tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטענה היא שלמרות שהיטלר לא עסק רבות בממשל יומיומי, הדבר נבע לא מחוסר יכולת לעשות זאת (כפי שהציע ברושאט), אלא מחוסר עניין בפרטים הקטנים.
"היטלר וראשית 'הפתרון הסופי'" (1977)
חיבורו של ברושאט פורסם לראשונה בכתב העת Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte (רבעון להיסטוריה) ומאוחר יותר באנגלית בשם "היטלר וראשית 'הפתרון הסופי': הערכה של התזות של דייוויד אירווינג".
ברושאט קיבל את העובדה כי אין הוכחות לפקודה בכתב מאת היטלר ל"פתרון הסופי לשאלת היהודים".
מול הקיפאון בחזית המזרחית, נוכח מערכת הרכבות האירופית ששימשה לגירוש יהודים לפולין באופן מתמשך, ונוכח ה"בעיה" של שלושת מיליוני יהודי פולין שהגרמנים כפו סגירתם בגטאות, פקידים גרמנים בפולין פתחו בתוכניות הרג מאולתרות מיוזמתם, טען אירווינג.
רצח העם של היהודים עבר פיתוח "stück - und schubweise" ("טיפין טיפין"), כתב אירווינג, מכיוון שהגרמנים הובילו את עצמם ל"Sackgasse" ("סמטה ללא מוצא").
חיבורו של ברושאט היה הסיפור הראשון על מקורות השואה על ידי היסטוריון מכובד, שבו האחריות על רצח העם לא הוטלה על היטלר לחלוטין.
כריסטופר בראונינג כתב כי לאחר חיבורו של ברושאט, "שערי המבול נפתחו", והנושא מתי והיטלר קיבל החלטה להרוג את היהודים הפך לזמן מה לסוגיה המרכזית של ההיסטוריוגרפיה של השואה.
ברושאט היה ביקורתי כלפי התייחסותו של אירווינג למקורות, והאשים אותו בכך שהוא ניסה שוב ושוב לעוות את התיעוד ההיסטורי לטובת היטלר.
ברושאט טען כי ההערה "ללא חיסול" התייחסה רק לרכבת ההיא וכנראה הייתה קשורה לחששות שמא כתבים אמריקנים ישאלו על גורלם של יהודי גרמניה המגורשים למזרח אירופה.
ברושאט מתח ביקורת על אירווינג, על כך שזה קיבל את טענותיו "המומצאות" של אובר-גרופנפיהרר קרל וולף כי לא ידע על השואה (טענתו של אירווינג הייתה שאם וולף לא ידע על כך, כיצד יכול היה היטלר לדעת?), למרות שוולף הורשע בפשעי מלחמה בשנת 1963 על סמך ראיות תיעודיות המשלבות אותו בשואה.
ברושאט האשים את אירווינג בכך שביקש ליצור רושם מטעה מוועידה של היטלר ויורש העצר ההונגרי, אדמירל מיקלוש הורטי, באפריל 1943, על ידי עיבוד הטקסט כך שהיטלר ייראה פחות אנטישמי מכפי שהיה בטקסט המקורי.
היסטוריה של חיי היומיום ופרויקט בוואריה (1977–1983)
ברושאט היה חלוץ ה-Alltagsgeschichte (היסטוריה של חיי היומיום).
הוא הוביל את "פרויקט בוואריה" בין 1977 ל-1983, מבט מקיף על היסטוריה של חיי היומיום בבוואריה בין השנים 1933–1945. ששת הכרכים Bayern in der NS-Zeit ("בוואריה בעידן הנאצי") תיארו פעולות כמו סירוב להצדיע במועל יד כצורה של התנגדות.
שישה כרכים אלה תיארו את ההתנגדות כעניין שבתחום האפור, עניין שלא היה חד משמעי, וציינו כי אנשים שסירבו להתנהג כפי שרצה המשטר הנאצי בתחום אחד, לעיתים קרובות צייתו בתחומים אחרים.
לדוגמה, האיכרים הבוואריים עשו עסקים עם סוחרי בקר יהודים בשנות השלושים, למרות מאמציו של השלטון הנאצי לעצור אותם, ועם זאת, הביעו לא פעם תמיכה בחוקים האנטישמיים.
באמצעות עבודתו על פרויקט בוואריה, גיבש ברושאט את המושג Resistenz (חסינות), השונה מ"התנגדות" במובן Widerstand.
Resistenz התייחס ליכולתם של מוסדות כמו הוורמאכט, הכנסייה הקתולית והביורוקרטיה הממשלתית ליהנות מ"חסינות" מפני תביעות הנאצים לכוח מוחלט ולהמשיך לתפקד על פי ערכיהם המסורתיים, מבלי שיצטרכו לערער על מדיניותו של המשטר הנאצי ועל הבלעדיות המונופוליסטית שלו ביתר תחומי החיים והממשל.
ברושאט השתמש במושג החסינות כדי לקדם את הדעה כי ברמה המקומית התקיימה המשכיות רבה בגרמניה בין תקופת ויימאר לתקופת הנאצית.
"פניה להיסטוריזציה של הנאציזם" (1985)
ב"פניה להיסטוריזציה של הנאציזם", חיבור שפורסם בכתב העת Merkur במאי 1985, טען ברושאט כי על היסטוריונים לגשת לחקר גרמניה הנאצית כמו לחקרה של כל תקופה היסטורית אחרת, ללא שיפוט מוסרי.
בהמלצתו על גישה של Alltagsgeschichte שתאפשר סקירת גוני האפור על ידי בחינת נורמליות היומיום וגם הברבריות של המשטר, כתב ברושאט כי "לא כל ההתפתחויות המשמעותיות ההיסטוריות שהתרחשו בגרמניה בתקופת הנאציזם, רק שירתו את המשטר למטרות שליטה לא אנושית ודיקטטורית".
מושג ה"היסטוריזציה" של ברושאט זכה לביקורת מצד ההיסטוריון הישראלי עמר ברטוב, שהאשים את ברושאט בהיותו אפולוגטיקן גרמני המבקש להפחית בתיאור הסבל היהודי.
ברטוב טען כי ברושאט קרא להיסטוריונים גרמנים לגלות אמפתיה רבה יותר להיסטוריה שלהם.
לדעתו של ברטוב, אמפתיה מעולם לא הייתה חסרה, אלא רק כלפי הקורבנות.
היסטוריונים הרחיקו את עצמם מהפושעים, אך לא מהעם הגרמני, "שעמדו מהצד (לעיתים קרובות תוך הסכמה שבשתיקה)".
גילוי אמפתיה לקורבנות היה "חוסם את האפשרות להזדהות עם עצמם, והיה יוצר בכך נטל פסיכולוגי בלתי נסבל".
כנגד זה, ההיסטוריון הגרמני ריינר זיטלמן (Rainer Zitelmann) הציע כי גישתו של ברושאט הייתה פורה וטען שכשם שלא הכל היה רע בברית המועצות, לא הכל היה גרוע בגרמניה הנאצית, וכי המשטר הנאצי ביצע רפורמות חברתיות מוצלחות רבות.
כמה חוקרים תמכו בטיעוניו של ברושאט, כולל ההיסטוריון האמריקאי ג'ון לוקאץ' (שלדבריו תהליך ההיסטוריזציה החל למעשה לפני למעלה מ-30 שנה), הפילוסוף הגרמני יורגן הברמס, ההיסטוריון הגרמני הנס מומזן, וההיסטוריון הבריטי ריצ'רד ג'.
פולמוס ההיסטוריונים בין השנים 1986–1988 החל במאמר שכתב ההיסטוריון הגרמני ארנסט נולטה לעיתון השמרני פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג ביוני 1986: "העבר שלא יעבור".
במקום שיילמד כמו כל תקופה היסטורית אחרת, כתב נולטה, העידן הנאצי היה תלוי מעל גרמניה כמו חרב.
בהשוואה בין אושוויץ לגולאג, טען כי השואה הייתה תגובה לפחדו של היטלר מברית המועצות.
חלקים מהטיעון של נולטה דמו לזה של ברושאט, אך ברושאט מתח ביקורת נוקבת על דעותיו של נולטה בחיבור שכותרתו "Wo sich die Geister scheiden" ("שם הדרכים נפרדות") באוקטובר 1986, גם ב"די צייט".
הוא מתח ביקורת במיוחד על טענה קודמת של נולטה לפיה חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית בזמן מלחמת העולם השנייה, הכריז למעשה מלחמה על גרמניה בשנת 1939, בשם יהדות העולם.
הוא סיים את חיבורו בטענה שכדי להבטיח לעם הגרמני עתיד טוב יותר, אין לשכנע אותם להיות פחות ביקורתיים כלפי עברם.
קריאתו של ברושאט ל"היסטוריזציה" של העידן הנאצי הביאתו לדיון נמרץ עם שלושה היסטוריונים ישראלים במחצית השנייה של שנות השמונים: אוטו דב קולקה, דן דינר, ומעל לכל ההיסטוריון הצרפתי-ישראלי, שאול פרידלנדר.
הוויכוח בין ברושאט לפרידלנדר התנהל באמצעות סדרת מכתבים בין שנת 1987 עד מותו של ברושאט בשנת 1989. בשנת 1990 תכתובת ברושאט-פרידלנדר תורגמה לאנגלית ופורסמה בספר Reworking the Past: Hitler, The Holocaust and the Historians' Debate, בעריכת פיטר בולדווין.
ברושאט התחתן עם אליס וולטר בשנת 1953; לבני הזוג נולדו שלושה ילדים.
מרטין בורבולון הוא במאי קולנוע צרפתי.
ידוע בצרפת כמי שביים את הקומדיות "אבא או אמא" ו"אבא או אמא 2" ואת הדואולוגיה "שלושת המוסקטרים", המורכבת מ"שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן" ו"שלושת המוסקטרים: מיליידי".
הוא ידוע בעיקר בזכות הסרטים "אבא או אמא" (Papa ou maman) והמשכו "אבא או אמא 2".
החלק הראשון בדואולוגיה זכה בפרס חבר המושבעים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי Alpe d'Huez International בשנת 2015.
בשנת 2021 עלה לאקרנים סרטו החדש של הבמאי, "אייפל".
את התפקידים המרכזיים בסרט גילמו רומן דוריס ואמה מקי.
העלילה מספרת את סיפורו של הרומן המסחרר של גוסטב אייפל, שעורר בו השראה ליצירת מגדל אייפל.
בקיץ 2021 החל לעבוד על דואולוגיה חדשה: שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים: מיליידי בכיכובם של ונסן קאסל, אווה גרין, רומן דוריס ואחרים.
בשנת 2025 ביים שלושה פרקים של הסדרה "קארם" בשירות הזרמת המדיה "אפל TV פלוס" המביאה את סיפורו של מארי-אנטואן קארם בתקופת המהפכה הצרפתית ועלה מעוני להיות השף המפורסם בעולם.
מרטין בורבולון הוא בנו של המפיק פרדריק בורבולון.
2003: סיכוי מלוכלך (סרט קצר)
מרטין אדוארד גרוסמן היה רוצח יהודי אמריקאי אשר הורשע ברצח מדרגה ראשונה ונידון למוות עבור הריגתה של השוטרת פגי פארק ב-13 בדצמבר 1984 בפלורידה.
בימיו האחרונים הוגשו מספר רב של בקשות חנינה, מחאות ועתירות, ואף נשלחה בקשה מיוחדת לאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בתחינה לעצור את הוצאתו להורג.
כמו כן, קיבל גרוסמן תמיכה רבה מארגונים יהודיים לאומיים ובינלאומיים שונים במטרה להמתיק את גזר דינו, אך לבסוף הוצא להורג ב-16 בפברואר 2010, באמצעות זריקת רעל בבית הסוהר פלורידה.
גדל כבן יחיד ונשר מבית הספר בכיתה ח' מאחר שהיה צריך לטפל באביו ובדודו אשר סבלו מנכויות פיזיות ונפשיות.
אביו מת כשהיה בן חמש עשרה ואחריו מתו גם דודו, סבו, וקרובי משפחה נוספים.
בשל כך סבל מדיכאון חמור והחל לצרוך אלכוהול וסמים שונים כגון קנאביס וPCP.
כמו כן נטל תרופות מרשם שונות, ביניהן ואליום וברביטורטים, אותם השיג מארון התרופות של אמו.
ב-13 בדצמבר 1984, מרגרט "פגי" פארק בת ה-26, סיירת שטח (שוטרת שתפקידה להגן על הסביבה ועל חיי הבר) נתקלה בגרוסמן בן ה-19 ובחברו ת'יין טיילור בן ה-17, יורים באקראיות באזור מיוער בפינלאס שבפלורידה, עם אקדח גנוב.
גרוסמן, שהיה באותה העת בשחרור על תנאי לאחר שהורשע בגניבה ובפריצה לביתה של חברתו לשעבר, ביקש מפארק שלא לדווח על כך שהחזיק נשק ושהה מחוץ למחוז פסקו ; שתי הפרות של תנאי שחרורו.
כשפארק הרימה את מכשיר הקשר שלה הכה אותה גרוסמן בראשה ובכתפיה בעזרת הפנס שלה.
היא הוכתה גם על ידי טיילור.
פארק הצליחה לשלוף את אקדחה ולירות יריית אזהרה באוויר, אולם גרוסמן חטף אותו ממנה וירה בה למוות בעורפה.
חבר המושבעים הרשיע את גרוסמן ברצח מדרגה ראשונה והמליץ פה אחד לגזור עליו את עונש המוות.
טיילור הורשע ברצח מדרגה שלישית ושוחרר לאחר שריצה שנתיים ועשרה חודשים מתוך גזר דין של שבע שנים.
תומכיו של גרוסמן טענו כי משפטו נוהל בצורה לא מקצועית וכי ישנן ראיות מכריעות המצדיקות הענקת חנינה מטעם צ'ארלי כריסט, מושל פלורידה באותה העת, כגון השפעת הסמים שצרך גרוסמן בשעת הפשע, וכן רשלנות משפטית מידי צוות הגנתו בתביעה.
אף על פי כן כל הערעורים שהגיש גרוסמן נדחו ובית המשפט העליון של ארצות הברית התיר להמשיך בהוצאה להורג לאחר שקבע שהמשפט התנהל בצורה תקינה וכי כל הראיות הקיימות כבר הוצגו.
צוות ההגנה שכר את שירותיה של הפסיכולוגית ד"ר סידני מרין בכדי לאבחן את מצבו הנפשי של גרוסמן, אולם בסופו של דבר לא קרא לה להעיד במשפטו מאחר שהערכתה הסופית לא הייתה לטובתו.
לאחר הרשעתו שכר צוות ההגנה מומחה נוסף, פסיכולוג מקרוליינה הצפונית בשם דוקטור רולין בראדשאו "בראד" פישר ג'וניור, בכדי להכין אבחון פסיכולוגי נוסף עבור הגשת הערעור על עונשו.
פישר כתב בהערכתו כי גרוסמן "לא הציג סממנים פסיכוטיים כלשהם או הפרעה פסיכולוגית משמעותית".
כחלק מערעורו טען צוות ההגנה כי הערכה פסיכולוגית שעבר גרוסמן בילדותו קבעה את מנת המשכל שלו כ-77, ציון אשר גובל בפיגור שכלי.
עורכי דינו טענו שמקרה הרצח לא הוצג כפי שצריך בפני בית המשפט ושהתקיים חוסר משמעותי בהצגת כל הראיות הרלוונטיות.
כמו כן התעוררה התנגדות לטענת התביעה כי גרוסמן ביצע את הרצח בכוונת תחילה על אף טענתו שלא התכוון להרוג את פארק.
ביום הוצאתו להורג הוגש ערעור אחרון לבית המשפט העליון בבקשה לשימוע, אולם בית המשפט קבע שההוצאה להורג תמשיך כמתוכנן.
מכתבים, אימיילים ופקסים רבים נשלחו למושל פלורידה, צ'ארלי כריסט, ולבכירים אחרים שהיו מעורבים במשפט.
ביום ההוצאה להורג כמעט חמישים אלף טלפונים ומכתבים התקבלו בבית המושל והפצירו בו להעניק חנינה לגרוסמן.
בנוסף לכך, יותר משלושים וחמישה אלף חתימות נאספו באתר העצומות Care2, בניסיון להענקת חנינה.
ניצול השואה אלי ויזל, האפיפיור בנדיקט השישה עשר, ויותר מ-200 ארגונים בולטים שלחו מכתבים למושל פלורידה בניסיון לבטל את ההוצאה להורג.
בבוקר ה-16 בפברואר 2010 הגיעו דודתו ושתי חברותיו לבקר אותו, ואת צהרי היום הוא בילה בתפילה יחד עם יועצו הרוחני, רבי מנחם כץ.
בהצהרתו האחרונה הביע גרוסמן חרטה וקיבל על עצמו את האחריות למותה של פארק, וכן ציטט את קריאת שמע ישראל.
בני משפחתה של פארק הגיעו לצפות בהוצאתו להורג, שהתרחשה בשעה 6:00 בערב של אותו היום.
הוא הוכרז כמת בשעה 6:19.
מרטין ברקוביץ' (ברומנית: Martin Bercovici; 24 באוגוסט 1902 – 19 בינואר 1971) היה מהנדס רשתות חשמל יהודי-רומני, חבר האקדמיה הרומנית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ניהל בבוקרשט, רומניה את קולגיום מרטין ברקוביץ'.
ברקוביץ' נולד בברלאד, רומניה ולמד בבוקרשט בבית הספר הפוליטכני, במגמת הנדסת חשמל.
לאחר שהוסמך כמהנדס חשמל, ב-1927, התחיל לעבוד בחברת הגז והחשמל של בוקרשט.
במהלך שנות עבודתו בחברה התקדם והיה לסגן מנהל טכני של החברה.
בתקופת הממשלות הפשיסטיות, ב-14 בספטמבר 1940, פוטר בגלל היותו יהודי והתרכז בפדגוגיה במסגרת הקולגים היהודים, "אונסקו", "אבאסון" וכמובן "קולגיום מרטין ברקוביץ'".
אחרי נפילת המשטר הפשיסטי שולבו הוא ותלמידיו במסגרת החינוך הממלכתי האוניברסיטאי, כשהוא ממלא תפקיד של פרופסור במכון הפוליטכני של בוקרשט.
יחד עם אריה א.אריה הוא כתב ספרי לימוד חשובים בתחום הולכת אנרגיה חשמלית ואספקתה.
מ-1948 היה ברקוביץ' למנהל משרד התעשייה והמסחר, בין השנים 1949–1952 היה מנהל המכון ללימודים ותכנונים אנרגטיים, בשנים 1952–1954 היה מנהל כללי טכני במשרד לאנרגיה חשמלית ובשנים 1954–1967 היה מנהל של המנהל לאנרגיה חשמלית במסגרת ועד התכנון הארצי.
ברקוביץ' נמנה בין חלוצי תוכניות החשמול של רומניה ולקח חלק בתוכניות לשילוב רשתות החשמל הלאומיות בדרום-מזרח אירופה ועבודות התכנון וההתאמה של הדנובה להכנת ובניית התחנות ההידרואלקטריות בשערי הברזל.
אריה שהיה תלמידו ירש את תפקידו.
בתו, ג'רלדין כהן, היא פרופסור לשיווק באוניברסיטת ברונל בלונדון.
מרטין צ'ארלס גוצווילר היה פיזיקאי אמריקאי ממוצא יהודי, חוקר מוביל בתחום הכאוס הקוונטי, אשר נודע גם בזכות תרומותיו לתורת השדות ומערכות מורכבות.
את מרבית הקריירה המדעית שלו עשה בחברת IBM וכן שימש כפרופסור נלווה באוניברסיטת ייל.
גוצווילר נולד בבזל כבן הרביעי מתוך חמישה לזוג הורים משכילים.
אביו מקס היה פרופסור למשפטים בפרייבורג, ואמו גיזלה (לבית שטרסמן), ילידת ברלין, השלימה לימודים קלאסיים.
בהיותו כבן שנה עברה משפחתו להיידלברג, שם קיבל האב משרה אקדמית.
עם עליית השלטון הנאצי, התקשו הוריו לחיות בגרמניה, בעיקר בגלל גישתו הביקורתית של האב כלפי המשטר החדש והיותה של האם ממוצא יהודי.
וכך, בשנת 1936 חזרה המשפחה לשווייץ וקבעה את מושבה בסנט גאלן.
מרטין ואחיו למדו בעיירה הסמוכה טרוגן.
ב-1938 שבו הוריו לפרייבורג עם בנותיהם, והאחים נותרו בטרוגן.
באפריל 1942 נפטרה אמו מסרטן, לאחר שהדבר ככל הנראה הוסתר מפניו.
את לימודיו התיכוניים עשה בקולג' סנט מייקל בפרייבורג, ובמהלכם הצטיין במדעים, בפילוסופיה, בשפות ובהתעמלות.
לאחר סיום לימודיו אלה נרשם ללימודים גבוהים באוניברסיטת פרייבורג אך לא הצטיין בהם לאור שירות החובה שלו בצבא שווייץ.
בסביבות שלהי מלחמת העולם השנייה נרשם גוצווילר ללימודי תואר ראשון (דיפלומה) בפיזיקה, במכון הטכנולוגי של ציריך.
בתקופה זו מכניקת הקוונטים עדיין לא נלמדה במסגרת קורסים אקדמיים, אך גוצווילר שביקש להעמיק את ידיעותיו בנושא, פנה לוולפגנג פאולי שהנחה אותו בפרויקט הגמר של הדיפלומה.
במשך שנה לאחר השלמת הדיפלומה עבד גוצווילר כמהנדס בבאדן, וסייע בהתקנת קו תמסורת מיקרוגל בין ציריך לז'נבה.
מענק בו זכה מטעם המכון הטכנולוגי של ציריך, אפשר את לימודיו לדוקטורט בפיזיקה, אותם ביצע באוניברסיטת קנזס בהנחיית מקס דרזדן.
מחקרו עסק באלקטרודינמיקה קוונטית ובפיזיקה של מזונים, ועבודת הדוקטורט שלו הוגשה בשנת 1953. היא נשאה את הכותרת "תאוריה קוונטית של שדות גלים במרחב עם עקמומיות קבועה".
לאחר סיום הדוקטורט קיבל משרה במעבדות חברת הדלק של ביוסטון, לשם עבר עם רעייתו ההרה.
המעבר לתעשייה כלל שינוי של תחומי עיסוקו, והוא החל לבצע מחקר תאורטי בתחומים מעשיים של פיזיקת המצב המוצק.
עיסוקיו אלה לא היו בראש מעייניו והוא גמר אומר לשוב לארצו בהקדם.
בשנת 1960 סיים גוצווילר את תפקידו במעבדות של, ושב עם משפחתו לשווייץ.
הוא הצטרף כחוקר למעבדות IBM שהיו בתחילת דרכן, ושכנו בעיירה הציורית אדליסוויל (Adliswil).
אולם בשנת 1963 המשפחה נדדה שוב לארצות הברית, שם קיבל משרה במעבדת ווטסון של IBM באוניברסיטת קולומביה.
החל מתקופה זו גם החל להרצות במספר מוסדות, לרבות אוניברסיטת קולומביה עצמה.
ב-1970 מעבדת ווטסון זו נסגרה והועברה למרכז ווטסון ביורקטאון הייטס, הממוקמות כ-70 קילומטרים מצפון לעיר ניו יורק.
תוך תקופה קצרה מונה גוצווילר למנהל תחום המדעים שם, ומילא תפקידו זה עד פרישתו.
החל מפרישתו ב-1993 ועד לפטירתו הוא כיהן כפרופסור נלווה באוניברסיטת ייל, תקופה אותה מילא בכתיבת מאמרים מדעיים וטקסטים שפורסמו בציבור הרחב בנושאי מחקר וחינוך.
בשנתיים האחרונות לחייו התגורר בריו רנצ'ו שבניו מקסיקו, בסמוך לאחת מבנותיו.
לגוצווילר היה ניסיון מחקרי בכל הקשור למגנוט של סלעים, והוא רצה להבין היטב את מקור המגנטיות במוצקים.
במהלך עבודתו בחברת IBM בשווייץ, הוא המציא את "פונקציית הגל של גוצווילר", שהיא פתרון מוצע המתאר אלקטרונים בגביש אשר נעים מתא יחידה אחד למשנהו, בעודם מצומדים על ידי דחייה קולומבית ממוסכת.
בעבודתו זו הוא הניח קיומו של המילטוניאן (שכיום קרוי מודל האבארד) ובו האלקטרונים מדלגים בין אתרי הגביש ומבצעים אינטראקציה אך ורק כאשר שניים מהם (בעלי ספינים הפוכים כמצופה מעקרון האיסור של פאולי) נפגשים באותו האתר.
גוצווילר כלל קורלציות מקומיות סבוכות בין האלקטרונים במסגרת אופרטור פשוט אשר פועל על ים פרמי הממולא.
פונקציית הגל של גוצווילר עדיין מצויה בשימוש לצורך תיאור של תופעות אחדות בפיזיקת המצב המוצק.
גוצווילר התעניין בקשר שבין מכניקה קלאסית לזו הקוונטית.
אחת מהשאלות אותן חקר היא כיצד מסלולים קשורים של חלקיקים במערכת קלאסית יכולים להתקשר לתיאור של ספקטרום אנרגיות בדיד במערכת הקוונטית המקבילה.
במערכות קלאסיות לא-אינטגביליות, רוב המסלולים אינם סגורים.
אלא שגוצווילר הבחין בכך שהספקטרום של מערכות קוונטיות תלוי אך ורק בסוג מסוים של מסלולים מחזוריים.
מעבר לכך, הוא פיתח נוסחה מדויקת לקשר שבין מסלולים סגורים קלאסיים לבין ספקטרום האנרגיות הקוונטיות, אשר קרויה כיום על שמו, נוסחת העקבה של גוצווילר.
זו הפכה לכלי אנליזה מרכזי עם התחפתחות תחום הכאוס הקוונטי במחצית שנות ה-70.
סגן נשיא הוועדה לפיזיקה מתמטית באיגוד הבינלאומי לפיזיקה טהורה ויישומית (1987–1993)
חבר האקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים (1992)
חבר האקדמיה האמריקאית למדעים ואמנויות (1993)
פרס דני היינמן לפיזיקה מתמטית (1993)
גוצווילר היה נשוי פעמיים: בשנת 1952 נישא לאילזה גרקה (Gerecke), אותה פגש במהלך שהותו באוניברסיטת קנזס, והייתה בעלת תארים בספרות צרפתית ובעבודה סוציאלית.
היא הייתה בתו של אדוארד גרקה, פרופסור להנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של ציריך.
למרטין ואילזה נולדו שתי בנות, פטריסיה ופרנסס.
בשנת 1974 נישא גוצווילר בשנית, למרילין פרנקפורט, שהייתה פסיכותרפיסטית.
נישואיו אלה נמשכו עד לשנת 2004, אז נפטרה מרילין מסרטן.
היה חובב מושבע של מוזיקה (הוא ורבים מבני משפחתו ניגנו בכלים שונים; הוא עצמו החל ללמוד כינור בגיל 63), של אופרה וטיולים הרריים במולדתו שווייץ.
כמו כן החזיק באוסף של ספרים נדירים באסטרונומיה ומכניקה, אשר נמכר במכירה פומבית לאחר פטירתו (בשווי של כ-340 אלף דולר).
מרטין ארליץ' (בקרואטית: Martin Erlić; נולד ב-24 בינואר 1998 בזאדאר שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מיטיולן ובנבחרת קרואטיה.
ארליץ' גדל במחלקות הנוער של דינמו זאגרב, רייקה, פארמה וססואולו.
בעונת הושאל ארליץ' לסודטירול מהסרייה א', במדיה ערף 30 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-10 ביולי 2018 הושאל ארליץ' לספציה מהסרייה ב'.
הוא החמיץ את רוב משחקי העונה בשל פציעה, וערך את הופעתו היחידה בעונה זו במסגרת קופה איטליה.
ב-15 ביולי 2019 חתם ארליץ' על חוזה קבוע בספציה.
ב-27 בספטמבר 2020 ערך ארליץ' את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בהפסד 1–4 לססואולו במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2020/2021. ב-6 בפברואר 2021 הבקיע ארליץ' את שער הבכורה שלו בסרייה א', בניצחון 1–2 על ססואולו במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
ב-16 באוגוסט 2021 חתם ארליץ' בססואולו מהסרייה א', והושאל למשך עונת 2021/2022 בחזרה לספציה.
ב-20 באוגוסט 2022 ערך ארליץ' את הופעת הבכורה שלו בססואולו, בניצחון 0–1 על לצ'ה במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2022/2023.
ב-4 באוגוסט 2025 הושאל לעונה אחת למיטיולן.
ב-6 ביוני 2022 ערך ארליץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת צרפת במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
מרטין בָּטוּרִינַה (בקרואטית: Martin Baturina; נולד ב-16 בפברואר 2003 בספליט שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת קומו מהסרייה א' ובנבחרת קרואטיה.
בטורינה גדל במחלקות הנוער של היידוק ספליט, ר.נ.ק.
בשלוש העונות הראשונות שלו במועדון זכה שלוש פעמים באליפות קרואטיה, ופעם אחת בסופר קאפ הקרואטי.
בטורינה היה חלק מסגל נבחרת קרואטיה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בטורניר 2023.
ב-18 בנובמבר 2023 ערך בטורינה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה, בניצחון 2-0 על נבחרת לטביה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
בטורינה הוא בנו של כדורגלן נבחרת קרואטיה לשעבר מטה בטורינה.
אדמירל סר תומאס הנרי מרטין ג'ראם, GCMG, KCB היה קצין בצי המלכותי שכיהן כמפקד העליון, תחנת סין.
ג'ראם נולד ב-6 בספטמבר 1858 בצ'ובהאם, והתחנך בבית הספר Woodcote House.
הוא הצטרף לצי המלכותי ב-1871. הוא פיקד על גדוד של החטיבה הימית במשלחת לקניה ב-1890. לאחר מכן הוא היה ממלא מקום סגן הקונסול בביירה ומפנדה במזרח אפריקה הפורטוגלית במהלך התסיסה ב-1891. הוא המשיך לפיקוד על הספינות אה"מ נורת'המפטון ואה"מ קורקואה.
מספטמבר 1899 עד מרץ 1902 הוא פיקד על ספינת ההדרכה אה"מ בוסקוואן, שהוצבה בנמל פורטלנד.
במרץ 1902 הוא מונה לקפטן הדגל של אה"מ אלביון, ספינת הדגל השנייה בתחנת סין.
מאוחר יותר פיקד על אה"מ ראסל.
הוא הצטרף למטה מפקד הפלגה השלישית של שייטת הבית ב-1909 ופיקד על הצי הלבן בתמרונים מאוחר יותר באותה שנה.
בשנה שלאחר מכן הוא קיבל את הפיקוד על אוניות המערכה של הפלגה הרביעית ולאחר מכן הפך להיות סגן המפקד בצי הים התיכון.
ב-1892 התחתן עם קלרה איזבל פרסונס, אך התחתן שוב עם אן ג'יי לפני 1901, כאשר התגורר בפורטלנד.
הר ג'ראם בהרי הרוקי הקנדיים נקרא על שמו בשנת 1922.
מרטין גריפית'ס הוא דיפלומט בריטי המשמש כתת-מזכ"ל במשרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים.
גריפית'ס נולד בקולומבו, סרי לנקה ולמד בבית הספר לייטון פארק ובאוניברסיטת סאסקס.
הוא בעל תואר שני בלימודי דרום מזרח אסיה מבית הספר ללימודי מזרח ואפריקה באוניברסיטת לונדון והוא עו"ד מוסמך.
גריפית'ס התחיל את הקריירה שלו כדיפלומט במשרד החוץ וחבר העמים של בריטניה, ושימש כמגשר מומחה בסכסוכים.
הוא שימש גם כמנהל הראשון בפועל של המכון האירופי לשלום בין השנים 2016–2018. בשנת 1999 סייע להשיק את המרכז לדיאלוג הומניטרי בז'נבה.
הוא גם עבד עבור הארגונים: Save The Children,Action Aid ו-UNICEF ועבד כיועץ למספר שליחים של האו"ם לסוריה.
בין השנים 2018–2021 שימש כשליח מיוחד שתפקידו לסייע למזכ"ל האו"ם בנושאים הקשורים לתימן.
במקום אסמאעיל ולד א-שייח' אחמד.
בפברואר 2021 ביקר באיראן בניסיון למצוא פתרון מדיני למלחמת האזרחים בתימן.
ב-12 במאי 2021, הודיע מזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרש, כי מינה את גריפית'ס לתת-מזכ"ל במשרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים (OCHA).
בנובמבר 2023 התבטא בחריפות נגד פעולות ישראל בעזה, ואמר כי הן "הדבר הנורא ביותר שראה בחייו".
בפברואר 2024 אמר כי "עבורנו, חמאס הוא לא ארגון טרור".
ב-25 במרץ 2024, הודיע מרטין גריפית'ס כי הוא עוזב את תפקידו במשרד האו"ם לעניינים הומניטריים מסיבות בריאותיות.
גריפית'ס הוא אבא לשני ילדים.
מרטין אספרנברגר הוא שחיין אוסטרי, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (דוחה 2024) במשחה ל-200 מטר פרפר.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי סיים במקום 29 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:01.17 דקות, במקום 55 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.63 שניות ובמקום 57 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 55.29 שניות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי סיים במקום 20 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:57.36 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.16 דקות, אחרי טומורו הונדה מיפן (1:53.88 דקות) ואלברטו ראצטי מאיטליה (1:54.65 דקות).
באולימפיאדת פריז סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא לאומי של 1:54.17 דקות.
מרטין גרזון - אוקטובר 1944, אושוויץ) היה יהודי-גרמני שעסק בהכשרה חקלאית של צעירים יהודים להגירה לארץ ישראל בשנים שלאחר 1933. הוא ייעץ במרכזים להכשרה והסבה מקצועית ליהודי גרמניה.
מרטין מקס-מנחם גרזון גדל כילדם השלישי של המורה אדולף (אהרון) גרזון ואשתו אמי לבית מאייר, בפרובינציית פוזן שאז הייתה גרמנית, ולו שלוש אחיות ושני אחים.
הוא למד בבית הספר בפילנה (Filehne) והשתלם בבית הספר היהודי לגינון באהלם (AHlem) ליד הנובר בין 1917–1920. לאחר מכן עבד עבור סלומון דייק (Dyk) באחוזה החקלאית הירש-קופר-אנד מסינגוורקה שייסד בפינוב (Finow) ליד אברסוואלדה (Eberswalde).
משנת 1924 היה מפקח בברנקלאו (Bärenklau) ליד אורניינבורג, במוסד שתוכנן על ידי פרנץ אופנהיימר כקואופרטיב להתיישבות.
לאחר מכן הוכשר כחקלאי מוסמך במכון ההוראה והמחקר (LuFA) בברלין-דאהלם ובאוניברסיטה החקלאית של ברלין.
בשנים 1927–1928 היה מורה באהלם, שם הכיר את אשתו לעתיד, אדריכלית הגנים המוסמכת ברטל ביילה הלמנרייך (נולדה ב-4 במרץ 1902 בקרוקייניצ'ה, Krukienice), שהוכשרה אף היא באהלם.
בסוף שנות ה-20 ניהל משתלות בדרזדן-טולקביץ.
בין 1926 ו-1929 עיצבה אשתו אלפינום עם צמחים אלפיניים נדירים בהרי אבן החול סקסון-אלבה ליד ראטהן (Rathen), פארק הרודנדרון קליינה באסטיי של היום.
ברטל הלמנרייך וגרזון נישאו בסביבות 1930. הם הביאו לעולם שני ילדים: רות אמי (* 1932) ומרים יוהנה (* 1934).
הילדים טופלו על ידי אמה של ברטל, קלרה גרונוולד (1877–1943), מחנכת בשיטת מונטסורי, יחד עם ילדים נוספים, שכן ברטל עבדה ולימדה.
בשנת 1930, בתמיכת ברית חיילי החזית היהודים, גרזון היה שותף מייסד של פרויקט התיישבותי על פני 820 דונם בגרוס גאגלו ליד קוטבוס (Jüdische Landarbeit GmbH).
גרזון ואשתו הדריכו בחוות ההוראה.
ב-21 ביוני 1931 הונחה אבן היסוד לבית ההתיישבות הראשון.
בין הדוברים המרכזיים היו ליאו לוונשטיין מאגודת הרייך של חיילי החזית היהודית וליאו בק.
התפיסה קבעה כי על בתי ההתיישבות לכלול חלקות קרקע לשימוש גננות וכן קרקע חקלאית, אותן יוכלו המתיישבים לרכוש.
התכנית סוכלה: ב-29 בספטמבר 1933 התקבל חוק שאסר בעלות יהודית על קרקעות (Reichserbhofgesetz).
הדבר הוביל להפקעת רכוש המקום.
באפריל 1935 עזבו אחרוני המתיישבים היהודים את גרוס גאגלו.
בני הזוג גרזון קיבלו את ניהול חוות ההכשרה גוט וינקל שליד שפרנהאגן, בתמיכת אחיו של גרזון, מנפרד, שצבר ניסיון בחקלאות בקליפורניה.
עד כ-100 צעירים במקביל קיבלו הכשרה בגינון וחקלאות בגוט וינקל.
זמן קצר לאחר מכן קיבל גרזון מהנציגות הארצית של יהודי גרמניה, מהמחלקה להכשרה מקצועית ושינוי מקצועי, את הפיקוח על כל מרכזי ההכשרה, והוא סיפק ייעוץ טכני וייצג את המרכזים בפני השלטונות.
כך הצליח לשחרר צעירים מגרוס ברזן שגורשו לבוכנוולד.
ההכשרה שם תוכננה עבור צעירים יהודים מתוך מחשבה על עתיד בגרמניה, אך גרזון הפך לציוני, והמרכז בגוט וינקל קיבל יותר ויותר חברי הבונים דרור.
בשנת 1935 ביקר גרזון בארץ ישראל, שהה בה במשך חודש וחיפש הזדמנות להתיישבת עבור עמיתיו מגרוס גאגלו.
מאמציו כשלו, כנראה מסיבות כלכליות.
אחד מחבריו היה עורך הדין והסוציולוג הברלינאי גיאורג לובינסקי (גיורא לוטן), שעלה לארץ ב-1938 ולאחר מכן סייע בהקמת מערכת הביטוח הממלכתית בישראל.
לאחר סגירת גוט וינקל על ידי השלטונות הנאצים ב-19 ביוני 1941, עברה משפחת גרזון לחוות נוינדורף בנוינדורף אים זאנדה ליד פירסטנוואלדה/שפרה, שם המשיכה בהכשרת הנוער לעלייה.
שתי נשים יהודיות מחברי משפחת גרזון הגיעו לארץ ישראל ב-1942 בתמורה לטמפלרים, והביאו לאחותו וולי תמונה עם דיוקנו של מרטין שהוקדש לה.
ב-6 ביוני 1943, בשורות האחרונות לאחותו, כתב שאחיה אלפונס עדיין בחיים.
זמן קצר לאחר מכן פינו הגסטפו את החווה.
מרטין, ברטל, רות ומרים גרזון נלקחו למחנה האיסוף בגרוסה המבורגר שטראסה (Große Hamburger Straße) בברלין, משם הצליח מרטין לחזור לזמן קצר לנוינדורף (Neuendorf); הוא כתב משם מכתב פרידה לזלמן שוקן.
ב-17 ביוני 1943 גורשה משפחת גרזון לגטו טרזינשטט בטרנספורט I/96. גרזון היה אחראי על תחזוקת השטחים הירוקים והגנים, שהכנסותיהם נוכסו על ידי שלטונות המחנה הגרמניים.
כאשר קיבל את ההוראה לבחור אנשים מהחטיבה שלו ל"משימת עבודה", כלומר לגירוש, סירב.
כאשר חלק מתלמידיו לשעבר גורשו בסתיו 1944, גרזון הצטרף מרצונו, מתוך סולידריות עם האנשים שהופקדו בידיו, כפי שעולה ממכתבו האחרון לראש היודנראט בטרזינשטט פאול אפשטיין.
ללא משפחתו, הגיע גרזון לאושוויץ בטרנספורט ונרצח מיד עם הגעתו.
שתיים מאחיותיו, מרגרט ורנטה, נספו גם הן שם.
גם ברטל גרזון ושתי בנותיו גורשו לשם ב-23 באוקטובר 1944 ונרצחו.
למעלה מ-50 תלמידים לשעבר של גוט וינקל הגיעו לארץ ישראל - חלקם לקיבוץ הזורע - וסייעו בבניית מדינת ישראל.
רבות בזכות ההכשרה בגינון וההכשרה הכלכלית, הלשונית והאינטלקטואלית של החלוצים הללו, שארגן גרזון.
באתר ההנצחה אהלם באתר בית הספר היהודי לגננות אהלם לשעבר, יש חדר על שם מרטין גרזון.
כחלק מפרויקט ההיסטוריה בעל-פה של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, יש ראיון עם ארתור פוזנסקי (נולד ב-1912 בברלין).
הוא היה מעורב במאמץ להביא ילדים יהודים לדנמרק ושוודיה ואז עבד באתר האוולברג להכשרה בסקסוניה-אנהלט מפברואר 1939. לאחר פירוק האתר על ידי הנאצים, עבר עם קבוצת צעירים לחוות נוינדורף ב-1941 ופגש שם את גרזון.
בחלקו הראשון של הראיון סיפר פוזננסקי על תקופתו בהאוולברג ובנוינדורף, שם עבד עם גרזון.
פוזנסקי תיאר את גרזון כאדם שלא לקח סיכונים וסירב לפתוח אפשרויות בפני צעירים.
הוא התנהג כך בטרזינשטט, שם לא הסכין עם התנהגות של צעירים שרכשו בחשאי יבולים במהלך עבודתם והביאו אותם למחנה.
מרטין וולטהאם בייטס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הפדרליסטית, ולאחר מכן חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
בייטס נולד ב-24 בפברואר 1786 בסולסברי שבקונטיקט.
הוא התחתן עם מרי היליארד, בתו של צ'ארלס היליארד.
הם גרו בדובר, ב"וודבורן", כיום אחוזתו של מושל דלאוור, והיו חברים בכנסייה הפרסביטריאנית.
לאחר שעבר לדלאוור, לימד בייטס בבית ספר, ולמד רפואה ומשפטים.
בשנת 1822 התקבל ללשכת עורכי הדין, ועסק בכך בדובר בשארית חייו.
הוא כיהן רק למשך שארית הקדנציה, מ-14 בינואר 1857 עד 3 במרץ 1859, כיוון שהובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1858 על ידי וילארד סולסברי האב.
בייטס מת ב-1 בינואר 1869 בדובר שבדלאוור ונקבר שם בבית הקברות הפרסביטריאני הישן, בשטח מוזיאון מדינת דלאוור.
מרטין אטמנגה אנדזי הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הקשר האחורי בראפיד וינה ובנבחרת קמרון.
אנדזי גדל במחלקת הנוער של רנסאנס FC דה נגומו.
ב-19 באוגוסט 2021 הושאל למועדון ספורט אשדוד מליגת העל הישראלית, והחל לשחק במחלקת הנוער של המועדון.
ב-23 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על בני סכנין במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת 2021/2022. הוא ערך ארבע הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, וב-22 במאי חתם על חוזה קבוע במועדון.
ב-14 בספטמבר 2022 הושאל להפועל רמת-גן גבעתיים מהליגה הלאומית למשך עונת 2022/2023. ב-15 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 למכבי פתח תקווה במסגרת המחזור החמישי בליגה.
ב-12 במאי 2023 הבקיע את שערו היחיד במועדון, בתיקו 2-2 עם הפועל ניר רמת השרון במסגרת הליגה.
בסך הכל ערך 28 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
אשדוד על מנת להיות חלק מהקבוצה הבוגרת.
ב-7 באוגוסט 2025 חתם בראפיד וינה תמורת 2.5 מיליון אירו.
ב-2 באוקטובר 2024 זומן אנדזי לראשונה לסגל נבחרת קמרון לקראת משחקי מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2025 נגד נבחרת קניה.
ב-11 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–4 על נבחרת קניה.
מרטין בסוויק היא שחקנית בריטית ילידת ג'מייקה.
היא כיכבה בשני סרטים מסדרת סרטי ג'יימס בונד: "מרוסיה באהבה" ו"כדור הרעם".
נוסף על כך, בסוויק שיחקה בעוד מגוון סרטים, ביניהם: "מיליון שנה לפני הספירה", "ד"ר ג'קיל והאחות הייד" ו"מלווין והווארד".
על תפקידה בסרט "מרוסיה באהבה" (לצד עליזה גור) אמרה בסוויק:
"הייתי בחורה מאוד נחמדה אבל עליזה הייתה פרה.
היו לנו התנגשויות נוראיות ונגעלתי ממנה.
היה בי הרבה כעס כך שסצנת [הקרב] הייתה דרך מושלמת לפרוק את זה.
עשינו חזרות על הקרב במשך שלושה שבועות, אבל כשהוא צולם עליזה באמת נלחמה.
כולם עודדו אותי להשיב מלחמה."
מרטין בוס הוא אתלט עבר גרמני, אלוף עולם (אדמונטון 2001) וסגן אלוף אירופה באולם (גנט 2000) בקפיצה לגובה.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בנירג'האזה שבהונגריה ביולי זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.19 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטורקו שבפינלנד ביולי זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.24 מטר.
באליפות העולם שנערכה באתונה שביוון באוגוסט סיים במקום תשיעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.32 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה במאבאשי שביפן במרץ סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.30 מטר.
באליפות העולם שנערכה בסביליה שבספרד באוגוסט זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.32 מטר, אחרי ויאצ'סלב וורונין מרוסיה (2.37 מטר) ומארק בוזוול מקנדה (2.35 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה בגנט שבבלגיה בפברואר זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.34 מטר, אחרי ויאצ'סלב וורונין (2.34 מטר) ולפני דרגוטין טופיץ' מיוגוסלביה (2.34 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בליסבון שבפורטוגל במרץ סיים במקום שישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.25 מטר.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון שבקנדה באוגוסט זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.36 מטר, לפני ויאצ'סלב וורונין (2.33 מטר) וירוסלב ריבקוב מרוסיה (2.33 מטר).
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיים במקום שביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.25 מטר.
בוס החמיץ את אולימפיאדת סידני ואת אולימפיאדת אתונה בשל פציעות, ובסוף שנת 2006 פרש בשל פציעות חוזרות.
מרטין בנימין בנסון היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה יהודי-אנגלי.
בנסון נולד בלונדון למשפחה יהודית.
אביו היה בעל חנות מכולת ממוצא רוסי ואימו הייתה ממוצא פולני.
לאחר המהפכה הרוסית עזבו הוריו את רוסיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת ברגימנט הארטילריה המלכותי והוצב בקהיר.
בנסון זכור בזכות תפקידו כ"קראלהום" בהפקה המקורית של המחזה המלך ואני, תפקיד שגילם גם בגרסה הקולנועית של המחזה שזכתה בפרס אוסקר.
בנסון, שקריירת המשחק שלו מתפרשת על פני שישה עשורים, גילם בעיקר דמויות משנה או נבלים.
הוא השתתף, בין היתר, בסרטים "מתחת לחוג הגדי", אייבנהו", "רופא בלב ים", "ים של חול", "אוסקר ויילד", "אקסודוס", קלאופטרה", "גולדפינגר", "שליחות סודית בליסבון", "האפיפיורית יוהנה", "אות משמיים", "המסר", "זאבי הים" ו"האפר של אנג'לה".
כמו כן, הופיע בסדרות טלוויזיה רבות.
בנסון נפטר בשנתו בגיל 91.
מרטין נלסון ג'ונסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דקוטה הצפונית.
ג'ונסון נולד ב-3 במרץ 1850 למהגרים נורווגים במחוז ראסין שבוויסקונסין, ועבר עם הוריו לדקורה שבאיווה באותה שנה.
הוא החל את לימודיו בבית ולאחר מכן למד בבתי ספר כפריים.
ג'ונסון התחיל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת איווה עילית בפט, איווה, ולאחר מכן העביר את לימודיו לאוניברסיטת איווה באיווה סיטי, שם השלים תואר ראשון במשפטים בשנת 1873.
ג'ונסון לימד במשך שנתיים באקדמיה הצבאית של קליפורניה באוקלנד שבקליפורניה, וחזר לאיווה בשנת 1875. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של איווה בשנת 1876 והחל לעסוק בעריכת דין בדקורה.
הוא החל לכהן כחבר בית הנבחרים של איווה בשנת 1877, וכחבר בסנאט של איווה בין השנים 1878 ל-1882, וכיהן כיושב ראש ועדת ספריית המדינה בשני בתי המחוקקים.
הוא היה אלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות 1876.
בשנת 1879 נישא ג'ונסון לסטלה וייט.
באוקטובר 1882 עברו השניים לטריטוריית דקוטה כדי לעסוק בחקלאות.
הם רכשו 2,500 אקרים סמוך למסילת הרכבת של חברת Great Northern, כמה קילומטרים מערבית לעיר לרימור.
ג'ונסון ושכנו לוי פיטרסון ייסדו עיירה בקרבת מסילת הרכבת בשם פיטרסבורג.
הוא כיהן כתובע המחוזי במחוז נלסון בין השנים 1886 ל-1890 והיה חבר בוועידת החוקה של דקוטה הצפונית בשנת 1889, שם זכה לתשומת לב על תמיכתו בבית מחוקקים חד-ביתי.
הוא גויס להצטרף לוועידת החוקה כחלק ממאמץ של "ליגת הרפובליקנים הסקנדינבים" לשלב כמה שיותר נציגים ממוצא סקנדינבי באספה.
רק 10 מתוך 75 הנציגים שנבחרו היו ממוצא סקנדינבי.
ג'ונסון היה חבר פעיל ב"ברית החקלאים של דקוטה הצפונית", ארגון שייצג את האינטרסים והחששות של החקלאים.
החקלאים הנורווגים בדקוטה הצפונית, שחשו שמצאו קול חזק שייצג אותם, נלחמו כדי להכניס את ג'ונסון לרשימת המועמדים לסנאט של ארצות הברית.
אולם, האספה המחוקקת של המדינה שזה עתה הוקמה בחרה בליימן קייסי לאחר מספר ימי הצבעה.
אילו נבחר, היה ג'ונסון הנורווגי-אמריקאי הראשון שנבחר לסנאט.
ג'ונסון המשיך את הקריירה הפוליטית שלו במרוץ לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נבחר בשנת 1890 וכיהן במשך ארבע קדנציות, מ-4 במרץ 1891 ועד 3 במרץ 1899. בסיום כהונתו הרביעית, הוא לא ביקש להיבחר מחדש, ובמקום זאת בחר להתמודד שוב על מושב בסנאט.
לאחר שהפסיד את המועמדות לפורטר מקאמבר, ג'ונסון נטל פסק זמן מהפוליטיקה וחזר לעיר מגוריו פיטרסבורג.
בשנת 1909, בחר בית המחוקקים של המדינה את ג'ונסון לכהונה בסנאט של ארצות הברית, על פני הסנאטור המכהן הנרי הנסברו.
כהונתו החלה ב-4 במרץ 1909. בסנאט, הוא שימש כיו"ר הוועדה לחקירת פולשים על אדמות אינדיאנים.
הוא היה מוערך בקרב עמיתיו כאדם בעל אינטליגנציה ויכולות.
במהלך תקופתו הקצרה בסנאט, הוא ניהל את ישיבות הסנאט 9 פעמים.
ג'ונסון שירת עד מותו ב-21 באוקטובר 1909, שמונה חודשים בלבד לאחר תחילת כהונתו הראשונה.
ג'ונסון מת ב-21 באוקטובר 1909, במלון גרדנר בפארגו שבדקוטה הצפונית לאחר התקף של מחלת ברייט בעקבות ניתוח אף, ונקבר בבית הקברות העירוני בפיטרבורג שבדקוטה הצפונית.
מרטין היידגר (גרמנית: Martin Heidegger; 26 בספטמבר 1889 – 26 במאי 1976) היה פילוסוף גרמני, הנחשב לאחד משני המשפיעים ביותר במאה ה-20 יחד עם ויטגנשטיין
, ולמשפיע ביותר בזרם הקונטיננטלי של אותה מאה.
היידגר עסק בעיקר באונטולוגיה, פנומנולוגיה, אסתטיקה, ופילוסופיה של הטכנולוגיה, והשפיע בין השאר על זרם האקזיסטנציאליזם.
יצירתו העיקרית היא החיבור "הוויה וזמן" (1927), שאותו הקדיש לאדמונד הוסרל, מורו לפילוסופיה.
היידגר הצטרף למפלגה הנאצית והביע מפורשות את עמדותיו בכהנו כרקטור באוניברסיטת פרייבורג.
נטען כי גם לאחר המלחמה הוא מעולם לא הביע חרטה מפורשת על תמיכתו בנאצים, ועל כך ביקרוהו רבים.
היידגר נולד בעיירה מסקירך בבאדן שבגרמניה.
הוא היה בנו של חבתן שהתנדב גם כשמש הכנסייה המקומית, התחנך כקתולי ולמד בסמינר של מסדר הישועים.
בשנים 1909–1911 למד תאולוגיה באוניברסיטה של פרייבורג, ואחר כך למד בה פילוסופיה.
ב-1914 השלים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "פסיכולוגיזם".
ב-1916 כתב בהנחיית הנאו-קאניטאן היינריך ריקרט את תזת ההביליטציה שלו על ג'ון דנס סקוטוס אשר הסמיכה אותו לשמש למשרה באוניברסיטה.
בתזה זו ביקש להראות כי עקרונות פנומנולוגיים מרכזיים מופיעים כבר אצל סקוטוס, תוך עיגונם במערכת המטאפיזית שלו.
לימד ללא שכר עד שהפך לפרופסור מן המניין.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני ושירת כחזאי וכסמל דואר.
אחרי המלחמה שימש כעוזרו של אדמונד הוסרל באוניברסיטה של פרייבורג, וב-1923 נבחר לשמש פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת מרבורג.
בין הסטודנטים שלו שם היו חנה ארנדט והנס יונאס.
עם חנה ארנדט היו לו יחסיו קרובים ביותר והם אף ניהלו רומן, כאשר היא הייתה בת 18 והוא נשוי ואב לשניים.
ב-1928, עם פרישתו של אדמונד הוסרל, נבחר מרטין היידגר למלא את מקומו כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת פרייבורג.
הוא נשאר שם במשך כל חייו אף שהיו לו הצעות לשמש באותו תפקיד באוניברסיטאות אחרות, לרבות ב-אוניברסיטה של ברלין (היום אוניברסיטת הומבולדט).
בסוף 1932 תקף היידגר את ה"ייהוד" (Verjudung) הגובר, לטענתו, של האוניברסיטה הגרמנית.
ב-1 במאי 1933 הצטרף למפלגה הנאצית ובעקבות זאת מונה לרקטור של אוניברסיטת פרייבורג.
במהלך כהונתו אסרה האוניברסיטה על מורו, הפילוסוף היהודי המומר אדמונד הוסרל, להשתמש בספריית האוניברסיטה, זאת במסגרת חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי הנאצי.
בפברואר 1934 התפטר מתפקידו כרקטור והפסיק ללכת לאספות של המפלגה הנאצית, אך המשיך להיות חבר מפלגה.
במהדורה השנייה של "הוויה וזמן", שיצאה לאור בשנת 1941, הסיר היידגר את ההקדשה להוסרל.
לאחר המלחמה, כאשר יצאה לאור מהדורה שנייה לספרו "מבוא למטפיזיקה", אשר ראה אור לראשונה בשנת 1935, סירב היידגר באופן עקרוני לשנות בה דבר, לרבות דברי תמיכה בנאציזם.
בשנת 2014 התפרסמו גם מחברותיו הפרטיות, המכונות "המחברות השחורות" אותן כתב בשנים 1931– 1941 ושם נמצאו גילויי אנטישמיות נוספים.
לאחר המלחמה לא הביע היידגר בפומבי חרטה על תמיכתו בנאציזם, אך בשיחה פרטית אמר כי היה זה "הדבר הטיפשי ביותר שעשה בחייו."
על תמיכתו במשטר הנאצי וחוסר מוכנותו לחזור בו ולהודות בפומבי בטעות, כתב לו במכתב תלמידו לשעבר הרברט מרקוזה, בשנת 1948: "פילוסוף עלול ללכת שולל אחר עניינים הנוגעים לפוליטיקה; במקרה זה עליו להודות בגלוי בטעותו.
אך הוא לא יכול ללכת שולל אחר משטר שהרג מיליוני יהודים - רק משום שהם יהודים.
דבר זה הופך את הטרור לתופעה שגרתית של יום יום וכן הופך רעיונות דגולים כמו רוח, חירות ואמת להיפוך רווי הדמים שלהם; משטר שבכל היבט אפשרי אותו ניתן להעלות על הדעת היה קריקטורה רצחנית של המסורת המערבית, שאתה עצמך מסביר ומאיר בהתלהבות כה רבה לפרטי פרטיה."
בשנת 1966 הסכים היידגר להתראיין בנושא לעיתון דר שפיגל, וטען כי תמך במפלגה הנאצית מכיוון שרצה להציל את האוניברסיטה, ומשום שהאמין אז כי הנאציזם מציע דרך לאומית וחברתית חדשה בין קומוניזם לקפיטליזם.
כמו כן ציין שבזמן כהונתו כרקטור סירב לבקשת הנאצים להסיר ממדפי הספרייה באוניברסיטה ספרים של מחברים יהודים.
הגותו של היידגר ניתנת להבנה לאור השאלה המנחה אותה, היא "שאלת הוויה".
שאלת הישות היא מן הנושאים הסבוכים בפילוסופיה המערבית, והיידגר מקדיש מאמצים רבים על-מנת לחשוב על עצם השאלה והניסוח שלה.
בעוד שהחקר המטאפיזי ניסה לענות על שאלות מסוג "האם x קיים?" (כגון אלוהים או נפש), היידגר מצביע על כך שפירושו המונח "קיים" נשאר בלתי-ברור.
"שאלת ההוויה", שבודקת "מה הופך את היש לקיים" היא השאלה הבסיסית ביותר בפילוסופיה, ואמורה לעלות ראשונה.
לפי היידגר, הקיום האנושי באשר הוא, הוא "פרשנות" מסוימת לישות, או לחלופין, משמעות מסוימת של הישות, שבלעדיה אינו מה שהוא.
כך כאשר אדם מבין דברים מסוימים כישנם ואחרים כאינם, או כאשר האדם מעדיף ישים מסוימים על-פני ישים אחרים הוא בעל פרשנות קיומית מסוימת לישותם של אותם הישים.
כאמור, אם כל אדם הוא בעל פרשנות קיומית מסוימת, היידגר טוען שהפרשנות הזו "חורגת אל מעבר" למציאות הישים על ידי זה שהיא בעלת עמדה מסוימת כלפי הישות של אותם ישים.
החריגה הזאת "אל מעבר" היידגר מסביר כ"יישותו של האדם" אותו הדבר לו הוא קורא "קיום".
היידגר מנסה להבין את אותו "קיום" כתצורות מסוימות של "חריגה אל מעבר לישים".
דבר המאפשר את הופעת הישות של הישים, את משמעותם.
ההיסטוריה של הישות היא ההיסטוריה של התנאים המאפשרים את החריגה הזאת, כלומר של הפרשנויות הדומיננטיות שבכל מצב מתנות את פרשנותו של כל אדם יחיד בכל זמן נתון, וברוב המצבים הן הן המאפשרות את הופעת הישות של הישים כפי שהיא ולא האדם הבודד.
לטענתו, ההוויה "נשכחה" לאורך רוב ההיסטוריה של הישות.
כדי להבין את האמירה הזאת, עלינו להבין כיצד היידגר מבין את ההיסטוריה.
לדידו, ההיסטוריה היא זירת ההתרחשות של ההוויה והיא מתחוללת מתוך יחסו של ה-Dasein (ה"נמצא-שם", האדם) עם הישות.
על כן, התהליך ההיסטורי, ובכללו ההיסטוריה הפילוסופית בפרט, נעוצים ב"קשב" של האדם לישות.
דוגמה לדבר אפשר למצוא במגנום אופוס שלו "הוויה וזמן": לדידו, רנה דקארט, שקבע את מהלכה של הפילוסופיה המודרנית, הביא לידי ביטוי תצורה מסוימת של "שכחת" הישות.
על ידי כך שדקארט זיהה את הישות עם ההכרה, הוא התחיל את הסובייקטיביות המודרנית שאינה מכירה למעשה בישות אחרת מלבדה מחד, ומאידך את האובייקטיביות המודרנית בכך ככל שהיא נתפשת לאופי האוניברסלי של מושגי ההכרה.
הבנתו של דקארט את המחשבה תרמה לשכחת הישות עצמה, כמשהו שחוצה (transcend) את כל הישים ולא רק את ההכרה באופן מיוחד.
נהוג לחלק את הגותו של היידגר לשתי תקופות מרכזיות: במרכז התקופה הראשונה עומד ספרו "הוויה וזמן" (יש המתרגמים "ישות וזמן"): בספר זה היידגר מבסס את המבנה שלו לקיום האדם בתור היש שדואג לישות.
האדם "דואג" לישים, מה שמאפשר את חשיפתה האפשרית של ישותם, בהתאם לאופן הדאגה שלו לישות; הדבר המרכזי לו הוא למעשה דאגה לקיום (ישות האדם), המגלה את עצמו בכל דאגה.
ב'דאגה' הכוונה היא לכל יחס לישים שנובע מעצם הקיום האנושי, מדובר בכל יחס של האדם לישות של הישים באשר הם.
חשיפת ההוויה של האדם נקראת אצל היידגר אותנטיות.
בעצם היות האדם בעל פרשנות עצמאית לקיום של עצמו, הוא מגיע להוויה אותנטית שאינה "מושפעת" מדברים אשר אינם שייכים לה.
ההגעה לאותנטיות נעשית באמצעות כלים שמקבלים אצל היידגר פרשנות פנומנולוגית, כגון עמידה בפני המוות, המצפון והניגוד ל"הם".
התקופה השנייה מאופיינת בהפנמה של הבנת הישות מתוך עצמה, על כן הוא נוטש מושגים אנתרופוצנטריים לטובת מושגים מתוך הפנומנולוגיה שהוא עצמו פיתח, שקשורה קשר הדוק לפרשנות שלו את הפרה-סוקרטיים.
בתקופה זו היידגר מתייחס יותר להופעת הישות בישים, ה"איבטוח" שלה בהתחשב באופן החשיפה הטמפורלית שנגיש לבני אנוש.
ב"מכתב על הומניזם" (שמסמן את המפנה הנ"ל) היידגר ממשיל את האדם לרועה צאן שההוויה היא הצאן שלו.
על האדם לדאוג להיות ההוויה על מנת שהיא תתרחש במלואה.
ההבדל בין התקופות בא לידי ביטוי גם ביחס לנקודת המוצא בהגותו של היידגר, שהשאלה המהותית ביותר שצריכה להישאל בפילוסופיה היא שאלת הישות (או שאלת ההיות), כלומר מה המשמעות של "להיות".
במסגרת שאלה זו הוא מציב את מושג האמת כמצביע על התגלות - התגלות הישות אל האדם.
בהגותו המוקדמת התגלות הישות נתפסת במסגרת עולמו של האדם, קרי רשת המשמעויות המתגלות לו באופן קדם תאורטי והמהוות את העולם שבו הוא חי; ואילו בהגותו המאוחרת היא נתפסת כהתגלות המסתורין, היש בכללותו, באופן שמבליט הדדיות בין האדם לבין הישות, הדדיות המתוארת באמצעות המושג ההיידגריאני המכונן: "האירוע המשייך".
אחד הרעיונות המרכזיים בהגותו של היידגר הוא ההבדל האונטו-אונטולוגי.
היידגר מבקש להבחין בין ישים פרטיקולריים, אונטיים, לבין הישות ("הוויה") האונטולוגית שלהם.
טענתו המרכזית היא שככל שהייתה אונטולוגיה מערבית מאז ימי אפלטון ואריסטו, אופייה נטה ללבוש צורה אונטית.
כך למשל נטען שמהותו של האדם היא היותו יש רציונלי.
על פי היידגר, יש כאן "שכחה" של הישות האנושית עצמה, על ידי צמצום שלה והבנתה דרך תופעה שהיא משנית בקשר שלה לאדם (תופעת ההכרה).
דוגמה נוספת, מימי הביניים, היא ההבנה האלגורית של הישות על ידי האמירה שהדבר היחיד שיש לו ישות הוא אלוהים, וששאר הדברים מקבלים ישות רק על דרך האלגוריה לישות המושלמת של האל.
בכך אנו שוכחים את ההוויה של הדברים, משום שאנו מבינים אותה רק דרך תופעת האלוהים ולא לאור מכלול הישות שלהם בעצמם.
אחד הנושאים הסבוכים ביותר בהגותו של היידגר הוא הטמפורליות.
טענתו המרכזית בנושא היא שלאורך ההיסטוריה המערבית הדרך להבנת הישות של הדברים עוברת דרך תפיסת הזמן.
במערב, מימיי יוון ועד 'מדע הלוגיקה' של הגל היה נהוג לזהות את הישות עם ההווה.
לפי התזה הזו, העבר והעתיד הם או שכפולים חיוורים של ההווה או שאינם בעלי ישות כלל.
היידגר מנסה להעביר את תפיסת הזמן המערבית תחת משוכת הביקורת בזיהויו את הישות כמשמעות.
הבנתו זו של הישות, פתחה פתח לתפיסת זמן שונה שהעיקר המרכזי שלה אינו הוודאות שמאפשר ההווה הפשוט, כי אם הסיכון שפותח בפנינו העתיד.
קיום האדם נעוץ באופי העתידי שלו ("futurity"), שמתוכו העבר יכול להענות או לא להענות לציפיותיו.
בהתאמה, כל קיום אנושי כעתידי כבר נמצא עם הדברים בעבר ("pastness") ועל כן מוגבל להקרנת ("projecting") אפשרויות קיומיות-עתידיות מסוימות ומוגבלות.
המעגליות בין העבר-עתיד מאפיינת את הקיום האנושי, ובתורה מכוננת את מומנט ההווה כמשהו שתמיד חורג לעבר ולעתיד, במודוס שהיידגר מכנה אקסטטיות.
עוד רעיון מרכזי שזכה אחרי היידגר להשפעה רבה הוא המעגל ההרמנויטי.
השפעתו של הרעיון התחילה אצל תלמידו של היידגר הנס גדמר, והגיע לשיאה ב"תאוריה הביקורתית" של שנות ה-60. אצל היידגר ההרמנויטיות מתבטאת בפרשנות הקיומית של העתיד מתוך העבר ושל העתיד את העבר.
כך לדוגמה כאשר אני קורא טקסט אני מגיע עם פרשנות קיומית מסוימת אל הטקסט אותה אני "משליך-קדימה" לעתיד ומבין את הטקסט לאור הציפייה הקיומית שלי ממנו.
ועל אותו המשקל, כאשר אני קורא את הטקסט, הטקסט פועל עליי באופן כזה שאני נאלץ לשנות את הפרשנות הקיומית הראשונית שלי אותו.
הטקסט, בתור מה "שכבר היה" משפיע על הבנתי את מה "שעוד לא" ובתור מה "שעוד לא" משפיע על הבנתי את "שכבר היה".
חשובי תלמידיו של היידגר היו יהודים: חנה ארנדט, ז'אק דרידה, עמנואל לוינס, הרברט מרקוזה ואחרים; אך למרות התפכחותו של היידגר מהתקווה לגבי תפקידו ההיסטורי של הנאציזם, הוא מעולם לא חזר בו מבגידתו במורהו הגדול הוסרל.
היידגר השפיע על הפוסטמודרניזם השפעה מכרעת.
דרידה לקח ממנו את מושג הדקונסטרוקציה (destruktion).
לאקאן לקח מהיידגר את הצורך שהמטפל יכבד את החלקים הלא-מילוליים של המטופל.
מישל פוקו לקח מהיידגר את הקשר בין המילים והדברים ואת סדר הדברים.
ליוטאר לקח ממנו את ביקורת הנראטיבים הגדולים.
אך היידגר לא רק השפיע, אלא גם הושפע ממקורות שונים, ולעיתים בלתי צפויים.
לצד ההשפעה הברורה של הקדם-סוקרטיים והוסרל, אבנר בן-זקן הראה כי עבודת הפוסט-דוקטורט של היידגר - "על הקטגוריות והמשמעויות אצל דון סקוטוס" עסקה בוויכוחים פילוסופים מימי-הביניים אשר התמקדו בהבחנה בין "קיום" ל"מהות".
המחברות השחורות (Schwarze Hefte) 2014–2021
על הזמן [מתוך ספרו היות שזמן Sein und Zeit],.תרגום: אלכסנדר ברזל.
בתרגום חדש: מקורו של מעשה האמנות, תרגום: אדם טננבאום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
מאמרים (1929–1959): הישות בדרך - מן האין (מבעד לטכניקה) אל השפה, ערך, תרגם מגרמנית, בצירוף הערות ומבוא - אדם טננבאום, תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, 1999
השפה, תרגום: דנית דותן, מיכאל פרידמן, מהדורה דו-לשונית בצירוף הערות ומבוא, חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2016.
איגרת על ה"הומניזם", תרגום: דרור פימנטל, הוצאת מאגנס, 2018
חנה ארנדט: חליפת מכתבים 1975-1925, תרגם מגרמנית: רועי בר, הוצאת רסלינג, 2017
משנת אפלטון על האמת, תרגום: דנית דותן, עורך מדעי: מיכאל פרידמן, מהדורה דו-לשונית בצירוף הערות ומבוא, חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2021.
הרצאה: סמסטר חורף 1951–1952, תרגם מגרמנית: רועי בר, הוצאת רסלינג, 2023
מרטין ואן ביורן היה נשיא ארצות הברית השמיני, בין השנים 1837–1841.
קודם לכן היה סנאטור מטעם המועצה המחוקקת של מדינת ניו יורק, מושל ניו יורק, מזכיר המדינה של ארצות הברית, וסגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא אנדרו ג'קסון.
במהלך שמונה שנות הנשיאות של אנדרו ג'קסון, היה האחראי על התגבשות המבנה הארגוני של המפלגה הדמוקרטית, בעיקר באזור מדינת ניו יורק.
בנייתה של המפלגה הדמוקרטית, ששלטה בפוליטיקה האמריקאית במשך שנים רבות נחשבת להישגו הגדול ביותר.
ביחסי חוץ, הנשיא ואן ביורן לא רצה לספח את טקסס, מחשש לפגוע באיזון בין מדינות חופשיות ומדינות עבדות, שנשמר מאז פשרת מיזורי.
הוא גם ניסה למנוע מלחמה מול מקסיקו על טקסס, בכך שניסה לרכוש מהממשלה המקסיקנית את טריטוריית טקסס.
כמו כן במהלך שנותיו כנשיא חלה התדרדרות ביחסים בין ארצות הברית לבריטניה והקולוניות שהיו באותו זמן בשליטתה בקנדה.
בכלכלה, הוא הואשם במשבר הכלכלי שכונה "בהלת 1837" וזכה לכינוי "מרטין ואן רוין" (Ruin-הורס).
כישלון זה, יחד עם עליית המפלגה הוויגית הובילו לתבוסתו לוויליאם הנרי הריסון, בבחירות של 1840.
ארבע שנים אחר כך, בבחירות 1844 הוא היה המועמד המוביל להתמודדות מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך הפסיד לג'יימס פולק, אשר בהמשך ניצח גם בבחירות הכלליות וזכה בנשיאות.
גם ניסיונו בבחירות שלאחר מכן, להיבחר כעצמאי, נכשל.
לאחר תחילת מלחמת האזרחים האמריקאית העביר את תמיכתו למפלגה הרפובליקנית המתנגדת לעבדות ולמועמדה אברהם לינקולן.
ואן ביורן נולד ב-5 בדצמבר 1782, ובכך היה לנשיא האמריקאי הראשון שנולד לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הוא נולד בעיירה קינדרהוק שבניו יורק, אשר שוכנת על נהר ההאדסון, כ-32 ק"מ דרומית לאולבני.
בתקופה שקדמה לספינות הקיטור, העיירה קינדרהוק הייתה אזור מבודד יחסית.
מרבית תושבי המקום, ביניהם ואן ביורן, היו ממוצא הולנדי ודיברו הולנדית כשפת אם.
ואן ביורן היה הנשיא היחיד אשר דיבר אנגלית כשפה שנייה.
אבותיו של ואן ביורן עברו מן העיירה ביורן שבהולנד לארצות הברית בשנת 1631 ומשם שם משפחתו ההולנדי.
אביו, אברהם ואן ביורן (1737–1817), היה חקלאי, וכן היה בבעלותו פונדק בעיירה והוא החזיק שישה עבדים.
אמו הייתה מריה הואס ואן הלן ואן ביורן (1747–1818).
בתחילה נישאה אמו לג'ואנס ואן הלן, אשר נפטר והותירה עם שני בנים ובת.
בשנת 1776 נישאה אימו לאביו, כאשר מהנישואים הללו היו לוואן ביורן ארבעה אחים,
ואן ביורן קיבל חינוך בסיסי בבית ספר מקומי, בנוסף לכך הוא למד לטינית באקדמיה של קינדרהוק ובקלאברק קולג'.הוא סיים את חינוכו הפורמלי בטרם הגיע לגיל 14, כאשר החל להתעניין ולקרוא בתחום החוק במשרדו של פיטר סילבסטר שהיה בין אחד מעורכי הדין הפדרליים הבולטים בעיירה.
ואן ביורן עצמו היה בעל מבנה גוף קטן וזכה לכינוי "Little Van".
בתחילת דרכו בלימודי החוק נהג להופיע בביגוד מרושל ומוזנח.
סילבסטר הציע שוואן ביורן ישפר את תדמיתו על ידי כך שידאג לביגוד מתאים יותר ויעבוד על הופעותיו בפני קהל.
ואן ביורן שעה להצעה, דבר שתרם רבות לו בהמשך דרכו.
לאחר שש שנות עבודה תחת סילבסטר המשיך ואן ביורן לשנה אחת של התמחות במשרד עורכי דין בעיר ניו יורק, שם גם קיבל בשנת 1803 ההסמכה לעסוק בחוק.
ואן ביורן החל את פעילותו הפוליטית בגיל 17 כאשר הוא השתתף בכינוס מפלגתי בעיר טרוי, ניו יורק.
בכינוס הוא נחל הצלחה בכך שהצליח להבטיח את בחירתו של מועמד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, פטר ואן נס בבחירות המיוחדות שנערכו לבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר מכן נהפך שותף עסקי של אחיו למחצה, ג'יימס ואן הלן, מהלך שהוביל אותו לביטחון כלכלי ונתן לו את האפשרות להתמקד יותר בתחום הפוליטי.
הוא היה תומך של ארון בר ובן ברית של ג'ורג' קלינטון.
בבחירות לתפקיד מושל ניו יורק שנערכו בשנת 1807 תמך ואן ביורן במועמד דניאל טומפקינס שניצח בהם והחליף בתפקיד את מורגן לואיס.
לאחר הניצחון תומפקינס ובני בריתו נהפכו לרוב בבית המחוקקים של המדינה וכתוצאה מכך מונה ואן ביורן למחוקק מטעם מחוז קולומביה, ניו יורק כאשר הוא מחליף בתפקיד את ואן הלן אשר תמך בלואיס בבחירות.
ואן ביורן מילא את התפקיד בין השנים 1808–1813 כאשר לאחר מכן הוחלף על ידי נציג מטעם המפלגה הפדרליסטית אשר זכו ברוב בבית המחוקקים.
ואן ביורן היה חלק מן הסנאט של מדינת ניו יורק בין השנים 1812–1820 כאשר הוא הצטרף למפלגת ה"אופוזיציה" בשנת 1813. (מפלגת האופוזיציה הייתה חלק מהדמוקרטים-רפובליקנים אשר נאבקו בדוויט קלינטון על השליטה במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בניו יורק).
ואן ביורן כיהן כיועץ המשפטי של מדינת ניו יורק בין השנים 1815 ל-1819. בשנת 1820 הוא החליף את ויליאם פלויד בהצבעת חבר האלקטורים, כאשר הצביע עבור ג'יימס מונרו ודניאל טומפקינס לתפקיד הנשיא וסגן הנשיא בהתאמה.
על-אף שמעולם לא שירת בצבא, במהלך מלחמת 1812 ואן ביורן עבד בסנאט של ניו יורק בהעברת מהלכים צבאיים כגון העברת כספים על מנת להגדיל את המיליציה של ניו יורק (New York Militia) והעלאת שכר החיילים.
בנוסף הוא שימש אחד התובעים בבית דין צבאי במשפט של כניעת דטרויט.
בתחילה התנגד לתוכניותיו של דוויט קלינטון עבור תעלת אירי ונהפך לתומך ביוזמה כאשר ה"באקטיילס" (Bucktails - השם שניתן למתנגדיו של דוויט קלינטון במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית במדינת ניו יורק) הפכו לרוב בוועדה של תעלת אירי ותמך בגיוס כספים לתעלה באמצעות מכירת אגרות-חוב של המדינה.
בשנת 1817, היה ואן ביורן ממקימי התנועה הפוליטית ה"בוקטיילס".
הבוקטיילס נחלו הצלחה ותפסו את שליטה במספר מוקדי כוח במדינת ניו יורק.
בשל יכולתו לגרום לשיתוף פעולה לאנשים בעלי רקע ודעה שונים זכה לכינוי ה-"Little Magician".