tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקום זאת החל משנת 1978 שימש בסיס עציון מדרום לאילת כשדה תעופה אזרחי, שאליו הוטסו תיירים ונופשים לאילת.
במקום זאת הוצע להאריך את המסלול הקיים בעוד 600 מטרים.
בשנת 1986 שודרג המסלול כך שיתאים לנחיתת מטוסי בואינג 707 ו־767, וחברת "אל על" החלה לקיים טיסות סדירות ישירות מאירופה לאילת.
במקביל באותה עת חודשה התוכנית להקמת שדה חדש בעין עברונה.
התוכנית אושרה לביצוע ביוני 1989. אולם מכרז לבניית השדה על ידי המגזר הפרטי נכשל עקב חוסר התענינות.
בנובמבר 1993 החליט שר התחבורה ישראל קיסר שרשות שדות התעופה תקים את הנמל, אך התוכנית בוטלה סופית לבסוף ב-2001.
בהסכם השלום עם ירדן שנחתם ב-1994, אמורה הייתה הפעילות הבין-לאומית האווירית של אילת לעבור אל הנמל בעקבה בהפעלה משותפת תחת השם "נמל התעופה הבינלאומי עקבה-אילת השלום", בדומה לנמל התעופה בזל-מילוז-פרייבורג המנוהל במשותף על ידי צרפת ושווייץ, אך נמצא כולו בתחום צרפת.
בדצמבר 1996 הוצגה ההצעה הישראלית להפעלה משותפת של הנמל, לפיה יוקם טרמינל בצד הישראלי עם גישה למסלול ההמראה.
בספטמבר 1997, אישרה ממשלת ישראל הפעלה ניסיונית של הנמל המשותף, לאחר שכל הסדרי הביטחון שסוכמו עם הירדנים היו לשביעות רצונה של הממשלה.
ב-12 בנובמבר 1997 בוצעו שתי טיסות ניסוי מסנקט פטרבורג ומפרנקפורט, שיעדן המקורי היה אילת, לקראת הפעלתו השוטפת.
במקביל ועדת הכלכלה אישרה לקריאה שנייה ושלישית את הצעת החוק, המאפשרת הפעלת שדה התעופה המשותף.
לפי ההסכם שגובש עם ירדן, הטיסות הבין-לאומיות של אל-על וארקיע המיועדות לאילת וממנה ינחתו בעקבה ואילו טיסות הפנים ימשיכו וינחתו באילת.
באפריל 1998 הוסכם כי יוקם טרמינל ישראלי, בעלות של 10 מיליון דולר, במקביל למסלול הטיסה של נמל התעופה בעקבה ויסלל כביש באורך של 4 ק"מ בצד הירדני, שיחבר בין עקבה למסוף הישראלי.
התכנון היה שהנמל המשותף יפעל לקראת עונת התיירות של קיץ 2001, אך פריצת האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000 והידרדרות יחסי ירדן–ישראל הפרויקט הוקפא.
באוקטובר 2002 התקבלה החלטה על הקמת נמל התעופה רמון, אך הפרויקט לא קודם, וב-2006 שוב החלו דיונים על שיתוף פעולה עם ירדן.
ביולי 2011 ממשלת ישראל אישרה את הקמתו של נמל התעופה הבין-לאומי רמון וסתימת הגולל על הפרויקט המשותף לאילת ולעקבה.
בשנת 2006 שופצו בית הנתיבות ומסלול הטיסה בנמל בעלות כוללת של 3 מיליון ש"ח.
ב-18 במרץ 2019 המריאה הטיסה האחרונה מנמל התעופה אילת.
לקראת סגירתו של שדה דב ב-1 ביולי 2019, נבחנה פתיחתו המחודשת של נמל התעופה אילת לצד נמל התעופה רמון.
זאת לאור כישלונו של נמל התעופה רמון למשוך נוסעים בטיסות פנים, אך הדבר לא יצא לפועל.
להלן נתוני התעבורה בנמל בין השנים 2010–2015:
בשנת 2015 עברו 61,230 נוסעים ב-691 טיסות בין-לאומיות (לשם השוואה בשיא פעילות התעופה הבין-לאומית בשדה ב-2011, עברו בשדה 139,353 נוסעים ב-1,466 טיסות בין-לאומיות), ו-1,424,098 נוסעים ב-19,392 טיסות פנים ארציות (הכוללים גם תיירים שבאו בטיסת פנים מנתב"ג לאילת ולא בטיסה ישירה מחו"ל).
בשיא פעילותו בתחילת המאה ה-21 חלפו בו מעל מיליון וחצי נוסעים בשנה (רובם בטיסות פנים).
בשנת 2018, שנת הפעילות המלאה האחרונה עברו בשדה התעופה באילת 1,410,664 נוסעים, ב-19,132 תנועות מטוסים.
בנוסף לא היה בשדה מסלולי הסעה, דבר שפגע בקיבולת ובבטיחות הטיסה.
בשנת 2002 דו"ח של ועדה לבדיקת התעבורה האווירית לאילת הצביע על שני ליקויי בטיחות שסיכנו את המשך פעילותם של מטוסי סילון בשדה; סמיכותו של כביש 90 למסלול בניגוד לתקני הבטיחות של הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית וקיומו צינור ניקוז שיוצר מדרגת גובה בסמוך למסלול.
לפיכך הוחלט להגביל את פעילותם של מטוסי סילון בשדה, אך זמן קצר אחר כך תוקנו הליקויים והמגבלה בוטלה.
תוכנית לפיתוח ובניית בתי מלון, דירות נופש, אזורי מסחר וקזינו בשטח הנמל שיופנה, הוצגה לראשונה על ידי ראש העירייה רפי הוכמן בשנת 1988.
בפברואר 2006 מינהל מקרקעי ישראל ועיריית אילת אישרו תוכנית מתאר מקומית חדשה, שהכין האדריכל אורי שטרית, לשטח נמל התעופה אילת לקראת פינויו.
התוכנית קבעה מסגרת להקמת מתחם מלונאות ונופש המשולבים במסחר ומגורים; שינוי ייעודן הסטטוטורי של קרקעות לשימושי מגורים ותיירות לטובת הפיתוח העתידי של אילת וכן הידוק הקשר בין חלקי העיר, דרך שטח הנמל.
ביולי 2015 אישרה, הוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה דרום, להפקדה את תוכנית פיתוח מתחם נמל התעופה הישן, על שטח בגודל 772 דונמים, שכולל בחלקו הצפוני הקמה של שכונת מגורים חדשה, עם כאלף יחידות דיור לצד מוסדות משלימים כגון גנים, בתי ספר, בתי כנסת, גינות ציבוריות וכדומה.
בדרום המתחם תוכנן אזור תיירות חדש, עם רצועת מלונות חדשה שתכלול מעל אלפיים חדרי מלון לצד טיילת חדשה (על תוואי מסלול ההמראה), שטחי מסחר ובילוי ואטרקציות תיירותיות שונות.
אזור התיירות החדש יצר רצף בין אזור המלונות על החוף לאזור שכונות המגורים במרכז העיר, שהופרדו בעבר על ידי מסלול ההמראה ושטחי השדה.
בשלב השני יתאפשר בהדרגה פיתוח חלקו הצפוני של המתחם כאזור מגורים ובחלקו הדרומי תוספת חדרי מלון ואטרקציות תיירות נוספות.
בספטמבר 2020 נפתח הכביש המחבר בין שני חלקי העיר ממערב למזרח דרך שדה התעופה הישן.
באוקטובר 2020 נהרסה חומת נמל התעופה הסמוכה לבית הטרמינל, לטובת סלילת כביש בין אזור התיירות לבין מרכז העיר אילת.
בדצמבר 2023 נפתח הפארק העירוני.
מצפון מזרח לשדה החלו גם בהכשרת שטח להקמת קריית ספורט חדשה לעיר.
נמל הקישון הוא נמל הנמצא במפרץ חיפה, בשפך נחל קישון לים התיכון.
הנמל כולל ארבעה רציפים למטען כללי (אחד בקישון מזרח ושלושה בקישון מערב), שני מסופי כימיקלים, מעגן דיג, מעגן ספורט, מסוף עורפי לאחסון ושינוע מכולות, ואת מספנות ישראל העוסקות בתכנון, ייצור ואחזקת כלי שיט וגם בעלים של הרציף המספק שירותי נמל.
בצמוד לנמל נמצאים שטחים המיועדים להקמת אזור סחר חופשי.
הקמת הנמל החלה בשנת 1951, כנמל עצמאי במטרה להרחיב את קיבולת הנמלים בישראל, שבאותה עת הייתה מבוססת בעיקר על נמל חיפה והנמלים הקטנים בתל אביב ויפו.
בשנת 1953, הושלם השלב הראשון בהקמת הנמל.
החל משנת 1954 המשך ההקמה נמסר לחברת גב-ים לקרקעות בע"מ הקמת הנמל הושלמה במרץ 1955, אך פתיחת הנמל התעכבה מספר חודשים עקב סכסוך בין חברת גב-ים לחברת "שירותי נמל מאוחדים" שהפעילה את נמל חיפה.
נמל הקישון היה הנמל הראשון שהופעל על ידי גוף פרטי במדינת ישראל.
ביוזמת יוסף ספיר, מראשי מפלגת הציונים הכלליים, שהיה שר התחבורה באותה עת.
אך חברת גב-ים שקיבלה את הזיכיון, נאלצה להקים שותפות עם חברת "שירותי נמל מאוחדים" (שהייתה בבעלות סולל בונה והפעילה את נמל חיפה).
לצורך ניהול הנמל הוקמה חברת "שירותי נמל הקישון" בה החזיקה בשותפות "גב-ים" ו"שירותי נמל מאוחדים".
בשנת 1961 הוקמה רשות הנמלים שקיבלה את האחזקה והניהול של כל נמלי מדינת ישראל, עם זאת בשנת 1962 חודש החוזה עם חברת "שירותי נמל הקישון" ונבנה רציף חדש בנמל.
אך "גב-ים" החליטה למכור את מניותה ב"שירותי נמל הקישון" ל"שירותי נמל מאוחדים".
בשנת 1968, החליטה הממשלה לחייב את חברת "שירותי נמל מאוחדים" למכור את החזקותיה לרשות הנמלים (שכללו גם את נמל חיפה).
בינואר 2025 נפתחו, לאחר עבודות שיקום, שנמשכו כשנה, שלושה רציפים חדשים לשינוע מטען כללי, שניים מהרציפים ממוקמים ב"קישון מערב" ויתופעלו באמצעות חמישה עגורני חוף חדשים מתוצרת Kocks Ardelt הגרמנית.
עגורנים אלה, המצוידים בזרוע כפולה (Double-Jib), מתוכננים לטפל במטענים במשקל של עד 50 טון ובעלי רדיוס עבודה מרבי של 34 מטר.
הרציף השלישי ממוקם ב"קישון מזרח", ויתופעל על ידי עגורן הידראולי חדיש מתוצרת Sennebogen, מנוף זה, המיועד לטיפול גם במטענים כבדים וגם בתפזורת.
מעגן הדיג משרת דייגים ובעלי ספינות וכן מהווה שער לאתר התיירות "פארק הקישון".
הקמת המעגן החלה בשנת 1953, במטרה להפריד בין פעילות הדיג והמטענים בנמל חיפה.
דיג: מקום עגינת כ-120 סירות דיג, מחסני דייגים, אתר סחר בדגים, שירותי תיקונים ואחסנה לסירות ולציוד הדיג.
שיט: מעגן ונקודת מוצא לכ-250 יאכטות, ולסירות שיט לתיירים ולמטיילים.
ממעגן זה יוצא אחת לשנתיים שיוט הערים המתקיים לאורך חופי ישראל מאז 1939.
מנהלה: משרדי מנהלת המעגן, רשות ניקוז ונחלים קישון ומשרדי משרד החקלאות.
מקום מעבר: גישה לפארק הקישון ולמסוף קישון-מזרח.
בידור: מקום לאירועים המוניים רועשים כמו אירוע "קוקה קולה" ואירועים פרטיים (מסיבות סיום, ימי הולדת) וכן נקודת יעד לטיולי בתי ספר.
מעגנת שביט (או מרינת שביט) היא הרחבה של מעגן הדיג לשימוש יאכטות וסירות מפרש פרטיות.
בתחילת שנות התשעים נוצר ביקוש למעגנת סירות מפרש פרטיות בחיפה.
השטח שהוקצה לכך בקרבת ראש הכרמל לים היה קשה לביצוע.
הדרישה הופנתה להקצות שטח במערב הנמל היכן שהייתה פעילות אגודות ימיות לפני קום המדינה.
כאשר נכנס שורש לרר לניהול רשות הנמלים.
קיבל את הצעתו של יגאל שץ שהיה מנהל נמל הדיג בקישון לבנית מעגנה מול רציף הדיג.
לאחר שהתייעץ עם ידידו יהודה רותם מניסיונו כמנהל צים וכדייג.
תוכנית עסקית רב שנתית הראתה שהבניה תשתלם תוך כעשרים שנה.
התנאי היה שהניהול הכללי יחזור לרשות הנמלים.
נחתם חוזה בין משרד החקלאות לרשות הנמלים ובו נשמרו כל הזכויות והחובות של הדייגים במעגן.
יהודה רותם נקבע כמנהל הפרויקט ויגאל שץ נעשה מנהל המעגנה מטעם רשות הנמלים.
בשנת 1996 החלה רשות הנמלים בבנייה.
בפרויקט בניית המעגנה שיקום המעגן הדיג הפעילה רשות הנמלים חברות קבלניות שונות חברת 'מעגן' בנתה את קיר השיגומים הצפוני והמזרחי.
חברת 'מרטר' בנתה רציפים בגדה דרומית ורציפים צפים.
חברת 'סולל בונה' ביצעה עבודות פיתוח בעורף הרציפים.
חברת 'אוקיאנה' עסקה בחפירה ימית שאיבה ישירה לבריכות שהקימה 'רשות ניקוז ונחלים קישון' בעורף המעגן.
בשנת 1999 נסתיימה הבניה המעגנה נקראת על שם משה שביט איש קיבוץ נווה ים שהיה מנהל אגף הדייג בשנים 1953- 1963 והלך לעולמו במאי 1984.
כיום יש במעגנה רציפי עגינה לכ-250 כלי שיט קטנים.
כל המקומות מלאים ויש רשימה ארוכה של ספינות ממתינות למקום שיתפנה.
מעגן הספורט הוקם בכניסה לנמל בשנת 1961 ומאז פועל בו מועדון חתירה חיפה ובמשך שנים רבות פעל בו גם מועדון השייט חיפה, עד שעבר לחוף השקט.
בנוסף פועל שם שבט צופי ים חיפה.
בעורף נמל הקישון נמצאות מספנות ישראל.
טקס הנחת אבן הפינה של המספנות נערך בינואר 1961, ועבודות ההקמה כללו גם הרחבה והעמקה של אזור הכניסה לנמל הקישון.
בזמן השביתה הגדולה בנמלים ב-2003 התירו שר התחבורה, אביגדור ליברמן, ושר האוצר, בנימין נתניהו, להפעיל את מספנות ישראל כנמל סחורות כדי שלא לפגוע בייצוא הישראלי ובייבוא חומרי גלם עבור התעשייה.
ב-22 באוגוסט 2007 אישרו שר התחבורה שאול מופז ושר האוצר רוני בר-און לחברת מספנות ישראל להתחיל לספק שירותי נמל לאוניות שייבאו מטעני סוכר גולמי (פריקת השקים ואחסנתם).
החברה השתמשה בשלב הראשון רק ברציף אחד באורך של 200 מטרים ובשטח אחסון של ארבעה דונמים, זהו חלק קטן מהשטח אותו היא חוכרת.
ההיתר שניתן למספנות לפעול כנמל תקף ל-50 שנה.
בינואר 2008 הורחב ההיתר שהעניקה חברת נמלי ישראל, לפריקת כל סוגי המטענים שהוגדרו בהסכמי הרפורמה בנמלים.
מספנות ישראל כבר קיבלו בעבר אישורים ממשלתיים להפעיל את הנמל, אך לא הצליחו להפעיל אותו בגלל התנגדות עזה של עובדי נמל חיפה.
ואולם, בתחילת שנת 2005 התחייבו העובדים שלא להפריע עוד להפעלת הנמל הפרטי, במסגרת ההסכמים שנחתמו עימם לאישור הרפורמה בנמלי הים.
ב-2017 נחנכה שלוחת מסילת הברזל באורך של כ-1.5 ק"מ לנמל קישון (רציפי "קישון מערב"), היוצאת מהמסילה הראשית, באזור ממזרח למתחם העריכה של חיפה-מיון (המתחם נמצא בין מחלף חירם לגשר פז, מכיל מכון דיזלים ומתקני תחזוקה נוספים של רכבת ישראל).
נמל התעופה פאולוס הקדוש המבשר באוחריד (במקדונית: Аеродром Св.
Apostol Pavle Ohrid) הוא נמל התעופה השני בגודלו במקדוניה הצפונית.
הנמל ממוקם על גדת אגם אוחריד, במרחק של 9 ק"מ מאוחריד, לאורך כביש סטרוגה-קיצ'בו-סקופיה.
בממוצע עוברים בנמל כ-60,000 נוסעים וכ-1,000 מטוסים בשנה.
נמל התעופה באוחריד משמש כמנוף לפיתוח התיירות בעיר ובסביבותיה, ומהווה נמל תעופה חלופי לנמל התעופה סקופיה, נמל התעופה הגדול במקדוניה הצפונית.
חברת התעופה ארקיע מבצעת לנמל התעופה טיסות ישירות, היוצאות מנמל התעופה בן-גוריון בחודשי הקיץ.
הנמל פעיל משנת 1952, ומסלול הטיסה בתקופה זו היה נתיב דשא באורך 1,200 מטרים.
בעקבות תהליכי מודרניזציה בחברת JAT איירווייז ועלייה בעומס התעבורה האווירי, נבנה הנמל מחדש בסוף שנות ה-60. מסלול טיסה מאספלט נסלל, מבנים קיימים שופצו ונבנו מספר מבנים חדשים.
הנמל נפתח מחדש ב-8 ביוני 1970.
כמות הנוסעים בשדה התעופה החלה לגדול בצורה משמעותית רק במחצית השנייה של שנות ה-80, עם העלייה במספר התיירים שהגיעו לאזור אוחריד ולמקדוניה בכלל.
בשנת 1990 נערך שיפוץ נוסף בנמל, ומסלול הטיסה הוארך ל-2,550 מטר.
בשנת 1995 נבנה טרמינל חדש במקומו של הטרמינל הישן, ובעקבותיו הנמל יכל לשמש בכ-500 נוסעים ועד 5 מטוסים בשעה.
בנמל התעופה ניכרת בדרך כלל תנועה דלה מאוד הן במספר האנשים הפוקדים את המקום והן במספר כלי הטיס המזעריים.
במקום ישנה חנות קטנה לממכר מוצרים פטורים ממע"מ.
ב-20 בנובמבר 2003 התרסק ליד הנמל מטוס מסוג Yak-42 של חברת אוויומפקס.
המטוס התרסק בזמן טיסה מז'נבה לסקופיה, לאחר שהטייס שינה את מסלול הטיסה והחל לטוס לכיוון אוחריד בעקבות תנאי מזג אוויר קשים ששררו באזור נמל התעופה סקופיה.
בזמן הנחיתה המטוס התרסק לתוך הר טרויאני בקרבת אוחריד.
כל שמונת אנשי הצוות ו-115 מתוך 116 הנוסעים נספו באסון.
נמל התעופה אורלי הוא נמל תעופה בדרום פריז (ליד העיר אורלי) המשמש כבסיס משני של חברת התעופה הלאומית הצרפתית, אייר פראנס.
מנמל התעופה אורלי יוצאות טיסות לערים שונות באירופה, במזרח התיכון, באפריקה, בקאריביים ובצפון אמריקה.
לפני בניית נמל התעופה שארל דה גול, היה נמל התעופה אורלי הנמל הראשי של פריז.
כיום הוא נמל התעופה עם מספר הנוסעים הגדול ביותר בתוך צרפת והשני במספר הנוסעים בצרפת בטיסות בין-לאומיות.
שטח נמל התעופה הוא 15.3 קמ"ר, ויש בו שני טרמינלים, מערבי ודרומי.
בעבר, נמל התעופה היה נמל התעופה הראשי של צרפת ומהחשובים בעולם.
לאחר שהוקם נמל התעופה שארל דה גול ירד נמל התעופה אורלי מגדולתו, וכיום שארל דה גול משמש כנמל למרבית הטיסות.
חיבור נמל התעופה עם פריז מבוצע על ידי מספר כבישים מהירים, אוטובוסים של אייר פראנס ו-RATP, אורליוול, רכבת תחתית אוטומטית וישנו תכנון לבנות קו רכבת קלה.
נמל תעופה אורלי נבנה בשנת 1932 כנמל תעופה שני לשדה התעופה לה בורז'ה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש כבסיס של לופטוואפה והופצץ על ידי חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר של ארצות הברית.
לאחר הפלישה לנורמנדי בשנת 1944 נכבש שדה התעופה ושימש כבסיס של חיל האוויר של ארצות הברית אשר שיפץ אותו.
בשנת 1947 עזבו האמריקאים את הבסיס והוא עבר לידי צרפת ששנה לאחר מכן החלה להפעילו שוב כנמל תעופה אזרחי וכבסיס של חיל האוויר הצרפתי וכוחות נאט"ו.
נמל תעופה מהווה נמל הבית של חברת אגל אזור ולה קומפני.
ב-3 ביוני 1962 מטוס בואינג 707 של חברת אייר פראנס בדרכו לאטלנטה התרסק בזמן ההמראה.
130 מתוך 132 האנשים במטוס נהרגו.
הניצולות היחידות היו שתי דיילות אשר ישבו בחלקו האחורי של המטוס.
ב-3 במרץ 1974 מטוס מקדונל דאגלס DC-10 של חברת טורקיש איירליינס אשר היה בדרכו לנמל התעופה לונדון הית'רו התרסק לתוך יער בקרבת שדה התעופה בזמן ההמראה.
לאחר חקירה התברר שהסיבה להתרסקות היא דלת תא המטען במטוס אשר לא נסגרה כראוי, נפתחה בזמן הטיסה וגרמה לירידת לחץ משמעותית במטוס ובעקבותה התרסק.
ב-13 בינואר 1975 בפעולת טרור המיוחסת לארגוני טרור פלסטיניים ולטרוריסט הבין-לאומי איליץ' רמירס סאנצ'ס הידוע בכינויו "קרלוס התן", נורו מספר טילי RPG לעבר מטוס אל על עם 138 נוסעים שהיה בדרכו לניו יורק אך החטיאו ופגעו במטוס יוגוסלבי במקום, 24 אנשים נפצעו בתקיפה.
שבועיים לאחר מכן ניסו קרלוס ומחבלים פלסטינים לפגוע שוב במטוס אל על אך בזכות האבטחה ההדוקה בנמל התעופה הם אותרו ובמקום נוצר קרב יריות בו נלקחו 8 אנשים כבני ערובה והוטסו לבגדאד.
ב-20 במאי 1978 3 מחבלים פלסטינים פתחו באש אל עבר תיירים בשער העלייה למטוס של אל על ופצעו 3 תיירים צרפתים.
במהלך חילופי האש שהתקיימו בינם לבין שוטרים צרפתיים ומאבטחים ישראליים, נהרג שוטר אחד.
13 בינואר 1983 התפוצץ מטוס של טורקיש איירליינס על ידי מחתרת ארמנית.
8 אנשים נהרגו ומעל 50 נפצעו.
ב-18 במרץ 2017 חטף אדם נשק מחיילת בטרמינל, ונורה על ידי חיילים בסמוך.
זאת לאחר שעצרו אותו בכניסה לנמל נוסע במהירות מופרזת, הוא דרס שוטר ופצע אותו באופן קל.
נמל היובל, המכונה גם "נמל איתן" על שמו של רפאל איתן, הוא רציפי מים עמוקים הממוקמים בקצה הצפוני של נמל אשדוד.
תוספת תשתיות זו נחנכה באוגוסט 2005 והוא אחד ממיזמי התשתית הגדולים ביותר שבוצעו אי פעם בישראל ובבנייתו הושקעו כ-3 מיליארד שקל.
נמל היובל כולל את רציפים 20–24 שבחברת נמל אשדוד.
רציף 21 רציף למטען כללי ופריקת מכוניות, רציפים 22 ו-23 מהווים רציפי מכולות, ורציף 24 רציף למטען כללי.
עד פתיחת נמל המפרץ ב-2021, היו רציפי המכולות בנמל היובל העמוקים בנמלי ישראל – 15.5 מטר (עובדה המאפשרת עגינה של אוניות מכולות מהגדולות הקיימות, עם עגורני הגשר תואמים.
הקמת נמל היובל כללה הרחבה של 1,150 מטרים למזח הראשי ו-1,700 מטרים של רציפים חדשים.
נמל היובל הוא מסוף המכולות הממוחשב הראשון בישראל.
כל פעילות פריקת וטעינת המכולות בנמל היובל נעשית בעזרת תוכנת TOS – Terminal Operating System.
ההחלטה התקבלה לאחר עבודת הכנה של צוות היגוי שמונה על ידי שר התחבורה ישראל קיסר.
הצוות הציג את מסקנותיו ואת התוכניות לבניית נמל היובל בפני הממשלה שציינה בהחלטתה על הקמת נמל היובל.
להכיר בצורך החיוני לפתח ולהרחיב את נמלי הים התיכון, נמל חיפה ונמל אשדוד, כדי לענות על גידול בתנועת המטענים והנוסעים, וכן עקב השינויים המדיניים שהושגו עם מדינות האזור.
ב-6 בספטמבר 1998, נערך טקס הנחת אבן הפינה לנמל היובל.
ביולי 1999 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את תוכנית נמל היובל.
באוגוסט 1999 החליטה ממשלת ישראל, ביוזמת שר האוצר אברהם בייגה שוחט, לקדם את הקמת הפרויקט בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT), בה היזם שנבחר בונה וגם מתפעל את הנמל, במסגרת זיכיון ל-20 עד 30 שנה.
התכנון היה שהפעלת הרציפים החדשים כנמל חדש על ידי הסקטור הפרטי תיצור תחרות בתחום מרכזי במשק, ותתרום לשיפור השירות ולהוזלת התעריפים.
בעקבות החלטת הממשלה, רשות הנמלים פרסמה מכרז להקמת הנמל.
עובדי נמל אשדוד התנגדו לכוונת הממשלה להקים את הנמל בשיטת ה-BOT, באמצעות יזם פרטי, והכריזו על סכסוך עבודה, ואף פתחו בעיצומים.
עם התפטרות של שר התחבורה יצחק מרדכי, במאי 2001, מונה במקומו אמנון ליפקין-שחק, שהודיע לעובדי הנמל כי תיתכן אפשרות שהממשלה תיסוג מהכוונה להקים את הפרויקט בשיטת ה-BOT.
במרץ 2001 מונה אפרים סנה כשר התחבורה וחתם על הסכם עם עובדי הנמלים לביטול הפעלת נמל היובל באמצעות יזם פרטי, במקום זאת הוסכם על הקמת שלוש חברות-בת, שיפעלו במסגרת רשות הנמלים, עבור כל נמל (חיפה, אשדוד, אילת).
ביוני 2000, חמש קבוצות עלו לשלב הגמר במכרז ההקמה שכלל את בניית שוברי הגלים והרציפים.
באוגוסט 2000 זכה מיזם משותף שכלל את חברת דרגאדוס (Dragados) הספרדית וחברת אשטרום במכרז.
לפי התוכניות המקוריות, התחייבה הקבוצה להשלים את הקמתם של שובר הגלים הראשי בנמל ושל שלושה רציפים עד סוף 2003. ואולם עד מהרה התברר כי הקבוצה אינה ערוכה לביצוע העבודות הן מבחינת הציוד המכני והן מבחינת כוח האדם.
כך למשל, הוחלפו בשנה הראשונה לעבודות שלושה מנהלי עבודה מטעם המיזם המשותף, לפי דרישת רשות הנמלים, מטעמים של חוסר התאמה.
בנוסף נמנעה דרגדוס מלשלוח לישראל עובדים בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה.
בעקבות העיכובים קנסה רשות הנמלים את הקבוצה.
ב-2004 נחתם הסכם מתוקן בין רשות הנמלים לבין אשטרום-דרגדוס בו נקבע החזר הקנסות ונקבעו לוחות זמנים חדשים לביצוע העבודות בפרויקט.
בדצמבר 2002, רכשה רשות הנמלים מחברת החשמל 127 דונם לפיתוח נמל היובל, תמורת 60 מיליון דולר.
בדצמבר 2003 הוזמן עבור הנמל ציוד טכנולוגי מתקדם, בהיקף של 72.5 מיליון אירו, שכלל 4 עגורני גשר, 24 עגורני שער, ו-6 עגורני זרוע.
ספקיות הציוד היו החברה הגרמנית קוקס, החברה הפינית KCI, פלגווארה מספרד ומול מבלגיה.
בשנת 2005 ועם החלת הרפורמה בנמלי הים, נכלל נמל היובל בשטחה של חברת נמל אשדוד שהחלה לפעול באותה העת על פי כתב הסמכתה במרחב נמל אשדוד.
במאי 2005 זכתה חברת אפקון במכרז לאספקה והתקנה של מערכות טכנולוגיות לתפעול מתחם הכניסה לנמל.
רפאל איתן היה אחראי מטעם קבלן ההקמה על הקמת שובר הגלים בנמל היובל.
ב-23 בנובמבר 2004 הגיע איתן במכוניתו לנמל אשדוד, ועלה עם מכוניתו על שובר הגלים כדי לבדוק את מצבו.
באותו יום התחוללה סערה קשה בנמל.
כשאיתן יצא ממכוניתו פגע בו, ככל הנראה, גל שסחף אותו לים וגרם לטביעתו.
המסוף החדש נקרא על שמו עם חנוכתו ב-2005, ועל שובר הגלים ציון לזכרו.
טקס חנוכת נמל איתן נערך ב-2 באוגוסט 2005 במעמד ראש הממשלה, אריאל שרון; שר האוצר, בנימין נתניהו, ושר התחבורה, מאיר שטרית, אולם רציפיו באותה עת הושלמו באופן חלקי בלבד, והם החלו לפעול באופן מלא רק בינואר 2007, כשלוש שנים אחרי המועד המקורי שתוכנן.
בעקבות העיכובים בהשלמת הפרויקט פרצו מספר סכסוכים משפטיים בין רשות הנמלים לשותפות אשטרום-דרגדוס, ובינה לחברה דנית לעבודות ימיות שהייתה קבלן משנה, לגבי האחריות לעיכובים והפיצוי הכספי בעקבותיהם.
בנוסף גורמים מדיניים הפעילו לחצים להגיע להסכם פשרה מהיר בעניין.
לאחר שלא הושגה פשרה, ביולי 2007 הגישה אשטרום-דרגדוס תביעה נגד רשות הנמלים לפיצוי בסך 962 מיליון שקל, בשל הנזקים הכספיים שנגרמו לה, לטענתה, כתוצאה מהתנהלותה הכושלת בפרויקט.
בתגובה לתביעה טענה כי השותפות לא הייתה כשירה לבצע הפרויקט כי השותפות לא הייתה כשירה לבצע הפרויקט וזכתה בו במרמה במכרז.
מספר שנים לאחר הפעלת רציפי נמל איתן התברר, כי בעקבות המעבר המהיר ברחבי העולם לבניית אוניות גדולות, בשוקעים של מעל 15 מטרים וברוחב שמעל 50 מטרים, אוניות רבות אינן יכולות לעגון בו.
עקב כך החל תכנון נמל הדרום מצפון לנמל היובל וכן תכנון שדרוג רציפי נמל איתן.
בינואר 2020, זכתה חברת פאן מדיטרניאן (PMEC, חברת בת של צ'יינה הארבור) במכרז לשדרוג והעמקת רציף 21 בנמל, בעלות של כחצי מיליארד שקלים: מ-13.5 מטר עומק ל-17.5 מטר.
שדרוג רציף 21, שאורכו הכולל הוא 850 מטר, יאפשר לאניות מכולה גדולות של עד לאורך של 400 מטרים וכושר נשיאה שמעל 20,000 TEU's (יחידת מדידה המגדירה מכולת 20 רגל) לפקוד את הנמל בחלקו המזרחי של הרציף ואוניות גרעינים בחלקו המערבי, באמצעות מסוע חדש.
העבודות צפויות להסתיים ב-2023. בדצמבר 2020 נחתם הסכם עם חברת ZPMC להצטיידות ב-5 מנופי גשר מתקדמים עבור רציף 21, המותאמים לפריקה של אניות מכולה רחבות עד 24,000 TEU, בעלי יכולת פריקה וטעינה של 2 מכולות 40 רגל מלאות בו זמנית, בזכות מערכת tandem מתקדמת.
באפריל 2020, החל בהפעלת רציף 24 עבור אוניות צובר ומטען כללי, שבמקביל רציף 21 הושבת לצורך שדרוגו.
במאי הוחל בפרויקט הארכת הרציף.
באוגוסט 2021 הושלמה הסבת חלקו המערבי של רציף 21 לפריקת אוניות גרעינים, אך העבודות להקמת מסוע באורך של 2.5 ק"מ ובעלות של 220 מיליון שקלים מהרציף לממגורות אשדוד לא הושלמו, והוא החל לשמש למטען כללי.
הקמת רציף 25 (פרטי) בנמל
באוקטובר 2020 פרסמה חברת נמלי ישראל מכרז ראשוני למתן הרשאה לתפעול רציף בנמל היובל (רציף 25).
הרציף הוקם בחלקו הצפוני של הנמל, בשטח של כ-60 דונם ואורך של כ-350 מטר, לטובת העבודות להקמת נמל הדרום הסמוך.
הרציף שימש את קבלן ההקמה של הנמל.
לאחר סיום העבודות הוא יימסר לזוכה במכרז, לצורך השמשה ותפעול שלו.
באוגוסט 2005 הוכרז על תחילת תוכנן של מסוף רכבת בצמוד לשטח הנמל, לאחר חברת נמלי ישראל, רכבת ישראל ונמל אשדוד הגיעו להסכם על ביצוע הפרויקט.
ביולי 2007, פורסם המכרז להקמת מסוף הרכבת בעלות של כ-130 מיליון.
באוגוסט 2015, זכתה חברת ההובלה והלוגיסטיקה פרידנזון במכרז של חברת נמלי ישראל להפעלת המסוף ל-15 שנה, עם אפשרות הארכה בעוד 10 שנים.
תמורת הזכייה במכרז פרידנזון משלמת לחברת נמלי ישראל דמי שכירות שנתיים של 10 מיליון שקל.
בעת הדיון על אישור תוכנית נמל איתן, גופי איכות הסביבה, בהם החברה להגנת הטבע והמשרד להגנת הסביבה, התנגדו לתוכנית השדרוג בטענה שהוא יגרום לנזק בלתי הפיך לחופים שמצפון לו, עקב גריעת חול קשה בעקבות הארכת שובר הגלים.
בנוסף מנועי אוניות הענק שיפקדו אותה יגרמו לזיהום אויר קשה.
עקב כך הוסכם בין רשות הנמלים והרכבות, ובין הוועדה לשמירת הסביבה החופית של משרד הפנים, להעביר בכל שנה, 180 אלף קוב חול, מדרום נמל אשדוד לצפונו.
במכרז לחפירה ושינוע של החול זכתה חברת "אוקיאנה" באוקטובר 2000 והיא החלה בעבודות במקביל להקמת הנמל.
נמל החלל קייפ קנוורל הוא נמל חלל השייך למפקדת החלל של חיל האוויר האמריקאי.
הנמל ממוקם בכף קנוורל שבמדינת פלורידה, ארצות הברית.
CCAFS הוא בסיס השיגור העיקרי של ארצות הברית בחוף המזרחי שלה, עם ארבעה כני שיגור פעילים.
הנמל נמצא מדרום-מזרח למרכז החלל קנדי של נאס"א, הנמצא באי הסמוך מריט איילנד.
שני הבסיסים מחוברים ביניהם על ידי גשרים.
בנמל יש גם מסלול נחיתה באורך 3 ק"מ, המשמש לנחיתת מטוסי תובלה הנושאים בתוכם בדרך כלל חלקי לוויינים וטילים.
רבות ממשימות תוכנית החלל האמריקאית שוגרו מנמל החלל קייפ קנוורל, בהן הלוויין הראשון של ארצות הברית, האסטרונאוט הראשון של ארצות הברית ועוד משימות רבות.
כיום משמש נמל החלל את חיל האוויר האמריקאי לשיגור לווייני ריגול, ואת נאס"א לשיגור לווייני מחקר.
האזור היה בשימוש על ידי ממשלת ארצות הברית כבר מ-1949, כאשר הנשיא הארי טרומן ייסד את JLRPG (Joint Long Range Proving Grounds) בכף קנוורל, לניסויי טילים.
מיקום זה היה אידיאלי מפני ששיגור הטילים מתבצע ונוחת באוקיינוס האטלנטי, ובנוסף האזור קרוב לקו המשווה כמעט יותר מכל מקום אחר בשטחה היבשתי של ארצות הברית.
הקרבה לקו המשווה מאפשרת את האצת הטיל בזכות סיבוב כדור הארץ סביב עצמו.
בשנת 1951 ייסד חיל האוויר האמריקאי את המרכז לניסויי טילים (Air Force Missile Test Center) על יד תחנת צי האוויר בנהר הבננה (Banana River Naval Air Station).
בעקבות פרויקט ספוטניק, הלוויין הסובייטי הראשון בחלל, שיצא לדרך ב-4 באוקטובר 1957, שיגרה ארצות הברית את הלוויין הראשון שלה, וונגארד TV3 אבל הטיל התפוצץ במהלך השיגור.
ב-29 ביולי 1958 הוקמה סוכנות החלל האמריקאית, נאס"א, והאזור הפך לאתר השיגור שלה.
טילים רבים נוסו ושוגרו מהכף ביניהם: רדסטון, יופיטר, פרשינג, פולאריס, ת'ור, אטלס, טיטן, מיניטמן ודלתא.
המשימות המאוישות הראשונות של ארצות הברית מרקורי וג'מיני שוגרו מהכף.
כני השיגור בנמל החלל קנדי הוקמו כדי לשגר את טילי הסטורן 5 שלקחו את חלליות האפולו לירח, ולאחר מכן הוסבו הכנים כדי להתאים לשיגורן של מעבורות החלל.
בשנת 1966 באתר נפתח מוזיאון החלל והטילים של חיל האוויר האמריקאי.
באתר קיימים כני שיגור רבים חלקם כבר לא בשימוש.
LC-39A – שיגור פאלקון 9, סטארשיפ
LC-39C – שיגור פאלקון 9 ופאלקון כבד
SLC-41 – שיגור אטלס 5 ו-וולקן קנטאור
LZ1/LZ2 – אתרי נחיתה לפאלקון 9 ופאלקון כבד
39 מתקני שיגור נוצלו בעבר וממשיכים להיות מנוצלים על ידי מרכז החלל קנדי.
נמל התעופה איסטנבול (בטורקית: İstanbul Havalimanı) הוא נמל תעופה הממוקם במחוז ארנבוטקוי שבצפון-מערב איסטנבול, כ-35 קילומטרים ממרכז העיר.
הנמל הוגדר ב-2020 כנמל התעופה העמוס ביותר באירופה.
באוגוסט 2012 הוחלט בקבינט הטורקי על הקמת שדה תעופה שלישי באזור איסטנבול, מאחר שנמל התעופה הגדול בעיר; אטאטורק, פועל סמוך לסף הקיבולת שלו.
על פי התוכניות; יוקמו בנמל שמונה מגדלי פיקוח, שישה מסלולי המראה ונחיתה, ושישה עשר מסלולי הסעה.
הנמל יקושר למרכז העיר באמצעות אוטוסטרדה חדשה, מסילת רכבת, וגשר חדש שיעבור מעל מצרי הבוספורוס.
נמל התעופה ישמש כבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה הלאומית טורקיש איירליינס.
מיקום הנמל; באחד מאזורי היער היחידים באזור, גורר התנגדויות של ארגונים סביבתיים לפרויקט.
ב-2014 נשמעו קריאות בקרב הממשל לקרוא לנמל התעופה על שם רג'פ טאיפ ארדואן.
טקס הנחת אבן הפינה לנמל נערך ב-7 ביוני 2014, והוא נחנך ב-29 באוקטובר 2018, הטיסה הראשונה נחתה יומיים לאחר מכן ב-31 באוקטובר.
הוא מתוכנן להיות נמל התעופה הגדול בעולם, עם קיבולת מקסימלית של 150 מיליון נוסעים בשנה.
באפריל 2019 השדה קיבל את קוד היאט"א של אטאטורק, ובכך השתנה מ-ISL ל-IST.
טורקיש איירליינס הפעילה החל מ-6 באפריל 2019 תשע טיסות יומיות בין הנמל לתל אביב במקום תשע הטיסות שפעלו קודם מנמל התעופה אטאטורק.
החל מקיץ 2023 מפעילה ארקיע קו שבועי אחד במטוס Embraer 195 בין תל אביב לנמל.
ביוני 2023 נחשב נמל התעופה איסטנבול לקו העמוס ביותר מנמל התעופה בן-גוריון, כאשר ממוצע הטיסות השבועיות לנמל עומדות על 85–100.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל הופסקו הטיסות לישראל, כאשר השהו חברות התעופה בהן טורקיש איירלינס את טיסותיה לישראל, והמטה לביטחון לאומי הוציא אזהרת מסע לטורקיה.
נמל הדרום הוא נמל ים מסחרי הנמצא בתחום נמל אשדוד מצפון לרציפי חברת נמל אשדוד ובסמוך לתחנת הכוח אשכול.
הנמל הפועל על פי כתב הסמכה שניתן לו על ידי שרי התחבורה והאוצר בשם מדינת ישראל, הוקם כחלק מתוכנית כוללת של משרד התחבורה, משרד האוצר, וחברת נמלי ישראל לתת מענה לצורכי המשק בתחום הסחר הימי, לגידול בממדי האניות ולחיזוק כלכלת ישראל התלויה בשעריה הימיים.
הקמת נמל הדרום נעשתה על ידי חברת נמלי ישראל המופקדת על פיתוח הנמלים.
נמל הדרום מופעל על ידי חברת הפעלה בין-לאומית TIL משווייץ, ומהווה נמל ימי נוסף לצד חברת נמל אשדוד, נמל הדרום הפועל בבעלות פרטית, לייבוא וייצוא של סחורות ממרכז דרום הארץ, מסייע בכך לפתיחת ענף הנמלים לתחרות ולהתייעלות לרווחת הציבור, היצואנים והיבואנים, זאת במסגרת הרפורמה בנמלים שהחלה בשנת 2005.
בניית הנמל הסתיימה בסוף שנת 2021.
הנמל התחיל לפעול באופן חלקי באוגוסט 2021.
ב-24 בנובמבר 2022, עגנה לפריקה בנמל הדרום אוניית המכולות הגדולה ביותר שהגיעה לישראל עד אז – האונייה , אשר נשאה על סיפונה כ-19 אלף TEU.
ב-1 באוגוסט 2023, עגנה לפריקה בנמל הדרום אניית המכולות MSC Nicola Mastro הגדולה ביותר שהגיעה לישראל עד אז.
אנייה היא בעלת נפח של 24,116 TEU, והיא הגיעה בהפלגה ישירה מנמל קינג עבדאללה שבערב הסעודית, דרך תעלת סואץ.
שלושת נמלי הים המסחריים של ישראל הופעלו במאוחד עד לשנת 2005 תחת גוף אחד – רשות הספנות והנמלים.
מצב זה גרם לחוסר תחרות מוחלט בין הנמלים, בעטיו זכו לקוחות הנמלים לשירות ברמה נמוכה.
המצב אפשר ריכוז של כוח רב בידי ועדי העובדים של הנמלים במקרה של רצון לשבות, ובכך לגרום להשבתת כלל הסחר הימי של ישראל בקלות.
על מנת להגביר את התחרות וההתייעלות בענף, החליטה ממשלת ישראל, בשנת 2004, על שינוי מבני בענף הנמלים.
עיקרו של השינוי היה הפרדת נמלי חיפה, אשדוד ואילת, שנוהלו עד אז במסגרת רשות הנמלים, והקמת שלוש חברות נמל ממשלתיות עצמאיות נפרדות, אשר יופרטו בעתיד.
בנוסף, הוקמה חברת נמלי ישראל (חנ"י), חברה ממשלתית חדשה שתפקידה לנהל את נכסי המדינה במרחב הנמלים, לדאוג לפיתוחם ולהקצאת שטחים במרחב הנמלים לפעילות לוגיסטית ונמלית.
בד בבד עם הקמת החברות החדשות הוחלט על הקמת רשות רגולטורית במשרד התחבורה שתהיה אחראית על תכנון ארוך טווח של ענף הנמלים ועל הסדרת הפעילות בו – רשות הספנות והנמלים (רספ"ן).
בשנת 2004 הושלם תהליך החקיקה, ובשנת 2005 יצא לדרך שלב א' של הרפורמה: חברת הפיתוח וניהול הנכסים, חברות הנמל והרשות הרגולטורית החלו לפעול.
כעשור לאחר סיום הרפורמה, לא הושגו מטרותיה במלואן: הכנסת תחרות והתייעלות בענף הנמלים.
הקמת המסופים החדשים הנדרשים בהתאמה לצורכי המשק בתחומי נמלי חיפה ואשדוד, היוותה בנוסף פלטפורמה ליצירת תחרות אמיתית בענף.
נמלי הים הם השער המסחרי העיקרי של מדינת ישראל והם משנעים כ-99.5 אחוזים ממטעני סחר החוץ של ישראל.
תנועת המכולות בסחר העולמי והישראלי צמחה בעשורים האחרונים בשיעור ניכר, ואוניות ענק חדישות נכנסו לשירות בקווי הסחר העולמיים.
מערכת נמלים מודרנית חיונית למשק הישראלי ופיתוחה הוא יעד אסטרטגי.
המסופים החדשים בדומה לתאגידים המורשים וחברות הנמל האחרות יהיו בבעלות מדינת ישראל באמצעות חברת נמלי ישראל, ויופעלו על ידי חברות הפעלה בין-לאומיות, אשר יתחרו במסופים הקיימים.
לחברות הספנות, ליצואנים וליבואנים תהיה האפשרות לבחור באיזה נמל לקבל את השירות.
התוכנית להקמת נמל הדרום (שלב א') באשדוד כוללת הקמת מסוף מכולות על פני שטח של 640 דונם, שיוכל לטפל בעד 1.1 מיליון TEU בשנה.
עוד כוללת התוכנית הארכה של שובר הגלים הראשי ב-600 מטר והקמה של שובר גלים משני באורך 1,500 מטרים.
אורך הרציף הראשי יהיה 800 מטרים ועומק המים סביבו – 17.3 מטרים.
כמו כן, יוקמו שלוש מסילות ברזל למסוף באורך כולל של 2,100 מטרים בתוך המסוף, לקידום שינוע יעיל של מטענים והפחתת עומסי התנועה בצירי התחבורה.
חברת נמלי ישראל פרסמה את המכרזים לשלב המיון המוקדם להקמת תשתיות נמל הדרום ונמל המפרץ בסוף שנת 2012 וביולי 2013 הודיעו ראש הממשלה, שר התחבורה ושר האוצר על היציאה למכרזי ההפעלה וקידום מכרזי ההקמה לשלב ההצעה הטכנית והכספית.
במכרזים לנמל הדרום התמודדו חברות בין-לאומיות וחברות ישראליות בשיתוף פעולה.
ביוני 2014 הוכרזה הזוכה במכרז להקמת נמל הדרום – חברת Pan Mediterranean Engineering) PMEC) של חברת צ'יינה הרבור הסינית.
הסכום שהציעה החברה עומד על 3.3 מיליארד שקל.
ב-28 באוקטובר 2014 הונחה אבן פינה לנמל הדרום במעמד שר התחבורה ישראל כץ וראש הממשלה בנימין נתניהו.
במאי 2015 נחתם החוזה להפעלת הנמל החדש על ידי חברת TIL (Terminal Investment Limited SA) ההולנדית אשר משכנה ורישומה הועתקו בהמשך לעיר ז'נבה והפכה בכך לחברה שווייצרית.
במהלך שנת 2015 החלו העבודות להקמת הנמל החדש.
באוקטובר 2018 החברות שפיר הנדסה ואפקון זכו בחוזים בהיקף של 730 מיליון שקל לעבודות תשתית עליונה וסלילה, הקמת מבנים ועבודות חשמל בנמל.
במהלך העבודות להקמת הנמל נהרגו שני עובדים סינים, במרץ 2016 ובאוגוסט 2019.
ב-16 בפברואר 2020 אישרה הממשלה הקמת שתי חברות ממשלתיות לשירותי ים, חברת "תעבורה ימית חיפה" וחברת "תעבורה ימית אשדוד".
החברה תעבורה ימית אשדוד תספק שירותי ים גם לנמל הדרום וגם לנמל אשדוד (מחלקת הים בנמל אשדוד נסגרה).
ב-9 באוגוסט 2020 הגיעה לנמל הדרום אניית המטען המיוחד "Happy Buccaneer" של חברת Biglift, כשהיא נושאת על סיפונה שמונה מנופים מנופי השער אוטומטיים, מתוצרת חברת KoneCranes, המסוגלים לפעול ללא יד אדם, והם ללא תא מפעיל.
המנופים מיועדים לפעילות בנמל הדרום.
זוהי היתה הפעם הראשונה אי פעם, בה אנייה עוגנת ברציפי נמל הדרום.
בפברואר 2021 הושלמה בניית שובר הגלים בנמל.
בפברואר 2022 נפרקה אוניית משא ראשונה בנמל.
בספטמבר 2024, רכבת ישראל וחברת HCT (Hadarom Container Terminal) (חברת בת של TIL) חנכו את מסוף המטענים החדש בנמל הדרום.
המסוף חובר לרשת מסילות הברזל הארצי על ידי השלוחה באורך 2.2 ק"מ מתחת לפני השטח, אשר כוללת גם שני חדרי סלולר לטובת מערכת הקשר הרכבתית GSM-R.
נמל הדרום, כמו חברת נמל אשדוד לידו, ממוקמים באחד הנמלים עמוקי המים הבודדים בעולם שנבנו בים הפתוח, ובנייתו הייתה כרוכה בקשיים הנדסיים רבים.
בנמל הדרום פועלים שני רציפים תפעוליים.
מספור הרציפים משותף עם חברת נמל אשדוד.
מספר רציף תפקיד אורך (במטרים) עומק (במטרים) 27 מכולות, מטען כללי 800 17.3 28 מכולות, מטען כללי 500
נמל הדרום מוגן על ידי שובר הגלים הראשי, המגן על נמל אשדוד שאורכו 3,950 מטרים, אשר יוצא סמוך לקצה הדרומי של נמל אשדוד, חודר לים, ונמשך לכיוון צפון.
ושובר גלים משני באורך 1,500 מטר.
נמל המפרץ הוא מסוף מכולות הנמצא בתחומי נמל חיפה כהגדרתו בחוק וליד התאגידים המורשים שבו כמו נמל מספנות ישראל, גדות מסופי כימיקלים, תש"א, ממגורות מילניום, וחברת נמל חיפה.
תשתיות הבסיס של המסוף ורציפיו נבנו על ידי חברת נמלי ישראל המופקדת בין השאר על פיתוח הנמלים.
נמל המפרץ משמש כמסוף מכולות נוסף לישראל לייבוא וייצוא של סחורות.
הקמת הנמל היא חלק מתוכנית כוללת של משרד התחבורה, משרד האוצר וחברת נמלי ישראל שנועדה לתת מענה לצורכי המשק בתחום הסחר הימי, לגידול בממדי האוניות ולחיזוק כלכלת ישראל התלויה בשעריה הימיים.
הקמת נמל המפרץ, יחד עם נמל הדרום שנבנה באשדוד, חיזקה את ענף הנמלים לתחרות, בהמשך לרפורמה בנמלים שהחלה בשנת 2005.
הנמל נפתח לפעילות ב-1 בספטמבר 2021, עם עגינת אניית המשא הראשונה בנמל.
המנכ"ל הראשון של נמל המפרץ הוא מיאו צ'יאנג (MIAO Qiang) שבעברו היה עובד בכיר בחברת SIPG.
שלושת נמלי הים המסחריים של ישראל הופעלו במאוחד עד לשנת 2005 תחת גוף אחד – רשות הנמלים.
עיקרו של השינוי היה הפרדת הנמלים חיפה, אשדוד ואילת, שנוהלו עד אז במסגרת רשות הנמלים, והקמת שלוש חברות נמל ממשלתיות עצמאיות נפרדות, אשר יופרטו בעתיד.
הקמת המסופים החדשים הנדרשים בהתאמה לצורכי המשק, היוותה בנוסף פלטפורמה ליצירת תחרות אמיתית בענף.
תנועת המכולות בסחר העולמי והישראלי צמחה בתחילת המאה ה-21 בשיעור ניכר, ואוניות ענק חדישות נכנסות לשירות בקווי הסחר העולמיים.
המסופים החדשים, בדומה לשאר התאגידים המורשים וחברות הנמל בישראל, הם בבעלות מדינת ישראל באמצעות חברת נמלי ישראל כבעלת הקרקע (Landlord) ומופעלים בזיכיון ועל פי כתבי הסמכה על ידי חברות הפעלה בין-לאומיות אשר מתחרות בחברות הנמל הקיימות ותאגידים מורשים אחרים.
לחברות הספנות, ליצואנים וליבואנים ישנה האפשרות לבחור באיזה מסוף לקבל את השירות.
שטח נמל המפרץ הוא 840 דונם הכולל מסוף מכולות שיוכל לטפל בעד 1.1 מיליון TEU בשנה.
נמל המפרץ כולל רציף ראשי (רציף 6) באורך 800 מטרים ובעומק מים של 17.3 מטרים.
תעלת כניסה באורך 2.2 ק"מ ועומק של עד 19 מטרים המתאימה לאוניות ענק שאורכן 400 מטרים והן יכולות לשאת למעלה מ-18,000 TEU's.
בנמל פועלים 9 מנופי שער ו-4 מנופי גשר, כולם תוצרת חברת ZPMC הסינית.
מנופי הגשר בנמל, הם מהגדולים בעולם, עם יכולת הרמה של שתי מכולות 20 רגל במקביל, במשקל כולל של עד 60 טון ועד לגובה של 50 מטר.
אורכה של זרוע הגשר בכל מנוף הוא 72 מטר, המאפשרת פריקת אוניות ברוחב של עד לכ-25 שורות מכולות.
המנופים נשלטים מחדר בקרה ואינם דורשים מפעיל שישב בראשם.
כל אניה העוגנת בנמל ומותאמת לכך, יכולה להתחבר לכבל הזנת חשמל ולכן מסוגלת לכבות את מנועי העזר (גנרטורים) שלה ולהימנע מזיהום אוויר מיותר של הסביבה.
במסגרת הרחבת נמל חיפה והקמת נמל המפרץ, הוארך שובר הגלים הראשי של הנמל חיפה ב-800 מטר והוקם שובר גלים משני באורך של 2,100 מטר.
בנמל קיימת שלוחת מטענים המחוברת לרשת המסילות הארצית.
קיימות שלוש מסילות ברזל לרכבת מטענים באורך כולל של 2,100 מטר, בעזרתן ניתן לקדם שינוע יעיל של מטענים והפחתת עומסי התנועה בצירי התחבורה.
פרויקט הקמת שלוחת הרכבת והמסוף הושלם במרץ 2025.
חברת נמלי ישראל פרסמה את המכרזים לשלב המיון המוקדם להקמת נמל הדרום ונמל המפרץ בסוף שנת 2012 וביולי 2013 הודיעו ראש הממשלה, שר התחבורה ושר האוצר על היציאה למכרזי ההפעלה וקידום מכרזי ההקמה לשלב ההצעה הטכנית והכספית.
ב-30 באוקטובר 2014 הוכרזה קבוצה המשותפת לחברות אשטרום ושפיר הנדסה כזוכה במכרז הבין-לאומי להקמת תשתיות נמל המפרץ.
היקף העבודות במכרז זה הוערך ב-3.98 מיליארד שקל.
ב-23 במרץ 2015 הוכרזה חברת SIPG הסינית כזוכה במכרז הבין-לאומי להפעלת נמל המפרץ בחיפה עד שנת 2046. ההשקעה הסינית בנמלים בים התיכון מהווה חלק מתוכנית חגורה אחת, דרך אחת.
סין העדיפה להשקיע בנמל בישראל על פני הנמלים בלבנון, בסוריה או בטורקיה כיוון שישראל נחשבת שותפה יציבה יותר.
ממשל טראמפ הביע את מורת רוחו מהמעורבות הסינית במיזם.
גורמים פרטיים שונים בישראל ובארצות הברית טענו כי הצי השישי יימנע מלפקוד את הנמל מחשש לריגול סיני.
חששות אלו ונוספים לעניין הפעלת הנמל בידי גורמים זרים באו לביטוי בכתב ההסמכה ובמיוחד בפרק ו' שבו המגדירים במפורש את סמכות גופי הביטחון בישראל להתערב בתפעול הנמל בכל רגע לרבות מינוי ממונה ביטחון קבוע בתאגיד על פי החוק להסדרת הביטחון בגופים ציבוריים וסמכויות דמות שכזאת בנמל.
כתב ההסמכה אף מדגיש כי במקרים המפורטים בו (סעיף 9) תבוטל ההסמכה שניתנה לתאגיד להפעיל נמל בישראל.
בינואר 2018 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה חיפה התוכנית המפורטת לנמל, אך במסגרת החלטתה הורתה על הוצאת נמל הדלקים מהתוכנית, וביולי 2018 אושרה בוועדה לשמירת הסביבה החופית.
באותה עת גם הושלם ייבוש השטח המיועד לנמל המפרץ.
בספטמבר 2019 אישרה רשות הרישוי המחוזית את הבקשות של חברת SIPG לשלושה היתרי בנייה נוספים בנמל המפרץ, לסדנאות ולמבנים נלווים, למבנים מנהלתיים ולאזור התפעולי של נמל המפרץ.
ב-28 ביוני 2020 לראשונה, הגיעה לנמל המפרץ אוניית המטען הייעודית בשם ZHEN HUA 17. האונייה הביאה חמישה מנופי שער.
מנופים מתוצרת חברת ZPMC משאנגחאי שבסין.
ב-17 ביולי 2020 הגיעה אונית המטען הייעודית בשם ZHEN HUA 16, האוניה הביאה את ארבעת מנופי הגשר הראשונים לנמל המפרץ.
בנוסף באותה האונייה הגיעו שני מנופי שער.
ב-29 בדצמבר 2020 הגיעה אוניית המטען הייעודית לנמל המפרץ שהביאה את ארבעת מנופי הגשר הנוספים ושני מנופי שער.
המנופים הם מתוצרת חברת ZPMC.
בעקבות משלוחים אלו יפעיל נמל המפרץ שמונה מנופי גשר ותשעה מנופי שער.
מלבד הרציף המרכזי (רציף 6) נבנו בנמל המפרץ שני רציפים נוספים (רציפים 7 ו-8).
כדי לא לפגוע בנמלים הקיימים בחיפה ובאשדוד, נמל המפרץ יורשה להפעילם רק כשהיקף פעילות הנמלים השנתית בישראל תגיע ל-5 מיליון TEU's.
ב-1 בספטמבר 2021 נפתח נמל המפרץ לפעילות, עם עגינת אנית המשא הראשונה בנמל.
בדצמבר 2021, נחתם חוזה על קו הספנות הראשון אשר יתחיל לפעול באופן סדיר בנמל המפרץ.
על מנת לפתור פקק שהגיע לרמת כ-80 אוניות מטען כללי המחכות מחוץ לנמלי ישראל, באפריל 2022, אישרו שרי האוצר והתחבורה, להפעיל את רציפים מס' 7, 8 בנמל המפרץ לפריקת מטען כללי.
ב-28 באפריל 2022, עגנה האניה הראשונה בנמל המפרץ ברציף 7, הספינה היא "Tamrey S" הטורקית, עם מטען כללי של חומרי גלם למפעל כתר.
ב-16 במאי 2022, עגנה האניה הראשונה בנמל המפרץ ברציף 8, הספינה היא "SELAM" שהגיעה מנמל איסכנדרון תחת דגל מלטה עם מטען כללי.
ב-30 בנובמבר 2025, עגנה בנמל המפרץ אוניית MSC Jade, אוניית מכולות מהגדולות בעולם, באורך של 400 מטר ועם קיבולת של עד 20,000 מכולות (TEU).
תוכניות הפיתוח שהגישה חברת נמלי ישראל לוועדת התכנון והבנייה עוררה התנגדויות רבות שהוגשו על ידי שורה של פעילים סביבתיים, ארגונים ירוקים, מפלגות ירוקות ממועצת העיר ואף חברת המועצה עינת קליש-רותם (בהמשך ראש העירייה).
רשות נחל הקישון והקואליציה לבריאות הציבור דרשו כי חברת נמלי ישראל תתרום לפיתוח הסביבתי ולתחזוקה של פארק מורד נחל הקישון מתוך צורך לאזן בין האינטרס העירוני לאינטרס הנמלי באזור.
כל הדרישות שהעלו הארגונים והפעילים נדחו על ידי ועדת התכנון והבנייה המחוזית והתוכניות להקמת נמל המפרץ אושרו.
בדצמבר 2018, בעקבות אישור התוכנית הודיעו המתנגדים על כוונתם להגיש ערעור לוועדה הארצית בירושלים.
בתחילת ינואר 2019 אישר יו"ר הוועדה המחוזית רשות ערעור על התוכנית למספר מתנגדים.
ביולי 2019, הצטרפה עמותת "שינוי לחיפה", שמטרתה שינוי פניה של חיפה בתחומי הכלכלה, החינוך והחברה, לדרישת העירייה, בהליך שמתנהל בבית המשפט המחוזי, נגד התוכנית המפורטת לנמל המפרץ.
העמותה הביעה תמיכה בהליך והצטרפה לדרישתה של העירייה להאריך את מסלול ההמראה והנחיתה בנמל התעופה חיפה ל-2,400 מטר, כך שיוכל לשמש לטיסות בין-לאומיות ישירות לאירופה ואסיה.
על פי התוכנית המפורטת לנמל הימי, ייבנו מתקנים בשטח שיועד להארכת המסלול, כך שתיחסם האפשרות להרחיב אותו.
באוגוסט 2019 סיכמו עיריית חיפה ומשרד התחבורה כי יקודם תכנון הארכת המסלול ל-2,100 מ' ברוטו ו-1,900 מ' נטו, ובכך הסירה עיריית חיפה את התנגדותה לנמל המפרץ.
נמל המבורג הוא הנמל הגדול ביותר בגרמניה, הממוקם בעיר המבורג על גדות נהר אלבה.
הנמל נמצא במרחק 110 קילומטרים משפך נהר אלבה לים הצפוני.
במונחים של נפח מכולות (TEU – twenty foot equivalent units), נמל המבורג הוא השלישי בגודלו באירופה (אחרי נמל רוטרדם ונמל אנטוורפן), וה-20 בגודלו בעולם.
הנמל נוסד סמוך להקמתה של העיר המבורג, ב-7 במאי 1189, על ידי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
האזור נבחר בשל מיקומו האסטרטגי.
במשך מאות שנים שימש המקום כנמל העיקרי של מרכז אירופה, והביא לצמיחה משמעותית של המבורג כעיר מסחר מובילה.
בין המאות ה-13 וה-17, בתקופת ברית ערי הנזה, נחשב הנמל לשני בחשיבותו רק לנמל ליבק כצומת סחר ימי מרכזי בצפון גרמניה ואגן הים הבלטי.
במאה ה-19 הוא היה לנמל העיקרי במרכז אירופה לתעבורה טרנס-אטלנטית.
בתקופה זו נחשבה חברת "קו המבורג-אמריקה" שפעלה בנמל זה, כחברת המשלוחים הימיים הגדולה בעולם.
ב-1888 נוסד "הנמל החופשי" בנמל המבורג, שאפשר אחסון חינם של מכולות ללא מכס (אפשרות זו בוטלה ב-2013, וכיום נדרש תשלום על כך).
בתקופה זו נבנה באזור הנמל החופשי המתחם שפייכרשטאט, "עיר המחסנים", המזוהה עם העיר עד היום; המתחם התפרס על פני שטח של 350,000 מטרים רבועים, ובו אוחסנו הסחורות שעברו בנמל החופשי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה איבדו מספנות הנמל חלקים גדולים מצי האניות שלהן.
בתקופת חלוקתה של גרמניה בין השנים 1945–1990, איבד הנמל חלקים גדולים מההינטרלנד (העורף הכלכלי) שלו ומקשריו המסחריים.
אך מאז איחוד גרמניה, נפילת מסך הברזל והרחבת האיחוד האירופי, חזר הנמל למעמדו כאחד המובילים באירופה ובעולם.
נמל התעופה אל-ח'ור () הוא שדה תעופה השוכן דרומית לעיר הגדולה אל-ח'ור שבקטר.
שדה התעופה משמש בעיקר מטוסי תעופה כלליים וישנו במקום Fly In אחת לשנה מאז שנת 2008.
ה-Fly In של קטר הוא מטס שבו יכולים מבקרים אחדים לטוס במטוסים תמורת כסף, ומבקרים אחרים בשדה התעופה יכולים להתבונן במטס הראווה.
בנמל התעופה ישנן שתי חניות: הצפונית מסוגלת להכיל כשישה מטוסי ססנה 172 והדרומית מסוגלת להכיל כשני מטוסי ססנה 172.
נמל התעופה אז'אקסיו נפוליאון בונפרטה הוא שדה התעופה העיקרי המשרת את העיר אז'אקסיו, בירת האי קורסיקה שבצרפת.
הוא משמש כבסיס פעולה מרכזי של חברת התעופה אייר קורסיקה.
הנמל נקרא על שמו של שליט צרפת נפוליאון בונפרטה, יליד העיר.
ראשיתו של נמל התעופה בשדה תעופה צבאי שהוקם לאחר פלישת בעלות הברית לקורסיקה במלחמת העולם השנייה.
השדה הוקם בשטח מישורי פתוח לחוף הים בקרבת אז'אקסיו, שנקרא Campo dell'Oro.
תחילה שכנה בו יחידה אווירית צרפתית של חיל האוויר המלכותי, שהפעילה מטוסי ספיטפייר.
בהמשך הוצבו בו מטוסי P-51 מוסטנג אמריקאים, שהגנו על ממפציצי B-24 שהמריאו משדות תעופה שהוקמו באי.
בשלהי המלחמה הוחלפו מצעי המתכת של השדה הצבאי במסלולים סלולים.
לאחר המלחמה התפתח השדה לנמל תעופה אזרחי.
שטח הנמל כיום הוא 3,060 דונם.
בנמל יש מסלול טיסה אחד ואין בו גשרי עלייה למטוסים.
מהנמל פועלות כחמש עשרה חברות תעופה.
מתקיימים ממנו קווי טיסה סדירים ליעדים שונים בצרפת וקווים עונתיים ליעדים נוספים במערב ומרכז אירופה.
ב-1 בדצמבר 1981 התרסק מטוס בטיסת שכר יוגוסלבית בקרבת הנמל בעת שעמד לנחות בו.
כל 180 יושבי המטוס נהרגו.
הנמל נמצא כ-80 קילומטרים מערבית לאלמוגורדו , ניו מקסיקו, בגבולות טווח הטילים שלו.
מתקן הבדיקה הממוקם בניו מקסיקו, נבחר בשנת 1962 על ידי מטה נאס"א והיה ידוע כאתר אפולו עד 1965.
בשנת 1964 הובער בפעם הראשונה מנוע של רקטות באתר.
מאז יש למתקן הבדיקה בנמל החלל תמיכה מתחנת החלל הבינלאומית ומתוכניות נוספות של נאס"א.
בשנת 1976 בחרה נאס"א ברצועת נורת'רופ כאתר להכשרת טייסי מעבורות החלל, ואז בנוסף לנמל מסלול המראה שני שחצה את רצועת הנחיתה המקורית מצפון-דרום, ובשנת 1979 האריכו את שני מסלולי ההמראה ל-10,668 מטרים.
מסלולים אלו כוללים מסלול צר באורך של 4,572 מטרים שהורחב בשני קצוותיו ב-3,048 מטרים נוספים כדי לאפשר לנמל החלל לשמש כמתקן נחיתה לגיבוי.
ב-30 במרץ 1982 נאלצה משימת מעבורת החלל של קולומביה STS-3 לנחות בנמל החלל וייט סנדס, לאור תנאי מזג האוויר גרועים במרכז החלל קנדי ובבסיס חיל האוויר אדוארדס, זוהי משימת מעבורת החלל היחידה שנחתה בוייט סנדס.
הנמל הוא חלק ממתקני המסלול (המתקן הגדול והמשמעותי ביותר), של שטח בן כ-8,300 קילומטרים רבועים המכונה מטווח הטילים וייט סנדס המשמש את צבא ארצות הברית לניסויי טילים ומערכות נשק, השוכן בשטחם של חמישה מחוזות שונים בניו מקסיקו, והוא המתקן הצבאי הגדול בארצות הברית.
שבוע לאחר מכן, ב-15 ביולי, נבחנה במקום פצצת האטום הראשונה.
בשטחי המטווח נמצאים אף מתקנים של נאס"א המשמשים לשיגורי לוויינים ורקטות המופעלים על ידי מרכז החלל ג'ונסון.
נמל התעופה אדינבורו (באנגלית וסקוטית: Edinburgh Airport, בגאלית סקוטית: Port-adhair Dhùn Èideann) הוא נמל תעופה מרכזי הממוקם כ-9.3 ק"מ ממרכז העיר אדינבורו שבסקוטלנד.
הנמל הוא נמל התעופה העמוס ביותר בסקוטלנד.
בשנת 1916 הוקם בסיס גיס התעופה המלכותי מנחת טרנהאוס (Turnhouse Aerodrome), שהיה המנחת הצבאי הצפוני ביותר בממלכה המאוחדת.
לאחר הקמת חיל האוויר המלכותי ב-1918 הפך המנחת לבסיס חיל האוויר, והועבר לסמכות משרד הביטחון של בריטניה.
החל מ-1925 שירתה טייסת 603 (טייסת העיר אדינבורו) בבסיס.
במהלך מלחמת העולם השנייה פיקוד מטוסי הקרב קיבל פיקוד על הבסיס וסלל את המנחת באספלט כדי להכשירו לשימושם של מטוסי סופרמרין ספיטפייר.
במהלך הקרב על בריטניה שימש הבסיס את טייסות הקרב 3, 65 וטייסת 141.
תחנת שער אדינבורו משמשת את נמל התעופה כחלק מהרכבת הקלה של אדינבורו, זמן הנסיעה מהנמל למרכז אדינבורו הוא כ-40 דקות.
נמל התעופה איוואנו-פרנקיבסק הוא נמל תעופה הנמצא כ-4.4 ק"מ מהעיר איוואנו-פרנקיבסק באוקראינה, והוא נמצא בסמוך להרי הקרפטים.
בנמל קיים מסלול המראות ונחיתות יחיד - המסלול השני שבו משמש את חיל האוויר האוקראיני.
נמל התעופה אומסק-צנטראלני הוא נמל תעופה השוכן כ-5 ק"מ דרומית-מערבית לעיר אומסק שבסיביר, רוסיה.
נמל התעופה נפתח באופן רשמי ב-17 במאי 1929, באותו יום נחתו שם שני מטוסים.
ב-15 במאי 1931 נפתחה תנועה אווירית של נוסעים בין מוסקבה לנובוסיבירסק, דרך אומסק, במטוסי ANT-9 בעלי שלושה מנועים.
המטוסים היו מצוידים בתא נוסעים נוח ל-11 מושבים.
משך הטיסה מאומסק למוסקבה היה 14 שעות, מאומסק לנובוסיבירסק 3 שעות.
השנה הפכה האווירוסטיזציה של אומסק לרכזת.
בחורף 1931–1932, לראשונה, יוצאים מטוסים מאומסק לאובדורסק דרך טבדה.
במהלך שנים אלה, הטייס הצעיר ו'מולוקוב, מראשוני הטייסים גיבורי ברית המועצות, שלט בדרכי הנשימה החדשות.
בנייני שדה התעופה הראשונים היו מבני המטחנה הלא פעילה של הסוחר אמליאנוב.
באותה שנה, באומסק, נוצר קישור תעופה מיוחד שהכפוף לניתוק הטיסות 210 של נובוסיבירסק.
מאז פברואר 1933 נכלל שדה תעופה אומסק בשירות תנועת הנוסעים החורפיים והובלת דואר.
בשנת 1934 הפך שדה התעופה אומסק למוקד מרכז בנתיב הכביש המערבי סיבירי.
מספר עובדי סדנאות המטוסים מגיע ליותר מ-200 איש.
ב-8 באוקטובר 1958 נפתח טרמינל שדה תעופה חדש (לימים הפך בניין זה לטרמינל לטיסות פנים).
היו שם חדר המתנה עם 100 מקומות ישיבה, מסעדה, דלפק מידע, שולחנות מזומנים, משרד לשמירת מזוודות וטלגרף.
במקביל נבנה בניין בית מלון.
בשנת 1970 נבנה טרמינל חדש שנועד לשרת 700 נוסעים בשעה.
בשנת 1991 כמעט למיליון איש בשנה עברו בשדה התעופה.
בקיץ נחתו יותר ממאה טיסות ביום.
בסוף שנות ה-80 הפך נמל תעופה אומסק לאחד הגדולים במזרח הרחוק הרוסי.
ערי הצפון הרחוק, מרכז אסיה דרך אומסק חוברו דרך שדה תעופה זה.
העיר הייתה קשורה ליותר מ-80 ערים של ברית המועצות.
מטוסי ה-An-2 שהמריאו מנמל התעופה שימשו לא רק לתובלה אווירית של הנוסעים, אלא גם בעת ביצוע עבודות תעופה (משימות לביצוע טיפול רפואי חירום, הגנה על יערות מפני אש וכו').
נמל התעופה אנגלסי הוא נמל תעופה קטן השוכן בתוך בסיס חיל האוויר המלכותי ואלי , באי אנגלסי שבצפון-מערב ויילס.
נמל התעופה משרת כיום קו טיסה בודד המקשר את צפון ויילס עם העיר קארדיף בדרום, כאשר נכון ל-2018 עברו בנמל 14,629 נוסעים.
בסיס ואלי שמרכיב את הנמל משמש בעיקר יחידות אימון והכשרה של חיל האוויר המלכותי לצד כוח חילוץ מוסק המשמש את אזור סנודוניה והים האירי.
בסיס ואלי הוקם ב-1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, במטרה להעניק הגנה אווירית לאזורים המתועשים של צפון אנגליה.
ב-1943 מסלולי הנחיתה וההמראה הורחבו והבסיס הפך גם לתחנת מעבר של טיסות מארצות הברית כחלק מהמאמץ המלחמתי המשותף של בעלות הברית, ביום אחד בספטמבר 1944 נחתו בבסיס 99 מפציצים של חיל האוויר האמריקאי בדרכם לאירופה.
לאחר סיום המלחמה כ-2,600 מפציצים אמריקאים עברו בבסיס בדרכם חזרה מזירות הלחימה לארצות הברית.
במהלך 1950 הבסיס עבר שיפוצים נרחבים ובאפריל 1951 טייסת 202 הוקמה מחדש בבסיס כיחידת הכשרה ואימון למטוסי קרב סילוניים.
מאז משמש בסיס ואלי כמרכז אימון והכשרה לטייסי חיל האוויר המלכותי, לצידו מספר יחידות חילוץ והצלה האמונות על הים האירי סביב חופי ויילס והשטחים ההרריים בצפון ויילס, בהם הרי סנודוניה.
בשנת 2006 הפרלמנט הוולשי (אז האספה הלאומית הוולשית) החליט על הקמת נמל תעופה לאומי שיחלוק בתשתיות בסיס ואלי, לאחר עבודות הקמה והרחבת תשתיות, נמל התעופה אנגלסי נפתח במאי 2007 עם שתי טיסות שבועיות בינו לבין נמל התעופה קארדיף.
נמל התעופה כלל טרמינל בודד במבנה קרקע, דלפק צ'ק-אין, אולם נוסעים יוצאים ואזור ניהול כבודה, הוא נבנה בעזרת תקציב הפרלמנט הוולשי בעלות של כמיליון ליש"ט.
בעלי השליטה בנמל התעופה הם בסיס חיל האוויר ואלי, הפרלמנט הוולשי, מועצת מחוז אנגלסי, ונמל התעופה קארדיף.
נמל התעופה אנגלסי שוכן כ-2.5 קילומטר דרומית לכביש המהיר של צפון ויילס ה-A55 שמחבר אותו מזרחה לבנגור, אזור קונווי, צ'סטר והמרכזים העירוניים באזור המרזי בהם ליברפול ומנצ'סטר.
לנמל ולבסיס גישה לרשת הרכבות של בריטניה דרך תחנת הרכבת ואלי (שבעיירה ואלי) מצפון-מערב או דרך תחנת רוסנייגר הקטנה יותר ממזרח.
בסיס חיל האוויר המלכותי ואלי
בסיס חיל האוויר ואלי משמש כיום מספר יחידות אימון והכשרה של חיל האוויר המלכותי, בנוסף לכוח חילוץ ימי והררי מוסק המופעל מהבסיס.
בית ספר אימון טיסה 4
טייסת 4 (BAE סיסטמס הוק)
טייסת 25 (BAE סיסטמס הוק)
בית ספר אימון טיסה 1
שירות החילוץ ההררי של חיל האוויר המלכותי
נמל התעופה אנטונוב (באוקראינית: аеропорт Антонов), הידוע גם בשם נמל התעופה הוסטומל, הוא נמל תעופה בינלאומי באוקראינה שמשמש להובלת מטענים וכן כמתקן בדיקה לטיסות צבאיות ואזרחיות, הממוקם בסמוך להוסטומל.
נמל התעופה נמצא בבעלותה של חברת ייצור המטוסים אנטונוב ונקרא על שמה ומופעל על ידי חברת הבת נתיבי אוויר אנטונוב.
לפני הבנייה של נמל התעופה אנטונוב, האזור שבו הוקם הנמל היה בעיקר אזור חקלאי.
במאה ה-20, חקלאות ורחובות נמצאו בסביבה זו.
עם תהליך התעשיותי והשיפוצים באוקראינה במאה ה-20, החלה התפתחות העיר קייב ונבנו תשתיות תחבורתיות, בתים, חניונים ונמל התעופה.
תהליך הקמת נמל התעופה התחיל עם תכנון הקמת תשתיות לנמל התעופה, כולל הרחבת מסלולי הטיסה והקרבות התעופה.
נמל התעופה הוקם בשנת 1959 ונפתח רשמית כנמל תעופה בקייב.
נמל התעופה אנטונוב משמש לצורכי שירותי תעופה צבאיים.
הוא משמש כמרכז לטיסות הצבאיות של חילי האוויר של אוקראינה.
שימושי השירות הצבאי בנמל התעופה אנטונוב עשויים לכלול הפעלת מטוסים צבאיים, הובלת ציוד צבאי, הסבלת פצועים צבאיים והפעלה במהלך אירועים צבאיים או משימות צבאיות מיוחדות.
הנמל משמש לצרכים צבאיים, מתוכננים ומתבצעים בו בדיקות ושיפורים בטיסה עבור מטוסי אנטונוב.
הוא מספק להם את התשתיות והאזור לביצוע ניסויים ושדרוגים במסגרת פעילותם.
פעולות המטענים המסחריים בנמל התעופה אנטונוב החלו בשנת 1989. בנמל התעופה היו פעולות מטענים מסחריות המתרחשות במשך שנים, והן הכוונו להובלת מטענים מסחריים שונים באמצעות מטוסים אזרחיים וצבאיים.
חיל האוויר האוקראיני משתמש בנמל התעופה עבור כוחותיו.
נמל התעופה הפך לאתר קרב צבאי במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
ב-24 בפברואר 2022, היום הראשון של הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, שדה התעופה הותקף ונתפס על ידי הצבא הרוסי.
ביום זה אמר נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי "צנחני האויב בהוסטומל נחסמו, והחיילים קיבלו פקודה להשמידם".
מאוחר יותר באותו היום, בין השעות 8 בבוקר עד ל-22:00 בערב (UTC+2) צצו דיווחים על כך ששדה התעופה נכבש מחדש.
באותו לילה, פקיד אוקראיני בשם אלכסי ארסטוביץ' הודיע שהם השתלטו מחדש על שדה התעופה.
והיחידות של חיל הצנחנים הרוסי "הושמדו", אך הדבר הוכחש על ידי הצבא הרוסי.
מטוס ה-אנטונוב An-225 שבסיסו בנמל התעופה הושמד בהאנגר שלו ב-24 בפברואר 2022 במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
בנמל התעופה אנטונוב משמשים מגוון מטוסים אזרחיים וצבאיים.
זה כולל מטוסים אזרחיים מסוגים שונים כמו בואינג 737, 747, 767, 777, 787 ומטוסים מתוצרת איירבוס כמו A320 ו-A330. גם מטוסים צבאיים כמו אנטונוב AN-12 ומטוסי הובלה.
המטוסים הצבאיים כוללים מטוסי קרב, מטוסי תקשורת צבאית ומטוסים שמשמשים לצורך הובלת חיילים וציוד צבאי במהלך משימות צבאיות.
אנטונוב AN-124 – אחד מהמטוסים הגדולים בעולם, שנבנה באוקראינה ומשמש להובלת מטענים גדולים וכבדים.
הוא נמצא בשימוש הצבאי והאזרחי, והוא משמש להובלת מטענים כמו מכוניות צבאיות, ציוד כבד, טנקים ועוד.
אנטונוב AN-225 – מהמטוסים הגדולים בעולם שנבנה באוקראינה על מנת להוביל מטענים בגודל ענק, ונחשב לאחד ממטוסי העומס הכבדים ביותר והוא יחיד מסוגו בעולם.
אנטונוב AN-72 ו-AN-74 – הם מטוסים קטנים דו מנועיים שפותחו בשנות ה-70 על ידי החברה האוקראינית אנטונוב.