tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, בהמשך הסדרה ניתן לראות יותר ויותר הזדמנויות בהן הומר תומך בפלנדרז ועוזר לו במצבים קשים, בעוד נד נתקף ביותר התקפי זעם לא אופייניים כלפי הומר.
בין היתר, התרתח פלנדרז כשסימפסון זכה בקלות בתפקיד ישו במחזה הפסיון השנתי של ספרינגפילד, אותו חשק לעצמו.
נד נשוי למוד שמתה במהלך העונות ונראתה כמה פעמים בגן עדן, אך באחד מפרקי ספיישל ליל כל הקדושים הוצגה כאשתו של השטן.
אשתו מוד, כמו מארג', היא עקרת בית, והיא אדוקה ומוקצנת כמו בעלה.
ילדיו, רוד הבכור וטוד הצעיר, מוקצנים אפילו יותר ממנו.
הם שמחים (דבר המתאפיין בקריאת "היי!") על כל דבר, אפילו על הודאה על חטא וירידה למקלט.
כמו הוריהם, שניהם נוצרים אדוקים מאוד, אך לעיתים הם מגלים התעניינות ביהדות ובודהיזם, לחרדתו של נד.
בנוסף על כך, הבן הצעיר טוד נוטה לספוג השפעות שליליות מהסביבה, ומדי פעם הוא מקלל מיד לאחר ששמע זאת מאנשים שמחוץ למשפחה (לרוב בני משפחת סימפסון).
מספר מפרקי הסדרה מוקדשים לעתיד הדמויות, אך עתידו של פלנדרז מעורפל: באחד הפרקים, הוא נראה בעתידו כמליונר מאושר ומזוקן, אך בפרק אחר הוא בעתידו עיוור, שבניו, רוד וטוד הם הומוסקסואלים שחזרו לארון בזכות בארט סימפסון.
בספיישל ליל כל הקדושים הוא הופך לזומבי ונהרג על ידי הומר, אך חוזר בספיישל מאוחר יותר כשטן.
נָדָאר הוא שם העט של הצלם, הקריקטוריסט, העיתונאי ומטיס הכדורים הפורחים הצרפתי פליקס טוּרְנָשוֹן (Felix Tournachon), אשר נחשב לאחד מצלמי הפורטרט הצרפתים החשובים ביותר במאה ה-19, ובהיסטוריה של הצילום בכלל.
בסטודיו שלו אירח וצילם את אנשי החברה, האמנות והבוהמה המרכזיים ביותר בצרפת של המחצית השנייה של המאה.
גספאר פליקס טורנשון נולד בצרפת ב-1820, בנם הראשון של ויקטור טורנשון (1771-1837) ותרז מילה (Maillet 1794-1860).
האב, ויקטור, היה צייר ומו"ל מהעיר ליון, בן למשפחה מכובדת של סוחרים וציירים.
ויקטור, שעבר לפריז ב-1817, היה ליברל רחב אופקים, שדיבר 8 שפות והשתתף בהתקוממות בליון בזמן המהפכה הצרפתית.
בית ההוצאה לאור הצנוע שלו ברובע הלטיני פרסם את ספרו של הרוזן דה בופון Histoire Naturelle על 76 כרכיו, ובין השאר פרסם גם את הרומן הראשון של אלכסנדר דיומא האב, ועוד כותרים בצרפתית, אנגלית, איטלקית, ספרדית, לטינית ויוונית.
בשנת 1825 נולד אחיו הצעיר של פליקס, אדריאן (נפטר ב-1903), שיהפוך לימים לצלם גם הוא.
פליקס למד בקולז' יוקרתי בפריז, ואף זכה בפרסים, אך לאחר שאביו פשט רגל, חלה ועבר חזרה לליון, הועף פליקס מהקולז' בו למד בשל מעשי שטות.
עוד לפני כן חבר פליקס לחבורת סופרים ואמנים מגודלי שיער בעלי תשוקה עזה לספרות, ואף פרסם כמה יצירות ספרות משל עצמו.
לאחר מות אביו (1837) עבר לחיק משפחתו בליון, החל בלימודי רפואה, אותם המשיך בפריז, בבית החולים הפסיכיאטרי, אך לא יכול היה להתקדם בלימודיו ללא תעודת בגרות, ולכן נטש אותם לבסוף.
הוא נותר בפריז ללא משפחה, פטרון או מגן, ואז החל את שלב ההתבגרות השני שלו, בו הפך ל"נדאר".
השם נדאר הגיע ממשחקי אנלוגיה לשונית של חבריו לבוהמה, שפתחו מעין "ארגו" פנימי (argot, הסלנג הצרפתי) שמזהה ומגבש את חברי הקבוצה.
הארגו שלהם נבנה ממעין צרפתית ימי ביניימית מזויפת, שנוצרה בעיקר מהצמדת ההברה האחרונה של מילה לסיומת נונסנס; הסיומות "dard", "dar"ו-"mar" היו נפוצות מאוד, וכך, למשל, המשפט "טורנשון הוא שם מאוד בורגני" , הפך ל"טוּרְנַשוֹנְדָאר אֶטְרֵגוֹ אנדָאר נוֹמֵיְי טְרוֹמוּש בּוּרְזְ'וּאַזִידָאר" (Tournachondar estergue undar nomaille tropmuche bourgeoisdar).
עם הזמן השם המסובך טוּרְנַשוֹנְדָאר קוצר לטוּרְנַדָאר, שוֹנְדָאר, נַדָארְשוֹן, ולבסוף נדאר.
נדאר התפרנס בדוחק מכתיבת מאמרים, סיפורים לעיתונים קטנים.
הוא חי חיי בוהמה והיה די עני.
חיי החברה, התמיכה ההדדית והאחווה, יחד עם הומור רב, עזרו לו לצלוח ימים אלו.
במשך הזמן עבר לעבוד בכמה עיתונים מבוססים יותר, ושם פגש כמה מדמויותיו הנערצות, כמו אלכסנדר דומא ותאופיל גוטייה, ועוד רבים מעולם הספרות.
אחד מחבריו של נדאר היה אנרי מורז'ה, שהתפרסם בעקבות סיפורים שכתב, המחזה על החיים הבוהמיים, הידוע היום כאופרה של פוציני נכתב בשנים 1845-1846 המחזה התבסס על חייהם באותה התקופה.
ב-1845 נדאר פרסם את הספר הראשון, La Robe de Dejanira.
בשנת 1847 החל נדאר לצייר קריקטורות לעיתונים הומוריסטיים בהם עבד, כגון "לה סילואט" (La Silhouette), "רֶּוו קומִיק" (Revue comique) וה"פִּטי ז'וְּרנאל פּוּר רִיר" (Petit journal pour rire).
הקריקטורה הייתה מדיום מתאים לאנרגיה המוגזמת של סגנונו, ולעינו החדה שתפסה בקלות מצבים פסיכולוגיים.
הקריקטורה הייתה כלי חשוב להבעת עמדות הרפובליקאים בימי המונרכיה של יולי, בעידן בו הודקה הצנזורה על הבעת דעות.
נדאר יצר כמה "גלריות של אנשי-רוח", עם גוף קטן וראש גדול.
לאחר תפיסת השלטון בידי נפוליאון השלישי ב-1851, וכינון הקיסרות השנייה, הודקה הצנזורה על העיתונים ולא ניתן היה לבקר או ללעוג לשלטון, מה שהותיר בידי הקריקטוריסטים טווח פעולה מצומצם, בעיקר ציור של אנשים מפורסמים.
לחצו לצפייה בהעתק של "פנתאון נדאר"
מתוך סדרות של קריקטורות כאלו הגה נדאר בשנת 1854 את הרעיון ל"פנתאון נדאר" שלו: ליתוגרפיה שתציג 1000 פורטרטים של ידוענים בני זמנו, בעיקר אמנים, שיהוו מראה של סצנת התרבות הצרפתית בצורה מפורטת הרבה יותר מכל גלריה, מוזיאון או אלבום ביוגרפיות.
בשנים ההן, בהן העיתונות עסקה רבות במפורסמים אינדיבידואלים, בזמן בו התפיסה הרומנטית של האמן ההרואי קודמה על ידי תרבות ההמונים, וכאשר בפריז שלט פולחן אישיות, פרויקט של גלריית אישים דגולים היה הדבר הנכון בזמן הנכון.
הפקת ה"פנתאון" הייתה משימה אדירה ומורכבת, ודרשה פגישות עם אין ספור אישים להכנת הקריקטורות, עיבוד של תצלומים וציורים ישנים עבור אלו שלא יכלו להיפגש עמו, איסוף פרטים לביוגרפיות המקוצרות שנלוו לתחריט, וסידור כל הגיוון הפיזיונומי של הדמויות בטווח מעניין של הבעות ותנוחות.
נדאר ובני זמנו הבינו שהפנתאון יאשר וישמר בו זמנית את מעמדם התרבותי המרכזי של הנוכחים בו לדורות הבאים, ולכן רבים שיתפו עמו פעולה.
אך ההפקה הייתה מורכבת ויקרה מדי עבורו, ולאחר שנתיים רק דף גדול אחד מבין הארבעה המתוכננים עמד בפני סיום; מצעד מתפתל של 250 אנשי הספר, בראשם ויקטור הוגו המוביל את החבורה אל פסלי ראש של שטובריאן, בלזק, פרדריק סולייה וז'ורז' סאנד, האבות המתים והאם הגדולה של התנועה הרומנטית בצרפת.
ההדפס זכה לתשבחות בפיהם של גוטייה וחברים נוספים, אך מחירו הגבוה (20 פרנק) הביא למכירות איטיות.
בנוסף, אחד המצוירים חזר בו מהסכמתו להופיע בקריקטורה והביא עוד מצויר אחד לטעון שתמונתו פורסמה ללא אישורו.
שר הפנים הצרפתי הורה בעקבות כך לאסור את מכירת ההדפס.
נדאר החליט לבסוף לנטוש את הפרויקט לאחר השלמת רבע אחד בלבד מתוכו.
למרות שה"פנתאון" שלו היה כישלון כלכלי, הוא זכה להצלחה תקשורתית, הפך לשיחת היום בפריז ופרסם את שם יוצרו בעיר.
אחיו של נדאר, אדריאן, ניסה את כוחו כצייר, אך שוכנע על ידי אחיו ללמוד צילום.
אדריאן, אותו תיאר נדאר כנרגן, נרפה, תימהוני, רברבן ולא יוצלח במיוחד, החל ללמוד צילום אצל גוסטב לה גרה (Gustave Le Gray) ב-1853 ופתח סטודיו בסיוע כלכלי של האח, בשדרות דה קפוצ'ין האופנתיות.
נדאר, שראה באיזו מהירות חדר אדריאן לעולם הצילום, החל לגלות עניין במדיום, והבין את יעילותו לפרויקט ה"פנתאון" שלו, עוד בטרם נטש אותו.
למעשה, ניתן לומר שנדאר המיר את רעיון הפנתאון המצויר בפנתאון מצולם של בני זמנו המפורסמים והמוכשרים.
ב-1854 התחתן נדאר עם ארנסטין קונסטנס לפברה טורנשון (1836-1909), נערה מבית בורגני שהביאה עימה נדוניה יפה.
נישואיו היו שינוי בולט באורך חייו, מאינדיבידואליסט בוהמייני רודף נשים וחופש לגבר הנשוי לבורגנית.
לאחר כישלון פרויקט ה"פנתאון" נותר נדאר בחובות, וארנסטין הייתה תקווה ליציבות ואמצעי לכיסוי חובות.
ארנסטין סיפקה לנדאר בית יציב בו גידלו את בנם, פול.
היא הייתה בת לוויה לאורך כל דרכו, סייע לו בחושיה העסקיים הטובים וניהלה את חשבונות העסק.
בעקבות אחיו, החל נדאר לקחת שיעורי צילום בעצמו, וב-1854 החל לעסוק בצילום כחובבן.
הוא השתמש בסכום מהנדוניה כדי להסב חלק מביתו שברחוב סן-לזאר 113 לסטודיו לצילום פורטרטים, והקים חדר חושך בגינת הבית.
הוא רכש מצלמה בעלת פורמט גדול במיוחד, שהפך לאחד מסימני ההיכר שלו, ועבד בשיטת הקולודיון החדשה, בגרסה המשופרת שלה שהמציא אדולף-אוגוסט ברטס (Bertsch).
בעזרת לוח הקולודיון המהיר, ניתן היה לצלם בזמן קצר יחסית, תוך כדי שיחה עם המצולם, שהייתה הצד החזק של נדאר.
השנים שבין 1854 ל-1855 מוגדרות כ"שלב החובבנות" של נדאר, אך פורטרטים רבים של אמנים מפורסמים שהיו ידידיו מתוארכים לתקופה זו.
ב-1854 פנה אדריאן אל אחיו בתחינה דחופה שיבוא לסייע לו להרים את עסק הצילום הכושל שלו.
נדאר עבר לעבוד בסטודיו של אחיו, והשקיע שם לא רק את זמנו אלא גם כסף, ציוד צילום, קשרים, ואת שם העט שלו.
בסתיו או חורף שנת 1854-1855 ביקש נדאר מהפנטומימאי שארל דברו (Charles Deburau), בנו של הפנטומימאי המפורסם ז'אן גספאר דברו , להצטלם בדמות פיירו לסדרת תמונות של "ראשי הבעה" (têtes d'expression), שנועדו לשמש כפרסומת לסטודיו הדועך של אחיו, אדריאן.
נדאר אף השיג מקום תצוגה לסטודיו בתערוכה העולמית של 1855, שם זכתה הסדרה במדליית זהב.
קשה לשייך את התצלומים שנוצרו באותה תקופה במובהק לפליקס או לאדריאן.
קשה גם לבסס כרונולוגיה מסודרת בעבודותיו, משום שנגטיבים רבים אבדו ונותרו רק הדפסים.
לאחר סדרת הצילומים של דברו רבו האחים, משום שאדריאן חש שפליקס המוצלח והדומיננטי משתלט אט אט על הסטודיו.
תוך מספר חודשים, ברגע שהסטודיו חזר לתפקד, ביקש אדריאן מפליקס לעזוב את מה שראה כטריטוריה שלו, וב-16 בינואר 1855 נפרדו דרכיהם.
באביב אותה שנה החליט ככל הנראה נדאר להפוך לצלם פורטרטים מקצועי.
בינואר 1856 הקים את "החברה לצילום אמנותי נדאר".
תכנון מוקפד וגאוני נדרש כדי להתאים את דירתו לדרישות הסטודיו.
דירת הקרקע הישנה הוסבה לחדר קבלה; הגן שימש כסטודיו קיץ, שם דגמנו המצולמים באוויר הפתוח עם רקעים נשאים ורפלקטורים שהוצבו בידי אסיסטנטים בהוראות ידיים בלתי מורגשות של נדאר.
חדרי עליית הגג שימשו כ-salle de pose אלטרנטיבי בעונות הקרות.
סטודיו מגורים זה היה צנוע בהרבה מהסטודיו של אחיו.
ההשקעה הרבה של נדאר בסטודיו של אחיו יצרה בסופו של דבר בלבול באשר לזהות בעל הסטודיו שפעל בשדרות קפוצ'ין, בעיקר היות שאדריאן החל לחתום על תצלומיו בשם העט "נדאר הצעיר" (Nadar jeune).
נדאר ביקש מאחיו שיחזיר חלק מהכספים שהשקיע, ושיחדל מלהשתמש בשמו, אך אדריאן סירב לבקשתו.
נדאר הזועם הגיש תביעה משפטית נגד אחיו ב-1856, ובדצמבר 1857 פסק בית המשפט כי פליקס טורנשון הוא נדאר היחיד.
אדריאן בשלב זה כבר לא היווה איום של ממש על פליקס, וללא שם העט שלו מצבו רק התדרדר.
הקריירה של נדאר, לעומת זאת, הגיע לשיאה.
הוא היה עיתונאי מפורסם, צייר קריקטורות מפורסם, דמות ציבורית ועכשיו גם צלם מפורסם.
לבקשת האם הגוססת, שני האחים השלימו לצד מיטתה טרם מתה ב-1860. נדאר שילם את חובותיו של אחיו וקנה ממנו את ציוד הצילום שלו.
נדאר צילם חשובים מהיוצרים בתקופתו: שרה ברנר, הקטור ברליוז, ז'ורז' סאנד, אז'ן דלקרואה, אלכסנדר דיומא, שארל בודלייר וג'ואקינו רוסיני.
נדאר היה בין הראשונים לצלם באור חשמל, 1861. הוא תמך בציירים האימפרסיוניסטים ראה אימפרסיוניזם שהיו מטרה ללעג רב באותה התקופה.
במשך 20 שנה שלאחר מכן נעשה נדאר לצלם המפורסם ביותר בצרפת.
רוב הסופרים, הציירים והשחקנים החשובים התייצבו מול מצלמותיו.
נדאר ניחן בהבנה, הוא אהד את מצולמיו והזדהה עימם.
על אף הצורך בחשיפה ארוכה, הוא הצליח להנציח בתמונותיו קווי אופי במקום הדיוקנים המאובנים שהיו נפוצים בתקופתו.
הוא שאף לתפוס את עולמם הפנימי של מצולמיו.
הפורטרטים המוצלחים יותר היו אותם פורטרטים בהם נוצרה אינטימיות בין הצלם למצולם.
מה שאפיין את הסגנון שלו היה: פורמט גדול, שימוש ברקע חלק בלי אביזרים, אפקטים של הצללה, האיר צד אחד והצד השני היה אפל, שימוש בתלבושות.
נדאר מנסה ליצור אווירה של חופש בזמן הצילום דבר שמאפשר למצולם להיות חופשי ובצילום יש הבעה טבעית.
הטענה הייתה שבכל פורטרט יש משהו אחר-כלומר יוצאת דמות אחרת.
נדאר היה קשוב וכשהמצולם היה נינוח נדאר היה מצלם.
הסטודיו של נדאר בשדרות דה קפוצ'ין 35, 1860 ואילך
בשנת 1860, כדי להגדיל את מספר לקוחותיו, נדאר החליט לעבור מהסטודיו ברחוב סן לזאר מספר 113. כאשר גוסטב לה גרה פינה את הסטודיו שלו בשדרות דה קפוצ'ין 35, שכר אותו נדאר בנוסף לחלל ענק סמוך ובשכר חודשי אדיר של 30000 פרנקים לשנה.
נדאר לא שעה לתחינותיו של אחיו, שיחשוב מחדש על הוצאה כה גדולה שעלולה למוטט את העסק שלו, שכבר כך גובה מחירים מהגבוהים בשוק, ולאור העובדה ששוק לקוחותיו מוגבל, בסופו של דבר.
כשהסטודיו נפתח ב-1861 חובותיו עמדו על 230,000 פרנק.
נדאר נהנה להפגין את שמו שהושב אליו בלבד בשלט עצום המעוצב כחתימתו, שנתלה על חזית הזכוכית של הבניין וככל הנראה אף האיר בלילה.
הסטודיו הפך להיות מקום מפגש של שחקנים, אמנים ואינטלקטואליים.
נדאר היה מבוקש מאוד בזכות הפורטרטים שלו.
בשלב מסוים השאיר נדאר את העבודה לצלמים שעבדו עבורו, דבר זה אפשר לו פחות לצלם ולעסוק בדברים אחרים.
הוא פנה לכיוון של פיתוח מסחרי של הכארט דה ויזיט.
בכך כמעט ונטש את צילומי הפורטרט ואת הפורמט הגדול 180/240 .
נדאר גם השכיר את הסטודיו לתערוכות.
ובסטודיו זה התקיימה התערוכה הראשונה של הקבוצה שנקראה Impressionists אימפרסיוניסטים באפריל מאי 1874.
נדאר מצא מפלט מאפרוריות הסטודיו בפרויקט חדש, ששילב גם הוא, בדומה לצילום, פיתוחים מדעיים עכשוויים ודרש, בנוסף, גם אומץ ודמיון.
הפעם ביקש לנצח את השמים.
נדאר אהב כדורים פורחים מאז ילדותו.
בשנת 1857 עלה לראשונה השמימה עם כדור פורח במטרה לצלם תמונות מהאוויר, כשהוא מטפל בלוחות הצילום הרטובים שלו בתוך הסל של הכדור, ואולם, רק כשנה מאוחר יותר הצליח להפיק תצלומים כאלו, לאחר שהבין שהגז שבבלון פוגע בנגטיבים.
ב-1858 הוציא פטנט על צילום אוויר.
נדאר גילה שהכדור הפורח הוא כלי קשה מאוד לניווט ותוך זמן קצר הסיק שעל הכדור להיות כבד מהאוויר.
למסקנה זו הגיעו כמה חוקרים לפניו, וב-1863 התכנסו תריסר מהם באטליה של נדאר במטרה לייסד את "האגודה לעידוד תנועה אווירית באמצעיות מכונות הכבדות מהאוויר" (Société d'Encouragement pour la Locomotion Aérienne au Moyen d'Appareils Plus Lourds que l'Air).
נדאר עזר גם בייסוד מגזין בנושא, בשם Aeronaut.
בנוסף, החליט נדאר לבנות כדור-פורח עצום משלו, שיעזור בגיוס כספים ודעת קהל לבניית הליקופטר.
היקפו של הכדור, שזכה לשם "הענק" (Le Géant) והושלם באוקטובר 1863, היה 45 מטר, והוא יכול היה לשאת תריסר איש.
הפרויקט החדש, ושני הספרים שכתב אודותיו, הפכו את נדאר למפורסם בקרב הקהל יותר מכל פרויקט קודם אחר שלו.
בטיסת הבכורה, שנערכה ב-4 באוקטובר, צפו כ-500,000 פריזאים (כשליש מאוכלוסיית פריז), שהצטופפו באזור שאן דה מרס בעיר.
נדאר היה הראשון שצילם תצלומים תת-קרקעיים בקטקומבות של פריז ונעזר לשם כך בפנסי חשמל פרימיטיביים שניזונו מסוללות.
נדאר ועימו עוד צלמים, הודאגו מן האופן בו נוצל בבתי הסטודיו הזולים תהליך הקולודיון הבלתי מוגן בפטנטים.
בבתי סטודיו אלה הפיקו תצלומי דיוקן בעלי אכות ירודה בשיטת הסרט הנע.
נדאר נפגע כלכלית בזמן המלחמה ב-1870 גם כי סיפק את שירותי הבלון למטרות דואר ומעקב.
בתקופה זו החל לצלם עם פחות תשומת לב לכל תצלום.
ב-1885 החזיר לעצמו את עושרו הכלכלי ומשנת 1887 בנו פול נדאר (1856-1939) החליף אותו בסטודיו.
בנו המשיך את דרכו ברוח אחרת לכיוון של פורטרטים זוהרים ומלאכותיים.
ב-1891 יסד נדאר את journal paris photographe ונתן לבנו פול לנהל אותו
נדאר היה חלוץ במספר שדות נוספים מעבר לצילום הפורטרטים.
בצילום מהאוויר צילומים שביצע מבלונים השונים שהיו לו.
נדאר פיתח את השימוש בצילומים במערות הקבורה ובתעלות הביוב בפריס על ידי שימוש במנורות חשמל או מנורות הפועלות על בטריות.
הניסיונות הללו לוו במחקר ולימוד של microphotography של צילומי snap באור מלאכותי ובשימוש במגנזיום וכן ניווט אווירי.
נדאר פרסם את הראיון המצולם הראשון, בו ראיין את מישל שוורל לרגל יום הולדתו המאה.
הראיון והתצלומים הופיעו בעיתון ז'ורנל אילוסטרה ב-1886.
ב 1899 פרסם נדאר את זכרונותיו Quand j'étais photographe ("כשהייתי צלם") .
נדאר שהה במרסיי מ-1895-1904 וגם פתח שם סטודיו.
נדאר מהווה את אחד הצלמים המרכזיים בתולדות הצילום, יצר גישה בצילום פורטרטים המבוססת על קשר ישיר עם המצולם, הבנה פסיכולוגית המתייחסת להכרותו של הצלם את המצולם ויצירת אווירה המאפשרת למצולמים להביע את אופיים, דבר שבא לידי ביטוי בצילום.
נדאר היה חלוץ בהתאמה טכנית ובהגנה ובפיתוח תחום הצילום.
נדאר נפטר ב-1910 בגיל 89 ונקבר בבית הקברות פר לשז שבפריז.
נדב בטשא (נולד ב-26 במאי 1958) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה, התמחה במשחים למרחקים ארוכים.
בטשא נולד וגדל בקיבוץ כפר המכבי.
הוא בנו של צבי בטשא, פרופסור למדע המדינה.
הוא החל להתאמן בשחייה תחרותית בגיל 13 בקבוצת השחייה של הפועל גוש זבולון בהדרכתם של דוד סיבור ויוסף טלקי (יוז'ו), וזכה לראשונה במדליות באליפות ישראל בשחייה לגילאים בהיותו בן 16.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף ספטמבר 1974 זכה בטשא במדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 18:05.9 דקות, תוצאה טובה מהשיא הישראלי הקודם של דן פיק ממכבי חיפה (18:19.0 דקות), אחרי עדי פרג מהפועל העמקים שקבע שיא ישראלי חדש של 17:43.0 דקות, ודן פיק (17:59.2 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בספטמבר 1975 זכה בטשא ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
בדרך לשיא זה הוא שיפר גם את השיא הישראלי במשחה ל-800 מטר חופשי שהיה שייך לפרג (9:18.5 דקות) והעמידו על 9:17.0 דקות.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:06.7 דקות, אחרי דן ברנר (2:04.2 דקות) ולפני ניר שמיר מהפועל גבעת חיים (2:08.4 דקות).
באוקטובר אותה שנה הוא זכה באליפות הפועל בקרב-רב בשחייה שנערכה בקיבוץ רמת יוחנן 424.7 שניות לפני מייק גרינשפן מגבעת חיים 428.5 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1976 זכה בטשא ב-6 מדליות, 5 זהב ו-1 ארד והיה לשחיין המצטיין באליפות.
בדרך לשיא זה הוא שיפר גם את השיא הישראלי במשחה ל-800 מטר חופשי שהיה שייך לגניאל (9:10.3 דקות) והעמידו על 9:04.8 דקות במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:53.6 דקות), במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (8:46.9 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (4:24.5 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי, בתוצאה של 2:04.6 דקות, אחרי ניר שמיר שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 18 בתוצאה של 2:02.9 דקות ובן אגודתו דן ברנר (2:03.1 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה ה-10, שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1977, סיים בטשא במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה זכה בטשא ב-3 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי 1978 זכה בטשא במדליית כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:15.91 דקות, אחרי אמיר גניאל (16:36.37 דקות) ולפני ניר שמיר (17:38.05 דקות).
משנת 1979 למד בטשא באוניברסיטת ינגסטאון סטייט (Youngstown State University) שבמדינת אוהיו.
לאחר חזרתו לארץ בשנת 1983, שימש בטשא מאמן שחייה בקבוצת מכבי חיפה במשך כ-9 שנים.
עם השחיינים שאימן נמנים טל משקיף, ערן הירש, עינת גבאי, דוד קליין, שגיא שטיגמן ועוד.
הוא עבד גם כעוזר מאמן נבחרת ישראל בשחייה.
בשנים 1992–2004 אימן בבית הלוחם חיפה, ולאחר מכן פרש מאימון.
כיום (2015) עובד בטשא בחברת החשמל וממשיך לשחות ולהשתתף בתחרויות המסטרס בשחייה.
בנו הוא השחיין יונתן בטשא, אלוף ישראל בשחייה אף הוא.
נדב בורנשטיין (נולד ב-11 בנובמבר 1983) הוא עיתונאי, עורך, כתב ומנחה טלוויזיה ישראלי.
בעבר הנחה את התוכנית הלילית "חי בלילה" בקשת 12 ומגיש את הפודקאסט "לשבת לקחת".
את צעדיו הראשונים בעולם העיתונות עשה במקביל ללימודיו באוניברסיטה, אז החל לעבוד כעורך בדסק החדשות של "מעריב".
במקביל שימש כתב עבור מוסף תרבות השבועי של העיתון.
בשנת 2008 מונה לעורך התרבות של העיתון ולסגן עורך "המגזין" היומי.
באותה העת גם כתב את הטור השבועי "מריצים שורות", ובו הציע פרשנות אישית לשירי פופ מודרניים.
בשנת 2009 עבר ל"חדשות 10" שם השתלב בעריכת התוכנית "היום שהיה" בהגשתו של גיא זהר.
בשנת 2010 ערך-בפועל את העונה הראשונה של "חדשות הבידור" בהוט, מגזין בידור ופנאי שהחליף את "ערב טוב עם גיא פינס" ברצועת השידור.
בשנת 2010 חזר ל"חדשות 10", הפעם כעורך התרבות של החברה, מנהל דסק התרבות וכתב התחום במהדורה המרכזית.
הוא שימש גם פרשן בתוכניות "5 עם רפי רשף", "לילה כלכלי" ו"צינור לילה", וסיכם מדי שישי את התרבות של השבוע בפינה בהגשתו.
בשנת 2011 פרסם בורנשטיין את תחקיר זמרי החתונות שממנו עלו חשדות לפיהם מנהליו של הזמר ישי לוי מעלימים מיסים מהכנסותיו.
בעקבות הפרסום נעצר לוי בספטמבר לחקירה, בחשד שהעלים הכנסות של כמיליון שקלים.
בדצמבר 2011 הוגשה לכנסת הצעת חוק לאיסור על גבייה של דמי כניסה בטקסי זיכרון ממלכתיים.
התופעה נחשפה בתחקיר שפרסם בורנשטיין במאי באותה שנה, שבעקבותיו בוטלה גביית דמי כניסה בטקסים ברחבי הארץ.
ההצעה אושרה פה אחד בוועדות הכנסת.
בינואר 2012 חשף את פרשת ההאקרים הסעודיים – קבוצת עברייני מחשב שפרסמה את פרטי כרטיסי האשראי של עשרות אלפי ישראלים - ואיימה להגיע למיליון כרטיסים.
בעקבות הפרשה נפתחה חקירה מקיפה של רשויות המדינה.
ביוני 2012 החל בורנשטיין להגיש בערוץ HOT בידור ישראלי את "15 דקות", תוכנית פאנל יומית בהנחייתו על הטלוויזיה בישראל.
באפריל 2013 הודיע שהוא עובר לערוץ 2, להוביל תוכנית יומית בהגשתו בזכיינית "קשת".
מאז אוגוסט 2013, מגיש בורנשטיין את התוכנית "חי בלילה" בערוץ 2. לרגל תחילת שנת 2014, הוא הגיש מהדורה מיוחדת של "חי בלילה" אל תוך הלילה.
זו הייתה הפעם הראשונה שערוץ 2 שידר ברציפות לילה שלם, בשידור חי, שלא בנסיבות טרגיות.
בינואר 2014 החל להגיש, במקביל ל"חי בלילה", את תוכנית האירוח "2 על 2", אשר שודרה בכל ליל שבת והייתה פרויקט של הזכיינית "קשת" לציון 20 שנה לערוץ 2. בכל פרק מראיין בורנשטיין את אחד האנשים הכי מזוהים עם ערוץ 2, לשיחה אישית.
בתוכנית הראשונה התארח איל קיציס.
ביוני 2016 שנה ערך בורנשטיין בתוכנית "חי בלילה" את "ניסוי הפייסבוק הגדול", שהראה כי הרשת החברתית מאזינה למשתמשים ומציעה להם פרסומות וסטטוסים לפי שיחות ב־whatsapp או מילים שנקלטו במיקרופון.
הניסוי הוביל לדיון מיוחד בכנסת בנושא.
באוגוסט באותה שנה הגיש בורנשטיין תלונה במשטרה נגד רב שהתבטא באופן אישי נגדו מספר פעמים וקרא לסקול הומוסקסואלים באבנים.
בורנשטיין אמר: "זה מסוג הדברים שחייבים להגיב עליהם.
לא רק אני, באופן אישי, שמרגיש שהרב קרא למאמיניו לרצוח אותי ...
אני חושב שהמשטרה חייבת להתערב ולו רק בשביל שבפעם הבאה הרב הזה או כל רב אחר שמתיימר לפרשן את התורה יחשבו פעמיים לפני שהם מתבטאים בצורה כל כך מסוכנת".
באוגוסט 2016 החל להגיש במקביל ל"חי בלילה", את תוכנית האוכל הדוקומנטרית "הכי טעים בעולם" בערוץ 2, מסע קולינרי עולמי בעקבות המנות הכי מדוברות ברשתות החברתיות.
בכל פרק מגיע בורנשטיין לבירה עולמית אחרת, בה הוא מחפש את המסעדות והאתרים הכי פופולריים ובוחן האם ההצלחה הויראלית שלה זכו אכן ראויה.
בצילומי הפרק בברלין, הותקף צוות הצילום במהלך סיקור דוכן נקניקיות פופולרי כאשר פעילים תומכי טבעונות שפכו דליים של קטשופ על בורנשטיין וחברי ההפקה.
התוכנית זכתה להצלחה וחודשה לשתי עונות נוספות.
בספטמבר 2019 החל להגיש גם סדרת ספיישלים ב"קשת 12" בשם "24 שעות ב...", בה הוא מספר לא רק על מסעדות, אלא גם על אטרקציות תיירותיות במדינות שונות.
ביולי 2017 עמד בראש ההפגנה של הקהילה הגאה נגד האפליה של קהילת הלהט"ב בסוגיית האימוץ ובסוגיות נוספות.
בנאום שנשא בתחילת העצרת קרא לראש הממשלה ולשרי הרווחה והמשפטים להפסיק להתייחס אל הלהט"ב כאל "מטען חריג" אלא כאל אזרחים שווי זכויות.
בריאיון שהעניק לאחר האירוע, סיפר כי רק אחרי שהפך לאב הבין עד כמה חשוב להילחם על הזכויות.
ביולי 2018 הוביל את הפגנת ה"80 אלף", הפגת השוויון בכיכר רבין במחאה על חוק הפונדקאות שהפלה את קהילת הלהט"ב.
ביוני 2019 הזניק את מצעד הגאווה ה-21 בתל אביב.
במרץ 2018 שודר סרטו הדוקומנטרי "לאן נעלמו התינוקות מהשרון" שחשף לראשונה עדויות לגנבת תינוקות שהתרחשה בבית חולים השרון בפתח תקווה בשנות ה-70. הסרט התחקה אחר כנופיה שסחרה בתינוקות והעלה חשדות חמורים שילדים שנולדו בבית החולים הועברו למרבה במחיר.
בעקבות שידור הסרט נפתחה חקירת משטרה, הוקמה ועדה מיוחדת בכנסת ישראל שדנה בממצאים והוגש גם בג"צ בדרישה לפתוח את החלקות שבהן לכאורה נקברו התינוקות.
בפברואר 2020 יזם עתירה ליועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בדרישה לפסול את הזכייה של הרב יעקב אריאל בפרס ישראל לספרות תורנית, לאחר שהרב התבטא בחריפות נגד הקהילה הגאה.
במכתב ששלחו חמישה חברי כנסת והתבסס על תחקיר התוכנית "חי בלילה" נחשף כי בעקבות הביקורת הציבורית חברי הוועדה ביקשו להתכנס לדיון מחודש אך במשרד החינוך סירבו וכמו כן נתגלה חשד לניגוד עניינים של אחת מחברות הוועדה.
ב-2020 הגיש את פודקאסט האוכל פה גדול יחד עם כתבת האוכל של אתר mako, ריטה גולדשטיין.
בספטמבר 2021 הוביל בתוכנית "חי בלילה" את המאבק להעלאת שכר החיילים והיה המגיש הראשון שהנחה תוכנית מלאה במדי צה"ל.
התוכנית גייסה 800 עסקים (בהם מקדונלד'ס, מחסני חשמל, הולמס פלייס, פיצה האט ודומינוס) שהציבו בחזית העסק את "התו הירוק זית" והעניקו 50% הנחה לחיילי צה"ל, בקריאה שיעלו את השכר שלהם ב-50%.
בנובמבר 2021, בעקבות המאבק הממושך, הכריז שר הביטחון בני גנץ על העלאת שכר החיילים ב-50% החל מינואר 2022.
בפברואר 2023 סיים אחרי עשור להגיש את חי בלילה.
באותה שנה פורסם כי בורנשטיין ביקש שלא להעמיד את תוכניתו לטקס פרסי האקדמיה, לאחר שערך ניסוי שגילה שחברי האקדמיה כלל לא צופים בתוכניות המועמדות.
בורנשטיין שלח לסקירה סרטוני נשיונל ג'יאוגרפיק של חיות מזדווגות במקום תוכניות של "חי בלילה" - וגילה שאיש לא העיר על כך, כלומר שאיש לא צפה בקטעים שעל פיהם היו אמורים חברי האקדמיה לבחור את התוכניות הזוכות.
הדבר עורר ביקורת חריפה על הליך הבחירה באקדמיה.
בסוף 2023 החל לצלם תוכנית חדשה בקשת 12 בשם "המירוץ לחופשה", שליוותה את צילומי "המירוץ למיליון".
בתוכנית בורנשטיין טס ומסייר ביעדים שבהם הזוגות מתחרים ברחבי העולם ובוחן היכן שווה לאכול ולבלות.
לאחר שחזר מהצילומים החל בשורה של מיזמי אוכל מהעולם והביא ארצה טרנדים קולינריים כמו הקרואסון הדק מסיאול, הפנקייק היפני האוורירי מיפן, הסופליים (הסופגנייה שעולה באש) מלונדון ו-עוגת השוקולד שנחשבת ל"הכי טובה בעולם" ומבוססת על המחזמר "מטילדה".
כל הפרויקטים נועדו לגייס כסף לעמותת "עטופים באהבה" ולתרומה ליתומי ה-7.10. בהמשך נוספו גם הקצוף הקפה הקוריאני המוקצף וההאני באטר טוסט שהגיע במקור משיבויה שביפן.
בדצמבר 2024 החל להגיש את הפודקסאט "לשבת לקחת" פודקסאט שעוסק במסעדנים הגדולים בישראל.
בין האורחים הראשונים בפודקסאט: השף מושיק רוט, השף יוסי שטרית, השף אייל שני והשותף שחר סגל, השפים והשותפים אסף גרניט ואורי נבון.
בעקבות הדיונים בפודקאסט חלה קריאה של שפים ל-חרם מסעדנים על מבקר המסעדות של הארץ שגיא כהן, בטענה שהוא "לא מקצועי" ו"אלים" ובחודש אוגוסט 2025 אף דווח כי המסעדנית רותי ברודו סירבה להכניס לרוטשילד 48 בראסרי שלה את מבקר המסעדות ניב גלבוע שכונה אף הוא "חובב לייקים".
באוגוסט 2025 בורנשטיין היה חלק מקבוצת היזמים שהביאה לראשונה לישראל את המותג "חברים" במתחם חוויתי בעזריאלי שרונה שכלל גם את בית הקפה הדמיוני מהסדרה "Central Perk", עם תפריט שבורנשטיין פיתח יחד עם קונדיטוריית "ביסקוטי" על בסיס הדמויות והסצנות מהתוכנית.
המקום זכה להצלחה עם מעל 100,000 מבקרים בחודש אחד.
בשנת 2025 השתתף בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור העטלף, והודח שישי מהתוכנית.
בורנשטיין הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב במשפטים ובספרות.
בריאיון לעיתון "את" באוגוסט 2011, סיפר בורנשטיין כי הוא בזוגיות עם גבר (המסעדן כפיר ארביב).
בדצמבר 2016 נולדו להם תאומות ובינואר 2017 השניים נישאו בבית כנסת רפורמי בקנדה.
היה שחקן אמריקאי, מועמד לשני פרסי אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1976 על הופעתו בסרט "רשת שידור".
ביטי נולד בעיר לואיוויל שבקנטקי למרגרט פורטני ולצ'ארלס ויליאם ביטי.
הוא החל את דרכו כילד, כזמר שירי גוספל וברברשופ בכנסיות.
הוא קיבל מלגה לאוניברסיטת טרנסילבניה שם למד לשיר א-קפלה, אך לא סיים את לימודיו.
התחיל את הקריירה שלו על בימות תיאטרון ברחבי ארצות הברית והופיע לראשונה בברודוויי בשנת 1968 במחזה "התקווה הלבנה הגדולה".
הופיע לראשונה בקולנוע בשנת 1972 במותחן "גברים במלכודת" בו שיחק איש עסקים בשם בובי טרייפ ובמערבון של ג'ון יוסטון "החיים והזמנים של השופט רוי בין" בו שיחק לצד פול ניומן.
המשיך עם הופעות בקומדיה המוזיקלית של רוברט אלטמן "נאשוויל", בתור דלברט ריס עורך הדין תאב הבצע של אולפן ההקלטות ובסאטירה "רשת שידור" בתפקיד ארתור ג'נסן מנהל חברת הטלוויזיה "CCA" שהקנה לו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
התפרסם בקלאסיקת גיבורי העל "סופרמן" ובסרט ההמשך "סופרמן 2" בתור אוטיס, יד ימינו של הנבל לקס לות'ר (ג'ין הקמן), בדרמת העיתונות "כל אנשי הנשיא" ובקומדיית המלחמה של סטיבן ספילברג "1941" בתור מפקד צוות הטנק ווארד דאגלס.
ביטי הועמד פעמיים לפרס אמי על תפקידיו בסרטי הטלוויזיה "אש ידידותית" ו"הרכבת האחרונה הביתה".
השתתף בשלוש העונות הראשונות של סדרת הדרמה "רצח מאדום לשחור" וגילם את בלש משטרת בולטימור סטן בולנדר.
ב-1991 הועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בתור הטנור האירי בסרט "תשמע את השיר שלי".
ב-1993 שיחק בדרמת הספורט "רודי" בתור דניאל אביו של כרוז הפוטבול רודי רוטייגר (שון אסטין).
ב-2007 הופיע ביטי בסרט הפעולה "על הכוונת" בתור הסנטור המושחת צ'ארלס מיצ'יום ובדרמה הביוגרפית "מלחמתו של צ'ארלי וילסון" בדמותו של חבר הקונגרס דוק לונג.
בשנים האחרונות התפרסם בעיקר בזכות הדיבובים שעשה עבור סרטי האנימציה "צעצוע של סיפור 3" לקולו הדובון הרשע לוטסו של ו"רנגו" לדמות ראש העיירה המדברית, צב היבשה ג'ון.
ביטי נפטר ב-13 ביוני 2021, בביתו שבלוס אנג'לס, קליפורניה, בגיל 83.
אשתו הרביעית, לה היה נשוי משנת 1999, היא סנדרה ג'ונסון.
רוברט קנדי והזמנים שלו (1985) – בתפקיד ג'.
נגרקרטגאמה (Nagarakretagama, ידוע גם בשם דסוורנאנה), הוא הספד בשפת ג'אואנית עתיקה על , מלך ג'אווה ומלך אימפריית מג'פהיט.
ההספד נכתב כקאקאווין על ידי מאפו פארפנסה בשנת 1365. נגרקרטגאמה מכיל תיאורים מפורטים של אימפריית מג'פהיט בתור הזהב שלה.
השיר מאשר את חשיבות ההינדו-בודהיזם באימפריית מג'פהיט בתיאור מקדשים וארמונות ומספר מצוות טקסיות.
בשנת 1894, שלחה ממשלת איי הודו המזרחיים ההולנדיים משלחת צבאית כנגד בית המלוכה הכקרנגארי, לומבוק.
באותה שנה, לקחו ההולנדים את כתב היד רב הערך כחלק מאוצר לומבוק, שלל מלחמה מן הארמון ההרוס "מאטאראם כקרנגארה" בלומבוק.
החוקר המערבי הראשון שחקר את כתב היד היה יאן לוראנס אנדריאס ברנדס, פילולוג הולנדי.
הוא ליווה את משלחת צבא מזרח הודו ההולנדית בשנת 1894 ללומבוק, והוא זכה להציל אוסף כתבי יד יקרי ערך של הספרייה המלכותית בלומבוק מלהישרף בתוהו ובוהו של הקרב.
דור של חוקרים הולנדים השתתפו בתרגום השיר.
רוב הערך ההיסטורי של נובע מהיותו חלק בפעילות אלילית המכוונת להגברת הכוחות מאגיים של השליט.
כתב היד נכתב על נייר העשוי מעלי דקל.
הספר הוחזק בספריית אוניברסיטת ליידן, ומספרו L Or 5.023. לאחר התרגום שלו בתחילת המאה ה-20, הפך נגרקרטגאמה לבסיס להשראת תנועת העצמאות האינדונזית.
בשנת 1973 במהלך ביקורה של יוליאנה, מלכת הולנד באינדונזיה, הוחזר כתב היד לאינדונזיה.
כבר בבקורה השתמשו האינדונזים בכתוב בו כצדוק לתביעתם לשלוט במערב גינאה החדשה כי נכתב בו שבשנת סאקא 1287 בזמן המקביל לספטמבר-אוקטובר 1365 לספירה הנוצרית שלטה ממלכת מאג'אפאהית ב"ואנין" המזוהה על ידי האינדונזים עם חצי האי "אונין" בצפון-מערב גינאה החדשה.
כהיום מוחזק הכתב על ידי הספרייה הלאומית של אינדונזיה, ומספרו NB 9. בחודש מאי 2008 אונסק"ו הכיר בחשיבות הנגרקרטגאמה על ידי הגדרתו כ"זיכרון עולמי - רישום אזורי אסיה - פאסיפיק".
היסטוריונים מתעניינים בשיר בגין מה שהוא חושף אודות ההיסטוריה הפוליטית.
בפרק 13 - 14, המשורר פארפנסה מונה מספר מדינות בגבולות אינדונזיה המודרנית.
ומדווח כי אזורים אלו היו תחת שליטת מג'פהיט.
חלק מהמדינות היו חלק ממלכות מג'פהיט ואחרות היו תחת מרותה.
הרשימה כוללת אזורים נרחבים משטחי אינדונזיה המודרנית, וחלקים מסומטרה, קמבודיה, לאוס ועוד.
בשיר, מתאר פארפנסה מנהגים דתיים של היאם וורוק במקדש סינגסאהרי, שבו הוא נכנס אל מקדש לקיים את טקס "פוספה" עבור סבא רבא שלו - קרטנאגרה.
לאחר הביקור, הוא הלך אל קנאגנגן לבצע פולחן עבור מייסד הממלכה סינגסאהרי ראג'אסא.
פרפאנסה סיפר פרטים על הטקס "סרדאה", שבוצע לכבד את נשמתו של הנפטר.
הוא תיאר במיוחד את הטקס לנשמה המלכה הסבתא ראג'אפתאני, שמתה 12 שנים קודם לכן.
בפרק 63, בית 4, פרפאנסה מספר על הכנת הטקס על ידי בעלי מלאכה עובדי הממלכה.
במהלך הטקס, כיסאות בצורת אריה הוקמו, שם הכהנים הניח בובת פרח ("puspa") המסמלת את נשמת המלכה הסבתא.
תהלוכות צבעוניים מילאו את החצר המרכזית.
הטקס כולו בוצע כדי לרצות את נשמתה של ראג'אפתאני בתקווה שזכותה תגן על שלטונו של צאצאיה.
הטקס לאחר מותה המשיך והמלך הורה להפוך את פונדק כמאל למקדש עבור סגידתה כפרג'ניאפארמיטא.
אחד המנהגים הדתיים של משפחת המלוכה המג'פהיטית היה "הליכה מלוכתית".
הם ביקרו בקצוות האימפריה כמחווה לאבותיו של המלך.
השיר גם מתאר את מותו של אחד מנאמניו הקרובים של וורוק, ג'ג'ה מאדא.
למלכה הסבתא ראחאפטני מוקדש מקום מיוחד בשירו של פארפנסה.
בעמדה אחת, השיר מתאר את סבתא המלכה כ"chattra ning rat wisesa" ("המגינה הדגולה של העולם").
ראג'אפתאני הייתה מאבות ממלכת מג'פהיט, כי היא הייתה בתו של קארטנגארה, המלך האחרון של ממלכת סינגסאהרי, והיא הייתה גם אשתו של ראדן ויג'איא, מייסד מג'פהיט.
לפיכך היא נראתה כמגן העולם.
המלכה הסבתא אמורה בשיר לגלם את "Pramabhagavati"; בהגוטי הוא שם אחר של פרג'ניאפארמיטא (אלת החוכמה במהאיאנה).
השיר מתאר את קארטנאגרה כבודהיסט נלהב, כפי שתואר "כנוע לרגלי האריה-שאקיה המהולל".
נדב"ר, או נוהל דיבור ברדיו (או ברשת), הוא נוהל המקובל בצה"ל ובצבאות זרים לתקשורת באמצעות מכשירי קשר, בפרט ברשתות קשר מרכזיות.
מטרותיו של הנדב"ר הן שימוש במבנה דיבור תקין, קיצור משך התקשורת, מניעת הפרעה למשתמשים אחרים ברשת, התגברות על קשיים טכניים ותקלות ווידוא הבנה בין הגורמים המתקשרים.
בדומה אל מה שקורה בשפת היומיום, כך גם כל שיחה ברשת, מורכבת - או מקריאה בודדת (שלמעשה מתחילה ומסיימת את השיחה) - או מסדרת קריאות הדדיות, כך שכל קריאה ברשת יכולה בעצם להיות - יזומה (= הקריאה הראשונה/היחידה בשיחה) - או מגיבה.
אבל שלא כמו מה שקורה בשפת היומיום, השיחה ברשת כפופה לשלושת הכללים הבאים:
מבנים, מקומות, כלי רכב, מכשירים, חפצים, חומרים ומושגים, ככל שהם משמעותיים, וכן גורמים אנושיים בכלל, אינם מצוינים ברשת על ידי שמם שבשפת היומיום, אלא רק על ידי הכינוי שלהם לפי נדב"ר - שהוא בדרך כלל קבוע - להוציא את שם רשת הקשר שלמעשה משתנה מרשת לרשת.
הגורמים הבלבדיים אשר מזדהים/מזוהים - ו/או מוגדרים בתור מען - רק על ידי ציון שם רשת הקשר שלהם, הם אלה שתפקידם הוא האחראים התורָנים בחמ"ל-המִבְצָעים שלה.
כל קריאה ברשת מתבצעת על פי נוהל קבוע, לפי סדר השלבים הבא: מען הקריאה, הזדהות הפונה, הודעה, סיום.
כדי שהקריאה תתפרש כממוענת רק לגורמים שאליהם היא ממוענת, הם חייבים להיות מוגדרים במען שלה.
לכן לא ייתכן "מען ריק", בשום מקרה (שלא כמו "הודעה ריקה").
בקריאה יזומה, רבים מהפונים - נוהגים לחזור פעמיים על מען הקריאה - לפני שהם עוברים אל שלב הזדהותם.
מנהג בלתי מחייב זה, נועד רק להסב את תשומת לב הנמען לקריאתם.
כל פונה שמבצע קריאה - חייב להזדהות בה, בראש ובראשונה בשביל גילוי נאות - וזאת גם אם היא יזומה ואינה מצפה לתגובה.
לכן לא תיתכן "הזדהות ריקה", בשום מקרה (שלא כמו "הודעה ריקה").
לגיטימיות רק הודעות מבצעיות, לא שיחות על רקע חברי או אישי (שאם הן משום מה מתחילות להתפתח ברשת מבלי משים, אז כרגיל הן מופסקות בהקדם על ידי הוראה חיצונית ברשת: "חדל קשקשת/פטפטת/ברברת ברשת" וכדומה).
לגיטימיות רק הודעות שמיועדות לממש צורך שיוכל להתממש רק דרך שיחה ברשת, לא הודעות שמיועדות לברר מידע שהתבררותו יכולה להידחות אל מפגש פנים אל פנים, ובמיוחד לא הודעות שכרוכות בחשיפת סודות צבאיים שסודיותם תקפה ליותר מאשר טווח הזמן המיידי (אחרת השיחה תיורט על ידי יחידת ביטחון קשר).
לגיטימית גם הודעה ריקה, כך שאחרי שלב "הזדהות הפונה" - מדלגים ישר אל שלב ה"סיום".
קריאה שבה ההודעה ריקה, יכולה להיות מיועדת לאחת מכמה מטרות: למשל להסב את תשומת לב הנמען, על מנת לקבל את תגובתו, כדי לוודא שהוא מאזין ומוכן להמשך השיחה.
לעיתים, שלב ה"סיום" מרוקן (כדלהלן) את עצם הצורך בהודעה, שנשארת אפוא ריקה.
כדי לאותת באופן ברור לנמענים כי - מבחינת התנהלות השיחה איתם - הכדור עובר כעת למגרשם, חובה לסיים פורמלית את הקריאה איכשהו.
לכן לא ייתכן "סיום ריק", בשום מקרה (שלא כמו "הודעה ריקה").
להלן מילים בסיסיות עבור סיום הקריאה (שחלקן מרוקנות את הצורך ב"הודעה", וכך מאפשרות לה להיות ריקה - בתוך המבנה הכללי של הקריאה):
עבור : זהו סוף הודעתי, ממתין לתשובתך.
עד כאן : עדין לא סיימתי את הודעתי, אבל לפני שאסיים אותה אני ממתין שתאשר שקיבלת בהצלחה את כל המידע שניתן עד סוף המשפט הנוכחי.
סוף : זהו סוף הודעתי, ואיני מחכה לתשובה.
רות : קיבלתי בהצלחה את הודעתך.
המשך : קיבלתי בהצלחה את הודעתך, ואני ממתין להמשכה.
היישר : קיבלתי בהצלחה את הוראתך, וכעת היא עוברת אפוא אל שלב הביצוע.
אמור שנית : לא קיבלתי בהצלחה את הודעתך, נא חזור עליה.
שלח : קיבלתי את פנייתך הראשונית, נא שלח את הודעתך.
המתן : אני קוטע זמנית את השיחה, אך תכף אשוב.
דוגמאות (כולל דוגמה נגדית), עבור נוהל דיבור ברשת
1. קריאה לגיטימית, שמציינת את התפקידים של הנמען ושל הפונה, בעוד שההודעה ריקה:
2. קריאה לגיטימית, שאינה מציינת את התפקידים של הנמען ושל הפונה, בעוד שלהודעה יש תוכן:
3. דוגמה נגדית: קריאה, שאף אחד משלביה אינו ריק, ושלמרות זאת אינה לגיטימית - לא בגלל שלב ההודעה (שתוכנה כשלעצמו לגיטימי למעשה) - אלא בגלל פגם תחבירי בכל אחד משלושת שלבי הקריאה האחרים:
"בודק" (= מען הקריאה), "כאן תחנות-[הרשת]" (= הזדהות הפונה), "למה עוד לא קראת אף פעם לאף אחד?" (= הודעה עם תוכן), "רות" (= סיום).
כאשר ניתנת פקודה ברמת מסגרת, יפעיל מפקד המסגרת את נוהל פקודות ויאמר: "תחנות-[הרשת], כאן קודקוד.
פקודות עבור." אז יעלו מולו נציגים נבחרים של משתמשי הרשת (למשל כל המפקדים שתחתיו), לפי סידורם, כדי להראות שהם מאזינים לפקודה.
לעיתים, במתן פקודות שהבנתן באופן נכון היא קריטית, יבקש נותן הפקודה כי המאזינים יקריאו שוב את ההודעה שהועברה (Read back) כדי לוודא שהם אכן הבינו את כוונתו.
כאשר התרחשה הפרעה בקשר או כאשר המאזין לא הבין את תוכן ההודעה, עליו לומר "אמור שנית" ולא "חזור שנית".
נוהל זה נועד למנוע ביצוע כפול של הוראות כאשר הכוונה היא אמירת ההודעה שנית.
כאשר כוח צבאי נדרש לשמור על חשאיות במהלך פעולה מבצעית, מופעל נוהל "דממת אלחוט" האוסר לשוחח בקשר שלא לצורך 'מבצעי מיידי'.
זאת על מנת שהאויב לא ישמע את קולות השיח בקשר או יקלוט את אותות הרדיו אשר הקשר משדר וכך יחשוף את הכוח.
אם במהלך השיחה מעוניינים לתקשר באותיות, או להבהיר מילה לפי איות של האותיות בנפרד, ניתן להשתמש באלפבית צלילי.
לדוגמה: "עסיס כאן קודקוד, קבל שהגפרור נמצא במיושבת רמות, לא דרגות.
כינויים ברשת מפקדים בעלי תפקידים ברשת בני אדם מבנים ומקומות כלי רכב מכשירים חפצים וחומרים מושגים קדקוד: המפקד העליון ברשת
עיט: מפקד/מש"ק מיחידת ביטחון קשר [הרשת]: האחראי התורָן בחמ"ל-המִבְצָעים שלה.
קתרס: איש יחידת חיל הים
לב: פרמדיק תחנות-[הרשת]: משתמשיה, שאינם הפונים בקריאה זו, ושתפקידם אינו מצוין בקריאה זו
בודק: מי שיוזם את השיחה כדי לבדוק את איכות הישמעותו ברשת, ושהזדהותו אינה מציינת את תפקידו
הולך על שניים: אדם (בלתי מזוהה)
מיוערת: אזור של צמחייה גלגלים: רכב
לכלוכית: מכונית אויב נוכחי: מכשיר קשר צבאי
אותיות: מכשיר קשר צבאי מוצפן
חסין: מכשיר קשר צבאי מוצפן מדלג
משני אדום: מכשיר טלפון צבאי מוצפן
זהב לבן: נייר טואלט א': אישור
יבש: כזה שמתקיים לצורכי אימון ושאינו כרוך באש חיה, למרות שבמקרי-אמת הוא כן כרוך באש חיה
רטוב: כזה שכרוך באש חיה לצורכי אימון.
הרטבה: שימוש באש חיה לצורכי אימון
אנגליה: שלב א' (תזוזה ראשונה של תרגיל/מבצע).
מכיוון שרשת רדיו מכילה מידע שעלול להיות רגיש, לא מעבירים בקשר הוראות שהסודיות שלהן תקפה ליותר מ-48 שעות.
גם ברשתות מוצפנות, עלול האויב להקליט את פס התדרים, לשלוח אותו לפענוח ולקבל את המידע שהועבר בזמן קצר.
לדוגמה, אם מתכוננים למבצע שיתרחש בשבוע הבא, לא תועבר ידיעה בקשר על רכב לצורך המבצע.
מידע שאינו מאושר להעברה ברשת רדיו בצה"ל:
נדב אסולין (נולד ב-9 בנובמבר 1971) הוא שחקן ישראלי.
למד בתיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א.
את שירותו הצבאי שירת בתיאטרון צה"ל, ולאחר שחרורו החל לשמש כבוחן בכיר בבחינות ללהקות צבאיות.
ב-1996 סיים 3 שנות לימוד משחק במחזור ל"א של הסטודיו למשחק ניסן נתיב לצד גולן אזולאי, גלעד פרלמן ואמנון וולף.
ב-1997 גילם דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "איתי ורבותיי" שהנחה איתי שגב.
ב-1998 התארח בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "20 פלוס" ששודרה בטלוויזיה החינוכית גילם את האקס של מיקי.
שנה לאחר מיכן התארח שוב בעונה השנייה של הסדרה וגילם את יובל ידיד של איילה.
ב-1999 השתתף בתפקיד אורח בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "שבתות וחגים" שביים רני בלייר.
ב-2002 הופיע בסרט "הלילה של אתי" שיחק את סמי.
בשנים 2003–2005 שיחק לצד מיה דגן בתוכניות "ג'ונגל" ו"מסטיק" שהיו רצועות יומיות בערוץ ניקלודיאון.
בשנים 2003–2015 שיחק בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות" גילם את בדש (השטן).
ב-2004 הופיע בסדרה "ג'ונגל" גילם דמויות שונות.
ב-2005 כיכב בסדרה הקומית של ערוץ ניקלודאון "בצפר" גילם את שרון רוזן (תלמידה, החברה הכי טובה של לירון פרידמן (רוני דואני) ופקאצה), ראובת בן חמו (המורה לתנ"ך, להיסטוריה ולתושב"ע), חביבה (יועצת בית הספר) ועוד מספר דמויות.
ב-2007 שיחק בסרט "ביקור התזמורת" גילם את סמי.
ב-2008 השתתף בסדרה "חמישה גברים וחתונה" שביימו ערן קולירין ואריק רוטשיין ושודרה בערוץ 10. באותה השנה גם התארח בסדרה הקומית "החיים זה לא הכל" ששודרה בערוץ 2.
ב-2010 התארח בעונה השלישית בסדרת הדרמה של ערוץ הילדים "האי" בתפקיד קפטן רוס.
ב-2012 גילם אב משפחה בלובי בסרטו של ערן קולירין "ההתחלפות".
ב-2013 התארח בסדרה "חברות" ששודרה בערוץ 10.
ב-2019 שב לגלם את ראובת בן חמו(המורה לתנ"ך, להיסטוריה ולתושב"ע),אביבה(מנהלת הקפיטריה של בית הספר), ארקדי (המורה לאנגלית עילגת) ועוד מספר דמויות בחידוש לסדרה "בצפר" וכך הפך להיות השחקן היחיד מהסדרה המקורית שמופיע גם בחידוש.
באותה השנה שיחק בסדרה "השוטר הטוב" ששודרה ב–yes גילם את חסון.
באותה השנה גם הופיע בסדרה "דוז פואה" ששודרה בכאן 11.
ב-2021 השתתף בסדרה ששודרה בכאן חינוכית "מי פה הבוס?" גילם את פטריס לוי.
ב-2022 גילם עורך דין בסרט הטלוויזיה "מלכה - סיפורה של לינור אברג'יל".
השתתף בפרסומות ל"לוטו" ו"מירס", וגילם גנב הגונב את רכבו של בועז שרעבי בפרסומת לחברת "ביטוח ישיר".
עסק גם בדיבוב: ב-2006 דיבב את היאה בסדרה "יו יו האקושו" וב-2018 נתן את קולו לסרט "החברים הסודיים של לואי".
באותה השנה קריין בסדרת הטלוויזיה "מומנטו השף הגדול".
בין השנים 2000–2004 השתתף בהצגת הילדים "נולד לחופש" בתיאטרון אורנה פורת, שכתבה תלמה אליגון וביים סיני פתר.
ב-2004 השתתף בהצגה "שירה" שיצר וכתב יורם פאלק (על פי ספרו של ש"י עגנון בעל אותו השם) וביים ניר ארז.
באותה שנה השתתף בהצגה "ילד משלי" שכתבה וביימה חגית רכבי ניקוליבסקי.
בשנת 2006 ביים את המחזה הקצר "לרוץ" מאת נילי יצחקי (בהשתתפות תום אבני), במסגרת פסטיבל קריאת מחזות "צו קריאה" בצוותא.
הצגות לילדים: גילם את העץ בהצגה "זוטא ועץ התפוחים", וגילם את השועל בהצגה "למשל שועל" מאת חמוטל בן זאב.
ב-1997 גילם את ולנטין בהצגה הלילה השנים עשר מאת שייקספיר בבימוי מיכאל גורביץ'; גילם את החייל השזוף בהצגה "רצח"; וגילם את זאבי בהצגה "אדון וולף" שכתב הלל מיטלפונקט (ע"פ וולפונה מאת בן ג'ונסון) וביים אילן רונן.
ב-1998 גילם את אנוצ'קין בהצגה "שידוכים" מאת ניקולאי גוגול שביים מיכאל גורביץ', והשתתף בהצגה "פטרה" שכתב יהונתן גפן וביים אלדד זיו.
ב-1999 השתתף בהצגה "אויב העם" שכתב הנריק איבסן וביים עמרי ניצן.
ב-2001 השתתף בהצגה "קברט לוין" שכתב חנוך לוין וביים ישראל גוריון; והשתתף בהצגה "לכל השדים והרוחות" שכתב וביים מייקל אלפרדס ע"פ סיפור מאת יצחק בשביס-זינגר.
ב-2002 השתתף במחזה "רווקים ורווקות" של חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי בבימויו של אלדד זיו.
ב-2003 השתתף בהצגה "כובע הקש האיטלקי" מאת אז'ן לביש ומארק מישל שביים מיטקו בוזקוב.
ב-2005 החל לגלם את הורציו לצד אסף פריינטא בהצגה "המלט" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן, הצגה שעלתה כ-1000 פעמים.
ב-2007 גילם את רוברט בהצגה "הכתובה" שכתב אפריים קישון וביים משה נאור; גילם את הרב יואל כהן רב היישוב היהודי בחברון בהצגה "חברון" (הפקה משותפת לתיאטרון הקאמרי ולתיאטרון הבימה) שכתב תמיר גרינברג וביים עודד קוטלר;; והשתתף בהצגה "זה הים הגדול" שכתב יוסף בר-יוסף וביימה דדי ברון.
ב-2008 החל להשתתף בהצגה "אשכבה" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-2010 החל להשתתף בהצגה "משרתם של שני אדונים" מאת קרלו גולדוני שביים מוני מושונוב.
ב-2012 גילם את הצורף במחזה "קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר שביים משה קפטן.
על משחקו בהצגה זו היה מועמד לפרס שחקן משנה בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2012. באותה שנה השתתף בהצגה "פופר" מאת חנוך לוין שביים מוני מושונוב.
ב-2013 השתתף בהצגה "הם יורים גם בסוסים" שביימה דדי ברון, והחל לשחק במחזמר "קזבלן" שביים צדי צרפתי.
ב-2015 שיחק בהצגה "גורודיש" שכתב וביים הלל מיטלפונקט, ובהצגה "נשוי במנוסה" מאת ריי קוני שביים אלון אופיר.
על תפקידו כסטנלי בהצגה "נשוי במנוסה" קיבל את פרס התיאטרון הקאמרי לשחקן משנה על שם השחקן יהודה פוקס לשנת 2015. ב-2016 החל לשחק ב"מלון רנדוו" מאת ז'ורז' פדו ובבימוי אודי בן-משה.
מ-2017 משחק במחזה "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" מאת א' ב' יהושע שביים איציק ויינגרטן.
מ-2018 מגלם את רודריגו במחזה "אותלו" מאת שייקספיר בבימויו של עירד רובינשטיין.
מ-2019 משחק בקומדיה "אניהו" על פי אתגר קרת שביימה שירילי דשא ובקומדיה "לא לריב" שכתב גור קורן וביים גלעד קמחי.
מ-2021 משחק במחזה "כימים אחדים" על פי מאיר שלו שהמחיז וביים חנן שניר וכן בהצגה "אהבה ומגפה" בבימויו של עירד רובינשטיין העוסקת במספר סיפורי אהבה לא סטנדרטיים המתרחשים בסמיכות זמנים באותו מלון קורונה.
בשנת 2024 מגלם תפקידים שונים במופע "מי שלא נולד - מפסיד" בתיאטרון הקאמרי במלאת 80 להולדתו של חנוך לוין.
משתתף גם בהצגה "נעמי ונורמה" של תיאטרון הקאמרי ובהצגה "מי בעד?".
נַגֶרְקוֹיל (בטמילית: நாகர்கோவில; אנגלית: Nagercoil) היא העיר ה-11 במספר תושבים בטאמיל נאדו, המדינה הדרומית ביותר בתת-היבשת ההודית, והמרכז המנהלי של מחוז קניאקומרי.
פירוש שמה הנוכחי של העיר הוא "מקדש נאגה", והיא קרויה על שם מקדש נגאראג'ה ההינדי שבעיר.
בעבר הייתה העיר קרויה קוטאר והאזור בו שוכנת העיר היה קרוי בעבר "נאג'יל נאדו".
על האזור שלטו בעבר ממלכות אחדות.
בין הבולטות, הממלכות משושלות צ'רה, צ'ולה ופנדיה.
הממצאים הארכאולוגיים מעידים על השפעות של דת הג'ייניזם במקום.
בשלב מסוים היא הייתה עיר מרכזית בממלכת ונאד הקטנה שהייתה תחת חסות אימפריית ויג'איאנגר.
הממלכה התרחבה בתקופת שלטונו של המהראג'ה מרת'נדה ורמה ושינתה את שמה לממלכת טרוונקור.
בירת הממלכה עברה מפאדמאנאבהאפורם, כ-20 קילומטרים צפונית לנגרקויל לטריוונדרום (כיום בירת מדינת קרלה), כ-65 קילומטרים צפונית לעיר.
בתקופה זו הייתה נגרקויל העיר השנייה בחשיבותה לאחר הבירה בממלכת טרוונקור.
יורשיו של מרת'נדה ורמה המשיכו במדיניותו החברתית הכלכלית.
אף שהממלכה הייתה הינדית באופייה, היא התאפיינה בסולחנות דתית והרשתה למיסיונרים וסוחרים אירופאים לפעול בשטחה.
בסוף המאה ה-18 הייתה הממלכה וסאל של חברת הודו המזרחית הבריטית ומ-1858 וסאל של האימפריה הבריטית, אם כי הבריטים לא התערבו בניהול הממלכה.
למשך כעשור לאחר עצמאות הודו ב-1947 הייתה העיר חלק ממדינת טרוונקור-קוצ'ין.
ב-1956 מוזגו העיר והמחוז במדינת טמיל נאדו.
יש בעיר אוכלוסייה נוצרית משמעותית.
העיר היא מקום המושב של הדיוקסיה הקתולית של קוטאר והדיוקסיה של קניאקומרי של הכנסייה של דרום הודו האנגליקנית.
הקתדרלה בעיר היא מתחילת המאה ה-17. היא קרויה על שם פרנסיסקו חאווייר, שקיבל מעמד של קדוש נוצרי במאה ה-17 ופעל באזור נגרקויל באמצע המאה ה-16. המבורך דוואשיים פילאי, מומר הודי שפעל בחצרו של מרת'נדה ורמה והוצא להורג בשל ניסיונו להמיר דתם של אנשי חצר אחרים, קבור בכנסייה.
העיר שוכנת כ-65 קילומטרים דרומית מזרחית לטריוונדרום, בירת מדינת קרלה, וכ-20 קילומטרים צפונית לכף קומורין, הקצה הדרומי של חצי האי ההודי, כך שהיא העיר הגדולה הדרומית ביותר בתת-היבשת ההודית.
העיר משתרעת על שטח של 24.247 קמ"ר כשהיא מוקפת מכל הצדדים ברכס הרי גהט המערביים, ודרכה עובר הנהר פלאיארו.
נכון למפקד האוכלוסין של 2011 מתגוררים בנגרקויל 224,329 תושבים, מהם 110,132 גברים ו-114,197 נשים, כאשר 8.5% מהאוכלוסייה משתייכת לקבוצת הגילים מ-0 ועד 6 שנים.
אף שהנתון הרשמי לגבי מספר התושבים באזור העירוני הוא 2.25 לקים, חלק משמעותי מהאוכלוסייה מתגורר מחוץ לגבולות העיר, בפרברים.
השפה הנפוצה ביותר היא טמילית, ורוב התושבים בעיר גם מבינים ודוברים אנגלית.
הריכוז הגדול ביותר של התושבים בעיר ובמחוז הוא לאורך רצועת החוף המזרחית, בעוד שהאזור המערבי המיוער ברובו של המחוז (לאורך הרי הגהט המערביים) מאוכלס בדלילות.
הטמפרטורה המקסימלית במהלך הקיץ נעה סביב 34°C כשהלחות לעיתים מתונה.
נגרקויל היא העיר ההודית היחידה המקבלת הן את המונסון הצפון-מזרחי והן את המונסון הדרום-מערבי.
מחוז קניאקומרי הוא האזור הגשום ביותר בכל טמיל נאדו, למעט הרי נילג'רי.
בשל תנאים גאוגרפיים הטמפרטורה בעיירה קניאקומרי שבקצה הדרומי ביותר של תת-היבשת ההודית (כף קומורין) בדרך כלל גבוהה יותר במשך היום בכ-3°C עד 4°C מנגרקויל, אף על פי שקניאקומרי במרחק של 20 קילומטרים בלבד מנגרקויל.
השפה הרשמית במחוז קניאקומרי היא טמילית.
הלימודים בבתי הספר הראשיים הם בשפה הטמילית יחד עם השפה האנגלית.
הטמילית אותה מדברים תושבי המחוז היא תערובות בין טמילית למלאיאלאם, שלעיתים אינה מובנת לתושבים מצפון טמיל נאדו.
התרבות היא תערובות של תרבות ומסורות טמיליות עם תרבות ומסורות של מלאיאלאם.
הדת העיקריות בעיר ובמחוז הם הינדואיזם, נצרות ואסלאם.
בין הפסטיבלים הנחגגים ברוב עם:
פונגאל (பொங்கல்) - חג הקציר אותו חוגגים במשך שלושה ימים.
אונם (ഓണം) – פסטיבל שנמשך עשרה ימים ונחגג בעיקר על ידי התושבים דוברי המלאיאלאם הנוהגים לייצר "אתה פו" (קישוטי פרחים) על הקרקע לפני ביתם ולפני מוסדות חינוך.
פסטיבלים נוספים כוללים את סוצ'ינדרום, ""פסטיבל תר", "אייה ואיקונדה אוואטאראם" (அய்யா வைகுண்ட அவதாரம் ) – פסטיבל גדול המתאפיין בתהלוכה גדולה שבמהלכה נסגר הכביש המחבר את נגרקויל עם קניאקומרי, פסטיבל מקדש בהאגאוותי אמאן (Bhagavathy Amman) ופסטיבל דיפאוואלי (தீபாவளி) – פסטיבל אורות הינדי האורך 5 ימים.
חגים נוצריים אותם חוגגת הקהילה הנוצרית בעיר כוללים את פסחא, חג המולד וחגו של הקדוש הנוצרי פרנסיסקו חאווייר.
חגים מוסלמיים – כוללים את ראמאזן (עיד אל-פיטר) ובקריד (חג הקורבן).
נגרקויל היא המקור למטבח נאנג'יל נאדו הידוע, אחד מבין שני המטבחים הידועים של הטמילים, השני הוא מטבח צ'טינאד (Chettinad).
מטבח זה התפרסם במגע המקומי המתובל הריחני, מעורר התיאבון והערב לחך.
מאמינים כי מסורות מטבח אלו עברו מדור דור החל מתקופת שושלת צ'רה דרך תקופות שושלות צ'ולה ופנדיה, ומצויות ביצירות ספרותיות דוגמת "בהוג'אנה קודהוגלם" (אקסטזה של מזון), "בגה ססטראם" (אומנות הבישול), "טמיזהר אוראבו" (קרבת דם טמילית), ו"מאראטטיאר ספאדוגאל" (כתובות מאראטה על לוחות נחושת).
גם למטבח מאכלי הים של נאג'ילנאדו יש טעם ייחודי שלו מעריצים רבים במדינות טמיל נאדו וקרלה.
המזון המוכן בעיר הוא תערובת של מסורות בישול של קרלה וטמיל נאדו.
מנות מזון פופולריות כוללות: פוטו (Puttu), גלילת אורז עם קוקוס, אפאם (Appam), חביתית מאורז וחלב קוקוס מותסס ואידיאפאם (Idiappam), אטריות אורז מאודות, כמו גם מורוקקו (murukku), אטריות אורז ודאל טחונים ומטוגנים ואצ'ו- מורוקקו (achu-murukku) – אטריות מורוקקו מתוקות.
במחוז מכינים מאכלי קארי עם קוקוס ושמן דקלים שכיום נחשבים כסגנון בישול של נאג'יל נאדו או של נגרקויל.
המודרניזציה והתחכום שחדרו לאורח החיים העכשווי לא ביטלו את מרבית תרבות המזון המסורתית של העיר, ועם זאת, כמה תבשילים מסורתיים נדירים הולכים ונכחדים בשל חוסר הרצון של דור העתיד ללמוד אותם.
מאכלי דגים פופולריים ומהווים חלק מהתפריט היומי לרבים מהתושבים, המעדיפים דגי ים על דגי מים מתוקים.
האוכל הוא בדרך כל מתובל, כשקוקוס מהווה מרכיב חשוב בכמעט כל התוספות למנה העיקרית ובמאכלי הקארי, בדומה לקרלה הסמוכה.
מאכלי ים פופולריים בקרב רבים, אם כי יש צמחונים לא מעטים בקרב התושבים בעיר ובסביבתה.
בננות ופרי הג'ק משחקים תפקיד ראשי במתכונים של מאכלים חמוצים/מתוקים.
חטיפים העשויים מבננה כוללים שביבי בננה (நேந்திரம் பழம்/ஏத்தன் பழம் – זן מיוחד הגדל ליצירת שביבים), ואופרי (Upperi உப்பேரி), בננה הטבולה בסוכר דקלים.
נגרקויל היא מרכז המסחר האזורי למוצרי חקלאות מהאזור הפורה שסביבה.
התעשייה בעיר היא בעיקרה עיבוד של מוצרים חקלאיים, בייחוד גומי, כותנה, קוקוס וסיבי קוקוס (קויר).
תעשיות נוספות מתפתחות הם תיירות וטכנולוגיית המידע.
מוצרים המיוצרים במפעלים ביתיים כוללים ייצור קויר (סיבים מקליפת הקוקוס המשמשים למזרנים ומברשות), סחר בפרחים, אריגה ידנית, מוצרי גומי, עיבוד מזון ואריגת תחרה (למטרות ייצוא).
מכיוון שנגרקויל היא העיר הטמילית הראשית הקרובה ביותר לטריוונדרום, בירת קרלה (במרחק 65 קילומטרים ושדה התעופה הבינלאומי הקרוב ביותר לנגרקויל), מסחר ומשלוח סחורות לקרלה וטריו ונדרום הם פעילויות ראשיות לשווקים ההומים בקוטאר ובוואדאסרי.
זמינות המוצרים והעובדה שפריטים רבים זולים יותר בטמיל נאדו מאשר בקרלה תורמים לעסקים המשגשגים.
פעילות כלכלית חשובה נוספת היא יצוא של מוצרים חקלאיים ומאכלי ים לשווקים מעבר לים, אם כי פעילות זו מנוהלת בעיקר דרך סוכנים ויצואנים בקרלה.
תשלומי העברה מתושבים לשעבר של נגרקויל העובדים בניכר מהווים תרומה חשובה לכלכלה המקומית.
יצור רשתות דיג הוא ענף צומח בעיר ובסביבתה, הרשתות מסופקות לדייגים מקומיים ולשוקי ייצוא.
בנגרקויל יש חברות רבות העוסקות בפיתוח ובמחקר תוכנה.
חברת " RedEgg InfoExpert Technologies", כיום חלק מתומסון-רויטרס, פתחה סניף בנגרקויל שבו מועסקים מעל ל-300 עובדים.
הסניף בנגרקויל משווק את תוצרתו לאמריקה הצפונית.
ב-2010 הקימה "Hinduja Global Solution" בנגרקויל מרכז פיתוח השלישי בגודלו בהודו של החברה לאחר המרכזים בבנגלורו ובצ'נאי.
בין אתרי התיירות הבולטים בנגרקויל:
מקדש נאגראג'ה – המקדש המצוי במרכז העיר היה במקור מקדש דראווידי ג'ייני שהיה מוקדש לאל פרסוואנאת, אבל באמצע המאה ה-16 השתלטו עליו ההינדים והסבו אותו למקדש הינדי לאל המיתולוגי נגאראג'ה.
שרידים למקדש המקורי מצויים בתבליטים ג'ייניים על עמודים בתוך המתחם.
פירוש השם נגאראג'ה בטמילית הוא "אדון הנחשים", ופסלי נחש קוברה בעל חמישה ראשים מפוזרים בכל רחבי המקדש.
הכניסה למקדש היא בסגנון סיני בודהיסטי והמקום הקדוש ביותר בפנים בנוי מקירות בוץ המקורים בעלי קוקוס ומקלות חזרן.
העיר נגרקויל קרויה על שם המקדש, ועם זאת, מועצת העיר השתלטה על שטחים בבעלות המקדש ומשתמשת בהם לחניית משאיות או להשכרה לאירועים ציבוריים, מה שעורר התנגדות ודרישה להחזיר את השטח לבעליו על מנת להשתמש בו לפעילויות תרבותיות ודתיות.
Xavier's Church, Kottar, המקומיים קוראים לה "סאווריאר קויל" (Saveriyar Koil) "מקדש חאווייר") – שוכנת בקוטאר, החלק העתיק שסביבו נבנתה נגרקויל.
הכנסייה קרויה על שם הקדוש הנוצרי פרנסיסקו חאווייר שהתגורר תקופה קצרה בקוטאר, ועל פי המסורת הנוצרית בלם בדרך נס פלישה של צבא אימפריית ויג'איאנגר לממלכת ונאד שקוטאר הייתה אז בירתה.
על פי אותה מסורת הכיר מלך ונאד תודה לחאווייר והעניק לו שטח לבניית כנסייה.
עם זאת, רישומי הכנסייה מעידים כי כבר ב-1544 הייתה במקום כנסייה קטנה.
הכנסייה הנוכחית החלה כמבנה בוץ ועץ ב-1603, נבנתה באבן ב-1640, נבנתה מחדש תוך הרחבה ניכרת ב-1865, וב-1930 שונה מעמדה לקתדרלה, מקום מושבו של הבישוף של הדיוקסיה של קוטאר.
הכנסייה בנויה בצורת צלב וצמוד אליה מגדל ועליו פסלו של חאווייר שנוסף לכנסייה ב-1956.
מקדש קרישנה (Krishnancoil) – שוכן על הדרך לטריוונדרום, כקילומטר וחצי ממרכז העיר וקרוי על המקדש שבו סוגדים לאל קרישנה באווטאר של ילדותו.
המאפיין הבולט של המקדש הוא אגם קטן ובמרכזו מקדש קטן.