tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדעתם, ייתכן שבקשתו של המשורר שהגיון ליבו יהיה לרצון, כוללת גם שאיפה להבנת הקשר בין שני חלקי השיר (שהוא "הגיון ליבו"), וקבלת המסר הרעיוני העולה ממנו.
מאחר שאין בין שני חלקי המזמור זיקה עניינית ישירה, והם שונים זה מזה גם מבחינה סגנונית, חוקרים רבים הפרידו בין שני חלקי המזמור וטענו שבמקור הם היו שני מזמורים שונים, שאוחדו על ידי עורך מאוחר.
אחרים, בעיקר פרשנים מסורתיים, עמלו לבאר את היחס בין חלקי המזמור, וחלקם אף ניסו להוכיח את אחדותו בעזרת המבנה הצורני הדומה של שני חלקיו, ומעט קשרים לשוניים ביניהם.
התייחסות לקשר בין חלקיו של מזמור י"ט קיימת כבר בספרות המדרשית, באזור המאה ה-6. על אף ששאלת היחס בין חלקי המזמור לא נשאלה במפורש במדרש, מפירושו על המזמור עולים שני קשרים סמויים בין החלקים.
הקשר הראשון שהמדרש מצביע עליו הוא הקשר בין תיאור פעולתה של השמש בבית השני (ו'-ז'), לבין שבח התורה ותיאור פעולתה בבית השלישי (ח'-י"א):
המדרש מפרש שהמילים המסיימות את חלקו הראשון של המזמור, , מוסבות על השמש, ומתארות את חומה הגדול של השמש, שאף אדם לא היה יכול לעמוד בו אם ה' היה נותן את השמש ברקיע הראשון.
לפי המדרש, הצמדת מילים אלו לפסוק העוסק בתורת ה', מלמדת שביום הדין, כשהקב"ה ישלוף את השמש מנרתיקה, וילהט (ישרוף) על ידה את הרשעים, התורה תגן על לומדיה מאותו להט.
המדרש מסתמך על נבואתו של מלאכי: .
הקשר השני שהמדרש מצביע עליו, הוא קשר בין השבח לה' על הטבע והתורה בשלשת הבתים הראשונים של המזמור (ב'-י"א), לבין תפילתו של המשורר להצליח לשמור את התורה בשלמות בבית הרביעי (י"ב-ט"ו):
לפי המדרש, עיקרו של המזמור הוא התפילה שבסופו, וחלקיו הראשונים של המזמור הם דברי שבח המקדימים את תפילתו של דוד (המשורר) בסוף המזמור.
מטרתו של מבנה זה היא 'לפתות' את הקב"ה לשמוע לתפילתו של דוד, "כדרך השואל לנדיב שמאריך בתחלה בשבחו מי שיבקש ממנו...
ולכוונה זו ספר בשבחיו וגלה נפלאות מתורתו".
השוואה בין תועלת השמש לתועלת התורה
בדברי הפרשנים הראשונים הועלה הפירוש, הטוען שהמזמור בא להשוות בין תועלתה הגדולה של השמש לעולם, שבזכותה העולם קיים, לבין תועלתה של התורה, שהיא , "וקיום הנפש בה - כמו שקיום העולם בשמש", ואף היא, כמו השמש המאירה לעולם - .
פירוש זה עשוי לקבל חיזוק מכך שהתואר 'בָּרָה", שניתן במזמור זה לתורה, מופיע בשיר השירים בתיאור הרעיה שהיא .
חלק מהפרשנים פיתחו את הפירוש הזה, וטענו שהמזמור בא להראות כיצד תועלתה של התורה יותר גדולה מתועלתה של השמש, בעיקר על סמך המילים , שרומזות לכאורה על חסרון מסוים של השמש.
לשיטתם, התיאורים הרבים של התורה במזמור זה, למעשה מקבילים את התורה לשמש, על מנת להראות את יתרונותיה הרבים של התורה על השמש.
כך למשל, התורה , בעוד השמש לעיתים מחממת יותר מדאי וגורמת לאדם למות ולאבד את נפשו; התורה , בעוד השמש לפעמים "יכנס במוחו של אדם וישתגע"; התורה , בעוד השמש מסנוורת את עיני המסתכל בה; והתורה , בעוד השמש פעמים רבות מכוסה בעננים, ובלילה היא כלל לא מאירה.
פירוש זה מניח שאת הקשר בין שני חלקי המזמור יש לאתר בדברים הנאמרים סמוך לקו התפר שבין שני החלקים, והוא מסביר רק את הקשר בין הבית השני לשלישי, או לכל היותר את הקשר בין שלשת הבתים הראשונים.
פירוש זה, אינו מבאר את מבנהו של המזמור השלם, ובמיוחד את תפילת המשורר בבית הרביעי.
כמו כן, פירוש זה מסתמך על ההנחה שהמילים רומזות לחסרונה של השמש, אך יש הטוענים שאין הכרח לפירוש זה, וייתכן ש'חמה' בא רק בתור כינוי לשמש, שאין בארץ מקום הנסתר מאורה.
הקבלה בין הטבע לתורה כשתי דרכים להכרת האל
על פי פירוש נפוץ, שהועלה כבר בתקופת הראשונים, מזמור י"ט מציג את הטבע והתורה כשתי דרכים מקבילות להגיע לאמונה בה'.
הדרך הראשונה, היא הסתכלות בנפלאות הבריאה, והקשבה לסיפור שהשמים והשמש מספרים בעצם קיומם - סיפור חכמתו של האל שבראם.
בכל אלה יחד, ניתן למצוא "עדות על האלהות ולהכיר מעשיו".
הדרך השנייה היא לימוד תורתו ומצוותיו של האל, שגם "מעידות על חכמתו ועל ישרו".
לדעת רוב המפרשים בדרך זו, השבחים הרבים של התורה, מלמדים שהמשורר נוטה להעדיף את דרך הכרת ה' על ידי התורה.
כך למשל, לפי האבן עזרא, הביטוי רומז לכך שהתורה מעידה על האל באופן יותר נאמן מן הטבע.
הסיבה להעדפת התורה היא, שהטבע מגלה את האמונה באופן חלקי ביותר, ואילו התורה היא - שלמה ללא חסרון, וכוללת את כל חלקי הדעות והאמונות.
השמים מספרים רק על עצם קיומו של האל, אך כיון ש, הם אינם מלמדים את האדם את שאר עקרונות האמונה כמו בריאת העולם, ההשגחה, והנבואה, ותורה מן השמים.
כמו כן, השמים אינם מודיעים לאדם כיצד האל רוצה שבריותיו יתנהגו בעולמו.
התורה, לעומת זאת מלמדת את האדם כיצד עליו להתנהג, בעזרת המצוות, שהם קוד מוסרי מפורט המכוון את האדם לדרך הישר, כמו שכתוב במזמור .
רוב הפרשנים שעסקו בפירוש זה לא התייחסו בדבריהם לקשר בין שתי דרכים אלו להכרת האל לבין תפילת המשורר על שמירת התורה, בבית האחרון של המזמור.
לדעת הרב חנן פורת, חלק זה של המזמור מלמד שעל אף שהתורה מורה את הדרך הטובה ביותר כיצד לפעול בעולם, היא אינה מהווה "תעודת ביטוח" להליכה בדרך הנכונה, שכן גם ההוגה בה עלול לשגות, ועליו להתפלל ולבקש להצליח לשמור אותה בשלמות.
הרב יעקב משה חרל"פ, בפירושו על המזמור, פיתח רעיון זה באופן שונה במקצת, והציע שהדמיון בין ההויה (הטבע) לתורה הוא ששניהם מכונות 'שירה': ההויה כולה אומרת שירה בעת שהיא מספרת את כבודו של ה', וגם התורה מכונה שירה, כמו שכתוב בפסוק העוסק בה: .
לדבריו, כינויים אלו מורים על כך שכל חיסרון קטן בפרטיהן של ההויה או התורה, גורם לחיסרון ב'נגינה העליונה', כמו שחיסרון של תו אחד בשיר יכול לקלקל את השיר כולו; מטרת המצוות היא 'לפרוט על התווים', וכל מי שמזלזל בפרט קטן מפרטי המצוות, הרי הוא .
הקבלה ישרה בין השמים לתורה כמרחב הפעולה לשמש ולאדם
+ ההקבלה הישרה בין מחציות המזמור
לדעת הרב אלחנן סמט, שני חלקי המזמור מקבילים זה לזה בהקבלה ישרה.
כלומר: הבית הראשון העוסק בשמים, מקביל לבית השלישי העוסק בתורה, והבית השני העוסק בשמש, מקביל לבית הרביעי המתמקד באדם הפרטי.
לדעתו, ניתן למצוא במזמור כמה הוכחות לקריאה אחדותית זו של המזמור:
מבחינת המבנה הצורני, הבית הראשון דומה מאוד לבית השלישי, בכך ששניהם מורכבים מארבעה פסוקים דו-צלעיים, והבית השני דומה לבית הרביעי, בכך שאורכם היחסי לעומת הבית שלפניהם זהה, ושניהם נחתמים בפסוק תלת-צלעי.
שינוי מקצב זה ממחיש לעין ולאוזן את חתימת מחצית המזמור.
מבחינה סגנונית, הבית הראשון דומה לבית השלישי בכך ששניהם מפרטים שישה פרטים על הנושא הנדון בהם; הבית הראשון מתאר את סיפור כבוד אל, המשתקף בשישה פרטים מרכזיים בעולם: השמיים, הרקיע, יום, לילה, כל הארץ וקצה תבל, והבית השני מתאר את התורה על ששת חלקיה: תורה, עדות, פיקודים, מצווה, יראה, ומשפטים.
כל אחד מהבתים כולל פסוק נוסף שלא מתאר את עצם הנושא הנידון, אלא את אופן היחס בינו לבין בני האדם: בבית הראשון, פסוק ג' מתאר את האופן בו נשמע סיפורם של השמים, ובבית השלישי, פסוק י"א מתאר את נחמדותה ומתיקותה של התורה בעיני הבריות.
הקשר בין הבית השני לבית הרביעי, הוא אף יותר אדוק: הצלע הפותחת של שני הבתים, מסיימת במילה "בָּהֶם", המבהירה את היחס בין בית זה לבית שלפניו.
הבית השני, עוסק בשמש, שהקשר שלה לשמים הוא - השמים הם מעין אוהל לשמש, והם המרחב בו פועלת השמש.
הבית הרביעי עוסק באדם, שהקשר שלו לתורה ומצוותיה הוא - האדם נזהר בשמירת התורה והמצוות, מכיוון שבקיומם מובטח לו שכר רב.
הקבלה לשונית נוספת בין המחציות ניתן למצוא בין , לבין .
לאור העובדה שהדמיון בין שתי מחציות המזמור בולט יותר בבית השני של כל מחצית, וכן לאור העובדה שהבית הראשון בכל מחצית משמש מעין הקדמה לבית השני, הרב סמט טוען שעיקר ההקבלה בין שתי מחציות המזמור נמצאת בבית השני של כל אחת מהן.
מבנה זה יוצר הקבלה ניגודית, בין האופן בו השמש פועלת בשמים - התחום האלוהי שניתן לה, לבין האופן בו האדם פועל בתחום האלוהי שניתן לו - מצוות התורה.
בעוד השמש, עושה את פעולתה בשמחה (), אף על פי שלא מובטח לה שום שכר על מעשיה, האדם נזהר בקיום המצוות רק בזכות השכר המובטח לו עקב קיומם.
כמו כן, האדם רחוק מאוד מקיום המצוות בשלמות, שכן - האדם צפוי לשגיאות, ולעיתים מעשיו נסתרים אף ממנו עצמו, זאת בניגוד לשמש שעושה את פעולתה בשלמות, שכן .
לפי הרב סמט, מטרת ההקבלה בין האדם לשמש, היא חינוכית, ומורה לאדם ללמוד מדרכיה של השמש, שמהווה מודל לחיקוי באופן המושלם בו היא מקיימת את המוטל עליה, ומשתלבת בהרמוניה השוררת בבריאה.
על האדם לשאוף להצליח לקיים את המצוות בשלמות, ולא להפר את ההרמוניה השוררת בבריאה על ידי חטאיו.
רעיון זה מקביל לרעיון המובע בסופו של מזמור ק"ד, שמתאר את הרמוניותו של הטבע, ומסיים בתפילה: - שכן חטאיהם פוגעים בשלמותו.
רעיון זה מופיע גם במדרש, המפרש את דבריו של משה , כדרישה מעם ישראל ללמוד בקל וחומר מן השמים והארץ, כיצד עליהם לקיים את מצוותיו של ה':
ההמנון הבבלי לאל שמש ומזמור י"ט
השירה הבבלית מהללת את אל השמש.
שירה זו מתארת באריכות את תפקידו של האל בעולם ואת כבודו הרב.
עוד מתארת השירה את שליטתו בעולם החי, את מסירותו גלפי האדם השורה במצוקה ואת הצדק שהוא משליט בעולמו.
היו שמצאו מוטיבים משותפים, רעיוניים ולשוניים, לשירה הבבלית עם מזמור י"ט:
מזמור זה נאמר כחלק מפסוקי דזמרא המורחבים של שבת ויום טוב.
לפי מנהג הגר"א המזמור משמש כשיר של יום ליום הראשון של שבועות, בשל שבחי התורה המופיעים בו.
נהוג לומר את פסוקי תיאור התורה שבמזמור בזמן ההקפות בשמחת תורה.
הפסוק האחרון של המזמור נאמר בסוף תפילת עמידה.
יצירות רבות חוברו בהשראת המזמור, ביניהן הפרק הראשון "השמיים מספרים כבוד אל" מתוך הבריאה, אורטוריה מאת יוזף היידן.
פרנץ ליסט חיבר את היצירה "תהילים י"ט".
Die Himmel erzählen die Ehre Gottes, רי"ב 76, היא קנטטה מאת יוהאן סבסטיאן באך, שנכתבה בהשראת המזמור.
על המילים "תורת ה' תמימה..
פיקודי השם.." הולחנו שירים רבים בהם: "תורת השם תמימה" - של חסידות באבוב, מבוצע על ידי שייע ברקו, מוטי גולדמן ומקהלת מלכות.
על הפסוק "פיקודי השם ישרים משמחי לב, מצוות השם ברה מאירת עיניים, יראת השם טהורה עומדת לעד, משפטי השם אמת צדקו יחדיו" מבצע אברהם פריד סינגל בשם פיקודי השם יחד עם מקהלת מלכות ובלחן של משה לאופר.
על המילים "יהיו לרצון אמרי פי והגיון ליבי לפניך" מבצע ילד הפלא ארי רייך שיר בלחן של מוטי אילוביץ, יחד עם מקהלת מלכות.
על המילים "יהיו לרצון אמרי פי והגיון ליבי לפניך" שר הזמר מוטי שטיינמץ בלחן של חזקי' משה וייס.
על המילים "יהיו לרצון אמרי פי והגיון ליבי לפניך" שר הזמר ביני לנדאו באלבומו מעבר לגבולות.
תורת ה' תמימה - לחן של פייבל מנדלוביץ, ביצוע של אהרלה סמט באלבום לחיים טיש תורה של יוסף משה כהנא.
מילות הפרק מופיעות בשיר יביע אומר מתוך האלבום יביע אומר של הדג נחש.
תהילים י"ג הוא המזמור השלושה עשר בספר תהילים (על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור השנים עשר).
המזמור חתום בידי דוד, ומתאר את צרותיו, ואת ביטחונו בה' שיושיע אותו.
באופן חריג בין מזמורי תהלים, המזמור מתחלק לא לשני חלקים אלא לשלושה חלקים המתקצרים והולכים: השליש הראשון הוא תלונה, השליש השני נושא אופי של תחינה, והשליש השלישי הוא תהילה.
פסוקים ב-ג: המשורר מביע את מצוקתו.
המצוקה מוגשת באמצעות הביטוי החוזר "עַד אָנָה", עד מתי.
פסוקים ד-ה: תפילה לה' שיושיע אותו מצרותיו.
פסוק ו: חתימה בביטחונו של דוד שיושיע אותו, והוא ישיר לו שיר תודה.
למרות סיום המזמור במילות הודיה לה', יש המסווגים את המזמור כקינת יחיד.
הפסוק האחרון של המזמור נאמר בפסוקי דזמרא.
יש הרואים סגולה מיוחדת באמירת מזמור זה 13 פעמים במשך שלושה עשר יום.
המלחין היהודי-רוסי משה מילנר, כתב יצירה מוזיקלית ידועה בשם "עד אנה ה'".
היצירה נוגנה בקונצרט שנערך באלברט הול בלונדון בפברואר 1946 ומטרתו גיוס כספים למען הליגה הימית העברית כחלק מהניסיון להקים צי עברי.
מילות הפסוק "עַד אָנָה ה' תִּשְׁכָּחֵנִי נֶצַח", שזורות בשירו של חיים נחמן ביאליק, "על השחיטה" ונאמרות מפי הדובר.
עד אנה - מתוך האלבום יביע אומר של הדג נחש.
ואני בחסדך בטחתי - הרב שלמה קרליבך.
ואני בחסדך בטחתי - הרב יצחק גינזבורג.
ואני בחסדך - גלעד פוטולסקי, אלבום הנשמה לך 6.
בחסדך בטחתי - אהרון רזאל באלבום זמן הגאולה.
ואני בחסדך - מרדכי בן דוד מתוך האלבום קומזיץ בלחן של ברוך חייט.
אשירה להשם - בני פרידמן באלבום Fill the World With Light.
אשירה לה' - מנדי ג'רופי באלבום וידעת היום.
עד אנה - יעקב יהודה דסקל בלחן של פינקי ובר באלבום שומע תפילה.
תהילים ג' הוא המזמור השלישי של תהילים.
המזמור חתום בידי דוד, שכתב אותו כאשר הוא ברח מאבשלום בנו שמרד בו.
דוד, שננטש על ידי נתיניו, נלעג מצד שמעי בן גרא, ונרדף אחר כתרו וחייו על ידי בנו, פונה לאלוהיו, מתאר את בדידותו וצרותיו, ומביע את ביטחונו בה'.
יש האומרים כי אמירת הפרק היא סגולה לחשש עין ימנית וסגולה לכאב ראש.
פסוקים ב-ג: תיאור צריו של דוד.
פסוקים ד-ח: דוד מביע את ביטחונו בה' שיושיע אותו.
פסוק ט: חתימה ושבח לה' שמושיע את עמו.
בגמרא התפרשו הפסוקים בתהילים, במסכת ברכות דף ז': .
אלא מזמור לדוד שכן רצה דוד, שמקודם חשב שהקב"ה יענישו על חטאיו בעולם הבא, כיון שראה שבעולם הזה רוצה להפרע ממנו היה שמח ואמר שירה."
בפרשנות התמציתית של מתיו הנרי, פסוקים א'-ג' מייצגים את דוד המתלונן בפני האלוהים על אויביו, ומתוודה באמונתו באלוהים.
פסוקים ד'-ח' מייצגים את ניצחונותיו על פחדיו, ומעניקים לאלוהים את התהילה, תוך שהוא לוקח לעצמו את האפשרות להיות נינוח.
סופרים כמו מרטין לותר הרגישו כי בסך הכל, המטרה במזמור זה היא להעניק את הביטחון של מי שרואים עצמם חסידי ה' לקרוא לו.
אף על פי שנכתב בפי דוד (פסוק א') , הכתוב מעודד את הקורא לראות כיצד אלוהים מציל מישהו כמו דוד, שהיה באותה תקופה במצוקה רבה, ומעלה אותו למלוך על כל ישראל.
תהילים ג' שימש במוזיקה על ידי אמנים רבים, כולל "Thou Art A Shield For Me", ידי ביירון קייג'.
בשנת 1691, מישל ריצ'רד דלאלנד חיבר את המוטט הגדול שלו דומין קווינט סונט מולטיפלטי (S.37) עבור הקפלה של ורסאי, והנרי פרסל הלחין את הטקסט הלטיני, "Jehova, quam multi sunt hostes mei, לחמישה קולות ורצף.
פסוקים ב'-ט' הם חלק מתפילות קריאת שמע לפני השינה .
פסוק ט' מופיע פעמים רבות בתפילה, בין השאר בפסוקי דזמרא וובתפילת ההבדלה.
הפרק (ביחד עם תהילים א', ב' וד') נאמר בקצת קהילות לאחר תפילת ערבית של ליל יום כיפור, והוא נחשב כסגולה להנצל מטומאת קרי ביום הקדוש.
תהילים ג' הוא המזמור הראשון, מתוך "ששת המזמורים", אשר נקראים כחלק מכל טקס אורתרוס (Matins).
במהלך קריאת ששת המזמורים, אסור לזוז ולדבר, מכיוון שזהו נחשב לאחד הרגעים הקדושים ביותר של טקס אורתרוס.
פרק ג' בתהילים מושר בטקס הקריאה הראשון ביום ראשון, לאחר שני הפרקים הראשונים בתהילים.
תהילים ב' הוא המזמור השני בספר תהילים.
עיקר המזמור הוא דברי תוכחה לגויים והבטחה למלך.
עם זאת, הדברים מנוסחים באופן מעורפל ולא מפורש מיהם הגויים המדוברים ומיהו המלך האמור.
המזמור מורכב מארבעה חלקים וכולל 12 פסוקים.
קטעים מתוך המזמור משמשים בליטורגיה היהודית.
את המזמור נהוג לחלק לארבעה חלקים סימטריים, בני שלושה פסוקים כל אחד:
+פסוקיםנושאא-גדברי הגוים כנגד ה' ומשיחו.ד-ודברי ה' אל הגוים.ז-טדברי המלך על אודות דבר ה' אליו.י-יבדברי המלך אל הגוים.
חלוקה אפשרית נוספת של המזמור מבוססת על המבנה הכיאסטי של המזמור.
חלקי המזמור בחלוקה זו הם פסוקים א-ה כחלק הראשון ופסוקים ח-יב כחלק המסיים.
בחלוקה זו ניתן להתרשם הן מדמיון לשוני-צורני החוזר בשני החלקים העוטפים.
בנוסף, שני מרכיבי המסגרת דומים מבחינה רעיונית ושניהם עוסקים במרידת הגוים בה' ובתגובתו ואילו שני פסוקי הליבה, פסוקים ו-ז, מדגישים את הרעיון המרכזי - היחס שבין האל לבין המלך.
המזמור פותח בתמיהה על כך שהגויים מתאספים למלחמה נגד ה' ונגד , באומרם "".
המשורר תמה על התאספותם משום שהוא יודע שה', היושב בשמים, צוחק על תוכניותיהם, ו (כביכול) אומר להם "וַאֲנִי מַלְכִּי עַל צִיּוֹן הַר קָדְשִׁי." ולכן אין לכם יכולת לפגוע בו.
אחרי תיאור מעשיו של ה' ביחס לגויים, עובר המשורר (שהוא ככל הנראה אותו משיח המוזכר במזמור) לתאר מדוע הוא כל כך בטוח שה' יציל אותו מידי הגויים.
אחרי התיאור של הבטחתו של ה' למשיחו, פונה המשיח אל הגויים, ומשדל אותם לבטל את תוכניותיהם "וְעַתָּה מְלָכִים שֹׁפְטֵי אָרֶץ.
חוקרים שונים הציעו מספר פרקי זמן אפשריים העשויים לשמש כרקע היסטורי לחיבור המזמור: ימי שלמה, ימי יהואחז, ואף ימי החשמונאים.
אחד החיזוקים לטענה שהמזמור קדום ומתאים במיוחד לראשית ימי ממלכת שלמה הוא בדיווח על שתי התמרדויות שאירעו בימים ההם המתוארות ב על ידי הדד האדומי ורזון בן אלידע
את המזמור ניתן לראותו כמעין המנון שחיבר משורר החצר לכבודו של מלכו.
המנונים כאלה הושרו לכבוד המלכים הגדולים במזרח הקדום.
הפסוק הפותח של המזמור משמש באמירת הסליחות וכן בתפילת יום כיפור ויש לו לחנים שונים בקרב בני עדות המזרח, יוצאי הודו ואחרים.
הפרק (ביחד עם תהילים א', ג' וד') נאמר בקצת קהילות לאחר תפילת ערבית של ליל יום כיפור, והוא נחשב כסגולה להנצל מטומאת קרי ביום הקדוש.
ב אומרת הגמרא ששני המזמורים הראשונים של ספר תהילים הם במקורם מזמור אחד: .
בעמוד הבא מובא הציטוט הבא בשם רבי שמואל בר נחמני: .
בעמוד הבא מפרשת הגמרא שהמזמור מכוון לסיפור גוג ומגוג.
הפסוק הפותח של המזמור נתפס בתרבות המודרנית כמליצה שתכליתה היא התעלמות מדברי העמים הסובבים והתייחסות לפעולות של היהודים עצמם.
שימוש בפסוק זה ניתן לראות גם על גבי פשקווילים שזו תכליתם.
הזמר ישעיה לברון שר את שירו בני אתה על המילים "ה' אמר אלי בני אתה אני היום ילדתיך", "שאל ממני ואתנה", הזמר מוסיף למילים גם תרגום ביידיש, את השיר הלחין הזמר והמלחין יודי בילוסטוצקי ושר אותו יחד עם מקהלת הילדים שיר ושבח.
הזמר בערי וועבער שר את השיר א ביסל על מילות הפרק בלחן של הרשי ויינברגר וליפא שמלצר באלבום קרבן.
בסדרת האנימה הלסינג אולטימט מצטט אלכסנדר אנדרסון את פסוקים ח'-י"ב באחת מהופעותיו.
תהילים מ"ז הוא המזמור ה-47 בספר תהילים.
מזמור זה הוא אחד מעשרת המזמורים שנכתבו על יד בני קורח, והוא פותח במילים: .
הנושא המרכזי של המזמור, הוא המלכת ה' על כל העמים בתרועה ובקול שופר.
מבחינת המבנה, ניתן לחלקו בכמה דרכים.
יהודה קיל מחלק את המזמור לשלושה חלקים: חלק א' (ב'-ה') הוא קריאה לכל העמים לתקוע כף ולהריע לה', חלק ב' (ו'-ח') הוא קריאה לכול לזמר לה', וחלק ג' (ט'-י') הוא תיאור של אספתם של נדיבי העמים.
חלוקה זו מסתמכת בעיקר על המבנה הפרוזודי של המזמור.
לדעת הרב אלחנן סמט המזמור בנוי משלושה בתים מקבילים באורץ מתקצר (ב'-ו', ז'-ט', י'), שכל אחד מורכב משלשה חלקים: 1. קריאה לעמים לזמר ולהריע לה', ובחלק השלישי - תיאור היענותם של העמים לקריאה זו.
2. נימוק לאספתם של העמים להריע לה', הפותח במילה "כי", ומתאר את היחס בין אלוהים על הארץ.
בשני הבתים הראשונים מסתיים חלק זה בביטוי מוזיקלי "סלה" או "משכיל", המתאר את היענותם של העמים לזמר לאלוהים.
3. התוצאה של פעולות העמים שמתוארות בבתים הקודמים, מנוסחת בלשון עבר.
מזמור מ"ז הוא חלק מקבוצת מזמורים הנקראת 'מזמורי המלכת ה'', וקיימות שלוש דרכים עיקריות בתפישת הרקע לחיבורו:
בעלי הגישה האסכטולוגית מפרשים שהמזמור אינו עוסק מאורע שקרה בעבר, אלא בהתגלות מלכות ה' לכל העמים, שתהיה באחרית הימים.
הרד"ק כתב שהמזמור עוסק ב"ימות המשיח אחר מלחמת גוג ומגוג".
גישה זו מתאימה במיוחד לפירושם של הפסוקים במזמור שנאמרו בלשון עתיד, כמו "ידבר עמים תחתינו" ו"יבחר לנו את נחלתנו", אך היא יכולה לפרש גם את הפסוקים שבהם הפועל בזמן עבר, כמו "עלה אלהים בתרועה", כמשפטים אותם יאמרו העם לעתיד לבוא, בהם יספרו על מאורעות העבר, וכמו שפירש הרד"ק: .
יש המסבירים פסוקים אלו בדרך אחרת, שגם פסוקים אלו עוסקים במה שיקרה בעתיד, אך הם נכתבו בלשון , אשר בו העתיד נכתב בלשון עבר כדי לבטא את הודאות המוחלטת בהתגשמות הנבואה.
בעלי הגישה ההיסטורית טוענים, שהמזמור נאמר לרגל ניצחון של עם ישראל במלחמה כלשהי, ובכך הוכרה מלכות ה'.
לפי גישה זו, יש להסביר את הפסוקים הנאמרים בלשון עתיד ("ידבר עמים תחתנו"), כפועל המציין את המשכיות פעולת ה' למען עמו, בדומה לכתוב, "וכאשר יענו אותו, כן ירבה וכן יפרץ".
גם יתר הביטויים שבפרק מתפרשים פירוש היסטורי: ארץ ישראל מכונה בכינוייה הנדיר "גאון יעקב", וגם הפסוק "עלה אלהים בתרועה" מתפרש בהקשר צבאי - ה' עלה למלחמה.
הביטוי "יבחר לנו את נחלתנו" מתאים לנושא חלוקת הנחלות לשבטי ישראל שנעשתה על פי ה', לאחר המלחמה בעמי הארץ.
יש שהוכיחו גישה זאת, בעזרת המעברים התמוהים שבמזמור מהיגדים לאומיים להיגדים אוניברסליים ולהפך.
מצד אחד פונה המזמור לכל העמים ואומר להם "תקעו כף, הריעו לאלהים בקול רנה", אך כשמחבר המזמור מנמק את הפניה הזו, הוא אומר: "ידבר עמים תחתנו, ולאמים תחת רגלנו", ויש לשאול למה העמים יצטרכו להתפעל משעבודם לעם ישראל?
בעלי הגישה ההיסטורית יטענו, שהעמים שהשתעבדו לישראל יקבלו עליהם את שלטונו של אלקי ישראל מכוח כפיפותם לעמו.
ר' משה הכהן אבן ג'יקטילה כתב שהמזמור נאמר בבבל, אך לא ביאר מה ההקשר שבו נאמר המזמור.
על פי רד"ק זהו המזמור לימות המשיח אחרי מלחמת גוג ומגוג.
סיגמונד מובינקל התנגד להסבר האסכטולוגי, משום שטען שאם המזמור היה מדבר על אחרית הימים, היו מוזכרים בו ביטויים דומים לביטויים המוזכרים בנבואות אחרית הימים, כמו "ואמרת ביום ההוא".
לכן הוא טען, שמזמורי המלכת ה' עוסקים בחגיגה פולחנית שנערכה בבית המקדש ביום ראש השנה, ובה המליכו את ה'.
לדעת מובינקל, מזמורי המלכת ה' מתארים את המעמד הטקסי של ההכתרה.
גישה זו אינה עולה בקנה אחד עם המסורת היהודית, שלפיה "בני קורח" המוזכרים בתחילת המזמור, חיברו את המזמור בתקופה שבני ישראל היו במדבר, לפני שנבנה בית המקדש.
פרשנות מסורתית - בני קורח
מילים אלו מלמדות על כך שמזמור זה הוא אחד מעשרת המזמורים בספר תהילים, אשר נכתבו על ידי בני קורח.
על פי המקרא והמסורת היהודית, קרח בן יצהר חלק על דרך הנהגתם של משה ואהרון, ולבסוף נענש ונבלע באדמה.
בניו של קורח לא מתו, ומסופר בתלמוד על אופן הצלתם: "בני קורח לא מתו.
כלומר, שאכן נבלעו באדמה, אך המשיכו לחיות שם, ומשם הם (עצמם - ולא צאצאיהם) אמרו את מזמורי התהילים.
לפי פרשנות זו, מזמורי המלכת ה' נכתבו בתקופה קדומה ביותר - תקופת נדודי בני ישראל במדבר, במאה ה-14 לפנה"ס.
על פי ביקורת המקרא שאלת זמן חיבורו של המזמור תלויה בפרשנות לרקע לחיבור המזמור: לפי הגישה ההיסטורית או הפולחנית, נראה שהמזמור נאמר בתקופת בית המקדש הראשון, בה ניצחו ישראל במלחמות רבות, והיו נהוגים טקסים פולחניים דומים בדתות אחרות.
יש גם המפרשים שהטקס הפולחני שבו עוסק המזמור התרחש במקדש שנבנה בתל דן על ידי אנשי שבט דן בסוף תקופת השופטים, וירבעם בן נבט הקים בו עגל זהב.
לעומת זאת, לפי הגישה האסכטולוגית המפרשת את המזמור כציפייה להמלכת ה' על כל העולם, המזמור נאמר בתקופה הפרסית, בתקופת בית המקדש השני.
אמירת המזמור לפני תקיעת שופר
מנהג רוב העדות לומר את המזמור שבע פעמים לפני התקיעת שופר בראש השנה.
ויש שמצאו מקור למנהג זה מהנאמר במסכת סופרים:
יש הטוענים על פי מדרש זה, שבעבר מזמור מ"ז היה היה מעין "שיר של יום" ביום ראש השנה, שהוא יום המלכת ה' בעולם.
תהילים ו' הוא המזמור השישי בספר תהילים.
המזמור חתום בידי דוד, ומבטא את תפילתו של היחיד וסבלו.
בעל המזמור מתאר את סבלו, ומבקש שה' ינהג עמו במידת הרחמים.
המשורר טוען בפני ה' כי אם ימות לא יוכל להתפלל, להודות ולספר בשבחו.
המשורר מתאר בפירוט את סבלו, אך אינו מפרט מהו סבלו ומי הם אויביו.
בפסוקי החתימה של המזמור מטיח המשורר באויביו שכעת הם יפסיקו לפגוע בו, מפי שה' שמע את תפילתו.
"השמינית" הוא כלי נגינה המופיע גם בספר דברי הימים.
לדעת רש"י מדובר בכינור בעל שמונה נימים.
אבן עזרא הביא פירוש נוסף, שייתכן וללחן היו שמונה שורות.
מזמור ו' עוסק בתפילה אישית.
יש הסוברים כי זוהי תחינתו של אדם חולה לאל.
אחרים טוענים כי המזמור כשבועה נגד אנשים בעלי יכולות כישוף הפועלים נגד בעל המזמור.
חוקרים אלה נסמכים על הדמיון המופיע בטקסטים המשמשים כטקסי השבעה שנערכו בבבל.
לפי נוסח אשכנז ורוב נוסח ספרד אומרים את פרק ו' בתהלים (תוך השמטת פסוק א' שלו) במסגרת נפילת אפים שבתפילת תחנון, בעוד נוסח הספרדים השתרשה אמירת פרק כ"ה בתהלים.
תהילים ו' הוא הראשון מבין שבעה מזמורי תשובה.
עד מתי - על המילים במזמור: "ונפשי נבהלה מאוד ואתה השם עד מתי" שר מרדכי בן דוד בלחן שלו עצמו ובעיבוד של אלי לאופר.
רפאני - אברהם פריד באלבומו שטר התנאים בלחן של יוסי גרין ועיבוד של משה לאופר.
עד מתי - יהודה ישראליוויטש.
תהילים י"א הוא המזמור האחד עשר בתהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור העשירי).
המזמור חתום בידי דוד, ועוסק בביטחונו של דוד בה', ובאמונה שלו שה' יושיע את החלשים מידי הרשעים.
עם זאת, הוא מביע תרעומת על חוסר הצדק השורר בעולם ובכל זאת הוא איתן בדעתו ובאמונתו בה'.
המשורר מתאר את דרכם של הרשעים הרומסים את הצדיקים והישרים בחברה ובך מערערים את היסודות עליהם מושתתת החברה.
בעל המזמור משיב על תלונתם של רעיו כי לה' היכולת להבחין בין צדיק לבין רשע וממרום כסאו יעניש את הרשעים, יגמול באהבה לצדיקים ויאפשר להם לראות את פניו.
על פי חז"ל, הביטוי "ה' צַדִּיק יִבְחָן" המופיע בפסוק ה, מתייחס לבחירת דוד למלכות בידי ה'.
מזמור י"א הוא תפילת יחיד ויש המסווגים אותו לסוגה משנית של מזמורים המביעים ביטחון בה', כדוגמת מזמורים י', י"ב, י"ג, י"ד, י"ז ול"ה.
יש המחלקים את המזמור על פי תוכנו מפסוק א' עד ג' ומפסוק ד' עד ז'.
אחרים מחלקים אותו על פי מספר הדוברים במזמור.
המשורר, הוא הדובר בפסוק א', רעיו של המשורר המביעים אי נחת מהמצב השורר בעולם הם הדוברים בפסוקים ב'-ג', ושוב חוזר בעל המזמור בפסוקים ד'-ז'.
לדעת יצחק אבישור יש לחלק את המזמור בצורה כיאסטית היוצרת חזרה של מילים בתחילת המזמור ובסיומו.
מבנה זה שם דגש על מילים מנחות המכוונות את הקורא לרעיון המרכזי של המזמור והוא שה' מבחין בין רע לטוב ויגמול לצדיק או לרשע לפי מעשיו.
תהילים ל"ו הוא המזמור ה-36 בתהילים.
(לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-35).
יש המחלקים את המזמור כך:
פסוקים כותרת א' פתיחה ב'-ה' תכונות הרשע ו' - י' הודיה ושבח לאל על הצדק והחסד שהוא משליט י"א-י"ב תחינת המשורר לעזרה מהאל שיגן עליו מהרשעים
יש הסוברים כי מזמור זה שייך לספרות החכמה מעצם עיסוקו של השיר בתכונותיהם של הצדיק והרשע.
אחרים סוברים כי זוהי קינת יחיד והם נאחזים בשלושת הפסוקים האחרונים בהם מבקש בעל המזמור עזרה מהאל שיציל אותו מהרשעים המבקשים את רעתו.
יש מי ששייכו מזמור זה לקבוצת מזמורים הדנים בתפילת אדם חף מפשע שנאשם על לא עוול בכפו וחלה בשל כך.
לקבוצה זו משייך חוקר המקרא לזלי את תהילים י"ג, כ"ח, ל"ח, מ"א, ס"ט, ע"א, פ"ו, ק"ב ו-ק"ט.
כינוי דוד כעבד ה' המופיע בכותרת, מופיע בעוד מזמור בתהילים בלבד, תהילים י"ח.
לשם השוואה משה מכונה עבד ה' כ-15 פעמים התנ"ך.
תהילים י"ח הוא המזמור ה-18 בספר תהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-17).
המזמור חתום בידי דוד, והוא מקביל (בשינויים קלים) לשירת דוד המופיעה ב.
במזמור זה דוד שר לה' שירת הודיה, שבה הוא מבטא את תודתו על הצלתו מכף אויביו ומשאול.
יש שפירשו כי דוד שר את שירת התודה הזאת בשלהי מלכותו, כאשר יש לו שקט מאויבים מבית ומחוץ ושושלתו איתנה ומובטחת לבא אחריו, וזאת משום שבתיאור המובא בשירה מבטא דוד כמה מתחנות חייו.
עיקר החלק הראשון של המזמור מתאר את הצלתו של דוד מצרה הבאה עליו.
החלק השני מתאר את ניצחון ה' על אויביו של דוד וביסוס שלטונו.
יש שחילקו את המזמור לחלקים קטנים ורבים:
ב-ד: פתיחה בכינויי שבח לה'.
ה-ז: צרותיו של דוד, וקריאתו לה' שיושיע אותו.
ח-טז: תיאור ההתגלות של ה' בעולם.
יז-כה: הצלת ה' את דוד.
כו-לז: ביטויי שבח לה' המנהל את העולם ביושר ומחזק את דוד.
לח-מו: ניצחונותיו של דוד על אויביו בכוחו של ה'.
מז-נא: חתימה בברכה חוזרת לה' על ישועתו, ותפילה שימשיך להושיע את דוד.
אחרים חילקו את המזמור לשלושה חלקים: החלק הראשון, פסוקים ב'-כ', מספר אודות מצוקת דוד וישועתו בידי ה', ועוסק במלחמת דוד בפלשתים.
חלקו השני של המזמור, פסוקים כ"א-ל"ב, הם לדעת פרשנים מסוימים תוספת מאוחרת, המעידה על השימוש בשירה כמזמור פולחן בבית המקדש, אך אחרים סוברים כי חלק זהו חלק בלתי נפרד מהשירה המדבר בשבח האל.
בחלקו השלישי של המזמור, פסוקים ל"ג-נ"א, מתאר בעל המזמור כיצד הציל ה' את דוד מיד שאול ואויביו עד עלייתו לכס המלוכה.
כותרת המזמור ארוכה ומורכבת משתי צלעות: שירת הודיה של המלך אל ה', ולאחר מכן נסיבות אמירת השירה: "בְּיוֹם הִצִּיל ה' אוֹתוֹ מִכַּף כָּל אֹיְבָיו וּמִיַּד שָׁאוּל." דוד מכונה בכותרת המזמור "עֶבֶד ה'", כינוי המביע גדולה רוחנית.
לכינוי זה זכו בתנ"ך גם משה, יהושע ואיוב.
אף שהמזמור חתום בידי דוד, ואף מופיע בספר שמואל כשירת דוד, יש הטוענים כי זמן כתיבתו של המזמור הוא מתקופה מאוחרת, תקופת גלות בבל.
היו שסיווגו את מזמור י"ח כ"מזמור מלך", שבו האל עומד במרכז המזמור, בדומה למזמור ע"ב וכ"א.
במזמור י"ח המלך הוא הדובר, ואילו בתהילים כ"א המשורר הוא אדם מן היישוב אשר פונה לאל בשם מלכו.
שירת דוד המופיעה בספר שמואל ב' מקבילה למזמור זה בשינויים מועטים.
היו מן החוקרים ששיערו כי שירת דוד שובצה בין מזמורי תהילים ביד עורך, מפני שהיא מזוהה כשירת הודיה לאל ופולחן, וזאת מפני שהמלך בראשית שלטונו כיהן בתפקיד פולחני.
יש הטוענים שבגלל תוכנו של הטקסט כשיר הודיה לניצחונות דוד, היה צורך לשבצו בין מזמורי תהילים.
עוד טענה לשיבוץ זה בין מזמורי תהילים היא עקב סיום השירה בהבטחת זרע לבית דוד: "לְדָוִד וּלְזַרְעוֹ עַד עוֹלָם".
סיומת כללית זו לא קשורה בחיי דוד אלא באירועים שונים הקשורים במלחמותיו נגד אויביו.
לפי מנהג הגר"א, משמש מזמור י"ח כשיר של יום לשביעי של פסח (שבו שירת דוד נקראת כהפטרה).
הפסוק האחרון של המזמור נאמר בברכת המזון.
הפסוק , הלקוח מ - הוא המוטו של מספר יחידות בצה"ל ובכוחות הביטחון.
הימ"מ - היחידה הלאומית המיוחדת ללוחמה בטרור.
זוהי יחידת העילית של משטרת ישראל ומשמר הגבול ללוחמה בטרור ויחידת ההשתלטות (חילוץ בני ערובה) הלאומית של מדינת ישראל, ובנוסף משמשת למשימות משטרה מיוחדות.
יחידת אגוז (יחידה 621) - יחידת קומנדו של זרוע היבשה בצה"ל.
פלוגת מגיני הנגב של מסלולי הגיוס לצה"ל המיועדים לחרדים - נצח יהודה.
תהילים ט"ו הוא המזמור ה-15 בספר תהילים.
המזמור חתום בידי דוד, ומתאר את דמותו של הצדיק האידיאלי.
מזמור ט"ו מציג מודל לאדם האידיאלי, המשלב יושר אישי, מוסריות חברתית ונאמנות לערכים דתיים.
המזמור יכול להתפרש כמסמך חינוכי המעודד ערכי מוסר אוניברסליים, או כמזמור פולחני המגדיר את דרישות הקדושה הנדרשות מהנכנסים למקדש.
המזמור מעביר מסר עמוק על הקשר בין אדם לאל, המושתת על טוהר מידות ומעשים טובים.
המזמור מגדיר מי האיש שיכול לגור באוהלו של ה', והקריטריונים הם תכונות מוסריות ודתיות שעל האדם לעמוד בהן.
המזמור מתאר את זכות הכניסה של הרשאי להיכנס להיכל ה' על דרך החיוב.
מחלוקת על אופיו של המזמור
פרשנים נחלקו בדבר טיבו של מזמור ט"ו.
חלקם רואים בו מזמור חינוכי-דידקטי, שנועד להנחיל ערכים מוסריים ותכונות ראויות לאדם האידיאלי.
אחרים רואים בו מזמור פולחני, שמטרתו לקבוע מי ראוי להיכנס למקדש ולעמוד בפני האל.
המזמור פותח בכותרת "מִזְמוֹר לְדָוִד" (פסוק א).
שאלה זו מכוונת לברר מהם התכונות הנדרשות מהאדם המבקש לשכון באוהל ה' או בהר הקודש, שהם סמלים לקרבה רוחנית ופולחנית לאל.
רשימת תכונות האדם האידיאלי (פסוקים ב–ד)
המזמור מציג רשימה מפורטת של תכונות האופי וההתנהגות הנדרשות מהאדם האידיאלי.
הרשימה מחולקת לשלושה חלקים עיקריים:
האדם האידיאלי הוא "הוֹלֵךְ תָּמִים", כלומר נוהג ביושר ובתום לב; "פּוֹעֵל צֶדֶק", המקפיד על מעשים צודקים; ו"דוֹבֵר אֱמֶת בִּלְבָבוֹ", המדגיש את חשיבות האמת לא רק בדיבור אלא גם בכוונה הפנימית.
התנהגותו החברתית מאופיינת בהימנעות ממעשים שליליים כלפי אחרים: "לֹא רָגַל עַל לְשׁוֹנוֹ", כלומר אינו מרכל או פוגע במוניטין של אחרים; "לֹא עָשָׂה לְרֵעֵהוּ רָעָה", כלומר נמנע מלהזיק לזולתו; "וְחֶרְפָּה לֹא נָשָׂא עַל קְרֹבוֹ", נמנע מלבזות או לפגוע בקרוביו.
בהמשך מופיעות תכונות כלליות נוספות, המעידות על יושרו של האדם: "נִבְזֶה בְּעֵינָיו נִמְאָס", כלומר הוא מתנגד לרשעים ומעריך את יראי ה'; "וְאֶת יִרְאֵי ה' יְכַבֵּד".
בנוסף, מופיעה התייחסות לעמידה מול פיתויים כלכליים ומוסריים: "נִשְׁבַּע לְהָרַע וְלֹא יָמִר", כלומר אדם העומד בדיבורו גם אם ההבטחה פוגעת בו; "כַּסְפּוֹ לֹא נָתַן בְּנֶשֶׁךְ", הימנעות מהלוואה בריבית; "וְשֹׁחַד עַל נָקִי לֹא לָקָח", אי קבלת שוחד העלול לעוות משפט.
המזמור מסתיים בקביעה חד-משמעית: "עֹשֵׂה אֵלֶּה לֹא יִמּוֹט לְעוֹלָם".
חתימה זו מעניקה למזמור אופי סופי ומבטיחה יציבות וביטחון למי שנוהג על פי הערכים המוצגים בו.
סיגמונד מובינקל מסווג את המזמור כליטורגיקת כניסה.
יש שסיווגו את המזמור כמזמור תדרוך חכמה.
יש הטוענים כי זהו מזמור פולחני אשר נותן את הקריטריונים לכניסה לבית המקדש.
אחרים סבורים כי המזמור הוא בעל מאפיינים דידקטיים והשאלה בפתיחת המזמור היא מטאפורה למי ראוי לשכון תחת כנפי השכינה.
לפי אחת הדרשות במדרש תהילים, התכונות המופיעות במזמור הן תכונותיו של אלוהים.
דרשות אחרות מצמידות את כל אחת מהתכונות לדמות מקראית אחרת, כגון שלושת האבות, משה, דוד, אליהו, ואף הלל ושמאי (שלא חיו בתקופת התנ"ך אלא הנהיגו את עם ישראל בתקופת הזוגות).
הגמרא דורשת על המזמור: (אחת עשרה התכונות הכתובות במזמור).
הגמרא מפרשת את התכונות שמוזכרות במזמור, ונותנת דוגמאות לאנשים שהתנהגו על פיהן, וביניהם אברהם, יעקב, יהושפט וחזקיהו.
יש הסוברים כי המזמור נאמר בשעת חניית העולים לרגל לירושלים לפני הגיעם לעיר
תהילים ד' הוא המזמור הרביעי של תהילים.
זהו מזמור תחינה של המושמץ ונרדף ללא עוול בכפו הנמצא במצוקה מתמדת.
זהו המזמור הראשון מני רבים המתחיל בנגינה, "למנצח בנגינות מזמור", יש הטוענים שהוא נוגע במנצח תזמורת.
פסוק ב': קריאה לה' שיושיע את דוד מצרותיו.
פסוקים ג'-ו': קריאה לאנשים להפסיק לפגוע בדוד ללא סיבה, אלא ייפנו את כוחם לעשיית טוב.
פסוקים ז'-ט': חתימה: הודאה לה', וביטחונו של דוד בו.
לפי חלק מהנוסחאות, פסוק ה' של המזמור נאמר שלוש פעמים, כחלק מקריאת שמע שעל המיטה .
הפרק (ביחד עם תהילים א', ב' וג') נאמר בקצת קהילות לאחר תפילת ערבית של ליל יום כיפור, והוא נחשב כסגולה להנצל מטומאת קרי ביום הקדוש.
חלקו הראשון של פסוק ה' מופיע בברית החדשה באגרת אל האפסים, פרק ד' פסוק כ"ו.
מישל רישאר דלאלנד כתב מוטט על בסיס פרק זה.
על המילים "זבחו זבחי צדק ובטחו אל ה', רבים אומרים לי מי יראנו טוב", מושר ניגון חבד"י בלחנו של החסיד ר' שמואל זלמנוב.
תהילים ה' הוא המזמור החמישי של תהילים.
המזמור חתום בידי דוד, והוא הפרק היחיד בתהלים שכותרתו היא "למנצח אל הנחילות".
פסוקים ב'-ד': בקשה שה' ישמע לתפילותיו של המשורר.
פסוקים ה'-ז': ביטחון שה' לא רוצה במעשי רשע, ושהוא ממצה את הדין עם הרשעים.
פסוק ח': הנגדה בין הרשעים לבין דוד, הדבק ה'.
פסוקים ט'-י"ג: תפילה שה' יברך את דוד בתוך שאר הצדיקים, ויאבד את הרשעים.
הפתיח "לַמְנַצֵּחַ אֶל הַנְּחִילוֹת" הוא יחידאי בספר תהילים.
בפרשנים מובאים כמה הסברים: רש"י מביא בשם מנחם שנחילות הוא שם של כלי זמר (וכן כתבו המצודות, ופירשו שהכלי משמיע צליל הדומה לזמזום דבורים), ובשם המדרש, שזו לשון נחלה (וכן פירש האבן עזרא), אך רש"י עצמו פירש, שזה מזמור שמדבר כנגד אויבי ישראל, שבאים בגדודים - כמו נחילי דבורים.
פסוקים ב' וד' נאמרים כחלק מהסליחות, בהטיה ללשון רבים: "אמרינו האזינה ה', בינה הגיגנו", "ה' בוקר תשמע קולנו, בוקר נערוך לך ונצפה".
פסוק ג' נאמר בתפילת מנחה על פי נוסח עדות המזרח לאחר אמירת "אשרי יושבי ביתך" ולאחר אמירת פסוק ב' מתהילים קמ"א - "תִּכּוֹן תְּפִלָּתִי קְטֹרֶת לְפָנֶיךָ מַשְׂאַת כַּפַּי מִנְחַת עָרֶב", ולפני אמירת חצי קדיש.
פסוק ח' משמש כחלק בתפילת "מה טובו" הנאמרת בכניסה לבית הכנסת.
מחציתו השנייה של פסוק י' מצוטט באיגרת של פאולוס - האיגרת אל הרומאים, ג' יג.
ואני ברוב חסדך - סיני תור באלבום טוב כמו עכשיו.
מה מה מה - יעקב שוואקי באלבום לשם שמים.
מה טובו אהליך - משה קליין באלבום ניצוץ יהודי.
תהילים ט' הוא המזמור התשיעי של ספר תהילים.
המזמור חתום בידי דוד ובנוי על פי סדר א"ב (לא שלם).
זהו מזמור תודה הנאמר על ידי מי שניצל מאויביו וכולל תפילה להצלה בעתיד.
ישנם כמה פירושים על המילים עַל מוּת לַבֵּן שבכותרת המזמור.
יש שפירשו שהמזמור נאמר על מותו של אחד מאויביו של דוד - בנו אבשלום, או אויב בשם "לַבֵּן".
אחרים פירשו שזהו חילוף אותיות של כלי הנגינה נבל, או שהמילים צריכות להיקרא "עלמות [ל]לבן", כלומר שיר שילמדו (כמו "ליבון") את הנערות, שם השיר או אות מוזיקלי למנצח תזמורת.
המזמור מתאר שמחה גדולה בעקבות ניצחון במלחמה.
המשורר מתאר בפירוט איך ה' השמיד את אויביו, וקורא לכולם להלל את ה' יחד איתו.
בחתימת המזמור הוא מוסיף תפילה שה' ימשיך לקום ולהכרית את הרשעים.
הקשר בינו ובין מזמור י'
מרבית החוקרים רואים בפרק ט' ובפרק י' פרק אחד שנכתב יחד.
הבסיס העיקרי לחיבור שני המזמורים הוא העובדה שבתחילת פרק י' אין כותרת חדשה.
כמו כן, ניתן למצוא בשני המזמורים יחד שרידים של אקרוסטיכון אלפביתי.
אמנם בפרקים שלפנינו סדר האלפבית מעט משובש, אך נראה שפרק ט' מכיל את ראשי הפסוקים באותיות א-י (ללא האות ד') ופרק י' מכיל את האותיות ק-ת.
בין אלה לאלה ניסו החוקרים לשחזר את כל אותיות האלפבית החסרות.
גם במקורות הקדומים יש שראו בשני המזמורים מזמור אחד.
בתרגום השבעים שני המזמורים מופיעים כפרק אחד, וניתן להסיק שזו גם הגרסה שעמדה לפני חלק מחכמי ימי הביניים, כדונש בן לברט ורש"י.
תהילים י' הוא המזמור העשירי של תהילים.
זהו מזמור לא חתום, שבו המשורר מתרעם על שליטת הרשעים בעולם.
פסוקים א-יא: תיאור שליטת הרשעים בעולם, והאופן שבו הרשע מתעמר בחלשים.
פסוקים יב-יח: קריאה לה' להכרית את הרשעים ולהושיע את הנפגעים.
פסוק טז של המזמור נאמר כחלק מפסוקי דזמרא.
הגמרא במסכת סנהדרין (ו, ב) מביאה כמה פירושים לפסוק ג - "וּבֹצֵעַ בֵּרֵךְ נִאֵץ ה'": לדעה אחת זהו גינוי לשופט המגיע לפשרה בדין, ואינו פוסק בגישת ייקוב הדין את ההר.
לדעה נוספת (שאף נפסקת להלכה), פסוק זה מלמד שברכתו של גנב על גניבתו היא מאוסה.
לדעה אחרת הפסוק נאמר על יהודה, שאמר בשעת מכירת יוסף "מַה בֶּצַע כִּי נַהֲרֹג אֶת אָחִינוּ וְכִסִּינוּ אֶת דָּמוֹ" (בראשית לז, כו).
הקשר בינו ובין מזמור ט'
תהילים י"ב הוא המזמור השנים עשר של ספר תהילים.
המזמור חתום בידי דוד, ומלין על המוסר הירוד של האנשים בדורו.
המזמור מתחיל במילים למנצח על השמינית שהוא לדעת פרשנים רבים כלי נגינה בעל שמונה מיתרים או לחן בן שמונה קולות.
החלק הראשון של המזמור (פסוקים ב-ה) מתאר האנשים רחוקים מן האמת ומלאים בשקר, והחלק השני (פסוקים ו-ט) מתאר את תשועת העניים והמסכנים, ומוסיף תפילה שה' יושיע אותם.
על פי מסכת סופרים זהו המזמור של שמיני עצרת.
בהתאם לכך, הוא נאמר בנוסח הספרדים בתפילת ערבית, ולפי מנהג הגר"א משמש ביום זה כשיר של יום.
הקנטטה Ach Gott, vom Himmel sieh darein, רי"ב 2 הולחנה יוהאן סבסטיאן באך בשנת 1724, לכבוד יום ראשון השני אחרי חג השילוש, בהתבסס על כוראל אשר חובר על ידי מרטין לותר בשנת 1524 כפרפרזה למזמור.
תהילים י"ד הוא המזמור הארבעה עשר של ספר תהילים.
המזמור חתום בידי דוד, והוא עוסק בתלונה על אנשים מושחתים ששולטים בעולם.
המזמור כולו חוזר ומופיע בשינויים קלים בתהילים נ"ג.
מזמור י"ד מורכב משבעה פסוקים ומחולק לשלושה חלקים:
פסוקים א-ג: המשורר מלין על הרשעים והנבלים.
פסוקים ד-ו: המשורר מזהיר מפני מידת הדין.
פסוק ז: המשורר מצפה לישועת ישראל מיד השונאים.
החוקרים נחלקו האם הרשעים שבמזמור הם גויים, או יהודים שפועלים שלא כשורה.
רש"י מפרש על פי המדרש שמזמור זה נאמר על נבוכדנצאר (ומזמור נ"ג המקביל נאמר על טיטוס).
המזמור חותם קבוצת מזמורים שהחלה במזמור ט', שבה מתאר המשורר את כוחם של הרשעים, מתלונן על הצלחתם ומביע תקווה שבסופו של דבר יבוא העונש על הרשעים, והסובלים מהם יצאו לחופשי.
פסוק ז' נאמר כחלק מהתפילה הנאמרת בסיום אמירת תהילים.
תהילים י"ז הוא המזמור השבעה עשר בספר תהילים.
המזמור חתום בידי דוד, המבקש בו שה' יבחן את נאמנותו, ויביס את הרשעים הרודפים אותו.
המזמור נחלק לשלושה חלקים וחתימה:
החלק הראשון (פסוקים א-ה) הוא מעין פתיחה: המשורר פונה לה' ומבקש שהוא ישמע לתפילתו ויביט לצדקתו.
בחלק שני (פסוקים ו-יב) הוא ממקד את הבקשה, ומבקש מה' שיושיע אותו מפני הרשעים שסובבים אותו.
בחלק שלישי (פסוקים יג-יד) מתגברת הפנייה לה' בבקשה שיכריע את האויב.
חתימת המזמור (פסוק טו) מסיימת בתפילה.
המילה "צדק" מופיעה בפסוק הראשון ובפסוק האחרון, מהווה מסגרת למזמור.
הפרק נאמר בבית הקברות כחלק מתפילות האזכרה.
פסוק ח' נאמר כחלק מקריאת שמע על המיטה
תהילים כ"ח הוא המזמור ה-28 בספר תהילים.
(מזמור 27 בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה).
המזמור הוא אחד מארבעה עשר מזמורים הפותחים במילה 'לְדָוִד'.
המזמור נחלק לשלושה חלקים: פסוקים א' -ב': בכותרת המזמור מבקש המשורר מה' לקבל את תפילתו.
חלקו השני מפסוק ג'- ה' מופיעה תפילת המשורר נגד אויביו ובחלקו השלישי, פסוקים ו'-ט' מודה המשורר לה' כי שמע את תפילתו.
בעל המזמור מתפלל לה' משום שהוא מצוי בסכנה מאויבים המתנהגים כמכריו אך מבקשים להרע לו: "דֹּבְרֵי שָׁלוֹם, עִם-רֵעֵיהֶם; וְרָעָה, בִּלְבָבָם".
המשורר מבקש מה' שיצילו וישיב להם גמולם.
התפילה נאמרת בגוף ראשון יחיד מלבד הפסוק האחרון בו מבקש המתפלל מה' שיציל את עמו.
בפסוק ח' מזכיר המתפלל את משיח ה', המלך: "מְשִׁיחוֹ" ויש שפירשו כי המזמור נאמר על ידי מלך וזה מתפלל בעד עמו.
יש שהתבססו על פסוקים ח' -ט' וראו במזמור זה, מזמור מלך.
יש שסברו כי המזמור נאמר על ידי אדם חולה וזאת לפי התיאור המובא בפסוק א': "יוֹרְדֵי בוֹר", תיאור המתים היורדים לשאול.
אחרים טענו כי מדובר באדם הבורח מאויביו ומוצא מקלט בבית המקדש.
יש שטענו כי המזמור נכתב בזמנם של מלכי יהודה וישראל.
הפסוק החותם את הפרק "הושיעה את עמך" וגו' - משמש כאחד מהפסוקים הפותחים את פסוקי דזמרה בקטע המתחיל ב"הודו לה' קראו בשמו".
במנהג העממי משתמשים בפסוק זה למנות בני אדם, בגלל האיסור למניה מספרית של בני אדם מישראל, והיות ובפסוק זה ישנן עשר מילים.
הושיעה את עמך - לחן מפורסם של ד"ר אברהם טברסקי שהתקבל בחסידות חב"ד ובמגזרים נוספים.
לשיר ביצועים רבים, בהם: יוני שלמה, שלומי שבת במסגרת פרויקט צמאה, יצחק מאיר.
הושיעה - זאנוויל ויינברגר ומקהלת מלכות, לחן של ר' יעקב לייבוביץ' מחסידות סערט-ויז'ניץ
מזמור כ"ו בספר תהילים מיוחס לדוד.
המזמור עוסק כולו בתמימותו של בעל המזמור שמעיד על עצמו שהוא לא חטא מעולם.
בתחילת המזמור פונה המשורר אל אלוהיו ומזמין אותו לשפוט אותו ולראות שהוא תמים, בוטח בה' ולא נופל לחטאים.
בעל המזמור מוסיף ומפרט את כל הדרכים בהן לא נפל לחטא, הוא לא ישב עם אנשים שקרנים, לא עם אנשים שחוטאים בסתר ולא עם אנשים רשעים.
בעל המזמור מבקש מה' שירשה לו בזכות ניקיון כפיו לסובב סביב המזבח ולהלל אותו מאחר שהוא אוהב את בית ה', משכן כבודו.
בעל המזמור מתחנן שה' לא יכליל אותו ביחד עם חוטאים מאחר שהוא הולך בדרך הישר ושואף אך ורק להלל את ה'.
הגמרא מביאה אימרה אמירה בשם רב יהודה אמר רב על כך שאל לו לאדם להביא את עצמו לידי ניסיון מאחר שאפילו דוד הביא את עצמו לידי ניסיון במזמור כ"ו ונכשל.
הגמרא מספרת מעשה לפיו דוד שואל את הקב"ה מדוע בברכת אבות שבתפילת שמונה עשרה הקב"ה מתקרא אלוהי אברהם, אלוהי יצחק ואלוהי יעקב, אך לא אלוהי דוד.
עונה לו הקב"ה שזה נוסח הברכה מאחר שהם עברו ניסיון ועמדו בו ואילו דוד לא עבר ניסיון.
מיד אמר לפניו דוד "בְּחָנֵנִי ה' וְנַסֵּנִי" והקב"ה מסכים ואומר לדוד שהוא ייבחן בעריות.
באותו לילה דוד חטא בבת שבע.
פסוק ו' של המזמור משמש בתלמוד הבבלי מקור לחשיבות נטילת ידיים כהכנה לתפילה.
ואני בתומי אלך - מתוך האלבום יביע אומר של הדג נחש.
תהילים מ"ה הוא המזמור הארבעים וחמישה בספר תהילים.
על פי כותרת המזמור, כתיבת המזמור מיוחסת לבני קורח.
מזמור זה הוא מזמור שבח לה' ומסווג כמזמור מלך.
ניתן לחלק את המזמור לשני חלקים פרט לכותרת ולפתיחה (פסוקים א'-ב') והפסור החותם את המזמור (פסוק י"ח).
בחלקו הראשון (פסוקים ג'-ח') משבח משורר תהילים את מלכו, ומעלה על נס את מעלותיו.
חלקו השני (פסוקים ט'-י"ז) תיאור החתונה ודברי שבח לכלה.
מזמור מ"ה הוא מזמור מלך וכותרתו "שִׁיר יְדִידֹת" הוא ביטוי יחידאי במקרא.
בשירה זאת באה לידי ביטוי האהדה לה רוחש המשורר למלך.
חוקרי המקרא העלו מספר השערות מהו נשוא המזמור ועניינו:
יש שטענו כי מזמור זה הוא מזמור חתונה, וזאת על פי מופעיה של המילה 'דוֹד' שהוא כינויו של החתן בשיר השירים.
נפתלי טור-סיני סבר כי השיר הוקדש לשלמה וזאת כי בכותרת 'יְדִידֹת' יש רמז לשמו השני של שלמה, ידידיה.
על פי חלקו השני של המזמור יש שסברו כי לשיר זיקה ליום חתונתו של המלך.
חוקר המקרא סיגמונד מובינקל טען כי זהו המזמור היחידי שניתן לסווגו כהמנון למלך.
יש שטענו כי המזמור מכוון לשלמה אשר הביא זהב מאופיר ומידע זה נכון לתקופתו.
אחרים טוענים כי המזמור מתכוון לדוד וזאת מתיאור מעלותיו של המלך המתוארות במזמור ומופיעות כבר בסיפור משחיתו ב.
דעה נוספת היא כי את המזמור נשא אחאב בעת נישואיו לאיזבל וזאת מן הכתוב: "מִן-הֵיכְלֵי שֵׁן" הרומזים לארמונו של אחאב.
בתחילת המזמור נאמר: "למנצח על שושנים".
בדבר כוונת המשורר נאמרו מספר פירושים:
יש שסברו כי שושנים הם כלי הנגינה שבהם נגנו בעת קריאת השיר וייתכן כי זהו שמה של היצירה אשר נוגנה.
רבי ישראל נג'ארה פירש כי השושנים הנזכרות בכותרת הם מטאפורה לצדיקים אותם מלקט ה' בגן.
בנוסף למזמור זה התבנית "עַל-שֹׁשַׁנִּים".
מופיעה במזמור ס"ט ובשינוי קל: " "אֶל-שֹׁשַׁנִּים"" במזמור פ'.
רחש ליבי - אייזיק האניג בלחן של האדמו"ר מפיטסבורג, עיבוד של מונה רוזנבלום באלבום אמת ניגוני חסידי פיטסבורג 11.
תהילים ל"ז הוא הפרק השלושים ושבעה בספר תהילים (על פי הוולגטה הוא ה-36).
מסרו של המזמור הוא שהרשעים עושי העוול סופם להכרת, והצדיקים ישכנו לעד בארץ.
המזמור הוא מזמור חכמה, המיוחס על פי כותרתו לדוד והוא סובב סביב נושא אחד – קריאה לשומעים לבטוח בה' ובישועתו, כי הרשעים עוד מעט ייכרתו והצלחתם היא רגעית, ואת עושי הטוב ה' שומר והם יירשו את הארץ.
ביטויים מהמזמור דומים לביטויים בספר משלי ובספר איוב, שגם הם עסוקים באותו הנושא.
רבים עמדו על הקשר בין מזמור זה למזמור שלפניו: מזמור ל"ו מעמיד את דרך החטאים למול דרך הצדיקים, ומזמורנו משלים את התמונה ומברר את העדיפות של דרך הצדיקים שתתקיים.
המזמור ערוך באקרוסטיכון אלפביתי, כשלכל אות פתגם בן ארבע צלעות.
חלוקת הפרק לפסוקים ולטעמי המקרא לא מתחשבת, כדרכה, במבנה זה, אלא תלויה באורך הצלעות ובשיקולים אחרים.
מלבד זאת, יש המחלקים מזמור זה כך:
פסוקים תוכן א'–י"א פתיחה – קריאה לבטוח בה' שישמור את הצדיק ויכרית את הרשע.
י"ב–י"ז הצלת הצדיק מחרב הרשע.
ל'–ל"ג הצלת הצדיק מעלילה שרשעים טופלים עליו.
פסוק כ"ה, ובנוסח הספרדים גם הפסוק שאחריו, נאמרים לאחר ברכת המזון יחד עם עוד פסוקים העוסקים בהודאה על המזון.
המילים שבפסוק כ"ג משמשות יסוד לברכת המכין מצעדי גבר, אחת מברכות השחר, העוסקת בהודאה לה' על היכולת להלך.
שני הפסוקים שבסוף המזמור נאמרים עם פסוקים אחרים בקהילות רבות לפני תפילת ערבית, כבקשת ישועה בלילה שנמשל לצרה.
פסוק כ"א נלמד להלכות מלווה ולווה ומהנאמר "לֹוֶה רָשָׁע וְלֹא יְשַׁלֵּם" לומדים חז"ל שעל הלווה יש חובה מוסרית להחזיר את חובותיו.
להתענג זאנוויל ויינברגר באלבום מן השמיים.
ותשועת צדיקים - מוטי גולמן ושרוליק מנדלסון.
נאר מיט אמונה - יעקב יהודה דסקל באלבומו נאר מיט אמונה.
תהילים כ"א הוא המזמור העשרים ואחד בספר תהילים.
זהו מזמור המכיל שיר תודה על הצלחתו של המלך ומציג את משאלות ליבו.
בדומה למזמור כ', גם מזמור כ"א מסווג בתור "מזמור מלך", ויסודו בברכה למלך וביטחון בישועת ה'.
פס' ג-ח מראים שכל מה שהמלך רצה וכל מה שביקש - נענה.
פס' ט-יג מתארים את ניצחונו של המלך.
נכתב "תִּמְצָא יָדְךָ לְכָל אֹיְבֶיךָ" ומאחר שה' תומך בו, ידו של המלך חזקה והוא מנצח את אויביו.
בפסוקים ב'-ח' המשורר פונה לה' ומתאר את הברכות הרבות שהוא מברך את המלך: "ה' בְּעָזְּךָ יִשְׂמַח מֶלֶךְ וּבִישׁוּעָתְךָ מַה יָּגֶיל מְאֹד.
המשורר חותם את הפסקה בקביעה: "כִּי הַמֶּלֶךְ בֹּטֵחַ בַּה' וּבְחֶסֶד עֶלְיוֹן בַּל יִמּוֹט", כלומר המלך בוטח בה', וזו הסיבה לכך שה' מביא לו שפע ברכות.
בפסוקים ט'-י"ג המשורר פונה אל המלך ומאחל לו שינחל הצלחה, בעזרת האל, במיגור אויביו: "תִּמְצָא יָדְךָ לְכׇל אֹיְבֶיךָ יְמִינְךָ תִּמְצָא שֹׂנְאֶיךָ.
הפסקה מסתיימת בפנייה ישירה לה' בבקשה לעזרה, ולאחריה העם ישיר ויזמר על גבורת ה': "רוּמָה ה' בְּעֻזֶּךָ נָשִׁירָה וּנְזַמְּרָה גְּבוּרָתֶךָ".
חז"ל דרשו את המזמור כנבואה על משיח בן דוד, אך מפרשים רבים פירשו אותו על דוד עצמו.
בשנות התפשטות האמונה במשיחיותו של שבתי צבי, הנהיגו קהילות רבות לומר מזמור זה בכל יום בתפילת שחרית אחרי שיר של יום ומזמור פ"ג, ובקהילות אחרות אף אחרי תפילת מנחה וערבית.
חסידי שבתי צבי ראו במזמור זה רמז למשיחיותו, משום שהמילה "ובישועתך" שווה בגימטריה לשמו "שבתי צבי".
המנהג נותר על מקומו גם לאחר שקיעת ההתלהבות המשיחית משבתי צבי, ורבנים שנלחמו בשבתאות הסמויה התאמצו לבטלו.
מזמור זה שימש רמז למשיחיות שבתי צבי בתנועה השבתאית גם בהקשרים נוספים, ולמשל נהגו לחקוק אותו בקירות בתי כנסת.
תהילים כ"ה הוא המזמור ה-25 בספר תהילים ומיוחס לדוד המלך.
קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כמועילה נגד כל צרה ומצוקה.
מזמור כ"ה מורכב מעשרים ושניים פסוקים ומחולק לשלושה חלקים:
המשורר מתפלל ומביע ביטחון באלוהים ומבקש כמה בקשות.
בבקשתו השלישית הוא מבקש מאלוהים שיתעלם ולא יזכור לו את חטאיו.
המשורר משבח את אלוהים ומודה על טובו והנהגתו הישרה של אלוהים בעולם: "טוֹב וְיָשָׁר ה' עַל כֵּן יוֹרֶה חַטָּאִים בַּדָּרֶךְ.
לאחר מכן המשורר מדגיש כי הבוחר בדרך ה' יזכה לטוב: "מִי זֶה הָאִישׁ יְרֵא ה' יוֹרֶנּוּ בְּדֶרֶךְ יִבְחָר.
המשורר מספר על עצמו כי הוא עצמו הולך בדרך זו ואכן זוכה לטוב בזכות זאת: "עֵינַי תָּמִיד אֶל ה' כִּי הוּא יוֹצִיא מֵרֶשֶׁת רַגְלָי" (ט"ו).
המשורר חוזר לבקשתו הראשונה להצלה מאויביו: "רְאֵה אֹיְבַי כִּי רָבּוּ וְשִׂנְאַת חָמָס שְׂנֵאוּנִי.
יחד עם זאת, המשורר מבקש להצליח ללכת בדרך הטובה (כ"א).
המזמור מסתיים בתפילה לגאולת עם ישראל: "פְּדֵה אֱלֹהִים אֶת יִשְׂרָאֵל מִכֹּל צָרוֹתָיו".
מאז תקופת הראשונים, נפוץ מנהג לומר מזמור זה בעת נפילת אפיים שלאחר תפילת העמידה.
המנהג מוזכר לראשונה במחזור ויטרי, אך לבסוף נקבע דווקא כמזמור הקבוע לנפילת אפיים בנוסח הספרדים.
בספר הזוהר נאמר כי בעת אמירת מזמור זה בשעת נפילת אפיים, יש לכוון למסור את הנפש.
עוד נאמר בזוהר כי מי שאומר מזמור זה מבלי לכוון בו כראוי עתיד למות קודם זמנו.
מחמת חשש זה רבים ממתפללי נוסח הספרדים חדלו מליפול אפיים בכלל, והם אומרים מזמור זה מבלי נפילת אפיים.
תהילים ל"א הוא המזמור ה-31 בספר תהילים ומיוחס לדוד המלך.
המזמור הוא אחד מתשעה מזמורים הפותחים ב'לַמְנַצֵּחַ מִזְמוֹר לְדָוִד'.
קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כמועילה נגד עין הרע.
מזמור ל"א מורכב מעשרים וחמישה פסוקים.
ומחולק לשני חלקים על פי מבנה דומה:
המשורר פותח את המזמור בהצהרה על אמונו באלוהים (ב'), ועובר לתפילה לאלוהים שישמע לבקשתו "הַטֵּה אֵלַי אָזְנְךָ מְהֵרָה הַצִּילֵנִי" (ג'),
לאחר מכן הוא חוזר ומוסיף בתיאוריו את אמונו וביטחונו באלוהים ומבקש שיציל אותו מצרותיו (ה').
הוא מעלה שתי סיבות לבקשה שלו;
סיבה ראשונה: אלוהים הוא שיכול להציל ולהושיע: "בְּיָדְךָ אַפְקִיד רוּחִי פָּדִיתָ אוֹתִי ה' אֵל אֱמֶת" (ו')
סיבה שנייה: אלוהים עוזר לאוהביו ובוטחיו ולא לשונאיו (ז').
כמו בתחילת הפרק, גם בחלקו השני המשורר ממשיך לנמק את בקשתו.
כמו בחלקו הראשון של הפרק, אחרי תחינתו מקבל המשורר ישועה ומודה לאלוהים: "בָּרוּךְ ה' כִּי הִפְלִיא חַסְדּוֹ לִי בְּעִיר מָצוֹר" (כב).
הפסוק האחרון של המזמור "חִזְקוּ וְיַאֲמֵץ לְבַבְכֶם כָּל הַמְיַחֲלִים לַה'" זכה ללחן וביצוע של הזמר הדתי ביני לנדאו.
בשיר "כל המיחלים", מתוך האלבום "מעבר לגבולות".
לקראת מופעי "צמאה" בשנת 2016 שר עמיר בניון את חלקו הראשון של הפסוק השני בפרק בביצוע מולחן: "בְּךָ ה' חָסִיתִי אַל אֵבוֹשָׁה לְעוֹלָם", השיר נקרא "בך ה' חסיתי".
(האמת היא שהניגון הזה הוא על פסוק דומה מפרק עא בתהילים.
הניגון הולחן לכבוד יום ההולדת של הרבי מליובאוויטש ליום הולדתו ה-70 בשנת תשלב.
ב-14 בדצמבר 2020 מזכיר המדינה של ארצות הברית דאז מייק פומפאו בעמוד הטוויטר שלו גם כן את הפסוק האחרון במזמור.
תהילים ל"ב הוא המזמור ה-32 בספר תהילים ומיוחס לדוד המלך.
קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כמועילה בבקשת רחמים, והוא חלק מהתיקון הכללי.
מזמור ל"ב מורכב מאחד עשר פסוקים ומחולק לשלושה חלקים:
המשורר פותח בקריאות "אשרי" המשבחות את האיש שאין לו פשעים ועוונות: "אַשְׁרֵי נְשׂוּי פֶּשַׁע כְּסוּי חֲטָאָה" (א').
בפסקה השנייה מתאר המשורר את מה שקרה לו.
המשורר מפציר בשומעיו לא להתנהג כבהמה חסרת מעצורים: "כְּסוּס כְּפֶרֶד אֵין הָבִין בְּמֶתֶג וָרֶסֶן עֶדְיוֹ לִבְלוֹם בַּל קְרֹב אֵלֶיךָ", אלא להבין שכל הבוטח באלוהים - הוא יתחסד אליו בחזרה כגמולו: "רַבִּים מַכְאוֹבִים לָרָשָׁע וְהַבּוֹטֵחַ בַּה' חֶסֶד יְסוֹבְבֶנּוּ" (י').
לדעת הגר"א ולמנהג הפרושים, מזמור זה הוא שיר של יום ליום הכיפורים.
לדוד משכיל הוא השני מעשרת המזמורים המרכיבים את התיקון הכללי.
ב-6 באוקטובר 2011 הועלה לאתר יוטיוב ביצוע של ליאור נרקיס למזמור "לדוד משכיל" כמחווה לתיקון הכללי של רבי נחמן מברסלב.
השיר הולחן על ידי יניב דהרי וליאור נרקיס
המזמור כפיוט שהולחן על ידי יהדות בבל, בביצועו של משה חבושה
המזמור כפיוט שהולחן על ידי יהדות מרוקו, בביצועו של חיים לוק
המזמור כפיוט שהולחן על ידי יהודי עדות המזרח בירושלים, בביצועו של עזרא ברנע
האט ביטחון - ליפא שמלצר באלבומו בלי עין הרע.
תהילים ל"ג הוא המזמור ה-33 בספר תהילים ולא ידוע מי חיברו.
קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כמועילה למי שמתו ילדיה.
מזמור ל"ג מורכב מעשרים ושניים פסוקים ומחולק לארבעה חלקים:
בחלקו השני של המזמור מתאר המשורר בהרחבה את מידותיו של אלוהים.
בפתיחה מעיד המשורר כי דברי אלוהים ישרים ומעשיו נאמנים: "כִּי יָשָׁר דְּבַר ה' וְכָל מַעֲשֵׂהוּ בֶּאֱמוּנָה" (ד').
בחלק זה מתאר המשורר את היחסים בין אלוהים ובני האדם.
חלקו החותם של המזמור פותח בבקשתו של המשורר להתקרב עוד לאלוהים: "נַפְשֵׁנוּ חִכְּתָה לַה' עֶזְרֵנוּ וּמָגִנֵּנוּ הוּא" (כ'), ולאחריה הצהרת ביטחון של המשורר ושל חסידי אלוהים: "כִּי בוֹ יִשְׂמַח לִבֵּנוּ כִּי בְשֵׁם קׇדְשׁוֹ בָטָחְנוּ" (כ"א).
המשורר חותם את המזמור בבקשה וייחול לחסד מהאלוהים: "יְהִי חַסְדְּךָ ה' עָלֵינוּ כַּאֲשֶׁר יִחַלְנוּ לָךְ" (כ"ב).
בלקט הפסוקים "יהי כבוד" קובצו בין השאר פסוקים ט', י' וי"א מתהילים פרק ל"ג.
"יהי כבוד" הוא הלקט השישי ב"פסוקי דזמרא", שנאמרים בכל בוקר בתפילת שחרית.
כמו כן המזמור מופיע בשלמותו ב"פסוקי דזמרא" של שבת וימים טובים.
המזמור כפיוט שהולחן על ידי יהדות תימן, בביצועו של אהרן עמרם
המזמור כפיוט עממי ארצישראלי, בביצועו של פרץ אליהו
המזמור כניגון שהולחן על ידי יהדות אשכנז, בביצועו של אורי קרויזר
המזמור כפיוט שהולחן על ידי יהדות עדות המזרח, ירושלמי, בביצועו של עזרא ברנע
על פי פסוק ג'- היטיבו נגן בתרועה, בביצוע של מקהלת קול ציון לגולה
חלק ממילות הפרק מופיעות בשיר משמיים מתוך האלבום יביע אומר של הדג נחש.
נפשנו חכתה - לחן של שמשי ניימן באלבום נחמה.
נפשנו חכתה - יונתן רזאל באלבום פותח לב.
רננו צדיקים - יוסף קרדונר באלבום מנורת הזהב.
פסוקים כ' וכ"א משולבים בשיר הושיעה של זאנוויל ויינברגר ומקהלת מלכות בלחן יעקב לייבוביץ' מחסידות סערט ויז'ניץ.
תהילים ל"ה הוא המזמור השלושים וחמישה בספר תהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-34) ומיוחס לדוד המלך.
קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כסגולה אם קמו עליך מריבים.
מזמור ל"ה מורכב מעשרים ושמונה פסוקים ומחולק לשלושה חלקים:
המזמור נפתח בבקשת המשורר מאלוהים שילחם באויביו במקומו ובשבילו: "רִיבָה ה' אֶת יְרִיבַי לְחַם אֶת לֹחֲמָי" (א').
המשורר מפרט איך בדיוק ילחם בשבילו אלוהים: "הַחֲזֵק מָגֵן וְצִנָּה וְקוּמָה בְּעֶזְרָתִי.
יתרה להתנכלויות והבגידות מתאר המשורר את חדוות שונאיו בתבוסתו: "וּבְצַלְעִי שָׂמְחוּ וְנֶאֱסָפוּ נֶאֶסְפוּ עָלַי נֵכִים וְלֹא יָדַעְתִּי קָרְעוּ וְלֹא דָמּוּ" (ט"ו).
גם את חלקו השני של המזמור המשורר חותם בהבטחה שהוא יודה לו ויהלל אותו לאחר הצלתו: "אוֹדְךָ בְּקָהָל רָב בְּעַם עָצוּם אֲהַלְלֶךָּ" (י"ח).
בחלקו האחרון של המזמור המשורר מצפה שאויביו לא ישמחו במפלתו: "אַל יִשְׂמְחוּ לִי אֹיְבַי שֶׁקֶר שֹׂנְאַי חִנָּם יִקְרְצוּ עָיִן" (י"ט).
ושב ומחכה לגאולתו ומתפלל שידידיו ירננו בה, כמו שאויביו ושונאיו שמחו במפלתו: "יָרֹנּוּ וְיִשְׂמְחוּ חֲפֵצֵי צִדְקִי וְיֹאמְרוּ תָמִיד יִגְדַּל ה' הֶחָפֵץ שְׁלוֹם עַבְדּוֹ" (כ"ז).
המשורר חותם את החלק הסוגר של המזמור, בהבטחה כי ימשיך ויודה לאלוהים כל הזמן: "וּלְשׁוֹנִי תֶּהְגֶּה צִדְקֶךָ כָּל הַיּוֹם תְּהִלָּתֶךָ" (כ"ח).
פסוק י' - מופיע בתפילת נשמת כל חי.