tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלקו הראשון של הספר מכיל סקירה מקיפה, יחידה בעברית, שעוסקת בהיסטוריה של רפואת הילדים ושל בתי־החולים לילדים בעולם ובארץ־ישראל; זוהי הקרקע ההיסטורית שבתוכה נבט מרכז שניידר וממנה פרץ ושינה את פני רפואת הילדים בישראל.
החלק השני עוסק בפרשת הקמתו של מרכז שניידר (1995-1985), חרף התנגדויות עזות ותוך מאבקים והתעקשות ומסירות והתמדה עד להצלחה.
החלק השלישי והאחרון מכיל כרוניקה של הנעשה במרכז שניידר בעשרים השנים האחרונות (2015-1996), שעדיין קרובות מכדי להתבונן בהן בפרספקטיבה היסטורית.
בתקופה זו מרכז שניידר ביסס את מקומו כמוביל של רפואת־הילדים בישראל וכמודל, שלפיו מתוכננים ומופעלים מערכי־אשפוז לילדים בארץ ומחוצה לה.
אלודה כתלאורי מאת וז'ה פשבלה, זכרון יעקב: איתי בחור - הוצאה לאור, 2018. הפואמה תורגמה מגאורגית לעברית על ידי איתי בחור יחד עם פרופ' ממוקה בוצחריקידזה וחדוה רוקח.
סיפורים גאורגיים, אור עקיבא: איתי בחור - הוצאה לאור, 2019. האנתולוגיה כוללת עשרה סיפורים מאת הסופרים הגאורגיים וז'ה פשבלה, איליה צ'בצ'בדזה, מיכאיל ג'ווחישווילי, ניקו לורדקיפנידזה, אקטרינה גבשווילי ונודאר דומבדזה.
הסיפורים תורגמו מאנגלית לעברית על ידי איתי בחור וחדוה רוקח.
ב-2005 יזם והקים אתר אינטרנט בשם: "איתי בחור, סופר הוצאה לאור, מקום למחברים והוצאות לאור".
אתר זה משמש לקידום מחברים העוסקים ב"ספרות חומרי מציאות", ומעלה סיפורים של כותבים מוכרים וחדשים, ספרים ומאמרים, ונותן ביטוי למחברים שעניינם בכתיבת ספרות נאמנה לעובדות.
איתי ג'רופי (נולד ב-20 בפברואר 1994) הוא זמר, מוזיקאי ומדבב ישראלי.
ג'רופי החל ללמוד פיתוח קול בשנת 2003, והחל את דרכו בטלוויזיה כאשר ביצע בשנים 2004-2007 למעלה ממאה שירים לתוכניות טלוויזיה, קלטות וידאו וערוצי ילדים.
בהדרגה עבר משירה לדיבוב בתוכניות ילדים שונות, ולעיתים דיבב מספר דמויות בקולות שונים באותה תוכנית.
ב-2006 דיבב בסרט חוות הקסמים.
באותה שנה שר וקריין בסידור האינטראקטיבי "שמע קולנו", המיועד לציבור הדתי.
בשנת 2007 החל לדבב את דייגו בסדרה "מגלים עם דורה", והמשיך לדבב את דמותו ב"רוץ, דייגו, רוץ!" (2008).
בשנת 2008 דיבב מספר דמויות בסדרה "בן 10".
מ-2009 הוא מדבב את דמותו של חידני בתוכנית הנושאת את שמו, וכן את ליאו מהסדרה "חבורת איינשטיין" וקיפ מ"גיבורי העיירה" בערוץ הופ!.
בערוץ "יס בייבי" מדבב את הפרה סימה בתוכנית "כיף של חווה", ובערוץ לוגי מדבב את שימיווי בסדרה "אינאמי".
בשנים 2009-2010 דיבב בערוץ הילדים את מארק בסדרה "סוכני העל" (ספין אוף לסדרה טוטלי ספייס).
בסדרה "שב"כ - שירות ביטחון כיתה" דיבב את דמותו הבריונית של ברט.
בשנת 2013 דיבב את ת'אנק בסרט "הקרודים".
ג'רופי שר שירי פתיח של מספר תוכניות לילדים ונוער, בהן "מרטין על הבוקר", "האיגלו של טרלה" ו"פרנקלין וחברים".
לאחר שחרורו החל ללמוד בבית הספר למוזיקה רימון.
בשנת 2014 החל לצאת במופע "איתי ג'רופי במופע להקה" ברחבי הארץ, בביצוע שירים מקוריים פרי עטו.
בשנת 2015 דיבוב בסרט הקולנוע "גולשים על הירח".
בשנת 2016 עבר לארצות הברית ולמד במכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון, מסצ'וסטס.
בשנת 2025 תרגם לעברית שירים מהמחזמר המילטון והעלה אותם לערוץ היוטיוב שלו.
איתי אשר (נולד ב-20 במאי 1971) הוא במאי, עיתונאי וסופר ישראלי.
לשעבר הכתב הצבאי של "מעריב" וראש מערכת החדשות של העיתון ושל אתר "וואלה".
כתב את הספר "ילדי הכאוס".
אשר הוא ממקימי חטיבת הדיגיטל בתאגיד השידור הישראלי כאן ויוצר סדרת הרשת הדוקומנטרית "דוקותיים" וסדרות נוספות בהן "ריחן מוצב המוות", "התמודדות: אסתי סגל" ו"הקאמבק".
זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה וקולנוע על סדרת הרשת "דוקותיים: יומן מלחמה".
אשר נולד בבאר שבע, גדל בכפר סבא והתחנך בבתי הספר בעיר, חט"ב אלון ובית הספר התיכון כצנלסון.
הוא בנם של אשת החינוך מנוחה אשר ושל חוקר ההיסטוריה הצבאית, ד"ר דני אשר.
את שירותו בצה"ל עשה כקצין שיתוף ארטילרי בחטיבה המערבית ביחידת הקישור ללבנון, בבינת ג'בל.
אשר הוא בוגר בית הספר לתקשורת ועיתונות כותרת.
עבד ככתב לענייני תל אביב במעריב ובהמשך הפך לכתב הצבאי של העיתון במהלך האינתיפאדה השנייה.
במהלך תפקידו במעריב קיבל אשר את פרס "יוסי ולטר לעיתונות לשנת 2005" מטעם אגודת העיתונאים על הכתבה "שרוטים" המתארת את פולחן המוות של חיילי צה"ל בשטחים ובעזה במהלך האינתיפאדה השנייה.
במסגרת שרותו הצבאי במילואים נבחר אשר לקצין מצטיין של זרוע היבשה.
בעקבות מחלתה של אשתו דנה בריל עבר אשר להיות עורך בדסק החדשות של העיתון מעריב ובהמשך מונה לרכז כתבים ולראש דסק באגף החדשות.
בנוסף, הרצה בחוג לתקשורת במכללת עמק הירדן.
ב-2012 התמנה איתי אשר לראש אגף החדשות של העיתון "מעריב".
במקביל לעבודת העריכה, עסק אשר בכתיבת כתבות מגזין במוסף "סופשבוע" של "מעריב" שעסקו בתרבות השוליים של החברה הישראלית וכן כתבות בנושאי צבא וביטחון.
משהחליף "מעריב" בעלות, עבר אשר לכתוב במגזינים "ליברל" ו"בלייזר" וביים עבור אתר "וואלה" סרט קצר על תעלומת משקה המסתורין טובי 60 ואת סדרת הדוקו-רשת "הכלוב" שתיעדה את מסעו של לוחם ה-MMA הערבי-ישראלי ג'קי גוש ברומניה.
לאחר מכן עבד אשר בחברת התוכן האמריקאית vocativ.
בהמשך התמנה אשר לסגן העורך של "וואלה" ולמנהל מערכת החדשות של האתר.
עם הקמת כאן – תאגיד השידור הישראלי בראשית 2016 הצטרף אשר לצוות הקמת חטיבת הדיגיטל.
במסגרת זו הוא יצר וביים את סדרות הרשת: "דוקותיים", "ירושלמים", "כאן שיר", "its comlicated", התמודדות, "בדרך למונדיאל עוצרים ברוסיה", "ימי בחירות", "800 בפסיכומטרי", ואת "המשמר המזרחי" עם שלומי חתוכה.
במהלך שנות יצירתה הופקו במסגרת הסדרה "דוקותיים" כ-400 סרטונים שהגיעו לכרבע מיליארד צפיות ברשתות החברתיות עד נובמבר 2023.
בשנים 2018–2019 יצר אשר את הסדרה התמודדות - אסתי סגל שתיעדה את מסעה של הצעירה החרדית אסתי סגל שנאלצה לכרות את רגלה כדי לחזור לחיים נורמליים.
במאי 2020, במלאת 20 שנה לנסיגה מלבנון, פרסם אשר את הסדרה "ריחן מוצב המוות", העוסקת בשהיית צה"ל ברצועת הביטחון ומבוססת, בין השאר, על חוויותיו במהלך שירותו הצבאי.
ב-2023 יצא סרטו "הקאמבק" - סרט דוקו-דיגיטל באורך מלא שבו ליווה אשר את מסע הבחירות ה-11 של בנימין נתניהו לראשות הממשלה.
בעקבות אירועי השבעה באוקטובר 2023 ומלחמת חרבות ברזל החל אשר לסקר את המלחמה במסגרת הסדרה"דוקותיים - יומן מלחמה".
במאי 2024 זכתה הסדרה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה בקטגוריית סדרות רשת.
ב-2025 יצא סרטו "פילדלפי" - סרט דוקו-דיגיטל באורך מלא בן שלושה פרקים שבו מתאר אשר את ההיסטוריה של הציר המבתר בין סיני המצרית לבין רצועת עזה בעיקר בכל הקשור ללחימה לאורך הציר בתקופות הראשונות של שליטת ישראל ברצועה, עם התארגנות הפת"ח ואחר כך החמאס וכן במהלך הלחימה במלחמת חרבות ברזל.
איתי אשר הוא אלמן ואב לשלושה בנים.
ספרו ספרו הראשון של אשר, "ילדי הכאוס", יצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן בשנת 2011. הספר עוסק בלוחמים המשרתים בגדוד שטחים במהלך האינתיפאדה השנייה ומתאר את הקשר בין חוויות השירות הצבאי בתקופה בשיא תקופת הלחימה והפיגועים לבין תרבות השוליים והסמים הישראלית.
סדרות רשת במסגרת עבודתו כבמאי דוקומנטרי בחטיבת הדיגיטל של כאן – תאגיד השידור הישראלי יצר אשר מספר סדרות רשת שהיוו את בסיס התוכן העיקרי של תאגיד השידור הישראלי במהלך תקופת ההקמה.
הסדרות משודרות בעמודי הפייסבוק והיוטיוב של כאן – תאגיד השידור הישראלי וכן בכאן 11 בטלוויזיה:
דוקותיים: סדרת דוקו החושפת את הפסיפס הססגוני של החברה הישראלית.
כאן התמודדות: תיעוד אנשים המתמודדים עם מוגבלויות.
כאן שיר: סדרה המארחת משוררים ישראלים.
יציאה: סדרת דוקו-רשת המתעדת את חיי הלילה של תל אביב.
it's complicated: סדרת דוקו-רשת המתעדת סוגים שונים של מורכבויות בתוך מערכות יחסים זוגיות שגרתיות ולא שגרתיות.
כאן מעורבים: סדרה אקטיביסטית להעלאת מודעות לנגישות.
ירושלמים: סדרה תיעודית על דמויות מפתח בתרבות הירושלמית.
המשמר המזרחי: סדרה אקטיביסטית בהנחייתו של שלומי חתוכה הנלחמת בתופעה של הדרת ילדים בעלי גוון עור כהה מפרסומות.
בדרך למונדיאל עוצרים ברוסיה: סדרת על מונדיאל 2018 שצולמה ברחבי רוסיה.
ימי בחירות: סדרה על סבב הבחירות הראשון ב-2019.
800 בפסיכומטרי: סדרה על ישראלים שקיבלו את הציון המרבי במבחן הפסיכומטרי.
ריחן מוצב המוות 1, 2, 3: סדרת סרטים העוסקת בשהיית צה"ל בדרום לבנון עד לנסיגה משם.
הקאמבק - סרט דוקו-דיגיטל שמלווה את ה"ביבי-בא" בקמפיין הבחירות של בנימין נתניהו לראשות הממשלה.
יומן מלחמה: סדרת כתבות דוקותיים אודות מלחמת חרבות ברזל אנשים, מאורעות חוויות - זוכה בפרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה 2023 לסדרות רשת.
פילדלפי - סרט דוקו-דיגיטל בן שלושה פרקים המתאר כיצד הצליח חמאס להתחמש מעל ומתחת לציר, תוך שיתוף פעולה של מצרים ואוזלת יד ישראלית?
הסיפור שלא סופר של הציר ששינה את ההיסטוריה של ישראל והבעיר את המזרח התיכון.
איתי דרורי (נולד ב-15 במרץ 1984) הוא ספורטאי ישראלי ומחליק הקרח הישראלי הראשון המתחרה בהחלקה מהירה במסלול הארוך, הוא סגן אלוף עולם למסטרס בקטגוריית גיל 30-35 לשנת 2015, ואלוף ישראל בהחלקה מהירה על גלגיליות מאז שנת 2010.
דרורי נולד וגדל ברמת גן.
הוא למד בבית ספר תיכון בליך.
הוא שיחק כדורגל בשערה של הפועל רמת גן ולאחר מכן במכבי רמת עמידר בנעוריו.
בשנת 2011 עבר דרורי לגור ולהתאמן בקולומנה שברוסיה, שם התחיל את עונת הקיץ על גלגלים ובעונת החורף עבר לקרח במטרה להגשים את יעדו ולייצג את ישראל באולימפיאדת החורף, סוצ'י 2014.
דרורי סיים את העונה הטרום אולימפית ללא הקריטריון הבינלאומי למשחקי החורף האולימפיים בסוצ'י 2014.
כאשר עבר לענף ההחלקה המהירה על קרח, הפך דרורי להיות הישראלי הראשון שיתחרה בענף הקרח תחת קטגורית במסלול הארוך.
בקיץ 2013 יצא לראשונה דרורי לייצג את ישראל באליפות העולם להחלקה מהירה בגלגיליות אשר התקיימה באוסטנדה שבבלגיה, דרורי היה מרחק נגיעה מן הגמר במרחק 20,000 מטר פסילות כאשר סיים במקום ה-28 שמתוכו 25 מחליקים העפילו לגמר.
בשנת 2014 לקח חלק באליפות העולם בהחלקה מהירה ברולר בליידס שהתקיימה בעיר רוסאריו שבארגנטינה וסיים במקום ה-32 במרחק המרתון המלא (42 ק"מ).
בשנת 2015 באליפות העולם בקאושיונג, טאיוואן העפיל דרורי לגמר במסלול 15,000 מ' פסילות וסיים במקום ה-34 בעולם, באותה השנה סיים את המרתון במקום 44 מתוך 85 מחליקים ובאותה העת קבע את שיאו האישי למרחק מרתון.
בשנת 2016 באליפות העולם בנאנג'ינג, סין, דרורי לא העפיל למקצה הגמר במרחקים הארוכים וסיים את המרתון במקום ה-92 מתוך 230 מחליקים.
כיום מחזיק דרורי במספר שיאים ישראלים בענף הגלגיליות: הקפת הכנרת על גלגיליות (60.6 ק"מ) בתוצאה של 1:58:09 שעות (סובב כנרת 5 בנובמבר 2016) ובמרתון החלקה מהירה על גלגיליות, בתוצאה של 1:06:00 שעות (אליפות העולם 2015, טאיוואן).
בעבר שיאו האישיים של דרורי על הקרח במרחקים 500 מ' ו-5,000 מ' היו השיא הלאומי הישראלי, עד שנקבעו מחדש על ידי המחליק האולימפי למרחקים בקצרים ולדיסלב ביקנוב.
שיאים אישיים בהחלקה על הקרח
מרתון ברלין (גרמניה) 2010 - מקום 39 כללי, מקום 9 קטגורית גיל
מרתון סנקט פטרסבורג (רוסיה) 2011 - מקום 5
"אתגר 6 השעות" טולוז, (צרפת) 2013 - מקום 1 קבוצתי בקטגוריה "5 מחליקים", מקום 3 כללי בסיבוב ספרינט
מרוץ "24 שעות" לה מאנס (צרפת) - מקום 8 כללי, מקום 4 בקטגוריה הקבוצתית ביחד עם קבוצת LSST - London Speed Skating Club - תוצאות
פלאנדרס גראנד פריקס (אוסטנדה, בלגיה) - מקום 42 כללי - תוצאות
אתגר המרתונים של קופנהגן (דנמרק) - מקום 5 בחצי המרתון, מקום 32 במרתון המלא - תוצאות
איתי בְּרוּן (נולד ב-1965) הוא איש צבא ישראלי במילואים ששירת כראש חטיבת המחקר באמ"ן בדרגת תת-אלוף.
בנוסף, כיהן כסגן ראש המכון למחקרי ביטחון לאומי.
איתי ברון נולד ב-1965 לשופטת ציפורה ברון ולעיתונאי נתן ברון.
הוא גדל בבית מגורי העיתונאים.
הוא נשוי לשופטת איריס רבינוביץ'-ברון, בתו של איתמר רבינוביץ', ולהם בן ובת.
ברון קיבל תואר ראשון (בהצטיינות) במשפטים מאוניברסיטת חיפה והוסמך כעורך דין.
יש לו תואר שני (בהצטיינות) במדע המדינה - דיפלומטיה ולימודי ביטחון מאוניברסיטת תל אביב.
מלמד קורסים על מודיעין, כוח אווירי והסביבה האסטרטגית של ישראל באוניברסיטת תל אביב, במרכז הבינתחומי הרצליה, ובאוניברסיטת חיפה.
ברון התגייס ללהק המודיעין של חיל האוויר, והתקדם עד לתפקיד ראש מחלקת המחקר בו.
ב-2004 מונה לעוזר ראש אמ"ן להערכה.
ב-2006 הקים את מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית והיה מפקדו הראשון, בדרגת תת-אלוף.
בשנת 2011 מונה לראש חטיבת המחקר באמ"ן וכיהן בתפקיד זה עד ינואר 2015.
באפריל 2013 הודיע שצבא סוריה עשה שימוש בנשק כימי נגד המורדים, אירוע שהוגדר קודם לכן כחציית קו אדום.
בשנים 2018–2021 שימש כסגן ראש המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS) למחקר.
באפריל 2024 מונה לממלא מקום ראש חטיבת המחקר באמ"ן למספר חודשים, לאחר שתא"ל עמית סער פרש מיידית עקב גידול ממאיר שהתגלה בגופו.
בתחילת חודש יוני הוחלף על ידי תא"ל אופיר מזרחי-רוזן.
איתי ארקין (נולד ב-7 ביולי 1988) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער.
ארקין, בנו של איש העסקים מורי ארקין, נולד וגדל בכפר שמריהו.
הוא החל לשחק במחלקת הנוער של מכבי הרצליה, ובהמשך שיחק גם בקבוצת הנוער של הפועל כפר סבא.
בעונת הצטרף לקבוצת הפועל רמת גן, ששיחקה אז בליגה הלאומית, ושימש שוער מחליף.
בעונת , עת שיחקה הקבוצה בליגת העל, היה ארקין לשוער הראשון של הקבוצה, והחזיק בעמדה זו במשך שלוש עונות.
בעונה הראשונה ירדה רמת גן לליגה הלאומית, בשנייה חזרה לליגת העל, ובשלישית שוב ירדה לליגה הלאומית, אך גם זכתה בגביע המדינה, כאשר ארקין מניף את הגביע בתום משחק הגמר, בו ניצחה קבוצתו את עירוני קריית שמונה, 4-2 בדו-קרב בעיטות עונשין.
בשנת 2009 היה אחיו של ארקין, ניר, למשקיע העיקרי בקבוצה שרכשה את הפועל רמת גן.
קידומו של איתי ארקין, לעמדת השוער הראשון של הקבוצה שאחיו הוא בעליה, עורר ביקורת, בטענה כי אינו מתאים לשמש שוער ראשון של קבוצה בליגת העל, וכי קודם אך ורק בשל קשריו.
מנגד, טוענים אחרים כי אף שלא נחשב לאחד מטובי השוערים בישראל, הוא אינו פחות טוב משוערים אחרים בליגת העל, ושדווקא קשריו המשפחתיים גורמים לכך שישפטו אותו בחומרה.
לקראת עונת עזב אביו את הפועל רמת גן ואיתי ארקין חתם בקבוצת מכבי הרצליה מהליגה הלאומית.
הוא פתח בשערה עד ינואר 2014, עת החתימה הקבוצה את השוער דניאל ליפשיץ, וארקין עזב את הקבוצה ולמעשה פרש ממשחק פעיל.
ב-2014 מונה ארקין לאנליסט בארקין אחזקות, זאת לאחר התמחות בקרן הגידור ספרה וכיום הוא מנהל השקעות בחברה.
בנוסף, הוא משמש כחבר דירקטוריון בחברות אקסלנס ביוסיינס, סול-ג'ל טכנולוגיות וקמרי פארמה.
ארקין משמש אף כחבר בוועדות ההשקעה של הקרנות אקסלמד וספרה גלובל הלת'קר.
ארקין למד במרכז הבינתחומי הרצליה לתואר BA במנהל עסקים, אותו סיים בהצטיינות.
איתות עשן היא אחת מצורות התקשורת לטווח ארוך העתיקות ביותר.
זוהי צורה של תקשורת חזותית המשמשת להעברת מסרים למרחקים גדולים.
בסין העתיקה חיילים שהוצבו לאורך החומה הגדולה נהגו להתריע אחד לשני על כוחות אויב המתקרבים לאזור על ידי הבערת אש במגדלים.
בדרך זו, הם יכלו להעביר את ההודעה למרחק של עד 750 ק"מ.
היסטוריון יווני בשם פוליביוס המציא שיטה מורכבת להעברת אותות עשן אלפביתיים סביב 150 לפנה"ס, לפי שיטה זו, האותיות האלפביתיות הומרו למספרים ובעזרת אותם מספרים אותתו את המסר המבוקש (השתמשו בקבוצות של זוגות לפידים לצורך הצגת הקידוד).
איתי אילוז (נולד ב-8 במאי 1965) הוא אתלט ישראלי בעבר.
אלוף ישראל ושיאן ישראל בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
בעל שתי מדליות זהב מהמכביה השלוש עשרה (1989) ושיאן המכביה, נכון ל-2017, בריצת 200 מטר.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון שבהדר יוסף בתחילת יולי 1984 זכה אילוז במדליית כסף בריצת 200 מטר בשיא נוער חדש של 22.17 שניות, אחרי מני רוזנברג (21.99 שניות) ולפני דורון שיטרוק (22.82 שניות).
כבר בשלב המוקדמות, הוא קבע שיא נוער חדש של 22.31 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 10 מטר בתוצאה של 11.11 שניות.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 1985 זכה אילוז בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.25 שניות, לפני בן אגודתו יואב שרון (22.62 שניות) ועמוס כהן, את הריצה ניצח האורח מבריטניה פנטון קמפבל (21.69 שניות).
מדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.95 שניות, אחרי יואב שרון (10.82 שניות) ולפני עמוס כהן (11.07 שניות), את הריצה ניצח פנטון קמפבל (10.61 שניות).
שבועיים לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-12 שנערכה בהדר יוסף בסוף יולי אותה שנה השתתף אילוז בריצת שליחים 4x100 מטר כרץ האחרון, אך במהלך הריצה הוא נפצע והורד מהמסלול באלונקה.
בתחרות אידלסון באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף באפריל 1986 זכה אילוז במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.8 שניות .
בתחרות שנערכה בינואר 1987 זכה אילוז במדליית כסף בריצת 300 מטר תוצאה של 34.54 שניות ובמקום רביעי בריצת 60 יארד בתוצאה של 6.54 שניות.
בתחרות שנערכה בבויסי בירת איידהו שבארצות הברית ב-22 במאי אותה שנה זכה אילוז במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.20 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף ביולי אותה שנה זכה אילוז בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.91 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.44 שניות.
בתחרות שנערכה בבויסי ב-16 באפריל 1988 זכה אילוז במדליית כסף בריצת 100 מטר בשיא ישראלי חדש של 10.52 שניות.
שלושה חודשים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בטרגונה שבספרד ב-20 ביולי הוא זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בשיא ישראלי חדש של 20.92 שניות.
בתחרות שנערכה במחוז אנטרים ב-1 ביולי 1989 זכה אילוז במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם אילן גולדווסר, דורון שיטרוק ויהודה מורלי בתוצאה של 3:13.94 דקות, התוצאה הרביעית בטיבה באותה עת של נבחרת ישראל.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בתחילת יולי 1989 זכה אילוז במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.21 שניות.
בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכה בהדר יוסף בסוף יולי אותה שנה זכה אילוז בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא מכביה חדש של 10.57 שניות ובריצת 200 מטר בשיא מכביה חדש של 21.20 שניות (השיא הנוכחי 2017), לפני סנפורד קומבס
מארצות הברית (21.59 שניות) ואלחנדרו שטראוס מצ'ילה (21.81 שניות).
איתי גורביץ' (נולד ב-14 באוגוסט 1995) הוא אלוף ישראל ואלוף המכביה בשחייה.
הוא בעל 5 מדליות זהב מהמכביה.
גורביץ' נולד וגדל בבאר שבע.
הוא עבר עם משפחתו למיתר.
הוא התאמן בפנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט בהדרכתו של לאוניד קאופמן ושחה עבור קבוצת הפועל ירושלים.
הוא לומד באוניברסיטת אריזונה בארצות הברית.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט ביולי אותה שנה, זכה גורביץ' בשתי מדליות, כסף וארד.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.77 דקות.
אלוף ישראל (בריכת 25 מטר)
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2013, זכה גורביץ' ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בשיאי אישי חדש של 54.96 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם ארתור פוליאק, איתי גולדפיין וגלב יוניצ'ב בתוצאה של 3:48.23 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.30 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא איש חדש של 3:57.17 דקות, התוצאה השנייה בטיבה באליפות ואיטית ב-8 מאיות מזמנו של עידו הבר שזכה באליפות (3:57.09 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:53.48 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באותה השנה זכה גורביץ' ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:00.68 דקות.
נוסף לכך, הוא פסל במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
בתחרות גביע האיגוד שנערכה במכון וינגייט באפריל 2016 קבע גורביץ' במשחה ל-200 מטר פרפר שיא אישי חדש של 1:58.96 דקות, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא אישי חדש של 2:01.53 דקות ומשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא אישי חדש של 4:17.56 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד.
איתי גולדפדן (נולד ב-24 באפריל 1996) הוא שחיין ישראלי.
פעמיים ברציפות אלוף ישראל בשחייה ושיאן ישראל במשחה ל-50 מטר חזה וסגן אלוף אירופה לנוער במשחה ל-100 מטר חזה (דורדרכט 2014).
בעל מדליית כסף מהמכביה העשרים (2017).
גולדפדן מתאמן בקבוצת הפועל עמק חפר בהדרכתו של אסף מימון.
בן לאמנון ושושי גולדפדן, אחיו ואחותו ספורטאים גם הם.
גדל בבת חפר שבעמק חפר.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 2013 סיים גולדפדן במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.92 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 28.85 שניות, פעמיים במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.91 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 23.76 שניות ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.09 דקות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בפברואר 2014 זכה גולדפדן במדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.21 שניות, אחרי יהב שחף מהפועל ירושלים (27.64 שניות) ומיקי מלול ממכבי קריית ביאליק (28.07 שניות).
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 28.03 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 23.10 שניות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.71 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 1:02.21 דקות.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בדורדרכט הולנד ביולי אותה שנה זכה גולדפדן במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 1:02.09 דקות, אחרי מקס פילגר מגרמניה (1:01.97 דקות) ולפני אנטון צ'ופקוב מרוסיה (1:02.22 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.86 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 28.30 שניות, התוצאה המהירה באליפות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה זכה גולדפדן בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 28.01 שניות, לפני ירון שגלוב מהפועל עמק יזרעאל (28.11 שניות) ואמרי גניאל מהפועל דולפין נתניה (28.41 שניות).
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 28.15 שניות, תוצאה המהירה ביותר לגילו באירופה.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.29 דקות, אחרי אמרי גניאל שקבע שיא ישראלי בינלאומי חדש של 1:01.34 דקות ולפני ירון שגלוב (1:03.27 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2015 זכה גולדפדן במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.34 שניות, לפני יהב שחף (28.35 שניות) ואיתי דה לה וגה ממכבי חיפה (28.41 שניות) ובכך הגן על תוארו.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.28 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית בסוף יולי אותה שנה סיים גולדפדן במקום 25 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.67 שניות ובמקום 37 במשחה ל-100 מטר חזה בהשוואת שיאו האישי שעמד על 1:01.69 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:01.56 דקות, לפני אמרי גניאל (1:02.20 דקות) ויבגני ממין מהפועל דולפין נתניה (1:02.47 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביוני 2021 קבע גולדפדן בשלב המוקדמות במשחה ל-50 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 27.05 שניות, שיפור לשיא הוותיק בן 12 השנים של מיקי מלול (27.27 שניות).
ביולי התחרה באולימפיאדת טוקיו (2020) בתחרות נבחרת שליחים ב-4X100 מעורב מיקס יחד עם אנסטסיה גורבנקו, גל כהן גרומי ואנדי מורז.
הם העפילו לגמר וסיימו במקום השמיני.
איתי אהלי (נולד ב-1979) הוא מעצב תעשייתי ישראלי, ומרצה במכון הטכנולוגי חולון במחלקה לעיצוב תעשייתי.
אהלי הוא מעצב תעשייתי ישראלי הפעיל בישראל ובאירופה.
ב־2007 סיים אהלי תואר ראשון בעיצוב תעשייתי, במכון הטכנולוגי חולון.
בתואר השני התמחה בעיצוב קונטקסטואלי, באקדמיה לעיצוב באיינדהובן שבהולנד .
במסגרת בית החרושת היצירתי יצר אהלי בשיתוף שני המעצבים תומא ואי וכריסטיאן פיביג פרויקט בשם יחידת ריהוט אימפולסיבית הם פיתחו סדרה חדשה של רהיטים המיוצרים ביחידת ייצור.
יחידת הייצור מעבדת לוח דיקט בטכנולוגית cnc לכדי מערכת ישיבה.
היחידה ניתנת להעברה וכך מאפשרת ייצור בכל מקום.
הפרויקט זיכה אותם בפרס בתחרות של חברת Moooi ומגזין Frame בשנת 2013.
איתי גרשון (נולד ב-1993) הוא ספורטאי זירה מקצועי אשר מתחרה באגרוף תאילנדי וקיקבוקסינג עד משקל 71 ק"ג.
היה אלוף העולם באגרוף תאילנדי וקיקבוקסינג חובבני, מקום שלישי בטורניר קיקבוקסינג מקצועני (TNA) ובעל חגורת ה-GPRO העולמית.
בשנת 2017 חתם וערך את קרב הבכורה בליגת הקיקבוקסינג הגדולה בעולם (Glory Kickboxing) ובשנת 2021 היה מדורג רביעי בארגון בקטגוריית המשקל קל-בינוני (Lightweight)
גרשון נולד בישראל, בעיר ירושלים וגדל בשכונת קטמונים.
סיים תיכון בבית הספר גבעת גונן.
התגייס לשירות צבאי כספורטאי המצטיין הראשון בתחום האגרוף התאילנדי בישראל ושירת כמדריך כושר צבאי בפיקוד המרכז בירושלים.
את דרכו החל בגיל 13, כשראה את אחיו הגדול מתאמן.
בגיל 15 השתתף בקרב הראשון שלו בתחרות מקומית שהתקיימה בפתח תקווה.
לאחר מספר קרבות וזכייה באליפות ישראל לנוער בקיקבוקסינג, יצא עם נבחרת ישראל לאליפות אירופה בלטביה שם הפסיד בקרב הראשון ליריב מאזרבייג'ן.
במדליית הזהב הראשונה שלו זכה בתחרות גביע אירופה באגרוף תאילנדי לנוער, בה ניצח יריבים מבלארוס, גרמניה, אוקראינה וצ'כיה.
ב-2011 זכה שוב באליפות ישראל בקיקבוקסינג, ובכרטיס הטיסה לאליפות אירופה לנוער, בה זכה לאחר שלושה ניצחונות.
באותה שנה זכה באליפות העולם באגרוף תאילנדי (IFMA) והיה לאלוף העולם הראשון בתחום זה המגיע ממדינת ישראל.
ב-2013 החל גרשון את דרכו בזירה המקצוענית.
הוא התמודד בקרב השמינית בטורניר ה-TNA הקשוח אשר מתקיים מדי שנה ברוסיה מול יריב פולני מנוסה וזכה בקרב לאחר שלושה סיבובים קשים, כאשר בסיבוב השני הצליח להפיל את הפולני לקנבס פעמיים.
בשנת 2017 ערך גרשון את קרב הבכורה שלו בזירת הקיקבוקסינג הגדולה בעולם Glory Kickboxing ובשנת 2021 היה מדורג גרשון #4 בקטגוריית משקל קל-בינוני (Lightweight)
אלוף העולם לנוער IFMA 2011
מדליית זהב בגביע עולם WAKO 2014
מדליית זהב בגביע עולם IFMA 2015
מדליית ארד במשחקי העולם בקיקבוקס - שנת 2017.
נכון לשנת 2021 גרשון היה מדורג 4# בעולם בארגון הקיקבוקסינג גלורי Glory) Kickboxing) בקטגוריית בינוני-קל (Lightweight).
"איתַי" הוא סינגל הבכורה של הזמרת-יוצרת קרן פלס שנכלל באלבומה הראשון, אם אלה החיים.
השיר נכתב והולחן על ידי פלס, ויצא ב-24 באפריל 2006.
השיר נכתב על בן זוגה לשעבר, איתי פרל (עם זאת, זהו דבר שפלס עצמה לא רצתה להתייחס אליו והעדיפה להשאיר את הדמות עליה נכתב השיר "אנונימית"), והוא מתאר את מערכת היחסים ביניהם שנמשכה שלוש שנים.
לדברי פלס, "השיר הוא על בחור שהגיע לעיר הגדולה ועדיין אין לו משפחה ושורשים.
והעניין הוא שמתחת לכל הכיף בלהיות לבד ולא מחויב, מסתתרת בדידות".
השיר הגיע לראש מצעדי הפזמונים בתחנות רדיו שונות וביניהן רשת ג' - מקום ראשון במצעדים השבועיים ומקום שלישי במצעד השנתי וגלגלצ - מקום רביעי במצעד השנתי.
הוא זיכה את פלס בתארים "זמרת השנה" ו"תגלית השנה" בגלגלצ וברשת ג' במצעד העברי השנתי.
לשיר יצא וידאו קליפ שביים אסף לבני, את איתי גילם אנחל בונני והופיע בו גם השחקנית דניאלה וירצר.
נכון לאוקטובר 2021 הקליפ הגיע לכ-1.7 מיליון צפיות ביוטיוב.
השיר נכלל במרבית סיבובי ההופעות של קרן פלס.
השיר גם הופיע בחלק מסיבוב ההופעות המשותף של פלס עם רמי קלינשטיין, במהלכו השניים שרו יחד את השיר.
איתי ארנליב (נולד 1985) הוא טניסאי פאראלימפי ישראלי.
ארנליב נולד וגדל בפתח תקווה, בן בכור לדב ולשרי.
בשנת 2003 התגייס לעורב צנחנים, יצא לקורס קצינים ופיקד על צוות במלחמת לבנון השנייה.
ביולי 2007 נכנס עם כוח צה"ל לפעילות מבצעית בשכם ונפצע יחד שלושה מחייליו כשהופעל לעברם מטען חבלה.
ארנליב נפצע באופן אנוש, שתי רגליו נקטעו והרופאים הגדירו את סיכוייו לחיות בכ-3–5 אחוזים.
לאחר כחודשיים שבהם שכב מורדם בבית החולים החל ארנליב תהליך שיקום ולאחר כחצי שנה כבר החל ללכת על רגליים תותבות.
כמה חודשים לאחר מכן חזר ארנליב לצבא והשתחרר משירות קבע בשנת 2012 בדרגת סרן.
בשנת 2012 החל ארנליב לשחק טניס נכים לאחר שמהלך השנים מאז פציעתו ניסה סוגי ספורט שונים - שחייה, ריצה, טיפוס, טניס שולחן וכדורסל.
בשנת 2015 ניצח בגמר טורניר איל דה רה בצרפת את אנתוני קוטריל הבריטי ובכך עלה בדירוג העולמי ונכנס לעשרייה הראשונה ברמת הנכות החמורה.
ביולי 2016 השתתף באליפות גרמניה הפתוחה והפסיד בשני גמרים (ביחידים ובזוגות).
בגמר היחידים הפסיד ארנליב ליריב אמריקאי שדורג שני בעולם ובגמר הזוגות (שם שיחק יחד עם אלפרדו די קוזמו האיטלקי) הפסידו לזוג אמריקאים.
בספטמבר 2016 ייצג את ישראל ב בטורניר היחידים ובטורניר הזוגות (יחד עם שרגא ויינברג), בו שברו את השיא למשחק הטניס הארוך ביותר במשחקים הפראלימפיים.
לארנליב תואר ראשון במדעי החיים מאוניברסיטת בר-אילן אותו סיים בהצטיינות.
איתי אטיאס (נולד ב-24 ביוני 1979) הוא דוגמן ישראלי לשעבר, וכיום בעל חברה לקידום מכירות ומסחור חזותי.
בגיל 16 בעת שטייל בארצות הברית ניגש אליו סוכן דוגמנות והציע לו לגשת למבחני בד, ואז החלה הקריירה שלו כדוגמן.
הוא הופיע בקמפיינים לפיוניר, קלווין קליין, ארמני, טרוסרדי וורסאצ'ה – באחד מהם לצד קייט מוס.
הוא הדוגמן הישראלי הראשון שהצטלם למגזין "פלייבוי" העולמי.
בסוף 2002 החל לשמש כפרזנטור לחברת ההלבשה "כאוס" למשך שלוש עונות עד 2005.
הופיע בקמפיינים של ליוויי'ס, קרוקר ואורנג', וגם דגמן עבור רונית רפאל.
אטיאס שיחק בטלנובלה "השיר שלנו" ב-2005, בעונתה השנייה בתפקיד: יואב ה-Pool-Man.
בתחילת 2006 החל לשמש כמנהל פרסום ויחסי ציבור של אפנת כאוס, בה שימש כדוגמן.
במאי 2007 פתח חברה עצמאית לקידום מכירות ומסחור חזותי בשם "אובססיב", והוא משמש כמנכ"ל.
ב-1998, בגיל 19, במהלך שהותו בארצות הברית, נישא לחברתו האמריקאית ונולדה להם בת.
במהלך השנים ניהל רומנים ומערכות יחסים שלא האריכו ימים עם שרון איילון, מאיה בוסקילה וורד חיימזון, שהייתה הסוכנת שלו בסוכנות יולי.
ב-2005 נישא לדנה לוי, לאחר זוגיות בת שנתיים, לאחר שהכיר אותה על סט התוכנית "אבק כוכבים", שם שימשה מפיקה.
להם שתי בנות וכיום הם גרושים.
אִתַּי הַגִּתִּי, הוא דמות מקראית, נכרי, שעמד לצידו של דוד בראש גדוד צבאי, צבא שכיר אשר אנשיו נכריים, בעת מרד אבשלום.
שמו מופיע שלוש פעמים במקרא.
בבורחו מירושלים בזמן מרד אבשלום, מבקש אִתַּי הַגִּתִּי להצטרף לדוד.
ייתכן כי בשיחה זו בודק דוד את מידת נאמנותו של אִתַּי.
לדעת שמעון בר-אפרת דבריו לאִתַּי אינם באים לבחון את נאמנותו של אִתַּי אלא הוא מבקש ממנו לא לבוא עמו כי אִתַּי כבר נמצא במנוסה ממקום מוצאו.
לפני היציאה לקרב דוד מחלק את צבאו לשלושה גדודים, ככתוב: "וְהַשְּׁלִשִׁת בְּיַד אִתַּי הַגִּתִּי" וגדודו מנה כשש מאות לוחמים.
נראה כי הלוחמים בפיקוד אִתַּי היו נאמנים לדוד.
לוחמים אלה לא היוו חלק מהכרתי והפלתי ().
ייתכן כי צבא השכירים הוקם בעקבות הניצחון על הפלשתים.
לעירו של אִתַּי, גת היו קשרים עם דוד עוד מזמן שהותו אצל אכיש מלך גת.
איתי אלקסלסי (נולד ב-15 ביוני 1988) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר האחורי במ.כ.
אלקסלסי החל לשחק כדורגל כבלם במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק, וכשהיה בן 15 עבר למחלקת הנוער של הפועל תל אביב והוסב לעמדת הקשר האחורי.
אלקסלסי היה חלק מסגל קבוצת הנוער של המועדון שזכתה בגביע המדינה לנוער בשנת 2006, כשלצידו משחקים ביברס נאתכו וערן זהבי, ובהמשך גם שימש קפטן קבוצת הנוער.
ב-28 בפברואר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב, בתיקו 0–0 נגד בית"ר ירושלים במסגרת גביע הטוטו.
ב-29 בספטמבר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בתיקו 1–1 נגד הפועל כפר סבא.
בקיץ הושאל אלקסלסי לעונה אחת להפועל כפר סבא מהליגה הלאומית.
בקיץ הושאל להפועל רעננה מליגת העל.
בקיץ שוחרר מהפועל תל אביב וחתם בהפועל ראשון לציון, עמה עלה לליגת העל, ובעונת 2011/2012 ירד עמה בחזרה לליגה הלאומית.
בקיץ חתם אלקסלסי בהפועל ניר רמת השרון, אך במדיה ערך רק שתי הופעות בליגת העל, ובספטמבר חזר להפועל ראשון לציון.
ב-19 באוקטובר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בהפסד 1–2 להפועל פתח תקווה.
בקיץ חתם בהפועל פתח תקווה, עימה חזר בתום העונה לליגת העל אחרי שנתיים של היעדרות.
אלקסלסי שיחק רק משחק אחד בליגת העל עם הקבוצה, ובספטמבר חזר לקדנציה שלישית בהפועל ראשון לציון.
בקיץ חתם בהפועל עפולה, ובמהלך העונה עבר למכבי אחי נצרת, במדיה שיחק שנה וחצי.
בקיץ חזר להפועל כפר סבא לאחר שירדה לליגה הלאומית, ובינואר חזר לקדנציה רביעית בהפועל ראשון לציון.
ב-18 בינואר 2021 חתם אלקסלסי בהפועל כפר שלם.
איתי הרמן (נולד ב-14 באפריל 1971) הוא איש בידור וטלוויזיה, מעצב משחקים וחידונאי ישראלי.
הרמן נולד ברמת השרון לסוזנה, מורה לפסנתר, וליצחק, הנדסאי אזרח עובד צה"ל.
בוגר תיכון אלון במגמת מוזיקה.
ב-1989 התגייס לצה"ל ושירת כמש"ק מודיעין שדה.
ב-1994 החל את לימודיו לתואר ראשון במדעי המדינה וכלכלה באוניברסיטת תל אביב, וסיים את לימודיו ב-1998.
את עבודתו בטלוויזיה החל בשנת 1995, ככותב חידות ל"גלגל המזל", עד שנת 2000. בנוסף שימש ככותב ועורך בתוכנית הטלוויזיה "ששטוס" בערוץ הילדים, שם גם גילם את דמות "השופט" עד שנת 2005.
הרמן יצר וכתב משחקים עבור התוכניות "הראשון בבידור" עם דודו טופז (1996–2000) ו"האח הגדול".
ב-2009 היה שותף בצוות הפיתוח של "לעוף על המיליון" ושימש כעורך השאלות של התוכנית בשנים 2015–2017.
במאי 2017 החל להשתתף באופן קבוע בשעשועון "המרדף" בערוץ כאן 11, על תקן "הצ'ייסר".
בעונה השלישית הצטרפה אליו מיכל שרון כצ'ייסרית נוספת.
ב-2018 החל להגיש בגלי צה"ל תוכנית שבועית בשם "גילוי דעת", יחד עם ענבל גזית.
ב-2019 הוציא ספר חידות בשם "הטריוויה של הרמן".
הספר כולל מעל לאלף שאלות בנושאים שונים.
בחנוכה 2019 החל להנחות את תוכנית הטלוויזיה החדשה "משחקי המוח", יחד עם מירב פלדמן.
ב-2020 החל לשמש כפרזנטור בהסתדרות הכללית.
בחנוכה 2022 הנחה את חידון התנ"ך למבוגרים.
בשנת 2024 השיק ספר נוסף בשם "מי יכול לנצח את הרמן?".
הרמן היה חבר בצוות ההקמה שהוקם בחברת מארס לערוצי המשחקים הדיגיטליים של חברת "ערוצי זהב" (לימים - HOT) ו-yes.
במסגרת זו הקים ויצר את ערוץ המשחקים "גוגו" וערוצים נוספים כ"גוגו קלאב" (משחקי מולטיפלייר), Ego Games (משחקי מזל), ערוץ ההיגיון, וערוצי משחקים ייעודיים למותגי הטלוויזיה הופ, ערוץ הילדים, ג'טיקס, וניקלודיאון (Nick School).
בהמשך יצר את הגרסה הדיגיטלית הרשמית הראשונה של טאקי בשיתוף עם משחקי שפיר.
הוא כיהן כסמנכ"ל תוכן ויועץ תוכן בחברת מארס (חברה-בת של ענני תקשורת וויאקום ישראל), ובמסגרת זו יצר אפליקציות ומשחקים עבור סדרות הטלוויזיה "החממה", צ'מפיונסניק, "ספוג מאסטר", שהושקה בהצלחה בבריטניה והונגריה, ו-mtvMASTER שהושקה גם בערוץ MTV בדרום אפריקה.
במרץ 2018 החל לכתוב מדור שבועי בשם "מוח מסוכן" במוסף "7 ימים" של העיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 2012 זכה יחד עם שותפיו עודד קרמר ודני קרפל במקום הראשון בתחרות formagination של גלובס וארמוזה פורמאטס עם השעשועון CATCH, שנמכר בעשר מדינות שונות, בהן ארצות הברית, צרפת, סין, תאילנד, ספרד ופורטוגל.
ב-2016 היה שותף בחברת ריאליטי גיימז שהקימה את מתחם חדרי הבריחה בנס ציונה.
הרמן גם היה שותף ביצירה של מטמון יום העצמאות של עיריית תל אביב – "לפיכך התכנסנו" (2016), אוטובוס הבריחה של גוגל (2017), והקווסט של מוזיאון ראשון לציון (2017).
שעשועון הרחוב DO ME A FAVOUR שפיתח עם עודד קרמר עבור חברת TELEFE הארגנטינאית שודר בברזיל, בארגנטינה ובתאילנד (מעל 100 פרקים).
איתי הרמן הוא "הצ'ייסר" בעל שיא התשובות הגבוה ביותר בסבב שאלות גמר.
בפרק 36 בעונה 4 ענה נכון על 29 שאלות ובכך שבר את השיא העולמי.
בשנת 2019 הוציא הרמן את הספר "הטריוויה של הרמן" בהוצאת אגם, הכולל כ-1,200 חידות טריוויה.
הספר מחולק לכ-56 סוגי חידות, שמחולקים לפסקי זמן ולחידונים.
חלק מסוגי החידונים הם: חידון בית ספר, חידון דגל, חידון הכנסת, חידון קופים, חידון ירושלים, חידון שנות השמונים ועוד; פסקי הזמן כוללים בין היתר: פסק זמן חיות, פסק זמן סמלים, פסק זמן ראשי ממשלה ועוד.
"מי יכול לנצח את הרמן"
בשנת 2024 הוציא הרמן את הספר "מי יכול לנצח את הרמן" בהוצאת "אגם" אשר מכיל כקודמו עשרות חידונים, יחד עם תשובותיו של הרמן ועצות לזיכרון והצלחה בחידוני טריוויה.
הרמן גר בתל אביב, נשוי לדנה ואב לשני ילדים.
איתי אַלְטְשוּלֶר (נולד ב-1963) הוא צייר ומשורר ישראלי, ומייסד שיטת אלטשולר.
איתי אלטשולר נולד וגדל בירושלים למרדכי אלטשולר ויונה שיבר.
בצה"ל שירת בחיל שריון, נפצע במלחמת לבנון הראשונה, עבר לשרת ביחידת מחסני חירום וסיים את שירותו כמש"ק חינוך בחיל החינוך.
אלטשולר בעל תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים; למד לתואר שני ב.
למד ניתוח מערכות מידע ב, חיפה ועסק בפיתוח תוכנה, ניתוח מערכות ובהדרכת מחשבים.
הציג ציורים בעשר תערוכות יחיד ועשרות תערוכות קבוצתיות.
כתב ארבעה ספרי שירה ותירגם ספר שירה מספרדית.
התגורר במשך שנה בקוארנבקה, במורלוס שבמקסיקו, בה ניהל בית ספר לציור ולימד ציור.
באותה עת העלה את ההצגה "ההר", המבוססת על שיר פרי עטו בשם זה שתורגם לספרדית בידי שוש נבון.
אלטשולר נשוי ואב לשני ילדים.
בהמשך לפציעתו אלטשולר לקה בהלם קרב, לדבריו האמנות סייעה לו לרפא את עצמו ובעקבותיה פיתח את שיטת אלטשולר: "שיטת היסוד החי", עליה כתב את ספרו "לחיות את היסוד החי", לפיה הוא מלמד כיצד לשקם את חיוניותו, לבססה ולטפחה.
שיקום החיוניות לדבריו תומך בתהליכים נפשיים ופיזיים שונים ועוזר לאדם להיות מודע לכישורי החיים הנחבאים בתוכו.
השיטה מנסה לחזק את התהליכים החזקים באדם מתוך גישה מקבלת, חיובית ולא שיפוטית ולסייע להם לתמוך בחלקים החלשים שלו.
ב-2019 הקים איתי אלטשולר במצפה אבירים ב ב'בית יונה', את 'פרויקט היסוד החי' הכולל אקדמיה לחיוניות ומכון לחקר החיוניות, בה הוא מורה את שיטתו.
לחצות את המדבר בצעד, הוצאת כרמל, ירושלים, תשס"א 2000
אמסור לך יער (שירים בלוויית ציורים), הוצאת כרמל, ירושלים, תשס"ג 2003
לב להתגלם, הוצאת ברון, מצפה אבירים, 2013
רות שטרן, חתומות שפתי : (ספר שירה); תרגם מאנגלית: אסי דגני ; חיתוכי עץ מאת איתי אלטשולר (40 עותקים), רעננה, הוצאת אבן חושן, 2000
שלום, ולמעלה מזה לאהוב, הדפסים ועיצוב: איתי אלטשולר, נייר: יזהר נוימן (10 עותקים).
רעננה, הוצאת אבן חושן, 2003
אומברטו אקאבל, סבך של אדמוניות (ספר שירה), תרגום מספרדית: שוש נבון ואיתי אלטשולר עיצוב והפקה: איתי אלטשולר.
שני תחריטים צבעוניים (23 עותקים).
לחיות את היסוד החי, הוצאת ברון, מצפה אבירים, 2009. הספר תורגם לאנגלית.\
שבו: כתב עת לשירה, כרך 9, 2002 – פרוזה פואטית
1992 – איתי אלטשולר - עבודות על נייר, גלריה נורה, ירושלים
1993 – איתי אלטשולר, המשפחה, מקלט לאמנות עכשווית, מרכז סוזן דלל, תל אביב
1995 – הרחש בין שתי מילים, מרכז אמנויות ע"ש ברר - מעלות, הגלריה ע"ש אפטר, מעלות
1997 – איתי אלטשולר - מיפתן, ידיים, גלריה של אמנים, תל אביב
1998 - השטן ומשחקי ילדים, קריית חינוך, באקה אל-גרבייה
2001 – לגעת בלב, לגעת בבטן, תיאטרון ירושלים לאמנויות הבמה
2003 – גרופטק, בית אריאלה (עם יזהר נוימן), תל אביב
2003 – רפוסדו, קוארנבקה, מורלוס, מקסיקו
2011 - בפשטות טבעית, מרכז אמנויות ע"ש ברר - מעלות, הגלריה ע"ש אפטר, מעלות
אוסף מוזיאון יד ושם לאומנות
ספרית אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ארצות הברית
מוזיאון ספנסר לאמנות , אוניברסיטת קנזס, ארצות הברית
מוזיאון לאמנות בלקסינגטון , אוניברסיטת קנטקי, ארצות הברית
אִתי החיים משחֵק הרבה הוא ספר מאת דויד גרוסמן, שיצא לאור במרץ 2019 במסגרת "הספריה החדשה" והקיבוץ המאוחד.
בסוף הספר, גרוסמן מודה לאווה ולמשפחתה על שנתנו לו את החופש האמנותי לשנות את הסיפור כראות עיניו.
ורה נובאק - אמא של נינה, סבתא של גילי, אמא חורגת לרפאל (רפי)
נינה נובאק - בתה המנוכרת של ורה ואמא של גילי
טוביה ברוק - בעלה השני של ורה
רפאל (רפי) ברוק - בנה החורג של ורה, ואביה של גילי
גילי ברוק - הבת של רפי ונינה, נכדתה של ורה
גילי ברוק, נכדתה של ורה ובתו של רפי, בנה החורג של ורה, מספרת על המאורעות שהובילו אותה לכתוב יומן, אותו אנו קוראים.
ביום הולדתה ה-90 של ורה, מופיעה לפתע בתה המנוכרת נינה, אשר גרה במשך שנים הרחק מוורה, ובפיה בשורה - יש לנינה מחלה סופנית, שתדרדר אותה בריאותית עד למותה הבלתי נמנע.
לאור מצב זה, מבקשת נינה מוורה שתכין לה סרט תיעודי, שבו ורה תספר את סיפור חייהן והשתלשלות האירועים שהובילו אותן לישראל לנינה העתידית, שלא תצליח לזכור כנראה שום דבר מחייה ועברה.
נינה מבקשת מרפי, אהובה לשעבר, שיצלם את הסרט, ורפי מבקש מגילי שתצטרף כבמאית.
בסיטואציה הזו, גילי מחליטה להצטרף ולתעד את המסע המשפחתי ביומן ובצילומים עם המצלמה.
הרביעייה מתחילה את המסע לכיוון קרואטיה, המקום שבו ורה הכירה את בעלה הראשון ועם מסעם, נחשף סיפור חייה של ורה ושל נינה.
במקביל, גילי נזכרת ברגעים שונים בחייה וחושפת את סיפור המשפחה שלה עם רפי ונינה, במהלכו אביה רפי רדף אחרי נינה למן הרגע הראשון שפגש אותה בקיבוץ כששניהם היו נערים.
נינה ברחה מהקיבוץ ורפי חיפש אותה שנים עד שבסוף מצא אותה בירושלים, וחי איתה כמה שנים שם.
במהלך תקופה זו גילי נולדה.
3 שנים אחר כך, נינה ברחה משניהם לחו"ל ורפי גידל את גילי לבדו, ולא הצליח להתאושש מאז ולמצוא זוגיות אחרת.
במסע עצמו, בלילה שלפני הנסיעה לגולי אוטוק, ורה מספרת לרפי ולגילי את הסוד שהיא לא סיפרה כל חייה בזמן שהם מצלמים אותה בלובי של המלון בו הם שוהים בקרואטיה - לאחר מותו של בעלה, נתנו הרשויות לוורה שתי אפשרויות: האחת, לחתום על מסמך שמוקיע את בעלה כבוגד, ולצאת לחופשי.
השנייה, במידה ותסרב לחתום, היא תשלח מיידית למחנה הריכוז גולי אוטוק, ובתה הקטנה נינה תישאר ברחוב ללא אמא ואבא.
ורה, בחרה להשלח לגולי אוטוק בשל אהבתה הרבה לבעלה וסרובה להשחיר את זכרו.
בעקבות בחירתה זו, נותרה נינה לבדה, ודודיה גידלו אותה במשך 3 שנים בהן ורה הייתה במחנה.
בתקופה שוורה הייתה במחנה, התעללו בה בצורות יצירתיות וקשות, והיא הצליחה בכל זאת לשרוד ולהשתחרר.
עם שחרורה היא חוזרת לקרואטיה ומוצאת את ביתה נינה, ושתיהן עולות יחדיו לישראל.
סודה של ורה לא מתגלה לנינה שישנה בזמן הווידוי של ורה, ורפי וגילי מחליטים שלא לספר לה בינתיים.
ביום למחרת, הרביעייה נוסעת לגולי אוטוק שם נזכרת ורה בכל הקשיים שהיא עברה שם.
הקבוצה נתקעת באי בשל מזג אוויר קשה למשך לילה.
במהלך הלילה, נינה מחבקת את ורה.
כמה רגעים לפני כן, נינה זורקת את המצלמה והתיק עם חומרי הצילום שגילי ורפי הכינו עד כה מבלי להסביר מדוע.
המסע מסתיים עם וידויה של גילי על כך שאחרי חזרתם היא החליטה להקים משפחה עם בן זוגה, ולבת שנולדה לה הם קראו נינה.
הספר זכה לשבחים על שפתו , ועל פיתוח משכנע של תמות הספר אשר דנות ב"בחירה", "הרצון להיבחר" והתמודדות עם "המשך חיים ועל המלודרמטיות ואהבת האדם הפזורה בספר.
ניסים קלדרון מסתייג מהספר מבחינת ההתעלמות של גרוסמן מהממד האידאולוגי של התקופה בה אווה חייתה ופעלה.
אולם מציין שמלבד נקודה זו, הספר סוחף ואמין.
איתי ברין (נולד ב-2 ביוני 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים אשר שימש כנספח צה"ל בפולין בתפקידו האחרון.
בעבר פיקד על עוצבת ראם.
ברין התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגה.
לאחר מכן מונה לנספח צה"ל בפולין.
כיום עובד כמנכ"ל חברת ליפסקר השייכת לקבוצת שפיר תעשיות ומשמש כסגן מפקד עוצבת הפלדה במילואים.
איתי גדסי (נולד ב-6 בפברואר 1986) הוא איש תקשורת חרדי ישראלי, משמש כיום בתפקיד ראש המטה של הראשון לציון והרב הראשי לישראל הרב דוד יוסף.
קודם לכן שימש ככתב ופרשן פוליטי ברדיו קול חי, ומגיש תוכניות אקטואליה ברדיו.
גדסי נולד וגדל בבני ברק, למד בישיבת ברכת אפרים, ולאחר מכן בישיבת פוניבז' בבני ברק.
בינואר 2023 הוסמך כעורך דין.
במרץ 2024 מונה ליו"ר ועדת משפט ותקשורת בלשכת עורכי הדין.
את דרכו התקשורתית החל ב-2007 ככתב מוניציפלי ברשת קו עיתונות, בה סיקר את הרשויות החרדיות ואת העיר בני ברק.
וכן כמגיש פינות ברדיו קול חי, וכפרשן בקווי הנייעס החרדים.
ב-2009 מונה לדובר עיריית אלעד.
ב-2011 התגייס לצה"ל ושירת בדובר צה"ל כמש"ק-דוברות לענייני שירות חרדים בצה"ל.
בשנת 2013 חזר גדסי לרשת "קו עיתונות", שם שימש כעיתונאי ועורך משנה של הרשת וכעורך האתר כל הזמן.
גדסי סיקר עבור העיתון את הבחירות המקומיות ברשויות המקומיות בטור שבועי "זירה מקומית".
ב-2015 החל את עבודתו ככתב ופרשן פוליטי ברדיו קול חי, וכמגיש תוכניות אקטואליה.
במהלך מערכות הבחירות לכנסת הגיש גדסי תוכנית בחירות לצד הזמר ישי לפידות.
גדסי גם משמש כפרשן קבוע בקו הסקופים.
בשנת 2024 עם כניסת הראשון לציון הרב דוד יוסף לתפקיד הרב הראשי לישראל והראשון לציון, מונה לשמש כראש המטה שלו.
לצורך כך הוא פרש מעבודתו ברדיו קול חי.
איתי גלוסקא (נולד ב-26 באוגוסט 1975) הוא פזמונאי, מלחין, מעבד וזמר ישראלי.
גלוסקא נולד בלונדון וגדל בירושלים.
הוא בנו של עמי גלוסקא, חוקר ומרצה בתחום ההיסטוריה הצבאית והמדינית של ישראל.
בתקופת התיכון למד בלונדון בבית ספר יהודי.
שירת בצה"ל כפקח טיסה בחיל האוויר.
בוגר תואר ראשון במגמת תסריטאות ותואר שני בתוכנית הבינתחומית באומנויות באוניברסיטת תל אביב.
גלוסקא ידוע בעיקר בהיותו סולן להקת "הדורבנים" בשני אלבומיה הראשונים: "קובי" ו"לוי".
מתוכם כתב והלחין שירים רבים, ביניהם: "בחור ידוע בשכונה", "בעוד שבוע", "עוד לילה" ו"לא בא לי לשמוע".
השיר "לא בא לי לשמוע" אותו כתב והלחין גלוסקא, היה שיר הנושא של תוכנית המציאות הישראלית "המופע של סטיב".
בשנת 2008, פרש גלוסקא מלהקת "הדורבנים" ופנה לתחום הקולנוע.
בשנת 2015, השתתף גלוסקא בסינגל "Solito", הסינגל הראשון מתוך אלבום ההרכב "פרויקט הצברים".
איתי אופיר (נולד ב-1973) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף ומשפטן ישראלי המשרת בתפקיד הפרקליט הצבאי הראשי.
קודם לכן כיהן כיועץ המשפטי למשרד הביטחון.
אופיר נולד בישראל ושירת בצה"ל כקצין בחטיבת גבעתי.
בהמשך, שירת במילואים בחטיבת הנגב.
במהלך שירותו הגיע לדרגת סרן.
הוא בוגר אוניברסיטת בר-אילן במשפטים ומוסמך אותה אוניברסיטה במנהל עסקים.
התמחה בבית המשפט העליון אצל השופט תיאודור אור.
ב-2003 סיים לימודי תואר שני בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, שם חיבר עבודת גמר על דיני תאגידים בעידן המידע והוא חבר בלשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק משנת 2009. אופיר הוא בוגר מחזור 2020 של המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
עבד כמה שנים במשרד עורכי הדין הניו יורקי Weil Gotshal & Manges וכיהן כשותף וכראש המחלקה המסחרית במשרד עורכי הדין תדמור לוי ושות'.
אופיר גדל ביישוב כוכב יאיר שבשרון, אביו הוא פרופ' לחינוך ברוך אופיר, אמו אלה מורה לכימיה.
כיום, מתגורר באורנית ונשוי לרונית אופיר, שופטת בית משפט השלום בתל אביב.
במאי 2017 נבחר ליועץ המשפטי למשרד הביטחון, ושימש בתפקיד זה עד 2024, תחת השרים אביגדור ליברמן, בנימין נתניהו, נפתלי בנט, בני גנץ, יואב גלנט וישראל כ"ץ.
בינואר 2022 בחרה אותו ועדת האיתור כאחד משלושת המועמדים לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, אך הוא לא מונה לתפקיד.
בין ממליציו לתפקיד זה נמנתה הפרקליטה הצבאית הראשית יפעת תומר-ירושלמי.
הסדרת מעמדם של בתי היישוב עפרה
בשנת 2018 קבע בחוות דעת משפטית כי בחלוף ארבעים שנה מהקמת היישוב עפרה, ניתן להכשיר חלק מבתיו באמצעות הפקעת הקרקע ופיצוי מלא, אם לא למעלה מכך, של בעלי הקרקע הפלסטינים על הפקעה זו, כפי שהחוק מאפשר לעשות בתוך מדינת ישראל וכפי שבפועל בוצע.
חוות הדעת לא חלה על מאחזים בלתי חוקיים שחוק ההסדרה ביקש להכשיר.
בפברואר 2018 מינה שר הביטחון אביגדור ליברמן את אופיר לעמוד בראש הוועדה לבחינת גיוס חרדים לצה"ל.
מטרת הוועדה הייתה לגבש הסדר המוסכם על מערכת הביטחון וצה"ל לגיוסם של בני הציבור החרדי לאחר פסילת הסדר הגיוס על ידי בג"ץ.
חברי הוועדה היו: רח"ט תומכ"א תא"ל ערן שני, הפרקליט הצבאי הראשי תא"ל שרון אפק, הרב הצבאי הראשי תא"ל אייל קרים וראש האגף הביטחוני חברתי במשרד הביטחון משה צין.
הוועדה קיימה מפגשים עם גורמים במערכת הביטחון, צה"ל, עולם הישיבות, גורמי אקדמיה ועוד, וביוני 2018 פרסמה את תמצית המלצותיה.
על בסיס מסקנות הוועדה פרסם משרד הביטחון תזכיר חוק לתיקון חוק שירות ביטחון.
ביולי 2018 אושרה הצעת החוק בממשלה ובקריאה ראשונה בכנסת.
הצעת החוק נדונה בוועדה מיוחדת להסדרת מעמדם של תלמידי הישיבות ושילובם של בוגרי הישיבות בשירות צבאי בשירות לאומי-אזרחי ובתעסוקה, בראשותו של חבר הכנסת דודי אמסלם.
הוועדה לא הביאה את הצעת החוק להצבעה על אישורה עד לפיזורה של הכנסת העשרים.
בתחילת 2024 לקח חלק בוועדת שקדי, שמונתה על ידי שר הביטחון יואב גלנט ונועדה "לרכז, לגבש ולהוביל מהלך שיאפשר מימוש גיוס חרדים לצה"ל."
בדיונים בעניין חוק הגיוס שהתקיימו לאחר טבח שבעה באוקטובר תמך בסנקציות משמעותיות על המשתמטים מגיוס.
ביולי 2022 דנה ממשלת ישראל השלושים ושש בראשות יאיר לפיד במינוי הרמטכ"ל.
הייתה זו תקופת בחירות משום שהכנסת העשרים וארבע החליטה על התפזרותה.
בשל מחלוקת שהתגלעה בשאלה אם אפשר למנות רמטכ"ל בתקופה זו, הגיש אופיר ליועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, חוות דעת שלפיה "ניתן לאפשר בנסיבות העניין להמשיך בתהליך מינוי הרמטכ"ל גם בתקופת הבחירות".
ב-4 בנובמבר 2025 הודיע שר הביטחון ישראל כ"ץ על מינויו של אופיר לפרקליט הצבאי הראשי, במקומה של אלוף יפעת תומר-ירושלמי, שכהונתה הסתיימה בעקבות פרשת הדלפת הסרטון ממחנה שדה תימן.
ב-27 בנובמבר הועלה לדרגת אלוף והחל לשרת בתפקיד.
איתי בן חורין (נולד במאי 1978) הוא מנהל משברים, יועץ תקשורת, עורך דין, סופר, פעיל חברתי ומנכ"ל שותף והבעלים של חברת "בן חורין אלכסנדרוביץ".
בן חורין גדל בהרצליה, שיחק כדורסל בקבוצת "בני הרצליה" והיה דובר נוער העבודה הרצליה.
בשנת 1996 התגייס לצה"ל ושירת ביחידת מגלן כלוחם וכמפקד.
בן חורין בעל תואר ראשון במשפטים ותואר שני בהצטיינות במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב וכן בוגר קורס מנהלים באוניברסיטת הרווארד במסגרת ארגון מעוז.
בן חורין פעיל מרכזי בנושא גיוס תלמידי הישיבות, שוויון בנטל וזכויות חיילי מילואים.
בשנת 2000 הקים את תנועת "התעוררות (למען שוויון בנטל)" אשר נאבקה למען חלוקת נטל השירות, גיוס תלמידי הישיבות החרדים לצבא ושיפור זכויות חיילי המילואים.
אחד מתוצרי המאבק הוא חוק שירות המילואים אשר חוקק בכנסת בשנת 2008. התנועה התפרסמה בעיקר בזמן שביתת רעב בת 8 ימים בה מייסדי התנועה, בהם בן חורין, שבתו למען ביטול חוק טל.
בשנת 2002 הקים את תנועת הצעירים "ישראל אחרת" שניסחה חזון ותוכנית עבודה אסטרטגית למדינת ישראל טובה יותר.
התנועה התמודדה לכנסת בשנת 2003 ולא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 2007 היה ממייסדי הפורום לשוויון בנטל המוביל את המאבק לגיוס תלמידי ישיבות וחלוקה בנטל השירות.
הפורום היה חלק ממאהל הפראיירים שהוביל לשינוי ההרכב הקואליציוני של ממשלת נתניהו בשנת 2012 - כניסת מפלגת קדימה לממשלת אחדות.
ב־2012 יזם עצרת למען שוויון בנטל שנערכה בהשתתפות כ־50 אלף מפגינים והובילה לפירוק ממשלת האחדות של הליכוד וקדימה.
בשנת 2012 עתר לבג"ץ כנגד חוק טל, בשיתוף התנועה לאיכות השלטון.
עתירה נוספת בשנת 2016 הובילה לביטול חוק הגיוס של ממשלת ישראל ה-34. כמו כן, בשנת 2003 עתר לבג"ץ כנגד פעילות עמותות המעודדות סרבנות (האומץ לסרב).
עתירה זו נדחתה לאחר דיון, אך יסודות העתירה הביאו לכך שהצרו את צעדיהן של עמותות המעודדות סרבנות.
יזם קרן מלגות לסטודנטים לתקשורת על שם אביו אבי בן חורין' במסגרת הקרן (הקרויה גם על שם עליזה אלכסנדרוביץ') מדי שנה הסטודנטים הנבחרים מקבלים מלגה תמורת ליווי תקשורתי של עמותות קטנות הזקוקות לסיוע.
הניהול המקצועי נערך על ידי עובדי החברה ובכל נותר מעגל של תרומה לקהילה.
מלבד פעילות זו מלווה באופן אישי עמותות רבות בהתנדבות הבולטות שבהן - זיכרון בסלון ועמותת מחוסגן
משנת 2017 משמש כחבר ועד מנהל בארגון ישראליז העוסק בהסברה ישראלית חכמה בעולם.
מיד עם שחרורו מהצבא החל לעבוד במשרד GCS שהיה בבעלות טל זילברשטיין, משה גאון, סטנלי גרינברג, בוב שרום וג'יימס קארוויל.
ב-2002 הצטרף לחברת ארד תקשורת.
בשנת 2004 עבר התמחות בלשכה המשפטית במשרד הביטחון אצל היועמ"ש צביה גרוס והמשנה עו"ד רחל סטוביצקי ובמקביל פתח את הפעילות העצמאית כיועץ אסטרטגיה ותקשורת.
בשנת 2008 הקים את משרד האסטרטגיה התקשורתית וניהול המשברים "בן חורין אלכסנדרוביץ'" יחד עם שותפתו טל אלכסנדרוביץ'.
בן חורין דורג ברשימת המשפיעים בתקשורת הישראלית של מגזין ליברל בשנים 2018–2021.
בשנת 2019 ניהל את קמפיין הבחירות של מפלגת כחול לבן בראשות בני גנץ והיה שותף לצוות ההקמה המקצועי של מפלגת חוסן לישראל.
כמו כן, ניהל את קמפיין הבחירות של מפלגת העבודה בשנת 2013.
בנוסף, ניהל את קמפיין הבחירות של אבי ניסנקורן לראשות ההסתדרות ואת קמפייני הבחירות של ראשי הערים: זאב בילסקי לראשות עיריית רעננה, מיכאל ביטון לראשות מועצת ירוחם וטל אוחנה לראשות מועצת ירוחם.
בשנת 2023 היה ממובילי המאבק כנגד הרפורמה המשפטית כיועץ אסטרטגיה ותקשורת של רבות מקבוצות המאבק כמו "אחים לנשק" "פורום העסקים", לאחר אירועי 7.10 כתב בן חורין-
"לא היה נכון להכניס את נושא ההתנדבות למילואים למשוואה, גם כאשר מרגישים שנלחמים על מהות הדמוקרטיה ודרך החיים שלנו.
יכול להיות שאילולא המהלך הזה ההפיכה המשטרית הייתה מתקדמת עוד יותר, והדמוקרטיה הישראלית הייתה נרמסת כפי שתכננו לוין, רוטמן ונתניהו – ועדיין, היינו צריכים לפעול אחרת"
בן חורין הגה את השם "החמ"ל האזרחי" אשר הוביל את הפעילות ההתנדבותית של אחים לנשק אחרי 7.10. ב-2024 הוא היה ממובילי "ההצהרה המשותפת" הקוראת להוציא את צה"ל מהמחאות.
בן חורין מתמחה בניהול משברים, בין היתר הוביל את ניהול המשבר של שטראוס, בן אנד ג'ריס ישראל, פוקס, אסותא,גבי אשכנזי בפרשת הרפז, חיפה כימיכלים, איגוד המזון של התאחדות התעשיינים, ופרשות רבות עבור בנק לאומי, אלטשולר שחם, סופר פארם ועוד
בן חורין מתגורר בכפר סירקין, נשוי ללירן אבישר ולהם 2 ילדים.
ניוטון מת בתול, 2004, אקדמון
דור ה-Q, הוצאת גלורי היכל התהילה, 2009
הקרב על השירות, 2015, הוצאת כנרת זמורה ביתן
ניהול משברים, 2023 ,הוצאת ביתספר.
איתי גרנק נולד בפתח תקווה לדוד ופסי גרנק.
אביו הוא איש עסקים מתחום התיירות ואימו סגנית מנהל בית ספר.
גרנק גדל בכוכב יאיר, למד במכינה הקדם־צבאית "אלישע" בנווה צוף, שירת בגדס"ר נח"ל.
לאחר השירות בצה"ל למד בישיבת "אורות אביב", היה ממייסדי הגרעין ביפו וניהל אותו מספר שנים.
הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים עם התמחות בשיווק מהקריה האקדמית אונו ותואר שני במינהל ציבורי עם התמחות במדיניות ציבורית וממשל מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
הוא בוגר קורס דירקטורים מטעם ביראד – יחידת החוץ של אוניברסיטת בר-אילן, ובוגר יסודות – בית המדרש הרב-דורי לבוגרי ולראשי מכינות קדם-צבאיות תורניות.
גרנק היה ממייסדי הגרעין התורני ביפו, בשנים 2008–2012 שימש כמנכ"ל מוסדות הגרעינים התורניים ביפו.
במסגרת תפקידו עזר להקים מעונות, גני ילדים ואף חנך עם שר החינוך גדעון סער בית ספר ממלכתי דתי ביפו.
בשנים 2012–2018 כיהן גרנק כמנכ"ל "זהות – איגוד המרכזים לזהות יהודית".
גרנק הוביל את מרכזי זהות מתקציב בסיסי של מאות אלפי שקלים לקרוב לעשרים מיליון שקלים בשנה.
בנוסף, זהות הובילה את יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה במערכת החינוך, את מיזם "דיבור טוב" ואת מיזם "יחד ירושלים", בחמישים רשויות בישראל ביום ירושלים.
בשנים 2014–2018 כיהן כחבר המועצה הדתית בתל אביב.
היה פעמיים מועמד לכנסת, במקומות לא ריאליים, מטעם מפלגת "הבית היהודי": בבחירות לכנסת ה-19 הוצב במקום ה-49 ובבחירות לכנסת ה-20 ב-2015 הוצב במקום ה-96.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ב-2021 הציג את מועמדותו לראשות המפלגה בבחירות המקדימות בה, אך הסיר את מועמדותו ותמך בחגית משה.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל בשנת 2024, התמודד למקום במועצת גדרה, בראש רשימת "מאוחדים בגדרה" שהייתה מזוהה עם עוצמה יהודית, אך לא נבחר.
במאי 2024 מונה למנכ"ל משרד המורשת.
ביוני 2024 מונה לחבר דריקטוריון ברשות העתיקות.
בנובמבר 2025 מונה לחבר המועצה הציבורית להנצחת הרב חיים דרוקמן.
גרנק הוא בעלים של מספר חברות בתחום הנדל"ן, התקשורת והמלונאות.
בשנת 2021 הצטרף כשותף בעלון השבת "עולם קטן" והמגזין "מקום בעולם".
בין השנים 2022–2024 הקים את חברת 'מיישבי הארץ', ומונה למנכ"ל החברה, שרכשה נדל"ן בהיקף משמעותי.
גרנק נשוי לרעות ואב לארבעה ילדים.
איתי גלו (נולד ב-26 באוגוסט 1985) הוא תקליטן ומוזיקאי ישראלי הידוע בכינוי "די ג'יי גלו", והבעלים של חברת ההפקות והאירועים "אטיסוטו".
בשנת 2015 ניגן בחתונתם של הדוגמנית בר רפאלי ועדי עזרא, וב-2018 בחתונה של כדורגלן ברצלונה סרג'י רוברטו והדוגמנית הישראלית קורל סימנוביץ'.
בשנת 2019 הוא ניגן בחתונתם של הדוגמנית הישראלית נטע אלחמיסטר והכדורגלן רמי גרשון.
גלו הפיק וניגן בפסטיבלים וקונצרטים שונים, בהם הופעה בשנת 2015, שבה חימם את הבקסטריט בויז, והופעה בשנת 2016 שבה חימם את סיה.
ביולי 2019, ארגן סדרה של הופעות גדולות עם זמרים ישראלים מובילים בתל אביב לצידם הופיע, ובהם מוקי ועידו בי.