tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר חתם שחורציאניטיס בקבוצת אפולון פטרס היוונית.
ב-28 בדצמבר קרע את גיד אכילס במהלך האימונים לקראת הכניסה לסגל, והושבת עד סיום העונה.
באוקטובר הצטרף שחורציאניטיס לקבוצת אריאס טריקלה, בתנאי שיצורף לסגל המשחק רק אם יוכיח בריאות ויכולת.
בינואר 2018 שיחק שחורציאניטיס את משחקו הראשון מאז אפריל 2016, בו קלע עבור טריקלה 6 נקודות בהפסד לאגו רת'ימנו.
בחודש יולי 2019 חתם בקבוצת יוניקוס ניקאיאס, שעלתה באותה עונה לליגת העל היוונית.
ב-10 בדצמבר 2020 הודיע שחורציאניטיס על פרישה מכדורסל.
שחורציאניטיס השתתף עם נבחרת יוון באליפות העולם בכדורסל 2006, שבה זכתה נבחרתו במקום השני לאחר הפסד בגמר לנבחרת ספרד 70:47. קודם לכן ניצחה הנבחרת היוונית את נבחרת הכוכבים של ארצות הברית בחצי הגמר, כאשר שחורציאניטיס שקלע 14 נק' היה בין המצטיינים בקבוצתו.
לאליפות אירופה 2007 שחורציאניטיס לא זומן בשל בעיות המשקל שלו באותה התקופה אך הוא שב לסגל הנבחרת במשחקים האולימפיים בבייג'ינג ב-2008, שבהם הודחה נבחרתו ברבע הגמר בידי נבחרת ארגנטינה.
בנוסף, הוא השתתף עם נבחרת יוון באליפות העולם 2010. במשחק הכנה לקראת הטורניר מול נבחרת סרביה, היה שחורציאניטיס מעורב בקטטה שפרצה על המגרש בין שחקני שתי הנבחרות.
בטורניר עצמו הודחה יוון בידי ספרד ברבע הגמר, כאשר שחורציאניטיס היה ממצטייני הנבחרת עם ממוצעים של 11 נק' ו-4 כדורים חוזרים למשחק.
מאריוס סופוס לי (Marius Sophus Lie; 17 בדצמבר 1842-18 בפברואר 1899) היה מתמטיקאי נורווגי, הידוע בזכות היצירה של חבורות סימטריה רציפות ויישומים שלהן בתחום הגאומטריה הדיפרנציאלית והמשוואות הדיפרנציאליות.
החבורות קרויות, על שמו, חבורות לי.
לי נולד בנורדפיורדיד שבנורווגיה, הצעיר מבין שישה אחים.
בתחילה הכין עצמו לקריירה צבאית, אבל עקב מיופיה יצא ללמוד באוניברסיטה של אוסלו.
קיבל תואר דוקטור במתמטיקה ב-1872, עבור תזה שכותרתה "על מחלקה של העתקות גאומטריות".
ב-1878 נעשה חבר של כבוד בחברה המתמטית של לונדון, וחבר בחברה המלכותית של לונדון.
הרעיון המרכזי בעבודתו של לי היה שאפשר להבין חבורות של העתקות רציפות (חבורות לי) באמצעות מרחב משיק ליניארי (אלגברת לי), והשדות הווקטוריים היוצרים אותו.
הנודע מבין תלמידי הדוקטורט שלו הוא אלי קרטן, שקיבל את הדוקטורט מאוניברסיטת פריז ב-1894.
לי מת בגיל 56 מאנמיה ממארת.
סופוט (בבולגרית: Сопот) היא עיר במרכז בולגריה, בשטח מחוז פלובדיב, השוכנת לרגלי המורדות המרכזיים של הרי הבלקן, בשטח עמק קרלובו, 5 ק"מ מערבית לקרלובו, 63 ק"מ צפונית לפלובדיב ו-136 ק"מ מזרחית לסופיה.
היישוב נוסד במאה ה-12, תקופת האימפריה הבולגרית השנייה ובחפירות ארכאולוגיות שבוצעו, נמצאו שרידי כנסייה שנהרסה ונשרפה בעת הכיבוש העות'מאני.
סביר להניח שהיישוב היה חלק, או שלוחה של עיר המבצר המרכזית באזור, קופסיס אשר על חורבותיה צמחה העיר המודרנית קרלובו.
בסוף המאה ה-14 נכבש האזור על ידי צבא האימפריה העות'מאנית ושוחרר רק בינואר 1878 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית.
לאחר המלחמה, מתוקף חוזה סן סטפנו הפך היישוב חלק מנסיכות בולגריה אשר הפכה בהמשך למדינת הלאום בולגריה.
אחד מסמליה של העיר סופוט היא משפחת ואזוב, אשר בניה מסמלים את עידן התחיה הלאומית הבולגרית וכינון המדינה העצמאית ומהם ניתן למנות את המשורר והסופר איוון ואזוב ואחיו, הגנרלים ולדימיר ואזוב גיבור שלושת הקרבות ליד אגם דויראן במלחמת העולם הראשונה וגאורגי ואזוב.
בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת בשל מיקומה של העיר בתוך עמק.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.4oc, כשערכי הקיצון נעים מ-0oc בינואר ועד 22oc ביולי.
כמות המשקעים השנתית עומדת על 655 מילימטרים.
באזור הרשות המקומית מגדלים חיטה, שעורה, שיפון, ענבים, ורדים מהם מייצרים שמן ורדים לתעשיית התמרוקים.
כמו כן מגדלים צאן ובקר לתעשיית מוצרי חלב ובשר.
סופוט נמצאת בנתיבו של הכביש המהיר E1-6 שמסלולו סופיה – קרלובו – בורגס וכן על תוואי מסילת הרכבת המקבילה.
סופווית' קאמל היה מטוס קרב דו-כנפי בריטי ששירת בסוף מלחמת העולם הראשונה ויוצר על ידי "סופווית' אוויאיישן קומפני".
למרות הקושי היחסי בשליטה בו, טייסים מנוסים ראו בו כלי תמרון מעולה ללא מתחרים.
הוא התפרסם במספר ההפלות הגבוה שלו - 1,294 - יותר מכל מטוס אחר של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.
מחקרים מאוחרים יותר טוענים שהמספר גבוה הרבה יותר והוא קרוב ל-3,000. נעשה בו שימוש גם לתקיפות קרקע, בעיקר בסוף המלחמה, עת מטוסים חדישים יותר עלו עליו ביכולותיהם והוא איבד את יתרונו.
טיסת המבחן הראשונה של אבטיפוס הקאמל הייתה ב-22 בדצמבר 1916. הקאמל היה מיועד להחליף את הסופווית' פאפ ולכן הכינוי שלו בשלב הפיתוח היה "ביג פאפ".
המנוע היה מכוסה באלומיניום, תא הטייס כוסה בעץ לבוד וגוף המטוס, הכנפיים והזנב כוסו בבד.
שני מקלעי ויקרס מתואמים בקוטר 7.7 מ"מ היו מותקנים בקדמת תא הטייס.
מעטפת אווירודינמית שהורכבה על המקלעים, יצרה כמין בליטה או דבשת שהובילה לשמו של המטוס, "קאמל", דהיינו גמל.
בניגוד לקודמו הסופווית' פאפ או לסופווית' טריפליין, הקאמל לא נבנה במחשבה על נוחות הטייס.
יכולת התמרון הגבוהה של הקאמל והקושי בשליטה בו נגרמו בשל ריכוז 90 אחוז ממשקל המטוס (הטייס, המנוע, הדלק והחימוש) בשני המטרים הקדמיים שלו.
במהרה צבר הקאמל מוניטין גרועים אצל פרחי הטייס.
בנוסף, היה מנוע הקאמל רגיש לתערובת הדלק בה הוזן וטעות בתערובת עלולה הייתה לגרום לו להשתנק ולכבות בשעת המראה.
כמו כן, היה מכל דלק מלא מדי עלול לשנות את מרכז הכובד של המטוס ולהביא גם הוא להתרסקויות בשעת המראה.
סופוניסבה (לטינית: Sophonisba; פיניקית: צָפַנְבַּעַל, מתה ב-203 לפנה"ס) הייתה אצילה מקרתגו אשר חיה בתקופת המלחמה הפונית השנייה.
סופוניסבה הייתה בתו של עזרובעל (בן גיסקו).
סופוניסבה נודעה בכך שהעדיפה להתאבד לאחר הניצחון של רומא על קרתגו, מאשר לחיות עם הבושה שבהפסד.
על פי ספריהם של ההיסטוריונים פוליביוס, טיטוס ליוויוס, דיודורוס סיקולוס, אפיאנוס ודיו קסיוס, סופוניסבה, שנודעה ביופיה, הייתה מאורסת למלך מסיניסה עד שנת 206 לפנה"ס.
אירוסים אלה בוטלו מסיבות פוליטיות (מסיניסה כרת ברית עם רומא), וסופוניסבה שודכה לסיפאקס, מלך הנומידים המערביים, במסגרת ברית צבאית שנכרתה איתו.
סיפאקס ועזרובעל הובסו בשנת 203 לפנה"ס על ידי מסיניסה וסקיפיו אפריקנוס, ומסיניסה המנצח נשא את סופוניסבה לאישה.
סקיפיו אפריקנוס התעקש על ביטול הנישואים, מאחר שרצה להוביל את הנסיכה במצעד ניצחון ברחובות רומא, ומסיניסה הסכים לכך.
סופוניסבה העדיפה להתאבד בשתיית רעל במקום להיות מוצגת במצעד משפיל ברחובות רומא.
סופוניסבה אוזכרה ביצירות ספרותיות רבות (כגון שירו האפי של פרנצ'סקו פטרארקה "אפריקה" וכן במחזות (ובהם מחזותיהם של מלין דה סנט-גליי (1556), אנטואן דה מונטשרסטיין (1696), ניקלה דה מונטרו (1601), ז'אן מיירה (1634) ופייר קורניי (1663)), ואופרות רבות.
סיפורה של סופוניסבה אוזכר בסרטו האפי כביריה של ג'ובאני פסטרונה משנת 1914. את דמותה גילמה השחקנית האיטלקייה איטליה אמירנטה מנציני.
גבורתה של סופוניסבה שימשה ככל הנראה השראה למשורר הבריטי ג'יימס תומסון בפואמה שכתב, Rule, Britannia!
ואשר הפכה לשיר פטריוטי בריטי מפורסם.
בנוסף, יצירות אמנות רבות מתארות את מותה:
סופה טרופית ים תיכונית (לפעמים נקראת "מדיקן", באנגלית Medicane: שילוב בין Mediterranean - הים התיכון, ל-Hurricane - הוריקן) היא תופעה מטאורולוגית נדירה המתרחשת בים התיכון.
עקב האוויר היבש בים התיכון, בין השנים 1948 עד 2011 תועדו 99 סופות דמויות טרופיות בלבד, מרביתן התפתחו באזור שמדרום-מזרח לאיטליה.
בשונה מהוריקן, סופה טרופית בים התיכון יכולה להתפתח גם כשטמפרטורת המים מתחת ל-26°C.
התפתחות סופה טרופית מתרחשת בשני אזורים נפרדים של הים.
האזור הראשון, האזור של מערב הים התיכון, בעל יותר סיכויים להיווצרות של סופה לעומת האזור השני, מהים היוני עד מזרח הים התיכון.
הטופוגרפיה ההררית של האזור מעלה קשיים נוספים למרות היותו נוח להתפתחות של מזג אוויר סוער, ורק עם סיבות מטאורולוגיות לא רגילות יכול להתפתח מדיקן.
מחקרים רבים על השפעת ההתחממות הגלובלית על סופות טרופיות ים תיכוניות הגיעו למסקנה שיופיעו סופות יותר אינטנסיביות.
ישנן הוכחות שמדיקנים פגעו בחופי המזרח התיכון, אך במאות השנים האחרונות התנאים באזור השתנו, והתופעה לא שכיחה כל כך.
לא תועדה פגיעה ישירה של מדיקן בישראל בעוצמה טרופית מלאה.
עם זאת, במספר מקרים שרידים של מערכות מדיקן השפיעו על חופי ישראל בעיקר בגשמים עזים, רוחות חזקות והצפות מקומיות.
אירועי עבר שלא הוגדרו בזמן אמת כ"מדיקנים" אך זוהו בדיעבד כבעלי מאפיינים סובטרופיים, התרחשו בנובמבר 1995 אז גרמה מערכת סוערת לשיטפונות כבדים בנגב, בערבה ובבקעת הירדן, עם נזקים נרחבים ואף אבדות בנפש.
וכן בדצמבר 2001 אז אירעה סערה חריגה שגרמה להצפות נרחבות בערי החוף, בהן תל אביב וחיפה, ולקריסת מערכות ניקוז.
האירוע הבולט ביותר הוא סופת זורבאס (Zorbas) שפקדה את יוון בספטמבר-אוקטובר 2018. הסופה התפתחה למדיקן בדרום מזרח הים התיכון והציגה מבנה דמוי הוריקן, אך מסלולה העיקרי עבר באזור יוון.
שרידיה גרמו בישראל לגשמים חריגים, הצפות מקומיות ונזקים לתשתיות, בעיקר בצפון הארץ ובמישור החוף.
בספטמבר 2020 הורגשו בישראל גם השוליים המזרחיים של מדיקן יאנוס (Ianos), שפגע בעוצמה קשה ביוון.
בישראל נרשמו באותה עת רוחות חזקות, עומסי חום חריגים ואי יציבות אטמוספירית, בעיקר בדרום הארץ ובמישור החוף.
סופה הוא אלבום האולפן האחד עשר של הזמר והיוצר עמיר בניון.
האלבום יצא לאור בפברואר 2015 בהפקתה של מרים בניון והוא מכיל 11 שירים.
האלבום יצא בהוצאת נבל עשור וכל שיריו זכו לעיבודיהם של אודי תורג'מן וליאור שושן.
סופוצ'קיניה (בבלארוסית: Сапоцкін, ספוצקין; בפולנית: Sopoćkinie; ברוסית: Сопоцкин, סופוצקין) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
לסופוצ'קיניה הוענקו זכויות עיר בשנת 1560. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה.
עם כיבוש האזור בידי הצבא האדום בספטמבר 1939 נאסרה פעילות זו, ובתים של יהודים ביישוב הוחרמו, תוך גירוש יהודים אמידים לסיביר.
בתקופה הסובייטית הסבו השלטונות את בית המדרש בעיירה למקום בילוי.
ב-22 ביוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים לאחר הפצצות כבדות, בהן נהרגו יהודים רבים.
בימים הראשונים לכיבוש רצחו הגרמנים את רב הקהילה, מרדכי אליהו רבינוביץ', ובכירים נוספים בקהילה, וגייסו את יהודי היישוב לעבודות כפייה.
בדצמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו בן בניין אחד שהוקם בה, בו הצפיפות הייתה רבה.
ב-1 בנובמבר 1942 הועברו כל יהודי העיירה למחנה קלבסין הסמוך לגרודנו, אשר ב-19 בדצמבר 1942 נרצחו אחרוני יושביו.
כמה חודשים לאחר האקציה בעיירה נתגלה בה ילד יהודי כבן שבע, אשר הסתתר בין הריסות הגטו.
ילד זה נכפת בידי הגרמנים בחוטי תיל, והושלך למדורה בעודו חי לעיני קהל מקומי.
סופווית' טריפליין היה מטוס קרב תלת-כנפי בריטי ששירת בסוף מלחמת העולם הראשונה ויוצר על ידי סופווית' אוויאיישן קומפני.
בשנת 1916 תכנן המהנדס הרברט סמית את הטריפליין, עם שלוש כנפיים דקות במדרוג זו מעל זו, ובכך ביקש לעלות אפילו על הסופווית' פאפ בתכונות הנסיקה וכושר התמרון, אולם הצלחתו הייתה חלקית, והמטוס החדש נסק מהר יותר מכל כלי טיס אחר.
כמעט כל מטוסי הטריפליין נכנסו לשירות בזרוע האווירית של הצי הבריטי, והוכיחו את עליונותם על פני הרוב המכריע של המטוסים הגרמניים.
ידוע למשל על מקרה שבו התכתשו 13 מטוסי טריפליין עם 15 מטוסים גרמניים, והפילו חמישה מטוסים ללא כל אבדה לעצמם.
בין מאי ליולי 1917 הפילו הטייסים הקנדיים של ה"גף השחור" של טייסת 10 87 מטוסים גרמניים..
סופוניסבה אנגוויסולה (באיטלקית: Sofonisba Anguissola; 1532, קרמונה – 16 בנובמבר 1625, פלרמו) הייתה ציירת רנסאנס איטלקייה.
הוריה אמילקרה אנגויסולה שלא היה אמן, ואשתו השנייה ביאנקה לבית פונזוני, השתייכו למעמד האצולה העירוני.
סופוניסבה הייתה הבכורה מבין שבעת צאצאיהם, 6 בנות ובן.
הבנות קיבלו חינוך הומניסטי, דבר שלא היה מקובל בחינוך בנות באותה עת.
ואכן גם ארבע מאחיותיה: לוצ'יה, אירופה, אנה-מריה ואלנה, עסקו בציור.
סופוניסבה הייתה בת 14 כשאביה שלח אותה ללמוד בסטודיו של הצייר הקרמונאי .
ב-1549 קמפי עזב את קרמונה וסופונוסיבה עברה לסטודיו של .
בשנת 1568 היסטוריון האמנות וזארי ביקר בביתם בקרמונה והשאיר בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר תיאור פרטני של המשפחה ושל ציורים של סופוניסבה.
ב-1554, בגיל 22, נסעה לרומא שם הוצגה בפני מיכלאנג'לו שהכיר בכשרונה והדריך אותה לפיתוח יכולותיה.
בין השאר הציע לה לצייר ילד בוכה והיא ציירה את "הילד שננשך על ידי סרטן".
בהמשך שלח לה סקיצות משלו, היא ציירה על פיהן ושלחה לו להערות.
הדרכה מרחוק זו נמשכה כשנתיים.
ב-1558 הוזמנה למילנו לצייר דיוקן של פרננדו אלווארז דה טולדו, הדוכס השלישי מאלבה, מבכירי האימפריה הספרדית ומקורב ביותר לחצר המלוכה הספרדית.
בעקבות המלצתו הוזמנה ב-1559 לחצר המלוכה הספרדית שם שימשה כחונכת למלכה אליזבת דה ולואה שהייתה ציירת חובבת, בתואר של "בת-לוויה למלכה" (Lady-in-waiting).
בהמשך התמנתה לתפקיד "צייר של המלך" על ידי המלך פליפה השני.
ב-1571 נישאה בשידוך, ביוזמת המלך, לאציל הסיציליאני המלך נתן לה נדוניה של 12,000 סקודי וקצבה שנתית של 1,000 דוקטים.
בעקבות נישואיה עברה לגור בארמון של פבריציו ב שבסיציליה.
פבריציו נפטר ב-1579. לאחר מותו נדרשה סופוניסבה על ידי מלך ספרד לחזור למדריד, אולם התחמקה בטענה שהיא מתגעגעת למולדתה, וב-1581 עברה לגור בפיזה.
על הספינה במהלך ההפלגה לאיטליה פגשה את אורציו לומליני (Orazio Lomellini), "גבר נאה ממשפחה מכובדת" והתאהבה בו.
ב-1584 נישאה לו ועברה לגור בג'נובה.
ב-1585 חזרה לגור בסיציליה ונשארה שם עד מותה, בפלרמו ב-1625, בגיל 93. היא קבורה בפלרמו ב.
אנגוויסולה הייתה יוצרת פורייה מאוד, ציירה בעיקר דיוקנאות.
התרכזותה בציור דיוקנאות הייתה פועל יוצא מהמגבלות שהיו עליה בהיותה אשה.
היא לא יכלה ללמוד אנטומיה, היא לא ראתה מודלים עירומים מה שמנע ממנה לצייר קומפוזיציות גדולות מרובות דמויות בתנוחות מגוונות כמקובל בתמונות דתיות ומיתולוגיות גדולות.
בציור דיוקנאות עשתה חידושים בהם השתחררה מהצורה המקובלת, והעמדת הדמויות בתנוחות וברקעים מגוונים.
מאידך בדיוקנאות שציירה בבית המלכות הספרדי היא סגלה לעצמה את הסגנון הפורמלי המקובל.
במהלך חייה הפכה לציירת דיוקנאות מפורסמת שקיבלה הזמנות מכל רחבי אירופה.
היא הייתה מוערכת מאוד גם על ידי הציירים בני דורה, רבים מהם באו לבקרה וללמוד ממנה.
ביניהם אנתוני ואן דייק הפלמי, שביומניו ציין שלמד ממנה הרבה, הוא גם צייר תמונת דיוקן שלה.
כ-50 ציורים המיוחסים לאנגיסולה ידועים כיום.
אחותה אלנה אנגוויסולה בבגדי נזירה, אחת העבודות המוקדמותם הידועות כיום, 1551, שמן על בד, 53.3X68.5 ס"מ, .
"המלכה אליזבט דה ולואה", סביבות 1599, שמן על בד, 68X54 ס"מ, המוזיאון לתולדות האמנות (וינה).
סופוט (בפולנית: Sopot; , "צופוט") היא עיירת נופש לחוף הים הבלטי בצפון פולין, במזרח מחוז פומרניה.
עד שנת 1999 היא השתייכה למחוז גדנסק.
העיר מרכיבה ביחד עם גדנסק בדרום-מזרח וגדיניה בצפון-מערב את מטרופולין שלוש הערים ("טרוימיאסטו") .
העיירה היא יעד נופש וספא ומתהדרת במזח הארוך ביותר באירופה (515.5 מטר) המשתרע לכיוון מפרץ גדנסק.
היא ידועה בפסטיבל השירים הבינלאומי שלה שהיה האירוע האירופאי השני בגודלו אחרי האירוויזיון, עד ביטולו של הפסטיבל ב-2014. אטרקציה עירונית נוספת היא מזרקת מי ברומיד, הנקראת "פטריית הנשימה".
שם העיר נובע ממקור סלאבי עתיק שמשמעותו זרם או מעיין והוא אונומטופי, כלומר מחקה את צלילם של מים זורמים.
שם זה מתאים לעיר כי כמה נחלים זורמים לים בסביבתה.
העיר נקראה לראשונה Sopoth בשנת 1283 ו-Sopot בשנת 1291. השם הגרמני Zoppot הוא הגרסה הגרמנית לשם הסלאבי המקורי.
במאה ה-19 ובין שתי מלחמות העולם הוסב השם הגרמני ל-Sopoty כדי להקל על ההגייה.
Sopot הפך לשם הפולני הרשמי כאשר העיר חזרה לשלטון פולני ב-1945.
אזור סופוט היה מעוז סלאבי עוד במאה ה-7. בתחילה הוא היה מקום מסחר ששימש את תושבי הערים מצפון לים הבלטי והכפרים לאורך נהר הויסלה אבל עם הזמן פחתה חשיבותו.
במאה העשירית הוא הפך לכפר דייגים ובסופו של דבר ננטש.
מאה שנים מאוחר יותר הוקמו בתחום העיר של היום הכפרים Stawowie ו-Gręzowo.
שמם של הכפרים הללו הוזכר לראשונה במסמך של מנזר Cistercian משנת 1186.
הכפר סופוט שהעניק מאוחר יותר את שמו לעיר כולה נזכר לראשונה ב-1283 כאשר הוא הוענק למנזר Cistercians.
בשנת 1316 קנה המנזר את כל הכפרים באזור והפך לבעלים של כל השטח.
בשנת 1466 האזור סופח אל ממלכת פולין.
הספא של סופוט היה פעיל מהמאה ה-16. עד סוף אותה מאה רוב עשירי גדנסק בנו אחוזות בעיר.
יאן השני קז'ימייז', מלך פולין, התגורר באחת מהאחוזות בעיר וכך גם המתווך השוודי Magnus de la Gardie, עובדה שהעניקה לאחוזה בה התגורר את השם "האחוזה השוודית".
בשנת 1733 כבשו חיילי הצבא הרוסי האימפריאלי את העיר גדנסק הסמוכה.
שנה לאחר מכן הם בזזו ושרפו את הכפר סופוט והוא ננטש למשך שנים רבות.
בשנים 8–1757 נרכשו רוב החורבות ההרוסות על ידי משפחת פז'בנדובסקי המקומית.
הגנרל יוזף פז'בנדובסקי קנה 9 ארמונות וב-1768 רכשה אלמנתו ברנדרדינה פז'בנדובסקי (לבית von Kleist) שני ארמונות נוספים.
סופוט סופחה על ידי ממלכת פרוסיה ב-1772 בחלוקה הראשונה של פולין.
בעקבות החוקים החדשים שהטיל פרידריך השני, מלך פרוסיה, רכוש הכנסייה הוחרם על ידי המדינה.
הכפר סופוט נבנה מחדש ב-1806 ונמכר לסוחר קארל כריסטוף וגנר מגדנסק.
בשנת 1819 פתח קארל כריסטוף וגנר את המרחצאות הציבוריים הראשונים לתושבי דנציג, אך ניסיון זה התברר ככישלון פיננסי.
ב-1823 מימן ד"ר ג'ין ג'ורג הפנר, רופא לשעבר בצבא הצרפתי בניית מתחם ספא חדש שזכה לפופולריות רבה.
בשנים שלאחר מכן הוא הקים מתקנים נוספים, למשל ב-1824 נפתח במקום מלון עם מזח באורך 63 מטר, מלתחות ופארק.
הוא נפטר ב-1830 אך בנו החורג, ארנסט אדולף בוצ'ר המשיך את פועלו והמשיך לפתח את המקום, למשל ב-1842 הוא פתח תיאטרון במקום ומלון נוסף.
בתקופה ההיא מספר התיירים בסופוט עמד על 12,000 איש בשנה.
ב-1870 סופוט חוברה למסילת הרכבת והייתה בה תחנה על הקו דנציג-קולברג שהורחב בהמשך לברלין.
תחנת הרכבת הוסיפה לפופולריות של האזור ובשנת 1900 מספר התיירים במקום עלה ל-12,500 בשנה.
ב-1873 הכפר סופוט הפך למרכז המנהלי של מחוז Gemeinde ושולבו בו כפרים נוספים.
בשנת 1874 הגיע מספר תושבי הכפר לכ-2800 איש.
ב-1877 רכש מחוז Gemeinde את הכפר מצאצאיו של ד"ר הפנר והכפר חווה התפתחות נוספת.
מלון נוסף הוקם במקום ב-1881 והמזח הוארך ל-85 מטר.
ב-1887 נבנו במקום מגרשי טניס ושנה לאחר מכן נפתח במקום מסלול למרוצי סוסים.
כמו כן, נבנו מתקנים לתושבי המקום ולא רק לתיירים, למשל כנסייה פרוטסנטית ב-1901 וכנסייה קתולית.
בתחילת המאה ה-20 הספא בסופוט היה הספא החביב על הקיסר הגרמני וילהלם השני.
ב-8.10.1901 הקיסר העניק לעיר זכויות עצמאיות וגרם בכך לצמיחתה המהירה, למשל ב-1904 נפתח במקום מלון חדש, ב-1903 הוקם בה מגדלור, ב-1907 הוקמו בה מתקני ספא חדשים בסגנון ויקינגי, ב-1909 נפתח תיאטרון ביער (במיקום שבו מתקיים כיום פסטיבל סופוט), ב-1912 נפתח מתחם שלישי של מרחצאות והוקמו מרכזי בריאות, מלונות נוספים ומסעדות.
העיר משכה אליה תיירים רבים מדנציג השכנה וכן אריסטוקרטים עשירים מברלין, ורשה וקניגסברג.
לפני מלחמת העולם הראשונה העיר אכלסה 17,400 איש ואירחה יותר מ-20,000 תיירים כל שנה.
לאחר חתימת הסכם ורסאי ב-1919 הפכה סופוט לחלק מהעיר דנציג.
הודות לקרבתה לגבול הפולני והגרמני הכלכלה העירונית התאוששה במהירות מנזקיה הכלכליים של המלחמה.
קזינו שנפתח במלון Kasino-Hotel שימש כמקור הכנסה עיקרי לקופת העיר דנציג.
ב-1927 העירייה שיפצה את המקום והוא הפך לאחד המקומות הבולטים בעיר גם כיום.
אחרי מלחמת העולם השנייה שם המלון שונה לגרנד הוטל והוא נחשב היום לאחד המלונות המפוארים בפולין.
הצלחת פסטיבל ריכרד וגנר שהתקיים במקום ב-1922 הביאה לסופוט את השם "ביירות של הצפון".
ב-1928 הורחב המזח לאורכו הנוכחי והוא המזח העץ הארוך באירופה ואחד הארוכים בעולם.
בשנות השלושים הגיעה העיר לשיא הפופולריות שלה בקרב תיירים.
כ-30,000 בשנה מבלי להחשיב תיירים מדנציג.
עם זאת, בשנות השלושים של המאה העשרים חוותה העיר ירידה בתיירות משתי סיבות עקב המתיחות בגבול הגרמני-פולני הסמוך והפופולריות הגואה של הנאצים בגרמניה.
ב-1938 אף שרפו נאצים מקומיים את בית הכנסת של סופוט.
מלחמת העולם השנייה שפרצה ב-1.9.1939 הביאה לסיפוחה של דנציג לגרמניה ביום שלמחרת.
רוב הפולנים והיהודים המקומיים נעצרו, נכלאו או גורשו.
המלחמה הביאה לקריסה טוטאלית של תעשיית התיירות המקומית וגם פסטיבל וגנר נפסק ב-1942.
סופוט נשארה בשלטון גרמני עד 1945 וב-23.3.1945 נכבשה על ידי הסובייטים לאחר מספר ימי לחימה.
במלחמת העולם השנייה איבדה סופוט 10% מבניה.
בהתאם להחלטות ועידת פוטסדאם סופוט שולבה לאחר המלחמה במדינת פולין ובעיר מוקמו משרד המנהל המקומי של גדנסק עד סוף 1946. בחלק מבתי העיר (שבהם התיישבו תושבים גרמנים במהלך המלחמה) יושבו פולנים מהאזורים שסופחו למדינה.
סופוט התאוששה במהירות לאחר המלחמה.
נפתח קו חשמלית לגדנסק וכן נפתחו בה בית ספר למוזיקה, בית ספר למסחר ימי, ספרייה וגלריה לאמנות.
בשנת 1952 הוחלף קו הרכבת המקומי וחיבר את סופוט לגדנסק ולגדיניה.
אמנם ב-1954 הועבר בית הספר לאמנויות של סופוט לגדנסק, אך העיר נשארה מרכז תרבותי חשוב, למשל ב-1956 התקיים בה לראשונה פסטיבל הגאז' הפולני וב-1961 נחנך בה פסטיבל השירים הבינלאומי.
כמו כן, ב-1963 הפך הרחוב הראשי של העיר (Bohaterów Monte Cassino) למדרחוב והוקמו בה מרחצאות, בתי חולים ובתי מלון ב-1972 וב-1975. ב-1977 כללה אוכלוסיית סופוט כ-54,000 תושבים, המספר הגבוה ביותר בהיסטוריה המקומית.
ב-1979 הוכרז מרכז העיר סופוט כאתר מורשת לאומי על ידי ממשלת פולין.
הרפובליקה הפולנית השלישית (1989 ואילך)
ב-1995 הורחבו המרחצאות הדרומיים של העיר וכן מתחם הספא וב-1997 נפתח מתחם בריאות חדש, Saint Adalbert.
ב-2001 חגגה סופוט את יום השנה ה-100 שלה והיא חזרה להיות עיירת ספא ותיירות נחשבת.
כיום העיר נמצאת בתקופה של פיתוח אינטנסיבי, למשל בנייה של מלונות חדשים בדרגה של 5 כוכבים ואתרי נופש חדשים על החוף ובעיר עצמה.
הרחוב הראשי של העיר הוארך והמכוניות עוברות מתחתיו כך שעכשיו הוא מדרחוב לכל אורכו.
מחירי הנד"לן הגבוהים ביותר בפולין היום הם בסופוט ובוורשה.
העיר מכוסה מבחינה תחבורתית על ידי קווי האוטובוס העירוניים של גדנסק וגדיניה, עובר בה קו הרכבת הפרוורית SKM (שיש לו 3 תחנות בעיר: Sopot Wyścigi, Sopot, ו-Sopot Kamienny Potok) וכן קו של PKP, חברת הרכבות הלאומית של פולין.
העיר היא אחת מ-4 ערים בפולין (האחרות הן לובלין, טיכי וגדיניה) שיש בהן קווי טרוליבוס.
לאחרונה החלה חברת ריינאייר האירית להפעיל קו טיסות ישיר בין תל אביב לעיירת הנופש סופוט.
בסופוט נערכה אליפות העולם באתלטיקה באולם בשנת 2014 וכן טורנירים בטניס לנשים ולגברים (בסבבי ה-ATP וה-WTA).
קבוצות ספורט מקצועניות ופופולריות רבות פועלות בעיר סופוט.
הפופולריות ביותר הן הקבוצות הבאות:
קבוצת הכדורסל עטורת הפרסים Prokom Trefl Sopot שהיא אלופת פולין.
הקבוצה עברה לגדיניה ונקראת כיום אסקו גדיניה.
Ogniwo Sopot, קבוצת הרוגבי המקומית שנחשבת לאחת הטובות בפולין.
הקבוצה הייתה בלתי מנוצחת בשנים 1989–1993.
Klub Piłkarski Sopot שנקראת גם KP Sopot - קבוצת הכדורגל המקומית שזכתה בגביע הפולני האזורי בעונת 2007/8.
ביטול ברית הערים התאומות עם אשקלון
ב-27 בנובמבר 2025, ניתקה סופוט את קשרי "הערים התאומות" שלה עם העיר אשקלון, על רקע מלחמת חרבות ברזל.
מועצת העיר אישרה את ביטול ההסכם לאחר שותפות שנמשכה 32 שנה.
ההצעה לביטול הברית הועלתה על ידי חברת מועצת העיר ברברה ברז'יצקה (Barbara Brzezińska), נציגת מפלגת השמאל "יחד" (Razem).
המהלך זכה לתמיכה מצד סניף "אמנסטי אינטרנשיונל" וארגונים פרו-פלסטיניים מקומיים.
כדי להביא את הנושא להצבעה במועצה, גייסו יוזמי המהלך למעלה מ-300 חתימות תושבים, כנדרש על פי התקנון המקומי.
בנוסח ההחלטה שאושר, הוגדר הצעד כ"מחאה פוליטית חזקה" שנועדה לבסס את מעמדה של סופוט כ"עיר של זכויות אדם".
ההחלטה כללה ביקורת חריפה כלפי מדיניות ישראל ברצועת עזה:
הפעולות הצבאיות של ישראל הוגדרו בהחלטה כ"טיהור אתני" וכ"רצח עם".
צוין כי המלחמה גבתה עשרות אלפי קורבנות, בהם כ-20 אלף ילדים.
המועצה הדגישה כי "הפשעים שביצע חמאס אינם מהווים הצדקה לכליאה שיטתית של האוכלוסייה האזרחית בעזה", וכי בעוד חמאס אחראי למעשיו, ממשלת ישראל נושאת באחריות לפעולות צה"ל.
בתגובה להחלטה, הודיעה עיריית אשקלון על הסרה מיידית של סופוט מרשימת הערים התאומות שלה.
בהודעה רשמית נמסר כי העירייה הפולנית "נשבתה בשקרים ועיוותי מציאות" שפשטו באירופה מאז מתקפת 7 באוקטובר.
עוד נמסר כי אשקלון "לא מעוניינת להמשיך בשיתופי פעולה עם ערים שראייתן צרה, מעוותת וחד-צדדית".
סופו של מילטון לוי הוא סרט פשע ישראלי משנת 1981, בכתיבתו ובבימויו של נסים דיין, עם אושיק לוי ודב גליקמן בתפקידים הראשיים.
הפקת הסרט החלה בסוף שנת 1979 בסיוע הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים.
תחילה לוהק לצד אושיק לוי השחקן חנן גולדבלט, אך מאחר שנסע לסיבוב הופעות בארצות הברית, הוא הוחלף בדב גליקמן.
צילומי הסרט החלו בנובמבר 1979. בגלל התקציב המוגבל, השחקנים בסרט לא קיבלו שכר, אלא הבטחה לחלק ברווחים העתידים של הסרט, במידה והוא יזכה להצלחה מסחרית.
הסרט יצא לאקרנים ביולי 1981.
העלילה היא על פועל מובטל שעקב מצוקה כלכלית נקלע לפשע עד לסופו המר.
מילטון לוי (אושיק לוי) הוא פועל במפעל מתכת שעובד קשה לכלכל את משפחתו ומסתבך בהלוואות לשוק האפור.
על רקע מצבו הוא רב כל הזמן עם אשתו דינה (אהובה קרן).
דני (דב גליקמן) הוא חברו הקרוב של מילטון.
הוא חזר מארצות הברית ארצה לאחר חמש שנים לאחר שעסק בעסקים מפוקפקים.
גם לו חייב מילטון כסף.
הוא גר כעת בדירתה של חברתו תרזה (רחל דיין) שהייתה בעבר חברתו של מילטון.
תרזה רוצה להיות זמרת ומופיעה לפני האמרגן ג'קי (ניסן נתיב), אך הוא לא מתרשם ממנה.
משפחתו של מילטון כוללת גם את גיסו אברם (יעקב אשכנזי) הנשוי לאחותו רבקה (יהודית מילוא), את הוריו הגרושים לאה (לילית נגר) ואביו (אבנר חזקיהו) ודודו זכי (יוסף שילוח).
האב הוא מתווך נדל"ן כושל שמבקש ממילטון לחתום לו כערב על עסקותיו והדוד זכי הוא חולה סרטן ומכור לתרופות.
כולם מצפים למותה של הסבתא כדי לחלוק את ביתה ורכושה.
מזכירת המפעל מאשה (רבקה גור) מוסרת למילטון מכתב פיטורין ומצבו מתחיל להידרדר.
דני לוחץ עליו כל הזמן "לעשות מכה", ומילטון מסכים לבסוף.
דני מתחיל לצרוך סמים עוזב את תרזה ומנהל יחסים עם רבקה, דבר שמביא לסכסוך קשה בין השניים ומילטון חוזר לתרזה.
רבקה מודיעה לדני שלסבתא החולה יש כסף בבית ודני פורץ לביתה, אך לא מוצא דבר.
זה מוציא את מילטון מדעתו והוא הולך לחפש את דני ולומר לו מה שהוא חושב עליו, אך דני מקדים אותו, יורה והורג אותו.
שחקןתפקיד אושיק לוי מילטון לוי דב גליקמן דני רחל דיין תרזה אהובה קרן דינה לילית נגר לאה יוסף שילוח זכי אבנר חזקיהו האב יעקב אשכנזי אברם יהודית מילוא רבקה רבקה גור מאשה ניסן נתיב ג'קיצדוק צארוםאבנרלואיס רוזנברגפועל
סופות של חול הוא אלבום הסולו ה-12 של הזמרת יהודית רביץ.
האלבום יצא בשנת 2012 על ידי חברת הליקון.
עיבוד: ברי סחרוף, יהודית רביץ, רן שמעוני, עמית יצחק, עדי הר צבי, אלון פרימן
עיבוד כלי נשיפה: יאיר סלוצקי, עופר פלד, ספי ציזלינג
כלים: תופים: רן שמעוני / גיטרה חשמלית: עמית יצחק (ב"גלים גלים": ברי סחרוף) / בס: עדי הר צבי / קלידים: אלון פרימן / תכנותים: גיל טלמן / טרומבון: יאיר סלוצקי / סקסופון: עופר פלד /חצוצרה: ספי ציזלינג /קולות: ברי סחרוף, דן תורן
הקלטה ומיקס: אורי (ממו) ברק - באולפני קיצ'ה /עוזר טכנאי: מאיה לביא / מאסטרינג: יורם וזאן
צילום: ניר סגל / עיצוב: אודליה גל
מנהלת המחלקה הישראלית: תמי סטמרי / מנהל רפרטואר: איליה שפירו / הפקת פוסט: זהבית לגאלי
סוּפָה היה התנחלות וקיבוץ בחבל ימית, כ-7 ק"מ דרומית לעיר ימית, ומזרחית לקיבוץ חולית.
שמו של הקיבוץ העיד על סופות החול הקשות שהתחוללו במקום מושבו, פתחת רפיח, על פי הפסוק: "כסופות בנגב לחלוף" (ישעיהו כ"א כ').
טעם נוסף שניתן לשם היה הכיבוש המהיר כסופה של הפיתחה במלחמת ששת הימים, שכוח החלוץ שלו היה גדוד השריון 79 שכונה "סופה".
ראשיתו של היישוב בהיאחזות נח"ל בשם נח"ל סוכות שעלתה לקרקע בפתחת רפיח בשנת 1974. השם סוכות ניתן על שם היישוב המקראי סוכות, בו חנו בני ישראל ביציאתם ממצרים.
ההיאחזות אוזרחה ב-17 בינואר 1977, והפכה לאחד משני הקיבוצים היחידים בחבל שהורכב ממושבים.
בטקס השתתף שר החינוך אהרן ידלין, שהכריז כי לא נחזור לגבולות 67 בסיני, כמו בבקעת הירדן ובגולן.
סופה אוכלסה על ידי שני גרעיני הנוער העובד - גרעיני שיר ופרח, בני עשרים וחמישה חברים וחברות.
לקיבוץ החדש תוכנן מודל חדשני: בשל תנאי הקרקע ומזג האוויר המאתגרים לחקלאות, הקיבוץ לא יתבסס על הענפים הקונבנציונליים כמו לול ורפת, אלא בעיקר על גידולים בחממות ובתי רשת, שייצאו לאירופה בחודשי החורף הקרים.
כבר בשלב היאחזות הנח"ל גידלו במקום עגבניות, פלפלים וחצילים באופן זה.
הבחירה נבעה במידה רבה מתנאי הקרקע המאתגרים לכל סוג אחר של חקלאות.
בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979, פרסם הקיבוץ החלטה הקובעת כי הם מברכים על הסכם השלום אך מתנגדים לפינוי יישובים ומסירת חבל ימית למצרים.
הם הצהירו כי הם שותפים לפעילות המחאה של יישובי פתחת רפיח בהתאם לדרכים שיקבע ועד הפעולה, אך שומרים לעצמם את זכות הפרישה במקרה של אי הסכמה.
בסופו של דבר הסכימו חברי הקיבוץ בלחץ תנועת האם, איחוד הקבוצות והקיבוצים, לעבור מחבל ימית לחבל שלום.
הבתים בפתחת שלום נבנו בשנת 1981, אך חברי הקיבוץ החליטו לעבור רק ממש לקראת פינוי סיני בשנת 1982, ובינתיים החלו לעבד את האדמות בפתחת שלום במקביל למגורים בסיני.
באותה תקופה היו בקיבוץ כ-75 חברים ומועמדים.
בינואר 1982 ציינו חמש שנים לקיבוץ ופרידה מפתחת רפיח.
במרץ הועבר הקיבוץ למקומו החדש בפתחת שלום, בסיוע עשרות חברי קיבוצים אחרים מהתנועה.
הוחלט כי כספי הפיצויים שיתקבלו מהממשלה יוכנסו לקופת הקיבוץ.
כמו ברוב היישובים בחבל ימית, בתי הקיבוץ נהרסו לפני העברתו למצרים.
סופווייב מדיקל בע"מ, המוכרת בשם המקוצר "סופווייב", היא חברה ציבורית ישראלית המייצרת מכשור רפואי לטיפול בקמטים ולחידוש, מיצוק ושיפור של עור הפנים והצוואר.
החברה נוסדה בינואר 2015, בשם ארכימדוס מדיקל בע"מ, על ידי אריאל סברדליק, המכהן כמנהל טכנולוגיות ראשי בחברה, וד"ר שמעון אקהויז, שהוא יו"ר דירקטוריון פעיל של החברה.
עד לחודש מאי 2017 פעלה החברה כחברת חממה (חברת פרויקט הפועלת תחת חממה טכנולוגית וממומנת בחלקה על ידי רשות החדשנות), תחת חממת אלון מדטק ונצ'רס בע"מ.
בספטמבר 2019 הקימה החברה חברה בת בארצות הברית בשם , לשם הפצת מוצריה בצפון אמריקה, אזור שהוא שוק היעד העיקרי של החברה.
לחברה יש מפיצים גם באסיה ובאירופה.
מנכ"ל החברה מאז אוגוסט 2019 הוא לואיס סקאפורי, היושב בארצות הברית.
המוצר הראשון של החברה, שמכירתו החלה בדצמבר 2019, קרוי Sofwave, והוא משמש להצערת ומיצוק של עור הפנים והצוואר (טיפולי אנטי-אייג'ינג), בטכנולוגיית אולטרסאונד.
בכוונת החברה לאפשר בעתיד טיפולי הצערה ומיצוק של העור גם באזורי גוף אחרים.
הטיפול באמצעות המכשיר נמשך כ-30–45 דקות, ולהשגת התוצאה הרצויה נדרשים למטופל טיפול אחד או שניים.
המכשיר נמכר לרופאים העוסקים בטיפולים אסתטיים, בהם מנתחים פלסטיים ורופאי עור.
באוגוסט 2019 גייסה החברה 8.4 מיליון דולר, ועד להנפקתה הושקעו בחברה בסך הכל כ-13.3 מיליון דולר.
ב-12 במאי 2021 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ההפסד המצטבר בפעילות החברה, עד ל-30 ביוני 2021, הוא 21.16 מיליון דולר.
בעלי המניות העיקריים בחברה (נכון לדצמבר 2021) הם מייסדיה: שמעון אקהויז (25.26%) ואריאל סברדליק (11.85%).
סופווית' T.1 קוקו היה מפציץ טורפדו דו-כנפי בריטי, אשר שירת בשירות האוויר של הצי המלכותי וממשיכו, חיל האוויר המלכותי.
ה-T.1 היה המטוס היבשתי הראשון שנועד לפעול מעל גבי נושאות מטוסים, אך בנייתו הושלמה מאוחר מדי לשירות במלחמת העולם הראשונה.
לאחר הסכם שביתת הנשק קיבל המטוס את השם "קוּקוּ" .
באוקטובר 1916 ביקש הקומודור מוריי סואטר (Murray Sueter), אשר שימש כמפקח מטעם האדמירליות על ייצור מטוסים, מחברת סופווית' אוויאיישן קומפני לתכנן מטוס חד-מושבי בעל יכולת נשיאת טורפדו במשקל של כ-450 ק"ג, עם יכולת נשיאת דלק שתספיק לשהייה באוויר למשך ארבע שעות.
המטוס שתוכנן בסופווית', וסומן כ-T.1, היה דו-כנפי בעל שלוש סמוכות בין כנפיו מכל צד.
גוף המטוס נבנה מעץ וכיסוי המנוע מאלומיניום, כנפי המטוס נבנו מעץ, כוסו בד והיו ניתנות לקיפול, לפעולה מעל גבי נושאות מטוסים.
ה-T.1 היה מסוגל להמריא מסיפון נושאת מטוסים בתוך ארבע שניות, אך לא היה יכול לנחות עליו, כך שאמצעים לסיוע בנחיתה לא הותקנו.
כן נסע בעל ציר מפוצל אפשר נשיאת טורפדו סימן IX אחד במשקל 450 ק"ג תחת גוף המטוס.
אב הטיפוס T.1 (בסימון N74) המריא לראשונה ביוני 1917, מצויד במנוע מדגם היספאנו-סואיסה 8Ba בעל 200 כוחות סוס.
טיסות המבחן החלו רשמית ביולי אותה שנה, ובאוגוסט הוציאה האדמירליות הזמנה ראשונה לייצור 100 יחידות של המטוס, אך לחברות שהועסקו כקבלניות משנה, פיירפילד איינג'נירינג מגלאזגו ופגלר & קומפני מדונקסטר לא היה ניסיון קודם בבניית מטוסים, דבר שגרם לעיכוב משמעותי בייצור.
בנוסף, למטוס מדגם S.E.5a הייתה עדיפות בשימוש במנוע ההיספאנו-סואיסה, שהיה מצוי בכמות מוגבלת, ועיצוב מחדש של שלדת ה-T.1 כדי שיתאים להכנסת מנוע חלופי מדגם סאנבים עַרָבּ (Sunbeam Arab) הביא לעיכובים נוספים.
בפברואר 1918 הוציאה האדמירליות הזמנה חדשה לייצור ה-T.1 לחברת בלקברן איירקראפט, שהייתה בעלת ניסיון בייצור מטוסים, והמטוס המוכן הראשון נשלח במאי אותה שנה.
כמעט מיד נתגלו בעיות במערכות כן הנסע, אשר חייבו תכנון מחדש.
בנוסף, נזקק ה-T.1 להגה כיוון מוגדל ומייצב אנכי מפצה כדי למנוע את נטייתו להתגלגל ימינה.
פיירפילד ופגלר החלו לבסוף בייצור סדיר של המטוס באוגוסט ובאוקטובר, בהתאמה.
בסך הכול הוזמנו 300 יחידות של ה-T.1, אך רק 90 נמסרו עד לזמן הסכם שביתת הנשק.
232 מטוסים נבנו עד להפסקת הייצור ב-1919, כאשר בלקברן איירקראפט ייצרה 162 יחידות, פיירפילד איינג'נירינג השלימה 50 ופגלר & קומפני בנתה 20 מטוסים נוספים.
לאחר הסכם שביתת הנשק נשלחו מטוסי T.1 רבים ישירות ליחידות אחסון בבסיסי חיל האוויר המלכותי ברנפרו (Renfrew) ובניוקאסל.
לאחר תקופה של מבחני טיסה בבסיס איסט פורצ'ן (RAF East Fortune) הסמוך לאדינבורו, הוסמך ה-T.1 לשירות מבצעי בטייסות חיל האוויר המלכותי.
משלוחים לבית הספר למטוסי טורפדו באיסט פורצ'ן החלו באוגוסט 1918. האימונים בטורפדו בוצעו באזור לשון הים של פורת', שם התאמנו טייסי ה-T.1 בהטלת טורפדו אימונים לעבר מטרות שנגררו על ידי משחתות.
מטוסי ה-T.1 של טייסת מס' 185 הועמסו על גבי נושאת המטוסים אה"מ ארגוס באוקטובר 1918 אך המלחמה הסתיימה לפני שביצעו המטוסים פעולות קרביות.
במהלך שירותו נחשב המטוס לפלטפורמת הטסה אהודה יחסית בזכות שלדתו החזקה ונחיתתו הבטוחה במים.
ה-T.1 היה פשוט להטסה, ובעל ביצועים אווירובטיים טובים כשטס ללא טורפדו.
עם זאת, ביצועיו של מנוע הסאנבים ערבּ לא היו מספקים, וכ-20 מטוסים הוסבו למנוע מדגם וולסלי וייפר (Wolseley Viper, גרסה של ההיספאנו-סואיסה שנבנתה ברישיון בבריטניה).
מטוסים אלה סומנו מאוחר יותר כקוקו סימן II, בעוד המטוסים בעלי מנוע הערבּ סומנו כקוקו סימן I.
השירות המבצעי של הקוקו הסתיים עם סגירת טייסת מס' 210, שפעלה מעל גבי נושאת המטוסים ארגוס, ב-1 באפריל 1923. הסופווית' קוקו הוחלף בשירות על ידי הבלקברן דארט.
במהלך 1917 הציע הקומודור סואטר תקיפת טורפדו באמצעות מטוסי הקוקו כנגד צי הים הפתוח בבסיסו בקלן שבגרמניה.
על פי התוכנית, נועדו נושאות המטוסים אה"מ ארגוס, אה"מ פיוריאוס ואה"מ קמפאנייה, יחד עם הסיירות שהוסבו לנשיאת מטוסים, אה"מ קורייג'ס ואה"מ גלוריוס, לשגר כ-100 מטוסים מהים הצפוני.
בספטמבר אותה שנה הציע האדמירל סר דייוויד ביטי, מפקד ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), תוכנית דומה בהשתתפות כ-120 מטוסי קוקו שנועדו לשיגור מעל סיפוני אוניות סוחר מוסבות.
בימינו לא שרד אף מטוס שלם, אך זוג כנפיים של קוקו סימן I נשמרות במוזיאון הלאומי לטיסה שבסקוטלנד.
אב טיפוס, בעל מנוע מקורר מים מדגם היספאנו-סואיסה 8, 200 כ"ס.
גרסת הייצור העיקרית, עם מנוע סאנבים ערבּ בעל 200 כ"ס.
גרסת סימן I, שהוסבה למנוע מדגם וולסלי וייפר בעל 200 כ"ס.
אב טיפוס, עם מנוע מדגם רולס-רויס פאלקון בעל 275 כ"ס.
מפציץ חד-מושבי, עם מנוע היספאנו-סואיסה 8 בעל 200 כ"ס.
הסופווית' קוקו שירת במדינות הבאות:
שירות האוויר של הצי המלכותי
טייסת מס' 185 של חיל האוויר המלכותי - הפעילה מטוסי קוקו מאוקטובר 1918 ועד לסגירתה בשנה שלאחר מכן.
טייסת מס' 186 של חיל האוויר המלכותי - הפעילה מטוסי קוקו מסוף 1918. ב-1920 הוחלף שמה לטייסת מס' 210 של חיל האוויר המלכותי.
טייסת מס' 210 של חיל האוויר המלכותי - נוסדה ב-1920 במקומה של טייסת מס' 186, והמשיכה להפעיל את מטוסי הקוקו עד לסגירתה ב-1 באפריל 1923.
שירות האוויר של צי האימפריה היפנית - הפעיל החל מ-1921 שישה מטוסי קוקו סימן II לאימון בהטלת טורפדו.
לקוקו היה תפקיד חשוב בפיתוח הדוקטרינה היפנית לגבי הפעלת נושאות מטוסים בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה.
מפרט טכני (קוקו סימן I)
הנעה: 1 X מנוע בוכנה מדגם סאנבים עַרָבּ, שמונה צילינדרים מקורר מים, 200 כ"ס
1 X טורפדו סימן IX בקוטר 18 אינץ'
סופה של חול הוא המיני-אלבום השני של הזמר הישראלי איתי לוי.
האלבום יצא לאור ב-2021, על ידי חברת התקליטים רות הפקות.
סוֹפוּס קְלַאוּסֶן (בדנית: Sophus Claussen; 12 בספטמבר 1865 – 11 באפריל 1931) היה משורר וסופר דני.
הוא זכור בעיקר בזכות הפואמות הנאו-רומנטיות שלו.
סופוס קלאוסן נולד ב-1865, בנם של הפוליטיקאי רסמוס קלאוסן (Rasmus Claussen) והאנה סופי (Hanne Sophie לבית הנריקסן).
הוא החל את לימודיו ב-1884 ופרסם את אוסף השירה הראשון שלו, Naturbørn ("ילדים טבעיים"), שמשך תשומת לב בשל תעוזה וארוטיקה נועזת בנוסח יצירתו של .
במשך מספר שנים היה קלאוסן מעורב בעיתונות המקומית.
מאוחר יותר המשיך קלאוסן את תיאור חיי האי הדני באוסף השירים השני "Pilefløjter" ("חלילן"; 1899) וב-"Mellem to Kyster" ("בין שני חופים"; 1900).
רומני המסע הקטנים שלו "Valfart" ("עלייה לרגל") ו-"Antonius i Paris" ("אנטוניוס בפאריס") (שניהם 1896) ייחודיים בין יצירותיו בטון הפיוטי הפטפטני שלהם.
בנוסף, הוא כתב את המחזה "Arbejdersken" ("העובד").
קלאוסן חי בפריז מספר שנים והיה ידידו של פול ורלן.
לאחר שחזר לדנמרק, הוא פרסם אוסף שירה מקיף ואופייני, Danske Vers ("חרוזים דניים"), המגדיר את אופייה הגחמני של גוף יצירתו.
בין יצירותיו המאוחרות, ניתן להדגיש את "Heroica" ("הרואיקה"; 1925) ו-"Foraarstaler" (שיחת אביב; 1927) כמייצגים במיוחד את אופיו הפיוטי.
יצירותיו השלמות של קלאוסן זמינות בתשעה כרכים.
קלאוסן תרגם לדנית שירים של היינריך היינה ופרסי ביש שלי.
קלאוסן והסופר כתבו יחד את כתב העת קצר הימים ("המגדל") כחלק מתנועת הסימבוליזם הדנית, שהושפעה מהסימבוליסטים הצרפתים.
לצערו של קלאוסן, מעולם לא הייתה לו פריצת דרך גדולה.
ההכרה הגיעה בסופו של דבר בקרב קוראי כתב העת שיצא לאור שנים רבות אחרי מותו, במשך 5 שנים מ-1948, ומהסופרת הנודעת קארן בליקסן.
קלאוסן היה קשור קשר הדוק עם הצייר .
הוא נקבר בבית הקברות גנטופטה (Gentofte).
סופי ז'רמן הייתה מתמטיקאית ופיזיקאית צרפתייה.
ז'רמן נולדה בפריז למשפחה מהמעמד הבינוני, בת של סוחר משי מוצלח.
בנעוריה, כאשר שמעה את הסיפור אודות מות ארכימדס, אשר נכתב בספרו של ז'אן אטיין מונטוקלה, "ההיסטוריה של המתמטיקה", החלה להתעניין במתמטיקה, והדבר עורר חרדה בלב הוריה, שפעלו בלא הצלחה להניאה מכך.
בשל העובדה שהייתה אישה לא קיבלה אישור ללימודים גבוהים, לכן היא נרשמה ללימודים גבוהים במכון הפוליטכני בפריז בשם בדוי "מסיה לה בלאן", כשמו של אחד הסטודנטים שלמדו בו בעבר.
ז'וזף לואי לגראנז', מרצהו של מסיה לה בלאן בתורת המספרים הכיר אותו כתלמיד גרוע, והופתע לגלות שלאחר שפרש מלימודיו, חזר עם ידע רחב הרבה יותר ועם יצירתיות מיוחדת לפתרון בעיות מסובכות.
על כן, ביקש להיפגש איתו.
ז'רמן לא יכלה לסרב להצעתו של מרצה והופתעה לגלות כי לגראנז' אינו מתנגד כלל להיותה אישה מתמטיקאית.
לאחר תקופה מסוימת בה לימד לגראנז' את תלמידתו האהובה ז'רמן, הצהיר כי אין הוא יכול ללמד אותה עוד כיוון שרמתה הגבוהה משתווה לשלו והציע לה להכיר מתמטיקאי גדול עוד יותר ממנו – קרל פרידריך גאוס.
על מכתביה לגאוס בנושאים מתורת המספרים חתמה בשם "מסיה לה-בלאן", עקב חששה שמכתב מאישה לא יזכה ליחס רציני.
לאחר כיבוש נפוליאון, שלחה ז'רמן מכתב לגנרל צרפתי ובו מתוארת בקשה לא לפגוע בגאוס כאשר הצבא הצרפתי יפלוש לפרוסיה.
רק לאחר שלוש שנות התכתבות, הגיע הגנרל לגאוס, ואמר לו כי אישה צרפתית ביקשה לא לפגוע בו.
גאוס הבין כי למעשה מסיה לה בלאן הוא אישה ולהפתעתה של ז'רמן, תגובתו של גאוס תמכה בהיותה אישה מתמטיקאית.
עבודתה הוצגה בפני האקדמיה הצרפתית למדעים על ידי לז'נדר, משום שהאקדמיה מנעה מנשים להופיע בפניה.
בין הענפים להם תרמה נמנים תורת המספרים, בה הוכיחה את המשפט האחרון של פרמה עבור ראשוני ז'רמן והגתה שיטה חדשה להוכחת המשפט האחרון של פרמה בעבור מספרים מסוימים, ותורת האלסטיות.
עבודתה על האלסטיות של חומרים אפשרה את בנייתו של מגדל אייפל.
קובעי השלט עם רשימת התורמים לבניית המגדל לא ציינו את שמה של ז'רמן.
בהמלצתו של גאוס (אותו מעולם לא פגשה), תכננה אוניברסיטת גטינגן להעניק לז'רמן תואר של כבוד, אך לפני שהספיקה לקבלו מתה ממחלת סרטן השד, בגיל 55.
בתעודת פטירתה, נכתב עליה: "אישה רווקה חסרת מקצוע" (rentiere annitant).
הרוזנת סופי דה סגיר הייתה סופרת ילדים צרפתייה ממוצא רוסי, בתו של הגנרל רוסטופצ'ין (הידוע כמצביא ששרף את העיר מוסקבה בשנת 1812).
סגיר הייתה ידועה בילדותה כילדה שובבה וחובבת מתיחות, שהוריה ניסו לדכא בעזרת חינוך קפדני.
לאחר נישואיה לאז'ן דה סגיר, קצין צרפתי ממעמד האצולה, קיבלה סגיר את אזרחותו של בעלה, ועברה לגור בצרפת.
רוב חייה עברו עליה בקרב חוגי החברה הגבוהה של צרפת, ורק בגיל 57 החלה בקריירה ספרותית.
ספרה הראשון, "סיפורים חדשים על הפיות", חובר בשנת 1857 למען שתי בנותיו הקטנות של אחד מידידיה.
הספר הידוע ביותר שלה, "תעלוליה של סופי", יצא לאור בשנת 1859. הספר מתאר את תעלולי ילדה בעלת דמיון מפותח וחסרת משמעת, דמות שהייתה מבוססת בחלקה על סגיר עצמה בילדותה.
ספר נוסף ידוע שלה, "זיכרונותיו של חמור", יצא לאור בשנת 1860, ובו מתוארת אוטוביוגרפיה של חמור.
במהלך השנים הבאות פרסמה סגיר יותר מ-20 ספרים, שכונסו יחד תחת הסדרה המפורסמת "הספרייה הוורודה" וזכו להצלחה רבה בצרפת בפרט ובעולם בכלל.
סגיר, שלמשך שנים ארוכות הייתה סופרת הילדים הפופולרית ביותר בצרפת, מתה בשנת 1874 בפריז.
ספריה התאפיינו בדרך כלל בשפה קלה ופשוטה, מוסר השכל ברור, ותיאורים של דמויות כחלק מקבוצה או חבורה עליזה, אשר משתייכת למעמדות הגבוהים.
מוסר ההשכל בספרים התאים לעקרונות הנוקשים של החינוך הנוצרי.
העלילות התאפיינו גם באכזריות רבה, הן מצד הגיבורה סופי והן כלפיה.
רבים מספריה תורגמו לעברית, רובם על ידי יצחק לבנון.
סיפורי פיות חדשים (1857. תרגום: יצחק לבנון בשם "אגדות הרוזנת דה סגיר", 1972; ובנפרד: יער הקסמים, 1962; נסיך היער, 1964)
החופש הגדול (1859. תרגום: יצחק לבנון, 1965) – ילדים שיצאו בעת הפגרה לכפר שומעים מפי דודנם את הרפתקאותיו בשבי האינדיאנים.
תעלוליה של סופי (1859. תרגום: יצחק לבנון, 1962) – המפורסם בספריה, ובו מחרוזת אירועים בחיי ילדה קטנה בעלת כוונות טובות, המבטיחה שוב ושוב לחזור למוטב, עד התעלול הבא.
זכרונותיו של חמור (1860. תרגום: משה בן-אליעזר בשם "קורות חמור אחד", 1923; חיים אברבאיה, 1958) – חמור רב-מעללים מספר בגוף ראשון את קורותיו, ידידותו עם ילדים וגלגוליו בין בעלים שונים, ומעביר ביקורת סמויה על החברה האנושית.
בשנת 1986 החלה להיות משודרת סדרת הנפשה צרפתית על פי הספר בשם Cadichon, אשר שודרה בארץ בדיבוב עברי בשם "עלילות תיאודור החמור".
פונדק המלאך השומר (1862. תרגום: יצחק לבנון, 1966) – מעשה בחייל החוצה יער ומגלה שני ילדים נטושים מתחת לעץ.
ילדת חמד (1863. תרגום: יצחק לבנון, 1973) – ילדה מפונקת עוברת חוויה, המשנה את אופייה לטובה.
הגנרל דוראקין (1864. תרגום: יצחק לבנון, 1967) – נדודי קצין רוסי תקיף ובעל אופי ילדותי מעט.
אוצרו של גספר (1866. תרגום: יצחק לבנון בשם "גספר בן-חיל", 1978) – קורות בן-איכרים שבחר בהשכלה.
אחרי הגשם בא מזג-אוויר נאה (1871)
סופי טויבר-ארפ הייתה אמנית שווייצרית, חברת תנועת הדאדא.
טויבר למדה אמנות בהמבורג ובמינכן.
בשנת 1915 פגשה את ז'אן ארפ, אמן גם הוא והשניים נישאו בשנת 1922. ב-1916 הייתה טויבר-ארפ שותפה לייצירת תנועת הדאדא בעיר ציריך לצד ויקינג אגלינג ומרסל ינקו.
היא הופיעה בקברט וולטר בריקוד ושירה, כשהיא לובשת מסכות בסגנון "פרימיטיבי", יצרה תיאטרון מריונטות, שטיחי קיר גאומטריים ועוד.
במקביל שימשה טויבר כמרצה בבית הספר לאמנות ולאומנות בציריך, שם כיהנה עד שנת 1929.
ב-19 בינואר 2016 הקדישה לה חברת גוגל שרבוט גוגל לרגל יום הולדתה ה-127.
סופי פרידריקה דורותיאה וילהלמינה הייתה נסיכה בווארית מבית ויטלסבאך, ואמם של קיסרי אוסטריה ומקסיקו.
סופי נולדה ב-27 בינואר 1805, למקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ולאשתו השנייה, קרולינה מבאדן.
יחד עמה נולדה תאומתה הזהה, מריה אנה, שנישאה לימים לפרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה.
ב-4 בנובמבר 1824 נישאה סופי לפרנץ קרל, בנו השני של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה.
בעקבות הפצרותיה של סופי, ויתר בעלה על מקומו כיורש העצר האוסטרי לטובת בנם הבכור, פרנץ יוזף.
אחיו הבכור של בעלה, הקיסר פרדיננד, ויתר על כסאו ב-1848 בעקבות אביב העמים.
לאחר עליית בנה לשלטון, הפכה סופי לבעלת הכוח האמיתי מאחורי הקלעים, ובשל השפעתה הרבה כונתה לעיתים "הגבר היחיד בחצר המלוכה".
כמו כן, נודעה ביחסה העוין כלפי כלתה אליזבת ("סיסי"), רעייתו של פרנץ יוזף.
בשנת 1867 הוצא להורג במקסיקו בנה השני של סופי, מקסימיליאן.
אירוע זה, ממנו לא התאוששה מעולם, גרם לפרישתה מן החיים הציבוריים.
סופי עצמה נפטרה ב-28 במאי 1872 כתוצאה מגידול במוח, ובעלה, פרנץ קרל, נפטר שש שנים לאחר מכן.
בשנת 1824 התחתנה סופי עם פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה, בנו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
קרל לודוויג (30 ביולי 1833 - 19 במאי 1896), אביו של פרנץ פרדיננד וסבו של קרל הראשון, הקיסר האוסטרי האחרון.
סופי מישל אליס-בקסטור היא זמרת פופ וכותבת שירים אנגליה הידועה בזכות עירוב סגנונות הפופ, הדיסקו והמוזיקה אלקטרונית בשיריה.
סופי אליס-בקסטור נולדה במערב מידלסקס, אנגליה, לזוג הורים שעסקו בתעשיית הבידור - אם שחקנית ואבא במאי.
לבקסטור שלוש אחיות ושני אחים.
בגיל 13, השתתפה בקסטור במקהלת ילדים ששרה אופרה.
היא החלה את הקריירה המוזיקלית שלה כסולנית בלהקה האינדית, "theaudience" בשנת 1997. בדצמבר 1998 התפרקה הלהקה וסופי לקחה הפסקה מעיסוקה במוזיקה למשך שנה, בה ניסתה מזלה בדוגמנות וכתיבת רומן.
בשנת 2000 שיתפה פעולה עם DJ איטלקי בשם Spiller בשיר "Groovejet" שהפך מיד ללהיט ונכנס למקום הראשון במצעדים בבריטניה.
בשנת 2001 הוציאה סופי את אלבום הסולו הראשון שלה, Read My Lips, שהגיע למקום השני במצעדים בבריטניה.
מתוכו הוציאה אף ארבעה סינגלים שהגיעו כולם למקומות גבוהים במצעדים וביניהם גם הלהיט "Murder on the Dancefloor", שהפך לשיר המושמע ביותר באירופה בשנת 2002. בתחילת אותה שנה הייתה בקסטור מועמדת ל"אמנית הבריטית של השנה" בטקס פרסי המוזיקה הבריטית.
האלבום השני שלה, Shoot from the Hip, יצא בחודש אוקטובר 2003. האלבום לא זכה להצלחה והגיע למקום ה-19 במצעדי בריטניה.
בעקבות כך, לקחה בקסטר הפסקה מקריירת המוזיקה כדי לדאוג לילדה הראשון, סוני שנולד ב-23 באפריל 2004. אביו של התינוק הוא ריצ'רד ג'ונס, באסיסט להקת "The Feeling".
הזוג נישא מאוחר יותר, ב-25 ביוני 2005, באיטליה.
בשנת 2004 החלה בקסטור לעבוד על האלבום השלישי שלה שיצא ב-17 במאי 2007 ונקרא Trip the Light Fantastic.
בחודש יוני 2007, שימשה בקסטור כאמנית חימום של ג'ורג' מייקל במסע ההופעות שלו בבריטניה.
אלבומה הרביעי של בקסטור יצא בספטמבר 2008.
בקסטור תומכת בזכויות בעלי חיים, ואף השתתפה בפרסומת של הארגון PETA כנגד לבישת פרוות.
בשנת 2010 הוציאה שיר, שזכה להצלחה גדולה גם בשיתוף עם Freemasons, בשם: "Bittersweet".
בילדותה עסקה הזמרת בתחביב איסוף בולים, וזאת בהשפעת סבה.
בשנת 2018 הוצג אוסף הילדות שלה בתערוכת בולים שהתקיימה בלונדון
בשנת 2019 הוכרזה בקסטור כחברה בהרכב השיפוט הבריטי באירוויזיון 2019.
סופי, דוכסית אדינבורו היא רעייתו של הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו, בנה הצעיר של המלכה אליזבת השנייה.
סופי הלן ריס-ג'ונס נולדה באוקספורד לכריסטופר בורניס ריס-ג'ונס ולמרי או'סאליבן ריס-ג'ונס.
סופי הלן קרויה על שם הלן דודתה (אחות אביה), אשר נהרגה בתאונת רכיבה 5 שנים לפני הולדתה של סופי.
סופי היא ילדתם השנייה של כריסטופר ומרי, ולה אח גדול בשם דייוויד בורנס.
בצעירותה עברה המשפחה לקנט שם למדה בבית הספר המכין דליץ', ובמכללת קנט פמבורי ובהמשך למדה מזכירות במכללת מערב קנט.
לאחר סיום לימודיה החלה סופי לעסוק ביחסי ציבור ועבדה במספר חברות ובהם חברת קפיטל רדיו.
בשנת 1996 הקימה חברת יחסי ציבור יחד עם שותפה לעסקים מורי הארקין (Murray Harkin).
ב-6 בינואר 1999 התארסה סופי לנסיך אדוארד, ונישואיהם נערכו ב-19 ביוני 1999 בקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור.
ביום נישואיהם קיבל בן זוגה את התואר רוזן וסקס, ובהתאם הפכה סופי לחלק ממשפחת המלוכה וקיבלה את התואר "רוזנת וסקס".
ב-2023 הוענק לבעלה התואר "דוכס אדינבורו" והיא הפכה לדוכסית אדינבורו.
בני הזוג מתגוררים בפארק באגשוט שבסארי.
לאדוארד וסופי שני ילדים: לואיז אליס אליזבת מרי וינדזור שנולדה ב-8 בנובמבר 2003, וג'יימס אלכסנדר פיליפ תיאו וינדזור, שנולד ב-17 בדצמבר 2007 בניתוח קיסרי.
מספר שערוריות ציבוריות נסובו סביב סופי, דוכסית אדינבורו.
בין היתר, הועלתה נגדה ביקורת זמן קצר לפני נישואיה, כאשר עיתון "הסאן" הבריטי פרסם תמונה שלה בחצי-עירום.
בתמונה ניתן היה לראותה יחד עם מגיש רדיו קפיטל כריס טאראנט.
תמונה זו צולמה בעת שעבדה בתחנה, זמן רב לפני נישואיה.
כמו כן, נטען כנגדה בשנת 2001 בעיתון "The Mail on Sunday", כי היא משתמשת בקשריה ומעמדה על מנת לקדם את סוכנות הפרסום שלה, בעקבות דברים שאמרה לכתב העיתון שהתחזה לנסיך סעודי.
טענות אלה הובילו לעזיבתה את סוכנות הפרסום בשנת 2002. במסגרת השיחה עם הנסיך המתחזה אמרה מספר אמירות בוטות כנגד ממשלת בריטניה.
בתמורה לכך שאמירות אלה לא יפורסמו, הסכימה להעניק ריאיון מסודר לעיתון - ראיון שפורסם לבסוף תחת הכותרת "אדוארד לא הומו".
תארה הרשמי של הנסיכה הוא "הוד מעלתה, דוכסית אדינבורו, רוזנת וסקס, רוזנת סוורן".
באופן לא פורמלי היא נקראת "סופי, דוכסית אדינבורו".
סופי היא חברה במסדר ג'ון הקדוש (מאז שנת 2005), וכן בעלת תוארי הכבוד הצבאיים הבאים:
אלוף-משנה ביחידת האחיות המלכותית של המלכה אלכסנדרה (Queen Alexandra's Royal Army Nursing Corps).
אלוף-משנה מלוכתי בגדוד הרובאים החמישי (רגימנט הרובאים).
אלוף-משנה בגדוד הרוכבים של דרום אלברטה (בצבא קנדה).
אלוף-משנה בגדוד לינקולן וולנד (The Lincoln and Welland Regiment) (בצבא קנדה).
סופטבול הוא משחק כדור הפופולרי בעיקר בארצות הברית.
המשחק פותח על בסיס המשחק בייסבול וחוקי שני המשחקים דומים.
לעיתים מתייחסים לבייסבול כ-hardball (מילולית "כדור קשה") כדי להבדיל בין המשחקים.
ההבדל העיקרי בין סופטבול לבייסבול הוא הכדור בו משתמשים וחוקי ההגשה המאפשרים להגיש את הכדור בסופטבול רק בזריקה מלמטה.
המשחק הומצא על ידי ג'ורג' הנקוק בשיקגו, אילינוי, ב-1887. משחק הסופטבול הראשון שוחק בעזרת כפפת אגרוף מגולגלת ככדור, ומקל מטאטא כמחבט.
בהמשך סופטבול נתפס בעיקר כמשחק חובבים וכספורט הנשים המקביל לבייסבול, אך כיום ישנן גם ליגות מקצועיות לנשים ולגברים.
שתי קבוצות, בנות תשעה שחקנים כל אחת, מתמודדות אחת נגד השנייה.
המטרה של הקבוצה המתקיפה היא להכות בכדור באמצעות המחבט, ועל ידי הגעה רצופה לשלוש התחנות לחזור לבסיס הבית ולזכות בהקפה אחת.
קבוצת ההגנה, מצד שני, צריכה לפסול את הרצה מהקבוצה המתקיפה בעזרת תפיסת הכדור באוויר, זריקת הכדור לבסיס אליו רצה או בעזרת נגיעה של הכדור ברצה ובכך למנוע ממנה להשיג נקודות.
במשחקים האולימפיים, ענף הסופטבול היה אחד משלושה ענפים בו השתתפו רק נשים (השניים האחרים הם שחייה צורנית והתעמלות אומנותית).
הוא הוכר רשמית כספורט אולימפי במשחקים באולימפיאדת אטלנטה ב-1996, אך ב-2005 הוחלט להוציאו מתוכנית המשחקים האולימפיים ומאז משחקי 2012 הוא לא נכלל בה.
המשחק שוחק שוב במשחקי טוקיו 2020.
סופט מאשין הייתה להקת רוק בריטית מהעיר קנטרברי, אשר נקראה על שם ספרו של ויליאם ס.
הלהקה היא אחת מהלהקות החשובות ביותר בסצנת הקנטרברי, ומחלוצות הרוק המתקדם.
הלהקה הוקמה בשנת 1966 על ידי רוברט וויאט (תופים, שירה), קווין איירס (גיטרה בס, גיטרה, קולות), דייוויד אלן (גיטרה), מייק רטלדג' (קלידים) ובהופעות הראשונות גם הגיטריסט האמריקאי לארי נוולין.
באוקטובר 1967, לאחר שהיה ארעית קצרה בצרפת, נמנעה מאלן האוסטרלי כניסה מחודשת לאנגליה, והלהקה נאלצה להמשיך כשלישייה.
אלן חזר לפריז וייסד את להקת גונג.
הלהקה זכתה להיות להקת החימום של סיבוב ההופעות של ג'ימי הנדריקס בצפון אמריקה בשנת 1968. אלבומה הראשון של הלהקה, The Soft Machine, שהיה בסגנון רוק פסיכדלי הוקלט בסיום החלק הראשון של סיבוב ההופעות בניו יורק.
כשחזרו לאנגליה הצטרף ללהקה אנדי סאמרס, מי שעתיד להיות הגיטריסט של להקת הפוליס.
לאחר שבועיים של חזרות, נסעה הרביעייה המחודשת בחזרה לארצות הברית להמשך סיבוב ההופעות, והופיעו כמה הופעות סולו לפני שחזרו להופיע עם הנדריקס.
בינתיים פוטר סאמרס בעקבות התעקשותו של איירס על כך.
לאחר סיבוב ההופעות עזב איירס את הלהקה, וויאט נשאר בארצות הברית כדי להקליט דמואים לאלבום סולו, והלהקה לא התאחדה שוב עד ינואר 1969.
בינואר 1969, צרפה הלהקה את יו הופר כבסיסט והקליטה את אלבומה השני, Volume Two.
באמצע אותה השנה הקליטה הלהקה (ללא קרדיט) באלבום הבכורה של קריירת הסולו של סיד בארט, "The Madcap Laughs".
לקראת סוף שנת 1969 הפכה השלישייה לשביעייה, עם צירופם של ארבעה נשפנים, אך רק הסקסופוניסט אליוט דין נשאר כעבור כמה חודשים.
הרביעייה הנותרת (וויאט, הופר, רטלדג' ודין) הקליטה את האלבומים Third ו-Fourth, עם נגנים אורחים רבים, בעיקר נגני ג'אז.
Fourth, היה האלבום הראשון של הלהקה שהיה אינסטרומנטלי לחלוטין, והאחרון שבו השתתף וויאט.
לאחר חילוקי דעות פנימיים לגבי כיווניה המוזיקליים של הלהקה, עזב וויאט את הלהקה בשנת 1971, וייסד את להקת "Matching Mole" (משחק מילים על השם סופט מאשין בצרפתית).
הוא הוחלף על ידי מתופף הג'אז האוסטרלי פיל הווארד, אבל חילוקי דעות מוזיקליים הובילו את הווארד לעזוב בשנת 71' לאחר הקלטה של מחצית מהאלבום Fifth (שיצא ב-1972), ומספר חודשים אחר כך, הובילו גם לעזיבתו של דין.
הם הוחלפו על ידי ג'ון מרשל (תופים), ולהקלטות האלבום Six (ב-1973) קארל ג'נקינס (אורגן), שניהם חברים לשעבר בלהקת Nucleus, שהפכו את הצליל של הלהקה לסגנון הנוטה עוד יותר לפיוזן ג'אז.
בשנת 1973, לאחר הוצאת האלבום Six, עזב הופר את הלהקה והוחלף על ידי רוי באבינגטון, גם הוא חבר להקת Nucleus לשעבר, ואשר תרם כבר לאלבומים Fourth ו-Fifth תפקיד של קונטרבס.
הרביעייה החדשה (באבינגטון, ג'קינס, מרשל ורטלדג') הקליטו את האלבום Seven (ב-1973).
לאחר הוצאת האלבום החליפה הלהקה חברת תקליטים, ועברה מקולומביה רקורדס ל-הארבסט רקורדס.
לקראת האלבום Bundles (ב-1975) הצטרף ללהקה הגיטריסט אלן הולדסוורת'.
ובאלבום Softs, אלבום האולפן הרשמי האחרון של הלהקה, הוחלף הולדזוורת' בג'ון הת'רידג'.
בשלב מוקדם של ההקלטות עזב גם רטלדג', חבר ההרכב המקורי האחרון שנותר.
מספר הקלטות בשנת 1977 (בעיקר מהופעות) יצאו כאלבומה האחרון של הלהקה כלהקה פעילה Alive and Well.
השם סופט מאשין שימש גם להקלטת האלבום Land of Cockayne, (אף על פי שממשתתפי האלבום הזה רק הולדזוורת' היה חלק מההרכב, וריי וורליי שניגן תקופה קצרה עם הלהקה) ולסבב הופעות קצר בהשתתפות מספר חברי הרכב לשעבר.
סופי אוקונדו היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודייה-אנגלייה.
התפרסמה תחילה בשל תפקידיה בסרטים "אייס ונטורה: בלש פראי" (1995), "דברים יפים מלוכלכים" (2002), ותפקידה הידוע ביותר הוא טטיאנה רוססבגינה בסרט "מלון רואנדה" (2004); בעבורו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2006 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה במיני-סדרה "אחרי הצונאמי" ובשנת 2014 זכתה בפרס טוני עבור תפקידה במחזה "צימוק בשמש" מאת לוריין הנסברי וקיבלה מועמדות נוספת בשנת 2016 עבור תפקידה במחזה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר.
אוקונדו נולדה בלונדון לג'ואן (לבית אולמן) מורה לפילאטיס ולהנרי אוקונדו.