tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב הממצאים היו של גורים, אמנם נמצאו גם לא מעט בוגרים צעירים ומבוגרים.
בסך הכל, בריבוע 50 נמצאו 970 מהשלדים, בריבועים 57 נמצאו 58 שלדים, בריבוע 38 נמצאו 181 שלדים ובריבועי חפירה אחרים נמצאו יחד עוד 29 שלדים.
זוויג הכלבים היה מעורב, כלומר נמצאו גם זכרים וגם נקבות, כאשר זוויגם נקבע על פי הימצאות או חוסר של עצם הפין, שנמצאת אצל חלק מבעלי החיים היונקים.
הבניין שבו התגלה בית הקברות לכלבים תוארך ל־500 לפנה"ס, כלומר לתקופת השלטון הפרסי בארץ ישראל, ונראה שהקבורות התבצעו בטווח זמן קצר של 50–100 שנים בלבד.
שלדי הכלבים שנמצאו הונחו במכוון על צידם כשהרגליים שלהם מסודרות והזנב מקופל סביב הגפיים האחוריות.
לאחר מכן כוסתה כל גופה באדמה, כשלא נמצאו חפצים אחרים קבורים עמם.
בעיר הפיניקית כתיון שבקפריסין נמצאה כתובת תעריף כתיון , שהיא פירוט ההוצאות של מקדש עשתרת בעיר לפי חודשים מהמאה ה־4 לפנה"ס.
בתעריף מוזכרים, בין השאר, "כלבם וגרם" (כלבים וגורים), דבר המצביע על פולחן ריפוי במקדש שכלל כלבים, וניתן אולי לקשרו לבית הקברות לכלבים באשקלון.
ידוע מציורי כדים משנת 3000 לפנה"ס שכבר אז היו קיימים שלושה טיפוסים עיקריים של כלבים: מסטיף, כלבי רוח וכלבים קטנים בעלי אף מחודד.
קשה לקבוע את גיל השלדים מפני שהתוצאות עשויות להשתנות מטכניקת בדיקה אחת לאחרת ומאחר ולא ידוע בדיוק באיזה גזע מדובר, וכן משום שייתכן וחלקם סבלו מתת-תזונה שעשויה הייתה להשפיע על נראות ומבנה העצמות.
יחד עם זה, חילקו את השלדים שנמצאו לשלוש קבוצות כשכל קבוצה מכילה טווח סביר של חודשים:
בוגרים צעירים: גילאים 6–18 חודשים
מרבית השלדים משתייכים לקבוצת הגורים, כאשר מדובר על 62% מכלל הממצאים.
הקבוצה הנפוצה השנייה הייתה של המבוגרים ולאחר מכן של הבוגרים הצעירים, 33% ו-5% בהתאמה.
אחת השאלות שהועלו בזמן הגילוי ולאור הנתונים הגבוהים של הגורים היא: האם הנתונים אמינים.
אם פרסים, או אותה קבוצה שקברה את הכלבים, לא קברו את כל הכלבים שחיו שם, ייתכן והתוצאות מוטות.
אמנם, החוקרים הסכימו כי בכל החפירות שהתבצעו באזור שהיה תחת כיבוש פרסי מצאו קבורת כלבים נאותה, ולא שלדים בערמות אשפה.
כלומר, נראה שהרוב המוחלט של הכלבים כן נקבר.
כמו כן, נמצא גם פיזור גילאים דומה ביותר משני ריבועי חפירה, כך שנראה שהפיזור לא מקרי ואכן רוב הנקברים היו גורים.
בחינה קרובה של העצמות הראתה כי הכלבים לא סבלו מטראומה כלשהי שגרמה למותם.
סברה זו תואמת את הנחת החוקרים מהתחום, שהנפגעים הקשים ביותר ממגפות אלה גורים, אחריהם המבוגרים ורק לבסוף הבוגרים הצעירים.
בנוסף, לא מן הנמנע שבתקופה בה עוד לא היו וטרינרים מתו גורים רבים שחלו במחלה כלשהי.
כמו כן, לא נראה שהכלבים הומתו בכוונה משום שדפוס התמותה שלהם לא תואם לממצאים של אוכלוסיות כלבים עירונית בלתי נשלטות דמוגרפית שממיתים במכוון.
כך, גם לא נראה לחוקרים שהכלבים הומתו לצרכים טקסיים מפני שכאמור, לא נקברו עמם שום חפצים טקסיים, או בכלל, נוספים.
נראה שבית הקברות לא נוצר לצורכי זיכרון או כבוד מיוחד לכלבים, אלא לשם הקבורה עצמה בלבד.
הדבר מרמז פעם נוספת על קשר רגשי חזק בין הכלבים והקוברים שרצו לקבור את כלביהם בצורה נאותה ומכובדת.
גובה הכתפים של כלבי אשקלון הבוגרים שהיו זמינים למדידה נע בין 48 ל-60 ס"מ ומשקלם נע בין 11 ל-20 קילוגרם.
כלומר, אוכלוסייה זו הייתה מגוונת למדי וברובה בגודל גוף בינוני ומעלה, יחסית לכלבים אחרים מהתקופה.
אמנם, עצמות יכולות ללמד אותנו על מדדים של גובה, משקל וצורת הגולגולת, אך לא על מאפיינים ויזואליים כמו צבע ומרקם הפרווה, אורך הזנב, צורת האוזניים וכדומה.
כדי לנסות להבין באיזה גזע כלבים מדובר כאשר עוסקים בכלבי אשקלון, ניתן להשתמש בכמה שיטות עבודה.
אחת הדרכים היא להשוות אותם לגזעי כלבים עתיקים, במיוחד כאלה שחיו באזור של המזרח הקרוב ובייחוד בארץ ישראל.
אחת הסברות היא שהסוג העתיק אליו קרובים ביותר כלבי אשקלון הוא כלב ציד (ייתכן ומדובר בסוג של כלב רוח), כמו זה שמופיע על הסרקופג של אלכסנדר מוקדון מהמאה ה-4 לפני הספירה, ובו מתוארת סצנת ציד של אלכסנדר הגדול עם מלך צידון הרודפים אחרי אריה בליווי של כלב ציד.
גזע עתיק נוסף המוכר במחקר מציורים מצריים משנות האלפיים לפני הספירה הוא הסלוקי או בשמו האחר כלב ציד אפור פרסי.
יחד עם זה, יש בעיה להסתמך רק על ציורים משום שייתכן והציור מתאר כלב או אוכלוסיית כלבים ספציפיים.
לחלופין, יש אפשרות שהצייר לא תיאר נאמנות את מושא הציור.
שיטה נוספת היא לבחון את הממצאים ולהשוות אותם לגזעים מודרניים.
אף על פי שלא ידוע על גזע מודרני שמתאים בדיוק לממצאים אלה, ישנם חוקרים שטוענים שמקביליהם המודרניים הם כלבי הרועים הבדואים של היום (או: כלב כנעני).
אפשרויות נוספות שעלו הן דמוי כלב רועים, דמוי דינגו או דמוי כלב רוח, שחלקם כבר הוזכרו.
למרות מחקר ארוך שנים שנכתב עליו רבות, עדיין ישנן שאלות רבות שלא נפתרו בהקשר של בית הקברות לכלבים באשקלון.
לא ברור עדיין מי קבר את הכלבים.
אחת האפשרויות היא שהפרסים ששלטו באזור באותה תקופה הם שקברו את הכלבים.
זו אפשרות סבירה בהינתן היחס של הדת הזורואסטרית לכלבים.
עם זאת, העיר אשקלון באותה תקופה הייתה עיר מעורבת תרבותית כשייתכן שהשליטה הפרסית הייתה בעיקרה פוליטית, ופחות תרבותית.
כלומר, יש עדיין אפשרות שאחת מהתרבויות האחרות, ביניהם של הפיניקים, הפלשתים או המצרים, היא שאחראית לקבורה.
אפשרות נוספת היא שהיהודים שחיו באזור אחראיים לקבורה.
כאן יש קושי נוסף לקבוע האם השערה זו סבירה בגלל היחס הדו-ערכי של היהדות לכלבים, כשמצד אחד המילה "כלב" יכולה להיות קללה ועלבון כלפי התנהגותו או אופיו של אדם, ומצד שני פעמים רבות התנ"ך מדגיש שכלבים זכו להערכה כרועי עדרים, כלבי לוויה או אפילו כחיות מחמד.
בנוסף, טרם הבינו מדוע הכלבים מתו ומדוע נקברו.
מדובר על כמות של מעל ל-1,000 כלבים שמתו בתקופה קצרה של כ-50 עד 100 שנים בלבד.
אמנם לא נמצאו סימנים לטראומה גופנית על העצמות או להרג המוני של הכלבים, כמו גם שלא ידוע על מגפה שהתרחשה באותה תקופה ואזור, אך גם אין סימנים לקבורה טקסית או להקרבה.
השערה אחרת שלא דנו בה ארוכות היא על תמותה טבעית.
ייתכן שבתקופה בה עוד לא היו וטרינרים ולא ידעו לרפא חיות, כמו גם פעמים רבות אנשים שחיו בתרבות שאהדה וכיבדה כלבים, פשוט נהגו לקבור בצורה נאותה את הכלבים שמתו.
השערה זו אפשרית במיוחד כשלוקחים בחשבון את פיזור השלדים, שרובם היו גורים, אחריהם היו המבוגרים ורק לבסוף הבוגרים הצעירים.
גם בטבע אחוזי ההישרדות של גורים היא לרוב הקטנה ביותר, משום שהם הפגיעים והחלשים ביותר, וכך גם המבוגרים ביותר.
נתונים אלה גם מגובים במחקרים מודרניים שמראים שבעיקר כשכלבים משוטטים חיים בקרבת בני אדם בערים מודרניות גדולות, אחוז התמותה של הגורים הוא גדול מאוד, כ-80 אחוזים, כאשר מתוכם 63 אחוזים נגרמים ישירות בגלל הקרבה לבני האדם.
לבסוף, גם שאלת גזע כלבי אשקלון נשארה פתוחה.
על פי הדיונים בין החוקרים נראה שהסברה הרווחת ביותר היא שכלבי אשקלון היו מעין כלבי רועים, כלב סלוקי פרסי או הכלב הכנעני המקומי של ארץ ישראל.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים אנרי-שאפל הם בית קברות ואנדרטה הממוקמים במזרח בלגיה, בקרבת גבולותיה עם גרמניה והולנד.
בבית הקברות נקברו חיילים אמריקנים שנהרגו בשלוש המדינות במלחמת העולם השנייה - 7,987 במספר.
האנדרטה שבאתר מנציחה 450 חללים שמקום קבורתם לא נודע, אשר נפלו באותו אזור.
השטח שבו שוכן האתר, מעט מצפון לכפר אנרי-שאפל (Henri-Chapelle), נכבש על ידי הארמייה האמריקנית הראשונה ב-11 בספטמבר 1944. ב-28 בספטמבר נפתח בית קברות ארעי כמאתיים וחמישים מטר מצפון לאתר הנוכחי.
החללים שהובאו בו לקבורה השתייכו בעיקרם לשתי קבוצות: האחת, נופלים בקרבות מרים בגבול גרמניה, בבלגיה ובהולנד בסתיו 1944 (לרבות בקרב באוקטובר על העיר אאכן, הממוקמת במרחק קצר מהאתר); השנייה, נופלים מהקרב על הבליטה - המערכה להדיפת התקפת הנגד הגרמנית האחרונה במערב בדצמבר 1944 וינואר 1945. רוב הנופלים שירתו בארמייה הראשונה.
האתר היה לאחד מבתי הקברות האמריקנים הארעיים הגדולים באירופה ונטמנו בו כ-17,300 חללים.
בבית קברות זה נפתח ביולי 1947 המבצע האמריקאי להשבת חללי ארצות הברית מאירופה למולדתם.
האתר נבחר לשמש כאחד מבתי הקברות האמריקאים הקבועים באירופה.
מקומו הועתק מעט דרומה ונקברו בו חללים שקרוביהם בחרו שלא להחזירם לארצות הברית.
בית הקברות במתכונתו הקבועה נחנך ב-9 ביולי 1960.
מתחם בית הקברות והאנדרטה שוכן בשטח של 231 דונם, בעל צורה דמוית פעמון שבסיסו הרחב פונה לצפון מזרח.
כביש בינעירוני חולף מצפון לדרום דרך חלקו המערבי של המתחם, שרובו ממוקם ממזרח לכביש.
שני זוגות של כותלי אבן הנושאים את פסלי העיטם האמריקאי מסמנים את הכניסות למתחם על גבי הכביש.
על רכס הממוקם בצמוד לכביש ממזרח ניצב מבנה האנדרטה.
המבנה משקיף אל שטח הקבורה המשתרע על גבי מדרון מתון מעבר לו.
ממערב לכביש ממוקמת כיכר דשא ומעבר לה נקודת תצפית המשקיפה על הנוף הכפרי.
שטח הקבורה, המכיל שורות קשתיות של מצבות, חצוי על ידי מעבר רחב המפריד בין ארבע חלקות שמצפונו לבין ארבע חלקות שמדרומו.
שטח הקבורה נטוע דשא וערוגות פרחים ומוקף בעצים.
בקצהו המזרחי ניצב תורן הדגל האמריקני.
תורן דגל נוסף הוצב בנקודת התצפית בקצהו המערבי של מתחם בית הקברות.
92 מהחללים הקבורים במקום הם אלמונים.
מצבות שיש בתבנית מגן דוד ניצבות על קברי 138 חללים יהודים.
מצבות בתבנית צלב מסמנות את קברי כל האחרים.
במקום קבורים זה לצד זה 37 זוגות של אחים וכן שלישייה אחת של אחים.
בבית הקברות נקברו מספר חללים שעוטרו במדליית הכבוד, העיטור הצבאי האמריקאי הגבוה ביותר.
ביניהם כלול בריגדיר גנרל פרדריק קאסל מחילות האוויר של צבא ארצות הברית, שעוטר במדליה על גבורתו בפעולה האווירית שבה נהרג.
חלל אחר הקבור במקום הוא הטייס ויליאם נליס , שבסיס חיל האוויר נליס במדינת נבדה נקרא על שמו.
מבנה האנדרטה הוא מבנה צר וארוך, שבמרכזו ממוקמת אכסדרה ובה 24 כתלים, הנושאים את שמות הנופלים שמקום קבורתם לא נודע, פרטי יחידותיהם ומועדי נפילתם.
בקצהו הצפוני של מבנה האנדרטה ממוקם בית תפילה מקושט בעל דלתות ארד.
בקצה הנגדי של המבנה ממוקם אולם מבקרים המשמש גם כמוזיאון, שבו מוצבות מפות פסיפס של המערכה במערב אירופה.
המבנה מעוטר בכתובות זיכרון ובסמלי ארצות הברית, המדינות והטריטוריות שלה, החרותים כולם בכתליו.
מעבר למבנה האנדרטה ממוקמת מרפסת, שמדרגות מובילות ממנה אל שטח הקבורה.
לפניה מוצב פסל ארד של דמות מלאך מכונף, האוחז בענף של עלי דפנה.
האתר תוכנן על ידי משרד האדריכלים הולאבירד, רוט ובורז'ה (Holabird, Root and Burgee) משיקגו.
אדריכל הנוף היה פרנץ ליפו (Franz Lipp), גם הוא משיקגו.
מעצב פסל הארד היה דונאל הורד (Donal Hord) מסן דייגו.
האתר הוקם ומתוחזק על הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
כ-15 קילומטר מצפון לאתר ממוקם בית הקברות הצבאי האמריקאי בהולנד.
בית הקברות לה רקולטה (בספרדית: Cementerio de la Recoleta) הוא בית קברות השוכן בשכונת רקולטה בבואנוס איירס בירת ארגנטינה.
במקום קבורים אישים נודעים, כולל אווה פרון, נשיאי ארגנטינה, זוכי פרס נובל, מייסד הצי הארגנטינאי ונכדתו של נפוליאון בונפרטה.
בשנת 2011 הגדיר אותו ה-BBC כאחד מבתי הקברות הטובים בעולם, ובשנת 2013 דרגה אותו רשת CNN בין 10 בתי הקברות היפים ביותר בעולם.
בית הקברות נחנך בשם "בית הקברות הצפוני" (Cementerio del Norte) בנובמבר של אותה שנה.
האחראים לבנייתו היו המושל מרטין רודריגס (Martín Rodríguez) וברנרדינו ריבדביה, נשיאה לעתיד של ארגנטינה, שניהם קבורים בבית קברות זה.
בית הקברות תוכנן על ידי המהנדס הצרפתי פרוספרו קטלן (Próspero Catelin) שגם תכנן את חזית הקתדרלה המטרופוליטנית של בואנוס איירס.
בית הקברות תוכנן מחדש ב-1881 בתקופת ראש העיר מרסלו טורקואטו דה אלבאר על ידי האדריכל ממוצא איטלקי חואן אנטוניו בוסקיאסו (Juan Antonio Buschiazzo).
בית הקברות משתרע על שטח בן 55 דונם, ומכיל 4,691 מבני קבר משפחתיים, כולם מעל לקרקע, 94 מתוכם הוגדרו על ידי ממשלת ארגנטינה מונומנטים היסטוריים לאומיים המוגנים על ידי המדינה.
הכניסה לבית הקברות היא דרך שערים נאו-קלאסיים עם עמודים דוריים.
בית הקברות מכיל מאוזוליאומים מורכבים רבים בנויים בשיש, מעוטרים בפסלים, במגוון רחב של סגנונות אדריכליים דוגמת אר דקו, אר נובו, בארוק והתחייה הגותית, ומרבית החומרים ששימשו בבניית קברים בין 1880 ל-1930 יובאו מפריז וממילאנו.
בית הקברות כולו מחולק לאזורים כמו רחובות עירוניים, עם שבילים מרכזיים שבשוליהם נטועים עצים המסתעפים לשבילים צרים יותר המלאים במאוזוליאומים.
מאוזוליאומים אלו משמשים עדיין משפחות עשירות בארגנטינה שיש להן מבני קבורה משלהן והן שומרות שם את נפטריהן.
בעוד שרבים מהמאוזוליאומים במצב טוב ומתוחזקים היטב, אחרים במצב מוזנח.
ניתן למצוא כמה שבהם הזגוגיות שבורות ובתוכם מושלכת אשפה.
בין האנדרטאות הרבות ניתן למצוא עבודות של פסלים ארגנטינאים בולטים, לדוגמה "לולה מורה" (Lola Mora) ו"לואיס פרלוטי" (Luis Perlotti).
בין האישים הבולטים הקבורים בבית הקברות: הגנרלים ברטולומה מיטרה, חואן מנואל דה רוסאס וגיז'רמו בראון, הנשיאים דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, איפוליטו איריגוז'ן, מרסלו טורקואטו דה אלבאר, פרנסיסקו מורנו, ניקולאס אבז'אנדה ואווה פרון, אשתו השנייה של הנשיא חואן פרון.
בין הקברים יוצאי הדופן, קברה של ליליאנה קרוסיאטי דה ססק (Liliana Crociati de Szaszak) שמתה בירח הדבש שלה במפולת שלגים באוסטריה.
לידו פסלה כשהיא בבגדי כלה כשידה מונחת על כלבה האהוב שמת אחר-כך.
בית הקברות הצבאי של חבר העמים הבריטי בדמשק נוסד במהלך מלחמת העולם הראשונה.
קבורים בו 1,171 חללים משתי מלחמות העולם.
בית הקברות ממוקם ברובע מאזה שבדרום מערב דמשק, בירת סוריה.
הוא נוסד באוקטובר 1918, לאחר כיבוש העיר על ידי חיילי האימפריה הבריטית מידי האימפריה העות'מאנית.
בית הקברות הוקם בקרבת שני בתי חולים, שטיפלו בפצועים ובחולי שפעת וכולרה רבים.
רוב החללים שנקברו בו מתו באותם בתי חולים.
לאחר פלישת בעלות הברית לסוריה ולבנון ב-1941 הורחב בית הקברות כדי לקלוט את מתי המלחמה החדשה.
שטח האתר הוא כשמונה דונם.
נטועים בו דשא ופרחים והוא מוקף חלקית בעצים.
מונומנט מצבת הזיכרון הוצב בבית הקברות, אך לא צלב ההקרבה.
במקום זאת - וכפי שנעשה בבית הקברות הצבאי הבריטי בעזה - משולב סמל צלב בחזית הפנימית של חומת האבן המקיפה את האתר, מן הסתם בשל מיקומו בארץ מוסלמית.
בבית הקברות נקברו 661 חללי מלחמת העולם הראשונה, מהם 72 אלמונים.
החללים המזוהים הם 353 בריטים, 135 אוסטרלים, 52 הודים ו-49 ניו זילנדים.
כמו כן נקברו שם שישה מצרים.
בעקבות מלחמת העולם השנייה נקברו באתר 504 חללים נוספים, מהם 14 אלמונים - 263 בריטים, 172 אוסטרלים, 42 הודים, ארבעה ניו זילנדים, שלושה דרום אפריקאים, שלושה יוונים, שני פולנים וקנדי אחד.
באתר נקבר גם חייל מחיילי הגדודים העבריים - לואיס אלונוביץ מהגדוד ה-38 של קלעי המלך.
בבית הקברות מוצבות גם שתי אנדרטאות ועליהם שמותיהם של 16 חיילים שקבריהם בארצות המזרח התיכון אבדו.
בית הקברות הצבאי נחלת יצחק הוא בית קברות צבאי השוכן בשכונת נחלת יצחק שבגבול תל אביב וגבעתיים.
קבורים בו 1,154 חללי צה"ל, שמרביתם (1,025) נפלו במלחמת העצמאות.
ערב מלחמת העצמאות שימש בית הקברות האזרחי נחלת יצחק כאתר הקבורה העיקרי של תל אביב ושכנותיה.
ראשיתו של בית הקברות הצבאי בחלקות שהקצתה במקום חברה קדישא בחודשים הראשונים של 1948 לשם קבורת אנשי המגן של היישוב, שנפלו במערכה.
במהלך המלחמה נקברו במקום מאות חללים, שנפלו בקרבות בתל אביב, ביפו ובאזור המרכז.
בשנים שלאחר תום מלחמת העצמאות הועברו לקבורה במקום באופן יזום על ידי משרד הביטחון מאות חללים נוספים.
הם נפלו במערכה בחלקי הארץ השונים – במיוחד בצפון ובדרום – ונקברו בהם בעשרות אתרים.
העברתם נעשתה במטרה לצמצם את מספר אתרי הקבורה של חללי המלחמה, במיוחד בקצוות הארץ, ולהקל על תחזוקת קברי החללים.
בית הקברות בנחלת יצחק היה לאתר מאסף מרכזי בפעולה זו.
קבוצת החללים הגדולה ביותר שהועברה למקום לקבורה הייתה של 87 חללי חטיבת אלכסנדרוני, שנפלו בניסיון הכושל לחיסול כיס פלוג'ה בדצמבר 1948. בנוסף לכך הועברו לקבורה באתר חללים שנקברו במהלך המלחמה במתחם האזרחי של בית הקברות נחלת יצחק.
בשל כך היה הוא בראשית שנות החמישים הגדול בין בתי הקברות הצבאיים בישראל.
החלקות הצבאיות הוכרזו כבית קברות צבאי (כלומר כזה המנוהל ומתוחזק על ידי משרד הביטחון) מכוח חוק בתי קברות צבאיים שנחקק ב-1950.
מאז שנת 1951, עת נפתח בית הקברות הצבאי קריית שאול, רובם המוחלט של החללים בתל אביב-רבתי קבורים שם.
אם כי הוא לא נסגר לחלוטין לקבורה.
קבורים בו בין היתר חללים ממלחמת יום הכיפורים ומלחמת חרבות ברזל.
מספר החללים הקבורים באתר הוא 1,151, ומבחינה זו הוא בית הקברות הצבאי הרביעי בגודלו בישראל.
בין החללים הקבורים במקום נמנים צבי זיבל, מעוטר עיטור הגבורה, ואורי פרנד, מעוטר עיטור המופת.
בית הקברות הצבאי מהווה חלק ממתחם בית הקברות נחלת יצחק.
הוא ממוקם במערב המתחם ומוקף משלושה עברים בחלקות קבורה אזרחיות ובאנדרטאות להנצחת חללי השואה.
מצויות באתר ארבע חלקות קבורה מלבניות.
מעבר רחב מתמשך ממזרח למערב בין שני החלקות הצפוניות ובין שתי החלקות הדרומיות.
ממערב לחלקות ממוקמת רחבת הטקס של בית הקברות ובה כותל הזיכרון.
המצבות בבית הקברות בולטות בהשוואה לאתרים מסוגו בישראל בכך שבשלוש מהחלקות מעטות המצבות שלהן מסגרת אבנים ממולאת אדמה שהיא נפרדת לכל אחד מהקברים האישיים, כמקובל.
במקום זאת מקיפה מסגרת אבנים אחת את כל קברי החללים שלאורך כל שורה.
כריות המצבה האישיות של החללים ממוקמות על גבי מסגרת זו, לאורכה.
עיצוב ייחודי זה נבע מהעובדה שקבורת מרבית החללים במקום נעשתה בצפיפות גדולה מהרגיל, עובדה שעוררה בזמנו מורת רוח.
באחת מחלקות הקבורה הצפוניות קבורים בצד החיילים גם אזרחים רבים שניספו במהלך מלחמת העצמאות, ומצבותיהם אינן צבאיות.
עיצוב בית הקברות ומצבותיו נעשה בעיקרו לפי תוכניתו של האדריכל אשר חירם.
בית הקברות כפר גלעדי - תל חי שוכן בסמוך לקיבוץ כפר גלעדי ובקרבת אתר תל חי שבאצבע הגליל.
זהו בית קברות היסטורי שבו טמונים רבים מראשוני ההתיישבות וההגנה בארץ ישראל.
הוא מוכר במיוחד בשל פסל האריה השואג וחלקת חברי השומר, הממוקמים בתוכו.
מסלול שביל ישראל עובר בסמוך לבית הקברות.
בית הקברות נוסד בשנת 1920, ארבע שנים לאחר שנוסדו היישובים כפר גלעדי ותל חי, עת נקברו בו שני חברי תל חי שנפלו - שניאור שפושניק ואהרן שר.
ישראל גלעדי היה האיש שהציע למקם את בית הקברות באתר זה.
ב-1924 נקברה הנפטרת האזרחית הראשונה בבית הקברות.
בי"א באדר ב' תרפ"ד (1924) הועברו לבית הקברות עצמותיהם של טרומפלדור וחבריו, שהיו בקבורה זמנית בסמוך למקום נפילתם בתל-חי.
בסוף שנות ה-20 הוחלט על העברת עצמות אנשי השומר מכל רחבי ארץ ישראל אל בית הקברות והתהליך היה בעיצומו בשעת העלייה לתל חי בשנת 1929, שהייתה העלייה ההמונית הראשונה והשתתפו בה כ-1300 בני אדם.
באותה שנה היו העבודות על פסל הארי השואג בעיצומן, ובמסגרתן גם הוחלט על הקמת גדר ושער לבית הקברות וכן ייעור הגבעה שסביב בית הקברות.
בראשית 1955 שופץ בית הקברות ביחד עם שיפוץ חצר תל חי.
חלקות חברי הקיבוץ ממוקמות בחלקיו המערבי והדרום מערבי של מתחם בית הקברות.
המתחם כולו מוקף בשורות עצים משלושה עברים, למעט מזרח.
חלקת קברי חברי ארגון השומר היא החלקה הגדולה ביותר באתר ומהווה פנתאון של חברי הארגון.
היא נוסדה ביוזמתם של נחום הורביץ ויוסף נחמני.
ראשונים נקברו במקום בתחילת שנות ה-30 ששה מאנשי השומר שהיו קבורים לפני כן באתרים שונים בגליל.
החלקה הוקמה באופן רשמי בשנת 1950. כיום קבורים בה 118 אנשי השומר, גברים ונשים.
בפינת החלקה מרוכזות לוחיות זיכרון לכחמישים חברי השומר שנקברו באתרים אחרים בארץ, כל אחד ואחת בציון מועד פטירתם ומקום קבורתם.
החלקה משתרעת על גבי שטח מלבני, שבמרכזו חלקת דשא המתמשכת מדרום לצפון ומוקפת במדרכות מרוצפות.
הקברים והמצבות - העשויות בתבנית עיצובית אחידה - מוצבים על גבי שלוש מדרגות מכל אחד משני צידיה של המדשאה.
בקצה הדרומי של המדשאה ניצב כותל ועליו הכתובת "בדם ואש יהודה נפלה, בדם ואש יהודה תקום - השומר".
מדרגות המעפילות מפינת החלקה מובילות את פסל האריה השואג.
מתכנן החלקה היה האדריכל אוריאל שילר, שתכנן גם את מבנה מוזיאון בית השומר בכפר גלעדי.
היא הוקמה במימון משותף של משפחות חברי השומר, משרד הביטחון, הוועד הפועל של ההסתדרות, המועצה האזורית הגליל העליון, הסוכנות היהודית וכפר גלעדי.
בחלקה מתקיים בחול המועד סוכות טקס אזכרה שנתי לחברי ארגון השומר.
מול הפסל משתרעת רחבת טקסים גדולה שבה נערכים טקסי זיכרון המוניים ביום תל-חי ובמועדים אחרים.
בסמוך לפסל ניצבת מצבתם של אברהם מלניקוב ואשתו שרלוטה, שביקשו להיקבר במקום זה.
חלקת חברי תל-חי היא שורת קברים הממוקמת מדרום לפסל האריה השואג ובצמוד לו.
המצבות בה עשויות בתבנית אחידה.
מעל החלקה מתנוססת כתובת באבן: "חברי תל-חי ומגיניה".
חלקה צבאית ממוקמת מצפון לפסל האריה השואג ובצמוד לו.
נקברו בה 29 חללי צה"ל, חברי כפר גלעדי וכן חיילים נוספים שנפלו במלחמת העצמאות.
אנדרטת אסון חיילי גדוד 9255
ב-6 באוגוסט 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, נערכו לפעולה בחניון הצמוד לבית הקברות חיילי מילואים מגדוד 9255 של חטיבה 226. רקטת קטיושה שנורתה מלבנון על ידי ארגון החזבאללה נחתה והתפוצצה בקרבם, ועקב כך נהרגו 12 מהם ו-17 נפצעו.
המאורע נחרת בזיכרון הלאומי כאחת מהטרגדיות הגדולות ביותר של המלחמה.
לזכר החללים הוקמה אנדרטת זיכרון ליד שער הכניסה לבית הקברות.
היא כוללת לוחות זיכרון המתארים את נסיבות האסון ומונים את שמות החללים בו, ולפניהם מונח שריד של רקטת קטיושה.
בית הקברות הצבאי פרומל (פזנט ווד) Military Cemetery) הוא בית קברות צבאי של מדינות חבר העמים הבריטי, השוכן בחבל או-דה-פראנס שבצפון צרפת.
הוא הוקם בשנת 2010 לשם קבורת 250 חיילי אוסטרליה ובריטניה, שנפלו במלחמת העולם הראשונה וגופותיהם נתגלו בשנה שלפני כן.
קרב פרומל ניטש בימים 19-20 ביולי 1916 והיווה חלק מהקרב על הסום.
הוא נועד לשמש כהסחה ולשם משיכת כוחות גרמניים מגזרת הקרב העיקרית.
השתתפו בו יחידות של הדיוויזיה האוסטרלית החמישית ושל הדיוויזיה הבריטית ה-61, שתקפו את קו ההגנה הגרמני בכפר פרומל וסביבו.
ההגנה הגרמנית הייתה חזקה וההתקפה נחלה כישלון ונהדפה באבידות כבדות.
האוסטרלים ספגו 5,500 נפגעים ונעדרים, מהם 1,780 הרוגים.
הבריטים איבדו 1,500 נפגעים ונעדרים, מהם 503 הרוגים.
הקרב תואר כיממה הגרועה ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה.
רבים מחללי הקרב נמצאו ונקברו כאלמונים.
רבים אחרים לא נמצאו, והם מונצחים בשמם על גבי אנדרטאות לנעדרים שהוקמו לאחר המלחמה.
הגרמנים קברו לאחר הקרב חלק מהחללים בקברי אחים מאחורי קווי ההגנה שלהם.
מקצת הקברים הללו אותרו סמוך לאחר המלחמה.
איתור החללים והקמת בית הקברות
מחקר היסטורי וארכאולוגי שהתנהל באוסטרליה, בבריטניה ובצרפת בשנים 2002–2008 הביא לגילוים של חמישה קברים המוניים של חללי הקרב ביער פזנט, ליד פרומל.
הקברים נפתחו ב-2009 ונמצאו בהם שרידי 250 מחללי הקרב וכן 6,200 חפצים אישיים, שסייעו לאחר מכן במאמצים לזהות את החללים.
בעקבות גילוי החללים הוקמה ועדה משותפת לאוסטרליה ולבריטניה, אשר ריכזה את מאמצי הזיהוי של החללים.
הוועדה הגיעה להסכמה עם ועדת חבר העמים לקברי מלחמה בנוגע להקמת בית קברות צבאי חדש שבו ייקברו החללים שנמצאו.
הוא נועד להיות בית הקברות הראשון שתקים הוועדה לאחר כ-50 שנה.
לאחר שיקול דעת הוחלט לא להקים את בית הקברות באתר שבו נמצאו קברי האחים, שכן אותו מקום נמצא כמועד להצפות.
אתר חליפי מתאים נמצא לא הרחק משם, בפאתי הכפר פרומל.
הקמת בית הקברות החלה במאי 2009, לאחר שהשטח המיועד נבדק לאיתור נפלי תחמושת.
אלו לא נמצאו, אך במקום אותרו שרידים אחרים של המלחמה, כולל גדרות תיל ותיבות תחמושת.
עבודות ההקמה של בית הקברות, שכללו יציקת יסודות עמוקים, הסתיימו בינואר 2010.
שרידי 250 החיילים שנמצאו הוחזקו באחסנה זמנית עד להשלמת בניית בית הקברות.
זיהוים נעשה על פי ראיות היסטוריות, אנתרופולוגיות, ארכאולוגיות ועל פי בדיקות DNA.
הליכי הזיהוי נמשכו עד לשנת 2014. בסופו של דבר זוהו 96 חללים אוסטרלים בשמותיהם.
לגבי 109 חללים נוספים נקבע כי היו אוסטרלים, נקבע ששלושה נוספים היו בריטים ו-42 הנותרים נותרו בלתי מזוהים.
כיוון שהליכי הזיהוי ארכו זמן רב הוחלט להביא את החללים לקבורה כשעל קברי חלקם הוצבו מצבות זמניות שנשאו את הפרטים הביוגרפיים שניתן היה להפיק עד אז.
קבורת החלל הראשון נערכה בטקס צבאי ב-30 בינואר 2010 בנוכחות קהל רב ונציגי אוסטרליה, בריטניה וצרפת.
כל יתר החללים למעט אחד הובאו לקבורה בטקסים צבאיים במהלך חודש פברואר 2010. ההלוויות נערכו שלוש פעמים בשבוע, ובכל אחת מהן נקברו עד 30 חיילים.
נעשה מאמץ לשמר את סדר מקומות הקבורה המקוריים של החללים, כך שאלו שנמצאו בקברי האחים זה בצד זה במשך 93 שנים יוסיפו לנוח כך.
טקס החנוכה של בית הקברות נערך ב-19 ביולי 2010, יום השנה ה-94 לקרב פרומל.
באותו מעמד נקבר בבית הקברות החלל האחרון.
בטקס נכחו יורש העצר הבריטי צ'ארלס ואשתו קמילה, המושלת הכללית של אוסטרליה קוונטין ברייס, הנסיך אדוארד, דוכס קנט, שהיה נשיא ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, הרמטכ"לים של בריטניה, אוסטרליה וצרפת, נכבדים נוספים וקרובי החללים.
בית הקברות הוא מתחם בעל צורה של משושה ארוך וצר הנמתח ממזרח למערב ומוקף בגדר אבן.
הכניסה אליו נמצאת בביתן בעברו הצפוני.
מול הכניסה, ליד הגדר הדרומית, מוצב צלב ההקרבה על גבי במת אבן.
בבית הקברות נמצאות ארבע חלקות קבורה, הערוכות בזוגות הניצבים זה לזה.
יש בו עתודת חלקות קבורה פנויות, השמורה לאפשרות שחללים נוספים מקרב פרומל יימצאו בעתיד.
בית הקברות תוכנן על ידי בארי אדוארדס (Barry Edwards) ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בארדנים הם בית קברות ואנדרטה הממוקמים בסמוך לעיר לייז' שבמזרח בלגיה.
בבית הקברות נקברו חיילים אמריקנים שנהרגו במלחמת העולם השנייה - 5,323 במספר.
האנדרטה שבאתר מנציחה 463 חללים שמקום קבורתם לא נודע, אשר נפלו באותו אזור.
השטח שבו שוכן בית הקברות נכבש על ידי כוחות אמריקנים ב-7 בספטמבר 1944. בחודש פברואר 1945 נפתח במקום בית קברות ארעי, שתחתיו נבנה לימים בית הקברות הקבוע.
בית הקברות היה ייחודי בזירה האירופית בכך שהוגדר כבית קברות מאסף לחללים אמריקנים מכל זירות המלחמה ביבשת אירופה, אשר גופותיהם אותרו בהדרגה בשנים שלאחר המלחמה.
בית הקברות והאנדרטה תוכננו על ידי משרד האדריכלים ריינהרד, הופמייסטר וולקויסט (Reinhard, Hofmeister & Walquist).
אדריכל הנוף היה ריצ'רד ובל (Richard K.
הם נחנכו במתכונתם הסופית ב-11 ביולי 1960. הם נבנו ומתוחזקים על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
מתחם בית הקברות שוכן כ-84 קילומטר מדרום מזרח לעיר בריסל, בירת המדינה.
שמו ניתן לו בשל יערות הארדנים שבקרבתו.
זהו מתחם רבוע, מוקף בעצים, המשתרע על שטח כולל של 366 דונם.
דרך הגישה למתחם היא מדרום מזרח, ומובילה אל מבנה האנדרטה, שמעבר לו משתרע שטח הקבורה.
בשטח זה, שבו נטוע דשא, ניצבות 5,247 מצבות, שרובן הן צלבים, ו-128 מהן הם מגיני דוד שהוצבו על קברי חללים יהודים.
ארבע חלקות הקבורה יוצרות על פני שטח הקבורה את הצורה של צלב.
בקצה הנגדי של שטח הקבורה, מול מבנה האנדרטה, ניצב תורן הדגל האמריקני.
רבים מהחללים שנקברו באתר היו אנשי צוות אוויר, שנספו במשימות מעל שטחה של אירופה.
חללים אחרים נפלו במהלך הקרב על הבליטה, אשר התחולל באזור שמדרום לאתר בית הקברות.
11 זוגות של אחים קבורים בבית הקברות זה לצד זה.
שלושה מן החללים שנקברו באתר עוטרו בעיטור מדליית הכבוד.
אחד החללים הטמונים באתר הוא נח לוין-אפשטיין, טייס קרב ממוצא ארץ ישראלי, שנספה במשימה מעל לשטח צרפת וגופתו נמצאה רק בשנת 1947.
האנדרטה היא מבנה מלבני וגבוה, מצופה באבן לבנה.
על גבי חזית המבנה הפונה אל שטח הקבורה נקבעו במוזאיקה סמלי היחידות האמריקניות העיקריות שלחמו באירופה.
על גבי החזית הנגדית, שבה מצוי פתח הכניסה למבנה, נקבעו פסלי שלוש דמויות - צדק, חירות ואמת - החוסות בצילו של עיט אמריקני גדול, ובצדו 13 כוכבים המציינים את 13 המדינות הראשונות של ארצות הברית.
לרגלי שתי החזיתות הנותרות של המבנה, על גבי רחבות המוגבהות מעט מפתח הכניסה לאנדרטה, נקבעו 12 טבלאות גרניט הנושאות את שמות 463 הנעדרים.
בפנים המבנה שוכן בית תפילה.
מעל המזבח שבתוכו קבוע תבליט של דמות מלאך.
על גבי הקירות מוצגות מפות מוזאיקה גדולות, המציגות את תרשימי המערכה העולמית במלחמת העולם השנייה ואת מפות המערכה במערב אירופה ובפרט בקרב על הבליטה.
בקרבת האנדרטה ממוקם מרכז המבקרים של האתר.
מצפון-מזרח לבית הקברות ממוקמים בית הקברות הצבאי האמריקני אנרי שאפל (בבלגיה) ובית הקברות הצבאי האמריקני בהולנד.
בית הקברות הצבאי קריית גת הוא אתר הקבורה הצבאי בבית העלמין קריית גת.
ב-3 באפריל 1964 נקבר חלל צה"ל אברהם זאנה מאבן שמואל בחלקה חדשה בבית העלמין קריית גת, לאחר שהתרבו החללים הוכרזה החלקה כבית קברות צבאי.
בבית הקברות נקברים חללי צה"ל ושאר כוחות הביטחון תושבי קריית גת ומועצה אזורית שפיר.
ברבות השנים נקברו בבית העלמין חללי צה"ל ממלחמות ישראל: מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים, מלחמת לבנון הראשונה, מלחמת לבנון השנייה, מלחמת חרבות ברזל וחללי צה"ל נוספים.
בין היתר, נקברו בבית הקברות: סמל שני דוד אלמליח שנפל באירוע בו נורו שני עובדי משרד הרישוי באשקלון ועוטר בעיטור האומץ.
מישר חגי ז'ורנו, ומישר רועי ביטון שנספו באסון הכרמל ועוטר בעיטור המופת של שירות בתי הסוהר.
בית הקברות של חומת הקרמלין (רוסית Некрополь у Кремлёвской стены) הוא בית קברות השוכן בצידה המערבי של הכיכר האדומה בצמוד לחומה המקיפה את הקרמלין, בו קבורים אנשי מפתח מהתקופה הסובייטית ברוסיה.
הקבורה הראשונה בבית הקברות התבצעה ב-10 בנובמבר 1917. 238 אנשי "המשמרות האדומים" שמתו במהפכה הרוסית נקברו בשני קברי אחים.
בסתיו 1919 נקבר המזכיר של סניף מוסקבה של המפלגה הקומוניסטית, ולדימיר זגורסקי, וכן מספר קורבנות אחרים של פעולת טרור שבוצעה על ידי הסוציאליסטים המהפכניים השמאלנים ב-25 בספטמבר.
הקורבנות של הפיצוץ בבניין במוסקבה - שר התקשורת, שר הדואר, עיתונאי אמריקאי, שני דיפלומטים ואחרים נקברו גם הם בבית קברות זה.
ב-1924 הוקם המאוזוליאום של לנין במרכז בית הקברות של חומת הקרמלין.
ברבות השנים, מאחורי המאוזוליאום, לרגלי החומה, נקברו יעקב סברדלוב, פליקס דזרז'ינסקי, מיכאיל פרונזה, מיכאיל קלינין, אנדריי ז'דאנוב, יוסיף סטלין, קלימנט וורושילוב, סמיון בודיוני, מיכאיל סוסלוב, ליאוניד ברז'נייב, יורי אנדרופוב וקונסטנטין צ'רניינקו.
בבית הקברות קבורים גם מדינאים, אנשי צבא, מדע (ביניהם סרגיי קורוליוב), אמנות וקוסמונאוטים שנספו בתאונות חלל (ביניהם יורי גגארין וצוותי סויוז 1 וסויוז 11).
ב-1967 הוקמה אנדרטה בשם "קבר החייל האלמוני" בגן אלכסנדר, הנמצא בסמוך לבית הקברות, לאורך החומה המערבית של הקרמלין.
לאחר קריסת ברית המועצות הוצב בקבר זה משמר כבוד המתחלף אחת לשעה.
בבית הקברות יש שני סוגי קברים: קברים עם מצבה שבראשה פסל של הראש של הנפטר שבהם הוטמנו בארון קבורה הנפטרים וקברים בהם נשרפה גופת הנפטרים ואפרם נטמן בקבר שסומן עם לוח על חומת הקרמלין.
המצבות בבית הקברות משמאל לימין הן של קונסטנטין צ'רניינקו, סמיון בודיוני, קלימנט וורושילוב, אנדריי ז'דאנוב, מיכאיל פרונזה, יעקב סברדלוב, ליאוניד ברז'נייב, פליקס דזרז'ינסקי, יורי אנדרופוב, מיכאיל קלינין, יוסיף סטלין ומיכאיל סוסלוב.
בעלי לוח בולטים הם דימיטרי אוסטינוב, ארביד פלשה, אלכסיי קוסיגין, סרגיי קורוליוב, יורי גגארין, רודיון מלינובסקי, איגור קורצ'טוב, סרגיי קירוב, גאורגי ז'וקוב.
מאז 1974 נשמר האתר כאתר זיכרון לאומי.
בשנת 1985 בוצעה בו הקבורה האחרונה.
לאחר התפרקות ברית המועצות ישנם דיונים שונים לחיסולו של בית הקברות והעברת הנקברים לבית עלמין חלופי.
בעת חניכת בית העלמין הצבאי הפדרלי לזכר הנופלים הועלתה שוב הצעה להעביר אליו את נקברי בית הקברות, אך ההצעה טרם יושמה.
בית הקברות ממילא הוא בית קברות מוסלמי מהתקופה הממלוכית, שלו יסודות איובים ואף קדומים יותר.
הוא שוכן במרכז העיר ירושלים בצמוד לגן העצמאות וזכה בקרב המוסלמים לחשיבות מיוחדת, עד כי ההיסטוריון המוסלמי מוג'יר א-דין כתב ב-1495 כי "מי שנקבר בירושלים, במקום הנקרא זייתון אל-מלך (היא ממילא), ייקבר, אם אפשר לומר כך, בשמים התחתונים".
סביב הבעלות על המתחם התנהלו מאבקים משפטיים ואף אירועים אלימים.
בית הקברות ממילא משתרע על פני חלקת קרקע מיוערת בדלילות השוכנת מזרחית לגן העצמאות, בין הרחובות אגרון, הלל, ומנשה בן ישראל.
על חלק ניכר משטחו של בית הקברות שוכנת בריכת ממילא.
אין קשר בין הבריכה ובין בית הקברות.
בבית הקברות מצויות כמה עשרות מצבות, המתוארכות - רובן ככולן - לתקופה הממלוכית.
רוב הנקברים זוהו כאנשי מעלה ויחס, ביניהם לא מעט שופטים, מושלים וכן נשים צדקניות ועשירות.
בהיעדר אישור לתחזוקה, חלק ניכר מהקברים מוזנח מאוד, המצבות שבורות ומפוזרות, ועשבייה מכסה אותן.
בין הקברים צומחים עצים מקומיים מוכרים, כמו אלונים, ברושים ואורנים, אך בולטת גם האלה האטלנטית הגדולה בעיר.
רוב העצים עתיקים למדי, חלקם בני מאות שנים.
בית הקברות הפך בשנים האחרונות לנקודה המרכזית בירושלים בה ניתן למצוא צבי יבשה.
השם ממילא הוא שיבוש של המילים "מַאְמַן אללה" (مأمن الله), כלומר "מקום מבטחים של אללה", או מהמילים "מא מן אללה", כלומר "מה שבא מאללה", כשהכוונה היא כי גם המוות אינו בשליטתנו.
זהו שמו הרשמי של בית הקברות בערבית גם בימינו.
יש הסוברים כי השם 'ממילא' הוא שמה של גבירה מוסלמית שהייתה בעלת הקרקע בימי הביניים.
כך או כך, השם חצה את גבולות בית הקברות, ומשמש גם את שכונת ממילא הסמוכה.
בימי הביניים נקרא בית הקברות גם בשם "זייתון אל-מלכ" - "זיתֵי המלך", כמוזכר לעיל בדברי מוג'יר א-דין.
בית הקברות ממילא "נולד" עם בניית הקבר המפואר והבולט מכל האחרים - תּוּרְבָּת כּוּבָּכִּיָה - קברו של מושל צפת בתקופה הממלוכית - עָלָאא' א-דין אָידוּרְדָי אל כּוּבָּאכִּי.
הלה ביקש להיקבר בירושלים, ולכן הובא אליה לאחר מותו ונקבר סמוך לחומותיה המערביות ולשער יפו, בשטח שהיה אז ריק מיישוב, ובו שרידים מעטים מאוד של קברים מן התקופה הרומית ומן התקופה הצלבנית.
על פתח התורבה מופיעה כתובת ועליה שמו של אל כּוּבָּאכִּי ותאריך פטירתו על פי הלוח המוסלמי (1289 על פי הספירה הכללית).
על פי ספי בן-יוסף, הורה אל כּוּבָּאכִּי להקים את קברו מחלקי קברים של כמרים צלבניים מכנסיית הקבר.
לאחר הצבת מבנה הקבר ביקשו מוסלמים נוספים להיקבר סביב "הכּוּבָּכִּיָה", וכך נוצר למעשה בית קברות מוסלמי באזור זה.
כתובות גרפיטי כיסו את קירותיו והוא שימש לא פעם כמקום לינה להומלסים ולנוודים.
בחורף 2009 נוקה המבנה מבחוץ ונאטם מפני כניסת נוודים.
במאה ה-19 ערך החוקר הצרפתי שארל קלרמון-גנו סקר בבית הקברות וזיהה קברים קדומים, אותם תיארך לתקופה הרומית.
בין המצבות הממלוכיות הוא גילה גם מצבה קטנה אך מפוארת אותה תיארך לתקופה הצלבנית.
מצבה זו מגודרת כיום והיא שוכנת מערבית לבריכת ממילא.
סמוך לקבר הצלבני שוכן מבנה קבר דומה בפארו לכובכייה.
זוהי התורבה של מנכורש, ששימש כמושלה הצבאי של מצודת ירושלים הממלוכית, וכן כגָ'שְנֶכּיר, כלומר "נושא הכוס" - תפקיד מיניסטריאלי בכיר בסולטנות הממלוכית.
על גבולו המערבי של בית הקברות, בצמוד לרחוב מנשה בן ישראל, ישנם מערת קבורה ושרידי כנסייה שבנויה על מקום המכונה בשם "מערת האריה".
האגדה הירושלמית הקשורה במערה זו מסופרת בשלוש גרסאות: על פי הגרסה הנוצרית מלאה המערה בעצמות הרוגי הכיבוש הפרסי שהתרחש בשנת 614 לספירה.
הפרסים והיהודים טבחו בנוצרים והשליכו את גופותיהם בשטח בית הקברות.
המלך הפרסי ציווה לאסוף ולשרוף אותן, אך אז לפתע הופיע אריה פלאי שאסף את העצמות למערה והגן עליהן.
הגרסה היהודית מספרת סיפור דומה, אלא שהפעם ההרוגים הם יהודים, והטובחים הם היוונים.
הגרסה המוסלמית מספרת כי במערה מצויים קדושים מוסלמים שנקברו בתחומי בית הקברות, עד שלילה אחד פרצה דליקה ושרפה את העצים ואת המצבות.
הקדושים ניצלו באורח נס כאשר אללה העביר את עצמותיהם למערה, וכדי שלא יאונה להן כל רע, הציב שם אריה ענק השומר על עצמות הקדושים מדי לילה.
במאמץ להכשיר אתרי תיירות ומקומות קדושים בירושלים המערבית (שהמקומות הקדושים היחידים בה בין 1948 ל-1967 היו קבר דוד וקברי הסנהדרין), יועדה המערה על ידי משרד הדתות להיות אתר תיירותי ומקום התייחדות והנצחה.
המערה נפתחה לאחר שזוהתה בספטמבר 1950 בטקס חגיגי במעמד מנכ"ל משרד הדתות שמואל זנוויל כהנא, הרוח החיה בשחזורה ואף נעשה ניסיון למסד מנהג עלייה לרגל למקום בימי חודש אלול.
ב-1954 הפכה המערה לאתר תיירותי בתפילה חגיגית של יהודי תימן.
במפות ירושלים משנות החמישים והשישים מופיעה המערה בהבלטה כאתר תיירות.
ב-1961 הציע שר האוצר, לוי אשכול, לראש עיריית ירושלים מרדכי איש-שלום לשכן במערה אריה חי כמו ב"גן הדובים" שבמרכז בירת שווייץ, ברן.
אולם חוסר ההכרה במקום כמקום קדוש על ידי הרבנות הראשית לישראל ומלחמת ששת הימים שפתחה את שלל האתרים הקדושים בעיר לביקורי תיירים גרמו לנטישת המקום והזנחתו.
ברחוב הלל הצמוד לבית הקברות מצפון ישנו מבנה מקומר, נטול קירות, השייך למעשה לבית הקברות.
מבנה זה מופיע בתיאוריהם של עולי רגל, וכן בתמונות ובציורים עתיקים של בית הקברות, אך לא ידוע מי טמון בו ומי הוא מקימו.
מעמדו הדתי והמוניציפלי של בית הקברות
במרץ 1921, הכין האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי תוכנית בניין עיר בה הוגדרו לראשונה שימושי הקרקע בעיר .
בתוכנית הוגדר שטח פתוח נרחב הנקי מבניה מסביב לעיר העתיקה, עם מספר שלוחות בצפון ומערב העיר, כולל שטח בית הקברות ממילא, שסומן כבית קברות מוסלמי בשטח משולש הרחובות, רחוב המלך ג'ורג' במערב (שסומן אך עדיין לא נסלל באותה עת), רחוב גרשון אגרון וכיכר צרפת בדרום ורחוב הלל של ימינו בצפון.
בשנת 1924 נחנך רחוב המלך ג'ורג' התוחם את בית הקברות ממערב.
אדמת בית הקברות הייתה בבעלות הווקף המוסלמי.
בשנת 1928 החלה בנייתו של המלון המוסלמי פאלאס על גבולו הדרום-מערבי של בית הקברות.
במהלך חפירת היסודות נתגלו עצמות מתים, והתברר כי תחומי בית הקברות גדולים משחשבו.
אך קדושתו של בית קברות שלא היה בשימוש במשך 30–40 שנה פגה על פי ההלכה המוסלמית השריעה, ואף מותרת קבורה משנית.
בשנת 1948 עבר שטח בית הקברות לידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים וזה העבירו בשנת 1952 לידי עיריית ירושלים.
המקום נותר מוזנח והירדנים טענו שההזנחה במקום שקולה לפגיעה שלהם בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בשנת 1957 החלו עבודות פיתוח להכשרת חלקו המערבי של בית הקברות כגן ציבורי - גן העצמאות.
הגן נחנך בסוף שנת 1959. בשנת 1960 הוקם בית הספר ארלוזורוב בחלקו הצפוני של הגן (היום בית הספר הניסויי ירושלים).
בחפירה נמצאו שלדים וקברים מהתקופה שהשטח היה חלק מבית הקברות והפרויקט בוטל.
בשנת 1962 רכשה העירייה את המגרש הגובל בגן, לצורך בניית בית העירייה, אך התוכנית בוטלה.
לאחר שלוש שנים פסק בג"ץ כי ניתן להמשיך את הבנייה של מוזיאון הסובלנות במקום, ובכך אישר את התקדימים לגבי מעמדו המוניציפלי של השטח.
בישראל נטען שלאור יחס המוסלמים למקום עד שנת 1948 אין למנוע בנייה ישראלית במקום, דוגמת סלילת שביל מרוצף החוצה את בית הקברות והקמתו של מוזיאון הסובלנות.
כדי לקדם את בניית המוזיאון, נערכה במקום חפירה ארכאולוגית מזורזת, שהתבצעה במשך 24 שעות ביממה, ובמהלכה הועברו מאות שלדים, חלקם בני מאות שנים לקבורה משותפת בסמוך לאתר.
עו"ד שמואל ברקוביץ, העוסק בצד המשפטי של הסכסוך הערבי-ישראלי כתב בספרו "מה נורא המקום הזה - קדושה, פוליטיקה ומשפט בירושלים ובמקומות הקדושים בישראל" (הוצאת כרטא, 2006) כי המועצה המוסלמית העליונה בראשות המופתי תכננה לבנות אוניברסיטה ערבית על כל שטח בית הקברות, תוכנית שנגנזה מחוסר תקציב.
הסרת קדושת בית הקברות קיבלה משנה תוקף בשנת 1964, עת קבע נשיא בית הדין השרעי לערעורים, לבקשת ראש עיריית ירושלים, כי מותר להפוך חלק משטח בית הקברות לפארק ציבורי.
בשנת 2010 נתגלע סכסוך בין התנועה האיסלאמית לעיריית ירושלים ומינהל מקרקעי ישראל בנוגע לעבודות שנעשו במתחם במסגרת שיקום קברים ומצבות.
העירייה טענה שבמסגרת השיפוץ הוקמו מצבות חדשות לקברים מזויפים, ודחפוריה הרסו כמה מאות מהן, בעוד שהתנועה האיסלאמית טענה כי מדובר בשיפוץ של שרידי קברים שהיו במקום.
בשנת 2017, התגלה מבנה קבר מרובע שבו שלדים בעבודות לסלילה מחדש של רחוב בן סירא והנחת תשתיות.
רשות העתיקות קבעה כי מדובר במבנה מאוחר באופן יחסי, שאינו חוסה תחת חוק העתיקות (כלומר אינו עתיק יותר מ-300 שנה), ועל כן לא נערכה במקום חפירה ארכאולוגית רשמית.
הקבר והשלדים בתוכו נשארו במקומם, והכביש נסלל מעליהם.
בית הקברות נחלת יצחק בגבול גבעתיים-תל אביב-יפו הוא בית קברות מהוותיקים בגוש דן.
נקרא על שם השכונה שבה הוא נמצא, שכונת נחלת יצחק.
שטח בית הקברות נקנה על ידי חברה קדישא במספר שלבים.
בתחילה נקנו 32 דונם ולאחר מכן, באפריל 1930, 22 דונם נוספים.
המקום נפתח לקבורה בשנת 1932 בשל הצפיפות בבית הקברות טרומפלדור, בית העלמין היהודי היחיד בתל אביב ובנותיה באותו הזמן.
שטחו העיקרי של בית העלמין נמצא בתחום השיפוט של עיריית גבעתיים וחלקו בתחום השיפוט של תל אביב-יפו.
לבית הקברות שני מתחמים מוקפי חומה, המופרדים ביניהם על ידי רחוב אבני זיכרון, שהוא כביש ואיננו מהווה חלק מהם.
המתחם העיקרי הוא בעל צורת מלבן, המשתרע ממזרח למערב ובו שדרה מרכזית.
המתחם האחר ממוקם ממערב לו, וצורתו כמשולש, שבסיסו פונה אל המלבן.
פתחי שני המתחמים נמצאים זה מול זה ומקושרים במעבר להולכי רגל לרוחב רחוב אבני זיכרון.
בית הקברות משתרע על פני שטח של 86 דונם ובו כ-30 אלף קברים, מתוכם כ-7,500 קברים של ילדים.
בית העלמין הוכרז על ידי המוסד לביטוח לאומי כבית עלמין סגור לקבורה, והקבורה בו מתאפשרת במשורה ותמורת תשלום גבוה ביותר.
לאורך השדרה הראשית במתחם המזרחי, שאורכה 700 מטר, מצויים עצים, פרחים, מדשאות, ספסלי ישיבה ופינות מוצלות.
בגלל הצפות בעונת החורף במקטע ואדי מוסררה של נחל איילון, שמנעה גישה לבית הקברות מכיוון תל אביב, רכשה החברה קדישא בשנות ה-30 של המאה ה-20 שטח אדמה ברוחב 8 מטר מהטמפלרים בשרונה שהיו בעלי הקרקע כדי לבנות גשר ולסלול כביש למעבר גם בימי סער.
עיריית תל אביב סללה את כביש הגישה ותמכה כספית בבניית הגשר.
רבים מהקבורים בנחלת יצחק הם אישים ידועים בעולם התורה והחסידות, צאצאים של שושלות חסידיות גדולות, כגון אדמו"רי חסידות רוז'ין, רבני שכונות ומחלקות ורבנים ראשיים של העיר תל אביב וכן עסקנים, סופרים ואנשים מן היישוב.
אחת לשנה מתקיימת בבית הקברות הילולת "הצדיק משטפנשט", על שם הרב אברהם מתתיהו פרידמן, רב חסידות שטפנשט הקבור במקום.
קברו הוא מקום עלייה לרגל, ולפי האגדה כאשר הובא ארונו מרומניה לקבורה בישראל, נשמרה גופתו במצב מושלם.
במסגרת ההילולה משתטחים על קברו של הצדיק ומבקשים רפואה וישועה.
ההילולה מושכת עשרות אלפי מבקרים.
הסופר אהרן זאב בן ישי, שנתן את שמם של רחובות רבים באזור תל אביב, הבליע בחן רב מעין "הכנה" לבאי בית הקברות מכיוון מערב.
ההולך ברחוב נחלת יצחק מזרחה, רואה את רחוב חפץ חיים, לאחר מכן את רחוב חיי אדם, ולבסוף, לפני הפניה לבית הקברות, את רחוב מעבר יבוק.
בבית העלמין ארבע חלקות צבאיות לחללי מלחמת העצמאות, הממוקמות במתחם המערבי (1,151 חללים).
במתחם המזרחי נמצאת חלקה לחללי תנועת המרי העברי והמחתרות, ובהם חללי אלטלנה וכן חלקת הקבורה של מפקד הלח"י, אברהם שטרן (יאיר) במקום גם מספר קברי אחים של חללי הפצצת תל אביב במלחמת העולם השנייה על ידי חיל האוויר האיטלקי, חללי המאורעות וההעפלה.
בדומה לבתי קברות אחרים בישראל, גם בבית הקברות נחלת יצחק הוקמו אנדרטאות לזכר קורבנות השואה.
באנדרטאות: אנדרטאות לזכר הנספים בטרבלינקה, במיידנק ובבאבי יאר, ואנדרטאות ליהודי ליטא, לבוב וראדומסק.
אנדרטאות אלו ממוקמות במתחם המערבי.
בית הקברות מאונט פלזנט הוא בית קברות הממוקם בעיר טורונטו שבאונטריו, קנדה.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-19, בתי הקברות המורשים היחידים בעיר היו כאלה שהשתייכו לכנסייה האנגליקנית או לכנסייה הרומית הקתולית.
עבור תושבים מנוחים שלא השתייכו לאף אחת מהכנסיות הללו, היו צריכים למצוא הסדרי קבורה מחוץ לעיר.
ב-1873 הוצע הרעיון להקים בעיר בית קברות לשימוש כלל התושבים.
ב-4 בנובמבר 1876 הוקם בית הקברות מאונט פלזנט בפרוורי העיר על שטח של כ-0.8 קמ"ר, במטרה לשמש את כלל התושבים בעיר.
בבית העלמין היה מסלול של יותר מ-19 ק"מ לנסיעת מרכבות, שהיה מצוי בסביבת גבעות ואגמים בהם ברווזים וברבורים.
עקב הגידול באוכלוסייה והתפשטות העיר, מצוי כיום בית הקברות במרכז העיר.
יש בו שבילי הליכה רבים, מזרקות, פסלים, גנים בוטניים ועצים.
הוא משמש כמקום הקבורה של מעל מ-168,000 איש, בהם זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה פרדריק בנטינג וצ'ארלס בסט, הפסנתרן גלן גולד, ראש ממשלת קנדה ויליאם ליון מקנזי קינג, חמישה מראשי ממשלת אונטריו, חמישה מראשי העיר טורונטו ואחרים.
בית הקברות סנהדריה הוא בית קברות יהודי השוכן בצפון ירושלים בסמוך לשכונת סנהדריה, ובסמוך לצומת הרחובות שמואל הנביא, שדרות אשכול ובר-אילן (צומת סנהדריה).
בית הקברות ממוקם כמה מאות מטרים מגן עירוני ובו קברים מתקופת בית שני המוכר בשם קברי הסנהדרין.
החברה קדישא העיקרית של ירושלים, "קהילת ירושלים", השיגו את השטח של חוות ניסיונות חקלאית בשולי שכונת סנהדריה לצורך קבורה, והמקום היה לבית הקברות סנהדריה.
חלק מהנפטרים נקברו גם בבית העלמין בשכונת שערי צדק ובבית הקברות שייח' באדר.
לשאר חברות הקדישא העדתיות שפעלו בירושלים לא היו שטחי קבורה והן שבתו מפעולה עד לחידוש הקבורה בהר המנוחות בסוף 1951.
הנקברים הראשונים בבית עלמין זה היו ארבעים ושניים (מבין 58) חללי מכונית התופת שפוצצה ברחוב בן-יהודה.
הקבורה במקום נמשכה למרות מחאות תושבי סנהדריה שטענו שהקבורה במקום תפגע בהתפתחות השכונה.
בט' באייר תש"ח, 18 במאי 1948, הפך המצב בסנהדריה מסוכן ונוצר צורך למצוא מקום אחר לקבורת המתים.
לאחר מלחמת העצמאות, משהתברר שאין אפשרות לחדש את הקבורה בהר הזיתים שהיה תחת שליטה ירדנית, הפך בית הקברות סנהדריה לבית עלמין קבוע.
באותה תקופה שכן בית הקברות בקצה העיר בסמוך לקו העירוני, מול גבעת התחמושת.
עד סוף 1951 התקיימה קבורה זמנית בבית העלמין שייח' באדר ועל כן רבים העדיפו להיקבר בסנהדריה, שבה הקבורה נחשבה קבורת קבע, ועבור הקבורה בה גבתה החברה קדישא מחיר גבוה יותר.
בעקבות פתיחת בית הקברות הצבאי בהר הרצל, הוחל ביוני 1951 בפינוי החיילים שנקברו בסנהדריה להר הרצל.
לאחר מלחמת ששת הימים הועברו חלק מהנקברים במקום אל בית העלמין בהר הזיתים.
לאחר מלחמת ששת הימים נבנו השכונות רמת אשכול ומעלות דפנה, ובית הקברות הפך למובלעת בתוך תחום ירושלים.
בבית הקברות סנהדריה קיימים קברי שדה רגילים או "זוגיים" ורק חלקה אחת של קבורה רוויה (בקומות).
כיום בית הקברות אינו מתרחב, מאחר שנשארו בו מעט מקומות קבורה פנויים.
בניגוד למנהג הרגיל בירושלים, לפיו בבתי קברות ליהודים אשכנזים המצבות שוכבות ולא עומדות, בבית קברות זה ישנן גם מצבות עומדות.
בחיבורו 'מסע בחלל הפנוי' מספר דב אלבוים את זכרונות ילדותו מבית הקברות סנהדריה:
בשירו "אהבתי" מספר המשורר נח שלומוביץ זכרונות ילדות של נער שגר בסמיכות לבית הקברות:
בשנותיה הראשונות של המדינה, התרחשו בבית הקברות מספר לוויות גדולות, קבורתם בקבר אחים של נרצחי שיירת הדסה, וכן של הרוגי הפיגוע ברחוב בן-יהודה בימי מלחמת העצמאות, ובשנים שלאחריה קבורת אפר יהודי אוסטריה שנאסף במחנות ההשמדה, וקבורת נספי אסון הקסטל.
בית הקברות מונפרנאס הוא בית קברות מפורסם הממוקם ברובע ה-14 בפריז, צרפת.
החל משנת 1726 נאסרה הקמת בתי הקברות בתוך תחום העיר, על כן החלו לבנותם בפרוורי העיר.
במסגרת זו נבנו בית הקברות של מונמארטר בצפון, פר לשז במזרח, ובית הקברות מונפרנאס בדרום.
השטח עליו נבנה בית הקברות שימש בעבר חוות חקלאיות, ונרכש בתחילת המאה ה-19 על ידי נציג ממשלת צרפת למטרה זו.
ב-25 ביולי 1824 התקיימה ההלוויה הראשונה בבית הקברות, המכונה גם "בית הקברות הדרומי".
שטחו של בית הקברות הוא כ-190 דונם, וכמו כן שתולים בו כ-12,000 עצים ומיני צמחים רבים, והוא מהווה "ריאה ירוקה" משמעותית של הבירה.
בית הקברות מהווה כיום אתר תיירותי בשל מספרם הרב של האמנים והידוענים הקבורים בו.
בין היתר טמונים בו שארל בודלר, ז'אן-פול סארטר, סימון דה בובואר, סמואל בקט, גי דה מופאסאן, סנט-בב, קלוד סוטה, אלכסנדר אלכין, קונסטנטין ברנקושי, מרגריט דיראס, סזר פרנק, אז'ן יונסקו, אנרי פואנקרה, ז'אן-פייר רמפל, קאמי סן-סנס, ג'ין סיברג, ג'יין בירקין, גסטון מספרו וואלרי קונסן.
כמו כן קבורים בו אישים יהודים צרפתים נודעים, ובהם: אלפרד דרייפוס, הרב צדוק כהן, גוסטב קהן, סרז' גינסבורג, חיים סוטין, רנה קאסן, מוסה עבאדי, הרב ישראל לוי, שמואל שאול לוי ורולנד מורנו.
בית הקברות שומרי שבת הוא בית הקברות הוותיק של בני ברק, הנמצא בדרום העיר.
נוסד על ידי יעקב הלפרין, מייסד שכונת זיכרון מאיר בבני ברק.
בית הקברות נמצא סמוך לבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'.
בהתאם למסורת היהודית, לפיה אין לייחס חשיבות לטיפוח הקבר והמצבה, קיימת בבית הקברות הקפדה על הקמת מצבות פשוטות ואחידות, רובן בלי מצבה ניצבת.
כמו כן במתחם בית הקברות לא נהוג להניח זרי פרחים על הקבר.
בבית הקברות מספר קברים של חללי צה"ל, אולם הם אינם נמצאים בחלקה מיוחדת אלא מפוזרים בין הקברים.
בשנת תש"ב (1941) השתתף הלפרין בהלוויה של אדם דתי שנקבר בבית הקברות נחלת יצחק ליד אדם מחלל שבת.
בעקבות זאת החליט להקים בית קברות בבני ברק שייועד לאנשים דתיים בלבד.
בעידודו של החזון איש רכש הלפרין חלקה בת 15 דונם בפאתיה הדרומיות של העיר.
כדי להגדיר את דתיותם של הרשאים להיקבר בבית קברות זה נקבע התנאי של שמירת השבת, ובעקבות זאת נקבע שמו "שומרי שבת".
שמו הלא-רשמי של בית הקברות הוא "הלפרין" על שם מייסדו, וכן "בית העלמין זיכרון מאיר", על שם השכונה שהקים הלפרין במרכז העיר.
בתחילה סירבו השלטונות לבקשת הלפרין להקים בית קברות פרטי.
נגד הכוונה להקים בית קברות פרטי פעלו גורמים שונים שלא ראו את הרעיון בעין יפה.
בתקופה הראשונה שימש הרב יוסף צבי דושינסקי נשיא בית הקברות, והוא התנהל על ידי העדה החרדית בירושלים.
כעבור זמן הורה החזון איש להעביר את ניהולו לידי הלפרין עצמו.
האישיות המרכזית הקבורה בבית הקברות היא החזון איש.
קברו משמש מוקד עלייה לרגל במשך כל השנה, ובמיוחד ביום השנה לפטירתו.
בסמיכות לקברו של החזון איש רכש גיסו, הרב שמואל גריינימן, מתחם מיוחד לבני משפחתו של החזון איש (בהם הרב יעקב ישראל קניבסקי).
בצמוד אליו רכש הלפרין בכסף מלא מתחם עבורו ועבור בני משפחתו.
בשנת תש"ח העלה לקבורה את אביו שנפטר בילדותו בגליציה.
בשנת 2015 נקבר בבית הקברות הרב שמואל הלוי ואזנר, ששימש כשישים שנה רבה של זיכרון מאיר.
בי"ז באדר ב' תשפ"ב (2022) נקבר בבית הקברות הרב חיים קניבסקי בסמוך לקברה של רעייתו הרבנית בת שבע קניבסקי ובסמיכות לקברי דודו החזון איש ואביו הסטייפלר.
בי"ג באייר תש"ט (1949) הועלו לישראל עצמותיו של האדמו"ר רבי ישראל הגר מוויז'ניץ, שנפטר ונקבר בבוקובינה שלוש עשרה שנה קודם לכן, והוא נקבר בבית הקברות שומרי שבת.
ב'אוהל' שהוקם על קברו נקברו אדמו"רי חסידות ויז'ניץ שהלכו לעולמם.
כמו כן קבורים בבית הקברות מספר אדמו"רים ובהם רבי משה יחיאל הלוי אפשטיין מאוז'רוב, רבי אברהם איגר מלובלין ורבי חנוך דב זילברפרב מקוידנוב.
בבית הקברות הובאו לקבורה כמה רבנים שהתגוררו בחוץ לארץ, ובהם הרב מרדכי פוגרמנסקי, העילוי מטלז, והרב שרגא פייבל מנדלוביץ', מייסד ישיבת תורה ודעת בארצות הברית.
כמו כן מצויים בו מספר קברים של צדיקים נסתרים, ובהם של "הסנדלר" הרב משה יעקב רביקוב ו"המלח" או "הספן" הרב יעקב לוי.
לאחר כיבוש הר הזיתים במלחמת העצמאות בידי ירדן החלו רבים לרכוש חלקות קבורה בבית הקברות בבני ברק.
כיום כמעט שאין מקומות פנויים בבית הקברות.
כל ההכנסות ממכירת הקברים מוקדשות לצורכי צדקה וחסד, ובעיקר לאחזקת מוסדות התורה והחינוך שהקים הלפרין.
בצמוד לבית הקברות "שומרי שבת" רכש הרב יוסף שלמה כהנמן שטח בן כמה דונמים והקים עליו את בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז', שם קבורים ראשי הישיבה ורבניה (למעט הרב אליהו אליעזר דסלר שנקבר קודם לכן ב"שומרי שבת").
בית קברות נוסף המצוי בסמוך לבית הקברות שומרי שבת הוא "בית הקברות ויז'ניץ", בית קברות פרטי נוסף השייך לחסידות ויז'ניץ.
בית הקברות סגולה הוא בית הקברות הראשון בפתח תקווה.
שוכן באזור התעשייה סגולה בעיר, ונחשב לאחד מבתי הקברות הפעילים הוותיקים בישראל.
בית הקברות משתרע על שטח של כ-270 דונמים וקבורים בו כ-80 אלף נפטרים, רובם המכריע תושבי העיר פתח תקווה ובני ברק, שאר החלקות נמכרו בתשלום.
בית הקברות נוסד בשנת ה'תרמ"ט (1888), עשר שנים לאחר ייסוד העיר.
על מצבתו של הנפטר הראשון נחקק התאריך י"ט בתשרי תרמ"ט, וכמו כן נחקק בה המשפט "ברית כרותה לשפתיים".
הסיפור מאחורי הכיתוב המיוחד: בערב יום הכיפורים תרמ"ט הקצו את חלקת הקרקע לבית הקברות בטקס מסורתי שכלל הקפת השטח תוך אמירת מזמורי תהילים.
כשסיימו הפטיר מישהו: מעניין מי יהיה הנקבר הראשון.
אחד הנוכחים השיב בהיתול: אני מוכן להיות הראשון.
כעבור עשרה ימים נפטר האיש, ונקבר בבית הקברות.
בעקבות זאת החליטו רבני העיר לחקוק על מצבתו את הביטוי "ברית כרותה לשפתיים".
אחד האישים הראשונים שנקברו בבית הקברות הוא הרב מרדכי גימפל יפה.
בבית הקברות נקברו מייסדי העיר וותיקיה, ובהם בני משפחת שטמפפר, בני משפחת ראב, אברהם שפירא, סנדר חדד וראשי העיר פנחס רשיש ויוסף ספיר.
כמו כן נקברו בו רבנים בני המקום, ובהם הרב יחיאל מרדכי גורדון, רב העיר ראובן כץ, הדיין הרב ישעיהו משורר, הרב דוד סלומון ובנו רב העיר ברוך שמעון סלומון.
בראשיתו השתרע בית הקברות על שטח בן שלושה דונמים וחצי, ועם השנים התרחב שטחו וכיום הוא משתרע על פני כמאתיים וחמישים דונם.
בבית הקברות חלקות שונות, הוותיקה שבהן היא 'חלקת הראשונים', שבה קבורים מייסדי העיר, שומריה, ראשי העיר ורבנים וראשי ישיבות שפעלו וחיו בה.
חלקה מיוחדת מוקדשת לנופלי ארגוני ההגנה, האצ"ל והלח"י, וכמו כן חלקה לחללי צה"ל ממלחמת העצמאות.
במרכז בית הקברות חלקה צבאית חדשה.
בבית הקברות נמצאת חלקת הקברים של הרוגי אסון הבונים.
בבית הקברות קבורים גם ארבעה מחללי אסון המטיילים בעין גדי.
מאז שנות ה-50 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20 ניהל את בית הקברות בן-ציון גליס, איש ירושלים.
בתקופתו התפתח בית הקברות ושטחו התרחב, וכמו כן נבנה בית הלוויות (כיום נקרא על שמו "אוהל בן ציון").
לאחר מותו הנציחה עיריית פתח תקווה את זכרו בקריאת הרחוב הראשי המוביל לבית הקברות על שמו.
בית הקברות מתנהל על פי מנהג ירושלים, לאור הקמת פתח תקווה על ידי אנשי ירושלים.
בהתאם לכך מתקיימות בו הלוויות בלילה כדי להימנע מאיסור הלנת המת, והחברא קדישא משתדלת למנוע נטיעת עצים בשטח בית הקברות.
אדמו"רים שנפטרו בחו"ל ונקברו בבית הקברות סגולה
בבית הקברות סגולה טמונים כמה אדמו"רים שנפטרו ונקברו בחו"ל ועצמותיהם הועלו לישראל.
המפורסם שבהם הוא רבי יוסף מאיר וייס, בעל "אמרי יוסף", האדמו"ר הראשון של חסידות ספינקא, שנפטר בשנת תרס"ט (1909).
בשנת תשל"ב (1972) הועלו עצמותיו מרומניה ביוזמת נכדו, האדמו"ר יעקב יוסף ווייס מספינקא בני-ברק.
על קברו של ה"אמרי יוסף" הוקם אוהל, ולימים נקבר בו גם האדמו"ר יעקב יוסף עצמו, וכן כמה מבני משפחתו.
אדמו"ר נוסף שנפטר בחו"ל ועצמותיו הועלו לישראל ונטמנו בסגולה הוא רבי נתן דוד רבינוביץ מפארציווא.
את הבאתו, בשנת תשל"ז (1977), יזם בנו הרב ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ האדמו"ר ממונקאץ', שאף הוא עצמו נקבר בבית הקברות סגולה.
בית הקברות סמבוסקי הוא בית עלמין יהודי עתיק בירושלים, על מורדותיו הדרומיים והמזרחיים של הר ציון.
בית הקברות סמבוסקי נמצא במדרון הצפון-מזרחי של גיא בן הינום, בין קו גובה 670 מטר לקו גובה 710 מטר מעל פני הים.
בית הקברות ממוקם מול המנזר היווני-אורתודוקסי סנט אונופריוס, בנ.צ.
אל בית הקברות ניתן להגיע בשתי דרכים עיקריות: האחת היא דרך עתיקה היוצאת מהכביש העולה אל הר ציון ('כביש האפיפיור').
כאשר עולים בכביש נראה ממזרח לו (צד ימין) בית קברות הפרוטסטנטי ומיד אחריו יורדת סמטה צרה באורך של כ-250 מטר אל בית הקברות סמבוסקי.
הסמטה מתחברת אל המדרגות המפרידות בין חלקת 'סמבוסקי הקטנה' לחלקת 'סמבוסקי הגדולה'.
דרך נוספת הנוחה אף לרכב, עולה מכביש גיא בן הינום.
במרכז הגיא ישנו מבנה מגודר של משאבת מים, מולו על המדרון הצפוני מתחילה לטפס במתינות לכיוון מזרח וצפון-מזרח דרך עפר כבושה (ניתן לנסוע בה ברכב רגיל).
כעבור כ-250 מטר מגיעים לגדר אבן ולפינה הדרום-מערבית של בית הקברות סמבוסקי.
השם המקובל ביותר של בית הקברות הוא סמבוסקי, אך במקורות שונים הוא נקרא בשמות אחרים, שרובם שיבושים של השם המקובל: סמבוסקה, טמבוסקה, סמבושקי, סמבורסקי, סאנבוסקי, סאנבוסקה, אַל-סַמְבּוּסְקֶה, גרניל, ובית הקברות הספרדי הישן.
ריבוי השמות מעיד על העממיות של בית הקברות, על גורלו העגום כנראה כבר מתחילת קיומו, ועל היותו בית קברות זניח לעומת הר הזיתים.
לא ברור מה מקורו או משמעותו של השם סמבוסקי, והוצעו לכך רעיונות שונים.
בין השאר ישנה סברה שהשם ניתן לו בשל צורתו הגאוגרפית של בית הקברות, המזכירה את המאכל סמבוסק.
ר' גדליה מסימיאטיץ בספרו 'שאלו שלום ירושלים', כתב על ביקורו בירושלים בשנת ה'תס"א (1700): "שני בתי קברות המתוקנים בירושלים, אחד ישן מימים קדמונים והוא רחוק מירושלים מצד דרומו ועוד בית קברות חדש במזרח של ירושלים על הר הזיתים בשיפוע ההר.