tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1911, ניהל זנגוויל משא-ומתן עם ממשלת פורטוגל בדבר התיישבות יהודים באַנגוֹלה, שהייתה אז מושבה פורטוגלית ובסוף יולי 1912 אף שוגרה לשם משלחת סקר.
לפי אחד המקורות התכנית נדונה ואושרה בסנאט הפורטוגלי, אך זנגוויל לא הסכים לנוסח ההחלטה, משום שלא הובלט בה עקרון האוטונומיה.
מכל מקום, בינתיים פרצה מלחמת העולם ששמה קץ לנושא.
זנגוויל כתב במאמר בשנת 1901 את הסיסמה הציונית "ארץ בלי עם, לעם בלי ארץ", המתייחסת למיעוט וחוסר הייחוד הלאומי של האוכלוסייה הערבית שחיה במקום, לעומת העם היהודי החי ללא ארצו בגלות.
אולם סיסמה זו נטבעה בידי אנתוני אשלי-קופר, רוזן שפטסברי השביעי, שרשם אותה ביומנו בשנת 1854, וזנגוויל חזר עליה.
בלא כל הצלחה ולאור התפתחות התנועה הציונית, התפרק הארגון הטריטוריאלי.
בשלהי 1914 ניסה חיים ויצמן לקרב את זנגוויל חזרה לתנועה הציונית, והשניים החליפו ביניהם מכתבים: זנגוויל הציג את עמדתו לפיה יש לדאוג לכל היבטי 'השאלה היהודית', בעוד ויצמן הציג תוכנית מינימליסטית, לפיה תוך "30-40 שנה" יעלו ארצה כ"מליון" יהודים, וייצרו את התא הראשון שיאפשר אחר כך עלייה נוספת.
ויצמן הניח שזנגוויל יצטרף במאמצים להנהיג את העם היהודי בשעתו הקשה, במקום "היהדות השתדלנית" שדרכה לא הייתה מקובלת על שניהם.
אלא שזנגוויל שממילא לא נטה לקחת על עצמו פעילות ארגונית, תהה האם ויצמן מייצג רשמית את ההסתדרות הציונית, ולמרות שזנגוויל, לצד היותו טריטוריאליסט, הצהיר כל אותו הזמן על מרכזיותה של ארץ ישראל ועל החובה להפוך אותה למדינה יהודית, הקשר ביניהם נפסק.
עד מתן הצהרת בלפור המשיך זנגוויל לתרום את שלו בהסברה, ולתומכיו הקרובים, ביניהם דוד אידר שהיה גם קרוב משפחתו, שהפצירו בו להנהיג את ענייני הלאום היהודי לנוכח המשבר של המלחמה העולמית, אמר: "אם לוויצמן יש דרכים אחרות, שיעשה את שלו, כפי שהוא חושב.
בהתאם, נשא ב-1916 זנגוויל נאום פרו-ציוני במסגרת כינוס שהתקיים בלונדון במחאה על מצבם העגום של יהודי מזרח אירופה.
בנאומו קרא זנגוויל למדינתו, בריטניה, להיות הגורם שיצליח במקום בו נכשל נפוליאון, "להחזיר את היהודים לארצם", וכך, "היהודים אשר במשך אלף ותשע מאות שנה הכריזו בתפילותיהם כמה פעמים ביום על שאיפתם לשוב לארצם, יכלו סוף־סוף לקיים את השאיפה הזאת הלכה־למעשה".
כמו כן סייע זנגוויל לפעילותם הציונית של אישים כמו ז'בוטינסקי, טרומפלדור ופנחס רוטנברג, ובשונה מיהודי אנגליה הוותיקים, הופיע בפני ציבור המהגרים המזרח-אירופי העני באיסט-אנד במסרים לאומיים מובהקים, ואף קרא להם להתגייס לצבא הבריטי.
בהמשך, ומתוך אותו הגיון, סייע זנגוויל לז'בוטינסקי לשכנע את שלטונות הצבא הבריטיים להקים גדוד עברי בתוך הצבא הבריטי וכשהוקם באלכסנדריה "גדוד נהגי פרידות לציון", זנגויל שלח אליו מברק ובו הביע את התקווה כי הגדוד יעזור בכיבוש ארץ ישראל.
הקשר הטוב בין השניים נמשך וכאשר, בינואר 1918, נערך בלונדון משתה לכבוד כיבוש ירושלים על ידי הצבא הבריטי, היו שם שניהם.
במכתב ל"ג'ואיש כרוניקל" (25 לינואר 1918) תיאר זנגוויל את המשתה ועל נאומו של ז'בוטינסקי, הוא כתב, בין היתר: "התשואות שפרצו בסיום דבריו של אותו יהודי רוסי כשרוני, הוכיחו עד כמה נוחה האנושות להאזין ללקח ולתביעות יהודים, אם אלה מוסברים לה בכנות וללא פחד...
רחוק אני מלהסכים לכל דעותיו של סמל ז'בוטינסקי, ברם אני רואה בו אחד מזקופי הקומה המעטים שבינינו...".
מפקד הגדוד - קולונל פטרסון, סיפר לזנגוויל שהוא המליץ למנות את ז'בוטינסקי לקצונה וזנגוויל כתב: "...
ברם, מה שלא תהיה הדרגה שה'גויים' יעניקו לז'בוטינסקי, הוא בעצמו כבר משח את עצמו לנשיא בישראל" והוסיף: "כי כל זמן שעמנו יכול להוציא מקרבו נשמות כמו ז'בוטינסקי, לא תנתק שרשרת המנהיגים, השליחים של הציונות, ובוא יבוא יום בו יקום עמנו".
ב-1917 פרסם זנגוויל את ספרו "המלחמה למען העולם", קובץ מאמרים שדנו בהיבטים חברתיים ופוליטיים שונים, ביניהם זכויות האשה ומצב היהודים במלחמה.
בראשית שנת 1920, זנגוויל ביטא ביקורת חריפה כלפי השלטונות הבריטיים שבגדו בעם ישראל וכלפי ההנהגה הציונית שבגדה ברעיונותיו של הרצל.
לאחר שז'בוטינסקי ואנשי ההגנה נעצרו באפריל 1920, מחה על כך זנגוויל בלונדון ובין היתר, כתב: "ברצוני להביע גם הערצתי את ז'בוטינסקי ביחד עם התקווה שהוא והאסירים האחרים שנמצאו אשמים בפשע של הגנה עצמית יחליפו במהרה מקומות עם שופטיהם".
ב-1923 זנגויל נשא נאום בפני הקונגרס היהודי האמריקני, תחת הכותרת "שומר מה מליל" שבו תקף את ההנהגה הציונית, על שהחמיצה שעת כושר אחרי מלחמת העולם, להקים מדינת יהודים בארץ ישראל ("הרגע הגדול מצא אנשים קטנים").
על אף שזנגוויל עזב את התנועה הציונית, הוא לא הפסיק לתמוך ברעיונה הבסיסי: מאבק על המשך קיומו של העם היהודי.
כך סבר גם עורך עיתון הארץ - משה גליקסון, שעם מותו של זנגוויל כתב לכבודו מאמר תחת הכותרת: "שריד האש המשולשת שפרצה ממערב, כבה", ובגוף הדברים כתב כי "הרצל, נורדאו וזנגוויל – זאת היא שלשלת היוחסין מתקופת הזוהר, לפני הכרזת בלפור, לפני תקופת הוויתורים.
עכשיו נותקה החוליה האחרונה מן השלשלת.
אבל שמו של זנגוויל יהיה משולב תמיד בשלשלת הממלכתיות הישראלית".
במכתבו של ביאליק לפיכמן מיום 14 אוגוסט 1931 (א' אלול תרצ"א), עולה כי לאחר מותו של זנגוויל הוקמה בלונדון "קרן ספרותית לזכר זנגוויל", לתמיכה בסופרים נזקקים.
כך למשל יוכבד בת מרים ו-יעקב קופליביץ פרסמו את ספרי שיריהם בהוצאת קרן זנגוויל.
לאחר מותו, נקרא על שמו, אחד מארבעת הבניינים של בית הספר בו למד ואחר כך - לימד.
על שמו של זנגוויל נקראו רחובות בישראל.
במלאת 100 שנים להולדתו (1964) קיים הנשיא שז"ר אירוע רשמי לזכרו.
יצירותיו, אשר תיעדו חיי היהודים בגטו שבלונדון, התאפיינו באמירה סימבולית על חיי היהודים בגולה, ששולבה בה מחאה על מצבו הקיומי של העם היהודי ודחף עז לתקן ולשנות אותם.
הן נעשו מקובלות בקרב יהודים אוהבי ספרות יפה ושוחרי התנועה הציונית, גם לאחר שזנגוויל פרש ממנה.
ספרו "ילדי הגטו" (ראה אור ב-1892) מספר על יהודי הגר בגטו המטיל ספק בדתו אך למרות זאת ממשיך בערכי היהדות מתוך סיפוק רוחני.
ספר זה זכה להצלחה בינלאומית.
בספרו "חולמי הגטו" מתאר ישראל זנגוויל דמויות היסטוריות של יהודים מתבוללים.
בסיפור קצר בשם "תיבת נח" שכתב בשנת (1899) תיאר זנגוויל את קורותיה של מדינת אררט על פי חזונו של מרדכי מנואל נח שביקש להקים מדינה ליהודים באי גרנד איילנד בארצות הברית.
כור ההיתוך (הוצג ב-1909) מחזה שדן בחיי היהודים המהגרים לאמריקה.
גיבור המחזה הכריז: "אמריקה היא כור ההיתוך של אלוהים, כור ההיתוך הגדול שבו כל גזעי אירופה נמסים ומתחדשים...
גרמנים וצרפתים, אירים ואנגלים, יהודים ורוסים - לתוך כור היתוך עם כולכם!
מלך השנוררים, עובד למחזה בצרפת על ידי הסופר צרפתי-ישראלי מרקו קוסקס, בשם: "Le Roi des Schnorrers"
אל המלחמה מחזה שראה אור ב-1911 ובו ביקורת על המיליטריזם הגרמני.
מחזות הגיטו: תמונות וציורים; תרגום: ש.
גרדון; עם תמונת המחבר ותולדת חייו, ערוכה בידי ר.
בריינין, ורשה: תושיה, תרנ"ח-תר"ס-1899, תרס"א.
מלך הקבצנים: סִפור; תרגום: ש"ל גרדון, פייטרקוב: תושיה, תר"ס.
למות בירושלים; תרגום: דוד יודילוביץ, ראשון לציון – ירושלים: דפוס ההשקפה, אתתלג לגלותנו [=תרס"ב] 1902.
מימון המשֻגע ונתן החכם (תרגום מהעיתון האנגלי דשואיש ורלד), ירושלם: ב' טאראגאן וש"י שריזלי, אלף תתל"ג לחרבן [תרס"ג?] 1903.
עיקר-הלאומים; תרגם מאנגלית: א"ש אורלאנס, ניו יורק: הוצאת קדימה, 1918.
לוטש הזכוכיות: סִפור; תרגום: פ"ג [=פסח גינזבורג], תל אביב: גינזבורג, תרפ"ז 1927.
חולמי הגֶיטו; תרגם מאנגלית: ראובן גרוסמן, תל אביב: הוצאת מצפה, תרצ"ב; י' שרברק, תש"ו 1946. (שבתי צבי, אוריאל אקוסטה, ברוך שפינוזה, ישראל בעל שם טוב, הרמב"ם, פרדיננד לסל)
חולמי גאֻלה; תרגם מאנגלית: ראובן גרוסמן, תל אביב: י' שרברק, תש"ו 1946.
ילדי הגיטו; ערך: שלמה יזרעאל, על פי תרגומיהם של מ'[איר] טשודנר וי'[עקב] עדיני, תל אביב: יזרעאל, תשל"ה 1974.
הדרך לעצמאות: נאומים, מאמרים ומכתבים: ערך: ב.
נתניהו, תרגום: י' ייבין, א"ש אורלאנס, תל אביב: הוצאה מדינית, 1938.
אַסְטִי סְפּוּמַנְטֵי (שיר), בתרגום דוד פרישמן, בפרויקט בן-יהודה
רביקוב, הערות המתרגם ל"מחוללת השבת", חרות, 27 ביולי 1956)
תיבת נוח; תרגם מאנגלית: עודד וולקשטיין, הוצאת תשע נשמות, 2024.
ישראל חסון (נולד ב-27 באפריל 1955) הוא פוליטיקאי ואיש ביטחון ישראלי בדימוס.
כיהן כסגן ראש שירות הביטחון הכללי בין השנים 1997–1999. לאורך השנים מילא שורת תפקידים בארגון, ביניהם ראש אגף המבצעים, מפקד נפת ירושלים וראש מרחב לבנון.
בהמשך, כיהן כחבר הכנסת וכמנכ"ל רשות העתיקות.
חסון נולד בדמשק שבסוריה למשפחה בת עשרה ילדים.
בגיל שבע בשנת 1962 עלה עם משפחתו לישראל, דרך אדנה שבטורקיה.
השתחרר מצה"ל בדרגת סגן בשנת 1977. לאחר שחרורו מצה"ל גויס לשב"כ.
שירת בשב"כ במשך 23 שנים, שבמהלכן החליף בין היתר את גדעון עזרא בתפקיד ראש מרחב ירושלים.
עם כניסתו לתפקיד החל לעסוק בשני מבצעים חשובים: יירוטו של יחיא עיאש בשומרון ויירוט חוליית חברון.
תפקידים נוספים בשב"כ היו מפקד מרחב לבנון ומפקד מרחב יהודה ושומרון.
הוא היה שותף למשא ומתן של הסכם טאבה, הסכם חברון, הסכם ואי והמשא ומתן של אהוד ברק בקמפ דייוויד.
בתפקידו האחרון בשב"כ, בשנים 1997–1999, היה סגנו של ראש השב"כ עמי אילון והאחראי על המבצעים.
הוא מצוטט בדיון על יאסר ערפאת שלמרות ניסיון רב מאוד עם האיש, מעולם לא התיימר לטעון שהוא יודע מה ערפאת רוצה.
כשאבי דיכטר הועדף על פניו למשרת ראש השב"כ בשנת 2000, פרש מהשירות לעסקים, הקים את חברת "חסון אנרגיה" המספקת דלק למפעלים ותחנות דלק בצפון הארץ, וכמו כן עסק במסחר עם הרשות הפלסטינית.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה הודיע על הצטרפותו לחיים הפוליטיים ולמפלגת ישראל ביתנו ונבחר לראשונה לכנסת כשני ברשימת המפלגה (כשהיחיד הממוקם מעליו הוא יו"ר המפלגה אביגדור ליברמן), שזכתה ב-11 מנדטים.
בכנסת זו שימש יושב ראש ועדת הכלכלה של הכנסת וכיהן כחבר בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ובוועדת החוץ והביטחון ובשלוש מוועדות המשנה שלה: ועדת המשנה ליחסי חוץ והסברה, ועדת המשנה לכוננות ולביטחון שוטף וועדת המשנה למוכנות העורף.
כן היה חבר בוועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא עמלות הבנקים.
במהלך כהונתו בכנסת יזם חוק המסדיר מימון הוצאות למשפחות שבויים ונעדרים, וכן היה בין יוזמי "חוק דרומי".
ב־2006 יזם הצעת חוק שזכתה לכינוי "חוק הטוקבקים", שלפיו אתרי אינטרנט יחויבו לדרוש ממגיבים לכתבות להזדהות בשמם האמיתי, במטרה להגביל את ההתלהמות שקיימת בדיונים אלו, ולטענתו משפיעה על האלימות המילולית בדו-שיח הציבורי.
הצעת החוק לא קודמה לאחר לחץ ציבורי ותקשורתי נרחב.
בכנסת זו יזם את הקמת השדולה לקידום עולי אתיופיה בישראל והמשיך לעמוד בראשה גם בכנסת ה-18.
ב-6 בנובמבר 2008 הודיע שיעזוב את מפלגת "ישראל ביתנו" ויתמודד בבחירות המקדימות של מפלגת קדימה.
הוא נבחר למקום ה-25 ברשימת מועמדי "קדימה" לכנסת ונכנס במסגרת רשימתה, שזכה ב-28 מושבים, לכנסת ה-18 לכהונה נוספת.
שימש כחבר בוועדת הכנסת, בוועדת הכלכלה ובוועדת החוץ והביטחון.
כן הקים ועמד בראשן של מספר שדולות: השדולה למען התעשיות הביטחוניות, השדולה למען צמצום תופעת ההשתמטות ועידוד הגיוס לצה"ל, השדולה למען חוות הבודדים והשדולה לעידוד, חיזוק וטיפוח החיילים המשוחררים.
חסון המשיך לעמוד בראשה של האחרונה גם בכנסת ה-19. חסון היה שותף במגעים עם שלטונות מצרים לשחרורם של אילן גרפל ועודה סלימאן תראבין.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב במקום השני ברשימת "קדימה", ונבחר מטעמה לכנסת, יחד עם ראש הרשימה, שאול מופז.
בכנסת זו שימש כחבר ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות ועמד בראש השדולה החקלאית.
כיהן כיושב-ראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל–ארמניה.
לקראת הבחירות לנשיא המדינה העשירי ב-2014, היה הראשון שנתן את חתימתו לחתן פרס נובל לכימיה, פרופ' דן שכטמן.
במהלך מבצע צוק איתן ביולי 2014 שימש כחבר פאנל קבוע בשידורי המהדורה המרכזית של חדשות ערוץ 2 מהקריה בתל אביב.
בנובמבר 2014 נבחר על ידי ועדת האיתור של מועצת רשות העתיקות, לתפקיד מנכ"ל רשות העתיקות.
בעקבות מינויו לתפקיד מנכ"ל רשות העתיקות התפטר מהכנסת.
החל לכהן כמנכ"ל הרשות ב-21 בדצמבר 2014 ועד נובמבר 2020.
חקירת מבקר המדינה בנוגע לאי סדרים ברשות העתיקות
בשנת 2017 פתח מבקר המדינה יוסף שפירא בחקירה בחשד לאי סדרים ולשחיתות ברשות העתיקות בניהולו של חסון.
בין התחומים שחקרו אנשי המבקר: תנאי העבודה של חסון וכן הטבות לעובדים בכלל, תקינות מכרזים ומינויים והעסקת קרובי משפחה.
במסגרת החקירה הוציא שפירא צו הגנה לחושף שחיתות לראש ענף השכר ברשות העתיקות סמדר יצחק, שסבלה מהתנכלויות קשות ועזבה את הרשות.
יצחק חשפה שורה של חשדות לשחיתות ברשות, בהם פרשת הרכב של חסון וכן תשלומים לא חוקיים לכאורה על הוצאות ונסיעות לחו"ל.
ביוני 2018 נשלחה טיוטת הדו"ח למבוקרים ברשות העתיקות ובהם חסון.
עם כניסתו לתפקיד של מבקר המדינה מתניהו אנגלמן ביולי 2019, מנע אנגלמן את פרסום הדו"חות של קודמו שפירא, ובהם הדו"ח העוסק ברשות העתיקות ובישראל חסון.
ב-2 באפריל 2020 הוארכה בהחלטת ממשלה כהונתו של ישראל חסון כמנכ"ל רשות העתיקות.
ב-11 באוקטובר 2020 הודיע חסון על התפטרותו מרשות העתיקות.
בפברואר 2021 פורסם בכלכליסט כי אנגלמן מתכוון לגנוז את הדו"ח נגד חסון:
"מבקר המדינה מתניהו אנגלמן מתכוון לגנוז טיוטת דו"ח חמור על רשות העתיקות והמנכ"ל היוצא שלה ישראל חסון – לאחר שעיכב את פרסומו במשך שנה וחצי.
זאת, ככל הידוע בעקבות לחצים שהפעיל חסון.
על פי לשכת שר התרבות שמשרדו אחראי לרשות העתיקות, המבקר אף הורה לא לדון בטיוטת הדו"ח".
חסון בעל תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת חיפה ותואר שני מהמכללה לביטחון לאומי.
חסון גר בקיבוץ חוקוק, נשוי לגל לוסקי, מייסדת ומנכ"לית עמותת IFA, ולשניים ילד משותף.
לחסון יש ארבעה ילדים מנישואיו הראשונים.
ישראל טוויטו (1965 – 8 בספטמבר 2006) היה פעיל חברתי ישראלי, שנודע במיוחד כמוביל מאהל המחאה "כיכר הלחם" בתל אביב, סמל למאבק בפערים החברתיים בישראל.
טוויטו נולד בשנת 1965 בגבעת שמואל.
שירת בחטיבת גולני, ולקראת תום שירותו הצבאי נפצע קשה בתאונת דרכים ונותר נכה ברגלו.
בשנת 1990 פונה מביתו בגבעת שמואל ועבר להתגורר עם בנותיו באוטובוס נטוש.
בשנת 2002 הקים טוויטו, יחד עם עשרות מחוסרי דיור, מאהל מחאה בכיכר המדינה בתל אביב, שכונה על ידו "כיכר הלחם".
המאהל הוקם במחאה על הקיצוצים בתקציבי הרווחה שהנהיגה ממשלת ישראל, והיווה ביקורת חריפה על מדיניות כלכלית-חברתית זו, במיוחד לנוכח מיקומו באזור יוקרתי.
טוויטו תלה בובות עם שלטים על העצים, יזם אירועים, וניהל דיאלוג מתמשך עם התקשורת והציבור הרחב.
בעלי הקרקע ניהלו נגדו הליך משפטי, והמאהל פונה באוקטובר 2003 בצו של עיריית תל אביב.
לאחר מכן העתיק את מאהל המחאה לירושלים, מול קריית הממשלה, שם המשיך בפעילותו עד פינוי נוסף בדצמבר 2004.
בינואר 2005 הגיע טוויטו להסכם עם משרד הבינוי והשיכון, שבו הובטח פתרון דיור לכ-20 משפחות ממאהל המחאה.
בשנת 2006 הקים טוויטו יחד עם ויקי קנפו את מפלגת המחאה "לחם" (ראשי תיבות של: "לוחמי חברה מאוחדים"), שהתמודדה בבחירות לכנסת השבע עשרה, אך לא עברה את אחוז החסימה.
טוויטו נפטר מדום לב ב-8 בספטמבר 2006, בביתו שבגבעת שמואל, בגיל 41. מותו עורר תגובות רבות בקרב פעילים חברתיים, עיתונאים ופוליטיקאים.
טוויטו נחשב לדמות מפתח בתולדות המחאה החברתית בישראל.
רבים רואים בו חלוץ בשימוש במרחב הציבורי להעלאת מודעות לאי-שוויון, ובמיוחד כמי שידע לאחד סביבו קבוצות מוחלשות ממגזרים שונים בחברה הישראלית.
ישראל טוויטו, חופש הביטוי בגוף ראשון: המאבק על כיכר הלחם, בתוך: שקט, מדברים!
התרבות המשפטית של חופש הביטוי בישראל, עורך: מיכאל בירנהק, עמודים 479–487, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2006.
ישראל הלוי טֶלֶר (לעיתים בכתיב היידי, שנהג בזמנו: טעללער; בלועזית: Teller; י"ב בכסלו תקצ"ו, 3 בדצמבר 1835, זלוצ'וב, גליציה – ט"ז בכסלו תרפ"ב, 17 בדצמבר 1921, רחובות) היה מורה וסופר עברי, מראשי קונגרס פוקשאן, מאנשי העלייה הראשונה.
ישראל טלר נולד בסוף שנת 1835 בזלוצ'וב שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בן ליהודה טלר ואח לצבי אלעזר טלר.
בשנת 1865 עזב את גליציה עבר לצ'רנוביץ שבבוקובינה, ויחד עם חברו דוד צבי מילר למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
היה מורה לעברית, תחילה בבוטושאן שברומניה, ובהמשך בגאלאץ, לשם עבר לאחר נישואיו למינה.
טלר בא ממשפחה של חסידים נלהבים, אך בעצמו היה לאיש תנועת ההשכלה.
לאחר פרעות "הסופות בנגב" בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 זנח את תנועת ההשכלה והצטרף לחובבי ציון.
ובמסגרת זו לקח חלק בקונגרס פוקשאן (באותה תקופה לימד עברית בפוקשאן).
הוא רצה לעלות לארץ ישראל יחד עם החלוצים שהקימו את זכרון יעקב, אך מנעו בעדו ושכנעו אותו שבלעדיו עלול הארגון ברומניה להתמוטט.
הוא כיהן כמזכיר "חובבי ציון" ויו"ר אספת חובבי ציון שהתקיימה בעיר בראילה ב-1896. בסופו של דבר עלה ארצה בשנת 1897 יחד עם בנותיו צילה, אנה (חנה) וליזה (לאה), ואילו בנו, היינה, נשאר בחו"ל.
הבן ביקר את המשפחה במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה ה-20, אולם בחר לחזור לחו"ל ונספה בשואה.
טלר התיישב במושבה רחובות והיה בה למורה ולמומחה גדול בדקדוק.
הוא ניהל מאבקים על הדרך הנכונה לדבר בעברית המודרנית, וכתב ספר בשם "תורת הלשון".
בנו הצעיר, יהודה, מת בגיל 24 מכלבת בקהיר, ולזכרו כתב את הספר "בן אוני" (יפו תרע"ד).
ישראל טלר כתב ופרסם שירים ומאמרים רבים.
בתו צילה נישאה למשה סמילנסקי.
בתו חנה (אנה) נישאה לשמואל בן אהרן מרדכי פריימן.
בתו לאה עליזה (ליזה) נישאה לטוביה פדובה, בנו של מרדכי פדובה (מראשוני חובבי ציון וממארגני ועידת קטוביץ, מהראשונים שרכשו אדמה ברחובות מחברת "מנוחה ונחלה"), חקלאי ברחובות, ממייסדי קופת חולים עממית.
חתנו, משה סמילנסקי, הגדירוֹ כ"אחד 'המוהיקנים האחרונים' של הדור הראשון לספרותנו החדשה, אשר השפה העברית והספרות העברית היו להם לקדושה, לדת".
נפטר בחורף תרפ"ב (דצמבר 1921).
ברחובות נקרא על שמו הרחוב היורד מאחורי התחנה המרכזית לרחוב הרצל (הרחוב הראשי).
שיר המעלות: על אודות יישוב ארץ ישראל, וינה: ג' בראג, תרמ"ב.
דברי האספה השנייה לחובבי ציון ברומניה: אשר הייתה בשנת ציו"ן מקדשנ"ו (לפ"ק); סודר על פי רשימות האספה מאת נשיא הוועד הראשי ה' שמואל פיניליש; וכתוב עברית מאתי ישראל הלוי טלר; עם תוספת שלשה שירים מאתי, קרקוב: דפוס י' פישר, 1896.
ספר הגיון לב: בשלושה חלקים, ירושלים: דפוס השקפה, תרס"ג.
(2 כרכים; התוכן: חלק א: שירי השכל; חלק ב: שירי ציון ושירים שונים.)
ספר תורת הלשון: בדבור ובכתב לתלמידים ולמתלמדים...
עם הערות והארות על שמושים מוזרים בלשון, יפו: דפוס אתין, תרע"ב–תרע"ו.
ספר בן אוני, יפו: דפוס אתין, תרע"ד.
אוצר בלום, יפו: דפוס אתין, תר"פ.
בינה בתולדות אבותינו אברהם, יצחק ויעקב.
אלמאליח, דפוס סעדיה שושני, תרע"ו.
ישראל חיים טַבְיוֹב (בכתיב יידי: טאַוויאָוו; כ' בכסלו תרי"ח, 1858 – כ"א בכסלו תרפ"א, 2 בדצמבר 1920) היה סופר, עיתונאי, מתרגם ומחנך בתקופת התחייה, מחברם של ספרי לימוד בשפה העברית.
טביוב נולד בדְרוּיָה שבמחוז ויטבסק של האימפריה הרוסית בשנת 1858, ובהיותו בן שנתיים עקרה משפחתו לריגה, שבה חי, פעל ונפטר.
בבית אביו למד הן תלמוד והן לימודי חול ואחר כך למד כלכלה בפוליטכניקום של ריגה.
לפרנסתו עבד כרואה חשבון של חברה מסחרית מקומית.
כבר בנערותו החל לכתוב לעיתון "הלבנון".
בשנת 1889 החל לפרסם פיליטונים בעיתון "המליץ", ואלו זכו לפופולריות רבה.
הפיליטון הראשון שפרסם היה "דוגמאות מספר המלים" בגיליון 77 של המליץ לשנת 1889. בשנת 1901 (תרס"א) לקח חלק בפרסום השבועון "הדור" בוורשה, ובין השנים 1905 ל-1908 השתתף בהוצאת יומון בעברית בשם "הזמן", שיצא לאור בווילנה.
בין השנים 1908–1910 הוציא לאור עיתון לילדים בשפה העברית בשם "החבר"; תחילה היה זה עיתון יומי לילדים שיצא לאור בווילנה, אך עם הזמן הפך העיתון לשבועון ועבר לצאת בעיר ריגה.
בן ציון אייזנשטט הכתיר אותו כ"פדגוג מומחה".
טביוב פרסם ספרים ומאמרים בתחומים שונים.
מאמר שהכה הדים בזמנו היה "ספרותינו היפה ועתידותיה", שבו קרא להרחבת הלשון העברית, התאמתה והפיכתה לשפה נמלצת פחות לפני כתיבת ספרות יפה.
ספרו המפורסם ביותר הוא אוצר המשלים והפתגמים, שבו ליקט כשלושת אלפים פתגמים בשפות העברית והארמית.
כל פתגם ומשל לוּוה בהסבר על מקורו והשתלשלותו לאורך השנים.
הוא גם כינס אנתולוגיה על הספרות העברית מאז ימי גלות ספרד ועד ימיו.
כמו כן כתב ספרים רבים ללימוד השפה העברית, אשר זכו לפופולריות רבה.
ידוע גם משפטו הנוקב של טביוב בגנות השימוש בשפה היידית בכתיבה ספרותית: "מעולם לא טנפתי [!] את עטי בלשון הז'רגונית", על אף שברבות הימים גם הוא "חטא" בכתיבה בלשון המדוברת.
טביוב גם תרגם לעברית יצירות משפות זרות; בין היתר תרגם מחזות של אוסקר ויילד, ואת יצירתו הידועה "תמונתו של דוריאן גריי".
כמו כן תרגם לעברית את חיי שלמה מימון, אוטוביוגרפיה של שלמה מימון.
טביוב נפטר ב-2 בדצמבר 1920 בריגה שבלטביה, בגיל 62.
על שמו, רחוב בשכונת ביצרון בתל אביב.
רשימת הספרים של טביוב בספרייה הלאומית
מבחר הספרות : אנתולוגיה עברית ...
מראשית התקופה הערבית-הספרדית עד ימינו אלה ; עם תולדות כל סופר ...
/ מאת ישראל חיים טביוב, ורשה, תושיה, 1927
מורה הילדים : להורות לילדים את תורת הלשון העברית לכל חקותיה ; עם תרגום המלים בלשונות רוסיא ואשכנז ומאמרים בלשונות רוסיא ואשכנז לתרגמם עברית / מאת י"ח טביוב, ורשה, תושיה, תרנ"ז - 1896
אגרון לבני הנעורים : מכתבים למופת לילדים ולילדות, לנערים ולנערות, עם מלון המבאר עברית והמתרגם רוסית ואשכנזית את כל המלים והמבטאים החמורים / מאת י"ח טביוב, ורשה, תושיה, תרס"ו
תורת הנקוד : תורת הנקוד של הלשון העברית לכל פרטיה, ורשה, תושיה, 1910
אוצר המשלים והפתגמים : ...
ושמקורם בתנ"ך, בתלמודים ובמדרשים ובספרות ...
עם באורים והערות עם מבוא גדול על מהותם והשתלשלותם ...
/ מאת י"ח טביוב, ברלין, מוריה, תרפ"ב
מארעות תם : (תמונות מחיי בני הנעורים באמריקה) הרפתקאותיו של תום סויר / מארק טוויין; תרגם מאנגלית על ידי י.
ישראל טילן (1932 – 26 בפברואר 1996) היה מהנדס ישראלי ותת-אלוף בצה"ל, חתן פרס ביטחון ישראל לשנת 1970, מפתח טנק המרכבה וטנק השוט קל.
טילן נולד בעפולה לאלחנן ולרבקה ליטווין.
בהיותו בן עשר, עברה המשפחה לחיות בכפר אונו, בו למד בבית הספר היסודי לילדי עובדים, ולאחר מכן בתיכון חדש בתל אביב.
בשירותו הצבאי, שירת כקצין חימוש בחטיבה 7, ולאחר שחרורו למד פיזיקה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתום שנת לימודיו הראשונה, נאלץ להפסיק את לימודיו בשל קשיים כלכליים, ובשנת 1956 הוא נענה להצעת צה"ל לממן עבורו לימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון בעבור 14 שנות שירות בצבא קבע.
בתום לימודיו, הוכשר טילן כמפקד פלוגה, ומונה לראש מדור טנקים בחיל החימוש.
כראש מדור טנקים, ולאחר מכן כראש ענף, היה טילן אחראי על מכלול תוכניות ההסבה שביצע חיל החימוש בטנקים, שנמצאו באותה תקופה ברשות צה"ל.
עבודות ההסבה והשדרוג כללו פריצות דרך טכנולוגיות, אשר נרשמו כפטנטים על שמו של טילן, ובהן פיתוח השוט קל מטנק הצנטוריון, על ידי החלפת מנוע הבנזין של הטנק במנוע דיזל.
בשנת 1970 הוענק לצוות בראשותו פרס ביטחון ישראל.
טילן היה ידוע כמהנדס מוכשר ובשנת 1972 הוצעה לו משרה בטכניון כראש המחלקה להנדסת מכונות.
הוא בחר להמשיך בשירותו הצבאי, ובאוגוסט 1970 קודם לדרגת אלוף-משנה, והיה לראשון שעמד בראש הרשות לפיתוח טנקים.
בתקופה זו פותח טנק המרכבה.
הבסיס לרעיון הפיתוח מיוחס לטילן ולאנשי צוותו, לצד האלוף ישראל טל.
בשנת 1975 הודיע טילן על פרישתו מצה"ל, לנוכח עיכוב קידומו.
בשנים 1976–1981, עבד כמהנדס התיכון הראשי של חברת "נאפקו" במיניאפוליס שבמינסוטה, ותכנן כלי לחימה כבדים עבור צבאות ברחבי העולם.
לאחר שובו לישראל המשיך לשמש יועץ לחברות בישראל ומחוץ לה, והועסק במפעל ביטחוני לייצור חלקים לטנק המרכבה.
בשנת 1984 חזר למשך שנה למיניאפוליס.
בשנת 1971 נשא טילן לאישה את רעיה מני, בתם של שופט בית המשפט העליון אליהו מני וציפורה לבית גמזו (אחותו של ד"ר חיים גמזו), ונולדו להם שלושה ילדים.
אחד מילדיו הוא יואב טילן.
במקביל לשירותו הצבאי, הוא הקים וליווה את התפתחות קבוצת הכדורעף של קריית אונו.
טילן סבל משורת אירועים מוחיים בשנת 1987, ונותר משותק עד למותו בשנת 1996. נטמן בבית העלמין ירקון.
ישראל חנוקוגלו (בטורקית: İsrael Hanukoğlu; נולד ב-14 במרץ 1952 בטורקיה) הוא פרופסור מן המניין לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת אריאל.
בשנת 1970 הוא עלה לארץ ישראל ולמד באוניברסיטה העברית, שם סיים בהצטיינות תואר ראשון בביולוגיה ופסיכולוגיה והשלים לימודי חטיבה במדע המדינה.
חנוקוגלו למד ועסק במחקר לתואר שני ושלישי באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון שבארצות הברית (תואר שני ב-1976, ותואר שלישי ב-1980).
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא "מנגנון העברת אלקטרונים במערכות P450 מיטוכונדריאליות".
בלימודי הפוסט-דוקטורט באוניברסיטת שיקגו הוא בודד גנים המקודדים לחלבוני מבנה מסוג אקטין וקרטין, וקבע לראשונה את המבנים של חלבונים מסוג קרטין שיוצרים שלד תאי (cytoskeleton) ומרכיבים את סיבי השיער.
בשנת 1994 פרופ' חנוקוגלו התחיל לשתף פעולה עם אחיו פרופ' אהרן חנוקוגלו במחקרים בנושא סינתזה ותפקוד הורמונים סטרואידים.
מחקרים אלה הובילו לזיהוי מוטציות האחראיות למחלה תורשתית של חוסר תגובתיות להורמון אלדוסטרון שנקראת פסוידו-היפו-אלדוסטרוניזם (pseudohypoaldosteronism type I).
מחקריהם זיהו את המוטציות בגנים המקודדים לתת-יחידות של תעלות נתרן אפיתליאות שנקראות בקיצור ENaC.
חנוקוגלו זכה בפרסים רבים, בהם פרס לינדנר (Lindner) של האגודה הישראלית לאנדוקרינולוגיה, פרס לובל (Lubell) של מכון ויצמן, פרס גוטווירט על הצטיינות במחקר בטכניון, מלגת הרשות הלאומית למחקר בארצות הברית בתחום ביוכימיה.
בשנת 1996 מונה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו ליועץ המדעי שלו, אך התפטר עקב חתימתו על הסכם ואי ב-1999. נמנה עם מייסדי חוג הפרופסורים לחוסן מדיני והיה יושב-ראש של הארגון משנת 1995. היה בין מובילי המאבק נגד הסכמי אוסלו.
בבחירות לכנסת ה-16 הוצב במקום העשירי ברשימת מפלגת חירות ובבחירות לכנסת ה-17 היה במקום השני ברשימת חזית יהודית לאומית בראשות ברוך מרזל, בשתי הפעמים לא עברו הרשימות את אחוז החסימה.
הרב ישראל טאוב (1848, תר"ט, רצ'ונז' – 24 בנובמבר 1920, י"ג בכסלו תרפ"א; כונה גם ה"דברי ישראל" על שם ספרו) היה האדמו"ר הראשון של חסידות מודז'יץ.
ישראל טאוב נולד לרב שמואל אליהו מזוואלין בשנת תר"ט, עוד בימי חייו של סבו הגדול הרב יחזקאל מקוזמיר.
מילדותו הצטיין בתורה ובכישרונו המוזיקלי הנדיר.
עוד בהיותו ילד החל לחבר ניגונים, אך מאחר שלא ידע לכתוב תווים היה משנן את הניגונים בעל פה.
בגיל 20 נשא הרב טאוב את דאברא בריינדל בתו של הגביר רבי חיים שאול פרידמן שהיה גם חזן בבית מדרשו של סבו.
במשך 15 שנה היה סמוך לשולחן חותנו ורק ישב ולמד.
ניסיונותיו של חותנו להופכו לסוחר עלו בתוהו, והרב טאוב נהג לשקוע כל יומו בתורה.
עם פטירת אביו בשנת תרמ"ח (1888) נקרא לזוואלין למלא את מקום אביו, שם נשאר לגור במשך שנה אחת.
לאחר שנה התקבל למשרת רב ואב"ד בעיר איבנגרוד (דמבלין) שהייתה קרויה בפי החסידים, מודז'יץ.
בזמן שהותו במודז'יץ גדלה ופרחה החסידות והיוותה מקור עלייה לקהל חסידים גדול מכל רחבי פולין.
בשנת תרע"ג (1913) עקב מחלת הסוכרת שתקפה אותו נאלץ לנסוע לברלין ולעבור ניתוח קשה על מנת להציל את רגליו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה חויבו כל תושבי עיירות המבצר להעתיק את מושבם לעיירות אחרות, מאחר שבמודז'יץ היה מבצר גדול על גדות נהר הוויסלה נאלץ לעקור את מקומו ועבר לראדום.
בזקנותו עבר לגור בוורשה ושם נפטר בי"ג כסלו תרפ"א (1920) ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר.
את מקומו מילא בנו הרב שאול ידידיה אלעזר טאוב.
הרב טאוב היה כמעיין פורץ דרך בתחום הנגינה היהודית.
גם טרם זמנו של הרב טאוב היו שירה ונגינה חלק מההווי היהודי, ובשבתות ובחגים ובשמחות היה נהוג לשורר שירים המתאימים לאותו אירוע.
אך הרב טאוב רומם את מעמדה של השירה, והפך אותה לחלק מעבודת ה'.
בספרו "דברי ישראל" כתב על הפסוק שאמר יעקב לבניו בשעה שירדו למצרים: :
מדברים אלו ניתן לראות כמה החשיב הרב טאוב את הנגינה כחלק מעבודת ה'.
הרב טאוב היה מלחין פורה ומשובח שהלחין את ניגוניו ברוח התקופה והסובבים אותו.
הרב טאוב היה חזן בימים הנוראים בבית מדרשו בכל תפילות היום, עד שנותיו האחרונות.
היה לו קול טנור חזק וסלסול שנחשב יפה, כמובן שהקפיד לא לחזור על מילה פעמיים או למשוך את השירה כך שיהיה הפסק בין חלקי המילה.
חלק גדול מניגוניו של הרב טאוב אבדו במהלך השואה וכיום מוכרים לנו כ-100 מניגוניו.
לרב טאוב כמה ניגונים מיוחדים שהשאירו רושם גדול בעולם:
ניגון האזכרה – הרב טאוב חלה בסוכרת, ובשנת תרע"ג נאלץ לנסוע לברלין כדי לערוך ניתוח לכריתת רגלו, על מנת למנוע הרעלת דם.
בשעת הניתוח ביקש הרב טאוב שהרופאים לא יתנו לו חומר מרדים בשעת ביצוע הניתוח.
בשעת הניתוח ייסוריו של הרב טאוב היו כייסורי הגיהנום, אך כשהביט דרך החלון וראה את ברלין ביופייה ותפארתה, לא הרהר בכאבו הפיזי, אלא על ירושלים הנמצאת כעת בזויה ושפלה.
בזמן הניתוח חיבר הרב טאוב ניגון על המילים מתוך התפילה: "אזכרה אלהים ואהמיה בראותי כל עיר על תילה בנויה".
לניגון 32 בבות (חלקים) והוא נחשב לאחד הניגונים המורכבים והמסובכים במוזיקה החסידית.
מלחינים קלאסיים מכל רחבי העולם נהגו לשבח את הניגון על יופיו ומורכבותו.
את הניגון שרים במודז'יץ רק פעם בשנה, בטיש המתקיים ביום הפטירה של הרב טאוב.
הניגון למחוסרי הבית – בתקופת מלחמת העולם הראשונה חויבו כל תושבי ערי המבצר של פולין לעבור לעיירות אחרות כדי שעריהם ישמשו כבסיס לצבא.
גם הרב טאוב נאלץ לנדוד ועבר לעיר ראדום.
בדרכו לראדום וגם בהגיעו לשם ראה הוא כמה יהודים מסתובבים מחוסרי בית בדרכי פולין ומחפשים קורת גג לשים את ראשם בלילה.
בעקבות זאת חיבר הרב טאוב את הניגון למחוסרי בית.
הניגון חובר על פרק התהילים "מזמור לדוד ה' רועי לא אחסר".
הפרק שיקף את מחשבתו על היהודי הנודד באותה תקופה.
המיוחד בניגון הוא שכל אחד מחלקיו מתחיל באיטיות, כמעין מנגינת עצבות וייאוש, ונגמר במנגינה מהירה של תקווה.
כך רצה להעביר הרב טאוב מסר, שלכל הרגעים הקשים ישנו בסופו של דבר פתרון והצלה מהבורא.
דברי ישראל: פירוש על התורה
אישי ישראל: פירוש על הגדה של פסח
הרב ישראל חיים הכהן קאהן הוא האדמו"ר מנחלת אהרן, בנו החמישי של הרב אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרן.
נישא בי"א בסיוון ה'תשל"ה לשרה בת הרב אברהם צבי בעק, אב"ד מלבורן שבאוסטרליה.
עם פטירת אביו הוכתר כרב קהילת תולדות אהרן.
לאחר כשש שנים העתיק את מגוריו ומרכז פעילותו לבית שמש, והתמנה על ידי אחיו, הרב דוד קאהן, שירש את אביהם כאדמו"ר מתולדות אהרן, לרב בית המדרש 'תולדות אהרן' ברמת בית שמש ב'.
בשנת 2010 פרש הרב קאהן מחסידות תולדות אהרן, בעידוד אחיו האדמו"ר, והקים את חסידות נחלת אהרן, הקרויה גם היא על שם הרב אהרן ראטה מייסד חבורת שומר אמונים.
לחסידות קהילות בבית שמש, בשכונת ברכפלד שבמודיעין עילית ובאשדוד.
הרב קאהן מרבה לדרוש בקרב הציבור הליטאי.
עיקר פעילותו בעיר מודיעין עילית.
בנו הרב אהרן קאהן, חתן רבי יהודה אליעזר דוד ניישלאס, אב"ד סערדהאלי ודומ"ץ בעדה החרדית, הוא ראש ישיבת "פרח מטה אהרן" בבית שמש.
בן נוסף, הרב שמואל, הוא מגיד שיעור בישיבת תולדות אהרן בירושלים.
ישראל חופשית היא עמותה ישראלית שהוקמה בשנת 2009, המגדירה את מטרתה כ"כינון חברה ישראלית המקיימת פלורליזם תרבותי ודתי במדינת ישראל, תוך שמירה על זכויות הפרט, על ערכי הדמוקרטיה ועל עקרונות הציונות כפי שנכתבו במגילת העצמאות".
התנועה הוקמה בשנת 2009. עם מקימי התנועה נמנו פעילי מרצ כח"כ ניצן הורוביץ.
יושב ראש הוועד המנהל של התנועה הוא עופר קורנפלד והמנכ"ל הוא אורי קידר.
התנועה מארגנת הפגנות וקמפיינים הקשורים למטרותיה ומתלווה לאירועים שונים כמו מצעד הגאווה ומחאת האוהלים.
בין פעילותיה ניתן למנות הפגנות בעד תחבורה ציבורית בשבת, הפגנות בעד נישואים אזרחיים, והפגנות נגד הפרדה מגדרית.
התנועה ערכה מספר קמפיינים בשיתוף ידוענים כמו דרור קרן, אלון נוימן, יעל לבנטל ואבי גרייניק.
במסגרת "קמפיין הסטירות", פרסמה התנועה סרטון שמציג ידוענים שונים מקבלים סטירת לחי, ובנוסף הפעילה "דוכני סטירות" ברחבי הארץ, כמחאה על מה שתיארו כפגיעת הממשלה ברוב הדומם.
בדצמבר 2010, מיד לאחר השרפה בכרמל, התנועה יצאה בקמפיין נגד שר הפנים אלי ישי.
הקמפיין כלל פרסום מודעות המאשימות את ישי באחריות לאסון, והרצת עצומה מקוונת הדורשת ממנו להתפטר.
במרץ 2011, בעקבות החלטת עיריית ירושלים להקים בתי קולנוע שיפעלו בימי חול בלבד, ארגנה התנועה הקרנת סרט קולנוע בשבת עבור החילונים בעיר.
באוקטובר 2011 הפגינו כ-20 מאנשי ישראל חופשית בשכונת מאה שערים נגד הפרדה מגדרית.
ההפגנה גררה הפגנת נגד אלימה מצד תושבים ממאה שערים, אשר פוזרה בכוח בידי המשטרה.
בינואר 2012 הפיצה התנועה שמות של גינקולוגים שהיו עתידים להשתתף בכנס השנתי של מכון פוע"ה וקראה לנשים להחרים אותם, על רקע אי הזמנת נשים להרצות בכנס.
בשנת 2013 הגישה התנועה עתירה לבג"ץ נגד החלטת משרד החינוך להשתתף במימון הפרדת מגדרית בבתי ספר.
בעקבות העתירה הודיע משרד החינוך כי יפסיק לתקצב הפרדה מגדרית בכיתות קטנות וההורים יצטרכו לשלם את התוספת הדרושה בעצמם.במהלך שנת 2015 צירפה התנועה לשורותיה את מרכז 'הויה' העורך טקסים יהודים אלטרנטיביים, לרבות חתונות, בר מצווה ובת מצווה, לידה וברית, אבלות וזיכרון.
למרכז נלווה מערך משפטי אשר מנפיק תעודות זוגיות, כחלופה לנישואים ברבנות.
בשנת 2016 השיקה התנועה בשיתוף פעולה עם התנועה הרפורמית והקונסרבטיבית את קמפיין "חתונה שווה" שקרא לזוגות להתחתן מחוץ לרבנות, באמצעות תשדירי רדיו ברשת קול ישראל.
בתגובה לקמפיין הרבנות הראשית פנתה לרשות השידור בדרישה להסיר את הקמפיין בטענה להטעיית הציבור, אף שהתשדירים כללו הבהרה שחתונה כזו אינה מוכרת על ידי משרד הפנים.
בקיץ 2017 קראה התנועה להחרים את הפסטיגל בחנוכה לאחר שבפסטיגל הודיעו שלא יקיימו הופעות בשבת עקב רצונו של הזמר עומר אדם לא להופיע בשבת.
החל משנת 2018 העמותה מוציאה את מדד החופש העירוני - מדד שנתי אשר בא למדוד ערים בישראל עם רוב יהודי בשאלות שונות הקשורות ביחסי דת ומדינה.
המדד מתמקד בתחומים שבהם יש לעמדת העירייה ולראש העיר יכולת השפעה על תושבי העיר.
על פי המדד עיר בה יש תחבורה ועסקים פתוחים בשבת, גופים דתיים אינם יכולים להיכנס לבתי הספר ויש בהן תמיכה לזרמים לא אורתודוקסים וללהט"ב תקבל דירוג גבוה.
בשנת 2015 התנועה הקימה את מרכז "תשתית", במטרה להכשיר אזרחים לביצוע שינוי חברתי ופוליטי בישראל, בין היתר בעזרת הדרכה בתחום עולם התקשורת ויחסי הציבור ופיתוח חשיבה יצירתית.
המרכז הוקם ומנוהל על ידי סמנכ"ל העמותה, אייל אקרמן.
סדנאות פוש: סדנאות יומיות הדוחפות את המשתתפים לצעד הראשון ביזמות ואקטיביזם אזרחי.
הסדנאות מותאמות לקהל יעד ספציפי (חברי ארגון מסוים / בעלי תפקידים דומים בארגונים שונים) ונותנות כלים מעשיים ותאורטיים.
חלק מהסדנאות נעשות כיום בשיתוף עם הפורום החילוני
חממת תשתית: סביבה המפתחת ומטפחת יוזמות עצמאיות בתחום הדת והמדינה.
ארגון הבוגרים של תשתית: מעביר קורסים, סמינרים ופעילויות מתקדמות לבוגרי ההכשרות.
מרכז הויה - טקס ישראלי
הֳוָיָה הוקמה בשנת 2006 כמרכז לטקסים של חיים המשותף לשלושה ארגוני חינוך ותרבות ותיקים: המדרשה באורנים, בינה ומכון הטקסים החילוני.
הֳוָיָה הוקמה כמרכז ללא מטרות רווח, במטרה להוביל ולקדם את תהליך פיתוחם ועיצובם של טקסי חיים ישראלים, רלוונטיים ונגישים לציבור מגוון.
החל משנת 2015 פועלת הֳוָיָה במסגרת תנועת ישראל חופשית.
תפקידו העיקרי של המרכז לאפשר לזוגות לקיים טקס ישראלי מחוץ לרבנות, בהתאם לרצון הזוג, ערכיו ואורחות חייו; והלכה למעשה לקדם חופש בחירה בנישואים בישראל על-ידי יצירת חלופה אמיתית למונופול הרבנות שמאפשר רק דרך אחת להתחתן בישראל.
דרך מרכז הֳוָיָה מתחתנים מדי שנה מאות זוגות שבוחרים בטקס חתונה ישראלי שוויוני וחותמים על תצהיר 'חיים משותפים' ביחידה המשפטית שמעיד על הזוג כידועים בציבור.
עורכי ועורכות הטקסים בהֳוָיָה הם אנשי ונשות רוח, אקדמיה ומקצועות חופשיים, בעלי ידע בעולם היהודי על שלל גווניו, שמלווים את הזוגות ביצירת הטקס לפני וגם בטקס החופה עצמו.
בנוסף, מקיים המרכז עשרות הרצאות משפטיות מדי שנה לזוגות לפני החתונה.
מטרת ההרצאות היא להנגיש ידע משפטי חשוב אודות נישואים בישראל על מנת שכל זוג וזוג יעשה את בחירותו באופן מושכל.
לפי דוחות העמותה, מחזור הפעילות השנתי לשנת 2020 עמד על 2,952,559 ש"ח.
פעילותה נתמכת על ידי קרנות פילנתרופיות רבות בישראל ובעולם, ביניהם: הפדרציה היהודית בניו יורק, קרן שוסטרמן, הקרן החדשה לישראל וחברות עסקיות כמו "ביג" "דיזנגוף סנטר", ותורמים פרטיים אחרים.
רבי ישראל טויסיג, הבית ישראל ממאטרסדארף (תרמ"ט, 1889 – ו' בתשרי תשכ"ח, 10 באוקטובר 1967) היה רב ופוסק בעיר מאטערסדארף אוסטריה אונגריה לאחר המלחמה עלה ירושלים, רבן של מאה שערים ובתי אונגרין.
נולד בפאפא שבהונגריה, להינדל ודוד יששכר טויסיג.
נישא לקרובת משפחתו חיה הנלה, בתו של הרב יוסף פרסבורגר, ראב"ד העיר מטרסדורף ומחבר הספר "תפארת יוסף" (נפטר בשנת תרפ"ד).
לאחר נישואיו התגורר כעשרים וחמש שנה במטרסדארף בסמוך לחותנו.
לאחר האנשלוס עלה עם בני קהילתו לארץ ישראל והתיישב בבתי אונגרין בירושלים.
במשך שנים רבות כיהן כרבה של בתי אונגרין וכמו"ץ של העדה החרדית.
בנו שמעיה נפטר בחייו, והוא הוציא לזכרו את הקונטרס "בית שמעיה".
נפטר בו' בתשרי תשכ"ח ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
בית ישראל השלם – על התורה וסוגיות הש"ס
הגדה של פסח עם פירוש בית ישראל, תש"ל
רבי ישראל חריף מסטנוב (כנראה ה'תנ"ו – ז' בשבט ה'תקמ"א) היה רב ומקובל חסידי, תלמידו של הבעל שם טוב.
סבו רבי אברהם מסטנוב היה רב מפורסם.
נישא לבתו של רבי יחיאל ממיקולייב (צאצא של רבי יחיאל מנמירוב שנרצח בפרעות ת"ח ות"ט).
התפרסם כחריף ועל כן כונה כך.
היה לוחם גדול נגד הפרנקיסטים שהתפשטו בזמנו ברחבי גליציה.
במכתבו של רבי אריה לייב מבולחוב מסופר שהפרנקיסטים היו כותבים את מכתביהם בהצפנה ולא הצליחו להבין את דבריהם רק רבי ישראל הצליח לגלות את הצופן וכך גילו את מעלליהם.
בצעירותו היה מתנגד לבעל שם טוב אך בהמשך התקרב אליו והיה לאחד מגדולי תלמידיו.
סיפור התקרבותו על פי המסורת החסידית הוא שפעם העלילו עליו לשלטונות והיה צריך להימלט מעירו והגיע למז'יבוז' ושהה אצל הבעל שם טוב.
פעם איחר לארוחת צהריים והבעל שם טוב נכנס לחדרו לראות למה לא מגיע, אמר לו רבי ישראל שעוסק בדברי תוספות קשה ושאלו את שאלותיו.
הבעל שם טוב תירץ לו את כל קושיותיו ומאז נעשה לתלמידו המובהק.
רבי יעקב ישראל מצ'רקס סיפר שכשהיה הבעל שם טוב מגיע לסטנוב היה מתארח אצל רבי ישראל.
ילדיו היו רבי דוד אב"ד סטנוב, סמטרוטש וזבניץ ורבי אלקנה אב"ד פלטישאן.
כונה על ידי אנשי עירו "רבי ישראל חריף" על שם חריפותו שהייתה בולטת אפילו בסטנוב שהייתה עיר של תלמידי חכמים גדולים.
בין המסכימים על ספרו "תפארת ישראל" שהודפס שנים רבות לאחר פטירתו מופיעים רבי יוסף שאול נתנזון, רבי שלמה קלוגר, רבי ישעיה שור, רבי אהרן מצ'רנוביל, רבי יצחק מסקווירא, רבי מנחם מנדל מויז′ניץ, רבי דוד מטולנא, רבי אברהם יעקב מסדיגורה, רבי מנחם נחום משטפנשט ורבי דוד משה מצ'ורטקוב.
רבי יוסף שאול נתנזון כותב בהסכמתו שרבי ישראל חריף ניצח בוויכוח תלמודי את רבי אריה לייב גינצבורג ה"שאגת אריה" שהיה נחשב בדורו לגדול הלמדנים.
רבי אהרן מצ'רנוביל כותב בהסכמתו ל"תפארת ישראל" שהחזקת הספר בבית היא סגולה.
ישראל טייבר (י"ז בתשרי תרנ"ה, 17 באוקטובר 1894 – תש"י, 29 ביוני 1950) היה תעשיין בולט ביישוב וממקימי העיר גבעתיים.
טייבר כונה "מוכתר גבעת רמב"ם" בעקבות תרומתו לפיתוח הגבעה בגבעתיים ואף נקרא רחוב בגבעה על שמו.
טייבר נולד ללאה ואברהם באוקראינה, בעיירה דונייבצי, הבכור למשפחה חסידית בת עשרה ילדים.
לאביו היו שלוש מזקקות לייצור כוהל ובנוסף עסק במסחר בעץ ובקרקעות.
בגיל 14 הצטרף ישראל לפעילויות אגודת "פרחי ציון".
ישראל היה אז בן 16 ונרתם לעול פרנסת המשפחה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה, החליטה המשפחה לעלות לארץ ישראל.
ב-1920 עלו שלושה מאחיו לארץ ישראל ולאחר שעבדו בסלילת כבישים בגליל, הצטרפו לדגניה ולכנרת.
ביולי 1921 עלו אחריהם גם ישראל, שאר האחים ואמם.
ישראל השתקע בתל אביב והחל לעסוק בבנייה, ובמסחר בחומרי בנייה.
בתשלום שקיבל על סלילת המדרכה מרחוב אלנבי עד הים רכש חצי מגרש לבנייה ברחוב גאולה וכל המשפחה הקימה בו בית בן ארבעה חדרים.
תחילה ניסתה המשפחה לעסוק בגידול טבק אך הניסיון נכשל וטייבר החל לעבוד ב"משרד העבודה" שקדם לסולל בונה.
בקיץ 1924 רכשה המשפחה בתשלומים קרקע בשכונת נחלת יצחק, אז מחוץ לעיר ומעבר לנחל איילון.
בזמנו, השכונה הייתה מבודדת, לא הייתה כל תחבורה למקום וגם לא אספקת מים וחשמל.
בשנה שלאחר מכן נישא ישראל לעטרה, עולה מוויטבסק.
תחילה הקימה המשפחה רפת במקום.
במקביל, החלו לקום מפעלים בנחלת יצחק והמקום איבד את צביונו החקלאי.
כאן החל טייבר בפיתוח עסקיו והיה מעורב בתעשייה וברכישת קרקעות.
ישראל טייבר רכש בשנת 1933 גבעת טרשים בלתי מעובדת מחוץ לתל אביב, שכונתה על ידי ערביי האזור "תל אל-הווה" – תל הרוחות, בשל היותה חשופה לרוחות הים.
בשטח נבנתה בהמשך שכונת גבעת רמב"ם, מפעל חייו של ישראל טייבר.
לאחר הרכישה מכרה המשפחה את המשק בנחלת יצחק.
יחיאל, צעיר האחים, היה מראשוני המתיישבים בגבעת רמב"ם בשנת 1934 והראשון מבני המשפחה.
בשנת 1941 הקים עם רעייתו את ביתו (כיום "בית טייבר") ברחוב ביאליק בגבעתיים.
בני הזוג בנו גם מגדל מים בסמוך לו.
לבית החדש עברו אמו של ישראל, הוריה של עטרה, וגם בת דודתה של עטרה.
הבית היווה מרכז חברתי ותרבותי לתושבי השכונה.
במגדל המים עצמו שכנה תחנת נוטרים, שפעלה גם כמרכז אימונים של חברי ההגנה.
בשנות ה-40 רקם טייבר חלום ליישב מחדש את פוריה ולהקים בה עיר קיט שתתבסס על חמי טבריה ועל האקלים הנוח יותר של פורייה.
התוכנית החלה לקרום עור וגידים ו-40 משפחות התיישבו בבניינים חדשים שנבנו.
אולם, מותו הפתאומי של טייבר הפסיק את פיתוח היישוב וזה נקלע למשבר דמוגרפי שנמשך שנים רבות.
אכסנית הנוער במקום, נקראת על שמו.
שימש עד מותו כמנהלן של חברות הביטוח "יהודה" ו"ציון".
חברת הביטוח "יהודה" נמכרה בשנת 1943 על ידי בעלי המניות האמריקאיים למשפחת טייבר, הבעלים של חברת הביטוח "ציון".
"ציון חברה לביטוח" הוקמה בשנת 1935 ומ-1940 הייתה בבעלות ישראל טייבר ואחיו חיים טייבר.
אחותו, רינה, נישאה למדען אהרן קציר.
ישראל טייבר נפטר בירושלים בי"ד בתמוז תש"י מאוטם שריר הלב, בגיל 56. הוא נטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
על שמו קרויים מושב ניר ישראל וכן רחוב י.
טייבר בגבעת רמב"ם בגבעתיים, שקיים עד היום.
בשנת 1999 מכרו בני הדור השני של משפחת טייבר את מלוא הבעלות ב"ציון" להראל השקעות.
"בית טייבר" משמש כיום את החברה להגנת הטבע.
ישראל זָמיר (15 ביוני 1929 – 22 בנובמבר 2014) היה סופר, עיתונאי ומתרגם ישראלי, איש קיבוץ בית אלפא, בנו של הסופר היידי יצחק בשביס-זינגר.
זמיר נולד בוורשה בירת פולין להוריו רחל (רוניה) שפירא ויצחק, שניהם היו ילדי רבנים.
הוריו, שמעולם לא נישאו, נפרדו כשהיה בן חמש.
לאחר הפרדה היגר אביו לארצות הברית.
הוא נשאר עם אמו, שהאמינה באידאולוגיה הקומוניסטית, ועבר איתה למוסקבה, ומשם עלו לארץ ישראל בשנת 1938.
במהלך מלחמת העצמאות שירת זמיר בגדוד 13 של חטיבת גולני כלוחם בפלוגה המסייעת.
בספרו "לכבות את השמש", הוא מתאר את הלילה בו נערך הקרב על מוצב 86 המצרי ליד ח'אן יונס במסגרת מבצע חורב.
בישראל הצטרף לקיבוץ בית אלפא ומשנת 1972 ערך את המוסף השבועי "חותם" בעיתון "על המשמר".
בין היתר הקים את המוספים "הדף הירוק" ו"קו למושב", שעברו מאוחר יותר לעיתון "מעריב".
עד לסגירתו של העיתון שימש בו ככתב ועורך משנה.
זמיר לימד עיתונאות באוניברסיטת תל אביב ועסק בכתיבה ותרגום לעברית של יצירותיו של אביו יצחק בשביס-זינגר, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1978. בתום מאבק רב שנים שניהל זמיר במטרה להנצחת שם אביו בישראל, בינואר 2008, נחנך רחוב על שם זינגר בתל אביב.
זמיר נישא לאביבה ולזוג בת ושלושה בנים.
סנדל של סוס: סיפורים (תל אביב: ספרית פועלים, תש"ם, 1980)
אבי, יצחק בשביס זינגר (תל אביב: ספרית פועלים: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 1994); תורגם לאנגלית, פולנית, הולנדית, צרפתית ויפנית
עגיל באוזן: סיפורים (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ח 1998)
שוקת סדוקה (הוד השרון: אסטרולוג, 2001)
הנאהבים והנעימים: מחזה על פי סיפור מאת י.
בשביס-זינגר (תל אביב: הבימה, 2004)
לכבות את השמש: רומאן (הוד השרון: אסטרולוג, 2004)
ערבה בוכייה: סיפורים (תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות: ספרי חמד; הוד השרון: אסטרולוג, 2009) בעריכתו של אהוד בן עזר
טנקים באבן גבירול: סיפור אהבות (תל אביב: גוונים, תשע"א 2011)
שיחות עם יצחק בשביס-זינגר / ריצ'רד בורגין (תל אביב: ספרית פועלים, תש"ן 1990)
המפתח: סיפורים / יצחק בשביס-זינגר (תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ח 1978)
שונאים: סיפור אהבה / יצחק בשביס-זינגר (תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ט 1979)
שלוש משאלות / יצחק בשביס-זינגר (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"א 1981) תרגום בשיתוף עם אוריאל אופק; איורים, רות צרפתי
החוזר בתשובה / יצחק בשביס-זינגר (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ו 1986)
ישראל חבס (שבט ה'תרכ"ח, 1868, אליטא, האימפריה הרוסית (כיום ליטא) - ח' באב ה'ת"ש, 12 באוגוסט 1940, תל אביב) היה פעיל ציבור, מעסקני הציונות הדתית בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים בארץ ישראל.
חבס נולד באליטא שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), בנו של הרב שמחה זיסל, ממשפחת "היסו"ד" ("יהודה ספרא ודיינא"), סוחר וחובב ציון ומעסקני היישוב הישן בירושלים וממנהלי מושב זקנים; ובתיה ממשפחת הרב חיים מוולוז'ין.
למד בחדרים ובישיבות איישישוק, וולוז'ין וסלבודקה, והושפע עמוקות מהרב נתן צבי פינקל ("הסבא מסלבודקה") והרב יצחק בלאזר.
נישא לנחמה דבורה בת נחמן שלזינגר, ממשפחת הגר"א.
באותה עת החל חבס לעסוק במסחר עורות.
במקביל עסק חבס בפעילות ציונית נרחבת, רכש אדמות בארץ ישראל, והקים חברה להפצת השפה העברית.
עם הקמת תנועת "המזרחי", בשנת ה'תרס"ב, עמד בקשר עם הרב יצחק יעקב ריינס.
בשנת תרס"ז עלתה ארצה משפחת חבס, ובשנת תרע"א פתח בית מסחר בעורות, בשם "י.
נפטר בתל אביב בשנת ת"ש.
חבס היה מעסקני "המזרחי", חבר ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב במשך 25 שנה, מהן 13 שנה כיהן כסגן יושב ראש הוועד וממלא מקומו.
כאחד משלושת חברי ועדה שנתמנתה מטעם ועד הקהלה לבחור ברב ראשי ראשון אחרי מלחמת העולם הראשונה, בחר ברב שלמה אהרונסון.
סידר שיעורים והרצאות לנוער בעברית מטעם ועד בית-הכנסת הגדול ובמשך תקופה ארוכה היה מרצה בעצמו בכל שבת בבית-הכנסת הגדול בעניינים תורניים.
השתתף ביסוד ישיבת היכל התלמוד ומוסדות-תורה אחרים בתל אביב ובפעולה להחזקתם.
היה מעורכי קובץ "התרבות הישראלית" יחד עם הסופר אז"ר, בשנת תרע"ג.
השתתף בגאולת חלק גדול של הקרקע לבנין המושבה בני ברק וברכישת האדמה לצורכי בית הקברות נחלת יצחק, שהייתה רשומה בתחילה על שמו.
החל משנת תרצ"א ערך והוציא את השבועון החרדי הבלתי-מפלגתי "היסוד", העיתון הציג קו המקפיד על מסורת ישראל, מתוך מגמה לאומית ברורה.
העיתון היה "בלתי מפלגתי", והעורך נקט בדרך עצמאית בלי להימשך אחרי מוסכמות שלא נראו לו.
מאמרים רבים של הרב קוק ראו אור לראשונה ב"היסוד".
בת שבע, אשת דב לונץ.
יעקב, היה שותף בעסק המשפחתי (נפטר ב-1944 ונקבר לצידו).
ברכה - סופרת, חברת מערכת "דבר".
היה שותף בעסק המשפחתי, ולימים הקים את חברת "הרצל חבס בע"מ" לסחר בעורות.
בניו הם יזמי הנדל"ן ברוך ואברהם חבס.
היה שותף בעסק המשפחתי, ולימים הקים את חברת "נעלי ירושלים".
שרה, אשת זאב יוסיפון (יוסקוביץ').
אדם; י"ח באלול תרנ"ז, 15 בספטמבר 1897 – ד' בשבט תרצ"ט, 23 בפברואר 1939) היה משורר, סופר ומתרגם עברי, איש קיבוץ גבעת השלושה.
חצקביץ' נולד בכפר ורקיבקה שבמחוז צ'רניהיב בצפון אוקראינה.
בכפר התגוררו כ-300 משפחות, מהן 40 היו יהודיות.
רוב היהודים עסקו במסחר בעצים ובמכירת הטבק הגולמי שגידלו האיכרים בכפר.
אביו של ישראל עסק במסחר והיה חסיד המקפיד על מצווה קטנה כגדולה.
למשפחה היו חמש בנות וארבעה בנים.
בעיירה לא היה בית מדרש מסודר, והלימודים נוהלו בידי מלמד שלא עשה את מלאכתו כראוי, ורוב הזמן היו הילדים חופשיים לנפשם ולמשחקיהם.
אמו של חצקביץ' מתה עליו בילדותו.
עם פטירתה החל האב לדרוש מילדיו שישמרו בקפדנות את כל המצוות וינהלו אורח חיים דתי, דבר שלא היו מורגלים בו קודם לכן, ודרישה זו הייתה מקור לחיכוכים במשפחה.
בשנת 1905, בגל הפוגרומים ששטף את אוקראינה, חרב חלקו הגדול של היישוב היהודי בכפר.
המשפחה נשארה בחוסר כול, ונאלצה לעזוב לעיר המחוז, ניז'ין.
הבן הבכור נלקח לצבא והאב, לרגל עבודתו, שהה כל השבוע מחוץ לבית.
חצקביץ', שהיה בן שמונה, נאלץ לשמש כאב ואם לאחיו אחיותיו.
בעת המעבר לניז'ין, נתגלה פער עצום בין הידע שהיה לילדים שזה מקרוב באו לבין ילדי המקום, הן בידיעת השפה הרוסית והן בלימודי הגמרא.
חצקביץ' השתדל להשלים את הפער.
הוא למד בישיבה, ובנוסף ללימודים הרגילים, קרא במסתרים ספרות חילונית משל סופרים כמו פרץ סמולנסקין ואברהם מאפו.
ובנוסף החל לשקוד על לימודים אקסטרניים אצל סטודנטים של אוניברסיטת ניז'ין.
באמצעותם התקרב אל חוגי האינטליגנציה של התנועה הלאומית האוקראינית, ונהה אחר רעיון העצמאות והחופש שבו דגלו האוקראינים.
דרכם גם נתוודע לשירי המשורר האוקראיני המפורסם טאראס שבצ'נקו, והם נעשו אהודים עליו במיוחד.
כאשר היה חצקביץ' בן 15 אירע בעיר מאורע שהסעיר את כל הקהילה היהודית: שני צעירים חמקו בחשאי מביתם, חברו לתנועת ביל"ו ועלו לארץ ישראל.
כך נודע לו דבר קיומה של תנועה עברית לאומית, תנועה ציונית צעירי ציון.
הוא הפך לאחד מתומכיה הנלהבים, ועסק בסתר גם במכירת בולי הקרן הקיימת.
במלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה להתגורר ביקטרינוסלב (כיום דנייפרופטרובסק).
בתקופה זו נהרג אחיו הצעיר ואביו נפטר.
הימים ימי מהפכת אוקטובר והצהרת בלפור (1917), חצקביץ', שהיה אז בן 20, הצטרף כחבר ל"פרקציה ציונית עממית של צעירי ציון" והחל לפעול בשורותיה.
אחותו האהובה רחל הלכה בעקבותיו והחלה גם היא להשתתף בפעולות הנוער הציוני, אולם כעבור זמן-מה חלתה בשחפת, ולמרות טיפולו המסור של אחיה, נפטרה בעיר יקטרינוסלב.
הייתה זו מכה אנושה עבורו, והוא חדל מפעילותו לזמן מה.
בוועידה השלישית של צעירי ציון בעיר חרקוב בשנת 1920 הוחלט על מעבר לפעילות פוליטית סוציאליסטית ונוצרה, המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס).
חצקביץ' הצטרף למפלגה והחל נודד מעיר לעיר מטעמה, והִרבה לתת הרצאות ולגייס תומכים חדשים.
פעולותיו אלו לא תמיד עלו בקנה אחד עם עמדת הרשויות, והביאו למאסרו מספר פעמים.
לימים כתב בזיכרונותיו על חוויות משהותו בבית הסוהר בחרקוב.
לאחר מכן נעצר פעם נוספת על ידי הג.פ.או.
ונשלח יחד עם קבוצה של אסירים פוליטיים לבית הסוהר שבטשקנט, ושם נשפטו כולם למאסר והגליה.
הם הועברו למחנות עבודה שונים ברחבי אסיה התיכונה.
חלק לדושנבה בירת טג'יקיסטן, חלק לחיווה והנותרים לבק-בודה.
לאחר שחרורו ממחנה העבודה באסיה התיכונה נסע ברכבת עד שהגיע לעיר הנמל אודסה, ומשם הפליג לארץ ישראל, שבור בגופו אך איתן ברוחו.
עם בואו לארץ לא יכול היה להחליט אם ללכת לכפר, לקיבוץ או לעיר, ולכן החל לשוטט ברחבי המדינה במטרה לבחון את הנושא.
לאחר שובו ממסעותיו ארז את חפציו והתיישב בגבעת השלושה.
התאהב בדינה ביק שגם היא עלתה מאוקראינה עם בנה יוסף ב 1935 לישראל ודינה נולדו שני ילדים אילנה ועמירם.
עמירם נהרג בשנות ה-80 בתאונת דרכים.
יוסף (יוסקה אלון) נפטר ב 2014 ואילנה מתגוררת בקיבוץ עינת.
עבד בענפי המשק השונים, עד למותו מנגיחת פר משתולל בראשית שנת 1939, בגיל 41. לאחר מותו נמצא בחדרו מכתב קצר שהיה ממוען לאחיו ברוסיה, שאותו עדיין לא הספיק לשלוח ובו נאמר: "יש לי ספוק רב בחיי כאן, מובן שיש לי צרות שונות, אבל אני
מרגיש שהנני חי – וזה העיקר".
לאחר מותו שינו אלמנתו וילדיו את שם משפחתם לאלון, על שם אחד משיריו של חצקביץ "אני אלון".
את כתיבתו החל עוד באוקראינה.
חבריו סיפרו שתמיד הייתה עמו מחברת שבה כתב את חוויותיו, אולם לפרסם החל רק בארץ.
שיריו הופיעו במסגרת המוסף הספרותי של "דבר".
הוא מדגיש את הרעיון של "גזירת נצח החיים".
בייחוד חזק רעיון זה בשירו "דבר היום".
דב שטוק (סדן), בהספד שפורסם בקובץ משל חצקביץ', שראה אור לאחר מותו, "אלון במולדת", מספר כי הוא דרש מאוד לזרז את פרסום השיר ולחץ עליו בשיחות ומכתבים.
הנושא העיקרי שבשיריו הוא הרעיון של הכות שורשים רבים ככל האפשר בארץ.
תרגם גם משירי לרמונטוב ולורד ביירון.
אלון במולדת; תל אביב: קבוץ גבעת השלושה ומשלחת חוץ של המפלגה הציונית-הסוציאליסטית (צ.ס.) בס.ס.ס.ר (דפוס ספר, 1939?).
ישראל טרייטסמן (נולד ב-10 ביולי 1950) הוא שחקן ומדבב ישראלי.
נולד בעפולה, כשהיה בן 14 עברה משפחתו לראשון לציון, שם גדל.
שיחק בקבוצת הכדורגל הפועל ראשון לציון.
בשנת 1977 סיים שלוש שנות לימוד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
השתלם במשחק ב-H.B Studio בניו יורק אצל אוטה הגן.
שיחק בהצגות רבות, בין השאר בתיאטרונים: "הקאמרי, "תיאטרון החאן", "לילך", "יידישפיל", קת"א – קבוצת תיאטרון אקספרימנטלית, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, תיאטרון הספרייה וביממ"א.
השתתף במחזות זמר, ביניהם: "עלובי החיים", "המלך ואני" ו"אוויטה".
בתיאטרון הבימה השתתף בשתי הצגות: ב-1978 גילם שוטר לצד ניסים עזיקרי וסנדרה שדה בהצגה "וויצק" מאת גאורג ביכנר שביים דוד לוין.
ב-2003 גילם במאי טלוויזיה לצד שלמה בר אבא ומוני מושונוב בהפקה המשותפת לתיאטרון יידישפיל והבימה "הקומיקאים" מאת ניל סיימון בבימויו של אילן רונן.
ב-1985 השתתף בהצגה מאת יהושע סובול "גטו" שביים יוסף מילוא והועלתה בפולקס תיאטר של וינה (Volks-theater Wien).
משנת 1989 משחק בתיאטרון יידישפיל במרבית הצגותיו.
בין שאר תפקידיו הרבים ביידישפיל גילם את ד"ר זיגמונט ב"ילדי הצל" וזכה לביקורות מעולות.
ב-1998 יזם ושיחק בהצגת הקברט "לחיי החיים" שכתב קובי לוריא וביים ישראל גוריון, על הקברט שהועלה בשמן השואה בגטו טרזיינשטט.
ההצגה זכתה בפרסים בפסטיבל עכו.
ב-2012 גילם את הרשל דוברובנר בהצגה "אלוהים אדם ושטן" שכתב יעקב גורדין וביים מוטי אברבוך; ועל תפקידו בהצגה זו זכה לביקורות מעולות.
ב-2013 גילם את יהושע בהצגה "סולומון גריפ" שכתב חנוך לוין וביים יורם פאלק.
ב-2014 שיחק בהצגה "רביזור" מאת ניקולאי גוגול שביים צדי צרפתי.
ב-1979 השתתף בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99".
ב-1983 השתתף בסרטו של ג'ורג' עובדיה "הדודה מארגנטינה".
ב-1985 גילם פקיד בסרטו של נדב לויתן "בנות".
ב-1991 גילם טייס בסרטו של שמוליק אימברמן "המסע המופלא בארץ".
ב-1996 גילם את מירון בטלנובלה "רמת אביב גימל" שביים יואל זילברג.
בין השנים 1996–1997 גילם את אבא של דנה פישמן בסדרת הטלוויזיה "ג'ינג'י" המבוססת על סדרת הספרים המצליחה בעלת אותו השם מאת גלילה רון פדר עמית.
ב-2001 גילם את חזי קידרון בסדרת הטלוויזיה שביים חיים רינסקי "סיטי טאוור" ששודרה בערוץ 2. ב-2010 גילם טסטר בסדרת הטלוויזיה "טקסי דרייבר".
ב-2011 גילם את עו"ד זיינברג בסדרת הטלוויזיה "החברים של נאור" וגילם רופא בסרטו של דן וולמן ע"פ ספרה של שולמית לפיד בעל אותו השם "גיא אוני".
כמו כן השתתף בדיבוב מספר סדרות טלוויזיה לעברית: ב-1984 דיבב את טוניו רוסי בסדרת האנימה "הלב", בין השנים 1983–1984 דיבב את הנסיך גילעם ונסיך הפיות בסדרת הטלוויזיה "הדרדסים", וב-1993 דיבב את וילדון סקוט בסדרת הטלוויזיה "אגדת פנג הלבן".
טרייסטמן השתתף בכמה סרטי קולנוע חרדי מצליחים כ-"הנקמה היהודית" ו"הנקמה היהודית 2: חטיפת אייכמן" של יהודה גרובייס, "בלתי צפוי" של האחים גרובייס, "הסוכן הפלסטיני" של אברהם גרובייס, "המלכודת" (של "חלום הפקות"), "מאבק הישרדות", "תרגיל הסחה" (של "גל דיסק") ו"מארב מתוכנן" (של "מדיה כהלכה").
ישראל חיים בּילֶצְקי (ביידיש: בילעצקי; בכתב לטיני: Biletzky; 25 בדצמבר 1914, קוברין – 18 בנובמבר 1992, תל אביב) היה משורר יידי ומסאי, מבקר וחוקר ספרות יידיש דו-לשוני (ביידיש ובעיקר בעברית) ישראלי פורה ומוערך.
מחברם של עשרות ספרי שירה, מסה ומחקר ספרותי.
פעיל ציוני סוציאליסטי בצעירותו, מנהל בתחומי דיור ופיתוח עירוני במגזר הציבורי במשלח ידו, ומרצה לספרות יידיש.
ישראל חיים בילצקי (בפולנית: Bilecki) נולד בשנת 1914 בעיר קוֹבְּרין שבפּוֹלֶסיָה, רוסיה (רוסיה הלבנה; לאחר מלחמת העולם הראשונה בפולין; כיום בדרום-מערב בלארוס), בנם של חיה-שרה לבית ברזניאק וסנדֶר-ברוך בילצקי, במשפחה בת תשעה ילדים.
אביו העסיק פועלים בעבודה חקלאית.
למד ב"חדר" ובבית ספר דתי, וסיים את לימודיו בגימנסיה של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בעיירה פּרוּזָ'ני.
משם המשיך ללימודים במכון לחכמת ישראל בוורשה.
היה ציוני ופעיל ב"שומר הצעיר" בפולין בהשפעת אחיו הגדול אליהו בילצקי (1912–1995), שהיה חבר המועצה הארצית של התנועה, וב-1934, כשהיה כבן עשרים, עלה לארץ ישראל כמותו (אחיו היה ממייסדי קיבוץ נגבה; הוריהם ואחד מאחיהם נספו בשואה, ואחים אחרים היגרו לאמריקה).
בארץ המשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
התגורר ברח' בני משה בתל אביב.
ביחד עם אחיו אליהו היה ממייסדי הליגה הסוציאליסטית וחבר מזכירותה.
ב-1948, לאחר קום המדינה, כיהן כראש המחלקה לשיכון במשרד העבודה (תחת השר מרדכי בנטוב), וכעבור זמן קצר עבר לכהן כראש אגף מִנהל כוח אדם ותעסוקה במשרד.
היה פעיל במרכז החקלאי וחבר בית הדין העליון של ההסתדרות.
כשנוסדה ב-1958 החברה לבניין ופיתוח אילת, כיהן כמנהלה עד המחצית הראשונה של שנות ה-70.