tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-10 בינואר 1942 הוצאה פקודה לפיה שארית יהודי אודסה מחויבים לעבור לאזור סלובודקה, שהיה פרוור של אודסה.
שכונה זו נהפכה לגטו עם צפיפות ותנאי תברואה נוראיים.
בין 14 בינואר ל-10 בפברואר יהודי מחוז אודסה רוכזו באזור בֶּרֶזוֹבְקָה.
ההגעה נעשתה ברכבות ללא הסקה ויהודים רבים ניספו בדרך.
מבֶּרֶזוֹבְקָה היהודים הוגלו ברגל בקבוצות לכפרים הסמוכים, לרבות דומנובקה.
רבים מהם ניספו במהלך הצעידות מהקור ותנאי הדרך.
חלקים נרצחו בידי כוחות רומניה ומהגרים גרמנים.
בכפר דומנובקה, שהפך למעשה למחנה ריכוז, היהודים סבלו מתנאי מחיה ירודים.
בהמשך, רובם הוצאו להורג בירי.
מצב יהודי דומנובקה השתפר מעט ב-1943 עקב חילופי שלטון.
כ-600 יהודים מתושבי הכפר שרדו את תקופת מלחמת העולם השנייה.
כמה מאות יהודים שרדו את תקופת השואה באודסה עצמה: חלקם חיו עם מסמכים מזויפים, חלקם התחבאו בקטקומבות אודסה וחלקם הצטרפו לכוחות המחתרת שפעלו בעיר.
משפחה יהודית אחת הוסתרה על ידי אשקהן אגופיאן, שקיבלה על פעילותה תואר חסיד אומות העולם בהמשך.
פרסקוביה אולייניצ'נקו וזינאידה קולסניצ'נקו שפעלו בעיר קיבלו הכרה כחסיד אומות העולם.
הקהילה היהודית נפגעה קשות במהלך המלחמה.
בנוסף לפגיעה בנפש, מוסדות תרבות רבים הושמדו או לא חזרו לפעילות לאחר חזרת התושבים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ושחרורה של אודסה, היא חזרה להיות אחד ממרכזי היהדות של ברית המועצות.
ב-1945 חזר לפעולה התיאטרון היידי, שחבריו נמלטו לטשקנט בתקופת הכיבוש.
בשנים 1944–1947 פעלה בעיר תחנת רדיו ביידיש.
התקופה לאחר מלחמת העולם השנייה התאפיינה בעלייה באנטישמיות בברית המועצות.
המאבק נגד קוסמופוליטיות החל בשנת 1948 ונמשך עד 1953 ובמהלכו יהודים רבים פוטרו מעמדות בכירות.
מוסדות יהודים רבים נסגרו בהוראת הממשל והעיתונות החלה לקרוא לסגירת בית הכנסת היחיד בעיר.
פרשות כמו משפט הרופאים פגעו מאוד במעמדם של משכילי אודסה.
בשנות ה-60 רבים מיהודי אודסה השתתפו במאבקם של יהודי ברית המועצות לעלות לישראל.
חלק מהפעילים נעצרו ונכלאו על ידי הרשויות.
עם זאת, המאבק הצליח בחלקו ו-17,370 יהודים היגרו מברית המועצות בשנים 1967–1978, 27.7% מתוכם לישראל והיתר למדינות אחרות (בעיקר ארצות הברית).
גודל הקהילה היהודית השתנה רבות עם השנים.
לפי מרשם אוכלוסין מ-1959 התגוררו בעיר 106,700 יהודים, שהיו ל-16% מכלל תושביה.
בתקופת הפרסטרויקה החל גל הגירה נוסף של יהודים מהעיר.
בעיקר לישראל ולארצות הברית ולעיתים למדינות אחרות (כמו גרמניה).
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 יהודי אודסה רבים עלו לישראל.
באותה השנה פתח ארגון הג'וינט את המשרד הראשון שלו בעיר.
למרות עזיבתם של רבים מיהודי אודסה, הקהילה החלה להשתקם ולגדול החל מ-1990. בשנה זו הוקם מרכז לתרבות יהודית באודסה שעוסק בין היתר בהנצחת זכר השואה, הפעלת ספריה יהודית הכוללת בין היתר ספרים בעברית, העברת הרצאות ומפגשים.
המרכז מוציא לאור כתב עת "נאש גולוס" (הקול שלנו) בשפה הרוסית, בשיתוף עם קהילת יהודי קישינב.
הסוכנות היהודית פועלת באודסה ומסייעת לעלייה ולקשר עם התפוצות.
שנות ה-90 באודסה מאופיינות בין היתר בחזרתה של העיתונות היהודית.
שמות העיתונים הם בעיקר בעברית וביידיש, אך מרבית הכתבות הן ברוסית, שהיא השפה הדומיננטית בקרב יהודי ברית המועצות לשעבר.
ב-1992 התמנה שלמה בקשט לרב הראשי של אודסה.
בקשט הקים את רשת בתי הספר "אור שמח-תקווה" הכוללת בית ספר אחד ושתי פנימיות.
בשנים 1990–1998 ראש חב"ד באודסה היה הרב ישעיהו גיסר, יליד אודסה.
ב-1998 החליף אותו בתפקיד הרב אברהם וולף.
נפתח מרכז אור אבנר, חדר ושתי פנימיות.
במשך תקופה ממושכת לאודסה היה ראש עיר יהודי.
אדוארד גורביץ כיהן כראש העיר בשנים 1994–1998 ו-2004–2010. בתקופת כהונתו הוקמה אנדרטה לזכר השואה ושדרה על שם חסידי אומות עולם.
בעיר פועל בית חב"ד ופועלות חנויות ומסעדות כשרות.
ישנם בתי ספר וגני ילדים יהודים, המנוהלים על ידי חב"ד, בהם מלמדים עברית.
הרב הראשי של אודסה וראש הקהילה היהודית הוא אברהם וולף ובעיר מתנהלים מספר בתי כנסת, ישיבות, חדר, מקווה, האוניברסיטה היהודית וכו'.
ב-2002 נפתח מוזאון יהודי בשם "מגדל שורשים".
ב-2003 נפתחה באודסה אוניברסיטה יהודית שכוללת מספר פקולטות כמו משפטים, הוראה, כלכלה ועוד.
ב-2004 בשדרת חסידי אומות עולם הוצבה אנדרטה בעיצובו של זוראב צרטלי.
בשנת 2009, נפתח מוזיאון השואה באודסה.
משנת 2010 פועל באודסה בית ספר של רשת אורט.
ישיבת חב"ד בעיר קיבלה מעמד של מוסד להשכלה גבוהה.
עם זאת, האנטישמיות באודסה לא נעלמה.
ב-2014 וב-2018 רוססו באודסה גרפיטי בעלי תוכן אנטישמי, הקוראות לרצח יהודים.
בשנת 2016 חזר בניין בית הכנסת ברודסקי לרשות הקהילה היהודית.
אנשי רוח יהודים רבים, סופרים ומשוררים עבריים נולדו והתגוררו באודסה.
כך ניתן למנות את שאול טשרניחובסקי, חיים נחמן ביאליק, אחד העם, מרדכי בן-עמי, אברהם פריידנברג, יוסף שכטמן, שלום עליכם, מנדלי מוכר ספרים, שמעון פרוג, אהרן מיכל ברכיהו בין אנשי תרבות מתקופת התחייה שפעלו בעיר.
בנוסף להיותה של אודסה למרכז תרבותי יהודי, יוצאי אודסה היהודים השפיעו רבות על תרבותה של ברית המועצות כולה והיו לאנשי בידור חשובים.
כך הסטנדאפיסט ארקדי רייקין זכה בפרסים הגבוהים ביותר לבידור: האמן העממי של ברית המועצות, גיבור העמל הסוציאליסטי ופרס לנין.
הסטנדאפיסט מיכאיל ז'בנצקי היה לאמן העם של אוקראינה וגם אמן העם של הפדרציה הרוסית.
הזמר והשחקן לאוניד אוטיוסוב שגם הוא יליד אודסה היה לאמן העממי של ברית המועצות אף הוא.
שחקן התיאטרון והקולנוע רומן קרצב היה בעל תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
הסופרים הרוסים איליה אילף ואיסאק באבל והמשורר אדוארד בגריצקי הם ילידי אודסה.
גם הפסנתרן אמיל גיללס והכנרים דוד אויסטרך ונתן מילשטיין נולדו באודסה.
האמן נחום גוטמן התגורר באודסה מגיל 5. הזמרת לריסה דולינה התגוררה באודסה מגיל 3.
האמן לאוניד פסטרנק, אביו של הסופר בוריס פסטרנק, נולד באודסה.
בתחום הספרות העכשווית ניתן לציין את סופר הילדים הפופולרי גריגורי אוסטר ואת הפובליציסט אנטולי וסרמן.
גם בתחום הספורט ניתן לציין יהודים מאודסה כמו השחמטאי יפים גלר ומחליקה על קרח אוקסנה באיול.
יָהּ שִׁמְךָ אֲרוֹמִמְךָ הוא פיוט שחובר על ידי רבי יהודה הלוי כרשות לפני תפילת הקדיש שבין ישתבח ליוצר.
באקרוסטיכון חתום שם המחבר (יהודה), וכל בית מסיים במילים מתוך הקדיש "יִשְׁתַּבַּח וְיִתְפָּאַר וְיִתְרוֹמַם וְיִתְנַשֵּׂא".
ככל הנראה, במקור לא נועד הפיוט למועד מסוים, ונכתב כרשות לקדיש סתם.
כיום, מרבית הקהילות הספרדיות אינן אומרות את הפיוט במקומו המקורי אלא אחרי חזרת הש"ץ בתפילת שחרית של ראש השנה.
הפיוט עוסק בהתבוננות בגדלות הבורא, בטבע ובגרמי השמים.
ההתפעלות מהטבע מביאה את האדם לבירור מקומו ותפקידו מול הבורא - "אַשְׁרֵי אִישׁ אֲשֶׁר יָחִישׁ לְהַזְכִּיר עֹז גְּבוּרוֹתָיו".
דרך ההתבוננות על מעשי הבורא שאליה קורא רבי יהודה הלוי מתייחדת בכך שהיא אינה מתיימרת להשיג את המכוסה מהאדם "הֶאֱזַנְתִּי וְהֶאֱמַנְתִּי לֹא אֶשְׁאַל וְלֹא אֲנַסֶּה", "חֲקוֹר פָּעֳלוֹ אַךְ גׇּדְלוֹ
בדרך דומה כותב ריה"ל בספר הכוזרי שעדיפה הימנעות ממחקר על דבר טעמי המצוות, ואם נזקק האדם למחקר כזה עליו להיזהר במקורותיו ובתכניו:
הפיוט הוא רשות לקדיש, כלומר, הקדמה לאמירת הקדיש שפותח את ברכות קריאת שמע של תפילת שחרית.
ככל הנראה, במקור לא נועד הפיוט למועד מסוים, אלא נכתב כרשות כללית לקדיש, הראויה להאמר בכל מועד.
בנוסח איטליה הפיוט משמש כרשות לקדיש ביום הראשון של פסח.
בנוסח הספרדים לענפיו נקלט הפיוט בתפילות ראש השנה (ברובן בתפילת שחרית של היום השני), בחלקן בתפקידו המקורי כרשות לקדיש (למשל בנוסח פרובנס), ובחלקן הוא עבר לשמש אופן (למשל במנהג אלג'יר).
כיום, מרבית הקהילות הספרדיות אינן אומרות את הפיוט במקומו המקורי אלא אחרי חזרת הש"ץ.
בכמה קהילות אשכנז בימי הביניים נאמר הפיוט כרשות לקדיש בשבת חתן.
יהב שמיר (נולד ב-6 באפריל 1999) הוא שחקן כדוריד ישראלי, המשחק בקבוצת הוטנברג מהליגה הגרמנית בכדוריד ובנבחרת ישראל בתפקיד שוער.
שמיר נולד וגדל בתל אביב ולמד בתיכון הגימנסיה העברית "הרצליה".
התחיל את דרכו בקבוצת מכבי תל אביב תחת הדרכתו של המאמן ניקולא מקסימוביץ'.
בגיל 19 הושאל לקבוצת הבוגרים של הפועל רמת-גן גבעתיים ושנה לאחר-מכן הושאל לא.ס.
רמת השרון, במשך שנתיים אלו שיחק במסגרת הכרטיס הכפול גם במכבי תל אביב.
בשנת 2020 עבר שמיר לשחק בשווייץ בסגנית האלופה השווייצרית פאדי וינטרטור ובמהלך העונה הצעיד אותם לאליפות לאחר 17 שנים, ובכך הפך לשחקן הכדוריד הישראלי הראשון שזוכה בתואר אליפות בקבוצה מחוץ לישראל.
בשנת 2022 עבר שמיר לשחק ב בקבוצת מינדן מהליגה הגרמנית בכדוריד, ובכך הפך לשוער הישראלי הראשון בליגה הגרמנית.
שמיר נמנה עם סגל נבחרת ישראל בכל הגילים, והחל משנת 2018 מהווה שחקן פעיל בנבחרת הבוגרת של ישראל.
זכייה באליפות ישראל בקבוצת מכבי תל אביב בעונת 2015–2016
זכייה בגביע המדינה בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב בעונת 2016–2017
זכייה בגביע המדינה בקבוצת מכבי תל אביב בעונת 2016–2017
זכייה במדליית זהב לאליפות הנוער דרג ב' בבנבחרת הנוער של ישראל בכדוריד בעונת 2016–2017
זכייה בגביע ווינר בקבוצת א.ס.
זכייה באליפות שווייץ בקבוצת פאדי ווינטרטור בעונת 2020–2021
זכייה בסקופרקאפ בקבוצת פאדי ווינטרטור בשנת 2021
תואר MVP בגמר גבינה המדינה לנוער במכבי תל אביב בעונת 2016–2017
תואר MVP באליפות אירופה דרג ב' בנבחרת הנוער של ישראל בכדוריד בעונת 2016–2017
שוער הטורניר באליפות אירופה דרג ב' בנבחרת הנוער של ישראל בכדוריד בעונת 2016–2017
שוער מצטיין באליפות אירופה דרג ב' בנבחרת הנוער של ישראל בכדוריד בעונת 2016–2017
תואר MVP באליפות אירופה בנבחרת העתודה של ישראל בכדוריד במשחק כנגד נבחרת רוסיה בכדוריד בעונת 2018–2019
אהוב הקהל על ידי איגוד הכדוריד השווייצרי לעשנת 2021
תואר MVP של גביע הסופרקאפ השווייצרי לשנת 2021
יהדות אבחזיה היא קהילה יהודית שמתקיימת מהמאה ה-19. האוכלוסייה היהודית של אבחזיה מורכבת מיהודים אשכנזים גאורגים, ספרדים, קווקזים וקבוצות אתניות יהודיות נוספות.
האוכלוסייה היהודית-אבחזית גדלה לאחר שילוב שטח אבחזיה באימפריה הרוסית באמצע המאה ה-19. עם זאת, רוב היהודים עזבו או פונו מאבחזיה כתוצאה מהסכסוך האבחזי-גאורגי בשנים 1992–1993, ונכון ל-2013, הקהילה מונה מתחת ל-150 אנשים בלבד.
חיל מצב רוסי הותקן בסוחומי בשנות ה-40 של המאה ה-20, שכן מבצרו היה חלק מקו ההגנה של הים השחור, ויהודים מאזורים רבים של גאורגיה, במיוחד מקולשי, התיישבו בעיירה.
כפי שעולה מתוצאות מפקד האוכלוסין של 1897, היו בסוחומי גם יהודים אשכנזים רבים.
בית כנסת נבנה באזור בעשור הראשון של המאה ה-20.
בתקופה הסובייטית גדלה מאוד האוכלוסייה היהודית באבחזיה, אך הקהילה היהודית בסוחומי נותרה הגדולה ביותר באבחזיה.
לפי מפקד האוכלוסין של 1926, התגוררו באבחזיה כ-1,100 יהודים, רובם אשכנזים (702) וגאורגים (215).
הקהילה היהודית של סוחומי הוכרה רשמית על ידי השלטונות הסובייטיים בשנת 1945, ממש בסוף מלחמת העולם השנייה.
יהודי אבחזיה סבלו בשנות ה-40 וה-50, כמו שאר יהודי ברית המועצות, מקמפיינים אנטישמיים.
בית הכנסת סוחומי נהרס באוקטובר 1951 (על פי גרסתם של הסובייטים, שטחו היה נחוץ לפיתוח עירוני).
האוכלוסייה היהודית גדלה לכ-3,500 ב-1959, אך רבים מהם היגרו לישראל ולמקומות אחרים בשנות ה-70.
עם קריסתה של ברית המועצות בסוף שנות ה-80, החלו להתפתח סכסוכים אתניים באבחזיה.
עם פרוץ הסכסוך האבחזי-גאורגי באוגוסט 1992. כל היהודים שביקשו לברוח מהרפובליקה הצעירה פונו על ידי הסוכנות היהודית והתיישבו בישראל.
המעטים שנותרו היו יהודי אשכנז.
אלו שלא היגרו למקומות אחרים ונשארו בשטחי אבחזיה, נאלצו לסבול מסופו של הסכסוך ומהטיהור האתני של הגאורגים מאבחזיה.
רוב היהודים אשר בחרו להישאר באבחזיה הם קשישים, גילם הממוצע עמד על 72 בשנת 2004.
רבקה כהן, שגרירת ישראל בגאורגיה, ביקרה באבחזיה ביולי 2004.
נכון ל-2013, אוכלוסיית אבחזיה מונה מתחת ל-150 אנשים בלבד.
יהב וינר (4 ביוני 1986 – 7 באוקטובר 2023) היה יוצר קולנוע, שחקן, מפיק וצלם קולנוע ישראלי.
ב-7 באוקטובר 2023, נרצח בטבח בכפר עזה על ידי מחבלי חמאס.
וינר נולד בקיבוץ כפר עזה ב-4 ביוני 1986. עם סיום שירותו הצבאי התקבל ללימודי משחק בסטודיו ניסן נתיב, ובעקבות כך עבר לתל אביב-יפו.
במאי 2008 פגעו בכפר עזה שלוש פצצות מרגמה (פצמ"רים).
השלישית פגעה פגיעה ישירה בג'ימי קדושים, שכנו של יהב, שכיסח את הדשא בסמוך לביתו.
יהב רץ לסייע, ראה את שכנו ההרוג.
הטראומה, בנוסף למה שחווה קודם, השפיעה עליו עמוקות, וכנראה גם על יצירתו הקולנועית.
במהלך לימודיו הכיר את שי-לי עטרי (השניים התחתנו ב-2017).
עם סיום לימודיו, התמקד וינר במשחק בבתי התיאטרון הבימה ותיאטרון הקיבוץ, ובתפקידים שונים בסרטי קולנוע, ובפרסומות טלוויזיה.
בשנת 2017, הגשים יחד עם עטרי, את חלומם המשותף ללמוד קולנוע.
וינר החל ללמוד בבית הספר מנשר לאמנות.
ועטרי בחוג הקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיו צילם, ביים וכתב סרטים קצרים רבים אשר זכו להצלחה בפסטיבלים שונים בארץ ובעולם.
ובמקביל, הפיק לאשתו שי-לי עטרי את סרטיה הקצרים.
בשנת 2019 יצא סרטו הקצר "שלוש נשימות", המספר את סיפורה של אישה המדמיינת את בעלה המת, שמנסה לגרום לה לעבור הלאה.
את הסרט וינר ביים וכתב, ובנוסף גם שיחק יחד עם עטרי את הדמויות הראשיות הנושאות את שמותיהם האמיתיים.
באותה שנה, יצא סרטו הקצר "Faith", אשר זכה בפרס סרט הסטודנטים הטוב ביותר בפסטיבל סולידריות לשנת 2020, וכן בפרס התסריט הטוב בפסטיבל Little Wing Film Festival.
בשנת 2020 הפיק את סרטה הקצר של עטרי, "נעורים", אשר הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע בקאן, ובפסטיבל פאלם ספרינגס, קליפורניה.
באותה שנה, יצא סרטו הקצר והנסיוני "קבר אינדיאני", המספר על צעיר המבקש מאביו לקבור אותו בעודו בחיים.
בסרט, וינר ואביו שיחקו את התפקידים הראשיים.
בסרטו הקצר האחרון "הילד", אשר יצא בשנת 2022, בחר וינר לכתוב על תקופת נעוריו בקיבוץ כפר עזה.
הסרט מתמקד באב ובנו הפוסט-טראומטי המתמודדים מול הירי הרקטי מרצועת עזה.
הסרט זכה בפרס הצילום הטוב ביותר בפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי בתל אביב לשנת 2023. הסרט התקבל גם לפסטיבל הקולנוע לסרטי סטודנטים במינכן, אליו וינר תכנן לנסוע.
מיד לאחר סיום לימודי הקולנוע, עבד וינר במשך שנה וחצי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה של מכללת ספיר כמנהל ההפקות במכללה.
ארבעה חודשים לפני מותו, צילם וינר את סרט ביכוריו, "הגדת קיבוץ", שהפך לאחר מותו גם לסרטו האחרון.
בסרט, הגיבור מחליט יחד עם אשתו ההריונית, לחזור לקיבוץ ילדותו כפר עזה, על מנת להקים משפחה.
בסרט, וינר ועטרי שיחקו את הדמויות הראשיות, וכך גם אביו, ושאר אנשי הקיבוץ.
וינר נרצח בביתו שבקיבוץ כפר עזה ב-7 באוקטובר 2023, בטבח בכפר עזה על ידי מחבלי חמאס, שפרצו את חלון הממ"ד של בית המשפחה.
וינר חסם את החלון, ונאבק במחבלים על מנת לתת לאשתו ובתו להימלט.
וינר נחשב בתחילה כנעדר וגופתו זוהתה ב-11 באוקטובר 2023. אשתו שי-לי התבשרה על מציאת גופתו במהלך ראיון לרשת סקיי ניוז הבריטית.
כחודש לפני הירצחו נולדה לו בת מאשתו שי-לי עטרי.
מ-5 בנובמבר 2023, הוקרן הסרט הקצר "הילד" ברשת בתי הקולנוע לב, במחיר כרטיס מיוחד של 20 שקלים (כל ההכנסות ממכירת הכרטיסים הועברו כתרומה למשפחתו של וינר).
זכייה בפרס של הסרט "הילד"
בנובמבר 2023 זכה הסרט בשני פרסים בפסטיבל סרטים במינכן.
פרס בפרס התסריט הטוב ביותר ובפרס הרב-תרבותיות.
בספטמבר 2024, זכה הסרט בפרס הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי האופיר.
אלמנתו של וינר, שי-לי עטרי, קיבלה את הפרס בשמו.
שנהסרטתפקידהערות2019היום שאחרי לכתיקוסםמשחקשלוש נשימותיהבסרט קצר – בימוי, תסריט ומשחקFaith–סרט קצר – בימוי ותסריט2020נעורים–סרט קצר – הפקהקבר אינדיאנייהבסרט קצר – בימוי, תסריט ומשחק2022שמחה וצהלה–צילוםהילד–סרט קצר – בימוי ותסריט–הגדת קיבוץאדםסרט באורך מלא – בימוי, תסריט ומשחק
יהבאן דיוף הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ניס מהליג 1 ובנבחרת סנגל.
דיוף גדל במחלקות הנוער של שאמפיני, קרטיי וטרואה.
בשנת 2016 החל לשחק בקבוצת המילואים של טרואה.
ב-17 במאי 2019 ערך את הופעתו היחידה בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 0-0 נגד אז'אקסיו במסגרת המחזור ה-38 בליגת המשנה הצרפתית לעונת .
ב-1 ביולי 2019 חתם דיוף על חוזה לארבע שנים בסטאד ריימס מליגת העל הצרפתית.
ב-4 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 2-2 נגד סטאד רן במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת 2020/2021.
ב-3 ביולי 2025 חתם דיוף בניס גם היא מליגת העל הצרפתית.
דיוף נולד בצרפת לאב סנגלי ואם מפולין.
והוא ייצג את נבחרות צרפת הצעירות ואף היה חלק מסגל נבחרת צרפת עד גיל 19 באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2018. אולם ב-19 במרץ 2025 אושרה בקשתו לייצג את נבחרת סנגל.
וב-6 ביוני 2025 הוא ערך הופעת בכורה בנבחרת בתיקו 1–1 עם אירלנד במסגרת משחק ידידות.
יהב אדיר (נולד ב-10 בפברואר 1992) הוא אתלט ישראלי, פעמיים אלוף ישראל (2019 ו-2023) ביידוי פטיש וסגן אלוף ישראל (2012) בזריקת דיסקוס.
סגן אלוף המכביה (2022) ביידוי פטיש.
אדיר מתאמן באגודת הפועל אתלטי אורן כפר סבא.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט סיים במקום עשירי בהטלת כידון בתוצאה של 37.84 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי סיים במקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 32.57 מטר, במקום שביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 34.63 מטר, ובמקום תשיעי בהטלת כידון בתוצאה של 42.33 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביוני-יולי סיים במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 40.75 מטר, במקום שישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.25 מטר, ובמקום שישי בהטלת כידון בתוצאה של 48.37 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 41.98 מטר.
בנוסף, סיים במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 48.15 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 43.66 מטר, ובמדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 50.85 מטר.
בנוסף, סיים במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.25 מטר.
באליפות ישראל בקרב עשר שנערכה באפריל סיים במקום רביעי בתוצאה של 4,170 נקודות.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 51.97 מטר.
בנוסף, סיים במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 45.73 מטר, במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.07 מטר, ובמקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 47.43 מטר.
במכביה התשע-עשרה שנערכה בהמשך החודש סיים במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 51.90 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי סיים במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 45.04 מטר, במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.37 מטר, ובמקום 11 בהטלת כידון בתוצאה של 38.54 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 55.45 מטר.
בנוסף, סיים במקום שביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 42.62 מטר, ובמקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.01 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביוני סיים במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 53.13 מטר, במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.92 מטר, ובמקום שביעי בהטלת כידון בתוצאה של 42.00 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 55.32 מטר.
בנוסף, סיים במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.46 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 53.21 מטר, אחרי ויקטור זגינאיקו (58.77 מטר) ולפני דוד קוטליארקר (50.19 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 54.75 מטר, לפני ויקטור זגינאיקו (54.68 מטר) ודוד קוטליארקר (50.86 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 55.07 מטר, אחרי ויקטור זגינאיקו (57.08 מטר) ולפני מיכאל לויטן (46.31 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 54.38 מטר, אחרי דוד קוטליארקר (55.24 מטר) ולפני מיכאל לויטן (47.65 מטר).
בנוסף, סיים במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 45.23 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 51.80 מטר, אחרי ויקטור זגינאיקו (51.92 מטר) ולפני איגור קניאזב (47.32 מטר), ובמדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 42.99 מטר, אחרי דניס ואליאולין (54.11 מטר) ומנחם מענדל חן (49.71 מטר).
בנוסף, סיים במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.79 מטר.
במכביה העשרים-ואחת שנערכה בחודש יולי זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 50.24 מטר, אחרי ויקטור זגינאיקו (51.50 מטר) ולפני איגור קניאזב (49.05 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 54.54 מטר, לפני איגור קניאזב (52.26 מטר) ודוד קוטליארקר (51.47 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 52.25 מטר, אחרי איגור קניאזב (55.95 מטר) ולפני ויקטור זגינאיקו (51.58 מטר).
יה גואונפו (בסינית: 景海鹏, בפין יין: Yè Guāngfù; נולד ב-ספטמבר 1980) הוא טייס קרב בחיל האוויר הסיני וטייקונאוט בתוכנית החלל הסינית ששוגר לחלל במספר משימות.
יה גואונפו נולד בצ'נגדו בשנת 1980. אביו נפטר כאשר הוא היה בן 9 והוא עזר למשפחה בעבודות בחווה חקלאית.
לאחר קבלת הכשרה הוא התחיל את השירות בצבא השחרור העממי והיה טייס קרב.
ניסיון הטיס שלו מסתכם בכ-1,000 שעות טיסה.
בשנת 2010 יה גואונפו התחיל הכנות לטיסה לחלל ובשנת 2014 סיים את הלימודים בהצלחה.
בשנת 2021 יה גואונפו טס בחללית שנג'ואו 13 (ג'אי ג'יגאנג היה מפקד צוות).
ב-26 בנובמבר הוא ביצע פעילות חוץ רכבית שנמשכה כ-6 וחצי שעות.
הוא חזר לכדור הארץ ב-15 באפריל 2022 לאחר 181 ימים בחלל.
באפריל 2024 יה גואונפו טס לחלל בפעם השנייה בחללית שנג'ואו 18 כמפקד צוות.
ב-28 במאי הוא ביצע פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-8 וחצי שעות.
מטרת הפעילות הייתה להתקין ציוד חדש בחלק החיצוני של תחנת החלל.
חזר לכדור הארץ ב-3 בנובמבר 2024 לאחר 191 ימים בחלל.
יהדות אומסק מתארת את תולדות נוכחותם והתפתחותם של הקהילה היהודית בעיר הסיבירית אומסק, רוסיה, מראשית המאה ה-19 ועד ימינו, תוך תקופות של גלות, צמיחה, דיכוי והתחדשות.
בתחילה הייתה אומסק מקום יישוב כפוי בתקופת האימפריה הרוסית, והקהילה היהודית בעיר נוסדה בעיקר על ידי קנטוניסטים – נערים יהודים שגויסו בכפייה ליחידות אימון צבאיות בשנים 1830–1850, אשר רבים מהם נותרו בסיביר לאחר תום שירותם והקימו בה משפחות.
קנטוניסטים וחיילים משוחררים אלו הקימו בשנת 1855 את בית הכנסת הראשון מעץ, שנודע בשם "בית הכנסת של החיילים", והוא נותר מוקד מרכזי לחיים היהודיים בעיר.
גודל האוכלוסייה היהודית באומסק השתנה לאורך השנים עקב הגירה, מלחמות ומדיניות שלטונית, והגיע לשיאו בתקופת ברית המועצות, ולאחר מכן פחת לאחר מלחמת העולם השנייה.
כיום פועלת באומסק קהילה יהודית פעילה, הכוללת מוסדות השומרים על המורשת התרבותית והדתית היהודית בעיר.
ההתיישבות היהודית באומסק החלה בראשית המאה ה-19, בעיקר באמצעות גולים ואסירים שנשלחו לסיביר.
עד לרפורמות של שנת 1861 בתקופת שלטונו של הצאר אלכסנדר השני, אשר הקלו על מגבלות המגורים של יהודים מחוץ לתחום המושב, הייתה אומסק ברובה סגורה בפני יהודים.
היהודים הראשונים הגיעו לעיר לעיתים כחלק מקבוצות אסירים רוסים, ובהם גם מגורשים מחלוקת פולין השלישית.
כבר בשנת 1807 התקיים בית קברות יהודי בפרבר נובוסלובודסקי.
חלק מן היהודים הראשונים עסקו במסחר במשקאות חריפים.
גל התיישבות משמעותי התרחש בשנים 1828–1856, כאשר ילדים יהודים גויסו בכפייה כקנטוניסטים – נערים בני 10–14 שנלקחו לשירות צבאי ממושך בצבא האימפריה הרוסית.
קנטוניסטים אלו היוו את גרעין הקהילה היהודית באומסק, והגיעו מדי שנה בשנות ה־30 וה־40 של המאה ה-19 לגדוד־המשנה של אומסק.
בשנת 1846 ציינו רישומים צבאיים 129 יהודים ששוכנו במצודת אומסק, ובסך הכול מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר 178 נפש.
הקהילה היהודית נוסדה רשמית בשנת 1848.
בשנת 1854 בחרו חברי הקהילה רב ממלא מקום מקרב אנשיהם.
בשנת 1855 הוקם בית הכנסת הראשון מעץ, שנודע בשם "בית הכנסת של החיילים", מכספי הקהילה, בפינת הרחובות פוצ'טובאיה וסמינרסקאיה (כיום רחוב מרשל ז'וקוב 53).
מבנה זה נותר עד היום מוקד מרכזי לחיים היהודיים באומסק.
מספר היהודים בעיר גדל בהדרגה: 270 נפש בשנת 1858 ו־323 בשנת 1862. חווה יהודית סמוך לאומסק סיפקה מספוא ליחידות הקוזאקים הסיביריים באמצע המאה ה-19.
בעקבות רפורמותיו של אלכסנדר השני בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19, השתקעו בסיביר, ובכלל זה באומסק, יהודים משכילים, בעלי מלאכה וסוחרים מרוסיה האירופית, דבר שתרם לצמיחת הקהילה.
בית כנסת שני נבנה בשנת 1873 בפינת הרחובות סמינרסקאיה ובודוצ'נאיה.
היהודים התגוררו בעיקר באזור סלובודסקוי פורשטאט (כיום חלק מן הרובע המרכזי).
בבית הכנסת הישן פעלה ספרייה, ובשנת 1878 התחנכו בבית ספר יהודי חמישה ילדים.
בית קברות יהודי חדש נוסד בשנת 1866 בגדה הימנית של נהר האום.
סוף המאה ה־19 וראשית המאה ה־20
בשנות ה־80 וה־90 של המאה ה־19 הקשתה הבידוד ממרכזים יהודיים מסורתיים על קיום אורח חיים דתי סדיר, אולם תחושת הסולידריות הקהילתית נותרה בעינה.
בשנת 1898 הוזמן לעיר הרב והחזן שמואל לוין, אשר תרם להתפתחות חיי הקהילה בתקופה של רדיפות מקומיות.
בשנת 1897 מנתה האוכלוסייה היהודית 1,138 נפש, כ־2% מתושבי אומסק.
שריפה שפרצה בשנת 1895 החריבה אחד מבתי הכנסת, ובשנת 1896 נבנה תחתיו בית כנסת חדש, אשר ייתכן שתוכנן בידי האדריכל מואיסיי ישראלייביץ' שוכמן.
באותה שנה נפתחו ספרייה יהודית וחדר קריאה.
בראשית המאה ה־20 פעלו באומסק שני בתי כנסת ברחוב סמינרסקאיה.
בסוף שנת 1901 נפתח בסמוך לבית הכנסת הישן בית ספר פרטי לבנים יהודים, שמומן בידי הנהלת הכלכלה היהודית של אומסק.
המבנה שהשתמר שימש לפעילות חינוכית ותרבותית.
בשנת 1902 הוקמו בעיר קבוצות ציוניות, ובהן חוגים בשם ראשון־לציון ו־מבשרי ציון בשנת 1903, אך פעילותן דוכאה בידי המשטרה.
מספר היהודים בעיר גדל ל־3,572 בשנת 1910 ול־3,782 בשנת 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרפו לקהילה פליטים רבים.
בשנת 1915 פעלו בעיר בית ספר יהודי, וכן חדר ותלמוד תורה.
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה (1917–1919) חודשה הפעילות הציונית לאחר מהפכת פברואר.
בין הארגונים שפעלו בעיר נמנו הבונד (שהוקם באפריל 1917 ומנה כ־100 חברים), פועלי ציון, צעירי ציון, אגודת צרכנים, חברה קדישא, ועד סיוע לפליטים וסניף של תנועת מכבי.
במרץ 1919 נערכה עצרת זיכרון לקורבנות הפרעות בפולין ובאוקראינה, ובמהלכה נאספו 8,000 רובלים.
בראשית התקופה הסובייטית הופקעו שני בתי הכנסת בשנת 1920, ובית הספר היהודי הפך ל"בית הספר הסובייטי היהודי מס' 72", שפעל עד סגירתו בשנת 1922. בשנת 1920 פעלה בעיר ה־יבסקציה — המחלקה היהודית של המפלגה הקומוניסטית.
אומדני האוכלוסייה היהודית עמדו על כ־10,000 נפש בשנת 1921, 5,713 בשנת 1923 ו־4,587 בשנת 1939. חיי הקהילה נמשכו למחצה באופן חוקי, ותפילות נערכו בבתים פרטיים (למשל ברחוב דקבריסטוב 15).
לאחר מחאות מצד חברי הקהילה הוחזר בית הכנסת החדש, שבו התקיימו תפילות עד שנת 1940. שלושה משקים חקלאיים יהודיים קולקטיביים (קולחוזים) פעלו בקרבת אצ'איר בשנים 1927–1939.
בשנת 1935 הולאמו בתי הכנסת במסגרת גלי הדיכוי הדתי.
בשנת 1946 נפתח בית כנסת חדש בהנהגת הרב אפרים ניסונוביץ' סטוליאר, אשר נרדף על ידי השלטונות, נידון בשנת 1951 ל־25 שנות מאסר (ושוחרר בשנת 1956), והמשיך לכהן כרב הקהילה עד שנת 1970. החיים הדתיים ירדו למחתרת, וכללו בין היתר אפייה ביתית של מצה (למשל ברחוב קרסני פוט, 51).
בית הכנסת של החיילים שימש בשנות ה־50–80 של המאה ה־20 כבית לחינוך סניטרי.
מסמכים ארכיוניים חושפים את הקשיים המשפטיים והחברתיים־כלכליים של הקהילה היהודית בשנים 1945–שנות ה־60, ובכלל זה מדיניות שלטונית שדיכאה פעילות דתית תוך התרת פעילות מצומצמת תחת פיקוח מתמיד.
הארגון הדתי „אור חדש" (Or Hadash) נרשם בנובמבר 1991, וב־15 בנובמבר 1991 הוחזר לרשות הקהילה מבנה „בית הכנסת של החיילים".
בשנת 1995 ניזוק המבנה בשריפה, אשר החריבה תוספות ורכוש יקר, אולם הוא שוקם במאמץ קהילתי.
בשנת 1990 הוכר בית הכנסת כאתר מורשת אדריכלית מעץ.
בראשית שנות ה־90 תמך האיחוד העולמי ליהדות מתקדמת (WUPJ) בניסיונות להקים באומסק קהילה רפורמית (מתקדמת), סיפק ספר תורה וסייע בשיפוץ בית הכנסת.
עם זאת, בשנת 2000 שינתה הנהגת הקהילה את שיוכה לחב"ד ולפדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה עקב קשיי מימון, ובעקבות זאת מונה הרב אושר קריצ'בסקי בשנת 2001. חלק מחברי הקהילה הצעירים וחברים שאינם יהודים על פי ההלכה המשיכו לקיים פעילות רפורמית בלתי־פורמלית בנפרד.
בשנות ה־2000 וה־2010 הרחיבה הקהילה את תשתיותיה תחת הנהגת חב"ד.
גן הילדים היהודי חיה מושקא נפתח בשנת 2004, ולאחריו בית הספר היהודי אור אבנר, אשר זכה לתמיכת השלטון המקומי ושימש מודל לחינוך רב־תרבותי.
הליציאום היהודי של אומסק נפתח בשנת 2007 והציע חינוך ממלכתי לצד לימודי יהדות.
מחנות קיץ שנתיים לילדים התקיימו בשנים 2002–2017. מקהלת סתיו זהב פעלה בעיר, וכן חוגי עניין שונים.
הקבורה מתבצעת כיום בבית העלמין היהודי החדש שבדרך סירופיאצקי; שני בתי העלמין גודרו בשנים 2003–2009. מטבח צדקה מעניק סיוע לקשישים ולנזקקים.
בשנת 2016 הושלמה בניית מקווה נשים חדש — הראשון בעיר מזה למעלה ממאה שנה — במימון של יותר מ־1,000 מחברי הקהילה, והדבר סימן גידול משמעותי בשמירת המסורת הדתית.
הרב אושר קריצ'בסקי, שהגיע לעיר בשנת 2001, הנהיג תהליכים אלו עד סוף העשור השני של המאה ה־21.
הקהילה, שבראשה עמד גנאדי שמרלייביץ' פרידמן (2008–ראשית 2024) ולאחריו אולג גנאייביץ' מיליוטין, משתלבת בחיי החברה של אומסק.
ההיסטוריה של יהודים באירופה מתוארכת בין תקופות שונות ורבות.
יהודים ראשונים התיישבו באירופה עוד בתקופת בית ראשון.
במהלך התקופה ההלניסטית בארץ ישראל התפתחו קשרי מסחר בין ארץ ישראל ויוון, כחלק מקשרים אלו היו סוחרים שנסעו לשהייה של תקופות קצרות או ארוכות ליוון והתפתחה קהילה קטנה שם.
בצורה דומה התפתחה הקהילה היהודית באיטליה (ובמיוחד ברומא) ובמדינות שכנות.
הזינוק הגדול במספר היהודים והקהילות בדרום אירופה חל אחרי דיכוי המרד הגדול ואחריו מרד בר כוכבא, כאשר אלפי שבויים הובאו מישראל לאיטליה.
יהודים נדדו למקומות נוספים באימפריה הרומית והקימו קהילות בכל מדינות הבלקן וספרד (השייכים ברובם ליהדות ספרד) וצרפת וגרמניה (שהקימו את קהילת יהדות אשכנז).
במהלך רדיפות שונות, בהן מסעי הצלב, המוות השחור ופוגרומים, נדדו קהילות יהודיות ממערב אירופה למזרחה, שם פגשו גם יהודים שהיגרו מאזור הקווקז, גאורגיה ובוכרה.
גירוש ספרד גרם לנדודיהם של יהודים רבים מחצי האי האיברי מזרחה, חלקם לתחומי האימפריה העות'מאנית, חלקם למדינות שונות באירופה (כמו קהילת האנוסים הפורטוגזים באמסטרדם), כולל האיים הבריטיים, ומיעוטם למדינות יבשת אמריקה (בפרט ברזיל).
במאה ה-17 אירעו מספר אירועים, לרבות פוגרומים, שגרמו לנדידה הפוכה, ממזרח אירופה למרכזי הסחר במערבה ומצפון אירופה לדרומה; וזאת במקביל להגירה מועטה לארצות הברית ומדינות דרום אמריקה.
במאות ה-18 וה-19 היגרו לארצות הברית יהודים מפולין, הונגריה וממדינות אשכנז.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היגרו מיליוני יהודית, בעיקר מתחום המושב לצפון אמריקה, ומיעוטם למערב אירופה (כולל בריטניה), דרום אמריקה (בפרט ארגנטינה), אוסטרליה, דרום אפריקה וארץ ישראל המנדטורית.
בעקבות השואה, בה נספו 6 מיליונים מיהדות אירופה, לצד ההגירה והנהירה החוצה שקדמה לה, וכן ההגירה ושבאה בעקבותיה (לרבות למדינת ישראל), מדינות רבות התרוקנו מיהודיהן, ובחלקן אף נעלמו קהילות שלמות, ומרכז הכובד היהודי האירופאי עבר לרוסיה ולצרפת, שזכתה להגירה של יהודים רבים מצפון אפריקה לאחר מלחמת העולם השנייה.
יש עדויות מוקדמות על התיישבותם של יהודים ביוון, ובתנ"ך מצויים מספר מקומות שמעידים על יישוב יהודי ביוון.
יש ידיעות מהמחצית הראשונה של המאה השלישית לפנה"ס על קשר בין יהודה וספרטה.
ספר מקבים א' מתאר חליפת מכתבים בין יונתן הוופסי לבין אנשי אשפרתא, היא ספרטה.
חליפת מכתבים שנועדה לחדש קשר קודם.
מכתבו של הקונסול הרומאי מ-142 לפנה"ס, שהעתקים ממנו נשלחו לספרטה וסיקיון שבפלופונסוס, מעיד על קיום יישובים יהודים במקומות אלה.
הכהן הגדול חוניו השלישי נמלט לספרטה מפני אנטיוכוס אפיפנס, אדם במעמדו נמלט רק למקום שיש בו קהילה שתקיים אותו ברמת חיים גבוהה.
במאה ראשונה לספירה היו, לפי עדותו של פילון האלכסנדרוני יהודים ברוב חלקי הפלופונסוס.
פאולוס מצא יהודים ובתי כנסת בעיר קורינתוס.
אספסיאנוס שלח אלפי שבוים יהודים אל נירון קיסר לעבוד באיסתמוס הקורינתי.
במקביל להתיישבות ביוון ידוע על התיישבות של יהודים גם בארצות אחרות.
סיפורי עם מספרים כי כבר בתחילת ימי בית ראשון התיישבו יהודים בספרד.
היהודים בספרד נהגו להראות את קברו של אדונירם, גובה המס של שלמה המלך, שלפי האגדה הגיע עם ספנים פיניקים ונהרג בספרד, בעיר סגונט.
המסורות סיפרו גם כי העיר טולדו, שכינויה העברי היה "טוליטולא" נבנתה בידי גולי יהודה לאחר חורבן בית ראשון.
משפחת אברבנאל, מהמשפחות המיוחסות והוותיקות בספרד, התייחסה לגזע דוד המלך ולפי מסורת משפחתית באה לספרד עוד לפני חורבן בית שני.
חוקר יהדות בולגריה, ההיסטוריון שלמה אברהם רוזאניס, טוען בכתביו, שיהודים הגיעו לבולגריה עוד בתקופת בית ראשון, במאה ה-6 לפנה"ס, אך לטענה זו אין תימוכין פיזיים בכתבים או שרידים ארכאולוגיים.
בשנת 161 לפנה"ס נוצר הקשר הראשון בין היהודים לבין רומא כאשר הגיעו לרומא שליחי החשמונאים.
מאוחר יותר הגיעו לרומא סוחרים יהודים מאלכסנדריה שבמצרים וייסדו את הקהילה.
על פי המסורת, הקיסר הרומי אוגוסטוס הדיח והגלה לגאליה את נשיא יהודה ארכלאוס בן הורדוס יחד עם פמלייתו אחרי שנציגי היהודים ביהודה פנו אליו בבקשה להחליפו.
ארכלאוס מת בגלות בגאליה בשנת 16 לספירה והוא בן 39. מאוחר יותר הוגלה גם אחיו הורדוס אנטיפס לגאליה בידי הקיסר קליגולה, ומת בגלותו או הוצא להורג.
אחרי חורבן בית שני ודיכוי המרד ברומאים
בתקופה הביזנטית הייתה בארצות הבלקן קהילה יהודית רומניוטית אשר הגיע מארץ ישראל.
החל משנת 69 לספירה ואחרי חורבן בית המקדש השני על ידי טיטוס בשנת 70, החלו להגיע לרומא גלי שבויים מיהודה הכבושה, חלקם נפדו על ידי יהודי העיר ונשארו בה.
מעריכים את מספרם של יהודי רומא בתקופת זו ב-50,000, כעשירית מאוכלוסיית העיר, על סמך כתובות שנמצאו בקטקומבות יהודיות ברומא היו ברומא 12 בתי כנסת.
מקצת היהודים הגיעו לגאליה (צרפת של ימינו).
העדויות על קיומה של יהדות באירופה בזמן שקדם לימי האימפריה הקרולינגית מעורפלות.
בזמן קיום האימפריה כתבי זכויות שניתנו ליחידים הבטיחו לסוחרים היהודים שנדדו באותם ימים ביטחון והגנה.
היהדות האשכנזית התחילה בצרפת ושלחה זרועות לאנגליה ולגרמניה.
בספרד הייתה קהילה יהודית, אולם בשנת 613 גורשו היהודים מספרד ואלו שלא עזבו התנצרו.
ב-633 הותר ליהודים להתגורר בספרד תחת מגבלות.
ביולי 711 כבשו המוסלמים את מרבית ספרד, ואז החלה תקופה המכונה תור הזהב של יהדות ספרד, במהלך תקופה זו חייתה מרבית יהדות אירופה בחצי האי הספרדי.
תחילת האלף השני באירופה הייתה מאופיינת בבנייה אינטנסיבית של ערים.
מקומם של היהודים בסחר העולמי הפך לחשוב פחות, ובמקום זאת תפסו עמדה חשובה בסחר המקומי.
כתבי זכויות שניתנו להם היו כבר קולקטיביים.
בתקופת מסעי הצלב התמודדו היהודים עם רדיפות ההמונים.
השלטונות דחקו את רגליהם, וההלוואה בריבית שבה לא יכולים היו הנוצרים לעסוק מסיבות דתיות, הפכה למשלח יד חשוב.
מבחינה משפטית החלו להחשיב אותם ל"עבדי האוצר", והיה עליהם לשלם מיסים כבדים תמורת הגנתם.
מאידך - משמעותו של מעמד זה הייתה שמעמדם היה טוב בהרבה משל רובה של אוכלוסיית האיכרים והצמיתים באירופה, שכן בניגוד אליהם, היו היהודים מוגנים וישבו במקומותיהם בזכות חוקית.
פגיעה בהם הייתה כפגיעה באוצר המלך, ומשמעות דבר זה היא שלא הם קיבלו עליה פיצוי, אלא המלך.
היהודים גורשו מאנגליה ב-1290, מצרפת ב-1306 ואחר כך פעמים נוספות.
תקופה קשה זו סיכמה חמש מאות שנים של הידרדרות הדרגתית במצב היהודים, ובסיומה סולקו רוב היהודים ממערב אירופה.
גירוש ספרד ב-1492 שינה לחלוטין את מפת ההתיישבות היהודית באירופה.
פליטי היהודים הגיעו אל פולין.
יחס השלטון הפולני אליהם היה אוהד, ושוב הייתה להם חשיבות רבה בכלכלה.
בפולין כמעט שלא הושפעו היהודים מתרבות הארץ.
שפתם הייתה זו שהביאו איתם מגרמניה, יידיש.
בסופו של דבר ההיסטוריה חזרה על עצמה, גם כאן לבסוף התחדד העימות בין אנשי העיר הנוצרים לבין היהודים.
באמצע המאה ה-16 ניתן ליהודים פתח מילוט.
נוספו לפולין אזורים בליטא ובמזרחה.
היהודים היו פעילים ביותר בפיתוח אזורים אלו ובהתיישבות בהם, כפופים לאצילים הפולנים שהיו אדוני הארץ.
פרט לכך הייתה קהילה קטנה באיטליה וקהילות יהודי החצר בחצרות הנסיכים בגרמניה.
מרד הקוזאקים באצילים, בשנת 1648 פגע קודם כל בחוכרי האדמות היהודים ונקרא לכן בפי היהודים גזירות ת"ח ות"ט.
במערב אירופה התקיימו קהילות עירוניות מעטות ברציפות מאז ימי הביניים.
במהלך המאה ה-17 ואחריה נוסדו או חודשו קהילות רבות במערב אירופה.
קהילות אלו נוסדו על ידי יהודים שהיגרו מהמרחב הכפרי שבמערב אירופה, ממזרח אירופה ומגורשי ספרד ששאפו לשפר את תנאי חייהם וחיפשו מקומות נוספים להתיישב בהם.
חלק מהיהודים מצאו לעצמם קשרים בחצרות השליטים השונים ויצרו את מעמד יהודי החצר.
במאה ה-17 התחוללה השבתאות, שהמשיכה להתפרצות שבתאית גדולה בפולין, כאשר הקים יעקב פרנק ((1726 – 1791) את התנועה הפרנקיסטית וטען שנשמתו של שבתי צבי התגלגלה לתוכו.
בנוסף לכך עלתה במאה ה-18 תנועת החסידות במזרח אירופה, תחילה על ידי הבעל שם טוב, ובהמשך התפשטה, בפרט דרך גליציה, ליתר אירופה.
במקביל, נוסדה גם התנועה הליטאית.
החל מהעשורים האחרונים של המאה ה-18 וביתר שאת במאה ה-19 החלה תנועת ההשכלה להתפשט במערב ומרכז אירופה וגם בקרב יהודיה.
התוצאה הייתה חילון הולך וגובר.
מבין יהודי אשכנז שנטשו את חומות הגטו יצאו אנשי הגות ומדע מפורסמים.
אמנציפציה ושוויון זכויות בארצות המערב היטיבו מאוד את חיי היהודים, אבל גם הביאו איתם התבוללות רבה.
התנאים הקשים והרצון להיטמע בחברה הכללית הביאו להתנצרות של עשרות אלפי יהודים ולנישואי תערובת של רבים אחרים במהלך המאה ה-19. עם זאת, במהלך המאה ה-19 עלה אחוז היהודים באירופה מכלל האוכלוסייה, למרות גידול אוכלוסייה כללי באירופה.
במהלך המאה ה-19 עלה מספר היהודים באירופה מ-2 מיליון ל-7 מיליון.
חלק מההסבר נובע מתמותת תינוקות נמוכה יותר אצל יהודים, חלק מאורך החיים הממוצעהגבוה יותר אצל יהודים בשל שמירה על היגיינה וטיפול מסור בחולים.
באימפריה הרוסית שסיפחה אליה שטחים הכוללים יהודים התחילו רדיפות היהודים, הוטלו עליהם הגבלות רבות, והם היו נתונים בעוני גדול, מצב זה עודד את הגירתם לארצות הברית.
במהלך המאה ה-19 היו גלי נדידה של יהודים בתוך אירופה, וכן הגירה מחוץ לה - בעיקר לארצות הברית.
בסוף המאה ה-19 היו ברוסיה כ-4 מיליון יהודים, בקיסרות האוסטרו הונגרית כמיליון וחצי יהודים, בגרמניה כ-550,000 (שלוש אוכלוסיות אלו כוללות את יהודי פולין המחולקת).
מצבם של היהודים במערב התגלה כבטוח פחות מאשר נטו היהודים להאמין.
פרשת דרייפוס העלתה תחושה זו בקרב יהדות צרפת, ותרמה להתגבשות הרעיון הציוני אצל תיאודור הרצל.
יהודי גרמניה נותרו שאננים ואף האמינו שאירוע כמו פרשת דרייפוס אינו יכול לפקוד אותם, אולם ארבעים שנה לאחריה, משעלתה המפלגה הנאצית לשלטון, החל גל רדיפות קשה ששיאו חסר התקדים היה השואה, בה נרצחו שישה מיליון יהודים בידי הנאצים.
בעקבות השואה ועליית שארית הפליטה שנותרה באירופה למדינת ישראל, הידלדל מאוד מספר היהודים באירופה.
במאה ה-19 עברו על העם היהודי באירופה שני תהליכים מקבילים עיקריים: השתלבות והגירה.
אחרים, בעיקר במערב אירופה קיבלו זכויות רשמיות מהמדינה והתחילו להשתלב בתעשייה, במסחר ומלאכה.
יציאת היהודים מההסתגרות שאפיינה אותם נתקלה בגל חדש של אנטישמיות ושנאת ישראל.
בעקבות המהפכה התעשייתית ומגמות העיור, יהודים רבים עברו מן הכפר (השטעטל) לגור בעיר ובכך גברה התערותם באוכלוסייה הנוצרית המקומית.
המהפכה הצרפתית שהדגישה סיסמאות של שוויון, חירות ואחווה היוותה זרז לקידום הליכי אמנציפציה ליהודים שהקנו להם באזורים רבים, בעיקר במערב אירופה, זכויות מלאות, אזרחיות, חברתיות ומדיניות, שהם לא נהנו מהם קודם לכן.
השתלבות היהודים יצרה שיפור משמעותי במעמדם הכלכלי והחברתי, אך האנטישמיות והאפליה כלפי היהודים לא נעלמה והדת עדיין היוותה "מכשול" לקבלת משרות מסוימות ורכישת נכסים.
בשל כך רבים החליטו להתבולל במטרה לקבל "כרטיס כניסה" לחברה האירופאית, לזכות במשרה ממשלתית או אקדמית וליטול חלק פעיל בחיי הציבור והפוליטיקה הממלכתית.
בנג'מין דיזראלי (1881–1804), לדוגמה, שהיה ראש ממשלת בריטניה בין השנים 1874-1868, נולד למשפחה יהודית אמידה ומשכילה, וכשמלאו לו 13 המיר אביו את דתו לנצרות.
מאז קיבל הנער בנימין, לצד החינוך הרגיל, גם חינוך נוצרי אדוק.
למרות שהמיר את דתו, לא הפסיק ד'יזראלי להתגאות במוצאו היהודי ואף תמך מאוד בזכויות היהודים גם בבריטניה וגם בארצות אחרות.
האמנציפציה הביאה רבים לאמץ את השיח בלשון האירופאית המקומית במקום יידיש, אימוץ לבוש מערבי, וכניסה למקצועות חדשים שלא היו פתוחים בעבר בפני יהודים- הן בשל ביטול המונופולין של גילדות בעלי המלאכה, שמנעו מהיהודים כניסה אליהן ועיסוק בתחומן, והן בשל הקפיטליזם.
חלק ניכר מיהודי מרכז ומערב אירופה פנו לעיסוק ב"מקצועות חופשיים"כגון רופאים, עורכי דין, עיתונאים, מורים, סוחרים ובנקאים- תחום שבו בלטו במיוחד אנשי עסקים יהודים, כגון משפחת רוטשילד, משה מונטיפיורי, גרשון בלייכרדר ועוד.
גם באקדמיה, שעד אז הייתה סגורה ברובה בפני יהודים, חל גידול משמעותי במספרם, ובהמשך בהשפעתם על המחקר המדעי העולמי.
בתחום הצבאי הייתה השפעתם של היהודים נמוכה יותר ומעטים הצליחו להשתלב בצבא ולהגיע לדרגות בכירות.
דוגמה לכך היה אלפרד דרייפוס, שהגיע לדרגת קצין בכיר בצבא הצרפתי.
בפוליטיקה גם החלה מעורבות רבה יותר של יהודים.
באיטליה – נודע לואיג'י לוצאטי, שהיה ראש הממשלה.
בצרפת- בנוסף לצירים יהודים, שימש מיכאל גודשו כשר האוצר היהודי הראשון בממשלה צרפתית לפני מהפכת 1848, ואדולף כרמיה שימש כשר המשפטים ופעל גם למען היהודים.
בעוד שבארצות מרכז אירופה התגלתה התנגדות עממית נרחבת לאמנסיפציה, הרי שבמערב אירופה לא הייתה התנגדות, וליהודים היה קל יותר להתמזג בחיים החברתיים, הכלכליים והתרבותיים.
הפרלמנט הצרפתי אישר את רעיון השוויון של הדת היהודית אל הדת הנוצרית הקתולית, וכך נכתב בחוקת 1848 כי כל התושבים חופשיים לבחור את דתם.
בסוף המאה ה–19, היהודים בצרפת היוו פחות ממחצית האחוז: כ-150 אלף יהודים מתוך כ-40 מיליון צרפתים.
אולם בעקבות החופש והשוויון שניתנו להם, הצליח חלק מהם להגיע לעמדות בכירות במוסדות השלטון והמנהל הציבורי.
בהולנד ובלגיה התקבלה האמנסיפציה במהרה והיהודים זכו לשוויון אזרחי ודתי.
לעומת צרפת, הולנד ובלגיה, בהן נטמעו היהודים בחברה הכללית במהירות יחסית, באנגליה היה תהליך השוויון הדרגתי, והחוקים המפלים בוטלו אט אט.
בשנת 1866, נתקבלה ההחלטה בפרלמנט הגרמני על איסור האפליה הדתית.
יהודים יכלו מעתה להשתלב בפוליטיקה, בחינוך ובחברה ביתר קלות וכמעט ללא הגבלות.
באיטליה ניתן שוויון חוקי ליהודים בשנת 1870. בשנת 1874 קיבלה שווייץ על עצמה את עיקרון השוויון, וההגבלות על היהודים הוסרו.
יצחק בר לוינזון, אבי ההשכלה היהודית ברוסיה היה בין אלה שהטיפו לידיעת לשון המדינה ועיסוק במלאכות יצרניות, בכדי להשתלב במדינה ולא למשוך את טינת הסביבה.
מרבית יהודי רוסיה חיו בערים.
באזורים כפריים נאסר על היהודים לעסוק בחקלאות, ולכן הם פנו למסחר זעיר ולתעשייה (נפחים, נגרים, בנאים, סנדלרים, עובדי טקסטיל, דפוס ונייר).
כאשר חדרה המהפכה התעשייתית לתחומי רוסיה, השתלבו יהודים רבים במקצועות החדשים והפכו לפועלי חרושת.
התנועה קידמה רעיונות של רציונליזם, ליברליזם, חופש המחשבה וביקורתיות, ובתוכה עצמה התקיים מנעד רחב בין מתונים שביקשו שמרנות ופשרנות מרביות לקיצונים ששאפו לתמורה מן השורש.
היא נתפשת על פי רוב כענף היהודי של מגמת הנאורות הכללית.
ההשכלה בתחום המושב התפתחה בראשיתה בשני מרכזים: וילנה, בה הייתה אליטה רבנית גדולה שהיוותה לה מצע נח ושמשכיליה התאפיינו בשמרנות ואף באדיקות ממש; ואודסה, עיר תוססת בה התיישבו סוחרים גליציאנים שהביאו עמם את הנופך המשכילי של מולדתם.
בגלגוליה השונים, שיחקה ההשכלה תפקיד ניכר במודרניזציה של יהודי מרכז ומזרח אירופה.
נציגיה קראו ופעלו לרפורמות תרבותיות, רוחניות, חינוכיות וציבוריות באורחות הקהילה והפרט.
על רקע זה התנגשה התנועה הן עם האליטה הרבנית השמרנית, שניסתה להגן על עולם המסורת בשלמותו, והן עם הדוגלים בטמיעה גורפת שביקשו לצמצם או לבטל את היותם של היהודים קולקטיב מובחן.
מגמה נוספת שחלה היא השינויים בתוך החברה הדתית- המסורתית.
לצד תהליכי ההתבוללות והחילון, גם חל פילוג בתוך היהדות הדתית עצמה בין היהודים האורתודוקסים המחזיקים בדעה שעל היהדות לשמר את דמותה המסורתית והדבקות בהלכה, לבין זרמים ליברליים ובראשם התנועה הרפורמית והקונסרבטיבית שאף שהתנגדו להתבוללות, עודדו שינויים בפולחן הדתי היהודי והתאמתו לרוח המודרניזם.
גם בקרב היהודים האורתודוקסים, החלו להיווצר קווי שבר בין אלו שדגלו בהתבדלות מוחלטת ואי קבלת המודרנה, ברוח הביטוי שתבע החת"ם סופר "חדש אסור מן התורה", לבין הנאו אורתודקסיה, שמובילה, הרש"ר הירש דגל בשילוב בין תורה ומודרנה, תוך שמירת ההלכה.
לקראת סוף המאה ה-19 התבטאה מחלוקת זו גם ביחס לתנועה הציונית.
מחד, מרבית היהדות החרדית שהתנגדה לציונות, ומנגד הציונות הדתית שתמכה בעליה לארץ ישראל ובהקמת מדינה יהודית.
ההגירה היהודית מארצות מזרח אירופה בעיקר השיגה שתי מטרות ראשיות - לברוח מהרדיפות האנטישמיות האלימות והפוליטיות (לגבי יהודי רוסיה במיוחד),ולשפר את המצב הכלכלי הקשה- מטרה זו הייתה משותפת לרוב המהגרים לארצות הברית, אך היה חמור יותר אצלם בגלל גידול האוכלוסייה היהודית המהיר.
הזעזוע שעבר על יהודי רוסיה עם "הסופות בנגב", שורת הפוגרומים של 1881, הביא לתגובה דומה בקרב רוב המשכילים, שהתאכזבו משאיפותיהם.
הם וקהל היעד שלהם פנו לחלופות אחרות: הזדהות מלאה עם היסודות הפרוגרסיביים בחברה הרוסית (בין סוציאליסטים ובין ליברלים), הגירה לארצות הברית, רומנטיזציה של השכבות העממיות והיידיש או 'חיבת ציון', שקראה לעלייה לארץ ישראל.
ההגירה היהודית פנתה ל-3 כיוונים עיקריים: מערב אירופה, ארצות הברית ואמריקה (מלבד ארצות הברית- מדינות כמו קנדה וארגנטינה).
מלבד הכיוונים העיקריים הללו פנו היהודים לכל מקום בעולם, אולם 3 מדינות ראויות לציון מיוחד בשל היקף ההגירה הרחב -אוסטרליה, דרום אפריקה וישראל.
מכיוון שהיהודים לא מקושרים כלכלית או חברתית לארצות המוצא שלהם הם עזבו ללא כוונה או סיבה לחזור אלא במטרה להשתקע בארץ החדשה בתקווה להיקשר כלכלית וחברתית בארץ, זאת בניגוד לרוב המהגרים, שעזבו כדי להשיג כסף ואז לחזור איתו "הביתה" (מה שליהודים לא היה).
היהודים היגרו כמשפחות (גם אם המפרנס הגיע מוקדם יותר כדי ליצור תשתית למשפחה) ואילו האחרים היגרו כיחידים ולפעמים הביאו את המשפחה לאחר זמן כלשהו.
היקף ההגירה היהודית היה עצום מבחינה כמותית- 25% מהעם היגר בין 1881 ל-1914 אחוז שאין לו אח ורע בין עמי העולם מלבד האירים.
ההגירה הביאה לשינויים אצל היהודים ברמות שונות: ברמת הפרט, שיפור המצב הכלכלי הן אצל המהגרים (שמצאו עבודה) והן אצל הנשארים (פחות תחרות על תעסוקה ותמיכה כספית מהמהגרים שהתבססו), ברמה הלאומית חל תהליך פרודוקטיביזציה אצל המהגרים, וכן תהליך הינתקות מהדת, המסורת והתרבות היהודיים כפי שהיו באירופה.
יעד ההגירה המרכזי של יהודי אירופה היה ארצות הברית.
מדינה זו הייתה מלכתחילה מדינת מהגרים הפתוחה לכל בני האדם כך שהיוותה יעד מועדף לקבוצות מיעוטים שונות במהלך העת החדשה.
יהודים החלו להגר לארצות הברית כבר במאה ה-16 עם התחלת ההתיישבות "הלבנה" באזור.
במאה ה-17 והמאה ה-18 היגרו לארצות הברית צאצאי גולי ספרד ופורטוגל שבאו מברזיל, הולנד ואנגליה וכן מעט מיוצאי אשכנז (פולין בעיקר) שבאו ישירות מארצם או דרך אנגליה.
היישוב מנה בערך 2000 איש ב-1776 כשהוקמה ארצות הברית, והם היו מרוכזים בעיקר בניו פורט, ניו יורק ופילדלפיה.
מצבם הכלכלי היה טוב ואצל חלקם מצוין.
הם עסקו במגוון תחומים- מסחר טבק ועד גידול קני סוכר.
בתחילת המאה ה-19 הגיע לארצות הברית גל הגירה חדש מפולין, גרמניה ומדינות מרכז-אירופה.
הגל נמשך עד 1880 ובמהלך הזמן הגיעו לארצות הברית 300,000 יהודים שכבר באמצע המאה הפכו לרוב על-פני היהודים הוותיקים, יוצאי ספרד.
המהגרים הגיעו מכיוון שהתייאשו מ"אביב העמים" שלא הצליח (מבחינת היהודים לפחות) ומהמגבלות החדשות בארצות מוצאם.
מהגרים אילו עסקו בעיקר ברוכלות אך גם במלאכה בעיקר בענף ההלבשה.
חלקם נדדו מערב לצד החקלאים האמריקאים, וכך היישוב היהודי התפשט עד לסן פרנסיסקו - הוקמו קהילות בערים הגדולות שבארצות הברית, ובעיירות רבות התיישבה משפחה יהודית.
עד-מהרה הצטרפו למשפחה משפחות נוספות ונצרו קהילות בכל רחבי ארצות הברית.
הגל השלישי של ההגירה היה רחב-ההיקף ביותר מבין שלושת גלי-ההגירה.
בין השנים 1881 ל-1914 היגרו לארצות הברית 2,000,000 יהודים (עשירית מכלל המהגרים לארצות הברית, שני שלישים מהמהגרים היהודים בעולם) רובם ממז' אירופה (רוסיה, פולין, רומניה ועוד).
המהגרים החדשים פנו לעבוד בחרושת ומלאכה וברוכלות ומסחר.
רק מיעוט קטן פנה ל"מקצועות החופשיים" משום שדרישת השוק האמריקאי הייתה לעבודה פיזית בתעשייה.
מעטים אף פנו לחקלאות ברוח הסוציאליסטית מרוסיה, אך רק חקלאות מעורבת במלאכה הצליחה לקיים מושבות.
היקף העלייה לארץ ישראל במאה ה-19 היה מצומצם, אם כי העלייה במחצית השנייה של המאה, ובמיוחד בסופה, תרמה להיווצרותו של היישוב היהודי החדש בארץ ולהקמת מוסדותיו הציוניים, שהפכו להיות "המדינה שבדרך", עליה נבנתה מדינת ישראל.
העלייה במאה זו החלה בעליית תלמידי הגר"א בעשור הראשון ונמשכה טיפין טיפין גם לאחר מכן.
אולם, העלייה, ממניעים שניתן לזהותם כציוניים, החלה רק במחצית השנייה של המאה, עם עליית כמה ממבשרי הציונות ותלמידיהם.
הזרם, הנרחב יחסית, של עולים בעלי מוטיבציה ציונית, החל רק בסוף המאה, עם העלייה הראשונה.
היהדות האורתודוקסית היא אחד משלושה זרמים גדולים ביהדות המודרנית, הדוגל באמונה המסורתית שהתורה שבכתב והתורה שבעל פה ניתנו למשה בהר סיני ומדגיש את המחויבות המלאה לשלשלת הפסיקה המקובלת של ההלכה.
עמדה זו מבדילה אותו משני הזרמים העיקריים האחרים בעת החדשה, הקונסרבטיבים והרפורמים.
קיומה של האורתודוקסיה כזרם נפרד הוא חידוש שהתפתח לראשונה במאה ה-19 במרכז אירופה, עקב התפוררות האוטונומיה הקהילתית היהודית במהלך האמנציפציה והקיטוב בין אלו שהוסיפו לשמור על זיקה לשמירת המצוות ובין הרוב שהלך והתרחק מחיי הדת.
תהליך זה התבטא גם בהקמת מסגרות אורתודוקסיות עצמאיות.
היהדות האורתודוקסית נעדרת מסגרת ארגונית, ועשויה קהילות קהילות החולקות אתוס משותף, שחלקן לא מכירות בלגיטימיות של אחרות.
באופן גס, ניתן לחלק את הזרם בין החרדים השמרנים והמסתגרים, לבין הקבוצות הפתוחות יחסית כמו הציונות הדתית והאורתודוקסיה המודרנית.
היעדר סמכות מרכזית וריבוי פלגים בקרב המגדירים את עצמם כאורתודוקסים, וכן המחלוקות הפנימיות לגבי טיבם המדויק של המכנים המשותפים האמורים והשלכותיהם למעשה, מקשים הן על החוקרים והן על המשתייכים לזרם לתחום את גבולותיו באופן חד-משמעי.
עם זאת, ניתן לומר ככלל שהיהדות האורתודוקסית שואפת לשמר את קיום המצוות ואת המסגרת ההלכתית, כפי שהיו בקהילה היהודית לאחר היעלמות הכתות היהודיות השונות לאחר חורבן בית המקדש השני ועלייתה הבלעדית של מסורת הפרושים – עד העידן המודרני.
בקבוצות השונות המגדירות עצמן אורתודוקסיות ישנה רמה גבוהה יחסית של מחויבות לשמירת ההלכה, וזהו ההבדל המרכזי ביניהן לבין הזרמים האחרים, יותר מכל פער תאורטי, וכמגדיר עיקרי של הזהות העצמית.
תפישת ההלכה נשענת על האמונה כי מקור התורה שבכתב והתורה שבעל פה הוא במעמד הר סיני, וכי חז"ל והרבנים שהמשיכו בדרכם גזרו מהן את כל הכרעותיהם.
פוסקים אורתודוקסיים מתבססים על החלטות מהדורות הקודמים תוך הכרה בהיררכיה שלהם, מחיבורים מאוחרים כמו המשנה ברורה ועד חיבורים קדמונים כמו התלמוד והמשנה.
מרכיב מרכזי של השקפת עולם זו היא ראיית הדת כניצבת באופן מהותי מעל ההיסטוריה ולא מונעת מהשפעות חיצוניות, ומכאן שעל ההלכה להתבסס על המקורות הרבניים וטכניקות הפסיקה המקובלות, ללא ייחוס משקל רב לנסיבות שבהן פעלו מעבירי המסורת והפוסקים.
אף כי ביהדות לא הונהגה מערכת עקרונות סדורה ואחידה, י"ג העיקרים של הרמב"ם מקובלים על רובם הגדול של האורתודוקסים כמחייבים, ובהם אמונות מסורתיות כמו ביאת המשיח, תחיית המתים והעולם הבא.
בקרב היסטוריונים מקובל לראות את האורתודוקסיה כתופעה מודרנית: בעוד שבחברה היהודית שלפני עידן הנאורות היה הציות הדתי נורמטיבי ומובן מאליו, נאלצו הדתיים השמרנים בעת המודרנית להגן על עמדתם מול כוחות מסוג חדש ולהתאים את עצמם לתנאים החדשים, תוך טענה שהם המייצגים הבלעדיים של מורשת העבר.
בנימין בראון תיאר אותה כ"קשת תגובות" מגוונת של היסודות האדוקים בחברה היהודית בכל מקום שבו קרס אורח החיים הישן בהשפעת העידן החדש.
יעקב כ"ץ כתב כי האורתודוקסיה
צמיחתה של תודעה אורתודוקסית מקושרת עם קיומו של איום משמעותי על המסגרת הדתית, שהניע את הסמכויות ההלכתיות להגיב לענייני השעה באופן שאינו פרטני אלא מערכתי וכולל, לרוב מתוך מגמה של ביצור הנוהג הרווח.
כך, לדוגמה, פסקי הדין נגד ההיכל בהמבורג מ-1819 לא עסקו רק בפרטים שהניעו את ההתנגדות אליו – בעיקר שינויים בקטעי התפילה העוסקים בציפייה לגאולה – אלא נועדו לבלום את מגמת הרפורמה באמצעות איסור לשנות מאורחות בית-הכנסת המוכרים, על בסיס טיעונים כמו "מנהג ישראל – דין הוא".
בליטא נחשב הוויכוח הכפול בשנות ה-70 של המאה ה-19 על כשרות אתרוגי קורפו והוצאת מהדורה חדשה של מסכת כלים, כשברקע ההשכלה המתעצמת, לאבן דרך דומה.
בוויכוחים אלה ניתן מקום רב לשיקולים מטא-הלכתיים שעיקרם היה שימור הקיים וחשש מתמורה שתעניק לגיטימציה לתביעות נוספות בכיוון זה.
רבנים משני המחנות ייחסו חשיבות לא "למה שיאמרו שומרי ההלכה, אלא למה שיאמרו המחפשים עילות להשתחרר ממנה".
דוגמה ידועה לתהליך כזה היא הוויכוח סביב המציצה בברית המילה בשלהי המאה ה-19: הנוהג הותקף בקהילות במרכז אירופה, ובתגובה חייבו הפוסקים שם, בעיקר בהונגריה, לערוך את המציצה דווקא בפה; בפולין ובליטא לא התרחש פולמוס דומה, ובעלי הלכה ידועים התירו פתרונות טכניים שונים כמו שימוש במשאבה או בספוג.
האורתודוקסים עברו תהליכים של הסתגרות חברתית, תוך שהם מבססים זהות עצמית אליטיסטית כמשמרי המסורת, ועוד בראשית ימיה אימצו חבריה חומרות שהיו שנויות במחלוקת עם המשכילים כסמלי הזדהות.
כמו כן, בולטת היותו של הזרם תופעה התלויה בהקשר הכולל; לדוגמה, רבני ארצות האסלאם, שניצבו אף הם מול רמה פוחתת של שמירת מצוות, הוסיפו לדבוק באחדות הקהילה ללא התחשבות במידת האדיקות של חבריה ולפסוק הלכה באופן פרטני, בלי מגמה של מאבק בחדשנות.
רק לאחר העלייה ארצה התפתחה בהדרגה אורתודוקסיה בקרב ציבור זה, בעיקר בהשפעת עולם הישיבות הליטאי.
היא מזוהה עם חוגי ש"ס ועם דמותו של הרב עובדיה יוסף.
גם בארצות הברית שלפני אמצע המאה ה-20 נקט האיחוד האורתודוקסי במדיניות פתוחה מאוד, והרבנויות הראשיות במערב אירופה אמנם נותרו נאמנות לעקרונות הדת הישנים אך הסכינו עם ציבור שלא שמר מצוות.
רק בגרמניה, בהונגריה ובמזרח אירופה התפתחו מסגרות חברתיות וארגוניות שנאבקו בשיטתיות באתגרים שהציבה המודרנה, בכל מקום לפי מאפייניו.
מאוחר יותר הפיצו מסגרות אלו את משנתן גם למדינות אחרות.
עמדות אלה נבדלו במידה ניכרת כבר מהנאו-אורתודוקסיה ('תורה עם דרך ארץ') בגרמניה ובמערב, ששאפה להשתלבות בחברה הכללית ולאימוץ הקדמה אף כי השקפתה נותרה זהה בבסיסה, בייחוד לגבי השלילה המוחלטת של תנועות יהודיות מתחרות.
האורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית ובישראל מזוהה עם פתיחות רבה עוד יותר, אם כי קבלת עקרון רציפות הפסיקה וקביעתה בסגנון מסורתי, ללא שימוש משמעותי בכלים אקדמיים, עדיין מבחינות בינה לזרמים האחרים.
אחד מהאתגרים שניצבו בפני האורתודוקסיה מאז ראשיתה הוא היחס לרוב הציבור היהודי שלא שמר עוד מצוות.
רבניה הציגו מגוון מענים בשאלות לגבי מחללי שבת בפרהסיה ועוברים על חוקי הכשרות.
אף שהיו קריאות רבות לפרישה מלאה ולניתוק כל קשר עמם, בדרך כלל ננקטה גישה משולבת שמטרתה הייתה לא להכיר בלגיטימיות של העבירות ולעמוד על עליונותם של הדתיים על היתר, אך גם לא להוציא את האחרונים לחלוטין מן הכלל.
במקביל, תופעת האורתודוקסים הנומינליים – השומרים על זיקה אליו אך מקיימים אורח דתי במידה מועטה – מלווה את הזרם מראשיתו.
אפילו בקרב הקנאים הבדלנים בהונגריה הייתה נכונות רבה לקבל יהודים כאלה כל עוד צייתו להנהגה הממוסדת, ולעומת זאת גונו בחומרה שומרי מצוות שסירבו להצטרף לארגון הפוליטי שלהם.
הבסיס לקבוצה זו הוא הכרתה במסגרת הדתית וההלכתית; היא כוללת הן את אלה שאינם מקיימים את ההלכה במלואה והן את מי שאינם מקבלים את התפישה האמונית בשלמותה.
כפי שכתב שלום רוזנברג על החוגים הדתיים הליברליים יותר בארצות הברית ובישראל ('פלקסודוקסים'):
על אף המשותף ביניהן בחשיבות שהן מעניקות להלכה, הקבוצות האורתודוקסיות השונות חלוקות ביניהן במישורים רבים.
בעוד שבמאה ה-19 התמקדו ההבדלים בשאלות כמו היחס להשכלה המודרנית והצורך להיפרד מהציבור הכללי, במאה ה-20 עלו סוגיות הציונות ומדינת ישראל כמקור עיקרי לחיכוך.
בעוד שהמזרחי וגלגוליו קרא ליחס חיובי לתנועה, ואורתודוקסים קיצוניים הטיפו לשלילה עקרונית ומוחלטת, דגלו אגודת ישראל והקרובים אליה בהכרה מסויגת במדינה.