tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת אוגוסט הגנרל אוואלד פון קלייסט מארמיית הפאנצר הראשונה הגיע למכרות הנפט של מייקופ, 500 ק"מ דרומית לעיר רוסטוב על הדון, שנכבשה על ידי הארמייה ב-23 ביולי.
התקדמותם המהירה של הגרמנים איימה לבודד את ברית המועצות משטחיה הדרומיים, ומקווי האספקה המגיעה מפרס.
אולם המתקפה החלה לדעוך כשרכבות האספקה התקשו לקדם את יחידות חוד החנית שנותרו עם מעט מדי כוח אדם ודלק.
מבצע אורנוס היה שם הקוד של מבצע אסטרטגי סובייטי במלחמת העולם השנייה.
המבצע הוביל לכיתור של הארמייה השישית, הארמיות השלישית והרביעית של רומניה, וחלקים מארמיית הפאנצר הרביעית.
המבצע היווה חלק מהקרב המתמשך בסטלינגרד, והיה מכוון להרוס את הכוחות הגרמניים הנמצאים באזור סטלינגרד.
תכנון מבצע אורנוס החל כבר בספטמבר 1942, ופותח במקביל עם התוכנית לאגף ולהרוס את קבוצת ארמיות מרכז של הצבא הגרמני והכוחות הגרמניים הלוחמים בקווקז.
הצבא האדום ניצל את העובדה כי הכוחות הגרמניים באזור היו מותשים, והשתמשו בארמיות רומניות ואיטלקיות חלשות יותר כדי להגן על אגפיהם.
נקודות המוצא של המתקפה הייתה ישירות מול הכוחות הרומניים.
ארמיות הציר הללו היו חסרות ציוד נ"ט שיאפשר להן להתמודד עם השריון הסובייטי.
מבצע סופת חורף שפעל בין 12 - 23 בדצמבר 1942, היה הניסיון של ארמיית הפאנצר הרביעית לסייע לכוחות הציר שכותרו במהלך קרב סטלינגרד.
בסוף נובמבר הצבא האדום השלים את מבצע אורנוס, שהביא לכיתורם של צוותי הציר בתוך ומסביב לעיר סטלינגרד.
הכוחות הגרמניים שנותרו בסטלינגרד ובפאתי העיר, אורגנו מחדש תחת ארמיית דון, בפיקודו של גנרל-פלדמרשל אריך פון מאנשטיין.
כשהצבא האדום המשיך לבנות את כוחו, בניסיון להקצות משאבים רבים ככל האפשר כדי להפעיל את מבצע סטורן המתוכנן, שנועד לבודד את קבוצת ארמיות A משאר הצבא הגרמני, הלופטוואפה החלו בניסיון להעביר אספקה לכוחות הגרמניים בסטלינגרד בעזרת גשר אווירי.
עם זאת, הם נכשלו במשימה ותוך כל הבינו כי פריצה החוצה של הכוחות המכותרים הגרמנים תתאפשר רק אם תתבצע פעולה מוקדם ככל שניתן.
בעקבות הכישלון, מאנשטיין החליט לתכנן ולהוציא לפועל פעולת שחרור.
מבצע סערת חורף שנפתח ב-12 בדצמבר, יצר איום משמעותי לפריצת טבעת הכיתור הסובייטית סביב אגד הכוחות הגרמני, שכותר בכיס סטלינגרד, ואילץ את הפיקוד הסובייטי להקצות חלק מכוחות העתודה שלו, כולל ארמיית המשמר השנייה בפיקוד רודיון מלינובסקי, לבלום את המשך ההתקדמות של כוח החילוץ הגרמני של מאנשטיין.
כתוצאה מכך שינה הפיקוד הסובייטי העליון את התוכנית המקורית של "מבצע סטורן" וצמצם את יעדי המבצע.
המבצע המעודכן, שקיבל את שם הקוד "סטורן קטן", נפתח ב-16 בדצמבר 1942.
פעולה זו כללה תזוזה מינימלית ומדויקת שאיימה לנתק את כוחות החילוץ הגרמניים.
גנרל פיודור קוזנצוב של ארמיית המשמר הראשונה ודמיטרי לליושנקו מארמיית המשמר השלישית תקפו מצפון, כשהם מכתרים את 130,000 חיילי הארמייה השמינית האיטלקית בנהר הדון תוך התקדמות לעבר מלירובו.
מאנשטיין שלח את דיוויזיית הפאנצר ה-6 לסייע לאיטלקים שכותרו ומתוך 130,000 חיילים, 45,000 שרדו והצטרפו לפאנצרים בצ'רטקובו (Chertkovo) ב-17 בינואר.
מדרום התקדמות הארמייה ה-28 של גנרל גרסימנקו, איימה לכתר את ארמיית הפאנצר הראשונה, והארמייה ה-51 של גנרל טרופנוב תקפה את שיירת הסיוע בפשיטה נועזת.
ב-24 בדצמבר טנקים של הקורפוס המשוריין ה-24 של הגיעו לטאצינסקאיה, שהייתה בסיס חיל האוויר הקרוב ביותר לסטלינגרד ושממנו הלופטוואפה העבירו אספקה לחיילים הנצורים.
טנקים סובייטים נסעו דרך סופות שלגים לתוך שדה התעופה והרסו את מטוסי התובלה הגרמניים.
ב-29 בדצמבר 1942, בשל איום הכיתור על שיירת החילוץ, נסוג מאנשטיין בחזרה לקוטלניקובו (Kotelnikovo), והשאיר את הגרמנים המכותרים בסטלינגרד לגורלם.
מתוכם 5,000 חזרו לגרמניה בחיים.
ההיקף המצומצם של המתקפה הסובייטית אפשר לגנרל אוואלד פון קלייסט לסגת עם קבוצת ארמיות A לכיוון קובאן, למעט ארמיית הפאנצר הראשונה שהצטרפה לארמיית הדון ברוסטוב.
מבצע סופה גלקטית הוא אירוע קרוסאובר נרחב ביקום מארוול שפורסם בחוברות האוונג'רס, קפטן אמריקה, תור ואיירון מן בין היתר על ידי חברת מארוול קומיקס בין מרץ למאי 1992 למשך 22 חוברות.
עלילת הסיפור מביאה את התערבותם של חברי האוונג'רס במלחמה בין-גלקטית בין שתי אימפריות חייזריות חזקות - גזע הקרי (Kree) וגזע השי'אר (Shi'ar).
בשונה מקרוסאוברים אחרים, קרוסאובר זה שם דגש על עלילה מהוקצעת, פיתוח דמויות ואפילוג מותח.
העלילה המרכזית פותחה בידי הכותבים מארק גרונוולד, בוב האראס ופביאן ניצ'זה, אם כי כל גיליון נכתב ואויר בידי הצוות הקריאייטיבי הרגיל.
שם העלילה מהווה הרמז למבצע סופה במדבר, השם המבצעי שניתן בידי הפנטגון למלחמת המפרץ של שנת 1991.
בהרבה מובנים, עלילת הסיפור מהווה המשך לסיפור מוקדם של האוונג'רס - "מלחמת קרי-סקרול" משנים 1971-1972.
העלילה מתחילה בחטיפתו של ריק ג'ונס על ידי סוכני השי'אר המחפשים נשק נגד אימפריית הקרי.
בחילוצו של ג'ונס, קפטן אמריקה מגלה כי נוצר סכסוך בין הקרי לש'יאר.
קוואזר מגלה כי השימושים של שתי האימפריות במכשירים היוצרים חורי תולעת מערערים את השמש, והאוונג'רס מונעים מהצדדים להשתמש במכשירים אלו בקרבת מערכת השמש.
לאור האיום, מורכבים שלושה צוותים הנשלחים לנהל משא ומתן ולהגן על השמש.
צוות כדור הארץ מורכב מהצרעה, פלקון, הנרי פים, הנשכח, מוקינגבירד, ספיידרוומן, הענקית הירוקה וסוכן ארצות הברית, וקוואזר מסייע לצוות.
צוות הש'יאר מורכב מקפטן מארוול מוניקה רמבו, הברק החי, מכשפת השני, סטארפוקס, תור, ויז'ן ו-וונדר מן.
צוות הקרי מורכב מקפטן אמריקה, איירון מן, גוליית, קריסטל, הרקולס, האביר השחור וסרסי.
הצוותים נתקלים בפלגים שונים של האומות (כוח הכוכב של הקרי והמשמר הקיסרי של הש'יאר), ומנסים להעסיק אותם באמצעות משא ומתן.
הצוות של קפטן אמריקה נכלא שוב ושוב על ידי שלטונות הקרי, ושל קפטן מארוול נתקל ונאבק בכוחות הש'יאר.
באחד מהמפגשים הללו, מתגלה כי הש'יאר הצליח ליצור נשק בשם "פצצת השלילה", הנוצר באמצעות צמידי השלילה של מאר-וול שנלקחו מקברו.
פצצה זו מסוגלת להשמיד שטח השווה ערך לזה של אימפריית הקרי (אשר שוכנת, לכאורה, בענן מגלן הגדול).
כמו כן, במהלך הסכסוך, דת'בירד השי'אר מתנקשת בחייהם של המנהיגים הצבאיים של הקרי.
האינטלקט העילאי חוזר לשלוט באופן זמני בכוחות הקרי, וסוכני סקרול מתגלים כמפעילי מניפולציה על לילנדרה נראמני על מנת להסלים את הסכסוך.
האוונג'רס משכנעים את לילנדרה להתחיל במשא ומתן לשלום עם הקרי, ולבסוף, פצצת השלילה נגנבת על ידי הסקרול.
המכשיר מופעל, אימפריית הקרי נחרבה ומיליארדים מתו.
מתברר שחברי האוונג'רס שנכחו בפיצוץ שרדו כולם: ויז'ן נעשה בלתי-מוחשי, גופו היוני של וונדר מן ספג את אנרגיית הפצצה וסרסי הפכה את שאר הצוות לחומר דומם.
שני צוותי האוונג'רס שיצאו לחלל הולכים לעולם הבית של הקרי, שם מגלים כי הפיצוץ היה מניפולציה שתוכננה היטב על ידי האינטלקט העילאי.
האינטלקט העילאי מאכלס בתוכו את תודעותיהם של מנהיגים צבאיים של הקרי, וחשב כי הפיצוץ יפתח את האבולוציה של גזע הקרי.
כשגילו זאת, חברי האוונג'רס החליטו כי יש להרוג את האינטלקט העילאי.
קפטן אמריקה המתנגד לכך מציע הצבעה, וכאשר רוב החברים מסכימים כי הריגתו אינה במקום, קפטן אמריקה מורה כי אין להרוג את היצור.
איירון מן מסרב באמצעות מעמדו כחבר מייסד, ולוקח איתו את האביר השחור, הרקולס, סרסי, תור, ויז'ן ואת וונדר מן כדי להרוג אותו.
משלחת שי'אר מודיעה כי הם יספחו אליהם את אימפריית קרי ההרוסה, ודת'בירד נעשית למשנה למלך.
האינטלקט העילאי שורד את מתקפתם של האוונג'רס, ונראה בורח לחללית של הסקרולים.
בשעת ערב הפליגו לכיוון החוף של מצרים אותן ספינות משמר שנטלו חלק בניסיון הקודם של המבצע, סמוך לשעה 21:00 הן הגיעו אל מול נקודת הפעולה.
יחידת סיור נשלחה באמצעות סירת משוטים לבדוק את השטח ולוודא כי הוא פנוי, לאחר שהתקבל אישור מיחידת הסיור ירדו צוותי החבלה בסירות גומי ועשו את דרכם אל החוף.
הם הגיעו אל החוף והחלו לנוע לעבר היעד ולפתע ללא סיבה פתח אחד מאנשי היחידה באש.
הירי חשף את הכוח בפני המצרים והם החלו להמטיר עליהם אש, נוצר בלבול רב ואנשי היחידה ניסו להשתלט על המצב ולהשיב אש, אך מפקד הכוח החליט לסגת מאחר שסבר שאין סיכוי שהמצרים לא יגלו את המטען שהם עמדו להניח.
הכוח שב על עקבותיו ובסירות הגומי הגיעו במהירות לספינות שחיכו להם במרחק מה בים ומשם הפליגו חזרה ארצה.
הפעולה נכשלה ומסילת הרכבת המצרית המשיכה להעביר ציוד ותחמושת לכוחות הצבא בחזית, אך לכישלון לא היו השלכות מעשיות כיוון שמבצע זה היה רק פעולה בהיקף קטן במסגרת מבצע חורב שמטרתו הכללית הייתה להכניע את צבא מצרים ולגרשו מן הנגב ומטרה זו הושגה במלואה במבצע.
מבצע סרוואל היה מבצע צבאי בינלאומי שהובילו צרפת ומאלי בצפון מאלי, החל מ-11 בינואר 2013 ועד ליולי 2014. מטרת המבצע הייתה לשחרר את אזור צפון המדינה מידי מורדים איסלמיסטים שהשתלטו עליו, והכריזו על התנתקות מהשלטון המרכזי והקמת ישות מוסלמית עצמאית בשם אזוואד.
המבצע החל בעקבות החלטה 2085 של מועצת הביטחון של האו"ם, שאושרה ב-20 בדצמבר 2012.
שמו של המבצע ניתן לו על שם החתול האפריקני סרוואל.
בתחילת 2012 הופצו בצפון אפריקה משלוחי נשק גדולים שבאו מלוב לאחר מלחמת האזרחים.
חלק מהנשק שעשה את דרכו לצפון מאלי שימש קבוצות שונות משבט טוארג להשתלט על אזורים בצפון המדינה והם הכריזו על אזוואד כאזור משוחרר ועצמאי.
לאחר כמה חודשים החלו קבוצות טרור מוסלמיות המזוהות עם אל-קאעידה להשתלט על כפרים ואזורים מיושבים ששחררו התנועה הלאומית לשחרור אזוואד ולהחיל בהם את השריעה המוסלמית.
במשך כמה חודשים התקדמו המיליציות והעמיקו את שליטתם באזור עד שבסוף שנת 2012 היו בידיהם כל הערים הגדולות של צפון מאלי.
בחודש אוקטובר 2012 התכנסה מועצת הביטחון של האו"ם לבקשתן של מדינות צפון אפריקה לישיבה מיוחדת שעסקה במצב במאלי ובסיומה פרסמה את החלטה 2085 הקוראת למדינות החברות לסייע לממשלה במאלי להילחם בטרור בתחומה.
המועצה אישרה את הקמתה של משלחת אפריקנית-בינלאומית לסיוע למאלי, ואף אישרה התערבות צבאית חיצונית במקרה הצורך.
בסוף שנת 2012 לאחר שהמורדים החלו לאיים על הבירה במקו ביקש נשיא מאלי דיונקונדה טראורה בדחיפות את עזרתה של צרפת (ששלטה במאלי בתקופה הקולוניאלית) בהתמודדות מול הטרור בשטחה.
נשיא צרפת פרנסואה הולנד קיבל את הבקשה וב-11 בינואר 2013 החל חיל האוויר הצרפתי לתקוף יעדים של המורדים בצפון המדינה.
נשיא צרפת אמר כי מטרות המבצע הן בלימת מתקפת הטרור בשטח המדינה, אבטחת שלומם של אזרחי צרפת במאלי ועזרה לממשלה במאלי במימוש ריבונותה בכל שטחי המדינה, הוא הוסיף כי המבצע יימשך ככל שיידרש.
בימים הראשונים של המבצע תקפו מטוסי קרב של צבא צרפת שהמריאו משדות תעופה במדינות צפון אפריקה השכנות, יעדים של המורדים בצפון ובמרכז מאלי.
בהתקפה על העיר קונא נהרגו למעלה מ-100 פעילים של ארגוני המורדים בהם בעלי תפקידים בכירים.
כמו כן באחת ההפגזות על העיר נהרג טייס מסוק קרב צרפתי מאש מנשק קל שנורתה עליו.
חיל הים הצרפתי העביר כוחות שריון לצפון אפריקה כהכנה למתקפה קרקעית.
לעזרת הצרפתים התגייסו מספר מדינות בעיקר בסיוע לוגיסטי, ארצות הברית סייעה למבצע בתדלוק מטוסיה של צרפת בבסיסיה באזור ובהשגת מודיעין.
למרות התקיפות האוויריות לא נסוגו המורדים מהאזורים שבשליטתם ואף כבשו ערים נוספות.
ב-16 בינואר חטפו טרוריסטים איסלאמיים כמה מאות בני ערובה באתר הגז עין אמנאס שבאלג'יריה.
לטענת החוטפים הם ביצעו את החטיפה כנקמה על ההתערבות הצרפתית במאלי ודרשו שצרפת תפסיק לאלתר את כל פעולותיה במדינה.
לאחר כמה ימים שחרר צבא אלג'יריה את החטופים לאחר קרב קשה מול המחבלים.
ב-16 בינואר נחתו במאלי כוחות קרקע ושריון של צבא צרפת והחלו לנוע לכיוון הערים שבשליטת המורדים במרכז המדינה.
בימים שלאחר מכן נעו הכוחות צפונה וכבשו כל הערים הגדולות מידי המורדים תוך שהם מתקבלים בקריאות שמחה על ידי התושבים.
בסוף חודש ינואר השתלט צבא צרפת על העיר טימבוקטו ומצאו את אתר המורשת העולמית בעיר במצב קשה לאחר שהמורדים הרסוה.
ב-30 בינואר הודיע צבא צרפת כי כוחותיו נכנסו לעיר קידאל ולא נתקלו בהתנגדות ובכך השלים את שחרור כל הערים שהיו נתונות תחת שליטת המורדים.
בסך הכל נהרגו בקרבות עם הצרפתים עשרות טרוריסטים איסלאמיים ורוב המורדים ומנהיגיהם נמלטו להרים.
במשך הקרבות נהרגו בשוגג מספר אזרחים בלתי מעורבים מירי הצרפתים.
ב-2 בפברואר הגיע נשיא צרפת פרנסואה הולנד לביקור במאלי.
הוא נפגש עם בכירים בממשל וסייר בערים המשוחררות.
הוא הבטיח כי בתוך כמה שבועות ייסוג צבא צרפת מהאזורים אותם כבש ויעביר השליטה בהם לכוח אפריקני רב לאומי.
ב-5 בפברואר פתחו המורדים בהתקפה על העיר גאו באמצעות נשק ארוך טווח וירי רקטות ולאחר קרב עם חיילים של צבא מאלי נהדפו המורדים מן העיר.
ב-8 בפברואר התפוצץ מחבל מתאבד בגאו ממנה נהרג חייל מאלי.
ב-19 בפברואר נהרג חייל צרפתי בקרבות מול המורדים בהרים באזור הגבול עם אלג'יריה.
ב-3 במרץ נהרגו באותו אזור שני צנחנים צרפתים.
באותו יום הודיע צבא צ'אד כי הוא הרג שני בכירים מהמורדים, עבד אל-חמיד אבו זייד ומוכתר בלמוכתר, שהיו מעורבים בחטיפת בני הערובה בשדה הגז באלג'יריה חודש לפני כן.
ב-6 במרץ נהרג חייל צרפתי במהלך פעולה נגד טרוריסטים במזרח המדינה.
לאחר מספר ניסיונות נוספים של המורדים לשוב ולהשתלט על העיר גאו וסביבתה, ולאחר שנמנו עוד מספר הרוגים לכוחות הצרפתים.
פתח צבא צרפת במבצע גוסטב במטרה למגר לחלוטין את פעילות הטרור.
במסגרת המבצע הותקפו בסיסים של המורדים.
לאחר התייצבות המצב בשטחי צפון המדינה ששוחררו בידי צרפת, החל צבא מאלי בשיתוף עם כוח המשימה האפריקני המיוחד למאלי לשוב ולתפוס את השליטה שם.
בחודש יוני הושג הסכם שלום בין ממשלת מאלי לבין המורדים בני שבט הטוראג מהתנועה הלאומית לשחרור אזווד, שב-2012 פתחו במרד מול הממשלה בבמקו אולם בהמשך תמכו בפעילות הצבאית הצרפתית נגד הטרור.
בעקבות החתימה על ההסכם נכנסו כוחות של צבא מאלי לעיר קידאל, מעוזם של שבט הטוראג.
לאחר ההסכם הכריז הנשיא הזמני דיונקונדה טראורה כי הבחירות לנשיאות יתקיימו ב-28 ביולי.
ב-25 במאי החל צבא צרפת להסיג את כוחותיו מהמדינה.
במדינה נותרו מספר מצומצם של חיילים שנועדו לסייע לשלטון המרכזי לשמור על שליטתו.
במקביל בוטל מצב החרום ששרר במדינה מאז החלה התקיפה הצרפתית.
באוגוסט 2013 נערכו הבחירות הכלליות לנשיאות מאלי בהם ניצח המועמד איברהים בובאכר קיטה.
לאחר כשנה, עם התייצבות המצב הביטחוני והתחזקותו של השלטון המרכזי במדינה, ב-15 ביולי 2014 הכריזה צרפת על סיום המבצע.
בחודש ינואר, תוך כדי הלחימה, התכנסה מועצת הביטחון של האו"ם לדיון חרום ופרסמה הודעת תמיכה בצרפת ובמבצע.
מזכ"ל האו"ם באן קי-מון אמר כי הוא מקווה שהמבצע יסייע להשיב את הסדר במאלי על כנו.
מדינות אירופה וראשי האיחוד האירופי גיבו כמעט כולן את צרפת ואף סייעו לה בלחימה.
אירופה אף התחייבה לעזור בשיקום האזורים שנפגעו מן הלחימה.
ב-24 בינואר הודיעו ראשי הארגון הלאומי לשחרור אזוואד (MNLA), שבימים כתיקונם פעל נגד הממשלה במאלי, כי ילחם לצד צבאות צרפת ומאלי נגד הטרוריסטים האסלאמיים.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הביע תמיכה בצרפת בשיחת טלפון עם הנשיא פרנסואה הולנד בה שיבח אותו על היציאה למבצע.
נשיא מצרים, מוחמד מורסי, גינה את הפעולה בישיבה של ועידה ערבית שהתכנסה בסעודיה.
הוא אמר שפעולות אלו יגרמו לסכסוך חדש באזור.
במאלי עצמה תמכו כמעט כולם במבצע.
סקר של ערוץ אל ג'זירה שנערך במדינה מצא כי 96% תומכים במבצע.
מבצע סיגל היה מבצע צבאי של צה"ל שנערך בליל י"א בטבת ה'תשמ"א 18–19 בדצמבר 1980, ובו פשטו לוחמים מחטיבת הצנחנים על בסיס מחבלים בלבנון, במטרה לפגוע במחבלים ולהרוס תשתיות טרור.
הפעולה הוטלה על כוחות מחטיבת הצנחנים, עליה פיקד אל"ם דורון רובין, ומטרתה לפעול כנגד יעדי מחבלים בקרבת הכפר עישייה.
הכוח ביצע אימונים ומודלים לפעולה באזור בית סחור וברמת הגולן.
לאחר חציית נהר הליטאני, בסיוע לוחמי שייטת 13, טיפסו הכוחות ועלו לרמת ארנון עד אשר היו מצויים בקרבת היעדים ונערכו לתקיפה.
צוות-קרב בפיקוד דורון אלמוג, אשר כלל כוח מגדוד הנח"ל המוצנח ומפלנ"ט צנחנים, תקף את אחד מבסיסי המחבלים.
, לוחם בגדוד הנח"ל המוצנח נהרג ונפצעו מספר חיילים מן הגדוד ומן הפלנ"ט.
לאחר שהכוחות הרסו את המבנים ואת אמצעי הלחימה ביעד, התפנו הכוחות באמצעות מסוקי "יסעור" ושבו לישראל.
כוחות צה"ל הרגו למעלה מעשרה מחבלים, פצעו מספר מחבלים נוספים והרסו את המבנים ביעד.
לכוחות צה"ל היו הרוג ומספר פצועים.
מנגד, סין, רוסיה, איראן, עיראק וסוריה קראו לעצירת המבצע.
ב-21 באפריל 2015 הכריזה ערב הסעודית כי מבצע סופה נחרצת הסתיים לאחר שהושגו מטרותיו וכי החל מבצע השבת התקווה , שיתמקד בפתרון דיפלומטי במשבר.
עם זאת, תקיפות כוחות הקואליציה נמשכו גם במסגרת מבצע השבת התקווה.
ההתקוממות השיעית בתימן התחילה ביוני 2004 כאשר חוסיין באדרדין אל-חות'י, מתנגד משטר ומנהיג החות'ים, השייכים לשיעה הזיידיית המהווה כ-30% מאוכלוסיית המדינה, פתח במרד נגד ממשלת תימן.
ממשלת תימן טענה שהמורדים, שנקראים חות'ים על שם מנהיגם, מנסים להדיח אותה משלטונה ולכונן שלטון אסלאמי המבוסס על ההלכה השיעית.
המורדים הצהירו כי הם "מגנים על הקהילה שלהם מפני אפליה" ומפני תוקפנות הממשלה.
המשטר האשים את איראן בהכוונת המרידה ובמימונה.
גנרל עלי מוחסן אל-אחמר פיקד על הכוחות המזוינים של תימן והוביל את כל מתקפות הממשלה נגד המורדים מ-2004 ועד 2011, אז התפטר מתפקידו כדי להגן על המפגינים במהלך ההפיכה במדינה.
ב-20 בינואר 2015 תקפו המורדים את ביתו הפרטי של הנשיא עבד רבו מנסור האדי והשתלטו על ארמון הנשיאות בבירה צנעא.
ב-6 בפברואר הודיעו החות'ים על פיזור הפרלמנט ועל הקמת מועצה נשיאותית שתנהל את ענייני המדינה בשנתיים הקרובות.
ב-26 במרץ, בשעה 1:00 לפי שעון מקומי, החלו מטוסי חיל האוויר של סעודיה להפציץ מטרות של החות'ים בצנעא ובמקומות נוספים במדינה.
במהלך הגיחות האוויריות הושמד כמעט לחלוטין מערך הנ"מ של המורדים וכן ארבעה מטוסי קרב.
בין המטרות היו שדה התעופה של הבירה ובסיס חיל האוויר א-דילמי.
ריאד הודיעה שהיא שולטת במרחב האווירי של תימן לחלוטין והכריזה כי שמי המדינה אסורים לטיסה.
בהמשך היום, נמשך גל התקיפות האוויריות, שכוונו בין היתר נגד שדה התעופה במחוז סעדה, הסמוך לגבול עם סעודיה ומעוזם של החות'ים, נגד בסיס חיל האוויר אל-אנד בדרום תימן, שנכבש על ידי המורדים יממה קודם לכן, ונגד בסיס א-טריק, שבעיר תעז.
כמו כן, מצרים שלחה ארבע ספינות קרב למפרץ עדן כדי להדק את הסגר הימי שהוטל על תימן.
סעודיה הודיעה כי לא תאפשר לחות'ים לקבל אספקה כלשהי עד לתום המבצע.
הנשיא האדי נמלט מהמדינה והגיע לריאד, במטרה להשתתף בפסגת שארם א-שייח' במצרים ב-28 במרץ.
לטענת החות'ים, בהפצצות נפגעו גם שכונות מגורים וכתוצאה מכך נהרגו עשרות אזרחים, בהם ילדים.
לפי דיווח של רשת אל-ערביה הסעודית, שלושה מפקדים בכירים בשורות החות'ים נהרגו במהלך ההפצצות - עבד אל-חליק אל-חות'י, יוסוף אל-מדני ויוסל אל-פישי.
במקביל, נמשכה הלחימה על הקרקע בין כוחות החות'ים לנאמני הנשיא האדי.
בפאתיה הצפוניים של העיר עדן התנהלו קרבות בין החות'ים ללוחמי מיליציה הנאמנים להאדי.
13 מורדים ושלושה אנשי מיליציה נהרגו בחילופי האש.
נאמני הנשיא הצליחו להשיב לידיהם את נמל התעופה בעדן, יום אחרי שהחות'ים השתלטו עליו.
ב-27 במרץ תקפו כוחות הקואליציה מתקן מכ"ם במחוז מארב ובסיס חיל אוויר במחוז אביאן.
כמו כן, הופצצו בסיסים של משמר הרפובליקה ומתקן לאחסון טילים בבירה צנעא וכן בסיסים של המורדים במחוז סעדה.
לטענת כלי תקשורת המזוהים עם החות'ים, 24 בני אדם נהרגו ועוד 43 נפצעו בהתקפה האווירית בבירה ו-15 איש אחרים איבדו את חייהם בסעדה בהפצצת שוק אזרחי.
חרף המתקפה, המורדים רשמו הישגים בשטח, כשהצליחו לכבוש את עיר הנמל שקרה, שבמחוז אביאן, הנמצאת 90 קילומטרים ממזרח לעדן.
ב-28 במרץ פינו כלי שיט מהצי של ערב הסעודית 86 דיפלומטים סעודים, ערבים ומערביים מהעיר עדן בשל החשש מהשתלטות החות'ים.
כמו כן, הותקפו יעדים של המורדים באל-חודיידה, בסעדה ובאזור צנעא.
נוסף על כך, נפגעה שיירה של כוחות המורדים, שכללה משוריינים, טנקים ומשאיות צבאיות, בזמן שעשתה את דרכה מהעיר שקרה לכיוון עדן.
באותו יום הותקף גם בסיס טילים ארוכי טווח בסמוך לצנעא.
ב-29 במרץ הופצצו מחסן נשק, בסיס חיל אוויר ומפקדות של הכוחות המיוחדים בצנעא כמו גם מטרות במחוזות סעדה ואל-חודיידה.
דובר הקואליציה, אחמד עסירי, הודיע כי יחידות ארטילריה ומטוסי קרב הועברו לאזור הגבול עם תימן כדי להרתיע את החות'ים שריכזו כוחות בקרבת הגבול.
הוא טען כי הושמדו גם טילי סקאד וכי כל מטוסי הקרב בתימן הותקפו והוצאו מכלל שימוש.
ב-30 במרץ נהרגו כ-40 בני אדם, בהם ילדים, ויותר מ-200 נפצעו בהפצצת מחנה הפליטים אל-מזרק הסמוך למתקן צבאי במחוז חג'ה, שבצפון תימן.
התקפות הקואליציה הסעודית פגעו גם בסמוך למתחם הנשיאות בצנעא ובשדה התעופה הבינלאומי בעדן.
יום למחרת הופצצו מטרות במחוז א-דאלע במטרה לסייע לנאמני הנשיא האדי, כמו גם יעדים במחוזות סעדה וחג'ה.
לטענת משרד ההגנה של תימן, שנשלט בידי המורדים, באותו יום נהרס גם מחסן מזון באל-חודיידה בתקיפות הקואליציה.
ב-1 באפריל נהרגו עשרות בני אדם בפיצוץ במפעל מזון באל-חודיידה.
חלק מהדיווחים טענו כי הפיצוץ אירע בעקבות תקיפה אוויריות ואחרים טענו כי הוא התרחש מרקטות ששוגרו לעברו מבסיס צבאי סמוך.
גורמי רפואה דיווחו כי נהרגו 25 בני אדם בפיצוץ, ואילו גורמים צבאיים טענו כי 37 איש איבדו את חייהם ועוד 80 נפצעו.
באותו יום הותקפו גם מטרות צבאיות במחוז סעדה.
כמו כן, חטיבה 33 בצבא תימן שהוצבה במחוז א-דאלע והייתה נאמנה לכוחות החות'יים, התפרקה בעקבות הפצצות חוזרות ונשנות של כוחות הקואליציה, שגרמו למפקדה להימלט מהאזור.
חרף המבצע האווירי, המורדים ובעלי בריתם בצבא המשיכו להתקדם במרכז העיר עדן, כשהם מגובים בטנקים ובארטילריה כבדה.
ב-2 באפריל השתלטו החות'ים על ארמון הנשיאות בעיר, אך נסוגו ממנו יום למחרת בשל פשיטות אוויריות של כוחות הקואליציה.
בנוסף לכך, הצניחה הקואליציה בעיר ציוד רפואי וצבאי, שיועד לכוחות הנאמנים לנשיא האדי.
ב-4 באפריל דיווחו תושבים כי משפחה של תשע נפשות נהרגו בהתקפה בעיירה עוקאש הסמוכה לבירה צנעא.
ב-3 במאי דווח כי כוח קרקעי ראשון של כוחות הקואליציה הסעודית נחת בבוקר בנמל עדן, על פי העיתון התימני "אל-רד".
כמו כן, סוכנות הידיעות אי-פי ציטטה גורמים רשמיים בתימן, ולפיהם הכוח מונה "לפחות 20 חיילים במסגרת כוח סיור".
ב-5 במאי כוחות החות'ים בתימן ירו פצצות מרגמה ורקטות לעבר ערב הסעודית, לראשונה מאז תחילת המבצע.
הירי פגע בעיר נג'ראן, וגרם לשני הרוגים.
בהמשך, כוחות חות'ים רגליים הגיעו לעיר ופתחו באש לעבר התושבים, שמרביתם נמלטו.
כמו כן, דווח כי נלקחו בשבי חמישה חיילים סעודים.
ב-11 במאי החות'ים טענו כי הצליחו להפיל מטוס קרב של מרוקו מדגם F-16 בצפון המדינה.
"מטוס F-16 של חיל האוויר המלכותי שהשתתף בקואליציה שבהובלת ערב הסעודית ושמטרתה להשיב את השלטון הלגיטימי בתימן נעלם ביום ראשון בשעה 18:00, לפי שעון מקומי", נמסר בהצהרה של צבא מרוקו.
ב-6 ביוני 2015 ערב הסעודית יירטה טיל סקאד שנורה לעבר שטחה על ידי המורדים החות'ים בתימן.
זאת הפעם הראשונה שהמורדים השיעים משגרים טיל בליסטי לעבר הממלכה.
הטיל יורט באמצעות שני טילי "פטריוט" בשמי העיר חמיס אל-מושיט, שבדרום-מערב המדינה.
אחת מהמטרות של המבצע הייתה לנטרל את האיום של ירי טילים בליסטיים שנשקף מצד המורדים, וכבר בתחילתו הצהירה ריאד כי כל מאגרי הטילים ארוכי הטווח הושמדו.
עם זאת, נראה שהחות'ים הצליחו לשמור על חלק ממחסני הטילים שלהם.
הביעה את תמיכתה במבצע "סופה נחרצת" ואף אישרה ב-29 במרץ, שלושה ימים אחרי תחילת המבצע, הקמת כוח צבאי ערבי משותף.
הליגה הביעה את תמיכתה בשלטונו של הנשיא עבד רבו מנסור האדי וקראה לחות'ים להתפרק מנשקם.
ביקר את המבצע וטען כי הפעולה הצבאית לא תפתור את המשבר בתימן.
הוא הביע דאגה להשלכות האזוריות "החמורות" של המבצע וקרא למדינות האזור "לפעול באחריות".
מבצע סימפוניית החיים היה פשיטה שבוצעה על ידי יחידת דובדבן ב-26 באוגוסט 2000, במטרה ללכוד את המחבל מחמוד אבו הנוד.
במהלך המבצע אירע ירי דו-צדדי.
שלושה חיילים נהרגו, חייל נוסף נפצע באורח קשה ואבו הנוד נמלט.
מחמוד אבו הנוד נחשב לאחד מאנשי גדודי עז א-דין אל-קסאם המסוכנים ביותר.
הוא אחראי למותם של עשרות ישראלים.
אבו הנוד שיגר לפחות חמישה מחבלים מתאבדים לישראל, שביצעו פיגועי התאבדות, וכן שיגר עשרות חוליות לפיגועי ירי בגדה.
אבו הנוד היה מעורב בפיגועים שבוצעו בירושלים בקיץ 1997, במסגרתם שלח חמישה מחבלים מתאבדים.
בשנת 1998 אבו הנוד מונה למפקד הזרוע הצבאית של החמאס בגדה לאחר חיסול האחים עוודאללה בחברון.
בספטמבר 1999 שיגר מחבלים לטבריה ולחיפה לביצוע פיגועים, בהם נפצעה ישראלית באורח קשה.
היה מראשי מתכנני הפיגועים במסעדת "סבארו" ובמועדון "הדולפינריום".
בליל ה-26 באוגוסט 2000 ביצע כוח מיחידת דובדבן, בפיקוד מפקד היחידה מיקי אדלשטיין, יוצא יחידת שלדג, מעצר בכפר עסירה א-שמאלייה, סמוך לשכם, במטרה ללכוד את המחבל מחמוד אבו הנוד.
לאחר שהבית כותר התגלה הכוח ואבו הנוד ומחבל נוסף זוהו וכוח דובדבן פתח לעברם באש.
מן הירי נפצעו שני המחבלים, שאף השיבו באש.
או אז אירעה תקלה מבצעית של ירי דו-צדדי, כאשר צלפים מיחידת דובדבן זיהו את חבריהם כמחבלים וירו בהם.
מהירי נהרגו סמ"ר רועי אבן־פילשטיינר, סמ"ר ניב יעקבי וסמ"ר לירון שרביט.
בעקבות הכשל המבצעי הוחלט להשעות את היחידה זמנית מפעילות מבצעית.
לאחר המבצע מינה הרמטכ"ל, שאול מופז, ועדת חקירה בראשות האלוף שי אביטל, מתוקף ניסיונו כמפקד סיירת מטכ"ל לשעבר.
אביטל מצא כשלים חמורים באופן פעולת הכוח והעיר לאלוף פיקוד המרכז, יצחק איתן, כי היה עליו לחנוך טוב יותר את מפקד אוגדת איו"ש שלמה אורן.
בשל התקלה המבצעית החמורה התפטרו מפקד האוגדה, תא"ל אורן, ומפקד יחידת דובדבן, סא"ל אדלשטיין.
בשל העובדה כי האינתיפאדה השנייה פרצה זמן קצר לאחר האירוע, נותר אדלשטיין בתפקידו כשנה נוספת, במהלכם שיקם את היחידה והוביל אותה במבצעים רבים כנגד הטרור הפלסטיני בשל כך מנע ממנו הרמטכ"ל את הפיקוד על יחידת שלדג, אולם מינה אותו למפקד גדוד 202.
ב-23 בנובמבר 2001 אבו הנוד חוסל מירי טילים ממסוק קרב של צה"ל לעבר המכונית בה נסע, סמוך למחנה הפליטים אל-פארעה במחוז טובאס.
יחד איתו נהרגו שני אחים, אחמד וראשיד חשקייה, שסייעו לו בהוצאה לפועל של פיגועים.
אבו הנוד הצליח לצאת מהרכב ונהרג מירי נוסף.
המסוקים ירו בסך הכול שבעה טילים ששוגרו לאחר שהתקבל מידע מדויק על מסלול נסיעתו של אבו הנוד.
מבצע סערת חורף הייתה מתקפה גרמנית כושלת, שנערכה באזור העיר סטלינגרד, בדרום רוסיה, בין 12 ל-23 בדצמבר 1942, במסגרת המערכה על סטלינגרד בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
במסגרת המבצע ניסתה ארמיית הפאנצר הרביעית, ללא הצלחה, לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית סביב "כיס סטלינגרד", ולחבור אל הארמייה הגרמנית השישית הנצורה בעיר ובסביבתה הקרובה.
לקראת סוף נובמבר 1942, השלים הצבא האדום את מבצע אורנוס, במסגרתו כותרו למעלה מ-300,000 מחיילי מדינות הציר בתוך ומסביב לעיר סטלינגרד, והחל בהכנות לביצוע מבצע סטורן, שנועד לנצל את הצלחת מבצע אורנוס לצורך התקדמות לכיוון רוסטוב על הדון, במטרה לנתק ולהשמיד את קבוצת ארמיות A הגרמנית באזור הקווקז.
במקביל פתח הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני) במאמץ לתספק את הכוחות הגרמניים הנצורים בסטלינגרד בדרך האוויר באמצעות רכבת אווירית.
כאשר התברר לאריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דון החדשה, כי הלופטוופה אינו מסוגל לעמוד במשימה שנטל על עצמו, הוא הבין, שהדרך היחידה להציל את הארמייה השישית מהשמדה, היא באמצעות מתקפה קרקעית, שתפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית ותחבור לכוחות הגרמנים בסטלינגרד .
המשימה לחבור אל הכוחות הנצורים בסטלינגרד הוטלה על כוחות מארמיית הפאנצר הרביעית בפיקוד הרמן הות.
ב-23 בדצמבר 1942 הורה מאנשטיין על ביטול המבצע ועל נסיגת כוחו של הות לקו נהר אקסאי.
ב-23 בנובמבר 1942 השלים הצבא הסובייטי את כיתור כוחות הציר באזור סטלינגרד (בימינו וולגוגרד), ממזרח לנהר הדון.
כמעט 300,000 חיילים, מתוכם כ-240 אלף חיילים גרמניים, נלכדו בטבעת הכיתור.
היטלר מינה את גנרל-פלדמרשל אריך פון מאנשטיין, מפקד הארמייה ה-11, למפקד קבוצת ארמיות חדשה בשם קבוצת ארמיות דון, שנועדה לייצב את החזית הגרמנית באזור הדון ולהחזיר לתיקנו את המצב באזור סטלינגרד.
קבוצת הארמיות כללה להלכה ארבע ארמיות של מדינות הציר, אך למעשה הכוחות הכשירים לפעולה, שעמדו לרשותו של מאנשטיין, היו מצומצמים ביותר.
הארמייה השישית הגרמנית, נלכדה כולה בכיס סטלינגרד, ואילו ארמיית הפאנצר הרביעית והארמיות הרומניות השלישית והרביעית ספגו אבדות כבדות במהלך מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד, וחלק ניכר מיחידות ארמיית הפאנצר הרביעית נלכדו בכיס סטלינגרד ביחד עם הארמייה השישית.
יחידות עתודה גרמניות, שנשלחו לאזור הדון, רוכזו במסגרת "פלגת הארמייה הולידט".
הארמייה ה-11 פורקה, והמטה שלה הועבר דרומה, ושימש כבסיס ליצירת מפקדת קבוצת הארמיות החדשה.
היטלר סירב להורות על פריצה מיידית, וחפץ להותיר את סטלינגרד בידי הצבא הגרמני בכל מחיר.
משימה זו ("הרכבת האווירית לסטלינגרד") הופקדה בידי צי האוויר הרביעי בפיקודו של וולפרם פון ריכטהופן.
עם זאת, כדי לכלכל כוח כה גדול, היה על הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני) להעביר כ-500 טון אספקה וציוד ביום.
חוסר היכולת להעביר אספקה בדרך האוויר לכוחות המכותרים בסטלינגרד נחשף תוך זמן קצר.
אש נ"מ חזקה והתקפות מטוסי הקרב הסובייטיים גרמו לאובדן מטוסי תובלה רבים, ותנאי מזג האוויר החורפי הוסיפו לקשיי הרכבת האווירית.
במהלך 72 הימים בהם פעלה הרכבת האווירית סיפק חיל האוויר הגרמני לכוחות המכותרים בממוצע 117.6 טון אספקה ליום, פחות מרבע הכמות שנצרכה.
עובדה זו גרמה לכך שבשלבים הסופיים של המצור גוועו חיילים רבים מרעב בכיס סטלינגרד, והנותרים התקשו להילחם ביעילות עקב מחסור במזון, בדלק ובתחמושת.
בנוסף על כך, הגרמנים עדיין אוימו בידי הסובייטים, שהחזיקו בגדה המערבית של הוולגה בסטלינגרד.
בהתחשב בגודל הבלתי צפוי של אגד הכוחות הגרמני, שנלכד בכיס סטלינגרד, ב-23 בנובמבר הורתה הסטאבקה (הפיקוד העליון הסובייטי) לחזק ולהרחיב את טבעת הכיתור סביבו, כדי למנוע ניסיון פריצה החוצה של הארמייה השישית, או ניסיון של כוחות גרמניים מחוץ לכיס לחלץ את הכוח המכותר.
שש ארמיות סובייטיות מחזית סטלינגרד ומחזית הדון (לא כולל את הארמייה ה-62 בתוך העיר סטלינגרד) איישו את טבעת הכיתור הפנימית מסביב לכיס סטלינגרד, ושלוש ארמיות נוספות החזיקו בטבעת הכיתור החיצונית, שנועדה למנוע ניסיון חילוץ מבחוץ.
בנוסף, ב-25 בנובמבר החלה הסטאבקה בתכנון מבצע שאפתני, שקיבל את השם "מבצע סטורן".
המבצע החדש נועד לנצל את הצלחת מבצע אורנוס למתקפה גדולה נוספת ממערב לנהר דון, במטרה לנתק ולהשמיד את כל כוחות קבוצת ארמיות A הגרמנית באזור הקווקז באמצעות כיבוש פיתחת רוסטוב.
במקביל החלה הסטאבקה לתכנן את "מבצע קולטסו" (טבעת), שנועד להשמיד את הכוחות הגרמניים המכותרים בכיס סטלינגרד, כהכנה לקראת ביצוע מבצע סטורן.
מאנשטיין ידע היטב שהכוחות הגרמניים בסטלינגרד חלשים מכדי לנסות לפרוץ בעצמם.
כוח השריון שלהם היה דל, ושרר אצלם מחסור חמור באספקה ובדלק.
מאנשטיין נוכח לדעת שהלופטוואפה אינו מסוגל לספק לארמייה השישית את הדרוש לה כדי להתאושש, ועל כן הציע שקבוצת ארמיות דון והארמייה השישית ישתפו פעולה, וינסו לפרוץ את הכיתור בו זמנית מבפנים ומבחוץ.
ב-28 בנובמבר, מאנשטיין שלח להיטלר דו"ח מפורט על מצבה של קבוצת ארמיות דון, וכלל בו גם הערכה לגבי התחמושת הזמינה עבור הארטילריה הגרמנית בתוך סטלינגרד.
מאנשטיין הבין שאינו יכול להרשות לעצמו להמתין עד שיגיעו כל הכוחות שהיה זקוק להן לשם פריצת טבעת הכיתור הסובייטית, ולכן החליט לפתוח בהתקפה בהקדם האפשרי עם הכוחות הזמינים שעמדו לרשותו.
התוכנית הראשונית של מאנשטיין, שקיבלה את שם הקוד "סערת חורף", נועדה להתבצע על ידי שני קורפוסי פאנצר.
על פי התוכנית, קורפוס הפאנצר ה-48 היה אמור לתקוף מזרחה מאזור נהר הצ'יר התחתון, בעוד קורפוס הפאנצר ה-57 תוקף צפונה מאזור קוטלניקובו.
קורפוס הפאנצר ה-48, שתוגבר על ידי דיוויזיית הפאנצר ה-11, החזיק בראש גשר ממזרח לנהר צ'יר ליד ניז'ני צ'ירסקאיה, סמוך לנקודה בה נשפך הצ'יר לנהר הדון התחתון, במרחק כ-65 ק"מ בלבד מסטלינגרד.
עם זאת, התוכנית השתבשה כאשר ב-30 בנובמבר תקפה ארמיית הטנקים החמישית את הכוחות הגרמניים באזור נהר צ'יר התחתון בכוח של כ-50,000 חיילים, מה שאילץ את מאנשטיין להשתמש בקורפוס הפאנצר ה-48 כדי לבלום את המתקפה, ולמנוע מהכוחות הסובייטיים לבסס ראשי גשר בגדה המערבית של הנהר.
מאחר שהמתקפה הסובייטית החדשה נתקלה בהתנגדות עזה ולא זכתה להצלחה, תגבר הפיקוד הסובייטי את הכוח התוקף באמצעות ארמיית ההלם החמישית, שהוקמה מיחידות מעתודת הסטאבקה ויחידות שסופחו אליה מחזית סטלינגרד, וכללה כמעט 71,000 חיילים, 252 טנקים ו-814 תותחים.
המודיעין הסובייטי העריך שהגרמנים מתכננים מתקפת נגד לחילוץ הארמייה השישית, אולם לא צפה נכונה את כיוון המאמץ הגרמני העיקרי.
מאנשטיין, שהעריך שהפיקוד הסובייטי מצפה שניסיון החילוץ הגרמני יבוא מכיוון מערב, וריכז את כוחותיו העיקריים למנוע מהלך כזה, החליט בסופו של דבר להנחית את המתקפה העיקרית דווקא מכיוון דרום, אף על פי שכוחות הציר באזור זה נמצאו במרחק כמעט 150 ק"מ מסטלינגרד.
מאנשטיין החליט להטיל את משימת החילוץ של הכוחות, שכותרו בכיס סטלינגרד, על ארמיית הפאנצר הרביעית בפיקודו של הרמן הות.
מכיוון שקורפוס הפאנצר ה-48 (דיוויזיות הפאנצר ה-11 וה-22) רותק למקומו על ידי המתקפה הסובייטית באזור נהר צ'יר התחתון, הוא הסתמך בעיקר על קורפוס הפאנצר ה-57 בפיקודו של פרידריך קירכנר, שהועבר תחת פיקודו מחזית הקווקז.
הקורפוס כלל שלוש דיוויזיות פאנצר: דיוויזיית הפאנצר ה-6 (ארהרד ראוס), שהגיעה זה עתה מעתודת ה־OKW במערב אירופה, וכללה כ-200 טנקים ותותחי סער, דיוויזיית הפאנצר ה-23 (ניקולאוס פון פורמן) ודיוויזיית הפאנצר ה-17 (פון זנגר), מקבוצת ארמיות מרכז.
אולם האחרונה, שכללה רק כ-30 טנקים מבצעיים, עוכבה בפקודת היטלר באזור מילארובו, כדי שתשמש עתודה ניידת מאחרי החזית, שהוחזקה על ידי הארמייה השמינית האיטלקית, ולכן לא יכלה להשתתף בשלבים הראשונים של מבצע החילוץ של הארמייה השישית.
כתוצאה מכך, קורפוס הפאנצר ה-57 פתח את המתקפה שלו עם שתי דיווזיות פאנצר בלבד, שכללו 232 טנקים ותותחי סער.
גדוד הפאנצר הכבד ה-503, שהיה מצויד בטנקים כבדים חדשים מדגם טיגר, ונועד להשתתף במבצע החילוץ, הגיע מאוחר מדי מכדי לקחת בו חלק.
הכוח הגרמני התוקף כלל גם שתי דיוויזיות שדה של הלופטוואפה, שהורכבו ברובן מחיילים חסרי ניסיון קרבי, ולא היו מצוידות כראוי בארטילריה ובתותחי נ"ט.
בנוסף לכוחות הגרמנים השתתפה במבצע החילוץ גם הארמייה הרומנית הרביעית, בפיקודו של קונסטנטין קריסטסקו, שנועדה להגן על האגפים של הכוח הגרמני.
הארמייה הרביעית כללה את הקורפוס השישי (דיוויזיות חי"ר ה-1, ה-2, ה-4, ה-18 וה-20), ואת הקורפוס השביעי.
האחרון כלל במקור שתי דיוויזיות פרשים (ה-5 וה-8), אולם הן ספגו אבדות כבדות במבצע אורנוס, ולכן אוחדו במסגרת חדשה, שנקראה "קבוצת הפרשים פופסקו".
מאנשטיין קיווה שהארמייה הגרמנית השישית בפיקודו של פרידריך פאולוס תפתח במתקפה משלה, ותנסה לפרוץ החוצה מטבעת הכיתור הסובייטית, כאשר כוח החילוץ יגיע למרחק קצר ממנה, ובכך תתרום את חלקה להצלחת מבצע החילוץ.
לקראת מבצע אורנוס, נפרסו באזור סטלינגרד עשר ארמיות סובייטיות, בנוסף לארמייה ה-62 שלחמה בתוך העיר.
חזית סטלינגרד, תוגברה בלמעלה מ-111,000 חיילים, 420 טנקים ו-556 תותחים, שחצו את נהר הוולגה בתוך פרק זמן של שלושה שבועות.
אולם, הכוחות הסובייטיים בגזרה הדרומית של טבעת הכיתור החיצונית של "כיס סטלינגרד" היו חלשים יחסית.
מול כוחותיו של הות ניצבה רק הארמייה ה-51 הסובייטית, אשר כללה רק ארבע דיוויזיות חי"ר, בריגדת טנקים וקורפוס פרשים, שמנו כ-34 אלף חיילים ו-77 טנקים, ולא היוותה יריב של ממש לקורפוס הפאנצר ה-57 המתוגבר.
דרומית-מזרחית לעמדותיה של הארמייה ה-51 הוצבה הארמייה ה-28, שהגנה על התפר בין הכוחות הסובייטיים באזור סטלינגרד לבין הכוחות באזור הקווקז.
היא כללה 44,000 חיילים, 40 טנקים ו-707 תותחים ומרגמות, אולם הסיוע שיכלה להגיש לארמייה ה-51 היה מועט.
ב-12 בדצמבר 1942 נתן הות פקודה לכוחות ארמיית הפאנצר הרביעית לנוע לכיוון צפון-מזרח אל הכוחות המכותרים בסטלינגרד.
המתקפה הפתיעה את הפיקוד הסובייטי, שלא ציפה שמאנשטיין יצא למתקפה בשלב מוקדם כל כך, לפני השלמת ריכוז כוחות העתודה הגרמניים.
הגרמנים נעו עד 50 ק"מ ביום, והתקדמותם הייתה כה מהירה עד שבמספר הזדמנויות הם לכדו יחידות ארטילריה סובייטיות בשלמותן, לפני שהאחרונים הספיקו להשתמש בהן נגדם.
כבר ביום המתקפה הראשון הגיעו דיוויזיות הפאנצר ה-6 וה-23 להישגים גדולים ואיימו על עורפה של הארמייה ה-51 הסובייטית.
עד סוף היום התמוטטה דיוויזיית הרובאים הסובייטית ה-302, וקורפוס הפרשים הסובייטי, שהיה מותש משבועות של לחימה רצופה, לא הצליח להציב התנגדות רצינית למתקפה הגרמנית.
עם זאת, גם הגרמנים ספגו אבדות ניכרות, במיוחד בקרב יחידות דיוויזיית הפאנצר ה-23.
פיקוד חזית סטלינגרד הגיב במהירות לאיום החדש שיצרה המתקפה הגרמנית, ושלח שני קורפוסים ממונעים (ה-4 וה-13) מעתודת החזית ומארמיית ההלם החמישית לתגבר את הארמייה ה-51. מול התנגדות סובייטית קלה, הגיעו הגרמנים לנהר אקסאי יסאולובסקי והצליחו להקים ראש גשר בגדה הצפונית של הנהר.
אולם ב-13 בדצמבר החלו כוחות העתודה הסובייטיים להנחית שורת התקפות על ראש הגשר הגרמני, והצליחו לבלום את ההתקדמות הגרמנית.
ברמה שסביב הכפר ורחניה קומסקי התפתח קרב שריון קשה, ואף על פי שספגו אבדות כבדות, הצליחו כוחות השריון הסובייטיים למנוע מהגרמנים לכבוש את הכפר, והדפו אותם חזרה אל האקסאי יסאולובסקי.
עם זאת, הגרמנים לא התייאשו, והקרב סביב ורחניה קומסקי נמשך שלושה ימים.
בסופו של דבר, תודות לסיוע אווירי, הצליחו הגרמנים להדוף את הסובייטים אל הנהר מישקובה.
הקרב על ורחניה קומסקי היה קשה במיוחד עבור הדיוויזיה השישית הגרמנית, שיצאה להפוגה לאחר הקרב כדי לשפץ את כלי הרכב שלה.
המתקפה הגרמנית גרמה לפיקוד הסובייטי לשקול מחדש את תוכניותיו האסטרטגיות ולשנות אותן בהתאם.
אלכסנדר ואסילבסקי, נציג הסטאבקה באזור סטלינגרד, הפציר בסטלין לשלוח במהירות תגבורות לחזית סטלינגרד מכוחות העתודה שהוכנו לקראת המבצע לחיסול כיס סטלינגרד ("מבצע טבעת").
ב-13 בדצמבר קיבל סטלין את בקשתם של אנדריי יריומנקו, מפקד חזית סטלינגרד, ושל ואסילבסקי, ואישר את העברת ארמיית המשמר השנייה בפיקוד רודיון מלינובסקי, תחת פיקוד חזית סטלינגרד, החל מה-15 בחודש, כדי לבלום את מאמץ החילוץ הגרמני.
ואסילבסקי מונה לפקד על כלל הכוחות הסובייטיים שנועדו לבלום את המתקפה הגרמנית ולמנוע חבירה של כוח החילוץ עם הארמייה השישית בכיס סטלינגרד.
ארמיית המשמר השנייה הוקמה רק ב-23 באוקטובר של אותה שנה, וכללה כ-90 אלף חיילים רעננים.
הארמייה עברה מרחק של למעלה מ-180 ק"מ מהגדה המזרחית של הוולגה בתנאי מזג אוויר קשים כדי להגיע ליעדה, והגעתה התעכבה למשך מספר ימים קריטיים.
מבצע סטורן נדחה, והוחלט על גרסה מצומצמת יותר שלו, שכללה רק 3 ארמיות.
מטרת המבצע המעודכן הייתה: למוטט את האגף השמאלי של קבוצת ארמיות דון ולהתקדם דרומה במטרה לאיים על עורפו של ריכוז הכוחות הגרמני באזור הצ'יר התחתון ולאלץ את מאנשטיין לנטוש את ניסיון החילוץ של הארמייה השישית.
תאריך המבצע נדחה ל-16 בדצמבר.
במקביל, פתחו הקורפוס הממוכן ה-4 וקורפוס הטנקים ה-13 בסדרת התקפות חדשה על ראש הגשר הגרמני, במטרה לעכב את הגרמנים עד הגעתה של ארמיית המשמר השנייה.
ב-16 בדצמבר פתחו הסובייטים במבצע סטורן קטן.
ארמיות המשמר הראשונה והשלישית יחד עם הארמייה השישית, פתחו בהתקדמות מהירה דרומה בכיוון מורוזובסק ומילארובו, תוך שהם משמידים בדרכם מצבורי אספקה גרמניים ומשתלטים על צומתי מסילות ברזל חיוניים.
תוך מספר ימים הביסו הכוחות הסובייטיים את הארמייה השמינית האיטלקית (שאיבדה כמחצית מכוחה) ואת שרידי הארמייה הרומנית השלישית, והסבו אבדות כבדות לפלגת הארמייה הולידט.
במקביל, נעו הכוחות הגרמניים אל נהר מישקובה, תוך שהם סופגים אבדות כבדות.
הצלחת מבצע "סטורן קטן" העמידה את מאנשטיין בפני דילמה קשה - להמשיך במבצע סופת חורף, ולהסתכן בהתמוטטות קבוצת הארמיות שלו ובכיתור כוחותיו מעורפם, או להפסיק את ניסיון החילוץ של הות במרחק קצר מיעדו, ולהעביר את כוחותיו מערבה כדי לסייע בבלימת המתקפה הסובייטית ובייצוב החזית הגרמנית.
בשלב ראשון, נטש מאנשטיין את תוכניתו לצרף את קורפוס הפאנצר ה-48 להתקפה של הות ולתקוף מאזור ניז'ני צ'ירסקאיה מזרחה, והורה לקורפוס לנטוש את עמדותיו על נהר צ'יר ולנוע במהירות מערבה, כדי לבלום את פריצת הכוחות הניידים הסובייטיים דרומה.
ב-18 בדצמבר ביקש מאנשטיין מהיטלר שהארמייה השישית תפתח במתקפה, אולם היטלר סירב.
ב-18 בדצמבר חודשה המתקפה הגרמנית לאחר שכוחו של הות תוגבר בדיוויזיית הפאנצר ה-17, שכללה רק 30 טנקים.
ההתקפה לא הביאה בתחילה פירות מרובים, והגרמנים השיגו יעדים מעטים מאוד.
ב-19 בדצמבר פתחו הגרמנים בהתקפה על הבסיס האחרון של הסובייטים בוורחניה קומסקי, ועוד לפני שהושלם כיתורו של זה, נעה הדיוויזיה ה-17, בלי לחכות לפקודה, לעבר ניש-קומסקי בתקווה לכבוש את הכפר ואף להקים ראש גשר מעבר לנהר מישקובה.
לאחר מאות גיחות של צי האוויר הרביעי, הצליחו הגרמנים להשתלט על העמדות על נהר מישקובה, ואף להקים ראש גשר מעבר לו.
עם זאת, ארמיית המשמר השנייה, בסיוע כוחות מארמיית ההלם החמישית הצליחה לעצור את המתקפה הגרמנית, כ-50 ק"מ בלבד מכוחות הארמייה השישית בסטלינגרד.
ב-19 בדצמבר שלח מאנשטיין את קצין המודיעין של קבוצת ארמיות דון, מיור אייסמן (Eismann), אל מפקדת הארמייה השישית, כדי להורות לפאולוס להתכונן לביצוע "מבצע דונרשלג" (הלמות רעם), שם הקוד שניתן לפריצה החוצה של כוחות הארמייה דרך טבעת הכיתור הסובייטית, במטרה לחבור לכוח החילוץ של הות.
פאולוס לא התרשם, אולם הסכים עם אייסמן שהפתרון הטוב ביותר העומד לרשותו הוא פריצה החוצה.
בניגוד לו, ראש המטה של הארמייה השישית, גנרל-לוטננט ארתור שמיט (שהיה נאצי קנאי), התנגד לביצוע פריצה החוצה בניגוד להוראה של היטלר, וטען שהפתרון הטוב ביותר הוא שקבוצת ארמיות דון תפרוץ את טבעת הכיתור, ותזרים עוד אספקה לארמייה השישית.
פאולוס חזר בו מדעתו, והוא ושמיט העלו תירוצים שונים מדוע לא ניתן לבצע את מבצע דונרשלג.
בתחילה הם טענו שיידרשו מספר ימים כדי להכין את מבצע הפריצה החוצה, ולאחר מכן טענו שהמבצע בלתי אפשרי עקב מצבם הפיזי הירוד של הגייסות והמחסור בדלק.
נראה שהסיבה העיקרית להתנגדותם של פאולוס ושמיט לפריצה החוצה מכיס סטלינגרד הייתה, שמהלך כזה היה מנוגד לפקודה המפורשת של היטלר להמשיך להחזיק בסטלינגרד בכל מחיר.
מאנשטיין מצדו, לא העז לתת פקודה חד משמעית לפאולוס לבצע פריצה החוצה מטבעת הכיתור, מבלי שקיבל אישור לכך מהיטלר ומהפיקוד הגרמני העליון.
במשך היומיים הבאים ניסה מאנשטיין ללא הצלחה לקבל אישור מהיטלר לפינוי כיס סטלינגרד.
בינתיים ספגו כוחותיו של הות אבדות כבדות בלחימה סביב ראש הגשר שלהם מצפון לנהר מישקובה, ומצבה של קבוצת הארמיות דון הידרדר במהירות נוכח המשך התקדמות הכוחות הניידים הסובייטיים לאזורי העורף שלה.
ב-23 בדצמבר הורה מאנשטיין לדיוויזיה השישית לסיים את המתקפה, ולהתחיל לסגת אל נהר אקסאי מתוך כוונה להתפרס באזור נהר הצ'יר הדרומי כדי לתגבר את קורפוס הפאנצר ה-48. למחרת פתחו הארמייה ה-51 וארמיית המשמר השנייה, שתוגברו עד שכללו כ-150 אלף חיילים ו-630 טנקים, במתקפת נגד מדרום לסטלינגרד.
המתקפה הסובייטית העיקרית הונחתה על הכוחות הרומניים, שהגנו על שני האגפים של קורפוס הפאנצר ה-57, גרמה להם אבדות כבדות ואילצה את כוחותיו של הות לסגת במהירות בחזרה לעמדות המוצא שלהם כדי להינצל מכיתור.
ב-29 בדצמבר פינו שארית כוחות הציר גם את קוטלניקובו ונסוגו לעבר נהר סאל.
כישלון מבצע החילוץ של הות, ביחד עם הצלחת מבצע "סטורן קטן", שאילץ את מאנשטיין להתרכז במאמץ למנוע מהכוחות הסובייטיים לסגור את פתחת רוסטוב, חרצו למעשה את גורל הארמייה השישית הנצורה בסטלינגרד.
לאחר שנכשל ניסיון החילוץ הגרמני, היה הסטאבקה חופשי להמשיך במאמציו להחריב את כוחות הציר בכיס סטלינגרד, במסגרת "מבצע קולטסו".
עד מהרה החלה לאזול האספקה לכוחות הגרמניים המכותרים, וחלקם ניזונו מבשר סוסים.
עד סוף שנת 1942 הגיע המרחק בין הארמייה השישית לבין הכוחות הגרמניים החיצוניים ללמעלה מ-65 ק"מ, ורוב המוצבים הגרמניים באזור היו חלשים מאוד.
ב-10 בינואר 1943 נפתח מבצע קולטסו, ותוך שבוע כבשו הכוחות הסובייטיים את החצי המערבי של הכיס, כולל שדה התעופה פיטומניק.
רוב היחידות הגרמניות התגוננו בעוז ונלחמו עד הסוף, תוך שהן מסבות אבדות כבדות לכוחות התוקפים, ורק כמה אלפי חיילים נפלו בשבי.
הכוחות הסובייטיים המשיכו לדחוק את שרידי הארמייה השישית מערבה אל חורבות סטלינגרד.
לקראת סוף ינואר החלה ההתגוננות הגרמנית הנואשת להתמוטט, וב-2 בפברואר נכנעו אחרוני הגרמנים בסטלינגרד.
היטלר הורה על פירוק קבוצת ארמיות דון, ומינה את מאנשטיין למפקד קבוצת ארמיות דרום.
פלגת הארמייה הולידט פורקה גם היא, ושמה שונה ל"הארמייה השישית" החדשה.
מבצע סחרור מסוכן היה מבצע צבאי בלבנון, שביצעה פלנ"ט צנחנים בין 23 ל-27 ביוני 1997.
במסגרת הקו ההתקפי שהוביל אלוף פיקוד הצפון, עמירם לוין, כנגד ארגוני המחבלים בדרום לבנון, יזמו מפקד יק"ל, תא"ל אלי אמיתי, ומפקד החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון, אל"ם יאיר גולן, מבצע שמטרתו פגיעה בפעילי חזבאללה ואיסוף מודיעין במרחב ההר סוג'וד, ששימש בסיס פעילות לפעילי הארגון בדרום לבנון.
למבצע הוקצתה פלנ"ט צנחנים, בפיקוד רב-סרן גיא חזות, שביצעה נוהל קרב סדור בשבוע שקדם למבצע.
בשבוע שטרם המבצע הרג כח מהיחידה חוליית מחבלים נוספת במסגרת מבצע שליחות קטלנית.
בליל 23 ביוני 1997 יצא כוח הפלנ"ט, בפיקוד חזות, ממוצב ריחן, ונע בסבך ההררי עד שהתמקם בעמדות מוסוות.
יומיים לאחר מכן, ב-26 ביוני בערב, לאחר שיום קודם לכן פעילי חזבאללה תקפו את מוצב סוג'וד הסמוך וחיל האוויר תקף בתגובה עמדות חזבאללה בג'בל צאפי, ג`רג`וע וערב-סלים, זיהו לוחמי הפלנ"ט רכב מסחרי לבן שנסע מג`רג`וע לנבע-א-טסה ופרק ארגזי תחמושת בבית שזוהה מראש כבית ששימש את ארגון החזבאללה.
לפקודת חזות ירה אחד מכוחות הפלנ"ט טיל טאו לעבר הרכב והוא הושמד.
כשעתיים לאחר מכן תקפו את הבית מסוקי קרב של חיל האוויר, שירו לעברו שלושה טילי טאו, והוא הושמד.
למחרת בלילה נסוג הכוח בחזרה למוצב ריחן.
מבצע סנטינל הוא מבצע צבאי צרפתי בו השתתפו 10,000 חיילים ו-4,700 שוטרים וז'נדרמים שנפרסו מאז פיגועי איל-דה-פראנס בינואר 2015 שבוצעו על ידי אל-קאעדה בחצי האי ערב, במטרה להגן על "נקודות" השטח הנחשבות רגישות מפני טרור.
המבצע תוגבר במהלך התקפות פריז בנובמבר 2015 כחלק ממצב חירום מתמשך בצרפת עקב המשך איומי הטרור והתקפות.
המבצע יצא לדרך לראשונה לאחר התקפות איל-דה-פראנס בינואר 2015 ותוגבר בעקבות ההתקפות בפריז בנובמבר 2015, התקפות שנטען כי בוצעו על ידי קבוצות האסלאם הקיצוני אל-קאעידה בחצי האי ערב והמדינה האסלאמית של עיראק והלבנט (ISIL).
מספר התקפות אחרות התרחשו בצרפת מאז התקפות אלה.
מדינות אירופאיות אחרות פרסו גם חיילים להגנה על אזורים מסוימים עקב איומי טרור או פיגועים, כולל בבלגיה, איטליה ובריטניה.
לפחות בשש הזדמנויות הופעלו חיילים במבצע הארצי.
חיילים שנפרסו תחת מבצע סנטינל ב-3 בפברואר 2017 חסמו תוקף במתקפת מצ'טה על הלובר בכניסה למוזיאון, שם לטענתו התכוון להשחית את האמנות בצבע ריסוס כמתקפה סמלית על צרפת; הוא תקף את החיילים המסיירים במצ'טה.
בפיגועי איל-דה-פראנס במרץ 2017, שני חיילים בשדה התעופה אורלי הרגו אדם שאמר "אני כאן למות למען אללה" בזמן שהוא הטיח לרצפה חבר אחר בצוות שלהם, חייל שהתוקף התכוון לגנוב את רובה הסער שלה.
ב-9 באוגוסט 2017 בלבלואה-פרט נפצעו שישה חיילים מגדוד הרגלים ה-35 בתאונת דריסת רכב שנהגו נמלט.
החיילים לא הספיקו להשתמש בכלי הנשק שלהם כתגובה.
מבצע סריס היה מבצע חשאי של יחידה 504 בשנת 1956 לחיסול שני בכירים מראשי הפדאיון, בתגובה על גל הפיגועים שאירע באפריל אותה שנה.
המבצע נחשב לסיכול הממוקד הראשון שביצע צה"ל.
במרץ 1955 הקים הצבא המצרי את גדוד הפדאיון ברצועת עזה, לצורך ביצוע פעולות רצח בגבולות מדינת ישראל וזריעת בהלה ברחבי הארץ.
הגדוד היה מבוסס בעיקרו על פלסטינים מהרצועה בפיקוד קציני צבא מצריים, ומנה בשיאו כ-600 לוחמים.
אנשי הפדאיון חדרו לשטח מדינת ישראל, הן מרצועת עזה והן מהגדה המערבית בירדן, בפיקוח מצרי.
גל הפעולות הראשון של הפדאיון היה באוגוסט 1955, בפעולות ברחבי הארץ.
גל זה הופסק לאחר שישראל פנתה למעצמות שיפעילו לחץ על שלטונות מצרים.
גל שני של פעולות הפדאיון היה באפריל 1956. כמאתיים אנשי פדאיון הסתובבו בשבוע הראשון של החודש ברחבי הארץ וביצעו מעשי רצח וחבלה.
נסיעה בכבישים מאזור תל אביב ודרומה הייתה בשיירות, ובאזורים נרחבים הצטוו האזרחים להסתגר בבתיהם מרדת החשכה.
במהלך חודש זה נרצחו 23 אזרחיים וחיילים ברחבי הארץ – בין השאר בשפירים ובכפר חב"ד נרצחו מדריך ושישה תלמידים נרצחו (11 באפריל בשעות הבוקר בבית הכנסת).
, המא"ז של קיבוץ נחל עוז, נרצח בצורה אכזרית ב-29 באפריל בידי פדאיון.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון הנחה את הרמטכ"ל משה דיין לסכל את ראשי הפדאיון.
הפתרון היה לשלוח ספרים ממולכדים למפקד הפדאיון ברצועה ולמקבילו בירדן, בעת ובעונה אחת.
ב-11 וב-14 ביולי 1956 הוציאה לפועל יחידה "מודיעין 10" (לימים יחידה 504) את מבצע סריס שבמסגרתו חוסלו שני ראשי הפדאיון: בעזה – סא"ל מוסטפא חאפז, מפקד "מודיעין פלשתינה" ברצועת עזה, ובעמאן – אל"ם סלאח מוסטפא, הנספח הצבאי המצרי בירדן.
ספר ממולכד שיועד למוסטפא חאפז, נמסר על ידי צדוק אופיר, קת"מ בבסיס ד' של מודיעין 10, לסוכן כפול אשר כונה "דיטה".
הסוכן היה אמור להעביר את הספר לקצין משטרה ברצועה.
ההנחה הייתה שהסוכן "יעבור בדרך" אצל מוסטפא חאפז ויספר לו אודות המשימה שהוטלה עליו, ואכן כך קרה.
חאפז, שהיה קצין מאוד כריזמטי, ממולח וזהיר, לא עמד בפיתוי ופתח את הספר שהתפוצץ ופצע אותו קשה, ולמחרת מת מפצעיו.
לנספח הצבאי המצרי בעמאן, אל"ם צלאח מוסטפא, נשלחה מבית הדואר במזרח ירושלים מעטפה ובה חוברת אודות קצין נאצי, שהייתה ממולכדת.
ב-14 ביולי קיבל הקצין את המעטפה, פתח אותה, נפצע קשה מאוד וכעבור מספר ימים מת מפצעיו.
חיסול השניים הביא לירידה משמעותית בהיקף הפעילות של גדוד הפדאיון ברחבי הארץ, בדגש על אזור הדרום, עוטף עזה, הנגב הצפוני, חבל לכיש והרי ירושלים (עד לחיסולם המוחלט במלחמת סיני – סוף אוקטובר 1956).
בנאום שנשא נשיא מצרים נאצר ב-26 ביולי 1956 ובו הודיע על הלאמת תעלת סואץ (צעד שהיה אחת הסיבות המרכזיות למבצע קדש), הוא פתח את נאומו בהאשמת ישראל בהריגת שני הקצינים.
ישראל הרשמית לקחה אחריות על החיסולים רק כ-30 שנה מאוחר יותר- בשנת 1987.
מבצע סבון הייתה פשיטה של משטרת טורונטו נגד ארבע סאונות בטורונטו, אונטריו, קנדה, שהתקיימה ב-5 בפברואר 1981. הפשיטה, עם 286 גברים עצורים, היא המעצר ההמוני הגדול ביותר בקנדה מאז משבר אוקטובר ב-1970, לפני שנשבר במהלך הפלייאוף של גביע סטנלי ב-2006 באדמונטון, אלברטה.
אף על פי שהיו פשיטות והתקפות על סאונות רבות בקנדה, מבצע סבון נחשב לנקודת מפנה מיוחדת בהיסטוריה של הקהילה הגאה בקנדה.
הפשיטות ותוצאותיהן נחשבות כיום למקבילה של מהומות סטונוול ב-1969 בניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית.
בעקבות הפשיטה, התקיימו הפגנות המוניות.
הפגנות אלו היו בעצם מצעד הגאווה הראשון בטורונטו.
בסופו של דבר, רוב האישומים הקשורים לאירוע בוטלו, אף על פי שחלק מבעלי הסאונות נקנסו.
חוק בית הבושת של קנדה, שלפיו הוגשו האישומים בפשיטה זו, נותר בתוקף עד לביטולו ב-2019, אם כי הוחל לעיתים רחוקות נגד מוסדות הומוסקסואליים לאחר הפשיטה.
באותה תקופה, האמונה הרווחת כי הפשיטות אושרו על ידי היועץ המשפטי לממשלה של אונטריו , רוי מקמורטי וממשלת המחוז.
עם זאת, בריאיון עיתונאי שנתן מקמורטי ב-2007, הוא אמר כי אין לו קשר לפרשה: "האירוניה של כל העניין היא שהבעתי את דאגתי בפני מפקד המשטרה; שזה באמת נראה כאילו אנחנו מתמוססים למדינת משטרה.
ללא ספק, זו הייתה אחת החוויות המתסכלות ביותר שלי." לאחר הפרשה, מקמורטי היה נשיא בית המשפט של אונטריו והיה מבין אלו ששפטו בהחלטת בית המשפט לערעורים של אונטריו לטובת נישואים של זוגות מאותו המין מ-2003.
ב-2016, המחזה RAID: Operation Soap, שנכתבה על ידי ריימונד הלקיו הוצגה לראשונה בפני קהל בתיאטרון Buddies In Bad Times להנצחת 35 שנים לפשיטה.
באותה שנה, הביע מפקד משטרת טורונטו, מארק סונדרס , חרטה מטעם משטרת טורונטו על קיום הפשיטות.
העיתונאי מת'יו הייס מתח ביקורת על סימון הפשיטות, על ידי התקשורת, כסטונוול של קנדה.
לדברי הייס, יש להרחיב את ההבחנה הזו לפשיטות בתי המרחץ מיסטיק וטרוקקס מ-1977 במונטריאול, שהובילו תוך חודשים ספורים את קוויבק לממשלה הראשונה בקנדה שחוקקה חוק האוסר על אפליה על רקע נטייה מינית.
רצח עמנואל ז'אק , נער מהגרים, הוביל להפגנות גדולות ברחוב יונג ב-1977. המומנטום הפוליטי מההפגנות הוביל את משטרת טורונטו לפשוט על חנויות למבוגרים, מכוני עיסוי ודוכני נעליים לאורך כל רחוב יונג.
המשטרה ערכה פשיטות על מפעלים אלה והגישה כתבי אישום נגד בעלי עסקים, וסגרה למעשה עסקים רבים, גם אם יבוטלו אישומים רבים.
ראש העיר ג'ון סוול תמך בתוקף בזכויות להט"ב בתקופת כהונתו כראש עיריית טורונטו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. הוא גינה פשיטות משטרה, כולל הפשיטה השנויה במחלוקת על המגזין הגאה The Body Politic .
סוול התנגד נחרצות לפשיטות אלו.
עם זאת, דעותיו בסופו של דבר עלו לו בבחירתו מחדש.
ללא גינוי אזרחי עז על פשיטות על מוסדות הומוסקסואלים, מבצע סבון היה הפשיטה הראשונה על ממסד הומוסקסואלי לאחר שסוול עזב את תפקידו.
מבצע נשר היה מבצע של הצבא המצרי בחצי האי סיני, אשר הושק באוגוסט 2011 כחלק מהמלחמה בטרור בסיני.
המערכה כוונה נגד מורדים איסלאמיסטים, שתקפו את כוחות הביטחון המצריים בסיני והשתמשו באזור כבסיס לתקוף ממנו את ישראל מאז תחילת 2011. מבצע מצרי נוסף נגד מורדים ב-2012, בשם מבצע סיני, כונה בתחילה כחלק השני של מבצע נשר.
זה היה הראשון במספר מבצעים שנמשכים עד היום במטרה להשתלט מחדש על סיני מידי מורדים.
סיני הייתה חלק בלתי נפרד ממצרים מאז הקמתה של שושלת מוחמד עלי בתחילת המאה ה-19. ישראל כבשה לזמן קצר את חצי האי סיני ממצרים במלחמת ששת הימים בשנת 1967. כחלק מהסכם השלום בין מצרים לישראל משנת 1979, בשנת 1982 נסוגה ישראל מחצי האי.
בין שאר הוראות האמנה היה הסכם לפיו חצי האי יישאר מפורז למעשה.
מספר גורמים אפשרו לקבוצות איסלאמיסטיות חמושות להשתרש ולהתרבות בסיני.
כולל ניכור אוכלוסייה מקומית מהמדינה והתלות יותר בהברחות לרצועת עזה.
המצב הביטחוני בסיני החל להידרדר בתחילת 2011, כתוצאה מהמהפכה המצרית.
מאז פברואר עד אוגוסט של אותה שנה, צינור מצרים-ישראל באל-עריש הותקף חמש פעמים על ידי חבלנים.
ב-30 ביולי ביצעו חמושים תקיפה בתחנת משטרה מצרית באל-עריש, והרגו שישה בני אדם.
ב-2 באוגוסט, קבוצה הטוענת שהיא הזרוע בסיני של אל קאעידה הצהירה על כוונתה להקים ח'ליפות אסלאמית בסיני.
לאחר שקבע הסדר עם ממשלת ישראל להתיר יותר כוחות בחצי האי סיני ממה שמתיר הנספח הביטחוני של הסכם השלום בין מצרים לישראל משנת 1979, צבא מצרים השיקה את מבצע נשר ב-14–15 באוגוסט 2011.
מצרים פרסה 2,500 חיילים ו-250 נושאות משוריינים כולל שתי חטיבות כוחות מיוחדים, טנקים ומסוקי אפאצ'י, במקומות מרכזיים בצפון סיני, כאשר נושאות משוריינים פעלו סביב אל עריש, רפיח ושיח' זוויד.
המהלך סימן את הפעם הראשונה שמצרים מפעילה כוחות צבאיים בקנה מידה כזה מאז ההסכם עם ישראל.
מטרות המבצע הן להתעמת עם מורדים איסלאמיסטים וכנופיות פשע המאיימות על הביטחון הלאומי של מצרים ולהשיב את החוק והסדר על כנו.
ב-15 באוגוסט, כוחות הביטחון המצריים סחפו בית שהיה בשימוש של חמש דמויות איסלאמיסטיות מובילות.
אחד מהחמישה נהרג; ארבעת הנותרים נלקחו למעצר.
ב-16 באוגוסט, קבוצה של חמושים, לפי האמונה, קשורה לתנועות ג'יהאד, תקפה מחסום של הצבא המצרי.
כוחות מצרים לא ספגו נפגעים בהתקפה.
ב-17 באוגוסט נהרגו שני בדואים בדרום סיני.
משפחותיהם האשימו את המשטרה המצרית במותם, אך מהמשטרה נמסר כי היא אינה מעורבת באירוע.
ב-18 באוגוסט בוצעה מתקפה מתואמת על צה"ל ואזרחים מסיני, והביאה למותם של 6 אזרחים ישראלים ושני חיילים ו-5 חיילים מצרים, וכן 10 מחבלים.
ב-26 באוגוסט אמר שר הביטחון הישראלי אהוד ברק כי ישראל תסכים שמצרים תפעיל אלפי חיילים בסיני.
ימים ספורים לאחר מתקפת הטרור בגבול ישראל–מצרים ב-2012, פתחו הצבא המצרי והמשטרה במשותף במבצע למלחמה בלוחמים שתקפו את כוחות הביטחון המצריים בצפון סיני.
המבצע התרחש במקביל למספר עימותים בין חמושים לכוחות הביטחון במספר נקודות ביטחון בסיני.
בתקיפה אחת, חמוש פתח באש על כוחות הביטחון, ופצע לפחות 6 בני אדם, מה שגרם לגל הפגנות במצרים בדרישה להגן על חיילים מצרים.
ב-8 באוגוסט 2012, בשעה 3:20 לפנות בוקר, בעקבות סדרת התקפות על מחסומים מצריים, הרגו כוחות הצבא 20 חמושים, פצעו עשרות נוספים והשמידו שלושה כלי רכב משוריינים השייכים לחמושים בכפר טומא בסיני.
אלו היו ההתקפות האוויריות הראשונות שביצעה מצרים בסיני מאז מלחמת יום הכיפורים ולאחר חתימת הסכם השלום עם ישראל.
מפקד המבצע מסר כי לצבא הגיע מידע על נוכחותם של מספר חמושים בשטח הכפר.
כוחות הביטחון ביצעו מספר תקיפות נפרדות ברחבי אזור שיח' זוויד.