tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הן כללו גם חפירות באגם שצוין לראשונה על ידי האנתרופולוג אלברטו קרלו בלנק, האחראי לתגלית הגולגולת ב-1939. במקום נמצאו גם שרידי מאובנים של פיל, קרנף, אייל, דובים, סוסי פרא, צבועים וגם שור הבר האירופאי שנכחד – ואלה מסייעים להבנה של ההיסטוריה האקלימית באזור, ושל החי והצומח בו.
מאובני הניאנדרטלים שהתגלו לראשונה באירופה במאה ה-19 העלו שם את המודעות לנושא זה.
במאה ה-20, כאשר ארכאולוגים ופלאואנתרופולוגים החלו להקדיש תשומת-לב לאתרים במקומות אחרים בעולם, התברר שניאנדרטלים היו נפוצים גם במזרח התיכון.
כמה מהאתרים הידועים והחשובים ביותר הם בארץ ישראל.
מערת תנור, ישראל החל משנת 1929 חפרה משלחת בראשות דורותי גארוד (שכאמור לעיל גילתה עוד לפני-כן שלד ניאנדרטלי בגיברלטר) במערת טבון (בשמה העברי: מערת תנור) שבנחל מערות בארץ ישראל, ובאותה שנה חשפה שם שלד מפורט של אשה ניאנדרטלית, שמסומן בספרות המדעית כ"טבון 1".
זו הייתה התגלית הראשונה של ניאנדרטל במזרח התיכון.
"טבון 1" היא קטנת-גוף וראש, יחסית לניאנדרטלים אחרים, ונפח המוח שלה 1,300 סמ"ק בלבד, עדיין נמוך רק במעט מהממוצע של נשים בנות-ימינו.
שלמות השלד שלה מצביעה על כך שהיא נקברה על ידי בני קהילתה באופן מכוון.
גארוד שייכה אותה לשכבה C, השלב האמצעי של התרבות המוסטרית בארץ ישראל, אך מיקומה המדויק ברצף השכבות המסובך במערה, וכפועל יוצא מכך תיארוכה, עדיין שנויים במחלוקת.
גיל השכבות המוסטריות במערה הוערך במשך מרבית המאה ה-20 ל-40 אלף עד 90 אלף שנה, אך שיטות תיארוך מתקדמות מצביעות על גילים עתיקים בהרבה.
שכבה C מתוארכת כיום לגיל של כ-160 אלף עד 130 אלפי שנים לפני זמננו, ושכבה B מעליה, שהוצעה כמקור אחר לשרידי האדם, מתוארכת לגיל של כ-100 אלף שנים.
במהלך המאה ה-20 חפרו במערה גם ארתור ג'לינק ואברהם רונן, אך לא מצאו שרידי אדם נוספים.
מערת כבארה, ישראלהחל משנת 1929 נחפרה מערת כבארה שליד זכרון יעקב, ארץ-ישראל, על ידי חוקרים שונים, ביניהם פרנסיס טרוויל-פיטר, דורותי גארוד ומשה שטקליס, והתגלו בה שכבות מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ועד לתרבות הנאטופית.
בשנות ה-50 וה-60 נחפר האתר על ידי משה שטקליס, עופר בר-יוסף ואיתן צ'רנוב, ומשנות ה-80 על ידי צוות ישראלי-צרפתי בראשות בר-יוסף, ברנאר ונדרמרש וברוך ארנסבורג.
צוות זה גילה את הממצא המרכזי – שלד חלקי של ניאנדרטל המסומן "כבארה 2", וזכה בפי החופרים לכינוי "מוישה" על שמו של משה שטקליס.
עצמות הגולגולת והרגליים של מוישה חסרות, אך השתמרו בו בית-החזה, עמוד-השדרה והאגן באופן מושלם, טוב יותר מאשר בכל שלד ניאנדרטלי אחר שהתגלה, וכן התגלתה אצלו עצם לשון מושלמת, שהציתה מחדש דיונים לגבי יכולת הדיבור של ניאנדרטלים.
העצמות נמצאו במנח האנטומי המקורי, מה שמצביע על קבורה מכוונת.
במערה התגלו גם שרידי כירות, עצמות רבות של צבי מצוי, יחמור פרסי, שור הבר ואייל אציל, וכן כלי-אבן מוסטריים רבים.
השכבות המוסטריות במערה מתוארכות לגילים של 62 אלף עד 48 אלף שנים לפני זמננו בשיטות תרמולומינסנציה ותהודה מגנטית אלקטרונית.
מערת עמוד, ישראלמערה בנחל עמוד, נחפרה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי צוות יפני בראשות היסאשי סוזוקי מאוניברסיטת טוקיו, ושוב מאז שנות ה-90 על ידי אראלה חוברס מהאוניברסיטה העברית בירושלים, יואל רק מאוניברסיטת תל אביב וביל קימבל מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הצוות היפני גילה ב-1961 שרידים של ארבעה ניאנדרטלים, הבולט שביניהם הוא הראשון, שלד מפורט במצב שימור טוב הידוע בספרות המדעית בסימון "עמוד 1", ולעיתים מכונה "האדם מעמוד" (Amud Man).
הוא גבוה בשביל ניאנדרטל – 179 סנטימטרים, ונפח המוח שלו גדול מאוד – 1,740 סמ"ק.
לעומת זאת שיניו קטנות יחסית ועל הלסת התחתונה שלו בליטת סנטר קטנה, מה שהוביל להשערה כי הוא מייצג התפתחות הדרגתית של ניאנדרטלים לבני-אדם מודרניים אנטומית, אך השערה זו אינה מקובלת כיום על מרבית החוקרים.
מספר שרידים ניאנדרטלים נוספים התגלו מאז במערה על ידי הצוות הישראלי, כולל שלד חלקי של תינוק בן פחות משנה המסומן "עמוד 7".
שלמותם של השלדים והשתמרותם במנח האנטומי המקורי מעידים על קבורות מכוונות.
בנוסף נמצאה לסת שלמה של אייל אציל צמודה לעמוד 7, שאולי שימשה כמנחת קבורה.
נמצאו גם כלי-אבן מהתרבות המוסטרית, עצמות רבות של צבי מצוי ופרסתנים אחרים, ושרידי כירות.
השכבות המוסטריות במערה, בהן התגלו הניאנדרטלים, מתוארכות לגיל של 61 אלף עד 53 אלפי שנים לפני זמננו באמצעות תהודה מגנטית אלקטרונית.
מערת שנידאר, עיראק משנת 1957 ועד 1961 חפר צוות בראשות ראלף סולקי (Ralph S.
Solecki) מאוניברסיטת קולומביה במערת שנידאר ( Shanidar) שבמחוז ארביל בצפון עיראק, וחשף שלדים של תשעה ניאנדרטלים, בוגרים וצעירים.
"שנידאר 1", שהחופרים העניקו לו את הכינוי "נאנדי", הוא גבר קשיש המראה פתולוגיות רבות, חלקן עם סימני החלמה, ודקירת עצם חד, אולי סכין או חנית בצלעותיו, שייתכן כי הייתה גורם מותו.
"שנידאר 4" הוא גבר בוגר שנמצא עם כמות יוצאת-דופן של גרגרי אבקה מאובנים, מה שהוביל להשערה כי הוא נקבר בקבורה טקסית עם פרחים.
השכבה שבה נמצאו השרידים הניאנדרטלים הניבה גם כלי-אבן מוסטרים, כמה מהם בטכניקת לוולואה, ועצמות רבות של חיות ניצודות, בעיקר עז הבר.
שכבה זו היא לפחות בת 46 אלף שנה על-פי תיארוך פחמן-14.
מערת דדרייה, סוריה החל משנת 1993 התפרסמו ממצאי חפירות של צוות יפני-סורי במערה ענקית בדדרייה (Dederiyeh) שבצפון סוריה.
ראש הצוות היפני הוא טאקרו אקאזאווה מאוניברסיטת טוקיו, שהשתתף גם בחפירות מערת עמוד כתלמידו של סוזוקי.
הממצאים המרכזיים הם שלדים מפורטים של שני תינוקות ניאנדרטלים, בני שנה עד שנתיים במותם, שלהערכת החופרים נקברו בקבורה מכוונת.
המחקר שלהם תרם להבנת קצב התפתחות המוח ושלד הגוף בילדים ניאנדרטלים.
באתרים ארכאולוגים רבים נוספים בארץ-ישראל, בירדן, בלבנון, בסוריה ובטורקיה נמצאו שכבות מוסטריות מתוארכות לתקופתם של הניאנדרטלים, כ-130 אלף עד 45 אלף שנה לפני זמננו, אך עדיין לא התגלו בהן עצמות אדם מפורטות מספיק לזיהוי הדיירים.
סביר להניח שלפחות חלקם היו ניאנדרטלים, אך לא ניתן לקבוע זאת בוודאות משום שגם בני-אדם מודרניים אנטומית באותה תקופה השתמשו בכלי-אבן מוסטריים.
נשר רמלה, ישראל בשנת 2021 פורסמו חלקי גולגולת באתר נשר-רמלה שבמרכז ישראל, בשכבה המתוארכת לכ-140 אלף עד 120 אלף שנים לפני זמננו.
למרות זמנו של הממצא התואם לממצאי ניאנדרטלים, המאובנים מפגינים תכונות ניאנדרטליות בד בבד עם תכונות "ארכאיות" יותר שמזכירות את האוכלוסייה הקדם-ניאנדרטלית בהרי אטאפוורקה ובמקומות אחרים בפליסטוקן התיכון.
החוקרים הציעו כי אדם נשר רמלה מייצג את שרידי אוכלוסיית המקור שממנה התפתחו הניאנדרטלים.
ממצאי ניאנדרטלים במערב ובמרכז אסיה
ניאנדרטלים חיו גם במערב ובמרכז אסיה.
גבול תפוצתם המזרחי עדיין אינו ברור, אך תגליות ארכאולוגיות מהמאה ה-20 ולאחרונה מהמאה ה-21 מרחיקות אותו בהדרגה להרי הקווקז, לאוזבקיסטן ועד סיביר.
מערת טשיק-טאש, אוזבקיסטן ב-1938 גילה הארכאולוג הרוסי אלכסיי אוקלדינקוב שלד חלקי של ילד ניאנדרטלי כבן 9 במערת טשיק-טאש (Teshik-Tash) באוזבקיסטן.
הסברה שהילד נקבר באופן מכוון נתמכת בממצא של שישה זוגות קרני יעל סיבירי, שנקבעו מעל הקבר כמעין חיפוי.
הגולגולת, שנפח המוח שלה כ-1,500 סמ"ק, השתמרה יפה במיוחד ומראה בבירור מאפיינים ניאנדרטלים.
תיארוך הממצא אינו ברור, לפי ההערכות כ-100 אלף עד 70 אלף שנה לפני זמננו.
מערת טשיק-טאש סימנה את גבול התפוצה המזרחי הידוע של ניאנדרטלים עד 2007, כאשר די-אן-איי מוצה מעצמות שהתגלו על ידי אוקלדינקוב בהרי אלטאי בסיביר וזיהה אף אותן כניאנדרטליות.
מערת דניסובה, סיביר החל משנות ה-70 של המאה ה-20 התגלו במערת דניסובה שבהרי אלטאי בסיביר כלי אבן ושברי מאובנים של אדם המתוארכים בשיטות תרמולומינסנציה ופחמן-14 למספר תקופות, המתמשכות מ-280 אלף ועד כ-30 אלף שנה לפני זמננו.
די-אן-איי שמוצה מתוך עצם זרת ושן טוחנת הראה שבעליהם השתייכו לאוכלוסייה נפרדת מבחינה גנטית מהניאנדרטלים, שקיבלה את השם האדם הדניסובי, על משקל "האדם הניאנדרטלי".
בשנת 2013 פורסם רצף הגנום השלם מתוך עצם בוהן שהתגלתה במערה, והסתבר שהיא השתייכה לניאנדרטל.
לא ברור עדיין אם הניאנדרטלים והדניסובים חיו במערה באותו זמן או בתקופות נפרדות.
בגנומים ממערת דניסובה יש עדויות לרביית כלאיים בין ניאנדרטלים ודניסובים, בנוסף לעדויות לרביית כלאיים בין דניסובים ובין אבותיהם של אוכלוסיות אנושיות בנות זמננו ממלנזיה ואוסטרליה.
הגנום של הניאנדרטל ממערת דניסובה הוא באיכות גבוהה מזו של כל גנום ניאנדרטל יחיד שפורסם לפניו.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, קטגוריה שנקראה קדם-ניאנדרטלים (Preneanderthal) הייתה מקובלת על פלאואנתרופולוגים שונים לציון שלדי-אדם מאובנים שהתגלו באירופה ובמזרח התיכון מתקופה של כ-600 אלף עד 130 אלף שנה לפני זמננו, כלומר קדומים מהניאנדרטלים ה"קלאסיים".
הם דומים מאוד לניאנדרטלים הקלאסיים אך בעלי נפח-מוח קטן יותר, כ-1200 סמ"ק בממוצע, ומאפייני השלד הניאנדרטלים פחות מובהקים אצלם.
בנוסף הם מתגלים לרוב עם כלי-אבן מהתרבות האשלית העתיקה, בניגוד לניאנדרטלים הקלאסיים המקושרים כמעט תמיד עם התרבות המוסטרית המתקדמת יותר.
דוגמאות טיפוסיות של "קדם-ניאנדרטלים" כוללות את השלדים מאתר סימה-דה-לוס-חואסוס בהרי אטאפוורקה, ספרד, גולגולת סוונסקום מדרום-אנגליה, גולגולת שטיינהיים מגרמניה וגולגולת פטראלונה מיוון.
גם האדם הגלילי ממערת זוטייה שבנחל-עמוד והניאנדרטלית ממערת טבון סווגו לעיתים לקטגוריה זו.
מרבית הפלאואנתרופולוגים כיום סבורים כי לפחות חלק מבני-אדם אלו היו אבותיהם הקדומים של הניאנדרטלים.
עם זאת, בשנים האחרונות מקובל פחות לכנותם "קדם-ניאנדרטלים", כאשר יש חוקרים המסווגים אותם כניאנדרטלים לכל דבר למרות מוחם הקטן יותר, יש המסווגים אותם למין משלהם – הומו היידלברגנסיס, ויש המעדיפים לשייך אותם לקטגוריה המעורפלת "הומו ספיינס ארכאי".
כמה מהמוקדמים שביניהם אף מסווגים על ידי חוקרים מסוימים כהומו ארקטוס.
ייתכן שהקושי בסיווג לקטגוריות ברורות מראה על ההדרגתיות באבולוציה של טיפוסי האדם המאוחרים.
ב-1997 הצליח לראשונה צוות בינלאומי בראשות הגנטיקאי האבולוציוני השוודי סוונטה פבו למצות די-אן-איי מגולגולת "ניאנדרטל 1", הממצא המגדיר המקורי שהתגלה ב-1856 בעמק ניאנדר.
הצוות מיפה את הרצף של מקטע זעיר בן 360 זוגות נוקלאוטידים, והראה שרצף זה שונה מהרצפים ההומולוגים של בני-אדם בני-ימינו.
עד שנת 2006 מוצה די-אן-איי מ-11 שלדי ניאנדרטלים נוספים מאתרים ברחבי אירופה, כמו אנז'י ולה שאפל-או-סאנס, הישג מרכזי במדע הפלאוגנטיקה – התחום שעוסק בחקר גנומים עתיקים.
ניתן כיום למצות די-אן-איי מעצמות מאובנות עד גיל של כ-100 אלף שנים לפני זמננו, פרק הזמן שבו כל הדי-אן-איי מסיים להתפרק.
אתגר עיקרי במיצוי כזה הוא להימנע מ"זיהום" הדי-אן-איי העתיק בדי-אן-איי של אורגניזמים בני-ימינו, למשל בדי-אן-איי של טכנאי המעבדה העוסקים בתהליך המיצוי.
בתחילה התרכז פרויקט המיפוי בגנום המיטוכונדריאלי של הניאנדרטלים, שהוא קל יותר למחקר משום שהוא עובר בירושה רק מצד האם וללא שחלוף, וניתן להשוותו לרצף של אמהות המין האנושי המודרני כמו חוה המיטוכונדרית.
ב-2006 הודיע צוות ממכון מקס פלאנק לאנתרופולוגיה אבולוציונית בלייפציג, בראשותו של פבו, על מיפוי הרצף של מיליון זוגות נוקלאוטידים מתוך גנום טהור במיוחד מזיהומים, שמוצה מ"וינדיה 80", עצם ירך מאובנת בת כ-38 אלף שנה מאתר וינדיה בקרואטיה.
הצוות גם הודיע על פרויקט בינלאומי, בשיתוף חברות ביוטכנולוגיה מסחריות, למיפוי הרצף של כל שלושת מיליארדי זוגות הנוקלאוטידים של הגנום הניאנדרטלי.
ב-2010 פרסם צוות הפרויקט "טיוטה" ראשונית של הרצף כולו.
בלשנים העלו את האפשרות שגם אם ניאנדרטלים היו מסוגלים לדבר, שפתם לא ניחנה במבנה התחבירי המתקדם המשותף לכל השפות בנות-זמננו.
נחיתות כזו עשויה להסביר את נדירות העדויות הארכאולוגיות לאמנות, טקסיות וחשיבה סימבולית אצל הניאנדרטלים, ואת נחיתותם בתחרות מול בני-אדם מודרניים אנטומית, שבגללה אולי נכחדו.
שאלות שנוגעות למקום הניאנדרטלים באבולוציה של האדם, מידת אנושיותם, יחסיהם עם בני-אדם מודרניים וסיבת הכחדתם, מעוררות עניין רב במדע ובציבור, בשל חשיבותן להגדרת הייחוד האנושי ו"מותר האדם".
כיום ידוע שהניאנדרטלים היו ענף קטן ומאוחר יחסית באבולוציה של האדם, שהתפתח באירופה ובמערב אסיה, כאשר במקביל ובאותה תקופה התפתחו באפריקה בני-אדם מודרניים לחלוטין בהופעתם.
דווקא הדמיון והקרבה הרבים בין הניאנדרטלים לאנושות בת-זמננו מעלים שאלות לגבי מקור ההבדלים התרבותיים ביניהם, ולגבי הכחדתם של הניאנדרטלים באותה תקופה עצמה שבה התפשטו בני האדם המודרניים למרבית יבשות כדור הארץ.
מקובל כיום שהניאנדרטלים התפתחו בפלייסטוקן התיכון, לפני כ-500 אלף עד 200 אלף שנה, מאוכלוסיית אב של בני-אדם קדומים המסווגת על ידי חוקרים שונים כ"קדם-ניאנדרטלים", "הומו ספיינס ארכאי", הומו היידלברגנסיס או הומו רודזיינסיס.
לא ברור עדיין אם אוכלוסיית אב זו הופיעה לראשונה באפריקה והתפשטה לאחר מכן גם צפונה, או להפך.
מכל מקום, החל מ-500 אלף שנה לפני זמננו כבר ניתן למצוא מאובנים רבים של אוכלוסייה זו על פני אפריקה, המזרח התיכון, אירופה ומערב אסיה.
מאובנים אלו דומים למדי זה לזה, ומתאפיינים בנפח מוח של 1,100 עד 1,300 סמ"ק, גדול משמעותית משל מאובני הומו ארקטוס, אך עדיין נמוך מהממוצע של ניאנדרטלים "קלאסיים" ובני-אדם מודרניים.
מאובנים אלו גם דומים מאוד לניאנדרטלים הקלאסיים במאפיינים ארכאיים רבים, כמו רכסי גבות מפותחים, חוסר בליטת סנטר, שיניים גדולות ועצמות שלד עבות.
בניגוד לניאנדרטלים הקלאסיים הם מתגלים לרוב עם כלי-אבן מהתעשייה האשלית, או תעשיות דומות אחרות של התקופה הפלאוליתית התחתונה.
מקובל שאוכלוסיית אב זו התפתחה במקביל לניאנדרטלים באירופה ולבני-אדם מודרניים אנטומית באפריקה.
במובן זה הניאנדרטלים אינם אבות האנושות בת-ימינו, אלא מהווים ענף צדדי שנכחד.
עם זאת חלק מהניאנדרטלים הם ככל הנראה אבות קדמונים של חלק מהאנושות בת-ימינו, כתוצאה משיעור נמוך של רביית כלאיים בין שני הענפים בתקופה מאוחרת יותר (ראה להלן).
באמצעות השוואת רצפי הגנום ממאובנים ניאנדרטלים ומבני-אדם בני-ימינו, תוך שימוש בשיטות שעון מולקולרי, ניתן לחשב מתי חיה אוכלוסיית האב המשותפת שלהם, ומתי התפצלו הענפים זה מזה.
ההערכה שחושבה בשנת 2010 על ידי חוקרי הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי היא שהאבות הקדמונים המשותפים חיו בממוצע לפני כ-800 אלף שנה, וששני הענפים התפצלו סופית לפני 440 אלף עד 270 אלף שנה.
נוסף על כך, חקר הגנום הדניסובי מראה כי האבות הקדמונים המשותפים של הניאנדרטלים והדניסובים חיו בממוצע 640 אלף שנה לפני זמננו, כלומר הניאנדרטלים והדניסובים קרובים מעט יותר זה לזה יותר מאשר כל אחד מהם לבני-אדם בני-ימינו.
תוצאות ראשוניות מחקר הגנום הניאנדרטלי רומזות שלאחר התפצלות הענף הניאנדרטלי מהענף המודרני והענף הדניסובי, הוא עבר אירוע של "צוואר בקבוק", כלומר צמצום דרסטי של גודל האוכלוסייה שהקטין מאוד את השונות הגנטית שלה.
רק לאחר מכן התפשטה האוכלוסייה הניאנדרטלית שוב לרחבי אירופה, מערב אסיה והמזרח התיכון.
כתוצאה מצוואר בקבוק זה, רצף הגנום של הניאנדרטלים מהרי אלטאי בסיביר דומה מאוד לזה של הניאנדרטלים ממערת וינדיה בקרואטיה, כ-5,000 קילומטרים מערבה משם, הרבה יותר משהוא דומה לגנום של האוכלוסייה הדניסובית שחייתה אף היא בסיביר בערך באותה התקופה.
מקובלת כיום הסברה שאירוע דומה של צוואר בקבוק עבר גם על הענף האפריקני שהוליך בסופו של דבר לאנושות המודרנית, וכתוצאה ממנו השונות הגנטית בין בני-אדם בני-ימינו מכל העולם קטנה יחסית.
ואולם נראה שצוואר הבקבוק הניאנדרטלי היה דרסטי אף יותר, שכן הניאנדרטלים מסיביר ומקרואטיה דמו גנטית זה לזה הרבה יותר מאשר בני-אדם בני-ימינו מאפריקה, אירופה ומזרח-אסיה דומים זה לזה.
מכאן ניתן להעריך שהאוכלוסייה הניאנדרטלית הייתה קטנה והומוגנית מאוד, על-אף פיזורה על פני אזורים נרחבים למדי.
היחסים בין הניאנדרטלים לבני-אדם מודרניים
עדויות המאובנים וממצאים גנטיים מראים כי מוצא האנושות בת-ימינו הוא באפריקה לפני 200 אלף עד 150 אלף שנה, משם היא התפשטה למזרח התיכון לפני כ-120 אלף עד 50 אלף שנה, ולאחר מכן גם לשאר היבשות.
מאובני אדם מודרניים אנטומית התגלו בארץ-ישראל במערת הגדי (מערת סח'ול) שבנחל מערות, מרחק כמה מאות מטרים בלבד ממערת טבון, ובמערת הקפיצה שבהר הקפיצה ליד נצרת.
מאובנים אלו מתוארכים לתקופה של 100 אלף עד 92 אלף שנה לפני זמננו, כלומר הם בערך בני-זמנה של הניאנדרטלית ממערת טבון או מאוחרים ממנה מעט, אבל קדומים מהניאנדרטלים ממערת עמוד וממערת כבארה, שחיו לפני 62 עד 41 אלף שנה.
מכך נובע שניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים אנטומית היו עשויים לחיות יחד במזרח התיכון במשך כמה עשרות אלפי שנים.
לא נמצאו עדיין ראיות חד-משמעיות שהם אכן חיו זה לצד זה באותו הזמן.
השערה חלופית היא שגלי הגירה של בני-אדם מודרניים מאפריקה וגלי הגירה של ניאנדרטלים מאירופה ומאסיה החליפו זה את זה לסירוגין במזרח התיכון.
החלפה כזו עשויה להיות תוצאה של התנודות באקלים הגלובלי של תקופת הקרח, כאשר הניאנדרטלים (המותאמים יותר לתנאי קור) נטו להתפשט דרומה בתקופות הקרות, ובני אדם מודרניים נטו להתפשט צפונה בהפוגות הממוזגות.
קשה מאוד להבדיל בין שכבות ארכאולוגיות של ניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים אנטומית מתקופה זו במזרח התיכון, משום ששניהם השתמשו ככל הנראה באותה תרבות כלי-אבן – התרבות המוסטרית.
עם זאת, ייתכן שכבר בתקופה קדומה זו התחיל להסתמן יתרון של בני האדם המודרניים על הניאנדרטלים בתחום הטקס והאמנות.
מאובני מערת הגדי ומערת הקפיצה מראים סימנים מובהקים יותר של קבורה טקסית מאשר המאובנים הניאנדרטלים, ובמערת הגדי נמצאו חרוזים עשויים מצדפים מחוררים המתוארכים לגיל של יותר מ-100 אלף שנה לפני זמננו.
מחלוקת בין חוקרים התקיימה שנים רבות בשאלה האם ניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים הזדווגו אלו עם אלו, והאם "בני-הכלאיים" היו פוריים.
חוקרים שסיווגו את הניאנדרטלים והאדם המודרני למינים טקסונומיים נפרדים סברו שהם היו שונים מכדי שתתעורר משיכה מינית ביניהם, ושבמקרים נדירים של הזדווגות הצאצאים נטו להיות בלתי-פוריים, בדומה לפרדים ובני-כלאיים אחרים בין מינים ביולוגיים שונים.
חוקרים אחרים סברו שבני-כלאיים כאלו התקיימו, והפלאואנתרופולוג אריק טרינקאוס (Erik Trinkaus) מאוניברסיטת וושינגטון, מומחה לאנטומיה של הניאנדרטלים, אף חיפש במוזיאונים ברחבי העולם אחרי גולגולות ושלדים המראים סימני תערובת של מאפיינים אנטומיים ניאנדרטלים ומודרניים.
מפנה במחקר המדעי בנושא אירע בשנת 2010, כאשר חוקרי הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי מצאו שהגנום של בני-אדם מודרניים החיים כיום מחוץ לאפריקה דומה יותר לגנום הניאנדרטלי בכ-2% עד 3%, יחסית לגנום של ילידי אפריקה בני-זמננו.
ההסבר הפשוט ביותר להבדל כזה הוא רביית כלאיים פורייה בין ניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים מחוץ לאפריקה, מאות אלפי שנים לאחר הפיצול בין שתי האוכלוסיות.
לפי הסבר זה, ילידי אפריקה בני-ימינו הם בני-האדם המודרניים ה"טהורים" ביותר, מכיוון שנשארו באפריקה ולא באו במגע עם הניאנדרטלים, בעוד שבני אדם לא-אפריקנים (ממוצא אירופי, אסייתי או אמריקני) כיום הם "בני תערובת" שאחוז קטן של אבותיהם הוא ניאנדרטלי (ובמקרה של ילידי אוסטרליה ומלנזיה גם דניסובי).
ניתן לקבל מושג כללי על משמעותה של תרומה גנטית בגודל של 2% עד 3% אם זוכרים שאדם יורש 50% מהגנום שלו מכל אחד מהוריו.
פירוש הדבר שהגנום של אדם היפותטי שאחד מ-32 הרב-רב-רב-סבים שלו היה ניאנדרטל "טהור" ושאר ה-31 היו בני-אדם מודרניים "טהורים", יכיל כ-3% של די-אן-איי ניאנדרטלי.
נערכים כיום מחקרים לזיהוי האללים הניאנדרטלים הספציפיים שהועברו לאנושות המודרנית.
באמצעותם ניתן יהיה לענות על שאלה נוספת, האם ההכלאה התרחשה במזרח-התיכון בתקופת ה"דו-קיום" הארוכה בין שתי האוכלוסיות, או מאוחר יותר בתקופת ההגירה של בני-אדם מודרניים אנטומית לאירופה ולאסיה.
במקרה הראשון צפוי שאירופאים ואסייתים בני-זמננו יהיו בעלי אותם אללים ניאנדרטלים, ואילו במקרה השני צפוי שהם יהיו בעלי אללים ניאנדרטלים שונים.
ויכוח בין חוקרים מתנהל מאז שהתגלו הניאנדרטלים לראשונה במאה ה-19, האם יש לסווגם כמין נפרד בסוג האדם "הומו ניאנדרתלנסיס" או כתת-מין של האדם המודרני "הומו ספיינס".
ויכוח זה נובע בחלקו מכך שאין הגדרה יחידה וחד-משמעית של מושג המין הביולוגי.
באופן כללי, מינים נפרדים מוגדרים כאוכלוסיות שאינן מתערבות גנטית זו עם זו, אך בתחומי הפלאונטולוגיה לא ניתן לרוב לדעת אם אורגניזמים נכחדים יכלו להתרבות אלו עם אלו, ולכן מאובנים מוגדרים כמעט תמיד על סמך הבדלים מורפולוגיים ואנטומיים.
נוסף על כך, גם אוכלוסיות המסוגלות עקרונית להעמיד בני-כלאיים פוריים לעיתים אינן מתערבות זו בזו כתוצאה ממחסומי רבייה שונים, למשל בידוד גאוגרפי או התנהגות שונה.
הראיות הגנטיות לרביית כלאיים פורייה בין בני-אדם מודרניים ובין ניאנדרטלים מחזקות את העמדה שיש לסווג את הניאנדרטלים כחלק מהמין ספיינס.
עם זאת ניתן עדיין לטעון ששיעור רביית הכלאיים היה נמוך מאוד, כך ששתי האוכלוסיות אכן נשארו מבודדות יחסית.
ידועים כיום מקרים נדירים של הכלאות פוריות גם בין אוכלוסיות נפרדות הנחשבות למינים שונים.
לדוגמה, עורבים אפורים (Corvus cornix) לעיתים מעמידים בני-כלאיים פוריים עם עורבים אירופיים (Corvus corone) במקומות של חפיפה בין אזורי התפוצה שלהם, אך צאצאים אלו הם בעלי שיעור פוריות נמוך יותר, ולכן שתי האוכלוסיות נשארות נפרדות זו מזו.
מודל גנטי חישב שהאחוז הנמוך של די-אן-איי ניאנדרטלי בבני-אדם מודרניים מצביע על שיעור קטן מאוד של מקרי העמדת בני-כלאיים, מה שמרמז על חוסר משיכה מינית בין האוכלוסיות, או על פוריות נמוכה של בני-הכלאיים, או שניהם.
החל מתקופה של כ-28 אלף שנה לפני זמננו לכל המאוחר, אין מוצאים עוד שלדים ניאנדרטלים או את שרידי התרבות המוסטרית האופיינית להם, אלא רק שלדים של בני-אדם מודרניים אנטומית עם תרבויות חומריות מתקדמות של התקופה הפלאוליתית העליונה.
לפי הידוע כיום, הניאנדרטלים הם בני-האדם הקדמונים הבלתי-מודרניים האחרונים שנכחדו בעולם.
בשנת 2004 אמנם ערערו חוקרים על מעמד זה כאשר תיארכו את האוכלוסייה המסווגת כהומו פלורסיינסיס באי פלורס שבאינדונזיה לתקופה של עד כ-13 אלף שנה לפני זמננו בלבד, אך בשנת 2016 תוקן תיארוך הממצאים בפלורס לתקופה של 50 אלף שנה לכל המאוחר, תיקון שמשיב לניאנדרטלים את מעמדם כבני-האדם הבלתי-מודרניים האחרונים שנכחדו.
במזרח התיכון ובאסיה, תיעוד ארכאולוגי של תקופת ההכחדה כמעט ואינו קיים.
באירופה, שם התיעוד הארכאולוגי מפורט יותר, מצטיירת תמונה דרמטית – הניאנדרטלים נעלמו בד בבד עם הופעתם של בני-האדם מודרניים לראשונה שם, והתפשטותם המהירה ברחבי היבשת, ממזרח למערב, תוך כמה אלפי שנים בלבד, בין 45 אלף ל-35 אלף שנה לערך לפני זמננו.
סמיכות המאורעות בזמן מעלה חשד ברור כי בני-האדם המודרניים הם האחראים להכחדת הניאנדרטלים, באופן ישיר או באופן יותר עקיף.
חוקרים והוגי דעות עדיין דנים ומתווכחים מה היו היתרונות שהקנו עליונות כה מכרעת לבני-האדם המודרניים על הניאנדרטלים, מדוע הם רכשו אותם דווקא בתקופת זמן קצרה זו, והאם הם אכן ניצלו אותם לרצח עם וטיהור אתני שיטתי של האוכלוסייה הניאנדרטלית.
כדי להכריע בין הסברים שונים להכחדת הניאנדרטלים, דרוש תיארוך מדויק של הממצאים הארכאולוגיים, וכאן מתעוררים קשיים.
אחת השיטות העיקריות שבשימוש, תיארוך רדיומטרי באמצעות פחמן-14, הותאמה רק לאחרונה לתיארוך תקופות עתיקות מכ-20 אלף שנה לפני זמננו.
זמן מחצית החיים של פחמן-14 הוא 5,730 שנה בלבד, ופירושו שבשכבות עתיקות מכך בהרבה נותרים ריכוזים זעירים מאוד שלו בממצאים הארכאולוגיים, שקשה למדוד אותם במדויק.
שכבות כאלו עלולות "להזדהם" בפחמן-14 החודר משכבות עליונות וחדשות יותר, והשגיאה הנגרמת מחמירה בריכוזים נמוכים מאוד.
לכן התיארוך של אתרים ניאנדרטלים רבים באירופה נבדק שוב ושוב בשנים האחרונות, ותכופות מתוקן לתאריכים עתיקים יותר בכמה אלפי שנים.
כתוצאה מכך נראה כיום שהכחדת הניאנדרטלים הייתה מעט קדומה ממה שסברו בעבר, ונמשכה זמן קצר יותר.
הועלתה אף טענה שלאחר תיקוני התיארוך לא נותר אף מאובן ניאנדרטלי באירופה המתוארך בוודאות לזמן מאוחר מ-40 אלף שנה לפני זמננו, ואם כך ייתכן שהניאנדרטלים נכחדו עוד לפני בואו של האדם המודרני לאירופה.
ואולם רוב הארכאולוגים בתחום סוברים שישנה חפיפה מסוימת בין שכבות ארכאולוגיות של ניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים.
האתר הארכאולוגי שנחשב כיום לאתר הניאנדרטלי המאוחר ביותר הוא מערת גורהם בגיברלטר, שבה נמצאו שרידי תרבות מוסטרית המיוחסת לניאנדרטלים (אך לא שלדי ניאנדרטלים עצמם) המתוארכים לגיל של 28 אלף שנה לפני זמננו.
חוקרי האתר מעריכים שגיברלטר, בקצהו הדרומי של חצי האי האיברי, הוא אחד המקומות האחרונים באירופה שאליו הגיעו בני-אדם מודרניים בהגירתם מהמזרח.
ההשערות השונות שהועלו לסיבות ההכחדה אינן בהכרח סותרות זו את זו, וייתכן שהיו מספר גורמים להכחדה, שחשיבותם היחסית הייתה עשויה להשתנות באזורים ובזמנים שונים.
ניתן לחלק את ההשערות הרבות לארבע קבוצות כלליות:
גורמים סביבתיים – לפי השערות אלו הניאנדרטלים לא הוכחדו על ידי בני-אדם מודרניים אנטומית, אלא כתוצאה מגורמים חיצוניים אחרים כלשהם.
מספר מחקרים מצאו כי תקופת ההכחדה באירופה התאפיינה בתנודות אקלים תכופות יותר, אליהן התלוו שינויים אקולוגיים בשכיחות מיני בעלי-חיים שקרוב לוודאי שימשו כמקורות המזון של הניאנדרטלים.
יש חוקרים הסוברים שהאוכלוסייה הניאנדרטלית עמדה תמיד על סף הכחדה, עקב גודלה הקטן, נטייתם לחיות בקבוצות קטנות מבודדות זו מזו, ההומוגניות הגנטית שנבעה מכך, ותנאי המחיה הקשים בתקופת הקרח.
חוקרים הצליחו להראות בעזרת מודלים ממוחשבים שההשערה לפיה ניאנדרטלים נכחדו ללא השפעתם של בני-האדם מודרניים, אלא רק על ידי גורמים סביבתיים שונים – היא בעלת היתכנות.
הטמעה (אסימילציה) – לפי השערה זו הניאנדרטלים לא נכחדו פיזית, אלא נטמעו באוכלוסיית בני-האדם המודרניים כתוצאה מרביית כלאיים פורייה.
על-פי הממצאים האחרונים ממחקר הגנום השערה זו נכונה לפחות במידה מסוימת, אך ייתכן שאין די בה להסברת ההכחדה, שכן נראה שרביית כלאיים כזו הייתה נדירה.
תחרות בלתי-ישירה – לפי השערות כאלו היו לבני-אדם מודרניים יתרונות כלשהם על הניאנדרטלים, שאיפשרו להם לשרוד ולהתרבות במספרים גדולים יותר, ולהקדים את הניאנדרטלים בתחרות על משאבים מוגבלים כמו מזון.
בין היתרונות שהוצעו היו שימוש בשפה סימבולית מתקדמת, וטכנולוגיות כמו ציד באמצעות חניתות מוטלות מרחוק ותעשיית כלי אבן ועצם מתקדמת יותר.
ליתרונות כאלו היו עשויות להיות סיבות גנטיות כמו גם סיבות תרבותיות שונות, אך אם הסיבות היו תרבותיות בלבד קשה להסביר מדוע במשך תקופת זמן של אלפי שנים לא אימצו לפחות חלק מהניאנדרטלים את התרבות העדיפה של מתחריהם.
לכן תסריטים מקבוצות 3 ו-4 בדרך-כלל מועדפים על חוקרים הסוברים שבני-אדם מודרניים נהנו מיתרון אבולוציוני מולד כלשהו על הניאנדרטלים.
שילוב של תחרות בלתי-ישירה עם גורמים סביבתיים – הניאנדרטלים נטו לחיות בקבוצות קטנות, הומוגניות מבחינה גנטית ומרוחקות אלו מאלו, ולכן היו חשופים במיוחד לסכנות כתוצאה מגורמים סביבתיים.
ייתכן שהגעתם של בני-אדם מודרניים במספרים גדולים, ששכנו בין שטחי המחיה של קבוצות הניאנדרטלים הקטנות, הקצינה את השפעתם של המאפיינים הללו, בכך שהקשתה על קבוצות שונות של ניאנדרטלים להיפגש ואילצה אותם לשמור על בידוד שגרם להם להיות חשופים עוד יותר לסכנות הסביבתיות.
השמדה פעילה – על פי השערות אלו בני-האדם המודרניים ניצלו את יתרונותיהם על מנת להשמיד בפועל את הניאנדרטלים.
השמדה כזו לא חייבת להיות תוצאה של רצח-עם מאורגן וגלובלי – תסריט חלופי עוסק בעימותים אלימים רגילים בין שבטים וקהיליות שכנות, ללא "אפליה", אלא שהקהיליות הניאנדרטליות נטו יותר סטטיסטית לנחול תבוסה.
חוקרים רבים סולדים מתסריטי ההשמדה, מסיבות מדעיות כמו גם רגשיות, ועם זאת חוקרים אחרים מצביעים על סבירותם, לאור מקרים מתועדים רבים בהיסטוריה האנושית שבהם אוכלוסיות ועמים הושמדו על ידי אוכלוסיות פולשות אלימות יותר, או בעלות טכנולוגיה מתקדמת יותר.
האדם הניאנדרטלי הוא הבסיס לדמות הארכיטיפית של "איש המערות" הנפוצה מאוד בתרבות, באמנות ובספרות המודרניות.
איש המערות מוצג בדרך-כלל בדמות גבר אלים ושוביניסט עם אינטליגנציה נמוכה, מוצק ורב-כוח, בעל ראש קטן ונמוך-מצח, ותווי פנים קופיים.
לעיתים קרובות הוא מצויר ביציבה כפופה וזרועות ארוכות משתלשלות, כמעט תמיד עם גוף שעיר משל אדם רגיל, שער ראש וזקן פרועים, לבוש בפרוות חיה ואוחז אלת עץ עבה וגסה.
בפועל רבים ממאפיינים אלו חסרים בסיס מדעי כלשהו, או אף שגויים בעליל: הניאנדרטלים היו בעלי מוח גדול כשל בני אדם בני ימינו, ורכס הגבות הבולט שלהם אינו מעיד על "קופיות".
הם לא היו קרובים לקופי אדם יותר מאשר האדם בן ימינו, היציבה שלהם לא הייתה כפופה, ופרופורציות הגוף שלהם היו מודרניות.
אין כל ראייה שהם היו שעירי גוף, או ששער ראשם וזקנם (אם אמנם היה להם זקן) היה פרוע.
אין ראיות שהחברה הניאנדרטלית הייתה אלימה או שוביניסטית יותר ממרבית החברות האנושיות לאורך מרבית ההיסטוריה, ואף אלת עץ לא התגלתה מעולם באתר ניאנדרטלי כלשהו.
לארכיטיפ איש המערות יש לפחות שני מקורות: בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כאשר מדע הפלאואנתרופולוגיה וחקר האבולוציה של האדם עדיין היו בחיתוליהם, היו חוקרים כמו גם חובבים ואמנים שביקשו לראות את האדם הניאנדרטלי כאבי האדם המודרני, ולכן שחזרו אותו עם מאפיינים קופיים כמו גוף שעיר ויציבה כפופה.
במידה רבה אשם בכך השחזור השגוי של "האיש הזקן מלה שאפל", שלד הניאנדרטל השלם יחסית הראשון שהתגלה, אשר השתייך לפרט קשיש מאוד ונכה.
רומן הרפתקאות סוחף שקידם את הרומנטיקה של תקופת האבן, כולל רבים מן הסטראוטיפים השגויים, היה "המלחמה לאש" (צרפתית: La Guerre du feu) מאת ג'.
רוסני, שיצא לאור ב-1911 בפריז זמן קצר לאחר גילוי השלדים הניאנדרטלים המפורסמים מלה שאפל, לה פראסי ולה מוסטייה (תורגם לעברית על ידי נתן אלתרמן).
אף כי הניאנדרטלים אינם מוצגים בספר בשמם המפורש, נראה שהם "לוהקו" לתפקיד האויבים – אוכלי-אדם שעירים ומניפי אלות, רבי-כוח אך גם מסורבלים ואיטיים.
ספר מצליח זה בישר אופנה חדשה של אנשי מערות פרהיסטוריים ברומנים כמו "העולם האבוד" (1912) מאת ארתור קונאן דויל ו "הארץ שהזמן שכח" (1915) מאת אדגר רייס בורוז, ובסרטים כמו "ראשית האדם" (1912) של ד.
צ'ארלי צ'פלין הסריט עליהם פרודיות כמו "איש המערות" (1912).
וולס, "The Grisly Folk", מתארת את הניאנדרטלים כפראים שעירים, חייתיים ורצחניים, שהוכחדו על ידי בני-האדם האנושיים יותר מתוך הגנה עצמית.
"המלחמה לאש" עובד לסרט (1981) של הבמאי הצרפתי ז'אן-ז'אק אנו, שבו כבר לוהקו הניאנדרטלים לתפקיד הגיבורים הראשיים.
עם זאת ניתנו להם מאפיינים קופיים מודגשים אפילו יותר מאשר ברומן המקורי, אף כי בתקופת זמן זו כבר היה ברור שאין לכך בסיס מדעי כלשהו.
סדרת הרומנים רבי המכר של הסופרת האמריקאית ג'ין מ.
אואל, מתוכם מפורסם בעיקר הראשון שבט דוב המערות (1980, תורגם לעברית בשנת 1983) הציגה תמונה מציאותית יותר של ניאנדרטלים, ושל היחסים בינם לבין בני-אדם מודרניים אנטומית, באירופה של הפלייסטוקן המאוחר.
אואל התבססה על תחקיר מפורט של הרקע המדעי, אך גם על מספר רעיונות שכיום נחשבים לחסרי בסיס עובדתי, כמו פולחן דוב המערות, שפת סימנים וחברה שוביניסטית עם חלוקה חדה בין תפקידי גברים ונשים.
בדומה לגולדינג השתמשה אואל בזרותם של הניאנדרטלים כבמראה לשיקוף התרבות ה"אנושית", אם כי היא עסקה בעיקר בנושאים כמו פמיניזם וסובלנות לשונה.
הספר עובד לסרט הוליוודי כושל בשנת 1986.
סופרי מדע בדיוני שונים עסקו בניאנדרטלים בעיקר בעלילות של מסע בזמן והיסטוריה חלופית.
מהן מפורסמת בייחוד הנובלה של אייזק אסימוב "ילד קטן ומכוער" (1958) מתוך הקובץ מחר כפול תשע, שהורחבה ב-1992 לרומן באורך מלא בשיתוף עם רוברט סילברברג.
בעלילות כאלו מוצגים הניאנדרטלים לעיתים קרובות כנבונים ושקולים, אשר בתנאים אחרים היו עשויים לשרוד ואף לבנות תרבות חלופית לאנושות בת-זמננו.
יחידת המדע של אולפני BBC הפיקה את "סודות האדם הקדמון", סרט ששוחרר לצפייה בנטפליקס במאי 2024. הסרט התיעודי עוקב אחר צוות חוקרים מאוניברסיטת קיימברידג בעת שחפרו במערת שנידאר שבכורדיסטן.
איש פילטדאון הוא שמו של אחד ממעשי הזיוף הידועים בתחום חקר המאובנים.
בשנת 1912 מצא הארכאולוג החובב צ'ארלס דוסון גולגולת של הומיניד שלא היה ידוע עד אז לחוקרים, בכפר פילטדאון אשר באנגליה.
הגולגולת הורכבה מתיבת מוח גדולה כשל אדם נבון מודרני ולסת דמוית זו של קוף.
באותה עת ניטש ויכוח בין החוקרים בשאלה האם ההליכה על זוג רגליים קדמה לגדילת המוח אצל האדם או להפך.
גולגולת פילטדאון תמכה לכאורה בדעה כי מוצאו של האדם ביצור נבון, בעל תיבת מוח גדולה, אשר בכל יתר איבריו דמה לקוף, וייתכן שהיה גם שוכן עצים והולך על ארבעת גפיו, כלומר, המוח המפותח עתיק יותר מן היציבה הזקופה.
השוני בין תיבת המוח המפותחת ללסת הפרימיטיבית יוחס לאבולוציה פסיפסית (קצבי התפתחות שונים של איברים שונים).
באותם ימים נמצאו גם מאובנים של אדם ניאנדרתלי.
מאחר שמאפייני תיבת מוחו נראים פרימיטיביים יותר, התבססה ההשערה כי אינו שייך למין אדם נבון אלא הוא מין אחר בסוג אדם, משום שנראה היה כי איש פילטדאון על תיבת מוחו המפותחת הוא אביו הקדמון של האדם הנבון.
הגולגולת שנמצאה גם חיזקה את גישתם של החוקרים ווד ג'ונס ואוסבורן שסברו כי מוצא האדם הנבון הוא באירופה ובאסיה ולא באפריקה.
בשנת 1953 נחשף בעזרת אנליזה של שכיחות היסודות חנקן, אורניום ופלואור כי למעשה הייתה הגולגולת מעשה זיוף מתוחכם.
הגולגולת הייתה מורכבת מתיבת מוח של אדם נבון מודרני ומלסת של אורנגאוטן שהושחזה, הותאמה לגולגולת, ואף נצבעה בשילוב החומרים הכימיים ביכרומט האשלגן ומלח ברזל, על מנת לכסות על גילה האמיתי, ועל היותה חלק נפרד מהגולגולת.
מעולם לא התברר מי ביצע את מלאכת הזיוף המדוקדקת.
האדם השחור הוא מונח נפוץ בארצות המערב לאנשים בעלי צבע עור חום כהה.
בארצות הברית נעשה שימוש בכינוי "שחור" ("Black") לצד הכינוי "אמריקאים-אפריקאים" – ה"שחורים" החיים בארצות הברית.
בישראל היה מקובל בעבר הכינוי כושים, שהיא מילה שמקורה בתנ"ך לציון אנשים מממלכת כוש, שלפי הפירוש המקובל שכנה בסודאן של ימינו.
אולם, בהשפעה עקיפה של אי תקינותו הפוליטית של הביטוי "ניגר" בארצות הברית, הפך גם הכינוי "כושי" בהדרגה לבלתי תקין פוליטית בישראל במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, ומסוף שנות ה-90 ואילך הוא נחשב ביטוי של גזענות.
ההנחה כאילו קיים גזע שחור אחד, היא הנחה מכלילה ומוטעית.
ביבשת אפריקה קיימים עמים רבים, בעלי מוצא אתני נפרד, מאפיינים נפרדים, הן תרבותיים והן פיזיים, שלעיתים אין ביניהם קשר, פרט לגוון העור שאינו "לבן".
בין העמים השונים: אמהרים, אורומו, איביביו, אקאנים, בושמנים, בילינים, דינקה, הוטו, טוטסי, טווה, יורובה, מנדינקה,
מסאי, נואר, סומלים, קלנג'ין, שילוק, ועוד.
הדוגמה הידועה יותר להכללה על בסיס צבע העור היא בהתייחס לקבוצת הילידים האוסטרלים, שפרט לצבע עורם הכהה, הם קרובים יותר לתושבי אסיה מאשר לתושבי יבשת אפריקה.
הכללתם באותה קבוצת מוצא אתני אינה תואמת את המדע.
ככלל, המדע כיום מדבר על מקבץ גנטי ולא על גזע, כאשר מדובר בבני אדם.
בארצות הברית, רוב מוחלט של האנשים השחורים הם צאצאי קרבנות סחר העבדים האטלנטי, שנחטפו מחופי מערב אפריקה, ולכן רובם צאצאי הבנטו.
דבר זה הביא לכך שתווי הפנים האופייניות של הבנטו הפכו ברבות הימים בארצות הברית, ולכן במדינות המערב, למזוהים יותר עם דמות "האדם השחור".
ביתן האדמה הוא ביתן המצוי בפארק אפקוט בדיסניוורלד, שבאורלנדו, במדינת פלורידה שבארצות הברית.
כמות המבקרים היכולים להיות בביתן: 3,600.
שטח הביתן: 24,000 (מ"ר) - כשטח ארץ הפנטזיה בממלכת הקסם.
תאריך הפתיחה: 1 באוקטובר 1982 (עם פתיחת הפארק).
חיים עם האדמה - מסע בסירה.
בחלקו הראשון של המתקן, הנסיעה היא במתקן אפל - העובר דרך סצנות של יערות הגשם, ערבות ושדות חקלאיים.
בהמשך עוברות הסירות דרך חממות הביתן ומעבדות בהן מנסים סוגים שונים של שיטות גידול חקלאיות חדשניות.
מעגל החיים - סרט המציג באמצעות דמויות הסרט מלך האריות - סימבה, טימון ופומבה.
הסרט המראה כיצד תכנון לקוי יכול להזיק לסביבה.
סוארין - סרט המראה את קליפורניה במבט מהאוויר.
סיור מאחורי הזרעים - סיור בחממות הביתן.
רוק המזון (Food Rocks )- מופע תיאטרלי שמוצג על ידי בובות אודיו אנימטרוניקס, ומציג את אבות המזון.
מופע זה החליף את קברט המטבח (Kitchen Kabaret) שקדם לו (1994 - 3 בינואר 2004).
האזינו לאדמה (Listen to the Land) שהציג בין 1982 וה-27 בספטמבר 1993.
סימביוזה (Symbiosis) סרט שהתבסס על השימושים השונים שבני האדם עושים באדמה.
כאמור, לביתן שטחי חממות נרחבים, בהם נערכים ניסויים בגידולים הידרופוניים, ומגדלים ירקות אורגניים לשימוש מסעדות הביתן.
בחממות נערכים ניסויים עבור נאס"א.
האדם השלישי הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1949 בסוגת הסרט האפל, הנחשב לסרט קלאסי בסוגה זו.
להצלחת הסרט תרמה החבירה החד פעמית בין שלושה יוצרים גדולים, הסופר גרהם גרין, הבמאי קרול ריד והשחקן אורסון ולס.
את התסריט לסרט כתב גרין, על-פי נובלה פרי עטו, שפורסמה רק לאחר הפצת הסרט.
הסרט מספר על הולי מרטינס, מחבר ספרי מערבונים אמריקאי, בגילומו של ג'וזף קוטן, המגיע לווינה שלאחר מלחמת העולם השנייה על מנת לפגוש את ידידו הארי ליים, המגולם על ידי אורסון ולס.
הוא מוצא את העיר הרוסה בחלקה, מפוצלת לשליטת ארבעת אזורי המעצמות המנצחות, ששורר בה מחסור ופורחים בה עסקי השוק השחור.
לסופר מתברר עד מהרה כי חברו, הארי ליים, כבר אינו בין החיים.
הוא פוגש באהובתו של הארי ליים, פליטה צ'כית, בגילומה של אלידה ואלי, המתרפקת על זכר אהובה המת.
לסופר מתברר כי במקום מותו של הארי ליים מפגיעת משאית, נוכח "אדם שלישי" מסתורי שזהותו אינה ידועה, הדבר מניע את הסופר לחקור על אודות מעשיו של הארי ליים בווינה קודם למותו בתאונה כביכול.
להפתעתו הוא מגלה כי חברו סחר בתרופות פניצילין גנובות בשוק השחור, שדוללו וגרמו למקרי מוות לחולים, רובם ילדים.
ליים היה מבוקש לכן על ידי הכיבוש הבריטי, ולסופר מתברר כי הוא חי ומסתתר, לאחר שביים את מותו כדי לחמוק מהרשויות.
בהמשך ומתנהל מרדף אחרי הארי ליים בתעלות הביוב של וינה, שבסופו הוא מוצא את מותו דווקא מידיי מרטינס.
העלילה מסתיימת בקטע ארוך שבו מלווה המצלמה את אלידה בצאתה לאחר קבורת אהובה, כשהיא חולפת על פני הסופר בהליכה איטית, מתעלמת ממנו (כמי שאחראי בעיניה למות אהובה) ונעלמת אט אט ברקע, לצלילי הציתר עם מנגינתו של אנטון קאראס.
בעוד שסוגת הסרט האפל מתייחדת לסרטים שעלילתם מתרחשת בערים הגדולות של ארצות הברית, עלילתו מתרחשת בווינה החרבה עדיין שלאחר המלחמה, צילומו של הסרט באתרי ההתרחשות עצמם, ולא באולפן, עם זוויות הצילום בשחור-לבן, הביאו לכך שהסרט נחשב לסוגת מופת של הסרט האפל.
אחד הדברים שתרמו להצלחתו הרבה של הסרט הוא מנגינת הרקע שלו, בסגנון וינאי, שהולחנה על ידי המלחין אנטון קאראס, מנוגנת בכלי המיתר הקורדופוני הציתר, הייחודי לנגינת עם בארצות דוברות גרמנית.
באמצעות מנגינה זאת נכנס הצופה לאווירתה של וינה.
המנגינה הייתה פופולרית מאוד בעולם ובישראל בראשית שנות ה-50.
הסרט זכה בפרס אוסקר לשנת 1951 בקטגוריה של צילום בשחור-לבן.
האדם הסביר (או האדם מן היישוב) הוא מושג שסתום המשמש להגדרת נורמות מסוימות.
המושג "אדם סביר" משמש את המחוקק הישראלי בחוקים אחדים לתחימתן של פעולות מסוימות בתוך גבולות רצויים.
את בתי המשפט משמש המושג (לעיתים בצורתו המיודעת, "האדם הסביר") בבואם לבחון את משמעותה של התנהגות מסוימת ואת עמידתה בסטנדרט משפטי רצוי.
הופעות עיקריות בחוקי מדינת ישראל:
הגדרתה של עוולת הרשלנות, ב, נפתחת במילים: "עשה אדם מעשה שאדם סביר ונבון לא היה עושה באותן נסיבות, או לא עשה מעשה שאדם סביר ונבון היה עושה באותן נסיבות".
בהתאם לכך, המבחן לקביעת התנהגות רשלנית הוא מבחן "האדם הסביר", כלומר האם אדם מן היישוב יכול היה להביא בחשבון את קיומו של אותו רכיב של היסוד העובדתי.
לדוגמה, אם איש משאיר גרוטאות בחצר, אך אדם מן היישוב יכול לצפות שילדים עלולים לשחק בגרוטאות ולהיחבל, אותו איש יכול להיחשב כמי שהתנהג ברשלנות.
נאמר: "במילוי תפקידיו חייב הנאמן לנהוג באמונה ובשקידה כפי שאדם סביר היה נוהג באותן נסיבות".
הוגדרה "רשות הרבים" כ"מקום שאדם סביר יכול היה לצפות ששיחותיו יישמעו ללא הסכמתו".
נאמר: "פרסומת העלולה להביא אדם סביר להניח, כי האמור בה אינו פרסומת, יראו בכך פרסומת מטעה אף אם תכנה איננו מטעה."
באמנת האומות המאוחדות בדבר חוזים למכר טובין בינלאומי, שקיבלה תוקף של חוק בחוק המכר (מכר טובין בינלאומי), תש"ס–1999 נאמר:
(א) לעניין אמנה זו, הצהרות והתנהגות אחרת של צד יפורשו בהתאם לכוונתו, כאשר הצד האחר ידע, או לא יכול היה שלא להיות מודע, מה הייתה הכוונה.
(ב) כאשר סעיף קטן (א) לא חל, יפורשו הצהרות והתנהגות אחרת של צד, בהתאם להבנת אדם סביר מסוגו של הצד האחר באותן נסיבות.
(ג) בקביעת הכוונה של צד או הבנת אדם סביר, יינתן משקל נאות לכל הנסיבות הנוגעות למקרה, לרבות המשא ומתן, כל פרקטיקה שהצדדים קבעו לעצמם, נהגים וכל התנהגות מאוחרת של הצדדים.
נאמר, בהגדרתו של פרט מטעה: "לרבות דבר העלול להטעות אדם סביר וכל דבר חסר שהעדרו עלול להטעות אדם סביר".
בתקנות הרופאים הווטרינרים (פרסומת אסורה), תשס"ב-2002 נאסרה "פרסומת, לרבות מודעת תדמית, העלולה להביא אדם סביר להניח כי אינה פרסומת, אלא אם כן צוין בה באופן בולט לעין, שהיא פרסומת".
איסור דומה נכלל בתקנות הרופאים (פרסומת אסורה), תשס"ט-2008 ובתקנות רופאי השיניים (איסור פרסומת), תשס"ט-2009.
בנוסף לפסיקה העוסקת בחוקים האמורים לעיל, מופיע האדם הסביר גם בפסיקה העוסקת בנושאים נוספים:
בדיני חוזים, גמירות הדעת של הצדדים לכרות את החוזה נבחנת במבחן הנסיבות – האם האדם הסביר הבוחן את הנסיבות באופן חיצוני היה מגיע למסקנה כי הצדדים אכן גמרו בדעתם להתקשר בחוזה מחייב.
בעבירות רשלנות נבחנת מודעתו של האדם הסביר לרכיבי היסוד העובדתי של העבירה.
אדם אינו עובר עבירה כזו אלא אם כן היה מודע לרכיבים אלה או שאדם מן היישוב היה יכול להיות מודע להם.
לעומת זאת, בבחינת קיומה של מחשבה פלילית, אין בודקים האם האדם הסביר היה אמור להיות מודע ליסוד העובדתי, אלא האם הנאשם הספציפי היה מודע לכך בעת ביצוע העבירה.
שופט בית המשפט העליון, יצחק זמיר, כתב בפסק דינו:
נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק עמד על מאפייניו של האדם הסביר:
דוגמה זו מראה בבירור שבית המשפט הכתיב סטנדרט שמייצג לדעתו את האדם הסביר ולאחר מכן סטנדרט זה אכן חוקק.
האדמה היה כתב עת ספרותי שצורף כמוסף חודשי לביטאון אחדות העבודה "קונטרס" בשנים 1919–1920. עורכו היחיד, לפי עצת ברל כצנלסון – עורך "קונטרס" ומראשי אחדות העבודה – היה יוסף חיים ברנר, והירצחו הביא לסופו של כתב העת.
ברנר לא היה חבר מפלגה, ובניגוד ל"קונטרס" המפלגתי, שיווה ל"אדמה" צביון כללי ועממי יותר.
ברנר הסביר את השם שבחר במילים:
ברנר ביקש לייחד את כתב העת, שיועד לפועל העברי, כבמה לספרות המשקפת את חיי העובדים בארץ ישראל ושלפחות חלקה נכתב מפרי עטם, ומאמרים רלוונטיים לפועלים אלה, בלשון ברורה.
בכתב העת פורסמו סיפורים מאת סופרים ידועים שנמנו עם ידידיו של ברנר, בהם אהרן אברהם קבק, גרשון שופמן, יהודה בורלא, יעקב פיכמן ואחרים, ומאת פועלים שלא היו סופרים מקצועיים, ששלחו כתבי יד לברנר (בהם שמואל יבנאלי וחיים שורר).
בנוסף התפרסמו מאמרים תאורטיים ופילוסופיים בהגות הסוציאליזם, ומספר קטן של מאמרי מדע פופולרי מעולמו של "האדם העמל" בנושאי חקלאות והיגיינה.
האדם הקדמון הוא כינוי למגוון מיני אדם שחיו לפני האדם הנבון, בהם הומו אנטססור, הומו היידלברגנסיס, האדם הניאנדרטלי והאדם הדניסובי.
שרידי אדם קדמון נמצאו במרוקו, דרום אפריקה, אתיופיה, יוון, סין ובמקומות נוספים.
האדם הקדמון חי בתקופת האבן, לפני המצאת החקלאות והתפתחות הציוויליזציה.
תזונתו הייתה מבוססת על ציד, ליקוט ודיג, וייצור כלי אבן לשימוש יומיומי.
האדם הקדמון נבדל מבחינה אנטומית מהאדם המודרני.
הוא היה נמוך יותר, גולגולתו הייתה יותר עבה, עצם המצח שלו בולטת, ואין לו בליטה בסנטר.
לרוב בני האדם הקדמונים היה מוח בנפח 1,200 עד 1,400 סמ"ק בממוצע, בדומה לאדם המודרני.
יוצאי דופן בולטים הם הומו נאלדי והומו פלורסיינסיס, בעלי נפח גולגולת של 465-610 ו-380 סמ"ק בהתאמה.
מין האדם המודרני (הומו ספיינס מודרני אנטומית) התפתח באפריקה לפני כ-300,000 שנה, ולפני כ-70,000 שנה החל להחליף בהדרגה את מיני האדם הקדמון.
קהילות של האדם הקדמון שרדו עד לפני כ-30,000 שנה, וייתכן שעד לפני 12,000 שנה.
אף כי אין הגדרה אחת מוסכמת לקטגוריית האדם הקדמון, רוב החוקרים כוללים בהגדרה זו את מיני האדם שחיו לפני האדם הנבון ("הומו סאפיינס"), בהם הומו אנטססור, הומו היידלברגנסיס, האדם הניאנדרטלי והאדם הדניסובי.
חילוקי הדעות בין החוקרים קשורים לאבולוציה של האדם, מכיוון שאין הבדלים ברורים וחדים המאפשרים לאפיין ממצאים קדומים כאדם קדמון או כאדם מודרני באופן חד-משמעי.
לדוגמה, שרידים מאובנים של האדם המודרני נמצאו, בין השאר, ליד נהר אומו באתיופיה (גיל מתוארך: 233,000-195,000 שנה), הומו ספיאנס אידלטו, אף הוא באתיופיה (גיל מתוארך: 160,000 שנה), ובמערת הגדי ומערת קדומים בישראל (גיל מתוארך: 90,000 שנה).
כל אלה הם שרידים מוקדמים של האדם המודרני, למרות שיש להם מספר תכונות אנטומיות של האדם הקדמון, בהן עצם המצח שבולטת מעט.
הגידול בנפח המוח אצל האדם הקדמון משמשת לעיתים כדוגמה לשיווי משקל מקוטע.
תופעה זו ניכרת כאשר מתרחשת התפתחות אבולוציונית משמעותית בתוך תקופה קצרה יחסית.
נפח המוח של האדם הקדמון התרחב משמעותית מ-900 סמ"ק אצל הומו ארקטוס ל-1,300 סמ"ק אצל האדם המודרני.
על פי רובין דאנבר, האדם הקדמון היה הראשון שהשתמש בשפה.
הוא ניתח את הקשר בין גודל המוח לגודל קבוצת ההומינינים, והגיע למסקנה שמכיוון שלאדם הקדמון היה מוח גדול, הם חיו בקבוצות בנות מעל מ-120 פריטים.
דאנבר משער שהשפה איפשרה להומינינים לחיות בקבוצות גדולות, כי היא גרמה ללכידות קבוצתית ומנעה מהקבוצה להתפרק.
לשם השוואה, שימפנזים חיים בקבוצות קטנות יותר, בנות עד 50 פריטים.
לפי ממצאי מאובנים ומחקרי DNA, האבולוציה של האדם החלה באפריקה לפני כ-6 מיליון שנים.
לפני כ-2 מיליון שנים החל תהליך נדידת האדם הקדמון, במהלכו נדדו קהילות של בני אדם קדמונים מאפריקה צפונה, והתפשטו ברחבי אירואסיה.
אחד מהאתרים המרכזיים בעולם שאליהם נדד האדם הקדמון הוא אתר תל עובדיה, בסמוך לקיבוץ בית זרע, בו נמצאה עצם אדם בת 1.5 מיליון שנים.
לאורכו של נחל מערות הנמצא במישור חוף הכרמל התגלתה קבוצת מערות שבהן התגוררו אוכלוסיות בני אדם במשך מאות אלפי שנים, ונמצאו שרידים חשובים מתקופות אלו.
מאובן המכיל חלקי גולגולת של הומו לונגי נמצא בחרבין, במישור צפון-מזרח סין.
מאובנים נוספים של בני אדם קדמונים נמצאו בזמביה, בטנזניה, בהרי אטאפוורקה בספרד, במחוז דורדון בצרפת, בפרובינציית הכף המערבי בדרום אפריקה, במדינת באדן-וירטמברג בגרמניה ובמקומות נוספים.
מוזיאונים רבים בעולם מציגים מאובנים וממצאים ארכאולוגיים הקשורים לאדם הקדמון.
המוזיאונים הבולטים בישראל בתחום זה הם המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס, המוזיאון הארכאולוגי בעין דור, ומוזיאון האדם הקדמון במעיין ברוך.
המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (וושינגטון די.
סי.) מכיל אוסף פריטים גדול הקשור לאדם הקדמון.
המוזיאון מאפשר לערוך "סיור וירטואלי" בתערוכותיו.
האדם מחפש משמעות, או בשמו המלא מבוא ללוגותרפיה: האדם מחפש משמעות: ממחנות המוות אל האקסיסטנציאליזם , הוא ספר מאת ויקטור פראנקל, פסיכיאטר, נוירולוג ופסיכותרפיסט, ממציא שיטת הלוגותרפיה.
פראנקל, שנאסר במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים בשל יהדותו, נכלא בגטו טרזיינשטאט ואחר כך נשלח אל מחנה ההשמדה אושוויץ, כתב את ספרו מיד לאחר המלחמה, והמהדורה הראשונה ראתה אור ב-1946. הספר תורגם לשלל שפות, ונמכר בלמעלה מתשעה מיליון עותקים.
הספר תורגם לעברית מהנוסחים הגרמני והאנגלי, בשנות ה-70 של המאה ה-20; נוספה אליו הקדמה מאת הפסיכולוג גורדון אולפורט, והוא ראה אור בהוצאת דביר בתל אביב במהדורות רבות, את סיומו של הספר בחר פרנקל לסיים בכוחו של אדם להגדרה עצמית, לקביעת דרכו וגורלו, כמובן במסגרת אפשרויותיו.
פראנקל הניח בספרו את היסודות לשיטת טיפול חדשה, לוגותרפיה, שיש אשר ראו בה אסכולה חדשנית לאחר האסכולות של זיגמונד פרויד ואלפרד אדלר, ותוך כדי שיח עמן.
השיטה שפיתח מבוססת על חוויותיו ועל התמודדותו עמן, ומבקשת לתת מענה לשאלות הקיומיות האישיות והאנושיות שנשארו פעורות בנפשם של רבים לאחר זוועות השואה, אצל אלו שחוו אותה על בשרם, אצל בני התקופה ועבור הדורות הבאים.
יתר על כן, פראנקל סבר שהחוויה הקיומית הנוקבת שחווה יחד עם רבים אחרים במחנה ההשמדה, גילתה אצלו תובנות ונתיבים חדשים להתמודדות עם הרוע, ואפשרה לו להישיר מבט אל חוויות העצב והאובדן העמוקות ביותר.
בנוסף, עצם היכולת ליצור כלים טיפוליים חדשים להתמודדות עם מחלות נפש, כגון דיכאון, מתוך האימה והשכול, היא דוגמה לאפשרות של ריפוי נפשי.
הצעותיו אלו, אותן כינה לוגותרפיה, מבוססות על ההנחה שיש בכוחו של האדם, ובכוחם של אחרים, לעזור לו לצאת מסבך נפשי מתוך התודעה העצמית שלו ובשל העצמאות והחופש להעניק משמעות לחיים, כמעט בכל הקשר נסיבתי.
פראנקל מסביר כי בנסיבות הקיום האכזריות של מחנה ההשמדה, שאסיריו מנוצלים ככוח עבודה עד כלות כוחותיהם, ללא תזונה או תנאי חיים בסיסיים, עד שהם קורסים ומושלכים אל תאי הגזים ואל המשרפות, "כל מטרות החיים הרגילות מתערערות.
נשארה רק "האחרונה בחירויות האדם" – היכולת לבחור את עמדתו במערכת נסיבות נתונות".
פראנקל מספר ומעיד כי האדם, כלומר הוא וחבריו במחנה, הצליחו לממש אפשרות זו של חירות במקום בו נשללו מהם כל זכויותיהם כבני אדם.
הגותו של פראנקל בספרו נוגעת הן לספרות הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית והן לספרות הפסיכולוגיה הטיפולית.
היא גם מהווה תיעוד איכותי וייחודי לחיי האסירים במחנה השמדה, ולשמירת הזיכרון של חוויית המאסר וההישרדות אצל ניצולי השואה באשר הם.
פראנקל הציג אופן התבוננות חדשה על חיי האדם, אשר צמח מתוך חוויית הסבל.
עבור פראנקל "לחיות – פירושו לסבול, להתקיים – פירושו למצוא פשר לסבל.
אם יש בכלל תכלית לחיים, צריך שתהיה תכלית לסבל ולמוות.
אך איש לא יוכל לומר מהי תכלית זו.
כל אחד ואחד צריך למצוא את הדבר בעצמו ועליו לקבל את עול האחריות לפי מה שמכתיבה לו תשובתו.
אם יצליח – יוסיף לגדול חרף כל צרותיו".
הספר עוסק גם בתחום ההומור בשואה, בייחוד במחנות הריכוז וההשמדה, והשפעתו על מורל הניצולים.
חלק ראשון: חוויות ממחנה הריכוז
בתחילת הפרק מעיר פראנקל כי סיפורו מתמקד בשאלה: "חיי יום-יום במחנה-ריכוז – איך השתקפו ברוחו של האסיר הממוצע?".
הוא מתאר את החוויות העיקריות שהיה שותף להן.
בהן, ההלם, שהיה מנת חלקם של האסירים למעשה משעה שהוכנסו אל קרונות הרכבת החתומים בדרך אל מחנה ההשמדה, פריקתם של המוסעים ברציף המחנה, וה"סלקציה" שהפרידה אהובים ומשפחות.
לרוב האסירים הייתה "הזיית חנינה" שמכוחה קיוו שינצלו מגזר דין המוות שהגעתו לבסוף נראתה כבלתי נמנעת.
לאחר מכן, הגיעו תחושות הקהות, האדישות והאפטיה, שהיו לדעת פראנקל, "מנגנון הכרחי של התגוננות".
ועם זאת, התקיימה עוררות גדולה בין האסירים שהתבטאה בשיחה ובדיון על נושאים פוליטיים ועל הצפי לסיומה של המלחמה.
פראנקל מתאר את חיי היומיום במחנה משחר ועד ערב, את היחסים עם החיילים הגרמנים ועם האסירים הממונים על האסירים "הפשוטים".
רוב רובם של האסירים חוו הידרדרות גופנית מוחשית: "משנעלמו השכבות האחרונות של שומן שמתחת לעור ודמינו לשלדים מצופי עור ובלויי-סחבות, ראינו עין בעין, איך גופתינו מכלים את עצמם...
מעתה ניטל כוח-התנגדותו של הגוף.
בזה אחר זה מתו בני החבורה הקטנה שבצריפנו.
כל אחד ואחד מאיתנו יכול לחשב במידה רבה של דייקנות, תורו של מי עכשו, ומתי יגיע התור של עצמו".
ועם זאת לעדותו, "אינטלקטואליים עשירים, אפשר שנתייסרו בייסורים קשים...
אבל הפגיעה בישותם הפנימית הייתה קטנה יותר", והם שנשארו בחיים.
פראנקל אף מציין שלמרות המציאות הקודרת במחנה הקפידו מעת לעת האסירים לטפח את חוש ההומור ולספר בדיחות זה לזה.
פראנקל מעיד שניסה לרומם את רוחו של אחד מחבריו האסירים שמקצועו היה רופא: "ניסיתי להעלות חיוך על שפתיו על-ידי שתיארתי באזניו, איך לא יוכל להינתק מהרגליהם של חיי המחנה בשובו אל עבודתו הקודמת.
באתר הבנייה (בייחוד כשהיה המשגיח עורך סיור ביקורת) היה מנהל העבודה ממריץ אותנו להחיש את עבודתנו בקריאות: פעולה!
אמרתי לידידי: יום אחד תחזור לחדר-הניתוח ותעשה ניתוח בטן גדול.
פתאום יפרוץ אח אל החדר ויכריז על בואו של הרופא הראשי בקריאות: פעולה!
חלק שני: מושגי יסוד בלוגותרפיה
פראנקל הסביר את תורת הלוגותרפיה ואת מקורו האטימולוגי של שמה.
"לוגוס היא מילה יוונית שפירושה: "משמעות", "פשר" ותרפיה – טיפול או ריפוי, כלומר טיפול באמצעות פשר/משמעות.
הלוגותרפיה מרכזת את עיוניה במשמעות ההוויה האנושית וכן בחיפושי האדם אחר משמעות זו".
בשונה מאסכולות הגות ופרקטיקה אחרות, כגון זו של פרויד או של מרקס ואנגלס, סבר פראנקל כי "שאיפתו של האדם לפשר היא כוח ראשוני ולא "שכלון שניוני" בלבד של דחפים אינסטינקטיביים".
יתר על כן, הוא סבר שתסכול קיומי, דאגה או יאוש אינם סימנים פתולוגיים ואינם מחלת נפש, אלא אמירה על המציאות הקיומית של האדם.
ועל כן, תפקידו של הרופא הוא לעזור למצוא פשר לתחושות הללו ולסייע במציאת הדרכים בין התחושות הללו לבין הנסיבות הקיומיות שגרמו להן.
עיקר שאיפתו של האדם, לדעת פראנקל, הוא לממש את המשמעות, הפשר של חייו, של ערכיו הפנימיים, ולכן,אם ימצאו הפשר והתובנה הפנימית, אזי גם תיפתר חלק ממצוקתו הנפשית של "החולה".
כמו כן הובאו בספר "רשימה ביבליוגרפית" ו"רשימת מונחים".
ב-16 במרץ 2021 נמסר על פיתוח סרט קולנוע המבוסס על הספר.
את הסרט יפיקו קייט כהן ומריסה פולווינו באמצעות חברת ההפקות שלהן, "סרטי סטרייט אפ", ותחת המותג החברתי "סטרייט אפ אימפאקט".
את העיבוד הקולנועי יכתבו במשותף הסופר טוני רובינס והתסריטאית אנג'לה וורקמן.
להפקה יחבור אלכסנדר וסלי, נכדו של מחבר הספר, ויקטור פראנקל.
"האדם הצוחק" הוא אחד מהרומנים הידועים של הסופר ויקטור הוגו שיצא לאור בשנת 1869. עלילת הרומן מתרחשת באנגליה.
הוגו כתב את "האדם הצוחק" תוך חמישה עשר חודשים בזמן שהותו באיי התעלה בהיותו גולה מצרפת מחמת תוכן פוליטי השנוי במחלוקת של יצירותיו הקודמות.
גווינפלן, ילד שפניו עוותו כך שיהיה עליהם חיוך רחב תמידי (חיוך גלאזגו), ננטש על ידי קומפרצ'יקוס (מספרדית comprachicos – מילולי קוני ילדים – סוחרי אדם העוסקים ב'יצור' ליצני החצר באמצעות גרימת מומים לילדים שנקנו או נגנבו על ידם) ומציל חיי תינוקת עיוורת שהתייתמה מאם.
שניהם מאומצים על ידי אורסוס, רוכל בתרופות סבתא החי בקרוון הנגרר בין שווקים וירידי החג ברחבי דרום אנגליה.
כאשר גווינפלן בוגר הוא עוסק בלוליינות ומופעי קרקס הנודד.
בהמשך מתברר שגווינפלן הוא הבן החוקי של לורד קלנצ'ארלי שנשאר נאמן ל"רפובליקה הבריטית" של אוליבר קרומוול לאחר נפילתה והוגלה לשווייץ.
האדם הצוחק, רומן, תרגמו א' ו'.
האדם הפוזיטרוני הוא ספר מדע בדיוני מאת אייזק אסימוב ורוברט סילברברג שנכתב בשנת 1992 ותורגם לעברית בהוצאת כתר בשנת 1998.
הספר מהווה הרחבה לסיפור קצר בשם איש יובל המאתיים שנכתב על ידי אסימוב בשנת 1976 (תורגם לעברית בגיליון 12 של מגזין פנטסיה 2000).
הספר והסיפור מגוללים את סיפורו של אנדרו, רובוט בעל מאפייני אישיות יוצאי דופן, הנאבק על הכרתו כבן אנוש.
הספר מתרחש ביקום של סדרת הרובוטים, אך ללא קשר ישיר לסדרה.
במאה העשרים ואחת רובוטים פוזיטרונים נפוצים ברחבי כדור הארץ.
משפחת מרטין רוכשת את הרובוט NDR-113 שהופך ליותר ממשרת בלבד, ונעשה חברן של בנות המשפחה.
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של אנדרו.
בתחילת הסיפור מודגשת הרובוטיות שלו; הוא אינו מסתדר היטב במצבים חברתיים ומתנהג כמו כל רובוט אחר.
עם הזמן מתגלת באנדרו יצירתיות יוצאת דופן, והוא מתחיל לגלף יצירות אומנות, ולהרוויח כסף ממכירתן.
אנדרו מנסה להשיג הכרה משפטית כבן אדם, וממיר את גופו לעשוי מחלקים אורגניים.
דור אחר דור במשפחת מרטין מנסים לסייע לו להתקבל לעולם שחושד ופוחד ממנו, אך גם הם לא מכירים באנדרו כאדם.
במהלך הספר, ההיסטוריה של הרובוטיקה כפי שהיא משתקפת בסיפורי רובוטים אחרים של אסימוב מוזכרת ברקע, ומושפעת מאנדרו, כאשר מתוך חשש ממנו מפסיקים לייצר רובוטים בודדים ומתחילים לייצר רובטים הנשלטים מרחוק בידי יחידות מחשב ענקיות.
אנדרו מגיע לבסוף למסקנה שמה שלא יעשה, בני האדם לא יכירו בו כאחד מהם בשל חיי האלמוות שלו.
לכן, הוא מחבל במכוון במוחו, מה שגורם למותו ביום השנה המאתיים שלו.
ביום זה הוא מוכר רשמית כבן אנוש.
הסיפור של אנדרו מוזכר בקצרה בספר רובוטים של שחר.
בשנת 1999 יצא הסרט "איש המאתיים", שבוסס על הספר.
הוא בוים על ידי כריס קולומבוס, ומככבים בו רובין ויליאמס, סם ניל, אמבת' דייוויץ ואוליבר פלאט.
המוזיקה לסרט נכתבה על ידי ג'יימס הורנר.
האדם השקט (או "האיש השקט") הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה-קומדיה - רומנטי משנת 1952 בבימויו ובהפקתו של ג'ון פורד עם ג'ון ויין ומורין או'הרה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הסיפור הקצר "האדם השקט" של מוריס וולש, שפורסם בעיתון "סאנדיי איבנינג פוסט" בשנת 1933.
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר בשנת 1953:
ג'ון פורד זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
וינטון הוך זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
כמו כן היה הסרט מועמד לחמישה פרסי אוסקר:פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ויקטור מקלגלן), לתסריט, לעיצוב האמנותי ולסאונד.