tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האוספים של האמנות האוריינטלית של המוזיאון כוללים את האוסף הגדול ביותר של אוהלים עות'מאניים באירופה.
המוזיאון הוא גם מרכז חשוב לשימור של יצירות אמנות וכולל שבע מעבדות שימור מיוחדות.
אנשים חיו על גבעת ואוול באתר בו שוכנת הטירה כיום לפני לפחות 50,000 שנים בתקופה הפלאוליתית.
היישוב היה, ככל הנראה, שוקק חיים והתושבים עסקו במסחר, מלאכת יד שונות וחקלאות מקומית.
לפי האגדה נוסדה קרקוב במאה ה-7 על ידי הנסיך קראק שבנה אותה מעל למערה בתחתית הגבעה בה התגורר הדרקון של ואוול (Smok Wawelski).
במאה ה-9 הוקם על הגבעה קסטרום (מחנה מבוצר) של שבט הוויסטולאנים (Wiślanie) הסלאבי.
טירת ואוול הוקמה במהלך המאה ה-14, בימיהם של קז'ימייז' השלישי (הגדול), ולדיסלב השני יגיילו וידוויגה, מלכת פולין.
בתחילת המאה ה-16 הביאו המלך זיגמונט הראשון, מלך פולין ואשתו את מיטב האמנים המקומיים והזרים, כולל אדריכלים איטלקים, פסלים ומעצבי פנים גרמנים, כדי להפוך את הטירה לארמון מפואר בסגנון הרנסאנס.
עד מהרה הפכה הטירה למופת של מגורים מפוארים במרכז ובמזרח אירופה ושימשה מודל בכל רחבי האזור.
באש של 1595 נשרף החלק הצפון-מזרחי של הטירה.
המלך זיגמונט השלישי, מלך פולין ושוודיה בנה אותו מחדש.
למרות מאמציו נותרו כיום רק מדרגות הסנטור (Schodowa Senatorska) והאח בחדר הציפורים (Sala Pod Ptakami).
ב-1609 העביר המלך זיגמונט את הבירה לוורשה, והחלה תקופה קשה לטירה.
הן הטירה והן בניינים אחרים הוזנחו למרות מאמצים של השליטים המקומיים.
הפלישות השוודיות לפולין בשנים 1655–1657 וב-1702 תרמו להתדרדרות נוספת בטירה.
הצבא הפרוסי כבש את הטירה ב-1794. אביזרי המלכות נגנבו ולא הושבו מעולם (מלבד השצ'רבייץ).
לאחר החלוקה השלישית של פולין הרסו האוסטרים את מרבית הטירה, והנותר חודש ונוספו לו חומות מגן.
פנים הטירה שונה, וחלק מהמבנים נהרסו.
בחלק השני של המאה ה-19 תכננו האוסטרים את חומות המגן מחדש והפכו אותן חלק מהמבצר.
עם זאת, ב-1905 הורה הקיסר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, לכוחות האוסטריים לעזוב את הוואוול.
החלה עבודת שחזור, ובמהלכה התגלתה רוטונדה של מריה הבתולה וכן שרידים אחרים מהעבר.
השיפוצים בגבעת ואוול מומנו על ידי תרומות מהציבור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החליטו שלטונות הרפובליקה העצמאית החדשה (הרפובליקה הפולנית השנייה) כי טירת ואוול תיהפך לבניין ייצוגי של המדינה הפולנית, ושהמושל ישתמש בה ולאחר מכן הנשיא עצמו.
בשנת 1921 קיבל הפרלמנט של פולין החלטה שהעניקה לוואוול מעמד רשמי כמקום מושבו של נשיא פולין.
בתקופת הכיבוש הגרמני (1939–1945) הייתה הטירה המשרד ומקום המגורים של הנס פרנק, המושל הכללי של השטחים הכבושים בפולין, והגרמנים עשו שינויים רבים בטירה.
במהלך הכיבוש גנבו הגרמנים יצירות אמנות רבות מטירת ואוול ומכל רחבי קרקוב.
בעקבות החורבן של מלחמת העולם השנייה הפכה טירת ואוול למוזיאון לאומי בצו של המועצה הארצית הלאומית.
הטירה היא מבנה בן שלוש קומות הבנוי משלושה אגפים, הכולל חמישה מגדלי מגורים, וסגור בחומה מצדו הדרומי.
מבנה שער כניסה צמוד לצד הצפון-מערבי של הטירה וכולל שער כניסה בגובה שתי קומות ושני שערים קטנים יותר.
השער מוביל אל מרכז המבנה ובו קלויסטר, חצר מרובעת הסגורה מארבעת הצדדים על ידי שלושת האגפים של הטירה, החומה, ומבניין שנוצר מהחיבור בין מבנה המטבח ומבנה הכרכרות בתקופת הכיבוש הנאצי.
החצר מוקפת בארבעת צדדיה בארקדות, ובמרכזה רחבה מרוצפת.
המבנה ועיצוב החדרים מערבים סגנונות רנסאנסיים, בארוקיים וקלאסיים.
האוצר המלכותי שוכן בחדרים הגותיים ההיסטוריים ששימשו מהמאה ה-15 לאחסנת אביזרי ההכתרה בפולין ותכשיטי הכתר.
בתצוגה חפצים יקרי ערך מאוצר המלכים ששרדו ביזה, בהם מזכרות של מלכי פולין, כולל בני משפחותיהם ואישים דגולים, כגון הכובע והחרב שהעניק האפיפיור ליאן סובייסקי לאחר קרב וינה, וכן חרב ההכתרה, השצ'רבייץ.
טירת היבר היא טירה בהיבר, קנט, כ-48 קילומטרים דרומית-מזרחית ללונדון, בירת אנגליה.
היא החלה כאחוזה כפרית במחצית השנייה של המאה ה-13. בין 1462 ל-1539 היא הייתה ביתם של בני משפחת בולין.
טירת היבר היא בניין רשום בדרגה I.
אן בולין, המלכה-הרעיה השנייה של המלך הנרי השמיני ואמה של המלכה אליזבת הראשונה, גדלה בטירה לאחר שאביה ירש אותה ב-1505 לאחר מות אביו.
כיום הטירה והגנים סביבה פתוחים לציבור הרחב בכל ימות השנה.
ישנם למעשה שלושה שלבים עיקריים בבניית טירת היבר.
חלקה העתיק ביותר של הטירה מתוארך ל-1270, אז נבנה בית השער וחצר פנימית (bailey) מוקפת חומה.
השלב השני, שהחל ב-1462 עם כניסת בני משפחת בולין לטירה, שיפוץ של המבנה המקורי והפיכתו לאחוזה על ידי אחיו הצעיר של תומאס בולין (הכומר), ג'ופרי, כשהוסיף מבנה מגורים בסגנון ארכיקטטורי טיודור , שהיה נפוץ בעיקר בתחילת המאה ה-16 באנגליה.
השלב השלישי של שיפוץ המבנה התקיים במאה ה-20, כשנקנתה על ידי ויליאם ולדורף אסטור (William Waldorf Astor).
נכדו של ג'ופרי, הדיפלומט והפוליטיקאי תומאס בולין, אביה של המלכה אן בולין, ירש את הטירה ב-1505. הוא חי שם עם אשתו, הרוזנת אליזבת בולין ועם ילדיו ג'ורג', מרי ואן.
לא ידוע האם אן נולדה בטירת היבר (או בבליקלינג הול, שם נולדו אחיה) כי לא נותר תיעוד מהימן לתאריך לידתה (בין יולי 1501 ל-1507), אך היא גדלה שם עד שנשלחה להולנד ב-1513 כדי לרכוש השכלה בחצרה של הדוכסית מרגרטה מאוסטריה, בתו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1539, לאחר מותו של תומאס בולין, הטירה עברה לרשותו של הנרי השמיני.
הנרי העניק אותה לאן מקלווה, אשתו הרביעית, כחלק מההסכם לאחר ביטול נישואיהם ב-1540. אחד ממנעוליו הפרטיים של הנרי, שלקח עימו בכל ביקור בבתי האצולה ושיכל לפתוח כל דלת ודלת, עדיין קיים בתוך הטירה.
עד תחילת המאה ה-20 המשיכה הטירה לעבור ידיים מעת לעת, כולל אצל משפחת וולדגרייב (Waldegrave) בין 1557–1715, משפחת המפריס (Humfreys) עד 1749 ומשפחת מיד וולדו (Meade Waldo) בין 1749–1903. במשך המאות הללו הטירה הושכרה לאנשים שונים, ומצבה התדרדר עקב חוסר טיפול ותחזוקה ראויה.
ב-1903 נרכשה הטירה על ידי המיליונר האמריקאי ויליאם ולדורף אסטור, שהשתמש בה כבית אחוזה פרטי.
אסטור הוסיף את הגן האיטלקי כדי להציג לראווה את אוסף פסליו.
ב-1983 מכרה משפחת אסטור את הטירה לברודלנד נכסים בע"מ (Broadland Properties Limited) בבעלות משפחת גתרי (Guthrie).
במאה ה-21 משמשת הטירה כאתר תיירותי, ומתהדרת בקשר שלה לאן בולין ולהנרי השמיני, במבוכיה, בגניה ובאגמה.
הטירה מארחת אירועים רבים, בין היתר תצוגות ג'אוסטים וירי בחץ וקשת בחודשי הקיץ, וכן תחרויות ריצה ושחייה.
בטירה עצמה נמצאים ריהוט העתיק, אוסף ספרי התפילה הפרטי של אן בולין ואוסף דיוקנות מתקופת טיודור.
מאז 1988 מארחת הטירה את מוזיאון חיל הפרשים של קנט.
בית השער המקורי מ-1270 עדיין עומד על תילו ובו השער המתרומם העתיק ביותר באנגליה שעדיין פועל.
טירת יגנסטורף (בהולנדית: Schloss Jegenstorf) היא טירה ואתר מורשת שווייצרי בעל חשיבות לאומית שנמצא בעיריית יגנסטורף , קנטון ברן, שווייץ.
הלורדים מיגנסטורף הוזכרו לראשונה במאה ה-12, בשירות בית צרינגן.
הם בנו את מגדל הטירה המרובע הגדול באותה תקופה.
הטירה המקורית הוקפה ככל הנראה בקירות מעץ.
במהלך המאות ה-13 וה-14, הוחלפו קירות העץ בקירות מסלע.
ב-1300, זמן קצר לפני שנפטרו הלורדים מיגנסטורף, רכשה משפחת ארלאך את טירת יגנסטורף.
עם זאת, האחזקות של הטירה כבר חולקו והטירה נותרה בידי ארלאך עד המאה ה-14 או ה-15. באמצעות שילוב של נישואים פוליטיים ורכישות, ב-1519, נהיה יוהאן פון ארלאך (1474–1539) לשליט הטירה, הכפר, ההרשפט ובית המשפט של יגנסטורף.
באותה שנה, הוא נהיה הפך לשולטהייס מברן.
הטירה נשארה בבעלות בידי משפחת ארלאך עד ל-1584, כאשר בשנה זו הבעלות על הטירה הועברה למשפחת פון בונשטטן, שהחזיקה בה עד ל-1675. לאחר מכן, הבעלות על הטירה הועברה למשפחת פון ווטנויל שהחזיקה בה עד ל-1720, כאשר בשנה זו קנה אלברכט פרידריך פון ארלאך את הטירה בחזרה.
כשהבעלות הייתה תחת אלברכט פרידריך, הטירה הורחבה ושופצה.
המגדל הישן של הטירה נבנה מחדש כבית מגדל בארוק והטירה הוסבה לבית אחוזה כפרית.
במאה ה-18, בעלות הטירה הועברה למשפחת שטורלר.
ב-1765, אנטון לודוויג שטורלר מכר את הטירה לאחיו, יוהאן רודולף שטורלר, שהעביר אותה לבנו, יוהאן רודולף, ב-1789. ב-1798, הטירה לא קיבלה שום נזק במהלך הפלישה הצרפתית לשווייץ.
למרות זאת, ב-1812, יוהאן רודולף היה בקשיים כלכליים ומכר את הטירה לבן דודו, רודולף גבריאל שטורלר מסרו.
ב-1913–1915, הטירה שופצה ונהייתה יותר מודרנית, כאשר הטירה הייתה בבעלותו של ארתור אלברט וינץ פון שטורלר.
לאחר מותו של ארתור אלברט וינץ פון שטורלר ב-1934, הטירה נרכשה על ידי עמותת שימור.
ב-9 באוקטובר 1944, הגנרל השווייצרי אנרי גיזאן, העביר את מוצב הפיקוד שלו מאינטרלאקן ליגנסטורף.
במקביל, חלק ניכר מהמטכ"ל הצבאי עבר לבורגדורף גיזאן אף הקים את עמדת הפיקוד שלו בטירת יגנסטורף.
הוא קיבל שני חדרים לשימושו האישי באגף הדרום-מערבי של הטירה.
ב-1954, הוקמה קרן לשימור והפעלת הטירה וליצירת מוזיאון.
מ-1955, מוזיאון הכפר של יגנסטורף נמצא בטירה.
במקור, הטירה כללה גם מגדל מרובע.
במהלך שיא ימי הביניים, הטירה התרחבה יחד עם מגדל עוז שהיה בפינה, אגף דיור וחצר מרכזית.
ב-1720, הטירה הוסבה לבית אחוזה בארוק.
שלושה מגדלי פינות נוספים נוספו כדי להצטרף למגדל הפינה הדרומי-מזרחי המקורי ומסדרון שנוסף בשביל לחבר בין המגדלים.
ארבעת המגדלים יצרו תיבה סימטרית סביב הטירה המקורית.
הכניסה הצפונית הראשית למתחם עודכנה בגרם מדרגות מפואר, מרפסת וגילופים דקורטיביים.
החזית הדרומית והחוזית המזרחית יצרו משולש גמלון.
פנים הטירה שופצה שופצו ב-1913–1915. חדר האוכל עוטר בסדרת ציורים אלגוריים של קתרינה פרגו-פון ווטנוויל, שצוירו ב-1690 על ידי ג'וזף ורנר לטירת רייכנבאך .
מספר תנורי חימום מהמאה ה-18 הועברו לטירה במהלך שיפוץ זה.
טירת המונד ממוקמת על החוף האטלנטי באזור מגנוליה, שבעיר גלוסטר, מסצ'וסטס.
הטירה, שנבנתה בין השנים 1926–1929, הייתה ביתו ומעבדתו של ג'ון הייס המונד ג'וניור.
המונד ג'וניור פעל כממציא, שהיה חלוץ בחקר השליטה מרחוק, והחזיק למעלה מארבע מאות פטנטים.
המבנה מורכב מאלמנטים אדריכליים מודרניים ומהמאה ה-15, ה-16 וה-18 ובנוי על צוק סלעי, המשקיף על נמל גלוסטר.
נכון לעכשיו, הטירה פועלת כמוזיאון טירת האמונד, המכיל את אוסף החפצים הרומיים, מימי הביניים ומהרנסאנס, של המונד, ואף מציע סיורים ותערוכות בנושא חייו והמצאותיו.
האולם הגדול מכיל עוגב ששימש לקונצרטים של נגני עוגב מפורסמים רבים ביניהם וירג'יל פוקס וריצ'רד אלסר.
עם זאת, מאז שנת 2004, העוגב כבר אינו ניתן לשימוש.
במסגרת הסיורים המודרכים, המבקרים עשויים לבקר בעשרת אזורי המגורים בטירה (הכוללים חדר אוכל, ספרייה, חדר עבודה, חדרי תצוגה, מטבח וחדרי שינה לאורחים), החצר הפנימית, המגדלים הצפוניים והאולם הגדול.
מדשאת הטירה המשקיפה על הנמל משמשת, מחוץ לשעות פעילות המוזיאון, מקום לקיום חתונות ולאירועים פרטיים אחרים.
במשך 25 השנים האחרונות, נערכו בכל אוקטובר בטירה סיורים מיוחדים בנושא ליל כל הקדושים.
מתנדבי הפקת הסיורים הם תלמידי התיכון קייפ אן (אזור החוף הצפוני).
גיוס הכספים של ליל כל הקדושים מושך אלפי מבקרים בשנה.
טירת הלדימאנד הייתה טירה שעמדה על תילה באתר שבו ניצבת היום טירת פרונטנאק בקוויבק סיטי שבקוויבק, קנדה.
ב-1784 הורה מושל קוויבק, פרדריק הלדימאנד, על בניית הטירה.
הטירה שימשה מושבת הממשל הקולוניאלי של פרובינציית קוויבק משנת 1786 עד 1791.
ב-1860 הקימה ממשלת קנדה בטירה משרדים אדמיניסטרטיביים של בית המחוקקים התחתון של קנדה, שפעלו בה עד 1866.
לאחר מכן שימשה הטירה כחלק מקמפוס אוניברסיטת לאוול עד 1892, אז נהרסה כדי להקים במקומה את טירת פרונטנאק.
טירת המלך רנה בטרסקון היא טירה בטרסקון שבפרובאנס, צרפת.
הטירה מזוהה עם המלך רנה מאנז'ו ונקראת על שמו.
הטירה נבנתה על חורבות מבצר רומי ששמר על העיר העתיקה ועל גבול פרובאנס ונהרס ב-1399 בידי ריימון דה טורן.
בימי הביניים החליט בית אנז'ו לבנות את המבצר מחדש כטירה למשפחה.
הבנייה של הטירה הנוכחית החלה ב-1401 בידי לואי השני מאנז'ו ונמשכה תחת בנו לואי השלישי מאנז'ו.
הבנייה הושלמה ב-1449 על ידי בנו רנה מאנז'ו ונקראת על שמו.
במאה ה-17 שימשה הטירה כבית כלא צבאי עד שנרכשה על ידי ממשלת צרפת ב-1932 והפכה לאתר היסטורי ואטרקציה תיירותית.
הטירה מורכבת משני חלקים: בדרום, מגדל העוז בגובה 48 מטר וסביבו צריחים עגולים, כאשר הצפוניים שבהם נושקים לחפיר הצמוד לעיר; ובצפון, חצר המבצר.
הטירה ניצבת על גדות נהר הרון ממול טירת ביוקאיר (Château de Beaucaire) וליד כנסיית מרתה הקדושה.
טירת ויידהוניאד (בהונגרית: Vajdahunyad vára) (שם רשמי: קבוצת הבניינים ההיסטוריים) מאת האדריכל איגנץ אלפאר נמצא בבודפשט ברובע 14 בפארק העירוני של הבודפשט.
האגם של וארושליגט ממוקם באי סצ'ני, אליו ניתן להגיע דרך ארבעה גשרים.
הטירה של משפחת הוניאדי בוויידהונאד הפכה לשריד אדריכלי של האומה ההונגרית כבר במאה ה-19 במהלך חגיגות האלף של שנת 1896 (כיבוש הונגריה על ידי השבטים המדיארים בשנת 896) נבנה העתק של טירת ויידהוניאד בבודפשט לזכר הכיבוש.
המתכננים רצו להציג את ההיסטוריה של אלף השנים של האדריכלות ההונגרית ב"תלת מימד".
בשל המועדים הצפופים והעלויות קבוצת הבניינים ההיסטוריים בת 21 החלקים נבנתה בעיקר מעץ על פי התוכניות של איגנץ אלפאר.
לאחר ההצלחה הציבורית הגדולה של הקומפוזיציה, היא נבנתה מחדש מחומרים עמידים בין 1904 לבין 1908.
כיום הטירה קיבלה את שמה הנפוץ מהחלק האופייני ביותר למעונו של העוצר יאנוש הוניאדי ושל ארז'בט סילאדי, מהחזית הראשית של טירת ויידהונאד.
מה שנקרא קפלת יאקי - תוכנית הקומה שלה מחקה את כנסיית לבני, והשער שלה מחקה את כנסיית מנזר יאקי.
הקפלה היא מקום של מיסה קתולית אמיתית.
הוא שייך לקהילה של כיכר קשאי, שם מתקיימת מיסה בכל יום ראשון.
חתונות וקונצרטים נערכים לעיתים קרובות.
מגדל Nyebojsza - אופי החזית הראשית נקבע על ידי עותק של מגדל ויידהונאד באותו השם.
מגדל השליחים - העתק של מגדל השעון בסיגישוארה.
בניין המוזיאון החקלאי ההונגרי הוא ארמון בסגנון בארוק אוסטרי.
הכיפה מעל הכניסה הראשית נעשתה כדוגמת שער קארוי באלבה יוליה
מגדל מבצר קטלין - המגדל בפינה הדרומית-מזרחית של מתחם הבניינים הוא חיקוי מוגבה של שער קטלין בבראשוב, עם מרפסת בצד המזרחי של בית העירייה ברדיוב
החזית הגרמנית הנראית מהאגם היא בסגנון רנסאנס גרמני עם קישוט סגרפיטו.
המגדל הגרמני מתנשא לגובה של 50 מ', קסדת המגדל שלו היא כיפת בצל .
מהאגם נראה גם המגדל הצרפתי הנמוך.
הוא נבנה בסגנון הרנסאנס הצרפתי הקדום עם עיטור דולפינים על רכס הגג.
איגנץ אלפאר - אדה טלץ' יצרו בשנת 1931, מול הכניסה הראשית
שאנדור קארואי - יצירתו של אליוש שטרובל בחצר הוניאדי
אנונימוס - יצירתו של מיקלוש ליגטי
פסלי החזה של ארבע דמויות בטיילת הדרום מזרחית וכן פסל החזה של בלה לוגוסי הוצב כאן גם בתא פיסול.
טירת הנסיך כחול הזקן (בהונגרית: A kékszakállú herceg vára) היא האופרה האחת והיחידה של בלה בארטוק (אופוס 11, מספר 48, BB 62) שאת הלברית שלה כתב בלה באלאז'.
באלאז' כתב את מחזה המסתורין שלו באותו שם בשנת 1910, שהיה לו בסיס היסטורי.
כחול הזקן – בשמו האמיתי כנראה ז'יל דה רה – חי למעשה, ודנו אותו למוות בצרפת כרוצח ילדים סדרתי בשנת 1440.
דמותו עובדה מספר פעמים ואופיו מתאפיין בכמה אופנים בכל יצירה ספרותית.
יצירתו של באלאז' – שהוצעה על ידו להלחנה גם לזולטאן קודאי מופיע כאן כגיבור של בלדה עממית הונגרית, ברטוק החל לגלות עניין באותה תקופה במוזיקת העם ההונגרית והשמיע קטע פרוזה בתחילת האופרה.
את האופרה הלחין בארטוק בשנת 1911, אך הופעתה נדחתה בטענה שלא ניתן לבצע אותה, כך שרק שבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1918, הוצגה בבכורה בבית האופרה של בודפשט.
לאחר קבלת פנים מעורבת, האופרה השיגה הצלחה פורצת דרך רק בחידושה בשנת 1938. למחזה יש שתי דמויות ראשיות: הנסיך הזקן (בריטון או בס) ויודית, אשתו הטרייה (סופרן או מצו-סופרן).
השנים של תחילת המאה ה-20 באירופה התאפיינו במצב רוח של בדידות, של "כאבי העולם".
זה בא לידי ביטוי בפילוסופיה באמנות ובספרות של התקופה.
השפעה גדולה הייתה על התקופה לפילוסופיה של פרידריך ניטשה, לגילויים הפסיכולוגיים של זיגמונד פרויד, לסימבוליזם הצרפתי ובהונגריה לשורת "השירים החדשים" של אנדרה אדי.
לתפיסת עולם זו, או ליתר דיוק למצב הרוח, הייתה השפעה רצינית על האינטלקטואלים של התקופה, על עולם האמנות, כולל בלה באלאז' ובלה ברטוק.
בנסיבות כאלה, בשנת 1910 כתב בלה באלאז' את מחזה המסתורין שלו, "טירת הנסיך כחול הזקן", שהיה מבוסס על האגדה הצרפתית במקור של כחול הזקן מימי קדם.
כחול הזקן אכן חי בכל זאת, שמו היה כאמור ז'יל דה רה, הוא היה מרשל צרפת ונידון למוות על ידי האינקוויזיציה בשנת 1440 על חטאיו.
ביצירה הספרותית, כחול הזקן, המוצג כמפלצת אוכלת אישה במקומות רבים אחרים, הפך לדוגמה לגבר בודד וייחודי בגורלו והיצירה עצמה מבקשת להראות את העומקים הפסיכולוגיים, המסתורין והסבל של הגבר והאישה.
בלה באלאז' מפרש ומציג את כחול הזקן כגיבור בלדה עממית הונגרית.
מכאן ואילך אנו יכולים לספור את ידידותם של קודאי, ברטוק ובלה באלאז'.
ברטוק, שכבר נטה למלנכוליה מילדותו, כתב בשנת 1905, במכתב לאמו מפריז, על בדידותו וגורלו, וציין גם כי לשווא הוא מחפש בת זוג, זה תמיד יישאר ניסיון חסר תועלת.
עליו לקבל על עצמו את הבדידות.
האופרה של ברטוק עלתה לבמה רק שבע שנים לאחר יצירתה, זה קרה בשנת 1918 בבימויו של דז'ה זאדור, התפאורות עוצבו על ידי הסופר, מאייר פוליטיקאי ולימים שר החוץ של הונגריה מיקלוש באנפי.
בהצגת הבכורה שר את כחול הזקן זמר האופרה היהודי אוסקר קלמן, את יודית גילמה ושרה אולגה האסלבק והמנצח היה אגיסטו טנגו האיטלקי.
ראוי לציין כי הטקסט בתחילת ההצגה סופר על ידי אימרה פאלו.
אחרי ההפסקה הוצג גם הנסיך המגולף בעץ, שהופעתו המוצלחת הייתה שנה קודם לכן, גם הוא בבית האופרה (היצירה הנוספת של בלה ברטוק, שנים אחדות לאחר כתיבת האופרה טירת הנסיך כחול הזקן, הוא מחול במערכה אחת (אופוס 13, BB 74) שהועלה לבמה לפני האופרה שלו.
המבקרים הסמכותיים שיבחו בדרך כלל את המוזיקה של ברטוק, אך הם לא היו רחמנים לגבי הלברית מלא הסמלים של בלה באלאז'.
על האופרה והלברית הגן קודאי בטור בכתב העת הספרותי החשוב של התקופה הניוגט.
לדבריו, הטקסט של באלאז' הוא היצירה הטובה והפיוטית ביותר, "קשת הדרמה וקשת המוזיקה המקבילה מחזקים זה את זה לקשת כפולה ענקית".
במקביל, בלה באלאז' היה מודע לכך שהמוזיקה משחקת תפקיד מרכזי בהצלחת ההצגה.
פעם התייחס לזה בצחוק: "הייתי הכי רוצה להדפיס על כרטיס הביקור שלי: "כותב הלברית של בלה ברטוק".
האופרה הוסרה מהתוכנית לאחר שמונה הופעות ועד 1936 היא כבר לא הוצגה בהונגריה.
בשנת 1936 ב-29 באוקטובר, חודשה האופרה.
ההופעה זכתה להצלחה אדירה, ברטוק זכה למחיאות כפיים ונקרא לבמה יותר מעשר פעמים.
האופרה הוצגה לראשונה בחו"ל בפרנקפורט בשנת 1922. מיהאי סקיי ואלה נמטי שרו בהופעה זו.
בשנת 2012 הועלתה הצגה ביפן על בסיס האופרה בשם 7 Doors (שבע דלתות) המבוססת על האופרה, שעובד מוזיקלית מחדש על ידי סוגיזו (Yasuhiro Sugihara הידוע יותר בשם הבמה שלו Sugizo, הוא מוזיקאי, זמר-כותב, מלחין ומפיק תקליטים יפני.
הוא הגיטריסט והכנר הראשי של להקת הרוק לונה ים מאז 1989.
האופרה מתרחשת ב"זמנים אגדיים" בטירת כחול הזקן.
אולם במציאות, האירועים אינם מתרחשים בסביבה ובזמן אמיתי, אלא בעולם הסגור הבלתי מוחשי של חיי הרוח של גבר, שאת תעלומותיהם מבקשת האישה המאוהבת לחדור.
טירת ואדוץ היא ארמונו ומעונו הרשמי של נסיך ליכטנשטיין.
הטירה נתנה את שמה לעיירה ואדוץ בירת ליכטנשטיין, עליה היא משקיפה מראש גבעה סמוכה.
טירת ואדוץ ממוקמת על מרפסת סלע בגובה של 570 מטרים מעל גובה פני הים ובגובה של כ-120 מטרים מעל העיר ואדוץ בירת ליכטנשטיין.
ממערב, הטירה מופרדת מעמק הריין על ידי רכס הרי האלפים הכמעט אנכיים, בעוד שמצפון, מזרח ודרום משתרע מישור.
הבעלים הראשונים של הטירה, היו אלה שבנו אותה, הם היו הרוזנים של מחוז ורנדנברג-סרגנס .
הערכה על פי תיארוך באמצעות טבעות עצים, שהברגפריד , המבנה הפנימי של המצודה או מגדל המגורים המאובטח, שבתוך הטירה נבנה סביב שנת 1287. ההנחה היא שחלקיה הראשונים של הטירה נבנו במאה ה-12. בעשורים שלאחר מכן הורחבה הטירה ברציפות.
החלקים מהצד המזרחי הם העתיקים ביותר.
מידות רצפת המגדל הם 12 מטרים על 13 מטרים.
בקומת הקרקע, קירות המגדל הם בעובי של עד 4 מטרים.
הכניסה למגדל הייתה בצד החצר ובגובה 11 מטרים.
הקפלה של אנה הקדושה שנמצאת בטירה, נבנתה ככל הנראה בימי הביניים.
המזבח הראשי הוא גותי מאוחר.
בשנת 1499 במלחמת שוואביה , הטירה נשרפה על ידי הקונפדרציה השווייצרית.
הצד המערבי של הטירה הורחב על ידי הרוזן קספר פון הוהנמס (1613–1640).
משפחת הנסיכים של ליכטנשטיין רכשה את טירת ואדוץ בשנת 1712 בזמן שרכשה את מרחב העיר ואדוץ.
באותו הזמן, קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, העניק את המרחב לאדון שלנברג, מליכטנשטיין ב-1699, כדי ליצור את נסיכות ליכטנשטיין.
הטירה עברה שיקום נרחב בין השנים 1904 ל-1920. וגם בתחילת שנות העשרים בתקופת שלטונו של הנסיך יוהאן השני, הורחבה פעם נוספת במהלך שנות השלושים המוקדמות על ידי הנסיך פרנץ יוזף השני.
משנת 1938, הטירה היא בית המגורים העיקרי של משפחת הנסיכים של ליכטנשטיין.
הטירה אינה פתוחה לציבור מכיוון שמשפחת הנסיכות עדיין מתגוררת בטירה.
הנסיך מקבל אורחים, נציגי מדינות ומבקרים אחרים לשיחות פרטיות בארמון.
החג הלאומי של הנסיכות, נחוג ב־15 באוגוסט מדי שנה.
הטקס הממלכתי מתקיים בשטח הטירה: החג נפתח במיסה חגיגית, המנוהלת על ידי הבישוף האזורי.
אחריה נישאים נאומים של הנסיך ונשיא הפרלמנט של המדינה.
לאחר הטקס מזמינה המשפחה הנסיכותית את האוכלוסייה לאפרטיף בגן הארמון ולמופע זיקוקים.
טירת טומפאה (באסטונית: Toompea loss) היא טירה ימי-ביניימית הממוקמת על גבעת טומפאה, במרכזה של העיר טאלין, בירת אסטוניה.
מהמאה ה-20 היא משמשת כמקום מושבו של הריגיקוגו, הפרלמנט האסטוני.
במקום בו ניצבת הטירה ניצבה לפני כן עמדה צבאית אסטונית החל מהמאה ה-9 לכל הפחות.
ב-1219 נכבשה הטירה על ידי כוח צלבני בהנהגת ולדמר השני, מלך דנמרק, במהלך קרב לינדניס .
שמונה שנים לאחר מכן כבשו את הטירה אנשי מסדר האחים הליבוניים של החרב והחלו לשפצה ולהגדילה.
ב-1237 כבשה שוב דנמרק את הטירה, וב-1346 היא נמכרה ל, שהחזיק בה ביתרת ימי הביניים.
בהשפעתו היא קיבלה צורה חלקית של מנזר, לרבות בית תפילה, בית מועצה, מעונות לאבירים, ומגדלים, שהגבוה שבהם מתנשא לגובה של 48 מטר.
מדי בוקר מונף מעליו דגל אסטוניה לצלילי ההמנון הלאומי.
בעקבות מלחמת ליבוניה ב עבר חלקה הצפוני של אסטוניה דהיום לשליטה שוודית.
השלטון החדש הסב את הטירה ממבצר צלבני למשכן מנהלי טקסי.
ב-1710 עבר השלטון במקום לידי האימפריה הרוסית, אשר הפכה את הטירה לארמון.
אז נבנה בה אגף חדש בסגנון הבארוק והאדריכלות הנאו-קלאסית.
השתכנו בו ממשל אסטוניה והמושל האימפריאלי הרוסי שלה.
במאה ה-19 נוספו לטירה פארק ובניין ארכיון.
לאחר הכרזת העצמאות של אסטוניה החליטה ממשלתה לבנות בטירה מבנה חדש שיאכסן את הפרלמנט של המדינה.
בנייתו הסתיימה ב-1922. תוכו מתוכנן בסגנון האדריכלות האקספרסיוניסטית, והוא בית הפרלמנט היחיד בעולם המתוכנן באופן זה.
במהלך הכיבוש הגרמני של אסטוניה במלחמת העולם השנייה ננטש המבנה.
בשנות השלטון הסובייטי באסטוניה (1944–1990) הוא אוכלס על ידי הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית.
לאחר שאסטוניה זכתה מחדש בעצמאותה, שב הפרלמנט האסטוני, הריגיקוגו, לאכלס את המבנה.
טירת וישגראד (בהונגרית: Visegrádi vár) היא מבצר שנמצא מעל עיקול הדנובה, בעיר וישגראד.
המבצר משתרע מפסגת הסלע הגבוהה של ועד לגדות הדנובה.
בימי הביניים היה לה תפקיד ייצוגי חשוב, שכן הטירה הייתה אחת הארמונות המפוארים ביותר של מלכי הונגריה, וגם חשיבותו המדינית והצבאית לא הייתה מבוטלת.
על תפקידו המדיני והצבאי שמר עד סוף המאה ה-17. הוא מורכב משני חלקים: הטירה התחתונה והמצודה.
חלקים מסוימים של הטירה התחתונה ממוקמים ממש ליד כביש 11. אל המצודה ניתן לעלות בכביש מספר 116 או ברגל.
במהלך ההיסטוריה, העמים באזור בנו כמה מבצרים כדי לשמור על הדרך העוברת בערוץ בשליטתם.
בשנים 1241–1242, במהלך פלישת הטטרים, נחרבה הטירה שהייתה שם והמלך בלה הרביעי בנה את מגדל המגורים המשושה ועבה הקירות, שהמסורת העממית קראה לימים מגדל שלמה.
בזמן שהמלך בנה על גדות הדנובה, אשתו, המלכה מריה לסקרינה, חיזקה את פסגת הסלע הגבוהה עם הכסף שהתקבל ממכירת תכשיטיה.
שני חלקי הטירה הושלמו על ידי החומה העוברת לאורך צלע הגבעה התלולה, שקצהו הגיע עד לארמון שעל גדת הדנובה.
בתקופת מלחמת האזרחים, בתחילת המאה ה-14, היא נכבשה על ידי הכוחות המזוינים של מאתה צ'אק, והמלך קארוי הראשון, שאיחד את המדינה, שחרר אותה על ידי מצור.
בתקופה שלאחר מכן, בנה המלך את הארמון ליד נהר הדנובה, שסיפק מגורים נוחים יותר, כך שרק חיל המצב התמקם בטירה.
בתקופת שלטונו של זיגיסמונד מלוקסמבורג, הכתר נשמר במגדל המחומש בטירה העליונה, אך בשנת 1440 הצליחה הקורטיזנית אילונה קוטנר לגנוב אותו בהוראת המלכה אליזבת האלמנה.
זמן קצר לאחר כיבוש בודה במאה ה-16, צבאות טורקיה סבבו גם סביב וישגראד, המצור הראשון עליה התרחש ב-1544, כאשר ניזוק קשות.
במאה וחצי שלאחר מכן, הארמון ההולך ונחרב החליף כמה בעלים.
ההרס הסופי שלה קרה במצור העות'מאני של 1685, אך חיילי האויב נסוגו ממנה במהרה כדי להגן על טירת בודה שהייתה חשובה יותר אסטרטגית.
במאות הבאות, מזג האוויר וההריסות בידי אנשים, כילו ביסודיות את המבנים של מתחם הטירה וגם של ארמון המלוכה לשעבר.
למרות שנערכו חפירות גם קודם לכן, רק בשנות ה-60 של המאה ה-20 החל השיקום של טירת וישגראד, ששימשה כסצנה חשובה בהיסטוריה ההונגרית.
החל משנת 2017, הטירה שופצה כחלק מתוכנית ה"".
ניתן לבקר במספר תערוכות במצודה.
בין השאר מוצגת תערוכה על תולדות הטירה, מערכת המצודה משוחזרת על פי דגם, העתק של הכתר הקדוש ותולדות שימורו, פנאופטיקון ותערוכת ציד-דיג-חקלאות.
טירת הרטהיים - היא מבנה מתקופת הרנסאנס במחוז אלקובן שבאוסטריה עילית כ-14 קילומטרים מהעיר לינץ שבאוסטריה.
היא נבנתה על ידי יאקוב פון אספן בשנת 1600, והיא אחת מטירות הרנסאנס החשובות במדינה.
המקום נודע לשמצה כאחד ממרכזי החיסול של התוכנית הנאצית T4 – אותנסיה שבה נרצחו באופן שיטתי אזרחים גרמנים נכים וחולי נפש בגז.
לאחר סיומה הרשמי של תוכנית T4, באוגוסט 1941, המתקן שימש לרצח יהודים, קומוניסטים ואחרים ממחנות ריכוז במסגרת תוכנית המכונה מבצע 14f13. לפי הערכות, נרצחו כ-30,000 בני אדם בטירה על ידי הנאצים.
מאז שנת 1997 החלה עבודה על שחזור הטירה ההיסטורית ויצירת תערוכה בנושא "ערך החיים".
טקס הנחת היסוד התקיים בשנת 1999. בשנת 2002 נקברו שרידי קורבנות, שנמצאו בחפירות שם, בארכיון הממלכתי של אוסטריה עילית בקבר שתוכנן על ידי האמן הפרגרטנר הרברט פרידל.
ב-7 במאי 2003 נחנך בטירת הרטהיים, אתר למידה והנצחה, יחד עם התערוכה "ערך חיים".
המקום משמש כיום כמקום מפגש וכמקום למידה והנצחה בפיקוח והנחיה של אגודת טירת הרטהיים.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה
הרטהיים ממוקמת באגן האפרדינג, המשתרע לאורך הדנובה.
הטירה שוכנת על הגדה הימנית של הנהר, כ-3 ק"מ דרומית לפסגה הדרומית של המסלול המעוקל של הנהר.
משפחה בשם "הרטהיים" הוזכרה במסמכים כבר ב-1130 וכנראה היו וסאלים של הבישוף של פסאו.
בשנת 1287 מוזכר כי הטירה היא בבעלות שלושת האחים, קונרד, פיטר והיינריך פון הרטהיים לאחר עסקה שביצעו מול מנזר וילהרינג.
עם זאת, בשנת 1323 תועדה משפחה נוספת כבעלים.
עד אמצע המאה ה-14 כלל המתחם בעיקרו מגדל אחד בלבד, עם בית צמוד, מוקף חומה קטנה עם סוללה וחפיר.
לאחר שהחליפה ידיים מספר פעמים הגיעה הטירה לידיה של משפחת אספן, שככל הנראה גם בנתה את הטירה בצורתה הנוכחית.
בשנת 1690 החלה מבנה חדש במקום, בסגנון הרנסאנס בצורת מבנה רגיל עם ארבע כנפיים ולו ארבעה מגדלים פינתיים מצולעים ומגדל מרכזי גבוה יותר.
בשנת 1799 רכש גיאורג אדם הנסיך מסטארהמברג את הטירה.
בשנת 1862 המקום היה במצב גרוע למדי, כפי שמראה דיווח מאותה תקופה.
בשנת 1898 תרם קמילו היינריך הנסיך מסטארהמברג את בניין הטירה, המבנים החיצוניים וחלק מהאדמה לאגודת הצדקה של מדינת אוסטריה עילית.
באמצעות תרומות נוספות, הוא הצליח להקים שם את "מוסד השוטים" לטיפול בתשושי נפש.
בין השנים 1900–1910 בוצעו שיפוצים והתאמות נרחבות על מנת שניתן יהיה להשתמש במבנה כבית אבות לנפגעי נפש.
בשנת 1926 נהרס גרם מדרגות והוחלף במעלית.
החל משנת 1939, הנאצים השתמשו בהרטהיים ובחמישה אתרים נוספים כמתקני השמדה עבור תוכנית T4, שביצעה עיקור ורצח המוני של חברים "בלתי רצויים" בחברה הגרמנית, במיוחד כאלו עם מוגבלויות פיזיות ונפשיות.
על פי ההערכות 200,000 בני אדם נרצחו במתקנים הללו, כולל אלפי ילדים.
פעולות אלה תאמו את הרעיונות הנאצים לגבי אאוגניקה.
באביב 1939 פורקה אגודת הצדקה הממלכתית.
במרס 1940 הוסב המקום למתקן "המתת חסד".
בקומת הקרקע של החלק המזרחי נבנו תא גזים ומשרפה.
מאוחר יותר, בצד המערבי של הטירה, נוסף מוסך אוטובוסים, אליו הגיעו משלוחי הקורבנות לקראת רציחתם.
במהלך השלב הראשון של תוכנית T4 בטירת הרטהיים, כ-18,000 אנשים עם מוגבלות פיזית ונפשית נרצחו בהרעלת גז פחמן חד-חמצני.
המתקן שימש גם לרציחת כ-12,000 אסירות ממחנות הריכוז דכאו ומאוטהאוזן שנשלחו לכאן להמתה בגז, ועוד מאות נשים שנשלחו ממחנה הריכוז רוונסברוק ב-1944, שהיו בעיקר חולות שחפת וכאלו שנחשבו כחולי נפש.
בטירה נערכו ביקורים קבועים של הפסיכיאטרים קארל ברנדט, פרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת וירצבורג, ועמיתו ורנר היידה.
בדצמבר 1944 נסגר שלוס הרטיים כמרכז השמדה' נוקה מראיות לפשעים שבוצעו בו ושוחזר כסנטוריום.
על פי הערכות, כ-30,000 בני אדם נרצחו בהרטהיים בין מאי 1940 לדצמבר 1944. בין הנרצחים היו פגועי נפש וכן אסירי מחנות ריכוז שונים ועובדי כפייה זרים.
ביוני 1945, קצין החקירה האמריקני צ'ארלס דמרון איתר בטירה את מה שנקרא "סטטיסטיקת הארטהיים".
הייתה זו חוברת עם מידע סטטיסטי חודשי על הרג באמצעות פחמן חד-חמצני בששת מרכזי ההרג של T4 ברייך באותה תקופה.
מכאן חושבו גם החיסכון במזון, עלויות שכירות, עלויות כוח אדם וכו'.
דוגמה מהחוברת: "חיטוי של 70,273 אנשים בעלי תוחלת חיים של 10 שנים יחסוך מזון בשווי של 141,775,573.80 רייכסמרק".
השלב האחרון בדרך להרג המוני במחנות ההשמדה כדוגמת אושוויץ היה תוכנית שכונתה 14f13 על פי מספרו של התיק המשרדי שבו תויקה.
התכנית החלה בראשית 1941 כאשר פיליפ בוהלר שהיה ראש תוכנית ה-T4 אישר לראש הס"ס היינריך הימלר להפעיל את הצוותים והמתקנים של T4 כדי להיפטר מ"עודפי אסירים" במחנות הריכוז, בייחוד אלו שלקו במחלות נפשיות או היו מוגבלים גופנית.
התכנית הזאת נודעה גם כ"אותנזיה של אסירים" או "מבצע נכה".
בשנת 1948 הוחזרה הטירה לאגודת הרווחה הממלכתית.
בשנת 1950 הוקמה בצד הצפוני מחוץ לארמון אנדרטה ראשונה על ידי אגודת השבויים הצרפתית Amicale de Mauthausen.
בשנת 1954 הושכרו בטירה דירות לאכלוס נפגעי שיטפון.
אנדרטה קטנה ראשונה בתוך הבניין הוצבה בשנת 1969 על ידי אגודת הצדקה של מדינת אוסטריה עילית (היום: החברה ליוזמות חברתיות).
אנדרטת זיכרון זו הייתה לא נגישה ובמידה רבה ללא השגחה וכך הוזנחה.
באותה שנה נפתחו גם חדרי הזיכרון הראשונים בתא הגזים ובאולם הכניסה לשעבר.
בשנת 1997 נבנו בטירה דירות חלופיות להשכרה לדיירים.
שיפוץ החלק הפנוי של הארמון אפשר לשפץ את האנדרטה.
מאז 2003, טירת הרטהיים היא אתר הנצחה המוקדש לעשרת אלפים נכים פיזית ונפשית, אסירי מחנות ריכוז ועובדי כפייה שנרצחו בה על ידי הנאצים.
ועידת הרטהיים הבינלאומית מתקיימת מדי שנתיים בטירת הרטהיים, מקום למידה והנצחה.
במרכז התערוכה "ערך חיים" עומד היחס לבעלי מוגבלויות בחברה לאורך התקופות השונות, מתקופת הנאורות דרך המהפכה התעשייתית והתקופה הנאצית ועד היום.
מוצגים שם נושאים שונים החל מחלוקת בני האדם ל"שימושי" ו"בלתי שימושי" מבחינה כלכלית ועד לדרישה הנוכחית לשוויון חברתי לאנשים מוגבלים.
כמו כן מושם דגש על רצח נכים כדוגמה ל"הרס החיים שאינם ראויים לחיים" תחת הנציונל-סוציאליזם כדוגמה לקיצוניות השלילית של הנושא.
טירת חמה היא טירה מבוצרת, הרוסה ברובה, בעיר חמה שבסוריה, סמוך לנהר האורונטס העובר בעיר.
הטירה מתוארכת לתקופת הממלכה הסלאוקית.
מאוחר יותר היא נלקחה על ידי הרומאים, ולאחר מכן נכבשה על ידי אבו עוביידה בן אל-ג'ראח.
בהמשך הטירה נשלטה על ידי הקרמטים, המירדאסידים והסלג'וקים.
הטירה נהרסה במהלך רעידת האדמה בחמה בשנת 1157. לאחר מכן היא נבנתה מחדש על ידי הזנגידים והאיובים ונהרסה שנית על ידי המונגולים בשנת 1258.
הסולטאן ביברס בנה אותה מחדש, אולם בתקופה העות'מאנית היא איבדה את חשיבותה האסטרטגית וכמעט ולא נותר ממנה דבר.
בשנים 1931–1938 משלחת ארכאולוגית דנית בראשותו של הרולד אנגולט, ביצעה באתר חפירות ארכאולוגיות שהצביעו על כך שמיקומה הנוכחי של המצודה היה מרכז האוכלוסין הראשון בעיר, והאוכלוסייה התרחבה מאוחר יותר לאזורים אחרים בעיר.
החפירות הצביעו גם על נוכחותן של שכבות ארכאולוגיות רבות, שהעתיקה שבהן היא מהאלף החמישי לפני הספירה והחדשה שבהן מהתקופה הממלוכית.
התגליות במרכז הטירה ובדרומה אישרו את ההיקף העירוני והקידמה התעשייתית בחמה בתקופות קדומות.
בנוסף נמצאו באתר אריה ומזבח מאבן בזלת, וכן קנקנים וקישוטים רבים המייצגים את הציוויליזציות השונות שהתיישבו בחמה במהלך השנים.
טירת וינדזור ממעבר דאצ'ט בליל חגיגות הוא ציור גואש מאת פול סנדבי, המתוארך לשנת 1768. היצירה נמצאת באוסף המלכותי.
הציור מתאר את טירת וינדזור בלילה, כשמדורה בוערת בחצר האמצעית של הטירה.
בצד שמאל נראית ירח מלא מעל מבנים, ובצד ימין נראה בית המנוע של המלך.
בקדמת הציור מופיעה הגדה של הנהר, לאורכה צועדים שלושה חוגגים החוזרים מן הטירה.
מדובר בתצפית לילית הכוללת גם זיקוקי דינור ותאורה מלאכותית.
פול סנדבי התחנך יחד עם אחיו הבכור תומאס בעיר נוטינגהאם.
הוא הצטרף אליו כשרטט צבאי בלשכת החימוש במגדל לונדון.
בשנת 1747 נשלח פול סנדבי לשירות המיפוי הצבאי בסקוטלנד, שם מיפה את ההיילנדס לאחר דיכוי מרד היעקוביטים.
אף ששמר על עניין בנושאים צבאיים לאורך כל חייו, נופי טבע – בצבעי מים, גואש ושמן – הפכו עד מהרה לעיקר עיסוקו.
סנדבי בילה תקופות רבות בוינדזור לאחר שמגינו של אחיו, הדוכס מקמברלנד, מונה לריינג'ר של הפארק הגדול של וינדזור.
החל משנות ה־50 של המאה ה־18, יצר סנדבי ציורים רבים של הטירה וסביבותיה.
בציור זה בוערת מדורה בחצר האמצעית של הטירה, ואורה נראה מבעד לחלונות מגדל וינצ'סטר.
ירח מלא תלוי מעל מבני הכוכב, שם שוכנת כיום הספרייה המלכותית.
אחד החוגגים – שתוי, בגרב רפויה, כובעו נפל לרגליו – רוכב על סוס עץ מאולתר.
הוא מובל חזרה לביתו לאורך דרך דאצ'ט על ידי נושא לפיד, אישה ושני ילדים.
מימין מופיע בית המנוע של המלך, שתוכנן בשנת 1718 בידי ג'ון ואנברו, ונועד לשאוב מים אל הטירה.
כמו אמנים טופוגרפיים אחרים, סנדבי שינה את פרטי המציאות לטובת הקומפוזיציה: נקודת המבט מצויה במרחק של כחצי מייל (800 מטרים) מהחזית הצפונית של הטירה, אשר צוירה גדולה בהרבה מממדיה האמיתיים, והמרווח שבין חומת הפארק הקטן לבין הטירה הושאר ריק.
יצירות מתוארכות בידי סנדבי הן נדירות, וייתכן שהציור נועד לתעד אירוע ממשי.
בשנת 1768 חל יום הולדתו ה־30 של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת (4 ביוני) וכן נולדה בתו השישית, הנסיכה אוגוסטה סופיה (8 בנובמבר).
ליל גאי פוקס (5 בנובמבר) צוין באותה תקופה במדורה בחצר האמצעית.
העובדה שהעצים בציור מכוסים עלים, והירח מצויר בגובה נמוך, תומכת בכך שמדובר ביום ההולדת המלכותי.
סביר שסנדבי כלל את הירח כדי להוסיף מקור אור נוסף ולא מסיבות אסטרונומיות.
ב־23 ביוני 1768 צוין יום הולדת המלך בגבעת טאוור בלונדון בזיקוקים שנחשבו ל"מפוארים ביותר זה שנים רבות", אך לא ידוע כיצד נחגג היום בטירת וינדזור.
באוסף המלוכה שמורות כ־500 יצירות של האחים סנדבי, מתוכן למעלה מ־150 מתארות את וינדזור או פרויקטים בפארקים המלכותיים.
לא נראה שג'ורג' השלישי רכש מהן.
הבסיס לאוסף הונח רק בידי ג'ורג' הרביעי, שרכש רבות מיצירותיהם דרך בית המסחר קולנגי, לאחר מכירת עזבונם.
רכישות נוספות בוצעו במאה ה־19 וה־20, בין השאר במכירת אוספו של סר ג'וזף בנקס בשנת 1876. מועד רכישת ציור זה אינו ידוע.
הוא נרשם לראשונה באוסף המלוכה בשנת 1909, כאשר הוצג בתערוכה של האגודה המלכותית לאמנות חובבים תחת הכותרת: "חגיגות 4 ביוני 1768 (?)".
הציור חתום ומתוארך בפינה השמאלית התחתונה: P.
טירת סינדרלה היא הטירה הנמצאת במרכז ממלכת הקסם בדיסניוורלד, וכן הטירה הנמצאת בדיסנילנד בטוקיו.
הטירה היא אחת מהמבנים המצולמים ביותר בכל העולם.
עיצוב הטירה הושפע מהאלקסר של סגוביה, טירת שוורין, טירת הוהנצולרן, טירת ד'אוסה, טירת סומיר , שאטו דה פיירפון, טירת שאמבור, טירת נוישוונשטיין וטירת קרייגייבר .
מקורות השראה נוספים כוללים את נוטרדאם דה פריז, טירת מוסנה וכנסיית טין.
הטירה תוכננה כך שתהיה גבוהה מספיק שיוכלו לראות אותה מלגונת שבעת הימים אשר נמצאת לפני ממלכת הקסם.
בקומה השנייה של הטירה מסעדה, ובקומה העליונה ישנה דירה שתוכננה במקורה עבור וולט דיסני, וכיום משמשת כסוויטת אורחים מפוארת.
הטירה הוקמה במשך 18 חודשי בנייה, והקמתה הסתיימה ביולי 1971. גובהה של הטירה הוגבל ל-57 מטרים וזאת על מנת להימנע מהתקנת אור אזהרה למטוסים על פי תקנות פלורידה באותה העת.
מבנים אחרים בדיסניוורלד, כגון "מלון מגדל הוליווד" באולפני הוליווד של דיסני, ו"הר האוורסט" בממלכת החיות של דיסני, הוגבלו בגובהם בגלל אותה התקנה.
טירת סינדרלה גבוהה יותר מפי שניים מטירת היפהפייה הנרדמת שבדיסנילנד, ונראית גדולה אף יותר מאחר שנבנתה בשיטת פרספקטיבה מאולצת - אשליה אופטית שגורמת לחפצים או מבנים להיראות רחוקים יותר, קרובים יותר, גדולים יותר או קטנים יותר ממה שהם באמת.
היא מתחמנת את התפיסה הוויזואלית האנושית על ידי חפצים בעלי קנה מידה מוכר וההבנה כי דברים רחוקים יותר נראים קטנים יותר- ולכן בגבהים העליוניים קנה המידה הוקטן לאלמנטים כמו לבנים, חלונות ודלתות.
אף שהטירה נראית כבנויה מלבנים אפורות עם רעפי גג כחולים (למעט הצריח העליון הנראה צבוע זהב), אין לבנים בטירה והיא כולה בנויה על מבנה פנימי העשוי 600 טונות פלדה, ומצופה בקירות פיברגלס.
הטירה נבנתה חלקים חלקים שהורכבו במקום, ונועדה לעמוד ברוחות שמהירותן עולה על 144 קמ"ש.
בניגוד לאמונה הרווחת, לא ניתן לפרק את הטירה במקרה של סערות חזקות במיוחד.
הטירה מוקפת חפיר בו זורמים של מים.
בניגוד לגשר המתרומם בטירת היפהפייה הנרדמת, הגשר העומד בכניסה לטירת סינדרלה אינו יכול להתרומם.
13 גרגוילים מעטרים את הטירה.
במספר מקרים מעוטרת הטירה זמנית לרגל אירועים מיוחדים:
לרגל ציון החגיגות ל-25 שנות דיסניוורלד, ב-1 באוקטובר 1996, עוטרה טירת סינדרלה והפכה לעוגת יום הולדת בגובה 18 קומות, עם "ציפויי סוכר" באדום וורוד, ו-26 נרות יום הולדת ענקיים.
הטירה נותרה בצורה זו למשך 15 חודשי חגיגת יום ההולדת.
לצורך "מהפך" זה נעשה שימוש ב-1,514 ליטרי צבע ורוד בהם נצבעה הטירה, וכן הטירה עוטרה ב-16 דובי "סוכרייה" שגובהם מטר ומחצה, 12 סוכריות גומי שגובהן מטר ומחצה, 30 סוכריות על מקל שגובהן עולה על מטר, ו-50 מסטיקים עגולים שקוטרם כ-60 ס"מ.
כמו כן נעשה שימוש בכ-300 מטר של ציפוי ורוד וכחול ששימש כ"קרם" המצפה את העוגה.
על אף העבודה הקשה שהושקעה בהפיכת הטירה לעוגה , המהפך לא היה פופולרי, כ-200 חתונות שתוכננו להיערך בטירה בוטלו בשל מהפך זה ולבסוף ב-31 בינואר 1998 הושבה הטירה למראה המקורי.
ב-16 בנובמבר 2004 הטירה עוצבה כאילו הושחתה בנייר טואלט וגרפיטי האומר "סטיץ' הוא המלך" נכתב על קירות הטירה, לרגל פתיחת מתקן הבריחה הגדולה של סטיץ'.
שינוי זה נעשה ליום אחד בלבד.
העיצוב המחודש המרכזי ביותר שעברה הטירה נעשה לרגל חגיגות החגיגה הגדולה ביותר על כדור הארץ לרגל 50 שנה לייסוד דיסנילנד.
לאחר השקיעה מוארת הטירה ב-16 מיליון נורות LED הממוקמות במרפסות וצריחי הטירה.
הטירה מהווה חלק ממופע הזיקוקים הלילי הנערך בפארק, ומשנה את צבעיה בהתאם לשלבי המופע.
באולם הכניסה של טירת סינדרלה מצויים חמישה פסיפסי קיר (מוזאיקות) המתארים את סיפור הסרט של אולפני וולט דיסני "סינדרלה" משנת 1950. הפסיפסים, שגודלם 3 X 5 מטרים, נוצרו על ידי האומן האנס ג'ואכים שארף.
בניית הפסיפסים ארכה כשנתיים, ובהם מאות אלפי ריבועי זכוכית איטלקית עם למעלה מ-500 צבעים.
חלק מהיחידות מהם עשוי הפסיפס עשויי כסף סטרלינג ו-14 קרט זהב.
הפסיפסים מתארים את סיפור סינדרלה, ומקפידים שצבע עורם של אחיותיה יהא שונה משלה - האחת "אדומה מכעס" והשנייה "ירוקה מקנאה", כאשר סינדרלה נועלת את נעל הזכוכית.
בקומה הראשונה של הטירה, לצד חדר הכניסה מצויה חנות מזכרות המיוחדת למוצרי זכוכית וקריסטל, בקומה השנייה מצויה מסעדה המכונה כיום "השולחן העגול של סינדרלה", ובקומה העליונה מצויה דירה נסתרת.
בקומה העליונה של הטירה נבנתה דירה עבור וולט דיסני - דירה שיועדה למגוריו בעת שהותו בפלורידה.
הדירה לא הושלמה בעת מותו של וולט דיסני בשנת 1966. אחיו, רוי דיסני, סירב להשתמש בדירה והיא הוסבה לשמש כמרכזיית הטלפונים של חברת התקשורת ויסטה יונייטד.
ב-7 ביוני 2006 הוכרז על ידי חברת דיסני כי הדירה תוסב לחדר אירוח מפואר, ובמהלך חגיגות "שנת מיליון החלומות", שהייתה מעיין המשך לחגיגות היובל של דיסנילנד בקליפורניה, יתאפשר למבקרים באתר להגריל שהות של לילה בדירה.
מסעדה זו נקראה בעבר "אולם הכנסים של המלך סטפן".
מאחר שלא ידוע שמו של המלך באגדת סינדרלה, המציאו מקימי הטירה את שמו, אולם על מנת שלא לעורר בלבול, ב-28 באפריל 1997, שונה השם לשמה הנוכחי של המסעדה.
טירת נוישוונשטיין נמצאת בקרבת טירת הוהנשוואנגאו ופיסן , בדרום מדינת בוואריה שבגרמניה, סמוך לגבול האוסטרי.
פירוש שם הטירה הוא "אבן הברבור החדשה".
ב-2025 הטירה הוכרזה כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם ארמונות המלך לודוויג השני מבוואריה: נוישוונשטיין, לינדרהוף, שאכן והרנכימזה.
בבנייתה של הטירה החל לודוויג השני (לודוויג המשוגע) מלך בוואריה ב-5 בספטמבר 1869. על עיצובה היה אחראי המעצב כריסטיאן יאנק ועל בנייתה הופקד האדריכל אדוארד ריידל.
הטירה נבנתה סמוך לטירה קיימת ליד הוהנשוואנגאו, שאותה שיפץ אביו של לודוויג, מקסימיליאן השני, משנת 1832 ונקראה "שוונשטיין" ("אבן הברבור").
את טירתו החדשה כינה לודוויג "הוהנשוואנגאו החדשה", ורק לאחר מותו קיבל המקום את שמו הנוכחי.
כיום מקובל להניח כי המלך החל בבניית הטירה כדי לפצות על אובדן שלטונו הממשי במדינה בעקבות חוזה כניעה שחתם מול הפרוסים.
חוזה זה נישל ממנו כל סמכות שלטונית אמיתית, ועקב כך החל להתכנס בתוך עצמו ולבנות את טירותיו המפורסמות כדי ליצור לעצמו מעין ממלכה פרטית שבה עדיין ישמש כשליט כל יכול.
לודוויג, אשר כבר מגיל צעיר התעניין בסיפורי העם הגרמניים על אביר הברבור לוהנגרין, ראה את עצמו בשגיונותיו כהתגלמותו המודרנית של האביר והקדיש את בניית הטירה לאביר שהברבור הוא סמלו, כמו גם הסמל של רוזני המחוז בו נבנתה.
לאחר שהושלמה רוב הבנייה, קרא לודוויג למלחין ריכרד וגנר אותו העריץ ואשר אחת מהאופרות שלו עסקה בסיפורו של לוהנגרין, להתגורר עמו בטירה.
הטירה נבנתה על שרידיה של טירה מתקופת ימי הביניים.
שרידים אלו היו היסוד למבנה החדש והבסיס ההשראתי לסגנון בו נבנה, סגנון נאו-רומנסקי המאדיר את תקופת אבירי ימי הביניים אשר נתפסה כרומנטית ביותר בעיני המלך הצעיר.
על אף דרישותיו של המלך השאפתן, בניית הטירה ארכה זמן רב מהצפוי, ובשלבים מסוימים של הבנייה נדרשו האמנים השוקדים על המלאכה לעבוד גם במשמרות לילה כדי לעמוד בלוח הזמנים הנוקשה שהציב המלך.
עם השלמת שער הכניסה, החלק הראשון שנבנה, העתיק לודוויג את מגוריו לטירה למספר שנים, כדי שיוכל לפקח מקרוב על העבודות.
אולם ככל שהתקדמה הבנייה, הלך המלך לודוויג והתרחק מחברת אנשים.
הוא הפך מתבודד וסגפן, ובא במגע עם אנשי חצרו רק כשהיה מחויב לכך.
בד בבד עם תהפוכות הנפש של המלך, שינה ללא הרף את הוראות הבנייה וחדרים פנימיים שינו את ייעודם ועברו הסבות, דבר שהאט אף יותר את בניית הטירה.
טקס החנוכה הרשמי של הטירה נערך בשנת 1880, אף שרבים מאגפיה טרם הושלמו, והמלך עצמו עבר להתגורר בה בשנת 1884.
בנייתה של הטירה החדשה לא הסתיימה עם מותו המסתורי של לודוויג בשנת 1886. ביוני 1886 החליטה ממשלת בוואריה להדיח את המלך שהתגורר בטירה באותה העת.
ב-11 ביוני הגיעה משלחת הדחה בפיקודו של ברנרד פון גודן לטירה, והמלך אולץ לעזוב את המקום עוד באותו הלילה.
לודוויג הושם תחת השגחתו של פון גודן, וב-13 ביוני מתו שני האנשים בנסיבות מסתוריות בסמוך לאגם שטרנברג שליד טירת ברג.
לאחר הלווייתו של המלך, שהספיק להתגורר באזור המגורים שבטירתו רק 117 ימים, הופסקו עבודות הבנייה, והאתר, על החדרים הפרטיים שבו, נפתח לקהל הרחב בתשלום, עת מרבית החדרים בתוך הארמון נשארו עדיין במצב בלתי מוגמר.
לודוויג מעולם לא התכוון לפתוח את הטירה לציבור, אך עד מלחמת העולם הראשונה היוותה הטירה מקור הכנסה יציב עבור משפחת המלוכה של בוואריה.
תחילה הורשו המבקרים לנוע בטירה בחופשיות, אך המנהג הופסק היות שנגרם נזק לרהיטים.
את סיומה הרשמי של הבנייה נהוג לציין בשנת 1891, כשבע שנים לאחר שהפכה לאתר תיירות, אולם סיום העבודות מתייחס רק למבנים שבנייתם כבר הייתה בעיצומה, ולמעשה חלקים שלמים בתוכניות הבנייה המקוריות מעולם לא הוצאו לפועל.
אחד מחלקים לא בנויים אלו הוא "המגדל הענק", אשר היה אמור להתנוסס במרכזה של החצר הפנימית ולגמד את שאר מגדליה וצריחיה של הטירה לנוכח גובהו האדיר.
בניגוד לשמועה שנפוצה במהרה לאחר מותו של המלך, הוצאות בניית הטירה לא באו מקופת המדינה הבווארית, אלא מומנו מכיסו הפרטי של המלך.
תודות למיקומה הנידח, הצליחה הטירה לשרוד את שתי מלחמות העולם ללא פגע.
עד שנת 1944 שימשה הטירה, תחת הנאצים, כמסתור ליצירות אומנות שנבזזו מצרפת.
באפריל 1945 שקל האס-אס לפוצץ את הטירה ביחד עם יצירות האומנות על מנת למנוע את נפילתן בידי האויב, אך התוכנית מעולם לא יצאה לפועל.
כ-1.3 מיליון תיירים מבקרים מדי שנה בטירה והיא מהווה את אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר באירופה.
משיקולי ביטחון, ניתן לבקר בטירה רק במסגרת טיול מודרך הנמשך 35 דקות.
קיימים גם טיולים מודרכים מיוחדים בטירה המתמקדים בנושאים ספציפיים.
בחודשי השיא יוני-אוגוסט, מבקרים בטירה כ-6,000 אנשים ביום ואורחים ללא הזמנה מראש עלולים לחכות שעות בתור.
רכישת כרטיסי כניסה מבוצעת רק במרכז הכרטיסים בהוהנשוואנגאו.
החל מפתיחתה של הטירה לקהל הרחב, ביקרו בה יותר מ-60 מיליון מבקרים (מעודכן ל-2008).
בשנת 2004, הסתכמו הכנסות הטירה מביקורים ב-6.5 מיליון יורו.
נוישוונשטיין היא מקור ההשראה לעיצוב טירת היפהפייה הנרדמת בפארק דיסנילנד, אותה בנה וולט דיסני לאחר ביקורו בבוואריה, וכן לטירות בדיסנילנד פריז ובדיסנילנד הונג קונג.
טירת סינדרלה, המוצבת בדיסניוורלד ובדיסנילנד טוקיו, אינה מבוססת עליה אלא על טירת ד'אוסה בצרפת, וכן ממספר טירות נוספות, כגון: טירת פונטנבלו, ארמון ורסאי, טירת שנונסו, שאטו דה פיירפון, טירת שאמבור, טירת שומון , האלקסר של סגוביה, טירת מושנה וכנסיית טין.
בטירה נערכו צילומי הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים".
טירת נוישוונשטיין הופיעה בסרט "צ'יטי צ'יטי בנג בנג" משנת 1968 כ"טירת וולגריה".
הטירה גם הופיעה במגוון ספרים, כמו "ארץ האגדות".
טירת סטורמונט היא בית אחוזה המצוי בבלפסט.
מבנה זה שימש, בין השנים 1921–1972 כבית המגורים הרשמי של ראש ממשלת צפון אירלנד (אולם חלק מראשי הממשלה העדיפו להתגורר בבית סטורמונט - מקום המגורים הרשמי של יושב ראש בית הנבחרים של צפון אירלנד שלא היה בשימוש מאחר שמרבית יושבי הראש העדיפו להישאר ולהתגורר בבתיהם הפרטיים).
כמו כן שימש המבנה כבניין הממשלה של ממשלת צפון אירלנד עד שנת 1982.
מאז שנת 1973 משמש המבנה למשרדי מזכיר המדינה של צפון אירלנד.
טירת סנטאנג'לו (באיטלקית: Castel Sant'Angelo) היא מבנה מעגלי גבוה הנמצא ברומא שבאיטליה.
במקור היה המבנה מאוזולאום שבנה הקיסר הרומי אדריאנוס עבור עצמו.
המבנה ממוקם בקרבת הוותיקן ושימש במשך מאות שנים כמצודה וטירה.
קבר הקיסר אדריאנוס נבנה על הגדה הימנית של נהר הטיבר בין 135–139. צורתו המקורית של המבנה הייתה אליפטית.
על גג המבנה היה גן ובמרכזו קוודריגה מוזהבת עם פסל הקיסר.
לאחר מותו האפר של הקיסר, אשתו סבינה ובנו המאומץ לוקיוס אאליוס נטמנו בחדר המרכזי (כיום "חדר האוצר") במבנה.
קיסרים נוספים נקברו במבנה, כולל האחרון בהם, קרקלה, ב-217.
אדריאנוס בנה גם את גשר סנטאנג'לו המוביל אל המבנה.
בשלהי האימפריה הרומית הפך המאוזוליאום למצודה, ב-401 הפך המבנה למבצר ושולב כחלק מחומת אורליאנוס שהקיפה את העיר.
כדי האפר מקברי הקיסרים נבזזו בביזת רומא ב-410 על ידי הויזיגותים בראשות אלאריק הראשון.
פסלי הברונה שקישטו את המקום נבזזו בביזה שנייה על ידי הגותים ב-537.
מהמאה ה-14 הפך המבנה למצודה אפיפיורית.
האפיפיור ניקולאוס השלישי קישר את המצודה לבזיליקת פטרוס הקדוש במסדרון מבוצר שכונה "הפאסטו" (Passetto di Borgo).
המצודה שימשה מקלט לאפיפיור קלמנס השביעי בעת המצור של קארל החמישי קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1527.
האפיפיור פאולוס השלישי בנה במקום דירת מגורים מפוארת עבורו, למקרה של מצור, והאפיפיור ליאו העשירי בנה במקום קפלה לצורכי תפילה.
המצודה שימשה בוותיקאן גם כבית סוהר, שבחצרו הפנימית בוצעו הוצאות להורג.
ג'ורדנו ברונו היה כלוא במצודה שש שנים (הוא נשרף על המוקד בקמפו די פיורי).
המצודה מוזכרת ככלא גם באופרה של ג'אקומו פוצ'יני "טוסקה".
על גשר סנטאנג'לו הוצאה להורג בעריפה ביאטריצ'ה צ'נצ'י על רצח אביה המתעלל.
לפי האגדה רוחה עדיין רודפת את המקום.
ב-1752 הוצב בראש המבנה פסל מיכאל הקדוש מעשי ידי הפסל הפלמי פיטר ואן ואשאפלט (Peter van Verschaeffelt).
הפסל מציג את המלאך מיכאל מניף חרב מעל ראשו, והפסל נתן לטירה את שמה מאז.
פסל זה החליף פסל שיש קודם מעשה ידי הפסל רפאלו די מונטלופו (Raffaello di Montelupo) שהוצב בראש המבנה בשנת 1536 ומצוי כיום בתוך המבנה.
הטירה מהווה כיום חלק מהמוזיאון הלאומי של טירת סנטאנג'לו.
הטירה היא מקום המחבוא של הרוצח בספרו (וגם בסרט המבוסס על הספר) של דן בראון "מלאכים ושדים".
טירת סאו ז'ורז'ה (בפורטוגזית: Castelo de São Jorge) היא טירה בליסבון, בירת פורטוגל.
הטירה עומדת על הגבעה הגבוהה ביותר במרכז ההיסטורי של העיר, והיא אחת מאתרי התיירות המרכזיים בה.
הביצורים הראשונים על פסגת הגבעה בליסבון נבנו במאה ה-2 לפנה"ס, אך חפירות ארכאולוגיות הראו כי התיישבות האדם במקום החלה עוד במאה ה-6 לפנה"ס: בתחילה שבטים קלטים ואיברים, ולאחר מכן רומים, שוואבים, ויזיגותים ומורים.
בתקופת הרקונקיסטה, כבש אפונסו הראשון, בעזרתם של צלבנים אירופים, את ליסבון ואיתה את הטירה מידי המורים, כחלק ממסע הצלב השני.
המצור על ליסבון, שהתרחש ב-1147, היה הצלחתם היחידה של הצלבנים.
על פי אגדה מפורסמת, האביר מרטים מוניז הבחין כי אחת מדלתות הטירה נפתחה ומנע בגופו, תוך כדי הקרבת חייו, מהדלת להסגר ואפשר לנוצרים להיכנס לטירה.
הטירה סייעה לליסבון למנוע התקפות מצד המורים בשלהי המאה ה-12. כשבשנת 1255 הפכה ליסבון לבירת הממלכה, הפכה הטירה למושב משפחת המלוכה (Alcáçova).
בשנת 1300 שיפץ אותה המלך דיניש הראשון בצורה רחבה.
בין 1373 ל-1375 בנה פרננדו הראשון חומה חדשה סביב ליסבון, ששרידים מעטים ממנה עדיין עומדים.
החומה החדשה החליפה את חומת המורים הישנה וכיסתה חלקים נוספים מהעיר שבעבר לא היו מוגנים, היו לה 77 מגדלים והיקפה היה כ-5400 מטרים.
החומה והטירה סבלו מהתקפות הצבא הקסטליאני מספר פעמים במהלך המאה ה-14, ב-1373 ובשנים 1383–1384.
בסוף המאה ה-14, המלך ז'ואו הראשון קרא לטירה על שם גאורגיוס הקדוש (סאו ז'ורז'ה בפורטוגזית).
מהמאה ה-14 ועד תחילת המאה ה-16, הכיל אחד ממגדלי הטירה, הטורה אלברה (Torre Albarrã), את הארכיון המלכותי.
מסיבה זו, נקרא הארכיון הלאומי של פורטוגל "טורה דה טומבו" (Torre do Tombo - מגדל הארכיון).
בשל היותה הארמון המלכותי, אירחה הטירה את קבלת הפנים שעשה מנואל הראשון, מלך פורטוגל לואסקו דה גאמה, מגלה ארצות פורטוגזי, הראשון שגילה דרך ימית להודו, כששב ממסעו ב-1498. כמו כן, בשנת 1502 הופיע בטירה השחקן והמחזאי ז'יל ויסנטה לרגל הולדת בנו של מנואל הראשון, ז'ואו השלישי.
במאה ה-16 בנה עמנואל הראשון ארמון חדש בסמוך לנהר הטחו - ארמון הריביירה.
עם בנייתו, החלה הטירה לאבד מחשיבותה.
ב-1531 ניזוקה הטירה מרעידת אדמה, ומעמדה ירד אך יותר.
ב-1569 הורה סבשטיאו מלך פורטוגל על בניית הטירה מחדש כארמון מלכותי, כך שיוכל לשהות בה כיאות.
החל מתקופת המאבק על הכתר ב-1580, שימשה הטירה כמבצר וכבית סוהר.
רעידת האדמה בליסבון בשנת 1755 פגעה בטירה קשות.
מ-1780 עד 1807, ישב בטירה מוסד הצדקה "קסה פיה" (Casa Pia), שמטרתו הייתה להעניק חינוך לילדים עניים.
ב-1788 נבנה באחד ממגדלי הטירה מצפה כוכבים, מהראשונים בפורטוגל.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 נערכו בטירה שיפוצים מקיפים.
רוב המבנים הלא מתאימים שהוספו לטירה במאות הקודמות נהרסו.
שטח הטירה מרובע, ובמקור הוקף לחלוטין על ידי חומה, מה שהפך את האזור למצודה.
השטח בתוך החומות מכיל את הטירה עצמה (castelejo) מספר בניינים, גנים וכיכר גדולה, בה טרסות לצפייה בליסבון.
הכניסה הראשית למצודה היא דרך שער, שנבנה במאה ה-19, עליו מוטבעים סמל פורטוגל, שמה של מלכת פורטוגל מריה השנייה ותאריך בנייתו, 1846. השער מוביל לכיכר הראשית, בה עומדים תותחים ישנים ופסלו של כובש הטירה, אפונשו הראשון.
בסמוך לכיכר נמצאים שרידי הארמון המלכותי, אשר בתוכם מוצג כיום מופע מולטימדיה על היסטוריית ליסבון.
בקצהו הצפון-מערבי של אזור המצודה, בנקודה הגבוהה ביותר בו, נמצאת הטירה.
אם במהלך מצור על מצודה הצליחו התוקפים לחדור את חומותיה, הייתה הטירה למחסום נוסף בפניהם.
לטירה עשרה מגדלים וצריחים, אחד מהם נמצא על חומה שחוצה את הטירה לשניים, כשדלת מחברת בין שני החלקים.
גרם מדרגות מאפשר למבקרים לעלות וללכת על חומותיה ובין מגדליה של הטירה, משם נשקף נופה של ליסבון.
המגדל בו אוחסן בעבר הארכיון הלאומי הוסב לפריסקופ שמאפשר לתיירים מבט של 360 מעלות על העיר.
מלבד החומה, מגן על הטירה מדרום וממזרח ברביקן, מעין חומה קדמית שמנעה מכלי מצור להתקרב אל החומות.
בצפון ובמערב לא היה צורך בברביקן מכיוון שמכיוונים סיפקה לה גבעה תלולה הגנה.
בנוסף, הטירה מוקפת בחלקה על ידי חפיר, שכיום יבש.
הכניסה הראשית לטירה היא דרך גשר אבן.
טירת מיי אשר נקראה בעבר טירת בארוגיל היא טירה המצוייה בקית'נס בחופה הצפוני של סקוטלנד, הצופה לעבר איי אורקני.
הטירה נבנתה על ידי ג'ורג' סינקלר, הארל הרביעי של קיית'נס במהלך המאה ה-16. בשנת 1789 שונה שם הטירה ל"טירת בארוגיל".
בשנת 1929 נרכשה הטירה על ידי רב החובל פ.
הטירה נרכשה על ידי אליזבת בווס-ליון, אלמנתו של המלך ג'ורג' השישי בשנת 1952 במטרה לשקם את הטירה ההרוסה ולהקים במקום בית נופש.
המלכה האם שיפצה את הטירה ונהגה לנפוש בה בחודשי אוגוסט ואוקטובר בין השנים 1955 ועד מותה בשנת 2002.
בצוואתה הורישה המלכה האם את הטירה ל"קרן המלכה אליזבת טירת מיי" (Queen Elizabeth Castle of Mey Trust) המנהלת את הטירה, ופותחת אותה כיום לקהל הרחב, חדרי הטירה והרהיטים העומדים בהם נשארו בה עד היום וניתן לבקר בהם
טירת סטירלינג , הממוקמת סמוך לסטרלינג, היא אחת מהטירות החשובות ביותר בסקוטלנד, מבחינה היסטורית ואדריכלית גם יחד.
צוקיה התלולים של הגבעה הפכו את הטירה לעמדת הגנה חזקה.
מיקומה האסטרטגי, אשר שימש עד סוף המאה ה-19 לשמירה על נקודת החצייה הרחוקה ביותר במורד הזרם של נהר פורת', הפך את הגבעה לביצור חשוב ביותר באזור כבר בתקופות קדומות.
לפני האיחוד עם אנגליה הייתה סטרלינג לאחד ממקומות מושבם של אנשי בית המלוכה הסקוטי כארמון, זאת בנוסף לשימוש הצבאי כטירה.
מספר מלכים ומלכות סקוטיים הוכתרו בסטרלינג, כולל מרי, מלכת הסקוטים, ב-1542, ואחרים נולדו ומתו בה.
במהלך ההיסטוריה עמדה הטירה לפחות בשמונה מצורים, כמה מהם בתקופת מלחמות העצמאות הסקוטיות, והאחרון שבהם היה ב-1746 כאשר ניסה צ'ארלס אדוארד סטיוארט לכבוש את סטרלינג ללא הצלחה.
מרבית המבנים העיקריים בטירה מתוארכים למאות ה-15 וה-16 כאשר רק מבנים מעטים שרדו מתקופת המאה ה-14. הביצורים החיצוניים הפונים לעיר מתוארכים לתחילת המאה ה-18. כיום הטירה נחשבת לאתר לאומי ומוקד תיירות חשוב בסקוטלנד והיא מנוהלת על ידי ארגון סביבה היסטורית סקוטלנד (לשעבר קרן סקוטלנד ההיסטורית).
קסטל היל, הגבעה עליה בנויה טירת סטרלינג, מהווה חלק ממחשוף סטרלינג סיל – סיל מגמטי, שגילו מוערך ב-350 מיליון שנה, אשר הפך כתוצאה מסחיפה קרחונית למבנה "צוק וזנב".
ככל הנראה נעשה שימוש באתר כבר בתקופות קדומות, מכיוון שמבצר גבעה השוכן על גוואן היל ממוקם בקרבתו, ממזרח
הרומאים עקפו את סטרלינג ובנו במקום מבצר בדונה (Doune) הסמוכה, אם כי ייתכן שהגבעה הוחזקה בידי קונפדרציה של שבטים מקומיים שכונו מאטאה (Maeatae).
ככל הנראה הוחזקה הגבעה בתקופה מאוחרת יותר על ידי הגודודין אשר זוהתה גם כיישוב בשם אייאודאו (Iudeu) אשר התקיים במקום במאות ה-7 וה-8, שם צר המלך פנדה ממרסיה על המלך אוסוויו (Oswiu) מברניקיה ב-655. האזור עבר לשליטת הפיקטים לאחר תבוסת הנורת'מברים בקרב דון נכטיין (Dun Nechtain), כ-30 שנה מאוחר יותר.
אף על פי כן, לא נתגלו בשטחי הטירה ראיות ארכאולוגיות לנוכחות קודם לתקופת ימי הביניים המאוחרים.
התיעוד הראשון אודות טירת סטרלינג מופיע בסביבות שנת 1100, כאשר נבנתה במקום קפלה על ידי אלכסנדר הראשון, מלך סקוטלנד.