tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף הביאה מערכת היחסים האינטנסיבית בין השניים לפיתוחם של כמה ממושגי היסוד החשובים ביותר של הפסיכואנליזה, כגון אנימה, העברה נגדית, ו"אינסטינקט המוות".
בשנת 1909, לאחר ששמע הקשר הגיעה לאוזניה, נסעה אמה של שפילריין לציריך על מנת להיפגש עם יונג, אך הלה סירב להיפגש עמה.
זמן קצר לאחר מכן הופסק הטיפול של יונג בשפילריין.
בנובמבר 1910 ניהלו שוב השניים מערכת יחסים רומנטית לתקופה קצרה.
לאחר שסיימה את לימודיה בפברואר 1911 עם עבודת דוקטורט על "התוכן הפסיכולוגי במקרה של חולה בסכיזופרניה" (Über den psychologischen Inhalt eines Falles von Schizophrenie - Dementia praecox), שהתה זמן מה במינכן ולאחר מכן בווינה, שם פגשה בזיגמונד פרויד, שעודד אותה קודם לכן להתנתק מיונג ולהגיע לווינה, והצטרפה לאגודה הווינאית לפסיכואנליזה.
בשנת 1912 פרסמה מאמר מכונן בשם "הרס כגורם התהוות" שחקר את אינסטינקט המוות.
באותה שנה נישאה לרופא היהודי-רוסי פייבל נחומוביץ שפטל, חלוץ בתחום הרפואה התעסוקתית בברית המועצות.
לזוג נולדו שתי בנות: אירמה רנתה (Renata; 1913) ואווה (1924).
כאשר נודע לפרויד שהיא בהריון, הוא כתב לה מכתב ב-28 אוגוסט 1913, לאחר שכבר ניתק את קשריו עם יונג ועם "העניין הארי":
במכתב ברכה להולדת הבת ששלח פרויד ארבעה חודשים אחר כך, הוסיף: "טוב הדבר שהתינוק זה 'היא'.
כעת אפשר להרהר בינתיים שוב בדבר זיגפריד בלונדיני, ואולי יתנפץ האליל הפגאני עוד לפני שיגיע זמנו."
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס בעלה לצבא הרוסי בקייב, ושפילריין עברה להתגורר עם בנותיה בלוזאן, שם פרסמה מאמרים בכתבי עת פסיכואנליטיים.
שפילריין התקשתה למצוא מקום יישוב קבוע, והייתה אחוזת דאגות כספיות.
בשנת 1920 הציגה תאוריה חדשה על התפתחות הילד בוועידה הפסיכואנליטית הבינלאומית השישית בהאג.
לתאוריה הייתה השפעה עמוקה על מלאני קליין, שנכחה בוועידה.
בשנים 1921–1923 התגוררה בז'נבה, שם ערכה אנליזה לפסיכואנליטיקן ז'אן פיאז'ה.
לאחר תקופה קצרה של פרידה זוגית שבה לחיות עם בעלה.
בפברואר 1923 חזרה שפילריין לברית המועצות והקימה יחד עם ורה שמידט גן ילדים במוסקבה, שכונה בפי הילדים 'גן הילדים הלבן' בשל צבעי קירותיו, ושמטרתו הייתה לחנך ילדים כבני אדם חופשיים מגיל צעיר ככל האפשר.
כעבור שלוש שנים הוא נסגר על ידי שלטונו של סטלין באמתלת שווא שהילדים לומדים בו "סטיות מיניות".
ב-1924 חזרה אל עיר הולדתה רוסטוב על הדון.
לאחר שסטלין אסר בשנת 1936 לעסוק בפסיכואנליזה בברית המועצות, עבדה שפילריין רשמית כרופאה בבית ספר, אך הוסיפה לעסוק בטיפול בילדים ולפרסם מאמרים בכתבי עת מחוץ לברית המועצות.
בשנת 1936 מת בעלה מהתקף לב, או לגרסה אחרת הוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים בברית המועצות.
שפילריין מיאנה להימלט מרוסטוב, גם לאחר כיבוש העיר על ידי חיילי הוורמאכט בשנת 1941, ואף טענה שלא ייתכן שהעם הגרמני יבצע השמדת עם.
לאחר שהעיר נכבשה בשנית בשנת 1942, רוכזו שפילריין ובנותיה יחד עם יתר יהודי רוסטוב בבית הכנסת בזמייבסקייה באלקה, שם נרצחו בידי כיתת יורים של האיינזצגרופן.
שפילריין הוציאה לאור בחייה למעלה משלושים מאמרים בנושאי תאוריה פסיכואנליטית, אנליזה בילדים וטכניקה טיפולית.
למרות חשיבותם, בשנים שלאחר המלחמה נשכחה שפילריין כמעט לחלוטין, ולרוב לא זכתה ליותר מאשר הערת שוליים בהיסטוריה של התפתחות הפסיכואנליזה.
כתביו של המחבר והפסיכואנליטיקאי האיטלקי אלדו קארוטנוטו השיבו, במידה רבה, את שפילריין לתודעה.
קארוטנוטו התוודע להתכתבויותיה של שפילריין עם יונג ופרויד, יומניה, והמסמכים הרפואיים שלה, לאחר שאלו התגלו באקראי בשנות השבעים במרתף, בעת שיפוצים בפאלה וילסון בז'נבה, שהיה בעבר בניין אוניברסיטאי.
רעיונותיה אודות הדחף המיני כמכיל בתוכו בד בבד את דחף ההרס ואת דחף ההשתנות, שהוצגו ב-1912, הקדימו למעשה את התאוריות של פרויד על 'משאלת המוות' ושל יונג על ה'טרנספורמציה'.
היא הייתה אפוא מקור ההשראה לרעיונות החשובים ביותר של השניים.
בשנים האחרונות הוצב לוח זיכרון בבית שברחוב פושקין 83 ברוסטוב, ביתה של שפילריין בשנים 1887–1904.
1996: סבינה, מחזה מאת וילי הולצמן, ברודוויי
1998: סבינה, מחזה מאת סנוו וילסון, לונדון
2003: ריפוי בדיבור, מחזה מאת כריסטופר האמפטון, לונדון (המחזה מבוסס על ספרו של ג'ון קר, שיטה מסוכנת ביותר משנת 1993)
2002: שמי הוא סבינה שפילריין (Ich hiess Sabina Spielrei) - סרט תיעודי מאת יוצרת הסרטים השוודית ממוצא הונגרי אליזבט מרטון.
2002: עד כלות הנשמה (Prendimi l'anima) - סרט עלילתי מאת רוברטו פאנזה, עם אמיליה פוקס בתפקיד שפילריין ואיאן גלאן בתפקיד יונג.
2011: שיטה מסוכנת, עיבוד קולנועי-עלילתי של מחזהו של האמפטון בבימויו של דייוויד קרוננברג, בכיכובם של ויגו מורטנסן, מיכאל פסבנדר, קירה נייטלי (בתפקיד שפילריין) ווינסנט קאסל.
סבינה ליזיקי ; נולדה ב-22 בספטמבר 1989) היא שחקנית טניס מגרמניה.
מדורגת במקום ה-92 (נובמבר 2016), בדירוג ה-WTA.
דירוג השיא שלה הוא מקום 12 בעולם (מרץ 2012).
הישג השיא של ליזיקי, הוא הגעה לשלב הגמר בטורניר הנשים באליפות וימבלדון ב-6 ביולי 2013.
ליזיקי נולדה בטרוזדורף, לד"ר ריכרד ממוצא פולני וגרמני ולאליזבת ציירת מפולין.
אביה למד מדעי הספורט בוורוצלב, פולין ובקלן, גרמניה.
הוריה היגרו מפולין למערב גרמניה בשנת 1979. היא החלה לשחק טניס בגיל 7 בהדרכתו של אביה.
משנת 2004 היא החלה להתאמן באקדמיית הטניס של ניק בולטיירי שבבראדנטון, פלורידה.
בשנת 2007 עלתה ליזיקי ממקום 497 בעולם למקום 198, בדירוג ה-WTA וזכתה בשני תוארי ITF, בג'רזי ובטורונטו.
באוקטובר אותה שנה הגיעה ליזיקי לראשונה בקריירה לשלב גמר בטורניר WTA, אליפות טשקנט הפתוחה, שבו הפסידה לסוראנה קרסטאה מרומניה 2-6, 6-4, 7-6.
בשנת 2009 הגיעה ליזיקי לשלב רבע הגמר באליפות וימבלדון.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הגיעה ליזיקי לסיבוב השני, שבו הפסידה לאנסטסיה רודינובה שחקנית בלתי מדורגת.
בנקודת משחק לטובת רודינובה היא נקעה את רגלה והורדה מהמגרש בעזרת כיסא גלגלים.
באוקטובר, לאחר שהחלימה, היא הגיעה לשלב הגמר באליפות לוקסמבורג הפתוחה, לאחר שניצחה את איווטה בנסובה, פולונה הרצוג, פטי שנידר ושחר פאר.
בגמר היא הפסידה לטימאה בשינסקי משווייץ.
בשנת 2010 סבלה ליזיקי מסדרה של פציעות.
בשנת 2011 הגיעה ליזיקי לשלב חצי הגמר באליפות וימבלדון וזאת לאחר שקיבלה כרטיס חופשי לטורניר.
בסיבוב הראשון היא ניצחה את אנסטסיה סבצובה מלטביה 1-6, 1-6, בסיבוב השני את המדורגת 3 בטורניר אלופת צרפת הטריה נה לי מסין 6-3, 4-6, 6-8, בסיבוב השלישי את מיסאקי דוי מיפן 4-6, 2-6, בסיבוב הרביעי את פטרה סטקובסקה מצ'כיה 6-7, 1-6 וברבע הגמר את מריון ברטולי מצרפת (9 בטורניר).
בשלב חצי הגמר היא הפסידה למריה שראפובה מרוסיה בשתי מערכות 6-4, 6-3, וזאת לאחר שהובילה במערכה הראשונה 0-3. נוסף לכך, היא הגיעה לשלב הגמר בטורניר זוגות נשים ביחד עם סמנתה סטוסור מאוסטרליה שבו הפסידו 6-3, 6-1 למדורגות 2 בטורניר, קטרינה סרבוטניק מסלובניה וקבטה פשקה מצ'כיה.
בשנת 2012 הגיעה ליזיקי לשלב שמינית הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה.
ב-6 ביולי 2013 הגיעה ליזיקי להישג השיא שלה, כששיחקה בשלב הגמר בטורניר הנשים בווימבלדון, הטורניר היוקרתי ביותר בין טורנירי הגרנד סלאם.
היא ניצחה, בסיבוב הראשון את פרנצ'סקה סקיאבונה מאיטליה, בסיבוב השני את אלנה וסנינה מרוסיה, בסיבוב השלישי את סמנתה סטוסור מאוסטרליה (14 בעולם).
בשלב שמינית הגמר היא עוררה את הסנסציה הגדולה בטורניר לאחר שניצחה את האלופה היוצאת סרינה ויליאמס (1 בעולם), בשלב רבע הגמר את קאיה קאנפי מאסטוניה ובשלב חצי הגמר את אגניישקה רדוונסקה מפולין (4 בעולם).
במשחק הגמר היא הפסידה למריון ברטולי מצרפת (15 בעולם) בשתי מערכות 6-1, 6-4.
סָבִּינֶה שְמִיץ הייתה נהגת מרוצי מכוניות גרמנית מקצוענית.
במשך רוב הקריירה נהגה עבור קבוצת BMW ומאוחר יותר נהגה גם עבור פורשה.
בשנת 1996 הפכה שמיץ לאישה הראשונה בהיסטוריה אשר זכתה במרוץ 24 שעות כאשר זכתה במרוץ 24 השעות של נורבורגרינג עבור קבוצת BMW.
בשנה שלאחר מכן זכתה שוב במרוץ, ובשנת 2008 הגיעה אל המקום השלישי כאשר נהגה עבור פורשה.
שמיץ נהגה להופיע בתוכניות טלוויזיה רבות והייתה מוכרת כנהגת ה-BMW Ring Taxi במסלול הנורבורגרינג, איתו היא הייתה מזוהה באופן הדוק.
במאי 2016 החלה להנחות לצד צוות מנחים חדש את תוכנית הטלוויזיה טופ גיר של רשת BBC.
נפטרה ב-16 במרץ 2021 ממחלת הסרטן.
שמיץ נולדה בשנת 1969 בעיר אדנאו שבגרמניה, בה החזיקה משפחתה בבית מלון בסמוך למסלול המרוצים נורבורגרינג, שם גם גרה במשך רוב חייה יחד עם שתי אחיותיה.
במשך השנים נחשפה שמיץ לאירועי הספורט המוטורי אשר התקיימו בנורבורגרינג ולנהגים המפורסמים כגון אנטוניו אסקארי ונלסון פיקה אשר היו נוהגים להתארח במלון של משפחתה.
במשך כל ילדותה התעניינה בספורט מוטורי, ובגיל 13 החליטה שמיץ כי ברצונה להיות נהגת מרוצים.
בגיל 17 כשעדיין אין ברשותה רישיון נהיגה הקיפה שמיץ לראשונה את מסלול הנורדשלייפה כאשר לקחה ללא רשות את מכונית ה-BMW של אימה.
בשנים שלאחר מכן שמיץ ושתי אחיותיה המשיכו להתאמן ולנהוג על מסלול הנורדשלייפה עם המכונית המשפחתית ובבגרותן שלושתן החלו להתחרות במרוצים, אולם סבינה היחידה אשר המשיכה וידעה הצלחה וניצחונות.
בשנת 1998 זכתה שמיץ באליפות ה-VLN, סבב מרוצי סיבולת יוקרתי, הכולל עשרה מרוצים ומתקיים במסלול הנורבורגרינג בגרמניה.
כמו כן הפכה שמיץ לאישה הראשונה בהיסטוריה אשר זכתה במרוץ 24 שעות כאשר זכתה במרוץ 24 השעות של נורבורגרינג במשך שנתיים רצופות בשנים 1997-1996 עבור BMW על ידי מכונית הב.מ.וו M3 יחד עם הנהג השותף יוהנס שייד.
בשנת 2008 השתתפה במרוץ שוב ונהגה במכונית הפורשה 997 GT3 עם הנהג השותף קלאוס אבלן, יחד הגיעו למקום השלישי.
בשנת 2011 הגיעה שמיץ אל המקום התשיעי במרוץ.
סבינה שמיץ התפרסמה רבות כאשר נהגה את אחת משתי מכוניות הב.מ.וו M5 באטרקציית ה-BMW Ring Taxi במסלול הנורדשלייפה בנורבורגרינג, בה ניתנת האפשרות תמורת תשלום לקהל הרחב לנסוע במכונית ה-M5 לצידה כאשר היא מקיפה את המסלול אשר אורכו 20.8 ק"מ במהירות האפשרית ביותר ונוהגת עד קצה גבול יכולת המכונית.
אטרקציה זו פופולרית כל כך עד שיש להזמין כרטיסים שנה מראש.
שמיץ העידה כי הקיפה את הנורבורגרינג בחייה יותר מ-30,000 פעמים, וזכתה לכינוי "נהגת המונית המהירה ביותר בעולם" בנוסף לכינוי "The Queen of the ring".
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה שמיץ להופיע בתוכניות טלוויזיה והחלה לשמש גם כפרשנית אורחת במרוצים שונים.
מאז ספטמבר 2006 הנחתה תוכנית נהיגה הנקראת D מוטור בטלוויזיה הגרמנית.
בדצמבר 2004 זכתה שמיץ להכרה ציבורית גדולה בבריטניה ובעולם לאחר שהופיעה בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית טופ גיר (עונה 5, פרק 5) יחד עם המנחה ג'רמי קלארקסון.
קלארקסון לקח על עצמו משימה להקיף את מסלול הנורדשלייפה בנורבורגרינג (תחת הדרכתה של שמיץ) עם מכונית יגואר מונעת על ידי מנוע דיזל בפחות מ-10 דקות.
כאשר נהגה שמיץ ביגואר הדיזל של קלארקסון נכשל צוות הצילום של התוכנית בנסיונותיו לצלמה מאחר שלא יכלו לעמוד בקצב מהירותה, על כן נקרא נהגה הרשמי של חברת יגואר לנהוג במכונית היגואר S טייפ R המהירה במיוחד עבור צוות הצילום.
בהופעה השנייה שלה בתוכנית טופ גיר (עונה 6, פרק 7) קיבלה שמיץ משימה לנהוג בפורד טרנזיט מסחרית מונעת דיזל ולהקיף את מסלול הנורדשלייפה בזמן של 9 דקות ו-59 שניות, שמיץ הקיפה את המסלול בזמן של 10 דקות ו-8 שניות.
בהמשך הופיעה שמיץ עוד מספר פעמים בתוכנית טופ גיר, אולם הופעתה הראשונה של שמיץ בטלוויזיה הבריטית הייתה בשנת 2002 כאשר הסיעה את ג'רמי קלארקסון במכונית ה-Ring Taxi בנורבורגרינג.
סבינה מנדל (פולנית: Sabina Mandel; נולדה ב-1949) היא ציירת ישראלית.
ממשיכת המסורת האקפרסיוניסטית בזרם הארט ברוט.
מנדל נולדה בורוצלב, פולין, עלתה לישראל בפברואר 1957 וגדלה בקריית ביאליק.
חברה ב"אגודת הציירים והפסלים בישראל".
הציגה במוזיאון לאמנות חדשה בחיפה, בית האמנים בחיפה, בית האמנים ירושלים, בתערוכות קבוצתיות בגרמניה ובאוסטריה, בארסוף גלריה לאמנות ברשפון, בגלריה רדיוס בדיזנגוף סנטר, במוזיאון הימי בחיפה, במוזיאון חיפה, ובמוזיאון וילפריד ישראל.
סבכ היה אל במיתולוגיה המצרית במצרים העתיקה.
האל זוהה עם תנין היאור.
הוא תואר כבעל צורת תנין וגם כבעל גוף אנושי וראש של תנין.
האל היה בעל אופי מורכב שהשתנה במהלך השנים.
דמותו של האל נקשרה גם בכוחם של מלכי מצרים, פוריות ועצמה צבאית.
בנוסף שימש גם כאל מגן בעל כוחות אפוטרופאים שיכול היה בעזרת כישוף להרחיק את הרוע, במיוחד כנגד הסכנות שנבעו מהתנינים בנילוס.
אביו של סבכ היה האל סת, ואמו הייתה האלה נית' .
האל סבכ היה בעל נוכחות ארוכת שנים בפנתיאון האלים המצרי.
הזיהוי הקדום ביותר שלו הוא בתקופת הממלכה הקדומה שהתקיימה בין המאה ה-27 לפנה"ס ועד המאה ה-22 לפנה"ס, במשך כל תקופת מצרים העתיקה ועד התקופה הרומית המאה ה-4. הוא מופיע בכתבי הפירמידות, מהטקסטים הדתיים הקדומים ביותר שנמצאו על קירות הפירמידה בסקארה ומתוארכים לשושלות החמישית והשישית (המאות ה-23-24 לפנה"ס).
במיוחד בלחש PT 317. לחש זה משבח את פרעה אונס שמלך במאה ה-24 לפנה"ס, כהתגלמות האל התנין והוא מתחיל במילים: "אונס הוא סבכ".
על פי הכישוף סבכ נחשב לאלוהות אלימה בעלת מיניות גבוהה הנוטה לגחמות.
המשמעות של השורש סבכ במצרית עתיקה שנוי במחלוקת, אבל הרוב מעריכים שהוא נגזר מהפועל "להכניס להריון".
חשיבותו של האל סבכ גדלה בתקופת הממלכה התיכונה במיוחד בשושלת השתים עשרה בתקופת מלכותו של אמנמחת השלישי שמלך במאה ה-19 לפנה"ס.
מלך זה התעניין במיוחד במחוז פיום שהיה קשור באל סבכ.
המלך ובני תקופתו בנו מבנים רבים שהוקדשו לאל סבכ, רובם באזור פיום.
בתו של אמנמחת השלישי נקראה סבכנפררע שמשמעותו היא "היופי של סבכ".
היא הייתה המלכה האחרונה של השושלת ה-12. בתקופה זו האלוהות עברה שינוי ודמותו של סבכ התמזגה לעיתים עם דמות האל בעל ראש הבז הורוס.
מיזוג זה האדיר את דמותו של סבכ ונתן לו מקום חשוב יותר בפנתיאון האלים המצרי בהיותו של הורוס חלק מהשילוש האלוהי ביחד עם הוריו איזיס ואוזיריס.
המיזוג של סבכ עם האל הורוס נתן לו גם תפקיד של אל שמש.
קשר זה התחזק בתקופה מאוחרת יותר כאשר סבכ התמזג בדמות סבכ-רע עם האל רע (אל) שהיה אל השמש במיתולוגיה המצרית.
השילוב של סבכ-הורוס המשיך להתקיים בתקופת הממלכה החדשה (המאה ה-16 לפנה"ס - המאה ה-11 לפנה"ס).
בתקופת השושלות האחרונות של מצרים נוצר השילוב סבכ-רע שזכה לבולטות נכרת.
משמעות השילוב היא שהאל רע שוכן בגופו של סבכ.
האל רע מתגלה בדמותו של סבכ.
בולטות זאת נמשכה לאורך התקופות והמשיכה להתקיים במצרים התלמיית ועד וכולל התקופה הרומית (המאה ה-4 לספירה).
בתקופה זאת היוקרה של סבכ וסבכ-רע המשיכה לגדול.
נבנו לכבודו אתרים פולחניים רבים, והושקעו מאמצים להפוך אותו לנושאה של כת דתית.
כל מחוז פיום ובמיוחד אזור אגם מואריס הקדום שימש כולו כמרכז פולחן לאל סבכ.
רוב הערים במחוז פיום פיתחו וריאציות מקומיות משלהן לאל סבכ.
האל סבכ שדייטי היה האל הפטרון של קרוקודילופוליס עיר הבירה של מחוז פיום ששמה הקדום היה "שדייט" והוא היה ההתגלמות הבולטת ביותר של האל סבכ.
בעיר נעשתה בנייה נרחבת לכבוד האל.
בתקופת מצרים העתיקה העיר סגדה והתפללה לתנין קדוש ששמו היה פטסוחוס, והוא היה התגלמותו של האל סבכ.
היה נהוג לקשטו בזהב ואבני חן.
התנין חי בתוך מקדש מיוחד אשר נבנה למענו, בתוך המקדש היה משטח של חול, בריכת מים ומזון.
עם מותו של התנין, נבחר תנין אחר למלא את מקומו.
הרחבת המקדש הראשי של האל סבכ החלה כנראה ביוזמתו של תלמי השני.
במקדש המרכזי כיהנו כוהנים שהתמחו במיוחד בעבודה לאל סבכ, כשהם מתגאים בתארים כמו: "נביאו של אל-התנין" ו"האחד שקבר את הגופות של האל-התנין של ארץ האגם".
באזור פיום נמצאו מספר ערי מתים לתניני יאור.
נקרופוליס כזה נמצא גם במצרים העליונה.
אתר פולחן נוסף לאל סבכ נמצא במקדש קוֹם אוֹמְבּוֹ השוכן על שפת הנילוס במצרים העליונה.
המרכז פעל במיוחד בתקופה התלמיית ובתקופה הרומית.
המקדש במקום נקרא פֶּר-סבכ שפירושו "הבית של סבכ".
במקדש נמצאו עשרות תניני יאור חנוטים שהוקדשו לאל סבכ.
בתקופה התלמיית נכתבה בפיום מונוגרפיה שנקראת "ספר פיום" .
חלק ניכר מהיצירה מוקדש לסבכ ומתרכז במסע שעושה סבכ-רע מדי יום בהתאם לתנועת השמש בשמים.
הטקסט עוסק גם בתפקידו המרכזי של סבכ המבטא את תפקידו של האל רע, ומציין שסבכ עלה מהמים הקדמוניים של אגם מואריס.
עותקים רבים של הספר שרדו, ולדעת החוקרים ספר זה היה נפוץ מאוד בעת העתיקה.
הטקסט בספר מבטא את הקשר שבין פיום לאל סבכ והשפעתו הגיעה גם לאזורים שמחוץ לפיום והגיעה עד מצרים העליונה לאזור מקדש קום אומבו.
אליזבת סבינה פרנקלין היא שחקנית אנגלייה.
פרנקלין נולדה בלונדון, בתם של השחקנים ויליאם פרנקלין ומרגו ג'ונס .
היא למדה בבית הספר לבנות "Queen's Gate School".
היא החלה לשחק בתיאטרון רפרטוארי לפני שהופיעה בטלוויזיה.
פרנקלין שיחקה בקומדיות המצבים "Keep It in the Family" ו-"Full House" של רשת ITV.
היא השתתפה בפרק האחרון של הסדרה "המלון של פולטי" והופיעה בתפקידי אורח בפרקים אחדים בסדרות "When the Boat Comes In", "כל היצורים גדולים כקטנים", "טרי וג'ון" ובסדרה "Boon".
היא כיכבה בהקלטות של הדרמות "Bang-Bang-a-Boom!" ו-"Situation Vacant" מתוך הסדרה "דוקטור הו".
ב-1985 שיחקה בדמות ג'ואנה ברטון בסרט הטלוויזיה "Marple: The Moving Finger" עיבוד לספר מאת אגאתה כריסטי.
ב-1980 גילמה את ג'יין בנט במיני-סדרה "גאווה ודעה קדומה" עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן.
ב-1986 הופיעה בסרט "The Worst Witch" לצדם של שרלוט ראה, דיאנה ריג, פאירוזה באלק וטים קארי.
פרנקלין הייתה נשואה לשחקן ג'ון צ'אליס המוכר מהופעתו בסיטקום "על אנשים ושוטים".
סבינה ליבלינג (1 באפריל 1908 – 21 במאי 1999) הייתה רופאת עיניים, מנהלת מחלקת עיניים בבית החולים איכילוב, (1963) - (1970), האישה הראשונה שניהלה מחלקת עיניים במדינת ישראל, והאישה הראשונה שנתמנתה למנהלת מחלקה בבית החולים איכילוב.
ליבלינג למדה רפואה בגרמניה עד שגורשה על ידי הנאצים וסיימה את לימודיה בשווייץ.
עלתה לארץ ללא ניסיון רפואי וללא ידיעת השפה ותוך זמן קצר התאקלמה.
התמחתה בבית החולים הדסה תל אביב, ובמהלך השנים התמנתה לסגנית מנהל המחלקה.
עסקה רבות בכירורגיה של העין, ובניתוחי "טוטי" אשר למדה מעמיתה הד"ר יוליוס יעקובי.
ליבלינג התגוררה בקרבת בית החולים הדסה, ברחוב ג'ורג' אליוט 9, ולפני שהיה בביתה מכשיר טלפון, בזמן חרום רפואי, אח או סניטר היה דופק על מפתן ביתה, ותוך מספר דקות הייתה מתייצבת בחדר מיון.
ליבלינג הרחיבה את שירותי מרפאות העיניים, והמחלקה גדלה בתקופתה ל-25 מיטות אשפוז.
ד"ר אפרים סיני שבמחלקתו התמחתה ועבדה תחתיו כרופאה בכירה שנים רבות נזכר : בשנים האחרונות בהדסה נשאה בעול המחלקה ובשנת 1963 קיבלה את ניהול מחלקת העיניים באיכילוב עד לפרישתה לגמלאות ב-1970, ובכך הפכה לאישה הראשונה שניהלה מחלקה באיכילוב..
לפני צאתה לגמלאות התחילה בהליכי הקמת "בנק הקרניות הארצי", שהיה ממוקם באיכילוב ושירת את כל מחלקות העיניים בארץ, פרופ' משה לזר שקיבל את ניהול המחלקה לאחר יציאתה לגמלאות פתח את "בנק הקרניות"..
משנת 1963 התגוררה בבית מקס ליבלינג ברחוב אידלסון 29 בתל אביב, שהיה שייך לדודה מקס ואשתו, טוני ליבלינג.
לאחר צאתה לגמלאות עבדה באופן פרטי ובמוסד לביטוח לאומי כפוסקת רפואית..
נפטרה ב-1999, נקברה בבית העלמין ירקון.
סבכי הזית (שם מדעי: Peucedramus taeniatus) הוא עוף מסדרת ציפורי שיר החי באמריקה המרכזית ובקצה אמריקה הצפונית ושייך למשפחה עצמאית - משפחת סבכיי הזית (Peucedramidae).
בעבר הוא היה שייך למשפחת הפרושיים, בהמשך עבר למשפחה סבכי העולם החדש ובהמשך גם לגיבתוניים ולפזאיים עד שקיבל משפחה נפרדת.
הוא חי בקצה הדרומי של אמריקה הצפונית, מאריזונה וניו מקסיקו (שם האוכלוסייה נודדת בחורף דרומה) עד לניקרגואה.
אורכו של הסבכי 13–14 ס"מ ומשקלו 9.5-15 גרם, כשהאוכלוסיות הצפוניות גדולות מהדרומיות.
הוא בעל ראש כתום עם פס שחור לאורך העיניים ועד למקור המחודד והקטן.
גופו של הסבכי אפור עם כנפיים מעט שחורות ומעט ירוקות-כהות בקצה.
הרגליים קטנות אבל הכנפיים והזנב גדולים.
הוא חי לרוב על העצים.
הסבכי חי בעיקר באזורי יערות הרריים ויכול לעלות אל מעל ל-3,500 מ' באזור הדרומי.
הוא נפוץ בעיקר ביערות של עצי מחט כמו אורן, אשוח, ברוש ובאזורים מסוימים גם יערות רחבי עלים או אפילו בדקלים לאורך החופים הטרופיים.
הסבכי ניזון בעיקר מחרקים ומזחלים שלהם.
הוא מחטט בין העלים בחיפוש אחר טרפו או צד אותו מלמעלה.
סביק או η בנושא הנחש (מסומן גם גליזה 656.1) הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים נושא הנחש.
מקור שמו הוא בערבית - سابق "קודם" או "מקדים", אך לא ברור למה הכוונה שכן הכוכב נמצא בצד המזרחי של הקבוצה ונראה כאילו הוא עוקב אחרי רוב כוכבי הקבוצה.
סביק הוא למעשה כוכב כפול הנמצא במרחק של כ-88 שנות אור ממערכת השמש ונראה ככוכב לבן עם בהירות נראית מדרגה 2.42. טלסקופ חובבים איכותי מאפשר להבחין שהוא מורכב מזוג כוכבים לבנים, אך רק בתקופה שהם רחוקים זה מזה.
שני הכוכבים מקיפים זה את זה בזמן הקפה של 87–88 שנים, במסלול אליפטי מאוד כך שהמרחק ביניהם נע בין 1.9 יחידות אסטרונומיות (פחות מפעמיים המרחק מהשמש לכדור הארץ) ל-73 יחידות אסטרונומיות (כמעט כפול מהמרחק מהשמש לפלוטו).
כשהם בשיא הקרבה, המרחק הזוויתי ביניהם הוא רק 0.07 שניית קשת כך שקשה מאוד להפריד אותם זה מזה.
בשל קרבתו אל מערכת השמש הוא הוכנס למהדורה השנייה של קטלוג גליזה לכוכבים קרובים.
סביק A הוא הכוכב המסיבי והבהיר יותר מבין השניים.
מסתו היא סביב 2.4 מסות שמש, רדיוסו כ-2.5 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-8,900 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 40 מעוצמת ההארה של השמש, כך שבהירותו הנראית היא מדרגה 3.
סביק B הוא הכוכב הקטן ועמום יותר, אך ההבדל ביניהם הוא קטן.
מסתו היא סביב 2.1 מסות שמש, רדיוסו כ-2 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-8,600 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 25 מעוצמת ההארה של השמש, כך שבהירותו הנראית היא מדרגה 3.5.
סבינה כריסטיאנסן היא עיתונאית ומגישת טלוויזיה גרמנייה.
כריסטיאנסן נולדה בעיירה פְּרֵץ במדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה, לאחר סיום לימודיה בתיכון היא עבדה מ-1976 ועד 1982 כדיילת אוויר בלופטהנזה, לאחר מכן החלה לעסוק בעיתונות ברשת הטלוויזיה הציבורית "Norddeutscher Rundfunk" שמרכזה בהמבורג עד 1985.
מ-1987 ועד 2004 היא הגישה את מהדורת החדשות המרכזית של ARD ברוטציה על מגישים נוספים.
מ-1998 ועד 2007 הנחתה את תוכנית האירוח הנקראת על שמה בערוץ "Das Erste".
במסגרת התוכנית היא אירחה ידוענים רבים מגרמניה ופוליטיקאים מובילים.
בין היתר היא ראיינה את ג'יימס בייקר, טוני בלייר ואת הילרי וביל קלינטון.
ב-2006 היא נסעה לראיין את ג'ורג' ווקר בוש בבית הלבן, וזה היה הריאיון הארוך ביותר שהעניק הנשיא במהלך לכהונתו לערוץ טלוויזיה זר שאינו אמריקאי.
ב-2002 וב-2005 היא הגישה את העימות הטלוויזיוני לקראת הבחירות הכלליות לקנצלר גרמניה.
העימות היה בין גרהרד שרדר לבין אדמונד סטוייבר ואנגלה מרקל.
מ-2006 ועד 2008 הגישה את התוכנית "תפילה גלובלית עם סבינה כריסטיאנסן", שעלתה בערוץ CNBC, והאורח הראשון בתוכנית היה דונלד רמספלד.
ב-1997 היא מונתה לשגרירת רצון טוב עבור ארגון קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים.
היא זכתה במספר פרסים על עבודתה, וב-2008 זכתה באות מטעם מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
סביצ'קובה (בצ'כית: svíčková na smetaně; בתרגום חופשי: "סינטה עם שמנת") היא מנה בשרית המשתייכת למטבח הצ'כי והיא אחת מן המנות הפופולריות ביותר בצ'כיה.
מנה זו נחשבת גם למנה הלאומית של צ'כיה.
בבסיס המנה ישנה סינטה אותה מבשלים עם ירקות שונים (גזרים, שורש פטרוזיליה ובצל), התיבול כולל פלפל שחור, פלפל אנגלי ומעל הבשר שופכים שכבה עבה של שמנת חמוצה.
נהוג להגיש את המנה עם כופתאות בצק הנקראות קנדליקי .
הסביצ'קובה נחשבת לאחת מן המנות הלאומיות של צ'כיה.
להכנת המנה משרים סטייק סינטה במרינדת ירקות (גזרים, פטרוזיליה, בצל כחול, בצל אדום וירקות שורש נוספים) במשך הלילה.
את המנה הבשרית מתבלים בפלפל שחור, פלפל אנגלי ותבלינים נוספים, מבשלים את הבשר ויוצקים עליו שמנת חמוצה.
נהוג להגיש את המנה עם כופתאות קנדליקי ורוטב אוכמניות.
במסעדות מרתיחים את הבשר כדי לקצר את זמן הכנת המנה.
כמו כן, נהוג להגיש את המנה עם פלחי לימון או מיץ לימון בצד.
סבכוס (שם מדעי: Sebecus) הוא סוג נכחד של דמוי-תנין, שחי בתקופת האאוקן באמריקה הדרומית מלפני 48.6 עד 37.2 מיליון שנה מימינו.
הוא התגלה בידי משלחת חפירה של המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע לפטגוניה ותואר ב-1937 בידי החוקר ג'ורג' גיילורד סימפסון.
הסוג הכיל מין אחד - Sebecus icaeorhinus ונקרא על שם האל המצרי סבכ שזאת משמעות שמו בלטינית.
הסיבה לכך היא עקב החוטם הארוך שלו שהזכיר את צורת הפסלים במצרים של האלה וכן עקב גודלו המאיים.
משמעות שם המין הוא מהמילה "Εικαίοs " שפירושה: אקראי ומהמילה "ρύγχος" שפירושה: חוטם.
מינים נוספים בסוג עברו לסוג זולמסוכוס (Zulmasuchus).
הסבכוס היה זוחל גדול בעל דמיון לתנין חי, אך הוא לא השתייך לסדרת התנינאים, והיה בעל מאפיינים של תנינים פרימיטיביים מהקרטיקון כמו הסוג באורוסוכוס.
היצור הגיע לאורך 2.2 עד 3.1 מטרים ולמשקל 52 עד 113 קילוגרם בממוצע.
בצורתו הוא היה בעל עצמות ירך רחבות שיכלו אולי לשאת את משקלו ביעילות יותר משל התנינים החיים, כך שבדומה לפריסטיכאמפסוס וללנגסטוניה הוא היה צייד יבשתי ולא רק אמפיבי.
בנוסף הוא היה בעל חלל עיניים שטוח יחסית ולא פונה כלפי מעלה עם ארובות בולטות מעט.
היו לו לסתות רחבות בעלות עיקול מטה ועם שיניים דמויות להב.
המבנה הזכיר שיני תרופודים כמו הקרכרודונטוזאורוס ופחות את התנינאים החיים.
עם זאת מבנה העצמות מבהיר שהיה קרוב לתנינאים.
ממצאי התנין הקדום התגלו בארגנטינה, בוליביה, ברזיל ופרו בעיקר כשרידי שיניים או לסתות שבורות.
בעבר חשבו שהוא שרד עד המיוקן בדומה לתנינים קרובים כמו הברינסוכוס, אך שרידים אלה נובעים מטעות בזיהוי הסוג.
סבכי אדום (שם מדעי: Cardellina rubra) הוא מין ציפור חולפת קטנה ממשפחת סבכי העולם החדש, האנדמית לרמות הגבוהות של מקסיקו, מצפון למצר טהואנטפק.
מין זה קשור קשר הדוק ויוצר עם של דרום מקסיקו וגואטמלה.
ישנם שלושה תת-מינים, הנמצאים באוכלוסיות נפרדות ונבדלים בצבע כתמי האוזניים שלהם, בבהירותם ובגוון נוצות גופם.
סבכי בוגר יופיע בצבע אדום בוהק, עם כתם אוזניים לבן או אפור, תלוי בתת-המין; הצעירים יופיעו בצבע חום-ורדרד, עם כתם אוזניים לבנבן וכנפיים חיוורות.
עונת הרבייה מתרחשת בדרך כלל בין פברואר למאי.
הנקבה מטילה שלוש או ארבע ביצים בקן בצורת כיפה, אותו היא בונה על הקרקע.
אף על פי שהיא דוגרת לבדה על הביצים, הן הנקבה והן הזכר מאכילים את הצעירים ומנקים את הקן.
הצעירים פורחים תוך 10–11 ימים מהבקיעה.
הסבכי האדום אוכל חרקים, אותם הוא מלקט בעיקר בשיחים.
אף על פי שציפור זו נחשבת למין ללא חשש על פי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN), אוכלוסייתה במגמת ירידה עקב הרס בתי גידול.
כבוגר, הוא אדום ברובו, עם כתם אפרפר לבן או אפור כהה (תלוי בתת-המין) בכל צד של ראשו.
כנפיו וזנבו כהים מעט יותר, והשוליים באדום-ורדרד.
רגליו בגוון אדום-חום, והמקור שלו ורדרד-אפרפר עם קצה כהה.
סביב העין צבעו חום כהה עד שחור.
צבע הנוצות משתנה מעט בין המינים, אם כי הנקבה נוטה להיות מעט דהויה יותר או בעלת גוון כתום יותר.
זוגות בוגרים נפרדים לחלוטין החל מאוגוסט ומשילים את נוצותיהם לאחר עונת הרבייה.
בצעירותו, הסבכי האדום הוא חום-ורדרד עם כתם לבנבן.
כנפיו וזנבו כהים יותר וקצוותם ורדרדים-קינמון והכנפיים חיוורות יותר.
קשה לבלבל את הסבכי האדום הבוגר עם כל מיני ציפורים אחרים בתפוצתו; ל ול יש נוצות דומות לרוב, אך הן גדולות יותר ובעלות צורה שונה.
לסבכי האדום יש מספר קריאות נפוצות, ביניהם צליל גבוה ודק (נשמע כך - tsii) וחזק יותר (נשמע כך - pseet).
השיר שלו הוא שילוב של טרילים קצרים ווורבלים עשירים יותר.
בניגוד למינים אחרים באותו אזור בית גידול, הוא נוטה לשיר רק בשעות הבוקר הבהירות בעונת הרבייה.
הוא אינו שר - ואפילו תדירות ההתקשרות שלו פוחתת - במזג אוויר מעונן, ללא קשר לעונה.
גילוי המין: תכשיטן אנגלי וחוקר טבע ויליאם בולוק ובנו נסעו למקסיקו זמן קצר לאחר שהכריזה עצמאות, ובילו שישה חודשים בשנת 1823 באיסוף חפצים ארכאולוגיים ומיני ציפורים ודגים רבים חדשים למדע.
דגימות הציפור ניתנו לחוקר הטבע ויליאם ג'ון סווינסון, בן ארצם, כדי לסווגם באופן רשמי.
הוא עשה זאת בשנת 1827. בין אלה היה הסבכי האדום, שהוקצה לסוג , בתור סטופגה רוברה (Setophaga rubra).
במהלך המאה ה-1, רשויות אחרות העבירו אותו ל, עם ה, ואל הסוג הטרופי הנפוץ , וכן לסוג הסבכי בעולם הישן - הסבכי המצוי וכן לסוג הירגזי.
בשנת 1873, חוקרי הטבע האנגלים פיליפ לוטלי סלייטר ואוסברט סלווין העבירו את המין לסוג , שם הוא נשאר במשך יותר ממאה שנה.
הסבכי האדום יוצר זן-על עם הסבכי ורוד הראש של צ'יאפס וגואטמלה.
למרות הטווחים הנפרדים שלהם והנוצות השונות במידה ניכרת, השניים נחשבו לפעמים למין אחד.
מנגד, הוצע גם כי יש לפצל את הסבכי האדום למין אפור-אוזניים צפוני (C.
melanauris) ולזן לבן-אוזניים דרומי (C.
מאמר מקיף משנת 2010 מאת ירבי לובט ועמיתיו, המנתח את המיטוכונדריה וה- DNA הגרעיני של סבכי העולם החדש, מצא כי הסבכים בעלי הראש האדום והוורוד הם קרובי משפחה הקרובים ביותר זה לזה ושאביהם הקדמון המשותף התפצל משושלת שהולידה את הסבכי אדום הפרצוף.
המחברים המליצו להעביר את שני המינים לסוג קרדלינה, הצעה שאומצה על ידי איגוד האורניתולוגים הבין לאומי (IOC).
השם הרשמי שהוגדר על ידי ה-IOC הוא "סבכי אדום" ונושא התייחסות ישירה לצבעו.
שם הסוג Cardellina הוא הקטנה של ה-Cardella האיטלקית, שם אזורי לחוחית האירופאית, בעוד ששמו הספציפי, rubra, הוא "אדום" בלטינית.
כאמור, הסבכי האדום אנדמי לרמות הגבוהות של מקסיקו צפונית מצפון למצר טהואנטפק, לסבכי האדום יש שלוש אוכלוסיות נפרדות המתאימות לשלושת תת-המינים כמפורט למעלה.
הוא נפוץ למדי בפנים הארץ ובמדרונות סמוכים, שם הוא מופיע בגבהים הנעים בין 1,800 ל-3,900 מטר מעל פני הים; לא נפוץ בכלל בחופים.
זהו מהגר גובה, הנע מאורן לח או לח למחצה ביערות אורן-אלון ואשוח בעונת הרבייה לגובה נמוך יותר, לרוב ביערות אלון, בחורף.
הוא בין הציפורים הקטנות הנפוצות ביותר בסביבת המחיה שלו ביער, שני רק ל ביערות אשוח במחקר אחד והשלישי בשכיחותו ביערות עצי אלון-מחט באַחֵר.
אף על פי שדווח כי המין נאסף בטקסס בסוף המאה ה-19, מיקומו של התיעוד לא זכה לאמונה רחבה, ואין ראיות חזקות לכך שהוא אי פעם התרחש.
הוא התרחק עד לדרום מזרח אריזונה, שם נמצא פריט על הר למון בשנת 2018.
הסבכי האדום נמצא בדרך כלל לבד או בזוגות.
הצעירים ככל הנראה בוחרים בני זוג בסתיו של שנתם הראשונה, והזוגות נשארים יחד כל השנה, למעט במזג אוויר קשה ובמהלך השרת הנוצות לאחר הרבייה.
הסבכי האדום מתרבה בעיקר בתחילת האביב, מפברואר עד מאי, אם כי לפחות קן אחד המכיל צעירים נמצא בסוף יוני.
עד סוף פברואר, הזכר מקים טריטוריה ששטחה בממוצע כ-40 מטרים רבועים, ומגן עליה בשירה.
זכרים אחרים עלולים לחדור על ידי טיסה שקטה פנימה בגובה של כ-3 מ' (10 רגל) ובחזרה לטריטוריה שלהם.
חדירות עמוקות גורמות לקרב, שלאחריו בדרך כלל הפולש עוזב.
החל מאמצע מרץ, הזכר מחזר אחרי הנקבה כשהוא רודף אחריה דרך הסבך.
לאחר מכן הזוג יושב יחד בזמן שהזכר שר והנקבה קוראת קריאות שקטות.
הנקבה לבדה בונה את הקן, משימה שנמשכת בדרך כלל 4–6 ימים.
היא בוחרת באזור מואר שמש, קצה של שביל, מסלול מים או קרחת יער קטנה.
הקן ארוג בחוזקה מחומר צמחי, מוסתר בצמחיית קרקע ומעוגן לגבעולים של הצמחייה שמסביב.
הקן, שבדרך כלל הוא בצורת עם כניסה צדדית או כלפי מעלה, באורך של כ-15 ס"מ וברוחב על 18 ס"מ ו־11 ס"מ גובה.
הקן מגושם ולא מסודר מבחוץ, ובנוי בדרך כלל ממחטי אורן יבשים ועשב יבש, אם כי חזזיות אפורות, אזוב ירוק, עלים מתים, קרעים של קליפה וקצות שרכים משמשים גם הם לחומרי בנייה; רוב החומרים הללו נאספים מהאדמה קרוב לקן, ולעיתים חלקם נקטפים מענפים נמוכים או רחוק יותר.
בפנים, הקן מסודר וקומפקטי, מרופד בעשבים עדינים ובמוך צמחי, הנאסף בדרך כלל במרחק מה מהקן.
בתחילת עונת הרבייה עשוי להיות פער של עד 11 ימים בין השלמת הקן להטלת הביצה הראשונה.
בהמשך העונה, הזמן הזה פוחת כך שהביצה הראשונה מוטלת ברגע שהקן מוכן.
הנקבה מטילה בדרך כלל שלוש ביצים, אם כי תועדו מקרים של ארבע בהטלה.
הביצים, שצבען ורוד חיוור עם כתמים חומים מפוזרות באופן שווה או לבנות עם כתמי קינמון וחלודה צפופים בקצה הגדול יותר של הביצה הן גודל 16–17 מ"מ על 13 מ"מ ומשקלן 1-1.4 גרם.
הנקבה לבדה דוגרת על הביצים למשך 16 ימים; הזכר אפילו לא מתקרב לקן עד מספר ימים לאחר בקיעת הביצים.
היא יושבת מול הקיר האחורי של הקן, כשראשה וגופה מוגנים בגגו וזנבה מבצבץ מהפתח.
היא יושבת בחוזקה כשסכנה מתקרבת ובדרך כלל לא עפה עד שטורף פוטנציאלי יוצר מגע עם הקן.
שני ההורים מאכילים את הגוזלים ומוציאים , אף שהנקבה מסירה הרבה יותר מהזכר.
ההורים נעים בצורה מטעה כשהם מתקרבים לקן, מחפשים מזון - או מעמידים פנים שהם מחפשים מזון - בצמחייה סמוכה.
הם נשארים רק כמה שניות בכל מקום אחד, כולל בקן, מה שמקשה על טורפים לאתר את הצעירים.
גוזלים משמיעים קריאה מהירה וגבוהה כאשר מבוגר מתקרב לשאת אוכל.
הם פורחים תוך כ־10 ימים מהבקיעה.
ציפורים צעירות גדלות במלואן שלושה שבועות לאחר הגיחה, ואז הן מוצאות מהקן על ידי ההורים.
הסבכי האדום הוא אוכל חרקים.
הוא מלקט בעיקר בשיחים תת-קומתיים במפלסים נמוכים עד בינוניים, נע באיטיות ובכוונה דרך אזורים פתוחים יותר של הצמחייה, וניזון בדחיפות מהירות לתוך סדקים בצבירי קליפות ומחטי אורן.
לפעמים הוא מרחף לזמן קצר כדי לאכול באשכולות מחטי אורן, טכניקת חיפוש מזון הידועה בשם "ליקוט ריחוף".
אף על פי שאין לו התאמות פיזיות ברורות לטיפוס, הוא עושה זאת בקביעות בחיפוש אחר פריטי טרף על קליפות עץ, לעיתים קרובות תלוי בראש כלפי מטה בזמן שהוא חוקר.
באזורים של גידול נשירים, הוא בדרך כלל לוכד זבובים, מבצע גיחות אוויריות קצרות במרדף אחר חרקים מעופפים.
אמנם לעיתים רחוקות הוא מתרועע עם להקות מעורבות, אך לעיתים קרובות הוא ניזון לצד ציפורים אחרות ללא סימני מריבה, ואינו מפגין עוינות כלפי מינים אחרים.
הוא נצפה רודף אחרי לוכד זבובים מהסוג .
שטח חיפוש המזון שלו קטן למדי, ולעיתים קרובות מסתכם רק בכמה עשרות מטרים רבועים ביום.
בשעת אחר הצהריים המאוחרת, קצב חיפוש המזון שלו יורד, והוא נח, לעיתים קרובות ישן תנומות קצרות, בקרקעית היער.
אף על פי שבדרך כלל הוא אינו ניזון לאחר השקיעה, הוא עשוי לעשות זאת כדי לנצל מקורות מזון חולפים, כגון בקיעת מרושתי כנף.
הסבכי האדום ניצוד על ידי נצים קטנים כמו הנץ הצפוני, ועל הקן שלו פושטים מכרסמים, דביבונים, חתולי פרא ונחשים.
Isospora cardellinae הוא טפיל שבודד מסבכי אדום מהפארק הלאומי , מקסיקו.
זהו טפיל שחי בתאים במעי הדק של הציפור.
במאה ה-16, ברנרדינו דה סאגון דווח כי ציפור אדומה התואמת את תיאורו של האדום נחשבה כבלתי אכילה על ידי האצטקים.
החוקרים פטרישיה אסקאלנטה וג'ון וו דאלי בודדו שני אלקלואידים בחקירות ראשוניות של הנוצות.
לכן נוכחותם של אלקלואידים אלה הופכת את הציפור לבלתי טעימה ובני אדם בעבר החשיבו את הציפור לבלתי אכילה.
הסבכי האדום מדורג כיום כמין ללא חשש על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע.
אף על פי שישנן עדויות לכך שמספרו הולך ופוחת, הירידה לא הייתה חדה (כלומר, מתחת לירידה של 30% במשך עשר שנים או שלושה דורות), והאוכלוסייה נותרה די גדולה, ההערכות נעות בין 50,000 ל-500,000 ציפורים.
האזורים המיוערים שבהם הוא חי כוללים כמה מבתי הגידול המאוימים ביותר במקסיקו; כריתת עצים, הרחבה חקלאית, איסוף עצי הסקה, בניית כבישים, פיתוח תיירותי, רעיית יתר ועיור אינטנסיבי הם בין הדברים הרבים התורמים להרס היערות.
ישנן עדויות לכך שכריתת עצים סלקטיבית ביערות אורנים עשויה דווקא להרבות את המין הזה, המעדיף אזורים פתוחים יותר ומוארים יותר בשמש להתרבות בהם.
סבינה מבוואריה-מינכן הייתה אשתו של אולריך, דוכס וירטמברג.
סבינה נולדה ב-24 באפריל 1492, והייתה בתם של אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה וקוניגונדה מאוסטריה, בתם של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה.
סבינה הובטחה בגיל שש שנים מסיבות אסטרטגיות על ידי דודה, המלך מקסימיליאן הראשון, לאולריך מווירטמברג, לו נישאה 15 שנים מאוחר יותר.
נישואים אלה היו אומללים בגלל נטייתו של אולריך לאלימות, כך שבסופו של דבר סבינה נאלצה לברוח מווירטמברג ללא שני ילדיה ולחפש מחסה אצל אחיה במינכן.
כאשר, בשנת 1551, בנה, כריסטוף, ירש את כס המלכות של וירטמברג, עברה סבינה לנורטינגן, שהייתה אז מעון האלמנה הרשמי של וירטמברג.
שם היא ניהלה חצר קטנה והיותה אישה משכילה הפכה אותו למקום מפגש של הפרוטסטנטים של וירטמברג.
סִבְּכִי אֲשָׁלִים (שם מדעי: Curruca mystacea) הוא מין של ציפור שיר קטנה המצוי בדרום-מערב אסיה ושייך לסוג Curruca (סוג שפוצל מהסוג סבכי Sylvia) שבמשפחת הסבכיים.
זהו מין בעל קרבה רבה לסבכי שחור-ראש (Curruca melanocephala) המצוי באגן הים התיכון ודומה לו במראהו.
בישראל הוא חולף נדיר, עם יותר תצפיות בנדידת האביב (מרץ) מאשר בסתיו, וחורף נדיר למדי; בעיקר באזור אילת והערבה הדרומית.
הסוג Curruca תואר בידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן מתאוס בכשטיין בשנת 1802. הוחלט כי המין הטיפוסי בסוג (Curruca curruca) יהיה סבכי טוחנים.
שם הסוג Curruca מגיע ממילה לטינית לציפור קטנה ובלתי-מזוהה שהזכיר המשורר הרומאי יובנאליס.
הסוג Curruca פוצל מהסוג Sylvia ב-2014 בעקבות מחקר פילוגנטי שפורסם ב-2011. הפיצול מוכר כיום על ידי רוב הרשויות.
שם המין הספציפי mystacea מגיע מהמילה mystax שמקורה מיוונית דורית, ומשמעותה - שפם.
שמו העממי של המין באנגלית מנציח את אדוארד מנטרי , הזואולוג הצרפתי שתיאר אותו ב-1832.
מנטרי, 1832) - תת-המין הטיפוסי, מקייץ באזור הים הכספי ברוסיה, דרך גאורגיה, ארמניה, אזרבייג'ן ומזרח טורקיה ועד לצפון איראן; וחורף בצפון-מזרח אפריקה.
בלנפורד, 1874) - מקייץ מקומית בדרום-מזרח טורקיה עד מזרח ירדן, סוריה, עיראק, ודרום-מערב איראן, ואולי גם בלבנון; וחורף בצפון-מזרח אפריקה.
turcmenica (זרודני ובילקוויץ', 1918) - מקייץ בצפון-מזרח איראן מזרחה לעמק סיר דריה במרכז אסיה עד דרום קזחסטן ומחוז בלוצ'יסטן שבפקיסטן; וחורף בצפון-מזרח אפריקה.
זנבו שחור וארוך למדי עם שוליים לבנים ולעיתים קרובות הוא מוחזק בזווית נטויה למעלה.
הוא נוהג לנענע את זנבו מעלה ומטה או מצד לצד.
המקור כבד יחסית וכהה עם כתם ורדרד בבסיסו.
טבעת-העין החיוורת שלו לבנבנה עד כתומה.
mystacea אפרפר כהה מלמעלה ולבנבן למטה, עם פס לבן בתת-שפם, וגרון וחזה ורודים.
יש לו כיפה כהה בגוון שחור עמום בחלקה הקדמי, שהופכת לחיוורת יותר מאחור, ומתמזגת בעורף האפור; זאת בניגוד לסבכי שחור-ראש בעל כיפה שחורה לחלוטין.
לסבכי אשלים יש נוצות שלישוניות חלקות למדי בניגוד לשחור-ראש, שלו שלישוניות עם מרכזים כהים ברורים יותר וקצוות חיוורים.
rubescens בעל גוון אפור חיוור יותר בחלקים העליונים מאשר C.
mystacea, ואילו הצבע הוורוד בחלקים התחתונים חיוור יותר או נעדר לחלוטין.
turcmenica בעל גוני אפור חיוור יותר בחלקים העליונים וורוד חיוור יותר בחלקים התחתונים מאשר C.
mystacea, ויש לו כנפיים ארוכות יותר משני התת-מינים האחרים.
סבכיי אשלים נעשים חומים יותר מחוץ לעונת החיזור, וכיפתם נעשית כהה פחות.
הנקבה בצבעי חום-אפור חולי מלמעלה וצהבהב-לבן מלמטה.
היא דומה לנקבות של סבכי שחור-ראש ורונן, אך הנוצות השלישוניות שלה חלקות יותר ויש לה ניגודיות רבה יותר בין הגב החיוור לזנב הכהה.
זכרים בחורף ראשון דומים לנקבות, אך לעיתים מופיע אצלם מעט גוון ורוד בגרון ובחזה.
הוא נוהג לתור בין עלים וענפים אחר חרקים ופרוקי-רגליים אחרים אותם הוא אוכל, ולרוב מתחיל מצמרת השיח ונע מטה.
הוא ניזון גם מפירות וזרעים.
למין זה יש קריאה בעלת גוון "קשה" ומזמזם, כמו גם קריאות פטפוט בדומה לדרור.
שירתו של הזכר נשמעת כפטפוט שקט, המשלב תווים מוזיקליים וקשים ולעיתים קרובות מבוצעת בתעופה.
סבכי אשלים הוא מין נודד, המקייץ בדרום-מערב אסיה ותפוצת החורף שלו מכסה את דרום איראן, חצי האי ערב וצפון-מזרח אפריקה, מסודן ועד סומליה.
כמה פרטים חולפים בישראל ובירדן בנדידה, ומשוטטים מזדמנים תועדו מפורטוגל, ניגריה וניז'ר.
זהו מין החובב בתות, סבך, יער פתוח, שטחים מעובדים וגנים באזורים עם אקלים יבש.
הוא מצוי בדרך כלל באזורי ערבות, על מדרונות הרים ולאורך נהרות, ולעיתים קרובות מצוי על עצי אשל.
הקן ממוקם בצמחייה נמוכה בגובה 70–90 ס"מ מעל הקרקע.
הוא בצורת כוס העשויה מזרדים, גבעולים ועלי דשא עם נוצות ושיער המשמשים כריפוד.
התטולה מכילה ארבע עד שש ביצים והדגירה עליהן נמשכת 11 עד 13 ימים.
הביצים בצבע לבן מבריק עם כתמים חומים.
הגוזלים פורחים מהקן לאחר 10 או 11 ימים נוספים.
שני הזוויגים מעורבים בדגירה על הביצים ובטיפול בצעירים.
לרוב מתרחשים שני מחזורי קינון בעונה.
למין זה טווח תפוצה נרחב, ומגמת האוכלוסייה יציבה, ומכאן שהמין אינו מתקרב לסף פגיעות.
מסיבות אלו המין מוערך כ"ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
אירופה מהווה כ-20% הטווח התפוצה העולמי, כך שהערכה ראשונית וגסה של גודל כלל האוכלוסייה העולמית עומדת על 430,000–1,250,000 פרטים בוגרים.
סִבְּכִי אַפְרִיקָנִי (שם מדעי: Curruca deserti) הוא מין של ציפור שיר קטנה בסוג סבכי שפוצל מהמין סבכי מדבר.
הוא נפוץ במדבריות צפון-מערב אפריקה.
בישראל הוא תועד פעמיים: התצפית הראשונה התרחשה ב-20 באפריל 2013 בחוף שקמונה.
התצפית התרחשה לפני פיצול המין, ובשל היות סבכי מדבר חורף הנצפה בקביעות היא לא עוררה עניין בזמן אמת.
לאחר הפיצול ועיון בתמונות, התגלה כי הפרט שתועד מראה בבירור את כל הסימנים של המין האפריקני, ובשל כך התצפית אושרה ונוסף מין חדש לרשימת ציפורי ישראל.
פרט נוסף נצפה ב-23 במרץ 2024 בחוף הסטודנטים בחיפה.
הסוג Curruca הוצג בידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן מתאוס בכשטיין בשנת 1802. המין הטיפוסי בסוג (Curruca curruca) הוגדר להיות סבכי טוחנים.
שם המין הספציפי deserti מגיע מ-desertus או desertum, לטינית למדבר.
עד לא מזמן נחשב הסבכי האפריקני לתת-מין של סבכי מדבר.
אך כיום בעקבות מחקרים המין פוצל והוא הועלה לרמת מין עצמאי.
על בסיס של הבדלים גנטיים, גאוגרפיים, התנהגותיים, מורפולוגיים, ווקאליים.
השם של המין המאוחד לפני הפיצול היה סבכי מדבר, ולאחריו הוסף לשם העממי באנגלית של כל מין הסיומת "אסייתי" או "אפריקני".
השניים הם עדיין קרובי המשפחה החיים הקרובים ביותר זה של זה, וטיב קרבתם לסבכים טיפוסיים אחרים עדיין לא הוברר במלואו; הם עשויים להיות קרובים למדי לסבכי קוצים, ונראה ששלושת הטקסונים האלו הם חברים בסיסיים למדי בעץ הפילוגנטי של הסוג Curruca.
זהו סבכי קטן למדי, מהקטנים בסוג; אורכו 11–12 ס"מ, ומשקלו 7–10 גרם.
הזוויגים כמעט זהים בניצויים, הם בעלי צבע צהוב-חום חולי ובהיר בחלקים העליונים ולבנבן בחלקים התחתונים; המקור והרגליים צהבהבים, ולעין יש קשתית צהובה.
הוא שונה מסבכי מדבר האסייתי בצבעו הכללי הצהבהב בגוון חם יותר.
השירה היא ג'ינגל ייחודי ומבוצעת לעיתים קרובות במעוף, בעלת תווים ברורים (היא שונה מזו של סבכי מדבר בכך שיש לה מעט תווים קשים).
הסבכי האפריקני מקנן במדבריות צפון-מערב אפריקה, מדרום להרי האטלס בדרום מרוקו מזרחה עד למערב לוב ודרומה עד מאלי וניז'ר.
הוא חורף באזורים קרובים, ובדרך-כלל אינו נודד מלבד למרחקים קצרים.
הוא מקנן בסביבה מדברית או מדברית למחצה, כל עוד מצויים באזור כמה שיחים מפוזרים המתאימים לקינון.
הקן עשוי מזרדים יבשים, גבעולים ועלי עשב, מרופד בעשבים עדינים יותר, סיבים צמחיים ופלומה, ממוקם עד לגובה של כ-110 ס"מ מעל פני הקרקע בשיח נמוך.
בדומה לרוב קרוביו, הוא אוכל חרקים, אבל ילקט גם פירות יער קטנים; בניגוד לרוב הסבכיים, הוא ניזון בדרך כלל על הקרקע.
סבכון צהוב-כתר (שם מדעי: Setophaga coronata) הוא מין ציפור קטנה בת למשפחת סבכי העולם החדש.
הסבכון דומה מעט לסבכי אך הוא מצוי בטבע באמריקה הצפונית וכן באמריקה המרכזית.
המין תואר למדע ב-1766 בידי החוקר קארולוס לינאוס.
מין זה מגיע לאורך שלן 12 עד 15 ס"מ בקירוב, בעל מוטת כנפיים של 19 עד 24 ס"מ ומשקלו 9.9 עד 17.7 גרם בקירוב, כשתת-מינים שונים בעלי הבדלי גדלים קטנים.
צבעו הוא אפור-כהה עד שחור בחלק העליון עם כנפיים וזנב שחורים בעלי קצוות לבנים וראש אפור.
המקור והעיניים שחורים וסביבם טבעות לבנות והסנטר והגרון לבנים עם אזורים צהובים לאורכם.
בחלק מהמופעים ישנו "כתר" צהוב ממנו קיבל המין את שמו.
סבכי זה הוא שוכן לאורך יערות מחטניים ואחרים, חורשים, בתות וסבכים וכן בהרים בעלי צמחייה אלפינית.
המין נודד בחורפים הקשים דרומה לאזורים חמימים סביב מקסיקו ואמריקה המרכזית וכן מגיע לקריביים.
הוא מחפש מזון ביער באופן פעיל, לעיתים בקבוצות הכוללות עופות נוספים וצד מגוון חרקים ושאר חסרי חוליות וכן ניזון ממספר זרעים ופירות יער כשהם נפוצים ונוזלים המופרשים מכנימות מסוימות.
זוג סבכונים מקננים ביערות מחטניים או יערות מעורבים בין הענפים, ובקן עשוי זרדים הם מטילים 4 עד 5 ביצים הבוקעות כעבור 12 עד 13 ימים והגוזלים גדלים במהירות ועוזבים כעבור 10 עד 14 ימים מהבקיעה.
הסבינקאטס היו שבט גאלי ששכן בעמק אובאי , סביב פוקון דה בארסלונט של ימינו בהרי האלפים מריטימה, בתקופת הברזל.
הם מוזכרים בשם Savincatium על שתי כתובות.
המילה סאבין-לה-לאק הושוותה באופן מסורתי עם Savincates וקשורה לעיירה הראשית שלהם זו, אם כי הדבר זכה לביקורת על ידי גיא בארוול.
הסאווינקאטס שכנו מדרום לעמק גִיי, בעמק אובאי, סביב העיירה ריגומאגוס (פוקון דה בארסלונט המודרנית).
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת ממערב לשבטי ה-Veneni,ה-Soti, ו-Tyrii, דרומית לקטוריגס, מזרחית לאוונטיקי והאדנאטס, וצפונית ל- גליטאה, אגואיטורי ונמטורי.
במאות ה-8–9, הוא כונה פאגוס (Rigomagensis) או vallis (Reumagensis), שהתאים לעמק אובאי האמצעי.
הם מוזכרים על קשת סוסה, שהוקמה על ידי קוטיוס בשנים 8–9 לפני הספירה.
סביניין מרדאק שם העט של אוגוסט אסנוף (ג'וזף אוגוסט אסנוף), נולד ב-3 ביוני 1880 בפורט -לואי, נפטר ב-19 בדצמבר 1939 ב־Curepipe, הוא מהנדס וסופר, סופר, משורר ומבקר ספרות מאוריציאני .
בזכות מלגה, למד אוגוסט אסנוף באנגליה בין השנים 1900 ל-1903, שם הוא קיבל תואר מהנדס (בהצטיינות: מדליית סימנס).
הוא הפך ב־1910 הפך לאחד ממנהלי "Forges Tardieu".
בהמשך, התמנה למשרת מהנדס אזרחי.
אסנוף כתב תחת הפסבדונים סאווניאן מרדק, הוא כתב מסות על השפה הקריאולית ושירים בכתב העתק "L'Essor", סיפורים לילדים ב- "Le Radical" ו"La Vie Catholique", הוא ייסד כתב עת, ופרסם מספר רומנים, כאשר "פוליט", שפורסם ב-1926, נחשב למופת הספרות המאוריציאנית.
אסנוף פרסם גם תחת הפסבדונים "ז'אק סינסר" ביקורות ספרותיות באותם כתבי עת.
אוגוסט אסנוף זכה בפרס האקדמיה הצרפתית (פרס הלשון הצרפתית 1928) ובאת אות לגיון הכבוד.
בסוף חייו הוא היה נשיא הכבוד של "החברה הסופרים המאוריציאנים", שנוסדה ב-1938. רחוב אוגוסט אסנוף בעיר קירפיפ.
אוגוסט אסנוף היה נשוי לאליאן ברנג'ה, ולזוג היו תשעה ילדים.
הזוג אליאן ואוגוסט אסנוף פרסמו ב-1923 את "ספרנו".
אוגוסט ואליאן הם סבים מצד האם של פול ברנג'ר, ראש ממשלה לשעבר של מדינת מאוריציוס.
אליאן השתמשה גם בשם פרטי מישל, המוזכר ב"כתבים המאוריציאניים" 1939, והיא פרסמה ב-1927 תחת השם מישל את "ספר האהבה".
הסבינים היו עם איטלי שחי ברכס האפנינים המרכזי שבחצי־האי האיטלקי הקדום, ואף ישב בלאטיום מצפון לנהר האניאו בטרם נוסדה רומא.
לאחר ייסוד רומא נחלקו הסבינים לשתי קבוצות, כפי שמתארת האגדה הרומית.
עצם החלוקה, גם אם אופן התרחשותה שנוי במיתוס, הייתה עובדה היסטורית.
האוכלוסייה הקרובה יותר לרומא העתיקה, העתיקה את מושבה לעיר החדשה, התאחדה עם תושביה הקיימים והחלה מורשת חדשה שמוצאה בסבינים אך גם נטמעה בלאטינים.
האוכלוסייה השנייה נותרה כמדינת הרים שבטית, ולבסוף יצאה למלחמה ברומא על עצמאותה יחד עם כל יתר השבטים האיטלקיים.
לאחר מכן נטמעה אף היא בתוך הרפובליקה הרומית.
סבך עם שתי דמויות הוא ציור שמן על בד מאת וינסנט ואן גוך, שהושלם בסוף יוני 1890. היצירה נמנית עם עבודותיו האחרונות של האמן, שנוצרו באובר-סור-אואז שבצרפת.
הציור מצוי באוסף הקבע של מוזיאון האמנות של סינסינטי .
במכתב מיום 30 ביוני 1890 תיאר ואן גוך את מבנה הנוף ואת צבעיו: גזעי צפצפות סגולים חוצים את הנוף בניצב כעמודים.
עומק הסבך מתואר בכחול, ומתחת לגזעים הגדולים פורח אחו בפרחים לבנים, ורודים, צהובים וירוקים, לצד עשבים ארוכים בגוון חום־אדמדם.
בתוך מרבד צפוף של צמחייה וגזעי עצים דקים מופיעות שתי דמויות של זוג אוהבים.
שורות העצים נסוגות לעבר רקע כהה.
דפוס קצבי של משיכות מכחול עבות מפעיל את פני השטח של הציור.
ליצירה טונליות כסופה האופיינית לעבודותיו של ואן גוך מאובר.
הציור נעשה בפורמט כפול־ריבועי, בד שרוחבו כפול מגובהו.
שתי הדמויות החבויות בין הצמחייה מדגישות את נושא השפע והפריון של הטבע.
שורות העצים והרקע הכהה מקנים תחושה של צפיפות סביב הזוג.
משיכות המכחול מהירות ועזות, הצבעים חזקים ובולטים, והרגש גלוי.
עם זאת, הקומפוזיציה אינה מציגה רמז למצוקה פסיכולוגית.
היצירה נמנית עם קבוצת ציורים שצייר ואן גוך בשבועות האחרונים לחייו בפורמט כפול־ריבועי, פורמט פנורמי שבו בחן אפשרויות אמנותיות בציוריו המאוחרים.
סבל הוא התנסות בתחושת כאב הנגרמת לאדם או בעל-חיים אחר, כל כאב פיזי או נפשי.
סבל נמצא בבסיס השלילי של ההתנסויות היום-יומיות (רגשות, תחושות, מצבי רוח, סנטימנטים), בעוד שהנאה או אושר קיימים בבסיס החיובי של אותן התנסויות.
יש המבחינים בין סבל גופני וסבל נפשי, זאת על פי מקור הסבל העיקרי, בין אם הוא תהליך גופני או תהליך נפשי.
סבל גופני עשוי להתלוות לתחושות של כאב, בחילה, קוצר נשימה, גירוד ועוד.
סבל נפשי עלול להיגרם כתוצאה מחרדה, אבלות ובייחוד שכול, שנאה ושעמום.
סבל עלול להתרחש במגוון של עוצמות, החל מסבל פעוט וחולף ועד לסבל אדיר שלא ניתן לתארו במילים.
משך הסבל וכן שכיחותו עשויים להשפיע על עוצמתו הכוללת בעיני הסובל.
השימוש במונחים "כאב" ו"סבל", אינו מובחן תמיד ויש לבררו.
ניתן לטעון כי יצורים בעלי הכרה סובלים במהלך חייהם, בדרכים מגוונות ולעיתים באופן ניכר.
אין תחום ידע בודד העוסק בכל היבטי הסבל, אולם תחומים רבים עוסקים בטבעו של הסבל ובתהליך הסבל, במקורו, בגורמיו, במשמעותו ובחשיבותו ובביטויו האישיים, החברתיים והתרבותיים, בדרכי הטיפול והריפוי ובשימושים שניתן להפיק ממנו.
סָבֶלִי גריגורייביץ' טרטקובר (רוסית: Савелий Григорьевич Тартаковер; 22 בפברואר 1887 – 4 בפברואר 1956) היה רב-אמן בשחמט יהודי-פולני-צרפתי, חבר בצמרת השחמט העולמית במחצית הראשונה של המאה העשרים, הזכור בעיקר כאחד האבות המייסדים של האסכולה ההיפרמודרנית בשחמט, ככותב פורה של ספרות שחמט, כמחברם של פתגמי שחמט ובזכות תרומותיו הרבות לתורת הפתיחות.
טרטקובר נולד ברוסטוב על הדון שברוסיה להורים יהודים פולנים, נתיני האימפריה האוסטרו-הונגרית שהמירו את דתם והטבילו אותו לנצרות, ככל הנראה כדי להימלט מרדיפות.
בגיל 16 נשלח ללמוד משפטים בז'נבה שבשווייץ ולאחר מכן בווינה, העיר שהפכה לביתו ובה סיים את לימודיו כדוקטור למשפטים.
בווינה חי טרטקובר חיים סטודנטיאליים נוחים, החל להתעניין בשחמט ולשחק במועדון השחמט המפורסם של העיר.
הוא פגש אמני שחמט מפורסמים כקרל שלכטר, גזה מארוצי, מילן וידמר וריכרד רטי.
הישגו המשמעותי הראשון היה המקום הראשון בטורניר נירנברג 1906. בווינה 1909 סיים במקום השני אחרי רטי.
ב-1911 התבשרו סבלי טרטקובר ואחיו המתגוררים בווינה על רצח הוריהם בפוגרום ברוסטוב.
התקופה הווינאית הקנתה לטרטקובר, מלבד ההשכלה שרכש והישגיו בשחמט, גם את ההרגל המגונה להמר, שליווה אותו כל חייו.
הנער האמיד איבד את כל כספו במשחקי קלפים, אולם אז פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא גויס לצבא האוסטרו-הונגרי.
מספר פעמים חזר מהחזית כשכיסיו מלאים כסף, תגמול על התנדבותו למשימות מסוכנות.
כאשר נגמר הכסף היה חוזר לחזית כדי למלא את ארנקו.
במהלך המלחמה נפצע מכדור שחדר לבטנו, אולם חוסנו הגופני הרב עזר לו להתאושש, כפי שהתאושש מספר שנים קודם לכן משבר בגולגולת.
אחיו לא היה בר מזל כמותו ונהרג בחזית הרוסית.
עם תום המלחמה שב טרטקובר בן השלושים לווינה כדי לחזור ולעסוק בשחמט מקצועני.
התהפוכות הפוליטיות בעידן שלאחר מלחמת העולם טלטלו את חייו האישיים: חוזה סן-ז'רמן הותיר אותו בסטטוס של אזרח המדינה האוקראינית החדשה, אולם זו האחרונה לא האריכה ימים ונחלקה בין פולין וברית המועצות.
טרטקובר הצליח להשיג אזרחות פולנית - השלישית מבין ארבע אזרחויות שהחזיק בימי חייו - הודות לצרפתית השגורה בפיו, אף שלא ידע לדבר פולנית.
את פולין ייצג בכבוד רב בשש אולימפיאדות שחמט, אף שלא תמיד התגורר בה ורוב הזמן היה בסיסו בפריז.
נסיבות חייו, יחד עם משחק השחמט, עמדו מאחורי נדודיו התמידיים.
בשנות העשרים עסק טרטקובר בכתיבה ובמשחק.
ב־1924 יצא לאור ספרו החשוב ביותר, השחמט ההיפרמודרני (Die hypermoderne Schachpartie).
טרטקובר עסק בכתיבה במקביל להשתתפות ברוב תחרויות העילית של העידן שבין מלחמות העולם; בבאדן-באדן 1925 שיחק בכלים השחורים נגד עקיבא רובינשטיין, ואף ניצח, לאחר לילה שלם של כתיבה.
עם ניצחונותיו הבולטים בטורנירים ניתן למנות את גנט 1926, הייסטינגס 1927 ו־1928, בתחרות לונדון חלק את המקום הראשון-שני עם אהרון נימצוביץ' וניצח בין היתר את פרנק מרשל, מילן וידמר ויפים בוגוליובוב).
טרטקובר חלק את המקום הראשון־שני בתחרות 1927 עם אהרון נימצוביץ') וניצח בתחרות ליאז' 1930. בתחרות זו הקדים את בשתי נקודות ובפער גדול עוד יותר את עקיבא רובינשטיין, אהרון נימצוביץ' ופרנק מרשל.
כמו כן גבר בדו־קרב על רודולף שפילמן ב־1913 ועל רטי ב-1920. בהאג 1921 הופעתו החזקה הספיקה רק למקום שני אחרי אלכסנדר אלכין ובברצלונה 1929 היה שני לחוזה ראול קפבלנקה.
שש פעמים הוביל את נבחרת פולין החזקה לאולימפיאדות השחמט בשנות השלושים.
מתוכן זכה הוא בשלוש מדליות אישיות (זהב ב־1931 וארד ב־1931 ו־1935) והנבחרת בחמש מדליות קבוצתיות, כולל אחת מזהב ב־1930. כמו כן זכה פעמיים באליפות הלאומית של פולין, ב־1935 ו־1937.
אולימפיאדת השחמט השמינית נערכה בבואנוס איירס ב-1939. במהלך המשחקים פרצה מלחמת העולם השנייה.
רבים מהשחקנים האירופאיים, ובהם מיגל ניידורף, תלמידו המובהק של טרטקובר, נשארו בארגנטינה עד יעבור זעם.
אולם טרטקובר היהודי בחר להסתכן ולשוב לצרפת ב-1940, זמן קצר לפני שנפלה בידי הנאצים.
הוא הצטרף לכוחות צרפת החופשית של שארל דה גול תחת השם הבדוי קרטייה.
לאחר המלחמה וסיפוחה של פולין לגוש המזרחי, קיבל מממשלת צרפת את האזרחות הרביעית והאחרונה שלו.
ב-1950 ייצג אותה באולימפיאדת השחמט השביעית בחייו.
ב-1949 זכה טרטקובר ב(קורוס/ויק אן-זהה).
ב-1950 היה טרטקובר אחד מעשרים ושבעה השחקנים הראשונים שקיבלו את התואר רב-אמן מהפיד"ה.
הוא המשיך להיות שחקן חזק ברמה הבינלאומית גם בגיל מתקדם יחסית: בבודפשט 1948 הוכיח שהוא יכול עדיין להתמודד עם הצמרת העולמית כשסיים עם 9.5 נקודות מ-15. בגיל 62 סיים במקום הראשון המשותף בסאות'סי 1950. בשנת 1953 ניצח באליפות צרפת בשחמט שהתקיימה בפריז.
אולם בערך בזמן הזה החלה בריאותו להתדרדר וגופו החזק החל לדעוך.
שוב מצא את עצמו חסר כל.
טרטקובר מעולם לא התחתן ולא הותיר אחריו צאצאים.
לבן: סבלי טרטקובר שחור: רוברט פרנץ ניו יורק 1933
סבלי טרטקובר - רוברט פרנץ ניו יורק 1933, יוטיוב
לבן: סבלי טרטקובר שחור: רפאל דומנץ' 1934
במשחק זה מדגים טרטקובר את יתרון זוג הרצים, ניצול יתרון מספרי של רגלים באגף המלכה, לחץ על הערוגות השחורות, הקרבת כלי ליצירת רגלי מעבר ולבסוף צעידת הרגלים לעבר ערוגת ההכתרה.
המסע 6. פבד2 מאפיין את פתיחת קול, זו נחשבת לפתיחה רגועה אך העמדה יכולה להפוך במהירות להתקפה פרועה.
מטרת הפתיחה מבחינה טקטית היא ליצור התקפה על המלך השחור ומבחינה אסטרטגית ליצור רוב של רגלים באגף המלכה, רוב שיכול להפוך ליתרון מכריע בשלב הסיום.
רגלי ד' במרכז, מוגן על ידי רגלי ג' ורגלי ה'.
ה3 מאפשר את פיתוח הרץ מטור ו'; לאחר מכן הרגלי יתקדם ל-ה4 ויאפשר גם לרץ מטור ד' להצטרף למשחק.
הפרש מטור ז' יבוא ל-ו3, מוכן להשתלט על ה3 או אולי להתקיף ב-ז5.
המלכה תוצב ב-ה2, גם להגן על הרגלי ה' וגם לאפשר לשני הצריחים להיות מחוברים.
הצריחים יביאו את מרב התועלת ב-ה1 ו-ד1, שני הטורים שסביר להניח שייפתחו.
סבלי טרטקובר - רפאל דומנץ', 1934, יוטיוב
שנה מיקום המתמודד השני תוצאה הערות1906נירנברגפאול יונר2 מ-2ניצחון1913וינהרודולף שפילמן7 מ-11ניצחון1917וינהריכרד רטי3.5 מ-6ניצחון1920וינהריכרד רטי4.5 מ-6ניצחון1921וינהרודולף שפילמן2.5 מ-6הפסד1921וינהארנסט גרינפלד1.5 מ-3תיקו1931זימרינג5.5 מ-11הפסד1935פריזארנסט לודוויג קליין3 מ-4ניצחון1948קופנהגן2.5 מ-6הפסד
סבלי טרטקובר שיחק שבע פעמים באולימפיאדות השחמט: בשש פעמים ייצג את פולין ופעם השביעית ייצג את צרפת.
טרטקובר היה שחקן מקורי שחיפש ללא הרף חידושים תאורטיים על מנת להפתיע את יריביו.
הוא פיתח את פתיחת האורנגאוטן (1. ב4), שמוכרת היום כפתיחת סוקולסקי או כגמביט טרטקובר.
הוא קרא אותה על שמו של אורנגאוטן צעיר עמו התייעץ, לדבריו, בגן חיות בניו יורק, לפני שעשה בה שימוש נגד מארוצי בטורניר הגדול שנערך שם ב-1924.
וריאנטים הנקראים על שמו של טרטקובר קיימים גם בפתיחות מקובלות יותר מהאורנגאוטן: התקפת טורה, הגנת קארו-קאן, הגנה הולנדית, הגנה צרפתית, פתיחה סקוטית, גמביט המלכה הנרצה וההגנה סיציליאנית.