tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי מקורות מסוימים המלחין כתב על הפרטיטורה של הוואלס הקדשה לעלמה יהודיה בשם שרה פריד (אחרי נישואיה נקראה דרייכלינגר) (1866-1935) מן העיר לוגוז' בבאנאט.
אותו כתב יד עם ההקדשה נמצא בארכיון הקהילה היהודית בעיר הזאת.
בסופו של דבר בגרסה המודפסת בשנת 1880 בבוקרשט ההקדשה שונתה לטובת אמה גבאואר, ארוסתו של המוציא לאור קונסטנטין גבאואר.
מאוחר יותר הלחן הרומני בהשראה אוסטרית קיבל מילים ברומנית (מאת קארול סטרוב)
הוואלס "גלי הדנובה" מוכר בעולם הדובר אנגלית תחת הכותרת "שיר היובל" Anniversary Song המתחיל עם המילים:
גרסה קולית זו התפרסמה על ידי אל ג'ולסון לפי עיבוד שלו ושל סול צ'פלין והיא מופיעה בסרט "
בשנת 1959 הוא מושר בסרט רומני של הבמאי ליביו צ'וליי
ששמו לפי שם הואלס "גלי הדנובה" Valurile Dunării.(הסרט זכה ב"גלובוס הגביש" בפסטיבל הקולנוע בקרלובי וארי ב-1960).
בקוריאה השיר מוכר בשנים האחרונות תודות לסופרן יון שים-דיוֹק תחת השם "תהילי המוות" - Psalm of Death
יש לציין שבתחרות שירי הלכת באותה התערוכה בפריז זכה איוונוביץ' בפרס הראשון מתוך 113 משתתפים עם ה"מארש אלכסנדר" לכבוד הצאר אלכסנדר השלישי.
גם יצירות אחרות שלו, כמו ה"יונים" Porumbeii ו"ההורה של חיילי הרגלים (חיילים שכירים) הקטנים" Hora micilor dorobanţi הם חלק מהרפרטואר של תזמורות כלי הנשיפה עד היום הזה.
נינו של יוסיף איוואנוביץ' הוא הפסנתרן יליד רומניה אנדריי איוואנוביץ' (יליד 1968)
1892, Carmen Sylva, - ואלס, כרמן סילבה (לכבוד מלכת רומניה}
1901, La Belle Roumaine, - הרומניה היפה, ואלס
1902, Rosina, polka - רוזינה, פולקה
Erzherzog Karl Ludwig ואלס הארכידוכס קרל לודוויג
Farmecul Peleşului ואלס, קסם הפלש (מוקדש לארמון פלש)
נודע בציורי דמויות ונופים של העיר ירושלים והווי הלוחמים במחתרות עבריות בארץ ישראל, צה"ל וגדנ"ע.
זכה לפרסים אחדים על עבודתו האמנותית.
שטרן נולד בשנת 1923 למשפחה יהודית דתית בקאיאר, כפר קטן בהרי באקון שבהונגריה, בן לקתרינה ודוד.
בגיל 10 עבר עם משפחתו לבירה בודפשט, ושם סיים לימודי תיכון.
בשנת 1940, כאשר באירופה כבר החלה מלחמת העולם השנייה, עלה לבדו לארץ ישראל באוניית המעפילים "סקריה" והוא בן 17. "סקריה" הגיעה לנמל חיפה, ומשם הועברו המעפילים למחנה המעצר בעתלית ושוחררו לאחר שישה חודשים.
בשנותיו הראשונות בארץ ישראל היה חבר פלוגות העבודה של לתנועת בית"ר, ועבד כפועל בפרדסים, מטעים וסלילת כבישים, בראש פינה ובראשון לציון.
על סיפון "סקריה" התיידד שטרן הצעיר עם בני הזוג מטילדה ואֶמי (נפתלי) פלטין, חברי בית"ר, שהיו ממארגני שיירות העפלה (העלייה הבלתי-לגאלית).
בני הזוג דאגו לצרכיו בשנים הראשונות לשהותו בארץ ואפשרו לו, בעזרת קשריהם עם זלטה כצנלסון (רעייתו של יוסף כצנלסון וגיסתו של זלמן שזר), שאימצה אותו לה כבן, לממש את אהבתו הגדולה לאמנות, וללמוד ציור בבית הספר לאמנות בצלאל.
בשנת 1943 החל את לימודיו ב"בצלאל".
בשנת 1946 זכה ב"פרס ע"ש הרמן שטרוק" כתלמיד מצטיין.
כעבור שלוש שנות לימודים התמנה כמורה ליסודות הגרפיקה והאילוסטרציה בבצלאל.
שנה לאחר מכן הוצגו עבודותיו לראשונה בתערוכת יחיד בירושלים.
על פי חוקר האמנות גדעון עפרת, שטרן הושפע בין השאר מיצירתו של יעקב שטיינהרדט.
בשנות המנדט הבריטי האחרונות שימש שטרן כעורך גרפי וחבר מערכת בביטאון ההגנה "המגן".
לאחר קום המדינה צייר בעיתונים "במחנה" ו"באהלי גדנ"ע".
בשנת 1949 נסע ללמוד במכללה המלכותית לאמנות (Royal College of Art) בלונדון.
ב-1950 נסע לפריז, ובה שהה כשנה.
משנת 1952 ואילך, שימש כעיתונאי-צייר בעיתונים "ידיעות אחרונות", "דבר השבוע", "מעריב לנוער" ואחרים.
עם השנים הפך שטרן מְרָשַם לצייר; תחילה בטכניקה של צבעי מים על נייר, ואחר כך גם בצבעי גואש ובצבעי שמן על בד, ובכולם, נמצאה הרעננות האופיינית לציוריו.
שטרן זכור לקהל הישראלי בעיקר מעבודותיו כצייר של העיר ירושלים.
על פי יהודה האזרחי הוא תיעד במכחולו את הווי "ירושלים של מטה", "מתוך אופטימיות ועליצות חיים.
והוא ציירה כך, כאמור, כאילו היא ארצית, חילונית, כאילו היא מתגלה כך, בחיי היום-יום".
הוא ביטא בעבודותיו את ראייתו שלו אותה ואת אהבת הטבע והאדם שבו.
בעינו החדה, צילם מצבים אנושיים והעלה אותם על הנייר, ובכולן התמימות והאופטימיות.
הוא הצטיין כצייר רב-גוני, מקריקטורות קלילות ועד קומפוזיציות מורכבות.
בשנות ה-80 יצא שטרן מהארון והזדהה כהומו.
נודע בקשריו עם האמן ליאונרד ברנשטיין.
במרץ 1992, בגיל 69, נפטר שטרן מהתקף לב, ללא משפחה, ונקבר בבית העלמין סנהדריה בירושלים, לא הרחק מקברה של זלטה כצנלסון, אמו המאמצת, ובני משפחת כצנלסון.
חברו הסופר יגאל לב אמר עליו כי יוסי שטרן היה שגריר הציור הישראלי, האיש שנדד בעולם עם תערוכות ציור, "פיטר פן של הציור או כפי שקראנו לו 'נסיך ירושלים'".
עבודותיו של שטרן, מסוגות אחדות של אמנות חזותית, בהן ציורי שמן, אקווארלים ורישומים, הוצגו בעשרות תערוכות בארץ ישראל וברחבי עולם.
בין היתר הציג תערוכות יחיד שלו בכנסת בשנת 1968, לכבוד מלאות 40 שנה למדינת ישראל, בבית האומנים, בגלריות בתל אביב ובקיבוצים.
ברחבי העולם הציג שטרן באירופה, בפריז, בלונדון, בז'נבה, בווינה, בבודפשט, ובאנטוורפן, וב-1986 ברחבי ארצות הברית ובגבעת הקפיטול בוושינגטון ובאתרים נוספים.
שטרן אִייר כותרי ספרים רבים, בהם ספריהם של המשוררים מרים ילן-שטקליס, אהרן אשמן וחנניה רייכמן, ספרי התנ"ך שראו אור במהדורות מאוירות, בהם מגילת אסתר ושיר השירים, ובין השאר, עבד עבור הוצאות "מסדה", "כתר" ו"פלפוט", וכן פרסם ספרי איורים שלו.
יוסי שטרן שיתף פעולה עם כמה עיתונאים בכתבות שאותן אייר (בעיתונים: "מעריב", "מעריב לנוער", "ידיעות אחרונות" ועוד) - ובהם: מנחם תלמי, יגאל לב, גדעון רייכר, דן אלמגור ואחרים.
תערוכות קבע של יצירותיו מוצגות כיום בלשכת ראש הממשלה בירושלים, בבית עיריית ירושלים ובמבואת מרכז ימק"א ירושלים.
מוקירי זכרו, בני משפחות כצנלסון, פלטין, תמיר ואחימאיר, וידידים, הקימו עמותה להנצחתו, ועמוד בפייסבוק: יוסי שטרן - הצייר של ירושלים.
אוסף הספרים שאייר וכן פרסומים עליו ויצירתו, צילומים ומסמכים, שמורים בארכיון "בית אבא" ברמת-גן.
אשר ברש, הנעל הקטנה - סיפורי מעשיות יהודיות, החתוכים : יוסי שטרן, הוצאת עם עובד, 1947.
יהודה האזרחי, יצחק שמעוני, שלושה בסירה אחת, יוסף שטרן, הוצאת צבר, תשי"ז.
פרסים אחדים הוענקו לו על עבודתו כאמן וכעיתונאי.
בהם פרס שטרוק בשנת 1946, פרס אונסק"ו בשנת 1967, פרס נורדאו בשנת 1969 ופרס הרצל בשנת 1978, וכן הוענקה לו "מדליית ירושלים" על הישגים מיוחדים באומנות בשנת 1987
על שמו מוענק על ידי "בצלאל" "פרס יוסי שטרן לאיור" לבוגרים מצטיינים מהמחלקה לתקשורת חזותית, על הישגים יוצאי דופן בתחום האיור.
זהו פרס פנימי של המוסד, והזוכים נבחרים על ידי ועדת ההוראה המחלקתית.
הפרס מוענק לבוגר עם סיום לימודיו במוסד.
הפילדמרשל יוסיף ולדימורוביץ' רומיקו גורקו היה פילדמרשל רוסי אשר התבלט כמפקד אוגדה, בצבא הדנובה בגזרת הבלקן, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
גורקו נולד למשפחת אצולה ממוצא בלארוסי.
אביו, ולדימיר גורקו היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית.
סבו יוסיף גורקו (הנכד נקרא על שם הסב), היה סגן מושל פלך קורלנד.
גורקו התחנך באקדמיה צבאית והצטרף ליחידת ההוסרים של המשמר הקיסרי בשנת 1846. הוא לחם במלחמת קרים כמפקד גדוד ובשנת 1867 מונה למפקד חטיבה בדרגת גנרל מיור.
חטיבתו, החטיבה הראשונה של אוגדת הפרשים השנייה של צבא הדנובה, ניצבה בחוד הפלישה לבולגריה לאחר חציית הדנובה מכיוון רומניה והייתה אחראית לכיבוש טרנובו.
חטיבתו חצתה את הרי הבלקן וביולי 1877 השתלטה על מעבר שיפקה החשוב להמשך התנועה לדרום בולגריה ואזור תראקיה.
באוקטובר 1877 קודם לדרגת גנרל ופיקד על כוחות הפרשים של הגיס ברמת אוגדה.
הוא השתתף בקרבות על העיר פלבן, כיבוש סופיה והמשיך בכיבוש מחוז רומליה המזרחית ובכלל זה פיקוד על הקרב לכיבוש פלובדיב ואדירנה בינואר 1878, תוך שכוחותיו מוחצים את הכוחות העות'מאנים בפיקודו של סולימאן הוסני פאשה ומאיימים על הבירה איסטנבול.
לאחר המלחמה זכה גורקו לתואר רוזן ועוטר במספר עיטורים רמי מעלה על הצטיינותו המבצעית והפיקודית, בכל אחד מהקרבות בהם השתתף ועליהם פיקד.
בין השנים 1879 – 1880 כיהן כמושל המחוז הצבאי סנקט פטרבורג ובין 1883 ועד 1894 כיהן כמושל הכללי של פולין.
גורקו הלך לעולמו ב-28 בינואר 1901 בעיירה סחרובו, אשר ליד העיר טבר והוא בן 73 שנים.
יוסיף גורקו היה נשוי לרוזנת מריה סאליאס-דה-טורנמיר ואב לשישה בנים.
שניים מבניו, וסילי ודמיטרי, היו לגנרלים בצבא הרוסי.
יוסף (יוסי) שיין (נולד ב-21 בספטמבר 1956, ט"ז בתשרי ה'תשי"ז) הוא חבר כנסת לשעבר מטעם מפלגת ישראל ביתנו.
שיין הוא פרופסור מן המניין למדע המדינה וליחסים בינלאומיים אשר כיהן כראש בית הספר למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב וכן היה חבר בוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה (ות"ת).
בנוסף הוא חבר סגל באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון די.
ושימש כנשיא המכללה האקדמית גליל מערבי.
שיין נולד וגדל בגבעתיים ב-1956, לדוד, פועל תעשייה וחנה (לבית מורנשטיין), מורה.
סיים תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות בשנת 1981 ותואר שני באותו מוסד בהצטיינות בשנת 1983. בשנת 1985 סיים תואר שני באוניברסיטת ייל, ובשנת 1988 סיים בהצטיינות לימודי דוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת ייל.
משנת 1989 מלמד מדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, והיה ראש החוג למדע המדינה בין השנים 1996 ל-1999. בשנת 2002 קיבל מעמד של פרופסור מן המניין באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת וסליאן (Wesleyan University), ובמידלברג קולג', בנוסף היה עמית בכיר אורח בקולג' סנט אנטוני באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 2004 ייסד ועמד בראש התוכנית ל"ציוויליזציה יהודית" בבית הספר לשירות החוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בשנת 2007 מונה לנשיא המכללה האקדמית גליל מערבי, כשהוא מחליף בתפקיד את פרופ' ארזה רון.
ביולי 2016 מונה פרופ' שיין כחבר בוועדה לתכנון ולתקצוב, תוקף המינוי היה לשלוש שנים ובאוגוסט 2019 החליט שר החינוך, רפי פרץ, שלא להאריכו.
בינואר 2017 מונה פרופ' שיין ליו"ר ועדת היגוי של ות"ת ומל"ג למדעי הרוח
בפברואר 2017 מונה פרופ' יוסי שיין ליו"ר ועדת מלגות אלון בתחום מדעי החברה
שיין כתב וערך שישה ספרים, ופרסם כחמישים מאמרים בכתבי עת ובספרים.
זכה בפרס האגודה האמריקאית למדע המדינה ופרס ספר השנה מטעם האיגוד הישראלי למדע המדינה.
הוא כותב מאמרי פובליציסטיקה בעיתונות הישראלית, בין השאר בעיתון הארץ, ומתראיין ברשתות השידור השונות כמו CNN, פוקס ניוז, CNBC ועוד.
ב-5 בינואר 2021 הצטרף שיין למפלגת ישראל ביתנו.
הוא הוצב במקום השמיני לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע.
אך המפלגה הגיעה ל-7 מנדטים ושיין לא נבחר לכנסת.
עם זאת, לאחר כניסתה של ישראל ביתנו לממשלת ישראל השלושים ושש והתפטרותו של השר חמד עמאר במסגרת החוק הנורווגי, הוא החל לכהן כחבר הכנסת העשרים וארבע.
נישא בראשון לננסי לבית שנוג (Schnog) ב-7 ביוני 1987, פרופסור ללימודים אמריקאים, שממנה התגרש.
המאה הישראלית, הוצאת ידיעות אחרונות, 2019.
שפת השחיתות, כנרת זמורה ביתן, 2010.
גבולות הנאמנות, גולים פוליטיים בעידן מדינת הלאום, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2006.
יוסי שחר (נולד ב-5 בינואר 1987, ד' בטבת ה'תשמ"ז) הוא רעיונאי, איש אפקטים, אנימטור וקריקטוריסט ישראלי.
יוסי שחר הוא מאייר רב-תחומי אוטודידקט.
הוא עוסק בין השאר באיור ספרים, איור לעיתונות, קומיקס, קריקטורה, אנימציה ועריכת וידאו.
את הקריירה באיור החל בשנת 2004 כמאייר פינת הילדים במוסף "דיוקן" של מקור ראשון כשכתב את הקומיקס "פרופסור קלציום".
הקומיקס עסק בעלילות פרופסור מפוזר בשם קלציום והרובוט שלו, סירופ.
בשנת 2005 החל לאייר את הקומיקס 'מושון' שלבסוף יצא כספר בשם "עלילות מושון" בהוצאה עצמית והופץ על ידי דני ספרים.
באותה שנה אוחדו העיתונים מקור לילדים ואותיות, ושחר עבר לכתוב בעיתון החדש "אותיות לילדים" שם המשיכה להתפרסם הפינה עד שנת 2014.
בשנת 2009, לאחר שחרורו מצה"ל, החל לפרסם את הקומיקס "המעצבייניש" במסגרת עלון השבת "גילוי דעת".
"המעצבייניש" - הלחם בין "מעצבן" לבייניש - עוסק בחייל דתי בעל משקפיים עגולים ופאות, שהתנהלותו גורמת לאירועים מגוחכים מול החיילים והמפקדים החילונים שאינם מבינים אותה.
בשנת 2010 החל לאייר ב'גילוי דעת' את הקומיקס 'תורה-מן' שמספר את עלילותיו של גיבור על יהודי הנלחם למען קיום ההלכה.
קומיקס זה עורר פרובוקציות וסערות מגזריות שונות במהלך השנים.
בין השנים 2019 – 2011 היה הקריקטוריסט הפוליטי של אתר ערוץ 7 ופרסם מדי שבוע קריקטורה פוליטית.
בתערוכה הוצגו קריקטורות שפורסמו אתר ערוץ 7 בחמש השנים האחרונות, והאוצר היה אור רייכרט.
בנוסף, באותה השנה אייר את הספר 'מעשה בראשית', ספר לילדים העוסק בחידושי מדע על פי פרשת השבוע, אותו כתבו אברהם נתיב, נתי בן דוד ולוי צייכמסטר.
ב-2016 החל לעבוד כמעצב, אנימטור ואיש אפקטים בערוץ הילדים הדתי לאומי, ערוץ מאיר לילדים ומאז הוא נמנה עם צוות החשיבה של הערוץ.
ב-2020 פתח סטודיו עצמאי בשם 'שחר.
סטודיו' והחל לייצר סרטוני אנימציה ואפקטים פרסומיים לחברות, מפלגות וארגונים.
שחר נשוי ומתגורר בפתח תקווה.
מספר פעמים זכו איוריו של יוסי שחר לעלות לכותרות ולעורר דיון ציבורי, דבר הנובע מסגנונו החד והתעסקותו בעניינים אקטואליים מזווית יהודית וציונית ייחודית.
בשנת 2008, במהלך שירותו הצבאי, צייר איור פרובוקטיבי לחולצת "סוף מבצע עופרת יצוקה" בה רואים חייל ישראלי בייניש ענק, הורס את העיר עזה תחת הכותרת "אם אתה מאמין שיכולים לתקן תאמין שיכולים להרוס".
האיור הגיע לעיתונאי אורי בלאו שפרסם אותו בעיתון "הארץ", ובעקבות זאת הגיע האיור גם למהדורות חדשות רבות בעולם.
בתחילת דרכו של קומיקס "המעצבייניש" התעורר פולמוס במגזר כיוון שרבים ראו בקומיקס ניסיון ללעוג לחיילים הסדרניקים.
באוקטובר 2012 פרסם שחר בקומיקס "תורה מן" פרק בו תורה-מן נלחם נגד גיבור רע בשם "חפי החפיפניק", שמחזיק בידו את המגזין "מוצש" ומשדל אותו לעבור עברות.
בסופו של הקומיקס, תורה-מן העיף את חפי החפיפניק עד לגבעת שמואל.
הקומיקס עורר סערה בציבור הדתי.
בתגובה אמר שחר כי "תורה-מן הוא קומיקס הומוריסטי לחלוטין...
אכן, אני לא מסתיר שיש לי גם ביקורת אמיתית על העיתון מוצ"ש שמדי שבוע לועג לציבור החרדי והדתי לאומי ולכן חשבתי שיהיה נכון אם מישהו יעמיד אותו על מקומו.
ב-28 באוקטובר 2012 פורסמה באתר "סרוגים" תגובתה של מערכת העלון "גילוי דעת": "מדור הקומיקס של יוסי שחר, הוא מדור סאטירי (...) המערכת מבקשת להבהיר שאם מבין הקוראים נמצא מי שנפגע באופן אישי מהמדור, המערכת מוסרת את התנצלותה העמוקה".
בעקבות הסערה פרסם הרב משה רט באתר "כיפה" מאמר בו הוא תומך בדעתו של שחר ואף מסביר ש"גם אם להיות תורה-מן זה לא האידיאל, להיות חפיפניק זה הרבה יותר גרוע".
ב-4 בנובמבר 2012, כשבוע לאחר פרסום הקומיקס הקנטרני, פרסם שחר קומיקס התנצלות.
בקומיקס, תורה-מן מגיע לגבעת שמואל ומגלה שתושביה עסוקים בלימוד תורה ושמירת מצוות.
בתגובה להתנצלות של שחר כתב הרב חיים נבון בדף הפייסבוק שלו כי "דווקא ההתנצלות הזו מעידה על תפישה דתית שהיא בעייתית בעיניי.
הרי בדיחה לעיתים מגלה על עולמו של המספר יותר מכל טיעון רציני...
ההתנצלות האמיתית צריכה לומר: גם הבורגנים לא בהכרח מחפפים במצוות.
הם אולי לא מגדלים זקן, ואולי לא פודים פטר חמור, אבל (חלקם) משתדלים להיות הורים טובים, עובדים נאמנים והגונים, לקבוע עתים לתורה כמידת יכולתם, להתפלל בכנות, לבנות קהילות בריאות וטובות.
כפי שחיו יהודים טובים (ובורגניים) מאז ומעולם".
יוסי שחר, עלילות מושון, בהפצת דני ספרים, 2011
לוי צייכמסטר, מעשה בראשית, הוצאה עצמית, 2018
יוסיף הוסאר, לפעמים ז'אן הוסאר (ברומנית: Iosif Hussar, בצרפתית: Jean Hussar, 1867 קהול – 16 באפריל 1933 היה עיתונאי ומתרגם יהודי-רומני, יליד בסרביה.
נולד בבסראביה, בעיר קהול, כבן של רופא.
אביו היה מעורה בחברה הרומנית וכיהן בתפקידים ציבוריים כמו זה של רופא נפה, ואחר כך רופא מחוזי.
שם המשפחה המקורי היה, ככל הנראה, האוסטור או האוסטר.
אחיו הבכור של יוסיף השתתף במלחמת העצמאות של רומניה, נגד הטורקים, ונמנה עם המאות המעטות של יהודים שזכו לקבל באותן השנים את האזרחות הרומנית והתמנה לתפקיד "סובפרפקט".
יוסיף הוסאר למד ביאשי, עשה לימודי הנדסה, אך נמשך בסופו של דבר אל תחום עיתונאות בשפה הרומנית וצרפתית.
כבר בכיתה השלישית של התיכון פרסם בעיתון "לומינה" ("האור").
את תחילת הקריירה העיתונאית הזה עשה הוסאר בעיתון "רומנול" (Românul – "הרומני") ובעיתון ה"לאומי-ליברלי" "נציוניה" (Naţiunea; "הלאום") של דימיטריה ברטיאנו.
בהמשך עבד במערכת העיתונים "דרפטאטיה" (Dreptatea; "הצדק") (1888) של הדיסידנט הליברלי נ.פלֶוָוה, החל משנת 1889 היה בעל טור פוליטי ב"אדוורול" (האמת) שבבעלות אלכסנדרו בלדימן, כתב ב"ליברטה רומן" (Liberté roumaine) בשפה הצרפתית בעריכתו של פרדריק דאמה, וב"כרוניקה רומנה" של בלדימן.
לעיתים חתם בשם העט "פוקס" או "דמוקרט".
בשנת 1891 הצטרף הוסאר לקבוצה ולעיתון "אסימילאריה" (ההתבוללות) שדגל בטמיעת היהודים בלאום הרומני.
בשנת 1893, בעת עבודתו בעיתון "אדוורול" שנקט בעמדות עוינות כלפי בית המלוכה ודגל ברפורמות רבות בחברה הרומנית, גורש הוסאר מרומניה יחד עם גיסו, איש ההפצה והפרסום קרול שולדר, בצו של ממשלת לסקר קטרג'יו, באשמה כי עמד בראש הפגנות בבית הנבחרים.
בשנות הגלות בגרמניה למד הנדסת מכונות והנדסת חשמל בבית הספר הפוליטכני של מינכן.
בשובו לרומניה כעבור מספר שנים הקים משרד טכני, וייסד וניהל כמנהל ספרותי סדרת ספרים בשם "הספרייה להפצת המדע, הספרות והאומנות" של בית הדפוס סמיטקה בקראיובה.
עבורה עשה הוסאר תרגומים לרומנית מתוך הספרות העולמית, רובם מצרפתית וגרמנית.
ב-1901 הקים את הגזטה הכלכלית "בורסה".
מאוחר יותר, בסוף שנת 1918 ייסד בבוקרשט את העיתון "ל'אוריאן" ("L'Orient"; "המזרח"), "עיתון פוליטי, כלכלי וספרותי בעל אוריינטציה דמוקרטית", גם כן בצרפתית.
הוסאר נשא אישה רומנייה והיו לו שני ילדים: אלכסנדרו וז'אן.
בנו, ז'אן הוסאר (Jean Hussard), משפטן, ניהל את שירות החוץ של "הסוכנות הכלכלית והפיננסית" Agefi בצרפת, ובשנת 1950 הקים את העיתון כלכלי "Agefi" בציריך.
הוסאר הלך לעולמו בבוקרשט בשנת 1933 ובהתאם לבקשתו האחרונה גופתו נשרפה.
פרופסור יוסיף גולדברג (בסרבו-קרואטית: Josip Goldberg; 18 בפברואר 1885, סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 15 באוקטובר 1960, זאגרב, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה פיזיקאי יוגוסלבי ממוצא יהודי, דקאן הפקולטה למדעים של אוניברסיטת זאגרב וחבר האקדמיה למדעים לאמניות של יוגוסלביה.
יוסיף גולדברג נולד בסרייבו ורכז השכלה תיכונית בעירו.
בהמשך, רכש תואר אקדמי במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטת וינה.
הוא התמחה בתרמודינמיקה בווינה וב-1914 סיים את הדוקטורט.
לאחר סיום לימודיו שב למולדתו והועסק כמורה בבתי ספר תיכוניים במוסטאר ובסרייבו.
ב-1927 הצטרף לסגל ההוראה של אוניברסיטת זאגרב.
ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה הקים גולדברג את המחלקה לגאופיזיקה בפקולטה למדעים של אוניברסיטת זאגרב, עמד בראשה ווזכה לתואר פרופסור.
במקביל, כתב גולדברג מספר ספרי ספרי לימוד לבתי ספר תיכוניים בתחום הפיזיקה והאסטרונומיה.
הוא היה חבר האקדמיה למדעים ולאמנויות של יוגוסלביה וב-1949 ומונה למנהל תחום הפיזיקה באקדמיה למדעים.
בהמשך, התמחה גולדברג בקלימטולוגיה ופרסם מספר רב של מחקרים במסגרת המכון הגאופיזי של זאגרב אותו ניהל בין 1951 ל-1955. במקביל כיהן כדקאן הפקולטה למדעים באוניברסיטת זאגרב.
גולדברג נחשב פורץ דרך בהנחת היסודות למחקר המודרני באוקיינוגרפיה פיזיקלית ביוגוסלביה וקרואטיה, בכך ששילב מודלים מתמטיים במחקרים בתחום.
הוא כתב עשרות מאמרים בתחומי מחקריו והם זכו לפרסום גם מחוץ ליוגוסלביה.
יוסיף גולדברג הלך לעולמו בזאגרב ב-1960 ונקבר בבית העלמין מירוגוי שבעיר.
יוסף (יוסי) תמיר (נולד ב-26 במרץ 1947, ה' בניסן ה'תש"ז) הוא מנכ"ל ג'וינט ישראל לשעבר.
היה מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי, מנכ"ל מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל וכן מילא תפקידי ניהול בכירים בג'וינט ישראל.
הוריו עלו מסוריה בשנות ה-20 של המאה ה-20 והוא גדל בירושלים ולמד בבית הספר הממלכתי דתי "מעלה".
בשנת 1965 התגייס לצה"ל, שירת בחטיבת הצנחנים ושוחרר בדרגת רב-סמל.
מנובמבר 1967 למד באוניברסיטה העברית לתואר בוגר בכלכלה ובסטטיסטיקה.
בשנת 1970 למד לתואר מוסמך בכלכלה באוניברסיטה העברית ושימש כעוזר מחקר של פרופ' גור עופר במכון פאלק למחקר כלכלי.
בין השנים 1971–1977 עבד באגף למחקר ותכנון במוסד לביטוח לאומי והיה בו חוקר בכיר.
בשנת 1978 סיים לימודים לתואר בוגר במשפטים באוניברסיטה העברית ואת ההתמחות ביצע במשרד כרמלי-ארנון בירושלים.
הוא חבר בלשכת עורכי הדין בישראל.
משנת 1973 לימד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ויחד עם פרופ' מיכאל קרן, פרופ' ישראל לוסקי ופרופ' ניסן לויתן היה ממקימי המחלקה לכלכלה בה לימד עד שנת 1987.
בשנים 1986–1991 היה סמנכ"ל מחקר ותכנון במוסד לביטוח לאומי וחבר מינהלת המוסד.
בשנת 1989 נמנה עם משתתפי המחזור הראשון של תוכנית קרן וקסנר, במסגרתה קיבל תואר מוסמך במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
בין השנים 1993–1998 היה מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי.
בשנים אלו ובהתאם למדיניות הרווחה של מדינת ישראל, הרחיב המוסד לביטוח הלאומי את פעילותו בתחום הקצבאות ואישר את מתן קצבאות הילדים למשפחות בחברה הערבית, והרחבת הקצבאות למשפחות חד הוריות.
כמו כן פעל המוסד לביטוח לאומי באותן שנים לשיפור תהליכי הצמדת הקצבאות לשכר הממוצע.
בשנת 2000 מונה לפרופסור חבר בבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית, בו לימד עד 2014. מחקריו בתחום העבודה הסוציאלית עסקו במערכות ביטחון סוציאלי, עוני ואי שוויון, מדיניות רווחה וכלכלה ומודלים של שיתוף פעולה בין הממשלה וארגונים שאינם ממשלתיים.
כתב מאמרים רבים בנושאים הקשורים לרווחה ולביטחון סוציאלי שהתפרסמו בכתבי עת בארץ ובעולם.
בין השאר יצא לאור ספרו "רווחה מתקתקת", העוסק במדיניות הרווחה בישראל.
חבר בדירקטוריונים שונים והיה יושב ראש וחבר במספר רב של ועדות ציבוריות.
תמיר זכה בשני פרסים אקדמיים – פרס ע"ש י.
קנב למחקר בתחום הרווחה והביטחון הסוציאלי לשנת 1983 ופרס ISSA – הארגון הבינלאומי לביטחון סוציאלי על תרומה למחקר בתחום הביטוח הסוציאלי לשנת 2000.
תמיר נשוי לברוריה כרמון ואב לארבעה ילדים.
בשנים 1992–1993 ניהל את מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל.
בתקופת ניהולו הרחיב המכון את מחקריו ועיסוקיו מעבר לגרנטולוגיה ולבריאות ועסק גם בילדים בסיכון ובעולים חדשים.
בשנים 1998–2005 היה מנכ"ל אשלים – העמותה לפיתוח ותכנון שירותים למען ילדים ובני נוער בסיכון ולמשפחותיהם שהוקמה בשיתוף ג'וינט ישראל וממשלת ישראל.
בתפקיד מנכ"ל אשלים קידם את התפיסה ההוליסטית ששמה דגש על הסתכלות על הילדים ומשפחותיהם כמקשה אחת וכן את התפיסה הטיפולית המדגישה את המרכיב הקהילתי כמוקד התערבות מרכזי.
בשנים 2005–2012 עמד בראש תב"ת - תנופה בתעסוקה, פרויקט שהוא יוזמה משותפת של ג'וינט ישראל וממשלת ישראל במטרה לתת מענה לעוני בישראל ולקדם מוביליות חברתיות באמצעות פיתוח וקידום תוכניות תעסוקה לאוכלוסיות חלשות.
תב"ת הוקמה כדי לתת מענה בעקבות השינוי האידאולוגי שחל במדיניות הממשלה – עידוד יציאה לשוק העבודה של אוכלוסיות שלא משתתפות בשוק העבודה (כמו חרדים, מיעוטים ואנשים עם מוגבלות), על פני מתן קצבאות.
בשנים 2012–2014 היה מנכ"ל אשל – האגודה לתכנון ופיתוח שירותים למען הזקן בישראל.
אחד מן התחומים עליהם הושם הדגש בשנים אלו הוא גישת הטיפול המשולב – גישה שפותחה כמענה לתופעת פיצול השירותים הניתנים לזקנים ומקשה עליהם לקבל את הטיפול המתאים.
תחת ניהולו התמקדה אשל הפיתוח תוכניות להתמודדות עם מצוקת הבדידות של אנשים זקנים, בפיתוח תוכניות למניעת אלימות ובהרחבת התוכניות לניצולי שואה.
בשנת 2014 מונה למנכ"ל ג'וינט ישראל עד שהוחלף על ידי ד"ר סיגל שלח.
עם חביב יעקב, "רמת החיים וגודל המשפחה" רבעון לכלכלה 82, ספטמבר 1974
"שינויים במערכת דמי הביטוח הלאומי", רבעון לכלכה 83, דצמבר 1974
עם גבאי יוסף, "אומדן התחולה הדיפרנציאלית של מס ערך מוסף" עיונים בכלכלה, מכון פאלק למחקר כלכלי ישראל, 1976
"אלטרנטיבות לקיצוץ בתשלומי העברה והתפלגות ההכנסה", רבעון לכלכלה 94, ספטמבר 1977
"שינויים בדפוסי העוני באוכלוסיית השכירים בישראל", המוסד לביטוח לאומי, האגף למחקר ותכנון, מחקר מס' 18, ירושלים 1977
עם אחדות לאה וגבע יהודה, "השינויים בדפוסי העוני בישראל בין השנים 1968–1975 לאור התפתחות המערכת להבטחת הכנסה", המוסד לביטוח לאומי, האגף למחקר ותכנון, מחקר מס' 22, ירושלים, אוגוסט 1979
"שינויים בדפוסי העוני באוכלוסיית השכירים בישראל 1977-1969; מגמות כלכליות", ביטחון סוציאלי 18–19, דצמבר 1979
עם יניב גדעון, "היעדרות מן העבודה, שעות נוספות ושבוע העבודה הקצר", המוסד לביטוח לאומי, האגף למחקר ותכנון, מחקר מס' 28, ירושלים, ינואר 1983
עם דורון אברהם ושמאי נירה, "מדיניות הבטחת הכנסה מנקודת ראות המשפחה - מחקר משווה של שמונה ארצות", ביטחון סוציאלי 24, פברואר 1983
עם יניב גדעון "דמי אבטלה כמענק חד-פעמי; אליה וקוץ בה", רבעון לכלכלה 124, מרץ 1985
עם דורון אברהם ובהשתתפות חיים אדלר, "מדיניות חברתית כלפי משפחות הורים עובדים עם ילדים בגיל הרך", השירותים החברתיים בישראל 87–1986 בעריכת יעקב קופ
עם אחדות לאה, "מצבה הכלכלי של אוכלוסיית הקשישים; מחקר השוואתי של שבע מדינות" ביטחון סוציאלי 28, אפריל 1986
"במלאת ששים שנה ל-ISSA - מהות הארגון ופעולתו", ביטחון סוציאלי 31, פברואר 1988
עם כהן שלמה, "תפקיד המחקר בקביעת המדיניות בתחום הביטחון הסוציאלי, תאוריה ויישום בניסיון הישראלי", ביטחון סוציאלי 32, אוקטובר 1988
עם יעקב חביב וחיים פקטור "מבט מעודכן על השלכות העלייה על עלויות וצרכים בשירותי רווחה נבחרים" רבעון לכלכלה 3, אוקטובר 1993
"מגמות כלכליות - חלוקת הכנסות והתפתחות בקצבאות ילדים" השלכות מצוקה כלכלית על ילדים בישראל, המועצה הלאומית לשלום הילד, אפריל 1994
"מאפיינים סוציו-כלכליים ותמותת קשישים בישראל"; עורכים: דב פרידלנדר ויוסי תמיר, ג'וינט-מכון ברוקדייל לגרונטולוגיה והתפתחות אדם וחברה והאוניברסיטה העברית בירושלים המחלקה לדמוגרפיה - אוקטובר 1994
"ילדים, ילדות וזכויות הילד", עורכים- אורחים: אשר בן אריה ויוסי תמיר, ביטחון סוציאלי 63, דצמבר 2002
"שיתוף מלכרי"ם והממשלה בייזום ופיתוח שירותים כמנוף לשינוי מדיניות", הרצאה לזכרו של ארני פינס, בית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש פאול ברוואלד, אפריל 2003
עם זוהר נוימן, "סוגיות ביישום האימוץ הבין-ארצי בישראל", נייר מדיניות.
בית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית.
עם זוהר נוימן, "מסוגלות תעסוקתית ועידוד תעסוקה: השלכות למציאות הישראלית", נייר עמדה, בית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית, דצמבר 2007
"התעסוקה במגזר החרדי", פורום קיסריה להתוויית מדיניות כלכלית לאומית, יוני 2010
עם אברהם יוסף, "חלופות לעובדים זרים בסיעוד", ביטחון סוציאלי 88, אפריל 2012
עם אבנימלך מוריה, "רווחה מתקתקת – הכלכלה והפוליטיקה של הרווחה בישראל", הוצאת הקיבוץ המאוחד, קו אדום, 2002.
יוסי שרעבי הוא עורך דין ישראלי, כיהן כמנכ"ל משרד התרבות והספורט מיולי 2015 עד יוני 2020. וכיהן כמנכ"ל ההתאחדות לכדורגל החל ממאי 2021.
שרעבי הוא עורך דין בעל תואר ראשון במשפטים ותואר ראשון בהיסטוריה כללית.
בעל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה.
ותואר שלישי בניהול מאוניברסיטת PUIE .הוא בוגר תוכנית הבכירים בשירות הציבורי של קרן וקסנר באוניברסיטת הרווארד ובוגר תוכנית שוורץ של האוניברסיטה העברית לניהול מלכ"רים.
את שירותו הצבאי עשה כקצין בחיל המודיעין.
בין השנים 1990–1994 ניהל את מתנ"ס שכונת גוננים בירושלים ובשנים 1994–1998 ניהל את המינהל הקהילתי בפסגת זאב.
ב-1999 מונה לראש אגף חברה ונוער בעיריית ירושלים.
בסוף 2009 מונה למנהלו הראשון של מינהל תרבות חברה, ספורט ופנאי בעירייה.
כיהן כיו"ר עמותת אתר ההנצחה יד לבנים בירושלים, כדירקטור בחברת "אריאל", מוזיאון המדע, הורה ירושלים, חברת עדן לפיתוח מרכז העיר ירושלים, החברה למינהלים ומרכזים קהילתיים, הנהלת פסטיבל ישראל וכחבר הוועדה המייעצת של המיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים.
ביולי 2015 מונה למנכ"ל משרד התרבות והספורט.
ביוני 2020, בתום חמש שנות כהונה, סיים את תפקידו זה.
במהלך חמש שנות כהונתו הוביל שורה ארוכה של רפורמות בעולם התרבות והספורט: הוועדה למניעת אלימות בספורט, הוועדה לטיפול בסוגיית הכדורגל בשבת, הוועדה לבדיקת חוק הספרים, ועדת שרעבי לטיפול במעמד השחקן הישראלי כחול-לבן ועוד.
כמו כן, קידם שרעבי בתקופת כהונתו מהלך של מימוש הרפורמה בשוק ההימורים בספורט, שניתקה לראשונה את הקשר בין הטוטו לתקציב הספורט.
כמו כן קידם את חוק וינגייט (המכון הלאומי למצוינות בספורט), הוביל את תיקוני רגב בתרבות, יצר את תקנת סל תרבות עירוני (סל"ע) לאירועי תרבות ברשויות המקומיות והאיץ את תוכנית המתקנים הלאומית למתקני ספורט בזירה הארצית.
לאורך כהונתו עמד בראש הטקסים הלאומיים של מדינת ישראל, הוביל את חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל ואת אירועי ה-50 לאיחוד ירושלים.
במהלך מגפת הקורונה בישראל, הוביל את המתווה האסטרטגי ליציאת עולם התרבות והספורט מהמשבר והחזרת גופי התרבות והספורט לפעילות, וניהל את השיח מול משרד הבריאות לקידום שלבי היציאה במתווה.
יוסי אברהם שלי (נולד ב-15 באוקטובר 1957) הוא פקיד ישראלי המכהן כשגריר ישראל באיחוד האמירויות הערביות.
בעבר כיהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה.
שימש בתפקיד שגריר ישראל בברזיל, מנכ"ל עיריית באר שבע, חבר מועצת העיר באר שבע, מנכ"ל החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי, יו"ר דירקטוריון "איסתא ליינס", ומנכ"ל רשות הדואר.
שלי התגייס לצה"ל באוגוסט 1976 והשתחרר במרץ 1983, לאחר שירות קבע בתפקיד קצין שלישות בחטיבת שריון.
הוא בוגר הנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא היה נציג תא הסטודנטים של הליכוד באגודת הסטודנטים באוניברסיטה, וביוני 1988 נבחר לתפקיד יו"ר האגודה, תפקיד בו שימש במשך כשנה.
במאי 1989 מונה לדוברו של ראש עיריית באר שבע יצחק רגר.
ב-1990 מונה כראש מינהל הכנסות בעיריית באר שבע וב-1991 מונה למנהל משאבי אנוש בעירייה.
בשנים 1991–1993 שימש במקביל יו"ר דירקטוריון "איסתא ליינס".
ב-1994 מונה למנכ"ל עיריית באר שבע.
בינואר 1997 עזב את התפקיד לאחר שנבחר לתפקיד מנכ"ל החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי.
בספטמבר 1998 פורסם דו"ח ביקורת חשבונאי של מבקר הפנים של החברה, בו ביקורות על חוסר מינהל תקין וחששות כבדים לטוהר המידות מצד שלי.
בעקבותיו פתחה המשטרה בחקירה בחשד לקבלת שוחד בהתקשרויות של החברה עם קבלנים, ספקים ונותני שירותים.
עקב כך הושעה שלי לחודש מתפקידו.
בתגובה טען שלי כי רוב ההתקשרויות הפסולות שעלו בדו"ח נעשו בתקופת המנכ"ל שקדם לו, יעקב ברדוגו וכי בדו"ח נפלו פגמים מהותיים.
עם זאת חודש אחר כך פרש מתפקידו, וביקש לשוב לתפקיד מנכ"ל עיריית באר שבע, אך ראש העירייה יעקב טרנר דחה את בקשתו.
בשנת 2002 מונה כיו"ר מועצת דואר ישראל, אך שימש במקביל גם מנכ"ל בפועל.
בינואר 2004 מונה רשמית למנכ"ל רשות הדואר וויתר על תפקיד היו"ר.
במרץ 2005 נפתחה חקירה נגדו בחשד לאי-סדרים ברכישת בית דואר ביישוב עומר.
שלי אישר את רכישת המבנה תמורת 428 אלף דולר, לאחר שהאדם שמכר אותו, רכש אותו בעצמו תשעה חודשים קודם תמורת 180 אלף דולר בלבד.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל הפסידה רשות הדואר למעלה מ-100 מיליון ש"ח בשנה.
לאחר עזיבתו נכנסה הרשות לתוכנית הבראה שכללה פיטורי כ-500 עובדים והמרת הלוואות כנגד נכסי הרשות לצורך מימון הפעילות השוטפת.
בדצמבר 2005 שימש ראש מטה הבחירות של בנימין נתניהו, במהלך הבחירות הפנימיות לראשות הליכוד.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו בנובמבר 2008 התמודד שלי לראשות עיריית באר שבע בראש רשימה עצמאית מטעם הליכוד וקיבל 3,295 קולות שהם 9.43% מהקולות הכשרים.
הרשימה שלו קיבלה 2,748 קולות, שהקנו לו מנדט אחד במועצת העיר.
ב-2008 הואשם בשבועת שקר וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, לאחר שהציג תצהיר כוזב לוועדת המינויים בשירות הציבורי כי אין לו זיקה פוליטית לאף מפלגה, על אף שהיה פעיל הליכוד בעת שמונה ליושב ראש רשות הדואר.
ב-2012 חתם על הסדר טיעון שבו הודה בעבירה של הפרת חובה חקוקה, מבלי שהורשע בביצועה.
לפי ההסדר, נאסר עליו לכהן בשירות המדינה עד ליוני 2015.
בשנים 2010–2016 שימש מנכ"ל בקבוצת התשתיות י.ש.
באפריל 2013 מינה ראש הממשלה נתניהו את שלי למנכ"ל "הליכוד", אך כמה ימים אחר כך החליט לדחות את המינוי, עקב הביקורת הציבורית, וזאת אף שהיועץ המשפטי של "הליכוד" בחן את הסדר הטיעון וקבע שאין מניעה למנותו.
ב-2016 מינה נתניהו את שלי לשגריר ישראל בברזיל, מינוי שאושר ב-17 בינואר 2017 על ידי ממשלת ברזיל.
במהלך כהונתו יצר קשרים עם נשיא ברזיל ז'איר בולסונארו, שנבחר ב-2018, והרבה להזמין את שלי לסעודות משותפות ולביקורים בביתו.
ביולי 2019 ספג ביקורת ציבורית על כך שפרסם בדף הטוויטר שלו תמונה מסעודה משותפת עם בולסנארו, בה המזון על צלחותיהם טושטש מתוך כוונה להסתיר את העובדה ששלי אכל לובסטר.
ב-2019 החרים את הכינוס השנתי של ארגון הגג של הקהילות היהודיות (CONIB) בשל ביקורת שמתחו בכירים בארגון על הנשיא בולסונארו.
במהלך כהונתו היה חבר במשלחת סיוע ישראלית לנפגעי אסון קריסת סכר בברזיל.
בפברואר 2021 הודיע שהוא עתיד לסיים את תפקידו ושהדיפלומט דניאל זהר זונשיין צפוי להחליף אותו; לאחר ההודעה שר החוץ הברזילאי ארנסטו אראוז'ו העניק לו על שירותו המוצלח את עיטור מסדר הצלב הדרומי .
במרץ 2023 פורסם בעיתון "הארץ" שאישה ברזילאית טענה כי שלי ניסה לנצל אותה מינית כאשר שימש כשגריר בברזיל, בתמורה לסיוע של השגרירות.
לדבריה, שלי לחץ עליה להפגש עימו ביחידות וכי "הוא לא אמר את זה במילים האלו, אבל לא צריך, אנחנו מבינות...".
ב-29 בדצמבר 2022 החליט נתניהו למנות את שלי למנכ"ל משרד ראש הממשלה.
הוא נכנס לתפקידו רשמית ב-8 בינואר 2023.
ניסיון למנותו ליו"ר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה
בפברואר 2023 סיים יואל פינקל את כהונתו כממלא מקום ראש הלמ"ס לאחר כשנה בתפקיד.
נתניהו סירב להאריך את כהונתו, וביקש למנות את מקורבו יוסי שלי לתפקיד.
לפי פרסום של מיכאל שמש, נתניהו נסוג מכוונתו לאחר תחקיר עיתונאי בנושא.
במרץ 2023 נחשף כי שלי פנה ללשכה והורה להקפיא גיוסים, לאור כוונתו לבחון את המבנה הארגוני של הלשכה.
במקביל פנה לנציבות שירות המדינה וביקש למנות את עצמו לראשות הלמ"ס.
הנציבות התנגדה בטענה כי אין לשלי את הידע המקצועי הרלוונטי לתפקיד.
לתפקיד נדרש תואר דוקטור, וניסיון של לפחות 7 שנים "בהובלה וביצוע של מחקרים מדעיים בתחומי הסטטיסטיקה, כלכלה או דמוגרפיה, כולל פרסום של מאמרים מדעיים בכתבי עת מקצועיים בינלאומיים".
שלי התעקש כי יש לו רקע מתאים בשל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול, וניסיונו בניתוח נתונים.
ב-9 באוקטובר 2023, יומיים לאחר תחילת מלחמת חרבות ברזל, התייחס שלי לטבח במסיבת הטבע ליד רעים במסגרת ראיון בערוץ 12 ואמר: "היה גם את המסיבה הזו שתרמה תרומה בלתי מבוטלת לכאוס".
שלי התייחס גם לחוסר הארגון בזיהוי הנרצחים ולזמן הממושך של התהליך: "זה כמו תור לסופר.
זה לא משנה כמה זבנים אתה שם, יש מצב שאי אפשר לטפל בהכול".
למחרת התנצל על דבריו בעניין המסיבה.
פורסמו טענות קשות כנגד תפקודו של שלי בימי הלחימה, בעיקר שאינו מצליח לתכלל את עבודת משרדי הממשלה, וכי פורום המנכ"לים בראשותו הפך לחסר משמעות.
ב-19 באוקטובר 2023 פורסם כי שלי בלם את מינויו של מנכ"ל משרד האנרגיה לשעבר אודי אדירי לתפקיד פרויקטור חירום, תפקיד ששר האוצר בצלאל סמוטריץ' הציע לאדירי על רקע הקושי התפקודי במשרד ראש הממשלה.
התנגדותו של שלי נבעה מכך שאדירי דרש סמכויות החופפות לתפקידו של שלי.
באוגוסט 2024 מונה יוסי שלי, במקביל לתפקידו כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, גם לממלא מקום ראש מנהלת תקומה.
במהלך כהונתו פיתח שלי קשרים הדוקים עם משפחת נתניהו ואישר בקשות שונות הקשורות למעון ראש הממשלה ולבתים הפרטיים של המשפחה.
בנוסף דווח כי גורמים בכירים בלשכת ראש הממשלה שאיתם לא התחברה שרה נתניהו קיבלו הצעות לעזוב את תפקידיהם, תוך המשך קבלת שכר לתקופה ארוכה.
באפריל 2024 פורסם כי היועצת המשפטית למשרד ראש הממשלה, שלומית ברנע פרגו, שעמדה להעיד במשפט נתניהו, קיבלה משלי הצעה לצאת לחופשה בשכר מלא עד לפרישתה כשנה לאחר מכן.
ברנע פרגו דחתה את ההצעה על הסף ודיווחה עליה ליועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה.
כמו כן דווח כי שלי ארגן חדר עבודה לא רשמי לשרה נתניהו ב"אקווריום" של ראש הממשלה - אזור רגיש הדורש סיווג ביטחוני גבוה.
שלי הכחיש את מרבית הטענות וציין כי נושאי ההצעות לעובדים לא היו בסמכותו.
בנוסף, דווח כי גורמים בכירים שאיתם לא התחברה שרה נתניהו, קיבלו הצעות לעזוב את תפקידיהם תוך המשך קבלת שכר לתקופה ארוכה.
באפריל 2024 פורסם כי היועצת המשפטית למשרד ראש הממשלה, שלומית ברנע פרגו, שעמדה להעיד במשפט נתניהו, קיבלה ממנו הצעה לחופשה בשכר מלא למשך שנה, אך דחתה זאת ודיווחה ליועצת המשפטית לממשלה.
כמו כן דווח כי שלי ארגן חדר עבודה לא רשמי לשרה נתניהו ב"אקווריום" – אזור רגיש בלשכת ראש ממשלת ישראל, הדורש סיווג ביטחוני גבוה.
במרץ 2024 ניסה שלי לפטר את נהגיו של נתניהו, לאחר שהעידו במשפטו של נתניהו, אך משרד המשפטים מנע זאת, בטענה כי אין לו זכות לפגוע בעדים.
ב-17 בנובמבר 2024 אישרה הממשלה את מינויו של שלי לשגריר ישראל באיחוד האמירויות הערביות.
סיים את תפקידו כמנכ"ל משרד ראש הממשלה ב-18 בפברואר 2025 ובמקומו מונתה דרורית שטיינמץ לממלאת מקום מנכ"ל המשרד.
ב-10 באפריל 2025 הגיש את כתב האמנתו לנשיא איחוד האמירויות, מוחמד בן זאיד.
זמן קצר לאחר מכן מאבטחים באיחוד האמירויות התלוננו על התנהגות לא מכבדת מצדו של יוסי שלי באירוע פרטי בבר בשעות הערב.
האירוע עורר סערה וההנהגה האמירתית מסרה לישראל כי התנהלותו של שלי לא מקובלת ופוגעת בכבודם.
בהמשך הועברה דרשה מצד האמירתים להחלפתו, בנימוקים כלכליים ואישיים, בין היתר בטענה שהפר את כללי ההתנהלות המקומיים, וניסה להיות מעורב בפעילות עסקית, שלא מתוקף תפקידו.
לאחר שישראל סירבה להחזירו, הודיעו האמירתים כי יגבילו את גישתו לבכירים, וכי הוא לא יקבל דריסת רגל במשרדי הממשלה.
באוגוסט 2025 דווח כי שלי הפר נוהלי ביטחון לאחר שפרסם תמונה ממשרדי השגרירות, פעולה שהוגדרה כעבירה חמורה העלולה לחשוף את מיקומה, לנוכח אזהרות על ניסיונות פיגוע של חוליות טרור איראניות.
גם רשויות איחוד האמירויות הביעו כעס על הפרסום.
בנוסף, במשרד החוץ נערכו לשלי שיחות על התנהגותו בעקבות תלונות נוספות, שכללו התנהגות פוגענית כלפי מאבטחים, העלאת אנשים זרים לרכב הדיפלומטי ללא זיהוי מוקדם, והצגת עצמו כשגריר במצבים לא נדרשים, באופן שחשף אותו לסיכון.
שלי הכחיש את מרבית הטענות.
שלי מתגורר בבאר שבע, נשוי ואב לשתיים.
בשנת 2019 הפודקאסט "מה יש בזה" הוציא פרק בשם "יוסי שלי והלובסטר המושחר".
הפודקאסט, אשר כל פרק בו מתאר "סיפור אמיתי שנשמע מופרך", הקדיש פרק לקריירה של שלי.
יוסי שניר (נולד ב-1943) הוא קצין חימוש צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, ביצע שרשרת תפקידים מרכזיים באגף האפסנאות וסיים את שירותו בצה"ל בתפקיד ראש חטיבת התכנון באגף.
היה שותף בפיתוח טנק המרכבה ובפיתוח נגמ"ש הפומ"ה ("פורץ מכשולים הנדסי").
הוא בוגר תואר שני בכלכלה ומנהל עסקים מטעם המסלול לביטחון לאומי באוניברסיטת חיפה.
התגייס לצה"ל בשנת 1962 לאחר שסיים את לימודיו כהנדסאי מכונות והחל את דרכו כטכנאי צריח.
הוא נשאר כמדריך בבה"ד 20 ומשם יצא לקורס קציני חימוש אותו סיים ב-1964. בסיום הקורס שובץ כמפקד מחלקת החימוש בגדוד תותחנים ואחר כך הפך לקצין החימוש של הגדוד.
במהלך שירותו הגדוד השתתף במספר קרבות עם הסורים במסגרת ימי קרב של המלחמה על המים.
השתחרר מצה"ל בשנת 1965 ושובץ כקצין חימוש בגדוד תותחנים במילואים.
במלחמת ששת הימים השתתף בקרבות הגדוד בסיני בגזרה המרכזית כאשר כוחות האחזקה תחת פיקודו מתקנים כלים תוך ביצוע ירי ואף היה שותף להיתקלויות עם האויב.
את מלחמת ההתשה התחיל כקצין חימוש גדודי וקודם לקצין חימוש עוצבת אשדות במילואים.
בשלהי המלחמה, למול מחסור בקצינים, חזר לשירות קבע ב-1969 כעוזר קצין חימוש ראשי להנדסה.
במלחמת יום הכיפורים שימש במינוי משני כקצין חימוש עוצבת אשדות (אגד 214) והשתתף בקרבות בסיני.
את רוב תפקידיו הבאים ביצע באגף האפסנאות (אג"א):
רע"ן תקציב אחזקה באג"א: הענף היה אחראי על תכנון תקציב ותקצוב פרויקטי הפיתוח ותשתיות האחזקה.
רע"ן צל"ם ותחמושת באג"א: הענף היה אחראי על רכש של כלל הצלם לצה"ל כולל תחום התחמושת.
רמ"ח הצטיידות מטכ"לי באג"א: המחלקה הייתה אחראית על רכש כלל הציוד לצה"ל משרוכי נעליים ועד רק"ם כבד.
במהלך שירותו בתפקיד זה האתגר המרכזי היה מלחמת לבנון הראשונה בה המחלקה נתנה פתרונות לוגיסטיים תומכי לחימה.
מפקד מרכז ציוד: אחד הגופים הלוגיסטיים הגדולים בצה"ל האחראי על טיפול בציוד הלחימה בצה"ל.
רח"ט תכנון באג"א: היה אחראי על שתי מחלקות – הצטיידות ומחלקת יו"פ (יצור ופיתוח - קליטת המרכבה) ומחלקת פרויקטים.
במסגרת תפקידו היה שותף בהמשך פיתוח טנק המרכבה, דיגומי דחפורים ממוגנים, פיתוח נגמ"ש הפומ"ה והקמת מדור אלפ"ה - מתן מענה ופתרונות אמל"ח להתמודדות צה"ל עם האינתיפאדה הראשונה.
עם שחרורו מצה"ל מונה יוסי שניר לסמנכ"ל התעשייה הצבאית ושימש בתפקיד במשך כשבע שנים.
בשנים 2009–2016 כיהן כמנכ"ל הסתדרות הרוקחים הארצית.
הוא נמנה עם מייסדי עמותת "חברים למען החברה" הפועלת בעיר שדרות בתחום החינוך הלא פורמלי ומתמקדת בילדים ובנוער בסיכון ממשפחות במצוקה ובכלל תלמידי בתי הספר בעיר.
שניר אלמן ואב לשלושה ילדים.
מתגורר בראש העין עם בת זוגו, פרופסור ברכה אלפרט ושני בניה.
יוסי שיפמן (נולד ב-19 ביולי 1947) הוא עיתונאי, מרצה, מוזיקולוג ומבקר מוזיקה ישראלי.
יוסי שיפמן נולד בתל אביב למשפחה של יוצאי מרכז אירופה.
אביו ליאו-דוד, שהיה חובב מוזיקה, עלה לארץ מברלין ואימו אנני מווינה.
מ-1982 עד 1987 ניהל את קרן התרבות אמריקה-ישראל.
כמו כן הרחיב את מפעל המלגות הן למוזיקה ערבית והן לתחום של עיצוב במה, ועודד תמיכה בסופרים בהם חיים באר, יצחק לאור ודליה הרץ.
מ-1987 עד 1991 ניהל את מרכז ביכורי העיתים בתל אביב, שם אפשר לסדנאות השחקנים של הבמאית רנה ירושלמי לפעול במקום ו"נולד" "אנסמבל עיתים" על הפקותיו פורצות הדרך בהן "המלט" ו"וויצק".
באותו בית חנך את אחת הסדרות הראשונות למוזיקה מוקדמת בתל אביב "בא לי בארוק" בניהולם של מיכאל מלצר ומרים זינגר.
יזם את הקמתה של סדרת קונצרטים היוקרתית של התזמורת הפילהרמונית הישראלית "אורחיו הצעירים של המאסטרו", שארחה על בימתה מוזיקאים ישראלים צעירים.
כמו כן יזם מפגשים בין אמנים ישראלים צעירים עם מנצחים בעלי שם לרבות אייזק שטרן, ליאונרד ברנשטיין, כריסטוף אשנבאך, יהודי מנוחין, מהלי מהטה.
השניים פועלים הן כצוות והן כעצמאיים.
שיפמן מנהל ויו"ר ההנהלה של אנסמבל מוזיקה נובה מ-1986 ועד היום.
בעבר שימש כחבר הנהלה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, הספרייה למחול, באמנות לעם ובצליל עם, היה חבר מערכת יומן התרבות של מערכת החדשות בקול ישראל, חבר מערכת "שמונה וחצי" - מגזין תרבות שבועי בטלוויזיה הישראלית, ערך את מגזין המוזיקה הרדיופוני "זרקול" בקול ישראל.
מזה כעשרים שנה קשור יוסי לתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון למן טיפול בתוכניות ועד יזמות של פרויקטים בינלאומיים.
ועוד מגוון של מופעי תיאטרון, מוזיקה ומחול מאוסטריה, זימבבואה, קרואטיה, צ'ילה, גרמניה, הונגריה, פולין, ארצות הברית ועוד.
ב-2007 ייסד את "השוברטיאדה הישראלית" יחד עם רז כהן, מירי שמיר ודניאל גורטלר.
שיפמן תאם מבחינה אמנותית וערך תוכנית בפסטיבל "קלאסי בים האדום", (שניהל המנצח ואלרי גרגייב), עורך תוכניות ומנחה "פסטיבל אילת למוזיקה קאמרית", מדריך קבוצות בסיורי מוזיקה לחו"ל, עורך סדרת סופי השבוע המוזיקליים ב"פסטורל" כפר בלום, מגיש ועורך תוכניות בפסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה במוזיאון תל אביב לאמנות, בהיכל אמנויות הבמה בהרצליה.
ממשיך לייעץ לתזמורת סימפונט רעננה.
הרצה והנחה ב"קדם קונצרט" באופרה הישראלית, בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, בתזמורת הסימפונית ירושלים, בתזמורת סימפונט רעננה, בקאמרטה הישראלית ירושלים ובסינפונייטה הישראלית באר שבע.
מפיק ומרצה בסדרות הרצאות בסינמטקים של תל אביב, חיפה וראש פינה, מרצה ב"קתדרה" בכפר הירוק, מרצה במסגרות להשתלמויות מורים בירושלים, רחובות, גדרה, באר שבע.
ערך והגיש ראיונות פומביים לקהל התזמורת הפילהרמונית הישראלית ולסינפונייטה הישראלית באר שבע.
שימש כתב תרבות בעיתונים "דבר", "על המשמר", "חותם", "דבר ראשון", "העיר", "הבמה" ובירחונים "החיים הטובים", "אטמוספירה" (ירחון חברת אל על), "עיתון 77", "מוזיקה - מגאזין על צלילים ואנשים" ו-Classic-מגזין המוזיקה.
יזם וערך את "ספיר", עיתון המכללה האקדמית ספיר יחד עם מירי שמיר, "מילת מפתח," עיתון האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, כתב מאמרים לתוכניות קונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, האופרה הישראלית התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע ועוד.
ערך את העיתון "אופרה" בהוצאת האופרה הישראלית, מ-1991 עד 2004 ערך פרסומים של האופרה הישראלית, עיצב את תוכניית האופרה (מתכונת שבבסיסה לא השתנתה עד היום).
ערך את "מלים לצלילים" עיתון של הקאמרטה הישראלית ירושלים.
השתתף בתוכנית בילוי נעים של מולי שפירא בגלי צה"ל
כיום משדר ביקורת מוזיקה ביומני החדשות של תאגיד השידור הישראלי (כאן ב'), משתתף בקביעות ב"באה לשבת" תוכניתה השבועית של רבקה מיכאלי ברדיו 103fm, ומגיש את הפינה על תרבות ומוזיקה בתוכנית השבועית "ירח על כידון הברוש" ברדיו "קול הנגב" שעורך זוהר אביטן.
יוסי נשוי לגליה (לבית קורנטייר), אב לשתי בנות.
יוסי (אלי) שטרית (נולד ב־14 במרץ 1977) הוא שף ומסעדן ישראלי.
שטרית גדל במעלות-תרשיחא ולמד בבית ספר אורט בעיר, בנם של פאני ודוד שטרית, ילידי מרוקו.
בשנות התיכון היה מתופף בלהקת מטאל שהקים יחד עם חבריו.
את שירותו בצה"ל העביר בבסיס מרכז ההובלה, שם שירת כטבח.
אחרי שחרורו מצה"ל עבד כטבח במסעדות בצפון ישראל וטס ללימודי קולינריה במוסד צרפתי ליד פריז.
לאחר חצי שנת לימודים שב לישראל, והחל לעבוד במסעדת "לחם ארז" של ארז קומרובסקי בהרצליה.
לאחר מכן עבר למסעדת "ארטישוק", ואז עבד כסו-שף במסעדת "רפאל" של השף רפי כהן.
המסעדה הראשונה שפתח היא "ויולט", מסעדה בסגנון צרפתי במושב אודים, אך היא נסגרה לאחר חמש שנים.
לאחר סגירת המסעדה באודים קיבל לאחריותו את מסעדת "קיטשן מרקט" בנמל תל אביב.
פתח את "אונזה" - בר-מסעדה קולינרי ביחד עם קבוצת קיטשן מרקט ביפו.
בשנת 2015 פתח את מסעדת "משייה" במלון מנדלי בתל אביב, מסעדה ישראלית בדגש על אוכל מהמטבח המרוקאי.
החל מהעונה השלישית, ששודרה ב-2018 ברשת 13, החל לכהן כשופט בתוכנית המציאות "משחקי השף" במקום השף מאיר אדוני.
בשנת 2018 זכה בתואר "שף השנה" של המגזין "Time Out ישראל".
באוקטובר 2019 הודיע שטרית כי הוא עוזב את המסעדות בהם שימש כשף "משייה" ו"קיצ'ן מרקט".
בינואר 2022 פתח מסעדה חדשה בתל אביב בשם "היבה".
מאז 24 בינואר 2022 הוא שימש כשופט בתוכנית המציאות "המסעדה הבאה" ברשת 13, לצד השפים אסף גרניט, מושיק רוט ורותי רוסו.
באוקטובר 2025 נבחר לאחד השפים המובילים בעולם וקיבל עם מסעדתו היבה דרגת "סכין אחת" בפעם השנייה ברציפות.
שטרית נשוי לנעמה ואב לשניים.
יוסי שטרית (נולד ב-28 באוגוסט 1997) הוא זמר ישראלי השר בסגנון מוזיקה מזרחית, שהתפרסם כאשר השתתף בעונה השנייה של תוכנית המציאות "אקס פקטור ישראל" שם הגיע למקום השני.
כשהיה בן 14, ניגש שטרית להיבחן לתוכנית הריאליטי "אייל גולן קורא לך".
למרות שהפגין כישרון שירה והרשים את השופטים, הוא לא עבר את האודישנים בשל גילו הצעיר.
כשהיה בן 18 הגיע לעונה השנייה של התוכנית "אקס פקטור ישראל", ושם סיים במקום השני בגמר אחרי המנצחת דניאל יפה.
הוא למד בבית ספר רימון במגמה ים תיכונית, ולאחר מכן בקיץ 2016 התגייס לצה"ל.
ב-6 בנובמבר 2017 יצא אלבום הבכורה שלו "שובר את הגבולות".
הסינגל הראשון מאלבום זה נקרא "זה לא קל".
שיר זה, וכן השירים "חצי רוסייה, חצי מרוקאית" ו-"חתונה" הכלולים באלבום זה, צברו מיליוני צפיות ביוטיוב.
ב-2019 שיחק במחזמר "זה אני" של מאור זגורי את אליהו אליאס, לסירוגין עם בר צברי.
ב-2022 שיחק בסדרה הקומית "שנות ה-90" בתפקיד נתנאל זגורי הפייטן פייטן שפייט בשבת חתן של שלום.
יוסי (יוסף) שילוח (נולד ב-31 בדצמבר 1944) הוא מדען מחשב ישראלי, שידוע בתרומותיו באופטימיזציה דיסקרטית ואלגוריתמים מקביליים.
שילוח נולד בקבוצת יבנה למאיר ופרחיה שילוח.
לאחר גמר לימודיו עזב את הקיבוץ ויצא בשאלה.
שירת בצה"ל בחיל השריון כמפקד טנק.
במלחמת ששת הימים השתתף בקרבות בגדה המערבית וכיבוש משטרת לטרון, ובמלחמת יום הכיפורים לחם בקרבות הבלימה אל מול הארמייה השנייה בסיני.
ב-1966 החל לימודיו לתואר ראשון מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים שם גם למד לתואר שני במתמטיקה בהנחייתו של פרופ' מיכה פרלס.
תואר שלישי במתמטיקה שימושית עשה במכון ויצמן למדע ברחובות בהנחייתו של פרופ' שמעון אבן ז"ל וסיים ב-1976. השתלם לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
לאחר הפוסט-דוקטורט חזר לישראל והתקבל כמרצה נספח בדרגת פרופסור חבר בפקולטה למדעי המחשב בטכניון בחיפה, אוקטובר 1981. בשנים 1984-1981 כיהן שילוח כמרצה נספח והנחה סטודנטים לתואר שלישי, בעיקר בנושא: חישוב מקבילי.
בין תלמידיו: עוזי וישקין, לימים פרופסור באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת מרילנד.
ועמוס ישראלי לימים דיקן הפקולטה למדעי המחשב במכללה האקדמית בנתניה.
בשנים 2000–2012 הופיע שילוח ברציפות כאחד מ-250 מדעני המחשב המצוטטים ביותר באתר 'highly cited', למרות שבקריירה האקדמית הקצרה שלו (1984-1976), פרסם רק 21 מאמרים בעיתונות המקצועית.
עם וישקין פיתח אלגוריתם מקבילי עם זמן ריצה לוגריתמי למציאת רכיבי קשירות בגרף.
בשובו ארצה הצטרף למרכז המדעי של י.ב.מ בחיפה (שהפך לאחר מכן למעבדת המחקר והפיתוח של י.ב.מ) ועבד בו בהובלת פרויקטים שונים עד לפרישתו לגמלאות בשנת 2012. בין הפרויקטים הבולטים: תכנון מערכת שעות לבתי ספר, ופרויקטים לאופטימיזציה של הובלת מכולות ריקות בחברות הספנות צים, Hanjin, Hapag-Lloyd ו Maersk..
לאחר פרישתו לגמלאות הוא מרבה לטייל באתרי טבע ולעסוק בפעילות גופנית.
בנוסף ללכך, עוסק שילוח בפרויקטים של אופטימיזציה בכלים של תכנון ליניארי בשלמים בחברת c&g logistics ומרכז את פעילות החברה בחקר ביצועים בתחומים שונים.
כמו כן פיתח מערכת לשיבוץ תלמידים לכיתות (מערכת "איזונית") ובין לקוחותיו כ-150 בתי ספר בכל רחבי הארץ.
בזמנו הפנוי עוסק שילוח בכתיבה, בתראפיית מגע (בוגר מכללת כרכור לרפואה משלימה), בספורט, טיולים – בעיקר בהר הגבוה בסיני, רכיבת אופניים בישראל ומחוצה לה, וחקלאות מקיימת (פרמקלצ'ר) הן בביתו והן ביער מאכל קורן ליד קיבוץ הגושרים שבו הוא פעיל מרכזי.
שילוח הוא טבעוני מטעמי מוסר, פעיל במספר תחומים של מאבק למען זכויותיהם של בעלי חיים, בעיקר בתעשייה, ונמנה עם המייסדים של מפלגת "צדק לכל" שבאה להגן על זכויותיהם של בעלי החיים.
היה נשוי לאורית, מנהלת בכירה ב.
בני הזוג התגוררו ביישוב הקהילתי תמרת ולהם שתי בנות ושני נכדים.
שילוח מתגורר כיום עם בת זוגו מרגלית ביישוב בני יהודה ברמת הגולן.
פרס מטעם האיגוד הישראלי לאיכות בעבור פיתוח מודל ממוחשב למערכת שעות בבתי ספר, 1993.
יוסף (יוסי) שריקי (1952 – 1 בינואר 2020) היה מורה, מחנך, מפיק מוזיקלי, מעבד, מוזיקאי וכנר וירטואוז ישראלי, מומחה למוזיקה אנדלוסית קלאסית ומחלוציה בישראל.
נולד בשנת 1952 (ה'תשי"ב) במקנס שבמרוקו לרנה (רינה) ולפייטן מאיר שריקי, בן למשפחת מוזיקאים ידועה במרוקו.
בחודש ספטמבר 1958 עלה ארצה עם משפחתו.
בילדותו למד בבית ספר מקומי בבית שמש.
בנעוריו ליווה בנגינה את חיים לוק, סמי אלמגריבי וג'ו עמר.
בשנות ה-60 המאוחרות, החל לשמש כגיטריסט בהרכבי מוזיקת רוק שהופיעו במועדונים במרכז, בהם ההרכב "הפנים הקטנות".
בתקופה זו ניגן גם עבור צביקה פיק.
בהמשך עבר לז'אנר המוזיקה האנדלוסית, כשהשתכנע ללוות את אביו הפייטן בנגינה.
מאז, שריקי ניגן במספר תזמורות אנדלוסיות, ובהרכבים מוזיקליים מקומיים וארציים, לצד גדולי הזמר האנדלוסי.
הוא ייסד את "להקת אנדלוסיה של בית שמש", ונמנה עם מייסדי התזמורת האנדלוסית הישראלית ושימש בה ככנר הראשי.
שריקי לקח תפקיד מרכזי בקידום ובשימור מסורת הפיוט והמוזיקה האנדלוסית-מרוקאית בקרב הדור הצעיר בישראל, והיה מעורב בפרויקטים מוזיקליים וחינוכיים רבים.
על פועלו זה, זכה בפרס לצד אביגדור אליה.
כמורה, פייטנים, זמרים ונגנים רבים למדו אצלו את יסודות המוזיקה האנדלוסית.
בעשור האחרון לחייו הכשיר קבוצות ילדים ממשפחות מעוטות יכולת בבית שמש לנגן בקמנג'ה, עוד וטאר לצד שירת פיוטים של יהדות מרוקו.
שריקי שימש כמורה למוזיקה בבית הספר אליקים בבית שמש, וייסד בו מקהלה, ולאחר מכן עבר לשמש כמורה למוזיקה בבית ספר עוזיאל בעיר, שבו ייסד קונצרט חנוכה המאגד 120 ילדים.
ב-12 בנובמבר 2019 ערכה עיריית בית שמש ערב הוקרה עבורו ועבור הפייטן יוסי אלמליח (שלא בנוכחותו בשל מחלה), ובמהלכו העניק סגן ראש העיר לאשתו של שריקי מגן הוקרה על תרומתו למורשת המוזיקה האנדלוסית בישראל.
בשנותיו האחרונות עבד כמורה למוזיקה בעיריית בית שמש.
הלך לעולמו לאחר מחלה ב-1 בינואר 2020 (ד' בטבת ה'תש"ף) ונקבר בבית העלמין בבית שמש.
שריקי סבר שיש להתרכז במוזיקה אנדלוסית מקורית, מבלי לערב בין מזרח למערב, ולכן לקראת שנת 2000 עזב את התזמורת האנדלוסית הישראלית וייסד את תזמורת אנדלוסלאם שהייתה מבוססת על הרכב מוזיקלי שהפעיל כבר כעשור לפני כן.
מטרת ההרכב הייתה שימור המוזיקה הצפון אפריקאית, תוך יצירת שיתופי פעולה עם זמרים ערבים ומוסלמים ממרוקו ומרחבי העולם.
שריקי הופיע עם ההרכב בישראל לצד מוזיקאים מוסלמים ממרוקו, וכן בפסטיבלים אתניים מסביב לעולם, בין היתר בשוודיה לצד מוזיקאים מעיראק.
שריקי התגורר בבית שמש, והיה נשוי ליפה.
לשניים נולדו ארבעה ילדים, בהם המוזיקאים רועי ועופר שריקי.
יוסי שושני (נולד ב-3 ביולי 1963) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
יוסי שושני גדל במחלקת הנוער של הפועל באר שבע ובמקביל הצטיין באליפות התיכונים של באר שבע.
בשנת 1980 החל להתאמן עם קבוצת הבוגרים בליגה הלאומית.
בעונת 1982–1983 הושאל לקבוצת מכבי יבנה ושיחק בה עונה אחת בליגה הלאומית.
לאחר מכן חזר להפועל באר שבע ל-4 עונות ומאמנו נחום סטלמך שילב אותו בהרכב באופן קבוע.שושני הגיע עם באר שבע עד לגמר גביע המדינה 1984. בעונת 1987–1988 הושאל לקבוצת הפועל פתח תקווה, בה שותף ב-31 משחקים וכבש 6 שערים.
לאחר מכן חזר להפועל באר שבע לחצי עונה ונרכש לצמיתות על ידי הפועל פתח תקווה, בה שיחק עד עונת 1991–1992. עם פתח תקווה סיים 3 פעמים במקום השני בליגה, זכה פעמיים ברציפות בגביע הטוטו והגיע פעמיים לגמר גביע המדינה, בפעם הראשונה הפסיד ובפעם השנייה זכה.
בעונת 1992–1993 הצטרף לקבוצת בני יהודה תל אביב, בה שיחק 13 משחקים.
בעונת 1993–1994 הצטרף בקיץ לקבוצת מכבי תל אביב ושותף במשחק אחד בלבד בגביע האינטרטוטו מול סלביה פראג.
שושני חזר להפועל פתח תקווה ושיחק 12 משחקים (שער אחד), בשליש העונה הצטרף לקבוצת מכבי עירוני אשדוד וסיים איתה במקום ה-12. בעונת 1994–1995 שיחק במכבי נתניה וירד עם קבוצתו לליגה הארצית במחזור האחרון.
בעונת 1995–1996 שיחק עונה אחת בקבוצת מכבי פתח תקווה וסיים איתה במקום ה-6.
בעונת 1996–1997 הצטרף להפועל אשקלון מהליגה הארצית ובסיום העונה חגג איתה את ההעפלה ההיסטורית לליגה הלאומית.
לאחר עונה אחת במכבי אחי נצרת, הכריז על פרישה ממשחק בגיל 35.
לפרנסתו עובד שושני כמורה נהיגה ומתגורר ביישוב שערי תקווה.
בעבר ניהל את בית הספר לכדורגל של הפועל פתח תקווה.
יוסיף יאקוב (יעקב) הֶרְבְּסְט (בבולגרית: Йосиф Яков Хербст; 20 בנובמבר 1875, אדירנה, האימפריה העות'מאנית – 16 באפריל 1925, סופיה, ממלכת בולגריה) היה עיתונאי, פובליציסט, איש ציבור, ודיסידנט יהודי-בולגרי, אשר נרצח במהלך תקופת הטרור שהחלה לאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה.
אביו, המהנדס יעקב הרבסט מצ'רנוביץ מונה למנהל תחנת הרכבת באדירנה, והמשפחה עברה להתגורר בעיר.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) היגרה המשפחה לסופיה בירת נסיכות בולגריה.
הרבסט סיים את האקדמיה הצבאית הבולגרית והוצב בגדוד רגלים, ובהמשך הוצב במח' טופוגרפיה במשרד המלחמה הבולגרי.
בשנים 1901–1909 כתב וערך במספר ביטאונים.
ב-1907 נבחר לנשיא אגודת העיתונאים בסופיה.
במהלך מלחמת הבלקן השנייה נפצע ועוטר בעיטור הגבורה של צבא בולגריה.
בין 1913 ל-1918 כיהן כמזכיר העיתונות הבולגרי.
לאחר רציחתו של ראש ממשלת בולגריה אלכסנדר סטמבוליסקי וניסיון ההפיכה הקומוניסטי הכושל בספטמבר 1923, רדף משטרו של אלכסנדר צאנקוב מתנגדי משטר, בעיקר מהשמאל הפוליטי בבולגריה.
הרבסט הוציא לאור את כתב העת "הזעקה לאנשים חופשיים" (בבולגרית: Вик за свободни хора) ושלושה עיתונים יומיים שביטאו התנגדות נחרצת למשטרו של צאנקוב ורדיפת החופש בבולגריה.
הרבסט היה פוליגלוט וערך בעיתונים גרמניים, אוסטריים ורומניים, שהופצו בבולגריה.
הוא תרגם לבולגרית מספר ספרים מרוסית, גרמנית, צרפתית ואנגלית.
ב-1923 הוציא לאור את הנובלה שלו "אתמול, היום ומחר" (בבולגרית: Вчера, днес и утре).
מאבקו נגד משטרו של צאנקוב, מיצב אותו כמטרה לנאמני משטר זה.
להרבסט היה מידע מוקדם על הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה והוא פרסם אותו.
לאחר הפיגוע, ניצל משטרו של צאנקוב את מצב החירום, כדי להיפרע מגורמי אופוזיציה.
יוסיף הרבסט נעצר על ידי המשטרה הבולגרית ו"נעלם" במהלך מעצרו.