tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, היא פעילה בוועד האולימפי האמריקאי.
תרז הקדושה מליזייה , הידועה גם בכינויים "הקדושה תרזה של התינוק ישו המשיח" ו"הפרח הקטן של ישו", הייתה נזירה צרפתייה חברת המסדר הכרמליתי, קדושה ודוקטור של הכנסייה הקתולית.
תרזה נולדה באלנסון שבצפון-מערב צרפת למשפחה נוצרית קתולית בעלת אמונה חזקה.
חלק מילדי המשפחה נפטרו בעודם רכים בשנים.
אביה היה שען וצורף, ואמה רוקמת תחרה.
אביה שאף בצעירותו להיות נזיר, אך נדחה כי לא ידע לטינית.
אמונת המשפחה הייתה כה חזקה עד שכל חמש הבנות שנותרו בחיים הקדישו את עצמן ואת חייהן לישו והפכו לנזירות.
בהיותה בת 15 קיבלה תרזה אישור חריג להצטרף למנזר, על אף גילה הצעיר והלא מקובל.
ב-9 באפריל 1888 נכנסה למנזר, ב-10 בינואר 1889 נדרה את נדריה ועד יום מותה לא יצאה משערי המנזר.
במהלך שהותה במנזר כתבה בשפה פשוטה ומובנת איגרות הדרכה המדריכות כיצד לחיות חיי אמונה.
בהיותה בת 24 מתה ממחלת השחפת ונקברה בקתדרלה שבעיר הולדתה.
רוב הנסים המיוחסים לה אירעו אחרי מותה, כגון ריפוי ילדה בת 4 מעיוורון.
בשנת 1925 הוכרזה כקדושה נוצרית וב-19 באוקטובר 1997 הוכרה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני כאחת ממורי הכנסייה ("דוקטור של הכנסייה").
ארון קבורתה של תרזה ובו עצמותיה וחפצים אישיים נלקח על ידי אנשי הכנסייה למסע במדינות שונות בעולם.
במקומות שנקבעו כיעדים במסגרת מסע זה נערכו תהלוכות שבמהלכן נהגו המאמינים לגעת בארון.
תרופת הרגעה היא תרופה שגורמת לרוגע על ידי הפחתת אי-שקט גם במקרים של מחלות נפשיות כמו OCD, פרנויה, חרדה ואגורפוביה.
במינונים גבוהים עלולה התרופה לגרום לתופעות לוואי כמו דיבור לא ברור, הליכה מתנענעת, שיקול דעת פגום ורפלקסים איטיים.
כשמשתמשים בתרופות מרגיעות כמו בנזודיאזפינים למטרות הרדמה, המינונים בדרך כלל גבוהים יותר מאשר כשמשתמשים בהם להפגת חרדה; כדי לספק תוצאות מרגיעות נחוצים בדרך כלל מינונים נמוכים.
יש המשתמשים לרעה בתרופות הרגעה מסוימות, בניסיון לטיפול עצמי, כדי ליצור תוצאה מרגיעה בצורה מופרזת.
למשל, אלכוהול אינו בשימוש בתקופה המודרנית כתרופה אלא רק כסם, המקובל בחברות רבות, וכמזון; הוא נחשב לסם המרגיע ה"קלאסי" והנפוץ ביותר.
במינונים גבוהים, או כאשר משתמשים בהם לרעה במנות יתר ובערבוביה, רבים מן החומרים האלה עלולים לגרום לחוסר הכרה ובמקרים קיצוניים אף למוות.
יש חפיפה בין המונחים מרגיע (סדטיבי) ותרופות שינה.
המונחים מתארים תוצאות שונות אבל התרופות הגורמות אחת מתוצאות אלה יכולות, לעיתים קרובות, לגרום גם לשנייה.
התפתחויות בפרמקולוגיה אפשרו דיוק רב יותר באיתור הקולטנים וסלקטיביות גדולה יותר במתווכים.
דבר המצריך דיוק רב יותר כאשר מתארים מתווכים אלה ואת ההשפעות שלהם.
נוגדי חרדה מתייחסים באופן ספציפי להשפעה על חרדה (עם זאת, בנזודיאזפינים אחדים יכולים להיות כל השלוש: תרופות מרגיעות, תרופות שינה ונוגדי חרדה)
במונח תרופות הרגעה ניתן להתייחס לנוגדי חרדה (שכונו בעבר גם minor tranquilizers) או לתרופות אנטי-פסיכוטיות (שכונו בעבר גם major tranquilizers)
חומרים מרדימים וכדורי שינה הם כמעט מילים נרדפות לתרופות היפנוטיות או לשינה (hypnotics)
כל התרופות האלו ממכרות בשימוש בטווח ארוך ויכולות גם לגרום למוות
דיאזפאם (וליום, אסיוול, דיסופאם, סטסוליד)
כלורדיאזפוקסיד (סרביום, מרכיב בתרופה נירבקסל)
אלפראזולאם (קסנקס, אלפרליד, אלפרוקס, קסנגיס)
דוקסילאמין (יוניסום, סליפ איד, טונייט)
אלכוהול - אינו תרופה ברפואה המודרנית (אף על פי שלא משתמשים בו יותר בשימוש רפואי הוא נפוץ מאוד בציבור כחומר משכר חוקי וכמזון (משקה בעת ארוחה).
אופיואידים - ברפואה המודרנית אינם משמשים כתרופה להרגעה פרופר אלא בעיקר לשיכוך כאבים (או "הרגעת כאבים"), שיכוך שיעול (קודאין), טיפול באין אונות (פפברין)
כל התרופות האלו ממכרות בשימוש בטווח ארוך ויכולות גם לגרום למוות.
רופאים נותנים לעיתים קרובות תרופות הרגעה לחולים כדי לעמעם את תחושת החרדה הכרוכה בטיפולים מכאיבים או גורמי חרדות.
חולים ביחידות טיפול נמרץ מקבלים תרופות הרגעה כמעט תמיד (אלא אם הם חסרי הכרה בשל מצבם ממילא)
חלק מתרופות ההרגעה עלולות לגרום לתלות פיזיולוגית ופסיכולוגית כאשר נוטלים אותן בצורה קבועה במשך זמן רב, גם במינונים רפואיים שהיו מקובלים בעבר ולרוב אינם נהוגים יותר בימינו.
משתמשים התלויים בתרופה עלולים לסבול מתסמונת נסיגה הנעה בין חוסר מנוחה, נדודי שינה ועד פרכוסים ומוות.
כאשר חולים נעשים תלויים מבחינה פסיכולוגית הם חשים כאילו הם זקוקים לתרופה כדי לתפקד.
תלות פיזיולוגית לא בהכרח מתרחשת במיוחד אם משתמשים בתרופה זמן קצר.
בשני הסוגים של התלות נעשים מציאת התרופה והשימוש בה מרכז החיים.
בשני סוגי התלות, הפיזיולוגית והפסיכולוגית ניתן לטפל בתוכניות גמילה, שכוללות לפעמים לקיחת תרופות אחרות.
ניתן להשתמש לרעה בתרופות הרגעה רבות אבל ברביטורטים ובנזודיאזפינים אחראים לרוב הבעיות בשימוש בתרופות הרגעה בשל השימוש בהן בשעות הפנאי והאופי הלא רפואי שלהן.
לאנשים שיש בעיות עם מתח, חרדה או נדודי שינה עלולים לעשות בהן שימוש יתר או להפוך להיות תלויים בהם.
משתמשים בהרואין לוקחים אותם כתוסף לסם או במקומו.
אנשים המשתמשים בתרופות ממריצות לוקחים, לעיתים קרובות, תרופות הרגעה כדי להרגיע עצבנות יתר.
אחרים לוקחים תרופות הרגעה כבילוי בשעות הפנאי כדי להתרפות ולשכוח את דאגותיהם.
מינון יתר של ברביטורט הוא גורם בכמעט שליש מכל מקרי המוות המדווחים הקשורים בסמים.
אלה כוללים התאבדויות והרעלות סמים מקריות.
מקרי מוות מקריים מתרחשים, לעיתים, כאשר משתמש רדום ומבולבל לוקח עוד מינון או כאשר תרופות ההרגעה נלקחות עם אלכוהול.
בארצות הברית דווחו ב-1998 סה"כ של 70,982 מקרים של גילוי שימוש לרעה בתרופות הרגעה למרכזי בקרה ברעלים שמתוכם 2,310 (3.2%) היו מקרי רעילות גבוהה ו-89 (0.1%) הסתיימו במוות.
בערך למחצית מכל האנשים שהובהלו לחדרי מיון בארצות הברית כתוצאה משימוש לא רפואי בתרופות הרגעה היו מרשמים חוקיים לתרופות אבל הם לקחו מינון מופרז או שילבו את התרופה באלכוהול או סמים אחרים.
יש גם תגובות פרדוקסליות העלולות לקרות בקשר עם תרופות הרגעה המובילות לתוצאות לא צפויות אצל אנשים מסוימים.
מלקולם ליידר (Malcolm Lader) מהמכון הפסיכיאטרי של לונדון מעריך התגובות השליליות האלה בכ־5%, אפילו בשימוש קצר מועד בתרופה.
תגובות פרדוקסליות אלה יכולות להיות דיכאון, עם או בלי נטיות התאבדותיות, פוביות, תוקפנות והתנהגות אלימה וסימפטומים שניתן, לעיתים, לאבחן אותם בצורה שגויה כפסיכוזה.
סיכונים של שילוב תרופות הרגעה ואלכוהול
תרופות הרגעה ואלכוהול משולבים לפעמים בפעילות פנאי או בחוסר זהירות.
היות שאלכוהול הוא חומר מדכא חזק המאט את תפקוד המוח ומדכא נשימה, הרי שערבוב שני החומרים יחד עלול להיות קטלני ואף לגרום למוות.
תרופות הרגעה כולל מינונים גבוהים של בנזודיאזפינים עלולות להשאיר את החולה עם אמנזיה לטווח ארוך או לטווח קצר.
לחולים ביחידות לטיפול נמרץ המקבלים מינונים גבוהים במשך תקופה ארוכה יחסית, בדרך כלל בעירוי יש סיכוי גדול יותר לחוות בתופעות לוואי כאלה.
סמי הרגעה, במיוחד אלכוהול אבל גם GHB, פלוניטראזפאם (היפנודורם, רוהיפנול) ובמידה פחותה יותר דורמיקום ידועים היטב בשל השימוש בהן כסם אונס והן ניתנות ללקוחות שאינם חושדים במאום בברים או לאורחים במסיבות במטרה להוריד את ההגנות של הקורבנות הפוטנציאליים.
משתמשים בסמים אלה גם כדי לשדוד אנשים.
סקירות ססטיסטיות כלליות טוענות שהשימוש במשקאות שהכניסו לתוכם סמים או תרופות הרגעה על מנת לשדוד אנשים הוא גדול, למעשה הרבה יותר מאשר שימוש שלהם למטרות אונס.
תרופות הרגעה כמו בנזודיאזפינים, נפוצות בשימוש לרעה אצל נרקומנים, יחד עם סמים אחרים, או להרגעת אפקט ה"דאון" שלאחר נטילת סמים.
תרזה גיפט , הידועה בשם הבמה שלה תרזה גיזה (Therese Giehse) הייתה שחקנית יהודייה-גרמנייה, מהבולטות בתיאטרון הגרמני של המאה ה-20.
היא ידועה במיוחד כראשונה שגילמה את התפקידים הראשיים במחזהו של ברכט "אמא קוראז' וילדיה" ובמחזהו של דירנמאט "ביקור הגברת הזקנה".
גיזה נולדה ב-1898 בעיר מינכן שבדרום הקיסרות הגרמנית, החמישית מילדיהם של סוחר הבדים היהודי זלומון גיפט ואשתו גרטרודה לבית היינמן.
אביה מת כשהייתה בת שלוש-עשרה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויסו שניים מאחיה לצבא והיא נאלצה לסייע בעסק המשפחתי.
למרות התנגדות קשה ממשפחתה, החלה ללמוד משחק ב-1918, ומימנה את השיעורים בעבודה כפקידה במשרד קיצוב לפחם.
את שם הבמה 'גיזה' הציעה אחותה, אירמה.
לאחר שהשלימה את לימודיה ב-1920 שיחקה על במות תיאטראות שונים בגרמניה עד 1926, כשהבחין בה הבמאי אוטו פאלקנברג כשהופיעה בברסלאו וצירף אותה לסגל התיאטרון הקאמרי של מינכן (Münchner Kammerspiele).
שם נעשתה לראשונה לשחקנית מוכרת ואהודה: מבקר ה"פלקישר באובכטר" שיבח אותה וכתב "סוף סוף, רואים אישה גרמנית אמיתית על הבמה היהודית הזאת!".
ב-1 בינואר 1933 הקימה גיזה ביחד עם חבריה אריקה מאן וקלאוס מאן את הקברט הפוליטי האנטי-נאצי מטחנת הפלפל.
חודש לאחר מכן עלה היטלר לשלטון; ב-16 במרץ נמלטה גיזה לאוסטריה וממנה לשווייץ.
הקברט זכה שם להצלחה רבה אף כי רוב הקנטונים של שווייץ אסרו עליהם להופיע בשטחם: הם הואשמו בהבעת דעות קיצוניות ובניסיון להפר את הנייטרליות של המדינה.
בהצגה שנערכה ב-16 בנובמבר 1934 פרצה תגרה המונית בין מפגיני ימין למבקרים.
אז ארגנה מאן מסע ברחבי אירופה, שבו הופיעו חברי הקברט 85 פעמים במדינות שונות.
את ההופעה האחרונה ביבשת ערכו באמסטרדם במרץ 1936, ואז החליטו לצאת לאמריקה.
מאחר שאזרחותן הגרמנית בוטלה, ארגן קלאוס לאחותו ולגיזה נישואי נוחות כדי לקבל דרכון בריטי שיאפשר להן לנסוע לארצות הברית.
ב-23 במאי 1936 התחתנה גיזה עם הסופר האנגלי ג'ון המפסון שהיה, כמוה, חד-מיני.
השניים התראו לעיתים נדירות, ובאותו הזמן היא קיימה קשר רומנטי עם אריקה.
הסיור בארצות הברית היה כישלון, ו'מטחנת הפלפל' משכה קהל קטן מאוד.
בעקבות זאת ההרכב התפרק כארבע שנים לאחר הקמתו.
בינואר 1937 שבה גיזה לציריך והחלה לשחק בתיאטרון העיר, השאושפילהאוס (Schauspielhaus Zürich), שבו רבים מאנשי הצוות היו גולים גרמנים כמוה.
ב-19 באפריל 1941 גילמה על במתו את הדמות הראשית בבכורה העולמית של מחזהו של ברטולט ברכט, "אמא קוראז' וילדיה." ב-4 בפברואר 1943 הופיעה שם גם בבכורה העולמית של "הנפש הטובה מסצ'ואן", בתפקיד בעלת הבית מי-צו.
ברכט כינה אותה "השחקנית הגדולה ביותר באירופה."
ב-29 בינואר 1956 גילמה את התפקיד הראשי של המיליונרית קלייר זחנסיאן בבכורה העולמית של "ביקור הגברת הזקנה" מאת פרידריך דירנמאט בציריך.
ב-21 בפברואר 1962 שיחקה את התפקיד הראשי של המנהלת פון צאהנד בבכורה העולמית של "הפיזיקאים" באותו תיאטרון: דירנמאט הקדיש לה את המחזה.
במהלך שנות ה-60, הייתה גיזה מזוהה פוליטית עם השמאל ובין השאר התנגדה בפומבי למלחמת וייטנאם.
ב-1973, לאחר מספר שנים בהן מיעטה להופיע ועסקה בעיקר בהקראת מחזות בערבי ספרות, פרשה לבסוף מהקאמרי.
בנוסף לקריירה שלה על הבמה, הופיעה גיזה גם בקולנוע ובטלוויזיה.
סרטה הראשון היה "הכלה המכורה" בבימוי מקס אופולס, עיבוד לאופרה מאת בדז'יך סמטנה.
ב-1948 הופיעה בתפקיד קטן בהסרטה של "אנה קארנינה" בכיכובה של ויוויאן לי.
ב-1958 גילמה את המנהלת הנוקשה ב"נערות במדים", גרסה מחודשת של הסרט מ-1931 באותו השם, שעורר שערורייה בגלל הצגת תלמידת פנימייה (רומי שניידר) המתאהבת במורה שלה.
היא הופיעה בפעם האחרונה ב"ירח שחור."
גיזה זכתה בפרסים רבים: ב-1955 כובדה ב"סרט הכסף" בטקס פרסי הקולנוע של מערב גרמניה; ב-1963 קיבלה את "נימפת הזהב" של מונקו לשחקנית הטובה ביותר; פעמיים ברציפות, ב-1963 וב-1964, הוענק לה פרס הטלוויזיה של מונטה קרלו.
תרזה גיזה נפטרה בפתאומיות ב-1975, בשל אי-ספיקת כליות במהלך ניתוח בעיניה.
היא נקברה, לבקשתה, בבית-העלמין פלונטרן בציריך.
במהלך טקס ההלוויה בתיאטרון הקאמרי במינכן נפטר הבמאי והשחקן הגרמני פאול פרהובן (Paul Verhoeven), בתחילת ההספד שנשא לזכרה.
במאי התיאטרון פטר שטיין ומבקר התרבות בנימין הנריכס , שהספידו אותה בהתאמה ב"דר שפיגל" וב"די צייט", תיארו אותה אחרי מותה כשחקנית הגדולה ביותר בגרמניה.
במינכן, ישנם שני בתי-ספר ושדרה על שמה.
גם בהמבורג, ברלין וציריך נקראו רחובות על שמה.
תרופת מרשם היא תרופה שאינה למכירה ללא מרשם רפואי.
על האריזה של תרופות מרשם מופיעה אזהרה שהתרופה חייבת מרשם מרופא .
ישנם תרופות המותרות למכירה רק על ידי רוקח (מסומנות ב־P - Pharmacist) וישנם תרופות הנמכרות במכירה חופשית (נקראות גם GSL – General Sale List), בישראל החל משנת 2005, מותר למכור תרופות מסוימות בחנויות שאינן בתי מרקחת כמו סופרמרקטים ותחנות דלק, שקיבלו לכך רישיון ממשרד הבריאות.
תרופות מרשם רגילות - כמו תרופות אנטיביוטיות
תרופות מרשם פסיכיאטריות – תרופות המיועדות לשימוש במקרים של מחלות הקשורות בנפש
תרופות הנכללות תחת ההגדרה 'סם מסוכן' –נרקוטיות בעיקר כמו מורפיום, אוקסיקודון, ויקודון, פנטניל וכו'.
תרופות טוקסיקה – בתרופות אלו חריגה מן המינון המומלץ עלולה להפוך אותן לרעילות לגוף
תֶרֶז דֶלְפֶּשׁ הייתה אינטלקטואלית ומומחית ליחסים בינלאומיים צרפתייה.
דלפש למדה פילוסופיה באקול נורמל סופרייר.
דלפש ניהלה את תחום הלימודים האסטרטגיים בוועדה לאנרגיה אטומית של צרפת (Commissariat à l'énergie atomique; CEA) מאז 1997. היא שימשה יועצת לאלן ז'ופה בעת כהונתו כראש ממשלת צרפת (1995-1997).
כמו כן הייתה חוקרת ב-CERI (המרכז ללימודים בינלאומיים), מפקחת מטעם נציבות האו"ם לניטור בקרה ופיקוח בעיראק (UNMOVIC) של האומות המאוחדות, יועצת בינלאומית לוועדה הבינלאומית של הצלב האדום, והייתה בין ההוגים הבולטים בצרפת בתחום הביטחון הבינלאומי.
בניגוד לאינטלקטואלים צרפתיים רבים, תמכה דלפש בפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003, ולאחר מכן תמכה בהחרפת הסנקציות נגד איראן.
בשנת 2008, דירג אותה כתב העת Prospect Magazine במקום ה-81 ב"רשימת 100 האינטלקטואלים" שלו.
בשנת 2012, פרסם תאגיד ראנד ספר שהותירה דלפש בכתובים, ובו סקירה מקיפה של דלפש על מחקרי ראנד בנושא הרתעה גרעינית.
תרזה "טרי" אנדרסן היא שחיינית צורנית אמריקאית בעבר.
היא אלופת העולם בעלת 3 מדליות זהב מאליפות עולם אחת (בלגרד 1973).
אנדרסן נולדה בסנטה קלרה, קליפורניה.
היא החלה לשחות בגיל 10. בתחילת שנות ה-70 היא שלטה בשחייה צורנית בעולם.
באליפות העולם הראשונה שנערכה בבלגרד בשנת 1973 היא זכתה בכל 3 מדליות הזהב האפשרויות, בתחרות ליחידיות, בתחרות לזוגות ובתחרות הקבוצתית.
הישג שהחזיק מעמד עד לשנת 1986.
לאחר שפרשה מהשתתפות בתחרויות עבדה אנדרסן כמאמנת נבחרת גרמניה בשחייה צורנית בשנת 1974. לאחר מכן, היא אימנה את נבחרת דרום אפריקה בשחייה צורנית בשנים 1976 ו-1979. היא עזרה לקדם ענף ספורט זה שנכנס למשחקים האולימפיים בשנת 1984.
בשנת 1986 זכתה אנדרסן להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
תרזה מרי מיי, ברונית מיי ממיידנהד היא פוליטיקאית בריטית המכהנת כחברת בית הלורדים מטעם מחוז מיידנהד.
בעבר כיהנה כראש ממשלת בריטניה ה-54, וכמנהיגת המפלגה השמרנית.
שימשה כנציגת מחוז מיידנהד בבית הנבחרים הבריטי עד להתפטרותה ב-2024.
לפני כן כיהנה כשרת הפנים בממשלת בריטניה בראשות דייוויד קמרון בשנים 2010–2016, והחליפה אותו בתפקיד לאחר שפרש מהפוליטיקה לנוכח תוצאות משאל העם על עזיבת האיחוד האירופי.
היא האישה השנייה שכיהנה כראש ממשלת בריטניה, אחרי מרגרט תאצ'ר.
בשלוש שנות שלטונה ניסתה לאשרר את הסכם הברקזיט בין האיחוד האירופי והפרלמנט הבריטי, ללא הצלחה.
לאור הכישלון השלישי באשרור הסכם זה, ב-24 במאי 2019 הודיעה על התפטרותה מראשות הממשלה.
ההתפטרות מראשות מפלגתה הוגשה ב־7 ביוני, ולאחר בחירת יורשה עזבה את תפקידה באופן רשמי ב־24 ביולי 2019.
בשנת 2017 נבחרה על ידי המגזין "טיים" לאחד ממאה האנשים המשפיעים בעולם.
מיי, בתם היחידה של זיידי (לבית ברנס) והוברט ברייז'ר, נולדה באיסטבורן שבסאסקס וגדלה באוקספורדשייר.
אביה, שהיה כומר בכנסייה האנגליקנית, נהרג בתאונת דרכים ב-1981. אמה, תומכת המפלגה השמרנית, נפטרה בשנת 1982. ב-1977 סיימה תואר ראשון בגאוגרפיה בקולג' סנט יו שבאוניברסיטת אוקספורד.
היא עבדה בבנק אנגליה עד 1983 ולאחר מכן עבדה כיועצת פיננסית במחלקת תשלומים עד 1997.
בשנים 1986 עד 1994 כיהנה מיי כחברת מועצה ברובע מרטון של העיר לונדון מטעם המפלגה השמרנית, ושימשה יו"ר ועדת החינוך.
בבחירות הכלליות בשנת 1992 התמודדה על מקום בפרלמנט מטעם מחוז צפון-מערב דרהאם אך לא נבחרה, ובבחירות המיוחדות ב-1994 הפסידה בהתמודדות על מושב בפרלמנט מטעם מחוז בארקינג.
בבחירות הכלליות במאי 1997 נבחרה לנציגת מחוז מיידנהד שבברקשייר בפרלמנט הבריטי.
היא נבחרה מאז ברציפות עוד מספר פעמים, וב-2015 זכתה ברוב של 65.8% מקולות המצביעים.
בשנת 2002 מונתה לראשת מטה המפלגה השמרנית והייתה בכך האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
חודשים ספורים לאחר מינויה, נשאה נאום חריף בו הזהירה מפני עתיד המפלגה בעקבות מה שתיארה כבסיס התמיכה הצר עליו היא נשענת ותדמית של חוסר חמלה כלפי הציבור הרחב, שהביא לכינויי גנאי כגון "המפלגה הנבזית" ("Nasty Party").
היא הכריזה שעל המפלגה לנקות את שורותיה, להתנער מחבריה הסוררים, ולזכות מחדש בקולות המצביעים שאבדו.
עד שנת 2010 מילאה תפקידים שונים בממשלות הצללים של המפלגה השמרנית שהייתה באופוזיציה, בהם שרת החינוך והתעסוקה, שרת התחבורה והממשל המוניציפלי, שרה לענייני משפחה, שרת התרבות, תקשורת וספורט ומנהיגת המפלגה השמרנית בבית הנבחרים הבריטי.
במאי 2010 מונתה על ידי ראש הממשלה דייוויד קמרון לשרת הפנים וחברה בקבינט ממשלת בריטניה, ובמקביל כיהנה עד אוקטובר 2012 גם כשרה זוטרה לענייני נשים ושוויון זכויות.
כשרת הפנים התאפיינה מדיניותה ביד קשה נגד הגירה לבריטניה, בין השאר בהטלת מגבלות על איחוד משפחות של מהגרים לא אירופאים ופעילות נגד מוסלמים קיצונים, שכללה שלילת אזרחותם וגירושם, כולל הוצאת צו גירוש לראאד סלאח, מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית בישראל.
ב-30 ביוני 2016, לאחר התפטרותו של קמרון מראשות הממשלה בעקבות משאל העם שבו החליטו אזרחי בריטניה על פרישה מהאיחוד האירופי, הודיעה מיי, שקודם לכן נמנתה עם המתנגדים לפרישה, על כוונתה להתמודד על ראשות המפלגה השמרנית וראשות הממשלה.
היא זכתה ברוב של 50.2% בסיבוב הבחירות הראשון בקרב חברי הפרלמנט מהמפלגה השמרנית ו-60.5% בסיבוב השני.
יריבתה האחרונה, אנדראה לדסם, פרשה ב-11 ביולי, ומוסדות המפלגה החליטו על מינויה של מיי ללא צורך בבחירות מקדימות בקרב כלל חברי המפלגה.
ב-13 ביולי 2016 החלה לכהן כראש הממשלה.
עם כינון ממשלתה יצרה משרדי ממשלה חדשים – שר ברקזיט (עזיבת האיחוד האירופי) ושר לסחר בינלאומי, כשהאחרון הוא תחום שהיה קודם בסמכות האיחוד האירופי.
היא גם ערכה שינויי תפקידים בקבינט: ג'ורג' אוסבורן ומייקל גוב הם הבכירים ביותר שנאלצו לעזוב את הממשלה החדשה; שר החוץ טרם מינויה פיליפ המונד מונה לשר האוצר במקומו של אוסבורן, ובוריס ג'ונסון החליף את המונד כשר החוץ.
באפריל 2017 הודיעה מיי על הקדמת הבחירות הכלליות ל-8 ביוני, בטענה כי הדבר נחוץ על מנת לקדם את הפרישה מהאיחוד האירופי.
בשבועות שלפני יום ההצבעה התרחשו בבריטניה מספר פיגועי טרור אסלאמי בהם נהרגו אזרחים ושוטרים.
בבחירות עצמן זכתה המפלגה השמרנית ב-318 מושבים (ירידה של 13 מושבים) לעומת 261 מושבים של מפלגת הלייבור (עלייה של 30 מושבים), והיא הקימה ממשלת מיעוט על סמך שותפות עם מפלגת DUP הצפון-אירית.
ב-12 בדצמבר 2018 דחתה מיי את ההצבעה בפרלמנט על ההסכם שלה עם האיחוד האירופי בנוגע לברקזיט, מחשש לתבוסה.
יום למחרת, לפחות 48 חברי בית הנבחרים הבריטי מהמפלגה השמרנית תמכו בהצבעת אי אמון בנוגע למיי, דבר שהוביל להצבעת אי אמון במיי ב-12 בדצמבר 2018, בה מיי ניצחה עם כ-200 חברי בית הנבחרים מהמפלגה השמרנית שהצביעו כי יש להם אמון בה לעומת 117 שהצביעו כי אין להם אמון במיי.
בעקבות העלאת הצבעת אי האמון מיי הודיעה לפני ההצבעה כי לא תרוץ לקדנציה נוספת.
ב-24 במאי 2019 הודיעה מיי באורח רשמי על התפטרותה, בעקבות משבר הברקזיט שממשלתה נקלעה אליו.
ההתפטרות הוגשה למלכה ב-7 ביוני.
ב-23 ביולי בחרה המפלגה השמרנית של בריטניה בבוריס ג'ונסון כמחליפה של מיי בראשות המפלגה וראשות הממשלה.
לאחר סיום תפקידה כראש הממשלה, המשיכה לשמש כנציגת מחוז מיידנהד בבית הנבחרים הבריטי ובבחירות שהתקיימו בדצמבר 2019, נבחרה לכהונה נוספת בבית הנבחרים.
במרץ 2023, אושרה במפלגה השמרנית מועמדותה מטעם המפלגה פעם נוספת על מושבה, אך במרץ 2024, הודיעה מיי היא אין בכוונתה להתמודד פעם נוספת והיא תסיים את תפקידה בבחירות הכלליות שיתקיימו בהמשך השנה.
מיי הצביעה בעד התרת נישואים חד-מיניים אך נגד התרת אימוץ ילדים על ידי זוגות חד-מיניים.
היא תומכת בהורדת התקופה המותרת לביצוע הפלות מ-24 שבועות ל-20 שבועות.
מיי מציגה את עצמה כ"שמרנית רחומה", ומייצגת היטב את הדור של דייוויד קמרון, שהיא נחשבה לבעלת בריתו.
היא משתדלת לבטא סנטימנט שמרני ספקני כלפי תפיסות אוניברסליות: "בימינו, יותר מדי אנשים בעמדות כוח מתנהגים כאילו יש להם מכנה משותף רחב יותר עם האליטות הבינלאומיות מאשר עם אנשים בשכונה שלהם, אנשים שהם עובדיהם או חולפים על פניהם ברחוב.
אבל אם אתה מאמין שאתה אזרח העולם, אתה אזרח של שום מקום".
מיי תומכת בפתרון שתי המדינות.
היא נחשבת לפרו-ישראלית וביקרה בישראל ביוני 2014, בעת מבצע צוק איתן, והביעה תמיכה בישראל.
היא זכתה לשבחים מהקהילה היהודית בבריטניה על מאבקה באנטישמיות והגנתה על הקהילה היהודית.
כשרת הפנים אסרה על כניסתו לבריטניה של הקומיקאי האנטישמי דיידונה מ'באלה מ'באלה.
בדצמבר 2016 השתתפה בכנס ידידי ישראל במפלגה השמרנית כראש ממשלת בריטניה ותקפה את הסיוע לרשות הפלסטינית (שחלקו מועבר לתשלום קצבאות למחבלים פלסטינים), את ה-BDS ואת האנטישמיות, ואמרה כי: "ישראל היא מדינה יוצאת דופן, עם דמוקרטיה משגשגת, מגדלור של סובלנות, מנוע לשגשוג ודוגמה לשאר העולם כיצד לקרוא תיגר על המצוקות".
מיי גם גינתה את ג'ון קרי בגין נאומו בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני בסוף כהונתו.
מיי נישאה לאיש העסקים פיליפ מיי ב-1980. לזוג אין ילדים.
ב-2013 חשפה כי אובחנה כסובלת מסוכרת מסוג 1.
מיי הצהירה שהיא אנגליקנית אדוקה.
תרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן (; 8 ביולי 1792 – 26 באוקטובר 1854) הייתה נסיכה גרמנית, ולאחר מכן מלכת בוואריה.
תרזה נולדה ב-8 ביולי 1792 בשטראופיין שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן, לפרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ולשרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, בתו של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
תרזה ואחיותיה שרלוטה ולואיזה היו יפות מאוד, והמשורר פרידריך ריקרט הקדיש להן את יצירתו "שלושת הוורדים".
בשנת 1810 התחתנה תרזה עם לודוויג הראשון, מלך בוואריה, וחתונתם הייתה האירוע הראשון של האוקטוברפסט (שבועיים של פסטיבל בירה).
לבני הזוג היו תשעה ילדים:
מתילדה קרולינה, נסיכת בוואריה (1813–1862), שהתחתנה עם לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן
הילדגרד, נסיכת בוואריה (1825–1864), שהתחתנה עם הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן
בשנת 1825 עלה לודוויג לשלטון לאחר מות אביו מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה, ותרזה הוכתרה כמלכת בוואריה.
תרזה הייתה מאוד אהודה על העם, והייתה הדמות האידיאלית של מלכה, רעייה ואם.
על אף בגידותיו הרבות של לודוויג, לא הגיבה על כך תרזה בפומבי, אלא רק בצנעה.
לאחר הפרשייה של לודוויג עם מאהבתו לולה מונטז סערו הרוחות במדינה, בין השאר עקב הפגיעה בתרזה, ובשל כך לודוויג התפטר לטובת בנם מקסימיליאן השני, מלך בוואריה.
תרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג , הייתה סבתו של ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, והיא אם קדמונית של ניקולאי רומנוביץ' רומנוב, אחד מהטוענים לראשות שושלת המלוכה של בית רומנוב ולכתר הצאר הרוסי.
תרזה נולדה בביטריך ב-17 באפריל 1815, לוילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתם של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ.
ב-23 באפריל 1837 התחתנה תרזה עם פטר, דוכס אולדנבורג, ממנו נולדו לה 8 ילדים.
ב-8 בדצמבר 1871 מתה תרזה בפראג, והיא בת 56 שנים.
ב-23 באפריל 1837 התחתנה תרזה עם פטר, דוכס אולדנבורג, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
תרוצפליה (שם מדעי: Therocephalia; משמעות השם: "ראשי בהמה") היא תת-סדרה של תראפסידים שחיו בסוף הפרם עד הטריאס התיכון לפני 243–265 מיליון שנה.
יצורים אלה היו בעלי גולגולת גדולות עם שיניים חדות המרמזות על כך שהיו טורפים.
הם היו קרובים של הקיינודונטיים, מהם התפתחו היונקים.
היו להם מספר מאפיינים של יונקים: שיער על גופם, ומבנה לסתות מורכבות בהם שיניים מותאמות עבור סוג המזון.
ישנם עדויות המרמזות על קיומם של שיני ארס אצל כמה מהמינים, כמו האוצמברסיה.
מאובני יצורים אלה נמצאו בדרומה של אפריקה, שם נמצאו רוב המאובנים, בסין, ברוסיה ואף באנטארקטיקה (שבאותה תקופה הייתה לחה וחמימה בהרבה).
רוב המינים נכחדו בהכחדה הגדולה של הפרם-טריאס, אך חלקם הצליחו להגיע עד לאמצע הטריאס, ואז נכחדו עקב שינויי אקלים ותחרות מצד זוחלים מוצלחים יותר, לרבות תראפסידים.
יצורים אלה היו טורפים קטנים מאורך של כמה סנטימטרים ועד 2 מטרים במינים הגדולים כמו הפריסטרוגנתוס (Pristerognathus).
אינפרא-סדרה Eutherocephalia (בעבר הייתה תת-סדרה עצמאית)
משפחה Akidnognathidae - בה המוסכורינוס
משפחה Scylacosuchidae - בה הסכימנוזאורוס
תרזה קבארוס הידועה יותר בכינוי מאדאם טאליין (Madame Tallien; 31 ביולי 1773 - 15 בינואר 1835) הייתה אצילה צרפתייה אשר נודעה כאשת חברה רבת השפעה בימי המהפכה הצרפתית.
טאליין נולדה במדריד ב-31 ביולי 1773 בשם: חואנה מריה איגנצה דה קבארוס.
אביה היה פרנסואה קבארוס כלכלן צרפתי בעל אופי הרפתקני שהתיישב בספרד.
אמה הייתה מריה אנטוניה גלברט, בתו של תעשיין צרפתי מבוסס בספרד.
אביה ייסד את בנק סן קרלוס, אשר הפך לבנק המלכותי של ספרד.
בין השנים 1778–1783 התחנכה תרזה בצרפת בידי נזירות.
היא למדה ציור אל הצייר הנודע ז'אן בטיסט איזבי.
ב-1785 היא חזרה לזמן קצר לספרד, לפני שאביה שלח אותה שוב לצרפת כדי להשלים את השכלתה ולהתחתן.
בצרפת, התאהבה תרזה באלכסנדר דה לבורד - בן אצולה, פוליטיקאי וסופר.
עם זאת, אביו של אלכסנדר הפרם ז'נרל ז'אן-ז'וזף דה לבורד, ראה את תרזה לא ראויה לבנו ואילץ אותם להיפרד.
גם אביה של תרזה ביקש להשיא את בתו בת ה-14 לבן אצולה עשיר שיחזק את קשריו בצרפת.
ב-21 בפברואר 1788 נישאה תרזה לז'אן ז'אק דווין פונטניי (1762-1817), המרקיז האחרון של פונטניי.
אריסטוקרט עשיר, שתואר כקטן קומה, אדום פנים ומכוער.
הזוג התארח מספר פעמים בחצרות המלוכה בצרפת ובספרד, אף על פי שתרזה החלה להתעניין באותה תקופה בליברליזם ודמוקרטיה.
יש הטוענים שאביו היה למעה מאהבה של תרזה, פליקס לה פלטייה דה סן-פרגאו, אחיו של לואי-מישל לה פלטייה, מרקיז דה סן-פרגאו.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789, נחשבו תרזה ובעלה לאויבי המהפכה, כיוון שהיו בני אצולה ומקורבים למלך.
בעלה נמלט מחוץ לצרפת, וב-1791 העניק גט לתרזה, אשר שבה ונטלה את שם נעוריה - קבארוס.
תרזה עברה לבורדו שם דאגו לה דודה ומשפחתו.
בבורדו היא החלה במערכת יחסים עם נציג המהפכה בבורדו, ז'אן למברט טאליין.
בדצמבר 1793 הא הופיעה כ"אלת התבונה" במהלך מצעד גדול שערך טאליין לרגל "חג ההגיון".
בפברואר 1794 נזף מקסימיליאן רובספייר בטאליין כיוון שהוא היה מתון מדי לטעמו ולא יישם בצורה ברוטלית מספיק את שלטון הטרור.
הוא גם נזף בו על הקשר עם תרזה, בת אצולה לשעבר.
הוא טען כי תרזה משכנעת את טאליין לחון רבים מ"אויבי המהפכה".
תרזה נסעה עם טאליין לפריז כדי שזה האחרון יוכל להצטדק בפני רובספייר.
מיד עם הגיעם לפריז, נכלאו שניהם.
בכלאה, פגשה תרזה בז'וזפין דה בוארנה, אלמנת הגנרל אלכסנדר דה בוארנה, והן הפכו לחברות טובות.
ב-27 ביולי של אותה שנה נערכה הפיכת ה-9 בתרמידור.
ראשו של רובספייר נערף, וטאליין שוחרר מכלאו.
בעקבות שחרורו, הפך טאליין לאחת הדמויות המובילות בחיים הפוליטיים בצרפת.
לתרזה נותרה השפעה רבה עליו.
בקרב המוני העם היא כונתה "נוטרדאם דה תרמידור" (גבירתנו של תרמידור), על שם המהפכה שהעלתה את אהובה לשלטון.
מכיוון שנכנסה להריון מטאליין, היא נישאה לו ב-26 בדצמבר 1794, וכעבור זמן מה ילדה לו בת.
במהלך נישואיהם הקצרים יחסית, היא ילדה לטאליין עוד ארבעה ילדים, אשר לפחות שניים מהם היו כנראה ממאהב אחר.
כבר ב-1797 החלה תרזה בהליכי גירושין מטאליין, אולם אלו עוכבו בשל כך שטאליין הצטרף למסע נפוליאון לארץ ישראל ונפל בשבי הצבא הבריטי.
רק לאחר שחרורו ב-1802 הושלמו הגירושין.
היא הפכה לאחת הדמויות המובילות בחיי החברה בפריז.
בסלון שלה נהגו לבקר כל אנשי החברה הגבוהה של צרפת.
היא הייתה ממחיות סגנון הלבוש היווני העתיק בקרב החברה הצרפתית.
היא הייתה דמות מאוד צבעונית, ורכילות רבה הסתובבה עליה.
סופר כי היא נהגה לרחוץ במיץ תותים כיוון האמינה שטמונות בהם סגולות ריפוי.
היא הגיעה פעם לארמון טווילרי, כשהיא נתמכת בידי משרת שחור, עם שמונה טבעות ספיר ושש טבעות אצבע, צמיד זהב על כל קרסול ותשעה צמידים על כל זרוע.
בהזדמנות אחרת הופיעה באופרה של פריז לבושה בשמלת משי לבנה בלי שרוולים ללא כל הלבשה תחתונה.
היא ניהלה רומן ידוע לשמצה עם פול בארה, אשר בו זמנית ניהל רומן גם עם ז'וזפין.
היא ילדה לבארה בן אחד, אשר מת במהלך הלידה.
ידוע כי היה לה רומן קצר גם עם נפוליאון בונפרטה.
הפרסום הרב שלה, כמו גם המוניטין המפוקפק שלה, החלו להיות לה לזרא.
באחת הפעמים כאשר ביקרה במוזיאון הלובר, נהרו כל כך הרבה אנשים לראותה עד שהיא נאלצה להימלט מהמקום.
ב-1805 היא החליטה לנסות ולהתמסד מחדש ולהשיב את כבודה האבוד, ונישאה ב-22 באוגוסט של אותה שנה לפרנסואה-ז'וזף-פיליפ דה ריקט הרוזן מקרמן, שהפך ב-1804 לנסיך שימאי.
היא חילקה את זמנה בין פריז לאחוזותיו של בעלה בבלגיה.
היא ילדה לו שלושה ילדים.
הם ניהלו חצר מכובדת, והזמינו אליה מוזיקאים רבים.
היא נפטרה באחוזותיה ב-15 בינואר 1835.
תרזה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות (באיטלקית: Teresa Cristina di Borbone-Due Sicilie; 14 במרץ 1822 – 28 בספטמבר 1889), הייתה בתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ואשתו של פדרו השני, קיסר ברזיל.
תרזה כריסטינה נולדה ב-14 במרץ 1822 בנאפולי, לפרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה.
בשנת 1839 התחתנה אמה עם קצין צעיר, ובעקבות כך הזניחה לחלוטין את ילדיה הצעירים, ובכללם תרזה כריסטינה.
ב-30 במאי 1843 התחתנה תרזה כריסטינה על ידי שליח בנאפולי עם פדרו השני, קיסר ברזיל, ולאחר מכן יצאה למסע לברזיל, שם התקיים טקס הנישואין הרשמי ב-4 בספטמבר אותה שנה.
השניים התאהבו זה בזו, ועד מהרה נולדו להם 4 ילדים.
אולם, בשנת 1856 החל פדרו לקיים רומן עם לואיסה דה בארוש, רוזנת באראל, ובעקבות כך הדרדרו היחסים ביניהם, ובנוסף, תרזה כריסטינה החלה לשנוא את הרוזנת באראל.
ב-15 בנובמבר 1889 בוטלה המונרכיה בברזיל, והוקמה הרפובליקה הברזילאית הראשונה, ותרזה כריסטינה ומשפחתה יצאו לגלות בפורטוגל.
ב-7 בדצמבר הם עגנו בליסבון, משם המשיכו לפורטו, בעוד בתה איזבל, הנסיכה הקיסרית של ברזיל ומשפחתה יצאו לטיול בספרד.
ב-24 בדצמבר הגיעה אליהם הידיעה על הרחקתם לצמיתות מברזיל, וב-28 בדצמבר מתה תרזה כריסטינה מדום לב.
ב-30 במאי 1843 התחתנה תרזה כריסטינה עם פדרו השני, קיסר ברזיל, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
תרז סיטה-בלה , הייתה במאית קולנוע קמרונית, האישה הראשונה שהייתה ליוצרת סרטים באפריקה ובקמרון.
תרז בלה מבידה נולדה לשבט הבטי בדרום הקמרוני, והתחנכה בידי מיסיונרים קתולים.
בשנות ה-1950, לאחר קבלת תואר ראשון ממוסד בעיר יאונדה, היא נסעה לפריז על מנת להמשיך את לימודיה.
היה זה בצרפת שפיתחה עניין בעיתונאות ובקולנוע.
ב-1955, סיטה-בלה, כפי שנודעה, התחילה את הקריירה שלה בתור עיתונאית, האישה הראשונה לעסוק במקצוע זה בקמרון.
היא כתבה על התנועה לעצמאות ואחר קום קמרון העצמאית, על דרכה של המדינה הצעירה.
מאוחר יותר, בשנת 1963, סיטה-בלה הייתה לאישה הראשונה לייצר סרטים בקמרון ובכל אפריקה (שמדרום לסהרה).
בין 1964–1965, סיטה-בלה עבדה בצרפת בעיתון הצרפתי La Vie Africane, שהיא הייתה מייסדת שופתה שלו.
כשחזרה לקמרון ב-1967, היא הצטרפה למשרד המידע של ממשלת קמרון, והייתה לסגנית שר המידע.
בין הישגיה האחרים של סיטה-בלה: היא הייתה לטייסת הראשונה בקמרון, מחברת ספרים, גיטריסטית ודוגמנית.
אך בערוב ימיה, לא קיבלה סיטה-בלה יחס של נכס לאומי, אלא ההפך - היא חייתה בעוני מרוד, ואפילו נזרקה מדירתה הקטנה כאשר חלתה בסרטן, ונאלצה לגור במוסד לקשישים בניהול נזירות קתוליות.
היא לא הייתה דמות ידועה בארצה בתקופה זו, עד שהתקשורת סיקרה את מותה, והייתה הכרה ציבורית במעמדה כסמל לאומי.
היסטוריונים מציינים שגישה זו, במיוחד כלפי נשים חלוציות בתחום, אינה נדירה, ורבות מהנשים הראשונות בקולנוע פחות זכורות ועבודתן פחות נלמדת מאשר עמיתיהן הגברים.
בעת מותה, עבדה על ספר, שמעולם לא ראה אור.
בשנת 1963, ביימה סיטה-בלה את הסרט התיעודי Tam Tam à Paris, אשר עוקב אחר האנסמבל הקמרוני הלאומי במהלך סיבוב הופעות בפריז.
הסרט נחשב לסרט הראשון מאת אישה מאפריקה שמדרום לסהרה.
ב-1969, Tam Tam à Paris השתתף בפסטיבל "שבוע של קולנוע אפריקאי" הראשון, הפסטיבל אשר מאוחר יותר נודע בתור FESPACO.
סיטה-בלה נחשבה לפורצת דרך, ואחת מקומץ נשים שעבדו בתעשיית הקולנוע אשר הייתה כמעט כולה בשליטת גברים.
היא התייחסה למקומן של נשים בתעשייה זו בשנות ה-1970:
ב-27 בפברואר 2006, סיטה-בלה נפטרה בבית חולים ביאונדה מסרטן המעי הגס.
סיטה-בלה נקברה בבית העלמין מבוליה שביאונדה.
אולם סיטה בלה לקולנוע במרכז התרבות של קמרון נקרא על שמה.
הנרייטה, נסיכת ליכטנשטיין , הייתה בתו של אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ואשתו של ארנולף, נסיך בוואריה.
תרזה נולדה ב-28 ביולי 1850 בטירת ליכטנשטיין, אוסטריה תחתית, לאלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ולפרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, בתם של פרנץ דה פאולה קינסקי, רוזן וצ'יניץ וטטאו ותרזה, רוזנת ורבנה ופרוידנטל.
ב-12 באפריל 1882 התחתנה תרזה עם בן דודה ארנולף, נסיך בוואריה, בנו של לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה ואחיו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה, ממנו נולד לה בנה היחיד, היינריך, נסיך בוואריה (1884–1916) שנהרג במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1907 מת בעלה, בשנת 1916 נהרג בנה במהלך מלחמת העולם הראשונה, וב-13 במרץ 1938 מתה תרזה במינכן.
"תרזה יפה" הוא שיר מאת חיים נחמן ביאליק שפורסם לראשונה בכתב העת "השילוח" בחורף 1908 בתוך צרור של חמישה שירי עם.
השיר זכה ללחנים ולביצועים רבים.
בשנת 1967 השיר הולחן בידי ניסן כהן הב-רון ובביצוע "הפרברים" הגיע למקום השלישי בפסטיבל הזמר והפזמון.
השיר הולחן גם בידי מיקי גבריאלוב, ובוצע על ידי אריק איינשטיין, בידי שם טוב לוי, בידי מוני אמריליו ואחרים.
בסוגת שירי האהבה של ביאליק קדמו לשיר זה השירים "בין נהר פרת ונהר חדקל" ו"יש לי גן".
בשיר ארבעה בתים, המחולקים לשתי קבוצות: שני הבתים הראשונים עוסקים בעץ תרזה, שהוא המשל, ושני האחרונים עוסקים בנערה, שהיא הנמשל.
בין שתי קבוצות הבתים קיימת תקבולת ניכרת, עד כדי כך ששלוש שורות מופיעות בצורה זהה בכל אחת מהקבוצות.
חוקרת הספרות זיוה שמיר מציינת שתקבולת זו אינה מלאה, ומונה הבדלים מהותיים בין שני חלקי השיר, ובהם:
אף שכל אחד מחלקי השיר הוא סיפור של החמצה, הרי התרזה נטועה במקומה ואינה יכולה להשפיע על גורלה, ואילו לנערה יש יכולת לפעול לשינוי גורלה.
לאחר האביב שחלף על התרזה יבואו אביבים נוספים, שבהם ייתכן לה גורל שונה, ואילו אביב חייה של הנערה הוא חד-פעמי.
שמיר מוסיפה שהתקבולת מאפשרת פרשנויות סותרות:
האם לפנינו קטרוג על הנערה המתקשטת כל היום מול הראי, אגב רמז שאין היא נוהגת כבת ישראל כשרה וצנועה, שיופיה שמור לחתנה בלבד, ולא לכל "הבחורים"?
או שמא לפנינו השוואה־אגב־ניגוד בין הטבע הגויי, שמרחביו משתרעים מחוץ לכתליו של החדר הצר, לבין בת ישראל הענווה, המתכנסת בתוך עצמה בהיותה בת לאומה מתבדלת ויושבת אוהלים?
גם אבנר הולצמן מדגיש את ההבדלים בסימטריה בין הנערה והתרזה; הם כולם באים, לדעתו, לרעתה של הנערה.
התרזה היפה תתחדש ותתרענן מדי אביב עם בוא הציפורים, ואילו אביביה החולפים של הנערה מקרבים אותה אל קמילתה.
בניגוד לשני שירי העם אחרים באותו הקובץ, "בין נהר פרת ונהר חידקל" ו"יש לי גן", שם קיימת מעין תקווה ואף אופטימיות, הרי שכאן משדרת תמונת הנערה בחדרה סוג של ריפיון וחוסר מוצא.
בסוף השיר מופיע הצירוף הלא שגרתי "ימי שימורים" שאותו גזר ביאליק מהצירוף המקובל "לילות שימורים".
זיוה שמיר העירה על כך: "זהו צירוף כלאיים ייחודי ומקורי, הבא להמיר את הצירוף האידיומאטי השחוק במגמה לרמוז, בין השאר, שכל ימיה של הנערה עוברים עליה בחלומות שווא ובהרהורי בטלה, היפים אולי לשעות הלילה הסבילות."
אף שבשתי הקבוצות מופיעות מילים זהות, משמעותן אינה זהה.
הנערה - אלה פעולות אנושיות שגרתיות, ולעומת זאת, כאשר התרזה זו האנשה שלה.
כאשר ביחס לתרזה נאמר , הכוונה היא לעונת השנה אביב, וכאשר מילים אלה נאמרות ביחס לנערה, זו מטפורה שמשמעותה "אביב חייה".
השיר "תרזה יפה", בדומה לשירים נוספים של ביאליק, קסם למלחינים רבים:
בשנות ה-30 הלחין המלחין שמואל אלמן אחדים משירי ביאליק, ובהם "תרזה יפה".
בשנות ה-30 הלחין המלחין עזרא אהרון מנגינות מזרחיות לאחדים משירי ביאליק, ובהם "תרזה יפה".
בשנת 1944 הלחין מנחם אבידום ארבעה משיריו של ביאליק, ובהם "תרזה יפה".
בשנת 1967 השיר הולחן בידי ניסן כהן הב-רון ובביצוע "הפרברים" הגיע למקום השלישי בפסטיבל הזמר והפזמון 1967.
השיר השתתף גם בפסטיבל הזמר והפזמון 1970, הפעם בלחן מאת חיים רותם בעיבודו של אריה לבנון, בביצועו של ליאור ייני.
השיר בוצע גם בידי דורי גלבוע.
הזמרת אופירה גלוסקא ביצעה את השיר בתקליט פסטיבל הזמר והפזמון 1970, שיצא בחברת CBS.
השיר הולחן בידי שם טוב לוי, ובוצע על ידי אריק איינשטיין באלבומו "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ה' - נוסטלגיה" משנת 1984.
השיר הולחן גם בידי מיקי גבריאלוב, ובוצע על ידי אריק איינשטיין.
השיר, בלחנו של ניסן כהן הב-רון, בוצע על ידי להקה שכללה את חנן יובל, שלמה ארצי, אסתר שמיר ולירון נירגד.
השיר "תרזה יפה" נכלל בלקט שיריו של ביאליק שתורגמו לערבית בידי אהרון (בנימין) זכאי.
תרופיתקוס ברומטי (שם מדעי: Theropithecus brumpti) הוא מין נכחד של קוף מהמשפחה קופים בעלי זנב דומה לבבון, המשתייך לסוג תרופיתקוס, לצד המין תרופיתקוס אוסוולדי הענקי מהפליסטוקן והבבון הזנוב המודרני.
הוא התקיים במהלך תקופת הפליוקן באפריקה שלפני 3.3 עד 2 מיליון שנה.
המאובנים שלו התגלו בתצורת שונגורה , על גדת נהר אומו שבאתיופיה.
המאובנים כללו בעיקר שברי גולגולת ולסתות והוא הוגדר לראשונה ב-1947.
קוף זה היה גדול בהרבה מקרובו ודמה לבבון, אך היה גדול יותר והזכרים הגדולים הגיעו למשקל 43.8 קילוגרם בממוצע, גדול בהרבה מבבון זנוב מודרני.
בדומה לפרימטים רבים הוא היה בעל דו-צורתיות זוויגית והזכרים היו כבדים יותר מהנקבות, ואולי גם צבעוניים מהם.
קוף זה כנראה נע על ארבע רגליים עם כפותיו הגדולות.
הלסתות הכילו ניבים גדולים ובולטים כמו של מנדריל, שכנראה נועדו לתצוגה ולהרתעת יריבים וטורפים, אך לא לאכילת בשר.
הוא ניזון בעיקר מעלים, אך באמצעות שרירי הלסת החזקים היה יכול גם לפצח אגוזים בעלי קליפה קשה.
מין קוף זה חי ליד יערות סמוכים לנהרות.
בהתבסס על גודל הזכרים הוא כנראה לא טיפס על עצים וחי על הקרקע בחבורות גדולות.
תרזה בנדק הייתה פסיכואנליטיקאית הונגרייה-יהודייה-אמריקאית, חוקרת ומחנכת.
היא הייתה פעילה בהונגריה בגרמניה ובארצות הברית בין השנים 1919–1977 והיא זכתה להערכה על עבודתה בתחום הרפואה הפסיכוסומטית, ההתפתחות הפסיכוסקסואלית של נשים, הפרעה בתפקוד מיני וקשרים משפחתיים.
היא הייתה חלק מהסגל של מכון שיקגו לפסיכואנליזה משנת 1936 עד 1969.
תרזה פרידמן נולדה באגר בהונגריה למשפחה יהודית מסורתית.
הוריה היו איגנץ פרידמן ושרלוט לינק פרידמן, והיו לה אח אחד ושתי אחיות.
כשהייתה בת שש עברה משפחתה לבודפשט.
היא הייתה היחידה מבין אחיה שקיבלה השכלה אקדמאית.
היא בוגרת אוניברסיטת בודפשט עם דוקטורט ברפואה משנת 1916. היא הייתה בהונגריה חברה בולטת בחוג גלילאו.
בנדק החליטה תחילה להמשיך בקריירה בפסיכולוגיה התפתחותית של ילדים ובחקר השפעות ההפרדה מהאמא על רגשות התינוקות.
היא מילאה את הדרישות לקבלת התמחות ברפואת ילדים בשנת 1918 והחלה לעבוד כעוזרת רופאה במרפאת הילדים באוניברסיטת סנט אליזבת בברטיסלאבה (אז חלק מהונגריה).
היא עזבה משרה זו בשנת 1919 והתחתנה זמן קצר לאחר מכן.
לאחר שלמדה קורסים אצל הפסיכואנליטיקאי ההונגרי-יהודי שנדור פרנצי, מקורבו של זיגמונד פרויד.
עוד בתקופת לימודיה באוניברסיטה החליטה להעביר את מסלול הקריירה שלה לפסיכואנליזה.
היא עברה ניתוח הכשרה (ניתוח הכשרה הוא תהליך פסיכואנליזה שעובר מועמד, בדרך כלל רופא עם התמחות בפסיכיאטריה או פסיכולוג, כחלק מההכשרתו להיות פסיכואנליטיקאי; הפסיכואנליטיקאי (הבכיר) שמבצע את הניתוח הזה עליו/עליה נקרא אנליסט הכשרה) של חמישה חודשים אצל פרנצי לפני שעזבה את בודפשט.
בשנת 1920 היא עברה עם בעלה להתגורר בגרמניה כדי להימלט מהתהפוכות (הימניות לאומניות) הפוליטיות בהונגריה.
שם הפכה תרזה לעוזרת רופאה בקליניקה הנוירולוגית-פסיכיאטרית של אוניברסיטת לייפציג ובשנת 1921 פתחה את הפרקטיקה הפסיכואנליטית הפרטית הראשונה בעיר, והפכה גם למנתחת הכשרה.
בשנים 1933–1935 הייתה אנליסטית הכשרה ופיקוח במכון הפסיכואנליטי בברלין.
אף על פי שכיהודיה היא הייתה יעד של המפלגה הנאצית בגרמניה באמצע שנות השלושים של המאה העשרים, בנדק לא חשה צורך להגר, מכיוון שראתה את עצמה הונגרייה ולא כיהודייה.
אף על פי כן, בשנת 1936 שכנע אותה בעלה לעזוב את גרמניה ולקבל את הצעתו של פרנץ אלכסנדר לעבוד כאנליטיקאית הכשרה של מכון שיקגו לפסיכואנליזה.
היא הייתה חברת סגל, עסקה בהוראה, פיקוח ומחקר במכון במשך 34 השנים הבאות.
היא השיגה את רישיון הרפואה שלה בארצות הברית בשנת 1937 ואת אזרחותה בשנת 1943. בעלה הצטרף לפקולטה לרפואה של בית הספר לרפואה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בנדק "מילאה תפקיד מרכזי בהתפתחות הפסיכואנליזה בארצות הברית".
בהשפעת תאוריות ההיסטריה שהועלו על ידי פרויד, המחקר המוקדם שלה חיפש קשר בין גורמים פסיכולוגיים ואנדוקריניים לבעיות כמו חרדה, תוקפנות וסוכרת.
בארצות הברית, בעבודתה עם האנדוקרינולוג בוריס ב.
רובינשטיין, היא ערכה מחקרים נרחבים על המתאם בין ביוץ לבין רגשות של האישה, שפורסמו בספר "המחזור המיני בנשים" בשנת 1942. בנדק בדקה את הקשר בין מחזור האסטרוגן / הפרוגסטרון לבין הרצון של האישה לקיים יחסי מין, לטפח הריון ולגדל ילדים.
היא גם תיארה את המאבק של האישה "המודרנית" יחד עם תפקידה האימהי הטבעי.
הניתוח של בנדק של "האם המודרנית הלא-אמהית" זכה לשבחים רבים ונכלל בספרי ההוראה של הפסיכולוגיה ושל הוראת הרפואה בכלל.
בנדק בחנה גם את ההשפעות של השוויון מגדרי והדמוקרטיה על מערכות היחסים בין בני זוג לבין ילדיהם.
המאמר שלה הורות משנת 1949 "כשלב התפתחותי: תרומה לתאוריה של הליבידו" דחתה את התאוריה שרווחה לפיה ההתפתחות הפסיכולוגית נפסקת לאחר גיל ההתבגרות; בנדק טענה כי התהליך נמשך לאורך כל תקופת ההורות.
בשנות השבעים לחייה היא פרסמה מחקרים נוספים בנושא הורות, קשרים משפחתיים ודיכאון, והמשיכה לראות מטופלים בפרקטיקה פרטית לאחר פרישתה לגמלאות ממכון שיקגו לפסיכואנליזה בשנת 1969.
בגרמניה בנדק הייתה חברה באגודה הפסיכואנליטית של ברלין.
בארצות הברית השתייכה לארגונים פסיכואנליטיים לאומיים ובינלאומיים וכיהנה כנשיאת האגודה הפסיכואנליטית בשיקגו משנת 1958 עד 1959.
תרופיתקוס דארטי (שם מדעי: Theropithecus darti) הוא מין נכחד של קוף דומה לבבון מהמשפחה קופים בעלי זנב שחי במשך תקופת הפליוקן של אפריקה מלפני 3.4 עד ללפני 2.9 מיליון שנה מזמננו.
הוא השתייך לסוג תרופיתקוס, בו כלול היום המין בבון זנוב, ובעבר השתייכו מינים גדולים כמו תרופיתקוס אוסוולדי ותרופיתקוס ברומטי.
קוף זה ידוע ממאובנים שהתגלו בתצורת חדר שבעפר, אתיופיה בידי החוקרים ברום וג'נסן והוא תואר ב-1946. באותו אזור התגלו גם ממצאי ראשוני פרטי המין אוסטרלופיתקוס אפרנסיס, הידוע כהומיניד הראשון.
הקוף היה מהקדומים שבבני סוגו, והוא ידוע מכמה שרידי גולגולות שונות, בהם נמצאו הבדלים בגודל בין הזכרים לנקבות, הבדלים המצויים בכל מיני הבבונים המודרניים.
הוא היה קטן יותר מהמינים הגדולים בסוג שאולי הגיעו למשקל 100 קילוגרם.
הבבון הקדום התקיים לאורך אפריקה דרומה עד דרום אפריקה, וגם באזור של מדבר סהרה הקדום, שהיה פחות חם ויבש מכפי שהיום.
תרוצי אליו הוא סינגל שהוקלט על ידי צמד הפזמונאים והמפיקים המוזיקליים הישראלי דולי ופן, בשיתוף הזמר הישראלי רותם כהן וההרכב המוזיקלי הישראלי בית הבובות.
השיר יצא לאור ב-24 בדצמבר 2019, על ידי חברת התקליטים NMC, כסינגל מתוך האלבום "חלק א'".
השיר נכתב על ידי דולב רם ופן חזות יחד עם טל קסטיאל, והולחן והופק על ידי רם וחזות גם כן.
השיר הוא בלדה ים-תיכונית המתארת מערכת יחסים.
ב-24 בדצמבר 2019, העלו רם וחזות את האודיו הרשמי של השיר לערוץ היוטיוב הרשמי שלהם, המציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של האודיו הרשמי עומד על כ-4 מיליון.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת מעורבת ונתן לשיר ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה, תוך שתהה, "מה דחוף להשתמש במטפורה ציורית כזו?" וטען כי "מלאכת השרבוט מולידה שירים מופרכים".
תרזה לגר פרננדז היא פוליטיקאית אמריקאית ועורכת דין אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת ניו מקסיקו.
לגר פרננדז נולדה בלאס וגאס, ניו מקסיקו.
אמה הייתה מחנכת דו לשונית ואביה ריי לגר שימש כחבר בסנאט של ניו מקסיקו.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון ווסט לאס וגאס, קיבלה לגר פרננדז תואר ראשון מאוניברסיטת ייל ודוקטור ג'וריס מבית הספר למשפטים בסטנפורד .
לאחר שסיימה את לימודי המשפטים, חזרה לגר פרננדז לניו מקסיקו כדי לעבוד כעורכת דין, והתמחתה בבניית קהילות ובתמיכה.
לגר פרננדז הייתה עמיתת הבית הלבן בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון ולאחר מכן כיהנה במועצה לשימור היסטורי בתקופת נשיאותו של ברק אובמה.
כמו כן לגר פרננדז עבדה כמקשרת בין משרד הבית הלבן למחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
במשך 30 שנה, הפעילה לגר פרננדז את חברת Leger Law and Strategy, LLC בסנטה פה, ניו מקסיקו.
החברה מתמקדת בפיתוח קהילתי, סנגור שבטי, זכויות אזרח וצדק חברתי.
בשנת 2017 הובילה לגר פרננדז מאמץ מוצלח ליישום הצבעה מדורגת בבחירות המוניציפליות בסנטה פה.
לאחר שנציג בית הנבחרים בן ריי לוהאן הודיע כי לא יתמודד מחדש לבית הנבחרים בבחירות 2020, ובמקום זאת יתמודד אל הסנאט של ארצות הברית במקומו של טום יודול הפורש, הודיעה לגר פרננדז על כך שתתמודד לרשת אותו.
בבחירות המקדימות הדמוקרטיות התמודדה לגר פרננדז נגד שישה מועמדים אחרים, בהם חבר בית הנבחרים המדינתי של ניו מקסיקו ג'וזף ל 'סאנצ'ס ו-ולרי פלמה, סופרת וקצינת CIA לשעבר.
במהלך הבחירות נמתחה ביקורת על לגר פרננדז על שהריצה תעמולה תוקפנית נגד פלמה, כולל אחת שהציגה צלבי קרס מעל עיניה של פלמה, כמעין התייחסות לאמירות מעברה של פלמה שנתפסו כאנטישמיות.
לגר פרננדז הכחישה מאוחר יותר כל מעורבות בתעמולה זו.
בבחירות המקדימות זכתה לתמיכתם של אישים בולטים באגף הפרוגרסיבי של המפלגה הדמוקרטית, בהם דב האלנד, אליזבת וורן ואלכסנדריה אוקסיו-קורטז.
היא נבחרה למועמדת המפלגה עם 42% מקולות הבוחרים.
ביום הבחירות הכלליות בנובמובר 2020, גברה על מועמדת המפלגה הרפובליקנית אלכסיס ג'ונסון ונבחרה אל הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
לאחר שנשבעה לתפקידה בקונגרס, נבחרה לחברה בוועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים.
תרזה היא בובת אופנה מבית היוצר של מאטל, המשווקת כאחת החברות של ברבי.
היא שווקה לראשונה בשנת 1988.
בעקבות הביקורת על בובת הברבי שהיא משמשת כסמל מין, מאטל הוציאו סדרת חברים לברבי, ביניהם קן החבר של ברבי, כריסטי האפרו אמריקאית, פראנסי בת דודתה של ברבי, וסקיפר אחותה הקטנה של ברבי.
בובה נוספת בשם מידג' חברה של ברבי, שווקה ב-1963 ושיווקה הופסק ב-1967.
מעגל המכרים של ברבי הלך והתרחב והחלו להיות לה חברים מרקעי אתניים שונים ומגוונים, ביניהם נכללת תרזה המתוארת ממוצא לטיני או איטלקי.
היא מתוארת כטבחית ואופה נהדרת ואחד מתחביביה הוא לאפות מאפין.
היא גם אוהבת לקרוא מגזיני בידור ורכילות על ידוענים, ללכת לקניות ולחוף הים.
היא הופיעה כפיה בסרט "ברבי באגם הברבורים" ולאחר מכן הופיע במספר סרטים נוספים בסדרת סרטי ברבי, ביניהם "ברבי: יחידת הריגול".
כמו כן היא מופיעה בסדרות הטלוויזיה של ברבי, ביניהן "ברבי בבית החלומות" בה היא דובבה בעברית על ידי טליה ברקאי ו"ברבי דרימטופיה" בה היא דובבה בעברית על ידי מיה אלון.
בשנת 2025 צפוי לעלות לנטפליקס הסרט ה-44 בסדרת הסרטים של ברבי, "ברבי ותרזה: מתכון לידידות", אשר מתמקד בתרזה.
תרזה בת-שבע גואל (Theresa Bathsheba Goell; 17 ביולי 1901, ניו יורק, ארצות הברית – 18 בדצמבר 1985, ניו יורק) הייתה ארכאולוגית אמריקאית שנודעה בחפירותיה בהר נמרוט בדרום-מזרח טורקיה.
תרזה גואל נולדה בניו יורק למשפחה יהודית שהיגרה מרוסיה.
בתחילת שנות העשרים למדה פילוסופיה לתואר ראשון באוניברסיטת סירקיוז ובמכללת רדקליף, שבה השתייכה לאחוות פי בטא קפא.
ב-1926 עברה עם בעלהּ ובנהּ הפעוט לאנגליה, שם למדה אדריכלות וארכאולוגיה במכללת ניונהאם לנשים בקיימברידג' ופיתחה עניין בארכאולוגיה של המזרח הקרוב.
ב-1933, אחרי גירושיה, עלתה לארץ ישראל, עבדה בבית הספר האמריקאי לחקר המזרח כאדריכלית וכשרטטת והשתתפה בחפירות שנוהלו על ידי ויליאם אולברייט בתל אל-פול וכן בחפירות בג'רש שנערכו באותן שנים בשיתוף משלחת אוניברסיטת ייל.
ב-1935 חזרה לארצות הברית והחלה בלימודי המשך בארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטאות ניו יורק וקולומביה.
בשנים אלה התפרנסה מעיצוב חלונות ראווה בבתי מסחר בניו יורק ובניו ג'רזי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, שקטעה את לימודיה, עבדה כשרטטת בשירות חיל הים האמריקאי.
ב-1946 הוזמנה על ידי הארכאולוגית האמריקנית הטי גולדמן לקחת חלק בחפירות בטרסוס בחבל קיליקיה ההיסטורית, בדרום טורקיה.
גואל השתתפה בחפירות שם עד 1953 ועקב מחלתה של גולדמן פיקחה עליהן וגם כתבה את הדוחות.
בקיץ 1947 ביקרה לראשונה במרומי הר נמרוט.
חשיפת מקדש הקבורה הקומגני בראש ההר ואיתור קברו של אנטיוכוס הראשון תאוס, מלך קומגנה, יהיו למפעל חייה.
מאז הסקרים הראשוניים בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 לא נערך מחקר במקום.
עוד בתקופת לימודיה במכון לאמנות של אוניברסיטת ניו יורק , כשעסקה ביחסים בין פסלי מצבות הקבורה בתדמור לפיסול הרומי במזרח, הציע המנחה שלה, הארכאולוג והיסטוריון האמנות קרל להמן , לחקור את פסלי הר נמרוט.
ב-1951 חזרה להר והחלה בארגון משלחת חפירות.
במיזם זה חבר אליה הארכאולוג הגרמני פרידריך דורנר .
הוא עזר על ידה בחקר הכתובות שנמצאו בראש ההר, וגואל סייעה לו במיומנותה כאדריכלית בחפירותיו בארסמיאה שלמרגלות הר נמרוט.
בניסיונה להבין את אמונותיו של אנטיוכוס הראשון תאוס ולהכיר את עולם האלים שלו, שבו שולבו מסורות דתיות ומיתולוגיות ממערב וממזרח, מיוון ומאיראן, החלה גואל ב-1964 בחקר אתרהּ של סמוסטה בירת הממלכה הקומגנית, שגם בה הקים מקדשים בהם נחשפו כתובות ותבליטים הזורים אור על הפולחנים שטיפח.
גואל המשיכה בכך בשלוש השנים הבאות, בצד עבודתה בהר נמרוט, בשל החשש להצפת אתר סמוסטה בעקבות הקמת סכר אתאטורק.
פעילות זו עיכבה את הפרסום המדעי המסכם של החפירות בהר נמרוט, ולכך תרמה גם התרופפות בריאותו של דורנר, שותפהּ למחקר.
רק ב-1996, כעשור לאחר מותה של גואל, פורסמו תוצאות של מחקריה בהר נמרוט.
ב-1973 ביקרה גואל בפעם האחרונה בהר נמרוט.
את זמנהּ לאחר מכן הקדישה להשלמת מחקריה.
ב-1976 סבלה משיתוק כתוצאה מגידול בעמוד השדרה.
הודות לניתוח חזרה לעבודתה והכינה חיבור על חפירותיה בסמוסטה עבור ארגון נשיונל ג'אוגרפיק, שבתרומותיו קיימה את החפירות, וכן תכננה משלחות חדשות להר נמרוט.
את הדו"ח המסכם על החפירות בהר נמרוט לא הצליחה לסיים בשל שבץ שבו לקתה ב-1983. קברו של אנטיוכוס הראשון תאוס לא נמצא עד היום.
תרזה גואל נפטרה בניו יורק ב-18 בדצמבר 1985 אחרי מחלה ממושכת.
עזבונה, שעיקרו מסמכי מחקריה וציוריה, נמסר לאוניברסיטת הרוורד.
ב-2005 הופק סרט תיעודי על חייה – "מלכת ההר" .
תרזה גואל חלתה בנעוריה בטרשת האוזן שהותירה אותה כבדת שמיעה.
היא נעזרה במכשירים ופיתחה מיומנות בקריאת שפתיים.
לא אחת היא נזכרת למופת בהתגברותה על נכותה, כמו גם מופת להעצמת נשים.
תרז צ'ילאג (במקור רבקה סידוניה שטרן, בהונגרית: Csillag Teréz; אדוני, 17 באוגוסט 1859 – בודפשט, 9 ביולי 1925) הייתה שחקנית תיאטרון יהודייה-הונגרייה, מן הבולטות והאהובות על הבמה ההונגרית, חברה לנצח בתיאטרון הלאומי של בודפשט, מורה למשחק באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע במשך 24 שנים.
רבקה שטרן נולדה במשפחה יהודית כבתם של הרמן שטרן ושל יוהנה (חני) וימר.
מ-1875 הייתה תלמידה ב"בית הספר לדרמה" שכיום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, היא קיבלה תואר ודיפלומה ב-1879 והצטרפה ישר ללהקת התיאטרון הלאומי של בודפשט, שם זכתה להצלחה תחילה בעיקר בהצגות עממיות.
ב-29 ביוני 1883 נישאה לריכרד גריל, סוחר ספרים וסגן מילואים שלא היה יהודי.
עד החתונה שלה היה אדה פאולאי, מנהל הדרמה של התיאטרון הלאומי.
מנישואים אלו נולדו שתי בנות.
עקב הסכסוך של צ'ילאג עם המפקח על עבודת תיאטרון בשם קגלביץ', היא עזבה והצטרפה ללהקת תיאטרון הקומדיה של בודפשט בין השנים 1898 לבין 1901, אבל אז שוב חזרה, עד לפרישתה, לתיאטרון הלאומי.
מחזאים רבים כתבו עבורה מחזות.
ב-1901 הפכה גם למורה באקדמיה לאמנויות, ולימדה עד 1925. היא השיגה הצלחה רבה בחינוך הדור החדש של השחקנים, תלמידיה העריצו אותה.
בשנת 1909 קיבלה את התואר "חברה לנצח" בתיאטרון הלאומי.
תפקידיה היו תחילה נאיביים, ואחר כך שיחקה גם את תפקידים של נשים צעירות בקומדיות של שייקספיר ושל מולייר.
היא ניסתה גם תפקידים קומיים.
ב-1925 תקף אותו מחלה קשה.
היא נאלצה לעבור ניתוח רציני, שלבה לא עמד בו.
הלווייתו התקיימה בפאר רב ויצאה מבניין התיאטרון הלאומי.
הספדים נוגעי לב נאמרו ליד הקבר על ידי ד"ר שאנדור הבשי, מנהל התיאטרון הלאומי, אדוריין נאג', שאנדור גות ואנדרה אלמשי.
אלדאר שופפלין (מבקר אמנות הונגרי, היסטוריון ספרותי, סופר, מתרגם ספרותי) כתב עליה את הדברים הבאים:
בריגיטה אנרי מיילהק – לודוביק הלוי: אמא קטנה)
ביאטריקס (שייקספיר: מהומה רבה על לא דבר)
קטלין (של שייקספיר: אילוף הסוררת)
הרמיה (שייקספיר: חלום ליל קיץ)
איזבלה (מולייר: בית ספר לבעלים – בצרפתית: L'École des maris)
אגנס (מולייר: בית ספר לנשים)
גבר סנטאירמאי (פרנץ הרצג: בתו של הטייקון מדולובה)
תרזה אדוארדס היא כדורסלנית אמריקאית ששיחקה בעמדת רכז בליגת ה-WNBA ובנבחרת ארצות הברית.
בולטון זכתה 4 פעמים במדליית זהב אולימפיות ופעמיים באליפות העולם בכדורסל נשים.
ב-2010 אדוארדס נבחרה להיכל התהילה של כדורסל הנשים ובשנת 2013 היא נבחרה להיכל התהילה של פיב"א.
תרזה אדוארדס נולדה בעיירה קיירו שבג'ורג'יה.
בשנים 1982 עד 1986 תרזה אדוארדס למדה תואר ראשון באוניברסיטת ג'ורג'יה ושיחקה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה.
בהיותה קולג' ביא נבחרה לנבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים וזכתה איתה במדליית זהב בלוס אנג'לס 1984 בהיותה בת 20 בלבד.
לאחר סיום הלימודים אדוארדס שיחקה באיטליה, יפן ספרד וצרפת.
בהיות החלק של סגל ולנסיין אולימפיק היא זתכה ביורוליג (נשים).
בשנת 2003 היא חזרה לארצות הברית והשתתפה בדראפט 2003. מאמנת מינסוטה לינקס סוזי מקונל ששיחקה עם אדוארדס בנבחרת בחרה אותה לקבוצתה.
בשנת 2006 היא חזרה למינסוטה לינקס כעוסרת מאמן.
בשנת 2011 הוא מונתה לעוזרת מאמן של טלסה שוק ובהמשך כהנה כמאמן.
בשנת 2014 היא הייתה עוזרת מאמן של אטלנטה דרים.
אדוארדס הייתה חברה בנבחרת ארצות הברית בכדורסל עם הנבחרת היא זכתה 4 פעמים במדליית זהר במשחקים אולימפיים.
תְּרֵי עֲשַׂר הוא אחד מעשרים וארבעה ספרי התנ"ך.
כפי ששמו מורה (תְּרֵיסָר, שְׁנֵים־עָשָׂר בארמית) הספר כולל שנים־עשר ספרי נבואה קצרים שקובצו לספר אחד כדי שלא יאבדו מפאת קוצרם (בלשון התלמוד הבבלי: "איידי דזוטר מירכס" – מתוך שקצר יאבד).
ספר זה מופיע בתנ"ך אחרי ספר יחזקאל (מיקום זה נקבע על ידי בעלי המסוֹרָה, על פי המסרנים המאוחרים) ונכלל בחטיבת הנביאים האחרונים.
נביאי תקופת בית ראשון הם: הושע, יואל, עמוס, עובדיה, יונה, מיכה, נחום, חבקוק, צפניה.
נביאי תקופת בית שני הם: חגי, זכריה, מלאכי.
ספרי הנבואה בתרי עשר אינם מסודרים בסדר כרונולוגי.
ספר עובדיה, שעל פי חז"ל היה בימי יהושפט ואחאב ולכן קדם לכל נביאי הספר, מופיע אחרי ספר עמוס.
ישנם ספרים שבהם אין ציוני זמן, ורק על פי מסורת חז"ל, לשונם ורקעם ניתן לשער את זמנם: יואל, עובדיה, נחום, חבקוק ומלאכי.
סדר הספרים בנוסח המסורה הוא: הושע, יואל, עמוס, עובדיה, יונה, מיכה, נחום, חבקוק, צפניה, חגי, זכריה ומלאכי.
בתרגום השבעים הסדר: הושע, עמוס, מיכה, יואל, עובדיה, יונה, נחום, חבקוק, צפניה, חגי, זכריה ומלאכי.
חגי, זכריה ומלאכי הם הנביאים האחרונים ואחריהם 'פסקה הנבואה' ().
הנביאים הללו עוסקים בתקופת הבית השני, בקשיים הכרוכים בבניין המקדש השני ובסדרי הפולחן בו.
קיבוצו ועריכתו של ספר זה מיוחסים בתלמוד () לאנשי הכנסת הגדולה, שחגי זכריה ומלאכי עצמם היו מכללם, והסיבה העיקרית בקביעת סדר זה היא סמיכות הפרשיות.
הושע בן בארי: פעל בתקופת ירבעם בן יואש מלך ישראל.
עיקר הספר הוא נבואות תוכחה ופורענות על עם ישראל.
יואל בן פתואל: ישנן דעות שונות בחז"ל לגבי מקומו ותקופתו, שלא צוינו בתנ"ך.