tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מגיע לאורך 56–60 ס"מ, מה שהופך אותו לגדול הנקרים מעולם.
הנקר בעל מקור ארוך וצהוב המיועד לנקר עצים, עיניים לבנות, נוצות ראש וגוף שחורות, כנפיים לבנות והזכרים בעלי ציצה אדומה מעל ראשם.
כמו רוב הנקרים הוא היה בעל רגליים בעלות ארבע אצבעות מקבילות, בצורה העוזרת לו לעמוד אנכי מעל ענף.
תפוצתו המקורית של הנקר היא סביב רכס סיירה מדרה אוקסידנטל שבמקסיקו והוא נמצא בין סונורה וצ'יוואווה לחליסקו ומיצ'ואקאן.
תפוצתו הטבעית של הנקר הייתה ביערות מחטניים של אורנים הרריים בתחומי מקסיקו.
הוא ניזון בקבוצות קטנות מזחלים שגדלו בין קליפות האורן.
הנקרים התרבו בין פברואר ליוני והטילו 1–4 ביצים.
בתנאים קשים הם יצאו לחיפושים נרחבים בחיפוש מזונם.
כיום נקר זה די נדיר עקב כריתת היערות והרשימה האדומה של IUCN הגדירה אותו כשרוי בסכנת הכחדה חמורה (CR).
עם זאת יש אפשרות שבינתיים הנקר נכחד, כשהפעם האחרונה בה נראו פרטים שלו בטבע הייתה ב-1956.
נקר שנהבי (שם מדעי: Campephilus principalis) הוא מין נכחד של עוף ממשפחת הנקריים אשר חי בעבר באמריקה הצפונית.
נקר זה היה המין הגדול ביותר ממשפחתו באמריקה הצפונית ואולי גם בעולם.
הוא הגיע לאורך 50 ס"מ ולמוטת כנפיים של 71 ס"מ.
במראהו הוא בעל כרבולת גבוהה ואדומה וכן החלק האחורי של הראש אדום עז.
שאר הגוף שחור עם פסים לבנים בדומה לפסי בואש והמקור צהוב וארוך מאוד.
כמו שאר הנקרים הוא בעל לשון ארוכה היכולה להישלף כדי ללקט חרקים מקליפות העץ.
נקר זה חי בעבר בטבע ביערות לחים בדרום ארצות הברית וגם בקובה שבאיים הקריביים.
עקב ציד מופרז ואובדן היערות בהם חי פחתו אוכלוסיותיו, עד שנכחד.
הפרט האחרון הידוע של מין זה הייתה נקבה שנצפתה בשנת 1944. עם זאת ב-2004 נמצא פרט מת בארקנסו, מה שחידש את הדיון על קיומו.
לאחר מכן משלחות חוקרים חיפשו אחרי הנקר וב-2006 משלחת מאוניברסיטת וינדזור ומאוניברסיטת אובורן גילו רמזים על קיני נקרים שנהבים בנהר בדרום אלבמה, לואיזיאנה ובפלורידה.
עם זאת מחקר מ-2009 לא מצא הוכחות לקיומם באזור.
ב-2017 מדען מפלורידה טען שהוא צפה ב-10 נקרים ואייר אותם, אך הוא לא הצליח לצלם אותם, ומשכך הזיהוי התקבל בספקנות.
בשנת 2021 הוכרז הנקר כמין נכחד, לאחר שלא צלחו הניסיונות לאתר אותו בטבע.
לעומת זאת, אתר הרשימה האדומה של IUCN עדיין מדרג את הנקר השנהבי כמין בסכנת הכחדה חמורה.
לנקר זה יש שני תת-מינים:
נקראסובקה היא נפה של המחוז הדרום-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
נקראסובקה היא אחת הנפות הצומחות ביותר במוסקבה בעיקר בשל הדיור הנגיש ביותר בגבולות העיר, בעיקר בנפה מאוכלסות משפחות צעירות עם מספר ילדים.
אף על פי שנקראסובקה אחת הנפות החדשות ביותר במוסקבה זה לא המקום היוקרתי ביותר לחיות בו.
הנפה בולטת במיקומה הלא טוב - היא ממוקמת במחוז הדרום-מזרחי של מוסקבה מחוץ לכביש הטבעת של מוסקבה.
טריטוריה זו מאופיינת באקולוגיה שלילית ובמצב תחבורתי קשה.
אזור התעשייה תופס יותר משליש משטח הנפה.
תחנת מטרו "נקראסובקה" ממוקמת בנפה.
נקר עקוד (שם מדעי: Dendrocopos major) הוא מין של עוף ממשפחת הנקריים החי ברחבי יערות אירואסיה מבריטניה עד יפן וגם בצפון אפריקה במרוקו ותוניסיה.
הוא קרובו לסוג של הנקר הסורי המצוי בישראל ובעל גוונים דומים.
אורכו של נקר זה 21 עד 25 סנטימטרים, מוטת כנפיו 25 עד 40 סנטימטרים ומשקלו 75 עד 95 גרם.
הוא בעל נוצות שחורות בעלות טלאים לבנים, חזה ובטן לבנים והראש שחור עם מקור אפור נוקשה ומעליו בליטה לבנה.
העורף אדום, וכך גם אזור השת.
הרגליים אפורות בעלות ארבע אצבעות מופרדות לשני חלקים.
הנקר הוא מטפס מומחה המשתמש ברגליו כדי לנוע בינות לענפי העצים ולחפש חרקים שונים, לרוב זחלים, אך גם חרקים בוגרים ועכבישים.
לעיתים הנקר גם יאכל ביצים וגוזלים של עופות אחרים, בעיקר של ירגזיים הנפוצים ביערות.
הנקרים הם מונוגמיים בעונת הרבייה, אך בעונה שלאחריה כל זוג יחפש שותף חדש.
הנקרים מקננים בחורי עצים שהם יוצרים במקורם, בעומק 25 עד 35 סנטימטרים ובתוכו הנקבה מטילה ארבע עד שש ביצים לבנות.
החוקרים חלוקים על כמות התת-מינים של הנקר, כאשר מספר התת-מינים עומד על בין 14 ל-30 על פי בדיקות מיטוכונדריות.
ישנם חוקרים הרואים בחלק מהתת-מינים, מינים עצמאיים.
האי נקר הוא אי קטן באיי הוואי הצפון-מערביים.
הוא ממוקם באוקיינוס השקט, 249 קילומטרים צפונית-מערבית לניהואה ו-13 קילומטרים צפונית לחוג הסרטן.
הוא מכיל אתרים ארכאולוגיים פרהיסטוריים חשובים של תרבות הוואי והוא חלק מהמונומנט הימי הלאומי פפהאנאומוקואקאה.
בלשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מתואר האי כבעל שטח של 183 דונם.
האי סלעי עם צוקים תלולים ומעט מאוד אדמה.
הנקודה הגבוהה ביותר היא בגובה 84 מטרים.
האי נקרא על שמו של ז'אק נקר, שר האוצר של לואי השישה עשר, מלך צרפת.
באי נמצאו מעט סימנים למגורים אנושיים קבועים.
עם זאת, האי מכיל 33 מקדשי אבן וחפצי אבן, בדומה לאלה שנמצאים באיי הוואי הראשיים.
בשל כך, אנתרופולוגים רבים סבורים כי האי היה אתר טקסי ודתי.
על פי המיתוסים והאגדות של תושבי קאואיי, השוכנים מדרום-מזרח, האי נקר היה המקלט הידוע האחרון לגזע של "אנשים קטנים" מיתולוגיים המכונים מנהונה.
על פי האגדה, גזע המנהונה התיישב על האי נקר לאחר שגורש מקאוואי על ידי הפולינזים החזקים ולכן בנה לאחר מכן את מבני האבן השונים שם.
מספרים כי הביקורים באי החלו כמה מאות שנים לאחר אכלוסם של איי הוואי הראשיים, והסתיימו כמה מאות שנים לפני הגעת האירופאים.
החוקר הצרפתי ז'אן-פרנסואה לה פרוז היה האירופי הראשון שביקר באי, בשנת 1786. האי נקרא על שמו של ז'אק נקר.
האיים סופחו רשמית בשנת 1894 על ידי ממשלת הוואי הזמנית.
בגלל השימוש באי על ידי בני הוואי הילידים כאתר טקסי ודת בהוואי העתיקה, האי התווסף למרשם הלאומי למקומות היסטוריים בשנת 1988.
נקרונומיקון הידוע גם בתור ספר המתים או כּיתַאבּ אֶל אֲזַיֵּף הוא ספר גרימואר בדיוני שהמציא הסופר ה.פ.
החיבור נכתב לכאורה על ידי ערבי מטורף העונה לשם עבדול אלהזרד, ומכיל ידע אסור אודות כשפים, תורת הנסתר וישויות אלוהיות קדומות, הגורם למרבית קוראיו לאבד את דעתם.
מרבית המידע הקיים עליו הגיע, אפוא, דרך טקסט קצר שכתב הסופר ב-1927, , אשר פורסם רק כשנה לאחר מותו, ב-1938.
סופרים אחרים בני זמנו של לאבקרפט כגון ו המשיכו להשתמש במוטיב של הספר ביצירותיהם האישיות, לרוב במסגרת סיפורי אימה קצרים שנכללו בתוך היקום הבדיוני , המבוסס על התשתית הספרותית שהניח לאבקרפט במהלך חייו.
במרוצת השנים החל הרעיון העומד מאחורי הספר לחלחל גם לענפי תרבות אחרים, ביניהם עולם הקולנוע והמוזיקה, וליצור תהודה עולמית שאיגדה סביבה קהל חוקרים, סופרים ומעריצים, אשר היו משוכנעים, ואף עזרו להפיץ את השמועה, כי מדובר ביצירה אמיתית ואותנטית לחלוטין.
לאבקרפט טען שהספר הופיע לראשונה בחלומו, בדומה לרעיונות ומוטיבים אחרים מיצירותיו, וכתב כי שמו נגזר מיוונית עתיקה, כאשר פירוש המילה נקרו (νεκρο) הוא מוות או גופה, נומוס (νομῐκόν) כלומר חוק או מנהג, ואיקון (εἰκών) משמע תמונה או צלם.
כמו כן, הצירוף נומיקון (νομῐκόν) עשוי להיות צורה סתמית של המילה נומיקוס (νομικός) המציינת זיקה לחוק, בדרך כלל מתוך הקשר לספר או למידע כלשהו המצוי בכתב.
יחדיו, פירוש השם המלא הוא צלם חוק המתים.
מספר גורמים הציעו כי לאבקרפט הושפע מעבודותיו של הסופר ובייחוד מקובץ סיפוריו הקצרים , שבחלקם מופיע ספר המכיל מחזה מסתורי אשר מלהיב ומטריד את קוראיו בעת ובעונה אחת.
לאבקרפט, מנגד, נחשף לעבודותיו של צ'יימברס ככל הנראה רק בשנת 1927, מספר שנים לאחר אזכורו הראשון.
בורלסון הציע כי הלה קיבל את השראתו לנקרונומיקון דווקא מספרותו של נתניאל הות'ורן.
פעמים רבות בחייו זכה לאבקרפט לפניות מידי צדדים סקרנים בנוגע לאמיתות קיומו של הספר האסור.
במכתב אשר שלח ל ב-29 ביולי 1936, סיכם את תשובתו הסופית אליהן כדלהלן: .
שמו של מחבר הספר, עבדול אלהזרד, סובל משגיאה תחבירית בשפה הערבית.
המילה עבדול מורכבת משם העצם עבד (عَبْدُ) שפירושו משרת או עבד, והביטוי ול (ال) הוא עיוות של אל המסמל את ה"א הידיעה, כלומר שיחדיו משמעותם היא: משרת ה- או משרתו של.
שם המשפחה אל-הזרד, עם זאת, אשר ייתכן כי נגזר מהביטוי אל-הדרת' (حَضْرَات, הנוכחויות), מתחיל בעצמו בה"א הידיעה.
הסבירות להיתקל בשם, אפוא, בקרב ערבים אמיתיים, היא נמוכה מאוד, ומקורו הלכה למעשה הוא בילדותו של לאבקרפט, אז, כאשר היה בן חמש, החליט לרכוש לעצמו שם ערבי לאחר שקרא את סיפורי אלף לילה ולילה.
מספר מילונים ערביים אף תרגמו את המילה אזיף (عزيف) בתור , ואילו הכומר גבריאל אוסאני הגדיר אותה בתור , אם כי הביטוי אזיף אל ג'ין (عزيف الجن) הוא מטפורה לתופעת טבע הקרויה שירת החול.
מרבית המידע אודות עברו של הנקרונומיקון מגיע מטקסט פסאודו-היסטורי הקרוי אשר נכתב בידי לאבקרפט ב-1927 ופורסם לראשונה רק כשנה לאחר מותו, ב-1938.
מחבר הספר, עבדול אלהזרד, מתואר בהיסטוריה בתור אשר סגד לישויות יוג סות'ות' וקת'ולהו בראשית המאה ה-8, בצנעא שבתימן.
לאורך חייו ביקר בהריסות בבל וחשף את של ממפיס וא-רובע אל-ח'אלי.
באחרית חייו עבר להתגורר בדמשק, שם חיבר את ספרו לפני שמת בפתאומיות בשנת 738, כאשר, לפי עדותו של , .
בשנים הבאות נודע לשמצה חיבורו של אלהזרד בקרב הפילוסופים של אותה העת, עד שב-950 קיבל את שמו המודרני, הנקרונומיקון, לאחר שתורגם ליוונית בידי תיאודורוס פילטאס, מלומד בדיוני מקונסטנטינופול.
מהדורה זו, לדברי ההיסטוריה, בטרם נשרפו מרבית עותקיה ב-1050 בידי מייקל סרולריוס.
המהדורה הראשונה של הספר אשר נכתבה בערבית בידיו של אלהזרד נעלמה לחלוטין מהעולם עד לשריפת הגרסה היוונית ב-1050, עם סייג אחד שהזכיר והושמד מאוחר יותר בשריפה נוספת.
הזכר האחרון למהדורה היוונית לא נראה מאז , ככל הנראה מתוך התייחסות לציד המכשפות שהתרחש בעיר.
כתב ההיסטוריה מזכיר חמישה עותקים אשר נמצאים במוסדות תרבותיים שונים ברחבי העולם:
אוניברסיטת מיסקטוניק היא המקום הבדיוני היחיד מבין אלו שהוזכרו לעיל, ומלומדיה מחזיקים גם במהדורה הלטינית המקורית של הספר, אשר תורגמה בידי אולאוס וורמיוס והודפסה במהלך המאה ה-17 בספרד.
קיימים מספר עותקים נוספים הנמצאים בידיים פרטיות, על אף שמוצאם המקורי אינו ידוע.
אף על פי שהספר ומחברו מוזכרים פעמים רבות בסיפוריו, דבק לאבקרפט במנהגו הקבוע להימנע מהרחבה אודותיהם, וזאת בניסיון להשאירם באפלה.
במכתב ששלח לוויליאם מילר ג'וניור ולג'ים בליש כתב: , ככל הנראה מתוך התייחסות לפחד האנושי מהלא נודע.
העיר חסרת השם וקריאתו של קת'ולהו
אחד משלושת הקטעים הבודדים המצטטים במדויק את הנקרונומיקון הוא:
פסוק זה מוזכר פעמיים בסיפורו של לאבקרפט מ-1921, העיר חסרת השם, שגיבורו האלמוני יוצא למסע בעקבות חורבותיה של עיר עתיקה כלשהי, אשר לדברי האגדות, ננטשה לפני מאות שנים ועדיין עומדת על תילה במדבר הערבי.
לטענת הפרוטגוניסט, בו משתמש לאבקרפט בכדי לשחזר את הסיפור בצורת עדות, .
הידיעה על כך שמדובר בציטוט ישיר מתוך הנקרונומיקון הופיעה רק כעבור שש שנים, בסיפורו של לאבקרפט מ-1927, קריאתו של קת'ולהו, בו מוזכרת השוכנת במדבר, אשר אינה מוכרת לאף כתב יד למעט ה.
שמו המפורש של הנקרונומיקון הוזכר לראשונה בסיפור הקצר של לאבקרפט כלב השמירה, אשר נכתב ב--1922 ופורסם ב-1924, ועל אף שלא מצוטטים במדויק אף קטע או פסוק מתוכו, שמו עדיין מצוין בשתי פעמים שונות.
עלילת הסיפור עוסקת בצמד שודדי קברים אשר גונבים קמע מקולל ומוצאים את עצמם נרדפים בידי רוח רפאים מרושעת בעקבות כך, אולם בדיעבד נזכרים כי קראו על הפריט הנוראי קודם לכן בספר:
הקטע מלמד, אפוא, על הקמע המקולל המזוהה עם כת של אוכלי גוויות השוכנת בארץ אסיאתית הקרויה לאנג.
מקום זה הוזכר בסיפורים נוספים של לאבקרפט, כגון סלפאיס ומשימת החלום של קאדאת' האבודה, אשר משויכים לסדרת , ומתואר לעיתים כ.
בפרק השני של הסיפור מוזכר הנקרונומיקון שוב:
הפסטיבל הוא סיפור קצר שנכתב ב-1923 ופורסם ב-1925, העוסק באדם החוזר לעיירת מולדתו בכדי להשתתף בפסטיבל מסתורי, אולם במקום זאת נקלע לחגיגת אימים הנדמית כסיוט בלהות.
הנקרונומיקון מוזכר בו ארבע פעמים, והמספר, אשר מגולל את חווייותיו בצורת עדות, אף מסיים את דבריו ואת הסיפור בציטוט קטע ארוך במיוחד מתוכו:
הקטע נכתב בצורה חידתית ומעורפלת, אולם מתאר באופן ברור מערות כלשהן הנמצאות מתחת לפני הקרקע.
הפרוטגוניסט האלמוני אכן יורד למעמקי האדמה, זאת על מנת להשתתף בפסטיבל מסתורי, ובדרך מטה נתקל במערך אדיר ממדים של קטקומבות אפלות.
מלבד תוכנו, מופיעים בסיפור גם מספר אזכורים המלמדים על תצורתו של הספר, אשר מתקשרים לעבר הבדיוני שכתב לאבקרפט אודותיו, .
כאשר המספר מגיע לבית אבותיו, לדוגמה, הוא נלקח לחדר חשוך בו נמצאים כמה ספרים עתיקים, ביניהם .
בתום פסטיבל האימים, ולאחר אשפוזו בבית החולים בארקהם, מובא בפני המספר עותק נוסף של הספר מ.
בהקשר לאורכו של הקטע כתב מבקר הספרות כי הפסטיבל הוא .
הקטע המלא האחרון מתוך הספר הופיע עם יציאתה לאור של הנובלה של לאבקרפט ב-1929, אותה כתב כשנה קודם לכן ב-1928. ציטוט זה הרבה יותר ארוך ומעמיק מקודמיו, ועוזר לבאר את טבעו האמיתי של החיבור:
סיפורו של לאבקרפט הדבר על מפתן הדלת, אשר נכתב ב-1933 ופורסם ב-1937, מגולל את עלילותיהם של אסנת וייט ואביה, אפרים, שני טיפוסים משונים אשר הגיעו מהעיירה אינסמאות', ומסוגלים להיכנס לגופם של אנשים אחרים.
אדוארד פיקמן דרבי, בעלה האומלל של אסנת אשר נפל בפח שטמנה לו עם נישואיהם, מוצא עותק של הנקרונומיקון באוניברסיטת מיסקטוניק ומניח כי דרכו למדו השניים לבצע את כשפיהם:
אין בנמצא פרטים רבים אודות מראהו של הספר היות שלאבקרפט נמנע מתיאורו הפיזי, למעט כי נכתב באותיות גותיות ונכרך בכריכת עור בעלת אבזם מתכת.
כמו כן, חלק מעותקיו עשויים להיות נסתרים: בסיפור הקצר , לדוגמה, שולפת דמותו של ג'ון מריט ספר העוטה את הכותרת מארון הספרים של ג'וזף קורוון, ומגלה כי הלכה למעשה מדובר בלא אחר מאשר הנקרונומיקון.
למרות התעקשותו של לאבקרפט כי הנקרונומיקון הוא יצירה בדיונית לחלוטין, חלק ממעריציו נהגו לשלוח לו מכתבים מעת לעת בהם ביקשו ללמוד אודות אמיתותו, ומספר עדויות עדיין גורסות כי מדובר בחיבור אמיתי.
כמה מתיחות זכו לפרסום רב לאחר שהציעו את הספר למכירה בעלונים של חנויות ספרים, או שהזכירו את שם מחברו בתור ע.
במקרה אחד קיבלה ספריית הוותיקן מספר רב של בקשות עבור השאלת הספר, מידי אישים שהאמינו כי אחד מעותקיו הנותרים מצוי בידיה.
הקו הדק שבין מציאות לבדיון הפך למטושטש עוד יותר במהלך שנות ה-70, כאשר ספר אשר התיימר להיות תרגום של חיבור הנקרונומיקון המקורי ראה אור.
עלילת הספר, אשר נקרא , שמרה על קשר קלוש עם סוגת המיתוסים של קת'ולהו, ונראה כי הושפעה בעיקר ממיתולוגיה מסופוטמית.
הספר יצא לאור באופן רשמי ב-1980 במהדורת כריכה רכה ועד לעשור הראשון של המאה ה-21 נמכר ביותר מ-800 אלף עותקים.
הוא נחשב לנקרונומיקון הנפוץ ביותר שקיים כיום.
גרסה נוספת של הספר מאת ג'ורג' האי יצאה לאור ב-1978 עם הקדמה שנכתבה בידי החוקר והסופר , יחד עם תיאור מצד המבקר , אשר טען כי הכתוב בספר הורכב בעזרת פענוח ממוחשב של כתב יד מקורי מאת ג'ון די, אשר, כאמור, תרגם לכאורה את הספר האמיתי לאנגלית.
אותו תרגום נכתב למעשה בידי האוקולוטיסט רוברט טרנר, על אף שהיה הרבה יותר נאמן לסגנונו של לאבקרפט מאשר גרסתו של סיימון, ואפילו הכיל כמה ציטוטים מלאים מעבודותיו.
פופולריות הספר לא דעכה לאורך השנים, וב-2004 פורסמה גרסה נוספת שלו בשם נקרונומיקון: נדודיו של אלהזרד מאת האוקולוטיסט הקנדי דונלד טייסון, בהוצאת .
טייסון הצהיר באופן מפורש כי הנקרונומיקון פרי עטו הוא בדיוני לחלוטין, אולם אין הדבר מנע את התעוררותה של מחלוקת נוספת סביב העניין.
כעבור שנתיים פרסם ספר נוסף בשם , מעין אוטוביוגרפיה על מחבר הנקרונומיקון.
, אחד מתלמידיו של הקוסם והאוקולוטיסט הנודע אליסטר קראולי וראש עד ל-2011, הציע בספרו מ-1972 , כי ישנו קשר תת מודע בין לאבקרפט לקראולי.
לדבריו, שאבו שניהם את כוחותיהם מאותו מקור נסתר: קראולי דרך הקסם בו החזיק, לכאורה, ולאבקרפט דרך החלומות אשר העניקו השראה לסיפוריו ולנקרונומיקון.
בנוסף טען גרנט כי הנקרונומיקון התקיים בתור ספר אסטרלי כחלק מהזיכרון האקשי אליו ניתן לקבל גישה דרך או חלומות.
רעיונותיו של גרנט תוארו באופן נרחב בגרסאות הנקרונומיקון הן של סיימון והן של טייסון.
אלבומה השני של להקת נקרא כמחווה לה.פ.
לאבקרפט, ורבים משיריו קרויים על שמות הסיפורים או הדמויות שהמציא הסופר.
משחק ההרפתקאות של חברת (אשר נקראה דאז אינפוגריימס אנטרטיינמנט אס-אה) מזכיר את הנקרונומיקון כדבר הקשור לישות המרושעת ביותר מבין האלים העתיקים, יוג שוגות'.
משחק ההרפתקאות של חברת מ-1995 מציג עותק של הנקרונומיקון בו הגיבור משתמש על מנת להביס את הבוס הסופי.
משחק האסטרטגיה מלכים צלבנים 2 של חברת פרדוקס אינטראקטיב מ-2012 מכיל את ספר הנקרונומיקון בצורת חפץ אותו השחקן יכול להשיג.
משחק האימה העיר הטבועה של חברת פרוגוורס מ-2019 מכיל הרחבה הקרויה סוגדי הנקרונומיקון אשר מוסיפה מספר משימות צד, בהן אחת בשם כרכים מיסטיים הכרוכה באיסוף שבעה ספרים בעלי ידע אסור ברחבי המשחק, כאשר האחרון הוא הנקרונומיקון.
בספר מאת מייקל קרייטון שיצא לאור ב-1976 מוזכר הנקרונומיקון בפרק הביבליוגרפיה.
הספר עיני הדרקון מאת סטיבן קינג שיצא לאור ב-1987 אינו מתייחס לנקרונומיקון באופן מפורש, אולם מזכיר ספר לחשים גדול אשר נכתב בידי מכשף מטורף בשם אלהזרד אשר הגיע מארץ רחוקה.
הקריאה בספר כרוכה בסיכון גבוה לשיגעון.
זיכיון הסרטים מוות אכזרי מציג עותק של הספר הקרוי נקרונומיקון: אקס מורטיס או נטורום דמונטו.
מהדורה זו היא ככל הנראה הגרסה הקולנועית המפורסמת ביותר של החיבור, והופיעה גם בסרטים עצמאיים אשר אינם קשורים בשום צורה לזיכיון.
בסרט מ-1991 בבימויו של מרטין קמפבל מופיעה גרסה של הנקרונומיקון בתור אותו הדמות הראשית, בלש פרטי הקרוי ה.
בסרט האנתולוגיה מ-1993 בבימוים של בריאן יוזנה, ו, מוצגים שלושה עיבודים שונים עבור סיפוריו של לאבקרפט, כאשר בכל אחד מהם מעורב בדרך כלשהי עותק של הנקרונומיקון.
בסרט ג'ייסון הולך לגיהנום: יום שישי האחרון מ-1993 בבימויו של מזיכיון הסרטים יום שישי ה-13 מופיעה אותה גרסה של הנקרונומיקון אשר נראתה קודם לכן בזיכיון מוות אכזרי.
בסדרת הקומיקס אחרי המוות עם ארצ'י מופיע עותק של הנקרונומיקון.
נקר מוצץ צהוב-בטן (שם מדעי: Sphyrapicus varius) הוא מין ממשפחת הנקריים החי ביערות קנדה ואמריקה הצפונית.
נקר זה ניזון בעיקר מלשד עצים והוא קרובם לסוג של נקר מוצץ אדום-חזה ונקר מוצץ אדום-עורף, שבעבר נחשב לתת-מין שלו.
נקר זה מגיע לאורך של כ-19 עד 21 ס"מ, בעל מוטת כנפיים של 34 עד 40 ס"מ ומשקלו הוא בין 35 עד 62 גרם בממוצע.
הנקר בעל נוצות שחורות-אפורת והבטן לבנה, כשאזור הראש והחזה מכוסה בפסים שחורים מסורטטים.
המצח והסנטר שלו בעלי גוון אדום עז והבטן והחזה לעיתים קרובות צהובים, מה שנתן לנקר את שמו.
כשאר הנקרים הוא בעל טפרים ארוכים העוזרים לו להיתפס ולטפס על עצים אנכית, בעודו קודח בהם עם מקורו.
הנקר חי בטבע בין קנדה, מזרח אלסקה ולאורך מזרח ארצות הברית כשהוא מדרים עד מקסיקו, אמריקה המרכזית ואיי הודו המערבית ופרט תועה הגיע אף לאירלנד ובריטניה.
הנקר שוכן בטבע ביערות מחטניים, נשירים ובשיחיות וכן ביערות הרים שונים.
במספר אזורים הוא נפוץ גם בבתות, שדות מרעה, חורשים פתוחים יותר ובמטעי דקלים.
הנקר הוא אוכל כל הניזון הן מחלקי העצים כמו הלשד והעצה ולעיתים גם מפירות קטנים וניצנים וכן מפרוקי-רגליים החיים בעצים כמו זחלים, חיפושיות, עכבישים ונמלים.
את אלה הנקר לוכד בלשונו מתוך העצים.
הנקרים מקננים גם בין העצים, לרוב בין עצי שדר או צפצפה כמו צפצפה רעדנית ואורח חייו הוא מונוגמי במהלכו שני הזוויגים עוזרים בהקמת הקן וגידול הגוזלים.
בקן מוטלים ארבע עד שבע ביצים הבוקעות כעבור 10 עד 13 יום.
הגוזלים מואכלים לעיתים קרובות, בעיקר בחרקים והם מגיעים לבגרות כעבור חודש ימים.
הנקר איננו בסכנת הכחדה אך נחשב למין מוגן בארצות הברית ואסור לצודו.
התפוצה שלו גדולה אך האוכלוסייה פוחתת, בעיקר מאחר ש-50% מהפרטים אינם מתרבים כל שנה.
הנקר גם נחשב למזיק מאחר שהוא גורם לפגיעה בחגורת עצים שונים , מה שעלול לגרום לזיהומים לעץ ולמשיכת אוכלי צמחים מזיקים אחריו.
לעיתים עצים מתים לאחר מתקפות של נקרים רבים.
נקר קמפו (שם מדעי: Colaptes campestris) הוא מין עוף ממשפחת הנקריים החי באמריקה הדרומית במדינות: ארגנטינה, פרגוואי, אורוגוואי, בוליביה, ברזיל ובסורינאם.
אורכו של נקר זה כ30 ס"מ ומשקלו כ-150 גרם בקירוב, כאשר שני הזוויגים דומים במראם, למעט פס אדום מתחת למקור של הזכר בעוד לנקבות הפס שחור.
מקור הנקר חזק ומחודד, מותאם לניפוץ נקרות עצים בחבטות עזות.
גווניו חומים משורטטים בלבן עם קצוות צהובים כשהחלק התחתון אפרפר בהיר, הזנב כהה והחזה והפנים צהובים.
המקור והלחיים אפורים, העיניים שחורות וכיפת הראש והסנטר שחורים.
הרגליים אפורות ובדומה לשאר הנקרים בעלי ארבע טפרים המתפצלות קדימה ואחורה כדי לעזור לנקר לטפס אנכית.
הנקר מצוי בטבע בסביבות פתוחות טרופיות באמריקה הדרומית עד לגובה 1,700 מטר מפני הים בשטחי הפמפס, הפנטנל, הסראדו ויערות פתוחים.
הנקר פעיל במשך היום ולרוב מצוי באותם סביבות מחיה בלי לנדוד.
הוא ניזון בין ענפי העצים מחרקים וזחלים שונים ולעיתים גם מפירות.
נקרים להוטים במיוחד על נמלים וטרמיטים וההם מנצלים את מקורם כדי לפתוח את קיניהם ואז אוספים אותם בלשונם הארוכה.
לעיתים מאספים עד 7 פרטים סמוך לקן טרמיטים אחד.
הנקר מקנן בחללי עצים, סלעים רכים או גדרות, אותם הם מכינים בחבטות מקורם.
לפי מחקרים נראה שיש מחלוקות טריטוריאליות רבות בין פרטים, הן בין קבוצות שונות והן בתוכם.
הנקבה מטילה 4 עד 5 ביצים.
לעיתים נקבות מטילות ביצים בקיני נקרים אחרים מסיבות לא ברורות.
למין זה ישנם 2 תת-מינים המכליאים ביניהם ושניהם נפוצים בדרום-מזרח ברזיל:
נקר שחור-שת (שם מדעי: Dinopium benghalense) הוא מין עוף ממשפחת הנקריים החי בתת-היבשת ההודית.
אורכו של נקר של הוא 26 עד 29 ס"מ והוא בעל נוצות לבנות מוקפות בפסים שחורים בחלק העליון והכנפיים ירוקות-זהובות כשהכיפה הגדולה אדומה.
הפנים בעלות פסים שחורים-לבנים לסירוגין והמקור עבה וכהה.
הנקבות בעלות ציצה שחורה מנומרת בלבן והחלק האחורי אדום.
זהו המין היחיד בסוגו לו סנטר ושת שחורים.
נמצאו גם כמה פרטים לבקנים.
בדומה לנקרים אחרים הוא בעל מקור נוקשה המשמש לחבטת עצים וכן בעל זנב קשיח המספק יציבה מול גזעי עצים ורגליים חזקות מפוצלות, איתם הנקר יכול לטפס בין הענפים.
נקר זה נפוץ סביב יערות, מישורים עד לגובה 1,200 מטרים לאורך דרום ההימלאיה בפקיסטן, נפאל והדו וכן מצוי בבנגלש וסרי לנקה באזורי יערות וביצות והוא נפוץ לא פחות גם בערים ויישובים עירוניים, אך בעלי עצים בולטים.
הוא נדיר יחסית באזור המדברי של ראג'סטאן וגוג'ראט.
הנקר הוא אוכל חרקים אותם הוא מלקט בלשונו מהעצים והוא לעיתים מצוי בחבורות של עופות שונים המלקטים חרקים יחד.
הוא גם מקנן בחורים בגזעים ובקן הנקבה מטילה עד 3 ביצים.
psarodes נחשב בעבר לתת-מין שלו.
נקר מוצץ אדום-עורף (שם מדעי: Sphyrapicus nuchalis) הוא מין ממשפחת הנקריים החי ביערות קנדה ואמריקה הצפונית.
נקר זה ניזון בעיקר מלשד עצים והוא קרוב למין נקר מוצץ צהוב-בטן, כשבעבר גם נחשב לתת-מין שלו.
נקר זה בינוני בגודלו באורך של 19 עד 21 ס"מ ובמשקל של 32 עד 66 גרם בקירוב.
הוא בעל פלג וגף שחור מסורטט בלבן והראש שחור עם פסים שחורים-לבנים לאורכם כשהמצח והעורף אדומים והסנטר בעל פס אדום מוקף בפסים לבנים, והצוואר והחזה לבנים.
לאורך הכנפיים ישנו פס לבן עבה לאורכם ושאר הכנפיים והזנב שחורים.
בדומה לשאר הנקרים הוא בעל זנב נוקשה וכן רגליים חזקות מפוצלות העוזרות לו לטפס.
הנקבות דומות לזכרים אך להם גרון עם פס אדום ותחתיו פס לבן.
נקר זה מצוי בסביבות מרכזה של אמריקה הצפונית בקנדה וארצות הברית לאורך האגן הגדול והרי הרוקי ביערות מחטניים ורחבי עלים.
עם זאת בחורף הם נודדים דרומה עד למקסיקו וחוזרים צפונה באביב.
הנקרים ניזונים מלשד העצים אותו הם מנקרים מהקליפה ואוספים בלשונם וכן מלקטים חרקים שנמשכים לאותם חורים.
הם מגוונים גם בפירות ובזרעים.
הנקרים מקננים בעצים והנקבות מטילות לרוב 3 עד 7 ביצים לבנות, עליהם דוגרים במשך 12 עד 13 ימים.
הצעירים מגיעים לבגרות קרוב לחודש מבקיעתם.
נקר אדמוני (שם מדעי: Micropternus brachyurus) הוא מין של עוף ממשפחת הנקריים והוא המין היחידי בסוגו, אף שבעבר השתייך לסוג הנאוטרופי Celeus.
הוא מצוי בטבע בתת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה.
נקר זה מגיע לאורך של 25 ס"מ ללא הבדלים גדולים בין הזכרים לנקבות.
צבעו אדמוני עם נוצות כנפיים וזנב חומות-אדמוניות ובעלי פסים כהים לאורכם.
הנקר בעל ראש גדול, מקור אפור וחד ועיניים שחורות והרגליים שלו מפוצלות כדי לעזור ביציבה אנכית.
חלק מהתת-מינים בעלי פסים אדומים מתחת לעיניים ולראשו כרבולת קטנה אך זקורה.
הנקר הוא טפסן עצים מומחה ובעל יכולת לספוג זעזועים ממהלומות ראשו בעצים.
הנקר חי בטבע ביערות שונים, שיחיות וביערות גשם לאורך תת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה בין הודו לאיי אינדונזיה.
הוא פעיל יום החי לרוב בגפו וניזון הן מלשד של צמחים כמו Bombax אך בעיקר מחרקים כמו נמלים.
נקר זה אוהב במיוחד את נמלים אורגות או נמלי לבובית אותם הוא מלקט בלשונו הארוכה.
הנקר מקנן לעיתים קרובות בתלי נמלי לבובית, אותם הם פורצים במקורם כדי שישמש כמקום קינון מוגן ובו הנקבה מטילה 2 ביצים לבנות ועליהם דוגרת במשך 12 עד 14 ימים.
הנקרופוליס של טוביקסדו הוא נקרופוליס פוני, הגדול ביותר באזור הים התיכון.
הוא ממוקם על גבעה בעיר קליארי שבסרדיניה הנקראת טוביקסדו (שפירושו "חלל קטן" בסרדינית ).
בין המאות ה-6 וה-3 לפני הספירה בחרו הקרתגים בגבעה זו כדי לקבור את מתיהם: הקבורה נעשתה דרך באר שנחפרה בסלע הגיר (בעומק של שניים עד אחד עשר מטרים).
קברים בולטים בנקרופוליס הם "קבר אוראווס" ו"קבר הלוחמים", המעוטרים בציורי עצי דקל ומסכות, שהשתמרו היטב.
קבר מפורסם נוסף הוא זה "של הגלגל".
במורדות גבעת טוביקסדו יש נקרופוליס רומי, שהשקיף על דרך היציאה מהעיר.
הנקרופוליס הרומי מורכב בעיקר מקברי ארקוסוליום וקולומבריה.
במאי 2014 נפתח הנקרופוליס לקהל במסגרת תערוכת Monumenti Aperti ה-18. השטח הארכאולוגי גדול, הוא כלל במקור שטח של כ-80 הקטאר.
במחקר DNA עתיק של קלאודיה ויגאנו משנת 2017 נמצא אדם שנקבר לפני כ-2000 שנה בנקרופוליס של טוביקסדו ונשא את המוטציה cod39 שגורמת לבטא תלסמיה.
קבוצת האבהיות והאימהיות של הפרט הזה (haplogroups), מעידות על כך שהוא היה מקומי לסרדיניה.
נקרוביוזיס ליפואידיקה הוא מצב עור נקרוזה שבעקבותיו מופיע נמק.
הוא מופיע בדרך כלל בחולים עם סוכרת, אך יכול להיות קשור גם לדלקת מפרקים שגרונית.
הוא מופיע (ה-NLD) בכ-0.3% מאוכלוסיית הסוכרתיים, כאשר רוב הנפגעים הם נשים (כ-3:1 נשים לזכרים מושפעים).
חומרת הסוכרת או השליטה בה בפרט אינן משפיעות על מי שיקבל NLD או לא.
תחזוקה טובה יותר של סוכרת לאחר שאובחן עם NLD לא תשנה את מהירות בה ה-NLD יפתר.
NL/NLD מופיע לרוב על השוקיים של המטופל, לעיתים קרובות בשתי הרגליים, אם כי הוא עשוי להופיע גם על אמות הידיים, הזרועות, הגו, ולעיתים רחוקות, הפטמה, הפין ואזורי ניתוח.
הנגעים הם לעיתים קרובות אסימפטומטיים, אך עלולים להיות רגישים וכיביים בעת פציעה.
התסמין הראשון של NL הוא לעיתים קרובות מראה "חבול" (אריתמה) שאינו קשור בהכרח לפציעה ידועה.
המידה שבה NL עובר בירושה אינה ידועה.
NLD מופיע כאזור מוקשה ומורם של העור.
למרכז האזור הפגוע יש בדרך כלל גוון צהבהב בעוד שהאזור המקיף אותו הוא ורוד כהה.
ייתכן שהאזור הפגוע יתפשט או יהפוך לפצע פתוח.
כאשר זה קורה החולה נמצא בסיכון גבוה יותר לפתח כיבים.
אם מתרחשת פציעה בעור באזור הפגוע, היא עלולה שלא להחלים כראוי או שהיא תשאיר צלקת כהה.
למרות שהגורם המדויק למצב זה אינו ידוע, מדובר בהפרעה דלקתית המאופיינת בניוון קולגן, בשילוב עם תגובה גרנולומטית.
הוא תמיד מערב את הדרמיס בצורה מפוזרת, ולפעמים מערב גם את שכבת השומן העמוקה יותר.
בדרך כלל, כלי דם עוריים מתעבים (Microangiopathy).
NL יכול להיות מזורז על ידי טראומה מקומית, אם כי זה קורה לעיתים קרובות ללא כל פציעה.
NL מאובחנת על ידי ביופסיה עורית, המדגימה חדירת תאי דלקת מעורבים שטחיים ועמוקים של תאים דלקתיים מעורבים (כולל לימפוציטים, תאי פלזמה, היסטיוציטים חד-גרעיניים ורב-גרעיניים ואאוזינופילים) בדרמיס ובתת-עור, כמו גם דלקת כלי דם נמקית עם נמק ונקרוביוזיס סמוכים של מבנים אדנקס.
אזורים של נקרוביוזיס הם לרוב נרחבים יותר ומוגדרים פחות טוב מאשר בגרנולומה אנולרה.
נוכחות של שומנים באזורים נקרוביוטיים עשויה להיות מודגמת על ידי כתמי סידן.
שסעי כולסטרול, פיברין עשויים להיות נוכחים גם באזורים של נקרוביוזיס.
בהתאם לחומרת הנקרוביוזיס, סוגי תאים מסוימים עשויים להיות דומיננטיים יותר.
כאשר הנגע נמצא בשלבים המוקדמים שלו, נויטרופילים עשויים להיות נוכחים, בעוד שבשלבים מאוחרים יותר של התפתחות הלימפוציטים וההיסטיוציטים עשויים להיות דומיננטיים יותר.
אין תרופה מוגדרת בבירור לנקרוביוזיס.
ניתן לטפל ב-NLD באמצעות טיפול PUVA (פסוראלן+UVA=Ultraviolet light therapy), טיפול פוטודינמי (Photodynamic therapy) ושליטה טיפולית משופרת.
על אף שישנן כמה טכניקות שניתן להשתמש בהן כדי להפחית את סימני הנמק, כגון מינון נמוך של אספירין דרך הפה, קרם סטרואידים או הזרקה לאזור הפגוע, תהליך זה עשוי להיות יעיל רק עבור אחוז קטן מהמטופלים.
נקר תלת-אצבעי (שם מדעי: Picoides tridactylus) הוא מין של נקר בינוני בגודלו שתפוצתו משתרעת מצפון אירופה ומרכזה מזרחה דרך צפון אסיה ועד לצפון יפן.
הנקר התלת-אצבעי תואר בשנת 1758 על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו.
הוא טבע את השם המדעי Picus tridactylus.
הטיפוס על-פיו תואר נאסף בשוודיה.
שם המין הספציפי tridactylus מגיע מיוונית עתיקה, פירושו "שלוש אצבעות" (מהמילים tri- "שלוש-"; ו-daktulos "אצבע").
המין ממוקם כיום בסוג Picoides שתואר על ידי חוקר הטבע הצרפתי ברנרד ז'רמן דה לאצ'פ בשנת 1799. נקר תלת-אצבעי נחשב בעבר למין יחיד יחד עם הנקר התלת-אצבעי האמריקאי ().
tridactylus (לינאוס, 1758) – מצפון אירופה עד דרום הרי אורל ועד דרום-מזרח סיביר וצפון-מזרח סין
alpinus כריסטיאן לודוויג ברם, 1831 – מרכז ודרום-מזרח אירופה עד מערב אוקראינה ורומניה
crissoleucus (רייכנבך, 1854) – צפון הרי אורל עד מזרח סיביר
albidior שטיינגר, 1885 – מזרח סיביר וחצי האי קמצ'טקה
tianschanicus בוטורלין, 1907 – מזרח קזחסטן ומערב סין
kurodai יאמאשינה, 1930 - צפון-מזרח סין וצפון קוריאה
inouyei יאמאשינה, 1943 - צפון יפן (הוקאידו)
funebris ז'יל ורו, 1871 - מרכז סין
נקר תלת-אצבעי הוא נקר בינוני באורך 21–22 ס"מ, רק קצת יותר קטן מנקר עקוד.
לבוגר יש ניצוי בצבעי שחור-לבן למעט הכיפה הצהובה של הזכר.
לאף זוויג אין נוצות אדומות (בשונה ממיני נקרים אחרים בתפוצתו).
העל-כנף והעל-שת שחורים, ואילו הגרון והבטן לבנים; צדדיו וגבו לבנים עם פספוס שחור.
הזנבו שחור עם נוצות חיצוניות לבנות עפ פסים שחורים.
לצעירים משני הזוויגים יש כיפה צהובה.
בניגוד למרבית הנקריים, להם יש מבנה רגל בו שתי אצבעות מופנות קדימה ושתיים אחורה, לנקר התלת-אבצעי שלוש אצבעות בלבד כמשתמע משמו; הוא בעל אצבע בודדת המופנית לאחור.
הקריאה של הנקר התלת-אצבעי היא "קיק" או "צ'יק" חזק.
בית הגידול לקינון של הנקר הוא יערות מחטניים ברחבי האזור הפלארקטי, מנורווגיה ועד קוריאה.
ישנן גם אוכלוסיות בהרי הרי האלפים ובהרי הקרפטים.
נקר תלת אצבעי מקנן בחלל בעץ מחטני מת או לפעמים גם בעץ חי או עמוד.
הזוג קודח בעץ קן חדש בכל שנה.
זהו מין יציב לרוב, אך פרטים מהאוכלוסיות הצפוניות עשויים לנדוד דרומה, ופרטים מאוכלוסיות ברום גבוה עשויים לרדת לרמות נמוכות יותר בחורף.
הנקר התלת-אצבעי משחר מזון בסביבת עצי מחט, בחיפושו אחר זחלי חיפשית החיות בעצים או חרקים אחרים.
הם עשויים גם לאכול פירות ושרף עצים.
הנקרים משוטטים לעיתים קרובות לאזורים עם מספר רב של עצים נגועים בחרקים, לעיתים קרובות בעקבות שרפת יער או שיטפון.
בסקר שנערך על-ידי BirdLife International בשנת 2015 נאמדה אוכלוסיית המין באירופה בכ-1,200,000–2,900,000 פרטים בוגרים.
כיוון שהאוכלוסייה האירופאית מוערכת לכ-20% מכלל האוכלוסייה העולמית, נאמדת האחרונה באופן גס בכ-6,000,000–14,500,000 פרטים בוגרים בכל העולם.
למרות שנצפתה ירידה מסוימת באוכלוסייה האירופית בין השנים 1970–2000, האוכלוסייה הכוללת נחשבת ליציבה דיה; ובשל היות המין בעל תחום תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה הוא מסווג על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע במצב שימור "ללא חשש".
נקר לוזון (שם מדעי: Chrysocolaptes haematribon) הוא מין של עוף ממשפחת הנקריים ומהסוג Chrysocolaptes .
אורכו של הנקר הוא עד 29 סנטימטרים.
לזכרים של מין זה יש גב בצבע אדום, בטן בצבע צהבהב וציצה בצבע אדום ואילו לנקבות יש ציצה בצבע שחור.
הצוואר בצבע שחור לבן והזנב שחור.
לנקבה אין ציצה אדומה בניגוד לזכר.
נקר זה נחשב בעבר כתת-מין של המין Chrysocolaptes guttacristatus שפוצל לשמונה מינים נפרדים.
הנקר ניזון מזחלים, גלמים ונמלים.
לעיתים קרובות הוא נראה מחפש מזון על עצים גדולים.
הנקר מנקר ודופק בעץ כדי למצוא חרקים.
הנקר נראה לעיתים בזוגות או קבוצות קטנות לצד המינים נקר צפוני מפויח ונקר לבן-בטן .
הנקר מקנן בחללי עצים ועונת הרבייה מתרחשת מינואר עד מאי.
הנקבה מטילה שתיים עד חמש ביצים, אשר בוקעות תוך חודש.
הנקר אנדמי לפיליפינים ובעיקר ללוזון ואיים קרובים.
בתי הגידול שלו הם יערות שפלה לחים טרופיים ולעיתים רחוקות גם יערות הררים טרופיים עד גובה של 1,500 מטרים.
האיום העיקרי של הנקר הוא אובדן בתי גידול וסחר בלתי חוקי בחיות בר.
הרשימה האדומה של IUCN העריכה שמצב השימור שלו הוא ללא חשש בגלל תפוצתו הגדולה ביערות הפיליפינים עם זאת מעריכים שהאוכלוסייה שלו נמצאת בירידה עקב בירוא יערות.
הנקר נמצא במספר אזורים מוגנים בפיליפינים כמו הר בנאהאו, הר מאקילינג, הר איסרוג, הפארק הלאומי בטאן ופארק צפון סיירה מדרה.
נקר זה תואר למדע ב-1827 על ידי הזואולוג יוהאן גאורג ווגלר .
נקר אדום-צווארון (שם מדעי: Picus rabieri) הוא מין של עוף ממשפחת הנקריים.
אורכו של נקר זה מגיע עד ל–30 סנטימטרים.
הזכר הוא בצבע כללי ירוק, עם צווארון בצבע אדום, יש לו קו לבן מעל העיניים שצבען אפור-זית.
הסנטר והגרון בצבע ירוק בהיר ולעיתים עם פסים לבנים.
קצוות הנוצות שסביב הראש הן בצבע אדום, שאר הראש בצבע אדום למעט בחלקו העליון שהוא בצבע ירוק.
הכנפיים בצבע ברונזה, ולעיתים גם הם אדומים.
נוצות הכנפיים בצבע חום-שחור, נוצות הגב בצבע ירוק-ברונזה או אדום, ועל רוב הנוצות יש פסים לבנים.
על הנוצות שסביב לראש ישנם כתמים לבנים.
צבע נוצות הזנב שחור ונוצות הבטן ירוקות.
החזה התחתון והבטן העליונה בצבע ירוק.
נוצות שסביב הבטן התחתונה בצבע ירוק-זית.
נוצות החלק העליון של הזנב בצבע אפור-זית.
קצוות הזנב בצבע ירוק-זית, ובתחתיתו צבע שחור.
הרגליים בצבע צהוב-ירוק או אפור.
הנקבה אין לה צווארון אדום, בניגוד לזכר, אך יש לה מצח וכתר שחורים.
זכר צעיר דומה לנקבה בוגרת אך הכתר שלו אפור עם נוצות שחורות.
הראש והחזה העליון של הצעירים בצבע כתום-אדום.
צבע הגוף דומה מאוד לנקרים אחרים מאותו סוג אך פחות מפוספס ויותר כהה.
נקר זה ניזון בעיקר מנמליים, הוא חי לבדו, בזוגות או במשפחות קטנות, לצד עופות נוספים.
נקר זה נפוץ ביערות, שפלות וגבעות ולעיתים גם באזורים פתוחים בקמבודיה, לאוס, וייטנאם וסין.
למרות שנראה כי נקר זה סובלני לרמות מסוימות של אובדן בית גידול, מצב השימור שלו על פי הרשימה האדומה של IUCN הוא קרוב לסיכון עקב בירוא יערות.
מין זה חי ביערות ירוקי עד, ירוקי עד למחצה, וביערות נשירים, בגובה 700 עד 1000 מטר.
והוא נפוץ גם ביערות מופרעים, אם נותרו בהם עדיין עצים גדולים.
נקר זה תואר למדע ב-1898 על ידי החוקר אמיל אוסטל .
נקר צהוב עורף קטן (שם מדעי: Picus chlorolophus) הוא מין של עוף ממשפחת הנקריים.
חי ב והסובטרופי של אסיה, בעיקר בתת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה.
הנקר צהוב העורף אורכו עד 28 סנטימטרים.
צבעו של הנקר ירוק למעט עורפו הצהוב, זנבו השחור והבטן הלבנה.
לזכרים הבוגרים יש ראש ירוק וגרון לבן ובנוסף פסים בצבע אדום מעל העין והעורף.
לנקבות ולפרטים הצעירים יש כתם בצבע אדום מעל הצוואר.
לתת-מין של הנקר הנפוץ בהודו יש ראש בצבע אפור.
לנקר מקור ארוך, ישר ומחודד, זנב הנוצות שלו קשיח, כדי לסייע בתמיכה בגזע העץ בזמן הניקור, רגל מפוצלת כששתי אצבעות קדמיות ושתיים אחוריות, ולשון ארוכה המשמשת אותו לצוד חרקים.
נקר זה נפוץ במדינות הבאות: הודו, בהוטן, נפאל, בנגלדש, סרי לנקה, תאילנד, מיאנמר, קמבודיה, וייטנאם, לאוס, אינדונזיה ומלזיה.
נקר זה מקנן בחורי עצים והנקבה מטילה שתיים עד ארבע ביצים לבנות.
מצב השימור של נקר זה על פי הרשימה האדומה של IUCN הוא ללא חשש להכחדה, נכון לשנת 2016.
נקר זה תואר למדע ב-1818 על ידי החוקר לואי-פייר ויילו .
ידוע על מספר תתי–מינים של הנקר צהוב העורף: (רשימה חלקית)
כלורופוס (chloropus) - החי בהימלאיה.
כלוריגסטר (chlorigaster) - החי בהודו, הוא קטן יותר מהמינים האחרים, בלי הצבע הלבן בצוואר, מעט יותר אדום ופחות צבע צהוב בראש, הירוק שלו כהה יותר (ירוק זית) ויש לו כתמים חיוורים על החזה.
וולסי (wellsi) - החי בסרי לנקה, כהה מעט יותר מהכלוריגסטר, וכתר הראש יותר אדום ממנו.
נקריים (שם מדעי: Picidae) היא משפחה בסדרת הנקראים.
זוהי המשפחה הגדולה בסדרה, ולה שני נציגים בישראל: נקר סורי וסבראש מצוי.
הגדול במשפחה הוא נקר סלטי גדול (Mulleripicus pulverulentus) שאורכו 50 ס"מ ומשקלו 450 גרם, זאת בהנחה שנכחד המין נקר אימפריאלי שמגיע לאורך 60–56 ס"מ.
הקטן במשפחה הוא נקר בר-חזה (Picumnus aurifrons) שאורכו 8 ס"מ ומשקלו 7 גרם.
לנקריים יש בלוטות רוק מיוחדות המסייעות לתפיסת חרקים על ידי הלשון.
במשפחה יש 4 תת-משפחות בהם 30 סוגים ו-200 מינים.
סוג סבראש (Jynx) בו 2 מינים - בו המין סבראש מצוי
סוג פיקולט אמריקאי (Picumnus) בו 27 מינים.
סוג פיקולט אסייתי (Sasia) בו 3 מינים.
סוג Colaptes - בו נקר קמפו
סוג נקר מטפס שחור (Melanerpes) בו 22 מינים.
סוג נקר מוצץ (Sphyrapicus) בו 4 מינים - בו נקר מוצץ אדום-חזה
סוג Yungipicus - בו 7 מינים.
סוג Dryobates - בו 6 מינים.
סוג Mesopicos בו 3 מינים.
סוג Melanerpes - בו המין נקר בלוטים
סוג Dendrocopos בו 25 מינים - בו נקר סורי
סוג Picoides בו 12 מינים.
סוג Campethera בו 12 מינים - בו נקר זהוב-זנב
סוג נקר גב-אש (Dinopium) בו 5 מינים.
סוג Meiglyptes בו 3 מינים.
סוג Hemicircus בו 2 מינים.
סוג Picus בו 15 מינים - בו נקר ירוק, נקר אדום-צווארון ונקר צהוב עורף קטן
סוג Dryocopus בו 6 מינים - בו נקר שחור ונקר מצויץ
סוג Celeus בו 11 מינים.
סוג Piculus בו 7 מינים.
סוג נקר פליקר (Colaptes) בו 12 מינים.
סוג Campephilus בו 11 מינים - בו נקר מגלני והמין הנכחד נקר שנהבי
סוג Gecinulus בו 2 מינים.
התמודדות מוח הנקר עם חבטות
ייתכן שמוח הנקר נפגע מהחבטות.
לצד זה, קיימות תיאוריות אחדות המנסות להסביר התמודדות אפשרית של מוחו עם חבטות.
לפי אחת מהן, יש לו מערכת של בולמי זעזועים: בראשו נמצאים מבנים ספוגיים.
הוצע שגם לשונו הארוכה במיוחד מתקפלת באופן המגן על הגולגולת.
מדענים אחרים טוענים שבלימת זעזועים הייתה מפחיתה מיעילות הניקור ושראש הציפור נע אף הוא במהירות.
ועוד הוצע שלמוח הציפור יש פחות מקום לזוז בתוך הגולגולת ולכן הוא נחבט פחות חזק.
נֵר הוא אמצעי תאורה המורכב מפתילה בתוך חומר דלק מוצק או נוזלי, בדרך כלל שעווה, פרפין או שמן.
לפני המצאת הנורה החשמלית, היה הנר המקור העיקרי לתאורה מלאכותית בשעות החושך.
כיום נרות משמשים לחימום ללא גז וללא חשמל, להפצת ריח ולתאורה בנוסף לנורות, במקום נורות לצורכי אווירה ובמקום נורות בשעת הפסקת חשמל.
בדתות רבות הדלקת נרות היא חלק מטקס פולחני או מסורת דתית.
חום הגפרור המשמש להדלקת הנר מתיך ומאדה כמות קטנה של חומר דלק.
לאחר ההתאדות, הדלק מגיב עם חמצן באטמוספירה ויוצר להבה.
הלהבה מספקת חום אשר דואג לכך שהנר ימשיך לבעור, באמצעות תגובת שרשרת המקיימת את עצמה: חום הלהבה מתיך את הדלק שנמצא בראש הנר, הדלק הנוזלי זורם מעלה באמצעות כוח הנימיות ושם מתאדה ומשמר את להבת הנר.
בעירת הדלק מתרחשת במספר אזורים נפרדים (כפי שמעידים הצבעים השונים הנראים בלהבת הנר).
באזורים שצבעם כחול, מימן מופרד מהדלק ונשרף תוך יצירת אדי מים.
באזורים הבהירים שצבעם נוטה יותר לצהוב מתרחש חימצון של פחמן אשר יוצר פחמן דו-חמצני.
נוסחה כימית אפשרית עבור בעירת הנר, כאשר מדובר בנר שעווה, היא כאשר היא הנוסחה הכימית למולקולה נפוצה שנמצאת בנרות עשויים פרפין, הוא חמצן מהאוויר, הוא פחמן דו-חמצני ו- היא הנוסחה למים.
כאשר מסת הדלק המוצק מומסת, הנר מתקצר באורכו.
חלקי הפתיל אשר כבר אינם משחררים את הדלק הנוזלי נאכלים על ידי הלהבה.
בעירת הפתיל מגבילה את אורכו החשוף של הפתיל, וכך שומרת על טמפרטורת הבעירה וקצב צריכת הדלק קבועים.
פתילים מסוימים דורשים קיצוץ ידני באמצעות מספריים או מכשירים ייעודיים, בדרך כלל לאורך של כ-0.7 ס"מ, על מנת לשמור על בעירה איטית ויציבה ולמניעת פליטת עשן.
נרות מיוצרים מפרפין (תוצר לוואי של זיקוק שמן), פרפין בתוספת כמות קטנה של סטארין, דונג דבורים, עצי דונג (דקל, סויה ועוד) או חלב נרות.
ניתן להשתמש בנרות למדידת זמן, אם כי דיוק המדידה מוטל בספק, היות שגם עבור סט נרות כמעט זהה בממדיו, משך הבעירה תלוי מאוד באורך המדויק של הפתיל.
כמות האור הנפלט מלהבת נר 'טיפוסי' שימשה בעבר להגדרת עוצמת אור (קנדלה).
בקוואנזה - חג אזרחי אפרו-אמריקאי הנמשך מ-26 בדצמבר עד 1 בינואר - נהוג להדליק 3 נרות ירוקים, 3 נרות אדומים ונר שחור.
בנורוז, בראש השנה הפרסי נהוג להניח על השולחן נרות דולקים ליד הפת סין.
ישנם נוצרים הנוהגים להדליק נר האדוונט בימים שלפני חג המולד לספירת הימים שנותרו עד לחג המולד.
כריסטינגל נהוג במספר זרמים בנצרות.
מצווה מן התורה להדליק בבית המקדש (וקודם לכן, באוהל מועד) את שבעת נרות המנורה מדי ערב, ולהטיב אותם מדי בוקר, כפי שמתואר בפסוקים: "צַו אֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְיִקְחוּ אֵלֶיךָ שֶׁמֶן זַיִת זָךְ כָּתִית לַמָּאוֹר לְהַעֲלֹת נֵר תָּמִיד.
אין מדליקין נר לשבת אלא משמן הנמשך אחר הפתילה, ולפיכך אין מדליקין בזפת ולא בשעוה, ולא בשמן העשוי מצמר גפן, ולא באליה ולא בחלב..." נר השעווה המוצק מופיע בספרות הגאונים, בתשובת רב שרירא גאון שפסל אותו לנר שבת, וכן נזכר ברש"י שהתיר אותו להדלקה.
ובפסקי הרא"ש מצוין, שבתקופתו, ימי הביניים, נהוג היה באשכנז וצרפת להדליק נרות שבת בנרות שעווה.
על פי ההלכה היהודית, יש להדליק נר בערבי שבת ויום טוב.
נוהגים להדליק בערב שבת שני נרות, לסמל את שני לשונות הציווי שנאמרו בהקשר לשבת: "זכור" ו"שמור".
יש שנהגו להדליק שבעה נרות כמספר ימות השבוע, יש שנהגו להדליק עשרה נרות כמספר עשרת הדיברות שבלוחות הברית.
כיום נפוץ המנהג, להוסיף נר עבור כל ילד המצטרף למשפחה.
בחלק מהעדות נוהגים להדליק לפני כניסת יום כיפור בנוסף לנר יום טוב (המוזכר למעלה), גם נר לכל אחד מבני הבית, סגולה לשמירה.
מנגד מנהג זה נפוץ בימים נוספים בשנה בעיתות צרה.
במוצאי שבת מברכים על ראיית נר הבדלה, ובמוצאי יום הכיפורים מברכים על ראיית "נר ששבת" כלומר נר שנשאר דולק מערב יום הכיפורים.
לגבי נר הבדלה נאמר בהלכה: "מצווה מן המובחר לברך על אבוקה", כלומר שלכתחילה רצוי שיהיה זה נר בעל שתי פתילות ויותר.
בימינו נמכרים בחנויות נרות ייעודיים הנקראים 'נרות הבדלה'.
בחג החנוכה ישנה מצווה מדרבנן להדליק נר בכל לילה משמונת ימי החנוכה כדי לפרסם את ניצחון המכבים ונס פך השמן.
מעיקר הדין מוטלת על כל בית בישראל החובה להדליק נר אחד בכל יום מימי חנוכה, אך נהגו להדר במצווה, ולהדליק נרות בסדר עולה כפי מספר ימי החג.
את הנרות מדליקים בבית במקום הנראה כלפי חוץ (כמו פתח הבית או חלון הפונה אל הרחוב) או לפחות הנראה לבני הבית בשביל לפרסם את הנס.
מקובל להדליק את הנרות בחנוכייה.
נוהגים להדליק נר נשמה לציון זכרו של אדם שנפטר כסגולה לעילוי נשמתו ביום השנה ("יארצייט") לפטירתו בבית וליד הקבר, נהוג גם להדליק נר נשמה בבית האבל במהלך שבעת ימי האבלות, ויש שנוהגים להדליק בכל השנה הראשונה לפטירת הקרוב.
מועד נוסף בו מדליקים את נר הנשמה הוא יום כיפור.
יש הנוהגים להדליק נר נשמה בכל תאריך בו נאמרת תפילת יזכור בבתי הכנסת (יום כיפור, שמיני עצרת, שביעי של פסח, שבועות).
בלילה שלפני חג הפסח משתמשים בנר לצורך בדיקת חמץ, מפני שבאמצעותו ניתן לראות היטב 'בחורים ובסדקים'.
בנוסף דרשו חכמים מן הפסוקים שחיפוש טוב נעשה באמצעות נר, ככתוב: .
מהותו של האדם היא לקחת את הדברים בעולם ולעשות בהם שינוי שיאיר בעולם ובאדם - כמו השמן הנהפך לאש.
נקרופיליה (מיוונית: νεκρός - גופות ו-φιλία - חיבה) הוא שמה של פאראפיליה המאופיינת במשיכה מינית לגופות ובהגעה לאורגזמה באוננות עם גופות אלה.
בדרך כלל משמש המונח לתיאור תופעות כמו שאיבת הנאה מינית מהמתת אנשים אחרים, קיום קשר שבו הצד השני פסיבי ודומם לחלוטין, או לקיום דבקות חד-צדדית של אדם חי באדם שמת.
הנקרופילים נחשבים לרוב לסובלים מבעיה נפשית.
ההפרעה מוכרת גם בשמות הבאים: נקרלגניה, קרופיליזם, נמקרוציטוס, אמטופיליה ונמקליזיס.
במרבית המקרים, הנקרופילים סובלים מהפרעות נפשיות והפרעות אישיות מורכבות.
מחקרים מראים שהם שואבים את הנאתם מעצם העובדה שהם צופים או מקיימים מגע מיני עם אדם חסר אונים שאינו מסוגל להתנגד.
נטיות נקרופיליות, על פי ה-DSM, הופכות לסטייה מינית ברגע שגורמות לאדם או לאחרים סבל, חוסר נוחות, בעיה בשיפוט או בניהול אורח חיים תקין.
ה-DSM מסביר כיצד עשויה להתבטא הנקרופיליה, ביניהם אנשים שאוהבים שבני זוגם מעמידים פני מתים במהלך פעילות מינית, אנשים שמפנטזים על מגע מיני עם גופות על אף שמעולם לא התנסו בכך בפועל, אנשים שנהנים מעיסוק ומגע בגופות, גם כזה שאינו מיני, ונוספים.
ברוב התרבויות נקרופיליה נחשבת כפגיעה מוחלטת בכבודו של האדם המת.
כך, ברוב המדינות המפותחות, קיום יחסים עם גופת אדם נחשבת לעבירה פלילית ומוטל בגינה עונש.
ב-2018 פסק בית המשפט העליון כי החוק בישראל אינו מחשיב נקרופיליה כעבירה פלילית.
עבירה זו נחשבת לטאבו מוחלט ברוב הדתות ולאקט מיני לא לגיטימי.
האסלאם אוסר באופן מוחלט על נקרופיליה, נקרופיליה נחשבת לחטא חמור ופגיעה בכבודו של המת.
תורת האסלאם מדגישה את כבודו של המת וקובעת טקסי קבורה וגינוני התנהגות נאותים בעת מותו של אדם.
בהלכה היהודית, יש איסור כללי של הנאה מגופת המת, בכל מקרה, אדם המקיים יחסי מין עם אישה מתה שהייתה נשואה לאדם אחר טרם מותה, אמנם אינו עובר על איסור עריות, אך עובר על איסור 'מקשה עצמו לדעת' ומוציא זרע לבטלה.
על פי כתבי הרודוטוס, המצרים הקדמונים המתינו שלושה-ארבעה ימים בטרם הביאו לחניטה אישה יפה על מנת שתרקיב מעט, מחשש לפעילות מעין זו בקרב החונטים.
סיפור קדום של נקרופיליה מופיע בתלמוד בבלי: לאחר שמרים החשמונאית נהרגה, טמנה המלך הורדוס בדבש, למשך שבע שנים על מנת לשמר את גופתה.
לדעה אחת על מנת לשכב איתה ולדעה אחרת על מנת שיראו שנשא בת מלך.
פרדי שטוייר הוא האדם היחיד בישראל שהורשע בנקרופיליה.
נֵר-הַלַּיְלָה הַחוֹפִי (שם מדעי: Oenothera drummondii) הוא צמח עשבוני רב-שנתי קצר חיים, פולש ונפוץ ממשפחת נר-הלילה (Onagraceae).
מוצאו מדרום-מזרח ארצות הברית ועד דרום-מזרח מקסיקו.
לישראל הגיע, ככל הנראה באקראי, בסוף המאה ה־19, והתפשט בעיקר בקרקעות חוליות של חוף הים התיכון, בחגורת הרסס.
הצמח נקרא כך משום שפרחיו נפתחים עם רדת הערב ונתרים פתוחים בלילה.
שמו של הצמח נזכר בפזמון החוזר של השיר "כחולה כחלום" שכתב הפזמונאי אורי אסף והלחינה נורית הירש והתפרסם בביצוע שלישיית גשר הירקון באלבומם השני והאחרון "התוכנית החדשה" שיצא בשנת 1966. בפזמון נאמר:
נר־הלילה החופי מוצאו מדרום-מזרח ארצות הברית ועד מקסיקו.
תחום תפוצתו הטבעי משתרע לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי ומפרץ מקסיקו, במדינות פלורידה, קרוליינה הדרומית והצפונית, לואיזיאנה וטקסס, וכן באזורים החופיים של מפרץ מקסיקו בצפון-מזרח, בצפון-מערב ובדרום-מזרח מקסיקו.
הצמח אופייני לבתי גידול חוליים ולסביבות סובטרופיות.
נר־הלילה החופי תת-מין אוהב-ים ((O.
thalassaphila)) – מוצאו מצפון-מזרח מקסיקו; תחום תפוצתו מצומצם והוא אינו מצוי מחוץ לארץ מוצאו.
נר־הלילה החופי תת־מין טיפוסי (O.
drummondii) – תת-מין נפוץ, שתחום תפוצתו משתרע מדרום-מזרח ארצות הברית ועד דרום מקסיקו.
הוא מצוי בעיקר במדינות פלורידה, לואיזיאנה, קרוליינה הצפונית והדרומית וטקסס, וכן באזורים החופיים של מפרץ מקסיקו.
תת־המין הטיפוסי הוא שהתפשט מחוץ לתחום תפוצתו הטבעי, ונקלט באזורים חופיים חמים ותת־טרופיים ברחבי העולם – בהם הודו (אסאם וההימלאיה המערבית), סין הדרומית והמזרחית (כולל טאיוואן), מצרים וסיני, דרום אפריקה (כולל קוואזולו-נטאל, אסוואטיני ופרובינציות הכף), מאוריציוס, אי נורפוק ופרו.
הוא נחשב למין פולש באגן הים התיכון, ונפוץ לאורך חופי מצרים, מרוקו וספרד, וכן בחופי דרום-מערב ודרום-מזרח אוסטרליה, ובאזורים חופיים של ארגנטינה, פרו ודרום-מזרח סין.
בישראל הוא גדל לאורך חוף הים התיכון ונפוץ במיוחד בחגורת הרסס.
נר-הלילה החופי חדר לארץ כבר בסוף המאה ה-19 והוא גדל בישראל על חולות לאורך כל רצועת החוף, בחזית הדיונות, בקצה גבול כיסוי הצומח לכיוון הים, בחגורת הרסס.
הצמח גדל באזורים המקבלים מעל 200 מ"מ משקעים בממוצע שנתי.
נר הלילה החופי נחשב בישראל לצמח פולש בעל קצב מהיר.
הוא גורם לנזק לאוכלוסיות הטבעיות בגלל שהוא מייצב חולות נודדים והוא משנה את אזורי דיונות חול פתוח ונודד לאורך רצועת החוף, שגם כך הופכים ליותר ויותר נדיר בשנים האחרונות.
נזקו בינוני כי השפעתו על המערכות האקולוגיות של דיונות רצועת החוף מוגבלת מכיוון שהפרטים אינם יוצרים, לפי שעה, מוקדים רחבי היקף בעלי שיעור כיסוי גבוה.
אם כי, הוא מתלווה למוקדים של שני מינים פולשים אחרים בדיונות רצועת החוף - צלקנית נאכלת (edulis Carpobrotus) וטיונית החולות (subaxilaris Heterotheca), ובכך מתווסף לקומפלקס של מיני צמחים פולשים אשר יחד משנים את האופי הפיזי של בית הגידול לאורך רצועת החוף.
העלווה קיימת לאורך כל השנה, הפריחה לכל אורך השנה, אך עיקרה בין סוף מרץ לתחילת אוקטובר.
פרי ירוק ממאי ופירות בשלים ובהפצה מאמצע יוני עד סוף אוקטובר.
בחודשי הקיץ נפתחים הפרחים בשעת השקיעה, אך גם בשעות הבוקר המוקדמות ובכל פעם פרח אחד לגבעול.
המעבר מפקעית הפרח הזקוף לפרח פתוח מתרחש במהירות תוך דקות ספורות.
החריץ בין עלי הגביע שבעדו ניתן להבחין בעלי הכותרת הצהובים הוא הסימן הראשון.
תוך דקות ספורות מהופעתו נפרדים ארבעת עלי הגביע זה מזה ומופשלים לאחור.
הכותרת החבויה ביניהם, כשעליה חופפים זה את זה וגלולים כעלה (לא רעופים), נפרשת במהירות ושמונת האבקנים מתגלים ומעליהם עמוד השחלה על 4 אונותיה.
הפרח נשאר פתוח בשעות הערב והלילה ולמחרת הוא מתחיל לנבול תוך השתנות צבעו מצהוב בוהק לכתום אדום.
הפרח על כל העטיף הכפול שלו נושר כיחידה אחת.
הצמח מאופיין במספר מאפיינים ומנגנונים המסייעים לו בהאבקה מוצלחת ובהתפשטותו מחוץ לארצות מוצאו:
הפיתיון למאביקים השכיחים בישראל – מין זה מציע גם פיתיונות של צוף של אבקה מהם נהנים גם דבורי דבש האוספות את הצוף ואת האבקה במשך שעות הבוקר וגם מגוון רחב של רפרפים האוספות צוף בשעות הערב.
אין פרוטרנדריה - אין הפרדה בזמן הבשלת איברי הזכר והנקבה, דהיינו האבקנים מבשלים ומשחררים את האבקה בד בבד עם הבשלת הצלקת (בניגוד לבני משפחה אחרים כמו ערברבה שעירה).
תאימות עצמית - מין זה בעל תאימות עצמית כלומר גרגרי ההאבקה יכולים להפרות את הביציות של אותו הצמח או של צמח אחר בעל אותו מטען גנטי.
תאימות עצמית מגדילה את שיעור האבקה העצמית.
הפרדה במרחב (הרקוגמיה) - מאידך ישנה הפרדה במרחב בין איברי הזכר והנקבה, הצלקת נישאת מעל האבקנים באופן ניכר.
הפרדה במרחב מפחיתה את שיעור האבקה העצמית ומגדילה את האבקה הזרה.
התכופפות עמוד השחלה (flexistyly) - התכופפות של עמוד שחלה במהלך ההבשלה המינית, בפרחים שלא הואבקו, תוך כדי התקדמותה אל עמדה המאפשרת מגע עם המאבקים.
מנגנון זה מבטיח האבקה למקרה שהאבקה זרה באמצעות דבורים ורפרפים נכשלת בגלל מחסורם או רוחות שמהירותן גדולה מ-2 עד 3 מטר לשנייה.
נר-הלילה החופי הוא צמח עשבוני רב-שנתי שעיר, משתרע על הקרקע ועליו גדולים ופשוטים.
הוא מעט מעוצה בבסיסו, גובהו 30 עד 60 ס"מ.
מוהל הצמח מימי ולא חלבי.
המאפיינים חשובים: הפרחים בעלי 4 עלי כותרת צהובים וגדולים וקוטרם 5 עד 7 ס"מ.
במרכז כל פרח 8 אבקנים ועמוד עלי שראשו מפוצל ל-4 צלקות.
הגבעולים המרובים והשעירים מאוד זקופים או שרועים ומסועפים מאוד לכל אורכם.
הלוואים חסרים, הפטוטרות קצרות 2 מ"מ עד 12. מ"מ.
העלים מסורגים, פשוטים, מעט בשרניים, תמימים או משוננים במקצת, שעירים, דמוי אזמל או אזמל הפוך, אורכם 3 עד 6 ס"מ ורוחבם 1 עד 2 ס"מ.
הפרחים בודדים ונמצאים בקצות הענפים השרועים, הם הפרחים יחידים, נמצאים בקצות הענפים השרועים, צהובים מבהיקים, גדולים, קוטרם 5 עד 6 ס"מ, דו-מיניים.
אורך צינור הפרח 3 עד 5 ס"מ ובבסיסו צופן.
הפרחים נפתחים בשעות הערב ובשעות הבוקר המוקדמות.
הפרחים נושרים כיחידה שלמה לאחר הפריחה.
צינור הפרח קיים והוא קבוע בקודקוד שחלה תחתית.
מבנה בחלקו התחתון של הפרח דמוי גביע, שנוצר מהתערות (אחוי) של מצעית הפרח ובסיס עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים.
הוא יחשב כצינור הפרח רק אם הוא מופרד (חופשי) מן השחלה.
עלי הגביע 4, אורכם 2 עד 3 ס"מ, מופשלים לאחור בעת הפריחה, נושקים אחד את השני אך לא חופפים.
עלי הכותרת 4, כמספר עלי הגביע, אורכם כ-3 ס"מ, צהובים מבהיקים, דמוי ביצה רחבה.
העלים מתכהים ודוהים עם הגיל, מרועפים או שזורים כמו עלה בניצן הפרח, לפעמים מכוסים בטפרים.
אבקנים 8, פי 2 מעלי הגביע, ערוכים בשני דורים.
דור האבקנים אינם מול עלי הכותרת, אך מול עלי הגביע ולרוב ארוכים יותר מהם.
הזירים מפורדים ואורכם 13 עד 18 מ"מ.
המאבקים בעלי שתי לשכות, שנפתחות בסדק לאורכם.
גרגרי אבקה גדולים ומצוידים בשלוש גומות, דרך אחת מהן פורץ הנחשון בעת נביטתו.
על פי רוב מאוחדים הגרגרים באמצעות חומר דביק - חוטי ויסצין.
חוטי ויסצין הם חוטים עדינים, הנצמדים למעטה של גרגרי אבקה וגורמים להם להתקבץ זה בזה כשהם מוסרים על ידי החרק.
השחלה התחתית בעלת 4 עלי שחלה, 4 מגורות, בעלת עמוד שחלה שאורכה 5 עד 8 ס"מ.
הצלקת הדביקה ירקרקה ומחולקת ל-4 אונות ארוכות.
הביצית הפוכה (אַנְאַטְרוֹפִּית, anatropous) כלומר, הקודקוד של גוף הביצית מופנה אחורה בכיוון לבסיס העוקץ שלו.
גוף הביצית בעלת מעטה כפול (bitegmic).
הפרי הלקט ארוך ושעיר, יושב, אורכו 2.5 עד 5 ס"מ ורוחבו 2 עד 4 מ"מ, בעל 4 מקצועות וחסר כנפיים, בעל 4 מגורות רב-זרעיות, הנפתח לאורכו ב-4 קשוות.
הפתיחה של ההלקט היא פְּתִיחָה חוֹצַת מְגוּרָה (loculicidal), כלומר בדרך כלל הסדק מתחיל מהקודקוד כלפי מטה ומשם הוא נמשך לאורך תפר הגב של כל עלה שחלה; העובר שמנוני והאנדוספרם חסר.
הזרעים ערוכים בשני שורות בכל מגורה, קירחים, ללא מקצועות, דמוי כישור צבעם חום עם כתמים כהים.
נר-הלילה החופי משתרע על הקרקע ועליו גדולים ופשוטים.
פרחיו צהובים וגדולים, בעלי ארבעה עלי כותרת.
במרכז כל פרח שמונה אבקנים ועמוד עלי שראשו מפוצל לארבע צלקות.
פרחיו של נר-הלילה החופי סגורים במשך שעות היום ונפתחים רק בשעות בין הערביים, אז מבקרים בהם רפרפים הלוגמים מהצוף שבבסיס הפרחים ותוך כדי כך גם מאביקים אותם.
לאחר ההאבקה מתנתק הפרח מהאזור העליון של השחלה שמתפתחת כתא לזרעים המתפתחים.
בדצמבר 2018 פורסם מאמר המוכיח כי נר הלילה החופי מסוגל לשמוע את המאביקים.
החוקרים מצאו כי קולות הזמזום הובילו לעלייה מהירה של 20% בממוצע בריכוז הסוכר בצוף, וזאת בהשוואה לריכוז הסוכר שנמדד בצמחים אשר נחשפו לצלילים גבוהים אחרים או שלא נחשפו לצלילים כלל.
יכולת זו מאפשרת לצמח לשמר אנרגיה ולהשקיע רק כאשר יש צורך לפתות את המאביק.
נר-הלילה החופי משתייך לקבוצה טקסונומית שמוצאה באמריקה.
המינים בסוג נר-הלילה מתאפיינים בפולשניות, ומופיעים בבתי-גידול מופרים במקומות רבים ברחבי העולם.
תפוצתו הטבעית של נר-הלילה החופי היא בחופיה של טקסס שבארצות הברית.
הוא הגיע לארץ ישראל באקראי, ככל הנראה בעקבות פעילות האדם, בסוף המאה התשע-עשרה.
עם השנים התרבה והתפשט וכיום הוא נפוץ לכל אורך רצועת החוף.
משפחת נר-הלילה (שם מדעי: Onagraceae, באנגלית: Evening Primrose family) היא משפחת צמחים בסדרת ההדסאים.
המשפחה מונה 22 סוגים ו-807 מינים של צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים, שיחים או לעיתים רחוקות מטפסים מעוצים; חלקם צמחי יבשה, צמחים אמפיביים (הקשורים למים וליבשה כאחד) או צמחי מים.
צמחי המשפחה נפוצים בין האזורים הממוזגים לטרופיים ביבשות השונות.
אחד המינים - נֵר-הַלַּיְלָה הַחוֹפִי - נפוץ בקרקעות החול לאורך חופי ישראל, ונחשב כצמח פולש.
הצמחים במשפחה מתאפיינים בפרחים בעלי עטיף כפול, לרוב האיברים מונים 4 חלקים, כשמספר עלי הגביע ועלי הכותרת הוא 4. האבקנים 8, פי 2 מעלי הכותרת וערוכים בשני דּוּרִים.
וסימן ההיכר הבולט עמוד השחלה מפוצל ל-4 אונות כמספר עלי הגביע.
משפחת נר-הלילה מיוצגת בצמחיית הבר של ישראל על ידי 8 מינים שמשויכים לשלושה סוגים: מֶדֶד (2 צמחי מים), ערברבה (3 מינים) ונר-הלילה (4 מינים גרים מאמריקה).
הסוג עֲרַבְרַבָּה (Epilobium) הוא סוג צמחים קוסמופוליטי הכולל 191 מינים.
זהו הסוג הגדול ביותר במשפחת נר-הלילה והוא מכיל את רוב המינים במשפחה הנמצאים בעולם הישן.
בישראל מיוצג הסוג על ידי שלושה מינים.
עֲרַבְרַבָּה קְטַנַּת-פְּרָחִים (Epilobium parviflorum) - צמח עשבוני רב-שנתי, ים תיכוני נדיר מאוד ובסכנת הכחדה בישראל, אבל צמח רחב תפוצה בכל אירופה ואגן הים התיכון.