tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2005 הזוג הודיע בפומבי שהוא נפרד וב-2006 התגרש.
סטיבן לנגטון נולד ב-1150 להנרי לנגטון, בעל קרקע בכפר לנגטון.
הוא ככל הנראה התחנך בבית ספר הקתדרלי המקומי.
בבגרותו לנגטון למד באוניברסיטת פריז והרצה שם על תאולוגיה עד 1206, כאשר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, שעמו יצר ידידות בפריז, קרא לו לרומא והפך אותו לקרדינל-כומר של סן קריסוגונו, רומא.
אדיקותו ולימודיו כבר זיכו אותו בקדנציות בפריז וביורק והוא הוכר כאיש כנסייה אנגלי בכיר.
אחיו סיימון לנגטון נבחר להיות הארכיבישוף של יורק ב-1215, אך בחירות אלה בוטלו על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
סיימון שירת את אחיו סטיבן כארכידיקון מקנטרברי ב-1227. לסיימון ולסטיבן היה אח נוסף בשם וולטר, אביר שמת ללא ילדים.
לאחר מותו של הארכיבישוף מקנטרברי הוברט וולטר נתגלעה מחלוקת בכנסייה לגבי זהות יורשו.
סיעה אחת של קאנונים צעירים מצ'פטר קתדרלת קנטרברי בחרו את רג'ילנד סגן-ראש הקתדרלה, כבישוף שיימלא את מקומו של וולטר.
בעוד שסיעה אחרת, בעקבות לחץ מצד המלך ג'ון, בחרה בג'ון דה גריי הבישוף של נוריץ'.
בעקבות ערעור ששלחו הבישופים המקומיים לרומא שתי הבחירות בוטלו ונשלחו שישה עשר קאנונים מהקתדרלה לרומא כדי לייצג את הצ'פטר כולו.
שם נצטוו לצאת לבחירות חדשות לתפקיד הארכיבישוף תחת פיקוחו של האפיפיור, בהן נבחר מקורבו, לנגטון שהוקדש על ידי האפיפיור ב-17 ביוני 1207.
עקב בחירתו של לנגטון לארכיבישוף מקנטרברי התפתח מאבק פוליטי קשה בין המלך ג'ון לבין האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
ג'ון ראה בבחירתו של לנגטון פגיעה בסמכותו להתערב בבחירות לארכיבישוף ולכן הכריז שכל מי שיכיר בלנגטון כארכיבישוף לגיטימי ייחשב אויב הציבור.
לאחר כחודש, הצליח המלך ג'ון לגרש את צ'פטר הקתדרלה כולו מאדמת אנגליה כי תמכו פה אחד בלנגטון.
בתגובה הטיל האפיפיור אינוקנטיוס במרץ 1208 צו-איסור על אנגליה שהפסיק לחלוטין את שירותי הדת שסיפקה הכנסייה לקהילה, למעט טבילת צעירים, קבלת וידויים וביטול חטאי מתים.
ג'ון ראה במהלך הכרזת מלחמה מצד האפיפיור ולכן לקח את קרקעותיהן ורכושן של כנסיות רבות שכמריהן תמכו ברומא.
אינוקנטיוס איים לנדות את ג'ון אם לא יסכים למינויו של לנגטון.
במאי 1213 נכנע המלך ג'ון ומסר את ממלכת אנגליה לאפיפיור אינוקנטיוס שהפך לאדון הפיאודלי שלה.
החלטה זו הניבה תגובות מעורבות.
למרות שג'ון הושפל מרצף האירועים התגובה הציבורית הייתה מועטה.
אמנם אינוקנטיוס נהנה מפתרון בעיית הנאמנות האנגלית ארוכת השנים, אבל בטווח הארוך ג'ון כנראה הרוויח יותר, שכן מעתה ואילך האפיפיור הפך לתומך נמרץ בג'ון למשך שארית שלטונו, ותמך בו בסוגיות מדיניות ויבשתיות כאחת.
וכך ביולי חזרו לנגטון (שמאז גירושו התגורר במנזר פונטיני בבורגונדי) וחבריו הגולים לאנגליה.
המעשה האפיסקופלי הראשון שלו היה להתיר את הנידוי על המלך, תמורת שבועה מצידו שיש לבטל חוקים בלתי צודקים ולקיים את החירויות שהעניק הנרי הראשון - שבועה שאותה הפר כמעט מיד.
בגלל התנהגותו של המלך, לנגטון הפך למנהיג המאבק נגדו.
במועצת אנשי כנסייה בווסטמינסטר ב-25 באוגוסט 1213, אליה הוזמנו ברונים מסוימים, הוא קרא את נוסח האמנה של הנרי הראשון וקרא לחידושה.
בהמשך, מנהיגותו הנמרצת של לנגטון וכוחם הצבאי של הברונים אילצו את ג'ון להעניק את חותמו למגנה כרטה.
מכיוון שהמלך ג'ון הכריז על האפיפיור כאדון הפיאודלי שלו, אינוקנטיוס עמד לצידו וראה במגנה כרטה פגיעה בכוחו כ"נציגו של האל עלי אדמות" לכן נידה את הברונים שמרדו בג'ון.
לנגטון שתמך בברונים ובהכפפת המלך למגנה כרטה סירב לפרסם את הנידוי עליהם ולכן הושעה מכל התפקידים הכנסייתיים שהיו בידיו על ידי נציבי האפיפיור.
ב-4 בנובמבר אושר גזר דין זה על ידי אינוקנטיוס, למרות שלנגטון פנה אליו באופן אישי.
הוא שוחרר מההשעיה באביב שלאחר מכן בתנאי שיתרחק מאנגליה עד שישרור שלום, והוא נשאר מחוצה לה עד מאי 1218. בינתיים, גם האפיפיור אינוקנטיוס וגם המלך ג'ון מתו וכל הצדדים באנגליה התאחדו תחת שלטונו של הנרי השלישי.
סטיבן לנגטון המשיך תחת שלטונו של המלך הנרי לפעול למען עצמאותה המדינית של אנגליה.
בשנת 1223 הופיע שוב כמנהיגם ודוברם של הברונים, שדרשו מהמלך הנרי לאשר אמנה שתקבע את יחסי הכוחות ביניהם.
הוא נסע לצרפת מטעמו של הנרי כדי לקרוא ללואי השמיני מצרפת לשיקום נורמנדי, ומאוחר יותר הוא תמך בהנרי נגד ברונים סוררים.
לנגטון השיג הבטחה מהאפיפיור החדש, הונוריוס השלישי, שבמהלך חייו לא יישלח שוב לגלות מאנגליה, וזכה בוויתורים אחרים מאותו אפיפיור לטובת הכנסייה האנגלית ולטובת כס קנטרברי.
חשיבות רבה בהיסטוריה הכנסייתית של אנגליה יש למועצה שלנגטון פתח באוסני ב-17 באפריל 1222; גזירותיה, הידועות כחוקותיו של סטיבן לנגטון, הן הקנונים הפרובינציאליים המוקדמים ביותר אשר עדיין מוכרים כמחייבים בבתי המשפט של הכנסייה האנגלית.
לנגטון מת בסלינדון, ליד צ'יצ'סטר, סאסקס, ב-9 ביולי 1228. הוא נקבר באדמה פתוחה ליד הטרנספט הדרומי של קתדרלת קנטרברי.
קפלת סנט מייקל נבנתה מאוחר יותר מעל הקרקע הזו (כיום קפלת הרגימנט של בופס), וראש קברו מבצבץ אל הקצה המזרחי של הקפלה הזו, מתחת למזבח שלה.
הגהות, פירושים וחיבורים שלו כמעט על כל ספרי הברית הישנה, ודרשות רבות, נשמרים בכתבי יד בארמון למבת', באוקספורד, בקיימברידג' ובצרפת.
לפי פרדריק ג'יימס אדוארד רבי, "אין סיבה להטיל ספק בכך שסטיבן לנגטון...
היה המחבר של הרצף Veni Sancte Spiritus המפורסם".
היצירות האחרות היחידות שלו שהודפסו, מלבד כמה מכתבים (ב-The Historical Works of Gervase of Canterbury, ed.
Giles), שהיא כנראה הרחבה של דרשה שהטיף ב-1220, לרגל תרגום השרידים של תומאס בקט; הטקס היה המפואר ביותר שנראה אי פעם באנגליה.
הוא גם כתב ביוגרפיה על חייו של ריצ'רד הראשון, ומיוחסים לו יצירות ושירים היסטוריים נוספים.
החלוקה הקלאסית של התנ"ך, בנוסח המסורה, היא החלוקה לפרשיות, באמצעות הנחת רווחים ריקים עד סוף השורה (פרשה פתוחה) או באמצעה (פרשה סתומה).
שיטת החלוקה המקובלת כיום, המחלקת את התנ"ך לפרקים ממוספרים, נוצרה באירופה בימי הביניים.
אף שידועים מספר ניסיונות חלוקה כאלה, וגם הקרדינל הוגו דה סנקטו קארו הגה חלוקה שיטתית של התנ"ך (בין 1244 ל-1248), ההשערה המקובלת היא שלנגטון הוא זה שיצר את החלוקה הסטנדרטית המקובלת כיום.
סטיבן ג'ון יוז הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הקשר.
יוז החל את הקריירה שלו בארסנל, בה ערך 79 הופעות (42 כמחליף) בין 1995 ל-2000. הוא לא הצליח לזכות במקום קבוע בהרכב של המאמן ארסן ונגר, וב-1999 הושאל לפולהאם, בה השתתף רק בארבעה משחקים.
הוא חזר לארסנל, אך ב-7 במרץ 2000 הועבר לאברטון תמורת חצי מיליון לירות שטרלינג.
יוז השתתף ב-33 משחקים במדי אברטון לפני ששוחרר בהעברה חופשית ב-4 ביולי 2001. הוא עבר לווטפורד מהליגה הראשונה באותו חודש, אך בעקבות פציעה הצליח להשתתף רק ב-17 משחקים בעונתו הראשונה שם.
החוזה שלו הסתיים בתחילת עונת .
באוגוסט 2003 הוא חתם בצ'רלטון אתלטיק, אך לא שיחק כלל ועזב בהעברה חופשית לקובנטרי סיטי ביולי 2004. בקובנטרי הוא זכה להצלחה רבה, השתתף בכ-150 משחקים ואף זכה לענוד את סרט הקפטן של הקבוצה.
קובנטרי הציעה ליוז לחדש את החוזה שלו, אך בעקבות מחלוקות שונות המשא ומתן נכשל והוא שוחרר.
לאחר שחרורו מקובנטרי הוא נבחן במספר מועדונים, בהם נוטינגהאם פורסט.
הוא הרשים את המאמן קולין קאלדרווד, שהחליט להחתים את יוז; אולם, דרישות השכר של יוז היו גבוהות מדי, והמשא ומתן נכשל.
ב-2 באוגוסט 2008 הודיע מאמן וולסול ג'ימי מאלן כי יוז חתם בקבוצתו בהעברה חופשית, וכי הוא יהיה קפטן המועדון בעונת .
הודעה זו נמסרה זמן קצר לאחר משחק קדם עונה ידידותי מול היריבים המקומיים פורט וייל.
בסיום העונה שוחרר יוז מוולסול.
מיטשל היה פסיכואנליטיקאי ופסיכולוג קליני אמריקאי ממוצא יהודי, ממייסדי הגישה ההתייחסותית.
כתביו התייחסו לתאוריות פסיכואנליטיות שונות והבהירו אותן ואת הקשרים ביניהן.
את הספר "יחסי אובייקט בתאוריה פסיכואנליטית" כתב מיטשל יחד עם ג'יי גרינברג בשנת 1983, ובו הם תארו בצורה השוואתית ושיטתית תאוריות פסיכואנליטיות שונות.
מיטשל היה דמות מרכזית גם בעולם הפוליטי של הפסיכואנליזה ומילא תפקיד מרכזי בפיתוח מספר ארגונים כמו האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה, וכן בהקמת המסלול ההתייחסותי באוניברסיטת ניו יורק.
שניים ממאמריו המוקדמים של מיטשל היו בעלי השפעה מכרעת על הגדרת הומוסקסואליות כפתולוגיה על ידי הממסד המטפל בבריאות הנפש.
מיטשל נולד בניו יורק למשפחת מהגרים יהודים מפינסק.
מיטשל למד לתואר ראשון באוניברסיטת ייל בתוכנית מצוינות רב-תחומית שהקיפה תחומים רבים של מדעי הרוח, האמנות והחברה, וסיים בהצטיינות יתרה בשנת 1968. נקודת המבט הרב-תחומית ניכרת היטב בכתביו, בהם הוא נסמך לא רק על כתבים מתחום הפסיכולוגיה אלא על אמנות, פילוסופיה ועוד.
בשנת 1972 קיבל דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת ניו יורק.
השלים את תוכנית ההכשרה בפסיכואנליזה במכון ויליאם אלנסון וייט.
כחלק מלימודיו עבד במחלקה הפסיכיאטרית של בית החולים היוקרתי "קולומביה פרסביטריאן מדיקל סקול" בניו יורק, שם פגש את מרגרט בלאק, סטודנטית לעבודה סוציאלית, שהפכה לשותפה להגותו ולחייו כאשתו השנייה ואם לשתי בנותיו.
בלאק ומיטשל כתבו יחד את הספר "פרויד ומעבר לו: היסטוריה של המחשבה הפסיכואנליטית".
ספר זה סוקר את התפתחות המחשבה הפסיכואנליטית דרך עבודתם של יותר משלושים תאורטיקנים פסיכואנליטיים ואת שורשיה בתרבות המערב, וכן את שיטת הטיפול ותרומתה.
סגנון הכתיבה של הספר שונה מספרים מקצועיים בפשטותו ובמשלב שפה הנהיר לכל אדם.
הספר מתמקד ביחסי הגומלין בין הגישות השונות.
בשנת 1983 יצא לאור ספרם של מיטשל וגרינברג "יחסי אובייקט בתאוריה פסיכואנליטית", שהיווה תשתית רעיונית לשינוי משמעותי בחשיבה הפסיכואנליטית.
הספר עורר סערה בעולם הפסיכואנליטי והפך לספר לימוד קלאסי במוסדות האקדמיים.
מיטשל הרצה על הרעיונות שהעלה בספר זה ברחבי אמריקה, אירופה ובישראל.
בשנת 1988 מיטשל היה שותף להקמת מסלול לימוד בגישה ההתייחסותית.
באותה שנה פרסם גם את ספרו "מושגים התייחסותיים בפסיכואנליזה".
מיטשל טיפל בקליניקה פרטית בניו יורק, וסיפורי מטופליו הפרטיים מוזכרים ברבים מכתביו, כאמצעי להצגת דרך עבודתו הטיפולית.
מיטשל היה בין מקימי כתב העת הרבעוני "דיאלוגים פסיכואנליטיים" והיה עורך כתב העת משנת 1990 עד מותו.
השבועון הנפוץ ניוזוויק זקף לזכותו את ההתעוררות בפסיכואנליזה בעשור זה.
מיטשל כיהן כנשיא הראשון של האיגוד הבינלאומי לפסיכואנליזה ופסיכותרפיה ההתייחסותית.
מיטשל, יחד עם ג'יי גרינברג, הם מהתאורטיקנים המוכרים ביותר בגישה ההתייחסותית, וספרם "יחסי אובייקט בתאוריה פסיכואנליטית" נחשב כספר המרכזי הראשון שתיאר גישה זו.
מיטשל וגרינברג ערכו מחקר משווה של תאוריות פסיכואנליטיות שונות והציבו אותן זו מול זו תוך התמקדות במושג יחסי אובייקט, המתאר יחסי אנוש מציאותיים או אשלייתיים.
התפישה שעלתה מספר זה שללה את תאוריית הדחף הפרוידיאנית, תפישה לפיה האדם מונע על ידי כוחות ליבידינאליים מתוך האיד.
הספר מתייחס לשינוי בתפישה זו לאורך השנים, דרך התאוריות של מלאני קליין, תאוריות יחסי אובייקט, אסכולת פסיכולוגיית האגו, אסכולת פסיכולוגיית העצמי של היינץ קוהוט וממשיכיו.
מתוך תאוריות אלו נולדה התפישה החדשה שמיטשל וגרינברג מציגים.
על פי תפישה זו, הנפש איננה שדה קרב של דחפים מודחקים המונעים על ידי עקרון העונג, ושהקשרים החברתיים הם רק אמצעי לסיפוקם - אלא דרמה מורכבת של דימויים פנימיים של העצמי והזולת, כאשר הקשר החברתי הוא המוטיבציה העיקרית של הנפש.
ספר זה היווה את אבן הפינה בגישה ההתייחסותית, שהפכה לאסכולה מרכזית בפסיכואנליזה בת זמננו.
גישה זו מדגישה את תפקיד מערכות היחסים בנפש האדם, ומשלבת את הפסיכואנליזה הבינאישית העוסקת בחקירת יחסי גומלין בין-אישיים, עם רעיונות של תאוריית יחסי אובייקט אודות החשיבות הפסיכולוגית של הפנמת מערכות יחסים.
הגישה ההתייחסותית מניחה כי הנפש האנושית היא בבסיסה תופעה חברתית, וכל אדם ממקד ומממש אותה באופן משני.
הפרט נולד עם רצון ליצור יחסים עם סובביו, והאישיות מתפתחת מתוך מערכות היחסים הראשוניות של התינוק עם הוריו ודמויות משמעותיות אחרות.
מיטשל הרחיב את עקרונות נגישה ההתייחסותית בספרו "התייחסותיות: מהיקשרות לאינטרסובייקטיביות" שיצא מעט לפני מותו בשנת 2000.
מיטשל מת מדום לב במהלך פעילות אירובית, בגיל 54. ספרו האחרון "האם אהבה יכולה להתמיד" פורסם לאחר מותו על ידי אלמנתו, מרגרט בלאק, ודן בתאוריות של יחסי אהבה ותשוקה.
תקווה ופחד בפסיכואנליזה, 2003, הוצאת תולעת ספרים
פרויד ומעבר לו, סטיבן מיטשל ומרגרט בלאק, 2006, הוצאת תולעת ספרים
התייחסותיות: מהיקשרות לאינטרסובייקטיביות 2009, הוצאת תולעת ספרים
פסיכואנליזה התייחסותית: צמיחתה של מסורת, מקבץ מאמרים בעריכת סטיבן מיטשל ולואיס ארון, 2013, הוצאת תולעת ספרים
סטיבן מוייר הוא שחקן ובמאי קולנוע אנגלי.
מוכר בעיקר בזכות גילום דמותו של הערפד ביל קומפטון בסדרת הטלוויזיה "דם אמיתי", תפקיד שזיכה אותו במספר מועמדויות ופרסים.
נולד בשם סטיבן ג'ון אמרי (Stephen John Emery) בברנטווד שבמחוז אסקס, הממלכה המאוחדת למשפחה אנגלית-נוצרית.
הוא למד בבית הספר סיינט מרטין ובאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
לאחר סיום לימודיו החל בקריירת תיאטרון בת כחמש שנים, ובין היתר גילם במשך כשנה את דמותו של רומיאו בהצגה "רומיאו ויוליה".
לאחר מכן החל בקריירת משחק בטלוויזיה ובקולנוע.
בשנת 2017 החל לשחק לצד הלן האנט במיני-סדרת הדרמה "יריית הפתיחה" ברשת FOX.
מוייר נשוי לשחקנית אנה פקווין שכיכבה לצידו בסדרה "דם אמיתי", עמה החל מערכת יחסים בעת צילומי העונה הראשונה של הסדרה.
בספטמבר 2012 נולד להם זוג תאומים.
למוייר שני ילדים נוספים ממערכות יחסים קודמות.
כיום הוא מתגורר בלונדון ובלוס אנג'לס.
שנה סרטתפקידהערות 1997 הנסיך וליאנט 1998 Comic Act 2000 עט הסקנדל 2001Trinity 2004 Deadlines|
|Last Survivors''טרוי2023אחרי ש...הכל נגמר (אנ')כריסטיאן ואנס
2009 - פרס סאטלייט, עבור תפקידו ב"דם אמיתי"
2009 - Scream Awards, עבור תפקידו ב"דם אמיתי"
2009 - Teen Choice Awards, עבור תפקידו ב"דם אמיתי".
2010 - פרס סאטורן, עבור תפקידו ב"דם אמיתי"
סטיבן לאנג , הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, מחזאי וסופר אמריקאי ממוצא יהודי.
נודע בזכות דמותו של קולונל מיילס קוואריץ' בסרט "אווטאר".
לאנג נולד ברובע קווינס שבעיר ניו יורק.
אימו תרזה (לבית וולמאר) היא ממשפחה קתולית.
אביו יוג'ין לאנג הוא ממשפחה יהודית.
הוא למד במכללת סווארת'מור שם הוענק לו תואר בספרות אנגלית, בשנת 2010 זכה לתואר הוקרה על עשייתו בתחומי הקולנוע, הטלוויזיה והתיאטרון האמריקאי.
לאנג הופיע לראשונת ב-1985 בהפקה טלוויזיות בשם "מותו של סוכן" לצידו של דאסטין הופמן, הופעתו הראשונה בסרט קולנוע הייתה באותה שנה בסרט "פעמיים במשך החיים".
הוא התפרסם לראשונה בתור העיתונאי פרדי לאונדס ביצירתו של מייקל מאן "הצייד", הפרק הראשון של תומאס האריס אודות הרוצח הסדרתי ד"ר חניבעל לקטר לפני צאת הסרטים הפופולריים "שתיקת הכבשים", "חניבעל" ו"דרקון אדום".
את פרסומו המרבי במהלך שנות ה-90 קיבל בזכות הופעותיו כאייק קלאנטון במערבון "טומבסטון עיר ללא חוק" וכגנרל ג'ורג' פיקאט בדרמת המלחמה ההיסטורית "גטיסברג", אודות קרב גטיסברג במלחמת האזרחים האמריקנית.
לאנג התפרסם גם בזכות יכולותיו על בימות התיאטרון עם מועמדות לפרס טוני ב-1992 על הופעתו במחזה "מהירות החשיכה".
לאחר תקופת אלמוניות חזר לתודעה ב-2003 בסרט המלחמה "אלים וגנרלים" בו גילם את תומאס ג'ונתן ג'קסון וזכה לביקורות חיוביות עבור התפקיד הראשי שעשה.
שנת 2009 הייתה שנת הזוהר של לאנג בקריירה, עם התפקיד הראשי בהפקתו של ג'יימס קמרון "אווטאר", בו גילם את דמותו של קולונל מיילס קוואריץ', מפקד כוחות האבטחה של תהליך הכרייה שנואש מהניסיונות להגיע להבנה עם בני הנאבי, ומחליט להשמיד אותם ואת כוכב פנדורה עליו הם חיים.
הופעתו בסרט זכתה לשבחים רבים, וזיכתה את לאנג במועמדות לפרס סאטורן, ושתי מועמדויות לפרס ה-MTV: בקטגוריית הנבל הטוב ביותר ובקטגוריית הקרב הטוב ביותר, יחד עם סאם וורת'ינגטון.
בנוסף הופיע גם בסרט הפשע "אויבי הציבור" ובקומדיה השחורה "גברים שבוהים בעיזים".
ב-2011 מגלם את דמותו של קומנדר נתנאל טיילור בסדרה טרה נובה, בהפקתו של סטיבן ספילברג.
בשנת 2016 שיחק את האיש העיוור, האנטי-גיבור בסרט האימה "לא לנשום", ושב לגלם את הדמות בסרט ההמשך, "לא לנשום 2" שעתיד לצאת ב-13 באוגוסט 2021.
בנובמבר 2020 ראה אור ספר הביכורים מאת לאנג, רומן לבני הנעורים בשם "The Wheatfield" (בתרגום חופשי לעברית: "שדה החיטה").
הספר מבוסס על סיפורו האמיתי של ג'יימס ג'קסון פורמן , חייל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית, גיבור קרב גטיסברג.
מיליונר הזה הוא עני (1991)
בייב רות' (1991) - סרט טלוויזיה של NBC
אחרי הסערה (2001) - סרט טלוויזיה
סטיבן וינסנט טיילור הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הבלם.
טיילור, יליד גריניץ', היה חלק מכל הנבחרות הצעירות של אנגליה החל מגיל 16 ובגיל 21 הפך לקפטן הנבחרת הצעירה של אנגליה.
כמו כן נכלל בסגל הנבחרת הבוגרת אך מעולם לא שיחק במדיה.
טיילור הצטרף לאקדמיית הנוער של ניוקאסל יונייטד עמה זכה באליפות הנוער לעונת 02–2001.
כשמלאו לו 17 חתם טיילור על חוזה מקצועני בניוקאסל יונייטד והושאל לקבוצת ויקומב וונדררס מהליגה השלישית כדי לצבור ניסיון ודקות משחק.
ב-2003 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה נגד נוטס קאונטי.
משחזר לניוקאסל מיעט לשחק בקבוצה הראשונה ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של הקבוצה.
ב-25 במרץ 2004, במשחק גביע אופ"א נגד מאיורקה, ערך טיילור את הופעתו הראשונה במדי ניוקאסל יונייטד במשחקים האירופיים.
שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה בפרמייר ליג כשפתח בהרכב נגד קבוצת בולטון וונדררס.
טיילור הוצב בתפקיד המגן הימני שהיה זר לו, וניוקאסל שילמה על כך ביוקר לאחר ששער הניצחון של בולטון נכבש אחרי טעות בהגנה של טיילור.
אחרי אותו משחק לא פתח יותר בהרכב הקבוצה עד סוף העונה, אך נכנס מדי פעם כמחליף.
את העונה הבאה פתח טיילור עם פציעה שהשביתה אותו לזמן ארוך, אך כשחזר תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה.
סך הכל פתח טיילור ב-17 משחקים בעונת 2004–2005, ונכנס כמחליף לעוד 5 משחקים בכל המסגרות.
את רוב עונת 2005–2006 טיילור לא שיחק לאחר שנפצע בכתף בזמן אימוני הנבחרת.
מעונת 2006–2007 נחשב טיילור לשחקן הרכב לגיטימי ופותח בהרכב הקבוצה באופן קבוע.
סטיבן כהן (נולד ב-27 בפברואר 1986) הוא כדורגלן עבר צרפתי-ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
כהן החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הקבוצה הצרפתית מונפלייה.
בשנת 2003 עלה לקבוצת הבוגרים ושיחק שם במשך שלוש שנים.
בשנת 2006 עבר לקבוצה ראסינג דה פרול מהליגה השנייה בספרד ושם שיחק שנתיים וכבש 12 שערים.
בסוף בשנת 2008 עבר לקבוצת סלמנקה מהליגה הספרדית השנייה, ובמדיה שיחק עונה אחת וכבש 6 שערים.
באוגוסט 2009 הגיע כהן לישראל, וחתם בעולה החדשה לליגת העל, הפועל רעננה.
ב-12 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, במשחק מול מכבי נתניה.
כהן כבש 7 שערי ליגה בעונה זו, אך לא הצליח לסייע לקבוצתו להישאר בליגת העל.
לאחר שבסיום העונה ירדה הפועל רעננה לליגה הלאומית, חתם כהן בבית"ר ירושלים שם שיחק עד לתום עונת 2011/2012.
לקראת עונת חתם כהן בקבוצת ואסלנד-בוורן הבלגית, אך שוחרר ממנה כעבור חודש, מבלי שהופיע במדיה במשחק רשמי.
ב-11 בדצמבר חזר לבית"ר ירושלים וחתם במדיה עד תום העונה.
לקראת עונת 2013/2014 חתם כהן בקבוצת הפועל עכו, ובמדיה ערך בעונה זו 27 הופעות וכבש שלושה שערים.
בעונת 2014/2015 שיחק בהפועל חיפה, ולקראת סופה ביקש לעזוב את המועדון עקב פציעה, ולמעשה פרש ממשחק פעיל.
סטיבן ג'וסף מלקמוס הוא מוזיקאי אמריקאי, הידוע בתור הסולן והגיטריסט של להקת הרוק האלטרנטיבי פייבמנט.
כיום מופיע עם "סטיבן מלקמוס והג'יקס".
סטיבן מלקמוס נולד בסנטה מוניקה שבקליפורניה ב-30 במאי 1966 למרי ולסטיבן מלקמוס האב, אשר עבד כסוכן ביטוח.
כאשר סטיבן הבן היה בן 8, משפחתו עברה צפונה לסטוקטון.
בתור מתבגר, מלקמוס עבד בעבודות מגוונות בהן צביעת מספרי בתים והפיכת המבורגרים בקאנטרי קלאב.
בגיל 16, העביר לילה בכלא בגין צריכת אלכוהול, השתנה בשיחים והליכה על גגותיהם של מספר בתי מגורים.
מאוחר יותר היה בתקופת מבחן בעקבות שתיית אלכוהול בגיל מוקדם וכמו כן סולק מבית ספרו מכיוון שהלך למסיבה שבה לקחו סמים.
מלקמוס למד לנגן בגיטרה על ידי נגינה מול תקליטיו של ג'ימי הנדריקס.
בתקופת התיכון, הוא ניגן במספר להקות פאנק בסטוקטון: באג או בונז, דה סטראוו דוגז וקרייסיס אלרט.
לאחר סיום התיכון נרשם מלקמוס לאוניברסיטת וירג'יניה - כמו אביו.
בזמן לימודיו היה תקליטן בתחנת הרדיו של הקולג'.
באותו הזמן הכיר מלקמוס אישים רבים אשר לימים עבדו עמו בפרויקטים מוזיקליים שונים.
בשנות ה-80 המאוחרות הועסק מלקמוס כמאבטח במוזיאון הוויטני שבניו יורק יחד עם מכריו מתקופתו כתקליטן: דייוויד ברמן ובוב נסטנוביץ'.
מלקמוס הקים את פייבמנט יחד עם סקוט קנברג (הידוע גם בתור ספירל סטיירס) כשאר התגורר בסטוקטון במהלך שנות ה-80. כאשר שוחרר אלבומם הראשון (Slanted & Enchanted) זכה לשבחים רבים, והלהקה המשיכה לקבל תשומת לב עקבית בהמשך דרכה.
פייבמנט, ומלקמוס במיוחד, הוכרזו כמנהיגי ז'אנר האינדי המחתרתי של שנות ה-90. בשנת 2001, בעקבות התפרקות הלהקה ב-1999, הוציא לאור מלקמוס את אלבום הסולו הראשון שלו.
בנוסף היה חבר בקבוצת הרוק Silver Jews יחד עם דייוויד ברמן.
בשנת 1999, השתתף סטיבן מלקמוס בפרויקט הצד של סוניק יות' אשר נקרא Kim's Bedroom, לצד הבסיסטית/סולנית קים גורדון, הם לא הוציא אלבום אך ניגנו מספר הופעות חיות.
כיום משמש מלקמוס כזמר המוביל של להקת הג'יקס.
ב-23 במאי 2003 במילוואקי, במהלך סיבוב הופעות עם להקתו החדשה - הג'יקס, פתח מלקמוס את ההופעה באמירה "זה לא מאלבומינו הראשון".
הלהקה אז החלה לנגן שירי פייבמנט.
זוהי הפעם השנייה אי פעם אשר מלקמוס ניגן שירים של להקתו הקודמת מאז פירוק הלהקה ב-1999. הפעם הראשונה הייתה ב-22 באפריל 2002 בברזיל, שם ניגן את השיר "In The Mouth a Desert".
ב-2007, סיפק מלקמוס 3 שירים לסרטו של טוד היינס "אני לא שם" המבוסס על סיפור חייו של בוב דילן.
מלקמוס הודה כי מעולם לא היה מעריץ מושבע של דילן, אך הבחין כי מעורבותו בסרט גרמה לו "להקשיב לו שוב טיפה יותר מקרוב".
אלבומו הרביעי של מלקמוס עם הג'יקס (Real Emotional Trash) שוחרר במרץ 2008.
פייבמנט התאחדה במרץ 2010, ומאז יצאה לסיבוב הופעות חובק עולם.
באוגוסט 2011 הוציא לאור מלקמוס את אלבומו החמישי עם הג'יקס (Mirror Traffic).
בעקבות התפרקות פייבמנט, עבר מלקמוס לפורטלנד שבאורגון, שם פגש את אשתו, האומנית ג'סיקה ג'קסון הטצ'ינס.
לזוג שתי בנות שנולדו ב-2004 וב-2007. ב-2011, לפני הוצאת האלבום "Mirror Traffic", מלקמוס ומשפחתו עברו לברלין.
מלקמוס מעריץ ספורט וידוע כשחקן גולף וטניס.
בנוסף הוא משחק בקבוצת סופטבול בפורטלנד.
סטיבן מופאט הוא תסריטאי ומפיק טלוויזיה סקוטי.
עבודתו הראשונה בטלוויזיה הייתה סדרת הדרמה לנוער "שיגעון של עיתון".
הסיטקום הראשון שכתב, "צחוק בצד", הושפע מסיום נישואיו הראשונים, ואילו הסיטקום "זיווגים" שכתב בהמשך התבסס על התפתחות מערכת היחסים שלו עם מפיקת הטלוויזיה סו ורטו.
בנוסף כתב את "גיר", סיטקום המתרחש בבית ספר מקיף בהשראת חוויותיו כמורה לאנגלית.
כמעריץ של "דוקטור הו", כתב מופאט מספר פרקים לסדרה המחודשת, ומילא את מקומו של ראסל טי דייוויס ככותב הראשי והמפיק בפועל כאשר החלה הפקת העונה החמישית ב-2009. הוא אחד מיוצרי "שרלוק", עיבוד לסיפורי הבלש שרלוק הולמס.
רבות מהתוכניות עליהן עבד זכרו בפרסים, לרבות פרס באפט"א ופרס הוגו עבור כמה מהפרקים אשר כתב ל"דוקטור הו".
מופאט נולד בפרייסלי, סקוטלנד, ולמד בבית הספר התיכון קמפיל.
הוא למד באוניברסיטת גלאזגו, שם היה מעורב בתחנת הטלוויזיה של הסטודנטים.
לאחר שקיבל תואר שני באנגלית, הוא עבד כמורה במשך שלוש שנים וחצי.
בתחילת שנות השמונים כתב מחזה בשם "אזור מלחמה" ומחזמר בשם "איש הסכינים".
אביו, ביל מופאט, היה מורה ראשי בבית ספר יסודי; כשבבית הספר צולמה סדרה בסוף שנות השמונים, הוא ציין בפני המפיקים כי יש לו רעיון לסדרת טלוויזיה אודות עיתון בית ספר.
המפיקים ביקשו ממנו תסריט לדוגמה, וביל מופאט הסכים בתנאי שבנו יכתוב אותו.
המפיקה סנדרה הסטי אמרה כי "זהו התסריט הראשון הטוב ביותר" שקראה אי פעם.
כתוצאה מכך נוצרה סדרת הנוער "שיגעון של עיתון", אשר הוקרנה במשך חמש עונות, בין השנים 1989 עד 1993; מופאט כתב את כל ארבעים ושלושה הפרקים.
הסדרה זכתה בפרס באפט"א על עונתה השנייה.
במהלך הפקת העונה השנייה של "שיגעון של עיתון", מופאט חווה משבר בעקבות גירושיו מאשתו הראשונה.
מופאט, מעריץ סיפורי "דוקטור הו" מילדותו, תרם לראשונה באופן מקצועי לדוקטור הו בסיפור הפרוזה "תקלות המשכיות", אשר פורסם בשנת 1996 במסגרת אוסף סיפורים קצרים אודות הדמות.
בשנת 1999 כתב את הפארודיה "דוקטור הו וקללת המוות הקטלני", אשר שודרה במסגרת יום הצדקה הטלוויזיוני של קומיק רליף.
המפיקה השותפה של אותו אירוע הייתה אשתו הטרייה של מופאט, סו ורטו.
בשנת 2004, מופאט הוחתם לכתוב לסדרה המחודשת של דוקטור הו.
הוא הפך מפורסם, לפי הגארדיאן, בכתיבת הפרקים ה"חכמים והאפלים יותר" של ארבע העונות הראשונות של הסדרה.
בעונה הראשונה כתב את הסיפור בעל שני החלקים "הילד הריק" וכן הפרק העוקב לו "הדוקטור רוקד".
מאוחר יותר אמר מופאט כי חיכה ארבעים שנים על מנת לראות את שמו מופיע יחד עם מנגינת הפתיחה המפורסמת.
הוא כתב פרק לכל אחת משתי העונות שלאחר מכן: "האישה שבאח" שהופיע במסגרת העונה השנייה, ו"מצמוץ" במסגרת העונה השלישית.
מופאט זכה בפרס הוגו עבור תצוגת הדרמה הקצרה הטובה ביותר שלוש שנים ברציפות בזכות פרקים אלו.
"האישה שבאח" ו"מצמוץ" היו מועמדים לפרס נבולה.
"מצמוץ" אף זיכה אותו בפרס באפט"א ככותב הטוב ביותר, ובפרס באפט"א הוולשי לתסריטאי הטוב ביותר.
בסקר שערך מגזין דוקטור הו בשנת 2007, נבחר מופאט ככותב הטוב ביותר ו"מצמוץ" כסיפור הטוב ביותר.
מופאט אף כתב את פרק הספיישל של שנת 2007 לילדים נזקקים, "התרסקות זמן".
בשנת 2008 כתב סיפור בשני חלקים לדוקטור הו, "שקט בספרייה" ו"יער המתים", מה שהפך אותו ואת ראסל טי דייוויס, המפיק בפועל של הסדרה, לשני הכותבים היחידים אשר כתבו תסריטים לכל ארבע העונות של הסדרה המחודשת.
במרץ 2008, אמר דייוויס כי הוא מרבה לשכתב תסריטים של כותבים אחרים, אך הוא לא "נגע באף מילה" מפרקיו של מופאט.
תסריטיו של מופאט עבור העונה הרביעית הביאו למועמדות רביעית ברציפות לפרס הוגו, אף על פי שלא זכה בו.
ההפקה באחריות מופאט החלה ביולי 2008. ככותב ראשי ומפיק בפועל, הוא היה מעורב בליהוקו של מאט סמית כדוקטור ה-11. סמית הופיע לראשונה בסוף פרק הסיום של דייוויס ודייוויד טננט, החלק השני של "סוף הזמן", בקטע קצר שלאחר סצנת ההתחדשות - אותה השאיר דייוויס למופאט לכתוב בעצמו.
מופאט כתב אותה ב"עשר דקות" כ"התלוצצות כיפית עם הדוקטור".
בנוסף לפרקים הטלוויזיוניים, מופאט כתב סיפורים לסדרת סיפורי דוקטור הו, כשתרם את מקבץ הסיפורים הקצרים "מה עשיתי בחופשת חג המולד מאת סאלי ספארו" לספר שיצא בשנת 2006, ועליו מבוסס הפרק "מצמוץ"; "זווית העין" בשנת 2007; וכן "מכתב מהדוקטור" שפתח את הספר של 2009.
במהלך נסיעותיהם מלונדון לקארדיף עבור עבודתם על דוקטור הו, יצרו מופאט ומארק גאטיס עדכון עכשווי לשרלוק הולמס, בשם שרלוק.
בנדיקט קמברבאץ' לוהק כשרלוק ומרטין פרימן כד"ר ווטסון.
פיילוט באורך 60 דקות, אשר כתב מופאט, צולם בינואר 2009. הפיילוט לא שודר אך שלושה פרקים של שעה וחצי אושרו.
מופאט כתב את הראשון מביניהם, "חקירה בוורוד".
עונתה השנייה של הסדרה שודרה בינואר 2012, כשמופאט כותב את "שערורייה בבלגרביה".
עונה שלישית שודרה ב-2014, והרביעית שודרה בתחילת שנת 2016, בה כתב את הפרק השני, והיה אחד מכותביו של השלישי.
הסדרה זכתה להצלחה רבה ברחבי כל העולם, אך ביקורות שליליות התגברו עם הזמן ונטען שהסדרה כבר לא מה שהייתה בשלוש העונות הראשונות שלה.
באוקטובר 2016 עלתה לאוויר הפקה משותפת של נטפליקס ושל BBC1 בשם "דרקולה" שנכתבה על ידי מופאט וגאטיס על בסיס הרומן דרקולה מ-1897 מאת ברם סטוקר במרץ 2019 מופאט הודיע שהפקת הסדרה עומדת להתחיל.
ב-1 בינואר 2020 הסדרה התחילה את שידוריה ב-BBC1 במשך 3 ימים רצופים.
שלושת פרקים אלו עלו לנטפליקס ב-4 בינואר אותה שנה.
"Elvis, Jesus and Zack" (1999)BBC2גיר12 פרקים (1997)BBC1דוקטור הו וקללת המוות הקטלניספיישל קומיק רליף (1999)BBC Oneזיווגים28 פרקים (2000–2004)BBC 2BBC 3דוקטור הוהילד הריק / הדוקטור רוקד (2005)
קריסת הזמן (מיני פרק לילדים נזקקים, 2007)
שקט בספרייה / יער המתים (2008)
סוף הזמן (2010) (סצנה אחרונה, ללא קרדיט)
הפנדוריקה נפתחת / המפץ הגדול (2010)
האסטרונאוט הבלתי אפשרי / יום הירח (2011)
איש טוב הולך למלחמה / בוא נהרוג את היטלר (2011)
חתונתה של ריבר סונג (2011)
הדוקטור, האלמנה וארון הבגדים (2011)
המלאכים כובשים את מנהטן (2012)
לילו הדוקטור (פריקוול בן כ-7 דקות, 2013)