוקדים עם כוכבים".
בשנת 2009 שיחק בסדרת המותחן של CBS, "האי של הרפר" בתור מרטי דאן.
בשנת 2015 השתתף בסרט "אחיות בדם".
ביולי 2016 החל לשחק לצד ראיין פיליפה בסדרת האקשן של USA "על הכוונת" אשר נוצרה כעיבוד טלוויזיוני לספרו של סטיבן הנטר "Point of Impact".
ביולי 2017 הסדרה שבה לעונה שנייה.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "האזור החם: אנתרקס"; הלוא היא העונה השנייה של סדרת האנתולוגיה של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
המלין גילם בסדרה את העיתונאי טום ברוקו, בעונה שכולה עוסקת בבהלת מעטפות האנתרקס, שהופצו בארצות הברית מיד לאחר אסון התאומים.
בשנת 2023 החל לשחק בסדרת הדרמה הגותית "מכשפות מייפייר".
באותה שנה גילם את דן בסרט הקומדיה "החבורה של בריידי" .
המלין היה נשוי בעבר לשחקניות ניקולט שרידן ולורה ג'ונסון.
מאז 1997 הוא נשוי לשחקנית ליסה רינה, ולזוג שני ילדים.
להמלין ילד שלישי, מהשחקנית השווייצרית אורסולה אנדרס, ששיחקה לצדו ב"התנגשות הטיטאנים".
הארי הרברט טראסטד היה שופט בריטי שעמד בראש בית המשפט העליון בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ונשא בתואר "זקן השופטים" .
הארי הרברט טראסטד נולד באנגליה בשנת 1888 כבנו של כהן דת נוצרי.
הוסמך כעורך דין בשנת 1913. בימי מלחמת העולם הראשונה שירת ביחידת חיל רגלים ולאחר מכן במטה הכללי.
עם שחרורו מהצבא בשנת 1919 פתח משרד פרטי לעריכת דין.
בשנת 1925 נתמנה כשופט קולוניאלי בבית המשפט של איי ליווארד בים הקריבי.
בין השנים 1929 ל-1932 היה טראסטד התובע הכללי של קפריסין.
בשנת 1932 הגיע טראסטד לארץ ישראל ונתמנה כתובע כללי.
בשנת 1933 נתמנה טראסטד על ידי הנציב העליון ג'ון צ'נסלור, בנוסף לתפקידו כתובע כללי, כחבר בוועדה שחקרה את מאורעות אוקטובר 1933.
במשפט נאשמי רצח ארלוזורוב שנערך בשנת 1934 היה טראסטד התובע הראשי ולצידן הופיע מטעם התביעה מוסא עלמי.
לאחר פרוץ מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט באפריל 1936 נתכנסה בז'נבה ב-27 במאי 1936 ועדת המנדטים של חבר הלאומים כדי לדון במשבר.
טראסטד, כתובע הכללי של ארץ ישראל, ייצג את ממשלת המנדט בפני הוועדה.
בהופיעו בפני הוועדה הביע טראסטד צער על המהומות והצהיר כי השבת הסדר היא מטרה בעלת חשיבות עליונה של הממשלה, כי זו חיזקה את כוחות הצבא והמשטרה בארץ ישראל וכי ננקטו אמצעים נגד המסיתים ונגד מארגני השביתה.
יותר מזה לא הוסיף טראסטד על המצב בארץ ועל יחסי יהודים-ערבים בה.
בדו"ח הוועדה צוין כי תשובותיו של טראסטד היו "בלתי מספקות".
על כן הוחלט כי הוועדה תתכנס שוב ב-2 ביוני ללא השתתפות נציג בריטי, מכיוון ש"אין טעם להמשיך ולבחון את דיווחו של טראסטד".
באוקטובר 1936 נתמנה טראסטד לזקן השופטים בארץ ישראל במקומו של מייקל מקדונל שסולק מתפקידו.
במהלך שתי שנות כהונתו הראשונות קידם השופט טראסטד את מערכת השיפוט ביישוב היהודי, כתוצאה מיוזמתו נפתחו בתי משפט חדשים בתל אביב, בפתח תקווה וברחובות ומונו ארבעה שופטי שלום יהודים, שלושה בתל אביב ואחד בחיפה.
בספטמבר 1941 פרש טראסטד מתפקידו ומונה לכהונת שופט במאלאיה (כיום מלזיה).
באוקטובר עזב את ארץ ישראל ויצא בטיסה מנמל התעופה בלוד בדרכו למאלאיה.
הוא החזיק בתפקיד זה עד לשנת 1946. חלק הארי מתקופת כהונתו הוא עשה בשבי היפאנים במלחמת העולם השנייה.
בגישתו השיפוטית, כזקן השופטים, נקט טראסטד בגישה הדומה לזו של זקני השופטים שקדמו לו כדוגמת תומאס הייקראפט ומייקל מקדונל.
הוא היה שמרן והסתייג מייבוא כללי המשפט האנגלי ל"ילידים" של ארץ ישראל.
כהונתו של טראסטד כזקן השופטים החלה לאחר פרוץ המאורעות.
בפני השופט הובאו ערעורים של ערבים שהורשעו על עבירות טרור והוא נהג בהם במלוא חומרת הדין.
באחד המקרים, בערעור פלילי 71/37, אישר טראסטד את הרשעתם של מספר בני משפחה ערבית שבביתם נמצא כלי נשק, אף שלא ניתן היה להוכיח מי היה המחזיק בפועל של הכלי.
טראסטד ישב בדין במשפטו של מרדכי שוורץ כדן יחיד, הרשיע את שוורץ וגזר עליו עונש מוות.
בראש ועדת החקירה על פרעות עדן
בין הימים 2 בדצמבר 1947 ל-4 בדצמבר ערכו ערביי עדן, שהייתה אז מושבה בריטית, פרעות בקהילה היהודית.
הפרעות התחוללו בעקבות החלטת החלוקה של עצרת האו"ם מכ"ט בנובמבר לפיה תחולק ארץ ישראל ותוקם מדינה יהודית על חלק ממנה.
בפרעות נרצחו כ-80 יהודים וכמספר הזה נפצעו.
למעלה ממאה חנויות של יהודים נבזזו.
ב-7 באפריל 1948 מינו השלטונות הבריטים את טראסטד לעמוד בראש ועדה שתחקור את הפרעות.
בדו"ח שלו קבע טראסטד כי המהומות הוצתו בשל "רגשות אנטי-יהודיים שנוצרו כתוצאה מאירועים שמחוץ לעדן" (anty-Jewish feelings engendering by events outside Eden).
בכך התכוון לארץ ישראל, אך מצא לנכון למען החזות האובייקטיבית, לאזן ולציין מספר גורמים נוספים:
אי ציות לחוק שפשה בקרב מגזרים שונים של האוכלוסייה בימי מלחמת העולם השנייה.
הפיקוח שהטילה הממשלה על מצרכים שעודד הברחות והעלאת מחירים ופגע בכוח הקנייה של המטבע.
שביתת עובדי התחבורה של עדן שגררה אלימות.
ואחרון - בואם של יהודים מתימן לעדן "עובדה שיכולה הייתה לגרום לפחדים כלשהם, ללא ספק בלתי מבוססים, בין הפועלים הערבים כי היהודים יוכלו להתחרות בהם" (which may cause some fears, no doubtgroundless, among local Arab laborers that the Jews might compete with them).
לאחר פרישתו שב טראסטד לאנגליה.
בשנת 1951 נשלח טראסטד על ידי משרד החוץ הבריטי ללוב כדי לייעץ בעריכת החוקה של ממלכת לוב העצמאית שכוננה באותה שנה.
הארי הרברט טראסטד האריך ימים ונפטר בגיל 97 בשנת 1985.
הארי ג'יימס היה מוזיקאי אמריקאי, מוביל הרכב בלהקת ביג בנד וחצוצרן וירטואוזי ידוע.
ג'יימס היה אחד מהמוזיקאים יוצאי הדופן של תקופת הסווינג, כשהוא מפגין סגנון נגינה מזהיר ונועז שהפך את נגינת החצוצרה שלו לניתנת לזיהוי באופן מיידי.
הוא היה אחד מהמוזיקאים הפופולריים ביותר במחצית הראשונה של שנות ה-40, והוא המשיך להוביל את להקתו כמעט עד למותו, 40 שנה לאחר מכן.
הוא נולד בשם הארי האג ג'יימס באלבני, ג'ורג'יה, בנו של מוביל הרכב של קרקס נודד.
בגיל 10 הוא קיבל שעורי חצוצרה מאביו, שהעמיד אותו בלוח לימודים יומי קפדני.
בכל יום קיבל ללמוד עמוד מהספר "מתודות ארבן", , ולא הורשה לו לעסוק בכל תחביב אחר לשעות הפנאי לפני שסיים אותו.
בשנת 1931, התיישבה משפחתו בבומונט, טקסס, ושם החל ג'יימס לנגן עם להקות ריקודים מקומיות.
הוא הצטרף ללהקתו של בן פולאק בשנת 1935 אך בתחילת 1937, עזב את פולאק והצטרף ללהקתו של בני גודמן, בה הופיע לאורך שנת 1938.
בחודש פברואר, 1939, ערך ג'יימס את הצגת הבכורה של להקת הביג בנד שלו בפילדלפיה, פנסילבניה.
להיטו, "You Made Me Love You", שהה בין עשרת הגדולים בשבוע של ה 7 בדצמבר 1941. עם להקה זו הוא ערך סיבובי הופעות עד לראשית שנות ה-80.
להקתו של ג'יימס הייתה הלהקה המוכרת הראשונה שנתנה במה לזמר פרנק סינטרה, בשנת 1939. הוא רצה לשנות את שמו של סינטרה ל Frankie Satin אך סינטרה סרב.
בשלב מאוחר יותר הופיע בלהקתו המתופף באדי ריץ'.
הוא היה שני רק לגלן מילר כאמן ההקלטות המצליח ביותר לשנת 1942. ב-1950 תרם את נגינתו לקירק דאגלס בסרט "איש צעיר עם חצוצרה".
סך הכל היו לו חמישה ילדים ושישה עשר נכדים.
בשנת 1983, אובחן ג'יימס כחולה בלימפומה, אך המשיך להופיע, מנגן בפעם האחרונה ב 26 ביוני 1983, בלוס אנג'לס, קליפורניה, רק תשעה ימים לפני מותו בלאס וגאס, נבדה.
פרנק סינטרה ספד לג'יימס בבית הקברות בלאס וגאס שבארצות הברית, שם נקבר.
הארי גרגסון-ויליאמס הוא מלחין בריטי שהיה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית פסקול על הסרט "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים".
בתחילת הקריירה שלו בשנות ה-80, גרגסון-ויליאמס לימד מוזיקה בבית הספר אמסבורי שבאנגליה יחד עם אחיו רופרט.
זמן מה לאחר מכן, התלווה למלחין הנס צימר ("שודדי הקאריביים", "גלדיאטור", "בלאק הוק דאון" ועוד) והלחין מספר סרטים תחת חברת ההפקה שלו "Media Ventures" (כיום Remote Control productions).
במהלך חייו המקצועיים הוא הלחין פסי-קול למגוון סרטים כמו "ארמגדון" (ביחד עם טרבור רבין) "נרניה", "סינבד", "שרק", "אקס-מן המקור: וולברין", "דז'ה-וו" לא ניתנת לעצירה, אשתו של שומר גן החיות, גלדיאטור 2, סדרת הטלוויזיה העידן המוזהב, וכן לשלושה משחקי וידאו בסדרת "Metal Gear Solid".
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2024פרטיטורה מקורית - סרט עלילתי"גלדיאטור 2"2025פרטיטורה מקורית – סדרת טלוויזיה/מיני-סדרה"העידן המוזהב"
הארי המזוהם: כוח המגנום ידוע גם כהארי המזוהם חוזר או הארי המזוהם 2 הוא סרט המשך לסרט "הארי המזוהם" שהופק ב-1973 בכיכובו של קלינט איסטווד.
הסרט מתחיל במשפט שנערך לאיש צווארון לבן שמואשם באישומים חמורים.
למרות מחאת הציבור הקורא להאשמתו, ניגזר לו עונש פעוט והוא אף חוזר לסורו כאשר הוא נפגש שוב עם שותפיו ועוזריו בכדי לתכנן את המשך פעילותו.
כאשר שוטר תנועה עוצר את הרכב בצד.
השוטר, שהקהל הצופה אינו מודע לזהותו, יורה בכל יושבי הרכב ובורח על אופנועו.
זוהי תחילתה של שרשרת רציחות של פושעים על ידי אותו שוטר לכאורה במטרה לקחת את החוק לידיים.
הארי מקבל שותף חדש ממוצא אפרו-אמריקאי.
במהלך הסרט הארי מתיידד עם שותפו, פוגש בחבורת שוטרים צעירים שהצטרפו למשטרה לאחרונה ומתאמנים במטווח המשטרתי שהארי נוהג לפקוד כדי להתאמן על כישורי הירי המצוינים שלו.
הוא מדבר עם שכנתו מהבניין בו הוא גר שעד מהרה הופכת לבת זוגו, וכל זאת בזמן ששרשרת הרציחות ממשיכה.
השוטר כמעט נתפס על ידי חוליית משקיפים משטרתית אך מצליח להטעות אותם, לאחר שהוא יורה בשוטר.
השוטר שנורה הוא חבר של הארי שרצה שהמשטרה תוכל לטפל בפושעים באלימות ממש כשם שהפושעים לא מפחדים להשתמש באלימות כנגד המשטרה (הארי חשד בו בהתחלה).
הארי שומע את שם השוטר שהטעה את החוליה המשקיפה וטען "שהגיע לשם ראשון" ועולה בו חשד.
במהלך תחרות המטווח השנתית שהמשטרה עורכת, הארי, האלוף הבלתי מעורער, מקבל אתגר בדמות אותו שוטר, שמצליח להשיג תוצאה דומה לשלו.
הם עורכים תחרות מכריעה שבה הארי מפסיד לאחר שהוא יורה בבובת קרטון של שוטר.
בעקבות השתלשלות המקרים, הארי מתחיל להבין מה מתרחש ומי עומד מאחורי הרציחות.
דבריו של הארי לא מעניינים את מפקד המשטרה, והוא שולח אותו לעקוב אחרי פושע שרצח מספר אנשים, חרף מחאתו של הארי הטוען שאין קשר בין הרציחות לאדם זה.
למרות זאת, הוא מבקש שישלח איתו גם את השוטרים החדשים בטענה שהם היורים הטובים ביותר במחוז.
במקום בו אמור להיערך המעצר מתפתח קרב יריות שבסופו נהרג החשוד וכל שותפיו.
המפקד נוזף בהארי, אך הוא נשאר במשטרה.
הארי נוסע לביתו ובדרך פוגש את בת זוגו וקובע איתה שתבוא לביתו.
בחניה פוגש הארי בשלושת השוטרים החדשים שנשארו, שמודים בפניו על כך שהם אלו שאחראים לשרשרת הרציחות ומזהירים אותו שלא יעשה כלום או שאחרת יטפלו גם בו.
הם עוזבים את החניה והארי עולה לדירתו, אך בשנייה האחרונה נופל לו האסימון והוא מציל את בת זוגו ממוות בטוח, זאת לאחר שהבין כי בתיבת הדואר שלו טמונה פצצה שתופעל בשנייה שתיפתח.
הוא מנטרל את הפצצה ומנסה להזהיר את שותפו ללא הצלחה והשותף מת.
הארי מתקשר למפקד המשטרה ומודיע לו על הפצצה.
במהלך הנסיעה המפקד מאיים על הארי באקדחו ומנטרל אותו, ומספר לו שהוא זה שעומד מאחורי שרשרת הרציחות, והוא זה שהחליט ביחד עם השוטרים האחרים לקחת את החוק לידיים, ומכיוון שהארי מפריע להם הם ייפטרו ממנו.
אחד השוטרים עוקב אחרי המכונית של הארי, ומתחיל מרדף שבמהלכו, לאחר מאבק, הארי זורק את המפקד מהמכונית.
המרדף ממשיך והארי מצליח להערים על השוטר ודורס אותו.
שני השוטרים הנותרים דולקים אחריו, והארי בורח לסיפון אונייה בנמל, שם הוא אורב להם ומצליח להרוג אחד תוך כדי שהוא מערים על השוטר השני וגורם לו לטבוע בים.
המפקד של הארי חוזר ומאיים עליו שוב, לוקח את מכוניתו ואומר לו שאף אחד לא יאמין לו ושהוא הולך להאשים אותו ברציחות.
הארי הספיק לגרום לפצצה לפעול שוב, וכשהמפקד נוסע הוא לא מבחין בכך ובעצם מפוצץ את המכונית - הארי עוזב את הנמל ובכך הסרט נגמר.
הארי האמונד הס היה גאולוג ומפקד בסיס צוללות אמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה.
הס נחשב למי שגילה את הכוח המניע את נדידת היבשות – זרמי הערבול במעטפת כדור הארץ.
התאוריה שפיתח הס, הנוגעת להתפשטות קרקעית הים, מהווה בסיס לתאוריית טקטוניקת הלוחות.
הארי הס נולד בעיר ניו יורק ב-24 במאי 1906, לדניאל וג'ילאן האס.
למד בבית ספר תיכון בניו ג'רזי.
סיים תואר ראשון באוניברסיטת ייל בשנת 1927 ואת הדוקטורט באוניברסיטת פרינסטון ב-1932.
היה נשוי לאנט ברנס, והותיר אחריו שני בנים.
נפטר מהתקף לב בוודס הול מסצ'וסטס, ב-25 באוגוסט 1969, תוך כדי ניהול ישיבה של האקדמיה הלאומית למדעים.
נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
לאחר סיום לימודיו, בשנה האקדמית 1932/3, לימד באוניברסיטת ראטגרס.
לאחר מכן שימש במשך שנה כעוזר מחקר (research associate ) במעבדת הגאופיזיקה של מכון קארנג'י בוושינגטון.
בשנת 1934 התקבל לסגל של אוניברסיטת פרינסטון, מקום בו נשאר כל חייו.
בין השנים 1950-1966 כיהן כראש המחלקה לגאולוגיה באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1965 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קיימברידג', באנגליה.
השתתף בתכנון מבצע הנחתת אדם על הירח.
הס תרם תרומה חשובה לתאוריית נדידת היבשות, שהגה אלפרד וגנר, בעת שפיקד על נחתת אמריקנית בזמן מלחמת העולם השנייה.
בנחתת זו היה מכשיר סונאר למדידת עומק קרקעית האוקיינוס, ששירת את הס למטרות צבאיות וגאולוגיות כאחת – מיפוי קרקעית האוקיינוס.
במדידותיו גילה הס שקעים אוקייניים וגוּיוֹ – הרי געש תת-ימיים שנוצרו מעל נקודות חמות, שהפכו דחוסים יותר ופסגותיהם נסחפו כאשר התרחקו ממנה והתקררו.
הס קרא להרי געש אלה "גויו" על-שם הגאולוג והגאוגרף ארנולד הנרי גויו (Arnold Henry Guyot) יליד שווייץ, שהיה פרופסור לגאוגרפיה פיזית וגאולוגיה באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1960 הגה את תאוריית התפשטות קרקעית האוקיינוסים, לפיה הקרקעית נוצרת באמצעות התפרצות געשית ברכסים מרכז-אוקייניים.
התאוריה מניחה כי זרמי הערבול במעטפת הם הכוח המניע את תנועת היבשות.
תאוריה זו הסבירה את גילם הצעיר של הסלעים במרכז האוקיינוסים, את האנומליה המגנטית של קרקעית האוקיינוס, קשתות איים, שקעים אוקייניים ואת היווצרות הגויו.
זכה במדליית פנרוז לשנת 1966.
הס השתתף בתכנון מבצע הנחתת אדם על הירח, ועוד לפני מותו בגיל 63, זכה לראות את צעדיו הראשונים של האדם על הירח במשימת אפולו 11.
מאז שנת 1984 האיגוד הגיאופיזי האמריקאי מעניק מדליה על שם הס לחוקרים מצטיינים במחקר המבנה והאבולוציה של כדור הארץ וכוכבי הלכת.
הארי דין סטנטון היה שחקן וזמר אמריקאי.
סטנטון מוכר מהופעותיו בסרטים "הנוסע השמיני", "פריז, טקסס", "סיפור פשוט" "לב פראי", "יפה בוורוד" ו"הבריחה מניו יורק".
סטנטון נולד בעיר איירווין שבקנטקי לארסל ולשרידן הארי סטנטון.
לסטנטון שני אחים ארצ'י וראלף ואח אחד למחצה סטן.
הוריו התגרשו כאשר היה תלמיד תיכון ונישאו מחדש לאחר זמן קצר.
למד עיתונות ורדיו באוניברסיטת קנטקי, התנסה לראשונה במשחק ב"תיאטרון פסדינה" שבקליפורניה.
סטנטון שירת בתור טבח במלחמת העולם השנייה בצי האמריקאי במהלך קרב אוקינאווה.
סטנטון החל את הקריירה בתפקידים קטנים בסרטים "המורד", "הנועזים בעורף האויב" בתור טוראי ווילארד, "הסנדק 2" בתור סוכן FBI ו"רצח, מתוקה שלי" בתור הבלש בילי רולף.
את הפריצה שלו עשה ב-1979 ביצירתו פורצת הדרך של רידלי סקוט "הנוסע השמיני" בתפקיד טכנאי המנועים ברט ובדרמה המוזיקלית של מרק ריידל "רוז" בתור האומן בילי ריי.
תפקידים אלו בנוסף לתפקיד הסמל ג'ים בלארד בקומדיה הצבאית "טוראית בנג'מין" הקנו לסטנטון מעמד של כוכב הוליוודי.
התפרסם בתחילת שנות ה-80 בסרט הפעולה "הבריחה מניו יורק" בתור האסיר המשכיל הארולד "המוח", בקומדיה הרומנטית של פרנסיס פורד קופולה "אחד מהלב" בתור מו ובעיבוד למותחן האימה הספרותי של סטיבן קינג "כריסטין" בתור הבלש רודי ג'נקינס.
ב-1984 זכה סטנטון למעמד של כוכב קאלט בעקבות תפקידו הראשי בסרט "מעקלים" בתור באד הסוכן הקשוח של סוכנות מעקלי המכוניות, באותה שנה שיחק את גם אחד התפקידים המוכרים ביותר שלו, טראוויס הנדרסון בסרטו העצמאי של וים ונדרס "פריז, טקסס".
שיחק ב-1986 בדרמת הנעורים "יפה בוורוד" את ג'ק אביה המובטל של הנערה אנדי וולש (מולי רינגוולד)
ב-1988 השתתף בדרמה ההיסטורית מעוררת המחלוקת של מרטין סקורסזה "הפיתוי האחרון של ישו" וגילם את דמותו של פאולוס שליחו של ישו (וילם דפו).
ב-1990 החל סטנטון את שיתוף הפעולה הארוך והפורה שלה עם דייוויד לינץ' במותחן הפשע "לב פראי" בתפקיד הבלש הפרטי ג'וני פארגוט ממנו דורשת חברתו מריאטה פורטון (דיאן לאד) להחזיר את ביתה לולה (לורה דרן).
ב-1992 קיבל תפקיד בולט פחות בסרטו של לינץ' "טווין פיקס: אש הולכת איתי" ותפקיד נוסף במיני סדרה "חדר מלון" גם כן בהפקתו של לינץ.
ב-1998 גילם את גרים סבו של הילד קווין בדרמה "מעל כולם".
ב-1999 לוהק סטנטון בפעם השלישית על ידי דייוויד לינץ', לדרמה האנושית והמפתיעה ביותר בקריירה שלו "סיפור פשוט".
בסרט גילם את לייל שעובר שבץ הגורם לאחיו הקשיש אלווין סטרייט (ריצ'רד פרנסוורת') איתו לא דיבר במשך עשר שנים לצאת למסע על מנת לבקר אותו.
סטנטון שיחק גם כן בדרמה המרגשת של פרנק דרבונט "גרין מייל" בתור האסיר תות-תות.
ב-2006 שיחק בתפקידו הרביעי במספר עבור דייוויד לינץ' את פרדי הווארד במותחן "אינלנד אמפייר", בנוסף התפרסם בסרט הפשע "אלפא דוג" בדמותו של ג'ון רוברטס הסנדק של סוחר הסמים הצעיר ג'וני טרולאב (אמיל הירש) המבוסס על דמותו של ג'סי ג'יימס הוליווד.
שיחק בסדרה "אהבה גדולה" בתור רומן "הנביא" גרנט, מנהיגה האכזרי של הקומונה הדתית הקנאית "ג'וניפר קריק" ואביהם של אלבי וניקי גרנט (קלואי סביני).
בנוסף, שיחק גם במיני סדרה "אליס" המבוססת על "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" בתור הזחל.
הארי ליווינגסטון הילמן ג'וניור היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בעל שלוש מדליות זהב מאולימפיאדת סנט לואיס (1904).
הילמן נולד בברוקלין, ניו יורק.
התוצאה שקבע בריצת 400 מטר משוכות הייתה טובה מזו של שיא העולם, אך הוא הפיל את אחת המשוכות ולכן היא לא נחשבה לשיא עולם, וכמו כן המשוכות היו נמוכות יותר (76 ס"מ במקום 91.4 ס"מ).
באולימפיאדת אתונה (1906) סיים הילמן רק במקום החמישי בריצת 400 מטר משוכות, הריצה היחידה בה השתתף, לאחר שהיה אחד משישה אתלטים שנפגעו מגל ענק ששטף את הסיפון בספינה שהביאה אותם ליוון.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה הילמן במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.3 שניות, אחרי בן ארצו צ'ארלס בייקון שקבע שיא עולם חדש של (55.0 שניות) ולפני ג'ימי טרמיר מבריטניה (57.0 שניות).
הילמן זכה בארבעה תוארי אליפות של איגוד האתלטים החובבים, שניים מהם בריצת 200 מטר משוכות ושניים בריצת 400 מטר משוכות.
לאחר שפרש מספורט תחרותי שימש הילמן מאמן אתלטיקה.
בין היתר היה מאמן נבחרות ארצות הברית למשחקים האולימפיים בפריז 1924, באמסטרדם 1928 ובלוס אנג'לס 1932. אחד האתלטים המפורסמים שאימן היה ארל תומפסון מקנדה, האלוף האולימפי בריצת 110 מטר משוכות (אנטוורפן 1920).
הארי ג'ורג' סמארט היה מפקד בחיל האוויר המלכותי (RAF), הידוע בשל פיקודו על בסיס חבניה בעת המלחמה האנגלו-עיראקית ב-1941.
סמארט נולד בניומרקט שבמחוז סאפוק באנגליה, והתגייס לצבא הבריטי כפלס בחיל ההנדסה המלכותי (RE) לאחר סיום לימודיו בשנת 1907. ב-1915 קיבל רישיון טיס.
הוא עלה בסולם הדרגות, ולאחר שירות במלחמת העולם הראשונה בחזית המערב, נשאר בשירות קבע ב-RAF.
כטייס הצטיין סמארט במשימות הפצצה, ועל השתתפותו ב-25 הפצצות יום ו-2 הפצצות לילה, זכה בשנת 1921 בצלב התעופה המצוינת.
בין 1927 ל-1930 שירת במסגרת חיל האוויר המלכותי האוסטרלי (RAAF), ולאחר מכן שב ל-RAF.
הוא שירת במגוון תפקידים, ובשנת 1939, כשהוא בדרגת תת מרשל אוויר (המקבילה לדרגת גנרל בעל שני כוכבים בחילות היבשה), מונה למפקד הכוחות הבריטים בעיראק.
על פי ההסכם האנגלו-עיראקי הותר לבריטים להחזיק בכוחות צבא בשני בסיסים על אדמת עיראק.
האחד היה חבניה, הסמוך לבגדאד, והשני שועייבה הסמוך לבצרה.
באפריל 1941 התחוללה הפיכה צבאית במסגרתה עלתה לשלטון כת קציני צבא, שמינתה את הפוליטיקאי הפרו-נאצי, רשיד עאלי אל-כילאני לראש ממשלת עיראק.
אל-כילאני דרש את יציאת הכוחות הבריטים מאדמת עיראק, אך נענה בתגבור הכוחות דרך נמל בצרה.
ב-30 באפריל הטילו כוחות עיראקים מצור על בסיס חבניה, בו שהו כ-2,200 לוחמים ולמעלה מ-9,000 אזרחים בריטים, שחלקם כללו נשים וילדים שפונו מבגדאד לאחר ההפיכה על מנת לדאוג לביטחונם.
הבסיס שימש כבית ספר לתעופה.
סמארט היה מפקד ה-RAF על אדמת עיראק.
האחראי עליו ישירות היה מרשל אוויר ראשי ארתור לונגמור, האחראי על כוחות ה-RAF במזרח התיכון, שישב בקהיר.
עם הידיעה על ההפיכה ביקש סמארט מלונגמור תגבורות, אך לונגמור האמין שעיראק היא בעדיפות נמוכה לעומת צרכים אחרים של המערכה במזרח התיכון וסירב.
לרשותו של סמארט עמדו רק 78 מטוסי אימון מיושנים.
עם זאת ככל שהתפתח המשבר, הוחלט לתגבר את הכוחות בעיראק, ולקראת סוף אפריל הספיק ה-RAF להעביר ממצרים 6 מטוסי גלוסטר גלדיאטור חדישים, שהוצבו בחבניה, ועשרה מפציצי וולינגטון שהוצבו בשועייבה.
אל מול האיום הארטילרי שהתגבש על רמה גבוהה הצופה על חבניה, יכול היה סמארט להעמיד כ-1,500 לוחמי חיל רגלים, ולהם כ-18 משוריינים מיושנים.
אל מול הדרישה העיראקית כי ייסוג מן הבסיס וכי הטיסות בו יחדלו מייד, ניסה סמארט להרוויח זמן, עד שיקבל פקודות ברורות.
הוא עמד בקשר עם השגריר הבריטי בבגדאד, קינאהאן קורנווליס, אך זה לא הצליח להעביר אליו מדיניות ברורה.
סמארט ידע כי עליו להכות בעיראקים מכת מנע, אם ברצונו להסיר את המצור, אך מאידך, חשש להתחיל בעצמו במלחמה בטרם קיבל הוראה ברורה מהדרג הפוליטי.
לאחר כיומיים של מצור הגיעה מצ'רצ'יל הפקודה - "אם עליך להכות, הכה בכל הכוח".
סמארט פירש פקודה זו כמאפשרת לו לפתוח במתקפת נגד כנגד הכוחות העיראקים הצרים עליו.
הפעולה החלה בבוקר ה-2 במאי והסתיימה בלילה שבין 5 במאי ל-6 במאי בנסיגת העיראקים מהרמה השולטת על חבניה והסרת המצור.
בפעולה נלקחו ארבע מאות שבויים, וחיל האוויר העיראקי הושמד, למעשה.
היו אלו יריות הפתיחה של המלחמה האנגלו-עיראקית.
ב-5 במאי נפצע סמארט קשה בתאונת דרכים, ופונה לבצרה ולאחר מכן להודו.
הוא הוחלף על ידי תת-מרשל אוויר ג'ון ד'אלביאק כמפקד כוחות האוויר, ועל ידי קולונל אוברי רוברטס כמפקד כוחות הקרקע בעיראק.
ב-7 במאי שלח צ'רצ'יל לסמארט מברק ובו כתב:
"פעולתך הנמרצה והמזהירה השיבה במידה רבה את המצב לקדמותו.
כולנו עוקבים אחר עמידתך הנהדרה במערכה.
בנובמבר 1941 הוצב סמארט בתפקיד הדרכה, ובספטמבר 1945 פרש מן ה-RAF.
בין היתר, עוטר סמארט בעיטורים הבאים:
הארי ג'וזף הבנר היה שחיין ושחקן כדורמים אמריקאי.
אלוף אולימפי במשחה ל-100 מטר גב (סטוקהולם 1912) ושיאן עולם במשחי הגב.
במהלך הקריירה הספורטיבית שלו, זכה הבנר ב-35 תוארי אליפות ארצות הברית.
הבנר נולד וגדל בשיקגו אילינוי.
הוא התאמן תחת הדרכתו של ויליאם "ביל" באכרך.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה הבנר במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר בתוצאה של 11:02.8 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 10:55.6 דקות והונגריה (10:59.0 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:11.8 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:11.0 דקות.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה הבנר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:21.2 דקות, לפני שיאן העולם אוטו פאר (1:22.4 דקות) ופאול קלנר (1:24.0 דקות) שניהם מגרמניה.
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי חדש של 1:21.0 דקות, אותו שיפר בשלב חצי הגמר (1:20.8 דקות).
מדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר בתוצאה של 10:20.2 דקות, אחרי אוסטרלאסיה שקבעה שיא עולם חדש של 10:11.2 דקות, ולפני בריטניה (10:28.6 דקות).
בשלב המוקדמות הוא קבע ביחד עם חבריו שיא עולם חדש של 10:26.4 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 22 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:10.4 דקות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) השתתף הבנר בטורניר הכדורמים בנבחרת ארצות הברית וסיים במקום שישי.
בשנת 1968 זכה הבנר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
הארי ג'וניור גלאטין היה כדורסלן אמריקאי ששיחק במשך 10 עונות בליגת ה-NBA בעמדת הפאוור פורוורד.
חבר היכל התהילה של הכדורסל משנת 1991.
גלאטין, שהתאפיין כשחקן חזק ואגרסיבי, חיפה על קומתו הנמוכה יחסית לשחקן פנים (1.98 מטרים) במוסר עבודה גבוה וקשיחות יוצאת דופן שאפשרו לו להיות אחד הריבאונדרים המובילים ב-NBA.
בכל 6 העונות הראשונות לתיעוד ריבאונדים בליגה (1951–1956) היה גלאטין אחד מעשרת המובילים בממוצע ריבאונדים למשחק.
ממוצעיו לאורך קריירת ה-NBA עומדים על 13.0 נקודות, 11.9 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
גלאטין נולד וגדל בעיירה רוקסנה שבאילינוי.
בסיום לימודיו התיכוניים, בשנת 1944, גויס לצי ארצות הברית ושירת בו עד סיום מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1946 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של טרומן אשר בקירקסוויל, מיזורי, והוביל את קבוצת הכדורסל שלה למאזן כולל של 59 ניצחונות ו-4 הפסדים בשתי עונותיו בקבוצה.
בתקופה זו קלע 12.9 נקודות בממוצע למשחק עבור טרומן, שהשתתפה ב.
גלאטין נבחר על ידי ניו יורק ניקס בדראפט ה-NBA לשנת 1948. אחרי בחירתו סיפר כי "זה חלום שמתגשם.
באמת לא ידעתי למה לצפות; הטיסה מסנט לואיס לניו יורק הייתה הטיסה הראשונה בחיי.
אני בסך הכול נער כפרי מ"ווד ריבר", והנה אני בדרך ל".
ב-9 העונות הבאות שיחק גלאטין עבור הניקס, והפך לחלק משלד הקבוצה שכלל גם את הרכז דיק מגווייר ואת הקלע קארל בראון.
בעונות , ו- העפילו הניקס לגמר ה-NBA, אך בשלוש הפעמים הפסידו.
בין השנים 1951 ל-1957 נבחר גלאטין 7 פעמים ברציפות להשתתף במשחק האולסטאר, ובעונת נבחר לחמישייה הראשונה של העונה לאחר שהוביל את ה-NBA עם 15.3 ריבאונדים בממוצע למשחק.
במשחק האחרון של העונה הסדירה ב- קבע שיא מועדון כשהוריד 33 ריבאונדים בהפסד קבוצתו לפורט ויין פיסטונס.
לקראת עונת נשלח בטרייד לדטרויט פיסטונס, בה שיתף פעולה עם ג'ורג' יארדלי וג'ין שו, ועזר לקבוצה להעפיל לשלב גמר המערב בו הפסידה לסנט לואיס הוקס.
בסיום אותה עונה פרש ממשחק, בגיל 31.
בקיץ 1958 החל לאמן את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת דרום אילינוי, והחזיק בתפקיד במשך 4 עונות, בהן רשמה הקבוצה מאזן כולל של 69 ניצחונות ו-35 הפסדים.
בשנת 1962 חזר ל-NBA כשמונה למאמן קבוצת סנט לואיס הוקס, בה כיכבו בוב פטיט, קליף הייגן ולני וילקינס.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה הוביל גלאטין את ההוקס לשלב גמר המערב, כשבסיום הפך לזוכה הראשון בתואר מאמן השנה ב-NBA.
באמצע עונת , השלישית שלו בסנט לואיס, פוטר גלאטין והחליף אותו שחקן הקבוצה ריצ'י גארין שתפקד כמאמן-שחקן.
כעבור מספר ימים מונה למאמנה של ניו יורק ניקס, שהפכה בינתיים לקבוצת תחתית, וסיים את דרכו בקבוצה במהלך עונת .
מאזנה הכולל של הניקס בתקופתו עמד על 25 ניצחונות ו-38 הפסדים.
הארי בינקליי האריס הוא אדמירל בדימוס בצי ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כמפקד פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
מיולי 2018 עד ינואר 2021 כיהן כשגריר ארצות הברית בקוריאה הדרומית.
האריס נולד ביוקוסוקה שביפן, בן לאם יפנית ואב ששירת בצי ארצות הברית.
הוא גדל בטנסי ובפנסקולה שבפלורידה.
ב-1978 סיים לימודים באקדמיה הימית של ארצות הברית, במהלכם היה חבר בנבחרת הסיף של המוסד.
האריס התגייס לצי ארצות הברית, הוא בחר לשרת בכוחות האוויר, אך מכיוון שהיה קצר ראייה לא יכול היה להיות טיס והוכשר כאיש צוות אוויר.
הוא שירת כאיש צוות במטוסי P-3C אוריון בטייסת הסיור VP-44, שימש קצין טקטי על נושאת המטוסים "USS Saratoga" בתקופה שהשתתפה בתקרית חטיפת "אקילה לאורו" ב-1985 ובתקיפה האמריקאית בלוב ב-1986. במלחמת המפרץ שימש קצין מבצעים בטייסת VP-4 שהוצבה במפרץ הפרסי.
הוא פיקד על טייסת הסיור VP-46, פיקד על בסיס התעופה של הצי באי וידבי שבמדינת וושינגטון ופיקד על כנף סיור אווירי 1 של הצי במהלך מלחמת אפגניסטן.
ב-2002 מונה לקצין מבצעים של הצי החמישי ועסק בתכנון פעילותיו לקראת מבצע חופש לעיראק.
ב-2004 הוצב במטה הצי כקצין תכנון לנושא הגנה מפני פעולות טרור.
בשנים 2006–2007 שימש מפקד כוח המשימה המשותף בבסיס גואנטנמו.
בתקופת פיקודו התאבדו שלושה עצירים זרים שהוחזקו במתקן המעצר בבסיס, האריס טען שההתאבדות הייתה מעשה מלחמתי נגד ארצות הברית, ולא נבעה ממצוקה.
בשנים 2007–2008 שירת כקצין מבצעים של פיקוד דרום של ארצות הברית ולאחר מכן שירת כסגן ראש המבצעים הימיים במחלקת ההגנה.
בנובמבר 2009 מונה למפקד הצי השישי של ארצות הברית ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2011. במסגרת זו פיקד על כוחות הצי במהלך התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (מבצע שחר האודיסאה).
בתפקידו הבא שימש עוזר לראש המטות המשולבים.
באוקטובר 2013 מונה למפקד צי האוקיינוס השקט.
במאי 2015 מונה למפקד פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית, הפיקוד הגדול ביותר במחלקת ההגנה, הוא שירת בתפקיד במשך שלוש שנים, עד מאי 2018.
במהלך הקריירה הצבאית שלו צבר למעלה מ-4,400 שעות טיסה, כולל כ-400 שעות טיסה במשימות סיור קרביות.
הוא היה הקצין הוותיק ביותר בצי מקרב אנשי צוות האוויר ועל כן נשא את התואר "הינשוף האפור" ("Gray Owl").
בפברואר 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי בחר בהאריס לכהן כשגריר ארצות הברית באוסטרליה, בעקבות ההתפתחויות ביחסי ארצות הברית-קוריאה הצפונית, הוחלט על מינויו לשגריר ארצות הברית בקוריאה הדרומית והוא נכנס לתפקידו ביולי 2018 וסיים את כהונתו בינואר 2021.
הארי ליי ג'יילס השלישי הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
ג'יילס נולד בווינסטון סיילם שבקרוליינה הצפונית, אביו שיחק כדורסל באוניברסיטה של וינסטון סיילם.
ג'יילס שיחק כדורסל בתיכון מקומי, ולאחר מכן עבר לאקדמיית הכדורסל של אוק היל שבווירג'יניה.
בליגת המכללות שיחק ג'יילס באוניברסיטת דיוק ולאחר שנה אחת בחר לוותר על המשך הלימודים באוניברסיטה ולעבור לשחק בליגת ה-NBA.
ג'יילס נבחר בדראפט ה-NBA 2017 בבחירה ה-20 על ידי סקרמנטו קינגס, אולם החמיץ את עונת כולה בשל פציעה.
בעונת שימש כשחקן מחליף, וקלע 7.0 נקודות בממוצע למשחק.
במהלך חודש נובמבר נשלח לקבוצת סטוקטון קינגס מליגת הפיתוח.
במשחק הבכורה בקבוצה קלע 30 נקודות, ולמחרת הוחזר לסקרמנטו להמשך העונה.
לקראת עונת חתם ג'יילס על חוזה בקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס.
הארי הריסון היה סופר מדע בדיוני וקומיקסאי יהודי-אמריקאי-אירי, שנודע בכתיבתו הסאטירית, אנטי ממסדית ואנטי מלחמתית.
ספרו הידוע ביותר, !Make Room!
Make Room (1966), שימש בסיס לסרט המדע הבדיוני המצליח, Soylent Green (שמש ירוקה) (1973), בכיכובם של צ'רלטון הסטון ואדוארד ג'י רובינסון ובבימויו של ריצ'רד פליישר.
ב-2009 היה הסופר ה-26 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
הריסון נולד ב-1925 בסטמפורד (קונטיקט), בנם היחיד של פועל דפוס ממוצא אירי, הנרי ליאו דמפסי ואם יהודיה-רוסית ילידת ריגה, לטביה, ריה לבית קיריאסוף (Kirjassoff).
האם היגרה עם משפחתה לארצות הברית בהיותה בת 15 ועבדה כמורה עד לנישואיה.
שמו המקורי של הארי הריסון היה הנרי מקסוול דמפסי, אלא שהאב שינה את שם משפחתו להריסון זמן קצר אחרי לידת הבן והריסון עצמו שינה את שמו באופן רשמי כעבור 30 שנה להארי מקס הריסון.
אחדים מסיפוריו של הריסון לאחר מכן נכתבו בשם העט הנק דמפסי.
המשפחה עקרה מקונטיקט לברוקלין, ניו יורק, כשהריסון היה בן שנתיים ולאחר מכן המשיכה לקווינס.
האם לא עבדה כלל והאב, שהיה אמנם מיומן מאוד בעבודות הדפוס הצליח להשיג רק עבודה מועטה עקב תקופת השפל הגדול.
הריסון גדל לפיכך בעוני רב, בלי חברי ילדות, כשמשפחתו בורחת מנושיה ועוברת מדירה לדירה והוא עצמו עובר מבית ספר אחד למשנהו בקווינס.
בגיל שבע הוא גילה לראשונה את המדע הבדיוני ושקע בו לחלוטין, אולי כמפלט מתנאי החיים הקשים של המציאות היומיומית.
בגיל 13 היה אחד ממייסדי סניף הקווינס של "ליגת המדע הבדיוני" שייסד הוגו גרנסבק.
ב-1940, בהיותו בן 15 התפרסם פרי עטו הראשון, מכתב למערכת המגזין Captain Future.
כשנה לאחר מכן התפרסם גם האיור הראשון שלו, איור של רובוט, במגזין חובבי המדע הבדיוני Sun Spots.
הריסון סיים ב-1943 את בית הספר התיכון "פורסט הילס".
היות שהיה זה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה וציוניו לא היו מהטובים ביותר הוא גויס מיד לחיל האוויר של צבא ארצות הברית, בו שירת בתפקידים שונים, לרבות שוטר צבאי, צלף (לא קרבי), טכנאי של צריחי הגנה מסוגים שונים ועוד.
בתקופה זו, בעיקר עקב השעמום מהשרות הצבאי הוא גם למד אספרנטו ולאחר מכן הביא את הידע שלו בשפה זו וחיבתו אליה, לכלל ביטוי באחדים מספריו ואף כיהן כנשיא כבוד של אגודת האספרנטו האירית וחבר כבוד בכמה אגודות אספרנטו אחרות.
השתחרר מהצבא בפברואר 1946, בדרגת , בלא שכף רגלו דרכה מחוץ לארצות הברית.
ניסיונו הצבאי הביאו לסלידה מהצבא, מהמשמעת הצבאית, מהגזענות בה נתקל ועוד.
סלידה זו התבטאה לאחר מכן גם בחלק מכתיבתו.
לאחר שחרורו מהצבא למד אמנות במכללת האנטר ובסיום לימודיו פתח סטודיו קטן ובמשך מספר שנים התפרנס מציורי קומיקס שנלוו לסיפורי מדע בדיוני ומאיור סיפורי קומיקס שהתפרסמו במגזיני התקופה.
לאחר מכן החל גם לערוך לא פחות משלושה מגזיני קומיקס: Girls' Love Stories (רומנטי), Beware (אימה), ו-Nuts (הומור), כאשר לעיתים קרובות גם אייר חלק ניכר מהתוכן.
בתקופה זו נישא לאשתו הראשונה אוולין, ממנה התגרש ב-1951 (היא נישאה לסופר המדע הבדיוני לסטר דל ריי), וב-1954 הוא נישא בשנית, לג'ואן לבית מרקלר, לה נשאר נשוי עד פטירתה ב-2002 וממנה נולדו לו שני ילדיו, טוד (1955) ומוירה (1959).
בפברואר 1951 התפרסם סיפורו הראשון, Rock Diver, במגזין Worlds Beyond, אף כי הוא עדיין ראה את עצמו בשלב זה כמאייר ולא כסופר.
בערך באמצע שנות החמישים החל הביקוש לקומיקס לרדת, המגזינים מסוג זה הלכו ונעלמו והריסון החל לכתוב יותר ויותר סיפורי מדע בדיוני קצרים, שהתפרסמו במגזינים אף הם, לצורכי פרנסתו.
במקביל, הוא החל לחשוב גם בכיוון של כתיבת ספר שלם ולפיכך, גם מטעמי חיסכון כספי וגם לצורך פינוי זמן לכתיבה, נטש את מרבית עבודותיו האחרות וב-1956 עבר לגור במשך כשנה, במקסיקו, אחר כך לזמן קצר בריטניה, ואז כשנה באיטליה.
תקופה זו בחייו של הריסון (1957–1958) הייתה תקופת תהפוכות של ממש: הוא כתב את ספרו הראשון Deathworld, שיתפרסם רק כעבור כשנתיים.
הוא יצר לראשונה את דמותו של James Bolivar 'Slippery Jim' diGriz, דמות עליה ירבה לכתוב בעתיד כגיבור The Stainless Steel Rat.
ולבסוף, במהלך שהותו בקאפרי, איטליה הוא פגש את דן בארי (Dan Barry, 1923 - 1997), מי שאייר באותה תקופה את סיפורי הקומיקס של פלאש גורדון.
השניים חברו מכאן והלאה יחדיו למשך כמעט עשור שנים, כשהריסון כותב את סיפורי פלאש גורדון ובארי מאייר אותם.
פלאש גורדון סיפק אם כן להריסון את הפרנסה, גם אם דחוקה משהו והוא יכול היה להתפנות לכתיבת ספרים.
לקראת סוף 1958 עזבה משפחת הריסון את איטליה ושבה לניו יורק, הן כדי לאפשר לבתו מוירה להיוולד על אדמה אמריקאית והן כדי לפטר את הסוכן הספרותי של הריסון, אשר לטענת הריסון, רימה אותו.
בינואר 1960 התפרסם חלקו הראשון של ספר המדע הבדיוני הראשון של הריסון, Deathworld, שנכתב כשנתיים קודם לכן.
הספר יצא לאור תחילה כסיפור בהמשכים במגזין Astounding Science Fiction.
שכר הסופרים הגבוה יחסית שקיבל הריסון עבור ספרו הראשון, יחד עם התמורה בגין כתיבת סיפורי פלאש גורדון סילקו סוף סוף את דאגות הפרנסה ואיפשרו לו לצאת עם משפחתו (ג'ואן ושני הילדים) למקום מגורים חדש, הפעם דנמרק, בה הם שהו שבע שנים.
החל מתקופה זו כתב הריסון בממוצע ספר או שניים מדי שנה.
במקביל, החל מ-1964 הוא הוציא לאור וערך במשך כמה שנים, יחד עם סופר המדע הבדיוני הבריטי בריאן אולדיס את מגזין ביקורת ספרות המדע הבדיוני הראשון אי פעם - SF Horizons.
אולדיס גם הפך באותה תקופה לשותפו של הריסון לעריכת תשע אנתולוגיות שנתיות של סיפורי מדע בדיוני, שכונו Best SF.
דנמרק לא הייתה התחנה הסופית במסע הנדודים של משפחת הריסון.
הם עברו ממנה לבריטניה למשך שנה, ואחר כך חזרו לארצות הברית, קליפורניה לכמה שנים.
בתקופת שהותו של הריסון בקליפורניה הוא נתן בבית ספר תיכון ובאוניברסיטת סן דייגו (San Diego State University) קורסים בכתיבת מדע בדיוני ואף כתב עם שותפים שני ספרי הוראה בתחום -A Science Fiction Reader, אשר יצא לאור ב-1973, ו-Science Fiction Novellas.
תחנת הנדודים שלפני האחרונה הייתה כשמשפחת הריסון השתקעה למשך כמעט עשרים שנה באירלנד, שם הריסון קיבל אזרחות וגם תנאים כלכליים טובים להמשך כתיבתו, בשל מוצאו של אביו ממדינה זו.
לאחר פטירת אשתו ג'ואן ב-2002 הוא עבר לבריטניה, שם נפטר ב-2012. שלוש שנים לפני פטירתו, ב-2009 זכה בפרס דיימון נייט - Grand Master Award.
הארי היי היה פעיל אמריקאי בולט לזכויות להט"ב, קומוניסט ופעיל לזכויות הילידים ביבשת אמריקה.
הוא ייסד את אגודת מאטאשין, אחת מהקבוצות הראשונות לזכויות להט"ב בארצות הברית, וכן את תנועת פיות רדיקליות, המהווה אלטרנטיבה קהילתית, רוחנית ופוליטית לזרם המרכזי בתרבות הגייז המודרנית.
הארי היי נולד למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה באנגליה, וגדל בצ'ילה ובקליפורניה שבארצות הברית.
הוא למד באוניברסיטת סטנפורד, ולאחר מכן הפך לשחקן תיאטרון מקצועי בלוס אנג'לס, שם הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
אף על פי שמגיל צעיר חש משיכה כלפי בני מינו, כתוצאה מלחץ חברתי הוא קיים אורח חיים הטרוסקסואלי ואף נישא ב-1938 לפעילה מהמפלגה הקומוניסטית, איתה אימץ שני ילדים.
מכיוון שנשאר הומוסקסואל, בשנת 1950 הסתיימו נישואיו.
לאחר סיום נישואיו, היי ייסד את אגודת מאטאשין שפעלה להגנה ותמיכה בזכויות הומוסקסואלים, בתקופה בה יחסים חד-מיניים היוו עבירה על החוק.
ב-1969 ייסד היי סניף של Gay Liberation Front בלוס אנג'לס.
ב-1970 עבר לניו מקסיקו עם בן זוגו וב-1979 ייסדו יחד עם דון קילהפנר ומיטש ווקר את תנועת פיות רדיקליות.
היי מתואר כ"מייסד התנועה הגאה המודרנית" ו"אבי השחרור ההומואי" והיה נושא לספר ביוגרפי ולסרט תיעודי.
עם השנים נקט עמדה נגד ההיטמעות של המיעוט הלהט"בי בחברה ההטרו-נורמטיבית, ולמען שמירה של תרבות שוליים קווירית ומגוונת.
"עטינו עלינו עור צפרדע ירוק ומכוער של קונפורמיות הטרוסקסואלית, וכך שרדנו את שנות בית הספר", הסביר פעם היי.
"אנחנו יודעים איך לחיות דרך העיניים שלהם, אנחנו תמיד יכולים לשחק במשחקים שלהם, אבל האם אנחנו מתכחשים לעצמנו על ידי כך?
אם אתה נושא עליך את עור הקונפורמיות, אתה מסתיר ומדחיק את הנסיך או הנסיכה היפהפיים שבתוכך".
הארי האדן-פטון הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטי.
הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד הרברט פלהאם, המרקיז השביעי מהקסהאם בסדרת הטלוויזיה זוכת הפרסים "אחוזת דאונטון".
הוא בנם של קצין פרשים לשעבר נייג'ל האדן-פטון ושל שרה מלור.
יש לו שלוש אחיות: פולי קלמנטין ואליס.
שרה, הדוכסית מיורק היא הסנדקית שלו.
הוא למד באיטון קולג' ובאוניברסיטת דרהאם.
את הכשרתו המקצועית כשחקן רכש באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
ב-2007 זכה האדן-פטון בציון לשבח בטקס חלוקת פרסי איאן צ'ארלסון על הופעותיו במחזה "רומיאו ויוליה" במרכז האמנויות בטרסי, ובתפקיד ג'ון וורת'ינג במחזה "חשיבותה של רצינות" בבימויו של פיטר גיל.
הוא בלט בהופעתו בתפקיד קפטן ג'ק אבסולוט במחזה "The Rivals" שהוצג בסאות'רק פלייהאוס, בדמות הונזולרן במחזה "The Prince of Homburg", ובתפקיד הארי וילרס בהופעת הבכורה של המחזה "Posh" שהועלה ב-2010 בתיאטרון רויאל קורט.
ב-2011 שיחק האדן-פטון בתפקיד טדי גרהם בהפקה זוכת פרס אוליבייה של המחזה "Flare Path" בתיאטרון רויאל היימארקט, וגילם את ג'קי ג'קסון בעיבוד הקולנועי של "The Deep Blue Sea".
שניהם לציון מאה שנה להולדתו של המחזאי האנגלי טרנס רטיגן.
בעקבות הצלחת "Flare Path", הופיע האדן-פטון בדמות מייקל פיילין בהפקת הבכורה של המחזה "No Naughty Bits" שהוצג בתיאטרון המפסטד.
עוד שיחק בתפקיד מרלו בהפקה של ג'יימי לויד למחזה "She Stoops to Conquer" בתיאטרון הלאומי, בדמות אלסמרו בהפקה של תיאטרון יאנג ויק למחזה "The Changeling", ובתפקיד פיליפ בהפקה המחודשת של אלכסיי קיי קמפבל למחזה "The Pride" בתיאטרון טרפלגר סטודיוס.
בשנת 2018 האדן-פטון ערך את הופעת הבכורה שלו בברודוויי כשגילם את הנרי היגינס בחידוש למחזמר "גברתי הנאווה", שעליו קיבל מועמדויות לפרס הטוני לשחקן הטוב ביותר ולפרס גראמי.
תפקידו הידוע ביותר בטלוויזיה הוא בדמות ברטי פלהאם, מרקיז הקסהם, המחזר של ליידי אדית' קראולי בסדרת הטלוויזיה "אחוזת דאונטון".
ספיישל לחג המולד 2015 שהיה פרק הסיום של הסדרה כלל את חתונתם של אדית' וברטי.
עוד בטלוויזיה שיחק האדן-פטון בסדרות כגון "רציחות במידסומר", "The Amazing Mrs.
Pritchard", "מלון בבילון", "הגלימה", "להעיר את המתים", "Drifters", "וולטר", ו"גרנטצ'סטר".
ב-2007 הופיע האדן-פטון בסרט הביוגרפי "אדית פיאף – החיים בוורוד".
ב-2011 השתתף בסרט הדרמה "The Deep Blue Sea".
ב-2012 שיחק בסדרה "הכתר החלול", וב-2013 הופיע בסרט "כל הזמן שבעולם".
ב-2016 גילם האדן-פטון את מרטין צ'רטריס בסדרת הדרמה של נטפליקס "הכתר".
האדן-פטון נשוי לשחקנית רבקה נייט אותה הכיר כשהופיעו יחד במחזה "חשיבותה של רצינות.
סר הארי אריה סימון ג'נוגלי (במקור: ג'נאשוילי) CBE (נולד ב-1 באוגוסט 1938) הוא יצרן טקסטיל יהודי-בריטי, ממוצא יהודי גאורגי שנודע בשל התרומות שלו למוסדות שונים, בבריטניה ובישראל.
ג'נוגלי, ששוויו מוערך בכ-300 מיליון ליש"ט, הרוויח את מרב הונו בעסקת המיזוג של החברה שלו, Nottingham Manufacturing Company, עם חברות טקסטיל נוספות.
החברות התמזגו ב-1986 אל תוך Coats Viyella של דייוויד אליאנס.
בנו, ג'ונתן ג'נוגלי , הוא חבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית.
הארי ג'נוגלי במקור: (ג'נאשוילי) נולד בצרפת בשנת 1938, למשפחה ממוצא יהודי גאורגי שהיגרה מטביליסי בסוף המאה ה-19 לאירופה.
הוא היגר לבריטניה בילדותו, כאשר ברח מן הנאצים, והפך לאזרח בריטי ב-1 בנובמבר 1948.
ג'נוגלי הוא נדבן פעיל, ובבעלותו אוסף אומנות, המכיל את מספר היצירות הרב ביותר של יצירות של ל"ס לאורי , כמו גם יצירות מאת פיקאסו ומאת מונה.
בני הזוג ג'נוגלי תרמו להקמתם של מוסדות רבים בנוטינגהאם, עיר מושבם.
בין התרומות הנודעות שלהם, האקדמיה העירונית ע"ש ג'נוגלי , המרכז לפנאי ע"ש ג'נוגלי, התזמורת הקהילתית ע"ש ג'נוגלי, אולם הרסיטלים ע"ש ג'נוגלי, התיאטרון ע"ש ג'נוגלי, והגלריה ע"ש ג'נוגלי.
בנוסף, בני הזוג תרמו למוסדות שונים בישראל, ובירושלים בפרט.
מרכז נופש וספורט בשכונת רמות
(בעבר) בית הספר מעלה ערב, בגבעה הצרפתית
מרכז ג'נוגלי לאמנות חזותית, בקטמונים
תרומה נכבדה להקמת בית הכנסת הגאורגי בשכונת יעקב בבנימינה.
בשנת 1983, במסגרת אירועי יום ההולדת של המלכה אליזבת' השנייה, קיבל ג'נוגלי תואר CBE ("מפקד של האימפריה הבריטית"), ואת תואר האבירות בשנת 1993, במסגרת אירועי השנה החדשה, בעבור מעשי הצדקה שלו.
תרומתם של סיר הארי וליידי ג'נוגלי קיבלה גם את הערכתה של קהילת אוניברסיטת נוטינגהאם, והם צורפו לחבר הנדבנים (College of Benefactors) של האוניברסיטה.
בשנת 2014, הוענקה לסיר הארי וליידי ג'נוגלי מדליית נסיך ויילס לתמיכה באמנויות.
הארי ג'יימס סמואל גאנטריפ היה פסיכולוג בריטי שהגה את תאוריית יחסי אובייקט ותרם רבות לאסכולת המחשבה הפרוידיאנית.
הוא היה עמית של החברה הפסיכולוגית הבריטית, ופסיכותרפיסט ומרצה במחלקה לפסיכיאטריה באוניברסיטת לידס.
הוא תואר על ידי ד"ר ג'וק סאתרלנד כ"אלמוות פסיכואנליטי".
המבנה האישיותי שהגה גאנטריפ ביקר במידה רבה תאוריות של גדולי הפסיכולוגים מתחום הפסיכו אנליזה כולל מלאני קליין, רונלד פיירברן, ד.וו.
על אף שקיבל ואישר תאוריות פרוידיאניות רבות, הוא פיתח רעיונות משלו וביקר את פרויד על כך שהתבסס במידה רבה מידי על הביולוגיוה בכלל ועל אינסטינקטים בפרט ואף לפי גאנטריפ, היה לא הומני.
הוא ביקר בחריפות גם את תאוריית האובייקט היחסי של פיירברן.
הוא טען שלאגו הנסוג יש השפעה גדולה על חייו של אדם, זו הייתה נחשבת לתרומתו הגדולה ביותר לתחום הפסיכואנליזה.
הוא ראה את תחושת הריקנות הסכיזואידית כמשקפת את משיכת האנרגיה מהעולם האמיתי לעולם של יחסי אובייקט פנימיים.
בעקבות הסימפטומים האישיים שלו הוא טופל באמצעות פסיכואנליזה על ידי פיירברן ווויניקוט.
הטיפול עזר לו אך לא ריפא את בעיותיו.
גאנטריפ עבד באופן נרחב עם מטופלים סכיזואידים שהיו מנותקים וחסרי יכולת לקיים מערכות יחסים משמעותיות עם בני אדם אחרים.
הוא החשיב את ה"עצמי" כמושג הפסיכולוגי הבסיסי, את פסיכואנליזה כמחקר צמיחתו, ואת הטיפול הפסיכואנליטי כאמצעי והזדמנות לספק מערכת יחסים אישית שבה ה"עצמי" המנוכר והנסוג יכול לצמוח באופן בריא ובפעם הראשונה להיות במגע עם אנשים ועצמים אחרים.
הוא סימן את תשעת המאפיינים הבאים של האישיות הסכיזואידית: נטייה להתכנסות פנימה, מופנמות, נרקיסיזם, דיות עצמית, תחושת עליונות, חוסר רגש, בדידות, נתק מהעצמי-דה-פרסונליזציה ותסוגה.
התיאור של תשעת המאפיינים שהוגדרו לראשונה בבירור על ידי גאנטריפ, אמור לשפוך אור על ההבדלים הקיימים בין המסורת התיאורית לבין המסורת הפסיכואנליטית.
רובם, אם לא כולם אמורים להיות מוצגים כאשר מבקשים לאבחן הפרעת אישיות סכיזואידית.
גאנטריפ תיאר את הפנימיות הסכיזואידית כך: "במלוא מובן המילה, הסכיזואידי מתואר כתלוש רגשית מהמציאות החיצונית.
כל תשוקותיו המיניות מתועלות כלפי אובייקטים פנימיים והוא חווה עולם פנימי עשיר אשר לעיתים קרובות מתבטא בפנטזיות ובדמיון מפותח כאשר ניתן יש אפשרות לבוא איתו במגע.
לרוב, רוב הפנטזיות של הסכיזואיד הם חלק מעולמו הסודי ונסתרות מן העין החיצונית".
האדם הסכיזואידי מנותק מהמציאות החיצונית במידה כזאת שחווה אותה כמסוכנת.