tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת ביטל את דעתו בעניין זה בפני דעת פוסקים אחרים ולא הורה בציבור על איסור בפירות נוכרים.
לעצמו, נמנע בעת שהותו בישראל בשנת שמיטה, מלאכול פירות נוכרים, וגם נמנע מלשתות חלב של פרות שאכלו תוצרת שביעית.
ביום שני של חג הפסח נהג לערוך סעודת אסתר, כמנהג החסידים המוסיפים פשטידה מיוחדת לסעודה זו, לזכר סעודת אסתר המלכה שנעשתה ביום זה.
בפורים הקפיד מאד שלא יעשו ליצנות מאנשי תורה.
ויואל משה – משנתו על הציונות, מצוות יישוב ארץ ישראל ושפת העברית
דברי יואל – מכתבים, 2 כרכים, תש"מ-תשמ"א
חידושי תורה (חידושי מהר"י ט"ב)
על הגאולה ועל התמורה – בעקבות ניצחון מדינת ישראל במלחמת ששת הימים.
לשון קדשו – דברי תורה מפיו שנאמרו בשל"ס העוסקים בעיקר בשיטתו האנטי ציונית
בנוסף הוציאו חסידיו מדברי תורתו, שיחותיו והדרכותיו בין היתר בספרים זכר צדיק לברכה (5 חלקים) וניצוצי תומר.
יואל הופמן (23 ביוני 1937 – 25 באוגוסט 2023) היה סופר, משורר עברי ישראלי, חוקר ומתרגם תרבות ושירה יפנית .
הופמן היה פרופסור בחוג לספרות עברית וספרות השוואתית ובחוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
הופמן נולד בשנת 1937 בעיר ברשוב באזור טרנסילבניה שברומניה.
בגיל שנה עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
זמן קצר אחרי העלייה, בגיל שלוש, התייתם מאמו, ואביו הפקידו בבית יתומים.
הוא שהה שם עד שאביו התחתן בשנית ואז החזיר אותו לביתו.
אביו עבד כמנהל מחלקת נזקים בחברת הביטוח "ציון" ואמו המאמצת פרנצה עבדה בבית החרושת לשוקולד "המרשלג".
הופמן למד בתיכון חדש בתל אביב.
בגיל צעיר נסע ליפן, בה שהה במשך שנתיים במנזר זן ולמד ספרות והגות יפנית וסינית.
באמצע שנות ה-60 התיישב בצפת עם רעייתו ורדה, בת העיר, ולימד בבית הספר התיכון העיוני בעיר מקצועות פילוסופיה, ספרות ואנגלית.
אחרי לימודים באוניברסיטת תל אביב, בהם סיים תואר שני בפילוסופיה בהצטיינות בשנת 1969, הוא שב ליפן על מנת לסיים את עבודת הדוקטורט שלו, באוניברסיטת תל אביב, בפילוסופיה של הדת ובודהיזם.
לשם כך השתלם באוניברסיטת קיוטו (החל מ-1974).
לאחר מכן היה מרצה רב-תחומי באוניברסיטת חיפה.
הופמן פרסם את סיפורו הראשון ב-1986 בכתב העת "אגרא 2" וזכה להתעניינות רבה.
ב-1989 הוציא ספר פרוזה ראשון, ספר יוסף, שניכרים בו כבר ניצני הסגנון שעמו מזוהה הופמן כיום.
הספר כולל ארבע נובלות, שאחת מהן, קצכן , עובדה לדרמה טלוויזיונית.
הפרוזה של יואל הופמן (כפי שהתייצבה מאז ספרו השני, "ברנהרט") מתאפיינת בעלילה חמקמקה, ובכמה מקרים אף קשה לדבר על "עלילה" במובנה המקובל.
על אף יחסו המיוחד של הופמן לתרבות מזרח אסיה, אי אפשר לקשר בצורה ישירה בין כתיבתו הרוויה להייקו המינימליסטי: תוכני כתיבתו הושפעו מילדותו בעיר ישראלית.
הופמן התייחס למילה, לעיתים קרובות, כמקור לשעשוע: מילים קיבלו אצלו הגדרות שונות מהצפוי וזהות נעה, כמעין חיות בחוברת צביעה.
בכמה מספריו נטה הסגנון לאבסטרקטיות ונמצא בשטח האפור שבין הפרוזה לשירה.
ויזואלית (כנגזרת לסגנון כתיבתו), בחר הופמן להשתמש בכלים מיוחדים, שחלקם שאולים מנורמות של ספרי תפילה ועיון ישנים, בהם: שורות קצרות, רווחים גדולים, ניקוד, פרקים זעירים ממוספרים, תרגומי מילים זרות בשוליים ובמקרים אחדים – הטרמה בתחתית כל עמוד של תחילת הטקסט בעמוד הבא.
בנוסף, מרבית ספריו הודפסו רק בצדו האחד של הדף וכללו לעיתים ציורים או תצלומים מלווים.
אחד המאפיינים הייחודיים של הופמן היה שימוש נרחב בסוגריים.
ניתן לומר שהשימוש הרווח של הופמן בסוגריים וכן גישתו הארס-פואטית (כלומר גישה שבה הכותב מפסיק את רצף העלילה כדי לומר דבר מה על עצמו, על הקורא, על הגיבורים או אף על תהליך הכתיבה), מאתגרים מאוד את ההבחנה הרווחת במעבר בין עיקר לטפל.
קריאה קשובה בטקסטים של הופמן מאתגרת את ההבחנה הזאת ואת עצם נחיצותה.
סגנון הכתיבה יוצא הדופן של הופמן והעלילות שאינן ניתנות לאחיזה הבדילו את יצירתו מן הפרוזה המיועדת לקהל הקוראים הכללי.
עם זאת, כתיבתו נהנתה מהערכת הביקורת הישראלית והעולמית, והוא נחשב לאחד הקולות הייחודיים והעצמאיים בשפה העברית.
יחד עם פרופ' יעקב רז וד"ר איתן בולוקן, נמנה הופמן עם המתרגמים של שירת הייקו לעברית.
שני קבצים של שירי הייקו בתרגומו עוררו עניין רב.
הופמן היה נשוי במשך 37 שנים לוורדה הופמן, להם שלושה ילדים, הזוג התגרש ב-1997. ורדה חזרה לגור בצפת, והיא מנהלת שם חדרי אירוח.
החל משנת 2010 התקרב לחסידות.
הוא התפלל בבית כנסת אורתודוקסי באורח יומיומי ואף עלה לרגל לקברו של רבי נחמן מברסלב בעיר אומן.
הופמן נפטר ב-25 באוגוסט 2023 והוא בן 86, והובא למנוחות בבית העלמין בעיר מגוריו צפת .
הסופר אייל מגד כתב את ספרו אורו הגנוז, 2026, לקשר עם יואל הופמן.
פרס היצירה לסופרים ומשוררים – 2008
פרס ביאליק לספרות יפה – 2002
יואל הופמן חיבר ספרים גם באנגלית.
ספריו תורגמו לאנגלית, איטלקית, גרמנית וצרפתית.
השונרא והשמטרלינג, רישומים יואל הופמן, כתר, 2001.
Curriculum Vitae, איורים יואל הופמן, כתר, 2007.
סיפורים, הוצאת כתר והוצאת פרדס, 2022.
קולות האדמה, קטעים נבחרים מכתביו של החכם ג'ואנג דזה, תרגם מסינית עם הערות ופירושים יואל הופמן, מסדה, 1977.
לאן נעלמו הקולות?, סיפורי זן ושירי הייקו, תרגום מסינית ויפנית, מבוא ופרושים מאת יואל הופמן, מסדה, 1980.
אומרי שיר על סף המוות, מבחר שירים יפניים ומסת מבוא, ליקט יואל הופמן, מסדה, 1985.
ספר הזן של ג'ושו (Radical Zen), תרגום מסינית לאנגלית, עריכה ומבוא מאת יואל הופמן, בבל, 2007 (הספר תורגם מסינית לאנגלית על ידי הופמן, ומאנגלית לעברית על ידי דרור בורשטיין).
קול היד האחת (The Sound of One Hand), תרגם והערות: יואל הופמן, הוצאת כתר, ירושלים, 2011. (הספר תורגם מיפנית לאנגלית על ידי הופמן, ומאנגלית לעברית על ידי דרור בורשטיין).
בפברואר כדאי לקנות פילים, אייר כרמי גל, גבעתיים: מסדה, 1988. מהדורה מחודשת, אייר איתי בקין, הוצאת מודן, 2018.
יואל חסון (נולד ב-2 באפריל 1973) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת (בכנסת ה-17, 18 וה-20) מטעם המפלגות "קדימה" ו"התנועה".
כחבר הכנסת העשרים כיהן כיושב ראש סיעת "המחנה הציוני", סגן יושב ראש הכנסת ומרכז האופוזיציה, עד להודעת אבי גבאי על פירוק "המחנה הציוני".
קודם לכן שימש כיו"ר צעירי הליכוד, נשיא הקונגרס הציוני ויו"ר ההנהגה הארצית של בית"ר.
חסון הוא שותף ובעלים של חברת "הקבינט" העוסקת בייעוץ אסטרטגי, קשרי ממשל ושתדלנות.
את החברה הוא הקים ביחד עם הלוביסט צח בורוביץ ב-2013 כשלא היה חבר כנסת.
חסון נולד ליהושע וסימון, עולים מתוניסיה.
הוא גדל בראשון לציון ולמד בחטיבת הביניים בפנימיית כפר הנוער דוד רזיאל שבהרצליה.
את לימודי התיכון עשה במגמה עיונית-ביולוגית בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי שבבאר יעקב.
בן 16 הצטרף לתנועת הנוער בית"ר.
לאחר לימודי התיכון, יצא מטעם התנועה לשנת שירות בה הדריך נוער בסיכון.
בצה"ל שירת בגרעין על שם שלמה בן-יוסף, בגדוד 905 של חטיבת הנח"ל בדרום הר חברון, ולאחר מכן, במפקדת הנח"ל .
חסון הוא בעל תואר ראשון בממשל ומינהל ציבורי מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
ב-1996 התמנה לראש מחלקת ההתיישבות של בית"ר, שטיפלה בגרעיני הנח"ל של התנועה.
כעבור שנה עזב את בית"ר כדי לשמש כיועץ פרלמנטרי לחבר הכנסת עוזי לנדאו, כשזה היה יושב ראש ועדת החוץ והביטחון.
ב-1998 התמודד בבחירות ליושב ראש תנועת בית"ר, וזכה במינוי; כעבור שנתיים נבחר לקדנציה נוספת.
במסגרת תפקידו נבחר ליו"ר מועצת תנועות הנוער בישראל, ושימש כחבר מליאת הרשות לקידום מעמד האישה וכן כחבר בשדולת הנשים בישראל.
בתור חבר מפלגת הליכוד הוא נמנה עם תומכי אריאל שרון.
הוא נבחר ליו"ר "צעירי הליכוד", ועם ניצחון "הליכוד" בבחירות 2001 מונה על ידי שרון ליועץ לפניות הציבור, ועמד בראש אגף פניות הציבור במשרד ראש הממשלה בין 2001–2006. לאור פעילותו בכפל תפקידים, ביקש נציב שירות המדינה שמואל הולנדר לפטרו מתפקיד יועץ ראש הממשלה.
ב-2005 פרש חסון מחברותו בתנועת הליכוד והצטרף ל"קדימה" מייד עם הקמתה.
במערכת הבחירות לכנסת ה-17 שימש כיו"ר מטה הצעירים והנוער של המפלגה, שובץ במקום ה-29 ברשימת המועמדים מטעמה ונבחר לכנסת.
ביוני 2006, בגיל 33, נבחר לנשיא הקונגרס הציוני העולמי הל"ה, שהתכנס בירושלים - האדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד זה אי פעם.
חסון נאלץ להתפטר מהתפקיד לאחר סגירת הכנס הל"ה של הקונגרס, משום שוועדת האתיקה של הכנסת הבהירה, כי הכהונה בתפקיד זה מנוגדת לחוק חסינות חברי הכנסת.
עד 21 ביולי 2008 שימש כממלא מקום יו"ר הקואליציה.
לאחר מינויו של היו"ר הקודם אלי אפללו לשר, נבחר חסון ליושב ראש סיעת קדימה וגם יושב ראש הקואליציה.
בשנה זו הוא הקים את השדולה לפתרון שתי המדינות.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה חבר חסון יחד עם ח"כים נוספים למפלגת "התנועה" שהקימה ציפי לבני בנובמבר 2012 על בסיס פורשים ממפלגת קדימה.
חסון הוצב מטעם הסיעה במקום השביעי ברשימת מועמדי הכנסת ה-19 ולאחר שהמפלגה זכתה בשישה מנדטים בלבד, לא נכנס לכנסת.
לאחר פרישתו מהכנסת הקים את חברת הייעוץ "אתיקה", העוסקת במתן ייעוץ לגופים מבוקרים כיצד להתנהל מול מבקר המדינה, וביחד עם הלוביסט צח בורוביץ' הקים את חברת הייעוץ "קבינט", שסייעה ללקוחותיה בהתנהלותם מול גורמי הממשל.
בשנה שלפני הבחירות לכנסת העשרים חסון היה שותף לתהליך הקמת "המחנה הציוני", בתפקידו כמנכ"ל התנועה.
בינואר 2015 הצטרף לרשימת "המחנה הציוני" והוצב במקום ה-16 ששוריין לנציגות "התנועה".
לאחר הבחירות לכנסת, בהן זכתה רשימת "המחנה הציוני" ב-24 מנדטים, מונה לסגן יושב ראש הכנסת.
בנוסף לתפקיד זה כיהן חסון כחבר בוועדת הכנסת ובוועדת המדע והטכנולוגיה, וכן כממלא מקום בוועדת הכספים.
הוא הקים בכנסת ה-20 את שדולת הסטארט-אפ הישראלית, שמטרתה קידום הסדרת שוק הסטארט-אפ בישראל והגברת התמיכה הממשלתית ביזמים ישראלים צעירים.
בנוסף עמד חסון בראש אגודת הידידות ישראל-קנדה יחד עם חברת הכנסת ענת ברקו.
ב-2016 הקים יחד עם תנועת "אני, אזרח" את השדולה למדינת ישראל יהודית דמוקרטית.
לאחר הבחירות לכנסת ב-21 באפריל 2019, הכריז על פרישתו מהכנסת לעסקים פרטיים.
במהלך כהונתו בכנסת יזם חסון כ-30 חוקים ובהם:
חוק המאפשר לאלמנות צה"ל להינשא בשנית מבלי לאבד את התגמולים ממשרד הביטחון.
תיקון לחוק למניעת העישון במקומות ציבוריים והחשיפה לעישון המחיל אותו גם על מקומות עבודה הנמצאים בבסיסי צה"ל, משטרת ישראל, שירות בתי הסוהר ומתקנים ביטחוניים אחרים.
חוק המחייב כל רשות מקומית להתקין אתר אינטרנט ולפרסם בו את הפרוטוקולים של ישיבות מועצת הרשות המקומית.
חוק הקובע כי ראש רשות מקומית שכהונתו פקעה בשל הרשעה בעבירה שעבר במהלך כהונתו או קשורה לבחירתו לא יהיה רשאי להתמודד בבחירות הראשונות שייערכו לאחר פקיעת כהונתו.
ביטול עבירת "תקלה ציבורית" בחוק העונשין.
חוק המחייב חניונים לגבות תשלום לפי פרקי זמן של רבע שעה ולא לעגל את החיוב לשעה שלמה כפי שהיה נהוג לפני כן (יחד עם אורית נוקד ומשה כחלון).
חוק הפוטר ממס את מרכז יצחק רבין לחקר ישראל ואת מרכז מורשת מנחם בגין (יחד עם גלעד ארדן).
תיקון לחוק הבחירות (דרכי תעמולה) המצמצם את האיסור על הגשת משקאות באסיפות בחירות למשקאות משכרים בלבד.
חוק המסדיר את הקמת הרשות הישראלית לחילופי נוער וצעירים.
חוק "איקיוטק" - תיקון לחוק הגנת הצרכן שנועד להגן על צרכנים מהונאות גבייה בדומה להונאות שנעשו בפרשת איקיוטק.
חסון נשוי לטס גדות ששימשה עורכת חדשות בערוץ הכנסת.
הזוג מתגורר בנחלת יהודה שבראשון לציון.
בעבר, התגורר חסון בהתנחלות ברקן.
חסון מתנגד לפתרון מדינה אחת ואף יצא בתקשורת נגד עמדותיו של נשיא המדינה ראובן ריבלין.
בכנסת ה-20 העלה הצעת חוק לאימוץ נאום בר-אילן בו התחייב ראש הממשלה נתניהו לפתרון שתי המדינות.
בתחום הביטחוני הוא מאמין במאבק נוקשה בטרור לצד משא ומתן עם הפלסטינים.
בשנת 2017, האשים חסון את ממשלות הימין, כי יש להם אינטרס משותף עם הימין הפלסטיני הקיצוני, במניעת פתרון של שתי מדינות, ולכן ממשלות נתניהו לא פועלות ברצינות נגד שלטון חמאס בעזה.
כן הוא טען כי "הציבור יעמוד מולכם במלחמה הבאה בעזה...
לטענתו עדיף לישראל למוטט את החמאס, לקדם הסדר מדיני בו הרשות הפלסטינית תשלוט בעזה.
כלכלית-חברתית חסון מחזיק בעמדות חברתיות ומרבית חוקיו עסקו בשיפור מעמדו של הצרכן הישראלי.
בשנת 2016 הצטרף חסון להובלת תוכנית סיעתית של "המחנה הציוני" שיזמה חברת הכנסת מיכל בירן, שמטרתה הגדלת המחנה לקראת הבחירות לכנסת ה-21. במסגרת תוכנית זו חסון ביקר בהתנחלויות וניסה לגייס ציבור ימני-מתון למפלגת "המחנה הציוני".
בנושאים אזרחיים הוא נחשב לתומך בשוויון זכויות לחברי קהילת הלהט"ב, בשמירה על המסורת היהודית של מדינת ישראל תוך שילוב פלורליזם דתי ואיזון בין אופייה היהודי והדמוקרטי של המדינה.
תומך של שמירה על הסביבה וזכויות בעלי חיים.
ב-22 במרץ 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הביע חסון תמיכה במפלגת תקווה חדשה.
בזמן מלחמת חרבות ברזל ב-2023, פורסם סרטון משנת 2017 בו הוא מתריע מעל בימת הכנסת על מלחמה ומבקר את ממשלת נתניהו על חיזוק והכלת החמאס, חסון טען שנתניהו מחזק את החמאס ומבסס את נוכחותו בעזה כדי להימנע מעיסוק מדיני שייפגע בו פוליטית בימין.
עוד נאמר בנאום שבמלחמה הבאה בעזה הציבור הישראלי לא ייסלח לנתניהו על שלא מנע את התעצמות החמאס בעזה.
יואל זילברג (30 במרץ 1927 – 18 בפברואר 2013) היה במאי קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, מחזאי, תסריטאי ומפיק ישראלי; זוכה פרס אופיר (פרס הקולנוע הישראלי) על מפעל חיים.
זילברג נולד בתל אביב, בן לשחקן האהל בן ציון זילברג.
בגיל שנתיים התגרשו הוריו ואביו, שהתקשה בגידולו, שלח אותו בגיל 4 להיות ילד חוץ בקבוצת גניגר.
בגיל 10 התגלה כישרונו המוזיקלי ואביו החזירו לתל אביב, שם החל ללמוד נגינת פסנתר; תחילה בקונסרבטוריון העירוני, אצל מיכאל טאובה ולאחר מכן כתלמיד פרטי של פרנק פלג.
זילברג ייעד לעצמו קריירה בתחום זה.
במלחמת העצמאות התגייס לחי"ש והיה בין מייסדי הצ'יזבטרון.
בתחילה שימש כאקורדיוניסט, ולאחר מכן כשחקן.
לאחר שנפגע בתאונת דרכים, נאלץ לוותר על הנגינה.
ביחד עם מנחם גולן נסע לבריטניה ללמוד בימוי בבית הספר הנודע "אולד ויק" (Old-Vic school), אחר כך עבד כמנהל במה ועוזר במאי בתיאטרון בלונדון.
לאחר ששב לישראל ב-1955 החל לעבוד ב"הבימה".
במהלך שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 עבד בעיקר כבמאי תיאטרון ב"בימה" ואחר כך ב"אהל".
בשנת 1960 עיבד וביים בתיאטרון האהל את המחזה "הבוגד" מאת הנרי דנקר, בהשתתפות אריק איינשטיין.
בשנת 1964 שב ל"הבימה" וביים את המחזה "הפריזאית" מאת אנרי בק.
בשנת 1971 כתב וביים את ההצגה "בוטיק השקרים".
בשנת 2011 40 שנה לאחר ההצגה המקורית, חזר לכתוב ולביים את ההצגה מחדש.
בשנת 1974 ביים את ההצגה שגם כתב "בעלי במילואים", בכיכובם של לילית נגר וז'ק כהן.
בשנת 1983 ביים בתיאטרון הבימה את המחזה "יושה עגל" על פי ספרו של ישראל יהושע זינגר.
בשנת 1996 כתב וביים את המחזמר "הגיבן מנוטרדם" על פי ספרו של ויקטור הוגו, בהפקת תיאטרון יובל, ולירן הפקות.
בשנת 2005 ביים ב"קאמרי" את הצגת היחיד "לנסקי", בכיכובו של יוסי גרבר, על המאפיונר היהודי אמריקאי מאיר לנסקי.
במהלך השנים ביים זילברג עשרות הצגות ומופעי זמר, והיה פעיל כבמאי עד סמוך למותו.
בשנת 1960 הוסרט בארץ הסרט "אקסודוס", וזילברג נתקבל לעבוד כעוזר לבמאי אוטו פרמינגר, וכך החל בקריירה קולנועית.
בתחילה שימש כעוזר במאי בסרטים זרים שצולמו בארץ.
בשנת 1962 השתתף בצילומי הסרט "שני אויבים", ב-1964 ביים את הסרט משפחת שמחון ובשנת 1966 סייע בצילומי הסרט "יהודית", שעסק במלחמת העצמאות ובו כיכבה סופיה לורן.
כבמאי הייתה יצירתו הראשונה הסרט הנוסטלגי "עץ או פלסטיין", אותו ביים לצד נתן אקסלרוד בשנת 1962. סרט זה, בהכנתו השתתף גם אורי זוהר היה תערובת של קטעי יומנים ישנים וקריינות מימי היישוב בארץ, וזכה להצלחה רבה.
ב-1964 ביים את הסרט "משפחת שמחון".
הייתה זו קומדיה עממית על פי סדרת תסכיתי רדיו פופולריים, בכיכובו של מאיר מרגלית שהיה זה סרטו הראשון.
סרט שונה במקצת היה "אהבה אילמת" דרמה בכיכובם של שרגא הרפז, אשר צרפתי, מירי אלוני ואביבה גר.
בשנת 1983 ביים את סרט ההמשך בסדרת "קוני למל", "קוני למל בקהיר".
בחלק מסרטים אלו שימש זילברג כתסריטאי או כמפיק.
בשנת 1984 החל לעבוד עבור חברת "קנון גרופ" של מנחם גולן ויורם גלובוס.
הוא התמחה בבימוי סרטי ריקודים כ"למבדה" ו"ברייקדאנס".
בין השנים 1984 ו-1993 ביים בארצות הברית ובגרמניה מספר סרטי ריקודים, וכן מספר סרטי פעולה.
בשנת 1993 ביים באולפני אולפני ג.ג.
בנווה אילן את הסרט "כלא הנשים", סרט דובר אנגלית בכיכובם של גיליה שטרן ואורי גבריאל.
בשנת 1995 היה אחראי ללהיט המצליח של ערוץ 2 שהיה אז בתחילת דרכו: סדרת הדרמה היומית "רמת אביב גימל".
הסדרה בכיכובם של ליאור מילר ויעל בר זוהר שודרה במשך 6 עונות וזכתה להצלחה רבה.
אך בשנת 2000, תבע את חברת ההפקה "אולפני ג.ג." על סכום של 800 אלף שקל, בטענה שלא קיבל את חלקו ברווחים.
בספטמבר 2008 העניקה לו האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה פרס על מפעל חיים.
הלך לעולמו ב-18 בפברואר 2013, בגיל 85, ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הותיר אחריו את רעייתו, מרים, שלושה ילדים, ונכדים.
כלתו היא מלכת היופי לשעבר יאנה קלמן, נכדתו היא הבמאית דפנה זילברג, ונכדה נוספת היא השחקנית אלכס זילברג.
יואל זוּסמן (24 באוקטובר 1910, כ"א בתשרי ה'תרע"א – 2 במרץ 1982, ז' באדר ה'תשמ"ב) היה הנשיא הרביעי של בית המשפט העליון.
חתן פרס ישראל למדעי המשפט לשנת ה'תשל"ה (1975).
יואל הכהן-זוסמן נולד בשנת 1910 בקרקוב שבגליציה (אוסטרו הונגריה) (כעבור מספר שנים בתחומי המדינה הפולנית השנייה).
למד משפטים באוניברסיטאות בפרנקפורט, היידלברג וברלין.
בשנת 1933 קיבל את התואר דוקטור למשפטים ושנה לאחר מכן בשנת 1934 עלה לארץ ישראל.
בשנת 1937 הוסמך כעורך דין על ידי שלטונות המנדט הבריטי והחל לעבוד במקצוע יחד עם מקס זליגמן ואלפרד ויתקון.
בשנת 1944 הוא ייצג מתמודד ברשימת תימנים בערעור על תוצאות הבחירות לאספת הנבחרים, אך ערעורו נדחה.
הוא השתלם באוניברסיטת קיימברידג' ובשנת 1947 קיבל תואר LLB של אוניברסיטת לונדון.
זוסמן היה חבר ההגנה החל משנת 1941. עם פרוץ מלחמת העצמאות הוא שירת כתובע צבאי במסגרת צה"ל (סגן התובע הצבאי הראשי), עד שמונה בשנת 1949 למשרת שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
לאחר תקופת כהונה קצרה כשופט בבית המשפט המחוזי, מונה זוסמן בשנת 1951 כשופט בית המשפט העליון בפועל, למספר כהונות.
באוגוסט 1952 ביקש שר המשפטים חיים כהן מהכנסת לאשר את מינויו של זוסמן לבית המשפט העליון, בהתאם לנוהג שלפני הקמת הוועדה לבחירת שופטים.
אולם המינוי נדחה עד לאחר הקמת הוועדה לבחירת שופטים וב-11 בדצמבר 1953 מונה זוסמן לכהונת שופט קבוע בבית המשפט העליון.
ב-7 באוקטובר 1970 מונה זוסמן לממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון.
לאחר פרישתו של נשיא בית המשפט העליון, השופט שמעון אגרנט, מונה זוסמן ב-8 בספטמבר 1976 לנשיא בית המשפט העליון.
במהלך כהונתו בבית המשפט העליון כיהן כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת הרביעית (1959).
עמד בראש הוועדה לחקירת נסיבות הדליקה במסגד אל-אקצא בשנת 1969.
זוסמן פרש מכהונת נשיא בית המשפט העליון ב-29 בפברואר 1980, 8 חודשים לפני הגיעו לגיל 70, עקב מצבו הבריאותי ונפטר ב-2 במרץ 1982. שני בניו, אמנון ואמיר היו גם הם עורכי דין ועשו את התמחותם בבית המשפט העליון.
בנוסף לכהונתו של יואל זוסמן כשופט בבית המשפט העליון, כיהן כמרצה בדרגת פרופסור (נלווה) בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
כמרצה העמיד יואל זוסמן תלמידים רבים ובהם פרופ' יצחק זמיר (לימים שופט בית המשפט העליון) ופרופ' גבריאלה שלו.
יואל זוסמן חיבר מספר ספרים חשובים בתחום המשפט, בהם: "דיני שטרות" וכן "דיני בוררות".
ואולם ספרו החשוב ביותר היה "סדרי הדין האזרחי" אשר יצא בשבע מהדורות - שלוש האחרונות שבהן פורסמו לאחר מותו, בעריכת השופט שלמה לוין ובעריכת בניו.
בספר "סדרי הדין האזרחי" כינס יואל זוסמן וניתח את כל החקיקה והפסיקה הקיימת בעניין הפרוצדורה האזרחית שמטרותיה העיקריות הן: ניהול המשפט באופן יעיל ומהיר ככל האפשר ולבסוף מיקוד הדיון בשאלות השנויות במחלוקת והימנעות מדיון עקר.
נפטר ב-1982 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
דומה שזוסמן חשב כי מן הראוי לטפח את סדר הדין האזרחי, לאו דווקא מתוך הקפדה על חשיבות הכללים הפרוצדורליים, אלא מתוך הערכה, כי שמירה על הזכויות הפרוצדורליות תשמור בהכרח על הזכויות המהותיות ומתוך דאגה, כי הצדק ייצא לאור.
זוסמן אמר שאחת התכונות החשובות ביותר לשופט היא חוש פרקטי לגבי תוצאות פסק דינו; לפני שהוא כותב את פסק הדין עליו להתעכב לרגע ולחשוב האם הגעתי לפתרון מעשי?
אם ימצא שהפתרון אינו מעשי הרי לעיתים קרובות זהו אות כי טעה בהנמקתו.
בפסק דין ירדור תמך זוסמן בפסילת "רשימת הסוציאליסטים" מאנשי אל-ארד מריצה לכנסת בהסתמך על המשפט הטבעי והצורך של הדמוקרטיה להגן על עצמה.
יואל ברי"ל (ראשי תיבות: בן ר' יהודה ליב; בגרמנית: Joel Löwe, לֶוֶוה; 27 בפברואר 1762 - 11 בפברואר 1802), היה מפעילי תנועת ההשכלה בברלין, פרשן מקרא, בלשן ואיש חינוך, מעורכי "המאסף".
ברי"ל נולד ליהודה לייב, והתחנך בביתו של אחד מעשירי ברלין, אהרון יורש, חתנו של פייטל היינה אפרים.
אחר כך עבד כמורה פרטי בביתו של דוד פרידלנדר.
היה ידיד נעורים של יצחק אייכל, ושניהם היו מצעירי תלמידיו של משה מנדלסון.
כשהקים אייכל ב-1782 את "חברת דורשי לשון עבר" בקניגסברג, היה ברי"ל נציגו בברלין, והם המשיכו לעמוד בקשר מכתבים והקדישו זה לזה את ספריהם.
ברי"ל עסק בפרשנות המקרא ובדקדוק עברי.
מ-1785 עד 1790 פרסם בכמה חלקים את התרגום של מנדלסון לספר תהלים עם ביאור עברי משלו.
ב-1788 הוציא לאור תרגום גרמני באותיות עבריות וביאור עברי לספר יונה, וב-1789 הוציא ביחד עם אהרן האלה-וולפסון תרגום לחמש מגילות.
וולפסון וברי"ל גם עמדו בראש מפעל תרגום ההפטרות לגרמנית שנועד להמשיך את מפעל הביאור של מנדלסון למקרא אחרי פטירתו של מנדלסון.
כמו כן תרגם ברי"ל לגרמנית את ההגדה של פסח.
ב-1794 הוציא לאור את "עמודי הלשון", ספר לימוד לדקדוק עברי.
ברי"ל היה מן הפעילים ביותר בפרסומים של אנשי תנועת ההשכלה בברלין.
הוא כתב מאמרים ושירים ב"המאסף", כתב העת של המשכילים, ומראשית שנות התשעים היה גם עורך כתב העת ביחד עם וולפסון.
במאמריו כתב בעד הרציונליזם וההשכלה וביקר את ההנהגה הרבנית.
בעריכת השניים הפך "המאסף" לקיצוני יותר ויותר בעמדותיו בעד ההשכלה הרדיקלית ונגד המסורת וההשכלה המתונה, ובמקביל הלכה והתמעטה תפוצתו עד שפסק להופיע ב-1797. ב-1794 חיבר ברי"ל חוברת בעניין פולמוס הלנת המת ובה תקף את הרבנים ואנשי ה"חברה קדישא" על התנגדותם לדחיית הקבורה.
ב-1795 עבר ברי"ל (ואיתו הוצאת "המאסף") לברסלאו, ושימש כמורה ראשי בבית הספר המשכילי שנפתח שם בתמיכת השלטונות הפרוסיים.
שרייבן אן דיא ווירדיגען מיטגלידר זעמטליכר: חברות גמילות חסדים, ברלין: דפוס חברת חנוך נערים, תקנ"ד.
לוחות בניני הפועלים: עם משקלי השמות (פאללשטענדיגע פאראדיגמן דער עברישן צייט אונד נענווערטר צום געברויך פיר שולן אונד הויזלעהרר), פראג: [חמו"ל], תקס"ג.
עמודי הלשון: המיוסדים על אדני ההגיון, לתועלת התלמידים החפצים ללמוד שפת עבר (דיא עלעמענטע דער עברישן שפראכע נאך לאגישן פרינציפיען ענטוויקקלט, איין האנדבוך פיר להערער), פראג: דפוס האחים STIASNY, תקס"ג.
משפחתו עלתה בראשית המאה ה-19 ב"עליית החסידים" והתיישבה בצפת ובטבריה.
סבו היה ר' שמואל דייןמטבריה המופיע גם במפקדי מונטיפיורי משנת 1849. יש הגורסים כי שם המשפחה ניתן על שם ברשד, עיר ידועה בפודוליה.
בשנת 1904 ייסד יחד עם צבי ברזל את הבנק הראשון בצפת, בנק ברשד ברזל.
ב-1909 מכר את חלקו בבנק לאליהו קלינגר.
בשנת 1909 היה מיוזמי הקמת אגודת אחדות היהודים העות'מאנים בצפת שהוקמה במטרה לשפר את תנאי חייהם של היהודים בעיר, ונבחר על ידי תושבי העיר לאחד הנציגים.
בשנת 1910, נפתח בצפת סניף של בנק אנגלו-פלשתינה.
יואל ברש"ד נענה לבקשתו של זלמן דוד ליבונטין, מנהל הבנק, לשמש כגזבר וסגן-מנהל.
עבודתו בבנק נמשכה עד המחצית השנייה של שנות ה-20. בתקופת מלחמת העולם הראשונה סבלה צפת מרעב וממחלות ולבנק אפ"ק היה תפקיד משמעותי בסיוע לתושבים.
בערך בשנת 1911 עזב את הרובע היהודי העתיק והיה היהודי הראשון שבנה את ביתו מחוץ לגבולותיו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר משכנו של סניף בנק אנגלו-פלשתינה מהרובע העתיק לבית זה.
יואל ברש"ד ושותפו עמנואל פרידמן יחד עם בן ציון ברוכשטיין היו הקבלנים שהשתתפו בבניית בית החולים רוטשילד – בית החולים היהודי המודרני הראשון בצפת.
הבניין המודרני והמפואר נחנך בשנת 1912 (כיום משמש את המכללה האקדמית צפת, ברחוב ירושלים).
בשנת 1913 הוקמה אגודת "בוני בתים" שנענתה להצעתו של ליבונטין לסייע לתושבי צפת לרכוש אדמות בהר כנען על מנת לבנות פרוור חדש לעיר.
יואל ברש"ד היה מראשי ועד האגודה, שבחזונה תכננה לבנות פרוור לצפת במתכונת עיר גנים.
הוא אהד את התנועה הציונית ולא פעם התנגש על רקע זה עם ראשי העדות החרדיות בצפת.
שלח את ילדיו ללמוד בבית ספר כי"ח, בקולג' הסקוטי ומאוחר יותר בגימנסיה "הרצליה" עודד את ילדיו לרכוש השכלה כללית ורחבה וידיעת שפות, דבר שלא היה מקובל בעירו בראשית המאה ה-20.
היה חבר המג'ליס (עירייה) בצפת, בעל השפעה רבה על אנשי צפת הסביבה וזכה לאמונם, נהג לפתור סכסוכים בין איכרי הסביבה ובין נציגי הממשל.
ושנים רבות היה חבר ועד העיר ליהודי צפת, ופעיל בבני ברית.
במאורעות תרפ"ט מצאו מקלט בביתו יהודים שהצליחו להימלט מפני הפורעים.
על ההסתה של הערבים שהגיעו מחוץ לעיר, והאירועים שהתרחשו בצפת העיד בפני ועדת החקירה שהוקמה על ידי הבריטים לאחר האירועים.
נשא את ציפורה דוקטרוביץ הלוי, בתו של נפתלי חנהל'ס מצאצאי הבעש"ט.
אשתו ציפורה נפטרה בגיל 42, בשנת 1917, אשתו השנייה, טאובה, גידלה את ילדיו הצעירים.
בתו הבכורה: חנה פרל, אשת זאב מתתיהו פרל,מנחם, נחמה, מרים, משה, שאול, יצחק, ושמואל שנפטר בילדותו.
בניה של אחותו הינדה ברשד ויסברג: אשר ברשד (1901–1953) היה המוכתר של צפת והקפיד על רישום ספרי הלידות הפטירות ומרשם התושבים.
ויעקב ברשד (1903-1979) היה שוטר במשטרה הבריטית, חבר בארגון השומר ואחראי על השמירה במפעל החשמל של רוטנברג בנהריים.
יואל גבע (נולד ב-1 בינואר 1951) הוא מורה ישראלי למתמטיקה ואיש עסקים.
גבע הוא מחבר ספרי לימוד לבית ספר תיכון ומקים "בית הספר לבגרות ופסיכומטרי של יואל גבע".
גבע נולד בפתח תקווה ולמד בבית הספר היסודי פיק"א ובתיכון אחד העם בעיר.
הוא היה פעיל בשבט "ראשונים" של תנועת הצופים, הפועל בעירו.
סיים תואר ראשון במתמטיקה עיונית (B.Sc) באוניברסיטת תל אביב (1968- 1972).
בשנת 1975 החל ללמד מתמטיקה בבית הספר הפרטי "אנקורי" בתל אביב, ובהמשך בתיכון עירוני ה'.
גבע יצר שיטת לימוד מדורגת, המותאמת לרמת התלמידים.
בנוסף אימץ שיטת מרתון לימודי הכוללת לימוד אינטנסיבי של כשלושה שבועות, בסמוך לבחינות הבגרות.
בשנת 1991, בעקבות עליית הביקוש ללמוד אצל גבע, ומאחר שהתנאים שהציע בית ספר בו עבד לא היו טובים מספיק לדעתו, תכנן גבע לעבור ללמד בבית ספר מתחרה.
בית הספר שבו לימד פנה לבית המשפט והוציא צו המונע מגבע להצטרף לאחד מבתי הספר המתחרים לכמה שנים.
לאור זאת, החליט הוא להקים בית ספר משלו ללימודי בגרויות.
במועד הראשון לימדו בבית הספר, שהוקם בבניין הגימנסיה העברית "הרצליה", המקצועות מתמטיקה, אנגלית ולשון בלבד.
מהמועד השני ועד היום מלמדים בבית הספר את כל מקצועות החובה לתעודת בגרות וכן מספר מקצועות בחירה.
בית הספר מצהיר כי מטרתו "לאפשר לתלמידים לחוות חוויה-מתקנת לתהליך שעברו בבית הספר התיכון".
ב-1997 פתח גבע קורסי הכנה לבחינה הפסיכומטרית, ובית ספרו שינה שמו ל"בית הספר לבגרות ופסיכומטרי של יואל גבע".
ב-2014 החל בית הספר להציע קורסי פסיכומטרי גם לאוכלוסייה דוברת הערבית, וקורסי הכנה לבחינת ה-GMAT, וכמו כן הקים אתר בשם MYGEVA (אתר מסחרי בתשלום) ללימודי מתמטיקה לתלמידים המתכוננים לבחינות הבגרות.
ב-2016 התחיל יואל גבע ללמד לימודי ליבה לחרדים המעוניינים להשתלב בלימודים אקדמיים או בשוק העבודה.
ב-2017 הקים יואל גבע בית ספר ללימוד "אנגלית מדוברת" בשם "English Mentor".
במשך השנים פרסם גבע ספרי לימוד רבים.
החל מ-1978 כתב ופרסם במשך חמש שנים שלושה ספרים ללימוד עצמי של אלגברה בהיקף של 3 יחידות לימוד (יח"ל).
ב-1990 התחיל לכתוב ספרי תרגילים לתוכנית הלימוד החדשה ב-3, 4 ו-5 יח"ל.
תוכנית זו השתנתה בשנות ה-2000, וכעת גבע שותף לכתיבת ספרי לימוד לתוכנית הנוכחית.
בשנת 2010 הוציא יואל גבע סדרת ספרים חדשה לתוכנית הלימודים החדשה ל-3, 4 ו-5 יח"ל.
בנוסף, יואל גבע כתב גם ספרי לימוד ברמת 5 יח"ל לתוכנית "בר-אילן" לנוער מוכשר במתמטיקה לכיתות ח', ט' ו-י'.
גבע צילם במסגרת ערוץ "הטלוויזיה החינוכית הישראלית", סדרת שיעורים ללימוד סטטיסטיקה, ובמהלך שנות ה-90 הופיע במשך שש שנים בתוכנית הטלוויזיה "תיק תק" כשופט תחום המתמטיקה.
בנוסף, חיבר חידות לתוכנית "מלך הטריוויה".
יואל ברנד (25 באפריל 1906 – 13 ביולי 1964) היה פעיל ציוני יהודי הונגרי, איש מפתח בניסיונות להצלת יהדות הונגריה במהלך השואה מגירוש למחנה ההשמדה אושוויץ, במשא ומתן שכונה "סחורה תמורת דם".
בשנת 1942 הצטרף ברנד לוועדת העזרה וההצלה בבודפשט, וב-1944 הציע לו אדולף אייכמן לשאת ולתת מטעמו עם בעלות הברית, עם שאיפה להצלת מיליון יהודים תמורת 10,000 משאיות, אספקה ושחרור 100 אלף יהודים כמקדמה.
לצורך כך ניתנה לברנד אפשרות לצאת מהונגריה לטורקיה כדי לקדם את העסקה.
ברנד נפגש עם אנשי הסוכנות בטורקיה, והם הסגירו אותו לבריטים, שעצרו אותו ברכבת בסוריה.
הוא הועבר משם למעצר במצרים למשך כארבעה חודשים, עד שההצעה כבר לא הייתה רלוונטית.
במהלך המעצר נפגש ברנד עם אנשי סוכנות, שהבכיר שבהם היה משה שרת, לימים ראש ממשלת ישראל.
במשך שארית חייו האשים ברנד את הסוכנות היהודית ואת הבריטים בסיכול האפשרות להצלה, ובהמשך הצטרפו לטענות היסטוריונים וסופרים, כגון משה ברנט ובן הכט.
כנגד טענותיו עלתה הסברה שהתוכנית עשויה הייתה להיות הטעיה, ושתכליתה האמיתית הייתה ניסיון ליצור ערוץ חשאי ולא-רשמי בין היינריך הימלר, שפעל מאחורי גבו של היטלר, למערב, וכן לחתור תחת הקשרים בין הסובייטים לבריטים ולאמריקנים באמצעות יצירת רושם של מגע כזה.
טענה נוספת היא שאי אפשר היה להגשים את התוכנית המוצעת ללא תמיכת ממשלות בריטניה וארצות הברית, שהאמינו שעסקאות ההצלה מחבלות במאמץ המלחמתי נגד גרמניה הנאצית.
בנוסף נטען שתסכולו של ברנד נבע מהערכה מופרזת כאילו "היהודים שולטים בכל העולם", כפי שהאמינו הנאצים והדגישו בשיחותיהם עמו, בעוד שלמעשה מצבו של היישוב היהודי בארץ ישראל היה גרוע ועלוב, ונע בין חוסר אונים לבין חשדות בשיתוף פעולה עם הגסטאפו.
ברנד נולד בשנת 1906 בנאסוד שבטרנסילבניה (כיום רומניה).
בשנת 1910 עבר עם משפחתו לארפורט שבגרמניה, שם גדל והתחנך.
ברנד היה קומוניסט ועבד בקומינטרן בתפקיד ימאי ובתפקידים כלליים במדינות רבות כגון הפיליפינים, יפן, סין ודרום אמריקה.
כשחזר לגרמניה עלה מעמדו בקרב הקומוניסטים.
מעמדו הוביל למעצרו באירועי שריפת הרייכסטאג בשנת 1933. ברנד שוחרר מהמעצר בשנת 1934, עזב את גרמניה ועבר לבודפשט בירת הונגריה.
בבודפשט ברנד עבד בחברת טלפונים.
עם הזמן הוא הפך לציוני, היה חבר הנשיאות של קרן היסוד, היה חבר בהנהגת "איחוד פועלי ציון" ונמנה עם המשרד הארצישראלי.
בשנת 1935, התחתן עם האנזי הרטמן.
ביולי 1941, נתפסה אחותה של האנזי וגורשה לאוקראינה בגירוש מרוכז מהונגריה של יהודים שלא הצליחו להוכיח שיש להם אזרחות הונגרית.
בין 14,000 ל-16,000 מהמגורשים נורו על ידי האס אס ב-27 באוגוסט וב-28 באוגוסט 1941. ברנד שילם ליוזף קראם, סוכן ריגול הונגרי, כדי להציל את אחותה של האנזי.
כשמצב היהודים באירופה התערער, צירף ברנד למאמצי ההצלה שלו את ישראל קסטנר, עורך דין ציוני ועיתונאי במחוז קלוז', ואת שמואל שפרינגמן, יהודי פולני ציוני בעל חנות תכשיטים, שהפך לגזבר הוועדה.
בתחילת שנת 1943 הצטרף לקבוצה אוטו קומוי.
הצטרפותו של קומוי הביאה לקבוצה את האמינות לה נזקקה.
הוא הפך ליושב ראש הקבוצה וכך נוצרה ועדת העזרה וההצלה בבודפשט שכללה כעת את קומוי, קסטנר, יואל והאנזי ברנד, שאנדור אופנבך, אנדריאס ביס, ד"ר משה (מיקלוש) שווייגר (בר צבי), משה קראוס ואויגן פרנקל (שני האחרונים ציונים ואורתודוקסים) וארנו סילאדי (חבר השומר הצעיר).
על פי עדותו של ברנד במשפט אייכמן, עד כיבוש הונגריה בידי הגרמנים עזרה ועדת העזרה וההצלה ל-22,000-25,000 יהודים מהשטחים שהיו בשליטת הנאצים להגיע להונגריה, על ידי אספקת תעודות מזויפות, מגורים, ביגוד וכסף.
ביום ראשון, 19 במרץ 1944, פלשה גרמניה להונגריה ללא התנגדות.
ברנד הוחבא אצל יוזף וינינגר, שליח של האבווהר גרמני, שקיבל כסף מברנד בתמורה למתן מידע על הפליטים היהודיים.
ברנד עצמו שילם בין 8,000 ל-20,000 דולר בשביל מקום מסתור.
על פי עדותו של ברנד במשפט אייכמן, וינינגר קישר בינו לבין אדולף אייכמן באפריל 1944. ברנד נלקח לבית מלון בו התקיימה הפגישה, בה נכח גם קורט בכר - קצין אס אס ונציג של היינריך הימלר.
על פי העדות, אמר אייכמן לברנד: "היודע אתה מי אני?
באירופה, בפולין, בצ'כוסלובקיה, אוסטריה המבצע הושלם, ועכשיו הגיע תורה של הונגריה".
אייכמן הוסיף כי בחן את ברנד כאיש הג'וינט והסוכנות היהודית, וקבע כי הוא "מסוגל לפעול":
ברנד אמר לאייכמן שהוא אינו מוסמך לקבל החלטה זו, ושאל היכן ישיג לו תמורה, כשכל ציוד היהודים הוחרם על ידי הגרמנים.
אייכמן השיב כי הוא אינו מעוניין בכסף או בסחורה הונגרית אלא בסחורת חוץ, והציע לנסוע לחו"ל ולדון ישירות עם "אנשיו".
בפגישת המשך הודיע לברנד כי הוא מעוניין במשאיות, מיליון יהודים עבור 10,000 משאיות, וכי המשאיות חייבות להיות חדשות, מאובזרות ומצוידות להפעלה בחורף.
ברנד הוסיף בעדותו כי אייכמן הציע "להשיב טובה תחת טובה" אם המשאיות יוטענו במצרכים, קפה, תה, שוקולד וסבון.
אייכמן הציע לברנד כמקדמה לשחרר 100,000 יהודים.
הוא אמר לברנד: "תיקח אותם מאיפה שאתה רוצה, הונגריה, אושוויץ, סלובקיה - מאיפה שאתה רוצה ואיזה שאתה רוצה".
ברנד נשאל איפה הוא מעוניין לבצע את ההסכם והוא בחר באיסטנבול.
ברנד שאל מי נותן לו ביטחונות שהיהודים באמת ישוחררו, ולכך ענה אייכמן כי אם יחזור עם תשובה חיובית, הוא יפוצץ את מתקני אושוויץ ויעביר 100,000 יהודים תמורת 1,000 המשאיות הראשונות.
על הצעתו של אייכמן העיד ברנד במשפט קסטנר: "כשעזבתי את המבנה, הרגשתי כמו משוגע, מה אנחנו נעשה עם ההצעה המפלצתית הזאת?
אני הכרתי את הגרמנים והשקרים האכזריים שלהם היטב, אבל המחשבה על 100 אלף יהודים בתור מקדמה עינתה את מוחי, לא הייתה לי שום זכות לחשוב על שום דבר מעבר לזה".
ברנד האמין שאם יחזור מאיסטנבול עם הבטחה בלבד, יינצלו לפחות 100 אלף יהודים.
ברנד נפגש עם אייכמן שוב, הפגישה האחרונה ביניהם התקיימה ב-15 במאי 1944. אייכמן אמר לברנד שהמשלוחים לאושוויץ עומדים להתחיל - כפי שאכן קרה - אבל היהודים לא ייהרגו כל עוד השיחות מתקיימות.
אייכמן אף הציע לפוצץ את אושוויץ ולשחרר בהתחלה "עשרה, עשרים, חמישים אלף יהודים", כל עוד יקבל מאיסטנבול הסכמה עקרונית להצעה שלו.
ברנד יצא ב-15 במאי 1944 עם הרמן קרומיי לווינה.
גרוס עזב את בודפשט יומיים לאחר מכן.
בווינה קיבל ברנד דרכון גרמני עם השם אויגן באנד, הוא שלח מברק לסוכנות היהודית באיסטנבול (אז נקראה קונסטנטינופול) להודיע שהוא מגיע.
תחילה טס לסופיה ומשם לאיסטנבול, במטוס שנועד לדיפלומטים גרמנים, והגיע ב-19 במאי.
במברק שקיבל חזרה נאמר לו שחיים יפגוש אותו באיסטנבול.
ברנד התרגש מאוד כיוון שחשב שמדובר בחיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, אבל הכוונה הייתה לחיים ברלס, יושב ראש קבוצה של שליחים ציונים מאיסטנבול.
בכל תקופת ניסיונות ההצלה, ראשי הסוכנות היו מוקפים בכ־6 ארגוני מודיעין, בריטי ואמריקאי, שעקבו וצוטטו בכל מה שנאמר בפגישות האינטימיות שלהם.
ראשי המעצמות התנגדו לעסקאות כעין אלו שהיוו תקיעת טריז בשיתוף הפעולה המלחמתי בין המערב ולבין הסובייטים, וניסיון השהיה של המלחמה לצורך ריכוז כוחות גרמניים בחזית המזרחית, לפיכך כל גורם שהתחבר אל ברנד ושותפו נחשב כגורם עוין המסייע לגרמנים בהגשמת מטרותיהם האסטרטגיים.
בהגיעו לאיסטנבול, גילה ברנד שלא רק שאף אחד לא חיכה לו בנמל התעופה, אלא שהוא גם עלול להיעצר ולהיות מגורש וחשב שהסוכנות בגדה בו.
בפועל, כשנחת, חיים ברלס עדיין ניסה להשיג לו ויזת כניסה לאיסטנבול.
בעיה נוספת הייתה שבדרכון שמו היה אויגן באנד, מה שלא היה ידוע לחיים ברלס.
בסופו של דבר בנדי גרוס, שהיה מקושר מאוד, עשה מספר טלפונים והשיג לברנד אישור כניסה לאיסטנבול.
ברנד התעצבן מאוד על התקרית הזאת והגיע נרגש לפגישה עם הנציגים היהודים.
"חברים, אתם מבינים מה כרוך בכך?
אנחנו צריכים לבצע משא ומתן, עם מי אני יכול לשאת?
יש לכם את הכוח לבצע הסכמים?
12 אלף יהודים מגורשים מדי יום, זה 500 כל שעה, הם צריכים למות כי אין פה אף אחד שיכול לבצע?
אני רוצה לשלוח מברק מחר כדי שיהיה הסכם מאובטח, אתם מבינים במה זה כרוך, חברים?"
הנציגים היהודים אמרו לברנד שמשה שרת, יושב ראש המחלקה המדינית בסוכנות היהודית ונציג התנועה הציונית מול המנדט הבריטי, יגיע לאיסטנבול לפגוש אותו, דבר שגרם לברנד לקוות שהעניינים מתנהלים בצורה רצינית.
הוא סיפר להם על אושוויץ (כנראה מדיווחו של רודולף ורבה) ועל דרישתו לבטל את תאי הגזים.
מאוחר יותר אמר ברנד שהם לא ירדו לסוף דעתו, "הם כנראה לא ראו את המוות יום יום, כמונו בבודפשט".
הסוכנות נתנה לברנד דף לכתוב עליו את עיקרי ההסכם שהוא מעוניין בו ושיוסכם על ידי אייכמן.
המסמך הבטיח לגרמנים 4,000 דולר על כל 1,000 יהודים שישוחררו לארץ ישראל ומיליון פרנק שווייצרי על כל 1,000 יהודים שישוחררו לספרד.
בנוסף בעלות הברית יעניקו ציוד ליהודים במחנות הריכוז ויעניקו לגרמנים ציוד ואספקה.
ברנד שלח מסמך זה לאייכמן, בתקווה שלפחות הגירושים לאושוויץ יפסקו זמנית.
המעצר על ידי המודיעין הבריטי
לאחר מספר ימים באיסטנבול, היה ברור לברנד שמשה שרת לא יגיע, והויזה הבריטית של ברנד עמדה לפקוע.
ברנד נשאל אם הוא מעוניין להגיע לחלב שנמצאת על גבול סוריה-טורקיה ושם יוכל לפגוש את שרת.
ברנד הסתייג כיוון שהיה זה שטח שנשלט על ידי הבריטים והוא פחד שהם יעכבו את התוכניות שלו ויחקרו אותו.
בסופו של דבר הוא הסכים ועלה על רכבת מלווה בשני חברי הסוכנות היהודית.
ברכבת, ברנד היה עוד יותר מתוח, כיוון שניגשו אליו אנשים מברית הציונים הרוויזיוניסטים של זאב ז'בוטינסקי ומאגודת ישראל.
הם אמרו לו שהבריטים מתכוונים לעצור אותו בחלב, "הבריטים הם לא בני ברית שלנו בנושא הזה", אמרו לו האנשים והזהירו אותו שהוא לא יורשה לחזור אם ימשיך את המסע שלו.
בעדותו אמר ברנד שהוא נבהל מאוד כשהוא שמע דברים אלה, כיוון שלא לחזור לבודפשט, משמעותו כישלון במשימה וסיכון חיי בני משפחתו ומיליון יהודים הונגרים.
ברכבת הובטח לו על ידי אחד ממלוויו מהסוכנות שלא ייעצר בחלב והוא קיווה שזה יקרה.
ברנד אמר: "לא יכולתי להאמין שאנגליה, המדינה האירופית היחידה שהמשיכה להילחם (בגרמנים), אותה אנגליה, אשר הערכנו כלוחמת למען החופש, תרצה להקריב אותנו, העניים והחלשים ביותר".
ב-7 ביוני 1944, הגיע ברנד לחלב ונחטף מיד לג'יפ צבאי על ידי אנשי המודיעין הבריטי.
מידע מהעסקה הנרקמת בין ברנד לאייכמן דלף ללונדון ולוושינגטון.
הקבינט לענייני פליטים בלונדון, שכלל את האחראי לקהילה הזרה מטעם הממשלה, אנתוני אידן, ואת אוליבר סטנלי, מזכיר המדינה, דן בהסכם "סחורה תמורת דם" והחליט להתנגד להסכם זה.
אם ההצעה הייתה מגיעה ישירות מהאס אס זאת הייתה סחטנות, ואף אחד לא היה שוקל לתת ציוד לחיזוק האויב, אך כיוון שהיה פה ניסיון להציל את היהודים, הוחלט לדון על כך כדי לא לקבל ביקורת פנימית בבריטניה.
אי חזרתו של ברנד לבודפשט תוך שבועיים, כפי שנקבע עם אייכמן, הוערכה כאסון על ידי חברים בוועדת העזרה וההצלה בבודפשט.
אייכמן תבע מהם לדעת האם הסכם דם תמורת משאיות הוסכם בבריטניה.
ב-9 ביוני אמר להם אייכמן: "אם אני לא מקבל תשובה חיובית תוך שלושה ימים, אני מפעיל את מחנה הריכוז באושוויץ".
המפגש עם משה שרת ושביתת הרעב
ברנד העיד שהוא נלקח לווילה ערבית, בה היו קצינים רמי דרג בריטים, וב-11 ביוני הוא נפגש עם משה שרת, איתו דיבר לאורך כל היום בשתי פגישות של שש שעות כל פגישה.
שרת רשם ביומנו: "אני חייב להסתכל בספקנות קטנה על דבריו (של ברנד): 'בבקשה תאמין לי, הם הרגו שישה מיליון יהודים, נשארו רק שני מיליון חיים'".
לאחר הפגישה השנייה, שרת דיבר עם הקצינים הבריטים, חזר לברנד ואמר לו: "יואל היקר, אני צריך להגיד לך משהו מר כעת", הוא אמר לברנד לנסוע דרומה, לא לבודפשט, כי כך הבריטים דורשים.
ברנד החל לצעוק עליו: "אתה יודע מה אתה עושה?
אם אני לא אחזור, האנשים הטובים שלנו יישחטו!
אני בא לכאן תחת דגל הפסקת האש.
הבאתי לך מסר, אתה יכול להסכים איתו או לסרב לו, אבל אין לך שום זכות להחזיק את השליח".
למרות מחאתו, ברנד נלקח לקהיר, שם נחקר על ידי הבריטים בין 10 ל-12 שעות ביום.
ביום העשירי, ברנד החל לשבות רעב, וכתב מכתב לסוכנות היהודית: "ידוע לי כעת שאויב של העם שלנו מחזיק אותי ולא מתכוון לשחרר אותי בעתיד הקרוב.
החלטתי להתחיל שביתת רעב שוב ואעשה את מרב היכולת כדי לפרוץ את הכידון אשר שומר עלי".
ביום ה-17 קיבל ברנד פתק, מאיש הסוכנות היהודית שהיה איתו בחלב, שהמליץ לו לא להיות קשה.
ברנד טען בספרו שלורד מוין, השר הבריטי לענייני המזרח התיכון וחבר קרוב של ראש הממשלה, וינסטון צ'רצ'יל, חקר אותו.
לדבריו מוין אמר לו: "מה אני אעשה עם מיליון יהודים?
שלמה אהרונסון כתב שלורד מוין מעולם לא חקר אותו, וברנד המציא את הדברים על בסיס אמירות ששמע בוועידת מפא"י שבה דיווח משה שרת על הגישה הצוננת שנתקל בה בלונדון.
ברנד ניסח אותם כהצדקה בדיעבד לרציחתו של מוין ב-6 בנובמבר 1944 על ידי שני אנשי לח"י, אליהו בית צורי ואליהו חכים.
במהלך שיחות עם משה שרת, ב-6 ביולי 1944, הביע אנתוני אידן "סימפתיה עמוקה" כלפי היהודים, אך אמר כי הוא צריך לעבוד בתיאום עם האמריקאים והסובייטים, שלא היו יכולים לשאת ולתת עם האויב.
המודיעין הבריטי הדליף מידע ממשימתו של ברנד לתקשורת.
ב-19 ביולי 1944, רדיו BBC פרסם סיפור אשר שני נציגים מהממשלה ההונגרית הגיעו לטורקיה והציעו שכל היהודים שעדיין בהונגריה יורשו לעזוב לבריטניה ואמריקה תספק כמות מסוימת של תרופות ומשלוח כולל משאיות ותקבל הבטחה שבציוד לא ישתמשו במערכה המערב אירופית.
הצעה זאת, שכונתה על ידי ה-BBC "סחטנות הומניטרית", הייתה ניסיון גס לפצל את בעלות הברית (על פי ה-BBC), ובדיווח הוסיפו שלא ברור מה התוכניות של השלטונות הגרמנים והונגרים.
לאחר שידור זה, יואכים פון ריבנטרופ, שר החוץ הגרמני, ביקש לדעת האם זה נכון.
לאחר פרסום זה, יצא לאור פרסום נוסף על ידי הטיימס הלונדוני אשר כינה את הסיפור כ"אחד הנתעבים" ביותר שהמלחמה סיפקה.
ההדלפות חיסלו את כל מה שנשאר מהיוזמה, אף על פי שהגירוש ההמוני של יהודי הונגריה הופסק כבר על ידי הממשלה ההונגרית ב-7 ביולי.
הבריטים שחררו את ברנד באוקטובר 1944 אבל אסרו עליו לנסוע להונגריה, ואילצו אותו לנסוע לארץ ישראל.
בארץ ישראל ניסה ברנד ליצור קשר עם חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית.
ויצמן הגיב למכתבו של ברנד כשכתב לו שהוא מוזמן לתאם עמו פגישה מול המזכיר שלו.
לטענת ברנד הפגישה לא התקיימה מעולם.
לאורך כל המגעים עם הפעילים הציונים בבודפשט, ההנהגה הגרמנית לא הראתה כוונה רצינית להרפות ממדיניות ההשמדה, ואף הייתה נחרצת עוד יותר בפעילות ליישומה המלא.
ברנד יצא לדרך מלווה בהבטחתו של אייכמן שאין המגורשים נשלחים לאושוויץ ותוך התראה שעל היהודים להזדרז בתשובתם, אך בפועל עשרות אלפי יהודים נשלחו להשמדה לאושוויץ.
גם במקומות אחרים באירופה נמשכה פעילות ההשמדה במלוא עוזה.
בבודפשט, הוועדה חיכתה לחזרתו של ברנד ולחדשות מבעלות הברית.
הוועדה לא באמת האמינה שבעלות הברית יסכימו לתת הטבות לנאצים, אבל היא קיוותה שתהיינה מחוות אשר יעכבו את הנאצים עד להגעת הצבא האדום.
כישלונו של ברנד להגיע לבודפשט הוביל את אנשי הוועדה לדכדוך כתוצאה מחוסר הדאגה כלפי יהודי הונגריה.
הטעות של הוועדה (ואף של אייכמן) הייתה שהיא אימצה אמונה טוטאלית כלפי הכוח היהודי.
הוועדה האמינה שמנהיגי היהודים יוכלו לעבור באופן חופשי בעולם בזמן המלחמה ולשכנע את בעלות הברית לעשות מה שצריך בשביל להציל את יהודי הונגריה.
הם האמינו ברצון הטוב של בעלות הברית, אף על פי שבעלות הברית התעסקו במערכה בנורמנדי ולא היה סביר שייענו ליוזמה שתסייע לגרמנים בזמן מלחמה.
רבים מחוקרי השואה, ובהם: יהודה באואר, ישראל גוטמן, שאול פרידנדר ולני יחיא, וכן חוקרים אחרים שייחדו את עבודותיהם להצלה ולחקר תוכניות הכופר, ביניהם: דינה פורת, יחיאם ויץ, חוה אשכולי, גילה פטרן וחנה יבלונקה, גורסים שלא היה ממש בתוכנית זאת, ולא הייתה אפשרות להצלה גדולה הרבה יותר מזו שעשה היישוב.
ב-27 במאי 1944 נעצרה ועונתה האנזי ברנד, אך לא היה לה כל מידע לגבי בעלה.
כאות ל'רצון טוב' מצד אייכמן, הועברו ביולי 1944 רכבות משא שעליהן 21 אלף יהודים למחנה שטרסהוף.
רובם היו לעובדי כפייה ושרדו.
לאחר שברנד שוחרר מהמעצר הבריטי, הוא הצטרף ללח"י.
המשימה באיסטנבול יצרה סדק בינו לבין אשתו.
יצחק שמיר, ממפקדי לח"י, הציע לו לכתוב ספר על הכשלת שליחותו.
טדי קולק הציע לברנד כסף ואיים עליו, ובסופו של דבר שכנע אותו להוציא את ספרו בהוצאת הספרים של מפא"י.
הספר, בשליחות נידונים למוות, שפורסם עם אחרית דבר מאת משה שרת, היה שונה מאוד מכתב היד המקורי, אולם קולק נכשל במאמציו למנוע את פרסום הגרסה המקורית, הבלתי מרוככת, בגרמניה.
הניסיונות הללו הביאו לכך שברנד פרסם ספר נוסף, השטן והנפש, שכתב עם אשתו, ובו נכללו גם מכתבים שכתב לו טדי קולק ובהם משתקפת חרדה מפני חשיפת מחדלי ההצלה של מפא"י.
ברנד נפטר מהתקף לב ב-13 ביולי 1964, בעת שנפש בגרמניה לאחר עדותו במשפטו של הרמן קרומיי.
הוא נטמן בבית העלמין נחלת יצחק והותיר אחריו את רעייתו ושני ילדים.
בשנת 1965 כתב המחזאי הגרמני היינר קיפהארט (Heinar Kipphardt) הצגה בשם "סיפור יואל ברנד".
לפני כן יצר המחזאי סרט טלוויזיה בנושא.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה 2017 הוענק לו "אות המציל היהודי" מטעם המרכז העולמי של בני ברית.
יואל גמזו (נולד ב-1987) הוא מנצח ישראלי.
בגיל ארבע החל לנגן בצ'לו, אך לאחר מספר שנות נגינה החליט להתמקד בניצוח.
בגיל 15 עזב את ישראל ונסע ללמוד בניו יורק במלגה מיוחדת.
מניו יורק המשיך גמזו למילאנו, פריז, לונדון וקבע את משכנו בברלין.
בלונדון הקים את תזמורת מאהלר הבינלאומית, שנגניה מתכנסים שלוש פעמים בשנה ויוצאים למסעות קונצרטים ברחבי העולם.
בשנים האחרונות ניצח גמזו על תזמורות שונות בעולם וזכה בפרס בתחרות על שם מאהלר בגרמניה.
בראשית שנת 2010 ניצח גמזו על הקאמרטה הישראלית ירושלים ועל התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הופעתו הראשונה בישראל.
בשנת 2011 השלים אף הוא את הסימפוניה העשירית של מאהלר, לציון 100 שנים למות המלחין (קיימים כבר שישה נוסחי-השלמה קודמים).
ב-2012 התמנה לכהונת "מנצח בית ראשי" בבית האופרה של קאסל.
גמזו הוא נכדו של מבקר התיאטרון חיים גמזו.
יוֹאֵל וַאֲבִיָה (לפי ספר דברי הימים: וַשְׁנִי וַאֲבִיָּה) הם דמויות מקראיות, בני שמואל הנביא אשר שפטו את ישראל בבאר שבע בעת זקנת אביהם.
בנו של יואל, הימן, היה משורר בימי דוד המלך.
בספר שמואל מתואר שעלי הכהן ביקש משמואל שיספר לו את נבואתו הראשונה, שעסקה בעונש בני עלי.
עלי הוסיף וקילל ש אזי – גם בניך יהיו בלתי הגונים ולא ירשו את מקומך.
ועל־אף ששמואל סיפר את הנבואה התקיימה הקללה בבניו, ומכאן למד רבי אבהו ש.
כאשר הזדקן שמואל ולא יכול היה לשאת עוד בתפקיד השופט, הוא מינה את שני בניו לשופטים במקומו.
על פי הרמב"ם, שמואל עשה מינוי זה בהתאם להלכה האומרת .
יואל ואביה חטאו בתפקידם, ובספר שמואל, המיוחס לאביהם, נכתב: .
על פי התלמוד, בני שמואל לא לקחו שוחד ממש, אלא רק נטו אחר הבצע.
שמואל, היה הולך במקומות שונים בארץ ולא ישב במקום קבוע, כדי שיקל לעם להשיגו, אך יואל ואביה ישבו בבאר שבע וכך פרנסו סביבם חזנים וסופרים.
היו מבקשים את המעשר הראשון בפיהם, ואפילו שהם לוויים לא היה ראוי שידרשו כסף המגיע להם.
השקיעו כספם אצל סוחרים, ואפילו שלא קבלו מהסוחרים מתנות, בכל זאת נטה לבם לטובת הסוחרים כשבאו לדון אצלם.
לקחו יותר מעשר מהמגיע להם.
יש אומרים שלקחו מתנות כהונה אף שלא היו כוהנים.
בעקבות התנהגות זו, טענו זקני העם, שיש צורך להחליף את יואל ואביה.
גם על פי ההלכה, אם בני השופט אינם צדיקים כמותו, אין להם אפשרות למלא את מקומו:.
זקני ישראל, לא הסתפקו בהדחת השופטים, אלא דרשו גם את שינוי שיטת הממשל לשיטה מלוכנית.
התנהגות הנטייה אחר הבצע של בני שמואל הייתה כנראה רק אחד הגורמים לשינוי שיטת הממשל, שכן גורם נוסף ניתן למצוא בספר שמואל, בדברי ה' לאחר תפילה של שמואל לה', בהם מפרט ה' סיבה אחרת - מיאוס במלכותו של האל::
בהמשך הפרק, מתוארת גם שאיפה למנהיגות ביטחונית כנימוק לדרישה למלך:
בנאום הפרידה של שמואל, לאחר ביסוס מלכות שאול, מזכיר שמואל את בניו ביחס אליו עצמו:
הרד"ק מפרש את הביטוי "ובניי הינם אתכם" לחיוב: אף אם אני קרוב להיפטר מן העולם, בניי יהיו עמכם, ותוכלו לשאול אותם על שקבלו ממני.
הרב בעל המצודות פירש שהם "אתכם" – מוכנים לעבוד את המלך וחפצים בו, כשאר העם.
לעומתם פרש הרב חיד"א, שהם "אתכם" – דומים לכם, ואינם צדיקים כאביהם.
על־פי מדרש רות רבה, יואל בן שמואל מזוהה עם יואל הנביא.
לעומתו מדרש במדבר רבה (י', ה') קושר את יואל הנביא עם אביו – שמואל: .
על פי רבי חיים ויטאל, נשמת אביה היא משורש נשמת קין.
הרב מנחם עזריה מפאנו כתב בספרו "גלגולי נשמות", שיואל הנביא הוא גלגול של יואל בן שמואל, ופתואל שמצוין כאביו, הוא אביה.
על פי הנחה זו, ולפי פתיחת ספר יואל: , יש ראיה לכך שיואל ואביה חזרו בתשובה, שכן נאמר במדרש שבכל מקום שמוזכר בתנ"ך שם נביא ושם אביו ידוע שגם אביו נביא, אלא שלא נחשב מספיק כדי שנבואותיו תיכתבנה.
אילן יוחסין של דמויות ספר שמואל
יואל גמליאל (נולד ב-31 ביולי 1963) הוא פוליטיקאי ישראלי, שכיהן בשנים 2024-2008 כראש מועצת גדרה ה-8.
גמליאל נולד בכפר אוריאל שבגדרה, לעליזה שעלתה מלוב וליוסף גמליאל שעלה מתימן.
ילד שני מבין שישה אחים.
בשנת 2003 התמודד גמליאל על ראשות מועצת גדרה מטעם הליכוד נגד ירון יצחק בן-נון, אך הפסיד וכיהן כסגן ראש המועצה.
בבחירות למועצה ב־2008 שב גמליאל להתמודד על ראשות המועצה, הפעם מטעם רשימה עצמאית בתמיכת הליכוד וניצח.
בבחירות 2013 זכה גמליאל בכהונה נוספת בראשות העירייה.
בבחירות המקומיות ב-2018 נבחר לכהן קדנציה נוספת.
בשלהי 2018 פורסם כי נחקר במשטרה בחשד לשיבוש הליכי חקירה ובקשירת קשר לביצוע פשע ושוחרר באותו היום, בנוגע לסכסוך אישי מתמשך עם חבר מועצה אחר.
באוקטובר 2023 יזם גמליאל ביקור של פיקוד העורף במרכז תרומות לחיילי צה"ל, אשר הופעל על ידי יריבו הפוליטי, סהר פינטו.
לטענת פינטו גמליאל יזם את הביקור ממניעים פוליטיים, ולכן צילם אותו במטרה לתעד את האירוע.
בתגובה, סטר גמליאל לטלפון ממנו צילם פינטו את האירוע והפיל אותו לקרקע, ולדברי פינטו אף הרס אותו.
בעקבות האירוע הגיש פינטו תלונה במשטרה כנגד גמליאל, אך היא נדחתה בטענה כי "נסיבות העניין לא מתאימות לדין פלילי".
הבחירות המקומיות ב-2024 התמודד לתקופת כהונה רביעית מול יו"ר האופוזיציה במועצה המקומית סהר פינטו.
גמליאל הפסיד לפינטו, כשהוא מקבל 34.6% מהקולות לעומת 47.2% לפינטו.
ב-19 במרץ 2024 סיים את תפקידו באופן רשמי.
לאחר סיום כהונתו נטען על ידי יריביו בישיבת המועצה כי במשך כל שנת 2023 המועצה בראשותו לא הגישה דוחות למשרד הפנים, וכי השאיר את המועצה בגירעון הגדול ביותר בתולדותיה, העומד על כ-75 מיליון ש"ח.
גמליאלי עצמו טען בדיון שהגרעון פיקטיבי וניתן להסדרה בקלות, ושהוא עצמו קיבל את המועצה בשנת 2008 בגרעון של 40 מיליון שקל, אותו הצליח לצמצם במהלך השנים, עד לשנים האחרונות, בהן גדל הגרעון, לטענתו, בגלל קושי בהתמודדות עם קליטת שכונת גולדה.
אחותו הצעירה היא הפוליטיקאית גילה גמליאל.
גמליאל נשוי לתמר ואב לשני ילדים.
יואל דוד הלוי סטרשונסקי לוינזון (לעיתים נכתב לבינסון, לוונשטיין או לווינשטיין; כונה דער ווילנער בעל הבית'ל (יידיש: "בעל הבית'ל [=האברך] מווילנא"); 1815 - 27 ביוני 1850) היה חזן, זמר אופרה ומלחין יהודי ליטאי, מן הדמויות הססגוניות והטראגיות ביותר בתולדות החזנות.
יואל דוד נולד בליבוי, בנו של חזן העיר, צבי הירש לווינשטיין.
אביו, יליד קורלנד ודקדקן גדול בלשון אשכנז, היה בעל חוש מוזיקלי ורכש לבנו כנור שעליו למד הנער לנגן באופן עצמאי.
בהיותו כבן שש עבר עם משפחתו לעיר וילנה, כאשר התמנה אביו לחזן בבית הכנסת הגדול בעיר.
למד תחילה בישיבת רמיילס אצל הרב מרדכי מלצר, ובמקביל שכר לו אביו מורים פרטיים ללימודי רוסית, גרמנית, צרפתית ואיטלקית.
בשנת תקפ"ז (1827), בהיותו כבן 11, העלה אותו אביו לבימת בית הכנסת הגדול בוילנה בשבת ראש חודש, שם השתתף באמירת הלל, "יקום פורקן", "מי שברך" ו"אשרי" יחד עם מקהלה, והופעתו עוררה רושם רב.
מאז החל להיקרא בפי בני הקהילה בשם החיבה דער יינגעלע ("הילד הקטן").
כעבור שנתיים, בשנת תקפ"ט (1829), נישא בהיותו כבן 13 לחנה, בתו של עשיר העיר מרדכי סטראשון שהבטיח לכלכלו על שולחנו ולספק לו בית מגורים נאה.
עם נישואיו קיבל את כינויו המפורסם, דער ווילנער בעל הבית'ל (באלעבעסל), האברך מווילנה.
ולקח לשם משפחתו השם "סטרשונסקי", על שם חותנו.
בי"ח באדר ה'תק"צ (1830), לאחר פטירת אביו, מינה אותו קהל וילנה לחזן ראשי של בית הכנסת הגדול, אף שהיה רק בן 14. מאחר שהיה צעיר לימים, הוחלט שלא יתפלל בימים הנוראים, אך הקהל ביקש לשמוע את קולו והוסכם כי יקבל משכורת רשמית כשליח ציבור.
בהיותו מחונן בגאונות קולית ויצירתית, התקבל בהערצה על ידי בני עמו.
חובבי חזנות נהרו מכל רחבי ליטא לווילנה כדי לשמוע אותו, ונראה שהערצתו כמעט חצתה את גבולות עבודת האדם.
מלבד קולו המרשים – טנור לירי עם קולורטורה בוהקת – נודע גם כמלחין מוכשר, ששיריו שילבו רגש יהודי-מזרחי עם סגנון עממי.
בין היתר יצא למסע בקהילות הורודנה, ביאליסטוק, קלווריה וורשה.
על אף ההצלחות המוזיקליות, חייו האישיים התאפיינו בטרגדיה.
ילדיו נפטרו בזה אחר זה, והוא שקע בדיכאון.
סמוך לביתו התגורר המלחין סטניסלב מוניושקו, ששם לב שהחזן מפזם בדייקנות את המנגינות שהלחין, אותן שמע מבעד לחלון הפתוח.
בעקבות גילוי זה התקרבו השניים, כאשר המלחין החל להגיע לבית הכנסת לשמוע את לוינזון.
חרף מחאות נמרצות הן מצד משפחתו והן מצד הקהילה, הצטרף לוינזון למוניושקו לנסיעה משותפת לוורשה, שבמסגרתה הופיע באופרה של ורשה ואף בארמון הנסיך בקטעים מתוך האופרה "הַלקַה" של מוניושקו.
בעת שהותו בוורשה הגיעה אליו הידיעה על מות בנו האחרון, לוינזון התמוטט, החליט לא לשוב לביתו והחל לנדוד בין עיירות פולין בעילום שם ולעיתים שימש כחזן מזדמן בקהילות שונות.
בהמשך נסע לווינה, שם פגש את החזן שלמה זולצר.
הקונטרסט בין קולו שלו לבין שירתו האדירה של זולצר מוטט את ביטחונו העצמי.
משם הידרדר מבחינה נפשית: הוא פרש מעולם המוזיקה, שקע בתשובה, והחל לנדוד בין קהילות, שקוע בלימוד תלמוד בסגנון ה"פרושים".
הקהילה המשיכה לשלם את משכורתו על אף שלא שימש עוד כחזן בפועל.
החזן יצחק לכמן, ששמע אותו בצעירותו בדובנו, תיאר את שירתו כך (מתורגם מאנגלית):
מצבו הנפשי הידרדר והוא הועבר לבית מחסה לחולי נפש בוורשה, שם נפטר בי"ז בתמוז תר"י (1850), בן 34. קברו נמצא בבית העלמין בוורשה.
ליואל דוד מיוחסים מספר ניגונים המשמשים עד היום בתפילה ובפיוט:
"עזרא הסופר אמר לפניך" (מסליחות)
"עודדנו בצדק משוי ממים" (מסליחות)
חייו הטרגיים היוו כר למספר יצירות:
המחזה "דער ווילנער בעל הבית'ל" מאת מרק ארנשטיין (בפולנית עם תרגום ליידיש מ-1908).
ב-1939 הופק בארצות הברית סרט הקולנוע "האברך מווילנה" (באנגלית Overture to glory, ביידיש "דעם וילנער שטאט חזן") בכיכובו של החזן משה אוישר.
שלום עליכם הושפע מסיפור חייו בעת שכתב את הסיפור "יוסילי הזמיר", על חזן בן־חזן שהתדרדר לעולם התיאטרון.
המחזמר "החזן מווילנה" מאת אוסיפ דימוב, בהפקת תיאטרון יידישפיל.
יואל טל-מור (שוסטר; 1923 – מאי 1997) היה צייר ישראלי יליד גליציה.
טל מור ידוע ביצירות פיגורטיביות והסוריאליסטיות.
יואל טל-מור נולד בסטניסלבוב, פולין (כיום איוונו- פרנקיבסק) למשפחת רבנים חסידית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה גויס לצבא האדום ונפצע.
לאחר המלחמה, בין השנים 1947–1954, למד אמנות במספר מקומות בברית המועצות.
בשנת 1960 עלה לישראל עם משפחתו.
רבות מיצירותיו התבססו על זכרונותיו מימיו בשטעטל בפולין, אחרות מבוססות על ערים בארץ ישראל ורבות נוספות הן סוריאליסטיות לחלוטין.
1948-1959 מוסקבה, לנינגראד, ירוואן וקייב
1965-1966 תערוכה נודדת באיים הקריביים (בסאן-חואן (פוארטו ריקו), סאן-תומאס, גרנדה וג'מייקה)
1967 גלריה לאמנות כ"ץ, תל אביב
1968 גלריה בארנס, תל אביב
1969 גלריה צ'ימירינסקי, תל אביב
1970 מוזיאון לאומנות מודרנית, יפו העתיקה
1973 גלריה "המערה", יפו העתיקה
1974 גלריה רנה דארום, תל אביב1974 גלריה ריבנפלד, יפו העתיקה
1975 גלריה צ'ימירינסקי, תל אביב
1978 מוזיאון לאומנות מודרנית, יפו העתיקה
1979 גלריה ריבנפלד, יפו העתיקה
1981 גלריה צ'ולסי (Chlosse), לונדון
1984 גלריה כהן עתיקות (Kohan Antiques), לונדון
1988 גלריה ארנולד לאמנויות (Arnold Fine Arts), בולטימור
1991 גלריה "עתיק ומודרני", אמסטרדם
יואל וַלבֶּה (Walbe; 23 בספטמבר 1898, שפטיבקה, פלך ווהלין, רוסיה – 4 במרץ 1982, תל אביב) היה מלחין, מורה למוזיקה ומוזיקולוג ישראלי, איש העלייה השלישית.
חיבר שירי ילדים ושירי חגים, שירים אמנותיים ומוזיקה קונצרטית.
חתן פרס אלקוני ליצירה קולית לשנת 1955.
ולבה נולד בעיירה שפטיבקה, שנמצאת בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום נמצא היישוב בתחומי אוקראינה), בנם של חיה-הינדה ושלום ולבה.
כבר בגיל צעיר הראה נטייה למוזיקה, למרות התנגדות אביו.