tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא צייר מאות תמונות שרבות מהן מוצגות כיום במוזיאון הלובר בפריז ובמוזיאונים אחרים ברחבי אירופה ואמריקה.
הוא נחשב לאבי הציור האימפרסיוניסטי.
הצייר קאמי פיסארו אמר: "כולנו למדנו מקורו".
קורו נפטר בפריז ב-1875 ונקבר בבית העלמין פר לשז.
ציורו הידוע של קורו, "הקתדרלה של שארטר", הוזכר על ידי מרסל פרוסט בחלק הראשון של "בעקבות הזמן האבוד", "קומברה".
ז'אן-בטיסט סימאון שארדן הוא צייר צרפתי הנחשב בעיני רבים לאמן הרוקוקו הגדול ביותר של המאה השמונה עשרה.
שארדן ידוע ביכולתו לתפוס טבע דומם, ובסגנון הציור העדין שלו.
שארדן נולד, חי ומת בפריז.
נושאי ציוריו, בדרך כלל חפצי בית פשוטים או תמימותם של ילדים, הופכים את הציורים שלו לחסינים בפני הזמן, והוא נערץ בעולם גם כיום.
אביו של שארדן היה נגר, ושארדן הבן נאלץ, ללא השכלה פורמלית, לחנך את עצמו.
הוא הושפע רבות מהסגנון הריאליסטי של הציירים במאה השבע עשרה.
שארדן התגורר בפריז בגדה השמאלית לא הרחק מכנסיית סן-סולפיס עד 1757. שארדן נתמך על ידי האריסטוקרטים שבצרפת, ובהם לואי החמישה עשר למרות ציוריו הלא-קונבנציונליים (באותם ימים) של הבורגנות המתפתחת.
ב-1724 התקבל לאקדמיית סנט לוק.
ב-1728 התקבל שארדן לאקדמיה המלכותית לציור ולפיסול.
בנובמבר 1731 הוטבל בנו ז'אן-פייר, וב-1733 הוטבלה בתו מרגרט-אגנס.
ב-1735 נפטרה אשתו, ושנתיים אחר כך גם בתו.
ב-1744 נישא בשנית, וב-1745 נולדה לו בת שנפטרה בשנה אחר כך.
שארדן נהנה משבחיו של דני דידרו על עבודותיו שאותו כינה "הקוסם הגדול".
ב-1772 טבע בנו של שארדן בוונציה.
כיום מוצגים ציוריו במוזיאון הלובר ובמוזיאונים גדולים אחרים.
עבודתו הפכה לפופולרית בקרב הציבור לאחר שתחריטים זולים של ציוריו החלו להימכר.
בשנותיו האחרונות החל שארדן לעבוד עם צבעי פסטל.
ז'אן-בטיסט לואי רומה דה ל'איל היה מינרלוג צרפתי, מראשוני הקריסטלוגרפים.
רומה דה ל'איל נולד בעיירה גריי (Gray) במחוז סון עילית (Haute-Saône) שבחבל בורגון-פראנש-קונטה שבצרפת.
במהלך מלחמת שבע השנים (1763-1756) נשלח רומה דה ל'איל, ששירת כקצין בחיל התותחנים, לאיי הודו המזרחית ונפל בשנת 1761 בשבי הבריטים.
הוא שוחרר מהשבי שלוש שנים אחר כך ב-1764.
בשובו לצרפת עסק רומה דה ל'איל בכימיה ואז פיתח עניין רב במינרלוגיה וקטלג תכולות של אוספי מינרלים פרטיים.
הרעיונות שהביע קארלוס לינאוס בספרו על מיון עולם הטבע בדבר היכולת לסווג מינרלים לפי צורתם החיצונית, תגליותיו של ניקולאוס סטנו על הזוויות של הקוורץ, ומחקרים שערך הביאו אותו לגילוי העיקרון החשוב, "חוק הזוויות הקבועות בין הפאות".
יותר מכך, על ידי מדידת הזוויות בין פאות הגבישים על ידי גוניומטר, הוא קבע את העיקרון הבסיסי שזוויות אלו זהות לאותו סוג חומר ומאפיינות אותו.
כשהוא מחליף בעזרת מישור אחד או קבוצות של מישורים את כל הקצוות הזהים של המבנה לו קרא "צורה פרימיטיבית" הוא גזר צורות אחרות קשורות.
הוא הבחין בשש צורות פרימיטיביות והן הקובייה, התמניון המשוכלל, הארבעון המשוכלל, רומבוהדרון (פאון בעל שש פאות מעוינות), תמניון בעל בסיס מעוין ופירמידה כפולה בעלת שש פאות.
רומה דה ל'איל מת בפריז ב-3 ביולי 1790. אחד משני הקולג'ים בגריי, עיר הולדתו, קרוי על שמו.
ז'אן-ז'וזף מורה היה מלחין צרפתי, שיצירותיו הדרמטיות הקנו לו מעמד בין עמודי התווך של מוזיקת הבארוק בארצו.
אף כי רוב יצירותיו אינן מבוצעות עוד כיום, שמו של מורה לא נשכח הודות לפופולריות של "רונדו תרועת החצוצרה" מתוך הסוויטה הסימפונית הראשונה שלו, שאומץ כאות הזמן של תוכנית הטלוויזיה הציבורית "תיאטרון מופת".
אביו של מורה היה סוחר משי מצליח באביניון, כנר חובב, שעמד על כישרונו המוזיקלי של בנו הקטן, העניק לו הכשרה ותמך בהחלטתו לבחור בקריירה מוזיקלית.
בנעוריו, הוכיח מורה את יכולתו כזמר ובמקביל נחל הצלחה בחיבוריו המוזיקליים.
בהיותו כבן 25 השתקע מורה בפריז.
הידיעות על בואו פשטו חיש קל בעיר והוא הוצג לפני אן, הדוכסית ממיין , שטרקלינה בסו היה מרכז חברתי לאנשי חצר המלכות בשנות דעיכתו של לואי הארבעה-עשר.
אופיו הנוח והלבבי סייע לו רבות בהשגת פטרונותה של הדוכסית, שמינתה אותו לאחראי על המוזיקה בחצרה בסביבות 1708. בסו הפיק אופרות והיה ממונה על שישה עשר "הלילות הגדולים" הדו-שבועיים בעונת 15–1714, שלכבודם הפיק מחזות-ביניים וקנטטות אלגוריות, במסורת נשפי המסכות החצרוניים, ומוזיקה אחרת.
טובי הנגנים ניגנו את יצירותיו לפני הקהל המובחר ביותר בצרפת.
הקריירה הבוגרת של מורה יצאה איפוא לדרכה בנסיבות הנוחות ביותר שבנמצא.
בחצר החזיק ז'אן ז'וזף מורה במשרת זמר וניהל את ערבי הבידור המפוארים שהציע העוצר, הדוכס מאורליאן, בטירת וילר-קוטרה כשלואי החמישה-עשר הגיע לגיל בגרות ב-1722.
בפריז עבד מורה עם האקדמיה המלכותית למוזיקה.
הוא ניהל את תזמורת האופרה של פריז משנת 1714 עד 1718, חיבר מוזיקה וניהל את "התיאטרון האיטלקי החדש" בפאליי-רויאל (1717-37).
הדיברטימנטי שחיבר בשביל התיאטרון ליוו, בין היתר, את הקומדיות העדינות של פייר דה מאריבו, ומילאו, לאחר הדפסתם, שישה כרכים.
במקביל ניהל את סדרת הקונצרטים שארגנה תזמורת האופרה, "קונצרטים רוחניים" (1728-34).
משרותיו אלה אפשרו לו לתת ביטוי פומבי למוזיקה שלו עצמו ולחיות חיי אמידות ורווחה.
מורה נשא אישה והביא לעולם בת אחת.
ואולם על שנותיו האחרונות העיבו קשיים פיננסיים ואכזבות חברתיות.
מורה שקע בעוני ומת בבית מחסה בניהול הכנסייה בשארנטון-לה-פון.
יש לו יד בהופעת הסוגות הצרפתיות במובהק של טרגדיה לירית והאופרה-באלט, אבל קנאתו בכוכב העולה ז'אן-פיליפ ראמו הובילה למרירות ולטירוף שהיו מנת חלקו בסוף חייו.
"חגיגות תאליה", אופרה-באלט לאופרה של פריז (1714)
"כלולות ראגונד וקולין" בשביל סו (1714)
"אהבות אלים", האופרה של פריז (1727), פרטיטורה
"המקדש של גניד" האופרה של פריז (1741)
מורה כתב גם שירים, דיברטימנטי, קנטילנות, מוטטים ויצירות אינסטרומנטליות (סונאטות, תרועות).
בין שאר יצירותיו, שתי הסוויטות הסימפוניות (1729) ראויות במיוחד להיזכר.
הסוויטה הראשונה, הידועה כנושא התוכנית "תיאטרון מופת", מכונה "תרועה לחצוצרות, טימפני, כינורות ואבובים" ומוקדשת לבנה של הדוכסית ממיין, הנסיך מדומבה.
ב"קונצרטים הרוחניים", בניצוחו של מורה עצמו, הושמעה סוויטה זו בביצוע בכורה.
הסוויטה השנייה, הכתובה לכינורות, אבובים וקרנות, נוגנה לראשונה בהוטל דה ויל לפני המלך לואי החמישה-עשר.
ז'אן-ז'וזף קאסנאה דה מונדונוויל היה כנר ומלחין צרפתי.
דה מונדונוויל היה בן תקופתו הצעיר של ז'אן-פיליפ ראמו ונהנה מהצלחה רבתי בזמנו.
פייר-לואי דאקן (בנו של המלחין לואי קלוד דאקן אמר: "אם לא אוכל להיות ראמו, ארצה מעל לכל להיות מונדונוויל".)
דה מונדונוויל הביא, יחד עם ז'אק אובר וז'אן-מארי לקלייר, את תבליני הווירטואוזיות הכנרית של איטליה אל תפריט המוזיקה הצרפתית של תקופתו.
מונדונוויל נולד בנארבון בדרום-מערב צרפת למשפחת אצולה שירדה מנכסיה.
ב-1733 עבר לפריז, שם זכה בחסות פילגש המלך מאדאם דה פומפדור והתמנה לכמה משרות מוזיקליות, בהן כנר ב"קונסר ספיריטואל".
אופוס 1 שלו היה כרך סונאטות לכינור שיצא לאור ב-1733. הוא היה לכנר בקאפלה ובלשכה המלכותית וניגן ב-100 קונצרטים; כמה מן "המוטטים הגדולים" שלו בוצעו גם הם באותה שנה ונחלו הצלחה בלתי מבוטלת.
הוא התמנה ב-1740 לסגן-מנהל וב-1744 למפקח על הקאפלה המלכותית.
מונדונוויל כתב והפיק אופרות לבית האופרה ומוטטים גדולים לקונסר ספיריטואל ועמד בקשר עם Théatre des Petits-Cabinets, ובמקביל המשיך בקריירה של כנר כל שנות ה-40' של המאה ה-18. ב-1755 התמנה למנהל בקונסר ספיריטואל לאחר מותו של פנקראס רואייה.
הוא מת בבלוויל בגיל 60.
בין 1734 ל-1755 חיבר מונדונוויל 17 "מוטטים גדולים", שרק תשעה מהם שרדו.
המוטט "וניטה אקזולטמוס דומינו" ("לכו נרננה לה'"), שיצא לאור ב-1740, זיכה אותו במשרת Maître de musique de la Chapelle (ממונה על המוזיקה בקאפלה).
הודות לשליטתו הן במוזיקה תזמורתית והן במוזיקה ווקאלית, הקנה מונדונוויל למוטט הגדול - הסוגה השלטת ברפרטואר המוזיקלי של הקאפלה המלכותית לפני המהפכה - עוצמת גוונים ואיכות דרמטית שלא נודעה לו עד אז.
יצירתו הבימתית הראשונה של מונדונוויל, "איזבה", נחלה אומנם כישלון, אך הוא הצליח בצורות הקלילות יותר של אופרת הבארוק הצרפתית: אופרה-באלט ופסטורלה הרואית.
ו-Daphnis et Alcimadure', שלה כתב מונדונוויל עצמו את הלברית בניב של מחוז הולדתו, לנגדוק-רוסיון.
ניסיונו היחיד של מונדונוויל בכתיבת אופרה צרפתית רצינית - הסוגה המוכרת בשם "טרגדיה מוזיקלית" - נחל כישלון.
הוא נקט בצעד יוצא הדופן של שימוש חוזר בלברית, "תזיאוס" - ששימש במקור את "אבי האופרה הצרפתית", לולי ב-1675. פעולתו הנועזת של מונדונוויל כשניסה להחליף את המוזיקה האהובה של לולי בזו שלו לא עלתה יפה.
הצגת הבכורה בחצר בשנת 1765 התקבלה ברגשות מעורבים והצגה לקהל הרחב כעבור שנתיים הסתיימה בדרישת הקהל להחליפה במקור.
עם זאת, מונדונוויל הקדים אך במעט את זמנו; בשנות ה-70' של המאה ה-18 הייתה זו האופנה לכתוב מוזיקה חדשה לטרגדיות של לולי, והדוגמה המפורסמת ביותר לכך היא "ארמידה" של גלוק.
הקלטות של יצירות מאת מונדונוויל
שש סונאטות אופוס 3 Les Musiciens du Louvre, מארק מינקובסקי (דויטשה גראמופון, 1998)
האריה "Désirs toujours détruits" מתוך "איזבה", בביצוע ורוניק ז'ן, באוסף Tragédiennes", וירג'ין קלאסיקס 2006)
קטעים לצ'מבלו וקול או כינור אופוס 5, ג'ודית נלסון, ויליאם כריסטי, סטנלי ריצ'י (הרמוניה מונדי, 1980)
ז'אן ז'אק אנו הוא במאי קולנוע צרפתי, זוכה פרס סזאר.
אנו נולד בפרבר דרומי של פריז.
הוא החל את הקריירה שלו בבימוי סרטוני פרסומת בטלוויזיה בסוף שנות השישים של המאה העשרים וראשית שנות השבעים של המאה העשרים.
בסרט הקולנוע הראשון שביים בשנת 1976, "שחור לבן בצבעים", הוא השתמש בניסיון האישי שצבר במהלך שירותו הצבאי בקמרון.
הסרט זכה בפרס האוסקר עבור הסרט הזר הטוב ביותר.
סרטו השלישי, "ניצוץ החיים", זכה בשני פרסי סזאר, עבור הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר.
ב-1986 ביים את הסרט "שם הוורד", עיבוד קולנועי לרומן המפורסם בעל אותו השם של אומברטו אקו.
הסרט זכה בשני פרסי באפט"א וכן בפרס סזאר לסרט הזר הטוב ביותר (הסרט היה בהפקה גרמנית-איטלקית).
אנו התכונן לצילומי הסרט במשך ארבע שנים, במהלכן חיפש ברחבי ארצות הברית ואירופה את צוות השחקנים ואת אתרי הצילום המתאימים ביותר.
הוא מצא עניין אישי רב בפרויקט זה, בשל התעניינותו רבת השנים בכנסיות מימי הביניים, וכן בשל ידיעתו את השפות יוונית ולטינית.
ב-1988 ביים את הסרט "הדוב", בהפקתו של קלוד ברי, המספר את סיפורו של גור דוב גריזלי יתום שמתיידד עם דוב קודיאק זכר מבוגר כששני ציידים רודפים אחריהם.
הסרט היה הפקה מורכבת שכללה צילומים של דובים בטבע במשך כחצי שנה.
הסרט זיכה אותו בפרס סזאר שני עבור הבמאי הטוב ביותר.
ב-1992 ביים את הסרט "המאהב", גם הפעם בהפקתו של קלוד ברי.
הסרט התבסס על רומן באותו השם של מרגריט דיראס, והכיל סצנות מין נועזות.
לאחר שביים את הסרט "שבע שנים בטיבט", שהתבסס על ספרו של מטפס ההרים האוסטרי היינריך הארר, נאסר עליו לצמיתות להיכנס לסין, כמו גם על כוכבי הסרט בראד פיט ודייוויד ת'יוליס.
כניסתו הותרה מחדש לצורך בימוי הסרט הזאב האחרון שיצא לאקרנים ב-2015.
לאחר הפסקה של כמעט 30 שנים, חזר אנו לצלם סרט הדובר צרפתית בלבד.
סרטו "Sa majesté Minor" ("הוד מלכותה, הקטינה") צולם בשנת 2006 ויצא לאקרנים ב-2007. למרות מקוריותו, הסרט זכה לביקורות צוננות ונכשל בקופות, ככל הנראה בשל העובדה שהוא קשה להבנה ומכיל סצנות מין נועזות ביותר ובוטות במיוחד.
ז'אן-ז'ורז' וונגריכטן הוא שף מפורסם – "אחד השפים המפורסמים ביותר על פני כדור הארץ".
הוא נולד באלזס שבצרפת ומתגורר בארצות הברית.
בבעלותו של וונגריכטן מסעדות בערים גדולות רבות כמו לאס וגאס, לונדון, פריז ושאנגחאי.
אחת המסעדות היא "ז'אן ז'ורז'", מסעדה בעלת שני כוכבי מישלן (בשיאה שלושה) בניו יורק הקרויה על שמו.
הוא מחברם של ארבעה ספרי בישול; שניים מהם כתב ביחד עם מרק ביטמן.
נולד וגדל בפרוורי שטרסבורג באלזס שבצרפת.
הזכרונות המוקדמים של וונגריכטן ממשפחתו הם על אוכל.
ביתם של הוונגריכטנים סבב סביב המטבח, שבו אמו וסבתו הכינו מדי יום ארוחת צהרים עבור קרוב ל-50 פועלים שעבדו בעסק שבבעלות משפחתם.
אהבתו לאוכל התגבשה והוא בחר בבישול כקריירה בגיל 16 כשהוריו הזמינו אותו לארוחת ערב באוברז' דה ל'איל, מסעדת שלושה כוכבי מישלן, על מנת לחגוג את יום הולדתו.
וונגריכטן החל ללמוד בישול כשוליה באוברז' דלאיל של השף פול האברלן.
הוא המשיך והתלמד אצל כמה מטובי השפים של צרפת, בכללם פול בוקיז ולואי אוטייה בל'אואזיס, דרום צרפת.
בזמן עבודתו עם אוטייה, וונגריכטן פתח 10 מסעדות ברחבי תבל בשנים 1980–1985, בכללן במלון מנדרין אוריינטל, בנגקוק, במלון מרידיאן בסינגפור, ובמלון מנדרין בהונג קונג.
וונגריכטן הגיע לארצות הברית ב-1985 בתור יועצו של השף לואי אוטייה, פתח את מסעדת לה מרקיז דה לאפאייט בבוסטון.
שנה אחרי כן הוא הגיע לניו יורק כשף המבצע של לאפאייט בדרייק סוויסוטל, וזכה לביקורות משבחות בשל פרשנותו החדשנית למטבח הצרפתי הקלאסי וקיבל ארבעה כוכבים מהניו יורק טיימס בגיל 29. לפי דבריו בתקופה זו הוא המציא עוגת שוקולד מותך.
שם הוא פגש את בעל ההון פיל סוארז, שסעד דרך קבע במסעדתו.
וונגריכטן וסוארז פתחו ביסטרו, ז'וז'ו (JoJo) ב-1991. ז'וז'ו נבחרה כמסעדה הטובה ביותר של השנה וזכתה לשלושה כוכבים מהניו יורק טיימס, שבו מבקרת האוכל רות ריישל כתבה: "האוכל שלו מדהים".
המיזם הבא שלו היה Vong (וונג), שהושפע מתשוקתו לתבליני המזרח הרחוק.
הוא השתמש בלמעלה מ-150 עשבים שונים כדי ליצור את הגרסה שלו למטבח התאילנדי בהשראת המטבח הצרפתי, התפריט של וונג הרשים את המבקרים, וזכה לארבעה כוכבים מהניו יורק טיימס בשל "האוכל הטעים הממלא את הפה".
בסמוך לוונג, פתח וונגריכטן את The Lipstick Cafe (קפה ליפסטיק), כדי לספק את רצון הקהל העסקי במרכז העיר, שם הוא הגיש ארוחת בוקר וצוהרים רגילות, במקום מהודר.
דה ליפסטיק קפה נסגר מאז.
בנובמבר 2009 התגלה שהמסעדה שנאבקה על קיומה נסגרה באתרה בו שכנה מזה זמן רב אחרי שהוחלט לא לחדש את חוזה השכירות.
במרץ 1997, פתח וונגריכטן את מסעדת ז'אן-ז'ורז' ב-Trump International Hotel and Tower, שזכתה לארבעה כוכבים מהניו יורק טיימס פחות משלושה חודשים אחרי פתיחתה, וב"פרס שף השנה" מג'ון מאריאני ב"אסקווייר מגזין".
מסעדת ז'אן-ז'ורז' נותרה אחת משש מסעדות בעיר בעלות ארבעה כוכבים מהניו יורק טיימס (2010) ואחת מחמש המסעדות בעלות שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום (2010).
פרנק ברוני מ"הניו יורק טיימס" אמר שהיא מציעה "אלגנטיות נגישה" ומספקת "תענוג צרפתי קלאסי עם סגנון עכשווי".
המסעדה מעבירה את "העושר של הבישול הצרפתי המסורתי בסוג אחר של עוצמה", הוא הוסיף – שהיא מוציאה את "הרטבים הכבדים ומבכרת שמנים וצירים, ומעדיפה אותם בשל קלותם והדרך שהם משרים את ניחוחותיהם, כמו ריחו המבושם של הלמון גראס שעולה מאמבטיית עשבים וזרעים אסיאתיים מסביב לטארטן לובסטר אפוי בעדינות."
שנה וחצי לאחר מכן פתח וונגריכטן סניף נוסף של וונג באזור נייטסברידג' של לונדון, וקיבל ציון של שלושה כוכבים והמסעדה נבחרה ב-1996 כ"חדשה הטובה של השנה" מ"איבנינג סטנדרד".
בספטמבר 1997, הוא פתח סניף נוסף של וונג במלון מנדרין אוריינטל בהונג קונג, וקיבלה פרס מהמגזין רוב ריפורט על היותה "המסעדה הטובה ביותר בעולם" ב-1998. סניף רביעי של וונג בשיקגו שינה את שמו ומתכונתו ל-VTK) Vong's Thai Kitchen) (המטבח התאי של וונג).
הסניף השני והשלישי של וונג נסגרו מאז.
המיזם הבא של וונגריכטן היה The Mercer Kitchen (מטבח מרסר), שנפתח ביולי 1998, בסגנון מלון מרסר בסוהו.
מיזם זה מציג תפריט אמריקני-פרובינציאלי וסגנון ישיבה "שיתופי" בשטח המטבח הפתוח.
תוספת אחרת היא הפריים סטייקהאוס (Prime Steakhouse) בסטיב וין במלון בלאג'יו בלאס וגאס, שנפתח באוקטובר 1998.
וונגריכטן פתח את Spice Market (ספייס מרקט) (אוכל רחוב דרום-מזרח אסיאתי) ב-2004 ואת Perry Street (פרי סטריט) ב-2005 (צרפתי-אמריקני) בעיר ניו יורק, כמו גם את Chambers Kitchen (מטבח צ'יימברס) במיניאפוליס ב-2007.
ב-2008 עבד וונגריכטן בשיתוף פעולה עם האחים מצושיטה מטוקיו, והם פתחו את מצוגן (Matsugen).
מטבחה של מצוגן מתמקד בתבשילי סובה יפנים, אולם גם מגיש סושי ופריטים מסורתיים אחרים, ובכללם שבו-שבו וסוקיאקי.
לוונגריכטן אין כל תוכניות להאט את התרחבותו.
הפרויקט האחרון שלו ב-2009 היה ז'אן ז'ורז' באריה בלאס וגאס, מסעדה במלון מארק בעיר ניו יורק, מרקט וספייס מרקט ב־W Hotel בדוחה ו-J&G Steakhouse בסקוטסדייל, אריזונה ווושינגטון די.
J&G Steakhouse מתוכנן להיפתח ממול לבית הלבן ב־W Hotel ב-8 ביולי 2009.
וונגריכטן ושותפו פיל סוארז יצרו חברה חדשה עם מלונות סטארווד Starwood Hotels & Resorts Worldwide Inc וקטרטון פארטנרז, קרן השקעות פרטיות ממוקדת צרכן שתפעיל, תנהל ותהיה הבעלים של מסעדות בנכסי סטארווד כמו גם מיזמים נוספים שאינם קשורים למלונות.
העסקה כוללת שבעה סניפים של ספייס מרקט ומיזמים נוספים ברחבי תבל.
המספר הכולל של יעדים גסטרונומיים יסתכם ב-56 לפי החוזה.
הראשון עתיד להשיק שני סניפי ספייס מרקט במלונות W Hotel באטלנטה ובאיסטנבול.
וונגריכטן פתח את הסטקייה החדש ביותר שלו בדצמבר 2008 מעל The Phoenician Resort בסקוטסדייל, אריזונה.
הוא תואר כ"מסעדה מבריקה, סקסית ומקסימה",
הקירות מורכבים מחלונות מהרצפה לתקרה המשקיפים על הנוף של אזור פיניקס/סקוטסדייל.
המזון מורכב מסטייקים ופירות ים, המסעדה קיבלה ארבעה כוכבים מהעיתון Arizona Republic.
והיא נחשבת לאחת משלוש הסטייקיות המובילות באזור פיניקס/סקוטסדייל.
וונגריכטן פתח מסעדה במלון שנגרי-לה בוונקובר, מלון פאר ש-Shangri-La Hotels and Resorts פתחו ב-2009. "Market by Jean-Georges" הוא שיתוף הפעולה הראשון בין שנגרי-לה וזוהי כניסתו של וונגריכטן לשוק ההסעדה הקנדי או זה של החוף המערבי.
ז'אן ז'ורז' עומד לפתוח מסעדה על שמו בתוך אריה, אחד הנכסים הראשונים שייפתחו במרכז העיר CityCenter החדש בסטריפ של לאס וגאס.
המסעדה תציג סטייקים המוגשים על לבנים לוהטות כמו גם מרכיבים אורגניים.
בנובמבר 2009 וונגריכטן פתח את מרקט (Market) ב-W Hotel החדש בבוסטון, כשבכוונתו שזה יהיה "צירוף של אוכל שוק ושוק של אמנות, שמשתנה מדי חודש".
בספטמבר 2008, הגיע וונגריכטן להסכם שלפיו ישלם 1.7 מיליון דולר אחרי שהצוות שלו הגיש נגדו תביעה על כך שטיפים מאחדות מהמסעדות שלו השתלשל ישירות לכיסם של המנהלים.
ניו יורק מגזין כתב שבשני העשורים שחלפו, לא הייתה לאף שף השפעה על תרבות האכילה במסעדות של הניו יורקים כמו ז'אן ז'ורז' - או על הדרך שבה שפים מבשלים ומסעדות אחרות נושאות עיניהן.
"הוא המציא את התשובה האמריקנית לנובל קוויזין", אומר השף מאריו בטאלי.
"כשהגעתי לראשונה לניו יורק, ספרו Simple Cuisine היה הגביע הקדוש עבור שפים צעירים, וז'וז'ו המקום החם ביותר בעיר."
ביוני 2009 הכין ז'אן-ז'ורז' סעודת ערב בביתו של המזכיר הכללי של האומות המאוחדות באן קי-מון.
בין האורחים היו ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג ונשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון.
ז'אן-ז'ורז' נשוי למרג'ה אלן ולהם שלושה ילדים.
ז'אן-ז'ורז' קליין (צרפתית: Jean-Georges Klein ; נולד ב-27 באוקטובר 1950) הוא שף צרפתי והוא השף והבעלים של מסעדת "ל'ארנסבורג" (L'Arnsbourg), המחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום.
מסעדת "ל'ארנסבורג" נמצאת מזה שלושה דורות בידי משפחת קליין, היא שוכנת בהרי הווז', בצפון-מזרח צרפת, במרחק של 4 ק"מ מהכפר בארנתאל.
בסביבות 1900 שימשה המסעדה כפונדק ואכסניה לכורי הפחם וחוטבי העצים שעבדו בסביבה.
סבתו, רוז דוננוירת, הסבה את המקום לפונדק.
אמו, לילי, הסבה את המקום למסעדת גורמה.
ז'אן-ז'ורז' קליין נולד באינגווילר, צרפת.
הוא למד בבית הספר למלונאות בשטרסבורג בשנים 1969-1967 ואפיה אצל לנוטר.
עבד בתפקידים שונים במסעדה המשפחתי ל'ארנסבורג בבארנתאל בשנים 1986-1970, החל מ-1987 הוא השף והבעלים.
המסעדה זכתה בכוכב ראשון במדריך מישלן האדום ב-1987, היא זכתה בכוכב שני ב-1998 והיא זכתה בכוכב שלישי ב-2002, עליו היא שומרת מאז ועד היום (2011).
המסעדה חברה ברשת רלה א שאטו ובצידה יש מלון.
קליין מנהל אותם ביחד עם אחותו קתי, מעצבת המסעדה ואחראית על חדר האוכל ורעייתו ניקול.
קליין הוא שף אוטודידקט, שהושפע במיוחד בטכניקות הבישול מפייר גאנייר ופראן אדריה.
בישולו הוא חדשני והוא מבוסס במידה רבה על הגסטרונומיה המולקולארית והוא עורך ניסויים יומיומיים בשילובי טעמים חדשים.
הוא מגיש תפריטים שונים, בהם תפריט טעימות של 30 מנות קטנות.
במסעדה 60 מקומות ישיבה ובה עובדים 30 אנשים.
קליין עובד על פיתוח מנות חדשות עם בצוותא מושיק רוט, השף הישראלי העובד בהולנד.
ז'אן-ברטארן אריסטיד הוא מדינאי ופוליטיקאי מהאיטי, כומר קתולי בהכשרתו, שכיהן שלוש פעמים כנשיא רפובליקת האיטי: ב-1991, ב־1996-1994 וב-2004-2001. אריסטיד הוא נשיא האיטי הראשון שנבחר בבחירות חופשיות.
אריסטיד נולד במחוז הדרום, בעיירה פור סאלי.
כשהיה בן 3 חדשים נפטר אביו והוא עבר עם אמו לבירה, פורט-או-פרנס.
למד אצל כמרים מן המסדר הסלזיאני של דון בוסקו ובשנת 1974 סיים בהצטיינות את לימודיו במכללת נוטר-דאם.
בהמשך למד למשך זמן מה תאולוגיה בלה וגה, ברפובליקה הדומיניקנית.
בשובו להאיטי למד פילוסופיה במדרשה הגדולה נוטר דאם ולימודי פסיכולוגיה ב.
אחרי השלמת לימודים פוסט-אוניברסיטאיים, נסע והשתלם בלימודי תנ"ך והברית החדשה באיטליה, בירושלים ובמנזר כרמיזן של המסדר הסלזיאני על יד בית ג'אלא ובקנדה.
בשנת 1982 חזר למולדתו והוסמך לכומר סלזיאני, נשלח לנהל כנסיית רובע קטנה באחת משכונות פורט או פרנס.
בצעירותו, המדינה נמצאה תחת רודנות משפחת דובליה, בתחילתה תחת האב פרנסואה דובליה המכונה "פאפא דוק", ואחר כך הבן, ז'אן קלוד, שכונה "בייבי-דוק", שהסתייעו בדיכוי שהופעל על ידי המשטרה החשאית "טונטון מקוט" שהקימו.
הכומר הצעיר אריסטיד התקומם נגד מצב העניינים בארצו, שהייתה אחת הנחשלות בעולם, והפך למבקר גלוי של המשטר.
כדובר של "תאלוגיית השחרור", גינה אריסטיד את הדיקטטורה של דובלייה כבר בדרשותיו הראשונות.
הוא לא חסך שבט ביקורתו אף מהנהגת הכנסייה בהאיטי, שהייתה כנועה לדובליה.
לפי הסכם קונקורדט עם הוותיקן משנת 1966, ניתנה לדובליה הסמכות למנות בישופים.
פעילותו החתרנית לא חמקה מתשומת לב השלטונות.
בלחצם, השליח המחוזי של המסדר הסלזיאני שלח את אריסטיד לשלוש שנות גלות במונטריאול.
ב-1985, כשעלתה בהאיטי הבקורת נגד משטר דובליה, שב אריסטיד להאיטי.
בדרשה שנשא בקתדרלה בפורט או פרנס וששודרה בכל רחבי המדינה, הצהיר: "הדרך שבה הולכים אותם בני האיטי המתנגדים למשטר היא דרך הצדק והאהבה".
אריסטיד הפך לדמות מובילה של "תנועת הכנסייה" העממית (Muvman Tilegliz) האופוזיציונית.
בספטמבר 1985 התמנה לכומר בכנסיית סן ז'אן בוסקו בשכונת מצוקה של פורט-או-פרנס.
מתוקף תפקיד זה התחיל לפעול בקרב הנוער, שהדיר עד אז את רגליו מהכנסייה.
בשנת 1986 הקים בית יתומים לנוער רחוב, תחת השם "משפחה היא חיים" (Lafami Selavi).
המוסד נוהל לפי עקרונות הדמוקרטיה המשתתפת לילדים.
כשעלתה קרנו בקרב השכבות הנחשלות ביותר, הפך אריסטיד למטרה מצד המשטר.
הוא שרד ארבעה ניסיונות רצח.
הניסיון המפורסם ביותר היה הטבח של ז'אן בוסקו הקדוש ב-11 בספטמבר 1988, כשמאה חמושים של "טונטון מאקוט", לבושים באדום, חדרו לכנסייה בזמן שאריסטיד החל לשרת את המיסה של יום ראשון.
בעוד חיילים ושוטרים עמדו מן הצד, הבריונים ירו בקהל המתפללים ותקפו אותם במצ'טות.
13 אנשים נרצחו ו-77 נפצעו.
פעם נוספת הורתה הנהגת מסדר הסלזיאנים לאריסטיד לעזוב את המדינה, אבל עשרות אלפי אזרחים האיטיים מחו וחסמו את הגישה לנמל התעופה.
בדצמבר 1988 סולק אריסטיד משורות המסדר הסלזיאני.
קולות מרומא גינו גם הם את פעילותו הפוליטית כ"הסתה לשנאה ולאלימות" וכבלתי הולמת את תפקידו כאיש כמורה.
אריסטיד ערער על טענה זו באומרו: "החטא שבו מאשימים אותי הוא זה שהטפתי למען אוכל לכל גבר ולכל אישה".
בראיון בינואר 1988 הוא אמר: "הפתרון הוא מהפכה, מעל לכל ברוח הברית החדשה; ישו לא הסכים שבני אדם יהיו רעבים.
זהו סכסוך בין מעמדות, עשירים ועניים.
מאוחר יותר, בשנת 1994 עזב אריסטיד את הכמורה ושם קץ לשנים של מתח בין הכנסייה ובין ביקורתו כלפי מנהיגיה בשם "תאולוגיית השחרור".
ב-1995 הוא התחתן עם מילדרד טרויו, שילדה לו בהמשך שתי בנות.
אחרי הבחירות הנשיאותיות משנת 1987 שלהן התלוותה אלימות רבה, הבחירות משנת 1990 עוררו תשומת לב רבה.
אריסטיד הציג את מועמדותו לנשיאות מטעם "החזית הלאומית לשינוי ודמוקרטיה" ואחרי מערכת בחירות בת שישה שבועות, נבחר לנשיא עם 67% מן הקולות.
כך הוא הפך לנשיא הראשון של האיטי שנבחר בבחירות דמוקרטיות וחופשיות.
אולם שמונה חדשים אחרי בחירתו הודח בהפיכה צבאית.
כבר לפני השבעתו של אריסטיד כנשיא, ב-6 בינואר 1991 התרחש ניסיון הפיכה, כשרוז'ה לאפונטאן, מנהיג לשעבר של טונטון מאקוט, חטף את הנשיאה הזמנית ארת'ה פסקל-טרוליו, והכריז על עצמו נשיא.
אחרי הפגנות גדולות של תומכי אריסטיד וניסיון של לאפונטאן להכריז על מצב חירום, הצבא דיכא את ניסיון ההפיכה.
בעת הקדנציה הקצרה של אריסטיד בראש המדינה, הוא ניסה לבצע רפורמות מהותיות שעוררו התנגדות נסערת של אליטת העסקים והצבא במדינה.
ניסה להביא את הצבא תחת שליטה אזרחית, הוציא לגמלאות את מפקד הצבא, אראר אברהם, התחיל חקירות של הפרות זכויות אדם והביא להעמדת מספר אנשים מצמרת ה"טונטון מאקוט" לדין.
כמו כן עצר את הגירתם של אנשים ידועים רבים, לפני שייבדקו היטב חשבונות הבנק שלהם.
יחסיו עם הפרלמנט של האיטי הידרדרו במהרה והוא ניסה לעקוף אותה על ידי מינויים של שופטים, חברי ממשלה ושגרירים.
מינוי ידידו הקרוב ובן בריתו הפוליטי, רנה פרבאל, כראש ממשלה, עורר ביקורת חריפה מצד דמויות פוליטיות אחרות של תנועת ההתנגדות שהרגישו מקופחים.
כשהאסיפה הלאומית התכוננה באוגוסט 1991 להצבעת אי-אמון בראש הממשלה החדש, כ-2,000 אנשים הצטופפו ליד הארמון הלאומי תוך איומים באלימות.
הימנעותו של הנשיא לגנות את אלימות ההמונים היווה בסיס לטענת הכת הצבאית שהדיחה אותו כי הפר את זכויות האדם.
ב-29 בספטמבר 1991 הצבא בפיקודו של הגנרל ראול סדראס, שמונה על ידי אריסטיד למפקד-על של הצבא, הדיח את הנשיא.
אריסטיד נעצר וכעבור ימים אחדים נשלח לגלות.
חייו ניצלו הודות להתערבות דיפלומטים מארצות הברית, צרפת וונצואלה.
בהתאם לסעיף 149 של החוקה, השופט העליון ז'וזף נרט התמנה לנשיא זמני עד לבחירות שהיו עשויות להתקיים 90 יום אחרי התפטרותו של אריסטיד.
אך הכוח במדינה רוכז בידי הגנרל סדראס.
הבחירות שתוכננו, בוטלו תחת לחצים של הממשל האמריקאי.
אריסטיד ומקורות אחרים טוענים שגם ההפיכה וגם ביטול הבחירות היו תוצאה של לחצים של ממשלת ארצות הברית.
נטען על ידי אחדים שבהפיכה היו מעורבים חברים בעלי מעמד בשרות הלאומי למודיעין של האיטי, שהוקם ומומן על ידי הסוכנות למודיעין המרכזית של ארצות הברית - ה־CIA- כחלק מן המלחמה בסמים.
לפי טענה זאת, הם עדיין בזמן ההפיכה, זכו לקבל מימון ואימונים.
העיתון "ניו יורק טיימס" שלל בהמשך את הטענות הנ"ל.
אריסטיד שהה קודם בוונצואלה ואחר כך בארצות הברית ועשה מאמצים לגייס תמיכה בינלאומית.
מועצת הביטחון של האומות המאוחדות קראה להחרמת הכת הצבאית.
אולם בגלל המצוקה הכלכלית של האיטי הנשיאים בוש וקלינטון נאלצו להעניק פטורים מהחרם לחברות אמריקאיות שעשו עסקים עם ארץ זו.
ב-31 ביולי 1994 נכנע המשטר הצבאי ללחצים והסכים לוותר על השלטון.
ארצות הברית שיגרה כוחות צבאיים להאיטי מסגרת המבצע "תמיכת הדמוקרטיה" (Uphold Democracy).
ב-15 באוקטובר 1994 ממשל קלינטון אישר לאריסטיד לחזור להאיטי על מנת להשלים את הקדנציה שלו כנשיא, זאת בתנאי שיאמץ תוכנית כלכלית שהוצעה על ידי היריב שלו המובס בבחירות בשנת 1990. הבנק העולמי הודיע ששיקום המדינה "צריך להתמקד באנרגיה והיוזמה של החברה האזרחית, במיוחד המגזר הפרטי, הלאומי והזר".
בעקבות חזרתו בהתאם להחלטה 948 של מועצת הביטחון של האו"ם בוטלו כול העיצומים.
אריסטיד פיזר את הצבא והקים כוח משטרתי אזרחי.
הקדנציה הרשמית שלו עמדה להסתיים בפברואר 1996 ללא אפשרות להיבחר מחדש בהמשך.
לא התאפשר לו לקבל פיצוי על ידי הארכת קדנציה בשל שנות הגלות האבודות.
רנה פרבאל, בן ברית שלו וראש ממשלה תחת שלטונו ב-1991, הציג את מועמדותו בבחירות הנשיאותיות החדשות ב-1995 וזכה ל-88% מהקולות, כשבערך 25% מבעלי זכויות ההצבעה השתתפו בבחירות.
בסוף שנת 1996 פרש אריסטיד ממפלגת OPL בנימוק שהיא "התרחקה מהעם" והקים מפלגה חדשה בשם Fanmi Lavalas ("פאנמי לאוולאס" - כלומר "משפחה - מפולת שלגים").
מפלגת השלטון OPL בעלת הרוב בסנאט ובבית הנבחרים, שינתה את שמה ל"ארגון העם במאבק" (Organisation du Peuple en Lutte), תוך שמירה על ראשי התיבות OPL.
בבחירות לפרלמנט במאי 2000 ניצחה מפלגתו של אריסטיד, "פאנמי לאוולאס".
הועלו טענות רבות על אי סדירויות, כמו אי קיום סיבובים שניים במספר מושבים בסנאט.
באותה שנה ניצח גם אריסטיד עצמו בבחירות לנשיאות, בחירות שהוחרמו על ידי רוב סיעות האופוזיציה שהתארגנו ב"קונוורז'אנס דמוקרטיק" (Convergence Démocratique).
הנתונים לגבי אחוזי השתתפותם של בעלי ההצבעה היו שנויים במחלוקת.
כנשיא, דרש אריסטיד מצרפת, המעצמה הקולוניאלית לשעבר, להחזיר לארצו 21 מיליארד דולר, כספים שהאיטי נדרשה בזמנו לשלם (90 מיליון פרנקים של זהב) בין השנים 1825–1947 לצרפת עבור הנכסים הצרפתיים שהופקעו על ידי המורדים האנטי-צרפתים בעבר.
ערעור היציבות במדינה וההפיכה ב-2004
אחרי עלייתו החוזרת של אריסטיד לשלטון, ארצות הברית קיצצה מאות מיליונים דולר בסיוע הבינלאומי להאיטי.
ממשלו של אריסטיד קבל בפני ארצות הברית על ההתחזקותן במחצית מהמדינה של כנופיה מרדניות של סוחרי סמים ומנהיגים לשעבר של המיליציות הרצחניות של פעם וביקש שליחת כוח בינלאומי לשמירת השלום.
המארינס שנמצאו בהאיטי לא עשו מאמץ כלשהו להחרים את הנשק מהכנופיות המורדות.
מתוך ארצות הברית חוגים רפובליקנים עוינים למדיניותו של אריסטיד ושתמכו במעמדות ששלטו בעבר, הקימו את המכון הרפובליקני הבינלאומי שעזר למתנגדיו של הנשיא להתלכד ולהתחזק.
בפברואר 2004 רציחתו של אמיו מטאייה, מנהיג כנופיה, גרמה להתפרצות של מרד אלים שהביא להדחתו של אריסטיד בפעם השנייה משלטון.
אחיו של אמיו, ביטר מטאייה, האשים את הנשיא ברצח אחיו וקרא להקמת "חזית לאומית מהפכנית לשחרור האיטי".
המורדים השתלטו במהירות על צפון המדינה ובסופו של דבר הטילו מצור על עיר הבירה ופלשו אליה.
בנסיבות אלה אריסטיד נמלט לארצות הברית.
לדברי אריסטיד, שלטונות ארצות הברית וצרפת החליטו ל"חוטפו" ולשלוח אותו לגלות דרום אפריקה דרך הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
פטרסון שכיהן כיו"ר הקהילה הקריבית באותה עת, סבר שהדחתו של אריסטיד הייתה תקדים מסוכן והוביל החלטה שלא להכיר במשטר החדש.
באמצע 2004 הגיע אריסטיד עם משפחתו ושומרי ראשו לדרום אפריקה וזכה לקבלת פנים בהשתתפות כמה משרי המדינה המארחת, 20 דיפלומטים בכירים ומשמר כבוד.
בשנות שהותו שם סופקו לו שכר ופרסונל על ידי ממשלת דרום אפריקה.
הוא חי בווילה ממלכתית בפרטוריה.
בעת שנות הגלות שם, עסק אריסטיד במחקר באוניברסיטה, למד את שפת הזולו וב-25 באפריל 2007 קיבל תואר דוקטור בשפות אפריקאיות.
ב-21 בדצמבר 2007 בנאום ששודר באמצעי תקשורת, מתח אריסטיד ביקורת על הבחירות לנשיאות שהתקיימו בשנת 2006 בהם נבחר רנה פרבאל ותיאר אותם כ"סכין בגב העם ההאיטי".
כמה מהפעילים החשובים של תנועתו של אריסטיד בהאיטי סבלו מרדיפות, לפעמים נחטפו או נעלמו.
הדלפות של ויקיליקס גילו שהשלטונות של ארצות הברית נרתעו מאוד ממדיניות המנוגדת לכלכלת השוק שניהל אריסטיד והתנגדו לתנועתו.
מצד שני פופולריותו של אריסטיד בקרב העם הייתה גדולה.
לפי בקשת ארצות הברית, המזכיר הכללי של האו"ם ביקש מנשיא דרום אפריקה להבטיח השארתו של אריסטיד בגלות.
אחרי בחירת פרבאל לנשיא, הוא הצהיר שיעשה ככל שביכולתו כדי להביא להחזרת אריסטיד להאיטי.
ב-16 בדצמבר 2009 צעדו מפגינים בפורט או פרנס תוך דרישה להחזרת אריסטיד ומחאה נגד סילוק מפלגתו "פאנמי לאוואלאס" מהשתתפות בבחירות הבאות.
ב-12 בינואר 2010, אחרי רעידת האדמה הקטלנית שהכתה את מולדתו, שלח מיד אריסטיד תנחומים לקרבנות והביע רצונו לחזור על מנת לסייע בשיקום האומה.
בנובמבר 2010 הוא התלונן שהבחירות שהתקיימו לא היו הוגנות מפני שלא אפשרו את השתתפות מפלגתו.
בינואר 2011 התאפשרה חזרתו של הדיקטטור לשעבר ז'אן קלוד דובליה להאיטי.
למרות בקשות לעיכוב יציאתו מדרום אפריקה מצד הממשל אובמה, ב-18 במרץ 2011 חזר אריסטיד גם הוא להאיטי, מספר ימים לפני הבחירות לנשיאות.
אריסטיד פרש מן החיים הפוליטיים.
ב-18 בספטמבר 2014 הועמד במעצר בית בגלל חדשות לשחיתות בתקופת נשיאותו.
ב-2017 בדרכו לתת עדות במשפט להלבנת כספים ניצל אריסטיד מניסיון התנקשות שבו נפצע אחד ממלוויו.
ביוני 2022 בנסיבות הכאוס השורר בהאיטי אחרי רציחתו של הנשיא ז'ובנל מואיז התקיימו הפגנות שדרשו הקמת ממשל מעבר בראשות אריסטיד.
פרט לשפה הקראולית והצרפתית, מדבר ארידסטיד אנגלית, ספרדית איטלקית, פורטוגזית ועברית.
הוא מלחין, מנגן בגיטרה, בסקסופון, בפסנתר, בקלרנית ובתוף.
אריסטיד נשוי למילדרד טרויו ויש הם שתי בנות.
ז'אן בטיסט פרן היה מדען צרפתי שמחקריו בתנועה בראונית על חלקיקים זעירים בנוזל, אישרו את ההסבר של אלברט איינשטיין לתופעה ובכך גם את האופי האטומי של החומר.
הוא למד באקול נורמל סופרייר, הגרנד אקול היוקרתי בפריז.
בשנים 1894-1897 הוא נהיה אסיסטנט (עוזר מחקר) והחל במחקר על קרני רנטגן וקרניים קתודיות.
בשנת 1897 הוענק לו תואר דוקטור למדעים.
כמו כן באותה שנה הוא מונה למרצה בכימיה פיזיקלית בסורבון שבפריז.
בשנת 1910 הוא מונה לפרופסור באוניברסיטה והחזיק במשרה זו עד לכיבוש הגרמני של צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה.
פרן היה אתאיסט וסוציאליסט, הוא חשש שהשקפותיו הפוליטיות והדתיות יהיו בעיה ולכן כשגרמניה פלשה לצרפת ב-1940, הוא נמלט לארצות הברית.
הוא נפטר בניו יורק ובשנת 1948 לאחר המלחמה, שרידיו הובאו לקבורה בפנתאון של פריז.
בשנת 1895 פרן הראה שקרניים קתודיות הן בעלות מטען שלילי, כמו כן חישב את מספר אבוגדרו במספר דרכים והסביר את אופן פעולת אנרגיה סולרית באמצעות תהליכי היתוך במימן.
לאחר שאלברט איינשטיין פרסם את מאמרו התאורטי (1905) על תנועה בראונית במונחים של אטומים, פרן עשה את העבודה הניסויית על מנת לבחון את מחקרו של איינשטיין בפרקטיקה, ובכך הכריע במחלוקת המתמשכת מאה שנים על התורה האטומית של ג'ון דלטון.
על עבודתו זו ועל עבודתו על המבנה הלא רציף של החומר, ששמה סוף למחלוקת על הקיום הפיזי של מולקולות, פרן זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1926.
פרן זכה במספר פרסים נוספים ביניהם, בפרס ג'אול של החברה המלכותית בשנת 1896 ובפרס לה קאזה של האקדמיה למדעים של פריז.
כמו כן, הוא השתתף פעמיים בכנס סולווה בבריסל בשנים 1911 ו-1921, והיה חבר בחברה המלכותית של לונדון ובאקדמיות למדעים של שוודיה, בלגיה, פראג, רומניה וסין.
בשנת 1919 פרן הציע שתגובות גרעיניות הן אלו שיכולות להוות מקור לאנרגיה של כוכב, הוא טען שמסת אטום הליום קטנה ממסת ארבעת אטומי מימן ובאמצעות ההקבלה בין מסה ואנרגיה של איינשטיין, האנרגיה שתשתחרר מתהליך הפירוק של ארבעת אטומי מימן לאטום הליום תוכל לגרום לכוכב לזהור במשך מיליארדי שנים.
פרן נחשב לאב המייסד של המרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS).
בעקבות עצומה על ידו שנחתמה על ידי 80 מדענים ביניהם 8 זוכי פרס נובל, שר החינוך הצרפתי הקים את המועצה הלאומית למחקר צרפתי באפריל 1933. בשנת 1936 פרן הקים את הסוכנות המרכזית הצרפתית לחקר מדעי, ושני המוסדות אוחדו תחת המרכז הלאומי ב-19 באוקטובר 1939.
ז'אן-בטיסט פיגאל היה פסל צרפתי.
למרות שלא הצליח לזכות בפרס רומא, התקבל לאחר מאמצים רבים ללימודים באקדמיה המלכותית לאומנות והפך לפסל פופולרי.
פסליו המוקדמים לא זכו להתקבל בצורה רחבה, אולם הוא פרץ לתודעה עם פסלו העירום של וולטר משנת 1776 (במקור עבור המכון של צרפת, נרכש על ידי הלובר ב-1962), ופסליו הוצגו במקומות רבים.
בין השאר ניתן למנות את עבודתו בארמון סנסוסי שבפוטסדאם.
ניתן לשייכו לתקופת המעבר בין הבארוק והניאו קלאסיציזם.
שמו מוכר בזכות כיכר בפריז הנושאת את שמו - כיכר פיגאל והרובע שסביבה, שם שכן בית המלאכה שלו.
הרובע ידוע כאזור מועד לזנות ואנשי בוהמה.
ז'אן-ז'אק גולדמן הוא זמר ופזמונאי יהודי צרפתי, זוכה פרס גראמי.
גולדמן נחשב לאחד מגדולי הזמרים בצרפת ומ-2003, לנודע בסוגת הפופ רוק הצרפתי לאחר ג'וני האלידיי.
גולדמן נולד בפריז לאלטר גולדמן שהיה חבר לגיון הכבוד, יהודי שהיגר לצרפת מפולין לאחר מלחמת העולם הראשונה ובמהלך מלחמת העולם השנייה לחם בשורות הרזיסטאנס (תנועת ההתנגדות הצרפתית).
בילדותו למד מוזיקה קלאסית ונגינה בחליל ופסנתר ובהמשך עבר לנגן בסוגת הרוק המתקדם.
ב-1975 היה חבר בלהקת הרוק המתקדם "Taï Phong" אשר הוציאה לאור שלושה אלבומים.
ב-1981 חתם בחברת אפיק רקורדס ובמסגרתה הוציא לאור חמישה אלבומים.
שירו המפורסם "Comme toi" אודות חייה של ילדה קטנה בזמן השואה זכה באלבום זהב לאחר שמכר יותר מ-500,000 עותקים.
ב-1986 זכה בתואר האמן הבולט בצרפת וב-1997 זכה בפרס גראמי לאלבום הטוב ביותר, על האלבום "Falling into You" של הזמרת סלין דיון, בו השתתף ככותב ומפיק.
ב-1990 היה גולדמן חלק משלישיית "פרדריק גולדמן ג'ונס" "Fredericks Goldman Jones" ואיתם ביצע מספר להיטים.
גולדמן כתב, הלחין והפיק להיטים לאמנים רבים ובכלל זה את הלהיט "Aicha" של הזמר האלג'יראי ח'אלד.
ב-1995 הפיק את "D'eux" של סלין דיון אשר מכר למעלה מעשרה מיליון עותקים, הפך לאלבום הנמכר ביותר בצרפת בכל הזמנים, והנמכר ביותר בעולם בשפה הצרפתית.
ז'אן-ונסן שייל היה ארכאולוג, בלשן, אשורולוג ואגיפטולוג צרפתי, נזיר דומיניקני.
הוא השתתף בחפירות בשנת 1901 בפרס שבהן נתגלתה אסטלה ובה חקוקים חוקי חמורבי ובהמשך היה הראשון שתרגם ופרסם אותם.
ז'אן שייל נולד בשנת 1858 בכפר קניגסמאקר במחוז מוזל שבחבל לורן בצרפת.
תחילה הוא למד במכללת סירק במחוז הולדתו, אחר כך למד תאולוגיה, תחילה בסמינר הקתולי הקטן ביישוב מונטיני-לס-מס, אחר כך בסמינר הגדול בעיר מס.
לפי דוגמת אחיו הבכור, ניקולא סבסטיאן שייל (1931-1852), הוא נכנס לשורות הנזירים הדומיניקנים והתחיל בשנת 1881 חניכות אצל חברי המסדר בבלמונטה בספרד.
ב-20 בינואר 1882 הוסיף לשמו את השם הפרטי ונסן.
הוא בחר לעצמו את הסיסמה "Angulari lapide Christo" (ראש הפינה של ישו).
שייל השתלם בהמשך בשנת 1883 פולדרס בחבל טירול שבאוסטריה ובשנים 1887-1884 בקורבארה בקורסיקה.
שייל כתב עבודת דוקטורט בפילוסופיה ובתאולוגיה בנושא De origine gothica Guzmanorum gentis germanice.
אחרי שהוסמך בשנת 1887 בכמורה, הוא חי בקהילה הדומיניקנית או ה"יעקבינים" בפריז ולימד תאולוגיה במנזר "סן ז'אק".
הממונים עליו התרשמו מכישוריו ודחפו אותו להמשיך בלימודים גבוהים.
שייל למד בהמשך בשנים 1889-1887, כסטודנט מצטיין, בבית הספר השימושי ללימודים גבוהים בפריז, בו היה תלמידם של ארתור אמיו בתחום האשורולוגיה ושל גסטון מספרו ופייר-פול גייאס (Guieysse) בתחום האגיפטולוגיה.
במקביל למד בקולז' דה פראנס אצל ז'ול אופרט.
בשנת 1914 קיבל מידי הנזיר הדומיניקני הבכיר אמברואז גרדיי את התעודה ל"מאסטר בתאולוגיה".
אחרי שנת 1889 השתתף שייל בהתלהבות, לפי הזמנתו של ארתור אמיו, בהוצאה לאור, תיעתוק ותרגום כתובת אשורית ארכאית של שמשי-אדד החמישי (באותה עת קראו שמשי רמן הרביעי)
שייל נטל חלק בהמשך במסעות ארכאולוגיים ברחבי המזרח התיכון.
בשנים 1891-1890 הוא השתתף במשלחת הארכאולוגית הצרפתית בקהיר וערך במסגרתה חפירות בנקרופוליס בתבאי.
העתיק שם כתובות מהקירות וחקר שמונה קברות.
באותה תקופה הוציא לאור שתי מסכות ביוונית של פילון האלכסנדרוני לפי כתב יד שנודע כעתיק ביותר של ספרים אלה.
פרסם גם לוחות בכתב היתדות שנתגלו בתל אל-עמרנה.
בשנים 1892-1893 עבד שייל ברשות העתיקות של האימפריה העות'מאנית ועסק בסיווגן ובקטלוגן של עתיקות בבליות, אשוריות ומצריות שבאוסף המוזיאון ארכאולוגי העו'תמאני באיסטנבול.
המדי ביי שהתרשם מאוד מעבודתו שלח אותו לערוך חפירות ארכאולוגיות בסיפר לא רחוק מבגדאד.
בכמה מחפירותיו הצטרף אליו אחיו, האב סבסטיאן, שניהל את הסמינר הסורי-כלדאי במוסול והתעניין גם הוא באשורולוגיה.
בסיפר גילה ספרייה וארכיון מנהלי מימי חמורבי, מלך בבל (המאה ה-18 לפנה"ס).
מעיראק עבר לאנטוליה והשתתף ב-1893 בחפירות של ארנסט שאנטר בבואזקיי ועקבותן פרסם לוחיות מקפדוקיה מן האלף השני לפניה"ס.
עדיין באיסטנבול הקדיש שייל עבודה ענפה לפרסום טקסטים תעתיקים ממסופוטמיה בכתבי העת
בשנת 1895 התמנה האב שייל למרצה בבית הספר השימושי ללימודים גבוהים (1902-1895), ובשנת 1908 לפי המלצתם של מספרו ושל אופרט, התמנה לראש הקתדרה לאשורולוגיה ובנוסף התמנה לסגן מנהל בית הספר הזה.
אחרי פרישתו של אופרט בשנת 1905, הגיש מועמדותו למשרת פרופסור לאשורולוגיה בקולז' דה פארנס, אך לא התקבלה, ככל הנראה בגלל היותו כומר.
היו אלה זמנים של חקיקת חוקי החילוניות בצרפת ובמקומו מונה בתפקיד אחד מתלמידיו.
בשנת 1908 נבחר שייל לאקדמיה לכתובים ולספרות של צרפת
שייל חקר בהיקף רב את המקורות הכתובים מאכד והיה לחלוץ חקר הציוויליזציה של עילם.
הוא תרגם טקסטים חשובים מעילמית ומאכדית, שהובאו לשושן כשלל מלחמה.
ביניהם האובליסק של מנישטוסו והאסטלה של נרם סין
בשנים 1898-1902 השתתף האב שייל בחפירות בשושן, אז בממלכת פרס, כאפיגרפיסט במשלחת ארכאולוגית צרפתית בראשות ז'אק דה מורגאן.
באותם הימים, בדצמבר 1901-ינואר 1902 נתגלתה אסטלה מדיוריט שחור ובגובה 2.5 מטר שנשאה בכתב יתדות את חוקי חמורבי.
הוא הביא את האסטלה לפריז באפריל 1902 ובתוך פחות משנה, יש אומרים שישה חדשים, פענח ותרגם את מלוא הטקסטים שבה, שנכתבו בשפה האכדית.
בהמשך ב-1904 הוא פרסם אותם בצרפתית, לרבות את 250 סעיפי החוקים של חמורבי, שנפרסו ב-3600 שורות.
בשנים 1933-1895 היה האב שייל מרצה לאשורולוגיה בבית הספר השימושי ללימודים גבוהים.
בשנת 1911 היה שייל המתרגם הראשון של הטקסט העתיק של "לוחית קיש" עם רשימות מלכי שומר, שנודעה אחר כך תחת השם "לוחית השושלת של שייל".
אחרי פרישתו של דה מורגאן באוקטובר 1912, עמד האב שייל בראש המשלחת הארכאולוגית הצרפתית בשושן, כשרולאן דה מקנם ניהל במסגרתה את החפירות.
החל משנת 1910 היה שייל, יחד עם פרנסואה טורו-דנז'ן מנהל שותף של כתב העת לאשורולוגיה ולארכאולוגיה מזרחית "Revue d'Assyriologie et d'Archéologie Orientale"
בשנת 1913 מינה אותו האפיפיור לאו השלושה-עשר לחבר בוועדה לענייני כתבי הקודש של הכס הקדוש.
עם תלמידיו נמנה ז'ורז' קונטנו (Contenau), שהמשיך אחריו בחפירות בשושן.
ז'אן-ונסן שייל נפטר בפריז בשנת 1940. הוא הובא לקבורה לצד אחיו סבסטיאן, בבית הקברות של האחיות הדומיניקניות בשאטיון-סו-בנייה (Chatillon-sous-Bagneux).
(כתובת אשורית עתיקה של שמשי-רמן הרביעי, מלך אשור)
(כתובותיו של שלמנאסר השני, מלך אשור)
(קובץ של סימנים ארכים בכתב יתדות)
(קודקס חוקי חמורבי, מלך בבל, בסביבות שנת 2000 לפנה"ס) בתזכירי המשלחת בפרס
(אסאגיל או המקדש של בל-מרדוך בבבל)
1908 - חבר האקדמיה לכתובים ולספרות של צרפת (חלק מהמכון של צרפת)
1923 - עיטור לגיון הכבוד בדרגת קצין
1933 - חבר באקדמיה האפיפיורית הרומאית לארכאולוגיה
ז'אן-בטיסט סה, לעיתים קרובות נודע בעברית בתעתיק "סיי", היה כלכלן קלאסי, איש עסקים ועיתונאי צרפתי.
סה נמנה עם היזמים ההוגנוטים של תעשיית הכותנה בצרפת.
הוא נודע בעמדותיו הליברליות ודגל בעידוד התחרות, הסחר החופשי ובהסרת המגבלות על העסקים.
בשנת 1803 פרסם סה ספר לימוד מקיף לכלכלה פוליטית – Traité d'économie politique.
הוא ציין במיוחד את החלוקה המשולשת "ייצור – הפצה – צריכה" וניסח את "חוק השווקים" הקרוי לפי שמו – חוק סה, שלפיו, בניסוח מאוחר יותר, במצב של תחרות חופשית, ההיצע יוצר את ביקושו.
סה נולד בעיר ליון בשנת 1767 כבן בכור מבין ארבעה בנים.
אביו, ז'אן-אטיין סה (יליד 1739), היה בן למשפחה קלוויניסטית ("הוגנוטית") שבעקבות ביטול האדיקט של נאנט היגרה מנפת פלוראק של המחוז לוזר לז'נבה.
סה האב נולד כאזרח העיר ז'נבה.
האם, פרנסואז לבית קסטאנה, השתייכה למשפחה של סוחרי מוצרי משי פרוטסטנטים מליון, שמקורם היה בעיר נים.
בני הזוג הכירו אחרי שז'אן-אטיין התקבל לעבודה אצל קסטאנה, חמיו לעתיד.
אביו שאף להעניק לו חינוך רחב מתוך רצון להגן עליו מפני השפעת החינוך הדתי הקתולי.
אחרי שלמד אצל כומר חובב פיזיקה, בגיל תשע נשלח סה ללמוד בפנימייה ביישוב אקילי, על יד ליון, שנוהלה על ידי שני מורים איטלקים לא שגרתיים, ג'ירו והאב גוראטי, שדגלו בשיטות חינוך חדשות.
בעקבות קשיים בעסקי המשי שהביאו לפשיטת רגל עבר אב המשפחה עם אשתו וילדיו לפריז ועשה בהצלחה הסבה מקצועית לתיווך הלוואות בבנקים וסחר במניות.בגיל חמש עשרה התחיל ז'אן-בטיסט לעבוד בבנק
הוא התכוון ללמוד מסחר ובשנת 1785, בגיל 18, יחד עם אחיו אוראס בן ה-14, נשלח להשתלם באנגליה בתחום המסחר והשפה האנגלית.
התגורר זמן מה בקרוידון ואחר כך בפולהם ועבד ברציפות בשתי חברות לסחר בסוכר שפעלו בלונדון – "ג'יימס ביילי ושות'" ובהתאמה, "סמואל ויליאם היברט".
באותם הימים נחשף סה הצעיר לתנופה היוצאת דופן של התעשייה האנגלית.
בסוף שנת 1786 הוא ליווה את מעבידו החולה, סמואל היברט, במסע למטרת מרפא לבורדו שבמהלכו בדצמבר אותה שנה מת היברט בזמן ששהו בעיר נאנט .
סה שב לפריז ומצא עבודה חדשה כפקיד בנק בחברת ביטוח חיים שבניהולו של אטיין קלאווייר, שבדומה לאביו היה נוצרי קלוויניסט מז'נבה.
ב-1789 ניסה סה את כישוריו הספרותיים וכתב מחזה קצר "la Tante et le Prétendu (הדודה והמתחזה) ואחר כך את "הכומר המאוהב", מחזה אנטיקלריקלי שהוצג באחד מתיאטראות הבולוואר.
פעילותו כמחזאי נמשכה עד 1795 כשכתב לברית לאופרה קומית "Les Deux Perdrix" (שני הקוראים).
בגיל 21 גילה שה אהדה למהפכנים.
ופקד גם את "הסדנה" (ל'אטלייה) של הרוזן המהפכן אונורה מירבו.
ב-1789 פרסם את מאמרו הראשון, פמפלט על חופש העיתונות.
סה נשאר עד סוף חייו חסיד רעיון הרפובליקה בתקופה המהפכה עסק בהפצת העיתון של מירבו, "לה קורייה דה פרובאנס".
אצל קלווייר התוודע סה לראשונה לספרו של אדם סמית' "עושר העמים" - "מחקר בדבר טבעו וסיבותיו של עושר האומות" שיצא לאור באנגליה בשנת 1776 ושהשפיע מאוד על השקפתו ועל בחירתו המקצועית בחקר הכלכלה.
ב-1792 השתתף סה כמתנדב בקרבות בחבל שמפאן נגד הפולשים הפרוסים.
ב-1793 אימץ את כינוי העט "אטיקוס" והתמנה למזכירו של קלווייר, שכיהן באותה תקופה כשר האוצר בממשל המהפכני.
ב-1793 סה התחתן עם ז'ולי גורדל דה לוֹש (Julie Gourdel de Loche), בת של עורך דין לשעבר.
באותה תקופה נסער סה מהתאבדותו של קלווייר בעקבות אווירת ההטרור ששררה אז בצרפת.
לפי הצעתם של ניקולא שאמפור, פייר-לואי ז'נגנה ופרנסואה אנדרייה ייסד סה את כתב העת בעל הזיקה האנציקלופדיסטית La Décade philosophique, littéraire et politique (לה דקאד – העשור הפילוסופי, הספרותי והפוליטי) שהופיע כל עשרה ימים.
העיתון הוקם ב-10 בפלוריאל 1794 והתפרסם עד 1807. אחרי עזיבתו של ז'נגנה, נשאר סה עורכו הראשי עד אשר ב-1799 התמנה בטריבונט .
סה כתב בו מאמרים בסוגיות מגוונות של ספרות, תיאטרון, שירה ובקורת ספרים.
הביבליוגרפיה ששימשה אותו ב"דקאד" העידה על היכרותו הקרובה עם התרבות האנגלו-סקסית.
הרגיש יותר נוח להתייחס לכתבי סוויפט או בנג'מין פרנקלין מאשר לאלו של הרומאים והיוונים העתיקים.
בדפי "דקאד" הציג סה לקוראים הצרפתים את תורתו של אדם סמית'.
בשנת 1799 הוא תמך בהשכנת משטר הקונסולט והפך מקורב לנפוליאון בונפרטה.
הוא ערך עבור הגנרל את רשימת הספרים שיש לקחת במסעו למצרים.
בסופו של דבר התפטר סה ממערכת כתב העת כדי להמנות עם מאה חברי ה"טריבונט", הגוף המחוקק של האימפריה הצרפתית הראשונה והיה לחבר בוועדת הכספים שלו.
למשך ארבע שנים כיהן סה בוועדת הכספים של הטריבונאט.
ב-1800 פרסם את "אולבי, או מסה אודות האמצעים לרפורמה במנהגי לאום" וב-1803 פרסם את ספרו המפורסם ביותר – "ספר לימוד לכלכלה פוליטית או תיאור פשוט של האופן בו מייצרים, מפיצים ומרכיבים את הנכסים" .
הספר לא מצא חן בעיני הקונסול הראשון נפוליאון בונפארט, שדרש ממנו לשכתב חלקים מסוימים מהספר תוך שימת דגש על "כלכלת המלחמה" המבוססת על פרוטקציוניזם ורגולציות.
סירובו של סה גרר את סילוקו מהתפקיד של "טריבון" ולאיסור שהוטל עליו לכתוב בעיתונים.
סה התפנה אז לעסקים והשתלם בתחום תעשיית הכותנה.
הוא חקר את מכונות הטקסטיל שהובאו על ידי הצבא הצרפתי מן הארצות הכבושות שהתאחסנו בין כותלי הקונסרבטואר לאמנויות ולמלאכות.
במנזר לשעבר שביישוב אושי-לז-אדן במחוז פה-דה-קאלה הוא הקים טחנת כותנה בעלת מנוע הידראולי ושהעסיקה בהתחלה 80 פועלים.
העסק התפתח במהירות ובשנת 1810 הצטייד במבנים חדשים ומספר עובדיו עבר ל-400, רובם נשים וילדים.
במפעל טוו 100 ק"ג כותנה ביום.
באותה שנה הפרפקט של המחוז פה דה קאלה מינה את סה כחבר במועצת המפעלים ובתי חרושת.
בתור תעשיין מעביד גישתו הייתה פטרנליסטית.
סה התעניין בבעיות החברתיות בסביבה.
כפי שהעיד ידידו, אוגיסטן פיראמי דה קנדול,הוא דאג לשלם לפועלים לא בשבת אלא ביום שני על מנת להיות בטוח שהכסף יעזור לתזונת המשפחה ולא ישמש לבזבוז ושכרות בבית המרזח בימי ראשון.
בזמן הפנוי עבד סה על מהדורה מתוקנת של ספרו לכלכלה פוליטית שאזל מזמן בחנויות.
אולם הצנזורה של האימפריה מנעה את הוצאתה לאור.
בשנת 1812 עקב המדיניות הפרוטקציוניסטית של נפוליאון תעשיית הכותנה בצרפת נכנסה למשבר וסה נאלץ לסגור את מפעלו.
בשנת 1814, בנסיבות כיבושה של צרפת על ידי הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, עלה בידו של סה להוציא סוף סוף לאור את המהדורה השנייה של ספרו לכלכלה פוליטית, אותה הקדיש לצאר אלכסנדר הראשון שהכריז שהוא תלמידו.
באותה שנה הממשלה המלוכנית החדשה שלחה את סה לאנגליה על מנת ללמוד את כלכלתה.
את ממצאי ביקורו פרסם סה בחוברת "על אנגליה והאנגלים" (De l'Angleterre et des Anglais).
המהדורה השלישית לספר הכלכלה הפוליטית שלו הופיעה ב-1817. ב-1815 הוזמן להרצות על כלכלה במוסד חדש להשכלה בשם "האתנה המלכותי" (Athénée royal) והחל משנת 1819 התחיל להרצות קורס ראשון בקונסרבטואר הלאומי לאומנויות ולמקצועות (CNAM).
במוסד זה הוקמה ב-1819 במיוחד עבורו, קתדרה לכלכלה תעשייתית.
באותה שנה היה סה אחד ממייסדיו של בית הספר המיוחד למסחר ותעשייה (כיום ESCP Europe) שהיה בית ספר הראשון למנהל עסקים בעולם.
בשנים 1830-1828 הוא פרסם את הקורס השלם שלו "לכלכלה פוליטית שימושית".
בשנות חייו האחרונות לקה סה באירועים וסקולרים מוחיים.
בינואר 1830 נפטרה אשתו, ומאז ששכל אותה, חלה בריאותו הידרדרה.
כשפרצה באותה שנה מהפכת יולי 1830, התמנה לחבר במועצה הכללית של המחוז סן אך התפטר בגלל בריאותו הרעועה.
ב-1831 הספיק להתמנות לפרופסור ראשון לכלכלה פוליטית בקולז' דה פראנס ולימד בשנתיים האחרונות לחייו.
ז'אן-בטיסט סה הלך לעולמו בפריז בנובמבר 1832. הוא הובא לקבורה בבית הקברות פר לשז.
סה היה נשוי לז'ולי גורדל דה לוש.
בנם, אוראס, היה גם הוא פרופסור בקונסרבטואר לאומנויות ולמקצועות ובקולז' דה פראנס וכן חבר במכון של צרפת.
שניים מנכדיו של סה הצטיינו גם כן בתחום הפיננסים והכלכלה:אחד היה חבר במועצה הכללית של הבנק דה פראנס ואחר חיבר "לקסיקון חדש לכלכלה פוליטית" וכיהן כשר האוצר של צרפת בימי הרפובליקה השלישית.
לסה היו שלושה אחים: דני-אנדרה (1771-1768), שנפטר בינקותו, ז'אן-אונורה שנודע כ"אוראס" (1799-1771) היה מתמטיקאי ופילוסוף, היה מקורב לגנרל קפרלי ולנפוליאון ונהרג כמפקד גדוד להנדסה קרבית במצור על עכו בשנת 1799. אחיו הקטן, לואי סה (1840-1774) תעשיין וכלכלן, הקים את מפעלי הסוכר "סה" (מ-1973 – "בגן-סה").
דעותיו בתחום הכלכלה לא השתוו תמיד עם אלו של ז'אן-בטיסט.
סה דגל בהשקפה כלכלית ליברלית: הוא העמיד מעל הכל את הרכוש הפרטי, התחרות החופשית וההגבלה המרבית בהתערבות המדינה בכלכלה.
בכך הוא נמנה עם ממשיכי האסכולה הליברלית הצרפתית לכלכלה פוליטית: גורנה, טורגו, פרנסואה קניי או די פון דה נמור.
חבים לסה את החלוקה המשולשת הקלאסית של הפעילות הכלכלית: ייצור – חלוקה (שיווק) – צריכה.
לפיה הוא חילק את פרקי ספרו לכלכלה פוליטית.
התועלת – מקור ערכם של הדברים
לפי מסורת האסכולה הצרפתית, תמך סה בתורת הערך של התועלת.
הוא סבר שערכן של הסחורות עומד בתועלתן לצרכנים ואינו נובע מהעמל שהושקע בייצורן.
הוא הבחין בין סחורות ולנכסים והדגיש שהייצור הוא קודם כל יצירת "נכסים", כלומר של תועלת.
משום כך סה נחשב במידת מה למבשר של האסכולה האוסטרית לכלכלה.
חוק סה: התפקיד המניע של הייצור בהיווצרות השווקים
ז'אן בטיסט סה ידוע במידה רבה הודות לניסוח בשנת 1803 של הקווים העיקריים של "חוק סה", שכונה על ידי ג'ון מיינרד קיינס "חוק השווקים" (בצרפתית - La loi des débouchés).
לפי סה, ההיצע יוצר את ההכנסה ומכיוון שהצרכנים משתמשים בכל הכנסתם, אם רוצים ליצור צמיחה, יש לעודד את ההיצע.
במילים אחרות, כל פעם שמפעל מייצר דבר מה, הוא מחלק בצורת משכורות ודיבידננדים לבעלי המניות שלו כוח קנייה שווה ערך לערכו של המוצר שייצר.
כל מוצר שנמכר מצא כך מולו את כוח הקנייה הנדרש לרכישתו.
חוק זה נושא בחובו השלכות חיוביות ואופטימיסטיות.
"ככל שמספר היצרנים גדול יותר והתפוקה מגוונת יותר, נעשים השווקים יותר קלים, מגוונים ורחבים".
הייצור הוא זה שפותח את השוק בפני המוצרים.
לפי סה, הכלכלה, (שאינה מכונה עדיין "כלכלת שוק") היא מסוגלת לווסת את עצמה באופן עצמוני ולהפעיל שיווי משקל עצמוני בזרימות כלכליות (ייצור = צריכה + השקעה, חיסכון= השקעה).
בעיניו משברים של ייצור-יתר כללי לטווח ארוך אינם אפשריים: לא ייתכן אי מאזן גלובלי בכלכלות השוק וביזמות החופשית.
סה אינו פוסל את האפשרות להצטברויות של יותר מדי סחורות, של סחורות שאינן מוצאות צרכנים, אבל משברי תפוקת היתר נוגעים, לדעתו, רק למגזרים כלכליים מסוימים והם קצרי טווח.
חוק סה מצומצם לעיתים בטעות לנוסחה "כל היצע מייצר את צריכתו" (כנראה ניסוח השייך לג'יימס מיל) או לכלכלן האמריקאי פרד מ.
טיילור ב"עקרונות הכלכלה" שכתב בשנת 1921. סה, למעשה, כתב:
"מרגע ייצורו, פותח המוצר המוגמר אפשרות שיווק למוצרים אחרים שעלותם שווה לעלותו".
בעיני סה אין הבדל בין מה שנקרא שוק וייצור (במושגים מודרניים: היצע וביקוש).
כדבריו "מחליפים מוצרים תמורת מוצרים".
יחד עם זאת, מייחס סה לייצור תפקיד מניע, והוא נחשב באופן רטרוספקטיבי, לאחד ממגיני כלכלת ההיצע.
זאת מנוגדת לכלכלת הביקוש, זו של תומאס מלתוס ומאוחר יותר, זו של קיינס, שתוך הנהגת המונח "ביקוש יעיל" – מתח בקורת על העקרונות של סה, שאותם החשיב כבלתי מציאותיים.
סה פיתח את הרעיון לפיו קביעתם החופשית של המחירים ושל ההכנסות היא התנאי ל"צדק הכלכלי".
כליברל כלכלי לימד סה סנגוריה על הסחר החופשי והדגיש את העובדה שהמוצרים הזרים הם משולמים באמצעות מוצרים תוצרת הארץ ומשום כך הם ממריצים את הביקוש
סה מציין כי המחיר הוא מדד תועלת הדברים .
אין להסיק את המסקנה האבסורדית כי עלייה בכוח של המחיר תעלה את התועלת.
אם מאיזושהי סיבה, אולץ הקונה לשלם על מוצר מעבר לערכו עבורו (תועלתו), הוא שילם על ערך שאינו קיים ושמשום כך, איננו מספק לו תמורה כלשהי.
לכן כל פעולה של המדינה המעלה צריכה של מוצר או מעלה לו את המחיר, היא מזיקה מבחינה כלכלית, מכיוון שגורמת לקונה לשלם על מוצר שלא סופק לו (סה מבחין בין המוצר ולתועלת הצפויה ממנו).
אותו היגיון תקף גם לגבי כל הורדה מאולצת של צריכה או של מחירים.
סה הדגיש את האפקטים השליליים של גביית מיסים ספציפיים על מוצר כלשהו,
הם מייקרים את המחיר ופוגעים בתועלתם להצרכנים.
כדי לעודד את ציד הליוויתנים אסרה ממשלת בריטניה על השמנים הצמחיים ששימשו בצרפת במנורות עם זרם אוויר.
אם מנורה כזאת עלתה לאזרח צרפתי 60 פרנק בשנה, היא עלתה לאזרח בריטי 150 פרנק.
היו שאמרו כי על מנת לסייע לצי ולהגביר את מספר הימאים, כל נורת מנורה עלתה לבריטים ב-90 פרנק יותר
במקרה זה העלאת מספר הימאים נעשית באמצעות הפסד מסחרי.
עדיף היה להשיג אותה על ידי סחר רווחי.
בנוסף, כשהמוצר הממוסה, משמש בייצור, התפוקה הכללית פוחתת לרעת הפועל והמדינה עצמה.
פועל חרוץ אחד, סיפרו למחבר, נהג לעבוד בתאורה.
הוא חישב שבמשמרתו הוא צרך נר בשווי 4 פרוטות והרוויח בעבודה 8 פרוטות.
מס על השומנים המופקים מבעלי חיים ועוד מס על ייצור הנרות העלו ב-5 פרוטות את הוצאתו על התאורה, שהפכה יותר יקרה מערך המוצר.
עם בוא הלילה הפועל נשאר עם הידיים שלובות.
הוא הפסיד את 4 הפרוטות שיכל להרוויח מעבודתו כשרשויות המס לא גבו כלום על תוצרת זו.
הפסד דומה יכול להיות משוכפל במספר הפועלים של עיר ומספר ימי השנה.
נזקי כלל המיסים על הייצור
בכלל, בניגוד לדעתו של דייוויד ריקרדו, בעיני סה האפקט השלילי של המיסים על התפוקה בולט לעין.
דייוויד ריקרדו הבטיח שהעלאת המיסים אינה פוגעת בכלום בתפוקה ובצריכה במדינה כלשהי.
אך ניתן להוכיח כל הזמן נגדו, כי פרט לנסיבות המעודדות במיוחד את התפוקה, המס נוגד את הייצור.
המס הטוב ביותר הוא המס הקטן ככל האפשר.
האפקטים החיוביים של השימוש המושכל במשאבי המיסים
אין בבקורות הנ"ל להבין דחייה של פעולות המדינה ושל כל מערכת מיסים: סה מכיר בלגיטימיות המדינה ובערך של חלק מפעולותיה.
המס הופך לפרודוקטיבי כשמשמש ליצירת דרכי תחבורה ותקשורת, בניית גשרים, בניית מבנים מועילים.
פעולות מקרו-כלכליות של המדינה הן מיותרות
אפילו כשמתרחשים מצבי חוסר איזון זמני, משברים כללים אינם אפשריים ולכן התערבות המדינה היא, לפי סה, מיותרת (אם לא מזיקה)
סה היה מאוד אופטימי לגבי זמינותם של משאבי הטבע.
לדבריו, "משאבי הטבע הם בלתי נדלים, כי אחרת, לא היינו יכולים להשיג אותם חינם.
הם לא יכולים להתרבות אף לא לאזול, אינם האובייקט של המדעים הכלכליים.