tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות רשמית בעמאן, בעוד שירדן מחזיקה בשגרירות רשמית בוושינגטון די.
ירדן מחולקת ל-12 מחוזות ואלה מחולקים ל-52 נפות.
המחוזות נשלטים על ידי מושלים הממומנים על ידי מלך ירדן.
מלבד מינוי המושלים, השלטון המרכזי אינו מתערב בשלטון המקומי, וכל מחוז מתנהל בצורה אוטונומית בתחומי הכלכלה, הפיתוח, התרבות ועוד.
בראש המדינה עומד המלך עבדאללה השני שירש את אביו חוסיין אחרי מותו בפברואר 1999.
בירדן ישנן מפלגות פוליטיות, והן תופסות כ-20% מהמושבים.
שאר המושבים נתפסים על ידי חברי פרלמנט עצמאיים.
במהלך יולי 2012 נחקק חוק שאוסר על הקמת מפלגות דתיות.
הבחירות האחרונות נערכו ב־23 בינואר 2013, ולדברי המשקיפים הבינלאומיים היא התנהלה בדרך כלל, באופן נקי והוגן, אך נמתחה ביקורת על צורת הבחירה, והחוק שעל פיו היא התנהלה.
עם הקמת אמירות עבר הירדן (1922), שלט האמיר עבדאללה הראשון כאשר לצדו מספר פוליטיקאים ערבים שהגיעו מסוריה ומארץ ישראל.
הבחירה שלו בפוליטיקאים זרים נועדה להדגיש כי לא זנח את חלומו לשלוט על סוריה הגדולה.
הכוחות המזוינים של ירדן (ידועים גם בשם: הצבא הערבי) הוא שמם של כלל הכוחות המזוינים של הממלכה הירדנית ההאשמית.
הם מורכבים מכוחות היבשה, חיל האוויר והצי.
הם נמצאים בשליטה ישירה של מלך ירדן שהוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים הירדני.
ירדן תרמה את כמות החיילים מהגדולות ביותר, אחרי בריטניה וצרפת, לכוחות האו"ם ביוגוסלביה ושלחה בין השנים 1993–1996 שלושה גדודים המהווים כ-3,000 חיילים.
בשנת 1999 הופסק גיוס חובה.
נשים יכולות להתנדב לשירות עורפי.
כיום נחשב הצבא הירדני לצבא הערבי המקצועי ביותר והמאורגן ביותר במדינות ערב.
בשנת 1975 שבה החלה מלחמת האזרחים בלבנון העבירו בעלי הון ערבים את השקעותיהם מלבנון לירדן, יסדו בה מפעלי תעשייה, בנו שכונות מגורים ובנייני משרדים.
בשנת 1980 ירד ערכו של הדינר הירדני וממשלת ירדן נאלצה להטיל הגבלות על יבוא של מוצרי מותרות כדי להתגבר על הגירעון הכבד במאזן התשלומים שלה.
ירדן כורה מינרלים שונים מים המלח ופוספט מאזור הבירה עמאן.
בעת מלחמת המפרץ, תמיכתו של המלך חוסיין בסדאם חוסיין, שליט עיראק, גרמה למדינות המפרץ ולסעודיה להפסיק את מכירת הנפט והסיוע לממלכה הירדנית, מה שגרם לקשיים כלכליים ניכרים שכן היא מייבאת את מרבית צורכי האנרגיה שלה.
במדינה עובר צינור הגז הערבי המוביל גז טבעי ממצרים לירדן, סוריה ולבנון.
בשנת 2003 החלה ירדן לייבא גז לעקבה.
בשנת 2005 הוארך הצינור עד אזור הבירה, עמאן.
בשנת 2008 הושלם הצינור הצפוני שחיבר את סוריה לצינור, וירדן החלה לקבל תמלוגים.
בבירה עמאן נבנו מספר מלונות לרבות מלון W עמאן שבנייתו הסתיימה בשנת 2018.
עמאן, שרידי התיאטרון הרומי, הפורום והאודאון יוונית-רומאית ומוזיאונים.
ג'רש, שרידי עיר יוונית-רומאית מצפון לעמאן.
עקבה, עיר החוף היחידה בירדן בה נמצאים מלונות יוקרה.
מידבא, האתר בו נמצאה רצפת הפסיפס עם מפת מידבא.
בית עברה, בו על פי מסורות פעל יוחנן המטביל וגם הטביל את ישו.
מכוור, ראש ההר בו נמצאים שרידי מבצר.
מצודת כרכ, מבצר צלבני ששוכנת במיקום אסטרטגי בגובה של 850 מטר מעל פני הים.
אום א-רסאס, האתר הוא מוצב צבאי הרומי.
ואדי זרקא-מעין, נחל הנשפך לים המלח מכיוון מזרח ובו חמי קלירוהי, מרחצאות מתקופת הורדוס.
ים המלח, החוף המזרחי של הים בו נמצאים מלונות יוקרה.
נחל ארנון, נחל הנשפך לים המלח מכיוון מזרח ובו מסלולי מים.
השמורה הביוספרית דאנא, שמורת הטבע הגדולה ביותר בירדן, ובו מסלולי מים.
פטרה (ידועה בכינוי "הסלע האדום"), עיר הבירה של הנבטים, החצובה בסלע.
ואדי ראם, תיירים רבים מגיעים לאזור לטיולי ג'יפים, טרקים וטיפוס מצוקים.
הר נבו, המקום ממנו על פי התנ"ך השקיף משה רבנו על הארץ המובטחת.
הור ההר, בו על פי מסורות שונות נקבר שם אהרן הכהן.
שטחה של ירדן מגיע ל-92,300 קמ"ר (פי 4.2 משטחה של ישראל כולה), ורוב השטח הוא מדברי.
פחות מעשירית שטחה של ירדן היא קרקע הראויה לעיבוד חקלאי, רובה מרוכזת לאורך נהר הירדן ובאזור הצפון מערבי של המדינה.
כמות המשקעים במרכז ירדן מועטה והולכת ופוחתת ככל שהולכים מזרחה.
ברמת עבר הירדן שורר חום עז בקיץ, וקור עז בחורף.
בחלקה המזרחי של בקעת הירדן החורף חמים והקיץ לוהט.
בצפון, במרכז ובדרום האקלים צחיח ולכן קיימת חשיבות חקלאית רק לעמק הירדן הצפוני עד הירמוך.
לאורך גבולה המערבי של ירדן עובר השבר הסורי אפריקני.
בחלקו הצפוני של השבר, זורם נהר הירדן, במרכזו נמצא ים המלח ובדרומו נמצאת הערבה.
ממזרח לשבר מתנשא רכס הרים וממזרח לרכס משתרעת רמה בעלת אופי מדברי, המתחזק ככל שממשיכים מזרחה, כאשר הרמה מתלכדת עם מדבריות ערב הסעודית.
במזרח, מעל הרמה, מתנשאים פה ושם הרים, שגובהם כמה מאות מטרים מעל הים.
בצפון ממלכת ירדן זורם נהר הירמוך הנשפך לירדן ומעברו הצפוני שוכנות סוריה וגם ישראל.
ירדן מחולקת לאורכה לשלושה אזורים:
חלקה המזרחי של בקעת הירדן
המדבר של ירדן הנמצא בין המדבר הסורי למדבריות חצי-האי ערב
בצפון נמצא הגלעד (מקביל למחוזות עג'לון, אירביד וג'רש של ימינו).
במרכז, בין נחל יבוק לנחל ארנון נמצא חבל עמון ומדרום לו חבל מואב שבירתו מואב המקראית.
מדרום למואב שוכן חבל אדום שבירתו מעאן, היא מעון המקראית.
לפי הכתוב בתנ"ך, בחלק מתקופה זו היו חלקים מעבר הירדן כלולים בארץ ישראל.
על פי סיפורי המקרא, בימי דוד המלך היה כל האזור ההררי של ירדן מעקבה ועד הירמוך חלק מממלכת ישראל.
תוחלת החיים עומדת על כ-74.8 שנים בממוצע.
שיעור הפריון עומד על 2.7 ילדים לאישה.
השפה המדוברת בירדן היא ערבית.
95% מהאוכלוסייה מרוכזים במערב המדינה, באזור המהווה כ-15% משטחה.
בשנת 1948 האוכלוסייה מנתה כ-400,000 נפש, רובם בדואים.
אוכלוסייתה גדלה במהירות בשל גלי הגירה ממדינות שכנות.
בירדן רוב ערבי ומיעוט ארמנים, צ'צ'נים וצ'רקסים.
למיעוט הצ'רקסי תפקיד מרכזי בהיסטוריה הירדנית.
הצ'רקסים הראשונים שהגיעו לירדן התיישבו בכפרים באזור בו הוקמה עמאן.
המנדט הבריטי בחר במקום כמקום מושבו בעיקר בזכות המוצא האירופאי של הצ'רקסים.
הצ'רקסים ממלאים תפקידים רמי מעלה בממלכה הירדנית, צ'רקסי כיהן בעבר כראש ממשלה (סעיד מופתי), ולמלך אף משמר צ'רקסי.
בשנת 1948, בזמן מלחמת העצמאות של ישראל, נהרו לירדן כחצי מיליון פליטים פלסטינים.
בשנת 1967, במהלך מלחמת ששת הימים, התווספו אליהם 180,000 פליטים נוספים מיהודה ושומרון.
נכון לשנת 2016 נמצאים בירדן כ-2.2 מיליון פלסטינים הרשומים כפליטים.
בעקבות מלחמת המפרץ ומלחמת עיראק, היגרו למדינה כמיליון פליטים מעיראק.
ובעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, ירדן נאלצה לקלוט כ-1.5 מיליון פליטים מסוריה.
אלפי פלסטינים המחפשים עבודה ולימודים מגיעים לירדן מדי שנה.
האסלאם היא הדת הדומיננטית בירדן.
מוסלמים מהווים כ־92% מאוכלוסיית המדינה, ו-93% מתוכם מזהים עצמם כמוסלמים סונים – האחוז הגבוה ביותר בעולם – על פי מרכז מחקר של Pew Research Center.
קיים גם מספר קטן של מוסלמים-אחמדים.
בירדן יש מיעוט נוצרי המונה כ-6% מהאוכלוסייה, לעומת 30% שנמנו בעבר בשנת 1950. ירידה שנגרמה בשל שיעורי הגירה גבוהים של מוסלמים לירדן, שיעורי הגירה גבוהים של נוצרים למערב ושיעורי ילודה גבוהים יותר של מוסלמים.
למיעוט הנוצרי שמורים באופן מסורתי שני מקומות בקבינט ו-9 מושבים מתוך 150 בפרלמנט.
העמדה הפוליטית הגבוהה ביותר שאליה הגיע נוצרי היא סגן ראש הממשלה, תפקיד שאותו מילא מרוואן אל-מועשר בשנת 2005. לנוצרים השפעה מיוחדת בכלי התקשורת, וערוץ הטלוויזיה הפופולרי ביותר של ירדן הקרוי Ro'ya tv הוא בבעלות נוצרית.
הנוצרים הערבים, נעזרים בחינוך ובקשר שלהם עם עולם המערבי כמו גם הידיעה של שפות זרות, הדומיננטיות יותר בעולם העסקים.
מחקר שנערך בשנת 1987 על ידי גורמים מערביים העלה כי כמעט מחצית ממשפחות העסקים המובילות בירדן הן נוצריות.
מיעוטים דתיים אחרים קטנים יותר, כוללים את הדרוזים והבהאים.
רוב הדרוזים הירדנים חיים בעיירה המזרחית אל-אזרק, בעוד שרוב הבהאים חיים בכפר הדסיה, הגובל עם בקעת הירדן.
בנוסף בירדן, המיעוט הדרוזי נחשב כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית.
הדת והמסורת גם יחד משמשות בערבוביה בתרבותה של החברה הירדנית המודרנית.
הירדנים חיים בחברה מסורתית יחסית שמתמודדת יותר ויותר עם השפעותיה של הגלובליזציה.
ירדן נחשבת לאחת מהמדינות הקוסמופוליטיות והליברליות ביותר בעולם הערבי.
רוב המוזיאונים בירדן ממוקמים בעמאן - גלריית ירדן הלאומית לאמנויות יפות (מוזיאון גדול לאמנות מודרנית), מוזיאון הילדים של ירדן, מוזיאון הרכב המלכותי, מוזיאון הנביא מוחמד, מוזיאון האוניברסיטה הירדנית ועוד.
מוזיאונים אחרים מחוץ לעמאן הם מוזיאון המורשת הירדנית של אוניברסיטת אל-ירמוכ באירביד, המוזיאון הארכאולוגי בעקבה, המוזיאון הארכאולוגי ג'רש, המוזיאון הארכאולוגי מדבא, מוזיאון תולדות, המוזיאון הארכאולוגי פטרה, ועוד.
המוזיאון הגדול ביותר בירדן הוא המוזיאון הארכאולוגי של ירדן.
המוזיאון מכיל ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בירדן מהתקופות הפרהיסטוריות ועד המאה ה-15, וכולל צלמיות המתוארכות לאלף ה-7 לפנה"ס מעין ע'זאל, אתר נאוליתי חשוב השוכן בסמוך לעמאן, חלק ממגילות מדבר יהודה כולל מגילת הנחושת והעתק מצבת מישע.
המוזיקה בירדן כיום מתפתחת בידי מוזיקאים ואמנים חדשים רבים הפופולריים במזרח התיכון, כמו הזמר והמלחין טוני קטאן והזמר חני מטוו'אסי, ויחד עם צמיחה גוברת של להקות מוזיקה אלטרנטיביות, הם שינו את התפיסות הישנות של המוזיקה הירדנית שהיו פופולריות רבות בשנים.
רבאב הוא כלי נגינה בדואי מסורתי.
ועדת הקולנוע המלכותית של ירדן אחראית על תעשיית הקולנוע בירדן.
הקומשינר הממונה על המועצה הוא עלי מאהר.
בשת"פ ירדני-אמריקני צולמו בירדן מספר סרטים קצרים, סרטי טלוויזיה וסרטים באורך מלא של הקולנוע האמריקני.
בינואר 2016, הועמד סרט ירדני בשם Theeb העוסק בקורותיו של ילד בדואי במלחמת העולם הראשונה לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
אוכל ירדני יכול להשתנות מחם וחריף במיוחד לנוח ועדין.
בתחילת הארוחה מקובל להגיש מספר מתאבנים: קובה, לבנה, באבא גנוש, טאבולה, זיתים כבושים, ומלפפונים חמוצים.
המנה הראשונה המשותפת והפופולרית ביותר היא חומוס, עם טחינה, לימון ושום.
פול מדמס היא מנה ראשונה ידועה אחרת.
המנה העיקרית הבולטת ביותר במטבח הירדני היא המנסף, המאכל הלאומי של ירדן, המסמל בתרבות הירדנית את הנדיבות.
המנסף הוא תבשיל בשר כבש המבושל ברוטב ג'מיד, רוטב יוגורט תוסס ומוגש לצד אורז או בורגול.
שום, בצל, לימון ורוטב עגבניות נפוצים במטבח הירדני.
שמן זית הוא שמן הבישול הנפוץ ביותר בירדן.
לקינוח נהוג להגיש דברי מתיקה כגון חלווה או מלבי או מאפים מזרחיים מתוקים כגון בקלווה, כנאפה וקטאיף.
בתום הארוחה נהוג לשתות קפה שחור או תה עם נענע.
העיתונים הירדנים הפופולריים ביותר הם חדשות עמון, א-דוסתור וירדן טיימס.
תחנות הטלוויזיה הפופולריות ביותר הן הטלוויזיה הירדנית, Ro'ya tv וערוץ אל-ירמוכ של האחים המוסלמים.
בשנת 2010, מדד חופש העיתונות מטעם ארגון עיתונאים ללא גבולות נתן לירדן את המקום ה-132 מתוך 178 מדינות ברשימה (כאשר מיקום נמוך מעיד על חופש עיתונות רב יותר).
מתוך 20 המדינות באזור המזרח התיכון וצפון אפריקה קיבלה ירדן את המקום ה-5.
בחוק הירדני ובנורמות המוסלמיות נפוצות בחברה הירדנית מעמדן של נשים שונה מהותית ממעמדם של גברים, ועל הנשים ישנן מגבלות אשר אינן מוטלות על גברים.
מצב זה דומה לחברות מסורתיות נוספות במזרח התיכון, ומקורו בתרבות שבטית מסורתית המקדשת את חיי ה"חמולה", ומציבה את אבות המשפחות במרכז החשיבות החברתי.
דו"ח של ארגון אמנסטי סקר בשנת 2019 את מעמד האישה בחברה הירדנית, ומצא מקרים רבים בהם, על פי דעת הארגון, מופרות זכויותיהן של נשים.
החוק הירדני קובע עונשי מאסר לנשים שהפרו הוראה של דמות סמכות גברית, ועל נשים שילדו כתוצאה מיחסי מין מחוץ לנישואים.
בנוסף, על נשים מתחת לגיל 30 לבקש אישור מדמות סמכות גברית כדי להתחתן, ולפני החתונה עליהן לעבור "מבחן בתולין", שמטרתו לוודא שהן בתולות.
הרשויות בירדן מצדיקות את המאסר בטענה שהוא נועד להגנת הנשים הירדניות.
יַרְגָּזִי מָצוּי (שם מדעי: Parus major) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים, השוכן בחורשות ובגנים באירואסיה.
הירגזי המצוי מעופף בזריזות וניזון מחרקים.
אורך גופו מגיע ל-14 ס"מ.
הירגזי המצוי נפוץ באירופה ובאסיה.
זהו עוף יציב; רוב הירגזים אינם נודדים, פרט לירגזים בצפון אירופה, שבה מתרחשת הנדידה באופן חלקי, וירגזים תועדו חורפים לחופי הים הבלטי ובמזרח אירופה.
הערכות גודל האוכלוסייה ושטח התפוצה גבוהות מאוד, והאוכלוסייה גדלה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, ועל כן, הירגזי המצוי אינו בסיכון להכחדה ומצב שימורו הוא ללא חשש.
הירגזים מקננים בטבע בחללים חשוכים בעצים, אך נצפו גם מקננים בחפצים מעשי ידי-אדם, בהם בכדים, בתיבות דואר, בעמודים חלולים ובתיבות קינון.
בשל הסתגלותו לקינון בתיבות מעשה ידי-אדם, הפך לציפור מחקר מרכזית באירופה ובישראל.
הירגזי המצוי תואר על ידי קארולוס ליניאוס בשנת 1758. השם המדעי מורכב מהמילים Parus, "ירגזי", ו-major, "גדול".
בעבר נחשב הירגזי המצוי לבעל 36 תת־מינים.
קבוצת תת־המינים bokharensis נחשבה למין עצמאי, ושניהם נחשבו למיני טבעת, אך כיום הירגזי היפני והירגזי האפרפר מסווגים כמינים עצמאיים, וקבוצת תת־המינים bokharensis מסווגת כחלק ממין זה.
הירגזי המצוי הוא אחד מציפורי השיר האירופאיות הפופולריות ביותר.
הוא אף נבחר על ידי ה–MME לציפור השנה של 2011. הירגזי אינו חושש מבני אדם, ואף יאכל מכף יד אנושית, ואף משתמש לעיתים קרובות במתקני האכלה ובתיבות קינון.
אוכלוסיית הירגזי ותפוצתו נמצאות בעלייה, ועל אף שהוא משגשג בעיקר בסביבת חורש טבעי, הוא מצליח להסתגל לתנאי מחיה אורבניים.
לדוגמה, בעיר שפילד שבדרום יורקשייר שבהממלכה המאוחדת, חיים כ–17,000–30,000 ירגזים.
עם זאת, נמצא שביישובים רועשים, הירגזי שר בתדרים גבוהים יותר על מנת להישמע על רקע רעשי העיר.
את השם העברי "ירגזי" טבע שלום יעקב אברמוביץ, הידוע יותר בשם העט מנדלי מוכר ספרים, בעבודתו על החלק השני של "ספר תולדות הטבע", שיצא לאור בשנת 1866. בספרו הוא כתב, .
את השם החדש, יחד עם חידושי שמות נוספים, הוא הציג במאמר בהמליץ באוקטובר 1863, לקראת הוצאת הספר.
אברמוביץ' קרא למין זה בשם יַרְגָּזִי גָּדוֹל, בדומה לשמו בלטינית (Parus major), באנגלית (Great tit), בערבית (قرقف كبير), ברוסית (Большая синица) ובשפות רבות אחרות.
הירגזי המצוי הוא הירגזי הגדול ביותר באירופה, מה שככל הנראה הוא הסיבה לשם זה.
שמו העברי הנוכחי נובע מהעובדה שמבין שלושת המינים החיים בארץ ישראל, הירגזי המצוי הוא הנפוץ ביותר.
הירגזי המצוי קרוי בצרפתית, בהונגרית, בגרמנית ובהולנדית "ירגזי הפחם" בשל צבע ראשו (צרפתית: Mésange charbonnière, הונגרית: Széncinege, גרמנית: Kohlmeise, הולנדית: Koolmees).
המילה הדנית לירגזי המצוי, Musvit, מורכבת משיבוש המילה לירגזי, Mejse, ואונומטופיה של צליליו.
שמו בשוודית (Talgoxe) ניתן לו בשל שהוא ניזון במיוחד מחֵלֶב (Talg בשוודית), ואכן הוא נצפה ניזון במתקני האכלה עם שומן לעיתים קרובות.
שם זה נמצא במשמעותו הנוכחית מאז 1645. הירגזי קרוי באיטלקית ירגזי עליז (Cinciallegra), בשל קריאותיו ושיריו.
מקור המילה בצרפתית לירגזי, מזאנז' (Mésange), במילה בפרנקית לירגזי, מייזינגה (Meisinga), ויש לה מקורות משותפים עם המילה בגרמנית לירגזי, מַייזֶה (מייזע ביידיש) (Meise), המילה בהולנדית לירגזי, מֵס (Mees), המילה באנגלית עתיקה (Mase), ובשפות גרמאניות אחרות.
המילה באנגלית לירגזי היא הלחם בין המילה באנגלית עתיקה לירגזי, Mase, ולקטן, Tit.
כלומר, משמעות המילה Titmouse היא ירגזי קטן.
מילה זו נמצאת בשימוש במשמעות הירגזי מאז המאה ה–14, ונכתבה Titmose עד המאה ה–16, אז הושפעה מכתיב המילה Mouse.
התיעוד הראשון לקיצור המילה Titmouse למילה Tit הוא מתחילת המאה ה–18.
הירגזי הוא ציפור שיר קטנה ומהירה בעלת צבעים עזים וקול רם ומתכתי שאורכה כ־14 ס"מ, מוטת כנפיה 22.5–25.5 ס"מ ומשקלה 12–19 גרם.
הכנפיים קצרות ועגולות, והסוככות בצבע ירוק זית.
הראש שחור מבריק עם לחיים לבנות.
החזה והבטן צהובים, ופס שחור עובר לאורכם וחוצה אותם לשניים.
אצל הזכר הפס השחור, העובר לאורך פלג הגוף התחתון, רחב יותר ומסתיים בכתם שחור בולט בתת-השת.
אצל הנקבה הפס צר יותר ואינו מגיע לתת-השת.
הכתם השחור בתת-השת הוא סימן להבחנה בין זכרים ו[נקבות בשטח.
בשני הזוויגים אין הבדלים בניצוי בין עונות השנה.
צבע קשתית העין שחום, צבע המקור שחור, לרגליים צבע אפור-כחלחל.
הצעירים דהויים יותר מהבוגרים, עם גחון לבן־ירקרק, לחיים צהובות, מקור כתום בהיר עד צהוב, וראש וחזה אפורים כהים.
תת-המינים מקבוצת bokharensis נוטים להיות חיוורים יותר, עם בטן בצבע לבן-בז'-אפור.
לירגזי 10 אברות יד (הארוכה ביותר היא האמצעית, באורך 64–71 מ"מ והקצרה ביותר היא הקיצונית, באורך 21–25.5 מ"מ), 9 אברות אמה (הארוכה ביותר היא הקיצונית, באורך 55–61 מ"מ, והקצרה ביותר היא הפנימית, באורך 22–28.5 מ"מ) ו-12 אברות זנב.
לזנב יש צורת מניפה סימטרית, כך שהאברות הארוכות ביותר הן הרביעיות מהמרכז, באורך 61.5–71.5 מ"מ, והקצרות ביותר הן הקיצוניות, באורך 56.5–68.5 מ"מ.
הפנימיות באורך 60–70 מ"מ), כולן כחלחלות אפרפרות עם שוליים לבנים.
הירגזי המצוי דומה מאוד לירגזי הכחול, מלבד שכיפתו וכנפיו כהות בהרבה, הפס השחור עבה יותר בירגזי המצוי, והוא חסר את הגבה הלבנה של הירגזי הכחול.
הירגזי המצוי דומה בנוסף לירגזי החרמון ולירגזי השחור, אבל גדול מהם, וניתן להבדיל ביניהם בקלות על פי הגחון: לירגזי המצוי בטן וחזה צהובים ולירגזי החרמון ולירגזי השחור בטן וחזה בצבע בז' חיוור והם חסרים את פס הגחון השחור.
הירגזי מצוי הוא עוף מאוד ווקאלי עם מגוון קריאות רחב מאוד, רובן שריקות, ציוצים וגרגורים.
שיר הירגזי נשמע כרצף 2–3 הברות בתדר גבוה ובעוצמה חזקה, אחת מהן יותר גבוהה מהאחרות, והוא נשמע מעט כמו הקולות הנוצרים ממשאבת אופניים ידנית, או מחריקת מריצה, כמו "טי–צ'ו, טי–צ'ו".
לרוב השיר איטי ונמוך מזה של הירגזי השחור.
הירגזי המצוי נוטה לשיר בקול גבוה יותר באזורים עירוניים, ככל הנראה על מנת להישמע על רקע רעשי העיר.
הירגזי שר לכל אורך השנה, אך תדירות שירתו גבוהה במיוחד בתקופת החיזור.
נמצאה קורלציה בין הרווייה של צבע החזה בירגזים מצויים זכרים לבין איכות הזרע שלהם, כך שצבע החזה משמש למעשה כסימן לעליונות רבייתית בקרב זכרים.
רמות גבוהות יותר של קרוטנואידים מגבירות את עוצמת הצבע הצהוב של החזה, וגם מאפשרות לזרע לעמוד טוב יותר מול רדיקלים חופשיים.
הירגזי לא יכול לסנתז קרוטנואידים בכוחות עצמו אלא מקבל אותם מהמזון, כך שצבע חזק מצביע על יכולת להשיג תזונה טובה.
עם זאת, נמצאה גם השפעה של גורמים סביבתיים כטמפרטורה ולחות בתקופת החלפת הנוצות, על עוצמת הצבע.
נקבות מעדיפות להזדווג עם זכרים בעלי פס רחב, וכך, עובי הפס השחור מושפע מברירה זוויגית.
בחורף, תאי הדם האדומים של הירגזי מכילים יותר מיטוכונדריות, הצורכות חמצן ומייצרות חום.
נוסף על כך, חל שינוי בתהליך הנשימה המיטוכונדריאלית.
דם הציפור היה תרמוגני יותר בחורף על חשבון ייצור ATP.
זה נעשה על מנת לשמור על טמפרטורת גוף גבוהה באזורים קרים.
נוסף על כך, בעת מחסור במזון, הירגזי מצר את כלי הדם ההיקפיים שלו ליד המקור וברגליים כדי להקטין את איבוד החום.
הירגזים תוקפניים כאשר הם חשים מאוימים או בעת חיפוש אחר מזון.
הם עלולים להיות תוקפניים כלפי ציפורים אחרות, אפילו גדולות יותר, ואף לגרש אותן ולמנוע גישתן למתקני האכלה.
טורפים נפוצים של הירגזי הם נצים וחתולים.
כמו כן תועדו מקרים של נקרים, סנאים וחמוסים שפושטים על קניהם ואוכלים את ביצי הירגזי, ולעיתים נדירות גם טורפים פרטים בוגרים.
לפי נילסון (1984), נקרים אחראיים לכמחצית מבזיזות קיני הירגזים שקיננו בתיבות קינון, ולכ–17% מבזיזות של קיני ירגזי בחללים טבעיים.
מחקרים נוספים הראו שהנקרים הם הטורפים העיקריים של ביצים וגוזלים בקינים שהוקמו בחללים טבעיים בעצים.
נקרים עקודים תוקפים במיוחד תיבות קינון עשויות עץ שבהן רווחים, אותם הם יכולים להרחיב.
הירגזי מתחרה עם החטפית שחורת העורף על תיבות קינון, תחרות שעלולה להגיע להריגת החטפית על ידי הירגזי.
מקרים של תחרות כזו, שעלולה להסתיים במות החטפית, שכיחים יותר בעת זמני קינון חופפים, ושינויי האקלים הובילו לסנכרון רב יותר של הקינון בין שני המינים.
לעיתים הירגזי אוכל את מוחה של החטפית.
בין מיני הטפילים של הירגזי הם הכינה מהמין Rostrinirmus hudeci שנמצאה בראשונה על ירגזי מצוי ב-1981, והפרעוש Ceratophyllus gallinae, הנפוץ מאוד בלולי תרנגולות ולכן נקרא באנגלית Hen flee.
מחקר שנערך בקנטון וו שבשווייץ בשנים 2009–2011 מצא טפילי דם חד-תאיים מסדרת Haemosporida בכ–90% מהאוכלוסייה הנחקרת.
נוסף על כך, נמצא קשר בין גובה המקום בו נמצא הירגזי לסוג הטפיל, כאשר טפילי פלסמודיום היו נפוצים במיוחד באזורים הנמוכים יותר, טפילי לאוקוציטוזואון (Leucocytozoon) היו נפוצים בכל האזורים ובמיוחד באזורים הגבוהים יותר, וטפילי המופרוטאוס (Haemoproteus) הפכו נפוצים יותר עם הגובה.
מחלת העופות הוויראלית, "אבעבועות העופות", תועדה בירגזים ב–2006 בדרום אנגליה ומאז, נכון לשנת 2010, כמות המקרים המתועדים גדלה כל שנה.
המחלה נמצאה בירגזי המצוי גם באוסטריה (2005), בהונגריה (2007), בצ'כיה, בסלובקיה ובגרמניה.
בבריטניה, המחלה פוגעת בעיקר בירגזיים בכלל ובירגזי המצוי בפרט, מועברת על ידי יתושים, וההתפרצות השנתית שלה היא בתחילת הסתיו.
בניגוד לעופות אחרים, בירגזים האבעבועות לרוב גדולות, על הראש, ועם כיבים ונמק גבינתי במרכז.
אבעבועות אלו מפריעות לירגזי לנוע, לראות ולאכול והופכות אותו ליותר פגיע לטורפים.
המחלה תועדה לפני כן בירגזי הדו־גוני בארצות הברית ב–1960, בירגזי המצוי בנורווגיה ב–1970, ולאחר מכן בירגזי הקנרי באיים הקנריים ב–2008.
הירגזי ניזון בקיץ בעיקר מחרקים, במיוחד חיפושיות ופרפראים) ופרוקי-רגליים קטנים, ובחורף תזונתו כוללת גם פירות, בלוטים, אגוזים וערמונים, והציד אחר חרקים פעיל יותר.
החיפוש אחר החרקים בחורף, הוא אקטיבי מאוד מצדו של הירגזי אשר מרבה לחטט ולנקר בקליפות עצים, בענפים ובין עלים יבשים.
אז הוא גם נצפה פעמים רבות כשהוא תלוי במהופך, בוחן ובודק את הסביבה מכל זווית אפשרית.
בקיץ, כאשר החרקים מצויים בשפע וזחלים רבים מצויים על העלים, עולה גובה החיפוש אחר מזון ל-9 מטרים ומעלה.
הירגזי הוא עוף אינטליגנטי ויכול לפתור בעיות מורכבות ומסובכות.
הוא מכה במקורו על כל חפץ שעשוי להיאכל, מחטט בקליפות עצים, ומרבה לטפס על ענפים אנכיים.
הירגזי מסוגל למשוך ולהרים בוטן הקשור בקצה חוט, כדי לאכול אותו.
התיעוד הראשון לתופעה זו היה ב-1921.
ב–2009, פטר אשטוק, שאנדור ז'בק וביורן סימרס דיווחו כי ירגזים מצויים נצפו תוקפים וטורפים עטלפונים אירופיים במערת אישטאלוש-קיי במחוז הווש, בהונגריה.
הירגזים זיהו את קריאות העטלפים, ניקרו והרגו אותם, ואז אכלו אותם, החל מהראש, הגב או הבטן.
הירגזים טרפו עטלפונים רק בחורף, כשהעטלפים שרויים בשנת חורף ויש חוסר במקורות מזון אחרים.
הירגזי מקנן באביב, בקיץ, ולפרקים בסתיו.
הזכר מחזר אחרי הנקבה תוך שירה ממקומות גבוהים.
את הקן בונה הנקבה והזכר מסייע לה בדגירה ובגידול הצאצאים.
הירגזים נוהגים לקנן מחדש בטריטוריות קינון בהם היה קינון מוצלח, גם אם אחד מבני הזוג מת.
עם זאת, תופעה של גירושין מוכרת בירגזי המצוי.
כשזוג מתגרש, הציפורים יתפזרו, כאשר הנקבה תעוף רחוק יותר מהזכר בכדי להקים זוג חדש.
לרוב, נקבות שביציהן או גוזליהן נטרפו מתרחקות מטריטוריית הקינון הקודמת, ונמנעות מלקנן באתר הקינון הקודם אם נשארו באותה הטריטוריה.
על אף המונוגמיות, הורות חוץ-זוגית נפוצה בירגזים.
מחקר משנת 1998 מצא שב–40% מהקינים היה לפחות צאצא אחד שאביו אינו בן הזוג המקנן וש–8.5% מכל הגוזלים היו ממזרים.
הקנים נבנים בחללים חשוכים בעצים, בקירות, ובחפצים כמו כדים.
הקן הוא כוס עשויה טחב, עשב, וסיבים רכים לריפוד.
הנקבה מטילה עד 18, לרוב 5–10 ביצים לבנות ומנוקדות בצבע חום.
נקבות צעירות נוטות להטיל מוקדם יותר תטולה קטנה יותר בהשוואה לנקבות בוגרות.
נוסף על כך, באוכלוסיות מבודדות באיים התטולה קטנה יותר והביצים גדולות יותר מביצים שהוטלו ביבשת.
מועד הבקיעה של הירגזים מושפע מכמות הזחלים שניתן למצוא לאורך השנה, שמושפעת בתורה מהטמפרטורה.
כאשר תנאי הסביבה משתנים לאחר הטלת הביצה הראשונה, הנקבה תטיל יותר ביצים או תשהה את הדגירה בכדי שהגוזלים יבקעו בזמן המתאים.
הגוזלים בוקעים עיוורים ומכוסים בפלומה אפורה על חלקם העליון.
צבע הפלומה על גחון הגוזל הוא צהוב בוהק ועל עורף הגוזלים יש כתם צהוב בוהק ומחזיר אור אולטרה-סגול.
הכתם מושך את תשומת לב ההורים.
ייתכן שהסיבה לקיום הכתם היא בשביל להקל על ההורים למצוא את הגוזל בקנים חשוכים, או על מנת להעריך את כושר הישרדותו.
הכתם הופך לבן אחרי השרת הנוצות הראשונה וקטן עם הזמן.
גוזלים צאצאי נישואי קרובים לרוב מפגינים שרידות קטנה יותר, ולכן, הפרחונים מתרחקים מהקן, דבר שמקטין את הסיכוי לרבייה עם פרט קרוב.
שני ההורים מאכילים את הגוזלים, שפורחים בגיל שלושה שבועות.
לאחר עזיבת הקן הפירחונים עדיין תלויים בהוריהם לפרק זמן של 1–3 שבועות.
לפעמים הירגזים מקיימים מחזור קינון שני לאחר צאת הגוזלים מהקן.
מספר הביצים בקן קטן ככל שהן הוטלו מאוחר יותר וככל שתנאי הסביבה קשים יותר.
הירגזים נצפו מקננים בחפצים מעשי ידי־אדם פעמים רבות, ביניהן בכדים, תיבות דואר, עמודים חלולים ותיבות קינון.
בשל הסתגלותו לקינון בתיבות מעשה ידי־אדם, הפך לציפור מחקר מרכזית באירופה ובישראל.
בין השנים 1967–2018, מחד, מספר הפרחונים בכל מחזור קינון, מספר הביצים בקן, מספר הגוזלים בקן, ומאידך, תמותה בשלב הביצה, ומועד התטולה נמצאים בירידה ליניארית.
כתוצאה מכך, הצלחת הרבייה אינה תורמת במידה ניכרת לשינוי האוכלוסייה, ושיעור ההישרדות של בוגרים הוא הגורם העיקרי לשינוי האוכלוסייה.
לפי מחקר משנת 2006, ההתחממות הגלובלית ועליית הטמפרטורה הממוצעת באביב גרמו להפחתת כמות המזון הזמין עבור גוזלי הירגזי שבתורה הובילה לירידה בשיעורי הצלחת הרבייה באירופה.
הירגזי חי בכל אזורי האקלים מלבד הטונדרה, ומקנן בחורשים, יערות, ומקומות מעשי ידי־אדם.
הירגזי המצוי נפוץ יותר ביערות של עצים רחבי עלים מאשר ביערות מחטניים.
הוא מצוי גם במטעים, בגנים ובפארקים ושכיח מאוד ביישובים במקומות בהם יש צמחייה.
הירגזי נפוץ בכל רחבי אירופה, במרכז אסיה ובמערבה.
תפוצתו העולמית התרחבה בעקבות התפשטות שטחים חקלאיים ועירוניים, אך בשל ההתחממות הגלובלית ועליית הטמפרטורה הממוצעת באביב, האוכלוסייה המקננת באירופה מצטמצמת.
מגמת האוכלוסייה בעלייה, ולכן אין ירידה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה.
עקב כך, הירגזי המצוי הוא מין ללא חשש.
בבריטניה, הירגזי המצוי מוגן על ידי חוק חיות הבר והכפר (1981), וציד, החזקה ללא אישור, הפרעה לקינון, סחר, הרס קינים וביצים או איסופם אינם חוקיים ויש עליהם עונש מאסר.
בישראל חלה הגנה דומה על ידי החוק להגנת חיית הבר (1955).
אוכלוסיית הירגזי המצוי נמצאת בעלייה מאז שנות ה־60, ומכאן שאינה מהווה דאגה ואין צורך בפעולות שימור כיום.
עלייה בשיעורי ההישרדות, בשל אספקת מזון נרחבת יותר בגינות במהלך החורף היא הסבר אפשרי לגידול באוכלוסייה.
חוקרים מצאו כי שיעורי ההישרדות באסטוניה גבוהים יותר באוכלוסיות עירוניות מאשר בכפריות והציעו כי הדבר נובע בחלקו מהאכלה משלימה בגינות.
ייתכן ועליית טמפרטורת החורף גם מילאה תפקיד.
באוכלוסייה פינית, דווח כי שיעורי ההישרדות הגבוהים של פרטים צעירים לאחר אוגוסט חם עשויים להיות מיוחסים לזמינות המזון בתקופה שבה הציפורים מחליפות נוצות.
עם זאת, תת־המין Parus major newtoni נמצא בסיכון, ונכלל ב"רשימת הענבר".
הירגזי יציב ונפוץ בארץ ישראל ומרחיב את אזורי תפוצתו במקביל להרחבת השטח המיושב בארץ ישראל.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הירגזי היה מצוי בצפון ובמרכז הארץ, ובשנות ה-80 של המאה ה-20 תחום תפוצתו התרחב והוא התפשט לכל החבל הים תיכוני, הגיע למערב הנגב ונצפה בערד ובוואדיות שופעי צמחייה בשוליו של החבל המדברי.
בישראל מצוי תת-מין יחיד של הירגזי המצוי, Parus major terraesanctae, והוא מכונה בשם "ירגזי הארץ הקדושה", בהתאם לשמו המדעי.
הירגזי המצוי יציב ולא נודד ברוב תחום תפוצתו, ונוהג לקנן לרוב באותו אתר אם הקינון הקודם היה מוצלח.
עם זאת, הוא נודד באופן חלקי בצפון מזרח אירופה לעיתים רחוקות וחורף באגן הים הבלטי ובמזרח אירופה.
לא נמצא קשר בין עוצמת הנדידה לבין אחוז העופות הצעירים, אחוז הזכרים, יבול אגוזי האשור באזורי החריפה, ומרחקי הנדידה.
הירגזי המצוי הובא בעבר לארצות הברית ללא הצלחה; ציפורים שוחררו לחופשי ליד סינסינטי שבאוהיו בין השנים 1872–1874 אך לא הצליחו להתבסס.
בסתיו 1897 הופיע מאמר בעיתון באיידהו שתמך בייבוא הציפור לארצות הברית בשל התועלת החקלאית שבשימוש בירגזי לשם הדברה ביולוגית.
המאמר משך את תשומת לבם של בוסתנאים ברחבי צפון מערב ארצות הברית ועורר דיונים לגבי הבאה מחודשת של הירגזים, אם כי התכנית לא יצאה לפועל, ככל הנראה משום שהירגזי נודע כמזיק לעצי פירות ובמיוחד אגסים, וכמין תוקפני כלפי עופות אחרים.
נכון לשנת 2004, קיימת אוכלוסייה קטנה במערב ארצות הברית, שוער כי עופות אלו הם צאצאיהם של ציפורים ששוחררו בשיקגו ב-2002 יחד עם ציפורי שיר אירופאיות אחרות, אם כי אין בסיס לכך, ותצפיות על חלק מהמינים קודמות לתאריך הגעת הציפורים המשוער.
בשל תחום התפוצה הרחב שלו, והסתגלותו לתזונה ממקור אנושי וקינון בתיבות קינון, בהן קל יותר לתעד את התנהגותו, הירגזי הוא אורגניזם מודל מרכזי במחקר, ורבים מהמודלים האקולוגיים על עופות מתבססים על המידע הרב שנאסף ממחקרים אלה.
במסד הנתונים של Biosis Previews נמצאו 1,349 מאמרים על הירגזי המצוי שפורסמו בין השנים 1969–2002.
אוכלוסיית ותפוצת הירגזי נמצאות בעלייה, ועל אף שהירגזי המצוי משגשג בעיקר בסביבת החורש הטבעי, הוא מפגין הצלחה בהסתגלות לתנאי המחיה בעיר.
לדוגמה, בעיר שפילד שבדרום יורקשייר, בבריטניה, חיים כ–17,000–30,000 ירגזים מצויים.
באסטוניה נמצא שסיכויי הישרדותו בסביבה עירונית גבוהים יותר מאשר בשטחים מיוערים.
הסבר אפשרי לכך הוא שתושבי הערים מאכילים את הירגזים ובכך מספקים מקור מזון חיוני בתקופת החורף.
נוסף על כך, הטמפרטורה הממוצעת הייתה גבוהה יותר בעיר מאשר ביער, דבר שמקל על הירגזי לשמור על חום גוף בחורף.
נראה שהאכלה משלימה בחסרי חוליות חיונית להישרדות גוזלים בערים; שרש, שאנדור, אוונס וליקר (2020) מצאו שגוזלים שגדלו ללא האכלה משלימה בערים היו קטנים יותר ובעלי אחוזי הישרדות נמוכים יותר מגוזלים שגדלו עם האכלה משלימה בערים ומגוזלים שגדלו בחורשים.
נצפתה השפעה קטנה יותר של האכלה משלימה בחורשים, וממדי ואחוזי ההישרדות של גוזלים שגדלו עם האכלה משלימה בערים היו קרובים לאלו של גוזלים שגדלו בחורשים.
דבר זה מראה שהעיור הקטין את כמות המזון הזמין לגוזלים, ושזו הסיבה העיקרית לירידה בהצלחת הרבייה בערים.
החוקרים מצאו, שעל מנת שהצלחת הרבייה בערים ובחורשים תהיה זהה, כמות הזחלים בערים צריכה לגדול פי 2.5. המרחקים הגדולים בין העצים מגדילים את כמות האנרגיה שנצרכת תוך חיפוש אחר מזון לגוזלים, מה שככל הנראה הוביל לגודל הגוזלים הקטן יותר, ולהקטנת גודל התטולה בערים.
במחקר שפורסם ב–2018 הראו הארדמן ודיילסמן שירגזים עירוניים הם יותר טריטוריאליים.
עם זאת, סוג ההתנהגות הטריטוריאלית היה פחות עקבי בערים; זכרים עירוניים נדרשים להפגין גמישות רבה יותר בהתנהגויות אגרסיביות כדי לשמור על הטריטוריות שלהם ובו בזמן להפחית את העלויות האנרגטיות הכרוכות במצגי איום כאשר הם אינם דרושים.
נמצא קשר בין צפיפות אוכלוסין גבוהה ותוקפנות טריטוריאלית מוגברת.
מחקר משנת 2017 הראה שהסביבה המשתנה במהירות בערים משפיעה על חומרי הבנייה של הקן.
עם זאת, לא נצפה הבדל בגודל בין קנים.
ביישובים רועשים, הירגזי שר בתדרים גבוהים יותר על מנת להישמע על רקע רעשי העיר.
היכולת להתאים את גובה צליל השיר לרעש הסביבה יכולה להיות אחד מהגורמים שהופכים את הירגזי המצוי למין המסתגל לערים בקלות.
עש התפוח (Cydia pomonella) הוא מזיק מפתח לעצי פרי בעולם ובישראל, הפוגע בעיקר בעצי תפוח, אגס, חבוש, אגוז ושזיף.
עש התפוח אחראי לאחוזים גדולים מהנזק ליבול השנתי, והחקלאים משקיעים סכומים גבוהים כל שנה בהדברת מזיקים כדי לנסות לצמצם את נזקי עש התפוח.
לחומרי הדברה מסורתיים יש חסרונות רבים, ביניהם אי־יעילות, רעילות והשפעות אקולוגיות לא רצויות.
ציפורי שיר בכלל וירגזים מצויים בפרט נצפו טורפים את זחלי עש התפוח ומפחיתים את הנזק במטעי התפוחים באירופה.
מחקר משנת 2007 הראה שירגזים תרמו להפחתת נזקי זחלים למטעי תפוחים: במטעי תפוחים באזורים עם ירגזים מקננים נזקי הזחלים ליבול היו קטנים ב–50%.
ברם, במטעים אורגניים, הנזקים במטעים עם ירגזים מקננים היו נמוכים רק במעט מהנזקים במטעים ללא ירגזים.
צמצום נזקי הזחלים במטע על ידי בניית תיבות קינון לירגזים הוא אמצעי זול יחסית שיכול להוביל לעלייה ממוצעת בתפוקה של תפוחים לא פגומים של 120 ק"ג לדונם.
בניית תיבות קינון למשיכת ציפורי שיר אוכלות חרקים במטעים עשויה להוביל לשימוש מוגבל יותר בחומרי הדברה, ובכך לתרום למגוון הביולוגי הטבעי בשטחים חקלאיים, תוך שמירת רווחיות כלכלית למגדלי הפירות.
כמות הזחלים הנאכלת על ידי ירגזים לא מקננים עולה במהלך החורף עד אפריל, ואז יורדת בחזרה עד החורף.
בממוצע, ירגזי לא מקנן צורך כ–12–23 גרם זחלים ביום, קרוב למשקל גופו.
אצל ירגזים מקננים, כמות המזון הנצרך גבוהה יותר, בממוצע 20–34 גרם זחלים ביום.
בשנה, ירגזי לא מקנן אוכל כמות זחלים השווה לכ–6.1 קילוגרם, וירגזי מקנן אוכל כ–6.7 קילוגרם.
התרומה של הירגזים להדברה ביולוגית נמוכה יותר בחורף כאשר הם ניזונים גם ממזון צמחי וכאשר צפיפותם במטעים נמוכה יותר, וגבוהה יותר בעונת הקינון.
הוא אף נבחר על ידי ה–MME לציפור השנה של 2011 ועל ידי ה–EOÜ לציפור השנה של 2016. הירגזי לא מפחד מבני אדם ואף יאכל מכף יד אנושית והוא גם משתמש לעיתים קרובות במתקני האכלה ובתיבות קינון.
בבריטניה קיימת אמונה שקריאות הירגזי המצוי מבשרות על גשם קרב.
באיטליה, שיר הירגזי, אותו הזכר משמיע בתחילת עונת הקינון שבאביב, מקושר עם מועד הקטיף.
בימטלנד, מאמינים כי מזל רע יגיע לצייד אם הוא ראה ירגזי מצוי.
באופלנד מאמינים שירד שלג אם הציפור התיישבה על יד החלון.
בקרב הסאמים הירגזי נחשב לציפור מבשרת אסון.
הירגזי מוזכר גם במיתולוגיה היוונית: אייגיפיוס, שחי בתסליה, היה המאהב של אלמנה בשם טימנדרה.
ניאופרון, בנה של טימנדרה ובן גילו של אייגיפיוס, לא ראה זאת בעין יפה.
הוא פיתה את בוליס, אמו של אייגיפיוס.
ניאופרון למד מראש באיזו שעה אייגיפיוס היה רגיל לבקר את טימנדרה, הרחיק את אמו מביתה, הכניס במקומה את בוליס, ואמר שיחזור אליה מאוחר יותר.
בכך, הוא גרם לאייגיפיוס לשכב עם אימו, כששניהם חושבים כל אחד שהם שוכבים עם אדם אחר.
כשנרדם אייגיפיוס, בוליס זיהתה את בנה.
היא הרימה חרב ועמדה לנקר את עיניו ואז להתאבד כאשר אייגיפיוס יתעורר.
כשהתעורר, אייגיפיוס הבין מה ניאופרון זמם, והתפלל לאלים שיעלימו את ארבעתם.
זאוס הפך אותם לציפורים: אייגיפיוס וניאופרון הפכו לנשרים, כל אחד תחת אותו שם, ואכן, שמותיהם מתאימים לשמות המדעיים של העוזנייה השחורה (Aegypius) ושל הרחם (Neophron); בוליס הפכה לאנפה וזאוס הורה לה לאכול אך ורק עיני דגים, ציפורים ונחשים, משום שעמדה להוציא את עיני בנה; טימנדרה הפכה לירגזי.
הירגזי המצוי סווג לראשונה טקסונומית על ידי קארולוס לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של ספרו "סיסטמה נטוראה" (Systema Naturæ, "מערכת הטבע").
שמו המדעי מורכב משתי מילים בלטינית: Parus – שמשמעה ירגזי ו–major – גדול.
עם זאת, השם היה שייך לירגזי המצוי גם לפני כן.
כך, לדוגמה כינה האורניתולוג והאיכתיולוג פרנסיס וילובי את הירגזי המצוי במאה ה–17. המין ירגזי מצוי נבחר להיות הטיפוס של הסוג ירגזי (Parus) על ידי הזואולוג הבריטי ג'ורג' רוברט גריי ב–1840.
קומפלקס הירגזי המצוי מכיל ארבע קבוצות עיקריות: major, minor, cinereus ו–bokharensis.
בעבר נחשב הירגזי המצוי לבעל 36 תת־מינים, כלומר לענף הכולל את הקבוצות major, minor ו–cinereus, וקבוצת תתי־המינים bokharensis נחשבה למין עצמאי.
שני מינים אלו נחשבו למיני טבעת, עם זרימת גנים בין כל הקבוצות.
תאוריה זו נזנחה עקב מחקר שהראה על בסיס מידע דנ"א מיטוכונדריאלי, שהקבוצות major, minor, cinereus ו–bokharensis נפרדות.
הכלאות הן נדירות, ומתרחשות כתוצאה ממגע משני בין אוכלוסייות מבודדות.
ב-2005 פורסם מחקר שהתבסס על נתונים גנטיים, מורפולוגיים וקוליים, ואישר שהקלייד שמכיל את הירגזי האפרפר והירגזי היפני והקלייד שמכיל את major ואת bokharensis נפרדים.
החוקרים העריכו כי הם התפצלו לפני כמיליון וחצי שנים, ושהפיצול בין major ו–bokharensis קרה לפני כחצי מיליון שנים.
כיום יש שלושה מובנים עיקריים לשם ירגזי מצוי:
Parus major sensu lato – במובן הרחב, השם ירגזי מצוי מתייחס לכל הקלייד הכולל את ארבע הקבוצות.
מדענים בעלי גישה מאחדת יראו בקלייד זה מין.
כך, לדוגמה, יוהנסון ואחרים (2013) המליצו לאחד את כל הקבוצות למין אחד, כפי שביצעו IUCN.
Parus major sensu stricto – במובן הצר, השם ירגזי מצוי מתייחס לענף הכולל את שתי הקבוצות major ו–bokharensis.
פקרט, מרטנס, ואחרים מחשיבים את ענף זה למין, וכך מופיע המין במיון איגוד האורניתולוגים הבינלאומי, ו–ITIS.
הספר (Handbook of the Birds of the World) בחר במיון המיושן, איחד את הירגזי המצוי עם הירגזי היפני והירגזי האפרפר ופיצל את קבוצת תתי־המינים bokharensis, דבר שאותו ביקרו פקרט ומרטנס.
על אף שנחקרה רבות, הטקסונומיה של משפחת הירגזיים שנויה במחלוקת.
מחקרים המבוססים על המורפולוגיה הגיעו לתוצאות שונות ומגוונות, אשר לרוב נטו בהתאם לתפיסת החוקר.
הסוג ירגזי כלל בעבר יותר מחמישים מינים, אבל רובם סווגו מחדש לסוגים עצמאיים.
כבר במאה ה-19 נעשו ניסיונות לחלק את הסוג ירגזי לתת-סוגים.
ב-2005 הוצע להפריד את תת-הסוגים Poecile, Baeolophus, Lophophanes, ו-Periparus מהסוג Parus ולסווגם מחדש כסוגים על סמך האבחנה שהענף הכי קרוב לירגזיים הוא משפחת הרמיזיים.
בחלק מהמיונים, שתי המשפחות מסווגות כתת-משפחות של משפחה אחת.
כמו כן נמצא כי המין Periparus melanolophus הוא בעצם תת-מין של ירגזי שחור.
האב הקדמון המשותף לירגזיים ולרמיזיים ככל הנראה חי באפריקה הטרופית, ומשם הוא התפשט צפון-מזרחה.
האב הקדמון המשותף לכל בני משפחת הירגזיים חי באזור סין.
ירגזי כיפת-אש הוא הסוג שהתפצל הכי מוקדם.
ירגזי צהוב-גבה התפצל אחרי ירגזי כיפת-אש, באזור דרום סין, ואחריו עשה זאת הירגזי הסולטני.
לאחר מכן, חל פיצול בין מיני הירגזי השונים, שמתחלקים לשני ענפים עיקריים.
ייתכן והסוג ציאניסטס נמצא בבסיס העץ, אבל יותר סביר שהוא בתוך הענף שבו הירגזים האפריקאים, ירגזי (סוג), והירגזי הקרקעי.
מוצא בני הסוג פויסילה בסין, משם הם התפשטו מערבה, כאשר חלק ממיניו התפשטו מאוחר יותר מזרחה, בתקופת הפליסטוקן.
כיום רובם חיים באמריקה הצפונית, ורק הירגזי הסיבירי חי בצפון אירואסיה.
האב הקדמון של המינים האמריקאיים והירגזי סיבירי יישב את אמריקה לפני 3.5 מיליון שנה, בסוף תקופת הפליוקן.
האב הקדמון של בני הסוג באולופוס יישב את אמריקה הצפונית לפני כ-4 מיליון שנים.
הפיצול בין בני הסוג פריפרוס לבני הסוג פרדליפרוס הוא יחסית מאוחר, ובחלק מהמיונים הם מופיעים תחת סוג אחד, פריפרוס.
האב הקדמון המשותף לבני הסוג ירגזי ולבני הסוג מלאניפרוס ככל הנראה חי מסין ועד אפריקה הטרופית, כאשר בשלב מסוים חל ניתוק, והמינים האפריקאיים התפתחו בנפרד מהמינים האסייתיים.
לפי פקרט ואחרים (2005), האב הקדמון המשותף לירגזי המצוי ולירגזי היפני חי לפני 1.5 מיליון שנה והאב הקדמון המשותף של major ו–bokharensis חי לפני כחצי מיליון שנים.
התקופה הקרה ביותר של עידן הקרח באירופה הייתה לפני 18,000-20,000 שנים כאשר הקרח כיסה את צפון אירופה עד לקו הרוחב 50 מעלות צפון בקירוב.
בתקופה הקרה ביותר, הירגזי המצוי ככל הנראה מצא מקלט באגן הים התיכון, ומשם הוא התפשט צפונה.
ההתפשטות עדיין נמשכת; החלקים הצפוניים ביותר של פינלנד ונורווגיה יושבו רק בשנות ה-50 של המאה ה-20.
ב-2013 תוארו שלושה מיני ירגזי נכחדים מתקופת הנאוגן בהונגריה, לפני 16–15 מיליון שנה:
Parus robustus – מאובניו נמצאו בצ'ארנוטה ובברמנד.
ירגזי רובוסטוס היה גדול יותר מהירגזי המצוי, ומשמעות שמו היא ירגזי חסון, בשל גודלו.
Parus parvulus – מאובניו נמצאו בצ'ארנוטה.
ירגזי פארוולוס היה מין קטן יחסית, ומכאן שמו.
Parus medius – מאובניו נמצאו בברמנד.
ירגזי מדיוס היה מין בינוני בגודלו, ומכאן שמו.
מאובני ירגזיים נוספים נמצאו בווארסטס, בולגריה (מין לא מזוהה; 17 משל"ז), בסיירה דה קיבאס, ספרד (ירגזי מצוי, 1.6–0.8 משל"ז) בסטרנסקה סקאלה, צ'כיה (ירגזי מצוי, ירגזי מצויץ וירגזי שחור), ובטארחאנקוט, אוקראינה (ירגזי מצוי).
לירגזי המצוי 15 תת-מינים המוכרים כיום על ידי איגוד האורניתולוגים הבינלאומי (ה-IOU):
הירגזי מתואר בתוך מסגרת גאומטרית בשטיח הדרומי של פסיפס הטרקלין מבית האמידים בלוד.
העוף ניצב על שיח ורדים ומלקט חרקים למאכל.
יֶרֶד היה השישי מבין עשרת הדורות מאדם עד נח.
ירד היה בנו של מהללאל ואביו של חנוך.
לפי ספר היובלים, שמו ניתן לו כי בימיו ירדו מלאכי ה' אל הארץ כדי ללמד את בני האדם לעשות משפט.
ירד חי 962 שנים, שבע שנים פחות מנכדו, מתושלח, שחי משך הזמן הארוך ביותר במקרא.
הוא נולד בשנת ת"ס לבריאת העולם (3301 לפנה"ס) ומת בשנת א'תכ"ב (2339 לפנה"ס).
בנו, חנוך, נולד לו בהיותו בגיל 162, ולאחר מכן נולדו לו בנים ובנות נוספים.
שמה של אשתו לא מוזכר בתנ"ך, אך לפי ספר היובלים הוא נשא את בת-דודתו ברכה בת רצויאל.
ירדלי סמית' היא שחקנית ומדבבת אמריקאית זוכת פרס אמי, המוכרת בעיקר כמדבבת דמותה של ליסה סימפסון בסדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון".
סמית' נולדה בשם מרת'ה מריה ירדלי סמית' בפריז, בירת צרפת, ובגיל שנתיים עברה עם הורייה לוושינגטון, ארצות הברית.
סמית' הופיעה גם בקומדיות המצבים "בראש של הרמן" ו"דארמה וגרג", וכבוניטה רוקאקי, אסירה צעירה, בפרק בקומדיית המצבים "Mama's Family".
הופיעה בסרט "הכי טוב שיש" כאחת מידידותיו של סיימון הצייר.
בשנת 1986 גילמה את דמותה של קוני בת זוגו של קרטיס, בני זוג אשר נאלצו להתבצר במסעדת מעצור הדרכים של המשאיות, דיקסי בוי לאחר שרכבם נפל קורבן בידי חבורת משאיות קטלניות שהתעוררו לחיים בעקבות קרינה חיצונית בסרט המדע הבדיוני, מקסימום אוברדרייב.
בשנת 2010 שיחקה בקומדיה "משיכה" (Tug), לצד שרה דרו וונדי מקלנדון-קובי.
בשנת 2011 שיחקה בסרט הקומי "הורה מלווה"
בשנת 1990 נישאה סמית' לשחקן הקנדי כריסטופר גרוב והתגרשה ממנו בשנת 1992. בשנת 2002 נישאה לדניאל אריקסון.
סמית' התוודתה בתוכנית הטלוויזיה The Jane Pauley Show שהיא נלחמה בבולימיה במשך 25 שנים.
הדמות שהיא מדבבת במשפחת סימפסון, ליסה סימפסון, סבלה גם היא מהפרעות אכילה בפרק "Sleeping with the Enemy".
ב-2007 השתתפה בהצגה בשם More, בה חשפה את הפרעות האכילה שלה.
ירגזי שחור (שם מדעי: Periparus ater) הוא ציפור שיר קטנה בת למשפחת הירגזיים.
זהו מין בעל תפוצה רחבה ונפוץ ביערות ממוזגים ברחבי האזור הפלארקטי.
הירגזי השחור הוא אחד מ-20 ציפורי הגן הנפוצות ביותר באירלנד.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר בצפון הארץ.
יחד עם הירגזי הכחול, הירגזי השחור הוא אחד הירגזים הקטנים ביותר באירופה.
גבו אפור, גחונו צהבהב, בעל כתם שחור על החזה, על קודקודו כיפה שחורה, לחייו והעורף שלו לבנים, ויש לו שני פסים לבנים בכל כנף.
המקור שחור, הרגליים בצבע אפור כחלחל, וקשתית העין שחומה.
לחלק מהזנים יש ציצה קטנה.
הזכר והנקבה דומים מאוד בגודל ובמראה, אך דרך להבדיל בין השניים היא שלזכרים יש פס לבן נוסף על העורף.
בנוסף, ניתן לזהות פרטים צעירים באמצעות הגוון הצהוב המובהק על הלחיים והעורף.
הקול של הירגזי דומה לשריקה החוזרת ונשנית של משאבת אופניים - "פי-צ'יו, פי-צ'יו, פי-צ'יו" מהיר.
הירגזי ניזון בעיקר מחרקים (במיוחד זחלים) ופרוקי רגליים קטנים, ובחורף גם מפירות קשים ומזרעים.
הירגזי השחור הוא צייד פעיל שצד חרקים ועכבישים בין הענפים והעלים הקטנים של עצים ביערות.
המקור הקטן והדק שלו בנוי לאכילה מעצי מחט.
בחורף הם מצטרפים עם מינים אחרים ויוצרים להקות שמסתובבות ביערות ובגנים בחיפוש אחר מזון.
האויבים העיקרים של הירגזי הם חתוליים למיניהם ודורסי יום.
הם מאוימים גם על ידי טורפים אחרים כמו שועלים, נחשים, סנאים אפורים וסמורים.
כאשר הירגזי בסכנה הוא בורח למקום מסתור בין העצים ולפעמים גם נושף נשיפות מרוגזות (מכאן מקור השם "ירגזי").
תוחלת החיים הממוצעת של מין זה היא שנתיים.
הוכח כי בחורף תאי הדם האדומים של הירגזי מכילים יותר מיטוכונדריה, הצורכות חמצן ומייצרות חום.
הרבייה מתחילה בסביבות סוף אפריל.
הירגזי מקנן בחורים בעצים, אבל ישתמש גם בתיבות קינון, ויש כמה ראיות המצביעות על כך שהם עשויים להעדיף תיבות קינון עם חריץ אנכי צר על אלה עם חור עגול.
גודלם הקטן יותר פירושו שלעיתים קרובות הם יוצאים מהתחרות עם קרוביהם הגדולים מהם בכל הנוגע למציאת והגנה על תיבות קינון.
הם מעדיפים תיבות קן המותקנות על עצי מחט על פני אלו המורכבות על עצים נשירים.
הקן הוא בצורת גביע ומרופד בנוצות ובשיער.
הנקבה מטילה בקן 6–7 ביצים לבנות חלקות עם כתמים עדינים של חום-אדמדם, ודוגרת עליהן במשך ארבעה עשר עד שמונה עשר ימים, בזמן שהזכר מביא לה מזון.
הגוזלים פורחים לראשונה בגיל 16–19 יום.
גם אחרי שהגוזלים עוזבים את הקן ההורים עדיין ממשיכים לטפל בהם ולדאוג לצרכיהם.
ירגזים שחורים מתת־המין (Periparus ater melanolophus) מזדווגים עם ירגזים שחורים מתת־מינים אחרים באזורים בהם הם חיים במקביל (הרי ההימלאיה וטיאן שאן).
פרטי כלאיים כאלו עם תת-המין (P.
aemodius) חיים בטווח צר של פחות מ-100 ק"מ במערב נפאל, ברכס דאולגירי.
פנוטיפי ביניים אלו תוארו כבר בשנות ה-70 על סמך מורפולוגיה ושירים טריטוריאליים.
שכיחות פרטי הכלאיים הייתה אחת מהגורמים העיקריים שהביאו לסיווג מחדש של תת-מין זה כתת-מין של ירגזי שחור ולא כמין עצמאי.
הירגזי השחור נפוץ בחורשות מחטניות ומעורבות, יערות, פארקים, וגנים באזורי אקלים ממוזגים ברחבי אירואסיה.
הוא מזדמן לאזור ארץ ישראל לעיתים רחוקות.
מצטרף לעיתים קרובות ללהקות מעורבות בסתיו ובחורף.
בעוד שאצל מיני ירגזי אחרים האוכלוסייה גדלה, אוכלוסיית הירגזי השחור בבריטניה הייתה יציבה למדי מאז אמצע שנות ה-70, בעקבות עלייה מהירה קודם לכן.
גודל האוכלוסייה המקננת בבריטניה הוא כ־600,000 זוגות.
המגמה האירופית מתוארת כ'ירידה מתונה'; עם זאת, גרף המגמה מצביע על כך שהמספרים היו יציבים באופן כללי מלבד שיא בתחילת שנות ה-90. שיעור התמותה בקן בשלב הביצה ירד בעשורים האחרונים, ומועד ההטלה התקדם בכמעט שבועיים, אך לא חל שינוי בשיעור ההצלחה של הרבייה.
Periparus ater abietum – כריסטיאן לודוויג ברם, 1831, מצוי באיטליה, דרום צרפת, מזרח ספרד, שווייץ, הונגריה, צ'כיה, אוסטריה, סלובקיה, בולגריה, רומניה, מקדוניה הצפונית, מולדובה, פולין, יוון, בלגיה, לוקסמבורג, הולנד ודרום גרמניה
Periparus ater aemodius – אדוארד בלית', 1845, מצוי בדרום סין, הודו, בהוטן, נפאל ומיאנמר
Periparus ater ater – קארולוס ליניאוס, 1758, מצוי ביפן, רוסיה, בלארוס, ליטא, לטביה, אסטוניה, טורקיה, קזחסטן, אוזבקיסטן, טורקמניסטן, קירגיזסטן, שוודיה, דנמרק, נורווגיה, פינלנד וצרפת
Periparus ater atlas – אדמונד מיד-וולדו, 1901, מצוי במרוקו
Periparus ater britannicus – שארפ ודרסר, 1871, מצוי בבריטניה, אירלנד ופורטוגל
Periparus ater chorassanicus – ניקולאי אלכסייביץ' זרודני ובילקביץ', 1911, מצוי באיראן וטורקמניסטן
Periparus ater derjugini – ניקולאי אלכסייביץ' זרודני ולודון, 1903, מצוי ברוסיה, גאורגיה, טורקיה, אזרבייג'ן וארמניה
Periparus ater gaddi – ניקולאי אלכסייביץ' זרודני, 1911, מצוי בצפון־מערב איראן ואזרבייג'ן
Periparus ater hibernicus – אינגראם, 1910, מצוי באירלנד ובצפון אירלנד
Periparus ater insularis – קרל אדוארד הלמאייר, 1902, מצוי במזרח רוסיה, יפן וקוריאה הדרומית
Periparus ater ledouci – אלפרד מאלרב, 1845, מצוי בתוניסיה ואלג'יריה
Periparus ater melanolophus – ניקולס איילוורד ויגורס, 1831, מצוי בצפון הודו, נפאל, פקיסטן ואפגניסטן
Periparus ater michalowskii – בוגדנוב, 1879, מצוי בדרום־מערב רוסיה, גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן
Periparus ater moltchanovi – מיכאיל אלכסנדרוביץ' מנזביר, 1903, אנדמי לחצי־האי קרים
Periparus ater phaeonotus – בלנפורד, 1873, מצוי באיראן, טורקמניסטן ואזרבייג'ן
Periparus ater ptilosus – ויליאם רוברט אוגילבי-גרנט, 1912, אנדמי לטאיוואן
Periparus ater rufipectus – ניקולאי אלכסייביץ' סברצוב, 1873, מצוי במזרח קזחסטן, מזרח קירגיזסטן ומערב סין
Periparus ater sardus – אוטו קליינשמידט, 1903, מצוי בסרדיניה ודרום צרפת
Periparus ater vieirae – ניקולסון, 1906, מצוי בספרד ופורטוגל
ירגן ירגנסן (בדנית: Jørgen Jørgensen, באיסלנדית (כינוי): Jörundur hundadagakonungur ("מלך ימי הקיץ"), באנגלית: John Johnson; קופנהגן, 1780 - הובארט, טסמניה, 20 בינואר 1841) היה הרפתקן ומהפכן דני, שודד ים ואיש ביון בריטי, שוטר-ערבות בטסמניה שבאוסטרליה ושליט איסלנד מטעם-עצמו.
ירגן ירגנסן נולד בקופנהגן ב-1780 לשען שעבד בחצר המלך.
כיוון שלא הצליח בלימודיו התגייס לצי בהיותו בן 16 והפליג לדרום אפריקה ואוסטרליה.
בשנת 1807, במסגרת קרב קופנהגן, קיבל פיקוד על ספינת מלחמה קטנה שנלחמה בקרבות הימיים עם בריטניה.
באחד הקרבות נפל בשבי הבריטי וגויס כ"שודד ים ברשות הכתר" (פריבטיר או בוקאניר).
ב-1809 הציע עצמו לסוחר אנגלי בשם סמואל פלפס כמתורגמן במסגרת מסע מסחרי לאיסלנד.
כאשר הגיעה המשלחת הקטנה לאיסלנד, באמצע יוני 1809, התברר שהמושל המקומי מטעם דנמרק, ששלטה באיסלנד, הרוזן טמפרה, השעה כל סחר עם בריטניה.
המושל לא עשה זאת רק בגלל מדיניותה של קופנהגן, שנבעה מהחרם המסחרי שהטיל נפוליאון בונפרטה על יריבתו בריטניה במלחמות הנפוליאוניות.
למעשה, הספינה היחידה באיסלנד שהייתה יכולה לשוט לבריטניה הייתה ברשותו והוא רצה לממש מונופול אישי על המסחר.
לירגנסן היה פתרון פשוט: לאסור את הרוזן טמפרה, לכנס מחדש את הפרלמנט האיסלנדי (האלת'ינגי, שפוזר בהוראה דנית תשע שנים קודם לכן, ב-1800) ולכונן מדינה דמוקרטית עצמאית שתבוא בברית מסחרית עם בריטניה.
המושל הדני נכלא בספינת המסחר הבריטית, ש-12 מלחיה היו ברובם יוצאי שורות הפריבטירים (שודדי ים "ברשות").
ירגנסן מינה עצמו לתואר "הוד מעלתו מגן איסלנד, מפקד בים וביבשה".
הוא הניף דגל איסלנדי עתיק - שלושה דגי בקלה לבנים על רקע כחול, וצעד ברחובות הבירה, רייקיאוויק כאשר ההמון מריע לו וקורא לו בונפרטה, על שם נפוליאון.
הוא היה בן 30 בלבד.
רעיונותיו היו ליברלים ודמוקרטים ברוח המהפכה הצרפתית.
חודש לאחר מכן עגנה בנמל רייקיאוויק ספינת מלחמה בריטית, ה"טאלבוט", בפיקוד הקפיטן אלכסנדר ג'ונס.
ג'ונס מיהר להכריז שכל מינוייו של ירגנסן בעת "שלטונו" בטלים ושכל הפעולות שעשה אינן חוקיות וקרא להחזיר את הסדר הקודם על כנו.
אמנם אנגליה נלחמה בדנמרק אך הייתה זו מלחמה בין שני בתי מלוכה ומהפכנות ברוח דמוקרטית לא הייתה לרוחם.
לשני הצדדים היה אינטרס לא לתת לאומות משועבדות רעיונות על עצמאות.
על הרגע שבו נכלא והובל מהאי על הספינה הבריטית כתב ירגנסן בזכרונותיו:
האיסלנדים מתייחסים לתקופת השלטון הקצרצרה הזו בחיבה.
הם מכנים את התקופה "שלטון ימי הכלב" ולירגנסן הם קוראים "מלך ימי הכלב", כיוון שבמשך החודשים יוני-יולי מופיע "כוכב הכלב" (סיריוס) בשמי איסלנד ככוכב בוהק יחיד בלילות הקיץ המוארים.
לא ברור מה היה היקף התמיכה בירגנסן בפועל.
ראשית, רק גורמים שחשו שהם חיים בעת מאורע בעל חשיבות טרחו לתעד את האירועים בזמן אמת.
האדישים, מן הסתם לא תיעדו דבר.
שנית, באותה תקופה הידיעה על עצם קיומו של ירגנסן ושלטונו בריקיאוויק הגיעה לחוות המבודדות במזרח איסלנד וצפונה רק כאשר הלה היה כבר חבוש בבית האסורים בלונדון.
כלומר לא כל אוכלוסיית המדינה הייתה מודעת לשלטונו.
שלישית, התנועה הלאומית האיסלנדית אימצה את ירגנסן כסמל ופעלה בדיעבד להפיכתו למיתוס, כך שמצב הדברים בעת המעשה נותר מעורפל.
בכל מקרה אין ספק שהאיסלנדים המודרניים מתייחסים אל ירגנסן בחיבה.
עם חזרתו לאנגליה נכלא ירגנסן בעוון הפרת תנאיו כשבוי מלחמה, ובשנת 1811 השתחרר מן הכלא.
הוא הפך למהמר כפייתי ושתיין, ומיד נכלא שנית למספר חודשים עקב חובות הימורים.
הוא מעולם לא היה אזרח בריטי אלא שבוי מלחמה משוחרר ברישיון ותחת תנאים.
במשך שנים נכלא, שוחרר ונכלא שוב בעוון חובות, רמאויות או הפרת צווי בית משפט ותנאי השחרור שנכפו עליו.
עם זאת, במקביל, קיים סדרה של מסעות כמרגל בשירות המודיעין הבריטי בעת המלחמות הנפוליאוניות.
הוא נסע לספרד ופורטוגל, צרפת וגרמניה וגם לפרס ואפגניסטן, לעיתים במסווה של צליין אירי.
בשנת 1825 נידון למוות כאשר ניסה למכור את מצעי המיטה עליהם ישן באכסניה ובכך הפר צו שחרור על תנאי; עונשו הומתק לגירוש.
הוא הוגלה למושבת העונשין באי טסמניה שבאוסטרליה.
בטסמניה ניתנה לו מעין חנינה שאפשרה לו לחיות כאדם חופשי באי.
הוא ערך מסעות מחקר גאוגרפיים ושירת בכוח שיטור מקומי שפעל נגד האבוריג'ינים, הילידים המקומיים.
ב-1831 נשא לאישה את נורה קורבט, שהוגלתה מאירלנד.
ירד הקדוש (געז: ቅዱስ ያሬድ, "קדוס ירד") (25 באפריל 505 - 20 במאי 571) הוא מוזיקאי אקסומי שלו מיוחס הפיתוח של שירת הקודש המסורתית של הכנסייה האתיופית האורתודוקסית ושיטת התיווי המוזיקלי באתיופיה.
קורות חייו שלובות בהגיוגרפיה אגדית והכנסייה האתיופית מחשיבה אותו לקדוש.
על פי המסורת האתיופית-נוצרית, ירד נולד באקסום למשפחת מלומדים נוצריים.
בגיל שש החל ללמוד אצל כומר בשם יסחק (יצחק), אך נשלח חזרה להוריו לאור הישגיו הדלים.
אביו, אדם, נפטר בהיותו בן שבע ואמו, טווקליה, ביקשה מאחיה לאמצו ולחנכו.
האח, אבא גדעון, היה כומר מלומד בכנסיית גבירתנו מרים מציון, שתרגם לגעז כתבי קודש ממקורות בעברית, בערבית וביוונית.
תלמידיו האחרים של אבא גדעון לעגו לירד המפגר בלימודיו, שאף ספג מלקות מדודו.
ירד המתוסכל נמלט מדודו לעיר מדביי, בה חי דודו האחר.
בדרכו למדביי, במעיין מייקרה הסמוך לאקסום, פרץ גשם כבד וירד תפס מחסה תחת עץ.
בעודו נשען על העץ, שקע ירד בהרהורים נוגים על לימודיו הכושלים.
לפתע הבחין ירד בנמלה המנסה לטפס על העץ בעודה נושאת עמה זרע.
שש פעמים כשלה הנמלה בניסיונותיה ובפעם השביעית הצליחה.
דבקותה של הנמלה במשימתה נגעה ללבו של ירד, והוא תהה מדוע חסרה לו הסבלנות הנדרשת להצלחה בלימודיו.
אחרי שבכה כהוגן שב ירד לבית הספר והתחנן בפני דודו, אבא גדעון, שימחל לו על התנהגותו בעבר ויעניק לו הזדמנות נוספת ללמוד.
אצל גדעון החל ללמדו מזמורי תהילים, והפעם הצטיין ירד בלימודיו.
הוא השלים את לימודיו בברית הישנה והחדשה לפני עמיתיו לכיתה ומונה לדיאקון מוקדם מהרגיל.
הוא דבר געז, עברית ויוונית שוטפות ובגיל ארבע עשרה נאלץ למלא את מקומו של דודו שנפטר.
האגדה מספרת שירד זכה בתובנה מוזיקלית בשל אינטראקציה עם שלוש ציפורים וכי בהשראתן קשר את הרוחני והמוזיקלי ומיזגם למונחים המוזיקליים שהגדירם כגְעֵז, איזיל ואראררי.
ירד עיבד והלחין זמירות הקשורות לחגים ומועדים דתיים, והנחיל את מושג שירת הקדוש לאתיופים האורתודוקסים.
ירד כתב חמישה כרכים של מזמורים לטקסים וחגיגות כנסייתיים.
כרכים אלו כוללים את 'ספר הדיגווה והצומה דיגווה'(מזמורים לימות חג ולטקסי יום ראשון), 'ספר המראף' (מזמורים לחגים המרכזיים, תפילות יומיות ותפילות לחודשי הצומות), 'ספר הזימרה' (מזמורים לביצוע אחר המיסה) ואת 'ספר המוואסית' (מזמורים לנפטר).
על פי המסורת, ירד היה חביבו של הקיסר גברה מסקל.
האגדה מספרת כי באחד הטקסים הקיסר הופנט לגמרי משירתו של ירד ובטעות הפיל את חניתו על רגלו של ירד המזמר.
כפיצוי, הבטיח הקיסר למלא אחת ממשאלותיו.
ירד ביקש לחיות את שארית חייו בהתבודדות ולהתמקד בתפילה, מדיטציה והלחנת מוזיקה.
הוא בילה את שנותיו האחרונות כמתבודד בהרי סמן.
לסלאו מזהה מקום בהרי סמין, המכונה 'אבא ריד', שבו "מאמין חצי ערום סגד והתפלל", כמקום בו חי ירד בערוב ימיו.
מסורת ביתא ישראל מציגה סיפור שונה, לפיו ירד היה בן למשפחה יהודית ובנו או תלמידו של גדעון, ואולץ להתנצר בתקופת המלחמה בין גברה מסקל לביתא ישראל.
אחד מבניו של ירד נקרא ישראל ובין צאצאיו האחרים הייתה שורה של כוהני הקהילה שישבו בהרי סמן.
קהילת ביתא ישראל לא רואה בירד את אבי שירת הקודש.
ירגזיים (שם מדעי: Paridae; באנגלית הם קרויים "tit" או "titmice") הם משפחת ציפורי שיר קטנה, והם חיים בחצי הכדור הצפוני וגם בחלקים הטרופיים של אפריקה ושל אסיה.
הירגזיים הם עופות קטנים באורך 10–20 ס"מ בממוצע, עם מקור קצר, "כיפה" שחורה לראשם וחלקם גם בעלי ציצה.
הם חיים ביערות ברחבי העולם, אוכלים חרקים וזרעים ואף מגיעים לתחנות האכלה אנושיות.
המינים הגדולים במשפחה זו הם ירגזי סולטני (אורך מקסימלי – 21 ס"מ, מסה מקסימלית – 49 גרם) וירגזי קרקעי (אורך מקסימלי – 20 ס"מ, מסה מקסימלית – 48.5 גרם).
המינים הקטנים במשפחה זו הם ירגזי צהוב־גבה (אורך מקסימלי – 10 ס"מ, מסה מקסימלית – 5.9 גרם) וירגזי כיפת־אש (אורך מקסימלי – 10 ס"מ, מסה מקסימלית – 7 גרם).
את שמם העברי טבע מנדלי מוכר ספרים (שלום יעקב אברמוביץ') בספרו תולדות הטבע, ומקורו במילה 'רוגז', בגלל תוקפנותם כאשר הם מאוימים או מחפשים מזון.
ירגזים אף מגרשים ציפורים אחרות, אפילו גדולות יותר, ממתקני האכלה קבועים.
הם מהנפוצים בין ציפורי השיר באירופה וחלקם גם מגיעים לישראל.
ירגזי מצוי (Parus major) - נפוץ בכל אזורי הארץ למעט מרכז הנגב ודרום הנגב, בעיקר בסמוך למשכנות האדם.