tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית כנסת ראשון בעיר נבנה בסביבות שנת 1660 ובית קברות יהודי ראשון הוקם בשנת 1661. ההתיישבות היהודית הוזכרה לראשונה בסעיף בזיכיון של מנהיים ב-1 בספטמבר 1660, שהונפק על ידי קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
היהודים מוזכרים גם בתוכנית "שלוש-עשרה הנקודות" בה הוגדרו הזכויות והחובות של תושבי העיר הגרמנים ושל היהודים המתיישבים בה.
במסגרת זאת, היהודים קיבלו מעמד של יהודי חסות.
הוענקו ליהודים חירויות נרחבות יחסית והם קיבלו מעמד שוויוני ביחס לתושבי העיר הגרמניים.
אולם, מספר שנים לאחר מכן, ההסכם הנ"ל, כמו גם העיר כולה נהרסו על ידי הצרפתים במהלך מלחמת תשע השנים במרץ 1689.
תושבי העיר ברחו ממנה והתיישבות מחדש החלה רק עשר שנים לאחר מכן סביבות שנת 1700, כאשר בית כנסת חדש נחנך בעיר.
חקר מקור ההתיישבות היהודית מסובך, שכן ליהודים באותה תקופה לא היו שמות משפחה אחידים והם נאלצו להגר ממקום למקום בכל דור, במיוחד בשל כך שדור הבנים של מתיישבים יהודים בגרמניה לא יכול היה לחדש את כתב החסות של הוריהם ונשללה זכותם למגורים בעריהם.
מצד שני, בשל לחץ מהתושבים הגרמניים שבעיר, הוחלט על ידי מועצת העיר בשנת 1717 לאסור על היהודים במנהיים להראות את עושרם בציבור.
"לבישת שמלות יקרות וגלימות עשויות דמשק (סוג בד) ומשי" היו אסורות ליהודים, אף על פי שהיהודים "גרו בארמונות והבתים היפים ביותר, גרו ברחובות האלגנטיים ביותר וחגגו את חתונותיהם במלוא הדרם".
רוב המשפחות הגיעו אל העיר מאמצע המאה ה-18, במיוחד בשל החלטתו של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ (ששלט בין השנים 1716–1742) לעלות את מספר המשפחות המקסימלי במנהיים למאתיים ב-23 במאי 1717 – כשמינית מכלל אוכלוסיית העיר.
ההתיישבות היהודית במנהיים העניקה לעיר, שעוד סבלה מהשלכות המלחמה, שגשוג כלכלי חדש.
אליאס היום , לדוגמה, האב של משפחת היצרנים מאייר, הגיע למנהיים מן העיר שטוטגרט בסביבות 1740. בהמשך המשפחה נקראה משפחת לדנבורג, הבעלים של בנק לדנבורג , אליו גם השתייך אזרח הכבוד בעיר מנהיים קרל לדנבורג.
כבר ב-1750 היו במנהיים 18 יהודי חצר.
בשנת 1780, מנהיים כבר נקראה "ירושלים הגרמנית", והייתה אחת הערים עם למעלה מ-1000 חברי קהילה יהודית, יחד עם פרנקפורט, המבורג, פירט וגלוגוב.
בשנת 1809, בשל צו ממשלתי של הדוכסות הגדולה של באדן, "היהודים" של באדן נרשמו לראשונה כקהילה דתית מאורגנת בשם כולל כקהילות היהודיות בבאדן, אשר "כפופות" למועצה העליונה.
בשנת 1809, על פי מפקד אוכלוסין רשמי, גרו במנהיים 1095 תושבים יהודיים.
בסביבות 1830 היהודים היוו 7% מכלל האוכלוסייה (20 אלף תושבים).
מתוך היהודים, כשני שלישים עסקו כסוחרים.
באופן כללי, לתושבים היהודיים במנהיים היה תפקיד משמעותי בשגשוג הכלכלי בעיר במאה ה-19. פעלו בעיר עסקים בבעלות יהודים שסחרו בבדים, ברזל, תבואה וטבק, כמו גם מפעלי סיגריות, לדוגמה מפעלי הסיגריות של גוטצ'אק מאייר.
הוקמו על ידי יהודים בעיר הוצאת ספרים (לספרות משפטית ופוליטית) וגם מפעל זכוכית וצלולואיד שזכה להכרה בינלאומית.
בשנת 1827 הוקמה הרבנות המחוזית במנהיים (Bezirksrabbinat).
בשנת 1875 כבר היו במנהיים 3943 תושבים יהודים, שהיוו 6.6% מכלל אוכלוסיית העיר.
ליהדות מנהיים היה תפקיד חשוב בתרבות העירונית, בזכות קרנות אליהן תרמו בזכותן היה ניתן לממן את ההרשלבד, הגלריה לאמנות העירונית, מוזיאון ה"רייס", וספריית העיר.
בשנות ה-50 של המאה 19 הוקם בית הכנסת הגדול במנהיים שלא שרד את תקופת גרמניה הנאצית.
ב-1925, הקהילה היהודית במנהיים כללה 6972 תושבים והייתה לקהילה הגדולה ביותר בבאדן.
מתחילת המאה ה-19, לקהילה היהודית היה מעמד שווה לצד הקהילות הנוצריות בתנופת וקידום העיר.
שמות יהודים נקשרו לחברות תעשייתיות מובילות, מוסדות תרבותיים וחברתיים ויהודים היו בעלי תפקידים בגופים פוליטיים החל מעיריית מנהיים ועד הפרלמנט הגרמני.
האווירה במנהיים לרוב לא הייתה אנטישמית בשל המבנה החברתי של העיר (רוב האוכלוסייה השתייכה למעמד הפועלים), לכן הנאצים שהיו בעיקר באזור הצפוני של באדן, הדגישו את הצד המנהלי של הרדיפה כדי לעקור את היהודים מעסקיהם בעיר.
מצבם של היהודים במנהיים לאחר תפיסת הנאצים את השלטון
לאחר חקיקת החוקים האנטי-יהודיים נשמעה ביקורת בתוך הקהילה ובני הקהילה החלו לבנות "עולם יהודי" סגור עם בתי ספר משלהם, בית אבות ובית חולים.
נוסדו עמותות כדי לפרנס את היהודים ללא הכנסה.
במהלך ליל הבדולח נהרס בית הכנסת במנהיים ובית הכנסת פיודנהיים הועלה באש.
חנויות ובתים של יהודים נבזזו וחפציהם נשרפו.
חברי הקהילה המובילים ברחו או גורשו לדכאו .
אחרי כיבוש צרפת נערכה "אקציית ואגנר-בירקל" במהלכה נאספו על ידי הגסטפו, ב-22 באוקטובר 1940, אחרוני יהודי מנהיים שהתגוררו בה וגורשו ברכבת למחנה המעצר גירס.
המוסדות היהודיים נסגרו ובכך חדלה להתקיים קהילת יהודי מנהיים.
הקהילה היהודית הוקמה מחדש לאחר רדיפות הנאצים באוקטובר 1945 עם 120 חברים בלבד.
ביניהם היו עקורים המתגוררים במנהיים ו-47 חוזרים מהטרנספורט האחרון לטרזיינשטט.
באותו זמן, המרכז הקהילתי ובית הכנסת שלהם היו ממוקמים בבית היתומים היהודי לשעבר ברחוב R7, מס' 24.
כאשר הוקמה אנדרטת "מלאך השלום" ב-1952, אופי ההנצחה עדיין היה שנוי במחלוקת.
ראש העירייה הרמן היימריך (1885–1963) ביקש ליצור מקום של אבל ציבורי והנצחה קהילתית לאוכלוסייה.
האנדרטה נועדה לתרום לפיוס בעם המפולג בשאלה כיצד להתמודד עם העבר.
הפסל, שנוצר על ידי הפסל גרהרד מרקס ונחנך בנוכחות הקנצלר הפדרלי קונרד אדנאואר ביום האבל הלאומי, הועבר לבסוף במאי 1983 ממיקומו הבולט יותר ב-B4 ל-E6.
באמצע שנות ה-50 הצליחה הקהילה היהודית לבנות בית כנסת חדש ברחוב מקסימיליאן, שנחנך ב-1957. זה היה בית הכנסת החדש השני שנבנה בדרום מערב גרמניה לאחר השואה.
את מימוש הפרויקט קידם באופן משמעותי ראש העירייה לשעבר הרמן היימריך.
לבסוף, בשנת 1987, נחנך בית הכנסת החדש של מנהיים.
אנדרטה הוקמה ברובע העתיק ב-2003. שמות הקורבנות היהודים במנהיים כתובים בכתובת מראה על קוביית הזכוכית.
הקובייה עצמה הוקמה בזווית כך שתצביע על מרכז מגרש המסדרים.
סמיואל אדלר – (נולד ב-4 במרץ 1928) הוא מלחין ומנצח יהודי-אמריקאי ממוצא גרמני.
ארנסט אוסטר – (26 בינואר 1908 – 30 ביוני 1977) היה פסנתרן, מוזיקולוג ותאורטיקאי מוזיקה יהודי-גרמני.
– נפטר 7 בנובמבר 1786) היה רב בגרמניה ומחבר ספרים.
שמואל איינשטיין – (6 בנובמבר 1928 – 19 באפריל 2017) היה ראש ישיבת פוניבז' לצעירים.
גרטרוד שרף גולדהבר – (14 ביולי 1911 – 2 בפברואר 1998) הייתה פיזיקאית גרעינית יהודיה-אמריקאית ילידת גרמניה.
אברהם פריץ דוד – (2 במרץ 1910 – 5 באוגוסט 1974) היה סרג'נט במשטרת היישובים, במלחמת השחרור אחראי לתחבורה הימית לגליל המערבי המנותק, מורה בבית הספר הימי בחיפה ומנהל ההוראה בבית הספר לקציני-ים בעכו.
מריאן כהן – (17 בספטמבר 1922 – 8 ביולי 1944) הייתה פעילה במחתרת היהודית בצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה.
יהודה לוי – 16( בינואר 1926 –17 ביוני 2019) היה פיזיקאי וחוקר יהדות אמריקאי ישראלי.
מוריץ מאייר-מאהר – (17 בינואר 1869 – 30 ביולי 1947) היה פסנתרן ומורה לפסנתר גרמני ממוצא יהודי.
יהודה ניצן – (17 בינואר 1923 – 4 ביוני 2005) היה מפקד בפלמ"ח וקצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כיועץ הכספי לרמטכ"ל.
יוליוס סימון – (1875 – 1969) היה איש עסקים, כלכלן ופעיל למען הציונות.
אוטו קאהן – (21 בפברואר 1867 – 29 במרץ 1934) היה בנקאי, נדבן, אספן אמנות ומצנט יהודי-אמריקאי ממוצא גרמני.
רוברט קאהן – (21 ביולי 1865 – 29 במאי 1951) היה מלחין ופסנתרן יהודי-גרמני ומורה למוזיקה.
מוריץ קנטור – (23 באוגוסט 1829 – 10 באפריל 1920) היה מתמטיקאי והיסטוריון של המתמטיקה, יהודי-גרמני.
הילדה קסטן – (22 במאי 1917 – 8 בספטמבר 2002) הייתה מחלוצות המחול בארץ ישראל, רקדנית וכוריאוגרפית.
נתן שניידר – (נולד ב-6 באוקטובר 1954) הוא סוציולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר לממשל וחברה במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
קהילת יהודי נאנסי התגוררה בעיר נאנסי, שהייתה בעבר בירת חבל לורן, בצפון מזרח צרפת ובכפרים שסבבו אותה.
בשנת 1286 רכשו יהודים בית קברות בכפר הסמוך לקסו Laxou (החל מהמאה ה-20 הוא הפך לאחד הרבעים של העיר נאנסי).
יישוב יהודי בעיר עצמה התקיים בנאנסי מאמצע המאה ה-14 ועד לגירוש היהודים מדוכסות לורן בשנת 1477. הקהילה התחדשה זמנית באמצע המאה ה-16, ולאחר מכן חדלה להתקיים, עד שהוקמה מחדש בימי שלטונו של לאופולד, דוכס לורן.
על פי מסמכי הארכיון של העיר נאנסי נמצא שהנוכחות היהודית בנאנסי הייתה קיימת כבר מהמאה ה-12. בשנת 1286 היהודים רכשו בית קברות בכפר לקסו Laxou הסמוך.
בשנת 1341, ומאוחר יותר בשנת 1455, התיישבו כמה יהודים בננסי עצמה ובסביבותיה.
בשנת 1470 חיו בעיר עשר משפחות יהודיות.
בשנת 1477, הדוכס רנה השני, דוכס לורן, (המנצח בקרב בקרב על נאנסי כנגד שארל הראשון, דוכס בורגונדיה "הנמהר"), החליט לגרש את היהודים מהעיר.
לאחר מכן, דוכסות לורן, שנאנסי הייתה בירתה, נותרה עוינת לנוכחותם של יהודים במשך זמן רב מאוד.
בשנת 1595 הקהילה התחדשה זמנית.
בין השנים 1637–1643 מאג'ינו גבריאל, שהיה "הקונסול הכללי של האומה העברית והלבנטינית", ביקש להקים בעיר שני בנקים ובית-עבוט (בית משכון).
אחר כך עזבו היהודים את העיר והקהילה חדלה להתקיים.
במאה ה-17 יהודים בודדים ומבודדים נמצאו מפוזרים בכפרים ובערים בדוכסות לורן.
משנת 1700 הורשו יהודים מהעיר מץ לסחור בנאנסי, אך לא יכלו להישאר וללון בעיר עצמה.
בין השנים 1707–1712 לאופולד יוזף, דוכס לורן נתן לשלושה בנקאים מהעיר מץ אישור ללון בעיר נאנסי.
אחד מאותם בנקאים, בשנת 1715 סמואל לוי מונה לגובה-המיסים הראשי של הדוכס ליאופולד.
אבל לאחר שלוי נתפס במעשי שחיתות וקלון הייתה בעיר תגובה עוינת כלפי היהודים.
בשנת 1721, לאופולד, דוכס לורן הוציא צו המורה לארגון מחדש של נוכחות היהודים בלורן.
בצו מבטיח הדוכס לתת ליהודים הגנה דוכסית וגם חופש דת.
במקביל הוא אישר בצו ל־70 משפחות להישאר בלורן.
שמונה מהמשפחות הורשו להתגורר בתוך העיר נאנסי וסביבתה.
בשנת 1745 הוקם בעיר בית התפילה הראשון בעיר.
בשנת 1755, הוקמה רשמית הקהילה היהודית של נאנסי.
באותן שנים חיו בעיר שתים עשרה משפחות.
הקהילה כללה סוחרים ויצרנים עשירים כמו משפחות אלקן, גודצ'ו ובר.
הרץ בר אף נתכבד בתואר אצולה.
מתוך משפחות אלה נבחרו נאמני הקהילה היהודית של הדוכסות.
בית הכנסת החל להיבנות בשנת 1788 ונחנך בשנת 1790. בית הכנסת שופץ והורחב בשנת 1841 וגם בשנת 1861 עקב צמיחת הקהילה.
בשנת 1753 הרבנות הראשי של חבל לורן התמקמה בעיר נאנסי.
בשנת 1789 ערב המהפכה הצרפתית חיו בנאנסי כמעט 90 משפחות יהודיות.
בעקבות הסובלנות של לאופולד דוכס לורן, בנאנסי החלה תנועת החופש והשוויון הגדולה שבסוף המהפכה הצרפתית הביאה להצהרת זכויות האדם והאזרח שכללה גם את האמנציפציה לאזרחים היהודים.
קהילת יהודי נאנסי העמידה בראשה את בר יצחק בר כנאמן ומנהיג הקהילה היהודית כלפי השלטונות שקמו לאחר המהפכה.
בר היה סוחר טבק יהודי שהקהילה סמכה עליו שיגן על זכויותיהם של היהודים שזה עתה רכשו, בעקבות המהפכה הצרפתית.
הוא היה אדם יוצא דופן, נאמן יהודי נאנסי, שהעלה את יהודי נאנסי וצרפת בכלל למימד הלאומי על ידי העמדת עניינם בראש האספה הלאומית הצרפתית.
מאוחר יותר, בשנת 1808 בעקבות המהפכה הצרפתית תחת שלטונו של נפוליאון בונפרטה הראשון הוקמה הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת וכחלק ממנה הוקמה גם הקונסיסטוריה המחוזית של יהודי נאנסי.
ככל שהאמנציפציה לאזרחים היהודים בנאנסי התרחבה ובעקבות המלחמה כנגד הפרוסים בחבל אלזס-לורן, גבר זרם היהודים מחבלי אלזס ומוזל לעיר כבר בשנת 1870.
בסוף המלחמה כנגד הפרוסים נוצר צורך לבנות מחדש את צרפת.
על כן, יהודים רבים, שברחו ממדינות מזרח אירופה בגלל המצב הכלכלי הקשה והאנטישמיות המתגברת בהן, במיוחד מפולין ורוסיה, התקבלו ברצון בצרפת ובחבל לורן כולל העיר נאנסי, אף נתנו ליהודים זכות להתיישב ולמצוא עבודה.
בנוסף, מאז 1905 העיר נאנסי קיבלה בברכה סטודנטים יהודים זרים שלא יכלו ללמוד בארצותיהם בגלל הרדיפות האנטי-יהודיות שקבעו מכסות לימודים בשיטות הנומרוס קלאוזוס.
פליטי מלחמת העולם הראשונה, שהגיעו ממזרח אירופה, התיישבו בשכונות העוני ולעיתים קרובות עבדו בפרברי התעשייה.
רוב המהגרים החדשים היו צעירים ולעיתים קרובות רווקים.
בשנת 1924 הם הקימו קהילה יהודית נפרדת שהם קראו לה האגודה Association Cultuelle Israélite (ACI) של הזרם הפולני.
הקהילה החדשה הפעילה קבוצות מקצועיות, קרנות לעזרה הדדית, מועדוני ספורט (מכבי), תנועות נוער, וכן, בית ספר יהודי (חדר) שלימדו בו יידיש ולימודי קודש.
רוב היהודים היו חייטים, פרוונים, סנדלרים וסוחרים.
בשנות העשרים של המאה העשרים, מספר רב של יהודים ממזרח אירופה, במיוחד מפולין, מצאו בנאנסי וסביבתה לא רק בית, אלא גם עובדה במפעלי הפלדה, בתעשיית הטקסטיל, במפעלי הכימיה ובחברות אחרות.
לאחר השתלטות הנאצים על השלטון בגרמניה ועליית היטלר בשנת 1933, התיישבו בנאנסי פליטים יהודים נוספים ממזרח אירופה והצטרפו לקהילת ACI.
בשנת 1936 ממשלת החזית העממית בצרפת, (הוקמה על מצע של מאבק משותף בפשיזם של תנועות הימין הקיצוני.
משלה בצרפת בין יוני 1936 ליוני 1937, בראשותו של לאון בלום), אפשרה גישה קלה יותר ללימודים ופעילויות פנאי לדורות הצעירים.
מספר היהודים בנאנסי גדל לכדי 4,000 בסוף המאה ה-19.
בשנת 1939 הסתכמה האוכלוסייה היהודית בנאנסי ב־3,800 נפש, או 3.3% מכלל האוכלוסייה בעיר.
הגרמנים נכנסו לננסי ב־16 ביוני 1940. ב־8 במאי 1942 הנאצים פקדו על יהודי נאנסי לענוד את הטלאי הצהוב.
ביום ראשון 19 ביולי 1942, התקיים הסבב הראשון לאיתור יהודים מהגרים מהמזרח (האקציה הראשונה).
יום קודם נציגי הגסטפו דרשו משירות הזרים במשרד האוכלוסין וההגירה את רשימת היהודים הרשומים בעיריית נאנסי.
פקחי המשטרה, בהנהגת של אדוארד ויגנרון ופייר מארי, הזהירו את המשפחות היהודיות בזמן.
כך, שמאות יהודים הצליחו לעזוב את בתיהם לפני פשיטת הגסטפו ולהציל את חייהם.
שירותי המשטרה השונים בעיר אפשרו להציל מאות אנשים מגירוש במהלך גלי המעצרים השונים.
בשלוש ה"אקציות" בשנים 1942–1943 גורשו למחנות המוות 130 יהודים מהגרים ממזרח אירופה ועוד 400 יהודים שהיו אזרחים צרפתים שנעצרו וגורשו לאחר הכיבוש הגרמני בדרום צרפת, לאושוויץ.
שאר הקהילה, בראשות הרב הירש הגנאור Rabbi Hirsch Hagnauer, שסירב לעזוב את העיר בזמן, גורשה לאושוויץ בתחילת מרץ 1944.
הקהילה היהודית בנאנסי הושמדה רק בחלקה במהלך מלחמת העולם השנייה.
רוב יהודי העיר ברחו לדרום צרפת לאזור צרפת החופשית ולכפרים שבמחוז לורן.
האקציה הראשונה בנאנסי הייתה ב־19 ביולי 1942 חלק ממבצע גדול יותר שארגנה גרמניה הנאצית במטרה לגרש יהודים מהשטחים הכבושים של מערב אירופה (צרפת, הולנד ובלגיה).
פקודת המבצע קבעה שיש לעצור את כל היהודים החיים, באמסטרדם, בבריסל ובפריז באותו יום.
ממשלת צרפת של וישי ששתפה פעולה עם הנאצים הייתה אמורה למסור לידי הגסטפו 110,000 יהודים בשנת 1942 .
הפעולה בצרפת הכבושה , כללה את גירוש היהודים מפריז וריכוזם במתחם ולודרום ד'איבר שבפריז, ב-16 וב-17 ביולי 1942. ב־20 ביולי 1942 המבצע היה אמור להתרחב גם לאזורי צפון מזרח צרפת (בו כלולה העיר נאנסי).
הפעולה הראשונה במבצע, הייתה מיועדת לאסוף יהודים מהגרים חסרי מדינה, מפולין, ליטא, רומניה והונגריה.
מאידך, אדוארד ויגנרון, ראש שירות הזרים בתחנת המשטרה המרכזית בנאנסי, סגנו פייר מארי ושלושה מאנשיהם פתחו במבצע שאפשר לחלץ יותר מ־350 מתוך 385 היהודים שאוימו ישירות בעיר נאנסי במסגרת המבצע; סה"כ נעצרו 32 עצורים.
סדר הפעולות שננקטו במשטרת נאנסי.
ב־18 ביולי 1942, נודע לאדוארד ויגנרון , ראש מחלקת הזרים של משטרת ננסי, שהאקציה של יהודי ננסי תתקיים למחרת .
על כן הוא זימן את כל השוטרים שאליהם הוא יכול היה להגיע כדי שיזהירו את כל היהודים שברשימת המאוימים, שהרי את רובם השוטרים הכירו בשעת מסירת מסמכי הזימון והניירות להתיצב בתחנת המשטרה.
בתחנת המשטרה, ויגנרון נתן לאותם יהודים התרי מעבר כדי ליגיעו ל"אזור החופשי ".
בנוסף פקד ויגנרון על שוטרי משטרת נאנסי להגן ולשמור על ביתם של היהודים שהיו בסכנת הכחדה.
לאור פעולותיו אלה ויגנרון נעצר על ידי הגסטפו, אך שוחרר ושוקם בשחרור מהמחנות.
אדוארד ויגנרון, פייר מארי ושלושת השוטרים צ'ארלס בוי, פרנסואה פינו וצ'ארלס ת'ורון קיבלו את אות חסיד אומות העולם מיד ושם.
לאחר מלחמת העולם השנייה ולאחר השחרור ממחנות המוות חזרו מהם רק 22 יהודים.
נותרו במסתור בנאנסי וסביבותיה כ-280 משפחות יהודיות.
הרכוש היהודי נשדד אך ההרס היה הרבה פחות מאשר בגרמניה ומזרח אירופה בזכות שוטרי משטרת נאנסי.
יהודי נאנסי נקראו לחזור לעיר ולקבל את בתיהם שננטשו עם הכיבוש הנאצי.
העיר חוותה פרץ של מרץ מחודש הודות לחזרת משפחות מהיישובים הכפריים מיד לאחר המלחמה.
ניצולי השואה החליטו לחדש את פעילות אגודת ACI.
ארגונים רבים הקימו בעיר את המטות: מגורשים לשעבר הקימו את אגודת UJRE (איחוד יהודים להתנגדות ועזרה הדדית), הוקמה התאחדות הסוחרים, קבוצות ספורט (כולל ה-JSN, Jeunesse Sportive de Nancy) ואגודת ה-CCE (הנציבות המרכזית של אנפנס), לקחה אחריות על ארגון מחנות הקיץ לנוער היהודי.
בשנת 1946 יצר הצייר עמנואל מאנה כץ, לבקשת ה-ACI, ציור גדול המתאר את המרד בגטו ורשה.
הציור הוצב באולם הכנסים של האגודה.
יחד עם עוד שלושה ציורי קיר של מוזיקאים יהודים (כליזמרים).
בכניסה לבית האגודה נמצא לוח זיכרון עליו חקוקים שבע מאות שמות לזכרם של יהודי העיר שהושמדו בשואה.
בשנת 1962 ואחריה הגיעו לעיר משפחות יהודיות מהמגרב וצפון אפריקה.
מדי שנה בחודש אפריל, מציינת האגודה, בשותפות עם הקהילה היהודית של נאנסי, את יום השואה והמרד בגטו ורשה.
מכיוון שפעילות תרבותית החליפה בהדרגה את הפעילויות הדתיות בבית הכנסת, נדרש היה לשנות את שם האגודה לשם חדש.
ב־15 במרץ 1989 אימצה האגודה חוקים חדשים ושינתה את שמה לאגודה Culturelle Juive (ACJ) ("האגודה לתרבות יהודית").
משימתה של האגודה ACJ, לשמור על קיום של התרבות היהודית, להנציח את זכר השואה, להילחם בגזענות, אנטישמיות וכל צורות ההדרה.
אגודת ACJ מקיימת פעילויות רבות: כנסים, קונצרטים, תיאטרון, שיעורי יידיש, הקרנת סרטים ופעילויות פנאי אחרות.
במשך תקופה ארוכה הפיקה הקהילה עיתון שנקרא "Le Blik du 55", העוסק בחיי היהודים בצרפת ובעולם.
החל משנות האלפיים, עיתון הקהילה הוא אינטרנטי וניתן לקרוא אותו באתר האינטרנט שלה.
נאנסי הייתה מקום הולדתם של הסופר והמשורר אנדרה ספיר וזוכה פרס נובל פרנסואה ז'קוב.
בשנת 1745 הוקם בית התפילה הראשון בעיר.
כאשר בעיר היו כ־8 משפחות בלבד.
בשנת 1788 יהודי קהילת נאנסי החלו לבנות את בית הכנסת של נאנסי (הממוקם בשדרה ג'ופר מספר 17, נאנסי.
בבניין מספר 19, שברחוב שדרת ג'ופר, נמצא המרכז הקהילתי, בבניין מרובע מודרני, בו נמצאים כמה אגודות יהודיות, כמו ה-UEJF ואיגוד הסטודנטים היהודים לרפואה, בצרפת).
בתקופה שבניין בית הכנסת הוקם השטח מסביב היה ביצה והגישה אליו הייתה מהצד האחורי של הבניין, הרחק מהאזור בו עברה התחבורה באותם ימים.
בעקבות ההתרחבות העירונית של העיר, בית הכנסת נמצא כעבור מאות שנים במרכז העיר.
האדריכלים שהיו אחראים לבנית בית הכנסת הם: אוגוסטין-צ'ארלס פירו (1749 - 1805) ותומאס אלפרד .
בית הכנסת נחנך ב־11 ביוני 1790. הוא הורחב בשנת 1841 ובשנת 1861. האדריכל אלפרד תומאס, היה אחראי על עיצוב חזית הכניסה לבית הכנסת.
החזית, המפוארת מתוארכת לשנת 1935. חזית הבניין גדולה יותר ממידות חזית הבניין הישן, החזית מעניקה לבית הכנסת מראה מהודר.
בית הכנסת בנאנסי הוא בית הכנסת השני, העתיק ביותר בכל צרפת שעדיין פועל.
רק בית הכנסת של העיירה לונוויל הנמצא כ־36 קילומטרים מזרחית מנאנסי, קצת יותר עתיק, מאחר שהוא נחנך בשנת 1786. גם הוא נבנה על פי תוכניותיו של האדריכל אוגוסטין-צ'ארלס פירו.
בית הכנסת נבנה בסגנון הנאו-ביזנטי, ובו שלוש דלתות חצי עגולות ללא פורטלים.
במרכז החזית נמצאת רוזטה המוקפת בכיתוב בצרפתית "ואהבת לרעך כמוך".
מתחת לרוזטה, ישנם שלושה חלונות חצי עגולים.
חזית הבניין מעוטרת גם בתבליטים עם מוטיבים גאומטריים.
הגמלון העליון שבחזית מְעוּטָר בלוחות הברית מגולפים.
בשנת 1948 האורגן של בית הכנסת שופץ על ידי בונה העוגבים אדמונד אלכסנדר רוטינגר.
הרובע היהודי צמוד לבית הכנסת במקום בו נמצא החל מהמאה העשרים מרכז הקניות סן סבסטיין במרכז העיר.
ב־11 ביולי 1984 הוכר בית הכנסת כנכס ואתר לאומית היסטורי של צרפת.
בין התאריכים 19–28 ביוני 1987 חגגו בנאנסי, 200 שנה להקמת בית הכנסת.
בין השנים 2007–2008 הוקף בית הכנסת מטעמי ביטחון בגדר מתכת בגובה של שלושה מטרים, כך שבית הכנסת מוסתר מעיני הנוסעים בשדרות ג'ופר.
בשנת 2010 מנתה הקהילה היהודית בננסי כ־450 משפחות.
החל משנת 2020 רב העיר, המחוז וחזן הקהילה הוא הרב שמואל שפירו.
בשנת 1286 היהודים רכשו חלקת אדמה עבור בית קברות בכפר לקסו Laxou הסמוך לעיר.
בית הכנסת שהוקם בשנת 1788 נמצא במרחק 4.5 קילומטרים מהכפר לקסו.
עם השנים הפך הכפר לרובע בעיר נאנסי עצמה.
בשנת 1840 הוקם בית הקברות הכללי והעתיק של העיר נאנסי שנקרא פרוויל Préville, כדי לקבור בו את הרוגי המלחמות שהיו בעיר ובסביבותיה כמו גם את יתר הנפטרים בעיר.
בתוך בית הקברות הכללי הוקצתה חלקה לקבורה היהודית.
חלקת בית הקברות היהודית נמצאת בכתובת שדרות בופלר מספר 2, נאנסי, 2 Bouflers Avenue.
בכניסה לחלקת בית העלמין היהודית, נמצאת מצבת זיכרון לזכר 700 קורבנות השואה היהודים שחיו בעיר נאנסי ובנוסף מוזכרים בה גם אלפי הקורבנות שנהרגו במלחמת העולם השנייה בכל מחוז לורן .
ההיסטוריה של קהילת יהודי לאופהיים החלה במחצית הראשונה של המאה ה-18. עד המחצית השנייה של המאה ה-19 הקהילה היהודית בלואפהיים התרחבה ללא הרף והפכה לגדולה מסוגה בווירטמברג.
במהלך תקופה זו, הקהילה היהודית נטמעה בהדרגה בסביבתה הנוצרית וחבריה שגשגו עד תחילת התקופה הנאצית בשנת 1933. עם גירוש היהודים האחרונים שנותרו בשנת 1942, הגיעו לסופם האכזרי יותר מ-200 שנות היסטוריה יהודית בלאופהיים.
בראשית המאה ה-18, לאופהיים הייתה עיירת שוק קטנה בשוואביה עילית וחלק פוליטי ממלכת אוסטריה לעתיד תחת בית הבסבורג.
יהודים הורשו להיכנס לעיירה בתור רוכלים אך תושבות קבע נאסרה.
מאז המאה ה-18, יהודים לא הורשו להתיישב בשטחי הערים האימפריאליות החופשיות שמסביב, וגם לא בדוכסות וירטמברג.
התיישבות היהודים בשטחי האבירים הקיסריים , לעומת זאת, התקבלה בברכה לעיתים קרובות.
שליטים אלה היו לעיתים קרובות בעלי חובות גבוהים בגלל פיצול שטחים, כפי שהיה במקרה של לאופהיים שהופרדה לשתי מדינות עצמאיות, גרוסלאופהיים וקליינלאופהיים, וכן מלחמות תכופות.
ההכנסה שנוצרה על ידי מיסוי היהודים סייעה לקיים את סגנון החיים של האצולה וגם לעורר את הכלכלה המקומית.
הנס פנקראז פון פרייברג, שליט לאופהיים בין השנים 1570 - 1582, אסר במפורש על נתיניו ליצור קשר עם יהודים וחוק מקומי מוקדם אחר משנת 1622 איים על כל תושב לאופהיים שהסתבך עם יהודים עם קנס של 25 פלורין.
עם זאת, עד אז כבר הוקמו כמה קהילות יהודיות בשוואביה עילית.
תחילת התיישבות היהודים ועד חוק היהודים בשנת 1828
בשנת 1724 עתר אברהם קיסנדורפר מאילרייכהיים לבעלים של גרוסלאופהיים, קונסטנטין אדולף פון ולדן, ולבעלים של קליינלאופהיים, דמיאן קרל פון ולדן, לאפשר לשלוש משפחות יהודיות להתיישב בלאופהיים, היתר שהורחב מאוחר יותר לעשרים משפחות.
לאחר משא ומתן מסוים הושג הסכם והוענק אישור להתיישבות יהודית קבועה, כך שארבע משפחות יהודיות עברו לגור בלאופהיים: לאופולד יעקב, יוסף שלזינגר ולאופולד וייל מבוכאו , ודוד אוברנאואר מגרונדסהיים.
בשנת 1730 נקבע חוזה ההגנה הראשון בינם לבין הרשויות המקומיות, המעיד על הגעתם הסופית של ארבע המשפחות היהודיות באותה השנה.
בתחילה חוזה זה הוגבל ל-20 שנה.
הבית הראשון של היהודים שזה עתה הגיעו הוקם בין השנים 1730–1731. כל אחד מהיהודים היה צריך לתרום 100 פלורין לעלות הבית.
מיסים שונים, חובות ומגבלות כלכליות הוטלו על היהודים: הוטל עליהם לשלם מס ירושה מיוחד וכן פיצוי בגין שירותים שונים שהצמיתים המקומיים היו חייבים לבצע ומהם היהודים פטורים; מס נוסף לנפש הוטל גם על ידי שלטונות אוסטריה.
היהודים הורשו לסחור בכל סחורה פרט לכאלה שנחשבו כמקור חשוד או מפוקפק, כמו בד רטוב, תבואה לא חבוטה ועור לא מעובד, כמו גם סחורות בעלות אופי נוצרי פולחני.
עסקאות של יותר מ-4 פלורין היו צריכות להירשם ברשויות המקומיות.
הותרה שחיטת בעלי חיים על פי טקסים יהודיים ומכירת הבשר עצמו.
עם זאת, לשונה של כל פרה שחוטה וכן הקרביים של העגלים והכבשים שנשחטו על פי טקסים יהודיים היו צריכים להימסר לשלטונות.
לחלופין, ניתן היה לשלם 4 קרויצר על כל בעל חיים שנשחט.
יהודים לא הורשו לקנות ולהחזיק בנכסים.
יתר על כן, היהודים נאלצו ללבוש בגדים וכובעים מיוחדים ונאסר עליהם למנוע ממישהו מקהילתם להתנצר.
מאידך, נאסר עליהם בהחלט לגייר נוצרים כלשהם.
בשנים שלאחר 1730 הגיעו ללאופהיים משפחות יהודיות נוספות מפלהיים, פישכאך , אילרייכהיים ומקומות אחרים, בהם היהודים כבר הורשו להתיישב.
בשנת 1754, ארבע שנים לאחר שפג תוקפו של החוזה הראשון חודש חוזה ההגנה לעוד 30 שנה והקהילה היהודית בלאופהיים גדלה לכדי 27 משפחות.
החוזה חודש שוב בשנת 1784, בכל אחד מהחידושים הללו היה צריך לשלם אגרה עצומה של 800 פלורין.
המשפחות שהגיעו לאחר 1750 היו צריכות לבנות את בתיהן על חשבונן.
השטח בו נבנו דירות אלה הוקצה על ידי השליטים המקומיים, ששמרו גם על הבעלות החוקית על הנכסים.
לאחר 1784 הוחזקו על ידי היהודים בתים אלה בחכירה מהשליטים המקומיים בירושה מאב לבן.
חלקת אדמה לא מעובדת מצפון ליישוב היהודי בלאופהיים נקנתה על ידי הקהילה הצעירה זמן קצר לאחר התיישבותם כדי לשמש כבית קברות.
עקב הגידול המהיר באוכלוסייה היה צריך להרחיב את בית הקברות בשנים 1784, 1856 ושוב ב-1877.
לאחר שהיו בלאופהיים עשרה גברים מעל גיל 13 (מנין), השתמשו היהודים הראשונים בלאופהיים בחדר בקומה הראשונה בביתו של הקצב מיכאל לאופהיימר, הממוקם על יודנגאסה, כבית כנסת ובית מדרש.
עם זאת, הצמיחה הרציפה והמהירה של הקהילה היהודית חייבה לבנות בית כנסת.
הוא נבנה כמבנה בצורת L בסמוך לבית העלמין קרוב למקום בו אמור היה להיבנות מאוחר יותר בית הלוויות היהודי.
בניגוד לאוכלוסיית הצמיתים הנוצרית בשני חלקי לאופהיים, לתושבים היהודים הייתה אוטונומיה גדולה משמעותית בניהול ענייניהם הקהילתיים.
נראה כי בסביבות 1760 הוקמה רשמית קהילה יהודית עם רשות לבחור שני פרנסים, יושבי ראש הקהילה, אחד לכל חלק בלאופהיים, מכיוון שהעיירה הופרדה לגרוסלאופהיים ולקליינלאופהיים מאז 1621. לפרנסים היו מותר לקבל החלטה עצמאית הנוגעת לענייני הפנים של הקהילה היהודית ולמנות רב וחזן.
פקידים אלה לא נכללו במספר Schutzjuden ("יהודים מוגנים") והיו פטורים מדמי ההגנה השנתיים שהיה על התושבים היהודים האחרים בלאופהיים לשלם.
הקהילה היהודית בכללותה הייתה צריכה לשלם את דמי הפרנסים ולדאוג למגוריהם.
לפרנסים ולרב הייתה סמכות חוקית מוגבלת כלפי בני הקהילה, הם היו רשאים לדרוש קנסות כספיים עד סכום מסוים.
במקרים בהם לא הורשו להכריע, התייעצו עם רבנים מכובדים שאינם מקומיים ובסכסוכים משפטיים חשובים מאוד, התיקים נשלחו להתייעצות עם הקהילות היהודיות בפרנקפורט, בפירט ואפילו עד פראג.
בתיקים פליליים ובסכסוכים בין נוצרים ליהודים, השליט המקומי שמר לעצמו את הזכות לקבל החלטה משפטית.
ההתיישבות של היהודים בלאופהיים התפתחה על מה שמכונה יודנברג ("הר היהודים" או ליתר דיוק "גבעת היהודים") ובמרכזו יודנגאסה ("סמטת היהודים"), אזור דמוי גטו, מופרד משאר העיירה, אך בקרבה לכיכר השוק.
יודנברג יוצר צורת ח שבו שמונת הבתים העתיקים, המסודרים בשלוש שורות, במקביל לאחד הרחובות הראשיים המובילים ממרכז העיר.
יהודי המקום הורשו להשפיע על תכנון ועיצוב בתיהם מסוף המאה ה-18 ואילך.
כל הבתים היו נגישים מלפנים ומאחור, והחצרות הקדמיות והגנים הקדמיים לא גודרו.
הסיבה לכך נעוצה בעובדה שצורת היודנגאסה נועדה לאחד את כל היישוב היהודי לעירוב.
לאחר שבשנת 1784 קיבלו ירושת חכירה על הבתיהם, הורשו היהודים לקנות את בתיהם משנת 1812 ואילך.
בשנת 1807 התגוררו 41 משפחות ב-17 בתים ביודנברג.
בשנת 1820 עלה המספר ל-59 משפחות המתגוררות ב-34 בתים.
גידול זה באוכלוסייה הצריך בשנת 1822 להקים בית כנסת גדול עוד יותר.
הבניין החדש הוקם בעלות של 16,000 פלורין.
עם זאת, עקב שגיאות שנעשו במהלך הבנייה, היה צורך לפרק את הבניין לחלוטין פחות מ־15 שנה לאחר מכן, ולהחליפו בבניין חדש בשנת 1836/1837. אורכו של בית כנסת חדש זה היה כ־24 מטר ורוחבו כ־13 מטרים.
בשנת 1806 שני חלקי לאופהיים סופחו על ידי ממלכת וירטמברג שזה עתה הוקמה.
כתוצאה מכך נכללו היהודים בלאופהיים תחת תחום השיפוט של וירטמברג.
בתחילה לא חלו שינויים במעמדם החוקי של יהודים החיים בתוך הממלכה.
עם זאת, חוק היהודים משנת 1828 שיפר באופן ניכר את מעמד היהודים.
החוק המחייב את היהודים להתגורר רק באזורים שהקצו הרשויות הוסר.
היהודים קיבלו את החופש להתיישב ולחיות בכל מקום בו יחליטו.
ההשפעה של חוק זה בלאופהיים גרמה לכך שמהר מאוד נבנו לאוכלוסייה היהודית בתים לאורך Kapellenstraße (קפלנשטראסה) והאזורים הסובבים כך שהרחוב קיבל באופן רשמי את השם יודנשטראסה ("רחוב היהודים").
העובדה שבתוך תקופה קצרה יחסית ניתן היה להקים כל כך הרבה בניינים חדשים היא אינדיקציה לשגשוגה של הקהילה היהודית, בייחוד לעומת המיתון והרעב בעקבות מלחמות נפוליאון.
אינדיקציה נוספת לשגשוג זה הייתה העובדה שכאשר זוג רצה להתחתן, היה עליו להוכיח מידה מסוימת של רכוש לפני שהרשות להינשא הוענקה על ידי השליט המקומי, מספרם של התושבים היהודים בלאופהיים שהיו מסוגלים להתחתן היה גדול מאשר זה של האזרחים הנוצרים.
ב-1828 בטלה גם כל מגבלה ביחס לאיסור היהודים לבחור במקצועותיהם.
מעתה הורשו היהודים לבחור ולעבוד בכל מקצוע שירצו.
יתר על כן, בוטל איסור היהודים לקנות ולהחזיק רכוש.
בשנים שלאחר צו זה, יהודים מלאופהיים קנו כמה עסקים חקלאיים פושטי רגל בכפרי הסביבה ובתוך עיירת לאופהיים עצמה, חילקו אותם לנכסים קטנים יותר ומכרו אותם שוב, וכך הרוויחו סכומים נכבדים.
אחת הדוגמאות לכך היא רכישת טירת גרוסלאופהיים על כל רכושה על ידי משפחת שטיינר בשנת 1843. בשנת 1840 מכר קרל פון וולדן, האדון הפיאודלי האחרון של לאופהיים, את טירתו למדינת וירטמברג.
הוא התאכזב לחלוטין מהתנהגותם הקשה של נתיניו כלפיו כאדונם הפיאודלי לשעבר (הם תבעו אותו לדין בשל 300 עבירות שונות) ומכר את הטירות לממלכת וירטמברג.
אז נרכשה טירת גרוסלאופהיים עם כל האדמות הנלוות על ידי הסוחר היהודי ויקטור שטיינר שמשפחתו הצליחה להחזיק בחזקה במשך חמישה דורות, אפילו בתקופת הנאצים, עד 1961. לאחר מותו של ויקטור שטיינר בשנת 1865, בנו דניאל שטיינר וחתנו סלומון קליין הפכו ליורשי העסק.
הם מצדם מכרו אותו לבנקאי ולתעשיין יליד לאופהיים, קיליאן פון שטיינר, ששהה בשטוטגרט.
מדיניות הממשלה לעודד צעירים יהודים ללמוד אחת ממלאכות היד שהודרו מהן, זכתה להצלחה חלקית בלבד.
אף על פי שיותר יהודים הפכו לשוליה לאומנים, הם בחרו בדרך כלל במקצוע המאפשר להם להפוך אותו למסחר הקשור למלאכה.
תוצאה משנית של הסרת ההגבלות ליהודים וכניסת היהודים לתחומי מסחר נוספים הייתה שאותם יהודים שעד כה לא השתמשו בשם משפחה נאלצו לרכוש שמות משפחה.
למעטים מיהודי לאופהיים היו שמות משפחה.
אלה שהשתמשו בהם היו משפחות איינשטיין, אוברנאור וויל.
פתאום נדמה כי צצו משפחות חדשות אף על פי שהתגוררו בלאופהיים די הרבה זמן.
היו כמה אפשרויות: האחת, לגרמניזציה של השם הפרטי, שהוביל, בין היתר, ללוי, לאו, לאופר ולוינגר, במקום לוי, או להיימן במקום חיים.
אפשרות שנייה הייתה להשתמש בשם המקום שממנו עברה המשפחה ללאופהיים.
זה הביא לשמות משפחה כמו נורדלינגר, אוטינגר, הופהיימר וטננהאוזר.
יתר על כן, לא רק שמות משפחה תורגמו לפתע אלא גם שמות פרטיים הותאמו לסביבה דוברת הגרמנית.
חיים הפך, למשל, להיינריך, ברוך הוחלף לברטהולד או לברנהרד, כך שבסוף המאה ה-19 כמעט ולא ניתן היה להבחין בין אזרחי לאופהיים היהודים לבין האזרחיים הנוצרים רק על פי שמם.
חוק היהודים משנת 1828 אילץ את הרבנים לשמור תיעוד חיוני של כל בני קהילתם, דבר שכמרים נוצרים היו חייבים לעשות במשך זמן רב.
רבנים היו צריכים כעת לנהל תיעוד של כל תעודות הלידה, רישיונות הנישואין ותעודות הפטירה.
כך הפכה משרת הרב ממנהיג רוחני גרידא לתפקיד רשמי למחצה, שתפקידיו כללו גם את התפקידי הניהול והבירוקרטיה מול פקידי ממלכת וירטמברג.
השוויון הכלכלי שהוענק ליהודים בשנת 1828 גרם לגידול בעבודות הבנייה בלאופהיים, אשר, בתורו, גרם לגידול בהון הכלכלי של עיירת השוק הקטנה.
הדבר מוכח על ידי העובדה שמספר בעלי המלאכה הקשורים לבנייה הוכפל בתוך עשר שנים בין השנים 1845 ל־1856.
השוק השבועי, שהופסק בתחילת המאה, נפתח מחדש בשנת 1842. אף על פי שהיה עליו להתחרות בשווקים גדולים יותר באולם ובביבראך אן דר ריס, עדיין היו בו כמו באחרים סוחרי סוסים ובקר, תגרנים ורוכלים, לא מעטים מהם יהודים, פוקדים את השוק בלאופהיים ותורמים עוד יותר לשגשוגו.
כמו כן, מספר רב של מייסדי בנק הסחר המקומי (צורה מוקדמת של איגוד האשראי), בשנת 1868, היו יזמים יהודים מלאופהיים, שעד 1933 לקחו חלק בהתפתחותו בעמדות בולטות.
בשנת 1864 קיבלו לבסוף היהודים המתגוררים בממלכת וירטמברג שוויון פוליטי מוחלט.
פירוש הדבר היה שלאחר השגת האמנציפציה הכלכלית, הם היו אזרחים עם אותן זכויות וחובות כמו שכניהם הנוצרים.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1868, הופיעו היועצים היהודיים הראשונים במועצת העיר, שמואל שממל היה היהודי הראשון שנבחר בה.
יהודי לאופהיים תרמו במידה ניכרת למאמץ להעלות את לאופהיים למעמד של עיר וקבלת זכויות עיר, על ידי פנייה חוזרת ונשנית למלך וירטמברג להעניק ללאופהיים מעמד זה מתחילת העשור של 1860 ואילך.
לבסוף, באמנת 1869, מלך וירטמברג העניק זכויות של עיר ללאופהיים.
מספר התושבים היהודים בלאופהיים הגיע לשיאו באותה השנה.
אמנם בשנת 1856, מספר התושבים היהודים היווה יותר מחמישית מכלל תושבי לאופהיים, אך מספרם המוחלט היה פחות מאשר בשנת 1869. זאת מכיוון שהאוכלוסייה הכללית של לאופהיים גדלה באופן לא פרופורציונלי.
בשנת 1869 נרשמו 843 יהודים בלאופהיים, המהווים כ-12% מכלל האוכלוסייה.
החל משנה זאת ואילך האוכלוסייה היהודית הצטמצמה.
הסיבה לכך נעוצה בעובדה שעבור תושבים יהודים רבים לאופהיים לא הציעה מספיק הזדמנויות לפרנסה.
תהליך ההגירה השלילית החל כבר בשנות ה-50 של המאה ה-19 כשרבים מיהודי לאופהיים נמשכו לערים הגדולות יותר, כמו אולם, שטוטגרט, מינכן ופרנקפורט.
יתר על כן, בין השנים 1835–1870 היגרו לא פחות מ־176 יהודים תושבי לאופהיים לארצות הברית, במיוחד לאחר המהפכה הכושלת של שנת 1848 והמשבר הכלכלי שבעקבותיה, שהקשה יותר על מי שהיה פחות אמיד.
חלקם אומנם חזרו אך רובם נשארו והפכו לחלק בלתי נפרד מארצות הברית.
הגירה זו צברה תאוצה בשנות ה-70 של המאה ה-19 עם יותר ויותר תושבים יהודים שעזבו את לאופיהים כדי לעבור לחו"ל או למרכזים אחרים בתוך האימפריה הגרמנית שזה עתה נוסדה.
בשנת 1871 חוק האמנציפציה עבר והוחל על כל גרמניה.
כאזרחים שווים היהודים החלו לקצור הצלחה בכל תחומי החיים.
למעלה מ-60% מהם השתייכו למעמד הביניים היציב כלכלית.
ניתן היה לראות את העלייה בהון היהודי גם בכך שהקהילה יכלה להרשות לעצמה לבנות מחדש את בית הכנסת ולשפץ אותו לחלוטין.
כבר בשנת 1845 נשמעו תלונות על כך שבית הכנסת קטן מכדי להכיל את המספר ההולך וגדל של המתפללים.
העבודות לבניית בית הכנסת החדש הסתיימו במאי 1877. כעת קיבל הבניין מראה רנסאנסי, על ידי הוספת שני מגדלים עם כיפות בגגות וחלונות רחבים ומעוגלים.
בתקופה זו נוסדו והורחבו כמה עסקים.
חברה המייצרת כלי עץ שהוקמה על ידי יוזף שטיינר וארבעת בניו, הפכה לאחד המפיצים המובילים של מוצרים מסוג זה בדרום גרמניה.
חברה לתכשירי שיער הוקמה על ידי האחים ברגמן.
חברה זו קיימת עד היום, לאחר שעברה אריזציה לאחר 1933, והוחזרה לבעליה החוקיים לאחר 1945, וכעת היא פועלת ברחבי העולם.
בית חרושת לטקסטיל הוקם על ידי עמנואל היימן במרכז העיר שנוהל לאחר מכן על ידי בניו.
מאוחר יותר הועבר המפעל לפרברים.
סוחר הכשות שטיינר החל גם בלאופהיים ונהיה לאחד השחקנים המובילים בשוק זה לאחר שהתרחב לארצות הברית.
המטה של חברה זו נמצא כעת בניו יורק.
עד שנות השמונים של המאה העשרים המסחר בנדל"ן היה בידי היהודים, אך זה נעלם לחלוטין לאחר הקמת איגוד האשראי.
הסוחרים המקומיים של בעלי חיים היו עד אחרי 1933 בעיקר יהודים, כמו גם סוחרי משקאות חריפים, יין, שמן, תבואה ועץ.
היו אפילו כמה בנקים פרטיים בבעלות יהודים, שששרדו עד שנות השלושים, אך נסגרו לאחר 1933 בעקבות הלחץ של הממשל הנאצי.
סביב כיכר השוק ובסביבתה הוקמו כמה חנויות קמעונאיות שהתמחו במכירת מוצרי טקסטיל.
חנות הכלבו הראשונה בלאופהיים הוקמה בשנת 1906 על ידי הסוחר היהודי דניאל דוויד איינשטיין שמשפחתו התגוררה בלאופהיים מאז המחצית השנייה של המאה ה-17. עד סוף שנות השמונים, עדיין ניתן היה לראות את השם הדהוי של הבעלים המקורי מעל הכניסה.
מספר מסבאות נוהלו על ידי בעלי בתים יהודים.
פחות מצטיינת ועם זאת חשובה היא תרומתם של בעלי מלאכה יהודים מקומיים.
כמה אופים ואטליזים ששירתו את התושבים היהודים כמו גם את התושבים הנוצרים של לאופהיים.
כמו כן, מספר סנדלרים, פרוונים, שענים, חייטים וחרטי עץ יהודים היו ליד חנות השוק.
בסוף המאה ה-19 היהודים בלאופהיים השתלבו לחלוטין ונטמעו בחברה, והיו לחלק מכל שכבת האוכלוסייה, מצב שלא ישתנה במשך יותר מ-30 שנה.
הטמעות זו נראית על ידי העובדה שיותר יהודים אמידים התרחקו מגטו יודנברג.
כתוצאה מכך, רבים מבנייני תקופת הפריחה היזמית של גרמניה בסוף המאה ה-19 שעדיין קיימים בלאופהיים הוקמו על ידי יהודים.
באופן מסורתי, חינוך ילדי המשפחה היהודית היה מוטל על האב.
עם זאת, היעדרותם של אבות רבים עקב היותם לעיתים קרובות מחוץ לבית בתפקידם כסוחרים, הצריכה להעסיק מלמדים נודדים שקיבלו אוכל ולינה בתמורה לשירותיהם.
מורים אלה, המכונים חיידרים, קיבלו חוזה של שישה חודשים, שבדרך כלל הסתיים בפסח או בסוכות.
בשנת 1808 מספר הילדים היהודים עמד על 39, מה שמעיד על כך שילדים רבים נשלחו לבתי ספר נוצריים או לבתי ספר יהודיים מחוץ ללאופהיים.
מבנה זה תפקד כבית ספר עד שנת 1868, אז הוקם בית ספר יהודי חדש ברדגאסה בסביבת יודנברג.
בניין זה נהרס בשנת 1969. בשל היעדר מורים יהודים, במשך מספר שנים התבקשו מורים קתוליים לעזור.
בשנת 1874 למדו 162 תלמידים יהודים בבית הספר היהודי.
בעשורים שלאחר מכן מספר התלמידים היהודים ירד ברציפות, כך שבתחילת המאה ה-20 לימד בית הספר היהודי רק 65 תלמידים.
עם זאת, בית הספר היהודי התקיים עד שנות השלושים של המאה העשרים וננעל רק בשנת 1939.
האגודה היהודית הראשונה (Chewra Kadischah) נוסדה בשנת 1748 במטרה לדאוג לחולים ולהלוויות.
אגודה זו הייתה פעילה כמעט 200 שנה.
בשנת 1780 הוקמה אגודת התלמוד-תורה כדי לסייע בלימודי יהדות של צעירים היהודים ולטפל בצרכי הצעירים.
היא קיבלה חסות מקרן נתן באסר, שנוסדה בשנת 1804, אגודת הנשים היהודיות וקרן היתומים היהודית, שתמכה בבית היתומים היהודי באסלינגן, בשנת 1838. אגודות יהודיות קמו לא רק למטרות צדקה, אלא גם למטרות חברתיות.
אגודת מקהלה, בשם Frohsinn (שמחה), הוקמה בשנת 1845 והמשיכה לזכות בפרסים רבים בפסטיבלי מקהלות.
אגודת הקריאה Konkordia (קונקורד) קמה בשנת 1846 ביוזמתו של הרב מקס סנגר, יליד לאופהיים.
לאחר מינויו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה ב־30 בינואר 1933 ותפיסת השלטון על ידי מפלגתו, המפלגה הנאצית, החלו החיים היהודיים בלאופהיים להשתנות לרעה.
בעשורים הקודמים היו היהודים חברים משפיעים ובולטים בכל צורות החיים, לא רק בחיים הכלכליים אלא גם בתחום התרבותי.
לא-יהודים רבים הועסקו על ידי עסקים המופעלים על ידי יהודים ועל ידי משקי בית יהודים.
יהודים השתתפו בכל תחומי החיים הציבוריים והמסחריים.
בעלי המלאכה המקומיים סמכו על לקוחות יהודים שיקנו את מוצריהם.
היהודים היו חברים בכמה אגודות תרבותיות, פוליטיות וחברתיות.
כל היחסים הללו החלו להתרופף או אפילו להיעלם בפתאומיות לאחר ינואר 1933. ב-1 באפריל 1933 החל גם בלאופהיים החרם הנאצי ברחבי הארץ על עסקים יהודיים, שאורגן על ידי יוליוס שטרייכר.
חברי ה-SA המקומי התמקמו מול חנויות יהודיות במטרה להפחיד לקוחות פוטנציאליים ולמנוע כניסתם.
בשנה שלאחר עליית הנאצים לשלטון, במהלך מה שמכונה גלייכשלטונג, נשללה חברות היהודים בלאופהיים בכל הארגונים הלא יהודים, בין אם זה פוליטי או תרבותי.
ב־6 בנובמבר 1935 צילם מנהיג קבוצה מפלגתית לא מקומי של ה-NSDAP לקוחות שנכנסו לחנות נעליים, שבמקרה הייתה בבעלות יהודי.
נגרמה מהומה כזו שהמשטרה נאלצה לבוא כדי לפזר את הקהל, שזעק להתעללות בלקוחות הנכנסים על ידי קריאתם "פולקסוורטר" (בוגדי העם) ו"יודנקנכט" (משרת יהודים).
לתעמולה של מפלגת השלטון היו השפעות בכך שמחזור העסקים היהודים ירד באופן דרמטי; הכנסות חנות אחת ירדו אפילו ב-80%.
לקוחות רבים הלכו במקום זאת לבצע קניות באולם ובביבראך.
חוקי נירנברג משנת 1935 הפחיתו את היהודים בגרמניה למעמד של אזרחים סוג ב' ואסרו על היהודים להעסיק אריות מתחת לגיל 45. ב־8 באפריל 1938 מוקמו סוחרי הבקר היהודים בחלק נפרד בשוק הבקר השבועי, וב-1 בינואר 1939 בוטלו לצמיתות הרישיונות לסוחרי הבקר היהודים.
מיוני ואילך היה צריך לסמן את כל העסקים היהודיים.
ביולי נאסר על הרופאים היהודים להוציא מרשמים רפואיים.
בספטמבר בוטלה הרשאתם של יהודים לעריכת דין.
באותה שנה היו מגבלות והטרדות כמו הוספתם של שרה וישראל בהתאמה לשמות פרטיים שאינם יהודים, החרמה והנפקה מחדש של דרכונים לאחר הוספת J גדולה.
עם זאת, יהודים רבים נצמדו לעסקים שהקימו אבותיהם וקיוו כי על ידי שמירה על פרופיל נמוך הם יוכלו להתמודד עם הסערה.
מתיעוד עולה כי ביולי 1938 היו עדיין 45 עסקים המנוהלים על ידי יהודים בלאופהיים.
רצח ארנסט פום ראט, המזכיר השלישי של שגרירות גרמניה בפריז, בידי הרשל גרינשפן שימש עילה לפוגרום ארצי ביהודים ברחבי גרמניה ואוסטריה בלילה שבין 9–10 בנובמבר 1938, הידוע בכינוי ליל הבדולח.
בלאופהיים הושחתו חנויות יהודיות ובית הכנסת נשרף עד היסוד.
המקומיים מנעו מכוחות הכיבוי לכבות את האש.
מספר תושבים יהודים נעצרו והועברו לבית העירייה.
משם הם הוצעדו לבית הכנסת הבוער, מלווים על ידי חברי המפלגה הנאצית, שם נאלצו להקשיב להתקפה חריפה על ידי מנהיג ה-SS, ולאחר מכן אולצו לבצע תרגילים גופניים מול הבניין הבוער.
במהלכם הותקפו פיזית ונפצעו כמה מהם.
לאחר מכן שוחררו כמה מהם ואילו היהודים הבולטים יותר הועברו למחנה הריכוז דכאו.
האחד, זיגמונד לאופהיימר, הוכה למוות על ידי שומרי האס אס במהלך כליאתו שם.
עד פברואר 1939 שוחררו 16 מהגברים הכלואים.
העבריינים העיקריים מעולם לא הועמדו לדין מכיוון שהם נהרגו במהלך המלחמה או נעדרו.
לעומת זאת, 16 מקומיים נשפטו בשנת 1948. כולם טענו שהם פועלו לפי פקודות.
ארבעה מהם זוכו ואילו 12 האחרים נידונו לתקופות מאסר שנעו בין חודשיים לשנה בגין פשעים נגד האנושות והיותם מסייעים להצתה.
כמה ימים לאחר הפוגרום של ליל הבדולח יושם צו להפקעת עסקים יהודיים.
בעקבות זאת, כל העסקים היהודיים נדרשו לעבור אריזציה.
בלאופהיים פירוש הדבר היה שחלק מהחנויות היהודיות נקנו על ידי אחד או כמה מהעובדים לשעבר בשיעור נמוך משמעותית ממחיר השוק הנוכחי.
עם זאת, מרבית העסקים הללו לא הצליחו לשרוד זמן רב מכיוון שחסר להם הון ומומחיות לניהול מפעל, במיוחד מכיוון שלא הייתה אפשרות לייצא סחורות.
כתוצאה מהאפליה המואצת של היהודים ההגירה מלאופהיים גדלה בשנת 1939 ל-32. בשנת 1940 רק 14 אנשים הצליחו להימלט מהדיכוי ובשנת 1941 ארבעה יהודים מלאופהיים הצליחו לעזוב את גרמניה.
לאחר שקופחו מהעסקים, נגזלו ברשות החוק באופן שיטתי נכסיהם האחרים, היהודים פונו מבתיהם והוקצו להם מקומות מגורים חלופיים.
חלקם הועברו לבניין משרדיו של הרב לשעבר, שהפך כעת לבית אבות יהודי, בו תנאי החיים היו קשים ביותר.
אחרים נשלחו להתגורר בוונדלינסגרובה (Wendelinsgrube), אזור יישוב ייעודי ליד מכרה חצץ ממש מחוץ לשטח הבנוי של לאופהיים, שם הוקמו בתים קטנים מאז 1927 כדי לספק מקום לינה למובטלים ולחסרי בית.
עד 1939 הבתים הללו היו מורכבים מבקתות עץ ללא מים זורמים או חשמל.
תושבי וונדלינסגרובה לשעבר עברו לנכסים היהודיים שהיהודים הוכרחו לנטוש.
ב־28 בנובמבר 1941 יצא המשלוח הראשון של יהודי לאופהיים, בתחילה לשטוטגרט, ואחר כך לריגה.
גל הגירושים השני התרחש ב־25 במרץ 1942, כאשר מספר יהודי לאופהיים הועברו לממשל הכללי של פולין.
הגירוש הסופי התרחש ב-19 באוגוסט 1942, כאשר 43 יהודי לאופהיים שנותרו, בהם כל תושבי וונדלינסגרובה שנותרו, הועברו מזרחה למחנה הריכוז טרזיינשטט.
תאריך זה מסמן את סיומן של למעלה מ־200 שנות היסטוריה יהודית בלאופהיים מאחר שאף אחד מהמהגרים או המגורשים ששרדו לא חזר להתגורר בלאופהיים.
הטבלה שלהלן מציגה את התפתחות האוכלוסייה היהודית בלאופהיים ומציגה גם את מספרם ביחס למספר התושבים הכולל של לאופהיים.
מתוך 249 היהודים הרשומים בלופיים בשנת 1933, 126 הצליחו להציל את חייהם על ידי בריחה מגרמניה והגירה ליעדים זרים שונים.
רשימה מלאה של כל רבני לאופהיים אינה קיימת.
הרב הראשון מוזכר בשנת 1730 אך יש חסר ברשומות עד 1760.
שנהשם הרב פרטים נוספים1730 – ?יעקב ביר (Bär ) מפלהיים ליד ממינגן1760 – 1804 מאיר למל(?
לאחר פרישתו של הרב דר' ליאופולד טרייטל, ב-1 באפריל 1923, רבנות לאופהיים חדלה להתקיים.
מוריץ הנלה (7 באוגוסט 1850 - 24 באוגוסט 1925), חזן ומלחין של היהודים הרפורמים.
קארל למל (17 בינואר 1867 - 24 בספטמבר 1939), מפיק סרטים, מייסד אולפני יוניברסל.
פרידריך אדלר (29 באפריל 1878–1942), מעצב יוגנדסטיל ואר דקו; נרצח באושוויץ.
גרטל ברגמן (12 באפריל 1914 - 25 ביולי 2017), קופצת לגובה בינלאומית ידועה של שנות השלושים.
זיגפריד איינשטיין (30 בנובמבר 1919 - 25 באפריל 1983 במנהיים), סופר ומשורר.
קהילת יהודי מיסלוביצה חיה והתקיימה בעיר מיסלוביצה וסביבותיה (בפולנית: Mysłowice, נהגה: ; בגרמנית: Myslowitz, מיסלוביץ).
העיר נמצאת בשלזיה העילית, בדרום פולין.
על גדות הנהר פשמשה והבריניצה יובלי הוויסלה.
בעבר השתייכה העיר מבחינה מנהלית לפרובינציית קטוביץ ומאז שהוקמה פרובינציית שלזיה העילית העיר משויכת אליה.
מיסלוביצה היא אחת הערים המרכיבות את אגד הערים של קטוביץ שבו כ-2.7 מיליון תושבים.
בעיר עצמה התגוררו נכון לסוף יוני 2020 כ־74,601 תושבים.
בשנת 1887 חיו בעיר 900 יהודים מתוך 14,000 תושבים; על פי מקורות מסוימים, בשנה זו זה היה המספר הגבוה ביותר של יהודים שחיו בעיר בכל שנותיה.
ראשית ההתיישבות היהודית במיסלוביצה קשורה לצו הקיסרי שהוצא בשנת 1627, אשר אפשר ליהודים להתיישב מחדש על אדמות המורשה ההבסבורגית לאחר ששילמו תשלום מיוחד בסך 40,000 גילדן גרמני.
הקיסר פרדיננד החליט להוציא צו זה על מנת לשפר את מצבה הכלכלי של המדינה שחרבה מלחמת שלושים השנים (1648-1618).
הצו האימפריאלי אפשר ליהודים לנהל תנאי מסחר ומלאכה על ידי קבוצה נבחרת של יהודים מיוחסים (יהודי חסות), שנקראה גם יהודי בית המשפט (יהודי החצר
הקיסר גם אפשר להם לעסוק בגביית החובות והמיסים.
הם יכלו לקנות בתים ולהיות בעלי בתים.
גם קרישטוף מירושבסקי שליט מיסלוביצה הנהיג את השינוי בגישה כלפי היהודים כדי לעורר את ההתפתחות הכלכלית של העיר, בשנת 1637 הוא הביא את היהודים הראשונים לעיר.
כומר הקהילה המקומי, האב גוסלבסקי, התנגד לשינוי הגישה כלפי היהודים והגיש תלונה לבישוף של קרקוב ובה דרש להרחיק את היהודים מהעיר ולהרוס את בית תפילתם.
חוזה השלום וסטפאליה, שהביא לסיום מלחמת שלושים השנים (שהסתיימה ב־24 באוקטובר 1648), אשרר את אישור ההתיישבות היהודית על אדמות שלזיה עילית.
בשנת 1677, היהודי מרטק ניהל מסגרייה ומתקן לחישול ברזל משלו ליד מיסלוביצה.
מפקד האוכלוסין שבוצע בשלזיה בשנת 1691 מזכיר את נוכחותם של יהודים בעיר.
בסוף המאה ה-17 עסקו 9 אנשים במסחר במיסלוביצה; הם היו בעיקר יהודים.
מנתוני מפקד האוכלוסין משנת 1744 עולה כי 3 יהודים עסקו באותה תקופה במסחר במיסלוביצה, ומכרו מוצרי עור.
בשנת 1748 חייבו הרשויות הפרוסים את כל היהודים החיים בשלזיה לפחות שנה לשלם מס בגובה 10% מרכושם.
ב־17 באפריל 1750 הרשויות הפרוסיות פרסמו את התקנות העיקריות והצווים הכללים של פרוסיה.
צווים אלה תיארו בפירוט את המצב המשפטי, החברתי, הפוליטי והכלכלי של היהודים.
בתקופה זו, בסביבות שנת 1751, נבנה בית כנסת במיסלוביצה.
בעיר היה גם בית דין רבני לאוכלוסייה היהודית.
בשנת 1771 התגוררו במיסלוביצה 43 יהודים.
בשנת 1776 הורו השלטונות הפרוסים להעביר את כל היהודים החיים בגדה השמאלית של נהר אודר לגדה הימנית של הנהר תוך חודש.
בספטמבר 1779, שינו השלטונות את דעתם והורו לכל היהודים לעזוב את הכפרים ולהתיישב בערים.
באותה תקופה צוינה גליביצה כעיר המגורים המרכזית.
ב־17 באוגוסט 1780, מועצת ורוצלב הגדירה חמש ערים כערי יישוב מחדש ליהודים.
בשנת 1787 נסוגו השלטונות הפרוסיים מהפקודות להעתיק יהודים לערי יישוב מחדש, מכיוון שהערים שנעזבו סבלו כלכלית מאוד.
בפברואר 1808 ביטלו הרשויות הפרוסיות את כל הפריבילגיות הפיאודליות של גילדות והערים, כולל את צו אי-הסובלנות כנגד היהודים De non tolerandis Judaeis.
משנה זו, היהודים יכלו, בהסכמת השלטונות, להתיישב בכל הערים בשלזיה ולרכוש נדל"ן בחופשיות.
בשנת 1811 התגוררו במיסלוביצה 89 יהודים.
הם היו בעיקר יהודים מפולין הקטנה והיו בעיקר סוחרים, שסחרו בבקר, בתבואה ובסדקית.
קיומה של הקהילה היהודית במיסלוביצה אושר רשמית ב־11 ביולי 1821. המסמך שהונפק הסדיר את נושאי מקומות הקבורה של חמש הקהילות היהודיות שנוצרו במחוז בויטן/ביטום (Bytom, Tarnowskie Góry, Miasteczko Śląskie, Mysłowice ו- Zabrze) .
בשנת 1826 הוקם בית תפילה.
הוא היה ממוקם בפינת רחוב קולוסאצ'ה וכיכר מירושבסקי, והרחוב המוביל אליו מכיכר השוק נקרא סימטת בית הכנסת-Synagogengasse.
בסביבות 1830 עבר רופא יהודי מרטיבור, ד"ר סלמון סטרוהיים, למיסלוביצה ובשנת 1836 הוא עבר לגליביצה.
בשנת 1869 התגוררו במיסלוביצה כ־1040 יהודים (הנתון לא מאושר סופית.
רובם התפרנסו ממסחר ועבודה בתעשייה.
היהודים המפורסמים ביותר בעיר היו: לובל דנציגר - הבעלים של המכרה "מיסלוביצה"; ד"ר יעקב לוסטיג - רופא, חבר מועצת העיר, מחבר המונוגרפיה הראשונה במיסלוביצה; מקס וייכמן - מנהל תחנת ההגירה של מיסלוביצה.
ליהודים רבים אחרים היו מלונות, מסעדות וחנויות.
אף על פי כן, בתקופה זו הקהילה נחלשה משמעותית עקב הקמתה של הקהילה הדתית העצמאית בקטוביץ (קהילת יהודי קטוביץ) בשנת 1866.
בשנת 1872 הוקם איגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Oberschlesische Synagogen-Gemeinden) שכלל את הקהילה היהודית במיסלוביצה.
בסוף המאה ה-19 הייתה התקופה הטובה ביותר בתולדות קהילת יהודי מיסלוביצה.
מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הייתה תקופת הגירה גדולה של יהודים ממיסלוביצה, שהועצמה בעקבות הידיעה על פוגרומים שהגיעו מרוסיה.
כתוצאה מכך, בשנת 1910 נותרו בעיירה 488 יהודים.
מלחמת העולם הראשונה הביאה לשינויים גדולים בשלזיה עילית.
הקמתה מחדש של המדינה הפולנית (הרפובליקה הפולנית השנייה) ב־11 בנובמבר 1918, גרם לעלייה ברגשות הפרו-פולני בקרב האוכלוסייה השלזית.
שהוביל לסכסוך עם הקהילה הפרו-גרמנית ולפרוץ שלוש התקוממויות שלזיות.
רוב היהודים תמכו מאוד בצד הגרמני.
רבים החליטו לעבור למערב, ולעיתים קרובות נסעו למרכזים העירוניים הגדולים בגרמניה (כגון ברלין וכדומה).
תופעה זו התרחשה גם במיסלוביצה.
ב־20 במרץ 1921 התקיים משאל עם בשלזיה העילית.
במהלך ההצבעה, רוב הקהילה היהודית הצביעה בעד השארת שלזיה עילית בגרמניה.
במיסלוביצה הצביעו 5,827 (56.3%) קולות בעד שהעיר תישאר בגרמניה, ו-44% בעד המעבר לפולין.
למרות התוצאה, בשנת 1922 פרץ מרד שלזיה השלישי, וכתוצאה מכך שולבה העיר מיסלוביצה בפולין.
באותה תקופה התחזקה ההגירה של יהודי מיסלוביצה למערב.
לאחר 1922 יהודי פולין החלו להגיע לשטחי שלזיה העליונה שנשארה בפולין.
רובם הגיעו מאגן דוברובסקי, אך גם משטחה של ממלכת פולין הקונגרסאית לשעבר.
הגעתם פיצתה חלקית על זרם יהודי גרמניה שהגרו מערבה מהעיר ואפשרה את הישרדותה של הקהילה יהודית ובעיר ובכלל שלזיה.
עם זאת, היהודים שהגיעו מאזורי פולין המזרחיים נתקלו ברתיעה רבה, הן מצד הרשויות העירוניות המקומיות והן של היהודים שחיו בעיר תקופה ארוכה.
הסיבות לחוסר שביעות הרצון נבעו מכך שפולין הקונגרסאית נתפסה בעיני רוב תושבי שלזיה עילית כשטחים נחשלים, עניים ונחותים מבחינה תרבותית.
סלידות אלה יוחסו גם ליהודי פולין שהגרו לעיר.
הם נתפסו כאיום לאור התחרות הכלכלית הגוברת, והחשש מהתגברות הנטיות הפרו-פולניות.
בשנת 1931 עדיין היו 463 יהודים בקהילה.
בשנת 1939 התגוררו במיסלוביצה 162 יהודים בלבד, הם היוו 0.8% מכלל האוכלוסייה.
ב־1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין ובכך החלה מלחמת העולם השנייה.
בסתיו 1939 הגרמנים שרפו והרסו את בית הכנסת המקומי.
הנאצים גם הכריחו את היהודים לאסוף את הלבנים השרופות ובשעת-מעשה התעללו בהם.
הוחרמו העסקים שהיו בידי היהודים והועברו לידי "הנאמנים" מתושבי המקום.
בנובמבר 1939 הועברו כל היהודים ממיסלוביצה לגטו בכשאנוב.
בגטו כשאנוב רוכזו חלק ניכר מיהודי שלזיה העילית.
לפי עדות אחת שלא אושרה ממקומות אחרים, הוקם במיסלוביצה באפריל 1941 מחנה-עבודה ליהודים.
היו בו כ־1,800 גברים מערי זאגלמביה, שהועסקו בבניית מפעל גדול של התעשייה הצבאית.
בסוף נובמבר 1941 הועברו היהודים (או רק חלק מהם) לעבודה בטעינת קרונות וכן בעבודות מיון הנשק הסובייטי, שנתפס כשלל על ידי הצבא הגרמני.
קבוצת יהודים, שעסקה בטעינת הנשק ובראשה פרוינד מבנדז'ין, חיבלה בנשק ואף פוצצה כמה פעמים את התחמושת שבמחסנים.
בעת ההתפוצצויות נהרגו כמה וכמה גרמנים.
כשהפעילות החבלנית הזאת נחשפה, כמה מהיהודים שעסקו בה נורו למוות וכל היתר פונו מהמקום ונשלחו למחנות-עבודה אחרים.
כגון מחנה העבודה ליהודים במיכרה "האנס" שבמיסלוביצה.
למחנה הובאו גם כמה מאות יהודים מצפון צרפת.
האסירים עבדו במיכרות הפחם שבסביבה.
תנאי החיים והעבודה במחנה גרמו לתמותה רבה בקרב האסירים.
באוגוסט 1942 חלק מיהודי ממיסלוביצה נשלחו ברכבות, ב"טרנספורט המוות" למחנה המוות בבלז'ץ.
האחרים, באוגוסט 1943, הועברו למחנה המוות הנאצי אושוויץ-בירקנאו.
הם הומתו שם בתאי הגזים.
+התפלגות האוכלוסייה היהודית במיסלוביצה בין השנים 1601–1945שנההאוכלוסייה
בית הכנסת העתיק במיסלוביצה נבנה בשנת 1826 ברחוב plac Mieroszewskich 2. שהיה בשוק החדש באותם הימים.
בפנים, עזרת נשים נבנתה מעץ משלושת צדדי האולם, ובקיר הצפוני בתוך שקעים חצי עגולים מוקמו החלונות.
לאחר בניית בית הכנסת הגדול, בית הכנסת הישן נמכר בסביבות שנת 1899 לחברת הרהיטים "רובק".
בשנת 1927 הבניין נמכר לקהילה הקתולית בעיר.
בשנת 1928 הוסב הבניין לבית-עם קתולי, על פי תכנון של א.
הבניין שרד את מלחמת העולם השנייה וחל משנת 2007 נמצא בו מועדון נוער קתולי.
בית הכנסת הגדול והחדש במיסלוביצה, היה ממוקם בכיכר וולנושי, תוכנן ונבנה בשנים 1895–1899 על ידי האדריכל איגנץ גרונפלד, ממשרד האדריכלים שנמצא ברובע שרלוטנבורג, שבברלין.
בית הכנסת נבנה, בסגנון נאו-מורי, והוא דמה בקווים האדריכלים שלו לבתי הכנסת בבודפשט, אך גם לבתי הכנסת הסמוכים בביילסקו-ביאלה ובביטום.
האלמנט האופייני של הבניין היו שני מגדלים מתומנים גבוהים, בעלי צריחים, שעליהם הוצבו מגני דוד.
הנאצים הרסו את בית הכנסת בספטמבר 1939. נכון להיום יש במקום בו עמד בית הכנסת, בניין חדש השייך לעיריית מיסלוביצה.
בית קברות היהודי במיסלוביצה ברחוב סטאובה-ul.
Stawowa הוקם בראשית המאה ה-18, על חלקת אדמה שרכשה קהילת יהודי מיסלוביצה ברובע קוויאטצ'יסקו-Kwiatczysko (לימים רובע פיאסק-Piasek).
הוא היה ממוקם בצד המזרחי של רחוב סטאובה, שהיה שביל צר.
בשנת 1864 נבנה חלק חדש של בית הקברות בצידו המערבי של רחוב סטאובה, שם הוא נותר כמעט ללא שינוי עד עצם היום הזה.
רחוב סטאובה, מפריד בין בית העלמין הישן לחדש.
ליד השער, עליו מגן דוד, ניתן לראות את יסודות בית הלוויות והטהרה.
באביב ובקיץ מכסה הקיסוס את בית הקברות לגמרי.
לא ניתן להיכנס לבית העלמין שכן השער נעול במנעול.
הנקרופוליס ששטחו כ־4 דונם בצורת טרפז.
אזור הנקרופוליס מכוסה בצמחייה עבותה, במיוחד באביב ובקיץ ומקשה על הגישה למצבות רבות.
בית הקברות כולו מוקף בקיר לבנים גבוה.
לא ניתן להיכנס לבית העלמין מכיוון שהשער נעול באמצעות מנעול.
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים, במהלך בניית בנייני מגורים בפינת הרחובות סטאובה 27, ובוליני 16 וחיבור מערכת הביוב אליהם, נפגעו ונשדדו קברים רבים, לרוב אלה שהיו להם מצבות משיש שחור.
קהילת יהודי מור (Mor) שבהונגריה, התקיימה מאז המאה ה-17 בהסכמת שני בעלי האחוזות הגדולות של המקום.
הקהילה הוקמה בשנת 1749 על ידי נפתלי רוזנטל (1727–1798), מדען ונדבן ידוע.
בית הספר היהודי בעיר נחנך כבר בשנת 1870. בשנות השלושים של המאה העשרים פרחו בקהילה חיי תרבות יהודית.
ב-1934 נפתח במור קורס ללימוד השפה העברית, וב-1937 נחנך בה מרכז קהילתי תרבותי יהודי.
רוב התושבים היהודים היו סוחרים ובעלי מלאכה, הם עסקו בייצוא יינות ובישול בירה, כמו גם במסחר בבדים ובברזל.
והיו בהם גם כמה בעלי קרקעות.
מצבם הכלכלי היה יציב, כאשר חלקם היו מהאנשים העשירים ביותר במחוז.
בינואר 1941, במפקד האוכלוסין האחרון בהונגריה לפני הכיבוש הגרמני, נמנו במור 150 תושבים יהודים ושיעורם בכלל אוכלוסייתה היה כאחוז אחד.
הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרס 1944.
לאחר הכיבוש אסרו הגרמנים כמה מיהודי בעיר.
המנגנון המנהלי ההונגרי נותר על כנו גם לאחר הכיבוש, והיהודים רוכזו בגטאות וגורשו על-פי תקנות וצווים של רשויות השלטון ההונגרי, המרכזי והמקומי.
ב-31 במאי 1944 אולצו יהודי העיר מור ונפת מור לעקור לבתי הגטו.