tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2005 הלחין את פסקול סרט המלחמה "שחרור בעורף האויב" ודרמת הספורט "המאמן קרטר".
ב-2006 הלחין את הפסקולים למותחן האימה "נחשים על המטוס",
לדרמות התעופה "המגן", "פלייבויס" ולסרטי הספורט "שביל התהילה" ו"כנופיה במגרש".
ב-2007 הלחין את הפסקול ההמשך של שובר הקופות אוצר לאומי, "אוצר לאומי: ספר הסודות" ואת פסקול הקומדיה "פעלולן לנצח".
ב-2008 היה אחראי על פסקול קומדיית הפעולה "שחק אותה סמארט".
ב-2009 הלחין את פסקול סרט האנימציה "כוח G" וסרט הפעולה הבדיוני "המירוץ להר המכשפות".
ב-2010 הלחין את פסקול פנטזיית הקוסמות "שוליית המכשף" וב-2011 את פסקול סרט הפעולה הבדיוני "אני מספר ארבע"
רבין נשי לשלי מיי ואב לילד אחד ראיין, שמשמש כמתופף בלהקת האינדי רוק "Grouplove".
קון אייר (1997) - ביחד עם מארק מנסינה
ארמגדון (1998) - ביחד עם הארי גרגסון ויליאמס
אויב המדינה (1998) - ביחד עם הארי גרגסון ויליאמס
טרבינייה (בבוסנית: Trebinje, באלפבית קירילי: Требиње) היא העיר הדרומית ביותר בבוסניה והרצגובינה, והעיר ה-12 בגודלה במדינה.
העיר שוכנת על גדת נהר טרבישניצה (Trebišnjica), ומרוחקת כשישה קילומטרים מזרחית לים האדריאטי, וכ-19 ק"מ מדוברובניק שבקרואטיה.
על גדת הנהר החוצה את העיר ממוקמות מספר טחנות מים, שלושה גשרים חוצים אותו בתוך העיר.
זרם הנהר מנוצל להפקת אנרגיה הידרואלקטרית.
טרביה (באיטלקית: Trèbbia) הוא נהר בצפון איטליה.
אורכו של הנהר הוא 118 ק"מ.
מקור הנהר הוא ברכס מונטה פראלה (Monte Prelà) שבהרי האפנינים הליגוריים בתחומי הקומונה טוריגליה (Torriglia) שבנפת ג'נובה.
פסגת מונטה פראלה מתנשאת לגובה 1,407 מטרים, אולם הנהר מתחיל רק בגובה 800 מטרים.
הנהר זורם לכיוון צפון מזרח מרחק של 118 ק"מ (73 מייל), והוא נשפך אל גדתו הימנית של נהר הפו ממערב לפיאצ'נצה.
בשנת 218 לפנה"ס נערך בגדתו המזרחית של הנהר קרב טרביה.
טרגדיית האדם (הונגרית: Az ember tragédiája) הוא מחזה טרגי-היסטורי שנכתב על ידי הסופר ההונגרי אימרה מדאץ'.
הצגה זו נחשבת לפסגת הספרות ההונגרית ולאחת היצירות המשפיעות ביותר בה.
המחזה עוקב אחר הדמויות של אדם, הדמות המקראית, ולוציפר, השטן באמונה הנוצרית, כשבכול סצנה הם נמצאים בתקופה אחרת בזמן, כאשר לוציפר טוען כי האנשים ואדם ירצו להפוך להיות אלים ולהפיל את יוצרם, האל.
חוה מופיעה יחד עם אדם ולוציפר ברוב הסצנות, אך היא אינה בעלת תפקיד מרכזי במחזה ואינה יוצאת מתפקידה ההיסטורי, בניגוד לאדם ולוציפר אשר מופיעים בכל סצנה מההתחלה שלה, ותמיד מוצאים אחד את השני כאדם ולוציפר, לא משנה מה התפקיד ההיסטורי של שניהם.
בשנת 2011, המחזה עובד לסרט אנימציה בשפה ההונגרית, בעל אותו שם.
במחזה יש 15 סצנות, כאשר 10 מתוכן נמצאות ברגעים היסטוריים חשובים.
סצנה 1: ב"עולם הבא", ישירות לאחר בריאת העולם.
סצנה 2: בגן עדן, בתחילת הזמן.
סצנה 3: מחוץ לגן עדן, בתחילת ההיסטוריה האנושית.
סצנה 4: מצרים העתיקה, 2650 לפנה"ס, אדם הוא פרעה, ככל הנראה ג'וסר, לוציפר הוא עוזרו, וחווה היא אשתו של עבד.
סצנה 5: אתונה, 489 לפנה"ס, אדם הוא מילטיאדס הצעיר, לוציפר הוא שומר, וחווה היא אשתו של מילטיאדס.
סצנה 6: רומא, 67 לספירה, אדם הוא רומאי עשיר, לוציפר הוא חברו וחווה היא זונה.
סצנה 7: קונסטנטינופול, 1096, אדם הוא טנקרד, נסיך הגליל, לוציפר הוא נושא כלים, חווה היא אצילה שנהפכת ללא רצונה לנזירה.
סצנה 8: פראג, 1615, אדם הוא יוהאנס קפלר, לוציפר הוא תלמידו, חווה היא אשתו, ברברה.
סצנה 9: פריז, 1796, אדם הוא ז'ורז' דנטון, לוציפר הוא מוציא להורג, חווה מופיעה בשתי דרכים: פעם ראשונה כאריסטוקרטית שעומדת להיהרג, ובפעם השנייה כענייה.
סצנה 10: פראג, 1615, אדם הוא יוהאנס קפלר, לוציפר הוא תלמידו, חווה היא אשתו, ברברה.
סצנה 11: לונדון, המאה ה-19, אדם ולוציפר הם אנגליים חסרי-שם, וחווה היא אישה צעירה ממעמד הביניים.
סצנה 12: פאלאנקס (קומונה חקלאית טכנולוגית אוטופית) בעתיד, אדם ולוציפר הם כימאיים נודדים, וחווה היא עובדת שמוחה כאשר מפרידים אותה מתינוקה.
סצנה 13: חלל, אדם ולוצפיר הם עצמם, חווה לא מופיע בסצנה הזו.
סצנה 14: בעידן קרח בעתיד, בערך 6000 לספירה, אדם הוא אדם זקן, לוציפר הוא עצמו, חווה היא אשתו של אסקימואי.
סצנה 15: מחוץ ל"עולם הבא", בתחילת הזמן.
טרג'אני ואקיל היא בנקאית הודית, כיהנה בעבר בתפקיד מנכ"ל של בנק אקסים והאישה הראשונה בהודו שכיהנה בתפקיד זה.
טרג'אני ואקיל נולדה וגדלה במומבאי.
יש לה שלשה אחים והיא הצעירה ביותר במשפחתה.
בשנת 1958, סיימה תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת מומבאי ומיד לאחר מכן החלה לעבוד כפקידה בוועדת הכספים של מהראשטרה.
בשנת 1965, החלה לעבוד בבנק IDBI Bank והייתה האישה היחידה בתחום.
בשנת 1993, החלה לכהן כיו"ר אקסים בנק (Exim Bank) ופרשה מתפקידה בשנת 1996.
בשנת 1997 נבחרה על ידי חברת KPMG Worldwide Business, לאחת מחמישים הנשים המובילות בתחום הפיננסי וזאת בעקבות עוז הרוח שלה.
בשנת 2011, פרסמה אוטוביוגרפיה בשם פסיפס של זיכרונות (A Mosaic of Memories).
טרבנישטה (במקדונית: Требеништа) הוא נקרופוליס עתיק, שנמצא ליד הכפר המודרני טרבנישטה במקדוניה הצפונית.
הנקרופוליס מתוארך לתקופת הברזל (בסביבות המאה ה-7 לפני הספירה).
טרבנישטה התגלתה על ידי חיילים בולגרים במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-1918. ממשלת בולגריה שלחה את הארכאולוג קארל שקורפיל לארגן חפירות.
החפצים שנמצאו בחפירות נחקרו מאוחר יותר על ידי הארכאולוג בוגדאן פילוב.
מאז תחילת החפירות ב-1930, נמצאו כמויות גדולות של קברים, חמש מסכות מזהב, ומספר עגילים מברזל וצלחות.
הממצאים נמצאים כעת במוזיאונים הארכאולוגיים באוחריד, סופיה ובלגרד.
חלק מהחפצים שנמצאו בחפירות בנקרופוליס הובאו מיוון העתיקה, או מאוכלוסייה מוצא תראקי-ברברי עם השפעות יווניות.
בין הממצאים הארכאולוגיים נמצאו קרטר מברונזה, קסדה מקורינתוס העתיקה , קסדות מאיליריה ומסכות לוויה מזהב המזכירות את התרבות האגאית.
מסכת זהב מטרבנישטה נמצאת בחלקו הקדמי של שטר כסף של 500 דינר מקדוני, שהונפק בין השנים 1996 ו-2003.
טרבור ריינבולט , המוכר בכינויו Rainbolt, הוא גיימר אמריקאי המתמחה במשחק הרשת GeoGuessr, שבמסגרתו על השחקן לזהות את המיקום שממנו נלקחה תמונה מסוימת בעולם מתוך תצוגת הרחוב של גוגל (Google Street View).
ריינבולט, שנחשב לאחד השחקנים הטובים במשחק ברחבי העולם, התפרסם לראשונה דרך הרשת החברתית טיקטוק, בה פרסם סרטונים בהם הוא מנחש את המיקום המדויק של וידאו קליפים, למשל.
כמו כן, הוא פעיל ביוטיוב ובפלטפורמת הסטרימינג Twitch.
ריינבולט נולד בטקסס וגדל בארקנסו שבארצות הברית.
למד באוניברסיטת קולורדו ספרינגס, אך נשר ממנה לאחר כשנה לטובת עבודה כאסטרטג מדיה חברתית של חברה בלוס אנג'לס, המנהלת חשבונות ספורט באינסטגרם, טיקטוק וסנאפצ'ט.
על אף הידע הנרחב שלו בגאוגרפיה של העולם, הוא מעולם לא עזב את ארצות הברית, עד לנובמבר 2022, אז הודיע בציוץ בטוויטר כי מעתה יעבור להתגורר מדי חודש במדינה אחרת כל פעם, והתחיל בגרמניה.
ריינבולט החל לשכלל את כישוריו במשחק GeoGuessr במהלך מגפת הקורונה, כאשר שיחק בו ארבע עד חמש שעות מדי יום, למד ציוני דרך כמו שלטים וטלפונים ציבוריים וצפה בשידורים חיים של שחקנים אחרים.
לדבריו, בשלב מסוים הוא שיחק עד ל-12 שעות ביום, ואפילו חלומותיו הופיעו בתוך תצוגת ה-Streetview של גוגל.
ריינבולט מפרסם את תכניו בחשבון הטיקטוק שלו, בין היתר.
בנוסף, מדי יום שבת הוא מארח שידורים חיים של טורנירי GeoGuessr מקצועניים ב-Twitch, בהם השחקנים המובילים בעולם מתחרים ביניהם על פרס כספי, בסבבים של בין 2 ל-4 שחקנים.
קטעים מהטורנירים, לצד טיפים נוספים למשחק GeoGuessr, ריינבולט מפרסם בערוץ היוטיוב הראשי שלו.
בנוסף, בערוץ השני שלו, "RAINBOLT TWO", הוא מפרסם סרטונים הקשורים ל-GeoGuessr מדי יום.
סרטוניו של ריינבולט הפכו ויראליים במיוחד לאחר שאתגר את עצמו על ידי הוספת מגבלות: עליו לנחש את המיקום שבתמונת ה-Street View לאחר צפייה בה למשך עשירית שנייה בלבד, כאשר חצי ממנה מטושטש, או עם שתי תמונות בו זמנית, תמונות הפוכות, תמונות בשחור-לבן, או תמונות מעוותות ברמת הפיקסל.
בחלק מהסרטונים הוא מנסה לזהות את המיקום כאשר עיניו מכוסות ואדם אחר מתאר לו את הנראה בתמונה.
הוא אף הצליח לזהות מדינות רק על סמך צפייה באדמה.
טרביץ היא עיירה במחוז אלבה-אלסטר, במדינת ברנדנבורג שבמזרח גרמניה.
העיירה שייכת לנפת שנבורן (Schönborn).
לראשונה מתועד קיומה של טרביץ במסמכים המתוארכים לשנת 1300. בשנת 1329 מכר הדוכס רודולף פון זאקסן את הכפרים טרביץ ודבוראו למנזר דוברילוק (Dobrilugk).
ב-1871 נחנכו מסילת הברזל בין פאלקנברג לקוטבוס בידי חברת הרכבות האלה-סוראו-גובנר (Halle-Sorau-Gubener).
האזור עוצב בידי אתר כרייה של מחצבי ליגניט, שהתפתח באזור בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. באזור היה אחד ממכרות השטח (Surface mining) הראשונים בעולם, עם אחד מגשרי הובלת המחצבים (Conveyor bridge) הראשונים בעולם, שהוקמו בתחילת המאה ה-20. בשנת 1952 הוקם בטרביץ מפעל פחמים.
עד 1945 השתייכה טרביץ למחוז לוקאו (Luckau) במדינת ברנדנבורג, ומ-1952 עד 1990 - למחוז פינסטרוואלדה (Finsterwalde) במזרח גרמניה.
משנת 1990 עד 1993 השתייכה למדינת ברנדנבורג בגרמניה המאוחדת.
טרביץ נקשרה ל"רכבת האבודה" שיצאה לקראת סוף מלחמת העולם השנייה מברגן-בלזן והגיעה לטרביץ.
זו הייתה הרכבת האחרונה מבין שלוש שיצאו מברגן-בלזן עם התקרבות הכוחות הבריטיים, ועליה 2,500 אסירים.
יעדה אמור היה להיות גטו טרזין.
ב-20 או 21 באפריל 1945 נעה הרכבת לכיוון פאלקנברג/אלסטר ונעצרה ליד הגשר המפוצץ של אלסטר.
ב-22 באפריל נקברו שם בקבורה המונית 16 גופות של נוסעים מהרכבת והרכבת הוסעה משם, לדרישת הוורמכט.
ב-23 באפריל נמצאה הרכבת על ידי הצבא האדום.
28 מתים נקברו במקום והרכבת הוסעה לטרביץ.
רבים מהשורדים היו במצב של תת-תזונה וחולים בטיפוס.
בטרביץ הוקם מתקן טיפולי בו טופלו השורדים על ידי רופאים סובייטים ורופאים יהודים, אסירים לשעבר.
נשים מטרביץ פעלו במתקן בתור צוות אחיות.
במגפת הטיפוס שהשתוללה בטרביץ בשבועות שלאחר השחרור נספו כ-320 מהאסירים המשוחררים ו-26 מתושבי הכפר.
במפנה המאות צמחה האוכלוסייה באופן חד ובשנת 1919 היו בכפר קרוב לאלף תושבים.
בתקופה הנאצית המספר ירד, אך שב ועלה והגיע ל-1200 לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר איחוד גרמניה ירד מספר תושבי הכפר, וכיום הוא כ-670.
כנסייה אוונגלית שנבנתה ככל הנראה במאה ה-15, רובה נהרס ב-1719 ובמהלך המאה ה-18 שבה ונבנתה, ונוסף לה צריח.
כנסייה קתולית על שם מיכאל הקדוש, שנבנתה ב-1935 בתמיכה פרטית.
בית קברות יהודי ברחוב בית הספר (שולשטראסה, Schulstraße), מול בית הקברות של הקהילה, עם מצבה משנת 1966 ל-320 נספים (המספר הוא בקירוב) שפונו ממחנה הריכוז ברגן-בלזן.
בשנת 1995 נוספו שני לוחות גרניט עם שמותיהם של יתר הנספים שנקברו במקום.
מצבת זיכרון ביער, ליד פסי הרכבת, ל-17 קורבנות יהודיים.
מצבת זיכרון ברחוב הראשי (Hauptstraße) מול הכנסייה, ל-160 נספים בטרנספורט ממחנה ריכוז.
מ-1995 מונחות במקום שתי מצבות זיכרון.
תצוגה בשטח פתוח לזכר קורבנות הרכבת האבודה.
מצבות לזכר נופלי היישוב בשתי מלחמות העולם.
מאז שנות השישים שלטה תעשיית הליגניט בטרביץ.
לקראת תום עידן הכרייה הוסבו מפעלי הכרייה לתעשייה חקלאית.
אלה שלטו בנוף התעסוקתי והתעשייתי של טרביץ עד 1990. עם איחוד גרמניה והדעיכה הכלכלית של האזור, נסגרו רבים ממקומות העבודה בעיירה.
חלק מהבניינים הנטושים נועדו להפוך למגורים לעובדים זרים.
לאחר מכן הפכו לפארק תעשייתי ולמבנים לשיכון עובדי חברת מתכת ובנייה.
טרבל (בבולגרית: Тервел) היא עיירה במחוז דובריץ', שבצפון-מזרח בולגריה.
העיירה היא המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז המשנה טרבל, שממוקם בחלק המערבי ביותר של מחוז דובריץ'.
נכון לדצמבר 2009 התגוררו בעיירה 6,667 תושבים.
השם הטורקי העות'מאני הישן של העיירה היה קורטבונאר ("Kurtbunar") שפירושו בטורקית הוא "באר הזאבים.
במהלך רוב ימי הביניים האזור של העיירה היה חלק מהאימפריה הבולגרית.
הכפר הוזכר לראשונה בפנקסי המיסים העות'מאניים משנת 1673. בשנת 1878, קורטבונאר הפך לחלק מנסיכות בולגריה.
בעקבות מלחמת הבלקן השנייה, נאלצה בולגריה לוותר על השליטה בקורטבונאר ולהעביר את השליטה בשטח לרומניה יחד עם החלק כל החלק הדרומי של חבל דוברוג'ה.
בתקופה שהשטח היה תחת שלטון רומני הכפר שימש כמרכז המנהלי של מחוז דורוסטור.
השליטה באזור קורטבונאר חזרה לבולגריה לאחר שבולגריה ורומניה חתמו על הסכם קראיובה בשנת 1940. השם הבולגרי של העיירה טרבל, מכבד את זכרו של טרבל מבולגריה, בנו ויורשו של אספרוך, שליט בולגריה של חבל הבלקן בין השנים 701–721. בינואר 1960 הכפר הוכרז כעיר.
טרביום פוספיד היא תרכובת אי-אורגנית המורכבת מטרביום ומזרחן, שהנוסחה הכימית שלה היא TbP.
ניתן להשיג טרביום פוספיד על ידי תגובה של טרביום עם זרחן אדום ב-800–1000 מעלות צלזיוס:
ניתן להשיג את התרכובת גם על ידי תגובה של נתרן פוספיד וטרביום כלוריד נטול מים ב-700~800 מעלות צלזיוס.
TbP עובר מעבר פאזה ב-40 GPa ממבנה NaCl למבנה CsCl.
TbP יוצר גבישים במערכת קובית, בעלי חבורת סימטריות מרחבית מסוג Fm3m.
התרכובת היא מוליך למחצה המשמשת ביישומי הספק גבוה, בתדר גבוה ובלייזר דיודות ופוטודיודות אחרות.
טרביזונדה "אונדינה" ואלה (באיטלקית: Trebisonda "Ondina" Valla; 20 במאי 1916 – 16 באוקטובר 2006) הייתה אתלטית איטלקייה, אלופה אולימפית (ברלין 1936) ושיאנית עולם (1936–1939) בריצת 80 מטר משוכות ובכך הייתה לאישה האיטלקייה הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
אלופת משחקי הסטודנטים הבינלאומיים (טורינו 1933) בריצת 100 מטר, בריצת 80 מטר משוכות, בקפיצה לגובה ובריצת שליחות 4x100 מטר.
ואלה נולדה וגדלה בבולוניה, אחרי ארבעה אחים.
שמה הייחודי ניתן לה על ידי אביה על שם העיר טרבזון בטורקיה, הנקראת באיטלקית טרביזונדה, שנחשבה בעיניו כאחת מהערים היפות בעולם.
הכינוי שלה "אונדינה" פירושו גל קטן.
היא התאמנה בספורט עם יריבתה הגדולה קלאודיה טסטוני, אלופת אירופה ושיאנית עולם.
במשחקי הסטודנטים הבינלאומיים (אוניברסיאדה) שנערכו בטורינו בשנת 1933 היא זכתה ב-4 מדליות זהב, בריצת 100 מטר (12.9 שניות), בריצת 80 מטר משוכות (12.2 שניות), בקפיצה לגובה (1.45 מטר) ובריצת שליחות 4x100 מטר.
באולימפיאדת ברלין זכתה במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות בריצה צמודה ביותר ובשיא אולימפי חדש של 11.7 שניות, לפני אנני שטוייר מגרמניה, בטי טיילור מקנדה וקלאודיה טסטוני מאיטליה.
לכל ארבע האצניות נקבעה תוצאה זהה של 11.7 שניות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא עולם חדש של 11.6 שניות, שיפור לשיא בן 4 השנים של אוולין הול ובייב דידריקסון (11.7 שניות), שתיהן מארצות הברית.
שיאה זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי בת ארצה קלאודיה טסטוני (11.3 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 48.7 שניות.
לאחר המשחקים האולימפיים היא הפחיתה באימונים ובתחרויות בגלל בעיות בגב, אך המשיכה להתחרות בשנות ה-40.
במהלך הקריירה שלה היא זכתה ב-16 תוארי אליפות איטליה אישים:
פעם אחת בקפיצה לגובה מהמקום: 1930
שיא זה החזיק מעמד 18 שנים
טרבר אלן הוא פרופסור לפילוסופיה של המשפט ומשפט ציבורי באוניברסיטת קיימברידג', ועמית באוניברסיטת פמברוק.
הוא ידוע בכך שהוא מאתגר את האורתודוקסיה החוקתית בממלכה המאוחדת, בעיקר בהגדרתו מחדש של תחום הריבונות הפרלמנטרית.
אלן נולד בעיר לוטון שבבריטניה ב-9 במאי 1955. הוא למד בבית ספר סנט אולבנס ובקולג' ווסטר, אוקספורד, שם למד לתואר ראשון במשפט אזרחי ולתואר שני בפילוסופיה של המשפט.
בנוסף, הוא קיבל דוקטורט במשפטים מאוניברסיטת קיימברידג'.
אלן היה מרצה למשפטים באוניברסיטת נוטינגהאם, בין השנים 1980 ו־1985, ועבר להרצות באוניברסיטת קיימברידג' ב־1989. בשנת 2016 הוא נבחר להיות עמית באקדמיה הבריטית.
אלן כתב מספר ספרים הכוללים את "חוק, חירות וצדק: היסודות המשפטיים של החוקתיות הבריטית" (1993), "צדק חלוקתי: תיאוריה ליברלית של שלטון החוק" (2001) ואת "ריבונות החוק: חירות, חוקה ומשפט ציבורי" (2013).
אלן מאמין שחוקי המשפט עליונים יותר מהריבונות הפרלמנטרית בהיררכיה החוקתית.
הוא מפתח נקודת מבט זו בספרו "ריבונות החוק: חירות, חוקה ומשפט ציבורי".
טרביון למון ויליאמס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסנטר בבחצ'שהיר קולג'י מליגת העל הטורקית בכדורסל והיורוקאפ.
ויליאמס גדל בשכונת הייד פארק שבשיקגו, אילינוי, וכשהוריו נפרדו בילדותו הוא עבר לגור עם אימו.
בשנתו הראשונה בתיכון הוא שיחק בקבוצה של תיכון מאונט כרמל בשיקגו והוביל את הקבוצה למאזן מושלם של 26–0. כשהיה בן 15, בשנתו השנייה בתיכון, דודו נורה ונהרג.
הטראומה של ויליאמס מהמוות גרמה לו לעזוב את שיקגו ולעבור לבית הספר ללימודים יצירתיים על שם הנרי פורד בדטרויט, מישיגן.
בנוסף, הוא הצטרף לקבוצת מישיגן מוסטנגס באיגוד האתלטים החובבים.
בשנתו השלישית רשם ויליאמס 22 נקודות ו-25 ריבאונדים בממוצע למשחק, כולל חמישה טריפל דאבלים, ונבחר לשחקן השנה של מחוז מישיגן מטרו אתלטיק.
בסיום העונה הוא שבר את רגלו השמאלית, ובזמן שהחלים מהפציעה שיחק בליגת הנוער עלית של נייקי.
בשנתו האחרונה בתיכון נבחר ויליאמס לחמישיית העונה במדינה לאחר שהעמיד ממוצעים של 20 נקודות ו-21 ריבאונדים למשחק והוביל את קבוצתו לאליפות המחוז.
ב-6 ביולי 2017 הוא התחייב לשחק כדורסל מכללות באוניברסיטת פרדו, לאחר שקיבל הצעות בין היתר מאילינוי, מישיגן סטייט וקסבייר.
בעונתו הראשונה קיבל ויליאמס דקות מועטות, אך זכה ליותר זמן משחק לאחר שקלע 10 נקודות וקטף ארבעה ריבאונדים בתשע דקות בהפסד לאוניברסיטת נוטרדאם ב-15 בדצמבר 2018. ב-15 בינואר 2019 הוא רשם דאבל דאבל של 16 נקודות ו-13 ריבאונדים בניצחון 89–54 על אוניברסיטת ראטגרס.
בסך הכל בשנתו הראשונה הוא העמיד ממוצעים של 5.2 נקודות ו-4 ריבאונדים ב-10.3 דקות למשחק.
ב-9 בינואר 2020 רשם ויליאמס שיאי קריירה של 36 נקודות ו-20 ריבאונדים בהפסד 78–84 לאוניברסיטת מישיגן בהארכה כפולה, שחקן פרדו הראשון עם לפחות 35 נקודות ו-20 ריבאונדים במשחק אחד מאז בוב פורד ב-1971. ארבעה ימים לאחר מכן הוא נבחר לשחקן השבוע באזור הביג טן.
כ העמיד ויליאמס ממוצעים של 11.5 נקודות ו-7.6 ריבאונדים למשחק, והוביל את הביג טן עם 80 ריבאונדים בהתקפה.
כ רשם ויליאמס שיאי קריירה בנקודות (15.5 למשחק), ריבאונדים (9.1 למשחק, שני באזור) ואסיסטים (2.3 למשחק), תוך שהוא קולע ב-52.5% מהשדה (רביעי באזור).
בסיום העונה הוא נבחר לחמישיית העונה הראשונה על ידי מאמני האזור ולחמישיית העונה השנייה על ידי התקשורת.
הוא הצהיר על מועמדותו לדראפט ה-NBA 2021, אך ביוני ויתר וחזר לפרדו לעונתו האחרונה.
בעונת ה שלו נבחר ויליאמס לשחקן השישי של העונה ולחמישיית העונה השלישית באזור לאחר שעלה מהספסל והעמיד ממוצעים של 12 נקודות 7.4 ריבאונדים ו-3 אסיסטים למשחק.
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2022 שיחק ויליאמס במדי בוסטון סלטיקס בליגת הקיץ של ה-NBA.
לאחר מכן הוא חתם בגולדן סטייט ווריורס, אך שוחרר ב-3 באוקטובר 2022. ב-24 באוקטובר הוא הצטרף לסגל מחנה האימונים של קבוצת ליגת הפיתוח של גולדן סטייט, סנטה קרוז ווריורס, במדיה שיחק ארבעה משחקים.
ב-12 בינואר 2023 הועבר ויליאמס בטרייד לקפיטל סיטי גו-גו.
ב-25 משחקים במדי הקבוצה הוא העמיד ממוצעים של 8.4 נקודות ו-7.8 ריבאונדים למשחק.
ב-18 ביולי 2023 חתם ויליאמס ברטיופארם אולם מהבונדסליגה הגרמנית והיורוקאפ, במדיה רשם 14.2 נקודות, 9.4 ריבאונדים, 3.3 אסיסטים ו-1.2 חטיפות בממוצע למשחק עם 54.8% מהשדה.
ב-18 משחקי יורוקאפ בעונת הוא רשם 12 דאבל דאבלים, הוביל את המפעל בריבאונדים (10.8 למשחק) ונבחר לחמישיית העונה.
ב-13 ביוני 2024 נבחר ויליאמס על ידי ואלי סאנס בדראפט ההתרחבות של ליגת הפיתוח.
ב-11 ביולי 2024 חתם ויליאמס לשנתיים באלבה ברלין מהבונדסליגה והיורוליג.
ב-22 בדצמבר 2024 חתם ויליאמס לעונה וחצי במכבי תל אביב מליגת העל בכדורסל והיורוליג.
ב-16 במרץ 2025 הוא רשם דאבל דאבל של 23 נקודות ו-16 ריבאונדים בניצחון 103–98 על עירוני נס ציונה בהארכה, וכעבור שבועיים נבחר למצטיין חודשים פברואר ומרץ בליגה.
ב-13 משחקים בעונת הוא העמיד ממוצעים של 12.1 נקודות ו-8 ריבאונדים, זכה עם הקבוצה בגביע המדינה בכדורסל 2025 והעפיל עימה לגמר אליפות המדינה בכדורסל 2025, שבוטל לבסוף ללא הכרזה על אלופה בעקבות מבצע עם כלביא.
ב-17 ביולי 2025 חתם ויליאמס בבחצ'שהיר קולג'י מליגת העל הטורקית בכדורסל והיורוקאפ.
ויליאמס זכה עם נבחרת ארצות הברית בגביע העולם בכדורסל עד גיל 19 שנערך בהרקליון, יוון, והעמיד ממוצעים של 8.7 נקודות ו-6.6 ריבאונדים למשחק.
טרֶבֶּלִיאַנוּס היה חומסן שלטון רומי בימי שלטון הקיסר הרומי גליאנוס (בין השנים 260–268 לספירה), המופיע ברשימת שלושים הטיראנים בקובץ הביוגרפיות של קיסרי רומא "היסטוריה אוגוסטה".
היסטוריונים מודרניים רואים בדמות זו דמות שהומצאה על ידי המחבר-העורך של ההיסטוריה אוגוסטה.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה, טרבליאנוס היה שודד קיליקי, שקרא לטירתו במצודות הרי איסאוריה "פאלאטיום" (כמו הארמון הקיסרי על גבעת הפאלאטיום ברומא), הקים בית מטבעה, והעניק לעצמו את התואר קיסר.
אך לאחר שהתפתה לעזוב את מבצרו ולרדת למישור, הוא נהרג שם על ידי קמסיסוליאוס (Camsisoleus), מצרי, אחד המצביאים של הקיסר הרומי גליאנוס (dux Gallieni), אחיו של אורליוס תאודוטוס שהביס את חומסן השלטון מוסיוס איימיליאנוס.
טרבליאנוס נזכר גם אצל אוטרופיוס.
הקטע נחשב לאינטרפולציה מאוחרת יותר, או שגיאה במקום השם "רגליאנוס" – ולמעשה מספר מהדורות של אוטרופיוס מתקנות את הטקסט עם "רגליאנוס".
במקרה שמדובר בשגיאה, ייתכן שקטע זה נתן את ההשראה למחבר ההיסטוריה אוגוסטה עבור טרבליאנוס שלו.
בשנת 2013 התגוררו בעיר עצמה 133,545 תושבים, ובנפת טרגונה התגוררו אותה עת 810,178 איש.
אוכלוסיית האזור האורבני של טרגונה הוערכה אותה עת בכ-350,000 נפש.
טרגונה היא עיר נמל חשובה לחוף הים התיכון, ונהר פרנקולי (Francolí) עובר מערבית למרכזה של העיר ונשפך אל הים בתחומי הנמל.
בתחומי העיר ובסביבתה שוכנות תשלובות גדולות של מפעלים כימיים ובתי זיקוק לנפט ומוצריו.
ייתכן שהעיר החלה בהתיישבות יוונית או ביישוב פיניקי בתחילת האלף הראשון לפנה"ס, אך מחקרים מבוססים מאשרים רק כי שבטים איבריים התגוררו במקום בסוף המאה ה-5 לפנה"ס.
הרומאים כבשו את טרגונה בעת המלחמה הפונית השנייה בשנת 218 לפנה"ס, וייסדו במקום את טאראקו (Tàrraco) שהייתה לבירת הפרובינקיה היספניה קיטריור (Hispania Citerior) ולאחר מכן לבירת הפרובינקיה היספניה טארקוננסיס.
בפלישות הגרמאניות והמוסלמיות נהרסה העיר, ושוקמה רק במאה ה-12, לאחר הרקונקיסטה.
במאה ה-12 הייתה העיר למרכז שלטוני מרכזי בממלכת אראגון, אך בעקבות המוות השחור ומלחמת אזרחים שקעה וחרבה ב-1462. רק באמצע המאה ה-20 שוקמה סופית.
בשנת 2000 העניק ארגון אונסק"ו מעמד של אתר מורשת עולמית למתחם הארכאולוגי הכולל את העיר, שבו מספר גדול של אתרים מהתקופה הרומית.
המידע אודות היישוב האנושי בטרגונה קודם לכיבוש הרומי בסוף המאה ה-3 לפנה"ס אינו רב.
ייתכן שהתקיימה במקום נקודת סחר של יוונים איונים בתחילת האלף הראשון לפנה"ס.
לפי סברה אחרת הוקמה טרגונה בידי הפיניקים אשר ביססו בה יישוב לו קראו טרקון, קרי "המצודה".
מממצאים ידוע כי בסוף המאה ה-5 לפנה"ס שכן בטרגונה יישוב איברי שנקרא קסה (Kesse).
היישוב הוקם על ידי הקוסטנים (Cossetans) על גדת הנהר טולקיס (Tulcis, בשמו המודרני: פרנקולי) והיה היישוב העיקרי של שבט זה, אך לא ברור אם שכן במקום בו ניצבו קודם לכן היישובים היווני והפיניקי.
בשנת 218 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, כבשו הרומאים בהנהגת גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס את טרגונה, ולאחר ניצחונם הראשון הקימו סמוך לקסה האיברית מצודה קטנה שנודעה בשם טאראקו (לטינית Tarraco).
תוך זמן קצר הפכה טאראקו למעוזם הצבאי העיקרי של הרומאים בחצי האי האיברי, ושימשה נקודת מוצא למסעותיהם הצבאיים בעמק נהר האברו ובמזרחו של חצי האי האיברי.
ייתכן שהיו במקום שני מרכזים עיקריים - האחד צבאי ששכן במעלה גבעה, והאחר אשר שימש כרובע מגורים השתרע סמוך לחוף הים ולנמל.
עד מהרה הצטרפו אל החיילים המוצבים במקום גם סוחרים ואזרחים רומיים שראו בחצי האי האיברי ארץ של אפשרויות חדשות, ואלה הביאו עימם את התרבות הרומית למקום.
היישוב בטאראקו צמח במהירות ובוצר בשלב מוקדם בחומות, והנמל הרומי השתרע על חלק ניכר משטחו של הנמל הנוכחי.
ניצחונם של הרומאים על קרתגו בשנת 201 לפנה"ס ותחילת סיפוחו של חצי האי האיברי אל הרפובליקה הרומית האיץ את פיתוחה של טאראקו, וחומת האבן הראשונה של העיר שתועדה ארכאולוגית, הוקמה בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס והורחבה במהלך הרבע השלישי של המאה כך שהקיפה את היישוב כולו.
בעיר הוקמו מספר מבני ציבור חשובים ובסוף התקופה הרפובליקאית, כללו אלה את התיאטרון, את פורום הקולוניה ואת מקדש האלה טוטלה.
במהלך מלחמת האזרחים ברומא, ארגן יוליוס קיסר את כוחותיו לקראת קרב מונדה המכריע בשנת 45 לפנה"ס בטאראקו.
כאות תודה לתושבי העיר על נאמנותם לו, העניק קיסר מעמד של קולוניה לעיר, וזו אימצה באופן רשמי את השם "קולוניה יוליה טריאומפאליס טאראקו" (Colonia Iulia Urbs Triumphalis Tarraco).
טאראקו הייתה לבירתה (conventus juridicus) של הפרובינקיה של היספניה קיטריור, וכאשר אוגוסטוס חילק את האימפריה הרומית מחדש בשנת 27 לפנה"ס, היא שמרה על מעמדה כבירה, הפעם של הפרובינקיה היספניה טארקוננסיס, שהשתרעה על פני רובו של חצי האי האיברי.
לאחר שאוגוסטוס שהה בעיר במהלך המלחמות הקנטאבריות הוא העניק לה מספר תארים נוספים שביניהם "קולוניה ויקטריקס טוגאטה" (Colònia Víctrix Togata) ו"קולוניה יוליה ויקטריקס טרקונסיס" (Colònia Júlia Víctrix Tarraconensis).
מעמדה של טאראקו התחזק והיא החלה נבנית לפי תוכנית מונומנטלית שתאמה את מעמדה וחשיבותה.
העיר חולקה לשלושה אזורים גאוגרפיים מובחנים - במרכזו של האזור הגבוה בעיר, מקום בו שוכנת כיום הקתדרלה, ניצב מתחם הכת הקיסרית; ברצועה שמתחתיו השתרע פורום הקולוניה ובו התרכזו מוסדות השלטון של העיר ושל הפרובינקיה; וברצועה השלישית ניצב הקרקס (השם הרומי להיפודרום).
בין שני האזורים האחרונים השתרעו רובעי המגורים של טאראקו.
בשנת 73, ארבע שנים לאחר עליית אספסיאנוס לשלטון, הוענק לכל תושבי חצי האי האיברי מעמד של אזרחים רומיים.
בשל כך זכתה טאראקו בפורום נוסף, פורום הפרובינקיה, ועוד נבנו בעיר החל בתקופה זו אמות מים, אמפיתיאטרון, וממזרח לה הוקמו מגדל סקיפיוס ושער הניצחון בברה שסימן את גבולה המזרחי.
חומרי הבניין למבנים אלה נחצבו בסדרה של מחצבות בסביבותיה של העיר, שהחשובה שבהם היא מחצבת מדול.
העיר הייתה לאחת הערים החשובות באימפריה הרומית כולה, ואדריאנוס תיארה כ"עיר האביב הנצחי" (Tarraco, civitas ubi ver aeternum).
סביב העיר השתרעו אזורים חקלאיים נרחבים ווילות רומיות הוקמו בהם.
שגשוגה של טאראקו נמשך עד אמצע המאה ה-3, והיא החלה שוקעת בשל משבר כלכלי ופלישות ראשוני הברברים.
לפי ממצאים ארכאולוגיים העיר נפגעה בשנת 260 כתוצאה מפלישת הברברים הראשונה, וההרס פגע בעיקר באזורי המגורים.
עם זאת העיר התאוששה לקראת סופה של המאה, במקביל להטבה במצבה של האימפריה כולה בתקופת דיוקלטיאנוס.
בתקופה זו התפשטה הנצרות בעיר, ופרוקטואוסוס הקדוש (Sant Fructuós) הנחשב לבישוף הראשון של העיר, הועלה על המוקד בשנת 259. סופה של טאראקו הרומית הגיע בשנת 467 כאשר הוויזיגותים בהנהגת המלך אוריק כבשוה, והרסוה שנתיים לאחר מכן.
הוויזיגותים קוממו את הריסות העיר וזו המשיכה והייתה למקום יישוב מרכזי עד שהמוסלמים כבשוה בשנת 713 לערך והיא הייתה לחלק מאל-אנדלוס.
העיר התנוונה ונעזבה ותואר הבישוף של טרגונה נותר בגדר מונח בלבד .
רק ב-1091 ולאחר הרקונקיסטה, חודשה משרת הבישוף באופן זמני, ובתחילת המאה ה-12 חודשה באופן סופי.
הארכיבישוף של טרגונה שנהנה מסמכויות שלטון רחבות בעיר, מסרה במסגרת הסכם פאודלי לידי האביר הנורמני רוברט ד'אגילו (Robert d'Aguiló, הידוע גם בשם רוברט בורדט - Robert Bordet) ששירת אצל אלפונסו הראשון, מלך אראגון.
ד'אגילו הפך ב-14 במרץ 1129 לנסיך טרגונה, ואירוע זה סימן את חידושו של היישוב בעיר בידי הנורמנים.
בפיקוחו של הארכיבישוף, שעבר לברצלונה, הקים ד'אגילו את טירתו במגדל הפרטוריום, והחל לקומם את הריסות העיר ולהתאימה שוב למגורים.
ב-1146 שב הארכיבישוף לעיר, ואירוע זה סימן את תחילת המאבק בינו לבין ד'אגילו.
בנוסף, התערבו גם רוזני ברצלונה בנעשה בעיר, ועד מהרה התדרדר המצב למאבק מזוין שהסתיים בהתנקשות בארכיבישוף ובהגליית הנורמנים למיורקה ב-1171. אלפונסו השני, מלך אראגון השתלט על רכושם של הנורמנים, והארכיבישוף החדש שב לשלוט בעיר.
באותה שנה החלו העבודות להקמת הקתדרלה שהייתה למבנה המרכזי והחשוב בעיר עם הקדשתה ב-1331. במקביל המשיכה העיר והתפתחה עד שתפסה את כל שטחה של העיר הרומית ההיסטורית.
עד מהרה החלו קמות שכונות חדשות מחוץ לחומות.
באזור הקרקס הרומי קמה שכונת קורל (Corral) אשר יושבה בעיקר על ידי אמנים וסוחרים.
מערבה משם, ולכיוון הנמל קמה "וילה נובה" (Vila Nova - "העיר החדשה") והייתה בעלת אופי חקלאי.
האזור השלישי השתרע משני צדדיו של נהר פרנקולי, כקילומטר מערבית לעיר העתיקה, וגם הוא היה בעל אופי חקלאי.
בין מאי ליולי 1348 הכה המוות השחור בעיר, אוכלוסייתה התדלדלה והיא שקעה במשבר.
עם זאת התאוששותה הייתה מהירה, וכבר ב-1368 החל בניית החומה החדשה (Mur Nou) כך שהקיפה גם את רובע קורל.
במחצית הראשונה של המאה ה-15 התדרדרה קטלוניה כולה למלחמת אזרחים בין הממשלה הקטלאנית בה תמכו תושבי העיר לבין המלך חואן השני, מלך אראגון.
ב-17 באוקטובר 1462 שם המלך מצור על העיר והיא נכנעה 15 ימים בלבד לאחר מכן, ב-2 בנובמבר 1462. העיר חרבה לחלוטין, העירייה הוכרזה כפושטת רגל, ואוכלוסיית העיר שוב התמעטה.
מסוף המאה ה-16 ועד להווה
החומות ההרוסות חודשו במחצית השנייה של המאה ה-16 כדי להגן על תושבי העיר מפני שודדים.
עם זאת חוקים מחמירים אשר אסרו על שינוי בתוואי החומות ועל בנייה בסמוך להן, מנעו את התפתחותה של העיר והביאו לצפיפות ולהתפשטות מחלות, כמו גם לעזיבת תושבים.
במהלך כל התקופה הייתה העיר נתונה למגפות ששבו והתפרצו, לרעב שנבע מבעיות באספקת החיטה אל העיר ולהתקפות חוזרות ונשנות של שודדי ים, אשר אילצו את האוכלוסייה לעזוב את העיר ולעקור אל פנים הארץ.
סימני התאוששות ניכרו בעיר במהלך המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, ובהנהגת הארכיבישופים המקומיים הורחבה חומת העיר לכיוון דרום-מערב.
מספר מפעלי בנייה וניקוז בעיירה הסמוכה פוצ'פלאט (Puigpelat) ב-1798 שיפרו את איכות חייהם של תושבי העיר, אשר המשיכו וקיימו את מסורת הפסטיבלים של העיר מאז ימי הביניים.
אולם המלחמות הנפוליאוניות שמו קץ לתקופה זו, ולאחר מצור נכבשה העיר בידי הצרפתים ב-28 ביוני 1811. בכך נפתחה תקופת כיבוש שנמשכה עד נסיגת הצרפתים ב-18 באוגוסט 1813. הצרפתים הותירו אחריהם הרס ואף שהעיר הייתה פטורה מתשלום מיסים משך 10 שנים התאוששותה הייתה איטית.
בשנים אלה התפתח גידול הגפנים בסביבתה של העיר, ומגפת זבוב הענבים (Phylloxera) שהתפשטה בצרפת ב-1870 גרמה לתנופה בייצוא היין מהאזור לשוק הצרפתי.
מאידך, תלותה של העיר בענף ייצור היין הביאה לכך שמחיריו שלטו במצבה הכלכלי ואף במספר תושביה.
בשנת 1854 החלה הריסת החומה הדרום-מערבית, ותחתיה נסללו שדרות רמבלה נובה (Rambla Nova), שהן השדרה המרכזית של העיר כיום .
ב-1868 בוטלו תקנות הביצורים בעיר והדבר אפשר את התפתחותה אל מחוץ לחומות.
רובע לה מרינה (La Marina) החדש קם בסמוך לנמל, ועבודות הבנייה ברחבי העיר חשפו ממצאים רבים מהתקופה הרומית, שהיו התשתית לאוסף המוזיאון הארכאולוגי של העיר .
עבודות להרחבת הנמל שיפרו את מצבה הכלכלי של העיר והביאו להתפתחות חיי הסחר בה.
התפתחותה של העיר נבלמה רק בעת מלחמת האזרחים בספרד בשנים 1936–1939, והעיר סבלה ממספר הפצצות לקראת סופה של המלחמה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלה קמה התעשייה הפטרוכימית סביב העיר, וב-1975 החל בית הזיקוק הראשון לפעול בה.
טרגונה הייתה לעיר המתמחה בתחום זה ולמרכז לתעשייה פטרוכימית בקנה מידה בינלאומי.
סביב העיר קמו שכונות חדשות שקלטו מהגרים מרחבי המדינה שחיפשו עבודה, ונמל טרגונה היה לנמל השני בגודלו בספרד בהיקף הסחורה העוברת דרכו.
בשנת 1991 הוקמה בעיר אוניברסיטת רובירה אי וירז'ילי (Universitat Rovira i Virgili) ובשנת 2000 הכריז ארגון אונסק"ו על העיר כאתר מורשת עולמית.
אתר המורשת העולמית בעיר כולל 14 אתרים רומיים בטרגונה עצמה וברחבי נפת טרגונס:
מערך ביצורי האבן הרומי הראשון של העיר (Muralles Romanes - "מורלייס רומאנס") הורכב משתי חומות בגובה של 6 מטר וברוחב של 4.5 מטר כל אחת, ולאורכן נבנו מגדלי שמירה רבועים.
החל באמצע המאה ה-2 לפנה"ס הוארכו החומות כך שהקיפו את כל חלקי העיר אותה עת, והחומה החדשה שנבנתה בין היתר מאבניה של החומה הראשונה, נישאה לגובה של 12 מטר והייתה ברוחב של 6 מטר.
חומות אלה השתמרו אגב מספר שינויים בתקופת הרומית המאוחרת ובימי הביניים, וכן החל במאה ה-16 ועד למאה ה-18. כיום השתמר קטע של 1.3 ק"מ מהחומה שצורתו כפרסה, והוא נגיש למבקרים (Passeig Arqueològic - "השדרה הארכאולוגית").
עוד השתמרו לאורכה של החומה שלושה ממגדלי הביצורים, ושני שערים - שער סנט אנטוני (Portal de Sant Antoni) הניצב בצידה המזרחי מאז התקופה הרומית, ושער חדש יותר בצידה הצפון-מערבי.
חלקה הדרום-מזרחי של החומה נהרס באופן יזום במאה ה-19.
אספסיאנוס בנה את מתחם הכת הקיסרית (El recinte de culte imperial) בסביבות שנת 70. אורכו של המתחם היה 153 מטר ורוחבו 136 מטר, והוא חופף במידה רבה לקתדרלת העיר הניצבת במקום כיום.
חלקים מהשער ומהמקדש שניצב במתחם שמורים בתוך מתחם הקתדרלה.
דרומית למתחם הכת הקיסרית ומתחת לו, שוכן פורום הפרובינקיה (Fòrum Provincial) שהוקף בארקדה מקורה ברוחב של 14 מטר.
כיכר הפורום השתרעה לאורך של 320 מטר ולרוחב של 175 מטר, ובצידה האחד ניצב מקדש.
סדרה של מעברים בצורת קשתות הוליכו מהפורום לכיוונים שונים, וקשתות אלה משולבות כיום במבנים בחלקה העתיק של העיר.
הפרטוריום (מושב מנהלת הפרובינקיה) ניצב במבנה בן שלוש קומות, וזה עדיין קיים, אם כי הוא עבר שינויים מפליגים במהלך ימי הביניים כאשר היה לטירתו של מושל העיר, ולמעשה רק חלק מחומרי הבניין משמרים את היסודות הרומיים.
הקרקס הרומי (Circ romà) ניצב בכיכר העירונית השלישית של העיר, מדרום ומתחת לפורום הפרובינקיה.
מבנה זה שימש למרוצי סוסים ומרכבות (השם התגלגל כיום לתיאור קרקס וכיום מכנים מבנה זה על פי המקור היווני היפודרום).
אורכה של הכיכר היה 325 מטר ורוחבה נע בין 100 ל-115 מטר, ואילו הקרקס עצמו השתרע לאורך של 190 מטר ותפס את רוב שטחה.
סביבו הוקמו טריבונות שנתמכו בקשתות ממלט רומי (opus caementicium).
חלקים מהקרקס השתמרו גלויים בצדו הדרום-מערבי, וחלקים אחרים שלו משולבים בבניינים מאוחרים לו.
חלק מחזית המבנה השתמר בצדו הפנימי של בניין המורלטה (La Muraleta) מהמאה ה-14, דבר שאפשר לשחזר את מראהו של הקרקס.
במרכז העיר המודרנית שוכנים שרידיו של פורום הקולוניה (Fòrum de la Colònia), וזה הוקם לכל המוקדם במאה ה-1 לפנה"ס.
תאריך זה נקבע על בסיס כתובת הקדשה לגנאיוס פומפיוס מגנוס משנת 56 לפנה"ס.
בפורום, ששימש כמרכז החיים של הקולוניה בתקופת הרפובליקה ובתקופת האימפריה המוקדמת, נתגלו שרידיהם של הקוריה, מקדש וכן מספר בתים, חנויות ורחובות.
המבנים המרכזיים של הפורום ניצבו סביב כיכר מרכזית באורך של 58 מטר וברוחב של 12.5 מטר, אליה הוליך שער שנתמך בעמודים בגובה של 6.10 מטר.
פורום הקולוניה הושמד בשריפה בעת פלישות הברברים אל העיר ונתגלה שוב רק בסוף המאה ה-19.
התיאטרון הרומי (Teatre romà) נבנה בתחילת המאה ה-1 במקום בו ניצבה באר גדולה מהמאה ה-2 לפנה"ס ושוק מקורה מאמצע המאה ה-1 לפנה"ס.
התיאטרון שכן מחוץ לחומות העיר, סמוך לפורום הקולוניה, ומקימיו עשו שימוש במדרון הטבעי בעת הקמת שורות המושבים.
מהמבנה השתמרו חמישה עמודים, שרידים של שתיים משורות המושבים וחלק מהבמה, אולם מעבר לכך לא ידוע דבר אודות מראהו.
עוד התגלו שרידים מהעיטורים, בדמות חלקי אפריז, עמודים, וכותרות.
התיאטרון פעל עד סוף המאה ה-2 מועד בו נזנח, ובמאה ה-3 הוקמו במתחם מבנים חדשים שעשו שימוש בחלק מחומרי הבניין של התיאטרון המקורי.
התיאטרון התגלה בשנת 1884 והחל ב-1919 נערכו במקום חפירות שיטתיות.
האמפיתיאטרון של טאראקו (Amfiteatre) היה יכול לאכלס 14,000 איש.
הוא הוקם בתחילת המאה ה-2 דרומית-מזרחית לעיר, מחוץ לחומות ועל שפת הים התיכון.
צורתו אליפטית, אורכו 130 מטר ורוחבו 102 מטר.
שורות המושבים נתמכות בקשתות, למעט בצדו הצפוני בו הטריבונות נחצבו בסלע.
אל הזירה הובילו שני פתחים שניצבו זה מול זה לאורך ציר האורך של המבנה.
הטריבונות חולקו לשלושה חלקים (Maenianum) על ידי שתי גדרות אבן שעברו לאורכן.
הצופים אכלסו את האזורים האלה בהתאם למעמדם, והשורות הקרובות אל הזירה יועדו לבני המעמד החברתי העליון.
בשנת 218 נבנה האמפיתיאטרון מחדש והורחב.
הוא שימש למופעים עד למאה ה-4, ונזנח, אך לאחר מכן חזר לשימוש עד למאה ה-6 עת נבנתה במקום בזיליקת פרוקטואוסוס הקדוש הויזיגותית.
הבזיליקה נקראה על שם פרוקטואוסוס, הבישוף הראשון של העיר וקדוש נוצרי אשר מצא את מותו בזירה ב-21 בינואר 259 יחד עם שניים מכוהניו.
לבזיליקה היו שלוש ספינות והיא ניצבה במקום עד שנהרסה במאה ה-12. תחתיה נבנתה כנסיית מריה הקדושה של הנסים (Santa Maria del Miracle) הרומנסקית.
שרידי השכבה התחתונה של כנסייה זו נראים במרכזה של הזירה.
בית הקברות הנוצרי המוקדם (Necròpolis paleocristiana) הוקם במאה ה-3 מחוץ לחומות העיר בקרבת נהר פרנקולי, במקום בו ניצבו וילות רומיות בסוף התקופה הרפובליקנית.
בית הקברות קם בסמוך לבזיליקת פרוקטואוסוס הקדוש שנהרסה במאה ה-8 (מבנה אחר מזה שהוקם באמפיתיאטרון) ושרידיה האחרונים נעלמו עם הקמת בית חרושת לטבק במאה ה-20. בית הקברות היה פעיל עד למאה ה-5, ובחפירות שנערכו במקום, נחשפו למעלה מ-2,000 קברים מסוגים שונים.
אלה כוללים קברים פשוטים, סרקופגים, ואף מאוזוליאומים של ממש.
במקום מוזיאון המציג את הממצאים מהאתר.
שלוש אמות מים הוליכו מים אל טאראקו, ושרידים באורך של 217 מטר של אחת מהן השתמרו במרחק של כ-3 ק"מ צפונית למרכז העיר הרומית ().
אמת המים הידועה כאמת המים של הפררים (L'Aqüeducte de les Ferreres) או גשר השטן (Pont del Diable) שוכנת לרוחבו של יובל קטן של הפרנקולי שאת מימיו הובילה אל העיר.
נראה כי האמה הוקמה בתקופתו של אוגוסטוס, בתחילת המאה ה-1, ובעת שהעיר הייתה בתנופת התפתחות.
היא נותרה בשימוש עד לימי הביניים ושופצה במאה ה-10 בידי המוסלמים.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 נערכו מספר עבודות לשיפוצה של האמה ולמניעת התדרדרות במצבה.
מאז 2005 מוכרז אזור האמה כ"פארק ההיסטורי של גשר השטן" (Parc Ecohistòric del Pont del Diable).
האמה נישאת לגובה מקסימלי של 27 מטר, ועליה ניצבה קומה נוספת שנהרסה, ואשר הוסיפה לגובהו של המבנה 2 מטרים נוספים.
בקטע שנותר שתי קומות - בתחתונה 11 קשתות ובעליונה 25 קשתות נוספות - ורוחב כל קשת הוא 6.30 מטר.
רוחבה של האמה הוא 1.86 מטר והשיפוע לאורכה מצפון לדרום, הוא של 40 ס"מ בסך הכל.
המבנה כולו עשוי מאבנים מסותתות המונחות זו על זו ללא שימוש במלט.
תעלת המים נבנתה מסיד ומחרס עם ציפוי מלט שאינו חדיר למים.
האבנים לבניית האמה הובאו ממחצבת קובס דה לה פדררה (coves de la Pedrera) הסמוכה.
אורכה הכולל של האמה היה 15 ק"מ והיא הסתיימה במאגר מים גדול בטאראקו בשם קסטלום אקואה (castellum aquae - "מגדל המים").
משם הובלו המים ברשת תעלות אל בתי העיר.
מגדל סקיפיוס (Torre dels Escipions) שוכן כ-5 ק"מ ממזרח לעיר, בין מסילת רכבת לכביש N340, כ-150 מטר מחוף הים ().
המגדל נחשב לקברו של סקיפיוס, אך דבר זה מוטל בספק רב, בשל כך שהמבנה מתוארך למחצית הראשונה של המאה ה-1. הוא ניצב לצידה של ויה אוגוסטה (Via Augusta) שחצתה את חצי האי האיברי מדרום לצפון.
למגדל שלושה חלקים שממדיהם הולכים וקטנים מלמטה למעלה.
בתחתית בסיס מלבני שמידותיו 4.47 על 4.72 מטר, חלק מרכזי ובו נראות שתי דמויות של האל הפריגי אטיס, וחלק עליון ובו נראים שני גברים בלבושים מזרחיים.
בחלק זה של מגדלי קבורה מסוגו של מגדל סקיפיוס היה נהוג להטמין את שרידי האנשים שלזכרם הוקם המגדל.
גגו של המבנה שייתכן שהיה בצורת פירמידה לא שרד, וכעת גובהו הכולל של המגדל כולו הוא 9 מטר.
מחצבת מדול (Pedrera romana del Mèdol) במרחק של 7 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר () שימשה כאחד המקורות לאבן הגיר לבניית בניני העיר.
אורכה של המחצבה היה 200 מטר ורוחבה נע בין 10 ל-40 מטר, ולפי ההערכה נחצבו במקום 50,000 מ"ק סך הכול.
האבנים הועברו אל העיר דרך ויה אוגוסטה העוברת בסמוך למחצבה.
כיום שוכנת המחצבה בסמוך לאזור המנוחה על הכביש המהיר A7.
וילה סנטסייס (Viŀla romana de Centcelles) שוכנת בלב שדות סמוך לנהר פרנקולי, כ-4 ק"מ צפונית-מערבית למרכזה של העיר הרומית ().
הווילה הוקמה כבית כפרי צנוע במאה ה-2, והיא הורחבה במאה ה-4. בוילה שני חדרים מרכזיים שנשאו ככל הנראה כיפות, ואחד מהם שצורתו עגולה, היה למאוזוליאום.
הוא כוסה בפסיפסים שחלקם התחתון תיאר סצנות ציד וחלקם העליון הוקדש לסצנות מהתנ"ך.
מתחת לחדר נחצבה מערת הקבורה.
המבנה היה לקפלה בימי הביניים, והחל במאה ה-19 ועד 1958 שימש כחווה.
שער הניצחון בברה (L'arc de Berà) שימש כסמן גבולה המזרחי של טאראקו.
הוא ניצב לרוחבה של ויה אוגוסטה במרחק של 19 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר () וכיום הוא עומד על אי תנועה במרכזו של כביש N340.
השער נבנה לקראת סוף תקופתו של אוגוסטוס ולכבודו, ככל הנראה סמוך לשנת 13. אותה עת נקרא "שער אוגוסטוס" ופסל ארד של הקיסר ניצב מעליו.
השער עשוי מאבן גיר ומבנהו פשוט יחסית וכולל קשת בודדת.
המיפתח במרכזו נישא לגובה של כ-10 מטר ורוחבו 4.87 מטר.
סביב השער תבליטי עמודים עם כותרות קורינתיות הנושאים אפריז, שעליו שרידי כתובת המנציחה את שמו של הקונסול אשר הורה על הקמתו.
בימי הביניים קיבל השער את שמו הנוכחי.
וילה דלס מונס (Vil•la romana dels Munts) שוכנת על מתלול סמוך לחוף הים, כ-9.5 ק"מ מזרחית למרכז העיר הרומית ().
היא נבנתה בסמוך לויה אוגוסטה, ככל הנראה בתחילת המאה ה-1. בסמוך לווילה שכנו בארות מים, והיא נבנתה כמבנה מפואר שכלל שני בתי מרחץ, ואשר עוטר בפסיפסים עשירים ובשיש.
הווילה חרבה בשריפה בשנת 260 ונבנתה מחדש והורחבה בסוף המאה ה-3. בתחילת המאה ה-5 ננטשה הווילה, אך כבר במאה ה-16 נתגלתה מחדש וזוהתה כמבנה רומי בשל חזותה.
ב-1967 נערכו חפירות ומחקרים מקיפים במקום.
קתדרלת טרגונה, או בשמה המלא "קתדרלת מריה הקדושה", ממוקמת בנקודה הגבוהה ביותר בעיר העתיקה, במקום בו ניצבו בעבר מתחם הכת הקיסרית הרומי, קתדרלה גותית ומסגד, והיא בנויה בסגנון רומנסקי-גותי.
בנייתה של הקתדרלה החלה ב-1171 והיא כללה ספינה בודדת ואפסיס גדול.
המבנה נבנה מתוך תפיסה הגנתית עם קירות עבים וחלונות גבוהים.
עם זאת, ב-1195 נוסחה תוכנית חדשה לבניית מבנה מונומנטלי ומפואר עד כדי כך שהוצאות הבנייה גרמו למשבר כלכלי בעיר.
לפי התוכנית החדשה כללה הקתדרלה שלוש ספינות וארבעה אפסיסים משניים נוספים, אך תוכנית זו נתקלה בבעיית מקום בשל כך שהשטח הפנוי היחיד בו ניתן היה להוציאה אל הפועל יועד לקלויסטר.
בשל כך דורגו ארבעת האפסיסים הנוספים וגודלם אינו זהה, כפי שניכר בתרשים המבנה.
תקרה הספינות היא בצורת קמרונות צולבים ובחזית חלון רוזטה הממוקם מעל שער הקתדרלה המעוטר בשמונה פסלי קדושים בכל אחד מצדדיו.
בקלויסטר שמצפון לקתדרלה חצר המוקפת בארבע ארקדות, שבכל אחד מהן שבעה עמודים.
רמבלה נובה (Rambla Nova - "הרמבלה החדשה") היא השדרה החשובה והמרכזית בטרגונה.
רוחבה של השדרה הוא 45 מטר והיא חוצה את מרכזה של העיר המודרנית מדרום-מזרח לצפון-מערב.
השדרה מתחילה ב"מרפסת הים התיכון" (Balcó del Mediterrani) במזרח - רחבה מוגבהת בגובה של 42 מטר מעל פני הים, המרוחקת מקו המים מרחק של כ-150 מטר, ואשר נשקף ממנה נוף פנורמי אל הים ואל חופיו.
במרכזה של הרחבה ניצב פסלו של הימאי האיטלקי רוג'רו די לאוריה (Ruggero di Lauria; Roger de Llúria) אשר פיקד על הצי הימי של אראגון בסוף המאה ה-13. מעקה הברזל התוחם את הכיכר הוא המקור לאמרה הקטלאנית "Tocar ferro" (לגעת בברזל) לאות מזל.
השדרה מסתיימת באופן רשמי לאחר כקילומטר, בפלאסה דה לה אימפריאל טאראקו (Plaça de la imperial Tàrraco), כיכר עגולה וגדולה הנחשבת ללב ליבה של העיר המודרנית, ומשם היא ממשיכה לאורך כ-900 מטר בשמות אחרים.
לאורך השדרה בנייני ציבור ומספר פסלים שהידוע שבהם הוא אנדרטת הקסטליירס.
תחילתה של השדרה ב-18 באוגוסט 1854, עת החלה הריסת החומה הדרום-מערבית של העיר וסלילת השדרה תחתיה.
היא כונתה תחילה בשם "ל'אספלנדה" (l'Esplanada - "הטיילת"), אך לאחר מכן שונה שמה ל"רמבלה של יוחנן הקדוש" (Rambla de Sant Joan).
במאה ה-20 זכתה השדרה לשמה הנוכחי, להבדילה מהרמבלה וליה (Rambla vella - "הרמבלה הישנה") המקבילה לה מצפון.
שמה של השדרה שונה מספר פעמים במהלך המאה ה-20 בהתאם להלך הרוח הפוליטי בספרד, עד שקיבלה שוב את שמה הנוכחי בשנות השבעים.
אוכלוסיית טרגונה מנתה 131,158 תושבים בשנת 2006, ובנפת טרגונס התגוררו אותה עת 222,444 איש.
אוכלוסיית האזור האורבני של טרגונה הוערכה בכ-350,000 נפש, וזו כללה בעיקר את העיר ראוס השכנה.
בסוף המאה ה-15 הוערך מספר התושבים בעיר בכ-640 נפש בלבד.
זה גדל באופן הדרגתי, ובמפקד הראשון שנערך ב-1717 מנתה האוכלוסייה כמעט 5,000 איש.
מאז חל גידול הדרגתי בהתפתחות אוכלוסיית העיר, ו"קפיצות" משמעותיות הבאות לידי ביטוי בנתונים שלהלן נגרמו בעיקר כתוצאה מהגדלת שטחה העירוני של טרגונה (ב-1857, 1950 וב-1965).
להלן טבלת התפתחות האוכלוסייה החל ב-1717 ועד להווה:
נתונים: 1717–1981 לפי מפקד האוכלוסין ההיסטורי.
לאחר מכן על פי נתוני הרשות המקומית.
הארכיבישוף של טרגונה (Arquebisbat de Tarragona) עומד בראשה של ארכיבישופות טרגונה (L'Arxidiòcesi de Tarragona) המשתרעת על פני שטח של 3,146.6 ק"מ בדרום קטלוניה, ואשר בו מתגוררים כחצי מיליון איש.
הארכיבישופות נוסדה בתקופה הרומית ופעלה עד לכיבוש המוסלמי.
פעולתה חודשה בשנת 1117, ולארכיבישוף של טרגונה סמכויות מטרופוליטניות במספר בישופויות ברחבי קטלוניה.
עם הכיבוש המוסלמי של העיר בשנת 713 לערך, נותר תואר הבישוף של טרגונה בגדר מונח בלבד, וניתן לבישופים אחרים, בעיקר לבישוף של ויק בצפון קטלוניה.
לקראת כיבושה של העיר מחדש בידי הנוצרים חודשה המשרה על ידי האפיפיור אורבנוס השני ב-1 ביולי 1091. המשרה אוישה משך 8 שנים ולאחר מכן לא היה בה צורך בשל מספר התושבים הזעום במקום.
ב-1117 אוישה המשרה שוב, ומאז נשאו בה 71 ארכיבישופים.
הארכיבישוף הנוכחי של טרגונה הוא ז'אומה פוז'ול בלסייס (Jaume Pujol Balcells) והוא מכהן מאז שנת 2004.
למרות אתרי העניין הרבים ששוכנים בעיר, טרגונה היא בראש וראשונה עיר נמל ותעשייה.
כמעט בכל צידה המערבי והצפון-מערבי של העיר משתרעים אזורי אחסנה ותעשייה כבדה נרחבים.
עשרות רבות של מכלי אחסון לנפט ומוצריו משתרעים בעורפו של הנמל, ו-6 ק"מ צפונית לעיר שוכן אזור ענק של בתי זיקוק ותעשיות פטרוכימיות בסדר גודל בינלאומי.
ממזרח ומצפון-מזרח לעיר משתרעים שטחי חורש טבעי, מטעים ושדות מעובדים, ובעורף החקלאי של העיר גדלים גפנים, מטעי הדרים ואגוזים.
היין המופק מכרמי הסביבה נתון בפיקוח מאז שנת 1947 (Tarragona Denominació d'Origen).
כ-70% מהענבים משמשים לייצור יין נתזים לבן או רוזה מסוג קאווה (Cava).
שדה התעופה של ראוס המשרת את העיר שוכן 8 ק"מ צפונית-מערבית למרכז טרגונה ובו מסלול אספלט בודד (07–25) באורך של 2,455 מטר.
למעט מספר קווי תעופה פנימיים ובינלאומיים פועלות בשדה בעיקר חברות שכר וחברות תעופה במחיר נמוך המפעילות קווים לבריטניה ולאירלנד ומשרתות את התיירים המגיעים לברצלונה ולקוסטה דאורדה (Costa Daurada).
נמל טרגונה (Port de Tarragona) שוכן על רצועת חוף באורך של 5.5 ק"מ, ממרכז העיר לכיוון מערב, ורציפיו משתרעים על שטח של 1,875.9 דונם.
בנמל טרמינל נוסעים השוכן בקצהו המזרחי בסמוך לשני רציפים באורך של 350 ו-170 מטר.
לנמל צמודה ממזרח מרינה ובה מקומות עגינה ל-442 סירות באורך של עד 20 מטר.
אולם עיקר פעולתו של הנמל הוא בתחום המטען והוא השני בגודלו בספרד מבחינת היקף הסחורה העובר דרכו.
יתר התנועה התחלקה בין נוזלים אחרים וסחורה כללית, בעיקר כלי רכב.
מסילת רכבת חוצה את העיר לאורך חוף הים ממזרח למערב, ותחנת הרכבת נמצאת סמוך למרכז העיר.
את העיר משרתות רכבות הפועלות בעיקר בקו הרכבת שלאורך חופי הים התיכון, צפונה לכיוון ברצלונה ודרומה לעבר ולנסיה.
הכביש הארצי N340 החופף בחלקו את התוואי של ויה אוגוסטה העתיקה, חוצה את העיר ממזרח למערב.
כביש חצי מהיר A7 משמש ככביש טבעת לעיר והכביש המהיר AP7 מקיף אותה מצפון במרחק של 3 ק"מ ממרכז העיר.
בשנת 1991 קמה אוניברסיטת רובירה אי וירז'ילי (Universitat Rovira i Virgili) בטרגונה מכוח החלטת הפרלמנט של קטלוניה.
האוניברסיטה קמה על בסיס מספר מוסדות קיימים, והקמתה סימלה את חידושה של אוניברסיטת טרגונה שפעלה בה בימי הביניים.
לאוניברסיטה מספר קמפוסים גם בערים אחרות והיא כפופה לאוניברסיטת ברצלונה.
בשנת הלימודים 2006/07 למדו במוסד למעלה מ-12,000 תלמידים בין היתר, בתחומי החינוך, הפסיכולוגיה, האמנות, הרפואה והסיעוד, כימיה, הנדסה, אדריכלות, כלכלה ומנהל עסקים.
בעיר פועלים מספר מוזיאונים ששני החשובים שבהם שוכנים בפלאסה דל ריי (Plaça del Rei - "כיכר המלך") בעיר העתיקה:
המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה בטרגונה (Museu Nacional Arqueològic de Tarragona) מרכז את הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו בעיר ובסביבתה, בעיקר מהתקופה הרומית.
האוסף החל להיווצר במחצית הראשונה של המאה ה-19, וב-1960 עבר למבנה בו הוא שוכן בהווה.
המוזיאון ההיסטורי של טרגונה (Museu d'Història de Tarragona) מתמקד בתיעוד ההיסטורי של העיר ומפקח על האתרים ההיסטוריים בתחומה.
המוזיאון שוכן במגדל הפרטוריום, מול המוזיאון הארכאולוגי.
חיי התרבות בעיר עשירים, ומתאפיינים במספר פסטיבלים ואירועים שנתיים:
קרנבל טרגונה (Carnaval de Tarragona) נחשב לאחד החשובים בקטלוניה ונמשך 11 ימים, מיום שבת השני שלפני הקרנבל ועד לקרנבל עצמו.
הוא נפתח בתהלוכה ובבניית חבית ענק (la Bóta) במרכזה של פלאסה דה לה פונט, ומסתיים בהעלאתה באש יחד עם דמויותיהם (Ninots) של "מלך הקרנבל" ושל "מלכת הקרנבל".
לקרנבל תבשיל מיוחד המכונה "שארו" (Xarró).
הפסטיבל הבינלאומי של דיקסילנד (Festival Internacional de Dixieland de Tarragona) לג'אז נחגג מדי שנה מאז 1994 בשבוע שלאחר הפסחא.
התחרות הבינלאומית לזיקוקין דינור (Concurs Internacional de Castells de Focs Artificials Ciutat de Tarragona) מתקיים מאז 1990 ונמשך 6 לילות, במשך השבוע המלא הראשון החל בכל חודש יולי.
חגיגות סנטה טקלה (Festes de Santa Tecla) מתקיימות בסביבות ה-23 בספטמבר בכל שנה, יום חגה של טקלה הקדושה.
לפסטיבל זה מסורת ארוכת שנים ושורשיו במאה ה-11. חשיבותו גדלה והוא קיבל את דמותו הנוכחית בחגיגות ובתהלוכות רחוב מלוות בריקודים ובמוזיקה שנערכו בעיר ב-1321 כשהגיעו לעיר שרידי ידה של הקדושה.
עוד נהוג "לבנות" בחג זה, קסטלס (castells), מגדלים אנושיים מסורתיים קטלאניים.
אירועים נוספים כוללים את תחרות בניית הקסטלס (Concurs de castells) שנערכת אחת לשנתיים בחודש אוקטובר, את ימי "טאראקו ויוה" (Tarraco Viva) המתקיימים משך שבועיים מידי בחודש מאי ומשחזרים את אורח החיים בעיר בתקופה הרומית, ואת חגיגות מז'י הקדוש (Festa de Sant Magí) באוגוסט.
טרה הוא מותג של מחלבה שנוסדה בשנת 1942 בנחלת יצחק, ומשנת 2004 נמצאת בבעלותה של החברה המרכזית לייצור משקאות קלים.
המחלבה מייצרת ומשווקת מוצרי חלב.
"טרה אגודה יצרנית חקלאית שיתופית בנחלת יצחק" נוסדה ב-1942 על ידי קבוצה של שבעה רפתנים מנחלת יצחק.
בתחילת דרכה שיווקה המחלבה חלב טרי לשתייה ברחבי תל אביב.
במחלבה נוצרו עודפי חלב, אשר הביאו את המחלבה לייצור מוצרי חלב נוספים, כך גדלה וצירפה שישים ושלושה רפתנים נוספים מרחבי הארץ.
הקבוצה החדשה רכשה חווה בשטח של 56 דונם בנחלת יצחק, רכשה מכונות, והחלה בייצור סדיר של תוצרת חלב טרייה.
עם השנים התפתחה המחלבה, בנתה מערך הפצה גדול, הגדילה את נקודות המכירה, הגדילה את המפעל, ורכשה מכונות פיסטור חדשות ומערכת ייצור מתקדמת.
בשנת 2004 נרכשה "טרה" על ידי החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, זכיינית קוקה-קולה בישראל.
שם המחלבה שונה למילקו תעשיות בע"מ, אך מוצריה ממשיכים להשתמש במותג "טרה".
באוגוסט 2007 רכשה מחלבת גלעד, שבשליטת "טרה", את הפעילות של "משק צוריאל".
בשנת 2008 החלה "טרה" בשיווק מוצרי חלב תחת המותג "מולר", בזיכיון שקיבלה מחברת "מילר".
מהלך זה בא בעקבות פעולות שיזמו בשנים קודמות שתי מתחרותיה הגדולות ממנה: שטראוס, שביססה בשוק את מוצריה של "דנונה", ותנובה, שהגיעה לרווחים ממכירות מוצרי המותג "יופלה".
ביולי 2017 קיבלה טרה את הכשרות המהודרת של "בד"ץ העדה החרדית", שהיא מערכת הכשרות הפרטית הגדולה בישראל.
כ-160 רפתות מספקות לה חלב בכמות של כ-135 מיליון ליטר בשנה.
החברה משווקת את מוצריה באמצעות ארבעה סניפי הפצה ומכירות הפרוסים בחיפה, בשורק, בירושלים ובבאר שבע.
לרשות המחלבה עומדים כ-120 משאיות חלוקה, המפיצות את מוצרי המחלבה בכל רחבי הארץ.
האתר המקורי של המחלבה, בשכונת נחלת יצחק התל אביבית, נמצא על קרקע שהפכה ליקרה במרוצת השנים.
בשל כך, בקשה החברה סיוע ממשלתי להעברת המחלבה לפארק התעשיות נ.ע.ם.
שבנתיבות, ואף קבלה אישור ממשלתי לתקציב של 35 מיליון דולר.
ביולי 2013 הושלמה ההעברה למחלבה החדשה בנתיבות.
על הקרקע של המחלבה בנחלת יצחק צפויים להיבנות ארבעה מגדלי משרדים ומגורים.
טרגו פרומוס (ברומנית: Târgu Frumos - היריד היפה) היא עיירה רומנית במחוז יאשי בחבל מולדובה.
בטרגו פרומוס קיימת תחנת רכבת ובימי מלחמת העולם השנייה, שם היה מחנה ריכוז ליהודי מולדובה, אליו הובאו יהודים מיאשי לאחר פרעות יאשי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בחודשים מרץ ומאי 1944, התרחשו באזור זה שני קרבות בין הגרמנים לסובייטים, כחלק מהחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, מבצע יאשי-קישינב הראשון ומבצע יאשי-קישינב.
באמצע המאה ה־19 התיישבו בטרגו פרומוס מספר משפחות יהודיות, שתרמו להפיכת היישוב לעיירה ולמרכז מסחרי.
בשנות ה-20 וה-30 הייתה בעיר פעילות ציונית שכללה הכשרה של חלוצים לקראת עלייה לארץ ישראל.
על פי מפקד אוכלוסין משנת 1930, 1,608 יהודים חיו בטרגו פרומוס.
בשנת 1930, בהתקפה אנטישמית על היהודים בעיר מצד תומכיו של אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, התגוננו צעירים יהודים והשיבו לתוקפים מנה אחת אפיים.
חקירה של השלטונות העלתה שהיהודים פעלו מתוך הגנה עצמית והעצורים היהודים שוחררו.
בסתיו 1940, כל הגברים היהודים, בין הגילאים 18 עד 50 היו נתונים לעבודות כפייה.
רבים נשלחו למחנה עבודה במחוז בוטושאן, בעוד אחרים גורשו לטרנסניסטריה.
טרגו פרומוס הייתה גם תחנת עצירה למשך 24 שעות ברכבת המוות למחנה קלאראש.
ב-1 ביולי 1941, כאשר הרכבת הגיעה לטרגו פרומוס, 654 גופות הוצאו מהרכבת והובלו לבית הקברות היהודי במקום, שם הם נקברו.
בשנת 1947 דווח על פרעות בעיר נגד היהודים.
טֶרגוּ נְיאַמץ (ברומנית: Târgu Neamţ; משמעות השם: "היריד ניאמץ" - "ניאמץ" = "גרמני" או "נכרי", לפי מצודת ניאמץ או ניאמצולוי (Cetatea Neamţului) - "המבצר של הגרמני" או "המבצר של הנכרי"; ביידיש: נְיאַמץ) היא עיר במחוז ניאמץ, בחבל מולדובה, רומניה.
העיר, שהיא מן העתיקות בערי מולדובה, מוזכרת במסמך המתוארך לשלהי המאה ה-14. נכון לשנת 2002 חיים במקום 20,496 תושבים.
בעיר שוכן מצודת ניאמץ שנבנתה בסוף המאה ה-14. באזור נמצא גם "המנזר ניאמץ" (Mânăstirea Neamţului), שהוא מהמנזרים העתיקים ביותר ברומניה.
בשנת 1710 הופצה בעיר עלילת הדם הראשונה בהיסטוריה הרומנית.
מסוף המאה ה-19 ועד לשואה כיהן בה הרב חיים מרדכי רולר כרב העיירה.
בפסח של שנת 1944 גורשו כל יהודי העיירה לבוחוש בגירוש כפוי באיומי נשק שהתבצע ברגל ובעגלות.
לאחר השואה היה רבה של העיר הרב שלום דרמר, שלאחר מכן עלה לישראל וכיהן כרבה של העיר קריית גת.
בזכות פעולתו של הרב דרמר הייתה טרגו ניאמץ מהקהילות היחידות ברומניה בהם המשיך להתקיים תלמוד תורה לאחר שהשלטונות פעלו לסגירת תלמודי התורה ברחבי רומניה.
טרגובישטה (ברומנית: Târgovişte או Tîrgovişte) היא עיר במחוז דמבוביצה בחבל מונטניה, ברומניה, על גדת היאלומיצה.
טרגובישטה הייתה בירת נסיכות ולאכיה ומשכן השליט עד שנת 1714.
שם העיר נגזר מהמילה הבולגרית ליריד търговище (מבוטא: tŭrgovište, בדיוק כמו ההגייה הרומנית של העיר).
יש ערים עם אותו שם (אם כי האיות שונה) הן בבולגריה והן בסרביה.
הערים ברומניה ובולגריה הן ערים תאומות.
העיר הוקמה לראשונה בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה במאה ה-12. המקום הוזכר לראשונה ב-1396 בשמו על ידי הצלבן הבווארי יוהאן שילטברגר (Johann Schiltberger), שביקר במקום במהלך ההכנות לקרב ניקופול.
טרגובישטה הפכה לבירה העיקרית של ולאכיה, ככל הנראה בתקופת שלטונו של מירצ'ה הזקן, שגם הקים מחדש את החצר המלכותית, שחורבותיה נמצאות כעת סביב מגדל קינדיה, שהוא סמל העיר.
המסמך הרשמי הראשון בו מוזכרת העיר נחתם על ידי מירצ'אה הזקן בשנת 1406. משנת 1424 שרד תקנון המכס המסחרי שקבע לעיר דן השני, שליט ולאכיה ומ-1451 אוסף החוקים שנוסח לפי צו של ולדיסלב השני, שליט ולאכיה.
ולאד המשפד (שכונה "דרקולה") עלה כאן לשלטון ב-1456 בעזרת ידידיו יאנוש הוניאדי ושטפן הגדול.
מיכאי האמיץ הצליח לראשונה לאחד את שלוש הנסיכויות הרומניות ובכך הפך את טרגובישטה, לזמן קצר, לבירת כל רומניה.
בתקופה זו סינאן פאשה העות'מאני כבש את העיר וביצר את מרכזה.
מיכאי האמיץ, בעזרת צבא הונגרי, שחרר את העיר, אך לעיר נגרמו נזקים רבים.
מאתיי בסאראב חיזק את ביצורי העיר ובנה בה כנסיות.