tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניצחונו של ג'ונסון יוחס במידה רבה ליועצו הראשי.
כמו כן, נטען שהתנהלותו הכוחנית ופיטור אנשי צוות ללא הסכמה הובילו לסכסוך בינו לשר האוצר סאג'יד ג'אוויד, שהתפטר בראשית 2020. במהלך מגפת הקורונה, התגלה שנסע לאשתו במהלך העוצר בחודש מרץ.
הפרת כללי העוצר הציתה שערורייה פוליטית ותביעות להתפטרותו כשהדבר פורסם בעיתונות בחודש מאי, אם כי המשטרה שללה כל היבט פלילי.
ב-13 בנובמבר 2020 עזב את תפקידו, על רקע מתיחות בתוך הסגל בדאונינג 10 וטענות על כך שקמינגס תדרך נגד ראש הממשלה.
באפריל 2021, פרסם קאמינגס, כי ראש הממשלה ג'ונסון ביקש בחשאי מתורמים של המפלגה השמרנית לממן את השיפוץ במעון, כיוון שהחוק הקציב לו 30 אלף ליש"ט בלבד.
קאמינגס טען בפוסט בבלוג כי אמר לג'ונסון ש"התוכנית שלו לקבל תשלומים סודיים מתורמים פוליטיים למימון השיפוץ הן לא אתיות, מטופשות ואולי גם לא חוקיות".
ג'ונסון הכחיש את הדברים וטען כי שילם מכספו, אך בהמשך התגלה כי המיליונר לורד בראונלו, תומך ותיק במפלגה השמרנית, שילם כ-50 אלף ליש"ט מהחשבון.
ועדת הבחירות של בריטניה פתחה בחקירה בחשד שהמפלגה או תורמיה מימנו את עלויות השיפוץ מבלי להצהיר על התרומה לרשויות.
ג'ונסון אמנם נוקה מחשד להתנהלות לא חוקית, אך החקירה חשפה התכתבות וואטסאפ שלו עם לורד בראונלואו, שבה סיכמו השניים שהאחרון יממן חלק מהשיפוץ.
הפרשה הסתיימה כשג'ונסון אולץ להתנצל בינואר על שלא עדכן את יועץ האתיקה שלו על ההתכתבות.
במאי 2021, אמר קמינגס, בעדות בפרלמנט, שתגובת ממשלה בריטניה לקורונה בימיה הראשונים של המגפה הייתה כושלת וגרמה למקרי מוות מיותרים רבים: "הסגר הוטל באיחור ואת שר הבריאות היה צריך לפטר על שקריו".
ושראש הממשלה ג'ונסון היה כה סקפטי לגבי המגפה, עד שהיה מוכן שיזריקו לו את הנגיף בשידור.
הוא נשוי למרי וייקפילד מאז 2011. לזוג בן אחד, אלכסנדר צ'ד, שנולד ב-2016.
דומיניק ת'ורן היא שחקנית אמריקאית.
דומיניק ת'ורן נולדה בניו יורק לנריסה גאי ונווי גאי, מהגרים מטרינידד.
יש לה שני אחים, קי-מני וקיילב.
ת'ורן למדה בבית הספר המקצועי לאמנויות הבמה במנהטן (PPAS) במגמת תיאטרון דרמטי.
במהלך השנה האחרונה שלה בתיכון, היא זכתה בפרס האמנויות הצעירות בתיאטרון לשנת 2015 וכן במלומד הנשיאותי בארצות הברית באמנויות, המוענק מדי שנה על ידי הבית הלבן.
לאחר פנייה למספר אוניברסיטאות הן לתוכניות אקדמיות והן לתוכניות אמנות, בחרה ת'ורן ללמוד באוניברסיטת קורנל.
בשנה שלאחר מכן, היא קיבלה את התואר הראשון שלה במשאבי אנוש עם מקצוע משני בלימודי אי שוויון.
החל משנת 2020, היא ומשפחתה גרים בדלאוור.
בשנת 2018 עשתה ת'ורן את הופעת הבכורה שלה בסרט העלילתי בתור שליה האנט, אחותה הצעירה של הדמות הראשית פוני האנט, בסרט "סיפורו של רחוב ביל", שהתבסס על הרומן של ג'יימס בולדווין באותו השם.
בשנת 2021 היא גילמה את ג'ודי הרמון, חברת הפנתרים השחורים, בסרט "יהודה איש קריות והמשיח השחור".
בשנת 2020, היא לוהקה לתפקיד גיבורת העל של מארוול קומיקס רירי ויליאמס בסדרת הטלוויזיה של היקום הקולנועי של מארוול בדיסני+ "איירון הארט".
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בתפקיד זה בסרט העלילתי משנת 2022 "הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח".
שנה סרט תפקיד הערות 2018סיפורו של רחוב ביל (אנ') שלי האנט 2021יהודה איש קריות והמשיח השחור ג'ודי הרמון 2022 הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח רירי ויליאמס / איירון הארט2024Freaky TalesברביTBAArmor Warsרירי ויליאמס / איירון הארט
שנה סדרה תפקיד הערות 2025 איירון הארט רירי ויליאמס / איירון הארט 6 פרקים
דומיניק פומוסה הוא שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-אמריקאי הידוע בכיכובו בסדרת הדרמה הקומית של שואוטיים, "האחות ג'קי".
פומוסה נולד וגדל במחוז דיין, ויסקונסין, ארצות הברית, למשפחה גדולה כאחד מ-10 אחים.
פומוסה הוא בנם של קלרה ופיטר פומוסה.
הוא סיים את בית הספר התיכון מקפרלנד ב-1987. הוא קיבל תואר ראשון באמנויות במדעי המדינה מאוניברסיטת לורנס ותואר שני באמנויות יפות מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בשנת 1994.
פומוסה החל את קריירת המשחק שלו בסצנת התיאטרון בשיקגו, לפני שעבר לניו יורק וערך את הופעת הבכורה שלו בברודוויי ב-1998 בשחזור של Wait Until Dark יחד עם מריסה טומיי וקוונטין טרנטינו.
הוא שיחק על במת ברודוויי במחזות כמו "Take Me Out".
בטלוויזיה שיחק בסדרות רבות ביניהן חוק וסדר: מדור מיוחד, והסופרנוס, הוא שיחק בתור החבר לשעבר של קארי בראדשו, ג'ים, בפרק של הסדרה סקס והעיר הגדולה.
בין 2009 ל-2015 שיחק בסדרה האחות ג'קי בתפקיד קווין פייטון, בן הזוג של אידי פאלקו.
הוא גילם סוכן מיוחד של ה-FBI ריי קונלין בעונה השישית של סדרת הדרמה הומלנד.
ב-2019 החל לשחק בסדרה הסנדק של הארלם בתור לואי ג'יגנטה, והחל מ-2021 משחק בסדרה נקודת שוויון בתור הבלש קן מלורי.
בקולנוע הוא כיכב בסרט מ-2016, 13 שעות: החיילים הסודיים של בנגאזי, בבימויו של מייקל ביי.
הוא נשוי לשחקנית אילנה לוין ויש להם שני ילדים.
פומוסה התגייר בעקבות נישואיו ללוין היהודייה.
שנה סדרה תפקיד הערות 1999–2012 חוק וסדר: מדור מיוחד הבלש לופז / סגן קוטס / סגן גארי רוסטן / קפטן ג'ייסון האריס 5 פרקים "Stalked", "Paranoia", "PTSD",
דומיניק דייוויד פַייק הוא זמר-יוצר ושחקן אמריקאי.
פייק התפרסם לראשונה לאחר שהוציא מספר שירים פופולריים באתר שיתוף המוזיקה סאונדקלאוד.
בשנת 2018, לאחר שהוציא את המיני אלבום הראשון שלו, Don't Forget About Me, Demos, הוא חתם בחברת התקליטים קולומביה רקורדס.
ביולי 2020 יצא לאור אלבום הבכורה שלו, What Could Possibly Go Wrong, והיה בין 50 המובילים במצעדי האלבומים במספר מדינות, בהן ארצות הברית ואוסטרליה.
בשנת 2022 הצטרף פייק לצוות השחקנים של סדרת הנעורים "אופוריה".
ביולי 2023 יצא לאור אלבומו השני של פייק, Sunburn.
דומיניק דייוויד פַייק נולד בעיר נייפלס שבפלורידה, למשפחה ממוצא אפרו-אמריקאי, פיליפיני והאיטי, ולו שלושה אחים: אחיו הצעיר אלכס, אחותו הצעירה אפולוניה (אפל) ואחיו הבכור שון.
פייק למד בבית הספר התיכון אסטרו שבעיר מגוריו, בו סיים את לימודיו בשנת 2014. בהמשך הוא נרשם לקולג', אך לבסוף נשר לאחר ימים בודדים.
בצעירותו אהד את האמנים ג'ק ג'ונסון , בלינק-182 ורד הוט צ'ילי פפרז.
בגיל 10 רכש לראשונה גיטרה ולמד לנגן בה שירים של רד הוט צ'ילי פפרז.
פייק סיפר כי במהלך ילדותו הוא ואחיו נאלצו לדאוג לעצמם על רקע היעדרם התדיר של הוריהם מחייהם.
לאורך כל ילדותו, אמו של פייק נכנסה ויצאה מהכלא, מה שהוביל אותו לשהות באותן תקופות בבתים שונים, בהם אלה של אחיו הגדול, של קרובי משפחתו או של חברים של הוריו.
שנות ילדותו של פייק היו "מלאות הרפתקאות", ובמהלכן הוא וחבריו היו מבלים באזור מיוער ליד השכונה בה התגוררו, שאותו כינו "יער אבאלון" (Forest of Avalon), ולפי מה שסיפר אכלו שם חטיפים ועישנו קנאביס.
כמו כן, הוא ואחיו שון היו מבלים בבית הארחה בשם "Backhouse" אשר היה ממוקם בביתו של חברו סטפן, ושם הם היו עוסקים בפריסטייל ראפ.
בהמשך הם התאחדו לקולקטיב ראפ רשמי בו היו חברים סלייט (Slyte), אייק ליזריק (Ike Lysergic) וסנו (Seno).
השלושה משכו קהל בקרב הקהילה המקומית שלהם, ופייק הקים תת-קבוצה בשם Lame Boys ENT.
בשנת 2015, הקבוצה החלה לעורר תשומת לב בתקשורת המקומית, והיא הוזמנה לפסטיבלי מוזיקה.
בנוסף, בשנות התיכון פייק החל להעלות שירים לאינטרנט, כאשר השיר הראשון שהעלה, בפלטפורמת הסרטונים יוטיוב, היה שיר בשם "Not A Word".
כמו כן הוא הכניס שירים שהוקלטו לקלטות שמע.
פייק זכה להכרה לראשונה בעת שיצר ביטים (יצירות היפ הופ) עם המפיק שלו באותה תקופה, האנטר פייפר (המוכר בשם הבמה 54) ופרסם אותם בפלטופורמת הפצת המוזיקה סאונדקלאוד, כאשר בשלב מסוים הם הפכו לפופולריים.
בגיל 22 הוציא פייק את המיני-אלבום Don't Forget About Me, Demos כאמן רשום, אותו הקליט בעת שהיה במעצר בית בגין הכאת שוטר.
בהמשך הוא ישב בכלא מחוז קולייר בגין הפרת אותו מעצר בית.
המיני-אלבום משך את תשומת ליבן של כמה חברות תקליטים, אשר החלו במלחמת הצעות מחיר.
במהלך אותה תקופה, כל המוזיקה של פייק שפורסמה על ידיו באופן עצמאי לפני יציאת המיני-אלבום הוסרה משירותי הזרמת המדיה השונים.
לאחר שחרורו מהכלא באפריל 2018, פייק חתם על חוזה הקלטות עם קולומביה רקורדס באוגוסט באותה שנה, תמורת 4 מיליון דולר על פי הדיווחים.
פייק אמר כי ההחלטה הסופית להצטרף לחברת תקליטים התקבלה כדי לשלם שכר טרחה לעורכת הדין של אמו, אשר באותה עת עמדה בפני כתב אישום בגין עברות סמים.
ב-16 באוקטובר 2018 המיני-אלבום יצא לאור על ידי קולומביה רקורדס.
באותה שנה השיר "" מתוך המיני-אלבום יצא לאור כסינגל, וזכה לפופולריות רבה והגיע בשיאו לעשירייה הראשונה במצעדי מוזיקה במדינות שונות, בהן אוסטרליה, אירלנד, בריטניה וישראל.
צלילי הגיטרה האקוסטית המשולבים בשיר הושוו למוזיקה של ג'ק ג'ונסון .
בנוסף, הוא הושמע במספר תחנות רדיו, נכנס לפלילייסטים של ספוטיפיי וזכה לביקורות חיוביות בכתבי עת כדוגמת רולינג סטון, פיצ'פורק ובילבורד.
בהתייחסות למיני-אלבום, מגזין בילבורד תיאר את פייק כאמן "משלב-ז'אנרים", ובמקום אחר מאוחר יותר הוא נכלל ברשימה של "אמנים בפריצה שכדאי לעקוב אחריהם", כאשר השיר "" תואר כ"שיר פריצה בעל גוון של מוטאון" ונכתב עליו כי הוא "עמיד בפני טרנדים ולא ניתן לעמוד בפניו".
ב-4 באפריל 2019 פורסם הווידאו קליפ לסינגל בערוץ היוטיוב של פייק.
בינואר 2019 חשף פייק כי הוא עובד על אלבום.
ב-4 באפריל 2019, להקת ההיפ הופ האלטרנטיבי האמריקאית ברוקהמפטון העלתה לערוץ היוטיוב שלה סרטון בשם "This Is Dominic Fike", שכלל את הסינגל שלו, "".
החל מאפריל 2019, פייק שיתף פעולה יחד עם קווין אבסטרקט מברוקהמפטון, והשניים פרסמו מספר שירים שעבדו עליהם יחד.
הלהיט הגדול ביותר שלהם היה שיר בשם "Peach" מתוך האלבום Arizona Baby של אבסטרקט, אשר זכה למעל ל-4 מיליון צפיות ביוטיוב.
ב-7 ביוני 2019, פייק הוציא לאור שני סינגלים, "Açaí Bowl" ו-"Rollerblades".
כחודש לאחר מכן, ב-4 ביולי 2019, הוא הוציא סינגל נוסף, "Phone Numbers", אשר הופק על ידי קני ביטס .
הקליפ לסינגל זה פורסם ב-15 באוקטובר 2019.
ב-9 ביולי 2019 הודיע פייק על סיבוב הופעות אשר הוא מתכנן לערוך בהמשך השנה, בשם "Rain or Shine".
חלקו של סיבוב ההופעות באמריקה הצפונית החל ב-31 באוגוסט בפילדלפיה, והסתיים ב-3 באוקטובר בלוס אנג'לס במהלך אחת ההופעות, שהתקיימה בשיקגו ב-5 בספטמבר 2019, פייק ביצע שיר חדש בשם "Chicken Tenders".
באותו חודש הוא הודיע כי הוא מתכנן ליזום שיתוף פעולה אופנתי עם המעצב מארק ג'ייקובס.
ב-17 בינואר 2020, יצא לאור השיר "Dominic's Interlude", שיתוף פעולה של פייק עם הזמרת האמריקאית הלסי, מתוך אלבום האולפן השלישי של האחרונה, Manic.
ב-26 ביוני 2020 יצא לאור השיר "Chicken Tenders", כסינגל הראשון שלו מתוך אלבום בכורה עתידי.
ב-9 ביולי הוא הוציא לאור את הסינגל "Politics & Violence" וכן הכריז כי שמו של אלבום הבכורה שלו יהיה What Could Possibly Go Wrong וכי הוא עתיד לצאת לאור ב-31 ביולי.
ב-7 באוגוסט 2020 יצא לאור הסרט הדוקומנטרי "דומיניק פייק, תחילה" (Dominic Fike, At First), כחלק מסדרת הדוקו העיתונאית של הניו יורק טיימס "New York Times Presents" , אשר עוסק בסיפור חייו של פייק ובעלייתו לתהילה.
בספטמבר 2020, פייק היה מהאמנים הראשיים בסדרת ההופעות המוזיקליות של משחק הווידאו פורטנייט.
בסוף 2020 פייק נכלל ברשימת "100 האמנים החדשים של השנה" של מגזין המוזיקה NME.
ב-19 במרץ 2021, פייק השתתף בשיר של ג'סטין ביבר בשם "Die for You" מתוך אלבום האולפן השישי של האחרון, Justice.
באוגוסט 2021 נודע כי פייק עתיד להצטרף לצוות השחקנים של עונתה השנייה של סדרת הנעורים "אופוריה" מבית HBO, במה שהיה תפקיד המשחק הראשון שלו.
הוא מגלם בסדרה את דמותו של אליוט.
בשנת 2023 חשף פייק כי הוא כמעט הושעה מהמשחק בסדרה בשל השימוש התכוף שלו בסמים במהלך הצילומים.
באפריל 2023, פייק הופיע לראשונה בפסטיבל המוזיקה קואצ'לה.
ב-7 באפריל 2023, פייק הסיר את כל הפוסטים מחשבון האינסטגרם שלו ופרסם טיזר לסינגל בשם "Dancing in the Courthouse" , אשר יצא לאור בהמשך ב-14 באפריל 2023, כסינגל הראשון שלו מתוך אלבום עתידי.
ב-18 במאי 2023, הוא הכריז על אלבום האולפן השני שלו, Sunburn .
ב-27 במאי 2023 יצא לאור הסינגל השני מתוך האלבום "Ant Pile".
ב-2 ביוני 2023, פייק הוציא את הסינגל השלישי מתוך האלבום, "Mona Lisa", באותו יום שבו הוציא המפיק המוזיקלי האמריקאי מטרו בומין את אלבום הפסקול הראשון שלו, שנוצר עבור הסרט "ספיידרמן: ברחבי ממדי העכביש".
השיר נכלל במקור במהדורת הדלוקס של אלבום הפסקול, אשר יצאה לאור שלושה ימים לאחר הסרט ולאחר המהדורה הרגילה, אך מאוחר יותר השיר הוסר ממנה, ובמקום זאת נכלל בגרסאות מסוימות של האלבום Sunburn.
הסינגל הרביעי והאחרון מתוך האלבום, "Mama's Boy", יצא לאור ב-23 ביוני 2023, לצד רשימת הרצועות המלאה של האלבום.
האלבום יצא לאור ב-7 ביולי 2023.
ב-30 במאי 2023 הכריז פייק הכריזה על סיבוב ההופעות "Don't Stare At The Sun" באמריקה הצפונית, והוא עתיד להתחיל ב-13 ביולי 2023 באינדיאנפוליס.
ב-3 במאי 2024 הוציא את המיני-אלבום השני שלו, .
לפייק קעקוע על המצח של ראשי התיבות של שמה של תת-הקבוצה שהקים בילדות, Lame Boys ENT.
בנוסף, יש לו קעקוע של ג'ון פרושיאנטה, הגיטריסט של רד הוט צ'ילי פפרס, על ידו הימנית, וגם קעקוע של הדמות המצוירת נס ממשחק הווידאו EarthBound, על זרועו הימנית.
שנהסדרה/סרטתפקיד הערות 2022– אופוריה אליוט תפקיד ראשי(עונה 2–)
שנהפרס/מעניקקטגוריהמועמדתוצאה 2020 NME100 האמנים החדשים של השנה עצמו 2022 פרסי גראמי אלבום השנה Justice 2022 פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV הנשיקה הטובה ביותר אופוריה
דומיניק קוטרסקי (בקרואטית: Dominik Kotarski; נולד ב-10 בפברואר 2000 בזאבוק שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת השוער בקבוצת פ.צ.
קופנהגן מליגת העל הדנית ובנבחרת קרואטיה.
קוטרסקי גדל במחלקות הנוער של טונדץ' בדקובצ'ינה ודינמו זאגרב.
בשנת 2018 החל קוטרסקי לשחק בקבוצת המילואים של אייאקס.
ב-16 ביוני 2021 הושאל קוטרסקי למשך עונה אחת לגוריצה מליגת העל הקרואטית.
הוא ערך 24 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-27 ביוני 2022 חתם קוטרסקי על חוזה לארבע שנים בפאוק סלוניקי מליגת העל היוונית.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 34 הופעות ליגה.
קוטרסקי נכלל בסגל נבחרת קרואטיה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023, וערך שתי הופעות בטורניר.
ב-26 במרץ 2024 ערך את הופעתו הבכורה במשחק ידידות נגד .
דומיניק פיץ הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מינסוטה יונייטד.
פיץ החל את הקריירה שלו ב- SV Langenzersdorf.
בשנת 2006 הגיע לנוער של אוסטריה וינה, שם שיחק מאוחר יותר גם באקדמיה.
במרץ 2018 שיחק לראשונה בקבוצה הבוגרת של המועדון, נגד וולפסברגר.
הוא כבש את שערו הראשון בבונדסליגה האוסטרית בניצחון 0–4 על רד בול זלצבורג במחזור האחרון של עונת 2017/2018.
באוגוסט 2025 עזב את אוסטריה וינה לאחר 19 שנה וחתם במינסוטה יונייטד מה-MLS לארבע וחצי שנים.
פיץ שיחק בנבחרת הנוער האוסטרית לראשונה בפברואר 2015. במרץ 2016, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עד גיל 17 נגד איסלנד.
בספטמבר 2016, הוא ערך את הופעת הבכורה הראשונה שלו בנבחרת עד גיל 18 נגד בלגיה.
באוגוסט 2017 הוא ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת עד גיל 19 נגד נורווגיה.
במרץ 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה הראשונה שלו עד גיל 20 נגד נורווגיה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת הצעירה של אוסטריה באוקטובר 2019 נגד טורקיה.
דומיניק קרן היא שפית צרפתייה.
נכון לשנת 2016, הייתה השפית היחידה בארצות הברית שזכתה בשלושה כוכבי מישלן עבור מסעדתה Atelier Crenn שבסן פרנסיסקו.
קרן השתתפה במספר תוכניות טלוויזיה ברשת Food Network ובפלטפורמות נוספות.
קרן נולדה ב-7 באפריל 1965 בסן-ז'רמן-אן-לה שבצרפת.
בגיל 18 חודשים אומצה על ידי זוג מורסאי.
היא בילתה את חופשות הקיץ בחוות המשפחה שבברטאן.
אמה, שהייתה בשלנית בעלת טעם הרפתקני, חשפה אותה למטבחים מגוונים כמו הודי, סיני, יפני ווייטנאמי במסעדות בפריז.
אביה, פוליטיקאי, לקח אותה לעיתים קרובות למסעדות יוקרה זוכות כוכבי מישלן בליווי מבקר מסעדות שהיה חברו.
השפעות החוויות בחוות המשפחה, הבישול של אמה, והביקורים במסעדות יוקרה עיצבו את טעמה הקולינרי.
קרן בחרה לעזוב את סצנת המטבח הצרפתית הגברית-בעיקרה ופנתה ללימודי תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים בינלאומי.
בסוף שנות ה-80 עברה קרן לארצות הברית, שם החלה את דרכה בסן פרנסיסקו.
משרתה הראשונה הייתה במסעדת Stars בניהולו של השף המפורסם ג'רמיה טאוור.
לאחר מכן עבדה במסעדות נוספות, כולל Campton Place ו-2223 Market.
בשנת 1998, מונתה לשפית ראשית במסעדת מלון אינטרקונטיננטל בג'קרטה, אינדונזיה, שם הייתה השפית הראשית הראשונה במדינה.
עם זאת, בשל מהומות אזרחיות, נאלצה לעזוב את אינדונזיה.
עם חזרתה לארצות הברית, עבדה כשפית ראשית במועדון מנהטן בלוס אנג'לס ולאחר מכן במסעדת Abode בסנטה מוניקה.
בשנת 2008 הצטרפה למסעדת Luce בסן פרנסיסקו, שם זכתה בכוכב מישלן הראשון שלה בשנת 2009 ושוב בשנת 2010.
ב-2011 פתחה קרן את מסעדת Atelier Crenn.
המסעדה זכתה לשני כוכבי מישלן, מה שהפך את קרן לשפית הראשונה בארצות הברית שזכתה בהישג זה.
בשנת 2018 הוענק למסעדה כוכב המישלן השלישי שלה.
לצד מסעדה זו, פתחה קרן את Petit Crenn בשנת 2015 ואת Bar Crenn בשנת 2018, שזכה לכוכב מישלן בשנה הראשונה לפעילותו.
קרן השתתפה בתחרויות ובתוכניות בישול, בהן Iron Chef America ו-Chef's Table של נטפליקס.
בשנת 2021 שימשה יועצת לסרט הקולנוע "התפריט", וב-2022 הופיעה בתוכנית Iron Chef: Quest for an Iron Legend.
ב-2024 נבחרה לאחת מ-100 האנשים המשפיעים בעולם על ידי מגזין טיים.
קרן מתייחסת למנותיה כ"פואטיקה קולינרית".
מסעדת Atelier Crenn מתוארת כמשלבת ויזואליות, מרקמים ורעיונות חדשניים שזוכים להערכה רבה בעולם.
קרן ידועה ביחסה החיובי לצוותה ובכך שהיא נמנעת מהתנהגות קיצונית שאפיינה בעבר מטבחים מקצועיים.
היא נוהגת לברך את אורחי המסעדה באופן אישי.
בדצמבר 2019 התארסה קרן לשחקנית מריה בלו, והשתיים נישאו ב-12 במאי 2024. לקרן שני ילדים.
דומניקו אלברטי (איטלקית: Domenico Alberti; 1710 לערך - 14 באוקטובר 1740) היה זמר, נגן צ'מבלו ומלחין איטלקי, שיצירותיו מהוות גשר בין שלהי הבארוק לתקופה הקלאסית.
אלברטי נולד בוונציה ולמד מוזיקה אצל אנטוניו לוטי.
הוא כתב אופרות, שירים וסונאטות לכלי מקלדת, שבהן הוא נודע ביותר בימינו.
הסונאטות האלה עושות שימוש תדיר בסוג מסוים של ליווי ארפג'י ביד שמאל, המוכר כיום בשם בס אלברטי.
הוא מורכב מאקורדים שבורים סדירים, כשהצליל הנמוך מופיע ראשון, אחריו הגבוה, האמצעי ושוב הגבוה.
המתכונת הזאת חוזרת על עצמה שוב ושוב.
כיום נחשב אלברטי למלחין זוטר וכמעט אין מנגנים או מקליטים את יצירותיו, אבל בס אלברטי שימש מלחינים רבים בתקופות מאוחרות יותר ונעשה ליסוד חשוב במוזיקה לכלי מקלדת בתקופה הקלאסית.
בתקופת חייו הוא, התפרסם אלברטי כזמר.
לעיתים קרובות היה מלווה את עצמו בצ'מבלו.
לא הרבה ידוע על חייו, אבל הוא היה שגריר ונציה בספרד בשנת 1736, שם שמע את שירתו הזמר הקסטרטו הנודע פארינלי.
על פי השמועה, פארינלי התרשם, אם כי אלברטי היה חובב.
יצירותיו המוכרות ביותר של אלברטי הן הסונאטות שלו לכלי מקלדת, אם כי גם הן מבוצעות לעיתים נדירות מאוד.
משערים, שכתב בסביבות 36 סונאטות, ומהן שרדו 14. לכולן שני פרקים, כל אחד מהם בצורה בינארית.
קרוב לוודאי שהסונאטות הראשונות לכינור של מוצרט, שנכתבו בגיל שבע, עוצבו לפי הדגם של אלברטי, אם כי הדוגמאות של מוצרט נחשבות בדרך כלל לעולות על קודמותיהן.
אלברטי מת ברומא בשנת 1740.
ג'וּזֶפֶּה דוֹמֶנִיקוֹ סְקַרְלַטִי (באיטלקית: Giuseppe Domenico Scarlatti; 26 באוקטובר 1685 – 23 ביולי 1757) היה מלחין איטלקי, שבילה את מרבית חייו בפורטוגל ובספרד.
השפעתו על התפתחות המוזיקה בתקופה הקלאסית הייתה רבה, אם כי רוב חייו עברו עליו בתקופת הבארוק.
סקרלטי נחשב לצ'מבליסט וירטואוז מבריק ואף לנגן עוגב מוכשר ביותר.
בתקופת חייו ברומא הלחין מספר אופרות וניצח עליהן, ומאוחר יותר הוזמן לנצח על האופרות שלו בלונדון.
סקרלטי נולד בנאפולי שבממלכת סיציליה, באותה שנה שבה נולדו ענקי הבארוק יוהאן סבסטיאן באך וגאורג פרידריך הנדל.
הוא היה השישי מבין עשרה אחים, וככל הנראה החל את לימודי המוזיקה אצל אביו, המלחין אלסנדרו סקרלטי.
משפחת סקרלטי הייתה עתירת מוזיקאים, בהם אביו אלסנדרו, דודו פרנצ'סקו, אחיו פייטרו פיליפו ואחיינו (או בן-דודו) ג'וזפה – וככל הנראה הוכר וטופח כישרונו של דומניקו כבר מגיל צעיר.
עם זאת, האווירה בבית סקרלטי הייתה שונה מאוד מזו ששררה בבית באך.
אלסנדרו סקרלטי, איש התיאטרון והאופרה, לא היה יושב בית, שיקדיש את זמנו באורך רוח להדרכת ילדיו, כפי שנהג באך בבניו וילהלם פרידמן וקרל פיליפ עמנואל.
סביר להניח שדומניקו קיבל את ראשית הכשרתו המוזיקלית מבן משפחה אחר, או פשוט חיקה את מה ששמע מכל עבר בשגרת חיי המשפחה.
את לימודיו הסדירים התחיל אצל המלחין ונגן העוגב גָאֶטָנוֹ גְרֶקוֹ (Gaetano Greco; 1657–1728) או המלחין ברנרדו פאסקוויני.
כמו כן השתלם במוזיקה אצל המלחין פרנצ'סקו גספאריני, אם כי בין רושמי קורותיו קיימת מחלוקת בשאלה באילו שנים.
לדעת היסטוריון המוזיקה האנגלי צ'ארלס ברני, אביו הפקיד אותו בידי גספאריני ברומא לפני שנת 1702, כאשר סקרלטי עדיין התגורר בנאפולי, אך המוזיקולוג ונגן הצ'מבלו האמריקאי ראלף קירקפטריק חולק עליו: לדעתו, תקופת לימודיו של סקרלטי אצל גספאריני חלה בשנים 1705–1709 בוונציה, כשכבר היה ותיק ומנוסה יותר.
בטרם מלאו לו 16 התמנה סקרלטי לנגן עוגב ולמלחין בקפלה המלכותית בנאפולי, שם היה אביו מאסטרו די קאפלה (הממונה על המוזיקה) – ראיה להכרה שקיבל כמוזיקאי מחונן בגיל צעיר.
מכתב של אלסנדרו סקרלטי לפרדיננדו דה מדיצ'י, נסיך טוסקנה מ-30 במאי 1705 מלמד רבות על יחסו של האב אל כישרונו של הבן, שאותו כיוון על-פי רצונו ושיקול דעתו: "כפיתי עליו את המעבר מנאפולי, שם, גם אם היה מקום לכישרונו, לא לכך נועד כישרון זה.
גם מרומא אעביר אותו, כי רומא איננה נותנת מחסה למוזיקה, החיה בה כקבצנית...".
האב ראה בבנו נשר שכנפיו צימחו ויש להניח לו להתעופף לדרכו מחסות הקן.
מן המכתב עולה שהאב אלסנדרו קיווה שבנו יקבל משרה בפירנצה.
מדיצ'י, יורשו של קוזימו השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, ענה, כי גודל כישרונו ורוחו של דומניקו יאפשרו לו למצוא את מזלו בכל מקום, אך ייטב לו במיוחד בוונציה, שם יודעים להעריך כישרון ויכולת, והבטיח להמליץ על דומניקו בפני אציל ונציאני.
ההזדמנות הראשונה לכתיבת אופרה נקרתה לסקרלטי כשדודו, ניקולא בַּרְבַּאפִּיקוֹלָה (Nicola Barbapiccola; ?166–?172), התמנה לאמרגן של תיאטרון סן ברתולומאו (Teatro San Bartolomeo) בנאפולי בעונת 04–1703. סקרלטי כתב שלוש אופרות לתיאטרון זה, בהן L'Ottavia ristituita al trono ו-Il Giustino.
את ארבע השנים הבאות עשה סקרלטי בוונציה.
לא ידוע אילו יצירות לכלי מקלדת חיבר בתקופה זו, וידוע שנמנע מנגינה לפני הקהל הרחב.
תיאור יחיד כמעט מספר על מפגש עם תומאס רוזינגרייב.
במפגש זה הפליא סקרלטי בנגינתו בצ'מבלו את המוזיקאי האירי, שניגן לפניו וסבר כי הרשים את ציבור השומעים בביצועו, עד ששמע את נגינתו של סקרלטי.
לאחר זאת נתלווה אליו רוזינגרייב הצעיר בדרכו לרומא ואף סלל לפניו את הדרך ללונדון.
ג'ון מיינוורינג (John Mainwaring; 1735–1807), הביוגרף של הנדל, מספר, כי בנשף תחפושות ונציאני זיהה סקרלטי את הנדל המחופש על פי נגינתו - "זה יכול להיות רק הסקסוני המפורסם או השטן." מיינוורינג מספר על התפעלותו הכנה של הנדל מאישיותו הנעימה וממזגו הנוח של סקרלטי.
על סקרלטי נאמר שנהג להצטלב ביראת כבוד כל אימת שהשיחה נסבה על אמנות העוגב של הנדל.
כישרונו הווירטואוזי של סקרלטי בנגינה בצ'מבלו עורר בקהל מאזיניו את ההשערה, כי האיש כרת ברית עם השטן (השערה שחזרה והופיעה בשנים הבאות לגבי וירטואוזים שהפליאו בנגינתם כמו ליסט ופגניני).
בשנים 1708 (לפי קירקפטריק, 1709) עד 1719 חי ופעל ברומא, שם עבד תחילה בשירות המלכה הפולנית הגולה, מריה קז'ימייז'ה, כממונה על המוזיקה (מאסטרו די קאפלה) בחצרהּ, ובשיתוף פעולה פורה הפיקו יחדיו אופרות ללבריות של קרלו סיג'יסמונדו קאפצ'ה, חבר האקדמיה של ארקדיה ומזכירהּ של המלכה.
בסך הכול כתב סקרלטי בשנים אלה שבע אופרות (וכן קנטטה ואורטוריה), שהוצגו בתיאטרון קטן באחד מחדרי הארמון.
להצלחתן היה שותף מעצב התפאורות פִילִיפּוֹ יוּבַארָה (Filippo Juvara), שהצליח באמצעים מתוחכמים להתגבר על הקשיים שהציבו הממדים הקטנים של התיאטרון וליצור את הרושם שקהל הצופים הורגל לו בתיאטראות הגדולים.
סגנונו ודרך עבודתו של דומניקו היו שונים מאלה של אביו, אלסנדרו, ולפי המוזיקולוג הבריטי מלקולם בויד, הפיק דומניקו לקח חשוב מניסיון אביו, והישגיו בתפקידו כממונה על המוזיקה בחצרהּ של מריה קז'ימייז'ה עלו על אלה של אביו בחצרהּ של כריסטינה, מלכת שוודיה.
בשנת 1714 אילץ משבר כספי את מריה קז'ימייז'ה לעזוב את רומא ולחפש מפלט בצרפת, אך עוד לפני כן, בשנת 1713, התמנה סקרלטי למאסטרו די קאפלה בכנסיית ג'וליה בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן, תפקיד שבו כיהן עד 1719. החשמן פייטרו אוטובוני ארגן לו רסיטלים שבועיים, שבאמצעותם התוודע אל ארכאנג'לו קורלי.
אוטובוני גם ארגן תחרות נגינה בצ'מבלו בין סקרלטי להנדל.
על אף התחרות הגלויה בין הנדל וסקרלטי בנושא העליונות בנגינה בכלי מקלדת (שבה הייתה ידו של סקרלטי על העליונה בצ'מבלו, ושל הנדל בעוגב), השניים העריכו וחיבבו איש את רעהו.
בשנת 1714, בתקופת עבודתו בקאפלה ג'וליה, התוודע סקרלטי אל שגריר פורטוגל לוותיקן, מרקיז דה פונטס (Marquis de Fontes), שלפי הזמנתו חיבר מוזיקה לכבוד הולדת אחת האינפנטות הפורטוגזיות.
הקשר הזה פתח לפני סקרלטי, כעבור חמש שנים, את הדרך לפורטוגל ולמינויו כמאסטרו דה קאפלה בחצר מלך פורטוגל.
לדברי וִיצֶ'נְטֶה בִּיקִי (Vicente Bicchi; נונציו אפיפיורי בזמן ההוא), סקרלטי הגיע לליסבון ב-29 בנובמבר 1719. אחרי תקופת מה בליסבון כמאסטרו דה קאפלה התמנה למורה למוזיקה של אחי המלך ובהמשך למורה של האינפנטה הפורטוגזית מריה מגדלנה ברברה.
בתקופה זו היה סקרלטי שרוי בתנופת יצירה, שהניבה יותר מ-500 סונאטות למקלדת ללא ליווי, שאת רובן כתב לתלמידתו, הנסיכה.
סונאטות אלה מציבות את סקרלטי בשורה הראשונה של המלחינים לצ'מבלו.
סקרלטי עזב את ליסבון ב-28 בינואר 1727 ונסע לרומא, שם נשא לאישה ב-6 במאי 1728 את הצעירה הרומאית מריה קטלינה ג'נטילי (Maria Catalina Gentili) בת השש-עשרה.
בשנת 1729 עבר לסביליה, שם נשאר ארבע שנים ורכש ידע בפלמנקו.
ב-1735 נסע למדריד ושימש כמורה למוזיקה לנסיכה מריה ברברה, שנכנסה בתוקף נישואיה לבית המלוכה הספרדי.
לאחר הכתרתהּ למלכה נשאר סקרלטי בספרד למשך עשרים וחמש שנים, שבמהלכן נולדו לו חמישה ילדים.
אחרי מות אשתו בשנת 1742 נשא לו אישה ספרדייה, אנסטסיה מאחארטי חִימֶנֶס (Anastasia Maxarti Ximenes).
בשנותיו במדריד הרבה להלחין, הן סונאטות למקלדת והן יצירות אחרות.
סקרלטי התיידד עם זמר הקסטרטו הנודע פַארִינֶלִי, גם הוא בן נאפולי שנהנה מחסות בית המלוכה הספרדי.
המוזיקולוג ראלף קירקפטריק אישר שמכתבי פארינלי מספקים "את רוב המידע הישיר על אודות סקרלטי, שהגיע לימינו אלה." דומניקו סקרלטי מת במדריד בן 71 שנים.
מעונו בקאייה לגאניטוס (Calle Leganitos) נושא שלט זיכרון היסטורי, וצאצאיו עודם חיים במדריד.
האסטרואיד 6480 Scarlatti נקרא על שמו.
כמלחין אופרות, יש הרואים בדומניקו סקרלטי חיקוי חיוור לאביו אלסנדרו, אך לאופרות שחיבר בחצר מריה קז'ימייז'ה היה ערך בזכות עצמן, מול יצירותיהם של מלחינים כמו קַלְדָרָה ופּוֹלַארוֹלוֹ.
התמורה שחלה בשנים ההן בטעם הקהל גרמה לכך שהאופרות של דומניקו סקרלטי לא זכו להצלחה בערים אחרות, אך דבר זה נכון גם לגבי האופרות של אלסנדרו סקרלטי.
אף כי השפעת האב ניכרת בכתיבתו הווֹקאלית של הבן, שאפשר למצוא בה ראיה לאינדיבידואליות ולחוש הדרמטי שלו, שבאים לביטוי, בין השאר, בהולכת הקווים הנפרדים בדרך טבעית, לעיתים תוך התנערות מן החזרה המקובלת בצורת האריה דה קאפו, ובהצגת התלבטות או רגשות סותרים בארִיות באמצעות שינויי בזק בטמפו ובדינמיקה.
מאפיינים אחרים של כתיבתו מופיעים גם באופרות של הנדל, אך לא באלה של אלסנדרו סקרלטי.
עלילת האופרה המוכרת ביותר של סקרלטי, "תטיס בסקירוס", היא למעשה "קומדיה של טעויות" המבוססת על סיפור אכילס ואימו, תטיס, שיש בה גברים מחופשים לנשים ולהפך והיא נפתרת לטובה, כמקובל בעלילות מסוג זה, בסצנת הסיום של האופרה.
תפקידי אכילס ויוליסס נכתבו לקולות סופרן (אולי לקסטרטי).
האריות מותאמות יפה להקשריהן הדרמטיים.
בשתי השלישיות במערכה הראשונה מתעלם סקרלטי מהוראת החזרה (דה קאפו) בלברית, גישה שהייתה אופיינית לו.
באריה השנייה, "Amando, tacendo", כל אחד מהזמרים מאופיין בקו אינסטרומנטלי מסוים.
הסוגה העיקרית ביצירותיו האינסטרומנטליות של סקרלטי היא הסונאטה לכלי מקלדת.
סקרלטי חיבר 555 סונאטות בעלות פרק אחד לצ'מבלו.
המוזיקולוג ונגן הצ'מבלו האמריקאי ראלף קירקפטריק אסף וסיפרר אותן.
הסונאטות מסומנות כיום באות K ובמספרן הסידורי.
לפני יצירת קטלוג קירקפטריק היו יצירות כלי המקלדת של סקרלטי מסודרות ברשימת לוֹנְגוֹ של המוזיקולוג והמלחין האיטלקי אלסנדרו לונגו – קטלוג כמעט מלא, שעל פיו אפשר היה לזהות במשך שנים רבות את הסונאטות של סקרלטי באמצעות "מספרי לונגו", עד שהופיע קטלוג קירקפטריק בשנת 1953 ודחק את רגליו.
קטלוג זה אורגן באופן שרירותי על פי סולמות, אך הוצאה זו בת 11 הכרכים, Opere complete per clavicembali ("מכלול היצירות לצ'מבלו", מילאנו: 1906–1910), הייתה במשך שנים המלאה ביותר, והיא תרמה רבות לחידוש העניין בסקרלטי.
לונגו כתב גם את Scarlatti e la sua figura nella storia della musica ("סקרלטי וטביעת חותמו בתולדות המוזיקה", נאפולי, 1913).
עניינו של לונגו במוזיקה של סקרלטי הוביל, לצד כתביו, גם לייסוד "אגודת דומניקו סקרלטי" בנאפולי בסביבות 1893.
יצירות אלה, הן התרגילים (Essercizi) והן הסונאטות, גם בשיא פיתוחן, שומרות על מכנה משותף סגנוני, שקירקפטריק הגדיר כהסתמכות על באסו קונטינואו.
הנוהג לאלתר ליווי על קו בס היה מקובל על כל מוזיקאי מקצועי, וקירקפטריק ראה אפוא את הסונאטות של סקרלטי כנובעות באופן ישיר מהמסורת הזו.
סקרלטי, נגן וירטואוזי ויוצר בעל כישרון כביר, הסב מהלכים קונטרפונקטיים למבנים הרמוניים והתרחק בהדרגה מהנוסחאות השגרתיות, כפי שאפשר לראות בכתבי היד של יצירותיו.
מדובר בסדרת כתבים שפארינלי ירש ממלכת ספרד, מריה ברברה, תלמידתו של סקרלטי.
הכרכים, הנושאים את סמלי המלכות של ספרד ושל פורטוגל, קובצו בשנים 1742 ו-1749.
בניגוד לקודמיו, לא התאים סקרלטי צורות קיימות לצ'מבלו, אלא התאים את כתיבתו לדרישות הכלי.
טכניקת הכתיבה בסונאטות שלו מאפילה לעיתים על התוכן המוזיקלי.
הסונאטות של סקרלטי שונות הן מיצירותיו המאוחרות יותר הקרויות בשם זה והן מהסונאטות הגרמניות של אותה תקופה.
בסונאטות שלו מתמקד סקרלטי בתחבולות טכניות שונות – בכל סונאטה בתחבולה אחת מיוחדת לה: קישוטים, ארפג'י, שׂיכולי ידיים וכדומה.
הסונאטה של סקרלטי היא בעלת פרק אחד בשני חלקים.
החלק הראשון כתוב בטוניקה ועובר לדומיננטה (או, אם הסונאטה בסולם מינורי, למז'ור היחסי), ואילו השני נוקט במודולציה אל סולם מנוגד לזה הראשון.
החלק השני מסתיים על פי רוב בחזרה על סיום הפרק הראשון, אך בטוניקה ולא בדומיננטה.
פתיחת הסונאטה שימשה את סקרלטי רק לעיתים רחוקות כנושא לחזרה ולעיבוד בהמשכה, שלא כמו בסונאטות הקלאסיות המאוחרות יותר.
ההרמוניה העשירה בכתיבתו של סקרלטי הושפעה מהאופרות הנפוליטניות של תקופתו.
ביצירתו ניכרה גם השפעת המוזיקה הספרדית לגיטרה – תוצאה של תקופת חייו הארוכה בספרד.
השפעה הדדית ניכרת בין סקרלטי למלחין הספרדי אנטוניו סוֹלֵר.
רוב הסונאטות מסודרות בזוגות, כשכל זוג סונאטות כתוב באותה טוניקה (למשל, סול מז'ור–סול מז'ור או סול מז'ור–סול מינור וכו'), ופה ושם גם בשלשות; לעיתים קרובות צמדי הסונאטות האלו הם במצבי-רוח מנוגדים, לדוגמה, סונאטה אחת נמרצת ואחת מהורהרת וכדומה.
מטרת הצימודים הללו אינה ברורה כל צורכה ולא ידוע אם כוונת המלחין הייתה שיש לנגן את צמדי הסונאטות הללו כפרקים ביצירה יחידה.
הפוליפוניה, שהייתה בשיאה בתקופות קודמות, איבדה מחשיבותה בתקופת סקרלטי; הוא הדגיש בכתיבתו, כמו מלחינים אחרים בני זמנו, את המשחק החופשי בין מונופוניה לפוליפוניה בחילופי נושאים וסולמות, ומאמצעי ביטוי משמעותי הייתה הפוליפוניה לאמצעי טכני בלבד.
בין יצירותיו למקלדת 5 פוגות: ק.
30 מכונה גם "פוגת החתול".
בין הסונאטות של סקרלטי אפשר למצוא ניגודי אופי וגישות – יש בהן יצירות וירטואוזיות המציגות למבצע דרישות טכניות גבוהות, ולעומתן מיניאטורות ליריות עדינות.
יש סונאטות, המזכירות בפיתוחיהן המלודיים המוזרים והמלאכותיים הצגת מריונטות, ואחרות המתארות לכאורה הלכי נפש ורגשות; אם כי סקרלטי לא הכתיר שום סונאטה שלו בשם ולא התייחס אליהן כיצירות תוכניתיות.
סונאטות מעטות כתובות בצורת מחולות עתירי-קישוטים.
לסונאטות של סקרלטי הייתה השפעה מובהקת על הסונאטות של המאה ה-18, שהתפתחו בבירור מיצירותיו בעלות הפרק היחיד.
כתיבתו לצ'מבלו התאימה בה במידה גם לפסנתר המודרני.
בהקדמה לקובץ יצירות לכלי מקלדת כתב סקרלטי: "חובב או מלומד, תהיה אשר תהיה, אל תחפש בסונאטות אלה רגש עמוק.
הרי אין הן אלא מעשה משובה באמנות, וכוונתן להגביר את אמונך במנענעים"; אך מסקירה מקיפה של המוזיקה שלו נראה כי סקרלטי המעיט מדי בערכה.
במשך שנים רבות היו הסונאטות של סקרלטי חלק בלתי נפרד מהרפרטואר של פסנתרנים קלאסיים, ומאז שנות ה-50 של המאה ה-20 נפוץ יותר ויותר הביצוע בצ'מבלו.
יש מוזיקולוגים הסבורים כי הסונאטות יועדו לפסנתר פטישים מוקדם: בחצר בליסבון היו כמה כלים כאלה, מעשה ידיו של ברתולומאו כריסטופורי.
בקבוצה אחת של סונאטות יש שימוש בצליל סול גבוה, שהיה אז מחוץ למנעד כלי המקלדת הרגילים – לא ברור לאיזה כלי נכתבו היצירות הללו, כשם שלא ברור מהו ה-Cembalo espresso המוזכר בכמה מהסונאטות.
מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
ג'ון סטנלי, "מוסיקה קלאסית: גדולי המלחינים ויצירות המופת שלהם", שבא הוצאה לאור, 1995
ראלף קירקפטריק, ביוגרפיה של דומניקו סקרלטי, ב-Google Books
דומניקו גבריאלי (באיטלקית: Domenico Gabrielli; 15 באפריל 1651 או 19 באוקטובר 1659 - 10 ביולי 1690) היה מלחין וצ'לן וירטואוז מתקופת הבארוק האיטלקי.
ניגן בתזמורת של כנסיית סאן פטרוניו והיה חבר ב"אקדמיה פילרמוניקה" של בולוניה ולמשך תקופה מסוימת גם כיהן כנשיאה.
בשנות השמונים של המאה ה-17 עבד גם כמוזיקאי בחצר הדוכס פרנצ'סקו השני ד'אסטה ממודנה.
גבריאלי כתב כמה אופרות לצד יצירות כנסייתיות, כליות וקוליות.
עיקר פרסומו בא לו כמחברן של אחדות מן היצירות המוקדמות ביותר המוכרות לצ'לו סולו (שתי סונאטות לצ'לו ובאסו קונטינואו, קבוצה של שבעה ריצ'רקארי לצ'לו ללא ליווי, וקאנון לשני צ'לי).
בין בני זמנו, שליטתו הווירטואוזית בכלי נגינתו זיכתה אותו בכינוי Mingain (or Minghino) dal viulunzee, צורת דיאלקט שמשמעה "דומיניק של הצ'לו".
דומניקו לורנצו פונציאני (באיטלקית: Domenico Lorenzo Ponziani,
9 בנובמבר 1719 – 15 ביולי 1796), פרופסור למשפט איטלקי, כומר, שחמטאי, מלחין.
היום הוא זכור בעיקר בשל כתיבתו השחמטאית.
פונציאני נולד במודנה בשנת 1719. בשנת 1742 הוא סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת סן קרלו והתקבל לכמורה בקולג' לעורכי דין.
כפרופסור הוא לימד במשך 30 שנים עד לפרישתו בשנת 1772. בשנת 1764 הפך לכומר ובשנת 1766 נהיה לקָנוֹן בקתדרלה של מודנה.
בשנת 1784 נהיה לכומר הראשי וקיבל תואר של מזכיר בית המשפט האפוסטולי.
פונציאני מת בשנת 1796 ונקבר בקתדרלה של מודנה.
פונציאני היה מיודד עם שחקני שחמט אחרים במודנה כמו ארקול דל ריו וגיאמבטיסטה לולי ושלושתם נודעו כאמנים ממודנה.
בשנת 1769 פונציאני פרסם את המהדורה הראשונה של ספרו "המשחק הבלתי ניתן להשוואה של השחמט" "Il giuoco incomparabile degli scacchi".
משום שפונציאני לא כלל את שמו ביצירה אלא כתב "המחבר ממודנה" המחבר זוהה כאלמוני.
המהדורה השנייה משנת 1782 שופרה רבות והניחה את היסודות לגישה האיטלקית לשחמט כפי שהודגמה על ידי אמנים איטלקיים מהמאה ה-17 כגון ג'ואקינו גרקו.
הגם שבמהדורה השנייה פונציאני זיהה את עצמו כמחבר, התרגום משנת 1820 של הקצין הימי האנגלי סמית בשם העט בניגהם ייחס את היצירה לדל ריו.
עבודתו של פונציאני היא המדריך המעשי הטוב ביותר שנוצר על ידי האמנים ממודנה.
כמו הכתבים של דל ריו ולולי, פונציאני עוסק רק בשלבי הפתיחה והסיום, ללא כל דיון במציעה.
בפתיחה, המטרה העיקרית היא להשיג את מקסימום הניידות לכלים, תוך כוונון לנקודות החולשה כמו ערוגות ו2 או ו7. לא יוחסה חשיבות למבנה הרגלים או תמיכה ברגלים מרכזיים - השימוש ברגלים היה כדי להבריח את כלי היריב אחורה.
סיום של פונציאני משנת 1769 - לבן מתחיל וזוכה
זו נראית כזכייה קלה, משום שהרגלים המחוברים אינם בסכנה.
אם הרגלי ב-ז6 יוכה הרגלי השני יכתיר.
קיימת עם זאת סכנה של פט.
הלבן פותר את הבעיה בכך שלצורך זכייה די והותר ברגלי אחד.
סיום של פונציאני משנת 1782 - שחור מצליח לשמור על תיקו בזכות המבנה של הכלים הקלים החוסמים את תנועת המלך.
דומניקו גירלנדיו (באיטלקית: Domenico Ghirlandaio; 1449 – 11 ביוני 1494) היה צייר רנסאנס פלורנטיני, בן זמנם של בוטיצ'לי ופיליפו ליפי.
מבין שוליותיו הרבים נכלל גם מיכלאנג'לו.
שמו המלא הוא דוֹמֶניקוֹ די תוֹמַאסוֹ קוּרַאדי די דוֹפו בּיגוּרְדי.
דומניקו, הבכור מבין 8 ילדים, היה בתחילה שוליה של תכשיטן או צורף, כנראה של אביו שלו.
שם החיבה "הגירלנדיו" (קולע הזרים) הגיע אליו מאביו, צורף שפורסם על ידי שרשרת מתכת דמוית זר פרחים שנענדה על ידי אישה פלורנטינית.
בחנותו של אביו, דומניקו כפי שמספרים, צייר פורטרטים של העוברים ושבים ולבסוף הפך לשולייתו של הלסיו בלדובינטי ללמוד אמלו ציור ופסיפס.
ב-1480, גירלנדיו צייר את ה"סן גֶ'רוֹמֶה" ופרסקאות אחרות בכנסיית אונייסנטי, פירנצה, ו"סעודה אחרונה" בגודל טבעי בחדר האוכל שלה.
הוא צייר גם את ה"אפותיאוזה מסַן זָנוֹבּיוּס", שדמויותיו גדולות מגודל טבעי, ובה אדריכלות-מסגרת מעובדת לפרטים, דמויות של גיבורים רומיים ופרטים חילוניים אחרים, מרשימים בפרספקטיבה ובמיומנות האדריכלית שלהם.
ב-1483 גירלנדיו זומן לרומא על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי לצייר פרסקו בקפלה הסיסטינית: בציור, ישו קורא לשליחים פטרוס ואנדרו לשליחות.
לפני 1485 הוא הפיק ציורי קיר בקפלה של סאן פינה, בכפר הטוסקני סן ג'ימיניאנו שנישלט לאחר 1350 על ידי סייֵנַה השכנה.
גיסו לעתיד, סבסטיאנו מאינארדי, עזר לו בעבודות אלה ברומא ובסן ג'ימיניאנו.
כשחזר גירלנדיו לרומא ב-1485, הוא צייר סדרת פרסקאות בקפלה סַסָטי בסן טְריניטַה עבור התורם והבנקאי פרנצ'סקו ססטי, שהפך למנהל הסניף של בנק מדיצ'י בג'רונה, רק כדי לוותר על התפקיד לטובת ג'ובאני טוֹרְנַבּוּאוֹני, פטרונו לעתיד של גירלנדיו.
בקפלה זו צייר דומניקו סצנות מחיי פרנצ'סקו הקדוש, בהן אישור שלטונו ומסדרו של סן פרנצ'סקו על ידי האפיפיור הונוריוס השלישי, מותו ותחייתו של פרנצ'סקו הקדוש.
בעבודה הראשונה מופיע פורטרט של לורנצו דה מדיצ'י, ובשלישית דמות הדומה לגירלנדיו עצמו, שאותה גם כלל באחת מתמונותיו בסנטה מריה נובלה וכן ב"הערצת האמגושים" בבית יתומים בשם "בית החולים של התמימים".
יצירת המזבח מקפלת סאסטי, "הערצת הרועים", מוצגת כיום באקדמיה של פירנצה.
ציורי הקיר של גירלנדיו ועוזריו הרבים, צוירו בארבע סדרות לאורך שלושת הקירות, כאשר הנושאים העיקריים הם חיי המדונה ויוחנן המטביל הקדוש.
יצירות אלה מעניינות במיוחד משום שהן כוללות פורטרטים היסטוריים רבים, ז'אנר שהיה התמחותו של גירלנדיו.
הסדרה של גירלנדיו על חיה של מריה, בוצעה עם תשומת לב מרבית לפרט הריאליסטי, מייצגת סצנות ביתיות מתקופתה של האצולה הפלורנטינית, ולא אירועים היסטוריים של משמעות קוסמית.
בסדרה יש לא פחות מעשרים ואחד פורטרטים של בני המשפחות טורנבואוני וטורנקווינצ'י: בציור "המלאכים מתגלים לזכריה", פורטרטים של פוליציאן, מרסיליו פיצ'יני ועוד.
ב"סילום יואכים מהמקדש", "מאיינרדי ובאלדובינטי" (ייתכן שהשני הוא אביו של גירלנדיו).
קפלת ריצ'י הושלמה ב-1490. היצירה שמעל המזבח נוצרה ככל הנראה בעזרת אֶחַיו של גירלנדיו, דָוִידֶה וְבֶּנְדֶטוֹ.
החלון הצבעו היה עיצובו האישי של דומניקו.
עבודות מפורסמות אחרות של גירלנדיו הן יצירות-מזבח בטמפרה של "הבתולה מוערצת על ידי קדושי זֶנוֹבְּיוּס", "יוּסְטוּס ואחרים", צוירו עבור כנסיית יוסטוס הקדוש, אבל היום נמצאים בגלריית אופיצי.
"הצלוב בתהילה עם רוֹמוּאַלְד וקדושים אחרים", בבדיה (Abbazia dei Santi Giusto e Clemente) של וולטרה (כנראה ב-1492, כיום ב ).
"ההערצה של הביקור" (לובר) אשר נושא את התאריך המאומת האחרון ביותר (1491) מבין כל עבודותיו.
גירלנדיו לא צייר עירום לעיתים קרובות.
אחת מתמונותיו הכוללות עירום, "וולקן ועוזריו יוצרים ברקים", צוירה עבור לו ספדלטו, אך יצירה זו, יחד עם יצירות אחרות המוזכרות במפורט על ידי ואזארי ומיוחסות לגירלנדיו, אינה קיימת עוד.
עבודת פסיפס של גירלנדיו הראויה לציון היא "הבשורה" (לפני 1491), באחת הדלתות של קתדרלת פירנצה.
סכימת הקומפוזיציות של גירלנדיו היו מפוארות והולמות בה בעת, מתוך כוונה לשמור על השמרנות, האיפוק והקלאסיוּת של המאה ה-15. ציורי האור וצל שלו, במובן של הצללה ריאליסטית ותלת-ממדיות, היו מתקדמים בצורה מתקבלת על הדעת, כשם שהיו הפרספקטיבות שלו, שאותם הוא עיצב בקנה מידה משוכלל בעין בלבד, ללא שימוש במתמטיקות מתוחכמות.
הצבע שלו פתוח יותר לביקורת, פחות באשר לציורי קיר מאשר לציורי טמפרה, שהם לפעמים בהירים בצורה נרחבת וגולמית יתר על המידה.
ציורי הקיר שלו בוצעו בשלמותם, במה שהאיטלקים מכנים "פרסקו לח", ללא תוספות תיקונים בטמפרה (על יבש).
"האלהתו של זנוביוס הקדוש" בפָּלַאצוֹ וקיו, פירנצה.
נוקשות מסוימת בקווי-המִתְאר מאשר על אימוניו המוקדמים בעבודת מתכת.
ג'ורג'ו וזארי אומר של גירלנדיו היה הראשון שנטש, בחלק גדול, את השימוש בהזהבה בתמונותיו, המייצג באמינות כל חפץ שהוא האמור להיות מזהב.
אך עדיין, טענה זו אינה תופסת לגבי כלל יצירתו, מאחר שהֵדְגֶשי נוף, לדוגמה ב"הערצתם של הרועים", נעשו באמצעות עלי זהב.
רישומים וציורים רבים של גירלנדיו, שכעת בגלריית אופיצי, ראויים לציון מיוחד בשל מאמץ נטורליסטי של קווי המתאר שלהם.
יותר מכל ידוע גירלנדיו כמורו ומחנכו האמנותי של מיכלאנג'לו, שלימים התעלה והאפיל עליו בכישרונו ובפרסומו.
גירלנדיו נפטר מ"חום מגפתי" ב-11 בינואר 1494, ונקבר בסנטה מריה נובלה.
הוא נישא פעמיים והותיר אחריו שישה ילדים, שלושה מהם בנים, מהם רידולפו היה גם הוא צייר.
הייתה לו שורה ארוכה של צאצאים, אך המשפחה נפטרה כולה במאה ה-17, כאשר הנפשות האחרונות נכנסו למנזרים.
הביוגרפיה של גירלנדיו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
דומניקו קרלו מריה דרגונטי (באיטלקית: Domenico Carlo Maria Dragonetti; 17 באפריל 1763, ונציה – 16 באפריל 1846, לונדון) היה נגן קונטרבס וירטואוז ומלחין איטלקי.
בשלושים שנותיו הראשונות נשאר בעיר הולדתו, ונציה וניגן בתזמורת האופרה בופה, בקאפלה של בזיליקת סן מרקו ובגראנד אופרה של ויצ'נצה.
פרסומו פשט בארצות אחרות והביא עמו הזמנות שונות, אך הוא דחה את כולן, לרבות את הזמנת הצאר הרוסי.
בשנת 1794 עבר ללונדון, שם ניגן בתזמורת של תיאטרון המלך.
הוא נשאר בלונדון עד יומו האחרון.
בחמישים השנים הבאות תפס בהדרגה מקום של כבוד בחוגי המוזיקה של בירת אנגליה, השתתף בקונצרטים של האגודה הפילהרמונית של לונדון ובאירועי מוזיקה פרטיים, שבהם פגש אישים רבי-השפעה באנגליה.
דרגונטי התוודע אל היידן, התיידד עמו ובא לראותו באחוזת אסטרהאזי באוסטריה.
כן התוודע אל בטהובן, אותו ביקר פעמים אחדות בווינה ולפניו הדגים את האפשרויות הגלומות בקונטרבס ככלי סולו.
שליטתו בכלי הנגינה הוכיחה את ההגיון שבכתיבת תפקידים מיוחדים לקונטרבס בפרטיטורות תזמורתיות, בנפרד מתפקידי הצ'לו, כפי שהיה מקובל בימים ההם.
דרגונטי נודע בפיתוח קשת הנקראת על שמו, שהעסיק אותו במהלך חייו.
כמלחין חיבר במשך חייו סונאטות, קפריצ'ו וקונצ'רטי לקונטרבס.
דרגונטי עצמו היה וירטואוז שאין שני לו בקונטרבס, שהיה אז על פי רוב כלי בן שלושה מיתרים (לה-רה-סול).
הוא המשיך לנגן עד שנות ה-80 לחייו, כפי שמעידים דברי ברליוז, ששמע אותו.
בתקופת עבודתו בבית האופרה הזדמן לו לנגן בכלי המפורסם שבנה גספארו דה סאלו, בונה כלי קשת אמן מבית אמאטי.
בתקופת חייו של דרגונטי חל מהפך משמעותי במוזיקה המערבית במעבר משלהי תקופת הבארוק לתקופה הקלאסית, בתחילת חייו והמהפכה הרומנטית הגדולה, שהתרחשה במהלך חייו הבוגרים.
הוא נולד כ-20 שנה אחרי מות ויוואלדי, תקופה שבה החלה להתהוות מסורת סולנית, הקונצ'רטו לסולן ותזמורת והקונצ'רטו גרוסו לקבוצת נגנים ותזמורת קיבלו את צורתם בתקופה זו והיו מיועדים לכלי נשיפה או לכינור וודאי לא לקונטרבס.
הוא סיים את חייו 19 שנה אחרי בטהובן.
בתקופה זו, אחרי הסימפוניה השלישית של בטהובן הסימפוניה החמישית של בטהובן, ויתר הסימפוניות הגדולות, ששינו את פני המוזיקה המערבית.
בשנים אלה נכתבו תפקידי קונטרבס חשובים, המהוים אתגר לנגנים גם בימינו אלה.
האסכולה האינסטרומנטלית הראשונה התפתחה בוונציה, מקום הולדתו של וירטואוז מצליח זה.
התנאים האקוסטיים הייחודיים בבזיליקת סן מרקו הוונציאנית תרמו להתפתחות המסורת האינסטרומנטלית, כשם שתרמו להתפתחות האנטיפוניה הכוראלית של האסכולה הוונציאנית.
יוזמות מוזיקליות של מלחינים כגון ג'ובאני ואנדראה גבריאלי וויוואלדי חיזקו מסורת זו, שאליה נולד דרגונטי.
בתחילת המאה ה-18 עדיין נהנתה ונציה מפריחה תרבותית ומסחרית כאחת.
היא משכה מספר רב של מוזיקאים; היו בה 6 להקות אופרה שונות בו זמנית, כל להקה העסיקה צוות גדול של מוזיקאים, מקימי תפאורות, מדפיסים, מתקני כלים, שחקנים, מלבישים וכן הלאה.
הייתה זו קהילה רבת-אוכלוסין, שפרנסתה על המוזיקה.
ונציה הייתה עיר של קרנבלים ומופעי אופרה, המושכים קהל רב מחוץ לוונציה.
עצם היותה עיר נמל משגשגת וחופשית יצר אווירת שפע וקדמה, שאפשרה תעוזה והתפתחות ביצירת מוזיקה משוחררת מכבלי העבר.
הביקוש ליצירות מוזיקליות חדשות היה רב וכתוצאה מכך רבו ההזמנות לכתיבתן ולביצוען.
פרט להיותה מרכז בעל חשיבות באירופה, הייתה ונציה גם מרכז של מוזיקה כנסייתית, תחום שפרנס מלחינים רבים.
בסוף המאה ה-18 כבשה אוסטריה את ונציה, והכיבוש הביא בהדרגה לשקיעה תרבותית .
דרגונטי עזב את ונציה ב-16 בספטמבר 1794, בחלקו בהשפעת ידידו, ג'ובאני בטיסטה צ'ימאדור.
הוא השתתף בחזרות הראשונות בתיאטרון המלך, ב-2- באוקטובר 1794 ולבסוף הופיע כחבר תזמורת באופרה "זנוביה בפלמירה" מאת ג'ובאני פאיזיילו ב-20 בדצמבר 1794. כבר לאחר חודשים אחדים זכה לתהילה בלונדון בקריירה מזהירה, שנמשכה עד אחרית ימיו.
בשנים הבאות התקרב לצמרת האצולה האנגלית ובשנים 1816–1842 לקח חלק בארבעים ושישה קונצרטים שקיימה האגודה הפילהרמונית של לונדון.
ב"תזמורת האופרה האיטלקית" פגש את הצ'לן רוברט לינדלי, שהיה לידידו הקרוב ושותפו לדוכן במשך חמישים ושתיים שנים.
השניים התמחו במיוחד בנגינת סונאטות של ארכאנג'לו קורלי.
דרגונטי מת בביתו שבכיכר לסטר, בן 83, ונטמן ב-23 באפריל 1845 בכוך קבורה בקאפלת סיינט מארי במורפילדס, משם הועבר בשנת 1839 בבית הקברות הקתולי בוומבלי.
בעונת 92–1791 קיבל יוזף היידן הצעה כדאית מן האמרגן הגרמני יוהאן פטר סלומון, לבקר באנגליה ולנצח על תזמורות גדולות בנגינת סימפוניות חדשות.
הביקור נחל הצלחה כבירה והוליד כמה מיצירותיו הידועות ביותר.
לאור ההצלחה, תוכנן עוד מסע לעונת 95–1794. בביקורו זה, השני, פגש היידן את דרגונטי.
השניים התיידדו ודרגונטי בא לבקר את היידן בווינה בשנת 1799. במסע ראשון זה לווינה הכיר דרגונטי גם את בטהובן, שיחד עמו ניגן את הסונאטה מס' 2, אופוס 5 לצ'לו ופסנתר.
בטהובן התפעל מיכולת הביצוע של דרגונטי בקונטרבס את תפקיד הצ'לו ולא שכח לציין את התרשמותו זו לפני נגני קונטרבס בתזמורות שונות בשנים הבאות.
בביקורו הבא בווינה, בעונת 09–1808, פגש דרגונטי את המלחין סימון זכטר, כתב ליווי פסנתר לכמה מיצירותיו הקונצרטיות ונשאר בקשר מכתבים עמו עד סוף חייו.
בשנת 1813 חזר לווינה, פגש שוב את בטהובן וניגן כקונטרבס ראשי בביצוע הבכורה של יצירתו "ניצחון ולינגטון".
דרגונטי נודע בכוחו המרשים ובכושר העמידה שלו.
הייתה לכך חשיבות מיוחדת בתקופתו, כאשר תפקיד הקונטרבס בתזמורת היה לתמוך בנגן הראשי בקיום הלכידות ובקביעת המקצב.
הייתה לו יד אדירה, בעלת אצבעות רחבות ואיתנות, שאפשרו לו לנגן עם גשר גבוה יותר ומיתרים מרוחקים מן השחיף כפליים מנגני קונטרבס אחרים.
מצב זה היה רחוק מלהיות מקובל בימים ההם, שכן רוב הנגנים נהגו לנגן - בפוזיציה אחת - צליל אחד באצבע המורה, ואחד בכל שלוש האצבעות הנותרות בשילוב.
דרגונטי היה חובב אמנויות מושבע ואספן כלי נגינה לצד מספר רב של חפצי אמנות אחרים, כמו פרטיטורות מקוריות וציורים.
לאחר מותו נמצאו בעזבונו הכלים הבאים: קונטרבס ענק שיוחס לגספארו דה סאלו ושימש, כך נקבע, בביצועי התקופה של יצירות הנדל.
אוסף הכלים הזה מוזכר באתר The Contrabass Shoppe, שם נאמר:
"סיפורים שונים מהלכים בשאלה, כיצד הגיע דרגונטי להיות בעליו של בס גספארו דה סאלו המפורסם.
הביוגרפיה המרתקת והמומלצת "דומניקו דרגונטי באנגליה", מאת פיונה מ.
פלמר (הוצאת קלרנדון אוקספורד 1997) מביאה, ככל הנראה, את ההסבר המשכנע ביותר.
הודות לווירטואוזיות ללא תקדים של דרגונטי כסולן, הוגשו לו הצעות עבודה קוסמות הן מלונדון והן ממוסקבה.
כפיצוי על דחיית ההצעות והמשך עבודתו כקונטרבסיסט ראשי בתזמורת הקאפלה הדוכסית של סן מרקו בוונציה (תזמורת בעלת חשיבות בלתי מבוטלת), קיבל דרגונטי מענק כספי בתוקף הוראה מ-1791.
גרסה אחרת אומרת, שדרגונטי קיבל כלי שבנה גספארו דה סאלו (1542–1609) מן הנזירות הבנדיקטיות במנזר סן פטרוס בוויצ'נצה, שם חי דרגונטי וניגן בגרנד אופרה.
בביוגרפיה של פלמר מפנה הערת שוליים לדיווח משנת 1906 של ק.
ברנצי, לפיו ייתכן, שהכלי נבנה בידי גספארו דה סאלו בשביל הנזירים של סן פטרוס בוויצ'נצה והפרוקורטורים של סן מרקו רכשו אותו כדי לשדל את דרגונטי להישאר אצלם."
בצאתו ללונדון ב-1795, הפקיד הרבה מסמכים, מאמרים וכתבי-יד, בהם "מערכת שלמה של הקוננטרבס", או ספר הדרכה לכלי זה, המכיל מספר רב של תרגילים ואטיודים, בידי חבר.
לרוע המזל, הם נמכרו ומחברם לא הצליח להשיבם לידו כשחזר כעבור שנים אחדות לוונציה.
כיום אפשר למצוא מכתבים, מסמכים אישיים, יצירות מוזיקליות, קטעי סולו וכתבי יד בספרייה הבריטית.
חלקם נתרמו ישירות על ידי דרגונטי, אחרים הציע וינסנט נובלו, וחלקם נקנו במכירות פומביות.
להלן רשימה חלקית של יצירות דרגונטי:
אדג'ו ורונדו בלה מינור, לקונטרבס ותזמורת
אנדנטה ורונדו לקונטרבס וכלי מיתר
קונצ'רטו בלה מז'ור לקונטרבס ותזמורת
קונצ'רטו מס' 5 בלה מז'ור לקונטרבס ותזמורת
גראנד אלגרו לקונטרבס וכלי מיתר.
קיים גם עיבוד של הגראנד אלגרו לקונוטרבס ופסנתר מאת סימון זכטר, השמור במוזיאון הבריטי בלונדון, Add, 17726
סולו מפורסם במי מינור לקונטרבס ופסנתר
אדג'ו ורונדו בדו מז'ור לקונטרבס ופסנתר
קונצ'רטו בסול מז'ור (אנדנטה, אלגרטו) לקונטרבס ותזמורת
סולו ברה מז'ור לקונטרבס ופסנתר
דומם וכדור שיקוף הוא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפס לראשונה בנובמבר 1934.
במרכז היצירה ניתן לראות בקבוק, מוטל על עיתון שנמצא על ספר.
מימין לבקבוק ניצב פסל של ציפור ולה פני אדם.
פסל ציפור זה הופיע גם ביצירה מאוחרת של האמן "עולם אחר 2".
ציפור זו ניתנה לאמן במתנה על ידי חמיו.
זו אחת מהיצירות בהן עסק האמן בבחינת בבואות ראי, השתקפויות במים והשתקפויות בכדור.
זהו חלק מעיסוקו בפרספקטיבות שונות, שכן השתקפות בכדור מאפשרת משחק עם הפרספקטיבה המוצגת לצופה.
בבקבוק משתקפים חדרו של האמן ודמותו של אֶשֶר עצמו, ליד שולחן העבודה במרכז ההשתקפות.
האלמנטים המרכיבים את ה"דומם" נמצאים בתוך רקע שחור, מלבד ההשתקפות לא יכול הצופה לראות את החדר, אף שמנקודת מבטו, לכאורה, היה צריך לראות את יתר החדר סביב.
עובדה זו משרה אווירה סוריאליסטית על הציור.
יצירה זו מזכירה יצירה מאוחרת יותר, "יד וכדור שיקוף".
דומניקו אלגרי (איטלקית: Domenico Allegri; 1585 בקירוב - 5 בספטמבר 1629) היה מלחין וזמר איטלקי מן האסכולה הרומאית של ראשית תקופת הבארוק.
דומניקו היה אחיו הצעיר של המלחין גרגוריו אלגרי, המפורסם ממנו).
אלגרי היה תלמיד פרטי של ג'ובאני ברנרדינו נאנינו, אחיו של ג'ובאני מריה נאנינו.
עם דומניקו ואחיו גרגוריו למדו גם אנטוניו צ'יפרה ופאולו אגוסטיני.
משנת 1594 ושר במקהלה של כנסיית סן לואיג'י דאי פרנצ'זי מאוקטובר 1595. בתקופה זו החל גם בלימודי הלחנה.
הוא נשאר בסן לואיג'י עד מאי 1603, בהפסקה קצרה ב-ראשית 1602, כשקול הסופרן שלו התחלף.
מאסטרו די קאפלה בכנסיית סנטה מריה מאג'ורה בסְפֶּלוֹ בסביבות השנים 09–1608 ובהמשך כיהן באותו תפקיד בכנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ברומא, מספטמבר 1609 עד מרץ 1610 משם עבר אל בזיליקת סנטה מריה מג'ורה ברומא, שם עבד עד מותו.
אלגרי נשא אישה ב-1616 והוליד 5 ילדים.
דומניקו אלגרי נודע בעיקר כאחד הראשונים שכללו ליווי אינסטרומנטלי ספציפי ביצירות קודש ווקאליות קאמריות.
רוב יצירותיו אבדו, אבל יצירה אחת ששרדה היא Modi quos expositis in choris משנת 1617, הכוללת קטעי סולו ודואטים ליווי של שני כינורות, לעיתים בתוספת עמעם, לתפקידים הקוליים.
מוטט שלו מהווה דוגמה נאה לסגנון הרומאי.
כרך מוטטים לשניים עד חמישה קולות משנת 1638 אבד, כנראה.
לפי מינסטר, מגניפיקט מאת אלגרי כלול באופוס 11 של פביו קונסטנטיני, שנכתב בוונציה בשנת 1630.
דומנגארט רטי (בגאלית סקוטית: Domangart Réti; מת בשנת 507 לערך) היה מלך דאל ריאטה בראשית המאה השישית.
דומנגארט עלה לשלטון בשנת 501 לערך, לאחר מות אביו, פרגוס מור, ומלך עד למותו.
לפי הידוע היו לדומנגארט לפחות שני בנים: קומגאל וגאבראן, שניהם מלכו אחריו.
ב"טרילוגיית חיי פטריק הקדוש" מצוין כי דומנגארט נכח בעת מותו של פטריק הקדוש בשנת 493 לערך.
דומנגארט מת בשנת 507 לערך, ואחריו עלה לשלטון בנו, קומגאל.
שמו השני, "רטי", מוזכר בספרו של אדומנאן "חייו של קולומבה הקדוש" בצורה "קורקו רטי" - וייתכן שמדובר למעשה בעיוות של שם הממלכה - "דאל ריאטה" ושמו של המלך הוא למעשה "דומנגאט מדאל ריאטה".
פירוש אחר שניתן למעשה הוא שמדובר בשמו של השבט שכן המונח "קורקו" משמעו באירית עתיקה "שבט", היינו "דומנגארט משבט רטי".
דומנאל דון (בגאלית סקוטית: Domnall Donn מת בשנת 696) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 683 או 693 ועד פטירתו.
דומנאל היה בנו של קונאל קראנדומנה, אולם לא ברור אם מלך על דאל ריאטה כולה או שמא מלך רק על קנל נ'גבריין (שבט גבריין).
על פי "דברי ימי אלסטר" מת דומנאל בשנת 696, אולם לא מצוין תוארו.
דומנאל מוזכר ב"דואן אלבאנאך" וכן מצוין כי מלך 13 שנים - דבר בלתי סביר.
ייתכן ושלט במקביל לאחיו מאל דואין מק קונאל או ששלט שלוש שנים בלבד.
לאחר מותו עלה לשלטון פרכאר פוטה מקנל לואירן (שבט לואיירן).
השליט הידוע הבא של שבט גבריין הוא אאוכאיד מק דומאנגארט.
דומניאנו (באיטלקית: Domagnano) היא אחת מתשע הקסטלי, היחידות האדמיניסטרטיביות המרכיבות את סן מרינו.
העיר ממוקמת בצפון-מזרח המדינה ומשתרעת על שטח של 6.62 קמ"ר.
בשנת 2006 התגוררו בדומניאנו 2,865 תושבים.
העיר גובלת בסראוואלה, בפאטאנו ובבורגו מג'ורה.
קבוצת הכדורגל של העיר היא אף.סי.
דומניקו מונגאריו (באיטלקית: Domenico Monegario) היה השישי מבין דוכסי ונציה.
מונגאריו שלט בוונציה בין השנים 756–764.
מונגאריו נבחר לכהונת הדוג'ה בתמיכת דזידריוס, מלך הלומברדים.
באותה עת שלוש סיעות נאבקו זו בזו על השליטה בוונציה: תומכי האימפריה הביזנטית, תומכי הפרנקים והרפובליקנים - תומכי ונציה העצמאית.
מונגאריו ניסה לשמור על מעמדו בין קבוצות שונות אלה, ובסופו של דבר, בשל המאבק ביניהן איבד את כיסאו לאחר שמונה שנות כהונה, ובדומה לקודמיו - עוור ונשלח לגלות.
במהלך שנות כהונתו החל המהפך בכלכלה הוונציאנית - מכלכלה המבוססת על דיג לכלכלה המבוססת על סחר ימי עם איי יוון והמזרח התיכון.
בתקופה זו החלו להיבנות בעיר ספינות סוחר חזקות, גדולות ומהירות יותר - דבר שאפשר גידול בהיקף המסחר הוונציאני ובהשפעה הוונציאנית על הסחר הימי ברחבי הים התיכון.
דומניקו מיקלה (באיטלקית: Domenico Michele; נפטר בשנת 1130) היה הדוכס ה-35 של ונציה.
דומניקו כיהן כדוג'ה מנפילתו של קודמו, אורדלאפו פאליירו בקרב בזארה בשנת 1117 ועד פטירתו.
באוגוסט 1122 יצא דומניקו בראש צי ונציאני בן 100 ספינות, שכלל כ-15,000 לוחמים להגנה על ארץ הקודש.
הצי הפליג תחת דגל פטרוס הקדוש (היינו, תחת דגל האפיפיור).
במהלך החורף של אותה שנה צר הצי על קורפו, אולם המצור הוסר באביב לאחר שמלך ירושלים, בולדווין השני נפל בשבי המוסלמי, וצבא מצרי פאטימי פלש לארץ.
הצי יצא לעבר ארץ הקודש והביס את הצי הפטימי בסמוך לחופי סוריה.
לאחר ניצחונו הגיע מיקלה לירושלים ונחתם הסכם המעניק לוונציה זכויות סחר ופטור ממס, ואף בעלות מלאה בכמה ערים בממלכת ירושלים.
בשובו לוונציה צר הצי הוונציאני על רודוס ובזז אותה, וכן תקף את האיים סאמוס ולסבוס והרס את העיר מתוני .
מיקלה שב עם הביזה לוונציה ביוני 1125. מיקלה נפטר בשנת 1130. בעקבות ניצחונותיו נכתב על מצבתו "אימת היוונים, ותהילה לוונציאנים" (terror Graecorum...et laus Venetorum).
דומניקו מורוזיני (באיטלקית: Domenico Morosini; נפטר בשנת 1156) היה הדוכס ה-37 של ונציה.
דומניקו כיהן כדוג'ה משנת 1148 ועד פטירתו.
הרוזן דומניקו היה בן למשפחת האצולה מורוזיני.