tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוואט, במהלך ההליכים, אוואט, לשעבר שופט בית המשפט העליון של אוסטרליה והנשיא השלישי של העצרת הכללית של האו"ם, הופיע בפני הוועדה המלכותית כיועץ של חברי הצוות שלו.
חקירתו הנגדית של קצין מפתח ב-ASIO שינתה את דיוני הוועדה והטרידה מאוד את הממשלה.
כמעט מיד, הוועדה המלכותית פשוט משכה את רשותו של אוואט להופיע.
אוואט טען כי שופטי הוועדה היו מוטים כלפי ממשלת מנזיס בעקבות שלילה חסרת תקדים זו של זכותו להופיע.
אדם נוסף שנחקר ארוכות (למעלה משבוע) על פעילותו וקשריו היה ריק ת'רוסל, דיפלומט ויועצו לשעבר של אוואט.
אמו, הסופרת קתרין סוזנה פריצ'רד, הייתה קומוניסטית מושבעת והציעו בתוקף שלפחות בהיסח הדעת, אם לא בשכל, נתן לה מידע מסווג, כמו גם ביצוע ריגול פעיל למען ברית המועצות.
הדו"ח הסופי לא אישר את ההאשמות הללו, אך הקריירה שלו מכאן ואילך נפגעה מהחשדות הללו.
כתוצאה מהעריקות נסגרו שגרירות אוסטרליה במוסקבה ושגרירות ברית המועצות בקנברה.
היחסים הדיפלומטיים לא כוננו מחדש עד 13 במרץ 1959.
העריקות הגיעו זמן קצר לפני הבחירות הפדרליות של 1954. אוואט האשים את מנזיס בכך שסידר את העריקות בחפיפה עם הבחירות, לטובת המפלגה הליברלית.
לטענת חלק מהמבקרים, בין השאר כתוצאה מפרשת פטרוב, מנזיס הצליח בבחירות, שבהן ציפו הלייבור לנצח.
הוועדה המלכותית המשיכה לפעול לשארית 1954 וחשפה כמה עדויות לריגול עבור ברית המועצות על ידי כמה חברים ותומכים של המפלגה הקומוניסטית של אוסטרליה במהלך ומיד לאחר מלחמת העולם השנייה, אך איש מעולם לא הואשם בעבירת ריגול כתוצאה מעבודת הוועדה ולא נחשפה טבעת ריגול משמעותית.
(אף אחד לא הואשם מסיבות שונות: לאחד ניתנה חסינות מהעמדה לדין, אחרים שטיפלו במסמכים לא עברו על החוק מבחינה טכנית, אחד היה בפראג ונשאר שם, ולא ניתן היה להציג ראיות נגד אחרים כי הם יחשפו כי שירותי המודיעין המערביים פיצחו קודים סובייטיים).
ההפסד של אוואט בבחירות ואמונתו שמנזיס קשר קשר עם ASIO כדי להמציא את עריקתו של פטרוב הובילו לביקורת במפלגת הלייבור על החלטתו להופיע בפני הוועדה המלכותית.
הוא הוסיף זאת בכך שכתב לשר החוץ הסובייטי, ויאצ'סלב מולוטוב, ושאל אם ההאשמות על ריגול סובייטי באוסטרליה נכונות.
כשמולוטוב השיב, והכחיש את ההאשמות, קרא אוואט את המכתב בפרלמנט, מה שעורר פליאה ולעג מצד מתנגדיו.
מעשיו של אוואט עוררו את זעם האגף הימני של מפלגת הלייבור, שהושפע מהאנטי-קומוניזם הקתולי של ב.א.
אוואט האמין שגם התנועה הייתה חלק מהמזימה נגדו, והוקיע בפומבי את סנטמאריה ותומכיו באוקטובר 1954, מה שהוביל לפילוג גדול במפלגת הלייבור, שלא זכתה שוב בשלטון עד 1972.
בני הזוג פטרוב, לאחר שקיבלו מקלט מדיני, התיישבו בסופו של דבר בפרברי מלבורן תחת השמות סוון ומריה אליסון וקיבלו פנסיה.
לפני כן, הם בילו תקופה של 18 חודשים בבית בטוח בפאלם ביץ', סידני, עם קצין ASIO דאז מייקל ת'ווייטס, שכתב את זיכרונותיהם, שפורסמו ב-1956 בשם Empire of Fear.
הם חיו באפלה יחסית למשך שארית חייהם.
העיתונות התבקשה רשמית על ידי משרד ההגנה, בדרך של הודעת D, שלא לחשוף את זהותם או מקום הימצאם, אך הדבר לא תמיד כובד.
ולדימיר פטרוב הלך לעולמו ב-1991 ויבדוקיה ב-2002.
האמונה שהייתה "מזימת פטרוב" הפכה לאמונה במפלגת הלייבור ובתנועות השמאל במשך שנים רבות, אם כי אפילו היסטוריונים תומכי הלייבור הודו שהתנהלותו האקסצנטרית של אוואט תרמה רבות לפילוג הלייבור.
הגרסה ה"שמאלית" לסיפור פטרוב ניתנה בשנת 1974 ב"קן הבוגדים: פרשת פטרוב", על ידי ניקולס ויטלם (בנו של גוף ויטלם, שהיה ראש ממשלת הלייבור בזמן הפרסום) וג'ון סטאבס.
ספר זה נכתב ללא גישה למסמכים מסווגים.
מנזיס הכחיש כי היה לו ידע מוקדם על עריקתו של פטרוב, אם כי הוא לא הכחיש שניצל אותה ואת הסנטימנט האנטי-קומוניסטי של המלחמה הקרה.
קולונל צ'ארלס ספריי, ראש ASIO באותה תקופה, כאשר התראיין לאחר פרישתו, טען כי אף על פי שנדרשו כמה חודשים של משא ומתן כדי להביא לעריקתו של פטרוב, הוא לא סיפר למנזיס על המשא ומתן הזה וכי עיתוי העריקה היה ללא קשר לבחירות.
בשנת 1984, קובצי ASIO על פטרוב והרשומות של הוועדה המלכותית הועמדו לרשות היסטוריונים.
ב-1987 פרסם ההיסטוריון רוברט מאן את "פרשת פטרוב: פוליטיקה וריגול", שנתן את התיאור המלא הראשון של הפרשה.
הוא הראה שהחשדות של אוואט היו מופרכים, שמנזיס וספריי דיברו אמת, שלא הייתה שום קונספירציה, ושההתנהלות של אוואט עצמו הייתה אחראית בעיקר לאירועים הפוליטיים שקרו לאחר מכן.
אבל מאן גם הראה שאף על פי שהיה ריגול סובייטי מסוים באוסטרליה, לא הייתה רשת ריגול סובייטית גדולה ושרוב המסמכים שמסר פטרוב ל-ASIO הכילו מעט יותר מאשר רכילות פוליטית שיכולה הייתה להיערך על ידי כל עיתונאי.
זה כלל את "מסמך J" הידוע לשמצה, אשר נכתב על ידי רופרט לוקווד, חבר במפלגה הקומוניסטית של אוסטרליה המביע את אמונתו בנושא.
עמוד 35 של המסמך הביא את המידע לאנשי הצוות של אוואט, פרגן או'סאליבן, אלברט גרונדמן ואלן דאלזאל.
אוואט התעקש שעמוד 35 הוא מידע שגוי שנוסף במיוחד כדי לפגוע במפלגת הלייבור האוסטרלית.
הוא הצליח להוכיח שהצוות שלו לא חיבר את המסמך.
הוועדה המלכותית הגיעה למסקנה שמסמך J היה כולו עבודתו של לוקווד.
פרשת פטרוב שימשה השראה למספר יצירות בדיוניות, שרבות מהן זכו בפרסים.
פרשת פטרוב, מיני סדרת טלוויזיה משנת 1987.
הנעל האדומה, רומן מאת אורסולה דובוסרסקי, שזכה בפרס הספרותי של ניו סאות' ויילס ובפרס הספרותי של קווינסלנד לשנת 2006.
הנעל של גברת פטרוב, מחזה מאת נואל יאנצ'בסקה, שזכה בפרס הספרות של ראש ממשלת קווינסלנד לדרמה בשנת 2006.
הבית הבטוח, אנימציה מאת לי ויטמור, שזכתה בפרס האנימציה הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים בסידני 2006.
Document Z, רומן מאת אנדרו קרום, שזכה בפרס הספרות האוסטרלי/וגל בשנת 2008.
שירי פטרוב, רומן-פתגמים משנת 2013 מאת לסלי לבקוביץ'.
ספר זה היה ברשימה הקצרה לפרס ACT בקטגוריית ספר השנה לשנת 2014 וזכה בפרסי 2014 ACT Writing and Publishing: Category Book Poetry.
פרשת סמי בכר ומאיר טפירו (ידועה גם בשם "המשחק שלא היה") היא פרשה שהסעירה את עולם הכדורסל הישראלי בסוף עונת 2006/2007 בליגת העל בכדורסל, במהלך משחק גמר אליפות המדינה.
הפרשה והמשחק עצמו נחשבים לאחת הפרשות המרכזיות ולאחד המשחקים הזכורים ביותר בכדורסל הישראלי.
היריבות בין מכבי תל אביב לבין הפועל ירושלים הייתה יריבות ארוכת שנים עוד לפני המשחק המדובר.
לאורך השנים נשמעו לא פעם טענות נגד מכבי תל אביב, לפיהן היא פועלת בצורה לא חוקית כדי לנצח, דוגמת הפרשה שנודעה כ"פרשת הפיצה" שבאה לידי ביטוי בין השאר גם בנאומו של מאמן הפועל תל אביב, אפי בירנבוים, שנודע כ"נאום שתיקת הכבשים".
הטענות לגבי הטיית שיפוט מצד שופט הכדורסל סמי בכר כלפי הפועל ירושלים החלו מספר שנים לפני כן, כשכבר בעונת 2001/2002 נטען כי בכר מתנכל למאמן הפועל ירושלים יורם חרוש.
השיא הגיע בפיצוץ משחק בהיכל הספורט מלחה, אולמה הביתי של ירושלים, בדצמבר 2001, גם כאן מול מכבי תל אביב, כשבכר סירב לאשר את בקשתו של חרוש לפסק זמן, ואז הרחיק אותו מהמשחק בשתי עבירות טכניות.
הפועל ירושלים ירדה מהמגרש לחדרי ההלבשה לאות מחאה, והמשחק הופסק עוד בטרם הסתיימה המחצית הראשונה.
לאחר פתיחת עונה חלשה, הפועל ירושלים הגיעה למשחק כפייבוריטית לזכייה, בעוד מכבי תל אביב סבלה מתקופה חלשה יותר, אחרי הדחה מוקדמת מגביע המדינה, והדחה מהיורוליג.
ירושלים הובילה לאורך כל המשחק, כשטפירו מפגין כושר שיא ומנהיג את קבוצתו.
הרבע הראשון הסתיים בתוצאה 19:27 לירושלים, ולמחצית ירדו הקבוצות בתוצאה 36:41 לירושלים.
ברבע השלישי החלה תל אביב לצמק את היתרון, אך ירושלים הצליחה לחזור למשחק ולסיים את הרבע השלישי בתוצאה 54:63 לטובתה.
באמצע הרבע האחרון, חמש דקות לסיום, שרק השופט סמי בכר עבירה רביעית לטפירו על דריק שארפ, ושלושים שניות לאחר מכן עבירה חמישית בטענה לעבירת תוקף של טפירו על שארפ, כמו גם פסילת שלשה שקלע פניני מאסיסט של טפירו.
בשלב זה התחנן טפירו בפני בכר שיבטל את השריקה הלא מוצדקת לטענתו, ולבסוף ירד לספסל כשהוא ממרר בבכי.
ירושלים איבדה את המומנטום, ו-47 שניות לסיום הצליחה מכבי להשוות את התוצאה ל-77:77. 2.2 שניות לסיום הגיעה מכבי ליתרון ראשון במשחק, והמשחק הסתיים בתוצאה 78:80 למכבי תל אביב, שזכתה באליפות.
עוד במהלך המשחק טענו שדרני הטלוויזיה שהעבירה החמישית שנשרקה נגד טפירו לא הייתה מוצדקת.
ימים לאחר המשחק, הודיע איגוד השופטים כי לאחר בדיקת הנושא, הרי שהשריקה הייתה מוצדקת וכי טפירו אכן ביצע עבירת תוקף, אך בעדותו בפני היחידה הארצית לחקירות הונאה טען קליין כי שופטי כדורסל מעורבים ב"השקעות שונות", ובהמשך הבהיר כי התכוון להשקעות ב"בנק" של מוני פנאן.
קליין טען כי לאחר ששמע את העדויות פנה לאהרון פוגל, שהיה הספונסר המרכזי של הקבוצה, ובעקבות השיחה עמו פנה לערן שנדר, פרקליט המדינה ואוהד הקבוצה, והעביר לו את כל המידע שבידיו.
בעקבות השיחה העיד קליין בפני ערן קמין, ראש יח"א.
קליין טען שבעקבות השיחה נפתחה חקירת משטרה, במסגרתה עלה שיש בסיס לחשדות שהועלו, וכי השריקות של בכר תאמו להימורים הלא חוקיים על המשחק, אך החקירה לא המשיכה עד לשנת 2010.
בשנת 2010 התפוצצה פרשת מוני פנאן בה היו מעורבים גורמים רבים בעולם הכדורסל לרבות שופטי כדורסל, ובכר נעצר ונחקר בחשד שהפקיד כספים ב"בנק" של פנאן, וכי בין השניים היה קשר עסקי.
בכר עצמו הכחיש כל קשר ל"בנק" של פנאן.
בין השאר נחשפה הקלטה של בכר משוחח עם יועץ ההשקעות שלו מספר ימים אחרי המשחק, ומבקש להעלים לכאורה מרשויות המס כמה עשרות אלפי דולרים שנמצאים ברשותו, תוך שהוא מסרב לחשוף בפני יועץ ההשקעות את מקור הכסף.
מעצרו של בכר היווה שערורייה בעולם הכדורסל, והוא אף הושעה זמנית משיפוט.
בסופו של דבר הודה בכר בהעלמת הכנסות בסך של מאות אלפי שקלים משיפוט מחוץ לישראל, והפקדתו בבנק ביוון בין השנים 2009-2003, אך לא בקשר ל"בנק" של מוני פנאן.
כתב האישום הנוגע לקשר ל"בנק" של מוני פנאן בוטל על ידי בית המשפט מחוסר ראיות בטענה ל"ליקויים של ממש בחקירה", וכתב האישום כולו, לרבות החלק הנוגע להעלמות המס, בוטל גם בטענה של הגנה מן הצדק, לאור טענה כי נגד שופטי כדורסל אחרים שביצעו את אותן העבירות לא הוגשו כתבי אישום.
ב-2017 קיבל בית המשפט המחוזי את ערעור המדינה לגבי העלמות המס, והרשיע את בכר בהעלמת מס בגין הכנסות בסך של 850 אלף ש"ח.
בכר נדון ל-8 חודשי מאסר על תנאי ולקנס בסך של 20 אלף ש"ח.
קליין טען כי הקשר לפנאן לא נבדק בזמן, וכי לאחר מותו של פנאן סירב להעיד בפרשה.
המשחק זכה בירושלים לכינוי "המשחק שלא היה", ונחשב לאחת מנקודות השבר הגדולות של הקבוצה.
מאז אותו משחק נוהגים אוהדי הפועל ירושלים לקרוא "סמי בכר מת" (על פי נעימת השיר "Pop Goes the World" המשמשת אוהדי ספורט בכל העולם) בכל מקרה של החלטת שיפוט שנויה במחלוקת נגד קבוצתם.
שנה לאחר מכן שובץ בכר לשפוט בגמר גביע ווינר, ובתגובה איימה הפועל ירושלים שלא תופיע לגמר אם השיבוץ לא יוחלף.
לבסוף שפט בכר את המשחק כשופט ראשי, והפועל ניצחה בגמר וזכתה בגביע ווינר הראשון בתולדותיה, אך אוהדי הקבוצה לא אהבו את ההחלטה ותלו שלט בגנות בכר ביציע במלחה, והמשטרה נאלצה להתערב ולהוריד את השלט.
מאז אותו משחק, נמנע בכר מלשפוט במשחקיה של הפועל ירושלים, אך ב-2023 מונה כמשקיף מטעם פיב"א אירופה במשחק שנערך בהיכל טוטו חולון בין הפועל ירושלים להפועל חולון במסגרת ליגת האלופות בכדורסל.
בסופו של דבר ביקש בכר שלא להשקיף במשחק, והוחלף על ידי שוהם שניר.
בכר עצמו טוען כי לא נפל פגם בשיפוט שלו באותו המשחק.
דידי עוסקת במעצר וכתבי האישום שהוגשו כנגד הראפר שון קומבס בספטמבר 2024. קומבס היה ידוע באורח חיים פרוע ובקיום מסיבות גדולות, מבוקשות ופרועות שמשכו אליהן זמרים וידוענים רבים.
לפי כתב האישום הוא ניצל מסיבות אלה כדי לקדם סחר במין, חטיפה וסחיטה של מאות קורבנות.
הממשל הפדרלי תבע את קומבס בתביעה פלילית בגין עבירות של סחר בבני אדם למטרות מין, חטיפה, סחיטה, והסעת אנשים לשם זנות.
משרד המשפטים טוען כי קומבס השתמש בעסקיו למטרות של סחר מין וחטיפה, ולאחר מכן איים על הקורבנות כדי לטשטש את פשעיו.
בכתב האישום נטען כי הסיע עובדות מין להשתתף ב"מפגשים מיניים", אותם צילם בחשאי, כדי להבטיח שהמשתתפים האחרים ישמרו על שתיקה.
נטען שקומבס השתמש בסרטונים מהאירועים כדי להבטיח שהקורבנות לא ידברו על הנעשה.
התביעה מתארת את מסיבות ה"פריק-אוף" שהוא ארגן כ"מרתון של הפקות מיניות שבהן היו מעורבות נשים שנכפה עליהן סקס להנאתם של קומבס ואחרים".
באם יורשע, קומבס צפוי לעונש מינימום של 15 שנות מאסר ומקסימום של מאסר עולם.
הוא נאשם בתבנית קבועה של התעללות בנשים ואנשים אחרים, כולל מכות, בעיטות, זריקת חפצים, וגרירת קורבנות.
לפי כתב האישום, קומבס היה מארגן "אירועים מיניים" שנמשכו ימים, בהם הכריח קורבנות להשתתף וכי הם קיבלו סמים כמו קטמין, אקסטזי, ו-GHB.
עוד נטען כי קומבס איים על הקורבנות ושלט בהן באמצעות אלימות והבטחות לתגמול או עונש כלכלי.
החוקרים תפסו כלי נשק בביתו של קומבס, כולל רובים ומחסניות מיוחדות.
ב-1 באוקטובר 2024 דווח בוושינגטון פוסט כי צוות של עורכי דין מכין תיקים עבור 120 תביעות נוספות, על תקיפות שהתרחשו בין שנת 2000 ל-2020. התובעים הם גברים ונשים כאחד, 25 מהם קטינים.
בחלק מהתביעות מופיעים גם נאשמים נוספים.
החל משנות ה-90 קומבס אירח "מסיבות לבנות" בהמפטונס בניו יורק, עם רשימת אורחים ארוכה מכל ענפי תעשיית הבידור.
הזמנה למסיבה כזו נחשבה כהזמנה נחשקת מאוד בתעשייה.
בין היתר אפשר היה לראות במסיבות ידוענים כלאונרדו דיקפריו, וויל סמית', ג'יי-זי, ביונסה, פריס הילטון, קים קרדשיאן, הווארד סטרן, שרה ג'סיקה פארקר, קלי אוסבורן, אריתה פרנקלין, מרתה סטיוארט, ברוס ויליס, פמלה אנדרסון, מריה קארי ועוד.
כשעבר מאוחר יותר לגור בחוף המערבי, המשיך קומבס את לקיים מסיבות אלה.
קלואי קרדשיאן סיפרה שבמסיבה כזו "חצי מהאנשים היו עירומים".
סוחר סמים שנהג לספק לקומבס סמים אמר ל"ניו יורק פוסט" כי בחלקן האחורי של המסיבות האלה כללו פעילות מינית מצד המשתתפים.
לאורך השנים הועלו נגד קומבס חשדות לתקיפות אלימות ותקיפות מיניות, אך הן לא התגבשו לכדי חשדות מוצקים.
בנובמבר 2023 הגישה חברתו לשעבר של קומבס, הזמרת קאסי ונטורה, תביעה אזרחית שחשפה לראשונה את מה שבמשך שנים היו רק שמועות.
בין היתר טענה קאסי כי קומבס אילץ אותה להשתתף באורגיות.
היא הסירה את התביעה אחרי יום אחד, ככל הנראה בעקבות פיצוי כספי בסכום גבוה, אבל ההאשמות שלה אפשרו את תחילת חקירת ה-FBI בנושא.
בדצמבר 2023 הוגשו נגדו שלוש תביעות בגין אונס ואלימות.
תחילה הכחיש קומבס את רוב ההאשמות המיניות נגדו, אך הודה ביוני 2023 כי תקף את ונטורה בעקבות תקרית שתועדה בווידאו בשנת 2016.
בספטמבר 2024, קומבס חויב לשלם 100 מיליון דולר בפסק דין על תקיפה מינית.
הפסק ניתן על ידי שופט בית המשפט המחוזי של מחוז לנאווי במישיגן.
האדם שזכה בפסק הדין הוא דריק לי קרדלו-סמית', אסיר במישיגן, שטוען כי קומבס סימם ותקף אותו מינית בשנת 1997 במסיבה בדטרויט.
קומבס נגע בו באופן בלתי הולם בעת שעבד במסעדה באזור דטרויט, ונתן לו משקה מהול בסם אונס, שגרם לו לאבד הכרה.
פסק הדין נמסר לאחר שקומבס לא הופיע לדיון הווירטואלי ביום שלפני כן.
השופט קבע כי התשלום יתבצע בתשלומים של 10 מיליון דולר לחודש, החל מ-1 באוקטובר 2024. קרדלו-סמית' טען כי קומבס הציע לו 2.3 מיליון דולר על מנת שיוותר על התביעה, אך הוא סירב.
בדצמבר 2024, קומבס נתבע על ידי עובד לשעבר בשם פיליפ פיינס.
פיינס עבד עבור קומבס מדצמבר 2019 ועד דצמבר 2021 ושימש כעוזר בכיר, אף שלדבריו סווג בטעות כעובד פטור מחוקי עבודה מסוימים.
לטענת פיינס, הוא התבקש להכין חדרים לאירועי "Wild King Nights", כולל ציוד כגון תאורה אדומה, אלכוהול, סמים, מגבות, וחומרים אינטימיים אחרים, ולנקות לאחר האירועים.
פיינס טוען שקומבס הורה לו למחוק סרטונים מרשיעים ממכשיריו האישיים כדי להימנע מפיטורין.
פיינס תיאר מקרה שבו קומבס לחץ עליו לקיים יחסי מין עם אורחת במסיבה, ולאחר שנעתר לזמן קצר, עזב את החדר בהרגשה קשה.
פיינס טוען שראה את קומבס בועט באורח במיאמי, וכאשר דיווח על כך, נאמר לו לא לדבר על המקרה מחשש להשלכות.
קומבס מואשם בכך שאירח מסיבה ליום הולדתו ה-51 בזמן שידע שהוא חולה בקורונה, ובהמשך הדביק אורח מפורסם, והורה לשמור על שתיקה בנושא.
קומבס נעצר בחודש ספטמבר 2024 והוא כפר באשמה בכל האישומים המיוחסים לו.
התביעה טוענת כי קומבס עמד בראש ארגון פשע רחב שהשתמש בכוח, איומים וכפייה כדי לגרום לקורבנות לבצע מעשים מיניים ממושכים שתועדו ונמשכו ימים.
האשמות כוללות אירועים בשם "Freak Offs" שבהם קומבס הביא נשים לצרכים מסחריים ואילץ אותן להשתתף במעשים מיניים.
קומבס נכלא במתקן המעצר המטרופוליני בברוקלין ונשללה ממנו ערבות שלוש פעמים, כולל ערעור על ההחלטה שנמשך מאוחר יותר.
השופט הפדרלי, ארון סוברמניאן, ציין את היסטוריית האלימות של קומבס לשם הפחדת קורבנות ועדים, כמו גם את ניסיונותיו להסתיר תקשורת עם אנשים שאסור לו ליצור איתם קשר.
לטענת התביעה, קומבס ניסה להשתמש בקווי טלפון של אסירים אחרים במטרה לעקוף פיקוח וליצור קשר עם עדים.
התביעה טוענת גם שקומבס ביקש מבני משפחתו ועורכי דינו להוסיף אנשים נוספים לשיחות ועידה תלת-כיווניות כדי להקשות על מעקב אחר התקשורת.
ב-18 בדצמבר 2024, קומבס הופיע בבית המשפט הפדרלי והוא עמד בפני אישומים של סחר מיני, ניצול נשים לצרכים מסחריים והובלה למטרות זנות.
הדיון הבא של קומבס נקבע ל-17 במרץ 2025.
המשפט נקבע לתחילת מאי 2025, כאשר תהליך גילוי המסמכים אמור להסתיים עד סוף שנת 2025.
במקביל לאישומים הפליליים החמורים, קיים גל שמועות ברשתות החברתיות לגבי מעורבות אפשרית של חברים של קומבס.
אנשים רבים בתעשיית הבידור שומרים על שתיקה בנושא.
הראפר 50 סנט, שנקט לאורך שנים קו ביקורתי כלפי קומבס, הביע את ביטחונו כי הוא יימצא אשם.
פרשת פוטו אלן הייתה סדרת עימותים ציבוריים ומשפטיים בירושלים בשנים 2000–2001, סביב חנות הצילום "פוטו אלן" שהייתה בבעלות אלחנן בן־חקון.
העימותים כללו הפגנות של הציבור החרדי בעיר באופן יומיומי, טענות על מכירת תכנים פורנוגרפיים, עימות פיזי שבו נדחף הרב יהודה סאמט – ונפטר כתוצאה מכך לאחר מכן – ושריפת חנות הפוטו על ידי אלמונים.
בהמשך נפתח הליך פלילי שבו התקבלה טענתו של בן חקון שפעל מתוך תחושת איום וללא כוונה לפגוע והוא זוכה מאשמה.
הפרשה הפכה לסמל ליחסי הדתיים–חילוניים בירושלים ולטענות מצד החרדים על אכיפה סלקטיבית לאור זיכויו של בן חקון בפרשה.
החנות "פוטו אלן" פעלה ברחוב יחזקאל בירושלים, סמוך לשכונות החרדיות מאה שערים וגאולה.
לצד שירותי מעבדת צילום סטנדרטית, הושכרו בה מקרנים לצפייה, ועלה חשד שנמכרים בה גם קלטות וידאו ותקליטורי DVD פורנוגרפיים.
סביב החנות נערכו הפגנות תדירות בהובלת קבוצות קנאיות, בעיקר מהעדה החרדית ורבני שכונות נוספות מהאזור, ופורסמו פשקווילים חריפים כנגד החנות ובעליה.
ההפגנות מול החנות, בעקבות החשד למכירת פורנוגרפיה בלב השכונה החרדית, התקיימו במשך כמה שנים.
במהלך השנה שקדמה לאותו האירוע הן התגברו.
המפגינים חסמו את הרחוב, קראו קריאות גנאי, לעיתים יידו אבנים, והתרחשו עימותים בין שוטרים לתושבים.
המשטרה נכחה במקום באופן קבוע.
אלחנן בן־חקון טען שהותקף פעמים רבות, וההגנה טענה בהמשך שהפעיל את החנות תחת לחץ יומיומי.
פציעתו ומותו של הרב סאמט
ב־14 בנובמבר 2001, בשעות הצהריים המוקדמות, התרחש עימות חריג במיוחד סמוך לחנות "פוטו אלן" ברחוב יחזקאל בירושלים.
באירוע זה, בו נכחו גם שוטרים, התפתח עימות מילולי ופיזי בין בעל החנות, אלחנן בן־חקון, לקבוצת מפגינים שהתאספה במקום.
במקום עבר גם הרב יהודה סאמט, כבן 70, אשר לפי עדויות שונות לא היה מהפעילים, אלא נקלע למקום וניסה ככל הנראה להרגיע את הרוחות או לתווך בין הצדדים.
במהלך ההתקהלות, דחף בן־חקון את סאמט לעבר ניידת משטרה שחנתה בסמוך לחנות.
סאמט הוטח בחוזקה בגגון המתכת של הניידת, נחבל קשות בראשו ולאחר מספר דקות פונה באמצעות צוות ניידת מגן דוד אדום במצב קשה אל בית החולים הדסה עין כרם.
במהלך אשפוזו בבית החולים, אובחן עם חבלת ראש קשה, אושפז ביחידה לטיפול נמרץ ועבר טיפולים מצילי חיים.
למרות המאמצים הרפואיים, מצבו הידרדר במהירות.
כשבוע לאחר אותו אירוע – ב־22 בנובמבר 2001 בשעות הערב – נפטר מפצעיו.
האירוע כולו תועד במצלמת וידאו, והסרטון, שבו נראה רגע דחיפת בן־חקון את סאמט, הופץ מאוחר יותר ונצפה על ידי רבים.
הסרטון שימש גם כחלק מהחומר החזותי שהוצג בהמשך במסגרת ההליך המשפטי נגד בן־חקון.
בשעות הלילה המאוחרות ב־22 בנובמבר 2001 התקיימה בירושלים הלוויה רבת משתתפים, בה נטען כי השתתפו כ־40,000 איש.
במסע ההלוויה הענקי נשמעו קריאות נגד המשטרה וגורמי השלטון, ובהן "דם חרדי הפקר".
ח"כ ישראל אייכלר כינה את הפרשה "רצח באחריות המדינה והתקשורת".
סמט נטמן עוד באותו הלילה בבית העלמין הר המנוחות בירושלים.
שעות ספורות לאחר ההלוויה, בלילה שבין חמישי לשישי, הוצתה חנות "פוטו אלן" ונשרפה כליל.
המשטרה פתחה בחקירה, אך לא דווח על חשודים או כתבי אישום.
בהמשך טען בן־חקון כי מדובר בשריפה מכוונת שנועדה להרתיעו ולחסל את עסקו, "בהסכמה שבשתיקה של המשטרה", כדי להרגיע את הרוחות בציבור החרדי.
בדצמבר 2001 המליצה המשטרה להעמיד את בן־חקון לדין בגין גרימת מוות ברשלנות.
המשפט נפתח בשנת 2004, ובסופו של דבר קבעו השופטים כי בן־חקון פעל מתוך מגננה, ללא כוונת זדון – והוא זוכה.
השופט כתב בפסק הדין כי "הנאשם רצה לפנות לעצמו דרך כשנמלט מההמון.
הנאשם פעל בסביבה עוינת ביותר, כשלפחות 200 אברכים היו בסביבה, חלקם יידו אבנים ולחלקם היו מקלות בידם.
למעשה, הנאשם נמלט על נפשו".
הפרשה עוררה סערה ציבורית ותקשורתית, לרבות דיונים בכנסת.
החרדים טענו לאוזלת יד מצד הרשויות והגנה על אדם שהפיץ תועבה, ואילו מהצד החילוני נשמעה ביקורת על האלימות מצד המפגינים.
הרב סאמט הפך בעיתונות החרדית לדמות מיתולוגית של "קדוש ציבורי".
פרשת פורד פינטו היא פרשה ציבורית, משפטית ואתית רחבת־היקף שעסקה בליקויי בטיחות בכלי רכב מדגם פורד פינטו, מכונית קומפקטית שיוצרה על ידי חברת הרכב פורד בשנים 1971–1980. במוקד הפרשה עמדה סוגיית בטיחות תכנון מכל הדלק של הרכב.
המכל היה חשוף לניקוב בהתנגשויות אחוריות גם במהירויות מתונות, דבר שגרם לדליפת דלק ולהתלקחות מהירה שלו.
בפסקי דין מרכזיים, ובראשם , נקבע כי פורד הייתה מודעת לפגיעות מערכת הדלק בהתנגשויות אחוריות וכי הימנעות הנהלת החברה משינוי התכנון תרמה לפציעות קשות ולמות נוסעים.
הפרשה זכתה לחשיפה ציבורית נרחבת בסוף שנות ה־70, בעיקר בעקבות תחקיר עיתונאי שטען כי הנהלת פורד הייתה מודעת לסיכון אך נמנעה מתיקונו משיקולי עלות-תועלת.
בעקבות התחקיר נפתחה חקירה של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים של ארצות הברית, שהובילה את הנהלת פורד בשנת 1978 להחלטה על ריקול נרחב של כ־1.5 מיליון כלי רכב מדגמי פינטו ובובקט.
במקביל התנהלו תביעות אזרחיות ופליליות נגד החברה; בפסקי דין מרכזיים, ובראשם , נקבע כי הנהלת פורד הייתה מודעת לליקויי הבטיחות.
הפרשה הובילה להגשת כתב אישום תקדימי נגד פורד בעבירת הריגה ברשלנות, שבסיומו זוכתה החברה.
הפרשה גרמה לפגיעה קשה בתדמית החברה ובשנת 1980 הופסק ייצור הדגם.
פרשת פורד פינטו נחשבת עד היום לאחד המקרים הידועים ביותר בדיון על אתיקה עסקית, אחריות תאגידית, וקבלת החלטות בתנאי אי־ודאות רגולטורית.
בשנת 1968 החלה פורד בתכנון רכב קומפקטי חדש, שלימים הפך לדגם פינטו.
מר לי איאקוקה, שכיהן אז כסגן נשיא בפורד, יזם את הפרויקט והיה הכוח המניע מאחוריו.
מטרת פורד הייתה לבנות רכב שמשקלו יהיה עד 2,000 פאונד ולמכור אותו במחיר שלא יעלה על 2,000 דולר.
פיתוח הדגם היה כחלק ממאמצי פורד להתחרות במכוניות קומפקטיות שיובאו לארצות הברית, כגון פולקסווגן חיפושית.
הנהלת החברה הציבה יעדי משקל ועלות מחמירים, ולוחות זמנים קצרים במיוחד לפיתוח ולייצור, במטרה להכניס את הרכב לשוק במהירות.
בתי המשפט שעסקו בפרשה תיארו את הפינטו כ"פרויקט חפוז", וציינו כי בעוד שהנוהג המקובל בתעשיית הרכב הוא ש"מחקרי הנדסה קודמים לעיצוב", בפרויקט הפינטו "העיצוב קדם להנדסה והשפיע על התכנון ההנדסי במידה רבה מהרגיל" .
בין ההחלטות ההנדסיות שהושפעו מהעיצוב נכלל מיקום מכל הדלק.
באותה תקופה הנוהג המועדף באירופה וביפן היה למקם את מכל הדלק מעל הסרן האחורי ברכבי תת־קומפקט, מכיוון שלרכב קטן יש "מרחב קריסה" מצומצם.
עיצוב הפינטו דרש למקם את המיכל מאחורי הסרן האחורי, מה שהותיר רק 9–10 אינץ' של "מרחב קריסה" — מרחק קטן בהרבה מזה שבכל רכב אמריקאי אחר או בדגמי תת־קומפקט של פורד שיוצרו מחוץ לארצות הברית.
המצאות המיכל מאחורי הסרן האחורי גרמה לכך שבעת התנגדות המיכל נמעך כנגד הסרן.
בנוסף היות שלסרן המכוניות היו במקום זה 4 ברגים שבלטו לכיוון מכל הדלק, ברגים אלה היו עלולים לנקב את מכל הדלק ולגרום לשפיכה ואף הצתה של הדלק במיכל.
על פי פרסומים מאוחרים, ניסויי ריסוק שבוצעו בשלב הפיתוח הצביעו על כך שהתנגשויות אחוריות במהירויות נמוכות יחסית עלולות לגרום לקריעת מכל הדלק ולדליפת בנזין, שעלול להתלקח.
דווח כי פורד הייתה מודעת לאפשרות לבצע שינויים הנדסיים פשוטים וזולים — בעלות של כמה דולרים בלבד לרכב — אשר היו עשויים להפחית את הסיכון, אך שינויים אלה לא יושמו בדגמי הייצור הראשונים.
בשנת 1973 הכינה חטיבת ההנדסה הסביבתית והבטיחותית של פורד ניתוח עלות–תועלת שכותרתו Fatalities Associated with Crash Induced Fuel Leakage and Fires ("נפגעים הקשורים לדליפת דלק ושריפות כתוצאה מתאונות"), אשר הוגש ל־NHTSA במסגרת התנגדות פורד להצעה להחמיר את תקנות מערכות הדלק.
מסמך זה נודע לימים בשם דו"ח גרוש/סונבי (Grush/Saunby Report), על שם מחבריו, וכן בשם "מזכר הפינטו" (Pinto Memo).
ניתוח עלות–תועלת שימש באותה תקופה כלי מקובל בתעשיית הרכב וב־NHTSA לצורך הערכת החלטות תכנוניות בתחום הבטיחות.
הניתוח השווה בין עלות תיקוני מערכות הדלק לבין העלות החברתית של פציעות ומקרי מוות כתוצאה משריפות בתאונות התהפכות, בכלל כלי הרכב שנמכרו בארצות הברית על ידי כלל היצרנים.
הערכים הכספיים שיוחסו לפציעות כווייה חמורות ולאובדן חיי אדם התבססו על אומדנים שקבע ה־NHTSA בשנת 1972. במזכר העריכה פורד כי עלות שינויים במערכת הדלק לצמצום סכנת השריפה בתאונות התהפכות תעמוד על 11 דולר לרכב, עבור כ־12.5 מיליון מכוניות ורכבי מסחר קלים (של כלל היצרנים), ובסך הכול כ־137 מיליון דולר.
השינויים ההנדסיים הוערכו ככאלה שימנעו מדי שנה כ־180 מקרי מוות מכוויות וכ־180 פציעות כווייה חמורות — תועלת חברתית שהוערכה בכ־49.5 מיליון דולר.
תחקיר "Pinto Madness" והסערה הציבורית
בספטמבר 1977 פרסם המגזין Mother Jones תחקיר עיתונאי מאת העיתונאי מארק דאווי (Mark Dowie), תחת הכותרת (שיגעון פינטו) "Pinto Madness".
התחקיר טען כי הנהלת פורד ידעה על פגיעות מערכת הדלק של הפינטו, אך בחרה שלא לשנות את התכנון משום שניתוח עלות־תועלת פנימי הצביע, לכאורה, על כך שתשלום פיצויים לנפגעים יהיה זול יותר מהתקנת אמצעי הבטיחות הנדרשים בכלי הרכב.
על פי התחקיר, נגרמו מאות מקרי מוות ופציעות חמורות בשריפות רכבי פינטו שניתן היה למנוע באמצעות שינויים הנדסיים פשוטים.
הכתבה עוררה הד ציבורי נרחב, זכתה לחשיפה תקשורתית רחבה, והפכה לנקודת ייחוס בדיון הציבורי על בטיחות רכב, אחריות תאגידית ואתיקה עסקית.
פעילי בטיחות צרכנים, בהם ראלף ניידר, קיימו מסיבות עיתונאים והפעילו לחץ ציבורי על פורד ועל רשויות הפיקוח.
ניתוחים מאוחרים יותר הצביעו על כך שתחקיר Pinto Madness הציג חלק מהמידע באופן סנסציוני ולעיתים מטעה.
בין היתר נטען כי המאמר ציטט והציג באופן שגוי את מסמך ניתוח העלות–תועלת הפנימי של פורד ("Grush/Saunby Report"), אשר נועד במקור לדיון רגולטורי כללי מול ה-NHTSA ולא כתיעוד של החלטה הנדסית ספציפית לגבי דגם הפינטו.
בנוסף, המאמר לא נתן הקשר רחב לכך שבעיות דומות של פגיעוּת מכלי דלק בהתנגשויות אחוריות היו קיימות גם בדגמים של יצרנים אמריקאיים אחרים באותה תקופה, תחת סטנדרטים רגולטוריים דומים.
עם זאת, גם מבקרי המאמר מסכימים כי במקרה של הפינטו התקיימו ליקויים הנדסיים ממשיים, וכי פורד הייתה מודעת לקיומם של פתרונות בטיחות זולים יחסית אשר לא יושמו לפני תחילת הייצור.
פורד מכרה מוצר פגום ומסוכן לציבור בלי להזהיר את הצרכנים על כך.
חקירת רשות הבטיחות בדרכים האמריקאית
באפריל 1974, פנה ארגון הצרכנים "מרכז הבטיחות ברכב" (Center for Auto Safety) לרשות הבטיחות בדרכים האמריקאית (NHTSA) בבקשה לזימון ריקול לפורד פינטו על מנת לטפל בפגמים בעיצוב מערכת הדלק, לאחר דיווחים מעורכי דין על שלושה מקרי מוות וארבע פגיעות חמורות בתאונות פגיעות אחוריות במהירויות מתונות.
ה-NHTSA קבעה כי אין מספיק ראיות לפתיחת חקירת פגם.
באוגוסט 1977 פורסם המאמר של דאווי, "Pinto Madness", שהעלה סדרה של האשמות כלפי פורד, הפינטו ו-NHTSA.
ביום למחרת פרסום המאמר, ערכו ראלף ניידר והמחבר של המאמר מסיבת עיתונאים בוושינגטון על הסכנות לכאורה בעיצוב הפינטו.
באותו יום, ניידר ומרכז הבטיחות ברכב הגישו מחדש את בקשתם ל-NHTSA.
פרופסור למשפטים ב-UCLA, גארי ט.
שוורץ, ציין כי חקירת ה-NHTSA נפתחה בתגובה לתלונות צרכנים, וכי המאמר של Mother Jones כלל קופון שניתן היה לשלוח ל-NHTSA.
המיתוג של הפינטו כ"מלכודת אש" וההאשמות כלפי NHTSA, יחד עם התעניינות הציבור כתוצאה מהפרסום, "כפו חקירה שנייה של הפינטו והבטיחו שה-NHTSA תהיה תחת מיקרוסקופ לאורך כל החקירה".
ב-11 באוגוסט 1977, יום לאחר מסיבת העיתונאים, פתחה ה-NHTSA בחקירה רשמית.
ב-8 במאי 1978 הודיעה ה-NHTSA לפורד על קביעתה שמערכת הדלק של הפינטו פגומה.
"בין השנים 1971–1976, פורד פינטו חוו תאונות אחוריות במהירויות מתונות שגרמו לנזק למכל הדלק, דליפה והצתה שהובילו למוות ופגיעות כוויות.
מערכת הדלק ומאפייני המבנה של פורד מרקיורי בובקט 1975–1976, הדומים למכוניות הפינטו של אותה תקופה, גם הם חשופים לאותן השלכות בתאונות פגיעות אחוריות."
בסופו של דבר, ה-NHTSA דרשה מפורד לזמן ריקול.
בתחילה הרשות לא ראתה מספיק ראיות לביצוע ריקול בעקבות שריפות.
החקירה גילתה כי 27 מקרי מוות אירעו בין 1970 לבין אמצע 1977 בתאונות אחוריות שהובילו לשריפה.
לא צוין אם הנפגעים היו יכולם לשרוד את התאונות לא השריפה או אם המהירויות היו גבוהות מדי גם עבור מערכת דלק מודרנית לאותה תקופה.
ניתוח של לִי וארמן מצא כי מספר זה תואם את מקרי המוות שנגרמו מבעיה בתיבת הילוכים של הפינטו, שהובילה לתאונות נוספות.
כמו כן ציינו כי ל-NHTSA היו שני מניעים עיקריים להוכחת פגם: לחץ מצד ארגוני בטיחות והציבור, וכן הגבלות מצד מערכת המשפט והזרוע המבצעת על יכולתה לטפל בבעיות בטיחות מערכתיות ברכב.
פורד יכלה להמשיך בשימוע רשמי לזימון הריקול, אך מחשש לפגיעה נוספת במוניטין הציבורי של החברה, הסכימה החברה לבצע תוכנית "ריקול התנדבותי".
ב-9 ביוני 1978, ימים לפני שה-NHTSA הייתה אמורה להוציא לפורד צו ריקול רשמי, זימנה פורד 1.5 מיליון כלי רכב מדגמי פורד פינטו ו־Mercury Bobcat שיוצרו בשנים 1971–1976, הריקול הגדול ביותר בהיסטוריה של תעשיית הרכב באותה תקופה.
הריקול כלל סדאנים והאצ'בק, אך לא את הסטיישן ואגון.
פורד הביעה אי-הסכמה עם קביעת ה-NHTSA על קיום הפגם, וציינה כי הריקול נועד "לסיים את הדאגה הציבורית שנוצרה בעקבות הביקורת על מערכות הדלק ברכבים אלו".
בריקול של פורד הותקן מגן מפוליאתילן בין המיכל לבין גורמים פוטנציאליים לניקוב מכל הדלק, הוארך צינור המילוי, ושופרה אטימת פתח המילוי במקרה של תאונה.
הפרשה הובילה למעל מאה תביעות אזרחיות נגד פורד.
אחת הידועות שבהן הייתה Grimshaw נגד Ford Motor Company , תביעה שנסבה על תאונת פינטו משנת 1972, שבה נהרג הנהג ונוסעת אחרת נפצעה באורח קשה מכוויות.
בשנת 1978 פסק חבר מושבעים פיצויים עונשיים על סך 127.8 מיליון דולר.
הסכום הגבוה ביותר שנפסק עד אז בארצות הברית בתיקי אחריות למוצר ונזקי גוף.
שופט בית המשפט קמא הפחית את סכום הפיצויים העונשיים ל-3.5 מיליון דולר.
בערעור טענה פורד כי פסק הדין לוקה בטעויות, וערערה על עצם הטלת הפיצויים העונשיים בטענה שלא הוכחה זדון, כי הפיצויים העונשיים אינם מעוגנים בחוק, וכי הם עומדים בניגוד לחוקה.
בית המשפט לערעורים דחה את הערעור ואישר את פסק הדין של הערכאה הראשונה.
ב-1979 נקבע ציון דרך נוסף שבו הוגש כתב אישום על-ידי תובע מדינת אינדיאנה בגין הריגה ורשלנות פושעת כנגד פורד.
הייתה זו הפעם הראשונה בה יצרן רכב הואשם בהריגה.
פורד אמנם זוכתה בסופו של דבר מהאשמה, אך הנזק כבר נעשה.
כתוצאה מפרשת מכלי הדלק ספגה תדמית פורד מכה קשה, מכירות הפינטו צנחו, וחודשים מעטים אחרי המשפט באינדיאנה, ב-1980, הופסק ייצור הפינטו.
פרשת פורד פינטו הפכה לאחד המקרים הידועים ביותר בדיון על אתיקה תאגידית, בטיחות הנדסית, רגולציה וניתוחי עלות־תועלת.
מבקרי החברה טענו כי פורד העדיפה שיקולים כלכליים על פני בטיחות הציבור, וכי נמנעה במודע מתיקון ליקוי בטיחותי מוכר.
מנגד, נטען על ידי תומכי החברה וחלק מהחוקרים כי מספר מקרי המוות שיוחסו לפינטו היה מוגזם, וכי רמת הבטיחות של הרכב לא הייתה חריגה ביחס למכוניות דומות באותה תקופה.
המונח "מסמך הפינטו" (Pinto memo) משמש עד היום בלימודי מנהל עסקים, משפט ואתיקה כדוגמה לבעיות המוסריות הכרוכות בכימות ערך חיי אדם במסגרת קבלת החלטות ארגוניות.
פרשת קו 300 או פרשת השב"כ, היא פרשה שהחלה באפריל 1984, והסתיימה בסוף שנת 1986, ובמהלכה הרגו אנשי שב"כ שני מחבלים לאחר שנתפסו חיים, ולאחר מכן שיבשו את חקירת האירוע באמצעים שונים ופסולים ובהם עדות שקר.
ראשיתה של הפרשה באירוע של חטיפת נוסעי אוטובוס על ידי מחבלים פלסטינים כבני ערובה לצורכי מיקוח.
בני הערובה שוחררו בפעולה צבאית, והחיילים תפסו שניים מארבעת המחבלים, שאחד מהם צולם מובל כפות, על ידי צלמי העיתונות ענת סרגוסטי ואלכס ליבק.
בהוראת ראש השב"כ, אברהם שלום, הוציאו אנשי השב"כ את המחבלים להורג בשטח.
בעקבות פרסום התצלומים נפתחה חקירה בנוגע לנסיבות הריגתם, חקירה שאנשי השב"כ ניסו לשבש - הם שיקרו בעדותם, ניסו לטפול את האשמה על קצין צה"ל, זייפו דו"חות רפואיים של המכון לרפואה משפטית, ונעזרו ביוסי גנוסר, שהיה חבר בוועדת החקירה שהוקמה, על מנת לשבש חקירה.
הפרשה הביאה למשבר חמור בשב"כ וביחסיו עם גורמים ממשלתיים אחרים, ולפרישת ראש השב"כ ובכירים נוספים.
בעלי התפקידים בעת החטיפה היו: ראש הממשלה יצחק שמיר, שר הביטחון משה ארנס, הרמטכ"ל משה לוי, קצין חי"ר וצנחנים ראשי יצחק מרדכי, מפקד סיירת מטכ"ל שי אביטל, ראש השב"כ אברהם שלום וראש אגף המבצעים בשב"כ אהוד יתום.
חטיפת בני הערובה בקו 300 של אגד
ביום חמישי, 12 באפריל 1984, הגיעו ארבעה מחבלים פלסטינים בני 18 חמושים בסכינים מרצועת עזה לאשדוד.
המחבלים עלו בתחילה כנוסעים על אוטובוס בינעירוני בקו 300 של "אגד" אשר היה בדרכו מתל אביב לאשקלון ובו 41 נוסעים.
המחבלים השתלטו על האוטובוס זמן קצר לאחר שהאוטובוס עזב את התחנה בשעה 7:30. במהלך ההשתלטות נפצע קשה אחד מנוסעי האוטובוס.
החוטפים החזיקו ברשותם מזוודה וטענו כי מדובר במזוודת נפץ אותה הם איימו לפוצץ.
החוטפים אילצו את האוטובוס לשנות את כיוונו ולנסוע לעבר הגבול המצרי.
זמן קצר לאחר החטיפה, שחררו החוטפים את אסתר (אתי) בן חור, אחת הנוסעות, שהייתה בהיריון.
אסתר ירדה מהאוטובוס דרומית לאשדוד.
אסתר תפסה משם טרמפ לתחנת דלק ומשם דיווחה לרשויות על החטיפה.
כתוצאה מכך יצאו כוחות צה"ל ומשטרת ישראל למרדף אחר האוטובוס.
האוטובוס, אשר נע במהירות של 120 קמ"ש, פרץ דרך שני מחסומים פשוטים, עד שכוחות צה"ל ירו לעבר צמיגיו והצליחו לעצור אותו סמוך למחנה דיר אל בלח שברצועת עזה, רק 10 קילומטרים צפונית לגבול עם מצרים.
כאשר האוטובוס עצר הצליחו חלק מהנוסעים לברוח ממנו דרך דלת פתוחה.
בעיצומה של ההתקהלות החלו אנשי תקשורת ישראלים להתאסף במקום.
כמו כן נכחו במקום הרמטכ"ל משה לוי, שר הביטחון משה ארנס וראש השב"כ הישראלי אברהם שלום.
החוטפים, שהחזיקו את נוסעי האוטובוס כבני ערובה, דרשו לשחרר 500 מחבלים אנשי פת"ח הכלואים בישראל, ושישראל תאפשר להם לעבור למצרים.
החוטפים טענו שלא יהססו לפוצץ את מזוודת הנפץ שברשותם ולהרוג באופן זה את הנוסעים.
עם התקדמות המשא ומתן, הגיעו אנשי השב"כ בזירה למסקנה שהחוטפים מתנהגים כחובבנים, ואחד מהם אף ציין ש"זה קצת מגוחך לקרוא לזה פיגוע חטיפת בני ערובה", וכי הארבעה לא מהווים סיכון ממשי.
הרמטכ"ל, משה לוי, הנחה את הקחצ"ר יצחק מרדכי, לתכנן פעולת השתלטות על האוטובוס.
מרדכי בחר להטיל את המשימה על סיירת מטכ"ל אותה הובילו מפקדה, שי אביטל, ומחליפו המיועד עמר בר-לב, ולא על הימ"מ.
לאחר משא-ומתן ממושך בסביבות השעה 7:00 בבוקר ב-13 באפריל, פרץ כוח מיוחד של סיירת מטכ"ל בפיקודו של תת-אלוף יצחק מרדכי אל האוטובוס תוך כדי ירי לעבר החוטפים מבעד לחלונות האוטובוס.
במהלך מבצע ההשתלטות הצליחו החיילים להרוג שניים מהחוטפים (מחמוד קבלאן ומחמוד ברכה), ללכוד את שני החוטפים הנוספים (מג'די אבו ג'אמע וסובחי אבו ג'אמע), ולשחרר את בני הערובה.
בפעולת ההשתלטות נהרגה נוסעת אחת מאש צה"ל, החיילת , ושבעה נוסעים נפצעו.
ההוצאה להורג של שני החוטפים שנתפסו
שני המחבלים שנלכדו בחיים, נכבלו והובלו לשדה סמוך.
ראש השב"כ, אברהם שלום, הורה לראש אגף המבצעים בשב"כ, אהוד יתום, להרוג את שני החוטפים, כדי שמפיגוע מיקוח לא יצאו מחבלים בחיים.
יתום ואנשיו נטלו את החוטפים איתם במכונית, ובמקום מבודד הכו אותם בראשם באבנים ובמוט ברזל, עד מותם.
גופות החוטפים הובאו לבית חולים, שם קבע רופא את מותם.
לציבור נמסרו דיווחים סותרים על גורלם של החוטפים.
בהודעת צה"ל מיד לאחר האירוע נאמר ששני חוטפים נהרגו ושניים נתפסו בחיים, בעוד בהודעות שניתנו מאוחר יותר נאמר שכל החוטפים נהרגו במהלך ההשתלטות.
כעבור שלושה ימים ציטט העיתון "חדשות" ידיעה מ"הניו יורק טיימס", תוך עקיפת הצנזורה הצבאית, לפיה שניים מהחוטפים נלכדו חיים.
עם הקמת ועדת זורע, פורסם בעיתון "חדשות" דבר הקמת הוועדה.
בתגובה לפרסום הוציאה הצנזורה, בצעד יוצא דופן, צו סגירה לעיתון למשך מספר ימים.
אנשי "חדשות" הועמדו לדין על עברות על חוקי הצנזורה ועברו מסכת ארוכה של משפטים ועתירות עד שזוכו סופית מכל אשמה בידי בית המשפט העליון כעשר שנים לאחר תחילת הפרשה.
כשבועיים לאחר התקרית, ב-25 באפריל 1984, פורסם בשערו הקדמי של השבועון "העולם הזה" תצלומה של ענת סרגוסטי המציג את אחד החוטפים כשהוא מוכה בידי איציק מרדכי.
הייתה זו למעשה ההוכחה הראשונה שפורסמה לכך שהמחבל היה בחיים לאחר שנתפס.
חודש וארבעה ימים לאחר מכן, ב-29 מאי 1984, פורסם בשערו הקדמי של העיתון "חדשות" תצלומו של אלכס ליבק אשר גם בו נראה המחבל חי לאחר ההשתלטות עליו.
חקירת נסיבות מותם של החוטפים
בעקבות דרישתו של היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר, שנדחתה תחילה, מינה שר הביטחון, משה ארנס, את ועדת זורע, בראשות האלוף במילואים מאיר זורע, כוועדת בירור פנימית, לבדיקת נסיבות מותם של המחבלים.
בלחץ השב"כ נוסף לוועדת זורע חבר שני שהיה נציג השב"כ, יוסי גנוסר.
לטענתו של יצחק זמיר הסיבה לכך שמשה ארנס שינה את דעתו הייתה שמועה שקרית אך עיקשת שמשה ארנס בעצמו הגיע לאזור האירוע והורה להרוג את החוטפים.
שמועה זו פגעה בשמו הטוב ולכן, על פי זמיר, מינה את הוועדה.
מינוי ועדת החקירה נשמר בסוד, אך פורסם בעיתון "חדשות" ב-27 באפריל 1984. על פרסום זה נענש "חדשות" בסגירה לימים אחדים.
עם הקמת ועדת החקירה הורה ראש השב"כ אברהם שלום ליוסי גנוסר למנוע את חשיפת מעורבות השב"כ בהרג החוטפים.
גנוסר טען ששלום אמר לו שהדבר נעשה על פי הוראה של ראש הממשלה.
יתום ואנשיו, שהעידו לפני הוועדה, העלימו מפניה את חלקם בנסיבות הריגתם של החוטפים.
יתום מסר לוועדה עדות שקרית, ובה טען שראה כיצד תת-אלוף יצחק מרדכי, שפיקד על פעולת החילוץ, חובט באקדחו בראשי החוטפים.
לאחר מכן, סיפר יתום, העלה את החוטפים על רכבו כדי להובילם לחקירה, אלא שהם דיממו במהלך הנסיעה ומצבם החמיר, ולכן הביאם לבית החולים, שם נקבע מותם.
בדין וחשבון שהוגש על ידי הוועדה ב-20 במאי 1984, נקבע כי שני החוטפים הומתו במכות שהונחתו על ראשיהם, אך לא הוטלה על איש האחריות למותם.
ניסיון נוסף, של צוות בראשות פרקליט המדינה, יונה בלטמן, לקבוע באלו נסיבות נגרם מותם של החוטפים, שובש אף הוא באמצעות עדויותיהם השקריות של יתום ואנשיו.
במהלך החקירה קבעו מספר רופאים על סמך בדיקת הגופות, שבהחלט ייתכן שהמחבלים מתו מהמכות שקיבלו בתוך האוטובוס, עוד לפני שהגיעו לידיו של מרדכי.
היועץ המשפטי לממשלה קיבל את המלצות הוועדה של בלטמן.
הוא העביר לפרקליט הצבאי הראשי את ההחלטה בעניינו של יצחק מרדכי והורה על העמדה לדין משמעתי של חמישה אנשי שב"כ ושלושה שוטרים על שימוש מוגזם בכוח.
על-פי המלצת הוועדה הועמד יתום לדין משמעתי על שסטר, כדבריו, לאחד מהחוטפים.
ההליך המשמעתי נגד יתום הסתיים בזיכויו.
על יסוד עדותו של יתום הועמד לדין משמעתי גם תת-אלוף יצחק מרדכי בעבירות של אלימות ולא חבלה חמורה שמחייבת העמדה בפני בית דין צבאי.
קצין השיפוט הבכיר, אלוף במילואים חיים נדל, זיכה באוגוסט 1985 את מרדכי מכל אשמה, קבע כי הפגיעה של מרדכי בחוטפים במהלך הדקות הראשונות של החקירה נועדה לקבל מידע חיוני בזמן אמת ולא הייתה בלתי סבירה.
כמו כן קבע שהחוטפים הועברו חיים לידי אנשים אחרים.
אנשי השב"כ שהיו מעורבים בפרשה טענו שהריגת החוטפים ועדויות השקר בפני ועדת זורע היו בהתאם לנורמות שנהגו מאז שנת 1971 בשב"כ, על פיהם נהגו בשב"כ לענות עצורים בעת חקירות, ולשקר לגבי פעילויות אלו בפני בתי המשפט במשפטי זוטא.
לאחר שהיועץ המשפטי פתח בחקירה, הכינו אנשי השב"כ מסמך, שנקרא מסמך הגולגולות, שבו מנו אירועים פליליים קודמים שעשו בשב"כ בידיעת הדרג המדיני, תוך רמיזה לדרג המדיני שאם לא ימנעו את החקירה תפתח תיבת פנדורה של מעשים פליליים רבים שתגיע גם אל הדרג המדיני.
בנובמבר 1985 פנו שלושה מבכירי השב"כ, ראובן חזק (סגן ראש השב"כ), רפי מלכא (ראש אגף המינהל) ופלג רדי (ראש אגף זרים), אל ראש השב"כ, אברהם שלום, בתביעה לחשוף את פרטי הפרשה או להתפטר מתפקידו.
שלום סירב להתפטר והשלושה הורחקו מהשירות.
חזק פנה אל ראש הממשלה שמעון פרס, אך זה דחה את העניין כתלונה של פורש שב"כ ממורמר.
לאחר מכן, בפברואר 1986, פנו השלושה ליועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, ומסרו לו את פרטי הפרשה.
זמיר נפגש עם שמעון פרס, יצחק שמיר ויצחק רבין, העלה בפניהם את החשדות בדבר עבירות פליליות שנעברו בפרשה זו על ידי אנשי השב"כ, וביקש לטפל בעניין.
זמיר הציע, בין השאר, לסגור את הפרשה בכך שראש השב"כ יתפטר.
ראש הממשלה, שמעון פרס, התנגד לכך בחריפות, ואמר: "רוצים לזרוק את ראש השב"כ לכלבים".
יצחק שמיר ויצחק רבין צידדו בעמדתו של פרס.
לאחר שכל הצעותיו לפתרון נדחו, הורה זמיר באופן חד צדדי למשטרה לפתוח בחקירה פלילית של הפרשה.
אלמלא כן כל הפרשה הייתה יכולה להיגמר אחרת."
במוצאי שבת 24 במאי 1986 פורסם דבר החקירה במהדורת "מבט", כשהפרסום מציין חשדות נגד "פקיד בכיר", תוך קישור מרומז לכך שמדובר בעבירות שנעשו במסווה של ביטחון המדינה.
בעקבות פתיחת החקירה דנו הקבינט והממשלה בעניין, ובמשך מספר ימים פעלו ראש הממשלה פרס וממלא מקומו שמיר למצוא פתרון כדי למנוע חקירה פלילית.
הועלו מספר הצעות לוועדות בדיקה, וכן הוחלט למנות יועמ"ש חלופי, ולסלק את זמיר מתפקידו.
בשב"כ קיוו שהיועץ המחליף יבטל את ההחלטה לפתוח בחקירה.
ב-1 ביוני 1986 מונה יוסף חריש ליועץ משפטי, ובתקשורת טענו שהמינוי נועד לקבור את החקירה בפרשת קו 300.
בדצמבר 1986, חשפה העיתונאית מיכל מירון-שקד, בכתבה במגזין "פנטהאוז" שהתפרסם בניו יורק, את שמו של יוסי גינוסר כבכיר השב"כ המעורב בפרשה, שעד אז נודע רק כ-ג'.
בסוף יוני 1986 הושג הסדר עם היועץ המשפטי לממשלה, על פיו ראש השב"כ אברהם שלום ואנשי השב"כ האחרים יתפטרו מתפקידיהם, יקבלו חנינה מראש ולא יועמדו לדין.
בהחלטת חבר השופטים, נקבע כי ניתן להעניק "חנינה מראש", אולם נקבעו סייגים דקדקנים ומחמירים.
הנשיא שמגר כתב: "רק נסיבות שבהן צפוי נזק כבד לעניין שאין לו כל פתרון סביר אחר..
רק נסיבות חריגות לחלוטין, בהן עולה אינטרס ציבורי עליון או נסיבות אישיות קיצוניות ביותר..
יכולות להצדיק התערבות מוקדמת כמתואר במהלך הרגיל של סדרי המשפט..
השימוש בסמכות החנינה לפני הרשעה אינו אלא אמצעי נדיר וקיצוני אשר הושאר בידי הנשיא כסמכות חוקתית שיורית בעלת אופי של שסתום ביטחון".
בשלב ראשון ניתנה חנינה בידי נשיא המדינה, חיים הרצוג, לאנשי השב"כ שארגנו את עדויות השקר, ראש השב"כ אברהם שלום, חבר ועדת זורע, יוסי גנוסר, ושני היועצים המשפטיים של השב"כ.
אנשי השב"כ שוכנעו לבקש חנינה אף על פי שטענו שאינם פושעים ואינם זקוקים לחנינה.
מנגד, חריש הבהיר שבקשת החנינה היא הודאה באשמה.
עתירה לבג"ץ נגד חנינה לפני משפט נדחתה על ידי השופטים מאיר שמגר ומרים בן-פורת כנגד דעתו החולקת של אהרן ברק שגרס שלא ניתן להעניק חנינה לפני הרשעה.
ב-7 באוגוסט 1986, ביום שבו פורסמה החלטת בג"ץ ונקבע שיש לחנינות תוקף, החלה המשטרה בחקירתה.
בעקבות פתיחת החקירה המשטרתית פנו אהוד יתום ושישה אנשי שב"כ נוספים בבקשות לקבל חנינה.
בבקשתו לקבלת חנינה כתב יתום, כי הוא ופקודיו הרגו את שני החוטפים בפקודת ראש השב"כ, וכי למיטב הכרתו ואמונתו, נעשה המעשה "על-מנת שמפיגוע חטיפה רצחני לא ייחלצו מחבלים חיים".
יתום הודה כי בעדויותיהם בפני ועדת זורע ולפני הצוות בראשות פרקליט המדינה, העלימו הוא ואנשיו את העובדה כי הם הרגו את החוטפים.
שבעת אנשי השב"כ קיבלו חנינה לאחר כשבועיים ובעקבות זאת עלתה דרישה להפסיק את החקירה, לאור החנינות שנתנו למעורבים העיקריים בפרשה.
למרות זאת, החקירה נמשכה, בין השאר כדי לבדוק את טענות ראש השב"כ ששמיר אישר לו להרוג את המחבלים וידע על החיפוי בפני ועדת זורע.
שלום טען שכל מעשיו נעשו "בסמכות וברשות", משום שראש הממשלה, יצחק שמיר, אישר לו לעשותם.
ראש הממשלה בעת ההריגה, יצחק שמיר, הכחיש זאת מכל וכל אך עיתונאים, בהם אמנון אברמוביץ', ופוליטיקאים, בהם יוסי שריד, דרשו לחקור את חלקו של שמיר.
למרות מתן החנינה, רבים מאנשי השב"כ המשיכו להימנע משיתוף פעולה עם החקירה ולא הוברר מי הרג בפועל את המחבלים.
במהלך החקירה תושאלו יצחק שמיר, שמעון פרס, משה ארנס ושני פוליטיקאים נוספים.
ראובן חזק, שחשף את הפרשה, הודה בחקירה בחלקו בהסתרת הריגת המחבלים.
כך נהגו מספר אנשי שב"כ נוספים, שסירבו לבקש חנינה וטענו שפעלו בתום לב ולא עברו כל עבירה.
בתום החקירה, באמצע ספטמבר 1986, נמנו תשעה אנשי שב"כ, שלא נחונו, שנמצאו נגדם חשדות לגבי מעורבותם בפרשה.
היועץ המשפטי לממשלה החליט שלא לנקוט נגדם הליכים פליליים לאור חלקם המשני והעובדה שהאחראים הראשיים קיבלו חנינה.
צוות של משרד המשפטים בחן את הממצאים של חקירת המשטרה והוציא דו"ח על הפרשה בסוף דצמבר 1986. לגבי יצחק שמיר נקבע ש: .
ראש השב"כ, אברהם שלום, המשיך לכהן בתפקיד עד אמצע ספטמבר 1986, במקביל לחפיפה עם מחליפו יוסף הרמלין.
ארבעת מקבלי החנינה הבכירים האחרים, ציפו להמשיך לכהן בתפקידים בכירים בשב"כ.
יוסי גנוסר מונה לתפקיד חדש והדבר פורסם בתקשורת כקבלת קידום וגרר ביקורת ציבורית.
לאחר זמן לא רב הוא פרש מהשב"כ.
הוא התמנה לראש מכון הייצוא.
שנים לאחר מכן, ניסיונו להתמנות לתפקיד מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון נחסם על ידי בג"ץ.
שני היועצים המשפטיים של השב"כ שקיבלו חנינה המשיכו בתפקידם בשב"כ.
הפרקליטות סירבה לקבל מצב זה וסירבה לשתף פעולה עם היועצים המשפטיים של השב"כ והתעוררה גם דרישה ציבורית להעבירם מתפקידם.
בעקבות זאת אכן עזבו היועצים המשפטיים את תפקידם.
אהוד יתום, שקיבל חנינה מהנשיא, המשיך לשרת בתפקידים בכירים בשב"כ במשך 13 שנים נוספות.
לאחר שפרש לחיים האזרחיים, ניסיונו להתמנות לראש המטה ללוחמה בטרור נחסם על ידי בג"ץ, שקבע כי "פקודתו של ראש השב"כ הייתה, על פניה, בלתי-חוקית בעליל, ואסור היה ליתום לציית לה".
עוד קודם לכן נמנע מיתום להתמנות לתפקיד קצין הכנסת.
החלטות אלה לא מנעו את הצבתו של יתום ברשימת מועמדי הליכוד לכנסת ה-16, ומשנת 2003 כיהן כחבר כנסת עד סוף הקדנציה.
לפרשת השב"כ היו מספר השלכות חשובות למערכת הממשל והחברה בישראל.
היא חשפה פגעים חמורים בטוהר המידות ובהתנהלותו של שירות הביטחון הכללי.
עובדים בארגון שיבשו חקירות, מסרו עדויות שקר, תיאמו ביניהם התנהגות זו ואף ניסו להפליל קצין שלא היה מעורב בהריגה.
חשיפת הפרשה גרמה לפגיעה באמון הציבור בשב"כ ולדרישה לבדק בית כולל בשירות.
בנוסף, תוך כדי סבך החקירות נתגלו כשלים נוספים בשב"כ שבין החשובים שבהם הייתה העובדה שהתבררה בפרשת עיזאת נאפסו, שהשב"כ השתמש בעינויים בחקירותיו.
ממצא זה הוביל לכינונה של ועדת לנדוי, ועדת חקירה ממלכתית שהתרכזה בשיטות החקירה של השב"כ ושממצאיה הטילו על השב"כ קווים מנחים חדשים לשיטות חקירה מותרות.
בעקבות הפרשה הופקה סדרת הדרמה "קו 300", סדרה בחמישה פרקים שהופקה בשנת 1997 על ידי ערוץ 1, בבימוי אורי ברבש, תסריט מוטי לרנר.
הסרט שומרי הסף, אשר יצא לאקרנים בשנת 2012, מציג ראיונות עם ראשי השב"כ לשעבר המדברים בין השאר על הפרשה.
בסדרה שנות השמונים בעונה 1 פרק 3 צוין המקרה הנ"ל.
הסרט "חטיפה - קו 300" בהפקת "שידורי קשת" ושודר בערוץ 12 במאי 2018. את החיילת אירית פורטוגז, שנהרגה מאש צה"ל, גילמה השחקנית דניאל גל.
בסדרה היהודים באים הוצג הדיון לכאורה בין ראש השב"כ דאז לבין יצחק שמיר ושמעון פרס בנוגע להעלאת השב"כ למשפט על הפרשה.
המונח "קו 300" משמש בתרבות הישראלית לשם גנאי לבעיות בשב"כ ולעיתים במוסדות ממשלתיים בכלל.
למשל, בשנת 2018, תוכנית "עובדה" על פרשיית הדלפות העוסקת בראש השב"כ לשעבר יעקב פרי, נקראה "פרשת 300 הקווים".
אחרים השתמשו בביטויים כמו "'פרשת קו 300' של הרכש הביטחוני" ו"זוהי פרשת קו 300 של מערכת בית המשפט בישראל".
מספרו של הקו הפועל בין תל אביב לאשקלון ובדרך חזור נשאר 300 עד היום.
פָּרָשַׁת קְדֹשִׁים היא פרשת השבוע השביעית בספר ויקרא.
בשנים שאינן מעוברות קוראים את פרשת קדושים ביחד עם פרשת אחרי מות, במהלך חודש אייר, בדרך כלל בשבת שלאחר יום העצמאות.
בשנים מעוברות פרשת קדושים נקראת לבדה, ברוב השנים בשבת שלפני יום העצמאות.
פרשת קדושים היא מהפרשות עם המספר הרב ביותר של מצוות בנושאים שונים.
על המכנה המשותף שלהן מעיד הפסוק הפותח את הפרשה: .
על פסוק זה אומר המדרש שפרשה זאת נאמרה במעמד הקהל, בנוכחות כל עם ישראל, מאחר שבפרשה זו יש יסודות תורה רבים.
מצוות שבין אדם למקום: איסור עבודת אלילים; שמירת השבת; איסור שבועת שקר; איסורי כלאיים ושעטנז.
מצוות שבין אדם לחברו: הציווי "ואהבת לרעך כמוך"; מצוות מורא אב ואם, איסורי גנבה, שקר ורכילות; איסור שנאה, מצוות תוכחה ואיסור נקימה ונטירה; "מפני שיבה תקום והדרת פני זקן", איסור קללה, איסור קללת אב ואם.
צדק חברתי: איסור הלנת שכר; איסור נתינת מכשול לפני עיוור; איסור על לקיחת שוחד; מצוות אהבת הגר; ציווי שלא לרמות במידות ומשקלות ("מאזני צדק").
דיני מורא מקדש והקורבנות: זמני אכילת הקורבן; איסור פיגול.
מצוות התלויות בארץ: איסור עורלה; מצוות נטע רבעי, מתנות עניים (לקט, שכחה ופאה).
איסור לנהוג כחוקות הגויים: איסור אכילה על הדם, איסור ניחוש ועוננות, הקפת הראש והשחתת הזקן, כתובת קעקע, פנייה לאוב ולידעוני; איסור על עבודת המולך.
פירוט עונשי מוות וכרת על איסורי עריות, שנכתבו בפרשת אחרי מות.
השבת בה קוראים את פרשת קדושים יכולה לחול בתשעה תאריכים שונים.
יחד עם פרשת אחרי מות:
שנת החא - כ"ח בניסן.
שנת השג - כ"ו בניסן.
שנת זחג - ג' באייר.
שנת זשה ושנת בחה - א' באייר.
שנת בשז ושנת גכז - בארץ ישראל כ"ט בניסן, בחוץ לארץ ו' באייר.
הספרדים, התימנים והאיטלקים מפטירים (הספרדים מתחילים ב ואילו התימנים, העיראקים, הטוניסאים, הלובים והאיטלקים ב; התימנים עוצרים ב והספרדים והאיטלקים ב).
בפרק זה מתאר יחזקאל כיצד ציווה ה', אחרי יציאת מצרים את בני ישראל "את חוקותיי ואת משפטי הודעתי אותם, אשר יעשה אותם האדם וחי בהם", וכיצד בני ישראל לא שמרו את הציוויים האלה.
בפרק זה מתאר עמוס את ההבדל בין ישראל לגויים, ומתאר את הגאולה העתידה.
בקהילות גרמניה מפטירים ב שזו ההפטרה שמפטירים רוב קהילות ישראל בפרשת אחרי מות.
כאשר פרשת קדושים נקראת בראש חודש אייר, קוראים את הפטרת ראש חודש.
כאשר נקראת בערב ראש חודש אייר, קוראים את הפטרת מחר חודש.
פָּרָשַׁת פִּינְחָס היא הפרשה השמינית בספר במדבר.
פינחס, אשר על שמו נקראת הפרשה כולה, הוא נכדו של אהרון הכהן ובקנאת ה' הרג בסוף הפרשה הקודמת שני חוטאים, ביניהם זמרי בן סלוא, וכך עצר את המגפה שפשתה בעם ישראל.
בשל פעולתו, מקבל פינחס בפרשה זו ברכה ייחודית מאת ה', וממונה ל'כהונת עולם'.
לאחר בלימת המגפה, עם ישראל נמנה למשפחותיו במפקד לקראת הכניסה לארץ ישראל.
בנות צלופחד פונות בבקשה לקבל את נחלת אביהן בארץ ישראל ונענות בחיוב.
משה מצווה למנות יורש שינהיג את עם ישראל בכניסתו לארץ, והוא מציג את יהושע בן נון כיורשו בפני העם.
בסוף הפרשה מפורטים דיני קורבן התמיד, קרבן ראשי חודשים והמועדים השונים (חג הפסח, חג הביכורים-שבועות, יום תרועה-ראש השנה, יום הכיפורים, חג הסוכות, שמיני עצרת).
פרשה זו היא השנייה באורכה מבין פרשות השבוע – יש בה 168 (קס"ח) פסוקים.
הפרשה נקראת בסמוך לשבעה עשר בתמוז.
בהמשך לתיאור חטא בעל פעור שבפרשה הקודמת (בלק), פינחס מקבל שכר מה' על מעשה הקנאות שעשה, שהביא לעצירת המגפה: .
ה' גם מצווה את משה רבנו ואת עם ישראל להילחם במדין ולנקום על הרעה שגרמו.
לאחר המגפה, ה' מצווה לערוך מפקד נוסף של בני ישראל לפי משפחות, לקראת הכניסה לארץ ישראל.
המפקד נעשה כדי לחלק את הארץ לפי "מספר" השמות ולתכנן את חלוקת הארץ לנחלות משפחתיות, כפי שמתואר בפרק כ"ו:
בביאורו על הפסוק, עמד הרב עדין שטיינזלץ על סתירה פנימית הטמונה בו:
במפקד המוזכר בפרשת במדבר, ב-א' אייר לשנה השנייה במדבר, המטרה היא לפקוד כל זכר, יוצאי צבא מבן 20 שנה ומעלה.
וכך כתוב: אחת מהסיבות לעריכת מפקד היא מניין וסדר של כוח האדם הצבאי.
בפרשת פנחס המטרה היא גם לשם רשימת נוחלי הארץ.
כאשר משווים את התוצאות של שני המפקדים, מקבלים ממצא מפתיע: חלפו כמעט 40 שנה ולמרות זאת, כמעט אין הבדל במספר הנפקדים:
יש להדגיש שהמניין הכללי אמנם דומה, אך במניינם של השבטים כשלעצמם יש שינויים בין המפקדים - חלקם גדולים.
ההסבר המקובל לירידה הקיצונית במניין שבט שמעון הוא כי עיקר המגפה על חטא בעל פעור פגעה בשבט זה.
אולי מפני שהם חנו בצד הקרוב למואבים, אולי מפני שהייתה להם חיבה יתרה כלפיהם, או מפני שמנהיגיהם עודדו אותם.
ד"ר יצחק מייטליס משער כי הסיבה להבדל היא שבמפקד הראשון פקדו רק את הגברים בני עשרים ומעלה ואילו במפקד השני פקדו את ראשי המשפחות, גם אם מדובר בנשים או בצעירים יותר.
המונח "כל זכר" לא מופיע במטרת המפקד השני ולכן בנות צלפחד שהן ראשי משפחות יכולות לבוא ולתבוע נחלה.
הוא מסיק כי מספר בני ישראל לקראת תום תקופת הנדודים במדבר התמעט במידה ניכרת, בעקבות מספר מגפות שהכה בהם ה' ומתוארות לאורך ספר במדבר, ובעיקר העונש על חטא המרגלים, שבו נמחה רוב דור המדבר.
מייטליס מביא ראיה לדעתו ממספרם הנמוך של הלוחמים שהשתתפו בקרב על העי בספר יהושע.
לאחר תיאור משפחות ישראל על פי המפקד, מתוארת מצוקתן של בנות צלפחד.
בנות צלפחד קובלות על כך שלפי החוק הפורמלי לא יקבלו נחלה, כי אין להן אחים.
ה' נענה לפנייתן וקובע שגם נשים יוכלו לנחול נחלה, אם אביהן מת בלא בנים.
משה מצטווה לעלות להר העברים ולצפות על ארץ ישראל, שאליה לא ייכנס.
לאחר מכן ה' מצווה על משה למנות מנהיגים שיחליפו אותו לאחר מותו, .
משה ממנה את יהושע בן נון ליורשו בפני הכהן הגדול ובפני כל עדת ישראל, לפי ציווי של ה'.
פרשה הלכתית ארוכה ובה ציווי על קורבן התמיד, הנקרא פעמיים ביום בסדר התפילה היהודי (ברוב העדות), וכן פירוט לגבי קורבנות המוספים של החגים.
בפרשת פנחס יש 168 פסוקים, אשר מאוגדים ב-10 פרשיות פתוחות ועוד 25 סתומות.
הפרשה מכילה 4 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה בתחילת סדר ומסתיימת בסוף סדר וזאת בניגוד לכך שהיא מתחילה באמצע פרק ומסתיימת באמצע פרק לפי החלוקה לפרקים.
השבת בה קוראים את פרשת פינחס יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים:
שנת השג - י"ד בתמוז
שנת החא - ט"ז בתמוז
שנת זשה, בחה, בשה וגכה - י"ט בתמוז
שנת זחג, זשג ובחג - כ"א בתמוז
שנת השא וזחא - כ"ג בתמוז
שנת הכז - כ"ד בתמוז
שנת בשז וגכז - בארץ ישראל בי"ז בתמוז, בחוץ לארץ בכ"ד בתמוז
ברוב השנים, פרשת פינחס חלה בימי בין המצרים, והיא השבת הראשונה מבין השבתות של "תלתא דפורענותא".
בשנים כאלו נקראת ברוב הקהילות מעניין חורבן בית המקדש, במקום הפטרת הפרשה הרגילה.
הפטרת הפורענות הראשונה, הנקראת בשנים אלה בפרשת פינחס, היא בספר ירמיהו, מ עד (התימנים מסיימים ב).
בשנים השג והחא (בארץ ישראל גם בשנת בשז וגכז) פרשות מטות ומסעי נקראות בנפרד, והשבת שבה קוראים את פרשת פינחס חלה בשבעה עשר בתמוז או לפניו.
בשנים כאלו מפטירים בספר מלכים א', מ עד (בנוסח רומניא סיימו ), שם מתוארות קורותיו של אליהו הנביא אחרי מעשה הקנאות שעשה בהר הכרמל (על רקע דרשת חז"ל ש"פינחס הוא אליהו"), הנבואה שקיבל בהר סיני, ופגישתו עם אלישע.
לפי מנהג איטליה תמיד מפטירים הפטרה זו.
פָּרָשַׁת רְאֵה היא פרשת השבוע הרביעית בספר דברים.
בפרשה זו ממשיך משה לדבר עם ישראל ולהזהיר אותם לשמור את התורה, משה בעיצומו של הנאום השני והארוך בחומש דברים.
בתחילת הפרשה משה אומר לעם שלפניהם שתי דרכים האחת קיום מצוות וברכה והאחרת קללה עם עזיבת המצוות.
משה מצווה את העם שכאשר יכנסו לארץ יקיימו את מעמד הר גריזים והר עיבל ומצוות נוספות שיקיימו בארץ ישראל.
את פרשת ראה קוראים בין כ"ה באב לל' באב.
הפרשה עוסקת בפירוט המצוות שיחייבו את עם ישראל אחרי הכניסה לארץ.
אחרי פתיחה קצרה על האפשרות שניתנה לעם ישראל לבחור בין ברכה (קיום המצוות) וקללה (אי קיומן), מתחילה התורה בסקירת המצוות, סקירה שתימשך גם בפרשות הבאות: