tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט מספר את סיפורו של נער איטלקי-אמריקאי בשם קולוג'רו (לילו בראנקאטו), שגדל בברונקס בשנות ה-60. קולוג'רו נקרע בין דמות אביו (רוברט דה נירו), נהג אוטובוס לבין מנהיג המאפיה המקומית, סוני (צ'אז פלמינטרי), שאותו הוא מעריץ.
דה נירו, שצפה לראשונה במחזה בלוס אנג'לס ב-1990, רכש את הזכויות מפאלמינטרי, מתוך כוונה להפוך את המחזה לבכורה בבימוי.
לאחר מכן הצמד עבד רבות יחד על התסריט, כאשר פאלמינטרי שאף להיצמד למקור כמה שיותר שכן הוא התבסס בעיקר על ילדותו שלו.
ההפקה החלה ב-1991, ומומנה בשיתוף עם TriBeCa Productions ו־Savoy Pictures של דה נירו, כסרט הראשון שיצא לאקרנים על ידי כל אולפן.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-14 בספטמבר 1993, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-29 בספטמבר 1993. הסרט זכה להצלחה מסחרית מוגבלת, והכניס למעלה מ-17 מיליון דולר.
עם זאת, זה הלך הרבה יותר טוב עם המבקרים, ששיבחו את הביצועים של המובילים, והשיקו את קריירת המשחק של פלמינטרי, ובמקביל גם עזרו לדה נירו לקבל הכרה כבמאי.
העלילה מתמקדת בקולוג'רו, ילד צעיר שגדל בשכונה קשה בברונקס, ניו יורק.
בילדותו, קולוג'רו עד לרצח שבוצע על ידי סוני, מנהיג כנופיה מקומית, אך שומר על שתיקה ולא מדווח למשטרה.
לאחר מכן, סוני לוקח אותו תחת חסותו ומעניק לו שיעורים לחיים.
אביו של קולוג'רו, לורנצו, מתנגד לקשר שלו עם סוני ומנסה לשמור על בנו רחוק מהעולם הפלילי.
ככל שהנער מתבגר, הוא מוצא את עצמו נמשך בין דמותו המוסרית של אביו לבין חיי הפשע שסוני מייצג.
רוברט דה נירו בתפקיד לורנצו אביו של קולוג'רו
צ'אז פלמינטרי בתפקיד סוני, מנהיג המאפיה המקומית
טרל היקס בתפקיד ג'יין ויליאמס
קתרין נרדוצ'י בתפקיד רוזינה אנלו
הסרט מבוסס על המחזה המקורי של חז פלמינטרי "סיפור מברונקס", והתבסס במידה רבה על ילדותו שלו, במיוחד על הירי שבו קלוג'רו היה עד כילד, וכן על המקצוע ושמו של אביו.
בשנת 1990, במהלך הצגה של "סיפור מברונקס", רוברט דה נירו נפגש עם פלמינטרי בחדר ההלבשה שלו לאחר שצפה במופע.
דה נירו אמר לפלמינטרי, "זה אחד ממופעי היחיד הגדולים ביותר שראיתי אי פעם, אם לא הגדול ביותר...
זה סרט, זה סרט מדהים." לאחר שרכש את הזכויות ליצירת הסרט, כשדה נירו טען שהעסקה נחתמה רק על בסיס הסכם ג'נטלמני עם פלמינטרי, השניים החלו לעבוד על התסריט.
לפני שיתוף הפעולה עם דה נירו, פלמינטרי דחה מספר הצעות לזכויות הסרט, כולל הצעות שהגיעו עד מיליון דולר, משום שלא ניתנו לו התפקידים של התסריטאי הראשי וסוני, הגנגסטר שקלוג'רו פוגש.
דה נירו עמד בדרישות של פלמינטרי בתנאי שיוכל לביים את הסרט ולגלם את לורנזו, אביו של קלוג'רו, ופלמינטרי הסכים לכך.
סיפור מרובע ברונקס זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים, ששיבחו את הבימוי של רוברט דה נירו ואת הכתיבה של פלמינטרי.
הסרט נחשב לאחת הדרמות החזקות של שנות ה-90, בזכות הדמויות החזקות והעיסוק בנושאים חברתיים של גזענות וזהות.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 97%, וב-Metacritic ציון של 80 מתוך 100.
פרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהמקורArtios Awardsליהוק הסרט הטוב ביותר – דרמהאלן צ'נאוות'פרסי סנט ג'ורדיהשחקן הזר הטוב ביותרצ'אז פלמינטרי (גם על קליעים מעל ברודוויי והחשוד המיידי)פרסי האמן הצעירהשחקן הצעיר הטוב ביותר בתפקיד משנה בסרט – דרמהפרנסיס קפרה
סיפור חייו של טולקין: הסופר שברא את "ההוביט" ו"שר הטבעות" מאת האמפרי קרפנטר הוא ספר ביוגרפי שהתפרסם לראשונה בשנת 1977. זוהי הביוגרפיה הרשמית של ג'.
טולקין, יוצר ההוביט ושר הטבעות.
הספר ראה אור לראשונה בלונדון, בהוצאת George Allen & Unwin, ובהמשך פורסם בארצות הברית בהוצאת Houghton Mifflin Company.
מאז פורסם, הודפס הספר מחדש פעמים רבות ותורגם לשפות רבות.
קרפנטר פותח את הספר בתיאור ביקורו אצל טולקין.
הוא ממשיך ומתאר את שנותיו הראשונות של טולקין, מדרום אפריקה, דרך ברמינגהם, ועד לאוקספורד, ואת חוויותיו כחייל בשוחות החזית הצפונית של צרפת במלחמת העולם הראשונה.
מכאן עובר קרפנטר לתיאור הולדת הלגנדריום, החל מספר הסיפורים האבודים שנכתב בשנת 1917 ואילך.
סיפור כתיבתו של ההוביט, עם שורת הפתיחה המפורסמת "בבור באדמה גר הוביט", נמסר תוך הצגת חייו של טולקין באוניברסיטת אוקספורד, אהבתו לשפה והתפתחותו כמספר סיפורים.
קרפנטר מתאר את התהליך שבו נוצר ההוביט החדש, הלא הוא שר הטבעות, ואת עלייתו של טולקין לתודעה הציבורית בשנות השישים.
הנרטיב מסתיים בתיאור שנותיו האחרונות של טולקין.
הנספחים כוללים עץ משפחה, כרונולוגיה, ורשימת כתבים שפורסמו.
סיפור חייו של טולקין פורסם לראשונה בשנת 1977 בלונדון, בהוצאת George Allen & Unwin.
כבר באותה שנה הודפס שוב מספר פעמים, וכן בשנים 1978 ו-1987, על ידי אותה הוצאה וכן על ידי Houghton Mifflin בארצות הברית.
מאז הודפס שוב פעמים רבות.
הספר תורגם לשפות רבות, ביניהן: צרפתית (C.
עדי ערמון בהארץ כתבה "הפער בין המיתולוגיה או המיתופיה המסעירה שברא לבין הרגליו וחייו המונוטוניים לכאורה של המחבר הוא המסתורין שעומד במוקד הביוגרפיה.
קרפנטר לא מצליח לפזר כליל את המסתורין, אך הוא מספק תשובות למי שרוצים לדעת כיצד בילבו, פרודו וגנדלף קרמו עור וגידים.
וכפי ש"ההוביט" הוא ספר לילדים אבל לא מדבר רק לילדים, כך גם הביוגרפיה, שלכאורה מיועדת בעיקר למעריצי טולקין, תעניין כל מי שמסתקרן בנוגע לתהליך היצירה באשר הוא."
החוקר טום שיפי, מגדולי חוקרי טולקין, מציין כי אף שהביוגרפיה פורסמה טרם ראה אור רוב החומר הפוסט-מורטם שערך כריסטופר טולקין, היא "החזיקה מעמד היטב".
שיפי מדגיש את תיאור "נעוריו העצובים והטראומתיים" של טולקין, ואת התיאור המקיף של יחסיו עם ק.
פריי סקר את הספר עבור כתב העת Christianity & Literature, ואנתיאה לוסון כתבה עליו ביקורת בעיתון The Observer בשנת 2002.
לויד, בביקורת שפורסמה בשנת 1978 בכתב העת Sewanee Review, כתב כי קרפנטר "חושף חיים מרגשים ומעוררי חמלה מבלי להכניס ביניהם לבין הקורא העדפות אישיות או החצנה עצמית".
לדבריו, התוצאה היא הצגת טולקין כ"פרופסור רגיל מאוד, אולי אף אנונימי".
לויד מדגיש את הבחירה לכלול בספר את הסתייגותו של טולקין מהביוגרפיה ככלי להבנת יצירה ספרותית, ומסכים כי ייתכן וטולקין צדק' הרי שדווקא שתי יצירותיו הגדולות מספרות את מה שהקוראים צריכים לדעת עליו.
אך עם זאת, הוא מוסיף, חשוב לדעת שטולקין חיבב אנשים פשוטים' כמו סדרני הקצינים (batmen) שלחמו לצדו בשוחות.
לויד מוצא כי תיאור נעוריו של טולקין בידי קרפנטר "מרתק ומדהים", וכי הפרקים על חברויותיו וקתוליותו נכתבו בכישרון רב.
סיפור קצר הוא ז'אנר ספרותי, שבו היצירות הספרותיות הן בעלות היקף מצומצם – סיפור כזה ניתן לקרוא, לרוב, במשך פחות משעה.
מאפיינים מובהקים של הסיפור הקצר הם אחדות הזמן, אחדות המקום ואחדות העלילה.
סוגת הסיפור הקצר התחילה בימי הביניים, אולם רוב הסיפורים היו אנונימיים.
הם גם נחשבו לחסרי חן אלא אם כן רבים מהם אוגדו בספר אחד בעל סיפור מסגרת (כגון סיפורי אלף לילה ולילה).
רק במאה ה-14 באיטליה, ניתן למצוא סיפורים קצרים עם שם היוצר.
ג'ובאני בוקאצ'ו, מחברו של "דקאמרון", קובץ המכיל 100 סיפורים קצרים, נחשב בעיני רבים לאבי הסיפור הקצר.
סיפורו "הבז", מתוך דקאמרון, הוא סיפור קצר קלאסי המשלב את המאפיינים של הז'אנר בתמציתיות ובענייניות רבה.
מאפייניו העיקריים של הסיפור הקצר:
מוטיב מנחה (leitmotiv) – מוטיב מרכזי ביצירה המאגד סביבו את שאר המוטיבים.
בסיפור הקצר ניתן לזהות בקלות את המוטיב המנחה משום שבדרך כלל הוא מופיע בשם הסיפור.
מוטיב רעיון – אלמנט, מילה מסוימת שחוזרת על עצמה מספר פעמים ביצירה והיא בעלת משמעות.
פואנטה – נקודת חוד, השיא של הסיפור.
נקודה שמפתיעה אותנו בתור הקוראים.
השיא נמצא בסוף הסיפור או לקראת הסוף.
לא כל סיפור קצר הוא סיפור פואנטה, יש סיפורים שיש בהם נקודת שיא אך ללא פואנטה.
צמצום – בגלל שהסיפור קצר, יש צמצום במרכיבי הסיפור:
זמן – בדרך כלל הסיפור מתרחש במהלך זמן קצר, מספר שעות, יממה, שבוע או בדילוגים.
מקום – היכן המקום המרכזי שבו מסופר הסיפור.
העלילה (השתלשלות המאורעות בסיפור) – בסיפור הקצר יש בדרך כלל עלילה אחת .
הדמויות – הדמויות בסיפור הקצר מעטות יחסית לסיפורים שונים.
בדרך כלל יש דמות ראשית אחת ודמויות משנה.
הדמויות בסיפור הקצר אינן עגולות (מפורטות ומפותחות) אלא שטוחות.
תיאורים – הלשון בסיפור הקצר נוטה להיות חסכנית.
כל תיאור הוא הכרחי ומשמעותי ביותר.
המבנה הקלאסי של הסיפור הקצר הוא פירמידה שבראשה נמצאת נקודת השיא.
אקספוזיציה – המבוא לסיפור הקצר.
רקע קצר על הזמן והמקום של התרחשות העלילה.
הסתבכות – השלב העלילתי שבו מופר המצב המאוזן ששרר לפני שהסתבכה העלילה.
נקודת שיא – המקום בו הסיבוך מגיע לשיאו או המקום ה"מותח" ביותר בעלילה.
נקודת מפנה – כשהתנועה העלילתית משנה את כיוונה.
מפנה יכול להתרחש לפני השיא או אחרי השיא.
סיום – שלב המציג את פתרון הבעיה העלילתית שהעמיד הסיבוך (יכול להיות פתוח, סגור, מעגלי או פואנטה).
אורכו המצומצם של הסיפור הקצר מאפשר פרסומו במגוון רחב של במות:
מדור הספרות בעיתון או בכתב עת.
כתב עת ספרותי: פרסום סיפורים קצרים הוא מרכיב עיקרי של כתבי עת ספרותיים (יחד עם פרסום שירה ומסה).
אנתולוגיה של סיפורים קצרים, המאגדת סיפורים קצרים מאת מחברים רבים.
ספר המהווה קובץ של סיפורים קצרים של מחבר יחיד.
אתר אינטרנט העוסק בפרסום סיפורים קצרים, כגון אתר "במה חדשה".
בישראל מספר גופים מקיימים תחרויות של סיפורים קצרים, במטרה לעודד כתיבה ספרותית ולגלות כישרונות חדשים, בהם העיתון "הארץ", העורך את תחרות הסיפור הקצר של "הארץ", מפעל הפיס, העיתון "מקור ראשון" ו"עברית ספרים דיגיטליים" מבית ynet.
בשנת 2015 ייסדה הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר את תחרות הסיפור הקצר ע"ש עפרה אליגון, במסגרתה יצאו לאור שתי אסופות בשם "עשרים סיפורים קצרים".
סיפורה של O הוא רומן העוסק בסאדו-מזוכיזם, שיצא לאור בשנת 1954 בצרפת, תחת שם העט פולין רֵיאז'.
כעבור יותר מארבעים שנה נחשפה זהות המחברת, אן דקלו , כארבע שנים לפני מותה.
הספר מציג התרחשות מינית פרובוקטיבית, הכוללת סאדו-מזוכיזם, ועורר בעת פרסומו ויכוח סוער על זהות המחבר או המחברת.
הספר כלל ארבעה חלקים, אולם רק שלושה פורסמו ואילו החלק הרביעי נגנז.
הדמות הראשית בספר, המכונה באות O בלבד, היא צלמת אופנה צרפתייה.
היא נלקחת על ידי מאהבה לטירה בכפר רואסי (Roissy) הסמוך לפריז, מקום בו גברים סאדיסטים, המשתייכים לאגודת סתרים, משתמשים בה לסיפוק צורכיהם.
שם היא צריכה לעבור "חינוך מחדש": היא מקיימת יחסי מין עם כל גבר המעוניין בה; אסור לה להביט בעיניהם ועליה לשרת אותם ככל שירצו.
כל מעבר על החוקים גורר עונש פיזי.
לאחר שחרורה היא נדרשת לענוד טבעת שתאפשר לחברי האגודה לזהות אותה ולעשות בה כרצונם אם יפגשו בה.
היא נלקחת לאישה, הנחשבת שווה לגברים באגודת רואסי, שם מוטבע שמו של בעליה החדש בברזל מלובן על גופה.
היא מתאהבת באחת הדוגמניות שלה ומקבלת משימה: להביא אותה לרואסי, שם תוכל להיות לה לגבירה.
בעליה אוהב להביט בהן מענגות זו את זו.
לאורך כל הספר, O היא דמות פאסיבית לחלוטין ואינה מביעה התנגדות לדבר ממה שנעשה בה.
הספקולציות לגבי זהותו (ומינו) של מחבר הספר באו אל קיצן ב-1994, אז נודע כי חיברה אותו העורכת והסופרת דומיניק אורי (ששמה האמיתי אן דֶקלו, Desclos).
הספר עובד לסרט בשנת 1975, בבימויו של אנרי-ז'ורז' קלוזו.
הנעימה המלווה את הסרט הולחנה בידי המלחין Pierre Bachelet.
בשנים 1977 - 1998 שימשה הנעימה פתיח לתוכניתו של אלכס אנסקי "שבע אפס שבע" ששודרה בגל"צ.
משנת 2021 משמשת המנגינה פתיח לתוכנית "שחרית אישית" ב"כאן קול המוסיקה", בהגשת אלכס אנסקי.
סיפורה של O ראה אור בעברית בשנת 1999, בהוצאת הקיבוץ המאוחד / הספריה החדשה.
סיפורה של אם המנזר (The Prioress's Tale) מופיע לאחר "סיפורו של הספן" בסיפורי קנטרברי לג'פרי צ'וסר.
בשל כתב-היד הקטוע, אין באפשרותנו לדעת מהו מספרו הסידורי, אך הוא השני בקבוצה ב-2, ואחריו מופיע "סיפורו של סר תופס".
הפרולוג הכללי נוקב בשמה של אם המנזר - מָדָם אֶגְלֶנְטַיְן, ומתאר את נימוסי השולחן שלה כזכים מכל רבב, ואת לבה הרך.
סיפורה הוא על נער קדוש הנרצח בידי יהודים, נושא נפוץ בקרב הספרות הנוצרית של ימי הביניים, ורק ביקורות מאוחרות ביותר מתמקדות באנטישמיות של הסיפור.
הסיפור נפתח בקריאה לבתולה מריה, ואז עובר מוקד ההתרחשויות לאסיה, בה קהילה של יהודים חיה בעיר נוצרית.
נער קט בן שבע בשם יוּ, תלמיד בבית הספר, בנה של אלמנה, לומד לרחוש כבוד רב לבתולה מריה.
הוא משנן את הבית הראשון במזמור האהוד מימי הביניים, "Alma Redemptoris Mater" (אמו-הורתו של הגואל); הגם שאינו מבין את משמעות המילים, חברו לכיתה, המבוגר ממנו בשנים, מספר לו שהוא עוסק במריה הקדושה.
הוא מתחיל, אם כן, לשיר את המזמור בכל יום בדרכו לבית הספר ובחזרה, בעוברו דרך שכונת היהודים.
השטן, "שקן צרעותיו שוכן בלבם של היהודים", מעודד את היהודים לרצוח את הנער ולהשליך את גופתו על ערימת-צואה, בבית השימוש של היהודים.
אמו מחפשת אחריו ולבסוף מוצאת את גופתו, המתחילה באורח-נס לזמר את ה-"Alma Redemptoris".
הנוצרים מזמנים את המגיסטראט, והלה מענה את היהודים, מוציאם להורג על ידי קריעת איבריהם בעזרת סוסים ולאחר מכן תולה את גופותיהם בחוצות-העיר למען יראו וייראו.
הנער ממשיך לשיר לאורך כל טקס הקבורה שלו, עד שהנזיר, איש-הכמורה של הקהילה, שואל אותו כיצד הוא עוד יכול לשיר.
הוא משיב שעל אף גרונו המשוסף, היה לו חזון ובו מריה הניחה פרח חבצלת על לשונו, והוא יוסיף לשיר עד שהוא יוסר.
הנזיר מוציא את החבצלת מפיו, והנער מת.
הסיפור מסתיים באזכור "יו הקט מלינקולן", עלילת דם נוספת על אודות נער קדוש הנרצח לכאורה בידי היהודים.
הסיפור הוא דוגמה לסוג מסוים של סיפורים שהיו אהודים בזמנם, הידועים כ"מעשי הנסים של הבתולה", למשל, אלה שנכתבו בידי גוטייה דה קואנסי.
הסיפור מערב יסודות שונים של סיפור נפוץ על נער אדוק הנרצח בידי אויבי האמונה; מופעו הראשון באנגליה נכתב על אודות ויליאם איש נוריץ'.
מת'יו ארנול ציטט בית מסיפורה של אם המנזר בתור החלק המובחר בשירת צ'וסר.
הסיפור קשור לעלילות-דם רבות שרווחו באותה התקופה והופצו בידי הכנסייה.
יש הטוענים שעמדתו של צ'וסר עצמו לגבי הסיפור ברורה פחות.
מבטאה הצרפתי של אם המנזר הוא סממן של עלייה בסולם המעמדות החברתי, אך מוגבלת: צורת דיבורה היא של כמי שלמדה את השפה בבית-הספר במנזר סְטְרֶטְפוֹרְד-בּוֹ, ולא צרפתית גבוהה ורהוטה פריזאית (For Frenssh of Parys was to hir unknowe).
היא נשבעת בשם "סֶנְט לוֹי" (אליגיוס הקדוש), פטרונם של, בין השאר, הצורפים.
קנאות-היתר שלה לכלבלבי-המחמד שלה ולעכברים הנתפסים במלכודות ונהרגים אולי אינה יאה לנזירה, שבמקום זאת הייתה יכולה לדאוג לעניים.
צמיד האלמוגים המחורז שהיא עונדת לפרק-ידה נושא תליון שבראשו חרוטה האות 'A' ובתחתיתו מימרתו של הנודעה של ורגיליוס - "האהבה גוברת על הכל" ('Amor Vincit Omnia'), אולי סיסמה מפוקפקת בעבור נזירה שממלאת את המקום של סמל "גן-השושנים" ומדגישה את התלהבותה מאהבה-אצילית.
בנוסף, העובדה שצ'וסר בחר לגולל את סיפורה בסגנון "ריים רויאל", סגנון חריזה שנעשה בו שימוש בדרך-כלל בסיפורים על אהבה-אצילית, נראית מנוגדת לדגש שלכאורה מושם בסיפור על אדיקות דתית פשוטה.
על-כן, הדיוקן המצטייר של דמות אם-המנזר אינו חיובי לגמרי.
למעשה, השפה והמבנה של הפתיח שלה ושל סיפורה, גרמו למבקרי ספרות רבים לטעון שצ'וסר משים אותה ללעג.
היהודים גורשו מאנגליה בשנת 1290, כמאה שנה לפני שהסיפור נכתב, ולכן היה עליו להתרחש בעיירה אסייתית עלומת-שם (הכוונה כנראה לאסיה הקטנה).
משמעות הדבר היא שהיהודים היוו רשע רחוק ולא-ממוקד עוד יותר מהמקובל בעלילות-דם שכאלה.
סיפורו של הרופא הוא סיפור דומה על אודות נער תם הנרדף בידי אויב שאי אפשר להימלט מפניו, אך היהודים לא נזכרים בו.
סיפורה של אם המנזר, עם הדגשיו על אמונת-ילדים, מאזן את סיפורו של הספן על נזיר מחוכם יתר על המידה השוכב עם אשת חברו.
שני הסיפורים נראים כמייצגים שני קצוות, אמונה נטולת ידע כנגד ידע נטול אמונה.
עם זאת, דבר זה אינו מלמד אותנו דבר על עמדותיו האמיתיות של צ'וסר כלפי היהודים וסלידה הייתה לגמרי טיפוסית באותם הימים.
חוקר הספרות גדעון סתר גורס כי "עלילת הדם המכונה סיפורה של אם המנזר - The Prioress's Tale, היא מן הסתם פרץ האנטישמיות הארסי ביותר בשירה העולמית בכלל, ובשירה האנגלית בפרט.
בעניין זה צ'וסר מגמד בנקל את שקספיר, את מרלו, את דיקנס ואת ת"ס אליוט - אם לנקוב במבחר אנטישמים בצמרת הספרות הבריטית."
לחיזוק דבריו, מגייס סתר בין השאר את הוצאת ה-Heritage Press הניו-יורקית שבחרה להוציא לאור בשנת 1946 את כל סיפורי קנטרברי, להוציא את סיפורה של אם המנזר.
או, למשל, הגדרת מחבר המאמר במהדורה הראשונה של האנציקלופדיה יודאיקה את צ'וסר כאנטישמי, בהסתייגויות מסוימות.
סיפורו המופלא של פטר שלומיאל הוא נובלה מאת המשורר הגרמני-צרפתי וחוקר הטבע אדלברט פון שאמיסו, שנכתבה בגרמנית בקיץ 1813, והוא יצירתו המפורסמת ביותר.
הנובלה מספרת את סיפורו של בחור צעיר החסר את מה שיש לאחרים בטבעיות גמורה.
המאורעות שאליהם מתייחס שאמיסו הם מלחמות השחרור נגד נפוליאון, שכיליד צרפת שהתגורר בפרוסיה, בן למשפחת אצולה, לא יכול היה לקחת בהן חלק.
דמותו של פטר שלומיאל נטולת הצל הופיעה מאוחר יותר גם כדמות משנה באחת מאגדותיו של א.ת.א הופמן, "אגדות ליל סילבסטר" (Abenteuer der Sylvesternacht), אותה אימץ המלחין ז'אק אופנבך באופרה האחרונה שלו, "סיפורי הופמן", כבסיס לאחת משלוש מערכותיה.
לאחר הפלגה מתישה פוגש פטר שלומיאל, ביש-גדא באופיו, בסוחר העשיר תומאס ג'ון, ובגינתו הוא נתקל באיש אפור משונה, המשכנע אותו למכור לו את צִלו בתמורה לשק מטבעות זהב, שבדומה לקרן השפע אינו כלה לעולם.
במהרה מגלה פטר שלומיאל כי עסקה זו שעשה מביאה להרחקתו מחברת בני האדם.
ברגע שהם מבחינים כי אין לו צל, הם נחרדים, מתרחקים וממנו ולועגים לו.
משום כך הוא מרחיק נדוד עד מעבר להרים לעיר מרחצאות, ובעזרת משרתו הוא מצליח לארגן את מלבושו כך שלא יבחינו בהיעדר הצל שלו.
שם המשפחה של הגיבור, "שלומיאל", במקור Schlemihl (שלמיל), הוא שם המעיד על בעליו.
את משמעות הכינוי, שמקורו ביידיש, הסביר פון שאמיסו במכתב לאחיו: "בדיאלקט היהודי, אנחנו קוראים בשם הזה לאנשים חסרי מזל ומגושמים שלא מצליחים בדבר".
ספורו הפלאי של פטר שלומיאל / מאת א.
שמיסו; תרגם ועבד אברהם סלומון), תל אביב: רודין, תש"ה.
פטר שלומיאל / תרגם מ' טמקין; מבוא מאת יעקב פיכמן, תל אביב: עם עובד, תשי"א.
פטר שלומיאל / תרגם מרדכי טמקין (בתי-שיר מתוך מנגינות עבריות / היינריך היינה; תרגם יעקב כהן).
שלומיאל מצא צל / יהודה יערי, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (ספריית תרמיל), תשמ"ה-1985.
הצל, או, המעשה המופלא בפטר שלמיל / אדלברט פון שאמיסו; (תרגמה מגרמנית: אילנה המרמן; הוסיף אחרית דבר: יורגן ניראד), תל אביב: עם עובד, תשנ"ח-1998.
סיפורו של אביר הוא סרט קולנוע משנת 2001 בכיכובם של הית' לדג'ר, פול בטאני ושאנין סוסאמון.
הסרט מביא את סיפורו הבדיוני של ויליאם תאצ'ר (הית' לדג'ר), העובד ביחד עם חבריו, ואט (אלן טודיק) ורולנד (מארק אדי) כנושא כליו של אביר אשר לפתע נהרג לפני טורניר אבירים באנגליה של ימי הביניים.
עקב מותו של האביר, ויליאם נשאר חסר כל, ומחליט לנסות את מזלו בטורנירי אבירים ברחבי אירופה, על מנת להתעשר.
ואט ורולנד אומרים לו כי זה חסר סיכוי, אך תאצ'ר מתעקש והם מתלווים אליו על מנת לנחמו לכשיכשל.
הבעיה שבה נתקל תאצ'ר היא שמכיוון שאינו בן לשושלת אבירים ואין לו תעודות המוכיחות שיש לו "דם אצילי" הוא אינו יכול להשתתף בתחרויות.
בדרכו לצרפת, תאצ'ר פוגש את ג'פרי צ'וסר (פול בטאני) אדם שאיבד את כל כספו ובגדיו בהימורים, ומתהלך עירום ברחובות.
צ'וסר מציע לזייף לו תעודה המוכיחה כי הוא אכן בן אבירים הנקרא אולריך פון ליכטנשטיין, תמורת בגדים.
במשך זמן רב משתמש תאצ'ר בתעודה המזויפת שצ'וסר הכין לו על מנת להשתתף בתחרויות רבות, בהן הוא נוחל הצלחה מסחררת.
במהלך התחרויות, תאצ'ר מתאהב בצעירה יפהפייה בשם ג'וסלין (שאנין סוסאמון) ומפתח יריבות קשה עם הרוזן אדהמר (רופוס סוול) מאנז'ו (מחוז לשעבר במערב צרפת).
במהלך התחרויות מתחרה ת'אצ'ר גם ביורש העצר של אנגליה, אשר אף משתתף לא מוכן להילחם בו מחשש שהנסיך ייפגע, אך תאצ'ר נלחם מולו והם יוצאים בתיקו.
למרות זאת הנסיך מעריך אותו על כך שהסכים בכלל להתמודד מולו.
בסוף הסרט תאצ'ר חוזר לאנגליה, שם הוא מבצע טעות חמורה.
הוא הולך לבקר את אביו העיוור, ואדהמר מגלה זאת.
הוא מספר על כך למנהלי התחרות, אשר שוללים מתאצ'ר את מעמדו ואוסרים אותו.
כשהנסיך האנגלי עמו תאצ'ר התחרה מגלה זאת, הוא נחלץ לעזרתו, וטוען שהוא יודע בוודאות ושיש לו הוכחות שהוא אכן בן אצילים, ומכיוון שהנסיך של אנגליה אומר כך, אין לאיש זכות לערער על כך.
הוא מעניק לתאצ'ר תואר סר, ותאצ'ר חוזר להשתתף בתחרות.
לאחר מכן, תאצ'ר נלחם עם אדהמר ומביס אותו, ובסופו של דבר גם נושא לאישה את ג'וסלין.
סיפורה של נזירה הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של פרד זינמן משנת 1959. תסריט הסרט מבוסס על נובלה בעלת שם זהה משנת 1956. בסרט משחקים אודרי הפבורן, פיטר פינץ', אדית אוונס ופגי אשקרופט.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר ובהם הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר עבור זינמן והשחקנית הטובה ביותר עבור הפבורן.
הפבורן זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הבריטית הטובה ביותר.
הסרט מגולל את סיפורה של גבריאל "גבי" ואן דר מאל (אודרי הפבורן) שאביה הוא רופא מפורסם מבלגיה.
גבי מחליטה להיכנס למנזר ולהפוך להיות נזירה.
היא רוצה לצאת לשליחות בקונגו הבלגית.
במהלך החודשים הבאים גבי לומדת איך להיות נזירה והיא נאלצת לוותר על חייה הנוחים.
לאחר כשנה היא נשלחת לקונגו הבלגית ששם היא מסייעת לד"ר פורינטי (פיטר פינץ').
הם מתיידדים במהרה למרות מגבלותיה הדתיות של גבי.
גבי נשלחת לשליחות חזרה בבלגיה והיא נשארת שם עקב מלחמת העולם השנייה.
מנהלי המנזר מורים לנזירות לא להתערב בשום צד בעת הלחימה.
בהמשך גבי מגלה שאביה נהרג מהכוחות הגרמנים ואחיה שותף למחתרת המתנגדת לנאצים.
לבסוף גבי מחליטה לפרוש מחיי הנזירות ולעזור לאחיה במחתרת.
אודרי הפבורן - האחות לוק/גבריאל "גבי" ואן דר מאל
פיטר פינץ' - ד"ר פורינטי
אדית אוונס - האם עמנואל
פגי אשקרופט - האם מתילדה
דין ג'אגר - ד"ר הרבט ואן דר מאל
מילדרד דאנוק - האחות מרגריטה
ביאטריס סטרייט - האם כריסטופר
פטרישיה קולינג' - האחות ויליאמס
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר; הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר עבור פרד זינמן, השחקנית הטובה ביותר עבור אודרי הפבורן, התסריט המעובד הטוב ביותר עבור רוברט אנדרסון, העריכה הטובה ביותר עבור וולטר תומפסון, הצילום הטוב ביותר עבור פרנץ פלנר, הפסקול המקורי הטוב ביותר עבור פרנץ וקסמן והקול הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי גלובוס הזהב; סרט הדרמה הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר עבור זינמן, שחקנית הדרמה הטובה ביותר עבור הפבורן ושחקנית המשנה הטובה ביותר עבור אדית אוונס.
פגי אשקרופט הייתה מועמדת באותה קטגוריה.
בנוסף הסרט היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הבריטי הטוב ביותר עבור פיטר פינץ' ופרס באפט"א לסרט הטוב ביותר.
סיפורה של אודרי רוז , מלודרמת אימה אמריקאית משנת 1977, בבימויו של רוברט וייז, ובכיכובם של אנתוני הופקינס ומרשה מייסון, המבוססת על רומן באותו השם מאת התסריטאי והסופר פרנק דה פליטה.
אייווי טמפלטון (סוזן סוויפט) היא נערה נוירוטית בשנות העשרה לחייה, שהוריה הם ביל וג'סיקה טמפלטון (ג'ון בק ומרשה מייסון).
הזוג זוכה להטרדות מצד תמהוני בשם אליוט הובר (אנתוני הופקינס) שנפגש איתם לאחר מכן באקראי ומספר להם כי לדעתו בתם היא גלגול ישיר של נשמת בתו המתה.
הוא מספר לזוג המבוהל על שתי פגישות עם מדיומים ומביא הוכחות חותכות, לכאורה, על הקשר בין שתי הנשמות.
הבעל, ביל, רואה בהובר מטורף ומבקש את חברו העורך דין למצוא דרכים חוקיות להרחיק את הובר מבתו.
עורך הדין מציע שטמפלטון יזמין את הובר לביתו בזמן שהוא יצותת לו.
אולם, בזמן הפגישה, אייווי חווה התקף זעם, ורק אליוט הובר – באמירה חוזרת של השם "אודרי רוז" – מצליח להרגיעו.
לאחר מכן, הוא ממשיך לשתף את משפחת טמפלטון באמונתו בגלגול נשמות ובהינדואיזם, לאחר שחווה, לדבריו, חוויה רוחנית עזה.
עורך הדין של ביל יוצא מבוהל מהבית, ואשתו מתחילה לפחד יותר ויותר, ועולים בה חששות כי יש צדק בדבריו של הובר.
ג'סיקה ממשיכה לאבד את שפיותה, ואילו בתה זוכה ללעג מצד חברותיה ומנסה להתאבד.
הובר חוטף את אייווי, ונקלע לבית משפט.
בפקודת השופט, מהפנט מזמן את אייווי לצורך היפנוזה, במהלכה היא משחזרת בדיוק, בעיני הובר, את תהליך התאונה.
הובר נקלע לסערת רגשות ופורץ בבכי.
אמה משתכנעת סופית שיש קשר בין שתי הנשמות, בעוד בעלה ביל לוקה בדיכאון.
היא כותבת מכתב נרגש להובר.
הסרט מסתיים בציטוט של הבהגאוואד גיטה (תרגום מילולי ומקוצר, המעביר את המסר המקורי):
"אין קץ לנשמה אף פעם.
לנשמה אין לידה ולא מוות.
שחקנ/יתתפקידמרשה מייסוןג'ניס טמפלטוןאנתוני הופקינסאליוט הוברג'ון בקביל טמפלטוןסוזן סוויפטאייווי טמפלטוןנורמן לוידד"ר סטיבן ליפסקוםג'ון הילרמןהתובע סקוט וילירוברט וולדןברייס מק
הביקורות לא שיבחו את הסרט.
לדוגמה, ביקורתו של וינסנט קנבי גרסה כי:
סיפורה של כריסטין ג'ורגנסן (באנגלית, "The Christine Jorgensen Story") הוא סרט ביוגרפי-עלילתי המבוסס על חייה של האישה הטרנסקסואלית הראשונה שהתפרסמה בארצות הברית, כריסטין ג'ורגנסן.
למרות שקווי העלילה הכלליים של הסרט נאמנים למציאות, ישנן בסרט סצנות בדויות למען ההמשכיות של הסרט.
הסרט, בבימויו של אירווינג ראפר, התבסס על האוטוביוגרפיה של כריסטין ג'ורגנסן.
הסרט הוצע להפקה לראשונה ב-1960. המפיק, אדוארד סמול, קנה את הזכויות לסרט ב-1968. ג'ורגנסן טענה יותר מאוחר שעל פי החוזה היא הייתה זכאית ל-10% מההכנסות ברוטו, ול-3.5% מהתקציב.
"כל מלכות הדראג שבעולם טסו להוליווד בטענה שהן-הן כריסטין", סיפרה ג'ורגנסן.
השחקן ג'ון הנסן גילם את ג'ורגנסן בסרט.
הבמאי, אירווינג ראפר, אמר שסמול בחר בו לביים את הסרט כי הסרט דרש רגישות מוגברת.
הסרט היה אחד משני סרטים על דמויות טרנסג'נדריות שיצאו ב-1970. השני היה מיירה ברקינרידג', המבוסס על ספרו של גור וידאל.
הביקורות היו מעורבות,, אך בסך הכל הסרט היה רווחי.
ב-1977 ניסתה ג'ורגנסן ללא הצלחה להוציא צו מניעת הפצה נגד יורשיו של סמול, בטענה שהוא נטל לעצמו $100,000 השייכים לה.
ג'ורגנסן גם הייתה מודאגת שהסרט יופץ כ-"B Movie".
במרוצת הזמן, הסרט נהיה לסרט קאלט בחוגים קווירים.
ג'ון הנסן - ג'ורג'/כריסטין ג'ורגנסן
ג'ואן תומקינס - הדודה ת'ורה
קווין רדקר - טום קרופורד
ג'ון היימס - ג'ורג' ג'ורגנסן האב
אלן קלארק - פלורנס ג'ורגנסן
רוד מקארי - ג'ס וורנר
וויל קולובה - פרופסור אסטברוק
אוסקר ברגי - דר' ויקטור דלמן
סיפור פשוט הוא סרט דרמה ביוגרפי, שבוים על ידי דייוויד לינץ', ויצא לאקרנים בשנת 1999. הסרט הופק ונערך על ידי מארי סוויני, שותפתו מכבר שנים של לינץ'.
את התסריט היא כתבה בשותפות עם ג'ון אי.
הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של אלווין סטרייט שרכב, בשנת 1994, לרוחבן של המדינות איווה וויסקונסין, על מכסחת דשא.
הסרט היה הצלחה מבחינה ביקורתית, זאת אף על פי שההכנסות היו מתחת למה שהיה מצופה.
המבקרים היללו את עוצמת ההופעות של הדמויות, במיוחד את הדיאלוג המציאותי, שאותו השווה רוג'ר איברט ליצירותיו של ארנסט המינגוויי.
הסרט קיבל מועמדות לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 1999 ופרנסוורת' היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית השחקן הראשי.
אלווין (ריצ'רד פרנסוורת') הוא אדם קשיש שלחם בעברו במלחמת העולם השנייה וגר עם בתו, רוז (סיסי ספייסק), אישה אדיבה עם מגבלה נפשית.
כשהוא שומע שאחיו לייל (הארי דין סטנטון), שאותו לא ראה שנים, עבר שבץ, אלווין מחליט לבקר אותו בתקווה ללבן את היחסים ביניהם לפני שימות.
עקב העובדה שכושר רגליו וראייתו של אלווין אינו מאפשר לו לקבל רישיון נהיגה, הוא רותם קרון למכסחת דשא בת שלושים, שלה יכולת להגיע למהירות מקסימלית של 8 קמ"ש.
ויוצא למסע בן 390 קילומטר מהעיירה לורנס במדינת איווה עד לעיירה מאונט זאיון (הר ציון) במדינת ויסקונסין.
הסרט צולם באופן עצמאי לאורך המסלול האמיתי שעליו נסע אלווין סטרייט וכל הסצנות צולמו באופן כרונולוגי.
מאוחר יותר אמר לינץ' שזהו הסרט "הניסיוני ביותר של חיי".
בדומה להרבה סרטים של לינץ', לא קיימים סימניות פרקים על ה-DVD מכיוון שלינץ' מעוניין שבסרט יצפו בשלמותו.
ריצ'רד פרנסוורת' היה חולה סופני בסרטן העצם בזמן צילומי הסרט, דבר הגרם לשיתוק ברגליו כפי שניתן לראות בסרט.
שנה לאחר מכן, התאבד פרנסוורת', עקב כאבי המחלה, בגיל 80.
סיפור פשע אמריקאי היא סדרת טלוויזיה אמריקאית אנתולוגית מסוגת פשע ודרמה תקופתית, זוכת פרס גלובוס הזהב.
הסדרה פותחה על ידי סקוט אלכסנדר ולארי קרשבסקי, שמפיקים בפועל את הסדרה יחד עם בראד פלצ'וק, נינה ג'ייקובסון, ראיין מרפי ובראד סימפסון.
בדומה לאנתולוגיית האימה הבדיונית "אימה אמריקאית", גם אותה הפיקו מרפי ופלצ'וק, גם הסדרה היא בעלת מבנה אנתלוגי וכל עונה אחרת בה מוצגת כמיני-סדרה עצמאית ומתעסקת במקרה פשע אחר שעלה לכותרות וסוקר באופן נרחב באמריקה.
אלכסנדר וקרשבסקי לא חזרו להפקת הסדרה לאחר העונה הראשונה.
העונה הראשונה, הנושאת את כותרת המשנה "המדינה נגד או.
סימפסון", סיקרה מחדש את משפטו של או.
סימפסון על הירצחה של אשתו, ניקול ובן זוגה.
העונה עלתה לשידור ב-2 בפברואר 2016 ושידורה הסתיים ב-5 באפריל 2016, והתבססה על הספר "המרוץ של החיים שלו: המדינה נגד או.
העונה השנייה, הנושאת את כותרת המשנה "הרצח של ורסצ'ה", עוסקת בפרשת הירצחו של ג'אני ורסצ'ה על ידי הרוצח הסדרתי, אנדרו קונאנן, ועל השפעת הרצח על הסובבים את השניים.
העונה עלתה לשידור ב-17 בינואר 2018, והיא מבוססת על הספר "הטענות הוולגריות: אנדרו קונאן, ג'אני ורסצ'ה והציד הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית" מאת מורין אורת.
עונה נוספת, המבוססת על תוצאותיה של הוריקן קתרינה, הייתה בתהליכי פיתוח, אך בפברואר 2019, רשת "FX" הודיעה שהפקתה התבטלה.
העונה השלישית, שנקראת "מוניקה לווינסקי", עלתה לשידור ב-7 בספטמבר 2021; ועוסקת בפרשת מוניקה לווינסקי ובסיפור הדחתו של נשיא ארצות הברית ה-42, ביל קלינטון, בגין אישומי שקר ושיבוש מהלכי משפט, על פי ספר אחר שכתב טובין, "קונספירציה עצומה: סיפורה האמיתי של שערוריית המין שכמעט הפילה נשיא".
עונה ראשונה: אמריקה נגד או.
העונה הראשונה, שכותרת המשנה שלה היא: "אמריקה נגד או.
Simpson"), מספרת את סיפור משפט הרצח המתוקשר והשנוי במחלוקת, שבו הואשם כוכב הפוטבול או.
ג'יי סימפסון ברצח אשתו ניקול בראון ובן זוגה רון גולדמן.
עונה שנייה: הרצח של ורסצ'ה
העונה השנייה, שכותרת המשנה שלה היא: "הרצח של ורסצ'ה" ("The Assassination of Gianni Versace"), מספרת את סיפור הירצחו של ג'אני ורסצ'אה וחושפת את היחסים של המעצב הנודע עם אחותו, בן זוגו והסובבים אותו ובמקביל פורשת את סיפור חייו של רוצחו, אנדרו קונאנן, ואת הנסיבות שהובילו אותו לרצוח את ורסצ'ה.
פרשת מוניקה לווינסקי משמשת כבסיס לעונתה השלישית של הסדרה, שכותרת המשנה שלה היא: "מוניקה לווינסקי", המתרחשת בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון.
בעונה מככבות שרה פולסון בדמותה של לינדה טריפ, ביני פלדסטין בדמותה של מוניקה לווינסקי, מרגו מרטינדייל בדמותה של לוסיאן גולדברג, ואנאליי אשפורד בדמותה של פאולה ג'ונס.
העונה התעתדה לעלות לשידור ב-27 בספטמבר 2020, אך רשת "FX" דחתה את הפקתה בשל לוח הזמנים של מרפי.
לפני כן, הרשת שקלה לדחות את תאריך עלייתה לשידור בשל הבחירות שהתקיימו בשנת 2020. ב-15 בנובמבר 2019 הוכרז שקלייב אוון יגלם את דמותו של הנשיא קלינטון, יחד עם אנתוני גרין שיגלם את דמותו של אל גור.
בינואר 2020, הוכרז שבילי אייכנר יגלם את דמותו של העיתונאי מאט דראדג' ואילו בטי גילפין תגלם את דמותה של אשת התקשורת השמרנית אן קולטר.
במרץ 2021, נודע כי אידי פאלקו תגלם את דמותה של הילרי קלינטון.
ביוני 2021, נודע על ליהוקו של קולין הנקס לצוות השחקנים.
באוגוסט 2021, פורסם כי גילפין עזבה את הפקת העונה עקב בעיות בלוח הזמנים שלה ואותה החליפה קובי סמולדרס.
העונה עלתה לשידור ב-7 בספטמבר 2021.
בשנת 2016 הוכרז תחילה שהעונה השלישית עתידה להתמקד באירועי הוריקן קתרינה, ככל הנראה אף בפרשת מקרי המוות בית החולים ממוריאל בניו אורלינס ובתוצאותיהן.
מרפי הסביר שהמטרה בעונה הזו היא לעקוב אחר קבוצה של שישה עד שמונה אנשים בניסיון לבחון את כל הצדדים של הטרגדיה.
הפקת העונה העוסקת באירועי הוריקן קתרינה, הייתה אמורה להתחיל בסתיו 2016. עם זאת, ביוני 2017, המפיקים הודיעו שהפקת העונה תתעכב עד לרבעון הראשון של שנת 2018 ובמקומה תעלה לשידור העונה "הרצח של ורסצ'ה", שנועדה במקור להיות העונה השלישית.
אך לבסוף בפברואר 2019 הוכרז שהפרויקט בוטל לגמרי.
עונה 1: המדינה נגד או.
עונה 2: הרצח של ורסצ'ה
סיפורו של אלוף () הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1979 בבימויו של פרנקו זפירלי.
זה רימייק של סרט קולנוע בשם זה משנת 1931.
בסרט זה הופיע לראשונה ריקי שרודר, שהיה אז בן תשע.
ריקי שרודר זכה בפרס גלובוס הזהב - השחקן החדש של השנה, לשנת 1980.
ג'ון וויט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה אך הפסיד אותו לדסטין הופמן ששיחק בסרט קרמר נגד קרמר.
הסרט זכה בביקורות פושרות אבל הפך לשובר קופות בגלל המלודרמטיות סוחטת הדמעות שבו.
הסצנה האחרונה בסרט בה בוכה הילד ליד גופת אביו, נבדקה על ידי פסיכולוגים יחד עם עוד 250 קטעי סרטים אחרים ונקבעה כעצובה ביותר בכל הסרטים.
היא משמשת בניסיונות לבדיקת הרגישות הנפשית בקבוצות שונות של נבדקים.
בילי פלינט (ג'ון וויט) הוא אב יחידני המגדל את בנו טימותי ג'וזף (טי.ג'יי) (ריקי שרודר).
הוא עובד כמאמן סוסים בחווה בפלורידה.
עד לפני שבע שנים הוא היה אלוף אגרוף אך נטש את הספורט הזה בגלל התמכרותו לשתייה ולהימורים.
אשתו, אנני (פיי דאנאוויי), עזבה אותו והותירה לו משמורת על טי ג'יי.
בילי מספר לבנו כי אמו מתה וזה מעריץ אותו ופונה אליו רק בשם "אלוף".
באחת הפעמים זוכה בילי בסכום גבוה וקונה לבנו סוסת מרוץ.
הסוסה משתתפת במרוץ סוסים גדול בו נתקל טי.
ג'יי באנני ובחברה דולי (ג'ואן בלונדל).
אנני אינה מזהה אותו כבנה אך הילד מוצא חן בעיניה והיא נענית לבקשתו להמר על סוסתו.
הסוסה כושלת ונפצעת במירוץ, טי.ג'יי רץ לקראתה ואחריו בילי.
אנני היא אישה אמידה, עוסקת באופנה ונשואה לרופא.
באישורו של בילי היא מזמינה את טי.ג'יי.
בילי מסתבך בהימורים ונאלץ למסור את הסוסה.
כאשר באים לקחת אותה הוא מתחיל בקטטה, נעצר ונידון למאסר.
להתארח שוב בתקופה זו ביאכטה של אנני.
בהזדמנות זו מגלה לו אנני כי היא אמו אך הוא מקבל זאת קשה ומסרב להאמין לה.
אנני שולחת את בעלה מייק (ארתור היל) לשכנע את בילי להעביר להם את טי.ג'יי לטובתו של הילד אך בילי מסרב בתוקף.
בילי מגיע למסקנה כי כדי שיוכל להמשיך ולהחזיק בילד ולתת לו עתיד טוב, עליו להרוויח סכום כסף גדול וזאת יוכל לעשות רק בזירת האגרוף.
המאמן ג'קי (ג'ק וורדן) מנסה לשכנע את בילי כי סיכוייו קלושים בגלל גילו הגבוה ושבע שנות היעדרות מהזירה אך לבסוף נכנע להפצרותיו.
בילי ניגש לתחרות בחששות כבדים אך לא מוותר גם לאחר מספר סיבובים בהם הוא נפצע, נופל ומצליח לקום.
המאמן מתחנן לפניו להפסיק את התחרות אך בילי לא מוותר.
לבסוף הוא מנצח בנוק אאוט לקול צהלת הקהל ובתוכו אנני וטי.ג'יי.
בילי מובל לחדר מנוחה, מושכב על מיטה ולאחר זמן קצר הוא מת כשטי.ג'יי.
מתייפח ליד גופתו וצועק:"אלוף", "אלוף" ולבסוף נופל בזרועותיה של אמו אנני.
סיפורה של רצפה בת איה הוא סיפור מקראי המופיע בספר שמואל.
עיקרו של הסיפור הוא תקופת רעב שמסתיימת על ידי מסירת שבעה מצאצאיו של שאול לגבעונים, והריגתם על ידם, כנקמה על מעשי שאול.
בסיפור זה מסופר על נקמתם של הגבעונים בשל הפרתו של שאול את הברית שהייתה קיימת מימי יהושע בן נון אשר גרמה לרעב בישראל בימי מלכות דוד.
על פי המסופר, היה בתקופת דוד המלך פרק זמן של רעב בארץ.
דוד פנה אל ה' וקיבל תשובה שהרעב הוא עונש על מעשי שאול אשר המית את הגבעונים.
בגמרא מבואר שנתבע שאול על מעשה מוות עקיף, בכך שהרגו בציוויו את נוב עיר הכהנים שהם היו המעסיקים של הגבעונים, והריגתם הסבה לגבעונים מוות מרעב: .
דוד בחר שבעה מצאצאי שאול, ונתן אותם לגבעונים אשר הוקיעו אותם.
הגבעונים מוציאים להורג את צאצאי שאול.
הכתוב מספר כי כך נפתרה בעיית הרעב ונראה שהגבעונים באו על סיפוקם.
בחלקו השני של הסיפור יושבת רצפה בת איה, אמם של שניים מן המוצאים להורג ושומרת במשך כל חודשי הקיץ על גופות שני בניה, אַרְמֹנִי ומְפִבֹשֶׁת, ועל גופות "חֲמֵשֶׁת, בְּנֵי מִיכַל בַּת-שָׁאוּל, אֲשֶׁר יָלְדָה לְעַדְרִיאֵל בֶּן-בַּרְזִלַּי, הַמְּחֹלָתִי מפני עוף השמים וחיית השדה.
מעשה זה מביא את דוד לקבור את עצמות שאול ויהונתן בנו בקבר קיש אבי שאול.
מעשה רצפה בת איה העושה חסד עם המתים גורם לדוד לעשות חסד אחרון עם המתים.
אף שברובד הגילוי הסיפור המקראי מצדיק את הריגתם של צאצאי שאול בהצדקה תאולוגית, הרי שהמחקר מזהה בכך חלק מרצף סיפורים המרכיבים את האפולוגיה, כתב ההגנה, של דוד.
לפי הגישה הביקורתית, דוד למעשה ביצע טבח בצאצאי בני שאול, וביקש להצדיקו בתואנות תאולוגיות חסרות בסיס ממשי.
גישה שלישית, היא שאכן אין זה מעשה ראוי להרוג את בני שאול כנקמה על הריגת הגבעונים ואין זו דרכם של עם ישראל.
אמנם, הגבעונים אינם בוחרים בדרך הראויה ומבקשים לנקום.
גישה זו נתמכת בהוספת המחבר המקראי מידע שאינו חלק מהרצף הסיפורי, באמצע דברי דוד לגבעונים: , והיא אף תפיסת הרמב"ם.
רקע - סיפורי דוד ככתב הגנה
במחקר נהוג לראות בסיפורים על דוד בספר שמואל כאפולוגיה, כתב הגנה.
המחבר המקראי הציג את דוד מצד אחד כמלך נבחר וראוי, ומצד שני כמלך שהיה אוזורפ - שחמס את השלטון בכוח.
לדעתם של אישידה והלפרן תיאר המחבר את דוד מצד אחד כמלך מושלם וכמלך אידיאלי בתכונותיו החיצוניות והפנימיות: ; יֹדֵעַ נַגֵּן וְגִבּוֹר חַיִל וְאִישׁ מִלְחָמָה וּנְבוֹן דָּבָר וְאִישׁ תֹּאַר וַה' עִמּוֹ" (שם 18); ומצד שני תיארו כמלך שעשה את הרע בעיני ה': "וַיֵּרַע הַדָּבָר אֲשֶׁר עָשָׂה דָוִד בְּעֵינֵי ה'...
כך למשל, חוקר המקרא יאיר זקוביץ מסביר כי בסיפור מרד שבע בן בכרי, המסורת לפיה דוד הוא "איש דמים" שרצח את בית שאול, מובאת בפיו של מי שחוזר בו לאחר כישלון המרד, וזאת כאמצעי ספרותי-רטורי שבה להציג את המסורת שרווחה ולהתפלמס איתה.
אף שלעיתים המקרא מטשטש פעולות הרג שמבצע דוד, הרי שהוא בעצמו מציג מקרים בהם דוד ממית את יריביו ואוסר מלחמה בשאול, כדוגמת ברית דוד עם הפלשתים, אך תיאור זה מלווה בהצדקת מעשיו.
כך למשל, שמעי בן גרא אומר לדוד "צֵא צֵא אִישׁ הַדָּמִים וְאִישׁ הַבְּלִיָּעַל." (שמואל ב טז ז), אך לאחר מכן חוזר בו ומבקש את סליחתו של דוד על מעשהו (שמואל ב יט יז–כד).
לדעת החוקרים, מגמת הסיפור היא לנקות את דוד מהאחריות להשמדת בית שאול.
הוא נכתב כהגנה מפני האשמה שטפלו עליו שרידי בית שאול ותומכיהם בדבר דוד "איש הדמים", המתבטאת בקללה של שמעי בן גרא (שמ"ב טז 7).יש הסוברים שסיפור הגבעונים קדם כרונולוגית לפרק ט' ומתאים לראשית שמואל ב.
כך למשל, המלומד בודה סבור ששאלתו של דוד "....
הכי יש עוד אשר נותר לבית שאול ואעשה עמו חסד..." (ט 1) היא שאלה המתעוררת אחרי שנקמו הגבעונים בבית שאול.
עם זאת, הואיל והסיפור אינו מופיע לפני ט 1 אלא בנספח, ישנן גישות שונות במחקר.
לפי האחת, הסיפור קדם כרונולוגית, אך נכתב ונערך מעיקרא בתחילת שמואל ב' אך הועבר על-ידי עורך מאוחר בשל אי התאמה או שנכתב מראש בסוף ספר שמואל כחלק מארבעת הפרקים האחרונים שכולם נספחים שאינם מסודרים כרונולוגית (כך לדוגמה הרב אמנון בזק).
לפי סברה אחרת, הסיפור הוא מאוחר יחסית והגיע לידי עורך מאוחר לאחר שכבר הייתה גרסה מגובשת של סיפור ירושת הכס על-ידי דוד.
הלפרן סבר שגם במקרה של הגבעונים עשה דוד שימוש ציני בשם האלוהים למטרת חיסולו של בית שאול.
לדעתו, אזכור הגבעונים נועד לטהר את בית דוד מאשמת חיסול בית שאול.
ניתן ללמוד על כך לדעתו, בהצעתו של דוד לתת לגבעונים כופר נפש, ומתיאור האירוע המלמד לכאורה שדוד לא היה אחראי לרצח בני שאול ונכדיו, ובכך לדעתו, חוזר הדפוס המסורתי לתיאור השמדת בית שאול.
דוד לעולם אינו אשם והכל בידי שמים או מחמת גורמים שאין לדוד שליטה עליהם.
חוקרים אחרים ביקשו לשלול את הטענה שהסיפור מלמד על טבח בכל שארית בית שאול.
כך למשל, מ"צ סגל סבור כי מהמילה: " מבניו" (שמ"א ב כ"א 6) ניתן ללמוד שלבית שאול היו צאצאים נוספים שדוד לא פגע בהם.
במאמרו משנת 1967 טוען מנחם בן ישר כי רצפה בת איה מנעה את קבורתם של שבעת בני שאול, מפני שהיו נקיי כפיים ובכך ביקשה לגרום לנקמה שמיימית.
התוצאה של פעולתה זו הייתה המטר המשחית, שבר ענן מקומי שירד בראשית הקציר.
מטר זה מסמל פורענות, באשר השחית את היבול המועט שניתן בשנת הבצורת.
פורענות דומה ניתן למצוא במטר הזעם בימי שמואל להרתיע את העם ().
כמו בימי שמואל, גם כאן המטר המשחית הוא עונש לעם.
רוני מגידוב טוענת כי במעשיה, הצליחה רצפה בת איה לשנות את התנהגותו של דוד המלך.
לטענתה, נחישותה הובילה את דוד לשנות את התייחסותו לגופות בני שאול.
נחישותה הובילה לכך שדוד הכיר בטעותו והביא את גופות שאול ויהונתן לקבר ישראל, ובנוסף הביא דוד את גופות המוקעים לקבר ישראל.
בין סיפורה של רצפה בת איה לסיפור המופיע באפוס העלילתי הקדום עלילת אקהת (חלק מהמיתוס האוגרתי, שנמצא בעיר אוגרית), קיימים קווי דמיון רבים.
הסיפור מספר על אקהת, בנו של דנאל המלך, אשר נרצח.
המלך שאינו מודע לידיעה על מות בנו, ממשיך לשפוט ולהנהיג את עמו.
המלך מרגיש כי אסון פגע בביתו.
בצורת תוקפת את האזור, אך הנשרים המרחפים מעל ראשו שלו מהווים סימן לבאות.
דנאל מקלל שיירד גשם שוטף ביום קיץ בזמן בציר הענבים ומוסיף ומקלל שתשרור בצורת במשך שבע שנים.
למרות הקללה דנאל מנסה להציל את היבול בעזרת טקסי מאגיה.
לאחר כל זאת מופיעים שליחים המספרים לו אודות רצח בנו האהוב.
דנאל יוצא לחפש את גופת בנו כדי שיוכל להביאו לקבורה.
תיאור החיפוש בקובץ העלילה הוא רב.
הסיפור מתאר בפירוט חיפוש אחר כל חלקי הגופה.
דנאל מגיע ל"צמל אם הנשרים" ושם הוא מוצא את שאר חלקי גופת בנו.
לאחר קבורת אקהת, מקיים דנאל טקסי אבלות.
בתו פועת מבקשת לנקום את דמו השפוך של אחיה.
בשני הסיפורים, עלילות אקהת וסיפורה של רצפה בת איה מופיע מוטיב הבצורת והגשם השוטף אשר החברה רואה בהם קללה.
כך גם סבורים דוד בסיפור המקראי ודנאל בעלילות אקהת.
אך עם זאת דנאל הוא זה המחפש אחר גופתו וחלקי גופו של בנו, ובסיפור המקראי רצפה בת איה היא זו שמגנה על הגופות מפני עופות דורסים.
במעשיה רצפה היא זו שמבקשת, שיביאו את גופות בניה ובני מיכל לקבורה נאותה.
בעלילת אקהת כך גם מבקש דנאל.
בשני הסיפורים מופיע בנוסף למוטיב קללת הבצורת מוטיב גאולת הדם.
בסיפור המקראי הגבעונים הם אלה המבקשים את הנקמה ובסיפורו של אקהת את הנקמה מבקשת אחותו.
בשונה מהסיפור בעלילות אקהת אין יודע אם תמה תקופת הבצורת.
בין המחזה "אנטיגונה" שכתב סופוקלס (בן המאה החמישית לפני הספירה) ובין סיפור רצפה בת איה קיימים כמה קווי דמיון.
שני הסיפורים עוסקים בקבורת המתים.
בשני הסיפורים עומדת הסמכות הגברית למבחן.
במעשיהן, רצפה ואנטיגונה קוראות תיגר על סמכות זו, אשר באה לידי ביטוי בסמכות המלך, קריאון במחזה אנטיגונה ודוד בסיפורה של רצפה.
קיימות גם נקודות שוני בין שני הסיפורים.
בניגוד להחלטת קריאון, קוברת אנטיגונה את אחיה המת.
רצפה לעומת אנטיגונה אינה קוברת את צאצאיה ואת צאצאי מיכל וכוח עליון הבא בצורת גשם שוטף בא לעזרתה.
סיפור רצפה בת איה עורר קשיים בעיניי חז"ל.
בתלמוד הבבלי התחבטו בשאלה כיצד אפשר דוד את ההוצאה להורג למרות האמור בתורה: , וכיצד אפשר את התלייה ארוכת הטווח בניגוד להוראת התורה: .
והשיבו: "מוטב שתעקר אות אחת מן התורה ואל יתחלל שם שמים בפהרסיא" או: " מוטב שתעקר אות אחת מן התורה ויתקדש שם שמים בפרהסיא שהיו עוברים ושבים אומרים מה טיבן של אלו?
הללו בני מלכים הם ומה עשו פשטו ידיהם בגרים גרורים, אמרו אין לך אומה שראויה להדבק בה כזו ומה בני מלכים כך, בני הדיוטות על אחת כמה וכמה ומה גרים גרורים כך, ישראל על אחת כמה וכמה".
הרמב"ם בחיבורו משנה תורה, ציין את אכזריותם של הגבעונים ואי נכונתם למחול, כתכונה המבדילה בין ישראל לעמים ערלי הלב:
רצפה בת איה היא דמות מרכזית במחזהו של אהרן אשמן, "מיכל בת שאול", שהועלה בתיאטרון "הבימה", בשנת 1941.
רצפה בת איה נמצאת במרכזו של הרומן ההיסטורי "בת איה" מאת אריה קוצר, שיצא לאור בשנת תש"ך.
סיפורה של בסי סמית הוא סרט טלוויזיה מבית היוצר של HBO משנת 2015, המספר את סיפור חייה של אגדת הבלוז בסי סמית, החל מתחילת דרכה כשנאבקה לייצר לעצמה שם כמופיעה ועד שהפכה ל"קיסרית הבלוז".
הסרט הוא בבימויה של די ריס, עם תסריט מאת ריס, כריסטופר קליבלנד ובטינה ג'ילואה.
קווין לטיפה המככבת בתפקיד הראשי גם תפקדה כמפיקה בפועל.
בתפקידי משנה שיחקו מייקל קנת' ויליאמס בתור בעלה הראשון של סמית, ג'ק ג'י, מוניק בתור מא רייני, וקנדי אלכסנדר בתור ויולה, אחותה של סמית.
בכורת הסרט התקיימה ב-16 במאי 2015.
הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות מהמבקרים, וגרף ארבעה פרסי אמי, כולל לסרט המצטיין.
ב-1913, בסי סמית (קווין לטיפה) היא זמרת צעירה מצ'טנוגה, טנסי.
היא ואחיה מתייתמים, והאחות הבכורה, ויולה (קנדי אלכסנדר), מגדלת אותם.
ויולה קשוחה עם הילדים, מונעת מהם אוכל ומענישה אותם באופן אלים, ועל בסי עוברת ילדות קשה ולא מאושרת.
יחד עם אחיה, קלרנס (טורי קיטלס) מתקיימים בקושי מהופעות וודוויל מקומיות.
בסי הצעירה היא כבר אישה עוצמתית העומדת על שלה, גם אל מול סקסיזם ואלימות שגברים מפנים כלפיה, למרות מעמדה המוחלש לעומתם.
אך השאיפות שלה להצליח על הבמה פוגשות במהמורות כאשר האמרגנים אינם מוכנים להעלות מופיעה שחורה כהת-עור במופעיהם - הם נהגו לערוך את מה שנקרא "מבחן השקית", כאשר החזיקו שקית נייר חומה ליד פניה של הנבחנת, ואם עורה לא בהיר יותר מהשקית, היא נכשלת במבחן.
ערב אחד, בסי מתגנבת לקרונה של כוכבת הבלוז, מא רייני (מוניק) ומבקשת להצטרף להופעה שלה.
מא רייני, גם היא ביסקסואלית כמו בסי, וגם אוהבת להתלבש בלבוש דראג כגבר ולעבור בין הסובבים אותה, לוקחת את בסי תחת חסותה ועוזרת לה לפתח את היכולות שלה עד שהפופולריות של בסי גורמת לפילוג ביניהן.
בסי וקלרנס מפתחים מופע משלהם, ונוחלים הצלחה מרובה.
במופעה של בסי, היא עורכת מבחן שקית - אבל הפוך, ומגרשת כל נבחנת בהירת עור מהמבחנים, ובכך מביעה את מחאתה כלפי ה"קולוריזם" הנהוג בעולם הבידור, ומחוצה לו.
בנוסף למאהבת שלה, לוסיל (טיקה סאמפטר), בסי מתחילה מערכת יחסים סוערת עם ג'ק ג'י (מייקל קיי ויליאמס), מאבטח אשר מאוחר יותר נהייה למנהלה המקצועי, ואיתו היא מתחתנת.
לאחר דחייה משפילה מחברת התקליטים Black Swan Records, ג'ק משיג לבסי חוזה הקלטות עם קולומביה רקורדס.
בשלב זה הצלחתה נוסקת, אבל עדיין בסי נתקלת בקשיים, כולל פיגוע דקירה לאחר מופע בעיר הולדתה, גזענות מצד "אוהדים" לבנים במסיבת החברה הגבוהה, והתקפה במהלך הופעה על ידי הקו קלוקס קלאן, אותם בסי מבריחה כשהיא רודפת אחריהם עם גרזן.
בסי קונה בית גדול ומעבירה אליו את כל בני משפחתה המורחבת, לרבות ויולה, עמה היא מבקשת להשלים.
ג'ק מגיב למהלך זה בכעס, מכיוון שלא התייעצה איתו, והוא אינו מסתדר עם ויולה כלל.
בסי מגבירה את המתח ביניהם כשהיא מאמצת ילד יתום, אותו היא מכנה ג'ק ג'וניור, ללא מעורבותו.
בסי בינתיים מתחילה רומן עם ריצ'רד מורגן (מייק אפס), מבריח האלכוהול שמספק לה ג'ין בתקופת היובש, ולוסיל, שמרגישה שעל אף שנותיהן הרבות יחד, מעמדה בחייה של בסי הוא אחרון בתור, עוזבת את בסי כדי להתחתן ולחיות חיים משלה.
למרות הפוליאמוריה שלה, בסי מגיבה בזעם כשהיא מגלה כי ג'ק מממן, בכסף שמקורו בהצלחתה כזמרת בלוז, את הקריירה של המאהבת שלו, הזמרת גרטרוד סונדרס.
לאחר מריבה אלימה, ג'ק עזב אותה.
בסי נופלת לדיכאון עמוק, מפסיקה לתפקד ומטביעה יגונה באלכוהול.
ג'ק חוזר יום אחד לבית האחוזה וחוטף את ג'ק ג'וניור, בסיועה של ויולה.
בשביל בסי זה הקש האחרון וחייה מתדרדרים.
בשילוב עם המצב הכלכלי הקשה של השפל הגדול, היא מאבדת את נכסיה והקריירה שלה נבלמת.
קלרנס עובר יחד עם בסי לדירה קטנה.
הוא ממשיך לתמוך בה נפשית ועוזר לה להחלים.
כשהיא מרגישה מספיק טוב, היא הולכת לבקר את מא רייני והשתיים מחדשות את החברות ביניהן.
לאט לאט, היא חוזרת להופיע ומשקמת את קריירת השירה שלה.
ערב אחד מגיע ריצ'רד למסיבה שהיא משתתפת בה.
הפעם היא מקבלת שהוא באמת אוהב אותה והשניים מחדשים את מערכת היחסים ביניהם.
באחת מהופעותיה, בסי פוגשת בחור לבן צעיר בשם ג'ון האמונד, שמביע התפעלות שמי שמולו היא בסי סמית האגדית, ומבקש ממנה להרשות לו להפיק את הקאמבק שלה.
המעגל הושלם ובסי שוב מצליחה הן בחייה האישיים והן בקריירה שלה.
קווין לטיפה, בתפקיד בסי סמית.
מייקל קנת' ויליאמס, בתפקיד ג'ק ג'י, בעלה של בסי.
קנדי אלכסנדר, בתפקיד ויולה סמית', אחותה הגדולה של בסי.
מייק אפס, בתפקיד ריצ'רד, מאהבה של בסי, ומאוחר יותר בן זוגה לחיים.
טורי קיטלס, בתפקיד קלרנס סמית, אחיה הגדול של בסי.
טיקה סאמפטר, בתפקיד לוסיל, המאהבת של בסי.
כנראה דמות בדיונית שהיא שילוב של מספר מאהבות אמיתיות בהיסטוריה האישית של בסי סמית.
אוליבר פלאט, בתפקיד קארל ואן וכטן, צלם אמנותי.
בריאן גרינברג, בתפקיד ג'ון האמונד, מפיק ומבקר מוזיקה.
דאטון, בתפקיד ויליאם 'פא' רייני.
ג'ו קנזביץ', בתפקיד פרנק ווקר.
טיוטה ראשונה של התסריט נכתבה על ידי המחזאי הורטון פוט בזמן שסרטי קולומביה תכננה להפיק את הסרט, אבל הפרויקט מת כאשר הסטודיו חווה תהפוכות כלכליות.
בתחילת שנות ה-90, פוט רכש את התסריט חזר מקולומביה ורכש את זכויות הסרט מהביוגרף כריס אלברטסון, שכתב את הביוגרפיה "Bessie" בשנות ה-70. כשעלתה האפשרות שהמפיקים ריצ'רד ד.
זאנוק ולילי פיני זאנוק ייקחו על עצמם את הפרויקט, אלברטסון הציע שקווין לטיפה תככב בסרט, אבל בסוף הפרויקט נשאר רדום כאשר לא נמצא לו מימו.
עם מותו של הורטון פוטב-2009, הזכויות לתסריט ולסרט נורשו על ידי בתו, השחקנית האלי פוט, והיא לקחה אותם לזוג זאנוק ול-HBO.
הפעם, ההפקה התקדמה, ובשל הזמן הארוך שעבר מתחילת הדרך של הסרט ועד תחילת הצילומים, ההודעות לעיתונות הצהירו כי סיפורה של בסי סמית "כבר בעשייה מזה 22 שנים." הפרויקט צולם באטלנטה, ג'ורג'יה.
מאמר מוקדם דיווח שהסרט של HBO יהיה מבוסס על הביוגרפיה מ-1972 מאת כריס אלברטסון, אך בפועל, הספר לא היה כלול בקרדיטים של הסרט או כחלק ממסע הקידום שלו, והתוצאה הסופית דומה אך במעט לספרו של אלברטסון.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים, כאשר מבקרים רבים שיבחו את ההופעות של קווין לטיפה, מוניק, וקנדי אלכסנדר, תוך ביקורת על השימוש בנוסחה לסרטים ביוגרפיים.
ב-Rotten Tomatoes הציון של הסרט הוא 87% בהתבסס על 15 ביקורות.
Metacritic העניק לסרט ציון של 75 מתוך 100 בהתבסס על 20 ביקורות.
נכון לשנת 2016, שמר על תואר הסרט המקורי הנצפה ביותר ב-HBO בכל הזמנים עם 1.34 מיליון צופים.
שנה פרס קטגוריה הזוכים תוצאה2015 Critics' Choice Television Awardהסרט הטוב ביותרסיפורה של בסי סמיתזכייההשחקנית הטובה ביותר בסרט או מיני-סדרהקווין לטיפהמועמדותשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט או מיני-סדרהקנדי אלכסנדרמועמדותמוניקמועמדות פרס אמי לשידורי פריימטייםסרט הטלוויזיה המצטייןריצ'רד ד.
סיפורה של אסתר קוסטלו הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1957 המבוסס על רומן בשם זה מאת הסופר הבריטי ניקולס מונסארט (מחבר "הים האכזר") משנת 1952.
העלילה היא על נערה חרשת-אילמת-עיוורת וניצול נכותה כדי לגרוף רווחים.
הסיפור מזכיר את סיפורה של הלן קלר.
בעלה של המחנכת אן סאליבן איים אף לתבוע את ההפקה.
בתחילת הקדימון מופיעה כתובית שאין בדעת המפיקים לפגוע במישהו.
הסרט הזניק את הקריירה של הת'ר סירס ששיחקה בתפקיד אסתר קוסטלו.
היא אינה מדברת במשך רוב הזמן ורוב המשחק מרוכז בהבעות פניה.
היא זכתה בפרס בפט"א לשחקנית הבריטית הטובה ביותר בתפקיד ראשי והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
מרגרט לנדי (ג'ואן קרופורד) היא אמריקאית אמידה ילידת אירלנד שמגיעה לבקר בכפר מולדתה.
הכומר מראה לה נערה בת 15 בשם אסתר קוסטלו (הת'ר סירס).
אסתר נפגעה בפיצוץ מחסן תחמושת שהרג את אמה.
מאז אינה רואה או שומעת וגדלה בתנאים מחפירים אצל דודתה.
הכומר מבקש ממרגרט לקחת את אסתר תחת חסותה ולאחר היסוסים רבים היא מסכימה.
הרופאים המומחים שבודקים את אסתר קובעים שסיבת נכותה היא פסיכוסומטית מהטראומה של הפיצוץ בו ראתה את אמה נהרגת לפני עיניה.
מרגרט מכניסה את אסתר לקליניקה לחרשים -עיוורים ומתחילה לעבוד אתה בעזרת האצבעות ומישוש הפה, הגרון והשפתיים (כמו שלימדו בזמנו את הלן קלר).
לאחר זמן היא מצליחה לתקשר אתה ואסתר מצליחה להביע את עצמה.
עיתונאי צעיר בשם הארי גרנט (רון רנדל) נפגש עם מרגרט ואסתר ומפרסם את סיפורן בעיתון.
עד מהרה הן מתחילות להופיע באסיפות התרמה לעמותת המטפלות בעיוורים וחרשים.
מרגרט פרודה מבעלה קרלו לנדי (רוסאנו בראצי).
קרלו הוא אדם חסר מצפון.
כשהוא שומע על הצלחתן של מרגרט ואסתר, הוא מפעיל את כל קסמיו על מרגרט ומשכנע אותה לקבלו בחזרה.
בעזרת ידידו פרנק ונצל השקוע בתאוות בצע, הם מקימים את "אגודת אסתר קוסטלו" שמטרה לאסוף תרומות ל"מטרות צדקה".
עד מהרה הם מתפרסמים בכל ארצות הברית ומקיימים הופעות באצטדיונים ענקיים כשמרגרט נואמת ולאחר מכן מתרגמת את דבריה של אסתר בשפת האצבעות ומאות מתנדבים עוברים בין המבקרים ומקבלים את תרומתם.
כן מיוצרות אלפי "בובות אסתר קוסטלו" ונמכרות בכמויות עצומות.
הן עורכות הופעות גם בערי אירופה.
עד מהרה מגלה מרגרט שקרלו וחברו מועלים בסכום הכסף העצום שצברו.
היא גם שמה לב למבטים העורגים של קרלו לעבר אסתר שגדלה ויפתה.
היא מודיעה לקרלו כי החליטה להפסיק עם ההופעות וקרלו מקבל זאת בחוסר רצון.
באחד הלילות מתגנב קרלו לחדרה של אסתר ואונס אותה.
כשמרגרט נכנסת לחדר היא מגלה את אסתר המומה.
כתוצאה מטראומת האונס מתחילה אסתר לראות ולדבר.
מרגרט מוצאת במיטה חפת של קרלו אותה קנתה לו במתנה ומבינה הכל.
היא מצטיידת באקדח והולכת לפגוש את קרלו.
בפגישה היא מראה לו את החפת וקרלו מבין שהיא יודעת.
היא מבקשת מקרלו להיכנס למכונית.
המכונית נכנסת במהירות למנהרה ושניהם נהרגים (התאונה אינה מצולמת בסרט).
סיפורה של שפחה היא סדרת טלוויזיה אמריקאית עטורת פרסים, המבוססת על הספר הדיסטופי הספקולטיבי מאת הסופרת הקנדית מרגרט אטווד "מעשה השפחה".
הסדרה הוזמנה על ידי שירות הווידאו על פי דרישה Hulu, ובסוף 2016 הופקה העונה הראשונה, הכוללת 10 פרקים, שהועלתה במלואה לאתר האינטרנט של Hulu ב-26 באפריל 2017. במאי 2017, חודשה הסדרה לעונה שנייה, שעלתה לשידור ב-26 באפריל 2018. בפברואר 2019, חודשה הסדרה לעונה שלישית.
ב-27 ביולי 2019 אישרה חברת ההפקות "הולו" כי לסדרה תופק עונה רביעית.
העונה הרביעית יצאה לאור ב-27 באפריל 2021. היא הסתיימה ב-16 ביוני 2021. בדצמבר 2020, לקראת הפרימיירה של העונה הרביעית, חודשה הסדרה לעונה חמישית.
בספטמבר 2022 לקראת יציאתה של העונה החמישית הוכרזה העונה השישית והאחרונה, שעלתה לשידור ב-8 באפריל 2025.
העלילה מתרחשת בעולם עתידני וקודר, בשטחי ארצות הברית לשעבר, לאחר שתאוקרטיה נוצרית טוטליטרית חוללה הפיכה בממשל האמריקאי והקימה את רפובליקת "גלעד".
צעירה בשם ג'ון נחטפת, מצוותת למעמד השפחות, שנאלצות לשמש בהוראת המשטר כפילגשים למפקדי "גלעד", הסובלים מעקרות, למטרות רבייה.
למרות מצבה הקשה, היא לא מאבדת תקווה לשוב ולהתאחד עם משפחתה בעולם החופשי.
בספטמבר 2017, זכתה הסדרה בפרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר, ובכך הייתה לסדרה הראשונה המשודרת בסטרימינג שזוכה בפרס זה.
כל העונות של הסדרה משודרות ב-HOT HBO וזמינות לצפייה בשירות HOT VOD.
ב-27 באפריל 2018 עלתה עונתה הראשונה לשירות yes VOD וב-31 ביולי 2018 עלתה העונה הראשונה לסלקום טיוי.
עלילת הסדרה מתרחשת בעתיד הקרוב, בו משבר עולמי כתוצאה ממחלות מין וזיהום הסביבה מוביל לצניחה בשיעור הילודה המוסברת בירידה בפריון הנשים על אף שהבעיה נעוצה בעקרות הגברים.
המשבר מוליד תנועה נוצרית רדיקלית פונדמנטליסטית בשם "בני יעקב" המחוללת מהפכה בארצות הברית ומקימה במקומה ממשל טוטליטרי-תאוקרטי בשם "רפובליקת גלעד" ומשליטה סדר חדש המבוסס על ערכי התנועה ועל פרשנותה לתנ"ך.
במהלך הקמת גלעד והתמסדותה נערכים מסעות צלב וטיהורים.
החברה החדשה מאורגנת בצורה היררכית על פי חוקים חברתיים שנוצרו זה מכבר, שבו נשים משועבדות, אינן מורשות לעבוד על פי חוק, לצאת מהבית ללא ליווי, להחזיק רכוש עצמאי או בכסף, לנהוג או לקרוא ולכתוב.
הנשים מחולקות למעמדות שאחד מהם הוא של שפחות.
השפחות הן נשים שלפני המהפכה נחשבו חוטאות על פי תפיסת גלעד, אך עם זאת פוריות, ולכן יועדו בגלעד לשמש כשפחות המועברות בין אנשי המעמד השולט (מחוללי המהפכה, המכונים "מפקדים") ונשותיהם למטרת רבייה.
פעם בחודש נערך טקס מקודש בו המפקד-הבעל אונס את השפחה, השוכבת כשראשה בין חלציה של אשת המפקד, במטרה לעבר אותה.
לאחר לידת תינוק הוא מאומץ על ידי המפקד ורעייתו, והשפחה מועברת לבית מפקד אחר.
לשפחות אין שם והן נקראות בכל עת על שם מפקדן הנוכחי.
מעמד השפחות נוצר על בסיס פרשנות לסיפור לידת בני יעקב.
בנוסף, משפחות המפקדים מחזיקות בילדים שנחטפו מהוריהם ומגדלות אותם כאילו היו ילדיהם.
לצד השפחות, רוב החברה מקובצת למעמדות שמכתיבים את תפקידם וחובותיהם.
נשים מחולקות למגוון קטן של קטגוריות חברתיות, אשר כל אחת מסומנת על ידי שמלה פשוטה וחלקה בצבע מסוים: שפחות לבושות בשמלה אדומה, הנשים שעוסקות במשק בית, הקרויות "מרתות" (על שם דמות מהברית החדשה), לובשות ירוק-אפרפר, ורעיות (הצפויות לנהל את משקי הבית) לובשות ירוק-כחלחל.
"נשות אקונו" הן נשים ממעמד נמוך יותר; תמהיל של כל הקטגוריות הנ"ל, והן לובשות אפור.
קבוצה נוספת של נשים, "דודות" (אשר מחנכות ומפקחות על השפחות באכזריות), לובשות חום.