tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקום בתים הוקמו על הגשר חנויות קטנות שנותרו במקום עד המאה ה-19. כבר בעת בנייתו נסללו בו מדרכות כדי להגן על הולכי הרגל מהבוץ ומהסוסים.
זהו למעשה המקום הראשון בו נבנו בפריז מדרכות.
על הגשר הייתה תנועה רבה כבר מהקמתו.
במשך שנים רבות היה פון נף הגשר הרחב ביותר בפריז.
מבנה הגשר לא שונה מאז בנייתו, אם כי הוא עבר שיפוצים מאז.
עמודי העץ התומכים ביסודות הם העמודים המקוריים.
קשתות הגשר מעוטרות בפסלים הומוריסטיים וגרוטסקיים של רופאי שיניים, ספרים, כייסים ובטלנים.
ניתן לראותם מגדת הנהר או בשייט.
הגשר שימש כבמה עירונית בה יכלו שחקנים וזמרים להופיע בפני עוברים ושבים.
אצילים רבים החלו לטייל על הגשר ברגל.
כך מבלי לתכנן זאת הפך הפון נף למסלול האופנה הראשון בפריז.
חידוש נוסף שהביא עמו הפון נף היה אישור לשחות במי נהר הסן.
כך ניתן היה למצוא לא מעט פריזאים שוחים בנהר לרגלי הגשר בחודשי הקיץ.
במאה ה-18 התקיימו על הגשר תערוכות ציבוריות.
בשנת 1984 כיסה המעצב היפני קנזו את הגשר בפרחים ובשנת 1985 עטף הפסל הבולגרי כריסטו את הגשר בבד ענק בצבע בז'.
פסלו של המלך אנרי הרביעי
פסלו של המלך אנרי הרביעי רוכב על סוס נוצר במקור בשנת 1614 בהוראת אלמנתו, מארי דה מדיצ'י.
בשנת 1792, בזמן המהפכה, הפסל נהרס.
הוא נבנה מחדש בשנת 1818 עם חזרת המלוכה לשלטון.
מומחים שסרקו את הפסל בקרני רנטגן גילו שהיוצק הטמין בתוך הפסל הגדול פסל קטן של נפוליאון בונפרטה וארבע קופסאות הכוללות את סיפור חייו של המלך אנרי הרביעי, תיאור הזמנת הפסל החדש ורשימת תורמים.
בשנת 1882 הפון נף סווג כמונומנט היסטורי ונכלל בתחום אתרי המורשת העולמית של פריז.
בשנת 1991 הפון נף נרשם כאתר מורשת עולמית מטעם אונסקו.
פּוֹנָאר (מיידיש: פּאָנאַר; בליטאית: Paneriai; בפולנית: Ponary) הוא פרוור של העיר וילנה, המרוחק כ-10 קילומטרים ממרכזה.
הפרוור ממוקם על גבעות מיוערות נמוכות בקרבת כביש וילנה–ורשה.
באזור פונאר ישנו בין היתר מוזיאון ותחנת רכבת.
אוכלוסיית הפרוור מנתה ב-2001 כ-8,900 תושבים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נרצחו ביריות באזור הפרוור בין שבעים אלף איש למאה אלף איש, רובם המכריע יהודים, אשר הובאו למקום בעיקר מווילנה וכן מיישובים נוספים.
ההערכה המקובלת היא שהפרוור נוסד במהלך המאה ה-14. בשנת 1390 עבר האזור לבעלות הבישופות של וילנה , ועד מהרה הפך פונאר לספקית העיקרית של לבֵנים לעיר הסמוכה.
לאחר חלוקת פולין בשנת 1795 היה האזור ובו פונאר לחלק מפלך וילנה של האימפריה הרוסית.
במרד נובמבר אירע במקום ב-19 ביוני 1831 קרב שבו הובסו כוחות פולנים בהנהגתו של דֶזידֶרי חְְלַפּובסקי ואנטוני גיֶילגוּד על ידי ארבעה גדודי חיל רגלים רוסיים.
ב-6 ביוני 2001 הוקם בפרוור מצבת זיכרון לזכר המורדים שנהרגו בפרוור.
בשנת 1861 נחפרה באזור פונאר מנהרת הרכבת הראשונה מסוגה בליטא.
בעקבות נסיגתה של רוסיה מהאזור במהלך מלחמת העולם הראשונה והחתימה על הסכם ברסט-ליטובסק נכבש האזור בידי כוחות גרמניים והשליטה בו עברה לרפובליקה העממית של בלארוס .
בעקבות תבוסתה של גרמניה כמה חודשים לאחר מכן, ובעקבות המלחמה הפולנית-סובייטית, ומלחמת פולין-ליטא הפך האזור שבו פונאר לחלק מפולין.
ב-1939, בעת הפלישה הסובייטית לפולין, נכבשה פונאר על ידי ברית המועצות, שהחלה ב-1940 להקים באזור פונאר חוות טנקים.
התוכנית התממשה רק באופן חלקי עד הכיבוש הגרמני, ובורות גדולים נחפרו על מנת שיאוחסן בהם דלק לטנקים.
הטבח בפונאר במלחמת העולם השנייה
כאשר גרמניה הנאצית כבשה את ליטא במהלך מבצע ברברוסה בקיץ 1941 היער של פונאר הפך למקום בו בוצע רצח המוני של עד 100,000 אנשים על ידי אנשי האס דה ואנשי האס אס הגרמנים ומשתפי פעולה ליטאים במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה באזור הכיבוש הנאצי "נציבות הרייך אוסטלנד".
הרציחות החלו לאחר תחילת מבצע ברברוסה, ונערכו בין יולי 1941 לאוגוסט 1944 בקרבת תחנת הרכבת בפונאר.
כ-70,000 יהודים נרצחו בפונאר יחד עם עד 20,000 פולנים ו-8,000 שבויי מלחמה סובייטים, אשר רובם הובאו לשם מווילנה.
באתר הטבח הוקמה אנדרטה לזכר קורבנות הטבח במלחמת העולם השנייה ומוזיאון קטן.
פונג הוא משחק וידאו שיצא לראשונה לשוק ב-29 בנובמבר 1972 על ידי חברת אטארי, כמכונת משחק.
המשחק הוא גרסה ממוחשבת פשוטה של טניס שולחן.
לעיתים מתייחסים לפונג כמשחק המחשב הראשון, אך בפועל הוא רק הראשון שזכה לפופולריות והצלחה כלכלית.
כללי המשחק פשוטים ודומים לאלו של טניס שולחן: הכדור נע על המסך מצד לצד והשחקנים, אשר שולטים במחבטים, צריכים להזיז אותם מעלה או מטה כדי שהכדור יפגע במחבט.
במקרה ששחקן מסוים אינו מצליח לחבוט בכדור, השחקן השני זוכה בנקודה.
פון דו גאר הוא קטע מאמת מים רומאית עתיקה בפרובאנס שבדרום צרפת, שנועדה לספק מים לתושבי העיר נים במאה הראשונה לספירה.
אמת המים שאורכה כ-50 ק"מ חוצה את נהר הגארדו במבנה גשר קשתות מורכב.
גשר-אקוואדוקט זה נחשב לאחת הדוגמאות המובהקות לאדריכלות רומית, מוגדר כאתר מורשת עולמית ומהווה אחת האטרקציות התיירותיות הפופולריות ביותר בצרפת.
הפון דו גאר נבנה כחלק ממערכת הולכת המים לעיר הרומית העתיקה נמאסוס, היא נים של היום.
הגשר בנוי בשלוש קומות מאבנים שנחצבו במחצבות הרומיות בסביבתו.
אורכו 275 מטרים, וגובהו 49 מטרים מעל מי נהר הגארדו.
זוהי אמת המים הרומית הגבוהה ביותר המוכרת כיום.
במקור, הגשר היה ארוך יותר בכ-100 מטר, אך קצהו - בגדת הנהר השמאלית - נהרס לפני שנים רבות.
הקומה הראשונה של האקוודוקט בנויה מ-6 קשתות, אורכה 142 מטרים, רוחבה 6 מטרים, וגובהה 22 מטרים.
הקומה האמצעית בנויה מ-11 קשתות, אורכה 243 מטרים, רוחבה 4.5 מטרים, וגובהה 19.5 מטרים.
הקומה העליונה בנויה מ-35 קשתות, אורכה 275 מטרים, רוחבה 3 מטרים, וגובהה 7.4 מטרים.
בסיסי קשתות הקומה האמצעית מונחים בדיוק מעל מקביליהם בקומה הראשונה, ולכן רוחבי המפתחים בשתי הקומות זהים לחלוטין.
בקטע המרכזי של הגשר, הבנוי באפיק הנהר, רוחב מפתחי-קשתות שתי הקומות התחתונות 24.5 מטרים, והוא הולך וצר בקשתות שבשוליים עד 15.5 מטרים בקצוות.
בקומה העליונה מפתחי הקשתות אחידים לכל האורך וקטנים משמעותית מאלה של הקומות שמתחת: 4.8 מטרים.
הקומה הראשונה נושאת, בנוסף לקומות שמעליה, גם דרך צרה המאפשרת חציית הנהר מגדה אחת לשנייה.
הקומה העליונה נושאת מוביל מים שגובהו 1.8 מטר ורוחבו 1.2 מטר.
לאורך זמן מקובלת הייתה הסברה שהפון דו גאר נבנה בידי מרקוס ויפסניוס אגריפס, חתנו ויד ימינו של הקיסר אוגוסטוס, סביב שנת 19 לפנה"ס.
ברם, ממצאים ארכאולוגיים חדשים מצביעים על האפשרות שהגשר נבנה מאוחר יותר, בסביבות מחצית המאה הראשונה לספירה, עשרות שנים לאחר פטירתו של אגריפס.
הגשר נבנה כחלק ממערכת הולכת מים באורך 50 ק"מ ממעיינות שמצפון-מזרח לאוזס (צרפתית: Uzes) אל העיר הרומית נמאסוס (כיום: נים).
הגשר מדגים את מיטב היכולות ההנדסיות של הבנאים הרומיים.
בנייתו נעשתה בבנייה יבשה, ללא כל שימוש במלט.
אבני הגשר, בחלקן אבני ענק במשקל של כ-6 טונות, נחצבו ונחתכו להתאמה מושלמת בהרכבה זו לזו ללא שימוש בחומרי חיבור.
מערכת מורכבת של גלגלות ומסועים שימשה להרמת אבני הבניין למקומן, ומערכת פיגומים תמכה במבנה בעת בנייתו.
עדויות לאמצעים הנדסיים אלה ניתן למצוא במבנה הגשר עד היום, בדמות בליטות וחריצים בתמוכותיו.
מניחים שבניית הגשר ארכה כשלוש שנים, והעסיקה קרוב לאלף פועלים.
עם השלמת אמת המים נתאפשרה אספקת המים לעיר נמאסוס, והמערכת הובילה 20,000 מ"ק מים ביום לאורך 50 ק"מ, בשיפוע מתון של 34 ס"מ לכל ק"מ (1:3,000).
הפרש הגובה בין נקודת מוצא המים, לבין יעדם - אינו עולה על 17 מטרים.
למן המאה הרביעית לספירה הוזנחה תחזוקת הגשר, ומשקעי עפר ולכלוך מילאו כשני שלישים מנפח מוביל המים שבראש המבנה.
במהלך המאה התשיעית הפכה אמת המים לבלתי שמישה, ותושבי האזור החלו לעשות שימוש משני באבנים מקצוות הגשר.
עם זאת, רוב רובו של מבנה הגשר השתמר באופן מרשים.
מימי הביניים ועד המאה ה-18 שימש המבנה כגשר רגיל למעבר רגלי בין שתי גדות הנהר.
ב-1295 הונהגה גביית אגרה מהחוצים את הגשר.
עמודי הקומה האמצעית הוצרו כדי לאפשר דרך רחבה יותר בקומה הראשונה שנשאה אותה, אך שינוי זה העמיד בסכנה את יציבותו של המבנה, ולכן ב-1702 שוקמו עמודי הקומה האמצעית לרוחבם המקורי.
ב-1743 נבנה גשר חדש בצמוד לקשתות הקומה התחתונה, כדי לאפשר תנועה בין שתי גדות הנהר במבנה ייעודי לכך, והגשר המקורי שוקם והחל לשמש כאטרקציה תיירותית.
באמצע המאה ה-19 בתקופת מלכותו של נפוליאון השלישי, נערכו עבודות שיקום נוספות במבנה.
איכות הבנייה הגבוהה של הפון-דו-גאר הפכה אותו לתחנת לימוד קבועה במסעות המסורתיים של צוערי הבנאים הצרפתיים המתמחים ברחבי המדינה, המתקיימים מאז ימי הביניים במסגרת ארגונם "קומפניון דו טור דה פראנס".
רבים מהם הותירו את רישומיהם על אבני המבנה, ואלה מצטרפים לסימוניהם של הבנאים הרומאים המקוריים שהציבו במו-ידיהם את האבנים במבנה.
ב-1985 נקבע הפון-דו-גאר כעוד אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
ב-1998 ניזוקה קשות סביבת הגשר בשיטפונות שפקדו את האזור: הכביש המוביל לאתר יצא מכלל שימוש, עם מתקנים הסובבים את הגשר.
ואולם, הגשר המסיבי עצמו, הניצב על תילו מעל אלפיים שנה, לא סבל נזקים משמעותיים.
ב-2000 הושלמו עבודות שיפוץ נרחבות במתחם האתר, שבוצעו בשיתוף פעולה של ממשלת צרפת, רשויות השלטון המקומי באזור ואונסק"ו.
העבודות כללו פיתוח סביבתי ואדריכלות נוף, הקמת מרכזי מבקרים בשתי גדות הנהר, והקמת מוזיאון להיסטוריה של האתר.
במיזם הושקעו 32 מיליון אירו, מה שעורר ביקורת הן בגלל גובה הסכום, והן בגלל טענה שהפיתוח פוגע ביופיו הטבעי של המקום.
כיום מבקרים במקום מעל מיליון איש בשנה.
ב-2004 הוענק לו מעמד של אחת האטרקציות הגדולות של צרפת.
פונאפוטי הוא אטול ועיר הבירה של מדינת האיים הקטנה טובאלו.
נכון לשנת 2017 בעיר מתגוררים 6,320 איש, מה שהופך אותה לאטול המאוכלס ביותר במדינה.
האבות המייסדים של העיר מתוארים כמי שבאו מסמואה.
האירופיים הראשונים שעברו באטול היו אמריקאים מניו יורק, שעברו בסביבתו במאי 1819. משלחת חקר אמריקאית בראשותו של צ'ארלס וילקס עברה בסביבה בשנת 1841. מהמאה ה-19 ועד שנת 1979 ארצות הברית טענה לבעלות על האזור.
בסוף המאה ה-19 החלו האירופאים גם להתיישב באטול.
המכשיר נמצא במטה הבנק המרכזי של טובאלו, בכפר ואיאקו שבפונאפוטי.
בעיר ממוקם נמל התעופה הבינלאומי של פונאפוטי.
יוצאות ממנו טיסות רק אל סובה, בירת פיג'י.
פון דז אר הוא גשר להולכי רגל בפריז, בירת צרפת.
הגשר חוצה את נהר הסן ונמצא בין מוזיאון הלובר לבין בית המשפט (L'Institut de France).
הגשר התפרסם גם בעקבות העובדה שסבכות המתכת שבמעקי הגשר היו מכוסות במנעולי אהבה שנתלו שם על ידי זוגות אוהבים הזורקים את המפתחות לנהר כסמל לנצחיות אהבתם.
בין השנים 1801 ל-1804 נבנה הגשר מתשע קשתות מתכת.
היה זה הגשר המתכתי הראשון בפריז.
את ההמצאה חבים לנפוליאון בונפרטה, שעיצב אותו לפי עיצוב ייצור אנגלי.
המהנדסים לואי אלכסנדר ססאר (Louis-Alexandre de Cessart) וז'אק דיון קונסואבאן (Jacques Dillon conçoivent), רצו תחילה שהגשר יידמה לגן נהדר עם עצים, פרחים וספסלים.
בשנת 2014 קרס חלק ממעקה הגדר בשל המשקל הרב של המנעולים שנתלו עליו.
ביוני 2015 הוסרו המנעולים מהגשר, מחשש כי כובד המתכת מערער את יציבותו.
ההיסטוריון קנת' קלרק (Kenneth Clark) מוכר ככותב על גשר האמנויות בספרו "תרבות" (Civilisation):
מעקי רשת גשר האמנויות היו מעקי פלדה מכוסים רשת מתכת עליהם נתלו מנעולים רבים על ידי זוגות, ולכן מכונים מנעולי אהבה.
מנעולים אלו כוללים בדרך כלל ערכים.
כגון שמותיהם או ראשי התיבות של בני הזוג, ולעיתים המועד בו נתלה המנעול ומסר קצר.
מנהג זה התחיל לראשונה בגשר האומנויות בשנת 2008. מנעולי הגשר הפכו לאטרקציה תיירותית בפני עצמה.
בסוף מאי 2014, סטודנט פריזאי פרסם כ-40,000 תמונות של גשר אמנויות באתר אינטרנט, כדי לאפשר להמון להתרשם ולראות מקרוב את המנעולים.
קיימת מחלוקת בעניין תרומתם של המנעולים התלויים.
יש הטוענים כי המנעולים מהווים תוספת שאינה אסתטית, וכן שקיים סיכון לקריסת הגשר, מכובד המנעולים.
טענה נוספת היא זיהום אפשרי של נהר הסיין, בעקבות חלודת מפתחות המנעולים, שנזרקים לנהר.
עיריית פריז לא נקטה עמדה בעניין עד קיץ 2013, אז ראש העיר, ברטראן דלנואה, תמך בטענה כי כמות המנעולים המצטברת מכבידה על מעקי הגשר, ומחלישה אותם, והוחלט להסיר את מנעולי האהבה מן הגשר.
מספטמבר 2014, עירית פריז החליטה להפסיק לגמרי את מנהג תליית מנעולי האהבה על גשר האמנויות.
היא הסירה את המעקה הישן, והניחה במקומו גשר בעל מוטות ומכוסה בזכוכית כדי למנוע הישנות תליית מנעולים.
למרות כל ההגבלות עדיין ניתן לראות מנעולים תלויים בחיבורי הגשר.
ז'ורז' ברסנס הקדיש לגשר את שירו Le Vent ("הרוח") מאלבומו Les Amoureux des bancs publics (מאהבים בספסלים ציבוריים) בשנת 1954.
לודוביק נוואר (Ludovic Navarre) כתב שיר בשם "גשר האמנויות" בשנת 2002.
פון דה נורמנדי הוא גשר מעוגן כבלים המשמש לצורכי תחבורה.
הגשר מחבר בין שתי גדותיו של הנהר סיין בסמוך לשפך הנהר, בין לה הבר ואונפלר במחוז קלבדוס שבחבל נורמנדי בצפון מערב צרפת.
אורכו הכולל של הגשר הוא 2,141 מטר והאורך בין שני עמודיו הוא 856 מטר.
הגשר תוכנן על ידי המעצב הצרפתי מישל וירלוז'ה.
בנייתו החלה בשנת 1988 ונמשכה כשבע שנים.
הגשר נחנך ביום 20 בינואר 1995. עלות הבנייה הכוללת הייתה 419 מיליון אירו.
בעת בה נחנך היה זה הגשר מעוגן הכבלים הארוך בעולם, כמו גם הגשר מעוגן הכבלים בו המרחק בין עמודי התמיכה הוא הגדול ביותר.
בשנת 1999 נחנך גשר טאטרה ביפן שהמרחק בין עמודיו הוא 890 מטר.
בשנת 2004 איבד הגשר גם את השיא לאורך כולל של גשר מעוגן כבלים, כאשר נחנך גשר ריו–אנטיריו ביוון שאורכו הכולל 2,890 מטר.
רוחב הגשר, 23.6 מטר, מחולק לארבעה מסלולי תנועה, שעליהם עובר הכביש המהיר A-29 המחבר בין לה הבר וסן-קנטן, וכן לשני מסלולים להולכי רגל.
העמודים, היצוקים מבטון, הם בצורת האות Y הפוכה.
בבניית הגשר נעשה שימוש ביותר מ-19,000 טון פלדה, וב-184 כבלים.
פון נוימן פוקר הוא גרסה מופשטת של משחק הפוקר שהוצגה לראשונה על ידי ג'ון פון נוימן בספרו Theory of Games and Economic Behavior שיצא בשנת 1944. המשחק הוא "משחק שני שחקנים סכום אפס".
במשחק זה, כל שחקן מקבל באופן אקראי קלף אחד שנלקח מהתפלגות אחידה על הקטע [0,1] באופן בלתי תלוי אחד בשני.
כל שחקן יודע את ערכו של הקלף שלו אך לא את ערכו של הקלף של השחקן השני.
לפני קבלת הקלפים כל שחקן מהמר על סכום של (P/2 (ex ante כך שישנו סכום התחלתי של P בקופה.
לאחר שקיבל את הקלף שלו שחקן 1 מחליט אם להמר (bet) על סכום נוסף a או לקרוא (check).
אם שחקן 1 קורא אז משווים את הקלפים והשחקן עם הקלף הגבוה יותר מקבל את הכסף שנמצא בקופה.
שחקן 1 מהמר, אז בפני שחקן 2 עומדות שתי אפשרויות:
להשוות את ההימור (call) ולהוסיף סכום a של כסף
אם שחקן 2 יוצא אז שחקן 1 לוקח את הקופה.
אם שחקן 2 משווה אז עורכים השוואה בין הקלפים והשחקן בעל הקלף הגבוה יותר מקבל את הכסף שנמצא בקופה.
(על מנת לפשט את הניתוח, נניח ש: P =a=1)
תוחלת הרווח של שחקן 1 אם הוא קורא ללא תלות בקלף שבידו היא 0 (שהוא גם הערך המינמקס של המשחק).
ערך המינמקס של שחקן 1 אינו גבוה מ-P/2 (כלומר, מ-1/2) משום ששחקן 2 יכול לצאת ואז שחקן 1 ירוויח רק את ההימור ההתחלתי P/2 של שחקן 2.
שחקן 1 יקרא אם הקלף שלו קטן מ-1/2 ויהמר אם הקלף שלו גדול מ-1/2.
שחקן 2 יוצא אם הקלף שלו קטן מ-2/3 וישווה אם הקלף שלו גדול מ-2/3.
תוחלת הרווח של שחקן 1 היא:
מכאן שהאסטרטגיה המצוינת לשחקן 1 אינה אסטרטגיה אופטימלית עבורו, שכן היא אינה מבטיחה לו את ערך המינמקס, שהוא גדול או שווה ל-0.
ננסה למצוא שיווי משקל במשחק באמצעות עקרון האדישות.
כלומר, נמצא שיווי משקל שבו הרווח של שחקן 1 זהה כאשר הוא מהמר וכאשר הוא קורא והרווח של שחקן 2 זהה כאשר הוא משווה וכאשר הוא יוצא:
עבור שחקן 1 צריך להתקיים:
באופן דומה, עבור שחקן 2 צריך להתקיים:
במילים אחרות, שחקן 1 מהמר כאשר הקלף שלו קטן מ- או גדול מ- הוא קורא אחרת, ושחקן 2 יוצא כאשר הקלף שלו קטן מ- ומשווה אחרת.
זוג אסטרטגיות זה הוא שווי משקל.
תוחלת התשלום של שחקן 1 היא ולכן זהו גם ערך המשחק.
זאת אומרת, פון נוימן מצא זוג אסטרטגיות שיווי משקל: האסטרטגיה של שחקן 2 היא התשובה הטובה ביותר
כנגד האסטרטגיה של שחקן 1, והאסטרטגיה של שחקן 1 היא התשובה הטובה ביותר כנגד האסטרטגיה של שחקן 2.
פון נויומן מסיק שעל מנת לצאת עם רווח מקסימלי, על השחקן לרמות (bluff) כאשר היד שלו גרועה במיוחד.
"פּוֹנָאר" (במקור ביידיש: "שטילער", שקט; מוכר במילותיו הראשונות: "שטילער, שטילער", "שקט, שקט") הוא שיר שנכתב בגטו וילנה באביב 1943. את השיר ביידיש חיבר שמֶרקֶה קצ'רגינסקי בעקבות בית בפולנית שכתב הרופא נח (לאון) וולקוביסקי, ללחן שחובר על ידי בנו בן ה-12, אלכסנדר (אַלֶק) וולקוביסקי (לימים אלכסנדר תמיר).
השיר, הפותח במילים "שטילער, שטילער, לאָמיר שװײַגן, קבֿרים װאַקסן דאָ" ("שקט, שקט, בני נחרישה, כאן צומחים קברים"), הוא שיר ערש לילד שאביו נרצח בפונאר.
השיר ראה אור בתרגום עברי מאת אברהם שלונסקי כבר ב-1945, חודשים מספר לאחר תום המלחמה.
השיר היה נפוץ בין היהודים בתקופת השואה, וכיום הוא מושר תדיר ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
במסגרת תחרות יצירה מוזיקלית לעידוד חיי התרבות בגטו וילנה שערך באביב 1943 ארגון המוזיקאים בגטו, הגיש אלכסנדר (אַלֶק) וולקוביסקי (לימים אלכסנדר תמיר), אז נער בן 12, יצירה לפסנתר בשם "פיאנו", שלחנה כשל שיר ערש.
אף שבין המתחרים היו מוזיקאים מקצועיים (בהם וולף בקר, המנצח וולף דורמאשקין והמלחין מיכאל וקֶסלֶר), זכה וולקוביסקי בפרס הרביעי בתחרות.
לאחר התחרות חיבר אביו, הרופא ד"ר נח (לאון) וולקוביסקי, בית אחד עבור היצירה, בפולנית, בשם "Cicho, cicho" ("צ'יחוֹ, צ'יחוֹ" – "שקט, שקט").
פעיל התרבות והמשורר שמֶרקֶה קצ'רגינסקי תרגם את המילים ליידיש, והוסיף שני בתים משלו.
השיר הושר לראשונה בגטו על ידי הפרטיזנית קיילה קריצ'בסקי בערב שבו הרצה קצ'רגינסקי על "וילנה בספרות היהודית".
לאחר מכן הוא הושר בקביעות על ידי הזמר אקסלרוד ומקהלת גטו וילנה, בניצוחו ובעיבודו של אברהם סְלֶפּ.
כבר בגטו הוא תורגם לרוסית על ידי ר' גלין.
ביידיש מוכר במיוחד ביצועו של סידור בלארסקי, ובישראל ביצועה של חוה אלברשטיין.
בתרגום העברי נפוץ בעיקר ביצועה של צילה דגן.
מילותיו של השיר חתמו את נאום התביעה של גדעון האוזנר במשפט אייכמן.
פּוּן לים או לים פון (8 במרץ 1918 - 4 בינואר 1991, סינית: 潘 濂, פין-יין: פאן ליאן, Pān Lián) היה מלח סיני, ששרד לבדו במשך 133 ימים באוקיינוס האטלנטי, בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לים היה מלח זוטר דרג באונייה בנלמונד של חברת בן ליין , אוניית משא של צי הסוחר הבריטי.
ב-23 בנובמבר 1942 הוטבעה אוניתו על ידי הצוללת הגרמנית U-172
לאחר מספר שעות במים הוא מצא רפסודה קטנה מעץ, בגודל של כשניים וחצי מטרים רבועים, ובה נמצאו מי שתייה ומזון.
כאשר המים והמזון אזלו, הוא החל ללכוד שחפים ואגר מי גשם.
ב-5 באפריל 1943 הוא נמצא על ידי שלושה דייגים ברזילאים עם הגיעו לחופי ברזיל.
לאחר החלמתו שב לאנגליה, וקיבל את עיטור האימפריה הבריטית מידי המלך ג'ורג' השישי.
לים נולד בהאינאן, סין ב-8 במרץ 1918. בשנת 1942, בעת מלחמת העולם השנייה, שימש כמלח מדרגה שנייה על ספינת צי הסוחר הבריטית החמושה "בנלמונד".
הספינה עשתה את דרכה מקייפטאון לפרמריבו שבסורינאם והייתה עתידה להגיע לניו יורק.
הספינה הייתה חמושה אך היא נעה במהירות איטית ולבדה ללא ליווי.
ב-23 בנובמבר, צוללת U-172 גרמנית שיגרה לעבר הספינה שני טילי טורפדו ופגעה בה צפון-מזרחית לברזיל, כ-1,200 קילומטרים מזרחית לאמזונאס.
עם שקיעת הספינה, לים השיג חגורת הצלה וקפץ למים לפני שדודי הספינה התפוצצו.
הספינה "בן-למונד" טבעה בתוך כשתי דקות, מה שאפשר לשישה ניצולים בלבד, וביניהם פון לים, לקפוץ למי הים.
לאחר כשעתיים במים, פון לים נתקל בסירת הצלה ריבועית מעץ בגודל של כ-2.5 על 2.5 מטרים.
בסירה זו היו מעט ביסקוויטים, דלי של 40 ליטרים מים, מעט שוקולד, שק ובו גושי סוכר, נורים, איתותי עשן ופנס.
לים נהיה לניצול היחידי מן הספינה שהוטבעה.
53 מתוך 54 מלחים מצאו את מותם, ביניהם רב החובל ג'ון מאוול, יחד עם 44 אנשי צוות ו-8 מפעילי עמדת ירי.
לים שרד את שהותו הארוכה בים הודות למים ולמזון שנמצאו בסירת ההצלה, וכאשר מלאי זה אזל הוא החל לאגור מי גשמים ולדוג.
הוא לא היה יכול לשחות היטב ולכן היה קשור רוב הזמן באמצעות חבל מסירת ההצלה אל מותנו, למקרה שגל גדול יגרום לנפילתו ממנה.
את הפנס שהיה בסירה פירק והשתמש בחוטים המוליכים שבו כדי ליצור קרס דיג ומחבלים יצר חכת דיג.
הוא אף הוציא מסמר מאחד מקרשי הסירה והשתמש בו בתור קרס דיג לדגים גדולים.
כאשר דג היה נלכד בחכתו הוא היה פורס אותו באמצעות סכין ומניח אותו מעל סדין שכיסה את סירת ההצלה.
פעם אחת הוא נקלע לסופה חזקה ומלאי הדגים ומי השתייה שלו הוטחו בעוצמה מן הסירה.
פון, בכוחותיו האחרונים, הצליח לתפוס במו ידיו ציפור ושתה את דמה.
בהזדמנות אחרת פון דג לסירתו הקטנה כריש קטן.
כאשר הוא הבחין בסנפירו של הכריש הוא האריך וחיזק את חכת הדיג שברשותו, וכן פיזר על ידיו אבקה כדי שיוכל לאחוז בחכה בחוזק רב יותר.
הדלי שהיה בסירה שימש לו בתור נשק, באמצעותו הוא הלם בכריש עד שהרגו.
צמאון רב אחז בו ולכן הוא החליט לפרוס את הכריש ולשתות את הדם שבכבד שלו.
את סנפירי הכריש הוא חתך ויבש בשמש.
לאורך מסעו הארוך והמסוכן בלב ים, כלי שיט שונים עברו לידו.
הראשונה לעבור על פניו הייתה אוניית משא שאנשי הצוות שלה הבחינו בו אך סירבו לעצור ולסייע לו על אף קריאותיו לעזרה באנגלית.
פון טען שאנשי האונייה לא חילצו אותו בגלל מראהו האסייתי, כלומר לדעתו הם ראו בו מלח יפני ולא היו מוכנים לסייע לאויב בעת מלחמה.
סיבה אחרת לחוסר הסיוע יכולה הייתה להיות מנהג של הגרמנים בזמן המלחמה, הם נהגו לשלוח ללב ים מלח אחד או שניים בסירת הצלה.
כאשר ספינות או אוניות אחרות היו מבחינות ב"ניצולים" הן היו עוצרות ואז הגרמנים היו מטביעים אותן בקלות.
צוות סיור אווירי של הצי האמריקאי חג מעליו, הבחין בו ואף הטיל לעברו מצופים.
לחוסר מזלו של פון סערה גדולה הכתה בים באותו רגע ולא היה ניתן לחלצו.
אפילו צוללת גרמנית הבחינה בו פעם אחת בזמן שערכה אימוני ירי לעבר שחפים.
בתחילה, היה סופר את הימים שעברו מאז שעלה לסירת ההצלה, אך בהמשך כאשר החל לאבד תקווה ספר ירחים מלאים.
ב-5 באפריל 1943, לאחר מסע תלאות של 133 ימים בסירת הצלה קטנה, פון לים התקרב ליבשה.
מספר ימים קודם לכן הוא הבין שהוא מתקרב לחוף מפני שצבע המים סביבו השתנה, הצבע הפסיק להיות כחול כהה כצבע האוקיינוס.
שלושה דייגים ברזילאים מצאו אותו והביאו אותו לבלם כעבור שלושה ימים.
במהלך ייסוריו, פון השיל ממשקלו כ-9 קילוגרמים, אך הוא היה מסוגל ללכת מיד עם חילוצו מן הסירה.
במשך ארבעה שבועות היה מאושפז בבית חולים בברזיל עד שהקונסוליה הבריטית החליטה להחזיר אותו לבריטניה דרך מיאמי וניו יורק.
כאשר נודע לו כי איש טרם שרד זמן כה רב על סירה הצלה לפניו פון השיב: "אני מקווה שאיש לעולם לא יצטרך לשבור את השיא הזה".
בפועל, היו ניצולים שנאלצו לשהות בלב ים למשך תקופה יותר.
שלושה מלחים מקסיקנים שהו בלב ים במשך 10 חודשים על גבי סירת דיג ללא מנוע.
חוזה סלבדור אלברנגה, דייג מאל סלוודור, נסחף בסירה קטנה במשך יותר משנה שלמה, 439 ימים, ממקסיקו לאיי מרשל.
נכון לשנת 2019, שיאו של פון לים בשהייה על סירת הצלה כאדם יחיד טרם נשבר.
ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת, העניק לפון את מדליית האימפריה הבריטית, והצי המלכותי הבריטי כלל את שמו במדריכי ההישרדות שלהם.
לאחר המלחמה, פון החליט להגר לארצות הברית, אך המכסה למהגרים סינים כבר התמלאה עד תום.
אולם, בעקבות סיפור ההישרדות יוצא הדופן שלו וכן התערבות של סנטור אמריקאי הוא קיבל אישור מיוחד להגר ולבסוף אף זכה לאזרחות אמריקאית.
אלפרד בסטר סיפר שאחד מספריו בו הדמות שטה בחלל ללא שליטה מתבסס על סיפורו של פון.
פון לים מת ב-4 בינואר 1991 בברוקלין.
פון (בהונגרית: Fony) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אוכלוסיית פון קטנה משמעותית מ-431 תושבים בשנת 2001 עד 298 תושבים בשנת 2018 (ירידה של 133 תושבים).
בפון חיה קהילה יהודית ובמקום היה בית כנסת.
פונבאשי (ביפנית: 船橋市) היא עיר במחוז צ'יבה שביפן.
שטח העיר הוא 85 קילומטרים רבועים, והצפיפות היא כ־7,500 נפש לקמ"ר.
העיר שוכנת בגובה של 20 עד 30 מטר מעל פני הים, והיא שטוחה יחסית.
את פונבאשי חוצה נהר הטונה, ומרבית מחופיה תועשו ואוחזרו.
רוחב העיר ממזרח למערב הוא 13.86 קילומטרים ואורכה מצפון לדרום הוא 14.95 קילומטרים.
לפי מפקדי האוכלוסין היפניים אוכלוסיית פונבאשי גדלה במהירות במהלך המאה האחרונה:
פונבאשי היא מרכז מסחרי אזורי, אך היא מהווה גם עיר שינה עבור טוקיו וצ'יבה הסמוכות.
כ-34.5% מאוכלוסיית העובדים נוסעים לטוקיו, לפי מפקד האוכלוסין של 2015. נסיעות רבות אלו מתאפשרות הודות לתשתיות הרכבת הרבות שפועלות בעיר.
פון ראיין אקספרס הוא סרט מלחמה והרפתקאות אמריקאי משנת 1965 בבימויו של מייקל רובסון, עם פרנק סינטרה וטרוור הווארד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס בחלקו על הרומן "פון ראיין אקספרס" (1964) של דייוויד וסטהיימר שהיה עצמו שבוי מלחמה בסטלאג לופט III אך עלילת הספר והסרט היא פיקטיבית.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעריכת הקול הטובה ביותר.
הצילומים נערכו באלפים האיטלקיים באזור קורטינה ד'אמפצו בצפון איטליה והעלילה היא על בריחה נועזת של מאות שבויי מלחמה ממחנה שבויים באמצעות רכבת לשווייץ.
הסרט מסתיים בקרב כבד בין הבורחים וחיילים גרמנים הרודפים אחריהם.
אחת הסצנות הידועות של פרנק סינטרה היא כשהוא בורח במהירות כדי לעלות לרכבת וכדורי הגרמנים משיגים אותו מרחק קצר לפני הגבול עם שווייץ.
זה אחד הסרטים הרווחיים ביותר של סינטרה.
אוגוסט 1943, מטוס לוקהיד P-38 לייטנינג של חילות האוויר של צבא ארצות הברית מוטס על ידי קולונל ג'וזף ראיין (פרנק סינטרה), מופל באיטליה.
הוא נשבה על ידי חיילים איטלקיים שמסתירים אותו מהגרמנים ומסיעים אותו למחנה שבויים איטלקי.
מפקד המחנה הוא מייג'ור בטליה (אדולפו צ'לי) וסגנו הוא קפיטן אוריאני (סרג'יו פנטוני).
מפקד השבויים הוא הקצין הבריטי מייגור פינצ'מן (טרוור הווארד).
השבויים מארגנים שביתת מחאה לאחר שהמפקדם הקודם מת בתא עונשין שנקרא "תא זיעה".
ראיין מתקבל בחשדנות אך נוטל את הפיקוד בתוקף דרגתו הגבוהה ומסיים את השביתה.
פינצ'מן עוין את ראיין בעיקר לאחר שראיין מגלה מחסן עם ציוד, מזון ותרופות אנטי מלריות למקרה של בריחה.
הוא מוסר את המחסן לאיטלקים במחשבה שכוחות הברית מתקרבים למקום ואין טעם בבריחה.
פינצ'מן לועג לו ומכנה אותו פון ראיין.
ראיין פוקד על השבויים להתפשט ולשרוף את בגדיהם המלוכלכים ושורצי הכינים ובטליה מסכים לתת להם בגדים נקיים לאחר שהוא פוקד להכניס את ראיין ל"תא זיעה".
לאחר שהאיטלקים עוזבים עורך פינצ'מן משפט לבטליה במטרה לגזור עליו מוות אך ראיין פוקד לשחרר אותו לתא זיעה.
האמריקאים נוחתים בסלרנו והאיטלקים בורחים.
ראיין מארגן את כל 400 השבויים והם הולכים בכיוון לאמריקאים ביחד עם קפיטן אוריאני.
הגרמנים נכנסים למחנה, מוצאים את בטליה והוא מוליך אותם לשבויים.
הגרמנים מקיפים אותם ומעלים אותם על רכבת משא צפונה לכיוון אינסברוק.
על כל הקרונות נמצאים חיילים גרמנים חמושים.
ראיין מארגן השתלטות על הרכבת על ידי שבירת רצפת הקרון, עלייה למעלה, קטילת השומרים ולבישת בגדיהם.
הם אוסרים את מפקד הרכב פון קלמנט (וולפגנג פרייס) ואת פילגשו גבריאלה (רפאלה קרה).
הם מצליחים לעבור את כל נקודות הבקרה הגרמניות בעזרת הכומר קוסטנזו (אדוארד מאלהר) שמדבר גרמנית שוטפת ומתחזה לקצין המפקד של הרכבת.
ראיין כמעט נתפס כשאיש גסטפו מזהה את שעונו כשעון אמריקאי אך קנסטנזו משכנע אותו בגרמנית שזה של טייס אמריקאי שהופל וראיין מסכים לתת לו את השעון תמורת כמה קופסאות סיגריות.
פון קלמנט ופילגשו מנסים לברוח, וראיין נאלץ להרוג אותם.
בהמשך הם מזייפים מכתב המורה להם לעבור למסילה בכיוון שווייץ כי ברכבת יש מטען המיועד להרמן גרינג.
בדרך הם מופצצים על ידי מטוסי אוורו לנקסטר בריטיים וחלק מהקרונות עולים באש.
לבסוף מבינים הגרמנים כי זאת רכבת שבויים בדרכה לשווייץ.
שלושה מטוסי מסרשמיט מפציצים אותם והשבויים מצליחים להפיל אחד מהם.
לבסוף יוצא ראיין בראש קבוצה על מנת לעצור את הגרמנים שבראשם קולונל גורץ (ג'ון ון דרילן).
מתחולל קרב קשה בתוך מנהרה שבו הם מצליחים לחסל גרמנים רבים הם רצים לרכבת שמתחילה לנסוע אך ראיין נפגע ונהרג לפני שהוא מצליח לעלות על הרכבת (בספר הוא מצליח לעלות על הרכבת ולהגיע לשווייץ).
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפרנק סינטרהקולונל ג'וזף ראייןטייס אמריקאי שבויטרוור הווארדמייג'ור פינצ'מןקצין בריטי שבוירפאלה קרהגבריאלהפילגש של קצין גרמניסרג'יו פנטוניקפיטן אוריאניקצין איטלקיאדולפו צ'לימייגור בטליהמפקד מחנה שבוייםוולפגנג פרייסמייג'ור פון קלמנטמפקד רכבת השבוייםאדוארד מאלהרקפטיין קוסטנזוכומרבראד דקסטרסרג'נט בוסטיקשבויג'ון לייטוןלוטננט אורדשבויג'ון ון דרילןקולונל גורץויטו סקוטיפפינונהג הקטר
"פון דר טאן" הייתה סיירת המערכה הראשונה של הצי הקיסרי הגרמני ואוניית המלחמה הראשונה שלו אשר הונעה על ידי טורבינות קיטור.
בזמן בנייתה הייתה היא אוניית המלחמה המהירה ביותר מסוג דרדנוט, שהגיעה למהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש) ויותר.
היא תוכננה כמענה לסיירות המערכה הבריטיות מסדרת "אינווינסיבל".
תותחיה היו קלים יותר משל יריבותיה הבריטיות – 28 ס"מ (11 אינץ') לעומת 30.5 ס"מ (12 אינץ') סימן X – אך היא הייתה מהירה מהן ובעלת שריון יעיל לאין ערוך יותר.
"פון דר טאן" סללה את הדרך לבניית סיירות מערכה בעלות שריון כבד יותר משל מקבילותיהן הבריטיות גם במחיר של תותחים קטנים יותר.
במלחמת העולם הראשונה השתתפה "פון דר טאן" בכמה קרבות בין ציים ובמספר הפגזות של חופי אנגליה.
היא נטלה חלק בקרב יוטלנד, בו השמידה את סיירת המערכה הבריטית "אינדפטיגבל" כבר בתחילת הלחימה.
במהלך הקרב נפגעה "פון דר טאן" מספר פעמים מאש כבדה ותותחיה הראשיים ניזוקו ויצאו מפעולה.
הנזקים תוקנו במהירות והאונייה חזרה לשירות מבצעי לאחר חודשיים.
בסיום המלחמה, בנובמבר 1918, הועברה "פון דר טאן" למשמורת בסקפה פלו יחד עם רוב אוניות צי הים הפתוח עד להחלטת בעלות הברית על גורלן.
ב-21 ביוני 1919 הטביעו הצוותים הגרמניים את אוניותיהם כדי למנוע מבעלות הברית להשתמש בהן לצרכיהן.
הסיירת הגרמנית הגדולה שקדמה ל"פון דר טאן" ותוכננה ב-1906, "בליכר", הייתה גרסה גדולה יותר של הסיירות המשוריינות שקדמו לה והיא הייתה חמושה ב-12 תותחי 21 ס"מ.
באותה שנה החלו הבריטים לבנות סיירות מערכה מדגם "אינווינסיבל", שחומשו בשמונה תותחים ראשיים של 12 אינץ' (39.5 ס"מ).
מכאן נולד הצורך בסיירת שתוכל להתמודד עם יריבותיה הבריטיות.
עבודת התכנון של האונייה החדשה, שכונתה "סיירת F", החלה באוגוסט 1906. הדרישות העיקריות שהוצגו למתכננים היו שמונה תותחים ראשיים בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ'), שמונה תותחים משניים בקוטר 15 ס"מ (5.9 אינץ') ומהירות מינימלית של 23 קשרים (43 קמ"ש).
ראשי הצי נחלקו בשאלה איזה תפקיד צריכה למלא האונייה החדשה; שר הצי הגרמני, אדמירל אלפרד פון טירפיץ, חשב שהיא צריכה לדמות לסיירות הבריטיות מדגם "אינווינסיבל" אך עם תותחים כבדים יותר, שריון קל יותר ומהירות גבוהה יותר, כדי שתסייר לפני הצי ותוכל להשמיד את סיירות האויב.
הוא לא חשב שהאונייה צריכה להיות חלק ממערך הקרב הראשי.
הקייזר וילהלם השני ורוב ראשי משרד הצי המלחמתי היו בעד שילוב האונייה במערך הקרב הסדור לאחר המגע הראשון עם האויב, מה שהצריך שריון כבד בהרבה.
ההתעקשות על היכולת להשתתף בקרב סדור נבעה מנחיתותו המספרית של צי הים הפתוח הגרמני בהשוואה לצי המלכותי הבריטי.
ההצעות הראשונות כללו סוללה ראשית של תותחי 30.5 – 34.3 ס"מ (12.0 – 13.5 אינץ'), אך בשל אילוצים כספיים נאלצו להסתפק בתותחי 28 ס"מ בצריחים דו-קניים שפותחו עבור שתי אוניות המערכה מסדרת "נסאו".
בישיבה שנערכה בספטמבר 1906 יושבו רוב חילוקי הדעות באשר למאפייני המבנה והחימוש של האונייה.
פון אייקשטדט, הארכיטקט הימי הראשי של הצי, טען כי מאחר שמבדקי לוחות השריון לסיירת המערכה החדשה עדיין לא הסתיימו, יש לדחות את הבנייה כדי שניתן יהיה לערוך את השינויים הנחוצים בהתאם לתוצאותיהם.
הוא הוסיף ואמר כי תותחים בקוטר 21 ס"מ או 24 ס"מ (9.4 אינץ') יספיקו כדי לחדור את השריון של סיירות המערכה הבריטיות החדשות.
אדמירל אוגוסט פון הרינגן, ממחלקת הצי הכללי, טען שלאונייה נחוצים תותחי 28 ס"מ כדי שתוכל להתמודד עם אוניות מערכה.
אדמירל אדוארד פון קאפלה, סגן שר הצי, מסר לנוכחים כי מבדקי השריון שמתחת למים אמורים להתבצע בנובמבר; ולאחר שיתקבלו תוצאותיהם ייתכן שיהיה צורך להקטין את קוטר התותחים הראשיים, כדי לפצות על תוספת משקל של השינויים שיידרשו בשריון.
טירפיץ דחה את הרעיון להקטין את קוטר התותחים, גם במחיר הגדלת התפוסה המוסכמת של 19,000 טון.
בסוף ספטמבר הוצגו לקייזר שלושה סידורים עקרוניים של תותחי האונייה: "1a", עם שני צריחים דו-קניים וארבעה צריחים בודדים; "2a", עם ארבעה צריחים דו-קניים; ו-"5a", עם שלושה צריחים דו-קניים ושני צריחים חד-קניים.
בכל שלושת הסידורים הוצבו התותחים המשניים בבתי תותחים.
הקייזר אישר את תוכנית "2a", צוות התכנון המשיך בעבודתו והכין תוכנית מעודכנת "2b".
בתוכנית זו סודרו צריחי התותחים הצדיים (בדפנות) בקו אלכסוני, כדי שניתן יהיה לירות מטח דופן מכל השמונה בבת אחת; הצעה זו לא יושמה בסופו של דבר בשל המאמצים העצומים על גוף האונייה.
כמו כן הוחלט לשנות את מערכת ההנעה ולעבור ממנועי קיטור תלת דרגתיים לטורבינות קיטור וכך להגדיל את מהירות האונייה ל-24 קשרים (44 קמ"ש).
התוכנית המעודכנת נקראה "2a 1"; לאחר שינויים נוספים במערכת השריון ובהספק הטורבינות נוסחה הגרסה הסופית, "2c 1".
העליות המשמעותיות במחיר גרמו לבעיות גדולות עבור הצי הגרמני, שכן חוקי הצי ששלטו בתוכנית הבנייה הניחו שהמחירים יישארו יציבים למדי לאורך זמן.
אורכה של האונייה בקו המים היה 171.5 מ' ואורכה הכללי 171.7 מ'.
רוחבה 26.6 מ' ורוחבה המרבי הכולל את הרשתות נגד טורפדו 27.2 מ'.
גוף האונייה נבנה עם צלעות אורכיות ורוחביות מפלדה, והיא חולקה לחמישה עשר מדורים, עם תחתית כפולה שהשתרעה לאורך 75 אחוזים מהגוף.
כישורי השיט של האונייה היו טובים, אך הייתה לה נטייה קלה לעלות לרוח.
היגוי האונייה בנסיעה לאחור היה קשה.
בסיבוב עם כל ההגה ימינה או שמאלה פחתה מהירותה ב-60 אחוזים והיא נטתה על צדה עד שמונה מעלות.
במהלך הבנייה הותקנו בה מכלים צדיים מסוג פראם (Frahm) להקטנת הטלטולים, אך הם התגלו כלא יעילים כי הפחיתו את הטלטולים ב-33%.
לימים נוספו לאונייה סנפירי ייצוב, והמכלים הצדיים הקודמים הוסבו למגורות פחם ובהם תוספת של 200 טון למלאי הפחם הקיים.
מגורי הקצינים הותקנו בקדמת האונייה (forecastle), במקום בירכתיים במקובל, אך הסידור התגלה כבלתי מתאים ולא חזרו עליו באוניות מסדרות מאוחרות יותר.
על פי התכנון אמורה הייתה "פון דר טאן" להיות בעלת תורן מִסְבָּךְ, אבל בסופו של דבר הותקנו בה תורני מוט סטנדרטיים.
ב-1914 הורכבו לתרנים דוכניות תצפית כדי לראות את מקום נפילת פגזי התותחים.
ב-1915 נערכו באונייה ניסויים להפעלת אווירון ימי, ועל הסיפון האחורי הותקן מנוף להרמת האווירון אל האונייה.
"פון דר טאן" הייתה מצוידת בתחילה ברשתות נגד טורפדו, אך הן הוסרו לקראת סוף 1916.
"פון דר טאן" הייתה אוניית המלחמה הגרמנית הגדולה הראשונה שהונעה על ידי טורבינות קיטור.
מערכת ההנעה כללה ארבע טורבינות קיטור שכל אחת הניעה מדחף יחיד: שתי טורבינות לחץ גבוה סובבו את המדחפים החיצוניים ושתי טורבינות לחץ נמוך סובבו את המדחפים הפנימיים.
המדחפים היו בעלי שלושה להבים וקוטר 3.6 מטר (12 רגל).
הקיטור לטורבינות סופק על ידי שמונה-עשר דודי צינורות מים מוסקים בפחם שסודרו בחמישה חדרי דודים.
ארובות הדודים הותקנו אחת מאחורי התורן הקדמי והשנייה באמצע האונייה.
המנועים פיתחו יחד הספק אפקטיבי (shaft horse power) של 42,000 כוחות סוס והעניקו לאונייה הירות מרבית של 24 קשרים (44 קמ"ש).
בהפלגות המבחן נמדד הספק של 79,007 כוחות סוס ומהירות של 27.4 קשרים (50.7 קמ"ש).
באחת מהפלגותיה, מטנריפה לגרמניה, שטה האונייה במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש) והגיעה למהירות מרבית של 28 קשרים (52 קמ"ש).
בעת השקתה הייתה "פון דר טאן" אוניית המלחמה מסוג "דרדנוט" המהירה ביותר בעולם.
קיבולת הפחם הסטנדרטית שלה הייתה 1,000 טון והמרבית – 2,600 טון.
מערכת החשמל של "פון דר טאן" כללה שישה טורבו-גנרטורים בהספק כולל של 1,200 קילוואט ובמתח של 225 וולט.
כמו אוניות ראשיות גרמניות רבות, גם "פון דר טאן" נאלצה להתמודד עם האיכות הירודה של הפחם שסופק לה.
לאחר הפשיטה על סקרבורו דיווח קפטן מקס פון האן, מפקד האונייה, כי "ענני העשן הסמיך הנוצרים בשל האיכות הירודה של הפחם מסגירים את מקומנו לאויב".
במהלך קרב יוטלנד לא הצליחה האונייה להמשיך ולהפעיל את כל דודיה אחרי השעה 16:00 בגלל האיכות הירודה של הפחם.
אוניות גרמניות רבות אחרות, ובהן "דרפלינגר" ו"זיידליץ", נתקלו גם הן באותם קשיים במהלך הקרב.
לאחר 1916 שיפרו את השריפה בדודים על ידי התזת מזוט על הפחם, מה שהגדיל את קצב הבעירה .
"פון דר טאן" נשאה שמונה תותחי SK L/45 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ'), המורכבים בארבעה צריחים דו-קניים: אחד קדמי, אחד אחורי ושני צריחי כנפיים מדורגים.
התותחים הוצבו בצריחים מסתובבים מדגם Drh.L C/1907, אשר הונעו בחשמל, בעוד התותחים עצמם הונעו הידראולית כדי לשנות את זווית ההגבהה.
ניתן היה להגביה את התותחים עד ל-20 מעלות, מה שאפשר טווח מקסימלי של 18,900 מטר (20,700 יארד).
התותחים העיקריים ירו פגזים חודרי שריון במשקל 302 ק"ג (670 פאונד) במהירות לוע של 875 מטר לשנייה; המטענים ההודפים העיקריים היו מאוחסנים בתרמיל פליז.
בסך הכל אוחסנו 660 פגזים בארבעה חדרי פגזים, שכל אחד מהם הכיל 165 פגזים.
צריחי הכנפיים היו מנוגדים בצורה כזו שכל שמונת התותחים היו מסוגלים לירות מטח דופן בקשת רחבה מאוד.
בניגוד לאוניות המקבילות שלה הבריטיות, "פון דר טאן" נשאה גם סוללה משנית כבדה, המורכבת מעשרה תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45, בבתי תותחים במקבעים על ציר MPL C/06, כל אחד עם 150 פגזים נפיצים וחודרי שריון.
היא הייתה חמושה גם ב-16 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45, להגנה מפני ספינות טורפדו ומשחתות.
אלו גם הוצבו במקבעים על ציר, של ה-MPL C/01 מודל 06, עם סך של 3,200 פגזים עבור תותחים אלו.
התותחים האלו ירו פגזים במשקל 9 ק"ג (20 פאונד) בשיעור הגבוה של 15 מטחים לדקה, עד לטווח של 10,694 מטר (11,695 יארד), שהיה די ארוך עבור נשק בקליבר קטן יותר.
בסוף 1916, בעקבות עבודות תיקון לאחר הנזק שנגרם במהלך קרב יוטלנד, הוסרו מ"פון דר טאן" תותחי ה-8.8 ס"מ (3.5 אינץ') ואשנבי התותחים רותכו ונאטמו.
שני תותחי 8.8 ס"מ הותקנו על המבנה האחורי.
כמקובל באוניות הראשיות של אותה תקופה, "פון דר טאן" הייתה מצוידת בארבעה צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'), עם סך של אחד עשר טורפדות.
אלה היו ממוקמים בחרטום, בירכתיים ושניים בצידי האונייה.
מאחר ש"פון דר טאן", תוכננה להילחם במערך הקרב, השריון שלה היה עבה בהרבה מזה של סיירות המערכה הבריטיות.
"פון דר טאן" שקלה מעל 2,000 טונות יותר מסיירות המערכה מסדרת אינווינסיבל והשתמשה ב-10% יותר ממשקלה לשריון מאשר בסיירות המערכה מולן התמודדה בקרב יוטלנד.
השריון של "פון דר טאן" היה מורכב משריון קרופ מוצק ופלדת ניקל.
עובי השריון האופקי היה 25 מ"מ (0.98 אינץ'), ושריון הסיפון המשופע היה בעובי 50 מ"מ (2 אינץ').
כמו הסיירת המשוריינת בליכר לפניה, היא הייתה מוגנת על ידי מחיצה נגד טורפדו בעובי 25 מ"מ (0.98 אינץ').
המחיצה הייתה מרוחקת מרחק של 4 מטר (13 רגל) מדפנות הגוף החיצוני, והרווח שביניהם שימש לאחסון פחם.
השדרית של "פון דר טאן" הונחה ב-21 במרץ 1908, והאונייה הושקה כמעט שנה לאחר מכן ב-20 במרץ 1909. גנרל לואיטפולד פון דר טאן-רתסמהאוזן, אחיינו של גנרל לודוויג פרייהר פון אונד צו דר טאן-רתסמהאוזן, שעל שמו נקראה האונייה ולאחר מכן מפקד הקורפוס המלכותי הבווארי השלישי, הטביל את האונייה בטקס ההשקה.
במאי 1910, "פון דר טאן" הפליגה ממספנת בלום אונד פוס בהמבורג כדי לקבל את האבזור הסופי שלה במספנה הקיסרית בקיל.
לצי הגרמני היה מחסור כרוני בצוותים באותה תקופה, ולכן נאלצו עובדי המספנה להביא את האונייה לקיל.
ב-1 בספטמבר 1910, האונייה הוכנסה לשירות פעיל בצי הגרמני, עם צוות שהורכב ברובו מגברים מחבל ריינלנד.
המפקד הראשון שלה היה קפיטן צור זי רוברט מישקה.
במהלך הפלגות מבחן היא הגיעה למהירות ממוצעת של 27 קשרים (50 קמ"ש) על פני שיוט של שש שעות, עם מהירות מרבית של 28.124 קשרים (52.086 קמ"ש) כאשר המנועים הופעלו בתפוקה מקסימלית.
"פון דר טאן" נשלחה לאמריקה הדרומית לאחר שסיימה את הפלגות המבחן, ועזבה את גרמניה ב-20 בפברואר 1911. היא עצרה בדרכה באיים הקנריים.
היא ביקרה בריו דה ז'ניירו, ברזיל, והגיעה לשם ב-14 במרץ, שם ביקר נשיא ברזיל, ארמס דה פונסקה על האונייה, לפני שהמשיכה לאיטג'הה ב-23 במרץ.
בתקופה זו שייטה עם הסיירת הקלה הגרמנית ברמן שהייתה באזור.
משם היא המשיכה לבאיה בלנקה, ארגנטינה ב-27 במרץ, שם עלו רבים מאנשי הצוות שלה לחוף כדי לבקר בעיר.
היא נשארה שם עד 8 באפריל, אז עזבה לבאהיה, ברזיל, אליה הגיעה שישה ימים לאחר מכן.
משם, מישקה וצוותו הפליגו לבואנוס איירס אליה הגיעו ב-30 במרץ.
ב-17 באפריל, היא עזבה ויצאה בחזרה לגרמניה, והגיעה חזרה לווילהלמסהאפן ב-6 במאי.
המטרה העיקרית של השייט הייתה להשיג חוזי חימוש ממדינות אמריקה הדרומית על ידי התרשמותם ממה ש"פורסם ברבים כאוניית המלחמה המהירה והחזקה ביותר שצפה אז".
יומיים לאחר ההגעה לנמל, "פון דר טאן" הצטרפה לקבוצת הסיור I.
ביוני, היא יצאה לפליסינגן בהולנד, שם עלו עליה נסיך הכתר וילהלם ואשתו ססילי בדרכם להשתתף בהכתרתו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
הטקסים כללו סקירת צי בספיטהד שנמשכה בין 20 ל-29 ביוני, שם "פון דר טאן" ייצגה את גרמניה.
לאחר מכן נשאה סיירת המערכה את נסיך הכתר והנסיכה חזרה לגרמניה.
היא חזרה לפעילות עם הצי באוגוסט, וב-29 בספטמבר היא הפכה לאוניית הדגל של קבוצת הסיור I, במקום "בליכר" שמילאה תפקיד זה.
היחידה הייתה באותה תקופה בפיקודו של ויצה-אדמירל גוסטב בכמן.
ביולי 1912, בעוד פון דר טאן עברה שיפוץ מנוע, סיירת המערכה החדשה "מולטקה" החליפה את "פון דר טאן" כאוניית דגל.
קפיטן צור זי מקס האן החליף את מישקה כקברניט האונייה בספטמבר.
היא שימשה לזמן קצר כאוניית הדגל של סגן המפקד, קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר, מ-21 עד 26 בספטמבר.
ב-1 באוקטובר, "פון דר טאן" הפכה לאוניית הדגל של האדמירל השלישי של כוחות הסיור, קונטר-אדמירל פליקס פונקה; ב-1 במרץ 1914, פונקה הועבר לפיקוד על שייטת אוניות המערכה השלישית והוא הוחלף על ידי קפיטן צור זי ארתור טפקן, שהועלה עד מהרה לדרגת קונטר-אדמירל ב-22 במרץ.
שש סיירות קלות גרמניות - "קלן", "שטרסבורג", "שטטין", "פראונלוב", "שטרלזונד" ו"אריאדנה" - הגיבו למתקפה והסבו נזק חמור לפושטות הבריטיות.
הגעתה בשעה 13:37 לערך של שייטת סיירות המערכה הבריטיות, בפיקודו של תת אדמירל דייוויד ביטי, העמידה במהירות את האוניות הגרמניות בעמדת נחיתות.
יחד עם שאר סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה, "זיידליץ" הוצבה בנתיבי וילהלמסהאפן בבוקר הקרב.
עד השעה 08:50, היפר ביקש אישור מאדמירל פרידריך פון אינגנול, המפקד הראשי של צי הים הפתוח, לשלוח את אוניותיו כדי להקל על הסיירות הגרמניות הנצורות.
סיירות המערכה "פון דר טאן" ו"מולטקה" היו מוכנות להפלגה עד השעה 12:10, אך השפל מנע מהאוניות לעבור בבטחה מעל שרטון החול בפתח שפך היאדה.
בשעה 14:10, "מולטקה" ו"פון דר טאן" הצליחו לחצות את שפך היאדה; היפר הורה לסיירות הקלות הגרמניות לסגת בחזרה לכיוון אוניותיו, בעוד שהיפר עצמו היה במרחק שעה מאחור על זיידליץ.
בשעה 14:25, שאר הסיירות הקלות – "שטרסבורג", "שטטין", "פראונלוב", "שטרלזונד" ו"אריאדנה" - נפגש עם סיירות המערכה.
זיידליץ הגיעה למקום בשעה 15:10, בעוד "אריאדנה" נכנעה לנזקי הקרב וטבעה.
היפר יצא בזהירות לחפש את שתי הסיירות הקלות החסרות, "מיינץ, ו"קלן", שכבר טבעו.
ב-2 בנובמבר 1914, "זיידליץ", ואחריה "מולטקה", "פון דר טאן" והסיירת המשוריינת "בליכר", יחד עם ארבע סיירות קלות, עזבו את שפך היאדה ויצאו לכיוון החוף האנגלי.
השייטת הגיעה למחרת בבוקר מול גרייט ירמות' והפגיזה את הנמל, בעוד הסיירת הקלה "שטרלזונד" הניחה שדה מוקשים.
הצוללת הבריטית D5 הגיבה להפגזה, אך פגעה באחד המוקשים שהניחה "שטרלזונד" וטבעה.
זמן קצר לאחר מכן, הורה היפר לאוניותיו לחזור למים הגרמניים.
בזמן שהאוניות של היפר חזרו למים הגרמניים, ערפל כבד כיסה את מפרץ הלגולנד, ולכן האוניות קיבלו הוראה לעצור עד שהראות תשתפר כדי שיוכלו לנווט בבטחה בשדות המוקשים ההגנתיים.
הסיירת המשוריינת "יורק" עשתה טעות ניווט שהובילה את האונייה לאחד משדות המוקשים הגרמניים.
"יורק" פגעה בשני מוקשים ושקעה במהירות; ספינת ההגנה החופית האגן הצליחה להציל 127 איש מהצוות.
"פון דר טאן" עיכבה את הפשיטה עצמה במספר ימים, מכיוון שאדמירל אינגנול לא היה מוכן לשלוח את קבוצת הסיור I בכל פחות מכוח מלא, ו"פון דר טאן" עברה תיקונים שגרתיים בתחילת דצמבר.
בשעה 03:20 ב-15 בדצמבר, "זיידליץ", "מולטקה", "פון דר טאן", סיירת המערכה החדשה "דרפלינגר", ו"בליכר", יחד עם הסיירות הקלות "קולברג", "שטרסבורג", "שטרלזונד", "גראודנץ", ושתי שייטות של סירות טורפדו עזבו את שפך היאדה.
האוניות הפליגו צפונה על פני האי הלגולנד, עד שהגיעו למגדלור שונית הורנס, ובשלב זה פנו האוניות מערבה לכיוון סקרבורו.
ב-26 באוגוסט 1914 עלתה על שרטון הסיירת הקלה הגרמנית "מגדבורג" במפרץ פינלנד; שרידי האונייה נתפסו על ידי הצי הרוסי, שמצא ספרי קוד ששימשו את הצי הגרמני, יחד עם מפות ניווט לים הצפוני.
מחשש לסיכוי להתקפת טורפדו לילית, אינגנול הורה לאוניות לסגת.
"זיידליץ", "מולטקה" ו"בליכר" פנו צפונה להפגיז את הרטליפול, בעוד "פון דר טאן" ו"דרפלינגר" פנו דרומה כדי להפגיז את סקרבורו וויטבי.
במהלך הפגזת הרטליפול, "זיידליץ" נפגעה שלוש פעמים ו"בליכר" נפגעה שש פעמים על ידי סוללת החוף.
ל"זיידליץ" נגרם נזק מינימלי בלבד, וללא נפגעים.
אחת מהסיירות בשייטת הסיירות הקלות השנייה הבחינה ב"שטרלזונד" ודיווחה לביטי.
בשעה 12:30 הפנה ביטי את סיירות המערכה שלו לכיוון האוניות הגרמניות.
שייטת הסיירות הקלות השנייה, שעקבה אחר אוניותיו של ביטי, התנתקה כדי לרדוף אחרי הסיירות הגרמניות, אך אות שגוי של סיירות המערכה הבריטיות החזיר אותם לעמדות החיפוי שלהם.
הקפטן של "מולטקה" זעם; הוא הצהיר שאינגנול פנה לאחור "מפני שהוא פחד מאחת עשרה משחתות בריטיות שהיו יכולות להיות מחוסלות...
"פון דר טאן" עברה שיפוץ בזמן קרב שרטון דוגר, ולכן היא פספסה את הפעולה הזו.
היא הוחלפה בסיירת המשוריינת "בליכר", שהוטבעה במהלך הקרב.
מחלקת אנשי צוות מ"פון דר טאן" נשלחה ל"בליכר" וירדה למצולות עם האונייה.
בשנת 1915 האונייה השתתפה בפעולות בים הצפוני והבלטי.
ב-10 באוגוסט 1915 הפגיזה "פון דר טאן" את מבצר האי באוטו, במזרח הבלטי, במהלכו השתתפה בדו-קרב ארטילרי עם הסיירת המשוריינת הרוסית "אדמירל מקרוב".
"פון דר טאן" גם לחמה בסיירת המשוריינת הרוסית "באיאן" ובחמש משחתות, שבמהלכן נפגעה "פון דר טאן" מפגז דרך הארובה, שלא גרם לנפגעים.
ב-3–4 בפברואר 1916, "פון דר טאן" השתתפה בגיחת הצי כדי לקבל את פניה של פושטת המסחר "מווה".
באותו חודש החליף קפיטן צור זי הנס צנקר את האן כמפקדה של "פון דר טאן".
האונייה נכחה גם במהלך גיחות הצי של 5–7 במרץ, 17 באפריל, 21–22 באפריל ו-5 במאי.
בתאריכים 24–25 באפריל 1916 ערכה קבוצת הסיור I מבצע נוסף להפצצת החוף האנגלי, הפעם, את הערים ירמות' ולואוסטופט.
היפר היה בחופשת מחלה, כך שהאוניות הגרמניות היו בפיקודו של קונטר-אדמירל פרידריך בודיקר, שהניף את דגלו על "זיידליץ".
סיירות המערכה הגרמניות "דרפלינגר", "ליצו", "מולטקה", "זיידליץ" ו"פון דר טאן" עזבו את שפך היאדה בשעה 10:55 ב-24 באפריל, ונתמכו על ידי כוח מיסוך של 6 סיירות קלות ושתי שייטות סירות טורפדו.
היחידות הכבדות של צי הים הפתוח הפליגו בשעה 13:40, במטרה לספק תמיכה מרוחקת לאוניות של בודיקר.
עד השעה 14:00, אוניותיו של בודיקר הגיעו לעמדה מול נורדרנאי, ואז הוא הפנה את אוניותיו צפונה כדי להתחמק מהמשקיפים ההולנדיים באי טרשלינג.
בשעה 15:38, "זיידליץ" פגעה במוקש, שקרע חור של 15 מטר (50 רגל) בגוף שלה, ממש מאחורי צינור הטורפדו הימני.
11 אנשים נהרגו ו-1,400 טון של מים חדרו לאונייה.
השוקע של האונייה גדל ב-1.4 מטרים (4.6 רגל) בחרטום האונייה.
עד השעה 16:00, "זיידליץ" יצאה מחשש לסכנה קרובה, אז האונייה עצרה כדי לאפשר לבודיקר לרדת.
סירת הטורפדו V28 העבירה את בודיקר ל"ליצו", והמבצע נמשך כמתוכנן.
בשעה 04:50 ב-25 באפריל, התקרבו סיירות המערכה הגרמניות ללואוסטופט כאשר הסיירות הקלות "רוסטוק" ו"אלבינג", שחיפו על האגף הדרומי, הבחינו בסיירות הקלות והמשחתות של כוח הארוויץ' של קומודור רג'ינלד טירוויט.
בודיקר סירב להסיח את דעתם על ידי האוניות הבריטיות, ובמקום זאת הפנה את תותחי אוניותיו על לואוסטופט.
בשעה 05:20 פנו הפושטות הגרמניות צפונה, לכיוון ירמות', אליה הגיעו בשעה 05:42. הראות הייתה כה גרועה עד שהאוניות הגרמניות ירו מטח אחד כל אחת, למעט "דרפלינגר", שירתה 14 פגזים מהסוללה המרכזית שלה.
האוניות הגרמניות פנו חזרה דרומה, ובשעה 05:47 נתקלו בפעם השנייה בכוח הארוויץ', שעד אז הועסקו על ידי שש הסיירות הקלות של אוניות המיסוך הגרמניות.
טירוויט הפך מיד את אוניותיו ונמלט דרומה, אך לא לפני שהסיירת "קונקסט" ספגה נזק חמור.
"פון דר טאן" השתתפה בקרב יוטלנד, כחלק מקבוצת הסיור הראשונה של היפר.
"פון דר טאן" הייתה האחורית מבין חמש סיירות המערכה בטור של היפר.
מעט לפני 16:00 CET, ב-31 במאי 1916, הכוח של היפר נתקל בשייטת סיירות המערכה של ביטי.
בשעה 16:49 ירתה "פון דר טאן" את הירייה הראשונה שלה לעבר "אינדפטיגבל".
לאחר מכן, במהלך 14 דקות של ירי, "פון דר טאן" קלעה חמש פגיעות ב"אינדפטיגבל" מתוך 52 פגזים כבדים שירתה, ואחד מהם גרם לאינדפטיגבל להתפוצץ ולשקוע.
צופה בסיירת המערכה "ניו זילנד", שהייתה ממש לפני "אינדפטיגבל", ציין מאוחר יותר כי ראה את .
בעקבות השמדת "אינדפטיגבל", ביטי הפנה את כוחו, בעוד שייטת אוניות המערכה החמישית הבריטית צמצמה טווח לעבר סיירות המערכה הגרמניות, ופתחה באש מכ-19,000 יארד (17,000 מטר).
"פון דר טאן" ו"מולטקה", שתי האוניות האחוריות ביותר בשייטת של היפר, ספגו אש משלוש אוניות המערכה הבריטיות המובילות של השייטת החמישית: "ברהאם", "וליאנט" ו"מלאיה".
סיירות המערכה הגרמניות החלו לשוט בזיגזג כדי להימנע מירי הספינות הבריטיות.
בשעה 17:09, שש דקות לאחר הטבעת "אינדפטיגבל", "פון דר טאן" נפגעה על ידי פגז 15 אינץ' (38 ס"מ) מ"ברהאם", שפגע מתחת לקו המים ועקר ממקומו קטע מחגורת השריון, מה שגרם לחדירת 600 טונות של מים ל"פון דר טאן".
פגיעה זו פגעה זמנית בציוד ההיגוי של האונייה, ובשילוב עם הזיגזג של "פון דר טאן" גרמה לה לצאת מהטור שמאלה.
ההיסטוריה הרשמית הגרמנית העירה כי "האסון הגדול ביותר של קריסה מוחלטת של גלגל ההיגוי נמנע, אחרת, "פון דר טאן" הייתה מוטבעת בידי אוניות המערכה המתקרבות כמו במקרה של "בליכר" במהלך קרב שרטון דוגר."
לוחית שריון נעקרה מתוך הצריח ופגעה בציוד הצידוד בצריח, וגרמה לתקיעת הצריח בזווית של 120 מעלות.
זה הוציא את הצריח מכלל פעולה למשך הקרב.
בשעה 17:23, האונייה נפגעה שוב מפגז 13.5 אינץ' (34 ס"מ) מטייגר, שפגע ליד צריח C והרג 6 אנשים.
הפגז חורר את הסיפון ויצר מספיק שברים שמנעו את צידוד הצריח, וחדר מנועי הגה הימני ניזוק.
צריח C לא היה כשיר לפעולה עד שניתן היה לחתוך את ההריסות.
עשן משריפה שנגרמה ממטרות תרגול בוערות שהונחו מתחת לצריח הסתיר את האונייה.
קטעים מרשתות הטורפדו נפלו ונגררו מאחורי האונייה.
עם זאת, הם נותקו לפני שהסתבכו במדחפים.
"ניו זילנד", שירתה ב"פון דר טאן" בעקבות ההשמדה של "אינדפטיגבל", איבדה את הראייה של המטרה שלה והעבירה את האש אל "מולטקה".
בשעה 17:18, הטווח ל"פון דר טאן" מ"ברהאם" ירד ל-17,500 יארד (16,000 מטר), ובשלב זה "פון דר טאן" פתחה באש על אוניית המערכה הבריטית.
זמן קצר לאחר מכן, בשעה 17:23, "פון דר טאן" רשמה פגיעה ב"ברהאם".
עם זאת, לאחר ירי של רק 24 פגזים, "פון דר טאן" נאלצה לחזור למטרה הקודמת שלה, "ניו זילנד", מכיוון שהצריחים הקדמיים והאחוריים שלה הושבתו מאז, והצריחים באמצע האונייה לא היו מסוגלים יותר לכוון לעבר "ברהאם".
בשעה 18:15, התותחים של הצריח הפעיל האחרון נתקעו בכנות שלהם, והשאירו את "פון דר טאן" ללא כל חימוש ראשי תקין.
למרות זאת, היא נותרה בטור הקרב כדי להסיח את דעתם של התותחנים הבריטים.
מאחר שהיא כבר לא ירתה בתותחים הראשיים שלה, "פון דר טאן" הצליחה לתמרן בצורה לא יציבה, כדי שתוכל להימנע מירי בריטי.
למעלה משעה וחצי לאחר שנכשל עקב קשיים מכניים, צריח D תוקן ושוב היה מוכן לפעולה.
"פון דר טאן" ספגה את הפגז הכבד הרביעי והאחרון שלה ב-20:19, כאשר פגז 15 אינץ' (38 ס"מ) מ"רוונג'" פגע בצריח הניתוב האחורי.
רסיסי פגזים חדרו לצריח הניתוב, הרגו את קצין התותחנים השלישי ואת שני מפעילי מד הטווח ופצעו כל איש צוות אחר במגדל.
רסיסי פגזים ופסולת אחרת נפלו דרך פיר האוורור על המעבה, וכיבו את כל האורות באונייה.
אחת עשרה דקות מאוחר יותר, בשעה 20:30, צריח B שוב היה פנוי לפעולה, ועד השעה 21:00, גם צריח C חזר לפעול.
עם זאת, שני הצריחים באמצע האונייה סבלו מקשיים מכניים נוספים שהוציאו אותם מכלל פעולה מאוחר יותר במהלך הקרב.
בערך בשעה 22:15, היפר, שכעת הניף את דגלו על "מולטקה", הורה לסיירות המערכה שלו להגביר את המהירות ל-20 קשרים, ולסגת לחלק האחורי של המערך הגרמני הראשי.
גם "דרפלינגר", עקב נזקי קרב, וגם "פון דר טאן", בגלל הלכלוך של שריפות הדוד שלה, לא יכלו להפליג במהירות של יותר של 18 קשרים.
סמוך לסיום הקרב, בשעה 03:55, העביר היפר דיווח לשר המודיע לו על הנזק האדיר שספגו אוניותיו.
עד אז, ל"דרפלינגר" ו"פון דר טאן" נותרו רק שני תותחים פעילים, "מולטקה" הוצפה ב-1,000 טונות של מים, ו"זיידליץ" ניזוקה קשות.
היפר דיווח: "קבוצת הסיור I כבר לא כשירה לקרב רציני, וכתוצאה מכך הופנתה לשוב לנמל על ידי המפקד העליון, בעוד הוא עצמו נחוש להמתין להתפתחויות מול שונית הורנס עם צי הקרב".
במהלך הקרב, שניים מבין הצריחים העיקריים של "פון דר טאן" הושבתו מירי בריטי, בעוד ששני הצריחים האחרים שלה סבלו מכשלים מכניים.
האונייה ירתה כל כך מהר עד שכמה מהתותחים העיקריים בצריחים באמצע האונייה התחממו יתר על המידה ונתקעו במגלשות הרתיעה שלהם, ולא ניתן היה להחזירם למצב תקין.
"פון דר טאן" הייתה ללא הסוללה הראשית שלה במשך 11 שעות, אם כי שלושה צריחים הוחזרו למצב תקין לפני תום הקרב; צריח D רק לאחר חיתוך רב של מתכת כפופה עם מבערי אוקסיאצטילן - לאחר מכן ניתן היה להפעיל את התותחים רק ידנית.
אבדותיה הסתכמו ב-11 הרוגים ו-35 פצועים.
במהלך הקרב "פון דר טאן" ירתה 170 פגזים כבדים ו-98 פגזי קליבר משני.
לאחר יוטלנד, היא עברה תיקונים מ-2 ביוני עד 29 ביולי.
לאחר שחזרה לצי, "פון דר טאן" השתתפה בכמה פשיטות לא מוצלחות לים הצפוני ב-1916. במהלך הראשון שבהם, היא השתתפה בגיחת הצי ב-18–19 באוגוסט.
מאחר שפון דר טאן הייתה אחת משתי סיירות המערכה הגרמניות שנותרו עדיין במצב קרבי בקבוצה (מולטקה הייתה השנייה), הוקצו לקבוצה שלוש דרדנוטים למבצע: "מארקגראף", "גרוסר קורפירסט" ו"באיירן" שנכנסה לשירות לאחרונה.
גיחות נוספות נערכו בתאריכים 25–26 בספטמבר, 18–19 באוקטובר, 23–24 באוקטובר, כמו גם הגיחה ב-23–24 במרץ 1917; אף אחד מאלה לא הביא לפעולה עם כוחות בריטיים.
קפיטן צור זי קונרד מומזן החליף את צנקר באפריל.
פון דר טאן שימשה כאוניית הדגל של קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר במהלך התקדמות הצי לנורווגיה בתאריכים 23–25 באפריל 1918, וכן בגיחה בתאריכים 8–9 ביולי.
מולטקה הייתה אמורה לקחת חלק במה שהיה אמור להיות "הפלגת המוות" של צי הים הפתוח זמן קצר לפני תום מלחמת העולם הראשונה.
עיקר צי הים הפתוח היה אמור להתייצב מבסיסו בווילהלמסהאפן כדי להילחם בצי הגדול הבריטי; שר התכוון להסב נזק רב ככל האפשר לצי הבריטי, כדי לשמור על עמדת מיקוח טובה יותר עבור גרמניה, תהיה העלות של הצי אשר תהיה.
כש"פון דר טאן" ו"דרפלינגר" עברו דרך המחסומים שהפרידו בין הנמל הפנימי והכביש של וילהלמסהאפן, כ-300 איש משתי האוניות טיפסו על הגדרות ונעלמו לחוף.
החל מהלילה של 29 באוקטובר, מלחים בכמה אוניות מערכה ערכו מרד; שלוש אוניות מהשייטת השלישית סירבו להרים את העוגן, ופעולות חבלה בוצעו על סיפון אוניות המערכה "תירינגן" ו"הלגולנד".
לאחר כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918, נכלאו רוב צי הים הפתוח, בפיקודו של לודוויג פון רויטר, בבסיס הצי הבריטי בסקפה פלו.
לפני יציאת הצי הגרמני הבהיר אדמירל אדולף פון טרוטה לרויטר כי אינו יכול לאפשר לבעלות הברית לתפוס את האוניות, בשום תנאי.
הצי נפגש עם הסיירת הקלה הבריטית "קארדיף", שהובילה את הספינות לצי בעלות הברית שהיה אמור ללוות את הגרמנים לסקפה פלו.
המשט האדיר כלל כ-370 אוניות מלחמה בריטיות, אמריקאיות וצרפתיות.
לאחר שהאוניות נכלאו, הושבתו התותחים שלהן באמצעות הסרת מכנסי התותחים, והצוותים שלהן צומצמו ל-200 קצינים ומלחים.
פון דר טאן נכלאה בסקפה פלו בפיקודו של קפיטן-לויטננט וולאנטה.
בעת שהייתה בסקפה פלו, הוקמה מועצת חיילים על סיפון האונייה; המועצה לקחה שליטה מוחלטת ודיקטטורית על כלי השיט למשך התקופה.
רויטר סברה שהבריטים מתכוונים לתפוס את האוניות הגרמניות ב-21 ביוני 1919, שהיה המועד האחרון לחתימה של גרמניה על הסכם השלום.
מבלי שידע שהמועד הוארך ביומיים, הורה רויטר להטביע את האוניות בהזדמנות הבאה.