tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנולאטו המשיך במסע נושא הדואר טומי "פסטי" פסטון, בן שבט הקויוקוק, בנתיב ישר יחסית, והוא עשה את קטע הדרך של 36 מילים (58 ק"מ) עד לקלטג בשלוש שעות וחצי, קטע הדרך המהיר ביותר בכל מסע התרופות לנום.
מקלטג המשיך במסע ג'ק "ג'קסקרו" ניקולאי, אתבסקי קטן קומה שנודע בכוחו הבלתי רגיל.
במהלך מסעו, שהתנהל בחלקו בלילה, הוא רץ לצד המזחלת כדי להקל על משקלה עד שעבר את רכס קטלג.
משם הוא המשיך במורד הדרך לנורטון סאונד.
הוא הגיע למקום הקרוי מקלט האישה הזקנה בשעה 9:10 בערב לאחר שעשה קטע דרך קשה של 40 מילים (64 ק"מ).
ממקלט האישה הזקנה המשיך בדרך ויקטור אנגיק, יליד אסקימוסי עם 11 כלביו.
לאחר שעשה דרך של 34 מילים (55 ק"מ), הוא הגיע לאונלקליט בשעה 3:30 לפנות בוקר ב-31 בינואר.
כעת היו התרופות במרחק של 207 מילים (331 ק"מ) מנום.
את המשך הדרך עשה מיילס גונאנגנן שעבר דרך של 40 מילים (64 ק"מ) עם שמונת כלביו עד לשקטוליק.
משם היה אמור להמשיך במסע הנרי איבנוף.
כחצי מייל לאחר שיצא משקטוליק, נאלץ איבנוף לעצור כדי לטפל בקטטה שפרצה בקרב קבוצת הכלבים שלו.
תוך כדי כך הוא הבחין בלאונרד ספלה שהגיע עם צוות כלבי ההאסקי סיבירי שלו מהכיוון השני והעביר לו את מטען התרופות.
ספלה יצא מוקדם יותר מנום עם צוות של 20 כלבים, שבראשם הכלבים טוגו ופריץ.
את חלק מהכלבים הוא השאיר בזוגות בכמה תחנות דרכים כדי שישמשו כתגבורת לצוותים שעשו את דרכם לנום.
כוונתו של ספלה הייתה להגיע עד לנולטו ושם לקבל את מטעם התרופות, אך הוא לא לקח בחשבון שנהגי המזחלות עשו את דרכם במהירות מהירה מהמתוכנן.
לאחר שיצא מאייזק פוינט שבצדו הצפוני של מפרץ נורטון באותו בוקר, הוא עבר 43 מילים (69 ק"מ) עד שחבר לאיבנוף.
הוא הפנה את כלביו לאחור והמשיך בחשיכה כשהטמפרטורות הגיעו ל-30 מעלות פרנהייט מתחת לאפס (34 מעלות צלזיוס מתחת לאפס).
ספלה הסתכן ועבר על שכבת הקרח שמעל הים בין קייפ דנביג לבין פוינט דקסטר בסופה מסמאת עיניים.
חוש הריח של הכלב טוגו אפשר להם להישאר בנתיב ולהגיע לנקודת העצירה שלהם בחוף הצפוני של מפרץ נורטון.
ספלה האכיל את הכלבים וחימם את מטען התרופות, מתוך תקווה שהסופה תיחלש.
בשעה מוקדמת בבוקרו של 1 בפברואר, כשהרוחות לא שככו, הוא הגיע לתחנת הדרכים דקסטר שבקולובין כשכלביו מותשים לחלוטין.
בסך הכול עבר ספלה מרחק של 91 מילים (145 ק"מ), זאת בנוסף ל-170 המילים (272 ק"מ) מנום לשקטוליק, שם הוא פנה לאחור לאחר שקיבל מאיבנוף את מטען התרופות.
בכך מסתכם כל המסע של ספלה ב-261 מילים (417 ק"מ), המרחק הארוך ביותר שעשה כל אחד מנהגי המזחלות בכל המסע.
בגולובין מסר ספלה את מטען התרופות לצ'ארלי אולסון שהמשיך עד לבלאף, מרחק של 25 מילים (40 ק"מ), עם שבעת כלביו כשהכלב המוביל היה ג'ק.
עוד קודם לכן יצא אולסון מגאנר קאסן בדרכו לגולובין כדי להמתין לספלה.
הוא יצא מגולובין בשעה 15:15 ב-1 בפברואר כשהטמפרטורות עמדו על 30 מעלות פרנהייט מתחת לאפס (34 מעלות צלזיוס מתחת לאפס) והרוחות נשבו במהירות של 64 קמ"ש.
הרוח החזקה אילצה אותו לסטות מדרכו, ובשל כך הוא עצר ועטף את כל אחד מהכלבים בשמיכה.
שניים מהכלבים סבלו מקור עז במפשעותיהם.
אולסון הגיע לתחנת הדרכים בשעה 19:30 והפתיע את גונאר קאסן, שסבר שאולסון יעצור כדי להמתין לשוך הסופה.
קאסן נשלח עם צוות של 13 כלבי גיבוי של ספלה מנום לבלאף כדי להמתין למשלוח התרופות.
בראש צוות הכלבים היו הכלבים בלטו ופוקס.
הודעה נשלחה לכפר סולומון עם הוראה לקאסן להמתין שם במהלך הסופה.
בשל חומרת הסופה, החמיץ קאסן את הדרך לכפר ובלטו הוביל אותם בנתיב הראשי דרומה.
כאשר הם חצו את מישור בוננזה, התהפכה המזחלת בגלל הרוח ומטען התרופות נפל ממנה.
לאחר שחיפש בחשכה כשהוא זוחל על ברכיו וידיו, איתר קאסן את המטען והמשיך בדרכו.
זמן קצר לאחר השעה 2:00 לפנות בוקר הוא הגיע לנקודת העצירה סייפטי.
נהג המזחלת אד רוהן, שהיה אמור לעשות את קטע הדרך האחרון לנום, ישן בסייפטי והמתין שם לקאסן.
קאסן החליט לא להעיר את רוהן מתוך ידיעה שהזמן הנדרש להכין את הכלבים ואת המזחלת יעכב את המסע, והמשיך ב-21 המילים (33 ק"מ) האחרונים במסע.
בשעה 5:30 של 1 בפברואר הוא הגיע לנום.
אף אחד מבקבוקוני התרופות לא נשבר ובצוהרי היום הם כבר היו מוכנים להזרקה.
בסך הכל עברו כל נהגי המזחלות מסע של 674 מילים (1,085 ק"מ) ב-127 שעות וחצי, במהירות שנחשבה לשיא עולמי, במסע שנעשה כולו בטמפרטורות של מתחת לאפס בתנאי מזג אוויר קשים ורוחות עזות.
כמה מהכלבים איבדו את חייהם במהלך המסע.
מרגרט קארן מבית הדרכים סולומון נדבקה במחלה, מה שהעלה את החששות שהמחלה עלולה הייתה להתפשט משם לקהילות אחרות.
מטען התרופות של ה-1.1 מיליון יחידות יצא מסיאטל ב-31 בינואר ורק ב-8 בפברואר הוא היה מוכן להעברה באמצעות מזחלות כלבים.
וולש ביקש שמחצית ממטען זה תישלח באמצעות מטוס מפיירבנקס.
בבוקר המחרת נערכה טיסת ניסוי.
יחד עם יועץ הבריאות שלו הגיע המושל בון למסקנה שמספר מקרי הדיפתריה בנום ירד, והשהה את החלטתו, אך ההכנות כבר היו בעיצומם.
צי ארצות הברית השיט שולת מוקשים מסיאטל צפונה וגיס הקשר של צבא ארצות הברית הצטווה להדליק מדורות כדי לסמן למטוסים את הדרך.
ב-3 בפברואר נמצא שמטען 300,000 היחידות שהועבר במסע המזחלות עדיין יעיל מבחינה רפואית והושגה שליטה על המגפה.
מקרה מוות שישי, שככל הנראה לא היה קשור למחלת הדיפתריה, דווח בהרחבה כהתפרצות חדשה של המחלה.
מטען התרופות מסיאטל הגיע על סיפון הספינה "אדמירל ווטסון" ב-7 בפברואר.
במענה ללחצים, אישר המושל בון שמחצית מהמטען תועבר בדרך האוויר.
ב-8 בפברואר החל המסע להעברת המחצית הראשונה של המטען השני של התרופות באמצעות מזחלות כלבים, בעוד שהמטוס לא הצליח להניע בשל שסתום רדיאטור שבור שגרם למנוע להתחמם.
ביום המחרת לא עלה בידי הצוות להניע את המטוס, ומשימת ההטסה בוטלה.
במסע המזחלות השני השתתפו רבים מנהגי המזחלות שלקחו חלק במסע הראשון וגם בו הם נתקלו בתנאי דרך קשים.
אד רוהן הגיע עם המטען לנום במקטע הדרך האחרון שארך 90 מילים (140 ק"מ) בסופת שלגים וסיים את המסע ב-15 בפברואר.
במגפת הדיפתריה בנום הגיע מספר מקרי המוות הכולל ל-5 עד 7 מקרים, אך וולש העריך שהיו ככל הנראה מאה מקרים נוספים לפחות בקרב אוכלוסיית האסקימוסים.
לילידים היה מנהג לקבור את הילדים הנפטרים מבלי לדווח לרשויות.
ב-1926 אובחנו מספר מקרים נוספים, אך הם טופלו בקלות באמצעות מטען חדש של תרופות.
כל משתתפי המסע קיבלו מכתבי הערכה מהנשיא קלווין קולידג', והסנאט של ארצות הברית הפסיק את דיוניו כדי לציין את האירוע.
כל אחד ממשתפי המסע הראשון קיבל מדליית זהב מחברת H.
ראש עיריית לוס אנג'לס העניק את מפתח העיר בצורת עצם לכלב בלטו בכניסה לבניין העירייה.
שחקנית הראינוע מרי פיקפורד הניחה זר על צווארו של הכלב.
שירים ומכתבים מילדים נשלחו ומסעות גיוס תרומות ספונטניים התנהלו בכל רחבי הארץ.
גונאר קאסן וצוותו הפכו לידוענים וסיירו ברחבי החוף המערבי מפברואר 1925 ועד פברואר 1926, ואפילו כיכבו בסרט של 30 דקות שנקרא "המרוץ של בלטו לנום".
במהלך ביקור של בלטו בסנטרל פארק בניו יורק ב-15 בדצמבר 1925, הוסר הלוט מעל פסל של בלטו, מעשה ידו של הפסל פרדריק רות'.
בלטו ושאר הכלבים היו חלק ממופע שוליים וחיו בתנאים קשים עד שהוצלו על ידי ג'ורג' קימבל, שארגן מסע התרמה של ילדים בקליבלנד, אוהיו.
ב-19 במרץ 1927 זכו הכלבים לקבלת פנים של גיבורים כאשר הם הגיעו לביתם הקבוע בגן החיות של קליבלנד.
בשל גילו, הורדם בלטו ב-14 במרץ 1933, בגיל 14. גופתו פוחלצה והושמה בתצוגה במוזיאון הטבע של קליבלנד.
באוקטובר 1926 יצא ספלה עם טוגו ועם שאר כלביו למסע מסיאטל לקליפורניה, ולאחר מכן במסע דרך המערב התיכון עד לניו אינגלנד ובמהלכו משך את תשובת ליבם של המונים.
הם הופיעו במדיסון סקוור גארדן הישן במשך 10 ימים, וטוגו קיבל מדליית זהב מרואלד אמונדסן.
בניו אינגלנד התמודד צוותו של ספלה בתחרויות רבות וניצח את צוות כלבי הצ'ינוק המקומיים של ארתור וולדן.
ספלה נכנס לשותפות עם אליזבת מ.
ריקר בפולנד, מיין, שם רבים מכלביו עברו לחיי פרישה והשתתפו בתוכנית הריבוי של כלבי המזחלות הסיבירים, כולל טוגו שהעמיד צאצאים רבים.
ספלה נהג לבקר את טוגו, והיה לצידו כאשר הוא הורדם ב-5 בדצמבר 1929, בגיל 16. לאחר מותו של טוגו, דאג ספלה לפחלוצו וכיום הכלב מוצג בתיבת זכוכית במוזיאון אדיטרוד שבואסילה, אלסקה.
אף אחד מנהגי המזחלות האחרים לא זכה לתשומת לב דומה, אם כי לזמן מה יצא "ויילד ביל" שאנון עם בלאקי למסע הופעות.
באופן כללי התעלמו כלי התקשורת מנהגי המזחלות הילידים, שרק הם לבדם ביצעו כשני שלישים מהמסע.
לדבריו של אדגר קלנד, "הייתה זו התרחשות יום יומית ככל שהדבר נגע לנו".
מסע המזחלות סייע להאצת חקיקתו של חוק קלי , שהתקבל ב-2 בפברואר 1925. החוק התיר לחברות תעופה פרטיות לקבל חוזי העברת דואר.
טכנולוגיית התעופה השתפרה תוך עשור, ובאלסקה הופעלו נתיבי דואר אוויר.
מרוץ מזחלות הכלבים של אידיטרוד, שעובר מרחק של יותר מ-1,000 מילים (1,600 ק"מ) מאנקורג' לנום, מקיים מסורות רבות הקשורות למסע העברת התרופות לנום.
נהג המזחלות של כבוד בשבעת המרוצים הראשונים היה לאונרד ספלה.
אחרים מבין משתתפי המסע, כולל "ויילד ביל" שאנון, אדגר קלנד, ביל מק'קרי, צ'ארלי אוונס, אדגר נולנר, הארי פיטקה, והנרי איבנוף, זכו גם הם לכבוד זה.
במרוץ של 2005 זכה לכבוד ג'ירדס וינתר בקסטר, השורד הידוע האחרון של המגפה של 1925.
שחזור של המסע התקיים ב-1975 ונמשך שישה ימים יותר בהשוואה למסע של 1925, כמעט פי שניים.
רבים מהמשתתפים במסע השחזור היו צאצאים של עשרים המשתתפים המקוריים.
ב-1985 שלח הנשיא רונלד רייגן מכתבי הערכה לצ'ארלי אוונס, אדגר נולנר וביל מק'קרי, האחרונים מבין משתתפי המסע שנותרו אז בחיים.
אדגר נולנר היה אחרון משתתפי המסע שנותר בחיים, והוא נפטר ב-18 בינואר 1999.
מסע מזחלות הכלבים באלסקה הונצח בתוצרי תרבות שונים.
זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, הוקסם המורה והסופר הצ'כי פרנטישק אומלקה (František Omelka) מהסיפור, וב-1946 יצא לאור ספרו "מסע" (בצ'כית Štafeta).
כאספרנטיסט נלהב, תרגם אומלקה בעצמו את ספרו לאספרנטו ולאחר מכן תורגם הספר לגרמנית, הולנדית, פריזית, איסלנדית, סינית ויפנית.
קיימת גם גרסה באנגלית לספר שפורסמה תחת הכותר Relay.
ב-1976 סופר סיפור המסע בספר "המרוץ נגד המוות: הסיפור האמיתי של הצפון הרחוק" (Race against Death: A True Story of the Far North) פרי עטו של סופר הילדים הנודע סימור רייט, שהוצג ב-1978 בפרק של סדרת טלוויזיה לספרות ילדים של רשת PBS.
סרט האנימציה בלטו משנת 1995 מבוסס בחלקו על אירועי המקטע האחרון של מסע המזחלות, אף על פי שכל הדמויות בסרט ובעלילות המשנה, למעט בלטו, הן פרי הדמיון.
ב-2013 התמקד סרט תעודה בשם "חסימה בקרח - סיפור הכלבים הגדול ביותר שסופר אי פעם" (Icebound – The Greatest Dog Story Ever Told) באירועי המסע ובאירועים שבאו אחריו.
"המרוץ הגדול באלסקה" , סרט משנת 2019, מבוסס על מרוץ המזחלות.
הסרט "טוגו" , שיצא לאור באותה שנה, הופק על ידי חברת וולט דיסני והופיע לראשונה בדיסני+.
קיימות מחלוקות רבות בנוגע לחלקו של בלטו במסע המזחלות ובנוגע לפסל שלו בסנטרל פארק.
לאחר מכן הוא העביר את מטען התרופות לצ'ארלי אולסון.
אולסון המשיך במסע של 25 מילים (40 ק"מ) לבלאף, שם הוא העביר את התרופות לגונאר קאסן.
קאסן היה אמור להעביר את המטען לרוהן בפורט סייפטי, אך רוהן ישן וקאסן החליט להמשיך כל הדרך לנום.
בסך הכול, עברו קאסן ובלטו מסע של 53 מילים (85 ק"מ).
קאסן טען שהוא החליט להמשיך בדרכו בגלל שהוא לא ראה אורות בבקתה בה ישן רוהן והוא לא רצה לבזבז זמן נוסף, אך רבים, כולל רוהן עצמו ונהגי מזחלות אחרים, טענו שהחלטתו לא להעיר את רוהן נבעה מרצון לגרוף לעצמו ולבלטו את התהילה.
לדבריו של נהג המזחלת של טוגו, לאונרד ספלה, שגם היה בעליו של בלטו, בלטו היה כלב שהוא השאיר מאחור כאשר הוא יצא לדרך.
הוא גם טען שהכלב המוביל של קאסן היה למעשה כלב בשם פוקס, אך העיתונאים מהתקופה סברו שבלטו היה שם שנקלט יותר בכותרות העיתונים.
לא קיים שום תיעוד שספלה עשה שימוש בבלטו במרוצים לפני 1925, וספלה עצמו ציין שבלטו "מעולם לא היה בצוות מנצח".
בשל העובדה שתצלומים וקטעי סרטים של קאסן ובלטו שצולמו בנום נוצרו מחדש לאחר הגעתם ברגע שהשמש זרחה, קיימות עדיין השערות בנוגע לתפקידו של בלטו ככלב המוביל, או בנוגע להגזמה שנוצרה בקשר לכך לצורכי התקשורת.
פסלו של בלטו בסנטרל פארק נוצר בדמותו של בלטו, אך בפסל הוא נראה עונד את הפרסים שהוענקו לטוגו.
הכתובת על הפסל היא, "מוקדש לרוח הבלתי ניתנת לשליטה של כלבי המזחלות שהריצו את התרופות לאורך 600 מילים על קרח נוקשה, דרך מים בוגדניים, דרך סופות ארקטיות, מנננה להצלתה של נום המוכה".
בשנותיו האחרונות, ספלה היה שבור לב מהאופן שהתהילה עברה לבלטו.
מבחינתו, טוגו היה הגיבור האמיתי של מסע המזחלות.
כתבת המגזין טיים קתי סטיינמיץ, סבורה גם היא שטוגו היה כלב המזחלות הגדול בכל הזמנים.
במסע המזחלות, היא כתבה, טוגו היה הגיבור האמיתי:
מסע הביגל הוא הספר שכתב צ'ארלס דרווין ושפורסם ב-1839 בתור יומנו והערותיו, והביא לו תהילה וכבוד.
זה היה הכרך השלישי של סיפור מסעותיהן של ספינות הוד מלכותה "אדוונצ'ר" ו"ביגל", ששאר כרכיו נכתבו או נערכו על ידי מפקדי הספינות.
הספר "יומן והערות" מתאר את חלקו של דרווין במסע הסקר השני של הספינה אה"מ ביגל.
בשל הפופולריות של הדו"ח של דרווין, המוציא לאור הוציא אותו מחדש שוב ב-1839 כ"יומן מחקריו של דרווין", והמהדורה השנייה המתוקנת שפורסמה ב-1845 השתמשה בכותר זה.
פרסום מחדש של הספר בשנת 1905 הציג את הכותרת מסע הביגל, שבה הוא מוכר כיום.
ביגל הפליגה מפלימות' סאונד ב-27 בדצמבר 1831 בפיקודו של קפטן רוברט פיצרוי.
המשלחת תוכננה להימשך שנתיים אך נמשכה כמעט חמש – עד 2 באוקטובר 1836. דרווין בילה את רוב הזמן בחיפושים ביבשה (שלוש שנים ושלושה חודשים ביבשה; 18 חודשים בים).
הספר הוא ספר זיכרונות מסע כמו גם כתב עת מדעי מפורט המכסה ביולוגיה, גאולוגיה ואנתרופולוגיה, ומדגים את יכולות ההתבוננות של דרווין, שכתב בתקופה שבה מערב אירופה חקרה ומיפתה את העולם.
דרווין ביקר מחדש בכמה אזורים במהלך המשלחת, אך למען הבהירות, פרקי הספר מסודרים לפי מקומות ומיקומים ולא לפי תאריך.
במהלך המסע כתב דרווין גם הערות המרמזות על השקפותיו המשתנות על קביעות (אי השתנות) המינים.
בשובו, כתב ספר על סמך הערות אלה, בתקופה בה פיתח לראשונה את תיאורית האבולוציה הכוללת מוצא משותף וברירה טבעית.
הספר כולל הצעות לרעיונותיו, במיוחד המהדורה השנייה של 1845.
שני מקרים בולטים במיוחד ליכולת ההתבוננות והסקת המסקנות מופיעים עוד במהדורה הראשונה: בטרם הגעתו לאיי גלאפגוס, הוא עד לרעידת אדמה ולאחריה צונאמי שאת שלביו הוא מתאר במדויק.
באיי הגלאפגוס הוא מסתקרן מהשוני במקור בין מיני פרושיים וקושר שוני זה לאיים השונים.
חוסר החשש של הציפורים מבני אדם, מוביל אותו להניח שחשש זה מתפתח בתהליך איטי שבסופו הוא נעשה תורשתי.
במאי 1826 עזבו שתי ספינות את פלימות' כדי לסקור את החופים הדרומיים של דרום אמריקה.
הקצין הבכיר של המשלחת היה פיליפ פארקר קינג, מפקד ומודד של אדוונצ'ר (HMS Adventure), ותחת פקודותיו היה פרינגל סטוקס מפקד ומודד של הביגל.
באוגוסט 1828 ירה סטוקס בעצמו.
בדצמבר קיבל רוברט פיצרוי את הפיקוד על הספינה והמשיך בסקר.
בינואר 1830 ציין פיצרוי ביומנו את הצורך במומחיות במינרלוגיה או בגאולוגיה, ורשם שבמשלחת עתידית "ישתדל להביא אדם המוסמך לבחון את הארץ; בעוד הקצינים ואני נטפל בהידרוגרפיה." שתי הספינות חזרו לפלימות' באוגוסט 1830. קינג היה במצב בריאותי ירוד ופרש מהצי.
הוא חזר לביתו באוסטרליה ב-1832.
באוגוסט 1831, בזמן שהכינו את ביגל, הועלתה הצעתו של פיצרוי למקום על הספינה עבור חוקר טבע במימון עצמי עם פרופסורים מאוניברסיטת קיימברידג'.
ג'ון סטיבנס הנסלו הציע לו את דרווין שהיה כשיר והתלהב מקריאת הנרטיב האישי של חוקר הטבע המפורסם אלכסנדר פון הומבולדט.
דרווין היה בסיור לימודי קצר עם הגאולוג אדם סדג'וויק לקראת ביקור מתוכנן עם חברים בטנריפה.
דרווין קרא את המכתבים כשהגיע הביתה, והיה להוט להצטרף למסע.
אביו של דרווין הצעיר לא התלהב בתחילה מרעיון זה, אך בלחץ דודו של דרווין הוא נעתר לבקשתו.
כתיבת היומן / כתב העת של דרווין
על סיפון הספינה, דרווין החל תיעוד יום-יומי של פעילויות ביומן, אליו התייחס בכינוי "הז'ורנל שלי".
מונח זה קשור לספר שפרסם.
תעתיקי כתב היד המקורי כוללים את "יומנו של צ'ארלס דרווין על מסע הביגל" (עורכת – נורה בארלו) ו"יומן הביגל של צ'ארלס דרווין" (עורך – ריצ'רד קיינס).
דרווין כתב ערכים בדיו, בעודו בספינה או כששהה בבית על החוף.
כשטייל ביבשה, השאיר את כתב היד על הספינה ורשם רשימות בעיפרון בספרי כיס כדי לתעד פרטים על טיוליו יחד עם הערות השטח שלו על גאולוגיה והיסטוריה של הטבע.
לאחר מכן רשם את רשומותיו ביומן מהרשימות הללו או מהזיכרון, לפעמים מספר שבועות לאחר האירוע.
עמודים 1 ו-2 מ-16 בדצמבר 1831, מתארים אירועים מרגע הגעתו של דרווין הביתה ב-29 באוגוסט ועד הגעתו לדבונפורט ב-24 באוקטובר.
מעמוד 3 ואילך הוא מאמץ פריסה עקבית, עם חודש, שנה ומקום בכותרת בראש, מספר עמוד בפינה העליונה, ויום בחודש בשוליים בכל ערך.
לאחר עיכובים ויציאות שבוטלו בגלל מזג האוויר, הם יצאו לדרך ב-27 בדצמבר.
דרווין סבל ממחלת ים, והערך שלו מתאריך זה מתחיל במילים "אני כותב כעת, ב-5 בינואר, את מזכרי האומללות שלי לשבוע האחרון".
באפריל, חודש לאחר שהגיע לדרום אמריקה, כתב לאחותו קרוליין שהוא מתקשה לכתוב מכתבים, בין השאר בגלל "כתיבת הכל ביומן שלי".
כמה שבועות לאחר מכן בבוטאפוגו, עייף וללא פנאי, שלח לה "בחבילה, את היומן הרגיל שלי.
קיבלתי ממנו התקף מיאוס ואני רוצה להוציא אותו מנגד עיני.
כל אחד מכם שירצה, יכול לקרוא אותו.
הרבה ממנו הוא בסגנון ילדותי: זכרו זאת, שהוא נכתב אך ורק כדי לגרום לי לזכור את המסע הזה, ושזה לא תיעוד של עובדות אלא של מחשבותיי".
אחותו קתרין שיבחה את התיאורים "המעניינים והמשעשעים" שלו, "סוזן קראה את היומן בקול בפני אבא, שהתעניין ואהב אותו מאוד".
קרובי משפחתו לבית ודג'ווד ביקשו לראות אותו באולם מר (Maer).
דרווין השאיר זאת "לגמרי בידיים שלך.
אני חושד שהחלק הראשון הוא ילדותי ומגעיל, אם כן אל תשלח אותו ל[אולם] מר.
כמו כן, אל תשלח אותו בכרכרה (זה עשוי להיראות לך מגוחך) אבל הייתי רוצה להעלות על הכתב במהרה חלק מזיכרוני כפי שהוא.
אני מרגיש שזה משפיע כל כך על שמירה על זיכרון נכון [מדויק] של המקומות השונים שאנו מבקרים בהם."
עד 14 ביולי 1833 דרווין שלח עוד מיומנו.
ב-28 באוקטובר נתנה קרוליין את ההערכה הביקורתית המבוקשת – בחלק הראשון דרווין "כנראה מתוך קריאת כל כך הרבה מהומבולדט, קיבל את הביטויים שלו ומדי פעם השתמש בסוג הביטויים הצרפתיים הפרחוניים שבהם הוא משתמש, במקום הסגנון הפשוט שלך, שהוא סגנון נעים הרבה יותר.
אין לי ספק שבלא ששמת לב, אתה מגלם את הרעיונות שלך בשפתו השירית, אבל מכיוון שהוא זר זה לא נשמע לא טבעי אצלו".
עם זאת, "את רוב דבריך אהבתי מאוד ולא יכולתי למצוא שום פגם".
ביולי 1834 הסכים דרווין שנקודות אלו היו "צודקות לחלוטין", והמשיך לעדכן את יומנו בקפידה.
בעוד ביגל פונה הביתה באפריל 1836, דרווין כתב לקרוליין שגם פיצרוי עסוק בכתיבת "סיפור המסע".
ה"ספר" הזה עשוי להיות "די מפוזר", אבל חוץ מזה טוב: "הסגנון שלו מאוד פשוט ומצוין.
הוא הציע לי להצטרף אליו בפרסום הדו"ח, כלומר יהיה ברשותי היומן שלי והוא יערבב אותו עם שלו.
כמובן שאמרתי שאני מוכן לחלוטין, אם הוא רוצה חומרים; או שהוא חושב שהפרטים היום-יומיים שכתבתי ביומן שלי שווים פרסום.
הוא קרא את החלק שיש לי על הסיפון, ואהב את זה." דרווין שאל את משפחתו לגבי רעיון זה, אך היה מודע למנהג הצי לפיו לקפטן יש זכות שימוש ראשון במסמכים.
זמן קצר לאחר שובו הניה דרווין במסיבה שערכו פאני והנסלי וודג'ווד עבור קרוביהם ב-4 בדצמבר 1836. הם עיינו ביומן שלו.
פאני והנסלי מצאו את "כתב העת כל כך מעניין, שדי קשה לעצור בקריאה כדי לבקר".
אף על פי ש"אין זו מקראה טובה של מסעות באופן כללי", אך הנסלי "לא מצא חלק משל [דרווין] מייגע".
השניים "קראו גם הרבה מאוד ממנו בקול רם" כמבחן חמור יותר, והגיעו למסקנה שיש לו "מגוון רב יותר ומספר גדול יותר של מנות מעניינות" מאשר ספרי טיולים אחרים, "ככל שזה פחות מתערבב עם היומן של הקברניט [פיצרוי], כך טוב יותר."
לאחר עצה מברודריפ, כתב פיצרוי ב-30 בדצמבר כי "כרך אחד עשוי להיות עבור המלך – אחר עבורך – ושלישי עבורי.
הרווחים אם יהיו, יחולקו לשלוש מנות שוות – מה דעתך על תוכנית כזו?" דרווין הסכים, והחל לעבוד על הכרך שלו.
במרץ 1937 אמר לפוקס "עכשיו אני עובד קשה ומוותר על כל דבר אחר בשביל זה.
סרן פיצרוי כותב שני כרכים, מתוך החומרים שנאספו במהלך ההפלגה האחרונה תחת קפטן קינג עד טיירה דל פואגו ובמהלך ההקפה שלנו.
יהיה לי הכרך השלישי, שבו אני מתכוון לתת מעין יומן של חוקר טבע, לא תמיד לפי סדר הזמן, אלא לפי סדר המיקום.
תיאור ההרגלים של בעלי החיים יתפוס חלק גדול, סקיצות של גאולוגיה, מראה הארץ ופרטים אישיים ישלימו את המרקחת הזו.
אחר כך אכתוב דין וחשבון על הגאולוגיה בפירוט, ואכין כמה מאמרים זואולוגיים.
כדי שתהיה לי הרבה עבודה, לשנה-שנתיים הקרובות, ועד שזה ייגמר לא יהיו לי חופשות."
פרסום הנרטיב של פיצרוי וספרו של דרווין
דרווין ארגן מחדש את יומנו, גזר חלקים ושילב חומר מדעי מהערות השטח שלו.
הוא העביר את כתיבתו למו"ל הנרי קולבורן, ובאוגוסט 1837 קיבל את ההגהות הראשונות מהמדפיס.
הנסלו עזר לבדוק אותן; ב-4 בנובמבר, דרווין כתב לו כי "גם אם אחיה עד גיל שמונים, לא אפסיק להתפעל מלמצוא עצמי כסופר".
"לנייר החלק והסוג השקוף יש מראה מקסים, ולמחרת ישבתי והתבוננתי בהתפעלות אילמת בעמוד הראשון של הכרך שלי, כשקיבלתי אותו ממכונות הדפוס!"
פיצרוי נאלץ לערוך את התיאור של קינג על המסע הראשון, להוסיף קטעים מהיומן של הקפטן הקודם של ביגל ויומנו שלו כאשר החל בכהונתו, וכן לכתוב את התיאור שלו על המסע השני.
באמצע נובמבר 1837, נעלב מכך שהקדמה של דרווין לכרך ג' (והקדמה דומה לחלק הראשון של "הזואולוגיה") חסרה, לדעתו, מספיק הכרה בעזרה שנתנו פיצרוי וקצינים אחרים; הבעיה גברה.
עד סוף פברואר 1838 הודפסו סיפור מאת קינג (כרך א') וכתב העת של דרווין (כרך שלישי), אך פיצרוי עדיין עבד קשה על כרך ב'.
"הנרטיב" הושלם ופורסם כארבעה כרכים במאי 1839, כ"נרטיב מסעות המדידה של ספינות הוד מלכותו אדוונצ'ר וביגל", "המתאר את בדיקתם על החופים הדרומיים של דרום אמריקה, והקפת הביגל של הגלובוס, בשלושה כרכים".
שם הספר הארוך היה במקור, כמקובל בתקופה הזו.
כרך ראשון תיאר את המסע הראשון תחת המפקד פיליפ פרקר קינג, בכרך שני תיאר פיצרוי את המסע השני.
"כתב העת וההערות של דרווין, 1832–1835" הוא הכרך השלישי, והכרך הרביעי הוא נספח ארוך.
הפרסום נבדק על ידי באזיל הול (Basil Hall) בגיליון יולי 1839 של Edinburgh Review.
כרך שני כולל את "דבריו של פיצרוי בהתייחס למבול" שבו חזר בו מהתעניינותו הקודמת בכתבים הגאולוגיים של צ'ארלס לייל ואת הערותיו לדרווין במהלך המשלחת כי מאפייני משקע שראו "לעולם לא היו יכולים להיגרם על ידי שיטפון של ארבעים יום", המצהיר על מחויבותו המחודשת לקריאה מילולית של התנ"ך.
הוא התחתן בשובה של הספינה, ואשתו הייתה מאוד דתייה.
תרומתו של דרווין התגלתה פופולרית להפליא והמוציא לאור, הנרי קולברן מלונדון, הכריז ב-15 באוגוסט על כרך נפרד של הטקסט של דרווין, שפורסם עם שער חדש כ"כתב עת של מחקרים בגאולוגיה והיסטוריה של הטבע של המדינות השונות שביקרה בהן אה"מ הביגל".
"חוזר המוציאים לאור" מ-2 בספטמבר נשא פרסומת לכרך זה, כמו גם פרסומת נפרדת עבור הכרכים האחרים, כפי שמופיע במאמרו של ויליאם ברודריפ ב-Quarterly Review.
הדבר נעשה ככל הנראה מבלי לבקש את רשותו של דרווין או לשלם לו על הפרסום.
מהדורה שנייה: רעיונות משתנים על אבולוציה
המהדורה השנייה של 1845 שילבה תיקונים נרחבים שנעשו לאור הפרשנות של אוספי השטח ופיתוח רעיונות על אבולוציה.
מהדורה זו הוזמנה על ידי המוציא לאור ג'ון מארי, ששילם לדרווין שכר טרחה של 150 פאונד עבור זכויות היוצרים.
הכותרת המלאה שונתה ל"כתב עת למחקרים בהיסטוריה של הטבע ובגאולוגיה של המדינות בהן ביקרה במסעה אה"מ ביגל מסביב לעולם".
במהדורה הראשונה, דרווין מעיר ביחס לדמיון של חיות הבר בגלאפגוס לאלו ביבשת דרום אמריקה.
"הנסיבות יוסברו, על פי דעותיהם של כמה מחברים, באמירה שהכוח היצירתי פעל על פי אותו חוק על תחום רחב".
דבר זה נכתב בהתייחסות לרעיונותיו של צ'ארלס לייל לגבי "מרכזי הבריאה".
דרווין ציין את ההדרגתיות בגודל המקור של מיני חוחיות, וחשד שמינים "מוגבלים לאיים שונים", "אבל אין מקום בעבודה הזו להיכנס לנושא המוזר הזה."
מהדורות מאוחרות מרמזות על רעיונותיו החדשים על אבולוציה:בהתחשב בגודלם הקטן של האיים הללו, אנו מרגישים נדהמים יותר ממספר היצורים האבוריג'ינים [הילידיים, המקומיים] שלהם, ומהטווח המצומצם שלהם...
בתוך תקופה גאולוגית לאחרונה האוקיינוס הבלתי מחולק היה פרוש כאן.
לפיכך, הן במרחב והן בזמן, נראה שהתקרבנו מעט לאותה עובדה גדולה – אותה תעלומת מסתורין – ההופעה הראשונה של יצורים חדשים על פני כדור הארץ הזה.לגבי החוחיות וההדרגתיות בהתפתחות גודל המקור שלהן, כתב: "אפשר באמת לתהות על כך שממיעוט של ציפורים בארכיפלג הזה, מין אחד נלקח ועבר שינוי למטרות שונות".
בשנת 1890 פרסם ג'ון מארי מהדורה מאוירת של הספר, לפי הצעתו של האמן רוברט טיילור פריצ'ט, שכבר היה ידוע בליווי מסעות של הספינות RYS Wanderer ו-Sunbeam, ובהפקת תמונות המשמשות בספרים שתיארו הפלגות אלו.
בהקדמה למהדורה זו של "כתב עת ומחקרים" מאת דרווין, אמר מארי כי רוב "ההשקפות שבעבודה זו הן מסקיצות שנעשו במקום על ידי מר פריצ'ט, עם ספרו של מר דרווין לצידו", והאיורים "נבחרו ואומתו במרב הזהירות ותשומת הלב".
תוכן – מקומות שבהם ביקר דרווין
למען הקריאה, פרקי הספר מסודרים גאוגרפית ולא ברצף כרונולוגי מדויק של מקומות שדרווין ביקר או ביקר שוב.
הכותרות הראשיות (ולפעמים כותרות המשנה) של כל פרק נותנות מושג היכן ביקר אבל לא את הרצף המדויק.
במסע השני של הביגל פורטו מסעותיו של דרווין.
התוכן בספר מציין גם נושאים שנדונו בכל פרק, ואלה לא מוצגים כאן, לשם הפשטות.
השמות והאיות הם אלה שדרווין השתמש בהם.
הרשימה להלן מבוססת על כתב העת וההערות משנת 1839.
פרק א': סנטיאגו – איי כף ורדה (סלע פאולוס הקדוש, פרננדו די נורוניה, 20 בפברואר, באהיה או סן סלבדור, ברזיל, 29 בפברואר)
פרק ב': ריו דה ז'ניירו
פרק ד': מריו נגרו לבאיה בלנקה
פרק ו': מבאיה בלנקה לבואנוס איירס
פרק VII: מבואנוס איירס לסנטה פה
פרק X: סנטה קרוז – פטגוניה
פרק XI: טיירה דל פואגו
פרק XV: איי צ'ילואה וצ'ונוס
פרק XVIII: צפון צ'ילה ופרו
פרק XX: טהיטי וניו זילנד
פרק XXI: אוסטרליה (ארץ ואן דימן)
פרק XXII: תצורות אלמוגים (איי קילינג או קוקוס)
במהדורה השנייה, Journal of Researches משנת 1845, אוחדו פרקים VIII ו-IX לפרק VIII על "בנדה אוריינטל ופטגוניה", ופרק IX כלל את "סנטה קרוז, פטגוניה ואיי פוקלנד".
לאחר פרק X על טיירה דל פואגו, לפרק XI הייתה כותרת מתוקנת – "מצר מגלן – אקלים החופים הדרומיים".
הפרקים הבאים מוספרו מחדש בהתאם.
לפרק XIV ניתנה הכותרת המתוקנת "צ'ילואה וקונספסיון: רעידת אדמה גדולה", ולפרק XX הייתה הכותרת "אי קילינג: תצורות אלמוגים", כאשר הפרק המסכם XXI שומר על הכותרת "ממאוריציוס לאנגליה".
מסע הצלב של הילדים (1212) הוא השם שניתן לניסיון יוצא דופן וייתכן בדיוני "לשחרר" את ארץ הקודש אשר הונע על ידי הילד הצרפתי בן ה-12 סטפאן דה קלואה.
קיימים כמה הסברים מנוגדים לאירוע זה, והעובדות לגבי האירוע עודן נושא לוויכוח בין היסטוריונים.
על פי גרסה אחת של סיפור מסע הצלב של הילדים, סטפאן דה קלואה החל להטיף בסן-דֶנִי, ובדרשותיו טען כי ישו ביקר אותו ואמר לו להוביל את מסע הצלב הבא לירושלים.
באמצעות סדרה של נסים ואותות, הוא השיג חסידים רבים, וייתכן כי למעלה מ-30,000 ילדים הצטרפו אליו.
הוא הוביל את חסידיו דרומה לעבר מרסיי, ונאמר כי האמין שהים ייקרע עם בואו, כך שהוא וחסידיו יוכלו לצעוד לעבר ירושלים.
במרסיי שני סוחרים אספו ילדים ככל יכולתם בשבע סירות, ומכרו אותם לעבדות לסרצנים של צפון אפריקה ומצרים.
לפי גרסה אחרת, מסע הצלב של הילדים התחיל בגרמניה וכלל 20,000 משתתפים באותה שנה, אך הגיע עד איטליה בלבד.
יש מקורות הטוענים שהסיפור הוא על איחוד של שתי תנועות קטנות יותר של ילדים מצרפת ומגרמניה, בתחילת המאה ה-13. נאמר שניקולס, ילד גרמני שהיה רועה, הוביל קבוצה של כ-20,000 ילדים דרך הרי האלפים לאיטליה (רובם מתו מרעב, חטיפות, רציחות וכדומה).
בכל מקרה, תקוותיהם להגיע לארץ הקודש לא התגשמו וגם המעטים מאוד שאולי הגיעו לשם נלקחו ככל הנראה לעבדות או לזנות.
כמה היסטוריונים משערים כי מסע צלב זה בדיוני, היות שאין הוכחות שאירוע כזה התרחש.
היסטוריונים אחרים סבורים כי מקור שם האירוע בטעות תרגום, שכן אין מדובר בתנועות דתיות של ילדים, אלא של כפריים עניים, ובטעות תרגום שאירעה במהלך המאה ה-12 בתרגום המילה הלטינית "pueri" שמשמעה "נערים" ב"ילדים".
המשמעות של "נערים" הייתה למעשה "אנשים חסרי חשיבות" (במובן הביטוי התנ"כי המופיע בספר שמואל) ולא גיל הנעורים.
מחקר שנערך בתחילת שנות השמונים טוען שמסע הצלב של הילדים יצא לדרכו כתוצאה מפרשנות מוטעית שהייתה בקרב עניים חסרי אדמה, באשר למהותה של תנועה דתית מסוימת.
כותרת המשנה של הספר "בית מטבחיים 5" של קורט וונגוט, המספר על החוויות שלו כשבוי מלחמה בגרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה, היא "מסע הצלב של הילדים".
וונגוט מסביר את הנימוק לכך בתוך עלילת הספר.
אשת חברו הטוב, שהיה שבוי אף הוא, התעמתה עם וונגוט, מתוך מחשבה שהספר יהיה פרו-מלחמתי.
וונגוט מסביר כי ספרו, אף שלא יהיה אנטי-מלחמתי במוצהר (משום שאין טעם בכך), יציג גם את הצדדים הנחמדים פחות של המלחמה ושל החיילים.
לפי וונגוט, כל המלחמות הן מלחמות של ילדים, משום שרוב המעורבים בהם הם אנשים צעירים שאינם מבינים עדיין את משמעות החיים והמוות.
בשירו Children's Crusade סטינג מתייחס למלחמת העולם הראשונה וכן להתמכרות לסמים בתקופה בה נכתב השיר (שנות ה-80) כדוגמאות למקרים בהם צעירים משמשים ככלי במשחקים של אחרים.
בראיון איתו התייחס סטינג למסע הצלב של הילדים, שרק נזכר בכינויו בשיר, כרקע והשראה.
מסע הצלב הראשון (1096–1099) היה מסע צלב לכיבוש ארץ הקודש מידי המוסלמים ולגאולת כנסיית הקבר.
במהלך מסע הכיבושים לעבר הארץ, טבחו הצלבנים ביהודי גרמניה בקהילות שו"ם ובעוד קהילות, במה שנודע כגזרות תתנ"ו, ייסדו את רוזנות אדסה ואת נסיכות אנטיוכיה, לבסוף כבשו את ירושלים, טבחו באוכלוסייה היהודית והמוסלמית שבה, בזזו את אוצרותיה, וייסדו את ממלכת ירושלים.
רקע היסטורי וסיבות למסע הצלב הראשון
במהלך התקופה המוסלמית המוקדמת (641–1099) נמשכה ללא מפריע הצליינות לאתרי הקודש ולא נפגע ביטחונם של המנזרים והקהילות הנוצריות בארץ.
לכן, בשלב הראשון, הכיבוש המוסלמי לא הטריד את הנוצרים באירופה המערבית, אשר התייחסו אליו כאל סכסוך מקומי בין האימפריה הביזנטית (ששלטה בארץ ישראל לפני הכיבוש המוסלמי) לערבים.
האימפריה הביזנטית איבדה את מרב נכסיה בסוריה ובאסיה הקטנה אחרי הפסד לסלג'וקים בקרב מנזיקרט (1071).
סדרת פלישות ומלחמות יחד עם אי-שקט פנימי איימו למוטט את האימפריה לגמרי, אך בעזרת הנהגתו הנבונה של אלכסיוס הראשון הצליחה האימפריה להתגבר על המשבר הפנימי ולהדוף את הפלישות הזרות.
המצב באימפריה התייצב לגמרי לקראת שנות ה-90 של המאה ה-11.
מנגד, הכוחות המוסלמיים היו מפולגים בינם לבין עצמם ולא היה להם מרכז יחיד או כל שכן שליט יחיד שיאחד אותם נגד הפלישה.
בדומה למוסלמים, המערב הנוצרי-קתולי היה מחולק למספר מדינות בלי מנהיגות מרכזית.
ההבדל העיקרי בינם לבין המוסלמים היה בהנהגה דתית מרכזית אחת, האפיפיור, ששימשה מעין עוגן לנוצרים.
כרקע למסע הצלב הראשון יש לראות את ההיבט הדתי וההיבט הכלכלי-חברתי כמשולבים זה בזה.
במסגרת הרקע הדתי למסע הצלב עומדת הרקונקיסטה בספרד ושחרורה מידי המוסלמים.
בתהליך זה, לצד פעילות נגד הכופרים האריאנים ניתן התקדים לשימוש באלימות, תקדים אשר קיבל אישור רשמי מידי האפיפיור גריגוריוס השביעי.
בתמיכתו נסמך גרגוריוס על דבריו של אוגוסטינוס הקדוש אשר בספרו "עיר האלוהים" הצדיק את השימוש בכוח למען ישו.
גרגוריוס אף ראה במלחמת קודש נוצרית גורם אשר יחזק את מעמדו הפוליטי באירופה.
טעות חוזרת ונשנה בספרות ההיסטורית, המתארת את השאיפה להגירה כמיוחדת לבנים הצעירים של המשפחות.
הדבר מתואר כך שהבכורים קיבלו את ירושת אבותיהם, והצעירים נשארו חסרי כל ונאלצו להגר.
סברה זו אינה נכונה מסיבה פשוטה, בסוף המאה ה-11 אין ארץ באירופה מלבד נורמאנדיה שבה מוכרות זכויות הבכור לירושה ככלל משפטי.
ההפך הוא הנכון, התופעה הרגילה באותו זמן היא חלוקת הירושה בין כל הבנים באופן שווה, ובכך הייתה הבעיה, עקב פיצול הירושה ליחידות קטנות כל כך כך שלא הספיקו לפרנסתם של בני האצילים.
זאת עקב פרסום התכתיב האפיפיורי, שהציב את האפיפיור מעל לקיסר ושגרר התנגדות עזה של הממסד החילוני.
ב-27 בנובמבר 1095, במסגרת ועידת קלרמון (שנערכה בין ה-18 ל-28 בחודש, ורובה הוקדש לענייני הכנסייה בצרפת) נשא האפיפיור אורבנוס השני נאום ובו קרא לאצולת אירופה לצאת ולסייע לביזנטיון שהייתה מאוימת על ידי כיבושי הסלג'וקים וגם לשחרר את המקומות הקדושים מידי הכיבוש הכופר.
ככל הנראה מטרתו העיקרית של אורבן השני הייתה לסייע לקיסר ביזנטיון – אלכסיוס קומננוס.
אורבן השני, כקודמו גרגוריוס השביעי (ב-1074) רצה לנצל בקשת סיוע זה מביזנטיון כדי לאחות את הקרע שנוצר בין הכנסייה המזרחית למערבית בשנת 1054 ("הסכיזמה").
הוא ככל הנראה תיבל את דבריו בתיאור כיבוש המקומות הקדושים על ידי הסלג'וקים כדי לשלהב את הקהל, אך בסופו של דבר, גאולת כנסיית הקבר היא זו שהפכה למטרה העיקרית של מסע הצלב הראשון.
לנאום הזה הייתה תהודה עצומה באירופה, אך עם זאת לא שרד אף נוסח שלו, אלא בידי תיאוריהם של 4 כרוניסטים: רוברט הנזיר, בלדריק מדול, גיבר מנוז'ן, ופולקו משארטר.
היסטוריונים חלוקי דעות אם מסע הצלב היה מענה של האפיפיור לכנסייה המזרחית או מסע לכיבוש ירושלים.
במקר המודרני של ההיסטוריה של מסעי הצלב מקובלת הדעה כי אורבנוס אכן קרא לשחרור ירושלים.
מסע ההמונים - הגל הספונטני
בעקבות הנאום של אורבנוס השני התחילה תנועה המונית מזרחה, בעיקר בהנהגת הנזיר והמטיף הצרפתי "פטרוס הנזיר".
כעבור זמן נגמר להם האוכל ולכן עסקו בשוד כדי לשרוד.
רבים מהם מתו בדרך, ולקונסטנטינופול הגיעו מתי-מעט.
כאשר הצלבנים נתקלו בקהילות יהודיות, הם בזזו אותן ופגעו ביושביהן.
על פי גרסה מסוימת, אמרה פופולרית בקרב הצלבנים הייתה "אם אינך יכול להרוג טורקי, הרוג יהודי".
הפוגרומים האלו ידועים כמאורעות תתנ"ו.
בשל סיבה לא ברורה, הפגיעה ביהודים החלה רק מאזור גרמניה ולא באזור צרפת.
הקהילות היהודיות בצרפת יצאו ללא פגע, כנראה בשל העובדה שניסו להקדים תרופה למכה, ולספק מרצונם מזון לצלבנים.
הצלבנים פגעו גם בנוצרים ביזנטים (מזרחיים) בגלל מראם השונה.
קונסטנטינופול (איסטנבול של היום), היושבת על מצר הבוספורוס, מהווה נקודת מעבר הכרחית לכיוון ארץ ישראל, ולכן הצלבנים בדרכם מזרחה התנקזו לשם.
כאשר שאריות ההמונים הגיעו לעיר, אלכסיוס קוֹמְנֵנוּס, קיסר האימפריה הביזנטית, ראה לפניו אספסוף רעב וסגר בפניהם את שערי העיר.
הצלבנים של "מסע ההמונים" חצו את מצר הבוספורוס ועברו לטורקיה, שם הם פגשו בסלג'וקים, שעשו בהם שמות.
רק מעטים מהם זכו לחצות את הבוספורוס חזרה לאירופה.
במקביל לגל הספונטני של ההמונים, התארגן כוח צבאי של אבירים, שיצא גם הוא מזרחה.
האפיפיור התכוון לשלוח צבא המורכב מתושבי פרובאנס (בתקופה הנדונה השטח הצרפתי שמדרום לנהר הלואר), אך התוצאות עלו על ציפיותיו ובסופו של דבר יצאו לדרך 4 מחנות, חלקם מאזורים שלא היו נתונים להשפעת האפיפיור.
רמון הרביעי, רוזן טולוז (ידוע גם בשם רמון מסן ז'יל) עם כוחות גדולים מאזור טולוז.
השטח הזה היה תחת שליטת האימפריה הרומית הקדושה והיה זה מפתיע שהם הצטרפו למסע הצלב בגלל המתיחות בין קיסר האימפריה הרומית הקדושה והאפיפיור באותה עת.
המחנה הראשון יצא לדרכו ב-15 באוגוסט 1096. האבירים מהארצות השונות הגיעו לקונסטנטינופול בנפרד, ושם אלכסיוס, שליט הממלכה הביזנטית, עזר להם לחצות את הבוספורוס, תמורת שבועת נאמנות (הומאגיום) שכל מה שהם יכבשו במזרח יימסר לידיו.
אחד מהמנהיגים, טנקרד שמו, הצליח לחצות באופן עצמאי ולהתחמק משבועה זו.
ההתקלות הראשונה של הצלבנים בסלג'וקים התרחשה למרגלות חומות ניקאה (איזניק בטורקיה) שהוטל עליה מצור ב-14 במאי 1097. הצבא הסלג'וקי הגיע לאזור העיר וניסה לפרוץ את המצור, אך ללא הועיל והעיר נפלה לידי הצלבנים שמסרו אותה לקיסר הביזנטי אלכסיוס קומננוס על פי השבועה שנשבעו לו.
לאחר הקרב על ניקיאה המשיכו הצלבנים במסעם דרומה, וליד דוריליאום נתקלו בצבא הסלג'וקי בראשות סולטאן רום קיליג' ארסלאן הראשון .
כיוון שכוחות הצלבנים נעו בנפרד, ניצחון הסלג'וקים היה קרוב מאוד, ורק תגבורת שהגיעה בזמן הצילה את הצלבנים מתבוסה.
במקום לפנות דרומה לירושלים, הצלבנים המשיכו תחילה מזרחה לאֶדֶסָה, וכבשו אותה לאחר מצור של חמישה חודשים.
בשלב זה הודיע אחד מהמנהיגים, בלדווין מבולון, שהוא סיים את תפקידו במסע הצלב.
הוא הקים לעצמו רוזנות באדסה, והכתיר עצמו בתואר "הרוזן בלדווין הראשון מאדסה" (בהמשך יהפוך אותו בולדווין למלך ממלכת ירושלים).
בהמשך התעלמו גם שאר הצלבנים משבועתם לאלכסיוס, ושמרו לעצמם את המקומות שכבשו.
היעד הבא היה העיר הגדולה אנטיוכיה (נמצאת בטורקיה של היום).
הצלבנים כבשו אותה לאחר מצור של שבעה חודשים, שהתחיל כבר תוך כדי המצור על אדסה.
אחד המנהיגים, בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה, מודיע לחבריו: "כמו שעשה בולדווין באדסה, כך אני עושה כאן", והקים ביוני 1098 את נסיכות אנטיוכיה.
לאחר כיבוש אנטיוכיה פרצה בקרב הצלבנים מגפה קטלנית שהפילה חללים רבים.
כתוצאה מהמגפה הייתה התעוררות דתית בקרב המחנה הצלבני, בעיקר של אותם אנשים משרידי מסע ההמונים, והם פנו לכיוון ירושלים (בסוף 1098).
הצלבנים עברו ליד צור, עכו, קאיפאס (חיפה), קיסריה, ארסוף, שאת כולן הם עקפו מהצד.
את יפו הם כבשו, כי היא הייתה הנמל הקרוב ביותר לירושלים באותה תקופה.
למעשה יפו נכבשה ללא קרב, לאחר שהמוסלמים נטשו אותה.
הצלבנים כבשו את רמלה ולוד בדרכם לכיוון ירושלים.
כאשר הגיעו לראש ההר שממנו הם ראו לראשונה את ירושלים, הם ירדו על ברכיהם ופצחו בזימרת המנוני שמחה, ומאז קוראים להר בשם "הר השמחה" (מוֹנט ז'וּאַ Montjoie).
אף כי דרכם של הצלבנים אינה ברורה כל צרכה, הדעה המקובלת היא כי הם עלו במעלה בית חורון, ו"הר השמחה" הוא נבי סמואל.
מתוך 150,000 שיצאו מאירופה, הגיעו לא"י לא יותר מ-40 אלף (חלקם גם נשארו באדסה ובאנטיוכיה).
ביוני 1099 הצלבנים פתחו בניסיון לכיבוש ירושלים בסגנונו של יהושע בן נון: התפללו, הקיפו את החומות שבע פעמים, תקעו בחצוצרות ושמו עפר על הראש.
ניסיון זה לא צלח, והחומה לא נפלה.
ניסיון שני היה בטיפוס על החומה בעזרת סולמות בפינה הצפון-מערבית של החומה, באזור שנקרא לאחר מכן "מגדל טנקרד".
לקראת הניסיון השלישי, החליטו הצלבנים לבנות מכונות מצור, אך גילו שאין עצים מתאימים באזור.
במקביל הגיע צי גנואזי קטן ליפו.
הצלבנים פירקו את הספינות והשתמשו בחומרי הבניה על מנת להרכיב את מכונות המצור.
מצבם של הצלבנים היה קשה.
מספרם הצטמצם בעקבות המסע הארוך והקרבות, והם מצאו את עצמם בליבו של עולם מוסלמי עוין.
בלחץ הזמן התארגנו הצלבנים למצור על העיר.
ארבעה מחנות ניסו לפרוץ בארבעה מקומות לאורך החומה.
אחד המחנות הוקם באזור שער הפרחים של היום, ועליו פקד גודפרואה מבויון ממרומי הקומה העליונה של מכונת המצור.
ביום שישי 15 ביולי (כ"ג בתמוז ד'תתנ"ט), חמישה שבועות לאחר תחילת המצור על העיר, הצליחו חייליו של גודפרואה להציב גשר עץ אל החומה, ודרכו הצליחו חייליו לחדור לעיר.
לפי המסורת, שעת הפריצה היא 9:00 בבוקר.
זוהי שעה בעלת משמעות דתית מבחינתם – היום והשעה שבה ישו עלה על הצלב.
החיילים של גודפרואה פתחו את אחד השערים דרכו הסתער כוח נוסף בפיקודו של טנקרד הנורמני, וביחד הם כבשו את העיר.
הצלבנים טבחו בתושבים היהודים והמוסלמים.
בית הכנסת היהודי הראשי הועלה באש וכל אלפיים היהודים שנמצאו בו נשרפו למוות, ומוסלמים רבים נהרגו במסגד אל-אקצא.
חיילים ואזרחים, גברים נשים וילדים נטבחו בידי הכובשים.
לאחר הכיבוש גילו הצלבנים שאין להם תוכניות להמשך, והתגלעו חילוקי דעות לגבי אופי הממלכה שעליהם להקים.
לבסוף נבחר גודפרואה מבויון למלך על ממלכת ירושלים.
גודפרואה הוא הדמות הפחות בולטת מבין המנהיגים, והוא נבחר כמועמד של פשרה, וכן בזכות העובדה שהוא היה הראשון לפרוץ אל העיר.
גודפרואה נמנע מלשאת תואר מלך באומרו ש"אם ישו נשא כאן כתר קוצים, אני לא אשא כאן כתר מלכות", והוא בחר לעצמו תואר צנוע יותר "מגן הקבר הקדוש".
הוא החזיק בתואר זה כשנה, עד שמצא את מותו תוך כדי מצור על העיר עכו.
ביום 4 באוגוסט 1099 הגיע לאשקלון צבא מצרי שיצא לעזרת ירושלים הנצורה והגיע באיחור של תשעה עשר ימים.
לצלבנים לא הייתה כוונה – או יכולת – להסתגר מאחורי חומות ירושלים ולהסתכן במצור, וגודפרי מבויון החליט לקחת את היוזמה ולתקוף את הצבא המצרי.
ביום 12 באוגוסט בשעות הבוקר המוקדמות החל הצבא הצלבני במתקפה, ומשניתן היה לראות את המחנה המצרי שחנה במרחק מה מהחומה הצפונית של אשקלון בשטח של עצי פרי – פרצו הפרשים בהסתערות קדימה, כשהם מפתיעים לחלוטין את אויביהם, שחלקם עדיין נמו באוהליהם.
תוך זמן קצר חדל הצבא המצרי מלהוות כוח מסודר והקרב הוכרע.
הצבא הצלבני הצליח בניצחון בקרב אשקלון להסיר את האיום המיידי על אחיזתו בארץ ישראל; הקרב הוא סיום הקרב על ירושלים וסיומו של מסע הצלב הראשון, וממלכת ירושלים נכנסה לשלב של התפשטות והתבססות שנמשכה עד לשנת 1110.
מבחינות רבות, מסע הצלב הראשון היה גם המוצלח שבהם.
הצלבנים הצליחו להביס את הסלג'וקים ולקרוע מהמוסלמים שטחי אדמה גדולים, החשוב והנרחב בהם הפך לממלכת ירושלים.
בטווח הארוך יותר, מסע הצלב הראשון גרם למפגש בין התרבות האירופאית לתרבות המוסלמית, והיה לתחילתם של יחסי מסחר והפריה תרבותית הדדיים.
לוח זמנים4 ביולי 1187 – קרב קרני חיטין
נובמבר 1187 – ריצ'רד לב הארי נשבע לצאת למסע הצלב
ינואר 1188 – הנרי השני ופיליפ השני נשבעים לצאת למסע הצלב
מרץ 1188 – פרידריך נשבע לצאת למסע הצלב
6 ביולי 1189 – הנרי השני נפטר וריצ'רד מוכתר למלך אנגליה
28 באוגוסט 1189 – גי דה ליזיניאן מטיל מצור על עכו
מרץ 1190 – פרידריך נכנס לאנטוליה
יולי 1190 – ריצ'רד ופיליפ יוצאים למסע
12 במאי 1191 – ריצ'רד נוחת בקפריסין וכובש אותה
20 במאי 1191 – הצבא הצרפתי מצטרף למצור על עכו
8 ביוני 1191 – הצבא האנגלי מצטרף למצור על עכו
12 ביולי 1191 – חיל המצב האיובי בעכו נכנע
3 באוגוסט 1191 – פיליפ אוגוסט עוזב את ארץ ישראל
7 בספטמבר 1191 – ריצ'רד זוכה בניצחון גדול בקרב ארסוף
17 באוקטובר 1191 – תחילת המשא והמתן בין ריצ'רד לצלאח א-דין
17–22 בנובמבר – הצלבנים כובשים את רמלה
תחילת אפריל 1192 – ריצ'רד דורש להעביר את כתר ממלכת ירושלים לקונרד ממונפראטו
28 באפריל 1192 – קונרד ממונפראטו נרצח בהתנקשות
5 במאי – הנרי משפיין מתחתן עם איזבל מעכו ומוכתר למלך ירושלים
יוני–יולי 1192 – ניסיון נוסף של ריצ'רד להגיע לירושלים
1–3 בספטמבר – משא ומתן מואץ בין הצדדים מסתיים בהצלחה
9 באוקטובר 1192 – ריצ'רד יוצא הביתה
מסע הצלב השלישי היה השלישי במסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל, שנערך כתגובה לקרב קרני חיטין, כיבוש ממלכת ירושלים וכיבוש ירושלים בידי צבאות צלאח א-דין.
לאחר שהחדשות המרות על חורבן ממלכת ירושלים הגיעו לאירופה החלה תקופת התארגנות ארוכה למסע צלב במטרה להחזיר ולשקם את הממלכה החרבה.
בתקופה זו פרעו הצלבנים ביהודים תושבי אירופה.
הצבאות הצלבניים החלו את דרכם לארץ הקודש החל משנת 1189 ועיקר הצבא הגיע לעכו בשנת 1191. מסע הצלב התנהל תחת פיקודם של שלושת המלכים האירופאים החשובים של התקופה, פרידריך ברברוסה קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פיליפ אוגוסט (השני) מצרפת וריצ'רד הראשון ("לב הארי"), מלך אנגליה.
המחנה הגרמני כלל לא הגיע לארץ הקודש.
האנגלים והצרפתים נחתו בחוף עכו בשנת 1191 והצטרפו למצור הצלבני על העיר שהחל קודם לכן.
כיבוש עכו, בדיעבד נקודת השיא של מסע הצלב, הותירה בארץ את ריצ'רד לב הארי כמפקד יחיד של מסע הצלב.
לאחר הצלחה צבאית בקרב ארסוף התקרבו הצלבנים לירושלים, אך נסוגו מבלי לנסות לכבוש את העיר – משיקולים טקטיים ופוליטיים שונים.
לאחר עימות צבאי נוסף ביפו, שהוביל למבוי סתום עבור שני הצדדים, נחתם הסכם שלום בין הצלבנים לצלאח א-דין, ובעקבותיו עזב המלך האנגלי את הארץ.
מסע הצלב השלישי הצליח לעצור את המומנטום של ההתקפה המוסלמית שהביאה להתמוטטות ממלכת ירושלים, אך נכשל במשימתו העיקרית – כיבוש ירושלים מחדש והחזרת ממלכת ירושלים הצלבנית לגבולותיה מלפני 1187.
קרב קרני חיטין נערך ב-4 ביולי 1187, בקרני חיטין הסמוכה לטבריה, בין הצלבנים מממלכת ירושלים בהנהגת גי דה ליזיניאן, לשושלת האיובית בהנהגת צלאח א-דין.
כמעט כל צבאם הושמד במערכה ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה שניהלה את המדינה.
מתוך 1,200 אבירים שיצאו לקרב רק קומץ הצליח להימלט וכ-150 נשבו.
הקרב היה שיאו של מאבק שניהל צלאח א-דין נגד ממלכת ירושלים הצלבנית.
קרב זה, אשר בו נחל צלאח א-דין את ניצחונו הגדול על הצלבנים, היווה את נקודת השבר של ממלכת ירושלים, שלאחר הקמתה בעקבות מסע הצלב הראשון נראתה ככוח אזורי מבוסס.
לאחר קרב קרני חיטין התבוסה הייתה קשה עד כדי כך שכמעט כל הערים והמבצרים הצלבניים נכנעו לצלאח א-דין לאחריה, וממלכת ירושלים הפסיקה בעקבותיה להוות גורם משמעותי בלבנט.
הנוצרים הורשו לעזוב עם כל רכושם אחרי מצור בן שבועיים, אך האובדן היה קשה ביותר לנוצרים.
מיתוס הצלבנים הבלתי מנוצחים חלף מהעולם.
התדהמה והשמחה שאחזו במוסלמים כשנודע להם גודל הניצחון עזרו להם להתגבר על מסעות הצלב האחרים שלא אחרו לבוא.
הצלבנים לא העזו עוד לצאת לקרב גדול ללא סיוע מאסיבי מאירופה והם המתינו, לפיכך, למסע צלב חדש שיגאל אותם מתבוסתם וישיב להם את שטחיהם האבודים.
הידיעות על מפלת קרני חיטין, כניעת המבצרים, מות האבירים והגרוע מכל – נפילת ירושלים וכנסיית הקבר בידי צלאח א-דין הכו את אירופה הנוצרית בהלם.
האפיפיור אורבנוס השלישי מת עם קבלת בשורות האיוב, ויורשו הבישוף אנרי מאלבנו (צרפתית: Henri d'Albano) סירב לעלות לכס הקדוש מאחר שראה את שליחותו בהנעת מסע צלב לכיבוש מחדש של ארץ ישראל.
שמונה ימים לאחר בחירתו, האפיפיור החדש גרגוריוס השמיני הוציא ב-29 באוקטובר 1187 את הבולה Audita tremendi ("בשמוע נוראות"), בקריאה לשליטי אירופה למסע צלב.
קריאות אלו חוזרות בדחיפות ותקיפות הולכות וגוברות עד למותו הפתאומי ב-17 בדצמבר.
יורשו קלמנס השלישי המשיך ביוזמה לארגון מסע הצלב, ובשלוש השנים הבאות פעל באינטנסיביות להניע את אירופה הנוצרית למסע צלב לכיבוש ירושלים.
שלב ראשון בגיוס הצלבנים היה יצירת הבסיס האידאולוגי ולהתגבר על קולות הכפירה והספקנות על ידי מתן הסברים למפלה.
הקו הראשון באידאולוגיה טוען כי נפילת ירושלים איננה נובעת מחטאם של צלבני ממלכת ירושלים בלבד אלא מחטא המשותף עם כל תושבי אירופה, אשמה קולקטיבית שהביאה חורבן על הממלכה הנוצרית ונובעת ממלחמות אחים בין הנוצרים באירופה.
קו שני הוא הקשר בין "ירושלים של מטה" שאבדה לאחר קרב חיטין ל"ירושלים של מעלה".
על פי רעיון זה הקשר הוא בל ינתק ואבן בוחן לשאיפה למלכות השמיים.
קו שלישי מקשר בין נפילת רוזנות אדסה ב-29 בדצמבר וכישלונו של מסע הצלב השני לשחרר את אדסה שהיו – על פי תפיסה זו קריאת השכמה לחזרה בתשובה, משכשלו הנוצרים בהבנת המופתים נענשו מידי האלוהים בתבוסת חיטין.
על מנת להכין את העולם הנוצרי למסעי הצלה הכריז האפיפיור על שנים של הכנה הכוללים צומות ותעניות, איומים בחרם על מחרחרי מלחמה באירופה ותפילות מיוחדות.
בראש מטיפי מסע הצלב עמד אנרי מאלבנו איש מנזר קאלרבו וממשיך דרכו של ברנאר מקלרבו המטיף ממסע הצלב השני, בדרשות שנשאו ברחבי אירופה חזר המטיף על המנטרה כי אובדן ירושלים הארצית מסמל את ההתרחקות מירושלים של מעלה, וכי מסע הצלב הוא מסע בעקבות קורבנו של ישו אל הישועה.
הכס הקדוש ייעד כמנהיגי המסע את שלושת המלכים הגדולים של אירופה.
בוועידת שליטי גרמניה בשטרסבורג שנערכה ב-1 בדצמבר 1187 נטלו את הצלב רבים מנסיכי גרמניה ובוועידה הבאה שנערכה במיינץ ב-27 במרץ 1188 בנוכחות אנרי מאלבנו נטל פרידריך ברברוסה את הצלב ועימו שאר אצילי גרמניה.
כן נתקבלה החלטה כי למסע יצאו אלו המסוגלים לממן את ציודם ושהותם במשך שנתיים – כלומר מסע של אצילים בלבד, כן הוחלט כי המסע ייצא לדרכו ב-23 באפריל.
ארגון מסע הצלב נערך בעיצומו של מאבק בין אנגליה לצרפת שהתנהל על ידי שני בתי אצולה צרפתים על השלטון בשתי המדינות גם יחד.
מצד אחד בית פלנטג'נט בראשות הנרי השני שסירב לפני קרב קרני חיטין לקחת את הצלב ומהצד השני השושלת הקאפטינגית בראשות פיליפ השני, מלך צרפת.
בפגישה שנערכה בינואר 1188 נשבעו היריבים לקחת את הצלב ולהפסיק את המלחמה ביניהם.
במאבק על הירושה באנגליה עמדו בניו של הנרי זה מול זה, כאשר ג'ון חסר הארץ הצעיר והמועדף עומד לצד האב בעוד ריצ'רד לב הארי מנהל מלחמה מנחלותיו הצרפתיות ביחד עם פיליפ השני כנגד אביו.
בשנת 1189 יצאו השניים יחד במערכה צבאית להדחת אביו של ריצ'רד מכס המלוכה.
ניסיונם צלח עם הסכמתו של הנרי השני למנות את ריצ'רד באופן רשמי ליורש העצר.
כעבור יומיים נפטר המלך הנרי וריצ'רד הוכתר למלך אנגליה בטקס רשמי ב-3 בספטמבר 1189.
המשתתף השלישי במסע הצלב פיליפ השני היה רחוק מהרעיון והביצוע של שבועה צלבנית בהיותו מרותק למצבה הפוליטי הסבוך של צרפת כשהוא מתמודד עם נחלותיו הגדולות של מלך אנגליה בצרפת – שריד לגירושים בין אלינור, דוכסית אקוויטניה ללואי השביעי, מלך צרפת – תוצאת לוואי של מסע הצלב השני.
לאחר קבלת שבועת הצלבן התקשה פיליפ לגייס צבא צלבני ולממנו ממיסים כאשר הצל של כישלון מסע הצלב השני עדיין חי בזיכרון הציבורי.
גיוס מסע הצלב עורר, כפי שעורר במסעות צלב קודמים, רגשות אנטישמיים חזקים שהובילו לפגיעה בקהילות היהודיות בארצות אירופה ובעיקר בארצות מהן יצא מסע הצלב.
הידיעה על התמוטטות ממלכת ירושלים הצלבנית התקבלה בשמחה בקרב הקהילות היהודיות של אירופה שזכרו היטב את פרעות תתנ"ו שהקדימו את מסע הצלב הראשון.
שמחה כבושה זו התחלפה בחשש אמיתי משהתגברה התעמולה לגיוס צלבנים ומספר רבי אלעזר מוורמס:
למרות התעמולה האנטישמית הארסית ולמרות מספר ניסיונות לפרוע ביהודים פרש קיסר פרידריך ברברוסה את חסותו על יהודי גרמניה והוציא הוראות מפורשות כי כל הפוגע ביהודים יומת והפוגע ברכושם ייענש בכריתת ידו.
קהילות שונות שהרגישו מאוימות במיוחד פנו לשליטי העיר ותמורת תשלום שוחד קנו את ביטחונם, יהודים הועברו למצודות והפקידו את רכושם וספרי הקודש למשמרת.
יום הכתרתו של ריצ'רד לב הארי סימן תחילת גל פרעות בקהילה היהודית.
בערב ההכתרה הותקפו שליחי הקהילה היהודית לטקס שבאו ובידיהם מתנות, תקיפה זו הולידה שמועה כי המלך בעצמו רוצה בהשמדת היהודים.
המון מוסת מתושבי לונדון ואספסוף שהגיע לבירה לרגל ההכתרה התקיפו את משכנות היהודים והעלו אותם באש, לאחר מכן פרצו התוקפים לתוך הבתים רצחו את יושביהם ושדדו את תכולתם.
תוך כדי המהומה נשרפו מספר בתים של נוצרים ואחדים מהפורעים נהרגו בידי חבריהם תוך קטטות על הביזה.
שליח המלך נמנע מלהתערב מאחר שחשש לחייו.
לאחר הפרעות נענשו מספר פורעים שפגעו ברכוש נוצרי והמלך מיהר להוציא הוראות מפורשות למנוע אירועים דומים.
עם זאת לאחר השתוללות חסרת המעצור בלונדון פורשו התקנות ככיסוי בלבד.
בחודש פברואר 1190 התחדשו הפרעות ביהודי אנגליה בגל חדש ואלים במיוחד ששילב את השנאה הדתית עם הרצון להימנע מתשלום חובות לנושים היהודים (שבמותם עבר החוב לבעלות הכתר).
הפרעות החלו בעיר לין ומשם התפשטו לעיר נוריץ' ומשם לכל עבר, בפרעות השתתפו כל המעמדות – איכרים אצילים ואנשי דת.
היהודים שלא נרצחו ביד הועמדו בפני ברירת שמד ונטבחו לאחר מכן, רכוש היהודים נבזז והפורעים הקדישו מאמץ לאתר את שטרי החוב.
במספר מקרים ברחו היהודים למצודות העיר שם קיבלו מחסה מפקידי ממשל שנשמעו לפקודות המלך.
האירוע הקשה ביותר אירע בעיר יורק כאן הציתו את המהומות אצילים שהיו שקועים בחובות ליהודי העיר ולבית המלוכה.
לאחר הצתה של אחד מרובעי העיר ובעוד פקידי המלך עסוקים בכיבוי האש פרצו הפורעים לביתם של היהודים הנושים לחובם ושדדו את תכולתו.
לאחר אירוע זה ברחו חלק מיהודי העיר למגדל קליפורד – מצודת העיר יורק.
אלו שנשארו בעיר נטבחו בבתיהם על ידי הפורעים שחזרו לסיבוב שני של הרג ושוד.
היהודים שברחו למבצר מצאו עצמם במצור של ההמון המוסת שהחל בהכנות לשרוף את מבנה העץ.
לאור חוסר התקווה שבמצבם בחרו יהודי העיר למות על קידוש השם וכ-150 יהודים התאבדו.
המועטים שניצלו נטבחו מיד עם תפיסת המצודה על ידי ההמון.
עדות לטרגדיה מופיעה בספרו של רבי אפרים בן יעקב מבון שמזכירו בחיבורו "ספר הזכירה":
משנתברר לפורעים כי שטרי החוב מוחזקים לביטחון בכנסיית העיר יורק, הפורעים פנו לכנסייה ושרפו את השטרות.
מאז אותו פוגרום, קיבלו על עצמם יהודי אנגליה שלא לעבור את הלילה בעיר יורק.
המנהג נהוג עד עצם היום הזה, כשיהודים רבים העוסקים במסחר בעיר יורק נוסעים לפרוור מרוחק מן העיר ללון ושבים בבוקר לעבודתם.
החל משנת 1188 החלו גדודים של צלבנים בתנועה לכוון ארץ הקודש, גדודים אלו הגיעו בחלקם עוד לפני המנהיגים והצבא העיקרי להשתתף במצור על עכו וחלקם השתתפו בפעולות צבאיות כנגד מוסלמים בפורטוגל.
מסלול המסע היבשתי שקבע הקיסר ברברוסה – ככל הנראה למנוע מסע בים מהלוחמים הגרמנים שלא היו מורגלים בו הוביל אותו דרך שטחי אנטליה שבשליטת הביזנטים.
אימפריה זו שימי תהילתה מאחוריה, שינתה את פניה מאז מסעי הצלב הקודמים, כוחות מנוגדים החלו לקרוע נתחים משטחי השפעתה הן באזור הבלקן ואסיה הקטנה.
שושלת הקומנינים ששלטה בביזנטיון בתקופת מסעי הצלב הראשון והשני הודחה מכסאה, אחד מיורשיה תפס את השלטון בקפריסין ועיר הבירה נשלטה על ידי איסאאקיוס אנגלוס.
בצר לו פנה אנגלוס וכרת ברית עם צלאח א-דין על בסיס היריבות המשותפת מול השבטים הסלג'וקים מחד והיריבות עם אירופה הקתולית מאידך.
ברית אינטרסים זו נתחדדה לאחר קרב קרני חיטין משברור היה כי מסע צלב חדש מתארגן העשוי להציב אתגר משותף לשניהם.
לאחר משא ומתן הבטיח הקיסר הביזנטי לצלאח א-דין את עזרתו כנגד הנוצרים האירופים ועזרה בהתקפה על קפריסין ובתמורה הובטח לו הכרה בריבונות האימפריה הביזנטית באסיה הקטנה, שטחי נסיכות אנטיוכיה הצלבנית, ולפי מקורות אחדים פריסת חסות ביזנטית על המקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל.
ידיעות על ברית זאת הועברו לאירופה ממספר מקורות נפרדים המדווחים על שגרירים של צלאח א-דין בארמון הקיסר ותפיסת שליחים ביזנטיים על ידי השליט הצלבני בטריפולי.
ב-11 במאי 1189 יצא הצבא הגרמני שמוערך ב-15,000 חיילים בראשות פרידריך ברברוסה ובנו פרידריך השישי, דוכס שוואביה מגרמניה דרך היבשה אל כוון מזרח אירופה, הבלקנים והאימפריה הביזנטית במסלול המזכיר את מסלול מסע הצלב השני בו השתתף פרידריך ברברוסה כנסיך בצבא הגרמני המוכה של קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מסלול זה שהבעייתיות שבו הובררה במסעי הצלב הקודמים, הוכן מראש במשא ומתן מוקדם על ידי הקיסר שדאג אף למתן ערבויות לקיסר ביזנטיון כי צבאו לא יתקיף את האימפריה ולהתנהגות נאותה של חייליו.
בתמורה הבטיחו הביזנטים לדאוג למורי דרך ולאספקה זמינה לצבא בשטח ביזנטיון.
הצבא הגרמני צעד לאורך הדנובה דרך אוסטריה והונגריה ובסוף יוני 1189 הגיע לגבול הבלקני של האימפריה, כאן ניכרו סימנים להתפוררות כוחה של ביזנטיון והצבא היה נתון לתקיפות גרילה מצד בדלנים בולגרים, סרבים וביזנטים.
התקפות אלו בנוסף על ידיעות על ברית בין הקיסר הביזנטי איסאאקיוס אנגלוס לצלאח א-דין עוררו רגשות קשים ורדומים כנגד ביזנטיון שהתגבשו לכדי משבר של ממש.
ב-13 באוגוסט הגיע המחנה הגרמני לסופיה ומצא את העיר נטושה, נציגים ששלח הקיסר לקונסטנטינופול נאסרו והביזנטים נמנעו במופגן מלמלא את חלקם בהסכם.
המחנה הגרמני חנה בפיליפופוליס והחל בהרס שיטתי של הסביבה מחד ומשא ומתן עם המורדים הבולגרים מאידך.
הקיסר הביזנטי לחוץ בין הפטיש לסדן עמד מול אפשרות עימות מול הצבא הגרמני החזק ובלית ברירה נאלץ לשחרר את שליחי פרידריך ברברוסה וב-14 בפברואר 1190 תחת איום כיבוש הבירה הביזנטית נאלץ להיכנס להסכם לפיו יועברו הגייסות הגרמניים לצד האסיאתי של הדרדנלים בעזרת צי ביזנטי.
בחודש מרץ עבר הצבא הגרמני את המיצר ובמסע מהיר נכנס אל תוך אזור השליטה של הסולטאן של רום.
ב-17 במאי לאחר קרבות בלתי פוסקים עמדו הגרמנים מול קוניה בירת הסולטנות אותה כבשו ביום אחד.
לאחר מנוחה של שבוע התקדם הצבא לכוון דרום דרך ארמניה מתקרב אל ארץ הקודש.
מות הקיסר והתפוררות המחנה הגרמני
ב-10 ביוני 1190 טבע הקיסר פרידריך ברברוסה בנהר קאליקאדנוס (לטינית: Calycadnus) הידוע בשם גק-סו (טורקית: Göksu).
עם מותו של פרידריך ברברוסה התפזר המחנה הגרמני וחדל מלהיות כוח בעל ערך צבאי של ממש.
חלק מהצלבנים הגרמנים חזרו לאירופה וחלקם התאבדו.
כוח קטן המוערך ב-5,000 חיילים המשיך לסוריה בפיקוד בנו של הקיסר דוכס שוואביה כשהם נושאים איתם את גופתו של הקיסר משומרת בחומץ.
אך עם הגיעם לארץ הקודש מאבדים הגרמנים את חשיבותם ככוח צבאי פוליטי, דוכס שווביה מוזמן לצור על ידי שליט העיר והטוען לכתר קונרד ממונפראטו ובאוקטובר 1190 מופיע עם שארית גדודיו מול חומות עכו.
הופעת הגדודים הגרמנים מול חומות עכו נותנת דחיפה לייסוד המסדר הטבטוני.
ב-20 בינואר 1191 נהרג הדוכס בקרבות על חומות העיר, וכך בא המסע הגרמני אל סופו.
גופתו של הקיסר, שהייתה אמורה להגיע לקבורה בירושלים, לא שרדה את המסע.
ליבו נטמן בטרסוס, חלקים אחרים נטמנו בכנסיית פטרוס הקדוש באנטיוכיה והעצמות נקברו בקתדרלה הצלבנית בעיר צור.