tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטירה נבנתה בסגנון מיושן יותר מזמן הקמתה כדי שתיראה עתיקה יותר.
עם זאת, התיארוך לתקופת הרוזן ריצ'רד גבר על הפרשנות של ראלי רדפורד שייחס את החלקים הקדומים ביותר של הטירה לרוזן רג'ינלד דה דנסטנוויל (Earl Reginald de Dunstanville) ואת החלקים המאוחרים יותר לרוזן ריצ'רד.
בספרו מ-1939: "טירות: היסטוריה קצרה של ביצורים מ-1600 לפנה"ס ועד 1600 לספירה" מעלה סידני טוי (Sidney Toy) השערה שהבנייה בוצעה בתקופה מוקדמת יותר.
ג'ון הולנד, הדוכס הראשון של אקסטר (John Holland, 1st Duke of Exeter) מונה לשומר של טירת טינטאג'ל ב-1389. רוזני קורנוול שבאו לאחר ריצ'רד לא היו מעוניינים בטירה והטיפול בה היה באחריות השריף העליון של קורנוול (High Sheriff of Cornwall).
חלק מהטירה שימש כבית כלא, והקרקע שימשה למרעה.
מבנה הטירה נעשה רעוע יותר ויותר, והגג הוסר מהאולם הגדול בשנות השלושים של המאה ה-14. מכאן ואילך הטירה הלכה ונהרסה ונגרם נזק הולך וגדל מהסחיפה של מצר היבשה שחיבר בין הטירה ליבשה.
האנטיקוואר ג'ון לילנד (John Leland) ביקר באתר בשנות ה-40 של המאה ה-16 ומצא שהגישה לאי הייתה באמצעות גשר מאולתר של גזעי עצים.
בשנות ה-80 של המאה ה-16 היה איום על אנגליה מפלישה מספרד, והביצורים חוזקו ב"שער הברזל" (Iron Gate).
האחוזה של טינטאג'ל הייתה בין אלו שהוחרמו על ידי ממשל הקומונוולת' של אנגליה (בתקופת אוליבר קרומוול) בהיותה רכוש של דוכסות קורנוול, והיא הוחזרה לדוכסות ב-1660. כבשים המשיכו לרעות באתר עד המאה ה-19.
בתקופה הוויקטוריאנית הייתה הערצה לאגדות על המלך ארתור וחורבות הטירה הפכו ליעד תיירותי.
העיירה המודרנית טינטאג'ל הייתה ידועה כטרוונה (Trevena) עד שנות ה-50 של המאה ה-19, כאשר סניף הדואר המקומי מצא שנוח יותר להשתמש בשם המועצה במקום בשם העיירה.
טינטאג'ל הוא רק שמו של כף היבשה וטינטאג'ל הד (Tintagel Head) הוא רק הקצה הדרום-מערבי של האי, וחורבות הטירה נמצאות בחלקם על "האי" ובחלקם על חלק היבשה הקרוב.
כף האי הפונה החוצה לאוקיינוס הוא "פן דיו" (Pen Diu, מקורנית "ראש שחור")
Kinsman, מת 1894) היה שומר של כבוד ובנה את חומת החצר, ומורה דרך הועסק להדריך את המבקרים לתוך הטירה.
עד זמנו היו המדרגות משני צדי המצר מסוכנות, אף שרועי כבשים הגיעו לרמה שעל האי.
מ-1870, פעל לזמן קצר מכרה עופרת בסמוך למערת מרלין.
במאה ה-20 תחזקו את האתר משרד העבודות הממשלתי והגופים שהחליפו אותו (מ-1929 ואילך).
ב-1975 שופרה הגישה לרוחב המצר באמצעות התקנת גשר עץ.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 לא נחפר דבר באי, למעט הקפלה, ולכן צצו רעיונות לגבי מקומות באתר כדוגמת הגן שהוצג כבית קברות, ושהשקע בסלע בנקודה הגבוהה ביותר בצד הדרומי של האי הקרוי "טביעת הרגל של המלך ארתור" (King Arthur's Footprint) היה המקום שממנו זינק המלך ארתור ליבשה.
שקע זה אינו לגמרי טבעי, ועוצב ביד אדם בזמן כלשהו.
ייתכן כי שימש להכתרת מלכים או ראשי שבטים, כיוון שלאתר יש היסטוריה ארוכה המשתרעת עד לימי הביניים המוקדמים.
עד 1999 הייתה מחלוקת מסוימת בנוגע לטירת טינטאג'ל ואתרים אחרים בקורנוול תחת ניהולה של קרן המורשת האנגלית.
חברים בקבוצת בעלי עניין התומכים בתחייה של קורנוול הסירו כמה שלטים (בהם בטינטאג'ל) משום שהתנגדו לשימוש בשם "המורשת האנגלית", בטענה שקורנוול היא אומה בזכות עצמה.
במשך שלושה חודשים ב-2015–2016 גילף האמן פיטר גרהם (Peter Graham) בסלע פנים מזוקנות בגובה 30 סנטימטרים המייצגות את מרלין סמוך למערה המכונה "מערת מרלין" (המוזכרת במחזור 12 השירים של אלפרד טניסון אידיליות של המלך (Idylls of the King) על המלך ארתור).
העבודה הוזמנה כחלק ממיזם של קרן המורשת האנגלית ל"דמיין מחדש את ההיסטוריה והאגדות של טינטאג'ל לרוחב אתר האי".
המיזם כלל גם פסל גדול מהחיים של המלך ארתור (על ידי רובין איינון) ופסל שושנת הרוחות המתייחס לשולחן העגול.
חבר מועצה מקומית האשים את קרן המורשת האנגלית בפגיעה בארכאולוגיה של האתר והנוף, אף שרבים מהתושבים המקומיים שבעי רצון מהדמות.
תוכניות להקמת גשר קשת מפלדה עבור הולכי רגל במטרה לגשר בין האי טינטאג'ל והיבשה שעיצובו מזכיר את החרב של ארתור אושרו ב-2017. עקב בניית הגשר נסגר האתר זמנית למבקרים.
האתר נפתח מחדש עם פתיחת הגשר ב-11 באוגוסט 2019.
הקשר נוצר במאה ה-12 כאשר הוולשי ג'פרי ממונמות' תיאר את טינטאג'ל בתיאור הבדיוני שלו של ההיסטוריה הבריטית, "ההיסטוריה של מלכי בריטניה", שנכתב בסביבות 1135–1138, הכולל תיאור מפורט של האגדה.
על פי ג'פרי והאגדה, אביו של ארתור היה אותר פנדרגון, מלך כל בריטניה.
הוא יצא למלחמה כנגד גורלואיס, הדוכס של קורנוול, על מנת לשבות את איגריין, אשתו של גורלואיס, שבה היה אותר מאוהב.
גורלואיס הגן על עצמו כנגד צבאותיו של אותר במבצר שלו בדימיליוק (Dimilioc), אבל הוא שלח את איגריין להישאר בבטחה בתחומי טירת טינטאג'ל שהייתה המקום המאובטח ביותר שלו, על פי האגדה ו"ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
על פי הסיפור של ג'פרי ממונמות' זימן אותר את הקוסם מרלין והוא שינה בקסמיו את דמותו של אותר לזו של גורלואיס במטרה לאפשר לו להיכנס לטירת טינטאג'ל, ובמקביל שינה את דמותו שלו ושל אולפין לאלו של בני לווייתו של גורלואיס.
כשהם מחופשים בצורה זו, הם היו מסוגלים להיכנס לטינטאג'ל ושם אותר בא אל איגריין ובאותו הלילה, הרתה איגריין את ארתור.
ספר ההיסטוריה של ג'פרי מזכיר את טירת טינטאג'ל כאתר שבו הרתה איגריין, אבל בשום מקום הוא אינו טוען שארתור נולד בטינטאג'ל, או שהוא ביקר במקום אי פעם בחייו, או שהטירה הייתה רכושו כשהיה מלך.
עם זאת, האגדה והספר המשיכו להיות פופולריים מאוד, וסיפור האגדה התפשט ברחבי בריטניה בשלהי ימי הביניים, כאשר נוצרו טקסטים נוספים על ארתור, רבים מהם המשיכו להפיץ את הרעיון שארתור עצמו נולד בטינטאג'ל.
יש שביל מטינטאג'ל לטירת קדברי (Cadbury Castle) בסאמרסט הקרוי "דרך ארתור" (Arthur's Way).
עם זאת, רבים ממשיכים להתווכח עם האגדות האלה.
לדוגמה, הארכאולוג ראליי רדפורד סירב להאמין באגדה ובכל ההקשרים שלה, והכריז ב-1935 כי "לא נמצאו עדויות קונקרטיות כלשהן לתמיכה בקשר האגדי של הטירה עם המלך ארתור".
צ'ארלס תומאס מומחה בהיסטוריה של קורנוול, לא הצליח למצוא קשרים מוצקים, בעיקר בשל העובדה כי אגדות וסיפורים עברו מדור לדור מילולית בלבד במהלך תקופה זו.
תומאס הצהיר ב-1993 כי "אין פשוט קשר מוכח בפולקלור המוקדם של קורנוול, המציב את ארתור, בכל גיל או בכל מעמד בטינטאג'ל".
רבים חולקים על כך וטוענים שהדמות האגדתית היה בפועל מנהיג בריטי מתחילת ימי הביניים, שנלחם באנגלו-סקסונים שהיגרו לאי הבריטי והתיישבו בו.
חפירות בטינטאג'ל ב-1998 גילו אבן שעליה חקוקה כתובת בלטינית: PATERN[--] COLI AVI FICIT ARTOGNOU שכללה את המילה ארטוגנו (Artognou).
האבן, המכונה "אבן ארטוגנו" (Artognou stone), ויש מי שמצאו בשם זה הוכחה לארתור ההיסטורי, אבל מרבית ההיסטוריונים דוחים השערה זו.
המשורר אלפרד טניסון מיקם את המיתוס הארתוריאני בטינטאג'ל במחזור השירים אידיליות של המלך (Idylls of the King).
הפואמה "אגדה של טירת טינטאג'ל" (A Legend of Tintagel Castle, 1832) מאת לטיטיה אליזבת לאנדון (Letitia Elizabeth Landon) היא וריאציה נוספת על הסיפור של לנסלוט ואיליין.
הפואמה "טריסטראם של ליונס" (Tristram of Lyonesse) מאת אלג'רנון צ'ארלס סווינברן היא גרסה ספרותית של טריסטן ואיזולדה, האגדה שבה כמה אירועים התרחשו בטינטאג'ל.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוחלט לבצע חפירה ארכאולוגית נרחבת באתר, ולכן שכר משרד העבודות (HM Office of Works) את הארכאולוג מדבון ראלי רדפורד (Courtenay Arthur Ralegh Radford; 1900–1999) לעמוד בראש משלחת החפירה.
רדפורד הועסק כמפקח על מונומנטים עתיקים בוויילס ובמונמותשייר מ-1929 עד 1934, ומ-1936 היה המנהל של בית הספר הבריטי ברומא .
החפירות החלו ב-1933, וב-1935 כתב רדפורד דו"ח ביניים ומדריך בכותרת "טירת טינטאג'ל", שהודפס על המדפיס הממשלתי (H.
החופרים העסיקו עובדי מחצבות לשעבר (מחצבת צוקי טינטאג'ל האחרונה נסגרה ב-1937) שעבדו תחת מנהל עבודה בעל ניסיון.
הם קיבלו הוראה לפנות את האדמה מהאי, לעקוב אחרי כל סימנים לחומות ולשמור כל ממצא.
החפירה הופסקה ב-1939 בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה.
רדפורד חויב להשתתף במאמץ המלחמתי בחו"ל, ורוב הדוחות המקוריים הושמדו כאשר ביתו באקסטר הופצץ על ידי הלופטוואפה במהלך המלחמה.
באמצע שנות ה-80 גרמה שרפה על האי טינטאג'ל לסחיפה משמעותית של שכבת הקרקע העליונה ונחשפו יסודות של בניינים רבים שונים מאלו שראלי רדפורד גילה.
ב-1988 נתגלתה "אבן ארטוגנו" (Artognou stone), לוח לווחה ועליו חרותה כתובת בלטינית, מה שהוכיח שאוריינות לטינית שרדה במקום זה לאחר התמוטטות השלטון הרומי בבריטניה.
חפירות בקיץ 2016 חשפו שרידים של מבנים שונים מימי הביניים, כולל מבנים גדולים למדי בנויים היטב המתוארכים למאות החמישית והשישית.
כולל ממצאים של חרסים וזכוכית המעידים על כך שהתושבים שהתגוררו בטינטאג'ל היו שייכים למעמד האליטה, ושתו יין שיובא ממזרח אגן הים התיכון והשתמשו בכלי אוכל מצפון אפריקה וגאליה.
ב-2017 גילו הארכאולוגים בטירה מדף חלון מלווחה מהמאה ה-7 שעליו היו חקוקות מילים, שמות וסמלים בתערובת של לטינית, יוונית וקלטית.
טירת טינטאג'ל היא אחת מחמש האטרקציות הפופולריות ביותר של קרן המורשת האנגלית, כשבטירה יש כ-200,000 מבקרים בשנה ועד ל-3,000 ביום בשיא עונת הקיץ.
על פי הנתונים שפרסמה האגודה של האטרקציות התיירותיות המובילות בבריטניה ב-2017 ביקרו בטירת טינטאג'ל 246,039 תיירים.
אל האתר מגיעים מקצה הרחוב הראשי של טינטאג'ל שממנו יורדים אל החוף.
שם ממוקם מרכז המבקרים שבו יש מצגת בתלת־ממד של השינוי שעבר האתר במשך השנים.
אתר הטירה בנוי משני חלקים נפרדים, החלק הראשון כולל את הכניסה הראשית לטירה, כשלפני הכניסה אפשר עדיין לראות שרידים של החפיר.
חלק זה שוכן על היבשה.
החלק השני הוא ה"אי טינטאג'ל" (בפועל חצי אי הנפרד מהיבשה במצר יבשה צר), שבינו לבין החלק הראשון מפרידה תהום.
בעבר היו מגיעים אל שני החלקים בעלייה במדרגות מהחוף, כאשר אל "האי" עוברים בגשר עץ ואז מטפסים במדרגות עד לשער הכניסה לטירה.
מ-2019 אפשר להגיע דרך הגשר החדש המחבר בין שני חלקי הטירה.
בין האתרים שבהם ניתן לבקר:
האורוות ומגורי השומרים (Gatehouse courtyard) – החלק של הטירה על היבשה
חצר האי והאולם הגדול (Island courtyard and the Great Hall) – חורבות שהם השרידים העיקריים של הטירה של ריצ'רד רוזן קורנוול.
החצר העילית (Upper Mainland Courtyard) – המגורים והשירותים של הטירה
התיישבות מימי הביניים (Dark Age remains) – שרידים למבני מגורים מלבניים מימי הביניים.
הם מפוזרים בקרבה לחורבות הטירה ונחשפו כתוצאה משרפת יער ב-1983. על המישור מעל טירה שוכנים שרידים נוספים המכונים החורבות הצפוניים (Northern Ruins).
אלו נחשפו בחפירות של שנות ה-30 של המאה ה-20.
הגן (Garden) – שרידי חומות שהקיפו פעם את הגן של הטירה.
ייתכן שהגן נבנה על ידי ריצ'רד כמחווה לסיפור של טריסטן ואיזולדה.
אתרים נוספים כוללים את "שער הברזל" (קטע בחוף שהיה נקודת תורפה) הבאר, את המנהרה, פסל המלך ארתור, טביעת הרגל של המלך ארתור ואת שרידי הקפלה.
אתר נוסף הנמצא על החוף הוא מערה טבעית שהיא תוצאה של סחיפה של מי הים, שאליה אפשר להיכנס בשעת השפל.
מערה זו מכונה "מערת מרלין" וליד על הסלע גולפה דמותו הבדיונית של הקוסם מרלין.
טירת הילסבורו היא בית אחוזה המצוי במחוז דן שבצפון אירלנד.
הטירה היא בית מגורים רשמי של בית המלוכה הבריטי ומשמש כיום את צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בטירה מתגורר דרך קבע מזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד המהווה נציג בית המלוכה בצפון אירלנד.
באחוזה נוהגים להתגורר בני בית המלוכה הבריטי בבקרם בצפון אירלנד מאז שנת 1920.
המבנה, על אף שמו, אינו טירה, ולמעשה הוא בית אחוזה הבנוי בסגנון ג'ורג'יאני.
המבנה נבנה במאה ה-18 עבור המרקיז מדנשייר, והיה בבעלות המשפחה עד שנת 1922 עת המרקיז השישי מדנשייר מכר את המבנה לממשלה הבריטית.
הבית נרכש על מנת למנוע מחלוקת פוליטית, מאחר שעל פי חוק ממשלת אירלנד, 1920 נוצרה מדינה בשם צפון אירלנד והופרד הממשל בין צפון אירלנד ודרום אירלנד.
טירת הילסבורו, המצויה בסמוך לבירת צפון אירלנד - בלפסט הייתה מקום מתאים למגורי נציג בית המלוכה.
המושל הראשון של צפון אירלנד, ג'יימס אלברט אדוורד המילטון, הדוכס השלישי של אברקורן עבר להתגורר במבנה בשנת 1925.
בעקבות ההחלטה לשינוי שיטת הממשל בצפון אירלנד וביטול שלטון הרוב בצפון אירלנד בוטלה משרת המושל של צפון אירלנד וראש הממשלה של צפון אירלנד, ובמקומם נוצר תפקיד מזכיר המדינה של צפון אירלנד, ובעל תפקיד זה עבר להתגורר באחוזה.
בית המלוכה הבריטית נוהג, בביקוריהם בצפון אירלנד, להתגורר בטירת הילסבורו.
המלכה אליזבת ובעלה הנסיך פיליפ התגוררו במבנה במהלך ביקורים במסגרת סיורי שנת היובל למלכותה של אליזבת בשנת 2002.
בטירה נחתם ההסכם האנגלי אירי בשנת 1985. ראש ממשלת אירלנד גארט פיצג'ראלד האמין שחתימה על ההסכם בטירה תעזור לפייס את היוניוניסטים (תומכי האיחוד) האירים, אולם דווקא החתימה על ההסכם באולם הכתר של הטירה הביאה להתנגדות רבה יותר להסכם מצד היוניוניסטים.
טירת הילסבורו היא בית המגורים המלכותי הבריטי הראשון בו התגוררו בגלוי זוג הומוסקסואלי - מזכיר המדינה של צפון אירלנד פיטר מנדלסון התגורר במבנה עם בן זוגו לחיים.
טירת הימג'י (ביפנית: 姫路城, הימג'י־ג'ו) היא טירה בעיר הימג'י שבמערב יפן, הנחשבת לאחת הטירות הידועות והיפות ששרדו במדינה.
הטירה מכונה גם "טירת האנפה הלבנה" (שיראסאג'י-ג'ו או האקורו-ג'ו) על שום צבע קירותיה החיצוניים וגגות המבנה אשר מזכירים אנפה הפורסת כנפיה לפני תעופה.
בטירה 82 מבני עץ המקיפים את ה"דונג'ון", המגדל המבוצר המרכזי (מגדל עוז).
הטירה הנוכחית שנבנתה במאה ה-17 הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1993.
טירה קודמת נבנתה באתר בתקופת אשיקאגה (המכונה גם "תקופת מוּרוֹמאצ'י") החל בשנת 1333 ונקראה "טירת הימיאמה".
ב-1580 איחד דאימיו טויוטומי הידיושי את יפן כולה והשתלט גם על הטירה שמצבה התדרדר.
במקום נבנה מגדל ובו שלוש קומות שהחליף את הטירה הקודמת, ובראשית המאה ה-17 החלו עבודות הרחבה שנמשכו 8 שנים.
ב-1618 הוסף המעגל המערבי שהיה השינוי המשמעותי האחרון במתחם, והטירה קיבלה את מראה הנוכחי בקירוב.
עד סוף תקופת אדו נשלטה הטירה על ידי פיאודלים מקומיים, והעיר התפתחה סביבה.
ב-1868, כאשר נפתחה תקופת מייג'י, שלחה הממשלה היפנית צבא להניס את יושבי הטירה בפגזי סרק.
לאחר מכן שימשה הטירה כמתקן צבאי ומגורי הסמוראים וחלק מהמעגל המערבי נהרס.
עם זאת רובה של הטירה נותר על תלו וב-1871 היא נמכרה במכירה פומבית.
ב-1929 הוכרה הטירה כאתר היסטורי וב-1931 הוענק לה מעמד של נכס לאומי.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה הופצצה הימג'י, אך הטירה כמעט שלא נפגעה, ורובה נשמר גם לאחר המלחמה כאשר מתקנים צבאיים בסביבותיה נהרסו ופינו את מקומם למבנים מודרניים.
עבודות שיפוץ מקיפות החלו במקום ב-1956 ונמשכו עד 1964.
הטירה הופיעה במספר סרטים, וביניהם קגמושה וראן של אקירה קורוסאווה, הסמוראי האחרון של טום קרוז, ובסדרת הטלוויזיה שוגון.
הטירה נחשבת לדגם מייצג של טירות יפניות והיא שמורה היטב.
סביב ה"דונג'ון" הנישא לגובה של חמש קומות משתרעים מבנים וגנים על שטח רבוע מוקף תעלת מים, שאורכו ורוחבו מגיעים לכ-500 מטר.
המבנה המרכזי מוקף במבוך של פרוזדורים שחלקם אינם מובילים לשום מקום, דבר שאפשר לאכן פולשים אפשריים ולטווח אותם.
עם זאת, הטירה מעולם לא הותקפה באופן שאפשר לבחון את יעילות הגנתה.
טירת הרלך (בוולשית: Castell Harlech; באנגלית: Harlech Castle) השוכנת בעיירה הרלך במחוז גוויניד' שבויילס, היא טירה קונצנטרית, השוכנת בראש צוק בקרבת הים האירי.
המאפיין האדריכלי הבולט ביותר בטירה הוא שער הכניסה הגדול שלה.
הטירה נבנתה על ידי המלך אדוארד הראשון בזמן שהיה במסע לכיבושה של ויילס, והיא הייתה יעד למספר התקפות ומצורים בזמן ששימשה כחלק ממערך הביצורים באזור.
המצור בן שבע השנים על הטירה הונצח בשיר בשם "אנשי הרלך" (Men of Harlech).
בניית הטירה החלה ב-1283 כחלק מהמערכה השנייה של אדוארד לכיבוש ויילס, והיא הייתה חלק מ"טירות טבעת הברזל" של טירות מסביב לסנודוניה.
בדומה לטירות רבות באזור זה של ויילס, תוכננה הרלך על ידי ג'יימס מסנט ג'ורג'.
בניית הטירה נמשכה כשבע שנים ועלותה הייתה כ-8,190 לירות שטרלינג.
בשיאה של הבנייה בשנת 1286, מנה כוח העבודה 546 עובדים כלליים, 115 חוצבים, 30 נפחים, 22 נגרים ו-227 סתתים.
לאחר סיום הבנייה מונה ג'יימס למפקדה וכיהן בתפקיד משך שלוש שנים.
החפירים החיצוניים של הרלך נחצבו בסלע.
הטירה היא טירה קונצנטרית, קרי, שהיא ערוכה במעגלים, וכל קו ביצורים מקיף את קודמו.
החומות החיצוניות נמוכות וצרות בהשוואה לחומות הפנימיות הגדולות, ואין קבועים בהן צריחים שיסייעו בהגנתן.
צורתו של החלק הפנימי היא כשל ריבוע, ובכל אחת מפינותיו ניצב מגדל.
בנייני המגורים, כולל האולם הגדול, נבנו בצמוד לחלק הפנימי של החומה הפנימית.
בגלל הצוקים המקיפים את הטירה, נקודת התורפה שלה היא בצידה המזרחי, ומסיבה זו יש בצד זה בית שער גדול שמשני צידיו מגדלים, הערוכים בצורת האות D.
חלקים נוספים במערכת ההגנה הזו הם סדרת דלתות, סבכה התלויה מעל השער שאותה ניתן להוריד כדי לחסום את המעבר וחרכי ירי.
בצד הפנימי של בית השער קבועים חלונות גדולים המעידים על ייעודו המשני כבית מגורים.
הרלך ידועה גם בשל מאפיין חריג שלה הידוע בשם "הדרך מהים" (Way from the sea).
צבאו של אדוארד היה נתון פעמים רבות לסכנת תקיפה קרקעית, אך הייתה לו עליונות ימית מוחלטת.
רוב הטירות שלו כללו שערים כפולים שאפשרו אספקה דרך הים, ובהרלך יש גרם מדרגות מבוצר היורד כ-60 מטר אל המקום בו שכן הים בזמן הבנייה.
מאז תקופת הבנייה הים נסוג בכמה קילומטרים.
תוכניתו של ג'יימס הוכיחה את עצמה כמוצלחת; כאשר הטירה הייתה נתונה במצור בשנת 1294 במהלך מערכת מאדוג אפ ל'ואלין, היה גרם המדרגות לנתיב אספקה אל הטירה.
עוד עוצבה הטירה כך שחומתה תתחבר לחומות העיר, דבר שהיה מקובל באזור.
הטירה הושמה במצור בשנת 1294 במהלך מרד מאדוג אפ ל'ואלין, ושוב בין 1400 ל-1404. בסיומו של מצור זה היא נפלה בידיו של אווין גלינדור (Owain Glyndŵr), לאחר שכמעט כל חיל המצב שהיה בטירה גווע ברעב.
גלינדור הפך את הטירה לביתו הפרטי ולמפקדה הראשית של כוחותיו, והחזיק בה במשך ארבע שנים.
את הפרלמנט השני שלו הוא כינס בהרלך באוגוסט 1405. בשנת 1409 נפלה הטירה בידיו של הנסיך הנרי לאחר שכוח בן 1,000 חיילים בפיקודו של ג'ון טאלבוט צר עליה משך שמונה חודשים.
בתקופה זו נלקחו בשבי אשתו, שתיים מבנותיו וארבעה מנכדיו של גלינדור, ומאוחר יותר הם נכלאו ומתו בכלאם.
במלחמות השושנים שהתרחשו בחלק הראשון של תקופת שלטונו של אדוארד הרביעי (1461–1470) הוחזקה הרלך על ידי מפקד ולשי כמבצר לנקסטרי, ובעקבות תבוסתו של בית לנקסטר בקרב טאוטון הייתה הטירה למעוזו האחרון של אדוארד.
סר ריצ'רד טאנסטול הגיע לתגבר את הכוחות הלנקסטריים בחלק האחרון של המצור ב-1465. יושבי הטירה נכנעו לבסוף לכוחות בית יורק בשנת 1468; הטירה הצליחה לעמוד במצור בן שבע שנים בזכות נתיב האספקה הימי.
מצור זה הוא הארוך ביותר שידוע עליו בהיסטוריה של האיים הבריטיים.
בזמן מלחמת האזרחים האנגלית הייתה הטירה המבצר המלוכני האחרון שהחזיק מעמד נגד תומכי הפרלמנט.
הכניעה התרחשה ב-16 במרץ 1647 לאחר למעלה משנה מאז לכידתו של המלך צ'ארלס הראשון, וסימנה את סוף השלב הראשון של המלחמה.
כיום טירת הרלך היא חלק מאתר המורשת העולמית "טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד'" שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-1986. הטירה פתוחה למבקרים ונמצאת באחריותה של ארגון Cadw הוולשי שאחראי לטיפול באתרים בעלי חשיבות תרבותית.
טירת הציד גליניקה היא טירת ציידים הממוקמת בפרבר ואנזה שליד ברלין, בקרבת גשר גליניקה.
הטירה הוכרזה כאתר מורשת עולמית ביחד עם מספר אתרים בערים פוטסדאם וברלין.
הטירה נבנתה בין השנים 1682–1683, בסגנון הבארוק הצרפתי, בתכנונו של האדריכל ההולנדי דיסארט (Charles Philippe Dieussart) עבור פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
בתחילה נעשה בה שימוש כבית חולים צבאי.
בשנת 1763 מסר פרידריך השני, מלך פרוסיה, את הטירה לאדם בשם יצחק לוי יואל, תעשיין, אשר עשה בה שימוש כמפעל לשטיחים וטפטים.
בשנת 1827 הועברה הטירה לבעלותו של וילהלם פון טורק, עורך דין ומחנך, אשר הפך אותה לבית יתומים.
בשנת 1859 החל קרל, נסיך פרוסיה בשיפוץ המבנה בסגנון נאו-בארוק למטרת שימוש על ידי בנו פרידריך קרל, נסיך פרוסיה.
בשנת 1889 הורחב שוב המבנה המרכזי בתכנונו של האדריכל וההיסטוריון אלברט גאייר, ונוסף לו מגדל.
בשנת 1939 עברה הטירה לחזקתה של העיר ברלין, ולאחר מכן נעשה בה שימוש על ידי הצבא הסובייטי, והיא שימשה אף כהוסטל לנוער, ושימושים מזדמנים שונים.
בשנים 1963–1964 נערך בטירה שיפוץ נוסף בתכנון האדריכל מקס טאוט.
והיא המשיכה לשמש כאכסניה למיזמים ציבוריים שונים.
בשנת 2003 עקב אי תקינות מערכות החשמל וכיבוי האש, פרצה שרפה גדולה וגרמה לנזקים חמורים.
בשנת 2005 הוחל בשיפוץ המבנה והסתיים בשנת 2012. עלויות השיפוץ, הכוללות את שימור המבנה כמקובל בגרמניה, הסתכמו בכ-400,000 €.
טירת זוננשטיין (גרמנית: Schloss Sonnenstein) היא טירה הממוקמת בעיר פירנה, ליד הנהר אלבה מדרום מזרח לדרזדן, גרמניה.
משנת 1811 היה בטירה בית חולים פסיכיאטרי, שפעל עד תום מלחמת העולם השנייה, ב-1945. במהלך המלחמה היה בית החולים מרכז של תוכנית T4 - אותנסיה.
בית החולים נפתח מחדש ב-1970.
הטירה נבנתה אחרי שנת 1460, על חורבותיו של מבצר מתקופת ימי הביניים.
החל משנת 1811 פעל בטירה בית חולים לחולי נפש.
המוסד הנהיג שיטות טיפול מתקדמות והיה בעל שם עולמי ודגם למוסדות אחרים.
מתחילת 1940 ועד סוף יוני 1942 הוסב חלק מן הטירה לשמש כמרכז הרג כחלק מתוכנית T4. במרתף של סנטוריום הגברים הותקנו תא גזים ומשרפה (קרמטוריום).
לצורך הסוואה, הוקמה חומת לבנים, ועליה לוחות מודעות.
בתוך החומה היו ארבעה מבנים, ששימשו למשרדים ולמגורי הצוות, אם כי הצוות שעסק בשריפת הגופות התגורר בחלק אחר של המבנים.
ייתכן שחדרים נוספים שימשו גם הם למטרות אחרות של התוכנית.
ההשמדה עצמה החלה בסוף יוני 1940. הקורבנות הוכנסו למתקן דרך שער ומתקן שמירה.
לאחר שצוות האתר הפריד בין הגברים לנשים, הוכנס כל קרבן לחדר שבו היו שני רופאים.
אלה אימתו את זהותו והחליטו איזו סיבה מפוברקת תינתן למותו.
לאחר מכן הובלו הקרבנות בקבוצות של 20 עד 30 איש לתוך המרתף, בתואנה שהם מובלים למקלחות.
תא הגזים עצמו הוסווה כתא מקלחות.
לאחר המתת הקרבנות הוצאו הגופות מן התא ונשרפו בזוגות בתנורים.
לפני השריפה הוצאו מפיות הקרבנות שיני זהב.
האפר משריפת הגופות הושלך במזבלה של הסנטוריום או שנשפך ישירות לנהר האלבה.
המשרד בזוננשטיין שלח לקרובי המשפחה של הנרצחים הודעת פטירה רשמית, ובה סיבת הפטירה המפוברקת עליה הוחלט מראש, וכן מכתב תנחומים סטנדרטי.
בזוננשטיין נרצחו אנשים מכל הגילאים, ביניהם כ-700 ילדים ובני נוער.
הקרבנות שנשלחו לטירה באו מסקסוניה, תורינגיה, פרנקוניה, חבל הסודטים, שלזיה, ופרוסיה.
בסך הכל נרצחו בטירה 13,720 איש ואשה, שסבלו מהפרעות נפשיות, פיגור שכלי, ונכויות שונות.
בין הנרצחים היו גם אמנים שהוגדרו כנציגים של "אמנות מנוונת" כמו אלפרידה לוזה-וכטלר צוות ההשמדה מנה כ-100 איש; שליש מתוכם הועברו לאחר מכן למחנות השמדה בפולין הכבושה, כדי לנצל את ניסיונם בהסוואה, רצח והשמדה.
בקיץ 1941 נרצחו בזוננשטיין גם כאלף אסירים ממחנות ריכוז, בעיקר מבוכנוואלד, זקסנהאוזן ואושוויץ.
במחנות אלה טרם נבנו תאי גזים, לפיכך נשלחו האסירים לזוננשטיין.
מספרם המדויק של האסירים שנשלחו להשמדה אינו ידוע; רובם היו אסירים חולים, בעיקר אסירים פוליטיים ויהודים.
ב-24 באוגוסט 1941 הורה אדולף היטלר על הפסקה מיידית של תוכנית T4, בעיקר בשל חששותיו מדעת הקהל הגרמנית.
מרכז ההשמדה בטירת זוננשטיין פורק.
הבניינים שבהם היה מרכז ההשמדה הפכו לבית חולים צבאי.
בקיץ 1947 נשפטו כמה מאנשי סגל תוכנית T4 בזוננשטיין בדרזדן, במה שנקרא "משפט הרופאים בגרמניה" (Ärzteprozess).
פרופסור פול ניטשה ושני אחים נידונו למוות.
למרות זאת, עברו כ-40 שנה עד להכרה הציבורית בתפקיד שמילאה הטירה בתוכנית T4, ורק בשנת 1989 נערך בטירה טקס זיכרון לנרצחים.
ב-9 ביוני 2000 הוקם בטירה אתר זיכרון.
הטירה נסגרה עד 1970, ואז נפתחה מחדש כמעון לאנשים בעלי מוגבלויות.
במקום הוקם מרכז שיקום, וסדנה לאנשים מוגבלים.
הטירה נמצאה בתהליך שיפוץ, שהסתיים ב-2011.
טירת טוסתרופ (בשוודית: Tosterups slott) היא טירה בסקונה בדרום שוודיה, הממוקמת כ-12 קילומטרים מן היער איסטאד.
האתר נמצא בתחום השיפוט העירוני של עיריית טומלייה שבחבל אוסטרלן.
במקור נבנתה הטירה קילומטרים ספורים צפון-מערב ממיקומה הנוכחי.
במקום ישנו שטח שנמצאו בו שרידי מבצר משנת 1300. המבצר נהרס בתקופתה של המלכה מרגריטה הראשונה מלכת דנמרק שאסרה על האצילים להחזיק בתים קבועים.
אקסל אסקילדסן מיול שחי בסביבות השנה 1330.
חתנו - טורקילד נילסן ברהה.
1441–1487 בנו אקסל פדרסן ברהה וכלתו מרין טיגסדאטר לונג.
1487–1523 בנם ט'יגה אקסלסן ברהה, כלתם הראשונה מגדלנה קרוגנוס וכלתם השנייה סופי ראד.
1523–1565 בנו יורגן ברהה ואשתו אינגר אוקס.
1565–1571 אחיו אוטה ברהה ואשתו באטה בילה.
1601–1571 בנם יורגן אוטסון ברהה ואשתו אינגבורד פרסברג.
1615–1611 דודו קנוד אוטסן ברהה ואשתו מרגרט אריקסדאטר לנגה
1616–1611 אחיו אקסל אוטסן ברהה, אשתו הראשונה מטה גוי ואשתו השנייה קירסטן הארדנברג.
1640–1616 בנו ט'יגה אקסלסן ברהה ואשתו בירגיטה ברוק.
1640–1656 נקנתה על ידי אוטה טאגסן ת'וט, אשתו הראשונה ג'יטה גילדנסטירן ואשתו השנייה דורותי רוסנקרנצ'.
טירת וֵוֵלסבורג ממוקמת בכפר הנושא את אותו השם, במחוז פדרבורן (Paderborn) בצפון מזרח מדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה.
הטירה בנויה בצורת משולש שווה-שוקיים בכיוונים צפון-דרום, כאשר בכל אחד מהקודקודים מוצב מגדל, ושני מגדלי הבסיס זהים.
טירת וולסבורג נבנתה בשנים 1603–1609 כמעון מגורים משני עבור הנסיך-בישוף של אזור פדרבורן דיטריך פון פירסטנברג (Dietrich von Fürstenberg), באזור שנחשב אז כמקום התרחשותו של קרב יער טויטובורג.
הטירה נבנתה על יסודות מבנים קודמים.
הראשון בהם שימש במאות ה-9 וה-10 להגנה בפני פלישת ההונגרים, והשני שנבנה בשנת 1123 על ידי הדוכס פרידריך פון ארנסברג נהרס לאחר מותו בידי האיכרים שדיכא בתקופת שלטונו.
בשנת 1301 נמכר השטח לנסיך הבישוף של פדרבורן.
בין השנים 1301 ועד 1589 נעשו שימושים שונים בשרידי המבנים והם שולבו בשלב מאוחר יותר כחלק מן המבנה החדש מתקופת הרנסאנס.
בשנת 1646 במהלך מלחמת שלושים השנים נהרסה הטירה לאחר שנכבשה בידי כוחות הכיבוש השוודיים, אך נבנתה מחדש בשנת 1654 ונוספו לה מספר שינויים אדריכליים שעיקרם בניית כיפות בסגנון הבארוק על צריחי המגדלים.
במהלך השנים הבאות שימשה הטירה למטרות שונות.
במאה ה-17 נערכו בה משפטים לנשים שהואשמו בכישוף וככל הנראה שימשה גם כבית מעצר לנשים שהורשעו בכישוף ואף הוצאו להורג בין כתליה.
במהלך מלחמת שבע השנים שימשה הטירה ככל הנראה ככלא צבאי, ועד תחילת המאה ה-19 עדיין התנהלו בשטחה תאי כלא, אך מצבה הפיזי הלך והידרדר.
בשנת 1802 עברה הטירה לבעלותה של המדינה הפרוסית.
בשנת 1815 נשרף המגדל הצפוני כתוצאה ממכת ברק ורק קירותיו החיצוניים שרדו.
בין השנים 1832 ועד 1934 התנהל בחלק מהטירה בית כומר ומוסד שירותי דת מקומי.
בשנת 1924 הועברה הטירה לבעלותה של הרשות המקומית והוקם בשטחה מרכז תרבות.
בשנת 1925 שונה יעוד המבנה והוא הפך למוזיאון, אולם אירועים ואכסניית נוער אך מצבו הפיזי המשיך להדרדר עד שמבנה המגדל הצפוני נדרש לחיזוקים באמצעות כבלי פלדה.
בשנת 1934 חתם היינריך הימלר ראש הס"ס עם מחוז פדרבורן, בעלי הטירה, על חוזה חכירה לתקופה של 100 שנה במטרה להפוך אותה ל"בית הספר למנהיגות של הס"ס" ("Reichsführerschule SS").
הימלר הושפע ככל הנראה מן הפילוסוף הארי קרל מריה ויליגוט , שתיאר באזניו את האגדה האפוקליפטית אודות "קרב עץ הלבנה" (Schlacht am Birkenbaum) אשר על פיו הובס צבא עצום שהגיע מן "המזרח" בידי כוחות "המערב" ליד ה"מבצר", אותו זיהה בוולסבורג.
זיהוי המקום תאם את חיפושיו של הימלר לטירה באזור יער טויטובורג לשימוש כמרכז הכשרה עבור כוחותיו.
המבנה הסימטרי של הטירה, ומיקומה בציר צפון-דרום השתלבו היטב ברעיונותיו המיסטיים-פגניים של הימלר אודות מקורותיו של הגזע הארי, ומייד לאחר רכישתה בשנת 1934 החל לנהל בה שיפוץ מאסיבי לצורך התאמה לשימוש העתידי שלה.
בית הספר למנהיגות של האס אס
אף על פי שהוראות מפורטות באשר לתכני הלימוד בבית הספר מעולם לא נקבעו, הרי שמפקדה הראשון של הטירה שאף ליצור לה דמות של אקדמיה נורדית.
מדענים מטעם הס"ס ניהלו "מחקר גרמאני ישומי" אשר כוון לתמוך בתאוריות בדבר עליונות הגזע הארי.
בסביבת הטירה נערכו מחקרים ארכאולוגיים ופולקלוריים אשר מטרתם לבסס קשר היסטורי בין התרבות העתיקה באזור לבין הגרמנים בעידן הנוכחי אשר מבוסס על המשכיות גזעית.
תוכני מחקר ולימוד נוספים בטירה כללו מיסטיקה ותורת הנסתר, חקר התרבות הרונית ותאוריות גזעניות של מוצא אבות משותף.
עיצוב הפנים של הטירה נועד גם הוא לתמוך ביצירת תחושת לכידות שמקורה בהיסטוריה עתיקה משותפת אשר הועברה באמצעות קשר גזעי לאורך הדורות.
קירות הפנים כוסו בסימנים רוניים, צלבי קרס, וסימנים נוספים מן התרבות הגרמאנית כגון השמש השחורה, כלי האוכל עוטרו בסימנים מיסטיים עתיקים ובעיקר כאלה המבשרים את עליונות וניצחון התרבות הגרמאנית.
ברחבי הטירה הוצגו מוצגי אומנות שונים כגון פסלים ציורים וממצאים פרהיסטוריים המהללים את האסתטיקה הנאצית.
במשך השנים ואפילו לאורך תקופת המלחמה נמשכו השיפוצים באזורים שונים של הטירה, והימלר המשיך בתוכניותיו להפיכת האתר למרכז מבודד לצורכי פגישות של ראשי הס"ס.
הוא עצמו הרבה לבקר בטירה ואף החזיק בה בכספת פרטית סודית.
החל משנת 1939 נאסר לפרסם פרט כלשהו אודות הטירה.
הימלר תכנן להפוך את טירת וולסבורג ל"מרכז העולם החדש" לאחר השגת "הניצחון הסופי".
על פי התוכנית תוקף הטירה בחומה מעגלית בגובה 15 עד 18 מטרים, בקוטר 860 מטרים, שמרכזה הוא המגדל הצפוני, סגורה בשלושה רבעים מהיקפה, ובה יותקנו 18 מגדלים.
בתוך השטח יוקמו מבנים נוספים לשימוש מפקדי הס"ס.
סביב למתחם הטירה יוקם מחנה צבאי וכפר לאנשי הארגון בצורת מעגל בקוטר 1270 מטר, שמרכזו גם הוא יקבע במגדל הצפוני.
הקומפלקס כולו יעוצב בצורת ראש חץ המצביע לכיוון צפון.
באזור המקיף את הקומפלקס תוכננו שדה תעופה, תחנת כוח וכבישים מהירים.
לצורך השלמת הפרויקט יפונו תושבי הכפרים הסמוכים והעמק הסמוך למתחם יוצף במים.
על פי התוכנית סיום הפרויקט צפוי בתוך כ-20 שנה.
ב-30 במרץ 1945, לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, כאשר תבוסת גרמניה הפכה לעובדה מוגמרת וכוחות אמריקנים התקרבו לאזור פדרבורן, ברח מפקד וולסבורג מן הטירה והימלר הורה להרוס אותה.
מוקשים נגד טנקים הונחו תחת המגדל הדרום מזרחי ומבנים נוספים, והם נהרסו.
היטלר עצמו, אשר מאז ומתמיד הביע זלזול כלפי ההיבט המיסטי והאנתרופולוגי-פגאני שהימלר ניסה לשוות לתורת הגזע הנאצית, מעולם לא ביקר בטירה ואף לא הביע התעניינות במתרחש בין כתליה.
בשנים 1948–1949 נערך שיפוץ בטירה ובשנת 1950 היא נפתחה מחדש כמוזיאון ואכסניית נוער.
בשנת 1973 החל פרויקט לשיפוץ המגדל הצפוני ובשנת 1977 הוחלט להפוך את המקום לאתר הנצחה למלחמה.
האתר נפתח מחדש לציבור בשנת 1982 בנוכחות מספר ניצולים ממחנה נידרהאגן הסמוך.
במתחם הטירה פועלים מוזיאון היסטורי של האזור ומוזיאון היסטורי המתאר את פעילות הס"ס.
במקום הוקמה אנדרטה לזכר הנספים במחנה נידרהאגן.
טירת יורק הוא מתחם מבוצר שכלל במהלך השנים טירה של השליט המקומי, בית סוהר, בתי משפט ומבני שלטון נוספים.
מתחם הטירה ממוקם מדרום למרכז העיר יורק, בין נהר האוז ונהר הפוס באזור ההתפצלות שלהם.
הטירה התפרסמה בהיסטוריה היהודית כאשר המון מוסת התנפל על יהודי העיר בשנת 1190 תוך כוונה לבצע בהם שפטים.
כשהגיעו הפורעים למקום העמידו בפניהם את הברירה של התנצרות או מוות, והלכודים העדיפו לא ליפול לידי המרצחים והרגו אלה את אלה .
הטירה הוקמה לראשונה בשנת 1068 ולאחר שנהרסה על ידי מורדים וכוחות ויקינגים, הטירה הוקמה מחדש באופן מבוצר יותר עם חפירי מים.
מאז הקמתה, הייתה הטירה מוקד כוח חשוב למלכי אנגליה והאצולה בצפון המדינה.
במהלך המאה ה-13 שודרגו ביצורי הטירה על ידי הנרי השלישי ונבנתה המצודה כפי שהיא נראית כיום.
במהלך המאה ה-14 שימשה הטירה בסיס צבאי ושלטוני חשוב של אנגליה במהלך המלחמות כנגד המרד הסקוטי.
במאות ה-15 וה-16 הטירה החלה לאבד את חשיבותה הצבאית, אשר חודשה לפרק זמן קצר במהלך מלחמת האזרחים האנגלית כאשר היא שימשה את מגיני העיר המלוכניים.
בתקופה המודרנית, במהלך המאה ה-18 וה-19, שוקמו חלקים מהטירה בסגנון נאו-קלאסי עם הוספת מבנים אשר שימשו את האדמיניסטרציה של מחוז יורקשייר, בהמשך שימשו המבנים בטירה בתי כלא אזרחיים וצבאיים.
במהלך המאה ה-20 הפכה המצודה "מגדל קליפורד" לאתר תיירות מוכר בעיר יורק, שני המבנים הנוספים אשר שרדו במתחם הטירה משמשים כיום בית משפט ומוזיאון טירת יורק.
טירת זלצבורג היא טירה הממוקמת בגובה 542 מטרים, בראש גבעת המבצר בעיר זלצבורג, אוסטריה.
בניית הטירה החלה בשנת 1077 על פי הוראת הארכיבישוף של העיר.
בראשיתה שימשה כעמדת משמר בעלת חומות עץ אשר נבנתה במטרה להגן על האינטרסים של הכנסייה, אשר בתקופה זו העומד בראשה היה בעל עוצמה פוליטית וכלכלית משמעותית.
העימותים בין הארכיבישוף שתמך באפיפיור גרגוריוס השביעי לבין היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בתקופת האינבסטיטורה, חייבו אותו להרחיב ולעבות את ממדי המבנה ותהליך הבנייה וההרחבה נמשך גם במהלך מאות השנים הבאות.
חומות האבן והמגדלים נבנו בשנת 1462. בשנים 1495–1519 נמשכה הבנייה וההרחבה של שטחי הטירה, ובין היתר תוכנן ונבנה דגם ראשוני של הפוניקולר (Reisszug), המוביל מרגלי הגבעה אל תוך הטירה.
זהו ככל הנראה קו הרכבת העתיק ביותר בעולם שעדיין פעיל גם בימינו.
בשנת 1525 במהלך מרד האיכרים הגרמני הושמה הטירה תחת מצור כאשר קבוצת כורים, איכרים, ואנשי העיר ניסו לגרש את הארכיבישוף אך לא הצליחו לכבוש את הטירה.
בשנת 1612 מת בין כותלי הטירה ארכיבישוף שהודח וסירב לפנות אותה.
במהלך מלחמת שלושים השנים חוזקו הטירה וביצוריה כחלך מחיזוק ההגנה על העיר זלצבורג כולה.
בין היתר נוספו לטירה מחסנים לנשק ואבק שרפה וכן בתי שער נוספים.
בשנת 1800, בתקופת הקואליציה השנייה של המלחמות הנפוליאוניות, נכנעה הטירה לכוחות הצרפתיים ללא קרב, והארכיבישוף נמלט לווינה.
במהלך המאה ה-19 שימשה הטירה כמחנה צבאי, מחסנים ובית כלא עד שנת 1861 בה ננטשה משימושים צבאיים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נעשה שימוש בטירה כבית כלא לאסירים איטלקיים ובשנות ה-30 של המאה ה-20 נעצרו בה פעילים נאציים בתקופה שקדמה לאנשלוס.
מסוף המאה ה-19 מתנהלת בטירה סדרה של שיפוצים, כולל שיפוץ וחידוש מודרני של הפוניקולר, והיא הפכה למוקד תיירותי מרכזי של העיר זלצבורג.
כיום הטירה משמשת כאתר תיירות וכוללת מוזיאון ותצוגת נשק קטנה.
מהטירה נשקף נוף פנורמי של העיר זלצבורג ובפרט העיר העתיקה ונהר הזאלצך.
הטירה כוללת מספר אגפים וחצר.
השטח הבנוי הוא כ-7000 מ"ר, וכ-14000 מ"ר כשהוא כולל גם את המגדלים.
זוהי אחת מן הטירות הגדולות באירופה והגדולה ביותר מן המאה ה-11.
הדירות הפרטיות של הארכיבישוף ממוקמות בקומות העליונות של הטירה.
באחד ממגדלי הטירה מוצב עוגב (המכונה "השור של זלצבורג") ובו יותר מ-200 צינורות.
קפלת התפילה של הארכיבישוף עשירה בעיטורים וציורי קיר.
בקיר הצפוני שלה קיימת יציאה לתוך הכנסייה.
מערכת החדרים הציבוריים של הארכיבישוף, המיועדים לאירוח נבנו בשנת 1498 בקומה השלישית של הטירה מעל מערכת החדרים הפרטית שלו.
האולם המוזהב בעל העיטורים העשירים מוכיח כי הטירה שימשה את הארכיבישוף לא רק כמקום מקלט אלא גם לאירוח ולמגורים בימים רגילים.
הלשכה המוזהבת היא החדר המעוטר ביותר בטירה והיא עשירה בציורים ותחריטים של פירות ובעלי חיים.
חדר השינה של הארכיבישוף כולל חדר שירותים הבנוי מעץ ואשר בתקופת בנייתו נחשב לאביזר חדשני במיוחד.
הפוניקולר הראשון שהותקן במעלה הגבעה לצורך קישור אל הטירה.
זהו ככל הנראה קו הרכבת העתיק ביותר שהוקם בעולם ועדיין פעיל.
השימוש העיקרי בקו זה כיום הוא לצורך שינוע של מוצרי אספקה שונים לתוך הטירה.
רייסצוג נבנה בשנים 1495 או 1504 ומופיע לראשונה במקורות כתובים בשנת 1515. הקו הנוכחי מתנהל בתוואי המקורי זה למעלה מ-500 שנה ומוליך מרגלי הגבעה בצידה המזרחי של הטירה.
הקו מתנהל בשיפוע של 65% עד לתוך החצר המרכזית של הטירה, ועובר בדרכו חמש מן החומות המקיפות אותה.
בכל נקודה שבה הקו חוצה את החומה מותקן שער אשר ניתן לפתיחה עם מעבר הקרונית וסגירה לאחר המעבר.
הקרוניות בקו הרכבת המקורי נעו על מעין מגלשיים בדומה למזחלת שלג, ובשלב מאוחר יותר הוחלפו המגלשיים בגלגלים.
עד שנת 1910 התנועה התבצעה באמצעות משיכת חבלים בכיוון כלפי מעלה, ושחרור איטי שלהם בדרך למטה.
את הכוח למשיכה והשיחרור סיפקו בעלי חיים אשר סובבו כננת ומערכת גלגלים.
במשך השנים שופץ הקו מספר פעמים ולאחרונה בשנים 1988–1990. כיום נעות הקרוניות על גבי גלגלי פלדה והמשיכה מתבצעת באמצעות כבל פלדה ומנוע חשמלי.
פוניקולר הנוסעים משמש לצורך העלאה והורדת נוסעים אל הטירה וממנה.
הקו מחבר אל הטירה ממרגלות צידה הצפוני של הגבעה.
הקו נפתח בשנת 1892, לאחר שפעילות הטירה כאתר פעילות צבאי נפסקה והיא החלה לשמש כאתר תיירותי, על מנת לאפשר את עליית הנוסעים המטיילים בנוחות.
בתחילה הופעלה הרכבת באמצעות מנגנון איזון בעזרת משקולת מים.
בשנת 1960 חודשה מערכת ההסעה ובשנים 1975–1976 נבנו תחנות חדשות בקצות הקו.
בשנת 1991 עבר הקו שיפוץ ומודרניזציה נוספת.
הקרונות הוחלפו והוגדלו ומערכת ההנעה הותאמה לגודלם החדש.
בשנת 2011 שוב עבר הקו שיפוץ במטרה להתאימו לתנועת התיירות המתגברת, ומערכת ההסעה הוחלפה כולה בציוד גדול חדיש ומהיר באופן משמעותי.
טירת זיגמרינגן היא טירה השוכנת בעיר זיגמרינגן, מדינת באדן-וירטמברג, גרמניה.
הייתה מקום מושבם של נסיכי משפחת הוהנצולרן-זיגמרינגן.
הטירה מתנשאת על צוק מעל נהר הדנובה והוקמה בראשית המאה ה-11.
רוב שטח הטירה נהרס בשריפה שהתרחשה בשנת 1893, וכיום נשתמרו רק המגדלים של הטירה המקורית.
באוגוסט 1944, כשהתקרבו כוחות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה לכבוש את צרפת, גלתה הנהגת משטר וישי, ובכללם פיליפ פטן מהמדינה, וקבעה את מקום מושבה בטירת זיגמרינגן.
הטירה נכבשה לבסוף על ידי בעלות הברית באפריל 1945.
כיום הטירה נמצאת תחת בעלות פרטית, ופתוחה לסיורים מאורגנים בלבד.
טירת היידלברג היא טירה חרבה בגרמניה ונקודת ציון חשובה בעיר היידלברג.
חורבות הטירה הם בין המבנים החשובים ביותר שמצפון להרי האלפים שנבנו בסגנון אדריכלות הרנסאנס.
מאז הריסתה במאות ה-17 וה-18 נבנתה הטירה מחדש רק באופן חלקי.
היא שוכנת בגובה של 80 מטרים במעלה החלק הצפוני של גבעת קוניגשטול (Königstuhl) ומשם היא שולטת על נוף העיר העתיקה.
את אתר הטירה משרתת תחנת ביניים של רכבת הפוניקולר של היידלברג שמשתרעת משוק התבואות של היידלברג לפסגת הקוניגשטול.
המבנה הראשון של הטירה נבנה לפני 1214 ומאוחר יותר, בשנת 1294 לערך, הורחב ופוצל לשתי טירות.
ב-1537 נחרבה הטירה העליונה ממכת ברק.
המבנה הנוכחי הורחב ב-1650 ומאוחר יותר ניזוק ממלחמות ומשריפות.
ב-1764 גרמה מכת ברק נוספת לשריפה שהחריבה אגפים בטירה שקודם לכן נבנו מחדש.
היידלברג מוזכרת לראשונה במקור משנת 1196 בשם Heidelberch.
ב-1155 מונה קונרד מהוהנשטאופן להיות רוזן פפאלץ על ידי אחיו-למחצה, פרידריך ברברוסה והאזור נודע בשם נסיכות הבוחר מפפאלץ.
הטענה שמקום מגוריו העיקרי של קונרד היה על "גבעת הטירה" (Schlossberg), שהייתה ידועה בשם "ייטנבול" (Jettenbühl), לא זוכה לתימוכין.
מקורו של השם "ייטנבול" הוא משמה של מגדת העתידות ייטה, שעליה נאמר שהיה זה מקום מגוריה.
שמה גם קשור ל"מעיין הזאב" (Wolfsbrunnen) ול"באר עובדי האלילים" (Heidenloch).
האזכור הראשון של טירה בהיידלברג הוא משנת 1214, כאשר קיבל לודוויג הראשון, דוכס בוואריה מבית ויטלסבאך את הטירה מידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
האזכור האחרון של טירה בודדה הוא משנת 1294. במסמך נוסף משנת 1303 מאוזכרות לראשונה שתי טירות:
הטירה העליונה על הר גייסברג הקטן, (ליד מיקומו של מלון מולקנקור של היום, נחרבה ב-1537).
הטירה התחתונה על ייטנבול (הטירה הנוכחית).
ככל הידוע על הטירה התחתונה היא הוקמה בזמן כל שהוא בין שנת 1294 לבין שנת 1303. התיעוד הקדום ביותר לטירת היידלברג הוא מהמאה ה-17:
"תמונת האוצר" (Thesaurus Pictuarum) של יועץ כנסיית הפפאלץ, מרקוס צום למב (1606-1559).
"ספרי השנים של היידלברג" (Annales Academici Heidelbergenses) שנכתבו על ידי הספרן והפרופסור פיטופאוס (החל מ-1587).
Teutsche Reyssebuch של מרטין זיילר (נכתב בשטרסבורג ב-1632, הודפס מחדש ב-1674 בשם "מסע לגרמניה" - Itinerarium Germaniae).
כל המקורות הללו הם שטחיים ולא מכילים מידע רב.
ב-1615 תואר לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ על ידי מתאוס מריאן ביצירתו, "טופוגרפיה של הריין ווסטפאליה" (Topographia Palatinatus Rheni), כמי ש"החל לבנות טירה חדשה לפני יותר ממאה שנה".
רוב התיאורים של הטירה עד למאה ה-18 מבוססים על מידע זה של מריאן.
בתקופת שלטונו של רופרכט הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ נבנתה הקפלה על ייטנבול.
ב-1401, כאשר הוכתר רופרכט, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כמלך גרמניה, הטירה הייתה כה קטנה עד שבשובו מטקס ההכתרה שלו, היה עליו לחנות במנזר האוגוסטינים, במקום בו ניצבת כיום כיכר האוניברסיטה.
רופרכט רצה מקום רחב יותר לפמליה שלו ולהרשים את אורחיו, אך גם לאמצעי הגנה נוספים כדי להפוך את הטירה למבצר.
לאחר מותו של רופרכט ב-1410 חולקה נחלתו בין ארבעת בניו.
פפאלץ, שהייתה החלק העיקרי בנחלתו, נמסרה לבנו הבכור, לודוויג השלישי.
לודוויג היה נציגו של הקיסר ושופט עליון ובתוקף תפקידו הוא החזיק לאחר ועידת קונסטנץ ולבקשת זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה המודח במעצר לפני שזה נלקח לטירת אייכלסהיים.
תקופת הרפורמציה ומלחמת שלושים השנים
בתקופת שלטונו של לודוויג החמישי הגיע מרטין לותר להיידלברג כדי להגן על אחת התזות שלו וביקר בטירה.
הוא הוצג על ידי אחיו של לודוויג, וולפגנג, רוזן פפאלץ ובמכתב לידידו, גאורג שפלטין, הוא מהלל את יופייה של הטירה ואת אמצעי ההגנה שלה.
ב-1619 הציעו הפרוטסטנטים שמרדו כנגד קיסר האימפריה הרומית הקדושה את כתר ממלכת בוהמיה לפרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שקיבל את ההצעה למרות חששותיו ובעשותו כן הוא למעשה הצית את מלחמת שלושים השנים.
במהלך מלחמה זו הותקפה הטירה לראשונה בכוח צבאי.
תקופה זו עמדה בסימן סיום בנייתה של הטירה ומאות השנים הבאות הביאו איתם מעשי הרס ובנייה מחדש.
לאחר תבוסתו בקרב ההר הלבן ב-8 בנובמבר 1620, נמלט פרידריך והשאיר את הנסיכות ללא הגנה מפני הגנרל יוהאן ט'סרקלס פון טילי, המפקד העליון של צבא האימפריה הרומית הקדושה.
ב-26 באוגוסט 1622 תקף טילי את היידלברג, כבש את העיר ב-16 בספטמבר ואת הטירה כמה ימים לאחר מכן.
באותה תקופה נהרס גם הורטוס פלטינוס, הגן שהיה ממוקם בקרבת הטירה.
כאשר כבשו השוודים את היידלברג ב-5 במאי 1633 ופתחו באש על הטירה מגבעת קוניגשטול, מסר טילי לידיהם את הטירה.
בשנה שלאחר מכן ניסו כוחותיו של הקיסר לכבוש מחדש את הטירה, אך הדבר לא עלה בידם עד יולי 1635. הטירה נותרה בידיהם עד לחתימת שלום וסטפאליה שסיים את מלחמת שלושים השנים.
השליט החדש, קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ ומשפחתו לא עברו להתגורר בטירה החרבה אלא רק ב-7 באוקטובר 1649.
לאחר מותו של קרל השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ, האחרון בשושלת פפאלץ-זימרן, תבע לואי הארבעה עשר, מלך צרפת את תואר הנסיכות עבור אליזבת שרלוטה, נסיכת פפאלץ, שלטענתו הייתה היורשת החוקית לנחלות זימרן.
ב-29 בספטמבר 1688 צעדו כוחות צרפתים לנסיכות הבוחר מפפאלץ וב-24 באוקטובר הם נעו לכוון היידלברג, שנראה היה שהיא ננטשה על ידי פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, הנסיך החדש מבית פפאלץ-נויבורג.
במלחמה שהיא ניהלה נגד המעצמות האירופאיות, קיבלה מועצת המלחמה של צרפת החלטה להרוס את כל הביצורים ולהחריב את הנסיכות , כדי למנוע התקפת אויב על אזור זה.
עם נסיגתם של הצרפתים מהטירה ב-2 במרץ 1689, הם העלו אותה באש ופוצצו את חזית המגדל השמן.
חלקים מהעיר הועלו גם הם באש, אך הגנרל הצרפתי, רנה דה פורלי דה טסה, ריחם על תושבי העיר והורה להם להצית מדורות קטנות בבתיהם כדי שהעשן העולה מהן ייצור אשליה כאילו העיר בוערת וכך יימנע חורבן גדול יותר.
מיד עם עלייתו לשלטון, דאג יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ לבנייה מחדש של החומות והמגדלים.
כאשר עמדו הצרפתים שוב מול שערי היידלברג ב-1691 וב-1692, היו אמצעי המיגון של העיר כה טובים עד שהם לא הצליחו לחדור אליה.
ב-18 במאי 1693 שבו הצרפתים להיידלברג וכבשו אותה ב-22 במאי.
אף על פי כן, הם לא הצליחו להשיג שליטה על הטירה והם זרעו חורבן בעיר כדי להחליש את בסיס התמיכה של הטירה.
למחרת היום נכנעו יושבי הטירה.
כעת ניצלו הצרפתים את ההזדמנות להשלים את המלאכה שהחלו בה ב-1689, לאחר יציאתם החפוזה מהעיר.
המגדלים והחומה ששרדו את מתקפת החורבן הקודמת, פוצצו באמצעות מוקשים.
ב-1697 נחתם הסכם רייסווייק שהביא לסיומה של מלחמת תשע השנים והביא שלום על העיר.
נעשו תוכניות להרוס את שרידי הטירה ולעשות שימוש בחלקים ממנה לבניית ארמון חדש בעמק.
כאשר נתגלו קשיים בביצוע תוכנית זו, בוצעו שיפוצים בטירה.
באותה עת השתעשע קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ברעיון של בנייה מחדש של הטירה, אך הרעיון נגנז עקב חוסר במקורות מימון.
עם זאת, הוא מינה את ליצן החצר החביב עליו, פרקאו, שישגיח על מאגר היינות של הטירה.
מאוחר יותר היה פרקאו לקמע הבלתי רשמי של העיר.
ב-1720 נכנס קרל השלישי פיליפ לעימות עם הפרוטסטנטים של העיר על כך שהוא העביר את כנסיית רוח הקודש לקתולים (קודם לכן פוצלה הכנסייה בין שתי הקהילות שעשו בה שימוש משותף), העביר את חצר הנסיכות למנהיים ואיבד כל עניין בטירה.
כשעשה זאת הוא איחל לעיר ש"עשב יצמח ברחובותיה".
העימות הבין-דתי היה ככל הנראה הסיבה היחידה למעבר למנהיים.
בנוסף, הפיכתה של הטירה הישנה שעל הגבעה לארמון בסגנון הבארוק, הייתה אמורה להיות מבצע קשה ויקר.
עם המעבר למישור הצליח הנסיך הבוחר לבנות ארמון חדש, ארמון מנהיים, שעלה בקנה אחד עם שאיפותיו.
יורשו של קרל פיליפ, קרל תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ, תכנן להעביר את חצרו בחזרה לטירת היידלברג.
אף על פי כן, ב-24 ביוני 1764 הכה ברק בבניין החצר (Saalbau) פעמיים ברצף ושוב עלתה הטירה באש, אירוע שגרם לנסיך להבין שזהו סימן משמיים לשנות את תוכניותיו.
בעשורים הבאים נעשו תיקונים בסיסיים במבנה הטירה, אך היא נותרה בעיקרה חורבה.
ב-1777 היה קרל תאודור לנסיך הבוחר מבוואריה בנוסף להיותו הנסיך הבוחר של פפאלץ והוא העביר את חצרו ממנהיים למינכן.
טירת היידלברג תפסה אף מקום פחות מרכזי במחשבותיו והחללים בה שעדיין היו מקורים בגגות נתפסו על ידי בעלי מלאכה.
עוד ב-1767 פורקו אבנים מהחומה הדרומית כדי שישמשו לבניית טירת שווצינגן.
ב-1784 נסתמו חללי הקמרונות באגף על שם הנסיך אוטו היינריך והטירה בכללותה שימשה כמקור לחומרי בנייה.
כתוצאה מהארגון מחדש של הטריטוריות הגרמניות ב-1803, הפכו היידלברג ומנהיים לחלק מבאדן.
קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן, קיבל בברכה את התוספות לטריטוריה שלו, אף על פי שהוא ראה בטירת היידלברג כתוספת בלתי רצויה.
המבנה היה בתהליכי ריקבון ותושבי העיר עשו שימוש באבנים, בעצים וחלקי ברזל מהטירה לצורך בניית בתיהם.
הפסלים והעיטורים של הטירה שימשו גם הם למטרות דומות.
המחזאי אוגוסט פון קוצבו הביע את כעסו ב-1803 על כוונתה של ממשלת באדן להרוס סופית את חורבות הטירה.
בראשית המאה ה-19 הפכו חורבות הטירה לסמל התנועה הפטריוטית כנגד נפוליאון.
עוד לפני 1800, הגיעו למקום אומנים כדי לצפות בנהר בגבעות ובחורבות הטירה כמכלול אידיאלי.
התיאור המוצלח ביותר של מכלול זה היה זה של הצייר האנגלי ויליאם טרנר ששהה בהיידלברג מספר פעמים בין השנים 1817–1844 ויצר ציורים רבים של העיר ושל הטירה.
הוא וחבריו לתנועה הרומנטית לא היו מעוניינים בתיאורים נאמנים של המבנה ונתנו לעצמם יד חופשית ביצירותיהם.
לדוגמה, בציורי הטירה של טרנר מתוארת הטירה במקום גובהה הרבה יותר במעלה הגבעה בהשוואה למקום בו היא ניצבה במציאות.
מושיעה של טירת היידלברג היה הרוזן הצרפתי, שארל דה גריימברג.
הוא נאבק בממשלת באדן שראתה בטירה "חורבה ישנה עם שפע של עיטורים חסרי טעם ומתפוררים" וחתר לשימורו של המבנה.
עד 1822 הוא שימש בהתנדבות כשומר הטירה והוא התגורר לזמן מה באגף הזכוכית (Gläserner Saalbau), שם הוא היה יכול לפקוח עין על חצר הטירה.
זמן רב לפני שהחלו לשמר מבנים בגרמניה, היה דה גריימברג האדם הראשון שהביע עניין בשימור ובתיעוד של הטירה, רעיונות שמעולם לא עלו בדעתם של הרומנטיקנים.
דה גריימברג ביקש מתומאס א.
לגר להכין את המדריך הראשון לטירה.
יחד עם ציורי הטירה שלו, שמהם הופקו עותקים רבים, קידם דה גריימברג את חורבות הטירה וכך משך תיירים רבים לעיר.
השאלה אם יש צורך לשחזר את הטירה בשלמות נדונה במשך זמן רב.
ב-1868 טען המשורר וולפגנג מילר פון קוניגסווינטר שיש לשחזר את הטירה במלואה והוביל לתגובות חריפות באספות הציבוריות ובעיתונות.
ב-1883 הקימה הדוכסות הגדולה של באדן את "משרד השדה של הטירה" בניהולו של יוזף דורם בקרלסרוהה, יוליוס קוך כמפקח הבניין המחוז ופריץ זייץ כאדריכל.
המשרד הכין תוכנית מפורטת לשימור או לתיקון המבנה המרכזי של הטירה.
עבודתם הושלמה ב-1890 וכתוצאה מכך החליטה ועדת מומחים מכל רחבי גרמניה שבעוד שבנייה מחדש, חלקית או מלאה, של הטירה היא בלתי אפשרית, שימור המצב הנוכחי בא בחשבון.
רק בניין פרידריך, שחלקיו הפנימיים ניזוקו בשריפה, אך הוא לא חרב, היה אמור לזכות לשימור.
בתיאור העתיק ביותר של היידלברג משנת 1465 מוזכר שאת העיר "פוקדים לעיתים קרובות זרים", אך העיר לא הפכה להיות מוקד משיכה לתיירים עד לתחילת המאה ה-19. דה גריימברג הפך את הטירה לנושא נפוץ על תמונות שבישרו את הופעתן של הגלויות.
באותה עת ניתן היה למצוא את תמונות הטירה על גבי מזכרות כמו ספלים.
תנועת התיירות לטירה קיבלה דחיפה עצומה כאשר קושרה היידלברג לרשת הרכבות ב-1840.
במאה ה-20 הפיצו אמריקאים את שמה של הטירה מחוץ לאירופה.
כך ביקרו את הטירה לעיתים קרובות גם תיירים יפנים במסגרת טיוליהם לאירופה.
בראשית המאה ה-21 מבקרים את היידלברג יותר משלושה מיליון תיירים בשנה.
רוב התיירים הזרים מגיעים מארצות הברית ומיפן.
מוקד המשיכה החשוב ביותר, על פי סקרים שנערכו על ידי המכון הגאוגרפי של אוניברסיטת היידלברג, היא הטירה ונקודות התצפית שעליה.
טירת הזכוכית הוא סרט קולנוע אמריקאי מ-2017 בבימויו של דסטין דניאל קרטון.
הסרט מבוסס על רב-המכר מאת ג'אנט וולס באותו השם, המספר על התבגרותה במשפחה לא מתפקדת ומוכת עוני.
בסרט מככבים ברי לארסון, וודי הרלסון ונעמי ווטס.
סרט זה הוא תאום לסרט "קפטן פנטסטיק" משנת 2016.
גיבורת הסרט היא ג'אנט וולס, עיתונאית מצליחה.
העלילה עוקבת אחר ילדותה במשפחה ענייה ולא מתפקדת, שבה האם תמהונית, והאב מלמד את הילדים שיעורים חשובים לחיים, אך הוא אלכוהוליסט והמשפחה נודדת ממקום למקום ברחבי ארצות הברית בעקבות פיטוריו.
ברי לארסון - ג'אנט וולס
נעמי ווטס - רוז מארי וולס
וודי הרלסון - רקס וולס
שרה סנוק - לורי וולס
סיידי סינק - לורי וולס הצעירה
ג'וש קראס - בריאן וולס
איאן ארמיטאג' - בריאן וולס (כילד)
ג'ק הייבן - מורין וולס
אלה אנדרסון - ג'אנט וולס (כילדה)
צילומי הסרט החלו במהלך 2016 במונטריאול שבקנדה ומשם עברו לניו מקסיקו ולוירג'יניה המערבית.
הקרנת הבכורה של הסרט נקבעה ל-11 באוגוסט 2017.
טירת וילנדרי היא אחת מטירות עמק הלואר, נמצאת במחוז אנדר ולואר.
הטירה נבנתה בשנת 1536 על ידי ז'אן לה ברטון שהיה היועץ הכספי של המלך פרנסואה הראשון.
הוא בנה אותה במקום מצודה חרבה בשם Columbine שבה נפגשו פיליפ השני, מלך צרפת וריצ'רד הראשון, מלך אנגליה לשיחות בנושא שלום.
בתקופת המהפכה הצרפתית המקום הוחרם ונבזז כפי שקרה בטירות נוספות בעמק הלואר.
נפוליאון בונפרטה העביר אותה לרשות אחיו, ז'רום בונפרטה.
לאחר מכן עברה מספר בעלים ומצבה הידרדר עד שנרכשה בשנת 1906 על ידי יואכים קרוואלו (1869–1936), רופא ספרדי, שרכש אותה בעזרת כספי אשתו.
הוא בנה את הגנים הנרחבים והמטופחים בסגנון צרפתי ומשפחתו עדיין מתחזקת את המקום שהפך לאטרקציה תיירותית בזכות הגנים ואבן שואבת לגננים מכל העולם.
האתר ידוע ומפורסם לא בגלל הטירה עצמה אלא בגלל הגנים המטופחים שלה המשתרעים של שטח גדול (Les jardins du château de Villandry).
הם ערוכים בשלושה מפלסים: העליון הוא גן עם בריכות ומזרקות, האמצעי עם חלקות מסוגננות בקישוטים שונים, השיחים הגזומים משורטטים בתבניות מיוחדות שמשלבות עקרונות של אמנות איטלקית וצרפתית מימי הרנסאנס והתחתון עם צמחי מרפא וירקות שונים.
ב-1934 הוכרזה הטירה בצרפת כמונומנט היסטורי.
כמו שאר טירות הלואר, היא אתר מורשת עולמית.
טירת וינצ'סטר היא טירה ימי ביניימית הנמצאת במרכז העיר וינצ'סטר שבמחוז המפשייר בדרום אנגליה.
הטירה נבנתה החל משנת 1067. בשנות האלפיים, נותר ממנה רק האולם הגדול שלה, והיא משמשת כמוזיאון ההיסטורי של וינצ'סטר.
בסביבות שנת 70 לספירה בנו הרומאים סוללת עפר מסיבית (כ-240 מטרים אורכה וכ-60 מטרים רוחבה).
על גבי הסוללה הם הקימו מצודה כדי להגן על העיר ונטה בלגרום .
אתר זה נבחר על ידי ויליאם הכובש כאחד מראשוני מבצריה הנורמניים של אנגליה.
הטירה נבנתה בשנת 1067 ולמשך מעל למאה שנים הייתה למקום מושביו של מלכיה הנורמנים של אנגליה.
המלך הנרי השני בנה צריח לאחסון האוצר המלכותי, ספר וינצ'סטר ועדיין ניתן לראות במקום את שרידיו.
בשנת 1141, בתקופה המכונה בהיסטוריה האנגלית האנרכיה, הטיל המלך סטיבן מצור על הטירה, בה התבצרו כוחות מצבאה של מתילדה הקיסרית.
בין השנים 1235-1222, הוסיף הנרי השלישי (שנולד בטירה), לטירה את האולם הגדול, שגולדה כגודל שתי קוביות הניצבות זו על-יד זו, באורך ניצב של כ-16.75 מטרים (כלומר, רוחב וגובה האולם כ-16.75 מטרים, בעוד אורכו כפול, כ-35.5 מטרים).
האולם נבנה מאבני צור מסותתות.
במקור הקירות היו נמוכים יותר והגג הכיל חלונות המופנים החוצה , אך בהמשך הם הוחלפו בחלונות תחרה ובוויטראז'.
אדוארד השני הוסיף קישוטים נוספים נוספים להיכל.
האולם הגדול הוא בניין רשום בדרגה I.
מאחורי האולם הגדול נמצאת גינה חדשה (משנת 1986) בעיצוב ימי-ביניימי הקרויה על שם המלכה אלינור, אימם של שלושה ממלכי אנגליה.
על הקיר המרכזי שבקצה האולם תלוי שולחן, שלפי האגדה, הוא השולחן העגול של המלך ארתור.
עם זאת, מחקרים מודרניים הפריכו מסורת זו, כשהראו שהשולחן נבנה במאה ה-13, ונצבע לכבוד ביקור של המלך הנרי השמיני במאה ה-16. סביב דפנות השולחן נצבעו שמותיהם של אביריו של ארתור, והדיוקן המיוחס לארתור הוא ככל הנראה למעשה דיוקנו של המלך הנרי השמיני בצעירותו.
בשנת 1302 ניצלו המלך אדוארד הראשון ואשתו השנייה מרגרט ממוות בעור-שיניהם כששרפה פרצה בחדרים המלכותיים של הטירה.
ב-19 במרץ 1330, הוצא להורג אדמונד מוודסטוק, בנו השישי של אדוארד הראשון ואחיו למחצה של אדוראד השני, מחוץ לחומות הטירה באשמת קנוניה נגד אדוארד השלישי, שביסס את שלטונו סופית רק כחצי שנה מאוחר יותר בגיל 18 (ב-19 באוקטובר 1330).
הטירה נותרה מעון מלכותי חשוב, וב-10 באפריל 1472 נולדה בה מרגרט מיורק, בתו החמישית של אדוארד הרביעי ומלכתו אליזבת וודוויל.
לאחר עלייתה לשלטון של אליזבת הראשונה בשנת 1558 חדלה הטירה מלהיות מעון מלכותי ונמסרה תחת זאת לשליטיה המקומיים של העיר.
ב-17 בנובמבר 1603 הועמד סר וולטר ראלי למשפט באולם הגדול בעוון בגידה על חלקו בקנוניה הגדולה נגד המלך ג'יימס הראשון.
בזמן מלחמת האזרחים האנגלית הוחזקה הטירה על ידי המלוכנים עד שבעיצומה של המלחמה (בשנת 1646) נפלה הטירה לידי תומכי הפרלמנט ושלוש שנים לאחר מכן נחרבה כמעט עד היסוד בפקודת אוליבר קרומוול, בגורל דומה לטירות רבות אחרות ברחבי הממלכה המאוחדת באותה תקופה שנחרבו בפקודת קרומוול.
מאוחר יותר במאה ה-17 תכנן צ'ארלס השני לבנות ארמון מלכותי בסמוך לחורבות הטירה, בעיצובו של אחד מגדולי אדריכלי אנגליה, כריסטופר רן, שיתחרה ביופיו בארמון ורסאי הצרפתי שמעבר לתעלה, אך הפרויקט נגנז לבסוף על ידי אחיו, המלך הקתולי האחרון של אנגליה ג'יימס השני, מלך אנגליה.
בשנת 1685, בעקבות כישלון מרד מונמות', התקיים באולם הגדול משפטיהם של מעל 1,000 מהמורדים, במה שמכונה המשפט המגואל .
טירת ואוול (בפולנית: Zamek Królewski na Wawelu, מילולית: "הטירה המלכותית בוואוול") היא טירה השוכנת במרכז קרקוב בדרום פולין על גבעת ואוול.
הטירה נבנתה עבור המלך קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, ומכילה מספר מבנים סביב חצר מרכזית בסגנון הרנסאנס הפולני.
הטירה, המשתרעת על שטח של 7,040 מטרים רבועים, אחת הגדולות באירופה, מייצגת את כל סגנונות האדריכלות האירופאיים של תקופות ימי הביניים, הרנסאנס והבארוק.
טירת ואוול המלכותית וגבעת ואוול הם האתר ההיסטורי והתרבותי המשמעותי ביותר בפולין.
ב-1978 היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו כחלק מהמרכז ההיסטורי של קרקוב.
הטירה שימשה במשך כמה מאות שנים כמשכן של מלכי פולין וסמל למדינת פולין, וכיום היא אחד המוזיאונים המובילים לאמנות בפולין.
המוזיאון, שהוקם ב-1930, כולל עשר מחלקות אוצרוּת האחראיות על אוספי הציורים, כולל אוסף חשוב של ציורים איטלקיים מתקופת הרנסאנס, הדפסים, פסלים, טקסטילים, ובהם אוסף הטפטין של זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין, עבודות צורפות, כלי נשק ושריון, קרמיקה, פורצלן מייסן וריהוט תקופתי.