tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלוואות אלה, לאנשים שיכולת ההחזר שלהם מוטלת בספק, זכו לשם "משכנתאות סאבפריים", ונגבתה ריבית גבוהה יותר.
לווי הסאב-פריים, כלומר לווים שמוערכים פחות מ"פריים", היו לווים שיכולת ההחזר שלהם הייתה ברמת סיכון גבוהה מהמקובל.
החל מסוף שנת 2006, לאחר מספר שנות פריחה, נכנס ענף משכנתאות הסאבפריים בארצות הברית למשבר.
עלייה חדה במספר הלווים שלא יכלו לעמוד בתשלומי המשכנתה גרמה להליך פירוק של עשרות חברות שהלוו בשוק הסאבפריים, ולקריסה בשוק המניות הקשורות למשכנתאות, לאיום על שוק הנדל"ן האמריקאי בפרט, ועל הכלכלה האמריקאית בכלל.
משכנתאות הסאבפריים הגיעו בשיאן, בראשית 2007, להיקף המוערך בכ-1.3 טריליון דולר.
בממלכה המאוחדת הוקמו החל מסוף המאה ה-18 אגודות אשראי בשם "אגודות בנייה" "Building Societies" , שמטרתם מימון בניית בתי מגורים לחבריהם.
האגודות היו בבעלות חבריהם וממנו באמצעות תשלום חודשי ששילמו החברים.
לאחר שהצטבר מספיק כסף החלה בניית הבתים, ושהבתים הראשונים משמשים כמשכון למימון בניית בתים נוספים.
האגודות הראשונות פעלו על בסיס חד פעמי, כלומר עד נקודת הזמן בה לכל בחברים נבנו בתים.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 עברו אגודות רבות לפעול באופן קבוע, כלומר חברים חדשים יכלו להצטרף במקום חברים שבתיהם הוקמו.
בשנת 1874 נחקק חוק המסדיר את פעולות האגודות, ומודל המימון שלהן שונה.
רוב המימון הגיעה מכספי חסכונות שהפקידו החברים תמורת ריבית, שמימנו משכנתאות שניתנו תמורת ריבית גבוהה יותר.
בימי השיא שלהם היו מאות אגודות בנייה, כמעט בכל עיירה במדינה הייתה אגודה שנקראה על שם אותה עיר.
במשך עשרות שנים שלאחר מכן מספר האגודות פחת, מכיוון שאגודות שונות התמזגו כדי ליצור אגודות גדולות יותר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 קידמה ממשלת מרגרט תאצ'ר מדיניות נאו-ליברלית, שכללה הפרטה והנפקה בבורסה של חברות ממשלתיות.
ל"אגודות בנייה" הותר להציע חשבונות עובר ושב ולהתחרות בבנקים המסחריים.
ב-1986 חוקק חוק חדש לאגודות בנייה, שהתיר להם להפך לחברות בערבון מוגבל ולהנפיק מניות בבורסה, אם 75% מחברי האגודה מסכמים לכך.
תוך שנים ספורות שמונה "אגודות בנייה" הגדולות ביותר הפכו לחברות, הונפקו בבורסה וחלו לפעול כבנקים מסחריים.
חברי האגודות הפכו לבעלי מניות בבנקים אלו.
במקביל פרץ משבר דיור, בראשית שנות התשעים, ומחירי הדירות ירדו ב-20 אחוזים בין 1989 ל-1993 וכ-250,000 בתים עוקלו על ידי הבנקים.
לוקחי משכנתאות נפגע מהון עצמי שלילי, ומצאו את עצמם בבתים שלא יכלו למכור (כלומר מחיר הבית נמוך מהמשכנתה שהם חייבים).
בשנות ה-2000 עלו מחירי הדירות בכ-200 אחוז תוך עשור, אך לאחר המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 כל "אגודות הבנייה" שהפכו לבנקים נרכשו או מוזגו לתוך בנקים אחרים, וחלק אחר פשט את הרגל.
בעשור השני של המאה ה-21 שוק המשכנתאות הבריטי נשלט על ידי 5 בנקים בלבד.
ל"אגודות בנייה" יש נתח שוק כ-25% משוק המשכנתאות.
בנק ירושלים (שנודע בעבר בשם "בנק ירושלים לפיתוח ולמשכנתאות בע"מ") הוא בנק ישראלי הפועל כבנק מסחרי החל משנת 1998, ומתמחה באשראי לנדל"ן, בשוק ההון, חיסכון ובבנקאות בינלאומית.
הבנק מספק שירותי מסחר בניירות ערך זרים וישראליים, ושירותי בית השקעות.
הרעיון להקמת בנק בירושלים שיתמקד במימון פעילות כלכלית בירושלים, עלה לראשונה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, ביוזמת מספר אנשי עסקים ירושלמים.
במקביל גם קופת מלווה וחיסכון של העובדים בירושלים ביקשה להפוך לבנק.
בנק ישראל התנגד תחילה להקמת בנקים חדשים באותה עת, אך ב-1963 הסכים להקמת בנק למשכנתאות בירושלים.
בדצמבר 1963 ניתן לבנק רישיון תחת השם "בנק ירושלים לפיתוח ולמשכנתאות בע"מ".
ראש עיריית ירושלים, מרדכי איש שלום מונה לנשיא הבנק.
"בנק ירושלים" היה הבנק השני שפעל בשם זה.
בשנת 1928 הקימו עסקני היישוב החרדי הישן, ביניהם משה פרוש, את "בנק ירושלים בע"מ".
בנק זה נמכר ומוזג עם בנק פויכטוונגר בשנת 1938.
רכישת השליטה בידי משפחת שובל
בעלי המניות של הבנק בתחילת דרכו היו: חברת וולפסון קלור מאיר, חברת שיכון ופיתוח הממשלתית, יצוא חברה להשקעות (שהייתה בבעלות האחים מאיר), בנק הלוואה וחסכון ירושלים, עיריית ירושלים והסתדרות העובדים.
כיושב ראש מועצת המנהלים מונה אייזק וולפסון וכסגניו מונו צ'ארלס קלור ומשה מאיר.
הבנק עסק בעיקר במימון בנייה למגורים בירושלים ולקח חלק בהקמת קריית וולפסון ושכונת רמת שרת.
במהלך השנים רכשו האחים מאיר את רוב מניות הבנק (לאחר שרכשו את מלוא הבעלות בחברת וולפסון קלור מאיר, שהייתה בעלת המניות הגדולה בבנק, ובנוסף החזיקו בחברת יצוא שהייתה בעלת מניות בבנק).
בשנת 1989 החליטו האחים להפריד את עסקיהם ומשה מאיר קיבל את השליטה בבנק.
משה מאיר מינה את זלמן שובל שהיה נשוי לביתו כנה כיושב ראש הבנק.
שובל שימש באותה עת גם כחבר כנסת והדבר עורר ביקורת על ניגוד עניינים.
לאחר מותו של משה מאיר בשנת 1993, עבר הבנק לשליטת זלמן וכנה שובל.
מעבר מבנק למשכנתאות לבנק מסחרי
בשנת 1992 הציע הבנק את מניותיו לציבור בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1996 שונה שם הבנק לשמו הנוכחי.
בשנות ה-90 הרחיב משמעותית את פעילותו בתחום הליווי הפיננסי לנדל"ן עד כדי 40% מסך האשראי שלו, היקף זה יחד עם קשיי החזר של חלק מהלווים, הביא את המפקח על הבנקים בבנק ישראל להתערב ולהורות על עצירה זמנית במתן האשראי לתחום זה.
בשנת 1997 קיבל הבנק רישיון מוסד כספי מבנק ישראל בהתאם לחוק הבנקאות.
במסגרת הרישיון, הותר לבנק לעסוק בכל העיסוקים המותרים לתאגיד בנקאי בעל רישיון "בנק", למעט תשלום בשיקים על פי דרישה.
בשנת 1998 קיבל רישיון בנק מסחרי כחלק ממאמץ הבנק להיכנס לתחום האשראי העסקי, ההלוואות והחסכונות למגזר הפרטי, ועם קבלתו השלים הבנק את הפיכתו לבנק מסחרי.
בשנת 2002 החל הבנק להנפיק ללקוחותיו כרטיסי אשראי בשיתוף חברת כרטיסי אשראי לישראל.
בשנת 2010 החליט דירקטוריון הבנק על תפנית באסטרטגיה העסקית אשר במרכזה צמיחה מבוקרת תוך מיקוד בפעילות קמעונאית מתמחה במשכנתאות והמשך פיתוח האשראי הצרכני, תוך שמירה על פרופיל סיכון נמוך הבא לידי ביטוי בתמהיל הפעילות העסקית, לצד גיוון הלקוחות ומקורות ההכנסה המימוניים והתפעולים.
בניסיון לאזן בין שיקולי תשואה לסיכון ונועדה להביא לשמירה על יציבותו וחוסנו של הבנק, השגת רווחיות נאותה וצמיחה מדודה.
כ-20 מיליון שקל הושקעו בשדרוג מערכות המחשוב והגנת סייבר, הוקם מוקד טלפוני וארכיב דיגיטלי, הוטמעה מערכת ניהול קשרי לקוחות, אתר האינטרנט של הבנק עבר שדרוג והותקנו בכל סניפי הבנק כספומטים עם יכולת למשיכת מזומנים, הפקדת מזומנים והפקדת צ'קים.
בשנת 2011, בעקבות המחאה החברתית החליט הבנק לשנות את שיטת הריבית על הפיקדונות הבנקאיים שהייתה נהוגה עד לאותה התקופה.
בעוד הבנקים מציעים ללקוחותיהם 20% מריבית בנק ישראל ושומרים 80% ממנה, הציע בנק ירושלים להעניק ללקוחות 80% מהריבית ולשמור 20% ממנה.
את שינוי השיטה כינה בנק ירושלים מעבר משיטת המינימום לשיטת המקסימום.
החל במחצית השנייה של 2013 צמצם הבנק מדיניות נדיבה זו, ומציע ללקוחותיו רק מחצית מריבית בנק ישראל.
במסגרת המאמץ להגדלת נתח השוק של משקי הבית, הציע הבנק בשנת 2012 חשבון עו"ש ללא עמלות והוא הבנק הראשון, שהציע ללקוחות כל הבנקים אפשרות לפתיחת פיקדון אונליין דרך אתר אינטרנט שהקים, מבלי לפתוח חשבון עו"ש בבנק וללא צורך בהגעה לסניף הבנק.
בשנת 2017 החל הבנק לגבות עמלות.
במהלך שנת 2013 רכש הבנק את חברת "כלל פיננסים-בטוחה ניהול השקעות".
בכך, הגדיל באופן משמעותי את פעילותו בשוק ההון המקומי.
אך הוא מכר פעילות זו כעבור 4 שנים לחברת מיטב דש.
בשנת 2017 השיק הבנק שירות של כרטיס חיוב נטען, המיועד בעיקר לעובדים ללא חשבון בנק, שמקבלים את משכורתם החודשית במזומן, לקבל משכורת בכרטיס אשראי.
במהלך שנת 2018 ניסה בנק ירושלים לרכוש את מוניציפל בנק (שהיה אז בבעלות קבוצת הבנקאות והפיננסים הבלגית-צרפתית דקסיה), אך הצעת הרכישה שלו נדחתה לטובת הצעה מתחרה של בנק דיסקונט.
בדצמבר 2025, בנק ירושלים נכנס כמשקיע בפעילות החיתום של פירמת מור-לנגרמן קפיטל, ורכש כ-20% מהפעילות כחלק מהרחבת פעילותו בשוק ההון הישראלי.
לבנק ירושלים מספר חברות בנות, בהן "עיר שלם סוכנות לביטוח בע"מ (1996)" העוסקת בביטוח משכנתאות וחיים, "ירושלים מימון והנפקות (2005) בע"מ" העוסקת בתחום החיתום וההנפקות הציבוריות וכן בפעילות של גיוסי הון פרטיים ותומר ירושלים בע"מ.
בתחום הנדל"ן מתמקד הבנק בליווי פיננסי לפרויקטי בנייה למגורים.
לבנק נתח שוק משמעותי בתחום זה יחסית לגודלו, והערכות הבנק הן שהוא מחזיק בכ-10% מהשוק.
לבנק כ-20 סניפים ברחבי ישראל.
בשנת 2011 עברה הנהלת הבנק מבניין ההיסטורי בה שכנה בכיכר ציון בירושלים, למתחם איירפורט סיטי ליד לוד.
בבניין גם פעל הסניף המרכזי של הבנק שנסגר והבניין נמכר.
בספטמבר 2020 פתח הבנק סניף חדש במבנה מלון וולדורף אסטוריה ירושלים, שבמקביל סגר ומכר את הסניף הראשי ברחוב קרן היסוד.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 הבנק החל לפעול בתחום האשראי הצרכני.
חלק מאסטרטגיית הבנק להעמקת הפעילות היא להעניק אשראי ללקוחות בנקים אחרים ללא צורך בפתיחת חשבון עו"ש, תוך הקמת פלטפורמה דיגיטלית ידידותית אשר תבחן על פי מספר קריטריונים את הזכאות להלוואה ומתן אישור עקרוני דיגיטלי ללא מגע יד אדם.
בנק ירושלים נשלט על ידי חברת יצוא חברה להשקעות בע"מ, חברה ציבורית הנשלטת על ידי משפחת שובל, שמניותיה גם נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בנק מסד הוא בנק ישראלי.
הבנק נוסד כאגודת אשראי בשם מסד חברה הדדית להלוואות וחסכונות בע"מ ב-1929 על ידי הסתדרות המורים העבריים בא"י וחבריה.
האגודה הוקמה בדומה לקופות הלוואה וחיסכון בזמנן, כחברה הדדית עבור המורים, במטרה לאפשר לחבריה לקבל הלוואות בתנאים נוחים.
בעקבות מותו של מנכ"ל מסד ב-1977 וחשדות שהתעוררו (ולא הוכחו) בנוגע לאי-סדרים בבנק, התעורר חשש ליציבותו.
בנק הפועלים הסכים בפעולת בזק לערוב לכל התחייבויות מסד, ומאוחר יותר רכש את גרעין השליטה באגודה, כחלק ממהלך רכישת בנקים קטנים, והוקם בנק מסד החדש.
החלק שלא נמכר לבנק הפועלים עבר לבעלות חברת "מסד אחזקות" וחברי האגודה המקורית הפכו לבעלי מניות בחברה החדשה.
בניין ההנהלה של הבנק שכן, לפני שעבר לרמת גן, בשדרות רוטשילד 80, על שטחו של בניין התיאטרון הארץ ישראלי.
משרדי ההנהלה החדשים שוכנים במתחם הבורסה ברמת גן ברחוב אבא הלל 12.
ב-2008 רכש הבנק הבינלאומי את מניות בנק הפועלים, כתוצאה מכניסת בנק הפועלים לתחום הייעוץ הפנסיוני.
בשנה זאת קיבל הבנק אישור על היותו חבר בורסה.
לבנק מסד 21 סניפים ושלוחות ברחבי הארץ.
בנק מידע החלבונים הוא מאגר מידע ממוחשב אשר מכיל תיאור של המבנה התלת־ממדי של מולקולות ביולוגיות גדולות, כדוגמת חלבונים וחומצות גרעין.
המידע, שבדרך כלל מושג בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן או בספקטרוסקופיה באמצעות NMR, ונשלח על ידי ביולוגים וביוכימאים מרחבי העולם, ניתן לאחזור בחינם מהאינטרנט.
על בנק המידע מפקח ארגון ושמו "Worldwide Protein Data Bank" ("בנק מידע החלבונים ברחבי העולם" בראשי תיבות wwPDB).
בנק המידע הוא מקור חשוב בתחומי הביולוגיה המבנית כדוגמת גנומיקה מבנית.
מרבית כתבי העת המדעיים, וכמה מהארגונים המחלקים מענקי מחקר כדוגמת המכונים הלאומיים לבריאות (NIH) שבארצות הברית, דורשים כיום מהמדענים לשלוח מידע על מבנים שפוענחו לבנק המידע.
בנק המידע הוא המקור הראשי למאות מאגרי מידע נגזרים המסווגים את המידע בצורה שונה.
בנק מידע החלבונים (PDB) החל כמיזם עצמאי של כמה מדענים.
ב-1971 הסכים וולטר המילטון (Walter Hamilton) מהמעבדה הלאומית ברוקהייבן לנהל את ה-PDB בברוקהייבן.
המילטון נפטר שנתיים אחר כך, וטום קוזטלה (Tom Koeztle) נטל על עצמו את ניהול ה-PDB.
בינואר 1994 מונה הקריסטלוגרף והביולוג הישראלי פרופ' יואל זוסמן ממכון ויצמן למנהל ה-PDB.
ההעברה הושלמה ביוני 1999. כמנהל בנק המידע מונתה הלן ברמן מאוניברסיטת ראטגרס (אחד מהמוסדות החברים ב-RSCB).
עם הקמת ה-wwPDB ב-2003 הפך ה-PDB להיות ארגון בינלאומי.
כל אחד מארבעת החברים בארגון (שניים מארצות הברית, ארגון אירופי וארגון יפני) יכול לפעול כמרכז לאחסון, עיבוד נתונים והפצה של המידע המצוי ב-PDB.
עיבוד נתונים מתייחס לעובדה שהצוות של ה-wwPDB בוחן ומעיר הערות על כל מבנה המתקבל.
המידע נבדק בצורה ממוחשבת לישימות המבנה.
(תוכנת הבדיקה שוחררה לציבור בלא תשלום).
בנק מידע החלבונים מתעדכן פעם בשבוע (ביום שלישי).
נכון לשבוע של ה-27 בדצמבר 2015 הכיל המאגר 114,569 מבנים של חלבונים שפוענחו על פי הפירוט הבא:
ל-8,531 מבנים יש קובץ NMR restraint
ל-901 מבנים ב-PDB יש קובץ מיפוי 3 ממדי המאוחסן ב-EM Data Bank
החשיבות של קובצי ה-structure factor שהוזכרו דלעיל היא שעבור מבנים ב-PDB שנקבעו על ידי עקיפה של קרני רנטגן, שלהם יש קובץ מבנה, ניתן לצפות במפת צפיפות האלקטרונים.
המידע על מבנים אלו מאוחסן ב-electron density server, שם ניתן לצפות במפות האלקטרונים.
בעבר גדל מספר המבנים ב-PDB כמעט בצורה מעריכית, וב-2014 עבר מספר המבנים את נקודת ה-100,000, ועם זאת, מ-2007 החל קצב הגידול להתייצב והוא מתקרב ל-10,000 מבנים חדשים מדי שנה.
הפורמט המקורי בו נעשה שימוש ב-PDB היה קרוי פורמט PDB.
פורמט זה היה מוגבל לרוחב של כרטיסי מחשב מנוקבים, כלומר 80 תווים בשורה.
החל משנת 1996 החל להיכנס לשימוש הפורמט "mmCIF" (ראשי תיבות של "macromolecular Crystallographic Information file" - קובץ מידע קריסטלוגרפי מאקרומולקולרי).
גרסת XML של פורמט זה תוארה ב-2005.
את קובצי המבנה ניתן להוריד בכל אחד משלושת הפורמטים.
למעשה, קבצים בודדים נטענים בקלות לתוך תוכנות גרפיות תוך שימוש בכתובות רשת (URL):
לקבצים בפורמט PDB יש להשתמש ב:
לקבצים בפורמט PDBML (XML) יש להשתמש ב:
כל מבנה המתפרסם ב-PDB מקבל מזהה בן ארבעה תווים אלפאנומריים, ה-PDB ID שלו (לא ניתן להשתמש במספר מזהה זה כמזהה של הביומולקולה, שכן לעיתים קרובות מכיל ה-PDB כמה מבנים לאותה מולקולה – בסביבות או תצורות שונות – תחת PDB ID שונים).
ניתן לצפות בתצוגה גרפית של המבנים בעזרת אחת מכמה תוכנות חופשיות.
בין התוכנות החופשיות, אם כי לא בקוד פתוח מצויות:
StarBiochem – תוכנת הצגה מולקולות אינטראקטיבית הכתובה ב-Java והכוללת מנוע חיפוש בתוך בנק מידע החלבונים.
VisProt3DS – כלי לדימות של חלבון בתלת־ממד בתצוגה סטריאוסקופית
אתר ה-PDB של ה-RSCB מכיל רשימה נרחבת של תוכנות לתצוגה של מולקולות (חופשיות ומסחריות) ותוכנות תקע לדפדפני אינטרנט.
בנק מרכנתיל דיסקונט בע"מ הוא בנק מסחרי, השישי בגודלו בישראל.
נכון ליוני 2022 הוא בבעלות מלאה של בנק דיסקונט.
הבנק מציג עצמו במותג "מרכנתיל".
בנק מרכנתיל לארץ ישראל (באנגלית במקור: Palestine Mercantile Bank) נוסד בחיפה ב-16 בספטמבר 1924, בהון רשום של 25,000 לירות מצריות (לי"מ) שהוגדל מאוחר יותר ל-100,000 לי"מ, על ידי הגיסים דוד סימבלר וסול כהן.
בשנת 1944 נרכש על ידי בנק ארץ ישראל לדיסקונט וב-1953 רכש את הפעילות בארץ של בנק עותומן (מספר חודשים לפני כן שינה בנק מרכנתיל את שמו ל"בנק מרכנתיל לישראל").
באפריל 1918 נפתח בירושלים סניף של בנק אנגלו-מצרים ובהמשך הוקמו סניפים נוספים ביפו, בחיפה ובנצרת.
בנק זה הובא לארץ על ידי הצבא הבריטי ושימש כלי להנהגת הלירה המצרית כהלך החוקי במקומו של הכסף הטורקי.
הבנק שימש בנקאי רשמי של ממשלת פלשתינה-א"י.
ב-1925 נרכשו מניות בנק אנגלו-מצרים על ידי קבוצת ברקליס הבינלאומית מבריטניה והוא מוזג עם הבנקים קולוניאל בנק ונשיונל בנק אוף סאות' אפריקה תחת השם ברקליס בנק D.C.O.
בנק ברקליס ירש את מקומו של בנק אנגלו-מצרים כבנקאי ראשי ומ-1927 היה סוכן של "מועצת המטבע של פלשתינה (א"י)" (Palestine Currency Board), מועצה שהייתה כפופה למשרד המושבות הבריטי.
סניפי הבנק היוו יעד לארגוני מחתרת ל"החרמת כספים".
כזה היה שוד בנק ברקליס בחיפה בקיץ 1947.
ב-1963 החל הבנק להצמיד את משכורות עובדיו לאלו של עובדי בנק לאומי.
ב-1968 נרכשו על ידי הבנק שמונה סניפים של בנקים כושלים בהם בנק אלרן, בנק פויכטוונגר ובנק קרדיט לישראל.
ב-1971 נרכשו 50% ממניות הבנק מבנק ברקליס על ידי אי די בי חברה לאחזקות, שהייתה באותה עת חברת האם של בנק דיסקונט, ושם הבנק המאוחד נקבע ל"בנק ברקליס-דיסקונט".
הרכישה על ידי בנק דיסקונט
בפברואר 1993 הפסיקה קבוצת ברקליס את פעילותה הקמעונאית בישראל כחלק מהמדיניות הכלכלית של החברה, שכללה התנתקות מבנקאות קמעונאית בינלאומית.
החזקותיה בבנק ברקליס-דיסקונט נרכשו על ידי בנק דיסקונט לישראל, שהפך לבעלים היחידי שלו.
מהלך זה הוביל להסרת השם "ברקליס" משם הבנק ולשינוי שמו של הבנק לשם "בנק מרכנתיל דיסקונט".
בדצמבר 2019 מוזג מוניציפל בנק, שעסק במתן אשראי לרשויות מקומיות, לתוך בנק מרכנתיל דיסקונט, שרכש את מניותיו תמורת 692 מיליון ש"ח.
בינואר 2024 עברה הנהלת הבנק לקמפוס חדש בשם "D CAMPUS" שנבנה במתחם האלף בראשון לציון.
המתחם כולל מבני ענק חדשניים כאשר כל בניין מוקדש לחברה אחת מהקבוצה: בנק דיסקונט, ובנק מרכנתיל.
בנק עור הוא מוסד המכיל מאגר של עור שנאסף מגופות של אנשים שנפטרו ונשמר לצורך שימוש עתידי, בעיקר לטיפול בכוויות.
המאגר נועד לספק שתלי עור הומולוגיים בשגרה ובשעת חירום (כמו מלחמה).
בנק העור הראשון הוקם על ידי הצי האמריקני בשנת 1949, לאחר שבשנת 1944 דיווחו רופאים על הצלחת השתלה של עור מקירור בטיפול בכוויות.
בשנת 1955 הוקם בנק עור אזרחי ראשון בארצות הברית ועד שנת 1980 היו בארצות הברית 16 בנקי עור.
בסינסינטי, תרומות לבנק העור נלקחות מתורמים בגילאים 18-60 שהביעו נכונות לתרום מעורם לאחר מותם.
מאז נוסדו בנקי עור ברוב ערי העולם המפותחות וקיים מאגר מקומי מצומצם יותר בבתי חולים גדולים.
העור הוא האיבר הגדול ביותר בגוף האדם ובין החשובים שבו.
בעזרתו נשמר חום הגוף ונמנעת כניסת זיהומים.
בבנק העור נאספים במהלך השנים, פיסות רקמה מהעור האנושי לצורך השתלות במקרה של כוויות והם נשמרות למקרה חירום בו לא ניתן לאסוף מהציבור כמויות נרחבות לשימוש, בדומה לבנק דם.
השתלת העור נעשית באופן זמני בלבד כאשר הגוף דוחה את העור הזר, לרוב לאחר כשבועיים בלבד.
בזמן זה, מתחיל בכל זאת תהליך ההחלמה ומתחיל לצמוח עור חדש ובריא.
במקרה של כוויות קשות, למשל בדרגה שלישית המוגדרת כפגיעה בכל עומק שכבות העור, נדרשות השתלות חוזרות ונשנות והעור לא תמיד מצליח לחזור למצבו המקורי.
מחסור בתרומות מוביל להשתלת חלופות אחרות בהן עור אלוגרפטי קפוא, תחליפי עור סינתטיים וגידול עור בתרבית רקמה.
התרומות נשמרות בקירור בטמפרטורה נמוכה מאוד, בתוך מכלי חנקן נוזלי.
איסוף הדגימה נלקח לאחר 12 שעות בלבד מהפטירה ועד 24 שעות במקרה והגופה נשמרה בקירור, למעט במצבים בהם קבע רופא אחרת.
לפני נטילת הרקמות, תבוצע נתיחה שלאחר המוות בהתאם לחוק האנטומיה והפתולוגיה, תשי"ג-1953 ויבדקו הדבקה אפשרית במחלות שימנעו השתלה בהן בדלקת כבד נגיפית, HIV, וזיהום חיידקי או פטרייתי.
העור יחוטא בתחילה בחומר חיטוי כפולידין או כלורהקסידין והעור יגולח.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים הועלה הרעיון להקים בנק עור בישראל.
שיקולים של כבוד המת גורמים לכך שבנושאים הקשורים בניצול איברי המתים לשם הצלת חיים נדרשת התחשבות בעמדת ההלכה.
הרעיון אושר על ידי מועצת הרבנות הראשית בתחילת שנת 1985, לאחר שנקבע שבמקרה של אסון המוני, לא יהיה אפשר לקחת מגופות באופן מיידי את העור הנדרש לצורך טיפול בכוויות.
חרדים קיצוניים הביעו התנגדות לפסק של הרבנות הראשית.
בשנת 1986, לאחר אסון הספארי ומעט לפני האינתיפאדה הראשונה, הוקם בנק עור בהדסה עין כרם וזהו המאגר העיקרי בישראל המכיל כ-200 מטר רבוע של רקמות עור.
בשל איסוף תרומות עקבי וקפדני במהלך השנים, נחשב הבנק בהדסה למאגר העור הגדול בעולם.
בשנת 1990 הוקם בנק עור במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה על ידי פרופ' נילי גרוסמן.
מרבית בתי החולים מחזיקים מאגר מקומי קטן יותר לשימוש במקרי חירום במסגרת היחידה לטיפול בכוויות.
התרומות למאגר נאספות מכל בתי החולים במדינה ומהמכון לרפואה משפטית באבו כביר, בהתאם להסכמת המשפחה ולאישור מתאמת השתלה.
למאגר קיימת זכות לדחיית התרומה בשל חשש לזיהום, מחלה מידבקת (HIV, אלח דם), פציעה נרחבת (כמו לאחר תאונה) או במקרה של ניתוח סמוך שבוצע.
התרומה תידחה גם במקרה והתורם השתייך לקבוצת סיכון כמו עוסקים בזנות, חולי המופיליה ונוטלי נוגדי קרישה.
חתימה על כרטיס אד"י לתרומת איברים אינה מהווה הסכמה לתרומת עור ונדרשת לכך הסכמה נפרדת.
משרד הבריאות מתווה נהלים לאופן אחזקת העור והפעלת המאגר.
בנק כרמל למשכנתאות והשקעות היה בנק למשכנתאות בחיפה שהוקם ב-1962 ופעל עד שנת 2001.
הבנק נוסד על ידי "הלוואה וחיסכון" חיפה, עיריית חיפה (באמצעות "החברה הממשלתית-עירונית לשיקום משכנות העוני בחיפה") ומספר גורמים נוספים.
ההסכם להקמת הבנק נחתם בנובמבר 1961, והוא החל לפעול באפריל 1962.
בשנת 1964 הונפקו מניות הבנק ב.
בשנת 1972 נרכשה השליטה בבנק על ידי בנק טפחות.
בסוף 1987 עבר הבנק לידי קבוצת כצמן-רייך-קינד-שמיר.
תקופת שליטתם של הארבעה בבנק הייתה רצופה קשיים וסכסוכים.
בשנת 1995 מכרו חיים כצמן ורפי רייך את מניותיהם, כ-53%, לג'ק בר, מבעלי חברת טמפו משקאות.
בנוסף החזיקו בה אלי קינד (10%), איתן שמיר (10%) ושתי קרנות ההשתלמות, של המהנדסים ושל האקדמאים, שהחזיקו יחדיו כ-12% מההון.
בדצמבר 1996 הודיע בנק כרמל על רכישת השליטה בבנק הספנות, כצעד ראשון בדרך למיזוג מלאה בין הבנקים.
אך במרץ 1997 העסקה בוטלה לאחר שהבנק ובעל השליטה בו, ז'ק בר, לא הצליחו להגיע להסכמה עם זאב אבלס, המפקח על הבנקים, לגבי התנאים שהציב האחרון בטרם ייתן את אישורו למיזוג.
בעקבות כישלון המהלך, החל בנק אגוד במשא ומתן לרכישת השליטה בבנק כרמל מידי ז'ק בר.
הבנק התקשה להוות תחרות לבנקים הגדולים בתחום ההלוואות והמשכנתאות.
בשנת 2000 הונו העצמי של בנק כרמל בסוף היה כ-118 מיליון ש"ח, והעסיק כ-90 עובדים ב-7 סניפים, וטיפל ב-24 אלף לקוחות.
הבנק היה הקטן ביותר מבין הבנקים למשכנתאות שפעלו אז בישראל.
בפברואר 2001, החליט דירקטוריון הבנק למכור את הפעילות הבנקאית שלו, באמצעות הקמת חברה שתשמש חברת החזקות ותחזיק במניות הבנק.
לצורך המכירה יצא הבנק במכרז בעלי מניות המיעוט בבנק התנגדו למכירה ופנו לבית המשפט, אך פנייתם נדחתה.
באפריל 2001 נמכר בנק כרמל לבנק אגוד תמורת כ-131 מיליון שקל.
לאחר מכירתו בנק אגוד קלט את תיק המשכנתאות שלו, שהיקפו היה כ-2.3 מיליארד שקל.
כל סניפיו נסגרו ורוב עובדי הבנק פוטרו.
בפברואר 2001, הוקמה חברת "כרמל השקעות" כחברת החזקות, כדי לקלוט לתוכה בעסקת החלפת מניות, את הבעלות בבנק כרמל למשכנתאות במסגרת ארגון מחדש של הבנק.
לאחר שהושלמה העסקה למכירת הבעלות המלאה בבנק לידי בנק אגוד, נותרו בבעלות כרמל השקעות מספר נכסים, שנרכשו מבנק כרמל.
מניות חברת "כרמל השקעות" היו רשומות למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב עד שנת 2013. בין השאר השקיע החברה בהקמת בנק זרע בשנת 2004, ובנדל"ן ברומניה.
בשנת 2004 אושרה בקשה לתובענה ייצוגית נגד הבנק, על סך כ-6 מיליון שקל.
התובעים טענו כי הבנק גבה שלא כדין פרמיות ביטוח בגין ביטוח חיים וביטוח נכס, כדי לכסות סיכון שאינו קיים על מרכיב של מענק ממשלתי.
התביעה הסתיימה בהסכם פשרה בשנת 2007, במסגרתה החזיר הבנק כ-3 מיליון שקל ללקוחות.
בנק למלאכה בע"מ (נקרא גם פ.י.ב.י.
למלאכה בע"מ) היה בנק בישראל.
הבנק נוסד בשנת 1954 ביוזמת השר פנחס ספיר והתאחדות המלאכה והתעשייה בישראל ותוך שותפות של ממשלת ישראל, בנק הפועלים, ובנק "הלוואה וחסכון".
לקוחות הבנק היו בעיקר בעלי מלאכה קטנים ובינוניים.
הבנק התקיים באופן עצמאי עד שנרכש על ידי קבוצת הבנק הבינלאומי ב-1978.
אין להתבלבל עם "בנק למלאכה" שנוסד לראשונה ב-1923 על ידי מרכז בעלי מלאכה בתל אביב בראשות יהודה מינינברג והתקיים לאורך שנות ה-20 וה-30..
הבנק סייע לבעלי המלאכה והחרושת בעיקר במתן אשראי נוח להקמת מקומות תעסוקה חדשים, לפיתוח מפעלים קיימים, לרכישת ציוד ונדל"ן לבתי מלאכה.
הקצבת אשראי בריבית נמוכה למימון עבודות, לתעסוקה, לרכישת חומרי גלם וציוד מכני, להקמת סדנאות ומימון עסקות יצוא.
עם ייסודו הנפיק הבנק מניות יסוד.
51% מהן נרכשו על ידי ממשלת ישראל והיתר על ידי אזרחים מהשורה.
מאז 1979 המניות אינן נסחרות בבורסה לניירות ערך וליורשיהן לא ברור אם ניתן לפדותן ומה ערכן.
בנק כף ורדה (בפורטוגזית: Banco de Cabo Verde) הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי ברפובליקת כף ורדה.
הבנק ממוקם בפראיה, קייפ ורדה הבנק מעסיק 159 עובדים.
מנכ"ל הבנק הוא ז'ואאו אנטוניו פינטו סרה.
הבנק נוסד בשנת 1975 על ידי ממשלת כף ורדה, אשר ביקשה ליצור מוסד בנקאי חדש אשר ימלא הן פונקציות של בנקים מסחריים, והן את תפקידיו הסדירים של בנק לאומי ברחבי העולם.
הבנק נוצר בעקבות הלאמתם של סניפי הבנק הקולוניאלי הפורטוגלי Banco Nacional Ultramarino, אשר שכנו במדינה החל משנת 1865, ושימוש במשאביו כבסיס להקמתו של הבנק הלאומי של כף ורדה.
במהלך שנת 1993 הוחלט לשלול מהבנק את תפקידיו המסחריים, ולהגדירו מחדש כבנק לאומי הממלא תפקידים אלו ותו לא.
תפקידיו המסחריים של הבנק הועברו לבנק חדש, Banco Comercial do Atlântico, אשר הופרט בשנת 1998.
הבנק לסחר חוץ בע"מ היה בנק שהוקם על ידי סוויס-ישראל טרייד בנק , והחל לפעול בשנת 1956. הבנק היה שותף להקמת בנק ערבי ישראלי.
בשנת 1972 התמזג עם בנקים נוספים להקמת הבנק הבינלאומי הראשון.
יוזם הקמת הבנק ומנכ"לו היה יהודה אסיא.
הבנק לסחר חוץ קיבל את רישיונו מבנק ישראל באוקטובר 1955, ופתח את שעריו בשדרות רוטשילד 39, בנובמבר 1956. בשנת 1958 הקים הבנק סניף בירושלים ובסוף 1960 כבר היו לו 11 סניפים.
במרץ 1962 היו לבנק 17 סניפים בישראל וארבעה סניפים ברחבי העולם.
בתחילת 1967 היו לבנק 29 סניפים בישראל.
הבנק היה שותף בהקמת בנק ערבי ישראלי בסוף 1959 ובשנת 1960 מיזג אל תוכו את "אוצר המעמד הבינוני", ואת "בנק משכנתאות וחסכונות".
כן רכש הבנק מספר אגודות הלואה וחיסכון, בין השאר בראשון לציון, רמלה ונתניה.
בשנת 1965 מכרה ממשלת ישראל את חלקה בסוויס-ישראל טרייד בנק לחברה המרכזית (לימים, כלל תעשיות), שהפכה לשותפה מרכזית בבנק לסחר חוץ.
בסוף שנות ה-60 רשם הבנק הפסדים כבדים וקיבל סיוע מהמדינה.
הממשלה רכשה בחזרה את הבנק מהחברה המרכזית על מנת להקים את הבנק הבינלאומי הראשון, ואילו החברה המרכזית רשמה הפסד בגין המכירה.
בנק סין לחקלאות , נקרא גם AgBank (או 农行) הוא אחד מארבעת הבנקים הגדולים בסין.
הבנק נוסד בשנת 1951, והמטה הכללי שלו נמצא ברובע דונגצ'נג שבבייג'ינג.
יש לבנק סניפים ברחבי סין, בהונג קונג, בלונדון, בטוקיו, בפרנקפורט, בסידני ובסינגפור.
בנק סין לחקלאות פיטר בשנת 2006 64 עובדים ונקט בצעדים משמעתיים נגד כ-1,300 עובדים נוספים לאחר שביקורת חשבונות מצאה אי סדרים בהיקף של 6.45 מיליארד דולר.
21 מהעובדים שעומדים בפני צעדים משמעתיים הועברו לידי רשויות המשפט.
על כך דיווח העיתון "בייג'ינג טיימס".
לפי הדיווח, 64 עובדים פוטרו ו-60 נוספים הועברו מתפקידם, ביניהם 3 מנהלים מחוזיים.
14 עובדים נוספים הורדו בדרגה, ושינויים התבצעו בהנהלות הבכירות של 7 סניפים מחוזיים.
לפי דיווחים נוספים, 926 אנשים נקנסו או קיבלו עונשים אחרים.
הצעדים ננקטו לאחר שביקורת חשבונות שבדקה את פעילות הבנק בשנת 2004 מצאה אי סדרים בהיקף של 51.6 מיליארד יואן (6.45 מיליארד דולר).
תוצאות החקירה, שפורסמו על ידי משרד ביקורת החשבונות הלאומי, הראו אי סדרים בהלוואות בהיקף של כ-3.5 מיליארד דולר, אי סדרים בהפקדות בהיקף של כ-1.8 מיליארד דולר והנפקת שטרות "ברמייה" בהיקף של 1.2 מיליארד דולר.
הבנק ידוע בתור החברה עם ההנפקה הראשונה הגדולה ביותר בהיסטוריה (הונפק ב-2010), עם גיוס של 22.1 מיליארד דולר.
מאז הקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1949, בנק סין לחקלאות נפתח ונסגר מספר פעמים, וגם מוזג עם בנק אחר והופרד ממנו לסירוגין.
בנק סין לתעשייה ומסחר בע"מ הוא הבנק הגדול בעולם מבחינת נכסים ושווי שוק, הוא אחד מארבעת הבנקים הגדולים (Big Four) של סין.
יוסד כחברה בע"מ ב-1 בינואר 1984. במרץ 2010 היה בעל נכסים בשווי 1.9 טריליון דולר (ארצות הברית).
ב-2013 דורג במקום הראשון בדירוג Forbes Global 2000 לחברות ציבוריות, וכן במקום הראשון ברשימת 1000 הבנקים המובילים בעולם, דירוג שהושג לראשונה עבור בנק סיני.
ב-10 באוקטובר 2005 נרשמה הפעילות של הבנק בהונג קונג תחת השם ICBC Asia וזאת באמצעות רכישת החברה-הבת המקומית של בנק פורטיס (BNP Paribas Fortis).
ב-28 באפריל 2006, בסיבוב גיוס מוקדם לפני הנפקה מתוכננת גויסו 3.7 מיליארד דולר מ"משקיעים אסטרטגיים".
גולדמן סאקס קנו 5.75% מהמניות תמורת 2.6 מיליארד דולר, הסכום הגבוה ביותר שהשקיעה החברה מעולם.
בנק דרזדנר הגרמני (Dresdner Bank) השקיע מיליארד דולר.
אמריקן אקספרס השקיעה 200 מיליון דולר.
ההנפקה הראשונה אשר ביצע הבנק ב-2010 הייתה הגדולה ביותר בזמנו, והשנייה בגודלה בהיסטוריה הגיוס עמד על 21.9 מיליארד דולר.
ברבעון האחרון של 2014 עמד שווי השוק של הבנק על 271 מיליארד דולר.
בנק סין הוא אחד מארבעת הבנקים הגדולים (Big Four) של סין.
הבנק נוסד בשנת 1912 כדי להחליף את הבנק האימפריאלי של סין והוא הבנק הוותיק ביותר בסין שעדיין פועל.
כמו בנק לתקשורת הוא פוצל ל-2 חטיבות.
ב-2009 היה הבנק המלווה השני בגודלו בסין, ובעל שווי שוק החמישי בגודלו בעולם.
בשנת 2012, משפחות 8 נרצחי הפיגוע במרכז הרב הגישו תביעת פיצויים על סך מיליארד דולר נגד בנק סין.
התביעה טענה כי ב 2003 סניף הבנק בניו יורק שיגר מיליוני דולרים לארגון החמאס מההנהגה של הארגון בסוריה ובאיראן.
הבנק התנער מאחריות וטען כי אינו מספק שירותי בנקאות לארגוני טרור .
בנק סין לבניין הוא אחד מארבעת הבנקים הגדולים (Big Four) של סין.
בשנת 2011 היה CCB הבנק השני בעולם בשווי שוק (נכון למרץ 2014 שווי החברה הוא 1.27 טריליון דולר), והחברה ה-13 בגודלה בעולם.
לבנק 13,629 סניפים בסין ובנוסף סניפים בפרנקפורט, הונג קונג, יוהנסבורג, ניו יורק, סיאול, סינגפור, טוקיו, מלבורן, סידני וכן חברת בת בבעלות מלאה בלונדון.
מטה הבנק נמצא במחוז שיצ'נג בבייג'ינג.
ב-2008 הבנק הגיש למחלקת הבנקאות של ניו יורק ולפדרל ריזרב בקשה לפתוח סניף בניו יורק; הסניף נפתח רשמית ביוני 2009; באותה שנה פתח CCB סניף גם בלונדון.
CCB הוא חבר פעיל בGlobal ATM Alliance, קבוצת בנקים מובילים בעולם, אשר מאפשרים ללקוחותיהם להשתמש בסניפי בנקטים של בנקים אחרים בקבוצה ללא עמלות ברחבי העולם; בנקים אחרים השותפים בקבוצה הם: ברקליס (אנגליה), בנק אוף אמריקה, BNP פריבה (צרפת), ויטשה בנק (גרמניה), סנטנדר סרפין (ספרד ומקסיקו), סקוטיה בנק (קנדה), ווסק-פק (אוסטרליה).
בשנת 2005 בנק אמריקה (BAC) רכש 9% ממניות ה-CBB תמורת כ-3 מיליארד דולר; השקעה זו היא הגדולה ביותר של בנק אמריקאי זה בכלכלה הסינית.
באוגוסט 2011 הצהיר BAC על כוונתו למכור חצי מהמניות שלו ב-CBB תמורת 8.3 מיליארד דולר לקבוצת משקיעים אנונימית.
ברבעון הראשון של 2011 שווי השוק של CCB עמד על 232.6 מיליארד דולר.
בנק משכן היה בנק למשכנתאות שפעל כחברה בת של בנק הפועלים עד שמוזג בשנת 2004.
הבנק הוקם בתחילת שנת 1951 על ידי בנק הפועלים וחברת שיכון עובדים בשם "בנק משכנתאות לשיכון בע"מ".
שנתיים לאחר הקמתו כבר נתן 9,000 הלוואות למשכנתא.
בהמשך הנפיק מניות ואיגרות חוב בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1976 רכש בנק הפועלים את חלקה של חברת שיכון עובדים בבנק.
בשנת 1980 שינה הבנק את שמו ל"משכן – בנק הפועלים למשכנתאות בע"מ".
בשנת 2002, נמחקו מניות הבנק מהמסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב בעקבות הצעת רכש של בנק הפועלים שרכש את מלוא הבעלות.
הצעת רכש הובילה לניסיון לתובענה ייצוגית בטענה שהמניות נרכשו במחיר שהיה עושק ומקפח, אך התביעה נדחתה.
ב-1 בינואר 2004 מוזג לתוך הפועלים, הפסיק לפעול כיחידה עצמאית, ונותר רק כמותג לפעילות המשכנתאות של הבנק.
בעקבות המיזוג 80 עובדים סיימו את עבודתם בבנק (חלקם פרשו מרצון וכ-50 פוטרו).
כמו בנק הפועלים עצמו, 20% מבעלות הבנק בידי אריסון השקעות של שרי אריסון והשאר בידי הציבור וגופים מוסדיים במניות הנסחרות לציבור.
בשנת 2016 יו"ר מועצת המנהלים של הבנק הוא יאיר סרוסי והמנכ"ל הוא אריק פינטו.
בנק מזון הוא ארגון ללא כוונת רווח, ארגון צדקה, המפיץ מזון לאלה שיש להם קושי לרכוש מספיק כדי למנוע רעב.
בצפון אמריקה ובאוסטרליה, בנקי מזון בדרך כלל פועלים בדגם של "מחסן".
הם משתמשים כמרכז אחסון והפצה למחסנים קטנים יותר ובדרך כלל לא מחלקים מזון ישירות ללקוחות.
לאחר שהמזון נאסף, ממויין ועובר בקרת איכות, בנקים אלו מפיצים אותו ללא כוונת רווח אל גופים שונים בקהילה או גופים ממשלתיים, כולל בתי תמחוי, מקלטים לחסרי בית, בתי יתומים, ובתי ספר.
מחוץ לצפון אמריקה ואוסטרליה מתקיים לרוב דגם "קו החזית".
בנקי מזון אלו מוסרים את רוב או כל המזון שלהם ישירות למשתמשי הקצה.
לשני הדגמים, המקורות הגדולים ביותר של מזון הם מגדלים, יצרנים, מפיצים, קמעונאים, אשר הצטברו אצלם במהלך הרגיל של עסקיהם, עודפי מזון שאינם יכולים למכור.
ישנם בנקי מזון המקבלים חלק ניכר של המזון שלהם מתורמים פרטיים, לרבות מתנדבים שלהם.
לפעילות ארגונים אלו חפיפה ניכרת עם הצלת מזון מאובדן ולקט.
בנק המזון הראשון בעולם St.
Mary's Food Bank Alliance הוקם בפיניקס בארצות הברית בשנת 1967. בהמשך ארגון זה התמזג ב"פידינג אמריקה".
ארגון זה מחלק מזון למיליוני אנשים ברחבי ארצות הברית.
קלייר בבינו-פונטנוט שעומדת בראש הארגון נכללה בשנת 2020 ברשימת טיים 100.
מאז 1967 אלפים רבים הוקמו בכל רחבי העולם.
באירופה הצורך בבנקי מזון היה מועט עד לאחרונה בשל מערכות רווחה נרחבות, אך מספרם של בנקי המזון גדל במהירות לאחר המשבר הכלכלי העולמי ב-2008, שהחמיר את התנאים הכלכליים לבעלי הכנסות נמוכות.
בנק מאוריציוס הוא הבנק המרכזי של מאוריציוס.
ב-12 במרץ 2008, השיק בנק מאוריציוס את המכירות המקוונות של מטבעות זיכרון ומטבעות זהב של דודו לקונים בין-לאומיים.
הבנק הוקם בספטמבר 1967 מבוסס על בנק אנגליה בסיוע קצינים בריטים.
ב-12 במרץ 1968, מאוריציוס קיבלה את עצמאותה מבריטניה.
לפני שבנק מרכזי זה הוקם, המטבעות הונפקו על ידי הוועדה לנציבות מטבעות.
במהלך המאה ה-19, פעלו שלושה בנקים מסחריים שונים בשם בנק מאוריציוס.
בנק מאוריציוס הראשון פעל בין 1813 ל-1825.
בנק מאוריציוס השני היה בנק חוץ בריטי עם שני דירקטוריונים, האחד בלונדון והשני בפור לואי.
הבנק החל את פעילותו ב-1832. ב-1838, הוקם הבנק המסחרי במאוריציוס על ידי סוחרים כדי שהסוחרים יתנו לעצמם מקור אשראי חלופי, שכן עד להקמתו של הבנק המסחרי, היה בנק מאוריציוס השני לא יציב.
המשבר הפיננסי של 1847 בלונדון הביא לקריסת שוק הסוכר ולהפסד קשה לשני הבנקים במאוריציוס.
בנק מאוריציוס השני הפסיק את פעילותו ב-1848, והבנק המסחרי במאוריציוס שרד עד ימינו.
משקיעים מקומיים הקימו את הבנק השלישי של מאוריציוס ב-1894 בעקבות שתאגיד הבנק המזרחי כשל במשימותיו.
ב-1911, הבנק פתח סניף נוסף בסיישל, שקרוב מאוד למאוריציוס.
למרות זאת, ב-1916, בנק מרכנתיל רכש את הבנק.
ב-1959, חברת ההחזקות HSBC רכשה את בנק מרכנתיל.
בגלל ההיסטוריה הזו, HSBC מתייחסת לעצמה כבנק הזר העתיק ביותר במאוריציוס.
הבנק הזר הבא שהגיע, וששרד עד ימינו, היה בנק המילואים של דרום אפריקה , חברת האב של בנק ברקליס במאוריציוס.
חוק בנק מאוריציוס 1966 המתוקן קובע את מטרות הבנק: .
הבנק הוקם כסמכות האחראית על גיבוש וביצוע המדיניות המוניטרית בהתאם לתנאי מחירים יציבים.
יש לבנק גם אחריות לשמירה על היציבות והחיזוק של המערכת הפיננסית של מאוריציוס.
בנק סולידרנוסט הוא בנק מסחרי רוסי, שנוסד ב-3 באוקטובר 1990 ומטהו בעיר סמרה.
מאז 2020 משמש הבנק כספונסר מועדון הכדורגל קריליה סובייטוב סמרה והיא גם נותנת החסות לאצטדיון סולידרנוסט ארנה בעיר.
בשנים 1990–2014 נשלט הבנק על ידי המושל לשעבר של מחוז סמרה, סנאטור מועצת הפדרציה קונסטנטין טיטוב; משנת 2000 עד 2014 ראש הבנק היה בנו, אלכסיי טיטוב.
בשנת 2007 נבחר נשיא הבנק אולג סיניצין לרשימת מפלגת רוסיה המאוחדת כחבר הכינוס הרביעי של הדומא המחוזית.
בשנת 2007 הקים יו"ר דירקטוריון הבנק, אלכסיי טיטוב, יחד עם חברת Projektmanagement GmbH הגרמנית את חברת פיתוח וולגה (VDK), איתה הוביל פרויקט להקמת מרכז הקניות וולגה בקניון טוליאטי.
ב-11 בינואר 2009 השלים הבנק רכישת 100% ממניות "בנק פוטנציאל".
בפברואר 2011, חברת בת של הבנק, "סולידרנוסט אינווסט", הפכה לבעלים של מפעל החלב מהעיר טוליאטי, "טוליאטימולוקו".
במרץ 2011 ניהל אלכסיי טיטוב משא ומתן עם קונצרן החלב הדני ארלה פודס על הקמה אפשרית של מיזם משותף או מכירת אחזקת החלב BiMolo שבשליטת הבנק, אך עקב פשיטת הרגל שלו הופסק המשא ומתן.
בשנת 2009 קיבל הבנק נכסים בדמות שני בנייני דירות מגורים של חברת הבנייה לשעבר M-Holding, שמכרה דירות מוכנות בבניין מגורים בבלוקים 14A ו-20 ברובע אבטוזבודסקי בעיר טוליאטי.
ב-27 ביולי 2011 מכרה הנהלת הבנק את "בנק פוטנציאל" לסוכנות לביטוח פיקדונות.
טיטוב, בהיותו בעל המניות העיקרי בבנק, ניהל משא ומתן למכירת התאגיד הפיננסי שלו "אוטקריטיה", אך הצדדים לא הגיעו להסכמה.
בנקאי הוא אדם העוסק בבנקאות.
הכשרה לתפקידי הבנקאי נעשית במסגרת מרכזי ההדרכה של הבנקים, וכן באוניברסיטאות, במסגרת לימודי כלכלה ומנהל עסקים.
במסגרת העיסוק כבנקאי קיימות התמחויות משנה, ובהן: אשראי, מטבע חוץ ומסחר בניירות ערך.
המונח משמש לעיתים לתיאור מנהלים בבנק, ולעיתים לכלל עובדי הבנק העוסקים בפעילות בנקאית.
בלשון ארכאית היה נהוג המונח "שולחני" לתאר בנקאים או חלפני כספים.
בנק קופת עם היה בנק קואופרטיבי בתקופת היישוב, ולאחר מכן במדינת ישראל.
הבנק נוסד בשנת 1918 בשם "הבנק הקואופרטיבי קופת עם א"י".
לימים הפך ל"בנק קופת עם לישראל בע"מ".
בניין הבנק שנבנה ברחוב אחד העם 13 בתל אביב נחשב כבניין היסטורי בסגנון הבינלאומי אותו תכנן יצחק רפופורט.
ב-1932 כבר היה קיים סניף בחיפה.
הסניף בירושלים עבר בשנת 1934 לבניין סנסור.
בשנת 1935 מימן את הקמת "שיכון עממי" בתל אביב.
בשנת 1938 הפך מקואופרטיב לחברה בע"מ.
בשנת 1956, התמזג עם "אוצר סוחרי תל אביב".
בשנת 1966, קבוצת משקיעים, שכללה בין השאר את: לודוויג יסלזון, טיבור רוזנבאום, "האחים דנקנר" בהם משה דנקנר ועובד בן עמי, רכשה 50% ממניות הבנק.
עובד בן עמי מונה ליושב ראש הדירקטוריון.
הבנק הפסיק לפעול כבנק עצמאי בשנת 1976, לאחר שנרכש על ידי בנק לאומי, לבנק היו אז 17 סניפים ברחבי הארץ.
בנקאות אסלאמית היא בנקאות המבוססת על עקרונות השריעה האוסרת גביית ריבית בדומה לדיני ההלכה היהודית.
האידיאל עליו מבוססת בנקאות כזאת הוא כלכלה נטולת ריבית.
העקרונות העיקריים של הבנקאות האסלאמית
איסור על גביית ריבית ולכן פותחו מנגנונים רבים אחרים לעשיית רווח.
למשל ה"מוראבחה" בה הלקוח משלם סכום קבוע עבור רכישת המוצר או "מושארכה" בו הלווה והמלווה הם שותפים ומתחלקים בסיכון בכל השקעה, בדומה להיתר עסקה הנהוג ביהדות.
תורים נפרדים לנשים ולגברים בסניפי הבנקים או בנקים נפרדים לשני המינים.
איסור השקעה בנכסים שמטרתם אלכוהול או הימורים.
תרומה לעניים ("אלזכאה") בגובה 2.5% מההכנסה הפרטית.
הערכות שונות גורסות כי הבנקאות האסלאמית מגלגלת מדי שנה כ-300 מיליארד דולר ברחבי העולם.
הפוטנציאל הכלכלי והאנושי הגלום בה מושך גם את הבנקאות המערבית להתאים את עצמה לבנקאות האסלאמית תוך התאמה למאפייניה הייחודיים.
כך לדוגמה, הקים דויטשה בנק, הבנק הגרמני הגדול ביותר, קרן השקעות בסך 2 מיליארד דולר המבוססת על עקרונות הבנקאות האסלאמית.
גם בנקים בינלאומיים גדולים אחרים עשו זאת: סיטיבנק, HSBC ו-UBS.
בשווייץ נפתח בנק אסלאמי בשם "פייסל פייננס" המאפשר גם ללא מוסלמים להשתמש בשירותיו.
לבנקאות האסלאמית השפעה רבה גם על הפוליטיקה.
במצרים, לדוגמה, ניסה הנשיא חוסני מובארכ לקדם הצעת חוק אשר תסייע לזוגות צעירים בקבלת משכנתאות נוחות.
ואולם בהצעת החוק היה גם סעיף שממנו השתמע כי במידה ולא יעמדו הלווים בהחזר התשלמים ניתן יהיה לסלקם מהדירה.
השייח' מוחמד סיד טנטאווי, העומד בראש "אל אזהר", ממוסדות הדת החשובים במצרים, פסק כי החוק נוגד את האסלאם הואיל והוא מאפשר סילוק אנשים מדירתם וכן משתמע מהחוק שמהלווה תיגבה ריבית.
הצעת החוק שונתה מספר פעמים ולבסוף הוגשה כשהיא שונה לחלוטין מזו המקורית ולא ממש מסייעת לזוגות הצעירים במדינה.
המחלוקת באסלאם על הריבית המודרנית
מאז שנות הארבעים של המאה ה-20 מתנהל דיון בין חכמי הדת המוסלמים בשאלת היחס לריבית המודרנית.
דעת רוב חכמי הדת היא שאין הבדל עקרוני בינה לבין הריבית המתוארת בקוראן, והיא אסורה.
אמנם רבים מהמלומדים המוסלמים סבורים שיש הבדל עקרוני: הריבית שנאסרה בקוראן היא הריבית שהייתה נהוגה אז והאיסור נועד בעיקר להציל את העניים בחברה מניצול, ואילו הריבית המודרנית בעיקרה אינה מכוונת לעניים אלא להשקעות ובזה היא מניעה את הכלכלה.
בנק קרדי ליונה הוא בנק צרפתי היסטורי.
בתחילת שנות ה-90 היה הבנק הצרפתי הגדול ביותר, בתקופה זו היה מוחזק ברובו על ידי המדינה.
הבנק נודע בשל ניהולו הלקוי בתקופה זו, דבר שכמעט הוביל לפשיטת רגל ב-1993.
בשנת 2003 נקנה הבנק על ידי הבנק הצרפתי המתחרה קרדי אגריקול (Crédit Agricole), תמורת 20 מיליארד דולר, ומאז נקרא הבנק LCL.
הבנק הוקם בשנת 1863 על ידי הנרי ז'רמן בעיר ליון שבצרפת, ובסביבות שנת 1900 היה לבנק הגדול בעולם.
בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, הולאם הבנק יחד עם שאר הבנקים הצרפתיים.
עד ראשית שנות ה-90 היה בנק קרדי ליונה בנק מרכזי בצרפת.
אולם הבנק נפל קורבן להונאה בהיקף של 1.5 מיליארד דולר, ונוהל באופן כושל שהביא אותו לסף הליך פירוק בשנת 1996, אז הוזרמו לו כספים על ידי ממשלת צרפת.
החל משנת 1998 חקרה המשטרה הצרפתית חלפנים שלקחו המחאות השייכות ללקוחות של בנקים בצרפת, העבירו אותן דרך בנקים בישראל והעלימו את מקורו של הכסף, וכך ביצעו העלמת הכנסות מפני רשויות המס.
בעקבות החקירה והכניסה של ישראל לרשימה השחורה של כוח-המשימה הבין-ממשלתי למאבק בהלבנת-הון (Financial Action Task Force on Money Laundering), החליט הבנק בינואר 2002 להפסיק לעבוד עם בנקים מישראל.
בסוף המאה ה-19 הפעיל הבנק סניף בארץ ישראל, לצד סניפים של בנקים בינלאומיים נוספים.
פעילות הבנק בארץ ישראל החלה ב-1892 עם פתיחת סניף בירושלים והפעלת נציגות ביפו, אשר ב-1903 התמסדה כסניף משנה.
פעילותו הענפה בארץ השתנתה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, כאשר מוסדות קתוליים העבירו את חשבונותיהם לבנק האיטלקי, בנקו די רומא, וארגונים יהודיים החלו להעביר את עסקיהם לבנק אנגלו-פלשתינה.
ב-1927 חיסל הבנק את פעילותו בארץ ישראל.
מערכת הבנקאות בישראל מורכבת מאחד עשר בנקים ישראליים וארבעה בנקים זרים.
הבנקים מהווים את עמוד התווך של הפעילות הכלכלית במשק הישראלי ומרבית הפעילות הכלכלית מתבצעת במימונם.
מערכת הבנקאות נשלטת על ידי חמש קבוצות עסקיות עיקריות: בנק הפועלים, בנק לאומי, בנק מזרחי טפחות, בנק דיסקונט, והבנק הבינלאומי, המחזיקות יחד בנתח שוק של כ-95% מהפעילות הבנקאית במדינה.
הללו כפופים למדיניות בנק ישראל, הבנק המרכזי של מדינת ישראל, וליחידת הפיקוח על הבנקים שלו.
המערכת הבנקאית הישראלית מספקת מגוון שירותים פיננסיים ללקוחות פרטיים ועסקיים, כגון חשבונות עובר ושב, הלוואות, משכנתאות, ניהול חסכונות והשקעות, וכן שירותי ניהול נכסים פיננסיים.
עם השנים חלה עלייה בשימוש בשירותי בנקאות דיגיטלית, המאפשרים ללקוחות לנהל את כספיהם דרך האינטרנט והיישומונים.
הוקם בנק "וואן זירו", הבנק הדיגיטלי הראשון בישראל, והתקבל אישור בנק ישראל להקמת בנק דיגיטלי שני, בנק אש ישראל, הנמצא בהקמה.
הבנקים הוותיקים מאפשרים גם הם מתן שירותי בנקאות דיגיטלית בסניפים הקיימים, ואף הקימו סניפים דיגיטליים.
בנק ישראל הוא הבנק המרכזי של מדינת ישראל, הפועל מכוח חוק בנק ישראל.
בראשו עומד נגיד בנק ישראל ומשרדיו הראשיים שוכנים בקריית הממשלה בירושלים.
תפקידיו המרכזיים הם שמירה על יציבות המחירים באמצעות קביעת שער הריבית, ונקיטת אמצעים משלימים במסגרת המדיניות המוניטרית, אסדרת פעילות הבנקים, וניהול יתרות המט"ח הלאומיות.
הוא מפעיל גם את יחידת ההמפקח על הבנקים, המפקחת על יציבות התאגידים הבנקאיים, שמירה על ניהולם התקין ושמירת ההגינות בין הבנקים ולקוחותיהם.
בנק ישראל מפרסם מחקרים בתחומי הבנקאות, המתארים ומנתחים את ההתפתחויות במערכת הבנקאות.
בנוסף לחוקים כלליים, החלים על בנקים בהיותם חברות, מוסדרת פעילות הבנקים בחוקים ייעודיים אחדים:
פקודת הבנקאות, 1941 – הסדרה של תחום הבנקאות על ידי ממשלת המנדט.
חוק הבנקאות (שירות ללקוח) – חוק משנת 1981, המגדיר את חובותיהם של תאגידים בנקאיים בנוגע למתן שירותים ללקוחותיהם.
חוק הבנקאות (רישוי) – חוק משנת 1981, המסדיר את פעילותם של תאגידי בנקאות בישראל ואת תחומי עיסוקיהם.
חוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות, בשיווק השקעות ובניהול תיקי השקעות – מסדיר את פעילות הבנקים בתחום ייעוץ השקעות.
נכון לשנת 2026 פועלים בישראל אחד עשר בנקים מסחריים, ארבעה בנקים זרים, שבע חברות סולקות כרטיסי אשראי וחברת שירותים משותפת לסליקה.
כולם נתונים לפיקוח יחידת המפקח על הבנקים של בנק ישראל.
חמש קבוצות שולטות ברוב הפעולות הבנקאיות בארץ:
בנק לאומי לישראל – הבנק הגדול והוותיק בישראל.
נוסד בלונדון בשנת 1902 בשם "בנק אנגלו-פלשתינה", על פי חזונו של בנימין זאב הרצל וביוזמתו האישית, כזרוע כלכלית לתנועה הציונית הצעירה.
לאחר קום המדינה הוסב שמו ל"בנק לאומי" והוא שימש כמעין בנק מרכזי בראשית ימי המדינה.
ניסיונות מתמשכים של המדינה להפריט את הבנק בדרך "סטנדרטית", כלומר על ידי מכירתו, או לפחות את גרעין השליטה, לא צלחו, ולבסוף נמכרו מניותיו לציבור הרחב.
בנק הפועלים – הבנק השני בגודלו בישראל.
נוסד בשנת 1921 על ידי המוסדות המרכזיים של "היישוב" – ההסתדרות הציונית וההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל.
כפי שניתן ללמוד משמו, הוא יועד עבור מעמד הפועלים בראשיתו, ופעל על בסיס קואופרטיבי.
בשנות קיומו, פיתח הבנק רשת סניפים ופעילות בנקאית מסחרית בכל תחומי הבנקאות, והוא מספק מגוון שירותים בנקאיים ופיננסיים בישראל ומחוצה לה.
בנק מזרחי טפחות – נוסד בשנת 1923 על ידי תנועת המזרחי, ולאחר מכן התמזג עם בנק טפחות למשכנתאות.
נשלט על ידי קבוצת עופר-ורטהיים.
הבנק מחזיק ב-50% מהשליטה בבנק יהב ורכש את בנק אגוד, שהתמזג לתוכו.
בנק דיסקונט לישראל – הבנק הרביעי בגודלו, נוסד בשנת 1935 בשם "בנק א"י לדיסקונט" על ידי המשפחות קרסו, אלבו ו.
הבנק שולט שליטה מלאה בבנק מרכנתיל דיסקונט והוא נשלט על ידי משפחת ברונפמן הקנדית-ישראלית.
הבנק הבינלאומי – הקטן מבין חמשת הבנקים הגדולים, נשלט על ידי קבוצה בראשות איש העסקים צדיק בינו.
בבעלותו נמצא גם בנק מסד, וכן מוזגו לתוכו בנק אוצר החייל, יובנק ובנק פועלי אגודת ישראל.
בנוסף לחמש הקבוצות העיקריות פועלים בישראל עוד שני בנקים מסחריים הנותנים שירות ללקוחות פרטיים ועסקיים: בנק ירושלים והבנק הדיגיטלי ONE ZERO, שהחל לפעול בשנת 2022. בדצמבר 2022 אישר בנק ישראל הקמה של בנק דיגיטלי נוסף "בנק אש ישראל".
בנקים זרים להם סניף בישראל: Citibank N.A, HSBC, BNP פריבה, דויטשה בנק, קרדיט סוויס וסטייט בנק אוף אינדיה ובעבר פעל בה גם בנק ברקליס.
הריכוזיות בתחום הבנקאות בישראל מתבטאת בכך שחמשת הבנקים הגדולים שולטים ב-95% מהפעילות הבנקאית בישראל.
בעבר שני הבנקים הגדולים, בנק הפועלים ובנק לאומי, שולטים יחד ברוב הפעילות הבנקאית, ולעיתים נחשבים לדואופול.
בניסיון לצמצם את הריכוזיות ואת ניגוד העניינים במערכת הבנקאית, אישרה הכנסת ב-2005 את רפורמת בכר, שעיקרה הפרדת קרנות הנאמנות וקופות הגמל מהבנקים ומכירתן לבתי השקעות ולחברות ביטוח.
הפיקוח על הבנקים פועל להגברת התחרות בענף, בייחוד במגזר משקי הבית.
בין הצעדים שננקטו: קידום כניסה של בנק זר שיפעל מול לקוחות קמעוניים, הקמת בנק אינטרנטי, הקמת בנק קואופרטיבי או איגוד אשראי, הפרטת בנק הדואר, קידום הפצתן של קרנות נאמנות באינטרנט, והפרדה בין חברות כרטיסי האשראי לבנקים על ידי מכירתן, בהתאם למסקנות ועדת שטרום.
בעקבות מסקנות ועדת שטרום הופחתה דרישת ההון לדרישת תשתית המחשוב לבנקים חדשים, דבר אשר אפשר את כניסת בנק One Zero (קיבל רישיון ב-2019) ובעקבות זאת גם גם בנק אש (esh).
למרות התפתחויות אלו, נותרה רמת הריכוזיות במערכת הבנקאית גבוהה בהשוואה לעולם המערבי, והתחרותיות בה נמוכה יחסית.
המענה לכך נמצא בהמשך פיתוח השוק הפיננסי החוץ-בנקאי, לרבות פיתוח שוק הון משוכלל, והסדרת הפעילות במכשירים פיננסיים מורכבים.
ניסיון נוסף היה החלטת רשות התחרות בשנת 2020 לחייב את חמשת הבנקים הגדולים ששולטים בחברת מרכז סליקה בנקאי (מס"ב) לתת גישה למערכות שלה לגופים נוספים העוסקים בהעברת כספים, כמו חברות האשראי שהופרדו מהבנקים בשנת 2018, והתקשו להתחרות בבנקים ללא גישה למערכת.
מהלך נוסף מספטמבר 2021 כונה "רפורמת המעבר המהיר" כמענה לצמצום הריכוזיות.
כחלק מהמהלך עלתה לשימוש הציבור מערכת מקוונת המאפשרת ללקוחות הבנקים ניוד מהיר ופשוט למתחרים, בהשוואה לתהליך מורכב ומסורבל יותר שהיה קודם לכן.
בחודשיים לאחר השקת המערכת השתמשו בה למעלה מ־10,000 איש כדי לבצע ניוד בין הבנקים, ועוד רבבות הגישו בקשות למעבר בחודשים שלאחר מכן.
בעקבות הרפורמה השתנתה מדיניות שימור הלקוחות בבנקים באופן המשפר את תנאי הלקוח הממוצע.
פעמים אחדות הגיעו בנקים בישראל למצב של חוסר יכולת לפרוע את התחייבויותיהם, ולכן נתפסו על ידי בנק ישראל והועברו לפירוק.
בכל המקרים פעל בנק ישראל לצמצום הפגיעה במפקידים.
ברבים מהמקרים הועמדו לדין מנהלי הבנקים, על מעשים פליליים שלהם שגרמו להתמוטטות הבנק, ובחלק מהמקרים הוגשה תביעה אזרחית נגד דירקטורים, לפיצוי בנק ישראל על הנזק שנגרם לו.
בנק זרובבל בנק ארץ ישראל בריטניה
בעבר פעלו בישראל כ-40 בנקים עצמאיים, שנרכשו ומזגו לתוך בנקים אחרים, כולל כל הבנקים למשכנתאות שפעלו בישראל.
רשימה חלקית של בנקים שנרכשו ומזגו:
1930 2003 בנק הפועלים נרכש על ידי בנק הפועלים ב-2003 בנק קונטיננטל 1974 2004 בנק הפועלים בנק קופת העובד הלאומי לאשראי וחיסכון 1947 2005 בנק אוצר החייל בנק אגוד 1951 2020 מזרחי טפחות הוקם בשנת 1951, נרכש על ידי בנק מזרחי טפחות בשנת 2020.הבנק לחרושת ולמסחר (המשכו של
אגרובנק - הבנק לחרושת ולמסחר בארץ ישראל)19591969בנק הפועליםבשנת 1963 50% ממניותיו נרכשו על ידי בנק הפועלים.
פעילות הבנקים בישראל מנוהלת באמצעות שבעה מגזרי פעילות עיקריים.
מגזרי הפעילות נקבעו על פי הנחיות המפקח על הבנקים בבנק ישראל, והיא מבוססת על מאפייני הלקוחות וסוגי המוצרים בכל מגזר, על פי קריטריונים שקובעת לעצמה הנהלת הבנק.
מגזר בנקאות עסקית – משרת חברות גדולות ובעיקר מתן אשראי
מגזר בנקאות פרטית – משרת לקוחות בעלי עושר פיננסי גבוה.
מגזר בנקאות מסחרית – משרת לקוחות עסקיים בינוניים.
מגזר משקי הבית - משרת לקוחות פרטיים כגון מקבלי משכורת ובעלי תיקי השקעות קטנים.
מגזר עסקים קטנים – משרת לקוחות עסקיים קטנים.
מגזר ניהול פיננסי – עוסק בפעילות ניהול הנכסים והתחייבויות של הבנק, כגון סיכוני שוק ונזילות וכן את ניהול תיק הנוסטרו.
המגזר האחר - כולל הכנסות והוצאות אחרות שלא ניתן לשייך לאחד המגזרים האחרים.
משבר מניות הבנקים היה משבר כלכלי חריף, שהתרחש בישראל בשנת 1983 והביא להלאמת הבנקים הגדולים בישראל כדי למנוע את התמוטטותם, וירידה ניכרת בערכן של השקעות הציבור במניות הבנקים במסגרת "הסדר מניות הבנקים".
משבר המניות נוצר בעקבות פעולה מכוונת של רוב הבנקים הגדולים לווסת את שערי מניותיהם תוך הבטחת עלייה מתמדת ורצופה בשערי המניות (ומניעת ירידה או אף קיפאון ברמת השערים, ולו אף ליום אחד).
בתהליך זה החל בנק הפועלים בראשות מנהלו יעקב לוינסון ואחריו נסחפו יתר הבנקים הגדולים והבינוניים שמניותיהם נסחרו בבורסה לניירות ערך (למעט הבנק הבינלאומי הראשון).
כדי להבטיח זאת, הזרימו הבנקים, בהתמדה, מדי יום, ביקוש גדול למניותיהם (כאשר הם נסוגו ממנו בהגיע השער היומי לרמה הרצויה להם).
בפעולה זו נעזרו הבנקים בכספי המשקיעים והחוסכים בבנקים, אותם שכנעו לרכוש את מניות הבנקים, כ"השקעה סולידית" ובטוחה, וכן בכספי קופות הגמל וקרנות הנאמנות, אותן ניהלו עבור הציבור.
פעולת הוויסות הביאה לכך ששערי מניות הבנקים עלו באופן קבוע ומתמיד, כך שנראה כאילו מניות אלה חסינות מירידה ונושאות תשואה נאותה.
עליית שערי מניותיהם אפשרה לבנקים להמשיך ולמכור מניות נוספות ולהגדיל את יכולתם להשקיע ולגייס כספים (מנוף פיננסי).
מאמצע שנת 1983 איבד הציבור את אמונו בבועת מניות הבנקים והחל מוכר את מניות הבנקים ורוכש במקומן מטבע זר.
כעבור זמן קצר החלו הבנקים להתקשות ברכישת היצע המניות של הציבור וב-6 בספטמבר 1983 הגיעו לקצה יכולתם ופרץ משבר.
אובדן היכולת לספוג את ההיצע עלול היה להביא רבים מלקוחות הבנקים לפשיטת רגל, משום שרכשו את המניות באשראי שאותו לא יוכלו לפרוע, ולהביא את הבנקים עצמם לפשיטת רגל, משום שהבטוחות לאשראי רב שנתנו היו מניותיהם בלבד.
כדי למנוע אפקט דומינו זה, שיביא לקריסה כלכלית, הופסק המסחר במניות ארבעת הבנקים הגדולים, ובתוך שבועיים גובש "הסדר מניות הבנקים", שבו נטלה הממשלה על עצמה התחייבות לפדות את המניות במועדים שונים, יחסית לערכן ערב סגירת הבורסה.
השליטה בבנקים עברה לידי ממשלת ישראל, אך למנהליהם החדשים הושארה עצמאות עסקית מלאה, במטרה לאפשר לבנקים שמירה על כושרם לפעול בשוקי הכספים.
במרוצת השנים השלימה ממשלת ישראל בהדרגה את הפרטת הבנקים שהולאמו.
הבנקים גובים מלקוחותיהם עמלות בתמורה למתן שירותים.
העמלות מהוות מרכיב בעלות המוטלת על הלקוח בעת ביצוע עסקה פיננסית.
כאשר מדובר בפיקדון, העמלה העיקרית היא דמי ניהול חשבון.
על הלוואה הלקוח משלם ריבית, ברמה התלויה בשיעורי הריבית בשוק הכספים.
בנוסף לכך הוא משלם עמלה על העבודה שהבנקאי השקיע לשם ביצוע ההלוואה.
כן ניתן לחייב בעמלה עבור מתן שירותים ללקוח כמו קנייה ומכירה של ניירות ערך, או עמלות מיוחדות כמו עבור הזמנת דו"ח שמאות לנכס, במטרה לקבל אותו לביטחון אשראי.
הבסיס לחישובי העמלה הבנקאיים הוא, עקרונית, העלות הכרוכה בביצוע הפעולה.
ואכן, חישובי העלות של פעולה בנקאית נדרשו מהרשויות המפקחות על הבנקים.
אך קיים קושי אובייקטיבי בעריכת החישוב.
בכל תמחיר מבחינים בין "הוצאות ישירות" לבין "הוצאות כלליות".
את הראשונות קל לזקוף לחובת הפעילות המבוצעת.
לעומת זאת, את ההוצאות הכלליות, בגין אוסף רחב של פעולות (כולל למשל הוצאות פרסום), קשה לאמוד את החלק היחסי שלהן בגין הפעילות הפיננסית הספציפית.
ולכן, התחשיב אינו מבוסס במלואו על התמחיר.
ככלל, אין עמלות הבנקים חורגות מן השיטה המקובלת לקביעת מחירים: עד כמה קיימת תחרות במכירת המוצר, האם ללקוח קל או קשה להפסיק את השימוש במוצר, ושאר חישובים כלכליים.
זהו המפתח שמתאר לחובת אילו עסקאות יש לכלול יותר "הוצאות כלליות" במרכיב התמחיר של העמלה הבנקאית.
אחד התהליכים המרכזיים שעובר ענף הבנקאות הוא תהליך המעבר לאמצעים הדיגיטליים הכולל את החשבונות האישיים באתרי האינטרנט, יישומונים ומכונות אוטומטיות (כספומטים).
תהליך זה נועד למצות את היעילות של הטכנולוגיה ובכך לצמצם את השימוש באמצעים הישנים, שזה כולל את הסניפים והפקידים (כספרים).
במסגרת התהליך כל הבנקים (למעט מזרחי טפחות) סגרו סניפים, סגרו קופות וגם עשו שימוש בגובה העמלות על מנת לעודד את הלקוחות להשתמש באמצעים הדיגיטליים ולהיגמל מהתלות בפקידים.
לשם כך, הבנקים קבעו עמלות נמוכות משמעותית על פעולות באמצעים הדיגיטליים בהשוואה לעמלות הנגבות על פעולות אצל הפקידים.
בנק ישראל הגיע למסקנה כי הדרך היעילה לפיקוח על העמלות הוא אישורן מראש של העמלות העיקריות וחובת פרסומן בציבור.
האישור מראש כרוך בהגשת חישוב העלויות, והוא, כאמור, אינו חד-משמעי.
לפיכך, הפרסום בפומבי של לוח העמלות נשאר המכשיר החשוב העומד לרשותו של הצרכן.
החוק מחייב ליידע את הלקוח לפני ביצוע העסקה בכמה עמלה כרוכה ביצוע העסקה.
לדוגמה, במסכי המכשירים האוטומטיים בבנקים מוצגת הודעה האומרת מהו התשלום הנדרש עבור מסירת מידע בנקאי באמצעות המכשיר האוטומטי.
בעבר, העמלות הבנקאיות החשובות בבנקאות הישראלית היו אלו שניגבו על פעולות הקשורות בביצוע עסקאות סחר בינלאומי כמו אשראי דוקומנטרי.
תפקיד הבנק בעסקאות אלה הוא הכרחי, שכן לא נעשית עסקה בתחום זה ללא הבנק.
עם זאת, המומחיות הדרושה לביצוע העסקה היא רבה, ולכן ניתן היה לדרוש תשלום מיוחד מהעוסק בסחר הבינלאומי.
גם היבואנים לא הביעו הסתייגות רבה מגובה העמלות, והם כללו אותן בעלות המוצר המיובא.
רק בעסקאות ייצוא, שהמדינה בקשה לעודד, היה נהוג לתת פיצוי ממשלתי עקיף, אשר נועד בין השאר לכסות על העמלות הבנקאיות ושאר העמלות של עמילי המכס וחברות הביטוח בתחום זה.
העמלות על עסקאות במטבע חוץ החלו להיגבות כאשר הבנקים ביקשו להבחין בין העלויות של רכישת מטבעות ומכירתם הנקבעות בהתאם לתנאי השוק, לבין ההוצאות שלהן בגין ביצוע העסקאות.
בעוד שהעלויות הראשונות היו ברורות וניתן היה לראות אותן בפומבי בכל עת, בעבר במכשירי רויטרס ובהווה באינטרנט, הרי העלויות מהסוג השני היו נתונות לשיקולים מסחריים כמו שאר העמלות.
העמלות בעסקאות ניירות הערך הן מסוגים אחדים: על ביצוע עסקאות קנייה ומכירה, על ניהול הפיקדון למשמרת של ניירות הערך, ועמלות מיוחדות הקשורות בפעולות בניירות ערך.
בתחום זה קיימת תחרות רבה שכן הפעילות של הגופים מחוץ לבנקים בשוק ההון היא רבה.
לקוחות אשר להם תיקי השקעות גדולים עשויים לשלם עמלות נמוכות יותר בגין ניהול חשבונם.
עם זאת, הם עשויים לשלם תשלום גבוה על ניהול תיק ההשקעות ובכך המוסדות הפיננסיים מפצים עצמם על העלויות.
עמלות על פעולות בחשבון הלקוח הפרטי בבנקאות הונהגו רק אחרי משבר מניות הבנקים בשנות ה-80. עד אז השירותים ניתנו בחינם, בפועל "סובסדו" על ידי גביית העמלות בתחומים אחרים.
לשם המחשה, הלקוח הפרטי לא היה מודע כי במחיר עבור הסוכר שהוא קונה בחנות כלולה עמלת ייבוא, אשר מכסה לבנק את השירות ללקוח הפרטי.