tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרויקטים אחרונים בין האיחוד האירופי לקיריבטי כללו שיפור בתקשורת, פיתוח גידול אצות לייצוא, מערכות אנרגיה סולארית לאיים הרחוקים ביותר, הגדלת שירותי מגדל הפיקוח והמאבק באש בשדה התעופה הבינלאומי טאראווה בונרקי, שירותי רפואה וסיוע לתוכנית ההכשרה המקצועית בקיריבטי.
במסגרת התוכנית של הקרן האירופית ה-11 לפיתוח (2014–2020) יועד סכום של 23 מיליון אירו, מתוכם 20.5 מיליון אירו יועדו בעיקר לפיתוח בר קיימא של איי קיריטימאני, 3,300 ק"מ (2,100 מייל) ממזרח לקיריבטי.
כספים אלה הוקצו לפיתוח דייג טונה ולאפשרות של מפעל עיבוד, שיפור הניווט בין האיים ופיתוח תיירותי.
קיריבטי אינה מיוצגת בספרד לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
ספרד מיוצגת בקיריבטי באמצעות שגרירותה בוולינגטון, ניו זילנד.
יחסי פנמה-ספרד הם היחסים הדיפלומטיים בין פנמה לספרד.
בשנת 1501, החוקר הספרדי רודריגו דה בסטידאס הפך לאירופי הראשון שנכנס לשטחה של פנמה והכריז עליה כשייכת לספרד.
בשנת 1502 הפליג כריסטופר קולומבוס לאורך חופי פנמה.
בשנת 1510 ייסד החוקר הספרדי דייגו דה ניקואסה את היישוב הראשון בפנמה וכינה אותו "נומברה דה דיוס".
בספטמבר 1513 הגיע הכובש הספרדי וסקו נונייס דה בלבואה לפנמה והיה האירופי הראשון שהוביל משלחת שראתה את האוקיינוס השקט.
בשנת 1513 הפכה פנמה רשמית לחלק מהאימפריה הספרדית.
בשנת 1514 הפך פדרו אריאס דאבילה למושל הראשון בשטח פנמה.
המושל ייסד את העיר פנמה סיטי שהפכה לבירת הטריטוריה.
לאחר שהגיע לשלטון, הוא הורה על כריתת ראשו של בלבואה בשנת 1517 באשמת בגידה.
הוא הורה גם על התקפות רצחניות נגד האוכלוסייה הילידית, אותה שרף בחיים ו/או האכילה לכלבים.
במהלך תקופה זו הפכה פנמה לטריטוריה חשובה עבור ספרד שכן היא ממוקמת בין השטחים הספרדיים של מלכות המשנה של ספרד החדשה לשטחי אמריקה הדרומית.
בשנת 1717 הפכה פנמה לחלק ממלכות המשנה של גרנדה החדשה.
בין התאריכים 10–28 בנובמבר 1821 הובילו תושבי פנמה מרד ללא דם נגד ספרד והכריזו על עצמאותה ב-28 בנובמבר 1821. באישורו של סימון בוליבר, הצטרפה פנמה לאיחוד רפובליקת קולומביה הגדולה שכלל גם את קולומביה, אקוודור וונצואלה.
בשנת 1831 התפרק האיחוד ופנמה נותרה חלק מקולומביה עד שנת 1903, כאשר הסנאט של קולומביה סירב לאשרר את חוזה היי-אראן אשר היה מאפשר לארצות הברית לחכור את תעלת פנמה למשך 100 שנה.
עד מהרה תמכה ארצות הברית בעצמאותה של פנמה עליה הכירה ספרד בשנת 1903.
במאי 1904, פנמה וספרד כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים.
בשנת 1915 השלימה ספרד הקמת שגרירות בפנמה סיטי.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) כמה ספרדים היגרו לפנמה וחיפשו מקלט.
בספטמבר 1977 ערך חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, ביקור רשמי בפנמה, הראשון מבין שלושה ביקורים.
בין השנים 1983–1989 שלט מנואל נורייגה בפנמה.
במהלך הפלישה האמריקאית לפנמה נמלט נורייגה לנונציו האפוסטולי של הוותיקן בפנמה.
בעודו שם ביקש נורייגה מממשלת ספרד מעמד פליט בספרד.
ספרד סירבה להצעתו של נורייגה מכיוון שלספרד היה חוזה הסגרה קבוע עם ארצות הברית.
ב-31 בדצמבר 1999 ביקר שוב חואן קרלוס הראשון בפנמה ונפגש עם נשיאת פנמה מיריה מוסקוסו וסייע במעבר תעלת פנמה לשליטת פנמה.
ביולי 2014 הגיע ראש ממשלת ספרד מריאנו רחוי לביקור רשמי בפנמה.
בספטמבר 2014 הגיע נשיא פנמה חואן קרלוס ורלה לביקור רשמי בספרד.
מתקיימות טיסות ישירות בין פנמה לספרד עם חברת התעופה איבריה.
בשנת 2017 הסתכם המסחר בין פנמה לספרד ב-443 מיליון אירו.
הייצוא העיקרי של פנמה לספרד כולל: טונה קפואה, לובסטר ושמן דקלים.
הייצוא העיקרי של ספרד לפנמה כולל: בושם, תרופות, פלדה וברזל למטרות בנייה, מכוניות וחשמליות, חיווט חשמלי וכיסויי קרמיקה.
בשנת 2016 הסתכמו ההשקעות הספרדיות בפנמה ב-14 מיליון אירו, כאשר מרבית ההשקעות עברו לתעשיית המזון והנייר.
חברות רב לאומיות ספרדיות כמו Mapfre, Telefónica וזארה פועלות בפנמה.
פנמה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד וקונסוליות כלליות בלה קורוניה, ברצלונה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה וולנסיה.
ספרד מחזיקה בפנמה שגרירות בפנמה סיטי.
יחסי ספרד–רואנדה הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין רואנדה וספרד.
שתי המדינות החלו את היחסים הדיפלומטיים שלהן בשנת 1967. בשנת 1994 פנתה ספרד לעם רואנדה והדגישה את השתתפותם של הכוחות הספרדים במשימה שנשלחה באותה שנה על ידי האו"ם.
היא הייתה גם המדינה הראשונה שהעבירה צוות זיהוי פלילי ותובעים לקרקע זמן קצר לאחר רצח העם ברואנדה כדי לאסוף ראיות ועדויות שאפשרו לזהות ולהעמיד לדין את האשמים בכך.
התוצאה הענפה של עבודה זו, שהועברה לאו"ם בשנת 1995, הייתה מועילה מאוד להקמת בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה.
באותה שנה ארגנה ספרד מניירובי גשר אווירי עם שני מטוסים צבאיים במטרה להעביר את הסיוע ההומניטרי הבינלאומי למאות אלפי הפליטים שהותקנו במחנה הקונגולזי בגומה, בו ספרד כיוונה את הגדוד הראשון של קציני הרפואה שנפרסו שם על ידי ארגון הבריאות העולמי.
באמצעות הסיוע שהעניקה ספרד בית החולים הפסיכיאטרי של קיגאלי נבנה מחדש לאחר מלחמת האזרחים, בכספים שהוענקו על ידי משרד הבריאות של אנדלוסיה.
בשנת 2012 היצוא הספרדי לרואנדה הסתכם ב 6.58 מיליון אירו.
המוצרים העיקריים המיוצאים כללו: התקני צליל (44.5%); תאים פוטו-וולטאיים (20.4%); משאבות צנטריפוגליות (0.9%); מוטות ברזל או פלדה (0.6%) ומעקרים רפואיים-כירורגיים או מעבדה (0.3%).
בשנת 2013, עד נובמבר, היצוא הסתכם ב-1.7 מיליון אירו.
הייבוא הספרדי מרואנדה באותה תקופה היה 0.49 מיליון אירו.
בשנת 2013, עד נובמבר, היבוא הסתכם ב-0.9 מיליון אירו ו-INDRA SISTEMAS ו-ISOFOTON הן החברות הספרדיות העיקריות הפועלות ברואנדה.
באופן מסורתי רואנדה לא הייתה מדינה של שיתוף פעולה עבור ספרד, והיא גם לא נמצאת ברשימת המדינות המועדפות של תוכנית האב לשיתוף פעולה ספרדי 2013–2016. שיתוף הפעולה לפיתוח המתבצע עם רואנדה נעשה רב-צדדי.
השאר הם תרומות קטנות של אנדלוסיה, האיים הבלאריים, אראגון, קטלוניה, קסטיליה-לה מנצ'ה וקסטיליה ולאון.
רואנדה מיוצגת בספרד באמצעות שגרירותה בפריז, צרפת, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד במדריד.
ספרד מיוצגת ברואנדה באמצעות שגרירותה בדאר א-סלאם, טנזניה, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד בקיגאלי.
יחסי סרביה–ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של סרביה והממלכה הערבית הסעודית.
סרביה כוננה את היחסים עם ערב הסעודית ב-17 באפריל 2013.
הביקור הרשמי הראשון הסרבי בערב הסעודית התרחש ב-4 בנובמבר 2015 כאשר הנסיך הסעודי סולטאן בן סלמאן בן עבדול עזיז אאל סעוד ומשלחתו אירחו את ראש ממשלת סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' ומשלחתו.
בביקור הרעיפו הסעודים שבחים על סרביה ואמרו כי יש עתיד לשיתוף הפעולה הבינלאומי-דיפלומטי בין סרביה לערב הסעודית.
נציגי סרביה חתמו בביקור על הסכם שיתוף פעולה בתחום התיירות והכלכלה בתקווה כי הסכמים אלו יועילו לשני הצדדים.
היחסים הכלכליים בין סרביה לערב הסעודית עוד בחיתוליהם והייצוא הסרבי לערב הסעודית עמד על 2.4 מיליון אירו בשנת 2013 בעוד הייבוא הסרבי מערב הסעודית עמד על 5.6 מיליון אירו.
יחסי סרביה–קובה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קובה לבין הרפובליקה של סרביה.
קובה תומכת בעמדה של סרביה כלפי קוסובו בהתחשב לכך שעצמאות קוסובו היא לא חוקית וסותרת את עקרונות המשפט הבינלאומי הפומבי ואת עקרונות מגילת האומות המאוחדות.
סרביה נהגה לגנות את ארצות הברית על אמברגו הנשק שהיא הטילה על קובה בעבר והצביעה בעד בהצבעה באו"ם בנושא סיום האמברגו.
הפרלמנט הקובני השפיע רבות על הפרלמנט הסרבי ויש בהם קבוצות פרלמנטריות דומות.
קובה מיוצגת בסרביה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בבלגרד, בירת המדינה.
סרביה מיוצגת בקובה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בהוואנה, בירת המדינה.
יחסי סרביה–פקיסטן הם היחסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים שבין הרפובליקה של סרביה לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-1948. מאז 2001, פקיסטן מחזיקה שגרירות בבלגרד.
עם זאת, באותה השנה, סרביה סגרה את שגרירותה באסלאמאבאד, בשל סיבות כלכליות.
השגרירות הסרבית בבייג'ינג מואמנת גם על פקיסטן.
שיאי סרביה ופקיסטן קיימו מפגשים דו-צדדיים בשולי פסגת ה-NAM במצרים בשנת 2009 שר החוץ הסרבי לשעבר, ווק ירמיץ', ביקר בפקיסטן במרץ 2010 ובדצמבר 2011.ב-24 בדצמבר 2012, פקיסטן הכירה ברפובליקה של קוסובו, אשר סרביה טוענת ריבונות על שטחה.
ממשלת סרביה לא הגיבה על ההכרה.
ב-18 במאי 2018, שתי המדינות ציינו 70 שנה של יחסים דיפלומטיים.
על פי משרד החוץ הסרבי, סדרה של אירועים תוכננו על ידי השגרירות הפקיסטנית בבלגרד על מנת לציין ציון דרך זה.
בשנת 2016, ייצאה סרביה לפקיסטן סחורה בשווי 3.73 מיליון דולר אמריקאי.
נתחים גדולים מהסחורה הם גרוטאות של כלי שיט, אוכל לחיות, חומרים כימיים, מקררים, מכונות כביסה ומוצרי ברזל.
לעומתה, פקיסטן ייצאה לסבריה סחורה בשווי 12.7 מיליון דולר אמריקאי.
נתחים גדולים מהסחורה הם בגדים ומוצרי כותנה, נעלי עור, מוצרי ספורט, סיבי נייר, כלים רפואיים, משאבות נוזליות ואורז.
הרפובליקה של קוסובו הוקמה כתוצאה מהכרזת העצמאות, צעד שסרביה דחתה.
בתחילה, לא היה כל קשר רשמי בין קוסובו לסרביה, אולם במהלך השנים הבאות הדיאלוג בין הממשלות נעשה פעיל יותר.
ההסכם הראשון בין הצדדים נחתם ב-2013 בתיווך האיחוד האירופי, שקבע כי שני הצדדים לא יחסמו את האחר מלהצטרף לאיחוד, הגדיר את מבנה כוח המשטרה בקוסובו וכן החליט על הקמה של איגוד רשויות מקומיות סרביות בקוסובו.
בספטמבר 2020 שני הצדדים חתמו על הסכם נוסף בתיווך ארצות הברית ונרמלו את היחסים הכלכליים ביניהם.
ההסכם קובע הקמה של מיני אזור שנגן בין סרביה, קוסובו ומדינות נוספות בבלקן, וכן העברת השגרירויות שלהן לירושלים.
הכרזת העצמאות של קוסובו ב-17 בפברואר 2008 זכתה להתנגדות נחרצת של סרביה, שמספר ימים קודם לכן, ב-12 בפברואר החליטה על תוכנית פעולה למאבק בהכרזה, שקבעה בין היתר את העיקרון של החזרת שגריר סרביה מכל מדינה שתכיר בעצמאותה של קוסובו, כך שהיחסים עם אותן מדינות מוגבלים לגורמים נמוכים יותר במשרדי החוץ.
בהמשך הוציא משרד הפנים הסרבי הוציא צו מעצר נגד האשים ת'אצ'י, פאטמיר סיידיו ויאקופ קראסניאקי ב-18 בפברואר 2008 באשמה של בגידה גבוהה.
ב-8 במרץ 2008 התפטר ראש ממשלת סרביה, וויז'יסלב קוסטונהייקה, בפיזור ממשלת הקואליציה ואמר שהיא מפולגת מדי במצב קוסובו כדי להמשיך.
בחירות פרלמנטריות שקדמו להן התקיימו ב-11 במאי 2008, יחד עם הבחירות המקומיות.
הנשיא בוריס טאדיץ' הצהיר כי הממשלה נפלה "מכיוון שלא הייתה הסכמה ביחס לשילוב נוסף באיחוד האירופי".
ב-24 במרץ 2008, הציע סלובודן סמרדז'יץ', שר קוסובו ומטוחיה, לחלק את קוסובו לאורך אתניים, וביקש מהאומות המאוחדות להבטיח שבלגרד תוכל לשלוט במוסדות ותפקידי מפתח באזורים בהם יש סרבים ברוב, אך חברי ממשלה אחרים והנשיא הכחישו טענות אלה.
ב-25 במרץ 2008 הצהיר ראש הממשלה היוצא, וויז'סלב קוסטוניצה, כי יש להשאיר את החברות באיחוד האירופי "בצד", עד שבריסל הצהירה שהיא מכירה בסרביה בגבולותיה הקיימים.
ב-24 ביולי 2008, הממשלה החליטה להחזיר את שגריריה למדינות האיחוד האירופי.
שגרירים אחרים הוחזרו בעקבות התוצאה החיובית של ההצבעה בעצרת הכללית של האו"ם.
סרביה גירשה ייצוגים דיפלומטיים של כל המדינות השכנות שהכירו לאחר מכן בעצמאות קוסובו: אלבניה, בולגריה, קרואטיה, הונגריה, מונטנגרו ומקדוניה.
ב־15 באוגוסט 2008 הגיש שר החוץ הסרבי ווק ג'רמיץ' בקשה לאו"ם לקבל חוות דעת מייעצת לא מחייבת מבחינה משפטית של בית המשפט הבינלאומי לצדק האם הכרזת העצמאות מפרה את החוק הבינלאומי.
האספה הכללית של האו"ם אימצה הצעה זו ב-8 באוקטובר 2008. ביולי 2010 פרסם בית-הדין את חוות דעתו שמצאה כי הכרזת העצמאות של קוסובו "לא הפרה את החוק הבינלאומי".
מאז הכרזת העצמאות, סרביה סירבה לדון ישירות עם הרפובליקה של קוסובו, אך רק באמצעות מתווכים הבינלאומיים UNMIK ו-EULEX.
עם זאת, נרשמה מידה מסוימת; החל משנת 2011 שכנע צוות האיחוד האירופי את סרביה לדון בכמה סוגיות גבול קלות עם קוסובו; בפברואר 2013 נפגשו נשיאי קוסובו וסרביה בבריסל.
ב-27 במרץ 2012 נעצרו ארבעה סרבים מקוסובו, בהם ראש עיריית וטינה, על ידי משטרת קוסובו תוך ניסיון לחצות את הגבול במחלוקת בבלה זמלה בחזרה לקוסובו עם חומרי קמפיין לבחירות הקרובות.
לאחר מכן הואשמו ב"הסתה לשנאה וחוסר סובלנות בקרב קבוצות אתניות".
למחרת נעצר איש האיגודים המקצועי חסן עבאזי עם עמיתו לאיחוד אודם אורסלי על ידי המשטרה הסרבית שאיישה את מעבר מרכז סרביה - קוסובו סמוך לג'ילאן.
עבאזי הואשם בריגול וארסלי בהברחת סמים.
שר הפנים הסרבי איביצה דאצ'יץ' הצהיר על המעצרים כי "המשטרה הסרבית לא רצתה לנקוט בגישה זו, אך ברור כי המצב כבר לא יכול היה להימשך ללא תגמול.
אם מישהו רוצה להתמודד במעצרים, יש לנו את התשובה".
לדברי עורך דינו, עבאזי הוחזק אז בבידוד.
ב-30 במרץ הורה הבג"ץ הסרבי בוראנג'ה לעאזי לעצור למשך שלושים יום באשמת ריגול שתוארך לאירוע בשנת 1999 בו העביר לכאורה עבאזי מידע לנאט"ו.
על מעצרו של עבאזי הוחלט על ידי אמנסטי אינטרנשיונל ומשמר זכויות האדם כ"שרירותי".
ב-19 באוקטובר 2012 החלו בבריסל שיחות נורמליזציה בתיווך האיחוד האירופי עם ראש ממשלת סרביה איביצה דאצ'יץ' וראש ממשלת קוסובו האשים טאצ'י, שם ישבו שני ראש הממשלה לשולחן ויזמו שיחות על נורמליזציה של היחסים בין פרישטינה לבלגרד.
הגעה לעסקה כזו הייתה תנאי הכרחי למועמדותה של סרביה לאיחוד האירופי.
הממשלות הגיעו אט אט להסכמות ועסקות בתחומים שונים, כמו חופש תנועה, תעודות אוניברסיטאות, ייצוג אזורי ומכסות סחר ובינלאומיות.
בבריסל, סרביה וקוסובו הסכימו כי יישום הסכם הגבול יתחיל ב-10 בדצמבר 2012. ישיבה היסטורית התקיימה ב־6 בפברואר 2013, אז נשיא סרביה טומיסלב ניקוליץ ונשיא קוסובו, אפטה ג'חאגה, ישבו באותו שולחן לראשונה מאז קוסובו הכריזה על עצמאות.
בעקבות ההסכם בדצמבר 2012 החליפו שתי המדינות קציני קשר שעבדו במתחם האיחוד האירופי בשתי הבירות.
פרישטינה התייחסה לקצינים אלה כ"שגרירים", אך בלגרד דחתה ייעוד כזה.
נציגי סרביה נפגשו עם הנציגה העליונה של האיחוד האירופי לענייני חוץ ומדיניות ביטחון קתרין אשטון בבריסל, ב-11 במרץ 2013, נשיא סרביה ניקוליץ' אמר כי סרביה וקוסובו קרובים מאוד לחתימה על הסכם שישפר את יחסיהם.
ב-19 באפריל 2013 השלימו שתי הממשלות את הסכם בריסל שנחשב כצעד מרכזי לעבר נורמליזציה של היחסים, ויאפשרו לסרביה וגם לקוסובו להתקדם באינטגרציה האירופית.
בהסכם לא היו הוראות מיוחדות שניתנו לקהילות סרביות בצפון קוסובו כיוון שלכל העיריות יש אותן זכויות ומעמד זהה.
בדיווחים חדשותיים צוטט אשטון באומרו, "מה שאנחנו רואים הוא מרחק רחוק מהעבר, ושניהם, צעד קרוב יותר לאירופה", בעוד תא'סי הצהיר כי "הסכם זה יעזור לנו לרפא את פצעי העבר אם יש לנו את החוכמה והידע ליישם אותה בפועל." ההסכם אושר על ידי האספה בקוסובו ב-28 ביוני 2013.
ב-19 באפריל 2013, בבריסל, ראש ממשלת סרביה, איוויצה דאצ'יץ' וראש ממשלת קוסובו, האשים טאצ'י, חתמו על הסכם בנושא עקרונות הנורמליזציה ביחסים.
ההסכם נוגע למעמד הקהילות הסרביות בצפון קוסובו, אך לא במעמדה של קוסובו עצמה.
הוא קובע הקמה של קהילה יחידה או קהילה יחידה חדשה של קהילות סרביה בקוסובו, שצריכה לשלוט בתחומי פיתוח כלכלי, חינוך, בריאות, עירוני וחקלאות.
סמכויות נוספות יכולות להינתן לאיגוד זה על ידי "הרשויות המרכזיות" של קוסובו.
עוד על פי ההסכם יש לשלב באופן מלא את יחידות המשטרה של החלק הסרבי בקוסובו בשירות קוסובו אחד.
עם זאת, על סירב הקוסובו לפקד על מחלקת המשטרה האזורית שתשתלט על ארבע קהילות סרביות (צפון מיטרוביקה, זבקן, זובין פוטוק ולפושביץ').
יש לשלב את רשויות השיפוט בצפון קוסובו בקוסובו ולפעול על פי חוקי קוסובו, עם זאת, יש להקים בית משפט מחוזי מיוחד בחלק הסרבי של קוסובו-מיטרוביצה.
הוא מתוכנן לקיים בחירות בשנת 2013 בתמיכת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה בהנהגת עיריות סרביה.
סרביה וקוסובו הסכימו שלא לחסום את הליך ההצטרפות זה לזה לאיחוד האירופי.
כדי ליישם את ההסכם, עם תמיכת האיחוד, צריך להקים ועדה משותפת.
מפלגות אופוזיציה סרביות רבות, הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, תנועות לאומניות וסרבים בקוסובו מתנגדים להסכם עם קוסובו, כיוון שהם רואים בכך בגידה באינטרסים לאומיים.
באוגוסט 2015 נחתמו מספר הסכמים לכינון היחסים.
במיוחד הותר לקוסובו ליצור קהילה של עיריות סרביות בעלות סמכויות רחבות, היכולת להחזיק נשיא וסמלים ממלכתיים משלהם.
סוגיות של שירותי בריאות, חינוך ופיתוח כלכלי ניתנו לקהילה לצורך קבלת החלטה עצמאית, הותר לה לקבל תמיכה כספית מסרביה תוך עקיפת מיסים ומכס.
ב-27 ביוני 2020 הגיעו נציגי סרביה וקוסובו לשיחות בבית הלבן, במטרה להתקדם במשא ומתן בין הצדדים.
ב-4 בספטמבר 2020 חתמו ראשי המדינות על הסכם היסטורי בתיווך נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לפיו סרביה וקוסובו יכוננו יחסים כלכליים.
כחלק מההסכם יחזקו המדינות את קשריהן עם ישראל ויעבירו את השגרירויות שלהן לירושלים ואילו ישראל תכיר רשמית בקוסובו ותקיים עימה יחסים דיפלומטיים רשמיים.
ב-13 באוקטובר בהצהרת משטרת קוסובו דווח על פשיטות בארבעה אזורים – כולל בעיר מיטרוביצה בצפון קוסובו, שרוב תושביה סרבים שמרוכזים בצפון העיר.
המשטרה מסרה כי "ארגוני פשע התאספו כדי לחסום כבישים ורכבים.
הם השתמשו במכלים של גז נוזלי, ברימוני הלם וברימוני יד וירו עם נשק כדי להפריע לשוטרים שמבצעים את תפקידם, ולתקוף אותם".
לפי המשטרה שישה שוטרים ואזרח סרבי נפצעו בעימותים.
המשטרה ציינה שהפשיטות הסתיימו ושהסדר שב על כנו.
בשלהי יולי 2022, עלתה המתיחות בין הצדדים.
באוגוסט, התחולל סכסוך לגבי לוחות רישוי בין קוסובו לסרביה הוביל להפגנות ולירי לעבר שוטרים.
בקוסובו אושר חוק חדש שדרש מסרבים שחיים בקוסובו להחליף את לוחית הרישוי של המכונית מסרבית לקוסוברית.
הצדדים ניהלו שיחות בתיווך האיחוד האירופי.
הם הגיעו להסכמות בנובמבר 2022.
באוגוסט 2022, נשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' וראש ממשלת קוסובו אלבין קורטי, הסכימו על הסכם חופש התנועה בין שניהן.
ב-5 בדצמבר 2022, האיחוד האירופי הציג טיוטת הסכם של שני הצדדים, שמאוחר יותר אושררה באוחריד על ידי שני הצדדים ב-27 בדצמבר 2023 תחת השם הסכם אוחריד, ונכנסה לתוקף ב-18 במרץ 2023. הסכם זה מאפשר הגעה להסכמות לקראת נרמול היחסים ביניהן; הכרה בקוסובו הנה תנאי להצטרפות סרביה לאיחוד האירופי.
המיעוט הסרבי בצפון קוסובו, שלא מכיר בעצמאותה של המדינה, החרים באפריל 2023 את הבחירות המקומיות.
כתוצאה מכך שיעור ההצבעה בצפון קוסובו עמד על פחות מ-3.5%, והחרם אפשר לאלבנים להשתלט על ארבע מועצות מקומיות באזור.
בלגרד הביעה תמיכה בחרם על הבחירות המקומיות, ותמכה במתן אוטונומיה למיעוט הסרבי בקוסובו.
עימותים פרצו בין מפגינים למשטרה שליוותה את ראשי היישובים בכניסתם למשרדיהם.
סרביה העלתה את רמת הכוננות של צבאה בגבולה קוסובו, ותגברה את הכוחות בגבול.
כך היא פעלה בעבר בעקבות החרפת המתיחות באזור.
בספטמבר 2023 חמושים סרבים פתחו באש על שוטרים שסיירו בכפר בצפון קוסובו, ולאחר מכן התפרצו למנזר והתבצרו בפנים עם כמרים ומתפללים.
בין החמושים הסרבים לשוטרים התחולל קרב יריות.
אחרי מותם של שלושת החמושים הסרבים הכריזה סרביה על יום אבל.
אחרי העימות, מהקשים שהיו מאז הקמת קוסובו ב-2008, עצרה משטרת קוסובו חשודים בקרבת הגבול הסרבי ומצאה מאגרים גדולים של נשק.
בלגרד הגיבה בפריסת כוחות סמוך לגבול.
יחסי סרביה–צרפת הם יחסי החוץ בין סרביה לצרפת.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-18 בינואר 1879, בין הרפובליקה השלישית הצרפתית לממלכת סרביה.
שתי המדינות חברות באו"ם, מועצת אירופה, שותפות לשלום, והארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה (OSCE).
לאחר תקופת ניתוק קצרה שנגרמה על ידי הפצצת נאט"ו על יוגוסלביה ב-1999, כוננו מחדש היחסים הדיפלומטיים של צרפת עם סרביה (אז הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) ב-16 בנובמבר 2000. מאז 2006 סרביה משקיפה בארגון לה פרנקופוני.
הביקור הרשמי האחרון של נשיא צרפת בסרביה התקיים ביולי 2019, אז יצא נשיא צרפת, עמנואל מקרון, לסרביה.
לסרביה ולצרפת היסטוריה של יחסים כנים וחיוביים.
אלה התערערו באופן דרסטי כתוצאה מהשתתפותה של צרפת בשנת 1999 בהפצצת נאט"ו על יוגוסלביה, ובמלחמת קוסובו, אולם הם השתפרו מאז שנת 2000.
הקשר העתיק ביותר שתועד בין שני הצדדים היה נישואיהם של המלך הסרבי סטפן אורוש הראשון והלן מאנז'ו הצרפתית.
המגעים החשובים הראשונים של הצרפתים והסרבים החלו רק במאה ה-19 כאשר סופרי המסעות הצרפתים כתבו לראשונה על סרביה.
במאה ה-19, קאראג'ורג'ה, מנהיג המהפכה הסרבית, שלח מכתב לנפוליאון בונפרטה ובו הביע את הערצתו למנהיג הצרפתי, ואילו בפרלמנט הצרפתי נשא ויקטור הוגו נאום וביקש מצרפת לסייע לסרביה ולהגן על האוכלוסייה הסרבית מפני פשעים עות'מאניים.
לאחר מכן התפתחו במהירות היחסים הדו-צדדיים, כך שהתושבים בסרביה ראו ב"צרפת האדירה" חברה גדולה, שיכולה הייתה להגן עליהם מפני העות'מאנים ובית הבסבורג.
היחסים בין סרביה לצרפת המשיכו להשתפר עד מלחמת העולם הראשונה, אז הגיע "המאבק המשותף" נגד אויב משותף לשיאו כששתיהן היו חלק ממדינות ההסכמה.
לפני המלחמה זכתה צרפת באהדת האוכלוסייה הסרבית על ידי בניית מסילות ברזל, פתיחת בתי ספר צרפתיים, קונסוליה ובנק צרפתי.
כמה מלכים סרבים מתקופה זו למדו באוניברסיטאות בפריז, כמו גם חלק גדול מהדיפלומטים העתידיים.
הסרבים נחשבו לפרנקופילים, מכיוון שכל הפעילויות הללו הרחיקו אותם מהאימפריות העות'מאנית והבסבורגית.
הברית הסרבית-צרפתית עד שנת 1914 אף איימה על הנטייה המסורתית כלפי האימפריה הרוסית.
עזרה הומניטרית וצבאית רבה נשלחה על ידי צרפת לסרביה במלחמת העולם הראשונה, כולל עזרה בפינוי ילדים, אזרחים וצבאיים בסוף המלחמה ותמיכה בכותרות העיתון הצרפתי.
גם כיום פעולות אלו נותרות טבועות בתודעה הקולקטיבית של מספר גדול של סרבים.
בשנת 1964, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה וצרפת חתמו על הסכם סחר דו-צדדי בן 6 שנים, אשר סיפק ליוגוסלביה את אותם תנאי סחר שצרפת העמידה למדינו החברות ב-OECD שתורמות להמשך פיתוח היחסים היוגוסלביים עם הקהילה הכלכלית האירופית.
כאשר הכריזה קוסובו על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008, צרפת הפכה לאחת המדינות הראשונות שהודיעה רשמית על הכרה בקוסובו הריבונית.
בעקבות הדיווח בוויקיליקס, צרפת הבהירה כי סרביה לא יכולה להיכנס לאיחוד האירופי בלי להכיר בעצמאות קוסובו.
צרפת השתתפה בהפצצת נאט"ו ביוגוסלביה ב-1999, שהביאה לממשל של האו"ם בקוסובו ואז לעצמאות קוסובו בסופו של דבר.
בצרפת יש כיום 1,368 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום בנאט"ו, כחלק מכוח קוסובו.
במקור היו 7,000 חיילים צרפתים בכוח.
עם חתימתו של ההסכם על השלמת אמנות בינלאומיות ב-26 במרץ 2003, הושלם הליך איחוד מעמד האמנה בין שתי המדינות.
בין האמנות, החשובים שבהם הם: ההסכם להגנת ההשקעות (1974); ההסכם למניעת מיסוי כפול (1974); האמנה לביטוח לאומי (1950); ההסכם לשיתוף פעולה תרבותי (1964); ההסכם לתעבורת דרכים (1964).
בשנת 2005 היקף הסחר בין המדינות היה 453,827 מיליון דולר.
נשיאי סרביה וצרפת, בוריס טאדיץ' וניקולא סרקוזי, חתמו בפריז באפריל 2011 על הצהרה פוליטית שנועדה לתמוך בשילוב סרביה באיחוד האירופי.
יחסי סרביה–פורטוגל החלו בשנת 1917. פורטוגל מחזיקה בסרביה שגרירות שבלגרד, מאידך, סרביה מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון.
למרות התמיכה של פורטוגל בעצמאות קוסובו, ראש ממשלת סרביה, מירקו צבטקוביץ', היה להוט לשפר את שיתוף הפעולה הדו-צדדי.
כמו כן, פורטוגל מגבה את הצטרפותה של סרביה לאיחוד האירופי (EU).
פורטוגל כוונה יחסים דיפלומטיים עם ממלכת סרביה ב-19 באוקטובר 1917. היחסים המשיכו לאחר מכן עם ממלכת יוגוסלביה היורשת.
הפורטוגזים הכירו בממשלה הגולה הסרבית לאחר הכיבוש הגרמני בשנת 1941. היחסים עם הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, שקמה בשנת 1945 לאחר מלחמת העולם השנייה, כוננו רק בשנת 1974 לאחר מהפכת הציפורנים הפורטוגזית.
לאחר פירוק ה-SFR של יוגוסלביה במהלך מלחמות יוגוסלביה, פורטוגל שמרה על יחסים עם הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, שבהמשך הפכה לסרביה ומונטנגרו ולבסוף עם הרפובליקה של סרביה לאחר שמונטנגרו הכריזה על עצמאותה ביולי 2006.
באפריל 1999, פורטוגל השתתפה בהפצצת נאט"ו על סרביה מבסיס האוויר Aviano באיטליה.
פורטוגל גם סיפקה חיילים כחלק ממאמצי שמירת השלום של נאט"ו בקוסובו בשנת 1999. באפריל 1999 הגישה סרביה תלונה לבית הדין הבינלאומי לצדק על השימוש בכוח של פורטוגל ברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
נכון לשנת 2007 היו לפורטוגל עדיין כ-300 חיילים בקוסובו.
בדצמבר 1997 קיבל נשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה סלובודן מילושביץ' את שר החוץ של פורטוגל, ג'יימה גמה, כדי לדון בחיזוק היחסים הדו-צדדיים.
בינואר 2002 חזר שר החוץ של פורטוגל, ג'יימה גמה, לרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה במסגרת תפקידו בארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה.
OSSE עסקה בייצוב המצב בדרום סרביה בעקבות מלחמת קוסובו.
בנובמבר 2003 ביקר בפורטוגל נשיא סרביה ומונטנגרו סבטוזר מרוביץ'.
במהלך ביקור זה הוא חתם על הסכם על רצף הסכמים דו-צדדיים בין ה-SFR של יוגוסלביה ופורטוגל, תוך הארכת הסכמים קודמים בנושא שיתופי פעולה תיירותיים, עסקיים, מדעיים וטכנולוגיים ושיתופי פעולה במידע.
ביולי 2005 ביקר שר ההגנה הפורטוגלי, לואיס אמדו, בסרביה ובמונטנגרו, שם דן בשיתוף פעולה צבאי עם עמיתו הסרבי.
במאי 2007 נתן שר החוץ של פורטוגל לואיס אמאדו תמיכה חזקה בשאיפות סרביות להצטרף לאיחוד האירופי.
ביולי 2007 ביקר בליסבון ראש ממשלת סרביה ווייסלב קושטוניצה.
באוקטובר 2008 הכירה פורטוגל בעצמאות קוסובו מסרביה.
בנובמבר 2008 נפגש שר החוץ הפורטוגזי לואיס אמדו עם מקבילו הסרבי ווק ג'רמיץ' בבלגרד והביע את תמיכתו בהסרת השעיית הסכם סחר בין סרביה לאיחוד האירופי.
באותו חודש פגש שר המדע והפיתוח הטכנולוגי הסרבי משלחת פורטוגזית ושוחח על שיתוף פעולה ביעילות אנרגיה, ננו-טכנולוגיה ותעשיית המזון, עם תוכניות לחתום על הסכם שיתוף פעולה במדע וטכנולוגיה עד סוף 2008.
בפברואר 2009 נפגש שר ההגנה הסרבי דרגאן סוטנובץ' עם מקבילו הפורטוגלי נונו סבריאנו טייציירה.
הם חתמו על הסכם על שיתוף פעולה ביטחוני ודנו בהצעה של נאט"ו סרביה.
ביוני 2009 נפגש ראש ממשלת סרביה, מירקו צבטקוביץ' עם יו"ר הפרלמנט, ג'יימה גאמה, ודן בשיפורים בשיתוף הפעולה הדו-צדדי.
בתקופה של ינואר-אוקטובר 2006 נאמד הסחר הדו-צדדי בין סרביה לפורטוגל בכ-12.7 מיליון דולר.
יחסי סרביה–צ'ילה הם היחסים הבינלאומיים בין הרפובליקה של סרביה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
בשנת 1999, במהלך מלחמות יוגוסלביה, צ'ילה קיבלה פליטים ממה, אם כי כמעט כולם חזרו לאירופה עקב תנאי החיים הירודים בהם התקבלו בצ'ילה.
לאחר סיום שלטונו של סלובודן מילושביץ', בשנת 2000, הכירה צ'ילה ברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
מהצד השני, צ'ילה איננה מכירה בעצמאותה של קוסובו.
בהודעה לעיתונות שהתפרסמה ב-27 בפברואר 2008, משרד החוץ של צ'ילה קרא לשני הצדדים להגיע לפתרון באמצעות דיאלוג ודבקות בחוק הבינלאומי, והודיע כי ינתח את הדיונים המתקיימים במקרים רב-לאומיים.
זה נחשב על ידי סרביה כתמיכה בשימור שלמות המדינה.
נכון לעכשיו, לשתי המדינות קיים מנגנון להתייעצויות פוליטיות, המקיימות פגישות כדי להתייחס להיבטים העיקריים של היחסים הדו-צדדיים ולדון בעמדות משותפות בארגונים בינלאומיים.
בשנת 2014 ביקר סגן ראש הממשלה ושר החוץ של סרביה, איוויצה דאצ'יץ', בצ'ילה, שם התקבל על ידי שר החוץ הצ'יליאני ארלדו מוניוס.
בשנת 2016, המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-5.4 מיליון דולר, עם קצב צמיחה שנתי ממוצע של 20% בשנה שקדמה לה.
הייצוא הסרבי לצ'ילה כולל בעיקר נייר אלומיניום, רהיטים ורכבי דיזל.
צ'ילה מיוצגת בסרביה באמצעות שגרירותה באתונה, יוון, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בבלגרד.
סרביה מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי סרביה–צ'כיה הם יחסי החוץ בין סרביה וצ'כיה.
צ'כוסלובקיה וממלכת סרביה כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1918, עם סיום מלחמת העולם הראשונה.
היחסים בין המדינות היו בדרך כלל חיוביים, בדיוק כמו היחסים בין צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה (לפני מלחמת העולם השנייה).
עם זאת, ממשלת צ'כיה בראשותו של מירק טופולנק החליטה להכיר בקוסובו - הנושא החשוב מאוד בפוליטיקה הסרבית.
צ'כיה מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד.
סרביה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
יחסי סרביה–קנדה הם יחסי החוץ בין קנדה לבין סרביה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1922 עם פתיחת הקונסוליה הכללית במונטריאול.
ישנם כ-150,000 אנשים ממוצא סרבי המתגוררים בקנדה.
יחסי סרביה-קנדה החלו עם כינון היחסים הדיפלומטיים בשנת 1922, כאשר קנדה הכירה ביוגוסלביה לשעבר.
עם התמוטטות יוגוסלביה ויצירתה של סרביה, הקשרים נמשכו באופן ישיר.
לאורך השנים, היחסים בין שתי המדינות נשמרו ופותחו, תוך התמקדות בשיתופי פעולה דיפלומטיים וכלכליים.
קיימים שיתופי פעולה כלכליים בין סרביה וקנדה, במיוחד בתחום המסחר, ההשקעות והטכנולוגיה.
קנדה מייבאת מוצרים מהחקלאות, מכונות ותעשיות כבדות מסרביה, בעוד שסרביה מקבלת תמיכה טכנולוגית והשקעות מקנדיות בתחומים של אנרגיה ירוקה, תשתיות ופיתוח עירוני.
כ-150,000 סרבים מתגוררים בקנדה, והם תורמים רבות לחברה הקנדית בתחומים שונים, כולל פוליטיקה, תרבות ועסקים.
לקהילה זו יש השפעה חיובית על שימור ושיפור היחסים בין שתי המדינות, במיוחד בערים מרכזיות כמו טורונטו ומונטריאול.
היחסים התרבותיים כוללים חילופי תרבות, פסטיבלים ואירועים שמדגישים את המורשת הסרבית בקנדה.
פסטיבלים אלה כוללים מוזיקה, אוכל מסורתי, סרטים ומופעי אמנות.
השגרירות הקנדית בסרביה תומכת באירועים אלו ותורמת לקידום הקשרים התרבותיים.
כחלק מהקהילה הבינלאומית, שתי המדינות עובדות יחד בארגונים בינלאומיים כמו האומות המאוחדות.
קנדה תומכת בתהליך האינטגרציה של סרביה לאיחוד האירופי, וממשיכה לפעול לקידום היציבות באזור הבלקן.
קנדה מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד.
סרביה מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה, קונסוליה כללית בטורונטו ו-2 קונסוליות כבוד במונטריאול ובוונקובר.
יחסי סרביה–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין סרביה וקוריאה הצפונית.
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה והרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-30 באוקטובר 1948. היחסים היו קרובים מאוד בתקופתם של יוסיפ ברוז טיטו וקים איל-סונג.
שני המנהיגים נקטו עמדה נייטרלית במהלך הפיצול הסיני-סובייטי ושמרו על יחסי ידידות הן עם ברית המועצות והן עם סין.
גם סרביה וגם צפון קוריאה חברות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
יוגוסלביה, שסרביה הייתה חלק ממנה, הייתה אחת מהחברות המייסדות של התנועה.
שתי המדינות סגרו את שגרירויותיהן בבירות זו אצל זו באוקטובר ונובמבר 2001, בהתאמה, מסיבות כלכליות.
עם זאת, הם ממשיכים ליהנות ממערכת יחסים קרובה.
25 במאי 1971: הסכם על סחר ותשלומים.
4 בספטמבר 1973: הסכם לביטול ויזות בין שתי המדינות.
4 בנובמבר 1974: הסכם על שיתוף פעולה תרבותי.
22 בפברואר 1975: הסכם להקמת ועדה מייעצת לשיתוף פעולה כלכלי ומדעי-טכני.
6 בנובמבר 1975: הסכם על שירותי אוויר.
11 בדצמבר 1975: הסכם על שיתוף פעולה בטלקומוניקציה.
20 בפברואר 1978: הסכם על שיתוף פעולה בתחומי הבריאות, מדע הרפואה והתרופות.
20 בספטמבר 1978: הסכם למתן שירותי בריאות ללא תשלום לאנשי הדיפלומטיקה ולבני משפחותיהם על בסיס הדדי.
4 במרץ 1982: הסכם בדבר ביטול הדדי של אשרות בין יוגוסלביה לבין קוריאה הצפונית לאזרחי שתי המדינות המחזיקים בדרכונים רגילים בעת נסיעה לעסקים.
15 בנובמבר 1995: פרוטוקול הנוגע לשיתוף פעולה בין משרד החוץ הפדרלי של סרביה למשרד החוץ הצפון קוריאני.
3 בדצמבר 1997: פרוטוקולים מוסכמים בין הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה בנוגע לאמנות בתוקף בין שתי המדינות.
26 באוגוסט 1998: הסכם לקידום הדדי והגנה על השקעות.
15 במרץ 2001: תוכנית חילופי תרבות בין הממשלה הפדרלית של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לבין ממשלת קוריאה הצפונית לשנים 2001–2003.
תחת הנשיא סלובודן מילושביץ', היה לסרביה מערכת יחסים קרובה מאוד עם צפון קוריאה.
עם זאת, הסחר בין יוגוסלביה לצפון קוריאה היה מוגבל מאוד ושוויו היה בערך 1.37 מיליון אירו.
במהלך הפצצת נאט"ו על יוגוסלביה בשנת 1999, ממשלת צפון קוריאה גינתה בתוקף את פעולת נאט"ו נגד סרביה.
שר החוץ של צפון קוריאה, פאק מאן סון, הביע את תמיכתו המלאה בממשלת סרביה נגד נאט"ו, וקרא לקהילה העולמית למנוע מארצות הברית להשתמש בכוח צבאי בקוסובו.
בפברואר 2000 השתתפה משלחת מפלגת הפועלים של קוריאה בקונגרס הרביעי של המפלגה הסוציאליסטית הסרבית, והנציגה קים מאן איק נשאה נאום בגנות האימפריאליזם האמריקני במלחמות יוגוסלביה, והביעה את הזדהותו עם ממשלת סרביה ועם סלובודן מילושביץ'.
בנוגע לפעולה הצבאית של סרביה בקוסובו אמר קים, "העם והכוחות המזוינים של יוגוסלביה, שנחושים להגן עד הסוף על ריבונותה של המדינה, יצאו בגבורה במלחמה קדושה נגד התוקפנות של כוחות נאט"ו בראשות ארצות הברית ובאופן מלא.
הפגינו לשאר העולם את רצונם הבלתי נלאה ועמידתם ההירואית."
במרץ 2017 ביקר שגריר צפון קוריאה רי פיונג דו בבלגרד ואישר את תמיכת צפון קוריאה בעמדת סרביה בנוגע לקוסובו.
כאן הדגיש שר החוץ הסרבי איוויצה דאצ'יץ' את הצורך בפתרון דיפלומטי למשבר צפון קוריאה.
סרביה מיוצגת בקוריאה הצפונית באמצעות שגרירותה בבייג'ינג, סין.
קוריאה הצפונית מיוצגת בסרביה באמצעות שגרירותה בבוקרשט, רומניה.
יחסי סרביה–קוריאה הדרומית הם יחסי החוץ בין קוריאה הדרומית וסרביה.
שתי המדינות כוננו יחסים דו-צדדיים בשנת 1982.
דרום קוריאה כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ב-27 בדצמבר 1982. שתי המדינות פתחו שגרירויות תושבים בפברואר 1990. שר החוץ הקוריאני צ'ו הו-ג'ונג ביקר ביוגוסלביה במרץ 1990. נשיא יוגוסלביה בוריסב יוביץ' ביקר בדרום קוריאה וחתם בנובמבר באותה שנה על הסכם תחבורה אווירית.
בזמן שמלחמות יוגוסלביה השתוללו, שגרירות דרום קוריאה נסוגה מסרביה בינואר 1993. לאחר מכן הם קיימו קשרים דיפלומטיים חלשים עד יוני 1998. דרום קוריאה פרשה לחלוטין מסרביה ביוני 1998 ושגרירות קוריאה הדרומית ברומניה החזיקה בתפקיד נוסף של שגרירות בסרביה.
סרביה נסוגה גם מדרום קוריאה במרץ 1999 ושגרירות סרביה ביפן החזיקה בתפקיד נוסף של שגרירות לדרום קוריאה.
דרום קוריאה פתחה מחדש את השגרירות בסרביה ב-4 במרץ 2002. סרביה פתחה מחדש את השגרירות בדרום קוריאה במרץ 2004. באותה שנה, KOTRA פתחה את בניין הסחר בבלגרד.
משרד המסחר והתעשייה הסרבי ואיגוד הסחר הבינלאומי בקוריאה (KITA) סיכמו את הסכם שיתוף הפעולה באוקטובר 2005. דרום קוריאה וסרביה סיכמו על שיתוף פעולה ב-16 במאי 2006.
קוריאה הדרומית מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד.
סרביה מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול.
יחסי סרביה–קטר הם יחסי החוץ בין סרביה וקטר.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1989. נשיא סרביה ביקר בדוחה ב-6–7 בנובמבר 2016, במהלך הביקור נחתמו מספר הסכמים דו-צדדיים אשר יחזקו את שיתוף הפעולה ויאחדו את היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
בשנת 2004 שתי המדינות חתמו על הסכם הימנעות מכפל מס, ובשנת 2016 הן חתמו על הסכם על שיתוף פעולה כלכלי, סחר וטכני, הסכם על תמריצים הדדיים והגנה על השקעות ועל הסכמי שיתוף פעולה בתחומי החקלאות, התרבות והספורט.
סרביה מחזיקה בקטר שגרירות בדוחה.
קטר מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד.
יחסי סרביה–פינלנד הם יחסי החוץ בין פינלנד לבין סרביה.
פינלנד כוננה יחסים דיפלומטיים עם ממלכת יוגוסלביה בשנת 1929. לאחר מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות חלק מארגון המדינות הבלתי מזדהות, ושיתפו פעולה במגוון תחומים.
פינלנד שלחה כוחות לשמירת שלום במלחמות יוגוסלביה במהלך שנות ה-90. שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה.
כמו כן פינלנד חברה ב וסרביה מועמדת להצטרפות לאיחוד האירופי.
פינלנד מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד.
סרביה מחזיקה בפינלנד שגרירות הלסינקי.
יחסי סרביה–פולין הם יחסי החוץ בין פולין וסרביה.
היחסים הדיפלומטיים כוננו בשנת 1919 בין ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים והרפובליקה הפולנית השנייה.
ידוויגה, מלכת פולין הייתה ממוצא סרבי חלקית, דרך המלך סטפן דראגוטין משושלת נמנג'יץ.
כנרים סרביים הוזכרו בחצר המלך הפולני ולדיסלב השני יגיילו בשנת 1415.
האביר הפולני זאווישה צ'ארני, שהצטרף למלחמתו של המלך הבוהמי זיגיסמונד נגד העות'מאנים, נפל במצודת גולובץ' שבמזרח סרביה בשנת 1428; ישנו לוח הנצחה על המבצר לכבודו.
המפקד ההונגרי יאנוש הוניאדי הוביל מערכה ארוכה נגד העות'מאנים בשנים 1443–1444, מלווה בוולדיסלב השלישי, מלך פולין והונגריה, עריץ סרבי Đurađ Branković, ווויווד ולאכי ולאד דראקול, וקבוצה פולנית.
הם צעדו ברחבי סרביה והביסו את העות'מאנים.
מקורם של ההוסרים הפולניים (פרשים) ביחידות שכירים של לוחמים סרבים גולים, מקורו של המושג בסרביה בסוף המאה ה-14. האזכור העתיק ביותר של הוסרים במסמכים פולניים הוא משנת 1500, אם כי הם כנראה שירתו קודם לכן.
לאחר הכיבוש העות'מאני של סרביה, גוסלים (כנרים) סרבים מצאו מקלט ברחבי אירופה, כאמור במקורות.
משוררים פולנים של המאה ה-17 הזכירו ביצירותיהם את השירה האפית הסרבית ואת המפל.
לאחר מרד נובמבר (1830–1831) ברחו המהפכנים הפולנים לנסיכות סרביה.
מפקד סרבי, ופוליטיקאי מאוחר יותר, Ilija Garašanin יצר קשר עם המהגרים הפולנים האלו.
היה זה פולני, אדם צ'רטוריסקי, שיזם את פרויקט Načertanije (מבשר סרביה הגדולה).
המשורר הפולני הגדול אדם מיצקביץ' חשב מאוד על שירה אפית סרבית, ובחר בה כנושא של הרצאות בקולג' דה פראנס.
הסרבים והפולנים היו חלק מארגוני סוקול הפאן-סלאביים, יחד עם מדינות סלאביות אחרות.
במרץ 1914 נחתו באודסה כוחות מדינות ההסכמה, שכללו כוחות סרבים, צרפתים, פולנים ויוונים.
בשנת 1918 היו הסרבים והפולנים יחד עם הסינים חלק מ"קורפוס הקצינים", יחידת הקונסול הרוסי בחרבין.
סרבים ופולנים היו מהקורבנות הסלאביים הגדולים ביותר של פשעי מלחמה נאציים באירופה.
הנאצים ראו את כל הפולנים והסרבים כתת-אדם.
פולנים אתניים רבים וסרבים אתניים מתו במחנות ריכוז, או במהלך קרבות גרילה בתגובה.
פולנים הצטרפו לפרטיזנים היוגוסלביים בתחילת המלחמה.
הפרטיזנים היוגוסלביים הושוו לעיתים קרובות למדינת המחתרת הפולנית ולתנועת ההתנגדות הפולנית שהייתה תנועת הגרילה האנטי-נאצית הגדולה ביותר באירופה כולה.
בהרי סרביה בשנים 1942–1943 היו שלוש פלוגות פולניות הקשורות לצ'טניקים.
כללי לוחמת צ'טניק פורסמו לראשונה בפולנית ואז תורגמו לסרבית .
ב-1 ביוני 1944 הוקם חיל האוויר הבלקני על ידי הבריטים.
היו בה בעיקר טייסת יוגוסלבית בריטית, אך גם איטלקית, וטייסת פולנית.
הדעה הפולנית על התערבות נאט"ו ביוגוסלביה במהלך מלחמת קוסובו (1998–1999) הייתה מעורבת: 37% העדיפו מעורבות ואילו 43% היו נגד.
הממשלה החליטה לטובת פעולה בהובלת נאט"ו לשם הפסקת אש בסכסוך.
במהלך הפצצת נאט"ו על יוגוסלביה במאי 1999, סקר מצא כי 51% חושבים שהתקפות מוצדקות, 26% התנגדו.
קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008 ופולין הכירה בה ב-26 בפברואר 2008. פולין הייתה המדינה הסלאבית הראשונה שעשתה זאת.
בספטמבר 2008, נשיא פולין, לך קצ'ינסקי, הצהיר כי הסיבה המקורית למלחמת דרום אוסטיה 2008 לא הייתה המבצע הגאורגי, אלא ההכרה בעצמאות קוסובו וכי הוא יחסום ניסיונות לכונן יחסים דיפלומטיים של פולין עם קוסובו ברמת השגרירות; עם זאת, הממשלה לא הציעה לשלוח שגריר לפרישטינה.
ההכרה בעצמאות קוסובו ספגה ביקורת בפולין.
עשרות הפגנות אורגנו על ידי קבוצות שונות בפולין לתמיכה בעניין הסרבי בקוסובו, כאשר חלקן מושכות עד 1,500 עד 2,000 איש.
ארגון בשם "פולנים לקוסובו הסרבית" הוקם במטרה לספק ולסייע לסרבים בקוסובו.
כמו כן פולין חברה באיחוד האירופי וסרביה מועמדת לאיחוד האירופי.
לפולין היו (נכון ליולי 2009) 274 חיילים ששירתו בקוסובו כשומרי שלום בכוח קוסובו בהנהגת נאט"ו.
השפות הפולנית והסרבית, שתיהן חלק מהשפות הסלאביות (ענפים מערביים ודרומיים, בהתאמה), קשורות אך אינן מובנות הדדית.
קאיה i Bregović - אלבום שנוצר על ידי זמר פולני קאיה והמוזיקאי הסרבי גוראן ברגוביץ' הפך לרב מכר לאחר השקתו בשנת 1999.
ישנם מסמכים על קצינים פולנים שהשתתפו במרד הסרבי הראשון (1804–1813).
במחצית השנייה של המאה ה-19, במיוחד לאחר דיכוי מרד ינואר בפולין (1864), הגיעו לסרביה כ-20 רופאים פולנים, שרובם התיישבו ונתנו תרומה רבה להתפתחות התרבות הרפואית בסרביה.
הליגה של יוגוסלביה – פולין הייתה פעילה בתקופה שבין מלחמות העולם, במטרה לשיתוף פעולה כלכלי ותרבותי עם פולין.
חברי הליגה עזרו לחיילים ואזרחים פולנים שבסתיו 1939 ברחו מרומניה דרך יוגוסלביה למערב.
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה הגיעו לסרביה כמה עשרות נשים פולניות עם בעליהן הסרבים.
הם נפגשו במחנות כפייה וריכוז בגרמניה.
החלק הגדול ביותר בפולוניה (הפזורה הפולנית) בסרביה מורכב מנשים שנישאו ביוגוסלביה בשנות ה-60 וה-70. במהלך מלחמות יוגוסלביה, כאשר יוגוסלביה התפצלה, פולנים רבים ובני משפחותיהם חזרו לפולין או היגרו למערב.
על פי שגרירות פולין בסרביה, ישנם בסביבות כ-1,000 אזרחים פולנים.
אלה אנשים שנולדו בפולין, כמו גם צאצאיהם מנישואין מעורבים.
מלבד בלגרד, מספרים גדולים יותר קיימים בניש, נובי סאד, קרליובו, ורניצ'קה באניה וסובוטיצה.
הטייסים הסרבים טדיג'ה סונדרמאג'ר וסטניסלב סונדרמאג'ר, הלוחם הצעיר ביותר בקרב סר (1914), היו ממוצא פולני.
לקצין ולעיתונאי סרבי סטניסלב קרקוב (1895–1968) היה אב ממוצא פולני.
העיתונאי והאנליטיקאי הצבאי מירוסלב לזנסקי הוא ממוצא פולני.
במאי הקולנוע והפרשן הפוליטי בוריס מלאגורסקי הוא ממוצא פולני רחוק.
פולין מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד.
סרביה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה.
יחסי סרביה–קניה הם היחסים הדו-צדדיים בין סרביה לקניה.
היחסים בין יוגוסלביה וקניה כוננו ב-17 בדצמבר 1963. הסכם על הקמת הוועדה היוגוסלבית-קנייתית לשיתוף פעולה כלכלי וטכני החל ב-30 במרץ 1979.
יושבת ראש האספה הלאומית של סרביה, מאיה גויקוביץ', הגיעה לביקור פרלמנטרי רשמי בקניה ב-18–21 בפברואר 2019. ביקור הגומלין של יושב ראש האספה הלאומית של קניה ג'סטין מוטורי לסרביה התקיים ב-22–25 באוקטובר 2019.
בשנת 2020, היצוא מסרביה לקניה הסתכם ב-1.773 מיליון דולר, בעוד שהיבוא הסתכם ב-1.583 מיליון דולר.
בשנת 2019, היקף חילופי סחר החוץ בין שתי המדינות הסתכם ב-4.6 מיליון דולר, כאשר הייצוא הסרבי עמד על 3.2 מיליון דולר והיבוא ל-1.4 מיליון דולר.
קניה מחזיקה בסרביה באמצעות שגרירותה בפריז, צרפת.
סרביה מחזיקה בקניה שגרירות בניירובי.
יחסי סרביה–קזחסטן הם היחסים הבילטרליים בין קזחסטן לסרביה.
סרביה פתחה שגרירות באסטנה ביוני 2011, וקזחסטן פתחה קונסוליה בבלגרד ביוני 2015.
היחסים בין שתי המדינות החלו לראשונה כאשר קזחסטן הייתה רפובליקה מכוננת של ברית המועצות, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית, וסרביה הייתה רפובליקה מכוננת של יוגוסלביה, הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה.
לאחר פיצול טיטו-סטלין ב-1948, היחסים בין שתי המדינות הקומוניסטיות היו מתוחים, אך חודשו לאחר מותו של יוסיף סטלין וחתימת הצהרת בלגרד על ידי ניקיטה חרושצ'וב וטיטו ב-2 ביוני 1955, שסימנה את סופה של תקופת אינפורמבירו.
היחסים בין הרפובליקה העצמאית החדשה של קזחסטן לבין הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, שלימים תהפוך לאיחוד המדינות של סרביה ומונטנגרו, כוננו לראשונה ב-10 בדצמבר 1996.
החל משנת 2021, קזחסטן התנגדה בתוקף לעצמאות קוסובו ולקחה את עמדתה של סרביה בנושא.
בדצמבר 2008, ראש ממשלת קזחסטן, כרים מאסימוב, הצהיר כי "יש לנו עמדה רשמית.
אנו רואים שהגבולות מוגדרים וקזחסטן לא תכיר במדינות חדשות".
ב-27 ביוני 2011 פתחה סרביה שגרירות באסטנה.
בטקס השתתפו מזכיר המדינה במשרד החוץ הסרבי איבן מרקיץ' ושר החוץ הקזחי ירז'אן קז'יקאנוב.
בתחילת יוני 2015 קזחסטן פתחה קונסוליה בבלגרד, ומינתה את מילנקה קאריץ' לקונסול הכבוד של קזחסטן לסרביה.
הביקור הממלכתי הרשמי הראשון של נשיא סרבי בקזחסטן נערך בין 6 ל-7 באוקטובר 2010 על ידי בוריס טאדיץ'.
באותה הזדמנות חתמו סרביה וקזחסטן על הסכם סחר חופשי ועל הסכם לביטול דרישות הוויזה בין שתי המדינות.
טדיץ' ביקר באסטנה ב-1 וב-2 בדצמבר 2010 במהלך פסגת OSCE.
בין 27 ל-29 באוגוסט 2015, נשיא סרביה טומיסלב ניקוליץ' ביקר בקזחסטן.
לגבי הביקור ציין, "התחלנו היום ביקור רשמי בקזחסטן מתוך רצון ברור לראות את הידידות שלנו, הקיימת בין עמנו במשך זמן רב מאוד והיא איתנה ויציבה, מחוזקת עוד יותר על ידי יחסים כלכליים טובים, ולמצוא לא רק משקיעים לסרביה, אלא גם שוק ליצרנים סרבים בקזחסטן".
הנשיא הקזחי נורסולטן נזרבייב ערך את הביקור הרשמי הראשון של ראש מדינה קזחי בבלגרד בין 23 ל-25 באוגוסט 2016. נזרבייב נפגש עם הנשיא ניקוליץ' ועם ראש הממשלה אלכסנדר ווצ'יץ' ונחתמה עסקה על ייצוא פטור ממס של מכוניות פיאט שיוצרו בסרביה לקזחסטן, וטומיסלאב ניקוליץ' זכה בעיטור מסדר הידידות הקזחי מדרגה ראשונה.
הנשיא נזרבייב הביע תמיכה בהסכם סחר חופשי בין סרביה לאיחוד הכלכלי האירואסייתי.
נערך טקס במהלכו נחשף פסל של המשורר הקזחי ז'מבול ז'באיולי בבלגרד החדשה ליד המשרד Energoprojekt, וקבוצת זמרים קזחיים ביצעו את השיר "Luckasta si ti" מאת מירוסלב איליץ'.
ראש ממשלת סרביה ווצ'יץ' שהה באסטנה ב-14–16 בנובמבר 2016 וחנך רחוב על שם הממציא הסרבי-אמריקאי ניקולה טסלה בגדה השמאלית של נהר האשים.
בטקס השתתף ראש עיריית אסטנה אסט איסקשב שדיבר בפני הקהל על אנדרטת ג'באיב שנפתחה מוקדם יותר בבלגרד.
נשיא סרביה, אלכסנדר ווצ'יץ', שהה באסטנה ביוני 2017 והתכוון לבקר באקספו 2017 אך נאלץ לקצר את הביקור, שכן אשתו תמרה החלה ללדת ב-9 ביוני.
בין 8 ל-10 באוקטובר 2018, הנשיא ווצ'יץ', כמו גם חמישה שרים וראשי ערים של בלגרד ונובי סאד ביקרו באסטנה.
ווצ'יץ' זכה בעיטור מסדר הידידות בדרגה ראשונה מהנשיא נזרבייב, ולנזרבייב הוענק עיטורמסדר הרפובליקה של סרביה בדרגה ראשונה על ידי ווצ'יץ'.
ווצ'יץ' ביקש מקזחסטן לפתוח שגרירות בסרביה.
ב-9 באוקטובר ווצ'יץ', דראגומיר קאריץ' וראש ממשלת קזחסטן, באחיצ'ן סגינטייב, חנכו את בנייתו של "BK טסלה פארק אסטנה", פרויקט דיור בשטח של 210 הקטאר הממוקם בין שדרת אולי דלה והעיירה טלמן באסטנה.
שווי הפרויקט הוא כ-500 מיליון דולר, והוא צפוי להיבנות בין 2018 ל-2023 על ידי קבוצת BK שהוקמה על ידי אחיו של דראגומיר, בוגולוב קאריץ'.
יחסי עבודה הם המערכת המשקפת את כל השחקנים במסגרת החברתית הקשורה לעבודה במתכונת של עובד ומעסיק, מערכת שנהוג לכנות אותה במחקר הכלכלי "שוק העבודה".
ניתן לפרש יחסי עבודה בצורתם המלאה, הכוללת כל התרחשות כלכלית וחברתית בשוק העבודה, או בדרך המצמצמת, הכוללת מגע על בסיס הסכמי השכר.
יש המציינים יחסי עבודה אך ורק כמגע המאופיין בפעילותם של נציגי עובדים שונים.
בכל יחסי עבודה קיים מתח מתמיד בין שיתוף פעולה בין גורמים אלו, לבין היווצרותם של סכסוכי עבודה.
החוקר א' שירום חילק ב-1983 את יחסי העבודה לארבע רמות (מהמצומצמת למקיפה):
דרג שוק העבודה, הכולל ענפי שוק שלמים
ניתן להבחין בין ארבע גישות עיקריות לחקר יחסי העבודה (כפי שחילק החוקר ג' בליין ב-1978):
הגישה היחידאית רואה ביחסי העבודה יחסים שביסודם מונחים אינטרסים משותפים והרמוניים.
על פי גישה זו סכסוכי עבודה מבטאים חוסר יכולת לממש בפועל את השילוב בין הגורמים השונים.
גישת הסכסוך היא גישה המתארת את שוק העבודה כזירה של מאבקים בין מעמדות חברתיים שונים.
כאן ניתן להתייחס לשתי גישות משנה:
מרקסיזם, המתאר את המשק כמאבק מקוטב בין שני מעמדות: עליון ותחתון (בורגנות ופרולטריון).
אסכולת פרנקפורט (הקשורה גם לנאו-מרקסיזם) המתארת מאבק בו קבוצות חברתיות רבות ונטיות למיסוד המאבק, במקום הקצנתו.
יחסי עובד-מעביד או "יחסי עובד-מעסיק" הם היחסים החוזיים שבין עובד לבין מעסיק, שבמסגרתם מבצע העובד עבודה בעבור מעבידו.
משפט העבודה נועד להסדיר בעיקר יחסים בין עובד למעסיק, כך שנקודת המוצא בהחלת משפט העבודה על מקרה ספציפי הוא בזיהוי של הצדדים כעובד וכמעסיק.
סעיף 24(א)(1) לחוק בית הדין לעבודה מסמיך באופן ייחודי את בתי הדין לעבודה לדון בשאלה המקדמית בדבר עצם קיום יחסי עובד ומעסיק.
בדיני העבודה שימש במשך שנים רבות המושג "יחסי עובד-מעביד".
ביולי 2014, במסגרת חוק להחלפת המושג "מעביד" במושג "מעסיק", הוחלף המושג "יחסי עובד-מעביד" במושג "יחסי עבודה".
בחוקים אחדים, כגון פקודת מס הכנסה, נמשך השימוש במושג "יחסי עובד-מעביד".
העבודה יכולה להתבצע בתבניות העסקה שונות.
יחסי עובד מעביד הם לא האופציה היחידה.
העבודה יכלה להתבצע על ידי קבלן, משתתף חופשי (פרילנסר), בהתנדבות, באמצעות חברות כ"א, על פי דין – שופט, ועוד.
לצורך משפט העבודה יש חשיבות עליונה בקביעה כי נתקיימו יחסי עובד מעביד, שכן חוקי המגן, והזכויות הסוציאליות שהם מקנים, חלים על עובדים בלבד.
השווי הכספי של זכויות אלה, הוערך על ידי בית הדין הארצי לעבודה, בשיעורים של בין 25% ל-50% תוספת לשכר.
יחסי העבודה הם יחסים דינמיים, כך שלא ניתן לתת הגדרה סטטית לשאלה מיהו עובד.
לשם כך התוו בית הדין הארצי לעבודה ובית המשפט העליון, בפסקי דין אחדים, מספר מבחנים לקביעת מיהו עובד.
מבחן השליטה והכפיפות – מבחן האומר שעובד הוא אדם שנתון למרותו ולפיקוחו של אדם אחר, מקבל ממנו הוראות כיצד לעבוד או מחויב על פי הסכם לציית להוראותיו.
מבחן הקשר האישי – עובד הוא מי שחייב לבצע עבודה באופן אישי, כלומר אינו רשאי למצוא לעצמו מחליף או עוזר.
מבחן ההשתלבות (על שני פניו החיובי והשלילי) – שימש כמבחן מרכזי עד בג"ץ מור נ' ביה"ד הארצי לעבודה.
בא לידי ביטוי בבג"ץ עירית נתניה נ' דוד ברגר (דב"ע לא/ 27-3, עירית נתניה – דוד בירגר, פד"ע ג' 177).
עובד הוא אדם שמשולב במפעל (הפן החיובי) ואין לו עסק משלו שמשרת את המפעל כגורם חיצוני ("הפן השלילי" של מבחן ההשתלבות).
כאשר הפן השלילי מתקיים קובעים כי מדובר ב"קבלן עצמאי", "שותף בשותפות" וכדומה, ולא ב"עובד".
המבחן המעורב – המקובל היום, בא לידי ביטוי בבג"ץ מור (בג"ץ 5168/93, מור נ' בית הדין הארצי לעבודה ואנגל, פ"ד נ' (4) 628).
למבחן ההשתלבות יש משקל חשוב אך לא מוחלט אלא יחסי.
המבחן המעורב מתחשב בנסיבות הקונקרטיות של המקרה וקובע אם נתקיימו יחסי עובד מעביד.
המעבר למבחן המעורב נבע מכך שממבחן ההשתלבות יצא לפעמים שמהפן החיובי יצא שנתקיימו יחסי עובד מעביד, ומהפן השלילי יצא שיש יחסי מעביד קבלן.
עם השתנות תבניות העסקה לתבניות מודולריות, ישנה נטייה להרחיב את ההגנה לאנשים שאינם נמצאים במסגרת יחסי עובד-מעביד.
בפסק דין סיוון טבע בית המשפט העליון מושג "משתתף חופשי" לתחום התקשורת, המוגדר כנותן שירותים שאינו עובד שכיר.
המשתתף החופשי נהנה מאי-תלות ומהיעדר חובות ארגונית, אין לו כפיפות ולכן אינו זכאי להגנות חוקי המגן.
אולם בית המשפט הגביל את מושג ה"משתתף החופשי" בבג"ץ מור כך שאם יש תלות בין מעסיק לעובד, יש מחייבות העובד לבצע עבודה תוך זמן מסוים, ויש משך ורצף העסקה, ייחשב העובד כשכיר והוראות חוקי המגן יחולו עליו.
השופט אהרן ברק מדבר בבג"ץ מור על קבוצה חדשה הראויה להגנה והיא: "מעין עובד".
חברות כוח אדם, המספקות עובד זמני, שכפוף ישירות למזמין העובד, הן תווך בין המעסיק בפועל לבין העובד.
בשלב מאוחר יותר נוסדו חברות שירותים המספקות שירות (ניקיון, שמירה ועוד) כאשר הן אחראיות על ביצוע המטלה כלפי מזמין העבודה.
לאור ריבוי המקרים בהם ניסה המעסיק להתחמק מחבותו בדיני העבודה באמצעות הטענה שהתובע איננו עובד, התחזקה ההגנה סביב הגדרת העובד באופן שהרחיב אותה על מקרים שבעבר הוגדרו תובעים כקבלנים או כמשתתפים חופשיים (פרילנסרים או עצמאים).
כתוצאה מכך, במהלך עשרים השנים האחרונות, מתמקדות טענות ההגנה של מעבידים המבקשים להתחמק מחבותם בסוגיה, האומנם הם המעבידים של התובע.
שינוי יחסי העבודה, והפיכת יחסי עבודה משולשים לעניין שבשגרה הובילו לדיון ציבורי ממושך, שרחוק מסיום, בנוגע להגדרת המעביד.
יחסי עבודה משולשים נוצרים בשני מקרים בשוק העבודה הישראלי.
הצורה הראשונה היא יחסי עבודה אופקיים, שבו מזמין פונה לחברת כוח אדם בבקשה שזו תספק לו עובד זמני.
הצורך בעובדים זמניים הוא מקובל, כך למשל כאשר עובדת יוצאת לחופשת לידה.
הבעיה נוצרה כאשר משך העסקה החל מתארך – וההסדרים הזמניים הפכו לקבועים.
הערכה היא כי כ-6% מהעובדים בישראל הם עובדי חברות כוח אדם.
צורה שנייה של יחסי עבודה הם יחסים אנכיים.
המזמין פונה לקבלן והעובד עובד אצל הקבלן.
בעוד שבמקרה הראשון קל יותר לזהות את המזמין כ"מעביד" – המקרה השני בעייתי יותר.
בשאלת מיהו מעביד נקבעו מספר מבחנים מרכזיים על ידי בית המשפט והם מבחני פס"ד רות (דב"ע נב/ 142-3, חסן עליאה אלהרינאת – כפר רות, פד"ע כ"ד 535):
בין מי למי נוצרו, במפורש או מכללא, יחסים משפטיים שעניינם מתן עבודה בתמורה.
כיצד ראו או הגדירו הצדדים עצמם את יחסיהם.
מי קיבל העובד לעבודה, משבצו, מעבירו מתפקיד לתפקיד.
מי קובע מכלול תנאי העסקתו, שכרו.
מי נושא בחובת תשלום השכר.
מה דווח לצדדים שלישיים, כגון רשות המסים בישראל והמוסד לביטוח לאומי.
מי מפקח על העבודה, למי מדווח.
למי הבעלות על הציוד, חומרים.
עיסוקו העיקרי של העובד או פרויקט צדדי.
האם יש לצד ג' עסק משלו שבו משתלב העובד.
המשמעות של הגדרת מזמין כמעביד היא העברת החובות שמוטלות על המעביד מהקבלן או חברת כוח האדם אל המזמין.
חוק העסקת עובדי חברות כח אדם (סעיף 12א) הגביל את תקופת ההעסקה ל-9 חודשים שבסופם יהפוך עובד כוח האדם לעובד מן המניין אצל המזמין.
אף על פי שהחוק התקבל בשנת 2000 הוא נכנס לתוקף רק ב-2008.
אכיפה נוספת נמצאה בהוראות החשב הכללי שהטיל חובה על התקשרויות של המדינה להיות שלא במסגרת "מכרזי הפסד" – דהיינו להבטיח מעשית כי העובדים יקבלו שכר מעל המינימום.
ריבוי העובדים המועסקים דרך קבלני כוח אדם ונותני שירות הביא לדרישה של ההסתדרות לצמצם תופעה זו, ולמעבר מהעסקה דרך קבלן כוח אדם להעסקה ישירה על ידי המעסיק בפועל (מזמין השירות).
יחסי סרביה–שוודיה הם יחסי החוץ בין סרביה לבין שוודיה.
לסרביה יש שגרירות בסטוקהולם ולשוודיה יש שגרירות בבלגרד.
שתי המדינות הן חברות מלאות של מועצת אירופה ושל הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE).
יחסי סרי לנקה–שווייץ הם היחסים הדו צדדיים, הפוליטיים, המדיניים והשיתופיים בין סרי לנקה ושווייץ.
יחסים הדיפלומטיים בוססו בשנת 1956, ובעיקר כוללים את היחסים הכלכליים ושיתוף הפעולה בין המדינות.
שווייץ מיד הכירה בעצמאותה של סרי לנקה ב-1948. כינון היחסים הדיפלומטיים התרחש שבע שנים מאוחר יותר, ב-1956. מועצת הברית של שווייץ מינתה את השגריר הראשון לקולומבו ב-1968.
בשנות השמונים התגברו היחסים הפוליטיים בין שווייץ לסרי לנקה בעקבות טמילים רבים מסרי לנקה שנמלטו מהעימות האתני כדי למצוא מקלט בשווייץ.
יחסי סרי לנקה–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית הסוציאליסטית של סרי לנקה לבין הרפובליקה הצרפתית.
על פי משרד החוץ הצרפתי: "הרשויות הצרפתיות וסרי לנקה מקיימות דיאלוג שוטף בנושאים פוליטיים וכלכליים."
שר החוץ של סרי לנקה, מנגלה סמארוואירה, ביקר בפריז ביוני 2016 ונפגש עם עמיתו, עם שר המדינה לסחר חוץ, התפוצות והתיירות, ועם שר המדינה לפיתוח התרבות הצרפתית.
מרטין פינוויל, שר המדינה הצרפתי לענייני מסחר, עסקים קטנים וסולידריות חברתית, ביקר בקולומבו בנובמבר 2016 ונפגשה עם ראש הממשלה, שר החוץ ושר התיירות.
סרי לנקה מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בפריז, בירת המדינה.
צרפת מיוצגת בסרי לנקה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בקולומבו.
יחסי סרי לנקה-פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית הסוציאליסטית של סרי לנקה לבין הרפובליקה הפורטוגלית.
המגע הראשון בין סרי לנקה לבין הפורטוגזים התרחש ב-1505/1506, זה היה גילוי שנעשה באופן מקרי לחלוטין ודיסקרטי.
לא נודע על הגילוי לשליטי המדינה.
12 שנים מאוחר יותר, ב-1517 התיישבו הפורטוגזים באזור באופן רשמי וסופי, והקימו באי מבצר.
בין הפורטוגזים לאזרחי סרי לנקה המקומיים התרחשו מספר מלחמות קשות ועקובות דם בהן טבחו הפורטוגזים בבני העמים הילידים ששכנו במקום.
השליטה הפורטוגזית בציילון הופסקה בשנת 1658 סופית לאחר כיבוש הדרגתי של הקולוניה בידי הולנד, וכך יצירת ציילון ההולנדית.
פורטוגל אינה מיוצגת בסרי לנקה בדרג השגרירות אלא באמצעות שגרירותה הממוקמת בניו דלהי, בירת הודו.
פורטוגל מיוצגת בדרג הקונסולרי בסרי לנקה באמצעות קונסוליית כבוד בקולומבו המעניקה שירותים קונסולריים לאזרחי המדינה.
סרי לנקה אינה מיוצגת כלל בפורטוגל, הן בדרג הקונסולרי והן בדרג השגרירות.
יחסי סרביה–רוסיה (, ) הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של סרביה לבין הפדרציה הרוסית.
האימפריה הרוסית ונסיכות סרביה שתחת האימפריה העות'מאנית כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים ב-1838. הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הכירה ברוסיה ב-1991, לאחר התפרקות ברית המועצות כאשר הוצא צו נשיאותי שהכיר בכל הרפובליקות לשעבר של ברית המועצות כמדינות עצמאיות.
רוסיה מיוצגת בסרביה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בבלגרד ומשרד קישור שהיא מחזיקה בפרישטינה הנמצאת בקוסובו שלא מוכרת על ידי רוסיה.
סרביה לעומתה מיוצגת ברוסיה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה במוסקבה, קונסוליה ביקטרינבורג וקונסול כבוד בסנט פטרסבורג.
יחסים דיפלומטיים בין ממלכת יוגוסלביה לבין ברית המועצות כוננו ב-24 ביוני 1940, סרביה והפדרציה הרוסית הכירו בהמשכיות היחסים הללו אל יחסיהן עצמן והכריזו על תוקף משפטי בינן לבין עצמן לכל מסמך הנחתם בין שתי ישויות העבר הללו.
כ-70 הסכמים, פרוטוקולים, מזכרי הבנות ואמנות נחתמו בין רוסיה לסרביה בעבר.