tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהחלקה אומנותית על קרח היה אלוף רומניה בשנים 1924, 1925 ו-1927 ולאחר מכן היה שופט בינלאומי בתחרויות החלקה על קרח.
לאחר סיום הקריירה שלו ככדורגלן עבר לאימון כדורגל, תחילה אימן את קבוצת הכדורגל של עובדי מסילות הרכבת בקלוז' ולאחר מכן את קבוצת הכדורגל של הצבא הרומני בקלוז'.
במלחמת העולם השנייה טרנסילבניה עברה לשליטת הונגריה שחוקקה חוקים נגד היהודים.
רכושו של הירש הוחרם, נאסר עליו העיסוק בספורט ולבסוף התחילו משלוחי היהודים לאושוויץ.
הירש ניצל בעזרת הקונסול הרומני בקלוז', יון קינזו, שהעביר אותו מעבר לגבול לרומניה בתא מטען של מכונית הקונסוליה.
ברומניה שהה בבוקרשט עד שהצבא האדום והצבא הרומני כבשו את טרנסילבניה מידי ההונגרים ואז שב לקלוז'.
ב-1953, בסיום משחק כדורגל בו שיחקה קבוצה שהירש אימן, איבד את הכרתו ומת.
אלן באדלי הוא פסיכולוג בריטי ואבי מודל זיכרון העבודה בפסיכולוגיה קוגניטיבית.
באדלי סיים את לימודי התואר הראשון שלו ב-1956 בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, ואת התואר השני בפסיכולוגיה סיים שנה מאוחר יותר באוניברסיטת פרינסטון.
ב-1962 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קיימברידג'.
מאז הוא מרצה וחוקר במוסדות אקדמיים שונים בבריטניה, כגון אוניברסיטת ססקס, סטירלינג, קיימברידג' ובריסטול.
מ-2003 משמש כפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת יורק בקנדה.
ב-1974 פיתח באדלי, בשיתוף עם עמיתו גרהם היץ', את מודל זיכרון העבודה.
למודל הייתה השפעה רבה על חקר הזיכרון ברחבי העולם, והוא תרם באופן משמעותי להבנת אופן העיבוד והאחסון של מידע בזיכרון לטווח קצר.
באדלי פרסם מאות מאמרים בנושא, וכן מספר ספרים, כגון "הזיכרון שלך: מדריך למשתמש" (1982) ו-"זיכרון עבודה, מחשבה ופעולה" (2007).
מודל זיכרון העבודה של באדלי
באדלי התנגד לגישת המחסנים של אטקינסון ושיפרין, שרווחה בתקופתו, לפיה הזיכרון לטווח קצר מכיל מחסן לאחסון פריטי המידע.
באדלי טען כי הזיכרון לטווח קצר הוא למעשה מערכת שכוללת עיבוד מידע בנוסף לאחסון המידע.
על פי המודל המקורי של באדלי, לזיכרון העבודה קיימים שלושה רכיבים: לולאה פונולוגית, שבה מתבצע שינון ועיבוד של שפה; לוח חזותי-מרחבי, שבו מתבצע עיבוד מידע ויזואלי ומרחבי, ומהווה את מרחב המידע; ומעבד מרכזי, שמווסת את העבודה לשני הרכיבים האחרים וכן מעביר מידע אל הזיכרון לטווח ארוך וממנו.
בשנת 2000 הוסיף באדלי למודל מרכיב רביעי - החוצץ האפיזודי, המבוסס על סדרתיות בזמן והקשר סמנטי.
זאת בעקבות מחקרים שהעלו כי נפגעי אפזיה שלא הצליחו לשנן מידע חדש מסוגים שונים או שקיבולת הזיכרון שלהם נמוכה מאוד דווקא הצליחו לזכור סיפורים, ומחקרים אחרים שהראו כי גם תחת הפרעה להפקת הגאים נבדקים מצליחים לזכור כ-5 מילים, הרבה מעל לצפוי.
לפיכך עלתה ההשערה כי מרכיב נוסף זה מקושר לזיכרון לטווח ארוך.
מעבד מרכזי (central executive) – מנגנון זה מבקר על פעולת החלקים שלהלן, ומקצה משאבי קשב לפי הצורך.
לולאה פונולוגית (phonological loop) - (מעין "מחסנית" השומרת מידע פונולוגי) הלולאה ממירה מידע חזותי למידע צלילי ומשננת מידע על ידי "דיבור פנימי".
לוח חזותי-מרחבי (visuo-spatial sketchpad) - לוח זה אוגר מידע חזותי–מרחבי ומעבד אותו.
חוצץ אפיזודי (episodic buffer) - מרכיב שהוסף על ידי באדלי למודל המקורי בשנת 2000; מאפשר קישור מידע חזותי, מרחבי ומילולי עם יכולת סדרתית והקשר של זמן (כמו סיפור או אפיזודה בסרט קולנוע).
מקושר לזיכרון לטווח ארוך ולזיכרון סמנטי.
הגישה המקובלת כיום היא כי קושי בזיכרון העבודה ובתפקודי הלולאה הפונולוגית נחשב כמנבא קיומה של דיסלקסיה התפתחותית.
אלן אלכסנדר מילן , המוכר יותר בשם העט א"א מילן, היה סופר, מחזאי ומשורר בריטי, מחבר ספר הילדים הנודע פו הדב והמשכו הבית בקרן פו, וכן שני ספרי שירה לילדים, "פעוטים היינו" (When We Were Very Young) ו"אנחנו שנינו" (Now We Are Six), שגם באחדים מהשירים שבהם מופיעים פו וחבריו.
כבר בגיל שמונה כתב בעיתון בית ספרו על חוויות הטיול ביער אשדאון, שם יתרחשו בהמשך עלילות פו וחבריו.
אביו, מנהל בית ספר פרטי לבנים, רצה שבנו ימשיך את דרכו.
מילן למד בבית הספר שניהל אביו, ובין מוריו שם היה סופר המדע הבדיוני ה.
מילן למד מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג', לאחר שזכה במלגה לכך, אך לאחר לימודיו בחר בכתיבה.
בשנת 1905 יצא לאור ספרו הראשון, נאהבים בלונדון, שזכה לביקורות שליליות.
מילן המשיך לכתוב, ולאחר זמן מה התפרסמו שיריו בשבועון הסאטירי פאנץ'.
בגיל 28 לערך הוא נמנה עם חברי המערכת של השבועון והוזמן לארוחות הערב, שם התיידד עם סופרים חשובים של אותה תקופה.
הוא המשיך לכתוב בשבועון, וכמו כן לערוך כתבי יד של אחרים.
בשנת 1912 נשא לאישה את דורותי-דפנה דה סילינקור, שאותה הכיר במסיבה של "פאנץ'" וראה בה את "המלאך השומר שלי".
הוא התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, אך לאחר ארבעה חודשים בחזית חלה ועבר לתפקיד עורפי.
בשנת 1917 כתב את "מעשה במעשה", מעשייה אנטי-מלחמתית.
ב-1918 החל לכתוב מחזות וזכה להצלחה.
בשנת 1920 נולד בנו כריסטופר רובין מילן, אשר נשאר בן יחיד להוריו.
אמו, דפנה, שרצתה בבת, נהגה להלבישו בבגדי בנות.
בדרך כלל נקרא כריסטופר רובין בכינוי החיבה "בילי מון".
בשנת 1924 קנה מילן את חוות קוצ'פורד במחוז סאסקס, סמוך ליער אשדאון.
עד שנת 1940 בילתה המשפחה בבית הכפר בפגרת חג הפסחא ובקיץ.
כריסטופר רובין הרבה לטייל ברחבי היער עם האומנת שלו.
הוא היה ילד יצירתי ומתבודד, אשר המציא לעצמו סיפורים, שהתרחשו סביב צעצועיו והיער.
בשובו מן היער, היה מספר את הסיפורים שהמציא לאביו.
מאוחר יותר היוו סיפורים אלו את הבסיס לעלילות כריסטופר רובין ופו הדב, אליהם מיזג האב את זיכרונות ילדותו ודמיונו.
בבגרותו חש כריסטופר רובין מרירות רבה על הופעתו בספרים שכתב אביו, וראה בכך סוג של ניצול.
מילן והמאייר ארנסט שפארד נפגשו בשבועון הסאטירי "פאנץ'", ותחילה לא חיבבו איש את רעהו.
לאחר זמן מה, החלו השניים לעבוד על שירי ספרו של מילן "פעוטים היינו", והקהל אהב את התוצאה.
שפארד אייר את שני ספרי השירה של מילן ושני ספרי פו.
איוריו התבססו על מקומות אותנטיים ביער אשדאון ובחווה, כפי שדרש ממנו מילן.
מילן כתב גם רומנים אחדים, קובצי סיפורים, מחזות, וספרים בעקבות קורותיו במלחמת העולם הראשונה.
כמו כן המחיז את "הרוח בערבי הנחל".
הוא אמר כי כה התאהב בספר עד כי הצטער שלא כתב אותו בעצמו, וכי לעיתים שגה לחשוב כי כך היה.
בשנת 1952 הפך מילן לנכה, בעקבות ניתוח מוח שעבר, ופרש לבית הכפר בחוות קוצ'פורד.
פעם אחת בזמן [מסוים] (1918. תר' ראובן בן־יוסף בשם מעשה במעשה, 1970; כרמית גיא בשם היה היה פעם, 2009) – מעשייה אלגורית על מלחמה בין שתי ממלכות דמיוניות, שהתנהלה ללא שפיכות־דמים ונסתיימה בכלולות הנסיכה, ואשר באה להוכיח כי "החיים בארץ־האגדות לא היו כה חלקים כפי שניסו לתאר".
קרפד מטירת־קרפד (1921) – מחזה בעקבות הרוח בערבי הנחל מאת קנת גרהם.
תעלומת הבית האדום (1922) – נובלה בלשית.
כשהיינו צעירים מאוד (1924. תר' יעקב אורלנד בשם פעוטים היינו, 1946; אורה מורג בשם כשהיינו קטנטנים, 1989) – ארבעים וחמישה שירים רוויי דמיון והומור על הרפתקאות המתרחשות בחדר־הילדים.
גלריה של ילדים (1925) – סיפורים ורשימות.
להפסקת־צהריים: צרצר וחרוזים אחרים (1925)
פו הדב (1926. תר' ורה ישראלית ואליהו דוד שפירא [תרגום השירים: נתן אלתרמן], 1943; דן מישר, 2003 [נכתב: 1996]; אבירמה גולן, 2004; רועי חן, 2022) – פו ממריא בבלון להשיג דבש, יוצא לצוד תועל, מגלה את הציר הצפוני ונחלץ מעסקי־ביש בסיועו של כריסטופר רובין הכל־יכול.
האליבי המושלם (1926. עובד לקולנוע) – מחזה בלשי.
עכשיו אנו בני שש (1927. תר' יעקב אורלנד בשם אנחנו שנינו, 1957; אורה מורג בשם שש גיל לא רגיל, 1993) – שלושים וחמישה שירים על ילד, דובונו ודמיונותיהם.
הבית בקרן פו (1928. תר' אהרן אמיר, 1951; אוריאל אופק, 1979; אבירמה גולן, 2011) – פו בונה בית לאיה החמור, ממציא משחק חדש, מארגן פעולות ולבסוף נפרד מכריסטופר רובין בשיחה שמקופל בה יגון הפרידה מן הילדות.
המהומי פו (1929) – חרוזים מולחנים.
כשהייתי צעיר מאוד (1930) – פרקי־ילדות.
מילן: אנתולוגיה של כתביו ההומוריסטיים (1934)
גבעת־הקסמים ועוד סיפורים (1937) – סיפורים, מתוכם תורגם: הנסיך שפן (תר' חנה בילליג, 1955) – שפן מנצח בתחרות שהכריז מלך חשוך־בנים לבחירת יורש־העצר.
עכשיו מאוחר מדי (1938) – אוטוביוגרפיה.
הברווזון המכוער (1941) – מחזה בעקבות הנס כריסטיאן אנדרסן.
מסיבת יום־הולדת וסיפורים אחרים (1948)
סר אלן ארתור בייטס היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי.
אלן בייטס נולד בדרבישייר שבאנגליה.
לראשונה הופיע על במה ב-1956, באותה שנה התפרסם כשהופיע במחזה "הבט אחורה בזעם" של ג'ון אוסבורן.
הסרט הראשון שלו היה ב-1960, כשהופיע לצידו של לורנס אוליבייה בסרט "הבדרן", בו גילם את בנו של אוליביה.
הסרטים "שריקה במורד הרוח" ו-"A Kind of Loving" של ג'ון שלזינגר, הפכו אותו לכוכב קולנוע.
ב-1968 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו ב"יום הדין", סרט על פי ספרו של ברנרד מלמוד המבוסס על משפט בייליס.
הוא שיחק בעשרות סרטים במגוון תפקידים, ביניהם "זורבה היווני" עם אנתוני קווין לפי ספרו של ניקוס קאזאנצאקיס, "נשים אוהבות" על פי ספר של ד.ה.
לורנס, "הרחק מן ההמון הסוער" על פי רומן של תומאס הרדי, "אשה לא נשואה" בבימויו של פול מזורסקי, "המקשר" בבימויו של ג'וזף לוסי ו"רוז" לצידה של בט מידלר.
הוא השתתף גם בשורה ארוכה של דרמות טלוויזיוניות.
בין השאר גילם את התפקיד הראשי במיני-סדרה "ראש העיר קסטרברידג'" לפי ספרו של תומאס הרדי, וב"זמנים קשים" לפי ספרו של צ'ארלס דיקנס.
ב-1982 גילם שוב את בנו של לורנס אוליבייה בסרט "A Voyage Round My Father".
ב-2003 קיבל אלן בייטס תואר אבירות ממלכת בריטניה.
בייטס היה נשוי לוויקטוריה וורד משנת 1970 ועד למותה בשנת 1992 ממחלה, למרות שחיו בנפרד שנים רבות לפני כן.
לזוג נולדו תאומים בנובמבר 1970, בנדיק וטריסטן בייטס.
טריסטן נפטר לאחר התקף אסתמה קשה שעבר בטוקיו בשנת 1990. במהלך חייו ניהל בייטס מספר מערכות יחסים הומוסקסואליות, בין השאר עם השחקנים ניקולס גרייס ופיטר ויינגארדי ועם האלוף האולימפי בהחלקה אמנותית ג'ון קארי שנפטר ממחלת האיידס בזרועותיו.
בשנים האחרונות לחייו היה בייטס בקשר עם ידידתו הוותיקה ג'ואנה פטט שעמה שיחק בברודוויי בהצגה "ריצ'רד המסכן" בשנת 1964. הם העבירו את זמנם בין ניו יורק ללונדון.
בשנת 2003 נפטר בייטס בגיל 69 מסרטן הלבלב.
אלן בוקסיץ' (בקרואטית: Alen Bokšić; נולד ב-21 בינואר 1970 ביוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר קרואטי.
בוקסיץ', שנולד בעיר מקארסקה, החל בקריירה המקצועית שלו במועדון הנוער של NK זמאי, מהעיר מקארסקה.
בגיל 17 עבר בוקסיץ' למועדון הפאר הקרואטי היידוק ספליט.
עם היידוק זכה בוקסיץ' בגביע היוגוסלבי ב-1987 ו-1991 ובסך הכל ערך 174 במדי המועדון הקרואטי, בהם כבש 60 שערים בסך הכל בכל המסגרות.
בגמר הגביע היוגוסלבי בשנת 1991, במשחק נגד הכוכב האדום בלגרד, הבקיע בוקסיץ' את השער היחיד לטובת היידוק, שער שהיה לבסוף לשער הניצחון ושהביא את הגביע לספליט.
בעונה שלאחר מכן כבר עבר בוקסיץ' לקבוצה הצרפתית קאן אך בשל פציעות לא זכה לדקות משחק רבות ושיחק רק משחק אחד במהלך עונתו היחידה במועדון.
בעונה שלאחר מכן עבר בוקסיץ' למועדון הפאר הצרפתי אולימפיק מרסיי והוביל אותו לאליפות בעונת 1993 כשהוא מוביל את טבלת המבקיעים בלה ליג עם 23 כיבושים וכן הוביל את קבוצתו לזכייה בליגת האלופות באותה העונה.
בבחירות לשחקן העונה באירופה של עונת 1993 סיים בוקסיץ' רק במקום השני, כשמקדים אותו הכדורגלן האיטלקי רוברטו באג'ו.
בגיל 20 זומן לראשונה בוקסיץ' לנבחרת יוגוסלביה בכדורגל לקראת מונדיאל 1990 אך המאמן, איביצה אוסים, העדיף את זלאטקו וויוביץ' ודארקו פאנצ'ב במקומו במיקום זה על המגרש ולכן לא זכה בוקסיץ' לדקת משחק אחת בטורניר זה.
בנבחרת קרואטיה בכדורגל שיחק בוקסיץ' לאחר התפרקותה של יוגוסלביה והופיע עמה כבר ביורו 1996. בוקסיץ' החמיץ את משחקי מונדיאל 1998 בו סיימה נבחרתו, קרואטיה, במקום השלישי המפתיע.
פציעתו גרמה לאכזבה בקרב העם הקרואטי, בשל העובדה ששילובו של בוקסיץ' עם חלוצה השני של נבחרת קרואטיה, דאבור שוקר, היה יוצר חוד אימתני שיכול היה לחדור הגנות רבות במהלך הטורניר.
בוקסיץ' ערך לבסוף את הופעתו הראשונה במשחקי גביע העולם בכדורגל במונדיאל 2002.
לבוקסיץ' היו 40 הופעות במדי נבחרת קרואטיה, בהן כבש 10 שערים.
אלן איזייל אייברסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי המתנשא לגובה של 1.83 מטר, ששיחק בעמדות הרכז וקלע.
נבחר במקום הראשון בדראפט 1996 על ידי פילדלפיה 76' לאחר שנתיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
נחשב לאחד מגדולי הקלעים בהיסטורית המשחק.
בספטמבר 2016 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל.
אלן אייברסון נולד בהמפטון, וירג'יניה.
אימו, אן, ילדה אותו בגיל 15 בלבד, זמן קצר לאחר שהגיעה להמפטון מקונטיקט, מקור משפחתה.
אן נישאה בווירג'יניה למייקל פרימן, ולזוג נולדו שתי בנות.
פרימן, אביו החורג של אייברסון, הסתבך בפלילים וריצה מספר ענשי מאסר בכלא, בעיקר בשל סחר בסמים.
בבית הספר היה אייברסון תלמיד גרוע שנהג להיעדר תכופות מהלימודים.
בהשפעת אימו החל לשחק כדורסל, אף על פי שהעדיף פוטבול.
הוא הצטיין בשני הענפים ועם השנים כיכב בנבחרות הכדורסל והפוטבול של בית ספרו, אותה הוביל לזכיות באליפות מדינת וירג'יניה בשני הענפים.
ב-1993 הסתבך אייברסון, יחד עם כמה מחבריו, בקטטה עם חבורת נערים לבנים באולם באולינג בהמפטון.
ארבעה שחומי עור נעצרו בעקבות האירוע כולל אייברסון עצמו, שהועמד למשפט ונידון למאסר.
לאחר כ-5 חודשים בכלא זכה לשחרור בערבות, כשאחד מתנאי הערבות היה שלא ישחק כדורסל מקצועני עד שישלים את חובותיו הלימודיות.
אימו של אייברסון חיפשה מאמן מכללות קשוח שיהווה עבורו דמות אב וירחיק אותו מצרות.
כך הגיע אייברסון לנבחרת הכדורסל של אוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון הבירה, תחת חסותו של המאמן ג'ון תומפסון.
לאחר שנתיים בלבד במכללה, נבחר אייברסון על ידי פילדלפיה 76' מה-NBA כבחירה ראשונה בסיבוב הראשון של דראפט 1996. כבר בשנותיו הראשונות בליגה הפגין יכולת גבוהה, שהתבטאה בשליטה מצוינת בכדור, מהירות, זריזות ויכולת קליעה טובה.
בעונתו הראשונה ב-NBA שיחק 76 משחקים וקלע 23.5 נקודות למשחק, מסר 7.5 אסיסטים השיג 2.1 חטיפות למשחק ובסוף אותה העונה קיבל את תואר רוקי השנה.
בעונתו השלישית בליגה, קלע אייברסון 26.8 נקודות למשחק וזכה בתואר מלך הסלים הראשון שלו בקריירה.
בנוסף רשם גם שיא קריירה בקליטת כדורים חוזרים עם 4.9 בממוצע למשחק וקינח במשחק הגנתי משובח עם 2.3 חטיפות למשחק.
בסיום העונה הרגילה הגיעה הקבוצה לראשונה לשלב הפלייאוף, בו, לאחר ניצחון בשלב הראשון על אורלנדו מג'יק בארבעה משחקים, הפסידו ה-76' בסיבוב השני של הפלייאוף לאינדיאנה פייסרס בסדרה של 4 משחקים.
במהלך משחקי הפלייאוף הציג אייברסון יכולת לא מבוטלת עם 28.5 נקודות למשחק, בעודו חוטף 2.5 כדורים ואוסף 4.1 כדורים חוזרים למשחק.
בסוף עונת אייברסון חתם על חוזה לשש שנים נוספות במדי פילדלפיה בשווי 70 מיליון דולר.
בעונה הבאה, קלע אייברסון 28.4 נקודות, חטף 2.1 חטיפות, מסר 4.7 אסיסטים ואסף 3.8 כדורים חוזרים בממוצע למשחק.
באותה השנה נבחר אייברסון בפעם הראשונה למשחק אולסטאר, בו הבריק עם 26 נקודות ו-9 אסיסטים.
אייברסון היה שני באותה שנה ברשימת הקלעים של הליגה, אחרי שאקיל אוניל ופילדלפיה העפילה לפלייאוף שוב.
לאחר התמודדות בסיבוב הראשון מול המועדון משארלוט, אותו ניצחו ה-76' בסדרה של 4 משחקים, פגשו שוב בסיבוב השני את הפייסרס להם הפסידו בסדרה של 6 משחקים.
לאחר ששני ניסיונות הטרייד להעביר את אייברסון לדטרויט פיסטונס נכשלו, היה שותף אייברסון לקבוצתו במאזן הטוב במזרח עם 56 ניצחונות ו-26 הפסדים ולמאזן השני בטיבו בליגה אחרי סן אנטוניו.
באותה העונה אייברסון הוביל את רשימת קלעי הליגה ואת טבלת החטיפות.
הוא זכה בתואר מלך הסלים השני בקריירה שלו עם 31.1 נקודות למשחק ומלך החטיפות של הליגה עם 2.51 חטיפות למשחק.
על ביצועיו המרשימים באותה העונה אייברסון קיבל את תואר השחקן המצטיין של העונה הסדירה.
באותה העונה הוא נבחר בפעם השנייה למשחק אולסטאר, וניצח עם נבחרת המזרח את המערב בעודו קולע 25 נקודות, מוסר 5 אסיסטים וחוטף 4 כדורים באותו המשחק, יכולת שגרמה לבחירתו לשחקן המצטיין של משחק האולסטאר.
אחרי שהגיע עם קבוצתו למקום הראשון במזרח, העפיל איתה גם לגמר הפלייאוף באותה השנה לראשונה מאז שנת 1983. פילדלפיה פגשה את אינדיאנה פייסרס בסיבוב הראשון של הפלייאוף, וניצחה אותם בסדרה של ארבעה משחקים.
בסיבוב השני, פגשה את וינס קרטר ואת טורונטו ראפטורס, ניצחה בסדרה של שבעה משחקים והעפילה לגמר המזרח.
בגמר המזרח פגשה הקבוצה את מילווקי באקס וניצחה בסדרה של שבעה משחקים לגמר הפלייאוף.
בגמר הפלייאוף פגשו אייברסון ופילדלפיה את לוס אנג'לס לייקרס של שאקיל אוניל וקובי בראיינט.
במשחק הראשון בסדרה אייברסון הוביל את קבוצתו לניצחון ראשון בעודו קולע 48 נק' באותו המשחק, אבל לא הצליח לחזור ליכולת זו ב-4 משחקים אחרים שבהם הפסידו בסדרת הגמר.
בעונה הבאה פילדלפיה התקשו לחזור על ההצלחה שלהם, אף על פי שאייברסון סיים בפעם השנייה ברציפות בצמרת רשימת הקלעים של הליגה עם 31.4 נקודות למשחק וזכה בתואר מלך הסלים בפעם השלישית בקריירה שלו.
בנוסף, קבע אייברסון שיא קריירה בממוצע חטיפות למשחק, דורג ראשון ברשימת החוטפים עם 2.8 חטיפות למשחק וזכה בפעם השנייה ברציפות בתואר מלך החטיפות של הליגה.
באותה העונה הגיעה הקבוצה למקום השישי במזרח ולסיבוב הראשון של הפלייאוף מול הבוסטון סלטיקס, בו נוצחה פילדלפיה בסדרה של חמישה משחקים.
בתקופה זו מערכת היחסים של אייברסון עם מאמנו לארי בראון החלה להתדרדר.
בראון מתח ביקורת על אייברסון בטענה שזה לא מופיע לאימונים, ובתגובה לכך אייברסון נשא את נאום "האימון" המפורסם בו חזר על המילה "practice" (אימון או להתאמן) 25 פעמים, בניסיון לבטא את מה שבעיניו נראה כהפרזה בחשיבות האימונים.
עונה לאחר מכן אייברסון הגיע עם פילדלפיה למקום הרביעי במזרח כשהוא קולע 27.6 נקודת וחוטף 2.7 חטיפות למשחק.
בסיום אותה השנה, בפעם השלישית ברציפות, היה ראשון ברשימת החוטפים בליגה.
באותה עונה אייברסון וקבוצתו התמודדו מול ניו-אורלינס ששיחקו במזרח באותה התקופה ובסדרה של שישה משחקים דילגו לסיבוב השני בפלייאוף.
בסיבוב השני אייברסון ופילדלפיה הפסידו בסדרה של 6 משחקים לדטרויט פיסטונס.
אחרי אותה העונה מאמנה של פילדלפיה לארי בראון עזב את הקבוצה עקב הכישלון בפלייאוף.
עונת הייתה קשה לאייברסון, כשבגלל פציעה החמיץ 34 משחקים.
עם זאת, בעונה הזאת הצליח להשיג ממוצעים מרשימים של 26.4 נקודות, 6.8 אסיסטים ו-2.4 חטיפות אם כי הקבוצה לא הצליח להעפיל לפלייאוף.
בעונה הבאה, , אייברסון פרח מחדש.
אייברסון סיים בראש רשימת הקלעים בפעם הרביעית בקריירה שלו עם 30.7 נקודות וזכה בתואר מלך הסלים הרביעי שלו לקריירה.
עם זכייתו בתואר מלך הסלים הרביעי הוא השתווה לג'ורג' גרווין במקום השלישי בהיסטוריה למספר תוארי מלך הסלים.
בנוסף לכך, מסר גם 7.9 אסיסטים למשחק, הישג שיא עבורו, השלים 2.4 חטיפות ואסף ארבעה ריבאונדים בממוצע למשחק.
פילדלפיה הגיעה למקום החמישי במזרח ולמפגש בסיבוב הראשון של הפלייאוף עם דטרויט של לארי בראון, אך נוצחה בחמישה משחקים.
עונת תהיה השנה מלאה האחרונה שבה אייברסון שיחק במדי פילדלפיה '76. אף על פי שאייברסון קלע 33.0 נקודות למשחק והיה שני ברשימת קלעים (אחרי קובי בראיינט שקלע באותה עונה 35.4 נקודות למשחק), קבוצתו סיימה רק במקום התשיעי במזרח ולא העפילה לשלב הפלייאוף.
בדומה למצב הקבוצה, יחסיהם של אייברסון והמאמן ג'ים אובריין התדרדרו גם כן.
אובריין פוטר ובמקומו התמנה מוריס צ'יקס.
בקיץ שאחרי אותה העונה נפוצו שמועות בליגה אודות מעבר אפשרי של אייברסון לבוסטון, דנבר או אטלנטה אבל אייברסון הודיע שהוא יישאר בפילדלפיה.
עונת נפתחה רע עבור אייברסון.
יחסיו של אייברסון עם מאמנו ועם ההנהלה רק החמירו מרגע לרגע, וב-8 בדצמבר של 2006 אייברסון הודיע שהוא מעוניין לעבור מפילדלפיה.
אייברסון עבר בטרייד לדנוור נאגטס ב-19 בדצמבר 2006 תמורת הרכז אנדרה מילר, הפורוורד ג'ו סמית' ושתי בחירות סיבוב ראשון בדראפט 2007. באותה העונה בדנוור אייברסון קלע 24.8 נקודות בעודו מוסר 7.2 אסיסטים למשחק.
בנוסף לכך, בלטו אייברסון וכרמלו אנתוני בקבוצה בדרכם למקום השישי במערב ופגשו את סן אנטוניו בסיבוב הראשון.
דנוור הפסידו בסדרה של 5 משחקים לסן אנטוניו.
עונה לאחר מכן, , אייברסון קלע 26.4 נקודות ומסר 7.1 אסיסטים למשחק.
דנוור הגיעה למקום השמיני במערב עם 50 ניצחונות בעונה.
בפלייאוף של אותה העונה אייברסון פגש את קובי והלייקרס בסיבוב הראשון, והפסיד בסדרה של ארבעה משחקים.
בקיץ לאחר עונת 2007/2008, היו שמועות בליגה שיש מגעים בין דטרויט לדנוור להעביר את אייברסון או את כרמלו אנתוני תמורת צ'אנסי בילאפס או ריצ'רד המילטון.
בסופו של הקיץ, אייברסון הגיב על השמועות ואמר שיש אפשרות לטרייד אך כמה ימים לאחר מכן הודיע שהוא מתכוון להמשיך בדנוור, שהוא אוהב את הקבוצה והעיר, ושהוא ישחק שם עד פרישתו.
ב-3 בנובמבר 2008 אייברסון עבר בטרייד שכלל 3 שחקנים נוספים, לדטרויט.
אייברסון הוחלף תמורת הרכז צ'אנסי בילאפס, אנטוניו מקדייס וצ'ייק סאב.
אייברסון ששיחק במשך כל הקריירה שלו תחת המספר 3 החליף עם המעבר את מספר גופיית המשחק ל-1.
בעונה זאת אייברסון התדרדר מבחינה סטטיסטית, הוא קלע רק 17.3 נקודות ובכך לראשונה ירד מגבול ה-22 נקודות למשחק.
אם לא די בכך, ב-3 באפריל 2009, הודיע הבעלים של דטרויט פיסטונס, שאייברסון לא ישחק עד סוף העונה מפני שסירב לעלות מהספסל כמו שקבע המאמן.
אייברסון לא שיחק בסוף העונה הסדירה, או בפלייאוף.
לקראת עונת 09–10 אייברסון קיבל הצעה ממפיס גריזליס להצטרף לשורותיה והסכים אחרי שהיה מועמד גם למיאמי היט ושארלוט בובקאטס.
אבל כמו במקרה עם הפיסטונס, אייברסון סירב להיות שחקן ספסל ותוך שלושה משחקים בלבד, הוא שוחרר מהקבוצה.
כאשר שוחרר, היו לו כמה הצעות מקבוצות ב-NBA כמו ניו יורק ניקס, אך לבסוף לא הוחתם עקב הרקורד הבעייתי שלו.
ב-25 בנובמבר, אייברסון הודיע כי הוא מתכנן לפרוש, ובמקביל גם אמר כי "עדיין יש בי את היכולת לשחק ולהגיע לרמה הגבוהה ביותר".
תוך פחות משבוע אחרי ההודעה, ב-30 בנובמבר, אייברסון נפגש עם ראשי המועדון של פילדלפיה 76', במטרה לחזור למועדון בו התחיל את הקריירה, וכבר בתחילת דצמבר במסיבת עיתונאים, הודיע אייברסון בדמעות כי הוא חוזר לסיקסרס.
באוקטובר 2010 חתם אייברסון על חוזה בקבוצת בשיקטאש מליגת העל הטורקית.
לאחר השחרור מבשיקטש, חזר לארצות הברית.
עלה ב-2012 לכותרות בגלל חובות גדולים שצבר, והודעתו על פשיטת רגל.
ב-30 באוקטובר 2013 הודיע על פרישה מכדורסל.
נקודות: 60 נקודות נגד אורלנדו מג'יק ב-12 בפברואר 2005.
ריבאונדים: 11 ריבאונדים נגד גולדן סטייט ווריורס ב-30 במרץ 2002.
אסיסטים: מסר פעמיים 16 אסיסטים.
חטיפות: חטף פעמיים תשעה כדורים.
דקות: שיחק פעמיים 54 דקות.
פעם 1 חמישיית העונה השלישית: 2006
אלן באדיו הוא פילוסוף צרפתי, המשתייך בדעותיו לשמאל הסוציאליסטי.
באדיו נולד ברבאט שבמרוקו, ובצעירותו עבר לצרפת, שם למד בסורבון.
היה פעיל במפלגה הקומוניסטית והשתתף בקבוצת הלמידה של לואי אלתוסר.
לאורך השנים פרסם רומנים ומחזות לצד כתיבה פורייה של פילוסופיה.
העביר סדנאות של חשיבה פילוסופית בבקתות בשווייץ, בסגנון "שפר את חייך".
כיום מלמד בסמינר קולז' בינלאומי קורסים על ה"אנטי פילוסופים" - פאולוס, ניטשה, לודוויג ויטגנשטיין ולאקאן, אמריטוס של אקול נורמל סופרייר.
מושפע גם מאפלטון, הגל, וז'יל דלז.
תפיסת האמת שלו מושפעת ממשפט גדל במתמטיקה, כל מערכת של אקסיומה מכילה נקודת יתר.
ברגע מסוים יכולה להגיח האמת, באחד מארבעה תחומים: מדע, אמנות, פוליטיקה, ואהבה.
נאמנות לאותו אירוע ("להמשיך") היא הטוב, והרע מוגדר כסוגים שונים של שלילת האמת.
הסובייקט מכונן ביחס לאותה אמת.
האדם הוא החיה היחידה שיש לה פוטנציאל לחרוג מהמוכר והחייתי, וזהו הפוטנציאל לסובייקטיביות, הפוטנציאל ("הרוחני") שהופך את האדם לנצחי.
על ידי תזוזה מ"מה שישנו", הבהמתי, התחום המוכר שבו אנו פועלים מדחפים, עיקרון ההישרדות, הוויה לקראת המוות.
הסובייקטיביות היא דבר מה לא צפוי, כשהאדם מסוגל לזהותו כחידוש גמור מבלי לנסות למקם אותו בתוך המוכר.
האדם מאפשר לאמת לעבור דרכו, "מישהו" רואה את עצמו כ"אני" כשהוויתו מטולטלת.
בשנת 2011 ביחד עם אריק חזן חיבר ספר על האנטישמיות בצרפת.
באדיו הואשם באנטישמיות על ידי בני לוי ואחרים.
אתיקה: מסה על תודעת הרוע (תרגום: עדי אפעל), רסלינג, 2005.
נושא השינוי: שיעורים מבית הספר האירופי לתארים מתקדמים (תרגום: אלירן בר-אל), רסלינג, 2021
אלן לה-וֶרן בין היה אסטרונאוט בתוכנית אפולו ובסקיילאב.
האדם הרביעי שהלך על הירח, במסגרת משימת אפולו 12.
בשנת 1950, סיים לימודים בבית הספר על שם ר.ל.
היה לו תואר בוגר במדעים בהנדסה אווירונאוטית מאוניברסיטת טקסס, אותו השלים בשנת 1955. בתום לימודיו הצטרף לצי, ולמד בבית הספר לטיסה.
לאחר מכן הוצב בטייסת התקיפה הסילונית בג'קסונוויל, פלורידה.
לאחר ארבע שנים, התחיל לימודים בבית הספר לטייסי ניסוי של הצי, ולאחריו הטיס מספר מטוסים של הצי.
בין צבר למעלה מ-7,145 שעות טיסה, מתוכן 4,890 שעות על מטוסי סילון.
בין היה בקבוצה השלישית שנבחרה על ידי נאס"א בשנת 1963 (לאחר שניסה פעם אחת להתקבל ולא נבחר).
הוא היה טייס גיבוי של ג'מיני 10 אולם בתחילה לא קיבל שיבוץ למשימות הראשונות של תוכנית אפולו.
בזמן האימונים הוא היה האסטרונאוט הראשון שהתאמן בסימולטור הציפה הנייטרלית (בריכת האימונים שבמרכז טיסות החלל מרשל) והיה מעורב בשילוב בריכה זו בתוכנית האימונים של האסטרונאוטים.
לאחר שהאסטרונאוט קליפטון ויליאמס נהרג בתאונת מטוס, פיט קונראד ביקש שבין יהיה במקומו בצוות הגיבוי של אפולו 9.
בין היה טייס נחתת הירח של אפולו 12, הנחיתה השנייה על הירח, בנובמבר 1969. במהלך השיגור פגעו במשגר שני ברקים בעת שחלף באטמוספירה העליונה.
פגיעות אלה שיבשו את פעולת המחשבים ואת קריאת הטלמטריה על הקרקע למשך מספר דקות.
בהברקה של רגע, פקד בקר הטיסה (ג'ון ארון) על הצוות "Try SCE to aux", בהתייחסו למתג נידח בקונסולת השליטה של החללית, ובין הוא האסטרונאוט שביצע את הפעולה שתיקנה את הבעיה והצילה את המשימה מביטול.
בין היה האדם הרביעי שהלך על הירח.
במהלך המשימה הצוות אסף דוגמאות מקרקע הירח (בסך הכול 34 קילוגרם), וחלקים מהחללית הבלתי מאוישת סרוויור 3, שנחתה על הירח באפריל 1967. כמו כן, הושארה על הירח ערכת ניסויים.
בין ביצע שתי הליכות חלל על הירח.
הראשונה נמשכה 3 שעות ו-56 דקות והשנייה נמשכה 3 שעות ו-49 דקות.
במהלך המשימה שהה בין על הירח יום אחד, 7 שעות, 31 דקות ו-11.6 שניות.
לצוות היו מספר מצלמות, אך בין לקח עימו את מצלמת האסלבלאד (Hasselblad) האישית שלו.
הוא תכנן להשתמש באפשרות הטיימר כדי לצלם תמונה שלו ושל קונראד יחדיו ליד סרוויור 3, ובכך להפתיע את צוות תחנת הקרקע באופן שבו צולמה התמונה.
אולם במהלך הליכת הירח הוא וקונראד לא הצליחו למצוא את הטיימר כשהם עמדו ליד החללית והם איבדו את ההזדמנות.
הוא מצא את הטיימר רק לקראת סוף הליכת החלל, כאשר זה היה מאוחר מידי, ואז הוא זרק אותו רחוק ממנו בתסכול אל אוקיינוס הסערות.
בציוריו של המשימה כלולות תמונות של איך התמונה הזו הייתה אמורה להראות (בציור הנקרא "The Fabulous Photo We Never Took") ותמונה של חיפוש הטיימר (בציור הנקרא "Our Little Secret").
בין פיקד על חללית במשימת סקיילאב 3, בין 29 ביולי ל־25 בספטמבר 1973. במהלך 59 ימי המשימה, קבע שיא מרחק טיסה של 24,400,000 מייל.
בין ביצע הליכת חלל אחת לבחינת מערכת הריחוף (ה-MMU).
יחד עם ג'ק לוסמה ואוון גריוט הצוות הצליח להספיק 150% מיעדי המשימה.
לאחר מכן שימש מפקד גיבוי של מיזם המבחן אפולו-סויוז.
בשנת 1975 פרש מהצי, והמשיך בתפקידיו בנאס"א כאזרח.
בתום שירותו החליט בין להקדיש את חייו לציור.
הוא פתח סטודיו ביוסטון, שם הוא צייר את נופי הירח שראה.
הוא הרגיש שעליו להקדיש את שארית חייו לציור כדי להעביר את התחושות והצבעים שראה על הירח, וכי הוא אינו מהנדס יותר אלא אמן במשרה מלאה.
בחלק מציוריו אף כלל אבק ירח שהיה על החליפה שלו.
הוא אף בנה בביתו מודל של הירח ומקומות בהם הייתה משימת אפולו 12, כדי לשחזר נכונה את הזויות והכיוונים בציורים שלו.
דוקטור למדעים לשם כבוד ממכללת טקסס וסליאן, 1972
דוקטור להנדסה לשם כבוד מאוניברסיטת אקרון, אוהיו, 1974.
פרס אמי מטעם חבר הנאמנים
איש השנה של אגודת העיתונאים בטקסס, 1969
מדליית זהב ע"ש יורי גגארין מטעם הפדרציה האווירונאוטית הבינלאומית, 1973
מדליית השירות המצוין של הצי (פעמיים)
מדליית השירות המצטיין של נאס"א (פעמיים)
בנוסף, השיג 11 שיאי עולם בתחומי החלל והאסטרונאוטיקה, וקיבל מספר אותות הוקרה מטעם נאס"א והצי האמריקאי.
אָלן בֵנְט הוא סופר, מחזאי ושחקן אנגלי.
בנט נולד בלידס להורים קשי יום, אביו קצב ואמו עקרת בית.
בילדותו אהב שפות ולמד רוסית בבית ספר צבאי לשפות, דרכו התקבל בבגרותו לאוניברסיטת קיימברידג'.
בהמשך עבר ללמוד היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד, שם התמחה בהיסטוריה של ימי הביניים.
לבסוף החליט שמסגרת אקדמאית איננה מתאימה עבורו ופנה לעולם הבידור.
באוגוסט 1960 הצטרף בנט לפיטר קוק, ג'ונתן מילר ודאדלי מור ויחדיו העלו את הקברט הסאטירי "מעבר לשוליים".
ההצגה הפכה את הרביעייה למפורסמת בין לילה וזכתה להופעות חוזרות בלונדון וניו יורק.
בין יצירותיו הרבות מאז, סדרת המופת של מונולוגים לטלוויזיה "ראשים מדברים", המחזה הקומי "הזין של קפקא" (1986), המחזה "טירופו של המלך ג'ורג' השלישי" (1991) והתסריט לסרט המבוסס עליו "טירופו של המלך ג'ורג'" (1994), התסריט לסרט "זקוף ת'אוזן" (1987) וכן סיפורים קצרים רבים.
בנט זכה בפרס טוני על ההצגות "Beyond the Fringe" (1963) ו"נערי ההיסטוריה" (2006).
כל כללי הטקס, שלושה סיפורים, תרגמה קטיה בנוביץ', הוצאת אחוזת בית, 2006.
הקוראת המלכותית, תרגם יואב כ"ץ, הוצאת ידיעות ספרים, 2008.
אלן בורסטין היא שחקנית אמריקנית זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וזוכת פרס גלובוס הזהב.
נולדה בשם עדנה ריי גילולי בדטרויט שבמדינת מישיגן.
על פי עדותה, מוצאה הוא אירי, צרפתי, גרמני ומעט מעמים ילידים בקנדה.
ב-1964, לאחר שני נישואים כושלים, התחתנה אלן עם השחקן ניל בורסטין, אבל מצבו הנפשי של ניל הידרדר, הוא לקה בסכיזופרניה ונעשה אלים.
בני הזוג התגרשו לבסוף ב-1972. באוטוביוגרפיה שלה, "Lessons in Becoming Myself" (ניו יורק, 2006) טענה בורסטין שבן זוגה המשיך להטריד אותה במשך שש שנים לאחר גירושיהם, שבמהלכם אף פרץ לביתה ואנס אותה.
לבסוף, ניל בורסטין התאבד ב-1978. בורסטין הפכה לאחת השחקניות המצליחות ביותר בשנות ה-70 וה-80.
בורסטין מגלה עניין ברוחניות ולמדה בהרחבה את הסופיזם האיסאלמי.
עד 1970 נודעה בורסטין בשם "אלן מק'ריי", שכן כך הופיע שמה כמעט בכל הופעותיה בסרטים ובטלוויזיה.
היא הופיעה לראשונה בברודוויי ב-1957. בשנות ה-60 היא הופיעה בהופעות אורח בסדרות טלוויזיה רבות, למשל פרי מייסון, Wagon Train, 77 Sunset Strip, The Big Valley ו-Gunsmoke.
כמו כן היא הגישה את סאטרדיי נייט לייב ב-1980.
ב-1984 כיכבה בסרט "השגריר" שצולם בישראל.
ב-1986 היא כיכבה בקומדיית המצבים "המופע של אלן בורסטין" עם מייגן מולאלי בתפקיד ביתהּ ועם איליין סטריץ' בתפקיד אימהּ.
הסדרה ירדה משידור לאחר עונה אחת.
בשנים 2000–2002 הופיעה בורסטין בסדרת הדרמה ההמשכית של CBS "אלה החיים".
ב-2006 היא כיכבה בתפקיד הבישופ בסדרה הקומית-דרמטית השנויה במחלוקת מבית NBC "הספר של דניאל".
בורסטין שיחקה בסרט "המעיין", שביים דארן ארונופסקי, הבמאי שאיתו עבדה גם בסרט "רקוויאם לחלום".
בורסטין הייתה מועמדת לראשונה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1971 על תפקידה בסרט "הצגת הקולנוע האחרונה", ולאחר מכן ב-1973 הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על השתתפותה בסרט האימה הקלאסי "מגרש השדים".
זכייתה בפרס היוקרתי הייתה בשנת 1974 על הופעתה בסרט "אליס לא גרה כאן יותר".
בורסטין זכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה במחזה "פעם בשנה, באותו מקום" בשנת 1975. מועמדות נוספת לאוסקר הייתה בשנת 1978 על העיבוד הקולנועי למחזה.
בנוסף, היא הייתה מועמדת לאוסקר ולגלובוס הזהב ב-1980 על "התחייה מחדש", ולפרס גלובוס הזהב כשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה על הופעתה בסרט הטלוויזיה משנת 1981 "האנשים נגד ג'ין האריס".
בשנת 1987 בורסטין הייתה מועמדת לפרס אמי על משחקה במחזה "צרור שקרים".
בשנת 2000 היא הייתה מועמדת פעמיים נוספות לאוסקר ולגלובוס הזהב בעקבות השתתפותה בסרט "רקוויאם לחלום".
ב-1990 זכתה בפרס שרה סידונסעל עבודתה בתיאטרון שיקגו.
ב-2006 הייתה בורסטין מועמדת לפרס אמי לשחקנית המשנה במיני-סדרה על "גברת האריס" מבית HBO על תפקידה כמאהבתו לשעבר של ד"ר טארנאוור (תפקיד אותו גילמה גם ב"האנשים נגד ג'ין האריס").
היא הייתה מועמדת על הופעה של 14 שניות בלבד, שכללו שתי שורות של דיאלוג וסה"כ 38 מילים.
זוהי ההופעה הקצרה ביותר שזיכתה במועמדות לפרס בתולדות האמי.
זמן קצר לאחר שהוכרזו המועמדויות, פרצה סערה תקשורתית בהקשר לטיבה של המועמדות.
הסבר אחד היה כי המועמדות מוענקת לבורסטין בשל הופעתה הקודמת ב"האנשים נגד ג'ין האריס" שזיכתה אותה במועמדות אך לא בפרס, דבר שהיה מטיל בספק את אמינות בחירת מועמדי הפרס.
סברה נפוצה יותר הייתה כי חברי הוועדה שבחרה את המועמדים לפרס התבלבלו, או פשוט "זרקו" פנימה את שמה של בורסטין מהיכרות קודמת, בהנחה שהופעתה הייתה טובה מבלי שכלל צפו בה.
האקדמיה למדעים ואומנויות של הטלוויזיה התעקשה בתחילה כי "בהתבסס על פופולריות ההצבעה, זוהי מועמדות לגיטימית".
במקביל, העבירה HBO את האחריות על רישום המועמדות לחברה שהפיקה את הסרט.
תחילה לא הגיבה בורסטין למועמדות, אך בהמשך אמרה:
לבסוף זכתה בפרס קלי מקדונלד על הסרט "הנערה מבית הקפה".
במרץ 2007, הכריזה הוועדה באופן רשמי כי רק הופעה בלפחות מעשרה אחוזים של הסרט (9 דקות בסרט-טלוויזיה ממוצע של 90 דקות) תוכל לזכות במועמדות לפרס אמי לשחקן או שחקנית המשנה.
רבים ממשיכים לציין את התקרית הזאת כדי להציג את חוסר היושרה המקצועית בתהליך היומרני של בחירת המועמדים לפרס אמי, אשר בולטים בו חוסר הכרת התפקיד וחשיבותה של זהות השחקן.
ב-1981 בורסטין הקליטה את "הבלדה של אשת החייל הנאצי" (מילים של ברטולט ברכט ולחן של קורט וייל), שהופיעה באלבומו של המפיק המוזיקלי בן באגלי.
בורסטין שימשה כנשיאה של "ארגון הצדק של השחקנים" בין השנים 1982–1985.
ב-1997, נכנסה בורסטין להיכל התהילה של הנשים במישיגן.
בשנת 2000, בורסטין זכתה לתואר נשיאת-משנה של הסטודיו לשחקנים, לצד אל פצ'ינו והרווי קייטל.
אלן ג'יימס בול היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי בינלאומי, הצעיר בשחקניה של הנבחרת האנגלית שזכתה בגביע העולם ב-1966, והשחקן המצטיין במשחק הגמר של אותו טורניר.
פעמיים ניפץ בול, יליד לנקשייר, את שיא ההעברות הבריטי: לראשונה ב-1966, כשקבוצת נעוריו בלקפול, בה שיחק כנער לצידו של גיבור הכדורגל סטנלי מתיוס, מכרה אותו לאברטון בתמורה ל-110,000 לירות שטרלינג; וכשש שנים לאחר מכן כשנמכר מחדש לארסנל הלונדונית בתמורה לסכום כפול.
בלמעלה מעשרים שנה של כדורגל מקצועני באנגליה ובצפון אמריקה, רשם בול כמאה ושמונים שערים בקרוב לאלף הופעות.
לרמה הגבוהה ביותר של המשחק הגיע כבר בגיל צעיר, לאחר שהגשים את המטרה שקבע לעצמו, לשחק במדי אנגליה בגביע העולם שאירחה.
מה שייחד אותו כשחקן, ומשך את תשומת לבו של מאמן הנבחרת אלף רמזי, היה מגוון כישוריו, השילוב בין יכולות הגנתיות להתקפיות, ובין משחק אגפים לשליטה במרכז השדה.
בול התאים לשיטתו של רמזי היטב, כשמילא את תפקיד הימני מבין שלושה קשרים במרכז השדה.
לאחר שריקת הסיום של גמר המונדיאל אמר לו המנג'ר, שבדרך כלל מיעט בשבחים: "אישי הצעיר - לעולם לא תשחק משחק טוב יותר בחייך".
גם עמיתיו לקבוצה האלופה, בובי צ'רלטון וג'ף הרסט, הכריזו על הקשר הפעלתני והאנרגטי בן ה-21, כשחקן המפתח במשחק הגמר.
ברמת המועדונים זכה בול בתואר אחד בלבד, אליפות הפוטבול ליג לשנת 1970, במדי אברטון.
פעמיים שיחק בגמר גביע ה-FA, עם אברטון ושוב עם ארסנל, אולם לא זכה בו.
בנוסף היה שותף לעלייתה של סאות'המפטון לליגה הבכירה, ב-1978. לאחר פרישתו מכדורגל פנה לעסוק באימון, במספר קבוצות, עד פיטוריו מפורטסמות' ב-1999.
בשנת 2000 הוענק לו תואר חבר במסדר האימפריה הבריטית (MBE) על "שירותיו לכדורגל".
כשלוש שנים לאחר מכן בא בשערי היכל התהילה של הכדורגל האנגלי.
בשנותיו האחרונות התמודד בול עם מחלת הסרטן שבה לקו אשתו ובתו, ואף העמיד למכירה את מדליית המנצחים שלו מגביע העולם, כדי לממן את הוצאות המשפחה.
מאמן החודש בפרמייר ליג: נובמבר 1995
אלן דייוויד בלום היה פילוסוף, מסאי ואקדמאי אמריקאי יהודי.
בלום דגל ברעיון של חינוך "הספרים הגדולים", כפי שעשה מורהו הרוחני לאו שטראוס.
הוא קנה את פרסומו בשל ביקורתו על החינוך האמריקאי הגבוה בן זמנו, בספרו רב-המכר משנת 1987 "דלדולה של הרוח באמריקה".
אלן בלום היה ילדם היחידי של הורים עובדים סוציאליים באינדיאנפוליס.
בגיל 13 קרא מאמר ב"רידרס דייג'סט" על אוניברסיטת שיקגו, ואמר להוריו כי הוא מתכוון להתקבל ללימודים שם.
הוריו סברו כי זהו מעשה נטול היגיון, ולא נטעו בו תקוות.
מאוחר יותר, כשעברה משפחתו לשיקגו ב-1944, פגשו הוריו בידיד המשפחה, פסיכיאטר במקצועו, שבנו נרשם לתוכנית הלימודים במדעי הרוח לתלמידים מחוננים באוניברסיטת שיקגו.
ב-1946 התקבל בלום לאותה תוכנית, ובילה את העשור הבא לחייו באוניברסיטה, בשכונת הייד פארק בשיקגו.
הדבר נטע בו תשוקה שהתמשכה לכל אורך ימיו ל"רעיון" של האוניברסיטה.
במבוא ל"ענקים וגמדים: מסות 1960–1990" (Giants and Dwarfs: Essays 1960-1990) הצהיר בלום כי חינוכו "החל עם פרויד והסתיים עם אפלטון".
תימת חינוכו הייתה הכרת עצמו או גילוי עצמי – רעיון שבלום יכתוב עליו מאוחר יותר, ונדמה היה כבלתי-נתפס עבור נער אמריקאי מהמערב התיכון.
הוא הפליג בשבחו של לאו שטראוס, כמורה שאיפשר לעמלו לשאת פרי.
לאחר תום לימודיו לתואר הראשון נרשם בלום ל"תוכנית למחשבה חברתית", שם מורו העיקרי היה הקלסיקאי דייוויד גרין (Grene).
גרין נזכר בבלום כתלמיד אנרגטי ושופע הומור, המסור לחלוטין לקריאת הקלאסיקנים, אולם חף מכל שאיפות קרייריסטיות.
"התוכנית למחשבה חברתית" הייתה תוכנית רב-תחומית ייחודית שקיבלה לתוכה מתי מעט של סטודנטים, מאחר שהיה לה סף קבלה גבוה והייתה לוטה בערפל בנוגע לעתיד תעסוקתי.
לאחר סיום לימודיו קיבל בלום תואר דוקטור מ"התוכנית למחשבה חברתית" באוניברסיטת שיקגו ב-1955.
לאחר שובו לארצות הברית לימד בתוכנית לחינוך סטודנטים מבוגרים באוניברסיטת שיקגו בצוותא עם חברו ורנר ג' דנהאוזר , מחבר הספר "השקפתו של ניטשה על סוקרטס".
מאוחר יותר הורה בלום באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת טורונטו, טרם חזרתו לאוניברסיטת שיקגו.
ב-1963, בהיותו פרופסור באוניברסיטת קורנל, שירת בלום כחבר סגל באגודת טליורייד.
הארגון התכוון לטפח סינתזה של הווי היום-יום של ניהול עצמי וחקירה אינטלקטואלית, שאיפשרו לסטודנטים לטפח את הפוטנציאל שלהם למנהיגות ושירות ציבורי.
הסטודנטים קיבלו חדר משלהם והתאכסנו בבית טליורייד בקמפוס אוניברסיטת קורנל, ניהלו את הבית בעצמם, שכרו צוות, פיקחו על האחזקה וארגנו סמינרים.
לבלום הייתה השפעה רבה על אחדים מהמתגוררים במעונות טליורייד, בכללם פול וולפוביץ, אחד מהחברים המייסדים של פרויקט המאה האמריקאית החדשה ושל פרויקט האזרחות החדשה.
במהלכה של שנת 1968 פרסם בלום את עבודתו החשובה ביותר בתרגום ופרשנות פילוסופית – תרגום של "הרפובליקה" לאפלטון.
בלום שאף להשיג את "התרגום הראשון של 'הרפובליקה' לאפלטון השואף להיות תרגום מילולי לחלוטין".
על אף שהתרגום לא התקבל בכל העולם, הגדיר בלום את תפקידו כמתרגם כשדכן בין הקוראים לטקסט שהוא תרגם ופירש.
הוא הקים מפעל תרגום דומה בעת היותו פרופסור באוניברסיטת טורונטו ב-1978, בתרגמו את "אמיל, או על החינוך" מאת ז'אן-ז'אק רוסו.
בלום כיהן כעורכו של כתב העת האקדמי Political Theory ("תאוריה פוליטית"), כמו גם עורך משנה בכתב העת History of Political Philosophy ("היסטוריה של המחשבה המדינית"), בעריכת ג'וזף קרופסי ולאו שטראוס, בהם הרבה לפרסם מאמרים.
בלום גם תרגם ופירש את "מכתב לדלאמבר בתיאטרון" של רוסו, אשר נשען על החוק האפלטוני.
לאחר שובו לשיקגו התיידד בלום עם סול בלו ולימד יחד איתו קורסים.
בלו כתב את ההקדמה לספרו "דלדולה של הרוח באמריקה", שראה אור ב-1987, הספר שהפך את בלום למפורסם ועשיר.
בלו הנציח מאוחר יותר את חברו ברומן "רוולסטין".
ספרו האחרון של בלום היה "אהבה וידידות", שבו הציע פרשנות לרומנים של סטנדל, ג'יין אוסטן, פלובר וטולסטוי, על רקע השפעתו של רוסו בתנועה הרומנטית, של מחזותיו של ויליאם שייקספיר ולבסוף של הרבֵּי-שיח של אפלטון.
בלום היה רווק ומעולם לא נישא.
בשנת 2000, שמונה שנים לאחר מותו של בלום, כתב סול בלו, שהיה חברו הקרוב ועמיתו להוראה באוניברסיטת שיקגו, את "רוולסטין" (Ravelstein), הרומן האחרון שלו, המבוסס על רעיונותיו החברתיים, שבו הוא גם הוציא את בלום מהארון, כשגילה שהיה הומוסקסואל ושנפטר מאיידס.
אף ששמו של בלום אינו מוזכר, ניכר כי הדמות המתוארת בספר מבוססת על בלום.
קשה להגדיר את עבודתו של בלום, אך ניתן למצוא חוט מקשר השזור בכל עבודותיו.
אלן בלום היה פילוסוף, והיה מעוניין בעיקר בשימור דרך החיים הפילוסופית עבור הדורות הבאים.
הוא שאף לעשות זאת דרך כתיבתו המלומדת, כמו גם באמצעות כתיבתו הפופולרית.
בהתאם לכך נכנסה כתיבתו לשתי קטגוריות בסיסיות: אקדמית (כדוגמת "הרפובליקה" לאפלטון) והגות פוליטית-פופולרית ("דלדולה של הרוח באמריקה").
על פניו הרי זוהי הבחנה ברורה, אלא שמבט קרוב יותר על הפילוסופיה של בלום חושף קשר ישיר בין שני סוגי מבעים, המשקפים את זווית ראייתו על הפילוסופיה ותפקיד הפילוסוף בחיים.
תרגומו של בלום והמסה הפרשנית שלו ל"הרפובליקה" של אפלטון פורסמו ב-1968. בלום סבר כי תרגומים קודמים לוקים בחסר.
הוא השתוקק במיוחד להסיר מהתרגום את השכבות האפלטוניות הנוצריות שדבקו בתרגומים ובניתוחים מלומדים קודמים.
ב-1971 הוא כתב: "עִם הרפובליקה, לדוגמה, מסורת ארוכת שנים של פילוסופיה מספרת לנו מהן הסוגיות העומדות על הפרק...
מובן זה של הבנה עלול להיות מלאכותי; אנו עלולים לקרוא את הטקסט כפי שהוא נראה מבעד לעיניה של המסורת ולא בהתאם לשאלות שאפלטון העמיד בעצמו".
עד לשלהי המאה העשרים, נהה חלק הארי של מומחי אפלטון בשפה האנגלית אחר מסורת שהתיכה תאולוגיה נוצרית עם אפלטון.
השקפה זו, המכונה אפלטוניות נוצרית, מפרשת את אפלטון כמבשרו של העידן הנוצרי הממשמש ובא, מונותאיסט בעולם פוליתאיסטי.
באסכולה זו מוחזק סוקרטס כקדוש קדם-נוצרי, שהמסורת מדגישה את נדיבותו וסגולות אוניברסליות נוספות, כגון מותו כקדוש מעונה.
במילותיו של ג'ורג' גראנט: "הסטראוטיפים אומרים שהנצרות הובילה להתפשטות יתר של הנשמה".
עם זאת בלום פיתח סוג אחר של פלטוניזם: פלטוניזם פגני, סוג שאליו התוודע בלום ממורו לאו שטראוס (1899–1973), נציגה החשוב ביותר של תפישה זו במאה החולפת, ואימץ אותו.
לדבקים בה יש השקפה שונה בתכלית על "הרפובליקה" של אפלטון.
שטראוס פיתח את נקודת מבטו לאחר שלמד תאוריות אסלאמיות ויהודיות עתיקות יומין, כגון אלה של אל-פאראבי (870–950) והרמב"ם (1205–1304).
כל פילוסוף היה נאמן לדתו, אולם תוך כדי כך חיפש לשלב פילוסופיה פוליטית קלאסית לתוך האסלאם והיהדות.
באסלאם היה הנביא-המחוקק מוחמד, ובדומה לכך, החוק היהודי היה פונקציה של התאולוגיה היהודית.
לכן היה על הפילוסופיות הללו להסתייע בפתרון שימזג במיומנות רבה רעיונות של אפלטון ואריסטו, שרבים מהם סתרו או הפריכו את המחשבה והפרקטיקה האסלאמית והיהודית – כל זאת מבלי להיראות כקוראים תיגר על התאולוגיה של דתם.
לפי שטראוס, אל-פאראבי והרמב"ם כתבו באמת ובתמים עבור פילוסופים בפוטנציה בתוך האמונה האדוקה.
שטראוס מכנה זאת "התגלית של הכתיבה האזוטרית", והוא מציג אותה לראשונה ב"רדיפה ואמנות הכתיבה" (Persecution and the Art of Writing, 1952).
הנצרות שונה מהאמונות הללו בכך שהפילוסופיה הייתה תמיד חופשית לקנות לעצמה דריסת רגל בנצרות, בלי שתיראה ככופרת בעיקר.
היה זה הודות לאוגוסטינוס הקדוש (354–430) בחיבוריו "עיר האלוהים" ו"על הרצון החופשי".
שטראוס לקח תובנה זו ויישם אותה לבסוף על כתביו של אפלטון עצמם.
תרגומו של בלום ומאמרו על "הרפובליקה" נוקט בעמדה זו; הוא שונה ללא היכר בהיבטים שונים וחשובים מהתרגומים והפרשנויות הקודמות של "הרפובליקה".
יש לציין בעיקר את הדיון של בלום אודות האירוניה הסוקרטית.
למעשה, אירוניה היא המפתח שבו נוקט בלום על מנת לפרש את "הרפובליקה" (בדיונו בספרים I–II של "הרפובליקה").
אלן בלום טוען כי פילוסוף הוא חסין לאירוניה מכיוון שהוא מסוגל להיות טרגי כקומי וקומי כטרגי.
בלום מתייחס לסוקרטס, הפילוסוף פר אקסלנס, ומצהיר במסתו הפרשנית: "סוקרטס מסוגל להתהלך עירום בעוד אחרים לבושים, הוא אינו חושש לעורר גיחוך.
יש באפשרותו אף להרהר ביחסי מין בזמן שאחרים נבעתים מאימה.
אין הוא חושש מתרעומת מוסרית".
במילים אחרות, הוא מתייחס לקומי ברצינות ולטרגי בקלילות; מכאן שאירוניה ברפובליקה מתייחסת ל"צדקת העיר בדיבור".
בלום מתבונן בה כמודל לחברה עתידית, לא כמקדש לנשמה האנושית; במקום זאת זוהי עיר אירונית, דוגמה לכך הוא המרחק בין הפילוסופיה לכל פילוסוף פוטנציאלי.
בלום הולך בעקבותיו של שטראוס בהציעו ש"צדקת העיר בדיבור" אינה טבעית; היא מעשה ידי אדם, ולכן היא אירונית.
הספר דלדולה של הרוח באמריקה ראה אור ב-1987, חמש שנים לאחר שבלום פרסם את חיבורו בכתב העת The National Review על כישלון האוניברסיטאות לשרת את צורכיהם של תלמידיהן.
בעידודו של סול בלו, עמיתו להוראה באוניברסיטת שיקגו, הוא העמיק את תובנותיו והפכן לספר "על אודות חיים שחייתי", עיון ביקורתי על מצב המדינה בתחום ההשכלה הגבוהה באוניברסיטאות אמריקה.
חבריו ומעריציו שיערו כי תיפול בחלקו הצלחה צנועה בלבד, במיוחד לאור היענותו הרפה של המוציא לאור להשלים את הפרויקט.
חרף זאת, בזכות מספר ביקורות חיוביות ביותר, ובהן אחת מאת כריסטופר ליהמן-האפט ב"ניו יורק טיימס", נהפך הספר לרב-מכר בלתי צפוי בן לילה.
ברבות הימים הוא מכר חצי מיליון עותקים בכריכה קשה וכיכב בראש רשימת רבי-המכר של ה"ניו יורק טיימס" ברשימת ספרי העיון במשך ארבעה חודשים.
"דלדולה של הרוח באמריקה" הוא ביקורת על האקדמיה בת ימינו, שאותה תפס בלום ככושלת בהכשרת תלמידיה.
יתרה מכך, בלום מתח ביקורת על הפילוסופיה האנליטית כתנועה: "פרופסורים בני האסכולות הללו כלל אינם מסוגלים ואף לא ששים לשוחח על שום דבר בעל חשיבות, והם אינם מייצגים בעצמם חיים פילוסופיים עבור תלמידיהם".
במידה רבה נסבה ביקורתו של בלום על הפיחות בערכם של הספרים הגדולים של ההגות המערבית כמעיין נובע של חוכמה.
על כל פנים, ביקורתו של בלום משתרעת מעבר לאוניברסיטה כדי לדון במשבר הכללי הפוקד את החברה האמריקאית.
"דלדולה של הרוח באמריקה" עורך אנלוגיות בין ארצות הברית לרפובליקת ויימאר.
בלום גרס כי הפילוסופיה הליברלית המודרנית נשמרה במקום קדוש בהגותו של ג'ון לוק, שסבר כי חברה צודקת יכולה להתבסס על טובת עצמה גרידא – בצד צמיחת היחסיות בהגות האמריקאית – דבר שהוביל למשבר השורר בחברה.
הכוח הטמון בביקורתו של בלום על התנועות החברתיות בנות זמנו, אשר לקחו חלק באוניברסיטאות או בחברה בכללותה, נובע מנקודת הראות הפילוסופית שלו.
כישלונו של החינוך הליברלי בן ימינו מוביל להרגלים חברתיים ומיניים של סטודנטים, לחוסר יכולתם לעצב לעצמם חיים מעבר לסמלי ההצלחה הרגילים של העולם הגשמי.
בלום טען כי ערכים כלכליים הפכו למוערכים יותר מאשר חיפוש פילוסופי אחר האמת או הרדיפה המתורבתת אחר כבוד או תהילה.
הוא ביקר במיוחד את השפעותיה של המוזיקה הפופולרית.
במַקמו את מוזיקת הפופ או במינוחה הכללי – "מוזיקת רוק" – בקונטקסט ההיסטורי, החל מ"הרפובליקה" של אפלטון וכלה בכמיהתו הדיוניסית של ניטשה.
בטַפלו בה ברצינות תהומית, הוא האיר באור חדש את תעשיית המוזיקה, אוכלוסיית היעד שלה (ילדים ומתבגרים), מבצעי-העל שלה והיומרות הצבועות שלה לשחרור ולחופש.
אף על פי שתואר כגזען וקנאי עיוור על ידי כמה ממבקריו, בלום, שהתבסס על סוקרטס, אריסטו, רוסו וניטשה, חקר את כוחה של המוזיקה להשפיע על נפש האדם.
הוא הצביע על החייל המחרף נפשו בקרב לקול הלמות התופים, הקנאי הדתי המתפלל תחת לחשם של המנונים דתיים, האהובה המפותה על ידי נעימת גיטרה רומנטית; ומציין את המסורת הפילוסופית המחשיבה את החינוך המוזיקלי כחשוב מכל.
בלום ראה במיק ג'אגר נציג העיקרי של הצביעות והסטריליות האינטלקטואלית של הרוק.
מוזיקת הפופ מכילה דימויים ושפה מינית על מנת להקסים את עולי הימים ולשכנעם שמרדם הדל הוא פוליטיקה אמיתית, בעוד שלמעשה הם נשלטים על ידי מנהלי הכספים, שמבצעים מוצלחים כמו ג'אגר משרתים בלאט.
למעשה, בלום טען כי ג'אגר שימש כגיבור תרבות עבור רבים מן הסטודנטים באוניברסיטאות, שקינאו בתהילתו ובעושרו, בעוד הם עצמם מוכי שעמום מהאפשרויות הדלות העומדות בפניהם.
לצד היעדרה של הספרות בחיי הצעירים, ומערכות היחסים האירוטיות שלהם, פירש חלקו הראשון של הספר את המצב הנוכחי של החינוך באופן המצוי מעבר ליכולת פרשן התרבות החוקר את התרבות בת ימינו.
הצלחת ספרו של אלן בלום הביאה עליה מִנְעד רחב של ביקורות אוהדות ומקטרגות.
מרתה נוסבאום, פילוסופית קלאסית ופמיניסטית, והארי יפה (Jaffa), מלומד נאו-קונסרבטיבי, טענו כי בלום הושפע במידה ניכרת מן הפילוסופים האירופאים בני המאה ה-19, ובמיוחד פרידריך ניטשה.
נוסבאום כתבה שעבור בלום, ניטשה היה בעל השפעה הרסנית בהגות האמריקנית המודרנית.
יפה ציין את היעדר אזכורו של הפן המוסרי לתפקיד התקדמות זכויות ההומוסקסואלים בחייהם של סטודנטים בני ימינו.
על פי יפה, בעוד שבלום דן בתנועות חברתיות בנות ימינו, במיוחד אלו שלבלבו בשנות ה-60, הוא ממלא פיו מים לגבי התנועות לזכויות הגייז.
קבלתו הציבורית של "דלדולה של הרוח באמריקה" מציעה שאפילו ליברלים לא ניאותו להכיר בתוצאות של היחסיות המוסרית שהם טענו שהם מחזיקים בה.
מכאן נורמן פדהורץ ציין בביקורתו כי "דלדול הרוח" היא כותרת המרמזת על התוצאות הפרדוקסליות של "פתיחות הדעת" האקדמית בהגות הפוליטית הליברלית; כלומר: "צרות האופקים וחוסר הסובלנות הדוגמטית" המפספסת כל הזדמנות, מידי אפלטון, או המקרא העברי דרך משל, לספק תשתית הגיונית לשיפוטים מוסריים.
פדהורץ לוקח את הרעיון רחוק יותר: "בלום מאשים את הליברליזם בוולגריות של הרעיונות הנעלים של חופש ושוויון והוא מציע תיאורים מרים ומבריקים הנסובים על גילוי המיניות והתנועה הפמיניסטית, שאותם הוא תופש כתוצרים של התהליכים הללו של הווּלגריות".
אלאן בלום, דלדולה של הרוח באמריקה (תרגמה מאנגלית: בת-שבע שפירא), תל אביב: עם עובד, תש"ן-1989.
ביבליוגרפיה של כתביו של אלן בלום
אלן אנדרה לואיס אדמונד ברנאר הוא שחיין עבר צרפתי, אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008) בעל 4 מדליות, סגן אלוף עולם (רומא 2009) ושיאן העולם בעבר במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי ובמשחה ל-50 מטר חופשי.
ברנאר היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה 100 מטר חופשי מתחת ל-47 שניות והוא בעל התוצאה השלישית בטיבה במשחה זה, בכל הזמנים.
עד גיל 16 לא נחשב כשחיין מצטיין והתמחה במשחי הגב והמעורב האישי.
מאמנו במועדון השחייה של אנטיב, דניס אגווין, ששם לב לכך שברנאר גבה במהירות (דבר שגרם לו לבעיה של כאבי גב), המליץ לו להסב את התמחותו למשחים בסגנון חופשי מאחר שהאמין שגובהו הרב ומוטת זרועותיו יסייעו לו יותר בסגנון זה.
ברנאר אף חיזק את גופו והצליח להתקדם בשחייה העולמית.
ב-2006 סיים שביעי באליפות אירופה וב-2007, אותה החל כששיאו האישי ב-100 מטר חופשי עומד על 49.21 שניות, הגיע תשיעי באליפות העולם בשחייה.
ביוני 2008 שיפר את שיאו האישי ביותר משנייה וקבע זמן של 48.12 שניות.
בכך הפך לאחד מהשחיינים המהירים בעולם.
התקדמותו המהירה בגיל מבוגר יחסית העלתה סימני שאלה בקרב עמיתיו השחיינים אך ברנאר טוען כי אינו משתמש בחומרים אסורים.
הצלחתו יוחסה בין השאר לחליפת השחייה לייזר רייסר החדשה של ספידו אותה לבש בעת שבירת השיאים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה ברנאר ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
במשחה הראשון הוא זכה במדליית כסף.
במשחה השליחים 4X100 חופשי, שיאו ב-100 מטר חופשי נשבר על ידי איימון סאליבן ששחה ראשון בתוצאה של 47.24 שניות.
במשחה השני, הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 47.21 שניות.
בשלב חצי הגמר במשחה ל-100 מטר חופשי הוא קבע שיא עולם חדש של 47.20 שניות, אך מיד במקצה השני של חצי הגמר שבר סאליבן את שיא העולם שוב והעמידו על 47.05 שניות.
במשחה השלישי, הוא זכה במדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה שחל 21.49 שניות, אחרי סזאר סיילו מברזיל שקבע שיא אולימפי חדש של 21.30 שניות) ובן ארצו אמורי לבו (21.45 שניות).
באליפות צרפת הפתוחה שנערכה במונפלייה ב-23 באפריל 2009 קבע ברנאר שיא עולם פעם נוספת ב-100 מטר חופשי בתוצאה של 46.94 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכה ברנאר במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:09.89 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 3:09.21 דקות ורוסיה (3:09.52 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה ברנאר בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:11.14 דקות, אחרי אוסטרליה (3:11.00 דקות) ולפני ארצות הברית (3:11.96 דקות), כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 48.75 שניות ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.92 שניות, אחרי סזאר סיילו (21.52 שניות) ולוקה דוטו מאיטליה (21.90 שניות).
ברנאר כשל במבחנים הצרפתיים לאולימפיאדת לונדון (2012) שנערכו במסגרת אליפות צרפת בשחייה שנערכה במרץ 2012 לאחר שסיים רק במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי ובמשחה ל-100 מטר חופשי.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, במאי אותה שנה זכה ברנאר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:13.55 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי (48.95 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חופשי (22.24 שניות) ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (3:35.41 דקות).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה ברנאר במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
זמן קצר לאחר האולימפיאדה, בספטמבר 2012, הודיע ברנאר על פרישתו משחייה.
ברנאר זכה בתואר שחיין השנה באירופה בשנת 2008.
ברוק היה ראש המטה הכללי הקיסרי, התפקיד המקצועי הבכיר ביותר בצבא בריטניה.
אלן ברוק נולד ב-1883 בבנייר-דה-ביגור (Bagnères-de-Bigorre) שבהרי הפירנאים בצרפת, למשפחה אנגלו-אירית בעלת היסטוריה צבאית ארוכה.
הוא היה הבן השישי והילד התשיעי של הברון סר ויקטור ברוק ממחוז פרמנה באירלנד (כיום: בצפון אירלנד) ואליס בלינגהם, בתו השנייה של הברון סר אלן בלינגהם ממחוז לאות' (Louth) שבאירלנד.
בגיל 10 התייתם ברוק מאביו.
לאחר מות אמו, ברוק התחנך בפנימייה בצרפת, שם הוא חי עד לגיל 16. לאחר מכן החל בלימודים באקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ' בלונדון, אליה פנה בעקבות שניים מאחיו הבוגרים.
ב-24 בדצמבר 1902 הוסמך ברוק לקצונה והוצב בגדוד הארטילרי המלכותי כסגן משנה,.
הוא הוצב בדרום אירלנד של ימינו (אז חלק מבריטניה).
בשנת 1906 עבר לשרת בהודו.
עקב שרותו בארטילריה נפגעה שמיעתו, אך אף על פי שיכול היה להשתחרר בשל פגיעה זו סירב לעשות זאת ונשאר בהודו ובחיל התותחנים.
ב-1909 עבר לשרת בארטילריה הרכובה המלכותית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועברה יחידתו מהודו לאירופה.
ברוק לחם בשורות הצבא הבריטי בקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
בין היתר לחם במסגרת הקרב על הסום, ועל תרומתו באותו קרב עוטר באות השירות המצוין.
באפריל 1917, עוטר שנית באות זה, על שירותו כקצין בגיס הקנדי בקרב רכס וימי.
עיטור זה התבטא בפס נוסף על העיטור הראשון.
בנוסף לעיטור זה עוטר ברוק במהלך מלחמת העולם הראשונה גם בצלב המלחמה הבלגי .
ב-1923 קודם ברוק לדרגת קולונל ושימש כמרצה במכללה הצבאית בקימברלי (Camberley).
ב-1929 התמנה ברוק למפקד בית הספר לארטילריה בלארקהיל (Larkhill).
תפקידו הבא היה מרצה ב (Imperial Defence College), שם הכיר את רוב האנשים שמאוחר יותר הפכו למנהיגים של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
בשנות השלושים שירת כמפקד בריגדה, אחר כך כמפקח על הארטילריה במשרד המלחמה ובהמשך כאחראי על האימונים הצבאיים.
עם הקמת הדיוויזיה המשוריינת הבריטית הראשונה מונה למפקדה, וב-1938 התמנה למפקד ההגנה האנטי-אווירית בבריטניה.
במסגרת תפקיד זה היה עליו להגדיל בבהילות את היקף הכוחות שתחת פיקודו משתיים לחמש דיוויזיות, שכן היה ברור כי מלחמה נגד גרמניה ממשמשת ובאה.
בשנת 1939 מונה להיות מפקד הפיקוד הדרומי ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה יצא לצרפת כמפקד הקורפוס ה-2, שהיה חלק מחיל המשלוח הבריטי בפיקודו של לורד גורט.
ביוני 1940 שימש בתפקיד מפתח בנסיגה הבריטית לדנקרק.
לאחר פינוי הכוחות מדנקרק, חזר לזמן קצר לצרפת, מתוך כוונה שחיל משלוח בריטי ימשיך להילחם לצד צרפת בחלקיה שטרם נכבשו, אולם במהרה התברר שאפסו הסיכויים.
ברוק חזר לבריטניה ביולי 1940 והחליף את אדמונד איירונסייד כמפקד הכוחות הבריטיים שנותרו במדינה.
למרות ויכוחים קשים עם וינסטון צ'רצ'יל בנושאים אסטרטגיים, צ'רצ'יל מינה אותו לראש המטה הכללי הקיסרי בדצמבר 1941.
באוגוסט שנת 1942 הוצע לברוק לפקד על הכוחות במזרח התיכון, אך הוא סירב והמליץ על גנרל הארולד אלכסנדר לתפקיד.
לקראת סוף שנת 1942 ברוק הצטרף לפיקוד העליון של בעלות הברית המערבית, מטה הכוחות המשולבים של בריטניה וארצות הברית.