tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבין אמר כי תומכי פרס הם "פאטתיים ומונעים מרחמים".
בתגובה אמרו במחנה פרס כי אנשי מחנה רבין נתונים ב"היסטריה" וכי "הם משתמשים בשיטות בולשביקיות של רצח אופי".
בספטמבר 1991 טענו במחנה רבין כי אנשי פרס מנעו מרבין מלהופיע באירוע בלוד, טענה שהוכחשה על-ידי מחנה פרס.
כחודש לפני הבחירות, במהלך ישיבה של סיעת העבודה בכנסת, מחה פרס נגד הביקורת שהוטחה כלפיו מצד מחנה רבין.
על כך השיב רבין: "ממסכנות לא בונים מנהיגות", ופרס הגיב: "ולא מהשמצות".
בקרב פעילי מפלגת העבודה הופץ סטיקר ובו כתוב "כמה פעמים הצבעת פרס ושום דבר לא קרה..." מחנה פרס האשים את תומכי רבין בהפצת הסטיקר ובמחנה רבין הכחישו.
בנוסף לכך הופצו בקרב פעילי המפלגה מכתבי השמצה אנונימיים נגד שני המועמדים ורבין פנה למזכ"ל המפלגה, מיכה חריש, בבקשה לחקור את הפצת הסטיקר והמכתבים.
בעקבות ההשמצות ההדדיות מתחה לשכת מפלגת העבודה ביקורת על שני המחנות והאשימה אותם בכך שהמריבות הפומביות ביניהם גורמות למפלגה נזק בלתי הפיך.
עם זאת ההשמצות ההדדיות נמשכו כאשר רבין האשים את מטה פרס בשימוש ב"השמצות אישיות גסות" בעוד במטה פרס האשימו את רבין בכך שהוא התחיל במריבה ו"מנסה להסיט את האשמה ממנו והלאה".
רבין נהנה לאורך הקמפיין מיתרון בסקרים.
סקר של מכון סמית מינואר הראה כי רבין ינצח את שמיר בבחירות הכלליות בעוד פרס יפסיד לשמיר.
סקר של מכון סמית בתחילת פברואר הראה כי ברבין תומכים 40% מחברי מפלגת העבודה, לעומת 30% בפרס, 7% בנמיר ו-4% בקיסר.
בנוסף לכך 48% מחברי מפלגת העבודה סברו כי רבין הוא בעל הסיכויים הגבוהים ביותר לנצח את הליכוד לעומת 19% שסברו שפרס הוא בעל הסיכויים הטובים ביותר.
פרס אמר בתגובה לסקרים כי "הסקרים של חנוך סמית לא יבחרו מועמד לראשות הממשלה".
מספר ימים לפני הבחירות פורסם במעריב סקר של מכון "גיאוקרטוגרפיה" שהוזמן על ידי "גורם שתומך ברבין" לפיו 37% סברו שרבין הוא המתאים ביותר לתפקיד ראש הממשלה לעומת 25% לפרס, 3% לנמיר ו-1% לקיסר.
סקר של מכון "טלסקר" הראה כי אם פרס ינצח, מפלגת העבודה תפסיד לליכוד ב-9% אחוזים ואילו אם רבין ינצח הפער בין המפלגות יעמוד על 1% בלבד לטובת הליכוד.
ימים ספורים לפני הבחירות טענו במחנה פרס כי ברשותם סקר המעיד על שוויון בין פרס לרבין.
על כך הגיבו במחנה רבין כי מדובר בניסיון של מחנה פרס "ליצור פרובוקציה ולהעכיר את האווירה".
יום לפני הבחירות פורסם סקר נוסף של מכון סמית בו לרבין היה יתרון של 43%–50% על פני פרס ואילו במחנה פרס טענו כי ברשותם סקר המראה כי פרס ינצח.
פרס ורבין היו אמורים להתעמת בתוכנית הטלוויזיה "מוקד" ימים ספורים לפני הבחירות, אך רשות השידור ביטלה את העימות מחשש לעבירה על חוקי תעמולת בחירות.
108,347 חברי מפלגה השתתפו בבחירות, מתוך 151,679 מתפקדים ב-718 קלפיות שהוצבו ברחבי הארץ.
אחוז ההצבעה עמד על כ-71%.
רבין זכה להצלחה בערים הגדולות ובמחנהו נטען כי מאוכזבי ליכוד רבים התפקדו למפלגת העבודה ותמכו בו.
בנוסף לכך זכה רבין להצלחה במקומות בהם ריכוזי עולים כמו חיפה, נצרת ואשדוד.
פרס זכה במרב הקולות בקרב המגזר הערבי, אך נראה שאיבד קולות לישראל קיסר שזכה להצלחה רבה מהצפוי בציבור הערבי.
ייתכן שקיסר זכה להצלחה גדולה מהצפוי בשל התמיכה בו בקרב מצביעים שהם חברי הסתדרות.
ההצבעה בקלפי בקריית שמונה, בה היו רשומים כ-500 חברי מפלגה, לא התאפשרה בשל ירי קטיושות על העיר.
ביוני 1992 נערכו הבחירות לכנסת ה-13. מפלגת העבודה זכתה בבחירות ויצחק רבין הרכיב את ממשלת ישראל העשרים וחמש בה החזיק גם בתיק הביטחון.
שמעון פרס החזיק בתיק החוץ ושימש כממלא מקום ראש הממשלה.
אורה נמיר כיהנה בממשלת רבין בתחילה כשרה לאיכות הסביבה ולאחר מכן כשרת העבודה והרווחה.
ישראל קיסר כיהן כשר התחבורה בממשלת רבין.
ממשלה זו חתמה על הסכמי אוסלו והסכם השלום עם ירדן.
הסכמי אוסלו ופיגועי טרור שבאו בעקבותיו הובילו להתנגדות פוליטית וציבורית לממשלה.
בארבעה בנובמבר, 1995 נרצח יצחק רבין בעצרת השלום בכיכר מלכי ישראל בתל אביב.
שמעון פרס מונה לראש ממשלה בפועל והרכיב את ממשלת ישראל העשרים ושש.
הבחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-18 בדצמבר 1980, במסגרת הוועידה השלישית של המפלגה.
שמעון פרס, יושב ראש המפלגה המכהן, גבר על ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין עם כ-70% מקולות צירי הוועידה.
רבין קיווה לזכות בקולותיהם של תומכי יגאל אלון שהתמודד על הנהגת המפלגה בתקופה שקדמה למותו בפברואר 1980, אך מחנה פרס היה מאורגן יותר ונתמך על-ידי בכירים במנגנון המפלגתי.
ההתמודדות קיבעה את תופעת המחנאות שאפיינה את המפלגה בתקופתם של פרס ורבין.
ב-1977 התפטר ראש הממשלה יצחק רבין מתפקידו כיושב ראש מפלגת העבודה על רקע פרשת חשבון הדולרים.
שר הביטחון שמעון פרס נבחר באפריל 1977 להנהיג את המפלגה על-ידי מרכז המפלגה ברוב גדול, כאשר מתוך 815 חברי מרכז רק שמונה התנגדו ו-18 חברים נמנעו.
פרס עמד בראש המפלגה בבחירות לכנסת התשיעית, בה הפסידה מפלגת העבודה את השלטון למפלגת הליכוד ועברה לאופוזיציה.
לאחר הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 החל להסתמן במפלגת העבודה מאבק בין שני מחנות, מחנה פרס מצד אחד ומחנה אלון-רבין מצד שני.
בפרס תמכו רוב המחוזות והסניפים העירוניים, תנועת המושבים, המשמרת הצעירה, עיירות הפיתוח ומספר בכירים כמו אבא אבן וחיים בר-לב.
מחנה אלון-רבין נתמך בעיקר על-ידי התנועות הקיבוציות.
ב-1979 יצא לאור ספרו של יצחק רבין "פנקס שירות" שבו הטיח ביקורת בשמעון פרס, מה שהחמיר את המתיחות בין המחנות.
במהלך 1979 העלה יגאל אלון את שאלת ההתמודדות על ראשות המפלגה.
אלון בתחילה נמנע מלהכריז כי הוא מעוניין להנהיג את המפלגה, אך טען כי נוצר צורך לקבוע כיצד ייבחר ראש הרשימה בבחירות לכנסת העשירית.
פרס טען כי התמודדות תביא לפילוג במפלגה ותחבל במאמצי השיקום שלה לאחר ההפסד בבחירות ב-1977 ובמפלגה נוצרה אווירה של התמודדות.
המתיחות בין המחנות באה לידי ביטוי, בין השאר, במחלוקת על איוש הוועדה שמכינה את ועידת המפלגה.
פרס הגיש רשימה לאישור לשכת המפלגה וראשי התנועות הקיבוציות טענו כי הן קופחו.
ביולי 1979 הגיעו פרס ואלון לפשרה שאושרה על-ידי לשכת המפלגה.
לשכת המפלגה הכירה בלגיטימיות הדמוקרטית של הצגת מועמדות אך הביעה דאגה מיצירתה של אווירת התמודדות מלאכותית.
הלשכה קבעה כי איש לא הציג מועמדות לראשות המפלגה ושמעון פרס הוא יושב ראש המפלגה, ראש הרשימה ומועמדה לראשות הממשלה.
בריאיון לעיתון "מעריב" בספטמבר 1979 אמר יגאל אלון כי לפני הבחירות הקודמות היה הסכם בינו לבין פרס לפיו אלון לא יתמודד על ראשות הממשלה ויהיה רשאי לבחור בכל תפקיד בו יחפוץ בממשלה בראשות פרס, אך הסכם זה פג.
אלון טען כי חברי מפלגה דוחקים בו להתמודד על ראשות הממשלה ויצחק רבין בראיון ל"קול ישראל" הביע תמיכה במועמדותו ואמר כי לדעתו פרס איננו האיש המתאים להוביל את המפלגה והמדינה.
פרס דרש לקיים התמודדות באופן מיידי במרכז המפלגה שתקבע את מועמד המפלגה לראשות הממשלה בכנסת העשירית ואלון טען כי יש לקיים התמודדות במרכז מפלגה חדש שייבחר על-ידי הוועידה.
ישראל גלילי ניסה לפשר בין השניים, אך ללא הועיל.
בינואר 1980 צידדה ועדת החוקה של מפלגת העבודה בעמדתו של אלון וקבעה כי מרכז המפלגה הנוכחי איננו יכול לבחור את מנהיג המפלגה לבחירות לכנסת העשירית.
ב-11 בינואר 1980 הודיע אלון רשמית בריאיון לטלוויזיה, כי בכוונתו להתמודד על ראשות הממשלה.
ב-13 בינואר התכנס מרכז מפלגת העבודה וקבע כי כן יש בסמכותו לקבוע מועמד לראשות ממשלה.
424 חברי מרכז תמכו בהחלטה אל מול 19 מתנגדים ו-19 נמנעים.
תומכי אלון לא השתתפו בהצבעה לאות מחאה.
ב-17 בינואר החליטה לשכת מפלגת העבודה ברוב של 32 מול 2 כי מרכז המפלגה יצביע כעבור ימים ספורים על מועמד לראשות ממשלה.
ב-20 בינואר הצביע מרכז המפלגה על מועמדותו של פרס כאשר 457 תמכו, 220 התנגדו ו-41 נמנעו.
פרס טען כי זוהי הכרעה מפורשת הקובעת כי הוא מועמד המפלגה לראשות הממשלה בבחירות לכנסת העשירית ואלון טען כי מדובר בהכרעה זמנית עד לוועידת המפלגה.
אלון טען כי השיג תוצאה טובה מן הצפוי בהתחשב בכך שלא עמדו לרשותו מנגנון ותקציב והוא איננו פורש מהמירוץ.
במאמר בעיתון דבר בתחילת פברואר כתב היועץ המשפטי של המפלגה, זאב טריינין, כי החלטת ועדת החוקה של המפלגה הייתה בגדר "הוראת שעה" ומרכז המפלגה יהיה רשאי לבטל אותה ולבחור מועמד חדש לראשות הממשלה.
התמודדתו של יצחק רבין מול שמעון פרס
ב-29 בפברואר נפטר יגאל אלון ומתוך מחנה אלון היו פניות אל יצחק רבין על מנת שהוא יתמודד מול פרס על ראשות המפלגה.
דני רוזוליו, יצחק בן-אהרון ויעקב צור, מראשי הקיבוץ המאוחד, ואלמנתו של אלון, רות, קראו להמשיך לקיים את מחנה אלון בהנהגתו של רבין.
רבין השהה את תשובתו לקריאות.
באפריל הוחלט לדחות את ועידת מפלגת העבודה שתוכננה ליולי.
בסוף ספטמבר אמר פרס בראיון לטלוויזיה כי הוא בעד התמודדות אך, בהתייחסו להצבעת המרכז בינואר, אמר כי ההכרעה כבר נפלה.
באוקטובר 1980, כחודשיים לפני הוועידה, אמר פרס כי אם הוועידה תבטל את החלטת המרכז מינואר שקבעה שהוא המועמד, הוא לא יתמודד מול רבין.
יומיים לאחר מכן טען פרס כי אמר את הדברים בשיחה סגורה ואין מדובר בהצהרה רשמית.
בתקופה שקדמה לוועידה ניסו גורמים במפלגה לפשר בין מחנות פרס ורבין ולמנוע התמודדות.
בליל שבת 11 באוקטובר הודיע רבין בטלוויזיה על התמודדותו.
במוצאי שבת כינס רבין מסיבת עיתונאים בבית סוקולוב וטען כי למפלגת העבודה סיכוי גדול יותר לנצח בבחירות אם הוא יעמוד בראשה.
רבין טען כי יש לאפשר למוסדות המפלגה החדשים לבחור את מנהיג המפלגה ואין להסתמך על החלטת מרכז המפלגה מינואר.
בסוף נובמבר החליט מרכז מפלגת העבודה לקיים הצבעה לראשות המפלגה במסגרת ועידת המפלגה ב-18 בדצמבר.
תומכי פרס הקימו ארגון תמיכה בו בשם "אל"ף - אזרחים למען פרס" שהונהג על-ידי אבא אבן, חיים בר-לב וחיים הרצוג.
הארגון פרסם מודעות תמיכה בפרס וקיים חוגי בית.
ראשי ועדי העובדים הגדולים במשק תמכו בשמעון פרס.
עוד תמכו בפרס מזכ"ל ההסתדרות ירוחם משל וכן חברי כנסת ופעילי מפלגה בולטים כמו: שושנה ארבלי-אלמוזלינו, נאוה ארד, עוזי ברעם, שלמה הלל, יחזקאל זכאי, משה חריף, מיכה חריש, גד יעקבי ומשה שחל.
ברבין תמכו ראשי הקיבוץ המאוחד יצחק בן אהרון, יעקב צור ודני רוזוליו.
בנוסף תמכו ברבין חברי כנסת ופעילי מפלגה בולטים כמו: ז'אק אמיר, אהרון ידלין, שבח וייס, אורה נמיר וראש עיריית הרצליה יוסף נבו.
לקראת ועידת המפלגה נאבקו ביניהם מחנות פרס ורבין על בחירת צירים לוועידה ועל הנהלים לבחירת מוסדות המפלגה תוך חילופי האשמות.
לאחר הכרזתו של רבין על מועמדותו אמר פרס כי הוא מוכן להתמודדות בוועידה אך טען כי זה "משונה" שרבין לא התמודד קודם לכן כאשר פרס עסק בשיקום המפלגה.
רבין הגיב כי הוא תמך במועמדותו של יגאל אלון.
פרס טען כי ההתמודדות תפלג את המפלגה כאשר היא מנסה להשתקם ולשוב לשלטון ורבין ציין כי דווקא פרס הוא זה שפילג את המפלגה כאשר היה ממקימי רפ"י.
בנובמבר פרסם השבועון הצרפתי ל'אקספרס כתבה לפיה הקבלן בצלאל מזרחי נתן ללאה רבין 250 אלף לירות באמצעות המחאה בכדי לשלם את הקנס שהוטל עליה בעקבות פרשת חשבון הדולרים ובידי אנשי פרס הוכחה לכך, בה הם ישתמשו בכדי לזכות בהתמודדות מול רבין.
רבין הכחיש ודרש את התייחסותו של פרס, שדחה בשאט נפש את הידיעה.
לקראת בחירת הצירים לוועידה ערכה מפלגת העבודה מיפקד וכ-263 אלף חברים התפקדו.
הוועידה אמורה הייתה להיות מורכבת מ-3101 צירים כאשר מתוכם 2701 נבחרים בסניפי המפלגה.
שאר הצירים הגיעו מתוך ההתיישבות העובדת, מקומות עבודה, ההסתדרות, חברי כנסת, חברי לשכת מפלגת העבודה, נבחרי הסוכנות, אבות התנועה ואנשי רוח.
מחנה פרס ומחנה רבין התדברו ביניהם בכדי להסכים על נהלים לבחירת מרכז מפלגה חדש.
בסוף נובמבר נערכו בחירות בסניפי מפלגת העבודה ברחבי הארץ לבחירת צירים לוועידה.
לפי הערכות, כשני שלישים מהצירים שנבחרו הם תומכי פרס וכשליש תומכי רבין.
פרס זכה להצלחה בערים ובאיחוד הקבוצות והקיבוצים ואילו רבין זכה להצלחה בקיבוץ המאוחד.
פרס טען כי 70-75% מהצירים שנבחרו תומכים בו ורבין טען כי 35%-40% מהצירים תומכים בו.
במחנה רבין התלוננו על כך שהבחירות לא התנהלו בצורה תקינה והיו ועדות קלפי שהורכבו מאנשי פרס בלבד.
תלונות על אי-סדרים הובילו לכך שבמספר סניפים נערכו בחירות חוזרות.
לקראת ההצבעה בוועידת המפלגה המשיכו ביתר שאת חילופי האשמות בין המחנות.
בתחילת דצמבר טען רבין בכנס בדימונה כי הבחירות לוועידה לא היו הוגנות ופרס התלונן על ההתקפות האישיות נגדו מצד מחנה רבין.
ב-18 בדצמבר נערכה הצבעה חשאית בוועידת מפלגת העבודה.
פרס זכה בהתמודדות עם כ-70% מהקולות.
21 נמנעו ו-9 קולות נפסלו.
המאבק בין המחנות נמשך לאחר הבחירות להנהגת המפלגה.
רבין אמר כי מחנהו לא יפורק והוא חיוני להצלחת המפלגה בבחירות.
במחנה רבין אף איימו כי יימנעו את כינוס המרכז החדש אם לא יזכו לייצוג של 30%.
לאחר הוועידה נאבקו המחנות ביניהם על איוש מטה הבחירות של המפלגה.
בתחילת 1981 החליטה הכנסת להקדים את הבחירות לכנסת העשירית ליוני.
בבחירות לכנסת שוב הפסידה מפלגת העבודה בראשות פרס למפלגת הליכוד בראשות בגין ונותרה באופוזיציה.
הבחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-9 בנובמבר 2005 בין מתפקדי המפלגה.
יו"ר ההסתדרות עמיר פרץ ניצח את סגן ראש הממשלה ומנהיג המפלגה המכהן שמעון פרס.
בשנת 2001 התקיימו הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה לאחר התפטרותו של אהוד ברק.
ברק, אז מנהיג מפלגת העבודה, הפסיד לאריאל שרון, ובעקבות כך פרש מהחיים הפוליטיים.
הוא הוחלף על ידי בנימין בן אליעזר, שהובס לאחר מכן על ידי עמרם מצנע ב-2002. מצנע התפטר בשנה שלאחר מכן עקב ביצועיה הגרועים של המפלגה בבחירות לכנסת השש עשרה.
כתוצאה מהתפטרותו של מצנע התקבלה ההחלטה למנות את ותיק המפלגה שמעון פרס למנהיג הזמני ביוני 2003, תוך כוונה כי יכהן למשך שנה.
ביולי 2003 החלו חברי מפלגת העבודה בשיחות לגבי מועד הפריימריז.
בנימין בן-אליעזר ובעלי בריתו ביקשו להקים ועדה להכנה לבחירות הפנימיות, שיתקיימו ביוני 2004. מרכז המפלגה דחתה את בקשתו.
בספטמבר החל פרס במשא ומתן עם מפלגת עם אחד, בראשות עמיר פרץ, בתקווה להציב רשימה מאוחדת בבחירות הבאות.
בחודש נובמבר הציעו כמה מחברי המפלגה, ביניהם דליה איציק ואברהם בורג, להאריך את כהונתו של פרס בשנה אחת לפחות.
בן אליעזר התנגד תחילה לשתי הבקשות, והאשים את פרס במכירת המפלגה, אך הגיע להסכמה עם פרס להארכת כהונתו בשנה בפברואר 2004. העבודה הגיעה להסכם עם מפלגת "עם אחד" במאי 2004, למרות התנגדותו של בן אליעזר.
שני הצדדים התאחדו מאוחר יותר בשנת 2005.
בדצמבר 2004 קבע מרכז המפלגה את מועד הפריימריז ל-12 ביוני 2005. פרץ הודיע על כוונתו להתמודד.
בחודש שלאחר מכן הצטרפה העבודה לממשלת אריאל שרון.
פרס מונה לסגן ראש הממשלה.
ב-26 ביוני 2005, יומיים לפני מועד הפריימריז המתוכנן, הוא נדחה בעקבות גילוי הונאה במפקד.
בעקבות הדחייה, נשר ברק מהמרוץ וסלל את מועמדות פרס ב-11 בספטמבר.
חבר הכנסת מתן וילנאי הודיע על כוונתו להתמודד ב-10 באוקטובר.
ב-16 באוקטובר, מרכז המפלגה קבע את התאריך ל-9 בנובמבר.
וילנאי נשר מהמירוץ ב-6 בנובמבר לאחר שפרס הבטיח למנות אותו לשר הביטחון בממשלה עתידית בראשות העבודה.
הקמפיין של עמיר פרץ התמקד ברצון להחזיר את העבודה לשורשיה הסוציאליסטיים.
הוא התנגד לרפורמות השוק החופשי ולקיצוצים תקציביים שלטענתו פוגעים בעניים.
בנוסף, הוא פעל למען פרישת מפלגתו מממשלת ישראל השלושים.
פרס ניסה להציג את עצמו בקמפיין בקו ממלכתי, ונפגש עם שועי עולם.
שמעון פרס – ראש הממשלה לשעבר.
עמיר פרץ – יו"ר ההסתדרות, חבר כנסת, לשעבר מנהיג מפלגת עם אחד.
בנימין בן אליעזר – שר התשתיות הלאומיות, שר הביטחון לשעבר, מנהיג מפלגת העבודה לשעבר.
מתן וילנאי – חבר כנסת
אהוד ברק – ראש הממשלה לשעבר.
פרס טען בתחילה שייתכן שהתרחשו זיופים במהלך הפריימריז אך נפגש עם פרץ והודה בהפסד ב-11 בנובמבר.
הוא עזב את מפלגת העבודה ב-30 בנובמבר והצטרף למפלגת קדימה, ונבחר לנשיא ישראל ב-2007. מפלגת העבודה בראשות פרס התמודדה שוב בבחירות לכנסת השבע עשרה, הגיעה למקום השני וזכתה ב-19 מנדטים, ללא שינוי.
מאוחר יותר הובס פרץ בבחירות לראשות מפלגת העבודה ב-2007 על ידי אהוד ברק.
הבחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-19 בנובמבר 2002 בין מתפקדי המפלגה.
ראש עיריית חיפה עמרם מצנע ניצח את מנהיג המפלגה דאז בנימין בן אליעזר ואת חבר הכנסת דאז חיים רמון.
בשנת 2001 התקיימו הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בעקבות התפטרותו של אהוד ברק.
בבחירות הפסיד אהוד ברק, אז ראש מפלגת העבודה, לאריאל שרון.
מפלגת העבודה הצטרפה לממשלתו החדשה של שרון, ולאחר מכן פרש ברק מהחיים הפוליטיים.
ביולי סיכמו בן אליעזר ורמון על קיום הבחירות ב-19 בנובמבר.
ב-1 באוגוסט הצהיר ראש עיריית חיפה עמרם מצנע כי הוא שוקל להתמודד על ראשות מפלגת העבודה.
כמה פוליטיקאים, ביניהם שר המדע, התרבות והספורט מתן וילנאי, ראש עיריית תל אביב רון חולדאי, וחבר הכנסת יוסי כץ, תמכו בו.
מצנע הכריז רשמית על מועמדותו ב-13 באוגוסט.
ב-5 בנובמבר 2002, בעקבות פרישת העבודה מהממשלה, פוזרה הכנסת, ונערכו בחירות בינואר 2003. ב-12 בנובמבר השתתפו מצנע, בן אליעזר ורמון בעימות בחירות בערוץ 2.
מצנע העמיד במרכז הקמפיין שלו את הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הוא הצהיר כי על ישראל לנהל משא ומתן על הסדר קבע עם הפלסטינים, שיכלול פינוי מאחזים ישראלים.
רמון מתח ביקורת על מצנע על כך שהוא דוגל במשא ומתן עם הרשויות הפלסטיניות, וטען כי על ישראל לסגת באופן חד צדדי הן מרצועת עזה והן מהגדה המערבית.
הוא גם מתח ביקורת על תוכניתו של בן אליעזר להקים מכשול הפרדה בגדה המערבית, בסבר שישראל צריכה לסגת לפני בניית מכשול.
רמון גם מתח ביקורת על בן אליעזר על השתתפותו בממשלת שרון.
עמרם מצנע - ראש עיריית חיפה
בנימין בן אליעזר - מנהיג מפלגת העבודה המכהן ושר הביטחון (עד 2 בנובמבר 2002)
חיים רמון - חבר כנסת ושר הבריאות לשעבר
בן אליעזר ורמון הודו בתבוסה לאחר שתוצאות ראשוניות הראו את ניצחון מצנע.
בן אליעזר הועמד במקום השני ברשימת המפלגה לבחירות 2003, בהם זכתה המפלגה ב-19 מושבים, שפל של כל הזמנים.
לאחר הבחירות הודיע מצנע על התפטרותו מראשות המפלגה במאי 2005, ובמקומו מונה שמעון פרס, שהפך למנהיג הזמני עד לבחירות לראשות העבודה (2005).
הבחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-4 בספטמבר 2001 בין מתפקדי המפלגה.
בספירה הראשונית של הקולות ניצח יו"ר הכנסת אברהם בורג את שר הביטחון בנימין בן אליעזר.
בעקבות אי-סדרים לכאורה, הבחירות בוטלו חלקית, כאשר בחירות חוזרות נערכו ב-26 בדצמבר בחלק מהקלפיות.
בעקבות הבחירות החוזרות, נבחר בן אליעזר להוביל את המפלגה, תוך שהוא מביס את בורג.
מנהיג המפלגה המכהן, אהוד ברק, הודיע כי הוא מתפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה לאחר שהפסיד בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בישראל בשנת 2001, והתמודד עם התנגדות בתוך המפלגה.
אברהם בורג, חבר כנסת משנת 1984, יו"ר הכנסת משנת 1999
בבחירות בספטמבר ניצח בורג את בן אליעזר בהפרש של 1,088 קולות.
מועמדיםהצבעה %אחוזי הצבעה: 50.1%אברהם בורג50.1%בנימין בן אליעזר48.6%סה"כ71,508
לאחר ההצבעה החוזרת, התוצאה הסופית של הבחירות הייתה כזו:
הבחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-3 ביוני 1997 בין מתפקדי המפלגה.
ההצבעה התקיימה שנה לאחר התבוסה של שמעון פרס בבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה.
לאחר תבוסה זו, החליט פרס לא להתמודד לראשות המפלגה.
בבחירות השתתפו 69.2% מ-164,837 חברי המפלגה בעלי זכות בחירה.
הבחירות לראשות הליכוד שהתקיימו ב-25 במרץ 1993, היו בחירות לראשות המפלגה לאחר התפטרות יצחק שמיר מראשות המפלגה עקב כישלון המפלגה בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
בבחירות הללו היו הבחירות הפנימיות הפתוחות הראשונות לראשות המפלגה.
בבחירות אלו נבחר בנימין נתניהו לראשות המפלגה.
הבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992 עמדו בסימן משברים קשים בליכוד.
אל מול מחנה "שמיר-ארנס" (ההנחה הייתה כי לאחר פרישתו של ראש המפלגה יצחק שמיר, שהיה בן ה־77 ביום הבחירות, יהיה משה ארנס, ליורשו), עמד מחנהו של דוד לוי.
בבחירות המקדימות לרשימת המפלגה שנערכו במרכז המפלגה בפברואר 1992 (לאחר ששמיר ניצח בבחירות על ראשות התנועה את שרון ולוי) הצטרף מחנהו של אריאל שרון אל מחנה שמיר-ארנס, ונראה כי תבוסת מחנה לוי תהיה שלמה.
לוי ביטא את תחושותיו ב"נאום הקופים", שבו טען כי הוא מופלה בשל מוצאו המזרחי, וטען כי בעיני חברי הליכוד (שמיר, ארנס ושרון היו ממוצא אשכנזי) היה "כקוף שזה עתה ירד מן העצים".
התוצאות בבחירות, שנערכו ב-23 ביוני 1992 היו דרמטיות בליכוד, שקיבל 32 מנדטים לעומת 44 למערך.
התוצאות הביאו לזעזוע קשה ולקריאה לשינוי.
בליל הבחירות הודיע יצחק שמיר על התפטרותו ממנהיגות הליכוד, ולמחרת הודיע משה ארנס (שנחשב למועמד פוטנציאלי להנהגה) על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
בבחירות התמודדו ארבעה מתמודדים: בנימין נתניהו, דוד לוי בנימין זאב בגין, ומשה קצב.
שני מועמדים נוספים, אריאל שרון ומאיר שטרית פרשו מהבחירות קודם להתקיימותן.
בנימין נתניהו נחשב באותה העת למועמד חדש ונמרץ שאינו שייך לדור הוותיק של המפלגה, והיה המועמד הצעיר ביותר בין המועמדים (43) וכן היה חבר המפלגה לתקופה הקצרה ביותר (5 שנים, מהבחירות לכנסת השתים עשרה).
דוד לוי היה המועמד הוותיק ביותר (בן 56 וכיהן בכנסת מהכנסת השביעית), ואף התמודד לאחר פרישת מנחם בגין ב-1983 על ראשות הליכוד מול יצחק שמיר.
בני בגין היה מועמד חדש יחסית גם הוא (בן 50), שכיהן בכנסת מהכנסת הקודמת, הכנסת השתים עשרה.
משה קצב, למרותו היותו צעיר מבני בגין (47), נחשב למועמד ותיק בשל חברותו בכנסת מהכנסת התשיעית.
טרגדיה אישית שפקדה את מאיר שטרית גרמה לו לא להציג את מועמדותו.
ב-15 בנובמבר 1992, במהלך ישיבת מרכז הליכוד, התקבלה החלטה הקובעת את מועד הבחירות וכי לא יתקיימו בחירות לראשות המפלגה ערב הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה.
בהופעה טלוויזיונית במהדורת מבט לחדשות בינואר 1993 טען נתניהו, כי קיבל איומים מ"אדם אחד, מוקף בחבורה של פושעים לא גדולה", לפיהם אם לא יסיר את מועמדותו יחשפו אלו קלטת שבה צולם לכאורה נתניהו כשהוא מקיים יחסי מין עם אישה שאיננה אשתו.
בשל תוכנה, זכתה הקלטת לכינוי "הקלטת הלוהטת".
נתניהו התוודה, בתשובה לשאלתו של העיתונאי אורי כהן אהרונוב, כי אכן "היה לי קשר קצר עם אשה, שהסתיים", וכי עניין זה הוא עניינו ועניינה של אשתו שרה, שאת סליחתה הוא מבקש.
כמו כן אמר כי "אנחנו יודעים מי עומד מאחורי הניסיון הזה...
מי שנקט בשיטות של ריגול, ציתות ופריצה, אינו ראוי להיות בהנהגה ומקומו בבית הסוהר".
נתניהו לא נקט בשם האיש, אך היה ברור כי הכוונה היא לדוד לוי, יריבו העיקרי.
מספר ימים לפני הבחירות התקיים עימות בין שני המתמודדים העיקריים, בנימין נתניהו ודוד לוי, בתוכנית הטלוויזיה מוקד בערוץ הראשון, במהלכה החליפו השניים האשמות וכינויים.
לוי כינה את נתניהו "נפוליאון" ו"צלופח", והמציא את מטבע הלשון "אנטיביביוטיקה", כשהעימות בין השניים דמה לתגרה אישית יותר מאשר לעימות פוליטי לגופו של עניין.
הבחירות נערכו ב-25 מרץ 1993, בהתמודדות הפתוחה (לחברי המפלגה) הראשונה על מנהיגות הליכוד.
בבחירות נדרשו 40 אחוזים לפחות כדי להיבחר לראשות המפלגה, כאשר אם לא קיבל אף מועמד ארבעים אחוז, היו נערכות בחירות חוזרות בין שני המועמדים שקיבלו את מרב הקולות.
עם זאת, בבחירות זכה נתניהו ב-52.1% מקולות הבוחרים, ולא נוצר צורך בסיבוב נוסף.
הבחירות לפרלמנט האירופי נערכו ב-28 המדינות החברות באיחוד האירופי, ב-6 ביוני עד 9 ביוני 2024. נבחרו 720 חברי הפרלמנט האירופי, לעומת 751 שנבחרו בבחירות הקודמות, ב-2019. הם מייצגים את 448 מיליון אזרחי האיחוד האירופי.
אחוז ההצבעה עמד על כ-51.08%, עלייה של כ-0.42% לעומת בחירות 2019. בבחירות אלו חלה עליה משמעותית בכוחו של הימין בפרלמנט.
קבוצת מפלגת העם האירופית, מפלגת ימין - מרכז בראשות אורסולה פון דר ליין הנשיאה הנוכחית, המפלגה הגדולה בפרלמנט האירופי מאז 1999 - 188 נציגים (עליה של 1)
הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים, מפלגת שמאל - מרכז, המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט האירופי מאז 1999 - 136 נציגים (ירידה של 12)
השמרנים והרפורמיסטים האירופים, מפלגת ימין - 83 נציגים (עליה של 21)
התחדשות באירופה, מפלגת מרכז - 75 נציגים (ירידה של 22)
זהות ודמוקרטיה, מפלגת ימין אירוסקפטי - 58 נציגים (ירידה של 18)
הברית החופשית של הירוקים האירופאים, מפלגת שמאל - 54 נציגים (ירידה של 13)
השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק, מפלגת שמאל רדיקלי - 39 נציגים (ירידה של 1)
אחרים ועצמאים - 87 נציגים (עליה של 50)
בעקבות הפסד מפלגתו של נשיא צרפת עמנואל מקרון למפלגת האיחוד הלאומי של מארין לה פן, פיזר מקרון את האספה הלאומית של צרפת והודיע על בחירות בזק לאספה.
בבלגיה ניצח הימין בפרלמנט המקומי וגם האירופי.
בעקבות כך ראש הממשלה אלכסנדר דה קרו מהמחנה הליברלי הודיע שהוא לוקח אחריות מלאה על התוצאות והתפטר.
בחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-23 בפברואר 1977 במסגרת הוועידה השנייה של המפלגה.
יצחק רבין, ראש הממשלה ויושב ראש המפלגה המכהן, גבר ברוב קטן על שר הביטחון שמעון פרס.
זמן קצר לאחר מכן התפטר רבין מראשות המפלגה בשל פרשת חשבון הדולרים.
שמעון פרס נבחר במקומו ליושב ראש המפלגה, תפקיד בו החזיק עד הפסדו לרבין בפריימריס של מפלגת העבודה ב-1992.
הבחירות לכנסת השמינית נערכו ב-31 בדצמבר 1973, לאחר שנדחו בשל פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
המערך, רשימה משותפת למפלגת העבודה ומפ"ם, שמרה על מעמדה כמפלגה הגדולה ביותר בכנסת וגולדה מאיר הקימה את ממשלת ישראל השש עשרה עם המפלגה הדתית-לאומית והמפלגה הליברלית העצמאית.
ב-1 באפריל 1974 הוגש דו"ח ביניים של ועדת אגרנט, שבחנה את כשלי מלחמת יום הכיפורים.
הוועדה לא הטילה אחריות על הדרג הפוליטי, אך ב-10 באפריל התפטרה גולדה מתפקידה בשל לחץ ציבורי ולחצים פנימיים בתוך המפלגה.
בכירי המפלגה פנחס ספיר, משה דיין ויגאל אלון, שנחשבו מועמדים טבעיים לרשת את גולדה, החליטו שלא להיאבק על ההנהגה, ויצחק רבין ושמעון פרס היו היחידים שהציגו את מועמדותם.ב-22 באפריל 1974 התקיימה הצבעה במרכז מפלגת העבודה.
מתוך 611 בעלי זכות בחירה הצביעו 558, מתוכם 298 הצביעו לרבין ו-254 הצביעו לפרס (בנוסף היו שישה פתקים לבנים).
רבין הקים את ממשלת ישראל השבע עשרה שהחלה לכהן ביוני 1974. למרות חילוקי הדעות בינו לבין שמעון פרס, כיהן פרס כשר הביטחון בממשלה בלחצם של חברי רפ"י, היות שללא חברי רפ"י לא יכול היה רבין להקים ממשלה.
ממשלת רבין סבלה מחילוקי דעות פנימיים וחוסר פופולריות על רקע גילויי פרשיות שחיתות.
רבין פעל להקדים את הבחירות במהלך שכונה "התרגיל המבריק".
בדצמבר 1976 נערכה בכנסת הצבעת אי אמון על רקע טענה לחילול שבת שנגרם כתוצאה מכך שחלק משרי הממשלה לא הספיקו לחזור לביתם לפני כניסת השבת לאחר טקס קבלת מטוסי F-15. הצעת אי האמון נפלה אך שניים משלושת שרי המפד"ל נמנעו.
רבין החליט לפטר את שרי המפד"ל מהממשלה.
הממשלה איבדה את הרוב בכנסת ורבין הגיש את התפטרותו לנשיא אפרים קציר.
זמן קצר לאחר מכן הכנסת הצביעה על התפזרותה וקבעה את יום הבחירות ל-17 במאי 1977.
התמודדות בין יצחק רבין ושמעון פרס
לאחר שהוחלט להקדים את הבחירות הכריזו שמעון פרס ואבא אבן על מועמדותם לראשות המפלגה.
בראיון לגלי צה"ל בתחילת ינואר 1977 אמר פרס כי בשל לוח הזמנים יש לאפשר לוועידת מפלגת העבודה לבחור את המועמד לראשות הממשלה.
פרס טען כי חברי מפלגה רבים פנו אליו ואמרו כי מועמדותו חיונית למפלגה ותגדיל את סיכוייה במערכת הבחירות.
מספר עסקנים במפלגה ניסו לפשר בין רבין לפרס ולמנוע התמודדות, אך ללא הואיל.
מאיר זרמי, מזכ"ל המפלגה, יזם פגישה של פרס עם גולדה מאיר, שנערכה בביתה של מאיר, בה הפצירה בו מאיר שלא להתמודד, אך פרס לא נענה לה.
בתחילת פברואר, בפגישה עם כ-80 חברי מפא"י בביתו בהרצליה, הודיע אבא אבן כי הוא מסיר את מועמדותו לטובתו של פרס.
מפלגת העבודה הורכבה אז משלוש חטיבות מרכזיות.
חטיבת מפא"י ושתי חטיבות של המפלגות שהתאחדו איתה, אחדות העבודה ורפ"י.
חטיבת אחדות העבודה תמכה ברבין ואילו חטיבת רפ"י תמכה בפרס.
חטיבת מפא"י הייתה מפולגת בתמיכתה, אך אנשי הממסד הוותיק, גולדה מאיר ויצחק בן-אהרן תמכו ברבין.
רבין נהנה מתמיכה של התנועות הקיבוציות.
מועצת הקיבוץ המאוחד החליטה פה אחד לתמוך ברבין, וגם בקרב צירי איחוד הקבוצות והקיבוצים היה רוב גדול לרבין.
מקרב שרי העבודה היה רוב לרבין כאשר תמכו בו השרים אהרן אוזן, יגאל אלון, משה ברעם, ישראל גלילי, אהרן ידלין, חיים צדוק, יהושע רבינוביץ' וויקטור שם טוב.
מבין חברי הכנסת תמכו ברבין ז'ק אמיר, ארי אנקוריון, אברהם גיבלבר, משה ורטמן, משה כרמל, אליהו מויאל, אורה נמיר, נוזהת קצב וישראל קרגמן.
עוד תמכו ברבין ראש עיריית לוד צבי איצקוביץ, ראש עיריית כפר סבר זאב גלר, ראש עיריית עכו ישראל דורון, ראש עיריית רעננה בנימין וולפוביץ', ראש המועצה המקומית הוד השרון משה ינוביץ', ראש עיריית בית שמש עמרם לוק וראש עיריית הרצליה יוסף נבו.
כמו כן תמכו ברבין יושב ראש ההסתדרות ירוחם משל, יושב ראש תא הסטודנטים במפלגה בצלאל רשף ויושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית יוסף אלמוגי.
אחד-עשר ראשי מחוזות במפלגת העבודה (מתוך 14) הביעו את תמיכת ברבין ובהם: מזכיר מחוז הצפון צבי אלדורטי, מזכיר מחוז הקיבוץ המאוחד יעקב צור ומזכיר מחוז איחוד הקבוצות משה זלצמן.
הבדרן אורי זוהר יזם את חוג את"ר - אזרחים תומכי רבין, שניסה להשפיע על צירי הוועידה.
מקרב שרי העבודה, גד יעקבי היה השר היחיד שתמך בפרס.
עוד תמכו בפרס חברי הכנסת תמר אשל, מרדכי בן פורת, מטילדה גז, משה דיין, אסתר הרליץ, אברהם זילברגר, בן-ציון חלפון, מיכה חריש, סנטה יוספטל, שלום לוין, יצחק נבון ויוסי שריד.
כמו כן תמכו בפרס מזכיר מחוז ירושלים במפלגה עוזי ברעם, מזכיר מחוז תל אביב אליהו שפייזר וראש עיריית ירושלים טדי קולק.
תומכי פרס הקימו את חוג צל"פ - צעירים למען פרס, וניסו לחזר אחר קולותיהם של צעירים, אם כי ראשי המשמרת הצעירה בעבודה תמכו ברבין.
כשלושה שבועות לפני הבחירות הודיעו ראשי מפ"ם כי אם שמעון פרס ייבחר, הם יפרשו מהמערך.
בתחילת פברואר נערכו בחירות לוועידת המפלגה.
היו כ-250 אלף בעלי זכות בחירה בסניפי המפלגה ברחבי הארץ.
כ-2,400 צירים נבחרו והם הצטרפו ל-563 חברי מרכז מפלגה שצורפו לוועידה כצירים.
בשני המחנות נטען כי יש להם רוב בקרב הצירים שנבחרו.
זמן קצר לפני פתיחת הוועידה נתגלעו חילוקי דעות בין מחנה רבין למחנה פרס בדבר נוהלי ההצבעה.
הוסכם כי הוועידה תפתח בבנייני האומה בירושלים ב-22 בפברואר, ויום למחרת תתקיים הצבעה בהיכל התרבות בתל אביב.
התוצאות התפרסמו בלילה שבין 23 ל-24 בפברואר.
מבין 3,018 בעלי זכות בחירה השתתפו 2,870 שהם כ-95% מבעלי זכות הבחירה.
מספר הקולות הכשרים היה 2849 שהתפלגו כך:
רבין זכה בהצבעה עם 50.72% מסך הקולות הכשרים.
לאחר ההצבעה נודע לפרס כי צירים ערבים ודרוזים שהבטיחו לו את תמיכתם שינו את הצבעתם בלחצם של אנשי רבין.
במחנה פרס הביעו מורת רוח מכך שכמאה צירים צורפו לוועידה במקום צירים אחרים שהתפטרו אך החליטו שלא להגיש ערעור.
כשלושה שבועות לאחר ההצבעה חשף העיתונאי דן מרגלית כי לאה רבין מחזיקה חשבון דולרים בבנק האמריקאי "נשיונל בנק" בוושינגטון.
פרסום זה הוביל לפרשת חשבון הדולרים.
ב-7 באפריל התפטר רבין מראשות המפלגה.
ב-10 באפריל 1977 בישיבת מרכז מפלגת העבודה נבחר פרס לראשות המפלגה.
מזכ"ל המפלגה זרמי הציע את מועמדותו בשם הוועדה המסדרת.
פרס נבחר בהצבעה גלויה כאשר כמעט כל חברי המרכז הצביעו בעדו.
שמונה חברי מרכז הצביעו נגדו ו-18 נמנעו.
פרס הוביל את המפלגה בבחירות לכנסת התשיעית.
מפלגת הליכוד בראשות מנחם בגין זכתה בבחירות ומפלגת העבודה עברה לראשונה לאופוזיציה.
פרס המשיך לעמדו בראש מפלגת העבודה עד הפסדו לרבין בפריימריז ב-1992.
הבחירות לפרלמנט האירופאי באוסטריה נערכו ביום ראשון, 9 ביוני 2024 כחלק מהבחירות לפרלמנט האירופי 2024. זו הפעם השביעית שהבחירות לפרלמנט האירופי נערכות באוסטריה מתערכת והראשונה שנערכה לאחר הברקזיט.
מפלגת העם זכתה בבחירות הקודמות ב-2019, בזמן שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגיעו למקום השני ומפלגת החירות למקום השלישי.
מפלגת הירוקים ו-NEOS – אוסטריה החדשה והפורום הליברלי הגיעו למקום הרביעי והחמישי בהתאמה.
בהשוואה למערכת הבחירות ב-2019, אוסטריה הייתה זכאית לעוד שני חברי פרלמנט: אחד הוקצה ב-2020 בעקבות החלוקה מחדש של המושבים לאחר הברקזיט והשני ב-2023 הבחירות בהתאם לגודל האוכלוסייה העכשווי.
המושב הנוסף שהוקצה ב-2020 הלך למפלגת הירוקים.
בחירות לפרלמנט הצרפתי התקיימו בשנת 2024 בשני סבבים, הראשון ב-30 ביוני והשני ב-7 ביולי, כדי לבחור את 577 חברי האספה הלאומית ה-17 של הרפובליקה הצרפתית החמישית.
הבחירות התקיימו בעקבות החלטתו של הנשיא עמנואל מקרון לפזר את האספה ולקיים בחירות בזק, לאחר פרסום תוצאות הבחירות לפרלמנט האירופי ב-2024.
לאחר הבחירות לפרלמנט הצרפתי ב-2022 איבדה הקואליציה של הנשיא מקרון את הרוב המוחלט שלה באספה הלאומית.
בין המפלגות החברות בקואליציה הייתה מפלגתו של הנשיא עמנואל מקרון, רנסאנס (לשעבר La République En Marche!) - לראשונה מאז 1997, הנשיא המכהן לא הצליח להשיג רוב מוחלט באספה הלאומית.
כשבמקביל שני גושי האופוזיציה העיקריים, איגוד העם החדש האקולוגי והחברתי השמאלני (NUPES) והאיחוד הלאומי הימני פופוליסטי בראשותה של מארין לה פן (RN), קיבלו מספר מושבים גדול יותר בפרלמנט.
למרות זאת, אף קבוצה לא זכתה ברוב מוחלט, מה שהביא לפרלמנט תלוי לראשונה מאז 1988.
ב-9 ביוני 2024, מעט אחרי שפורסמו סקרי התוצאות הבחירות לפרלמנט האירופי בצרפת, עמנואל מקרון הכריז על פיזור הפרלמנט וקביעת מועד לבחירות לפרלמנט הצרפתי.
זאת בגלל שמפלגתו, הרנסאנס, חוותה ירידה ניכרת במספר המושבים שהיו לה ולעומת זאת הייתה עלייה ניכרת בכוחו של הימין הקיצוני בראשותה של מארין לה פן.
בנאומו כינה את עליית הלאומיות על ידי התועמלנים איום על צרפת, אירופה ומקומה של צרפת בעולם.
התאריכים לסיבוב הראשון והשני של הבחירות נקבעו ל־30 ביוני, ול־7 ביולי בהתאמה.
נשיא האיחוד הלאומי, ז'ורדן ברדלה, כינה את הפער "התנערות עוקצנית" של מקרון, וקרא לו לפזר את הפרלמנט בעקבות התבוסה שכינה "היום הראשון של העידן שלאחר מקרון".
מרין לה פן והמנהיג של מפלגת לה פראנס אינסומיס ז'אן-לוק מלנשון חגגו את תוצאות הסקר ובירכו על הקריאה לבחירות מהירות.
פוליטיקאי השמאל הקיצוני פרנסואה רופין קרא לכל מפלגות השמאל, כולל הירוקים, להקים " חזית עממית" כדי למנוע תוצאה "גרועה יותר".
577 חברי האספה הלאומית, המכונים צירים, נבחרים לחמש שנים על ידי שיטת שני סבבים באזורי בחירה.
מועמד המקבל רוב מוחלט של הקולות הכשרים וסך קולות העולה על 25% מכלל הבוחרים הרשום, נבחר בסיבוב הראשון.
אם אף מועמד לא מגיע לסף זה, נערכות בחירות חוזרות בין שני המועמדים המובילים בתוספת כל מועמד אחר שקיבל קולות הכוללים יותר מ-12.5% מהבוחרים הרשומים.
המועמד שקיבל את מרב הקולות בסיבוב השני נבחר - גם אם לא קיבל למעלה מ-50% מהקולות.
בסיבוב הבחירות הראשון שנערך ב-30 ביוני נרשמה הפתעה דרמטית: מפלגת האיחוד הלאומי של לה פן זכתה ב-33% מהקולות, לעומת 28% בלבד לקואליציית מפלגות השמאל ו-22% בלבד למפלגתו של מקרון.
אחוז ההצבעה הכללי היה גבוה ועמד על 66.71% כתוצאה מכך, נרשמה התגייסות של קואליציית השמאל בשיתוף עם מועמדי מפלגתו של מקרון לקראת הסיבוב השני, כדי להסיר מועמדויות חסרות סיכוי ולרכז את מרב המאמץ נגד מועמדים ממפלגת הימין, מתוך מטרה למנוע ממנה רוב פרלמנטרי של 289 חברים.
שיתוף הפעולה הוכיח את עצמו: בסיבוב הבחירות השני ב-7 ביולי, בניגוד לכל הסקרים שצפו הצלחה עצומה למפלגת האיחוד הלאומי, היא סיימה עם 143 מושבים בלבד, לעומת 182 מושבים לחזית העממית של מפלגות השמאל ו-168 נציגים לאיחוד מפלגות המרכז בראשות הנשיא עמנואל מקרון.
עם זאת, מפלגתו של מקרון נחלשה ומעמדו הפוליטי התרופף.
מפלגה מנהיג אידאולוגיה מושבים סטטוס הבחירות האחרונות לפני בחירות גבריאל אטאל ליברליות החזית העממית החדשה מנהיגות קולקטיבית סוציאליזם דמוקרטי האיחוד הלאומי ז'ורדן ברדלה הלאומיות הצרפתית הרפובליקנים שמרנות ליברלית LIOT מרכז-שמאל - מרכז ימין לא משוייכים
בחירות מקדימות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-22 באפריל 1974 במרכז המפלגה, זמן קצר לאחר התפטרותה של ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר.
יצחק רבין, שר העבודה, גבר על שר ההסברה שמעון פרס והקים את ממשלת ישראל השבע עשרה.
התפטרותו של רבין מראשות הממשלה בדצמבר 1976 הובילה להתמודדות נוספת על ראשות המפלגה, בפברואר 1977. רבין שוב גבר על פרס, אך נאלץ להתפטר מראשות המפלגה זמן קצר לאחר מכן בשל פרשת חשבון הדולרים.
זו הייתה ההתמודדות הראשונה מתוך ארבע בין רבין לפרס על ראשות המפלגה.
הפעם הקודמת בה בחרה מפלגת העבודה מנהיג הייתה במרץ 1969, לאחר מותו של ראש הממשלה ויושב ראש המפלגה לוי אשכול.
בהצבעה שנערכה במרכז המפלגה הייתה גולדה מאיר המועמדת היחידה והיא זכתה לתמיכתם של 287 חברי מרכז ללא מתנגדים.
45 חברי מרכז, רובם אנשי חטיבת רפ"י, נמנעו.
מאיר התמנתה לראש הממשלה והובילה את המערך לניצחון בבחירות לכנסת השביעית שנערכו באוקטובר 1969.
המערך שמרה על מעמדה כמפלגה הגדולה ביותר בכנסת וגולדה מאיר הקימה את ממשלת ישראל השש עשרה עם המפלגה הדתית-לאומית והמפלגה הליברלית העצמאית.
לאחר התפטרותה של גולדה מאיר
לקראת בחירת מנהיג חדש למפלגה הוקמה "ועדת החמישה" שריכזה את שמות המועמדים.
החמישה היו: שר השיכון יהושע ריבנוביץ' וחברי הכנסת משה ברעם, אברהם גיבלבר, אהרן ידלין, וגד יעקבי.
הוועדה התכנסה לראשונה ב-17 באפריל ובישיבתה הראשונה הוזכרו שמותיהם של אבא אבן, יוסף אלמוגי, פנחס ספיר, שמעון פרס, חיים צדוק ויצחק רבין.
הוועדה החליטה כי במידה ויהיו יותר משני מועמדים, ואיש מביניהם לא יקבל 50% מהקולות, יתקים סיבוב הצבעה שני בו ישתתפו שני המועמדים שקיבלו את מרב הקולות בסיבוב הראשון.
ימים ספורים לפני ההצבעה במרכז המפלגה הודיעו אלמוגי, ספיר וצדוק כי הם לא יציגו את מועמדותם.
לעומתם הודיע פרס כי הוא נכנס למירוץ ויופיע כמועמד, גם אם ספיר יציג את מועמדותו.
אבא אבן הביע את תמיכתו בספיר, אך הוא ביטל נסיעה מתוכננת לבריטניה בכדי להשתתף בדיונים במרכז המפלגה.
נראה היה שהוא מתכוון להתמודד בעצמו במידה וספיר לא יציג את מועמדותו.
שר האוצר פנחס ספיר, ממנהיגיה הוותיקים של המפלגה, נחשב למועמד טבעי לרשת את גולדה.
במפלגה העריכו שגולדה בעצמה תתמוך במועמדותו של ספיר.
בימים שלאחר התפטרותה של גולדה נפגש ספיר עם בכירים במפלגה, ראשי ערים וראשי מועצות פועלים שהפצירו בו להציג את מועמדותו.
ספיר הצהיר כי הוא איננו מעוניין בראשות הממשלה אך עד הרגע האחרון נעשו ניסיונות לגרום לו לחזור בו מהחלטתו.
ביום שבת, 20 באפריל קיים ספיר פגישות עם חברי מפלגה בביתו בכפר סבא ובבית מרכז מפלגת העבודה.
ספיר חזר על סירובו להציג את מועמדותו והודיע כי הוא תומך ביצחק רבין, בעיקר בשל העובדה שרבין לא היה חבר בממשלה הקודמת שנשאה באחריות למלחמת יום הכיפורים.
רבין אמר בתגובה כי יכריז על מועמדותו רק לאחר שייפגש עם גולדה מאיר.
מאיר הודיעה שלא תתערב בבחירות והיא לא נכחה בהצבעה במרכז.
עם זאת, היא תמכה ברבין, אך לא הצהירה על כך בפומבי.
על מועמדותו של רבין העיב פרסום תזכיר ויצמן, בו טען עזר ויצמן, שהיה סגן הרמטכ"ל של רבין בתקופת ההמתנה, כי לפני מלחמת ששת הימים קרס רבין בשל לחץ נפשי והציע לויצמן להתמנות לרמטכ"ל במקומו.
לטענתו של ויצמן, ד"ר אליהו גילון, קצין רפואה ראשי, נתן לרבין זריקת הרגעה והוצע לדווח לראש הממשלה אשכול כי רבין סובל מהרעלת ניקוטין.
במעריב נכתב ב-22 באפריל כי התזכיר נכתב על-ידי ויצמן עוד בנובמבר 1967 לבקשתו של חיים ישראלי, עוזרו של שר הביטחון משה דיין.
חבר הכנסת אביעד יפה, שהיה ראש לשכתו של אשכול באותה תקופה אמר כי רבין נעדר במשך יומיים אך חזר לתפקוד מלא.
עוד אמר יפה כי עזר ויצמן אמר לו שאם אי פעם יהיה רבין מועמד לראשות הממשלה הוא יפרסם עליו דבר מה.
מספר בכירים במערכת הפוליטית והצבאית ביקרו בחריפות את תזכיר ויצמן.
חבר הכנסת יוסי שריד, שר התחבורה אהרן יריב, שהיה ראש אגף מודיעין במלחמת ששת הימים והאלוף במילואים ישראל טל האשימו את ויצמן בניסיון לרצח אופי למטרות פוליטיות.
חבר הכנסת והאלוף במילואים אריאל שרון גיבה את רבין באומרו כי הצבא שניצח במלחמת ששת הימים היה הצבא שרבין בנה ופיקד עליו.
לקראת ההצבעה במרכז העריכו כי ברבין יתמכו רוב חברי חטיבת מפא"י, הרוב באיחוד הקבוצות והקיבוצים, רוב חטיבת אחדות העבודה, ובפרס יתמכו רוב חטיבת רפ"י ומיעוט בתוך מפא"י.
במקביל להתמודדות על ההנהגה היו קולות במפלגה שקראו להקדים את הבחירות לכנסת.
ב-16 באפריל התקיימה ישיבה של לשכת העבודה וסיעתה בכנסת.
אהרן ידלין ועוד מספר בכירים במפא"י קראו לנסות להקים ממשלה יציבה ומנגד בכירים באחדות העבודה, רפ"י ופנחס ספיר קראו לקיים בחירות לאלתר.
בישיבה התקבלה ברוב של 31 מול 13 הצעתו של אהרן ידלין לכנס את מרכז המפלגה בכדי לבחור מועמד לראשות הממשלה ולנסות להרכיב ממשלה שתקבל את אמון הכנסת.
בהצבעה שנערכה במרכז המפלגה ב-21 באפריל הוחלט ברוב של 283 תומכים מול 170 מתנגדים לנסות להרכיב ממשלה חדשה לאלתר מבלי לפזר את הכנסת.
התומכים בהחלטה היו בעיקר אנשי מפא"י ואילו רובם של המתנגדים היו חברי אחדות העבודה ורפ"י.
רבין בעצמו תמך בהחלטה ופרס נמנע.
פנחס ספיר נמנע בהצבעה ובנאום שנשא הזהיר כי ייתכן והמועמד שייבחר לא יצליח להרכיב ממשלה.
אבא אבן ביקר בחריפות את ספיר וטען כי הסתלקותו המאוחרת מהמירוץ לא איפשרה לאחרים לגבש את מועמדותם.
לפני ההצבעה, שהתקיימה באולם "אהל" בבית ארלוזורוב, הוצגה מועמדותו של רבין על-ידי פנחס ספיר, מאיר זרמי ועוזי ברעם.
מועמדותו של פרס הוצגה על-ידי יצחק נבון, מיכה חריש ואלוף-משנה במילואים ישראל גרנית.
מבין 611 בעלי זכות בחירה השתתפו 558 שהם כ-91% מבעלי זכות הבחירה.
רבין נבחר ליו"ר המפלגה עם כ-53% מהקולות.
כבר למחרת ההצבעה נפגשה משלחת של המערך עם נשיא המדינה אפרים קציר והציע לו להטיל את הרכבת הממשלה על רבין.
רבין הקים את ממשלת ישראל השבע עשרה שהחלה לכהן ביוני 1974. בדצמבר 1976 התפטר רבין מראשות הממשלה והבחירות הוקדמו למאי 1977. התפתחות זו הובילה להתמודדות נוספת בין רבין לפרס על ראשות המפלגה.
בבחירות שנערכו במסגרת ועידת המפלגה בפברואר 1977 שוב גבר רבין על פרס.
פרס נבחר להנהיג את המפלגה לקראת הבחירות לכנסת התשיעית שהסתיימו בניצחון הליכוד ומעברה של מפלגת העבודה לאופוזיציה.
הבחירות לראשות מפלגת העבודה הישראלית נערכו ב-7 במרץ 1969. לאחר מותו של ראש המפלגה וראש הממשלה לוי אשכול, בחר מרכז המפלגה את גולדה מאיר למנהיגת המפלגה.
ב-26 בפברואר 1969 נפטר לוי אשכול, מנהיג מפלגת העבודה וראש ממשלת ישראל, ראש הממשלה הראשון של ישראל שמת בעת כהונתו.
יגאל אלון מונה לראש הממשלה בפועל במקומו של אשכול.
אלון ושר הביטחון משה דיין ביקשו להתמודד על ראשות המפלגה.
עם זאת, הם לא היה חלק אינטגרלי בממסד המפלגה, וכל אחד מהם נתקל בהתנגדות משמעותית מצד חלקים משמעותיים במפלגה.
אלון נחשב לשמאלני מדי על ידי הסוציאליסטים של "הממסד הישן".
דיין היה דמות שנויה במחלוקת, ופופולרי יותר בקרב צעירים מאשר בממסד המפלגה.
בסופו של דבר, הממסד הישן של המפלגה (שהייתה לו השפעה רבה על תהליך הבחירות) החליט לתמוך בגולדה מאיר.
מאיר הייתה אחת הדמויות המשפיעות ביותר במפלגת העבודה הישראלית, ואויבת פוליטית של דיין.
עם זאת, מאיר נרתעה מלהתמודד לתפקיד, והביעה דאגה לבריאותה במקרה שתיבחר.
מאיר תמכה באלון לראשות הממשלה.
ב-2 במרץ 1969 נערכה הצבעה בין שרי הממשלה המשתייכים למפלגת העבודה שבה הם העדיפו שמאיר תנהיג את המפלגה.
ב-3 במרץ 1969 אישרה הנהגת המפלגה את הבחירה במאיר בהצבעה פה אחד, עם שבעה נמנעים.
הנמנעים היו דיין ושישה חברים נוספים מחברי מפלגת רפ"י לשעבר שהתמזגו שנה קודם לכן עם מפלגת העבודה.
לאחר בחירת ההנהגה במאיר, דיין הצהיר כי יעמוד מאחורי כל החלטה שמרכז המפלגה יקבל ב-7 במרץ, ולא יתמודד על ההנהגה.
מאיר מצידה ציינה לאחר הישיבה כי היא מוכנה לשקול לכהן כראש המפלגה, והעירה, "אני תמיד מקבלת את ההחלטות של מוסדות המפלגה.
אחשוב על מה ששמעתי בוועדה הזו, ואז אגיע למסקנה".
היו שראו בהצבעה רק בחירת יורש זמני של אשכול, ולא הצבעה ארוכת טווח.
לא היה ברור, מפאת גילה ובריאותה, כמה זמן עשויה מאיר לכהן אם תיבחר.
רבים שיערו כי היא רק תכהן כראש ממשלת מעבר.
ב-7 במרץ נערכה ההצבעה במרכז המפלגה.
מרכז המפלגה בחר פה אחד (אם כי היו 45 נמנעים) במאיר לראשות המפלגה.
ככל הנראה כמעט כל הנמנעים היו תומכי דיין.
לאחר ההצבעה קיבלה מאיר את תפקיד ראש המפלגה לקראת הבחירות לכנסת השביעית, והצהירה כי תקבל את המינוי כפי שקיבלה את כל החלטות המפלגה הקודמות.
היא גם נשבעה לשמור על אחדות בין סיעות הממשלה.
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל הן בחירות שבהן בוחרים תושבי הערים והמועצות המקומיות בישראל את ראש הרשות המקומית (ראש העירייה או ראש המועצה המקומית) ואת מועצת העירייה או המועצה המקומית.
הבחירות נערכות לפי חוק הרשויות המקומיות (בחירות).
הבחירות נערכות בהתאם לחוק הרשויות המקומיות (בחירות), תשכ"ה–1965 ולפי חוק הרשויות המקומיות (בחירת ראש הרשות וסגניו וכהונתם), תשל"ה–1975.
ב-23 בדצמבר 1948 תוקנה החקיקה המנדטורית בנושא הבחירות העירוניות.
הגבלת המס בוטלה וזכות הבחירה ניתנה לכל תושב או בעל מקרקעין בעיר בן 21 ומעלה.
עד 1975 הייתה שיטת הבחירות דומה לשיטת הבחירות לכנסת.
בעקבות זאת, נעשו ניסיונות לשנות את שיטת הבחירות ולקבוע בחירה ישירה של ראש הרשות.
בתחילת שנת 1973 נדונה הצעת חוק שקבעה בחירה ישירה של ראש המועצה, אולם נוצרה מחלוקת סביב השאלה כיצד יש לנהוג אם אף מועמד לא זכה ברוב.
הצעת הקואליציה הייתה שמועמד ייבחר אם זכה בלפחות 40% מהקולות ובמקרה שלא יהיה מועמד עם לפחות 40% מהקולות, תבחר המועצה את ראש הרשות מבין שני המועמדים שזכו במספר הקולות הגדול ביותר.
אולם בקריאה שנייה על החוק נתקבלו שתי הסתייגויות של האופוזיציה.
האחת קבעה שבמקרה שאף מועמד לא יקבל 50% מהקולות תעבור ההכרעה למועצת הרשות שתבחר את ראש הרשות מבין חבריה והשנייה קבעה סיבוב שני בין שני המועמדים שקיבלו את מספר הקולות הגבוה ביותר, במקרה שלא יושג רוב של 50% על ידי אחד המועמדים.
בעקבות זאת, הצביעה סיעת המערך נגד החוק והוא לא עבר.
בשנת 1975 עלה החוק שוב לדיון והפעם אושר.
על פי החוק שנתקבל, המועמד שקיבל את המספר הגבוה ביותר של קולות הוא שנבחר לראש הרשות, אך אם איש מהמועמדים לא הצליח להשיג 40% מקולות הבוחרים, נערך שבועיים לאחר הבחירות סיבוב בחירות נוסף ובו מתמודדים שני המועמדים שקיבלו את מספר הקולות הרב ביותר.
כששונתה שיטת הבחירות נקבע תחילה רף של 50%, ואולם לאחר חודשים אחדים, עוד בטרם יושם החוק החדש, החוק שונה ונקבע בו כי הרף יעמוד על 40%.
החל מהבחירות שנערכו בשנת 1978, בוחרים התושבים הן ברשימה והן במועמד לראש הרשות, בבחירות ישירות.
זאת, בדומה לבחירות לכנסת ולראשות הממשלה שנערכו בין השנים 1996–2001, מכוח חוק הבחירה הישירה, עם הבדלים מסוימים.
אחוז החסימה אותו נדרשות הרשימות המתמודדות בבחירות לעבור כדי להיבחר למועצה, מחושב לפי הנוסחה הבאה:
לדוגמה, אם יש 1,500 קולות כשרים ו-15 חברי מועצה, הרי שהמודד למנדט הוא 100 קולות, ואחוז החסימה שעומד על 75% מהמודד למנדט יהיה 75 קולות.
לאחר קביעת אחוז החסימה, נוטלים את קולות הרשימות שעברו אותו, ומחלקים אותם שוב במספר חברי המועצה, כשהתוצאה משמשת כ"מודד למנדט".
המנדטים מחולקים בין רשימות אלו, באופן יחסי לגודלם, ובהתאם למספר המנדטים שניתן להשלים במספר קולותיהם.
בדומה לבחירות לכנסת, רשאיות הרשימות להתקשר ביניהן בהסכם עודפים, כשהסכמים אלו תקפים רק כאשר שתי הרשימות המסכימות עברו את אחוז החסימה.
במקרה בו לאחר חלוקת הקולות למנדטים, ולאחר שנבדקה האפשרות למימוש הסכמי העודפים, עדיין לא הושלמו מספר חברי המועצה, מוענקים עודפי הקולות שעברו את אחוז החסימה לרשימה לה חסר מספר הקולות הנמוך ביותר, וכן הלאה עד להשלמת מספר חברי המועצה.
במקרה בו ראש הרשות הנבחר עומד בראש רשימה שלא נבחרה למועצה, נחשב ראש הרשות כחבר נוסף במועצה.
דוגמה לכך הוא ראש עיריית ביתר עילית, מאיר רובינשטיין, שרשימתו קיבלה קולות בודדים בבחירות שנערכו ב-2008 וכן ראש עיריית ירושלים, משה ליאון, בבחירות שנערכו ב-2018.
אם יש מועמד אחד בלבד, ההצבעה היא בעדו או נגדו על ידי הצבעה בפתק ירוק, ואם המועמד היחיד לא זכה לתמיכת 50 אחוז מהתושבים, המועצה בוחרת בראש הרשות מבין חבריה, בדומה לשיטה שהייתה נהוגה בעבר.
אם המועמד היחיד הוא מועמד מטעם רשימה בודדת המתמודדת בבחירות, לא נערכות בחירות, וביום הבחירות עצמו מכריז מנהל הבחירות על המועמד היחיד כעל ראש הרשות, ועל המועמדים ברשימה כחברי המועצה.
כך, למשל, בבחירות שנערכו בשנת 2008 בבני ברק ובמודיעין עילית.
חרף השינוי בשיטת הבחירות, מספר עקרונות מנחים לבחירות נותרו על כנם, ועיקרם שהבחירות הן כלליות, ישירות, שוות, וחשאיות.
פיקוח על מהלך הבחירות מבוצע על ידי היחידה לפיקוח על הבחירות של משרד הפנים.
הזכות לבחור נתונה לכל מי שהיה רשום בפנקס הבוחרים 40 ימים לפני הבחירות כתושב אותה רשות מקומית, ושביום הבחירות מלאו לו 17 שנים לפחות.
בעבר נדרש להיות תושב ברשות המקומית זמן רב יותר לפני הבחירות, אולם דרישה זאת צומצמה בשנת 1983 בחוק שחוקק כדי לאפשר לאוריאל לין להתמודד על ראשות עיריית חיפה, התמודדות שהוא ויתר עליה עוד לפני השלמת תהליך החקיקה.
בכך, יש שני הבדלים בולטים בין הזכות להשתתף בבחירות לכנסת לבין הזכות להשתתף בבחירות לרשויות המקומיות.
ראשית, בבחירות לכנסת רשאים להשתתף רק אזרחי מדינת ישראל, ואילו בבחירות לרשויות המקומיות רשאים להשתתף גם תושבי קבע שאינם אזרחים ישראלים (למשל ערבים תושבי מזרח ירושלים, אשר אינם זכאים להצביע בבחירות לכנסת).
שנית, בבחירות לכנסת רשאים להצביע רק בני 18 ומעלה.
מי שהיה רשום במרשם האוכלוסין – בתקופת 18 החודשים שקדמו לבחירות – כתושב רשות מקומית אחרת, אשר התקיימו בה בחירות בתקופה האמורה לא יופיע בפנקס הבוחרים.
חיילים, שוטרים וסוהרים רשאים להצביע בקלפיות מיוחדות, בדומה לבחירות לכנסת, ואינם חייבים להצביע בקלפי מסוימת.
בניגוד לבחירות לכנסת, אין הוראות המסדירות את הצבעתם של ימאים, אנשי הסגל הדיפלומטי, אסירים, עצירים ושל מי שמאושפז ביום הבחירות.
על פי החוק לא יאוחר מהיום ה-21 שלפני יום הבחירות ישלח השר לכל מי ששמו נכלל בפנקס הבוחרים הודעה בדבר מען הקלפי ששמו נכלל ברשימת הבוחרים שלה והאם הקלפי נגישה לאנשים המוגבלים בניידות.אין חובה להציג את ההודעה כדי להצביע, אך הצגתה בקלפי תסייע לוועדת הקלפי באיתור שמו של הבוחר.
הזכות להיבחר למועצת הרשות ולראש הרשות נתונה אך ורק לתושבי קבע באותה רשות שהם מעל גיל 21. לזכות זו מספר סייגים:
נושאי תפקידים מסוימים אינם זכאים להתמודד בבחירות: שופטים, דיינים, קאדים, שוטרים, סוהרים, וכן עובדי מדינה שונים שיש להם סמכויות הנוגעות לרשות המקומית.
עובדי הרשות המקומית עצמה רשאים להתמודד לתפקיד ראש הרשות אם התפטרו מתפקידם לפחות 90 ימים לפני הבחירות, ועל כהונה כחברי המועצה אם יצאו לחופשה לפחות 60 ימים לפני הבחירות.
מי שהורשע בפלילים ונדון לעונש העולה על 3 חודשי מאסר בפועל, כל עוד לא חלפו 7 שנים ממועד תום ריצוי עונשו, אף הוא אינו רשאי להתמודד בבחירות.
ואולם, התמודדות תתאפשר אם קבע יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית כי בנסיבות העניין אין מדובר בעבירה שיש עמה קלון.
מי שהוכרז כפושט רגל או כפסול דין אף הוא אינו זכאי להתמודד בבחירות.
מי שפרש מסיעתו אינו רשאי להתמודד בבחירות הבאות מטעם סיעה שיוצגה במועצה היוצאת או מטעם סיעה המיוצגת בכנסת.
על מועמדים לראש הרשות חלות מגבלות נוספות:
המועמד חייב להיות אזרח ישראלי.
על קציני צבא בדרגת אלוף ומעלה וקציני משטרה בדרגת רב פקד ומעלה חלה תקופת צינון של 100 ימים.
ראש רשות שהודח מכהונתו עקב קביעת בית המשפט כי עבר עבירה שיש עמה קלון אינו רשאי להתמודד בבחירות הבאות לאותה רשות, אף אם חלפה תקופת הקלון.
במהלך המנדט הבריטי התקיימו שלוש מערכות בחירות לשלטון המקומי.
הראשונה נערכה ב־1927 והשנייה ב־1934. מערכת בחירות נועדה להתקיים ב־1939, אך עקב פריצת מלחמת העולם השנייה נדחו הבחירות עד 1946.
הבחירות הראשונות לרשויות המקומיות לאחר הקמת המדינה נערכו ב-14 בנובמבר 1950. לאחר מכן, בשנים 1955, 1959, 1965, 1969 ו-1973 נערכו הבחירות במקביל לבחירות לכנסת.
כיום, נערכות הבחירות אחת לחמש שנים, ביום שלישי השלישי בחודש חשוון (אלא אם כן השנה שקדמה לשנת הבחירות הייתה שנה מעוברת, אז נערכות הבחירות ביום שלישי הראשון בחודש חשוון).
הבחירות בשנת 2008, היו אמורות לפי עיקרון זה להיערך ביום ו' בחשוון ה'תשס"ט, אולם מכיוון שיום זה חל ב-4 בנובמבר, יום השנה האזרחי לרצח רבין, חוקקה הכנסת הוראת שעה שדחתה את הבחירות בשבוע, לי"ג בחשוון (11 בנובמבר).
אין מניעה לקיים את הבחירות ביום שבו מתקיימות גם הבחירות לכנסת, והחוק אף קובע הוראות מיוחדות למצב מעין זה.
עם זאת, בפעם האחרונה שהבחירות לכנסת והבחירות לרשויות המקומיות היו אמורות להיערך באותו היום, בשנת 1988, העדיפה הכנסת לדחות את הבחירות לרשויות המקומיות ב-3 חודשים.
זאת, בשל החשש שאצל בוחרים רבים תיווצר זיקה בין הצבעותיהם, ושיקולים מדיניים או כלכליים-חברתיים ישפיעו על אופן הצבעתם גם בבחירות לרשויות המקומיות.
בהתאם לתיקון לחוק הרשויות המקומיות (בחירות), יום הבחירות הכלליות לרשות מקומית הוא יום שבתון בתחומה של אותה רשות, וכן לגבי עובדים הרשומים בפנקס בוחרים של רשות זו, אף אם מקום עבודתם הוא ברשות מקומית שלא חל בה יום שבתון.
הבחירות האחרונות לרשויות המקומיות נערכו ביום י"ח באדר א' ה'תשפ"ד 27 בפברואר 2024.
במספר מקרים תיתכן הקדמתן של הבחירות או דחייתן.
לשר הפנים נתונה הסמכות לדחות את הבחירות ברשות מקומית מסוימת, אם נוכח כי עקב נסיבות מיוחדות לא ניתן לקיימן במועדן.
לשר נתונה גם הסמכות לפזר מועצה ולהדיח ראש רשות שאינם מתפקדים, ולהחליט האם למנות במקומם ועדה קרואה או לקבוע מועד לבחירות חדשות.
במקרה של איחוד רשויות מקומיות, רשאי שר הפנים, באישור הממשלה ובהתייעצות עם ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת, לקבוע מועד לבחירות ברשות המאוחדת.
ככלל, על מועד זה להיות לפחות 3 שנים לאחר הבחירות שנערכו לרשויות הנפרדות, ואולם באישור ועדת הפנים ניתן לקבוע גם מועד מוקדם יותר.
גם הכנסת יכולה, באמצעות חקיקה, לשנות את מועדי הבחירות, כפי שעשתה, כאמור, ב-1988, בשל הבחירות לכנסת השתים עשרה.
ב-1982 דחתה הכנסת את הבחירות לרשויות המקומיות בשנה, עקב מלחמת לבנון הראשונה.
באוקטובר 2023 דחתה הכנסת את מועד הבחירות בארבעה חודשים בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
במקרה שבו ראש הרשות התפטר, נפטר, הורשע בעבירה שיש עמה קלון, הודח על ידי שר הפנים, או אם נבחר לתפקיד אשר הנושא בו אינו רשאי לכהן כראש עיר (למשל: חבר הכנסת), נערכות בחירות מיוחדות לתפקיד ראש הרשות בלבד, אך בהרכב המועצה אין שינוי.
אולם, מאחר שבמקרה זה יכולים להגיש את מועמדותם לתפקיד ראש הרשות גם מי שאינם חברי המועצה, במקרה שבו נבחר אדם כזה, הוא מצטרף גם כחבר מועצה נוסף.
בעיריית רעננה, למשל, כיהנו 20 חברים (ולא 19) מאז בחירתו של נחום חופרי לראש העיר בבחירות המיוחדות שנערכו ב-2005 ועד לבחירות הרגילות שנערכו ב-2008.
כך למשל נבחרו ראשי הערים של בני ברק, דימונה והרצליה בשנת 2013 מקרב חברי מועצת העיר, עם בחירתם של ראשי אותן הערים (יעקב אשר, מאיר כהן ויעל גרמן) לכהונה בכנסת, כתשעה חודשים לפני מועד הבחירות המוניציפליות הכלליות).
בחירות מיוחדות (הן לראשות העיר בלבד והן לראשות העיר ולמועצת העיר, כאשר נדרש הדבר) ייערכו ביום שלישי האחרון שלפני תום 60 הימים מאז היווצרות עילת הבחירות, או במועד מאוחר יותר – אם ראה שר הפנים לנכון לדחות את הבחירות מעבר ל-60 הימים.
במקרה אחר, לאחר פטירתו של ראש עיריית לוד, מקסים לוי בשנת 2002, וראש המועצה המקומית בועיינה-נוג'ידאת סאלח סולימאן בשנת 2018 חוקקה הכנסת בהליך מזורז הוראת שעה שקבעה שבמקרה של פטירת ראש הרשות לא ייערכו בחירות, אלא המועצה היא שתבחר את ראש הרשות.
הוראה זו עמדה בתוקפה במשך כשנה.
בחירות מיוחדות מסוג אחר יכולות להתקיים בהוראות בית המשפט, אם קיבל ערעור בחירות ופסק שהבחירות בטלות.
בחירות חדשות נערכות במקרה זה בתוך 30 ימים מיום שהפך פסק דינו לסופי.
כך אירע בנהריה עם פסילת הבחירות שנערכו בה ב-2003.
מועדי הבחירות לרשויות המקומיות עד היום
14 בנובמבר 1950 – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1950)
בין 1955–1973 נערכו הבחירות לרשויות המקומיות במקביל לבחירות לכנסת:
26 ביולי 1955 – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1955)
3 בנובמבר 1959 – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1959)
2 בנובמבר 1965 – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1965)
28 באוקטובר 1969 – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1969)
31 בדצמבר 1973 – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1973)
מאז 1978 נערכות הבחירות לרשויות המקומיות אחת לחמש שנים, בנפרד מהבחירות לכנסת:
7 בנובמבר 1978 – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1978)
25 באוקטובר 1983 – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1983)
28 בפברואר 1989 (נדחו מ-1 בנובמבר 1988, בשל הרצון להפריד בין הבחירות לכנסת השתים עשרה שנערכו באותו היום ובין הבחירות לרשויות המקומיות) – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1989)
2 בנובמבר 1993 – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1993)
10 בנובמבר 1998 – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1998)
28 באוקטובר 2003 – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2003)
11 בנובמבר 2008 – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2008)
22 באוקטובר 2013 – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2013)
30 באוקטובר 2018 – ראו בערך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2018)