tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמ"ת עסקה בפיתוח הטיל המנוהג מאז שנת 1954 תחת מעטה כבד של חשאיות ובסיווג סודיות הגבוה ביותר שהקשה במידה רבה על התנהלות הניסויים.
לניסויים הומצא שם הכיסוי רקס"ר, ראשי תיבות של רקטות סינוור (האויב), כדי לתרץ את הפקודה לצוות הספינה לרדת לבטן האונייה האטום שם לא יכלו לצפות בניסוי המתרחש על הסיפון.
לאחר הניסויים היו אוספים את שברי הטילים והאלקטרוניקה לבל יתגלה הפיתוח.
באותם ימים החלו שתי המעצמות במרוץ לחלל.
נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, הסתייע במדענים נאצים שמצאו מקלט בארצו בשנות ה־50 לצורך פיתוח טיל בליסטי ארוך טווח.
נאצר התכוון לשגר את הטיל בפומבי לצורכי תעמולה לציון יום המהפכה ב־1961, אולם הבין שהפיתוח מתעכב.
נאצר, שרצה בהישג התעמולתי כלפי עמו וכאמצעי פסיכולוגי נגד ישראל רכש בהיחבא רקטות מטאורולוגיות מארצות הברית לצורך שיגור הראווה ולהציגו כפיתוח מצרי.
"המוסד" יידע את ראש הממשלה בן-גוריון על כך, וזה הורה לרפא"ל לפתח במהרה רקטה שתגנוב את ההצגה למצרים.
רפא"ל נרתמה למשימה ותוך שבועות בנתה רקטה מאולתרת שתתחזה לטיל המשוגר לחלל והוענק לה השם שביט 2. אנזלם ירון מרפא"ל (ממפתחי הלוז) הלביש על טיל הלוז צינור נוסף, פחות עבה, של רקטה אחרת עם קונוס בחיבור שגרם לו להראות דו־שלבי.
צלם של רפא"ל צילם את הרקטה טרם שיגורה כשברקע בן-גוריון ואחרים בזווית מתוחכמת שהעניקה לה אשליה כאילו היה גובהה 10 מטרים כשבפועל הייתה רק כ־3.7 מטרים.
הרקטה שוגרה ביולי 1961 כאשר השלב השני של הטיל לא עבד והתפוצץ באוויר אולם ישראל פרסמה צילום של המראת הרקטה בלבד והצהרות כוזבות על הצלחתו של שיגור הטיל הישראלי הראשון לחלל שגרמו לתגובות רבות בעולם על יכולתה של ישראל.
צילומים נוספים מהשיגור וסרטון שנפסק לפני הפיצוץ התפרסמו רק לאחר כ־50 שנה יחד עם הסוד הכמוס.
היו שטענו כי התעמולה האמיתית של בן-גוריון הייתה מופנית גם כלפי אזרחי ישראל מאחר שהשיגור היה בעיצומו של מסע בחירות.
למרבה האירוניה, שביט 2, שהתחזה לטיל הישראלי הראשון, נבנה על בסיס הטיל האמיתי הראשון בישראל שעצם קיומו נשמר בסוד גמור, והשיג תוצאה תעמולתית מוצלחת מאוד.
ישראל החלה את פעילותה האמיתית בחלל רק בראשית שנות ה־80.
כינויו של הטיל היה ג־25 וייעודו הכללי היה לחיל הים כטיל ים־ים, ולחיל האוויר כטיל גלישה המשוגר ומונחה ממטוס DC-3 דקוטה שנועד לספק מענה לדרישות החיל לטיל אוויר־קרקע.
הניסויים הראשונים היו בגרסת אוויר־קרקע בהם לא היה צורך במאיץ שפותח מאוחר יותר.
בניסוי ירי הראשון בנגב בשנת 1958 צפה מפקד חיל האוויר עזר ויצמן שהיה כה פסימי בדבר פיתוח הטיל שאמר אז "אני כל כך בטוח שזה לא יפגע, שאני מוכן לעמוד במרכז המטרה".
מפתחי הטיל הניאו את ויצמן מלעשות כך והטיל פגע במטרתו שהוצבה במרחק של כ־8 ק"מ.
נציגי חיל הים שצפו בניסוי החליטו לאמץ את הטיל שכינויו שונה לראשונה מ-"ג־25" ללוז.
שנה לאחר מכן הותקנה מערכת טילי הלוז על המשחתת אח"י אילת לצורך ניסוי שבוצע ב־18 במאי 1959. במהלך הניסוי טיל הלוז ים־ים פגע במטרתו.
המטרות הימיות של טיל הלוז היו כלי שיט שיצאו משירות.
סדרת ניסויים שבוצעו מהמשחתת אח"י יפו כונו "כיסא מלכות" מסוף שנת 1961 ועד תחילת 1962.
מפתחי הטיל התמודדו עם בעיות רבות במהלך הפיתוח.
אחת מהם היא טלטלת האונייה בה יושב הכוון־נתב שהפריעה לו לנהוג בטיל באמצעות המשקפת.
הטיל נורה לגובה התורן, כ־20 מטר, וכמה קילומטרים טרם הפגיעה במטרה הכוון־נתב אמור להוריד את הטיל לגובה של מטר עד שני מטר לצורך פגיעה באזור נמוך באונייה, קרוב ככל האפשר לקו המים באופן כזה שיגרום לטביעתה ולא יותיר אותה במצב קרבי.
מעבר לעובדה שנבחרו כוונים־נתבים מעולים מערכת הייצוב האופטית שודרגה.
בעיה נוספת עימה התמודדו בניסויים הייתה קשורה גם היא לניהוג.
בהתחשב בצורך לנהוג בטיל כה קרוב לפני הים וממרחק של כ־8 עד 10 ק"מ רפא"ל החליטה לפצל את הניהוג האופקי והאנכי, והכניסו בראש הטיל מד גובה (אלטימטר) שניהג אוטומטית את ציר הגובה והותיר את הצידוד בלבד לכוון־נתב.
הניסוי האחרון בסדרת ניסויי "כיסא מלכות" בוצע באוקטובר 1962 ובו ישב הכוון־נתב הנוהג בטיל במסוק שהמריא מירכתי אח"י יפו, זאת כדי לקרב את הכוון־נתב למטרה ולשפר את זווית הראייה והשליטה שלו.
הרעיון נלקח מהגרמנים ממלחמת העולם השנייה שנקרא "ג'יירו־קופטר", תצפיתן שהיה ממריא על גבי עפיפון גדול שנמשך עם חבל לכיוון הרוח באמצעות צוללת.
ב־1963 ביצעה רפא"ל את אחד הניסויים האחרונים בטיל הלוז מן היבשה אל מטרה ימית בנוכחות הרמטכ"ל צבי צור, מנכ"ל רפא"ל מוניה מרדור יחד עם מפתחי הטיל ובכירים אחרים.
בשלב מסוים הוחלט להעביר את הטיל לחיל התותחנים שהקים לצורך כך את היחידה הראשונה בתולדותיו לטילי קרקע־קרקע, ובדצמבר 1962 הוקמה היחידה בשם סוללה 422. לפי גרסה אחת הטיל אמור היה להיות מוצב בהרי הגליל ולפגוע במידת הצורך במוצבי הסורים ברמת הגולן.
יחידת סוללה 422 התנהלה תחת סיווג סודיות גבוה מאוד.
היחידה מוקמה בהנגר מטוסים לשעבר ששימש את שדה התעופה רמלה.
היחידה נדרשה לחפש בעצמה שדה ניסויים במקומות מבודדים ולאחריהם היו אוספים את שברי הטילים.
עיקר התעסוקה של היחידה היה השתתפות וסיוע בביצוע ניסויי טיל הגבריאל וביצוע ניסויים עבור חיל התותחנים.
כשטיל הגבריאל היה לקראת הבשלתו למבצעי הועברה יחידת סוללה 422 בשלמותה לחיל הים.
הסיבה לפי גרסה מסוימת היא שהרעיון לשימוש קרקעי נזנח בשל הטווח המינימלי הגדול מידי של הטיל שהיה 6 ק"מ וטווח מקסימלי גדול מהנדרש לכוחות הקרקעיים (28 ק"מ), הוחלט שסוללות תותחים מודרניות יהיו עדיפות משיקולי עלות־תועלת.
בניסויים באוויר הנגב התופעה הייתה סבירה ואילו באוויר הים נוצר אובך ושובל עשן.
שבתאי לוי, קצין מחיל הים שלקח חלק ברוב ניסויי הלוז תיאר את הבעיה הזו כנקודת משבר שגרמה לרפא"ל לחשוב על יציאה מהפרויקט.
בנוסף, הטיל שנוהג בקו ראייה היה מבצעי רק בשעות האור, ולא נמצא פתרון לשעות החשכה.
משחתות הסקורי המצריות היו מסוגלות לירות ירי תותחים למרחק של כ־16 עד 18 ק"מ ואילו טיל הלוז מוגבל לטווח הראייה שהיה עד כ־10 ק"מ במגבלות הניהוג שהוזכרו.
ברקע, הגיעו לישראל ידיעות על ניסוי מצרי ב־1962 בטיל קרקע־קרקע שפותח בסיוע מדענים גרמניים, ובתגובה הוטל על רפא"ל לפתח טיל דומה.
פיתוח שהסיט את משאביו לכיוון הזה.
בשלב הזה התערב אורי אבן טוב מהתעשייה האווירית (עובד לשעבר ברפא"ל) ושכנע את חיל הים כי הוא והתעשייה האווירית מסוגלים לקחת את הטיל במצבו הנוכחי ולהפוך את ניהוג הראייה של הטיל לניהוג מכ"ם.
טיל שכזה לא יהיה תלוי יותר במגבלות כישוריו של הכוון־נתב ולא בטווח ראייתו, הנותבים יהיו מיותרים בטיל ולמעשה הטיל ינהג את עצמו כמעט באופן אוטומטי ביום ובלילה.
רפא"ל הסכימה להעביר את הפיתוח לתעשייה האווירית, החלטה שלטענת שבתאי לוי רפא"ל תצטער עליה גם משום שטיל הגבריאל הניב רווחים גדולים ומוניטין רב לתע"א וגם משום שרפא"ל מסרה למעשה פיתוח בשלבים מתקדמים מאוד אחרי המון ניסויים והתגברות על מכשולים.
למרות חסרונותיו, הטיל נשא כמות גדולה של חומר נפץ לטווח גדול יחסית וניהוג הגובה נעשה בו אוטומטית, והיה לפורץ דרך.
על אף הישגיו הטכנולוגים טיל הלוז מעולם לא הוכנס לפעילות מבצעית.
עם קבלת הפיתוח אליה שינתה התעשייה האווירית את שמו של הטיל ל"גבריאל" ופיתחה ראש ביות מכ"ם פעיל למחצה ושילבה את פעולתו למד הגובה (אלטימטר).
ב־1966 אורי אבן טוב קיבל את פרס ביטחון ישראל על פיתוח הגבריאל שהפך למבצעי ב־1968 ומאז עבר שיפורים והשבחות.
טיל הגבריאל הוכיח עצמו כמוצלח ביותר וטיבע למעלה מ־15 כלי שיט במהלך מלחמת יום הכיפורים ואף השתתף בקרב טילי ים־ים הראשון בהיסטוריה, קרב לטקיה.
במהלך מלחמת ההתשה פותח בתעשייה האווירית על בסיס ה"לוז" טיל ששמו "מרקיז".
יעודו המקורי היה טיל קרקע קרקע אשר נועד לפגוע בעמדות, מוצבים וסוללות טילי קרקע־אוויר.
טווח הטיסה של הטיל היה כ־42 ק"מ והוא נשא ראש נפץ במשקל של עשרות ק"ג.
בשלב מאוחר יותר שונה יעודו של הטיל ובמקום ראש נפץ רגיל הותקנו בו פצצונות – פיתוח מסווג שהיה בשימוש חיל האוויר האמריקאי במלחמת וייטנאם.
הטיל הורכב על מסילה שהותקנה על גבי זחל"ם.
כל זחל"ם נשא טיל אחד.
פיתוח נוסף של "מרקיז" היה לשמש כטיל הטעיה כנגד מערך הנ"מ של האויב על ידי יצירת מצג של כמות גדולה של מטוסים שתוקפים, שלעברם נורו מספר רב של טילים נגד מטוסים.
המטרה הייתה לגרום למצרים בזבוז של טילים נגד מטוסים, על מנת לאפשר למטוסי חיל האוויר הישראלי לבצע תקיפות עם חשש קטן יותר מפגיעה מסוללות הנ"מ של הצבא המצרי.
בימים שקדמו למלחמת יום הכיפורים אוחסן ציוד ה"מרקיז" באזור מעבר הג'ידי בשטח בו שכנה סוללת טילי הוק של יטנ"מ 139. במלחמת יום הכיפורים פעלו שתי פלגות של טילי "מרקיז", במשך כמה ימים ברצף.
הפלגות יצאו מבסיס רפידים אל מקומות השיגור כדי לשגר את הטילים בשעות אור ראשון.
פלגה אחת פעלה בצד הצפוני של תעלת סואץ, הירי התבצע מציר מאדים.
הפלגה השנייה פעלה בחלק המרכזי של תעלת סואץ והירי התבצע מציר עכביש.
כל פלגה כללה 3 זחל"מים והכמות הכוללת של טילים שנורו הייתה 18. החיילים והקצינים שתפעלו את ירי טילי המרקיז השתייכו ליטנ"מ 139.
לוזובה (באוקראינית: Лозова) היא עיר במחוז חרקיב אוקראינה.
היישוב הוקם כתחנת רכבת ב-1869 וב-1939 לוזובה קיבלה מעמד של עיר.
בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה התרחשו באזור קרבות קשים בין הצבא האדום לצבא הלבן.
במלחמת העולם השנייה העיר נכבשה על ידי הגרמנים מספר פעמים.
נכבשה לראשונה ב-11 באוקטובר 1941 ושוחררה ב-27 בינואר 1942. נכבשה בשנית ב-23 במאי 1942 ושוחררה ב-11 בפברואר 1943. ב-1 במרץ 1943 נכבשה בפעם השלישית ושוחררה בפעם האחרונה ב-16 בספטמבר 1943.
לוז (או "גבעת אסף") הוא התנחלות בהרי בנימין, כ-4 קילומטרים דרומית-מזרחית לבית אל.
היישוב שוכן על גבעה בגובה של 880 מטר מעל פני הים, החולשת על "צומת הטי" בכביש 60. בראשית דרכו היה היישוב מאחז, וב־28 ביוני 2024 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני את הסדרתו של המאחז והפיכתו להתנחלות.
היישוב לוז הוקם בשם "גבעת אסף", על ידי אברכים ופעילים מישיבת מרכז הרב, בשליחות ראש הישיבה הרב אברהם אלקנה שפירא.
הגבעה הוקמה באייר תשס"א (מאי 2001) בעקבות הרצחו בצומת של , תושב עפרה, שלושה חודשים לאחר רצח אביו.
תחילה הוקם במקום אוהל מחאה בידי "ועד פעולה" מבית אל בראשות גדעון ליכטרמן.
לאחר מכן התיישבו בה ארבע משפחות במכולות, כשאוטובוס ישן שהוצב בה משמש כמטבח.
משרד הבינוי והשיכון בנה בה תשתיות בסכום של 600,000 ₪.
היישוב הגיש בקשה לתוכנית מפורטת למוסד חינוכי.
תנועת אמנה רכשה את אדמות המאחז מ"הקרן שליד מדרשת ישראל" שניהלה את המגעים לרכישת הקרקעות מהבעלים הפלסטינים, והגישה בקשה לקמ"ט (קצין מטה) רישום המקרקעין לרישום זכויותיה בהן, אך הקמ"ט חשש כי המסמכים שהגישה הקרן מזויפים, ולא אישר את מעמדה של הקרן בהם.
ב-3 ביוני 2004 הוצא צו להפסקת עבודות ולהריסה.
בנוסף, הוציא אלוף פיקוד המרכז ב-9 במאי 2004 צו המכריז על גבעת אסף ומאחזים נוספים שטח מתוחם, כצעד לקראת פינויים.
בעקבות הצו הועברו המכולות מחוץ לשטח המתוחם והוצבו על חלק אחר של המקרקעין, אשר גם לגביו חל צו ההריסה.
מועד קיומו של צו התיחום נדחה מעת לעת, עד שהמדינה עדכנה, נכון ליום 14.5.2013, כי בתחום המאחז אושרו חמש בקשות להיתרי עסקה בחלקים בלתי מסוימים בשלוש חלקות שונות.
המבנים המצויים בחלקות שנרכשו מהווים כ-75% ממבני המאחז, ושיעור הרכישה בשלוש החלקות הוא 100%, 90% ו-60%.
כמו כן הודיעה המדינה כי היא בוחנת את האפשרות להכשיר את המקום.
בעמדה שהגישה מנהלת המחלקה לבנייה כפרית במשרד השיכון ב-2005 לערך, נאמר כי גבעת אסף היא שכונה חדשה של יישוב ותיק ולכן לא נדרשת החלטת ממשלה להקמתה.
ביולי 2009 קבע מפקד החטיבה המרחבית בצו צבאי, "גבולות שמירה" של גבעת אסף, בתוכם יש סמכויות הגנה מלאות לרבש"צ של היישוב.
במאי 2014 פירקו התושבים חמישה מבנים שהוצבו על קרקע המוגדרת כקרקע פלסטינית פרטית, במסגרת הסכם עם המדינה.
ב־28 ביוני 2024 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני את הצעת השר במשרד הביטחון בצלאל סמוטריץ' להסדיר את המאחז.
ועדת השמות הממשלתית החליטה בינואר 2025 כי שם היישוב יהיה לוּז.
ב-10 במרץ 2014 נהרג מחבל סמוך ליישוב, בעת שיידה בקבוקי תבערה על כביש 60.
ב-13 בדצמבר 2018 בוצע בצומת הכניסה למאחז פיגוע ירי שבו מחבל פלסטיני שירד מרכב הרג שני חיילי צה"ל, פצע קשה חייל נוסף וצעירה ונמלט.
ב-11 בספטמבר 2024 התרחש פיגוע דריסה באמצעות מכלית, בסמוך ליישוב, חייל צה"ל סמ"ר גרי גדעון הנגהאל נדרס למוות, המחבל נפצע מירי לעברו.
במקום מתגוררות למעלה מארבעים משפחות עם כ-100 ילדים, רובן בקרוואנים ומיעוטן במבני קבע.
ילדי בתי הספר לומדים בתלמוד תורה במעלה מכמש ובבית הספר בפסגות.
ביישוב יש פעילות תרבות הכוללת ערבי נשים ושיעורי תורה.
קיים בו בית מדרש ובו כולל אברכים, שלוחה של ישיבת מרכז הרב.
בינואר 2012 נחנך ביישוב פארק משחקים "קוממיות", במימון "קרן שילה" והמועצה המקומית בית אל.
אחד ממקימי היישוב הוא הרב גיורא ברנר מישיבת מרכז הרב, ששימש כראש בית המדרש בגבעת אסף עד לעזיבתו את היישוב לצורך הקמת ישיבה.
הרב ינון קליין, בוגר ישיבת מרכז הרב, החליף אותו בראשות בית המדרש ולאחר מכן התמנה כרב היישוב.
ב־2011 הוקמה מדרום לגבעת אסף על ידי תנועת נחלה.
ותוחזק למשך כמה שנים על ידי ארגון אר"י ישאג.
הגבעה פונתה מספר פעמים, אך היא שוקמה ונבנתה מחדש.
במהלך הפינויים היו מקרים של אלימות קשה מצד שוטרים כלפי תושבי המאחז וחלקם נזקקו לטיפול רפואי.
במשך השנים 2021–2023 ניסו מספר פעמים ערבים מהכפר בורקה להצית בתים בעוז ציון על ידי חדירה לשטח הגבעה וזריקה של בקבוקי תבערה על בתים.
באחד המקרים נפצעו שני נערים באורח קל.
ב-4 באוגוסט 2023 רועי צאן שיצאו מעוז ציון הותקפו על ידי פלסטינים מהכפר בורקה בעקבות זאת התפתח עימות שבמהלכו נהרג קוסאי מעטאן.
גבעת צור הראל ממוקמת בסמוך לגבעת עוז ציון ונחשבת חלק מגבעת עוז ציון (עוז ציון ב').
הגבעה הוקמה ביולי 2023 וזכתה לשם "צור הראל" לאחר נפילתו של סרן במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בגבעה מתגוררים כמה בחורים באופן קבוע הרועים עדר של עיזים.
המבנים במקום נהרסו מספר פעמים על ידי המנהל האזרחי.
מועדון הכדורגל לוזאן ספורט הוא מועדון כדורגל שווייצרי מהעיר לוזאן שבקנטון וו.
לוזאן זכתה בעברה בשבע אליפויות ותשעה גביעים.
היא משחקת בסטאד דה לה פונטיי בעיר, המכיל כ-16,000 מקומות ישיבה.
מועדון הכדורגל הוקם בשנת 1896 בשם מונטריון לוזאן.
זוהי שנת ההקמה הרשמית של המועדון, אף על פי ש-36 שנים קודם לכן, ב-1860, הוקם מועדון הכדורגל והקריקט לוזאן, וישנם היסטוריונים המאמינים כי זהו מועדון הכדורגל הוותיק ביותר באירופה.
שמו הנוכחי של המועדון, מועדון הכדורגל לוזאן ספורט, ניתן לו בשנת 1920 לאחר איחוד עם מועדון ההתעמלות היג'ייניק דה לוזאן.
ב-1906 החלה לוזאן להתחרות במסגרת הליגה השווייצרית השנייה, אך התפתחה עד מהרה ושש שנים מאוחר יותר זכתה באליפות שווייץ הראשונה בתולדותיה.
בעונת זכתה הקבוצה בדאבל המקומי, כשהשלימה זכייה שלישית באליפות שווייץ וראשונה בגביע השווייצרי, לאחר שגברה בגמר 0–2 על נורדסטרן בזל.
עד לעונת , זכתה הקבוצה בשש אליפויות וארבעה גביעים.
לאחר כעשור נטול תארים, חזרה הקבוצה לצמרת הכדורגל השווייצרי במהלך שנות ה-60. בעקבות זכייתה בגביע בעונת , השתתפה הקבוצה עונה אחר כך בטורניר אירופי משמעותי, גביע אירופה למחזיקות גביע.
הופעת הבכורה שלה בטורניר הסתיימה בהדחה בשמינית הגמר על ידי סלובן ברטיסלאבה.
כעבור שתי עונות, בעונת , שוב השתתפה לוזאן באותו המפעל, והפעם נעצרה רק בשלב רבע הגמר על ידי הזוכה באותו הטורניר, וסטהאם יונייטד.
באותה עונה השלימה לוזאן זכייה שביעית, ואחרונה עד כה, בתואר האליפות המקומי, 14 שנים לאחר זכייתה הקודמת.
בעונת השתתפה הקבוצה בפעם היחידה בתולדותיה בגביע אירופה לאלופות, והודחה כבר בסיבוב הראשון על ידי ספרטה פראג.
זכייתה הבאה של לוזאן בתואר כלשהו הייתה בעונת , אז זכתה בגביע המקומי השביעי שלה.
בעונת , 17 שנים לאחר זכייתה האחרונה בתואר, שבה לוזאן להניף את הגביע השווייצרי.
בזכות זכייתה היא השתתפה במהדורה האחרונה של גביע אירופה למחזיקות, בעונת , שם הודחה על ידי לאציו בסיבוב השני, בגלל חוק שערי חוץ (1-1 ברומא, 2-2 בלוזאן).
באותה עונה זכתה הקבוצה בפעם השנייה ברציפות, והתשיעית בתולדותיה, בגביע המקומי.
בעונת סיימה הקבוצה כסגנית אלופת הליגה השווייצרית, ובעונת רשמה הצלחה יחסית בגביע אופ"א, לאחר שהדיחה בין היתר את טורפדו מוסקבה ואת אייאקס אמסטרדם, לפני שהודחה בעצמה על ידי נאנט.
ב-4 במרץ 2002 הורדה הקבוצה לליגת המשנה עקב חובות כספיים וחוסר יכולתה להירשם לעונת בליגה הבכירה.
ב-16 ביוני 2003, לאחר תהליך של פירוק, הוקמה הקבוצה מחדש והחלה את דרכה בליגה השווייצרית הרביעית בעונת .
בתוך שתי עונות עלתה הקבוצה שתי ליגות, ופתחה את עונת בליגת המשנה.
לוזאן רצתה להשלים עלייה של שלוש ליגות ולחזור לליגה הבכירה, אך גם 16 שערים של כוכב הקבוצה סטפן שפויזאט לא הועילו לה, והיא סיימה רק במקום השלישי.
בסיום העונה, פרש שפויזאט ממשחק פעיל.
במהלך העונות הבאות לא הצליחה הקבוצה לאיים על צמרת טבלת ליגת המשנה.
אף על פי כן, רשמה הקבוצה הישג מרשים כשהצליחה להעפיל בעונת לגמר הגביע השווייצרי.
הקבוצה הדיחה, בין היתר, את לוגאנו (2-1), יאנג בויז ברן (4-1) וסנט גאלן (2-1), ופגשה בגמר הגביע את פ.צ.
אף על פי שהובסה 0–6, זכתה הקבוצה להשתתף בעונת במשחקי הליגה האירופית, וזאת משום שבזל הבטיחה כבר את השתתפותה בליגת האלופות דרך הליגה.
לוזאן פתחה את העונה ביכולת מרשימה בליגה, כשהיא מובילה את הטבלה בתום הסיבוב הראשון.
במקביל, רשמה הקבוצה הפתעה גדולה במשחקיה האירופיים, לאחר שעברה את השלבים המוקדמים והדיחה בשלב הפלייאוף את לוקומוטיב מוסקבה, שהייתה בעלת תקציב גבוה פי עשרים מזה של לוזאן.
בכך, הצליחה הקבוצה להבטיח את מקומה בשלב הבתים.
בשלב זה התקשתה הקבוצה וסיימה אחרונה בבית עם נקודה אחת בלבד.
עם סיום הקמפיין האירופי נמצאה הקבוצה במקום הרביעי בלבד בליגה, עם 14 נקודות מתחת ללוגאנו שבמקום הראשון.
על אף שהיה נדמה כי תאלץ לעבור עונה נוספת בליגת המשנה, רשמה הקבוצה רצף של שבעה ניצחונות בשבעת משחקיה האחרונים, ובמקביל ניצלה את הירידה בכושרן של יריבותיה לוגאנו, ואדוץ וסרבט ז'נבה כדי לכבוש את המקום הראשון, לזכות באליפות ליגת המשנה ולהעפיל לליגה הבכירה לראשונה מזה תשע שנים.
לוזאן הצליחה לשרוד בליגה הבכירה שלוש עונות בלבד, ובסיום עונת ירדה לליגת המשנה מהמקום האחרון בטבלה.
בעונת 2019/2020 הקבוצה סיימה במקום הראשון בליגה השנייה ועלתה חזרה לליגה הראשונה.
בתום עונת 2021/2022 נשרה הקבוצה חזרה לליגת המשנה.
לוּז הוא שם עיר המופיע במקרא.
בסיפור המקראי, השם התייחס תחילה לעיר הכנענית שקדמה לבית אל, ולאחר מכן היגר תושב לוז שבכנען לארץ החתים ובנה בה עיר באותו שם, שנקראה כך לפחות עד ימי כתיבת ספר שופטים.
ב מוזכר צמח בשם לוז, יחד עם הלִבְנֶה והערמון.
רוב הפרשנים והחוקרים זיהו לוז זה עם השקד, בדומה לערבית, ומיעוטם זיהו אותו עם אגוז הלוז או צמחים אחרים.
במדרש הוצעו מספר פירושים למקור שם העיר, המקשרים אותה לעץ הלוז או לפריו.
לפי אחת הדעות המוזכרות שם, הפתח הסודי של העיר (שבארץ ישראל) – אותו חיפשו בני יוסף – עבר דרך עץ לוז: .
סיפור זה מוזכר גם אצל הנוסע מבורדו.
בספר בראשית מסופר שלוז הוא שמה הקדום של בית אל, ויעקב שינה את שמה.
זיהוי זה חוזר בתיאור גבולות שבט בנימין בספר יהושע, ובתיאור כיבוש העיר על ידי בני יוסף בספר שופטים.
על פי ספר יהושע, העיר הייתה הגבול בין נחלת שבט בנימין לנחלת שבט אפרים.
בתקופה מאוחרת יותר הוקמה עיר חדשה בשם לוז בארץ החתים.
נסיבות הקמתה מתוארות בספר שופטים: אחד מתושבי לוז (שבארץ ישראל) הסגיר את פתח העיר בפני הכובשים בתמורה לחנינה, ואז היגר לארץ החתים ובנה שם עיר באותו שם.
במדרש חז"ל מסופר שהמוות אינו שולט בתושבי לוז (שהוקמה בארץ החתים).
במסכת סוטה מובאת ברייתא המספרת על לוז:
מדרש זה מופיע גם באליהו זוטא ט"ז.
רש"י מסביר שהברייתא דורשת שהעיר לא נחרבה ולא הוגלתה על פי המילים "עד היום הזה", שנאמרו בפסוק ביחס לעיר שבארץ החתים, המתפרשים כ"לעולם ולעולמי עולמים".
סגולתה של לוז, שהמוות לא שולט בה, מופיעה באגדה על אליחורף ואחיה בני שישא, סופריו של שלמה המלך: על פי האגדה המופיעה ב, הם נשלחו ללוז על ידי שלמה בכדי להצילם ממוות.
אך בהגיעם ללוז מתו, מכיוון שמלאך המוות נצטווה להורגם בשערי לוז.
כאמור לעיל, במדרש () נידון שם העיר לוז.
העיר לוז (שבארץ החתים) מזוהה עם העיר Lawazantiya השוכנת באסיה הקטנה; הקשר בין לוז שבכנען ללוז בארץ החתים מוסבר בזיקה לשכבה העלית החתית שהיגרה לכנען בתקופת הברונזה, כך שהסיפור בספר שופטים מתאר חזרה של האיש שהסגיר את העיר ומשפחתו למולדתו הישנה.
השם "לוז" לבית אל מתועד גם במפת מידבא, המציינת את המקום כ"לוזה היא גם בית אל".
אתר בית אל הקדומה מלמד על החיים הדתיים של העיר לוז: בתקופה הכנענית התמקד הפולחן במקום גבוה בצפון־מערב האתר, בצמוד למקדש מתקופת הברונזה התיכונה; במקום נמצאו "לוחות עשתרת" (לוחות מתכת עם ייצוגי אלה) רבות, וכן "עמוד חתחור" קטן.
ג'ואן טיילור מקשרת את שם העיר עם פולחן האשרה: טיילור סבורה שהלוחות שנמצאו באתר הכנעני הם במקרה זה ייצוגים של אשרה ולא עשתרת.
לפי עדות , יאשיהו שורף אשרה שעמדה בבית אל.
בתנ"ך מסופר שיעקב בונה באזור מצבה, וטיילור מציעה שהכנענים, ואולי גם ירבעם בן נבט, נטעו שם עץ אשרה: בפולחן הכנעני, מצבה הייתה סמל הזכרות, ולרוב לא עמדה לבדה, אלא ניטע לידה עץ אשרה שייצג את האלה הנקבית.
טיילור סבורה שההתחלה האגדית של המקום, הן עבור הכנענים והן עבור ישראלים, הייתה נעוצה במצבה שהקים יעקב; וירבעם בחר באזור פולחן קדום כדי להתחרות בירושלים.
על פי שם העיר, טיילור סבורה שעץ האשרה שעמד בעיר היה עץ לוז (שקד).
שילוב השמות "לוז" ו"בית אל" מהווה כך שני ביטויים לפולחן במקום, פולחן אל הזכרי ופולחן אשרה הנקבית.
לוּזֵנָאק () היא קומונה קטנה במחוז ארייז' שבדרום-מערב צרפת, בחבל אוקסיטניה.
הקומונה ממוקמת בהרי הפירנאים, בגובה הנע בין 594 ל-2,247 מטרים מעל לפני הים, ומרוחקת רק כ-20 ק"מ מהגבול עם אנדורה.
את שטחה של הקומונה חוצה הנהר ארייז', על שמו נקרא המחוז כולו.
הקומונה מפורסמת בעיקר בזכות מכרות הטלק שבשטחה, להם קיימים עדויות מסוף המאה ה-19, וכן בשל קבוצת הכדורגל שלה.
ראש העירייה נכון לחודש מאי 2016, כריסטיאן לובה, מכהן בתפקידו ברציפות מאז שנת 1977, מטעם המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
בשנת 1979 כרתה לוזנאק ברית ערים תאומות עם העיר לאסינג שבמדינת שטיריה באוסטריה.
לוז צ'יליאני (שם מדעי: Gevuina avellana; מוכר גם בשם אַוֶולַנוֹ) הוא מין של עץ ירוק עד המצוי באמריקה הדרומית ונחשב כיום למין היחיד בסוגו.
עץ זה הוא יליד דרום צ'ילה והעמקים הסמוכים בארגנטינה.
הוא מצוי בגבהים של עד 700 מטר מעל פני הים, ותפוצתו משתרעת בין קווי הרוחב 35° ל-44° דרום.
העץ התגלה בדרום אמריקה על ידי הכומר הישועי חואן איגנסיו מולינה.
הלוז הצ'יליאני מתנשא לגובה של 20 מטר, והוא פורח בין יולי לנובמבר.
צבע הגזע הוא חום שמנת עם פסים חומים כהים.
העלים המקושתים שלו ירוקים ובעלי קצוות משוננים, הפרחים קטנים מאוד ובצבע לבנבן, והפרי הוא אגוז אדום כהה ההופך לשחור עם הזמן.
העץ יכול לגדול בצורה זקופה או מסועפת מהקרקע.
השם המדעי של הסוג (Gevuina) מקורו במילה גֶוֶון משפת המפוצ'ה אשר בה כונה עץ זה.
המעמד הטקסונומי של הסוג השתנה במהלך השנים.
בסיווגים מסוימים נכללו בסוג כ-3 מינים: Gevuina bleasdalei האנדמי לאוסטרליה, Gevuina papuana האנדמי לגינאה החדשה, והלוז הצ'יליאני (Gevuina avellana).
מחקרים נוספים קבעו שהמין האוסטרלי והמין הפפואני מסווגים כמינים בסוג נפרד המכונה Bleasdalea או בסוג Turrillia האנדמי לפיג'י, בעוד שהלוז הצ'יליאני נותר המין היחיד בסוגו.
אף שבספר "הפלורה של אוסטרליה" המין האוסטרלי והפפואני עדיין מוכרים כשייכים לסוג Gevuina, זהו הסיווג היחיד כיום שעדיין מתייחס אליהם כך, ובשאר המקומות הם מוכרת כמינים בסוג Bleasdalea.
הזרעים של הלוז הצ'יליאני נאכלים חיים, מבושלים במים רותחים או קלויים.
הזרע מכיל ריכוז גבוה מאוד של שמנים בלתי רוויים ונעשה בו שימוש למטרות מגוונות בצ'ילה.
הוא גם עשיר בחומרים נוגדי חימצון כגון ויטמין E ובטא-קרוטן.
השמן המופק מהלוז הצ'יליאני משמש כמרכיב נפוץ בתכשירים של קרם הגנה, כמרכיב קוסמטי איכותי בגלל הלחות שלו, והוא מהווה גם מקור לחומצות שומן של אומגה 7.
פרחי הלוז הצ'יליאני משמשים כמקור צוף לדבורים, ובסיאטל בוושינגטון נצפו סנאים וציפורים האוכלים מזרעי העצים; בצ'ילה, העץ משמש כמקור מזון לפודו הדרומי.
הזרעים מכילים טאנין הנמצא בשימוש בתעשיית העורות, ומהגזע מכינים ארונות וכלי נגינה מעץ.
ללוז הצ'יליאני יש עמידות בטמפרטורות קרות עד למינוס 12 בהיותו בוגר, והוא גדל היטב באקלים ממוזג הקפוא למדי בחורף.
הלוז הובאה לראשונה לבריטניה בשנת 1826, ומאז הופץ למספר מדינות ברחבי העולם כמו ספרד ואזור הפסיפיק נורת' וסט של ארצות הברית במערב האוקיינוס השקט ובמדינות מסוימות הוא גדל היטב כמו בקליפורניה ובניו זילנד.
מרבית אגוזי הלוז הנמכרים בשווקים בדרום אמריקה נאספים בטבע, אך מפותחים גם זנים בעלי תפוקה גדולה יותר של אגוזים בצ'ילה וניו זילנד.
העץ מגודל לעיתים כצמח נוי.
לוח אֶרֶשׁ הוא ספר דקדוק שנכתב על ידי רבי יעקב ישראל בן צבי אשכנזי עֶמְדין (נודע בכינוי יַעְבֵ"ץ) במטרה להגן על הנוסח הקדום של התפילה בנוסח אשכנז מול השינויים הדקדוקיים שהכניס בו רבי שלמה זלמן הנאו בן יהודה ליב כ"ץ (רז"ה).
בספר נמצאות כ-600 השגות על הנוסח והניקוד של רבי שלמה זלמן הנאו.
הוא נכתב בשנת ה'תפ"ט, אך רק לאחר 40 שנה, בשנת ה'תקכ"ט הודפס בבית המחבר.
בימי הביניים נוצרו בנוסח אשכנז הבדלים רבים בין קהילה לרעותה כתוצאה מהעתקה שגויה ושיבושי לשון מחמת הבורות בשפה העברית.
סידורים רבים אף לא נוקדו, מה שהניח כר פורה לטעויות.
במהלך השנים ניסו רבנים רבים לתקן את נוסח התפילה, בהם המהרי"ל, המהרש"ל והלבוש.
מהפכת הדפוס שיפרה אך במעט את שיבושי הלשון ויצרה אחידות מסוימת, אם כי לחלקם הגדול היא נתנה קביעות שמקורה בבורות המדפיסים.
מצב עגום זה הוביל את רבי שבתי סופר מפרעמישלא לכתוב נוסח וניקוד בניסיון להפוך אותם לאחידים.
הסידור שערך זכה להסכמות רבות מחשובי הרבנים בני דורו, בהם השל"ה, המהרש"א, הרב נתן שפירא, הפרישה, הב"ח והרב אפרים זלמן שור.
לא אחת שינה רבי שבתי מהנוסח האשכנזי לטובת הנוסח הספרדי, כאשר האחרון היה נראה לו מדויק יותר על פי כללי הדקדוק.
ארבע שנים לאחר הוצאת סידורו של רבי שבתי הוציא רבי שלמה זלמן הנאו (רז"ה) ספר דקדוקי בשם "בניין שלמה" המלא בביקורת שלילית על חוסר דיוק של הקדמונים, גם את רבי שבתי סופר הוא תקף .
בעקבות הביקורת הבוטה הכריחוהו מנהיגי קהילתו פרנקפורט דמיין להתנצל, בהתנצלות הביע צער על תקיפתו את דון יצחק אברבנאל, הרד"ק, רבי אליהו בחור והרב יצחק בן שמואל הלוי מחבר הספר שיח יצחק.
בשנת ה'תפ"ה הוציא רבי שלמה זלמן הנאו סידור בשם "בית תפילה" על פי שיטתו.
ראשון המגיבים על הסידור שהוציא רבי שלמה זלמן הנאו היה רבי יעקב עמדין בספרו "לוח ארש".
ספר זה הוא הספר הראשון שרבי יעקב עמדין השלים, אך הביאו לדפוס רק לאחר 40 שנה.
בספר יצא רבי יעקב עמדין במלחמת חורמה נגד רבי שלמה זלמן הנאו, ואף התנצל על כך שפעמים רבות הכניס לספר "לוח ארש" ולסידורו "עמודי שמים" את נוסחו של רבי שלמה זלמן הנאו.
הוא כתב כי עשה זאת בטעות, מחמת שלא טרח לעבור על כל הסידור של רבי שלמה זלמן הנאו ועם זאת הסתמך עליו בכתיבת ספרו "יידע הקורא כל אשר איננו נקוד כראוי גנוב הוא אתי מבית תפלתו של רבי שלמה זלמן הנאו, בסמכי עליו, ולא חשתי לדקדק אחריו".
רבי יעקב עמדין האשים את רבי שלמה זלמן הנאו בזיוף הסכמות אביו החכם צבי ורבי אברהם ברודא, לספרו "שערי תפלה".
כנגד טענה זו קיימת עדות של ספרן מספריית רוזנטליאנה באמסטרדם שטען כי מצא את הסכמת החכם צבי לשערי תפלה בכתב יד של החכם צבי.
רבי שלמה זלמן הנאו לא עבר על כך בשקט ואף ניסה להיפגש עם רבי יעקב עמדין כדי ליישר את ההדורים איתו למרות דבריו הקשים נגדו.
בשנת ה'ת"ץ הוא ניצל הזדמנות להיפגש איתו ברובע היהודי באמסטרדם, אבל לא קיבל מענה מלא ממנו והוא טען כי רבי יעקב עמדין הכחיש שאמר דברים שכאלו נגד רבי שלמה זלמן הנאו וניסה להתחמק ממנו, וכך ניסח רבי שלמה זלמן הנאו את המפגש:
רבי יעקב עמדין תקף בחריפות את רבי שלמה זלמן הנאו מבלי לנקוב בשמו לדברים אלו הגיב רבי שלמה זלמן הנאו בהתגוננות וטען כי בדרך כלל הוא מנסה ככל שמתאפשר לו להצדיק נוסחאות ישנות.
בדומה לרבי יעקב עמדין, גם תגובה זו נכתבה ללא הזכרת שם.
למרות התנגדותו של רבי יעקב עמדין חדרו רבות מהגהותיו של רבי שלמה זלמן הנאו לנוסח התפילה האשכנזי, והשינויים שחולל בו נתקבעו בו עד היום.
גם לסידור אדמו"ר הזקן ולנוסח התפילה של הגאון מווילנה נכנסו הגהותיו.
עם דעתו הסכים גם רבי יוסף תאומים מחבר הספר פרי מגדים.
שם הספר "לוח ארש" מושאל מהפסוק במגילת שיר השירים .
כלומר, אם רבי שלמה זלמן הנאו ביקש לפתוח "שערי תפילה", נעמיד כנגדם לוח ארש לסוגרם.
ארש הוא דיבור, על פי "ארשת שפתינו".
המילה מופיעה גם בפיוטים "מורה חטאים" ואדר יקר אלי" מהקרובה לשחרית של יום כיפור מאת ר' משולם בן קלונימוס.
תחילה הדפיס רבי יעקב עמדין את חלקו השני של ספר "לוח ארש" על המשניות בשנת ה'תקי"ב.
הספר הודפס בכרך אחד יחד עם פירושו על המשניות "עץ אבות" שנכתב על מסכת אבות.
קרוב לסוף ימיו, בשנת ה'תקכ"ט הוציא לאור רבי יעקב עמדין את חלקו הראשון של הספר "בבית המחבר".
בהקדמה לספר הסביר למה אחרי 40 שנה החליט פתאום להדפיס את הספר במשך 40 השנים שהספר השתמר אצלו ללא הדפסה, הוסיף לו רבי יעקב עמדין דברים רבים.
ספר לוח ארש נדפס במהדורה חדשה בשנת ה'תשס"א בהסכמת הרב שריה דבליצקי ובעריכת הרב דוד יצחקי, שאף כתב הערות שוליים על פני כל הספר.
במהדורה זו נדפס יחד עם ספר לוח ארש גם הספרים "שערי תפילה" ו"מכסה התיבה" וסידור "בית תפילה" שכתב רבי שלמה זלמן הנאו.
כמו כן הודפס הגהות שכתב הרב מרדכי הלברשטאדט על ספרי רבי שלמה זלמן הנאו.
רבי יעקב עמדין אף כתב סידור על פי הערותיו בספר לוח ארש בשם "" והתחיל להדפיסו בשנת ה'תק"ה (1745) בביתו, את הדפסתו סיים לאחר שנתיים.
סידור זה נקרא על ידי מדפיסים מאוחרים יותר סידור "בית יעקב".
בהערות שכתב רבי יעקב עמדין על הסידור הוזכר ספר "לוח ארש" מאות פעמים.
בספר תוקף רבי יעקב עמדין את רבי שלמה זלמן הנאו על דעתו שיש להשוות את נוסח וניקוד התפילה לעברית מקראית גם כנגד נוסחאות מקובלות וטוען בתוקף שלחז"ל היה ניב עברי שונה מזה התנ"כי (במילים, בניקוד, בזכר ונקבה ובתחביר) שעל פיו כתבו את נוסח התפילה שאין לשנות ממנו.
רבי יעקב עמדין תיאר את עמדתו זאת: מחלוקת זו נוגעת למילים רבות בתפילה, בהן נוסח הקדיש, לפי הנוסח השגור הנוסח היה "יתגדַּל ויתקדַּש" בפתח בדל"ת וכן דעת רבי יעקב עמדין מפני שהקדיש נכתב בשפה הארמית, אולם רבי שלמה זלמן הנאו השוה את הניקוד לעברית מקראית בצירי בדל"ת "יתגדֵּל ויתקדֵּש".
על דעה זו כתב רבי יעקב עמדין "ובבחירתו אין נחת...
מי ישמע לו בדבר הזה...
ועוד הרי הוא סותר דעות כל המפרשים את לשון הקדיש כמבואר בטור או"ח (סי' נו)...
כיום ברוב קהילות האשכנזים התקבלה עמדת המשנה ברורה, כרבי שלמה זלמן הנאו.
אולם בקהילות היקים יוצאי גרמניה התקבלה עמדת רבי יעקב עמדין לומר בפתח.
נידון זה נוגע למילים רבות נוספות, כמו "תתברך" או "יתברך וישתבח".
מחלוקת מרכזית נוספת היא בעניין הטעם העליון והתחתון.
לפי רבי שלמה זלמן הנאו הטעם התחתון עיקר, וכמוהו צריך לקרוא בין בציבור ובין ביחיד, מפני שהטעם העליון הוא בבחינת 'כתיב', מה שאמר הקב"ה למשה שהוא עליון על הכול, בעוד הטעם התחתון הוא בבחינת 'קרי', מה שאמר משה לישראל למטה וכך יש לקרוא.
הוא גם קרא לבטל את המנהג בארצות אשכנז לקרוא בחג השבועות בטעם העליון.
רבי יעקב עמדין כתב על עניין זה "עמדתי מרעיד משתאה, ואשתומם על המראה, האב אין לישראל אבדה עצה מבנים..." ולשיטתו הטעם העליון נועד למקום שנצרך לנגן מנגינות בקול גבוה וחזק, והתחתון נועד למקום שצריך בו ניגון נמוך שקולו בקושי יישמע.
לדעת רבי יעקב עמדין יש לקרוא את קריאת השם בין במקום שנכתב הוי"ה בין במקום אדנ"י בחטף פתח "אֲדֹנָי".
שיטה זו שונה משיטת המגן אברהם בשם רבנו בחיי אבן פקודה ורבי מאיר מלובלין שיקרא בצורה הפת"ח לא תהה ניכרת.
במקומות רבים בספר מובאת עמדתו של רבי יעקב עמדין לגבי הוספת האות ו' בתחילת משפט, מובאים כאן כמה דוגמאות מרכזיות: תפילת על הנסים נכתבה בסידורים הישנים בלא האות ו' בראשית התפילה.
בספר 'מטה יהודה' כתב שיש להוסיף את האות ו' ולומר "ועל הניסים" וכך השתמר בנוסח ספרד.
רבי יעקב עמדין תוקף עמדה זו בחריפות רבה וטוען שבלשון הקודש לפעמים מוסיפים אות זו ולפעמים גורעים, ללא סיבה מיוחדת.
ראיה הוא מביא מהפסוקים שנפתח ללא האות ו' ו ללא האות, כך גם עוד פסוקים רבים.
גם ברכת ההודאה שבברכת המזון נאמרת ללא ו' לפי שיטת רבי יעקב עמדין.
אמנם גם לפי שיטתו בהמשך תפילת על הניסים כשאומרים "ועל המלחמות" עושים זאת עם האות ו', מפני שלפעמים מוסיפים ללא סיבה מיוחדת.
גם בברכת חונן הדעת במילים "וחנינו מאתך דעה בינה והשכל" מוסיפים לדעתו את האות ו' במשך כל השבוע.
בשונה מעמדתו של רבי שלמה זלמן הנאו שמחק אות זו בכל ימות השבוע והשאיר אותה רק במוצאי שבת מפני ששם זה המשך ל"אתה חוננתנו".
רבי שלמה זלמן הנאו טען שכל הברכות נתקנו בלשון הווה (בינוני), לכן מברכים "המוציא" ו"בורא", מסיבה זו אומרים לדעתו את ברכת שהכל נהיֶה בדברו בי' סגולה, משום שכשהברכה מנוקדת כך היא נאמרת בלשון הווה.
דעה זה כבר מובאת במגן אברהם בשם החכמת מנוח, מה שהביא את רבי יעקב עמדין לתקוף אדם ששלח לו דעה זו בשם רבי שלמה זלמן הנאו על שתלה דעה זו ב"בוקי סריקי" כלשונו.
לדעת רבי יעקב עמדין הברכות נתקנו בכל הלשונות: עבר, הווה ועתיד, ראיה לדבריו הוא מביא מהברכות אשר יצר, "אשר ברא ששון ושמחה" שבברכת השבע ברכות וגאל ישראל.
לפי שיטה זו הוא משאיר את ברכת שהכל נהיָה בדברו עם ניקוד קמץ המורה על לשון עבר כמו בנוסחאות הישנות, בהתייחס לכך הוא לועג לאנשים האומרים בסגו"ל "כשהייתי תינוק אבי מורי (החכם צבי) שחק בלעג על אותם האומרים בסגו"ל".
שיטה זו דומה לדעתו לגבי האות ו' שחז"ל השתמשו במספר לשונות ללא סיבה מיוחדת.
גם בברכת "הנותן לשכווי בינה" שבברכות השחר שינה רבי שלמה זלמן הנאו ללשון הווה.
שינוי זה מוגדר בפי רבי יעקב עמדין "שטות", ולדעתו יש להחזיר לנוסחה הישנה "נתן לשכווי בינה" מאחר שברכה זו נתקנה בלשון עבר.
רבי יעקב עמדין הגן בנחרצות על הנוסח הישן בתפילת אתה חוננתנו שבברכת חונן הדעת "ותבדילנו בין קדש לחול".
בשונה מרבי שלמה זלמן הנאו שמחק את ההטיה "נו" בטענה שהסופרים הוסיפו אותיות אלו מדעתם.
על כך טען רבי יעקב עמדין "וחלילה לנו למחוק נוסחאות ישנות, וכי יעלה על הדעת שישלטו זרים בורים עושי זדון מחליפי מילה בנוסחי ברכות?
חלילה לחשוד בכשרים ולא נחשדו סופרי ישראל על כך", הפירוש באותיות אלו מתפרש כ"עשית אותנו הבדלות", כמו בפסוק - עשית אותי מייחל.
או בפסוק - תעשה מוקדם ברכות.
בתגובה לטענותיו הדקדוקיות של רבי יעקב עמדין חיבר רבי שלמה זלמן הנאו קונטרס מיוחד בשם "מכסה לתיבה" (נדפס בסוף ספרו "צוהר התיבה"), ובו תשובות לכמה מן ההשגות של רבי יעקב עמדין שהופיעו בפירושו למשנה "לחם שמים" (את "לוח ארש", רבי שלמה זלמן הנאו לא ראה).
בקונטרס הוא התייחס לכמה מילים שרבי יעקב עמדין חלק עליו בניקודן: "אבר", "כדאי", "שחרית", "רשות" ועוד כמה מילים.
רבי שלמה זלמן הנאו טען גם כי רבי יעקב עמדין לא ירד לסוף דעתו ונכשל בהבנת ציטוטים, ולא הבין שבטעות דפוס התחלף ציטוט של פרשן המקרא הרד"ק (רבי דוד בן יוסף קמחי) ונכתב "ראש" במקום "רשה".
את דבריו הוא מסיים בתקיפת רבי יעקב עמדין: .
לוזיאניה (בפורטוגזית: Luziânia) היא עיר במדינת גויאס שבברזיל.
העיר מרוחקת כ-68 קילומטרים מבירת ברזיל, ברזיליה.
גובהה של העיר הוא 930 מטרים ושטחה 3,961 קמ"ר.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2020, מספר התושבים בעיר הוא 174,531. העיר ממוקמת במקום ה-155 מתוך 5,570 ערים בגודל האוכלוסייה בברזיל, ובמקום החמישי מתוך 246 במדינה גויאס.
באזור הכפרי של העיר מתגוררים כ-20,000 תושבים.
בשנת 1996 גדלה האוכלוסייה של העיר בפי יותר מ-250%, אך האוכלוסייה הצטמצמה לאחר שהוקמו ערים וכפרים חדשים והעיר התפצלה.
בשנת 2010, צפיפות האוכלוסייה של העיר הייתה 44.06 נפשות לקמ"ר, לעומת שנת 2007, שאז צפיפות האוכלוסייה הייתה 49.49 נפשות לקמ"ר.
נכון לשנת 2000, יש בעיר 2 בתי חולים.
אחוזי תמותת התינוקות החלו לרדת: ב-2000, אחוז תמותת התינוקות היה 2.1%, ואילו ב-2017, אחוז התמותה עמד על 1.06%.
נכון ל-2018, יש בעיר 95 בתי ספר יסודיים ו-35 בתי ספר תיכון.
נכון ל-2010, אחוז הרשומים ללימודים בעיר בין הגילאים 6–14, עומד על 97%, מה שמראה שיפור ניכר, שבשנת 2000 אחוז הרשומים עמד 89.2%.
העיר ממוקמת במקום ה-176 מתוך 246 הערים במדינת גויאס מבחינת תמותת תינוקות, ובמקום ה-3,641 מתוך 5,570 הערים בברזיל.
המקור העיקרי לכלכלתה של העיר מגיע מחקלאות, ובעיקר משעועית, אורז, כותנה, פסיפלורה, תירס ופולי סויה.
עוד משפיע עיקרי על הכלכלה הוא גידול בקר וגם סחר באבנים יקרות ויהלומים.
נכון ל-2015, 56.3% מהכנסותיה של העיר הן ממקורות חיצוניים.
Corylus avellana הוא זן של צמח ממשפחת השדריים הגדל בעיקר באירופה ובמערב אסיה, ופירותיו הם אגוזי לוז.
זהו שיח שמגיע בשיאו לרוב לגובה שבין 3 עד 8 מטרים, ויש לו עלים ייחודיים בצורת לב עם קצוות משוננים.
Corylus avellana נפוץ באירלנד ובאיים הבריטיים, בחצי האי האיברי, באיטליה, ביוון, בטורקיה, בקפריסין, בצפון ובמרכז סקנדינביה, במרכז הרי אורל, בקווקז ובצפון-מערב איראן.
לוז הוא צמח המופיע במקרא פעם אחת.
ללוז הוצעו מספר זיהויים, ביניהם שקד, אגוז לוז ו.
בספר בראשית מסופר שיעקב השתמש בשלושה צמחים, שאחד מהם הוא לוז, בעת שהוא רעה את צאן לבן הארמי בארם נהריים:
רבי סעדיה גאון, רבי יונה אבן ג'נאח ורבי שלמה פרחון זיהו את הלוז שבפסוק עם ה.
אמנם חלק מהחוקרים זיהו את הצפצפה המכסיפה עם הלִבְנֶה, המופיע בפסוק בסמוך ללוז.
אסף הרופא, רש"י ופרשנים נוספים זיהו את הלוז עם אגוז הלוז.
זיהוי זה מתאים לכמה מובאות מהמדרשים, וכנראה היה קיים כבר בזמן חז"ל.
איילת-השחר הראובני צידדה בזיהוי זה, בעוד רבים מהחוקרים דחו אותו, מכיוון שגידול אגוז הלוז היה נדיר באזור ארץ ישראל וארם נהריים, ומועד ביותו באזור זה מעורפל.
רבים מהחוקרים זיהו את הלוז עם השקד המצוי, על פי הערבית והארמית.
זאת למרות שהשקד מופיע בשמו ארבע פעמים במקרא, כולל פעם אחת בספר בראשית.
זיהוי הלוז עם השקד היה מקובל על רבים מהמפרשים.
כך למשל כותב האבן עזרא:
זיהוי הלוז עם השקד מופיע גם בתרגום עקילס ליוונית, וככל הנראה גם בחלק מהמדרשים, כפי שציינו כבר בעלי התוספות.
חלק מהמפרשים כתבו שהעצים המוזכרים בפסוק הם מיני עצים, או "מיני ארזים", ללא פירוט.
החוקר אוריה פלדמן סבר שאין למצוא את זהות הלוז, כשהוא דוחה את זיהוי הלוז עם השקד, בין היתר משום ש"קשה להניח כיצד זה נפל השקד לחברת הלבנה והערמון".
() היא חברה ציבורית הולנדית העוסקת ביזמות נדל"ן למגורים בישראל ובפולין, שניירות הערך שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה נוסדה בספטמבר 2000 בהולנד כחברה פרטית מוגבלת במניות (BV).
בנובמבר 2023 הפכה החברה לחברה ציבורית מוגבלת במניות (NV).
החברה פעלה כחברת אחזקות בתחום הנדל"ן בפולין.
החל משנת 2007 מחזיקה החברה במניות Ronson Development SE.
ביוני 2023 עברה החברה שינוי מבנה והוגדרה על ידי רשות המסים בישראל כתושבת ישראל לצורך מס, כהגדרת המונח ב.
החל ממועד שינוי המבנה מחזיקה החברה במלוא הבעלות של Ronson Development SE, ובמלוא הבעלות של חברת לוזון רונסון נכסים בע"מ, המחזיקה בחברת נווה סביון (75%) (פרויקט אור יהודה), בחברת נחלת יהודה (100%) (פרויקט ראשון לציון), בנכס המקרקעין "בית נטע" בתל אביב ובעתודת קרקע בשם "פרדס רוקח" בהוד השרון.
נדל"ן יזמי בפולין, באמצעות החברה הבת Ronson Development SE.
בדצמבר 2023 ביצעה החברה הנפקה ראשונה לציבור, בבורסה לניירות ערך בתל אביב, של איגרות חוב (סדרה א'), בתמורה כוללת (ברוטו) של כ-206 מיליון ש"ח, והפכה לתאגיד מדווח.
בספטמבר 2024 הנפיקה החברה 24% ממניותיה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, וגייסה 307 מיליון ש"ח לפי שווי של 1.3 מיליארד ש"ח אחרי הכסף.
לוז מריה ריוואס היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-29 של מדינת קליפורניה.
ריוואס נולדה וגדלה בלוס אנג'לס שבקליפורניה, בת למשפחה ממוצא מקסיקני.
היא השלימה לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ולאחר מכן עבדה עבור מוטורולה.
בהמשך השלימה לימודי תואר שני בחינוך בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת הרווארד.
בתום לימודיה הגבוהים ייסדה ריוואס מוסד ללא כוונת רווח בשכונה פקוימה (Pacoima) שבלוס אנג'לס שנועד לעודד תלמידות תיכון לפנות לנתיבה מקצועית בתחומי המדע וטכנולוגיה, הנדסה, ומתמטיקה.
היא גם כיהנה כחברת ועדת העבודות הציבוריות של עיריית לוס אנג'לס.
בנובמבר 2017 התפטר ראול בוקאנגרה מהאספה המדינתית של קליפורניה בשל האשמות בהטרדה מינית.
בעקבות זאת הכריזה ריוואס על מועמדותה בבחירות המיוחדות להחלפתו.
היא ניצחה בבחירות המיוחדות שנערכו ב-5 ביוני 2018 והושבעה לתפקידה ב-11 ביוני.
במהלך כהונתה התנגדה ריוואס להצעות חוק המצמצמות את האסדרה המחמירה על בניית דיור בר-השגה לאורך חופי קליפורניה, אזורים המאופיינים כאמידים ביותר במדינה.
בנוסף, היא פעלה לצמצום יכולתן של מוסדות דת לבנות דיור נוסף.
ריוואס הייתה חברה בשדולה הפרוגרסיבית של בית המחוקקים המדינתי.
בבחירות 2024 התמודדה ריוואס לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-29 של קליפורניה לאחר שנציג המחוז המכהן טוני קארדנאס הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
בבחירות מקדימות כלל-מפלגתיות גרפה 43.9% מהקולות והעפילה לבחירות הכלליות לצד יריבה הרפובליקני ריקרדו אנטוניו בניטז.
בבחירות הכלליות זכתה ב-77.7% מהקולות ונבחרה לבית הנבחרים האמריקאי.
עוד בטרם השבעת הקונגרס ה-119 של ארצות הברית נבחרה ריוואס לייצג את חברי מחזור 2024 בסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים, לאחר שגברה על עמיתותיה שרה אלפרת' ממרילנד ואמילי רנדל מוושינגטון.
לוח בורמה הוא לוח טקטוני קטן או מיקרו/תת-לוח הממוקם בדרום מזרח אסיה, הנחשב לעיתים לחלק מהלוח האירואסיאתי הגדול יותר (ועל כן לוח שבחלקו הוא בעל קרום יבשתי, אך רובו אוקיאני).
איי אנדמן, איי ניקובר וצפון מערב סומטרה ממוקמים על הלוח.
קשת איים זו מפרידה בין ים אנדמן לאוקיינוס ההודי הראשי במערב.
ממזרח לו שוכן לוח סונדה, שממנו הוא מופרד לאורך גבול טרנספורמציה, העובר בקו צפון-דרום גס דרך ים אנדמן.
גבול זה בין לוחות בורמה וסונדה הוא מרכז התפשטות קרקעית הים, שהוביל לפתיחת ים אנדמן (מכיוון דרום) על ידי "דחיקת" קשת האיים אנדמן-ניקובר-סומטרה מיבשת אסיה, תהליך שהחל לפני כ-4 מיליון שנה.
ממערב נמצא הלוח ההודי הגדול בהרבה, אשר הקרום הימי שלו בצד זה, אשר בצד זה, נוחת אל מתחת לפן המערבי של הקרום היבשתי של לוח בורמה.
אזור הפחתה נרחב זה יצר את שקע סונדה.
ההיסטוריה של הלוח החלה בתקופת האאוקן, כאשר הלוח ההודי התנגש בלוח האירואסיאתי.
אירוע זה זה עורר סיבוב עם כיוון השעון וגרם ללוח להיקרע בסוף תקופת האוליגוקן, כאשר הוא ניתַּק מהלוח האירואסייתי.
מהאאוקן ועד לתחילת המיוקן, הפעילות הטקטונית סביב לוח בורמה גברה מאוד עקב התנגשות וסיבוב לוחות.
התפשטות וסדק במהלך המיוקן גרמו לשבר, שקיעה ופתיחת ים אנדמן.
במודלים של ההיסטוריה הטקטונית המשוחזרת של האזור, התנועה הכללית צפונה של הלוח ההודו-אוסטרלי, גרמה להתנגשות משמעותית שלו עם הלוח האירואסיאתי, שהחלה בתקופת האאוקן, לפני כ-50–55 מיליון שנה.
התנגשות זו עם אסיה החלה את ההתרוממות האורוגנית שיצרה את הרי ההימלאיה, כמו גם את השבירה של הלוח ההודו-אוסטרלי, ללוח ההודי המודרני, הלוח האוסטרלי, ואולי גם לוח קפריקורן.
ב-26 בדצמבר 2004, חלק גדול מהגבול בין לוח בורמה ללוח ההודי החליק, וגרם לרעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי בשנת 2004. רעידת האדמה העוצמתית הזו הייתה במגניטודה של 9.1 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
למעלה מ-1,600 קילומטרים מהגבול עברו תזוזה אנכית של עד 5 מטרים ואופקית של 11 מטרים.
עלייה מהירה זו בקרקעית הים במשך זמן כה קצר (כ-7 דקות) יצרה צונאמי אדיר שהרג כ-230,000 בני אדם לאורך חופי האוקיינוס ההודי.
לוח הזמנים הגאולוגי הוא טבלה המציגה את הזמן הגאולוגי, כלומר את התקופות הגאולוגיות לפי סדרן.
הלוח משמש גאולוגים ומדענים בתחומים אחרים כדי לתאר את התזמון והקשרים בין אירועים ותהליכים שהתרחשו במהלך ההיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ.
הלוח מציג את ההתרחשויות הגאולוגיות השונות מן המאוחרות ביותר למוקדמות ביותר ומדמה אותן כפי שהן באות לידי ביטוי בשכבות הסלעים ובסדר הופעת המאובנים בהן.
הזמנים הקדומים בעברו של כדור הארץ אורגנו כיחידות שונות על פי אירועים שונים שהתרחשו בהן.
עידנים, תורים, תקופות וגילים נחלקים כדי לציין באמצעותם אירועים משמעותיים מבחינה גאולוגית, פלאונטולוגית או אקלימית, למשל היווצרות והתפתחות צמחייה ובעלי חיים ייחודיים, אירועי הכחדה, שינויים בתנאי האקלים ותהליכים טקטוניים משמעותיים.
עידן על – יחידת הזמן הגאולוגית הגדולה ביותר.
שני עידני על עיקריים מחלקים את ההיסטוריה של כדור הארץ:
פרקמבריון – לפני קמבריון, מתחילת היווצרות כדור הארץ עד להופעת החיים הנראים לעין.
פנרוזואיקון – מהופעת החיים הנראים לעין ועד ימינו.
בתוך עידני העל מתקיימת חלוקה משנית:
תור – יחידת משנה שלעיתים מחולקת לתת-תור.
לוח גזר הוא לוח אבן גיר המתוארך למאה העשירית עד השמינית לפנה"ס, שנמצא בשנת 1908 בתל גזר על ידי הארכאולוג הבריטי רוברט מקאליסטר.
חקוקה עליו כתובת שרוב האפיגרפים מסווגים כאלפבית פיניקי, אשר לפי השערה נפוצה היא לוח שנה חקלאי.
לאחר גילויו נלקח על-ידי העות'מאנים למוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול.
לוח גזר נחשב במשך זמן רב לכתובת הארכאולוגית העתיקה ביותר בכתב עברי קדום, אף כי התיארוך שלו הוא הערכה בלבד.
הכתובת חרוטה על לוח אבן גיר, שגובהו 11.1 ס"מ ורוחבו 7.2 ס"מ, בניב כנעני כלשהו, וכוללת כתובת בת תשע שורות בעלות תוכן הקשור בחקלאות, ונחתמות במילה "אבי" הכתובה במאונך לשאר הכתובת, כנראה שם הכותב.
מקובל לשער שמדובר בלוח שנה חקלאי.
הלוח התגלה על פני השטח, ולא בשכבה ארכאולוגית מתוארכת, ולכן תיארוכו אינו ברור.
הערכות שונות לתיארוכו מתבססות בעיקר על השפה ועל סגנון הכתב.
היו שתיארכו אותו למאה ה-10 לפנה"ס, ולפיכך תיארו אותו ככתובת העתיקה ביותר בכתב עברי קדום עד גילויה של אבן תל זית.
על-פי השוואה לכתובות אחרות מאותה תקופה, הארכאולוגים מאוניברסיטת תל אביב ישראל פינקלשטיין ויונתן זאס העריכו את זמן כתיבתו למאה ה-9 או ה-8 לפנה"ס.
הם מצטטים את האפיגרף האמריקני כריסטופר רולסטון שסיווג את הכתב כאלפבית פיניקי, ואת האפיגרף הצרפתי אנדרה למייר שסיווג אותו כ"פלשתי", ובמקום אחר "פרוטו-פלשתי או פרוטו-עברי, תלוי בתיארוך".
בטקסט אין הפרדה למילים אבל מצוין קו המפריד בין יחידות.
כמו כן, כמנהג אותה תקופה הכתיב הוא עיצורי לגמרי, וכמעט שאין שימוש באמות קריאה לציון התנועות (אותיות אהו"י מופיעות רק כשהן מסמנות עיצורים).
+הכתובת בכתב עברי עתיקתעתיק לכתב מרובע𐤉𐤓𐤇𐤅𐤀𐤎𐤐.𐤉𐤓𐤇𐤅𐤆
הכתיב "ירחו" בכתובת הוא מופע חריג בשפה העברית המקראית כמו גם בשפתנו היום.
בעיה נוספת שהתעוררה היא שהלוח מונה רק שמונה עונות, ובהנחה שכל עונה היא ירח-חודש אחד הרי שחסרים ארבעה חדשים למניין של שנה שלמה.
סיבות אלו הביאו את החוקרים לשער שהכתיב "ירחו" המופיע רק בחצי מהמקרים - מכוון לשני חודשים, כך שמתקבלות ארבע עונות בנות חודשיים כל אחת, וארבע עונות של חודש אחד, ובסך הכול שנים-עשר חודשים.
הערה: הניקוד להלן נועד להקל על הקריאה ואינו משקף בהכרח את אופן הגיית המילים בזמן שנכתבו.
הדבר נכון במיוחד לגבי מילים במשקל סגולי (זרע, לקש, זמר וכדומה).
יַרְחו אָסִ(י)ף - שני חודשי אסיף - תשרי וחשוון.
יַרְחו זֶרַע - הזריעה בכסלו וטבת.
יַרְחו לֶקֶשׁ - שני חודשי זריעה מאוחרת - שבט ואדר.
יֶרַח קָצ(וֹ)ר וְכַלֵּ(ה) - חודש סוף הקציר וכנראה קציר החיטה - חודש סיוון.
השערה נוספת - כֵל מלשון מדידה, כמו , כלומר החודש בו קוצרים את התבואה ומודדים אותה.
יַרְחו זֶמֶר - שני חודשים של בציר - תמוז ואב.
יֶרַח קֵץ - חודש הקיץ, קטיפת פירות הקיץ, למשל תאנים - חודש אלול.
בקצה השמאלי התחתון מופיעה במאונך המילה "אבי[ה]", ככל הנראה שמו של הכותב.
הלוח מלמד כי השנה בתקופה העתיקה הייתה שנה חקלאית, שהתחילה בחודש תשרי ונגמרה בחודש אלול.
ייתכן שלוח שנה קדום זה התפתח בהמשך ללוח השנה העברי.
בין ההשערות השונות שהועלו הוצע שזוהי פקודה מטעם השלטון, תקנון של סדר העבודות החקלאיות המקובל, שיר חקלאי, או שרשימה הקשורה לתשלומים שחלו בחודשים אלה.
על פי ציפורה יבין, ביסוסו של לוח שנה מתוך סדרה קבועה של פעולות חקלאיות, להבדיל מלוח שנה שבסיסו מניעים פוליטיים, הוא עדות לאוכלוסייה חקלאית שפועלת ביציבות, ביטחון ובעצמאות יחסיים.
יבין שיערה שהתקיים שלב ביניים בו לצד לוח שנה ממלכתי שנקבע ממניעים של גיבוש זהות קולקטיבית, התבצע גם שימוש מקביל בלוח השנה החקלאי שנמצא בגזר, לצורך יומיומי לוגיסטי.
במתמטיקה, לוח הכפל הוא טבלה המציגה את תוצאות פעולת הכפל של מספרים קטנים.
לוח הכפל העשרוני נלמד בבתי הספר היסודיים ברחבי העולם באמצעות שינון.
בבתי הספר היסודיים בישראל נהוג לשנן את תוצאות פעולות הכפל של המספרים 1 עד 10, בעוד שמדינות אחרות מרחיבות את טווח המספרים מ-1 עד 11 או מ-1 עד 12.
לוח הכפל העתיק ביותר שנמצא התגלה בבבל ותוארך כבן 4,000 שנים.
עם זאת, לוח הכפל ההוא לא היה לוח כפל עשרוני.
לוח הכפל העשרוני העתיק ביותר שנמצא התגלה בסין ונכתב על רצועות במבוק בסביבות שנת 305 לפנה"ס, במהלך תקופת המדינות הלוחמות בסין.
לעיתים, מיוחס לוח הכפל למתמטיקאי היווני הקדום פיתגורס (570–495 לפנה"ס).
בשל כך, בשפות רבות נקרא לוח הכפל "לוח פיתגורס" (למשל בצרפתית, איטלקית ורוסית).
לוח הכפל היווני העתיק ביותר שנמצא נכתב על לוח שעווה, תוארך למאה הראשונה לספירה, ונמצא כיום במוזיאון הבריטי.
במדינות רבות נהוג לשנן את לוח הכפל בבתי הספר היסודיים באופן הבא:
כדי למצוא את תוצאת הכפל של שני מספרים יש לאתר עמודה ושורה מתאימות.
ישנן גם טבלאות חלקיות מדורגות.
בגלל הקומוטטיביות של פעולת הכפל הטבלאות החלקיות מספיקות לכל ההצטלבויות האפשריות בין 1 ל-10 או בין 1 ל-12.
לוח השנה האטי הוא הלוח שהיה נהוג בתקופה הקלאסית באטיקה, חבל הארץ בו שכנה אתונה העתיקה.
מאחר שרוב הממצאים והעדויות על יוון העתיקה מוצאם מאתונה או נוגעים לה, ידיעותינו אודותיו רבות משל הלוחות ההלניים האחרים.
ברם, היות שלוח השנה נחשב דבר המובן מאליו, איש מבני התקופה לא טרח לתארו בשלמותו, והעדויות המצויות בידינו מקוטעות ולעיתים קרובות סותרות זו את זו.
יתרה מכך, במהלך התקופה הנדונה הוא עבר שינויים שאינם מובנים לנו במלואם, ולכן כל ניסיון לתארו הוא בגדר שחזור משוער בלבד.
המושגים האתונאיים והאטיים זהים במידה רבה.
ההיבט המקומי של לוח השנה
לוח השנה האטי שימש את תושבי אטיקה בלבד וציין אירועים מקומיים תוך זיקה מעטה לעולם שמעבר לגבולות אטיקה.
לדוגמה, בבויאוטיה הסמוכה לאטיקה, לא זו בלבד שהחודשים נקראו בשמות אחרים, אלא השנה החלה באמצע החורף, בעוד באתונה ציינו את תחילתה שישה חודשים מאוחר יותר, קצת אחרי אמצע הקיץ.
זאת ועוד, להלכה אמורים היו החודשים היווניים להתחיל עם מולד הירח, אך למעשה נקבעו מועדיהם על ידי תושבי המקום והשתנו מעט ממקום למקום.
ברוב השנים חופפים החודשים בשתי הקהילות זה את זה פחות או יותר, אך אין כל עדות כי השתיים ניסו לקיים חפיפה מדויקת.
הן לא ראו כל צורך בכך.
ההבדל בין שני לוחות שנה שכנים אלה שיקף כנראה את העוינות ההיסטורית בין שתי הקהילות ואת ההבדלים התרבותיים ביניהן.
הבויאוטים לא דיברו בניב האיוני בו השתמשו בני אתונה, ולכן שמות החודשים היו שונים.
בלוח השנה של האי האיוני דֶלוֹס, לעומת זאת, נקראו ארבעה מתוך שנים-עשר החודשים באותם שמות כמו באתונה, אך מועדיהם בשנה היו שונים.
בדלוס, שהייתה נתונה להשפעתה של אתונה מ-479 לפנה"ס לערך ועד 314 לפנה"ס, החלה השנה באמצע החורף, כמו אצל הבויאוטים.
חייהם של האתונאים התנהלו, למעשה, תוך שימוש בכמה לוחות שנה בעת ובעונה אחת, ששימשו למטרות שונות:
לוח השנה הדתי, בן 12 חודשים, ציין את מועדי החגים הדתיים והתבסס על מחזור הירח.
לוח השנה האזרחי של הפוליס אתונה בתקופת המשטר הדמוקרטי, בן 10 חודשים שרירותיים.
לוח השנה החקלאי של עונות השנה, קבע את המועדים על פי זריחת הכוכבים.
ייעודו הראשון של לוח השנה היה לציין את מועדיהם של החגים הדתיים.
חגים אלה הקיפו מגוון פעילויות רחב הרבה יותר מכפי שכולל המושג "דתי" במובנו המוכר לנו, והם מילאו תפקיד מרכזי בחיי העיר.
בשום מקום לא שרדה רשימה שלמה של כל 12 החודשים על פי סדרם, אך השחזור הבא הוא ודאי.
המִתְאָם המוצע כאן בין החודשים האטיים לבין חודשי הלוח הגרגוריאני המודרני הוא רופף, ובשנים מסוימות עשוי לחרוג בחודש ימים ויותר.
קיץ1הקטומביון (Έκατομβαιών)יוני / יולי2מטגיתניון (Μεταγειτνιών)יולי / אוגוסט3בואדרומיון (Βοηδρομιών) אוגוסט / ספטמברסתיו4פיאנפסיון (Πυανεψιών)ספטמבר / אוקטובר5מיימקטריון (Μαιμακτηριών)אוקטובר / נובמבר6פוסידאון (Ποσειδεών)נובמבר / דצמברחורף7גמליון (Γαμηλιών)דצמבר / ינואר8אנתסטריון (Aνθεστηριών)ינואר / פברואר9אלפבוליון (Eλαφηβολιών)פברואר / מרץאביב10מוניכיון (Μουνιχιών)מרץ / אפריל11תרגליון (Θαργηλιών)אפריל / מאי12סקירופוריון (Σκιροφοριών)מאי / יוני
השנה אמורה הייתה להתחיל משנצפה לראשונה מולד הירח שלאחר יום ההיפוך הקיצי.
ביום זה היום הוא הארוך ביותר בשנה והלילה הקצר ביותר.
יום זה חל כאשר נקודות הזריחה והשקיעה של השמש על פני האופק, שנצפו כנעים צפונה במהלך מחצית השנה שחלפה, נותרות על מקומן ימים אחדים קודם שהן מתחילות לנוע חזרה דרומה.
במצב אידיאלי צריך היה יום ההיפוך להתרחש בחודש האחרון של השנה.
השנה החדשה החלה למחרת הערב בו נראה "הירח החדש" מתחיל לנדוד לאטו (או כאשר נדמה שראו זאת).
משום שהזיקה בין שני אירועים אלה, יום ההיפוך הקיצי ומולד הירח, משתנה, נע מועד תחילת השנה החדשה עד חודש ימים ביחס ללוח הגרגוריאני.
בשל יצירת זיקה בין השמש והירח היה לוח השנה לוח ירחי-שמשי.
שנים עשר חודשי ירח מסתכמים בכ-354 ימים, כאחד עשר ימים פחות משנת שמש.
על פי לוח שנה ירחי טהור, כמו הלוח המוסלמי, החודשים זוחלים לאחור עם השנים, ואין זיקה בין החודשים לבין עונות השנה.
ביוון, בה נבדלות העונות זו מזו באופן מובהק, היה צריך להימנע מכך.
כיוון שקשרו את ראשית השנה שלהם ליום ההיפוך, אפשרו האתונאים קיומה של זיקה בין החודשים לבין עונות השנה, אם כי תוך גמישות מסוימת.
על מנת לפתור את ההבדל בין שנת הלבנה הקצרה באחד עשר ימים משנת חמה, הוסף עוד חודש אחת לשלוש שנים לערך, כשהתוצאה היא שנה מעוברת של כ-384 ימים.
על כן, בשנה רגילה היו 12 מחזורי ירח ואז, כאשר התברר כי החודשים נדדו לאחור דיים, הנהיגו שנה בת 13 מחזורים, כדי לסנכרן מחדש את שנת הלבנה עם שנת החמה.
חודש נוסף זה הושג על ידי חזרה על החודש הקיים.
במילים אחרות, אותו שם חודש שימש פעמיים בזה אחר זה.
ספרי הדרכה קובעים בדרך כלל כי החודש השישי, פוסיידון, היה החודש המוסף, אך העדויות מלמדות כי גם החודשים 1, 2, 6, 7 ו-8 שימשו לעיבור השנה.
היו בנמצא מחזורים שונים לחישוב מדויק של השנים בהן יש להוסיף חודש שלושה עשר.
ייתכן שמחזור של תשע עשרה שנים, הידוע בשם מחזור מֶטוֹנִי, שפותח באתונה העתיקה על ידי האסטרונומים מֶטוֹן ואֶוּקְטֵמוֹן (פעלו ב-432 לפנה"ס), שימש לקביעת השנים המעוברות, כדי ששנת השמש ושנת הירח תשארנה מסונכרנות במידת מה של דיוק.
אולם אין עדויות להנהגתה של שיטה מסוימת באתונה, ושיטת העיבור השתנתה מזמן לזמן.
החודשים האתונאיים נקראו על שמות אלים וחגים.
בכך נבדל לוח השנה האטי מהלוחות המסופוטמיים, שהיו הבסיס לכל לוחות השנה הירחיים היווניים.
בלוחות השומריים והבבליים, לדוגמה, החודשים נקראו על שם הפעילות החקלאית העיקרית שבוצעה באותו חודש.
אף כי חגים אתונאיים רבים היו קשורים עם השלבים השונים של המחזור החקלאי, כמו חגי הזריעה או הקציר (עובדה שחיזקה, את הצורך לשמור על חפיפה גסה בין לוח השנה הירחי ללוח השנה השמשי) השנה החקלאית לא הייתה הבסיס של לוח השנה.
ג'יין אלן הריסון, הדנה בספרה בחגים האטיים, מציינת כבר בראשית דבריה כי כמה חגים, אם כי לא כולם, העניקו את שמם לחודש בו נחוגו, וכי להוציא חג יחיד - הדיוניסיה, אף חג לא נקרא במישרין על שם אל אולימפי או אלוהות אחרת כלשהי.
החודש השישי באתונה, פּוֹסֵידוֹנֶאוֹן, קיבל את שמו ישירות מהאל פוסידון.
האל מופיע, על פי רוב, בצורת תואר הפולחן (cult title; השם או האספקט שבגינו סוגדים לאל בחג מסוים).
דוגמאות לכך הן מַאימָקְטֶרִיוֹן, שנקרא על שם זאוס ("הזועם"), ומֶטָגֵיטְנִיוֹן, על שמו של אפולו כמושיעם של המתיישבים.
מבין כל החודשים, רק השמיני, אַנְתֶסְטֶרִיוֹן, נקרא במישרין על שם החג העיקרי שנחוג בחודשו - האַנְתֶסְטֶרִיָה.
אף על פי שהחגים שהעניקו שמם לחודש היו חשובים יחסית, והם פִּיאַנֶפְּסִיָה, תַארְגֶלִיָה וסְקִירַה, אחדים מהחגים היותר מפוארים בחיי העיר לא נזכרים בשם החודש.
דוגמאות לכך הן הדיוניסיה הגדולה, שנחוגה באֶלָפֶבּוֹלְיוֹן (החודש ה-9) והפַּנְאָתֶנָיָה, הנזכרת בעקיפין בהֶקָטוֹמְבָּאיוֹן (החודש ה-1), הנקרא על שם "הֶקָטוֹמְבָּה", קורבן "מאה השוורים" שהועלה בלילה האחרון של הפאנאתנאיה.
החודש השני, לדוגמה, מֶטָגֵיטְנִיוֹן, נקרא על שם תואר הפולחן של האל אפולו, אך אין כל רמז לחג הנושא את השם.
כך הוא הדבר גם ביחס לחודשים ה-5 וה-6, מַאימָקְטֶרִיוֹן ופּוֹסֵידוֹנֶאוֹן.