tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יסד את "עיתון העיתונאים" המיוחד, שהיה עורכו הראשי וגם מנחו: היה זה אירוע תרבותי שבועי בשנים 1940–1952 בימי שישי, כשבתל אביב היה הכול סגור למופעי אמנות ובידור, וזו הייתה הבמה הציבורית היחידה הפתוחה לחיי תרבות.
הפטמן היה פעיל באגודת העיתונאים, ומשנת 1940 שימש אף כיו"ר האגודה.
היה מהוגי רעיון הקמת בית העיתונאים, מפעל שארך שנים רבות, מסוף תקופת המנדט הבריטי, שבה לבקשתו הקצתה ממשלת המנדט מגרש בתל אביב להקמת הבית, ובהמשך איסוף כספים ותרומות להקמתו וכלה בשלבי הבניה שארכו משנת 1953 ועד שנחנך בשנת 1957 כבית סוקולוב, אותו כבר לא זכה לראות בחייו.
במרץ 1946 היה בין יוזמי הקמת "איגוד עיתונאי ארץ ישראל", שלאחר קום המדינה שינה את שמו ל"איגוד הארצי של עיתונאי ישראל".
ב-8 באוגוסט 1948 קיבל את תעודת העיתונאי הראשונה שהונפקה במדינת ישראל.
יוסף הפטמן נפטר ב-18 בינואר 1955, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
בשנת 1957 נקבע על שמו רחוב במרכז תל אביב.
יוסף העפטמאן, אַ וואָרט צו יודישע עלטערען, ורשה: הקרן הקימת לישראל, [תרצ"?].
אחיקם [=יוסף הפטמן], היובל: חזון התולים במערכה אחת, ורשה: הבמה העברית, תרע"ב-1912.
יוסף הפטמן (עורך), לנחום סוקולוב: אורח יהודי פולניה, קובץ מאמרים, רשימות, זכרונות, ורשה: ההסתדרות הציונית, תרפ"ג-1923.
יוסף העפטמאן, דער אַלגעמיינער ציוניזם: בעגרינדונג און ריכטליניען, ורשה: צ"ב פון אלג.
ציוניסטען (עת לבנות) אין פוילען, 1934.
יוסף הפטמן, עם ואדם: מבחר מכתביו, תל אביב: אגודת העיתונאים והוצאת עמיחי, תשט"ו-1955.
הרמלין נולד ב-19 באפריל 1922 בווינה שבאוסטריה והיה חבר בתנועת הנוער המכבי הצעיר ובאגודת הכח וינה.
הוא עלה לארץ ישראל ב-17 באפריל 1939 במסגרת עליית הנוער, חצי שנה לאחר ליל הבדולח.
היה חניך כפר הנוער בן שמן וחבר בגרעין גורדוניה מעפילים שהקים את קיבוץ נוה ים.
הרמלין הצטרף לארגון ההגנה וסיים קורס מפקדי כיתות.
ב-1942 התנדב לצבא הבריטי ושירת בשורותיו במשך חמש שנים.
עם שובו לארץ ישראל גויס שוב להגנה על ידי חיים לסקוב ועסק בהדרכה והכשרה צבאית.
במלחמת העצמאות השתתף במבצע נחשון ופיקד על הפלוגה המסייעת של גדוד 58 בחטיבת גבעתי.
בפברואר 1949 גויס הרמלין לשב"כ על ידי איסר הראל.
הוא התקדם בשירות, מונה לסגן ראש השב"כ ב-1960, ועמד בראשו בשנים 1964–1974. לאחר פרישתו היה שגריר ישראל באיראן (1978–1979), אך לא הספיק להגיש את כתב האמנתו לפני סגירת שגרירות ישראל בטהראן בעקבות המהפכה האיראנית.
בשנים 1979–1981 שימש כשגריר ישראל בדרום אפריקה.
כמו כן כיהן כממונה על ביקורת מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה.
עם התפטרותו של אברהם שלום מראשות השב"כ, בעקבות פרשת קו 300, נקרא הרמלין לעמוד בשנית בראש הארגון, בשנים 1986–1988. לאחר פרישתו מהשב"כ עבד בעיריית ירושלים כממונה על קליטת עלייה בעיר.
שימש כיו"ר חברת תשתיות נפט ואנרגיה.
מאשתו הראשונה נולדו לו שתי בנות.
אשתו השנייה, שרה (שריקה) גרבר, אחותו של השחקן יוסי גרבר, הייתה יקירת תל אביב ואלמנתו של סא"ל , שנהרג יחד עם אלוף אסף שמחוני בהתרסקות מטוס.
הרמלין אימץ את בנם של שריקה ואשר, אלון, ששינה את שם משפחתו להרמלין.
אלון הרמלין הוא פרופסור לביולוגיה במכון ויצמן למדע, ומכהן נכון ל-2023 כסגן נשיא המכון למנהל וכספים.
רעייתו של אלון, מיכל, היא בתו של אברהם ארנן.
לזכרו של יוסף הרמלין הוקמה קרן מלגות לאנשי שב"כ.
בניין ההנהלה של חברת תשתיות נפט ואנרגיה בהרצליה קרוי על שמו.
יוסף הרמתי מוזכר בברית החדשה כבעל חלקת הקבר בה נקבר ישו לאחר צליבתו.
יוסף היה תושב רמתיים ועל פי המסופר בבשורה על פי מתי כ"ז 57, היה עשיר ונעשה לתלמיד של ישו.
על פי הבשורה על פי לוקאס הוא האמין בישו, ועל פי הבשורה על-פי מרקוס היה יוסף הרמתי חבר הסנהדרין (מרקוס ט"ו 42), הלך לפונטיוס פילאטוס וביקש את גופתו של ישו.
יוסף רכש את התכריכים (על פי מרקוס ט"ו 46) והוריד את גופת ישו מהצלב בגולגותא, ואז בסיועו של ניקודמוס קבר את ישו בקבר שנכרה עבור יוסף, בנוכחות מרים המגדלית, מרים אם ישו ומספר נשים נוספות (לוקאס כ"ג 53- 55).
על פי האמונה הנוצרית מעשיו נובאו על פי האמור בספר ישעיהו בפרק נ"ג המתאר בפסוק ט', על פי האמונה הנוצרית את צליבת ישו בין שני רשעים ואת קבורתו בקבר אדם עשיר: "ויתן את רשעים קברו ואת עשיר במתיו על לא חמס עשה ולא מרמה בפיו".
על שמו ועל שם ניקודמוס הקדוש קרוי מנזר ניקודמוס הקדוש בעיר רמלה, והקפלה המערבית ביותר בכנסיית הקבר מוקדשת לו.
מאז המאה השנייה החלו להיווצר אגדות רבות על דמותו של יוסף הרמתי.
בספר מעשי פילאטוס (המהווה ספר חיצוני לברית החדשה), המופיע בבשורה על פי ניקודמוס, מוזכר יוסף.
היסטוריונים נוצריים כגון אירנאיוס, היפוליטוס מרומא, טרטוליאנוס ואוסביוס הוסיפו פרטים נוספים על סיפור יוסף המתואר בברית החדשה, וגם הילריוס מפואטיה הוסיף אגדות רבות המזכירות אותו.
במהלך המאה ה-12 קושר יוסף עם אגדות המלך ארתור והוא מוזכר בתור השומר הראשון של הגביע הקדוש.
על פי המסופר בספרו של רוברט דה בורון הקרוי "Joseph d'Arimathie", קיבל יוסף את הגביע מדמותו של ישו שהופיע בפניו, ולאחר מכן נסע יוסף לאנגליה עם הגביע.
ב"בשורה על פי ניקודמוס" מתוארים פרטים רבים שאינם מוזכרים בברית החדשה.
בין פרטים אלה מופיע תיאור של המפגש בין יוסף לפילטוס בבואו לבקש את גופת ישו, וכן מסופר על הקבר שבנה יוסף לעצמו.
על פי ספר זה הסנהדרין כולאים את יוסף לאחר שקבר את ישו בחדר שחותם על דלתו, אולם יוסף נעלם מהחדר אף שהחדר נשאר נעול וחתום.
מאוחר יותר הוא נפגש עם הזקנים ומספר להם שבעת שהתפלל בכלאו את תפילת השבת הופיע אור גדול סביבו והוא הורם ונלקח למקום אחר שם הוא נשטף במים ובמור ובשמים וכאשר פתח את עיניו ראה את ישו, שהודה לו על קבורתו ותכריכיו והוא נלקח למיטתו ברמתיים.
ההתייחסויות ליוסף הרמתי בימי הביניים נסובים סביב שתי תמות עיקריות:
יוסף כמייסד הנצרות בבריטניה הקלטית
אחת ה"אגדות" העיקריות סביב יוסף היא בדבר היותו של מייסד הנצרות באיים הבריטיים.
אף שהייתה אמונה רבה באמיתותם של אגדות אלה בימי הביניים, היסטוריונים מודרניים מטילים ספקות רבים באשר לאמיתותן.
ההיסטוריון טרטוליאנום (155 - 222) כתב כי בריטניה הפכה נוצרית בזמנו, אולם לא כתב מי ניצר את תושבי המקום.
אוסביוס (260 - 340), בישוף קיסריה כותב בספרו "Demonstratio Evangelica Bk.
3" כי היה שליח שניצר את האיים הבריטיים, וכך כותב גם הילריוס מפואטייה (300 - 376)
היפוליטוס מרומא (170 - 236) מזהה את שבעים התלמידים של ישו שנשלחו על ידו להפיץ את הנצרות וקובע כי היה זה יוסף שנשלח לבריטניה.
רבנוס מאורוס מתאר את הדרך בה הפליגו - דרך מסחר פיניקית, ודיודורוס סיקולוס מציין כי עם יוסף הגיעה גם מרים המגדלית לבריטניה.
האגדה המקשרת בין יוסף לגביע הקדוש מספרת כי יוסף החזיק את הגביע הקדוש - הכוס אליה נזל דמו של ישו בזמן צליבתו - והמשיך לשמור עליו.
על פי חלק מהמסורות מדובר בגביע העץ שישו שתה ממנו בזמן הסעודה האחרונה.
אחרים אומרים שמדובר בגביע העץ בו הוא שתה, ובשני כלים נוספים: האחד מכיל את דמו של ישו והאחר את זעתו שנוגבה מגופו לאחר שהורד מהצלב.
ג'ון מגלסטונבורי (1393–1464) טוען כי המלך ארתור היה צאצא של יוסף מצד אימו.
אולם בעת שנכתב ספרו היו האגדות הארתוריות וקישורן לגביע הקדוש נפוצות בבריטניה.
אין מקור מוקדם יותר המקשר בין יוסף לארתור.
על פי אחת האגדות הקשורות ליוסף, יוסף נעץ באדמה את מטהו וזה פרח והצמיח עלים.
מעשה דומה מיוחס למספר קדושים נוצריים נוספים.
פרופסור יוסף הלוי היה יהודי-צרפתי ממוצא טורקי ששימש כמחנך ומורה לעברית, משורר, חוקר מקרא, בלשן, מזרחן, ארכאולוג ונוסע נודע, מראשוני המכירים ביהדותם של יהודי אתיופיה ומבין אלו שקדמו לאליעזר בן-יהודה בהחייאת השפה העברית.
נולד ב-15 בדצמבר 1827 (כ"ו בכסלו ה'תקפ"ח) באדריאנופול שבאימפריה העות'מאנית לאהרון הלוי.
בילדותו למד בתלמוד תורה, וכבר בגיל 15 החל לשמש כמורה ללימודי קודש.
בשנת 1856 החל לשמש כמנהל תלמוד התורה של הקהילה היהודית בעיר.
החינוך היהודי בתקופה זו היה ירוד מבחינת תנאי הלימוד ומבחינת התוכן, והוא פעל להנהיג שינויים במוסד, ודאג רבות למצבם הבריאותי והחיצוני של תלמידי המוסד.
בתקופה זו שכנע את ראשי הקהילה להקים בניין חדש לתלמוד-תורה, ולשם כך אף חיבר שיר בשם "אל הבונים".
לאחר שהוקם הבניין החדש לתלמוד תורה בעידודו, מונה לשמש בו כמנהל וכמורה לעברית למשך כ-5 שנים, ובמקביל רכש ידע בשפות ובמדעים.
בתלמוד התורה המחודש פעל לחידוש תוכן ושיטות ההוראה, והציע תוכנית לימודים שכללה מיזוג בין תורה לדרך ארץ עם השכלה ולאומיות.
בתלמוד התורה הוא הקפיד על לימוד דקדוק עברי ולימוד התנ"ך על פרשניו, ובמעשיו אלו הניח את היסוד לחינוך היהודי החדש בעיר.
עד מהרה התגלו כשרונותיו בתחום החינוך, והשפעתו הרוחנית משכה אליו את צעירי הקהילה, אותם עודד לפעול למען התחייה הלאומית.
כאות הוקרה על פועלו, אנשי הקהילה החליפו את שם תלמוד התורה לשמו.
הוא לא הסתפק בחינוך צעירי הקהילה, ופעל רבות להפצת השכלה גם בקרב המבוגרים, והביא לעיר את העיתונים העבריים שיצאו בתקופתו.
חידושיו בתחום החינוך עוררו עליו מתנגדים מצד אנשי הקהילה המסורתיים, ובשנת 1861 לערך נאלץ לעבור לבוקרשט, שם המשיך לשמש כמורה וכמנהל התלמוד תורה המקומי, ועם תלמידיו שם נמנה משה גסטר.
באותה שנה החל לפרסם שירים ומאמרים בהמגיד, ולאחר שקרא חוברת מאת אוהב גר לוצאטו הדנה ביהדות אתיופיה, קיבל דחף להתעמק בנושא זה, והחל ללמוד את השפה החדשה והישנה שדוברה באתיופיה.
בינתיים, גם בבוקרשט עוררו ניסיונותיו לשינוי מערכת החינוך המקובלת התנגדות מצד הקהילה, והוא עבר להתגורר בפריז, שם שליטתו בתולדות העמים הקדומים קירבה אותו אל ארנסט רנן, יוסף דרנבורג ואלברט כהן.
כשנתן אדלר ושלמה מונק פרסמו ב"המגיד" על רצונם לשלוח שליח ליהודי אתיופיה, הציע הלוי את עצמו וכתב להם: "איש מסע אנוכי מנעורי, עם קרח הצפון גרתי, וחרבוני קץ מאפריקה היו שומרי ראשי שנים, הרעב והצמא עמי התעוררו, ולילות ללא שינה נמנו לי למכביר.
גם ביום צר לי נדר נדרתי לאלוהי אבותי לנסוע לארץ כוש, כאשר ירחיב ה' את עיתותי לדעת שלום אחי, ולהיטיב עמם בכל אשר אוכל..." בהמשך כותב הלוי כי השתדל לרכוש את כל הידיעות הנחוצות למסע מסוג זה, כולל רכישת השפות ערבית, טורקית, מונגולית, סינית, מצרית, ברברית ושאר השפות המדוברות באתיופיה.
כן צירף את רשימת ספריו שהוציא לאור.
תחילת דרכו המדעית הייתה בשנת 1867, עת שנשלח על ידי אליאנס לאתיופיה למשך כמה חודשים (דצמבר 1867 - מארס 1868), כדי לספק מידע על הפלשים, ולחקור את תרבותם וזיקתם ליהדות.
עם סיום מסעו ובשל בקשות מצד יהודי המקום, לקח עמו נער צעיר בשם דניאל אדהנן, כדי שיקבל חינוך מחוץ לאתיופיה.
על מסעו כתב ב"המגיד" ובהלבנון, ולאחר שאישר את יהדותם בדו"ח המוצלח שכתב בנושא, החלה פעילות פילנתרופית לטובתם.
הלוי הציע לחברת כי"ח ליישב את יהודי אתיופיה בארץ ישראל, מאחר שהיו עובדי אדמה חרוצים ויכלו להכשיר את האדמה בצורה טובה.
בין השנים 1869–1870 נסע לתימן מטעם המכון הצרפתי לחקור וללמוד כתובות שבאיות עתיקות.
למסעו התלווה היהודי התימני חיים חבשוש כמורה דרך, שפרסם על מסעו את הספר "חזיון תימן".
עם חזרתו, הביא עמו לפריז כ-700 כתובות ופרסם מספר עבודות בנושא מסעו.
בתקופה זו החל לעסוק בחקר שפות שמיות עתיקות.
בשנת 1876 ביקר במוגדור שבמרוקו כשליח מטעם חברת כל ישראל חברים, כדי לפקח על פתיחת סניף בית הספר מחדש מטעמם בעיר.
בביקור זה גם נפגש עם מנהיגי הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 1879 התמנה למשרת פרופסור באוניברסיטת פריז (הסורבון), וכפרופסור לשפה החבשית בבית הספר העליון לשפות שמיות בעיר.
באוניברסיטת סורבון נמנה יעקב פייטלוביץ' עם תלמידיו.
בשנה זו החל לשמש גם כמנהל של "החברה האסיאתית" (La Société asiatique).
בין היתר שימש כמורה בבית המדרש למורים של חברת כל ישראל חברים בפריז, ומסר את הרצאותיו בעברית.
אליעזר בן-יהודה, שהאזין להרצאותיו שם והתיידד איתו, הושפע מדעותיו ומפעולותיו להחייאת החינוך והשפה העברית.
בשנת 1891 ביקר בארץ ישראל, והתרשם מהישגי החינוך העברי ומהחייאת השפה העברית בארץ, ועודד לחדש את פעילות ועד הלשון העברית, שאותו הציע להקים 30 שנה לפני שנוסד על ידי אליעזר בן-יהודה.
כששהה בישראל, פנה אליו מאיר דיזנגוף בבקשה לסייע לו בייעוץ לשאלות שונות, ולכתוב מדי פעם אודות היישוב, והוא נענה בחיוב.
בהזדמנות זו התבקש לפנות לנציגי חברת כי"ח בפריז ולשכנע אותם לתמוך בבית הספר העברי שהקים ישראל בלקינד ממזרח ליפו.
פרסומיו ב"המגיד" וב"הלבנון" במהלך תקופה של כשלושים שנה כונסו וראו אור בספר "מחברת מליצה ושיר", ובמלאת לו 80 שנים, תלמידו הרב אברהם דאנון פרסם לכבודו שיר בשם "על השמונים מזמור".
הלך לעולמו בפריז ב-7 בפברואר 1917 (ט"ו בשבט ה'תרע"ז).
בספרו "שלושה שקדמו לבן יהודה", כותב שלמה הרמתי כי יש לראות בהלוי אבי ההשכלה העברית והכללית של יהדות טורקיה.
עוד כותב הרמתי כי תמוה בעיניו מדוע לא זכה הלוי להוקרה והערכה כפי שהיה ראוי להן.
על אישיותו יעידו מה שכתבו עליו ראובן בריינין ונחום סוקולוב, שעליהם הותיר הלוי רושם רב.
בריינין, שנפגש עמו בפריז מספר פעמים, כתב עליו: .
סוקולוב, שנפגש אף הוא עם הלוי מספר פעמים, כתב עליו: .
הלוי האמין כל חייו באפשרות החייאת השפה העברית כשפה לאומית מודרנית, ועשה ככל יכולתו להוכיח זאת לאחרים, הן במאמריו והן באמצעות שיטות הוראת העברית שיישם בלימוד ילדים ומבוגרים.
בספרו "שלושה שקדמו לבן יהודה", כותב שלמה הרמתי כי הלוי ראוי ששמו יוזכר בין מחיי השפה העברית, וגם בין המחנכים הראשונים שעסקו בפועל בהקניית השפה העברית המדוברת.
בתחום החייאת השפה העברית לצורכי כתיבה ולצורכי דיבור, קדם הלוי לאליעזר בן-יהודה בהוראת השפה בשיטת עברית בעברית, ותרומתו העיקרית בהחייאת השפה בולטת במאמריו בנושא הרחבת השפה העברית מתוכה.
הוא סבר כי הלשון המקראית היא עיקרה של העברית, ויש להתנות בקיום יסוד או משקל עברי כל תוספת מילים מלשונות חז"ל ומשפות אחרות שמעוניינים להוסיף לשפה העברית כדי לעשותה מודרנית.
הנימוק העיקרי שלו לכך היה שמירת אופייה של השפה העברית המקורית, קרי: המקראית.
לפי סברתו, אלה שאינם מקפידים על שימור העברית המקראית, עושים את העברית לשפה חדשה, שאותה כינה "סורסית".
עם זאת, הבין שכדי להפוך את השפה העברית לשפה מדוברת ולאומית לשם תקשורת בדיבור ובכתב, יש להתאים את העברית המקראית לצורכי דורו והדורות הבאים.
בשל כך לא התנגד עקרונית לחידוש מילים בשעת הצורך, אבל התנה את החידוש במספר כללים.
כדי לשמר את הסגנון המקראי, בין היתר הציע כללים בתחביר, וחידש בעצמו מילים בהתבסס על הכללים שיצר, אולם חידושים אלו לא זכו להערכה חיובית.
השמרנות הלשונית שבה דבק גרמה לו לא להעריך את שירתו של חיים נחמן ביאליק.
שירתו של יהודה לייב גורדון ערבה לו יותר, אבל גם אותה ביקר ברוחו השמרנית.
למרות שמרנותו הבין הלוי כי יש למסד את חידושי המילים ולעשותן נחלת הכלל, כדי למנוע בלבול של חידושי מילים מצד מספר רב של אנשים.
לשם כך הציע לאסוף כספים ולהקים מוסד עליון שיאשר את חידושי המילים: על הרעיון הזה חזר במספר מאמרים, ובאחד מהם כתב: .
גם לאחר שהתמקד במחקר ועזב את תחום החינוך, הצורך בהקמת מוסד לחידוש מילים בשפה העברית העסיק אותו שנים רבות, והוא חזר והדפיס בשנית את מאמריו בנוגע להקמת המוסד בספרו "מחברת מליצה ושיר".
בהקדמת ספרו הוסיף הערת-אכזבה על הסופרים העבריים שטמנו ידם בצלחת ולא קידמו את מיזמו, אולם כ-30 שנה לאחר הצעתו, הוקם בירושלים "ועד הלשון העברית" על ידי אליעזר בן-יהודה, שכונה בתחילה "שפה ברורה" ופעל בדיוק במישור זה.
לשם הפצת מילים חדשות לכלל הציבור, הבין הלוי כי לא די במוסד הנ"ל, וסבר כי יש ליצור מילון עברי חדש ומעודכן המתאים לדורו.
לאחר כ-12 שנים מהצעתו, פנה תלמידו הרב ברוך בן יצחק מיטרני לחברת כי"ח בהצעה לכתוב מילון עברי מעודכן, והמליץ על הלוי כמתאים לכך.
אך כנראה שהתוכנית לא יצאה אל הפועל.
כשביקר בארץ ישראל בשנת 1891, הייתה זו התקופה שבה פסקה פעילות "ועד הלשון העברית".
בירושלים הרצה בעברית בפני קהל משכילים, וקרא להם לייסד אקדמיה עברית ללשון העברית, והבטיח את עזרתו ותמיכתו למיזם.
בעת ביקורו בבתי הספר העבריים בישראל בחן תלמידים רבים, והביע את התרשמותו משליטתם בשפה העברית.
הלוי היה חלוץ שיפור וחידוש ה"חדרים המסורתיים" והפיכתם ל"חדרים מתוקנים", ופעילותו זו התבטאה ביצירת תוכנית לימודים חדשה לתלמוד תורה שניהל באדירנה, וכללה מיזוג בין תורה לדרך ארץ, השכלה עברית ולאומית.
מלבד חינוך הצעירים, עסק רבות גם בהפצת השכלה כללית בקרב המבוגרים באדירנה.
כשהחל ללמד בבית המדרש למורים בפריז, התעקש ללמד את תלמידיו (מורים לעתיד) בשפה העברית ובשיטת "עברית בעברית", אף על פי שכי"ח לא דרשו זאת כדי לקבלם כמורים ברשת.
בשל רצונו להנחיל את השפה העברית להמונים כשפה המשמשת לדיבור ולא רק לכתיבה וקריאה, אפילו בשיעורי היסטוריה הורה לתלמידים לבצע תרגילי תרגום בעברית, אף על פי שבפועל לא נצרכו לה.
בתחילה לא גילו התלמידים אהדה רבה להתעקשותו להורות בשפה העברית, אך הוא לא התייאש והמשיך ללמד את שיעוריו בשפה זו, ולאחר תקופה הצליח למשוך אהדה רבה.
על השפעתו של הלוי על אליעזר בן-יהודה באותה תקופה ששימש כמורה בפריז, כתב יוסף קלוזנר: .
זיקתו לרעיון התחייה הלאומית התבטאה בהשתתפותו באספות רבות לטובת יישוב הארץ.
בתרומתו לתחייה הלאומית במאה ה-19, הקדים בדעותיו הלאומיות והציוניות בנוגע לחיבת ציון את יהודה לייב פינסקר, פרץ סמולנסקין, משה לייב ליליינבלום ומשה הס.
שמואל אברהם פוזננסקי כתב עליו כי .
את ביכורי יצירתו בשירה ובפרוזה החל לפרסם כשניהל את בית הספר באדירנה.
מוטיב מרכזי בשיריו היה שיבת ציון והחייאת השפה העברית, בהם אף ניתן לראות את זיקתו לרעיון התחייה הלאומית, ועם זאת הושפע משירת ספרד.
ראובן בריינין הדגיש את מקוריות שירתו: .
בשירו "תחי העברית", עוסק הלוי בהחייאת השפה וכותב:
לחוד מעיסוקו בשפות, עסק גם בחקר המקרא, ובהתבסס על מחקר בלשני שביצע, הציע פירושים חדשים למילים לא מובנות במקרא ופירוש משלו ל-25 הפרקים הראשונים של ספר בראשית.
בשל בקיאותו בשפות שמיות, נלחם רבות באנשי אסכולת תורת התעודות.
פרסומי אסכולה זו עוררו את התנגדותו החריפה, והוא ראה בתנועה של ביקורת המקרא מגמה אנטישמית מובהקת שמטרתה להשפיל את העם היהודי ותרבותו, וגורמת להשפעה שלילית רבה על הדור הצעיר.
בפרסומיו בתחום זה הוכיח לחוקרים הגרמנים את השיבושים והסתירות במחקריהם.
הוא מתח עליהם ביקורת וחשד כי רצונם היה להשפיל את כבוד הברית הישנה על ידי הפרכה, בעוד הם לא הפריכו את הברית החדשה, והמשיכו לקדש אותה בעיניהם.
דבריו עשו רושם, והכריחו את מתנגדיו להתמודד עם הדברים.
הלוי התפרסם גם בגישתו העיקשת לפיה הלשון השומרית לא הייתה שפה בפני עצמה אלא כתיב מלאכותי שהומצא בידי כהני אשור ובבל, כדי לשרת רק אותם.
המתנגד העיקרי לעמדה זו היה יוליוס אופרט.
בוויכוח ארוך שהשניים ניהלו ידו של אופרט הייתה על העליונה.
רוב מחקריו ובכללם מחקרי המקרא פורסמו בחמישה כרכים בין השנים 1895–1914.
סדרת מאמרים שראשיתם ב-REJ, ושלאחר שנת 1893 המשיכו להתפרסם ב-Revue Sémitique d'Épigraphie et d'Histoire Ancienne מיסודו של הלוי, ובשנת 1895 כונסו וראו אור כספר
סדר תפלות הפלשים / נעתק מחבשית לעברית על ידי יוסף הלוי, פריז: J.
ספר חנוך / מתרגם משפת כושית בעברית עם באור נרחב מאת יוסף הלוי, פריז: דפוס משה מרדכי צוקערמאנן, תרנ"ב.
מאמר על שמות ערי ארץ ישראל, ירושלים: דפוס א"מ לונץ, תר"ן.
מחברת מליצה ושיר - מסות ושירים, ירושלים: א"מ לונץ, ה'תרנ"ד
"ספורים תפעיליים בכתבי הקדש", בתוך: דוד גינצבורג ויצחק דובער מארקאן (עורכים), זיכרון לאברהם אליהו: קבוצת מאמרים בחכמת ישראל.
לכבוד הרב אברהם אליהו הרכבי לזיכרון היום אשר בו מלאו שבעים שנה לימי חייו, פטרבורג – ברלין: דפוס צ"ה איטצקאווסקי, תרס"ט, עמ' 1–16.
יוסף הלר (נולד ב-1937), פרופסור אמריטוס במחלקה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
יוסף הלר נולד בתל אביב.
הוא למד היסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא סיים את התואר הראשון שלו, וכן את התואר השני בהצטיינות.
בשנת 1971 קיבל את התואר דוקטור לפילוסופיה מבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנת 1971 החל הלר להרצות באוניברסיטה העברית בנושא יחסים בינלאומיים וההיסטוריה של עם ישראל.
בשנת 1979 התקדם למעמד של מרצה בכיר ליחסים בינלאומיים.
לאורך השנים הרצה באוניברסיטאות בחו"ל כמו אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת לונדון.
בין תחומי התעניינותו, היסטוריה של מדינת ישראל ושל הציונות, הסכסוך הישראלי ערבי, המעצמות והמזרח התיכון ויחסים בינלאומיים במזרח התיכון במאה ה-19 ובמאה ה-20.
ספרו, "לח"י: אידאולוגיה ופוליטיקה 1940–1949", עורר פולמוס מצד אנשי לח"י.
צבי פרנק (שמו המחתרתי אליעזר) כתב על כך חוברת "לח"י מאין ולאן" (הוצאת לח"י).
פנחס גינוסר כתב על כך בקתדרה גיליונות 64 - 65 מאמר שכותרתו, "מחקר חלוצי על לח"י - אורות וצללים".
יוסף הלר הגיב על כך במאמר בקתדרה גיליון 71, "לח"י בין ימין לשמאל - הערות לבקורת".
בשנת תשס"ה נבחר כחתן פרס שזר לתולדות ישראל על ספרו, "מ'ברית שלום' ל'איחוד' יהודה לייב מאגנס והמאבק למדינה דו לאומית" (הוצאת מאגנס 2003).
במאבק למדינה: המדיניות הציונית בשנים 1936–1948
מ'ברית' שלום ל'איחוד' יהודה לייב מאגנס והמאבק למדינה דו לאומית
הערכים על הפורשים מן ה"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
ישראל והמלחמה הקרה: ממלחמת העצמאות למלחמת ששת הימים, מכון בן-צבי, תשע"א 2010.
באסופת המאמרים, "מאבק, מרד, מרי: המדיניות הבריטית והציונית והמאבק עם בריטניה, 1941-1948", פרסם שני מאמרים:
מ"השבת השחורה" לחלוקה - קיץ 1946 כנקודת מיפנה בתולדות המדיניות הציונית.
המדיניות הציונית בזירה הבינלאומית לאחר מלחמת העולם השנייה - פרשת ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית ב-1945–1946.
באסופת המאמרים, "מעטים מול רבים?: עיונים ביחסי הכוחות הכמותיים בקרבות יהודה המקבי ובמלחמת העצמאות", פרסם מאמר על מרכזיות מוטיב 'מעטים מול רבים' בחשיבתו של דוד בן-גוריון.
יוסף הקדוש או יוסף מנצרת או או יוסף מבית דוד או יוסף הנגר היה יהודי בן המאה הראשונה מנצרת, אשר על פי הברית החדשה והמסורת הנוצרית היה בעלה של מרים, אם ישוע.
על פי הברית החדשה, אף שלא היה אביו הביולוגי של ישוע, היה יוסף אביו המאמץ.
יוסף נחשב לקדוש בנצרות הקתולית, בנצרות האורתודוקסית ובנצרות האנגליקנית.
על פי הבשורה על-פי מתי יוסף היה בנו של יעקב, בעוד שעל פי הבשורה על-פי לוקאס יוסף היה בנו של עלי.
יוליוס אפריקנוס מסביר סתירה זו בכך שאביו של יוסף ייבם את גיסתו, ולכן מדובר באב ביולוגי ובאב חוקי (האח המת).
הברית החדשה מפרטת את הגנאלוגיה של יוסף ומראה כי יוסף הוא צאצא של דוד המלך, ועל כן בנו המאומץ ישוע נולד בבית לחם, עיר הולדתו של דוד, בהתאם למסורת המתארת את בואו של המשיח מבית דוד.
הברית החדשה אינה נותנת את תאריך הולדתו ופטירתו של יוסף וכן את מקום הולדתו ופטירתו.
על פי המסורות התגורר יוסף בנצרת.
יוסף מכונה בברית החדשה "הנגר" .
בשל עבודתו זו, בנצרות הקתולית יוסף הוא הקדוש הפטרון של העובדים.
על פי המסורת הנוצרית יוסף נפטר לפני צליבת ישוע.
מקורות אפוקריפיים מתארים את חיי ישו בבית יוסף ומרים, ואת עבודתו בנגריה של יוסף בנצרת.
ליוסף נולדו ארבעה בנים: יעקב הצדיק, יוסה (בבשורה על-פי מתי שמו הוא יוסף), יהודה ושמעון; כמו כן ליוסף נולד מספר בנות אשר שמן לא מוזכר (מתי י"ג: נ"ה, מארק ו': ג').
על פי "ההיסטוריה של יוסף הנגר" מצוין כי יוסף היה אלמן אולם ילדיו מנישואיו הראשונים היו יוסטוס, אסיה ולידיה, ואילו יתר ילדיו הם ילדים שלו ושל מרים.
הכנסייה הקתולית, הכנסייה האורתודוקסית, הכנסייה האורתודוקסית אוריינטלית, הכנסייה האשורית, וחלק מן הפרוטסטנטים מאמינים כי יוסף היה אלמן, וילדיו היו מנישואיו הקודמים, ולא ילדיה של מרים (ולכן היו אחים ואחיות למחצה של בנו ישוע).
בנוסף, בהתאם לדעת הירונימוס הקדוש) המונח "אח" (בשפה המקורית, יוונית: Άδελφοι), כפי שכתוב בברית החדשה, הוא מונח רחב המעיד על קרבה כללית - מביניהם אחים, אך גם בני דודים וקרובי משפחה, לכן אין להסיק כי אחיו ואחיותיו של ישוע נולדו ממרים.
מטרת טענות אלו לחזק את הדוקטרינה לפיה מרים נותרה בתולה כל חייה.
עד המאה ה-17 נהגו לתאר את יוסף כאדם מבוגר, מזוקן, ששערו לבן או מקריח.
כמו כן נהגו לתארו כבעל אף חד ואצבעות מוכות שיגרון.
יוסף תואר לרוב ברקע התמונות, כשהוא אינו בקו אחד עם מרים וישו.
לרוב יוסף אינו פועל בתמונות (דמותו פסיבית) - למעט בציורי הבריחה למצרים בו הוא מוביל את המשפחה הקדושה.
זקנו של יוסף תואם את יהדותו, והן את האמונה לגילו בעת נישואיו למרי (טענה שאינה מופיעה בברית החדשה אולם באה לחזק את האמונה הנוצרית שמרים נותרה בתולה כל חייה, וכי ילדיו הם מנישואים קודמים).
בתקופה המודרנית החלו אמנים פרוטסטנטים לתארו כאיש צעיר - בעיקר תוך תיאור עבודתו כנגר.
בציורים אלה ניתן לראות את חיי המשפחה כמשפחה אוהבת ונורמלית.
בפיסול, מתוארת דמותו של יוסף כמחזיק מטה ובראשו פרחים (אזכור של סיפור לפיו בעלה של מרי נבחר מבין אלמנים שונים בעקבות נס שקרה למטהו היבש שהחל לפרוח).
איקונות רוסיות אורתודוקסיות מתארות לעיתים סיפור של ניסיון פיתוי של יוסף על ידי השטן - שניסה לבטל את אירוסיו למרים, אולם יוסף עמד בפיתוי.
יוסף נחשב לקדוש נוצרי כבר מראשית ימיה של הכנסייה, אולם עד שלהי ימי הביניים לא זכה לפופולריות רבה.
רק לאחר שנת 1399 עת המסדר הפרנציסקני החל לחגוג את יום חגו, עלתה הפופולריות שלו, וזו אף גברה כשהמסדר הדומיניקני החל לחגוג את יום חגו.
היום נוסף לברוואריום בשנת 1479 והפך ליום חג רשמי בכנסייה הקתולית בשנת 1621.
בשנת 1416 בוועידת קונסטנס ניסו חלק מראשי הכנסייה להעלות את מעמדו של יוסף למעמד הקרוב למעמדה של מרים מעל יתר השליחים ולקבוע חג שיקרא "נישואי מרים ויוסף" אולם ניסיון זה לא צלח.
ב-8 בדצמבר 1870 הכריז האפיפיור פיוס התשיעי כי יוסף הקדוש יהיה הקדוש השומר על הכנסייה העולמית.
כמו כן באופן בלתי רשמי יוסף הוא הקדוש השומר מפני היסוס.
בשל המסורת הקתולית לפיה יוסף נפטר בזרועות מרים וישו, יוסף הוא הקדוש אליו מתפללים למות בשיבה טובה.
מלבד יום חגו של יוסף, קבע האפיפיור פיוס ה-12 בשנת 1955 יום חג נוסף הנקרא "חגו של יוסף הפועל" ב-1 במאי כצעד נגד חגיגות ה-1 במאי הקומוניסטיות, ולאור היותו של יוסף הקדוש המגן על הפועלים.
כמו כן יוסף הוא הקדוש המגן על המדינות "העולם החדש" וכן על צ'ילה, קנדה, קוריאה, מקסיקו, אוסטריה, בלגיה, בוהמיה, קרואטיה, פרו, וייטנאם וכן על קרינתיאה, סטיריה, טירול, סיציליה והערים: פירנצה, טורינו, מולוקיו, באטון רוז', באפלו, שאיין, הוגסונד, לואיסוויל, נאשוויל, סן חוזה וסו פולס.
חגיגת יום יוסף הקדוש החלה בתקופה מאוחרת באופן יחסי לקדושים אחרים המוזכרים בברית החדשה.
רק במאה ה-10 החלה הכנסייה הקתולית לחוג את יום - ב-19 במרץ, אולם החג נחוג על ידי בודדים ולא היה חג שזכה לפופולריות רבה.
רק בשנת 1479 החלו לחוג את היום בעיר רומא ורק בשנת 1570 הוא הופיע בלוח השנה הנוצרי.
בשנת 1847, עם הכרזתו כקדוש של הכנסייה העולמית נוסף לו יום חג נוסף - יום הרביעי בשבוע השני שלאחר חג הפסחא.
חג זה בוטל על ידי האפיפיור פיוס ה-12 שקבע במקומו יום חג נוסף ב-1 במאי.
גם הכנסייה הלותרנית חוגגת את יום חגו של יוסף ב-19 במרץ.
הכנסייה הנוצרית האורתודוקסית חוגגת את חגו ביום ראשון הראשון שלאחר חג המולד.
במהלך המאה ה-19 נוסד המסדר היוספיתי שיעד עצמו לפעול בקרב העניים.
פעילות המסדר בארצות הברית התמקדה בעיקר בעבדים ששוחררו בעקבות מלחמת האזרחים האמריקנית.
כנסיית יוסף הקדוש נמצאת במרכז העיר נצרת, במתחם בזיליקת הבשורה.
אורטוריות יוסף הקדוש הממוקמת במונטריאול שבקנדה הוקמה לכבודו של יוסף הקדוש, וקתולים רבים מאמינים כי יוסף הקדוש ביצע ניסים רבים של ריפוי בכנסייה זו (מובן שמדובר בפעילותו כקדוש לאחר מותו).
כנסייה זו היא הכנסייה הגדולה בקנדה, וכיפתה היא השנייה בגודלה בעולם לאחר בזיליקת פטרוס הקדוש שברומא.
קתדרלת בזיליקת יוסף הקדוש בסן חוזה שבקליפורניה מוקדשת אף היא ליוסף הקדוש.
כנסיות, אוניברסיטאות, בית ספר, ובתי חולים רבים קרויים על שמו של יוסף הקדוש (אף שלעיתים מדובר בקדוש אחר באותו השם).
אתרים רבים קרויים על שמו של יוסף הקדוש.
6 כפרים בצרפת, 14 ערים, עיירות וכפרים בארצות הברית וכן נהרות, חצאי אי, איים ומפרצים קרויים על שמו.
העיר סנט ג'וזף בטרינידד וטובגו היא העיר העתיקה ביותר באי, ושימשה בירת טרינדד בין השנים 1592–1783. כמו כן העיר סן חוזה בקליפורניה קרויה על שמו, כמו גם העיר סן חוסה בקוסטה ריקה.
יש המאמינים שקבורת פסלון של יוסף הקדוש בקרקע שטח המיועד למכירה יסייע במציאת קונה לשטח, ויש המוסיפים שלאחר המכירה יש להוציא את הפסל מהאדמה, אחרת יתדרדר הרוכש למצב בו ייאלץ למכור את הבית אף הוא.
אמונה נוספת, הנפוצה בעיקר בזכותו של האפיפיור פרנציסקוס, הוא פולחן 'תנומת יוסף' או 'יוסף הישן'.
הפולחן מקדש, בהתאם למתואר בבשורה על פי מתי
(ראה: מתי פרק א'), את חשיבותו של יוסף בזמן שחלם על בואו של המשיח מקולו של מלאך.
בעקבות סיפור זה, נפוצה אמונה עממית, כי יוסף עוזר לסובלים
לכן, נהוג להניח בחדר המיטות פסל של יוסף בתנוחת תנומה ותחת הכרית ספר תפילה עם איקונין של יוסף.
בספרו של ז'וזה סאראמגו "הבשורה על פי ישו" מתואר יוסף כאביו הביולוגי של ישו.
יוסף הֶכט (25 בדצמבר 1894, ה'תרנ"ה – 25 באפריל 1970, י"ט בניסן ה'תש"ל) היה ממייסדי ארגון "ההגנה" ויושב ראש הראשון (המרכז) של הארגון.
הכט נולד בעיירה ביחוב שבמערב האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) בחורף תרנ"ה (דצמבר 1894), בנם של מאשה בת חיים מרגולין (ממשפחת אליעזר מרגולין) ודוד, סוחר.
למד בחדרים, בבית ספר עירוני רוסי וכתלמיד אקסטרני באודסה.
בשנת 1903 (בגיל תשע) היה עד לפרעות של חוליגנים רוסיים ביהודים בעירו.
מנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית.
בשנת תרע"ד (1914) עלה לארץ ישראל.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה פעיל בהגנת יישובי הגליל ופעל בעיקר בתחום רכש נשק.
לאחר השחרור מהצבא הבריטי היה חבר בגרעין שעלה להתיישבות בכפר מל"ל.
בפרעות תר"פ (1920) היה מפקד חולדה וארגן את ההגנה במקוה ישראל.
כשהמקום הותקף על ידי המון ערבי בשנת 1921 סירב הכט לפקודה לפנותו ואף ארגן את אנשי המקום להגן בכל כלי שיוכלו להשתמש.
בנוסף, פיתח בעזרת המורה לכימיה "כלי נשק".
זו למעשה הייתה תחילתה של "תעשייה צבאית".
בשנת 1921 ניהל אליהו גולומב את ארגון ההגנה מטעם ההסתדרות והזמין את הכט להיות המרכז של הארגון.
בוועד המרכזי של הארגון כיהנו בנוסף להכט וגולומב, דב הוז, ישראל שוחט, יוסף ברץ, יצחק אולשן וחיים שטורמן, אך למעשה במשך כעשור היה הכט היחיד מבין חברי הוועד שהקדיש עצמו באופן בלעדי להגנה.
באותה תקופה התגוררה משפחתו בשכונת בורוכוב בגבעתיים, בה הקים, יחד עם גולומב, את ה"סליק" הראשון של ההגנה להסתרת נשק בביתו של אברהם אלדמע (אביו של גיל אלדמע).
במרוצת שנותיו כמפקד ההגנה הקים הכט סליקים רבים נוספים, שאת רובם חפר במו ידיו.
אחד מהסליקים שהקים היה מוסתר ברפת שבחצר משפחתו.
כמו כן, השקיע משאבים רבים בגיוס כספים ובארגון קורסים לפיקוד.
יש אומרים שהכט היה זה שנתן את ההוראה לרצח העיתונאי החרדי יעקב ישראל דה האן ב-1924. הכט התוודה על אחריותו לרצח בדברים שמסר להיסטוריון יהודה סלוצקי באוקטובר 1952 וציין כי הוא שהטיל את המשימה על אברהם תהומי ואברהם קריצ'בסקי.
הכט היה זה שמינה בית דין מיוחד אשר גזר, ב-1930, אחרי משפט שדה ובהיעדר הנאשם, שעל צעיר יהודי חלה החובה להתאבד, לאחר שנמצא אשם בבגידה בכך שמסר מידע על ההגנה למפקד הבולשת הבריטית בפלשתינה (CID) יוג'ין קוויגלי.
לאחר שניתן גזר הדין פרצו, באישון לילה, שניים מחברי בית-הדין לביתו של הצעיר, החתימו אותו על הודאה בכך שבגד, הגישו לו אקדח טעון, והורו לו להתאבד.
הצעיר ירה בעצמו ושם קץ לחייו.
בעיתון פורסמו דברים חלקיים שפרסמתי בעבר ומישהו השלים.
ראיינתי את בתו של יוסף הכט.
ראיינתי את בתו של "הבוגד", ראיינתי מי שטענה שאביה היה בין צוות השופטים, ובידי עדות כתובה של מי שהיה בין השופטים.
האירוע היה ביולי 1931 ולא ב-1930. (באחד הפעמים שפרסמתי טעיתי ורשמתי 1930 וכך זה התגלגל לעיתון עם הטעות) ב.
אף אחד לא פרץ לבית הבוגד באישון לילה.
האירוע היה בפרדס גולדברג ברמת גן בהפסקה בצהרי היום שם ה"בוגד" עבד כפועל והיה יו"ר ועד הפועלים שם.
לשם הגיע צוות השופטים בהפסקה והורו לו להצטרף אליהם.
או שהשופטים נסחו בכתב יד הודאה או שהוא עצמו כתב הודאה (בידי נוסח מודפס של ההודאה עם שגיאות כתיב של עולה חדש שהכט הדפיס כנראה לאחר מעשה.
המקור לא נמצא) לאחר מכן ה"בוגד" ביקש שלא יפרסמו / יספרו למשפחתו את מה שאירע והציע שיתאבד בתמורה לכך שהעניין יישאר בסוד והוסכם.
לפי העדות השאירו לו אקדח והוא התאבד.
למחרת התפרסמה ידיעה בעיתונות על צעיר יהודי שהתאבד.
הפרשה נשארה עלומה עשרות שנים עד שנתקלתי בה.
בתו שהייתה אז בת שנתיים אינה מודעת למה שאירע ועפ"י הידוע לה הוא נרצח על ידי שודדים ערבים שניסו לפרוץ את הסליק שהיה במקום.
שמו ומקום קבורתו של ה"בוגד" שמורים עימי.
החלטתי לא לפרסם כל עוד בתו חיה.
(לא בדקתי) ה"בוגד" במירכאות מאחר נשארו כמה בעיות בסיפור שלא מצאתי להן פתרון.
מאבקי כח של יחסי עבודה בין הבוגד לבין בעל הפרדס שהיה בכיר בהגנה.
האקדח שירה הוחלף באקדח לא שמיש שהושאר במקום והקצין החוקר לא שאל שאלות (אולי מפני שהיה יהודי וידע?).
הפועלים כנראה ידעו משהו ונצרו פיהם.
ירוחם משל שהיה מזכיר מועצת פועלי רמת גן מספר שניסה לברר מה בדיוק קרה שם ולמה, נדרש על ידי ההגנה לסלק ידיו מהעניין פן יבולע לו.
בעקבות האירוע הכט שהיה שנוא נפשו של בן-גוריון הכט הועמד למשפט (לכאורה יחד עם סגנו שאול אביגור), בראש צוות השופטים היה ביילנסון.
האירוע היה עילה להדחתו ולהדחת אביגור מהפיקוד למשך שנה.
הכט פרש לגמרי, אביגור המשיך למרות שהודח.
במאורעות תרפ"ט (1929) פיקד הכט על ההגנה בירושלים.
הצלחתו הייתה חלקית בלבד בשל מחסור חמור בנשק ובכוח-אדם.
במקרה אחד הורה הכט להתנגד בכח לפלוגה בריטית שבקשה לפרוק את המגינים מנשקם.
העימות נמנע לאחר שהבריטים ראו את הכט ועוד כמה מחברי ההגנה עומדים על מדרגות הבניין, והחליטו לסוב על עקבותיהם.
הכט כיהן בתפקידו עד 1931, עת התארגנה ההגנה מחדש.
בעקבות כישלונה במאורעות תרפ"ט ולמרכז ההגנה הארצית מונה מאיר רוטברג.
הכט ראה בארגון מחדש של המפקדה הארצית ובמינוי הרמ"א הבעת אי אמון אישית בו.
עדות מאותם ימים מספרת כי דוד בן-גוריון דרש מהכט לבוא ולמסור לו דין וחשבון ועל כך ענה הכט: "תגיד לבן-גוריון שבמשך שנים רצתי אחריו כדי לקיים פגישה, עכשיו שירוץ אחרי".
העימות של הכט עם בן-גוריון הוביל לבירור בפני ועדה של כמה חברי הסתדרות שם נפסק שהכט יורחק לשנה מתפקידו בהגנה.
כפי שאמר : "אותי לא יכופפו, אותי ישברו".
מאז התרחק מעשייה ציבורית ושמו הוזכר רק לעיתים רחוקות.
למרות זאת, בעת בניית גדר הצפון ב-1938, נקרא הכט, לסייע בפיקוד על השמירה על הפועלים.
בשנת 1960 כתב הכט זיכרונות על חייו ועל מעשיו בהגנה.
יוסף הכט נפטר בי"ט בניסן תש"ל, 25 באפריל 1970. ונקבר במושב מכמורת, שם התגורר מ-1954.
בשנת 2020 גילתה נכדתו, אדית מרגלית-הכט, מחברת אוטוביוגרפית שכתב הכט.
המחברת שופכת אור על פעילותו של הכט בימי טרום ההגנה, עוד לפני שמונה רשמית (ב-1922) למרכז ההגנה הארצי הראשון (על ידי אליהו גולומב) ועד הרחקתו מההגנה והחלטתו שלא לחזור.
במחברת האישית הכט מתאר את תחושותיו לגבי התנהלותם האישית של כל האישים אשר פעלו עמו, ונגדו.
יוסף הקר (Hacker; נולד ב-1940) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
יוסף הקר נולד באראד שברומניה לנח ולפרימט–תמימה בשנת 1940, ועלה לישראל ב-1950. למד במדרשית נעם בפרדס חנה, שירת בצה"ל ככתב צבאי (1960-1958), למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים: היסטוריה של עם ישראל וספרות עברית.
סיים לימודי ב"א ומ"א בהצטיינות יתרה וקיבל תואר שני ב-1968. קיבל תואר ד"ר בהיסטוריה של עם ישראל, בשנת 1979 בציון מעולה, נושא עבודת הדוקטור היה: "החברה היהודית בשאלוניקי ואגפיה במאות הט"ו והט"ז" והיא נעשתה בהדרכת פרופ' חיים הלל בן-ששון.
החל ללמד בחוגים לספרות עברית והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית ב-1967, ולימד בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטת תל אביב בשנים 1972–1973. שימש פרופסור מן המניין בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים משנת 1992, עד פרישתו בדצמבר 2008.
שימש פרופסור אורח במוסדות הבאים:
המכון ללימודים מתקדמים, ירושלים – 1987
המכון ללימודים מתקדמים ע"ש כץ, אוניברסיטת פנסילבניה, פילדלפיה – 2000-1999, 2006-2005
אוניברסיטת סידני, אוסטרליה – חורף 2003
אוניברסיטת המדינה, סנקט פטרבורג, רוסיה – סתיו 2004
מרכז אוקספורד ללימודי יהדות (ירנטון, אוכספורד), - אביב 2008, חורף וקיץ 2010.
הקר כיהן במספר תפקידים באקדמיה, ובהם:
מנהל ספריית בית המדרש לרבנים באמריקה, ניו-יורק: 1977/1978
יושב ראש ועדת ההוראה של הפקולטה למדעי הרוח, האוניברסיטה העברית בירושלים: 1990-1987; ראש המכון למדעי היהדות, שם: 1994-1992
מקים וראש תוכנית רחובות של הפקולטה למדעי הרוח: 1997-1994
מנהל 'משגב ירושלים', מכון לחקר יהדות ספרד והמזרח באוניברסיטה העברית – 2008-2006
בין התלמידים שכתבו בהדרכתו עבודת דוקטור – פרופ' ירון בן-נאה (האוניברסיטה העברית בירושלים), פרופ' אלחנן ריינר (אוניברסיטת תל אביב), ד"ר דותן ארד (אוניברסיטת בר-אילן), ד"ר יואל מרציאנו (אוניברסיטת אריאל בשומרון), ד"ר אייל דוידסון (מכון לנדר).
בשנת 2014 יצא לאור ספר יובל לכבודו בשם "אסופה ליוסף: קובץ מחקרים שי ליוסף הקר", בעריכתם של ירון בן-נאה, משה אידל, ג'רמי כהן ויוסף קפלן.
הקר היה נשוי ליפה לבית ינובסקי עד פטירתה ב-2007. ב-2009 נישא לעוזיה לבית אביצדק (רקובסקי).
מחקריו של יוסף הקר עוסקים בהיסטוריה התרבותית, החברתית והאינטלקטואלית של היהודים במוצאי ימי הביניים ובראשית העת החדשה במאות ה-14–18: בספרד, בארצות האסלאם (בעיקר באימפריה העות'מאנית ובארץ-ישראל), ובאיטליה.
מחקריו מקיפים את הארגון קהילתי, המוסדות, החקיקה, הריבוד החברתי, ההשקפות החברתיות (החברה, התגובה למציאות), המחשבה, ההגות והיצירה.
בשנים האחרונות הרבה לחקור את הפעילות האינטלקטואלית, את תולדות הדפוס והספר העבריים ואת דרכי התקשורת.
כמו כן חקר את הקשרים והזיקות בין מלומדים ומשכילים נוצרים מאירופה ומאנגליה לבין משכילים יהודים באימפריה העות'מאנית במאות ה-16–17.
הקר עסק בהיסטוריה המאוחרת של יהדות ספרד (המאות ה-14–15), ביוצאי ספרד המגורשים והמהגרים.
הוא כתב על נושאים כמו עלייתם של יהודי ספרד לארץ-ישראל, המניעים לעלייה ותהליכי העלייה במאות ה-14–15; ודן בשאלת ההשפעה שהייתה לאונס, להמרות בכפייה ולהמרות מרצון על החברה היהודית וכיצד הדבר השפיע על עיצוב התודעה העצמית של היהודים.
בדק את גלגולי הפרשנות אצל יהודי ספרד בימי הביניים ובירר כיצד מציאות חייהם שינתה את הבנתם את המקרא.
כמו כן התחקה אחר תגובתם של יהודי ספרד לאירועי תקופתם וכתב על הפסיכולוגיה, התחושות הרגשות, ומצבי הרוח של האנשים בני הזמן כפי שהתגלו בכתביהם.
הוא תיאר את הדיכאון ממנו סבלו עקב תמותת ילדיהם ברדיפות, בגירושים ובמגפות ואת תסכולם ממציאות ללא המשכיות.
מצד שני, ניתח את הגאווה העצומה שהייתה להם בעצמם ובמורשתם ובתחושת העליונות שלהם על קבוצות יהודים אחרות.
במחקרים אחרים ניתח כתבים של חכמי ספרד מן המאה החמש-עשרה ובירר את עמדותיהם הדתיות והציבוריות, את מהלכי יצירתם, את דרכי הלימוד ומוסדות הלימוד, את מעמד החכמים ואת תוכני הלימוד בישיבה בסוף המאה החמש-עשרה.
ובדק את מערכות היחסים בין חכמים בולטים באותה תקופה.
מחקר אחר הקדיש לניתוח התופעה של קיום "ספריות ציבוריות" יהודיות בספרד הנוצרית בתקופה די קדומה, החל מהמאה ה-14. ספריות אלה פעלו במתכונת שהייתה מקובלת בארצות האסלאם, לפיה השליט העשיר הוא מצנט שהקים מדרסה, מקום לימוד עם ספרייה גדולה.
תופעה דומה קיימת אצל יהודי ספרד הנוצרית ואצל המגורשים ממנה, והם מכנים את המוסד: "מדרש".
הקר עסק בתולדות יהודי האימפריה העות'מאנית כבר בעבודת הגמר שלו ובקרוב עתידים להתפרסם שני כרכים שכתב על משפחת בית הלוי הפורטוגלית המבוססים על עבודה זו.
משפחה זו היגרה מאבורא לשאלוניקי וחלק מבניה היו אנשי עסקים מוצלחים וחלק אחר אישים בולטים בממסד הרבני, ובראשם רבי שלמה לבית הלוי (הזקן), בנו רבי יצחק ונכדו רבי שלמה לבתי הלוי השני.
בלשון ימינו אין זו משפחה, כי אם חמולה.
ספרו על יהודי האימפריה העות'מאנית במאה השש-עשרה המבוסס בחלקו על פרקים שנדפסו במאמרים ובחלקו על פרקים חדשים עתיד להתפרסם בשנה זו.
חיבור אחר שלו ושל פרופ' י' בן-נאה המצוי בהכנה הוא אוסף התקנות של קהילות האימפריה העות'מאנית המבוסס על כל המקורות הנדפסים.
עבודת הדוקטורט שלו הוקדשה לקהילת שאלוניקי במאות החמש-עשרה והשש-עשרה, תולדותיה, המבנה הארגוני שלה וזיקותיה אל השלטונות ואל קיבוצי יהודים אחרים.
הקר עסק בדרך התהוותן של הקהילות השונות באיסטנבול ובערים אחרות ובהשפעות שהיו לכך על מעמדם המשפטי של היהודים באימפריה, וכן על צורת התארגנותם של קהלי היהודים באימפריה.
מחקרו על הסורגון (ההגליה בכפייה לאיסטנבול).
משנכבשה קונסטנטינופול ב-1453 הגלה אליה מחמד השני תושבים רבים ובצורה כזו עוצבה ההתיישבות היהודית בעיר.
מסקנתו של הקר על הארגון העצמי היא שאין כפיפות פורמלית לשום גוף ריכוזי ואין רבנות ראשית עד המאה ה-18. תפקיד החכם באשי הוא יצירה מאוחרת.
אין רבנות ראשית אלא סמכות מקומית עירונית באיסטנבול ובמרכזים אחרים.
הפעילות האינטלקטואלית, הרוחנית והדתית באימפריה העות'מאנית
הקר בדק מה פשר פטור תלמידי חכמים ממיסים ומה היקפו והוכיח שלא היו פטורים מכל המיסים, ולא כל החכמים זכו לפטור.
על רקע זה פרצו סכסוכים חברתיים בין שכבת החכמים לשאר הציבור.
תחום מרכזי אחר במחקרו הוא הפעילות האינטלקטואלית: טיב הפעילות, היקפה וגורמיה, תשומת לב מיוחדת הקדיש לעיסוק בפילוסופיה ובמדעים.
במחקר אחר עסק במאבק נגד הפילוסופיה באיסטנבול.
התזה של הקר היא שבאימפריה העות'מאנית הייתה צפת מקום יוצא דופן, שבה ובעיקר בה התקיימה פעילות קבלית אינטנסיבית, מה שאין כן במקומות אחרים.
הוא בדק את החברה והתרבות של יוצאי ספרד באימפריה העות'מאנית, שבה האוכלוסייה היהודית הייתה עירונית ברובה, היה בה שילוב של תרבות כללית ומדע עם הלכה, ולא של מיסטיקה במאה השש-עשרה, ועמד על התסיסה הרוחנית בקרב המשכילים ועל סיבותיה.
הקר עסק לרוב בנושאים בעלי זיקה אינטלקטואלית וחקר את תחומי הידע, אך עסק גם בשאלה ממתי, וכיצד מתעמעמת הזיקה הנפשית לספרד כמקום של מולדת תרבותית וזיקה אינטלקטואלית ונוצרת זיקה למקום החדש.
כן עסק בתולדות לימוד הקבלה בסלוניקי, ונתן דעתו גם למידת ההתעניינות בהיסטוריה והידע ההיסטורי של החכמים ביוון.
עד מחקרו של הקר סברו כל החוקרים שהשיפוט העצמי של היהודים באימפריה העות'מאנית היה נרחב ואוטונומי לגמרי, אולם הוא הוכיח שהיו מגבלות קשות על השיפוט והעצמאות של החכמים באימפריה.
במאמרים אחרים סיכם 220 שנה של מבנה הארגון העצמי היהודי באימפריה על סוגיו ועל השינויים שחלו בו.
בסדרת מאמרים תיאר ובירר הקר את העליות לארץ-ישראל והזיקות והקשרים הנפשיים, הרוחניים והכלכליים בין יהודי הגולה ליהודי ארץ-ישראל (ספרד, איטליה, האימפריה העות'מאנית: קושטא, סלוניקי, מצרים ועוד).
הוא בחן את הנגידות בצפון אפריקה.
ואת מקומם ומעמדם של יהודי צפון-אפריקה במצרים ובארץ-ישראל.
והקדיש מחקר מיוחד להנהגה המוסתערבית בקהיר הוא גם פרסם מספר מאמרים על יהודי איטליה.
תולדות הספר, הדפוס, האוספים והספרייה היהודית במאות י"ד-י"ז
הקר חקר בסדרת מאמרים את תולדות הספר העברי ותולדות הדפוס, המדפיסים, העורכים והקוראים והיחסים ביניהם באימפריה העות'מאנית.
הוא הקדיש מחקרים לתולדות הספרות והפצת הידע בדפוס.
כמו כן הקדיש מחקרים אחדים לתולדות התהוות האוספים העבריים בספריות הלאומיות והציבוריות הגדולות באירופה ובאנגליה, כמו הביבליותק נסיונל בפריז וספריית הבודליאנה באוקספורד.
הוא בדק איך נוצרו האוספים היהודיים שם, מי היו הקניינים, מי היו המוכרים, מהיכן נרכשו כתבי היד והספרים הנדפסים, מה הייתה מטרת הקונים ומה הניע את הבעלים היהודים למכור את היצירות.
ירון בן נאה, משה אידל, ג'רמי כהן, יוסף קפלן (עורכים), אסופה ליוסף - קובץ מחקרים שי ליוסף הקר, מרכז זלמן שזר ירושלים, תשע"ד.
י"ל על ידי הרבנות הצבאית הראשית), כרכים לז – מט (תשי"ט – תשכ"א); ק (תשכ"ו) [עורך שותף וחבר המערכת].
2. י' רוזנצוויג, הוגה יהודי מקץ הרנסאנס.
יהודה אריה מודינא וספרו 'מדבר יהודה', תל אביב תשל"ב.
10-3. שלם (קובץ לחקר תולדות ארץ-ישראל ויישובה היהודי), א (תשל"ד) - ח (תשס"ט).
11. א' גוטליב, מחקרים בספרות הקבלה, תל אביב תשל"ו, 600 עמ' (מבוא; חלק מן המחקרים נוסחו על ידי העורך על-פי רשימות מן העזבון).
12. ש"ד גויטיין, היישוב בארץ-ישראל בראשית האסלאם ובתקופת הצלבנים לאור כתבי הגניזה, ירושלים תש"מ, 360 + 16 + 8 עמ', (כולל פתח-דבר, עמ' ז-י).
15-13. ספונות: מחקרים ומקורות לתולדות קהילות ישראל במזרח, סדרה חדשה, א (טז) – ג (יח) ו, ירושלים תש"מ-תשמ"ה (כרך א, יחד עם ש' שקד).
16. רצף ותמורה – מבחר כתבים היסטוריים ופובליציסטיים של ח"ה בן – ששון, תל אביב תשמ"ד, 508 + 30 עמ'.
תרבות וחברה בתולדות ישראל בימי הביניים (ספר הזיכרון לחיים הלל בן-ששון), ירושלים תשמ"ט, 734 עמ' (יחד עם ר' בונפיל; מ' בן-ששון).
28-19. ציון, (רבעון לחקר תולדות ישראל), כרכים נד-סג (תשמ"ט – תשנ"ז).
29. א' תלמג', פירושים לספר משלי לבית קמחי, ירושלים תשנ"א, צב + 472 עמ' (כולל מבוא).
34-30. תרביץ (רבעון למדעי היהדות), כרכים עו-עט (תשס"ז –תשע"א).
35. ראשונים ואחרונים, ספר יובל לכבוד אברהם גרוסמן, ירושלים תש"ע (יחד עם ב"ז קדר; י' קפלן).
36. תא שמע, מחקרים לזכרו של ישראל מ' תא-שמע.
37. לא יסור שבט מיהודה.
הנהגה, רבנות וקהילה בהיסטוריה היהודית.
מחקרים מוגשים לשמעון שוורצפוקס, ירושלים תשע"א (יחד עם י' הראל).
יוסף ואסנת, או בשמו המלא "הווידוי והתפילה אשר לאסנת בת פוטיפרע הכהן", הוא אחד מהספרים החיצוניים לתנ"ך, שנכתב ככל הנראה בידי מחבר הלניסטי מאלכסנדריה בשפה היוונית בין המאה ה-1 לפנה"ס למאה ה-3 לספירה.
הסיפור מהווה הרחבה או ביאור לסיפור נישואיו של יוסף בן יעקב עם אסנת בת פוטיפרע - Pentephres ביוונית - כהן במקדש און (הליופוליס) במצרים העליונה, כפי שנאמר ב, .
על פי חיבור זה אסנת הייתה בתולה עובדת אלילים שהמירה את דתה.
הסיפור מלווה במטאפורות רבות ובמאמצים שעשתה אסנת על מנת להתגייר ולהינשא לבחיר ליבה.
גרסה עברית פורסמה על ידי גבי צורן בכתב העת "דפים למחקר בספרות" בשנת תשמ"ה.
בנוגע לכותב החיבור הדעות חלוקות.
דעה אחת סוברת כי היה יהודי בן המאה ה-1 לפנה"ס.
אולם דעת נוספת טוענת כי המחבר היה נוצרי בן המאה ה-2 לספירה וזאת בשל הדמיון אל התפיסות, הפולחן והליטורגיה של הכנסייה הנוצרית הסורית.
על פי דעה זו, מסמל יוסף את ישו והמרת דתה של אוסנת איננה גיור כי אם התנצרות, והיא מסמלת למעשה את הכנסייה.
החיבור קורא לעובדי האלילים לזנוח את אמונתם ולהצטרף לחיים של פרישות מינית בעבור תמורה בעולם הבא.
סיפור נישואיהם של יוסף ואסנת מוזכר בפסוקים בודדים בספר בראשית, ונשאלת השאלה, כיצד יכול היה יוסף הצדיק לשאת לאישה את בתו של כהן אלילי מצרי?
כמה ממדרשי חז"ל הציעו פתרון לסוגיה זו, אשר על פיו, אסנת הייתה בתם של דינה בת יעקב ושכם בן חמור שאומצה על ידי פוטיפרע.
מחבר "יוסף ואסנת" טוען כי אסנת הייתה עובדת אלילים שעברה תהליך של המרת דת.
מטרה נוספת של החיבור היא עידוד מגמה בולטת יחסית בתקופת כתיבתו של החיבור, והיא המגמה של התגיירות בקרב העולם ההלניסטי והרומי, בייחוד בקרב נשים בנות המעמד הגבוה.
במחקר הביקורתי, גדעון בוהק פרסם ב-1996 מחקר שביקש לקשור את החיבור אל מקדש חוניו.
את דעה זו הרחיבו בהמשך מרון פיוטרקובסקי, מיכאל חיוטין ונח חכם.
מבחינה סיפורית, הרומן נקשר לבית חוניו בשני היבטים:
מעמדם החזק של יהודים בחצר התלמית ומעורבותם עד הצוואר ביחסי הפנים של הממלכה, יצר עוינות של רעי תלמי פילומטור וקלאופטרה ליהודים.
עניין זה בא לידי ביטוי בחלקו השני של הרומן, המהווה פרדיגמה ליחסי יהודים-גויים בגולה המצרית: היהודים מעורבים עמוקות בחצר המלכות ובעלי נאמנות חסרת פשרות, בעוד היסודות הגויים בחצר המלכות מתנגדים ליהודים, נאבקים נגדם ואף פועלים נגד המלכות עצמה.
הרומן היה חלק מפולמוס של בית חוניו עם מתנגדי המקדש בניסיון לענות לטענותיהם.
דמותה של אסנת היא אלגוריה להליופוליס, כשגיורה מדמה את טיהור המקדש האלילי המשוקץ ובניית המקדש לאלוהי ישראל במקומו (קדמוניות היהודים, י"ג, 66–67).
גם כשאסנת אומרת כי אלוהי ישראל סייע לה להיאבק ב"אריה הפרא הקדמון" – אל מצרי – והיא ניצחה אותו, יש בכך אזכור לטיהור המקדש האלילי.
לאחר גיורה, אסנת זוכה לשם החדש "עיר מקלט", התואם לכך שהליופוליס היוותה עיר המקלט של חוניו ביציאתו מירושלים, וכן לכך שחוניו ייעד את המקדש להוות מגן ומקלט למאמינים באלוהי ישראל ולמתגיירים במצרים.
בנוסף, מסופר כי אסנת התגוררה במגדל, בדומה למקדש חוניו שהיה "מעין מגדל" (מלחמת היהודים, ז', י', 427).
גם דמותו של יוסף משמשת אלגוריה, לחוניו: שניהם נמלטו מארץ ישראל, עלו לגדולה במצרים וקיבלו מיד השליט זכויות באדמות בהליופוליס.
אסנת בת פוטיפרע היא בתולה שיופייה התפרסם בכל הארץ ורבים מאוד, כולל בנו בכורו של פרעה, ביקשו את ידה אך היא סרבה.
אסנת מעדיפה לחיות בראש מגדל שמור בחצר ביתו של אביה, ביחד עם שבע בתולות נוספות, נערותיה, ולעבוד שם את אלילי אביה.
היא חיה שם כמו נזירה ו"בזה לכל הגברים".
באחד הימים מגיע לביתו של פוטיפרע אורח, הוא יוסף, שנשלח על ידי פרעה לאסוף את מכסות התבואה מנתיניו.
פוטיפרע מציע לאסנת בתו להנשא ליוסף, בעל המעמד הגבוה בחצר פרעה, אך אסנת מסרבת בבוז להנשא לנכרי בן של רועה צאן שנמכר לישמעאלים.
אך בחוזרה לחדרה, היא רואה את יוסף מרחוק, את הדרו ואת יופיו ומתאהבת בו.
גם יוסף אינו מעוניין באישה נוכרית ומבקש מפוטיפרע לא להביאה לפניו.
אך כאשר פוטיפרע מספר לו שבתו בתולה החיה חיי נזירות ואינה מעוניינת בגברים הוא מסכים שהיא תצטרף לארוחה.
פוטיפרע מזמין את אסנת לבוא ואומר לה לנשק את יוסף כמו אחות אך יוסף מסרב לכך באומרו שאמונתו אוסרת עליו לנשק אישה עובדת אלילים שאוכלת מלחם הקודש של האלילים.
יוסף ממשיך בדרכו ואילו אסנת, מלאת צער, מסתגרת במגדלה, לובשת בגדי אבלות, שוכבת על הארץ עם הראש בעפר וצמה במשך שבוע ימים.
היא גם מצווה לשבור ולהרוס את כל האלילים שהיו שם ולחלק את כל רכושה לעניים.
באותו הזמן אסנת גם מתפללת לאלוהי יוסף שיסלח וימחל לה על חטאיה בעבדה אלילים ובדברה סרה ביוסף "אביר אלוהים".
בעקבות מעשים אלו מופיע לפני אסנת מלאך אלוהים ומודיע שהאל סלח לה ונותן אותה לכלה ליוסף שגם הוא התאהב בה.
אסנת לובשת שוב את בגדי הפאר שלה ומופיעה לפני יוסף והם מתחבקים ומתנשקים "עת רבה" ולאחר זמן קצר, באים בברית נישואים ובמשך הזמן אסנת יולדת את מנשה ואת אפרים.
כעבור מספר שנים עוברת אסנת ליד ארמונו של בן פרעה (שנעלב בעבר על סירוב אסנת להנשא לו) אשר מחליט לרצחה.
בהתחלה הוא פונה לשמעון ולוי, אחיו של יוסף, ומבטיח להם שכר גבוה מאוד אם ירצחו את אסנת אך אלו מסרבים לעשות זאת.
אז הוא פונה לאחים הנוספים, גד ודן (בני השפחות בלהה וזלפה) ואומר להם ששמע מיוסף שלאחר מות אביהם, יעקב, הוא יגזול מגד ודן את כל רכושם כי הם בני שפחות ולא אחים.
גד ודן מאמינים בזאת ואורבים לפמליה של אוסנת והורגים את כל שומריה אך היא מצליחה להימלט ולהגיע לשאר האחים.
אלו יוצאים לעזרתה, מתגברים על חיילי בן פרעה ובנימין פוצע בעזרת אבן את בן פרעה.
כאשר מבקש בנימין להרוג את בן פרעה, אחיו מונעים זאת ממנו כי מאמינים באלוהים לא יוציאו להורג אדם פצוע וסובל.
אסנת גם מבקשת מהם לחמול על גד ודן ולהשאירם בחיים וכך היה.
האחים מחזירים את בן פרעה לארמונו של פרעה אביו, ושם הוא מת כעבור שלושה ימים מפצעיו.
מרוב צער גם פרעה עצמו מת והממלכה עוברת לידי יוסף ההופך למלך מצרים למשך 48 שנים ואחר כך מעביר את הממלכה לידי נכדו של פרעה.
חיבור זה היה מפורסם ביותר בימי הביניים והשפיע רבות על אגדות הקדושים הנוצריים.
בקרב היהודים חיבור זה כמעט ונשכח.
עם זאת, נראה שהמחבר היהודי של ספר יוסיפון מהמאה ה-10 הכיר חיבור זה.
פיקד על חטיבת קרייתי ועל בית הספר לקצינים של צה"ל.
נולד בשם יוסף גולדברג בפולין.
ב-1924 עלה ארצה וגדל בתל אביב.
כנער התגייס להגנה ונמנה עם שורות החי"ש.
במלחמת השחרור שירת כמפקד פלוגה ג' בגדוד 51 של חטיבת גבעתי, והשתתף בין היתר במבצע יואב.
ב-1955 פיקד על מצעד צה"ל שנערך בתל אביב.
במלחמת סיני פיקד הרפז על חטיבה 4 (חטיבת קרייתי שעם קום צה"ל שינתה את שמה לחטיבה 4) והוביל אותה בלחימה בגזרה המרכזית של חצי האי סיני ובכיבוש קסיימה.
בשנת 1958 החליף הרפז את אברהם יפה בתפקיד מפקד בית הספר לקצינים וכיהן בתפקיד זה עד 1960. שירת כראש מטה פיקוד המרכז והשתחרר משירות הקבע ב-1964. לאחר שחרורו שימש כראש אגף ארגון ומינהל בחברת מקורות.
במלחמת ששת הימים נקרא לפקד שוב על חטיבה 4 לאחר שמשה יטבת מפקד החטיבה נפצע בקרב.
הרפז הוביל את החטיבה בהמשך הקרבות בחזית הירדנית.
באוגוסט 1967, מונה על ידי נשיא האוניברסיטה העברית, אברהם הרמן, למנכ"ל האוניברסיטה.
בתפקיד זה ניצח על בנייתו של קמפוס הר הצופים של האוניברסיטה.
לאחר השלמת בניית הקמפוס נמתחה ביקורת תקשורתית על הפרויקט ונטען כי הקמפוס החדש טבוע בחותמו הצבאי של מי שהוביל את הקמתו והוא מהווה "אנדרטה לכיבוש ולשליטה ישראלית".
היה מנהל במפעלי המלט "נשר".
הרפז היה נשוי לרחל לבית ארליך ואב לשלושה.
נטמן בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
יוסף אלכסנדר הלר הוא פרופסור אמריטוס לזואולוגיה במחלקה לאקולוגיה, אבולוציה והתנהגות במכון למדעי החיים, בפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע, באוניברסיטה העברית בירושלים.
כיהן כראש החוג לזואולוגיה ועמד בראש החוג לאבולוציה, סיסטמטיקה ואקולוגיה.
שימש עמית מחקר באוניברסיטאות: אוניברסיטת קייפ טאון, אוניברסיטת בריסטול, אוניברסיטת ליברפול ובאוניברסיטת סטוני ברוק.
בשנת 2009 פרש לגמלאות, וממשיך במחקר והוראה.
הלר הוא חבר כבוד של העמותה לזואולוגיה בישראל, חוקר במשך עשרות שנים את עולם החי של ישראל.
מחקריו, בדגש על רכיכות, כוללים תיאור מינים חדשים, תפוצה וגורמים המעצבים אותה, עמידות ליובש ולחום, חיזור ורבייה, דינמיקה של אוכלוסיות, שרפות יער והשפעותיהן, טריפה והשפעותיה, אבולוציה של עולם החי בישראל ופיתוח שיטות לשימור ערכי טבע.
היה עורך כתב העת הישראלי לזואולוגיה (Israel Journal of Zoology), אוצר אוסף הרכיכות הלאומי, והעמיד תלמידים רבים.
הוראתו האקדמית מציגה עקרונות וכללים של אבולוציה בקבוצות שונות של בעלי חיים, ברמה הבסיסית וברמה המתקדמת; היא גם עוסקת בתולדות החשיבה הביולוגית.
באקדמיה ללשון העברית, חבר בוועדה למינוחים עבריים בביולוגיה וכן בוועדה לשמות בעלי חיים (זואולוגיה).
כתב מעל מאה פרסומים ובהם ארבעה ספרים.
הלר, י., 1972, מחקרים בסיסטמטיקה, תפוצה ואקולוגיה של החלזון BULIMINUS בישראל, דיסרטציה, חמו"ל, ירושלים
הלר, י., 1993, שבלולי ארץ ישראל - אורחות חיים ומגדיר.
אייר טוביה קורץ, הוצאת משרד הביטחון, תל אביב, 260 עמודים
הלר, י., 2011, רכיכות הים של ארץ ישראל - אורחות חיים.
אלון ספר, ירושלים, 323 עמודים
וילסון, אדוארד אוסבורן, רבגוניות החיים; תרגמה - נעמי כרמל ; עריכה מדעית - יוסף הלר, הוצאת ספרים על שם י"ל מאגנס ירושלים, תשס"ג, 371 עמודים.
טריסטרם, הנרי ביקר, 1822-1906 החי והצומח של ארץ ישראל: חלק החי / הנרי בייקר טריסטראם ; תרגום ועריכה מדעית - חיים מויאל ; ייעוץ מדעי - יוסף הלר ; [עריכת התרגום - מאירה טורצקי ואילנה טוקטלי], מוסד ביאליק, ירושלים, 2007, 296 עמודים
הרב יוסף המדאני כהן היה רבה הראשי של איראן בין השנים 1993 - 2007.
יוסף המדאני כהן נולד בפברואר 1922 במשפחה דתית מסורתית ביזד, איראן.
אביו, אור חיים המדאני כהן, לימד תורה ופסק בענייני הלכה.
גם סבו, חג' הילל, היה איש דת ידוע ביזד.
יוסף המדאני כהן התחיל ללמוד תורה תחת הדרכת אביו וסבו, והמשיך את לימודיו בישיבה "מולה דוד" בה הוא הצטיין.
בגיל שמונה עשרה עבר לשיראז שם המשיך בלימודי הסמכה לרבנות ולתפקיד של שוחט.
בתום לימודיו חזר ליזד שם עסק בהוראה.
בשנת 1946 נישא לנרג'יס לבית ריחניאן ונולדו לו שלושה בנים ושלוש בנות.
בשנת 1977 עבר עם משפחתו לטהראן והתיישב בשכונת פול צ'ובי.
הוא שימש במשך שנים רבות כרב בית הכנסת באג' סבא וכשוחט.
בשנת 1993, לאחר שהרב הראשי של יהדות איראן, אוריאל דוידי, עזב את איראן, מועצת המנהלים של ועד יהודי איראן מינה לתפקיד זה את הרב יוסף המדאני כהן, בנוסף לתפקידיו כאב בית הדין, חבר במועצת הרבנים וראש המועצה ליישוב סכסוכים.
בחודש אוגוסט 2000, הרב המדאני כהן נפגש עם נשיא איראן, מוחמד חאתמי, בפעם הראשונה.
ב-2003, הרב המדאני כהן נפגש פעם נוספת עם ח'אתמי בבית הכנסת "סוכת שלום" שבשכונת יוסף-אבאד בטהראן.
זו הייתה הפעם הראשונה שנשיא איראן מבקר את הקהילה היהודית מאז המהפכה האיראנית.
הרב המדאני כהן אף כיבד את חאתמי לפתוח את ארון הקודש ונשא ביחד איתו תפילה.
הרב המדאני כהן נפטר בטהראן בשבת כ"ז באדר ב' תשע"ד (29 במרץ 2014) לאחר מחלה קשה.
את ההודעה על פטירתו מסר מנהיג הקהילה היהודית בפרלמנט האיראני.
הוא נקבר בכ"ט אדר ב' תשע"ד בבית הקברות "בהשתייה" שבטהראן.
דברי ההספד נאמרו בבית הכנסת באג' סבא בו הוא כיהן כרב במשך שנים רבות, בנוכחות קהל רב.
הממשל האיראני שהיה בקשרים טובים עם הרב המדאני כהן שיגר להלוויה זרי פרחים לאות השתתפות באבל.
אחרי פטירתו של הרב המדאני כהן שינו יהודים איראניים רבים את הסטטוס שלהם בפייסבוק ל"כתר שלנו הוסר"