tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחר כך עבר לישיבת סקלהיד ללמוד אצל הרב יהודה סגל רוזנר.
בשנת ה'תרצ"ז התארס לרחל, בתו של קרובו רבי איתמר רוזנבוים בן רבי מאיר מקרעטשניף, שנודע בכינויו "האדמו"ר הזקן מנדבורנא".
החתונה התעכבה זמן רב כדי שרבי יוסף, אבי החתן יוכל לבוא מארצות הברית אך בשנת ה'תרצ"ט כשהחלו רוחות המלחמה הוחלט שיתחתן ללא נוכחות אביו.
החתונה נערכה בצ'רנוביץ, מקום מגורי חמיו, ולאחר חתונתו מונה על ידי חמיו לכהן כרב בית הכנסת הגדול בעיר.
ניצל מהשואה ולאחריה היגר לארצות הברית והתגורר אצל אביו כשנה, ולאחר מכן עבר לניוארק שם החל לכהן כאדמו"ר בחיי אביו, והקים בית מדרש "אהבת ישראל".
לאחר פטירת אביו באדר ה'תשכ"ו, עבר למלא את מקומו בפיטסבורג.
בשנת ה'תשכ"ט שכל את בנו הרב יצחק אייזיק (חתנו של הרב ישראל אריה זלמנוביץ רבה של עכו), ולא השאיר אחריו צאצאים.
בשנת ה'תש"ל עלה לישראל וקבע את משכנו בעיר אשדוד, שם הקים מוסדות תורה וחסד.
קיבל את האות יקיר העיר אשדוד.
נפטר בפתאומיות בעשרה בטבת ה'תש"ן (ינואר 1990) ונקבר בהר המנוחות.
בכל מקומות מושבו היה פעיל בהקמת מוסדות דת ונטל חלק בחיים הציבורים.
בהגיעו לישראל נמנע מהתערבות פוליטית, ולמרות הפצרות של אדמו"רי אגודת ישראל לא הצטרף בקריאה לבחירות.
בנו הרב יצחק אייזיק, חתן הרב ישראל אריה זלמנוביץ רבה של עכו
בנו הרב מרדכי ישכר בער (נפטר בתשרי ה'תשפ"א), שימש תחתיו כאדמו"ר מפיטסבורג באשדוד עד לפטירתו
חתנו הרב דוד שפיגל מאוסטרובה-קאלושין מארצות הברית
חתנו הרב גרשון פרל, רב בית הכנסת "זכר יצחק" ברובע ב' באשדוד
בתו מרים לאה (נפטרה בתשרי ה'תשע"ט), אשת הרב דב צבי קרייזווירט (נפטר ד' אייר תשפ"א), ראש ישיבת "תורת חיים" ברוממה ובנו של הרב חיים קרייזווירט.
אברהים סאנע הוא יזם הייטק בדואי-ישראלי שהקים את חברת ההייטק הראשונה במגזר הבדואי בנגב.
סאנע נולד ביישוב לקייה למשפחה בת 14 ילדים.
הוא בוגר תואר ראשון בהנדסת מערכות תוכנה ומידע בטכניון (סיים ב-2004) ותואר שני באותו תחום באוניברסיטת בן-גוריון.
לאחר סיום התואר הראשון עבד כמה שנים במעבדות דויטשה טלקום ובמרכז הפיתוח של חברת סיסקו בנתניה.
בשנת 2013 הקים את חברת סאדיל טכנולוגיות, חברת ההייטק הראשונה במגזר הבדואי בנגב.
החברה עוסקת בפיתוח תוכנה לווב ומובייל במודל של מיקור חוץ.
בנוסף החברה היא חממה לסטארטאפים ופועלת לעידוד יזמות טכנולוגית בקרב צעירים מהחברה הבדואית.
ב-2023 העסיקה החברה עשרה מהנדסי ומהנדסות תוכנה במשרדיה בפארק תעשיות הייטק עומר ושמונה מהנדסים נוספים ברשות הפלסטינית.
על רקע ייצוג נמוך מאוד של האוכלוסייה הבדואית מהנגב בענף ההייטק, החברה נותנת הזדמנות לבוגרי תארים בהנדסה מהחברה הבדואית למצוא עבודה בתחומם ופועלת להגדיל את כמות המהנדסים שיוצאים מהחברה הבדואית בדרום.
במסגרת חברת סאדיל הוקמה ב-2017 חברת הסטארטאפ קינדקס, המספקת פתרונות ניהול מבוססי בינה מלאכותית למוסדות חינוך.
ב-2021 קינדיקס נבחרה כאחת מ-50 חברות הסטארטאפ המבטיחות בתחום הטכנולוגיה החינוכית (EdTech) בישראל.
ב-2021 נבחרה סאדיל מטעם התוכנית "קואליציית היום שאחרי", מיזם של קרן מנומדין ועמותת אור לצמצום פערים בחברה הישראלית, לפתח אפליקציה לצמצום פערים דיגיטליים וטכנולוגיים בעיר רהט.
החברה פיתחה תוכנה שמנבאת את סיכויי הנשירה של תלמידים ומחברת אותם לתוכניות חינוך בלתי פורמליות המתאימות לפרופיל האישי שלהם.
סאנע הופיע ברשימת "הצעירים המבטיחים של המגזין TheMarker" לשנת 2013.
סאנע נשוי ואב לשלושה ילדים.
אחותו היא ד"ר אמל אלסאנע אלחג'וג', מייסדת אג'יק - מכון הנגב ופעילה למען שוויון מגדרי בחברה הערבית.
בן דודו הוא ג'יהאד אל-סאנע, פרופסור בפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אברהים נסאסרה הוא איש עסקים ויזם חברתי, זוכה אות בן-גוריון (2019), מייסד ויו"ר קבוצת תמאם ומייסד ויו"ר מרכז תמר לקידום לימודי המדעים המדויקים בחברה הבדואית.
נולד ביישוב לקייה לאחמד אבו דרוויש שיחד עם שלוש נשותיו הביא לעולם 32 ילדים.
התחנך במוסדות החינוך ביישוב לקייה וכבר כילד סייע בכלכלת משפחתו - בצפון הנגב.
עם סיום לימודיו בתיכון המקומי בלקייה, למד לתואר ראשון ותעודת הוראה בחינוך.
לימד חינוך גופני בבית ספר בחורה וברהט.
לאחר כשנה פרש מעולם ההוראה, וייסד יחד עם משפחתו את חברת ההסעות "מטיילי להב" – אחת מחברות ההסעות הגדולות והמובילות בנגב.
בשנת 2020 נרכשה פעילות חברת ההסעים "מרגלית" על ידי "מטיילי להב".
בשנת 2010 השתתף נסאסרה בכנס "צמיחה בחברה הערבית" שהתקיים על רקע הצטרפותה של ישראל למדינות ה-OECD.
במסגרת הכנס נחשף כי אחוז האבטלה בקרב נשים בחברה הבדואית עמד בשעתו על כשמונים וחמישה אחוזי אבטלה, הנתון הגבוה ביותר במדינה.
בעקבות נתון זה, החליט נסאסרה להקים את חברת "ארמונות הנגב", מפעל הזנה ברהט, אשר ברבות הימים הפך למפעל נזיד הממוקם באזור תעשייה עידן הנגב.
בשנת 2022 פתח נסאסרה מפעל נוסף, בעיר טייבה, מפעל ראשון מסוגו במחוז מרכז בחברה הערבית.
המפעלים מייצרים עשרות אלפי מנות מדי יום, למוסדות חינוך ברחבי הארץ ולמפעלים מובילים ולחברות היי-טק, ומועסקים בהם מעל 200 עובדים, 80% מתוכם נשים.
"נ.א אפיקים הנדסה" הוקמה בשנת 2017 כחברה קבלנית.
חברת "שורשים" היא המפעל המקומי הראשון בישראל לעיקור ירקות שורש ושיווקם לצרכן המפעל ממוקם בפארק התעשייה עידן הנגב, קרוב לאזורים חקלאיים.
המפעל מעקר מגוון רחב של ירקות שורש החל מסלק, תפוח אדמה, דלעת דלורית, קטניות ועוד.
לחברה מספר מגרשים ונדל"ן מניב בתחומי התעשייה, המסחר והשירותים ברחבי הנגב.
עם גידול מספר החברות והעסקים בבעלותו, ייסד נסאסרה את חברת האם - תמאם יוזמות.
קבוצת תמאם היא קבוצה עסקית שהוקמה במטרה לחולל שינוי כלכלי-חברתי בחברה הבדואית בנגב.
הקבוצה מקדמת ומקימה מיזמים עסקיים וחברתיים בתחום התעשייה והשירותים, על מנת ליצור הזדמנויות לצמיחה כלכלית של הפרט והקהילה ולהרחבת מעגלי התעסוקה בחברה הבדואית בנגב.
בבעלות הקבוצה מצויים מספר חברות ומיזמים שונים בשלבי הקמה.
בקבוצה מועסקים, נכון ל-2022 למעלה מ-800 עובדים ועובדות, רובם המוחלט מהחברה הבדואית בנגב וכמחציתן נשים.
בדצמבר 2019 השקיעה קרן השקעות האימפקט ברידג'ס ישראל 14 מיליון ₪ בחברות המזון בקבוצת תמאם ויחד הוקמה 'נזיד אימפקט פוד' המפתחת את תחום המזון בקבוצה ומקדמת מיזמים חדשים בתחום.
בשנים 2013–2015 החזיק נסאסרה בתיק החינוך במועצה המקומית לקייה.
לאורך כל שנות פיתוח המיזמים העסקיים, מלבד יציבות וביסוס כלכלי של המיזמים, לנגד עיניו של נסאסרה עמדה המטרה להעסיק עובדים מהחברה הבדואית בה חי, בדגש על נשים בדואיות.
המיזמים אותם מקים נבחרים בקפידה מתוך שיקולים של אימפקט חברתי בנגב.
בשנת 2015 הקים נסאסרה את "מרכז תמר", מרכז העוסק בקידום החינוך בחברה הבדואית בנגב.
מרכז תמר, בשיתוף בתי הספר, הרשויות המקומיות ומשרדי הממשלה ותורמים מישראל ומחוצה לה, מפעיל ברחבי הנגב תוכניות שונות שבאות לתקן את הכשל שיש בתחום ההנדסה והמדעים ותחומים נוספים בחינוך בחברה הבדואית.
במרכז מקדמים מצוינות ופועלים להשתלבותם של הצעירים באקדמיה ובכלכלה בתחומי ה-STEM.
תוכניות המרכז הן אזוריות ומשותפות לתלמידים מרשויות שונות, שהם נדבך משלים והכרחי למאמצים המתקיימים בתוך הרשויות ומערכת החינוך.
נכון ל-2022 משתתפים בתוכניות מרכז תמר למעלה מ-1,000 בני ובנות נוער, ממגוון יישובים בדואים מכל רחבי הנגב, וכמו כן בשנת 2022 הוקם בנגב בית ספר על-אזורי לקידום מצוינות במדעים.
בית הספר פועל בשיתוף פעולה עם רשת ברנקו וייס, החל מכיתה ט' ועד י"ב.
העסקת אנשים עם צרכים מיוחדים
מספר האנשים עם צרכים מיוחדים בחברה הבדואית בנגב גבוה ביחס לאוכלוסייה הכללית בישראל.
עם זאת, כמעט ואין מענים לאוכלוסייה ייחודית זו מעל גיל 21. במסגרת החברות הקיימות בקבוצת תמאם, משולבים אנשים עם צרכים מיוחדים ועובדים יחד עם כלל העובדים בחברות השונות.
בשנת 2021 הקים נסאסרה יחד עם קבוצת פילנתרופים מהחברה הערבית את 'קודרה' – למען חיזוק ופיתוח החברה הערבית.
נסאסרה סיים תואר שני במדיניות ציבורית בתוכנית המנהלים בבית הספר ע"ש פדרמן למדיניות ציבורית וממשל באוניברסיטה העברית בירושלים.
השתתף במערך מתקדם לפיתוח מנהלים בתעשייה של הפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
ב-2017 לקח חלק בתוכנית מעוז והוא חבר ברשת עמיתי מעוז.
נסאסרה הוא חבר בדירקטוריון קרן אברהם.
ב-2019 הוענק לנסאסרה אות בן-גוריון על יוזמה ועשייה חברתית כלכלית ומחויבות לשינוי פני החברה הישראלית בנגב.
נכון ל-2021, איברהים נסאסרה מתגורר בלקייה.
נשוי לנעמה שעוסקת בהוראה ולהם 4 ילדים.
הרב אברהם אבא (ארמין) פרידר (30 ביוני 1911 – 21 ביוני 1946, ברטיסלאבה) היה ממייסדי "קבוצת העבודה" ומחבריה, גוף שפעל להצלת יהודים בזמן השואה בסלובקיה.
הרב הראשי הארצי לקהילות "ישורון" בסלובקיה ויו"ר האיגוד שלהן, ולאחר השואה יו"ר האיגוד המרכזי של הקהילות המאוחדות בסלובקיה.
נולד ב־30 ביוני 1911 בפרוייווידזה Prievidza סלובקיה, לפנחס בן יצחק יעקב פרידר ושרה לבית מסינגר.
בגיל שבע היה עד לפוגרום ביהודים שפרץ ביום הכרזת הרפובליקה הצ'כוסלובקית (ב־28 באוקטובר 1918), במהלכו נרצחו שני יהודים ונשדדו חנויות יהודים רבות, אירוע שהשאיר רושם עז בנפשו.
למד ארבע כתות בבי"ס היסודי היהודי בפרוייווידזה ובשנה החמישית למד שלוש שנים נוספות בגימנסיה הממלכתית בה גם רכש את יסודות השפה הלטינית.
כדי לחזק את השכלתו התורנית המשיך לימודיו בישיבת "מחזיקי התורה" בטופולצ'אני Topolcany שם למד אצל ר' חיים דב פירסט אשר הקנה לו את יסודות הדקדוק העברי וכן כלים לשאת דרשות בשפה הגרמנית.
לאחר שלוש שנות לימוד בישיבה זו המשיך לימודיו ב"יסודי התורה" ובישיבת פרשבורג בברטיסלבה Bratislava בהם למד שמונה שנים נוספות.
בשנת 1932 עמד בבחינות הסמכה לרבנות וקיבל "היתר הוראה".
הודות להשכלתו התורנית והכללית ושליטתו בשפות סלובקית, גרמנית, לטינית והונגרית היה מועמד מתאים לשמש כרב ב"קהילות הסטטוס קוו אנטה", ובאוגוסט 1933, בגיל 22, החל לכהן כרב ראשי של קהילת זוולן Zvolen.
בשנת 1936 השתתף כעיתונאי בוועידה הראשונה של הקונגרס היהודי העולמי בז'נבה.
לאחר ארבע שנות כהונה בקהילת זוולן כשבידו גם דיסרטציה לתואר ד"ר של הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטה ע"ש קומנסקי Komensky בברטיסלבה הוכתר ב-2 בינואר 1938 כרב הראשי לקהילת נווה מסטו נאד-ואהום Nove Mesto Nad Vahom .
לצד פעילותו הקהילתית הרחבה, כתב בעיתונות הסלובקית בין היתר גם מאמרי אפולוגיה על היהדות.
ייסד את העיתון היהודי בשפה הסלובקית "ז'ידובסקה נוביני" Zidovske Noviny אשר גיליונו הראשון יצא ב-20.9.38 בו כתב טור קבוע שעסק בפרקים בתולדות עם ישראל.
(העיתון נסגר בהוראת השלטונות ב-27.9.39).
כן כתב בקביעות בעיתונות הציונית.
עם הכרזת האוטונומיה הסלובקית והתגברות האנטישמיות היה הרב פרידר באוקטובר 1938 ממייסדי "הלשכה היהודית המרכזית לסלובקיה" (ZUU) בכינוייה Uradova שאיחדה את כל הארגונים היהודיים בסלובקיה (להוציא את האורתודוקסים) ומטרתה הייתה להגן על זכויות היהודים במשטר הסלובקי העוין.
בשלהי שנת 1938 היה לחבר בהנהלתה.
הרב פרידר חלק את זמנו בין הפעילות הקהילתית כרב הראשי בנווה מסטו לבין הפעילות הארצית בברטיסלבה ובערים אחרות.
מתוך הבנה שיש להיערך להגנת יהודי נווה מסטו מפני עוינות השלטון פעל להרחבת בית הזקנים היהודי בעיר ע"ש ביירסדורף למוסד גדול יותר שיעזור ליהודי הנמצא במצוקה.
בחנוכה ת"ש 1940 נחנך המבנה החדש של בית הזקנים והוחלט לקרוא לו "אוהל דוד" (ע"ש הרב דוד דויטש).
מוסד זה הגן חוקית עד 17 באוקטובר 1944 על מאות תושביו היהודים מפני גירוש.
(בתאריך זה פונו כל תושביו למחנה העבודה סרד ומשם לאושוויץ).
בספטמבר 1940 אסרו השלטונות על פעילותם העצמאית של כל הארגונים היהודיים כולל הארגונים הציונים ובמקום זאת הקימו השלטונות באפריל 1941 את "מרכז היהודים" - או"ז (UZ).
ביוזמת הרב פרידר סוכם עם "זקן היהודים" היינריך שווארץ על פעילות ציונית במסגרת "מרכז היהודים".
בשנת 1941 נבחר הרב פרידר לראש המוסדות המרכזיים בתנועה הציונית וב"איגוד קהילות ישורון" בברטיסלבה.
בשנים 1942–1945 מילא הרב פרידר תפקיד מרכזי כמעט בכל פעילות ציבורית שמטרתה הייתה הצלת יהודים, והיה בין התומכים בהקמת מחנות עבודה ליהודים בתוך סלובקיה כדי למנוע את גירושם להשמדה בפולין.
ב־23 בפברואר 1942 משנודע לעסקני "מרכז היהודים" על תוכנית לגירוש היהודים, הובהל הרב להתייעצות סודית בברטיסלבה ונבחר לוועדה של שישה חברים שמטרתה הייתה לפעול לסיכול תוכנית זו, ועדה שלימים כונתה "קבוצת העבודה" (בסלובקית Pracovna Skupina).
קבוצה זו פעלה להצלת יהודים על ידי דחייה ועצירה של גירושים לפולין וכן בהברחת יהודים מסלובקיה להונגריה שהייתה בתקופה זו עוד בטוחה ליהודים.
משא ומתן שניהלו חברי הקבוצה בקיץ 1942 עם הממונה הנאצי דיטר ויסליצני (Dieter Wisliceny) על הפסקת הגירושים מסלובקיה לפולין תמורת שוחד הייתה אחת מהפעולות החשובות של הקבוצה.
הרב פרידר היה מעורב גם ב"תוכנית אירופה" שיזם הרב מיכאל דב בר ויסמנדל לפיה יופסק לגמרי גירוש היהודים באירופה תמורת דולרים.
הרב פרידר היה אחראי על הקשר עם פעילי הסוכנות היהודית בארץ ישראל ובקושטא בנוגע לתוכנית זו.
באפריל 1942 מונה הרב פרידר לרב הארצי של קהילות "ישורון" (סטטוס קוו).
ב־22 בספטמבר 1942 נעצר לחקירה בגלל פעילותו להעברת כסף חפצי ערך תכשיטים ומכתבים למגורשים בפולין.
בינואר 1943 מונה למדריך הרוחני של מחנות העבודה סרד (Sered), נובאקי (Novaky) וויהניה (Vihnye).
קשריו הטובים של הרב פרידר עם אנשי השלטון הביאו להצלת מאות יהודים מגירוש.
כך ב־27 במרץ 1942 תוך ניצול קשריו עם הממונה על נפת נווה מסטו ראקובסקי מריון (Rakovsky) הצליח לחלץ 48 צעירות מתוך 120 שנגזר עליהם גירוש לפולין.
קשריו עם שר החינוך יוסף סיווק (Sivak) אפשרו לו להוציא תעודות חסות לבעלי תפקידים בקהילות היהודיות השונות וכך להצילם מגירוש.
סיווק גם יידע את הרב פרידר על תוכניות שונות לגירוש יהודים וכך היה יכול הרב פרידר להזהיר את היהודים מפניהם.
בקשריו הצליח הרב פרידר להעביר יהודים ממחנה ז'ילינה (Zilina) ל"אוהל דוד" בנווה מסטו שתושביו היו מוגנים מגירוש.
קשר חשוב שיצר הרב פרידר עם ד"ר ואשק מ"משרד הכלכלה המרכזי" פילס לו דרך למשרד זה שהנפיק תעודות חסות ליהודים וכך לדחות או לבטל את גירושם לפולין.
ב־2 בספטמבר 1944 נכנסה יחידה ראשונה של חיילים גרמנים לנווה מסטו ולמחרת הגיעו כוחות גדולים נוספים.
ב־7 בספטמבר 1944 נעצר הרב פרידר והואשם בפני בי"ד צבאי באשמת מתן שוחד לאנשי ממשל, בהסתה נגד המדינה, בהשתתפות במרד הסלובקי ובתנועת ההתקוממות.
במאמצי חבריו מ"קבוצת העבודה" ופעילים נוספים שוחרר כעבור שלושה שבועות ב־26 בספטמבר 1944, אך שלושה ימים לאחר מכן ב־29 בספטמבר נעצר שוב וגורש עם כל חבריו למחנה סרד, שם שהה תחת שם בדוי ועבד כנגר.
ב־3 באפריל 1945 ברח מהרכבת שהובילה את שרידי מחנה סרד למחנה הריכוז טרזיינשטט (Terezin), בעת שעצרה בתחנת טרנצ'ין (Trencin).
בעזרת הממונה המודח של נפת נווה מסטו ראקובסקי שצייד אותו בתעודות מתאימות הגיע למנזר הפרנציסקני בכפר בצקוב, ושהה בו עד שנובה מסטו שוחררה על ידי הצבא האדום ב-10 באפריל 1945. אשתו ובתו נהרגו בהפצצת מטוסים באזור בנסקה ביסטריצה (Banska Bystrica).
בנו גדעון ניצל בהתקפה זו ונאסף על ידי פרטיזנים.
(חי היום בארצות הברית, פרופסור אמריטוס להנדסה ומדע יישומי).
עם שחרורה של ברטיסלבה החל בשיקום ואיחוד הקהילות בסלובקיה.
הפעיל מחדש את הלשכה המרכזית של קהילות "ישורון" ויזם שתוף פעולה עם הלשכה האורתודוקסית ועם ארגון "הג'וינט".
יחד עם נציגי ארגונים אלו פנה ב־28 באפריל 1945 בתזכיר לשלטונות בו דרשו הגנה על שלום היהודים ושמירה על זכויותיהם.
כן היה שותף להקמת "ארגון הנרדפים מסיבות גזע בידי המשטר הפאשיסטי בסלובקיה" S.R.P.
ב־15 בספטמבר 1945 אוחדו שני מרכזי הקהילות ל"איגוד מרכזי לקהילות היהודים בסלובקיה" והרב פרידר מונה לעמוד בראשו.
בסתיו 1945 יצא הרב ללונדון לגייס כסף לשיפוץ בתי כנסת בסלובקיה.
באביב 1946 נסע שוב נפל שם למשכב ואושפז שלושה שבועות בבי"ח בלונדון.
חזר לברטיסלבה ובחג השבועות עוד הספיק לשאת דרשה בבית הכנסת, אותה הקדיש לזכרם של 70,000 קדושי סלובקיה שנספו בשואה.
ב־19 ביוני 1946 נותח, וב-21 ביוני 1946 נפטר, בגיל 35. בהלווייתו השתתפו אישי ציבור רבים, ובראשם יוזף לטריך (Lettrich), יו"ר ה"וועד הלאומי הסלובאקי".
בשנת 1979 הועלו עצמותיו לישראל על ידי אחיו עמנואל אלימלך פרידר, והוא נקבר בנתניה בט"ז מר-חשון תש"ם 16 בנובמבר 1979.
אברהם (רמי) ריינר (נולד ב-11 באפריל 1960) הוא חוקר תלמוד והלכה ישראלי, פרופסור מן המניין במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מרצה ומחבר ספרים.
אברהם (רמי) ריינר נולד בירושלים לרב יוסף יהודה ומרתה ריינר.
למד בישיבת קול תורה, שם שימש אביו כר"מ, ולאחר מכן בישיבת הר עציון.
את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון במסגרת ה'הסדר'.
ריינר סיים את לימודי התואר הראשון במסלול הדו-חוגי במחלקות לספרות עברית ולתלמוד שבאוניברסיטה העברית.
את התואר השני השלים בחוג לתלמוד שבאוניברסיטה העברית בשנת 1997. נושא עבודת הגמר היה: "רבינו תם: רבותיו (הצרפתים) ותלמידיו בני אשכנז על פי ניתוח יצירתו הספרותית ומקבילותיה".
העבודה נעשתה בהדרכת פרופסור ישראל מ' תא-שמע.
בשנת 2002 הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
כותר עבודת הדוקטורט היה "רבנו תם ובני דורו: קשרים, השפעות ודרכי לימוד בתלמוד".
הדוקטורט נכתב גם הוא בהדרכת פרופסור ישראל מ' תא-שמע.
את לימודי הבתר דוקטור שלו עשה ריינר במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בהנחיית פרופ' יעקב בלידשטיין.
לאורך השנים לימד ריינר במגוון מוסדות ובהם: הגימנסיה העברית בירושלים, ישיבת נוה שמואל באפרת, בית הספר פלך בירושלים, עלמא – מכללה עברית בתל אביב, החוג לתלמוד באוניברסיטה העברית, בית המדרש של מכון הרטמן בתל אביב, ומכון פיידיאה בסטוקהולם.
כמו כן היה עמית מחקר במכון שלום הרטמן בירושלים, במרכז לחקר מדעי היהדות ע"ש הרברט כץ בפילדלפיה ועמד יחד עם פרופ' ורד נעם בראש קבוצת המחקר 'פרשנות כמחוללת חוק דתי' במכון ללימודים מתקדמים בירושלים.
משנת 2005 הוא חבר סגל במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון ופרופסור מן המניין במחלקה זו.
תחום מחקרו הוא היסטוריה חברתית ואינטלקטואלית באירופה בימי הביניים.
רבנו תם: פרשנות, הלכה, פולמוס (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2021) ().
תשובות ר' יצחק בן שמואל מדמפייר (ר"י הזקן) (יחד עם פרופ' פנחס רוט) – בספר מוהדרות 140 תשובות פרי עטו של ר' יצחק בן שמואל מדמפייר (ר"י בעל התוספות) לשאלות הלכתיות ופרשניות שנשלחו אליו מרחבי אירופה.
כל תשובה נערכה לפי כתבי היד הרלוונטיים ביותר ומלווה בפרשנות והערות היסטוריות וטקסטואליות נרחבות.
המבוא מתאר את חייו והגותו של ר"י הזקן כפי שהם עולים מתשובותיו.
תשובות רבנו תם (יחד עם הרב ד"ר יוסף מרדכי דובאוויק) – בספר זה כונסו 192 תשובות מאת רבנו תם, שלא נכללו בחלק התשובות של ספר הישר שנערך בידי תלמידיו.
כל תשובה נערכה על בסיס כתבי היד הרלוונטיים ומלווה במבוא קצר הסוקר את עיקרי תוכנה ומצביע על היבטים היסטוריים וטקסטואליים שונים.
המבוא הכללי לספר מתאר בתמצית את דמותו, משפחתו, תחנות חייו ומוריו של רבנו תם, ולאחריו נדונות התשובות עצמן, נמעניהן, מקורותיהן ותרומת המהדורה למחקר.
"Die Grabsteine vom jüdischen Friedhof in Würzburg aus der Zeit vor dem :Schwarzen Tod" (המצבות מבית הקברות היהודי בווירצבורג מן התקופה שקדמה למוות השחור), וירצבורג 2011. את הספר פרסם ריינר יחד עם שמעון שוורצפוקס וקרלהיינץ מילר.
בספר תצלומי 1500 מצבות ושברי מצבות בצירוף פענוח הכתובות העבריות שעליהן עם תרגום לגרמנית.
על בית עלמין זה ומצבותיו פרסם ריינר גם כמה מאמרים בעברית.
תא-שמע: מחקרים במדעי היהדות לזכרו של ישראל מ' תא-שמע, הוצאת מכללת הרצוג, אלון שבות ה'תשע"ב - 2011. בספר מובאים חקרי תפילה, מנהג והלכה, עיונים בפרשנות המקרא והתלמוד, מבבל ומפרובנס, מארץ ישראל ומביזנטיון, מצרפת ומאשכנז.
דרך ספר: שי לזאב גריס (יחד עם אבריאל בר-לבב, עודד ישראלי ויונתן מאיר) הוצאת כרמל, ירושלים ה'תשפ"א.
דיני ישראל – כרך לב (עורך אורח), הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תל אביב ה'תשע"ח.
נשוי לדרורלי, אב ל-5 ילדים.
אחיו הם ההיסטוריון פרופ' אלחנן ריינר, וראש ישיבת מעלה גלבוע הרב שמואל ריינר.
גיסיו הם פרופסור ישראל יובל ופרופסור יהושע לוינסון.
אברהם אבא (אבאל'ה) תשבי (1903 – כ"ה בתשרי ה'תשמ"ד, אוקטובר 1983) היה ראש המועצה המקומית הראשון של גבעת עדה, שכיהן מ-1949 עד 1955.
נולד ב-1903 במושבה שפיה למיכאל נפתלי ומלכה חמילצקי, כורמים בני העלייה הראשונה, ממייסדי שפיה.
אמו הייתה בתם של אברהם אבא והניה למפרט, מ"הביאליסטוקאים" מתיישבי יהוד ופתח תקווה.
ב-1925 שינתה המשפחה את שמה ל"תשבי" (ראשי תבות: תושב שפיה בארץ ישראל) בהמלצת חיים נחמן ביאליק שהתארח בביתם.
בשנת 1924 הגיע לגבעת עדה ועסק בחקלאות.
כמו כן עסק בענייני ציבור, והיה מוח'תאר המושבה ובהמשך יו"ר ועד המושבה, נציג גבעת עדה בוועד יישובי השומרון, חבר אגודת "החקלאי גבעת עדה" ויו"ר אגודת החסד המקומית "קרן הסבא".
ב-1949 הוכרזה גבעת עדה כמועצה מקומית, ותשבי, שכיהן אז כראש ועד המושבה, נתמנה לראשות המועצה.
ב-1951 התקיימו לראשונה בחירות למועצה, והוא התמודד בראש רשימת "ההסתדרות ואוהדיה" שקיבלה את מרב הקולות, והוא נבחר לכהונה נוספת.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1955 התמודד בראש רשימת "חקלאים ואוהדים גבעת עדה", שזכתה למנדט אחד.
הוא התמנה לסגן ראש המועצה.
כיהן כיו"ר הוועדה החקלאית שעל-יד המועצה המקומית גבעת עדה.
נפטר באוקטובר 1983 (כ"ה בתשרי ה'תשמ"ד), ונקבר בבית הקברות בגבעת עדה.
על שמו קרויה הספרייה הציבורית בגבעת עדה.
נישא לשרה ויסוקר, ילידת פתח תקווה, ולהם נולדו שתי בנות.
אברהים אלהואשלה הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי שכיהן כראש המועצה הראשון במועצה אזורית נווה מדבר.
אברהים אלהואשלה מתגורר בקסר א-סיר.
ב-29 בנובמבר 2016 נערכו בחירות מיוחדות לראשות המועצה אזורית נווה מדבר.
אלהואשלה קיבל 887 קולות, שהם 49% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו פעל יחד עם האגודה להתנדבות על מנת להקים בתחומי המועצה את מכינת נווה מדבר לשילוב צעירים בדואים בחברה.
בנוסף, עד 2021 גדל מספר בתי הספר במועצה מ-16 ל-26, כשחלקם ביישובים לא מוכרים בתחום המועצה.
בבחירות ב-2024 הפסיד לסלאמה עדיסאן וקיבל 1,635 קולות, שהם 44.2% מקולות הבוחרים.
אבי ברמן (נולד ב-8 בפברואר 1943) הוא מתמטיקאי ואיש חינוך ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה למתמטיקה בטכניון וחוקר בכיר במוסד שמואל נאמן למדיניות ציבורית.
נולד בחיפה לחנה ומרדכי ברמן.
למד בבית ספר גאולה ובבית הספר הריאלי.
סיים את לימודי התואר השני במתמטיקה בטכניון ב-1968 ואת לימודי הדוקטורט במתמטיקה שימושית באוניברסיטת נורת'ווסטרן ב-1970.
אחרי שנתיים כפוסט-דוקטורט במרכז למתמטיקה שימושית באוניברסיטת מונטריאול ובמחלקה למתמטיקה באוניברסיטת מקגיל, חזר לטכניון.
בטכניון היה חבר בוועדות שונות, ביניהן ועדת הקבע העליונה, הוועדה המרכזת של הסנט והוועד המנהל של חבר הנאמנים.
הוא הקים ועמד בראש המרכז הקדם אקדמי שכולל את המכינה ואת היחידה לפעולות נוער ובראש הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה.
במסגרת פעולות הנוער יזם את הקמת SCI TECH, הכתה הטכניונית בבי"ס עירוני ה והכתה המתמטית בבית הספר הריאלי, וערך, יחד עם פרופ' יוסף גיליס ממכון ויצמן את "אתגר - גליונות מתמטיקה".
מחוץ לטכניון, היה חבר בוועד המנהל של בית הספר הריאלי ובוועד המנהל של מדעטק, בוועדת המקצוע למתמטיקה של משרד החינוך ובמספר ועדות של המל"ג.
בנוסף, סייע בהקמה של מכון המילטון למתמטיקה שימושית באוניברסיטה הלאומית של אירלנד במיינוט והיה בוועדה המייעצת של המכון.
אחרי הפרישה המשיך ברמן לעסוק במחקר ואף הצטרף למוסד שמואל נאמן, בו השתלב בפרויקטים שעוסקים במרקם העדין בין החברה הערבית והחברה היהודית ובחינוך בחרום.
לימד והנחה בתוכנית מדעני העתיד ובתוכנית מנחים-עמיתים.
בנה ולימד קורס על "פתרון בעיות, חיבור בעיות ובחירת בעיות" באורנים - המכללה האקדמית לחינוך ולימד בטכניון קורס בתורת המטריצות בשיטת "פתרון בעיות לפני הרצאה".
נשוי לדליה ולהם שלוש בנות ועשרה נכדים.
אברהם (רמי) פרידמן (1935 - 28 בינואר 2021) היה פרופסור בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1977–1980 כיהן כנציב שירות המדינה וכממונה על השכר והסכמי עבודה במשרד האוצר גם לאחר פרישתו המשיך לפעול בעולם האקדמי ובתפקידים ציבוריים רבים.
אברהם (רמי) פרידמן נולד ב-1935, בן לזהבה ודוד פרידמן.
בשנת 1969 קיבל תואר דוקטור מבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת שיקגו.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה במנהיגים לאומיים ובינלאומיים של איגודי עובדים.
הוא למד גם באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת סטנפורד.
פרופ' פרידמן נמנה עם מייסדי בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית ולימד שנים ארוכות את הקורס מבוא למינהל עסקים.
הוא עמד בראש בית הספר ארבע שנים.
במהלך פעילותו באוניברסיטה לימד והנחה תלמידים רבים לתארים מתקדמים.
הוא התמחה בתחום המשאב האנושי, שוק העבודה, יחסי עבודה, ניהול משא ומתן ומינהל ציבורי וחקר בתחום התנהגות ארגונית.
כיהן כראש מכון ירושלים לחקר ישראל.
בשנים 2003–2004 שימש דיקן בית הספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
שימש דיקן בית הספר לניהול ע"ש סרנת, המרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה.
מספטמבר 1977 עד ינואר 1980 יצא לחופשה ללא תשלום מהאוניברסיטה העברית, וכיהן כנציב שירות המדינה וכממונה על השכר והסכמי עבודה במשרד האוצר.
בתפקידו זה תרם לעיצוב ושיפור השירות הציבורי בישראל.
בדצמבר 1979 התפטר מתפקידו זה.
פרידמן היה חבר המוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי ושימש כמגשר בסכסוכי עבודה.
שימש כיושב ראש וחבר במספר רב של ועדות ממשלתיות, בין היתר עמד בראש הוועדה לסיווג תאגידים סטטוטוריים במשרד האוצר ובראש ועדת פרס ישראל בתחום חקר מדע המדינה, חקר מדעי הניהול וחקר יחסים בינלאומיים ובראש הוועדה לעניין זכויות הפרישה של נבחרי הסתדרות המורים.
היה חבר בוועדה מיוחדת לגיבוש כללי שכר חדשים לראשי המוסדות להשכלה גבוהה, וחבר בוועדת קוברסקי לרפורמה במנהל הציבורי.
בשנת 1989 עמד בראש ועדה של ההסתדרות לבחינת מבנה האיגודים המקצועיים.
בשנת 2010 מונה לעמוד בראש הוועדה לבחינת יחסי הון-שלטון מטעם מבקר המדינה.
הוועדה קבעה כי "בישראל מתקיימים יחסים בעייתיים מאוד בין הון לשלטון, המערערים את יסודות הדמוקרטיה" והציעה שורה של צעדים לאפשר שקיפות ביחסים שבין בעלי הון לשרים, חברי כנסת ונבחרי ציבור.
בשנת 2011, כאשר התעכב מינוי נציב חדש לשירות המדינה לאחר סיום כהונתו של שמואל הולנדר, לאור רצונו של ראש הממשלה בנימין נתניהו למנות לתפקיד מקורב מטעמו, הזהיר מפני מינויים פוליטיים והדגיש את חשיבות תפקידו של נציב שירות המדינה בניהול התקין של העסקתם של עובדי המדינה.
פרידמן היה נשיא האגודה הישראלית לחקר יחסי עבודה, חבר בוועד המנהל של נט"ל (העמותה לנפגעי טראומה על רקע לאומי), חבר הוועד הישראלי לאונסקו וחבר דירקטוריון בנק אוצר החייל.
היה נשוי לחנה ואב לשלושה, בהם בנו , שנהרג בעת שירותו בצה"ל, עת היה בן 18.
נפטר ב-28 בינואר 2021 ונקבר בבית העלמין ירקון.
אברהים רסול הוא פוליטיקאי ודיפלומט דרום אפריקאי שכיהן כשגריר דרום אפריקה בארצות הברית בין השנים 2010 ל-2015 ושוב ב-2025, כחבר באספה הלאומית בין השנים 2009 ל-2010, וכראש הממשלה המערבית עד 200 של הקייפ ה-4. הוא חבר במפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי ומילא תפקידי מנהיגות שונים במפלגה.
ב-14 במרץ 2025, בעת שכיהן כשגריר דרום אפריקה בארצות הברית, הוכרז רסול כאישיות בלתי רצויה על ידי שר החוץ האמריקני מרקו רוביו, אשר, בצעד תקדימי, גירש אותו מארצות הברית.
אברהים רסול נולד ב-15 ביולי 1962 במחוז שש, קייפטאון, דרום אפריקה למשפחה מוסלמית בעלת מורשת מעורבת אנגלית-ג'וואנית-הולנדית-הודית.
מאחר שסווג כצבעוני, על פי שיטת האפרטהייד, כשהיה בן תשע הוא ומשפחתו סולקו בכוח מהאזור בו גדל כיוון שהממשלה הדרום אפריקאית הכריזה על האזור כפרבר מגורים "ללבנים בלבד".
משפחתו עברה לפארק פרימוס ליד מננברג בקייפ פלטס.
ראסול סיים בגרות מבית הספר התיכון ליווינגסטון בקלרמונט ב-1980. הוא המשיך ללמוד באוניברסיטת קייפטאון וסיים תואר ראשון באמנויות בשנת 1983 וקיבל תעודה בחינוך בשנת 1984 מהאוניברסיטה.
בתקופה זו הוא החל לעסוק בפוליטיקה באוניברסיטה.
הוא הועסק כמורה בבית ספר תיכון ב-1985.
לאחר לימודיו השתלב בתנועה נגד האפרטהייד.
הוא מילא תפקידים בכירים בחזית הדמוקרטית המאוחדת ובמפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי.
הוא ריצה עונשי מאסר וגם הושם תדיר במעצר בית.
בין 1991 ל-1994 הוא היה עוזרו של הרקטור של אוניברסיטת הכף המערבי וגזבר המבנה הפרובינציאלי של הקונגרס הלאומי.
ראסול נבחר לבית המחוקקים של מחוז מערב קייפ באפריל 1994 לאחר הבחירות הדמוקרטיות הראשונות במדינה.
ב-2004 התמנה לראש הממשלה החמישי של פרובינציית הכף המערבי.
ב-14 ביולי 2008 הוא פוטר מתפקיד ראש הממשלה על ידי הוועד המנהל הלאומי של הקונגרס האפריקאי, מאחר שההנהגה לא הייתה מרוצה מההעדפה התקציבית שנתן לאוכלוסיות המוסלמיות והצבעוניות בכף המערבי.
לאחר פיטוריו עבד לזמן קצר כיועץ מיוחד לנשיא דרום אפריקה תאבו מבקי עד שנבחר לחבר באספה הלאומית באפריל 2009. הנשיא ג'ייקוב זומה מינה אותו לשגריר דרום אפריקה בארצות הברית ביולי 2010. הוא סיים את תפקידו וחזר לדרום אפריקה בפברואר 2015.
בבחירות הכלליות בדרום אפריקה 2024 הוא ניסה לרוץ עם מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני אך לא הצליח להיבחר.
ב-14 במרץ 2025, מזכיר המדינה של ארצות הברית, מרקו רוביו, הכריז על רסול כאישיות לא רצויה לאחר שרסול האשים את הנשיא דונלד טראמפ ובני בריתו, כולל המיליארדר יליד דרום אפריקה אילון מאסק, בקידום עליונות לבנה.
הגירוש בא בהקשר הרחב יותר של הביקורת של טראמפ על חוק הפקעת קרקעות בדרום אפריקה שלטענתו אינו הוגן כלפי אפריקנרים (לבנים בדרום אפריקה).
בהצהרה, משרדו של הנשיא סיריל רמפוזה כינה את ההחלטה "מצערת" וקרא ל"כל בעלי העניין הרלוונטיים והמושפעים לשמור על התנהגות דיפלומטית במעורבותם בנושא".
ב-2010, לפני שנכנס לתפקידו כשגריר בארצות הברית, נפתחה חקירה בנוגע להאשמות כי רסול משלם לכתב פוליטי בעיתון מיינסטרים כדי לכתוב מאמרים שהציגו אותו בצורה חיובית.
החקירה נתקעה עקב עדים מהותיים שסירבו לשתף פעולה עם החקירה.
יש להם שני ילדים משותפים.
אברהים חסקל הוא כימאי ודיפלומט יהודי-עיראקי אשר שירת במשרד המסחר בממשלתו של נשיא עיראק לשעבר סדאם חוסיין (עד לפלישה לעיראק בשנת 2003), שם אברהים מילא תפקידים כמו שליח עסקי, נספח מסחרי ונציב סחר של עיראק ונשלח כחלק ממשלחות סחר רבות מעיראק על ידי הממשלה, ובמיוחד לסין.
היה אחד היהודים הבודדים שמילאו תפקידים בממשלת עיראק, כאשר רוב היהודים היגרו והתנגד לישראל.
היה גם חבר פעיל בוועדה המנהלית ליהודי עיראק והיהודי היחיד שמילא תפקידים כאלה בממשלת עיראק, מה שנחשב לגאווה בקרב יהודי עיראק שנותרו.
נחשב אחד מהיהודים הבולטים האחרונים בעיראק, בתקופת הבעת' ולפני 2003.
חסקל נולד בשנת 1950 בבצרה, עיראק, למשפחה יהודית עיראקית.
אביו עבד ברשות הנמלים בנמל בצרה, ותרם לתעשיית המסחר התוססת של העיר.
אברהים בילה את ילדותו ברובע היהודי של בצרה, ליד בית הכנסת ההיסטורי טוויג, שהיה בית הכנסת הגדול ביותר בעיר.
באותה תקופה, הקהילה היהודית בעיראק התמודדה עם רדיפות מצד הרשויות העיראקיות, עקב המתיחות הגוברת באזור.
הוא חווה מהומות ואלימות בקרב יהודים ומוסלמים.
זו הייתה תקופת מפלגת הבעת', כאשר הוסרה מדיניות הדיכוי נגד יהודים.
אברהים למד בבית הספר היהודי של בצרה.
לאחר שסיים את לימודיו היסודיים, המשיך ללימודים גבוהים וקיבל תואר ראשון בכימיה מאוניברסיטת בצרה בשנת 1973.
לאחר סיום לימודיו, הצטרף איברהים לשוק העבודה ככימאי, ועבד במפעל בבצרה.
הוא גם עזר לאביו בעסקיו.
הצלחתו משכה במהרה את תשומת ליבם של מנהיגים מקומיים.
עבודתו ומוניטין של איברהים בתעשייה הובילו למעורבותו במפלגת הבעת'.
השתייכותו הפוליטית של איברהים למפלגה סייעה לו לקדם את הקריירה שלו, למרות היותו יהודי.
במהלך מלחמת איראן-עיראק, בין השנים 1980 ל-1988, הממשלה יישמה שירות צבאי חובה, שחייב גברים צעירים רבים לשרת בכוחות המזוינים.
זה כלל גיוס חובה ומאמצי גיוס נוספים במהלך המלחמה.
למרות היותו חלק מהקהילה היהודית, איברהים, כמו יהודים עיראקים אחרים, גויס לשרת בכוחות המזוינים.
איברהים שירת לצד יהודים עיראקים בולטים אחרים, ביניהם אימד לוי, שלימים הפך לרב האחרון של עיראק, וסולה לוי, מבני משפחה יהודית ידועה בבגדד שהייתה בולטת בסחר.
שליטתו של איברהים בשיטות הסחר העולמי והבנתו המעמיקה בשווקים הבינלאומיים הפכו אותו לנכס מכריע למאמציה הדיפלומטיים של עיראק, במיוחד כאשר המדינה ביקשה לחזק את קשריה עם סין, שותפת סחר מרכזית במהלך מלחמת איראן-עיראק.
יכולותיו הדיפלומטיות והרקע המקצועי של איברהים זכו להכרה על ידי סדאם חוסיין.
הוא מונה כנספח מסחרי לעיראק, והוטל עליו פיתוח קשרי סחר בינלאומיים.
בשנת 1988 הוא נשלח כחלק ממשלחת סחר מתוקשרת לסין, שם עיראק שאפה לחזק את מעמדה הכלכלי בזמן הסכסוך המתמשך.
באותה תקופה סין הייתה אחת מיצואניות הנשק הגדולות ביותר לעיראק.
תפקידו של איברהים כנציב הסחר אפשר לו למלא תפקיד מרכזי באסטרטגית כלכלת החוץ של עיראק, במיוחד בטיפוח קשרי סחר חזקים יותר עם סין.
הייתה לו גישה לפקידים עיראקיים מרכזיים, כמו מוחמד מהדי סאלח, שר הסחר של עיראק, שתחתיו עבד איברהים.
איברהים הצליח להביא הסכמי סחר בין סין לעיראק וקידם תוכניות סחר ייצוא מטעם הממשלה כשהוא עובד תחת סמכותו של שגריר עיראק בסין בשגרירות עיראק בסין.
לפני כן, שימש כיועץ הממונה על השקעות (), שם עבד תחת נתיב המחסר.
עם זאת, לאחר פלישת עיראק לכווית ב-1990 ומלחמת המפרץ שלאחר מכן, היחסים הבינלאומיים של עיראק השתנו באופן דרסטי.
כתוצאה מכך, סין גינתה את הפלישה וניתקה את יחסי הסחר עם עיראק בהתאם לסנקציות של האו"ם.
גם על רקע אתגרים אלה, תפקידו של איברהים נותר משמעותי.
הוא ניווט את המורכבויות של הבידוד הדיפלומטי של עיראק, במיוחד במהלך תוכנית "נפט תמורת מזון", שאפשרה לעיראק לייצא נפט בתמורה לסיוע הומניטרי תחת פיקוח האו"ם.
איברהים מילא תפקיד מרכזי בסיוע לחידוש חלק מהסחר של עיראק במסגרת זו.
בעקבות מלחמת המפרץ והידרדרות מעמדה הבינלאומי של עיראק, נאלץ איברהים לנווט במים דיפלומטיים מורכבים.בעוד שהסחר עם מדינות רבות הושעה, יחסי עיראק עם סין חודשו בהדרגה במסגרת הסכם הנפט תמורת מזון, כאשר איברהים עובד ללא לאות כדי לשקם קשרים אלה לנוכח הבידוד העולמי.
נעים דנגור, איש עסקים יהודי עיראקי המתגורר בבריטניה, תרם סכום כסף גדול לעיראקים החיים תחת סנקציות, וייתכן שאיברהים סייע לזרימת סיוע הומניטרי ממנו.
אברהים היה אחת הדמויות היהודיות הבולטות בעיראק של עד 2003 שעבודתיו זכו לשבחים רבים גם מצד הקהילה היהודית בעיראק, ואף דווחו רבות במגזין היהודי "The Scribe".
נחשב כמי ששירת בנאמנות את ממשלת עיראק ואף יצא בכמה הצהרות המשבחות את מנהיג עיראק בזמנו, סדאם חוסיין.
ב-1988 יצא בגינוי לתקרית הירי במטה הקהילה היהודית בבגדד אך טען שהממשלה טיפלה והגנה על היהודים.
כחלק ממדיניות החוץ של עיראק בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, התנגד לישראל ותמך בפלסטינים.
על פי ההצהרה שלו שנתמכה על ידי סגן ראש הקהילה היהודית, נאג'י סלמאן סאלח, ישראל היא אויבת של מדינות ערב ואם תהיה מלחמה בין ישראל לעיראק, היהודים יתמכו בעיראק.
בנוסף, העיד כי כאשר ישראל השמידה את הכור הגרעיני של עיראק באוסיראק בשנת 1981, היהודים לא נתקלו בבעיות בעיראק עקב כך.
מלחמת עיראק והתקופה שלאחר סדאם
במרץ 2003, כוחות הקואליציה בראשות ארצות הברית פלשו לעיראק וכבשו אותה, והפילו את משטרו של סדאם.
כתוצאה מהוראת הדה-בעת'יפיקציה של הרשות הזמנית של הקואליציה, איברהים איבד את עבודתו וגורש מהממשלה.
למרות ששמו היה ברשימת העיראקים הרצויים ביותר, איברהים חשש שיותקף, עקב המתיחות העדתית והקהילתית הגוברת בעיראק בהיותו אחד היהודים האחרונים שנותרו בעיראק.
הוא ניצל את ההזדמנות, נמלט והתיישב בחו"ל.
חסקל נשוי ואב לשישה ילדים הוא התגורר תחילה בבצרה אך בהיותו פקיד ממשלתי, הוא נאלץ להתגורר בבגדד.
במלחמת איראן-עיראק 1980–1988, בצרה הייתה לזירת קרב פעילה, מה שגרם ליהודים רבים, כמו משפחתו של חסקל, להימלט.
משפחתו גם עקרה לבגדד וחיה עמו בביתו שברובע רוסאפה בעיר.
במהלך המלחמה, חלק מהרקטות שנורו מאיראן נחתו באופן מסוכן בקירוב לאזור מגוריו.
לאחר תום המלחמה, משפחתו חזרה לבצרה וקיבלה חזרה את ביתה.
עם זאת, לאחר מלחמת המפרץ והמרד ב-1991, משפחתו שוב עקרה לבגדד.
רבי אברהם בן מאיר אִבּן עזרא (מכונה ראב"ע; בשפות אירופאיות שמו Abenezra; ד'תתמ"ט, 1089 – א' באדר א' ד'תתקכ"ד, 27 בינואר 1164) היה משורר, בלשן, פרשן מקרא, ופילוסוף בתקופת תור הזהב בספרד.
הוגה יהודי בולט בימי הביניים.
עסק גם באסטרולוגיה, מתמטיקה ואסטרונומיה (על שמו נקרא מכתש אבן עזרא בירח).
רבי אברהם אבן עזרא נולד בעיר טודלה שבספרד בשנת ד'תתמ"ט (1089) או בשנת ד'תתנ"ב (1092).
הוא עזב את טודלה כנראה בצעירותו, נדד ברחבי ספרד, ועבר בערים טולדו, אליסנה וקורדובה שהייתה מרכז השכלה וחוכמה בתקופה זו ובה שהה שהייה ממושכת.
הוא עסק באותה תקופה כנראה בעיקר בשירה, ונהנה מאוד משהייתו בספרד.
ככל הנראה רבי אברהם אבן עזרא לא הצליח כלכלית באותה תקופה.
בהמשך אבן עזרא נדד גם בארצות צפון אפריקה: מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה.
יש המשערים שנדודים אלו היו בשנותיו המוקדמות, לפני נדודיו בארצות הנוצרים.
רבי שלמה פרחון מספר על הגעתו לצפון אפריקה יחד עם רבי יהודה הלוי.
במהלך נדודיו במרוקו התיידד עם רבי יוסף בן עמראן, דיין העיר סיג'ילמסה, ושהה אצלו תקופה ממושכת.
רבי אברהם הביע התפעלות מחכמתו, וכתב מספר שירים המספרים בשבחיו.
בהיותו בתוניסיה התיידד עם רבי שמואל אבן ג'אמע, אב בית הדין בעיר גאבס, התגורר בביתו תקופה ממושכת, ושיבחו בשיר: "ארי קם בתוך צאן והיה לגואל".
מידידיו הנוספים היה איוב שלמה אבן אלמועלם, משורר ורופא בחצר מלך מורביטון בעיר מרקש, וכהרגלו הוא שורר לכבודו מספר שירים.
לאחר הפרעות בקהילות היהודיות בספרד וצפון אפריקה, בתקופת שלטון אל-מוואחידון, חיבר רבי אברהם את הקינה אהה ירד עלי ספרד, בה ביכה על חורבן הקהילות, אותן מנה אחת לאחת.
ישנה מסורת שאבן עזרא הגיע בנדודיו גם לארץ ישראל, אך מסורה זו חסרה מקורות.
לדעת יהושע פראוור, אבן עזרא עלה לרגל לארץ ישראל, בשנת 1116 לערך, שכן הוא תיאר באחד משיריו את סכנות המסע לארץ הקודש.
לדעת פראוור, המסורת בדבר מקום קבורתו בארץ ישראל היא מזויפת.
אוריאל סימון טען שאף המסורת על העלייה מזויפת.
בשנות הארבעים לחייו עזב רבי אברהם את ספרד, והתחיל במסע נדודים בקהילות היהודיות בדרום אירופה ובמערבה.
השנה המדויקת בה יצא מספרד אינה ידועה, אך נראה שיצא לנדודיו סביב שנת ד'תתק"ה (1145) או אף קודם לכן בשנת ד'תת"ק (1140).
ישנם אף תיאורים כי רבי אברהם יצא מספרד עוד בשנת ד'תתצ"ח (1138) וחזר אליה שוב מעט לאחר מכן, ויציאתו הידועה לנו היא היציאה השנייה, אך כמו פרטים רבים הנוגעים לחייו האישיים העובדות חסרות.
הסיבה לנדודיו אינה ברורה, אך לפי דבריו "הוצאתני מארץ ספרד חמת המציקים", כמו גם בהתאמה למציאות השלטונית בחצי האי האיברי המתוארת היטב, סביר כי נמלט מספרד עקב הרדיפות האנטי-יהודיות של השושלת המוסלמית אל-מוואחידון הקיצונית, שעלתה לשלטון במרוקו ובאנדלוסיה באותה עת.
במכתב ששלח לרבי שמואל אבן ג'אמע כתב רבי אברהם: "...ואשמע את השם מדבר אליי, ביד הנדוד נפשך מסורה".
ד"ר יוסף כהן העלה השערה כי רבי אברהם האמין שהכוכבים קבעו כי ייגזר עליו לנדוד.
אין זה בלתי סביר להניח כי צירוף של גורמים הביאו לנדודיו, בהם גם תקווה לרווחה כלכלית.
בנדודיו הוא נשא בגאון את הכינוי "אברהם הספרדי", הקפיד לכתוב בעברית צחה ומדויקת, וכך הפיץ את חוכמת יהדות ספרד, אשר הייתה כתובה ברובה בערבית יהודית.
כמעט כל ספריו נכתבו במהלך נדודיו.
בשנת ד'תתק"ד (1145) שהה רבי אברהם אבן עזרא ברומא שבאיטליה.
מהעיר רומא נדד לעיר סלרנו, שם הייתה קהילה יהודית גדולה.
רבי אבן עזרא לא התקבל בכבוד אצל יהודי סלרנו, שלא העריכו את ידיעתו בתנ"ך ובמדעים, ובאותו זמן קיבלו אדם אחר בכבוד גדול.
רק עשיר אחד, בשם אליקים, תמך בו כלכלית.
הוא העריך מאוד את אליקים וכתב עליו תשבחות רבות בשל היחס שהעניק לו.
רבי אברהם אבן עזרא התרעם מאוד על יחסם של יהודי סלרנו, וכתב שבגלל כך לא יכתוב ספרים ולא יפרסם דברי חוכמה בעירם.
לאחר מכן נדד ברחבי איטליה ועבר בערים לוקה ומנטובה.
במנטובה חלה במחלה קשה ואף נטה למות, אך לבסוף החלים.
כשחלה נדר לפרש את התורה לפי הפשט.
לאחר מכן המשיך בנדודיו לוורונה.
בנדודיו ברחבי איטליה התחיל לכתוב ספרים רבים.
באיטליה כתב את פירושו לספר קהלת וסיים אותו בשנת 1140 (שנת ארבעת אלפים ותשע מאות לספירה היהודית), כפי שכתב בפירושו לפסוק האחרון בספר.
לאחר שהותו באיטליה, עבר רבי אברהם אבן עזרא לצרפת ולפרובאנס, כנראה בשנת ד'תתק"ח (1148).
בצרפת התגורר בתחילה בעיר בדרש (כיום: בזייה), שם קיבלוהו יהודי המקום בכבוד גדול והוא אף חיבר לכבודם את "ספר השם".
לאחר שהותו בבדרש המשיך לכיוון נרבונה בחבל לנגדוק שבדרום צרפת, ואחר כך לרואן בחבל נורמנדי שבצפון צרפת.
בשהותו בצרפת התיידד עם רבנו תם, והחליף עמו מכתבים.
בשנת ד'תתקי"ח (1158) שהה אבן עזרא בלונדון שבאנגליה, שם היה למורו של ר' יוסף בר' יעקב ממורויל ושם כתב את איגרת השבת בט"ו בטבת ד'תתקי"ט.
יש טוענים שבשנת ד'תתקכ"א (1161) חזר אבן עזרא לנרבונה שבצרפת, אבל מפירוש אבן העזר משמע שנשאר באנגליה.
ראב"ע נפטר ביום שני, א' באדר א', בגיל 75. מקום פטירתו אינו ידוע.
הייתה סברה כי נפטר בקלהורה שבספרד, אך סברה זו הופרכה.
יש טוענים שנפטר ברומא, על פי השיר לדור דורים, שבו כתוב ששהה ברומי בשנת ד'תתקכ"ז.
לדעת יהודה לייב לאופולד פליישר, סיום השיר הוא תוספת של מעתיק שהיה ברומא ואילו רוב השיר נכתב בלוקה יותר מעשרים שנה קודם.
שנת פטירתו נתונה במחלוקת ובהתאם שנת לידתו.
המקור הכתוב המפורט ביותר לתאריך מותו שנמצא בידינו נמצא בכתב יד בספרייה הלאומית בפריז, בסיום הפירוש על התורה: .
נראה שכותב טקסט זה אכן הכיר את רבי אברהם אבן עזרא, אך לא ידוע באיזה מקום נכתב.
בכתב יד אחר נמצא נוסח שונה מעט ובו השנה היא ד'תתקכ"ד.
בהתאם לנוסחאות אלו נולד בשנת ד'תתנ"ב או ד'תתמ"ט ונפטר ב-23 בינואר 1167 או 27 בינואר 1164. הנוסח השני עדיף משום שאת פירושו הארוך על התורה כתב בהיותו בן 64 וסיים את ספר שמות בשנת ד'תתקי"ג, ובשנת ד'תתקט"ז כתב פירושים לשלושה ספרים אחרים.
המקור המפורש הקדום ביותר טוען שנפטר באנגליה.
רבי משה בן חסדאי, שחי פחות ממאה שנה אחריו, כתב "ושמעתי מבני איגלאנט ששם מת ביניהם".
נראה שרבי משה קיבל את המידע מאותם אנשים שנתנו לו את כתביו של אבן עזרא והם אף פגשו אותו.
יש הטוענים שנפטר בארץ ישראל, על פי דברי צפנת פענח לעיל ועל פי טקסט שכתב וממנו עולה כי שהה בארץ ישראל: "ראיתי ספרים שבדקום חכמי טבריה ונשבעו חמישה עשר מזקניהם ששלוש פעמים הסתכלו כל מילה וכל נקודה...".
כמו כן אבן עזרא כתב בשיר אחר "...השואל לצאת אל אדמתך".
לדעת נפתלי בן-מנחם, "אדמתך" היא ארץ ישראל, וסביר כי הצליח להגיע לשם.
האדמו"ר האמצעי מחב"ד טען שאבן עזרא מת על קידוש השם.
על פי מסורת כתובה משלהי המאה ה-15 (כ-270 שנה לאחר פטירת אבן עזרא), אבן עזרא נקבר ביישוב כאבול שבגליל.
המקום אותו תיארו עולי הרגל אותר בדיוק, במבנה השוכן בבית קברות מוסלמי.
אמנם, במגילת פירנצה, מראשית המאה ה-14 (או סוף ה-13), מתוארים קברם של אבן עזרא ורבי יהודה הלוי, ככל הנראה באזור כאבול.
מה שמקדים את מסורת קברו בכאבול, כ-150 שנה לאחר פטירתו.
רשימת מקורות בהם מצוין קברו של אבן עזרא בכאבול:
ספר "ציוני קברים בארץ ישראל", סביב שנת 1440 לספירה.
רבי יצחק בן אלפרא, בספר "קבלת צדיקי ארץ ישראל, איגרת ר' יצחק בן אלפרא לר' שלמה בן ר' שמעון דוראן", סביב שנת 1441 לספירה.
רבי אברהם בן שמואל זכות בספרו "יוחסין", סביב שנת 1495 לספירה.
רבי גרשון בן אליעזר הלוי סגל בספרו "איגרת הקודש (גלילות ארץ ישראל)", סביב שנת 1624 לספירה.
ספר "אגרת מספרת יחסותא דצדיקייא דארעא דישראל, שליחי ציון", סביב שנת 1626 לספירה.
רבי יחיאל היילפרין, בספרו "סדר הדורות", סביב שנת 1700 לספירה.
רבי חיים בן עטר - "האור החיים" (או אחד מתלמידיו) ב"פרשת אלה מסעי, איגרת מסע מירושלים", סביב שנת 1742 לספירה.
רבי יהודה פוליאשטרו בספרו "זיכרון בירושלים", סביב שנת 1743 לספירה.
רבי יוסף סופר בספרו "עדות ביהוסף", סביב שנת 1762 לספירה.
רבי משה ירושלמי בספרו "ידי משה", סביב שנת 1769 לספירה.
רבי יעקב ברוך בספרו "שבחי ירושלים", סביב שנת 1785 לספירה.
רבי חיים הלוי הורוויץ בספרו "חיבת ירושלים", סביב שנת 1835 לספירה.
רבי אברהם מנחם מנדל מור בספרו "מבשרת ציון", סביב שנת 1847 לספירה.
רבי משה ריישר בספרו "שערי ירושלים", סביב שנת 1850 לספירה.
רבי שאול בן פנחס בספרו "גבעת שאול", סביב שנת 1893 לספירה.
רבי אשר אנשיל גרינוואלד בספרו "טוב ירושלים", סביב שנת 1934 לספירה.
במבנה אף נמצאה כתובת בשפה העברית משנת 1826.
הנוסע מקנדיאה, סביב שנת 1473 לספירה (כ-310 שנה לאחר פטירת אבן עזרא), מציין את קברו של אבן עזרא בטבריה.
ב"איגרת מחדשי היישוב היהודי בכפר יסיף", משנת 1747 (כ-580 שנה לאחר פטירת אבן עזרא), צוין קברו של אבן עזרא בארץ ישראל, ללא ציון ספציפי.
במרץ 2017 נמצא קבר בבית העלמין העתיק של צפת ועליו מצבה שבה נכתב "הציון של הישיש, החכם הרופא אברהם אבן עזרא".
אך יש סברות שונות בנוגע לזהות אפשרית, כגון רופא בשם זהה, שחי בצפת בימי הרב יוסף קארו ומופיע בשו"ת הרלב"ח.
אבן עזרא הכיר היכרות אישית והיה מיודד עם כמה מחכמי דורו.
עוד בספרד הוא פגש את רבי יהודה הלוי, איתו הייתה לו ידידות עמוקה וקשרים לימודיים.
יש טענה (אברבנאל בשמות לב) כי אבן עזרא וריה"ל היו מחותנים (בנו של ראב"ע התחתן עם בתו של ריה"ל), דבר זה נתון במחלוקת בין החוקרים.
לאחר מותו של ריה"ל כתב עליו אבן עזרא שהוא נגלה לו בחלום והציע לו להצטרף אליו בעולם האמת.
קיים סיפור שרבי אבן עזרא פגש את רבנו תם והדגים לו יצירת גולם על ידי צירוף אותיות.
רבי יעקב עמדין בספר מטפחת ספרים תקף טענה זו בחריפות "וכי מי לא ידע שלא היה לאבן עזרא חלק ונחלה בחכמת הקבלה?!".
כאמור, יחסי חיבה שררו בינו לבין רבינו תם, והם התכתבו ואף כתבו שירים זה לזה.
אבן עזרא פגש בקורדובה גם את רבי יוסף אבן צדיק, שהיה רב, משורר ופילוסוף.
בין שניהם שררה ידידות גדולה, עד כדי כך שרבי יוסף מכנה את אבן עזרא "אחי".
נראה שההערכה של אבן עזרא לרבי יוסף לא נפלה מהערכתו של האחרון אליו לפי תשובותיו במכתבים ששלח לו, ובהם ביטויים כגון "אבי בשיר כליל החכמה".
נראה שרבי יוסף אף תרם כסף לאבן עזרא.
כהנא טען, על סמך שיריו של אבן עזרא, כי יוסף אבן צדיק התרעם על רבי אברהם אבן עזרא בזמן מסוים, אך לא נמצא מקור שטוען כך במפורש ואף השירים שכהנא מביא כראיה לא ברורים כל צורכם בהקשר זה.
גם רבי משה אבן עזרא היה מידידיו של אבן עזרא (אין קרבה משפחתית), ואבן עזרא העריך אותו מאוד כחוקר וכמשורר.
במהלך ביקורו ברומא התיידד עם רבי מנחם בן שלמה, מחבר מדרש שכל טוב, ואף כתב לכבודו כמה שירים.
לאבן עזרא כנראה היו חמישה ילדים, רק אחד מהם, יצחק, ידוע לנו בשמו.
לא ידוע מה קרה לשאר ילדיו.
בנו יצחק היה משורר בעצמו.
כאמור לעיל, יש אגדה שהוא היה נשוי לבתו של רבי יהודה הלוי, ואף עלה עמו לארץ ישראל, אך מידת האמת שבאגדה זו קלושה.
יצחק כנראה התאסלם בעקבות מורו ומיטיבו נתנאל מבגדד שהתאסלם, אך לא ידוע בבירור אם התאסלם באמת או רק למראית עין.
נראה שיצחק חזר לדת היהודית לאחר התאסלמותו, אך זמן קצר לאחר אירוע זה נפטר.
אסון זה היה מכה קשה לאבן עזרא.
הוא אף חיבר קינה על בנו.
הראב"ע הוא מגדולי מפרשי המקרא בכל הדורות, ופירושיו מצטיינים בנטייה חזקה לפשט.
פירושיו מקוריים ומצטיינים בסגנונם הקצר והתמציתי, הקשה לעיתים להבנה.
אבן עזרא שם דגש חזק על פירוש לפי כללי הדקדוק.
פעמים רבות הוא מפרש על פי עקרונות האסטרולוגיה, בה ראה חכמה אמיתית וחשובה כיתר בני דורו.
הוא מרבה לעסוק בשאלות כרונולוגיות ובבירור המציאות הממשית המתוארת במקרא.
הראב"ע מרבה להביא מפירושי הקדמונים - רבניים וקראים, פעמים שהוא מסכים עמם ופעמים שהוא חולק עליהם, לעיתים בעוקצנות.
יש בידינו פירושים של אבן עזרא לחמישה חומשי תורה, לחמש מגילות, לישעיהו, לתרי עשר, לתהלים, לאיוב ולדניאל.
כנראה הפירושים למשלי ולעזרא ונחמיה, המיוחסים לו, אינם שלו, ומי שכתבם הוא רבי משה קמחי.
אבן עזרא מזכיר את פירושיו לנביאים ראשונים ולמשלי, אך אלה לא הגיעו לידינו.
אבן עזרא כתב הקדמה נרחבת לפירוש התורה ובה הוא מפרט חמש שיטות לפירוש התורה.
לצורך הדגמה של שיטותיו הוא משתמש במשל מתחום המתמטיקה - נקודה בתוך עיגול, כשהנקודה היא הפירוש האמיתי ושאר הפירושים ממוקמים ביחס אליה.
חמש הגישות לפירוש התורה הן:
דרכם של כמה גאונים, המאריכים בפירושיהם ומכניסים את כל הידע האנושי לתוך פירושם לתורה.
אבן עזרא יוצא נגד דרך זו ומחשיב אותה לעיגול המקיף את הנקודה.
הוא אינו יוצא כנגד לימוד דברים שאינם כלולים בתורה, אלא טוען כי אין להכניס לתורה דברים שאינם נמצאים בה בפשט.
כלשונו: "והרוצה לעמוד על חכמות החיצונות, ילמדם מספרי אנשי תבונות, אז יתבונן בראיותם אם הן נכונות."
דרכם של הפרשנים הקראים, המפרשים את המקרא ללא התחשבות במסורת ההלכה של חז"ל, במה שלטענתם הוא הפשט.
אבן עזרא יוצא נגד דרך זו בחריפות ומביא דוגמאות רבות לכך שאי אפשר לפרש בצורה כזו מכיוון שפעמים רבות ניתן לפרש את התורה בכמה דרכים.
במשל הנקודה הוא ממקם דרך זו כאנשים שחשבו שהם מצאו את הנקודה, אך בעצם הם רחוקים ממנה מאוד.
דרכם של הפרשנים הנוצרים, המפרשים את התורה כאלגוריה, ושוללים את פשט הכתובים.
נגד דרך זו טוען אבן עזרא כי היא ממקומת מחוץ לעיגול ובדרך זו רק שוטים הולכים: "...ולא אאריך להשיב עליהם, כי עם תועי לבב הם, כי הדברים על צדק לא נחלקו."
דרכם של חכמי ישראל בארצות הנוצרים, שפירושיהם אינם אלא העתקה של מדרשי חז"ל על הכתובים.
אבן עזרא טוען כי פירושים אלו מיותרים - מי שרוצה ללמוד את דברי חז"ל יכול פשוט לפתוח את מדרשי חז"ל.
למרות זאת דרך זו היא קרובה לנקודה והיא הכי אמיתית עד עכשיו.
דרך זו היא דרך אבן עזרא והיא לשיטתו הנקודה עצמה.
לפי דרך זו יש להתבונן היטב ב"דקדוק כל מילה" וצריך לפרשה לפי מיקומה בפסוק ולפי הפעמים האחרות בהם מופיעה מילה זו בתנ"ך, תוך התעלמות מדרשות שאינם לפי הפשט, מלבד בענייני הלכה, בהם יש ללכת אחרי "המעתיקים" - הלוא הם חז"ל, שקבלתם אמיתית.
כלשונו: "אשר ממנו לבדו אירא, ולא אשא פנים בתורה, ואחפש היטב דקדוק כל מילה בכל מאודי, ואחר כן אפרשנה כפי אשר תשיג ידי, וכל מילה שתבקשנה - בפירוש המילה הראשונה תמצאנה..."
שתי מערכות פירושים לחמשת חומשי תורה.
אחת מכונה 'הפירוש הארוך', והשנייה 'הפירוש הקצר', וזאת בשל היותם של 'דיבורי המתחיל' בפירוש המכונה 'ארוך' ארוכים יותר, בדרך כלל, מאלה של הפירוש המכונה 'קצר'.
הפירושים לפסוקים פעמים רבות דומים מאוד בין שתי מערכות הפירושים, אך לעיתים גם חלוקים.
כאמור, ר' אברהם מגדיר בהקדמתו הארוכה לפירושו לתורה את דרכו הייחודית בפירוש המקרא.
חז"ל הבינו שישנם ארבעה רבדים מקבילים בפירוש פסוקי התורה: פשט, דרש, רמז וסוד.
פרשנים רבים בני התקופה בללו בפירושיהם את רבדים אלו יחד.
לעומתם, ר' אברהם שאף למצוא את הפשט הפשוט של כל פסוק ולהפריד בינו ובין דרשתו של הפסוק.
מתוך שאיפה זו - לאורך פירושו לתורה מתעמת עם פירושיהם של פרשנים שונים מכלל קשת פרשני המקרא, החל מחז"ל במדרש ובתלמוד וכלה בפירושיהם של חכמי הקראים.
לגבי חלקם טען שהם דרש ולא הפשט של הפסוק, ואילו כנגד חלקם טען שהם לא הפשט האמיתי של הפסוק.
למרות זאת, קיבל ר' אברהם שהלכה למעשה נעשית על פי דרשתם של חז"ל.
את פירושו לתורה, כתב ר' אברהם בלשון קצרה, תמציתית ופיוטית, לכן נכתבו ספרים רבים כדי לפרש את כוונתו, כמו שניתן לראות בהרחבה בפרק הבא.
הרבה 'דיבורי המתחיל' מכילים מילים בודדות ואף, לפעמים, מילה אחת.
עם זאת, במקומות בהם הזכיר עניין עקרוני - הרחיב ר' אברהם אפילו מספר דפים רק על 'דיבור מתחיל' אחד.
בנוסף ללשון הפיוטית והתמציתית, ביטא ר' אברהם את כישרונו בשירה בפירושו לתורה גם בדרך נוספת.
בחלק מן הפרשות פתח ר' אברהם בכמה שורות של שירה, לדוגמה, את פרשת בשלח, פתח:
דבר נוסף הבולט בפירושו, למעט השאיפה לרובד הפשט, היא בלשנות עברית.
רבים מפירושיו של ר' אברהם בן עזרא עוסקים בעניינים לשוניים, בפירוש מילים וכללי דקדוק ייחודים בלשון המקרא.
מהיקפם ותוכנם של אלה - משתקפת גאוניותו של ר' אברהם בן עזרא גם בתחום הבלשנות.
על פירושו לתורה נכתבו עשרות רבות של פירושים בגלל סגנונו הקשה להבנה, כתיבתו המלאה ברמזים ומעמדו החשוב.
בין פירושים אלו ניתן למנות:
"צפנת פענח" (אוהל יוסף) מאת רבי יוסף טוב עלם הספרדי
פירוש "מקור חיים" מאת רבי שמואל אבן צרצה
"מאמר יום טוב", לבעל התוספות יום טוב
"מחוקקי יהודה" מהרב יהודה ליב קרינסקי, וילנא תרס"ז - תרפ"ח
"באר יצחק"/"הדר עזר" לר' יצחק שרים מארם צובא, ליוורנו תרכ"ד
"עזרה להבין" לר' יצחק מלר, ברדיטשוב תרנ"ז.
"בני רשף" מאת יונה פילוורג
פירוש מאת אשר וייזר במהדורתו לפירוש ראב"ע לתורה, הוצאת מוסד הרב קוק
כי כל מגמת הלצים להראות סרה מאיש טוב למען יאמנו דבריהם אצל המון כי דברי הרב מלאים ביראה ובחכמה ומוסר השכל".
"דעת עזרא" מאת נחמיה שינפלד בהוצאת מוסד הרב קוק.
הפירוש מקיף וכתוב בצורה קריאה ובעברית עכשווית.
בשולי הדף הובאו שיטות הראשונים המסכימים או נחלקים על הראב"ע.
כמו כן הובאו מקומות בהן עומדים דבריו בסתירה למדרשי חז"ל וההלכה הפסוקה.
אבן עזרא מנה בפירושו לספר דברים שנים עשר פסוקים הנחזים ככאלו שנכתבו לאחר מותו של משה ובכך מהווים קושיה על האמונה שהתורה הוכתבה למשה על ידי הקב"ה.
על פסוקים אלו כותב אבן עזרא: .
ובפירושו על הפסוק כותב אבן עזרא: .
לעומת זאת, בהתייחס לפסוק "ואלה המלכים אשר מלכו בארץ אדום לפני מלֹך מלך לבני ישראל" התייחס בחריפות רבה לפירושו של פרשן בשם יצחקי וכתב: "ויצחקי אמר בספרו כי בימי יהושפט נכתבה זאת הפרשה, ...
וחלילה חלילה שהדבר כמו שדבר על ימי יהושפט וספרו ראוי להשרף".
מפרשי אבן עזרא נחלקו בשאלה מה הוא אותו סוד.
לעומתו, שמואל הספרדי טען שהסוד הוא שהדברים נכתבו בנבואה על ידי משה רבנו.
תחום עניין מרכזי בכתיבתו של אבן עזרא היה דקדוק ובלשנות.
ניתן לחלק עיסוק זה לתרגומים (ספרי הדקדוק הערביים), לחיבורים, ולפירושי המקרא ושירתו.
מחיבוריו שרדו את השנים שמונה ספרים:
צחות-ענייני דקדוק בלשון הקודש וביאורם של פסוקים קשים
מאזנים - מילון דקדוקי ובו פרק על תולדות תורת הלשון ורשימות חכמי הלשון
יסוד דקדוק (נ"א "בסוד דקדוק")
שפה ברורה - נכתב בערוב ימיו
ספר ההגנה על רס"ג - מוכר בכינוי "שפת יתר" ובו יוצא אבן עזרא נגד השגות דונש על רס"ג
ספר יסוד מספר - על שם המספר
ספר השם - חיבור על שם הויה
ספר יסוד מורא - בו פרק אחד עוסק בדקדוק
נוסף על אלה יש הסוברים כי ספר הדקדוק המקיף ביותר של אבן עזרא בשם "ספר היסוד" אבד, אחרים מזהים אותו כאחד החיבורים הנ"ל.
את חיבוריו כתב אבן עזרא בעברית, גם עבור בני קהילות שלא דיבר בלשונן.
בכך תרם רבות להעברת הדקדוק הספרדי של חיוג' וממשיכי דרכו לבני ארצות אירופה הנוצרית אשר לא קראו ערבית.
מקובלת הדעה שעיקר פעילותו של אבן עזרא בתחום זה עסקה יותר בארגון מחדש של החומר שהניחו קודמיו לכדי מערכת מתודית, שיטתית ומסודרת אשר תהווה בסיס להוראת הדקדוק בקרב דוברי העברית - כפי שאכן קרה - ופחות בחלק המחקרי התאורטי.
עם זאת, לא מהסס אבן עזרא לבקר את קודמיו, ללבן, לחלוק, להכריע, להוסיף ולפתח את דבריהם תוך כדי הרצאה עיונית, מדויקת ומסכמת של חידושיהם - ואף חידושים משלו לא חסרים בספריו.
גישתו לוקחת מקשת רחבה של מדקדקים ובלשנים, שעל כל אחד מהם חלק בסוגיות אחרות.
בשני השערים הראשונים ב"ספר צחות" עוסק אבן עזרא באופן חדשני ומרחיב במהות התנועות והאותיות, צורתן ותכונותיהן.
כך למשל מסביר שם אבן עזרא את שמו של החיריק בכך "שבהוצאתו מן הפה נראה הקורא כחורק שיניו".
דוגמה אופיינית לגישתו העצמאית והביקורתית של אבן עזרא היא התייחסותו המקורית לסוגיית השורש של בעלי ע"ו/י.
בעוד חיוג' וממשיכיו התאמצו להחיל את עיקרון שלשיות השורש על הגזרות הנחשלות (חסרים, נחים וכפולים) ללא יוצא מן הכלל, לדעת אבן עזרא שורשי ע"ו/י, דוגמת הפעלים קם, שב, גר וכו', אינם אלא בעלי שתי אותיות שורש בלבד (ק"ם, ש"ב, ג"ר) ומכונים בכתביו "הפעלים השניים".
שלל ידיעות, עקרונות ומונחים מתחום הדקדוק שזורים בפירושיו למקרא ברוב חן, בקיצור נמרץ ובשפת רמזים פיוטית, אלו תורמים ללא ספק עוד לתדמיתם הגאונית והעמוקה של פירושיו ומהווים מן הסתם סיבה נוספת לריבוי המפרשים שקמו לפירושיו.
אבן עזרא מעולם לא כתב ספר פילוסופיה מסודר, אך בספריו הרבים מובאים קטעים פילוסופיים רבים.
קטעים אלו מביא אבן עזרא פעמים רבות אגב אמירה פיוטית וכשהם מרומזים בלבד, ונאמרים כסודות.
השאלה האם הייתה לאבן עזרא הגות פילוסופית מסודרת עומדת במחלוקת עזה, כאשר מצד אחד עומד רבי נחמן קרוכמל, הרואה באבן עזרא פילוסוף מעמיק בעל משנה סדרה ואף כותב עליו:
"שיטה אחת שלמה ומושכלת, מסכמת ונערכת עם עצמה".
מן העבר השני נמצא הרב שמחה בונם אורבאך שמוקיע מכל וכל את שיטת הרנ"ק וטוען שאבן עזרא היה לא יותר מפילוסוף חובב שלא בכך היה מקצועו:
"אין מחסור בסתירות אצל אבן עזרא, המערב תורות שונות ומרכיב מין בשאינו מינו, והכל נמסר אצלו במקוטעין ובצמצום רב"
נראה שאבן עזרא חילק את האדם, בהתאם לגישה הנאופלטונית, לשלושה חלקים:
רוח - כוח החישה וכן הרגשות.
שאלת המשפיעים על אבן עזרא במשנתו הפילוסופית (אם זו קיימת), נתונה במחלוקת.