tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקריית בנימין, כמו בכל ישוב או שכונה שקמה בימים ההם, הקימו התושבים אגודה אשר דאגה לספק את צורכי התושבים.
היו אלה מעין מועצות מקומיות בזעיר אנפין שעסקו בעיקר באספקת המים ובחיי הציבור ביישוב.
ועד האגודה נבחר אחת לשנה מקרב אנשי המקום ועל ידם.
התושבים ברובם היו יוצאי ארצות אירופה.
בניגוד לתוכניות הגדולות רק על חלק קטן מהמגרשים נבנו בתים.
בין היתר עקב העובדה שחלק ניכר מהקונים היו יהודים מחוץ לישראל, שחלקם נספו במהלך השואה, חלקם נשארו מעבר למסך הברזל וחלק מאלו שניצלו והגיעו לארץ ישראל היו נטולי משאבים מספיקים לבניית מבנה.
המפעל החשוב ביותר שהקים הוועד המקומי בקרית בנימין היה מגדל המים והבאר הצמודה לה שנבנו בשנת 1936. המהנדס גולדברג היה האחראי על הבניה מטעם סולל בונה, והממונה על הבניה והשאיבה מטעם הוועד המקומי היה המהנדס אברבוך (שהיה בין התושבים הראשונים בקריית בנימין).
בבניית מגדל המים השתתפו פועלי בנין מקרית בנימין כמו מר ציילר וחבריו.
מגדל המים שימש לתפקידים נוספים בנוסף לתפקידו כמפעל מים.
הייתה בו המרפאה, עמדת איתות ביטחונית, בתקופה מסוימת שכנו בו גם משרדי המועצה המקומית.
מאוחר יותר שכנו בו כמה כתות לימוד של בית הספר, עד שנבנה המבנה שיועד לבית ספר.
הוועד המקומי סיפק שירותים כמו מועצה מקומית: עסק בקליטת עולים, הפעיל מוסדות חנוך.
במקום פעל גם סניף בנק "הלוואה וחסכון", מכולת שסיפקה את שירותי הדואר וכל שאר השירותים הנדרשים.
שירותים ועסקים שלא היו בקריית בנימין סיפקו כפר אתא או חיפה השכנות.
המוסדות המיישבים ניצלו את האזורים הריקים לשיכון הכשרות שהתגבשו לקראת עלייה ליישוב קבע.
הונחה אז אבן פינה לחמישה בניינים שתוכננו לכלול ארבעים יחידות דיור עבור עולים חדשים.
בשנת 1950 הוקמה בסמיכות לקריית בנימין מעברה שנקראה מעברת קריית בנימין.
המעברה מוקמה במקום נמוך שסבל מהצפות.
בתחילת 1952 הוכרזה קריית בנימין כמועצה מקומית.
המועצה כללה בנוסף לקריה עצמה את שכונת התימנים הסמוכה אליה, קריית שטנד, קריית פרוסטיג וקריית נחום וכן את שתי המעברות הסמוכות להן, כך שקריית בנימין הייתה מורכבת מ-8–9 שכונות נפרדות עם עזובה ביניהם.
השטח הכולל של המועצה היה כ-10,000 דונם בהם התגוררו כ-700 משפחות שכללו כ-3,000 נפש.
באוגוסט 1953 הוכרז על תחילת בניית שיכונים ציבוריים לאחר שהקרן הקיימת רכשה עשרות מגרשים וייעדה אותם לשיכונים.
בתחום המועצה הוקם מפעל דשנים וחומרים כימיים.
בשנת 1957 הועבר המפעל לנשר אך הוחזר לקריית בנימין בשנת 1962, לאור מחאת המועצה וטענתה ש-60% מתושביה הם עולים חדשים.
כן הועברו בשנת 1957 4000 דונם של אדמה חקלאית, בבעלות הקרן הקיימת, שעובדו על ידי קיבוצים מהסביבה, לתחום השיפוט של מועצה אזורית זבולון.
בראשית שנות ה-60 קטנה אוכלוסיית קריית בנימין מכ-6,000 לכ-5,000 נפש לאחר שחלק נכבד מתושבי מעברת קריית נחום שחוסלה עברו להשתכן במקומות יישוב אחרים.
המועצה ביקשה לבנות ולהתפתח, אולם עמדת משרד הפנים הייתה שאין לפתח את האזור המצוי על קרקע שיש ליעדה ככל הניתן לחקלאות.
קריית פרוסטיג הוקמה בסוף שנת 1933. שכונה עירונית קטנה מצפון לקריית בנימין שנקראה על שם מקימה אוסקר פרוסטיג, שהיה גם בעל הקרקעות עליהן הוקמה השכונה.
פרוסטיג ביקש להקים במקום יישוב דתי ומימן מכספו את התשתיות והבתים הראשונים.
חלק מהבתים בקריה נבנו במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה ה-20 בשיטה חדשה של ייצור חלקי הבית בבית חרושת והרכבתם באתר.
בסוף שנות ה-50 הוקמו במקום שיכונים עבור חלק מתושבי מעברת קריית נחום הסמוכה.
בסוף שנת 1962 התגוררו בה כ-360 משפחות.
במקום התרכזה קהילה דתית לאומית, והתקיים בה שיכון של הפועל המזרחי.
בניית בית כנסת במקום על ידי המועצה היה למוקד חיכוך בתוך המועצה.
קריית נחום, שנקראת גם "עיר גנים", נוסדה בסביבות שנת 1933 ונקראה על שם נחום סוקולוב.
אבן פינה למגדל מים הונח באוקטובר 1933 והקצו מאה מגרשים לבניית בתים.
לאחר גל הבנייה הראשון נעצרה הבנייה ומאתיים מגרשים בבעלות פרטית נשארו שוממים.
בשנת 1946 הקימה הסוכנות דירות לחיילים משוחררים במקום.
בסוף שנת 1948 שוכנו במחנה סמוך לשכונה 20 משפחות של עולי בולגריה.
מעברת קריית נחום הוקמה לקראת סוף שנת 1951 וקלטה עולים בעיקר מפולין, רומניה ועיראק.
בתי המעברה היו צריפי עץ שוודיים עם שירותים ובכך נחשבו ללוקסוס לעומת מעברות אחרות בהם שכנו התושבים באוהלים או פחונים.
יתרון נוסף של המעברה היה קרבתה למפעלי אתא ודשנים ולמוסכי אגד (מוסך צפון/"עיר גנים") שהעסיקו רבים מתושבי המקום.
לעומת זאת, סבלה המעברה משיטפונות בגלל מיקומה.
באמצע שנות ה-50 הייתה תחלופה רבה באוכלוסייה.
רבים מהעולים הוותיקים עברו לשיכונים בכפר אתא ובשכונות קריית בנימין ועולים חדשים הגיעו, בעיקר מצפון אפריקה.
בשנת 1957 התגוררו במעברה כ-2200 נפשות.
באוקטובר 1957 הפגינו תושבי המקום בדרישה להתקנת טלפון במקום והחשת מעברם לשיכון, לאחר שילד נשרף למוות במקום.
בשנת 1960 נותרו במעברה כ-200 משפחות בעיקרן של מקרים סוציאליים.
במרץ 1960 ניתקה המועצה את אספקת המים לתושבי המעברה מכיוון שלא שלמו את חובותיהם.
לאחר מכן חודשה אספקת המים אך מבריכה שהכילה מים בלתי ראויים לשתייה, שגרם למגפת שלשולים אצל תושבי המקום, שנאלצו להביא מים במכלים מהשכנים בשיכונים הסמוכים.
בשנים 1960–1961 נבנו 90 יחידות דיור בכניסה לקריית נחום ו-130 יחידות דיור בקרית בנימין והכוונה הייתה לסיים את חיסול המעברה עד תחילת 1962.
שכונת התימנים הוקמה על יד קריית בנימין הוותיקה.
אבן הפינה לשכונה נורתה באפריל 1945. השכונה תוכננה לכלול בשלב ראשון 100 בתים על מגרשים של חצי דונם.
בשנת 2000 שונה שמה של השכונה ל "נווה אברהם" על שם הרב "אברהם צדוק" שהיה רבה עד לפטירתו בשנת תשנ"ח
קריית שטנד היא שכונה של רחוב אחד שהוקמה בשנת 1939. בעת הקמתה הייתה שכונת משקי עזר ולכן נקראה שכונת "משקי עזר רסקו".
השכונה תוכננה להיות בת 40 משפחות שלכל משפחה חלקת קרקע של שני דונם אולם התיישבו בה בפועל כ-20 משפחות.
הכסף להקמת השכונה היה של מקימי השכונה באמצעות מנגנון העברת הכספים של הסכם העברה.
ב-1942 שונה שם השכונה לקריית שטנד, על שמו של אדולף שטנד.
ב-31 בדצמבר 1947 הותקפה קריית שטנד ביריות על ידי חיילי הלגיון הערבי שחנו בסמוך ו-13 בתים נפגעו ממעל 250 כדורים.
בפברואר 1949 פונו רוב התושבים מהקריה בשל שיטפון.
באוקטובר 1966 נעשו בשכונה עבודות להתקנת מערכת ביוב מרכזית.
עם הקמת המועצה, אנשי המועצה נקבעו על ידי שר הפנים לפי הרכבי ועדי השכונות: 5 נציגים למפא"י, 2 למפ"ם, 1 לרשימת התימנים ו-1 להפועל המזרחי.
בראש המועצה עמד צבי בלום.
באוקטובר 1953 התקיימו בחירות למועצה בהם נבחרו 4 נציגי מפא"י, ונציג אחד לכל אחד מרשימת דתיים, חרות, הציונים הכלליים ורשימה ספרדית-תימנית.
לאחריהם נבחר צבי בלום שוב לראשות המועצה בקואליציה עם הדתיים ומפ"ם.
את צבי בלום החליף בנימין אורנשטיין.
בבחירות למועצה בסוף 1959 קיבלה מפא"י 4 נציגים, חרות שלושה נציגים והדתיים שני נציגים, לאחר שלמפ"ם חסר קול אחד כדי להכניס נציג למועצה.
לאחר שהמשא ומתן בין הדתיים למפא"י עלה על שרטון נבחר חיים נדאף, נציג חרות ממוצא תימני ליושב ראש המועצה והיה ראש המועצה הראשון מטעם חרות.
באמצע שנת 1960 התפטר ראש המועצה ועבר לחיפה והעביר את התפקיד לנציג הדתיים, אליהו פורייסטר.
בדצמבר 1960 התפטר אחד מנציגי חרות מסיעתו, הקים סיעה עצמאית וחבר לאופוזיציה ובכך הביא לשיתוק פעילות המועצה.
לאחר מספר חודשים פיזר שר הפנים את המועצה ומינה ועדה קרואה שהורכבה בהתאם לתוצאות הבחירות הקודמות, ובכך אפשר לפורייסטר, איש מפלגתו של שר הפנים, להמשיך בתפקידו כראש מועצה.
במשך כשנתיים החרימו אנשי מפא"י את הוועדה הקרואה, אך במרץ 1963 שבו להתייצב לישיבות המועצה כאופוזיציה.
כבר ביולי 1947 דרשה ההסתדרות את איחוד קריית בנימין עם כפר אתא.
בשנת 1956 הציע שר הפנים לאחד את קריית בנימין עם כפר אתא, אך המועצה של קריית בנימין התנגדה.
הנושא עלה שוב באמצע שנת 1960 ונדחה על ידי שתי המועצות.
בתחילת 1961, לאור השיתוק במועצת קריית בנימין, הוצע שוב לאחדה עם כפר אתא כפתרון לשיתוק בפעילות המועצה.
בשנת 1964 הביעו שתי המועצות הסכמה לאיחוד אשר יצא אל הפועל בנובמבר 1965.
קריית הלאום (נקרא גם קריית האומה) הוא מתחם בירושלים הכולל חלק נכבד ממוסדות השלטון של מדינת ישראל, והקמתו נמשכת לשם העברת יחידות ממשלתיות נוספות אליו.
שטחו של המתחם כולל את קריית הממשלה ע"ש דוד בן-גוריון, בניין מבקר המדינה, הכנסת, חורשת קריית הממשלה, גן סאקר ולצדו בית הקברות שייח' באדר, התחנה לחקר ציפורי ירושלים של החברה להגנת הטבע, גן מנורת הכנסת ולצדו גן הוורדים, בית החייל, בית יד לבנים, ומרכז תזמורת משטרת ישראל.
לאחר קום המדינה ב-1948 והכרזתה של ירושלים כבירת מדינת ישראל החלו מיד באיתור שטח במרכז ירושלים עבור מוסדות השלטון ומשרדי המדינה הראשיים.
תחילה חיפשו שטח במרכז העיר ליד רחוב יפו ומשלא נמצא, אותר שטח במערב העיר - "גבעת רם", ששימש לפני קום המדינה כשטח אימונים של ארגון "ההגנה" בירושלים והיה חלק מן הכפרים הערביים שייח' באדר ואבו סיל.
שלושת בנייני הממשלה הראשונים הוקמו בשנות ה-50 ללא תוכנית בניין עיר מסודרת עם מבנים מפוזרים ללא דרכי גישה מסודרות ובשנת 1966 הוקם לידם גם בניין הכנסת ללא תוכנית מתאר מסודרת למקום.
בסוף שנות ה-80 החליטה הנהגת המדינה להכין תוכנית מסודרת עבור קריית הממשלה בפרט ואזור גבעת רם והכניסה הראשית לירושלים בכלל.
התוכנית החדשה נקראה בשם "קריית הלאום" (או "קריית האומה") ונכללו בה בנוסף לבנייני הממשלה גם מוסדות תרבות לאומיים כגון: בניין הספרייה הלאומית, בניין הגלריה הלאומית, ובניין ארכיון המדינה.
לאחר חנוכת קריית הלאום מתוכננים לעבור אליה כל משרדי הממשלה כולל אלו המצויים כיום בקריית מנחם בגין במזרח העיר.
במשך השנים שונו מספר שמות של רחובות בקריית הלאום:
"רחוב העם" הפך ל"דרך רופין", "דרך ליגת נשים ישראלית" הפך ל"שדרת המוזיאונים הלאומית", ואילו "שדרות האומה" שונה ל"רחוב הנשיא השישי" (ע"ש חיים הרצוג).
בשנת 2009 אושרה בממשלת ישראל הקמתו של פרויקט אלמוג - מבנה חדש בשטח קריית הלאום שהיה אמור לכלול את משרד ראש הממשלה ובית ראש הממשלה.
בהמשך אותה שנה, עם מינויו של בנימין נתניהו לראשות הממשלה, הוא הקפיא את התוכנית.
בשנת 2013 הוחלט על הקמת ועדה מיוחדת שתבחן את נחיצות הפרויקט.
בשנת 2010 חתמה ממשלת ישראל על הסכם עם משרד אדריכלים הולנדי שאמור לתכנן את הפרויקט ולסיימו בתוך 20 שנה.
במקביל חתמה הממשלה על הסכם עם משרד אדריכלים ישראלי שאמור לתכנן ולסיים את פרויקט הכניסה לעיר בתוך 5 שנים ושאמור להתחבר אל קריית הלאום בצדה הצפוני.
האזור אמור לכלול חניות רבות לכלל האורחים הזרים במקום והמבקרים הישראלים שעתידים להגיע לאזור.
בנוסף מתוכנן לכלול האזור גם שדרות חדשות ורחובות להולכי רגל שיעברו מעל כבישים שיושקעו אל מתחת לאדמה.
בשנת 2016 נחנך "רחוב מבקר המדינה" במקום בו נמצאים בנייני הנהלת מבקר המדינה.
בשטח הקריה המתוכנן ובסמוך לו קיימים מבני שלטון ותרבות רבים.
בקריית הממשלה, הנמצאת במרכז השטח, קיימים המבנים העיקריים של שלוש רשויות השלטון במדינת ישראל:
מבנה הרשות המחוקקת - הכנסת.
מבני הרשות המבצעת - בניינים של משרדי ממשלה וכן בניין בנק ישראל.
מבנה הרשות השופטת - בית המשפט העליון.
מדרום לקריית הממשלה ולצידה של האוניברסיטה העברית - גבעת רם, נמצאת קריית המוזיאונים (נקראת גם שדרת המוזיאונים) ובה מוזיאון ישראל, מוזיאון ארצות המקרא, הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל, ג'וינט ישראל, ומוזיאון המדע.
בשדרת המוזיאונים בסמוך אל מוזיאון המדע, בשטח שבין קריית הממשלה לבין האוניברסיטה העברית, נמצא בניין הספרייה הלאומית, ועתידים לקום בניין מוזיאון הטבע, ובניין הגלריה הלאומית האמור לקום בצורת גורד שחקים מסתובב .
את הקריה חוצה, ממזרח למערב, כביש שדרות יצחק רבין (כביש המע"ר החדש) המחבר בין שכונת נחלאות ושכונת קריית משה.
בחלקה הצפוני של הקריה נמצאים הארכיון הציוני המרכזי שלידו אמור לקום בניין ארכיון המדינה, משרדי המוסד לביטוח לאומי, בנייני האומה.
כמו כן, באזור נבנה בניין חדש עבור משרד מבקר המדינה ועתידים לקום בית ראש הממשלה החדש ובית הארחה למדינאים זרים.
חלקה הצפוני של קריית הלאום הכולל גם את בנייני האומה חופף בחלקו לרובע מבוא העיר - פרויקט הקמת הכניסה הראשית החדשה של ירושלים.
מבנים נוספים שאמורים לקום בקריית הלאום הם משכן האקדמיה ללשון העברית ובניין חדש למטה הארצי של משטרת ישראל.
תוכנית הקריה כוללת סלילת צירים ראשיים, מסילת רכבת קלה, שבילי הולכי רגל ושבילי אופניים תוך שילובה של קריית הלאום במע"ר החדש של ירושלים וחיבורה אל האוניברסיטה העברית.
בקריה עוברים מספר קווי תחבורה ציבורית עירוניים.
בראשית העשור השני של המאה ה־21 הופעלו 2 קווי תחבורה ציבורית בין עירוניים, המקשרים את קריית הלאום עם חניון שפירים של הנתיב המהיר ומודיעין, ללא מעבר בתחנה המרכזית ירושלים.
בצמוד אל בניין ראש הממשלה החדש מתוכננת לקום כיכר גדולה שתקרא בשם: "כיכר הלאום" שאמורה לשמש בתור הכיכר הלאומית של מדינת ישראל.
על פי התכנון תוביל אל הכיכר שדרה לאומית על בסיס התוואי של רחוב קפלן, שבה יוצבו אנדרטאות וסמלים לאומיים ותשמש גם למצעדים ואירועים ממלכתיים בדומה אל שדרות ממלכתיות הנמצאות בערי בירה אחרות בעולם כגון: "המול" בוושינגטון הבירה בארצות הברית, או "שדרת המצעדים אנזא"ק" בקנברה, בירת אוסטרליה.
חניון קריית הלאום ובניין סינמה סיטי ירושלים
מבנה חניון שהוקם ב-2004 במרכז קריית הלאום עם כ־1,800 מקומות חנייה עבור המבקרים באזור הקריה.
המבנה נמצא מול בית המשפט העליון והיו בו סניף מכבי אש, תחנת משטרה, סניפי בנק וסניף של המועצה לישראל יפה (עם כיכר הצופה אל גן סאקר).
לאחר כמה שנים התברר שאין ביקוש לכל כך הרבה מקומות חנייה במקום זה ושהחניון לא מנוצל.
עיריית ירושלים יזמה את שינוי ייעודו של השטח למתחם של קניות, בילוי ותרבות שיכלול 14 אולמות קולנוע.
המתחם, שמופעל על ידי חברת "סינמה סיטי" נפתח בתחילת שנת 2014 ועורר סערה ציבורית עקב מיקומו בקריית הלאום שהיה מיועד עבור הקמתה של כיכר ציבורית ובגלל סגירתו בשבת.
בפינה הצפון-מזרחית של בית המשפט העליון הוצבה אנדרטת יד הזיכרון למגיני ירושלים ששכנה בעבר בין התחנה המרכזית ובנייני האומה.
מעבר לכביש, בחלקו הצפון-מערבי של גן סאקר, נמצא אתר ההנצחה לזכר חטיבת הראל הקרוי: "גן חטיבת פלמ"ח הראל".
קריית חינוך ניסויית דרור היא בית ספר ביישוב בני דרור שבמועצה האזורית לב השרון.
זהו בית הספר העל-יסודי הגדול ביותר במדינת ישראל.
בית הספר הוקם בשנת 1995 על ידי המועצה האזורית ולומדים בו תלמידים בכיתות ז'-י"ב המגיעים מרחבי המועצה ומהישוב פרדסיה, אך מתחילת שנת הלימודים 2024/2025, בית הספר כבר לא מקבל תלמידים מהישוב פרדסיה.
בית הספר הוא "בית ספר בניהול עצמי" מאחר שהוא פועל בעצמאות תקציבית ותפעולית של צוותי ההוראה וההנהלה.
בשיאו התפרס בית הספר על 63 דונם.
בית הספר מחולק לאזורים של שכבות ובאמצע שלבית הספר ישנה קפיטריה.
פרס חינוך ארצי: מאז הקמת בית הספר, הוא זכה פעמיים בפרס חינוך ארצי, הזכייה הראשונה בתקופת כהונתו של ד"ר מנור, והזכייה השנייה הייתה בשנת 2019 בתקופת ניהולה של אריאלה בן ארי.
פרס החינוך הארצי מוענק למוסדות החינוך המצטיינים בישראל מטעם משרד החינוך, ונחשב כפרס היוקרתי ביותר הניתן לבתי הספר המצטיינים ביותר.
מונהגת מתכונת בה אין כיתות אם, וכל מקצוע נלמד בכיתה אחרת בבניין אחר (לא בהתאמה), ובכך נוצר מצב של "נדידה" בקרב התלמידים בין החדרים השונים בבית הספר.
לימוד בשיטת "ניהול לפי יעדים" בה התלמיד מציב לעצמו יעדים לימודיים ,חברתיים ואישיים.
אין צלצולים לכניסה וליציאה מהשיעורים.
שיעורים כפולים – שיעור אחד הוא בן 90 דקות.
מגוון רחב של מקצועות בחירה, כולל מקצועות ייחודיים כמו פיזיקה מחקרית ודיפלומטיה.
בבית הספר ישנם שלושה כיתות מופת (נכון ל-2025).
בית הספר הוא גם "בית ספר לפיתוח מקצועי" (P.D.S - Professional Development School) כלומר: "בית ספר לפיתוח של מורים מתחילים", להמשך הפיתוח של מורים מנוסים ולמחקר ולפיתוח של מקצוע ההוראה, ונשען על שותפות משמעותית בין בית הספר לבין האקדמיה.
עשרות סטודנטים להוראה, לייעוץ חינוכי, לפסיכולוגיה ולניהול ממכללת בית ברל, וכן סטודנטים לחינוך גופני ממכללת וינגייט – בלוויית המדריכים הפדגוגיים שלהם – משולבים יום בשבוע בחיי בית הספר.
הם משתתפים בישיבות הצוותים המקצועיים ובתכנון מערכי הלמידה, מלמדים, חונכים תלמידים, יוזמים פעולות העשרה, ועוד.
סגל המכללה משתתף בתכנון שנת הלימודים ב"דרור" ובהנחיית השתלמויות המתקיימות בבית הספר.
קריית אוּנְסְדוֹרף היא שכונה חרדית בצפון ירושלים הממוקמת על יד קריית מטרסדורף.
השכונה הוקמה באמצע שנות ה-60 במסגרת פעילות משותפת של הסוכנות היהודית וקבוצות דתיות בארצות הברית להקמת קריות דתיות עבור עולים חרדיים מארצות הברית.
השכונה הוקמה ביוזמת הרב משה הורוביץ רבה של קהילת אונסדורף בניו יורק (ויליד העיירה אונסדורף) שקרא לה על שם העיירה אונסדורף שבסלובקיה.
השכונה הוקמה בסמוך לקריית מטרסדורף שהוקמה לפניה.
רוב תושבי השכונה הם בני עדות אשכנז ומיעוטם ספרדים.
רחובה הראשי של השכונה נקרא על שמו של הרב זלמן סורוצקין.
הרחוב ממשיך לתוך שכונת מטרסדורף.
לאורך רחוב הרב זלמן סורוצקין נמצאים מבני ישיבות ובתי מדרש, בתי חינוך ותלמודי תורה רבים, ובמרכזם בית הכנסת "באר שמואל" שהוקם על ידי רב השכונה הרב משה הורוביץ.
לאחר פטירתו ממלא את מקומו בנו הרב פנחס הורוביץ.
השכונה גובלת בשכונות קריית בעלז וקריית צאנז מצידה המזרחי ובשכונת מטרסדורף מצידה המערבי.
קריית החינוך בן-גוריון היא בית ספר שש-שנתי (כיתות ז' עד י"ב) הראשון בעיר נס ציונה.
קריית החינוך נוסדה בשנת 1961 בסיוע משרד החינוך, והיא קרויה על שם דוד בן-גוריון.
לומדים בה כ-1,500 תלמידים, ומועסקים בה עשרות מורים.
מנהלת העל הנוכחית של קריית החינוך היא איריס דורון.
לקראת שנת הלימודים תשכ"ב הוקם בית הספר בסיוע משרד החינוך.
לאורך השנים פעל כתיכון עצמאי הקולט תלמידים משתי חטיבות ביניים סמוכות - גולדה מאיר ומנחם בגין.
בשנת הלימודים תשע"ד התאחד התיכון עם חטיבת בגין לקריית חינוך שש שנתית על שם בן-גוריון.
קריית החינוך ממוקמת בראש גבעת מיכאל ובה נמצאת אנדרטה לזכר החיילים מניו זילנד שנהרגו בקרב עיון קרא.
בשנת 2010 קריית החינוך דורגה במקום הראשון באחוז המתגייסים לצה"ל מבין כל מוסדות החינוך בשפלה.
בשנת 2011 נבחרת הכדוריד של בית הספר זכתה באליפות התיכונים לכדוריד.
בשנת 2012 הגיעה נבחרת הכדורסל של בית הספר לחצי גמר אליפות התיכונית הארצית בגליל, אך הפסידה במשחקי הפלייאוף על העלייה לליגת העל לתיכונים.
בשנת הלימודים תש"ע התנדבו עשרות תלמידי בית הספר במשמר האזרחי המקומי והכפילו את כוחו של הארגון.
בשנת הלימודים 2017 זכה בית הספר במקום ראשון בתחרות תכנות ברובוטיקה ובמקום החמישי בתחרות ריצה ארצית.
מסלולי לימוד ומגמות לימוד בחטיבת הביניים
נחשון - כיתת נחשון היא כיתת מצוינות לימודית וחברתית כדי להתקבל לכיתה התלמידים צריכים לעבור ראיון אישי ולהציג תעודת הישגים מבית הספר היסודי.
ספורט - הענף בו עוסקת הכיתה הוא ענף הכדוריד, הכיתה מתמודדת בליגת התיכונים ולא פעם הביאה לתיכון הצלחות.
כדי להתקבל לכיתה צריכים התלמידים לעבור מבחן באתלטיקה קלה וראיון אישי.
מוזיקה - כיתת המוזיקה היא כיתה מיוחדת שכדי להתקבל אליה צריך לעבור מבחן וראיון אישי.
בכיתת המוזיקה מנגנים סגנונות שונים והכיתה עורכת מדי זמן סיבוב הופעות בבתי הספר בנס ציונה.
מדעית טכנולוגית - כיתה של לימודים מדעיים הכוללת בה: העשרות ותוספת שעות מדעיות.
לכיתה זו נדרשים ציונים גבוהים בתעודה מבית הספר היסודי.
מסלולי לימוד ומגמות לימוד בתיכון
בבית הספר פועלים מספר מסלולי לימוד לבגרות מלאה, ביניהם:
עיוני משולב - מסלול המשלב תחום ייחודי כמו תקשורת, תיאטרון או ספורט יחד עם מגמה כללית נוספת ומקצועות החובה.
עיוני - מסלול בו התלמיד לומד שתי מגמות כלליות יחד עם מקצועות החובה
אומץ - מסלול המעודד תלמידים מתקשים להצליח בלימודיהם ולהוציא תעודת בגרות מלאה.
בקריית החינוך מספר מגמות לימוד: מדעי החברה, דיפלומטיה, כימיה, ביולוגיה, גאוגרפיה, מדעי המחשב ותקשורת.
קריית החינוך ע"ש בן-גוריון היא מקום משכנו של רדיו קול נס ציונה, רדיו חינוכי המופעל על ידי תושבים ונוער מהעיר.
מגמת התקשורת של התיכון לומדת במתחם הרדיו.
קריית החינוך אמי"ת המר בנים רחובות, על שם שר החינוך לשעבר זבולון המר, היא תיכון שש שנתי לבנים ברחובות.
היא הוקמה בשנת 1971 כחטיבת ביניים.
בעבר התיכון היה מעורב בנים ובנות.
בשנת 2014 הוקמה במסגרת התיכון מכינה קדם-צבאית טכנולוגית לתלמידים בכיתות י"ג–י"ד.
בשנת 2022, מנהל קריית החינוך הוא הרב אליחי דדי.
בבית הספר לומדים כ-800 תלמידים, רובם בוגרי בתי ספר ממלכתיים דתיים ברחובות ובסביבותיה.
קריית החינוך אמי"ת המר מפעילה מספר פרויקטים:
חדר עוז ותמורה – חדר סביבת עבודה למורים.
מרכז עוצמה – שיעורים פרטניים לפי מקצועות לימוד, שמתקיימים במסגרת מצומצמת.
מיל"ת – תגבור לימודי במקצועות הליבה – אנגלית, מתמטיקה ומקצועות רבי־מלל (לשון, הבעה, עברית והיסטוריה) – לתלמידי שכבת ז-ט.
התוכנית מופעלת על ידי מורי בית הספר שלושה ימים בשבוע, בהמשך ליום הלימודים.
קריית האמנים צפת נוסדה עם שחרור צפת, במלחמת העצמאות.
בעידודה של עיריית צפת התחילה קבוצת אמנים לשקם חורבות בשכונה הממלוכית חארת אל-ואטה (התחתונה, הנמוכה), על גבול הרובע היהודי ההיסטורי, לבנות גלריות ולפתוח תערוכות.
גרעין אמנים זה משך לקריה עשרות אמנים נוספים.
צפת הייתה לביתם של חלק מן האמנים, ויתרתם רק יצרו בקריה בהשראת רוח העיר, נופיה, מבניה ודמויותיה.
הסדנאות הגלריות והתערוכות היו למוקד משיכה תיירותי לאורך תקופת פריחתה של הקריה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20.
את המיתוס האמנותי הצפתי המרוחק מזרמים של מרכזי אמנות אחרים בארץ ייחדה נוכחותה העקבית של אסכולת פריז היהודית.
משנות ה-70 ואילך ירדה קרנה של הקריה.
דור המייסדים הלך לעולמו, חלק מהאמנים לא הסתגל לשינויי אופנות אומנותיות, התמסחרות, הצטרפות אמנים שאינם מן הדרג הראשון, תשתיות שהוזנחו ושינויים דמוגרפיים - כניסה של אוכלוסייה חרדית לקריה, כל אלה הולידו הליך גסיסה מתמשך.
לפני קום המדינה כבר החלו כמה אמנים להשתקע בצפת.
יצחק פרנקל פרנל, בין ראשוני ציירי צפת החל לצייר את העיר כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20 והשתקע בעיר כבר ב-1934. ב-1942 ארגן את התערוכה הראשונה של ציורים בצפת, (דמי הכניסה היו גרוש אחד בלבד).
שבעה חברו לגרעין האמנים המייסד של הקריה: שמשון הולצמן, אריה לרנר ואשתו הציירת חנה לרנר, אריה מרזר, יצחק פרנקל פרנל משה קסטל ומנחם שמי ואלו נעזרו בתמיכתו ועידודו של ראש העיר הראשון של צפת לאחר שוך קרבות תש"ח, משה פדהצור.
במקביל לקבלת 'מסגד השוק' לצורך פתיחת 'התערוכה הכללית' להצגת מבחר מיצירותיהם של אמני הקריה הוקמה 'עמותת קריית-האמנים'.
"כל האמנים אשר התיישבו בצפת של 1949 היו ממילא חברים באגודת האמנים בתל אביב, וכך התגבש קריטריון קבלת חברים חדשים המחייב כל מועמד להיות חבר באגודת האמנים הארצית כתנאי לקבלתו.
חוק מכביד נוסף קיים בתקנון, המחייב כל חבר בקריית האמנים להיות בעל נכס בגבולות הקריה".
הוקם 'מועדון מלוא' אשר שימש מקום התכנסות לאמנים התושבים, לאמנים אורחים מהמרכז ולכל מי שביקש אווירה בוהמית ובילוי לתוך הלילה.
המועדון הופעל על ידי ועד נשים, שהרוב בו היו נשות האמנים, והמיעוט - אמניות בזכות עצמן.
תפקידן היה לארגן תוכנית לערבי שישי ושבת, לערבי חגים ומסיבה מיוחדת התקיימה מדי שנה לרגל "סיום העונה" שהתקיימה בסוף סוכות, טרם שובם של חלק מהאמנים לתל אביב.
הפעילות החברתית עזרה להשכיח את המצב הכלכלי הלא מזהיר - שנות הצנע.
האמנים חובבי החיים הטובים נהגו לשלם עבור ארוחותיהם במסעדות ובתי המלון ביצירות אומנות.
כך נאספו בידי המלונאים והמסעדנים של צפת אוספי אמנות נאים.
תערוכת אסכולת פריז בקריית האמנים צפת שנות ה־50 וה־60 של המאה העשרים הוצגה ב-2014 במוזיאון הכט בחיפה באצירתו של סורין הלר.
התערוכה בחנה את זיקתה של קריית האמנים בצפת לאסכולת פריז.
התערוכה הציגה מגוון עבודות של יוצרים מרכזיים שפעלו במקום זה בשנות ה־50 וה־60 וסיפרה פרק ייחודי בתולדות האמנות בארץ.
רבים מהציירים הכי חשובים של אסכולת פריז התיישבו בצפת, ביניהם יצחק פרנקל פרנל (אשר הביא לראשונה את ההשפעה הצרפתית לארץ), רולי שפר, שמשון הולצמן ואחרים.
תערוכת תור הזהב בציורי צפת.
הוצגה במשכן לאמנות עין חרוד ב-1987 באצירתו של גדעון עפרת
'התערוכה הכללית' במסגד השוק בצפת מציגה מאז שנות ה-50 מבחר מעבודות אמני הקריה.
בנוסף גלריית בית קסטל הפועלת קיום בכניסה לקריית האמנים מציגה את יצירותיהם של אמני הקריה בדגש על אמני אסכולת פריז.
בנוסף תערוכה קבועה על הצייר והפסל יצחק פרנקל שבין מייסדי הקריה וראשון האמנים בצפת מוצגת במוזיאון פרנקל פרנל על שמו.
קריית באבוב היא שכונה חרדית בבת ים, נוסדה על ידי חסידי באבוב.
הנחת אבן הפינה התקיימה בשנת תשי"ט (1959) על ידי האדמו"ר רבי שלמה הלברשטאם מבאבוב.
שוכנת בחלקה הדרום מזרחי של העיר.
בצידה המערבי גובלת ברחוב ניסנבאום, ובצידה המזרחי ברחוב אנה פרנק.
רבה הראשון של השכונה היה הרב אברהם אנגלרד, כיום רב השכונה הוא הרב יעקב ישראל ישורון מייזליש, חתנו של רבי שלמה, וגיסו של האדמו"ר הנוכחי.
בשכונה נמצאת ישיבת "קדושת ציון", ישיבה מיוחדת לבחורים אמריקאיים הבאים ללמוד בישראל.
כמו כן ישנם בשכונה בית כנסת, בית מדרש, תלמוד תורה ובית ספר לבנות, וכן מקווה - הרחב ביותר בבת ים, ששוכן ממול לתלמוד התורה.
קַרְיַת אל-קַאבֵּל היא עיירה במחוז צנעא שבתימן, כ-13 ק"מ מצפון-מערב לעיר העתיקה של צנעא.
קריית אל-קאבל היא עיירה במחוז צנעא שבתימן.
העיירה ממוקמת כ-13 ק"מ צפונית מערבית מהעיר העתיקה של צנעא, ועם התרחבות צנעא נחשבת כפרוור שלה.
בתחומי העיירה שוכן ארמון דאר אל-חג'ר.
תיעוד ראשון לקהילה היהודית בקריית אל-קאבל ידוע מהעתקה של הסופר יהודה בן דוד, שהעתיק בשנת ה'תי"א (1651) את מדרש הגדול בקריית אל-קאבל.
מפאת קרבתו של היישוב לעיר הבירה צנעא, היווה היישוב מקום מקלט ליהודי צנעא, כאשר שבטי ערבים תקפו אותה, או כאשר היה בה רעב.
לכן רבים מחכמי צנעא שהו לעיתים בקריית אל-קאבל, כגון מארי יחיא משרקי, מארי סלימאן קארה, מארי שלום קורח, ועוד, ובעיירה התגוררה קהילה יהודית מיהודי צנעא שהיגרו לקריית אל-קאבל.
קהילה זו נבדלה מהקהילה המקומית, והיה לה בית כנסת נפרד.
בעיירה היו שני בתי כנסת, אחד דרדעי והשני עיקשי.
היהודים בעיירה התפרנסו ממסחר וכבעלי מלאכה.
לקראת העלייה לארץ מנתה הקהילה כ-40 משפחות.
קריית בורוכוב היא שכונה ברמת גן הממוקמת בין שכונת תל גנים לשכונת רמת יצחק, לאורך דרך בן-גוריון המהווה גבול בין רמת גן לגבעתיים.
השכונה הוקמה במסגרת יוזמת ההסתדרות להקמת שכונות פועלים לוותיקי ההסתדרות, דוגמת קריית חיים, קריית עמל, קריית עבודה בחולון ושכונת בורוכוב בגבעתיים.
בקיץ 1927, הוחלט בהסתדרות על הקמת גוף שתפקידו לרכז את כול הפעילויות הכרוכות בבניית השכונות ולסייע לפועלים.
הגוף כונה "המרכז לשכונות עובדים".
במסגרת זאת הוקמו שכונות עבור אלפי משפחות יחד עם מבני הציבור והמוסדות שאפשרו להן עצמאות תרבותית.
בשנת 1934, הוחלט בוועדה הרביעית של ההסתדרות כי ההתיישבות הפועלית בערים תנוהל על ידי "אגודות שיתופיות" שתהיינה אחראיות לרכישת הקרקע, לבנייה והחכרת או השכרת הדירות לחבריהן.
"המרכז לשכונות עובדים" הוחלף בחברה הסתדרותית בעלת יכולות כלכליות גדולות יותר, שכונתה לפי הצעתו של דוד רמז - "שיכון".
להקמת קריית בורוכוב קדמה הקמתן של שתי אגודות שיתופיות:
ב־19 באוגוסט 1937, נוסדה "האגודה השיתופית קריית בורוכוב בע"מ" שמטרתה "לארגן ולשפר את התנאים הכלכליים והחברתיים של חבריה בהתאם לעקרונות קואופרטיביים, לפתור את שאלת שיכונם על ידי השגת קרקעות, בניין בתים בודדים או משותפים, לעזור לחברים בסידור משקי עזר, להקים מוסדות ציבוריים ולסדר שירותים כלליים...".
בין חברי האגודה נכללה "חברת העובדים השיתופית הכללית בארץ ישראל (חברת העובדים) בע"מ".
בתקנון האגודה נקבע עוד שהחברים יתרמו להון האגודה אשר ישמש למימוש המטרות המוצהרות.
הבתים שייבנו על הקרקע שתירכש על ידי האגודה יוחכרו או יושכרו לחברים בתנאים שייקבעו על ידי האספה הכללית, אך לא יותר מדירה אחת בבית משותף, או בית בודד אחד, לכל חבר.
האגודה לא הצליחה לממש את מטרותיה לכן רשם האגודות השיתופיות בירושלים ביקש את פירוקה ב־20 במרץ 1940.
בשנת 1947 הוקמה האגודה "קריית בורוכוב ד' אגודה שיתופית לשכון בע"מ" בעלת מטרות זהות לאלה של האגודה הקודמת.
האגודה, בעזרת חברת העובדים, חכרה מהקרן הקיימת מגרשים, בנתה עליהם בתי בודדים ובתים משותפים על חשבונה ובכספה, והחכירה אותם בחכירה משנית לחברים.
חברת העובדים סייעה לאגודה גם בהשגת האשראי הדרוש למימוש מטרותיה.
הקבלה כחבר באגודה והזכאות לחכירה משנית היו כפופות לאישור חברת העובדים.
מבנה קריית בורוכוב בעת הקמתה
קריית בורוכוב תוכננה על ידי משרד האדריכלים והמהנדסים אריה שרון וחברת "שיכון" ונבנתה על ידי חברת "סולל בונה".
הדירות נבנו על פי התקנות המיוחדות לחוקת בניין ערים של ירושלים משנת 1944, אשר חייבו מינימום של 35 מ"ר ליחידת דיור בת חדר וחצי ומינימום של 45 מ"ר ליחידת דיור בת 2.5 חדרים.
בין השנים 1947 - 1950 נבנו בשכונה כ־2,000 יחידות דיור עבור ותיקי ההסתדרות בבתים דו קומתיים, כאשר בכל קומה שתי דירות ולכל דירה כניסה נפרדת.
בשלהי שנת 1949 נבנה שיכון העולים, בפרק זמן של חמישה חודשים, בהנהלת המהנדס גינצבורג מ"סולל בונה" ובעבודת פועלים עולים מבני השכונה.
בשיכון העולים שוכנו 344 משפחות ב-186 בניניים בני שתי קומות, ארבע דירות בכול קומה וכניסה נפרדת לכל שתי דירות.
בשלב השני, בשנת 1950, הוקמו תוך שבעה חודשים 500 יחידות דיור נוספות בשיכון הוותיקים.
סביב כל בית הוסדר שטח אדמה של כ־250 - 300 מ"ר, משותף לדיירי הבית, לרוב מגודר, שיועד לשתילת עצים פרי ופיתוח משק חקלאי קטן.
שלד רחובות השכונה מורכב משלושה רחובות היקפיים, חד סטריים, היוצרים יחד צורת האות ח'.
הכניסה לשכונה מתאפשרת מרחוב עוזיאל, דרך רחוב גרנדוס, ומרחוב בן-גוריון דרך רחוב מנחם, והיציאה ממנה, חזרה אל רחוב עוזיאל, מתאפשרת דרך רחוב פבריגט.
בתוך השכונה מערך "שתי וערב" של רחובות, חלקם רחובות ללא מוצא.
בשכונה שבילים רבים להולכי רגל.
רחובות השכונה צרים, המדרכות צרות ובחלק מהרחובות ללא מוצא אין כלל מדרכות.
הציר הירוק, שדרת השחרור, חוצה את הקריה ממזרח למערב ומחבר בין רחוב בן-גוריון לרחוב עוזיאל.
השדרה מיועדת להולכי רגל בלבד.
במרכז השכונה הוקמה בשנת 1955 גינה ציבורית, מקום מפגש לתושבי השכונה.
בנייני הציבור נבנו במרכז השכונה, סביב הגינה הציבורית ובמפגש בין שדרת השחרור לבין הרחובות המרכזיים.
בגינה הציבורית הוקמו מרפאה של קופת חולים, בית כנסת ומקלט ציבורי שכונתי.
המקלט הציבורי שימש במשך שנים רבות ספריה שכונתית והתקיימו בו חוגים לילדים ולמבוגרים.
כיום (שנת 2022) פועל בו מרכז גמלאים.
המרפאה פעלה במקום מראשית ימי השכונה.
המבנה הוקם על ידי המחלקה הטכנית של מרכז קופת חולים.
היא כללה מעבדה, בית מרקחת, מרפאה כללית ומרפאת ילדים ובהמשך מרכז דיאליזה.
העירייה מתכננת להכריז על הבניין בניין לשימור.
בשנת 1952 הונחה אבן הפינה למעון ילדים שהוקם בעזרת הסתדרות נשים חלוציות באנגליה ובו מקום ל־80 ילדים.
הבניין פעיל עדיין (שנת 2022) בקרן הרחובות גרנדוס 35, עוזיאל 106 ויש כוונה להגדירו כבניין לשימור.
הגן הציבורי שופץ ושודרג מספר פעמים.
בשנת 1980 הוא נקרא "גן אֵלְקֵס" על שמו של אליעזר אֵלְקֵס ז"ל, חבר מועצת העיר רמת גן שנפטר בשנת 1979.
ברחוב עוזיאל 106 ,פינת שדרת השחרור 24, במקום בו עמד "בית החינוך של זרם העובדים", פועל משנת 1987 בית הספר התיכון "אלון", תיכון למנהיגות טכנולוגית.
המרכז הקהילתי קריית בורוכוב על שם כפיר גולדשטיין ז"ל, בו שוכנים משרדיה של "עמותת קריית בורכוב בר"ג לשיפור פני השכונה (ע"ר)" נמצא ברחוב עוזיאל 104, פינת שדרת השחרור.
במרוצת השנים, הבתים הורחבו על ידי בעליהם על חשבון שטחי החצרות ובאחדים נוספה חנייה, ללא חריגה מקו הגדר.
בבתים אחדים, בקומה העליונה, נוספה יציאה לגג או קומה נוספת על הגג.
תוכניות השדרוג, השיקום וההתחדשות העירונית שמות דגש על שמירה על אופייה של השכונה ועל מרקם הבנייה האופייני לה.
מסיבה זאת העירייה מאשרת פרויקטים של פינוי בינוי ובנייה לגובה רק ברחובות המקיפים את לב השכונה, דרך בן-גוריון, כנפי נשרים ועוזיאל.
העירייה מתכננת להציב שלטי הסברה במקום מבני ציבור שנהרסו וליד מבני ציבור שעדיין קיימים ומיועדים לשימור.
שדרת השחרור וגן אֵלְקֵס הוכרזו אתרים נופיים לשימור.
המבנה שנבנה כבית פרטי ב-1908 על ידי משפחת סלוצקין שעלתה מאוסטרליה, שימש כמפקדה צבאית במלחמת העולם הראשונה, וכיום משמש כמבנה המנהלה של קריית החינוך.
עם המעבר למשכנה החדש כונתה הגימנסיה בשם "תיכון מאוחד רחובות" (ת.מ.ר), ומשנות ה-70 נקראת קריית החינוך ע"ש פרופסור עמוס דה-שליט, מבכירי הפיסקאים בישראל שנפטר ב-1969.
המנהל הראשון של בית הספר היה ד"ר משה ירדני-זקהיים שכיהן בתפקיד כשנה.
כיום בית הספר הוא קריית חינוך המונה שלושה בתי ספר, שתי חטיבות ביניים וחטיבה עליונה, בכולה לומדים כ-2500 תלמידים, הנמצאים כולם בקמפוס אחד.
בשנת הלימודים תשפ"ג, 2023, זכה בית הספר בפרס החינוך הארצי המוענק על ידי שר החינוך.
ב-2018 זכה בפרס החינוך המחוזי.
בראשית דרכו שוכן בית הספר בבית סלוצקין שנבנה בשנת 1908 על ידי משפחת סלוצקין שעלתה לארץ מאוסטרליה באותה שנה.
אלעזר סלוצקין התגורר ברחובות עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה וגורש לאלכסנדריה על ידי העות'מאנים כיון שהיה בעל אזרחות רוסית (שהייתה במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית).
כיום משמש המבנה כמנהלת "תיכון דה שליט" על שם הפרופסור עמוס דה שליט ז"ל.
כאשר הגיעו העות'מאנים לארץ, גורשה המשפחה לאלכסנדריה, ומאז עברה גלגולים רבים: המקום שימש בית לגנרל טורקי במהלכה של מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 - 1918, בית לגנרל אוסטרלי בסיום מלחמת העולם הראשונה משנת 1918, ובית תצפית במאורעות תרפ"א.
כיום בית סלוצקין הוא מבנה לשימור המשמש כמבנה המנהלה של בית הספר.
יגאל חבזה - מורה למתמטיקה.
החל ללמד בת.מ.ר (תיכון מאוחד רחובות), לימים קריית החינוך ע"ש עמוס דה-שליט בשנת 1951. חבזה יצא לפנסיה בשנת 1986, אך המשיך ללמד בחוזה מיוחד עד לשנת 1992 עת סיים 41 שנות הוראה וחינוך בישראל
מאיר בוסאק - מניצולי שינדלר.
לימד תנ"ך וספרות בבית הספר התיכון המאוחד רחובות (לימים תיכון דה שליט) במשך שנים רבות.
בנוסף, עסק בפעילות ספרותית ענפה.
יזהר סמילנסקי - לימד ספרות תקופה קצרה.
נעמי סמילנסקי - לימדה אמנות ותולדותיה במשך שנים ארוכות.
מירון אברמסון - לימד חינוך גופני ובנוסף גם שחיה בבריכה פרטית בביתו.
יונה להב, מורה ללשון ותנ"ך, נחשבה אחת הבולטות בתחום זה.
יהודה מור מורה לחינוך גופני שלימד 37 שנים בבית הספר ותרם רבות לפיתוח המקצוע ולהצלחות נבחרות בית הספר במפעלים ארציים.
גם הכדורגלן הישראלי אוסקר גלוך למד בבית ספר הזה.
קריית ביאליסטוק היא שכונה ביהוד אשר הוקמה כיישוב בשנת 1950 על ידי יוצאי פולין, רובם מהעיר ביאליסטוק וסביבתה, במטרה להנציח את קהילת יהודי העיר שנרצחה בשואה.
היוזמה להקמת היישוב החלה על ידי קבוצה של עסקנים יוצאי ביאליסטוק אשר כינסו בשנת 1949 ועידה כלל עולמית של יוצאי ביאליסטוק במטרה לקדם הקמת יישוב בישראל לזכר הקהילה שנספתה.
העסקנים פנו תחילה ל'סנטר רליף' של יוצאי ביאליסטוק בארצות הברית, אשר לא נרתם לרעיון שכן היה בעל אופי בונדיסטי-לא ציוני.
בהמשך פנו לעסקן הציוני-ביאליסטוקאי ראלף ויין אשר רתם בעלי אמצעים נוספים בהם הנדבן יוסף אלפרט להקמת 'קריית ביאליסטוק פאונדשיין' - קרן שמטרתה הקמת היישוב.
הקרן אספה כספים, בנתה תוכנית יחד עם הוועד הארצישראלי, ניהלה משא ומתן עם הקרן הקיימת לישראל ועםהחברה להתיישבות חקלאית ועירונית רסקו באשר לבניית בתי היישוב, והוקצה לה שטח של 700 דונם סמוך לכפר יהודיה.
המיקום נבחר בין היתר, בשל ההקשר ההיסטורי של התיישבות קבוצת הביאליסטוקאים (שעלו בעקבות קריאתו של שמואל מוהליבר) ביהודיה בשנות ה-80 של המאה ה-19.
בניית היישוב החלה בשנת 1950, באפריל 1951 נחנכו מאה הבתים הראשונים ועד סוף 1952 נבנו מאה בתים נוספים: חד-משפחתיים ודו-משפחתיים.
עלות הקמת היישוב הייתה כ-230 אלף דולר שנאספו על ידי יהודי ביאליסטוק בארצות הברית, קנדה וצרפת.
המוסדות סירבו להכיר בשם היישוב ה'גלותי', והוא נרשם באופן רשמי כ'בית שמואל' על שם שמואל מוהליבר.
כל משתכן קיבל דירה בת 2 חדרים, מטבח, סלון, שירותים ודונם ורבע אדמה לטובת פיתוח משק עזר ואמור היה להחזיר את עלות הדירה לאורך 15 שנה, כשהסכום ישמש להמשך פיתוח היישוב בחורף הראשון נפגעו חלק מהבתים בשל בניה לקויה.
בשנות ה-50 וה-60 הוקמו ביישוב בית כנסת, בית עם (היכל ביאליסטוק), גני ומעון לילדים, מרפאה, ספרייה ובית ספר.
בנוסף נטעו חורשה והוקמה אנדרטה לזכר קהילת ביאליסטוק שנספתה בשואה והיישוב הסתפח להיות שכונה במועצה המקומית ביהוד.
בשנת 1962 הוקם באזור התעשייה של יהוד גם מפעל אריגה לטובת בני השכונה.
ב-1975 נמכר המפעל לתעשיינים הביאליסטוקים זלמן ירושלמי ולוינסקי, אשר קודם לכן הפעילו אותו בהשכרה.
רחובות הקריה קרויים על שם אישים יהודיים מביאליסטוק בהם שמואל מוהליבר, יוסף אלפרט, משה חסיד, יוסף חזנוביץ, יצחק מלמד, אלעזר ליפא סוקניק, שלמה קפלנסקי, מרדכי טננבוים, וחיים שושקס.
בשנת 1983 פורקה חברת ביאליסטוק פאונדיישן עם השלמת המטרה של הקמת הקריה ובמקומה הוקמה קרן מקומית בשם 'חברה לנאמנות של בל"ל בת"א' אשר החזיקה במוסדות הציבוריים שבשכונה וסייעה ליוצאי ביאליסטוק בישראל.
במקביל נרשם הוועד המקומי בקריה במתכונת של עמותה בשם 'ארגון יוצאי ביאליסטוק והסביבה בישראל (לאנסמנשפט)'.
בשנת 1991 הועבר בית הכנסת לציבור המתפללים בו שהתארגנו כעמותה.
ב-1995 החלה העמותה להשכיר את בית העם לערייה לצורך הפעלת מועדון יום לקשישים - וזאת במקביל להמשך פעילות ההנצחה והמורשת המתקיימים במבנה.
קַרְיַת אל-פאו (ערבית قرية الفاو) הוא אחד האתרים הארכאולוגיים החשובים ביותר בערב הסעודית ובחצי האי ערב כולו.
הוא שוכן בדרום מחוז ריאד סמוך לדרך סחר עתיקה, כ-180 ק"מ צפונית-מזרחית לנג'ראן וכ-700 ק"מ מדרום לריאד, בקצה הצפון-מערבי של א-רובע אל-ח'אלי.
באזור התגלו כ-12,000 שרידים ארכאולוגיים החל מהפרהיסטוריה ועד לפני התקופה המוסלמית המוקדמת, המעידים על נוכחות במקום, בין היתר של שלוש תרבויות שונות בעת העתיקה.
בנוסף לשרידי העיר קריית אל-פאו עצמה, הממצאים משתרעים על פני שטח גדול של כ-50 קמ"ר, וכוללים כלים מהתקופה הפלאוליתית ומהתקופה הנאוליתית, מבנים עגולים ומבנים מחודדים, גל-עדים, אתרי אמנות סלע, תילי קבורה, מבצרים, חאנות, מערכת מים עתיקה, וכתובות רבות.
בתקופה הפלאוליתית אקלים האזור היה לח, וכתוצאה מכך היו בו נהרות ומעיינות, והוא היה מכוסה בחורשות.
האקלים השתנה בתקופה הנאוליתית והקדם-היסטורית, והנהרות והמעיינות נעלמו.
החורשות התחלפו במשטחי עשב, ומים נותרו רק בצורת מי תהום.
תהליך נוסף של מדבור במאה ה-4 ובמאה ה-5 הפכו את האזור ליבש מידי עבור התיישבות ויישוב הקבע חדל מלהתקיים.
כלי צור מפוזרים על-פני הקרקע הם הממצא האנושי המוקדם ביותר שהתגלה באזור, והם מתוארכים לתקופה הפלאוליתית ובמיוחד לתקופה הנאוליתית, כ-100,000 עד 10,000 שנים לפני זמננו.
כלים דומים התגלו גם מאמצע ההולוקן, כ-8,000 עד 5,000 שנה לפנה"ס.
מתקופה מאוחרת יותר (האלף ה-3 לפנה"ס עד ראשית האלף ה-2 לפנה"ס) התגלו יותר מ-550 ריכוזי אבנים בצורת משולש ריק עם "זנב" באורך של מטר בודד עד 70 מטרים, ערוכים במעין שדרות משני צדדיו של שביל מרכזי, והם נחשבים למאפיין מרכזי של האתר.
ייעודם המדויק אינו ידוע אך ייתכן שסימנו את גבולות נווה המדבר או הוליכו לכיוון מקורות מים.
מראשית האלף ה-2 לפנה"ס נמצאו שדות קבורה שבהם תילי קבורה מונומנטליים בצורת צלב וגל-עדים עגולים.
ממצאים באתרי קבורה אלה, ובייחוד כלי נשק עשויים מתכת, עשויים להעיד על נוכחות של עילית שלטת.
לאלה מצטרף גם ציור סלע של לוחם אוחז בשני פגיונות.
בקברים התגלו גם כלי חרס המעידים על קשר אל תרבות דילמון בצפון-מזרח חצי האי ערב, וקיים דמיון בין קברים אלה לתילי הקבורה של תרבות דילמון בבחריין.
חשיבותה של קריית אל-פאו בתקופה זו נובעת ממיקומה לאורך דרך המסחר שחצתה את חצי האי ערב במרכזו, מדרומו לכיוון מסופוטמיה והמפרץ הפרסי בצידו הצפון-מזרחי, וצפון-מערבה לעבר הלבנט וחופי הים התיכון.
המחקר חשף רצף של התיישבות החל במאה ה-4 לפנה"ס ועד המאה ה-5 לספירה.
בתקופה זו הייתה העיר למרכז דתי, כלכלי, פוליטי ותרבותי במרכזו של חצי האי ערב, והייתה עיר בעלת השפעה.
קבוצות אוכלוסייה שונות ישבו בעיר במקביל וזו אחר זו, דבר עליו מעידות כתובות בשפות שונות באזור המגורים של העיר העתיקה, כמו גם הנקרופוליס שבו סגדו לאלים שונים מרחבי חצי האי ערב.
הממצא הארכאולוגי מעיד על קיומם של שלטון מרכזי ושכבת כהונה דתית כמו גם על השפעות יווניות-רומיות, מצריות, פרתיות, סאסאניות וכן מדרום ערב ומתדמור.
קריית אל-פאו טבעה מטבעות משלה, והממצאים בדמות פסלים, תכשיטים, חפצי מתכת וזכוכית, כלי חרס ועוד, מייצור מקומי או מיובאים, מצביעים על עושרה של העיר.
העיר ידעה שלושה שלבי התפתחות - השלב הראשון הוא תקופת ההשפעה של ממלכת מעין; לאחר מכן העיר הפכה לבירתם של הנסיכויות הערביות העתיקות, ולבסוף היא באה תחת שליטתה של ממלכת חמיר.
ייתכן שמייסדי העיר היו שבטים מגרהא (ככל הנראה הופוף של ימינו) ששלטו על דרך המסחר והתיישבו במקום בסוף המאה ה-4 לפנה"ס.
באמצע המאה ה-3 לפנה"ס העיר הייתה לתחנת מסחר בשליטת ממלכת מעין, שהעניקה לה את השם "העיר האדומה" (קריית אל-חמרא).
בנוסף על אנשי מעין, היו בעיר תושבים גם מדדן ובני שבט סאבי, והממצא הארכאולוגי מעיד על קשרים עם ממלכות אחרות בערב, כמו תימא, סבא והממלכה הנבטית.
קריית אל-פאו הפכה למרכז אזורי הודות לסחר הבשמים ולקראת סוף המאה ה-1 לפנה"ס השתחררה משליטתה של מעין, והפכה לבירתם של נסיכויות שבטיות ששלטו בה זו אחר זו.
בתקופה זו העיר נקראה על שמו של האל המקומי קאהל.
תחילה ועד המאה ה-1 לספירה הייתה העיר לבירתה של ממלכת מד'חג' (مَذْحَج) וקברו של מלכה מועוויה אותר ונחקר.
לאחר מכן הייתה לבירתה של ממלכת כינדא (كِنْدَة) הראשונה שהשתלטה עליה באופן הדרגתי, ובמאה ה-3 העיר צברה חשיבות אזורית רבה.
אולם מקורות המים שלה, העורף החקלאי ומיקומה האסטרטגי הפכו את קריית אל-פאו ליעד להתקפות של ממלכות שכנות, בייחוד סבא.
ידועה בעיקר התקפה של סבא בשנת 220 בתגובה לברית שכרתה כינדא עם ממלכת אקסום וקחטאן, והעיר נחרבה ונבזזה., אך התאוששה.
ממלכת חמיר השתלטה תחילה על דרום-מערבו של חצי האי ערב ובסוף המאה ה-3 או בתחילת המאה ה-4 השתלטה גם על קריית אל-פאו.
ממלכת כינדא הפכה למדינת חסות של חימר ובירתם של מלכי כינדא עברה לחצרמוות.
במרכז האזור המוכרז, שוכן אתר העיר קריית אל-פאו עצמה שתופס שטח של 40 הקטאר.
העיר מאורגנת בצורת טבעות קונצנטריות - במרכז מרכז אדמיניסטרטיבי וסביבו טבעת מגורים.
סביב המגורים שוכנת טבעת של אזורי קבורה (נקרופוליס) ובה נמצא מרכז אדמיניסטרטיבי ודתי נוסף ששוכן צפונית-מזרחית למרכז העיר.
בטבעת החיצונית ביותר שכן נווה המדבר שכבר לא קיים כיום.
בתחומו של נווה המדבר, מדרום לעיר, שכן נקרופוליס נוסף.
העיר העתיקה השתרעה על-פני שטח קטן למדי באורך של 250 מטרים וברוחב של 150 מטרים.
במרכזה נמצאת כיכר מרכזית במידות של 40X25 מטרים ובה באר מים עמוקה.
הרחוב הראשי ברוחב של 7 מטרים יוצא מן השוק ומוליך מזרחה לאורך 100 מטרים.
בתי המגורים נבנו בצפיפות ובאופן בלתי מתוכנן, וביניהם התגלו מספר מקדשים לאלים קאהל, עבאת ואחרים.
סביב לעיר שכן אזור מגורים פחות צפוף של האוכלוסייה העמידה.
צפונית-מזרחית לעיר שכן מרכז אדמיניסטרטיבי ודתי נוסף שבמרכזו מבנה מונומנטלי, הבנוי מחדרי אכסון הערוכים סביב חצר מוארכת שבמרכזה באר מים גדולה ועמוקה.
המבנה מוקף חומה מלבנות בוץ בגובה של 6–7 מטרים שבה קבועים מגדלי פינה ושלושה באסטיונים.
מבנה זה זוהה כשוק אם כי ייעודו המדויק אינו ברור.
ליד השוק שכן מקדש המתוארך למאה ה-2 לפנה"ס, וכתובות באתר מלמדות על קיומם של מקדשים נוספים שטרם התגלו.
טבעת הקבורה שבה שכנו הנקרופוליס השתרעה סביב האזור הבנוי.
הקברים מפוזרים באופן ספורדי אך הם צפופים יותר סמוך לאזור הבנוי.
מזרחית ודרום-מזרחית לעיר התגלה נקרופוליס של "קברי-מגדל" ערוכים בשלוש שורות מקבילות שבהם נקברו מספר בני אדם.
הקבר בנוי ממגדל מרובע הניצב על בסיס שבו מדרגות.
המבנה עשוי מלבנים לא שרופות, והוא היה מטוייח ומעוטר.
מתחת למבנה שכן היפוגאום בעומק של שלושה מטרים.
יתר הקברים רבועים בצורתם ונעדרים טיפולוגיה קבועה.
קברים רבים ערוכים בקבוצות בצורת ריבועים או שורות.
קריית החינוך ע"ש דוד בן-גוריון בעמק חפר (המכונה גם "תיכון רופין" או "רופין") היא מתחם חינוכי מרכזי הכולל מספר מוסדות חינוך, הנמצאת בסמוך למרכז האקדמי רופין במועצה אזורית עמק חפר שבשרון.
הקריה משמשת כמרכז חינוכי עבור תלמידים רבים מאזור דרום המועצה, והיא מציעה מסגרות לימוד מגוונות מגיל החטיבה ועד התיכון.
בקריית החינוך ישנם מספר מוסדות עיקריים:
"עמק חפר המשותף" – בית ספר לחינוך מיוחד אשר מיועד לתלמידים על הספקטרום האוטיסטי, במטרה לספק להם מענה מותאם אישית.
חטיבת ביניים – משמשת כתשתית לימודית לתלמידים בחטיבות הביניים, כהכנה ללימודים בתיכון.
חטיבה עליונה – משמשת כתשתית לימודית לתלמידים בתיכון.
הקריה מציעה פעילויות חוץ-לימודיות רבות כמו חוגים, ספורט, אמנויות, פרויקטים סביבתיים, ומעודדת מעורבות קהילתית וחברתית.
השם שניתן לה הוא כהוקרה לראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל, דוד בן-גוריון, שתרם רבות לתשתיות החינוך והתרבות בישראל.
מעבר ללימודים הפורמליים, יש דגש חזק על ערכים, יזמות, ומצוינות, והקריה מקיימת קשרים עם מוסדות אקדמיים ותעשייה, תוך קידום לימודים מתקדמים במדעים, טכנולוגיה ואמנות.
קריית החינוך ע"ש דוד בן-גוריון בעמק חפר הוקמה כחלק מהחזון של המועצה האזורית עמק חפר לפיתוח תשתיות חינוך מתקדמות וכוללות עבור יישובי המועצה והאזור כולו.
ההקמה של הקריה הייתה תגובה לצורך ההולך וגדל במרכז חינוכי מודרני שיאפשר לתלמידים לקבל חינוך איכותי בקרבה למקום מגוריהם, תוך שמירה על רמה גבוהה של הוראה ומעורבות קהילתית.
המועצה האזורית עמק חפר, שהוקמה בשנות ה-30 של המאה ה-20, תמיד הדגישה את החשיבות של חינוך בתפיסת ההתיישבות שלה.
החל מהעשורים הראשונים של המדינה ועד היום, המועצה שמה דגש על חינוך ככלי לחיזוק הקהילה והצמיחה האישית של תושביה.
קריית החינוך, שהוקמה בעשורים האחרונים של המאה ה-20, נבנתה כחלק מאותו חזון, והיא משקפת את השאיפה לשלב לימודים עיוניים ומעשיים עם ערכים של תרומה לחברה, שמירה על איכות הסביבה, ופיתוח האישיות של כל תלמיד.
הקריה נקראת על שמו של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל, כהוקרה על תרומתו המשמעותית להקמת המדינה ולעיצוב מערכת החינוך שלה.
ההחלטה לקרוא למתחם החינוכי על שמו גם מתיישבת עם הערכים שבן-גוריון עצמו הטמיע בישראל, כמו ציונות, התיישבות, וחשיבות ההשכלה כחלק מיצירת חברה איתנה ובריאה.
לאורך השנים, הקריה התפתחה והתרחבה בהתאם לצרכים המשתנים של אוכלוסיית עמק חפר.
מוסדות החינוך שבה התעדכנו והותאמו להתקדמות בתחומים טכנולוגיים וחינוכיים, מה שמוביל להצלחות רבות של תלמידי הקריה בזירה המקומית והארצית.
קריית החינוך ע"ש דוד בן-גוריון שמה לעצמה למטרה להעניק לתלמידיה לא רק השכלה איכותית, אלא גם ערכים חברתיים, מנהיגות, מעורבות קהילתית ואחריות סביבתית.
הקריה פועלת בשיתוף עם קהילת עמק חפר לקדם ערכים של שוויון, דמוקרטיה, שיתוף פעולה וסובלנות.
היא מעודדת את תלמידיה להיות אזרחים פעילים ותורמים לחברה הישראלית.
הקריה משלבת בתוכנית הלימודים שלה פרויקטים בנושאי קיימות ואקולוגיה, ומדגישה את החשיבות של שמירה על הסביבה.
היא מקיימת יוזמות סביבתיות כמו גינות קהילתיות, פרויקטים של מיחזור, ותוכניות חינוכיות בנושא קיימות.
במשך השנים, קריית החינוך נחשבת לאחד ממוסדות החינוך המובילים באזור, עם תלמידים שמגיעים להישגים מרשימים במבחנים הארציים והבינלאומיים.
לצד זאת, הקריה זוכה לשבחים על טיפוח קהילתיות, ערכים חברתיים וחינוך לערכים של תרומה לקהילה.
הקריה ממשיכה להתפתח ולהתאים את עצמה לשינויים בעולם החינוך, תוך שמירה על קשר הדוק עם הקהילה המקומית, השותפים האקדמיים והתעשייתיים, ובניית דור העתיד של אזרחים משפיעים ומעורבים.
בית הספר "המשותף" הוא בית ספר בתוך קריית החינוך המיועד לחינוך מיוחד עבור תלמידים על הספקטרום האוטיסטי, ומציע תוכניות חינוך מותאמות אישית כדי לתמוך בצמיחה האישית והלימודית של כל תלמיד.
בית הספר פועל לשילוב מיטבי של תלמידים בחברה הכללית תוך מתן מענה אישי לצרכים ייחודיים.
קריית בן-גוריון היא שכונה בעיר חולון, שנמצאת בדרום העיר, בין השכונות הוותיקות של העיר ובין מרכזי המסחר והפעילות העירונית.
השכונה נחשבת לאחת מהשכונות המוכרות בעיר והיא נקראת על שמו של דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל הראשון.
ההיסטוריה של השכונה מתחילה בשנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר החלה ההתפשטות של העיר חולון לכיוון דרום.
השכונה, שהוקמה במהלך תהליך ההתפתחות העירונית, הציבה דגש על יצירת סביבה מגוונת עבור משפחות, עם שילוב של דיור, חינוך ותרבות ונחשבה בתחילתה לשכונת יוקרה.
עם הזמן הפכה השכונה לאזור מגורים מרכזי המציע שירותים שונים לתושביו והתיישבו בה גם אנשי מעמד הביניים.
המאפיינים הבולטים של קריית בן-גוריון כוללים את קרבתה למרכז העיר והנגישות שלה לתחבורה ציבורית, שמאפשרת גישה נוחה לשאר חלקי העיר ולערים הסמוכות כמו תל אביב ויפו.
בנוסף, השכונה נהניתה מהתפתחות תשתיות ושירותים ציבוריים, כמו מרכזים קהילתיים, גני ילדים, בתי ספר ומוסדות ציבוריים נוספים.
השכונה מאופיינת בבנייה רוויה, הכוללת בניינים בני כמה קומות, לצד שטחים ציבוריים פתוחים ופארקים קטנים המשרתים את הדיירים והילדים.
במרוצת השנים, הוקמו גם מספר מרכזי קניות ושירותים נוספים, שהפכו אותה לאזור מגונן ומרווח למגוון אוכלוסיות.
בשנת 2011 התגוררו בשכונה כ-16 אלף אנשים באוכלוסייה מעורבת של משפחות, זוגות צעירים ואזרחים מבוגרים.
התפלגות הגילאים בשכונה תאמו לאחוז הממוצע בכלל האוכלוסייה.
האוכלוסייה מתאפיינת ברמה סוציו-דמוגרפית בינונית-גבוהה ורוב תושביה חילונים.
בשכונה ממוקמים גני ילדים רבים, שלושה בתי ספר יסודיים ותיכון אחד.
בנוסף, הוקמו בה סניפי קופות החולים מכבי שירותי בריאות, כללית, שלושה מרכזי קניות מסחריים, שבט הצופים "שבט עומר" קן תנועת הנוער העובד והלומד, מקווה ומתנ"ס.
בשכונה פעל סניף בנק של בנק הפועלים עד שעבר בסמיכות לקניון חולון.
בסמוך לשכונה, קרבה לגבול עם ראשון לציון ובו קניון הזהב ומתחם סינמה סיטי.
בדרום הקריה, פארק ירוק ובו גן שעשועים, עם מתחם לרכיבת סקייטבורד וסקטים.
ביציאה מהשכונה נמצאות שכונות קריית איילון (ח-300) וח-500 החדשה היותר.
התחבורה הציבורית בשכונה מאפשרת גישה לערי גוש דן ובהן תל אביב, רמת גן וראשון לציון.
השכונה ממוקמת בדרום העיר חולון, בין הרחובות משה דיין, שמחה ארליך וגובלת בבת ים ממערב ובאזור התעשייה המערבי של ראשון לציון בדרום.
השכונה נמצאת בצומת גבולות הערים חולון, בת וראשון לציון.
בדומה לשכונות נוספות, גם קריית בן-גוריון, שכונה צפופה ומרכזית בחולון, חוותה עליות במחירי הדירות בעשור האחרון.
בשנות ה-80 וה-90, השכונה נחשבה לשכונת יוקרה, אך כיום ישנם אזורים חדשים ויקרים יותר בחולון ובסביבה.
נכון להיום, מחירי הדירות בשכונה עומדים על כ-2.4-2.5 מיליון שקל לדירת 4 חדרים, ואילו דירה של 5 חדרים (בשטח של כ-115 מ"ר) תעלה כ-2.7-2.8 מיליון שקל.
לאור הצפיפות הרבה והיעדר התחדשות עירונית בשכונה, מחירי הדירות בשכונה עדיין נותרו יציבים יחסית, אם כי נרשמה ירידת מחירים קלה בשנת 2023. ככל שמספר העסקאות בשכונה נמוך, קשה להעריך אם מדובר במגמת ירידה ממשית.
הקו הירוק של הרכבת הקלה יעבור בעתיד ברחוב שמחה ארליך שבשכונה.
קו זה יקשר את השכונה למערב ראשון לציון, תל אביב והרצליה, דבר שיגביר את נגישות השכונה וישפר את ערכה בשוק הנדל"ן.
העתיד של קריית בן-גוריון צפוי להיות מושפע מהתפתחות סביבתית.
מזרחית לשכונה נמצא מתחם ח'-500, שבו צפויה להיבנות כמות משמעותית של יחידות דיור – כ-17 אלף יחידות דיור.
הקמת השכונה החדשה עשויה להשפיע על מחירי הדירות בקריית בן-גוריון, כשהשכונה החדשה עשויה למשוך חלק מהתושבים, דבר שעשוי להוריד את הביקוש לדירות בשכונה הנוכחית.
קִרְייַת יָם היא עיר במחוז חיפה בישראל, אחת מערי הקריות.
נוסדה בשנת 1941 והוכרזה כעיר בשנת 1976. העיר הוקמה בשנת 1941 ושטחה הוא 13,000 דונם (13 קמ"ר) לאחר סיפוח שטח רפאל מכון דוד וחלק מקריית הפלדה.
קריית ים שוכנת במפרץ חיפה והיא העיר השנייה בגודלה בקריות מבחינת שטח והרביעית בתושבים כאשר מספר תושביה הוא 49,229 לפי נתוניי הלמ"ס (נכון ל-1 במאי 2024).
העיר היא חלק ממישור החוף, מפרץ חיפה והגליל המערבי
בשטחי העיר נמצאים שני מפעלי ענק: רפאל מכון דוד שהוא המפעל הביטחוני הגדול בישראל והיחיד בעל גישה לים וקריית הפלדה (פעלה עד שנת 2001) ששייכת לה ולעכו אך עיקרה בקריית ים.
עוד לפני הקמת הבית הראשון נקבע שם המקום לקריית ים.
אולם במהלך שנות ה-40 רווח השימוש בשם "גב ים" או "שיכון גב ים" לציון המקום כשם חברת הבנייה שבנתה את השכונה הראשונה.
בשנת 1954 פרסמה המועצה המקומית מודעה בזו הלשון: "תושב נכבד!
שם קרייתנו הוא קרית-ים ולא גב-ים.
מעתה תאמר רק: קריית ים!".
בשנת 1928 נקנו 9,000 אקרים (כ־37,000 דונם) באזור מפרץ חיפה, על ידי החברות East Palestine Cooperation והקרן הקיימת לישראל.
ברוב האזור היו ביצות נגועות במלריה, ושתי החברות החלו במלאכת הייבוש, התכנון והפיתוח.
האזור תוכנן על־פי שיטת "תכנון ערים מודרניות", על ידי האדריכל אלכסנדר קליין, וחולק לאזורי מגורים, תעשייה וחקלאות.
בשנת 1939 חברת הבנייה "גב ים" רכשה חלק מהאזור והחלה בבניית השכונה הראשונה.
תחילה נסלל כביש מקרית מוצקין לכיוון הים ובמקום נפתח חוף רחצה.
ביוני 1940 הוחל בבניית שלב ראשון שכלל 60 דירות, 11 בתים נפרדים ועוד 49 קוטג'ים בבלוקים של 5–7 בתים בטור.
גרעין המתיישבים הראשון כלל עשר משפחות, שהגיעו למקום החל מינואר 1941.
מיקומו של היישוב על שפת הים היווה נקודה אסטרטגית חשובה עבור הבריטים, לשם הגנה על נמל חיפה ובתי הזיקוק בשנות מלחמת העולם השנייה ועל כן הוצבו על החוף מגדלי תצפית וסוללה בת שני תותחים בני שישה אינץ' כל-אחד.
550 דונם במרכז האזור שיועד לבנייה נתפסו בידי הצבא הבריטי ובין השאר הוקם בשטחו בית ספר לתותחנים של הצבא הבריטי.
בקריה עצמה הוצבו 70 נוטרים יהודים בפיקודו של סרג'נט יעקב נמרי ששמרו על הבסיס הבריטי בקריית ים ועל מחנות הצבא הבריטי בקריית מוצקין.
הנוטרים השתלבו בין המתיישבים הראשונים ויחדיו פעלו למען הקריה.
בסוף שנת 1943 הוחל בבניית 50 יחידות דיור נוספות.
בגלל המלחמה השתמשו בבנייה בבטון מזוין מאומץ מראש כדי לחסוך בפלדה ועץ ובאמצע 1945 היו ביישוב 110 יחידות דיור וכ-300 תושבים.
בספטמבר 1947 הגיע מספר יחידות הדיור ל-160 ומספר התושבים לכ-600. 59 יחידות דיור היו בתהליך בנייה בצפון קריית ים.
לקראת סוף 1947 הושגה הסכמה עם הצבא על פינוי השטח שנתפס על ידו.
בראשית ימיה של קריית-ים, נאלצו המתיישבים הראשונים להתמודד עם תנאי מחיה קשים, כגון העדר אמצעי תחבורה, העדר שירותים אלמנטריים ואף יללות תנים.
השכונה חוברה כבר מראשיתה לרשת החשמל.
המאבק הקשה ביותר התנהל סביב החולות הנודדים.
קריית ים הוקמה על אזור חולי עשיר בדיונות והתושבים שתלו צמחים (כגון: אשלים, נר-הלילה ורותם המדבר) למניעת התפשטות החול לתוך הבתים.
ליישוב בראשיתו היה שומר אחד: הנוטר אברהם לוי, שהיה הגנן הראשי של המועצה והעירייה שנים רבות והוביל את המאבק לעצירת החולות הנודדים באמצעות צמחייה.
במקביל, פעלה חברת "גב ים" ליישור החולות לקראת הבנייה.
המים ליישוב הגיעו באמצעות בארות, בשונה משלוש הקריות השכנות: קריית מוצקין, קריית ביאליק וקרית חיים, בהן היה מגדל מים.
בקריית ים נחפרו ארבע בארות ומהן נשאבו המים.
הטלפון הראשון והיחיד ביישוב בשנותיו הראשונות הותקן בשנת 1945 בבית ה"מוכתר" אברהם פרידמן.
לשם כך נפער אשנב קטן בחזית הדירה הנפתח גם לצידו החיצוני, ברחוב אחד העם 55. התושבים השתמשו בטלפון תמורת תשלום שהושאר באשנב והועבר לחברת גב ים.
הרחבה בפינת רחובות הרצל הנוטרים כונתה בעבר "המרכז" של קריית ים א'.
שני מבנים הקיימים גם בשנות האלפיים היו בתחילת הישוב: במבנה הצפוני חנות כלי בית של פינקוס, חנות מכולת ראשונה בשם "צורכי מזון" ולידה בית הקפה הראשון בקריה "גלי ים", שבו נערכו כמה חתונות של המתיישבים הראשונים.
המבנה הצפוני עבר שימור ואילו המבנה הדרומי, שבו היו חנות ירקות ומספרה, נהרס ביולי 2016 ובמקומו נבנה בניין מגורים.
לקראת יום העצמאות הוצבה ברחבה במה עליה נערכו חגיגות העצמאות האיכותיות.
החגיגות כללו הופעות אמנים אורחים והצגות תלמידי בית ספר אורים, והסתיימו בהרקדה שנמשכה עד אור הבוקר.
צמוד לרחבת המרכז היה ביתו של קמינקא החלבן.
לכל דירה בקריית ים א' הייתה צמודה חלקת אדמה קטנה, לרוב בצד האחורי, בה גידלו התושבים לצרכיהם גינות ירק, פרחי נוי, תרנגולות, ברווזים ואף ארנבונים.
עצי הפרי כללו הדרים, במיוחד לימונים, רימונים, תפוחים, שזיפים, חבושים, שסק, אנונה, עצי תות, גפנים ובעיקר גויאבות, שהיו כמעט בכל חצר ולכן ריח פירות הגויאבה, בעונתם - סוף הקיץ ובסתיו, היה למאפיין בולט של האזור.
חצרות אלה הישרו אווירה כפרית, וביניהן הייתה בדרך כלל גדר חיה מוריקה.
חלק מהמתיישבים רכשו את דירותיהם ב"דמי מפתח", ובשל כך לא יכלו להרחיבן וגידלו את ילדיהם בדירות הקטנות בנות 2 חדרים.
השכונה הראשונה, קריית ים א', היא בדרום הקריה, צפונית לקריית חיים מערבית.