tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלה הרה, אשתו של זאוס, המתוארת באגדות היווניות כאישה נוטרת טינה ונקמנית, שנאה את הרקלס מיום היוולדו בגלל היותו סמל לבגידתו של בעלה.
היא רדפה את הרקלס כל ימי חייו, ושנאתה מהווה ציר מרכזי ברבות מהאגדות על הרקלס.
כבר בהיותו תינוק שלחה הרה שני נחשים ארסיים כדי להורגו בעריסה.
למשמע הקולות מחדר הילדים, נזעקו הוריו אל החדר.
הם מצאו את הרקלס, שכבר אז ניחן בכוח בלתי רגיל, צוחק ובידיו שני הנחשים שחנק (בגרסה אחרת, החזיק אותם לאחר שרוצץ את גולגולתם), בעוד אחיו איפיקלס צורח מפחד.
מסופר שאת המורה לנגינה לינוס הרג בשוגג כאשר השליך לעברו לירה בתגובה נזעמת לדרישת המורה להקפיד על שעות הנגינה שלו.
אמפיטריאון חשש שתקריות מסוג זה יישנו ולכן שלח את בנו לחיות בין הרועים.
הקנטאור כירון בנו של כרונוס חינך את הרקלס.
כשגדל, על פי סיפורו של פרודיקוס, הוא פגש בצומת דרכים שתי דמויות – את ארטה (המידה הטובה) ואת קקיה (רוע).
קקיה הציעה לו נוחות, הנאות ועושר אם ילך בדרכה.
ארטה הציעה לו רק תהילה תמורת מאבק מתמיד ברוע.
הרקלס בחר בדרכה של ארטה.
בבגרותו נשא הרקלס לאישה את בתו של מלך תבאי קריאון, מגארה, והיא ילדה לו שלושה בנים.
בהתקפת טירוף שהביאה עליו הרה, זרק הרקלס לאש את אשתו ואת שלושת בניו והרגם (לפי גרסה אחרת רק את הבנים).
כששבה אליו שפיותו החליט להתאבד, אולם חברו תסאוס מנע ממנו לעשות כן.
כדי לכפר על חטאו הנורא הלך הרקלס לשאול בעצתו של האורקל מדלפי.
הפיתיה שלחה אותו לשרת את דודנו אוריסתאוס, מלך מיקנה במשך עשר שנים ולבצע כל משימה שייבחר זה להטיל עליו.
במשך תריסר שנים היה הרקלס כפוף לאוריסתאוס שהחליט להטיל עליו עשר משימות קשות.
לאחר שהרקלס סיים לבצע אותן הכריז אוריסתאוס כי המשימה השנייה והחמישית לא בוצעו בהתאם לכללים ולכן יש להוסיף עוד שתיים.
משימות אלה ידועות בשם שנים-עשר מעללי הגבורה.
הריגת אריה אכזר שחי בעמק נמאה.
הריגת ההידרה, נחש ים בעל תשעה ראשים.
צייד חזיר הבר מהר ארימנתוס.
ניקוי האורוות של אוגיאס מלך אליס.
הריגת ציפורי סטימפליה שניזונו מבשר אדם.
ללכוד את שור הבר שבאי כרתים.
ללכוד את הסוסות הפראיות של דיומדס מלך תראקיה, שניזונו מבשר אדם.
להשיג את החגורה של היפוליטה מלכת האמזונות.
ללכוד את שווריו של גריאון שישב באי האגדי אריתיאה.
להביא שלושה תפוחי זהב שגדלו בגנן של ההספרידות (שלוש נימפות אחיות בגן האושר שבקצה העולם).
לתפוס ולהביא את קרברוס, כלב בעל שלושה ראשים ששמר על שערי ממלכת השאול.
המטלה הראשונה – האריה מנמאה
האריה מנמאה, בנה של המפלצת אכידנה, שכן בנמאה מצפון לארגוס.
הוא היה מגיח ממערה בעלת שני פתחים ומשמיד כל מי שמצא בדרכו.
כמטלה ראשונה שלח אוריסתאוס את הרקלס להרוג את האריה.
הרקלס טיפס על ההר, פילס דרך בסבך השיחים, ולפנות ערב הבחין באריה הענק וירה בו חץ.
עורו של האריה היה בלתי חדיר לכלי נשק אנושיים והחץ החליק מעליו בלא שיעורר את תשומת לבו.
החץ השני פגע בחזהו של האריה, אך גם הוא לא חדר לגופו אלא צנח בין רגליו.
הרקלס הלם באלה על ראש האריה אך האלה שהייתה עשויה מענף עץ זית, נשברה.
האריה לא נפגע, רק עיניו התערפלו והוא נסוג למערה.
הרקלס חסם את הפתח האחורי של המערה ופרץ מפתחה הקדמי.
הרקולס שהבין שנשק לא יועיל לו החליט להאבק באריה בידיים חשופות.
הוא תפס את האריה בגבו כדי לא להפגע מציפורניו החדות מכל נשק ולפת בעוצמה את צווארו.
וכך בעודו דורך בכפות רגליו על כפותיו של האריה ומחשק את ברכיו את צלעותיו, חנק אותו הרקלס למוות.
האריה מת, אך מכיוון שעורו היה חסין מפני כלי נשק, אי אפשר היה לפשוט אותו בעזרת סכין.
הרקולס השתמש בציפורני האריה כדי לחתוך את העור.
מאז נהג הרקלס להתעטף בעור הזה כשריון וראש האריה שימש לו כקסדה.
תמונת הקרב בין הרקלס והאריה הנמאי או הרקלס עוטה את עור האריה הם מוטיבים נפוצים באמנות הפלסטית בתרבות המערבית.
המטלה השנייה – ההידרה מלרנה
המטלה השנייה הייתה להרוג את ההידרה, מפלצת המים מאגם לֶרְנָה.
היא שכנה במאורה ליד מעיינות נהר אמימונה, והייתה משתכשכת בביצות העמוקות שהשתרעו מסביב.
היה לה גוף של כלב ותשעה ראשי נחש, שאחד מהם היה בן אלמוות.
היא ירקה ארס מפיה, ונשיפותיה היו קטלניות.
היא הייתה מגיחה מהביצות, טורפת בעלי חיים ומשמידה יבול בשדות.
הרקלס הגיע למקום במרכבה שבה נהג אחיינו איאולאוס בן איפיקלס.
הרקלס מצא את מאורת ההידרה, ובירי חיצים בוערים אילץ את ההידרה לצאת ולפת אותה בזרועותיו.
לעזרתה נחלץ גם סרטן ענק, אותו שלחה הרה, שצץ מתוך הרפש ונשך את רגלו של הרקלס.
את הסרטן מעך הרקלס בעקבו, אבל את ההידרה התקשה להרוג, מכיוון שכל ראש שרוצץ באלתו הצמיח מיד שני ראשים חדשים.
אז קרא הרקלס לעזרתו את איולאוס.
איולאוס הבעיר אש בחורשה ובענפים בוערים צרב את צווארי הראשים הכרותים.
כך מנע מהם לצמוח מחדש.
את הראש בן האלמוות קבר הרקלס לצד הדרך, והניח עליו סלע ענק.
הוא שיסע את גוף ההידרה וטיבל את חיציו בארסה.
מאז כל פציעה מחיצים אלו הייתה קטלנית.
כאשר שב הרקולס למיקנה טען אוריסתאוס כי המטלה לא בוצעה כראוי מכיוון שהרקולס נעזר באיולאוס.
המטלה השלישית – האיילה מקריניאה
כמטלה שלישית ציווה אוריסתאוס על הרקולס לתפוס ולהביא אליו את האיילה בעלת קרני הזהב ששוטטה בקיריניאה שבארקאדיה.
טייגטה בת אטלס שנמלטה מחיזוריו האלימים של זאוס הקדישה את האיילה לאלה ארטמיס כאות תודה על עזרתה.
הרקולס לא רצה להרוג בחיציו את האיילה המקודשת לאלה.
לכן, רדף אחריה במשך שנה תמימה.
במרוצתו הגיע עד לנהר איסטרוס (הדנובה) ואל הארץ האגדית שבירכתי צפון.
שם עמד מתפעל למראה עצי הזית היפים והחליט לקחת מהם ולנטוע אותם באולימפיה.
הוא ביקש מיושבי המקום ההיפרבוראים לקחתם והם נענו לבקשתו.
בתום אותה שנה רצה האיילה בשארית כוחותיה לעבר הר ארטמיס, וכשניסתה לחצות את הנהר לדון השיג אותה הרקולס.
הוא נשא אותה בזרועותיו, וכאשר עבר בארקאדיה נתקל באפולו ובארטמיס שגערו בו על ששלח יד בחיה הקדושה.
הרקולס שכנע אותם שהדבר נכפה עליו, המשיך בדרכו והביא את האיילה למיקנה.
המטלה הרביעית – החזיר מהר ארימנתוס
המשימה הבאה שהטיל אוריסתאוס על הרקולס הייתה להביא את חזיר הבר ששכן בהר ארימנתוס.
החזיר היה פושט על אזור פסופיס וזורע הרג והרס.
בדרך התארח הרקולס אצל הקנטאור פולוס שהגיש לו בשר צלוי, אף שקנטאורים נוהגים לאכול רק בשר נא.
פולוס שמר אצלו את כד היין המשותף לכל הקנטאורים, אך חשש למזוג ממנו לאורחו.
הרקולס הרגיע אותו ופתח את הכד.
לריח היין הבלתי-מהול נזעקו הקנטאורים, חמושים בסלעים ועצי אשוח.
כשפרצו למערה הניס אותם הרקולס בגזרי עצים בוערים ובמטחי חיצים.
הרקולס רדף אחריהם ואחר כך חזר למערתו של פולוס.
כאשר חזר למערתו של פולוס מצאו הרקולס מת.
בהיעדרו בדק פולוס חץ מחיציו של הרקולס וניסה להבין מה מקור כוחו.
החץ נשמט מידיו, שרט את רגלו, וסקרנותו עלתה לו בחייו.
הרקולס הלך משם לארימנתוס, מצא את מאורת חזיר הבר והניס אותו בצעקות מסבך הצמחייה לעבר אזור מכוסה בשלג עמוק.
לאחר שעייף אותו במרדף קשר אותו והביאו למיקנה.
המטלה החמישית – ניקוי אורוות אוגיאס
המטלה החמישית שהטיל אוריסתאוס על הרקולס הייתה לנקות את אורוותיו של אוגיאס מלך אליס.
הרקולס בא אל אוגיאס והציע לו לנקות את האורוות תמורת עשירית מהבקר.
אוגיאס הקשיב בלגלוג ספקני, אך בכל זאת נענה להצעה, בתנאי שהזבל יפונה עד רדת הערב.
הרקולס חפר תעלה אל החצר, היטה אליה את הנהרות פניוס ואלפאוס, ומצידה השני של האורווה חפר תעלה שתנקז את המים בחזרה אל אפיקיהם.
מי הנהרות שטפו וסחפו את הדומן מהחצר ומהאורוות.
אך בערב, כשנשלמה המלאכה, התכחש אוגיאס להבטחתו וסירב לתת להרקולס את מכסת הפרות.
הדבר הובא לפני בוררים, ופילאוס בנו של אוגיאס אף העיד ביושר כנגד אביו.
אוגיאס כעס על בנו וגירש אותו ואת הרקולס מהעיר.
כשחזר הרקולס למיקנה, סירב אוריסתאוס להכיר בניקוי האורוות כמטלה שבוצעה כהלכה, מכיוון שלדבריו פעל הרקולס לשם רווח.
המטלה השישית – הציפורים מסטימפליה
בסטימפליה שבארקאדיה השתכנו סביב האגם סיעות ציפורים בעלות ציפורניים, כנפיים ומקורים מפליז.
הן היו עטות על כבשים ופרות, ולא נרתעו מלנעוץ את מקור המתכת שלהן גם באנשים.
כשהגיע הרקולס, הסתתרו הציפורים ביערות העבותים שצמחו סביב האגם.
הרקולס קיבל מאתנה רעשן נחושת גדול שהתקין עבורו הפייסטוס.
הרקולס התייצב בראש ההר והחריד ברעשן את הציפורים.
כאשר הציפורים התעופפו מעל היער השמיד אותן הרקולס בחיציו.
המטלה השביעית – השור מכרתים
כמטלה שביעית ציווה אוריסתאוס על הרקולס לתפוס את השור מכרתים.
מספרים שהיה זה השור הלבן, שפוסידון שלח מבטן הים למלך מינוס.
מינוס נדר לזבוח את השור לאל, אך הפר את נדרו.
הוא שמר את השור הלבן לעצמו, ובמקומו זבח לאל שור רגיל.
כתגובה למעשה החטא של מלך מינוס גרם פוסידון לאשת מינוס פסיפאה להתאהב בשור הלבן ולשכב איתו.
לאחר קיום יחסי המין נעשה השור אלים ופרוע.
הרקולס השתלט עליו והביא אותו למיקנה, הציגו לעיני אוריסתאוס ואז שחרר אותו.
השור נדד עד למרתון ושם הציק לתושבי האזור עד שהומת לבסוף בידי תסאוס.
המטלה השמינית – סוסות דיומדס
המטלה השמינית שהטיל אוריסתאוס על הרקולס הייתה לתפוס ולהביא למיקנה את ארבע סוסותיו של דיומדס.
דיומדס היה מלך תראקיה ושלט בביסטונים שהיו שבט אלים ופראי.
את סוסותיו, שניזונו מבשר אדם, קשר בשלשלאות לאבוסיהן ונהג לפטם אותן בבשר אורחיו.
הרקולס הגיע בלילה אל ארמונו של דיומדס, חדר לאורווה בחשאי והתגבר על השומרים.
את אחד השומרים השליך לאבוס המגואל בדם, והסוסות הרעבות טרפו אותו וגרסו בשיניהן את עצמותיו.
הרקולס הוביל את הסוסות לחורש על חוף הים, הפקיד אותן בידי ידידו אבדרוס, ושב עם מלוויו כדי להדוף את הביסטונים שרדפו אחריו.
לאחר שהביס אותם והרג את דיומדס, חזר הרקולס לחוף וגילה שהסוסות טרפו בינתיים את אבדרוס.
הרקולס קבר את ידידו ויסד במקום את העיר אבדרה.
את הסוסות רתם למרכבה והדהיר אותן למיקנה.
אוריסתאוס ציווה לשחרר אותן, והן עשו את דרכן צפונה אל הר אולימפוס, שם השמידו אותן חיות טרף.
המטלה התשיעית – חגורת היפוליטה
לשם ביצוע המטלה התשיעית הרחיק הרקולס עד לחופי הים השחור.
הוא נשלח להביא את חגורתה של היפוליטה מלכת האמזונות.
את החגורה נתן לה ארס, אל המלחמה היווני.
האמזונות היו שבט של נשים לוחמות אשר רכבו על סוסים ועסקו במלאכות גברים.
הרקולס גייס חיל מתנדבים, נחת בנמל תמיסקירה ונפגש עם היפוליטה.
היא הוקסמה למראה עוצמתו והבטיחה לתת לו את חגורתה.
אבל הרה לבשה דמות של אמזונה והפיצה את השמועה שהנוכרים שהגיעו בספינה מתכוננים לחטוף את המלכה.
האמזונות קפצו על סוסיהן ותקפו את היוונים.
במהומה הרג הרקולס את היפוליטה ולקח את חגורתה.
המטלה העשירית – עדר הבקר של גריאון
המפלצת כריסאור והסוס המכונף פגסוס נולדו מתוך גופה של הגורגונה מדוזה כאשר כרת פרסאוס את ראשה.
פגסוס מצא את מנוחתו באורוות האלים ואילו כריסאור הוליד מקלירואה, בתו של אוקיינוס, יצור כלאיים נוסף – גריאון הענק, שהיה בעל שלושה גופים מחוברים זה לזה במותניהם.
גריאון ישב באי אריתיה, ליד שטף האוקיינוס המקיף כטבעת את העולם, שם היה לו עדר של פרות אדומות.
את הפרות רעה עבורו אוריטיון בעזרת הכלב אורתוס.
כלב זה, שהיה בעל שני ראשים, נולד למפלצות הכתוניות טיפון ואכידנה.
מטלתו העשירית של הרקולס הייתה ליטול מגריאון את עדר הבקר שלו, ולהביאו למיקנה.
הוא הרחיק עד גבולות העולם המיושב והגיע לטרטסוס (תרשיש), ובמצר שבין קצה אירופה וקצה אפריקה הציב את צוקי גיברלטר שנקראו על שמו.
כשהליוס, אל השמש, קפח בקרניו על ראשו, איים עליו הרקולס בחיציו, והאל השאיל לו את ספל הזהב שבתוכו שט כל לילה באוקיינוס בשובו אל המזרח.
הרקולס הפליג בספל הזה לאריתיה, שם רוצץ באלתו את ראשיו של הכלב אורתוס, הרג את הרועה אוריטיון ולבסוף קטל בחיציו את גריאון עצמו.
בספלו של הליוס הוביל הרקולס את העדר לטרטסוס, החזיר את הספל להליוס ופנה ליוון.
בדרך נלחם הרקולס בליגורים, שניסו לגזול ממנו את הבקר.
כשאזלו חיציו, רגם את הליגורים בסלעים שזאוס המטיר למענו מהשמיים.
בקצה איטליה נמלט שור אחד, שחה לסיציליה והרקולס שיצא בעקבותיו מצא אותו לבסוף ברפתו של המלך אריקס.
המלך השחצן הזמין את הרקולס לקרב היאבקות.
שלוש פעמים הכריע הרקולס את המלך עד שהרגו.
כשהמשיך בדרכו צפונה, לאורך חוף הים האדריאטי, שילחה הרה בעדרו זבובי בקר.
בעמל רב אסף הרקולס את הפרות המוכות שנפוצו בהרי תראקיה.
הוא מילא את אפיקו של הנהר סטרימון בסלעים, חצה את הנהר עם העדר והגיע ללא תקלות עד ללשון היבשה ליד קורינתוס.
שם, על צוק נישא, עמד הענק אלקיאונאוס ורגם אותו בסלעים.
הרקולס הדף באלתו סלע שהושלך אליו והסלע שב בתנופה כפולה ומחץ את הענק.
לבסוף הביא הרקולס את העדר למיקנה, שם זבח אותו אוריסתאוס להרה.
המטלה האחת-עשרה – תפוחי ההספרידות
הרקולס השלים עשר מטלות, אך מכיוון שאוריסתאוס לא הכיר במילוי שתיים מהן (קטילת ההידרה וניקוי אורוות אוגיאס) הוא שלח אותו למטלה אחת-עשרה.
את העץ המניב תפוחים מזהב העניקה גאיה כשי כלולות לזאוס והרה.
הוא ניטע במקום סתר, ועל תפוחיו השגיחו ארבע "נערות המערב", ההספרידות, בעזרתו של הנחש לאדון.
מכאן ישנן שתי גרסאות לסיפור:
גרסה ראשונה: את מקומו של העץ ידע נראוס שר הים.
הרקולס תפס אותו כשהיה שקוע בשינה ולא הרפה ממנו, על אף שנראוס ניסה להתחמק בלובשו צורות שונות ומשונות.
לבסוף פצה האל הזקן את פיו וגילה לו את מקום הסתר.
הרקולס הגיע לגן, הרג את הנחש ונטל מהתפוחים.
גרסה שנייה: בדרכו נקלע הרקולס למקום שבו עומד אטלס ונושא את השמים.
אטלס שרצה לנוח ביקש מהרקולס להחליפו, והרקולס הסכים בתנאי שאטלס יביא לו מהתפוחים.
אטלס הניח על גב הרקולס את הנטל, יצא לדרך וחזר עם שלושה תפוחים.
אבל מכיוון שטעם את טעמו המתוק של החופש עמד על דעתו שישלים בעצמו את המטלה ויביא את התפוחים לאוריסתאוס.
הרקולס לכאורה הסכים, אך הסביר שנחוצה לו שהות על מנת לשים רפידה על ראשו, וביקש מאטלס שייקח ממנו לרגע את השמיים.
אטלס הניח ארצה את התפוחים, עמס את משאו ואז הרים הרקולס את התפוחים ויצא לדרכו.
ישנה גם גרסה שמשלבת בין השתיים, כלומר הרקולס השתמש בנראוס רק כדי לגלות היכן נמצא המקום, ובאטלס כדי לקחת את התפוחים (בעצת פרומתאוס), כיוון שהרקולס לא יכול היה לקחת אותם בעצמו עקב התנגדות ההספרידות.
כשעבר בלוב נתקל הרקולס בענק אנטאיוס בן פוסידון, שנהג לאלץ את העוברים להיאבק איתו ובגולגולותיהם ריצף את גג מקדש אביו.
אנטאיוס היה בלתי מנוצח כל עוד נגעו רגליו באדמה, שכן הקרקע הייתה מחדשת את כוחותיו (כיוון שאימו הייתה גאיה).
הרקולס נוכח שאינו יכול להכריעו ולכן הרים אותו, השהה אותו באוויר עד שנחלש, ואז מעך את צלעותיו והמיתו.
בשובו, כשעבר במצרים, נקלע הרקולס לארמונו של המלך בוסיריס .
מצרים לקתה אז בבצורת ממושכת, והמלך למד מפי הנביא פראסיוס מקפריסין, שהפוריות תשוב אל ארצו רק אם יזבח לזאוס איש נוכרי מדי שנה בשנה.
בוסיריס זבח את הנביא עצמו, והמשיך לזבוח נוכרים שהגיעו למצרים.
לצורך זה תפסו גם את הרקולס.
אך כשהובל הרקולס לבוש מחלצות אל המזבח הוא ניתק את כבליו, הרג את בוסיריס ובנו ועשה שמות בשומריו.
בדרכו ליוון עבר הרקולס ליד הצוק שאליו רותק פרומתאוס.
כשראה את העיט יורד כדרכו לנקר את כבדו של הטיטאן הכבול, שילח בו הרקולס חץ קטלני.
בהסכמת זאוס שחרר את פרומתאוס.
פרומתאוס, בתמורה, יעץ להרקולס שלא לקחת את התפוחים בעצמו, אלא לבקש משימה זו מאטלס.
כאשר חזר ליוון נתן הרקולס את התפוחים לאוריסתאוס אך הוא החזירם להרקולס שנתן אותם לאתנה והיא החזירה אותם לידי ההספרידות, כי לא ניתן לאדם בן תמותה להחזיק בפירות בני האלמוות.
המטלה השתים-עשרה – העלאת קרברוס
כמטלה אחרונה, המטלה השתים-עשרה, נדרש הרקולס להעלות ממעמקי השאול את הכלב קרברוס, המוצב כזקיף בשער ממלכת המתים.
היה זה יצור שמצווארו צמחו שלושה ראשי כלב, נחש שימש לו כזנב, וראשי נחשים בצבצו מגבו.
בטיינרון שבקצה הפלופונסוס ירד הרקולס לממלכתו של האדס.
כשהופיע הגיבור בשערי השאול, נסו מפניו כל המתים מלבד שניים: הגורגונה מדוזה ומלאגרוס מקלידון.
הרקולס רצה לדקור את מדוזה, אך נוכח לדעת שהיא צל חסר חיים.
הרקולס התייצב לפני אל המתים וביקש רשות להעלות את קרברוס.
האדס הערמומי הסכים, אך הציב תנאי: הרקולס לא ישתמש בנשק.
הרקולס התעטף בעור האריה, תפס בצווארו של הכלב ולפת אותו בחוזקה עד שהכניעו.
בעזרת זאוס אביו העלה הרקולס את קרברוס ממעמקי השאול והביאו למיקנה.
לאחר שהציגו לעיני אוריסתאוס החזיר את הכלב אל השאול.
בזמן שהותו בשאול שוחח הרקולס עם מלאגרוס מקלידון, הרקולס התלהב מהגיבור ושאלו אם יש לו אחות דומה לו שפנויה לנישואין.
מלאגרוס סיפר לו על אחותו דיאנירה והרקולס יצא מהשאול והלך לבקש את ידה.
מותו של הרקולס מתואר בהרחבה במחזה "נשי טראכיס" של סופוקלס; הרקולס חשק באיולה בת אוריטוס ולכן לאחר שאביה סירב יצא לכבוש את אויכליה.
לאחר כיבושה לקח הרקולס את איולה ורצה לשאתה.
אחד הזקנים בעיר גילה זאת לדיאנירה והיא נזכרה בשיקויו של נסוס, הקנטאור שהרקולס הרג בעזרת חץ מורעל, כך רצתה לשמר את אהבתו של הרקולס רק אליה כאשר משחה דיאנירה את כותנתו של הרקולס בדם הקנטאור, היא לא ידעה שהוא רעל, והרקולס מת בייסורים.
כאשר לא יכול היה לסבול יותר את כאבו שכנע את בנו הילוס להטיל אותו אל מדורת האש ועלה בסערה אל האולימפוס.
על פי המסורת האירוע התרחש בקרבת העיר טראכיס.
כששמעה דיאנירה על מצבו של הרקולס לפני מותו, הצטערה על מעשיה, נעצה סכין בליבה ומתה.
עם הגעתו למשכן האלים נתקבל בהערצה ובהערכה על ידי שאר האלים, התפייס עם הרה והתחתן עם בתה הבה, אלת הנעורים, והפך לפטרון הגיבורים, אל הגבורה והכוח.
לעיתים הוא מופיע גם כפטרון החלשים.
אתרי פולחן ומקדשים רבים נבנו לכבודו, בהם הוא מוצג כגיבור שרירי, עוטה ראש אריה ומחזיק אלה.
שליטים רבים ביוון העתיקה ייחסו את מוצא בית המלוכה שלהם להרקולס.
מהם מפורסמים בייחוד מלכי ספרטה ההרקלידים, כמו לאונידס הראשון, והשושלת הארגיאדית של מלכי מוקדון, כמו אלכסנדר הגדול.
מספר חוקרי מיתולוגיה יוונית ויוון הקלאסית, החל מן המלומד הגרמני קרל אוטפריד מולר במאה ה-19, תיארו את מיתוס צאצאי הרקולס או ה"הֵרַקְלִידִים" כמיתוס מוצא שנועד להצדיק בדיעבד את הפלישה הדורית לדרום יוון, ובייחוד לחצי-האי של הפלופונסוס.
פלישה זו התרחשה במשבר תקופת הברונזה המאוחרת במאה ה-12 לפנה"ס, וכתוצאה ממנה החליפו הדורים את התרבות המיקנית ואת היוונים הפלסגים בפלופונסוס.
כל ערי המדינה הדוריות העיקריות בפלופונסוס, ובכללן ספרטה, ארגוס וקורינתוס, ראו בהרקולס את האב המייסד של שושלות המלוכה שלהן.
המונח "הרקלידאה" נשאל משם טרגדיה של המחזאי האתונאי אוריפידס, שם המתורגם מיוונית גם כ"צאצאי הרקולס".
הטרגדיה מבוססת על המיתוס הדורי לפיו הבטיח זאוס לבנו הרקולס שהוא וצאצאיו ימלכו על הפלופונסוס, אך לאחר רצח הרקולס עקב תככיה של הרה גלו צאצאיו מן הפלופונסוס, ורק דורות לאחר מכן שבו לשם ככובשים, כדי לממש את הבטחת זאוס.
הרומים אימצו את הרקולס כמעט ללא שינויים למיתולוגיה שלהם.
למעשה השם הרקולס הוא צורה שהושאלה מהשפה האטרוסקית של השם המקורי, הרקלס.
עם זאת מספר מהעלילות עברו עיבודים קלים אשר יתאימו לתנאים הגאוגרפיים של האימפריה הרומית.
שניים מן הקיסרים הרומיים – קומודוס ומקסימינוס דאיה – הביעו הזדהות עם הרקולס.
גם פולחן הרקולס הועתק כמעט בשלמותו מתרבות יוון לזו של רומי.
אגדות הרקולס שימשו כאחד מהנושאים החביבים על האמנות האטרוסקית, ודמותו של הרקולס הופיעה פעמים רבות על מראות ברונזה שנמצאו מאותה התקופה.
בתקופה הקיסרית, הפולחן של הרקולס כאליל התרכז בעיקר בהיספניה ובגאליה.
ההיסטוריון טקיטוס מציין כי העמים הגרמאניים העריצו אף הם את הרקולס, ומציין בפרק 3 של "גרמאניה" כי: .
חוקרים מודרניים משערים כי טאקיטוס למעשה תיאר את פולחן האל הגרמאני דונר (ת'ור) והחליף את שמו לשם האל הרומי ה"מקביל", הרקולס, מטעמי רומאניזציה (interpretatio romana).
את ספורי הרקולס אפשר לקרוא במספר מקורות:
הוא מוזכר ב"איליאדה" של הומרוס (המחצית השנייה של המאה ה-8 לפנה"ס) בשיר יח' (משורה 107); בשיר יט' (משורה 87).
בפואמה "מגן הרקלס" מאת הסיודוס (המאה ה-8 לפנה"ס).
במחזה "הרקלס" מאת אוריפידס (המאה ה-5 לפנה"ס).
במחזה "ילדי הרקלס" מאת אוריפידס.
במחזה "נשי טראכיס" מאת סופוקלס (המאה ה-5 לפנה"ס).
בספר מטמורפוזות מאת אובידיוס (נשלם בשנת 8 לספירה), בספר התשיעי.
בביבליותקה של פסאודו-אפולודורוס (המאה ה-1 או ה-2 לספירה), ספר ב' (ד', 12).
הרקולס מתואר כמי שנפצע קשה, מנשיכת ההידרה ולא מצא מרפא, עד שהופנה לאזור הגליל המערבי בידי זאוס מלך האלים.
לאחר מסע מפרך הוא מגיע ליעדו, מוצא צמח מרפא שהיה, אולי, הדס ונרפא באורח פלא.
לכן, קראו היוונים למקום עקא (רפואה ביוונית קדומה), וכוונתם לעיר עכו.
על פי המיתוס היווני היה הרקולס בנם של זאוס ואלקמנה, אבל קיימות גרסאות נוספות.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס, כותב בספרו "היסטוריות" כי הרקולס היה אל עתיק ממוצא מצרי.
הוא תואר במיתולוגיה היוונית כמי שלבוש בעור אריה, בדיוק כפי שלבשו הכוהנים במצרים העתיקה וכפי שמופיע גם בציורי קיר מאותו הזמן.
הרקולס זוהה במצרים עם ח'ונסו, בנו של האל אמון-רע.
הרודוטוס טוען כי ההוכחה העיקרית למוצאו של הרקולס היא, שהן אמפיטריון והן אלקמנה, הוריו של הרקולס, היו ממוצא מצרי.
גרסה נוספת שמביא הרודוטוס היא שמוצאו של הרקולס מפניקיה.
הוא ראה במו עיניו את מקדש הרקולס בצור, שבכניסה אליו ניצבו שני עמודים, עמודי הרקולס (בשם זה קרויים היום מצרי גיברלטר).
המקדש בצור הוקדש לאל הפיניקי מלקרת.
אשתו הראשונה של הרקולס הייתה מגארה, שמוצאה היה פיניקי.
היא הייתה בתו של קריאון, מלך תבאי, משושלת המלוכה של קדמוס, הנסיך הפיניקי מצור, שייסד את העיר.
הרקולס בניו יורק סרט משנת 1969 עם ארנולד שוורצנגר.
משא-המיתוס של אטלס והרקולס, מאת ג'נט וינטרסון, הוצאת ידיעות אחרונות, 2006.
הרקולס (סרט, 1997) – חברת סרטי האנימציה וולט דיסני יצרה סרט פופולרי ומצליח בשנת 1997 אודות הרקולס.
הרקולס: המסעות המופלאים סדרה שהופקה בין השנים 1995 ל-1999.
ב-1998 יצאה סדרת טלוויזיה הרקולס הצעיר בה שיחק ראיין גוסלינג.
ב-2009 יצא בחנוכה מחזמר לילדים בו מייקל לואיס שיחק את הרקולס ולצידו שחקו רוני דואני כמג, קובי מחט כהאדס ורותם אבוהב כאלת הגורל.
הרקולס, האגדה מתחילה – סרט פעולה שיצא בשנת 2014 המתאר את עלילותיו של הרקולס ומלחמתו בכוחות הרשע.
חברת מארוול קומיקס יצרה גיבור-על באותו שם המבוסס על הרקולס.
האסטרואיד הכפול 5143 Heracles נקרא על שמו
הֶרְצְלִיָּה (הרצלייה בכתיב ללא ניקוד) היא עיר חוף בשרון הדרומי, כ-10 קילומטר צפונית לתל אביב-יפו, על מישור החוף.
גובהה נע בין 0 ל-74 מטר מעל פני הים בגן היובל.
היא נוסדה כמושבה ב-23 בנובמבר 1924 ונקראת על שם בנימין זאב הרצל, חוזה מדינת ישראל.
העיר משתרעת מחוף הים מזרחה, גובלת בתל אביב-יפו, ברמת השרון, ברעננה, בכפר שמריהו וביישובי המועצות האזוריות דרום השרון וחוף השרון, ומכילה פני שטח מגוונים.
כבר בשלב תכנונה המוקדם הוקצו בה אזורים מיוחדים לקיט, לחקלאות ולאזור עירוני.
הרצליה הוכרזה כעיר בשנת 1960, והיא שייכת למחוז תל אביב.
כמו כן, העיר חברה בארגון פורום ה-15.
הרצלייה הוקמה בנובמבר 1924 על 13,800 דונם מאדמות הכפרים אג'ליל (ג'ליל) ואל-חרם (סידנא עלי) שנקנו מידי בעליהן הערבים על ידי "חברת הכשרת היישוב" ויהושע חנקין, נציגה.
"קהיליית ציון אמריקאית" חברה ציונית בארצות הברית לרכישת קרקעות והתיישבות יהודית בארץ ישראל, רכשה את הקרקע מ"חברת הכשרת היישוב" והחליטה להקים עליה מושבה חדשה שתיקרא "הרצלייה" על שם חוזה המדינה.
מגרשים שרכשה וייעדה להקמת הרצלייה, היא מכרה ליהודים בארצות הברית, באירופה ובארץ ישראל.
שבעת המתיישבים הראשונים, שעלו על הקרקע ב-23 נובמבר 1924, היו: יהושע אבני, יוסף דוד בוהקוב ומשה כהני מליטא, יצחק בינדר מגרמניה, יעקב גוטהרץ מגליציה, נחמיה גינזבורג מא"י ושמעון זאב לוין מארצות הברית.
על האחרון הטילה "קהילית ציון אמריקאית" את מכירתן בא"י של הקרקעות להקמת המושבה ואת ניהול ההתיישבות החדשה בה.
זמן קצר לאחר עליית השבעה על הקרקע הצטרפה אליהם המשפחה הראשונה, משפחת לנצט מהונגריה.
במקום שבו הקימו המתיישבים הראשונים את הצריף הראשון הוקם כעבור 40 שנה (ברחוב ויצמן) גלעד למייסדים.
אל מתיישבי הרצלייה הצטרפה ב-1925 קבוצת חקלאים בני מושבות ותיקות, שנקראה "בני בנימין".
חברי הקבוצה בחרו בשנים הראשונות להיבדל מהמושבה והקימו בה שכונה נפרדת.
היה להם ניסיון בחקלאות והמשקים שלהם שגשגו לעומת משקי המתיישבים האחרים.
את עריכת תוכנית המתאר הראשונה של המושבה הטילה "קהילת ציון אמריקאית" על האדריכל ריכרד קאופמן.
תוכניתו של האדריכל כללה ארבעה אזורים:
אזור א - אזור חוף הים במערב המושבה, יועד לקייט ולבתי מלון.
אזור ב - ממזרח לאזור א, יועד למגורים ברמה גבוהה, במתכונת של עיר גנים.
אזורים א ו ב ידועים כיום כהרצליה פיתוח.
אזור ג - רכס הכורכר מזרחית לאזור ב, ובכללו רחוב נורדאו של היום, אשר יועד להיות אזור מסחרי ועירוני.
אזור ד - מזרחה של המושבה, ובכלל זה מרכז העיר של היום, שיועד לחקלאות.
אולם, עד אמצע 1926 התרכזה "קהיליית ציון אמריקאית" בהקמה ובפיתוח של אזור ד בלבד, ורק מאמצע שנה זו הגיעו ראשוני המתיישבים לאזור ג.
זאת, בעוד שאזורים א ו ב נותרו בראשיתה של המושבה בשיממונם.
"קהיליית ציון אמריקאית" ליוותה את הקמת המושבה באזור ד בשנותיה הראשונות, ודאגה לתשתיותיה ולבנייתה.
המושבה באזור זה, שהתבססה בראשיתה על חקלאות, הלכה והתפתחה.
בשנת 1926 תוארה הרצליה: "הרצליה - מושבה חדשה זו הנמצאת מצפון לתל אביב.
מעבר לירקון." "האדמה נקנתה על ידי 'קהילת ציון אמריקאית' בשנת 1924. לפי תוכנית החברה מתחלקת הרצליה ל-4 אזורים: א' - לרובע עירוני ב' - למעונות קיץ ובתי-רחצה ג' וד' - להתיישבות חקלאית.
עבודת ההתיישבות התחילה באזור ד'.
במשך השנה נבנו במושבה 101 בתים ו-35 רפתות.
שכניה הערבים של הרצליה בין השנים 1924–1948
בכל שטחי הרצליה חיו בעשורים שלפני קום המדינה כ-4,100 כפריים ועוד כ-1,100 בדואים.
היחסים בין השכנים הערביים לבין תושבי המושבה היהודיים היו ידידותיים מאוד.
בארכיון "בית ראשונים" ניתן למצוא מסמכים המצביעים על היחסים החמים בין הנהגת המושבה לבין ההנהגה הערבית; ביניהם ניתן למצוא מכתב מהוועד המקומי של המושבה שנשלח למוכתר של ג'ליל המערבית חג' חסיין אלעסי, שבו הם מברכים אותו לרגל נישואי בנו ומביעים תקווה כי הידידות בין היישובים תימשך ותתחזק.
קשרי החברות התבטאו גם בהזמנות חמות לאירועים ולשמחות.
כך לדוגמה הזמין השייח' מחמד שקר אבו כישכ את תושבי הרצליה להשתתף בחתונת אחיו.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 נקנה חלק ניכר מאדמות הכפרים הערביים על ידי קהילת ציון אמריקאית.
על אדמות אלה הוקמו היישובים הרצליה, רשפון וכפר שמריהו.
ואלה שמות עיקר הכפרים שהיו שכניה של הרצליה בשנים 1924–1948:
שבט ערב אל-קורעאן, שבט בדואי אשר שכן באוהלים על הדיונות מעט דרומית לתל מיכל.
בשטחי הרצליה מנה השבט כ-150 נפש אשר עבדו בחלקם כפועלים שכירים בפרדסי כפר שייח' מואניס (בין הירקון לג'ליל) וחלקם עסק בהובלת זיפזיף ואבטיחים על-גבי גמלים.
כמה בודדים מהם עסקו בדיג.
אל-עוואסאת, חמולה בדואית ששכנה באוהלים בין אבו כישכ לבין שובאקי, כיום שכונת "נווה עמל".
השבט, אשר הונהג על ידי חאג' איברהים אל עוואסי, מנה כ-150 נפש.
ערב אבו גנדיל (ערב אל-חג'ג'וי) חמולה בדואית בת כ-80 נפשות ששכנה על שפת הבצה (ה"באסה") לרגלי רכס הכורכר.
ערב אל-עבאשה, שבט בדואי שמנה כ-100 נפשות אשר שכנו במאהל, צפונית מזרחית לכפר-שמריהו.
שובאקי, שבט בדואי אשר התגורר באזור שכונת "יד התשעה" ("שביב") של היום, השבט מנה כ-50 נפש.
אל-חרם (סידנא עלי), כפר שהתפתח בסמיכות למסגד סידנא-עלי, בסמוך לחוף הים.
שכן צפונית מערבית להרצליה וגבל בכפר שמריהו.
הכפר מנה כ-800 נפש והונהג על ידי המוכתר אל-כרים.
רבים מבני הכפר עבדו בבניית המושבה הרצליה.
אבו כישכ, שבט בדואי ששטחו השתרע מצפון לירקון ועד מזרח רמת השרון והרצליה.
בראש השבט עמד שייח' שאקר ולו שישה בנים שהנהיגו את השבט.
חלקו של השבט אשר התגורר באזור הרצליה מנה כ-300 נפש.
היחסים בין מתיישבי הרצליה לבין אנשי השבט היו ידידותיים על-פי רוב.
ג'ליל א-קבלייה וג'ליל א-שאמלייה, שני כפרים אשר שכנו דרומית-מערבית להרצליה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, חששו תושבי הכפרים לחייהם על אף קשרי הידידות שהוזכרו בראש הפרק.
לכן, לאחר כיבוש יפו נמלטו התושבים מהאזור, חלקם בהוראת ההנהגה הערבית (שעודדה את פינוי הנשים והילדים והישארות הגברים בגיל הלחימה), וחלקם בגלל התקפות ארגוני הפורשים (האצ"ל והלח"י).
מי שנסו עברו בעיקר לטייבה ולכפר מוקיבלה, בכוונה לשוב לביתם עם תום המלחמה.
חלקם הועברו למחנות פליטים מחוץ לקו הירוק.
על פי עדויות של כמה מן המתיישבים הראשונים בהרצליה, התושבים היהודיים הגיעו לכפרים ושוחחו עם תושביהם לפני פרוץ המלחמה, הללו הודיעו כי היהודים מתחייבים לשמור על שלום של הכפרים וכי לא נשקפת סכנה לתושבים.
מאמצי המתיישבים היהודיים להשאיר את תושבי הכפרים בבתיהם עלו בתוהו.
לאחר המלחמה נמנעה שיבת הערבים לכפרים, האדמות הוכרזו נכסי נפקדים, ומאוחר יותר סופחו ליישובי האזור - בעיקר הרצליה ורמת השרון.
תוך שנתיים, עם גלי העלייה ההמונית, הוכפלה האוכלוסייה והגיעה לכ-12,000 תושבים.
דרומית מערבית למושבה, מול אזור התעשייה של ימינו, שכן הכפר הערבי אג'ליל שננטש במלחמת העצמאות.
שטח השיפוט של העיר הורחב עד חוף הים.
במקום הכפר הוקמה "מעברת ג'ליל" שנקראה "גלילות", בה שוכנו עולים חדשים, בשנת 1954 צורפה גלילות לתחום הרצליה.
סמוך לנוף-ים ליד מסגד סידנא עלי והכפר הערבי אל-חרם הוקמה מעברה נוספת, "מעברת סידנא עלי" שנקראה "רשף".
בשנת 1952 צורפה רשף לתחום הרצליה.
לאחר בנייתם של שיכונים חדשים בשכונות שונות פונו המעברות והעולים פוזרו בשכונות.
בעיקר בנווה עמל ויד התשעה במזרח העיר.
עקב גירעון כספי גדול פיזר שר הפנים בדצמבר 1967 את מועצת העיר ואת ראש העיר ומינה ועדה קרואה, לתקופה של שנתיים, תחתיה.
בראש הוועדה עמד יעקב שרייבום, מבקר העירייה הראשון של ירושלים, ששימש גם יושב ראש הוועדה הקרואה בנתניה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. באותה תקופה החלה התפתחותה של הרצליה פיתוח כשכונת מגורים לעשירי ישראל ודיפלומטים.
אך הפיתוח הגדול של הרצליה בדומה לרמת השרון הסמוכה היה לאורך שנות ה-70. אז החלה בניה מסיבית על שדותיה החקלאיים של המושבה, ולאורך שנות השבעים והשמונים היא הכפילה את אוכלוסייתה כתוצאה מכך.
בשנות התשעים חלה התפתחות נוספת כאשר נחנך קניון שבעת הכוכבים, אזור התעשייה במערב הפך להיות מרכז בילוי ותעסוקה, ונתיבי איילון הגיעו בשנת 2000 עד לעיר.
החל משנות העשרים של המאה ה-21 החלה התאכלסות של שכונות "גליל ים" על השטח שבין מרכז העיר לנתיבי איילון, ו"הרצליה הילס" בסמוך למחלף הסירה.
סמלה של העיר הוא מגן בצבע כחול תכלת כצבע דגל ישראל ובראשו שם העיר.
הכוכבים הופיעו לראשונה בשרטוט של הרצל לדגל המדינה הציונית העתידי, הם מופיעים גם בסמלה של העיר תל אביב ועל שמם נקראים בעיר גם שדרה ראשית, מחלף, דיור מוגן וקניון.
בקיץ 2011, לאחר שנתיים וחצי של עבודת הכנה, השיקה עיריית הרצליה מיתוג מחדש תחת הסיסמה "אם נרצה", פרפרזה על הציטטה המפורסמת של הרצל.
הלוגו החדש שבשימוש העירייה כולל כוכב תלת-ממדי בחמישה צבעים (המסמלים את ערכי העיר) אך שומר גם, בשינויים קלים, על סמל העיר המקורי בעל שבעת הכוכבים, מגמה שהחלה עם סמל העיר תל אביב-יפו.
את המהלך ביצעה חברת המיתוג OPEN.
הרצליה שוכנת לחוף הים התיכון, ולה רצועת חוף ים ארוכה ורחבה.
הרצועה הראשונה, שבין חוף הים לכביש החוף היא חלקה המערבי של העיר, בה נמצאות השכונות "נוף ים" ו-"הרצליה פיתוח" הבנויות ברובן כווילות צמודות קרקע, אשר רבים מהן בתי יוקרה המשמשים את המעמד העליון, שגרירים וכדומה.
על רכס הכורכר הצמוד לחוף הים נבנו וילות יוקרה, מלוני נופש ודירות, והמרינה הרצליה, שמעליה שוכנים שני מגדלים.
בקצה הצפוני של רצועה זו נמצאות עתיקות אפולוניה, ובדרומה תל מיכל.
בחלק הדרום מזרחי של רצועה זו נמצא אזור התעשייה של הרצליה.
בין כביש החוף לנתיבי איילון נמצאת שכונת מגורים הקרויה "הרצליה ב", שנקראה בעבר גם "אזור ג'".
הרחוב המרכזי בשכונה הוא רחוב נורדאו הנמשך מדרום לצפון, לכיוון כפר שמריהו, ובנוי על רכס הכורכר המרוחק מן הים.
בנתיבי איילון עוברת גם מסילת החוף של רכבת ישראל, ומצפון למחלף שבעת הכוכבים, נמצאת תחנת הרכבת הרצליה.
ממזרח לנתיבי איילון נמצאת רצועה של שטחים ציבוריים, שבהם מגרש הכדורגל העירוני, קניון שבעת הכוכבים, הספורטק העירוני, בית חיל האוויר (שהוא גם משכנו של תיאטרון הרצליה), המרכז הבינתחומי הרצליה, בתי ספר אחדים, פארק הרצליה וכן בית הקברות העירוני הישן.
בית הקברות החדש של העיר נמצא בין נתיבי איילון לקיבוץ גליל ים ונפתח בשנת 2011. בחלקה הצפוני של רצועה זו, ממערב לשכונת גן רש"ל ומדרום לשכונת נחלת עדה, הוקם בעת מלחמת העצמאות שדה התעופה הרצליה, במיוחד עבור ה"מסרשמיטים" של טייסת 101 שעברה להרצליה מ"שדה עקרון" מאחר שהיה קרוב מדי לחזית.
מדרום-מזרח לרצועה זו נמצא אזור המגורים העיקרי של העיר, שבו מתגוררים מרבית תושביה.
הרחובות הראשיים באזור זה הם רחוב בן-גוריון, העובר מצפון לדרום ומוביל מהרצליה לרמת השרון, ורחוב סוקולוב, העובר ממזרח למערב ובו מתרכזות מרבית החנויות.
באזור זה הייתה תחילת דרכה של המושבה הרצליה והוא נקרא בעבר "המושבה".
מרכז העיר הוא השטח שבין הרחובות הרב קוק מדרום, הבריגדה היהודית מצפון, דרך ירושלים ממזרח ורחוב ז'בוטינסקי ממערב, שבו נמצאים המרכז המסחרי של העיר סביב רחובות סוקולוב ובן-גוריון, משרדי העירייה, בית הכנסת הגדול ועוד.
קיוסק "טוקר", הקיוסק הראשון לגזוז בהרצליה, נבנה בשנת 1935 בפינת הרחובות בן-גוריון וסוקולוב, על ידי המועצה המקומית הרצליה.
הקיוסק הופעל על ידי גדליהו טוקר, אשתו טובה ובניהם משה ויחיאל, שהיו בין המתיישבים הראשונים בהרצליה כשנוסדה.
במשך שנים היה הקיוסק מרכז הבילוי והמפגשים של המושבה.
עד לשנת 1983 שכן בפינת הרחובות בן-גוריון וסוקולוב עד רחוב בר-אילן השוק העירוני, שכלל גם בתי מלאכה קטנים, קיוסקים ודוכני ירקות לאורך רחוב בן-גוריון.
שטח השוק היה שייך לאגודת "מפעל המים" של הרצליה, שבין חבריה היו פרדסנים וחקלאים שרכשו מניה.
ברשות האגודה היו גם רוב הבארות ובריכות המים של הרצליה; ברבות השנים נפטרו רבים מחברי האגודה, הנהלת מפעל המים הגיעה להסדר עם העירייה וכל רכוש האגודה הועבר לידי העירייה ללא תשלום, למעט מתחם בית האזרח (שהוקם ב-1958) שלפי סיכום יעבור גם הוא לידי העירייה כעבור מספר שנים.
עם פינוי השוק הוקם במקומו מגדל "לב העיר" ומרכז מסחרי (פסג').
בין השנים 2005 ל־2008 הוקם במרכז רחוב סוקולוב, ביוזמתה של ראש העירייה יעל גרמן, "המרכז החדש של הרצליה", שכלל בין היתר את הרחבת מדרכות הרחוב, הקמת כיכר גדולה במפגש הרחובות סוקולוב ובן-גוריון, הרחבת השטחים הירוקים והקמת ספסלים.
המהלך נועד להפחית את נפח התנועה העוברת ברחוב ולהאט את מהירות הנסיעה לכלל התנועה, כך שתתאפשר תנועת הולכי רגל ורוכבי אופניים בטוחה, הן לאורך המדרכות והן במעברי החצייה.
ננטעה ברחוב שדרת עצי דולב קליפורני.
מתקני הרחוב מאפשרים לציבור שימוש נוח ובטוח בספסלים, מתקני קשירת האופניים ומתקני המשחקים.
בצומת המרכזי (בין שדרות ח"ן, בית הכנסת הגדול ובניין לב העיר) נבנתה כיכר.
המרכז החדש הפך את רחוב סוקולוב מעורק תחבורה ראשי בעיר לרחוב שחלקו המרכזי חד־סטרי בעל נתיב בודד, כאשר על חשבון המסלולים שבוטלו הורחבו המדרכות ונסללו שבילי אופניים.
צמצום העבירות התחבורתית פגע בנגישות לבתי העסק ברחוב.
ברוב שעות היום קיים עומס תנועה לאורך המרכז החדש.
בשנת 2015 יזם ראש העירייה, משה פדלון, צמצום של המדרכות וביטול הכיכר בצומת סוקולוב-בן-גוריון-שד' ח"ן, לשם הרחבת הכביש מחדש.
במרכז העיר שכנה התחנה המרכזית של הרצליה בה יצאו קווי אגד ובשנותיה האחרונות של מטרופולין לרחבי השרון וגוש דן.
התחנה נסגרה בשנת 2017 ומתוכננת עליה שכונת מגורים.
כיום (2024) יש על שטח התחנה הישנה חניון.
נווה ישראל: נמצאת בין רחוב הרב קוק לנווה אמירים.
שכונה זו מאופיינת בבתים צמודי קרקע ישנים ובבלוקים מרובי דירות קטנות.
בשנות השבעים התקיים בשכונה פרויקט "שיקום השכונות", שהעלה את רמת החיים בשכונה.
בשכונה נמצא בית הספר היסודי "בן צבי".
אולפני הרצליה נמצאים בקצה הצפוני של השכונה.
בשנת 2023 מתקיים במרכז השכונה מיזם פינוי בינוי נרחב.
נווה אמירים: שכונה של רבי קומות מפוארים בדרום הרצליה, ממערב לרחוב בן-גוריון, סמוך לגבולה של הרצליה עם רמת השרון.
השכונה תוכננה בדומה לשכונת נווה אביבים בצפון תל אביב על ידי האדריכלים זוכי פרס רוקח אהרון דורון וצבי שילוח.
במרכז השכונה נמצא מרכז ספורט למנויים ובו גם בריכת שחייה.
הרצליה הצעירה: בשכונה זו התגוררו בעבר מעט עולים מתימן ועוד כארבע משפחות אשכנזיות, ללא חשמל וללא תחבורה ציבורית.
רק עם השלמת בניית "שיכון חרות" חוברו הבתים לרשת החשמל.
היו בה פרדסים רבים ושטחים חקלאיים.
בשכונה נמצאת חטיבת הביניים "זאב".
השכונה גם היא נמצאת על הגבול שבין רמת השרון להרצליה, בשכונה נבנו קוטג'ים ווילות רבים.
השם "הרצליה הצעירה" ניתן למקום על שם ארבעה בניינים שנבנו בתקופת ראש המועצה פסח יפהר, עבור זוגות צעירים והקטע הזה נקרא הרצליה הצעירה.
הרצליה הצעירה "בלעה" גם את שכונת הפועלים המשתרעת מרחוב ארלוזורוב בצפון עד שכון דרום בדרום ועד רחוב בן יהודה במזרח.
כיום נחשבת לאחת השכונות היוקרתיות בהרצליה ובאזור השרון.
שיכון דרום: נמצא בדרום העיר.
נמצא מהצד המזרחי של שדרות בן-גוריון.
בין היתר נמצאים בשכונה רחובות הקרויים ע"ש אישים ובמוסדות הקשורים בדת היהודית (כמו רבי עקיבא, הגאון מווילנה, חת"ם סופר).
בשטח השכונה נמצא בית ספר "לב-טוב".
צמרות: שכונה של רבי קומות מפוארים בדרום הרצליה, ממזרח לרחוב בן-גוריון, סמוך לגבולה של הרצליה עם רמת השרון.
שיכון "משה"ב": נמצא מול שיכון דרום, מערבית לשדרות בן-גוריון.
נבנה עבור המגזר הדתי על ידי חברת הבנייה משה"ב.
ליד השכונה, ברחוב ביל"ו, נמצא המרכז הרפואי "דרום".
נחלת עדה: השכונה הצפונית ביותר בהרצליה.
מרוחקת כשני ק"מ ממרכז העיר, נקראת על שם עדה סילברמן מארצות הברית שתמכה בפיתוח השכונה.
השכונה הוקמה באמצע שנות הארבעים והתיישבו בה בעיקר עולים מתימן.
לאחר קום המדינה, עם התגברות גלי העלייה, הוקמה בה מעברה גדולה, מעברת "נחלת עדה".
המעברה נהרסה סופית בתחילת המאה ה-21, כשנבנו שם בתי מגורים חדשים.
בשכונה שני בתי כנסת: טריפוליטאי ותימני.
גן רש"ל: הוקמה בשנות ה-50 המוקדמות, דרומית לפרדסי גן רש"ל.
גן רש"ל נקרא על שם ראשי התיבות רחל, שרה ולאה, נשותיהם של בעלי הקרקעות הראשונים של הבעלים של פרדס גן רש"ל.
בחלק המערבי, שהוא החלק החדש ביותר בשכונה, נמצאים כ-30 בניינים שהוקמו באמצע שנות השבעים לזוגות צעירים.
בעשור השני של המאה ה-21 שודרגו רבים מבניינים אלה במיזמי תמ"א 38. בחלק המזרחי, הוותיק יותר, נמצאים בתים צמודי קרקע דו משפחתיים.
בשכונה נמצאים בית הספר היסודי "אילנות" וארבעה בתי כנסת: שניים לעדה הפרסית, אחד אשכנזי ואחד תימני.
נחלת ישראל: "שכונת התימנים" ע"ש ישראל פיין, שתרם 50 דונם עבור עשר משפחות מהקהילה התימנית בהרצליה אשר ראשוניה עלו בשנת 1924, העלייה הרביעית.
השכונה נמצאת ברחוב שד"ל והיא מחולקת לעשר חלקות בנות "דונם הרצלייני"; כל משפחה קיבלה חלקה בת דונם והפרישה מאדמתה עבור בניית בית כנסת בשכונה.
תחילה כל משפחה בנתה צריף ובשנים יותר מאוחרות נבנה בית.
המשפחות ברובן היו מרובות ילדים.
בנוסף, קיבלה כל משפחה מהשכונה חלקת אדמה בת ארבעה דונם באזור הבאסה כדי להקים משק עזר לכלכלת משפחותיהם הגדולות.
שכונת נוה עובד: נמצאת בין רחוב לייב יפה לרחוב העלייה השנייה ורחוב הדר.
בניית השכונה הסתיימה בספטמבר 1947.את השכונה אכלסו משוחררי הצבא הבריטי וותיקים בהרצליה שלא היה להם בית משלהם.
הבתים נבנו כיחידה אחת על כל מגרש.
שיכון החיילים המשוחררים: נמצא בין רחוב הדר במערב, רחוב ההגנה במזרח ורחוב גולומב בצפון.
אוכלס בסוף 1947 על ידי משפחות חיילים משוחררים מהצבא הבריטי.
הבתים בשיכון הם דו משפחתיים.
"שיכון מפ"ם": בין רחובות הדר והבריגדה היהודית, נבנה ב-1951 עבור חברי מפ"ם בהרצליה, בניינים בני שתי קומות וארבע דירות בכל בניין.
שיכון גורדון: שוכנת מדרום-מערב לשכונת נווה עמל.
השיכון הוא בעצם שלושה רחובות: פתח תקווה, החשמונאים ויוסף נדבה.
כיום היא חלק מהרצליה הצעירה.
שכונת ויצמן: נמצאת בין רחוב ויצמן במזרח לרחוב אבן עזרא במערב ורחוב הרב קוק בדרום.
בקרבת כבישי הגישה לתל אביב ולחיפה.
נבנתה עבור מפוני המעברות בסוף שנות החמישים ונקראה אז שכונת "בטיש".
אוכלוסיית השכונה מעורבת, וכוללת עולים חדשים (ברובם עולים מחבר המדינות) לצד ותיקים.
הרצליה הירוקה: אזור במרכז-צפון הרצליה, מרחוב הבריגדה היהודית מצפון ורחובות בני בנימין וטשרניחובסקי ממערב.
רחוב יגאל אלון בדרום ורחוב ירושלים במזרח.
באזור נמצאים בתי הספר "יוחנני" ו"ברנר".
גליל ים החדשה: שכונת רבי קומות מדרום לרחוב הרב קוק ושדרות שבעת הכוכבים ומצפון לקיבוץ גליל ים.
בצפון השכונה שוכנת "קריית החינוך הנשיא שמעון פרס".
לאורך חלקה הדרומי של השכונה עובר פארק רחב ידיים.
יד התשעה: השכונה מוכרת בשם "שכונת שביב" ונמצאת במזרח העיר, על גבול תחום השיפוט של רעננה.
כמעט כל הבתים הם "בנייני רכבת" שהוקמו בסוף שנות החמישים למען עולים חדשים, בעיקר מצפון אפריקה.
השכונה קלטה מאוחר יותר גם עולים מאתיופיה ומרוסיה.
בשביב נמצאת חטיבת הביניים "רעות" ובית הספר היסודי "הרצל".
בשכונה צולם חלק מן הסרט סאלח שבתי.
כן נמצאת ליד דרך ירושלים מובלעת של כארבעה בתים שהיו שייכים לחמולת שובאקי שננטשו ערב מלחמת העצמאות, הבתים אוכלסו על ידי משפחות שמחזיקות בהם עד היום.
השכונה נקראת על שם תשעה יהודים מבצרה שבעיראק שהואשמו בריגול לטובת מדינת ישראל ונתלו בפומבי ב-27 בינואר 1969.
נווה עמל: נמצאת מדרום ליד התשעה/שביב (ברובה על שטחו לשעבר של שבט אבו כישכ) ומצפון לשטח מפעל התעשייה הצבאית שברמת השרון.
במערב הגבול הוא דרך ירושלים ובמזרח רחוב פורצי הדרך שנושק לפרדסי מושב גבעת חן.
בחלקה הצפוני נושקת נווה עמל לבתיה הדרומיים של שביב.
גם נווה עמל מחולקת לשכונות שהוגדרו לפי סוגי הבתים והצריפים שנבנו עבור העולים: אזבסטונים, בלוקונים, צריפים שוודיים ומאוחר יותר בתים של שתי קומות (רחוב צה"ל והמשך רחוב כצנלסון).
בתחילת שנות השישים נבנו בחלק המזרחי מעברת אזבסטונים לעולים, בעיקר יוצאי צפון אפריקה.
בתחילת שנות התשעים פונתה סופית המעברה ונבנה אזור חדש עבור זוגות צעירים מהרצליה ועולים מברית המועצות ונבנה רחוב חדש שנקרא רחוב "פורצי הדרך" שבתיו נושקים לגדר של שדות מושב גבעת חן.
במשך השנים החליפו בתים חדשים ומודרניים חלק מהבתים הישנים והוקמו במקומם וילות מפוארות.
בשכונה בתי הספר היסודיים "גורדון" והדתי "רמב"ם" ומתנ"ס "בית פוסטר" הכולל מגרש טניס.
השכונה משופעת בבתי כנסת וחלק מתושביה מסורתיים-דתיים.
נוף ים: נמצאת במערב העיר, מצפון להרצליה פיתוח, כשבינה לבין הים נמצא הכפר הערבי הנטוש אל-חראם ומסגד סידנא עלי.
השכונה הוקמה ב-1946, על ידי אנשי "נווה עובד".
לאחר קום המדינה, התקיימה בשכונה מעברת נוף ים, כשחלק מבתי האזבסט עודם קיימים ומאוכלסים.
בנוסף לבנייני הרכבת שהוקמו בראשיתה, נמצאים בשכונה בתים פרטיים ישנים, שאחדים מהם נהרסו והוקמו תחתיהם בתים חדשים ומפוארים.
מצפון מערב לשכונה, סמוך מאוד לבתי התושבים, שכן מפעל של התעשייה הצבאית.
בשנת 1992 אירע פיצוץ גדול במפעל שהותיר אחריו נזק רב לבתי התושבים ושני הרוגים.
בעקבות הפיצוץ ולחץ התושבים נסגר המפעל תוך שנים אחדות, אך רוב שטחו עדיין סגור בשל חשש מחומרים רעילים.
לידו נמצא הגן הלאומי אפולוניה.
קבוצת הכדוריד אליצור נוף ים/הרצליה מייצגת את העיר (הרצליה) ואת השכונה בפרט.
את השכונה ייצגה בעבר קבוצת הכדורגל הפועל נוף ים ששיחקה בליגה הראשונה בשנות ה-70 והתפרקה.
בשכונה פועל בית הספר היסודי "נוף ים".
בשכונה ארבעה בתי כנסת: מרוקאי, עיראקי, אשכנזי וטריפוליטאי.
ליד חוף הים, ממערב לשכונה, שוכן מוסד שיקומי לעבריינים קטינים, "מצפה ים".
מבנה המוסד שימש לפני קום המדינה כתחנת משטרה בריטית שהיה מותקן עליה זרקור לגילוי ספינות מעפילים, המבנה פוצץ על ידי "ההגנה" יחד עם מבנה דומה בחוף חדרה (גבעת אולגה).
הרצליה ב': נקראה בעבר אזור ג', שכונה הנמצאת בין כביש החוף ממערב, מחלף "שבעת הכוכבים" מדרום, כפר שמריהו מצפון, ומסילת הרכבת ממזרח, ציר מרכזי בשכונה הוא רחוב נורדאו מדרום לצפון.
בתי השכונה הם בניינים של 2 עד 4 קומות, רובם ישנים, לצד וילות מרשימות.
בשכונה בית הספר היסודי הוותיק "ברנדייס" על שם לואי ברנדייס שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ומנהיג ציוני, בו למדו גם ילדי הרצליה פיתוח.
ממערב לכביש החוף, מול פתח המנהרה הרומית, יש שכונה קטנה שהייתה חלק מהרצליה ב' (אזור ג') והיום היא חלק מ"הרצליה פיתוח".
הרצליה בין ערים: שכונת רבי קומה בתכנון שתוקם בסמוך למכון השפכים של העיר, בשכונה יבנו כ-1,230 יחידות דיור וכן מבני ציבור, מסוף תחבורה ציבורית, כיכר עירונית וכן פארק עירוני שישתרע על שטח של כ-106 דונם.
באזור המערבי של העיר הרצליה נמצאת הרצליה פיתוח, הגובלת בים התיכון ממערב, בכביש החוף ממזרח, בשכונת נוף ים מצפון, ובתל מיכל, שטחים ריקים ומרינה הרצליה, בדרום.
בעבר רוב שטחי הרצליה פיתוח היו מכוסים בדיונות חול, בין הדיונות היו מפוזרים בוסתנים של תאנים וענבי דבוקי.
בהרצליה פיתוח נמצאות שכונת ריבלין, שיכון אכדיה (שיכון חיילים ועולים) ושיכון הפרוגרסיבים.
כמו כן, נמצא באזור בית הכנסת "אוהל משה" המשרת את בני כל העדות, בית הכנסת המרכזי הספרדי וחטיבת הביניים "סמדר".
רחובות ראשיים של האזור: הנשיא (יצחק בן-צבי), וינגייט, רמת-ים, קרן היסוד ומדינת היהודים.
האזור נחשב לאחד מאזורי המגורים היוקרתיים בישראל, ומרבית בתי המגורים שבו הם וילות.
רחוב גלי-תכלת, שצדו המערבי נמצא על המצוק הצמוד לחוף הים ומשקיף על הים, מאכלס את הבתים היקרים ביותר בישראל, ובו שכן, עד לשנת 2021, גם ביתו של שגריר ארצות הברית בישראל.
שגרירים נוספים מתגוררים בהרצליה פיתוח.
דיירים נודעים בשכונה היו נשיא המדינה חיים הרצוג ושר החוץ אבא אבן (אחד הרחובות הראשיים באזור, המוביל ממזרח למערב, נקרא על שמו לאחר מותו).
ברצועה הצמודה לחוף נמצאים בתי מלון אחדים, ובהם "השרון", "דניאל" ו"דן אכדיה".
בקצה הדרומי של רצועת המלונות נמצאת המרינה של הרצליה, שעליה שוכנים שני מגדלים, האחד משמש את מלון "מלון ריץ-קרלטון" והשני משמש לדירות נופש.
ברצועה זו נמצא גם בית החולים "הרצליה מדיקל סנטר".
במרכז הרצליה פיתוח שכן מלון "תדמור", ששימש להוראת מקצועות המלונאות.
בשכונה נמצאים גם בתי דירות יוקרתיים.
הרצליה פיתוח מחוברת לחלקה המזרחי (העיקרי) של הרצליה ולכביש החוף בשני מחלפים: מחלף כפר שמריהו ומחלף הסירה.
מכביש החוף יש גישה להרצליה פיתוח בכבישים נוספים.
אזור התעשייה נמצא בחלקה הדרום מזרחי של הרצליה פיתוח.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היה האזור מרוחק משכונות המגורים ולמעשה היה נפרד ולא שייך להרצליה פיתוח.
עם הזמן נסגרו מרבית בתי החרושת ובמקום התפתחה תעשיית היי-טק בהיקף רחב.
חברת "סאיטקס", מחלוצות ההיי-טק בישראל, הקימה בו את מפעליה במתחם של "תעשיות עתירות מדע" שהקימה חברת "גב-ים" בשנת 1971, ובעקבותיה הגיעו חברות היי-טק נוספות, בהן ורינט מערכות, מטריקס וקבוצת אן.
טכנולוגיות, נובוטון טכנולוגיות ונציגויות של חברות היי-טק רב-לאומיות, בהן מיקרוסופט ואפל, להן נבנו בנייני משרדים חדשים, אשר רבים מהם בסגנון אטריום.
מאז סוף המאה ה-20 נחשב האזור לאחד מאזורי התעשייה המתקדמים בישראל.
יש באזור מסעדות רבות ושטחי מסחר נרחבים, המושכים גם לקוחות רבים שמחוץ להרצליה פיתוח.
ב-2017 וב-2018 נפתחו באזור התעשייה שני מלונות בסגנון בוטיק, מרשת ישרוטל ("פאבליקה ישרוטל הרצליה") ומרשת מלונות פתאל ("מלון NYX הרצליה").
לעיר הרצליה חוף ים שאורכו כ-7 ק"מ.
החופים מתוחזקים היטב ונהנים מקרקע חולית וזהובה.
מלבד תושבי העיר, משרתים חופי הים של הרצליה את תושבי ערי השרון הסמוכות המשוללות חוף ים, כדוגמת רעננה, כפר סבא, רמת השרון, הוד השרון ועוד, וכן מבקרים ותיירים הנופשים בעיר.
לעיר מספר חופים (מצפון לדרום):
חוף אפולוניה: רצועת חוף צרה בין חורבות אפולוניה לים, חוף זה אינו חוף מוכרז.
מעליו נמצאים מצוקים המטים ליפול, ובעבר אף התרחשו שם כמה התמוטטויות של הסלעים.
רצועת חוף זו צרה יחסית וכמעט שאין בה חול.
בשנות השמונים צולם בחוף זה קטע מהסרט "ספיחס".
חוף סידנא עלי (נוף ים): חוף זה קרוי על שם המסגד העתיק המצוי בסמוך לכניסתו הדרומית.
רצועת החוף הסמוכה למסגד היא מוכרזת.
מנגד, חלקו הצפוני החוף אינו מוכרז בגלל קרבתו לחוף אפולוניה ובשל כתם בים שנגרם כתוצאה מהזרמת שפכים על ידי מפעל התע"ש הסמוך, ששכן בעבר מצפון לשכונת נוף ים.
במקום מצוי מתחם של מערות החצוב בסלע של "ניסים איש המערות" וכן התיישבות מצומצמת של דייגים, המתגוררים במתחם בקצהו הצפוני של החוף, המכונה "כפר הדייגים".
חוף השרון: חוף זה הוא מהחופים העמוסים ביותר בעיר.
שוכנות בו מספר מסעדות וכניסתו מתחברת לכיכר דה שליט.
לחוף ירידה מלאכותית, עשויה מדרכה היורדת לים, וכוללת גם גישה לנכים.
במקום שוכנת גלידריית "גלידת אריה", ממוסדות העיר הרצליה, המוכרת כמעט לכל תושביה.
מחוף זה ואילך רצועת החול מתרחבת כשנעים דרומה.
חוף זבולון (חוף צופי ים): קרוי על שם מבנה הבטון שנבנה ב-1939 על ידי אגודת יורדי ים זבולון, שהיה חלק מתנועת נוער ימית ושכן במקום עד שנות השמונים.
כיום שוכן במקום שבט צופי ים העירוני, המשלב לימודי ימאות עם ערכי תנועת הצופים.
בחלקו העליון של החוף נמצאים מרבדי דשא וכן מספר מסעדות.
החוף נחשב למוכרז ואינו כולל שובר גלים.
"חוף זבולון", מסעדת הדגים המפורסמת ששכנה בחוף נהרסה זה מכבר על ידי העירייה, וזאת כחלק מאכיפת החוק האוסר על הקמת מבנים ברדיוס של 100 מטרים מחוף הים.
חוף אכדיה צפון (חוף מונגש לנכים) נקרא על שם מלון "דן אכדיה" השוכן מעל החוף, בעבר כונה חוף "דבוש", על שם מסעדת החוף שנשאה את שם זה, שפעלה עד ל-7–2006 במקום יותר מ-50 שנה.
ליד חוף זה נמצאים מגרשי טניס גדולים.
חוף זה התברך ברצועת החול הרחבה ביותר בעיר, שרוחבה כמה עשרות מטרים.
בדרך חזרה היו עוזרים לסוסים לעלות עם העגלות על ידי דחיפה מאחור.
הייתה עוד ירידה לחוף היכן שהיה הוואדי שניקז את מי הגשמים מהבאסה, אולם הדרך הייתה משובשת והחול היה עמוק.
הדרך עברה ליד המבנה הנטוש של בית החרושת לספירט שננטש על ידי משפחת פלוטקין בעלי "ויטה".
חוף אכדיה מרכז, החוף מתחת למלון אכדיה.
חוף אכדיה דרום זהו החוף הצמוד למרינה העירונית, היה בעבר חוף המוגש לנכים..
כמו חוף השרון ואכדיה צפון, גם חוף זה עמוס במשך רוב חודשי הקיץ.
חוף שבעת הכוכבים: שוכן מדרום למרינה, ולאחרונה נהנה מפיתוח עירוני כחלק מפיתוח המרינה.
במסגרת פיתוח זה, נשתלו בסמוך לחוף כרי דשא והוכשר מעבר להולכי רגל מהמרינה.
החוף הנפרד: חוף זה מופעל על ידי עיריית הרצליה והוא מיועד לציבור הדתי.
בעת עונת הרחצה הוא מיועד בימי ראשון, שלישי וחמישי הוא פתוח לרחצת נשים, ובימי שני, רביעי ושישי הוא פתוח לרחצת גברים.
מרינה הרצליה היא המרינה הגדולה בישראל, והיא שוכנת בחופה של העיר הרצליה, מדרום למלון "אכדיה", ובעורפו של תל מיכל.
התוכניות להקמת המרינה נוסחו על ידי מינהל מקרקעי ישראל, עיריית הרצליה והחברה העירונית לפיתוח תיירות בהרצליה בע"מ, הנמצאת בשליטת העירייה.
המרינה הוקמה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, והיזמים זכו במחצית משטח המתחם לצורכי מסחר, נופש ותיירות, בתמורה להקמת המרינה על כל מתקניה.
המרינה נפתחה בשנת 1995 כאשר הוכרזה בנמל בינלאומי.
היא משתרעת על שטח של כ-500 דונם ובה מקומות עגינה ל-680 כלי שיט.
מאז 2012 שוקדת עיריית הרצליה על תוכנית "חזית הים" שבמסגרתה הוזמנה סדרת עבודות מחקר מהמכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בטכניון.
ב-17 ביולי 2008 נחנך השלב הראשון של פארק הרצליה שמשתרע על שטח של 700 דונם, בין הרחובות יוסף נבו במזרח, נתיבי איילון במערב, שדרות מנחם בגין בצפון ושדרות בן ציון מיכאלי מדרום.
בפארק יש מרחבי דשא גדולים, שבילים להולכי רגל ולרוכבי אופניים, מתקני שעשועים, אתרים לפיקניקים ובית קפה.
לצד הפארק נשמר חלק משלולית החורף - "הבאסה".
בינואר 2020 נחנך החלק הצפוני של פארק גליל ים, הנמצא בשכונת גליל ים החדשה.
בפארק נבנו מתקני משחק, גשר לשכונת קריית השחקים העתידית הסמוכה, מגרשי ספורט ושבילי אופניים.
עלות הקמתו של הפארק היא כ-100 מיליון ש"ח.
בהמשך נבנו בפארק גם גינות כלבים ומתחמי משחק לילדים בעלי מוגבלויות.
נחל גליל ים הצפוני שעובר בסביבות רחוב הרב קוק וממשיך לפארק גליל ים.
המקטע נמצא בתכנון להיות משוקם ולהיות חלק מטיילת שתתחבר מהרב קוק עד פארק גליל ים.
הנחל והחורשה לידו משמשים מאות תושבים מכל האזור שנהנים לבקר בהם, ומהווים ריאה ירוקה עם פוטנציאל אקולוגי עצום.
מקטע הנחל נמצא בסכנה עקב עבודות בנייה שמתוכננות להיות על גדות הנחל, בניגוד לכאורה להנחיות החוקיות להגנה על נחלים.
העבודות בסביבות הנחל תפסו תאוצה במהלך אפריל 2024, מה שגרם למחאה ספונטנית ואפקטיבית של מאות תושבים שהביאו לעצירת העבודות בצד הגדה עד לפגישה של נציגי העירייה והדרג המקצועי עם נציגות התושבים והפעילים אחרי חג הפסח.
שדרות שבעת הכוכבים: ציר תחבורה ראשי העובר ממזרח למערב ומחבר בין הרצליה פיתוח במערב (רחוב שדרות אבא אבן) ורחוב הרב קוק במזרח.
הרחוב מהווה את הגישה המרכזית אל מחוץ לגבולות הרצליה, דרך מחלף הסירה בכביש 2 ומחלף שבעת הכוכב בנתיבי איילון.
רחוב הרב-קוק נגזר לשני רחובות ששדרות שבעת הכוכבים מהווה אחד מהם, בעוד שהרחוב השני הוא רחוב בן ציון מיכאלי שבסמוך לו ממקום קניון שבעת הכוכבים.
רחוב הרב קוק: רחוב העובר ממזרח למערב בדרום הרצליה.
תחילתו בצומת כדורי במזרח ובשדרות שבעת הכוכבים במערב.
כמו כן, בסמוך לו נמצא תיכון הראשונים.
רחוב סוקולוב: אחד הרחובות הראשיים של הרצליה ומרכז מסחרי בעיר.
בחלקו המזרחי הוא נחתך על ידי רחוב ירושלים בצומת מרומזר, ובחלקו המערבי הוא נחתך על ידי רחוב בן-גוריון ונמשך לרחוב ויצמן הנחתך על ידי רחוב הרב קוק בהמשך.
ברחוב זה מסחר רב והוא מכיל חנויות רבות.
שדרות בן-גוריון: אחד הרחובות הראשיים של הרצליה.
הוא רחוב העובר מצפון לדרום, ממשיך את שדרות ח"ן בצפון ושם חותך את רחוב סוקולוב, במרכזו צומת כדורי שם הוא חותך את רחוב הרב קוק, והוא ממשיך עד לגבול עם רמת השרון, שאז הוא הפך לרחוב סוקולוב.
הרחוב משמש בעיקר לחנויות ואתרים, ובנוסף יש מגורים בחלק גדול ממנו.
ברחוב נמצאה התחנה המרכזית של הרצליה אשר נהרסה ב-2017 לצורך בנית שכונת מגורים חדשה (פרויקט נצבא).
הרחוב, המסומן ככביש 482, הרחוב מהווה חלק מהדרך ההיסטורית שקישרה את המושבה לתל אביב.
רחוב ארלוזורוב: רחוב העובר ממזרח למערב, ומחבר בין צומת כדורי לבין דרך ירושלים.
ברחוב זה מתוכנן שביל אופניים טקטי.
דרך ירושלים: רחוב ראשי במזרח העיר, העובר מדרום לצפון.
חלקו הדרומי נחשב להרצליה וחלקו הצפוני לרעננה.
ישנה פנייה מרחוב ירושלים לרחוב אחוזה ממזרח, שהוא הרחוב הראשי של רעננה.
חלקו הדרומי הוא גם הכניסה לשכונות נווה עמל ויד התשעה אשר נמצאות ממזרח לו.
רחוב זה מתחבר ממערב לרחובות הראשיים (מצפון לדרום) הבריגדה היהודית, סוקולוב, העצמאות וארלוזורוב.
רחוב העצמאות: רחוב העובר ממזרח למערב.
בחלקו המזרחי הוא נחתך במעגל תנועה על ידי רחוב ירושלים, ובהמשכו הוא נחתך על ידי רחוב בן-גוריון.
לאחר שהוא נחתך על ידי רחוב בן-גוריון הוא מתעקל דרומה ונחתך בסוף על ידי רחוב הרב קוק.
המשכו הוא רחוב בר כוכבא שמהווה את הכניסה לשכונת נווה ישראל.
רחוב זה משמש בעיקר למגורים.
רחוב הבריגדה היהודית: רחוב העובר ממזרח למערב.
בחלקו המזרחי הוא מתחיל בשכונת יד התשעה ונחתך על ידי רחוב ירושלים ובחלקו המערבי ממשיך אותו רחוב מנחם בגין הממשיך לכיוון הרצליה פיתוח וחוף הים.
מן הרחוב נגזרים רחובות שכונות גן רש"ל ונחלת עדה.
רחוב מנחם בגין: רחוב הממשיך את רחוב הבריגדה היהודית ממערב.
חלקו הצפוני מכיל את שדה התעופה הרצליה.
חלקו הדרומי מכיל את שלולית הבאסה והוא מהווה את סוף ציר איילון צפון.
הרחוב הממשיך אותו ממערב - רחוב המעפילים, נחשב לחלקו הדרומי של כפר שמריהו, ובסופו מחלף רבין המחבר אותו לכביש 2.
מדינת היהודים: רחוב ראשי במערב העיר, המוביל מכביש החוף אל הים.
משמש בעיקר לתעשייה, מלאכה ומשרדים.
אבא אבן: הרחוב הראשי באזור התעשייה של הרצליה פיתוח.
מקשר בין מחלף הסירה למרינה.
רחוב הנשיא יצחק ע"ש הנשיא יצחק בן צבי ורחוב וינגייט ע"ש אורד וינגייט - שני הרחובות מקבילים האחד לאחר ומהווים צירי אורך מדרום לצפון בתוך שכונת הרצליה פיתוח.
כמחצית מתושבים הם ילידי הארץ, והיתר עלו מכל גלויות ישראל, כשמתוכם כ-40 משפחות מאתיופיה.
עם גל העלייה מברית המועצות בתחילת שנות ה-90, הגיעו גם להרצליה מתוכם כ-7,000 עולים.
עיריית הרצליה היא גוף השלטון המקומי, במעמד של עירייה, האחראי לניהולה השוטף של העיר הרצליה.
ככל רשות מקומית, עוסקת עיריית הרצליה בעניינים מוניציפליים מסוג הסדרת שירותי חינוך, תרבות, רווחה, תשתיות, ניקיון, תברואה וכדומה.
מערכת החינוך בהרצליה היא במקום השני מבחינת השקעה כספית.
היא מדורגת במקומות הראשונים בבחינות הבגרות והמיצ"ב.
יסודיים: ויצמן, אילנות, בן-צבי, ברנר, א.ד.
גורדון, יגאל אלון, רמב"ם (דתי), וולפסון (דתי, עצמאי), ברנדס, נוף-ים, יוחנני, יצחק נבון, שז"ר, הנדיב, לב-טוב, בר-אילן (ממלכתי-דתי), שמיר, נעמי שמר.
חטיבות ביניים, בסוגריים היסודיים המופנים אל כל חטיבה: יד גיורא (אילנות, גורדון ושז"ר), זאב (גורדון ולב טוב), בן-גוריון (בן צבי ואלון), הנגיד (ויצמן והנדיב), רעות (אילנות, גורדון ברנר ויוחנני), סמדר (נוף ים וברנדיס) הנדסאים ואלתרמן.
תיכונים אקסטרניים ופרטיים: זיו כספי, תיכון תל אביב, יות' טאונס אוף ישראל, עתיד רזיאל.
בעיר ישנו גם ייצוג לתוכנית היל"ה אשר פועלת להשלמת השכלה לבני נוער שנשרו ממערכת החינוך הפורמלית.