tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוועדה המעורבת לשביתת הנשק תקיים את מושבה בירושלים, ותכנס את ישיבותיה במקומות ובזמנים שתמצאם לנחוצים לשם ניהול יעיל של עבודתה." בהסכם בין ישראל לסוריה נקבע לוועדה הרכב דומה, ונקבע שמושבה יהיה בתחנת המכס ליד גשר בנות-יעקב ובמחניים.
גם בהסכם בין ישראל ללבנון נקבע לוועדה הרכב דומה, ונקבע שמושבה יהיה בתחנת הגבול מצפון למטולה ובתחנת הגבול הלבנונית בנקורה.
החלטה 89 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-17 בנובמבר 1950, ביקשה מוועדת שביתת הנשק ישראל-מצרים להקדיש תשומת לב דחופה לתלונה על גירושם של אלפי ערבים פלסטינים מארץ ישראל.
נושא עיקרי שבו עסקו הוועדות היה תלונות על הפרה של הסכם שביתת הנשק, בעיקר בעקבות תקריות הגבול הרבות שבין ישראל לשכנותיה.
תלונות אלה הסתיימו לפעמים בגינוי למדינה המפרה, ופעמים אחרות הסתיימו ללא הכרעה.
בתקרית שאירעה ב-26 במאי 1958 בהר הצופים, נהרגו ארבעה חיילים ישראלים שנתקלו במארב ירדני בגן הבוטני של מתחם האוניברסיטה העברית, ונהרג גם היושב ראש הקנדי של ועדת שביתת הנשק, לויטננט קולונל ג'ורג' פלינט, שבא לתווך בין הצדדים.
פעולת הוועדות נפסקה במלחמת ששת הימים, שבעקבותיה הודיעה ישראל על ביטול הסכמי שביתת הנשק.
כל גבולות הסכמי שביתת הנשק השתנו במלחמת ששת הימים למעט גבול ישראל לבנון.
ועדת שנהר מונתה על ידי שר החינוך והתרבות, זבולון המר, לבחינת לימודי היהדות במערכת החינוך הממלכתית בישראל והגישה את המלצותיה לאמנון רובינשטיין באוגוסט 1994. בראש הוועדה עמדה עליזה שנהר.
בראש הוועדה עמדה עליזה שנהר, רקטור אוניברסיטת חיפה.
בוועדה השתתפו אנשי אקדמיה, בהם חוה לצרוס-יפה, מיכאל אביטבול, אביעזר רביצקי ואליעזר שבייד, אנשי משרד החינוך זבולון אורלב ואליעזר מרכוס, מחנכים, ואישי ציבור בהם רות קלדרון, הסופר אהרן מגד ומוקי צור, איש התק"ם.
על-פי כתב המינוי של הוועדה, היה עליה לבחון את מצב לימודי היהדות בחינוך הממלכתי, ולגבש הצעות "בדבר המטרות והתפיסה, תוכניות הלימודים וכל יוזמה אחרת העשויה לקדם את החינוך היהודי בישראל".
הוועדה קבעה שיש ירידה מתמשכת במעמדם של לימודי היהדות במערכת החינוך, הנובעת מתמורות חברתיות ופוליטיות שחלו במדינת ישראל, ובתהליכים שונים, ביניהם הגברת הקיטוב בין הציבור הדתי והחילוני.
בהמשך לכך, הדו"ח כלל המלצות בדבר עקרונות להוראת מקצועות היהדות, וביניהם חתירה ללימוד מקצועות היהדות באופן המדגיש את אופיים ההומניסטי, וכן בניה של תהליך חינוכי המבוסס על לימוד, ביקורת ודו-שיח, אשר יחתור להפנמה של ערכים אוניברסליים ויהודיים "מתוך גישה פלורליסטית".
הוועדה גם המליצה "לעודד קשת רחבה ככל האפשר של מסגרות חינוכיות לא-פורמליות, המקבלות חינוך יהודי פלורליסטי וביקורתי כלגיטימי והמציעות למוסדות החינוך השונים תוכניות חוץ-קוריקולריות בנושאים הקשורים בהוראת מקצועות היהדות, ובייחוד סמינרים ומפגשים שבהם ייפרשו לפני התלמיד, על בסיס של הדדיות, האופציות השונות של הקיום היהודי בימינו".
דו"ח ועדת שנהר אומץ על ידי משרד החינוך בשנת 1995, ובהמשך לכך הוקם במשרד "מטה שנהר" שהופקד על יישום המלצות הוועדה, ונסגר לפני שנת 2021. בשנת 1997 הוקם על ידי שר החינוך זבולון המר המנהל לחינוך ערכי כדי ליישם את דו"ח ועדת שנהר ודו"ח קרמניצר.
חוזרי מנכ"ל שפורסמו על ידי משרד החינוך במהלך השנים עיגנו את עקרונותיו של דו"ח ועדת שנהר.
כך, ב-2 בנובמבר 2008 פורסם חוזר מנכ"ל משרד החינוך 3.1 תשס"ו/3(א) שבו נקבעו אמות המידה המחייבות שלפיהן יבחנו גורמי המקצוע במשרד הצעות לתוכניות חינוכיות ביהדות למוסדות החינוך במגזר הממלכתי בהתאם למסקנות דו"ח שנהר.
חוזר מנכ"ל זה הוחלף בשנת 2019, אך החוזר החדש משמר את אמות המידה לבחינת תוכניות חינוכיות בתחום היהדות בחינוך הממלכתי כפי שעוצבו בחוזר המנכ"ל הקודם, בשינויים מסוימים.
ב-1999, הוקמה כמסקנות מן הוועדה התוכנית האקדמית "רביבים".
ועדת שמיטה היא ועדה של רבנים, המוקמת לקראת שנת השמיטה, ותפקידה לפקח על שמירת ההלכות הקשורות לשמיטה.
ישנן כמה ועדות שמיטה שונות, המייצגות מגזרים שונים:
ועדת השמיטה הממלכתית פועלת על-פי תשס"ח-2008, ומטרתה הרשמית היא לסייע בהיערכות מדינת ישראל לקראת שנת שמיטה.
היא פועלת עם הרבנות הראשית לישראל, ממליצה למועצת הרבנות בנושא דרכים לקבלת היתרי שיווק ליבול בשנת השמיטה, מדריכה את החקלאים בדבר ההיתרים והאיסורים הנוגעים לשמיטה, מפקחת על החקלאים, על השווקים הסיטונאיים, המרכזים הלוגיסטיים של רשתות השיווק, בתי אריזה ומשווקים.
ועדת שמיטה של המועצה הדתית גוש עציון עוסקת בפיקוח כשרות והדרכה של מפעלי המזון, הסברה לתושבי הגוש בנושאי השביעית, הסדרת הפעילות החקלאית בגוש בהתאם לרצון החקלאי - הוברה כללית, אוצר בית דין או היתר מכירה; וכן הדרכה מתאימה לחקלאי.
הוקמה לקראת שנת השמיטה ה'תשפ"ב, ביוזמת המועצה הדתית של גוש עציון בראשות הרב רפי אוסטרוף.
ועדת שמיטה של בד"ץ שארית ישראל, וכן ועדת שמיטה של בד"ץ העדה החרדית, מפקחות בעיקר על פירות וירקות המגיעים לחנויות של הציבור החרדי.
תפקידן הוא לוודא שהיבול הנמכר כ"יבול נכרי" הוא אכן יבול נכרי, וכן שהיבול הנמכר במסגרת אוצר בית-דין אכן מטופל לפי ההלכה בעניין זה.
עבודת הוועדה מרוכזת על ידי המטה לביטחון לאומי בתיאום עם מזכירות הממשלה.
בעניין ההיערכות לרעידות אדמה, פועלת לצד ועדת השרים ועדת ההיגוי הבין-משרדית לרעידות אדמה.
הרכב הוועדה הנוכחי ותחום סמכותה נקבעו בהחלטת הממשלה מס' 118 מיום 12 בפברואר 2023.
ועדת שרים לענייני סביבה ואקלים היא ועדה בממשלת ישראל, בראשות השרה להגנת הסביבה.
הוועדה הוקמה לראשונה ב-2 באפריל 2023 ביוזמתה של השרה להגנת הסביבה עידית סילמן, בימי ממשלת ישראל ה-37.
תיאום בין משרדי הממשלה בכל הנוגע לפעולות להגנת הסביבה ומניעת מפגעים, לרבות הטיפול בחומרים מסוכנים וכן בכל הכרוך בנושא היערכות לשינוי אקלים.
דיון בתוכניות הלאומיות להיערכות והסתגלות לשינויי אקלים שאותן נדרשים משרדי הממשלה להכין מכוח החלטות הממשלה מס' 4079 מיום 29.7.2018 ומס' 1902 מיום 23.10.2022 ובעדכונים שלהן וכן מעקב אחר יישומן של התוכניות האמורות.
מעקב אחר יישום המחויבויות הבין-לאומיות הנגזרות מאמנת המסגרת של האו"ם בנושא שינויי אקלים, מההחלטות ומההסכמים מכוחה.
מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה הוא הממונה על מעקב אחר ביצוע החלטות ועדת השרים.
חברי ועדת שרים לענייני סביבה ואקלים:
בוועדה מכהנים 10 שרים, מתוכם:
6 חברים מטעם מפלגת הליכוד;
חבר אחד מטעם מפלגת ש"ס;
ועדת שיקלי, הידועה גם בשם ועדת השרים להדחת היועצת המשפטית לממשלה, היא ועדת שרים בראשות השר עמיחי שיקלי שיזמה ממשלת ישראל השלושים ושבע, במטרה לבצע שימוע ליועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה ולהמליץ לממשלה האם לפטר אותה.
זו הפעם הראשונה שממשלה מנסה להדיח יועץ משפטי לממשלה מאז הוסדר מנגנון המינוי ב‑2004.
בינואר 1997 מונה עו"ד רוני בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, אך כיהן בו שלושה ימים בלבד לפני שהתפטר.
המינוי עורר סערה ציבורית, בעקבות טענות כי היה חלק מעסקה פוליטית בין ראש הממשלה בנימין נתניהו לחבר הכנסת אריה דרעי, במטרה לסייע לדרעי בהימלטות מהעמדה לדין, בתמורה לתמיכתו של דרעי בהסכם חברון.
בעקבות הפרשה מינה שר המשפטים צחי הנגבי ועדת בדיקה בראשות מאיר שמגר ("ועדת שמגר").
דו"ח הוועדה היווה בסיס להסדרת הליך פיטורי יועץ משפטי לממשלה.
הוועדה קבעה כי הסדר קודם, שבו הממשלה יכלה להחליף יועץ משפטי בהליך מינוי פשוט של אחר במקומו (כפי שנעשה ב-1986 בפרשת יצחק זמיר), פוגע בעצמאות התפקיד.
לכן המליצה לעגן הליך פיטורים מפורט, עם שלבי שימוע, קריטריונים מוגדרים ועילות פיטורים ברורות.
מטרת ההליך החדש הייתה למנוע תלות של היועץ בממשלה ולשמור על עצמאותו המקצועית, שכן כוח פיטורים בלתי מוגבל "עלול להביאו לכך שלא יעמוד על משמר אכיפת החוק והאינטרס הציבורי".
בחירת היועצת המשפטית לממשלה וחילוקי דעות
ב-2022 במהלך ממשלת בנט-לפיד התכנסה ועדת האיתור לבחירת היועץ המשפטי לממשלה בראשות נשיא בית המשפט העליון בדימוס אשר גרוניס, והמליצה על שלושה מועמדים: פרקליטת מחוז תל אביב לשעבר גלי בהרב-מיארה, המשנה ליועמ"ש לענייני משפט בינלאומי פומבי רועי שיינדורף ויועמ"ש משרד הביטחון איתי אופיר.
ב-7 בפברואר אישרה הממשלה את מינויה של בהרב-מיארה.
בהמשך השנה נפלה הממשלה, ומדינת ישראל הלכה לבחירות שבעקבותיהן הוקמה ממשלת ישראל ה-37 בראשות בנימין נתניהו.
כבר לאחר הבחירות לכנסת וטרם הקמת הממשלה קראו חברי קואליציה לפיטורי היועצת.כבר בתחילת כהונת הממשלה, קראו חלק משרי ממשלת ישראל להדחתה של היועצת המשפטית לממשלה, מסיבות של חוסר אמון וחילוקי דעות רבים וקושי לעבוד יחד.
בהמשך התגברו הקולות ושרים נוספים וחברי כנסת קראו להדחת היועצת המשפטית לממשלה.
ב-23 במרץ 2025 החליטה הממשלה פה אחד על הבעת אי-אמון מתמשך בבהרב-מיארה.
בשנת 2000, לאחר פרשת בר-און חברון, הממשלה קבעה הליך, על פי המלצות ועדת שמגר.
ההליך כולל כינוס של ועדת האיתור שתבחן את הנושא ותמליץ האם להדיח את היועמ"ש.
הממשלה לא הצליחה להדיח את היועמ"שית בהליך זה הואיל ולאחר פקיעת כהונתו בוועדה של שר המשפטים לשעבר דן מרידור לא מונה שר משפטים לשעבר או יועמ"ש לשעבר להחליפו והואיל וכל המועמדים הפוטנציאלים להחליפו הכוללים 7 יועמ"שים ו-14 שרים לשעבר התנגדו להדחת היועמ"שית או סירבו למינוי.
שר המשפטים יריב לוין אישר זאת בתגובתו לבג"ץ.
ב-8 ביוני 2025 אישרה הממשלה את הצעת לוין לשינוי הליך הדחת היועצת המשפטית לממשלה והקמת ועדת השרים המיוחדת.
למחרת זימן יו"ר הוועדה, השר עמיחי שיקלי, את גלי בהרב-מיארה לשימוע לפני פיטורים ב-17 ביוני, אולם בעקבות מבצע עם כלביא נדחה השימוע.
ב-30 ביוני הודיע שיקלי שיפרסם את מועד הזימון לשימוע תוך יומיים מיד עם קומה של בהרב מיארה מהשבעה על בעלה שנפטר 4 ימים קודם לכן.
ואכן בתאריך 2 ביולי נקבע תאריך חדש לכינוס הוועדה לשימוע ב-14 ביולי.
הוגשה עתירה לבג"ץ נגד הקמת ועדת השרים המיוחדת וההליך החלופי, אך המשנה לנשיא בית המשפט העליון, השופט נעם סולברג, דחה את הבקשות לצו ביניים שיקפיא החלטת הממשלה בעניין הליך הפסקת כהונת היועץ המשפטי לממשלה וימנע את השימוע בנימוק: "בהיעדר החלטה סופית - אין מדובר בצעד בלתי הפיך.
ככול שיחול שינוי במצב הדברים העובדתי, ניתן יהיה לשוב ולפנות בבקשה מתאימה".
ב-14 ביולי 2025, התכנסה הוועדה על מנת לערוך שימוע לקראת פיטוריה של היועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה.
בראשות הוועדה עומד השר עמיחי שיקלי, וחבריה הם שר האוצר בצלאל סמוטריץ' מהציונות הדתית, השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר מעוצמה יהודית, השרה גילה גמליאל ממפלגת הליכוד והשר מיכאל מלכיאלי מש"ס.
בבוקר הדיון, שלחה היועצת המשפטית לממשלה מכתב לחברי ועדת השרים, בו הודיעה כי אינה מתכוונת להתייצב לדיון הואיל והשימוע מבוסס על החלטת ממשלה שאינה חוקית, יסודו בשיקולים זרים, נערך למראית עין ודברי נציגי הממשלה, ביניהם חברים בוועדה מעידים על כך שתוצאתו ידועה מראש.
עוד הודיעה היועצת כי ההתייחסות לטענות הממשלה תימסר בפירוט במסגרת הליך חוקי.
למרות זאת הציגו חברי הוועדה את עמדותיהם באשר להתנהלות היועצת וסוגיית הדחתה.
בדיון נקבע שתינתן ליועצת הזדמנות נוספת להביע את עמדותיה, וקבעו דיון נוסף ב-17 ביולי.
ב-17 ביולי 2025 התכנסה הוועדה בשנית על מנת לתת את ההזדמנות הנוספת.
יום קודם, הגיבה בהרב-מיארה להזמנתה לדיון הנוסף כשהפנתה את חברי הוועדה למכתבה הקודם מתאריך 14 ביולי תוך שציינה כי: "הזמנה לשימוע נוסף 'לפנים משורת הדין' אינה יכולה להפוך הליך פסול מיסודו להליך חוקי.
מצב שבו מעתה ואילך תוכל הממשלה לסיים כהונה של יועץ משפטי לממשלה בלי בקרה ומתוך שיקולים זרים וחלילה מושחתים, לרבות השפעה על הליכים פליליים מתנהלים, מהווה פגיעה קשה בשלטון החוק."
לאחר הדיון, דחה השופט סולברג בקשה לצו ביניים לעצירת הליך הפיטורים, אך הוא פסק שהחלטה של הממשלה על פיטורי בהרב-מיארה לא תיכנס לתוקף מיידי, על מנת שתינתן שהות מספקת לעריכת ביקורת שיפוטית.
ב-4 באוגוסט החליטה הממשלה פה אחד לקבל את המלצת הוועדה ולהדיח לאלתר את גלי בהרב-מיארה מתפקידה כיועצת המשפטית לממשלה.
לאחר החלטת הממשלה הוציא בג"ץ מיד צו ארעי וב-10 באוגוסט צו ביניים המקפיא את הפיטורים עד לדיון בבית המשפט, שיתקיים בהרכב של תשעה שופטים.
ב-1 בספטמבר 2025 הוציאו תשעת השופטים צו על תנאי נגד החלטת הפיטורים.
ב-14 בדצמבר 2025 ביטל בג"ץ פה אחד את פיטורי היועצת המשפטית לממשלה, לאחר דיון בהרכב מורחב של שבעה שופטים (שירד מתשעה, בעקבות יציאה לגמלאות של יוסף אלרון), ולאחר שהממשלה לא שלחה ייצוג פרטי שתייצג אותה.
בג"ץ קבע כי הליך ההדחה לא היה חוקי.
בפסק הדין נקבע שהחלטת הממשלה להקים את ועדת שיקלי, שנועדה לעקוף את ועדת האיתור, אינה קרובה למילוי הדרישות בדין.
הם הדגישו שהקמת ועדה זו מהווה שינוי מבני מהותי, שכוון לביטול רכיב יסודי במנגנון הפסקת הכהונה שעליו המליצה ועדת שמגר.
הם מתחו ביקורת על כך שההחלטה לא לוותה בעבודת מטה מסודרת ובגיבוש תשתית משפטית או עובדתית הולמת, לא קדמה לה היוועצות מסודרת עם גורמי מקצוע הנוגעים בדבר, ואף לא נתבקשה לגביה חוות דעת הייעוץ המשפטי לממשלה ולא נבחנו חלופות אפשריות.
כמו כן נכתב בפסק הדין כי תצהיר התשובה של הממשלה אינו מספק מענה מפורט לעתירות, ותמהו על בחירת הממשלה שלא להתייצב לדיון בפני בג"ץ.
ועידת אוויאן היא ועידה שהתכנסה בעיר אוויאן שבצרפת ב-6 ביולי 1938, לדיון בבעיית הפליטים היהודים ופליטים אחרים, בהם מתנגדי המשטר הנאצי, שנמלטו משטחי גרמניה הנאצית.
רוב המדינות שהשתתפו בוועידה היו מוכנות להמשיך ולקבל פליטים נוספים על פי המכסות הקיימות, אך לא הסכימו להרחיבן.
רוב הפליטים היהודים באותה תקופה נקלטו בארצות הברית, דרום אמריקה, ארץ ישראל ובריטניה.
ארצות הברית קיבלה עשרות אלפי יהודים שהיגרו מגרמניה הנאצית לשטחה על פי מכסות חוקי ההגירה שלה.
זרם המהגרים המתגבר שביקשו להיכנס לארצות הברית יצר לחץ על רוזוולט לשנות את חוקי ההגירה שחוקקו לצורך יציאה מהמשבר הכלכלי ולהגדיל את מכסות ההגירה.
רוזוולט, שלא רצה בכך, ניסה להדוף את הלחצים על ידי מציאת פתרון לפליטים הנוספים בהפנייתם ליעדים אחרים מלבד ארצות הברית, ולצורך כך יזם את הוועידה.
סיבה נוספת לכך היא הטענות שהופנו כלפי ארצות הברית מצד מדינות שונות על כך שאינה עושה מספיק כדי לסייע לפליטים במצוקתם.
חוקי נירנברג, שנחקקו ב-1935, הפכו את יהודי גרמניה בבת אחת לנרדפים חסרי-אזרחות, במדינתם שלהם.
עד שנת 1938 כ-150,000 מתוך חצי מיליון יהודי גרמניה נמלטו ממנה – רובם לארצות הברית, דרום אמריקה, ארץ ישראל ובריטניה.
במרץ 1938 נוספו עוד כ-200,000 יהודי אוסטריה לנרדפים, בעקבות האנשלוס, סיפוח אוסטריה לגרמניה.
ארצות הברית, בריטניה ומדינות נוספות קלטו רבבות של פליטים יהודים שביקשו להימלט מגרמניה הנאצית, אך הביקוש לארצות מקלט עלה על ההיצע.
את הוועידה יזם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ולקחו בה חלק נציגים ממדינות אירופה ואמריקה.
בוועידה השתתפו נציגים מ-32 מדינות וכן מ-24 ארגונים התנדבותיים, שדנו בהגירת הפליטים (בעיקר יהודים) מגרמניה ומאוסטריה ליעדים אחרים, באירופה ובעולם.
יוזמתו של רוזוולט נבעה בעיקר מרצון להנמיך את הלחצים שהופעלו עליו, לגבי הפליטים היהודים והאחרים מגרמניה הנאצית, ולהראות לעולם שארצות הברית פועלת למענם.
כבר בתחילת הוועידה, ניתן היה לראות מנאום הפתיחה של נציגו האישי של הנשיא רוזוולט, מיירון טיילור, שהוועידה לא תחולל שינוי מהותי בממדי קליטת המהגרים שהיו קיימים אז.
בהתייחסו לחשיבות הטיפול בפליטים מגרמניה הנאצית, שנרדפו בשל השקפותיהם הפוליטיות, אמונותיהם הדתיות או מוצאם, ציין הדובר:
הנציגים בוועידה הסכימו כי יש למצוא ליהודים ולפליטים אחרים מקום מחוץ לגרמניה הנאצית.
רבות מהמדינות הסכימו להמשיך ולקבל פליטים יהודים ואחרים אל שטחן, אך הגבילו את מספרם על פי מכסות.
המכסות שקבעו מדינות כמו ארצות הברית או בריטניה היו גבוהות ומדינות אחרות קבעו מכסות נמוכות יותר.
אף מדינה לא הסכימה להגירה חופשית אליה ללא הגבלה של מספר הפליטים:
טיילור הודיע בנאום הפתיחה כי ארצות הברית מוכנה להמשיך לקבל אליה 27,370 מהגרים מגרמניה, מאוסטריה ומצ'כוסלובקיה מדי שנה, אך לא מעבר לכך.
בריטניה הסכימה לקליטת אלפי פליטים יהודים בשטחה.
היא התנתה את השתתפותה בוועידה בכך שארץ ישראל לא תועלה כפתרון היחיד לקליטת הפליטים היהודים, עקב המרד הערבי והחשש מהיווצרות מתח בארץ, אם בריטניה תאשר כניסת יהודים נוספים לארץ מעבר למיכסות העלייה הקיימות.
חלק מהיהודים שהסכימו הבריטים לקבל נקלטו בבריטניה עצמה, וחלקם נקלטו בארץ ישראל.
נציג צרפת טען כי צרפת כבר מלאה בפליטים ואינה יכולה לקלוט נוספים על אלה שהיא כבר קולטת, ובנוסף מצבה הכלכלי לא מאפשר לה לקלוט עוד פליטים.
נציג בלגיה הצטרף לטענת צרפת.
הולנד הסכימה לקבל אליה פליטים כמקום מעבר, בתנאי שימשיכו ליעד אחר.
אוסטרליה טענה כי קליטת הפליטים יכולה להביא להתעוררות בעיית הגזענות.
היא הסכימה להמשיך בקליטת המיכסה הקיימת של 300 פליטים מדי חודש, וכן הסכימה לאשר לפליטים לקבל ערבות כספית מארגון יהודי כדי להקל על הגירתם.
מדינות דרום אמריקה קלטו עשרות אלפי יהודים אך טענו כי הן סובלות מאבטלה גוברת ולא יכולות להגדיל את המכסות הקיימות.
הרפובליקה הדומיניקנית הצהירה שהיא מוכנה לקבל כ-100 אלף פליטים.
קנדה הסכימה לקבל בעיקר פליטים שעוסקים בחקלאות, אך כיוון שהפליטים לא הגיעו מרקע חקלאי, הצעתה הייתה רלוונטית רק למעטים.
הנהלת הסוכנות הייתה ספקנית לגבי תוצאות הוועידה אולם החליטה לשלוח נציגות שכללה את גולדה מאיר, ארתור רופין ונחום גולדמן שהיו משקיפים בוועידה.
הוועידה ננעלה כעבור תשעה ימים, ב-15 ביולי 1938.
באוטוביוגרפיה "חיי" (1975), תיארה גולדה מאיר את זעמה: .
לאחר הוועידה אמרה מאיר לעיתונות: .
הוועדה לא השיגה הרבה פרט להקמתה של ועדה בין-ממשלתית לענייני פליטים.
המדינות הדמוקרטיות הביעו אמפתיה לסבל הפליטים, והיו מוכנות להמשיך ולקבל רבים מהם, אך סירבו להגדיל את מספר המהגרים לשטחן מעבר למיכסות שהיו קיימות.
בכך הראו שנכונותן לתת תשובה כוללת ומקיפה לבעיית הפליטים היהודים והאחרים שנמלטו מגרמניה היא מוגבלת.
מטרת ארצות הברית בכינוס הוועידה הייתה להוכיח לדעת הקהל שהיא מנסה למצוא פתרון לבעיה, ואכן מטרה זו של ארצות הברית הושגה.
הוועידה זכתה לעניין תקשורתי רב, ועיתונים שונים עקבו אחרי הדיונים, אך מבחינה מעשית הושג בה מעט.
החלטות הוועדה זכו לביקורת מצד רבים.
זרם הגירת הפליטים היהודים מגרמניה הנאצית הלך וגבר בעיקר לאחר "ליל הבדולח" בנובמבר 1938, שאירע חודשים ספורים לאחר תום הוועידה.
אירועי ליל הבדולח המחישו את הסכנה ליהודים בגרמניה, ועוררו את ממשלות המערב לפעול ביתר שאת למענם.
ממשלת בריטניה החליטה להתיר את הגירתם של כל הילדים היהודים מגרמניה עד גיל 17 לשטחה במבצע הקינדרטרנספורט.
הנשיא האמריקני פרנקלין רוזוולט הורה בצו נשיאותי לאפשר לאלפי מבקרים מגרמניה להוסיף לשהות בארצות־הברית מעבר לתקופה שאושרה להם בוויזה.
ממשלת צרפת התירה כניסת 200 ילדים פליטים בחודש.
גם הולנד ושווייץ הסכימו לקבל ילדים יהודים פליטים.
בסך הכל, מראשית השלטון הנאצי ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה, היגרו מגרמניה 282 אלף יהודים, כמחצית מיהודיה, ועליהם נוספו עוד 117 אלף מהגרים יהודים משטחי אוסטריה המסופחת לגרמניה, כשני שלישים מכלל היהודים שלה.
המספר הכולל של המהגרים מכלל אזורי גרמניה הנאצית היה איפוא כ-400 אלף יהודים.
החלוקה של ארצות היעד העיקריות שקלטו את המהגרים היהודים משטחי גרמניה הנאצית הייתה כדלקמן:
ועידת באנדונג (Bandung) היא ועידת מדינות אסיה ואפריקה שנערכה באפריל 1955 בעיר באנדונג שבאינדונזיה.
מטרות הוועידה היו קידום שיתוף פעולה כלכלי ותרבותי בין מדינות אפריקאיות ואסייתיות והתנגדות לקולוניאליזם.
ועידת באנדונג התכנסה ב-17 באפריל 1955. בוועידה השתתפו 29 מדינות אסיה ואפריקה, שרובן הגיעו לעצמאות שנים אחדות בלבד קודם לכן, מהן 23 מדינות מאסיה ו-6 מדינות מאפריקה (מתוכן 9 מדינות ערביות).
היו אלה כל המדינות העצמאיות באותה עת בשתי היבשות, מלבד ישראל וקוריאה שלא הוזמנו, טאיוואן שלא הורשתה להשתתף בתור "מדינת סין" (כפי שהוכרה אז באו"ם) עקב הזמנתה של סין העממית ומונגוליה שנחשבה למדינת חסות של ברית המועצות.
ישראל לא הוזמנה להשתתף בוועידה בלחץ מדינות ערב, שאיימו להחרים את הוועידה אם ישראל תשתתף בה.
כמו כן אחת המוזמנות, הפדרציה המרכז אפריקאית סירבה להזמנה.
המטרות המוצהרות של הוועידה היו להשיג הרגעה של האווירה המתוחה שנוצרה בעולם על ידי המלחמה הקרה, ומאבק בקולוניאליזם.
הוועידה החליטה על עשרה עקרונות:
כיבוד זכויות האדם הבסיסיות והעקרונות והמטרות של מגילת האומות המאוחדות;
כיבוד ריבונותן ושלמותן הטריטוריאלית של כל האומות;
הכרה בשוויון בין כל הגזעים ובשוויון בין כל האומות, גדולות כקטנות;
הימנעות מהתערבות או מהפרעה בענייניה הפנימיים של מדינה אחרת;
כיבוד זכותה של כל אומה להגן על עצמה, לבד או במשותף, בהתאם למגילת האומות המאוחדות;
הימנעות משימוש בהסכמים להגנה קולקטיבית לשירות אינטרסים של המעצמות;
הימנעות כל מדינה מהפעלת לחץ על אחרות;
הימנעות מפעולות או איומים של תוקפנות או שימוש בכוח כנגד השלמות הטריטוריאלית או העצמאות הפוליטית של מדינה כלשהי;
יישוב כל הסכסוכים הבינלאומיים בדרכי שלום, כגון משא ומתן, גישור, בוררות או הסדר משפטי, בנוסף לדרכי שלום כבחירת הצדדים, בהתאם למגילת האומות המאוחדות;
קידום אינטרסים משותפים ושיתוף פעולה;
מגמת הוועידה בדיוניה ובעקרונות אלו הייתה מגמה של אי-הזדהות, נייטרליות.
במהלך הוועידה הותקפה מדינת ישראל על ידי המשתתפים ובהם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
המופתי חאג' אמין אל-חוסייני הופיע לפתע באולם הוועידה ותקף את מדינת ישראל בחריפות.
הוועידה החליטה כי מדינות אפריקה ואסיה יתייצבו לצד הערבים בסכסוך הערבי-ישראלי, וקראה להחזרת מדינת ישראל לגבולות החלוקה.
ההחלטה התקבלה פה אחד, כולל קולה של טורקיה, שקיימה יחסים דיפלומטיים עם מדינת ישראל.
החלטות הוועידה בעניין הסכסוך הישראלי-ערבי מותנו במקצת בזכות דעתן של הודו ובורמה, שהוסיפו לנוסח פסקה הקובעת כי החלטות הוועידה יבוצעו בדרכי שלום בלבד.
החלטות הוועידה גרמו להגברת בידודה של מדינת ישראל בזירה הבינלאומית ולהרגשת פגיעה בציבור ובהנהגת המדינה.
מדיניות החוץ של מצרים הושפעה רבות מן הוועידה.
יש הרואים באירוע זה את המעבר של תנועת הקצינים החופשיים, שהשתלטה על מצרים במהפכה ביולי 1952, מהמישור הלאומי אל המישור הבינלאומי.
נאצר, שזו הייתה הופעתו הראשונה בפורום בינלאומי, קשר קשרים איתנים עם מספר מנהיגים שהשתתפו בוועידה, ולאחריה החל לארח בקהיר כינוסים של המדינות החדשות.
מצרים תפסה את הנייטרליות שהביעה הוועידה ביחס למלחמה הקרה לא כנייטרליות פסיבית, אלא כמחויבות לפעול באופן אקטיבי למען שחרור העמים מהשלטון הקולוניאליסטי.
בהתאם לתפיסת "נייטרליזם חיובי" זה, נאצר החל לסייע לארגונים מהפכניים באפריקה לחתור תחת בריטניה וצרפת, שעדיין שלטו באזור.
הוועידה גם סימלה את הנטישה המצרית את המערב והחבירה לגוש הקומוניסטי.
יש הגורסים כי במהלך הוועידה נרקמה עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית שיצאה לפועל בספטמבר 1955. יש הטוענים כי מפנה זה במדיניות החוץ המצרית הביא בסופו של דבר להלאמת תעלת סואץ ולמלחמת סיני בסוף 1956.
בנצרות, ועידה אקומנית היא סוג של סינוד, או כנס של בישופים, הנבדלת מסינוד בכך שבמסגרתה מתכנסים בישופים מכל רחבי העולם הנוצרי (ומכאן השם "אקומני", היינו, כלל-עולמי).
הוועידה האקומנית המכונה לעיתים בכינוי "סינוד כללי", דנה בנושאי אמונה ופולחן.
המונח מתייחס גם לאויקומנה, הגדרה שאינה גאוגרפית אלא תרבותית, שכללה את "העולם המוכר", בניגוד לארצות הברברים, ולאחר מכן את "העולם הנוצרי", של הכנסייה הקתולית, אשר התפצלה בשנת 1054 לכנסייה הקתולית ולכנסייה האורתודוקסית.
מאז, רוב הקתולים מאמינים ש"כלל הבישופים" פירושו הבישופים של הכנסייה הקתולית והכנסיות הקתוליות המזרחיות ותו לא, ורוב האורתודוקסים מאמינים ש"כלל הבישופים" פירושו כלל הבישופים מהכנסיות האורתודוקסיות העצמאיות (אוטוקפאליות) ותו לא.
לפיכך, מאז הפילוג בין הכנסיות לכל כנסייה היו הוועידות האקומניות שלה.
שמות נוספים מקובלים לוועידה אקומנית הם קונציל (או ויעוד בעברית) ומועצה.
הן הכנסייה הקתולית והן הכנסייה האורתודוקסית (וגם הפרוטסטנטים, עם השגות מסוימות) מקבלות את החלטותיהן של שבע הוועידות האקומניות הראשונות:
<li>ועידת ניקיאה (325), שבה התקבל נוסח הקרדו הראשון, התקבלה הדוגמה של השילוש הקדוש וגונו האריאנים.
האריאנים, האוניטארים, המורמונים ועדי יהוה אינם מקבלים ועידה זו ואת הבאות אחריה.
<li>ועידת קונסטנטינופול הראשונה (381), אשר שינתה את הקרדו הניקיאני לצורה שבה הוא מקובל כיום בכנסיות האורתודוקסיות והאורתודוקסיות האוריינטליות ואשר אסרה על כל שינוי בקרדו ללא אישור בוועידה אקומנית.
<li>ועידת אפסוס (431), אשר הכריזה על מריה הבתולה כעל "אם האל" (תיאוטוקוס) וגינתה את הנסטוריאנים.
הכנסייה האשורית אינה מקבלת ועידה זו ואת הבאות אחריה.
ועידת אפסוס השנייה (449), שמוכרת רק על ידי הכנסיות האוריינטליות אשר בה זוכה אוטיכס אחר שחזר על דעתו המונופיזיטית והיא שלישו יש שני טבעים שהתמזגו יחד כטבע אחד.
<li>ועידת כלקדון (451), אשר גינתה את המונופיזיטיות וקבעה שלישו היו שתי מהויות נפרדות, אלוהית ואנושית, אשר מתקיימות בו זמנית יחד אך בלי להתאחד למהות אחת.
ובה האשימו את הכנסיות האוריינטליות (כגון הארמנית, הקופטית והאתיופית) שהן כנסיות מונופיזיטיות.
כנסיות אלה אינן מקבלות ועידה זו ואת הבאות אחריה.
<li>ועידת קונסטנטינופול השנייה (553), אשר אישרה מחדש את החלטות הוועידות הקודמות וגינתה כתבים אריאניים, נסטוריאניים ומונופיזיטיים חדשים.
<li>ועידת קונסטנטינופול השלישית (680–681), אשר גינתה את המונותלטיזם וקבעה כי לישו היו שני רצונות נפרדים, אלוהי ואנושי.
ועידת קוויניסקסט (692), שהייתה ועידה אדמיניסטרטיבית בעיקרה ואשר העלתה מספר קאנונים מקומיים לדרגה של אקומניים וקבעה את כללי התנהגות הכמורה.
הקתולים אינם מקבלים את הוועידה הזו, והאורתודוקסים מחשיבים אותה כחלק מוועידת קונסטנטינופול השלישית.
<li>ועידת ניקיאה השנייה (787), אשר החזירה את מנהג כיבוד האיקונין (אשר בוטל וגונה בוועידת קונסטנטינופוליס משנת 754) וסיימה את מלחמת האיקונין (איקונוקלאזמוס) הראשונה.
הפרוטסטנטים דוחים את החלטות ועידה זו ומעדיפים תחתיה את החלטות ועידת קונסטנטינופוליס משנת 754, שגינתה את כיבוד האיקונין.
הוועידות הבאות מקובלות כמחייבות רק על הכנסייה הקתולית.
<li>ועידת קונסטנטינופוליס הרביעית (קתולית) (869–870), אשר הדיחה את פוטיוס הקדוש מתפקידו כפטריארך קונסטנטינופוליס בשל העובדה שקודמו, איגנציוס הקדוש, לא הודח בהליך ראוי.
הכנסיות המזרחיות לא קיבלו את תוצאות ועידה זו בהתחלה, אך מאוחר יותר, לאחר מותו של איגנציוס והחזרתו של פוטיוס, שתי הכנסיות התפייסו.
ועידת סוטרי (1046) - הסדירה ויכוח על כס האפיפיורות.
<li>ועידת לטראנו הראשונה (1123), אשר סיימה את מאבק האינווסטיטורה.
<li>ועידת לטראנו השנייה (1139), אשר קבעה את קוד הלבוש של הכמורה, אסרה על ניקולאיזם (נישואי כמרים) וקבעה כי העונש על תקיפת כומר הוא חרם.
<li>ועידת לטראנו השלישית (1179), אשר קבעה את כללי בחירת האפיפיור וקבעה הגבלת גיל של שלושים שנה למינוי לבישופות.
<li>ועידת לטראנו הרביעית (1215), אשר קבעה את עקרון עליונות האפיפיור וכללי התנהגות לכמרים, ואשר קבעה לבוש מיוחד ליהודים ומוסלמים החיים במדינות נוצריות.
<li>ועידת ליון הראשונה (1245), אשר קבעה את הכובע האדום לחשמנים והנהיגה מס מיוחד לטובת ארץ הקודש והקיסרות הלטינית של קונסטנטינופוליס, גם הצהירה מחדש חרם והדיחה את הקיסר פרידריך השני.
<li>ועידת ליון השנייה (1274), אשר אישרה את המסדרים הפרנציסקני והדומיניקני וקבעה את סדרי בחירת האפיפיור.
<li>ועידת ויין (1311–1312), אשר פיזרה את מסדר הטמפלרים.
ועידת פיזה (1409), אשר ניסתה - בלא הצלחה - לפתור את הקרע המערבי.
<li>ועידת קונסטנץ (1414–1418), אשר פתרה את הקרע המערבי.
ועידת סיינה (1423–1424), אשר החלטותיה, שהדגישו את עליונותם של כינוסי בישופים, בוטלו והוכרזו מינות.
<li>ועידת בזל (1431–1445), אשר החליטה על איחוד עם הכנסייה האורתודוקסית.
הכנסייה האורתודוקסית סירבה לאיחוד הזה, אך חלק מהכנסיות המזרחיות חזרו בכל זאת למסגרת הכנסייה הקתולית והפכו לכנסיות הקתוליות המזרחיות (Eastern Rite Catholic).
<li>ועידת לטראנו החמישית (1512–1517), אשר ניסתה לבצע רפורמה בכנסייה.
<li>ועידת טרנטו (1545–1563), אשר גינתה את הלותרנים והקלוויניסטים, הגדירה את התנ"ך הנוצרי-קתולי, וקבעה את סדרי הפולחן.
<li>ועידת הוותיקן הראשונה (1870), אשר אישרה את דוגמת צדקת האפיפיור (infallibilità pontificia); מחוזות שהתנגדו לקביעה זו פרשו והקימו את הכנסייה הקתולית הישנה.
<li>ועידת הוותיקן השנייה (1962–1965), אשר קראה למודרניזציה של הכנסייה ולהתפייסות עם הכנסיות האחרות.
הוועידות הבאות מקובלות כמחייבות רק על הכנסייה האורתודוקסית.
<li>ועידת קונסטנטינופוליס הרביעית (אורתודוקסית) (879–880), אשר החזירה את פוטיוס לכס פטריארכיית קונסטנטינופוליס וגזרה חרם על כל המשנה את ההצהרת האמונה הניקיאו-קונסטנטינופולית מ-381.
<li>ועידת קונסטנטינופוליס החמישית (1341–1351), אשר אישרה את התאולוגיה ההסיכאזם של גרגוריוס פלמאס וגינתה את דעות מתנגדיו ברלעם מקלבריה ויוחנן אניקינדוס.
כנס ירושלים (1672), אשר קבע את הבדלי הכנסייה האורתודוקסית מהכנסייה הקתולית ומהפרוטסטנטיזם, וקבע את נוסח המקרא הנוצרי-אורתודוקסי.
ועידת אפסוס היא הוועידה האקומנית השלישית, אשר כונסה בשנת 431 באפסוס שבאסיה הקטנה בהוראת הקיסר המזרחי תאודוסיוס השני.
הוועידה עסקה במינות הנסטוריאנית והפלאגיאנית.
נסטוריוס, באותה תקופה פטריארך קונסטנטינופול, טען כי מריה הבתולה היא יולדת המשיח ולא יולדת האל, שכן היא ילדה רק את התגלמותו הגשמית-אנושית של ישו, ולא את הלוגוס האלוהי שבו.
בכך, ובטיעונים אחרים שלו, כגון זה שעל הצלב סבל רק חלקו האנושי של ישו, נסטוריוס ביקש ליצור הפרדה ברורה יותר בין המהות האלוהית של ישו למהותו האנושית.
לגישה תאולוגית זו התנגד קירילוס האלכסנדרוני, פטריארך אלכסנדריה.
על-מנת ליישב את המחלוקת, הורה הקיסר תאודוסיוס ה-2 לכנס ועידה אקומנית.
הוועידה כונסה ב-22 ביוני 431 בנוכחות 200 בישופים, רובם מהמזרח, וקירילוס האלכסנדוני ישב בראשה ושימש בו-בזמן כנציגו של האפיפיור.
בנוסף לכך, הוועידה אסרה על כל שינוי בקרדו כפי שנקבע בשנת 381 בוועידת קונסטנטינופול הראשונה על בסיס הקרדו של ניקיאה.
בנוסף, ועדת אפסוס הכריזה על ההשקפה הפלאגיאנית, לפיה האדם יכול להיות טוב גם ללא עזרת האל, וכופרת בכך שהחטא הקדמון טימא את הנפש האנושית לעולם ועד - כעל מינות וככפירה.
נסטוריוס עצמו סירב לקבל את החלטת הוועידה ופרש מהכנסייה.
גם יוחנן מאנטיוכיה סירב תחילה לקבל את דעתו של קירילוס האלכסנדוני, ואף החרים אותו לאחר הוועידה אך כעבור שנתיים, בשנת 433, התפייס עמו והסכים לנוסחת פשרה.
למרות זאת, פשרה זו לא סתמה את הגולל על הוויכוחים התאולוגיים.
כעבור שנים ספורות, מתוך החלטות הוועידה עצמה שהגדירו את טבעו של ישו כשתי מהויות - אנושית ואלוהית - באישיות אחת, צמחה המינות המונופיזיטית אשר פירשה בצורה שונה את הדוקטרינה התאולוגית שנקבעה לגבי מהותו של ישו בוועידת אפסוס ואשר נדונה בוועידת כלקדון עשרים שנה מאוחר יותר.
ועידת ברלין, או הסכם ברלין (מוכרת גם בשם ועידת קונגו או בגרמנית: Kongokonferenz), היא ועידה שהתקיימה בעיר ברלין שבקיסרות הגרמנית בשנים 1884–1885, במטרה להסדיר את הקולוניאליזם האירופאי והמסחר ביבשת אפריקה במהלך תקופת האימפריאליזם המודרני.
הוועידה נערכה בעקבות בקשת פורטוגל ואורגנה על ידי אוטו פון ביסמרק, הקנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19, גבר העניין האירופאי ביבשת אפריקה באופן דרמטי.
מיפויו של נהר קונגו על ידי הנרי מורטון סטנלי בין השנים 1874-1877, הסירה את ה"טרה אינקוגניטה" (ארץ הלא נודע) האחרון מהמפות האירופאיות של היבשת.
ב-1876, לאופולד השני, מלך בלגיה, ייסד את אגודת אפריקה הבינלאומית.
האגודה קבעה לעצמה מטרה לחקור ול"תרבת" את היבשת ואת יושביה.
ב-1878 הזמין לאופולד את סטנלי להצטרף לאגודה.
באותה שנה, הוקמה "אגודת קונגו הבינלאומית" שהחליפה התארגנות דומה שהייתה חלק מאגודת אפריקה הבינלאומית.
לאגודה החדשה היו אומנם שאיפות כלכליות יותר, אך היא עדיין הייתה קשורה קשר הדוק לאגודה הקודמת.
בין 1879 ל-1884, סטנלי חזר לקונגו, אך הפעם לא כעיתונאי, אלא כשליח של לאופולד עם משימה סודית להקים מדינה בקונגו, אשר לימים תיקרא בשם "מדינת קונגו החופשית".
באותה העת, קצין חיל הים הצרפתי פייר דה ברזה ערך מסע לעיר ברזוויל שזה אך נוסדה (כיום עיר הבירה של הרפובליקה של קונגו), וב-1881 הניף שם את דגל צרפת.
פורטוגל, אשר גם תבעה זכויות על האזור בעקבות בריתות ישנות עם ממלכת קונגו, כרתה אמנה חדשה ב-26 בפברואר 1884 עם הממלכה המאוחדת במטרה לחסום את גישתה של אגודת קונגו לאוקיינוס האטלנטי.
באותו הזמן, מדינות אירופאיות נוספות ניסו להשיג דריסת רגל באפריקה.
צרפת כבשה את תוניסיה ואת השטח בו נמצאת כיום הרפובליקה של קונגו ב-1881 (ותרמה בכך להחלטת איטליה להצטרף לברית המשולשת), ואת גינאה ב-1884. בריטניה כבשה את מצרים ב-1882, שנשלטה רשמית על ידי האימפריה העות'מאנית, ושלטה מצידה על סודאן וחלקים מסומליה.
ליאופולד השני הצליח לשכנע את גרמניה וצרפת שמסחר משותף באפריקה הוא אינטרס של כל שלוש המעצמות.
ביוזמת פורטוגל, אוטו פון ביסמרק, הקאנצלר הגרמני, קרא לנציגי האימפריה האוסטרו הונגרית, בלגיה, דנמרק, צרפת, בריטניה, איטליה, הולנד, פורטוגל, רוסיה, ספרד, שוודיה-נורווגיה (מאוחדות עד 1905), האימפריה העות'מאנית וארצות הברית לקחת חלק בוועידת ברלין כדי לגבש מדיניות מוסכמת בסוגיה.
למרות זאת, ארצות הברית החליטה שלא לקחת חלק בוועידה.
המדינה החופשית של קונגו אושרה כרכוש פרטי של אגודת קונגו.
2 מיליון ק"מ רבוע הפכו למעשה לרכושו של ליאופולד השני.
14 המעצמות החותמות יוכלו לבצע מסחר חופשי לאורכו של אגן הקונגו ואגם ניאסה.
ניז'ר ונהר קונגו הוגדרו חופשיים לתנועת כלי שיט.
נחתם איסור בינלאומי למסחר בעבדים.
עקרון אֵפֶקְטִיבִיּוּת הוגדר למניעת הקמת מושבות רק על פי שם (ראה הסבר בהמשך).
כל הלוקח חזקה על חלק משטחה של אפריקה היה חייב לעדכן את המדינות החתומות.
אפריקה חולקה בין מעצמות אירופה.
מדינות אירופה החליטו להמשיך לפתח את אפריקה
החלטה זו קבעה כי המדינות החתומות יוכלו לשלוט בקולוניות רק אם הן באמת החזיקו בהן, במילים אחרות רק אם הן כרתו בריתות עם ראשי שבטים מקומיים, הניפו את דיגלם שם או הקימו מנהל בשטח לשלטון באמצעות כוח משטרה לשמירה על הסדר.
שליטי הקולוניה צריכים לעשות שימוש בכלכלתה.
אם המעצמה ששלטה בקולוניה לא הייתה מבצעת זאת, המעצמות האחרות יכלו לקבל חזקה על השטח.
בין צרפת ובריטניה: קו נמתח מסיי בניז'ר אל ברואה, בצד החוף הצפון מזרחי של אגם צ'אד הגדיר איזה חלק שייך למי.
צרפת הפכה לבעלים בשטחים שמצפון לקו ובריטניה מדרומו.
אגן הנילוס היה בריטי ואגם צ'אד צרפתי.
יתר על כן, בין המעלה ה-11 וה-15 בקו האורך, הוחלט כי הגבול יעבור בין קואדאיי, אשר יהיה צרפתי ודארפור בסודאן בריטי.
בין צרפת לגרמניה: האזור מצפון לקו שנוצר על ידי הצטלבות קו האורך ה-14 ומילטו הועבר לידי צרפת ומדרומו לגרמניה.
בין בריטניה וגרמניה: ההפרדה נוצרה בצורה של קו העובר בין יולה אשר בבנו ועולה לחלקו התחתון של אגם צ'אד.
בין צרפת ואיטליה: איטליה תשלוט בכל מה שצפוני להצטלבות האורך ה-17 ועד קו הצטלבות האורך ה-15 מקביל וקו האורך ה-21.
בתקופתו של ליאופולד השני בוצע רצח עם נרחב בקונגו, בין 5 ל-15 מיליון קונגולזים נרצחו בידי העריצים האירופאים.
עושרן של ממלכות ומדינות אירופה, עד עצם היום הזה, נובע מעושק מתמשך של אוצרות הטבע האפריקאים ושעבוד אוכלוסייתה.
בוועידה שהתכנסה החל ב-23 ביולי 1919 וננעלה ב-4 באוגוסט 1919, השתתפו נציגיהם של חמישה מחוזות במזרח טורקיה - ביטליס, ארזורום, סיוואס, טרבזון וואן - והיא נוהלה בידי מוסטפא כמאל ומוסה קזם קראבקיר (Musa Kâzım Karabekir), מפקד הצבא המזרחי העות'מאני לקראת סופה של מלחמת העולם הראשונה.
הוועידה שימשה כוועידה מכינה לקראת ועידת סיוואס שהתכנסה כחודש לאחר מכן.
ועידת אנאפוליס הייתה ועידה שהתקיימה בין התאריכים 27 עד 28 בנובמבר 2007 באקדמיה הימית שבעיר אנאפוליס שבמדינת מרילנד, ארצות הברית.
בהשתתפות נציגי ישראל, הארגון לשחרור פלסטין, הקוורטט לענייני המזרח התיכון והאיחוד האירופי, ארצות הברית, האומות המאוחדות, רוסיה ונציגים ממרבית הליגה הערבית ביניהם מצרים וירדן ומדינות ללא קשר דיפלומטי עם ישראל ביניהן סעודיה, מלזיה, סודאן, לבנון ואף סוריה.
הוועידה התקיימה באצטדיון הכדורסל של אקדמית הצי.
ביום הראשון, לאחר הפתיחה הטקסית, נאמו נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש, ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ויושב ראש אש"ף ונשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
ביום השני נאמו שרי החוץ של שאר המדינות המוזמנות.
בניגוד להסכמי אוסלו ול, ובדומה ל, לא היוותה ועידת אנאפוליס סיכום של משא ומתן, אלא ניסיון לפתיחתו.
מטרת הוועידה הייתה לנסות להניע מחדש את תהליך השלום ולסלול את הדרך למשא ומתן אינטנסיבי לקראת הסכם קבע ב, אשר מגעים לגביו כבר החלו בשיחות אולמרט – אבו מאזן.
בראש המשלחת הישראלית עמדו ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ושרת החוץ ציפי לבני, ובראש המשלחת הפלסטינית עמדו נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס בתפקידו כיו"ר אש"ף, וראש ממשלת הרשות הפלסטינית סלאם פיאד.
המדינות והישויות שהשתתפו בוועידה לפי סדר א"ב:
נשיא ארצות הברית פתח בהקראת הצהרה משותפת, המוסכמת על ישראל ועל הפלסטינים, ועיקרה קריאה להכרה הדדית ושלום והקמת שתי מדינות לשני עמים.
המשא ומתן המעשי יתחיל ב-12 בדצמבר 2007, יימשך ברציפות, תוך שאיפה לסיימו עד סוף 2008. שני הצדדים התחייבו ליישם מיידית את התחייבויותיהם למפת הדרכים, וארצות הברית תבקר ותבדוק האם הצדדים אכן ימלאו את חלקם.
ב-1 בדצמבר 2007, בדרכו חזרה מהוועידה, אמר אבו מאזן לעיתונאים בקהיר: "הפלסטינים לא מקבלים את הנוסחה כי ישראל היא מדינה יהודית...
אנו אומרים שישראל קיימת ובישראל יש יהודים ויש שאינם יהודים".
אישור הצהרת אנאפוליס על ידי ממשלת ישראל
ההצהרה המשותפת אושרה בישיבה של ממשלת ישראל בתאריך 2 בדצמבר 2007.
ראש הממשלה, אהוד אולמרט, אמר:
הצעות הצדדים התבססו על מתווה פתרון המבוסס על החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם עם חילופי שטחים.
בעוד שמבחינת הפלסטינים השטחים הרלוונטיים כללו את כלל הגדה המערבית ועזה (כל שטחי ארץ ישראל המנדטורית מחוץ לקו הירוק), ישראל ביקשה להתחשב גם בגבולות בני הגנה ובעובדות דמוגרפיות שנוצרו מתחילת המלחמה.
ישראל הציעה חילופי שטחים של 6.5% משטחי הגדה המערבית, כאשר המסדרון שיחבר בין הגדה המערבית לרצועת עזה ייחשב כ-0.7% מהשטח, מתוך הנחה שכך יוכל אבו מאזן להציג זאת כחילופי שטחים ביחס של 1:1, הגם שבפועל גודל המסדרון היבשתי קטן פי עשרה.
ההיגיון מאחורי ההצעה הישראלית נעוץ היה בחשיבות הרבה של מסדרון זה עבור הפלסטינים.
באופן רשמי, הפלסטינים הציעו חילופי שטחים ביחס של 1.9% משטחי הגדה המערבית, אך בכמה הזדמנות התברר כי הם מוכנים להגיע גם ל-4%, בתנאי שההסכם יזכה לתמיכה פלסטינית במשאל עם.
אף שהצדדים הגיעו למשא ומתן עם מפות, הם לא השאירו אותן אצל הצד השני, ואבו מאזן נאלץ לשחזר את המפה של אולמרט על מפית.
הפלסטינים ביקשו לקבל ריבונות באגן הקדוש והיו נכונים להכיר בריבונות ישראל בשכונות היהודיות כפי שהוסכם במשא ומתן בטאבה, אך זאת להוציא את שכונת הר חומה - שנבנתה לאחר הסכמי אוסלו.
עוד הציעו הפלסטינים שהרובע היהודי, חצי מהרובע הארמני והכותל המערבי יישארו בריבונות ישראלית.
לעומת זאת, ישראל ביקשה לשמור על ריבונותה בכל השכונות היהודיות ואף על בית צפאפא שנחצה במלחמת העצמאות ואוחד מחדש לאחר מלחמת ששת הימים.
ביחס לאגן הקדוש וליתר השכונות הערביות בתוך גדר ההפרדה, הציעה ישראל שאף צד לא יוותר על טענותיו, ושלמשך תקופה אלה ינוהלו באופן משותף ישראלי-פלסטיני, בחסות בינלאומית של ועדה המורכבת מחמש חברות: ישראל, פלסטין, ארצות-הברית, ירדן וערב הסעודית.
בסוגיית הפליטים היו פערים גדולים בין הצדדים, וזאת נוכח הנרטיב הפלסטיני המייחס לישראל אחריות בלעדית מוסרית ומשפטית לבעיית הפליטים והנצחתה.
ישראל סירבה לדרישה לקבלת פליטים פלסטינים ונמנעה מלהכיר בטענתם לזכות השיבה.
ההצעה הפלסטינית הלמה את גישת אבו מאזן כפי שביטא ב-2008 ש"יהיה זה בלתי הגיוני לבקש מישראל לקלוט חמישה מיליון פליטים או אפילו מיליון פליטים [...] משמעות הדבר תהיה סופה של מדינת ישראל".
כמו-כן, מספר הפליטים המוצע (100,000) התבסס על סקרים פנימיים בקרב הציבור הפלסטיני, שלימדו על נכונות להסתפק במספר זה כפשרה סמלית.
בין הצדדים נתגלעו גם מחלוקות לגבי ההכרה בסבל ובעוולות הכרוכות בבעיית הפליטים הפלסטינית, כאשר הפלסטינים תבעו הכרה באחריות מוסרית משפטית ובסבל הפלסטיני, ואילו ישראל הסכימה להכיר בסבל בלבד.
כמו-כן, ישראל תבעה פיצוי לפי מפתח פליטות בלבד, במסגרת הסדר כולל ובו יפוצו גם יהודים שגורשו ממדינות ערב.
עוד דרשו הפלסטינים מישראל להכיר באחריות כוללת לפיצוי על נזקי הפליטות, אך ישראל סירבה לקבל זאת וניאותה להעביר סכום קבוע ומוסכם לקרן הפיצוי הבינלאומית שתוקם.
עיקר הביקורת כנגד הוועידה הגיעה הן מהימין הפוליטי בישראל מצד אחד והן מחמאס ואיראן מצד שני, אולם גם חלקים בשמאל הישראלי הביעו ביקורת כלפי כינוס הוועידה ללא הכנה מקדימה מספקת לטענתם.
הימין הישראלי טען נגד הוועידה שישראל מגיעה לוועידה לאחר שהסכימה על ויתורים מראש ומעמדה נחותה, ומנגד טענו בחמאס ובאיראן כי הפלסטינים ויתרו על כל דרישותיהם לפני הוועידה וישראל לא הבטיחה דבר.
סוריה הגדירה את הוועידה ככישלון פלסטיני בשל הצהרת בוש כי מדינת ישראל היא מדינת היהודים וטענה כי מדובר בניצחון ישראלי, בעוד הימין הפוליטי בישראל טען כי דווקא ישראל היא זו שלא יצאה עם דבר מהוועידה.
זאת עקב שחרור המחבלים שליווה את הוועידה והן עקב הנכונות הישראלית לוויתורים בעוד ירי הקסאמים לעבר יישובים ישראלים נמשך.
את כינוס הוועידה ליוו הפגנות של ארגונים שונים, שהביעו את התנגדותם לוויתורים ישראליים עתידיים אפשריים כלפי הפלסטינים.
ועדות תכנון, טיפול והערכה פועלות במחלקות לשירותים חברתיים של כל הרשויות המקומיות.
תפקידן העיקרי הוא לבחון את מצבם של ילדים ובני נוער במצוקה או בסיכון, ולהתוות תוכנית טיפול.
סדרי עבודת הוועדות מוגדרים בחוזרי מנכ"ל משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים (תקנון העבודה הסוציאלית - תע"ס).
הצורך בוועדות תכנון, טיפול והערכה
קיימות נסיבות שבהן יש הסוברים כי משפחה איננה מסוגלת לטפל כראוי בילד שלה, וטובת הילד מצדיקה, ולעיתים אף מחייבת, שיקול דעת בעניין הילד ותכנון דרכי טיפול שייטיבו עמו, יפחיתו את הסיכון שבו הוא נמצא, או יסייעו למשפחה בטיפול בו.
לרוב, הטיפול בילד נשאר בקהילה ובמשפחה, בעזרת שירותי רווחה שונים המסייעים להורים, כדוגמת, מסגרת יומית אחר הצהריים, ליווי של חונך לילד, או הפניית ההורים למסגרת טיפולית בקהילה, שבה יקבלו סיוע והדרכה הורית.
במקרים קיצוניים בלבד, ולאחר שנשקלו אפשרויות אחרות, נשקלת גם העברת הילד למסגרת אחרת.
קיימים שני מצבים בהם נשקל סידור חוץ ביתית לילד.
הראשון הוא: לבקשת ההורים עצמם.
המצב השני הוא - כאשר קיים סיכון לילד במצבו בו הוא שוהה כיום, ולאחר שקילת חלופות בקהילה שלא התאימו.
במקרים מסוימים, יש חילוקי דעות בין ההורים לבין החלטת ועדת תכנון טיפול, וההורים מתנגדים להצעות הוועדה.
במקרים נדירים אלו, בית משפט הוא הגורם המוסמך להכריע בגורל הילד.
כמו במקרים אחרים, השופטים בבואם להחליט בנדון, מסתייעים בחוות דעת של מומחים, ושוקלים בכובד ראש את ההחלטה שהם מקבלים.
ועדות תכנון, טיפול והערכה, הוקמו על מנת לגבש תוכניות טיפול, על ידי סיעור מוחות בין אנשי המקצוע, חלקם מכירים אישית את הילד והמשפחה (לדוגמה, מחנכת ויועצת בית הספר, עו"ס המשפחה), וחלקם בעלי מיומנויות מקצועיות בתחומם (מנהלת, ראש צוות, עובד סוציאלי לחוק הנוער, אחות טיפת חלב, מפקחת מחוזית, וכו', לפי ההקשר).
ההסתייעות במומחים חשובה במיוחד כאשר מדובר בהערכת של מסוגלות הורית ומצבם הנפשי של ילדים.
להמלצות הוועדות חשיבות גדולה מפני שבתי המשפט, פרט למקרים חריגים, בוחנים רק את חוקיות תהליך קבלת ההחלטה ונמנעים מלהתערב בהחלטות ("המלצות") המקצועיות של הוועדות.
מוסדות דומים קיימים בארצות רבות.
לוועדות תכנון, טיפול והערכה אין מעמד רשמי כאשר בתי משפט נדרשים להחלטות על מינוי אפוטרופוס ולהחלטות של מסירה לאימוץ.
ועדת תכנון, טיפול והערכה, המוכרת גם בשמה הקודם ועדת החלטה, היא ועדה בין מקצועית המתכנסת, אחת לתקופה, במחלקה לשירותים חברתיים (לשכת הרווחה) של הרשות המקומית.
הוועדה משמשת מסגרת לדיון מקצועי, לאבחון ולקבלת החלטה בעניינם של ילדים, שיש חשש כי מסיבות שונות הם עשויים להימצא בסיכון.
הוועדה רשאית להחליט על המשך טיפול מעמיק בילד בחיק המשפחה במסגרת הקהילה, או על הוצאתו מהבית.
ההסדרה המשפטית של פעולות וועדות תכנון, טיפול והערכה
ביזור לרשויות מקומיות, חוק הסעד, הוראות תע"ס, חוק הנוער
על פי סעיף 2 בחוק שירותי הסעד, תשי"ח-1958 שירותי הרווחה ניתנים על ידי מחלקות הרווחה של הרשויות המקומיות.
על פי אותו חוק, שר הרווחה והשירותים החברתיים רשאי להתקין תקנות בדבר דרכי הטיפול בנזקקים.
תקנות כאלו לא הותקנו, ובמקומן עבודת ועדות תכנון, טיפול והערכה מוסדרת למעשה על ידי חוזרי מנכ"ל משרד הרווחה הידועות כהוראות תע"ס המפרסמים על ידי משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים כתקנון עבודה סוציאלית.
חוקרים שונים ביקרו את העובדה שעבודת הוועדות אינה מוסדרת בחקיקה ראשית או תקנות כי אם ברמת חוזרי מנכ"ל.
על פי חוק הנוער (טיפול והשגחה) מוקנות לעובד סוציאלי לחוק הנוער, סמכויות רבות לגבי הטיפול בילדים וביניהן גם הסמכות לפנות לבית משפט בבקשה שיורה להוציא קטין ממשמורתו של האחראי עליו, גם במקרים הנדירים בהם, לאחר שקילת כלל האפשרויות, המליצה על כך ועדת תכנון טיפול והערכה.
בית המשפט העליון דן במספר מקרים של הוצאת ילד מחזקת הורה או הורים.
פסקי הדין מציינים כי השיקול המרכזי הוא "טובת הילד".
חוקרים מציינים כי עקרון "טובת הילד", המבקש להגן על מיטב האינטרסים של הילד, מגלם יסוד פטרנליסטי של שיקול דעת חיצוני, כי שופטים מפרשים את עקרון "טובת הילד", כמו עקרונות אחרים, בהתאם להשקפה הרווחת בחברה באותה עת והשקפתם האישית.
כך, לדוגמה, בשנים הראשונות של המדינה במקרים רבים העברת ילד למוסד חינוכי שבו ייחשף לתרבות הישראלית (האשכנזית – מערבית) נחשבה כמיטיבה עם הילד – לעומת השארתו במשפחתו וקהילתו.
יושב ראש הוועדה הוא עובד סוציאלי שמונה על ידי מנהל המחלקה לשירותים חברתיים.
בנוסף משתתפים בוועדה הוריו של הקטין (או האפוטרופוס) וכל אדם אחר שברצונם להזמין לוועדה.
פנייה לוועדת תכנון, טיפול והערכה
אוכלוסיית היעד של הוועדה הם קטינים (בגילאי 0–18) שיש חשש כי הם נתונים בסיכון, לפי קריטריונים שונים הקבועים בתקנות, ותוך הסתמכות על דיווחים נוספים וחומר נילווה, המוגש לחברי הוועדה.
העובד הסוציאלי המטפל במשפחה מטעם לשכת הרווחה, לאחר התייעצות עם ראש הצוות
עובד סוציאלי לפי חוק שנקרא לטפל במקרה, ולאחר התייעצות עם ראש הצוות וגורמי הטיפול
עובדי שירותים טיפוליים בקהילה שבאו במגע עם הקטין והתרשמו מהיותו בסיכון, כגון רופאים, אחיות, יועצי בתי ספר וכו'
תפקיד ועדת תכנון, טיפול והערכה
ועדות ההחלטה הוקמו לצורך מתן פורום מקצועי, שיקבל החלטות בשיקול דעת בעניין זה.
בהמשך נוספו לוועדות החלטה התפקידים הנוספים.
הוועדה נדרשת לצורך שיקול דעת הן בצד הטיפולי, והן בצד של ניצול נכון של כספי הציבור :
מבחינה טיפולית, מדובר בהחלטות הרות גורל שישפיעו על חייו ואיכות חייו של הקטין.
העובד הסוציאלי ופקיד הסעד המביאים את המקרה לדיון בוועדה, אינם אמורים לקבל החלטות ולפעול על דעת עצמם, אלא להביא את עמדתם להתייעצות בפני הוועדה, דבר שיאפשר דיון מקצועי והבהרת הקשיים בטיפול והפתרונות המוצעים, לצורך דאגה לשלום הקטין והבטחת המענים המיטביים עבורו.
מבחינת עלות, בסמכות הוועדה להחליט החלטות כבדות משקל בכספי ציבור.
עלותו של סידור חוץ ביתי לקטין במסגרת פנימייתית קבועה, היא עלות בת אלפי שקלים לחודש, מכספי משלם המיסים.
כאשר מדובר על סידור ממושך שאורכו שנה ויותר, העלות מסתכמת בעשרות אלפי שקלים לשנה.
הוצאה כספית כה גדולה מחייבת דיון והסכמה רחבה כי אכן הפעולות המוצעות יסייעו לקטין ויש להן הצדקה ציבורית.
פעולת הוועדות עד לשנת 2002, היו פעולות ועדות ההחלטה מבוססות על הוראות המצויות בחוזר מנכ"ל של משרד הרווחה.
ועדות ציבוריות בנושאי ועדות תכנון, טיפול והערכה
בהמשך יוצגו הוועדות הציבוריות אשר עסקו במישרין או בעקיפין במנגנונים של שרותי הרווחה בבואם להחליט על הטיפול בילדים ובני נוער בסיכון.
ועדת גילת לבדיקת תפקוד ועדות ההחלטה
בתחילת שנות ה-2000 שררה בישראל אווירה ציבורית של חוסר אמון מצד הציבור כלפי עובדים סוציאליים ופקידי סעד, וטענות על חוסר שקיפות ועל אטימות, שהתבטאו ב"לקיחת ילדים מבית הוריהם" ללא שיקול דעת מתאים.
בחודש ינואר 2002, מעט לאחר מינויו של שלמה בניזרי לתפקיד שר הרווחה, הוא הקים ועדה ציבורית, שתפקידה לייעץ לשר ולהמליץ על סמכויות "ועדות החלטה" ודרך התנהלותן מול פקידי הסעד.
יושב ראש הוועדה היה ד"ר ישראל צבי גילת, והוועדה נקראה על שמו "ועדת גילת".
כתב המינוי של הוועדה מציין כי לכאורה "במקרים מסוימים, ולא מעטים, אין תהליך שימוע להורים החפצים בכך, לא נמסר להם מידע מלא ונשללת מהם האפשרות להגיש ערר.
בנוסף, נטען כי פקידי הסעד אמורים להגיש תסקירים המכילים המלצות לבתי המשפט, פקידי הסעד אינם מהווים מקשה אחת וכל אחד פועל במסגרת הרשאתו, הוועדה (ועדת ההחלטה) מסמיכה פקיד סעד אחד בלבד להגיש את תסקירו ולהמליץ המלצותיו, דבר הפוגם בהליכי ההערכה של בתי המשפט..."
על פי המלצת ועדת גילת שונו תפקידי ועדות ההחלטה כך שהפכו טיפוליות בעיקרן.
בהתאם שונה גם שם הוועדות מ"וועדות החלטה" ל"וועדות תכנון, טיפול והערכה".
הוועדה הוקמה בשנת 1997 כדי להבטיח עמידה של מדינת ישראל בהתחייבויותיה על פי אמנת זכויות הילד של האו"ם אותה אשררה ישראל בשנת 1991. הוועדה, בראשותה של השופטת סביונה רוטלוי, מיפתה את תחום עיסוקה והקימה שש ועדות משנה שנועדו לכסות את כל ההיבטים של מטלת ועדת רוטלוי.
בנושאי ועדות תכנון, טיפול והערכה עסקה ועדת המשנה להשמה חוץ ביתית.
בספטמבר 2003, ולאחר מכן במרץ 2004 הגישה הוועדה את הדו"חות שלה.
הוועדה הצביעה על חוסרים הקיימים בעשייה ובחקיקה המתייחסת לילדים, הנעשות טלאים-טלאים שלא מתוך מחשבה מסודרת, מתואמת ואחידה.
הוועדה הגיעה למסקנה כי יש צורך לחוקק חוק ילדים כולל שיכסה את כל ההיבטים העיקריים של היחסים שבין ילדים לבין הוריהם ומשפחתם והתערבות המדינה ביחסים אלו.
בידי הוועדה לא עלה להשלים את חקיקתו של חוק הילדים אבל השלימה הצעות מפורטות למספר פרקים מתוך החוק העתידי.
דו"ח הוועדה שם דגש רב על זכויות הילד להשמיע את עמדתם בפני ועדות תכנון, טיפול והערכה.
בנוסח מפורט של הצעת חוק נקבע, בין השאר: זכותו של כל ילד להביע רצונו, רגשותיו, דעותיו ועמדותיו ולהישמע בחופשיות בכל החלטה או פעולה בעניינו.
בנוסף, מוטלת על רשויות המדינה "חובת עשה" - החובה להבטיח מימוש זכות זו.
הצעת החוק מתייחסת גם זכות הילד לקבל מידע בנוגע לו - בכפוף לגיל הילד ולכישוריו.
ביקורת על דו"ח ועדת רוטלוי
החוקרים רונן וגילת מבקרים את דו"ח הוועדה בקבעם: "דו"ח חשוב זה הולך במתווה של הזנחת הגנת הילד כחלק ממשפחתו וכאיבר מקהילתו" וכן "הוועדה לא הקדישה מקום ראוי להיבט משמעותי ביותר של זכויות הילד הנגזר מן האמנה, מרוחה ומהוראותיה: הגנת הילד כאדם שלם הקשור בקשרי גומלין הראויים להגנה למשפחה ולקהילת מוצא.
על פי החלטת ממשלה משנת 2003 הוקמה ועדה לבדיקת מצבם של ילדים ובני נוער בסיכון ובמצוקה - ועדת שמיד.
הוועדה הוקמה לאור נתונים שהראו כי מדי שנה עולה שיעורם באוכלוסייה של ילדים ובני נוער בסיכון.
לראשות הוועדה מונה הפרופסור הלל שמיד.
המלצות הוועדה הוגשו במרץ 2006 וכללו תוכנית חומש לשנים 2006–2010. בעקבות עבודתה של ועדת שמיד, הורחבה אוכלוסיית היעד של ועדות התכנון, טיפול והערכה כך שתכלול גם ילדים בסיכון ולא רק את אלה העומדים בהגדרת קטין נזקק.
הממשלה אימצה את המלצות הדו"ח ולתקציב משרד הרווחה ניתנה תוספת שנתית של 200 מיליון שקל.
הוועדה לא עסקה ישירות בנושאים המתייחסים לוועדות תכנון, טיפול והערכה.
שר הרווחה והשירותים החברתיים, ח"כ מאיר כהן, החליט על הקמת ועדה בנושא הוצאה של ילדים למסגרות חוץ-ביתיות והסדרי ראייה.
לראש הוועדה מונה מנכ"ל משרד הרווחה דאז יוסי סילמן.
בשונה מוועדות קודמות, כתב המינוי של הוועדה התייחס במפורש לנושא הוצאת ילדים למסגרות חוץ-ביתיות.
הוועדה הוקמה בשנת 2013 על רקע טענות חוזרות ונשנות מצד הורים וגורמים שונים בנוגע לסמכות היתר, לכאורה, הניתנת לעו"סים לפי חוק הנוער בכל הקשור להוצאת ילדים מביתם.
הוועדה זיהתה מספר בעיות מבניות בהקשר של עבודת ועדות התכנון, הטיפול וההערכה.
1. טשטוש אמות המידה המבחינות בין קטינים נזקקים לבין ילדים ובני נוער בסיכון, דבר הגורם לעירוב יתר של עו"סים לפי חוק הנוער בתהליך שצריך להיות מנוהל על ידי עו"ס המשפחה.
2. הניסיון להפוך את הוועדה לכלי טיפולי השיג תוצאה הפוכה, דהיינו גם אירוע טיפולי הפך לאירוע מאיים, בעיקר בשל העובדה שברובן המכריע של הוועדות והדיונים נוכחים עו"סים לפי חוק הנוער, והאפשרות להפעלת חוק הנוער נמצאת ברקע.
3. הורים במעמד סוציו-אקונומי גבוה מגיעים לדיוני הוועדה עם עורכי-דין (לעומת משפחות קשות יום אשר לא זוכות לייצוג משפטי).
נוכחות עורכי הדין מטשטשת את ייעוד הוועדה ואת מהותה.
4. לא נקבע הרכב אחיד לוועדה, ואין בה נציגים קבועים של אנשי מקצוע ושל משרדי ממשלה נוספים, כגון נציגי מערכת החינוך, הבריאות, הקליטה.
5. החוק קובע כי על כל רשות מקומית להקים ועדה סטטוטורית לקידום מעמד הילד שמתפקידה לגבש מדיניות ודרכי טיפול בילדים בסיכון ביישוב.
במרבית הרשויות המקומיות לא הוקמה ועדה כזו או שהיא לא מתכנסת באופן סדיר.
לוואקום הזה נמשכים לא אחת שירותי הרווחה והוועדות לתכנון, טיפול והערכה.
1. הפרדה ברורה בין ועדות תכנון, טיפול והערכה לבין הוועדות להגנת הילד.
ועדות תכנון, טיפול והערכה תהיינה פורום היוועצות מקצועי בהשתתפות עו"ס המשפחה אך ללא השתתפות של עו"ס לפי חוק הנוער וללא ייצוג משפטי לבני המשפחה.
ועדות להגנת הילד יכונסו כאשר נשקלת האפשרות של שילוב קטין במסגרת חוץ-ביתית.
בוועדה ישתתף עו"ס לפי חוק הנוער.
הוועדה היא פורום מעין משפטי ויש חובה להבטיח ייצוג משפטי לבני המשפחה.
2. הסדרה בחקיקה של פעילות ועדות תכנון, טיפול והערכה וועדות הגנת הילד בכל הרשויות המקומיות והסדרה והבטחה של ייצוג משפטי על ידי המדינה למשפחות נזקקות (הורים וילדים) בדיוני הוועדות להגנת הילד.
3. הפעלה של ועדת ערר מחוזית אשר תדון בערעור מצד משפחות אשר לטענתן בהתנהלות הוועדה להגנת הילד בנוגע אליהן נפל פגם מנהלי.
הפעילויות לקידום חקיקה חדשה בנושא ועדות התכנון, טיפול והערכה
על הצורך בחקיקה בנושא הוועדות הצביעו הוועדות שדנו בנושא והמליצו גם חוקרים שונים.
משלא קודמה חקיקה בנושא, הגישה האגודה לזכויות האזרח בחודש מאי 2016 עתירה בנושא נגד משרד הרווחה והשירותים החברתיים.
רק קרוב לשנתיים לאחר הגשת העתירה, על מנת למנוע פסיקה נגד משרד שרותי הרווחה והשירותים החברתיים, הודיעה פרקליטות המדינה בכוונתה ליזום חקיקה בנושא ועדות תכנון, טיפול והערכה.
משכך, פסק בית הדין העליון כי למתן הסעד המבוקש יש להמתין להשלמת החקיקה.
נכון לאוקטובר 2019 לא פורסמה הצעת החוק המובטחת בנושא ועדות תכנון, טיפול והערכה.
ועידת TED (ראשי תיבות באנגלית של: Technology, Entertainment, Design; טכנולוגיה, בידור, עיצוב) היא ועידה אקדמית שנתית העוסקת במגוון רחב של נושאים, בהם מדע, אמנות, עיצוב, פוליטיקה, חינוך, תרבות, עסקים, טכנולוגיה ועוד.
המוטו של הוועידה הוא "Ideas Change Everything" (בתרגום חופשי לעברית: "רעיונות משנים הכול").
האירוע מאורגן על ידי "TED Foundation", מוסד ללא כוונות רווח שהמטה שלו נמצא בניו יורק.
אוצֵר TED מאז 2001 הוא כריס אנדרסון.
TED נוסדה על ידי ריצ'רד שאול וורמן והנרי מרקס בשנת 1984. הוועידה הראשונה נערכה במונטריי, קליפורניה.
המטרה הייתה לכנס כמה מהמוחות הגדולים שעבדו באותה עת על פרויקטים חדשניים.
בוועידה הראשונה השתתפו כ-250 איש, והוצג בה בין השאר המחשב החדש מדגם "מקינטוש", ונציג חברת סוני דיבר על הפיתוח החדש שבו התרכזו אז מאמצי החברה, מדיה חדשה שנקראה "קומפקט דיסק" שהחברה "צופה לה עתיד מזהיר".
מאז 1990, הוועידה נערכת מדי שנה.
בשנת 2001 העביר המייסד ריצ'רד וורמן את האחריות על הוועידה ליזם הבריטי כריס אנדרסון.
בנובמבר 2001 עברה הבעלות לעמותת "קרן ספלינג" תמורת 6 מיליון ליש"ט.
עמותה ללא כוונת רווח שהקים אנדרסון.
בשנת 2005, ביוזמתו של אנדרסון, נוספה ועידת אחות המוכוונת לקהל בינלאומי יותר בשם TEDGlobal.
החל משנת 2006 ההרצאות ניתנות לצפייה חינם ברשת האינטרנט, באתר הרשמי, בערוץ יוטיוב וב-iTunes.
מאותה שנה הועלו לאינטרנט למעלה מ-900 הרצאות, והן זוכות לפופולריות גדולה מצד גולשים מרחבי העולם.
במאי 2009 החל אתר הוועידה בפרויקט תרגום, שבמסגרתו מתרגמים מרחבי העולם (מעל 25,000 נכון לנובמבר 2016) כ-102,000 סרטונים ב-113 שפות (נכון לנובמבר 2016).
בעברית יש מעל 3,500 סרטונים מתורגמים (נכון לאוקטובר 2020).
בניגוד לנוהג, הרצאתו של ניק האנאוור משנת 2011 לא הועלתה לרשת.
בהמשך, הרצאה אחרת שלו הועלתה לרשת בשנת 2014.
בשנת 2009 הועבר מקום כינוס הוועידה ללונג ביץ', עקב הפופולריות הרבה לה היא זוכה.
ובשנת 2014 היא עברה לוונקובר בקנדה.