tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זאת, שימש גם דירקטור במנהלת אזור התעשייה "שגיא 2000", במנהלת אזור התעשייה עפולה-יזרעאל ובחברה הכלכלית "עמק יזרעאל".
עד אפריל 2013, שימש יו"ר רשות ניקוז ונחלים קישון.
בין 2006 לשנת 2024, כיהן כראש המועצה האזורית.
בצר כיהן גם בתפקידים ציבוריים נוספים, מלבד היותו ראש המועצה:
יו"ר הוועדה המקומית-מרחבית לתכנון ובנייה יזרעאלים המשותפת לארבע רשויות – עמק יזרעאל, מגידו, זרזיר וכעבייה טבאש-חג'ג'רה, שמונות 60,000 תושבים ושטחן 500,000 דונמים
יו"ר ועדת הביטחון של מרכז המועצות האזוריות
יו"ר אזור התעשייה "שגיא 2000", המשותף למועצה האזורית עמק יזרעאל ועיריית מגדל העמק
יו"ר החברה הכלכלית של המועצה האזורית עמק יזרעאל
יו"ר חברת יובלי העמק – תשתיות מים וביוב של המועצה
חבר הנהלת המרכז והמזכירות של המועצות האזוריות
חבר הוועדה המחוזית צפון לתכנון ובנייה במשך חמש שנים
חבר הוועד המנהל וחבר הנאמנים של מכללת עמק יזרעאל
בצר נשוי לזהר לבית גפן, אחותו של יהונתן גפן, ואב לשלושה.
אייל דותן (נולד ב-19 באוקטובר 1968) הוא סופר ישראלי וחוקר תרבות.
אייל דותן נולד וגדל ברמת גן, למד בתיכון בליך, שירת במודיעין.
מ-1987, חי ומתגורר בתל אביב.
עשה את חוק לימודיו לתואר הראשון והשני באוניברסיטת תל אביב, תואר ראשון בפילוסופיה ובספרות, ותואר שני בספרות, על הפואטיקה של ההימור, בהצטיינות יתרה.
סיים דוקטורט באוניברסיטת תל אביב (2001).
התזה עסקה בפנומנולוגיה של צירופי מקרים.
מרצה בכיר בחוג לספרות ובתוכנית הבינתחומית לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, מלמד קורסים וסמינרים בספרות השוואתית ובמחשבה בת זמננו.
לימד באוניברסיטה העברית בירושלים, במרכז הבינתחומי הרצליה והרצה במסגרות שונות.
דותן עבד כעורך לשוני ב"הארץ" שנים רבות.
שימש כבעל טור פוליטי וכעיתונאי תרבות בעיתון "העיר".
כתב ביקורת סיפורת ועיון במוסף "תרבות וספרות" ובמוסף "ספרים" של 'הארץ'.
חבר מערכת כתב-העת "תיאוריה וביקורת".
מאמרים אקדמיים פרי עטו התפרסמו בבימות שונות בארץ ובעולם.
ב-2013 זכה בפרס "עם הספר" לתרגום ספרו "עצם" לאנגלית.
דותן הוא אספן פסלי ויניל יפאניים (Kaiju), בעל אוסף מהגדולים בחלק זה של העולם.
דותן הוא שחקן חובב והופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה ובסרטים.
ב-2017 התפרסם הרומן השני שלו, "ביחד ולבד" בהוצאת ידיעות אחרונות.
דותן חוקר סוגיות העולות מתוך המחשבה הקונטיננטלית בת-זמננו.
הוא מתמקד בעיקר ביחס המורכב המתקיים בין אינדיבידואל, אירוע ופרשנות.
תזת הדוקטורט שלו טענה כי אירועים מקריים הם אירוע מכונן של סובייקטיביות וכי המרקסיזם והפסיכואנליזה, גם בצורתם המשוכללת ביותר, לא מסוגלים להמשיג את האירוע המקרי בצורה אדקווטית וכי עלינו לחפש שפה אחרת לשם תיאורם, שאותה אפשר לחלץ רק מהספרות.
מתום הדוקטורט המשיך דותן לחקור את שדות המחשבה על אודות הסובייקט והאירוע בעזרת הוגים נוספים (דלז וגואטרי, מישל פוקו, בודריאר, ליוטאר,
הרדט ונגרי), המציעים גרסאות המייתרות או עוקפות את הסובייקט ומציבות במקומו יישים חדשים, אלסטיים ומורכבים יותר.
הוא כתב מאמרים על סוגים נוספים של אירועים כגון אימה, מחאה, טרור, צחוק, היעשות ועל אפשרויות חדשות של הבנתם.
עצם (תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2012), עריכה - נוית בראל
מספר את סיפורן של שנתיים בחיי אדם לוריא, מנהל השקעות, רווק זחוח בן 28 בתל אביב של תחילת המשבר הכלכלי של 2008. בעקבות רצף אירועים בלתי-צפוי הוא נקשר לג'יזל, אמנית אמריקאית בעלת שם.
יחד הם מבקשים להעלות מיצב נועז ומטלטל שעולם האמנות מגיב אליו בעוינות.
מכאן מתפוררת המציאות המוכרת לאדם.
הוא נשאב במהירות לשורת הרפתקאות בישראל, בארצות הברית ובצרפת שסופן מי ישורו.
ביחד ולבד (תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2017), עריכה - נוית בראל
מדוע לא הגיע העיתונאי שאול לזר לראיון החשוב ביותר בקריירה שלו?
האם בגלל שבלילה הוא טיפס על גג השכן, כדי להילחם בשדים שלו, או כי נמאס לו להיות הכלבלב הנרצע של המו"ל, ולהקריב בתוך כך את הכבוד המקצועי שלו?
שאול לזר מוצא עצמו מורד בשיטה, בעיתון, בבוסים שלו אבל מתוך עמדה מתלבטת, מתייסרת; הוא מוביל מאבק עובדים נחוש בעיתון, אך עושה זאת כמעט בעל כורחו.
האו-סי-די שלו יוצא מגדר שליטה ומאיים לסכן הכל.
וברקע הוא יוצא למלחמה על לבה של אשתו, עורכת דין מצליחה, המתקרבת יותר ויותר אל האוליגרך שפורש עליה את חסותו המצמיתה.
בספר שזורים שיחות פילוסופיות ומקטעי טיפול פסיכולוגי שמקיים שאול עם סבו הפילוסוף פליט הסיקסטיז ועם ד"ר מארי אליאס המבקשת להחזיר אותו אל ילדותו ואל פצעיה.
במעין "טיפול כפול" ששאול עובר במהלך הרומן מוצגות שתי פרספקטיבות מתחרות על מבנה התודעה והנפש.
ספר זה צולל לתוך הספרייה הענקית של טקסטים העוסקים במקריות ודולה משם שלושה עשר סיפורים, עיונים פילוסופיים ופסיכואנליטיים.
כל אחד מהם מציע תפיסה ייחודית של מקריות ונעזר בה כדי להבין בעיה מרכזית אחרת.
ביחד הם יוצרים חבורה מגוונת, שטווח העניין שלה רחב ביותר.
גיבורי וגיבורות הספר הם נביא, משרת, אחות פסיכיאטרית, מהמר, משורר, ספנים, הרפתקן, אמנית, פסיכואנליטיקאים, מרגל ואפילו המוות מחופש לאשה.
הסיפורים שלהם הם גם הסיפורים שלנו.
צירופי המקרים שהם פגשו מוכרים גם לנו.
בשפה בהירה, מתפענחת מעצמה, הנטולה כמעט ז'רגון אקדמי, מציע אייל דותן פנורמה של התבוננויות.
כל אחד מהפרקים הוא מקרה אוטונומי וניתן לקוראו בנפרד מהשאר, אך ביחד הם יוצרים קלסתר רב-פנים, הטרוגני של תופעה חמקמקה זו.
בהופעה חיה הוא אלבומו השני של הזמר אייל גולן שיצא לאור ב־19 ביולי 1996.
האלבום כולל בעיקר מחרוזות שירים משירי בועז שרעבי, זוהר ארגוב, ג'ו עמר, רמי קלינשטיין, שלמה ארצי, מחרוזות שירים בערבית ובמרוקאית וכן השיר "סעידה" אשר מדבר על מחאת ילדי תימן החטופים (השיר בוצע במקור על ידי ששי יעיש)
האלבום קרוי אומנם "בהופעה חיה" אך בעצם הוקלט באולפן מקצועי עם נגנים חיים, ונערך על ידי הוספת קולות של קהל (מה שעשו באותן שנים זמרים שונים כגון שרית חדד
, מייק שריף, יוסי שועה ועוד מטעמים מסחריים) אלבום זה, בניגוד לציפיות, הצליח מעבר למשוער ונמכר בעשרות אלפי עותקים.
לאחר שהתפרסם והגיע גם לידי להקת אתניקס שהתלהבו מביצועיו של גולן, ומשם התחיל שיתוף הפעולה המצליח בין גולן לבין זאב נחמה ואתניקס.
האלבום הוקלט באולפני "בן צור" והופץ על ידי אבי גואטה, אשר הפיץ והפיק גם אלבומים זהים לשרית חדד ולמייק שריף.
עיבודים והפקה מוזיקלית: ארנון אלמסי
גיטרות: יהודה קיסר, אבי סינגולדה, דודו טסה
קלידים: יוסי יוסף, ארנון אלמסי, בצלאל גלעדי
אייל ברקן (נולד ב-1970 בחיפה) הוא מפיק טראנס ישראלי הידוע בשיתופי הפעולה הרבים שלו עם אמני מוזיקה אלקטרונית מצליחים כמו "אסטריקס", "Yahel" וכמו כן עם אחיו אורן ברקן (גם הוא מפיק טראנס) בשם "Reverse Psychology".
בתור דיג'יי ויוצר ברקן זכה להצלחה רבה הן בישראל והן ברחבי העולם - ובייחוד באירופה, שם הורדו למעלה מ-200,000 רינגטונים של לחנים שלו.
דיג'יי טיאסטו ההולנדי, אחד מהדיג'יים המוכרים בעולם הפיק את אלבומו החמישי ואף שחרר את האלבום בחברת התקליטים שלו.
אייל ברקן היה זה שהגה ויצר את סגנון טראנס הניצחונותהמאפיין מאוד את המוזיקה האלקטרונית בישראל בשנות ה-90 המאוחרות והיה לדיג'יי/מפיק מוזיקה אלקטרונית הישראלי הראשון שמכר למעלה מ-150,000 אלבומים.
בשנת 1998 הוציא את אלבומו הראשון "Good Morning Israel".
אלבום זה יצא תחת לייבל אישי שלו בשם "Eyal Barkan Records".
אלבום זה הפך לאלבום זהב הראשון בתחום הטראנס בישראל ומכר יותר מ-20,000 עותקים רשמיים.
אלבום זה מכר בעולם יותר מ-100,000 עותקים והטראק המפורסם שבו היה "Good Morning Israel".
בשנת 1999 הוציא את אלבומו השני "Crazy Summer".
אלבום זה יצא תחת הלייבל של אייל ברקן ושל אחיו בשם "G.M.I Records" (Good Morning Israel).
אלבום זה הופק על ידי אייל ברקן ואחיו אורן ברקן בשם "Reverse Psychology".
בשנת 2000 הוציא את אלבומו השלישי "Mr.
גם אלבום זה יצא תחת הלייבל "G.M.I Records" וגם תחת הלייבל "הד ארצי".
מאלבום זה יצאו שני סינגלים שזכו להצלחה רבה בישראל וברחבי העולם - "Mr.
Club Trance ו-Voyage (המוכר בישראל בשם "Viagra") אשר הופקו במשותף עם המפיק הישראלי Yahel.
בשנת 2002 הוציא את אלבומו הרביעי "On-Line".
בשנת 2003 הוציא את אלבומו החמישי "V.I.P".
אלבום זה יצא תחת הלייבל של טיאסטו "Black Hole".
זו הייתה הפעם הראשונה שאומן ישראלי מוציא אלבום תחת הלייבל של טיאסטו.
אייל גור (נולד ב-1959) הוא רופא ישראלי, פרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ראש המחלקה לכירורגיה פלסטית במרכז הרפואי תל אביב ובעבר חבר נבחרת ישראל בכדורעף נכים במסגרתה השתתף בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים.
גור נולד בחולון ובמשך שנתיים היה חניך בקורס טיס.
אחרי שהודח עבר לשירות כלוחם ביחידת שלדג ועבר קורס קצינים.
במלחמת לבנון הראשונה שירת כמפקד פלוגה בדרגת סרן והשתתף בצוות החילוץ שנשלח לחלץ את האלוף יקותיאל אדם מהוילה שבה הוא נהרג בכפר דוחא שמעל שדה התעופה של ביירות.
למחרת, בעת ביצוע מבצע ייעודי של יחידת שלדג, נפגע גור מאש נ"מ של הצבא הסורי ואיבד את רגלו.
כנכה צה"ל הצטרף לפעילות בית הלוחם והיה חבר נבחרת הכדורעף שהשתתפה ב וב.
בשנים 1983–1990 למד רפואה באוניברסיטת תל אביב ועד 1997 עבר בישראל ובקנדה התמחויות בכירורגיה פלסטית, במיקרוכירורגיה ובכירורגיה פלסטית בילדים.
מאז 1997 הוא רופא ראשי במחלקה לכירורגיה פלסטית בהמרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי ומאז 1999 מנהל היחידה למיקרוכירורגיה.
במקביל השתלב ב-1992 בסגל האקדמי של בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שם התקדם ב-2013 לדרגת פרופסור והיה בשנים 2002–2005 רכז לימודי ההמשך בכירורגיה פלסטית.
בשנים 1998–2004 היה מנהל הצוות לתחומי שפה וחך שסועים.
ב-2009 מונה למנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית.
אייל גרינברג (נולד ב-2 במאי 1998) הוא שחמטאי בדרגת אמן בינלאומי.
זכה ארבע פעמים באליפות ישראל לילדים ונוער בשכבת הגיל שלו.
נכון לנובמבר 2021, נמצא בשיא כושרו ומדורג במקום ה-24 בישראל לפי מד כושר.
למד שחמט בגיל 6. חבר מועדון כפר סבא.
משנת 2015 משחק בשורות המועדון בליגה בלאומית.
ייצג את ישראל מספר פעמים באליפויות אירופה ובאליפויות העולם לילדים ונוער.
2006 - זכה במקום ראשון באליפות ישראל עד גיל 8, לאחר שצבר 5 נקודות מ-6 אפשריות.
2007 - בגיל 9, זכה במקום שלישי בגמר אליפות ישראל עד גיל 10, לאחר שצבר 5.5 נקודות מ-9 אפשריות.
2007 - זכה במקום שני באליפות ישראל עד גיל 9, שנערכה באשדוד, לאחר שצבר 5.5 נקודות מ-7 אפשריות.
2009 - זכה במקום ראשון באליפות ישראל עד גיל 11, שנערכה באשדוד, לאחר שצבר 5.5 נקודות מ-7 אפשריות.
2011 - בגיל 13, זכה במקום שני באליפות כפר סבא, לאחר שצבר 6.5 נקודות מ-9 אפשריות.
2012 - חלק את המקום השני באליפות ישראל עד גיל 14, שנערכה בפתח תקווה לאחר שצבר 6 נקודות מ-9 אפשריות.
2014 - זכה במקום ראשון באליפות ישראל עד גיל 16, שנערכה באלקנה לאחר שצבר 7 נקודות מ-9 אפשריות.
2015 - בגיל 17, זכה במקום שני באליפות ישראל עד גיל 18, שנערכה בראשון לציון לאחר שצבר 6 נקודות מ-7 אפשריות והפסיד בדו-קרב לעומר רשף.
2016 - היה שותף לזכייתה של ישראל באליפות אירופה עד גיל 18 לקבוצות, שנערכה בסלובניה.
גרינברג צבר בלוח השלישי 6 נקודות מ-7 אפשריות, ההישג הטוב ביותר בתחרות, אותו חלק עם חברו לקבוצה, ניצן שטיינברג.
2017 - ניצח במסגרת הליגה הלאומית את יבגני נאייר, אלוף אירופה בשחמט לשנת 2015.
2016 - דרגת אמן בינלאומי.
אייל בן עמי (נולד ב-29 באוגוסט 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר והמגן השמאלי.
בן עמי התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב.
בעונת 1993/1994 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, במשחק נגד הפועל חיפה במסגרת הליגה הבכירה.
בן עמי זכה עם הפועל תל אביב בגביע המדינה בעונת 1998/1999 לאחר ניצחון על בית"ר ירושלים במשחק הגמר.
בעונת 1999/2000 זכה עם הקבוצה בדאבל, ובמשחק גמר הגביע בו שוב ניצחה הפועל תל אביב את בית"ר ירושלים הורחק בן עמי בכרטיס אדום.
לקראת עונת 2000/2001 הושאל בן עמי להפועל פתח תקווה.
ב-9 בספטמבר 2000 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3–1 נגד מכבי תל אביב.
בעונה שלאחר מכן הושאל לעירוני ראשון לציון, ולקראת עונת 2003/2004 חזר להפועל תל אביב ושיחק במדיה שנה וחצי נוספות.
בינואר חתם בן עמי בעירוני קריית שמונה מהליגה הלאומית, ובמדיה שיחק עד תום העונה.
לקראת עונת 2004/2005 חזר לליגת העל וחתם בהפועל נצרת עילית, עמה ירד לליגה הלאומית לאחר עונה אחת בקבוצה.
בקיץ חתם במועדון ספורט אשדוד, אך לא שיחק במדי הקבוצה וכעבור תקופה קצרה פרש ממשחק פעיל עקב פציעה בברך.
בקיץ חזר מפרישה כאשר חתם בהפועל כפר שלם מליגה א'.
את עונת התחיל בכפר שלם, ובנובמבר חתם בהפועל נחלת יהודה מליגה א', במדיה שיחק עד סיום העונה ולאחר מכן פרש בשנית לאחר שחזר בתשובה.
בקיץ הצטרף להפועל בת ים מליגה ג', עמה העפיל בסיום העונה לליגה ב'.
בעונה שלאחר מכן חזר לקדנציה שנייה בהפועל נחלת יהודה לאחר שירדה לליגה ב'.
ב-4 בינואר 2017 חתם במכבי עירוני אשדוד מליגה ב', ובמדיה שיחק עד תום העונה.
לזכותו של בן עמי הופעה אחת במדי הנבחרת הצעירה של ישראל, במשחק ידידות מול שנערך ב-16 באוגוסט 1995. בתחילת המאה ה-21 זומן בן עמי כמה פעמים לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, וערך במדיה 2 הופעות.
את הופעת הבכורה שלו ערך בהפסד 2–3 ל, במשחק ידידות שנערך ב-24 באפריל 2001. ב-17 באפריל 2002 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק ידידות בו הפסידה הנבחרת 1–3 ל.
בתו היא תאיר גולן, משפיענית אינטרנט שחזרה בתשובה בגיל 17 ומעבירה שעורי תורה מקוונים, עם עשרות אלפי עוקבים.
אייל גיבלי (נולד ב-16 בפברואר 1981) הוא עיתונאי ישראלי.
גיבלי נולד וגדל בפתח תקווה.
מאז ימי בית הספר עסק בכתיבה ובעיתונות.
למד בכיתת מצטיינים בתיכון ברנר בפתח תקווה.
התגייס לצה"ל ב-1999, בתחילה לתותחנים ולאחר מכן יצא לקורס קציני שלישות במסגרת תרומת יחידות שדה.
שירת כקצין שלישות בחטיבת הערבה ובבסיס קליטה ומיון והשתחרר כעבור חמש שנים, בשנת 2004.
בשנת 2005 החל את לימודיו האקדמיים אותם סיים בשנת 2008 כבוגר תואר ראשון בתקשורת ומדע המדינה, באוניברסיטת תל אביב.
במקביל ללימודיו עבד באתר ynet בדסק הסלולרי בין השנים 2006–2007.
בשנת 2007 החל לעבוד במגזין Go Style בתור עורך מוסף הרכילות "Gossip" ועורך המדורים של הירחון מבית ידיעות מגזינים.
בשנת 2008 מונה לעורך הראשי של מגזין הנוער "ראש אחד".
בשנת 2014 מונה לעורך אתר פנאי פלוס Pplus מבית ynet.
בשנת 2020 מונה לעורך הראשי בדיגיטל של תוכנית המציאות "האח הגדול" המשודרת ב"רשת 13".
בשנת 2021 מונה לסגן העורך הראשי באתר וואלה, תפקיד אותו ביצע עד לפרישתו מעיתונות בסוף שנת 2022.
בשנת 2023 מונה למנכ"ל משרד השיווק והדיגיטל - MarketME.
בנוסף, מאז שנת 2018 הוא משמש כמרצה מן המניין במגמת תקשורת ויחסי ציבור במכללת "הבצפר" - בית הספר של חברות הפרסום והדיגיטל בישראל.
אייל דץ (נולד ב-22 ביוני 1982) הוא במאי ויוצר קולנוע תיעודי ישראלי.
אייל דץ נולד וגדל בראשון לציון.
דץ התחיל את דרכו המקצועית כעיתונאי, בין היתר ככתב וכעורך באתר וואלה וכסגן עורך המגזין Time Out תל אביב.
את סרטו הראשון "עוד" (2017), יצר יחד עם הבמאי ניצן גלעדי .
הסרט שודר בערוץ yes דוקו.
סרטו הראשון של דץ כבמאי "אסתיר פניי" (2018), העוסק בסיפור חייו של האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג, שודר בכאן 11 והוקרן בפסטיבלי קולנוע (למשל השתתף בפסטיבל הקולנוע היהודי מיאמי 2018).
הסרט היה מועמד לפרס סרט הביכורים הטוב ביותר במסגרת תחרות הקולנוע התיעודי הישראלי.
בשנת 2019 הפיק והיה שותף לכתיבת התסריט של הסרט התיעודי העצמאי "מחר כבר עבר" של הבמאי בועז גולדברג, העוסק בסיפורו של מוזיקאי האינדי צ'רלי מגירה.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל דוקאביב ובפסטיבלי קולנוע נוספים, בהם פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בקראקוב , שם היה הסרט מועמד בקטגוריית הסרט התיעודי המוזיקלי הטוב ביותר.
הסרט נרכש לשידור על ידי ערוץ 8.
בשנת 2020 שימש דץ כעורך התוכן של הסדרה התיעודית "סטוריז" של הבמאית ג'ולי שלז.
כמו כן, שימש כאחד מיוצרי הסדרה התיעודית "רבנו" של הבמאי אורי גרודר, העוסקת בתולדות חייו של רבי נחמן מברסלב ובהתפתחות של חסידות ברסלב.
שתי הסדרות שודרו בכאן 11.
ב-23 בספטמבר 2020 שודר בכאן 11 סרטו השני כבמאי "עשרה ימים באוקטובר", העוסק באירועי אוקטובר 2000 וזכה לביקורות טובות.
מבקר הטלוויזיה עינב שיף של ידיעות אחרונות אף הגדיר אותו כמסמך עוצמתי ובמוסף שבעה לילות, הוא תואר כמסמך נוקב וחשוב.
הסרט נרכש להפצה בינלאומית על ידי החברה הבריטית .
בשנת 2022 יצר עבור ערוץ הכנסת את הסדרה "שתפו בכל הכוח", העוסקת בהשפעת הרשתות החברתיות על הפוליטיקה הישראלית.
תוכני הסדרה ופרקיה צברו במצטבר 427,650 צפיות (נכון לספטמבר 2022) והיא זכתה לביקורות טובות ב"ידיעות אחרונות", ב"ישראל היום", ב"מאקו", ב"וואלה" וב"טיים אאוט".
באפריל 2024 שודר בכאן 11 "משהו פיקנטי", סרטו השלישי של דץ כבמאי, על דמותו ופועלו של משה בדש.
חודש אחרי כבר צבר הסרט כ-250 אלף צפיות בפלטפורמות הדיגיטליות של כאן 11, והפך לאחד מסרטי הדוקו הנצפים ביותר של הערוץ מאז הקמתו.
דץ כיהן כחבר הנהלה של הפורום הדוקומנטרי בישראל בשנים 2019 – 2020 ומשמש כשופט בפסטיבל הקולנוע היהודי בירושלים.
אייל גמליאל (נולד ב-29 באוגוסט 1963) הוא פרופסור מן המניין לפסיכולוגיה במכללה האקדמית רופין.
גמליאל נולד באילת וגדל באשדוד.
הוא סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון ושני במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטורט ביצע בהנחייתו של פרופ' סורל קאהן בנושא "הוגנות השימוש במבחנים".
הפעילות המחקרית והפרסומים המדעיים של אייל הם בעיקר בתחום של מדידה פסיכולוגית וחינוכית ובתחום של שיפוט וקבלת החלטות.
יחד עם פרופ' סורל קאהן אייל פרסם מספר מאמרים פורצי דרך בכתבי עת בינלאומיים בתחום של הוגנות השימוש בציוני קבלה של מועמדים ללימודים גבוהים ולמקומות עבודה.
המאמרים חידשו במישור התאורטי בכך שהוכיחו באמצעות המשגה של התנאים בהם הקבלה הוגנת או מוטה את התחושות האינטואיטיביות שהיו בספרות האקדמית (כמו גם בקרב ציבור רחב בעולם המערבי) לגבי קיפוחן של קבוצות מוחלשות בתהליכי הקבלה.
בסדרת מאמרים (2001, 2006) מספקים קאהן וגמליאל הגדרות תקפות של הוגנות בקבלה/בברירה, הגדרות שמאפשרות לבחון באופן תקף את מידת ההוגנות של תהליכי קבלה כלפי קבוצות אוכלוסייה מוחלשות.
סוגיה חשובה בהקשר זה היא שההגדרה העקבית והתקפה שהוצגה להוגנות בברירה הוכיחה שחוסר הטיה בניבוי גורם בהכרח להטיה בברירה לרעת קבוצות מוחלשות.
הסיבה לכך היא שהפערים בין הקבוצות החברתיות החזקות והחלשות הם גדולים יותר בציוני הקבלה לעומת הפערים בין אותן קבוצות בהצלחה האמיתית בלימודים, בעיקר בשל העובדה שכלי המיון הם יותר סטנדרטיים ואובייקטיביים ואילו קריטריון ההצלחה הוא לרוב סובייקטיבי (הערכות ממונים או ציוני מרצים).
לפיכך, שיטת הברירה שבוחרת את הגבוהים ביותר בציוני הקבלה גורמת לייצוג חסר של חברי הקבוצות המוחלשות לעומת הייצוג שלו הם היו ראויים לו הייתה מתבצעת הבחירה על פי ההצלחה האמיתית שלהם בלימודים.
דפוס דומה קיים גם בישראל והומחש במאמר של גמליאל וקאהן ב"מגמות" ב-2004. מאמר זה הסתמך על נתוני מחקרים רחבי היקף והראה כי השימוש שנעשה בארץ בציוני הקבלה למוסדות להשכלה גבוהה, ובכלל זאת ממוצע הבגרות וציון המבחן הפסיכומטרי, מפלה לרעה קבוצות חברתיות מוחלשות.
היצג תכונה (Attribute framing) מתייחס להטיה אנושית בה אנשים שופטים ומעריכים כוס שמוצגת בהיצג "חיובי" כ"חצי כוס מלאה" באופן אוהד יותר מאשר אותה כוס ממש שמוצגת בהיצג "שלילי" כ"חצי כוס ריקה".
אייל חקר ופרסם עשרות מאמרים אשר בחנו היבטים שונים של תופעה זו, ובכלל זאת יישום של התופעה בהקשר של שיפוטים של עקרונות צדק חלוקתי, יישומים חדשים של היצג תכונה, ומחקר בסיסי שמנסה לעמוד על השורשים התאורטיים של הטיה אנושית זו שמבטאת פגיעות לדרך שבה סיטואציה זהה מוצגת.
השפעת היצג תכונה על שיפוטים של עקרונות צדק חלוקתי
מממצאי מחקרים אלה מרוכזים גם במאמר בעברית בכתב העת "מגמות" (2010).
לשם המחשה, במחקרים אלה הראו גמליאל ופאר שאנשים מעריכים מתן זכות קדימה למבוגרים על פני צעירים בקבלה של חיסון למחלה מסוימת כהליך הוגן, אך אותם אנשים מעריכים שזה לא הוגן לא לתת זכות קדימה לצעירים בהקשר זה.
למשל, בהינתן שישנם 100 חיסונים ו-200 אנשים שזקוקים להם, 100 מבוגרים ו-100 צעירים, אנשים סבורים שזה הוגן לתת את החיסונים ל-100 המבוגרים, אך בעת ובעונה אחת הם סבורים שזה לא הוגן שלא לתת את החיסונים ל-100 הצעירים.
ממצאים אלה מובילים ליישומים נרחבים בתחום שבהם נדרש שיתוף פעולה ציבורי בעת הקצאת משאבים מוגבלים, כפי שהתרחש בעת המשבר העולמי של מחלת הקורונה.
יישומים נוספים של הטיות הנגרמות עקב היצג תכונה
בסדרה נוספת של מחקרים אייל בחן את השפעת היצג התכונה על עמדות בתחומים נוספים, כגון השפעת ההיצג על עמדות של אנשים לגבי העדפה מתקנת (2007), והשפעה של ההיצג על עמדות של אנשים לגבי המתת חסד (2013).
ניתן להציג "המתת חסד" (Euthanasia) באופן "חיובי" במונחים של "אי הארכת חיים", או באופן "שלילי" משלים של "הפסקת החיים".
בסדרת מחקרים אייל הראה כי אנשים תומכים יותר בסיטואציה זהה של המתת חסד כאשר היא מוצגת במונחים של "אי הארכת חיים" ותומכים בה פחות כאשר היא מוצגת במונחים של "הפסקת חיים".
תופעה זו נמצאה גם בסיטואציות שעוסקות ב"המתת חסד פאסיבית" – אי הארכת חיים באמצעים מלאכותיים, וגם בסיטואציות שעוסקות ב"המתת חסד אקטיבית" – פעולה יזומה על מנת להפסיק את חיי האדם.
במחקר נוסף שנערך בשיתוף פעולה עם פרופ' יוסי לוי בלז נמצאו ממצאים דומים גם בהקשר של עמדות של אנשים כלפי התאבדויות של בני הגיל השלישי (2016).
הסברים תאורטיים להטיה שנגרמת בשל תופעת היצג התכונה
במחקרים נוספים הציגו יישום אפשרי של תאוריית העקבות המעורפלות (Fuzzy trace theory) כהסבר אפשרי של הטית היצג התכונה (2020), וקישרו הסבר זה לעובדה שהיצג התכונה גורם להטיה בשיפוטים של אנשים יותר בהקשרים בהם תוצאות נתפסות כרצויות לעומת הקשרים בהם התוצאות נתפסות כלא רצויות (2021).
המחקר האחרון נעשה בהתייחס לתופעה חברתית חשובה של האמינות הנתפסת של ידיעות חדשותיות בעידן חדשות הכזב (Fake News).
שיפוטים מוטים של מדדי יעילות
בסדרת מחקרים שביצע אייל בשיתוף פעולה עם פרופ' איל פאר, הם חוקרים את השיפוטים המוטים של אנשים בבואם להעריך חיסכון ובבואם להעריך ממוצעים בהקשרים בהם מוצגים להם מדדי יעילות.
מדדי יעילות נפוצים הם מהירות כמדד של יעילות זמן (ככל שהמהירות גבוהה יותר המשימה מתבצעת בפחות זמן), ומדד של יעילות דלק (ככל שיעילות הדלק גבוהה יותר הרכב חסכוני יותר).
בין מדדי היעילות למדדי הצריכה קיימים קשרים לא ליניאריים, אך החשיבה האנושית מורגלת בקשרים ליניאריים.
שילוב זה גורם להטיות אנושיות בהערכה של חיסכון בזמן או באנרגיה, וכן לאמידת יתר של יעילות ממוצע של שני ערכי יעילות.
באחד המחקרים המחישו פאר וגמליאל את ההטיה של חיסכון בזמן (Time saving bias), בה אנשים מעריכים הערכת יתר את הזמן שיחסכו בהגברת מהירות ממהירות התחלתית גבוהה, ומעריכים הערכת חסר את הזמן שיחסכו בהגברת מהירות ממהירות התחלתית נמוכה (2012).
במאמר נוסף הם הציגו חידוש של "מד-קצב" (Paceometer) והוכיחו שהוא מסייע לאנשים ("nudge") בבואם לשפוט קשרים במקרים אלה ולהתגבר על ההטיה (2013).
במחקר נוסף הראו גמליאל ופאר שהשימוש הרווח בארץ במדד יעילות הדלק של מספר קילומטרים שרכב גומא עבור ליטר דלק, כמו גם השימוש הרווח בארצות הברית במדד יעילות הדלק של מספר המיילים שרכב גומא עבור גלון דלק (Miles Per Gallon) גורם לאנשים להעריך הערכות יתר את ממוצעי יעילות הדלק (2017).
למשל, יעילות הדלק הממוצעת של רכב שנוסע מספר דומה של קילומטרים בעיר עם יעילות של ליטר לכל 10 ק"מ, ומחוץ לעיר, עם יעילות של ליטר לכל 20 ק"מ, היא בפועל 13.33, אך אנשים אומדים זאת לרוב באופן מוטה כלפי מעלה באמצעות ממוצע פשוט של שני הערכים (15).
החישוב הנכון של ממוצע מדדי היעילות הוא של ממוצע הרמוני, שמעניק משקל גדול יותר לערכים הנמוכים, אך החשיבה האנושית מעדיפה לרוב את הממוצע הפשוט.
באופן דומה, רכב שעולה מתל אביב לירושלים במהירות ממוצעת של 40 קמ"ש, ויורד מירושלים לתל אביב במהירות של 80 קמ"ש, נסע במהירות ממוצעת של 53 קמ"ש (ולא 60).
במחקר נוסף קישרו גמליאל ופאר את השיפוט המוטה של מדדי היעילות לתופעה מוכרת בתחום של שיפוט וקבלת החלטות – שיפוט נפרד (Separate evaluation) לעומת שיפוט משולב (Joint evaluation).
במקרים רבים אנשים מבצעים שיפוט משולב באופן מדויק יותר לעומת שיפוט נפרד.
כך, אנשים יתמחרו טוב יותר מערכת כלים שלמה הכוללת 24 פריטים ועוד מספר פריטים שחלקם חדשים וחלקם פגומים, לעומת מערכת כלים שלמה שכוללת רק 24 חלקים.
בשיפוט משולב קל לראות שהמערכת הראשונה כוללת את השנייה ובנוסף פריטים נוספים ולכן היא צריכה להיות מתומחרת גבוה יותר.
לעומת זאת, בשיפוט נפרד מרבית האנשים מתמחרים את המערכת הקטנה יותר במחיר גבוה יותר.
במחקר זה (2021) הראו גמליאל ופאר שההטיות של השיפוט הנפרד מקזזות הטיות של שיפוט מדדי יעילות, כך ששיפוט נפרד של חיסכון בהינתן מדדי יעילות הוא מדויק יותר לעומת השיפוט המשולב שלהם.
כפי ששם המאמר מעיד, בהקשר של מדדי היעילות "שתי טעויות הופכות לדבר נכון" – ההטיה הגלומה בשיפוט של מדדי יעילות פועלת במשולב עם ההטיה הגלומה בשיפוט הנפרד ליצור שיפוט מוטה פחות.
חבר המועצה של האגודה הישראלית לפסיכומטריקה בין השנים 2008 ל-2016.
יו"ר האגודה הישראלית לפסיכומטריקה בין השנים 2016 ל-2019.
חבר בצוות מומחים לפסיכומטריקה המייעץ ומסייע לאגף למחוננים ולמצטיינים במשרד החינוך בנושאים מתודולוגיים הקשורים בתהליכי האיתור של הילדים המחוננים והמצטיינים בישראל (החל מ-2017).
חבר במועצה הציבורית של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (החל מ-2020).
חבר בתת-ועדה של ועדת בן-פרץ שנועדה לבחון את תהליכי הקבלה והרישוי של המוכשרים להוראה במכללות (בין השנים 1999 ל-2000).
פרסם בעיתונות היומית מאמרים בנושאים חברתיים של "בגדי האקדמיה החדשים", מיון לא הוגן לאוניברסיטאות, על כך ש תוספות השכר מגדילות את פערי השכר במשק, על סוגיית המדיניות בנוגע לכלי רכב ירוקים, ועל כך שרמת בחינות הרישוי של לשכת עורכי הדין לא עלתה עם השנים, אלא שרמת הנבחנים ירדה.
אייל ג'מילי הולצקר (נולד ב-26 בדצמבר 1976) הוא צייר, צלם ואמן רב תחומי ישראלי המתגורר בפלורידה שבארצות הברית.
אייל ג'מילי-הולצקר נולד בחדרה והחל את דרכו בצילום בשנת 1992 במהלך לימודיו לאמנות פלסטית בתיכון חדרה יצר מיצג וידאו ארט "כתמים לבנים במדבר" במדבר יהודה, קומפוזיציות של אנשים עטופים עם סדינים לבנים.
בשירותו הצבאי שימש כצלם וידאו צבאי ביחידת ניסויים של חיל החימוש.
לאחר שחרור מצה"ל למד עיצוב תעשייתי, באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים וחלק מעבודותיו פורסמו בעיתונות.
עם סיום לימודיו התמקד בצילום ובבימוי וידאו.
הוא מצלם עבור מסעדות יוקרה, וצילם מתכוני וידאו עבור מותגים כגון: שטראוס, תנובה, משק צוריאל ועוד.
עבודותיו הוצגו במגזין האופנה VOGUE.
החל משנת 2014 בעקבות מחלת הסרטן של בת זוגו, שני הולצקר, הוא החל להתמקד בצילום מזון לתזונה בריאה.
בארצות הברית אייל יצר קמפיינים עבור חברות בעלות שם בינלאומי, כמו חברת החרדל העולמית "Maille", ומותג הסירים "Le Creuset".
יצירותיו נרכשו על ידי בנק לאומי עבור אוסף האמנות העכשווית של הבנק, וכן על ידי האספנית רותי שטרית.
בשנת 2017 הוא הוציא לאור ספר עם מבחר מעבודותיו בשם "Food photography by Eyal Gamili Holtzeker".
בשנים האחרונות, החל אייל לצלם סדרת סרטוני רשת בשם The story of.
הסדרה בנויה מקליפים דוקומנטריים קצרים המציגים את הסיפור של מקומות ותרבויות מסביב לעולם.
הסרט הראשון בסדרה היה בשנת 2018 על קובה The story of Cuba איתו זכה במקום שני בתחרות הצילום הבינלאומית Q53 .ב-2019 הפיק את הסרט השני The story of Sinai.
צילומיו נבחרו לתמונת היום באתר של הנשיונל גאוגרפיק.
לאורך השנים צילומים של אייל הופיעו בערוצי הדיגיטל והטלוויזיה השונים ברחבי העולם בהם ערוצי האוכל של ynet, כלכליסט, וואלה, על השולחן, הארץ ומגזין מטפסים.
בשנת 2021 עלתה סדרת הקולינריה של נטפליקס "High on the Hog" בה שולבו צילומיו.
נכון ל-2021, הוא מתגורר בפלורידה עם אשתו שני, ולשניים חברת הפקות תוכן למזון.
1994 - תערוכה אישית בבית האמנים- בית פינברג בחדרה
2008 - אומנות סודית 3 של בנק לאומי
2009 - גלריית החווה לאמנות אקולוגית
2018 - זכייה במקום שני בתחרות הצילום הבינלאומית Q53 עם The story of Cuba
אייל דלעת הוא סגנון פופולרי של בירה בארצות הברית.
ניתן לייצר אייל דלעת באמצעות בשר הדלעת בשילוב עם לתת או דגני בירה טיפוסיים אחרים כחלק מהמחית להתססה, התורמים סוכרים מתסיסים לנוזל המופק מתהליך המעיכה במהלך בישול הבירה.
ניתן לייצר אותו גם על ידי הוספת חומרי טעם וריח טבעיים או מלאכותיים לבירה המוגמרת.
ניתן להוסיף טעם תבלינים כדי לעורר את הטעם של פאי דלעת, שהוא קינוח אמריקאי פופולרי לחורף.
סגנונות רבים של אייל דלעת מיוצרים, כולל אייל חיוור, בירות חיטה, פורטרים וסטאוטים.
האייל דלעת מיוצר לעיתים קרובות כבירה עונתית בסתיו, הוא מיוצר על ידי מספר מבשלות בירה כולל:
בישול בירה מדלעת בארצות הברית החל בשנת 1771. בירת הדלעת הראשונה שנרקחה מסחרית הגיעה ממבשלת באפלו ביל בהיוורד, קליפורניה, בשנות ה-80 של המאה ה-20, המתכון היה מבוסס על מחקרי בישול שנעשו על ידי ג'ורג' וושינגטון.
הפופולריות העכשווית של הבירה תוארה כחלק מ"שיגעון תבליני הדלעת", שיזם פריחה של מוצרי מזון לצריכה בטעם דלעת ותיבול דלעת, כגון Pumpkin Spice Latte שהוא משקה קפה עשוי מתערובת של טעמי תבלינים מסורתיים לסתיו (קינמון, אגוז מוסקט וציפורן), חלב מאודה, אספרסו, ולעיתים קרובות סוכר, בתוספת קצפת ותבלין פאי דלעת.
אייל מאיר גלמן (נולד ב־1982) הוא ראש הוועדה המוניצפלית חברון.
אייל גלמן נולד בקריית ארבע לדוד ושרה ב־1982. בתיכון למד בישיבות התיכוניות מצפה יריחו, דימונה וחיספין.
את שירותו הצבאי החל בקורס טיס, אך לאחר שנשר מן הקורס עבר לסיירת גבעתי.
לאחר מכן שירת במילואים בתפקידים שונים והגיע לדרגת סא"ל.
לאחר שחרורו שימש כקצין הביטחון של מועצת קריית ארבע, בין השאר שירת בתפקיד בעת רצח הלל אריאל בביתה בקריית ארבע.
לאחר שסיים את עבודתו כקב"ט, למד שנה אחת בישיבה, ולאחריה מונה לתפקיד מנכ"ל היישוב אלעזר.
הוועדה המוניצפלית חברון הוקמה בצו אלוף בשנת 2017 והיא הרשות המוניצפלית בחלק מהעיר חברון בו מתגוררים יהודים.
ראש המנהלת הראשון היה הלל הורוביץ, שמונה בהמלצת התושבים.
בבחירות שנערכו ב-20 בספטמבר 2022 נבחר גלמן לראש הוועדה, המכונה גם מנהלת שירותים אזרחיים חברון.
גלמן מתגורר בחברון, נשוי לחיה לבית שראל (אחותו של בניה שראל) ולהם שמונה ילדים.
אחיו נפל בקרב בפיגוע בצומת גוש עציון.
אייל גלובוס (נולד ב-19 במאי 1963) הוא עורך דין ישראלי, מנכ"ל עמותת עמך, ובעברו ראש רשות התאגידים.
גלובוס נולד ב-1963. אימו הייתה שולמית גלובוס לבית ליכטנשטיין (1944–2022) ואביו, ישראל גלובוס (1943–1992), עבד למעלה מ-20 שנה במשרד המשפטים, ובעת פטירתו שימש כרשם החברות.
סבו, אלעזר גלובוס, היה היועמ"ש של משרד הבריאות.
גלובוס בעל תואר ראשון במשפטים, תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים, כולם מהאוניברסיטה העברית.
לאחר סיום לימודי המשפטים התמחה גלובוס בבית המשפט העליון ובמשרד פרטי, וב-1996 הצטרף כעורך דין לרשות החברות הממשלתיות.
כעבור שנה מונה למנהל מחוזות ירושלים ודרום באגף לסיוע משפטי במשרד המשפטים.
ב-2006 קודם לתפקיד מנהל האגף לסיוע משפטי, והוביל רפורמה באגף שכללה את הרחבת הפעילות והתייעלות והתמקצעות של עורכי הדין הפנימיים והמקצועיים.
ביוני 2014 מינתה אותו שרת המשפטים ציפי לבני לרשם החברות, בהמלצת מנכ"לית המשרד אמי פלמור.
במסגרת תפקידו שימש גם כרשם המפלגות, רשם העמותות ורשם ההקדשים, ופעל לחשיפת עמותות הפועלות ללא שקיפות וללא דיווח על פעילותן.
בדצמבר 2019 נדרש גלובוס להכריע אם לאפשר למפלגתה של לריסה טרימבובלר, אשתו של יגאל עמיר, רוצחו של יצחק רבין, להירשם כמפלגה.
לדבריו, שיקול הדעת שקבע החוק לרשם המפלגות הוא מצומצם, ולכן אפשר את הרישום בתנאי שטרימבובלר תצהיר כי אינה תומכת ברצח רבין.
בנו, ערן, גם הוא עורך דין ושימש בעבר כיושב ראש הבית הפתוח בירושלים.
אייל מושק אלפיני או מושק אלפיני (שם מדעי: Moschus chrysogaster; קרוי גם אייל מושק טיבטי), מין יונק מעלה גירה בסוג אייל מושק.
המושק האלפיני חי באזורים מיוערים וסבוכים על מורדות הרים כדוגמת ההימליה בסין העממית (כולל מזרח טיבט), ובצפון הודו, בהוטן ונפאל.
שמו ניתן לו עקב כך שהוא חי בבתי הגידול באזור האקלים התת-אלפיני הקפוא.
כדי לשרוד בסביבה קשה זו, פרוותו ארוכה וסמיכה, ורגליו חזקות ומאמונות בקפיצה בין הסלעים.
צבע פרוותו הוא שילוב של אדמדם, כתמתם וצהבהב מחוספס, והרגליים והפנים בצבע אפרפר בהיר.
יש לו מספר כתמים לבנים בצוואר.
המושק האלפיני ניזון מדשא ועשבים אותם הוא מוצא, כמו גם משורשים וצמחים אחרים.
לעיתים, בעת החורף, כשהאדמה מכוסה בשלג, חופר המושק האלפיני באדמה כדי להגיע לצמחים אכילים.
טורפיו העיקריים של המושק האלפיני הם נמר השלג, נמר ערפילי, דול מצוי, שועל מצוי ודלק צהוב-גרון.
אייל מושק סיבירי או מושק סיבירי (שם מדעי: Moschus moschiferus) הוא מין של פרסתן בינוני בסוג איילי מושק.
המושק הסיבירי נפוץ בצפון-מזרח אסיה במדינות: רוסיה, סין העממית, קוריאה הצפונית, קוריאה הדרומית, קזחסטן ומונגוליה.
שמו בא לו עקב הימצאותו באזור סיביר.
המושק הסיבירי הוא הגדול שבאיילי המושק: אורך ראשו וגופו 86–100 סנטימטרים, גובהו בכתפיים 56–67 סנטימטרים, ומשקלו 10–17 קילוגרם.
זנבו קצרצר ובאורך של 5 סנטימטרים ויש לו זוג ניבים בולטים מהשפה שארוכים יותר אצל הזכרים מאשר אצל הנקבות.
הפרווה של המושק הסיבירי עבה וארוכה ומותאמת לבית גידולו.
צבעה אדמדם, חום שוקולד וכתמתם השזור ברצועות לבנות באזור הצוואר, והאזורים התחתונים נוטים להתכהות לשחור.
לעופרים יש כתמים לבנים בשבועות הראשונים לחייהם בדומה לעופרי האיילים המאפשרים לאימהות שלהם להניחם במקום מסתור לזמן רב.
משך ההריון של נקבת המושק כ-160 ימים לאחריהם היא ממליטה עופר אחד או תאומים.
מזונו של המושק הסיבירי כולל עשבים, טחבים וחזזיות הנפוצים במיוחד באקלים הקפוא שבו הוא חי.
בית גידולו הוא בעיקר באזורים הרריים המיוערים בעצי מחט כדוגמת הטייגה הסיבירית.
המושק הסיבירי מאוים על ידי ציד הנעשה בעיקר עבור בלוטות המושק שלו.
נהרג בתאונה מבצעית במהלך מעצר בכפר סידא, במהלך האינתיפאדה השנייה.
אייל וייס נולד בתל אביב, בן זקונים להוריו, מלכה ואברהם, אחרי שתי בנות.
הוא למד בבית הספר היסודי בצהלה, שכונת מגוריו, והיה פעיל בתנועת הצופים.
וייס עסק בספורט ושיחק כדורסל בקבוצת הילדים והנוער של מכבי תל אביב.
נוסף על כך היה רץ למרחקים ארוכים, רכב על אופניים והתחרה בטריאתלונים.
בהיותו בן 17 נפטר אביו, אברהם.
שנה לאחר פטירת אביו, בשנת 1985, התגייס וייס לשירותו הצבאי בחטיבת הנח"ל במסגרת גרעין נח"ל.
בנח"ל עבר וייס מסלול הכשרה כלוחם ולאחריו קורס מכי"ם וקורס קציני חי"ר, אותו סיים בהצטיינות.
עם שובו לחטיבה היה למפקד מחלקה.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 931, "שחם", ולאחר מכן מונה למפקד פלס"ר נח"ל.
לאחר סיום תפקידו בסיירת פיקד על פלוגת צוערים בבה"ד 1 ולאחר מכן השתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם).
במקביל למד ניהול משאבי אנוש במכללת אחוה.
במהלך לימודיו פגש וייס את אשתו לעתיד, שיר, איתה התחתן לאחר מספר שנים.
עם סיום לימודיו עבר וייס לסיירת מטכ"ל, שם היה מפקד פלגת האימונים.
וייס שב לחטיבת הנח"ל ומונה למפקד גדוד 931. בזמן פיקודו על הגדוד בגזרת זרעית התקרבה אישה לבנונית לגדר המערכת בקרבת קיבוץ אדמית ועלתה על מוקש.
האישה נפצעה קשה, ווייס יחד עם הקַשָׁר שלו וחובש מהתאג"ד, סיכנו את חייהם ונכנסו לשדה המוקשים על מנת לחלצה בהצלחה.
באירוע משמעותי אחר בחיי הגדוד מאותה תקופה (סוף 1998), נהרגו המ"כ ומפקד הטנק הנלווה, , בתקרית בסמוך למוצב כרכום.
שני המפקדים האחרים בכוח נפצעו, ואחד החיילים הצעירים תפס פיקוד על שארית הכוח.
אייל וייס הוביל את כוח החילוץ תחת אש רצופה והצליח לסיים את האירוע ללא נפגעים נוספים.
עם סיום תפקיד המג"ד התמנה וייס לסגן מפקד עוצבת חירם, החטיבה המרחבית האחראית על החלק המזרחי של גבול ישראל–לבנון.
בעקבות כישלון מבצע סימפוניית החיים בעסירה א-שמלייה, שבו נהרגו שלושה מלוחמי דובדבן מירי דו צדדי, החליט מפקד יחידת דובדבן, מיקי אדלשטיין להתפטר מתפקידו.
מחליפו המיועד, נדב פדן, דחה את קבלת הפיקוד על היחידה מסיבות אישיות.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה נשאר אדלשטיין בתפקידו למשך כשבעה חודשים כדי להוביל את היחידה במציאות החדשה.
באפריל 2001 מונה וייס למפקד היחידה.
אחרי סדרת מפקדים שבאו מיחידות מיוחדות, כגון יחידת שלדג ושייטת 13, היה וייס למפקד היחידה הראשון מזה שנים שהיה בראש ובראשונה איש חי"ר.
במהלך התקופה הקצרה שבה פיקד וייס על דובדבן לכדה היחידה 1,800 פעילי טרור, וזכתה בצל"ש הרמטכ"ל ובפרס ראש הממשלה לפעילות מיוחדת, הייתה זו הפעם הראשונה בה יחידה צבאית זכתה בפרס זה.
בבוקר יום ה-15 בפברואר 2002, יצא וייס בראש חייליו למעצר של שבעה פעילי הג'יהאד האסלאמי ותנזים בכפר סידא, באזור טולכרם.
במהלך ביצוע נוהל סיר לחץ הפיל דחפור די-9 פיסה מהבית שגרמה להתמוטטות קיר אבן מאחוריו תחקר וייס את ג'אסר רדד, אחד המבוקשים שהסגיר עצמו ונעצר.
קריסת החומה הביאה למותו של וייס.
וייס הובא למנוחות בחלקה הצבאית בבית העלמין של זכרון יעקב.
וייס הותיר אחריו את אשתו שיר, בת בגיל 7 חודשים, אם ושתי אחיות.
לאחר מותו, החל משנת 2002, נקרא טריאתלון תל אביב השנתי על שמו.
אייל טרטצקי (נולד ב-13 בספטמבר 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
טרטצקי גדל במחלקת הנוער של הפועל חיפה, ובשנת 1998 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בשנת 2000 עבר לשחק במכבי הרצליה, ומלבד עונה אחת בה חזר לשחק בהפועל חיפה, שימש טרטצקי כקפטן מכבי הרצליה עד שנת 2007. בשנת 2007 חזר להפועל חיפה, ושימש כקפטן הקבוצה.
ב-27 במרץ 2013 פרש טרטצקי ממשחק פעיל לאחר שסבל מפציעה, ומונה לעוזר המאמן של הקבוצה.
לאחר כשנתיים כעוזר מאמן, פוטר טרטצקי מהקבוצה.
בינואר 2015 הודיע על חזרה למשחק פעיל בקבוצת האוהדים הפועל רובי שפירא חיפה בליגה ג'.
טרטצקי שיחק במדי הקבוצה עד תום העונה וסייע לה להעפיל לליגה ב'.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצת הוותיקים של המועדון בליגת הוותיקים.
אייל כַּפְכָּפִי (7 במאי 1941 – 25 בפברואר 2002) הייתה חוקרת וביוגרפית, היסטוריונית, מרצה ומורה ישראלית.
אייל כפכפי נולדה באביב 1941 בקיבוץ מעוז חיים שבעמק בית שאן.
הוריה היו יצחק כפכפי, מורה, עורך ומתרגם ידוע, ופנינה.
כפכפי למדה בקיבוץ וסיימה את לימודיה בתיכון המקומי.
לאחר שירותה הצבאי יצאה ללמוד הוראה ב'סמינר אורנים' (כיום מכללת אורנים).
כפכפי נישאה בגיל צעיר לאברהם דגן, ילדה בת (כיום חוקרת השקנאים ד"ר מרווה שמואלי) והתגרשה תוך כשנה.
באורנים הסתפחה לחבורת חוג אורנים, שמוריו הכריזמטיים ובעלי ההשקפות הרדיקליות, יגאל וגנר ומיכאל שטראוס, החלו לרכז סביבם.
החוג מנה כמה עשרות תלמידים שיצרו מעגל שיח ופעולה.
כפכפי נשארה נאמנה לחוג, לתורתו ולמוריו עד יומה האחרון.
מחקריה הראשונים נסבו על משנתו החינוכית של מרדכי סגל, שהיה מהמורים המשפיעים בתנועה הקיבוצית ובין מייסדי סמינר אורנים.
לימים הוציאה ספר העוסק באיש ובתורתו החינוכית.
לאחר שסיימה את לימודיה שילבה בחייה מחקר והוראה, באורנים ובאוניברסיטת חיפה.
היא המשיכה את חברותה בקיבוצה חרף השינויים וההפרטה שעברה התנועה הקיבוצית.
בשנותיה האחרונות השתדלה להשיג גם משרת מרצה במכללת כנרת.
ספרה החשוב הוא הביוגרפיה של פנחס לבון, "לבון – אנטי-משיח", שיצא לאור בהוצאת עם עובד וזכה להתעניינות רבה.
כפכפי מיקמה את לבון לא מעט בעזרת עקרונות ההשקפה של חוג אורנים, המכונות 'תורת המחנות'.
הביוגרפיה זכתה לשבחים בשל עומק המחקר האקדמי שהשקיעה בו.
בין מחקריה שנדפסו מצוי ספרה על מרדכי סגל, על דמותו של יצחק טבנקין כמחנך, מחקר מקורי על מבצע קדש ועוד.
אייל כפכפי נהרגה בתאונת דרכים בדרכה לביקור משפחתי בחורף 2002 ונקברה בקיבוצה.
מכללת אורנים מקיימת מושבי זיכרון עיוניים שנתיים לזכרה.
בן דודה הוא הבמאי והמלחין ירון כפכפי.
"שורש המחלוקת - הריב ההיסטורי בין תנועת העבודה והרוויזיוניזם" - עם יגאל וגנר.
לבון – אנטי-משיח, עם עובד תל אביב, ספרית זגגי לביוגרפיות, תשנ"ט 1998.
אמת או אמונה: (יצחק) טבנקין מחנך חלוצים, המרכז לחקר ארץ-ישראל וישובה של יד יצחק בן-צבי ואוניברסיטת תל אביב, תשנ"ב-1992.
מלחמת ברירה, הדרך לסיני וחזרה, 1956–1957, המאבק בין שתי אסכולות מדיניות בישראל בשנות החמישים, רמת אפעל, יד טבנקין - מכון ישראל גלילי לחקר מדיניות ההתיישבות, הביטחון והחוץ, עם העמותה למורשת משה שרת, תשנ"'ד-1994.
תמורות באידאולוגיה של הקיבוץ המאוחד בתקופת המלחמה הקרה 1944-1954, תל אביב, תשמ"ח-1988.
מדינה מחפשת עם: ביטול זרם העובדים בחינוך, הוצאת הקיבוץ המאוחד תל אביב, תשנ"א-1991.
כשתילי זיתים – שיטת התהליכים: משנתו החינוכית של מרדכי סגל ויישומה בבתי-הספר של הקיבוץ המאוחד, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ח-1998.
אייל הצפון (שם מדעי: Rangifer tarandus) הוא אייל החי באזורים הארקטיים ובטונדרה.
באנגלית קיימת הבחנה לשונית בין אייל הצפון בצפון אמריקה, אשר קרוי קאריבו (caribou) לבין זה שבצפון אסיה ואירופה המכונה ריינדיר (Reindeer), אך מדובר באותו בעל חיים.
אייל הצפון יוצא דופן בין מיני האיילים, שכן הוא המין היחיד אשר עבר ביות.
דבר נוסף המייחד את אייל הצפון הוא שגם לנקבות יש קרן על ראשן.
אייל הצפון חי במספר אזורים: בצפון סקנדינביה, באי שפיצברגן, בחלקים האירופאיים של רוסיה, ובכלל זאת בצפון רוסיה ובנוביה זמליה; בחלקים האסיאתיים של רוסיה; בצפון מונגוליה; צפון מזרח סין ועד לאוקיינוס השקט; בצפון אמריקה; בגרינלנד, קנדה ואלסקה.
עד תחילת המאה ה-19 היה ניתן למצוא איילי צפון בדרום מדינת איידהו בארצות הברית.
ב-1952 החל מבצע להחדרת איילי צפון לנופי סקוטלנד, שמהם נכחד ככל הנראה במהלך המאה ה-10. בנוסף, בתחילת המאה ה-20 הובאו איילי צפון לאיי ג'ורג'יה הדרומית וקיימים שני מרכזי פעילות שלהם על האיים (המופרדים באמצעות קרחון).
מספר איילי הצפון באיי ג'ורג'יה מוערך בכמספר אלפים וסמל איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים מכיל גם אייל צפון.
גודלם של איילי הצפון שונה ממקום למקום.
משקלם של איילי צפון נע בין 60 ל-300 ק"ג.
פרוותו של אייל הצפון מעובה וארוכה, וצבעה חום-אפור כהה או בהיר, בעיקר בקרב איילים מבויתים; ובחורף בהירה יותר מבקיץ.
קיים סוג של קאריבו - ה"פירי קאריבו" (Peary), שצבעו כמעט לבן לחלוטין במשך כל השנה.
הצבע הבהיר מסווה את איילי הצפון טוב יותר.
מתחת לפרווה, קיימת שכבת מגן נוספת של "צמר תחתי", אשר מגנה על איילי הצפון מפני מזג האוויר הארקטי.
עונת ההמלטה של איילי הצפון היא בדרך כלל בחודש מאי או בתחילת יוני.
העופר נולד במשקל של כחמישה ק"ג והוא מסוגל לעמוד על רגליו תוך שעות ספורות לאחר ההמלטה.
אייל הצפון זהו המין היחיד במשפחת האיילים בו גם לזכר וגם לנקבה יש קרניים .
איילי הצפון הם שוכני טונדרה מובהקים.
הם אוכלים עשבים וצמחי מים ונודדים למרחק מאות קילומטרים בחיפוש אחרי אתרי רעייה.
בחורף הארוך והקר השורר בטונדרה הם ניזונים בעיקר מחזזיות, שהבולטת ביניהן היא אבובית האיילים, שאותה חופרים האיילים בעזרת פרסותיהם הרחבות מתחת לשלג.
בין הטורפים המאיימים על אייל הצפון ניתן למצוא זאבים, דובי קוטב, דובים חומים ודובים שחורים וכאשר הם נמצאים בים גם קטלנים (אורקות) וכרישים שונים.
בנוסף, היתושים מטרידים את איילי הצפון בקיץ.
כדי להתמודד עם טורפים לבנים כגון זאבי שלג ודובי קוטב פיתחו האיילים ראיה בתחום האולטרה סגול של nm 350–320. בעונת הייחום, הסתיו, הזכרים נלחמים לעיתים ביניהם על הנקבות.
על פי המסורת בחלק מתרבויות אירופה וצפון אמריקה, סנטה קלאוס (או ניקולאוס הקדוש) מגיע להעניק מתנות לקראת חג המולד במרכבה או במזחלת מונהגת על ידי איילי הצפון שלהם.
עיניהם של איילי הצפון משתנות בחורף, וצבען הופך מכתום-זהוב לכחול.
ייתכן שאז הם קולטים יותר אור אולטרא-סגול המוחזר מהשלג ומבחינים ביתר קלות בחזזית הבהירה קלדוניה רנגיפרינה, החביבה עליהם.
התגלה כי איילי הצפון יכולים לאכול תוך כדי שינה.
ייתכן שזה מאפשר להם לצבור יותר שומן לקראת החורף בעונה שבה יש שפע מזון.
אייל זִיסֶר (נולד ב-3 באפריל 1960) הוא פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב, סגן רקטור האוניברסיטה בשנים 2015–2025. בשנים 2010–2015 כיהן כדקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה.
לשעבר ראש מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה.
אייל זיסר נולד בחיפה, בה גדל, ולמד בבית הספר הריאלי במגמה המזרחנית.
בצבא שירת ביחידה 8200 של חיל המודיעין.
עשה את רוב לימודיו מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטת תל אביב.
הוא למד לתואר הראשון בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה ובחוג לשפה ולספרות ערבית ועשה תואר שני בתחום ההיסטוריה של המזרח התיכון.
את עבודת התזה עשה בהנחייתו של פרופסור איתמר רבינוביץ ועניינה הוא "המאבק הישראלי-ערבי על מי הירדן והמערכת הבין-ערבית".
זיסר עשה את לימודי הדוקטורט בהנחיית איתמר רבינוביץ.
נושא עבודת הדוקטורט היה: "אתגר העצמאות: לבנון בתקופת ממשלו של בשארה אל-ח'ורי (1943–1952)".
משסיים זיסר את הדוקטורט ב-1992 החל לעבוד כמרצה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה וכחוקר במרכז משה דיין באוניברסיטת תל אביב, שימש כראש החוג למזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטה.
ב-1996 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קורנל ועמית מחקר במכון הוושינגטוני למדיניות מזרח-תיכונית.
הוא משמש כפרשן לענייני המזרח התיכון בכלי התקשורת השונים ובעיתונות הכתובה.
שירת כאזרח עובד צה"ל ביחידה 8200 בתפקיד יועץ והדריך בה קורסים.
בנובמבר 2025 נבחר לשמש כיו"ר הוועד המנהל של מא"לו, המרכז הארצי לבחינות והערכה המופקד בין היתר על מבחן הפסיכומטרי.
זיסר נשוי לפרופ' שירלי שרון-זיסר, מרצה בחוג לאנגלית באוניברסיטת תל אביב וראש החוג לשעבר, העוסקת בפסיכואנליזה לאקאניינית, ולזוג שלושה ילדים.
אייל זיסר חוקר את ההיסטוריה המודרנית של סוריה ולבנון.
מחקריו עניינם ההיסטוריה של שלהי המאה ה-19 ומחצית המאה ה-20. פרסם מחקרים רבים שעניינם ההיסטוריה בת זמננו, כולל משטר, מדינה וחברה בסוריה ולבנון של ימינו אלה.
הוא עוסק בהיסטוריה פוליטית של מערכות ממשל, שלטון, תהליכי קבלת החלטות, ממשק ממשל ויחסי ביטחון, אבל גם עוסק בהיסטוריה חברתית ותרבותית, למשל לאומיות בסוריה ולבנון, אסלאם, חברה וכלכלה וכדומה.
הרבה ממחקרו של אייל זיסר הוקדש לשלטונו של חאפז אל-אסד ובמיוחד לשלהי שלטונו, עליהם כתב את הספר בעברית "סוריה של אסד - על פרשת דרכים" שראה אור ב-1999 ויצא לאור גם באנגלית בשנת 2000 לאחר שאסד הלך לעולמו בשם: "Asad's Legacy: Syria in Transition".
ספרו השני על סוריה עסק בתקופת בשאר אל-אסד ושמו: "בשם האב: בשאר אל-אסד: שנים ראשונות בשלטון", והתפרסם ב-2004. מהדורה מעודכנת באנגלית ראתה אור ב-2007 בשם "Commanding Syria: Bashar al-Asad and the First Years in Power".
פרט לשני ספרים אלה פרסם זיסר שורת מאמרים וכתבות על שלטונה של שושלת אסד, אישיות המנהיגים, מערכות כלכלה וביטחון, חברה וכן הלאה.
לצד תולדותיה של סוריה תחת משטר אסד כתב ספר רחב יותר: "פניה של סוריה: חברה, משטר ומדינה", שראה אור בשנת 2003, ושעוסק בהיסטוריית ליבה של סוריה במאה השנים האחרונות, חברה וכלכלה, צבא ומדינה, לאורך מאה שנה.
לספר קדמה שורת מאמרים בנושא.
התמקדותו של זיסר בסוריה היא התמקדות בתופעה ההיסטורית של שלטונה של משפחת אסד, שהביא למפנה בתולדותיה של מדינה זו.
הוא מתאר את סוריה שהפכה ממדינה חסרת יציבות שהפגינה חולשה כלפי חוץ ופנים, למדינה יציבה.
אייל זיסר העמיק את ההבנה לגבי הגורמים להצלחת שושלת אסד מעבר ליד הברזל והברוטליות שזוהו תמיד כמאפייניו הבולטים של משטרו של חאפז אל-אסד.
הוא הצביע על שורשים חברתיים והיסטוריים, מוקדי תמיכה במשטר, אופן התנהלותו של השליט ואישיותו, כמו גם התפתחות זהות מדינתית וביסוס מוסד המדינה.
כל אלו נותנים הסברים עמוקים יותר להתנהלות סוריה.
זיסר מתמקד במחקריו באחת התופעות המרכזיות שהתרחשו בסוריה וענינה המהפך החברתי שבמסגרתו השתלטו הפריפריה והכפר על המרכז הסורי.
תופעה זו אינה ייחודית לסוריה אלא התרחשה גם במדינות נוספות במזרח התיכון.
זיסר מסביר זאת בכך שמפלגת הבעת' השכילה לקנות אחיזה באוכלוסייה הזו, להפוך למייצגת האולטימטיבית שלה, לגייסה למנגנוני המפלגה ולמערכות הביטחון וכוחות הצבא, ואף לפתוח בפניה נגישות למערכות ההשכלה במדינה.
בכך יש כדי להסביר את התמיכה של אוכלוסייה זו במשטר וממילא, את היציבות שהצליח המשטר להקנות לסוריה.
זיסר התמקד במחקריו במיוחד במורכבות שלטונו של חאפז אל-אסד בסוריה.
על פי זיסר, אף על פי שבישראל נתפס אסד האב כמנהיג מוכשר ומוצלח הרי שהצלחתו לשרוד שנים כה רבות על כס השלטון נבעה במידה רבה מכישלון יריביו, ובכל מקרה את מחיר הישרדות המשטר שילמו תושביה של סוריה אשר נותרה מדינה מפגרת ונחשלת.
בנו של חאפז אל-אסד, בשאר אל-אסד, עלה לשלטון תוך שסימן שאלה מלווה את סיכויו לשרוד בשלטון לאורך זמן.
חרף זאת הוא מחזיק מעמד.
לדעת זיסר הישרדותו של בשאר היא הודות לדיבידנדים שנצטברו מתקופת שלטונו הממושכת של אביו, כמו הודות לטעויות של יריבו המרכזי של בשאר, ג'ורג' בוש.
זיסר סובר כי במזרח התיכון מבקשים התושבים יציבות פוליטית-כלכלית ומפחדים משינוי.
הכישלון של ארצות הברית בעיראק, האנרכיה וחוסר היציבות השוררים במדינה זו, כל אלו מביאים את האזרח הסורי להעדיף לדבוק במשטרו של בשאר מאשר להתמודד עם הבלתי נודע, עלייה של גורמי אסלאם קיצוני לשלטון או כאוס דוגמת עיראק.
זיסר טוען כי ישראל וסוריה רואות זו את זו בתמונת מראה, כלומר סוריה רואה את ישראל כפי שישראל רואה את סוריה.
לדעתו הסורים תופסים את ישראל כתוקפנית ובאופן כזה הם זוכרים ומנתחים את אירועי 1967, 1973 ואת 1982. באשר לתהליך השלום מסביר זיסר כי סוריה נכונה אומנם להגיע להסכם שלום עם ישראל אך אין בה הנחישות והרצון לעשות מעשה, דוגמת מעשהו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת.
דבר זה מסביר לדעתו את הקושי בקידום תהליך מדיני עם הסורים.
פניה של סוריה: חברה, משטר ומדינה
ספרו זה של אייל זיסר הוא ניסיון לתת מענה לחידה הסורית, לחדור לעומקם של שורשיה של החברה ושל המדינה הסורית ולבדוק את מהלך התפתחותה.
הספר עוסק בהצלחתה של המדינה הטריטוריאלית הסורית לשרוד ואף לבסס עצמה במרחב אשר סביב לה וקודם לכל בלב תושביה.
שהרי, בעשורים הראשונים לקיומה הייתה מדינה זו נתונה במאבק על השליטה בה, על דרכה ומדיניותה בזירה האזורית והבין-לאומית אך קודם לכול, על עצם קיומה.
זיסר סובר כי מאבק זה, שאותו הוא מכנה "המאבק על סוריה", נבע לא במעט בשל היותה של סוריה מדינה נטולת שורשים, מדינה אשר הוקמה בידי שלטונות המנדט הצרפתי בניגוד גמור לרצונם של תושביה, בדיוק, אגב, כמו עיראק או עבר הירדן, ובמידה מסוימת אף לבנון.
ואולם, בדומה לשכנותיה שרדה גם הישות הסורית את האיומים והאתגרים שבפניהם ניצבה, וכיום, למעלה מחמישים שנה לאחר שזכתה בעצמאותה, נעלמו רבים מן הספקות שקיננו בעבר באשר ליכולתה להוסיף ולהתקיים כישות מדינית עצמאית.
הספר מבקש להציע תובנות חדשות להצלחה זו, מעבר להסבר המקובל הרואה בה מעשה ידיו של משטרו של הנשיא אסד.
כך למשל, מועלה בספר טיעון כי המדינה הסורית הצליחה לשרוד בעיקר בזכות תהליכים פוליטיים, חברתיים וכלכליים ארוכי טווח שעברו עליה לאורך חמישים שנות עצמאותה, ובאופן ממוקד יותר, אובדן המרכזיות – מרכזיותה של סוריה בעולם הערבי, וניצחון המרכז – מרכז שלטוני שכמוהו נעדרה סוריה בעברה.
שהרי, בעברה הייתה סוריה מרכזית מדי – גאוגרפית ופוליטית – במרחב שסביב לה, מרכזיות שהייתה לה לרועץ, ובה בעת היא נעדרה מרכז שלטוני המקיים שליטה אפקטיבית ברחבי המדינה.
בחלוף השנים פחתה מאוד מרכזיותה של סוריה במרחב שסביב לה, אך בה בעת צמח בה מרכז שלטוני בעל עוצמה שהצליח לפרוס את שלטונו על רחבי המדינה, וממילא, זו האחרונה החלה ממלאת תפקיד מרכזי ובולט יותר בחיי תושביה.
הדבר תרם להפיכתה של סוריה ממדינה חלשה וחסרת יציבות למדינה איתנה ואף למעצמה אזורית בעלת מעמד ומשקל.
כן נדון בספר תהליך התגבשותה של זהות סורית ייחודית.
זיסר סובר כי זהות זו שאבה במידה לא מעטה את השראתה מתפיסות שרווחו בעבר במרחב הסורי (בלאד א-שאם) ואשר ראו בו מרחב גאוגרפי בעל ייחוד היסטורי, תרבותי ולעיתים אף ביקשו לראות בתושביו אומה העומדת בפני עצמה – האומה הסורית.
אבל בעיקרה מבוססת זהות לאומית סורית זו על משקעי חמישים שנות העצמאות, או אף שבעים שנות קיומה של סוריה כישות מדינית – היינו, אותן חוויות מעצבות משותפות שחוו תושביה של מדינה זו, ולחלופין, גם אותו אינטרס משותף הולך ומתרחב, בקיומה של המדינה הסורית כמדינה עצמאית.
משטרו של אסד ביקש מטעמיו הוא לקדם, הגם שבזהירות ובפרופיל נמוך, זהות ייחודית שכזו, תוך שהוא רואה בה נדבך נוסף על נדבך הזהות הכלל-ערבית, שהיה מחויב לה ואף נשא אותה בגאון.
ולבסוף, נידונות בספר שאלות כמו יחסי עדה ומדינה, קרי עלייתה של העדה העלווית, עדת משפחת אסד, לשלטון בסוריה, התגבשותו של הצבא הסורי ככוח משמעותי המצוי בשליטה של משפחת אסד, ולבסוף, יחסיה המורכבים של המדינה הסורית עם האסלאם.
זיסר רואה בלבנון מדינה שאינה מדינה.
היינו, ישות מדינתית חלשה, שברירית, שבה שלטון מרכזי חלש שכמעט ואינו מתפקד.
המדובר במדינה ובחברה המצויים על סף תמידי של מלחמת אזרחים המתפרצת אכן במדינה זו מפעם לפעם.
זיסר סבור כי כדי להבין את לבנון יש לחזור אחורה קרוב לאלף שנה אל המאה העשירית בערך, שבה נעוצים שורשיה של המערכת הפוליטית והחברתית בלבנון.
זיסר גם סבור כי בניגוד להנחה המקובלת, תולדותיה של לבנון אינן עומדות בהכרח בצילו של מתח בין שני המחנות הדתיים העיקריים, ולמעשה, היריבים, החיים במדינה – נוצרים ומוסלמים.
מחנות אלו לא היו מעולם מחנות מאוחדים ומלוכדים שהתייצבו כאיש אחד מאחורי רעיון או מטרה כלשהם, אלא לרוב היו מפוצלים בתוך עצמם על פי קווי חלוקה עדתית.
בתוככי כל מחנה דתי התקיימה יריבות בין בני העדות השונות המרכיבות אותו: במחנה המוסלמי – סונים, שיעים ודרוזים; ואילו במחנה הנוצרי – מרונים, יוונים אורתודוקסים, יוונים קתולים, ארמנים לקהילותיהם הדתיות השונות ועוד.
אלא שלדעתו של זיסר גם המפתח העדתי, היינו ההתבוננות בלבנון דרך הפריזמה העדתית אין בו די כדי להעניק תשובה מספקת לשאלת מהלך ההיסטוריה, או אף דרכה הייחודית של לבנון.
שהרי, מסגרת ההזדהות הבסיסית בלבנון הייתה, ובמידה רבה נותרה עד היום, המסגרת המשפחתית.
ואכן, כל אדם בלבנון, יהא מעמדו ותפקידו אשר יהיה, פעל בראש ובראשונה כמייצגה של המשפחה שאליה השתייך ושל האינטרסים המשפחתיים שלה.
המשפחות בלבנון, ולא העדות הן שהיו ואף נותרו המפתח האמיתי להבנת מהלך ההיסטוריה הלבנונית.
זיסר סובר כי בכל עדה ניתן היה לזהות שורה של משפחות מובילות, שראשיהן שלטו ביד רמה בבני עדתם, במעין יחסי פטרון-קליינט.
יחסים אלו נסמכו על היותם של ראשי משפחות אלו בעלי אדמות שאותן עיבדו נתיניהם, או על עושרם הכלכלי ומעמדם הפוליטי, שאפשר להם להוסיף ולקיים יחסי פטרון-קליינט אלו.
הללו נדחקו מן הזירה הפוליטית בידי כוחות חברתיים חדשים שעימם נמנו בני עדות המיעוטים, תושבי אזורי הכפר והפריפריה, מעמדות הביניים ועוד.
אלו האחרונים הפכו באחת, בהנהגת קציני צבא ופוליטיקאים שעמדו בראש מפלגות שוליים רדיקליות – דוגמת מפלגת הבעת' – לשליטיה של סוריה.
בלבנון, לעומת זאת, השכילו משפחות הנכבדים לשמר את כוחן, תוך הסתייעות ב"עדתיות" כקלף מנצח שאפשר להן לשמר את הלכידות העדתית סביבם.
אלא ש"העדתיות" לא הייתה אלא כסות ל"משפחתיות", היינו לנאמנות למשפחה ולשימור ההגמוניה של משפחות הנכבדים הגדולות בפוליטיקה הלבנונית.
הפסיפס הלבנוני היה מבוסס, לדעת זיסר, מראשיתו על מערכת איזונים עדינה שהתקיימה בין שני המחנות הדתיים במדינה – נוצרים ומוסלמים; בין בני העדות השונות בכל מחנה דתי: סונים, שיעים ודרוזים ולמולם יוונים קתוליים, יוונים אורתודוקסיים ומרונים; ולבסוף, בתוככי כל עדה בין משפחות הנכבדים בעלות ההשפעה בעדה.
לפי זיסר, מכיוון שהעדתיות היא שהייתה המאפיין הבולט של המרחב הלבנוני עוד מימים ימימה, מאפיין שאף עוגן בחוקה הלבנונית של שנת 1926, נצבעה חלוקה זו של משאבים ועמדות כוח בין המשפחות השונות בצבעים עדתיים.
ואולם, בפועל לא הייתה העדתיות אלא מעטפת נוחה בעבור משפחות הנכבדים והעומדים בראשן, אשר נאבקו, לכאורה, בשם בני עדתם על עמדות כוח ומשאבים אך למעשה פעלו כדי להבטיח את חלקם שלהם בחלוקת השלל.
המשפחות המובילות בכל עדה היו עסוקות אפוא במאבק מתמיד בינן לבין עצמן על הגמוניה בתוככי העדה, הגם שלעיתים איחדו כוחות ושורות במאבק נגד משפחות מעדות אחרות, שעה שהללו ביקשו לקרוא תיגר על אופן חלוקת המשאבים ועמדות הכוח בין העדות, ולהגדיל את חלקם בחלוקת השלל.
לדעת זיסר, לבנון קמה כמדינת כל עדותיה, וליתר דיוק כמדינת כל נכבדיה ומשפחותיה – מדינה שהיא מסגרת רופפת ובלתי מחייבת, המאפשרת לכל עדה ומשפחה להוסיף ולנהל את ענייניה באוטונומיה כמעט מוחלטת.
התוצאה הייתה אנרכיה שלטונית מתמדת, אשר הידרדרה מפעם לפעם לכדי עימותים עקובים מדם.
אנרכיה מובנית זו הובילה בסופו של דבר לפרוץ מלחמת האזרחים של אפריל 1975. עם זאת אפשר מצב דברים זה פרקי זמן ממושכים שבמהלכן נהנתה החברה הלבנונית מפלורליזם פוליטי ומשגשוג כלכלי חסר תקדים במונחים מזרח-תיכוניים.
שהרי המדינה הלבנונית הייתה ישות שבה התקיימה, אחרי הכול, חלוקה הוגנת ומוסכמת של משאבים ועמדות כוח.