tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1933 ניהל את עיתון "השער", מקומון חיפאי שעורכו היה פנחס מרגולין, עורך הדין היהודי הראשון בחיפה.
כמו כן כתב בעיתונים השקפה, הצבי ודאר היום.
ב-1937 קיבל את אות מסדר האריה הלבן הצ'כי.
על שמו רחוב "נתיב יוסף" ב.
רבי יוסף ליכטנשטיין (ה'תרכ"ז – י"ח בחשוון ה'תרצ"ט, 1938) היה אדמו"ר, דרשן וראש ישיבה שפעל בעיר סיגט שבהונגריה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. נודע במיוחד כתומך מובהק של הרעיון הציוני – דבר חריג ויוצא דופן בקרב אדמו"רי הונגריה בתקופתו.
רבי יוסף היה בנו של רבי יעקב קופל ליכטנשטיין, רבה של בטלן, ואחיינו ותלמידו של רבי הלל ליכטנשטיין מקולומיאה – מחשובי הרבנים בהונגריה.
בשנת תרמ"ח (1888) נישא לבתו של רבי זכריה מנדל הירש מסיגט, והשתקע בעיר.
עם הזמן, התרכזו סביבו תושבים מהשכונה היהודית בעיר, אשר קיימו מניין קבוע בבית מדרש שבביתו שהקים.
אף על פי שלא היה ממשפחה חסידית מובהקת, ואף לא נמנה עם שושלת של אדמו"רים, החל להתנהל כאדמו"ר לכל דבר, במיוחד בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה.
הוא התפרסם בדרשותיו הסוחפות, ונערץ על שכבות רחבות מקרב פשוטי העם, בעלי מלאכה ואומנים.
היה ידוע כלהוט ובלתי מתפשר, הן בדרכו הרבנית והן בתמיכתו ברעיון הציוני.
בליל חג השבועות בשנת תרע"ח (1918), שנה לאחר הצהרת בלפור, נשא בבית מדרשו דרשה נלהבת בת ארבע שעות, ובה קרא בגלוי לתמוך בציונות ובהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
מאותו מעמד ואילך, נהגו חוגים דתיים-ציוניים מהעיר להגיע מדי שנה בליל שבועות לבית מדרשו, כדי לשמוע את דברי ה"אדמו"ר הציוני" – שככל הידוע היה היחיד מסוגו בהונגריה.
בעקבות עמדותיו עורר עליו את חמתם של רבים מקרב הציבור החרדי באזור, ואף הוחרם על ידי אחיו הרבנים, שהיו קנאים בתפיסותיהם.
גם חלק מתלמידיו והמתפללים הקבועים בבית מדרשו נטשו אותו.
עם זאת, הוא לא נרתע – והוסיף להופיע בעצרתות ציוניות, לבקר בקהילות נוספות ולשאת דרשות נלהבות בעד תחיית העם בארצו.
רבי יוסף היה גם מן הרבנים היחידים בהונגריה שהצטרפו לקריאתו של רבי משה שמואל גלזנר מקלויזנבורג לחבור לתנועה הציונית.
בעקבות הקריאה הופיע בעצמו בעצרת בקלוזנבורג, ואף נסע לערים נוספות כדי לחזק את התמיכה בתנועה.
הובא לקבורה בבית הקברות היהודי בסיגט.
מונדי נולד בשנת 1935 בבוקרשט ברומניה למשפחה אמידה.
המחזה הראשון פרי עטו, "הזרם", עלה ב-1960 בעת שהיה תלמיד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
ב-1963 הועלו מחזותיו "אחיו של רסקין" ו"חדר ליד הים" בתיאטרון "הבימה", במסגרת הבמה הניסיונית.
וב"בימת השניים", של השחקנים חינה רוזובסקה ויוסף לוי, עלו שלושה מערכונים שכתב.
בשנת 1964 עבר לפריז ללמוד בימוי באמצעות מלגה שקיבל.
מחזותיו הוצגו שם הן בתיטארון הניסיוני והן בתיאטרון הממוסד וזכו לביקורות מצוינות.
מלחמת ששת הימים הביאה לחזרתו לישראל.
עם חזרתו ביים ערב מערכונים בשם "אגרוף מול אגרוף" ב"צוותא".
במחזותיו ניתן להבחין בהשפעת ברטולט ברכט, ויש בהם אלמנטים של אבסורד מעוררי דעה או מחלוקת.
גולת הכותרת של יצירתו היא המחזה "זה מסתובב" (1970), סאטירת פוליטית על שני אנשים שמאמינים שהם הרצל וקפקא הכלואים בחדר משותף בבית־משוגעים, אשר הוצג בישראל ובעולם לאורך השנים מעל 3,000 פעם.
ב-1971 הופקו שני מחזות שכתב, "זה מסתובב" ו"שבעים וחמש", בנוסף העלה מופע אוונגרד פרובוקטיבי במוזיאון ישראל בירושלים.
מונדי נודע במאבקיו בצנזורה ובהנהלות התיאטראות הציבוריים.
בנובמבר 1975 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה "מושל יריחו" שכתב.
המחזה עסק בכיבוש הישראלי בשטחים ונסוב סביב דמותו של סגן אלוף המשמש כמושל צבאי המתעלל בתושבים הערבים.
המחזה עורר מחלוקת ומספר חברי כנסת דרשו שהצגת המחזה תופסק.
המחזה עלה שוב עשר שנים אחר כך במועדון "צוותא".
ב-1987 העלה בתיאטרון חיפה את המחזה "לילות פרנקפורט העליזים".
עוד קודם שעלה דלף תוכן ההצגה לכמה חברי כנסת מהימין שטענו שהוא אנטי-ציוני, אף על פי שכוונת מונדי הייתה הפוכה.
אחר כך סרבה השחקנית עפרה ויינגרטן להשתתף בהצגה בתפקיד זונה ופוטרה מהתיאטרון, מונדי טען בפומבי כי ויינגרטן לא הבינה את תוכן המחזה.
לבסוף דרשה הנהלת תיאטרון חיפה לצפות בחזרות באופן תקדימי, בסיומם אמר יו"ר הדירקטוריון יונה יהב: "זו הצגה עם מסר חשוב".
ב-1988 יצא לאור קובץ מחזותיו בהוצאת שוקן, הספר כלל את המחזות: "לילות פרנקפורט העליזים", "אנדרטה הפוכה", "מיסטריה אמריקנית" ו"מוכי ירח".
מונדי נפטר ב-1994 בניו יורק במהלך חזרה של אחד ממחזותיו, בגיל 59. הוא פרסם גם כמה יצירות בפרוזה.
שיחות בחצות לילה עם פנחס שדה, הוצאת אל"ף 1968
שלושה מחזות: משחקי ילדים, הטפיל, זה מסתובב, הוצאת עכשיו 1976
יומן נוכחות (אוסף סיפורים ומחזות), מפעלים אוניברסיטאיים 1977
המשיח: עלייתו ונפילתו של שבתי צבי, עכשיו 1981
השיבה לשום מקום, פרוזה 1981
לילות פרנקפורט העליזים, הוצאת שוקן 1988
סוגרים את הלילה, אור עם 1990 (הוצג בתיאטרון "הקאמרי" ב-1989 בבימוי ישראל גוריון)
מהגר עובר ושב, הוצאת ירון גולן 1993 (הוצג בתיאטרון "הקאמרי" ב-1992)
כל כתבי יוסף מונדי, מחזות מוקדמים כרך א, הוצאת רסלינג 2019
מחזור אלכוהולי, במאי הוא עצמו, מוזיקה פולדי שצמן, מוזיקה אלקטרונית יוסי מר חיים, הצגת בכורה בספטמבר 1978, בתיאטרון הבימה.
המשיח, הוצג בבימרתף של הבימה, במרץ 1982. הוא עצמו כתב וביים.
יוסף מישלב הוא אלוף במילואים בצה"ל.
שימש בין היתר כמפקד חטיבת עציון, כמפקד חטיבת הבקעה, כמפקד עוצבת אדום, כמתאם פעולות הממשלה בשטחים וכמפקד פיקוד העורף.
בן העדה הדרוזית הראשון בצה"ל שהועלה לדרגת אלוף.
מישלב נולד בכפר אבו סנאן.
בשנת 1970 התגייס לצה"ל ושירת כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה בגדוד חרב.
בשנת 1974 במהלך פעילות באזור זרעית שעל גבול לבנון זיהה סגן מישלב חדירת מחבלים לישראל, ולאחר מרדף שנמשך למעלה מיממה זיהה מישלב שני מחבלים בשעה שניסו לחזור ללבנון, הסתער עליהם והרגם.
על פעולה זו קיבל צל"ש אלוף מאלוף הפיקוד רפאל איתן.
ב-1979 שירת כקצין אג"ם של חטיבה 300 בתקופה בה אירע הפיגוע בנהריה.
בשנת 1980 מונה למפקד גדוד חרב, ב-1987 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת עציון ובשנת 1989 למפקד חטיבת הבקעה.
בספטמבר 1988, בעת שבסיס האימונים בא"פ לכיש ליד בית גוברין היה תחת פיקודו, אירעה בבסיס תאונת אימונים, שבה נהרג קצין הצנחנים סגן .
מישלב הועמד לדין, ובבית הדין הצבאי לערעורים הורשע בגרימת מוות ברשלנות ונדון לארבעה חודשי מאסר על תנאי.
בשנת 1990 מונה לסגן מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון (איו"ש).
שנתיים אחר כך, בשנת 1992, מונה לסגן מפקד יחידת הקישור ללבנון (יק"ל) ובשנת 1994 מונה למפקד עוצבת אדום.
שנה לאחר מכן מונה לראש מטה פיקוד הדרום, בשנת 1998 מונה לסגן מתאם פעולות הממשלה בשטחים וב־2001 מונה למפקד פיקוד העורף.
ביולי 2003 מונה למתאם פעולות הממשלה בשטחים, סיים את התפקיד בספטמבר 2008 ופרש מצה"ל לאחר 38 שנות שירות.
ב-2008 מונה מישלב לממונה על מחוז חיפה במשרד הפנים ומילא תפקיד זה עד סוף שנת 2016.
בהמשך כיהן מישלב כיושב ראש הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה רכס הכרמל וכממלא מקום יושב ראש הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה מעלה חרמון.
ב-2022 נבחר מישלב לעמוד בראש הוועד המנהל של המכללה האקדמית להנדסה בראודה.
מישלב הוא חבר תנועת הביטחוניסטים.
מישלב הוא בעל תואר שני בתחום מדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה.
יוסף מוקיר שבת (יוסף מכבד שבתות), על פי התלמוד הבבלי, היה יהודי שחי בתקופת חז"ל וזמנו המדויק אינו נודע.
הוא מוזכר בתלמוד פעם אחת בלבד, כשהתלמוד מספר עליו את הסיפור המפורסם, הידוע בשם יוסף מוקיר שבת.
המסר העיקרי העולה מן הסיפור הוא השכר המגיע מהשמים לאלו המכבדים את השבת בכל מאודם ואף מעבר ליכולתם.
סיפור זה עבר במשך השנים עיבודים רבים, שימש כדוגמה וכסמל לכיבוד השבת ולשכר המובטח למתענגים בה, וכן שימש השראה למשוררים רבים שהזכירוהו בזמירות ובפיוטים שכתבו, כך למשל בפיוט "יום שבת קודש הוא" מזמירות לליל שבת, נאמר המשפט "יוסף חצה דג ומצא מרגלית בבשרו".
תרגום: בעיירה אחת גר יהודי ושמו יוסף שהיה ידוע בכך שמכבד ומענג את השבת, משום כך כינו אותו הבריות יוסף מוקיר שבת.
יום אחד אמרו לנוכרי החוזים בכוכבים: כל נכסיך עתידים ליפול, לידי יוסף שכנך היהודי.
נבהל הנוכרי, הלך ומכר את כל נכסיו וקנה בהם מרגלית ואת המרגלית תפר לכובעו.
כך היה בטוח שיהא בידו לשמור על רכושו תחת ידו.
אך יום אחד בעת שעבר בגשר, העיפה הרוח את הכובע והטילה אותו לנהר, שם בלע את הכובע דג גדול.
כעבור ימים אחדים נצוד הדג, והובא לשוק ביום שישי.
מפאת השעה המאוחרת לא נמצאו קונים בשוק, אמרו לדייגים: לכו והביאוהו אצל יוסף מוקיר שבת, כי רגיל לקנות דג לכבוד שבת, וודאי ישמח בדג גדול ויפה.
ואכן הביאו את הדג אל יוסף ששמח על שביכולתו לענג את השבת כראוי וקנה את הדג.
והנה חותך יוסף את בשרו ומצא בתוכו מרגלית.
לאחר השבת מכר יוסף את המרגלית בסכום גבוה והפך לעשיר מופלג.
פגשו זקן אחד ואמר לו: מי שלווה בשביל השבת, השבת תפרע לו חובותיו.
במקור המופיע בתלמוד בבלי (הגמרא) מופיע שערכו של היהלום היה שווה ל-13 עליות (מחסנים) מלאים דינרי זהב.
בפירוש עובדה זו נחלקו פרשני הגמרא והראשונים:
רש"י סובר, כי ודאי ערכו של היהלום היה רב מאוד, אך הגמרא נוקטת לשון גוזמא כדרכה לפעמים על מנת לסבר את האוזן, כראיה לדבריו הוא מביא את המספר 13 שמופיע מספר פעמים בגמרא כמספר כללי וללא כוונה לערכו הנקוב.
ראשונים אחרים חולקים על דבריו ומביאים אסמכתאות מן הגמרא לדבריהם שעליות הן אכן מידה שמודדים בה דינרים בכמות רבה מאד.
בפירוש התוספות המופיע גם הוא על דף הגמרא מוסבר ש'עליות' הן שם כלי ואין הכוונה לחדר מלא דינרי זהב.
בכתב היד מן הגניזה הקהירית המכונה "רשימת אילן א'" (כנראה מהמאה ה-14 לסה"נ) שפורסם על ידי צבי אילן, ומכיל רשימת קברי צדיקים ברחבי ארץ ישראל, נאמר ש"בקיומיה היא מקום ר' יוסי מוקירשבי על א[ם] הדרך ועל[יו] גל אבנים".
אילן ציין שברשימות קברי צדיקים וכתבי מסעות יהודיים מאוחרים יותר הקבר בקיומיה (היא קיומה או ח'רבת אלקיומיה שליד צפת) יוחס דווקא לרבי יוסי דמן יוקרת.
הדמיון בין שני השמות כנראה גרם לבלבול בזיהוי הקבר, אולם לא ברור איזו מסורת קדומה יותר.
הסיפור נחשב לקלאסיקה שבסיפורי היהדות לנוער, והוא זכה לעיבודים רבים בספרים, קלטות, שירים, וסרטים.
בעיבודים השונים נוספו לסיפור פרטים רבים, ביניהם תיאורו של יוסף כאדם עני, שחוסך במשך כל השבוע כסף ומאכלים משובחים לכבוד שבת, ותיאורו של הנכרי העשיר כשונא יהודים, קמצן ורשע.
בחלק מהעיבודים מתואר שמי שמצא את היהלום בתוך הדג לא היה יוסף בעצמו אלא אשתו שהכינה את הדג.
מירי ברוך החליפה את החוזים בכוכבים במלאך שהתגלה לגוי בחלומו, והוסיפה שיוסף עבד אצל העשיר וקיבל ממנו משכורת זעומה, וכשהוא מצא את היהלום הוא רצה להחזיר אותו לעשיר, אך העשיר חזר בתשובה ואמר, שכל כספו בא לו בזכות עבודתו של יוסף, ולכן הוא צריך להישאר בידיו.
בשנות ה-2000 יצא סרט קולנוע חרדי של האחים יהודה ואברהם גרובייס בשם 'אין לאן לברוח' העוסק בסיפורו של יוסף.
יוסף ("פפו") מילוא (פסובסקי; 29 במאי 1916 – 2 בפברואר 1997) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי, ממייסדי התיאטרון הקאמרי.
חתן פרס ישראל בתחום התיאטרון לשנת תשכ"ח (1968).
מילוא נולד בשם יוסף פַּסוֹבסקי בפראג שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (לאחר מלחמת העולם הראשונה בירת צ'כוסלובקיה), בנם של חיה לבית צקנדורף וגבריאל ריכרד פסובסקי, מהנדס בניין, מבוני תל אביב הקטנה בשנות ה-20 והיו"ר-המייסד של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהתיישבה בתל אביב.
ב-1929 שבה המשפחה לפראג, וכעבור כחמש שנים חזרה לארץ.
בשנת 1934 סיים את לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה תל אביב.
נשא את ימימה, בתה של שושנה פרסיץ.
את ראשית צעדיו על הבמה עשה בלהקה דרמטית של ה"מכבי" בחיפה.
ב-1939 פגש אביו, שכיהן כיו"ר ארגון עולי צ'כוסלובקיה בארץ, את ד"ר פאול לוי, שהצליח להבריח מצ'כוסלובקיה את תיאטרון המריונטות שלו לפני הפלישה הגרמנית.
הלה חיפש אדם שיפעיל את המריונטות, ופסובסקי הציע את בנו יוסף.
מילוא שימש קריין-יחיד ועורך אמנותי ב"להקת העץ" של לוי, ובה הכיר מקרוב בעיות של בימוי, היגוי וקריינות.
הוא השתתף ב"המטאטא" במשך כשנתיים, ובשנת 1944 ייסד ביחד עם אחרים, בהם אשתו ימימה מילוא, להקת תיאטרון שהפכה לימים להיות התיאטרון הקאמרי.
היה במאי יחיד כמעט של תיאטרון הקאמרי במשך חמש השנים הראשונות להקמתו.
משכך, ביים מחצית מחזותיו, עשרים וחמישה במספר.
בשנות ה-50 שימש כבמאי אורח ב"שאושפילהאוס" בציריך, שבו ביים את "מותו של סוכן" של ארתור מילר ואת "ז'אן ד'ארק" של ג'ורג' ברנרד שו.
ב-1961 ייסד את תיאטרון חיפה.
באותה תקופה הוצע לו להקים את תיאטרון הטכניון, שהיה אמור להתקיים באולם צ'רצ'יל, אך הוא סירב.
בשנות הששים יוסף מילוא העביר הרצאות מרתקות על תיאטרון וקולנוע במסגרת המקצועות ההומניים שניתנו בטכניון בחיפה.
בשנת 1967 ביים את סרטו היחיד, "הוא הלך בשדות", על פי סיפור מאת משה שמיר, בכיכובם של אסי דיין ואיריס יוטבת.
הוא שיחק בסרט כאביו של אורי (אסי דיין).
הסרט היה לאירוע גדול בשעתו, אך המבקרים היו חלוקים באשר לאיכותו.
בראשית שנות התשעים בלט מילוא בתפקיד מרגש בסרטו של איתן גרין "עד סוף הלילה", ובו שוב גילם את אביו של אסי דיין, כפי שעשה בסרטו שלו - "הוא הלך בשדות".
בשנת 1968 זכה בפרס ישראל על פועלו בתחום התיאטרון.
מעט לפני מותו, בשנת 1996, השתתף בעונה הרביעית והאחרונה של סדרת הטלוויזיה המצליחה לנוער "עניין של זמן", בתפקיד פנחס, סבו של עידו מרקוביץ'.
בשנת 1981 נפטרה גרושתו ימימה.
בערוב ימיו נשא את אביטל מילוא הצעירה ממנו בעשרות שנים.
הניח אחריו את בתו היחידה, הציירת אורנה מילוא, ונכדה, ימימה.
התיאטרון הקאמרי מחלק פרס שנתי לזכרו, המוענק לבמאי המצטיין.
החל מינואר 2009 האולם הגדול של תיאטרון הקאמרי נקרא על שמו.
זהו אולם התיאטרון השני בישראל שקרוי על שמו של מילוא.
קדם לו האולם הגדול של תיאטרון חיפה.
בתאריך 27 בדצמבר 2005 דאר ישראל הנפיק בול דאר לזכרו של מילוא הנושא את דיוקנו, שעוצב על ידי האמן משה פרג.
על השובל: תצלום של סצנה מתוך הסרט "הוא הלך בשדות".
הטרגדיה הפלורנטינית, מאת אוסקר ויילד, תרגמה ימימה מילוא (פסובסקי), הוצג בתיאטרון הקאמרי בשנת 1944.
בוקר בגן העיר, מאת סרפין וז'קים קוינטרו, כנ"ל.
המאהב, מאת מרטין סירה, תרגם יאיר בורלא, כנ'ל.
שלום בית, מאת ג'ורג' קורטלין, תרגם נתן אלתרמן, כנ'ל.
הצל מאת יבגני שוורץ, תרגם שלמה טנאי, הוצג בשנת 1940.
אלוף בצלות ואלוף שום, מאת חיים נחמן ביאליק, הוצג בשנת 1945.
משרתם של שני אדונים, מאת קרלו גולדוני, תרגם וביים יוסף מילוא, 1945.
העולם בו אנו חיים, מאת קרל צ'אפק, תרגם וביים יוסף מילוא, 1945.
אנטיגונה מאת ז'אן אנוי, תרגם נתן אלתרמן, ביים יוסף מילוא, 1946.
אויב העם, מאת הנריק איבסן, תרגם פסח גינזבורג, ביים יוסף מילוא בקאמרי, 1951.
טרטיף, מאת מולייר, תרגם חיים חפר, ביים יוסף מילוא, בקאמרי, 1950.
הם יגיעו מחר, מאת נתן שחם, ביים יוסף מילוא בקאמרי, 1950.
רות יקירתי, מאת נורמן קרסנה , תרגם בנימין תמוז, ביים מילוא בקאמרי, 1949.
אהבתה של יובל אור, מאת ס.
שיונג , תרגם נתן אלתרמן, ביים מילוא בקאמרי, 1952.
למי תקעה החצוצרה, מאת יוסף קסלרינג , תרגם יאיר בורלא, ביים מילוא בקאמרי, 1952.
ז'אן ד'ארק, מאת ברנרד שאו, תרגם יעקב אורלנד, ביים מילוא בקאמרי, 1952.
תעלולי נאסר א-דין, ביים מילוא בקאמרי, 1953.
חשבון חדש, מאת נתן שחם, ביים מילוא בקאמרי, 1954.
הנפש הטובה מסצ'ואן, מאת ברטולט ברכט, תרגמה לאה גולדברג, ביים מילוא בקאמרי, 1955.
כובע הקש האיטלקי, מאת אז'ן לביש, תרגם נתן אלתרמן, ביים מילוא בקאמרי, 1956.
הוא הלך בשדות, מאת משה שמיר, חידוש ההצגה, ביים מילוא בקאמרי, 1956.
הנסיכה איבון, מאת ויטולד גומברוביץ', תרגמו יוסף מילוא, אפרים סטן, 1970.
מאז ועד היום ,(במסגרת להקת מערכונים)
המפקח בא (על פי רביזור מאת ניקולאי גוגול)
ביקור הגברת הזקנה, מאת פרידריך דירנמט, תרגם חיים גורי, ביים מילוא בהבימה, 1959.
אופרה בגרוש, מאת ברטולט ברכט, תרגם אברהם שלונסקי, ביים מילוא בהבימה, 1960.
תעלולי נישואין, מאת יהודה סומו, ביים ועיבד מילוא, הבימה, 1979.
מות דנטון, מאת גאורג ביכנר, תרגם, ביים ועיבד מילוא, הבימה, 1974.
מעגל הגיר הקווקזי, מאת ברטולט ברכט,
אמא קוראז', מאת ברטולט ברכט,
משרתם של שני אדונים, מאת קרלו גולדוני,
הוא הלך בשדות (1966), מאת משה שמיר,
תעלולי נישואין, מאת יהודה סומו,
חתונת הדמים, מאת פדריקו גארסיה לורקה,
גלילאו גלילאיי (1979) מאת ברטולט ברכט,
המתאבד (1971) מאת ניקולאי ארדמן
הצגות שביים בתיאטרון הילדים ונוער של אורנה פורת
תעלולי סקפן - של מולייר
ספרים ומחזות שכתב עיבד וערך
מות דנטון, מחזה מאת גאורג ביכנר, עיבד ותרגם יוסף מילוא, תל אביב, שנות השישים.
מחברות החשק, קומדיה המבוססת על סיפורי-עגבים עבריים מימי הביניים ומן הרנסאנס, המחזה דן אלמגור ויוסף מילוא, שירים - דן אלמגור, בימות, תל אביב, תשל'א 1971.
תעלולי נישואין, על-פי המחזה העברי הראשון "צחות בדיחותא דקידושין" מאת יהודה סומו איש מנטובה, מהתלה בשני חלקים, מעובדת, משוכתבת ומבוימת בידי יוסף מילוא, התיאטרון העירוני חיפה, שנות השמונים.
רבי יוסף מטראני (1568, כ"ו בתשרי ה'שכ"ט – 1639, י"ד בתמוז ה'שצ"ט), המכונה המהרי"ט, המוהרי"ט או המהרימ"ט (כדי להבדילו מהמהרי"ט ר' יוסף טאיטאצאק), היה מגדולי וחשובי הפוסקים, בנו של ר' משה מטראני, המבי"ט.
מרבני צפת, נודע בעיקר בעקבות השו"ת אותו חיבר, שו"ת המהרי"ט, וחידושיו על חלקים מן הש"ס.
שימש כחכם באשי של טורקיה, וכן כשד"ר בקושטא.
המהרי"ט נולד כנראה בכ"ו תשרי, בצפת, למבי"ט ולבתו של אדם בשם ר' יוסף קלעי.
בצעירותו, כשהיה כבן שתים עשרה נפטר אביו, ואז עבר ללמוד במשך שבע שנים אצל ר' שלמה סאגיס, חתנו של האר"י, עד שנת 1586 בה נפטר רבו ממגפה.
מנישואין אלו הפך לגיסו של רבי שלמה קארו בן ר' יוסף קארו ורבי אליעזר שלום בן ר' אברהם שלום.
באותה השנה גלה למצרים, עקב מות ר' שלמה סאגיס, וכעבור כשנה ומחצה, כאשר חלפה המגפה, שב לארץ ישראל והתיישב בעיר הולדתו צפת.
בשנים 1594-1595 פרצה שוב מגפה בצפת ור' יוסף מצא אז מקלט בירושלים, שם חיבר ספר על בית המקדש, מידותיו וצורתו, בשם "קונטרס צורת הבית".
לאחר שהמגפה שככה בשנית, שב המהרי"ט לצפת בפעם השנייה, אולם בשנת 1596 לערך התחוללה בצורת, ובעטיה פרץ רעב בצפת.
קהילת צפת נקלעה לקשיים, ור' יוסף נבחר יחד עם רבי אברהם שלום (השני) לשמש כשד"ר ולאסוף כספים עבור הקהילה בא"י, וזמן קצר לאחר מכן יצא לקושטא.
כשנתיים עשה בשליחותו, ובשנת 1599 חזר לצפת, שם נתמנה לראש הקהילה לאחר מותו של ר' יעקב בירב (השני, נכדו של רבינו יעקב בירב) שכיהן שם לאחר פטירת המבי"ט.
הייתה זו תקופה קשה לצפת: הצרות התכופות שבאו עליה הביאו לירידתה ממעמדה הרם, ואט אט החלה להתרוקן מחכמיה ואנשיה.
כעבור כמה שנים החליט אף ר' יוסף לעקור ממנה, ועבר לקושטא, שם זכה לכבוד גדול, ועשירי העיר פרנסו אותו ובנו עבורו בית מדרש שבו לימד תורה תלמידים רבים.
מהרי"ט חיבב מאוד את תלמידו רבי חיים בנבנישתי המכונה "החבי"ב", השיאו לבתו של עשיר גדול, ובירכו שיחבר חיבור על "ספר מצוות גדול" (סמ"ג) של רבי משה מקוצי; ואכן, בגיל 21 חיבר ר' חיים את ספרו הראשון, "דינא דחיי", על הסמ"ג.
לאחר כעשרים שנה מבואו לקושטא נתמנה ר' יוסף לתפקיד הרב הראשי של טורקיה - החכם באשי, קיבל אלפי שאלות מאנשים שאליהן השיב.
בבית הדין בראשותו ישב לצד הדיינים: רבי יום טוב בן יעיש (דיין שני), רבי שמואל בן וילייסיד (דיין שלישי) ורבי יצחק בן פראג (דיין רביעי).
כמו כן, ייסד בית דין לענייני איסור והיתר בקושטא, שם נפטר בשנת 1639 (י"ד תמוז שצ"ט).
רבני קושטא הספידוהו במותו, לצד רבי עזריה פיגו שהספדו על ר' יוסף מצוי בספרו "בינה לעיתים".
בנו, ר' ישעיה טראני, עמד אחריו בראשות הישיבה.
אף על פי שהמהרי"ט נפטר ונקבר בקושטא, בניו הוציאו את גופתו מקברו והעבירוה לבית העלמין העתיק בצפת בהתאם לבקשתו, כדי שייטמן קרוב לאביו.
בשנת 2008 נתגלה קברו של ר' יוסף מטראני בצפת על ידי ר' שלמה אפשתין, סמוך לקברו של ר' משה אלשיך.
מכתבי תלמידו נראה שילדיו כולם היו בנים
אף בדורו זכה להערכה מרובה, כאשר ר' דוד אגוזי, מרבני קושטא, קרא עליו "מארי דאורייתא (אדון התורה) ויוסף הוא השליט", וגם תלמידו רבי שלמה חדידה, מרבני ירושלים, מכנהו "בוצינא דנהורא [נר המאיר], מאיר עיני חכמים בתורה, עמו חכמה וגבורה, החכם השלם...
יגדיל וירומם וינשא ויגדל יקר תפארת גדולתו, יאריך ימים על ממלכתו הוא ובניו בקרב ישראל אמן".
החיד"א כתב שהיה ירא חטא, עניו, חסיד, מרביץ תורה ובעל חידושים עמוקים.
במהלך חייו חיבר ר' יוסף ספרים רבים, ביניהם פירוש על הר"ן, על הרי"ף, על הרמב"ם, ועל פירוש הרא"ם לפירוש רש"י.
בהגיעו לגיל שבעים, כשנה קודם מותו, ביקש המהרי"ט מבניו להוציא לאור את ספריו, ואכן חידושיו למסכת קידושין ולחלקים משבת ומכתובות נדפסו לראשונה בשנת 1644 בוונציה יחד עם השו"ת שלו, שו"ת המהרי"ט בעל שלושת החלקים.
גם פירושו צפנת פענח על התורה והמועדים נדפס, אולם רוב ספריו לא נשתמרו, בהם ספרו על בית המקדש, ספר שמות גיטין, חידושיו ("חידושי מהרי"ט") על רוב מסכתות הש"ס ועוד.
יוסף מדמוני (תעתיק מדויק: מצ'מוני; 1872–24 ביוני 1948) היה רב יוצא תימן, יליד העיר חאפד, פרבר לצנעא בירת תימן.
מדמוני עלה לארץ ישראל בשנת 1882, בגיל תשע, בגל השני של עליית יהודי תימן "אעלה בתמר", אותה הנהיג אביו הרב סעדיה מדמוני.
יחד עם אביו, הגיע לארץ ישראל לאחר מסע של חודשים והשתקע בכפר הערבי סילואן, באזור שנקרא כפר התימנים בשילוח, שם הוקמה קהילה יהודית.
עם מות אביו, הפך לראש הקהילה של יהודי תימן במקום.
בשנת 1929, לאחר פרעות תרפ"ט ומפחד התפשטות הפרעות, ברח בראש בני הקהילה לחודשים אחדים אל תוך חומות העיר העתיקה.
ערביי הכפר שמרו על הרכוש והבתים של בני הקהילה היהודית עד לחזרתם מספר חודשים מאוחר יותר.
כעשר שנים לאחר מכן, בשנת 1938, יחד עם המוכתר האזרחי של יהודי הכפר, אהרון מליח, הוליך הרב מדמוני את יהודי הכפר בפעם השנייה אל העיר העתיקה, שוב מפחד הפרעות של ערביי חברון שהשתקעו בכפר השילוח והגדילו בו את כוחם.
לאחר חצי שנה של חיי פליטות בעיר העתיקה, העתיק מדמוני את מגוריו עם רבים מבני קהילתו אל העיר החדשה, אל שכונת נחלת אחים, מתחם בנחלאות, שהיה ממקימיה ובה הקים את ביתו.
הוא הפך לראש הקהילה היהודית בשכונה, עד לפטירתו בשנת 1948. הוא נקבר בבית הקברות סנהדריה.
הרב מדמוני מילא שליחויות מטעם התנועה הציונית הן בקרב יהודי תימן, והן בקהילת יהדות הודו בבומביי.
כשאר רבני תימן, גם הוא ראה בפעילות הציונית להיאחז בארץ ישראל מצווה גדולה.
בין תפקידיו הנוספים: נשיא ההתאחדות לכדורגל בישראל (1955-59), יו"ר רשות התעריפים (בשנות ה-60) ויו"ר המועצה הישראלית לצרכנות (1970–1974), נשיא "בני ברית" בישראל וסגן נשיא עולמי של הארגון ונשיא "הבונים החופשיים" בישראל, מראשי ארגון יוצאי מרכז אירופה.
לם נולד בוויגדורובסקה שבגליציה, אוסטריה, במשפחה עשירה.
הוריו, שרה לבית נגלר ושמעון, היו עסקני ציבור.
התחנך בבית ספר עממי, ובגיל 14 עבר עם משפחתו לבירה וינה, שם סיים את לימודיו בגימנסיה (1917) ובבית הספר הגבוה למסחר בינלאומי (1921).
בשנת 1924 סיים לימודי דוקטורט במשפטים באוניברסיטת וינה.
בשנים 1925–1932 התמחה במקצועו במשרדי עורכי דין ובתי משפט, ולאחר מכן עבד כעורך דין.
כסטודנט החלה פעילותו במסגרת תנועת "צעירי ציון" ו"השומר".
בשנת 1918 היה לחבר "פועלי ציון", וכיהן כיו"ר הסתדרות הסטודנטים של התנועה וחבר מועצת פועלים ברובע מטעמה.
ב-1921 השתתף בקונגרס של איגוד הנוער הסוציאליסטי הבינלאומי בווינה.
מילדותו עסק בספורט, והיה טניסאי ב"הכח וינה", אך הפסיק את פעילותו הספורטיבית עקב פציעה במשחק כדורגל.
בשנת 1928 נישא לאֶמה לבית שפילברג.
בשנת 1938 סופחה אוסטריה לגרמניה הנאצית, ולאחר פרשת ארנסט פום ראט וליל הבדולח בנובמבר אותה שנה, נאסר לם במחנה הריכוז בדכאו.
לאחר ששוחרר קיבל אישור עלייה, וב-6 בספטמבר 1939 עלה לארץ ישראל.
ב-1941 קיבל רישיון עריכת דין בארץ ישראל.
בשנת 1942–1943 התנדב לשרת בחיל המתנדבים הארצישראלי.
ב-1942 התמנה לתובע כללי לענייני ספסרות.
בשנת 1947 התמנה ליועץ משפטי למנגנון הפיקוח על אספקת המזונות והמחירים.
ב-1 בספטמבר 1948 התמנה לשופט בבית משפט השלום בתל אביב.
בארץ התרכזה פעילותו הפוליטית של לם בקרב יוצאי אוסטריה וגרמניה.
הוא נמנה עם מייסדי "עלייה חדשה" שייסדו בראשית שנות ה-40 יוצאי מרכז אירופה, מטעמה נבחר לאספת הנבחרים הרביעית ולממלא מקום בוועד הלאומי (1944–1947).
ב-1944 היה ממייסדיה וראשיה של סיעת "עלייה חדשה עובדת", שאיגדה את חברי "עלייה חדשה" שהיו חברי ההסתדרות.
היה חבר הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית.
לאחר התמזגותה של "עלייה חדשה" לתוך המפלגה הפרוגרסיבית ב-1948, פרש ממנה והצטרף למפא"י, ומטעמה נבחר לכנסת הראשונה ב-14 בפברואר 1949. בכנסת כיהן כחבר ועדת חוקה, חוק ומשפט וועדת השירותים הציבוריים.
ב-21 במאי 1951 התפטר מהכנסת ושב לכס השיפוט, הפעם בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
לם כיהן כשופט בית המשפט המחוזי, ומאוגוסט 1965 כנשיא תורן של בית המשפט, במשך 18 שנה, עד פרישתו לגמלאות ב-1 ביוני 1969.
באותן שנים שימש גם כנשיא ההתאחדות לכדורגל בישראל (מבחירתו ב-1955 ועד התפטרותו ב-1959) וכיו"ר רשות התעריפים – הוועדה הציבורית שהופקדה על קביעת מחירי הנסיעות בתחבורה הציבורית (מעת הקמתה ב-1960 ועד המחצית השנייה של אותו עשור).
בסוף שנות ה-50 כיהן כנשיא הגדול של "בני ברית" בישראל (לשכת הגליל הגדולה מס' י"ד) ובהמשך כסגן נשיא עולמי של המסדר.
ב-1967 נבחר לנשיא הלשכה הגדולה של "הבונים החופשיים" בישראל.
משנת 1956 הרצה על מדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר פרישתו שימש בוועדות ובתפקידי בוררות שונים.
מ-1970 ועד 1974 כיהן כיו"ר המועצה הישראלית לצרכנות.
במשך עשרות שנים, וגם לאחר פרישתו, פעל בקרב יוצאי מרכז אירופה וכיהן כחבר הוועד הפועל של ארגון יוצאי מרכז אירופה.
בשנות ה-70 כיהן כיו"ר אגודת ישראל–אוסטריה.
יוסף לם התגורר עם אשתו אמה בצפון תל אביב.
ב-1975 נפטרה אשתו, ולם נפטר כעבור כשנה, ב-1976, בגיל 76. נקבר לצדה בבית העלמין נחלת יצחק.
אחיו הבכור, ד"ר נפתלי צבי לם, היה רוויזיוניסט ועסקן תנועת החרות.
יוסף מינור (1885–1966) היה אדריכל שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-20 בתל אביב.
ידוע בעיקר הודות לבית ביאליק אותו תכנן בשנת 1924.
מינור נולד במוסקבה לאב נוירולוג, ונכד לרב הראשי של העיר.
את לימודי האדריכלות השלים במוסקבה בשנת 1917 ולאחר תקופה קצרה עבר להתגורר בברלין, שם עבד אצל האדריכל אלכסנדר ברוולד ועבד על תכנון קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
מינור נבחר על ידי המשורר חיים נחמן ביאליק לתכנן את ביתו בתל אביב והשניים נפגשו בברלין.
מינור הגיש לביאליק בהזדמנות זו תרשים ראשוני של הבית.
שנה לאחר מכן, בשנת 1923, עלה לארץ ישראל.
הוא השתלב במפעל הבניה בתל אביב, והיה ממובילי הסגנון האקלקטי שביקש לשלב בין מזרח למערב.
בשנת 1924 החלה בניית בית ביאליק, שהפך לאחד הבתים הבולטים בעיר, והיווה עם חנוכתו ב-1925 מרכז תרבות.
לאחר מותו של ביאליק הפך למוזיאון, ספרייה וארכיון.
לכבוד שנת המאה לתל אביב, שופץ הבית בהליך מוקפד ועתיד לשוב ולהיפתח במתכונת חדשה.
בית יעקב גרבוב ברחוב מונטיפיורי 22, 1924
בית סולומון ברחוב רמב"ם 9.
בית אוסישקין: הוספת קומה שלישית למבנה, בשנות ה-30
יוסף בר"נ מיוחס (לעיתים בכתיב חסר: מיֻחס) ('בר"ן' – בן רחמים נתן) (25 בינואר 1868 – 4 בספטמבר 1942) היה מחנך, סופר וסופר ילדים עברי ואיש ציבור בתקופת היישוב, מראשי הקהילה היהודית בירושלים, חבר ועד הלשון, ממייסדי שכונת שערי צדק בעיר, ממייסדי בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, חבר הוועד הלאומי.
כתב רבות על הערבים ותרבותם (בעיקר על ספרותם העממית) ועודד את אנשי היישוב להכירם ולהתקרב אליהם.
חתנו של יחיאל מיכל פינס, גיסו של דוד ילין וחותנו של אריה פייגנבאום.
יוסף מיוחס, הבכור לארבעה אחים נולד בשנת 1868 בירושלים למזל ולרחמים נתן, בן משפחת מיוחס הענפה, משפחת רבנים ספרדית שהגיעה לארץ ישראל מאיזמיר במאה השבע עשרה.
למד בישיבת "אוהל יוסף" ובבית הספר אליאנס.
רישומי ילדותו בכפר השילוח גרמו לו לחבב את מנהגי הערבים, להתמסר ללימוד הערבית ולחקור את הפולקלור הערבי.
לצד לימודים אלה, למד מיוחס גם לימודי יהדות ושפות נוספות.
כחוקר פולקלור ערבי, תיאר מיוחס לעיתים את עולמו של הפלאח הערבי באופן ביקורתי ביותר.
מיוחס ניהל בית ספר לבנים בירושלים.
במשך כשלושים שנה שימש מורה לעברית, ערבית וצרפתית, בבית הספר של החברה האנגלית-יהודית בירושלים.
היה ממייסדי בית המדרש למורים של "עזרה" ואף בו לימד ערבית.
כתב מאמרים בעיתונות העברית וחיבר ספרים.
היה ממייסדי בית הספרים "מדרש אברבנאל" ו"גנזי יוסף", ולימים ממייסדי בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים.
היה מבוני ומייסדי שכונת שערי צדק בירושלים.
היה יושב ראש ועד העיר ליהודי ירושלים, גוף שקדם לוועד הקהילה שנוסד בתקופת המנדט הבריטי.
הוא היה חבר בלשכות "בני ברית" בירושלים ובערים שונות בטורקיה ובבולגריה, היה מראשי ועד העדה הספרדית בירושלים והשתתף בחלק נכבד של האגודות והמוסדות הציבוריים בירושלים ובארץ ישראל.
מיוחס נפטר ב-1942, בגיל 76. בשבעה למותו נערכה לו בירושלים אזכרה המונית מטעם המוסדות הלאומיים.
שיחות ישמעאל, חלק א, ירושלים: דפוס הרי"ד פרומקין, אלף ותתכ"ו לגלותנו [תרנ"ה].
(לילדים) (הספר במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית)
בת חיל, או, תורת אם: ספר מקרא לבנות ישראל, ירושלים: דפוס מערכת הצבי, תרס"א.
רבי אליעזר בן הורקנוס: תולדה, ורשה: תושיה ('עולם קטן'), תרס"ד.
"ארץ ישראל היום ולפנים", ירושלים: [חמו"ל], תרס"ו (הדפסה מיוחדת מ"לוח ארץ ישראל" שנה יב)
(ספרון) (לילדים) (על ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון)
"מגלות משפחה בא"י", ירושלים: דפוס א"מ לונץ, תרע"ב.
הליכות עולם, או פרי תרבות: ספר מקרא עברי קולטורי וכללי לבית הספר ולבית; על פי ג' ברונו, ירושלים: דפוס לעווי ושותפיו, תרע"ג.
(עיבוד של המקראה האנציקלופדית הפופולרית "פרַנסינֶה" (Francinet) מאת הסופרת הצרפתייה ג.
מחיי האזרחים בארץ ישראל, ירושלים: חדשות מהארץ, תרע"ט.
ילדי ערָב, 3 כרכים, תל אביב: דביר, תרפ"ח 1927–תרפ"ט 1929. (ספרים א–ב יצאו לאור בשם: ילדי ערב: ספר האגדות.
(ספר א: אגדות התורה, תרפ"ח 1927; ספר ב: אגדות הנביאים, תרפ"ח 1928; ספר ג: מחיי הח'ליפים, תרפ"ט 1929) (הדפסה ב: תש"ל) (סיפורים ואגדות ערביים, מתובלים במשלים ובפתגמים)
הפלחים: חיי הפלחים בהשואה אל חיי היהודים בתקופות התנ"ך והתלמוד, תל אביב: דביר, תרצ"ז.
מעשיות עם לבני קדם; מלוקטות בין היהודים הספרדים ובני עדות המזרח בירושלם; מסודרות ומסוגננות ע"י יוסף בר"נ מיחס, תל אביב: דביר, תרצ"ח.
ביטאון החינוך המשלים: שירות נוער בישראל, הוצאת צ'ריקובר 1971.
הצופיות- שיטת חינוך לנוער, הוצאת ההסתדרות הציונית, המחלקה לענייני הנוער והחלוץ.
כתבי יחיאל מיכל פינס, כרך ב: בנין הארץ, ספר א; בעריכת חתניו דוד ילין ויוסף מיחס, תל אביב: דביר, תרצ"ט 1938.
ל[ואי] פנדלטון, אלמון האובד: ספור הסטורי מימי מלכות עתליה ויואש מלך יהודה; תרגום: י' מיוחס, ורשה: תושיה, תרס"ז.
(מהדורה ב: ציֵּר: נחום גוטמן, ירושלים: מרכז הסתדרות המורים, תרח"ץ)
שרה מילר, תחת כנפי הנשר: ספור מתקופת הרמב"ם ז"ל; תרגם: יוסף בר"נ מיחס, תל אביב: דביר, תרצ"ח.
יוסף מאירהוף היה איש עסקים יהודי-אמריקאי, פעיל ציבור ציוני ופילנתרופ.
יוסף מאירהוף נולד באוקראינה בשנת 1899. עם החרפת רדיפות היהודים באימפריה הרוסית היגרה המשפחה בשנת 1906 לארצות הברית, והתיישבה בעיר בולטימור שבמדינת מרילנד.
אביו עבד כמוכר בחנות מכולת.
מאירהוף סיים את לימודיו בקולג' העירוני של בולטימור והחל לעבוד בעסקי הבניין.
בשנת 1930 הוא נרשם לקורס ערב במשפטים באוניברסיטת מרילנד וסיים את לימודיו עם תואר במשפטים.
בשנת 1931 נשא לאישה את רבקה לבית ויטן (Rebecca Witten) ולבני הזוג נולדו שני ילדים: הרווי מאירהוף (Harvey M.
"Bud" Meyerhoff), שהתחתן עם היזמית לויס וייז, ואלינור מאירהוף (Eleanor Meyerhoff Katz).
בשנים שלאחר קבלת התואר עבד יוסף מאירהוף כעורך דין, אך לאחר מספר שנים החליט לשנות את תחום עיסוקו ולעבור לתחום הנדל"ן.
הוא ייסד ביחד עם אחיו יעקב את חברת "Monumental Properties Inc".
הימים היו ימי תום מלחמת העולם השנייה, ימים של אופטימיות וצמיחה כלכלית בכלל ובתחום הנדל"ן בפרט.
על פי דברי יוסף מאירהוף בנתה החברה 15,000 יחידות דיור במרילנד ו-17,000 יחידות דיור ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1974 בנו האחים מאירהוף את מרכז הקניות אדמונטון וילג' (Edmondson Village Shopping Center).
מרכז קניות זה, שהיה בין הראשונים שנפתחו בארצות הברית, היה להצלחה מסחרית מסחררת.
הצלחה זו הביאה להקמת תשע-עשרה מרכזי קניות ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1979 מכרו האחים את עסקי חברת הבניה במהלך שהכניס למשפחה מאה ושמונים מיליון דולר.
יוסף מאירהוף הקדיש חלק מעושרו למטרות צדקה והקים את קרן הצדקה "The Joseph Meyerhoff Fund", התומכת במספר רב ארגונים ומוסדות.
יוסף מאירהוף, חובב מוזיקה ותרבות מושבע שימש כנשיא התזמורת הסימפונית של בולטימור, ואולם הקונצרטים של התזמורת בעיר בולטימור הוקם בתרומתו בשנת 1982 ונקרא על שמו.
בבולטימור תומכת הקרן גם במוסדות אחרים בעיר כגון מכון פיבודי (Peabody Institute) והמוזיאון לאומנות של בולטימור (Baltimore Museum of Art).
מאירהוף, שהיה יהודי חם לב ותמך בתנועה הציונית, ידוע כתורם למפעלים רבים בישראל, על שמו ובזכות תרומתו הוקמו בישראל מוסדות חינוך כגון ספריות, בתי ספר ומכוני מחקר.
במקביל עמד יוסף מאירהוף בראש מוסדות כלכליים חינוכיים ותרבותיים בארץ ובארצות הברית, ובהם קרן היסוד.
מלבד זאת הוא ישב במועצות המנהלים של הטכניון, אוניברסיטת תל אביב האוניברסיטה העברית.
בשנת 1957 התמנה מאירהוף לנשיא החברה הכלכלית לארץ ישראל.
לאורך השנים, נבנו בישראל מוסדות רבים המנציחים את יוסף מאירהוף, ביניהם ניתן למנות:
ספרייה עירונית בשכונת מעלות דפנה בירושלים
כיכר עירונית בשכונת קריית אליעזר בחיפה בכיכר נמצא גם מגדל מאירהוף
מתנ"ס ע"ש יוסף מאירהוף בשכונת גבעת שרת בבית שמש
ספרייה עירונית ומרכז מוזיקה בשכונת קטמונים בירושלים
מרכז לאומנות הבמה ע"ש יוסף ורבקה מאירהוף, חיפה
הספרייה העירונית בדימונה, ע"ש יוסף מאירהוף
מרכז לנוער שוחר מדע באוניברסיטה העברית בירושלים
מרכז מאירהוף לחינוך לאמנות במוזיאון תל אביב לאומנות
ספרייה עירונית ע"ש יוסף מאריהוף ביוקנעם
הספרייה העירונית באשדוד ע"ש מאירהוף
ספרייה ע"ש יוסף מאירהוף ברחובות
הסניף המרכזי של הספרייה האזורית במועצה אזורית חבל אילות
אולם ספורט ע"ש מאירהוף במועצה האזורית משגב
יוסף מזל (נכתב גם יוסף מאזל; באנגלית: Joseph Massel; תר"י, 1850, ליטא, רוסיה – כ"ד באלול תרע"ב, 6 בספטמבר 1912, מנצ'סטר, בריטניה) היה משורר ומתרגם עברי ופעיל ציוני.
מזל נולד בשנת 1850 באימפריה הרוסית, באזור ליטא, נכדו של אספן הספרים יוסף מזל.
מאוחר יותר (בשנת 1882 או 1895) עבר לאנגליה והתגורר במנצ'סטר, בה הקים בית דפוס עברי ועמד בראשו.
מזל היה מדוחפי השפה העברית כשפה לאומית לעם היהודי, ובבית הדפוס הוציא לאור את כתבי ישראל כהן (1879–1961).
פרסם שירה ותרגומים, חלקם תחת שמות העט "אחד מאוהבי ציון" (גימטרייה של שמו), ו"כלכל בן איתן הגדי".
הוא תרגם לעברית חלק משיריו של הנרי וואדסוורת' לונגפלו ואת יצירתו של ג'ון מילטון "סמסון אגוניסטיס" ("שמשון הגיבור").
בשנת 1903 הוציא לאור אלבום ושמו "המקהלה או גלריה של שָׁרֵי ישראל", ובו תמונותיהם של סופרים ומשוררים עבריים שחיו בין השנים 1725–1903. פרסומיו כללו מאמרים בעיתון "השילוח" ותרגום ספר אחיקר החכם.
היה מראשוני התומכים באנגליה בציונות המדינית.
ב-1883 נמנה עם המתיישבים היהודים שניסו לייסד מושבה בלטקיה/סוריה, בעזרת ה"חברה להתיישבות יהודים בסוריה" שנתמכה על ידי גורמים מילנריסטיים בבריטניה.
בסוף קיץ 1883 כשל הניסיון והמתיישבים בראשותו של יוסף מזל הועברו לקפריסין, שם ניסו להיאחז באדמות אורידס, שליד הכפר קוקליה במחוז פאפוס.
מזל הרבה לדווח לעיתון הנודע "ג'ואיש כרוניקל" ונחשב לדובר המתיישבים.
הוא נכנס לעימות עם אליזבט פין, שהייתה מזכירת החברה ואלמנתו של הקונסול הנודע בירושלים ג'יימס פין, ועזב בסוף 1883 את קפריסין בחזרה לאנגליה.
לקח חלק בפעילות אגודות ציוניות, היה סגן נשיא האגודה הציונית במנצ'סטר והשתתף במספר קונגרסים ציוניים.
ארכיונו, ובו התכתבות, טיוטות בכתב יד ובדפוס של שירים וקטעי ספורים, נאום בכתב ידו, קטעי עיתונות ותצלומים, נמצא בבעלות הספרייה הלאומית.
חד גדיא לחג הפסח, [מנצ'סטר, דפוס יוסף מזל, תר"ן?].
כלכל בן איתן הגדי, מגלה חדשה לפורים, מנצ'סטר: [דפוס יוסף מזל, תר"ן?].
שיר ציון, מנצ'סטר: [חמו"ל, תר"ן].
שמשון הגבור (חבר בשפת אנגלי מאת המשורר יוחנן מילטאן; נעתק לשפת עבר מאת יוסף מזל), מנצ'סטר: [חמו"ל], תר"ן.
כלכל בן איתן הגדי, סדר תשליך, מנצ'סטר: [דפוס יוסף מזל, תרנ"ה].
זמרת"י לראשית השנה, מנצ'סטר: [חמו"ל], תרנ"ז.
נר תמיד, מנצ'סטר: [חמו"ל], תרנ"ט.
שיר החלוץ: הושר לכבוד הקונגרס הציוני הרביעי, [מנצ'סטר: חמו"ל, תר"ס].
שירה: ערוכה ומתוקנה לראש השנה, ח"מ: [חמו"ל], תר"ס.
יהודה המכבי / ע"פ ה"ו לנגפלאו (מתרגם מאת יוסף מזל; נדפס ויצא לאור על ידי המתרגם), מנצ'סטר: [חמו"ל], תר"ס.
אחד מאוהבי ציון, דגל ציון: טו"ב שירים ציונים, מנצ'סטר: J.
שיר החוט המשלש, [מנצ'סטר: דפוס יוסף מזל], 1901.
שיר הכתר: לכבוד אדוננו המלך הגדול ורב-החסד עדוארד השביעי , כ"א סיון התרס"ב (חבר עברית ומתרגם זשרגנית מאת י' מזל; נעתק לשפת אנגלי מאת מ' השמעוני), מנצ'סטר: דפוס י' מזל, תרס"ב.
דברי אחיקר החכם: ספור קדמון המיוחס ליהודים (מתורגם לעברית מאת יוסף מזל; עם מבוא והערות מאת רבי מאיר איש שלום עם תמונתו והערות נוספות מאת נ.ש.
ליבאוויטש; עם אחרית דבר מאת א.ח.
ראזענבערג), ניוארק: דפוס ראזענבערג, תרס"ה.
מכנף הארץ זמרות: ושירים מקוריים חדשים וגם ישנים המתרגמים משירי ברתניה, מנצ'סטר: [חמו"ל], תרנ"ז-ו'ז'מ'ר'ת' י'ה' [תרס"ה].
היצהרי: ספר תולדות המטיף הלאמי: צבי הירש מאסליאנסקי, והרבה מכתבים, מאמרים, מליצות ושירים מאת אנשי השם, המספרים בשבחו ופעולתו על במות ישראל, יצא לאור על ידי מכבדיו ומוקיריו משה זאבלאצקי ויוסף מזל, מנצ'סטר: דפ' יוסף מזל, 1895.
עמק השדים: שיר חזיון על פי כתבי הקדש, ומתרגם מאת יוסף מזל, מנצ'סטר: [חמו"ל], ו'ז'מ'ר'ת' י'ה' [תרס"ח].
שירים שונים, [מנצ'סטר: דפוס יוסף מזל], [תר"ע].
(שיר הגיון): אמר קים, והוא תרגום שני לשיר המרובע של אמאר קהאיאם הפרסי, על פי התרגום האנגלי של עדווארד פיטצגעראלד (מאת יוסף מזל), מנצ'סטר: [חמו"ל], תר"ע.
הרב ד"ר יוסף מוהליבר (מוהילבר; י"ב בחשוון ה'תרל"ג, 13 בנובמבר 1872, ראדום, האימפריה הרוסית – ו' באדר א' ה'תש"ג, 10 בפברואר 1943, ירושלים, פלשׂתינה-א"י) היה איש חינוך עברי, מנהל הגימנסיה העברית בירושלים.
מוהליבר נולד לשלמה בעיר ראדום שבאזור פולין (אז תחת שלטון האימפריה הרוסית), נכדו וחניכו של רבי שמואל מוהליבר.
אמו שרה הייתה בתו של הרב הלל מיליקובסקי.
נסמך לרבנות, למד שפות ונשלח על ידו סבו ללימודים בבית הספר הגבוה לחקלאות במונפלייה שבצרפת.
במהלך לימודיו היה מייסדי אגודת "עתידות ישראל", במשותף עם חיים מרגלית קלווריסקי ויהושע בוכמיל.
בשנת 1894 הוסמך כאגרונום ועבר לקניגסברג שבגרמניה, שם סיים בשנת 1900 לימודי דוקטורט בפילוסופיה ופדגוגיה.
במהלך תקופה זו ייצג את סבו כציר בקונגרס הציוני הראשון (1897).
הוא הביא לקונגרס מכתב מאת סבו שבו הוא פירט את עיקרי משנתו הציונית, והוא הוקרא במלואו במהלך פתיחת הקונגרס.
באותה תקופה נישא לדבורה, בת אייזיק קבק.
בשובו לפולין היה פעיל בחוגים הציוניים בביאליסטוק, שבה שימש רב מטעם בין השנים 1902–1915. מוהליבר ניהל את חברת "צדקה גדולה" ושימש יו"ר אגודת "חובבי שפת עבר", ניהל את תלמוד התורה על שם קלונימוס זאב ויסוצקי והביא לייסוד ספרייה ציבורית בעיר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה וכיבוש העיר על ידי גרמניה, נמלט לאודסה וחי בה בין השנים 1916–1920. באותה עת נוסד בה בית מדרש עברי למורים מרשת "תרבות", ומוהליבר התמנה למנהלו.
בשנת 1918 השתתף באספה הלאומית היהודית (שבעקבות "חוק האוטונומיה הלאומית" שחוקקה הרפובליקה העממית של אוקראינה) בקייב.
עם סגירת בית המדרש על ידי השלטונות בשנת 1920, עלה מוהליבר לארץ ישראל ושימש בירושלים סגן מנהל בית המדרש העברי למורים (1920–1923) ומחליפו של שלמה שילר כמנהל הגימנסיה העברית בירושלים (1923–1943).
פעילותו הציבורית נמשכה כיו"ר הציונים הכלליים ב' בירושלים ויו"ר מרכז הסתדרות המורים.
מטעם הוועד הפועל הציוני נבחר ליו"ר הוועדה לסידור החינוך.
בשנת 1931 השתתף כציר בקונגרס הציוני הי"ז.
יצחק שלו, מחבר הספר פרשת גבריאל תירוש, למד בגימנסיה העברית בתקופת ד"ר מוהליבר.
המנהל ד"ר רוזנבלום, אחת הדמויות בספר, הוא בן דמותו של ד"ר מוהליבר.
ד"ר מוהליבר נפטר בשנת 1943, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
ד"ר מוהליבר היה נשוי לדבורה לבית קבק.
בניהם: שמואל (שנולד זמן קצר לאחר פטירת הרב שמואל מוהליבר ונקרא על שמו), הארכיטקט שלמה מוהליבר ואריה מוהליבר, שהיה מאבות השחמט הארצישראלי.
בתו של שמואל היא מיה מוהליבר, שהייתה סגנית מנכ"ל משרד הבריאות.
דעותיו והשקפותיו של רבי שמואל מוהילבר: לקטים מתוך כתביו - נערכו וסודרו על ידי נכדו ד"ר יוסף מוהילבר, ירושלים, 1923
יוסף מִילֶט (Milet; 15 באפריל 1889 – 13 בנובמבר 1947, ל' בחשוון ה'תש"ח) היה מוזיקאי, מורה, מלחין ומנצח מקהלות יהודי יליד גליציה שפעל בארץ ישראל ובאוסטריה.
מראשוני המורים למוזיקה בארץ ישראל ומחלוצי הזמר העברי.
יוסף מילט נולד בדומברובה שליד טרנוב בגליציה המערבית (אז בממלכת גליציה ולודומריה חלק מנחלת הכתר האוסטרי באימפריה האוסטרו-הונגרית).
למד בילדותו עם אביו שהיה מורה לעברית ולתנ"ך.
מאוחר יותר למד אצל החזנים משה שור וזיידל רובנר (מרגובסקי) ובאקדמיה למוזיקה בווינה.
מילט לימד תאוריה של המוזיקה בבית הספר לנגינה שנקרא אחר כך הקונסרבטוריון שולמית בתל אביב; עם תלמידיו נמנו יהודה שרת ופואה גרינשפון.
בשנת 1928 נסע לווינה להשתלמות.
עבד שם כמורה במדרשה לחזנים של יהודה ליב מילר וניצח על כמה מקהלות.
החזן עמנואל פראנקל מבית הכנסת הפולני בווינה היה מטובי המבצעים של יצירותיו, אבל סירב להקליט.
בשנת 1932 נאלץ להפסיק את עבודתו.
בשנת 1938, כשאוסטריה סופחה לגרמניה הנאצית, נמלט מילט לאיטליה, ומשם לטורקיה.
בטורקיה נעצר ונשלח למאסר עד לשנת 1944.
באותה שנה הצליח לחזור לארץ ישראל.
בעזרת פואה גרינשפן קיבל משרה במכון לחינוך מוזיקלי.
פעל כמלחין של מוזיקה הליטורגית יהודית ומוזיקה מקהלתית.
בין השאר ניצח על מקהלת בית הכנסת הגדול בתל אביב.
נפטר ב-1947, בגיל 58. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
שיר אסירי עכו, מילים: זאב ז'בוטינסקי
אחר הגשם, מילים: לוין קיפניס; בוצע על ידי מתן אריאל
האיכר החרוץ, מילים: לוין קיפניס; בוצע על ידי טריו שריד
חג האור, מילים: לוין קיפניס (שיר חנוכה)
חג היום חג הפרחים, מילים: לוין קיפניס; בוצע על ידי צמד העופרים
פה בשדרה, מילים: לוין קיפניס; בוצע על ידי יפה ירקוני
רוח רוח עורה רוח, מילים: לוין קיפניס; בוצע על ידי יפה ירקוני
שירת הקציר ("נפול נפלה תוך השדה"), מילים: יצחק קצנלסון
אל השדה, מילים: יעקב כהן
אל ספוד ("אל ספוד, אל בכות"), מילים: דוד שמעוני
Milet (שירים ומנגינות יהודיות, טקסט מאת רחל שי ויוסף מילט, 1936 בגרמנית)
ישראל שליטא, אנציקלופדיה למוזיקה: אישי המוזיקה הישראלית והכללית (עורך: חנן שטייניץ), תל אביב: י' צ'צ'יק, תשי"ט-1959, עמ' 718–719.
נתיבה בן-יהודה, אוטוביוגרפיה בשיר וזמר, ירושלים: הוצאת כתר, 2002.
נולד בסלוניקי לגביר אברהם מולכו נצר למגורשי ספרד.
היה תלמידו המובהק של ראש רבני סלוניקי באותה העת, רבי יוסף דוד בעל ספר "בית דוד" (שנדפס בסלוניקי בשנת ת"צ).
בגיל שמונה עשרה נישא לאסתר, בת אחותו, שילדה לו לפחות שלשה בנים.
הוא נחשב למומחה במלאכת השחיטה ושימש כרב ושוחט בקהילות רבות בטורקיה וביון.
בבגרותו נתמנה לראש שוחטי סלוניקי והיה לפוסק ראשי בעניינים אלה בתקופתו.
בזקנותו (שנת תק"ח) עזב את בניו ואת אחיו אשר בסלוניקי, ועלה יחד עם אביו לארץ ישראל, ישב בה בישיבת "יפאר ענוים" בירושלים, התרועע בה עם חכמיה וגידל בה דור של תלמידים.
נפטר בה כבן שבעים ושמונה בשנת תקכ"ח.
אחיו של רבי יוסף מולכו, היה רבי שלמה מולכו אשר עלה לארץ ישראל והתיישב בה, ומונה בה מטעם הקהילה בירושלים לשליחות דרבנן לארץ מוצאו.
וגם היה לו אח בשם שאול שישב בארץ ישראל.
אח צעיר יותר היה רבי יצחק מולכו, מחבר הספר אורחות יושר אשר נדפס בשנת תקכ"ט.
אחד מבניו הוא הרב יעקב מולכו.
במשך הדורות נמצאו עוד רבנים בירושלים העונים לשם מולכו, וסביר להניח שהיו צאצאיו של רבי יוסף מולכו.
מתוקף תפקידו כרב במקומות שונים וגם כמי שהיה בקי במלאכת השחיטה השתדל להוכיח במקומות שהיו פרצות לדעתו, וכך כותב החוקר אברהם יערי:
ספרו המוכר והנפוץ ביותר הוא הספר "שלחן גבוה"; ספר זה מכיל פירושים והערות על ספר השולחן ערוך בחלקים אורח חיים ויורה דעה.
יצירה זו נדפסה לראשונה בסלוניקי בשנת תקט"ז וכללה חמישה כרכים, ממנה הכרכים השייכים לחלק אורח חיים נדפס בשנת תקט"ז, והכרכים השייכים לחלק יורה דעה נדפסו בין השנים תקכ"ד (1764) לתקמ"ד (1784).
העתק המלל בשער הדפוס הראשון של הספר "שלחן גבוה":
לספר שלחן גבוה ערך היסטורי-יהודי גדול, משום שיש בו תיעוד של מנהגים ומסורות שרווחו בתקופתו של המחבר באזור סלוניקי.
זובח תודה - הלכות שחיטה, נדפס בסלוניקי בשנת תק"א 1741.
אהל יוסף - ספר שאלות ותשובות, נדפס בסלוניקי בשנת תקט"ז 1756.
רבי יוסף מאיר כהנא (ה'תר"ע - ח' בשבט ה'תשל"ח, 16 בינואר 1978) היה האדמו"ר מספינקא-ירושלים.
נולד לרב צבי הירש כהנא, שהיה נכדו של הרב יוסף מאיר וייס, מייסד חצר חסידות ספינקא, שעל שמו הוא קרוי.
נישא למלכה בת רבי יצחק טייטלבוים מהוסאקוב משושלת סיגט, התגורר לאחר נישואיו באונגוואר סמוך לחותנו.
כיהן ברבנות בסערעדנא , ובהמשך פתח ישיבה באונגוואר.
סבתו שרה שלומצע, אם אמו, עלתה בשנות ה-30 בגפה לארץ ישראל כשהיא משאירה את בעלה וילדיה באירופה.
עם פרוץ המלחמה שלחה לנכדיה שתסדר סרטיפיקטים למי מנכדיה שירצה לעלות, ורבי יוסף מאיר נענה להזמנה.
במשך שנתיים ניסתה להשיג סרטיפיקט בהצהירה שנכדה הוא חתנה, כשלבסוף אחד מעובדי הסוכנות שהיה חסיד זידיטשוב ראה אותה, ולאחר ששמע שהיא בתו של רבי מנחם מנדל מזידיטשוב דאג לה לסרטיפיקטים.
באייר תש"א (1941) הגיע ארצה, שבועות בודדים לפני שגורשו הנתינים הזרים מאונגוואר לגבול הפולני, שלמעט בודדים, כולם מתו ממחלות ורעב והשאר נרצחו על ידי הנאצים.
כיהן כשנתיים כרב בית הכנסת ויז'ניץ - וישווא (מרמרוש) בבתי מילנר בירושלים.
התגורר ברחוב שערי פינה בשכונת הבוכרים ובהמשך עבר לרחוב החבשים שבקצה שכונת מאה שערים.
בשנת תש"ה פתח בית כנסת וישיבה לחסידי ספינקא בבית זובק שבנחלת שבעה.
עם פרוץ מלחמת הקוממיות, ברח מביתו שהיה סמוך לגבול, ועבר לליפתא, ובהמשך לבית הכרם.
לאחר המלחמה חזר לביתו ופתח את בית המדרש מחדש.
בית המדרש והישיבה נקראו "אמרי יוסף" על שם סבו האדמו"ר הראשון מספינקא.
בשנים הראשונות לא כיהן בעצמו כאדמו"ר והישיבה הייתה בנשיאות בן דודו רבי יעקב יוסף וייס שהתגורר אז בברוקלין, שפעל ותמך בישיבה.
הוא אימץ את הלבוש המסורתי הירושלמי והיה מקורב לעדה החרדית וחסידות סאטמר אך גם לאגודת ישראל, לחסידות ויז'ניץ ולחסידות בעלז.
עם פטירתו, בח' בשבט תשל"ח, התמנה בנו בכורו, הרב מרדכי דוד, לממלא מקומו באדמו"רות ספינקא בירושלים.
רבי מרדכי דוד, ממלא מקומו באדמו"רות ספינקא בירושלים
רבי אלתר כיהן כאדמו"ר מזידיטשוב-ספינקא בשכונת מקור ברוך
רבי ברוך, האדמו"ר מספינקא-אנטוורפן, חתן רבי יעקב לייזער האדמו"ר מפשעווארסק
הרב אייזיק, מו"צ בהעדה החרדית
הרב משה נחמן, ר"מ בישיבת בעלז
חתנו רבי מרדכי דב טייטלבוים, האדמו"ר מהוסאקוב
חתנו הרב אהרן מרדכי רוטנר דיין בבית הדין מחזיקי הדת של חסידות בעלזא
חתנו הרב מרדכי שטיין, אדמו"ר מפאלטישאן בבורו פארק
חתנו הרב יהושע רוזנברגר, דיין העדה החרדית ורב שכונת קריית רמ"א בבית שמש
יוסף מוגלניצקי (18 באפריל 1941 – 5 באוקטובר 2001) היה נכה צה"ל וספורטאי ישראלי.
נולד בפולין לחנה ואברהם מוגלניצקי.
במלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו לרוסיה וב-1945 שבו לפולין.
ב-1959 התגייס לשירות צבאי בחטיבת גולני וב-1960 נפצע במבצע חרגול כשהרכב בו נסע עלה על מוקש.
בעקבות פגיעה בעמוד השדרה איבד את יכולת ההליכה.
לאחר שנת שיקום בבית החולים תל-השומר הצטרף למעון נכי צה"ל והתגורר בו עד 1969. הוא עבד בתעשייה האווירית וב-1971 נישא ללילי והם התגוררו ברמת חן.
מוגלניצקי התאמן בבית הלוחם, בעיקר בטניס שולחן.
ב-1968 התחרה בטניס שולחן יחידים במשחקים הפאראלימפיים בתל אביב והגיע לשמינית גמר.
ב-1976 יצא למשחקים הפאראלימפיים בטורונטו והשתתף בתחרויות טניס שולחן ליחידים ולזוגות.
במסגרת תחרויות אחרות הגיע גם להישגים וזכה במדליות.
לאחר שהחמיר מצבו הבריאותי ב-1998 עברו למושב רם און שבחבל התענך שבדרום עמק יזרעאל, ושם נפטר ב-2001. לאחר פטירתו הוא הוכר כחלל צה"ל שנפטר כתוצאה מפציעתו בשירות פעיל.
יוסף טוסי מוצפלדט (נולד ב-24 בנובמבר 1941, בקאקורטוק, גרינלנד) הוא פוליטיקאי גרינלנדי ממוצא אינואיטי וגרמני.
כיהן כשר האוצר והחוץ בממשלת גרינלנד בין השנים 2009 - 2013. כיהן גם כנשיא המועצה הנורדית המערבית, חבר הפרלמנט של גרינלנד, מנהיג מפלגת אינואיט אטקטיגיט ויושב ראש הפרלמנט של גרינלנד.
בתו היא נוקאקה קוסטר-ולדאו (לשעבר מוצפלדט), זמרת ושחקנית גרינלנדית ואשתו של השחקן הדני ניקולאי קוסטר-ולדאו.
| כיתוב = האוהל על קברו במכנובקה
| תאריך לידה עברי = כ"ט באב תרי"ז
| תאריך פטירה עברי = כ"ט באב תרע"ז
| תפקיד1 = {{תפקיד מנהיג
| שם התפקיד = האדמו"ר ממכנובקה
| הקודם בתפקיד = רבי
| הבא בתפקיד = רבי אברהם יהושע השיל (מכנובקה)}}
נולד בכ"ט אב תרי"ז כבנו הגדול של רבי אברהם יהושע העשיל מסקווירא.
נישא לבתו של רבי מנחם נחום (השני) מצ'רנוביל.
בחיי אביו התגורר בסקווירה ולאחר פטירתו לא רצה להנהיג עדה במקומם של דודיו רבי ישראל ורבי דוד ולכן עבר למכנובקה.
במכנובקה ייסד חצר משלו, ועל שמה התפרסם כאדמו"ר הראשון ממכנובקה.
נפטר בכ"ט אב תרע"ז, בהיותו בן שישים בדיוק.
רבי אברהם יהושע השיל, ממלא מקום אביו במכנובקה.
סימא, אשת דודה רבי דוד יהודה לייב טברסקי מחנטין.
שיינדל, אשת רבי נחום אברהם מזלטיפולי בן דודה רבי מרדכי יוסף מזלטיפולי.
מלכה, אשת רבי מנחם נחום מסקווירא-מחנובקה, בן רבי דוד מסקווירא.
חנה, אשת רבי יהושע מירוסלב בן רבי ישכר דב רוקח מבעלז.
יוסף מישן (מישנסקי) (1899 – 29 ביולי 1982) היה רופא פנימי וקרדיולוג, ייסד ועמד בראש הקתדרה להיסטוריה ולפילוסופיה של הרפואה, בבית ספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב, ייסד את המכון להשתלמות רופאים ועמד בראשו.
מישן נולד באודסה, אוקראינה, האימפריה הרוסית, לאביו ירחמיאל מישנסקי.
מישן התקבל לבית הספר לרפואה באודסה, וסיים ב-קניגסברג בשנת 1922. בשנים 1923–1930 התמחה בפנימית ובקרדיולוגיה בבית החולים העירוני בדנציג.
בשנים 1930 - 1937 היה רופא ראשי בקליניקה הרפואית של .O.Z.E
מישן עלה לארץ-ישראל בשנת 1937. עבד ב-בית החולים הדסה (תל אביב).
התגוררו ברחוב בלפור 39, פינת מלצ'ט 11 בתל אביב.
מישן היה חבר בוועד המרכזי של הר"י, ובשנים 1950–1957 עמד בראש הסניף התל אביבי של ההסתדרות הרפואית בישראל.
בנובמבר 1964, עם פתיחת בית הספר לרפואה, באוניברסיטת תל אביב ייסד את הקתדרה להיסטוריה של הרפואה ועמד בראשה.
בשנת 2016 מופקד על הקתדרה להיסטוריה ופילוסופיה של הרפואה, הפרופ' ישראל הרשקוביץ, מהמחלקה לאנטומיה ואנתרופולוגיה.
מישן ייסד את המכון להשתלמות רופאים והיה היושב ראש שלו.
מתחביביו : אספן של מטבעות יהודיות.
היה בין המייסדים של החברה הנומיסמטית לישראל, ב-10 במאי 1945. היה יושב ראש החברה הישראלית למדליות ולמטבעות.
מישן נפטר ב-1982. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
מאמרים בהוצאת הקתדרה להיסטוריה של הרפואה
פרופ' צבי יעבץ, "מקומו של הרופא בחברה הרומית : העתיקה", (דברי הקתדרא ע"ש טסיה וד"ר יוסף מישן להיסטוריה ולפילוסופיה של הרפואה, כרך א, חוברת 2) תשל"ג, 1973, אוניברסיטת תל אביב - בית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, תל אביב, 12 עמודים.
פרופ' ישעיהו ליבוביץ, "הרפואה וערכי החיים", (דברי הקתדרא לתולדות הרפואה ע"ש טסיה וד"ר יוסף מישן להיסטוריה ולפילוסופיה של הרפואה, כרך א, חוברת 2 תשל"ז), 1977, אוניברסיטת תל אביב - בעת-הספר לרפואה ע"ש סאקלר, 12 עמודים.
פרופ' עמוס שפירא, "הסכמה מדעת" לטיפול רפואי : היבטים משפטיים", (דברי הקתדרה על שם טסיה ודוקטור יוסף מישן להיסטוריה ולפילוסופיה של הרפואה ; כרך א, חוברת 3), אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, בית-הספר לרפואה ע"ש סאקלר, תש"מ, 1979, 11 עמודים.
פרופ' אברהם (אבי) עורי, "תולדות האמפוטציה : <קטיעת האיברים>", דברי הקתדרא ע"ש טסיה וד"ר יוסף מישן להיסטוריה ולפילוסופיה של הרפואה, כרך א, חוברת 4), תש"ם, 1979, אוניברסיטת תל אביב - בית-הספר לרפואה ע"ש סאקלר, תל אביב, 12 עמודים.
פרופ' שמואל קוטק, "המוסר הרפואי במקורות יהודיים בימי הביניים והרנסאנס", דברי הקתדרא ע"ש טסיה וד"ר יוסף מישן להיסטוריה ולפילוסופיה של הרפואה ; כרך א, חוברת 5), תשמ"ח, 1988, תל אביב : אוניברסיטת תל אביב, - בית-הספר לרפואה ע"ש סאקלר, 12 עמודים.
הרב יוסף מייא (ה' בטבת ה'תקכ"ה, 29 בדצמבר 1764 – ד' בכסלו ה'תקע"א, 1 בדצמבר 1810) היה רב ואב בית דין ברסלאו, ובעל בית דפוס.
ממחברי ה"חידושי הגהות" על ארבעה טורים.
נולד בברסלאו לרב יחיאל מיכל, מוכר ספרים בברסלאו ובעל בית הדפוס בדיהרנפורט (נפטר בי"ד בטבת תקנ"ה, 1 בינואר 1795), ולרעכיל מינא, בתו של הרב זנוויל כץ (נפטרה בי' באב תק"פ, 21 ביולי 1820).
נשא את שרל (שרה), בתו של הרב ישעיה פיק ברלין, אב"ד ברסלאו.
הרב יוסף מזכיר את חותנו בחיבורו כמה פעמים.
לאחר פטירת חותנו בשנת תקנ"ט (1799) ירש אותו בכהונת מרא דאתרא ואב"ד ברסלאו.
בכהונתו כרב הראשי של ברסלאו המשיך עד לפטירתו בשנת תקע"א (1810).
בשנת תקמ"ג החל אביו הרב מיכל לרכז את פעילותו במחלקה המסחרית שלו בברסלאו והשגחת בית הדפוס עברה לידי שלושת בניו - הוא ואחיו.
לאחר פטירת האב, בשנת תקנ"ה, המשיכה אלמנתו רעכיל את הפעלת בית הדפוס יחד עם שלושת בניה.
בשנת תקס"ו, עזבו אחיו הרב מיכאל שמעון והרב אהרן את הדפוס, והדפוס נותר בבעלותו לבד.
שני חתניו של מיכאל שמעון נטלו חלק בהפעלת הדפוס יחד עם חותנם ולאחר פטירתו, תחת בעלותה של אלמנתו שרל.
בית הדפוס המשיך לפעול עוד במשך כמה שנים תחת בעלותם של חתניו, עד שנסגר בעקבות מצב כלכלי קשה אליו נקלעו.
נפטר בברסלאו בד' בכסלו תקע"א (1 בדצמבר 1810).
למחרת נערך עליו הספד גדול בבית הכנסת של העיר, כשאחיו הבכור, הרב מיכאל שמעון נושא את ההספד, בו הוא מתאר אותו כמתמיד גדול ומציין את פעילותו המרובה בחייו הקצרים.
לאחר מכן נקבר בבית הקברות שבעיר.
על מצבתו של הרב יוסף מייא נכתב:
כתב יחד עם אחיו הבכור הרב מיכאל שמעון חיבור בשם "חידושי הגהות" (בחלק מהמהדורות נקרא "חידושי מהרל"ח והגהות") על הספר ארבעה טורים.
החיבור הודפס בעילום שם המחברים במהדורת הספר ארבעה טורים שהודפסה בבית הדפוס של אביו ובווינה בין השנים תק"ן-תקנ"ו (1796-1790).
החיבור מודפס עד היום בכל מהדורותיו של הספר ארבעה טורים, בצדי העמוד.
הרב מייא כתב גם הערות וציונים לספר שאילתות דרב אחא שהוהדר בדפוסו של אביו בשנת תקמ"ו.
מדברי המהדירים של השולחן ערוך "מגיני ארץ" ושל התלמוד בבלי שנדפס בבית הדפוס שברשותו נראה כי היה מוערך על ידי בני דורו, כמופיע בהקדמותיהם.
בשו"ת רבי עקיבא איגר ישנה תשובה המופנית אליו, שם מציין רבי עקיבא איגר את הידידות ביניהם בפתיחה ובחתימה.
כך גם באגרות רבי עקיבא איגר הוא מציינו כך בתוך מכתב.
בהסכמה שנתן לו רבי עקיבא איגר לשמירת זכויות היוצר שלו כמדפיס, מוזכר כי רבי עקיבא איגר התאכסן בביתו, שם הוא מתארו: "ידידי ורב חביבי מחו' כבוד הרב הגדול חריף ובקי הצדיק מו"ה יוסף מייא נ"י ...
מלאתי רצון גברא רבא כבוד הרב מוהרר"י...".
במקום אחר הוא מתאר אותו ואת אחיו "היקרים יראי ה'".
הרב מייא היה אמיד ובעל מעמד כלכלי גבוה בקהילתו.
על פי דברי אחיו, הרב מיכאל שמעון, בהספדו עליו, למד עם בחורים והחזיק אותם על חשבונו.
בתקופה מסוימת, כאשר רצה רבי עקיבא איגר לעזוב את הרבנות ונקלע לקשיי פרנסה, נחלץ עם אחיו לתת קצבה שבועית לפרנסתו של רבי עקיבא איגר.
היכרותו של רבי עקיבא איגר עם בני המשפחה החלה בצעירותו, כאשר שהה בעיר ברסלאו.
חותנו, הרב ישעיה פיק ברלין, אב"ד ברסלאו
אחיו, הרב מיכאל שמעון מייא.
חיבר עמו את ה"חידושי הגהות".
השתתף בהפעלת בית הדפוס אחר פטירת האב יחד עם שאר אחיו.
בתו, נישאה לרב דוד בן רבי אריה לייב שקלאוור.
בתו, נישאה לרב נפתלי צבי הירש בן רבי משה דוד חכמוביץ' (מנכדי הרב צבי הירש אשכנזי, ה"חכם צבי").
יוסף (יוסי) מורג (19 במרץ 1952 – 30 באפריל 2019) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבת שריון במילואים.
עם גיוסו לצה"ל שובץ מורג בחיל השריון.
בהמשך השלים קורס קציני שריון ופיקד על מחלקת טנקים וכמפקד פלוגה.
במלחמת לבנון הראשונה שימש כמפקד גדוד שריון 795 בעוצבת בני חיל.
גדודו סופח לחטיבת הצנחנים בפיקוד יורם יאיר, ולחם בקרבותיה למן הנחיתה מן הים בשפך נהר האל-אוואלי שבקרבת צידון ועד ביירות.
בהמשך פיקד על חטיבות שריון במילואים, חטיבה 213 וחטיבה 550.
לאחר שחרורו מצה"ל, בשנת 1992 הקים וניהל את אתר הקראוונים נווה כרמל; בשנים 1993–1995 עבד כסוכן ביטוח חיים ויועץ פיננסי פנסיוני; בשנים 1995–1996 כיהן מורג כמנכ"ל קניון "לב העיר" נצרת עילית; בשנים 1997–1998 כיהן כמנכ"ל דיזיין סנטר; בשנים 1998–2010 כיהן כמנכ"ל מרכז הקניות חוצות המפרץ.