tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיקוד המחלקה חזר לקיסריה לאימונים וממנה יצאו בסירות דיג לערוך מיפוי טופוגרפי של חופים מתאימים להנחתת מעפילים.
אוניות המעפילים היו מאוישות בצוות מקצועי שהיה צוות זר, רובו ככולו, כולל רב החובל.
הוברר שיש צורך שבין מלווי האוניות מטעם ההגנה יהיה בעל מקצוע הבקיא באמצעי ההנעה ומערכות ההשטה של הספינות.
לצורך הכשרת בעלי מקצוע כאלה נפתח בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ בקיבוץ יגור קורס למכונאות ימית, והנושאים העיוניים נלמדו בבית הספר בסמ"ת בחיפה.
זכאי נשלח ללימודים בקורס זה, אך הוא ראה עצמו כמתאים יותר לתפקידי פיקוד.
המחלקה הימית הייתה כפופה לגדוד הרביעי ומפקדו, שמעון אבידן, השתכנע חלקית מדבריו של זכאי ומינה אותו להיות מפקד הקורס למכונאות ימית.
בוגרי הקורס הופעלו כמלווים ומפקדי אוניות והכשרתם במכונאות ימית נתנה להם ידע וביטחון.
בתחילת שנת 1945 התקיים קורס חובלים ראשון בבית הספר הימי בחיפה.
זכאי צורף לקורס כחניך מן המנין.
המדריך הראשי בקורס היה שמואל טנקוס.
בקורס הוקנה ידע תאורטי ומעשי בהשטת אוניות ברמה של חובל שני בצי הסוחר.
כן הוחדרו נושאי ההעפלה והיחס למעפילים.
לאור הגידול הצפוי באוניות מעפילים הוחלט באפריל 1945 להגדיל את מספר האנשים ולארגנם במסגרת חדשה.
פלוגה י' בגדוד הרביעי של הפלמ"ח הוגדרה כפלוגה הימית – הפלי"ם.
בסיס הפלוגה הוקם בקיבוץ שדות ים וזכאי מונה למפקדה הראשון.
הוא פיקד גם על הפלוגה בשדות ים וגם על שלוש המחלקות שנמצאו בקיסריה, בגבעת ברנר, בקיבוץ מעברות ועל היחידה בנמל חיפה.
הפלוגה שכללה בתחילה 45 איש הוגדלה וקוים קורס רביעי למפקדי סירות.
זכאי זיהה בשלב מוקדם את הפוטנציאל המנהיגותי של יוחאי בן-נון והטיל עליו את החבלה באוניות הצי הבריטי בנמל חיפה.
מתוך הפלי"ם קמה יחידת חבלה ימית שמטרתה פגיעה בכלי השיט הבריטיים שפעלו למניעת הגעת המעפילים.{{הערה|שיה בן-נון ודיתה גרי, התקופה לקחה אותנו'', משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2003, ע'36.}}
אניות המעפילים החלו להגיע ואנשי הפלי"ם עסקו בהורדת המעפילים.
בחודש אוגוסט 1945 הגיעה לחוף קיסריה אוניית המעפילים דלין (אוניית מעפילים), בפיקוד ישראל חורב ורב החובל אנריקו לוי.
דלין פרקה את העולים ויצאה חזרה לאירופה עוד באותו הלילה.
אחריה הגיעו שש ספינות נוספות שלא נתפסו על ידי הבריטים.
באוקטובר 1945 הוקמה תנועת המרי העברי, ואנשי הפלוגה השתתפו בכמה מפעולותיה.
הבולטת בהן הייתה ליל הרכבות (1 בנובמבר 1945), במהלכו טיבעו אנשי הפלי"ם שלוש סירות משמר בריטיות, שתיים בחיפה ואחת ביפו, שהופעלו כחלק ממערך ההסגר על חופי ישראל מפני כניסת מעפילים.
בחיפה פיקד על המבצע יוחאי בן נון וביפו ביצעו את הפעולה יוסף הראל וזלמן כהן; בשני המקרים הגיעו החבלנים לסירות, צללו מתחת לסירות הבריטיות והצמידו אליהן מטען חומר נפץ בעל מנגנון השהייה.
זכאי היה מעורב אישית בהבאת המוקשים לחבלה בספינות בחיפה.
ניסיונות החבלה בחיפה לא עלו יפה בגלל הלשנה לבריטים.
אנשי הפלוגה הימית צורפו כמלווים לספינות המעפילים וזכאי, כמפקד הפלוגה, שאף להתנסות בכך גם הוא.
לאחר שפנה למפקדיו בפלמ"ח ודרש לצאת כמלווה קבע יגאל אלון במאי 1946 כי זכאי יצא לצרפת, משם ילווה אנייה בדרכה ארצה ויחזור לפקד על הפלוגה הימית.
מכיוון שזכאי הופיע ברשימות המבוקשים של המודיעין הבריטי הייתה יציאתו מארץ ישראל חייבת להיעשות בהסתר.
הניסיונות להצטרף לאניות הנוסעים בנמל חיפה לא התממשו ולכן הועלו זכאי וחברו בצלאל דרורי כנוסעים נסתרים באוניית המשא עתיד של חברת חברה לשירות ימי עתיד, שהפליגה לנמל ג'נובה, באיטליה, אליה הגיעו באוגוסט 1946. השניים הוברחו מהנמל למחנה הפליטים שהיה בעיר ושם נפגשו עם לובה אליאב.
מרכז המוסד לעלייה ב' היה במילנו בניהולו של יהודה ארזי ועדה סירני כעוזרתו.
בניגוד לתוכנית המקורית, על פיה היה זכאי אמור לצאת באונייה מצרפת ולחזור לישראל, הודיע לו ארזי כי על דעת מפקדיו בפלמ"ח הוחלט כי יישאר באיטליה ויסייע לארגון פעילות ההעפלה.
מחנה א' של המוסד לעלייה ב' נמצא בוילה פזנה בקרבת מג'נטה, מערבית למילאנו.
המחנה שכן בטירה ישנה שהייתה שייכת לרוזן איטלקי, שהעביר אותה לשימוש המוסד לעלייה ב' כדי לכפר על שיתוף הפעולה שלו עם הפשיסטים.
הטירה שוקמה והאתר היווה מחסן עיקרי לריכוז אמצעי הלחימה שנאספו באירופה במגמה להישלח לארץ ישראל.
במקום הופעל בית מלאכה ליצור ערסלים, תיקים ומזרנים עבור ספינות המעפילים, ונמצאו בו מחסנים מוסתרים באדמה של ציוד, דלק ומזון, עבור אותן ספינות.
זכאי היה מפקדו השני של "מחנה א'".
הוא ארגן את אספקת המזון שהייתה בדרך כלל מתוכננת להפלגה של שבועיים ותכנן את אחסונו באונייה כך שינוצל בדרך היעילה והמדויקת ביותר.
הוא תכנן גם את העברת המזון והציוד לאוניות, כמו גם את העברת הנשק (בנפרד) כדי שיוסתר באונייה.
כח העבודה במחנה היו כ-80 פליטי שואה צעירים שסלדו ממשמעת.
זכאי החדיר להם מנהגי סדר על ידי דוגמה אישית.
את הנוער במחנה לימד עברית תנ"ך ונושאים הקשורים לארץ ישראל.
בעת שהותו באיטליה על אף עבודתו המאומצת הצליח לחוות את חיבתו למוזיקה.
בכסף שחסך רכש כרטיסים לאופרות במילנו בניצוחו של ארטורו טוסקניני שחזר מגלות שנכפתה עליו במלחמת העולם.
בדצמבר 1946 הטיל יהודה ארזי על זכאי לצאת לנמל לה-ספציה ולהכין להפלגה את האונייה אלברטינה, ששימשה להעברת מעפילים בים לספינות אחרות.
התוכנית הייתה לצאת לכמה ימים ולחזור, אך בסופו של דבר נותר זכאי בלה ספציה עד פברואר 1948, מועד תום שירותו באיטליה.
תפקידו היה לתכנן ולפקח על ביצוע השינויים הנחוצים באניות למשימת הובלת המעפילים.
רב החובל האיטלקי מריו קנדה שימש כעוזרו וכמתורגמן.
העבודות נעשו במספנה פורטו ונרה, שם הוכנו מספר אוניות קטנות.
בין האוניות שהגיעו לפורטו ונרה הייתה האונייה האמריקאית פרזידנט וורפילד, שהפכה לאוניית המעפילים אקסודוס בה הופתע זכאי לפגוש את ידידו רב החובל יצחק (אייק) אהרונוביץ'.
זכאי וצוותו הסבו את האונייה לקליטת 4,530 מעפילים וכאשר נאלצה האנייה לעזוב את איטליה עבר זכאי עמה לפורט דה בוק בצרפת עם אנשי המספנה האיטלקים והמשיך בביצוע ההכנות לפי התכנון המקורי.
זכאי, אשר רצה לחזור לארץ ישראל כמלווה על "אקסודוס", התבקש להכין את אוניית המעפילים פאן קרסנט לקליטת 7,500 מעפילים, במספנה בוונציה תחת סיפור כיסוי כאילו האונייה עוברת הכנות להובלת כבשים מאוסטרליה.
למרות ההסוואה זיהו הבריטים את מטרתה האמיתית של האונייה.
לקראת ההפלגה הדביקו הבריטים מוקש בחרטום האונייה שתוכנן להתפוצץ בים הפתוח ולהטביעה.
האנייה התעכבה בנמל והפיצוץ גרם לשקיעה ליד הרציף.
תיקון האנייה נעשה באיטליה תחת מעקב בריטי ובסוף שנת 1947 יצאה "פאן קרסנט" מוונציה לנמל הרומני קונסטנצה, שם הושלמו ההכנות ליציאה.
גם הפעם קיווה זכאי להפליג לארץ עם "פאן קרסנט" כמלווה, אך שוב הוטלה עליו משימה חדשה: עדה סירני, שקיבלה באפריל 1947 את הפיקוד על המוסד לעלייה ב' באיטליה מיהודה ארזי נדרשה להוציא במהירות אוניית מעפילים על מנת שתגיע לארץ כהפגנה מול ועדת אונסקו"פ.
סירני דרשה מזכאי להכין את הנחתת אף-על-פי-כן ששוחררה ממעצר איטלקי כאוניית מעפילים.
זכאי הכין את הנחתת במפרץ גאאטה צפונית לנאפולי והיא יצאה לדרכה בסוף הקיץ.
בספטמבר 1947 חלה זכאי בדלקת ריאות קשה, ממנה התאושש רק בתחילת 1948. בכך הסתיימה פעילותו של זכאי באירופה והוא שב לארץ בפברואר 1948 דרך נמל חיפה כשהוא נושא דרכון פלשתינאי של יהודה בורשטיין שכבר חזר לארץ.
על פעילותו בתקופה שקדמה להקמת המדינה קיבל זכאי אישור לענידת אות ההגנה.
עם חזרתו לארץ השתתף זכאי בדיונים על הקמת המסגרת הימית של צה"ל.
בתחילת מרץ הוזמן לדוד בן-גוריון בבית האדום בתל אביב, יחד עם בני מרשק יוסף טבנקין, שמואל ינאי ומשה רבינוביץ'.
לאחר פתיחה קצרה הודיע בן-גוריון: , איפשר לנוכחים להתבטא ופסק: להחלטה היו מתנגדים ובעקבותיה נערכו דיונים במטה הפלמ"ח.
זכאי וחבריו הימאים היו מאוחדים בהכרת הצורך להקים כוח ימי מיוחד ונפרד והיו משוכנעים שישרתו בו.
בן-גוריון מינה את גרשון זק לרכז אדמיניסטרטיבית את הגוף המוקם.
ראש המטה הארצי של ההגנה, ישראל גלילי, שהתנגדותו נדחתה, הוציא ב-17 במרץ את הפקודה להקמת שרות ימי.
עם הקמת השרות הימי התמנה זכאי לתפקיד קצין מנהלה.
מטה השרות הימי התמקם בדירה ברחוב הגליל בתל אביב, משם נדד לרח' מאפו ולשכונת פועלים והגיע למלון סן רמו בכיכר הרברט סמואל בתל אביב.
באוגוסט 1948 עבר המטה למחנה סטלה מאריס בכרמל, בחיפה.
זכאי, כקצין המנהלה, ארגן את החיל על בסיס אנשי הפלי"ם יוצאי הצי והצבא הבריטי, מתנדבי חוץ לארץ בעלי רקע ימי, אנשי צי הסוחר, עובדי הנמל ומספנת העוגן, יוצאי האגודות הימיות ובוגרי בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה.
ביוני 1948 התמנה זכאי לראש אגף המבצעים, בדרגת סגן קברניט (דרגה שהייתה נהוגה בחיל הים עד סוף 1950, והייתה מקבילה לדרגת סגן-אלוף).
זכאי שירת בתפקיד זה עד ספטמבר 1949. בתפקיד זה היה מעורב בניסיון למנוע את הגעת האונייה אלטלנה לחופי תל אביב.
כאשר החלו חילופי אש עם האנייה, ארגן זכאי את האבטחה סביב מטה חיל הים שהיה אז במלון סן רמו, בקרבה מידית לירי ההדדי.
שנה מאוחר יותר, במסגרת תפקידו, ארגן את פינוי שברי האונייה מחוף תל אביב.
במהלך המלחמה ארגן זכאי את המבצעים שהוטלו על חיל הים ואף הציג וקיבל אישור לפעולות תקיפה יזומות.
הפעולה החשובה הייתה קבלת אישור מבן-גוריון לתקוף את האונייה המצרית האמיר פארוק מול חוף עזה.
שירות בחיל הים לאחר מלחמת השחרור
הכנת אוניות המעפילים במספנות באיטליה והשירות בחיל הים יצרו אצל זכאי קשר חזק לנושא בנין אוניות.
זכאי היה קצין בכיר בחיל, מוכר לשר הביטחון ובעמדה (כראש אגף מבצעים) שהציבה אותו כמועמד ריאלי לפיקוד על חיל הים.
למרות זאת העדיף זכאי לצאת ללימודי בניין אוניות.
זאת, מכיוון שהחיל החדש היה זקוק לידע מקצועי בבניית והפעלת אוניותיו, ובנין אוניות היה מקצוע שלא נלמד בארץ.
באוגוסט 1949, נשלח זכאי, בהחלטת הרמטכ"ל יעקב דורי ושר הביטחון בן-גוריון, ללימודי הנדסת אוניות בארצות הברית, במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בבוסטון.
בכך היה לקצין צה"ל הראשון שנשלח ללימודים אקדמאים מחוץ לישראל.
בבוסטון הייתה קבוצת אנשי צבא ישראלים שכללה את יוחאי בן נון, שמואל ינאי, אריה קפלן, יוסי הראל, עמוס חורב ופלטיאל מקלף.
זכאי ריכז את הקבוצה מול הנספח הצבאי בוושינגטון, חיים הרצוג, וגם היה אמון על הקשר עם פרד מונוסון, ראש הקהילה היהודית בבוסטון.
בספטמבר 1953 סיים זכאי את לימודיו והוענק לו תואר שני בהנדסת ימית ומכונאות ימית.
באוקטובר 1953 שבו זכאי ומשפחתו לארץ, וב-20 בדצמבר מונה זכאי לתפקיד מהנדס ימי במפקדת קצין הנדסה של חיל הים.
ביולי 1954 יצא זכאי יחד עם סא"ל צבי קינן ללמוד את נושא הפעלת הצוללות בצי ההולנדי.
משרד ההגנה ההולנדי הביע נכונות לסייע בהקמת שייטת המונה שלוש צוללות אך מדינות אחרות לחצו על הולנד שלא לקיים עסקה עם ישראל ונושא הצוללות נדחה.
בפברואר 1956 התמנה זכאי לראש מחלקת הנדסה ובאוקטובר 1956 הועלה לדרגת אלוף-משנה והתמנה לתפקיד ראש מחלקת ציוד, לאחר שמחלקת הנדסה אוחדה עם מחלקת ציוד, שהייתה הגוף האחראי מול מפקדת חיל הים, שנשא באחריות להכנת כלי השיט, ציודם והלוגיסטיקה עבורם.
המחלקה עסקה בקיום השוטף וגם בבניה של טרפדות חדשות בצרפת ובאיטליה.
תכנון שנעשה לבניית משחתת חדישה לא יצאה לפועל, ובמקום זאת נרכשו המשחתות מסדרה Z בבריטניה.
זכאי שימש בתפקיד זה בעת מלחמת סיני.
משימה חשובה הייתה להביא במהירות את המשחתת המצרית אבראהים אל-אוול למצב תקין והכנסתה לשירות בחיל הים כאח"י חיפה.
מעמדו של זכאי בחיל הים היה מוערך מאוד.
כאשר יצא מפקד החיל שמואל טנקוס מחוץ לישראל בחודש מאי 1957 מונה זכאי כממלא מקומו.
בנוסף לתפקידו בחיל הים התמנה זכאי בפברואר 1955 כמרצה אורח למכונאות ימית במחלקה לכח וחום בטכניון.
זכאי הרצה בטכניון גם בשנות הלימודים תשי"ח ותשי"ט.
במהלך שירותו בחיל הים מונה זכאי על ידי מנכ"ל משרד הביטחון, שמעון פרס, להשתתף בוועדה שתדון בדרכים להקמת מספנה לבנייה ותיקון אניות בארץ.
הוועדה הגישה בחודש יולי 1956 סיכום והמלצות על הדרך שבה יש לנקוט להקמת המספנה.
את המימון להקמת המספנות תכננו לקבל במסגרת הסכם השילומים מגרמניה המערבית.
ביולי 1957 נשלח זכאי על ידי נחום שמיר, מנהל חברת השילומים, לביקור במספנות באירופה כדי לברר וללמוד נושאים הקשורים להקמת המספנות.
ב-2 בדצמבר 1957 סיים זכאי את תפקידו במחלקת ציוד והושאל לחברת השילומים כמנהל טכני.
זכאי ערך הכנות להקמת המספנות כולל ניתוח כלכלי עבור חברת השילומים, והוחל בהקמת מספנות ישראל בנמל הקישון.
ניהול מספנות ישראל היה חשוב מאוד לחיל הים.
אלוף שמואל טנקוס כתב לזכאי: .
על אף הכוונות מצד חיל הים וציפיתו האישית של זכאי כי הוא ינהל את המספנה, נמסר ניהול המספנות לאחר הקמתן לישראל ליברטובסקי.
בספטמבר 1959 התפטר זכאי מתפקידו כמנהל טכני של המספנות והשתחרר מצה"ל.
בניית אוניות ביפןחברת צים החלה לבנות אוניות חדשות ביפן עבור החברה ועבור חברות משותפות עם גאנה ובורמה.
מנהליה פנו לזכאי והציעו לו להיות הנציג ביפן ולנהל ולפקח על בניית האוניות שם.
היה זה אתגר גדול ומעניין בתחום בו יכול היה לנצל את ההשכלה שרכש בתחום בניית אוניות.
בדצמבר 1961 עבר זכאי עם משפחתו ליפן והחל בתפקידו שם.
מקום מגוריו היה בקובה (יפן) תחת פיקוחו נבנו ושופצו אחת עשרה אוניות בשלוש ערים שונות.:
במספנת אורגה, ביוקוסוקה שליד יוקוהמה נבנו האוניות שביט, סהר, צדק ועוד שתי אוניות עבור גאנה.
במספנת היטאצ'י שליד אוסקה בנתה מערכת השילומים היפנית לבורמה שתי אוניות גדולות ועוד שתיים עבור גאנה, והפיקוח על בנייתן נמסר לאחריות חברת צים.
במספנת מיזורו שליד טוקיו נערכו שיפוצים לכמה אוניות הצובר, במסגרתם הוארך גוף האונייה ונעשו שיפורים נוספים.
האוניות שעברו את השיפוצים היו מצדה, אילת ותמנע.
במספנה זו גם נבנתה מכלית הנפט נורה, במעמס של 64 אלף טון.
פרויקט בניית המכלית היה אתגרי במיוחד והוכנסה בה מערכת אוטומציה שהקטינה את מספר אנשי הצוות במחצית.
בסוף שנת 1968 הסתיימה תקופת עבודתו של זכאי ביפן והמשפחה שבה לביתה בישראל.
עוד בינואר 1967 התמנה זכאי למנהל טכני בקונצרן "תיעוש אזורי פיתוח בע"מ", שמטרתו הייתה לפתח תעשייה באותם אזורים.
הקונצרן סבל מהפסדים כבדים ולא הצליח למלא את מטרתו.
ב-1967 רכשה ההסתדרות את חלקה של הממשלה בקונצרן ושינתה את ייעודו.
בוטלה ההתמקדות באזורי פיתוח והושם דגש על ענפי הטקסטיל, הפלסטיקה והציוד הרפואי.
זכאי היה חבר במועצת המנהלים של 11 חברות תעשייתיות של הקונצרן.
בשנת 1968, תחת ניהולו של זכאי, החלה החברה להרוויח.
בפברואר 1969 נקרא זכאי לשר הביטחון משה דיין, שהציע לזכאי לנהל את "מכון 3" - המפעל המרכז את מרבית הפעילות של רפאל.
בתפקידו היה כפוף לישעיהו לביא, מנכ"ל הרשות לפיתוח אמצעי לחימה.
פעילותו, המינהלית ברובה, תרמה לפיתוחים הרבים שנעשו במכון דוד באותה עת.
בעת מלחמת יום הכיפורים גויס זכאי לצה"ל ועשה את המלחמה במסגרת תפקידיו ברפאל.
המכון נקרא "חטיבת טכנולוגיות וסיוע", עד ששמו הוסב ל"מכון דוד" על שם פרופסור ארנסט דוד ברגמן, שנפטר בחודש אפריל 1975. זכאי סיים את פעילותו במכון ב-31 בינואר 1976.
עם סיום לימודיו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס נעשה זכאי חבר באגודה האמריקאית של מהנדסי בנין אניות ומכונאות ימית.
בשנת 1960 ראה זכאי צורך בקידום נושא בניית האניות בישראל.
לצורך קידום מטרה זו הקים זכאי, עם חבריו אמנון סלעי, שלמה קארו, משה דרימר, יעקב רקנטי ויוסף רום את האגודה למהנדסי אניות.
בשנת 1964 התקבל זכאי כחבר באגודת Sigma Xi שליד ה-MIT, כהכרה במיומנותו בהכנת מחקרים מדעיים.
במקביל לעבודתו ברפאל נענה זכאי לבקשתו של ראש עיריית חיפה, יוסף אלמוגי, להצטרף לשירות הציבורי.
בבחירות שנערכו בינואר 1974 נבחר זכאי כחבר מועצת העיר חיפה.
זכאי היה חבר בוועדות הכספים, החינוך, התברואה, התחבורה, הביטחון ובניין ערים.
בחודש מאי 1976 מונה זכאי כנציג עיריית חיפה במועצת הג"א ארצית, ובמסגרת תפקידו עסק בארגון מכבי האש.
זכאי נבחר ליושב ראש איגוד ערים חיפה – שירותי כבאות, ועסק בכך רבות.
תפקידים אוישו בכבאים ומפקדים ראויים ונעשתה השקעה בציוד - כבאיות ומנופים.
הושגו תקציבים ומבני תחנות הכבאים חודשו וזכאי אף הגיש הצעה לארגון נושא הלחימה באש לארגון כלל ארצי, בדומה למשטרת ישראל.
ההצעה הגיעה לשולחן הממשלה, אך הרשות הארצית לכבאות והצלה הוקמה רק שנים רבות לאחר מכן, ב-2013.
פעילותו של זכאי בעיריית חיפה הסתיימה בתום התקופה הקבועה, ב-24 בנובמבר 1978. זכאי לא העמיד עצמו לבחירות לתקופה נוספת.
זכאי היה פעיל גם בארגונים וולונטריים שונים.
בחודש יולי 1985 נבחר זכאי להנהלת הארגון הארצי של חברי ההגנה.
בשנים 1988–1999 שימש כנשיא ליונס בחיפה.
בתקופה זאת השקיע המועדון במימון לימודים של חיילי צה"ל באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 1977 רשם זכאי חברה פרטית לשירותי ניהול הנדסה והדרכה, והיה בעליה ומנהלה.
ב-1978 נבחר זכאי למנהל כללי של פרויקט ההשבה הביולוגי-מיכני לסילוק וטיהור שפכי גוש דן.
המפעל הוקם על רקע ההידלדלות במקורות המים ולאור התנגדות מדינות אגן הים התיכון להמשך שפיכת הביוב לים.
ניצול הפוטנציאל של שחזור שפכי גוש דן היווה מרכיב חשוב במאזן המים הארצי.
זכאי כמנהל כללי היה אחראי על כל היבטי ההקמה: נושאים טכניים, כספיים, מינהליים ומשפטיים.
באפריל 1980 הונחה אבן הפינה באתר שורק.
ההקמה ארכה שבע שנים, מסיבות תקציביות.
הוקמו שתי תחנות שאיבה והונחה צנרת הולכה ראשית, ובשנת 1987 החל המפעל לטהר את המים.
כבר בשלבי ההרצה התברר שהמפעל עומד בצפיות שתלו בו.
הנושא כולו היה חדש בעולם.
ביצוע שלב ב' החל עם סיום שלב א' ובשנת 1988 פורסמו מכרזים לעבודות.
בשנת 1989 חלה זכאי, אך על אף מחלתו המשיך בעבודתו תוך קשיים פיזיים, עד שנאלץ לפרוש כחודש לפני שהלך לעולמו.
בשנת 1950 נישא אברהם זכאי למרים לבית יששכרוב.
מרים זכאי, אשר השלימה תואר מאסטר בתחום אמנות האיקבנה, הייתה החלוצה בהפצת אמנות זו בישראל.
היא הביאה עמה ארצה ידע רב וניסיון בתחום, אותם רכשה במהלך שהות המשפחה ביפן.
בשנת 1966 הקימה בית ספר להוראת ה"איקבנה" - "אולפן לאומנות עיצוב הפרח", בראשו עמדה במשך שלושים וחמש שנה (1965–2000).
כמו כן, הקימה בארץ סניף של האגודה הבינלאומית "איקבנה אינטרנשיונל"" שעל דיגלה חרוטה הסיסמה: "ידידות באמצעות פרחים".
כנשיאת הסניף, ייצגה את ישראל בכנסים בינלאומיים בעולם.
לזוג שלושה ילדים: עמירם, ניצן ונירה.
ב-6 באוגוסט 1989 נפטר זכאי ממחלה.
בשנת 2004 החליטה ועדת השמות של עיריית חיפה לקרוא לכיכר הנמצאת בצומת הרחובות הסחלב ואמנון ותמר ברמת אלמוגי, על שמו.
אלמנתו, גב' מרים זכאי, ריכזה את סיפוריו ועדויותיו, התמונות והמסמכים שהותיר אחריו ואת דברי החברים שסיפרו, ובסיוע ידידת המשפחה, תגה מור-פזרו, הוציאה לאור בשנת 2001 ספר לזכרו ולכבודו: "אברהם זכאי - בן הארץ והים".
בספר נמצא לא רק את סיפורו האישי, אלה גם סיפור הולדת אומה במאבקה להקמת המדינה.
אברהם זאב ליפקיס (1877 – פברואר 1942) היה מחלוצי היישוב ומראשוני מתיישבי פתח תקווה.
ליפקיס עסק בחקלאות והיה הראשון שהתקין משאבה מוטורית בירקון.
הוא היה פעיל בוועדים רבים, ביניהם מועצת בית הכנסת הגדול, ועד הכורמים, הוועד החקלאי והוועד לחלוקת קרקעות כפר סבא.
ליפקיס היה יושב ראש המועצה, חבר הוועד וראש ועד פתח תקווה למשך שנה.
ליפקיס שימש גם כגזבר הכבוד של פתח תקווה.
ליפקיס נולד ב-1877 למשה ולשרה פרומה בעיר ביאליסטוק שבפולין.
משפחתו הייתה עמידה ויציבה בחיים בפולין.
ביוזמת הסבתא חנה, אמה של אמו של ליפקיס, המשפחה החליטה לקנות אדמות בפתח תקווה ולהתכונן לעלייה יחד עם הביאליסטוקאים.
ב-1883 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה באדמות יהודיה יחד עם הביאליסטוקאים כדי לא להידבק בקדחת בפתח תקווה.
המשפחה בנתה את ביתה ביהודיה והשתקעה במקום.
ליפקיס למד תורה ממלמדים ולאחר מכן בישיבת הרב מרדכי גימפל יפה ביהודיה.
כשגדל, החל ליפקיס לעבוד במשק הוריו והצטיין בכל ענפי החקלאות במשק.
מאוחר יותר, ליפקיס ומשפחתו עברו לפתח תקווה יחד עם שאר הקבוצה והשתקעו במושבה.
ליפקיס היה בין הראשונים במושבה פתח תקווה שנטעו כרמי שקדים, וגידוליו הצליחו מאוד.
ליפקיס נטע גם פרדס ליד נחל הירקון, וכדי להשקות את הפרדס הקים משאבה.
כך הפך ליפקיס לראשון שהקים משאבה מוטורית בירקון.
ליפקיס היה פעיל מאוד בעניינים ציבוריים ועזר לנזקקי המושבה בעיקר במתן בסתר.
ליפקיס תרם גם למוסדות חסד רבים ולכן הונצח בבית אבות שנקרא על שמו.
ליפקיס היה פעיל בוועדים רבים ביניהם מועצת בית הכנסת הגדול, ועד הכורמים, הוועד החקלאי והוועד לחלוקת קרקעות כפר סבא – בה היה מהנוטעים הראשונים.
ב-1902 נבחר לוועד המושבה ומאז היה פעיל עוד יותר בענייני ציבור.
ליפקיס שימש שנים רבות כיושב ראש מועצת המושבה, וכגזבר הכבוד של המושבה.
ליפקיס שימש גם כחותם על שטרות הכסף במושבה שהיה להן מעמד במושבה, ביפו ובסביבה לא פחות מהכסף העותמאני.
ליפקיס שימש שנים גם כמוכתר המושבה וייצג אותה בעניינים רבים, לכן נאסר גם כמה פעמים בעקבות אי-הסדרת חובות.
ליפקיס ייצג את פתח תקווה בוועד התאחדות המושבות.
ליפקיס שימש כיושב ראש ועד פתח תקווה במשך שנה(1900–1901).
במלחמת העולם הראשונה היה חבר ועד החיטה של פתח תקווה יחד עם ברוך גולומב ויעקב פנחסי.
לאחר שהצבא הבריטי העביר את התושבים ליפו בשל קרבת המושבה לקרבות היה הוא אחד משלושה שהורשו להישאר כדי לטפל בגידולים.
בשנותיו האחרונות נאבק על קיום פרדסו והמשק שלו משום שנשללה ממנו הקצבה שקיבל מהממשל בימי מלחמת העולם הראשונה.
ליפקיס נפטר ערירי בפתח תקווה בי' באדר תש"ב (1942).
ליפקיס היה אדם דתי והקפיד על קיום המצוות.
בפתח תקווה נישא ליפקיס ללאה מגיד- חברה גם היא בקבוצת הביאליסטוקאים.
הוריו של ליפקיס נפטרו בגיל צעיר ולכן הוא נאלץ לגדל את אחיו הקטנים.
ליפקיס ואשתו לאה החליטו לאמץ יתומים ויתומות רבים.
אברהם זאב טרגר (ט"ו בניסן ה'תרס"ט - כ"ז בסיוון ה'תשנ"ה; 7 באפריל 1909 - 25 ביוני 1995) היה פעיל ציבור, מבוני ירושלים.
נולד ב-1909 לר' יצחק ולחיה טויבא טרגר בעיירה איזביצה במחוז לובלין שבפולין.
בעיירה הייתה חצר חסידית גדולה של חסידות איזביצה ראדזין שהוקמה על ידי ר' מרדכי יוסף ליינר בעל הספר 'מי השילוח'.
בחצר זו למד תורה וגיבש את זהותו החסידית.
מתוך קרבתו לרב העיירה הרב ישראל איסר לנדא, התקרב לחסידות אמשינוב ונקשר לאדמו"ר ר' שמעון שלום קאליש.
בשנת 1930 (תר"ץ) נשא לאישה את נחמה לבית פרידמן - בת למשפחה חסידית - מחשובי חסידות קוצק בעיירה לנצ'נה, גם היא במחוז לובלין.
מתוך שאיפה לקבל סרטיפיקט כדי שיוכלו לעלות לארץ הקים חוות הכשרה לבחורים צעירים, בה הוכשרו בעבודות שונות שישמשו אותם לאחר העלייה לארץ.
בשנת 1935 עלו ר' אברהם ונחמה עם שני ילדיהם לישראל ובהוראת רבו האדמו"ר התיישבו בירושלים.
בתחילה, עבד בכל עבודת כפיים מזדמנת ובהמשך, במסגרת פעילותו בפאג"י ולאחר מכן כעצמאי עסק בצרכי ציבור, דאג למקומות פרנסה, בנה והרחיב את ירושלים.
עוד בפולין, השתייך אברהם טרגר ל'אגודת ישראל' ול'פועלי אגודת ישראל' ועם הגיעם לארץ השתלב בתנועת 'פועלי אגודת ישראל' והפך במהרה למזכיר הסניף הירושלמי שלה.
בשנת 1940, בוועידת פא"י הוא פרש עם חבריו ר' אברהם אליהו כי טוב (מוקוטובסקי) ור' אברהם פרשן (פרושנובסקי) מהתנועה על רקע חילוקי דעות אידאולוגיים ויחד הקימו תנועה חדשה - פאג"י.
בתחילת פעילותם בפאג"י הם עמלו על יצירת תשתית כלכלית לשומרי תורה ע"פ חוקי התורה.
במהלך השנים הבאות הצליחה התנועה להקים גם מפעל תעשייה וגם לבנות שכונות חדשות בירושלים מה שסיפק מקומות עבודה ופתרונות דיור לציבור החרדי בירושלים.
המוח הכלכלי מאחורי כל מפעל התנועה היה אברהם טרגר, שיזם את מכירת המניות וגייס את הכספים.
עם הקמת המדינה וכינונה של מועצת המדינה הזמנית החלה התארגנות של המפלגות החרדיות והדתיות לרוץ לבחירות לכנסת הראשונה ברשימה משותפת.
תנועת פאג"י התנגדה לאיחוד והחליטה לרוץ ברשימה עצמאית - 'רשימת חרדים'.
אברהם טרגר נמנה בין מועמדיה אולם המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
למרות כישלונה במערכה הארצית, בבחירות לעיריית ירושלים אשר התקיימו בשנת 1951 החליטה התנועה להתמודד עם רשימת 'מסורת ובניין ירושלים' ואברהם טרגר היה מועמדה.
עם היבחרו למועצת העיר, הוא התמנה למספר ועדות: היה חבר בוועדת משנה לבניין ערים אך גם בוועדה הדנה בשאלות הקשורות להחזקת כלי רכב, בוועדה לחיפוש שופטים לבית המשפט העירוני, ובבית הדין לתביעות על פי פקודת הפיצויים.
במהלך שנות ה-50, לאחר מספר לא קטן של מפעלים שונים, צימצמה פאג"י את פעילותה ואברהם טרגר פרש מהחיים הציבוריים והפך לקבלן עצמאי הבונה ברחבי ירושלים.
הוא בנה רבות ברחבי ירושלים - והשתדל לבנות במקומות הספר כדי להרחיב את תחומה של העיר: נוה צבי, שיכון אוריאל, שכונת עזרת תורה, בשכונות בית וגן, רמות אלון, הר נוף, קריית משה ועוד.
בנו, הרב יהודה טרגר, היה ראש ישיבת "עץ חיים" בווילרייק, ליד אנטוורפן שבבלגיה.
חתנו של הרב שלמה זלמן אוירבך.
אברהם זוכמן (נולד ב-1951) הוא כדורסלן וכדורעפן עבר ישראלי בגובה 1.95 מטרים.
היה לשחקן הדתי הראשון ששיחק בנבחרת ישראל בכדורסל וכן היחידי ששיחק בו זמנית בנבחרות ישראל בכדורסל וכדורעף.
זוכמן החל לשחק כנער בקבוצות הכדורעף והכדורסל של אגודת הספורט הדתי אליצור.
כשהיה זוכמן בן 16 פנה אליו מאמן נבחרת הנוער בכדורסל, רלף קליין, והציע לו להצטרף למשחקה של הנבחרת באליפות אירופה, תוך שהוא מבהיר לו שיהיה חייב להשתתף בכל המשחקים כולל אחד מהם שיערך בשבת.
הנער זוכמן, יהודי שומר מצוות, סירב לשחק בשבת ונאלץ בכאב לוותר על הטורניר.
בהמשך שיחק זוכמן בקבוצת הכדורסל של אליצור פתח תקווה ששיחקה בליגה השנייה ובקבוצת הכדורעף של אליצור תל אביב.
כן שיחק בנבחרת ישראל בכדורעף.
ביוני 1971 זומן לראשונה לנבחרת ישראל הבוגרת בכדורסל.
זוכמן היה לשחק הראשון אי פעם שזומן מטעם אגודת אליצור, היות שעד אז זומנו רק שחקני הפועל ומכבי.
כן היה זוכמן לדתי הראשון ששיחק בנבחרת ישראל.
התקשורת ציינה כי זוכמן היה בין הפטיש לסדן היות שהוא זומן גם לנבחרת הכדורעף במקביל.
באוגוסט 1971 השתתף זוכמן במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1971. הנבחרת, בהדרכת המאמן שמעון שלח, סיימה את האליפות במקום ה-11 עם 6 הפסדים וניצחון אחד.
זוכמן השתתף ב-4 משחקים וקלע בממוצע של 6 נקודות למשחק.
במהלך האליפות נרשמה תקרית, כאשר במשחק מול נבחרת צרפת, השחקן הצרפתי סטלנס סובב את הכדור מסביב לכיפה של זוכמן, לאחר שביצע עליו עבירה.
מארגני האליפות דרשו מהצרפתי להתנצל, אך האחרון נמנע מלעשות כן.
בנוסף לכך, באותה שנה ייצג זוכמן את נבחרת פיקוד מרכז באליפות צה"ל בכדורסל.
לקראת עונת 1974/1975 עבר מאליצור פתח תקווה לקבוצת האם - אליצור תל אביב ששיחקה בליגה הראשונה, תחת המאמן שלח ועם השחקנים פול כהן ויונתן זקס.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השמיני עם 13 ניצחונות ו-13 הפסדים.
זוכמן השתתף ב-24 משחקים וקלע בממוצע של 13.5 נקודות למשחק.
בעונה הבאה, 1975/1976 החליף יהושע רוזין את שלח.
הקבוצה סיימה את העונה במקום החמישי וזוכמן קלע בממוצע של 14.8 נקודות למשחק.
בעונה לאחר מכן, הקבוצה סיימה במקום החמישי וממוצע הנקודות של זוכמן ירד ל-10.7 נקודות למשחק.
ב-1977 ייצג את נבחרת ישראל בכדורעף במכביה העשירית.
לקראת עונת 1977/1978 עזב זוכמן את אליצור תל אביב וחזר לקבוצת נעוריו, אליצור פתח תקווה, ששיחקה בליגה השנייה.
שם שיחק עוד מספר שנים.
סך הכל שיחק זוכמן 3 עונות בליגה הראשונה בכדורסל, בהן רשם 64 משחקים וקלע בממוצע של 13.3 נקודות למשחק.
בנבחרת ישראל בכדורסל שיחק 9 משחקים והשתתף באליפות אירופה 1971.
לאחר פרישתו שימש זוכמן כמפקח ארצי על החינוך הגופני במשרד החינוך, התרבות והספורט.
אברהם חודיין (בהולנדית: Abraham Godijn; 1655/56 – 1724) היה צייר פלמי, שאחרי שהייה באיטליה עבד תקופה כצייר חצר בפראג, שם יצר ציורי קיר בארוקיים מפוארים.
אברהם חודיין נולד ככל הנראה בשנת 1655 או ב-1656 באנטוורפן, שם למד אצל הצייר הנדריק הרגרו.
הוא הפך בשנת 1681 לחבר באחווה שהוקמה על ידי המסדר הישועי.
זמן לא רב אחר כך נסע לאיטליה.
עבודותיו התקבלו יפה ברומא, שם הפך לצייר החצר של האפיפיור וקיבל את התואר "צייר הוד מלכותו הקתולי".
הוא עבר לפראג בשנת 1690 שם עבד כצייר חצר עד שנת 1698. הוא קיבל חוזים לצייר פרסקו בארמון טרויה בפראג, שעליו עבד עם אחיו איזאק.
הם היו חלק מקבוצת אמנים שעבדה בשנת 1687 עבור וונצל אלברט דוכס שטרנברג על קישוט ארמון טרויה בפראג.
בקבוצה זו נכללו אמנים פלמיים כמו יוהאן בפטיסט בוטאט.
הוא תועד באנטוורפן בסביבות שנת 1711, שם הפך לחבר בגילדת לוקאס הקדוש באותה שנה.
הוא הועסק בעיקר בעבודות של קישוט.
הוא הצטרף בשנת 1716 לגילדת הרומאים באנטוורפן, שבה התנאי לחברות היה ביקור ברומא.
הוא ויאן פיטר ואן ברדל הצעיר היו האמנים האחרונים שהפכו לחברים בגילדה.
בשנת 1723 הוא הפך לדיקן הגילדה.
היו לו תלמידים רבים בפראג ובאנטוורפן, כשהבולט שבהם היה מרטן יוזף גֶרארץ.
התאריך המדויק ומקום מותו אינם ידועים.
הוא היה צייר של אירועים היסטוריים ועבודות קישוט.
עבודותיו הידועות ביותר הן הפרסקות שהוזמן לצייר על ידי הרוזן שטרנברג בחדר הראשי של טירת טרויה.
הציורים שצייר בשנים 1691 עד 1697 בסיוע אחיו איזאק, נחשבים בין הדוגמאות הטובות ביותר לציור פרסקו בארוק בצפון אירופה.
בפרסקו משתמשים באפקטים של אשליה ומספרים בצורה בולטת את ההיסטוריה של שושלת בית הבסבורג.
העיצוב עוקב אחר הסכֵמה הבארוקית של סמליות ארכיטקטונית, שלפיה התקרה מציגה את העולם השמימי והקירות את העולם הארצי.
התקרה מעוטרת ביצורים שמימיים שהיו כמגן על שטחי בית הבסבורג.
מתחת למשטחים המעוקלים שמתחת לתקרה מצוירים מלאכים, העפים בין פריטים אדריכליים תלת־ממדיים המציגים סצנות מההיסטוריה של בית הבסבורג.
הקירות מתארים את העולם היבשתי, כאשר אחת הסצנות על הקירות הקצרים יותר מציינת את ניצחונו של לאופולד הראשון, הקיסר הרומי הקדוש, על הטורקים.
בסצנה אחת רואים את האפקט התלת־ממדי של טורקי נופל עם זרועותיו המושטות, בזמן שצלו משתקף בציור.
הקיר הארוך יותר מכיל פסלים או פסלונים של שליטי בית הבסבורג.
בתוכנית הפרסקו השיג אברהם חודיין סינתזה מתוחכמת ומורכבת של ציור בדיוני של ארכיטקטורה וסצנות פיגורליות מלאות.
הוא צייר סדרה של שבעת הסקרמנטים למנזר סנט מרטין בפונטיז (קתדרלת פונטו).
אברהם (אבי) זילברשץ (נולד 1 במאי 1947) הוא מדען מחשב ישראלי אמריקאי, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת ייל.
למד ב שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה, וסיים בה את לימודיו בשנת 1965. בשנת 1968 עבר לארצות הברית, שם התאזרח.
ב-1976 קיבל תואר דוקטור במדעי המחשב מאוניברסיטת סטוני ברוק.
לאחר קבלת הדוקטורט כיהן זילברשץ כפרופסור באוניברסיטת טקסס עד לשנת 1993. בשנה זו מונה לסגן נשיא במעבדות בל, שם עבד עד 2005. ב-2005 מונה לפרופסור באוניברסיטת ייל, כשעד שנת 2011 עמד בראש המחלקה למדעי המחשב בייל.
מחקריו עוסקים במערכות נתונים, הפעלה, אחסון נתונים וניהול רשתות.
זילברשץ רשם כחמישים פטנטים וזכה בכעשרים וחמש מלגות מחקר.
לאורך שנותיו באקדמיה הנחה לדוקטורט חמישה עשר סטודנטים.
היה חבר בוועדה המייעצת לענייני מדע וטכנולוגיה לנשיא קלינטון, יועץ ל ולגופים פרטיים.
זילברשץ הוא מחבר-שותף של מספר ספרי עיון נודעים, וכן כתב מאמרים בנושאי טכנולוגיה ומדיניות שראו אור בניו יורק טיימס, בוסטון גלוב, הרטפורד קורנט, הפינגטון פוסט, ג'רוזלם פוסט, הארץ ועוד.
1998, 1999 ו-2004 - פרס נשיא מעבדות בל על יצירתיות יוצאת דופן והצטיינות טכנולוגית.
הספרים להם זילברשץ מחבר שותף יוצאים במהדורות מעודכנות לפרקים.
הרשימה להלן מתייחסת למהדורה הראשונה של כל ספר:
הרב אברהם זק"ש (נולד בי"א בחשוון ה'תש"ט, 13 בנובמבר 1948) הוא חוקר משנת הרב קוק חייו ותורתו, מתלמידי הרב צבי יהודה הכהן קוק.
נולד בירושלים בשנת ה'תש"ט לאביו הרב ניסן זק"ש, ולאמו הרבנית אהובה זק"ש.
סבו מצד אביו הוא הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש, ומצד אמו – הרב חיים זבולון חרל"פ.
שני הוריו הם נכדים של הרב יעקב משה חרל"פ.
נקרא אברהם על שם סב אמו – הרב אברהם דב שקול.
למד בתלמוד תורה עץ חיים בשכונת שערי חסד, בה נולד וגדל, ובה גם כיהן אביו כרב השכונה.
למד בישיבת תומכי תמימים בכפר חבד בשנת תשכ"ד-תשכ"ה, לאחר מכן עבר ללמוד בבית הספר למלאכה בכפר חב"ד, ושנה אחת בישיבת נובהרדוק בירושלים.
בגיל צעיר נכנס ללמוד בישיבת מרכז הרב.
בשנתיים הראשונות נכנס לשיעוריו של הרב יעקב פרידמן, שאף למד איתו בחברותא תקופה מסוימת.
היה בקשר קרוב עם ראש הישיבה הרב צבי יהודה קוק, שהראה לו גילויי חיבה, אף בשל הקרבה המשפחתית לישיבת מרכז הרב בה כיהן זקנו הרב חרל"פ כראש הישיבה.
תקופה מסוימת היה הרב זק"ש מלווה את הרב צבי יהודה לביתו ושוהה במחיצתו בשעות הבוקר תוך שהוא עוזר לו בשכתוב חומרים לעריכה.
לאחר נישואיו בסוף שנת ה'תשכ"ב התגורר מספר חודשים בטבריה, וכשחזר היה אדם אחר שמילא את מקומו במכירת הספרים ממנה התפרנס.
והוא נאלץ לחפש לעצמו עבודה אחרת.
באותה תקופה חיפשו אברך שילמד יחד עם הרב שלמה יוסף זוין בחברותא, והוא נאות לקחת על עצמו את הזכות.
וכך במשך שנתיים היה אברהם לומד עם הרב זוין כמעט במשך כל היום, כשנחלש היה אף מטפל בו ודואג לכל צרכיו.
באותה התקופה גם נסמך על ידי הרב זוין, והיה מסייע לאנשים שרצו לקבל אף הם סמיכה, כדוגמת הרב שאר ישוב כהן.
במשך חמש שנים שימש כמזכיר של ישיבת מיר, בתקופה זו יצר קשר קרוב עם ראשי הישיבה ורבניה.
תקופה מסוימת עבד במשרד עורכי דין, ושימש גם כמתווך מורשה.
היה מקורב מאוד לראשי ישיבת מרכז הרב – הרב שאול ישראלי והרב אברהם שפירא.
וגם כיום עומד בקשרי ידידות קרובים עם חבריו לספסל הלימודים העמודים בראשות הישיבה - הרב יעקב שפירא והרב יהושע מגנס - שאף היה החברותא הצעיר שלו בלימודי הלכה.
משמש כגבאי בבית הכנסת נעם בנים בראשות הרב דוד לבנון, ובבית הכנסת ישראל הצעיר בראשות הרב איתן אייזמן.
הרב זק"ש עוסק רבות במחקר משנת הראי"ה וכתביו.
דברים רבים התפרסמו בשמו בבמות שונות ושובצו במאמרים ומחקרים רבים.
החוקר משה נחמני טוען שברשותו של הרב זק"ש מאות אגרות של הרב קוק.
חוקרים וכותבי עבודות רבים נעזרים בחומרים ובצילומי המכתבים שהוא מעניק להם.
ערך את הספר אב בחכמה – כרם הראיה ובו אגרות של הרב קוק ואליו העוסקות בהתמודדותו של הרב עם יישום המצוות התלויות בארץ במושבות הראשונות.
האגרות רואות אור לראשונה בספר זה (תשס"ו).
כמו כן הדפיס את מאמר "מ"ם פתוחה מ"ם סתומה" של הרב קוק במהדורת פקסימיליה (אלול ה'תש"פ).
ספרים ומאמרים המתבססים ומביאים ממחקרו:
בין שני כהנים גדולים, מנחם קמפינסקי.
רבי שם טוב גפן, ידידיה ונגרובר.
על תנובת ארץ חמדה, הרב זאב נוימן.
ברכה לכבוד הופעת הרב רוזינג בארץ הקודש, המעין.
ראש ישיבת מרכז הרב הנעלם, שמריה גרשוני.
עלוני דגל ירושלים, בטאון של ישיבת ירושלים לצעירים.
בין "הישיבה" המסורתית ובין "האוניברסיטה" הכללית הרב נריה גוטל.
גליונות להיותכם מורשה, עלון חודשי של ישיבה קטנה מורשה.
לעיתים שולח הרב זק"ש גם תגובות לירחונים ועיתונים המביאים כתבות, בהם דברים שאינם מדויקים על הרב קוק משנתו וחייו.
נוהג לפרסם פריטים מתוך ארכיונו בעיתונות באמצעות ידידו הרב נריה גוטל.
עסק גם בהדפסת ספרי אביו וסבו.
נשוי לצפורה לבית מרקוביץ, ומתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
רוחמה ורצברגר זק"ש – עורכת דין.
שלומית זק"ש אנגל – מנהלת כספים וחברת הנהלה בחברת הראל.
הרב חיים זק"ש – ר"מ בישיבה קטנה 'מורשה', ראש כולל 'הדרן' ויועץ זוגי.
מאירה בדלוב – מחנכת באולפנת צביה ומנהלת תיכון ויועצת פדגוגית באולפנת רננה.
גיסיו הם: אהרן מרקוביץ בעל משק מרקוביץ, ומשה וויס (אחיו של הרב ישראל וייס).
הרב אברהם חג'אג' היה רב ודיין תוניסאי, שימש כרבה הראשי של תוניסיה בין השנים 1873–1880.
בתחילת דרכו שימש כדיין בבית דינו של הרב ישועה בסיס.
לאחר פטירתו של הרב הראשי לתוניסיה, הרב נתן בורג'ל (השני) באייר ה'תרל"ד (1874) התמנה במקומו למשרת הרב הראשי לתוניסיה.
בתקופתו התעורר ביקוש להכנסת לימודי חול לחינוך היהודי הרב חג'אג', יחד עם רב קהילת הגראנה הרב אברהם אבוקרא תמכו בהוספת מעט שיעורי חול ושפות זרות, מחשש שהורים ישלחו את ילדיהם לבתי ספר צרפתיים לא יהודיים.
כאשר חברת "כל ישראל חברים" רצתה לפתוח בית ספר בתוניס תמך בכך, לאחר שהחברה התחייבה שבית הספר יפעל לפי רוח התורה.
יש הטוענים כי בדיעבד התחרט על הסכמתו זו.
סרב להתפרנס מהרבנות, וחי מתימכתו של בן-דודו העשיר אליהו חג'אג'.
מבין תלמידיו: הרב ישראל זיתון והרב משה שתרוג.
נפטר ללא ילדים בשמיני עצרת, כ"ב בתשרי ה'תרמ"א, ספטמבר 1880.
זרעו של אברהם - חידושים על הש"ס.
שערי צדק ("זרעו של אברהם" חלק ב) - הלכה ודרושים.
כיליד לודז' פעל להנצחת קהילת יהודי לודז', והיה יושב ראש ארגון יוצאי לודז' בישראל למעלה מ-30 שנה.
נולד ב-1927 בעיר לודז' שבפולין למשפחה מחסידות גור, כבן הזקונים לאחר שלושה ילדים.
הוריו, יצחק זליג, תלמיד חכם ושוחט, ואימו, מלכה קרעל, עקרת בית שעבדה גם במפעל המשפחתי לייצור פסטה.
בשנת 1939, בגיל 12, פרצה מלחמת העולם השנייה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, חלק מהעיר לודז' ביניהם השטח בו גר עם משפחתו, גודר והפך לגטו, שם עבר את תלאות המלחמה והשואה.
במסגרת אירועי ה"שפרה" בשנת 1942, גורשו סבו וסבתו, אירוע אותו ציין פעמים רבות כטראומתי, וככזה שהשפיע עליו עד יומו האחרון.
מגיל 14 היה זליג פעיל כמדריך בתנועת 'גורדוניה'.
באוגוסט 1944, במסגרת פינוי הגטו, המשפחה הופרדה - אחיו שמולק (צלף לשעבר בצבא הפולני), נשלח יחד עם אשתו ובתו לתאי הגזים מיד עם הגעתם לאושוויץ.
אימו ואחותו נשלחו מאושוויץ לבית חרושת לנשק בעיירה היינכן, גרמניה, שם הועבדו בעבודות כפייה עד להעברתן לגטו טרזינשטט לקראת תום המלחמה.
זליג, אביו יצחק ואחיו דדק נשלחו למחנה כפיה בקרבת בראונשוויג, גרמניה, בו הועבדו במפעל לייצור נשק.
בינואר 1945, הוכה אביו למוות, וכשלושה שבועות לפני תום המלחמה, האח דדק חלה ונפטר.
זליג השתחרר מהמחנה ב-2 במאי 1945 כשהוא במצב אנוש, אותו שרד בזכות שלושה מחבריו למחנה שסעדו אותו.
לאחר החלמתו, יצא זליג לחפש את אימו ואחותו בטרזינשטט, שם הכיר את אשתו הראשונה, רנייה.
עם חזרתו ללודז' הצטרף זליג לקבוצה של תנועת 'גורדוניה'.
במקביל, היה פעיל בתנועת "הבריחה" ארגון שעסק בהצלה, הדרכה והעלאת ילדים ונערים יהודים לישראל.
בשנים 1947–1948, שירת בהנהגת הארגון, ופעל במחנות המעבר לילדים ונער בגרמניה.
באוגוסט 1948, עלה לישראל עם קבוצה מחניכיו באוניית המעפילים 'פאן יורק', ועם הגעתו - גויס לצה"ל, בו שירת עד לשנת 1950. לאחר שחרורו מהצבא, החל לעבוד בתעשייה הצבאית כמנהל כוח אדם של אחד מהמפעלים בארגון ותרם רבות לעיצוב היחסים הבינאישיים בתע"ש וכן במפעלים וארגונים אחרים.
במסגרת תפקידו יזם וארגן מפגשים של אנשי המפעל, בהשתתפות אישי ציבור שונים כגון שר הביטחון שמעון פרס, לוי אשכול, והרמטכ"ל חיים בר לב.
בין השנים 1971–1980 עבד כראש אגף משאבי אנוש בחברת 'רסקו לבניה ונדל"ן.
זליג בכירים לקריירה שנייה', שהיה הראשון מסוגו בארץ.
במקביל לעבודתו עסק גם בפעילות פוליטית והיה חבר מרכז מפא"י.
זליג היה פעיל בארגון יוצאי לודז' בישראל, ובאמצע שנות השבעים התמנה ליושב הראש של הארגון, תפקיד אותו מילא בהתנדבות עד לשנת 2004. במסגרת תפקידו, נפגש עם נשיאי ישראל באותן תקופות, חיים הרצוג, עזר ויצמן, אפרים קציר ואחרים.
פעולות נוספות כללו את ייסודה של הקרן לשימור מורשת יהודי לודז' בפולין בשיתוף עיריית לודז' והקהילה הפולנית בעיר.
ליד אנדרטה זו מתקיים טקס אזכרה שנתי ביום הזיכרון לשואה ולגבורה עבור חברי הקהילה שנספו בשואה.
מסורת נוספת לה היה אחראי היא מפגש שנתי בהשתתפות ניצולים ומשפחותיהם בו מוצגים קטעים דוקומנטריים אודות הקהילה ומורשתה, הרצאות ועוד.
אירועים נוספים - הרצאות, הקרנות סרטים, הצגות, תערוכות וסיורים.
בנוסף לפעילותו בארגון, זליג עצמו השתתף בטקסים ואירועים רבים בהם שיתף את סיפורו ואת סיפורם של יהודי העיר לודז'.
1994 - ביום השואה ה'תשנ"ד נבחר להדליק משואה ב"יד ושם"
2004- הוענקה לו מדליה ואות כבוד בשם נשיא פולין, על פועלו כמייצג הקהילה היהודית מלודז' בישראל, ועל תרומתו לקידום מורשת פולין.
האות נמסר לידו על ידי ראש עיריית לודז' ושגריר פולין בישראל.
היה נשוי לרנייה קלוגמן, ונולדו להם שתי בנות.
הזוג היה נשוי משנת 1949 עד לפטירתה של רנייה בשנת 1965. בשנת 1968, נשא לאישה את שרה מרקוש לבית גרוס, ונולדו להם שתי בנות.
המשפחה התגוררה בהרצליה ובירושלים, ובשנים האחרונות עד לפטירתו, בעיר מודיעין.
"אברהם ושרה" (ביידיש: "אברהם און שרה") הוא שיר יידי מאת המשורר איציק מאנגר.
השיר תורגם לעברית וזכה למספר ביצועים, מהם התפרסם במיוחד זה של אריק איינשטיין.
השיר התפרסם בשנת 1935 בספרו של מאנגר "חומש לידער" (שירי החוּמש), שראה אור בוורשה.
בספר זה נכללו שירים העוסקים בגיבורי ספר בראשית, מאדם הראשון דרך אבות האומה ועד ליוסף.
השירים נכתבו בסגנון אנכרוניסטי המשווים לגיבורי התורה תכונות ומעשים המאפיינים תקופות מאוחרות יותר ובעיקר מאפיינים את תקופתו של המשורר.
שירי הספר נכנסו מאוחר יותר לחטיבת "מדרש איציק" של מאנגר.
בכך ביקש המשורר להראות את הקשר בין הפרשנות המדרשית של חז"ל לבין פרשנותו שלו, שגם היא מחקה במידה מסוימת את דרך המדרש.
השיר עוסק בשיחה מדומיינת בין שרה לאברהם.
שרה, המצפה לילד, שואלת את אברהם מתי זה יקרה, שכן כל אישה בגילה כבר ילדה ילדים הרבה.
אברהם בתפקיד הבעל האדיש טוען כנגדה שצריך רק ביטחון באל, ואם האל ירצה "אפילו מטאטא יורה".
כך נמשך הדו-שיח, שבו מזכירה שרה גם את בנה של הגר השפחה ואת הרגשתה המשונה כלפיו.
השיר תורגם לעברית על ידי חיים חפר והוצג במסגרת המחזמר "אברהם אבינו נגד שרה אמנו" בגרסתו העברית, שהתבסס על שירי החומש של מאנגר.
תרגום נוסף נעשה על ידי בנימין טנא, שתרגם את השירים והבלדות של מאנגר.
תרגום זה התפרסם בביצועו של אריק איינשטיין, שיצא לאור בתקליט פוזי בשנת 1969.
תרגום לעברית עכשווית יותר נעשה על ידי נגה רובין שהוציאה לאור מחדש את "מדרש איציק" (הוצאת כרמל, תשפ"ג, 2022).
להלן הטקסט המקורי ותרגומים לעברית של שני הבתים הראשונים:
אברהם מויסייביץ' זינדלס היה קצין יהודי-סובייטי בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
נולד בעיירה ליפובץ שבפלך קייב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז ויניצה של אוקראינה).
לאחר סיום חטיבת הביניים למד בבית הספר להנדסאי בנין.
בשנת 1940 גויס לצבא האדום.
מהימים הראשונים של הפלישה הנאצית לברית המועצות נלחם בחזית כמפקד מחלקה בדיוויזיה מס' 169 של החזית הדרום-מערבית.
בספטמבר 1941 נפצע ונפל בשבי.
הצליח להסתיר את יהדותו בשבי.
שוחרר מן השבי בתחילת שנת 1943 על ידי יחידות של החזית הדרומית.
לאחר בדיקה על ידי הנ.ק.ו.ד.
מונה למפקד מחלקה בברגימנט מס' 690 של דיוויזיה מס' 126, בארמייה ה-51.
אברהם זינדלס הצטיין בקרב לשחרור העיר מליטופול.
הכוח שבפיקודו טיהר מבנים ופגע בטנקים גרמנים, שניסו לבלום את מתקפות של הצבא האדום.
בשלב מסוים, הצליחו הגרמנים לכתר את הכוח של זינדלס באחד המבנים.
הכוח נלחם במשך כיממה, עד שכל חיילי הכוח נהרגו או נפצעו קשה ורק זינדלס עוד היה מסוגל להמשיך להילחם.
כאשר אזלה התחמושת פיצץ עם רימון את עצמו ואת חיילי האויב שפרצו למבנה.
ב-1 בנובמבר 1943, הוענק לאברהם זינדלס עיטור "גיבור ברית המועצות", לאחר מותו, בהוקרה על הקרבתו העצמית.
אברהם ושרה בארמון פרעה (באיטלקית: Abramo e Sara nella reggia del Faraone) הוא ציור שמן על בד משנת 1875 מאת הצייר האיטלקי ג'ובאני מוזיולי .
הציור מתאר את הרגע בו אברהם ושרה, שהגיעו למצרים, מחליפים מבטים מלאי רוך ביניהם, מבלי להיות מודעים לכך שהם נצפים על ידי פרעה, שהאמין בטעות כי הם אח ואחות.
הסצנה התנ"כית ממוקמת בחצר פנימית בעלת צבעים חמימים ואסתטיקה מזרחית.
יצירה זו מהווה עדות ליכולתו האמנותית של מוזיולי, והיא הוצגה בשנת 1875 כסיכום שנתו השנייה במסגרת מלגת "Pensionato Poletti".
בהמשך, הוצגה גם בתערוכה התלת-שנתית של "Società d'Incoraggiamento" במודנה.
הציור מציג סצנה מקראית הממוקמת בסביבה המדמה מרחב חיצוני, כאשר הדמויות הראשיות – אברהם ושרה – מוצגות ברגע של אינטימיות, על רקע אדריכלי מעוצב בטעם ארכאולוגי מדוקדק.
עיצוב הרקע משקף את השפעת לימודי התפאורה של פרדיננדו מנציני, אשר עיצב את הקומפוזיציה בתשומת לב לפרספקטיבה ולדיוק ההיסטורי.
בחירתו של מוזיולי להתמקד בסצנה אינטימית יחסית, המדמה רגע של קרבה בורגנית מוקדמת, משקפת התרחקות מהמוסכמות האקדמיות לטובת גישה ריאליסטית יותר.
פרטי התפאורה והלבוש מעידים על מחקר מעמיק של התקופה, אך בעיצובם ניכרת נטייה אמנותית להעדפות אוריינטליסטיות ועתיקות יותר מאשר לשחזור היסטורי מדויק.
לאחר שהוצגה בתערוכה בנאפולי בשנת 1877, חזרה היצירה להיחשף בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר הוצגה בפרארה בשנת 1933 ובבולוניה בשנת 1937 – עדות להערכה המתמשכת כלפי יצירתו של מוזיולי ולמעמדו כאחד מחשובי הציירים ההיסטוריים של זמנו.
הציור מתאפיין בפרטים תיאוריים רבים של הסביבה, ככל הנראה תוצאה של מחקר מעמיק שנערך על ידי האמן.
עם זאת, העיצוב הסביבתי מתאפיין לאו דווקא בדיוק היסטורי, אלא בנטייה לסגנון אוריינטליסטי.
בחירה זו משקפת את ההשפעה של הזרם האקדמי האירופי של המאה ה-19, אשר נמשך אחר הדימויים האקזוטיים של המזרח העתיק.
אברהם ושלושת המלאכים (בספרדית: Abraham y los tres ángeles) הוא ציור שמן על קנבס מאת הצייר הספרדי ברטולומה אסטבן מוריו, שנוצר ככל הנראה בין השנים 1670–1674. היצירה נמצאת כיום בגלריה הלאומית של קנדה באוטווה, אשר רכשה אותה בשנת 1948.
הציור מתאר את ביקורם של שלושה אורחים בלתי צפויים בביתו של אברהם.
לפי הסיפור המקראי, שלושת הגברים הם מלאכים שנשלחו לבשר לאברהם כי שרה אשתו, על אף גילה המבוגר, תלד לו בן – יצחק – אשר עתיד להפוך לאביו של העם היהודי.
במסורת הנוצרית נתפסת סצנה זו כהקדמה לאירועים שיתממשו בברית החדשה, והשלושה מזוהים עם השילוש הקדוש.
מעבר למשמעות התאולוגית, מהווה היצירה גם ביטוי מובהק של מידת החסד: מוריו מציג את המלאכים כצליינים, ואברהם מופיע כמי שמתחנן בפניהם בענווה שיקבלו את הכנסת האורחים שלו.
חובת קבלת האורחים והענקת מחסה לחסרי בית נחשבה לאחת משבעת מעשי החסד, והציור הוא חלק מסדרת יצירות הממחישות מצוות אלה.
הסדרה כולה הוזמנה ממוריו על ידי אחוות "הארמנדד דה לה קרידד" (Hermandad de la Caridad) בעיר סביליה, אחווה שבראשה עמד גם האמן עצמו ואשר פעלה למען צדקה וסיוע לחולים ועניים.
היצירות יועדו לקשט את כנסיית בית החולים דה לה קרידד בעיר.
מתוך שמונה היצירות המקוריות נותרו ארבע בסביליה: "יוחנן הקדוש מאלט עוזר לחולה", "נס הלחם והדגים", "משה בסלע חורב" ו-"הקדושה אליזבת מהונגריה".
יתר היצירות, בהן אברהם ושלושת המלאכים, נשדדו בשנת 1810 על ידי צבאו של נפוליאון ופוזרו ברחבי העולם.
שאר היצירות שנבזזו הן: שובו של הבן האובד (הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון), ריפוי המשותק (הגלריה הלאומית, לונדון), ו-שחרורו של פטרוס הקדוש (מוזיאון הרמיטאז' בסנקט פטרבורג).
הציור בגלריה הקנדית מוצג במסגרת עץ מגולפת ומוזהבת שיוצרה בבריטניה, ככל הנראה בסביבות שנת 1840 במיוחד עבור היצירה.
אברהם ויצחק בדרך למקום המזבח בארץ מוריה הוא ציור שמן על בד מאת אנתוני ואן דייק משנת 1617 לערך, המשתייך לתקופת הבארוק.
מידות היצירה – 119 × 178 ס"מ – משקפות את הדרמטיות המלומדת של הנושא הדתי, המתמקד ברגע המבחן שבו אברהם נדרש להקריב את בנו יצחק על פי צו האל בספר בראשית.
באמצעות ניגודי אור־צל בולטים, קפלי בד דינמיים וקומפוזיציה המכוונת אל מרכז המתח הרגשי, מדגיש ואן דייק את העומק הפסיכולוגי והדרמה התנועתית האופייניים לסגנון הבארוק.
היצירה בוצעה בשמן על בד, ומידותיה הן 119 × 178 ס"מ - ממדים גדולים המעניקים לה תחושת הוד ורמת הדרה העומדת בקנה אחד עם נושא הקריאה האלוהית והדרמה הדתית.
היצירה מתעדת את אברהם ויצחק בדרכם אל ארץ המוריה.
הבעת פניו של אברהם משדרת כובד לב ועמידה בפני מבחן רוחני קשה ודאגה לבנו, בעוד יצחק הנושא את העצים על גבו, נראה רגוע כמי שמקבל את גורלו.
המוקד הקומפוזיציוני הוא במגע הזרועות והמבט המשותף בין האב לבנו, העומדים על רקע אטמוספירי בגוונים מדוכאים.
משחק האור והצל יוצר עומק דרמטי שמרים את מתח הסצנה, ומשווה לה אופי כמעט תיאטרלי.
הקפלים הזורמים בבגדים ופירוט המרקם מצביעים על תשומת לב לתנועה ולמרקם אופיינית לבארוק.
קונטרסטים חדים בין אור וצל, יחד עם מבנה קומפוזיציוני המכוון רגשית, מדגישים את הדינמיקה הדרמטית ואת העוצמה הרגשית של הרגע.
הרב אברהם דב זרביב (נולד ב-1972, ה'תשל"ב) הוא רב ודיין בבית הדין הרבני האזורי בתל אביב, נשיא המכינה הקדם צבאית בבית אל ומייסדה.
התפרסם כמפעיל דחפור D9 במילואים במלחמת חרבות ברזל.
נולד בשנת 1972 לרב עמנואל זרביב, אב בית הדין הרבני בתל אביב, ולדבורה, אחותו של הרב בן ציון אבא שאול.
גדל בשכונת קריית משה בירושלים, ולמד בילדותו בתלמוד תורה מורשה אצל הרב הלל פלסר, שהיה לרבו.
בהמשך למד בישיבת איתרי, שירת בצה"ל כמש"ק לוט"ר בסיירת גבעתי.
לאחר השירות החל ללמוד בישיבת בית אל.
לאחר נישואיו החל ללמוד במכון בני דוד פסגות.
לימד במכינה הקדם-צבאית בית אל, ובהמשך מונה לראשה.
לאחר שמונה לדיין בבית הדין הרבני האזורי בתל אביב, התמנה לנשיא המכינה.
בה' בשבט תשנ"ה (6 בינואר 1995), נפצע מירי מחבלים בדרכו מאלון מורה לביתו; גיסתו נרצחה בפיגוע, ושני ילדיו ששהו עמו ברכב ניצלו.
הרב זרביב שירת כלוחם מילואים בחטיבת גבעתי והשתתף בלחימה ברצועת עזה באינתיפאדה השנייה, במלחמת לבנון השנייה ובמבצעי עופרת יצוקה, עמוד ענן, צוק איתן.
במלחמת חרבות ברזל הקים צק"ח גבעתי פלוגת צמ"ה ולצורך כך התנדב להפעיל דחפור D9, למרות שלא הייתה לו הכשרה קודמת.
כדי לזרז את מהירות העבודה הוא קנה ציוד המאפשר לו לתקן בעצמו במקום תקלות נפוצות בדחפור, ללא צורך לפנות אותו אחורה למוסך.
הדבר אפשר לו לבצע עם הדחפור פעולות משמעותיות יותר, ללא חשש מהשבתתו.
במהלך הלחימה פיתח טכניקה להפלת בתים רבי-קומות (מבנים עם 3–7 מקומות) על ידי הכנסת המבנה לתהודה באמצעות נדנוד מבוקר.
לדבריו, תורת הלחימה שפיתחו בחטיבת גבעתי, של הריסה שיטתית של מבני טרור באמצעות צמ"ה במקום סריקה רגלית שלהם באמצעות לוחמי חי"ר, הצילה חיים רבים של חיילים.
במהלך המלחמה צילם ברצועת עזה סרטונים ובהם תפילת הדרך, תקיעה בשופר בתוך ה-D9 ותפילות לפני יציאה לקרב משולבים בדברי תורה על פרשת השבוע.
בסרטונים שולבו תיעודים של הריסת מבנים.
התיעודים זכו לפרסום ובעקבותיהם נטבע הביטוי "לזרבב את עזה".
במספר סרטונים סיים את דבריו במשפט "עד הסוף.
נציב תלונות הציבור על שופטים, אשר קולה, קבע כי הקריאות הללו על ידי דיין הן הפרה של כללי האתיקה.
נשוי לנאוה (בתו של הרב מנחם פליקס), להם עשרה ילדים, והוא מתגורר בבית אל.
הרב אברהם דב זרביב, משפטי אברהם, באתר היברובוקס
אברהם בדפורד ונאייבל היה עורך דין, בעל מטעים ופוליטיקאי מווירג'יניה, שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית ולתקופה קצרה גם בסנאט של ארצות הברית, וכן בבית הנבחרים של וירג'יניה.
ונאייבל נולד ב-20 בנובמבר 1758 במטע סלייט היל שבאזור וורשם, במחוז פרינס אדוארד, במושבת וירג'יניה לאליזבת וודסון (1791–1740) ולנתניאל ונאייבל (1804–1733).
שמו ניתן לכבוד רב־סבו, אברהם ונאייבל, שהיגר לווירג'יניה בערך בשנת 1685, ולכבוד סבו אברהם ונאייבל (1768–1700), שהתחתן עם בתו של הקווייקר נתניאל דייוויס מדבונשייר, אנגליה, והפך לבעל אדמות גדול במחוזות הנובר, לואיזה וגוצ'לנד, ואף שימש כנציג מחוז לואיזה בבית הנבחרים של וירג'יניה.
אביו הפעיל מטעים בעזרת עבדים, ייצג את מחוז פרינס אדוארד בבית הנבחרים של וירג'יניה, והיה שותף להקמת הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה במחוז.
אברהם הצעיר קיבל חינוך פרטי כמקובל במשפחות מעמדו, למד במכללת האמפן–סידני (שאביו היה בין מייסדיה בשנת 1775), ובהמשך נסע לניו ג'רזי ללמוד במכללת ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), שבה השלים את לימודיו בשנת 1780. לצד עבודתו בניהול המטעים המשפחתיים, למד משפטים – אך מעולם לא נישא.
בני משפחת ונאייבל החזיקו עבדים במחוז פרינס אדוארד בשנת 1787. אחיו הבכור, סמואל, שהיה היחיד מבני המשפחה שהתיישב בפועל במחוז, החזיק 15 עבדים.
אברהם החזיק אז שמונה עבדים (ארבעה מבוגרים וארבעה ילדים), וכן סוסים ובקר.
אביהם, נתניאל, ניהל פונדק בעל רישיון והחזיק 26 עבדים.
במפקד 1810 החזיק אברהם ונאייבל 31 עבדים – המספר הגבוה ביותר בין ששת בעלי השם ונאייבל במחוז.
בספטמבר 1784 התקבל ונאייבל ללשכת עורכי הדין, ופתח משרד פרטי בפארמוויל, בירת המחוז.
בין עורכי הדין האחרים באזור היו ריצ'רד נ.
ונאייבל, פטריק הנרי ופול קרינגטון הבן.
בשנת 1788 מונה ונאייבל לתובע המחוזי (סגן התובע הכללי) של מחוז פרינס אדוארד, אך התפטר שנה לאחר מכן, ובמקומו מונה בן דודו ג'וזף ונאייבל.
במקביל החל להיות מעורב בפוליטיקה: הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקראת הקונגרס השני וכיהן בו בשנים 1791–1799, ואף שימש כיו"ר ועדת הבחירות בקונגרס הרביעי.
לאחר שסיים את כהונתו בקונגרס, נבחר ונאייבל שלוש פעמים לבית הנבחרים של וירג'יניה כנציג מחוז פרינס אדוארד, לרוב לצד פיטר ג'ונסטון (לימים יו"ר הבית), ושירת שם בשנים 1801–1803.
חברי האספה הכללית של וירג'יניה בחרו בו לסנאט של ארצות הברית כדי למלא מושב שהתפנה, והוא כיהן שם בשנים 1803–1804. הוא התפטר לאחר מות אביו וחזר לעסוק בעריכת דין בריצ'מונד.
ונאייבל, שהיה ידידו של הנשיא תומאס ג'פרסון, היה בין מייסדי בנק וירג'יניה וכיהן כנשיאו.
אברהם ונאייבל היה בין הדמויות הבולטות שנהרגו בשריפת התיאטרון של ריצ'מונד ב-26 בדצמבר 1811. אפרם של ההרוגים, כולל מושל וירג'יניה ג'ורג' ויליאם סמית', נטמן מתחת לאבן בכנסיית מונומנטל בריצ'מונד.
אחיו, ריצ'רד נתניאל ונאייבל – קצין במלחמת העצמאות – ירש את מטע סלייט היל, והמשיך במסורת המשפחתית כעורך דין, סנאטור מדינתי וחבר בוועידת החוקה של וירג'יניה בשנת 1829. אחיינם, , כיהן גם הוא כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז של קרוליינה הצפונית.
בית המטע ההיסטורי של המשפחה עדיין קיים, עבר מחקר ושיקום, ובשנת 2003 הוצב באתר שלט היסטורי.
ד"ר אברהם חולי (נולד ב-21 בדצמבר 1944) הוא איש ציבור, קצין צה"ל במילואים בדרגת סגן-אלוף, מומחה לניהול איכות ופעיל חברתי ישראלי.
חולי כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי לאיכות ופועל רבות לקידום מדדי מצוינות לאומיים בישראל ולהנצחת גבורתם של יהודים שהצילו יהודים בתקופת השואה.
חולי נולד במושב צור משה.
בשנת 1963 התגייס לצה"ל ושירת בחיל הקשר.
במהלך שירותו התקדם לדרגת סגן-אלוף וכיהן כראש ענף איכות בחיל.
עם שחרורו מהצבא בשנת 1984, פנה למגזר העסקי והצטרף לחברת מוטורולה ישראל, שם כיהן כסמנכ"ל איכות ושביעות רצון לקוחות.
חולי הוא בעל תואר שלישי (דוקטור) במנהל עסקים.
לאורך הקריירה שלו נחשב חולי למומחה בולט בתחום המצוינות הארגונית.
בין השנים 1999–2004 כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי לאיכות.
במסגרת תפקידו זה ופעילותו המקצועית, פיתח בשנת 2001, בשיתוף עם הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, את "מדד המצוינות ואיכות החיים בישראל כמדינה דמוקרטית".
כמו כן, פיתח מדדי משנה לבחינת רמת האלימות בספורט ושחיתות שלטונית.
בשנת 2019 הוענק לו אות הוקרה על מפעל חיים מטעם האיגוד הישראלי לאיכות.
בשנת 2021 קיבל הוקרה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב על תרומתו למחקר מדדי איכות לרפואת הקהילה.
חולי מקדיש את מירב זמנו להתנדבות במגוון רחב של תחומים בחברה האזרחית:
סגן נשיא עולמי כנציג "בני ברית" בישראל בשנים 2017-2019
הנצחת השואה: פעיל בולט ב"ועד הפעולה להוקרת גבורתם של יהודים שהצילו יהודים בתקופת השואה".
במסגרת זו הוא פועל לשינוי הנרטיב ההיסטורי והדגשת הערבות ההדדית היהודית.
מורשת יהדות יוון: מכהן כיו"ר העמותה הבינלאומית למורשת יהדות יוון בישראל.
שיפור החברה: שותף להקמת עמותת צ.א.ל.ה (צוותי אזרחים לשיפור החברה) ופעיל בתנועה לאיכות השלטון.
בית המצוינות הלאומי: יזם את הקמת המיזם השואף להנחיל ערכי מצוינות ואיכות ברמה הלאומית.
משמש כנציג ציבור במועצה הציבורית לסטטיסטיקה של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, הגוף המייעץ העליון בנושאי סטטיסטיקה רשמית בישראל.
אברהם חלפי (17 במרץ 1906, כ' באדר ה'תרס"ו – 8 ביוני 1980, כ"ד בסיוון ה'תש"ם) היה משורר ושחקן תיאטרון ישראלי.
חבר בסגל השחקנים של תיאטרון האוהל ותיאטרון הקאמרי.
חלפי נולד בעיר לודז' בפולין לשמואל ולפייגה חלפי.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עברה משפחתו ל, תחילה למינסק ואחר כך לאומן.
חלפי למד בגימנסיה רוסית ושיחק בלהקת חובבים.
ב-1922 חזר עם משפחתו לפולין, לעיר ברסט ליטובסק.
ב-31 ביולי 1924 עלה לארץ ישראל באונייה קוריניליה.
בהגיעו לארץ הצטרף ל"גדוד העבודה" ועסק בחקלאות ובבנייה.
ב-1925 התקבל לסטודיו של תיאטרון אֹהֶל, קולקטיב שהקימה ההסתדרות ושחקניו עבדו לפרנסתם בסלילת כבישים, ואת תפקידו הראשון על הבמה קיבל בהצגה "דייגים" שהועלתה ב-5 במרץ 1927. חלפי המשיך להיות בקולקטיב "אֹהֶל" עד שנת 1952, אז פרש ושנה אחר כך עבר לתיאטרון הקאמרי.
הופעת הבכורה של חלפי בקאמרי הייתה ב-28 ביוני 1953, הוא גילם את התפקיד ראשי נאסר א-דין בהצגה "תעלולי נאסר א- דין"..
בקאמרי גילם כשישים תפקידים שונים, כאשר בין תפקידיו הידועים נמנים: הפָּקיד אקאקי אקאקייביץ' בשמצ'קין בהצגה "האדרת" (1956) והאישון בהצגה "עוץ לי גוץ לי".
ב-1972 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "פלוך" בבימויו של דן וולמן, על פי תסריט מאת חנוך לוין.
בשנת 1926 החל חלפי לכתוב שירה, ועד 1932 כתב בשפה הרוסית, כשהוא חותם על שיריו "א.
שיריו הראשונים בעברית פורסמו ב-1933 בכתב העת "כתובים", ובשנת 1939 יצא לאור קובץ ראשון משיריו "מזווית אל זווית".
בגיל 29, בשנת 1935, נישא לרופאה ילידת וינה, אנטוניה שולטס (בורשטיין), אך נפרד ממנה כשנה לאחר הנישואין (על פי העתקי תעודות מארכיון המדינה).
זמן קצר לפני מותו התחתן עם השחקנית הצעירה כרמלה גיא (חלפי).
חלפי נפטר בתל אביב ב-8 ביוני 1980 בגיל 74 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.