tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נאומיו נסובו יותר ויותר על האסון שמצפה לאנושות, הוא לקח את המפלה באופן אישי ונשבע לנקום באלה שהעזו לעמוד בדרכו.
אם הציבור לא מאפשר לו לצבור כוח בדרכים לגיטימיות, הרי שמחסני הנשק והגזים מאפשרים לו לצבור כוח לקראת המלחמה נגד העם שלא אפשר לו להתחזק.
מאותו רגע, נושא הארמגדון הפך למוקד עיקרי בנאומיו, למשהו הרבה יותר מוחשי מאשר סתם עוד איזו אמירה.
בשלב זה נעשתה קפיצה בהלך המחשבה של הגורו – מהמתנה פאסיבית להבאה אקטיבית של האסון הקוסמי.
בעקבות הכישלון בבחירות הקימו חברי הכת ממשלת צללים לממשלת יפן.
במציאות הייתה הכת קריקטורה של החברה האוטוריטרית שהוא יצא נגדה.
אסהארה האמין שכדי להציל את יפן אין ברירה אלא להרוס את הממשל הנוכחי ובמקומו להציב את הדיקטטורה שלו.
הוא ביקש להביא את הניצחון בארמגדון, ולכן היה עליו להכין רעל ביולוגי וכימי.
בשנת 1989 רצחו חברי הכת עורך-דין שפעל נגדם, עם אשתו ובנם הפעוט.
ב־20 במרץ 1995, בשעה 8:30 - שעת הבוקר העמוסה ביותר, כשרבים מתושבי טוקיו וסביבותיה ממהרים לעבודתם, חמישה חברים בכירים באום התמקמו ב־5 רכבות תחתיות שונות בתחנות שונות.
בזמן אחד, ניקבו כולם שקיות פלסטיק עטופות בנייר עיתון שהכילו סארין נוזלי בעזרת הקצה המחודד של המטרייה שבידם, ועזבו את הרכבות.
על טוקיו ניחתה התקפה מתואמת, בו-זמנית, רבת מוקדים: בחמש רכבות, המופרדות על ידי קילומטרים רבים, אשר כולן נפגשות במרכז טוקיו.
המוות והפיגועים הנלווים התפשטו לאורך טוקיו כולה.
דיווח ראשוני הגיע מפרבר פנימי, ואז, במהרה, צעקות לעזרה החלו להישמע מתחנות רכבת אחת לאחרת.
טבעת הפגועים יוצרת טבעת מתהדקת סביב התחנה בקַסוּמִיגַאסֶקִי.
בסוף היום 15 תחנות רכבת תחתית במערכת הרכבות התחתיות הגדולה בעולם נפגעו.
תחנות לאורך קו הִיבִּיָה, היו אלו שנפגעו ביותר.
אלפים נפגעו בהתקפה: מאלו כ־1,000 נזקקו לאשפוז בבתי החולים, ו־12 איש מתו.
הפגיעה הקשה ביותר הייתה בתחנת הרכבת קַסוּמִיגַאסֶקִי.
הארגון בחר לרכז דווקא שם את הפגיעה משום שזהו מקומם של כל משרדי הממשלה, המפקדות, המשטרה והסוכנויות הלאומיות השונות.
הכת בחרה לפעילותה דווקא את הסארין כיוון שהוא נמצא המתאים ביותר בפעילות בסביבה אורבנית: אף על פי שהסארין לא רעיל כמו גז ה־VX, היעילות שלו בטמפרטורה של 25 מעלות גבוהה יותר מכל האחרים.
וללא האמצעים לייצר רעל, הסארין הוא בבירור המתאים ביותר בשימוש בטרור אורבני.
לסארין יש מטרה אחת בלבד - להרוג: טיפה אחת של סארין יכולה להרוג אדם ממוצע תוך חמש עד חמש עשרה דקות.
השעה 8:30 נבחרה מכיוון שזו השעה שבה מגיעים השוטרים לתחנה.
48 שעות לאחר ההתקפה שביצעה הכת ברכבת התחתית של טוקיו, נעצר אסהארה עצמו וכן רבים ממאמיניו.
המשפטים נגדם התנהלו שנים רבות, ועוד עדויות נאספו על מעשי הכת ושטיפת המוח שעברו החברים בה.
חברי הכת שהשתתפו באירוע הרכבת התחתית נידונו כולם למוות, ואיתם אסהארה.
בשנים בהן עמד אסהארה למשפט, התנערה ממנו כת אום שינריקיו וטענה כי אסהארה הוא האחראי היחיד למעשי הזוועה של הכת בעבר, וכי הכת בדרכה החדשה היא שוחרת שלום ואינה תוקפנית.
כחלק מהשינויים אותם הנהיגה הכת, שונה שמה ל"אלף" , וזאת כדי להצביע על התחלה חדשה.
אסהארה וששה חברי כת נוספים הוצאו להורג במהלך יולי 2018, כעבור יותר מ-23 שנים מעשיית פשעיהם.
אומברטו אקו (באיטלקית: Umberto Eco; 5 בינואר 1932 – 19 בפברואר 2016) היה פילוסוף, סמיוטיקאי, היסטוריון של ימי הביניים, סופר ומתרגם איטלקי.
אקו נולד בעיר אלסנדריה במחוז פיימונטה שבצפון איטליה.
ילדותו עברה עליו בערי צפון איטליה, בימי המאבקים הרצופים בין הקומוניסטים ובין אנשי "החולצות השחורות", תומכי הפשיזם האיטלקי.
עבודת הדוקטורט שהגיש לאוניברסיטת טורינו התמקדה באסתטיקה של תומאס אקווינס.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 היה מעורב בארגונים אמנותיים וספרותיים שונים, ועבד בערוצי תקשורת המונים.
בתקופה זו היה ממחברי השאלות לתוכניות הטריוויה של הטלוויזיה האיטלקית, והחל לפרסם את הטור "היומן הקטן" ביומון "Il Verri".
אחד מפרסומיו הראשונים, "היצירה הפתוחה" (Opera Aperta ,The Open Work) מ-1962, דן בהבחנות שבין מרחבי משמעות שנוצרים בטקסטים: אקו הבחין בין טקסטים "פתוחים" שמעודדים קיום פרשנויות רבות (כגון "יוליסס" של ג'יימס ג'ויס), לבין טקסטים "סגורים" שמכוונים את הקורא לעבר טווח מצומצם של משמעויות (כגון "הקומדיה האלוהית" של דנטה אליגיירי).
עבודה זו קירבה את אקו אל קבוצת היוצרים האיטלקיים "Gruppo '63", שהתעניינה ביכולת ליצור מרחב קומבינטורי של הבעות ביצירה ספרותית ופלסטית (בדומה לחבורת אוליפו הצרפתית).
עיסוקיו של אקו בתחומי התקשורת מסמנים את המעבר שחל בכתיבתו האקדמית.
עבודותיו הבאות, ובעיקר "תפקידו של הקורא" (The Role of the Reader) ו"תאוריה של הסמיוטיקה" (Theory of Semiotics) הן ניסיון ליצירתן של מתודות כלליות לניתוח טקסטים, ללא הבחנה בין "תרבות גבוהה" ו"נמוכה".
מתקופה זו זכו למעמד מיוחד בעיקר שני חיבורים: הניתוח הסטרוקטורלי של סרטי ג'יימס בונד וההקדמה שחיבר אקו עבור הוצאתו האיטלקית של הקומיקס "פינאטס".
גישתו הטקסטואלית של אקו יוצרת דו-שיח עם התאוריה האסתטית מבית מדרשו של בנדטו קרוצ'ה (Croce) ועם השתלשלויותיה ההיסטוריות, בעיקר אלו שבאו לביטוי בתנועת הביקורת החדשה.
עבור אקו, משמעותו של טקסט אינה נקבעת על ידי הטקסט "כפי שהוא לעצמו".
עם זאת, הדגש שהושם על ידי התאורטיקנים של הביקורת החדשה על מרחב משמעויות ופרשנויות מקבילות הוא רכיב חשוב בתאוריות של אקו: עבורו הקורא מייצר פרשנות, או פרשנויות, מתוך המרחב האופייני שהטקסט מכונן.
בספרו "בחיפוש אחר השפה המושלמת" הביע תמיכה בשפה הבינלאומית אספרנטו, אם כי לא דיבר אותה.
חיבורים מאוחרים יותר מסמנים מעבר נוסף בכתיבתו של אקו - מפתיחתו של הטקסט לחופש פרשני פונה אקו אל הדרכים שבהן הטקסט יוצר צמצום מבני של דרכי הקריאה האפשריות ("פרשנות ופרשנות יתר" - Interpretation and Over-Interpretation).
כדי לבסס עמדה זו נדרש אקו ל"קורא האידיאלי", קורא שמשחזר מערכות קשרים מקסימליות בפרשנותו לטקסט.
אקו גיבה את מחקריו אלו בהתעמקות במכניזמים "עודפים" של קריאה ובפרשנויות "פרנואידיות", כאשר בכך הוא מציב גבולות לחופש הקריאה.
במסגרת זו ערך אקו מחקר היסטורי ותאורטי של ההנחות הפרשניות העומדות בבסיסן של פרשנויות "לא-לגיטימיות", כפי שאלו משתקפות בכתבים אוקלטיים ובטקסטים עם אג'נדות פוליטיות חריגות.
הדים לעבודותיו התאורטיות מצויים גם בסוגת הכתיבה הבאה שבה התנסה - הרומן הספרותי.
הרומן הראשון של אקו, "שם הוורד" (1980; Il Nome della Rosa).
הספר תורגם לכ-30 שפות ומכר למעלה מ-10 מיליון עותקים.
הוא גם עובד לסרט מצליח בכיכובו של שון קונרי ב-1987.
בשנת 1988 יצאה לאור ספרו השני, "המטוטלת של פוקו".
הנושא העיקרי בספר הוא הפופולריות של תאוריות הקונספירציה לאורך השנים, ושכיחותן של דעות פסבדו־דתיות ופסבדו־מדעיות.
ספריו הבאים "האי של יום האתמול" ו"באודולינו" ביססו את מעמדו כאחד הסופרים העולמיים המובילים לקראת סוף המאה ה-20.
בשנת 1995 פרסם את המסה "הפשיזם הנצחי".
אקו כיהן כראש החוג לתקשורת של אוניברסיטת בולוניה ושימש יושב ראש איגוד הסמיוטיקנים העולמי.
בשנת 2011 היה אורח הכבוד ביריד הספרים הבינלאומי בירושלים.
ביוני 2002 קיבל תואר דוקטור של כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים
שם הוורד (1980, Il Nome della Rosa), תרגם עמנואל בארי, זמורה-ביתן, 1987.
המטוטלת של פוקו (1988, Il pendolo di Foucault), תרגם גאיו שילוני, כנרת, 1991.
האי של יום האתמול (1994, L'isola del giorno prima), תרגם אריה אוריאל, כנרת, 1995.
באודולינו (2000, Baudolino), תרגמה מרים שוסטרמן-פדובאנו, כנרת, 2005.
השלהבת המסתורית של המלכה לואנה (2004), תרגם אריה אוריאל, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2007.
יומן זעיר, תרגם אריה אוריאל, זמורה ביתן, 2011.
בית העלמין של פראג, תרגם אריה אוריאל, כנרת זב"מ, 2012.
מספר אפס, תרגם אריה אוריאל, כנרת זמורה ביתן, 2016.
לטייל עם דג סלמון ומאמרים אחרים, תרגם אריה אוריאל, כנרת, 1997.
להמציא את האויב וחיבורים נוספים, תרגם אריה אוריאל, כנרת זמורה ביתן, 2016.
הפשיזם הנצחי, תרגם יונתן פיין, הוצאת תשע נשמות, 2019.
פרשנות ופרשנות יתר, נכתב בשיתוף ריצ'רד רורטי, ג'ונתן קאלר וכריסטין ברוק-רוז, תרגם יניב פרקש, הוצאת רסלינג, 2007.
תולדות היופי, תרגם אריה אוריאל, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2010.
תולדות הכיעור, תרגום ועריכה מקצועית: שרה לוטן, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2013.
תולדות האגדות - סיפורם של מקומות אגדיים, תרגום: שרה לוטן, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2016.
אומברטו הראשון, מלך איטליה (באיטלקית: Umberto I; 14 במרץ 1844 – 29 ביולי 1900), כונה "הטוב" (איטלקית: il Buono), היה מלך איטליה החל מה-9 בינואר 1878 עד שנרצח בידי אנרכיסט.
בתקופת מלוכתו של אומברטו החלה איטליה בהתפשטות קולוניאליסטית בקרן אפריקה, והשתלטה על סומליה ואריתריאה, אם כי ניסיונה להשתלט גם על אביסיניה נבלם בקרב עדווה ב-1896. ב-1882 אישר אומברטו את הברית המשולשת, בין האימפריה הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה.
חוגי השמאל באיטליה תיעבו את אומברטו בשל שמרנותו ותמיכתו בגנרל פיורנצו באבא בקאריס לאחר מהומות מילאנו.
אנרכיסטים ניסו להתנקש בו כבר בשנה הראשונה למלכותו.
שנתיים לאחר מהומות מילנו נרצח המלך על ידי אנרכיסט אחר, גאטנו ברשי.
אומברטו הראשון נולד בשנת 1844, והיה בנם הבכור וילדם השני של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, ורעייתו הראשונה, אדלייד מאוסטריה, בתו של ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה ואליזבת, נסיכת סקסוניה.
הוכתר למלך איטליה בשנת 1878. בשנות מלכותו פעל לחיזוק כוחה הצבאי והימי של איטליה, ולהתרחבותה הקולוניאלית בצפון-מזרח אפריקה.
יזם כינון ברית בין איטליה, גרמניה ואוסטריה.
שלטונו היה סמכותי והוא יזם חוקים לדיכוי תנועות אנרכיסטיות וראדיקליות.
אומברטו נישא ב-21 באפריל 1868 לבת דודתו, מרגריטה מסבויה, ומנישואים אלה נולד בנם היחיד, ויטוריו אמנואלה השלישי.
בעת ביקור בעיר מונזה, נורה המלך למוות בידי מתנקש בשם גאֶטנו בְּרֶשִׁי.
בשנת 1896, שהייתה שנה מועטת יבולים באיטליה, איכרים ערכו צעדה למילאנו להביע את מצוקתם בפני המלך.
אומברטו ציווה להורות למפגינים להתפזר, וכאשר לא עשו כן הורה לצבא להרחיקם בכוח ממילאנו.
הצבא הפגיז את ההמון באש תותחים ומאות מפגינים נהרגו.
כעבור זמן, הורה המלך להעניק עיטור לגנרל פיורנצו באבא בקאריס שעמד בראש כוחות הצבא שהפגיזו את המפגינים.
בעקבות כך, החליט ברשי לרצוח את אומברטו וב-29 ביולי 1900 התנקש במלך והרגו.
לאחר ההתנקשות הוא נעצר ונידון למאסר עולם עם עבודת פרך.
כשנה לאחר הרצח נמצא ברשי מת בתאו, ונטען כי התאבד או נרצח.
אומברטו בוצ'וני (באיטלקית: Umberto Boccioni; 19 באוקטובר 1882 – 16 באוגוסט 1916), צייר ופסל איטלקי.
אומברטו בוצ'וני הוא האמן החשוב ביותר של התנועה הפוטוריסטית.
בעבודותיו ניתן לזהות בבירור את קווי החשיבה ואת העקרונות המנחים של הזרם הפוטוריסטי.
ה"נוף החקלאי" של Francesco Filippini שימש כ"דגם הסמוי של התקופה המוקדמת בציור של Umberto Boccioni".
נולד ברג'ו די קלבריה שבדרום איטליה.
בשנת 1910 פרסם בוצ'וני יחד עם אמנים נוספים את ה"המניפסט הטכני של הציור הפוטוריסטי".
מטרת המניפסט הייתה לעודד את הכוחות המניעים את סמלי הטכנולוגיה המודרנית: כוח, אלימות, תנועה ומהירות.
עבודתו של בוקיוני חשובה ביותר, שכן היא מדגישה את מחקרו הארוך והעמוק על נופי לומברדיה ועל עבודת השדה, בהשראת אמן הנוף האיטלקי פרנצ'סקו פיליפיני, לפני ששינה את יצירתו במסגרת תנועת הפוטוריזם.
יצירותיו המוקדמות של בוצ'וני, שנוצרו בין 1903 ל-1907, נובעות ישירות מן המסורת הנטורליסטית שפעלה בלומברדיה, ובעיקר במילאנו, בסוף המאה ה-19. בין המודלים הברורים ביותר ניתן למנות את פרנצ'סקו פיליפיני, שציוריו הוצגו רבות בחוגים האמנותיים של מילאנו.
המבנה האופקי של נוף חקלאי, השימוש באור אטמוספירי והצגת הדמות הנשית בהקשרים כפריים וביתיים – כולל דיוקנאות אם – מצביעים על המשכיות ברורה עם הזרם המכונה פיליפיניזם.
היסטוריוני האמנות כיום מזהים את פרנצ'סקו פיליפיני כמקור השראה מכריע בשלב הציור המוקדם של בוצ'וני, ומגדירים את תפקידו כהתייחסות מעצבת מרומזת אך מבנית בהתפתחות חזונו הפיגורטיבי הראשוני.
בשנת 1912 התוודע בוצ'וני לראשונה אל הקוביזם, שרווח בפריז.
סגנון זה העשיר את אוצר הדימויים הצורניים שלו, ובעקבות כך נוצר סגנונו האופייני, המתאר צורות מופשטות למחצה באמצעות קווים ומשטחים המגדירים בעת ובעונה אחת את הנושא ואת התנועה שלו בחלל.
גם בתחום הפיסול היו לבוצ'וני חידושים רבים: החל בשילוב בין חומרים שונים ועד להצעות ליצירת פסלים ממונעים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס בוצ'וני לצבא והוצב ביחידה סמוך לוורונה; הוא נהרג כאשר נפל מסוסו בעת אימון ונקבר בבית הקברות המרכזי בוורונה (Cimitero Monumentale di Verona).
"רעשי הרחוב חודרים אל הבית" - 1911 (ציור)
"דינאמיזם של שחקן כדורגל" - 1913 (ציור)
"התפתחות של בקבוק בחלל" 1912 (פסל)
"צורות מיוחדות של התמשכות בחלל" 1913 (פסל)
מועדון הספורט אומאו (בשוודית: Umeå IK, "אומאו אִי-קוֹ") הוא מועדון כדורגל נשים מהעיר אומאו שבצפון שוודיה.
כיום, משחקת הקבוצה בליגת העל השוודית לנשים, ולזכותה שבע אליפויות.
בעבר נחשבה לאחת מקבוצות הנשים הטובות באירופה, וזכתה פעמיים בליגת האלופות לנשים, בשנים 2003 ו-2004.
הקבוצה משחקת באצטדיון גאמלייוואלן שבאומאו.
מדיה הם בצבעים שחור ולבן.
מועדון הספורט נוסד ב-1917 וקבוצת הנשים שלו הוקמה ב-1984. בשנת 1996 עלתה הקבוצה לראשונה לליגת העל השוודית, אך שנה לאחר מכן כבר חזרה לליגת המשנה.
ב-1998, עלתה לליגה העליונה בשנית ומאז היא משחקת בה.
עם תחילת המאה ה-21, התבססה אומאו כאחת מהקבוצות הטובות ביותר בשוודיה ובאירופה.
בשנת 2000 היא זכתה באליפות ראשונה בתולדותיה, ובשנתיים שלאחר מכן הוסיפה עוד שני דאבלים.
לשיאה הגיעה הקבוצה בשנים 2003 ו-2004, אז זכתה פעמיים ברציפות בגביע אופ"א (ליגת האלופות כיום).
בנוסף לשתי הזכיות, הגיעה הקבוצה לעוד שלושה גמרים, אך הפסידה פעמיים לפרנקפורט (2002 ו-2008) ופעם אחת לארסנל (2007).
מאז האליפות האחרונה שלה ב-2008, לא מצליחה אומאו לשחזר את ההצלחה שחוותה בעשור הראשון של המאה ה-21.
מאלין מוסטרם (הקבוצה החליטה להוציא משימוש את מספרה של מוסטרם - 6, כאות כבוד על הישגיה של השחקנית)
אומברטו ג'ורדאנו (באיטלקית: Umberto Giordano; 28 באוגוסט 1867 - 12 בנובמבר 1948) היה מלחין איטלקי.
ג'ורדאנו נולד בעיר פוג'ה באיטליה.
הוא למד בקונסרבטוריון של נאפולי.
את האופרה הראשונה שלו כתב במסגרת תחרות בסיום לימודיו.
זו הייתה אופרה בת מערכה אחת בשם "מרינה".
הצלחת אופרה זו דרבנה אותו לכתוב בשנת 1892 אופרה נוספת בשם "Mala Vita" בסגנון הוריזמו.
ב-1894 חיבר אופרה נוספת בשם "Regina Diaz", שירדה מהבמה לאחר שתי הצגות.
ג'ורדאנו עבר למילאנו, וכאן החל מזלו להאיר לו פנים.
הוא כתב את האופרה המפורסמת ביותר שלו, "אנדראה שנייה", שהועלתה לראשונה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-28 במרץ 1896. האופרה מבוססת על חייו של המשורר ולוחם החופש אנדרה שנייה (30 באוקטובר 1762–25 ביולי 1794), שהוצא להורג בגיליוטינה בהוראת רובספייר.
הוא היה מאחרוני המוצאים להורג במהפכה הצרפתית.
שלושה ימים לאחר מותו, נאסר רובספייר, ראשו נערף, ובכך בא הקץ לטרור המהפכני.
בעקבות הצלחת אופרה זו הלחין את האופרה "פדורה" ב-1896, בהשתתפות טנור צעיר ולא ידוע בשם אנריקו קארוזו.
"אנדראה שנייה" ו"פדורה" הן האופרות המפורסמות ביותר של ג'ורדאנו ומועלות עד ימינו.
שאר יצירותיו לא זכו להצלחה.
בעיר הולדתו פוג'ה נקראים התיאטרון ואחת הכיכרות על שמו של ג'ורדאנו.
אוֹמָארי טֶטרַדזֶה (בגאורגית: ომარ თეთრაძე, אוֹמָאר תֶתרָדזֶה, ברוסית: Омари Михайлович Тетрадзе; 30 באוקטובר 1969, בוולוספירי גאורגיה) הוא כדורגלן עבר סובייטי-רוסי ממוצא גאורגי ויווני.
טטרדזה שיחק בתחילת הקריירה שלו כקשר אחורי ולאחר מכן כמגן ימני.
במהלך הקריירה שלו שיחק טטרדזה בדינמו טביליסי, מרצחלי אוזורגתי, דינמו מוסקבה, אלניה ולדיקווקז, רומא, פאוק סלוניקי ואנז'י מחצ'קלה.
הוא שיחק בחמישה משחקים בנבחרת האולימפית של ברית המועצות, בשלושה משחקים בנבחרת חבר העמים, והשתתף עם נבחרת רוסיה במונדיאל 1994 וביורו 1996.
משנת 2005 שימש עוזר המאמן בקריליה סובטוב סמרה.
בהמשך נתמנה למנג'ר של הקבוצה הדאגסטנית אנז'י מחצ'קלה, המשחקת בליגת העל הרוסית, אך פרש מתפקיד זה ב-2010. לאחר מכן אימן את וולגה ניז'ני נובגורוד ואת חימקי, ובשנת 2013 עבר לאמן את קבוצת זתיסו מקזחסטן.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 1988
אליפות רוסיה: 1995 עם אלניה ולדיקווקז (אז ספרטק-אלניה)
אליפות יוון: 2001 עם פאוק סלוניקי
אומברטו סאבה (באיטלקית Umberto Saba; 9 במרץ 1883 – 26 באוגוסט 1957) היה שם העט של המשורר והסופר האיטלקי אומברטו פולי (Umberto Poli).
סאבה נולד בטריאסטה לאב איטלקי ולאם יהודייה.
אביו נטש את אימו בטרם סאבה נולד והוא גודל וחונך על ידי אומנת סלובנית אליה היה סאבה קשור עד מאוד.
הוא למד ארכאולוגיה, גרמנית ולטינית באוניברסיטת פיזה בין השנים 1903-1904, ובתקופה זו החל לסבול ממחלת נפש שהלכה והחמירה עם השנים.
סאבה עזב את לימודיו ועבד כנער סיפון באוניית סוחר.
בשנים 1907-1908 שירת בצבא האיטלקי, וב-1909 נישא לקרולינה וולפר (Carolina Wölfler) ונולדה להם בת שנה לאחר מכן.
באותה שנה אימץ סאבה את שם העט שלו, ייתכן שבהשפעת שמה של האומנת שגידלה אותו "פפה סאבז" (Peppa Sabaz) או כתעתיק של המילה העברית "סבא".
ב-1911 הגיע לפירנצה ופרסם את קובץ השירה הראשון שלו בשמו החדש.
מאוחר יותר עבר לבולוניה והמשיך לפרסם שירה אך ללא הצלחה מרובה.
במלחמת העולם הראשונה התגייס שוב לצבא אך לא נשלח אל החזית.
לאחר המלחמה, ב-1919, שב סאבה לטריאסטה ופתח חנות לספרים עתיקים, ממנה הצליח להוציא את פרנסתו, וב-1922 הוציא לאור בעצמו את קובץ השירים "Canzoniere 1900-1921".
אולם מחלתו החמירה והחל מסוף שנות השלושים של המאה ה-20 סבל סאבה מדיכאון ואיים מספר פעמים בהתאבדות.
ב-1938 נאלץ סאבה למכור את חנותו ולהסתתר מפני חוקי הגזע באיטליה.
הוא נדד תחילה לפריז, ובסוף 1939 עבר לרומא והסתתר בעליית גג של חבר.
משם חזר לטרייסטה ובספטמבר 1943, בעקבות הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה, ברח יחד עם משפחתו לפירנצה, שם החליף מקומות מסתור באופן תכוף, בין היתר, בסיועו של אאוג'ניו מונטאלה.
לאחר המלחמה שב לטריאסטה וזכה להכרה ובשני פרסים ספרותיים - פרס ויארג'ו (1946) ופרס אקדמיית לינצ'יי (Accademia dei Lincei) ברומא ב-1953.
מצבו הבריאותי המשיך להתדרדר והוא התאשפז במוסדות רפואיים לתקופות ארוכות.
הוא נפטר בגיל 74 בגוריציה כשנה לאחר מות אשתו ולאחר שלקה בליבו.
Figure e canti - דמויות ושירים (1926)
Ultime cose - דברים אחרונים (1944)
Scorciatoie e raccontini - קיצורי דרך וסיפורים קטנים (1946)
Epigrafe: Ultime prose - אפיגרפיה: פרוזה אחרונה (1959)
(בישראל הופץ הסרט בשנות ה-50 של המאה ה-20 בשם: "בודד אך לא בדד") הוא סרט איטלקי נאו ריאליסטי משנת 1952 של הצמד ויטוריו דה סיקה וצ'זארה זאוואטיני (במאי ותסריטאי בהתאמה).
כיאה לסרט נאו ריאליסטי, מרבית שחקניו אינם מקצועיים, כולל הדמות הראשית.
העלילה מתמקדת בסיפורו של אומברטו דומניקו פררי, פקיד מדינה בגמלאות החי בדוחק.
ללא משפחה או חברים קרובים, היצור הקרוב אליו ביותר הוא כלבו הנאמן פלאג.
הסרט נחשב לאחד השיאים בזרם הנאו-ריאליסטי, ומסמל את סיומה של התקופה הנאו-ריאליסטית הגדולה של דה סיקה.
הסרט הוקדש לאביו של דה סיקה, אומברטו.
בשנת 2008 פרנסיס האסטר ביים רימייק של הסרט.
הסרט פותח בתהלוכת מחאה של פנסיונרים עובדי מדינה לשעבר המוחים על הפנסיה העלובה שהם מקבלים כעת מהמדינה.
הואיל וההפגנה נערכה ללא אישור משטרתי, משטרת רומא מגיעה ומפזרת את המפגינים המבוגרים בחוסר רגישות.
אומברטו דומניקו פרארי, פקיד מדינה בגמלאות, הוא אחד מהמפגינים באירוע.
במנוסתו מהמשטרה, הוא מוצא מחסה בחדר מדרגות של אחד מהבתים בסביבה, ומביע את מחאתו בפני חבריו על כך שלא הודיעו לו שההפגנה היא ללא אישור, שכן אחרת לא היה משתתף בה.
הוא חוזר לבדירתו נכלם ופוגש בבעלת הבית המאיימת לגרשו עד סוף החודש אם לא ישלם לה את שכר הדירה במלואו.
גאוותו של אומברטו לא נותנת לו לעזוב את הבית, והוא מוכר את שעונו האישי ואת ספריו כדי להשלים את הסכום הנדרש לשכירות.
אך גם לאחר שמכר את אלו הוא מגיע רק למחצית מהסכום הנדרש, ובעלת הבית מסרבת לקבל סכום שאינו הסכום המלא.
הוא מנסה להשפיע על בעלת הבית באמצעות מריה עוזרת הבית המחבבת את אומברטו, אך מריה מגלה לו כי היא בהיריון ולכן גם היא תפוטר בקרוב מהמלון.
גרוע מכך, היא אף אינה יודעת מי האב שכן קיימה יחסים עם שני חיילים שונים באותו הזמן.
לכל אחד מהם סיפרה כי הוא זה שהכניס אותה להיריון, אך שניהם התנערו מאחריותם כלפיה.
לחזור למשפחתה אינה מוכנה בשל תגובתם הצפויה וכך מתחזק הקשר בינה לבין אומברטו, כקשר של שניים שהעולם הפנה להם עורף.
בניסיון לחסוך את שכר הדירה קורא אומברטו לרופא שיפנה אותו לבית החולים, בזמן שהוא מוסר את כלבו פלאג למריה למשמר בהיעדרו.
אומברטו לא יכול לשקר לצוות בית החולים בנוגע למחלתו, וכך מאולץ בסופו של דבר לעזוב ולחזור לדירתו.
כשהוא חוזר לדירה הוא חוזר למבנה הנמצא תחת שיפוצים נרחבים, לקראת כניסת ארוסה של בעלת הבית, בעל בית קולנוע ברומא, כך שיוכל להכיל אירועים חברתיים נוצצים בעתיד.
השיפוץ הכללי לא פסח על חדרו של אומברטו, אותו הוא מוצא ללא טפטים, עם חור באחד הקירות, ואומברטו מבין שבעלת הבית לא מתכוונת להמשיך לתת לו לשהות במלונה.
הוא גם לא מוצא את כלבו פלאג, ומריה שבידיה הפקיד אותו, מספרת לו שהוא ברח אחרי שבעלת הבית השאירה את הדלת פתוחה לרווחה.
אומברטו העני מוציא את מיטב כספו כדי להגיע לכלבייה העירונית, שם לשמחתו הרבה הוא מוצא את פלאג טרם הרדמתו.
הוא מנסה לקבץ נדבות אך לא מסוגל לפשוט את ידו לצדקה.
כשהוא חוזר למלון עם כלבו פלאג הוא מתכנן להתאבד באמצעות קפיצה למסילת הרכבת החשמלית הניצבת מבעד לחלון חדרו, אך מתחרט ברגע שהוא רואה את פלאג ישן על המיטה לבדו.
אומברטו אורז את חפציו, ועוזב בדממה, כאשר רק מריה רצה בעקבותיו ומספיקה להיפרד ממנו לשלום.
הוא נוסע למעון לכלבים שבפאתי רומא, אך נרתע מהשאיר שם את פלאג לאחר שראה תגובת כלב אחר במקום.
הוא ממשיך לגן הציבורי ומציע לילדה קטנה לקבל את הכלב בחינם, אך למרות רצונה, האומנת שליוותה אותה מסרבת בתוקף ועוזבת את המקום.
אומברטו אף חושב להותיר את הכלב בגן הציבורי מבלי להפקידו בידיים אוהבות, אך פלאג רודף אחריו ולא עוזב אותו.
אז גמלה בליבו של אומברטו ההחלטה להתאבד יחד עם פלאג, והוא מנסה לעשות זאת על ידי קפיצה למסילת הרכבת.
אלא שברגע האחרון פלאג חומק מבין ידיו ומתרחק ממנו.
אומברטו לא יכול לשאת את המחשבה שלא יהיה מי שידאג לפלאג, וחוזר בו מניסיונו ליטול את חייהם.
אך פלאג לא מוכן להתקרב אל אומברטו לאחר שזה ביצע מעשה מחפיר זה, ובורח ממנו חזרה לגן הציבורי, מסתתר מפניו.
אומברטו רודף אחריו ומשחק עמו באיצטרובל, וכך השניים מתפייסים וממשיכים בהליכה אל הלא נודע.
גישתם של דה סיקה וזוואטיני לסרט
צ'זארה זאוואטיני ראה ב"אומברטו ד." המשך ישיר לשלושת סרטי הנאו ריאליזם החשובים הקודמים שיצר עם ויטוריו דה סיקה ("מצחצחי הנעליים", "גונבי האופניים" ו"נס במילאנו"):
דה סיקה ראה בו את סרטו האהוב ביותר:
הסרט נחשב לאחד השיאים של האסכולה הנאו ריאליסטית.
השחקן הראשי המשחק את אומברטו הוא שחקן לא מקצועי בשם קרלו בטיסטי, פרופסור לפילוסופיה בחייו הפרטיים.
הסרט מתעמק בעולמו הרגשי של אומברטו ופחות בבעיה החברתית הרחבה של הזיקנה.
הקשר בין אומברטו לכלבו, פלאג, מזכיר מאוד את הקשר שבין האב לבנו בגונבי האופניים.
כפי שב"גונבי האופניים" הבן מתרחק מאביו לאחר שהוא מנסה לגנוב זוג אופניים, כך גם ב"אומברטו דה" הכלב מתרחק מאומברטו לאחר שהוא מנסה להתאבד.
דמותו של אומברטו מייצג את האדם במצבו הנואש ביותר.
לעת זיקנתו, אפילו התקווה לא נותרה לו כדי להתנחם בה, ובעוד שכל חייו הצליח להתקיים בכוחות עצמו גם אם במאמצים רבים, כעת הוא נתון לחלוטין לחסדי הזולת ואף אינו מסוגל לזכות בהם.
אנדרה באזן כתב כי "עד שראיתי את 'אומברטו ד.' האמנתי ש'גונבי האופניים' הוא הדוגמה הקיצונית והמושלמת ביותר לסרט ריאליסטי".
אינגמר ברגמן אמר כי זהו הסרט האהוב עליו ביותר.
(1957) צ'זרה זוואטיני הועמד לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר .
(1957) ויטוריו דה סיקה הועמד ל-Grand Prix בפסטיבל הקולנוע בקאן.
אומאיוס (יוונית עתיקה: Εύμαιος, "מחפש היטב") הוא דמות במיתולוגיה היוונית, רועה החזירים של אודיסאוס ומשרתו הנאמן.
אומאיוס גודל כנער יחד עם אודיסאוס ואחותו, אף על פי שהיה בן למשפחת משרתים.
כשהיה ילד צעיר מלח פיניקי פיתה את האחות שלו, שפחה, שהסכימה להביא אותו בין אוצרות אחרים בתמורה לעזרתו בבריחה.
האחות נהרגה על ידי ארטמיס במסע בים, אך המלחים המשיכו לאיתקה שם אביו של אודיסאוס, לארטס, קנה אותו כעבד.
לאחר מכן הוא חונך עם אודיסאוס ואחותו קטימנה והתייחסו אליו על ידי אנטיקליאה, אמם, כמעט כשווה לקטימנה.
לפי המסופר באודיסיאה, עם הגיעו לאיתקה, שינתה האלה אתנה את צורתו של אודיסאוס והפכה אותו לקבצן זקן, לבוש בבלויי סחבות.
בתחפושתו זו הגיע אודיסאוס לבקתתו של אומאיוס, שלא זיהה אותו, אך אירח אותו כיד המלך ודאג לכל מחסורו.
נאמר שלאומאיוס היה ארבעה כלבים, 'פראים כמו חיות בר', שמגנים על החזירים שלו.
אודיסאוס ניחם את אומאיוס ובישר לו שאדונו עתיד לחזור.
בתגובה אמר לו אומאיוס שהוא מטפל בו מרחמים ומיראת האלים, ואין הוא מצפה מאודיסאוס שישמיע לו דברים שינעמו לאוזניו בתמורה.
אומאיוס סיפר לו על המחזרים השוהים בביתו, המצערים את פנלופה אשתו והמאיימים להרוג את בנו טלמאכוס.
לאחר מכן הגיע טלמאכוס לבקתת הרועה, ואודיסאוס התוודה לפניו כי הוא אביו.
מאוחר יותר סייע בידם אומאיוס לחסל את מחזרי פנלופה.
עקב הכנסת האורחים שלו ונאמנותו, נקרא אומאיוס במיתולוגיה "רועה החזירים האציל".
התנהגותו בולטת במיוחד על רקע התנהגותו הבוגדנית של מלנתיוס, רועה הצאן בבית אודיסאוס, שמשתף פעולה עם המחזרים ומגניב להם נשק מנשקיית הבית, אשר לועג לאודיסאוס הלבוש כקבצן זקן.
אומברטו השני (באיטלקית: Umberto II; 15 בספטמבר 1904 - 18 במרץ 1983) היה מלכה האחרון של איטליה, בן לבית סבויה.
אומברטו נולד לויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ולאשתו אלנה, נסיכת מונטנגרו.
אומברטו השני כיהן כמלך איטליה במשך 33 ימים (9 במאי 1946 - 12 ביוני 1946) ומכונה באיטליה ה"מלך של חודש מאי" (באיטלקית - "Re di Maggio").
אומברטו נולד ב-15 בספטמבר 1904 בטירת ראקוניג'י, נאפולי, לויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ולאלנה, נסיכת מונטנגרו, ועם לידתו קיבל את התואר נסיך פיימונטה.
בשנת 1929 התחתן אומברטו עם מארי ז'וז'ה, נסיכת בלגיה, בתו של אלברט הראשון, מלך הבלגים.
כיורש העצר האיטלקי הוכשר אומברטו לקריירה צבאית.
באוקטובר 1921 ערך ביקור בטריפוליטניה האיטלקית במהלכו נערכה לו קבלת פנים על ידי קהילת יהודי טריפולי והוא אף ביקר בבית הכנסת המקומי.
באפריל 1928 ערך מסע בארץ ישראל, שהחל לאחר שספינתו עגנה בפורט סעיד במצרים, ומקנטרה נסע ברכבת מיוחדת לירושלים, שם ערך סיור במקומות הקדושים לנצרות.
בירושלים גם נפגש עם הנרייטה סולד.
מירושלים נסע ליפו, בה ערך תהלוכה במרכז העיר בנוכחות נכבדים בני כל העדות, הוא ביקר בבניין הקונסוליה האיטלקית החדשה, אותה חנך רשמית, ובבית הספר האיטלקי לבנות בשכונת נווה שלום.
בהמשך ביקר בחיפה, שם נערכה לו קבלת פנים בבית ספר נזירות כרמלית; וערך סיור סביב הכנרת, ביקר בטבריה בבית "האחיות האיטלקיות" ובכפר נחום, בנצרת והר תבור.
בשנת 1929 חווה אומברטו ניסיון התנקשות בחייו עת ביקר בבלגיה, על ידי לוחם חרות אנטי-פשיסטי איטלקי.
יחסי אומברטו עם הרודן האיטלקי בניטו מוסוליני היו יחסים מתוחים, והשניים השתדלו שלא להופיע יחדיו באירועים פומביים.
בחודש מאי 1942 הועלה אומברטו לדרגת מרשל בצבא האיטלקי.
כאשר הודח מוסוליני מהשלטון, הפקיד ביד בנו אומברטו את תפקיד עוצר איטליה, באפריל 1944. בשנת 1946 התפטר המלך מתפקידו ואומברטו קיבל את התואר "אומברטו השני מלך איטליה".
ימי מלכותו של אומברטו לא ארכו יותר מכחודש ימים וזאת בעקבות עריכת משאל עם באיטליה בשנת 1946, משאל שבו החליטו תושבי איטליה לבטל המלוכה ולהכריז על איטליה כרפובליקה.
ראש ממשלת איטליה אלצ'ידה דה גספרי, התמנה לראש המדינה הזמני עד לבחירת נשיא איטליה הראשון.
לאחר משאל העם נאלץ אומברטו השני לצאת לגלות בפורטוגל.
במהלך ימי גלותו שם נפרדו אומברטו ורעייתו המלכה מארי ז'וזה.
על-פי החוקה האיטלקית משנת 1947 נאסר על בני משפחת המלוכה הזכרים לבקר באיטליה.
איסור זה עורר דיון בשנת 1959 כאשר עלתה כוונה שחתונת אלברט השני, מלך הבלגים ופאולה תתקיים בקריית הוותיקן והועלו רעיונות שונים על דרכי הגעתו של אומברטו לחתונה בלי שיצטרך לדרוך על אדמת איטליה.
בשנת 1966 ארגנו המלוכנים משלחת של העם האיטלקי שהפליגה באונייה תחת דגל איטליה וקבלה את פני המלך על האונייה.
בכך כביכול ביקר המלך אומברטו על אדמת איטליה, שכן אונייה הנושאת דגל איטליה כלולה בריבונות המדינה.
בעת גסיסתו של אומברטו בשנת 1983 ניסה נשיא איטליה, סנדרו פרטיני, להפעיל השפעתו ולהביא לכך שאומברטו יסיים את חייו באיטליה, אולם ניסיון זה לא צלח ואומברטו מת בבית חולים בז'נבה בשנת 1983. אף נציג מממשלת איטליה לא נכח בהלווייתו.
לאומברטו ואשתו מארי ז'וזה, מלכת איטליה נולדו ארבעה ילדים:
מריה פיה, נסיכת סבויה (נולדה 1934)
ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי (נולד 1937)
מריה גבריאלה, נסיכת סבויה (נולדה 1940)
מריה באטריצ'ה, נסיכת סבויה (נולדה 1943) - התפרסמה בישראל ב-1968 כאשר שהתה בקיבוץ גבת כמתנדבת.
אוּמֵאוֹ (בשוודית: , בפינית: Uumaja) היא בירת מחוז וסטרבוטן שבצפון שוודיה, והעיר הגדולה ביותר בנורלנד.
העיר, והחגורה המוניציפלית שהיא מהווה את מרכזה - קומין אומאו (Umeå Kommun - "עיריית אומאוֹ"), יושבות על הנהר אומאו, 15 ק"מ משפכו למפרץ הבוטני בים הבלטי.
"עיר הלִבְנֵה", ככינויה על שום היערות שבתוכם היא נטועה, היא משכנה של האוניברסיטה החמישית בגודלה בשוודיה, אחת הערים בעלות הצמיחה הדמוגרפית הגדולה בממלכה.
אומאו נבחרה לבירת התרבות של אירופה לשנת 2014 לצד ריגה שבלטביה.
בימי הביניים נתהוותה על הנהר - שפירוש שמו הקדום כנראה "השוֹאג", קהילה ששילמה מסי כנסייה.
העיר קמה, אמנם, על שפכו של הנהר לים הבלטי, אולם התרוממות פני הקרקע - תהליך גאולוגי שעודנו בעיצומו - "הזיזה" אותה מהחוף, מערבה.
ב-1588 קיבלה הקהילה זכויות ראשונות של עיר מהמלך יוהאן השלישי, ששאף באמצעותה לפתח את המסחר עם חבלי הארץ הנרחבים שהשתרעו מצפון לה.
היישוב לא שגשג לפי תוכניותיו של המלך, והעיר גוועה כעבור זמן קצר.
בשנות ה-20 של המאה ה-17 נעשה ניסיון נוסף להקים עיר על נהר האומה.
משלחת מטעמו של המלך גוסטב אדולף השני המריצה את חברי הקהילה להקים עיר כחמישה קילומטרים במורד הזרם מהמקום בו נבנתה הכנסייה המקורית, וזה המקום שבו עומדת אומאו היום.
גם הפעם לא הייתה התלהבות גדולה בקרב האיכרים; אולם מיד הואצלו על העיר זכויות שונות.
אזור המסחר שאותו היא שירתה גדל בצורה ניכרת.
ב-1638 נוצר מחוז וסטרבוטן, שאז הקיף למעשה לא רק את שטח המחוז דהיום אלא גם את מחוז נורבוטן של היום.
אומאו, עם 40 תושביה, הייתה לבירת צפון-שוודיה.
הרוסים שרפו את אומאו ב-1714 ושוב ב-1720 כשנבנתה מחדש; מלחמת רוסיה-שוודיה הפכה את העיר הבלטית לעיי חורבות.
כשהתושבים נאבקו לשיקום עירם באו הרוסים ושרפו את צריפיהם בשלישית.
העיר השתקמה בשנים שלאחר מכן, וב-1764 נחנך בה בית החולים הראשון בנורלנד.
ב-1809 כבשו הרוסים שוב את אומאו, אולם הפעם ללא הריסתה.
הם נסוגו מתוקף הסכם שלום כעבור יומיים, ושבו ותקפו כחודשיים מאוחר יותר, תוך שהצבא השוודי נאלץ לפנות את התושבים.
הרוסים ישבו בעיר קרוב לשלושה חודשים עד שהסכם פרדריקסהאמן אלצם לסגת ב-23 באוגוסט.
במרוצת המאה ה-19 עלה כוחה של אומאו כשקיבלה אליה את חנות הספרים המחוזית ובהמשך כשהוקם בה בית כלא.
בקיץ של שנת 1888 כלתה העיר בשרפה נוספת, אך הפעם היה מקור האש במבשלת שיכר.
האש שפרצה מהגג ולובתה על ידי רוחות מערביות חיסלה את בתי העץ שלאורך הרחובות הצרים של העיר, ונעצרה רק בזכות עצי הליבנה שניצבו לאורך הטיילת המזרחית.
הבתים שממזרח לנקודה זו לא נשרפו, אולם קרוב ל-77% מתוך 3,000 תושבי העיירה נותרו חסרי בית.
כששוקמה העיר ונבנתה שוב, הוחלט כי הרחובות הפעם לא יהיו כה צפופים זה לזה, וכי עצי ליבנה יינטעו בכל מקום לאורכם.
ב-1892 קיבלה אומאו, העיר הרביעית בגודלה בשוודיה, תאורת רחוב חשמלית, ובהמשכו של אותו עשור נבנה בית העירייה ונסללה מסילת רכבת.
בית העירייה הוקם כשלו שני פתחים: אחד הפונה לנהר, ואחד הפונה לתחנת הרכבת.
הרעיון האדריכלי היצירתי הזה בא לתת מענה לשאיפה שמרכז החיים של העיר יפנה אל עורק התחבורה המסורתי שלה, הנהר, מצד אחד, וגם, מנגד, אל המודרניזציה שגילמה הרכבת.
וכך יכול היה המלך אוסקר השני לחנוך את המסילה לצפון ב-1896 כשהוא מתקבל על ידי אנשי העירייה באחת משתי חזיתותיו של המבנה.
במפנה המאה ה-20 ידעה העיר התפתחות תעשייתית הודות להחלפתו של מנוע הקיטור באנרגיה מבוססת-מים.
ב-1920 נחנך נמל אומאו בפרוור הולמסונד שעל שפת הים, והוא היום אחד מהשערים הימיים של צפון שוודיה ומקשר את אומאו עם העיר הפינית ואסה.
בשנות ה-60 נוסדה האוניברסיטה הראשונה בנורלנד, ואוכלוסיית העיר גדלה מאז משמעותית.
באוניברסיטת אומאו למדו ב-2008 18,240 תלמידים שמתוכם למעלה מ-1,000 דוקטורנטים.
לאחר הקמת האוניברסיטה שולבה בה סיפרייה מדעית שהייתה קיימת בעיר מאז שנת 1950 והיא צריכה לקבל העתק מכל ספר שהודפס בשוודיה.
כיום אומאו היא העיר השתים-עשרה בגודלה בשוודיה, ועדיין בירת הצפון והגדולה בו.
לצד כבישים מהירים, רכבות לדרום ולצפון ומעבורות לפינלנד, משרת את העיר שדה תעופה, השישי בגודלו במדינה.
פסטיבלים רבים ומופעי תיאטרון פוקדים את העיר שנה בשנה ובין המוסדות שצומחים ופועלים בה ניתן למנות תיאטרוני פארסה והומור, האופרה של נורלנד, ומוזיאון וֵסטרבוטן - שכולל את מוזיאון הסקי השוודי ואת הכפר המשוחזר גאמליה.
הרכבים מוזיקליים רבים יצאו מהעיר עם דגש על סגנון ההארדקור, ובהם ראויות לציון הלהקות "ריפיוזד" ו"משוגע".
בשטחי הספורט השונים בולט במיוחד ייצוגה של העיר על ידי קבוצת כדורגל הנשים הבכירה, המשחקת באצטדיון גָאמְלִייָוואלֶן, ו"מועדון עלי הליבנה" בהוקי קרח לגברים.
בשנת 2007 היו מעל 15% מאוכלוסייתה של אומאו מהגרים או בני-מהגרים, ומעל שישה אחוזים הם פינים.
העיר אומאו יושבת בסמוך לשפכו של הנהר אומה (Umeälv) אל המפרץ הבוטני שהוא שלוחה של הים הבלטי, במזרחו של מחוז וסטרבוטן; והיא העיר השוודית הגדולה ביותר צפונית לאופסלה.
היא, עם זאת, אינה צפונית כל כך: כ-400 ק"מ מפרידים בינה לבין החוג הארקטי.
היא שוכנת כ-600 ק"מ מצפון לסטוקהולם, וכ-100 ק"מ (ימיים) מפינלנד.
מלבד הנהר החוצה אותה, זורמים עוד 8 נהרות ונחלים בשטחה המורחב, 7 אגמים מקיפים את העיר - הגדול בהם, אגם טַבֶל, נמצא כ-25 ק"מ מצפון למרכז אומאו ויש לו מפלצת משלו.
6 ק"מ דרומית-מערבית למרכז העיר משתרעת שמורת טבע שנחנכה ב-2007 על ידי מועצת המחוז, והיא עשירה בפלורה.
אזור אומאו, ככלל, הוא שטוח ומיוער.
שטח השיפוט (הקומין) של העיר הוא 5,253 ק"מ שמתוכם מעל מחצית הם מים.
בשטח זה כלולים, בנוסף לעיר עצמה ולהולמסונד, עוד כ-50 עיירות קטנות וכפרים.
מבחינה אקלימית, נמצאת אומאו בין קצהו של האקלים יבשתי לח לבין אקלים סובארקטי.
החורפים ארוכים וקפואים, אך בדרך כלל מתונים יותר מאשר באזורים באותו קו רוחב עם אקלים יבשתי.
הטמפרטורה היומית הממוצעת בחודשים דצמבר, ינואר ופברואר היא מעט מתחת לנקודת הקפיאה.
אף המפרץ הבוטני, שלחופו היא ממוקמת, קפוא.
שיא הטמפרטורה המינימלית שנמדדה בחורף היה C °38-.
הטמפרטורה היומית הממוצעת בחודש יולי, שהוא החודש החם בשנה, עשויה להגיע ל- C °20.
משקעים קיימים בכל חודשי השנה, שלג בחורף וגשמים בקיץ.
החודשים הגשומים ביותר בשנה הם יולי ואוגוסט.
אומאיטה (בפורטוגזית: Humaitá) היא עיר במדינת אמזונאס שבברזיל.
העיר שוכנת על גדותיו של נהר מדיירה.
את העיר משרת נמל תעופה והטרנס אמזוניקה עוברת דרכה.
אומאיטה (בפורטוגזית: Humaitá) היא שכונת מגורים בחלק הדרומי של ריו דה ז'ניירו.
השכונה ממוקמת בין מרגלות הר קורקובדו לבין לאגונת דה פריטש.
שמה של השכונה מנציח את הקרב על אומאיטה שבדרום פרגוואי במלחמת הברית המשולשת.
בשנת 1657 האב ג'וסה מרטינס דה מטוס, הכומר של הקפלה המקודשת (זה היה לאחר שהקפלה נבנתה, כיום הקפלה ממוקמת בסוף רחוב Rua Viuva Lacerda) פתח את "Caminho Novo" - הדרך החדשה לסאו קלמנס, כיום הדרך החדשה הפכה לרחוב מרכזי שעובר דרך בוטפוגו ואומאיטה.
בחודש ספטמבר הקים ראש העיר של ריו דה ז'ניירו קריית גסטרונומיה גדולה באומאיטה ובבוטפוגו.
השכונה מאוד קשורה לשכונה בוטפוגו.
בשכונה ישנם בתים מסורתיים רבים.
ישנם קווי אוטובוסים רבים שמחברים בין אומאיטה לצפון העיר, אומנם בשכונה אין תחנת רכבת תחתית אבל אפשר לקחת קו אוטובוס לתחנת הרכבת התחתית הקרובה ביותר שנמצאת בשכונה השכנה בוטפוגו.
חיי הלילה במחוז התפתחו מאוד בשנים האחרונות, בשכונה הוקמו ברים וחנויות רבות.
יש בשכונה ברים בסגנון ישן וברים בסגנון מקורי.
אוּמְבֶּרְטוֹ נוֹבּילֶה (באיטלקית: Umberto Nobile; 21 בינואר 1885 - 21 ביולי 1978) היה מהנדס תעופה איטלקי וחוקר החוג הארקטי.
נובילה פיתח וקידם ספינות אוויר קשיחות למחצה בתקופה שבין מלחמת העולם הראשונה לשנייה.
הוא זכור בעיקר בתכנון והטסת ספינת האוויר "נורגה", שהיא אולי כלי הטיס הראשון שהגיע אל הקוטב הצפוני, ושהייתה ללא ספק כלי הטיס הראשון שטס מעל כיפת הקרח הקוטבית מאירופה לאמריקה.
נובילה גם עיצב והטיס את ספינת האוויר "איטליה", ספינת האוויר הקוטבית השנייה; המשלחת הזאת, השנייה במספר, הסתיימה בתאונה קטלנית והביאה למאמצי חילוץ בינלאומיים.
נובילה נולד בלאורו, בנפת אבלינו שבדרום איטליה.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת נאפולי בתארים הן בהנדסת חשמל והן בהנדסת תעשייה וניהול.
בשנת 1906 החל לעבוד ברשת מסילות הברזל של איטליה, שם עבד על חישמול מערכת המסילות.
בשנת 1911 החל להתעניין בשדה ההנדסה האווירית ונרשם לקורס של שנה שהציע צבא איטליה.
עבודתם של חלוצי ספינת האוויר, כגון פרדיננד פון צפלין ריתקה אותו זה מכבר.
כשאיטליה נכנסה למלחמת העולם הראשונה בשנת 1915, ניסה נובילה, אז בן 29, להתגייס, אך נדחה שלוש פעמים משום שנמצא בלתי כשיר גופנית לשירות קרבי.
נובילה צורף לחיל האוויר האיטלקי ועשה את תקופת המלחמה בפיקוח על בניית ספינת אוויר ובפיתוח דגמים חדשים.
הצבא האיטלקי החל להשתמש בספינות אוויר כבר בשנת 1912, במהלך מלחמת איטליה-טורקיה, למשימות הפצצה נגד אוניות אויב.
האיטלקים השתמשו גם בספינות אוויר אחרות, קטנות יותר, שחלקן נבנו בבריטניה.
אף לא אחד מן הדגמים שעיצב נובילה לא טס עד לאחר המלחמה.
ביולי 1918, יצר נובילה שותפות עם המהנדסים ג'וזפה ואלה, בנדטו קרוצ'ה וצ'לסטינו אוזואלי, שנקראה מפעל הבנייה האווירונאוטי.
במהלך תקופה זו גם הרצה באוניברסיטת נאפולי, הוציא רישיון לטייס מבחן וכתב את ספר הלימוד Elementi di Aerodinamica ("יסודות הארודינמיקה").
הוא השתכנע, שספינות אוויר קשיחות למחצה, בגודל בינוני, עולות על דגמים של ספינות אוויר קשיחות ושאינן קשיחות.
המיזם הראשון של החברה היה "רומא", ספינת אוויר מדגם T-34, שתוכננה לטיסה טראנס-אטלנטית.
כשספינת האוויר הבריטית R-34 חצתה את האוקיינוס האטלנטי בשנת 1919, מכרו נובילה ושותפיו את ה-T-34 לצבא איטליה.
בהמשך רכש צבא ארצות הברית את הספינה וגייס אותה לפעילות בשם "רומא".
ה"רומא" התרסקה לבסוף בלאנגלי, וירג'יניה בשנת 1922 כשנתקלה בכבלי מתח גבוה.
באותה שנה, אל מול אי-יציבות פוליטית ואיומים להלאים את החברה, נסע נובילה לארצות הברית לעבוד שם כיועץ לחברת גודייר, יצרנית צמיגים וגומי באקרון, אוהיו.
הוא חזר לאיטליה ב-1923 והחל לבנות ספינת אוויר חדשה, ה-N-1. נוסף לכך, לפי הביוגרפיה שלו ולמאמרים רבים מספור, נלכד נובילה ברשת של תככים פוליטיים ומקצועיים עם מתחרים ומוציאי דיבה.
מתנגדיו העיקריים היו, כפי הנראה, גנרל גטאנו ארטורו קרוקו, יצרו ספינות אוויר מתחרה, וגנרל איטלו באלבו, ראש המטה הכללי של חיל האוויר, שביקש לפתח את צי האוויר האיטלקי בספינה כבדה מן האוויר, ולא בספינות האוויר שנובילה עיצב.
בסתיו 1925 פנה חוקר הארצות הנורווגי רואלד אמונדסן אל נובילה והציע לו לצאת עמו לטיסה אל הקוטב הצפוני - שבזמן ההוא היה עדיין בבחינת יעד בלתי מושג לטייסים - בספינת אוויר.
אמונדסן הגיע בטיסה קודמת, באביב 1925, למרחק 280 ק"מ מן הקוטב הצפוני, בצמד "סירות מעופפות" "דורנייה ואל" מתוצרת איטליה, יחד עם המיליונר ההרפתקן לינקולן אלזוורת' והטייס היאלמר רייסר-לארסן, אבל מטוסיהם נאלצו לנחות סמוך ל-88° צפון וששת האנשים היו לכודים בקרח למשך 30 יום.
יצרני ספינות האוויר האיטלקים, שבנו את N-1 של נובילה, השלימו את בנייתו ומסרו אותו למשלחת ב-29 במרץ 1926. אמונדסן פסק בחוזה שנובילה יהיה הטייס וכי חמישה מאנשי הצוות יהיו איטלקים, זאת בהתאם לדרישות שממשלת איטליה הציבה למתן תנאי מיקוח נוחים.
אמונדסן קרא לספינת האוויר "נורגה" ("נורווגיה").
ב-14 באפריל יצאה ספינת האוויר מאיטליה אל לנינגרד שבברית המועצות תוך חניות בבסיס הצי בפולהאם, אנגליה ובאוסלו, בדרכה אל נקודת הזינוק שלה לאזור הארקטי בסוולבארד, השייכת לנורווגיה.
ב-29 באפריל גילה אמונדסן למגינת לבו, שגם משלחתו של ריצ'רד בירד האמריקאי שמה לה למטרה את הקוטב הצפוני.
ב-9 במאי, אחרי שבירד ופלויד בנט יצאו לדרכם במטוס פוקר F-VII וחזרו כעבור 16 שעות בטענה לטיסה מעל הקוטב, היה אמונדסן בין הראשונים לברך אותם.
צוות ה"נורגה" נלחץ לצאת לטיסה.
טייס המשנה של בירד, פלויד בנט, הודה לאחר מכן, על פי השמועה, שהוא ובירד זייפו את טיסתם אל הקוטב.
ב-11 במאי 1926 המריאה ה"נורגה" מסוולבארד.
חמש-עשרה שעות ומחצית השעה אחר כך טסה ספינת האוויר מעל הקוטב ונחתה כעבור יומיים בטלר, אלסקה; רוחות חזקות מנעו את נחיתתם המתכוננת בנום, אלסקה.
במבט לאחור, אנשי ה"נורגה" השיגו את מטרתם להיות הראשונים לטוס מעל הקוטב: בטיסה של בירד ב-9 במאי, שהוכתרה במשך עשרות שנים כטיסה הראשונה מעל הקוטב, הוטל מאז ספק מצד כמה גורמים אמינים, שכללו את גילוי יומן הטיסה של בירד, שהראה כי נתוני הניווט בדין וחשבון הרשמי שלו זויפו.
טיסת ה"נורגה" מ"רומא לנום" צוינה לשבח כעוד ציון דרך חשוב בתולדות הטיסה, אבל עד מהרה התגלעו חילוקי דעות בין נובילה (מעצב וטייס) לאמונדסן (מנהיג המשלחת, צופה ונוסע) בטיסה, בשאלה מי מהם ראוי להכרה גדולה יותר על המשלחת.
ממשלתו של מוסוליני תרמה להחרפת המחלוקת, כשהעלתה על נס את גאוניות ההנדסה האיטלקית ושלחה את נובילה למסע הרצאות בארצות הברית, ובכך התכחשה עוד יותר לאמונדסן ולנורווגים.
על אף חילוקי הדעות, המשיך נובילה לקיים יחסים טובים עם מדעני קוטב אחרים, והחל לתכנן משלחת חדשה, הפעם בשליטה איטלקית מלאה.
החברה של נובילה הצליחה למכור את ספינת האוויר N-3 ליפן; עם זאת, היחסים בין נובילה למתחריו בממשלה הפשיסטית היו עוינים, והוא וצוותו סבלו מאיומים והטלת מורא.
בכל זאת, הפופולריות שנובילה נהנה ממנה בקרב הציבור הגנה עליו לזמן מה מהתקפה ישירה.
כשיצאה הודעה על התוכניות למשלחת הבאה שלו, אמר איטלו באלבו, על פי השמועה, "שילך, הרי אין סיכוי שהוא יחזור וימשיך להטריד אותנו."
הפעם השתמשה ספינת האוויר בהאנגר גרמני בשְטוֹלְפּ בדרכה אל מגדל העגינה לספינות אוויר בצפון נורווגיה.
ב-23 במאי 1928, לאחר טיסה יוצאת דופן בת 69 שעות אל קבוצת האיים הסיבירית בים הארקטי, חידשה "איטליה" את טיסתה אל הקוטב הצפוני עם נובילה בתפקיד טייס ומנהיג המשלחת כאחד.
ב-24 במאי הגיעה הספינה אל הקוטב וכבר פנתה לחזור לסוולבארד כשנתקלה בסערה.
ב-25 במאי התנפצה "איטליה" אל קרח הים הדחוס במרחק פחות מ-30 ק"מ צפונית לנוֹרְדָאוּסְטְלַנְדֶט (בחלקה המזרחי של סוולבארד).
מבין 16 האנשים שבצוות, עשרה הושלכו אל הקרח כשהגונדולה התרסקה; יתר השישה נלכדו במבנה המצוף העילי, כשזה נסק מעלה בגלל אובדן הגונדולה; גורל השישה לא נודע מעולם.
אחד מעשרת האנשים שעל הקרח, פּוֹמֵיָה, נהרג בהתנגשות; נובילה סבל משברים בזרוע, ברגל ובצלע ומחבלת ראש; צֶ'צְ'יוֹני סבל משברים קשים בשתי רגליו; מַלְמְגֶרֶן סבל מחבלה קשה בכתפו ומחשד לפגיעה בכליה; ולזאפּי היו כמה צלעות שבורות.
עם חלוף הימים, נשא קרח הים הנגרף במים את הניצולים לעבר האי פוין ואיי בְּרוֹך.
ימים אחדים לאחר ההתרסקות החליטו המטאורולוג השוודי פין מלמגרן והקצין השני והשלישי של נובילה, מריאנו וזאפי, לעזוב את הקבוצה משוללת הניידות ולצעוד לעבר היבשה.
מלמגרן, שהיה פצוע, חלש ולפי הדיווח, עדיין מדוכא בגלל עצתו המטאורולוגית, שתרמה, להרגשתו, להתרסקות, ביקש משני חבריו האיטלקים להמשיך בלעדיו.
השניים נאספו כעבור שבועות אחדים אל שוברת הקרח הסובייטית "קראסין".
גרסה "עתירת דמיון, מעובדת לעלילה בדיונית" של אירועים אלה הוצגה בשנת 1969 בסרט "האוהל האדום".
הסרט היה קופרודוקציה איטלקית/רוסית והשחקנים הראשיים היו פיטר פינץ' בתפקיד נובילה, שון קונרי בתפקיד אמונדסן והארדי קרוגר בתפקיד לונדברג.
בעקבות ההתרסקות, יזמו כמה אומות, בהן ברית המועצות, נורווגיה, שוודיה, פינלנד ואיטליה חילוץ קוטבי ראשון באוויר ובים.
ספינות בבעלות פרטית, שנחכרו על ידי מדעני קוטב ומגלי ארצות, הצטרפו גם הן לחיפוש.
אפילו רואלד אמונדסן התעלם מחילוקי הדעות הקודמים שלו עם נובילה, עלה על מטוס-ים צרפתי ויצא אל מטה החילוץ; המטוס הזה נעלם בין טרומסו לסוולבארד, ואף כי הסירה השטוחה השייכת למטוס נמצאה לאחר זמן, גופותיהם של אמונדסן, הטייס גיבו וארבעת האחרים שהיו בטיסה לא נמצאו מעולם.
לאחר חודש של מחסור ומצוקה לניצולי ה"איטליה", נחת מטוס החילוץ הראשון, מטוס מגלשיים מסוג פוקר של חיל האוויר השוודי, עם איינר לונדבורג כטייס ולויטננט שייברג כמשקיף סמוך לאתר ההתרסקות.
נובילה הכין תוכנית פינוי מפורטת, עם הפצוע הקשה ביותר (המכונאי עב הכרס צ'צ'יוני) בראש הרשימה והוא עצמו כמספר 4, והנווט ויגליירי והאלחוטן ביאג'י במקומות ה-5 וה-6 בהתאמה.
ואולם, לונדבורג סירב לקחת מישהו פרט לנובילה.
טענתו הייתה, שהמטוס יכול לקחת רק נצול אחד והפצוע קשה האחר היה כבד כל כך, שלונדבורג לא היה בטוח שיוכל להמריא עמו.
נובילה הוטס אל האי ריס, בסיס של כוחות החילוץ השוודי והפיני.
כשלונדבורג חזר לבדו לאסוף את הניצול השני, התרסק מטוסו בנחיתה והוא נלכד עם שאר החמישה.
בסופו של דבר, הגיע נובילה אל ה"צ'יטה די מילאנו", שם היה המום, כפי שאמר לאחר זמן, מאוזלת היד שמצא.
נסיונותיו לעזור בתיאום מאמץ ההצלה הבינלאומי הושמו לאל, וכשאיים לעזוב את המקום, מנע זאת רב החובל רומניה כשהחזיק אותו למעשה במעצר.
המברקים שלו אל הניצולים ששהו עדיין על הקרח, כמו גם אל אנשים שונים שהיו מעורבים במעשה החילוץ, צונזרו במידה רבה.
דיווח מטעה וכוזב בעיתונות של איטליה הפשיסטית טען, שהפינוי שלו עצמו היה אות ברור לפחדנות.
אחרי 48 ימים על מצוף הקרח, חולצו חמשת האנשים האחרונים של צוותו על ידי שוברת הקרח הסובייטית "קראסין".
נובילה התעקש להמשיך בחיפוש אחר ששת אנשי הצוות שנסחפו בספינת האוויר כשזו התפרקה, אבל הוא הצטווה לחזור לרומא עם יתר האנשים.
מאתיים אלף איטלקים פגשו את נובילה ואנשי צוותו בתשואות עם הגיעם לרומא ב-31 ביולי.
הפגנת אהדה זו לא נצפתה מראש מצד מתנגדיו של נובילה, שהציפו את העיתונות הזרה והמקומית בהאשמות כנגדו.
נובילה הפגוע לא נרתע מהצגת תלונותיו; בריאיון עם בניטו מוסוליני, העליב את הדיקטטור כשפירט את טענותיו באריכות.
החקירה הרשמית והמבוכה בנושא ההתרסקות נתנו לאויביו של נובילה את ההזדמנות שחיפשו: האחריות לאסון הוטלה על כתפיו, והוא הואשם בנטישת אנשיו על הקרח - האשמות שישתדל לְהָזֵם בשארית חייו.
במחאה על הממצאים, התפטר גנרל נובילה מחיל האוויר במרץ 1929. הוא הועמד שוב למשפט עם מות אשתו קרלוטה ביולי 1934.
בשנת 1931 עזב נובילה את איטליה ובארבע השנים הבאות עבד בברית המועצות, שם סייע בתוכנית ספינת האוויר הקשיחה-למחצה.
פרטים על התוכנית הסובייטית לבניית ספינות אוויר עודם עלומים, אבל השפעתו של נובילה ניכרת בבירור בעיצוב ספינות האוויר USSR-V5 ו-SSSR-V6 OSOAVKhIN.
הותר לו לחזור לאיטליה כמורה בדצמבר 1936, לפני שעקר לארצות הברית ב-1939, ללמד אירונאוטיקה באוניברסיטת לואיס ברומאוויל, אילינוי.
כשאיטליה נכנסה למלחמה עם ארצות הברית, הותר לנובילה להישאר באמריקה, אך הוא דחה את ההצעה לאזרחות אמריקאית ותחת זאת חזר לרומא במאי 1942. לאחר שהות קצרה, עבר לספרד, שם נשאר עד שאיטליה נכנעה לבנות הברית ביולי 1943. בשלב זה, חזר לרומא לדאוג לשלומה של בתו היחידה מריה, שנולדה בסביבות 1921.
ב-1945 ניקה חיל האוויר האיטלקי את נובילה מכל ההאשמות הנוגעות להתרסקות ה"איטליה", ולא זו בלבד שהשיב אותו לדרגתו הקודמת כמייג'ור ג'נרל אלא אף קידם אותו ללויטננט ג'נרל ופיצה אותו בתשלומי שכר משנת 1928. בשנה שלאחריה נבחר לאספה המכוננת כמועמד עצמאי ברשימות המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
נובילה חזר לאוניברסיטת נאפולי שאהב, שם לימד וכתב את הרפתקאותיו, עד לפרישתו.
הוא נישא בשנית, הפעם לגרטרודה שטולפ, גרמניה שפגש בספרד.
בהמשך הייתה אשתו לספרנית ראשית במנהל המזון והחקלאות ברומא.
נובילה מת ברומא ב-30 ביולי 1978 בגיל 93, אחרי שחגג יובל לשתי המשלחות שלו לקוטב בצפוני.
מוזיאון חיל האוויר האיטלקי בוויניה די ואלה (סמוך מאוד לרומא) מציג תערוכה גדולה קבועה של הישגיו.
אומברטו הראשון, רוזן סבויה (באיטלקית: Umberto I di Savoia; 980 – 19 ביולי 1048), היה מקים בית סבויה, ורוזן סבויה משנת 1003 ועד מותו.
אומברטו נולד בשנת 980 לאמדאו, רוזן בלה, ומקור משפחתו הוא או מסקסוניה, בורגונדיה או פרובאנס, אולם בשל ידידותו החזקה עם רודולף השלישי, מלך בורגונדי, נראה שמקור המשפחה מבורגונדיה.
בשנת 1003 קיבל אומברטו מרודולף השלישי, מלך בורגונדיה את התואר רוזן על נחלות משפחתו, ובשל תמיכתו בהיינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה קיבל היתר לספח גם את רוזנות אאוסטה.
לאחר מותו של רודולף השלישי, מלך בורגונדיה בשנת 1032, תמך אומברטו בקונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד אודו השני, רוזן בלואה ואריברט, ארכיבישוף מילאנו, ובתמורה העניק לו קונרד השני את רוזנות מוריין, שאבלה ועמק טארנטייז.
הנחלות שהוענקו לאומברטו שלטו על מעברי האלפים ועל הדרכים בין איטליה לאירופה, ובכך הפכו לבסיס הכוח של בית סבויה.
ב-19 ביולי 1048 מת אומברטו בהרמיון, ובנו אמדאו הראשון, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
אומברטו התחתן עם אנצ'ילה מלנצבורג, שהייתה בתו של אציל בורגונדי, או לחלופין בתם של אנסלם ואלדיוד מהשושלת הצפון-איטלקית "האנסילמידית", שממנה היו לו לפחות 4 ילדים:
איימונה, בישוף שיאון (לא ידוע–1054)
בורקארדו השלישי, ארכיבישוף ליון (לא ידוע–1069)
אדליידה מסבויה-אלבון (1025–לא ידוע), התחתנה עם ג'יגו הראשון, רוזן אלבון
אומברטו השני, רוזן סבויה (באיטלקית: Umberto II di Savoia; 1065 – 14 באוקטובר 1103), היה רוזן סבויה בין השנים 1080–1103.
אומברטו נולד בשנת 1065 בקריניאנו, לאמדאו השני, רוזן סבויה ולז'אן מז'נבה, בתם של ז'רולד השני, רוזן ז'נבה וגיזלה.
בשנת 1080 מת אביו אמדאו השני, רוזן סבויה, ואומברטו עלה לשלטון במקומו.
באותה שנה פלשו כוחותיו של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בדרכם לרומא, וכבשו חלק מאדמות הדוכסות.
במקביל בוניפאצ'יו דל ואסטו שהיה נשוי לבת דודו - אליצ'ה מסבויה, בתו של פייטרו הראשון, רוזן סבויה, פלש אף הוא לדוכסות, וטען לזכותו על מרקיזות טורינו, אולם אומברטו הצליח להדוף את כוחותיו של בונפאצ'יו, אך הפלישות החלישו מאוד את כוחו של אומברטו.
במהלך שלטונו ניסה אומברטו להחזיר את הנחלות שנכבשו ממנו, אולם בעקבות מותו בגיל צעיר לא הצליח בכך.
ב-14 באוקטובר 1103 מת אומברטו במוטייר, ובנו אמדאו השלישי, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1090 התחתן אומברטו עם גיזלה מבורגונדי, מרקיזת מונטפראט, בתם של גיום הראשון, רוזן בורגונדי וסטפני מויין, ממנה היו לו 7 ילדים:
אדליידה מסבויה (1092–1154), התחתנה עם לואי השישי, מלך צרפת
אגנזה מסבויה, התחתנה עם ארכימבלד השישי, אדון בורבון
אומברטו השלישי, רוזן סבויה (באיטלקית: Umberto III di Savoia; 4 באוגוסט 1136 – 4 במרץ 1189), היה רוזן סבויה בין השנים 1148–1189.
אומברטו נולד ב-4 באוגוסט 1136 באויליאנה, לאמדאו השלישי, רוזן סבויה ולמאו מאלבון, בתם של גיגה השלישי, רוזן אלבון ומטילדה מאנגליה.
בשנת 1148 מת אביו אמדאו השלישי, רוזן סבויה, ואומברטו עלה לשלטון במקומו.
אומברטו ניסה להקים מחדש את ממלכת בורגונדיה, ונתמך בכך על ידי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד ממלכת צרפת שהתנגדה למהלך.
אומברטו שקיבל בצעירותו חינוך קתולי אדוק, היה פורש לפעמים למנזר ומשקיע את זמנו בתפילות ובכפרה, אך לאחר מכן היה חוזר לעניינים הפוליטיים.
לאחר מות אשתו השלישית בשנת 1173 פרש אומברטו למנזר, אולם בשנת 1177 קראו לו אציליו ושכנעו אותו שיחזור לשלטון ויתחתן עם אישה נוספת.
במהלך סכסוך הגואלפים וגיבלינים התנגד אומברטו לפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעקבות כך פלש היינריך השישי, מלך גרמניה בשנת 1187 לרוזנות סבויה, וכבש כמעט את כל נחלותיו.
ב-4 במרץ 1189 מת אומברטו בשיאמברי, ובנו תומאסו, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
אומברטו היה הנסיך הראשון שנקבר במנזר אוטקומב, שבו נקסרו לאחר מכן כל שליטי בית סבויה.
בשנת 1151 התחתן אומברטו עם פאדיבה מטולוז, בתם של אלפונזו ז'ורדין ופאדיבה ד'אוזה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1155 התחתן אומברטו עם גרטרוד מפלנדריה, בתם של תיירי, רוזן פלנדריה וסיביל מאנז'ו, אולם בשנת 1163 בוטלו הנישואים.
בשנת 1164 התחתן אומברטו עם קלמנטיה מצרינגן, בתם של קונרד הראשון, דוכס צרינגן וקלמנס מלוקסמבורג-נאמוּר, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
סופיה מסבויה (1165–1202), התחתנה עם אצו השישי ד'אסטה
אליצ'ה מסבויה (1166–1174), הייתה מאורסת לג'ון, מלך אנגליה
אלאונורה מסבויה (1125–1158), התחתנה עם בוניפאצ'יו הראשון, מרקיז מונטפראט
בשנת 1177 התחתן אמדאו עם ביאטריס מוויינואה, בתם של ז'ראר הראשון, רוזן מאקון ומורט דה סאלין, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
אום שריק (תעתיק מדויק: אֻם שריכְּ.
בערבית: أم شريك) הייתה אחת מהצחאבה, בני לווייתו של מוחמד, קבוצת האנשים שהכירו את מוחמד היכרות אישית והיו הראשונים שהכירו בו כנביא.
בשנת 620, כשהאסלאם עדיין היה בתחילת דרכו, נהג המעמד השליט במכה לענות אנשים שהתאסלמו במטרה לגרום להם לכפור באסלאם.
אום שריק, שהתאסלמה, עמדה שלושה ימים ברצף תחת השמש הקופחת, לא אכלה ולא שתתה.
אדוארד סמית' פאטו היה מתאבק סמואני אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיע תחת שם הבמה אומאגה ובו כיהן פעמיים כאלוף הבין יבשתי.
הוא חלק ממשפחת ההיאבקות המפורסמת, משפחת אנואי.
במהלך תקופתו הראשונה בארגון תחת שם הבמה ג'מאל, הוא היה חלק מהצמד Minute Warning-3, ביחד עם בן דודו, מאט אנואי, שנודע בשם רוזי.
תקופה זו הגיעה לקיצה ביוני 2003 לאחר ששוחרר מהארגון.
פאטו שב בחזרה באפריל 2006, הפעם תחת שם הבמה אומאגה, כשהוא יצא לרצף ניצחונות חסר תקדים במותג RAW לאורך כל שנת 2006, עד שספג את הפסדו הראשון בחזרה המחודשת שלו בינואר 2007 על ידי ג'ון סינה.
פאטו נולד ב-28 במרץ 1973 להוריו ורה וסולופה פאטו סניור ממשפחת ההיאבקות, אנואי.
אימו, ורה, הייתה אחותו של המתאבקים אפא וסיקה מהצמד הויילד סמואנס.
שני אחיו הבוגרים ממנו, סאם (הידוע יותר בשם הבמה, טונגה קיד) וסולופה (הידוע יותר בשם הבמה, ריקישי) הם גם מתאבקים מקצועיים, והוא דוד של צמד האוסוס (ג'יי אוסו וג'ימי אוסו) ובן דודם של יוקוזונה, דוויין ג'ונסון, רוזי ורומן ריינס.
ב-27 באפריל 2008, אימו נפטרה לאחר שבע שנות מאבק במחלת הסרטן.
פאטו התאמן ביחד עם בן דודו, מאט אנואי, בבית הספר להיאבקות של הויילד סמואנס, שנוהל על ידי משפחתם.
בשנת 1995, כשהוא סיים את אימוניו, פאטו ערך את קרב הבכורה שלו ביחד עם דודו, אפא, בארגון ההיאבקות World Xtreme Wrestling (WXW).
בשנת 2001, פאטו ביחד עם בן דודו, מאט, חתמו על חוזי פיתוח בארגון ההיאבקות ה-WWF ומיד נשלחו לארגון ההיאבקות Heartland Wrestling Association (HWA), שבו הופיעו תחת שם הצמד, האיילנד בויז, כשפאטו הופיע תחת שם הבמה אקמו.
הם זכו באליפות הזוגות של HWA בנובמבר 2001 לאחר שניצחו את אוון קרייג'יאס ושאנון מור.
בנוסף, הם הופיעו בארגון ההיאבקות Memphis Championship Wrestling (MCW), שבו החזיקו שלוש פעמים באליפות הזוגות הדרומית של MCW.
ב-22 ביולי 2002 בתוכנית RAW, פאטו (תחת שם הבמה ג'מאל) ואנואי (תחת שם הבמה רוזי) ערכו את הבכורה שלהם ברוסטר הראשי כצמד Minute Warning-3 אשר גילם דמות של בריונים.
הם נשכרו על ידי אריק בישוף, כשתקפו מספר מתאבקים מדי שבוע.
הם תקפו מספר מרובה של מתאבקים לפי הוראותיו של בישוף, כולל דילו בראון ושון סטייזיאק.
בנוסף, הם תקפו מספר אנשי צוות שלא היו בהכרח מתאבקים פעילים, כמו הכרוזה ליליאן גרסיה ומתאבקי העבר, ג'ימי סנוקה, מאי יאנג ופביולס מולה.
בחודש ספטמבר, הצמד החל בפיוד עם בילי וצ'אק, כשהפריעו להם בחתונתם המבוימת, ואף ניצחו אותם באירוע בלתי נסלח.
ריקו שהיה המנג'ר לשעבר של בילי וצ'אק, החל לשמש כמנג'ר של ג'מאל ורוזי.
הצמד שרד שנה אחת, זאת לאחר שפאטו שוחרר מחוזהו ביוני 2003, כשלפי הדיווחים מה שהוביל לשחרורו היה מעורבות בקטטה בבר.
ב-24 בספטמבר 2003, פאטו ערך את הבכורה שלו בארגון ההיאבקות Total Nonstop Action Wrestling (TNA) תחת שם הבמה אקמו פאטו, כשעזר לסוני סיאקי לנצח את דילו בראון בקרב ארון קבורה.
לאחר מכן, הוא הקים צמד עם אותו סיאקי.