tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלבד ההצעה של אראדו למטוס חד כנפי בעל כנף נמוכה, כל ההצעות היו של מטוסים דו-כנפיים סטנדרטיים.
הדבר הביא לאראדו יתרון בביצועי המטוס על שאר ההצעות, וה-RLM הזמין ארבעה אבות-טיפוס של המטוס.
בנוסף, הוזמנו גם שני אבות טיפוס של ההצעה של פוקה-וולף כ"גיבוי" למטוסים של אראדו, אך כבר מההתחלה היה ברור שהאראדו יעבוד בצורה אפקטיבית, ורק ארבעה מטוסי פוקה-וולף Fw 62 נבנו בסך הכל.
ארבעת אבות הטיפוס של האראדו Ar 196, מסומנים באות V, נמסרו בקיץ 1937, כששניים מהם נבנו עם מצוף יחיד ושניים אחרים עם מצוף כפול.
שניהם הפגינו ביצועים מעולים במים ונראה היה כי אין לפי מה להחליט, איזה מהסוגים ייבחר.
לבסוף נבחר הדגם עם מצופים הכפולים, ואב-טיפוס נוסף, V5, נבנה לבדיקות אחרונות בנובמבר 1938.
בנובמבר ודצמבר 1938 נמסרו עשרה מטוסי A-0, עם מקלע MG 15 7.92 מ"מ בחלקו האחורי למטרות הגנה.
חמישה מטוסים דומים, שסומנו B-0, נמסרו לבסיסים ביבשה.
המטוס נכנס לייצור סדיר של ה-A-1 ביוני 1939.
בנובמבר, הוחלף הייצור ל-A-2, שהיה בעל יכולת לשאת שתי פצצות במשקל 50 ק"ג, שני תותחים MG FF ומקלע MG 17 7.92 מ"מ בחרטום.
דגם זה הוחלף ב-A-4 בדצמבר 1940, שבו חוזקה השילדה, נוסף רדיו חדש, והמדחפים הוחלפו למודל של VDM.
את ה-A-4 החליף ה-A-3, ששמו כנראה נגרם מטעות בספירה, שגם בו חוזקה השילדה.
הגרסה הסופית של המטוס היא A-5, שיוצר מ-1943 ואילך, ששינה את הרדיו ואת מכשור תא הטייס, ובו המקלע האחורי הוחלף ב MG 81Z, שהיה שיפור משמעותי.
בסך הכל נבנו 541 מטוסי Ar 196 (מתוכם 15 אבות-טיפוס), לפני הפסקת הייצור באוגוסט 1944.
האראדו היה אהוב במיוחד על ידי טייסיו, בעיקר בגלל היכולת שלו לתפקד בצורה טובה גם במים וגם באוויר.
מסיום הפיתוח שלו ועד סוף 1944 ה-196 פעל בעיקר במשימות סיור לאיתור צוללות של בעלות הברית.
שתי הצלחות ראויות לציון של המטוס הן לכידת ה-HMS Seal, צוללת בריטית שלאחר המבצע המוצלח עברה לשירות גרמני, וההפרעה המתמשכת לפעילות המפציץ הבריטי Armstrong Withworth Whitely.
אף שהאראדו 196 לא היה שקול בכוחו למטוסי קרב, הוא היה טוב משמעותית מהמטוסים המקבילים של בעלות הברית.
בנוסף, חיל האוויר הפיני השתמש ב-196 להטסת סיורים של כוחות מיוחדים אל מאחורי קווי האויב ולהעברת אספקה אליהם.
שני אראדו 196 הועברו ב-1940 למלאיה, שהייתה בשליטה יפנית, כדי לשרת על הסיירות "Thor" ו"Michel".
יחד עם ה(Aichi E13A (Jake היפני, הם היו המטוסים העיקריים של הכוח הימי המיוחד של מזרח אסיה, שמטרתם הייתה לסייע לכוח משימה של צוללות גרמניות (Monsun Grupe) ולחיל הים הקיסרי של יפן.
המטוסים נצבעו בצבעים של המטוסים היפניים אך טייסיהם היו גרמנים בשירות הלופטוואפה.
האראדו 196 הראשון שנפל לידי בעלות הברית היה מטוס דוגמה.
הוא היה שייך לסיירת הגרמנית אדמירל היפר, שנתפס על ידי מטוס ים נורווגי בשמונה באפריל 1940, בתחילת ה"קמפיין הנורווגי" - ניסיון של בעלות הברית לכבוש את צפון נורווגיה בשלבים הראשונים של מלחמת העולם.
לאחר גרירתו לקריסטיאנסנד על ידי סירת טורפדו, הוטס בצבעים נורווגיים נגד מפעיליו הקודמים.
ב-18 באפריל המטוס הועבר לממלכה המאוחדת, וזמן קצר לאחר מכן התרסק כשהועבר לבדיקות בבסיס חיל הים בהלנסבורג בידי טייס בריטי.
מטוסים רבים מסוג אראדו 196 נפלו בידי כוחות סובייטים, בחוף הבלטי של גרמניה ופולין.
בנוסף, מחסן חלפים למטוס בדאסו הושמש מחדש.
לאחר תיקונם, 37 מטוסי אראדו 196 נכנסו לשירות במשמר הגבול הסובייטי, ושירתו בחופי ברית המועצות עד 1955.
זרוע האוויר של חיל הים הנורווגי
זרוע האוויר של הצי הרומני
משמר הגבול של ברית המועצות
משקל המראה מרבי: 3720 קילוגרם
מנוע: 1× BMW 132K, מנוע כוכבי בעל 9 צילינדרים, מקורר על ידי אוויר, 960 כ"ס
שיעור נסיקה: 5 מטרים/שנייה, 300 מטרים/דקה
1× מקלע MG 17 7.92mm שמפועל על ידי התצפיתן
2× תותח MG FF 20mm בכנפיים
פצצות: 2× פצצות 50 קילוגרם
אר דקו של שנות ה-20 וה-30 הוא ספר תולדות האמנות מאת ההיסטוריון האנגלי בוויס הילייר .
הוא פורסם במקור בשנת 1968 על ידי סטודיו ויסטה.
המחבר דן כיצד סגנונות הקוביזם, האקספרסיוניזם, אמנות מצרים העתיקה, אמנות המאיה וכן הלאה השפיעו על האר דקו, וכיצד האר דקו עצמו שינה את סגנון הדיסציפלינות השונות כמו אדריכלות מודרנית, תכשיטים, קרמיקה, כלי שולחן, עבודות מתכת, זכוכית, טקסטיל ועוד רבים אחרים.
לפי ההיסטוריון תומאס מלינס, פרסום ספר זה ב-1968 הוא שהביא לתרבות הפופולרית את המונח אר דקו.אחרת, ייתכן שהז'אנר היה נכלל בתוך האמנות המודרנית.
אראגצוטן (בארמנית: Արագածոտն) הוא מחוז (מארז) במערב ארמניה.
בירתו והעיר הגדולה ביותר בו היא אשטרק.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2025, התגוררו במחוז כ-135,500 בני אדם.
משמעות השם "אראגצוטן" הוא "מרגלות אראגאץ" (ההר הגבוה של ארמניה).
המחוז של ימינו נקרא כך לפי הקנטון אראגוצטן שבמחוז ההיסטורי איראררט שבארמניה העתיקה, שנשלט בזמנו על ידי משפחת האצילים אמטוני בחסות השושלת הארשקית.
לפי מובסס חורנאצי, אראמניאק, בנו של חאיק, אביה העתיק של האומה הארמנית, יחד עם משפחתו, התיישבו באזור הנוכחי של אראגצוטן.
באתר הארכאולוגי "ורין נאוור"נמצאו בו שירידי בתי קברות מן המאה ה-24 ו-14 לפנה"ס
בזכות עמדתה בלב האזור אייררט במרכז רמת ארמניה, ארגצוטן היא אזור אסטרטגי מדרגה ראשונה מאז הקמת ממלכת ארמניה על ידי השושלת האורונטית ב-331 לפנה"ס.
מאוחר יותר, ב-190 לפנה"ס עלתה לשלטון ארמניה השושלת הארשקים.
בימי הארשקים במאה השנייה אחה"ס הזכיר תלמי את הערים קסלה (במקור - קסאג, כיום אפארן) וטלינה (כיום טאלין)
שטח נפת ניג, כולל האזור אפאראן היה בבעלות משפחת האצילים גנוטניאן, בעוד שטח נפת אראגצוטן לרבות האזור אשטאראק, נשלטו על ידי משפחת האצילים אמטוני.
אחרי חלוקת ארמניה ב-386 וב-428 בין האימפריה הביזנטית והאימפריה הססנית מזרח ארמניה כולל אראגצוטן נכנסו תחת שליטה ססנית.
בזיליקת הצלב הקדוש של קאסאג שנבנתה במאה הרביעית בפרברי העיר אפאראן של היום, היא אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר של אדריכלות כנסייתית ארמנית ששרדו עד לזממנו.
ב-658 בימי הח'ליפות האומיית נכבשה על ידי הערבים.
בסוף המאה התשיעית, הפכה ארגצוטן לחלק מממלכת ארמניה מיסודם בל בני הבגרטים.
באותה תקופה שלטו בארגצוטן משפחות האצילים קמסרקן ופהלבוני.
בין המאות 11–15 אראגצוטן יחד עם שאר שטחיה ההיסטוריים של ארמניה סבלו מנחת זרועם של שורת פולשים:הסלג'וקים, המונגולים, אק קויונלו וקארא קוינולו.
בהתחלת המאה ה-16 הפכה אררגצוטן לחלק מהביילרבגות אריבן במסגרת פרס הספווית.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 הייתה ארגצוטן לחלק מהח'אנות אריבן תחת שלטון שושלת האפשרים ומאוחר יותר תחת שושלת קג'ארים הפרסית.
הוא נשאר תחת שלטון פרסי עד 1827–1828 כשמזרח ארמניה סופחה לאימפריה הרוסית כתוצאת ממלחמת פרס-רוסיה ב-1826–1828 וחתימת הסכם טורקמנצ'אי.
מחוז ארגצוטן משתרע בצפון-מערב ארמניה על שטח של 2,773 קמ"ר.
הוא גובל בצפון עם המחוז שיראק, בצפון-מזרח עם המחוז לורי, במזרח עם המחוז קוטאיק, בדרום עם המחוז ארמביר ובדרום מערב עם העיר ירוואן.
במערב הנהר רחוריאן מפריד בינו ולנפת קארס שבטורקיה.
מבחינה היסטורית השטח הנוכחי של המחוז תופס בעיקר חלקים מהקנטונים אראגצוטן, ניג ושירק מממלכת ארמניה העתיקה.
החלק הצפון-מרבי של המחוז נשלט על ידי רכס הרי אראגץ.
בצפון-מזרח ובמזרח מתרוממים הרי פמבק ובהתאמה, צאגחוניאץ.
הרי ארטני שולטים בתפון מזרח ובמרכז מזרח של המחוז.
העמק הזעיר אחוריאן נמצא בקצה המזרחי של אראגצוטן.
בדרום ובדרום-מזרח המחוז מכיל גם כן את החלקים הצפון-מערביים של מישור אררט.
בהרי אראגץ הפסגה הגבוהה ביותר של המחוז ושל ארמניה כולה - 4.090 מ'.
פרט לנהר אחוריאן, הנהרות קאסאג, גגראוט ואמברד הם מקורות המים העיקריים של המחוז.
בהרי אראגץ נמצאים אגמים כמו קארי, לסינג, אמברד, טאגאבור וקוראגביור.
בשנים 1862–1967 בנהר קאסאג נבנה מצבור המים אפאראן.
בשל הפרשי הגובה הגדולים האקלים במחוז מגוון מאוד.
בעמק הקיץ יכו להימשך עד אוקטובר.
לעומת זאת על יד פסגת אראגאץ החורף נמשך רוב השנה ואפילו בקיץ ניתן למצוא שם משקעי שלג.
במחוז אראגצוטן, פרט לארמנים, חיים יזידים (המתגוררים גם ביישובים ארמנים וכן בכפרים נפרדים) וכורדים.
האפרכיה אראגצוטן של הכנסייה האפוסטולית הארמנית הוקמה ב-1996 על ידי צו של הקתוליקוס של הכל הארמנים, גארגין הראשון.
היא מכסה את שטח האזור הנושא את אותו השם, הכולל את רוב הגוואר ים של אראגצוטן והגוואר ניג מהחבל ההיסטוריה איררט.
בתקופות שונות שטח האפרכיה חולש בין כמה בישופויות.
בימי הביניים המוקדמים נצא אראגצוטן תחת פיקוחם של בישופי השושלת אמאטוני.
מושב הנסיכים מהשושלת החזקה הזאת שכן החל מימי המלך חוסרוב השלישי ארשקוני (338-330) בכפר ההררי אושאקן על המבצר שלו.
המחוז מתחלק ל-114 קומונות, 3 מהן ערים.
בטבלה הקומונות חולקו לפי "נפות" (או "ראיונים"), יחידה מנהלית שהייתה קיימת עד 1995.
הר אראגץ - ההר הגבוה של ארמניה
אראה אותך בחלומותיי הוא סרט דרמה קומית רומנטית אמריקאי משנת 2015 בכתיבה ובימוי של ברט האלי , עם בליית' דאנר וסם אליוט בתפקידים הראשיים.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-27 במאי 2015.
בליית' דאנר הייתה מועמדת לפרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר.
השיר "אראה אותך בחלומותיי, היה מועמד לפרס המוזיקה במדיה של הוליווד, השיר הטוב ביותר -סרט עלילתי.
קרול פטרסון (בליית' דאנר) היא אלמנה שגרה בעיירת חוף בקליפורניה ביחד עם הכלב "הייזל".
בעלה נהרג בהתרסקות מטוס לפני 20 שנה כשבתם הייתה בת 8 והיא גדלה אותה כאם יחידנית ועבדה כמורה.
את זמנה החפשי היא מבלה עם שלושת חברותיה - ג'ורג'ינה (ג'ון סקוויב), סאלי (ריאה פרלמן) ורונה (מארי קיי פלייס) שגרות בדיור מוגן קרוב.
הן מפטפטות, מרכלות, משחקות קלפים וגולף, מעשנות מריחואנה ומתמסטלות ומשכנעות את קרול להשתתף בתחרות "דייט מהיר" במקום, שמסתיימת ללא תוצאות.
קרול נאלצת להרדים את הכלב הזקן ונשארת שוב לבד.
בתה קת'רין (מולין אוקרמן) גרה בניו יורק.
הקשר היחיד שיש לה הוא עם בחור צעיר בשם לויד (מרטין סטאר) שמתחזק את בריכת השחייה שלה.
היא מספרת לו שהייתה פעם זמרת והוא מזמין אותה למועדון קריוקי והיא שרה יפה את "Cry me a river" לתשואות הקהל.
בבית שר לה לויד שיר שחיבר בשם "I'll See You in My Dreams" (מכאן שם הסרט).
ביל (סם אליוט) הוא אחד הדיירים בכפר הפנסיונרים ששם עיניו על קרול.
הוא גבר שרמנטי ואדיב שסיגר לא דולק קבוע בפיו.
הוא גרוש שהשקיע את רוב כספי הפנסיה שלו לקניית יכטה.
הוא לוקח אותה לשיט, הם מתקרבים זה לזו ואף מקיימים יחסים פעם אחת.
קת'רין מגיעה לביקור ושמחה על בן הזוג החדש של אימה אך שמחה זו נקטעת כשביל נפטר לפתע.
כעת קרול שוב בודדה והיא מאמצת כלב מבוגר.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותבליית' דאנרקרול פטרסוןסם אליוטבילמולין אוקרמןקת'רין פטרסוןמרטין סטאראליוטג'ון סקוויבג'ורג'ינהריאה פרלמןסאלימארי קיי פלייסרונה
אראדו Ar 232 , הנקרא לפעמים גם טאצלוורם, הוא מטוס התובלה הצבאי המודרני הראשון בהיסטוריה.
האראדו Ar 232 הציג כמעט את כל התכונות הנחשבות לסטנדרטיות בתכנון מטוסי מטען צבאיים מודרניים, כולל שנמצא מבחינה אופקית מתחת לכנפיים, בעל רמפת טעינה אחורית נפתחת, בעל לטיסה יותר יציבה ובעל יכולת נחיתה והמראה בשטח.
מטוס זה היה מטוס מטען שתוכנן ויוצר על ידי יצרנית המטוסים הגרמנית אראדו פלוגצויגוורקה.
המטוס תוכנן במהלך המחצית הראשונה של מלחמת העולם השנייה בתגובה לבקשה של משרד התעופה של הרייך למטוס תובלה יורש או משלים למטוס יונקרס Ju 52/3m שנחשב אז כבר מטוס מיושן.
הגרמנים תכננו שהמטוס ישמש במגוון רחב של משימות באזורים שונים, כולל בצפון אפריקה ובאזור הארקטי.
בשלהי 1942, בתגובה להידרדרות המצב של הארמייה ה-6 של הוורמאכט במהלך קרב סטלינגרד, הוחלט לפרוס את שני אבות הטיפוס הראשונים של אראדו Ar 232 בחזית המזרחית לצורך אספקת קריטית של מזון ואמל"ח לצד פינוי נפגעים.
אב הטיפוס הראשון אבד מיד יחד עם כל הצוות שלו.
אב הטיפוס השני היה מוצלח יותר, והשלים משימות רבות בינואר 1943, כשהמטוס נכנס ויצא מסטלינגרד ללא בעיה.
צוות המטוס בחר מדי פעם להימנע מנחיתה בשדות תעופה כשנודע שכוחות ברית המועצות נמצאים בקרבת מקום במארב, ובמקום זאת בחר לנחות בשטח, דבר שהיה בלתי אפשרי עבור רוב מטוסי התובלה בגודלו באותה תקופה.
ב-17 ביולי 1943, מטוס אראדו Ar 232 טס מברנדנבורג, גרמניה לבאנק, נורווגיה, אשר היה בזמנו שדה התעופה הצפוני ביותר באירופה.
עבור הטיסה הותקנו במטוס מכלי דלק חיצוניים.
בנוסף למשימות לוגיסטיות צבאיות, היו שימושים רבים אחרים למטוס.
היה שימוש תדיר במטוסי אראדו Ar 232 לצורך הובלת רכיבים לבניית מטוסים שהיו בעלי עדיפות גבוהה.
על פי ההערכות, לפחות חמישה מטוסי אראדו Ar 232 הופעלו על ידי כנף הפצצה 200 של הלופטוואפה, שהייתה יחידת מבצעים מיוחדת סודית של החיל.
היו ניסיונות להעביר סוכנים חשאיים גרמניים אל מאחורי הקווים הסובייטיים באמצעות מטוסי אראדו Ar 232, כולל משימה במסגרת "מבצע צפלין" אשר נועדה להתנקש בחיי יוסיף סטלין בסוף 1944.
החל מדצמבר 1944, מספר מטוסי אראדו Ar 232 הופנו להעברת אספקה לכוח צבאי גרמני מכותר לכאורה מאחורי הקווים הסובייטים.
אף על פי שטיסות אלה נמשכו חודשים, המבצע הזה היה חסר תועלת לחלוטין מכיוון שזה היה בפועל מבצע הטעיה של נ.ק.ו.ד., שכונה "מבצע שרהורן".
שני מטוסי אראדו Ar 232 B-0 נתפסו על ידי הצבא הבריטי בשלהי מלחמת העולם השנייה.
הם הופעלו במשך זמן מה על ידי חיל האוויר המלכותי בטיסות בין אנגליה לגרמניה עד 1946.
מטוסי אב-טיפוס ששימשו לניסויים, מונעים על ידי שני מנועי , רק עשרה נבנו.
מטוס הייצור הסדרתי הראשון, מונע על ידי ארבעה מנועי Fafnir BMW, רק עשרה נבנו וכונו אראדו Ar 232B-0.
חיל האוויר המלכותי (שלל שנתפס מגרמניה הנאצית)
הנעה: 4 מנועי BMW Bramo 323R-2 Fafnir בעלי תשעה צילינדרים, 735 קילוואט (986 כ"ס) כל אחד
מרחק המראה: 200 מטר מינימום
תותח אוטומטי 20 מ"מ מדגם MG 151/20, מותקן בצריח קדמי
מקלע MG 131, מותקן בחרטום
1-2 מקלעי MG 131, מותקנים בירכתיים
עד 8 מקלעי 7.92 מ"מ מדגם MG 34, מותקנים בחלונות הצדדיים כאשר המטוס משמש להובלת חיילים
אראדו פלוגצויגוורקה הייתה יצרנית מטוסים גרמנית, שהוקמה במקור כמפעל וארנמינדה של חברת פלוגזוגבאו פרידריכסהאפן.
החברה עסקה בייצור מטוסים צבאיים יבשתיים ומטוסים ימיים בתקופת מלחמת העולם הראשונה והשנייה.
חברת האם שלה הפסיקה לפעול לאחר מלחמת העולם הראשונה בעקבות הגבלות על התעופה הגרמנית שהוטלו במסגרת חוזה ורסאי.
בשנת 1921, היינריך ליבה רכש את המפעל.
ליבה, שלפי הדיווחים היה מעורב בפיתוח מערכת הסנכרון Stangensteuerung יחד עם אנתוני פוקר בשנים 1914–1915, חידש את פעילות המפעל והתמקד בבניית מטוסים לייצוא.
וולטר רת'ל, שעבד בעבר בקונדור ובפוקר, מונה למתכנן הראשי.
ב-1925 התמזגה החברה עם Arado Handelsgesellschaft, שהוקמה על ידי התעשיין הוגו שטינס הבן.
ב-1925 שימשה החברה ככיסוי לסחר בלתי חוקי בציוד צבאי דרך Arado Handelsgesellschaft.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, השתלט ליבה על החברה, וולטר בלומה, לשעבר מאלבטרוס, החליף את וולטר רת'ל כמעצב הראשי.
אראדו הפכה לספקית חשובה ללופטוואפה עם ה-אראדו Ar 66 וה-Ar 65/68. ב-1936, לאחר שליבה סירב להצטרף למפלגה הנאצית, הוא נעצר ונאלץ למכור את החברה למדינה.
החברה שונתה ל-Arado Flugzeugwerke GmbH ונוהלה על ידי אריך סרנו ופליקס וואגנפיהר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ארדו ייצרה את ה-Ar 96, מטוס האימון העיקרי של הלופטוואפה, ואת ה-Ar 196, מטוס סיור ימי שהפך לסטנדרט בספינות מלחמה גרמניות.
עם זאת, עיצובים אחרים לא הצליחו להתחרות במפציצים אחרים, כמו ה-היינקל He 177. ה-Ar 234, המפציץ הראשון עם מנוע סילון, היה מאוחר מדי להשפיע על תוצאות המלחמה.
עד לשחרורם באפריל 1945 על ידי הצבא הסובייטי, עבדו במפעל ארדו 1,012 עובדי כפייה מפרייברג, מחנה משנה של מחנה הריכוז פלוסנבירג.
פועלים אלו כללו בעיקר נשים ונערות יהודיות פולניות, שנשלחו מפרייברג ומאושוויץ, עם הגעת הקבוצה הראשונה באוגוסט 1944.
אראדו גם בנתה ברישיון גרסאות שונות ורכיבים עבור מטוסי פוקה-וולף Fw 190.
בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, פורקה החברה.
ה-Ar 96 המשיך להיות מיוצר בצ'כוסלובקיה על ידי זלין איירקראפט במשך שנים רבות לאחר המלחמה כ-C.2B.
Arado L 1, מטוס ספורט
Arado L II, מטוס ספורט
Arado S III, אימון אזרחי
Arado SC I, אימון אזרחי
Arado SC II, אימון אזרחי
Arado SD I, אב טיפוס לוחם
Arado SD II, אב טיפוס מטוס לוחם
Arado SD III, אב טיפוס מטוס לוחם
Arado SSD I, אב טיפוס של מטוס לוחם ימי
Arado VI – מטוס נוסעים
Arado W 2 – מטוס ימי אימון אזרחי
Arado Ar 64, לוחם (דו-כנפי)
Arado Ar 65, לוחם/אימון (דו-כנפי - מנוע מחדש Ar 64)
Arado Ar 66, אימון + לוחם לילה
Arado Ar 67, קרב (דו-כנפי) (אב טיפוס)
Arado Ar 68, לוחם (דו-כנפי)
Arado Ar 76, לוחם (דו-כנפי) + אימון
Arado Ar 77, אימון + לוחם קל
Arado Ar 79, אימון + מטוס אזרחי
Arado Ar 80, לוחם (אב טיפוס)
Arado Ar 95, סיירת חוף + פיגוע (מטוס ימי דו-כנפי)
Arado Ar 195, מפציץ טורפדו מבוסס נושא
אראדו Ar 196, סיור ספינה + סיור חוף (מטוס ימי)
Arado Ar 199, אימון מטוס ימי
Arado Ar 231, מטוס סיור עם כנפיים מתקפלות (אב טיפוס)
אראדו Ar 234 ('ברק'), מפציץ (מנוע סילון)
Arado Ar 240, לוחם כבד + מתקפה
Arado Ar 296, אימון, דומה ל-Ar 96 אבל כל בניית עץ
Arado Ar 340, מפציץ בינוני
אראדו Ar 432, תובלה, דומה ל־Ar 232 אך מעורבת מבנה עץ ומתכת
Arado Ar 440, לוחם כבד + מתקפה
אראדו Ar 532, תובלה בוטלה
פרויקטים פנימיים מרכזיים של מלחמת העולם השנייה תחת ה-RLM:
אראדו Ar 234 בליץ היה מפציץ מונע סילון שתוכנן ויוצר על ידי יצרנית המטוסים הגרמנית אראדו פלוגצויגוורקה.
זה היה המפציץ הראשון בעולם שהופעל באופן מבצעי עם טורבו-סילון, ושירת במהלך השנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה.
פיתוח האראדו Ar 234 בליץ החל במחצית השנייה של 1940 בעקבות דרישה של משרד התעופה של הרייך לפיתוח מטוס סיור סילוני מהיר.
בנוסף לדגם הסיור הראשוני Ar 234A, פותח גם דגם המפציץ המהיר Ar 234B בעקבות דרישת משרד התעופה.
עקב מחסור במקום פנימי בגוף המטוס הצר יחסית, מטעני חימוש של עד 1,500 ק"ג נישאו על גבי מתלים חיצוניים במקום בתא פצצות פנימי.
למרות תוכניות לייצור 500 מטוסים מדי חודש עד סוף 1945, האראדו Ar 234 יוצר במספרים קטנים יחסית בלבד.
הדבר נבע בחלקו ממחסור במנועי סילון וחומרים חיוניים אחרים, עליהם התחרה המטוס עם דגמים כמו מסרשמיט Me 262. הוצעו מספר דגמים נוספים, עם מנועים חלופיים, שיפורי תא טייס והתאמות לתפקידים נוספים, כולל מטוס יירוט לילי.
בסוף 1944, החל בביצוע משימות סיור אווירי בשטח האויב.
המטוס שימש כמעט אך ורק למשימות סיור, ובתפקיד זה היה למטוס הלופטוואפה האחרון שביצע טיסה מעל הממלכה המאוחדת במהלך המלחמה, באפריל 1945.
בתפקידו כמפציץ, השימוש הבולט ביותר באראדו Ar 234 היה בניסיונות החוזרים להשמיד את גשר לודנדורף ברמאגן בין 7 ל-17 במרץ 1945. מטוסים רבים הושמדו או נלקחו כשלל על הקרקע בשל מחסור במנועים תקינים ודלק.
במהלך החודשים האחרונים של 1940, משרד התעופה של גרמניה הנאצית פרסם מכרז למטוס סיור סילוני מהיר בעל טווח של 2,156 ק"מ.
חברת אראדו הייתה היחידה שהגיבה, והציעה את הפרויקט E.370, שתוכנן בהובלתו של פרופסור ולטר בלומה.
העיצוב היה של מטוס בעל כנף גבוהה, בעל מבנה קונבנציונלי יחסית, אשר הונע על ידי זוג מנועי Junkers Jumo 004 סילוניים, שהותקנו אחד מתחת לכל כנף.
על אף שהטווח היה קצר מהמפרט הנדרש של משרד התעופה, הוחלט להזמין שני אב טיפוס, אשר כונו Ar 234. המטוסים הושלמו ברובם עד סוף 1941, אך מנועי ה-Jumo 004 לא היו זמינים עד פברואר 1943. כשהגיעו לבסוף, חברת יונקרס הגדירה אותם כבלתי אמינים לשימוש מבצעי, והם הותרו רק לבדיקות קרקעיות.
מספר חודשים לאחר מכן, נמסרו מנועים כשירים לטיסה, וב-30 ביולי 1943, ביצע אב הטיפוס הראשון, Ar 234 V1, את טיסתו הראשונה משדה התעופה ריינה-בנטלג.
אב הטיפוס השני, V2, התרסק ב-2 באוקטובר 1943 ליד ריינה סמוך למינסטר, לאחר שאש פרצה בכנף השמאלית, ושני המנועים והמערכות האלקטרוניות כשלו.
המטוס צלל מגובה של 1,200 מטר (3,900 רגל) והתרסק, מה שגרם למותו של הטייס.
באותה שנה, אב הטיפוס השלישי, V3, הוצג לאדולף היטלר בעיר אינסטרבורג, והוא התרשם מהמטוס והורה על הקצאת כוח אדם, חומרי גלם ומימון לייצור 200 יחידות עד סוף 1944. שמונה אבות הטיפוס הראשונים צוידו במערכת המראה ונחיתה באמצעות עגלת שיגור ומגלשיים, שיועדה לגרסה שלא יוצרה, Ar 234A.
הדגמים השישי והשמיני צוידו בארבעה מנועי BMW 003 במקום שני מנועי Jumo 004. הדגם השישי כלל ארבעה מנועים בנפרד, ואילו השמיני הציג מנועים שהותקנו בזוגות תחת כל כנף.
תרשימים הנדסיים מ-1942 של ה-E.370 מציינים מכל דלק קדמי בנפח 1,430 ליטר, המכל האמצעי בנפח של 830 ליטר ומכל אחורי בנפח 1,540 ליטר.
אלו היו המטוסים הסילוניים בעלי ארבעה מנועים הראשונים שטסו.
אב הטיפוס Ar 234 V7, אשר הונע על ידי שני מנועי Jumo 004, היה המטוס הסילוני הראשון שביצע משימת סיור, ב-2 באוגוסט 1944.
המשקל הצפוי של המטוס היה כ-.
כדי להפחית משקל ולמקסם את נפח הדלק הפנימי, אראדו בחרה שלא להשתמש בכן נסע מתקפל.
במקום זאת, המטוס היה אמור להמריא באמצעות כן נסע תלת-אופני ניתק, ולנחות על שלושה מגלשים מתקפלים – אחד מתחת לגוף המרכזי ואחד מתחת לכל נאשל מנוע.
המגלש המרכזי, מתחת לגוף המטוס, נועד במקור להיכנס כולו לתוך גוף המטוס, ותרשימים הנדסיים מ-1942 מציינים אותו כמבנה בעל חתך תעלת U, הכולל סט של תשעה גלילים מעץ עם חריצים משולשים.
עם זאת, שיטה זו לא אפשרה נסיעת המטוס על הקרקע לאחר הנחיתה, מה שהותיר את המטוסים פזורים ברחבי שדה התעופה ללא יכולת לפנות את המסלול.
אריך זומר, טייס ניסוי של אראדו, העיד כי הנחיתה על מסלול עשב רטוב עם מערכת זו "הייתה כמו על סבון" בשל היעדר יכולת בלימה.
על פי דרישת משרד התעופה, חברת אראדו ייצרה גם זוג אבות-טיפוס שהוגדרו כמפציצים מהירים, תחת השם Ar 234B.
זה היה הדגם הראשון שבו כן הנסע התלת-אופני היה ניתן לקיפול מלא, כאשר כן הנסע הראשי התקפל קדימה לתוך גוף המטוס המרכזי, וגלגל החרטום התקפל לאחור.
הגוף הצר של ה-Ar 234 הכיל בעיקר מכלי דלק, ולא היה בו מקום לתא פצצות פנימי, ולכן החימוש הותקן על גבי נקודות תליה חיצוניות.
תא הטייס שהוצב בחלקו הקדמי של המטוס לא סיפק לטייס שדה ראייה לאחור, והמקלעים האחוריים נשלטו דרך פריסקופ שהורכב על גג תא הטייס.
פריסקופ זה ניתן היה גם להפניה קדימה לטובת הפצצה בצלילה, אך השימושיות שלו נפגמה מאחר והתמונה שהציג הייתה הפוכה.
מערכת המקלעים האחורית הקבועה נמצאה בלתי יעילה על ידי הטייסים, והיא הוסרה בדגם Ar 234B.
גוף המטוס הורחב במעט באזור המרכזי, ומכל הדלק המרכזי הוסר כדי לפנות מקום לכן הנסע הראשי, כאשר מכלי דלק קדמי (1,800 ליטר) ואחורי (2,000 ליטר) מוגדלים פיצו על כך.
במהלך ניסויי הטיסה, בעת שנשא את מטען הפצצות המרבי שלו שכלל שלוש פצצות SC 500, ה-Ar 234 V9 הצליח להגיע למהירות של 672 קמ"ש בגובה של 5,000 מטר (16,000 רגל), מהירות גבוהה יותר מכל מפציץ אחר בלופטוואפה באותה תקופה.
מטען הפצצות הרגיל כלל זוג פצצות 500 ק"ג שהותלו מתחת למנועים או פצצה אחת גדולה של טון שנישאה למחצה בגחון המטוס, בעוד שהמטען המרבי עמד על 1,500 ק"ג.
ניתן היה גם לשאת את הפצצה BT 1400 (פצצת-טורפדו בלתי מונעת במשקל של 1,510 ק"ג), אך מרווח הגחון היה מוגבל.
במקרה של נשיאת חימוש זה, קיבולת הדלק של המטוס פחתה משמעותית ונדרשה עזרת רקטות להמראה.
הטייס היה מפעיל את הטייס האוטומטי בעת השימוש בכוונת ההפצצה, שהייתה מקושרת למערכת ההיגוי כדי לכוון את מסלול הטיסה ישירות.
קווי הייצור הוקמו תוך כדי אספקת 20 מטוסי אראדו Ar 234 בגרסת B-0 הראשונים עד סוף יוני.
הייצור היה איטי, שכן אראדו נדרשה להמשיך בייצור כדי לפצות על מפעלים אחרים שהופצצו במהלך "השבוע גדול" של חילות האוויר של צבא ארצות הברית (20-25 בפברואר 1944), בנוסף לייצור ברישיון של מפציץ הכבד היינקל He 177. בין אמצע 1944 ועד סוף המלחמה, נבנו רק 210 מטוסים.
בפברואר 1945, הייצור הועבר לדגם C.
התכנון הגרמני היה להגיע לייצור של 500 מטוסים בחודש עד נובמבר 1945.
בנוסף, חלק ממטוסי ה-Ar 234 B-2 הוסבו לשמש כמטוסי קרב ליליים.
דגמים אלו סומנו Ar 234B-2/N ונקראו Nachtigall (זמיר הירדן).
הם צוידו במכ"ם FuG 218 "Neptun" הפועל בתחום ה-VHF, עם גרסה מקוצרת של אנטנת המכ"ם הסטנדרטית מסוג Hirschgeweih (קרני צבי) בעלת שמונה אנטנות דיפול, ונשאו זוג תותחי 20 מ"מ מדגם MG 151/20 בתוך פוד תותחים מדגם Magirusbombe על נקודת החיבור האחורית של הגוף.
מערכת המכ"ם הופעלה על ידי איש צוות שני בתא קטן בחלקו האחורי של המטוס.
שניים ממטוסים אלה הופעלו במסגרת היחידה הניסיונית Kommando Bonow של Luftflotte Reich.
הפעילות החלה במרץ 1945, אך המטוס לא נמצא מתאים לקרב לילי ולא השיג הפלות.
האראדו Ar 234C צויד בארבעה מנועי BMW 003A קלים יותר (625 ק"ג כל אחד), שהותקנו בזוג בתי מנוע כפולים, בהתבסס על אלו של אב-הטיפוס השמיני.
הסיבה העיקרית לשינוי זה הייתה הקצאת מנועי יונקרס יומו 004 למסרשמיט Me 262, אך הדבר גם שיפר את כוח ההמראה לכדי כמעט (31.3 קילו-ניוטון).
תא טייס משופר, עם מבנה מעט בולט בקו המתאר העליון, ושילוב חיפוי אווירודינמי משוך לאחור עבור הפריסקופ, יחד עם עיצוב חלונות פשוט יותר (מ-13 חלונות שקופים ל-8), שיפרו את ראות הטייס.
מנועי ה-BMW הגדילו את מהירות השיוט בכ-20% ביחס לדגמי סדרה B.
הדגם C-1 נועד למשימות סיור, ה-C-2 נועד להפצצה, וה-C-3 נועד הן להפצצה, הן לתקיפה קרקעית (באמצעות פצצות נ"א) והן לקרבות לילה (באמצעות זוג תותחי 20 מ"מ נוספים מדגם MG 151/20 שהותקנו בפוד תותחים גחוני מופנה קדימה).
באוקטובר 1944, אב-הטיפוס אראדו Ar 234 V19 ביצע את טיסת הבכורה שלו.
למרות שהכנות נערכו להקמת טייסת ניסיונית, עד סוף המלחמה הושלמו רק 14 מטוסי סדרת C, ורק מחציתם היו מצוידים במנועים.
כמה מהם נמצאו בסוף המלחמה כשהם שלמים אך עם בתי מנועים ריקים.
לא בוצעו ניסויי הטיסה של הדגם החדש שכן גרמניה הנאצית נכנעה.
שלושה דגמים עיקריים של סדרת C תוכננו, לצד מספר גרסאות נוספות שהוצעו כמפרטים מפורטים.
חלקן יועדו לשאת זוג מנועי Heinkel HeS 011 עתירי כוח אך כבדים יותר (950 ק"ג כל אחד), בעוד שאחרות תוכננו לכלול כנפיים משוכות או בעלות מבנה "כנף סהר".
הדגם D נועד להיות מטוס דו-מושבי שהתבסס על גוף המטוס של סדרת B, אך עם תא טייס מוגדל תוך שימוש בפחות חלונות שקופים בהשוואה לגרסת C, והונע על ידי זוג מנועי היינקל HeS 011 סילון מתקדמים.
עם זאת, מנועי ה-HeS 011 מעולם לא יוצרו בכמות מסחרית, ורק 10 יחידות החלו בתהליך הייצור.
דגם P יועד להיות גרסת קרב לילה דו-מושבית, עם גרסה שונה של תא הטייס של סדרת D, אך עם אפשרויות שונות של מנועים ומספר מערכות מכ"ם חלופיות.
מספר גרסאות היו בשלבי תכנון, אך אף אחת מהן לא יוצרה בפועל.
עד שנת 1944, יכולת ההפצצה של הלופטוואפה צומצמה באופן משמעותי עקב שחיקה בחזיתות מרובות, ולמרות היתרון שהציעה כניסתו הקרובה לשירות של ה-Ar 234, היה מחסור חמור בטייסים מנוסים.
פקודות ההסבה הראשונות ברמת היחידה הוצאו ל-III/KG 76 במאי 1944, ואנשי צוות נאלצו לעזוב את חזית המלחמה ולהגיע למרכז גרמניה להיכרות עם המטוס והמנועים, תהליך שהתאפשר באמצעות מטוסי מסרשמיט Me 262 דו-מושביים.
במהלך הכנסת ה-Ar 234 לשירות התגלו אתגרים רבים, כולל איכות ייצור ירודה ומחסור חמור במשאבים מסוימים, כמו דלק.
אמינות מנועי ה-Jumo 004 הידרדרה עם הזמן, תופעה שיוחסה לשימוש בדלקים בלתי מתאימים.
המנועים סבלו מהתלקחויות תכופות והיה צורך לשפצם או להחליפם לאחר כעשר שעות פעולה.
עם זאת, ככל שצוותי הקרקע צברו ניסיון, הזמן הדרוש להחלפת מנועים התקצר.
ריצות ההמראה הארוכות של המטוס גרמו לכמה תאונות, ופתרונות שנבחנו כללו שיפור הכשרת הטייסים ושימוש במנועי עזר להמראה מסוג Starthilfe, שהותקנו מתחת לכנפיים החיצוניות והושלכו לאחר השימוש.
תאונות רבות היו קטלניות בשל היעדר מושב מפלט, שכן הטייס היה נדרש לצאת דרך פתח לא-מעשי בתחתית תא הטייס.
באוגוסט 1944, מספר אבות טיפוס של ה-Ar 234, כולל שישה מדגם A ששרדו, הופנו למשימות סיור אווירי.
אב הטיפוס השביעי ביצע את משימת הסיור הראשונה של מטוס סילון גרמני מעל בריטניה.
טיסות הסיור הללו סייעו להערכת פוטנציאל פלישה ימית של בעלות הברית להולנד.
מטוסי הקרב של בעלות הברית בעלי מנועי הבוכנה לא הצליחו ליירט את ה-Ar 234, מכיוון שלא היו מסוגלים להשיג את מהירותו או גובה טיסתו.
בסתיו 1944, מטוסי ה-Ar 234B הראשונים נכנסו לשירות מבצעי.
משימות מוקדמות כללו תקיפות בארצות השפלה, בנמל אנטוורפן ובתחנת רכבת בבריסל.
המטוס שימש לתקיפות ישירות על כוחות בעלות הברית במהלך הקרב על הבליטה, ובינואר 1945 תקפו מטוסי Ar 234 עמדות ארטילריה מצפון לבסטון.
חודש לאחר מכן, בעלות הברית הצליחו ללכוד מטוס Ar 234 שהתרסק לאחר שיורט על ידי P-47 ת'נדרבולט.
המטוס הופעל גם בקרבות בצפון איטליה.
אחת המשימות הידועות ביותר של האראדו Ar 234 כמפציץ הייתה הניסיון להשמיד את גשר לודנדורף ברמאגן.
בין 7 במרס, כאשר נכבש על ידי בעלות הברית, לבין 17 במרס, עת קרס, הופצץ הגשר ללא הפסקה על ידי מטוסי אראדו Ar 234 של III/KG 76, שהטילו פצצות במשקל של טון.
רוב ההתקפות החטיאו את הגשר, והמטוסים ספגו אבדות כבדות מאש נ"מ, בשל הגובה הנמוך בו התבצעו ההפצצות.
עד 10 באפריל 1945, דווח כי 38 מטוסי Ar 234 היו עדיין מבצעיים, מתוכם 24 מטוסי סיור, 12 מפציצים ושני מטוסי יירוט ליליים.
עם זאת, רובם קורקעו בשל מחסור בדלק ובצוותים מיומנים.
נתונים מתוך: ספרי מטוסים של הרייך השלישי, כרך 1
Arado E 370 הצעה ראשונית שהוגשה לReichsluftfahrtministerium (RLM) עבור מפציץ סיור סילוני מהיר.
Ar 234 V1 עד V5 אב טיפוס ראשוני של ה-Ar 234A עם מערכת נחיתה בסקי, מכשיר שלושת הגלגלים להמראה עם שלושה מחווני סקי מתקפלים, ושני מנועי ג'ומו 004.
Ar 234 V6 ו-V8 אב טיפוס עבור עיצובים עם ארבעה מנועים ל-Ar 234, מיועד להשתמש במנועי BMW 003 בטורבו סילון בעלי דחף נמוך, תוך שמירה על מערכת הסקי/מכשיר המהגלים מהדגם A.
ה-V6 היה מצויד בארבעה מנועי BMW 003 בתאי מנוע נפרדים, בניגוד לדגם V8 שבו המנועים היו בתאים "מאוחדים".
אב טיפוס זה למעשה "הציג" את התקנה המנועים שהייתה עתידה להיות מותקנת ב-Ar 234C.
Ar 234 V7 מטוס פיתוח עבור ה-Ar 234B המיועד לייצור, שמר על מערכת הסקי של דגם ה-A, ונעשה בו שימוש פעיל בשדה הקרב.
Ar 234 V9 עד V11 אב טיפוס מייצג עבור מטוסי ה-Ar 234B המיוצרים, עם ה-V9 שהיה המסגרת הראשונה עם מערכת גלגלים מתקפלת.
Ar 234 V13 ו-V20 זוג אב טיפוס מסדרה B עם ארבעה מנועים BMW 109-003, שהיו מיועדים למטוסי סדרת C, תוך שימוש בעיצוב "התאים המאוחדים" של ה-V8, אך ללא מערכות סקי כנפיים מתקפלות.
Ar 234 V15 דגם בודד בסדרת B המצויד בשני מנועי BMW 003 עבור ניסויים בתחום המנועים, וישנן שמועות כי תוכנן לבצע בו גם ניסויים בתצורת כנפיים חדשה.
ה-V26 וה-V30 היו מצוידים בכנפיים בעלות זרימה לימינרית, חלקן עץ וחלקן מתכת בעובי שונה.
Ar 234 V16 היה מיועד להיות מצויד בכנף ניסיונית בעלת קשת עם קימור אחורי ההולך ומדלדל לקצוות, שעוצבה על ידי רודיגר קוזין ווולטר לאמן.
הכנף נבנתה אך נהרסה לפני שניתן היה להתקינה.
Ar 234 A המטוס הראשון שהוצע כמפציץ סיור עם מערכת סקי ונחיתת גלגלים בהמראה, נבנה רק בסדרה של שמונה אב טיפוס עם מערכות סקי/גלגלים V1 עד V8.
Ar 234 B-0 20 מטוסים לפני ייצור סדרתי.
Ar 234 B-1 גרסת סיור, מצוידת בשני מצלמות Rb 50/30 או Rb 75/30. כל גרסאות הסיור הוסבו ממטוסי B-2 עם Rüstsatz b.
Ar 234 B-1 Berlin N מטוס דו מנועי שנעשה בו שימוש בניסוי מנהרת רוח, מבוסס על Ar 234 B-1, עם רדאר FuG 244 Berlin N מותקן עליו בחלקו העליון.
המטרה הייתה להפעיל מטוס זה כגילוי מוקדם ולקבל שליטה על מטוסי קרב.
Ar 234 B-2/N גרסת לוחם לילה, שני מטוסים שהוסבו מ-B-2.
Ar 234 C-1 מטוס עם ארבעה מנועים – כל מטוסי סדרת C מצוידים בארבעה מנועי טורבו-סילון BMW 003 – כפי שהותקן על אב טיפוס ה-V8, והיה דומה ל-Ar 234 B-1.
Ar 234 C-4 גרסת סיור חמושה, מצוידת בשני מצלמות, חמושה בארבעה תותחי 20 מ"מ MG 151/20.
Ar 234 C-5 גרסה מוצעת עם מושבים אחד ליד השני עבור הצוות.
המטוס ה-31 הוסב לגרסה זו.
Ar 234 C-5 Berlin N גרסה מוצעת של C-5 עם רדאר מסתובב FuG 244 Berlin-N מותקן על המטוס, לצורך גילוי מוקדם ושליטה על מטוסי קרב
Ar 234 C-6 גרסה מוצעת של סיור דו מושבית.
המטוס ה-32 הוסב לגרסה זו.
Ar 234 C-7 גרסת לוחם לילה, עם מושבים אחד ליד השני עבור הצוות, מצוידת ברדאר FuG 245 Bremen O מבית קוולייטה מגנטית.
Ar 234 C-8 גרסה מוצעת של מפציץ חד מושבית, מונעת על ידי שני מנועי ג'ומו 004D.
Ar 234 D-2 גרסת מפציץ מוצעת.
Ar 234 P-2 גם דו מושבית, עם קוקטייל מוגן באמצעות לוח מגן 13 מ"מ.
Ar 234 R גרסת סיור עם מנוע רקטי למרחקים קצרים וגבוהים.
נוסף מנוע רקטי בזנבו, ומנועי הטורבו הוסרו.
המטוס היה נגרר על ידי He 177 לגובה 8 ק"מ ואז הוא היה מאיץ את עצמו ל-17 ק"מ מעל המטרה לאחר מכן היה צונח חזרה ללא כוח מנוע.
זונדרקומנדו גץ, שני אב טיפוס של מטוסים, שהוגדל אז והפך ל:
זונדרקומנדו שפרלינג, ביצע סיור קרבי בחזית המערבית ובבריטניה ועזר בהכשרת צוותי:
זונדרקומנדו הכט, ביצע סיור בחלק הדרומי של החזית המערבית וגם הוקם כדי להכשיר צוותי:
FAGr 100 - יחידת סיור
זונדרקומנדו זומר, ביצע סיור באיטליה וגם הוקם כדי להכשיר צוותי:
FAGr 33 - יחידת סיור
זונדרקומנדו בונוב - יחידת לוחמה לילית
האראדו Ar 234 היחיד ששרד כיום הוא גרסת מפציץ B-2 עם מספר סידורי של היצרן 140312. זה היה אחד מתשעה מטוסי Ar 234 שהוסגרו לכוחות הבריטים בשדה התעופה סולה ליד סטוונגר, נורווגיה.
צוותי מבצע לוסטי של חיל האוויר האמריקני אספו דוגמאות לטכנולוגיה של הלופטוואפה למחקר.
מטוס זה ושלושה אחרים הועברו למבצע לוסטי על ידי אריק "ווינקל" בראון (טייס ניסוי ומפקד של טייסת מטוסי האויב במפעל המטוסים המלכותי) בתמורה לראיון עם הרמן גרינג שנשמר אז בידי האמריקנים.
המטוס טס משדה התעופה סולה לשרבורג שבצרפת ב-24 ביוני 1945, שם הצטרף ל-34 מטוסים גרמניים נוספים שנשלחו לארצות הברית על סיפון נושאת המטוסים הבריטית HMS ריפר.
ריפר יצאה מנמל שרבורג ב-20 ביולי והגיע לניוארק, ניו ג'רזי שמונה ימים לאחר מכן.
עם ההגעה, שניים מהמטוסים מדגם Ar 234 (כולל המטוס 140312) פורקו מחדש והועברו על ידי טייסים של חיל האוויר האמריקני ל-Freeman Army Airfield, אינדיאנה לצורך בדיקה והערכה.
המטוס 140312 קיבל את מספר הציוד הזר FE-1010. גורלו של המטוס השני שנשלח ל-Freeman Field אינו ידוע.
אחד משני המטוסים הנותרים פורק מחדש על ידי הצי האמריקני ב־Naval Air- Station Patuxent River, מרילנד, לצורך בדיקה, אך נמצא במצב שאינו מאפשר טיסה.
במהלך שנות ה-50 המוקדמות, הועבר ה-Ar 234 למתקן השחזור של המוסד בסוויטלנד, מרילנד, לאחסון ושחזור.
הסמית'סוניאן החל בשחזור המטוס 140312 ב-1984 והשלים אותו בפברואר 1989. כל הצבעים הוסרו מהמטוס, ולכן המטוס צבוע עם סימוני מטוס של טייסת 8./KG 76, הראשונה שהפעילה את ה"בליץ".
הטייס האחרון של ה"לופטוואפה" שטס במטוס 140312 לפני הכניעה של גרמניה, וילי קריסמן, בא לראותו ב-1990; קריסמן אף תרם את יומני הטיסות שלו למוסד בסביבות אותה תקופה.
המטוס המשוחזר הוצג לראשונה במוזיאון הראשי של הסמית'סוניאן בשנת 1993 בתערוכה בשם "נשק פלא?
בשנת 2005, המטוס 140312 הפך לאחד מהמטוסים הראשונים שהועברו למרכז סטיבן פ.
אודוואר-האזהי ליד נמל התעופה הבינלאומי דאלס.
כיום, המטוס מוצג לצד הדורנייר דו 335 האחרון ששרד, אחד מהמטוסים האחרים שליוו אותו בנסיעתו דרך האוקיינוס האטלנטי על סיפון ה-Reaper.
המטוס מוצג עם זוג יחידות הנעה Starthilfe RATO מותקנות תחת כנפיו.
ייתכן כי אלו הדוגמאות היחידות ששרדו המותקנות על דגם מטוס שלמעשה השתמש בהן במלחמה.
נתונים מאת "מטוסי הרייך השלישי" כרך 1:
שטח כנפיים: 26.4 מטר רבוע
מנועים נוספים: 2 מנועי וולטר HWK 109-500A-1
סוג: רקטות ניתוק דלק נוזלי מסוג Starthilfe (JATO)
שיעור טיפוס: 13 מטר לשנייה
פצצות: עד 1,500 ק"ג של ציוד ניתוק על רמפות חיצוניות
אר פי אופטיקל לאב בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בפיתוח, יצור ושיווק מוצרים אופטיים ואלקטרו-אופטיים לשוק הצבאי-ביטחוני.
החברה נוסדה בשנת 2010 על ידי רן כרמלי ופאבל רשידקו (על שמם נקראת החברה RP) כחברה פרטית, ובמאי 2025 החלה החברה בתהליך הנפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב והפכה לחברה ציבורית.
כחלק מההנפקה רכשה החברה את חברת "ראדומטיקס" - יצרנית מכ"מים זעירים.
חברה בת נוספת של החברה היא , העוסקת בשיווק ומכירה של מוצרי החברה בארצות הברית.
אופטיקה ואלקטרואופטיקה: בין היתר החברה מתמחה במוצרים בתחום ההדמיה התרמית וחישה חזותית.
פעילות זו מתבצעת בעיקר במתקן החברה בפתח תקווה.
מערכות מכ"ם ואלקטרוניקה משימתית (באמצעות החברה הבת ראדומטיקס).
פעילות זו מתבצעת במתקן החברה ברעננה.
מוצרי הקבוצה משמשים כרביב במערכות מורכבות יותר שמפותחות או מיוצרות על ידי הלקוחות או עבורם.
עם לקוחותיה נמנים משרד הביטחון, רפאל, אלביט מערכות והתעשייה האווירית לישראל, ושורה של חברות ביטחונית מרחבי העולם.
אראבינד צ'יתאמבראם ויראפן (נולד ב-11 בספטמבר 1999) הוא שחמטאי הודי בדרגת רב-אמן.
נכון לאוקטובר 2025, מדורג במקום שישי בהודו ו-29 בעולם לפי מד כושר.
אראבינד צ'יתאמבראם ויראפן נולד ב-11 בספטמבר 1999 בטירונאגאר, מדוראי, טאמיל נאדו.
אביו נפטר כשהיה בן שלוש ואמו עבדה כסוכנת של תאגיד ביטוח חיים כדי לפרנס את המשפחה.
הוא למד לשחק שחמט בגיל שבע מסבו מצד אביו, שהכיר לו את המשחק בניסיון לדכא את רצונו לצאת כל הזמן מהבית ולשחק קריקט עם בנים אחרים.
אראבינד זכה באליפות השחמט עד גיל 19 בהודו בגיל 12. הוא התחרה באליפות העולם בשחמט עד גיל 14 בשנת 2012, וסיים במקום השני אחרי קיידן טרוף.
הוא זכה בטורניר הגדול הראשון שלו בשנת 2013, כאשר קיבל ציון 9/11 עם ציון ביצועים מרשים של 2728 בטורניר הגרנדמאסטר הבינלאומי הפתוח בצ'נאי, כשהוא מנצח ארבעה רבי אמנים ושני אמנים בינלאומיים.
תוצאה זו זיכתה אותו בנורמת הרב אמן הראשונה שלו.
באותה תקופה הוא לא השיג אף אחת מהנורמות הבינלאומיות שלו.
הוא זכה בתואר אמן בינלאומי בשנת 2014 ובתואר רב-אמן בשנת 2015.
במרץ 2025, אראבינד ניצח באליפות פסטיבל השחמט פראג 2025 בהפרש של נקודה שלמה.
הוא נותר בלתי מנוצח וקיבל 6/9 באירוע, וניצח ב-3 משחקים.
ביוני, אראבינד ניצח בתחרות הזיכרון לסטפן אווגיאן בשובר שוויון בין סונבורן לברגר נגד פראג.
הוא נותר בלתי מנוצח וקיבל 6.5/9 באירוע, לאחר שניצח ב-4 משחקים.
באפריל, אראבינד וסארין הוחתמו על ידי S8UL Esports, ארגון ספורט אלקטרוני הודי.
הם ייצגו את S8UL במועמדותם לאליפות העולם בספורט אלקטרוני 2025, אם כי אראבינד לא הצליח להעפיל.
אראטו (יוונית עתיקה: Ερατώ; "נעימה") הייתה אחת מתשע המוזות במיתולוגיה היוונית, בנותיו של זאוס, ראש האלים, ממנמוסינה, אלת הזיכרון, ומלוותיו של האל אפולו.
אראטו הייתה המוזה הממונה על השירה הלירית, ובפרט על שירת האהבה והשירה הארוטית.
היא הייתה גם פטרוניתה של אמנות ההסוואה והחקיינות.
על פי רוב היא מתוארת כמחזיקה לירה בידה.
אראטו הרתה לארקס, בנו של זאוס מהנימפה קליסטו, וילדה לו את אזאן.
על שמו של ארקאס קרוי המחוז ארקאדיה ביוון, ובו נמצא המחוז הקטן יותר אזאניה, הקרוי על שם אזאן.
האסטרואיד שהתגלה ב-1860 על ידי אוטו לסר ווילהלם פורסטר , נקרא על שמה.
משה אראל סג"ל (נולד ב-14 בספטמבר 1970) הוא עיתונאי, סאטיריקן, בעל טור, איש תקשורת, שדרן רדיו, פובליציסט ומוזיקאי ישראלי.
פרשן ומנחה בערוץ "עכשיו 14".
סג"ל נולד בירושלים למשפחה דתית-לאומית.
הוריו הם עורכי הדין נחמה וזלמן סג"ל.
דודניו הם האחים ישראל סגל והרב דן סגל.
הוא למד בתיכון הימלפרב ובתיכון הרטמן בירושלים.
בגיל 14 הוריו התגרשו, וכחלק ממרד נעורים הפך סג"ל לפעיל שמאל ויצא בשאלה.
אחרי רצח יצחק רבין ומה שבעיני סג"ל נראה כ"עוינות ציבורית נגד הכיפות הסרוגות", חזר לשורות הימין ובעקבות פציעתו הקשה של אביו בתאונת דרכים החל סג"ל בתהליך של חזרה בתשובה, שהתחזק עוד יותר בעקבות תוכנית ההתנתקות ומות אביו.
אחרי פינוי עמונה החל סג"ל לחבוש כיפה לראשו.
ב-1988 התגייס לצה"ל, ושירת כלוחם בחטיבת גולני.
בהמשך היה מדריך בגדוד 17 ולבסוף שירת במרפאת בה"ד 3. לאחר שירותו הצבאי עבד כמאבטח בסימטאות הרובע המוסלמי בירושלים, ותקופה מסוימת עבד בשירות הובלות בניו יורק.
סיים לימודי קולנוע ב"קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות".
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התפרסם סג"ל בזכות טורו ההומוריסטי "אופנת סג"ל".
בתחילה עסקו הטורים שלו בעיקר בספורט (בפרט בבית"ר ירושלים אותה אוהד סג"ל), אך עם הזמן החל לעסוק גם באגדות אורבניות וסיפורי מעשיות הומוריסטיים.
טורים אחרים עסקו גם בענייני פוליטיקה ודת.
מ-1999 כתב סג"ל טור הומוריסטי בעיתון "מעריב".
לעיתים התנצח עם כתבים אחרים בעיתון ועם קוראיו על ההומור שלו ואופן הבעת דעותיו.
הטור ב"מעריב" עסק באגדות אורבניות.
ב-2008 עבר לפרסם את הטור ב"מקור ראשון".
לטענתו, "מעריב" לא אפשר לו לכתוב על דעותיו הפוליטיות.
סג"ל חזר לכתוב טור שבועי במוסף "סופשבוע" של "מעריב" באוגוסט 2009. ב-2011 עבר הטור ל"מוספשבת" של העיתון ונקרא "סג"ל בדרכים".
בכתיבתו נפגש סג"ל עם אנשים שונים ובירר איתם סוגיות פוליטיות שעל הפרק (למשל: הוא ליווה את חברי ארגון "השומר החדש" בלילה של פעילות, ראיין את זוהיר אנדראוס בקשר לאינתיפאדה אפשרית של ערביי ישראל וערך שיחה עם עורך הדין אלדד יניב שהקים את השמאל הלאומי).
מאוחר יותר חזר לטור שבועי ב"סופשבוע".
ב-2012 כתב מספר טורים גם במוסף הספורט של "מעריב".
בעשור השני של המאה ה-21 כתב גם טורי פובליציסטיקה במדור הדעות של "מעריב" וטורי פרשנות המופיעים בקונטרס הראשי.
בעקבות המשבר ב"מעריב" ב-2014, שבו העיתון כמעט נסגר ורבים מעובדיו פוטרו, עבר לכתוב באתר האינטרנט "מידה".
מאז 2015 לסג"ל היה טור שבועי במוסף "יומן" ב"מקור ראשון".
בינואר 2017 עבר לכתוב טורי פרשנות במגזין סופ"ש של אתר "וואלה NEWS".
בפברואר 2018 הודיע בשידור שהוא עוזב את האתר על רקע התפוצצות פרשת תיק 4000.
ממרץ 2019 הוא בעל טור ופרשן בעיתון "ישראל היום".
בתחילה עסקו הטורים של סג"ל בעיקר בספורט, אך עם הזמן החל לעסוק גם באגדות אורבניות וסיפורי מעשיות עם פואנטה מצחיקה, שרובם נסובו סביב זימה, פשע, טיפוסים מוזרים ומיוחדים, מפסידנות והווי האשפתות ברובעי העוני והסמטאות של ניו יורק ותל אביב.
בעקבות תאונת דרכים בה נפגע אביו, החל לכתוב גם בענייני דת ואמונה, תוך שהוא נוקט בגישה אוהדת למסורת וליהדות ובסופו של דבר חזר בתשובה.
כתיבתו של סג"ל מתאפיינת בהומור, אסוציאטיביות, שימוש באנקדוטות ומשלים, ושימוש במטפורות ודימויים יצירתיים.
בעבר השתמש בדימויים רבים מעולם הפוליטיקה והעולם התחתון ולעיתים אף דימויים העוסקים במיניות ו"הומור בתי שימוש".
מאז שהחל בתהליך של חזרה בתשובה צמצם מאוד את השימוש בדימויים כאלה.
לעיתים קרובות משלב סג"ל בכתיבתו ציטוטים ומובאות של אישים היסטוריים, כולל משירה עברית קלאסית ומארון הספרים היהודי.
ברבים מהטורים כתב על פרשיות היסטוריות אקסצנטריות ומוזרות מנקודת מבטו הייחודית וקישורן באופן אקטואלי לימינו (בדרך כלל בתור משל).
סג"ל כותב גם טורים פוליטיים אקטואליים בחלק החדשות או במדור הדעות של העיתון.
בטוריו הפוליטיים מביע סג"ל דעות של הימין, לצד כעס על הצביעות והסטנדרטיים הכפולים, לתפישתו, של השמאל בישראל והתקשורת.
סג"ל הגיש תוכנית בשם "סג"ל עצבני" בתחנת הרדיו "רדיו ללא הפסקה" שבה הביע את דעתו על אירועי השעה וניהל שיחות עם מאזינים.
מ-2007 עבר להגיש תוכנית בוקר יחד עם לינוי בר גפן וגל גבאי ב"רדיו 99".
ביוני 2006 הנחה סג"ל את אולפן המונדיאל של "צ'רלטון" בצוותא עם עורך הדין ארי שמאי ואנשי הספורט בוני גינצבורג ואריה מליניאק.
שימש כמחליף בתוכנית האקטואליה של בן כספית ועמנואל רוזן ב"רדיו ללא הפסקה".
כמו כן הנחה סג"ל מדי שבוע תוכנית באתר מכון מאיר עם הרב אורי שרקי שעסקה בנושאים העולים מפרשת השבוע.
ב-2011 החל להשתתף בפאנל התוכנית "הינשופים" בהנחיית רוגל אלפר בערוץ 8, וכן נבחר לאחד ממגישי "ערב חדש" והצטרף לפאנל התוכנית "שער השבת" של ערוץ הספורט.
ב-2014 החל להנחות את תוכנית הטלוויזיה "הפטריוטים" בערוץ 20.
עד 2016 הגיש תוכנית יומית בת-שעתיים בשם "לא סותם ת'פה" ברדיו "גלי ישראל".
התוכנית עסקה בענייני אקטואליה ובה שידר לצדו מגיש נוסף, בהם שמעון ריקלין, חיים לוינסון וגלית דיסטל-אטבריאן.
בתוכנית ניתנה חשיפה לסיפורים שלא זכו לסיקור בתקשורת המיינסטרים, כגון אלימות ופעולות לא חוקיות של ערבים נגד יהודים, ואפליה של מערכת החוק והמשפט נגד יהודים.
התוכנית כללה דיאלוגים בין סג"ל למגיש השני וראיונות עם אנשים בנושאים שעל סדר היום.
באפריל 2016 עבר סג"ל להגיש תוכנית אקטואליה יומית בת-שעה בגלי צה"ל בשעה 11:00 בבוקר, בעלת אופי זהה לתוכנית שהגיש ב"גלי ישראל".
בנוסף לאקטואליה כללה התוכנית הומור ועיסוק בנושאי תרבות כמו שירה, מוזיקה ולימוד ערבית מדוברת.
את התוכנית הגישו עם סג"ל שמעון ריקלין, גלית דיסטל-אטבריאן, חיים לוינסון, רועי עידן ודוד ורטהיים.
תוכניתו הייתה אחת התוכניות הפופולריות בתחנה.
שיעור ההאזנה לתוכניתו באמצעים דיגיטליים (מחשבים, טאבלטים ואפליקציית גל"צ לטלפונים חכמים) היה הגבוה ביותר בקרב תוכניות האקטואליה וכפול מזה של תוכניתו של רזי ברקאי.
ב-26 בפברואר 2018 הודיע סג"ל בשידור על עזיבת גלי צה"ל, וב-14 במרץ 2018 סיים בה את עבודתו.
החל מ-22 באפריל הוא מגיש תוכנית אקטואליה ב-רדיו 103FM שבה הוא מארח אישים פוליטיים.
ב-22 במאי 2017 ראיין סג"ל מתחזה לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
ב-7 בנובמבר 2018 הודיע סג"ל כי הוא עוזב את ערוץ 20.
בינואר 2019 התחיל לשדר תוכנית אקטואליה יומית בערוץ כאן 11 יחד עם קלמן ליבסקינד בשם קלמן וסג"ל.
בפברואר 2020 ניגן ושר עם ינון מגל ושמעון ריקלין את השיר "שבחי ירושלים" בסרטון שבו השתתף גם ראש הממשלה, בנימין נתניהו והועלה בדף הפייסבוק שלו.
בעקבות כך הושעה סג"ל על ידי תאגיד "כאן" מהגשת התוכנית בנימוק שעבר על כללי האתיקה של התאגיד האוסרים השתתפות בתעמולת בחירות.
בעקבות ההשעיה הודיע קלמן ליבסקינד שלא ישדר ללא עמיתו להגשה.
סג"ל הוחזר לשידור לאחר חמישה ימים.
בספטמבר 2020 חזר לערוץ 20. לאחר מעבר הערוץ לאפיק 14, החל להגיש בעכשיו 14 תוכנית אקטואליה יומית בשם "הדו"ח של אראל".
ב-19 במאי 2024, בעקבות שינויים בלוח השידורים של עכשיו 14, התמזגו התוכניות "הדו"ח של אראל" ו"ריקלין ושות" לתוכנית "ריקלין וסג"ל".
באוקטובר 2024 עזב סג"ל את התוכנית והיא חזרה לשם "ריקלין ושות" בהגשתו של שמעון רקלין.
סג"ל חבר בלהקת העיתונאים "נאג' חמאדי", שבה חברים גם דרור פויר, דרור גלוברמן, אור הלר וטל לזר.
באוקטובר 2014 הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון "אל תלכי לישון" שהלחין סג"ל למילים של חברי הלהקה.
הסינגל הוא חלק מאלבום הבכורה, "להיטי הזהב ששינו את העולם (חלק א')" שיצא לאור שנה לאחר מכן.
בדצמבר 2013 הותקף על ידי פעיל זכויות בעלי החיים, גארי יורופסקי.
התקיפה האלימה עוררה מהומה ודיונים בתקשורת על הטבעונות בישראל, וביקורת נוקבת על אופן הפעולה של יורופסקי.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 הוצב במקום התשיעי והסמלי ברשימת "שחר עושים חינוך" למועצת העיר מודיעין.
בינואר 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצע לסג"ל שריון ברשימת הליכוד אך הוא בחר להמשיך בעבודתו העיתונאית.
ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים.
ב-2002 כתב את הספר "מיומנו של פסיכופת" שמאגד סיפורים קצרים, מעשיות זימה ושערוריות.
אֶרְאֵלָה הורביץ (5 באוקטובר 1929 – 15 בפברואר 1994), שנודעה בשם העט אראלה, הייתה מאיירת ישראלית, חברת קיבוץ נתיב הל"ה.
אראלה הורביץ נולדה בשנת תר"ץ לחיה ולוי הורביץ, אנשי העלייה השלישית, בחוף שמן, חיפה, מקום עבודתו של אביה.
עברה עם משפחתה לשכונת קריית חיים, שם גדלה והתחנכה.
התגייסה לפלמ"ח, ובאוגוסט 1949, עם תום מלחמת העצמאות, ייסדה עם חבריה את קיבוץ נתיב הל"ה.
הורביץ למדה אמנות בבצלאל במשך שנה אחת, ופיתחה סגנון איור ייחודי ברישום ובמגזרות נייר.
במשך שנים רבות ערכה ואיירה את עלון הקיבוץ "נטפים", ואיוריה ראו אור בעיתונות התנועה הקיבוצית ובספרי ילדים משל סופרים רבים, בהם סופר הילדים הידוע פוצ'ו (ישראל ויסלר).
הורביץ לא נישאה ולא הייתה אם לילדים.
נפטרה מסרטן המעי הגס בחודש אדר תשנ"ד, בגיל 65. מוקירי זכרה הקימו עמותה לזכרה, ששמה לה למטרה להנציח את אמנותה.
אדר, דני – סבא של יעל מת.
אוירבך, ישראל – ים רוגש, גבה גלי.
אוריאל – אין סודות בשכונה.
אופק, אוריאל – שיבלים בקנה.
אלון, עזריה – אלף בית של הקיבוץ.
אראלה – כפתור ופרח – פתגמי חז"ל.
בן-שאול, משה – העז הלבנה.
בר, עמוס – דגים דגים.
בר, עמוס – שערת הקסמים.
בר, עמוס – גבעת הנמלים.
ברק, סמדר וסימונס, אסתר- קדימה הא !
גבעתי, רוני – ילדי הבריכה הנסתרת.
גפן, רון – ספר השתיקות.
הראל נירה – כשאסנת ואני.
דור משה – מי רוצה להיות קוסם.
הופרט, שמואל – אל תספרו לסימה.
זעירא, מרדכי – אבא מספר על דדי.
חביב, מעוז – גיוס ללא צו.
טל רחל – יום הולדת לעינב.
טרויפולסקי, גבריל – בים הלבן והאוזן השחורה.
לנואל, אסתר ואלדמע, גיל- שיר לאלף עריסות.
מאיר, מירה – היומן שלי.
עומר, דבורה – שלך באהבה.
עומר, דבורה – כל מה שהיה (אולי) וכל מה שקרה (כמעט) לקרשינדו ולי.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- איה הג'ינג'ית.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- אני פחדן אני.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- פרא אדם.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- תעלומת הילקוט שנסחב מהמורה שמילקיהו.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- תעלומת מכתב האהבה שנשלח אל המורה הדגול שמילקיהו.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- יוסלה, איך זה קרה.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- אוי אבא נרדם.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- אריק מפוזריק.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- האו האו אמר ירמיה.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- נשיקה בחצר.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- דודלי חודלי.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- איילת המבולבלת.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- אפריים קומתיים.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- כשהמורה שמילקיהו היה ילד.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- האח הקטן והמציץ של איה הג'ינג'ית.
פוצ'ו (ישראל ויסלר)- האח הקטן והאמיץ.
הלל – רים צפרים ציפ.
קרן, ליאורה – אבא של אפרת.
שריג, תקוה – מלא סיפורים.
שריג, תקוה – גוזמאות שור הבר והלוויתן.
רודנר, עמוס – בכל הרצינות.
ינואר–יוני 2016 – "אראלה הורוביץ: 'שמחת המעשה'", אוצרת דליה קינן, יד טבנקין
ינואר–מרץ 2005 – "אראלה הורביץ: איורים וגזירות", אוצרת גליה בר אור, המשכן לאמנות עין חרוד
יולי-מרץ 2023 - "אבן, בד ומספריים | אראלה, שמואל כץ, רות צרפתי", אוצרים: שוע בן-ארי, יובל סער, מוזיאון הרצליה
אראלה גולן (נולדה ב-11 באוקטובר 1945) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם סיעת שינוי וסיעת "חץ".
אראלה גולן נולדה בישראל בשנת 1945. בהשכלתה היא בעלת תואר שני בביולוגיה, תואר ראשון בתיאטרון (תפאורת במה ותאורה), מוסמכת באדריכלות ובוגרת לימודי תעודה בלימודי שימור המורשת הבנויה.
כאדריכלית, עצמאית וכן שותפה בעבר בחברת בנייה, השתתפה בהקמתם של פרויקטים ציבוריים.
משנת 1982 חברה ב"איקומוס ישראל" – International council of Monuments and Sites ובעמותת "מרכז לעירוניות מתחדשת".
בשנות ה-80 נמנתה על ראשוני הפעילים במפלגת שינוי, מטעמה התמודדה לכנסת ה-16 בשנת 2003. המקום ה-16 ברשימת המפלגה הותיר אותה מחוץ לכנסת, עד לפטירתה של יהודית נאות בדצמבר 2004.
במהלך כהונתה פעלה בקביעת מדיניות וייצוג אינטרס הציבור בנושאי בריאות ומדע, מדיניות פנים, בינוי, סביבה ושימור.
כיהנה כחברה בוועדת העבודה הרווחה והבריאות, בוועדת הפנים ואיכות הסביבה, בוועדה לקידום מעמד האישה, בוועדה למאבק בנגע הסמים, בוועדת המדע והטכנולוגיה ובוועדת החינוך התרבות והספורט.
בתחום הבריאות והמדע פעלה לקידום תחום השתלת איברים, קידום תרומת מח עצם בישראל, קידום תרומת ביציות בישראל לפריון ולמחקר, פטור ממע"מ לתרופות מצילות חיים.
עם התפלגות המפלגה לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה.
התמודדה גולן בפריימריס של מפלגת "שינוי" לקביעת הרשימה לכנסת ה-17 ונבחרה למקום החמישי והייתה לאישה הבכירה במפלגה.
גולן, שנחשבה למקורבת לחבר הכנסת אברהם פורז הייתה חברת הכנסת היחידה מבין אנשיו שלא פרשה באותו לילה בו הפסיד את המקום השני לעורך הדין רון לוינטל.
כעבור שבוע ימים, פרשה לסיעת חץ ושובצה במקום השביעי ברשימה.
רשימת "חץ" לא עברה את אחוז החסימה וגולן לא נבחרה לכנסת.
עד תחילת שנת 2008, הייתה חברה וסגנית יושבת ראש תנועת דרך אחרת של מלי פולישוק-בלוך, אשר היה בכוונתה לרוץ לכנסת בבחירות לכנסת השמונה עשרה, אך לבסוף לא נרשמה בוועדת הבחירות.
באותה שנה עזבה את "דרך אחרת" והצטרפה למפלגת ישראל חזקה של חבר הכנסת לשעבר אפרים סנה.
בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הוצבה גולן במקום החמישי ברשימת המפלגה לכנסת.
גם מפלגה זאת לא עברה את אחוז החסימה.
גולן התמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה במקום ה-28 ברשימת התנועה.
אראטה (בלטינית errata, צורת הרבים של אראטום - erratum - שגיאה) הוא דף תיקוני טעויות המצורף לעיתים לספר, כדי להסב את תשומת לב הקורא לטעויות שנפלו בו והתגלו רק לאחר הדפסתו.
על-אף כל תהליכי הביקורת שעובר ספר עד להוצאתו לאור, קשה להגיע למצב של אפס ליקויים.
הודעה על תיקון טעות נהוגה גם (למעשה בעיקר) בכתבי עת, והיא מתפרסמת בגיליון מאוחר יותר מזה שבו קרתה הטעות.
דף תיקוני הטעויות מתייחס לעיתים גם לטעויות דפוס שגרתיות, שהקורא יכול להתגבר עליהן, אך חשובה יותר התמודדותו עם טעויות מהותיות.
תיקוני הטעויות מופיעים לפי סדר העמודים, ולכל טעות יש התייחסות בצורה הבאה:
עמ' 43 שורה 12, במקום "תנאף" צריך להיות "לא תנאף".
במקרה של טעויות רבות ניתן לסדרן בטבלה.
בעייתית ביותר היא טעות הפוגעת באדם או בגוף כלשהו, והנפגע דורש תיקון מיידי של הטעות.
לעניין זה, גם אמת שלא ניתן להוכיחה כמוה כטעות.
לתיקון מיידי כזה נדרש לעיתים פרסום מודעה בעיתונות.
צירופו של דף אראטה לספר איננו מעשה נפוץ.
גם כאשר מצורף דף כזה, אין הוא נותן מענה למי שרכשו את הספר קודם להדפסתו של דף האראטה.
פתרון מודרני, נוח יותר, הוא פרסום דף האראטה באינטרנט, באתר של המו"ל או של המחבר.
טעות שלתיקונה נודעת חשיבות מיוחדת היא טעות שנפלה בספר החוקים, משום שאנשים עלולים לפעול לפי הנוסח השגוי של החוק.
בישראל נקבעו שני מנגנונים לטיפול בטעויות כאלה:
תיקון טעות טכנית בנוסח החוק שנתקבל בכנסת, כגון טעות לשונית, פליטת קולמוס, טעות דפוס וכו', מחייב החלטה של הכנסת, אך ללא צורך בתהליך המלא של החקיקה.
תיקון הטעות מתפרסם אף הוא בספר החוקים.
אם טעות הדפוס קרתה בפרסום ברשומות לעומת הנוסח שנתקבל בכנסת, די בהוראה של שר המשפטים לפרסום תיקון הטעות ברשומות (אך גם במקרה זה חולפים לעיתים חודשים אחדים עד לתיקון הטעות).
תיקון יסודי יותר של הטעויות מתאפשר בעת הוצאת מהדורה חדשה לספר, אך לעיתים חולפות שנים אחדות עד למועד זה.
דוגמה לכך היא הספר "כל מקום ואתר", שבהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור והוצאת כרטא, שלהלן מוצג קטע קטן מתוכו, בשתי מהדורות, העוסק בשאלה מיהו "סטון" שעל שמו קרויה קריית טלז-סטון:
במשך כאלפיים שנה נחשב ספרו של אוקלידס "יסודות" לפאר היצירה המתמטית ולכליל השלמות, ואף עתה אין איש ממעיט בערכו, אך כעת ידוע שבספר נפלו לא מעט טעויות מתמטיות ולוגיות, מהן טעויות מהותיות.
טעויות בתוכן הספר, לעיתים טעויות מביכות, אורבות לכל מחבר, ובדרך כלל אין צורך באלפיים שנה כדי לגלותן.
למרות הבדיקות היסודיות שהמחבר מצווה לעשות במהלך הכתיבה, ולמרות בדיקות נוספות שנעשות על ידי עמיתים הקוראים את הספר ועל ידי עורך הספר, בכל זאת עלולות טעויות למצוא את דרכן לספר המודפס.
תום שגב מעיד על יחסו לטעויות שהתגלו בספרו "המיליון השביעי: הישראלים והשואה": "כל שגיאה שאני מוצא עולה לי בשנת חיים, והיו שש או שבע כאלה".
טעויות בתוכן הספר הן מסוגים אחדים:
זו הקלה שבטעויות, הנובעת מתקלה בעת הקלדת הטקסט.
למניעתן של טעויות דפוס נועדה ההגהה, אך גם זו אינה מושלמת.
מארק טוויין אמר על כך: "הישמר והיזהר כאשר אתה מעלעל בספר העוסק בנושאי בריאות - אתה עלול למות מטעות דפוס".
טעות העתקה: טעות הנוצרת בעת העתקת הטקסט מכתב יד לדפוס.
קורה שמשתרבבת למשפט מילה לא נכונה, מילת שלילה נעלמת והופכת את משמעותו של המשפט, וכדומה.
טעות בפרט כלשהו מבין הפרטים הרבים שעליהם מתבסס הספר, כגון טעות בתאריך שבו קרה מאורע, טעות בשם, טעות באסמכתא, וכו'.
טעויות כאלה עלולות להיווצר גם משום שפרטים משתנים במשך הזמן.
מרכיב חשוב בתוכנו של ספר עיון הוא ניתוח המשמעות של הפרטים המופיעים בו.
לעיתים מיוחסת משמעות מוטעית לפרטים אלה, עקב פרט שלא היה ידוע למחבר או עקב טעות בניתוחם של הפרטים.
במהלך כתיבת הספר על המחבר לקבל החלטות רבות, כגון הנושאים עליהם ירחיב את הדיבור ונושאים שבהם יקצר, טכניקות שבהן ישתמש, וכדומה.
במשך הזמן החולף מיום מסירת הספר לדפוס עלול להתברר שחלק מההחלטות היה מוטעה, ועדיף היה ללכת בדרך שלא נלקחה.
לאיתור הטעויות משמשים המשך פעילותו וחקירתו של המחבר ותגובות של הקוראים.
את ההקדמה למהדורה השנייה של ספרו "Seminumerical Algorithms" מסיים דונלד קנות' במילים: "אני משער שמספר טעויות עדיין קיימות, או התגנבו פנימה, ואני מעוניין לתקן אותן; לפיכך אשלם בשמחה פרס של 2.00$ למוצא הראשון של כל שגיאה טכנית, טיפוגרפית, או היסטורית" (הפרס הנוכחי הוא בסך של 2.56$).
אראופגוס או אראוס פאגוס (יוונית: Άρειος Πάγος), היא "גבעת ארס", הנמצאת מצפון-מערב לאקרופוליס.
ביוון העתיקה תיפקדה אראופגוס כבית המשפט המרכזי להוצאות להורג של אתונה.
לפי המיתולוגיה, ארס אל המלחמה היה אמור להישפט בגבעה זו על הריגתו של אלירוטיוס, בנו של פוסידון (דוגמה אופיינית למיתולוגיה אטיולוגית).