tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד 1894 עוד חשבו לחדש אותה, אבל התוכנית בוטלה מחוסר כדאיות כלכלית למרות שכבר הותקן בה לפחות דוד קיטור חדש אחד.
במרץ 1900 נמחקה "ווֹריוֹר" מרשימת כלי השיט המבצעיים וסווגה כגווה (hulk).
האונייה שימשה כגֵּוות מחסן ממאי 1901 עד יולי 1902. לקראת הכנתה לשירות כ של פלוטילת משחתות, פורקו המנוע והדוודים וחלק מן הסיפון העליון כוסה בגגון.
"ווֹריוֹר" שרתה בתפקיד זה מיולי 1902 תחת פיקודו של קפטן ג'ון דה רובק (de Robeck).
במרץ 1904 סופחה לבסיס "אה"מ וֶרנוֹן" בפורטסמות, בית הספר לטורפדו של הצי.
שמה הוחלף ל"ורנון 3", על מנת שאפשר יהיה להעביר את שמה לסיירת משוריינת חדשה – אה"מ ווֹריוֹר" (1905).
הותקנו בה שישה דודי קיטור חדשים מסוג Bellevile וארבעה גנרטורים חשמליים, כדי שתוכל לספק קיטור וחשמל לגֵּווֹת שעגנו לצדה והיוו יחד את הבסיס הימי "ורנון".
חלק גדול של הסיפון העליון כוסה בגג כדי לשמש כיתה לאלחוטאים, ותרניה הקדמי והאחורי הוחזרו למקומם.
באוקטובר 1923 הועבר בית הספר למבנים חדשים בחוף, ו"ווֹריוֹר" והגוות האחרות שלצדה סיימו את תפקידן.
ב-1 באוקטובר הוחזר ל"ווֹריוֹר" שמה, ושישה חודשים לאחר מכן קבע הצי כי אין עוד כל צורך בה.
ההחלטה של הצי למכור את "ווריור" לגרוטאות התקבלה ב-2 באפריל 1925. אך בשל המספר הגדול של כלי שיט ללא שימוש שנגרטו אחרי מלחמת העולם הראשונה נוצר שפל בביקוש לגרוטאות ברזל, ולא נמצא קונה לאונייה הישנה.
"ווריור" נשארה בפורטסמות עוד ארבע שנים, וב-22 באוקטובר 1927 הוסבה למזח רתיקה (mooring jetty).
כדי להתאימה לתפקידה החדש, פורקו התרנים וחלקי הציוד שבה, מלבד דודי הקיטור והגנרטורים.
נוספו לה משאבות חרום מונעות על ידי דיזל, והחלל מתחת לסיפון האחרה הוסב למגורי שומר האונייה ומשפחתו.
ב-13 במרץ 1929 נגררה הגווה לביתה החדש, פֶּמבְּרוֹק דּוֹק בוויילס, בו שימשה כמזח דלק צף.
במשך חמישים השנים הבאות רבצה האונייה קרוב לחוף ליד חוות הדלק בלניון קוב (Llanion Cove).
באחד הטיפולים התקופתיים שעברה לפני מלחמת העולם השנייה כיסו את הסיפון העליון של האונייה בשכבה עבה של בטון.
במלחמה שרתה "ווֹריוֹר" כאוניית בסיס לשולות מוקשים חופיות, וב-27 באוגוסט 1942 הוחלף שמה פעם נוספת, ל-Oil Fuel Hulk C77, על מנת שאפשר יהיה להעביר את שמה לנושאת מטוסים קלה , אה"מ "ווֹריוֹר" (R31) שהייתה אז בבנייה.
במהלך שירותה בלניון קוב תדלקה "ווריור" 5,000 אוניות.
הצעות לשחזר את "ווֹריוֹר" למצבה המקורי נדונו כבר בראשית שנות השישים, אבל לא התגבשו לידי תוכנית של ממש.
ב-1967 הציעה מועצת לונדון רבתי לשחזר את האונייה ולעשותה אטרקציה תיירותית בלונדון, אך הצי עדיין נזקק לאונייה בפבמבורק והתוכנית לא יצאה לפועל.
ב-1968 נערכה ישיבה בראשות הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו ובה דנו בשימור ובשחזור "ווֹריוֹר" וכלי שיט היסטוריים נוספים, ושנה אחר כך נוסדה ה-Maritime Trust להצלת האונייה וכלי שיט היסטוריים נוספים.
"הקרן הימית" ו"קרן מניפולד" (Manifold Trust) בראשותו של הבנקאי וחבר הפרלמנט ג'ון סמית המשיכו לקדם את תוכניות השחזור.
ב-1976 הודיע הצי המלכותי כי חוות הדלק בלניון תיסגר ב-1978, וקרן מניפולד החלה לחפש תורמים למימון שחזור האונייה.
על סמך ההבטחות למימון השימור והשחזור תרם הצי את האונייה לקרן ב-1979. הקרן קיבלה את הבעלות על "ווֹריוֹר" ב-1983, וב-1985 נרשמה בשם Warrior Preservation Trust.
באוגוסט 1979 נגררה "ווֹריוֹר" מרחק 800 מייל אל ביתה הזמני לתקופת השחזור במעגנה Coal Dock בהַרְטְלְפּוּל .
עם הגעתה, ב-2 בספטמבר, החל פרויקט השחזור והשימור בעלות של 9 מיליון לירות שטרלינג, שרובו מומן על ידי קרן מניפולד.
"הקרן הימית" החליטה לשחזר את "ווֹריוֹר" למצבה ב-1862. בשנתיים הראשונות פירקו את כל מה שנוסף לאונייה אחרי שהוכנסה לשירות, כמו ו-200 טונות הבטון שנוצקו על סיפונה.
תוך כדי כך נערך מחקר מקיף למציאת תיאורים מקוריים ומפורטים של האונייה וציודה ב-1862, על מנת שהשחזור יהיה נאמן מבחינה היסטורית אך גם בר-ביצוע מבחינה כלכלית.
עם המקורות נמנו מסמכים רשמיים של האדמירליות וניירותיהם של אנשי צוות שהפליגו באונייה במהלך שירותה הפעיל.
חורים לברגים ובליטות בצבע רמזו על מיקומם של כמה מפרטי הציוד והמבנה החסרים, ותרשימים שעשה פרח הקצונה הנרי מארי, שנמצאו באוסף המכתבים של קפטן קוקריין, הראו את מיקומם של התותחים וחלקי הציוד השונים של האונייה.
רפליקה של גליף החרטום הוכנה על ידי גלפי עץ מהאי מאן.
החלפת התרנים התחתיים בתורני עץ לא הייתה אפשרית בשל העלות הגבוהה, ובמקומם הותקנו תורני פלדה חלולים במידות ובצורה המקוריים.
כמו כן הוכנו רפליקות מפח פלדה של המנוע, הדוודים והמכונות; חלקים אחדים נעשו מיצקת ברזל כדי לשוות להם מראה אמיתי.
את המנוע אפשר לסובב במהירות איטית על ידי מנוע חשמלי ולהתרשם כיצד פעל בזמנו מנוע מסוגו.
מוזיאון חיל התותחנים המלכותי בווּליץ' והפרלמנט של ג'רזי השאילו תותחי 68 ליטראות ו-110 ליטראות מהסוגים שהיו ב"ווריור", ומהם הוכנו רפליקות מפיברגלס.
כמו כן נבנו רפליקות של עגלות התותחים העשויות עץ.
ב-1985 נחפר בנמל פורטסמות מקום לעגינת האונייה, ליד תחנת הרכבת של הנמל, ונבנה מזח חדש עבורה.
האונייה יצאה מהרטלפול ב-12 ביוני 1987 בפיקודו של קפטן קולין אלן, ונגררה מרחק 390 מייל (630 ק"מ) במשך ארבעה ימים אל סולנט.
אלפי אנשים על חומות העיר והחוף ולמעלה מ-90 כלי שיט קידמו בברכה את כניסתה של "ווריור" לנמל פורטסמות.
אוניית המוזיאון נפתחה למבקרים ב-27 ביולי.
שמה של האונייה הוחלף ל-HMS Warrior (1860) כדי לא לבלבל בינה לבין מפקדת המבצעים של הצי המלכותי באיסטבורי שנשאה את השם HMS Warrior מאז 1963.
"ווֹריוֹר" נמנית עם אוניות הצי ההיסטורי הלאומי של בריטניה, והיא רתוקה במתחם המספנה ההיסטורית של פורטסמות לצדן של אה"מ "ויקטורי", אוניית הדגל של נלסון, ואוניית המפרשים המלחמתית "מרי רוז" מהמאה ה-16. ב-1995 ביקרו בה למעלה מ-280,000 מבקרים, ובמתחם כולו מבקרים מדי שנה בין 400 ל-500 אלף איש.
ב-2017 הועבר הניהול של אוניית המוזיאון "ווריור" למוזיאון הימי של הצי המלכותי , והיא הצטרפה לצי כלי השיט של המוזיאון.
אה"מ מרלבורו הייתה אוניית מערכה מסדרת איירון דיוק של הצי המלכותי, שנקראה לכבודו של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו.
היא נבנתה במספנה המלכותית של דבונפורט בין ינואר 1912 ליוני 1914, ונכנסה לשירות ממש לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי והייתה מסוגלת להפליג במהירות מרבית של 21.25 קשרים (39.36 קמ"ש).
מרלבורו שירתה עם הצי הגדול במשך המלחמה, ובעיקר סיירה בקצה הצפוני של הים הצפוני כדי לאכוף את המצור על גרמניה.
היא השתתפה בקרב יוטלנד (31 במאי – 1 ביוני 1916), שם העניקה את מכת החסד לסיירת SMS ויסבאדן שנפגעה קשה.
במהלך הקרב, ויסבאדן פגעה במרלבורו בטורפדו שבסופו של דבר אילץ אותה לסגת.
הנזק למרלבורו תוקן בתחילת אוגוסט, אם כי השנתיים האחרונות של המלחמה היו חסרות אירועים, שכן הצי הבריטי והגרמני אימצו אסטרטגיות זהירות יותר בשל האיום של נשק תת-מימי.
לאחר המלחמה שובצה מרלבורו בצי הים התיכון, שם השתתפה בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה בים השחור בשנים 1919–1920, והצילה את בני המשפחה הקיסרית מיאלטה ב-1919. היא גם הייתה מעורבת במלחמת יוון–טורקיה.
ב-1930, הסכם הצי של לונדון הורה לגרוט את ארבע אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק; מרלבורו שימשה למגוון ניסויי נשק בשנים 1931–1932, שתוצאותיהם שולבו בתוכנית החידוש של אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת.
מרלבורו הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחים נטעני מכנס 13.5 אינץ' (343 מ"מ) Mk V מותקנים בחמישה צריחי תותחים תאומים.
הסיפון שלה היה מוגן עם חגורת שריון בעובי 2.5 אינץ' (64 מילימטרים) בחלק המרכזי של הספינה, שהצטמצם ל-1 אינץ (25 מילימטרים) בקצוות.
מרלבורו הונחה במספנה המלכותית של דבונפורט ב-25 בינואר 1912. היא הושקה כמעט עשרה חודשים מאוחר יותר, ב-24 באוקטובר, ונכנסה לשירות ב-2 ביוני 1914. הספינה הושלמה ב-16 ביוני 1914, חודש לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביבשת.
מרלבורו הצטרפה בתחילה לצי הבית, שם שימשה כספינת הדגל של סר לואיס ביילי.
לאחר כניסת הבריטים למלחמה באוגוסט, צי הבית אורגן מחדש כצי הגדול, בפיקודו של אדמירל ג'ון ג'ליקו.
מרלבורו הוקצתה כספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה, שם שירתה במשך העימות.
בערב 22 בנובמבר 1914, הצי הגדול ערך סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני כדי לתמוך בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת אדמירל דייוויד ביטי.
מרלבורו ורוב הצי נשארו בתחילה בנמל במהלך הפשיטה הגרמנית על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-16 בדצמבר 1914, אם כי שייטת אוניות המערכה השלישית נשלחה לתגבר את הכוחות הבריטיים באזור.
תת אדמירל ססיל ברני החליף את ביילי על סיפון מרלבורו בדצמבר; באותה תקופה, הפכה מרלבורו לאוניית הדגל של סגן מפקד הצי הגדול.
ב-25 בדצמבר ערך הצי גיחה בים הצפוני, שהסתיימה ב-27 בדצמבר ללא אירוע.
מרלבורו ושאר הצי ערכו תרגילי ירי במהלך 10–13 בינואר 1915 ממערב לאורקני ושטלנד.
במהלך 2–5 בנובמבר, השתתפה מרלבורו במבצע אימון צי ממערב לאורקני.
בליל 25 במרץ הפליגו מרלבורו ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
ביום הקרב הוצבה מרלבורו לכיוון החלק האחורי של הטור הבריטי בפלגה ה-6 של שייטת אוניות המערכה הראשונה.
כעבור 15 דקות, ג'ליקו נתן פקודה להסתובב ולפרוס את הצי לפעולה.
המעבר ממערך השיוט שלהם גרם לעומס בפלגות האחוריות, ואילץ את מרלבורו ורבות מהאוניות האחרות להפחית את המהירות ל-8 קשרים (15 קמ"ש) כדי למנוע התנגשות זה בזה.
לאוניות הבריטיות הייתה בתחילה ראות לקויה ומרלבורו הצליחה להבחין רק במעט בקבוצה של אוניות המערכה מסדרת קייזר בשעה 18:17. בתוך ארבע דקות, היא ירתה שבעה מטחים, תחילה בטווח של ולאחר מכן בטווח של .
התותחנים של מרלבורו טענו שהם פגעו עם המטחים החמישי והשביעי, אך טענות אלו אינן סבירות.
תותחיה היו אז מוסתרים על ידי סיירת בוערת, כנראה הסיירת המשוריינת אה"מ ווריור.
מרלבורו הצטרפה לקבוצת אוניות המערכה שפגעו בסיירת הקלה הגרמנית SMS ויסבאדן בשעה 18:25. היא ירתה חמישה מטחים, לפני שפיצוץ מוקדם בקנה הימני של צריח "A" השבית את התותח.
היא גם ירתה על האונייה עם הסוללה המשנית שלה.
בשעה 18:39, מרלבורו שוב ירתה במה שנראה כאונייה מסדרת קייזר, תוך ירי מטח לפני שהאונייה הגרמנית נעלמה באובך.
במהלך הקרב עם ויסבאדן, הסיירת הגרמנית שיגרה טורפדו אחד או שניים בסביבות השעה 18:45, שאחת מהן פגעה במרלבורו סביב חדר גנרטור הדיזל הימני.
הפיצוץ קרע חור בגודל בגוף האונייה וגרם להצפה משמעותית, שאילץ את כיבוי הדוודים הקדמיים בצד זה של האונייה והפחית את מהירות הספינה ל-16 קשרים (30 קמ"ש).
ברני דיווח בתחילה לג'ליקו שספינתו פגעה במוקש או נפגעה מטורפדו בשעה 18:57. עוד כמה טורפדות, הפעם מהטרפדת SMS V48, אילץ את מרלבורו ואת שאר האוניות בפלגה שלה לנקוט בפעולות התחמקות.
בשעה 19:03, מרלבורו התמודדה שוב עם ויסבאדן, וירתה ארבעה מטחים בטווחים של .
היא פגעה בסיירת הגרמנית עם כנראה שלושה פגזים משני המטחים האחרונים ואלה נטרלו לבסוף את הספינה, אם כי עברו עוד מספר שעות עד שוויסבאדן טבעה.
לאחר מכן העבירה מרלבורו את האש אל אוניות המערכה מסדרת קניג שהובילו את הטור הגרמני בשעה 19:12. היא ירתה 13 מטחים בטווח של שש דקות ב-SMS גרוסר קורפירסט בטווחים של , קלעה שלוש פגיעות, למרות שהיא טענה בטעות לפגיעה רביעית.
במהלך שלב זה של הקרב, ירתה מרלבורו שני טורפדות, שניהם החטיאו את מטרותיהם: הראשונה בוויסבאדן בשעה 19:10 והשנייה ב-SMS קייזר בשעה 19:25.
בערך בשעה 19:30, המשאבות של מרלבורו הכילו את ההצפה בחדרי הדוודים, אבל היא קיבלה נטייה של 7–8 מעלות.
במקום להשתמש בהצפה נגדית כדי למזער את הנטייה, הצוות שלה ניסה לתקן את הנטייה על ידי שימוש תחילה בפחם ובנפט מהבונקרים הימניים.
הנטייה גרמה להצפת הגנרטורים המספקים חשמל לצריחי הסוללה הראשיים, מה שהפריע לצוותי התותחים, במיוחד כאשר פגזים הועברו ממחסני התחמושת אל הצריחים.
הפיצוץ מהטורפדו היה כל כך חזק עד שארבעים תאים אטומים למים ניזוקו, אם כי מחיצת הטורפדו ספגה את מרבית הנזק והתאים שניזוקו בצורה קשה יותר היו מחוסמים מספיק.
שלוש טורפדות נוספות התקרבו למרלבורו בשעה 19:33. היא התחמקה מהשניים הראשונים והשלישי עבר ללא נזק מתחת לאונייה.
לאחר שהציים היריבים ניתקו מגע מאוחר יותר, הצי הגדול הפליג דרומה בניסיון לנתק את הגרמנים הנסוגים ולהשמיד אותם למחרת בבוקר.
הפלגה השישית הואטה על ידי מרלבורו, שיכלה לשוט לא יותר מ-15.75 קשרים (22.17 קמ"ש) עד לנקודה זו.
בסביבות השעה 02:00 ב-1 ביוני, הפלגה ה-6 הייתה בערך 12 מיילים ימיים (22 ק"מ) מאחורי שאר הצי.
באותו זמן, המחיצות בחדר הדוודים הקדמי הימני החלו להתמוטט תחת הלחץ, מה שאילץ את מרלבורו להפחית את המהירות ל-12 קשרים (22 קמ"ש).
צוותי בקרת הנזקים האמינו שאם הסוללה הראשית תירה, החיזוק התומך במחיצות הפגומות יתמוטט, ויגדיל מאוד את הסיכון לאונייה.
ג'ליקו ניתק את האונייה כדי להמשיך באופן עצמאי לרוזית' או טיין; ברני הורה לסיירת התצפית פירלס לבוא לצדו כדי להעביר אותו לאוניית המערכה רוונג'.
לאחר מכן המשיכה מרלבורו צפונה במהירות של 11 קשרים (20 קמ"ש).
בדרך, מרלבורו ופירלס נתקלו בצוללות הבריטיות G3 ו-G5; שתי הצוללות התכוננו לתקוף את הספינות אך למרבה המזל זיהו אותן לפני שהן שיגרו טורפדות.
עד השעה 15:00, שמונה משחתות מכוח הארוויץ' הצטרפו למרלבורו ומשאבה נוספת הורדה לחדר הדוודים המוצף.
בסביבות השעה 23:30, המשאבה הוזזה כדי לנקות אותה כאשר סבסוב האונייה השליך את המשאבה לתוך המחיצה הפגועה, והטיח את התמיכות.
מים שטפו לתוך האונייה והקפטן של מרלבורו הורה לפירלס ולמשחתות להתכונן לבוא לצד, כדי לחלץ את הצוות אם ההצפה תחמיר בשעה 00:47 ב-2 ביוני.
צוללן נשלח באותו זמן לחדר הדוודים, והוא הצליח לשמור על ניקיון המשאבה, מה שהפחית לאט את מפלס המים באונייה.
ג'ליקו הורה למרלבורו להמשיך להאמבר לצורך תיקונים זמניים.
כשהיא שם, הסוללה הראשית הקדמית שלה ומחסני התחמושת של ה-6 אינץ' רוקנו כדי להקל על האונייה, משאבות נוספות הובאו על סיפונה וחוזקו התומכות של המחיצה הפגועה.
בבוקר 6 ביוני יצאה הספינה מהאמבר לכיוון טיין, שם היא קיבלה תיקונים קבועים, בליווי ארבע משחתות מכוח הארוויץ'.
במהלך הקרב, מרלבורו ירתה 162 פגזים מהסוללה הראשית שלה, 60 פגזים מהתותחים המשניים שלה וחמישה טורפדות.
פגיעת הטורפדו גרמה למותם של שני אנשים ופציעתם של שניים נוספים.
היא תוקנה על ידי המספנה של ארמסטרונג ויטוורת' בג'ארו, כשהעבודה נמשכה עד 2 באוגוסט, ולאחר מכן היא עזבה לקרומארטי, והגיעה ב-5 באוגוסט.
במהלך עבודת התיקון, תוספת של של ציפוי שריון נוסף לאונייה, בעיקר מעל המחסנים.
שינויים אלו היו תוצאה של החוויה הבריטית ביוטלנד, שם הושמדו שלוש סיירות מערכה בפיצוצי מחסן תחמושת.
בפברואר 1917, רוונג' החליפה את מרלבורו כספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה; לאחר מכן שימשה כאוניית הדגל של סגן המפקד.
היא הוחלפה לזמן קצר בתפקיד זה על ידי אמפרור אוף אינדיה במאי והיא הפכה זמנית לספינה פרטית.
לקראת סוף השנה החלו הגרמנים להשתמש במשחתות ובסיירות קלות כדי לפשוט על השיירות הבריטיות לנורווגיה; זה אילץ את הבריטים לפרוס אוניות ראשה כדי להגן על השיירות.
הצי הגדול התייצב מאוחר מדי למחרת כדי לתפוס את הגרמנים הנסוגים, למרות שסיירת המערכה SMS מולטקה טורפדה וניזוקה קשות על ידי הצוללת אה"מ E42. בשנת 1918, מרלבורו ואחיותיה קיבלו סיפוני טיסה על צריחי "B" ו-"Q" שלהן כדי לטפל במטוסי סיור.
לאחר כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918, עצרו בעלות הברית את רוב צי הים הפתוח בסקפה פלו.
הצי האדיר כלל כ-370 ספינות מלחמה בריטיות, אמריקאיות וצרפתיות.
הצי נשאר בשבי במהלך המשא ומתן שהביא בסופו של דבר לחוזה ורסאי.
רויטר סבר שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות ב-21 ביוני 1919, שהיה המועד האחרון לחתימה של גרמניה על הסכם השלום.
באותו בוקר, הצי הגדול עזב את סקפה פלו כדי לבצע תרגילי אימון ובזמן שהם לא היו הוציא רויטר את הפקודה להטביע את צי הים הפתוח.
ב-12 במרץ 1919, מרלבורו נכנסה לשירות מחדש בדבונפורט והוצבה בצי הים התיכון, כחלק משייטת אוניות המערכה הרביעית, יחד עם שלוש אחיותיה ושתי אוניות מסדרת המלך ג'ורג' החמישי, סנטוריון ואייג'קס.
ב-5 באפריל 1919, הגיעה מרלבורו לסבסטופול לפני שהמשיכה ליאלטה למחרת.
האונייה העלתה ביאלטה אל הסיפון את הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה וחברים אחרים מהמשפחה הקיסרית הרוסית המודחת לשעבר, כולל הדוכסית הגדולה קסניה, הדוכס הגדול ניקולאי והנסיך פליקס יוסופוב.
הקיסרית סירבה לעזוב אלא אם כן הבריטים יפנו גם חיילים פצועים וחולים, יחד עם כל אזרחים שרצו גם הם לברוח מהבולשביקים המתקדמים.
הפמליה הרוסית על סיפון מרלבורו מנתה כ-80 איש, כולל 44 מבני משפחת המלוכה והאצולה, עם מספר אומנות, אחיות, משרתות ומשרתים, בתוספת כמה מאות ארגזים של מזוודות.
כ-35 חדרי קצינים פונו והותקנו דרגשים נוספים, כשהקיסרית השתלטה על תא הקפטן.
בבוקר 12 באפריל עגנה הספינה מול האי האלקי, כ- מקונסטנטינופול, עקב אי ודאות מסוימת לגבי היעד הסופי של משפחת המלוכה הרוסית לשעבר.
ב-16 באפריל הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' ואשתו הדוכסית הגדולה אנסטסיה, הדוכס הגדול פיוטר ניקולאייביץ' ורעייתו הדוכסית הגדולה מיליצה, הנסיכה מרינה, הנסיך רומן, הרוזן והרוזנת טישקיייץ', הברון והברונית סטאל, מר בולדירף וד"ר מלמה עם המשרתים שלהם בהתאמה עזבו את האונייה ועלו על אה"מ לורד נלסון המיועדת לג'נובה.
הם הוחלפו על ידי הרוזן דימיטרי והרוזנת סופיה מנגדן, הרוזן גאורגי והרוזנת אירינה מנגדן, הרוזנת ורה מנגדן, הרוזן ניקולס מנגדן, מאדאם הלנה ארצ'וף ושתי משרתות.
בבוקר 18 באפריל, יום שישי הטוב, הפליגה הספינה למלטה.
הספינה יצאה ב-18 באפריל, לכיוון מלטה כדי להפקיד את הרוסים, לפני שחזרה לקונסטנטינופול.
במאי 1919, מרלבורו ערכה ניסויים עם פגזים חדשים בקוטר 6 אינץ' עתירי נפץ מול חצי האי קרץ', אם כי אלו התבררו כלא אמינים.
במהלך תקופה זו, היא הפעילה בלון פורח כדי לסייע באיתור נפילת הפגזים.
מאוחר יותר באותו חודש, פגז התפרק בקנה השמאלי של צריח "A" וגרם לנזק קל.
בעודה מוצבת מול חצי האי קרץ', האונייה סיפקה תמיכה ארטילרית לכוחות הלבנים, כולל הפגזות של עמדות בולשביקיות בכפרים קוי-אסאן ודאל קמצ'י.
עד 1920, תשומת הלב הבריטית הופנתה למלחמת יוון–טורקיה.
ב-20 ביוני 1920, הגיעה מרלבורו לקונסטנטינופול, שם רוכז צי הים התיכון כדי לתמוך בכיבוש העיר.
ב-6 ביולי נחתו כוחות בריטיים בג'מליק, בעוד מרלבורו סיפקה תמיכה ארטילרית.
באוקטובר 1920 הגיעה אוניית המערכה המלך ג'ורג' החמישי להחליף את מרלבורו בצי הים התיכון.
לאחר מכן חזרה מרלבורו לדבונפורט, שם עברה שיפוץ גדול שהתרחש בין פברואר 1921 לינואר 1922. במהלך התיקון הותקנו חוגות טווח, יחד עם מד טווח נוסף על המבנה האחורי.
סיפון הטיסה הוסר מצריח "B".
מדדי טווח עם בסיס ארוך הותקנו בצריח "X".
לאחר השלמת השיפוץ בינואר 1922, מרלבורו נכנסה לשירות מחדש והוצבה בים התיכון, שם החליפה את אמפרור אוף אינדיה.
היא שימשה כספינת הדגל של סגן המפקד עד אוקטובר.
בעקבות הסכם לוזאן ב-1923, הוציאו מדינות ההסכמה את כוחות הכיבוש שלהן מטורקיה; מרלבורו הייתה מעורבת בליווי שיירות החיילים מקונסטנטינופול.
מרלבורו שימשה לזמן קצר כאוניית הדגל של סגן מפקד שייטת אוניות המערכה הרביעית לאחר שקינג ג'ורג' החמישי ניזוקה מפגיעת סלע מול מיטילנה.
בנובמבר 1924 שונה שמה של שייטת אוניות המערכה הרביעית לשייטת אוניות המערכה השלישית.
במרץ 1926, שייטת אוניות המערכה השלישית, כולל מרלבורו, הועברה לצי האטלנטי.
שם שימשו אוניות המערכה כספינות אימונים.
בשנת 1929 הוחלפו תותחי הנ"מ של הספינה בקוטר 3 אינץ' בתותחי 4 אינץ' חזקים יותר.
בינואר 1931, מרלבורו שימשה כספינת הדגל של השייטת, והחליפה את אמפרור אוף אינדיה.
היא נשארה בתפקיד רק חמישה חודשים, כשהיא הוצאה משירות ב-5 ביוני.
על פי תנאי האמנה הימית של לונדון משנת 1930, ארבע אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק היו אמורות להיגרט או להיות מפורזות; מרלבורו הייתה אמורה להיות מסולקת משירות ב-1931 ולהתפרק לגרוטאות.
האונייה שימשה כמטרה לבדיקת ההשפעה של כלי נשק שונים על אוניות ראשה, יחד עם אמפרור אוף אינדיה.
הניסויים כללו ירי חימוש משחתת לעבר העמדות העליונות מטווח קרוב כדי לבחון את יעילותן בקרב לילי מדומה, פגיעה ישירה מפגזים בגודל 13.5 אינץ', ניסויי פצצות וניסויים עם אטימות רשף במחסני התחמושת.
שני הניסויים הראשונים נערכו ביולי 1931, והיוו הדמיות של פיצוצי מחסני תחמושת.
מערכת האוורור פעלה כמתוכנן, ובעוד הפיצוצים גרמו לנזק פנימי חמור, מרלבורו לא נהרסה, כפי שאירע לשלוש סיירות המערכה ביוטלנד.
בשנת 1932 נערכו בדיקות נוספות עם פצצות דמה במשקל ו- לבדיקת חוזק הסיפון; פצצות חודרות שריון (AP) ופצצות נפץ גבוהות (HE) פוזרו לאחר מכן בתוך הספינה כדי לבדוק את יעילותן.
הצי המלכותי קבע שפצצות HE היו חסרות תועלת, אבל שריון סיפון עבה יידרש כדי להביס פצצות AP.
זה הוביל להחלטה לחזק את שריון הסיפון של אוניות מערכה קיימות לאורך שנות ה-30.
מרלבורו הוכנסה לרשימת הפירוק במאי 1932 ונמכרה במהירות לחברת הפירוק של אללוה.
ב-25 ביוני היא הגיעה לרוזית', שם פורקה לגרוטאות.
אה"מ מלאיה הייתה אחת מחמש אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך שנות ה-1910 המוקדמות.
זמן קצר לאחר כניסתה לשירות בתחילת 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא השתתפה בקרב יוטלנד כחלק מהצי הגדול.
במלחמת העולם השנייה, מלאיה שירתה בעיקר בתפקידי ליווי בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי.
היא הוצאה משירות בסוף 1944, ונמכרה לגרוטאות ב-1948.
למלאיה היה אורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
הדחק האונייה היה בריק ו- בטעון.
הצוות שלה מנה 1,217 קצינים ומלחים בשנת 1919.
האונייה הייתה מצוידת בשמונה תותחים נטעני מכנס (BL) 15 אינץ' (381 מ"מ) Mk I בארבעה צריחים דו-קניים, בשני זוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה, המסומנים 'A', 'B', 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור.
12 מתוך 14 תותחים נטעני מכנס 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk XII היו מותקנים בבתי תותחים לאורך הצד הרחב של כלי השיט באמצע האונייה; זוג התותחים הנותר הורכב על סיפון החזית ליד הארובה האחורית והם היו מוגנים על ידי מגני תותחים.
החימוש נגד מטוסים כלל שני תותחים מהירי ירי (QF) 3 אינץ' (76 מילימטרים) 20 cwt Mk I.
מלאיה הושלמה עם שני מנהלי בקרת אש מצוידים במדי טווח .
החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלים שהותקנו בכל צד של פלטפורמת המצפן על התורן הקדמי לאחר שהותקנו באפריל 1917.
חגורת השריון בקו המים של האונייה הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KC) בעובי מעל האזור החיוני באונייה.
צריחי התותחים היו מוגנים על ידי שריון בעובי של שריון KC ונתמכו על ידי ברבטות בעובי .
לאונייה היו מספר סיפונים משוריינים שנעו בעובי בין .
מגדל הניווט הראשי היה מוגן ב-13 אינץ' של שריון.
בספינה הותקנו סיפוני טיסה שהותקנו על גגות צריחי 'B' ו-'X' בשנת 1918, שמהם יכלו מטוסי קרב ומטוסי סיור לשגר.
לא ידוע בדיוק מתי סיפוני הטיסה הוסרו, אך לא יאוחר מהחידוש של מלאיה בשנים 1934–1936.
מלאיה נבנתה על ידי Sir W.G.
Armstrong Whitworth and Company בהיי ווקר, ניוקאסל על הטיין, והושקה במרץ 1915. היא נקראה לכבוד המדינות המלאיות המאוחדות במלאיה הבריטית, שממשלתן שילמה עבור בנייתה.
מלאיה שירתה בשייטת אוניות המערכה החמישית של האדמירל יו אוון-תומאס של הצי הגדול.
היא השתתפה בקרב יוטלנד, ב-31 במאי 1916. היא התמודדה לראשונה עם סיירות המערכה הגרמנית, ירתה בסיירת המערכה SMS זיידליץ, וקלעה מספר רב של פגיעות עם התותחים הראשיים שלה בקוטר 15 אינץ' (381 מ"מ).
כאשר מערך הקרב הגרמני יירט את שייטת אוניות המערכה החמישית, מלאיה נפגעה משבעה פגזי 12 אינץ' (305 מ"מ) ממספר אוניות מערכה גרמניות.
כששייטת אוניות המערכה החמישית נסוגה כדי להצטרף לשאר הצי הגדול, היא נפגעה פגיעות נוספות מאוניית מערכה וספגה שמונה פגיעות בסך הכל, שגרמו לנזק גדול ולאבידות כבדות לצוות.
בסך הכל נהרגו על מלאיה 65 אנשי צוות, בקרב או מאוחר יותר עקב פציעתם.
עם זאת, השריון שלה החזיק מעמד, ולא העמיד אותה במצב קריטי.
בין הפצועים היה פרח הקצונה וילי ויקאראג', שבלט כאחד מהגברים הראשונים שקיבלו שחזור פנים באמצעות ניתוח פלסטי והראשון שקיבל שחזור רדיקלי באמצעות טכניקת ה"פדיקול" שבוצע על ידי סר הרולד גיליס.
באופן ייחודי בין הספינות בקרב, מלאיה הניפה את הדגל אדום-לבן-שחור-צהוב של המדינות המלאיות המאוחדות.
מלבד קרב יוטלנד, והפעולה הלא חד משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בעיקר סיורים שוטפים ואימונים בים הצפוני.
ב-17 בנובמבר 1922 נשאה מלאיה את הסולטאן האחרון של האימפריה העות'מאנית, מהמט השישי, מאיסטנבול לגלות במלטה.
באוגוסט - ספטמבר 1938 היא שירתה בנמל חיפה במהלך המרד הערבי 1936–1939 בארץ ישראל.
בניגוד לאחיותיה מסדרת קווין אליזבת, וורספייט ווליאנט, מלאיה לא עברה חידוש מקיף בין המלחמות.
היא קיבלה שעון סיפון Le Cheminant מהמצפה המלכותי ב-5 באפריל 1933.
מלאיה שירתה בים התיכון ב-1940, ליוותה שיירות ופעלה נגד הצי האיטלקי.
היא הפגיזה את ג'נובה בפברואר 1941 במסגרת מבצע גרוג, אך עקב טעות צוות, ירתה פגז חודר שריון בקוטר 15 אינץ' אל הפינה הדרום-מזרחית של הספינה של קתדרלת ג'נובה, אשר למרבה המזל לא הצליח להתפוצץ.
ב-7 במרץ 1941, תוך כדי ליווי השיירה SL 67, נתקלה מלאיה באוניות הראשה הגרמניות שרנהורסט וגנייזנאו שניהלו את הפשיטה של מבצע ברלין שכוונה לשיירות בעלות הברית.
בנוכחותה היא אילצה אותם לסגת במקום להסתכן בנזק בהתקפה, אם כי תקיפה של צוללת שמטרתה להטביע את מלאיה גרמה נזק מסוים לשיירה.
מאוחר יותר באותו חודש מלאיה ליוותה את שיירה SL 68. בערב 20 במרץ 1941, כ-250 קילומטרים ממערב-צפון-מערב לאיי כף ורדה, מלאיה נפגעה מטורפדו מ-U-106. ניזוקה בצד השמאלי, ועם נטייה של 7 מעלות עקב הצפה, מלאיה נאלצה לעזוב את השיירה ולצאת לנמל, בליווי הקורבטה Crocus.
היא הגיעה לטרינידד בשלום ב-29 במרץ.
לאחר ביצוע תיקונים זמניים, היא המשיכה למספנת הצי של ניו יורק, שם עגנה במשך ארבעה חודשים.
במהלך אותה תקופה, אנשי האונייה העבירו עשרה סלופים מסדרת באנף לבריטניה.
ב-9 ביולי, בפיקודו של קפטן קאת'ברט קופינגר, עזבה אוניית המערכה את ניו יורק בניסויים ויצאה להליפקס, נובה סקוטיה כדי לספק הגנה לשיירה מהירה דחופה.
שום ספינות לא אבדו, ומלאיה הגיעה לרוזית' ב-28 ביולי.
לאחר מכן היא ליוותה שיירות מהממלכה המאוחדת למלטה ולקייפטאון עד קיץ 1943.
מלאיה הועברה לעתודה בסוף 1943. במהלך תקופה זו הורחק כל החימוש המשני שלה בקוטר 6 אינץ' וחימוש הנ"מ שלה שופר.
בין 15 ל-17 במאי 1944, מלאיה שימשה בלוך סטריבן כספינת מטרה עבור אבות-טיפוס של פצצות קופצות Highball אינרטי, שאחד מהם יצר חור בצד האונייה.
היא הופעלה מחדש ממש לפני הנחיתות בנורמנדי כדי לשמש כעתודה לכוח אוניות המערכה להפגזת חופים.
מלאיה הוצאה לבסוף משירות לחלוטין בסוף 1944 והפכה לספינת אירוח לבית ספר לטורפדו.
היא הגיעה לפסלנה ב-12 באפריל 1948 לצורך גריטה.
פעמון השעון הראשון שופץ והוצג למועצת פרק במלאיה, ונתלה בחדר המועצה.
הפעמון הרחוק ביותר נמצא במועדון מזרח הודו, ופעמון השעון השני נמסר למוסד ויקטוריה ב-12 בספטמבר 1947, לפני שנמסר לצי המלכותי המלזי ב-2007.
אה"מ וורספייט הייתה אחת מחמש אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך שנות ה-1910 המוקדמות.
היא הושלמה במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-1915, שובצה בצי הגדול והשתתפה בקרב יוטלנד.
במהלך התקופה שבין המלחמות, האונייה נפרסה באוקיינוס האטלנטי ובים התיכון, לעיתים קרובות שימשה כאוניית דגל, ועברה מודרניזציה יסודית באמצע שנות ה-30.
במהלך מלחמת העולם השנייה, וורספייט השתתפה במערכה בנורווגיה בתחילת 1940 והועברה לים התיכון מאוחר יותר באותה שנה, שם השתתפה בפעולות הצי נגד הצי המלכותי האיטלקי תוך כדי ליווי שיירות והפגזת חיילים איטלקיים בחוף.
היא נפגעה ממטוסים גרמניים במהלך הקרב על כרתים באמצע 1941 ונזקקה לשישה חודשים של תיקונים בארצות הברית.
הם הושלמו לאחר תחילת המערכה באוקיינוס השקט בדצמבר והאונייה הפליגה לרוחב האוקיינוס השקט כדי להצטרף לצי המזרחי באוקיינוס ההודי בתחילת 1942. וורספייט חזרה הביתה באמצע 1943 כדי לנהל סיוע ארטילרי ימי כחלק מכוח H במהלך המערכה האיטלקית.
היא נפגעה קשות מפצצות גולשות מונחות רדיו גרמניות במהלך הנחיתות בסלרנו ובילתה את רוב השנה הבאה בתיקון.
האונייה הפגיזה עמדות גרמניות במהלך הנחיתות בנורמנדי ובאי וולכרן ב-1944, למרות שלא תוקנה במלואה.
פעולות אלו זיכו אותה בתוארי הקרב הרבים ביותר שהוענקו אי פעם לאונייה בודדת בצי המלכותי.
מסיבה זו ומסיבות אחרות זכתה וורספייט לכינוי "הגברת הזקנה הגדולה" לאחר הערה שהשמיע האדמירל סר אנדרו קנינגהם ב-1943 בזמן שהייתה אוניית הדגל שלו.
כשהושקה ב-1913, השימוש בנפט כדלק ותותחי 15 אינץ' שלא נוסו היו מושגים מהפכניים במירוץ החימוש הימי בין בריטניה לגרמניה, סיכון ניכר עבור וינסטון צ'רצ'יל, אז לורד האדמירליות הראשון, ואדמירל הצי סר ג'קי פישר, שתמך בעיצוב.
עם זאת, "אוניות המערכה המהירות" החדשות התבררו כהצלחה יוצאת דופן במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היא הוצאה משימוש ב-1945, והועלתה על שרטון תחת גרר כדי להיגרט ב-1947 על סלעים ליד Prussia Cove, קורנוול, ולבסוף נגרטה בקרבת מקום.
וורספייט הייתה האונייה השישית של הצי המלכותי שנשאה את השם.
מקורו כנראה ממילה ארכאית לנקר, 'ספייט'; עם הכוונה שבמהלך עידן המפרש, ספינת המלחמה הייתה מנקרת חורים בגוף העץ של אויביה.
אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת תוכננו להוות שייטת מהירה עבור הצי שנועדה לפעול נגד האוניות המובילות של מערך הקרב היריב.
לוורספייט היה אורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
האונייה הייתה מצוידת בשמונה תותחים נטעני מכנס (BL) 15 אינץ' (381 מ"מ) Mk I בארבעה צריחים תאומים, בשני זוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה העילי, המסומנים 'A', 'B', 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור.
12 מתוך 14 תותחי BL 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk XII היו מותקנים בבתי תותחים לאורך הצד הרחב של כלי השיט באמצע האונייה; הזוג הנותר הורכב על סיפון החזית ליד הארובה האחורית והיו מוגנים על ידי מגני תותחים.
וורספייט הושלמה עם שני מנהלי בקרת אש מצוידים במדי טווח .
לא ידוע בדיוק מתי סיפוני הטיסה הוסרו, אך לא יאוחר מהחידוש של וורספייט בשנים 1934–1937.
וורספייט, ספינת המלחמה השישית של הצי המלכותי הנושאת את השם, הונחה ב-21 באוקטובר 1912 במספנה המלכותית של דבונפורט, הושקה ב-26 בנובמבר 1913, והושלמה באפריל 1915 בפיקודו של קפטן אדוארד פילפוטס.
וורספייט הצטרפה לשייטת אוניות המערכה השנייה של הצי הגדול בעקבות מספר ניסויי קבלה, כולל ניסויי ירי, בהם נכח צ'רצ'יל כשירתה את פגזי ה-15 אינץ' שלה (381 מ"מ).
צ'רצ'יל התרשם כראוי מהדיוק והעוצמה שלהם.
בסוף 1915, וורספייט עלתה על שרטון בנהר פורת' ונגרם נזק מסוים לגוף שלה; היא הובלה על ידי המשחתות המלוות שלה במורד תעלת הספינות הקטנות.
לאחר שעברה תיקונים במשך חודשיים ברוזית' וג'ארו, היא הצטרפה מחדש לצי הגדול, הפעם כחלק משייטת אוניות המערכה החמישית החדשה שהוקמה עבור אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת.
בתחילת דצמבר הייתה וורספייט מעורבת בתקרית נוספת כאשר במהלך תרגיל היא התנגשה באוניית האחות שלה ברהאם, מה שגרם לנזק ניכר לחרטום של וורספייט.
היא חזרה לסקפה פלו ומשם לדבונפורט לעבודות תיקון נוספות, והצטרפה מחדש לצי בערב חג המולד 1915.
בעקבות הפשיטה הגרמנית על לואוסטופט באפריל 1916, וורספייט ושייטת אוניות המערכה החמישית הוקצו באופן זמני לכוח סיירות המערכה של תת-אדמירל דייוויד ביטי.
ב-31 במאי, וורספייט נפרסה עם השייטת להילחם בקרב יוטלנד, המפגש הימי הגדול ביותר בין בריטניה לגרמניה במהלך המלחמה.
בעקבות טעות איתות, אוניות המערכה נותרו נגררות אחרי ספינותיו המהירות של ביטי במהלך קרב סיירות המערכה, ושייטת אוניות המערכה החמישית נחשפה לאש כבדה של צי הים הפתוח הגרמני כשהכוח הסתובב צפונה, למרות שוורספייט הצליחה לקלוע את הפגיעה הראשונה שלה בסיירת המערכה פון דר טאן.
שייטת אוניות המערכה החמישית פנתה אז צפונה, והחליפה אש עם כוח סיירות המערכה של היפר והן עם הגורמים המובילים של אוניות המערכה של שר, ופגעו במארקגראף.
כאשר השייטת פנתה להצטרף לצי הגדול, הנזק מפגז שפגע בחדר המנועים של הכנף השמאלית גרם להיגוי של וורספייט להיתקע כשניסתה להתחמק מהאוניות האחיות שלה וליאנט ומלאיה.
קפטן פילפוטס החליט לשמור על המסלול, למעשה להקיף, במקום לעצור ולשנות כיוון לאחור.
החלטה זו חשפה את וורספייט והפכה אותה למטרה מפתה; היא נפגעה מספר רב של פעמים, אך בטעות הסיטה את תשומת הלב מהסיירת המשוריינת ווריור, שניזוקה קשות בעת תקיפת הגורמים המובילים של הצי הגרמני.
פעולה זו זיכתה אותה בהערצה של הצוות שנותר בחיים של ווריור, שהאמין שהתנועה של וורספייט הייתה מכוונת.
הצוות החזיר לעצמו את השליטה בוורספייט לאחר שני מעגלים מלאים.
מאמציהם לסיים את התנועה המעגלית הציבו אותה במסלול שלקח אותה לעבר הצי הגרמני.
מדדי הטווח ותחנת השידור לא פעלו ורק צריח "A" יכול היה לירות, אם כי תחת שליטה מקומית עם 12 מטחים שהחטיאו את היעד שלהם.
תת-לוטננט הרברט אנסלי פאקר הועלה בדרגה לאחר פיקודו על צריח "A".
במקום להמשיך, וורספייט נעצרה לעשר דקות כדי שהצוות יוכל לבצע תיקונים.
הם הצליחו לתקן את הבעיה, אבל האונייה סבלה מבעיות בהיגוי למשך שארית הקריירה הימית שלה.
עם רדת החשיכה חצה הצי הגדול לפני מערך הקרב הגרמני ופתח באש, מה שאילץ את צי הים הפתוח לסגת ואיפשר לוורספייט לחמוק.
וורספייט נפגעה חמש עשרה פעמים במהלך הקרב, והיו לה 14 הרוגים ו-16 פצועים; בין הפצועים היה הקצין וולטר יאו, שהפך לאחד מהגברים הראשונים שעברו שחזור פנים באמצעות ניתוח פלסטי.
למרות שהיא ספגה נזק רב, וורספייט עדיין יכלה להפליג בכוחות עצמה והצטוותה לחזור לרוזית' במהלך הערב של 31 במאי על ידי אדמירל משנה יו אוון-תומאס, מפקד שייטת אוניות המערכה החמישית.
בזמן שהפליגה על פני הים הצפוני ספגה האונייה מתקפה מצוללת גרמנית.
הצוללת ירתה שלוש טורפדות, שכולן החטיאו את מטרתם.
מאוחר יותר ניסתה וורספייט לחבוט בצוללת.
היא סימנה קדימה לליווי ושייטת ספינות טורפדו יצאה לקראתה.
הם היו איטיים מכדי לחפות עליה ביעילות, אבל לא היו עוד מפגשים עם כלי שיט גרמניים והיא הגיעה לרוזית' בשלום בבוקר 1 ביוני, שם נדרשו חודשיים לתקן את הנזק.
עם השלמת תיקוניה, וורספייט הצטרפה מחדש לשייטת אוניות המערכה החמישית.
חוסר מזל נוסף התרחש זמן קצר לאחר מכן, כשהתנגשה בווליאנט לאחר תרגיל ירי לילי, מה שהצריך עבודות תיקון נוספות ברוזית'.
קפטן פילפוטס לא ננזף בהזדמנות זו, אך הועבר לעבודה על החוף כעוזר ימי של לורד הים הראשון החדש, אדמירל ג'ליקו.
הוא הוחלף על ידי קפטן דה ברטולומה בדצמבר 1916. ביוני 1917 התנגשה וורספייט במשחתת, אך לא נזקקה לתיקון גדול.
בתחילת אפריל 1918 היא הצטרפה לצי הגדול במרדף עקר אחר צי הים הגרמני שחיפש שיירה ליד נורווגיה.
בשנת 1918, נאלצה וורספייט לבלות ארבעה חודשים בתיקון לאחר שחדר דוודים עלה באש.
קפטן הוברט לינס החליף את קפטן דה ברטולומה וב-21 בנובמבר הוא הוציא את וורספייט כדי ללוות את צי הים הגרמני למעצר בסקפה פלו לאחר חתימת שביתת הנשק.
בשנת 1919, וורספייט הצטרפה לשייטת אוניות המערכה השנייה, חלק מהצי האטלנטי החדש שהוקם, וערכה הפלגות אביב קבועות לים התיכון.
בשנת 1924, היא השתתפה בביקורת הצי המלכותי בספיטהד, בראשותו של המלך ג'ורג' החמישי.
בהמשך השנה, וורספייט עברה מודרניזציה חלקית ששינתה את המבנה העילי שלה על ידי חיבור שתי הארובות שלה לאחת, שיפור הגנת השריון שלה עם בליטות טורפדו, החלפת תותחי הזווית הגבוהה בקוטר 3 אינץ' עם תותחי נ"מ חדשים בקוטר 4 אינץ', והוצאת חצי מצינורות הטורפדו שלה.
לאחר שהתהליך הסתיים ב-1926, תפסה וורספייט את תפקיד אוניית הדגל של סגן המפקד העליון, צי הים התיכון.
ב-1927, בפיקודו של קפטן ג'יימס סומרוויל, היא פגעה בסלע לא ידוע בים האגאי ונצטוותה לחזור לפורטסמות' לצורך תיקונים.
בשנת 1930, וורספייט הצטרפה מחדש לצי האטלנטי.
היא הייתה בים כאשר הצוותים של מספר ספינות מלחמה ערכו מרד באינברגורדון בספטמבר 1931, אם כי שלושה מלחים הודחו מאוחר יותר מהספינה.
במרץ 1933, היא נפגעה בערפל על ידי אוניית נוסעים רומנית מול פורטוגל, אך לא נזקקה לתיקון רציני.
שיפוץ זה העניק לאדמירליות ספינת מלחמה כמעט חדשה, החליפה מכונות פנימיות ושינה משמעותית את המראה והיכולות של אוניית המערכה.
הנעה: פרויקט השיקום החליף את מכונות ההנעה שלה והתקינו שישה חדרי דוודים בודדים, עם דודי אדמירליות שלושה תופים, במקום 24 דוודי Yarrow; טורבינות פארסונס עם הילוך הותקנו בארבעה חדרי מכונות וחדרי הילוכים חדשים.
זה הגדיל את יעילות הדלק, הפחית את צריכת הדלק מ-41 טון לשעה ל-27 במהירות של כמעט 24 קשרים, והעניק לאוניית המערכה 80,000 כוחות סוס.
1,500 טון ארוך (1,524 טון) חיסכון במשקל במכונות הקלות יותר שימש להגברת ההגנה והחימוש.
שריון: 1,100 טון ארוך (1,118 טון) של שריון נוספו, שיפור המיגון הקדמי של צריח A וחדרי הדוודים, וכן עלייה ל-5 אינץ' מעל מחסני התחמושת ו-3.5 אינץ' מעל המכונות.
חלוקה טובה יותר של חדרי ההנדסה חיזקה את גוף האונייה ושיפרה את שלמותו.
חימוש: זוג צינורות הטורפדו האחרון הוסר ותותחי ה-6 אינץ' הפחיתו את ההגנה שלהם; ארבעה תותחים הוצאו מהקצוות הקדמיים והאחוריים של הסוללות.
שמונה תותחים בזווית גבוהה בקוטר 4 אינץ' בארבעה צריחים תאומים ושני זוגות תותחי פום-פום 2 ליטראות נוספו להגנת הנ"מ שלה, כמו גם מקלעים נוספים בקוטר 0.50 בשניים מהצריחים הראשיים.
הצריחים המקוריים של תותחי ה-15 אינץ' שודרגו כדי להגדיל את הגבהת התותחים בעשר מעלות (מ-20° ל-30°), תוך מתן טווח נוסף של 9,000 יארד למקסימום של עם פגזי 6crh.
בקרת האש עברה מודרניזציה גם כך שתכלול את מערכת בקרת האש HACS Mk III* AA ואת לוח בקרת האש של האדמירליות Mk VII עבור בקרת אש עילית של החימוש הראשי.
בנוסף, המבנה העילי שלה השתנה באופן קיצוני, מה שאיפשר להרכיב שני מנופים והאנגר למטוסים.
הוא היה יכול לשאת ארבעה מטוסים, אבל וורספייט נשאה בדרך כלל רק שניים: מ-1938 עד 1941 היו אלה מטוסים ימיים פיירי סורדפיש ומ-1942 עד 1943 סירות מעופפות של וולרוס.
תורן החצובה שלה הוסר ונבנתה מצודה משוריינת ייחודית כדי לסגור את הגשר ולספק לה מקום לפעול כספינת דגל.
לאחר השלמת השיפוץ, וורספייט הופעלה מחדש בפיקודו של קפטן ויקטור קראצ'לי.
הכוונה הייתה שהיא תהפוך לספינת הדגל של צי הים התיכון של אדמירל דאדלי פאונד, אך ניסויים חשפו בעיות במכונות ההנעה וההיגוי, מורשת מקרב יוטלנד, שהמשיכה להציק לוורספייט ועיכבה את יציאתה.
העיכובים הללו והעבודה שנדרשה לתיקונם השפיעו גם על הסדרי החופשה של הצוות והובילו לכך שכמה מלחים העלו את דעותיהם בעיתונים הארציים, והכעיסו את פאונד.
וורספייט נכנסה לבסוף לגראנד הארבור, במלטה, ב-14 בינואר 1938 והמשיכה באימון ירי ובאימונים.
בסופו של תרגיל נ"מ אחד, איש מקצוע זוטר שחרר באופן עצמאי את תותח הפום-פום שלו לאחר שמטוס גרר טס נמוך מעל ראשו כדי להציג את מטרתו המחוברת לצוות.
וורספייט פנתה לעבר ולטה עם סיום התרגיל והפגזים נפלו לעבר העיר.
הפגזים נחתו ללא נזק במטווח ירי שבו התאמנה מחלקה של רגימנט גרין הווארד.
בשארית השנה היא שייטה בים האגאי, הים האדריאטי והים התיכון, והובילה סדרה אינטנסיבית של תרגילי צי באוגוסט עקב המתח הבינלאומי הגובר.
היא יצאה לשייט נוסף במערב הים התיכון באביב 1939. ביוני 1939, תת אדמירל אנדרו קנינגהם החליף את דאדלי פאונד ולקח את וורספייט לאיסטנבול לשיחות עם ממשלת טורקיה.
כשהוכרזה מלחמה בספטמבר, הים התיכון נשאר שקט ווורספייט נשלחה להצטרף לצי הבית בעקבות אובדן אה"מ רויאל אוק.
המשימה הראשונה של וורספייט הייתה ללוות שיירה HX 9 הנושאת דלק מנובה סקוטיה לבריטניה.
היא הוסטה צפונה במרדף אחר סיירות המערכה הגרמניות שרנהורסט וגנייזנאו שהטביעו את סיירת הסוחר החמושה Rawalpindi מצפון לאיי פארו, אך לא הצליחה ליצור קשר.
באפריל 1940 החלה וורספייט את מסעה חזרה לים התיכון כשהגרמנים פלשו לדנמרק ולנורווגיה; היא הצטרפה מחדש לצי הבית ב-10 באפריל והמשיכה לכיוון נרוויק.
ב-13 באפריל, תת-אדמירל ויליאם ויטוורת' הניף את דגלו בוורספייט והוביל תשע משחתות, שלוש שולות מוקשים ושש בתפקיד התקפי, לתוך אופוטפיורד כדי לנטרל כוח של שמונה משחתות גרמניות שנלכדו ליד נמל נרוויק.
המטוס הימי שלה פיירי סורדפיש הטביע את הצוללת U-64 הגרמנית עם פצצות 250 פאונד, והפך לכלי הטיס הראשון שהטביע צוללת במלחמה.
מטוס הסורדפיש המשיך לספק דיווחי איתור מדויקים בשעות אחר הצהריים המוקדמות שהיו, ללא ספק, חשובים יותר למהלך הקרב מאשר התותחים של הוורספייט.
עד מהרה פתחו המשחתות הבריטיות באש על מקבילותיהן, שכמעט מיצו את הדלק והתחמושת שלהן בעקבות הקרב הימי הראשון של נרוויק.
וורספייט השמידה את Z13 אריך קלנר שנפגעה קשות עם מטחי דופן, תוך פגיעה ב-Z17 דיתר פון רדר ו-Z12 אריך גיזה.
את דיתר פון רדר היה צריך להטביע בעוד אריך גיזה הוטבעה יחד עם משחתות.
הקרב הימי השני של נרוויק נחשב להצלחה.
היא נשארה במימי נורווגיה, והשתתפה בכמה הפגזות חוף סביב נרוויק ב-24 באפריל, אך אלו הוכיחו את עצמן כבלתי יעילות והיא חזרה לסקפה פלו לפני פריסה מחדש לים התיכון ב-28 באפריל.
וורספייט הגיעה בשלום לאלכסנדריה לפני כניסת איטליה למלחמה ב-10 ביוני 1940. אדמירל קנינגהם לקח את הצי לים ב-7 ביולי כדי לפגוש שתי שיירות שנסעו ממלטה לאלכסנדריה, בידיעה שחלק מהצי האיטלקי מלווה את השיירה שלו לטריפולי.
קנינגהם קיווה למשוך את מרינה רג'ה לקרב על ידי הפלגה לכיוון ה"בוהן" של איטליה כדי לנתק אותם מבסיסם בטאראנטו.
שני הציים נפגשו בסופו של דבר במרחק של 30 מייל מפונטה סטילו בקרב על קלבריה ב-9 ביולי 1940. בתחילה, סיירות בעלות הברית, חמושים בתותחי 6 אינץ', נפגעו על ידי תותחי ה-8 אינץ' של יריביהם האיטלקיים הכבדים יותר וניתקו מגע.
כשראה שהם בלחץ, קנינגהם לקח את וורספייט קדימה כדי לסייע לסיירותיו.
הסיירות האיטלקיות הסתובבו מתחת למסך עשן בזמן שאוניות המערכה ג'וליו צ'זארה וקונטה די קאבור סגרו על וורספייט לפני שמלאיה ורויאל סובריין הצליחו להדביק את הפער.
לא היה ברור עד כמה חמור הנזק, קמפיוני הורה לאוניות המערכה שלו להסתובב מול העדיפות הבריטית והן התנתקו מאחורי מסך עשן שהונחו על ידי משחתות איטלקיות.
המשחתות והסיירות משני הצדדים המשיכו לירות במשך חצי שעה, אך כאשר מלאיה ורויאל סובריין הגיעו לטווח, הצי האיטלקי ניתק מגע.
למעלה מ-125 מטוסים של Regia Aeronautica תקפו את הספינות במהלך שלוש השעות הבאות אך לא גרמו נזק.
וורספייט חזרה לאלכסנדריה ב-13 ביולי.
באמצע אוגוסט, היא יצאה להפגיז את ברדיה וב-6 בנובמבר היא הפליגה מאלכסנדריה כדי לספק חיפוי לקרב טאראנטו, התקפת טורפדו על ספינות בנמל טאראנטו.
כתוצאה מהתקפה זו, הצליחו וורספייט ווליאנט להפגיז את בסיס האספקה האיטלקי בנמל ולורה בים האדריאטי באמצע דצמבר.
ב-10 בינואר 1941, וורספייט ניזוקה קל מפצצה בזמן שפעל עם כוח A במהלך מבצע אקסס.
במרץ 1941, כדי לתמוך בפלישה הגרמנית המתוכננת לבלקן, הפליג הצי האיטלקי של תת-אדמירל אנג'לו איאצ'ינו, בראשות אוניית המערכה ויטוריו ונטו, ליירט שיירות בעלות הברית בין מצרים ליוון.
לאחר שהוזהר מפני הכוונות האיטלקיות על ידי מודיעין מהספר הממשלתי ובית הספר לסייפר בבלצ'לי פארק, אדמירל קנינגהם לקח את הצי שלו לים ב-27 במרץ 1941, והניף את דגלו על וורספייט.
ב-28 במרץ, הסיירות הבריטיות נתקלו בצי האיטלקי ונאלצו לסגת על ידי התותחים הכבדים של ויטוריו ונטו.
כדי להציל את סיירותיו הורה קנינגהם על מתקפה אווירית, מה שהניע את איאצ'ינו לסגת.
התקפות אוויריות שלאחר מכן פגעו באוניית המערכה ובסיירת פולה, האטו את הראשונה ושיתקו את השנייה.
ויטוריו ונטו נמלטה מערבה עם רדת החשיכה, אך הבריטים רדפו במשך הלילה, תחילה זיהו את פולה במכ"ם ולאחר מכן שתיים מאחיותיה.
וורספייט, וליאנט וברהאם סגרו על הספינות האיטלקיות התמימות ובסיוע זרקורים, השמידו את הסיירות הכבדות פיומה וצארה ושתי משחתות בטווח אפס.
פולה הוטבעה לאחר שהצוות שלה הורד.
לאחר שקבע בסיור אווירי ששאר הצי האיטלקי נמלטו, חזרה וורספייט לאלכסנדריה ב-29 במרץ, כשהיא שורדת התקפות אוויר מבלי לסבול אבדות.
לקרב כף מטפן הייתה השפעה משתקת על מרינה רג'יה, והוא סיפק לצי המלכותי הזדמנות להדק את אחיזתו בים התיכון, כפי שמעיד הקרב הלא שוויוני על שיירת טאריגו ליד איי קרקנה ב-16 באפריל.
זה לא הספיק והצלחת קורפוס אפריקה בצפון אפריקה גרמה לצ'רצ'יל להורות על התקפה נואשת על טריפולי כדי לחסום את נתיב האספקה של הציר על ידי הטבעת אוניות מערכה בנמל.
קנינגהם דחה תוכנית זו, אך ב-21 באפריל הוא הפליג עם וורספייט כדי להפגיז את הנמל יחד עם ברהאם ווליאנט, הסיירת גלוסטר וכמה משחתות.
הפשיטה לא הייתה יעילה, בין היתר בגלל ראות לקויה שנוצרה על ידי אבק מהפצצה קודמת של RAF; הצי חזר לאלכסנדריה ללא נזק.
חוסר התוחלת של המשימה וחשיפת אוניות המערכה שלו הביאו לחילופי מכתבים מתוחים בין קנינגהם לצ'רצ'יל.
במהלך הקרב על כרתים, וורספייט שימשה כסוללת נ"מ צפה וכמו ספינות רבות אחרות, ספגה נזק חמור מהתקפות אוויריות גרמניות ב-22 במאי.
פצצת 500 פאונד פגעה בסוללות 4 אינץ' ו-6 אינץ' הימניות שלה, קרעה את דופן הספינה והרגה 38 אנשי צוות.
התקיפה בוצעה על ידי כנף קרב 77 (JG 77).
אובר-לויטננט קורט אובן, אלוף הפלות לעתיד עם 110 מטוסי אויב שהופלו, טען לפגיעה בספינת המלחמה.
היא הצליחה להפליג בחזרה לנמל בכוחות עצמה, אך לא ניתן היה לתקן את הנזק באלכסנדריה והוחלט שהיא תיאלץ להישלח לברמרטון בחוף המערבי של ארצות הברית.
ביוני 1941, עזבה וורספייט את אלכסנדריה למספנת הצי ברמרטון בארצות הברית, והגיעה לשם ב-11 באוגוסט, לאחר שנסעה דרך תעלת סואץ, מעבר לאוקיינוס ההודי לציילון, ועצרה במנילה, לאחר מכן בפרל הארבור ולבסוף באסקווימלט בדרך.
התיקונים והשינויים החלו באוגוסט, כולל החלפתם של תותחי 15 אינץ' שלה, הוספת עוד כלי נשק נגד מטוסים, שיפורים בגשר ומכ"ם עילי ונ"מ חדש.
וורספייט עדיין הייתה במספנה כאשר הצי היפני תקף את פרל הארבור ונכנסה לכוננות מכיוון שהיא הייתה אחת הספינות הבודדות בנמל שיכלו לספק הגנה נגד מטוסים לו היו היפנים מתקדמים מזרחה.
היא נכנסה לשירות מחדש ב-28 בדצמבר וערכה ניסויים ימיים ליד ונקובר לפני שהפליגה לאורך החוף המערבי של ארצות הברית ומקסיקו, חצתה את קו המשווה והגיעה לסידני ב-20 בפברואר 1942. היא הצטרפה לצי המזרחי בטרינקומאלי במרץ 1942.
וורספייט הצטרפה לצי המזרחי כספינת הדגל של האדמירל סר ג'יימס סומרוויל, שפיקד עליה ב-1927. בתחילה, התבססה וורספייט בציילון, ויצרה קבוצה מהירה עם נושאות המטוסים פורמידבל ואינדומיטבל, ארבע סיירות ושש משחתות.
במרץ, קיבל סומרוויל מידע מודיעיני המצביע על כך שכוח הפגיעה היפני המהיר פונה לכיוון האוקיינוס ההודי והוא העביר את בסיסו לאטול אדו באיים המלדיביים.
תת-האדמירל צ'ואיצ'י נגומו השתמש בחמש נושאות מטוסים וארבע אוניות מערכה והוביל גיחה ימית לתוך האוקיינוס ההודי באפריל, שבה תקפו את הספנות והבסיסים של בעלות הברית באוקיינוס ההודי ובמפרץ בנגל.
הצי של סומרוויל היה נחות במספרו ובכליו, אבל הוא קיווה להתקרב מספיק כדי לפתוח במתקפת טורפדו לילית.
הקבוצה המהירה של וורספייט הפליגה ליירוט ב-4 באפריל, וזיהתה את ההתקפה היפנית על הסיירות קורנוול ודורסטשייר ומאוחר יותר, מטוס סיור מהסיירת טון.
הציים לא נפגשו; וורספייט נסוגה לאטול אדו ולאחר מכן לקילינדיני בחוף מזרח אפריקה כדי להגן על נתיבי השיירה.
היפנים האמינו שהיא עדיין בסידני והורו לתקוף את נמל סידני.
במהלך מאי ויוני, וורספייט המשיכה לשמש כספינת הדגל של סומרוויל, וביצעה תרגילים עם גורמים אחרים מהצי ומטוסי החוף בציילון.
בתחילת יוני, היא נשלחה לצוד את סיירות העזר היפניות Aikoku Maru ו-Hōkoku Maru ליד ארכיפלג צ'גוס אך לא הצליחה למצוא אותן.
באוגוסט היא הייתה מעורבת במבצע סטאב, התקפה מדומה על איי אנדמן כדי להסיח את דעתם של היפנים מההכנות האמריקניות לתקוף את גוודלקנל.
היא חיפתה על הנחיתות במהאג'נגה ובטמאטאבה במהלך קרב מדגסקר, פלישת בעלות הברית, בספטמבר.
מכ"ם השטח שלה הוחלף בדרבן באוקטובר וקפטן פאקר, עוזר קצין התותחנים לשעבר שלה ביוטלנד, קיבל את הפיקוד בינואר 1943. שאר השיוט של וורספייט היה ללא אירועים.
היא עברה שיפוץ קצר בדרבן באפריל וחזרה לבריטניה במאי 1943, לאחר שהפליגה כ-160,000 מייל מאז תחילת המלחמה.
היא עברה שיפוץ קצר במאי בניסיון נוסף לתקן את בעיית ההיגוי שלה, ואז הצטרפה לכוח H בסקפה פלו, ויצאה ב-9 ביוני לגיברלטר יחד עם חמש אוניות מערכה נוספות, שתי נושאות ו-12 משחתות.
היא שובצה בפלגה 2 עם וליאנט ופורמידבל, היא חזרה לאלכסנדריה ב-5 ביולי כהכנה למבצע האסקי, פלישת בעלות הברית לסיציליה.
פלגה 1 ופלדה 2 נפגשו במפרץ סירטה ב-9 ביולי וחיפו על השיירות המתאספות.
וורספייט נותקה לתדלוק במלטה ב-12 ביולי, הביקור הראשון של אוניית מערכה בריטית מאז דצמבר 1940. ב-17 ביולי, היא הפציצה את קטניה כתמיכה במתקפה לא מוצלחת של הארמייה ה-8, אם כי בעיית ההיגוי שלה עיכבה זמנית את עמידתה.
היא חזרה למלטה במהירות גבוהה ב-18 ביולי, ונמנעה מכמה התקפות אוויריות במהלך הלילה.
בשובה, אדמירל קנינגהם טבע בשוגג את הכינוי שבו היא תוכר לאחר מכן כשסימן:
בין 2 ל-3 בספטמבר, וורספייט ווליאנט חיפו על ההסתערות על פני מצר מסינה והפגיזו את סוללות החוף האיטלקיות ליד רג'ו.
בין 8 ל-9 בספטמבר, כוח H, שחיפה על הנחיתות בסלרנו, עבר התקפת אוויר גרמנית עזה ונמנע בקושי מטורפדות.
נחישותה של ממשלת איטליה כבר התנודדה בזמן ניצחון בעלות הברית בצפון אפריקה; הפלישה לסיציליה והתקפות אוויריות על איטליה היבשתית עודדו משא ומתן.
הם חתמו על שביתת נשק ב-3 בספטמבר, שנכנסה לתוקף ב-8 בספטמבר.
מתוך דאגה להבטיח שהגרמנים לא ילכדו 200 ספינות מלחמה נוספות, התעקשו בעלות הברית שהמרינה רג'ה חייבת להפליג לנמלי בעלות הברית.
שלושה ימים לאחר מכן, וורספייט נפגשה והובילה גורמים מהצי האיטלקי, כולל ויטוריו ונטו ואיטליה, למעצר במלטה.
היא חזרה על תהליך זה ב-12 בספטמבר עבור יריבתה מקרב קלבריה, ג'וליו צ'זארה.
ב-14 בספטמבר, כוח H הוחזר לבריטניה כדי להתחיל בהכנות לפלישה לצרפת, אך וורספייט ווליאנט נותקו כדי לספק תמיכה לכוחות בעלות הברית בסלרנו.
למרות שהאיטלקים נכנעו, הגרמנים חזו זאת והעבירו כוחות לעמדות כדי לחסום את נחיתות בעלות הברית.
הכוחות האמריקנים ליד בטיפגליה היו במצב רעוע בעקבות התקפות נגד גרמניות.
לאחר שהגיעה מסלרנו ב-15 בספטמבר, הפגיזה וורספייט מערום של תחמושת ועמדות אחרות מסביב לאלטווילה סילנטינה, גרמה לדימורליזציה של הכוחות הגרמניים והעניקה זמן לתגבורת בעלות הברית להגיע.
בן לילה, הצי עבר מתקפה אווירית אינטנסיבית, אך היא הצליחה להמשיך בפעילות ההפצצה למחרת.
עם זאת, בשעות אחר הצהריים המוקדמות היא הותקפה על ידי טייסת לופטוואפה של מפציצי קרב מסוג פוקה-וולף Fw 190 ולאחר מכן, מגובה רב, על ידי שלושה מפציצי Dornier Do 217 מ-KG 100 חמושים בפצצה מונחית מוקדמת, ה-Fritz X.
היא נפגעה ישירות פעם אחת; כמעט החטאה שנייה קרעה את בליטות הטורפדו בעוד השלישית החטיאה לגמרי.
הפצצות שאכן פגעו בה פגעו ליד הארובה, חתכו את הסיפונים שלה ויצרו חור של 20 רגל בתחתית גוף האונייה, ומשכה אותה.
למרות שהנזק היה ניכר, האבדות של וורספייט הסתכמו רק ב-9 הרוגים ו-14 פצועים.
עד מהרה היא הייתה במסע למלטה, בליווי הסיירת נגד מטוסים דלהי וארבע משחתות, בזמן שנגררה על ידי גוררות של הצי האמריקני.
גרירת ספינה במידותיה של וורספייט התבררה כקשה, ובשלב מסוים היא ניתקה את כל חבלי הגרירה ונסחפה הצידה דרך מצר מסינה.
היא הגיעה למלטה ב-19 בספטמבר וביצעה תיקוני חירום לפני שנגררה לגיברלטר ב-12 בנובמבר.
וורספייט חזרה לבריטניה במרץ 1944 כדי להמשיך בתיקוניה ברוזית'.
קפטן פאקר אוזכר בשדרים על פעולותיו שהביאו את הספינה למלטה, הפעם השנייה שצלע לנמל על סיפון וורספייט שניזוקה מאוד.
ברוזית', תותחי ה-6 אינץ' של וורספייט הוסרו וצופו, וקייסון בטון כיסה את החור שהותיר הטיל הגרמני.
לא ניתן היה לתקן את אחד מחדרי הדוודים שלה ואת צריח ה-X, והם נותרו מחוץ לפעילות למשך שארית הקריירה שלה.
היא עזבה את גרינוק ב-2 ביוני 1944 עם שישה תותחי 15 אינץ', שמונה תותחי נ"מ 4 אינץ' וארבעים תותחי פום-פום, והצטרפה לכוח ההפצצה D של כוח המשימה המזרחי של צי הפלישה לנורמנדי מול פלימות' יומיים לאחר מכן.
בשעה 0500 ב-6 ביוני 1944, הייתה וורספייט הספינה הראשונה שפתחה באש, והפגיזה את הסוללה הגרמנית בווילרוויל מעמדה 26,000 מטרים מהחוף, כדי לתמוך בנחיתות של הדיוויזיה הבריטית ה-3 בחוף סורד.
היא המשיכה בתפקידי הפגזה ב-7 ביוני, אך לאחר ירי של למעלה מ-300 פגזים היא נאלצה להתחמש מחדש וחצתה את התעלה לפורטסמות'.
היא חזרה לנורמנדי ב-9 ביוני כדי לתמוך בכוחות אמריקאים בחוף יוטה ולאחר מכן, ב-11 ביוני, היא עמדה מול חוף גולד כדי לתמוך בחטיבת הרגלים הבריטית 69 ליד כריסטוט.
ב-12 ביוני היא חזרה לפורטסמות' כדי להתחמש מחדש, אך התותחים שלה היו שחוקים ולכן היא קיבלה הוראה להפליג לרוזית' דרך מצרי דובר, אוניית המערכה הבריטית הראשונה שעשתה זאת מאז תחילת המלחמה.
היא התחמקה מסוללות החוף הגרמניות, בין השאר עקב חסימת מכ"ם יעילה, אך פגעה במוקש 28 מיילים מהארוויץ' מוקדם ב-13 ביוני.
התיקונים בגירי המדחף שלה והחלפת התותחים נמשכו עד תחילת אוגוסט; היא הפליגה לסקפה פלו כדי לכייל את הקנים החדשות עם שלושה פירים פונקציונליים בלבד, והגבילה את מהירותה המרבית ל-15 קשרים, אם כי עד עתה האדמירליות חשבה כי תפקידה העיקרי היה של כלי הפצצה.
וורספייט הגיעה לאושנט ב-25 באוגוסט 1944 ותקפה את סוללות החוף ב-Le Conquet ו-Pointe Saint-Mathieu במהלך הקרב על ברסט.
הקורפוס האמריקאי ה-8 כבש בסופו של דבר את "פסטונג ברסט" ב-19 בספטמבר, אך עד אז עברה וורספייט לנמל הבא.
יחד עם המוניטור Erebus, היא ביצעה הפגזת הכנה של מטרות סביב לה האבר לפני מבצע אסטוניה ב-10 בספטמבר, שהובילה לכבוש את העיירה יומיים לאחר מכן.
המשימה האחרונה שלה הייתה לתמוך במבצע אנגלו-קנדי לפתיחת נמל אנטוורפן, שנכבש בספטמבר, על ידי ניקוי שפך הסכלדה ממעוזים גרמניים ומעמדות תותחים.
עם המוניטורים ארבוס ורוברטס, היא הפגיזה מטרות באי וולכרן ב-1 בנובמבר 1944, וחזרה לדאל למחרת, לאחר שירתה בתותחיה בפעם האחרונה.
במהלך קריירת השירות שלה, וורספייט עמדה במוטו שלה, ספגה ירי פגזים, הפצצות, פגיעות, מוקשים וטיל מונחה.
עם זאת, הזמן עשה את שלו ואוניות מודרניות יותר נדרשו להמשך המלחמה במזרח הרחוק.
למרות שהיו הצעות להשאיר אותה כספינת מוזיאונים, האדמירליות אישרה את הגריטה של וורספייט ביולי 1946 והיא הפליגה מספיטהד לפורטסמות' כדי להסיר את התותחים שלה.
ב-19 באפריל 1947, עזבה וורספייט את פורטסמות' לגריטה בפסליין, על נהר קלייד.
בדרך, היא נתקלה בסערה קשה והחבל של הגוררת הימית בסטלר נפרד, בעוד הגוררת השנייה, Metinda III, החליקה את הגרירה שלה.
בתנאי כוח סערה, וורספייט הורידה את אחד העוגנים שלה במאונט'ס ביי, שלא החזיק, והסערה סחפה אותה אל הר מופוס מדג' ליד קודן פוינט.
מאוחר יותר, כשהיא צפה מחדש, היא עלתה על שרטון בעוצמה במרחק כמה מטרים משם בפרוסיה קוב.
צוות השלד שלה, שכלל שבעה אנשי צוות, ניצל על ידי סירת ההצלה Penlee W.
היו מספר ניסיונות להציף אותה מחדש אך גוף הספינה ניזוק קשות.
בשנת 1950 נעשה ניסיון לצוף אותה מחדש.
קהל רב והתקשורת צפו בצוות החילוץ שהתחיל לעבוד.
למרות השימוש ב-24 מכלי מדחס השואבים אוויר למכלים שלה, החילוץ נכשל.
לא היה עומק מים מספיק כדי להרחיק אותה מהשונית בסערה דרום מערבית גואה.
ספינת החילוץ בארנט, שעמדה על משמר לילה מתחת לחרטומים של הוורספייט, נפער חור בחדר המכונות, נגררה ובסופו של דבר נסחפה לחוף בלונג רוק, כמה קילומטרים מערבה.
עם זאת, באוגוסט אוניית המערכה הועלתה לבסוף אל גבעת סנט מייקל ולאחר חילוץ נוסף נעשה ניסיון נוסף להציף אותה מחדש בנובמבר.
הגוררת מאסטרמן מפאלמות' בילתה את הלילה על ארכיפלג הוגוס לאחר שלא הצליח לגרורה את וורספייט; ולאחותה הגוררת Tradesman היו של חוט שנכרך סביב המדחף שלה כשניסתה לגרור את מאסטרמן מהסלעים.
בסיוע המדחס שלה ושני מנועי סילון ממטוס ניסוי, הגוש הוזז לבסוף קרוב יותר לחוף ועד קיץ 1955, גריטה במקום הביאה להיעלמותה מהעין.
לדברי הקבלנים, מדובר בפעולת החילוץ הגדולה ביותר שבוצעה אי פעם במימי בריטניה.
ליד חומת הים במראציון הוצבה אבן זיכרון ולאחר מכן הוזזה למרחק קצר.
האבן נחשפה על ידי האדמירל סר צ'ארלס מאדן ותפילות הוקראו על ידי איש צוות לשעבר.
שרידי התרנים נמצאים בחצר בבית פורטנלס, פרוסיה קוב, וחלק אחד הוקם על לשון יבשה, המשקיפה על מפרץ פרוסיה.
אחד ממכסי התותחים שלה בגודל 15 אינץ' ודלת הקפלה שלה מוחזקים על ידי המוזיאון המלכותי של הצי בפורטסמות'.
לוחית השם שלה הוחזקה על ידי הפאב, The Wink, בלמורנה, קורנוול, אך מאז נמכרה במכירה פומבית.
גלגל הספינה שלה ניתן על ידי המלך ג'ורג' השישי להוקון השביעי, מלך נורווגיה בשנת 1947, שלימים נתן אותו לעיר נרוויק.
הוא שמור בבית העירייה של נרוויק.
עצים מהאונייה שימשו גם ליצירת מזכרות הנצחה מסוגים שונים, כגון מאפרות ופותחי מכתבים.
וורספייט זכתה ב-15 מתוך 25 תוארי הקרב שהוענקו לספינות של הצי המלכותי בשם זה.
אה"מ וליאנט הייתה אחת מחמש אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך שנות ה-1910 המוקדמות.
היא הושלמה במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-1916, היא שובצה לצי הגדול והשתתפה בקרב יוטלנד.