tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדבריו, המנגנונים הממשלתיים הבזבזניים והסחטנות הפוליטית הובילו למחאת האוהלים ב-2011.
בשנת 1986 עבד כמפיק ועורך סרטים בחברה בבעלות ארנון מילצ'ן בהוליווד.
שנים לאחר מכן כתב שלוש סדרות טלוויזיה: הסדרה לנוער "החופש האחרון", ששודרה בערוץ הראשון בשנת 1989, קומדיית המצבים "שבט כהן", ששודרה בערוץ הראשון בשנת 1991, אותה כתב לצד אביו, טומי לפיד, וסדרת הדרמה "חדר מלחמה", ששודרה בערוץ 2 בשנת 2005.
לפיד כתב שנים עשר ספרים, בהם ספר הילדים אלבי סיפור אבירים, ספרי המתח "הראש הכפול", "החידה השישית", "האשה השנייה", הרומן "שקיעה במוסקבה" והביוגרפיה של אביו "זכרונות אחרי מותי: סיפורו של יוסף (טומי) לפיד".
בנוסף כתב את הפזמונים למחזמר "מלך היהודים" מאת הסופרת דבורה עומר, וכן את המחזה "הגיל הנכון לאהבה", אשר הוצג בתיאטרון הקאמרי בבימויו של רוני פינקוביץ'.
כעיתונאי, כתב בשנת 1993 טור בשם "ההחמצה", המוקרא בטקסי ימי זיכרון.
בנוסף עסק לפיד בכתיבת שירים, בעיקר בנושאי זוגיות והחברה הישראלית.
לפחות 22 משיריו הולחנו, 17 מתוכם על ידי חברו רמי קלינשטיין.
מרבית שיריו בוצעו על ידי רמי קלינשטיין וריטה.
שיריו הבולטים כוללים את השירים "לבכות", "שיר אהובת הספן" (בביצועה של ריטה), "גרה בשינקין" (בביצועה של להקת מנגו) ו"הגבירה מול האגם" (בביצועם של יגאל בשן ומיקי גבריאלוב).
בנוסף, הוא גם תרגם את שירו של בוב דילן "צעיר לנצח", שהולחן מחדש על ידי רמי קלינשטיין.
לפיד גם הופיע עם קלינשטיין במופע של הגיגים ושירים.
ב-19 באוקטובר 2016 הצטרף לרמי קלינשטיין וקרן פלס במופעם המשותף כאשר שרו את "צעיר לנצח".
בתחילת 2010 התרבו פרסומים באמצעי תקשורת לגבי האפשרות כי ייכנס לפוליטיקה.
בפברואר 2010, בעת ריאיון עם אייל ברקוביץ בשידור חי, ביטל לפיד את פנייתו של ברקוביץ אליו שיפתח בקמפיין לבחירתו כראש הממשלה.
בעקבות הפרסומים כתב למעסיקיו – הנהלת חברת החדשות של ערוץ 2 – כי הוא "לא הולך לפוליטיקה" כרגע, וכי ייתן התראה של שישה חודשים אם ירצה לעשות כן.
בינואר 2012, במקביל לניסיון לקדם בכנסת הצעת חוק "צינון" לעיתונאים, לקראת כניסתו לחיים הפוליטיים, הודיע לפיד על עזיבת חברת החדשות של ערוץ 2 והצטרפותו לפוליטיקה.
בעקבות הצטרפותו למירוץ חוקק בכנסת חוק (שכונה "חוק לפיד 2") הדורש ממועמדים לכנסת דיווח על תרומות וניהול חשבון בנק שקוף.
ב-29 באפריל 2012 רשם לפיד את מפלגתו ברשם המפלגות בשם "יש עתיד – בראשות יאיר לפיד".
ב-1 במאי 2012 נערך הכנס הראשון של המפלגה, שבו הציג את עיקרי המצע שלה.
לפי תקנון המפלגה יושב ראש המפלגה יקבע את רשימת מועמדיה לכנסת, יחליט בסוגיות פוליטיות כגון הצטרפות לקואליציה, וליושב הראש המייסד (לפיד) מובטח תפקיד יושב הראש עד תום כהונתה של הכנסת העשרים, מועד שבהמשך עודכן עד לתום כהונתה של הכנסת העשרים ואחת, ולאחר מכן עד לתום כהונתה של הכנסת העשרים ושתיים.
בנובמבר 2019 הוארכה כהונתו בעוד 3 כנסות, עד לתום הכנסת ה-25, ללא התמודדות.
לפיד הגדיר את המפלגה שהוא עומד בראשה, "יש עתיד", כמפלגת מרכז שתדאג למעמד הביניים ומאמינה שיש לשנות את סדרי העדיפויות הנהוגים במדינה על ידי מתן דגש על חינוך חילוני, שינוי שיטת הממשל ומלחמה בשחיתות הציבורית.
לפיד הצהיר, שיפעל לגיוס לצה"ל או לחלופין שירות אזרחי של כלל האוכלוסייה, במקביל להעלאת אחוז המועסקים בקרב חרדים וערבים.
בנוסף, הצהיר שיפעל לשינוי שיטת הממשל בישראל, בין היתר על ידי חקיקת חוק שיגביל את מספר השרים ל-18, העלאת אחוז החסימה, שיפור השירות לאזרח וחיזוק שלטון החוק.
תוכניתו המדינית כללה פינוי התנחלויות קטנות במסגרת הסדר שתי מדינות לשני עמים, שיכלול את סיפוח אריאל, גוש עציון ומעלה אדומים.
לפיד הודיע כי לא יהיו במפלגתו פוליטיקאים מכהנים, אם כי בנובמבר 2012 סיפר שהציע לציפי לבני את המקום השני ברשימת מפלגתו.
בבחירות לכנסת ה-19 התמודד תחת הסלוגן "איפה הכסף?" והוביל את מפלגתו להישג בולט, כאשר זו זכתה ב-19 מנדטים והפכה למפלגה השנייה בגודלה בכנסת.
כשנשאל לאחר הבחירות, השיב שהוא מניח שבבחירות הבאות יתמודד מול נתניהו על ראשות הממשלה וינצח.
ב-5 בפברואר 2013 החל את כהונתו כחבר הכנסת.
ב-15 במרץ 2013 חתם על הסכם קואליציוני עם "הליכוד ביתנו" על הקמת ממשלת ישראל השלושים ושלוש, שבמסגרתו הוחלט כי יכהן כשר האוצר.
ב-18 במרץ 2013 נכנס לתפקידו עם השבעת הממשלה.
באפריל 2013 נכלל ברשימת "100 המשפיעים ביותר בעולם" של "טיים מגזין".
בנימוק לבחירה נכתב כי "אם העולם באופן כללי רואה את ישראל דרך הסכסוך שלה עם הפלסטינים, לפיד מייצג באישיותו את הפוקוס הפנימי של האומה".
במאי 2013 דורג במקום הראשון ברשימת "היהודים המשפיעים ביותר בעולם" של עיתון הג'רוזלם פוסט.
בדצמבר 2013 נבחר לפיד במקום ה-31 ברשימת 100 ההוגים של כתב העת האמריקאי "פוריין פוליסי" בנימוק, כי "קרא תיגר על הגוש האורתודוקסי המשפיע".
ב-18 במרץ 2013 החל לפיד לכהן כשר האוצר.
עם כניסתו לתפקיד, הקים לפיד מועצה מייעצת המורכבת מחמישה אנשי כלכלה מן האקדמיה ומהמגזר העסקי: פרופ' מנואל טרכטנברג, פרופ' אבי בן בסט, ענת לוין, קובי הבר (ראש החטיבה העסקית בבנק לאומי) ופרופ' צבי אקשטיין (דיקאן בית הספר לכלכלה במרכז הבינתחומי הרצליה).
ב-7 במאי 2013, על רקע גירעון של 40 מיליארד ש"ח בתקציב המדינה שנוצר בשנת 2012, וצפי לגירעון תקציבי חריג של 4.9% בשנת 2013, הציג לפיד הצעה לתקציב דו-שנתי לשנים 2013–2014, תקציבו הראשון כשר האוצר.
במהלך 2013 המע"מ הועלה מ-17% ל-18%, הועלה המיסוי על סיגריות (כ-3 ש"ח לחפיסה) ואלכוהול, וקוצצה קצבת הילדים.
החל מ-2014 נקבע, בין השאר, כי מס חברות יעלה מ-25% ל-26.5%, יוטל מס רכישה חדש על רכישת דירה שנייה (כולל החלפת דירה) שיהיה 3.5% החל מהשקל הראשון.
על מנת ליישם קיצוצים בתקציב הוחלט על הפחתה או ביטול תקצוב בתי הספר החרדיים, בנימוק של היעדר הכשרה לשוק העבודה, קיצוץ בתקציב הישיבות בכ-40% (400 מיליון ש"ח בשנת 2014), דחיית מיזמים בתחום התשתיות והפחתת תוספות המיועדות למשרד החינוך.
בנובמבר 2013 הושקה ברשות החברות הממשלתיות, נבחרת הדירקטורים – מאגר מועמדים לאיוש דירקטוריונים בחברות הממשלתיות.
מתחילת דרכו הפוליטית הצהיר לפיד שמעמד הביניים אינו יכול לשאת עוד "בנטל המעמסה של הציבור החרדי", ושהוא יפעל לשילובם בצבא, בשירות האזרחי ובשוק העבודה, ואכן, לאחר התמנותו לשר האוצר נקט במהלכים בכיוון זה.
הוא קיצץ כמחצית התקציב לישיבות החרדיות וביקש לקצץ את התקציב הממשלתי והמוניציפלי לבתי ספר חרדיים, ולבטלו כליל אם לא ישתתפו בתוכנית הליבה, הוביל את "החוק לשוויון בנטל" ואיים לפרק את הממשלה אם לא יוטלו על בני ישיבות שיסרבו להתגייס סנקציות פליליות.
לפיד העביר בממשלה שינוי הדרגתי בכללי השתתפות המדינה בהוצאות מעונות יום ומשפחתונים, לפיו לימודי האב בכולל לא יהוו חלופה לעבודה, וביטול הדרגתי של הבטחת הכנסה למשפחות אברכים.
לפיד הודיע שהחוק שיזם, לפטור מתשלום מע"מ ברכישת דירה, יחול רק על מי ששירת בצה"ל או בשירות לאומי-אזרחי.
הצעת האוצר לתקציב 2015 כללה ביטול של התמיכות הניתנות על ידי המשרד לשירותי דת להקמת מבני דת חדשים, בסך 25 מיליון ש"ח לשנה.
בתגובה, התעוררה כנגדו התרעמות רבה בחוגים חרדיים, והוא הותקף על יחסו לציבור זה.
בין יתר התבטאויות חריפות המנהיג הליטאי הרב אהרן לייב שטיינמן קרא לו עמלק.
לפיד האשים את העיתונות החרדית בהסתה נגדו.
עם הקמת הממשלה התמנה לפיד גם לראשות "קבינט הדיור", ועדה בה חברים חברי ממשלה וגורמים מקצועיים, שהוקמה לצורך תיאום וקידום פתרונות דיור.
יוזמתו המשמעותית ביותר של לפיד בתפקיד זה הייתה הנהגת מע"מ אפס לזכאים על רכישת דירה ראשונה מקבלן.
יוזמה זו ספגה ביקורת עזה מצד מומחים רבים, ובהם מיכאל שראל, הכלכלן הראשי באוצר, שהתפטר במחאה, נגידת בנק ישראל, קרנית פלוג, ומנכ"לי משרד האוצר לשעבר, שמואל סלבין וירום אריאב.
עיתונאים רבים הצביעו על טעויות עובדתיות בכתיבתו ובהתבטאויותיו של לפיד, החל מימיו כעיתונאי וכלה בהסבריו להחלטות מיניסטריאליות שקיבל.
ב-2 בדצמבר 2014 פוטר מהממשלה, יחד עם ציפי לבני, על ידי ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
בבחירות 2015 הוביל לפיד את יש עתיד תחת הסיסמה של "מלחמה בשחיתות".
המפלגה נחלשה וקיבלה בבחירות 11 מנדטים.
לאחר הבחירות סירב להיכנס עם "הליכוד" למשא ומתן קואליציוני, נותר באופוזיציה והכריז שוב על מועמדותו לראשות הממשלה.
בתקופה זו ביטא עמדות ניציות יותר, ובלשונו: "אנחנו מפלגת מרכז אפילו עם נטייה קלה ימינה".
בין השאר אמר: "ארגון 'שוברים שתיקה' חותר תחת מדינת ישראל וגורם לה נזק כבד מאוד מבפנים ומבחוץ".
כחבר האופוזיציה הרבה לבקר את מדיניות הממשלה, אך גם עסק בהסברה פרו-ישראלית מחוץ לישראל, לרבות נאומים, פגישות עם פוליטיקאים בכירים בחו"ל והובלת הפגנות.
לדוגמה, במרץ 2016 יזם הפגנה בת מאות משתתפים פרו-ישראלים מול בניין מועצת זכויות האדם, ובאוגוסט 2016 הוביל עצרת תמיכה למען ישראל בסטוקהולם, שוודיה, עם מאות תומכי ישראל, חברי פרלמנט שוודים ונציגי הקהילה היהודית.
במהלך הקדנציה כיהן כראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית בין ישראל–קוריאה.
ביוני 2016 נקנס על ידי ועדת האתיקה של הכנסת בגין היעדרותו ממשכן הכנסת ב-32 מתוך 75 ימי הישיבות במושב החורף.
לפניית מיזם מאה ימים של שקיפות באשר להיעדרויותיו, השיב לפיד כי רוב פעילותו היא בוועדת החוץ והביטחון ובעיקר בוועדת המשנה לשירותים החשאיים, שישיבותיה אינן מופיעות ברשומות.
מבדיקת המיזם, לפיד הגיע לעשר מתוך 177 ישיבות במליאת ועדת החוץ והביטחון, ול-32 מתוך 98 ישיבות ועדות המשנה – הנוכחות הנמוכה ביותר בקרב חבריה.
בשנת 2017 הגיש והעביר הצעת חוק למען ילדים ואנשים על הרצף האוטיסטי, שאושר בקריאה שנייה ושלישית אף על פי שהוגש על ידיו כח"כ מהאופוזיציה.
זאת גם הודות לפעילותם של גופים חרדיים שעודדו תמיכה בקרב חברי הקואליציה, ביניהם ארגון מסוגלים של איש התקשורת אבי מימרן.
במאי 2017 הוטלו על מפלגת "יש עתיד" קנסות בסך 40,000 ש"ח על ידי הרשות למשפט, טכנולוגיה ומידע, על שהפרה את חוק הגנת הפרטיות כששלחה תעמולת בחירות על פי רשימות של ניצולי השואה שקיבלה המפלגה מקולט אביטל, לבקשתו של לפיד.
במסגרת סיכומי החקירה של המשטרה בפברואר 2018, לגבי תיק 1000 בעניינו של בנימין נתניהו וארנון מילצ'ן, הודיעה המשטרה כי לפיד הוא עד מרכזי בתיק זה.
הוא העיד במשטרה כנגד נתניהו, כי פעל לקדם חקיקה שתאריך את תקופת פטור המס לתושב חוזר בישראל על הכנסות מחוץ לישראל, ל-20 שנה (במקום 10 שנים), בעוד לפיד כשר האוצר הסתייג מהשינוי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, שנערכו באפריל 2019, התאחדה מפלגת יש עתיד עם מפלגות חוסן לישראל ותל"ם לרשימה משותפת בשם "כחול לבן".
בהסכם האיחוד הוחלט, כי אם תוקם ממשלה בראשות מועמד הסיעה, אזי בני גנץ, יו"ר מפלגת חוסן לישראל יכהן ראשון כראש ממשלה וכעבור שנתיים וחצי יחליפו לפיד.
סמוך לבחירות הוזמן לפיד לפגישה עם נשיא צרפת עמנואל מקרון.
כחול לבן קיבלה בבחירות 35 מנדטים.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים, שנערכו בספטמבר של אותה שנה, קיבלה "כחול לבן" 33 מנדטים.
במהלכה המשיך לפיד לכהן כחבר בוועדת החוץ וביטחון, מאז הכנסת ה-20.
בדצמבר 2019, לקראת ההכרזה על הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, הוסכם שגנץ יהיה מועמד הרשימה לראשות הממשלה, ללא רוטציה.
גם בבחירות אלו "כחול לבן" שמרה על כוחה וקיבלה 33 מנדטים.
ב-26 במרץ 2020 הודיע לפיד ביחד עם משה יעלון על פרישת מפלגותיהם מסיעת כחול לבן על רקע כוונותיו של יו"ר כחול לבן, בני גנץ, לקדם משא ומתן לממשלת אחדות עם הליכוד בראשות בנימין נתניהו.
השניים הקימו סיעה משותפת בשם יש עתיד – תל"ם.
ב-10 בינואר 2021 הודיע משה יעלון על סיום השותפות עם יאיר לפיד ובכך התפרקה סופית "כחול לבן" לגורמים ממנה הורכבה, חוסן לישראל, תל"ם ויש עתיד.
ב-27 במאי 2020 לאחר כינון ממשלת ישראל השלושים וחמש, הפך לפיד לראש האופוזיציה.
כהונתו כראש האופוזיציה עמדה בסימן התנגדותו הנחרצת לממשלת נתניהו-גנץ.
נוצר נתק ממושך בינו לבני גנץ, שהיה שותפו בעבר הלא רחוק, ולפיד אף התנצל בפני האנשים אותם שכנע להצביע לגנץ וגבי אשכנזי.
לפיד קבל על התיקונים בחוק יסוד: הממשלה שנועדו לאפשר ממשלת חילופים, ולהגדיל את מספר חבריה באופן "מוגזם" ו"חסר פרופורציות".
בנאומו הראשון כראש האופוזיציה תקף לפיד כאמור את ממשלת נתניהו-גנץ, וקבע כי משכן הכנסת איבד את אמונם של אזרחי ישראל.
בהתאם לחוק ולנוהג, לפיד כראש האופוזיציה פגש מעת לעת את ראש הממשלה והרמטכ"ל לקבלת עדכונים.
לפיד סירב לקבל מכונית משוריינת לצורך אבטחתו כראש האופוזיציה.
בשיא מגפת הקורונה בישראל, ביולי 2020, גרס לפיד כי לממשלה "אין זכות קיום" ומתח ביקורת על האופן בו נוהל המשבר הכלכלי שנגרם כתוצאה מהמגפה.
בתחילת אוגוסט התקוטטו נתניהו ולפיד מילולית במליאת הכנסת במסגרת דיון שיזמו חברי האופוזיציה בנושא "קריסת השירותים החברתיים".
באותו החודש התעמתו פעם נוספת, הפעם בדיון על חקיקה שתמנע מנאשם בפלילים להרכיב ממשלה, בו התריס לפיד בפני נתניהו כי לו היה מקשיב לאביו, בנציון נתניהו, לא היה עומד לדין.
ראש האופוזיציה לפיד התעמת פעמים רבות נוספות עם נתניהו והרבה לכנות אותו כ"מנותק" ו"מושחת".
ב-13 בספטמבר 2020 עם החלטת הממשלה להטיל סגר נוסף על מדינת ישראל למשך שלושה שבועות בגין מגפת הקורונה, תקף לפיד את נתניהו וקרא לו להתפטר באופן מידי.
בסוף 2020, כאשר ממשלת נתניהו-גנץ מטה לנפול, הוסר הנתק בין לפיד לגנץ וגורמים ביש עתיד – תל"ם החלו לתאם מהלכים עם אנשי כחול לבן לפיזור הכנסת ה-23. תמיכתו בהקדמת הבחירות עמדה בניגוד לקריאתו באוקטובר כי אין צורך בבחירות נוספות, וכי ניתן להקים ממשלה אחרת במסגרת הכנסת ה-23.
בבחירות לכנסת ה-24 השיגה יש עתיד 17 מנדטים והייתה לסיעה השנייה בגודלה אחרי הליכוד.
ב-5 במאי 2021, לאחר שבנימין נתניהו כשל בניסיון להרכיב ממשלה, קיבל יאיר לפיד את המנדט להרכבת הממשלה.
המשא ומתן הקואליציוני התעכב בין היתר בעקבות הסלמה ביטחונית בדמות מהומות ברחבי הארץ ומבצע שומר החומות בעקבות ירי רקטי מעזה.
לפיד הקים קואליציה של 61 חברי כנסת, משמונה סיעות: יש עתיד, כחול לבן, העבודה, ימינה, ישראל ביתנו, תקווה חדשה, מרצ ורע"מ.
לשם כך הוסכם על ממשלת חילופים עם נפתלי בנט, ראש סיעת ימינה (שקיבלה 7 מנדטים) שבה יכהן לפיד כראש הממשלה החל מאוגוסט 2023, שני ברוטציה לאחר בנט.
ב-2 ביוני 2021 הודיע לפיד לנשיא ראובן ריבלין כי עלה בידו להרכיב ממשלה.
שבועיים לאחר ההכרזה הושבע לפיד לתפקיד ראש ממשלת ישראל החלופי ושר החוץ יחד עם השבעת יתר השרים בממשלת ישראל השלושים ושש.
בטקס חילופי השרים שערך לצד שר החוץ היוצא גבי אשכנזי הביע לפיד את מחויבותו לחזק את קשרי ישראל עם המפלגה הדמוקרטית האמריקאית, והצהיר כי הממשלה תתנגד להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית אם כי בגישה שונה מזו של נתניהו.
מיד עם כניסתו אל משרד ראש הממשלה החלופי, מינה את נעמה שולץ למנכ"לית המשרד.
פורסם כי המשרד לנושאים אסטרטגיים ייסגר והסמכויות שלו יעוברו למשרד החוץ, בראשות לפיד.
ביוני 2021 התקיימו שיחות נזיפה דיפלומטיות הדדיות בין נציגי ישראל ופולין לאחר שהסיים הצביע בעד חקיקה המבקשת למחוק או להפסיק תביעות רכוש תלויות ועומדות, שלא הגיעו להכרעה ב-30 השנים האחרונות.
כך יהיה בלתי אפשרי כמעט לערער על החלטות שהתקבלו בנושא הרכוש הגזול לפני יותר מ-30 שנה.
ביולי הסנאט הפולני אישר את החוק.
לאחר שנשיא פולין, אנדז'יי דודה, חתם על החוק, לפיד הורה לממונה על השגרירות בוורשה לחזור לישראל להתייעצויות, ללא הגבלת זמן.
בנוסף, הוחלט שמשרד החוץ ימליץ לשגריר פולין בישראל להמשיך את חופשתו בארצו.
לפיד הצהיר לאחר מכן באומרו כי "אנחנו לא פוחדים מאיומים אנטישמים ולא נמצמץ מול הממשלה האנטי-דמוקרטית של פולין".
ביוני 2021 חנך את שגרירות ישראל באבו דאבי וחתם על הסכים לשיתוף פעולה כלכלי בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות.
ב-12 ביולי השתתף לפיד באירוע רשמי של מועצת שרי החוץ של האיחוד האירופי ובכך, היה לשר החוץ הראשון זה עשור שהוזמן לכינוס רשמי של המועצה.
באוגוסט 2021 מינה את יעל גרמן, לשעבר שרת הבריאות מטעם מפלגתו, כשגרירת ישראל בצרפת ואת ח"כ לשעבר שמעון סולומון לשגריר באנגולה.
מינויים אלה של חברי הכנסת מיש עתיד לשעבר התווספו לזה של רונן הופמן לשגריר ישראל בקנדה.
ב-11 באוגוסט 2021 הגיע לפיד לביקור מדיני ראשון במרוקו שבו חנך ברבאט את הנציגות הישראלית, כשר החוץ הישראלי הראשון שמגיע למדינה מזה 18 שנה (הביקור הקודם של שר חוץ ישראל במרוקו היה זה של סילבן שלום ב-2003).
באותו יום, חתמו לפיד ושר החוץ המרוקאי נאסר בוריטה על שלושה הסכמים לשיתוף פעולה בתחומי התיירות, התרבות והספורט.
למחרת, נחנכה הנציגות הישראלית ברבאט במעמד סגן שר החוץ המרוקאי, מוחסין ג'זולי.
לפיד הודיע על סיכום לשדרוג יחסי ישראל-מרוקו ליחסים דיפלומטיים מלאים.
בספטמבר 2021, הציג הצעה ביחס למדיניות מול רצועת עזה.
המתווה חולק לשני שלבים, כאשר בשלב הראשון ישוקמו מערכות החשמל, הגז, המגורים והתחבורה, וכן ישופרו משמעותית שירותי הבריאות ברצועה וייבנו מתקני התפלת מים.
לפי התוכנית, "הקהילה הבין-לאומית תפעיל מנופים על החמאס כדי לסייע במאמץ למנוע את התעצמותו".
לפיד הבהיר כי יוקם מנגנון לפיקוח כלכלי שיימנע הסטת משאבים להתעצמות חמאס.
בשלהי אותו החודש הכריז לפיד כי ישראל חידשה את יחסי הדיפלומטיים עם שוודיה לאחר משבר דיפלומטי מתמשך מאז היבחרו של סטפן לוון לראש ממשלת שוודיה ב-2014.
ב-30 בספטמבר 2021 הגיע לפיד לביקור מדיני ראשון של שר חוץ ישראלי בבחריין ונועד עם חמד, מלך בחריין במנאמה, שם חנך את שגרירות ישראל בבחריין.
באוקטובר 2021 פרסם משרד המשפטים את הסדר ניגוד העניינים המעודכן לתפקידיו החדשים בממשלת ישראל ה-36. ב-30 באוקטובר 2021 פורסם כי מינה את גיסתו קרן איליאל, פעילה בכירה ביש עתיד, לדירקטורית בקק"ל.
היא התפטרה בשבוע שלאחר מכן בעקבות ביקורת ציבורית.
במרץ 2022 יזם את פסגת הנגב, ועידה שהתקיימה בשדה בוקר ובה נפגש לפיד עם שרי החוץ של ארבע ממדינות ערב, בנוסף למזכיר המדינה של ארצות הברית, ומטרתה קידום שיתוף פעולה ישראלי-ערבי נגד איראן.
ביוני 2022 טס לביקור בזק בטורקיה לפגישה עם ראש המודיעין הטורקי הקאן פידאן.
זאת בעקבות סיכול משותף עם המוסד של שורת פיגועים איראניים שתוכננו נגד ישראלים באיסטנבול.
לפיד התמנה לתפקיד ראש ממשלת ישראל הארבעה עשר ב-1 ביולי 2022, לאחר קבלת חוק התפזרות הכנסת העשרים וארבע וקביעת מועד הבחירות לכנסת העשרים וחמש ב-1 בנובמבר במקביל המשיך לכהן כשר החוץ.
לאחר מינויו לראשות הממשלה, ביקר לפיד בצרפת, שם נפגש עם נשיא צרפת, עמנואל מקרון.
הוא שוחח טלפונית עם מנהיגים אזוריים – נשיא טורקיה ארדואן, עבדאללה השני, מלך ירדן, נשיא מצרים א-סיסי ויו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס – ואירח את נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בביקורו בישראל.
במסגרת הביקור נחתמה הצהרת ירושלים, שבה התחייב הנשיא ביידן שארצות הברית לא תאפשר לאיראן השגת נשק גרעיני.
ב-16 ביולי לאחר תקופה של רגיעה יחסית בגזרת הדרום, נורו ארבע רקטות מרצועת עזה לעבר אשקלון.
לאחר הפצצת חיל האוויר באתר תת-קרקעי לייצור רקטות בתוך הרצועה, פרסם לפיד הצהרת מדיניות ראשונה בנושא מאז נתמנה לראש ממשלה, "על כל ירי ובלון תבערה – אנחנו נגיב מהר ובלי היסוס".
בתחילת אוגוסט נעצר באסם א-סעדי, מנהיג הג'יהאד האיסלאמי בג'נין.
לאחר כמה ימי כוננות בשל התראה לפיגוע נקם מרצועת עזה, ב-5 באוגוסט יזמה ישראל את מבצע עלות השחר.
ב-18 ביולי הודיעו שרי החוץ של מדינות האיחוד האירופאי על חידוש הכינוס השנתי בין שר החוץ של ישראל לאלו של מדינות האיחוד האירופי, כפי שסוכם בהסכם האסוציאציה מ־1995.
ב-27 ביולי נפגש עם מלך ירדן עבדאללה השני בארמונו בעמאן ועם שר החוץ הירדני איימן א-ספדי.
הייתה זו הפגישה הפומבית הראשונה של מלך ירדן עם ראש ממשלת ישראל מאז 2018.
בספטמבר 2022 עסק במשבר המתמחים שדרשו את קיצור התורנויות ל-16 שעות, והוקצו תקציבים שתוכננו לאפשר את יישום המתווה שסוכם בתוך שנה.
ב-13 באוקטובר 2022 השתתף בספיישל הטלוויזיוני "מחווה לדנה אינטרנשיונל", ששודר לרגל ציון 20 שנה לארגון הנוער הגאה (איגי) ולקריירה המוזיקלית של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל והיה לראש הממשלה הראשון בהיסטוריה של מדינת ישראל שהשתתף באירוע להט"ב רשמי.
ב-27 באוקטובר 2022 חתם על הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון.
סמכותה של הממשלה לחתום על הסכם זה ללא אישור הכנסת טרם הבחירות הועמדה בסימן שאלה, נידחו עתירות בנושא בבג"ץ.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש קיבלה מפלגתו של לפיד 24 מנדטים.
גוש תומכי בנימין נתניהו זכה ברוב של 64 מנדטים בכנסת והקים ממשלה.
עם הקמת הממשלה השלושים ושבע, התמנה לפיד בשנית לתפקיד ראש האופוזיציה.
לפיד הביע תמיכה ב, ובמיוחד סביב מה שהגדיר כ"המהפכה המשפטית" ואף משטרית.
בסוף מרץ החלו שיחות פשרה בבית הנשיא.
עם זאת, בעקבות מה שראה כתרגיל פוליטי של נתניהו בנוגע למינוי נציגים לוועדה למינוי שופטים, ב-14 ביוני הורה על הפסקת ההשתתפות סיעתו בשיחות.
ממשל ביידן עסק במאמץ דיפלומטי רחב לנורמליזציה בין ישראל לערב הסעודית.
לפי הפרסומים עלתה האפשרות שבמסגרת הסכם תתאפשר תוכנית גרעין אזרחית, דבר שעורר את התנגדותו של לפיד.
בעקבות פתיחת מלחמת חרבות ברזל, אמר לראש הממשלה בנימין נתניהו שהוא מוכן להצטרף לממשלת חירום מקצועית מצומצמת שתנהל את המערכה.
בריאיון שנתן ביום ה-40 למלחמה קרא להדחתו המידית של נתניהו מראשות הממשלה, ואמר שיסכים להצטרף לממשלה תחת מועמד אחר מהליכוד.
במהלך המלחמה, הציג תוכנית לעתידה של רצועת עזה, בטווח הזמן הקצר והבינוני.
המטרות (מיטוט שלטון חמאס, השבת החטופים, השבת הביטחון ליישובי הגבול) היו זהות למטרות הממשלה.
תוכנית זו כללה מנגנון שיתוף פעולה בין-לאומי בלוויית ארצות הברית לחנק כלכלי של חמאס, נוסף על הפעילות הצבאית שהתבצעה.
לאחר המלחמה, ישראל תתייחס לעזה כשטח B, ותמשיך להיכנס צבאית כדי להגיע, אידיאלית, לפירוז הרצועה.
כח רב-לאומי בהובלת ארצות הברית ובהשתתפות מדינות ערב המתונות (ללא טורקיה וקטר) יעסוק בשיקום הרצועה; אונר"א תיסגר ולא תורשה לפעול.
לאחר השלב הזה, התוכנית מאפשרת שהרשות הפלסטינית "תיטול חלק בניהול החיים בעזה, אולם רק בתנאי שתופעל תוכנית דה-רדיקליזציה נרחבת ברש"פ, שתכלול יצירת מערכת ביטחון אפקטיבית, חינוך נגד הסתה והפסקת התשלום למחבלים".
לאחר חילופי הממשל בארצות הברית, הציג לאמריקאים תוכנית שבמרכזה העברת רצועת עזה לאחריותה של מצרים למשך 15 שנה בתמורה למחיקת החוב החיצוני של מצרים שעמד על 155 מיליארד דולר.
השליטה תוגדר כ"חסות" כדי להעביר את עזה לרשות הפלסטינית אחרי תהליך של רפורמה והפחתת הקיצוניות, עם מדדים מדידים.
+כנסתממשלהתפקידסיעהתקופת כהונההכנסת התשע עשרההממשלה השלושים ושלוש שר האוצריש עתיד2013–2015הכנסת העשריםלא כיהן בממשלהחבר כנסת2015–2019הכנסת העשרים ואחתחבר כנסתכחול לבן2019הכנסת העשרים ושתייםחבר כנסת2019–2020הכנסת העשרים ושלושראש האופוזיציהכחול לבן, יש עתיד – תל"ם2020–2021הכנסת העשרים וארבעהממשלה השלושים ושש ראש הממשלה החלופי (כשנה; 13 ביוני 2021 – 30 ביוני 2022)
שר החוץ (כלל קדנציית הקואליציה; 13 ביוני 2021 – 29 בדצמבר 2022)יש עתיד2021–2022הכנסת העשרים וחמשלא כיהן בממשלהראש האופוזיציה2022–הווה
לפיד הצהיר כי הוא תומך בחידוש המשא ומתן בין ישראל לרשות הפלסטינית.
מצע מפלגתו בשנת 2013 קרא למתווה של שתי מדינות לשני עמים, תוך שמירה על גושי ההתיישבות הגדולים, על ירושלים המאוחדת כבירת ישראל, התנגדות להחזרת רמת הגולן לסוריה והבטחת שמירה על ביטחון ישראל.
בינואר 2013 הודיע כי לא יצטרף לקבינט שיבלום שיחות שלום עם הרשות הפלסטינית.
הוא הוסיף כי סיפוח ללא הקמת מדינה פלסטינית במסגרת הסכם שלום, תסכן את צביונה היהודי של מדינת ישראל.
כחלק מהסכם שלום עתידי, אמר כי הפלסטינים יצטרכו להכיר בכך שגושי ההתיישבות הכוללים את אריאל, גוש עציון ומעלה אדומים יישארו כחלק משטחי מדינת ישראל.
לפיד האשים את הצד הפלסטיני בקיפאון בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני, והוסיף לדבריו כי "לא בטוח שהם כעם מוכנים לעשות איתנו שלום", ושאיננו אפשרי כל עוד יש ארגוני טרור פלסטיני וירי טילים, אך דוחה את הגישה כי הסכם שלום איננו מציאותי בטווח הרחוק.
לפיד מתנגד של תנועת החרם על ישראל, BDS.
הוא התבטא נגד מה שלדעתו הוא הטיה של האו"ם נגד ישראל מאז הקמת אונר"א בשנת 1950, המשרתת רק פליטים פלסטינים ומעניקה להם מעמד פליט בירושה, כך שמספרם התרחב מכ-750,000 לחמישה מיליון, ומאשים את ארגון החינוך אונסק"ו ב"מחיקת ההיסטוריה היהודית".
ללפיד השקפת עולם ליברלית בנושאי דת ומדינה.
הוא תומך בשאיפה להפרדת הדת מהמדינה והחלת נישואים אזרחיים, כולל נישואים חד-מיניים.
בשנת 2013, כאשר מפלגתו הייתה חלק מן הקואליציה, ניסה להביא להפעלת תחבורה הציבורית בשבת באזורים חילוניים.
לפיד תומך בביטול חוק המרכולים ובזכותה של כל רשות מקומית לקבוע את אופי השבת במרחב הציבורי שלה ובעד הכרה של כלל הזרמים הליברליים ביהדות, בהם הקונסרבטיביים והרפורמים.
במרץ 2021 תמך בפסיקת בג"ץ אשר קבעה כי יש להכיר בגיורים רפורמיים וקונסרבטיביים לצורך חוק השבות באומרו: "ישראל צריכה להשוות באופן מלא את זכויות כל זרמי היהדות – אורתודוקסים, רפורמים וקונסרבטיביים".
לפיד קורא לגיוס בני ישיבות לצה"ל או שירות לאומי ושילובם במשק העבודה.
בשנת 2013 איים לפרק את הממשלה אם לא יוטלו על בני ישיבות שיסרבו להתגייס סנקציות פליליות, ועתר לבג"ץ על החלטתה בנושא פטור הגיוס לחרדים.
באוקטובר 2025 אמר כי בכוונתו לקדם הצעת חוק שתקבע שמי שלא משרת בצה"ל לא יוכל להצביע בבחירות.
הוא מגדיר את עמדותיו הכלכליות כתחרותיות בשוק חופשי ויזמות ותומך בהקטנת כוחם של הוועדים הגדולים בטענה כי "ההסתדרות לא יכולה לנהל את המדינה".
במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים וארבע במרץ 2021 הודיע לפיד כי מפלגתו תומכת בלגליזציית קנאביס במודל קולורדו.
באמצע שנות ה-80 נישא לתמר פרידמן, ולהם בן.
ב-1990 נישא בשנית לצלמת העיתונות ליהיא מן, לימים סופרת ובעלת טור, ולהם שני ילדים משותפים, בן ובת שאובחנה כאוטיסטית.
מתגוררים בשכונת רמת אביב ג' שבצפון תל אביב.
שכרו של לפיד כפרזנטור של בנק הפועלים בעשור הראשון של המאה ה-21 הוערך בכ-220 אלף דולר לשנה, שכרו כמגיש "אולפן שישי" הוערך בכ-100 אלף ש"ח בחודש, ושכרו ב"ידיעות אחרונות" הוערך בכ-35 אלף ש"ח בחודש.
על פי הצהרת הון שפרסם לפיד בשנת 2015, הונו עמד על כ-10 מיליון ש"ח.על פי דירוג "פורבס ישראל", הונו של לפיד הוערך בתחילת 2019 בכ-25 מיליון ש"ח, מה שהפך אותו לשמיני בעושרו מבין חברי הכנסת העשרים.
לפיד בעל חגורה שחורה דאן 3 בקראטה, ומלבד עברית כשפת אם, לפיד דובר גם אנגלית וספרדית.
הראש הכפול: מותחן (הוצאת זמורה ביתן, 1989)
הצל של יואב: ספר ילדים (הוצאת זמורה ביתן, 1992)
הצגת יחיד: רומן (הוצאת כתר, 1993)
אלבי סיפור אבירים: ספר ילדים (הוצאת כתר, 1998)
החידה השישית: מותחן (הוצאת זמורה ביתן, 2001)
עומדים בטור: לקט טורי עיתונות (הוצאת ידיעות אחרונות, 2005)
האישה השנייה: מותחן (הוצאת זמורה ביתן, 2006)
שקיעה במוסקבה: מותחן פסיכולוגי (קשת הוצאה לאור, 2007)
הגיבורים שלי: ארבע הרצאות תנ"כיות (הוצאת משכל – ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2008)
זיכרונות אחרי מותי, סיפורו של יוסף (טומי) לפיד (הוצאת כתר, 2010)
שוב עומדים בטור (הוצאת ידיעות ספרים, 2011)
מסע אל העתיד (הוצאת ידיעות ספרים, 2017)
מלחמה וחלום, אוטוביוגרפיה (הוצאת כתר, 2024)
הגיל הנכון לאהבה (הוצג בתיאטרון הקאמרי, 2007)
"צעיר לנצח" (תרגום לבוב דילן)
יאיר לפיד הייתה תוכנית ראיונות ואירוח ישראלית, בהנחייתו של יאיר לפיד, אשר שודרה בשנים 2000–2007 בערוץ 2 במשך שמונה עונות, במסגרת זכיינית השידור "רשת".
התוכנית היא המשכה של תוכניות האירוח אותם הנחה לפיד, "יאיר לפיד חי בעשר" ששודרה בין השנים 1997–1999 בערוץ 3, ו"סוגרים שבוע עם יאיר לפיד" ששודרה בין השנים 1995–1997 בערוץ הראשון.
התוכנית זכתה להצלחה רבה, ולפרס מסך הזהב שלוש שנים ברציפות (פרס המוענק על פי בחירת הקהל).
במסגרת התוכנית אירח לפיד בשידור חי אנשים בולטים הקשורים במידה רבה בענייני האקטואליה, אם בעולם הפוליטיקה, הבידור או הציבור, מישראל ומהעולם.
באולפן התוכנית התראיינו מאות אנשים, בהם ראשי הממשלה אהוד אולמרט, אריאל שרון, בנימין נתניהו, אהוד ברק, שמעון פרס ויצחק שמיר; ואנשי בידור ותרבות מובילים, כגון ארז טל, אבי קושניר, איל קיציס, יעל בר זוהר, נינט טייב, עפרה חזה, גילה אלמגור, אהוד מנור, מיקי גבע, נעמי שמר וצביקה הדר.
המרואיין הראשון בתוכנית הבכורה היה אריק איינשטיין.
כמו כן, שודרו ראיונות מיוחדים עם אנשים מוכרים מחו"ל, כגון: ג'וליה רוברטס, ארנולד שוורצנגר, ריצ'רד גיר, ביל גייטס, סטיבן הוקינג והדלאי לאמה.
לרוב, היה לתוכנית מבנה קבוע:
פתיחה: בתחילת התוכנית מגיע לפיד לאולפן, ומדבר, לרוב באופן הומוריסטי וברוח בידורית לגבי אירועי השבוע.
במקרה וקרה אירוע חמור בולט, משוחח לפיד עם צופיו בנושא זה.
אירוח: אירוח קומיקאי, בעונה השמינית: יונתן ברק (בעונות קודמות: שלום אסייג, ליאור שליין ואחרים), המשוחח עם לפיד וצופיו ברוח סאטירית על אירועי השבוע החולף.
עקב הפופולריות שלה זכו חלק מהקומיקאים שהתחילו את דרכם בפינה זו, נוצרה לה תדמית של מזניקת קריירות של קומיקאים.
חלק מהקומיקאים שהתארחו זכה לתוכנית משלו.
ראיון ראשי: חלק בו מראיין לפיד אדם בולט, עליו התמקדה התקשורת בשבוע החולף.
ראיון משני: ראיון שני בו משוחח לפיד עם אדם נוסף בולט, שגם הוא קשור באופן אקטואלי.
הופעה: הופעה מוזיקלית של אמן בולט, שלעיתים מתארח גם ב"שאלון המורחב".
שאלון מורחב: קטע בו שואל לפיד מספר שאלות, לרוב עקביות, אדם בולט מעולם הבידור.
הצגת התוכנית הבאה: חלק בו מראה לפיד קטע של דקה מהפרק של התוכנית המשודרת אחריו, בעונה השמינית: "הישראלים".
פינה קומית: פינת סטנד-אפ, לרוב במסגרתה הרגילה, אך לעיתים גם במסגרת שיחה עם לפיד.
לרוב מדובר בבדרן המתארח לכל אורך העונה כולה; בין הקומיקאים: טוביה צפיר, ירדן בר-כוכבא, רמי ורד, אדיר מילר, ליאור שליין, שלום אסייג, עדי אשכנזי, רותם אבוהב וענת מגן-שבו אשר הופיעו ביחד, ליטל שוורץ, יונתן ברק וארז שלם.
יאיר נָוֶה (נולד ב-5 בספטמבר 1957) הוא אלוף במילואים בצה"ל שבתפקידו האחרון כיהן כסגן הרמטכ"ל.
בעבר כיהן בין היתר כמפקד פלחה"ן גולני, כמפקד חטיבת גולני, כקצין חי"ר וצנחנים ראשי, כמפקד אוגדת עזה, כמפקד פיקוד העורף וכמפקד פיקוד המרכז.
נוה נולד, גדל והתחנך בבני ברק בשם יאיר מנהיים.
בנעוריו למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים (במחזור אשר כלל שני קצינים נוספים בדרגת אלוף: אלעזר שטרן וישי בר; וכן הרב הצבאי הראשי לשעבר, תת-אלוף רפי פרץ) והיה פעיל בתנועות הנוער עזרא ובני עקיבא.
בשנת 1975 התגייס לצה"ל, בחר לשרת בחטיבת גולני ושובץ בגדוד 12. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
נוה שימש כמפקד כיתה במחלקת המרגמות בפלוגה המסייעת של גדוד 12. עם סיום קורס קציני חי"ר חזר למסייעת ומילא תפקידי מפקד מחלקה, סגן מפקד ומפקד פלוגה.
במבצע ליטני הוא היה מפקד הפלוגה המסייעת שהשתתפה בקרבות על תל עכוש ודהור.
לאחר מכן מונה למפקד גדוד 13 והוביל אותו במבצעים מורכבים בלחימה בדרום לבנון, ובהם בין היתר קרב כנגד 25 מחבלים, במהלכו הרג הגדוד 18 מחבלים ולקח בשבי שבעה.
בתפקידיו הבאים שירת כמפקד גדוד בבית הספר לקצינים של צה"ל.
בשנת 1987 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת תורת חי"ר וצנחנים במפח"ש ובמקביל למפקד חטיבת הנגב.
בשנת 1989 מונה למפקד עוצבת חירם (חטיבה מרחבית 769) בעוצבת הגליל.
בשנים 1991 עד 1993 כיהן כמפקד חטיבת גולני.
בשנת 1999 מונה למפקד אוגדת עזה ובהיותו בתפקיד זה פרצה האינתיפאדה השנייה.
לאחר שלראשונה נורתה פצצת מרגמה על שדרות, ב-16 באפריל 2001, נכנס צוות קרב גדודי תחת פיקודו למרחב בית חאנון ופעל לחשוף את השטח שממנו נורו פצצות המרגמה, במבצע שנקרא "צבעי פסטל".
במפגש עם עיתונאים אמר נווה שצה"ל יישאר במרחב בית חאנון ככל שידרש על מנת להסיר את איום המרגמות משדרות.
בעקבות הדברים הגיע לחץ מצד ארצות הברית וצה"ל הסיג את כוחותיו מרצועת עזה.
ההתבטאות ותוצאותיה הביאו לעימות בין נווה לבין הרמטכ"ל, שאול מופז.
בשנים 2001 - 2003 כיהן נווה כראש מטה הזרוע לבניין הכוח ביבשה.
בשנת 2003 קודם לדרגת אלוף ומונה למפקד פיקוד העורף, תפקיד שמילא עד למינויו למפקד פיקוד המרכז בינואר 2005. בכך היה מפקד הפיקוד הראשון החובש כיפה.
מתוקף תפקידו השתתף בפינוי נפגעי מתקפת הטרור בסיני.
בהיותו מפקד פיקוד המרכז התבטא בריאיון לרוני דניאל כי "ההרתעה של הטרור צריכה להיעשות דרך ה־M16 ולא דרך ה־F16", ושלתפיסתו צריך להתייחס אל הלוחמה ביהודה ושומרון ועזה כאל מלחמה מוגבלת ולא כאל בט"ש מוגבר.
בשנת 2005 לאחר מספר עימותים של חיילי צה"ל בפיקוד המרכז עם תושבי ההתנחלויות ביהודה ושומרון, ובמיוחד אלו שבגזרת החטיבה המרחבית שומרון, האשים מפקד גדוד 202, סא"ל גיא חזות, במהלך כנס בנושא תוכנית ההתנתקות בו נכח גם הרמטכ"ל יעלון, את נוה כי אינו מגבה את חייליו אל מול המתיישבים.
בשנתיים שבהן כיהן כמפקד פיקוד המרכז ירדו משמעותית מספר הפיגועים והנפגעים מהם באזור שתחת פיקודו.
בשנת 2007 סיים את תפקידו והשתחרר מצה"ל.
באותה שנה מונה לסגן נשיא בחברת "אזורים", ובשנת 2008 מונה למנכ"ל חברת "סיטיפס", זכיינית הקו הראשון של הרכבת הקלה בירושלים.
ההתנתקות, פרשת עמונה וצווי ההרחקה
בתקופת כהונתו אירעו תוכנית ההתנתקות (חלקה המצומצם בצפון השומרון), והרס הבתים בעמונה.
בעקבות מעורבותו בביצוע תוכנית ההתנתקות ומאוחר יותר בהריסת הבתים בעמונה, הפך נוה לדמות לא אהודה בקרב חלקים מהציבור הדתי-לאומי.
מבקריו מחו גם על חתימתו על עשרות צווי הרחקה לתושבים מיהודה ושומרון.
גוף המתקרא בשם "בית הדין לענייני עם ומדינה" בראשותו של הרב ישראל אריאל קבע כי חל עליו דין מוסר, דבר שעורר סערה ציבורית.
השב"כ הצמיד לו מאבטחים באותה תקופה, דבר שהיווה אצלו נקודת שבר גדולה כפי שהעיד, שכן לפי דבריו - בשכם, כחייל ומפקד הוא הסתובב ללא מאבטח, אבל לבית הכנסת היה צריך להגיע עם מאבטח.
בריאיון לעיתון "הצופה" בנובמבר 2008, אמר כי פרש מתפקידו בעיקר בשל התנהגות של מנהיגים רוחניים בציבור הדתי הלאומי שלא גיבו אותו ולא גינו את הקיצוניים שירדו לחייו ולחיי משפחתו, והגדיר את עצמו כ"נכה של הציונות הדתית".
על מעשיו בתקופת ההתנתקות אמר כי לאחר שהביע את התנגדותו לתוכנית בכל דרג ופורום אפשרי והפור נפל, הוא בחר באופציה הפחות גרועה, והיא לקיים את החלטות הממשלה בעניין.
האופציה האחרת הייתה לדעתו פירוק צה"ל וחורבן המדינה.
את מעשי הציבור הדתי-לאומי כינה "סגידה לעגל הזהב של ארץ ישראל השלמה", שבה בשם הדבקות בערך של ארץ ישראל פוגעים בערכים חשובים אחרים כמו עם ישראל ותורת ישראל.
נוה חשף כי בתוכנית ההתנתקות לא כפה על חיילים שהפינוי נגד את תפיסתם לעסוק בכך, ו"שלח לתפקידים אחרים פלוגות שלמות".
בנוסף לכך ציין שהיה אחראי ליצור מראש מגורים חלופיים ביד חנה ובשבי שומרון לאנשי צפון השומרון שהתפנו, למורת רוחם של אנשי הדרג המדיני, שלא רצו שיעסוק בזאת.
ב-2010 עם מינויו לסגן הרמטכ"ל פנה אליו הרב זלמן מלמד במכתב ברכה, בו הוא שיבח את פעילותו נגד הטרור ביהודה ושומרון, וציין כי את "פקודת הגירוש" ביצע נוה "באופן היותר מתחשב".
מבצע שני מגדלים ותחקיר "הארץ"
ביוני 2007 נערך מבצע שני מגדלים, בו נהרג בכיר הג'יהאד האסלאמי זיאד מלאישה יחד עם פעיל נוסף בארגון.
נוה התראיין לכתבה ואמר: "עזוב אותי מהנחיות בג"ץ [...] אני רוצה שיפגעו במבוקש ישר, בלי להתמזמז." הוא דחה את הטענות וטען כי האישור לירי ניתן מכיוון שהמחבלים היו חמושים ובמטרה למנוע סיכון לכוח צה"ל.
בעקבות פרסום התחקיר פרסם היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, חוות דעת שדחתה את מסקנותיו, ולפיה "אין כל יסוד לטענה לפיה צה"ל התעלם מהוראות בג"ץ בנוגע לפעולות סיכול ממוקד".
ב-4 באוקטובר 2010, לאחר 3 שנים מחוץ לצה"ל, החליט שר הביטחון אהוד ברק למנות את נוה לסגן הרמטכ"ל במקום בני גנץ.
נוה החל לכהן בתפקיד זה ב-25 בנובמבר 2010.
בתחילת פברואר 2011, לאחר שמינויו המיועד של המועמד לתפקיד הרמטכ"ל הבא, יואב גלנט, בוטל, החליטו ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון אהוד ברק למנות את נוה לרמטכ"ל זמני, לתקופה בת חודשיים אך בסופו של דבר הוחלט למנות את בני גנץ לרמטכ"ל ולוותר על מינוי רמטכ"ל זמני.
נוה המשיך לשרת כסגן הרמטכ"ל, ובינואר 2013 סיים את תפקידו.
לאחר סיום התפקיד נשאר בצה"ל כשהוא משמש כפרויקטור ובמקביל חוקר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
במאי 2013 הודיע שר הביטחון, משה יעלון, על כוונתו למנות את נוה ליו"ר התעשייה הצבאית, אך המינוי נדחה על ידי הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות שקבעה כי נוה נתון לניגוד עניינים, עקב כוונתו להציג מועמדות לתפקיד הרמטכ"ל.
לאחר שלא נבחר לתפקיד הרמטכ"ל, נוה הודיע כי יפרוש בסוף שנת 2014.
ב-2015 שימש נוה יו"ר דירקטוריון יוויז'ן אייר.
באותה שנה החל עובד כיועץ בחטיבת "יבשה ותקשוב" של חברת אלביט מערכות.
בשנת 2018 מונה לעמוד בראש הפרויקט של מעבר תעש מערכות מרמת השרון לרמת בקע בנגב עבור אלביט מערכות, שרכשה את הראשונה.
נוה בעל תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה ותואר שני במדע המדינה והמזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה, בעל תואר שני נוסף במנהל עסקים בתוכנית המנהלים של אוניברסיטת תל אביב.
נוה סיים בהצטיינות את לימודיו במכללה לביטחון לאומי והוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
נוה נשוי ואב לארבעה ילדים.
הוא בן דודו מדרגה שנייה של השר וחבר הכנסת לשעבר דני נוה, ודודו של השחקן והבדרן נדב נוה.
יאיר פנטילט (10 בינואר 1939 – 23 במרץ 2022) היה רץ ישראלי, אלוף ושיאן ישראל בריצות בינוניות בשנות ה-60. היה לאתלט הישראלי הראשון שירד מ-4 דקות בריצת 1500 מטר (מדידה ידנית).
פנטילט ייצג את ישראל באולימפיאדה (רומא 1960), בארבע מכביות ובשלושה כינוסי הפועל.
הוא התאמן במועדון מכבי תל אביב, בהדרכתו של אברהם גרין.
בשנת 1957 לקח חלק במשחק דרבי במסגרת ידידותית במדי קבוצת הכדורגל של מכבי תל אביב, במהלכו ניצחה מכבי 6–0. פנטילט הבקיע את אחד השערים.
בתחרות שנערכה באתונה, יוון במאי 1959 סיים פנטילט במקום שלישי בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש של 1:57.6 דקות, שיפור לשיא בן 7 השנים של אריה גליק (1:59.7 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בראשון לציון ביוני אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב ראשונה בקריירה שלו, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:01.1 דקות, לפני בנימין סדק מהפועל גן שמואל (2:02.3 דקות) ועמוס גלעד מהפועל גינוסר (2:05.3 דקות).
מדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:13.8 דקות, אחרי יוסף סלמה ממכבי חיפה (4:10.9 דקות) וזונדל סדק מהפועל גן שמואל (4:11.0 דקות).
בתחרות שנערכה ב-11 ביוני 1960 קבע בריצת 800 מטר שיא ישראלי חדש של 1:56.5 דקות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי הוא זכה בשתי מדליות אישיות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:58.4 דקות, לפני קוטנר מהפועל נוף ים (2:02.2 דקות) והכהן ממכבי חיפה (2:05.0 דקות).
מדליית כסף, בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.5 שניות, אחרי אלימלך שוחט מהפועל דליה (50.9 שניות) ולפני הכהן (53.8 שניות).
בתחרות שנערכה במכון וינגייט ב-10 באוגוסט 1963 קבע פנטילט בריצת 1500 מטר שיא ישראלי חדש של 3:56.2 דקות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכו באוגוסט 1965 הוא זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר, בתוצאה של 3:56.4 דקות, אחרי ריי רוזמן מבריטניה שקבע שיא מכביה חדש של 3:51.2 דקות ולוי מארצות הברית (3:54.3 דקות).
בתחרות שנערכה בלונדון בריטניה ב-5 באוגוסט 1967 סיים פנטילט במקום רביעי בריצת 1500 מטר, בשיא ישראלי חדש של 3:52.4 דקות, שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי יובל וישניצר (3:43.3 דקות).
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בברייטון בריטניה ב-10 באוגוסט הוא סיים במקום שלישי בריצת 800 מטר, בשיא ישראלי חדש של 1:51.3 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כ-9 שנים ונשבר על ידי דוד לאוגומר בן ה-15 (1.50.8 דקות).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון רמת גן בסוף יוני 1968 הוא זכה בשתי מדליות אישיות, זהב וכסף.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמינית שנערכו באוגוסט 1969 הוא זכה במדליית ארד בריצת 800 מטר, בתוצאה של 1:52.9 דקות, אחרי פ.
ג'נקס מדרום אפריקה שקבע שיא מכביה חדש של 1:50.9 דקות ואלן קואן מבריטניה (1:52.5 דקות).
פנטילט שימש כמזכיר איגוד הספורטאים האולימפיים הישראליים.
אחיו, נתנאל פנטילט, היה רץ מצטיין שזכה באליפויות ישראל.
פנטילט נפטר ב-23 במרץ 2022 ונטמן בבית העלמין ירקון.
בסך הכל שבר פנטילט, 5 פעמים את השיא הישראלי בריצת 800 מטר, 7 פעמים את השיא הישראלי בריצת 1500 מטר והחזיק בשיאים ישראלים, בריצת 600 מטר, בריצת 1000 מטר, בריצת 2000 מטר ובריצת מייל.
בריצת שליחים 4x400 מטר היה שותף לקביעת שיא ישראלי בתחרות שנערכה באנקרה, טורקיה בשנת 1962.
בשנת 1960 זכה פנטילט בתואר ספורטאי השנה בישראל.
פנטילט זכה בשנת 2001 במסגרת אירועי המכביה השש-עשרה, בעיטור מכבי ישראל.
יאיר פרג (17 באוגוסט 1929 – 25 בספטמבר 2001) היה מדען ופרופסור לבוטניקה וגנטיקה של צמחים.
פרג נולד בתל אביב-יפו בשנת 1929 וגדל בשכונת בורוכוב בגבעתיים.
בילדותו היה חבר בתנועת "הנוער העובד והלומד", שירת בארגון "ההגנה" ובגיל 17 התגייס לפלמ"ח.
במלחמת העצמאות שירת בגדוד השלישי של חטיבת יפתח.
על אף שהיה חולה אסתמה קשה השתתף בכל קרבות החטיבה.
בסוף המלחמה היה ממייסדי קיבוץ צרעה שבפרוזדור ירושלים והחל בלימודי בוטניקה באוניברסיטה העברית.
לאחר מכן למד לימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית והיה למומחה בולט בתחום הפטריות.
פרג הוא המדען הישראלי הראשון שהחל לעבוד בתחום של גנטיקת המיקרו אורגניזמים עם יוצרי אנטיביוטיקה.
עזר בהקמת הגן הבוטני באוניברסיטת תל אביב.
כבוטנאי למד פרג את צמחיית חבל מודיעין ואף תכנן להוציא קטלוג צמחים בנושא זה.
הוא אף גילה בגבעת התיתורה זן נדיר של נורית, נורית צהובה עם מעבר לאדום.
במלחמת יום הכיפורים שהה בשנת שבתון באנגליה, ממנה חזר באופן עצמאי והצטרף ללחימה בסיני.
בשנת 1986 פרש פרג לגמלאות.
תחילה התיישב בשילת ולאחר מכן נמנה עם מייסדי מכבים.
באותה עת החל להקדיש מזמנו לפיתוח אתרים באזור מודיעין ובארץ כולה.
שנים רבות עמד בראש "העמותה לשימור אתרים ונוף במודיעים" והיה בעל תפקיד חשוב במאבק להצלת גבעת תיתורה.
בין מאבקיו האחרים: מניעת סלילת כביש באתר הארכאולוגי חירבת אל מידיא, התרעה על ריכוז רדון ותיעוש יתר באזור מודיעין.
פרג היה חבר בחברה להגנת הטבע, במליאת רשות הגנים הלאומיים ובחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
כתב למעלה מ-150 מאמרים וכתבות בנושא מודיעין, במספר עיתונים נחשבים.
על שמו נקראת 'דרך יאיר פרג' המובילה מכביש 443, החל מצומת מכבים רעות, אל הכניסות לשכונות מודיעין מכבים ורעות.
בשנת 2011 יצא לאור הביוגרפיה שלו שנכתבה על ידי רעייתו גיסיה פרג, סיפור חייו של פרופ' יאיר פרג, איש פלמ"ח, מדען באוניברסיטה העברית בירושלים, ומעל הכל - לוחם למען שמירת הטבע ומורשת העבר.
יאיר לוי (נולד ב-11 באוקטובר 1952) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת ש"ס.
לוי למד בבית הספר תיכון, בסמינר לרבנות והוא בעל הסמכה לרבנות.
בשירותו הצבאי, שירת בשריון כמפקד מחנה בחטיבה 9, ואף נפצע במלחמת יום הכיפורים.
בשנים 1988–1992 כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-12 מטעם מפלגת ש"ס.
והיה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת הכספים, ועדת החוץ והביטחון והוועדה למאבק בשימוש בסמים ובאלכוהול.
לוי הוא מייסד מערכת החינוך העצמאית של ש"ס, "אל המעיין", וכן היה מנהלה.
הוא הואשם כי במסגרת תפקיד זה העביר 300 אלף שקלים לגורמים פרטיים, ובהם לקרובי משפחתו.
בכל זמן חקירותיו, טען כי מעולם לא לקח לעצמו אלא נתן לנזקקים.
בעסקת טיעון נקבע שלקח את הכסף לנזקקים, אך השופט לא קיבל את עסקת הטיעון, ושלחו למאסר.
לוי הורשע בעבירות של גנבה בידי מנהל, זיוף מסמך בנסיבות מחמירות, רישום כוזב במסמכי תאגיד ומרמה והפרת אמונים בתאגיד, ונידון ל-4 שנות מאסר בפועל, 3 שנות מאסר על-תנאי וקנס בסך 275,000 ש"ח.
הוא שוחרר מהכלא ב-1996. לוי לא שב מאז לפוליטיקה.
לאחר שחרורו עבר לוי לניהול סמינר אור החיים.
יאיר נוסובסקי (נולד ב-29 ביוני 1937) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער.
נחשב לאחד מסמליו של מועדון הפועל כפר סבא.
נולד וגדל בתל אביב להורים שעלו ב-1925 מפולין ומליטא.
גדל בשכונת מוצקין שליד גן מאיר והתחנך בבית הספר תל נורדאו.
שיחק בקבוצת הנערים של הכח רמת גן וב-1953 עבר לקבוצת הנוער גדנ"ע יהודה.
ב-1955 עבר לקבוצת הבוגרים של הפועל כפר סבא ושימש כשוער מחליף של חיים לוין ולאחר מכן כשוער מחליף של מקס ווזניאק
נוסובסקי ("נוסו") שיחק במדי הפועל כפר סבא בין השנים 1955–1971, ובין השנים 1973–1977. בתווך שיחק בקבוצות הפועל באר שבע והכח רמת גן, עמה היה שותף לזכייה באליפות המדינה בעונת 1972–1973, עת שיחק ברוטציה עם דני מאנו.
בשנת 1975 זכה בגביע המדינה במדי כפר סבא.
"נוסו" זכה להבקיע 4 שערים מעמדת השוער.
בסוף עונת 1976–1977 פרש נוסובסקי ממשחק ומונה למנהל הקבוצה בהפועל כפר סבא.
נוסובסקי שימש כשוער מחליף בנבחרת ישראל, והופיע במדיה שלוש פעמים: בשנת 1961 נגד נבחרת אנגליה עד גיל 23, בשנת 1965 נגד נבחרת בולגריה ובשנת 1970 נגד נבחרת אתיופיה.
בנוסף, נוסובסקי היה חבר בסגל נבחרת ישראל למונדיאל 1970.
נוסובסקי הוא גמלאי של חברת אגד ומתגורר כיום בהוד השרון.
יש לו שני ילדים מנישואיו הראשונים ובת אחת מנישואיו השניים.
בנו עופר שיחק גם הוא כשוער במדי הפועל כפר סבא.
יאיר קדר (נולד ב-13 ביוני 1969) הוא במאי קולנוע תיעודי, אוצר ומנהל אמנותי, ופעיל בקהילה הגאה.
יצר את מיזם "העברים", הכולל 19 סרטים תיעודיים באורך מלא שזכו ב-40 פרסים בישראל ובעולם.
זוכה פרס וייל בלוך ופרס ראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במומבאי על סרטו "החלון הרביעי" על עמוס עוז, 2021, זוכה במקום הראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה (2016) על סרטו ליליאן יחד עם אילן פלד ומועמד לפרס אופיר בקטגוריית הסרט התעודי לשנת 2017 ובשנת 2019 עם סרטו "דבש שחור".
זוכה פרס הגרדיבה לשנת 2025 על סרטו "פרויד.
כ-במאי קולנוע להט"בקי, ביים את הסרט הזמן הוורוד בשנת 2009 וסרטים להטב"קים נוספים.
בתחום התרבות והתקשורת, קדר היה מיוזמי חגיגות המאה למשוררת לאה גולדברג ושימש עורך ראשי של מגזין מסע אחר בתחילת המאה ה-21.
בשנת 2026 ייסד קדר פסטיבל בינלאומי בשם אלף, חוגגים עברית ביום השפה העולמי של האו"ם.
פסטיבל זה נערך ב-2026 בשש ערים בעולם - ברלין, שטוקהולם, ברלין, ניו יורק, בוסטון, והוליווד בפלורידה, בהשתתפות סופרים, קולנוענים וחוקרים, כירמי פינקוס, רובי נמדר, מאיה ערד, שאולי מלמד, ג'וליה פרמנטו ואחרים.
הוא בוגר תואר ראשון ושני בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, ותושב תל אביב.
בשנת 2003 נולד בנו מיכאל רון קדר, בהורות משותפת עם העיתונאית זהרה רון.
ובשנת 2017 התחתן עם גידי יונה בנישואים אזרחיים בדנמרק, שהוכרו לאחר מכן במשרד הפנים בישראל.
לימד קולנוע בבית הספר סם שפיגל בירושלים, ובמוסדות אקדמיים שונים, בהם בית הספר שנקר, מכללת בית ברל ומכללת עמק יזרעאל.
מאז תחילת שנות התשעים עוסק בכתיבה ובעריכה עיתונאית.
כתב ברשת שוקן, "הארץ", "מסע אחר", "דבר" ובמגזינים אחרים.
זוכה פרס בני ברית לעיתונות יהודית עולמית וזוכה פרס האיחוד האירופי לדיווח עיתונאי באגן הים התיכון.
בשנים 2000–2005 שימש כעורך וכסגן עורך במגזין הגאוגרפי "מסע אחר".
בשנת 2005 השיק את מיזם "העברים", שזכה עד כה ב-30 פרסים בתחרויות שונות.
יזהר, קרולינה, דן מירון ואחרים) ביצירת דיוקנאות קולנועיים ביוגרפיים של דמויות מרכזיות בתרבות העברית ובקנון הספרותי שלה.
במרץ 2013 הושק אתר האינטרנט של המיזם.
סרטי המיזם הוקרנו ברחבי הארץ והעולם בעשרות פסטיבלים ובערוצים 8, 2, 1, ו-10, בפני מאות אלפי צופים.
רטרוספקטיבות חגיגיות נערכו למיזם בין השאר במוזיאון היהודי בברלין ב-2018, בדוקאביב 2019, באוניברסיטאות קיימברידג ואוקספורד בבריטניה ובמקומות רבים אחרים.
המיזם זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום הקולנוע לשנת 2016, ובפרס הסדרה הטובה ביותר על מיזם העברים בתחרות הסרט הדוקומנטרי לשנת 2015 של פורום היוצרים, בפרס המוזיקה המקורית ובפרס עיצוב הפסקול.
קדר זכה גם במקום הראשון בפסטיבל הקולנוע בחיפה 2016 על סרטו ליליאן יחד עם אילן פלד, והיה מועמד גם לפרס אופיר בקטגוריית הסרט התעודי לשנת 2017. בשנת 2019 ערך פסטיבל דוקאביב רטרוספטיקה מיוחדת למיזם העברים, כמו גם מכון ון ליר, המוזיאון היהודי בברלין וגופי תרבות אחרים בישראל ובעולם.
בעבר פעיל חברה ותרבות, ואיש תקשורת בתחומי עריכה, כתיבה, יזמות ואקטיביזם.
יחד עם גדעון טיקוצקי יזם את אירועי חגיגות המאה ללאה גולדברג, שבמהלכן נערכו עשרות אירועים ויוזמות תרבותיות, היה ממייסדי תחום הלימודים ההומו-לסביים והקוויריים בישראל, וערך את האנתולוגיה המחקרית הראשונה בתחום, מעבר למיניות, יחד עם עמל זיו ואורן קנר.
הקים מיזמי תקשורת לקהילה הגאה (העיתון "הזמן הוורוד" ומגזין התרבות "תת תרבות"), שבמסגרתם עודד ייצוג וביטוי לקהילות גאות מגוונות, בין השאר לקהילה הטרנסית בזמן הוורוד, כמו גם את "מילון אבן שושנה" לסלנג להט"בי, ותיעד את ראשית התגבשות הקהילה המאורגנת.
כעורך ראשי הוביל את מגזין מסע אחר בתחילת המאה ה-21.
"הזמן הוורוד", סרט תיעודי, בימוי, תסריט ותחקיר: יאיר קדר, הפקה: נורמה.
הסרט הוקרן במאי 2009 כסרט הנעילה של פסטיבל דוקאביב 2009. הסרט, פרי עבודה של שלוש שנים, מציג את ההיסטוריה של הקהילה ההומו-לסבית בתל אביב בשנות ה-80 וה-90 דרך עיניו של קדר, ומכיל קטעי ארכיון רבים, מוזיקה של אליוט, וראיונות עם גל אוחובסקי, עוזי אבן, עמל זיו, אדיר שטיינר ואחרים.
לאה גולדברג בחמישה בתים, סרטו התיעודי על חייה ויצירתה של המשוררת לאה גולדברג, שנוצר במסגרת סדרת הביוגרפיות הספרותיות העברים, הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל דוקאביב 2011, והופק בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, שירות הסרטים הישראלי והרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
הסרט זכה בקטגוריות העריכה, המוזיקה המקורית ועיצוב הפסקול בתחרות הקולנוע הדוקומנטרי 2011. את פסקול הסרט שרה קרולינה, ואת המוזיקה המקורית כתב אלי סורני.
7 הסלילים של יונה וולך, סרטו התיעודי על יונה וולך, הפרק השני בסדרת "העברים", הוקרן בבכורה עולמית בתחרות הרשמית של פסטיבל הקולנוע ירושלים, 2012. הסרט הופק בתמיכת ערוץ 8, שירות הסרטים הישראלי וקרן רבינוביץ.
זוכה פרס הסרט הטוב בקטגוריית סרט תיעודי וזוכה בקטגוריית עיצוב פסקול בתחרות פרסי הקולנוע הדוקומנטרי 2012.
"המעורר, י.ח ברנר", 2015, הפרק הרביעי בסדרת "העברים", בהשתתפות אריק גלסנר, אריאל הירשפלד, מנחם ברינקר ואחרים, בקריינות של דורון תבורי ומנשה נוי, אנימציה: דוד פולונסקי, רועי ניצן, בתמיכת קרן מקור ורשות השידור.
הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל דוקאביב מאי 2015 ובעשרות מקומות ברחבי הארץ והוקרן בערוץ הראשון.
"אשה פשוטה, זלדה", 2015, הפרק השישי בסדרת העברים, בהשתתפות חוה אלברשטיין, הלית ישורון, יונדב קפלון, חמוטל בר יוסף, בתמיכת קרן מקור, קרן אבי חי, רשות השידור, שירות הסרטים הישראלי, הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2015 וזכה בפרס לסרט בנושא מורשת יהודית בפסטיבל.
"ליליאן", 2016, זוכה המקום הראשון בפסטיבל הקולנוע בחיפה 2016, מתוך הפרויקט המוקומנטרי "נעלמות", יחד עם אילן פלד.
סיפור חייה הדמיוני של המשוררת העיראקית יהודית ליליאן לוי.
הפקה, תסריט, בימוי: אילן פלד ויאיר קדר, בהשתתפות: קרן מור, אמירה הס, איל שגיא ביזאווי, ליסה פרץ, אריאל הירשפלד, גילה יונה, רחל שולר, אילנה בצרי ואחרים, בכורה בפסטיבל חיפה 2016. מועמד לפרס אופיר בקטגוריית הסרט התיעודי2017, ולפרס התעודה.
חופשית בתחרות הקולנוע התעודי 2018. בתמיכת יס דוקו.
"יונה", 2016, מתוך הפרויקט המוקומנטרי "נעלמות", יחד עם אילן פלד.
סיפור חייה הדמיוני של הרקדנית התימניה יונה תנעמי, הפקה, תסריט, בימוי: אילן פלד ויאיר קדר, בכורה בפסטיבל היהודי ירושלים, 2016, בתמיכת יס דוקו.
"בבה", 2017, מתוך הפרויקט המוקומנטרי "נעלמות", יחד עם אילן פלד.
סיפור חייה הדמיוני של השחקנית הטרנסית בבה, הפקה, תסריט, בימוי: אילן פלד ויאיר קדר.
בכורה בפסטיבל הקולנוע הגאה 2017, מועמד לפרס על תחקיר, עריכה ועריכת פסקול בתחרות הקולנוע התיעודי 2017 ובתחרות התעודה החופשית, בתמיכת יס דוקו.
פרויד", 2025, סרט על חייו של זיגמונד פרויד.
משתתפים: אדם פיליפס, ענת צור מהלאל, ערן רולניק ואחרים.
זוכה פרס הפיצ'ינכ בפסטיבל סלוניקי, זוכה פרס ראשון בפסטיבל הקולנוע והאמנויות מנהיים, גרמניה.
הבחירה הרשמית פסטיבל חיפה, זוכה פרס הסרט התיעודי/אנימציה, פסטיבל הסרטים הבינלאומי של ג'איפור, הודו, זוכה פרס הסרט התיעודי/אנימציה, פסטיבל הסרטים של ניו דלהי, הודו, 2025. כמו כן ,הסרט הוקרן במוזיאון פרויד בווינה, מוזיאון פרויד בלונדון, באוני' קיימברידג' ואוקספורד בבריטניה ובספרית הקונגרס בוושינגטון.
בספטמבר 2025 הוקדש לסרט גיליון מיוחד של כתב העת "בטיפולנט", וסביב הסרט אורגנו ימי עיון במכונים הפסיכואנליטיים של ניו יורק, כלכותה, סן דייגו, שיקגו, סן פאולו וטורונטו.
"השאלונים", סדרת טלוויזיה, יזם וערך, הפקה: נורית קידר, בימוי: דורון סולומונז לערוץ yes דוקו (שבה גדעון הירש, מנכ"ל הוועד למלחמה באיידס, סיפר על היותו נשא ודיבר על מותו הקרוב - הוא אכן התאבד בדצמבר 2008).
הסדרה, שכללה ארבעה פרקים בנושאי מוות, אהבה, מין וכסף, שודרה בבכורה ב-2006.
"אדינבורו לא מחכה", ישראל 1996, בבימוי ארז לאופר, הפקה: יאיר קדר, על קבוצת תיאטרון ישראלית שמעלה ערב סיפורים גאים באדינבורו פרינג' פסטיבל בסקוטלנד, בהשתתפות נעם מאירי, צחי גראד, איציק כהן, חגי אייד ואחרים.
זוכה פרס קולנוע פורץ גבולות, פסטיבל דרום 2015.
"ישורון: 6 פרקי אבות", יזם והפיק: יאיר קדר, בבימוי עמיחי חסון, הפרק התשיעי בסדרת "העברים", בהשתתפות הלית ישורון, דורי מנור, דן מירון, מנחם פרי, חדוה הרכבי ואחרים, עיצוב: התאומים, איתמר תורן ואלמוג סלע, בתמיכת קרן אבי חי, שירות הסרטים הישראלי, תאגיד השידור כאן, הבכורה הרשמית של פסטיבל דוקאביב 2018.
"לבדיתי, אגדה על מרים ילן שטקליס", מפיק ראשי: יאיר קדר, בבימוי ראובן ברודסקי, הפרק ה-12 בסדרת "העברים", בהשתתפות אושרה שוורץ, אהרון אפלפלד, נורית זרחי ואחרים, בתמיכת קרן אבי חי, שירות הסרטים הישראלי, הקרן החדשה לקולנוע ולטלוויזיה, הבחירה הרשמית פסטיבל הקולנוע הבינלאומי חיפה 2018. זוכה ציון לשבח, פסטיבל חיפה 2018
"איבד פוגל את פוגל", מפיק ראשי: יאיר קדר, בבימוי איילת עופרים, הפרק ה-13 בסדרת "העברים", בהשתתפות לילך נתנאל, אגי משעול, מנחם פרי, ג'וליה פרמנטו ואחרים, עיצוב: ארז גביש, נעה הבר.
בתמיכת קרן אבי חי, שירות הסרטים הישראלי, קרן מקור, מיזם ירושלים, הבחירה הרשמית פסטיבל הקולנוע הבינלאומי חיפה 2018. זוכה ציון לשבח, פסטיבל חיפה 2018
ז'קלין כהנוב", מפיק ראשי: יאיר קדר, בבימוי רפאל בלולו, הפרק ה-14 בסדרת "העברים", בהשתתפות איל שגיא ביזוואי, דוד אוחנה, בטין אמיר ואחרים, עיצוב: נועה הבר, בתמיכת קרן אבי חי, שירות הסרטים הישראלי, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, הבחירה הרשמית דוקאביב נגב, 2018, הבחירה הרשמית דוקאביב 2019.
"האקטיביסט - קרל מרקס", מפיק ראשי: יאיר קדר, בימוי ותסריט: בנימין פריידנברג, הפרק ה-18 בסדרת "העברים".
עריכה: רון גולדמן, מיקי כהן.
עיצוב ואנימציה: נעה הבר, בהשתתפות דני גוטווין, דב חנין, אלון לי גרין ואחרים.
בתמיכת כאן, קרן רבינוביץ, שירות הסרטים הישראלי, מועצת הקולנוע, משרד התרבות ומפעל הפיס.
"הזמן הוורוד - סיפורן של הקהילות הגאות", סרט קצר על הקמת הקהילה הגאה בישראל, מתוך פרויקט מאה הראיונות של מייסדי הקהילות הגאות.
יוצרים: שגיא בורנשטיין, אודי ניר, יאיר קדר.
בתמיכת ממשלת גרמניה וקרן רבינוביץ, הבחירה הרשמית: פסטיבל הסרטים הגאה, 2022.
אמא ואבא, יש לי משהו לספר לכם, בימוי: יאיר קדר, הפקה: קסטינה, 2010, סרטו התיעודי האישי של אסי עזר, ששודר בשידורי קשת ביולי 2010.
סטף, בימוי: יאיר קדר, הפקה: גרין הפקות, 2016, סרט מוזמן על חייו של התעשיין סטף ורטהיימר.
"זאת היונה", 2013, ספר על יצירתה וחייה של יונה וולך, עורכים: הלית ישורון ויאיר קדר.
הספר מכנס מבחר משירתה, ומבחר של שירים גנוזים מתוך מחברות היומן האחרונות שלה, מסות ומאמרים על יצירתה.
הוצאת מודן, העברים והקיבוץ המאוחד.
"מעבר למיניות", 2003, עורך, יחד עם עמל זיו ואורן קנר קובץ מאמרים בתאוריה קווירית ובלימודים הומולסביים, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
כל הכנסות הספר הוקדשו לוועד למלחמה באיידס.
הקים בשנת 1991 קבוצת קריאה ללימודים הומו-לסביים ותאוריה קווירית.
ערך והפיק יחד עם נעם מאירי את ההצגה "יש לו מלים משלו", המבוססת על מונולוגים שכתבו הומואים ישראלים.
ההצגה הועלתה ברחבי ישראל ובעולם, והייתה נושא הסרט התיעודי "אדינבורו לא מחכה לי" בבימויו של ארז לאופר (1996).
הקים קבוצת קריאה לתאוריה קווירית וללימודים הומו-לסביים בבית סבתו בתל אביב, שהפכה לאחר מכן לחוג קריאה באוניברסיטת תל אביב ולימים הכנס "סקס אחר".
הקים וערך את כתב העת הקווירי הראשון בישראל, שיצא בשני גליונות בלבד, בשם "תת תרבות", בהשתתפות אנשי רוח ואמנים ישראלים, בהם משה גרשוני, עדי נס, ראובן כהן, דן דאור, נעמי טליתמן, דגנית ברסט ואחרים.
הקים וערך את הירחון "הזמן הוורוד", העיתון המרכזי של הקהילה ההומולסבית.
העיתון חולק חינם ויצא בעשרת אלפים עותקים החל מ-1997. הוא המשיך עיתונים אחרים של הקהילה, בהם "מגעים" ו"נתיב נוסף", אבל נבדל מהם בכך שכלל לסביות וטרנסג'נדרים, בכך שהיה חינמי ונגיש, ובכך שנקט קו פוליטי לא-מתפשר ונועז.
ב-2009 יצר את הסרט ההיסטורי "הזמן הוורוד" על סיפורה של הקהילה הגאה בשנות השמונים והתשעים וב-2022 יצר את "הזמן הוורוד - סיפורן של הקהילות הגאות", המבוסס על מאה ראיונות עם ותיקי הקהילה בבימוי ובעריכת שגיא בורנשטיין ואודי ניר, אוצר ומפיק: יאיר קדר.