tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצחק (איציק) בוזוקשוילי "בזוקה" (14 באוקטובר 1979 – 7 באוקטובר 2023) היה קצין בדרגת סגן ניצב במשטרת ישראל, מפקד תחנת המשטרה בשגב שלום, שנהרג בעת מילוי תפקידו בקרב עם מחבלים במהלך טבח שבעה באוקטובר.
בוזוקשוילי נולד לדוד ומרים, וגדל בבאר שבע.
בצעירותו התאמן בהיאבקות וזכה באליפות ישראל.
את שירותו עשה במשמר הגבול, בין השאר ביחידת מסתערבים ברצועת עזה.
לאחר שחרורו, התגייס למשטרת ישראל בשנת 2001 ושירת בשורת תפקידים במחוז הדרום, בתחנות המשטרה בבאר שבע וברהט.
ב-2008 הוטל עליו להילחם בפשע המאורגן בתל שבע.
בוזוקשוילי נחשב למי שהפחית משמעותית את רמת הפשע ביישוב.
לאחר שסגר שוק מאולתר שהוקם ביישוב על ידי שוהים בלתי חוקיים, התארגנה חוליית טרור מקומית שתכננה לחטוף ולרצוח אותו.
הוא עבר קורס קצינים, במסגרתו למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטת חיפה.
בבוקר 7 באוקטובר 2023, עם פרוץ טבח שבעה באוקטובר, שהה בוזוקשוילי בביתו.
הוא יצא לאזורי הלחימה יחד עם בתו ליאל, לוחמת משמר הגבול.
בדרכם קיבלו דיווח כי חברו גיאר דוידוב (מפקד משטרת רהט) נפצע בקרב באזור רעים.
הם נסעו לעבר המקום, ובדרך הרגו חוליית מחבלים שנתקלו בה.
על יד צומת רעים הם נתקלו בשוטרים פצועים ופינו אותם למושב פטיש.
לאחר שמצא את גופתו של דוידוב ופינה אותה, הוא חילץ אנשים שנמלטו מהטבח בפסטיבל נובה, והביא אותם למשטרת אופקים.
הוא שב לחלץ ניצולים משטח המסיבה, וכשקיבל דיווח שישנם מחבלים בקיבוץ רעים נכנס לשטח הקיבוץ.
בשעה 14:15 ירו מחבלים שהסתתרו באחד מבתי הקיבוץ רקטת RPG-7 לעבר הג'יפ, ממנו נהרגו בוזוקשוילי והנהג רס"ב .
גופתו חולצה בסביבות השעה 20:00. הוא נקבר בחלקה הצבאית בבית הקברות הישן בבאר שבע.
לאחר מותו הועלה לדרגת ניצב משנה.
היה נשוי לטלי, חברתו מגיל 14, ולהם שלושה ילדים.
לאחר מותו החלה אלמנתו טלי להתנדב בתחנת המשטרה בערערה בנגב, בתו ליאל התגייסה לשירות קבע במשטרה ובנו אוראל התגייס אף הוא למשטרה כבלש בתחנת רהט.
חכם יצחק אקשוטי (נפטר י"ח אייר, ה'תרכ"ב) היה מחכמי קושטא.
חכם יצחק אקשוטי נולד לאביו חיים בעיר קושטא בטורקיה.
למד תורה בקושטא אצל חכמי העיר ואצל החכם אליהו עניו.
בהמשך הוא נשא לאישה את ביתו של רבו, אך לא נולדו להם ילדים.
בשנת ה'תקצ"ז (1837) החל לשמש רב ודיין בפרבר העיר קושטא, פירי פאשא, שם כיהן במשך 25 שנה.
בבית דינו שימשו כדיינים גם החכם יוסף אלפאנדרי וחכם יעקב הלוי.
חכם יצחק אקשוטי נפטר ביום י"ח באייר, ל"ג בעומר, בשנת ה'תרכ"ב (1862).
ספרו בני ישחק - המכיל שו"ת ודרשות, יצא לאור בשנת ה'תרמ"ד (1884) בידי אחיו חכם שבתי אקשוטי בירושלים.
יצחק אשכנזי (נולד ב-1957 בישראל) הוא רופא ופרופסור ישראלי מומחה ברפואת אסונות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ויועץ באוניברסיטת הרווארד.
אשכנזי נחשב לאחד המומחים המובילים בעולם בהיערכות רפואית למצבי חירום ואסונות מורכבים.
בשנת 1982 התגייס לחטיבת הצנחנים כרופא צבאי ולאחר ארבע שנות שירות, החל את התמחותו ברפואת עיניים במרכז הרפואי שיבא ב-1986.
בשנת 1993 התנדב אשכנזי שוב לצה"ל, הפעם כראש שירותי הרפואה ביהודה ושומרון.
לאחר שנת שירות, קודם לראש מחלקת בריאות הציבור בחיל הרפואה.
בשנת 1997 הועלה לדרגת אלוף-משנה.
הוא הוביל צוותי משלחות רפואיות לתת סיוע לניצולי השגרירות בניירובי, לאחר מתקפת הטרור (אוגוסט 1998), לאסון בטורקיה (באוגוסט ונובמבר 1999) ובאסון ביוון (ספטמבר 1999).
אשכנזי משמש כפרופסור לרפואת אסונות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ויועץ באוניברסיטת הרווארד, המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, משרד הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, המחלקה לביטחון פנים של ארצות הברית, וכן סוכנויות לאומיות ובינלאומיות אחרות.
הוא ניהל את פרויקט המוכנות לטרור עירוני ביוזמת המנהיגות הלאומית להיערכות (NPLI), תוכנית משותפת של בית הספר לבריאות הציבור של הרווארד (HSPH) ובית הספר לממשל ג'ון פ.
דוקטור לרפואה, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1982
רישיון לעסוק ברפואת עיניים, ההסתדרות הרפואית בישראל, 1992
תואר שני ברפואת עיניים, אוניברסיטת תל אביב, 1993
תעודה במינהל רפואה, מכללת הגליל, 1996
תואר שני במנהל ציבורי, בית הספר לממשל ג'ון פ.
תואר שני בביטחון לאומי, אוניברסיטת חיפה, 2006
במהלך עשרים השנים האחרונות, אשכנזי העביר קורסים ברפואת אסונות; ניהול אסונות; מנהיגות בזמן משבר; טרור עירוני והכנת מערכות בריאות למשבר.
הוא פרסם יותר ממאתיים מאמרים בכתבי עת רפואיים ומדעיים, והציג את עבודתו ברחבי צפון ודרום אמריקה, אפריקה, אירופה אסיה והמזרח התיכון.
בשתים עשרה השנים האחרונות קיבל אשכנזי מדליות כבוד נשיאותיות על סיוע הומניטרי מטורקיה ויוון; נשיא רואנדה; הקהילה היהודית בצרפת, טורקיה, איטליה וארצות הברית; והקהילות היהודיות המאוחדות.
מטה-מנהיגות: הרחבת היקף והיקף בריאות הציבור.
הפתעה צפויה - רעידת האדמה בסצ'ואן ב-2008. הרפואה.
(2007) מנהיגות כמרכיב של בקרת קהל בבית חולים העוסק ב תקרית של נפגעים המוני: לקחים מהפרעות אוקטובר 2000 בנצרת.
פציעות הקשורות לפיצוץ מטרור: נקודת מבט בינלאומית.
ניהול מערכת הבריאות באסון והנהגת התערבות במשבר בתאילנד - לקחים שנלמדו מאסון הצונאמי ב-2004. רפואה קדם-אשפוזית ואסונות.
מגנזי ר, דנקנר ר, שני מ, לוי י, אשכנזי א, ראובני ח.
השוואת שירותי בריאות לחיילי קריירה בכל העולם.
מאפייני קבלת חיילי צה"ל בחדרי מיון בבתי חולים בצפון ישראל בין מאי 2002 לאפריל 2003. הרפואה.
הדברת זיהומים בצוות חילוץ רעידת אדמה.
האסון בטורקיה — חשבון אישי.
כתב העת של ההסתדרות הרפואית בישראל.
מגמות באפידמיולוגיה של נגיף הרפס סימפלקס מסוג 1 בקרב אוכלוסיית הצעירים בישראל.
האם דו-קיום של מוטציות בגנים של פקטור V ו־MTHFR הוא גורם נטייה לנמק עור מסיבי עקב לוקסוסצליזם?
יצחק אסא פרקה (בספרדית: Isaac Assa Farca; 12 במרץ 1964, תל אביב) הוא איש עסקים מקסיקני-ישראלי, שפועל בענף הטקסטיל,
הנדל"ן והסייבר, וכן כיועץ לחברות וממשלות.
הוא המייסד והנשיא של, (ILAN Israel Innovation Network)ארגון לא ממשלתי המקדם חדשנות וקשור לישראל.
יצחק אסא נולד בתל אביב, ישראל, אך משפחתו התיישבה במקסיקו לפני שמלאה לו שנה.
אביו היה בנימין אסא דואק, יליד דמשק, סוריה, חייט במקצועו וחייל במלחמת העצמאות של ישראל.
בנימין התיישב במקסיקו בשנת 1957. לאחר מכן נישא לרבקה פרקה, אמו של יצחק.
קבוצת אסא נוסדה בשנת 1963, כאשר בנימין אסא חבר למשפחות קלאץ (Kalach) וורשאו (Warshow), להקמת זנטריקס (Zentrix), חברת הטקסטיל הראשונה שהכניסה לייקרה למקסיקו.
בשנת 1978, הם רכשו את המתקנים באטיסאפן דה סרגוסה (Atizapán de Zaragoza), והוסיפו את תהליכי הייצור של שזירה, צביעה וגימור.
בגיל 15, בשנת 1979, החל יצחק לעבוד במפעל החדש של הקבוצה באטיזפאן דה סרגוסה ולמד את מקצועות החברה מהייצור ועד האדמיניסטרציה.
הוא מונה למנהל המפעל בשנת 1984. הוא השלים את ניסיונו במכון הפאן-אמריקאי לניהול עסקים.
בשנת 1984, הקבוצה רכשה את חברת Lartel, ושילבה את תהליכי הייצור והייצוא של הלבשה תחתונה עבור המותגים Berlei, Playtex, Piorette, Olga, Baly ונוסף לאחרים.
בשנת 1995, אסא עבר לניו יורק כדי להקים את משרדי הקבוצה בארצות הברית, מדינה שמרכזת 90% משוק זנטריקס (Zentrix), כספקית למותגי ספורט כמו Under Armour, Lululemon ו־Nike.
מאז 2010, הוא חבר במרכז פרס לשלום ולחדשנות, כנציג מקסיקו במועצה הבינלאומית.
אסא גיוונה את פעילותה עם הקמת מספר חברות.
ב-2014 אקזה, יועץ מודיעין עסקי וממשלתי; בשנת 2019, Axterra, המוקדשת לעסקי הנדל"ן, וב-2020, ICE, המוקדשת לאבטחת סייבר.
בשנת 2018, עזב את תפקידיו הניהוליים בחברותיו כדי להקדיש את עצמו לחלוטין לפילנתרופיה, כמייסד ונשיא ILAN.
אסא היה אחד מהתומכים בתוכנית "Sembrando Vida", תוכנית דגל של ממשלת מקסיקו במהלך נשיאותו של אנדרס מנואל לופס אוברדור, שכללה נטיעת עצי להפקת עץ ועצי פרי ביותר ממיליון דונם ברחבי המדינה, בהשתתפות של יותר מ-630,000 חקלאים.
בשנת 2023, יצחק אסא תרם ציור קיר נרחב, שנוצר על ידי האמן חוליו קראסקו, הממוקם באזור ההגירה של נמל נמל התעופה בן-גוריון.
ב-20 ביולי 2024, אסא העניק פרס של ILAN לחדשנות פוליטית לנשיא ארגנטינה, חאבייר מיליי.Network) ארגון לא ממשלתי המקדם חדשנות וקשור לישראל.
יצחק אשפיז (נולד בשנת 2007) הוא ג'ודוקא ישראלי המתחרה בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג.
מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 18
באליפות אירופה עד גיל 18 שנערכה באודיבלאש שבפורטוגל ביוני זכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג.
באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה בזאגרב שבקרואטיה באוגוסט זכה במדליית זהב בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג.
באליפות אירופה עד גיל 18 שנערכה בסופיה שבבולגריה ביוני זכה במדליית זהב בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג.
באליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה בטאלין שבאסטוניה בספטמבר סיים במקום חמישי בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג, לאחר שהפסיד בקרב על מדליית ארד.
השתתף בגראנד סלאם בפריז וזכה במדליית הארד, לאחר שהדיח במהלך התחרות את אלוף העולם המכהן, מיפן.
יצחק בבסקי (16 בינואר 1937 – 2 בנובמבר 1955) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז לאחר נפילתו במבצע הר געש.
בבסקי נולד, גדל והתחנך באורו פרטו שבברזיל לג'ני וליצחק.
הוא עלה לישראל ב-1953, למד בבן שמן והוכשר כטרקטוריסט ברמת יוחנן.
במאי 1955 גויס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים.
כלוחם בחטיבה השתתף במבצע הר געש.
במבצע זה נפלו שישה חללים, בהם גם בבסקי.
לאחר נפילתו עוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
ב-2017 הומר הצל"ש בעיטור העוז:
הוא נקבר בקיבוץ ברור חיל.
יצחק בן־צבי (שימשלביץ; י"ח בכסלו ה'תרמ"ה, 6 בדצמבר 1884 – כ"ט בניסן ה'תשכ"ג, 23 באפריל 1963) היה נשיאהּ השני של מדינת ישראל, חלוץ בתקופת העלייה השנייה, היסטוריון ומראשי תנועת העבודה בארץ ישראל.
בין תפקידיו הציבוריים היה ממייסדי "פועלי ציון", יו"ר הוועד הלאומי, חבר ועד הקהילה בירושלים וחבר הכנסת מטעם מפא"י.
כחוקר עסק בתולדות עם ישראל וארץ ישראל והתמקד בחקר קהילות ישראל השונות, בראשן עדות המזרח.
נבחר שלוש פעמים לכהונה כנשיא מדינת ישראל.
יצחק בן-צבי נולד בעיר המחוז פולטבה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), בתחום המושב היהודי, בן בכור לקריינה (עטרה) בת הרב ישראל לייב קופילביץ, ולצבי שימשלביץ (לימים שמשי), עסקן וסופר ציוני.
אחיו היו משה (שנפטר בגיל 12 במרץ 1906) והסופר אהרן ראובני, ואחיותיו היו המשוררת שולמית קלוגאי ודינה, אשת בנימין מזר.
בן-צבי התחנך בילדותו ב"חדר", משנת 1891, ולאחר מכן בחדר מתוקן.
עם מוריו נמנו אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' ונתן וסילבסקי (לימים ציר לקונגרס הציוני הראשון).
בביתם דיברו הוריו רוסית, אך אביו היה מורה לעברית וחבר אגודת "בני משה".
בשנת 1891 ביקר אביו בארץ ישראל למטרת התיישבות עתידית, ובשובו הרבה לספר על רשמיו.
עקב המגבלות על יהודי האימפריה הרוסית, למד בן-צבי מחוץ לגימנסיה הכללית ונבחן בה מדי סוף שנה.
בשנת 1901 התקבל כתלמיד מן המניין, ולמד בה עד סיום לימודיו ב-1905. עברית למד בחוגים פרטיים, לצד השתתפותו בחוג עברית בהנהגת משה אהרון בורוכוב, אביו של דב בר בורוכוב, שלמד איתו בגימנסיה והיה שותף לתחומי עניינו בפילוסופיה, בהיסטוריה ובסוציולוגיה, מה שגרם ליצחק להתרחק מהדת.
בשנת 1904 הגיע בן-צבי לביקור ראשון בארץ ישראל.
בדרכו ביקר בקהילות היהודיות באימפריה העות'מאנית, ביוון ובלבנון.
כחודשיים שהה לבדו בארץ ישראל, ובמהלכם סייר רגלית ברחבי הארץ (יפו, ראשון לציון, נס ציונה, רחובות, עקרון, גדרה, קסטינה, מסחה, ירושלים, חיפה, טבריה, פתח תקווה, צפת ומטולה).
בתקופה זו נפטר בנימין זאב הרצל, ובן-צבי השתתף בטקס זיכרון לכבודו.
בביקורו בארץ קשר קשרי הכרות עם ישראל ואליעזר שוחט, יחזקאל חנקין ואליעזר בן-יהודה.
בשובו לפולטבה סייעה התרשמותו הבלתי אמצעית למאבקו של דב בר בורוכוב נגד העלאת תוכנית אוגנדה בפני הקונגרס הציוני.
בעקבות פרעות "המאות השחורות" באוקראינה (1905), יצא ליקטרינוסלב והשתתף בהלוויית 70 קורבנות.
בפולטבה היה פעיל בהגנה העצמית היהודית, וייסד עם בורוכוב את מפלגת "פועלי ציון".
סניפים למפלגה ולארגון ההגנה הוקמו על ידיו גם בערים קרמנצ'וג ופרילוק.
באוגוסט באותה שנה נרשם ללימודי מדעי הטבע באוניברסיטת קייב, שם למד עד סוף 1906 אך בעקבות שביתה שב לעיסוקיו בפולטבה.
באותה עת נחלקה המפלגה לשני גופים פוליטיים, ובן-צבי היה חבר מרכזי בוועדה לניסוח מצע "פועלי ציון" לאחר הפילוג וחבר ועד המפלגה המרכזי.
בתקופה זו הפך למטרה למעקב מטעם השלטונות.
בפולטבה היה ראש ארגון ההגנה העצמית המשותף לכלל המפלגות בעיר.
ביוני 1906 התגלה מחסן נשק של ארגון ההגנה העצמית בחצר בית אביו.
אביו נידון ל-16 שנות גלות בסיביר, ועמו יצאו רעייתו ובתם, וכן אחיו ואחותו של בן-צבי.
בן-צבי עצמו נמלט והגיע דרך קייב לווילנה.
פעילותו המפלגתית נמשכה, ובחודש יולי השתתף בשם בדוי בוועידת המפלגה בצפון-מערב רוסיה.
לאחר מכן יצא למסע תעמולה בגרמניה, אוסטריה ושווייץ, ועסק בהרחבת תשתית המפלגה.
בשלהי 1906 חזר לווילנה, ונאסר בה יחד עם חברי מערכת עיתון המפלגה "דער פּראָלעטאַרישער געדאַנק".
כעבור עשרה ימים שוחרר, אך זמן קצר לאחר מכן נאסר בשנית למשך שלושה שבועות במהלך ועידה מפלגתית בגרודנו.
בראשית 1907 (אדר תרס"ז) עזב את רוסיה בדרכו לארץ ישראל, ובהיותו באוסטריה החל לפעול למען צירוף המפלגה לאינטרנציונל הסוציאליסטי.
ב-30 במרץ 1907, חזר בן-צבי לארץ ישראל והשתקע ביפו בדירה ששכר מידי השומרוני אברהם צדקה, שממנו למד ערבית ועל אודות מנהגי העדה השומרונית.
בחג שבועות ישב בנשיאות ועידת פועלי ציון בארץ ישראל, ונבחר לנציג המפלגה בקונגרס הציוני השמיני, לצד ישראל שוחט.
בקיץ החל בעריכת ביטאון המפלגה "דער אנפאנג".
בדרכו לקונגרס הציוני בהאג השתתף בוועידת המפלגה בקרקוב ובוועידה העולמית של ברית פועלי ציון, ובה נבחר לנציג הברית בארץ ישראל.
בשובו מהקונגרס היה בין מייסדי ארגון "בר גיורא", אשר ההחלטה על הקמתו התקבלה בחדרו ביפו.
מאוחר יותר היה בין מייסדי "השומר" (כינויו המחתרתי היה "אבנר" או "עובדיה").
בתקופה זו עלתה לארץ רחל ינאית, שותפתו להנהגת המפלגה בווילנה.
יחד עמה התגורר בשכונת החבשים בירושלים, השניים היו בין חברי הקומונה "ירושלים החדשה", בהנהגת בוריס שץ, וייסד את העיתון האחדות, עיתונה של מפלגת פועלי ציון.
יחד היו בתקופה זו בין ראשוני חברי איגוד פועלי הדפוס בישראל.
בשנת 1908, בעקבות הכאה של פועל דפוס, הנהיג בן-צבי את שביתת פועלי הדפוס בירושלים, שביתה שלא זכתה להשגים, אך נחשבת לאחת משביתות הפועלים הראשונות בארץ ישראל.
בעקבות פנייה של בוריס שץ השתתפו בן-צבי ורחל ינאית בייסוד הגימנסיה העברית רחביה והיו ממוריה הראשונים.
את פגישתם הראשונה בארץ ישראל מתארת רחל ינאית כי יצחק נראה מודאג בעת הפגישה, ככל הנראה בשל דאגתו הרבה לגורל קרוביו ברוסיה.
אך בעת שרחל באה השתפר מעט מצב רוחו של יצחק, בקיץ באותה שנה טיילו השניים רבות בירושלים, מאוחר יותר החלו גם לסייר בשכם, חברון, יריחו ובכלל באזור השומרון.
לפי רחל ינאית, השניים הלכו לחברון רגלית מירושלים, ואז לצעוד לעבר עין גדי.
מסעותיו עם רחל סקרנו את יצחק ועוררו בו רצון חזק לחקור את צפון ארץ ישראל.
בטורקיה ובתקופת מלחמת העולם הראשונה
לצד מהפכות באימפריה העות'מאנית, קיים בן-צבי פעילות מפלגתית למען גיוס יהדות טורקיה להגברת האוטונומיה בהתנהלות ארץ ישראל, הגדלת מכסות העלייה וביטול ההגבלות על התעשייה.
הצעתו לחקר מצב הפועלים והמשכילים מבין יהדות טורקיה התקבלה והובילה למסעו לביקור הקהילות היהודיות בשטחי טורקיה, יוון, לבנון וסוריה.
במסעות אלו ערך מפגשים רשמיים עם מנהיגי הקהילות ונציגיהם במוסדות השלטון, אך התפנה גם לקיום מחקרים וערך הכרות ראשונית עם השבתאים.
בשנת 1912 יצא שוב לצורך לימודי משפטים באוניברסיטת איסטנבול.
רשמיו מטורקיה הודפסו בביטאון המפלגה "האחדות".
במהלך ביקורו התרשם בן-צבי מ"פדרציית העובדים הסוציאליסטית" בהנהגתו של אברהם בן-ארויה ומאמרו הראשון בביטאון "האחדות", שנקרא "הפועל היהודי בתוגרמא" עסק בהשפעה הסוציאליסטית על ארגוני הפועלים אשר יובאה מבולגריה לאימפריה העות'מאנית והוא התמקד בפדרציית העובדים אשר הובילה לדבריו, לאיחוד בין הפועל היהודי לפועלי שאר העמים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914) נפסקו לימודיו והוא שב לארץ ישראל.
יחד עמו למדו דוד בן-גוריון, ישראל שוחט ודוד רמז.
בירושלים, בראותו שמרבית יושבי הארץ נתינים זרים העשויים לעמוד בפני גירוש, פעל להקמת ועד להתעת'מנות.
בניסיון נוסף להעמקת הקשר עם השלטונות העות'מאנים פנה למפקד על ירושלים וייסד בהסכמתו כוח יהודי מגן על העיר.
מערכת "האחדות" נסגרה בעקבות מאמר שפרסמה בתגובה לגירוש יהודי יפו (בשנת תרע"ה).
בן-צבי ושותפו לפעילות הפוליטית, דוד בן-גוריון, נאסרו בגין פעילותם הציונית ונידונו לגירוש מארץ ישראל לצמיתות.
ממצרים הגיעו יחדיו לארצות הברית, שבה הקימו יחד את תנועת "החלוץ" המקומית וייסדו עבורה סניפים.
יחד גם כתבו את תקנות "החלוץ", שתורגמו ונשלחו לאירופה, וכן פרסמו את הספר ארץ ישראל בעבר ובהווה (מאוחר יותר יצא גם ברוסיה) וערכו את ספר יזכור.
מאמריו של בן-צבי בנושא ארץ ישראל ועתידה פורסמו בעיתון "דער אידישער קאָנגרעס".
עם ראשית המנדט הבריטי על ארץ ישראל, יצאו בן-צבי ובן-גוריון בקריאה לגיוס יהדות ארצות הברית לגדוד העברי, ובאותה שנה חזרו לארץ כטוראים בגדוד "קלעי המלך".
בן-צבי שהה באמריקה שלוש שנים.
טרם הגעתם לארץ יצאו לאימונים בקנדה, וממנה עברו לאנגליה ולמצרים.
ב-31 בדצמבר 1918 נישאו יצחק ורחל ינאית, בטקס שערך אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'.
בשנת 1919 התקיימה ועידת היסוד של מפלגת "אחדות העבודה", כאיחוד בין "פועלי ציון" ופועלים הבלתי מפלגתיים.
בן־צבי נבחר למרכז ועידת היסוד.
בכינוס במועצה העולמית של ברית פועלי ציון בשוודיה נבחר לחבר המשלחת להכנת תוכנית פעולה לארץ ישראל, ובשנת 1921 היה פעיל מרכזי במשלחת וחיבר את פרקי הדו"ח הנוגעים למצב המדיני, ארגון היישוב ופרשת ועד הצירים.
באותה שנה אירע פילוג במפלגה העולמית, ובעקבותיו נבחר בן־צבי להנהלת הברית העולמית פועלי ציון-ציונים סוציאליסטים בארץ ישראל.
בין אוקטובר 1920 לאמצע 1921 היה בן צבי חבר בגוף ששמו "המועצה המייעצת" (The Advisory Council).
החברים היהודים האחרים במועצה היו דוד ילין ואהרון אייזנברג.
כהונתו במועצה נמשכה שבעה חודשים, עד להתפטרותו בעקבות התנהלותה במאורעות תרפ"א (1921); בהם השתתף בפעולות "ההגנה", והיה נציג היישוב בפני שלטונות המנדט.
בתפקידו זה החליף אותו חיים מרגליות קלווריסקי.
בשנות חברותו בוועד הפועל יצא בשליחויות בינלאומיות שונות לכנסים מקצועיים.
מטעם "אחדות העבודה" יצא לכנסי האינטרנציונל הסוציאליסטי והשתתף בקונגרסים הציוניים בשנים 1923, 1927 ו-1929.
בן־צבי וינאית היו מהתושבים הראשונים בשכונת רחביה.
הם רכשו חלקת אדמה עליה נבנה ב-1924, עוד לפני בניית בתי הקבע של השכונה, צריף בן שישה חדרים מעצים אותם קיבל כחייל משוחרר מהצבא הבריטי.
המשפחה התגוררה בצריף במשך שנים רבות, ועמה התגוררו גם אביו של בן־צבי והוריה של ינאית.
הצריף שימש כאחד ממרכזי הפעילות של הנהגת היישוב בירושלים.
בהמשך נבנה על החלקה שלהם בית דירות, והם קיבלו בו דירה בת שלושה חדרים.
בשנת 1950 פורק הצריף הועבר לקיבוץ בית קשת, לשמש בית תרבות לזכר בנו.
לפי אברהם תהומי, בשנת 1924 היה בן־צבי שותף בהחלטה על רציחתו של פעיל העדה החרדית יעקב ישראל דה האן, במה שנחשב לרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בזמן המודרני.
בבחירות לעיריית ירושלים בשנת 1927 נבחר בן-צבי כחבר המועצה מטעם יהודי העיר.
ב־26 במרץ 1930 התפטר, יחד עם שלושת חברי המועצה היהודים האחרים אליהו יוסף שמאע, חיים סלומון ויצחק שמעיה אלישר, במחאה על אי מינויו של סגן ראש העירייה סלומון היהודי לממלא מקומו של ראש העירייה ראע'ב נשאשיבי שיצא ללונדון.
בשנים 1934–1938 כיהן בשנית בעירייה.
בין השנים 1920–1948 היה חבר אספות הנבחרים מטעם "אחדות העבודה" ומפא"י.
בכל שנות כהונתו היה חבר הנהלת הוועד הלאומי, ומשלהי כהונת אספת הנבחרים השנייה היה למחליפו של דוד ילין כיו"ר הוועד.
בתקופת אספת הנבחרים הרביעית היה נשיאו.
לאורך שנים אלה, השתתף בחיבור פרקים היסטוריים על אודות ארץ ישראל בפרסומים רשמיים ובדו"חות לגורמים בינלאומיים, בהם ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
בשנת 1937 נבחר גם להנהלת הסוכנות היהודית.
בשנת 1933, מלך בריטניה, אדוארד השמיני, העניק לבן־צבי את התואר "חבר במסדר האימפריה הבריטית" (MBE), ובשנת 1937 ייצג את היישוב העברי (כמושבה בריטית) בהכתרת ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת בלונדון, כאשר הוא לבוש בהידור בריטי ורעייתו רחל עם אבנט ועליו מגן דוד בולט.
ב-1939 היה בין נציגי היישוב בוועידת השולחן העגול בלונדון.
בן-צבי היה אחד מחברי מועצת העם שכוננה לקראת הקמת מדינת ישראל, ומתוקף כך, אחד מחותמי מגילת העצמאות.
כחבר מועצת המדינה הזמנית נשא בה דברים שש פעמים, והעלה בה לדיון את שאלת מצב העיר ירושלים תחת מצור.
לאחר הקמת מדינת ישראל נבחר לחבר הכנסת מטעם מפא"י.
בכנסת הראשונה היה חבר ועדת הפנים ובכנסת השנייה היה חבר ועדות הפנים והכנסת.
במסגרת תפקידו, הִרבה בן-צבי לעסוק בענייני רשויות מקומיות, ובייחוד ירושלים, ובענייני חוקה ודיני עונשין.
בשנת 1950 מונה לחבר ועדת החקירה הממשלתית בנושא חינוך ילדי עולים.
עוד בפעילותו הפרלמנטרית קרא לשוויון זכויות בין המינים, הגנת אסירים בבתי סוהר, דרש מתן זכות כניסה לישראל לשומרונים ועמד על שמירה על יחסים תקינים עם ערביי ישראל.
בשנות כהונתו בכנסת, קיבל את רשות הדיבור במליאה 45 פעמים.
בדבריו הרבה להתייחס ולצטט מכְּתבים יהודים היסטוריים.
השאילתה הראשונה שהציג נגעה בשאלת העדה השומרונית.
לאחר פטירתו של חיים ויצמן, הציע דוד בן-גוריון את בן-צבי כמועמד מפא"י לנשיאות המדינה בישיבת המפלגה שנערכה ב-26 בנובמבר 1952. בהצבעה החשאית ניצח בן-צבי את יוסף שפרינצק בהפרש של 14 קולות.
ב-8 בדצמבר 1952 נבחר לתפקיד, נבחר אליו בשנית ב-1957 ופעם נוספת ב-1962 בתמיכת 62 ח"כים של הקואליציה ובהימנעות 42 ח"כים של האופוזיציה.
בן-צבי היה לנשיא המדינה היחיד שנבחר לשלוש כהונות, ובעת מועמדותו לכהונה שנייה ושלישית היה מועמד יחיד לתפקיד, ללא מתנגדים.
בראשית כהונתו השלישית הלך לעולמו, ב-23 באפריל 1963 (כ"ט בניסן תשכ"ג).
יצחק ורחל בן-צבי סירבו לעבור מביתם ברחוב אבן גבירול בירושלים למעון יוקרתי וייצוגי.
במסגרת פעילויותיה הרשמיות של רחל הוקמה קרן בית הנשיא לילדי ישראל.
בתקופת כהונתו נפתח בית הנשיא לציבור הרחב פעמיים בשנה, בחול המועד סוכות וביום העצמאות.
ב-1958 יצא הנשיא בן צבי לביקור ממלכתי בהולנד ובלגיה בהענות להזמנת מלכי מדינות אלה.
ב-1959 יצא לביקור רשמי בבורמה, ידידת ישראל היחידה באסיה.
באוגוסט 1962 יצא בן-צבי לסיור ממלכתי באפריקה, במסגרתו ביקר ברפובליקה המרכז-אפריקאית וברפובליקה של קונגו וחתם על הסכמי שיתוף פעולה עמן.בן-צבי נהג להשתתף בשיעור גמרא שבועי, וסירב להשתתף בחגיגות פתיחת בית כנסת רפורמי בירושלים.
במסגרת סמכות החנינה שבידי הנשיא, הונחו בפני בן-צבי בין היתר בקשותיהם לחנינה של נידונים במשפטים בעלי עניין ציבורי, ובהם אדולף אייכמן ומתנקשיו של ישראל קסטנר.
בתוקף סמכות החנינה שחרר בן-צבי ממאסר את כל המורשעים בטבח כפר קאסם ובראשם שמואל מלינקי.
ב-19 באפריל 1963 החל מצבו הרפואי של בן-צבי להחמיר.
הוא נפטר ב-23 באפריל 1963 בשעה 07:05 בבוקר, שבוע לפני יום העצמאות והובא לקבורה בהר המנוחות, לצד קברי הוריו.
במסע ההלוויה השתתפו כ-100 אלף איש.
המשטרה איבדה שליטה: דיפלומטים נדחקו הצידה, וסדר הושג רק לאחר התערבות כוחות צבא בפיקוד אלופי צה"ל שנכחו במקום.
ממשלת ישראל החליטה על הוראת שעה שלפיה ביום העצמאות יונפו דגלים ציבוריים ופרטיים כאחד בחצי התורן ודגלי קישוט יעוטרו בסרט שחור לאות אבל.
עשרות רבות של מכתבי תנחומים התקבלו ממנהיגי מדינות וארגונים יהודיים ובינלאומיים.
דגל האו"ם במטה הארגון בניו יורק הורד למחצית התורן, ודגלי 110 המדינות החברות באו"ם לא הונפו לאות אבל.
ימי אבל לאומיים הוכרזו בין היתר בארגנטינה ובאל סלוודור, ושלושה ימי אבל הוכרזו בקובה ובקונגו-ברזוויל.
כן הורדו לחצי התורן דגלי המוסדות הרשמיים בבריסל, ובהם בניין מושב הקהילה הכלכלית האירופית.
בדברי ההספד שנשא ראש הממשלה בן-גוריון אמר: .
במלאת שבעה למותו העלתה הכנסת את זכרו בישיבה מיוחדת שבה נשאו דברים נציגי הסיעות השונות.
אסתר רזיאל-נאור ציינה כי "מקרב עמו בא, לפני עמו הלך ובתוך עמו ישב", ומשה סנה אמר כי "על אף ההבדלים היסודיים בהשקפת עולם ובדעות פוליטיות, ידענו להעריך כראוי את אישיותו, מידותיו וסגולותיו של הנשיא המנוח, כפטריוט ישראלי רב פעלים וכאחד מראשוני תנועת הפועלים בישראל".
נציגי הסיעות הערביות ציינו את הבנתו הייחודית לבעיות המיעוט הערבי.
במותו נותרו אלמנתו רחל ובנו עמרם.
בנו הצעיר, עלי, נפל במלחמת העצמאות על הגנת קיבוץ בית קשת (בקרב בית קשת).
לאחר מות בנם, העבירו את צריף מגוריהם לבית קשת לשם הקמת בית נוער על שמו.
בן-צבי הונצח בבול ישראלי בשנת 1964 ובשטר בסך מאה שקלים חדשים.
ברחבי הארץ נקראו על שמו רחובות, שכונת "רמת בן צבי" בנס ציונה, ומוסדות חינוך.
יד יצחק בן-צבי לחקר תולדות ארץ ישראל וקהילות המזרח קרוי על שמו.
בשנת 1965 הוציא המכון את "ספר הזיכרון ליצחק בן צבי" ובו סקירת פעילותו המדעית, רשימת פרסומיו וקובץ מחקרים הנוגעים בתחומי עניינו.
בן-צבי עסק בחקר תחומים שונים במדעי היהדות: ארכאולוגיה של ארץ ישראל, היישוב היהודי בארץ, תולדות המסעות והעליות לישראל, קהילות יהודיות בארצות ערב ושבטי ישראל ומנהגיהם.
בתחומים אלו פרסם למעלה מ-150 פרסומים מדעיים.
כתביו כוללים כעשרים ספרים ומאות מאמרים בענייני פובליציסטיקה ומחקר.
רשמיו הראשונים על תחומי המחקר שבהם הרבה לעסוק נכתבו בעת מסעו לארץ ישראל בשנת 1904, שבמהלכו ביקר בנקודות יישוב מקראיות והתרשם ממפגשיו עם העדה השומרונית, מה שהוביל למחקרים.
בעקבות גילוי כתובת ארמית ברמות נפתלי כתב:
במאמרים רבים התייחס בן-צבי לארכאולוגיה, לאפיגרפיה ולטופוגרפיה.
באופן זה חקר את מסורות הפלאחים והבדואים.
בשנים שלאחר קום המדינה התעניין רבות במגילות מדבר יהודה ובממצאים שאותרו במערת האיגרות.
במחקריו המשיך לעסוק ביישוב היהודי בארצות ערב וסייע בהצלת כתבי יד מקראיים מקהילות אלו, ובראשם כתר ארם צובא, שהיווה נושא מחקר בפרסומיו.
בתקופת שהותו בווילנה, פורסם מאמרו הראשון, "די יידישע אומוואנדערונגען", שבו חקר את תולדות נדודי ישראל בגולה וקבע את השפעת ה"יסוד המבודד" וה"יסוד המכולל" על התערות היהודים בחברה הכללית ואופן הגירתם.
בשנת תרע"א 1911, פרסם ב"השילוח" מסה על אודות מרד החשמונאים.
לאחר מכן התמקדו תחומי עניינו בידיעת ארץ ישראל, ההיסטוריה המקומית וחקר עדות וכתות בעם ישראל.
סקירותיו על אודות יישובים לא-יהודיים בארץ ישראל כונסו בספרים "שכנינו בארץ" ו"אוכלוסי ארץ ישראל".
מחקריו על אודות העדה השומרונית כונסו ב"ספר השומרונים".
תחום עניינו של בן-צבי כלל את תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל מחורבן בית שני ועד התחייה הציונית.
ספרו "ארץ ישראל ויישובה בימי השלטון העות'מאני" הכיל סקירה מדינית, חברתית, כלכלית ורוחנית של האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל לאורך 400 שנים (1517–1917), ובו אסף וחקר תעודות ערביות וטורקיות.
בעקבות פרסומו משנת תרפ"ב 1922, בשם: "היישוב היהודי בכפר פקיעין", החל בחקר יישובים חקלאיים שקדמו להתיישבות החדשה בארץ.
מחקריו על אודות שפרעם, כפר יאסיף, חצביה ואחרים כונסו בכרכי "שאר יישוב".
במחקרים אלו ריכז עדויות על תושבים יהודים בכל ערי וכפרי הארץ; בין היתר גילה שבכפר פקיעין התקיים יישוב יהודי רצוף לאורך כל הדורות, וקיים יחסי ידידות וקרבה עם קהילת יהודי פקיעין.
בין היתר העלה את ההשערה שמקורם של חלק ניכר מערביי הארץ הכפריים ביהודים שהמירו את דתם עם השנים.
בן-צבי התאמץ להשיב את יהודי פקיעין שנטשו את הכפר לכפרם וסייע בהקמת פקיעין החדשה.
בן-צבי קשר קשרים אישיים עם יוצאי קהילות יהודיות שונות, ונסע ברחבי המזרח התיכון על מנת לאסוף שרידים יהודיים ולתעד אותם.
בישראל מילא תפקיד מרכזי בגילוי בית שערים.
על יסוד בדיקה מחודשת של פסוקים בספרי איוב ודברי הימים פרסם מאמר שבו הסיק כי בחצי האי ערב התקיימו בין המאה השלישית והמאה השישית מדינות בראשות שליטים יהודים.
פרסום ניכר ניתן לעיסוקו בחקר מורשת ותולדות השומרונים, שהוא היה מחוקריה הפוריים ביותר בתקופת חייו.
מחקריו הסתמכו על כתובות וממצאים אפיגרפיים, רשימות סופרים בקולופונים ובתשקילים, וכן מסורת שבעל פה.
עבודתו בתחום זה סוכמה על ידיו במאמר "יסודות הכרונולוגיה השומרונית", ובספרו "ספר השומרונים".
במחקריו על העדה, העלה בן-צבי השערה מחקרית כי חלק ניכר מהערבים שהתגוררו באזור שכם דאז מגיעים ממוצא שומרוני.
בפרסומיו גם ייחד מאמרים לתיאור כתבי יד שומרוניים לתורה, בהם פנחסיה.
קשרי הידידות שקשר איפשרו לו להיות בין האישים הבודדים מחוץ לבני העדה שזכו להתרשם מספר אבישע.
בן-צבי היה חבר קרוב של ראש העדה בחולון יפת בן אברהם צדקה וכן מיוזמיה העיקריים של הקמת השכונה השומרונית בחולון בשנת 1956. יוזמתו באה במטרה לאחד את הקהילות הקטנות והמפוזרות של השומרונים לקהילה מגובשת ויציבה.
בן־צבי היה בין הראשונים לפרסם על אודות יהדות פרס ויהדות כורדיסטן, ועסק בעדת הקראים ובחוקרו את השבתאות היה מראשוני העוסקים בדונמה.
בהרצאה שערך לזכרו זאב בן-חיים, ביקש לעמוד על עניינו של בן-צבי גם בפילולוגיה ובלשון העברית.
בהרצאתו בפני האקדמיה ללשון העברית, בהיותו נשיא, ביקש בן-צבי לשלב אותיות מן הכתב העברי הקדמון בכתב העברי המודרני, ולהעשיר את יכולת ההבעה בתנועות.
בנובמבר 1947, הוקם על ידיו "המכון לחקר קהילות ישראל במזרח" במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים.
עם בחירתו לנשיא המדינה נקרא המוסד "מכון בן-צבי", בעוד בן-צבי נותר לעמוד בראשו ושימש מנהלו המדעי.
מטרת המכון הוגדרה על ידיו "להציל מכיליון את נכסי הרוח של היהודים במזרח התיכון, ולעודד את חקר קורותיהם ותרבותם".
לאחר מותו אוחד המכון אל יד יצחק בן-צבי ומשנת 1973 הוא מנוהל במשותף על ידי יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית.
בשנת 1955, ייסד בן-צבי באוניברסיטה העברית קרן להענקת פרסים לחוקרים.
פרס על שם אביו נקבע עבור מחקר בתולדות קהילות אירופה שנספו בשואה, ופרס על שם בנו נקבע עבור מחקר בתולדות הקהילות היהודיות בארצות המזרח.
על ספרו "נדחי ישראל", זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשי"ז.
בן-צבי סירב לקבל את הפרס באופן אישי, מתוקף היותו נשיא המדינה, אך נשא דברים בטקס קבלת הפרס ודיבר בעד רעיון קיבוץ הגלויות.
הפרס (500 ל"י) נתרם על ידיו למען עידוד המחקר של נדחי ישראל.
ספר זה תורגם לאנגלית, לספרדית, לצרפתית, לאיטלקית, לדנית וליידיש.
בן-צבי פרסם מאמרים מקצועיים ופובליציסטיים רבים, לעיתים תחת שמות עט (יצחק השמשי, אבנר, נעמן, י.
ק-י, עובר דרך, עובר אורח, י.
העיתונים העיקריים שלהם תרם: "האחדות", "קונטרס", "דבר", "הפועל הצעיר", "הדור", "התורן", "הדואר", "פארווערטס", "וארהייט", "דער יידישער קעמפער", "דער יידישער קאנגרעס", "העולם" ו"פאלק און ציון".
מאמרים רבים פרי עטו כונסו ב"כל כתביו" (תרצ"ה).
עם דוד בן-גוריון, ארץ-ישראל בעבר ובהווה, (מהדורה מהודרת" מרדכי אליאב ויהושע בן-אריה עורכים), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תש"ם (1979)
דער פאלעסטינא ארבייטער פאנד, ווארשא, מו"ל לא ידוע, 1917, (ביידיש).
היישוב העברי בכפר פקיעין, תרפ"ב-1922
שאר ישוב: מאמרים ופרקים בדברי ימי היישוב העברי בא"י וחקר המולדת, תרפ"ז-1927
פועלי ציון בעלייה השנייה, תשי"א-1951
ארץ ישראל ויישובה בימי השלטון העות'מאני, תשט"ו-1955
זיכרונות ורשומות: מהנעורים עד 1920, תשכ"ו-1966
הגדודים העבריים: אגרות, תשכ"ז 1967
החזון והגשמתו: פרקי זיכרונות ורשימות על בעיות ההסתדרות, תשכ"ח-1968
רשמי דרך, (בעריכת רחל ינאית בן-צבי), תשל"ב-1972
מחקרים בכתר ארם צובה, תש"ך-1960
מסעות: בשבילי הארץ ושכנותיה – מתוך רשימות דרך ויומנים, תש"ך-1960
ספר היובל לשניאור זלמן שזר: מחקרים ומקורות לתולדות התנועה השבתאית, תש"ך-1966
תולדות ארץ ישראל: מהימים הקדומים ביותר עד זמננו, תרצ"ח-1938
ספר צפת: מחקרים ומקורות על קהילת צפת מן המאה ה-16 עד המאה ה-19, תשכ"ב-1962* ספר השומר: דברי חברים, תשכ"ב-1962
"מקדשיה" הירושלמי וכתרי התורה שבבתי-הכנסת הקראים בקושטא ובמצרים, קריית ספר, לב (תשי"ז), עמודים 366–374
יצחק בן-אהרן (נוסנְבּוֹיְם; 17 ביולי 1906, בּוֹסאנץ', בּוּקוֹבִינָה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 19 במאי 2006, גבעת חיים מאוחד) היה ממנהיגיה החשובים של תנועת הפועלים בישראל ומהוגי הדעות שלה, חבר הכנסת, שר ומזכ"ל ההסתדרות.
בן-אהרן נולד בשם יצחק נוסנְבּוֹיְם בשנת 1906 בכפר בוסאנץ' קרוב לעיר סוצ'אווה בחבל בּוּקוֹבִינָה, כילדם השביעי (ובן הזקונים; נולד 14 שנה לאחר האחות שקדמה לו) של פרל ואהרן נוסנבוים, ילידי גליציה.
למד בבית-ספר תיכון בצ'רנוביץ, ובבית-ספר גבוה למדע המדינה בברלין.
בצעירותו היה ממנהיגי תנועות "השומר הצעיר - נצ"ח" ו"החלוץ" ברומניה.
עלה לארץ בשנת 1928, ובשנת 1933 הצטרף לקיבוץ גבעת חיים, ועם הפילוג שחל בקיבוץ בשנת 1952 הצטרף לחלק הקרוי גבעת חיים (מאוחד), שבו היה חבר עד מותו.
בשנים 1932–1938 שימש מזכיר מועצת פועלי תל אביב.
בקיץ 1935 שימש חודשים אחדים כשליח ארגון "החלוץ" בגרמניה הנאצית, עד למעצרו וגירושו בידי הגסטאפו.
בשנת 1940 התגייס לצבא הבריטי כדי להילחם בנאצים, עבר קורס קצינים וקיבל דרגת Second lieutenant (סגן-מִשְנֶה).
בשנת 1941 נפל בשבי הגרמנים בסופה של מלחמת איטליה–יוון.
הוחזק יחד עם לוחמים נוספים מארץ ישראל בשבי הגרמני עד לשנת 1945. רוב השבויים הארץ ישראלים הוחזקו ב"סטלג 8B", בלמסדורף שבשלזיה (כיום חלק מפולין), אך בן-אהרן ושני קצינים יהודים נוספים, סרן נתן גרשוני וסגן שמעון הכהן, הוחזקו בדרום גרמניה במחנה שבויים מיוחד לקצינים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצטרף לתנועה לאחדות העבודה.
בשנת 1946 היה מראשי התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון, והחל מפברואר 1948 היה מראשי מפ"ם (אשר שנוסדה כאיחוד של התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון עם מפלגת פועלים השומר הצעיר).
עם הפילוג במפ"ם ב-1954 הפך לאחד מראשי מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון.
שימש כמזכיר הכללי של ההסתדרות בשנים 1969–1973. הוא התעמת תכופות ונמרצות עם דוד בן-גוריון.
כלפי יצחק טבנקין וישראל גלילי, שותפיו לזרם האידאולוגי, היה רך יותר בביקורתו, גם כאשר חלק עליהם בתוקף.
לעומת זאת, גילה יחס אוהד כלפי חיים ויצמן ומורשתו המתונה, וזאת חרף פער אידאולוגי מובהק בין שניהם.
היה חבר הכנסת מהכנסת הראשונה עד החמישית וכן בכנסת השביעית והשמינית.
היה חבר בוועדות הכנסת הבאות: ועדת החוץ והביטחון, ועדת הכספים, ועדת הפנים, ועדת איכות הסביבה וועדת החינוך והתרבות.
בן-אהרן כיהן בממשלות ישראל כשר התחבורה מ-17 בדצמבר 1959 ועד 28 במאי 1962.
בשנת 1977 פרש מפעילות פוליטית פעילה, אך המשיך להשמיע את קולו בסוגיות אקטואליות עד לגיל מופלג.
פרסם ספרים ומאמרים רבים, בהם: "בפתח תמורה", "בעין הסערה", "שלטון משחית – סוף הדרך", "מעל הדוכן".
מאמרו הידוע ביותר הוא "עוז לתמורה בטרם פורענות" אותו פרסם במקביל בעיתוני מפלגות הפועלים, "למרחב", "על המשמר" ו"דבר" מיום 11 בינואר 1963, ובו קרא לאיחוד תנועות הפועלים, אחרת תתפרק תנועת הפועלים לגורמים ותיעלם מן המפה הפוליטית.
בסיכום הניתוח המפורט והארוך, מסכם בן-אהרון ומסביר: "לא יכון כוח מדיני פועלי, בעל כושר-ביצוע בממדי התקופה שאנו חיים בה, ללא ארגון כולל בעל משמעת-פעילה של כל החטיבות הרעיוניות והחברתיות בתנועת הפועלים.
לא יקוים לאורך-ימים שלטון פועלי יציב במדינה - ומבחינה זו כל שלטון שהוא - על בסיס של בחירות יחסיות, אלא אם הכוחות הרעיוניים יתארגנו במסגרת מדינית כוללת, שתשא באחריות על החברה והמדינה ...
ומעל לכל אין מפלגות הפועלים בישראל רק מחולקות בדעות - הן גם מאוחדות באחדות הגורל ובאחריות על עתידו של העם.
ואין אף לאחת ממפלגותינו סיכוי כלשהו - ובודאי לא למפלגות-המיעוט החלוציות - לעשיית המלאכה לבד!".
מאמר זה היה גורם מרכזי ביצירת המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל (איחוד בין אחדות העבודה ומפא"י), שלימים הפך למפלגת העבודה הישראלית, והמערך, איחוד בין מפלגת העבודה ומפ"ם.
בשנת תשנ"ה (1995) זכה בן-אהרן בפרס ישראל על מפעל חיים על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בבחירות לכנסת השבע עשרה הוצב במקום ה-120 הסמלי ברשימת העבודה-מימד.
בן-אהרן זכור בקביעותיו הנחרצות, ובייחוד בחוסר ההערכה שהביע בגלוי לתוצאות המדגם הטלוויזיוני שחזה את המהפך בבחירות 1977: (נוסחים אחרים, המיוחסים לו בטעות, הם: "אם זה רצון העם אז צריך להחליף את העם", "אם זה מה שהעם בחר, אז אינני מקבל את הכרעת העם").
בהמשך הבהיר כי פורמלית הוא מקבל את ההכרעה, אך מתנגדיו המשיכו לטעון כי הוא מסרב להעביר את השלטון.
בשנת 2004, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
ב-19 במאי 2006 הלך בן-אהרן לעולמו בקיבוץ גבעת חיים (מאוחד).
על-פי צוואתו, גופתו נתרמה למדע, וב-24 ביולי 2008 הובאה לקבורה.
בשנת 2017 הועלתה הצגת היחיד "ילד לא רצוי" (מאת יעל גבירץ, מחברת הביוגרפיה שלו) עם עודד קוטלר, בבימויה של נולה צ'לטון.
ב-1932 נישא למרים, בתו של ד"ר יעקב אבישי (פינקנזון).
בנם הבכור היה הסופר, הפרשן וההוגה יריב בן-אהרן, ובנם השני הוא האנתרופוסוף ד"ר ישעיהו בן-אהרן, ממייסדי היישוב החינוכי הרדוף.
לאחר שהתאלמן, נישא בגיל 93 לבלהה רובין (גרושתו של הצייר ידיד רובין), חברת הקיבוץ השכן, גבעת חיים איחוד.
אגרות לבני / י' בן אהרון, הקבוץ המאוחד, תש"ו – קובץ מכתבים מהשבי.
כוחנו העצמאי יסוד למדיניות החוץ, אחדות העבודה-פועלי ציון - המרכז, [תש"י לערך].
די שטרייט פראבלעמען אין דער ציוניסטישער באוועגונג / מפלגת הפועלים המאוחדת, י.
בפתח תמורה, תרבות וחינוך, 1968 – מאמרים.
מועידה למעשים, [תל אביב]: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל - הוועד הפועל, תש"ל-1970.
בירור ודרך, [חמו"ל] (סדרת דברים), תשל"א – מאמרים.
כלכלה של עם לוהט / מאת יצחק בן אהרן, [תל אביב]: הלשכה להתקשרות - הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, תשל"ב.
במאבק על התמורה / יצחק בן אהרן, עם עובד תרבות וחינוך, תשל"ב-1972.
הייתכן דו-קיום בין קפיטאליזם לסוציאליזם בישראל: דברי הפתיחה בדיון שהיה בחוג הרעיוני המרכזי של ההסתדרות.
הישג שהוא אתגר: יעדים למדיניות ההסתדרות, [חמו"ל], תשל"ג.
פועלי ישראל ראויים למאבק לשרות ולנאמנות / יצחק בן אהרון, ההסתדרות הכללית של העובדים בא"י הוועד הפועל, 1973.
קומת הדעת נחותה מקומת בניינינו / יצחק בן אהרן, ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל - הוועד הפועל - מחלקת הארגון - היחידה לשכונות ולפעולה קהילתית - המרכז לתרבות ולחנוך - מח' ההסברה - המחלקה להשכלה גבוהה (סדרת 'לפעיל'; מס.
הגמוניה ערכית כורח לעוצמת ההסתדרות, ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל - הוועד הפועל, [תשל"ג].
בעין הסערה: פרקים במאבקי דורי, הקיבוץ המאוחד, תשל"ח.
חיים ארלוזורוב: האיש ודרכו (50 שנה למותו) / מאת יצחק בן-אהרון [ואחרים], המרכז לתרבות ולחינוך - המחלקה להסברה בכתב (סדרת 'עיונים'; 1983), תשמ"ג-1983.
שלטון משחית – סוף הדרך: דברים בשנות ה-80 / יצחק בן-אהרן; ערך והוסיף אחרית דבר: נסים קלדרון, הקיבוץ המאוחד, 1988.
מעל הדוכן: עשרים וארבע שנות שליחות בכנסת ישראל / יצחק בן-אהרן; בעריכת צביקה דרור, עם עובד, תשנ"ה-1995.
יצחק בן-נר (נולד ב-3 ביולי 1937) הוא סופר, עיתונאי, מחזאי, תסריטאי, עורך, מבקר סרטים ושדרן רדיו ישראלי.
בן-נר נולד במושב כפר יהושע.
למד בכפרו וסיים בו את התיכון.
לאחר שירותו הצבאי, השלים את לימודיו, בספרות ובדרמה, באוניברסיטת תל אביב.
הוא יצא לארצות הברית בשנת 1978 ושהה בה עד שנת 1980.
בן-נר החל את דרכו ככותב בעיתוני ילדים כבר בגיל 14. אבל ספרו הראשון לילדים, "בעקבות מבעיר השדות", נדפס רק בשנת 1966, לאחר שהופיע ב"דבר לילדים", כסיפור בהמשכים.
הספר יצא במהדורה מחודשת בשנת 1980.
בן-נר עבד שנים רבות כעורך ומגיש בגלי צה"ל.
יזם וערך את המוסף הסאטירי "דבר אחר" בעיתון "דבר", וכתב גם ב"הארץ", ב"מעריב" וב"ידיעות אחרונות".
כמו כן ערך והגיש תוכניות בטלוויזיה על ענייני קולנוע.
סרטי הקולנוע "עתליה" ו"רומן בהמשכים", וסרטי הטלוויזיה "משחקים בחורף" ו"מתחם אויב" התבססו על יצירות שכתב.
ממחזותיו: "ניקול" (ב"הבימה"), "דוד אוגוסט" (מונודרמה), "ארץ רחוקה", "תעתועון" (מונודרמה, "הקאמרי", פרס ראשון בפסטיבל תיאטרונטו), "בוקר של שוטים" (מונודרמה, תיאטרון בית ליסין, פרס שני בפסטיבל תיאטרונטו), "אורי מורי" (הקאמרי), "ככה אני פאם-פטאל" (פרס ראשון בפסטיבל תיאטרונטו).
בשנת 1986 שיחק בן-נר בסרט "מלכת הכיתה", עם אלון אבוטבול, בבימוי יצחק צפל ישורון, בתפקיד של מורה אידיאליסט שאשתו נפטרה.
בן-נר זכה למספר פרסים ספרותיים, בהם פרס רמת גן, פרס עגנון, פרס ברנשטיין ופרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בקיץ 2013 הוציא את ספרו "האיצחקיה", מעין רומן אוטוביוגרפי, כספר אלקטרוני באתר הספרים המקוון, "מנדלי מוכר ספרים ברשת".
בשנת 2014 התראיין בן-נר ל"ארכיון העתיד", מיזם תיעוד דור המייסדים של אנשי הרוח שהטביעו חותם משמעותי על התרבות הישראלית.
בשנת 2015 הסיר את מועמדותו לפרס ישראל לספרות, במחאה על התערבות ראש הממשלה בנימין נתניהו בקביעת הרכב ועדות שופטי הפרס.
בן-נר נשוי ואב לשניים, ומתגורר בתל אביב.
בנו הוא האמן גיא בן-נר ובתו היא גלי בן-נר, ששיחקה בסרטים "עתליה" (1984) ו"שלג באוגוסט" (1993).
האיש משם, רומן, הוצאת עם עובד 1967 (מהדורה מחודשת הוצאה ב-2016).
שקיעה כפרית, סיפורים, עם עובד 1976.
אחרי הגשם, סיפורים, כתר ספרים 1979.
מלאכים באים, רומן עתידני, כתר 1987.
בוקר של שוטים, רומן, כתר 1992.
אף אחד עוד לא מת בהליכה, הוצאת ידיעות ספרים 2007.
המסע הלילי הארוך הביתה, קובץ סיפורים, עם עובד, 2013.
האיצחקיה, רומן אנטי-ביוגרפי, מנדלי מוכר ספרים ברשת 2013.
אני סובב לי במעגל ומתבונן סביב, בוקסילה מדיה, 2013.
בעקבות מבעיר השדות, כתר 1967.
ידידי עמנואל ואני, כתר 1980.
ג'ינס, כלבה לא מכנסיים, כתר 1991.
קהיר, פברואר 78, הוצג בבימרתף, תיאטרון הבימה, נובמבר 1982. עיבוד ובימוי יצחק שאולי.
ניקול, במאי ומעבד ראול היימן, מוזיקה פולדי שצמן, הוצג בהבימה, יוני 1978.
פרס עגנון, מקודם פרס ירושלים לספרות, זכה בו בשנת 1981.
פרס ברנשטיין, של התאחדות המולי"ם.
פרס אקו"ם על מפעל חיים על-שם יהודה עמיחי, מרץ 2009.
רבי יצחק בּלָאזֶר (א' באדר ה'תקצ"ז, 1837 – י"א באב ה'תרס"ז, 22 ביולי 1907), המכונה גם ר' איצל'ה פטרבורגר (ר' איצל'ה מפטרבורג), היה מראשוני תנועת המוסר, מגדולי תלמידיו של רבי ישראל מסלנט.
רבי יצחק נולד בא' באדר ה'תקצ"ז בעיירה שניפישוק שליד וילנה (כיום שכונה בעיר), בצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא).
בילדותו ניכרו בו כישרונות גדולים, ובגיל ארבע עשרה הדפיס אביו קונטרס שכתב בחריפות גדולה על מסכת בבא קמא.
למד בצוותא עם רבי נפתלי אמסטרדם.
בגיל חמש עשרה נישא, ועבר להתגורר בקובנה, בה החל ללמוד בבית מדרשו של רבי ישראל סלנטר.
בשנים אלו היה לאחד מבחירי תלמידיו, והיה בין התלמידים בהם טיפל רבי ישראל באופן אישי במיוחד.
מאחר שביקש להתפרנס מיגיע כפיו, למד את מקצוע הצביעה, אך רבו, רבי ישראל סלנטר, אסר עליו לעסוק בו וציווה עליו לכהן ברבנות.
בשנת 1862 התקבל רבי יצחק לרבנות פטרבורג, וכיהן בה שש עשרה שנה.
פטרבורג הייתה בבואו אליה כמעט ריקה מפעילות דתית יהודית, ולעומת זאת הייתה מרכז להשכלה ברוסיה.
בבוא רבי יצחק לשם החל בביסוס הקהילה וחיי הדת בעיר, ופתח במלחמה חזיתית עם ראשי המשכילים שבה.
בעקבות בעיות רבות בתחום, בעיקר בשל מומרים רבים, החליט רבי יצחק להתפטר ממשרתו.
בתקופת פטרבורג חיבר והדפיס את ספרו "פרי יצחק".
בהקדמתו לספר כתב שהמניע לחיבור ספרו הוא היות שלא זכה לילדים, כדי להשאיר אחריו זכר לפחות בכתובים, ולכן הוא קורא לספר פרי יצחק.
בגיל 50 החליטה אשתו, בניגוד לרצונו, שיתגרשו כדי שיוכל להינשא ולהוליד ילדים, ולשם כך הייתה צריכה לקרוא אותו לדין תורה.
הוא נשא אישה צעירה ונולדו לו ממנה בנו שלמה בלזר ובנותיו בריינה, חנה ומרים.
במקביל דאג מאוד לצורכי גרושתו, שהייתה שולחת לו קבלות עם דברי שבח.
רבי יצחק עבר להתגורר שוב בקובנה.
הוא החזיק במקום בית מזיגה גדול בניהול אשתו, ממנו התפרנס, ולימד בבתי המוסר בעיר שייסד רבו, רבי ישראל סלנטר.
כמו כן העביר שיעורים רבים בביתו ובישיבות השונות בעיר.
לאחר פרוץ המחלוקת הגדולה נגד שיטת המוסר, עזב רבי יצחק את משרותיו הרשמיות, והתמסר להרבצת המוסר באופן פרטי ולסיוע בהקמת ישיבות של תנועת המוסר, בעיקר בידי חברו רבי יוסף יוזל הורוביץ "הסבא מנובהרדוק".
כמו כן נהג לעבור בין הישיבות המוסריות בליטא, ישיבת קלם, ישיבת סלובודקה, ישיבת נובהרדוק ובנותיהן, ולהדריך את תלמידיהן.
עם פטירתו של רבי שמחה זיסל זיו, ה"סבא מקלם", בשנת 1898, התמנה רבי יצחק לאביה הרוחני של ישיבת קלם, ונהג להגיע אליה לעיתים קרובות ולהדריך את תלמידיה.
יחסו ליישוב ארץ ישראל היה חיובי, ובשנת 1904 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, בה נפגש עם חבריו מצעירותו, רבי נפתלי אמסטרדם, ורבי צבי לויטן, והתגורר בחצר שטרויס שבשכונת מוסררה.
סירב לקבל תמיכה, ולמרות חולשתו וזקנותו עבד לפרנסתו במשרדי "הוועד הכללי".
רבי יצחק נפטר בירושלים בי"א באב ה'תרס"ז, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים לימינו של האדר"ת.
בשכונת בית ישראל בירושלים קרוי רחוב על שמו.
בנו הוא הרב שלמה בלזר.
בתו חנה נישאה לרב חזקיהו יוסף מישקובסקי.
לאחר פטירתה ממחלה קשה, נישא הרב מישקובסקי לאחותה בריינה.
אור ישראל (לספר הסרוק, מהדורת ווילנא : יהודא ליב מ"ץ, ה'תר"ס באתר הספרייה הלאומית)
שיטתו בעניין זמן הדלקת נרות שבת
הרב בלאזר כתב בספרו "פרי יצחק" שמותרת הדלקת נרות שבת גם זמן מועט לאחר תחילת שקיעת החמה, וזאת על פי שיטת רבנו תם בעניין זמן בין השמשות.
הרב אריה ליב ליפקין כתב לו מכתב בתגובה, ובו התריע שהדלקת נרות כזו כרוכה בחילול שבת, ואם אין נוהגים כשיטת רבנו תם, נמצא שמחללים את השבת לשתי השיטות.
יצחק (מנו) בן-אפרים (נולד כ"איסאק מוסקוביץ'"; 25 בדצמבר 1914–23 באפריל 2006) היה פרופסור להנדסת תעשייה וניהול; מצנחני היישוב.
יצחק מוסקוביץ' נולד בפיאטרה ניאמץ, רומניה.
בהיותו בן 4 עברה משפחתו לבוקרשט, ובתקופת לימודיו בתיכון החל את פעילותו בתנועת "השומר הצעיר", שם השתלב בהנהגה.
ב-1935 עלה לא"י והיה ממייסדי קיבוץ שמיר.
ב-1944 התנדב לצבא הבריטי והוצנח ברומניה יחד עם שייקה דן.
יצחק בן-אפרים ושייקה דן היו אמורים לסייע בחילוץ טייסים בריטים ואמריקאים שנאלצו לצנוח ברומניה, וכן להציל יהודים ולארגנם לעלייה ארצה.
בתום המלחמה השניים המשיכו ועסקו בשיקום התנועה הציונית ברומניה.
ב-1948 חזר בן-אפרים ארצה, ומונה לגזבר המועצה האזורית גליל עליון וגם הגזבר בקיבוצו.
בגיל 43 הוא פנה ללימודי הנדסת ייצור בטכניון וסיים לימודיו בקבלת תואר שלישי באוניברסיטת ניו יורק.
בן-אפרים נמנה עם מקימי המרכז לחינוך טכנולוגי בחולון ומאוחר יותר התמנה לפרופסור להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון.
ב-1996 יצא לאור ספרו, "ממצור בארץ ליהדות נצורה".
יצחק בן יעקב (7 ביולי 1891 - 29 בדצמבר 1940) היה מאנשי העלייה השנייה, איש דגניה, מראשוני הטייסים ביישוב וממייסדי חברת "אווירון".
יצחק גדליה בן-יעקב (ינקלזון) נולד בעיירה מָקָרוב שבפלך קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), לזכריה לב ונחמה.
קיבל חינוך מסורתי ולמד בחדר.
בגיל 14 עבר לקייב בניגוד לרצון הוריו, שם למד לימודים כלליים.
ב-19 ביוני 1908 עלה לארץ ישראל יחד עם שני חברים ועבד בחקלאות במושבה זכרון יעקב.
בעקבות כאבים ברגלו, שלא נמצא להם מרפא בזכרון יעקב, עבר לחיפה ומשם לירושלים.
לאחר שהחלים, חזר לזכרון יעקב ומשם עבר למנחמיה.
בשנת 1911 הצטרף למייסדי קבוצת דגניה באום ג'וני (לימים דגניה א') בה היה חבר פעיל עד מותו ונישא לאשתו יונה.
התיידד עם יוסף טרומפלדור לפני שזה נהרג בתל חי.
אצל יצחק נשארו מכתביו וארכיונו של טרומפלדור וכן שתי ידיו המלאכותיות (יד לעבודה, עם אנקול, ו"יד של שבת").
עסק בהקמת רשת השקיה למשקי עמק הירדן, היה פעיל בענף הרפת של דגניה והשתתף בהקמת חברת "החקלאית" לביטוח עדרי בקר.
יחד עם אברהם הרצפלד נשלח לדמשק לסייע בשחרור אסירים יהודים שסירבו להתגייס לצבא העות'מאני והואשמו בריגול (בסמוך לפרשת ניל"י).
היה פעיל ב"הגנה" ויחד עם דב הוז הקים את חברת "אווירון" (חברה משותפת להסתדרות ולסוכנות היהודית) שיועדה להיות הזרוע האווירית של היישוב.
החברה רכשה שני מטוסים שהוצבו בקיבוצי עמק הירדן.
הוקם שדה תעופה מאולתר בקיבוץ אפיקים ונפתח בית ספר לטייס שפעל ברפת של דגניה א'.
יצחק בן יעקב היה מראשוני המסיימים בית ספר זה.
ב-29 בדצמבר 1940 נספה יצחק בן יעקב (שהיה המנהל בפועל של חברת אווירון) יחד עם דב הוז ומשפחתו בתאונת דרכים בשובם מביקור אסירים בכלא עכו ובדרכם לתל אביב, לישיבה בענייני החברה.
ליצחק ולאשתו נולדו שלוש בנות: שיה (שנישאה לאלוף יוחאי בן-נון שהיה מפקד חיל הים), דיתה (שהייתה טייסת מפלוגה א' של הפלמ"ח) ורחל-רליק (הייתה נשואה לפרופ' אברהם וכמן).
על שמו נקרא שדה התעופה ראש פינה.
יצחק בוכובזה (נולד ב-1951) הוא איש ציבור שכיהן כראש מועצה מקומית וראש עיריית אור יהודה בשנים 1993-1978, 2007-1998.
בוכובזה נולד במעברת סקייה להורים יוצאי לוב בשנת 1951. שירת בצה"ל בחיל השריון ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בבחירות לרשויות המקומיות שנועדו לאוקטובר 1973, היה אמור בוכובזה להיות במקום השני ברשימת הליכוד, אולם פלוני החליף את הרשימות בדרך להגשת הרשימה והשמיט את שמו של בוכובזה.
אחרי מלחמת יום כיפור ובתוך שירות המילואים שנמשך אחריה, נקט בוכובזה בשורה של הליכים משפטיים שהביאו לפסילת הבחירות.
ביולי 1974 התקיימו בחירות חוזרות בהם התמודד בוכובזה בראש רשימה עצמאית בשם "אור יהודה שלנו", שזכתה בשני מנדטים.
בהמשך חתם על הסכם קואלציוני עם המערך והמפד"ל אך בסופו של דבר הוקמה קואליציה אחרת ובוכובזה נותר באופוזיציה.
בשנת 2012 הוציא לאור רומן אוטוביוגרפי: "הילד מהכניסה השלישית", העוסק בילד מהפריפריה החברתית מראשית המדינה ועד עצם היום הזה.
בשנת 1978 התמודד על ראשות המועצה, ועלה לסיבוב השני בקבלו 30% מהקולות, כאשר ראש המועצה המכהן, מנשה יצחקי, זכה ב-36% מהקולות.
בסיבוב השני גבר על יצחקי בקבלו 51% מהקולות ונבחר לכהן כראש המועצה.
בתחילה הקים קואליציה עם רשימתו של שלום חי, אך הקואליציות התחלפו שוב ושוב.
כראש מועצה בוכובזה החליף חלק מנושאי התפקידים ומראשי המחלקות.
בוכובזה קיבל את המועצה עם גירעון גדול ופעל לאזן אותה תקציבית.
בין השאר הוא סגר את מחלקת הנוער של המועצה וריכז את כל הפעילות בתחום בידי המתנ"ס, ביטל את מפעל ההזנה שההשתתפות בה התדלדלה וסגר בית ספר שהיו בו מעט תלמידים.
בוכובזה חווה לא פעם אירועי אלימות קשים ובין היתר פוצצו רימוני רסס ברכבו ובביתו.
התנכלויות נוספות היו גם באמצעות רימוני הלם והצתות בבית וברכב.
בוכובזה פעל לקבלת הטבות של עיירת פיתוח עבור המועצה.
בשנת 1981 פעל עם הורים להשבית את מערכת החינוך במועצה, בגלל רמתה הירודה לטענתו.
בוכובזה פעל לקידום סוציו-אקונומית של אור יהודה תוך התרחבותה ושיפור מערכת החינוך שלה.
לשם כך הביא אלפי משפחות לרכוש את דירותיהם מעמידר ולהרחיבן.
על המהלך הזה וההישגים נוספים זכתה אור יהודה בפרס קפלן.
בוכובזה התנגד לבניית שיכונים נוספים על ידי משרד השיכון וכן התנגד למתן דירות בשכירות סוציאלית.
הוא פעל להקמת שכונה חדשה על ידי יזמים פרטיים שתמשוך אוכלוסיות חזקות לאור יהודה.
בשנת 1988 הפכה אור יהודה לעיר.
באותה שנה נרצחו בעיר שלושה פועלים עזתים בוכובזה ביקר ברצועת עזה, וניחם את משפחות הנרצחים.
בתחילת שנות התשעים אושרה הקמת שכונה גדולה במרכז העיר בשם נוה סביון, אשר נבנתה על ידי אפריקה ישראל.
בשנת 1993 פרש בוכובזה מתפקידו, לטובת חזרה לעיסוקו כעורך דין.
זמן קצר לאחר מכן מונה לתפקיד סגן ראש הוועדה הקרואה בבני ברק.
לאחר שלוש שנים בתפקיד זה שב בוכובזה והתמודד על ראשות העירייה באור יהודה.
את תפקידו מילא עד פברואר 2007. בשנת 2008 הביע תמיכה באיחוד של אור יהודה עם יהוד וסביון.
בשנת 2005 סירב לרשום 42 ילדי עולים חדשים ממוצא אתיופי לבתי הספר בעיר.
לאחר מאבק ממושך הורו מבקר המדינה ומשרד החינוך לבוכובזה לקבלם.
יצחק בן-שהם (9 בספטמבר 1936 – 7 באוקטובר 1973) היה מפקד חטיבה 188 "ברק" במלחמת יום הכיפורים, בה נהרג.
על פיקודו ולחימתו במהלך קרבות הבלימה ברמת הגולן קיבל את עיטור העוז.
בן-שהם נולד וגדל באיזמיר שבטורקיה, שם למד בבית הספר אליאנס.
בילדותו, הונחלו לו ערכים יהודיים וציוניים.
בשנת 1950 עלה לישראל במסגרת עליית הנוער והתיישב בקיבוץ טירת צבי שבעמק בית שאן, שם עבד במשק הקיבוץ.
כאשר הוריו עלו לישראל, עזב את הקיבוץ ועבר להתגורר עמם בירושלים.
התחתן בשנת 1958 עם אתי ולהם בן אחד, מתן.
ב-1954 התגייס בן-שהם לצה"ל, לחטיבת גבעתי.
הוא עבר את מסלול הטירונות בחטיבה והמשיך לקורס מפקדי כיתות ומשם לקורס קצינים.
שירת כמ"פ בגדוד 51 של חטיבת גולני ועבר בהשפעת מפקדו אברהם מנדלר לחיל השריון.
אחרי הכשרת שריון התקדם בתפקידי פיקוד שונים בחיל, ובמסגרתם נשלח להשתלמות בצרפת.
במלחמת ששת הימים היה בן-שהם סגן מפקד גדוד 63 (שמו שונה ל-53 אחרי המלחמה) מביסל"ש, שלחם בקרב אום-כתף, תחילה במסגרת צוות גדודי משוריין עצמאי ובהמשך הלחימה במסגרת חטיבה 14. ביום השני ללחימה, כשנפצע המג"ד, נתן ניר, מילא בן-שהם את מקומו.
בשנת 1968 הוא מונה למפקד גדוד 53, לאחר מכן מונה לקצין אג"ם אוגדתי ובהמשך - למפקד חטיבה 11.
כשלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, נתמנה אלוף-משנה יצחק בן-שהם למפקד חטיבה 188 (ברק).
החטיבה בפיקודו הייתה פרוסה לאורך הגבול הסורי ברמת הגולן, וחטיבה 7 שימשה עתודה פיקודית.
בצוהרי 6 באוקטובר 1973 התחילה אש ארטילריה על רמת הגולן.
בן-שהם שהה במטה הפיקוד בנפח, קיבל את הפיקוד על הגזרה וניהל את הלחימה בשעות הראשונות למלחמה.
בשעות הערב יצא בן-שהם לשטח על טנק המח"ט.
בן-שהם ניסה לבלום את הסורים על ציר הנפט אולם מחשש לכיתורו, הוא קיבל אישור ממפקד האוגדה רפאל איתן לנסוע מערבה דרך בקעת הבטיחה לכיוון הירדן ואז צפונה עד בית המכס ולבסוף להגיע לנפח מכיוון מערב בשעות הבוקר ב-7 באוקטובר.
בשלב זה חטיבתו כמעט והושמדה לגמרי, מלבד כוח הסמח"ט על ציר הנפט וכוח בפיקוד סא"ל שהתבצר על תל פארס.
בן-שהם הצטרף לקרבות על ציר הנפט ולקח את הפיקוד על הכוח שמנה 15 טנקים.
כוח בן-שהם בלם בהצלחה את טנקי חטיבה 51 הסורית אשר ניסו לנוע צפונה על ציר הנפט לכיוון נפח.
כוח טנקים נוסף בפיקוד חיים ברק, מג"ד 82, לחם ממזרח לכוח בן-שהם אולם התקשה לבלום את טנקי הדיוויזיה הראשונה הסורית, ובהמשך נסוג צפונה כשהוא מאפשר לטנקים הסורים להמשיך לכיוון נפח.
בשעות הצהריים הותקף אזור מחנה נפח על ידי כוחות סורים מחטיבה 91 מהדיוויזיה ה-1. בן-שהם, יחד עם הסמח"ט דוד ישראלי, פנה צפונה לנפח יחד עם הכוח שלו.
כוח בן-שהם הגיע לנפח והשמיד טנקים סורים שעמדו על גדרות המחנה.
במהלך הקרב נהרג בן-שהם מאש מקלעים סורים.
יחד איתו נהרג בטנק רס"ן בני קצין, קצין האג"ם של החטיבה.
על הקרבות שפיקד אל"ם יצחק בן-שהם על בלימת החטיבות הסוריות בדרום הרמה ועל הקרבות שניהל בעצמו על ציר הנפט ועל מחנה נפח, הוענק לו עיטור העוז.
סמוך למקום נפילתם של בן-שהם ובני קצין הוקמה אנדרטה לזכרם על ידי סא"ל יששכר (ג'קסון) טל.
האנדרטה נמצאת על ציר הנפט, כקילומטר מדרום למחנה נפח.
שלט האנדרטה מורכב מפלטת בזוקה של טנק שנפגע בקרב.
יצחק בונה (בֶּלקֵס; 4 בספטמבר 1907 – 15 בינואר 1980) היה אדריכל ישראלי, בוגר הטכניון, אשר פעל בארץ ישראל החל מהמחצית השנייה של שנות ה-30 ועד לשנות ה-70. גוף עבודותיו כולל כ-50 מבנים שתכנן עבור המגזר הפרטי והציבורי, בתל אביב ומחוצה לה.
אחדים מבנייניו בתל אביב הוכרזו כמבנים לשימור ומהווים חלק מהעיר הלבנה של תל אביב.
יצחק בונה, בן יעקב ולאה בֶּלקֵס, נולד בוורשה, פולין, החמישי מבין שישה ילדים, בן למשפחה ציונית אמידה שעסקה במסחר של חומרי בניין בכל אירופה.
אמו ואחת מאחיותיו נספו בשואה.
בלקס עלה לארץ ישראל בשנת 1925, בהיותו בן 18, על מנת ללמוד ב"מחלקה לבנייה ולסלילה" בטכניון בחיפה.
הוא היה חניכו של פרופ' אלכסנדר ברוולד, איתו יצא לסיורים לימודיים במזרח התיכון: בלבנון, בסוריה, בעבר הירדן ובמצרים.
עם סיום לימודיו עבד תקופה בשבמצרים בשל המחסור בעבודת תכנון בארץ ישראל, והיה שותף לתכנון בית חולים ליולדות באלכסנדריה.
מדי שנה היה נוסע בחופשת הקיץ לוורשה לבקר את משפחתו.
באחת מהחופשות הללו פגש את רעייתו לעתיד, פלה לבית צוקרמן, אחותו של מרדכי צאנין.
השניים נישאו בשנת 1932, ופלה העתיקה את מקום מגוריה לארץ ישראל.
השניים קבעו את ביתם בתל אביב, ונולדו להם שלושה ילדים: אילנה, נאוה ודן.
בשנת 1933 חבר לאדריכל מרדכי זברודסקי, והשניים הקימו משרד תכנון זברודסקי את בלקס ברחוב יהודה הלוי 40 בתל אביב.
יחדיו תכננו בנייני דירות, אך בשנת 1939 נאלצו לסגור את המשרד בשל מחסור בעבודה.
באותה השנה עיברת יצחק את שם משפחתו מבֶלקֵס (Belkes) לבונה (Bonneh).
בין השנים 1942-1945 עבד בונה במחלקת ההנדסה של עיריית תל אביב בתכנון ובפיקוח, תחת מהנדס העיר משה עמיעז.
בשנת 1945 פתח שוב משרד אדריכלים, הפעם לבדו.
הוא תכנן בנייני מגורים רבים עבור קבלנים פרטיים בתל אביב וסביבותיה.
כמו כן נשכר על ידי גופי ההסתדרות השונים לביצוע עבודות, ביניהן: סניפים של בנק הפועלים, סניפים של לשכת המס של ההסתדרות, בית פעילי ההסתדרות והמכון האפרו-אסייתי (רחוב בארי, תל אביב; נהרס).
מבני ציבור נוספים העסיקו את בונה כמו בניינה הראשון של עיריית נתניה.
בשנות ה-60, לאחר שסגר את משרדו, הוזמן על ידי מזכ"ל הוועד הפועל לעמוד בראש מחלקת הנכסים של ההסתדרות.
במסגרת תפקידו דאג לתחזוקתם של הבניינים הרבים וניהל את הליכי התכנון של הבנייה החדשה.