tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שגריר רוסיה ביפן, ואסילי ניקולאייביץ' קריפנסקי, ארגן עבור קולצ'ק פגישה עם ראש המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי, אוהרה יוסאקו.
היפנים היו משוכנעים שקולצ'ק אוחז ברגש אנטי-יפני ועל כן הם לא יוכלו להביא אותו תחת חסותם.
על כן בהמשך ניסו הרשויות היפניות לעצור את קולצ'ק באשמת מעורבות בנושאי פנים של יפן.
היפנים היו נתונים למאבק אינטרסים, שכן מחד לא רצו לשמר את ההשפעה הרוסית על מזרח אסיה ומאידך פעלו למנוע את עלייתם של הסובייטים באזור.
בסופו של יום לא הצליחו היפנים להרשיע את קולצ'ק, שנתמך בידי השגרירויות הרוסית והבריטית.
קולצ'ק עקב כל אותו הזמן אחר אירועי מלחמת האזרחים ברוסיה תחת הודעות ממשרד המלחמה הבריטי.
קולצ'ק התיידד עם אלפרד נוקס, ראש הלשכה הרוסית במשרד המלחמה הבריטי.
נוקס אחת טען כי לקולצ'ק שני מאפייני אישיות המתאימים לתדמית החברתית הרוסית; אדם חם מזג וחוסר רצון לנהל שיחות חולין.
בהצעתו של קריפנסקי, קולצ'ק ביקר בשגרירות הצרפתית ביפן כדי לחזק את היחסים של התנועה הלבנה עם צרפת.
נוקס, קולצ'ק והשגריר הצרפתי רג'נו שטו לוולדיווסטוק ב-16 בספטמבר.
משהבין כי היפנים לא יתמכו בו, קולצ'ק התכוון לנוע לדרום רוסיה כדי להילחם תחת צבאות המתנדבים של אלכסייב וקורנילוב (האחרון כבר נהרג בשדה הקרב אך נכון לאותה העת קולצ'ק לא ידע על כך).
קולצ'ק הגיע לוולדיווסטוק בלילה בין 19 ל-20 בספטמבר 1918. עם הגעתו לעיר נודע לו על איחוד מספר ארגוני אופוזיציה לבולשביקים בהנהגת הסוציאל-רבולוציונרים לכדי הדירקטוריון המנהלי של המדינה הרוסית הלבנה שבירתה באופה, בשקורטוסטן.
תחום הסמכות של הדירקטוריון השתרעה מגדות נהר הוולגה ועד לסיביר ונודע בכינוי 'הממשלה הזמנית הכל-רוסית'.
הממשלה הזמנית הסיבירית (אשר שלטה בין לבין גם בוולדיווסטוק) שרוכזה באומסק, הייתה אחת מהממשלות המקומיות שהיו מעורבות בתוך הדירקטוריון המאוחד.
רוב חבריה של הממשלה הסיבירית היו עם זאת מלוכנים ושמרנים ולא ליברלים, רפובליקנים ומהפכנים.
עת נודע על הגעתו של קולצ'ק קצינים רבים ניסו להיפגש עמו והוא מצידו מיהר להכריז על תמיכתו בממשלה הזמנית הסיבירית (בעיקר עקב יכולתה לשמר סדר אזרחי ללא עירובם של גורמים חיצוניים).
ב-21 בספטמבר פגש קולצ'ק בראש הממשלה הזמנית הסיבירית, פיוטר ואסילייביץ' וולוגודסקי.
בהמשך פגש קולצ'ק בגנרל רדולה גאידה, אנטי-קומוניסט מוצהר שהיה מבין מנהיגי הלגיון הצ'כוסלובקי אשר שלט על מסילת הברזל הטרנס-סיבירית ופעל לצד התנועה הלבנה.
קולצ'ק טייל ברחבי סיביר כגורם פרטי ונשא עמו מדים אזרחיים.
ב-13 באוקטובר הגיע לאומסק ומשם תכנן להתקדם לצבא הקוזאקים הלבנים בנהר דון.
צבא המתנדבים בדון והדירקטוריון היו ליריבים פוליטיים, וקולצ'ק פגש בנציגים של שניהם.
בהמשך כתב קולצ'ק לגנרל אלכסייב על רצונו לשרת בחזית תחתיו.
קולצ'ק פגש בנציגים סוציאל-רבולוציונים מהדירקטוריון, בנציגי צבא המתנדבים בדון ובקצינים קוזאקים שונים, בהם גם מפקד מוצב אומסק, ויאצ'סלב איוואנוביץ' בולקוב.
גורמים בדירקטוריון ניסו לגייס את קולצ'ק לשירותם, בהם גם יו"ר הממשלה הזמנית, ניקולאי דימיטרייביץ' אבקסנטייב.
מחד רצה הדירקטוריון בשירותיו של קולצ'ק אך מאידך חשש מכך שהוא עלול לקדם הפיכה צבאית.
בעת הגיע לסיביר, נשא קולצ'ק את ההנחה כי רק משטר סמכותני יוכל למוטט את הבולשביקים.
באותה העת שלחה תנועת המרכז הלאומי האנטי-קומוניסטית את חסידו של קולצ'ק, ויקטור ניקולאייביץ' פפליאייב, לפקח מטעם הארגון הפוליטי על המזרח הרחוק הרוסי ומנצ'וריה.
פפליאייב פגש בקולצ'ק והעריך אותו כמועמד לדיקטטורה לבנה אפשרית שחברי תנועת המרכז קראו להקים במקום הדירקטוריון.
ב-16 באוקטובר, גנרל ומפקד בשירות הדירקטוריון, ואסילי גאורגוביץ' בולדירב, הציע לקולצ'ק את משרת שר המלחמה והצי במועצת השרים של הממשלה הכל-רוסית, שפעלה ביחד עם הדירקטוריון.
קולצ'ק תחילה סירב מכיוון שלא רצה להיקשר עם הדירקטוריון, אז בהמשך הסכים להצעה כאשר הובהרו לו הפרטים על כמות החיילים שישרתו תחתיו.
קולצ'ק קבע עם העסקתו כי בכל פעולה של הממשלה שימצא אותה כמחדל הוא יוכל להתפטר ממשרתו.
מכיוון שהיה קולצ'ק נכס לדירקטוריון עקב יכולותיו הצבאיות, הוא יכול היה השתמש בקביעה כקלף מיקוח פוליטי.
רק שלושה חברים מתוך כלל הממשלה הזמנית הסיבירית באומסק התנגדו להחלטתו של קולצ'ק להתמנות לשירות הדירקטוריון.
בתחילת נובמבר לפתע הממשלה הזמנית באומסק והדירקטוריון באופה שמו בצד את מאבקיהם והתאחדו בהתנגדותם לשר הפנים בדירקטוריון, שנחשד בארגון מיליציה עצמאית הנתונה אך ורק לפיקודו האישי.
בסופו של יום, כאשר התמנה קולצ'ק לשר המלחמה והצי של הדירקטוריון ב-5 בנובמבר, הוא נתמך גם בידי אומסק וגם בידי אופה.
סמכויות המשרה בפועל הועברו לידי קולצ'ק ב-7 בנובמבר, והוראתו הראשונה הייתה להקים גופי פיקוד על משרד המלחמה ועל המטה הכללי של הצבא הלבן בסיביר.
למחרת יצא קולצ'ק לחזית באופן אישי כדי להעריך את המצב.
המנהיג העליון של רוסיה: המערכה המנהלית
לנוכח סדרת מפלות צבאיות בחזית נגד הבולשביקים, נסוג מושב הדירקטוריון מאופה לאומסק עקב החשש מכיבושה של אופה בידי הצבא האדום.
הגעתו של קולצ'ק לאומסק נעשתה במקביל לשפל יחסים בין הדירקטוריון הסוציאל-רבולוציונרי לבין הזרועה המבצעית של הממשלה הכל-רוסית, קבינט השרים בראשותו של וולוגודסקי.
סיומה של מלחמת העולם הראשונה בכניעת מעצמות המרכז הוביל לשינוי ביחס של הלגיון הצ'כוסלובקי ומדינות ההסכמה לתנועה הלבנה.
מפקדיו של הלגיון הצ'כוסלובקי בפרט מצאו את השיבה לארץ מולדתם הנלחמת על עצמאותה כל אותה העת כמטרתם העיקרית ולא השירות במלחמת האזרחים של רוסיה.
לנוכח סיומה של המלחמה הסתיים הצורך של מדינות ההסכמה בהשבת רוסיה למלחמה נגד גרמניה, אל מדינות ההסכמה המשיכו לתמוך בתנועה הלבנה כדי למנוע את עלייתה של מעצמה בולשביקית.
המפלות הצבאיות הובילו לתשאול מעמדו של הדירקטוריון מצד קצינים בשורות הצבא הלבן ולעלייה בתמיכה בקריאה הגוברת להקמת ממשל שמרני סמכותני.
מצב זה הוביל להתבודדות הדירקטוריון, שהיה לזרוע המחוקקת של הממשלה הכל-רוסית, מן הצבא הלבן, שהיה לכוח בפועל של התנועה הלבנה במאבקה נגד הבולשביקים.
לנוכח המצב פרץ משבר ממשלתי.
בסופו של יום היו אלו גורמים מתוך הצבא שארגנו קשר להפלת הדירקטוריון מכוחו.
ב-18 בנובמבר 30 קוזאקים וקצינים סדירים שהיו חלק מהמוצב של הצבא הלבן באומסק, החלו במעצרים המוניים של פעילים סוציאל-רבולוציונרים.
רגימנט המיליציה העצמאית הסוציאל-רבולוציונרית שפעלה בשירות הדירקטוריון פוזרה מנשקה ומלבדה לא הייתה כל יחידה צבאית בתוך אומסק שהמשיכה לתמוך בדירקטוריון.
קולצ'ק לא היה מעורב באופן אישי באירוע ההפיכה אך נודע לו על התרחשותה ממארגניה והוא הסכים לקחת על עצמו סמכויות דיקטטוריות "בשעת הכושר".
הציר הבריטי באומסק היה מיודע על ההפיכה אך לא התערב בה.
לאחר מעצר פעילי הדירקטוריון, מועצת השרים הכירה רשמית בביטול מוסד הדירקטוריון והכריזה על הסדר כלל הסמכויות השלטוניות בידיו של גורם אחד לכדי אוטוקרטיה.
עבור ריכוז סמכויות זה נוסדה משרת 'המנהיג העליון של רוסיה' (Верховный правитель России).
נקבע כי המנהיג העליון יישא בסמכויות החוק העליון במדינה, אך יפעל דרך העברת סמכויות למועצת השרים הכפופה לו.
מסמך 'ההוראה על המבנה הזמני של סמכויות המדינה הרוסית', הנודע בכינוי "חוקת 18 בנובמבר", קבע את חלוקת סמכויות זאת.
היו שלושה מועמדים ראשיים למשרת הדיקטטורה: ראש מטה כוחות הדירקטוריון לשעבר, ואסילי גאורגוביץ' בולדירב, מפקדה העליון ומנהלה של מסילת הברזל המזרח-סינית, הגנרל חורבט, והאדמירל אלכסנדר קולצ'ק, שר המלחמה והצי בממשלה הכל-רוסית.
קולצ'ק תמך במועמדותו של בולדירב למשרה, שהיה אהוד על החיילים ובעל ניסיון בחזית הרגלית לנוכח שירותו בעמדות פיקוד במערכה נגד הגרמנים במלחמת העולם הראשונה.
בסופו של דבר, הצבעה חשאית של מועצת השרים לבחירת המנהיג העליון של רוסיה הסתיימה בבחירתו של קולצ'ק למשרה.
הנחלות הלבנות של קולצ'ק השתרעו על פני 13,000,000 ק"מ ומנו כ-7 מיליון תושבים.מועצת השרים במקביל גם מינתה את קולצ'ק לאדמירל מלא, הועברו אליו סמכויות מנהל המדינה העליונות, משמע שהייתה לו המילה האחרונה בכל חקיקה שהיא, וניתן לו הכינוי של שליט עליון.
כלל כוחות הצבא הלבן המפוזרים הוטלו תחת פיקודו הישיר והועברו לידיו גם סמכויות של מצב חירום מדיני.
קולצ'ק, לאחר לחץ מצד גורמים מדיניים, קיבל את המשרה אחרי שהתנגד לקבלתה קודם לכן.
קולצ'ק במקור ראה בגנרל אלכסייב המועמד המוצלח ביותר למשרה, אך אלכסייב נפטר עקב דלקת ריאות בסוף אוקטובר.
לאחר מותו של אלכסייב הועברו הכוחות הלבנים בדרום רוסיה לידי פיקודו של הגנרל אנטון דניקין, שעבורו רכש קולצ'ק הערכה רבה.
דניקין בסופו של דבר הכיר בעליונותו של קולצ'ק כמנהיג העליון של כלל הצבאות הלבנים רק במהלך יוני 1919.
צעדים ראשונים במשרה ויחסי הממשל והציבור
בהצהרתו הראשונה של קולצ'ק אל הצבא הלבן הכריז על קבלת סמכויות הנהגה מעל הצבא והצי והורה על פיטוריו של הגנרל בולדירב, שאחז בתפקיד דומה לזה של מפקד הצבא והצי בעת שירותו תחת הדירקטוריון.
קולצ'ק הודיע לבולדירב על ההפיכה שהתרחשה בקשר ישיר עת היה בולדירב באופה, ליד קו החזית.
בולדירב זעם על ההפיכה והורה לקולצ'ק להשיב את הדירקטוריון על כינו ולמצוא ולהעניש את אלו האחראים על ההפיכה.
בולדירב טען על קיומו של אויב מתוך המחנה הלבן הפנימי אך קולצ'ק סירב לשמוע לו והורה לו להישאר לשוב לאומסק לקבלת פקודות נוספות.
בולדירב מצידו לא הסלים את המצב ונענה לדרישתו של קולצ'ק.
ההטמאן סמיונוב ששלט נכון לאותה העת בעבר הבאיקל המשיך לקבל תמיכה מצידה של יפן, וסירב לקבל את עליונותו של קולצ'ק מעליו ולהכיר בו כמנהיג העליון של רוסיה.
סמיונוב, בשום נקודה במערכה, לא שלח את כוחותיו להשתתף במאבק צבאותיו של קולצ'ק נגד האדומים בהרי האורל ומערבה להם.
ב-1 בדצמבר הורה קולצ'ק על מעצרו של סמיונוב, הוראה שלא הוצאה לפועל עקב העובדה שסמיונוב, שפעל כאיל מלחמה עצמאי, היה בשליטה מלאה על עבר הבאיקל, ומנע את תנועתם של חיילי קולצ'ק.
בקיץ 1919, עם התערבות של נציגים יפנים וראש המשלחת הצרפתית, מוריס ז'נין, הגיעו ממשלותיהם של קולצ'ק וסמיונוב להסדר.
תחילה, מינויו של קולצ'ק למנהיג העליון עורר מאבקים גם עם ההטמאן של סמיפלטינסק והמנהיג הקוזאקי של אורנבורג, אלכסנדר איליץ' דוטוב.
מטרתו הראשונה של קולצ'ק הייתה להשיג הכרה בסמכותו מצד הצבא והאוכלוסייה האזרחית, כמו גם הכרה מצדם של מנהיגי הצבאות הלבנים השונים המפוזרים ברחבי רוסיה ומדינות ההסכמה.
ביום ההפיכה פרסם קולצ'ק הצהרה לאוכלוסייה האזרחית:
קולצ'ק החשיב את מטרתו הבאה: "להחיות ולשחזר מדינה גוססת", כאפשרית רק בסיומה של מלחמת האזרחים.
הוכרז כי מטרתו של המנהיג העליון תהיה להעביר את סמכויות הממשל לידי האזרחים.
הסיסמה הפוליטית המרכזית של משטר קולצ'ק הייתה "שחזור של לגיטימיות".
בפגישה עם נציגי התקשורת ב-28 בנובמבר, קולצ'ק הכריז כי חוק וסדר קשורים זה בזה.
בכל הקשור למעורבים הישיר בהפיכה, קולצ'ק הורה על זיהוי המעורבים במאסר חברי הדירקטוריון ושליחתם לחקירות ומשפטים.
ביום שלמחרת הכריזה הממשלה כי קצינים קוזאקים שונים בפיקודם של הקולונל ויאצ'סלב איוואנוביץ' וילקוב ואחרים, נכנעו לרשויות השלטון באומסק.
לאחר חקירה בת שלושה ימים שוחררו כל המעורבים בהפיכה ובהמשך הועלו בדרגותיהם בהוראת ממשלת קולצ'ק.
על אף התמיכה הרבה בקולצ'ק ממפלגות הימין וגורמים רבים בתוך שורות הצבא, הליך מינויו למנהיג העליון וייצור שלטונו לא התרחשו באופן חלק לגמרי ללא התנגדות.
מדינות ההסכמה נזהרו בתגובתם לאירועי ההפיכה באומסק, בעיקר לנוכח ההודעות על קושרים מלוכנים ריאקציונרים שכביכול הנהיגו מרידה בדירקטוריון והובילו לקרע במחנה הפנימי של התנועה הלבנה.
קולצ'ק ניסה להרגיע את האוכלוסייה האזרחית בסיביר כמו גם את הממשלות של מדינות ההסכמה בעזרת סדרת נאומים בהם חזר פעם אחר פעם על כך שאין בכוונתו להשיב את המלוכה על כנה.
הענף הרוסי במועצה הצ'כוסלובקית הודיע על סלידה מאירוע ההפיכה בעוד מפקד הלגיון הצ'כוסלובקי, יאן סירובי, הורה לאנשיו להישאר נייטרלית בעניין ההפיכה ב-18 בנובמבר בטענה כי היה זה משבר פנימי-רוסי.
נוסף על כך, סירובי העמיד חיילים מלגיונו שהיו מעורבים בתעמולה רוסית מול כיתת יורים.
קולצ'ק תקף בחריפות את עמדתה של המועצה הצ'כוסלובקית בטענה כי לא היה ברצונו לשמוע לדעתם של זרים.
ברוב סיביר, האורל והמזרח הרחוק הייתה תגובה חיובית להפיכה מצד האוכלוסייה הכללית, שקראה מזה זמן מה לריכוז נרחב יותר של סמכויות שלטוניות עבור המאבק בבולשביקים.
קולצ'ק קיבל מכתבי ברכה על מינויו למנהיג העליון מצידם של רשויות מקומיות שונות, פעילי תעשייה ומסחר, ארגונים ציבוריים, גורמים צבאיים ואזרחים פרטיים.
כך הכריז קונגרס הספנים הסיביריים: מצד שני, נציגי הסוציאל-רבולוציונרים והמנשביקים גינו את ההפיכה ואת הדיקטטורה ואף קראו לתומכיהם לצאת במרידה מזוינת נגד משטרו של קולצ'ק.
לאחר פיזורה של האספה המכוננת הרוסית בידי הבולשביקים חבריה התארגנו מחדש ביקטרינבורג בתחילת 1919. יושב ראש האספה היה ויקטור צ'רנוב, ממנהיגי המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
ב-19 בנובמבר פנתה האספה "לכל עמי רוסיה" להתאחד נגד הקושרים באומסק.
בתגובה הכריז קולצ'ק על פירוקה של האספה המכוננת ומעצר מנהיגיה.
ממלא ההוראה של קולצ'ק היה המוצב הצ'כוסלובקי בעיר בראשות רדולה גאידה, ששלח את העצורים לבסיס הצ'כוסלובקי בצ'ליאבינסק ומשם לאופה.
בהוראת קולצ'ק, ב-3 בדצמבר הועברו 30 צירים של האספה מאופה לאומסק ונפתחה חקירה נגד ועד מפלגת הס"ר.
באופה, נציגים של ממשלים דמוקרטיים מקומיים נאמו נגד ההפיכה ודרשו שראש הממשלה וולוגודסקי ישיב ממשל 'לגיטימי'.
ממשלים מקומיים אלו ניסו להשיג תמיכה מצד הצ'כוסלובקים והקוזאקים להפיכת-נגד להפלת קולצ'ק אך עשו זאת ללא הצלחה.
ב-30 בנובמבר הורה קולצ'ק על מעצרם של "המורדים" מאופה.
בה בעת קבעה ממשלת אומסק עונש מוות על פעילות נגד המנהיג העליון.
הממשלה דרשה מהאוכלוסייה האזרחית להעביר לידיה נשק פרטי עבור הצבא.
נשק ציד לא נכלל עקב העובדה שתושבים סיביריים רבים באזורים מדוללי אוכלוסין נשענו עליהם למחייתם.
לאחר ששוחררו ושבו להתנגדותם לממשל, קולצ'ק הורה בדצמבר על מאסר מחודש של צירי האספה המכוננת שפוזרה.
בליל 22 בדצמבר פרצה מרידה בולשביקית בתוך אומסק שנמחצה במהרה ביד ברזל של המוצב הצבאי.
277 מורדים נהרגו במקום ועוד 166 הובאו מול כיתת יורים.
הבולשביקים המורדים ניסו לשחרר צירי אספה עצורים ומתוכם 8 נהרגו.
הבולשביקים גם השתמשו בטקטיקות של לינצ'ים נגד קצינים נאמנים לקולצ'ק.
מאוחר יותר שוחררו כל צירי האספה העצורים.
לאחר אירוע המרידה באומסק, רוב המנשביקים והסוציאל-רבולוציונרים החמושים בסיביר ובאורל עברו להתנגד לממשל קולצ'ק באופן מחתרתי.
חלק מפעילי הס"ר אף החלו לשתף פעולה עם הבולשביקים ברואם את ממשלת קולצ'ק הרודנית כעוינת עוד יותר מאשר הבולשביקים.
בסוף ינואר 1919, בתגובה להשערות בעיתונאים זרים בנוגע לגורמים להפיכת 18 בנובמבר, יצאה ממשלת קולצ'ק בהצהרה שהציגה את הפלת הדירקטוריון כנדרשת ואת מנהיגי הארגון כצרי טווח ראייה וחסרי יכולת להנהיג את המדינה הרוסית במלחמתה נגד הבולשביקים.
כמו כן, במסגרת ההצהרה הואשמו מעורבי מפלגת הס"ר בהחדרת אידיאלים פוליטיים לתוך שורות הדרג הצבאי ובניסיון להקים מיליציה עצמאית המבוססת מפלגתית.
קולצ'ק פעל בעניין מדיניות חוץ לשמור ככל הניתן על יחסים חמים עם מדינות ההסכמה ושיתוף פעולה עמם במלחמת אזרחים.
כדי לחזק את הקשרים הכריז קולצ'ק ב-21 בנובמבר 1918 שהמדינה הרוסית היא היורשת של האימפריה הרוסית וככזאת ירשה את חובותיה עבור מדינות ההסמכה (לרוסיה היה חוב חיצוני בסך 12 מיליארד רובל רוסי נכון לסוף 1917).
היחסים עם מדינות ההסכמה לא היו חסרי מגרעות.
תחילה ראו עצמם מנהיגי בריטניה וצרפת, דייוויד לויד ג'ורג' וז'ורז' קלמנסו, כמנהיגים מאבק מאוחד נגד הבולשביקים על גבי אדמת רוסיה.
ב-13 בדצמבר דרש הגנרל הצרפתי ז'נין שיינתן לו מידי קולצ'ק מנדט פיקוד על כל החיילים בסיביר, חיילים רוסים וחיילי מדינות ההסכמה כאחד.
קולצ'ק הגיב שיעדיף להישאר ללא כל תמיכה של מדינות ההסכמה מאשר להיענות לדרישות אלו.
ב-19 בינואר 1919, לאחר ויכוחים ממושכים, התמנה ז'נין למפקדו הראשי של מטה מדינות ההסכמה על אדמת רוסיה.
מדינות ההסכמה ריכזו את כוחותיהם בעיקר בצפון רוסיה ובמזרח הרחוק, ולא השפיעו רבות על מהלך מלחמת האזרחים דרך התערבות ישירה.
האיום הגדול ביותר לבולשביקים הגיע מכיוון התנועה הלבנה מחד ובהמשך גם הרפובליקה הפולנית השנייה מאידך .
על אף מאמציהם של מדינות ההסכמה, עם כניעתם של מעצמות המרכז ב-11 בנובמבר 1918 וסיום מלחמת העולם הראשונה, הלגיון הצ'כוסלובקי התחפר בעמדתו שעליו לשוב לארצו ולא להילחם במלחמתם של הרוסים.
מצב זה כאמור גרם לקרע גדל בין התנועה הלבנה והלגיון הצ'כוסלובקי.
בלחץ מדינות ההסכמה הסכימו הצ'כוסלובקים לשמור על משמרם לאורך מסילת הרכבת הטרנס סיבירית.
הגנרל ז'נין, שנמנע מידיו מלהשיג משרה יוקרתית של מפקדה הצבאי העליון של כל סיביר, נקט במרירות מנקודה זאת והלאה כלפי קולצ'ק.
ז'נין היה בכך מהופך לחלוטין ממקבילו הבריטי, אלפרד נוקס, שתמך בקולצ'ק.
מטרת מדיניות החוץ הרשמית של ממשלת קולצ'ק הייתה השגת הכרה בינלאומית מצידן של הארצות המנצחות במלחמת העולם הראשונה.
המשלחות הדיפלומטיות לעומת זאת לא מיהרו להכיר בממשלו כמייצגה הלגיטימי של רוסיה.
בתחילת שנת 1919 העניקה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים הכרה רשמית דה יורה בממשלת קולצ'ק.
לאחר שבחנו את פעילותם של הגורמים הראקציונרים בתוך ממשלת קולצ'ק, מדינות ההסכמה, דרך המועצה הפיקודית העליונה, הכריזה על תמיכתה הרשמית בקולצ'ק ב-26 במאי.
בסך הכל, קולצ'ק המשיך במדיניות הפוליטית והכלכלית של הממשלה הסיבירית הזמנית., שאת מנהיגה, וולוגודסקי, שמר במשרת ראש הממשל ונעזר בו כסמל ללגיטימציה.
לאחר ההפיכה הסתיימו המאבקים הפנימיים בין הדומות המקומיות ברחבי האזורים האוטונומיים שנשלטו בידי גורמים מהתנועה הלבנה.
קולצ'ק קיווה שבהרמת הדגל נגד האדומים יאחד את הפלגים השונים של המחנה הלבן תחת פיקודו, ועל כן קידם מדיניות צבאית התקפית.
ההישג המכריע ביותר של הצבא הלבן במתקפת נגד זאת היה כיבוש העיר פרם, המהווה מרכז אסטרטגי ולוגיסטי.
בינואר פגש קולצ'ק בגנרל ולדימיר אוסקרוביץ' קאפל.
קאפל היה מועמד מזה זמן רב לקידום צבאי אשר עוקב פעם אחר פעם והותיר אותו לשרת בסיביר, בעורף המערכה.
בפגישה אישית עמו השיג קולצ'ק רושם חיובי מקאפל ומינה אותו לראש מחלקת המילואים האסטרטגיים של מטה קורפוס הוולגה הראשון של הצבא הלבן.
עם לקיחת משרת ההנהגה של המנהיג העליון, ניסה קולצ'ק לשמור על תדמית ציבורית של אדם צנוע.
הוא עבר להתגורר בשכירות בביתו של פעיל ציבורי שפרש מתפקידו, על גדות נהר אירטיש.
הבית המושכר היה לאחוזה קטנה ברחוב ברגובאיה באומסק וקולצ'ק התגורר בו בין 15 בדצמבר 1918 ל-12 בנובמבר 1919. אשתו של קולצ'ק וילדיהם יצאו לגלות בצרפת, וקולצ'ק שלח עבורם קצבת מחייה בת 30,000 פרנקים צרפתים.
בין סוף מאי לתחילת יוני 1919 הכריזו שני מפקדים על צבאות לבנים עצמאיים על כך שפעילותם נעשית בחסות קולצ'ק וכי הם מכירים בהיותו המנהיג העליון של רוסיה: יבגני קרלוביץ' מילר בצפון רוסיה וניקולאי יודניץ' בצפון-מערב.
היה זה בהמשך יוני שגם אנטון דניקין הכיר בקולצ'ק כמפקדו לאחר שמזה זמן רב פעל להשוות בינו לבין קולצ'ק.
ב-17 ביוני 1919 הכריז קולצ'ק על מינויו הרשמי של דניקין למשרת ממלא מקום מפקד הכוחות העליון של הצבאות הלבנים, ובכך מינה אותו ליורשו המיועד בפיקוד הצבאי.
דניקין ניהל את רוב השטחים שתחת שליטתו הצבאית בדרום רוסיה (צפון הקווקז, דונבאס והאזורים הסובבים) כנחלותיו האישיות והסדיר שלטון יד ברזל שכלל פרעות באוכלוסייה היהודית עליו הייתה לקולצ'ק השפעה מעטה.
למעשה, לדניקין היה חופש פעולה במנהל האזרחי המקומי, הנהגת צבאו והסדר מדיניות ביחס למדינות ההסכמה.
קולצ'ק שמר על סמכויותיו כחוק העליון בעניין מנהל פנים וחוץ כלליים, שאלת החזקת הקרקעות שהובילה לתסיסה אזרחית ומדיניותה הכלכלית של המדינה הרוסית.
קולצ'ק היה לאורך חייו נוצרי אורתודוקסי (על אף העובדה שהעמיק בחקר אמונות המזרח הרחוק מעולם לא נטש את אמונת אבותיו) ועם מינויו למנהיג העליון של רוסיה התקיימה החייאה בפעילותה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית בתוך סיביר.
בעצת הבישופים של אופה, מנהל הכנסייה הגבוהה הזמני הוקם כאשר בראשותו עמד הארכיבישוף סילבסטר של אומסק.
ב-27 בדצמבר 1918 הקים קולצ'ק את המנהל הראשי לענייני דת בתוך מסגרת מועצת השרים.
לפי קביעת המנהל הראשי שב החינוך הדתי להיות מקצוע חובה בבתי הספר.
מעל 2,000 כמרים נשלחו לחזית להעביר טקסי דת עבור הצבא הלבן.
בהמשך קבעה מועצת בישופים את מינויו של קולצ'ק למשרת ראשה הזמני של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
המינוי היה זמני ותקף לתחומי שיפוטו של קולצ'ק והמדינה הרוסית הלבנה.
בהמשך החליט המנהל הדתי באומסק לצרף את שמו של קולצ'ק במהלך טקסי דת רשמיים.
כמו כן קולצ'ק סירב לקשר את הכנסייה במאבק נגד הבולשביקים.
יחסי מנהל הכנסייה האורתודוקסית הרוסית והמנהיג העליון קולצ'ק היו רשמיים בעיקרם ולא מעבר לכך.
לא כל גורמי הכנסייה תמכו בקולצ'ק, ומספר כמרים אף קידמו מרידה נגד שלטונו שפרצה באירקוטסק בדצמבר 1919. למרד זה הייתה תמיכה משנית בלבד, והוא הופל במהרה בידי כוחות הצבא הלבן בסיביר הנאמנים לקולצ'ק.
חקר רצח משפחת הצאר, זהב ונושאים נוספים
כאשר השתלט הלגיון הצ'כוסלובקי על יקטרינבורג ב-25 ביולי 1918, הסתיים השלטון הבולשביקי בעיר והחל חיפוש אחר משפחת המלוכה לבית רומנוב שהייתה נתונה למעצר תחת הבולשביקים.
לאחר זמן מה התברר רצח משפחת הצאר בידי הבולשביקים.
בפברואר 1919 הורה קולצ'ק על החלפת צוות החקירה ובראשו הועמד ניקולאי סוקולוב.
החקירה התמקדה במספר שאלות כגון שאלת הניצולים האפשריים מתוך משפחת המלוכה וכגון מי האחראי שנתן את ההוראה על רצח משפחת הצאר, לנין, לאון טרוצקי או אחרים.
לנוכח רצח משפחת הצאר נחלשה התנועה המלוכנית בתוך התנועה הלבנה אך עדיין נותרה אוחזת בהשפעה.
בין 1914 ל-1917, לאחר שליש מכלל עתודות הזהב של האימפריה הרוסית הועברו לאחסון בקנדה, שהייתה דאז דומיניון של האימפריה הבריטית.
נוסף על כך, לערך מחצית מכלל עתודות הזהב הועברו מפטרוגרד לקאזאן.
העברת עתודות הזהב נעשתה לנוכח המצב בחזית המלחמה.
נכון לאוקטובר 1917 היו 500 טונות של עתודות זהב בקאזאן.
לאחר ההשתלטות עליה בידי הצבא הלבן בראשות ולדימיר קאפל ב-7 באוגוסט 1918, הועברו עתודות הזהב לסמרה, איפה שהוקמה ממשלת קומוץ' הלבנה שהונהגה בידי חברי האספה המכוננת הרוסית.
בסוף נובמבר 1918, עם מינויו למנהיג העליון של רוסיה ופיזור ממשלת קומוץ', קולצ'ק הורה על העברת העתודות לאומסק.
במאי 1919 הגיעו משלוחי הזהב לאומסק איפה שנספרו ב-505 טונות של זהב, שווי ערך ל-650 מיליון רובל רוסי.
קולצ'ק הכריז ב-30 בנובמבר 1918 על שחזורם של מספר עיטורים, מסדרים אותות צבאיים מתקופת האימפריה הרוסית שבוטלו בידי הרפובליקה לאחר מהפכת פברואר.
לצד זאת, קולצ'ק אסר על חגיגות המהפכה לזכרה של מהפכת פברואר.
נכון לקיץ 1919, בהתערבותה הממושכת של הממשלה, תוקנו מסילות ברזל רבות, החלו רכבות לצאת ולחזור לפי לוח זמנים מדויק, ירדה כמות השביתות והמחאות של פועלי רכבות והחל לחדש פרויקט פיתוח של שימוש נרחב יותר בנתיב הים הצפוני.
במהלך אותה השנה הורה קולצ'ק על משלחת חקר לים קארה שהונהגה בידי חבר קרוב שלו, מגלה הארצות וההידרוגרף בוריס אנדרייביץ' וילקיטסקי.
לשכת החקר של האוקיינוס הקוטבי שהקים קולצ'ק הכינה אף תשתית מיועדת לבניית עיר נמל בדלתא של נהר יניסיי.
כדי להפחית את המתח החברתי נקטה ממשלת קולצ'ק באמצעים מיוחדים: על אף האינפלציה הבלתי נמנעת שהשתוללה במהלך פעולות האיבה מלחמת האזרחים, ועדה מיוחדת מטעם משרד העבודה אישרה שכר מינימום מיוחד שנקבע לפי מקצוע ופי אזור, ובהתאם אליהם, הממשלה מעת לעת ביצעה מדידות של שכרם של אזרחים.
תחת קולצ'ק הונהג לראשונה שכר מינימום בסיביר.
המנהיג העליון של רוסיה: המערכה הצבאית
מבצע פרם ומתקפת אביב 1919
לקולצ'ק ואנשיו היה פיקוד ישיר על הצבאות הלבנים במזרח, ומטרה אסטרטגית מרכזית עבורם הייתה ההשתלטות על העיר פרם, היושבת בנקודת מפתח לוגיסטית ואסטרטגית.
הגנרל בולדירב בזמנו הכין תוכנית למבצע השתלטות על העיר עבור הדירקטוריון.
דרך פרם היה הצבא הלבן פורץ את הדרך לוולוגדה, ממנה יכול היה להתאחד עם הכוחות הלבנים המפוזרים בצפון רוסיה וארכנגלסק בפרט.
על כן קבע קולצ'ק שוולוגדה היא המטרה הישירה של הצבאות הלבנים במזרח ולא מוסקבה (שנקבעה בידי הבולשביקים להיות לבירתם במקום פטרוגרד הקרובה לגבול), שהדרך לעברה הייתה מבוצרת ומחופרת בידי אנשי הצבא האדום.
הרעיון המקורי של ההשתלטות על צפון רוסיה היה של הצ'כוסלובקים, ששיתפו אותו עם נוקס ובולדירב.
הרעיון המקורי היה שאיחוד לוגיסטי של הצבאות הלבנים בין אומסק לבין ארכנגלסק ומורמנסק תאפשר העברת אספקה ותמיכה קלה יותר של מדינות ההסכמה עבור התנועה הלבנה.
מבצע פרם החל ב-27 בנובמבר, כאשר כוחותיו של הגנרל הלבן גריגורי ברזביטסקי עקפו את המעוז הבולשביקי בקושווה מימין.
קושווה עצמה נכבשה מאוחר יותר בידי הלבנים במתקפה חזיתית ב-2 בדצמבר.
ב-27 בנובמבר החלה תנועת הארמייה הסיבירית בהנהגת אנטולי ניקולאייביץ' פפליאייב (אחיו של ויקטור פפליאייב) לעבר פרם.
כוחות הארמייה הסיבירית נעו בשלג עמוק בטמפרטורה של מינוס 20 מעלות צלזיוס עד שהשלימו 160 קילומטרים בתוך שבועיים וכבשו את העיירה קאלינו, דרום-מזרח לעיר פרם עצמה.
כתוצאה מהאיגוף של הצבאות הלבנים בהנהגתם של ברזביטסקי ופפליאייב, הארמייה השלישית של הצבא האדום במזרח, בפיקודו של מיכאיל לשביץ', נקטעה לשתי יחידות.
ב-20 בדצמבר ביצעו הדיוויזיה האורלית השביעית ודיוויזיית צ'כוסלובקים שהנייה מהלך איגוף דומה שקטע את דיוויזיית הרובאים ה-30 של הצבא האדום והוביל לכיבוש העיר קונגור, דרומית לפרם, בידי הלבנים.
הכוחות האדומים נסוגו לפרם עצמה והתחפרו בעמדותיהם.
קולצ'ק הורה על כיתור העיר ולנוכח שליטת הצבא הלבן במסילות הברזל העוברות דרך העיר, נבלמה האספקה והתגבורת של האדומים לתוך כוחותיהם בעיר.
ב-24 בדצמבר, מוצב הצבא האדום בפרם נכנע לכוחות הלבנים הצרים מעליו.
מחצית מסך אנשי הארמייה השלישית של הצבא האדום במזרח נלקחו כשבויים של הצבא הלבן בסופם של קרבות דצמבר 1918. לאורכה של המערכה לכיבוש העיר פרם פעל קולצ'ק בקרבת החזית כדי לחזק את מורל אנשיו ולהיות בעמדת הכרעה ישירה על תהליך קבלת ההחלטות.
נכון לתחילת 1919 קולצ'ק ארגן מחדש את אנשיו: כוחות יקטרינבורג המפוזרים אורגנו מחדש תחת רדולה גאידה לכדי הארמייה הסיבירית; הארמייה המערבית הוטלה תחת פיקודו של הגנרל מיכאיל ואסילייביץ' חנזין, שהיה נתון לקבוצת הארמיות הדרומית של מערך הצבאות הלבנים במזרח.
מרכז המערך ארמיות הצבא האדום במזרח היה חלש לעומת אגפי המערך, מצב שאפשר תנועה של כוחות קולצ'ק לתוך מרכזה של רוסיה הסובייטית.
תוכנן מבצע נרחב במטה הפיקוד של קולצ'ק לתנועה אל תוך מרכז רוסיה הסובייטית ואל עבר ליבה במוסקבה.
לפי התוכנית המקורית נועד המבצע להתחיל בשתי תנועות של הכוחות הלבנים, הראשונה מפרם לויאטקה והשנייה מסמרה לסראטוב.
בהצלחת שלב זה של המבצע תוכננה מתקפה כוללת ומתואמת של הכוחות הלבנים לעבר מוסקבה מכיווני צפון, דרום ומזרח.
המבצע תוכנן להתחיל באפריל 1919.
לקראת המבצע, במהלך מרץ, כבשה הארמייה המערבית של חזנין את בירסק, אופה וסטרליטמאק בבשקורטוסטן.
מאופה דחפו הכוחות הלבנים לקחת את קאזאן ולהתקרב לסמרה על נהר הוולגה.
התקוממויות אנטי-קומוניסטית בסימבירסק, קאזאן, ויאטקה וסמרה סייעו במאמציהם.
בהמשך, בתחילת אפריל, השתלטה הארמייה המערבית גם על ערים נוספות בטטרסטן ואורנבורג.
חלק נרחב מכוחות הצבא האדום עברו להתרכז במערב, במלחמה הפולנית-סובייטית, במערכה שבה הכוחות הפולנים הגיעו עד למינסק מחד והתקרבו לקייב מאידך.
לנוכח מצב זה, נמתח הצבא האדום ממזרח וממערב.
הארמייה הסיבירית השתלטה במהלך החודש על מספר ערים נוספות דרך הנסת הכוחות הסובייטים המוחלשים.
ההישג המרכזי של הארמייה היה כיבוש סרפול באודמורטיה.
"המעוף לעבר הוולגה" כפי שנודעה מתקפת אפריל 1919, הובילה להשתלטות של הצבאות הלבנים על גבי נחלות בעלות חשיבות חקלאית ותעשייתית נרחבת ואוכלוסייה בת 5 מיליון איש.
בסופו של המבצע התקרבו הצבאות הלבנים חזרה לנהר הוולגה והתבצרו בעמדה שממנה כוונה המתקפה המזרחית אל עבר מוסקבה.
הניצחונות הלבנים הרחבים במהלך המתקפה הובילו לעליית הביטחון מבית ומחוץ באפשרות שרוסיה הסובייטית תחדל מלהתקיים.
לקולצ'ק הועברו ברכות על ניצחונותיו מצד ראש הממשלה הצרפתי קלמנסו, שר המלחמה הבריטי וינסטון צ'רצ'יל, שר החוץ הצרפתי סטפן פישון ואחרים.
הבולשביקים מצידם גם כן הגיבו לניצחונותיו הצבאיים של קולצ'ק.
בסוף אפריל הכריז לנין על קולצ'ק אויב המדינה הרוסית מספר אחת ובהמשך, במהלך קיץ 1919, העלתה הממשלה הסובייטית כרזות שבישרו כי הממשלה תעניק שבעה מיליון רובל עבור האדם שיביא את ראשו של קולצ'ק.
סמכותו של קולצ'ק התחזקה וכמוהה גם התמיכה של מדינות ההסכמה בו.
היה זה עקב המתקפה, שדניקין הכיר לבסוף בקולצ'ק כמפקדו העליון.
'הצבא הרוסי המאוחד' הוקם בראשות קולצ'ק אך הכוחות הלבנים נותרו מופרדים בין כוחותיו של קולצ'ק במזרח, כוחותיו של דניקין בדרום, וכוחותיו של יודניץ' בצפון-מערב.
לצד הניצחונות, תנועת הצבאות הלבנים במזרח נקטעה מרחק קצר בלבד מנהר הוולגה.
קווי האספקה הלוגיסטיים נמתחו יתר על המידה, והצבא האדום מצא את הסכנה האורבת מצד הלבנים במזרח להיות גדולה יותר מזאת של הפולנים במערב, ועל כן החל להפנות חלק נרחב מכלל כוחותיו לחזית המזרחית במחיר אובדן שטחים לידי הצבא הפולני, שבמהלך יוני כבש גם את קייב עצמה.
מהפך בחזית (קיץ וסתיו 1919)
באמצע 1919 הגיע הצבא האדום לשיא גודלו עת מנה 1.5 מיליון איש וריכז חלק נרחב מכוחותיו על מספר צירי פעילות בחזית המזרחית.
הכוחות האדומים נעו לפי הסיסמה "כולם לעבר קולצ'ק!" ועם הכרזת החזית המזרחית להיות החשובה ביותר במטה העליון של הצבא האדום, הועברו לידי פיקודו של הגנרל הסובייטי מיכאיל פרונזה 4 ארמיות שמנו 80,000 איש, פי שניים מכלל אנשיו של חנזין בארמייה המערבית.
ב-28 באפריל החלה מתקפת נגד של הצבא האדום.
מצבם של הכוחות הלבנים בחזית הריע לנוכח מרידת קוזאקים אוקראינים שהניעו לתמיכתם חלק נרחב מהארמייה המערבית של הצבאות הלבנים במזרח.
המרידה הפנימית בשורות הצבא הלבן הייתה לגורם המרכזי שאפשר לצבא האדום לפרוץ את מערך ההגנה הלבן ולהניס את הלבנים מקרבת הוולגה חזרה מזרחה.
ב-9 ביוני כבש הצבא האדום של אופה מחדש.
לנוכח אובדן השליטה בעמק נהר הוולגה, איבד קולצ'ק גם את היוזמה האסטרטגית שלו.
ביוני פנה קארל גוסטף אמיל מנרהיים לקולצ'ק בטלגרף.
מנרהיים היה מפקד הכוחות הלבנים במלחמת האזרחים הפינית ואחד מאבות העצמאות הפינית.
מנרהיים הציע לקולצ'ק שבתמורה להכרת ממשלתו באומסק בריבונותה של פינלנד הוא ינוע בראש 100,000 חיילים פינים לכיבוש פטרוגרד מידי הסובייטים.
קולצ'ק מצידו נשאר נאמן לרעיון של השבת כל נחלותיה של האימפריה הרוסית, סירב להכיר בריבונות הפינית ובכך היוזמה של מנרהיים נפלה.
מאוחר יותר, בטלגרם מ-5 בדצמבר לשר החוץ של מועצת השרים, הודיע קולצ'ק כי לעולם לא יכיר בעצמאותה של פינלנד כמו גם בעצמאות של שאר התנועות הבדלניות ששיוועו להשתחרר מידי השלטון הרוסי:
במהלך יוני ביצע קולצ'ק מספר שינויים במבנה ההנהגה: הוא שימר לעצמו את משרת המפקד העליון של הצבאות הלבנים, מינה את הגנרל מיכאיל דיטריכס לראש מטה הפיקוד של הצבאות הלבנים במזרח והחליף את חנזין בפיקוד הארמייה המערבית בגנרל קונסטנטין ויאצ'סלאבוביץ' סחארוב.
בעוד הכוחות הלבנים בחזית המזרחית נסוגו, המצב היה הפוך בדרום רוסיה, איפה שדניקין ניצל את הליך ההתרחשויות והחל בתנועה מרכזית של כוחותיו לעבר מוסקבה דרך מזרח אוקראינה.
קולצ'ק הורה לכוחותיו שמטרת העיקרית לתמוך בכוחות הלבנים בפיקודו של דניקין.
קולצ'ק הורה לחיזוק התעמולה העיתונאית בקרב האוכלוסייה הארחית כמו גם הצבא וקרא לאיכרים להתגייס.
ב-28 ביולי הודיע על המטרות העיקריות של המלחמה עבור חייליו: שימור אחדותה של רוסיה, פתרון הקשיים החברתיים-כלכליים הדחופים תחת האספה המכוננת ושימורה של האמונה האורתודוקסית ומבני קודש נגד הבולשביקים.
עיתונים ליברלים שונים החלו לפתע לנקוט בעמדה תומכת בממשלת קולצ'ק וקראו למשמר המדינה הרוסית מפני הבולשביקים.
פעם אחר פעם נע קולצ'ק לבקר בחזית עצמה ולהיות מעורב באופן ישיר במהלך המלחמה וכדי לצפות בענייו במצבם של החיילים.
כל פעם שנע לחזית וידא קולצ'ק שעמו קרון או שניים של רכבות עמוסים בטבק, סוכר ותה עבור החיילים.
קולצ'ק חשד באיכות האספקה לנוכח הלחץ על הקשרים הלוגיסטיים.
באמצע אוקטובר, לאחר תגבור, החלו הכוחות האדומים במתקפה כוללת בחזית המזרחית על הלבנים.
הכוחות הלבנים היו מפוזרים על גבי שטח ענקי והתקשו לארגן מערכי הגנה סדירים לנוכח תנועתם של האדומים.
הקרבות הגיעו לשיאם עם המתקפות של הצבא האדום על טובולסק, שהייתה נתונה למשמר לבן גדול.
בהבינו כי לוחמת שחיקה ממושכת על טובולסק תמוטט את כוחותיו, החליט הגנרל דיטריכס על נסיגה כללית של הארמייה המערבית להתארגנות מחודשת באורל.
דיטריכס סיכן את אובדן אומסק עצמה לידי הלבנים כדי לבצע התארגנות מחודשת.
דיטריכס לא העריך עם זאת, שנפילת אומסק תוביל להתעוררות כל יריביו של קולצ'ק מבית בעורפם של הצבאות הלבנים.
לאחר ישיבת פיקוד הורה קולצ'ק לדיטריכס להגן על אומסק עצמה וביצע שינוי פיקוד כך שבעוד דיטריכס נשלח לגייס צבא מתנדבים בסיביר, סחארוב החליף אותו בפיקוד על הארמייה המערבית.
הצבא האדום, בפיקודו של מיכאיל ניקולאייביץ' טוכאצ'בסקי, פתח במתקפה דו-כיוונית על אומסק, מכיוון העיר אישים בטיומן ומכיוון העיר פטרופבלובסק, בצפון קזחסטן המודרנית.
סחארוב התקשה לסבסד מערך הגנה, לשמור על העיר עצמה או לסגת באופן סדיר.
עקב מצב זה איחרו הכוחות הלבנים בעת פינוייה של אומסק, שיצאה לפועל רק ב-10 בנובמבר.
קולצ'ק עצמו החליט לסגת לצד צבאו, בעיקר בשביל לוודא כי נשמר המשמר הקרוב על עתודות הזהב ולמנוע את לקיחתם בידי הצ'כוסלובקים, מדינות ההסכמה או הפרטיזנים הבולשביקים.
קולצ'ק היה מהאחרונים להתפנות מהעיר, ויצא ממנה בליל 13 בנובמבר 1919 על אותה הרכבת שנששאה את עתודות הזהב.
את הממצאים מחקר רצח משפחת הצאר ומסמכים מרכזיים שונים שרצה קולצ'ק להעביר למדינות ההסכמה הורה להעביר אל משלחת הצלב האדום.
צעדת הקרח הסיבירית והתפוררות הצבא
קולצ'ק נע ברכבת מאומסק לאירקוטסק, איפה שתוכנן כי ייפגש עם שרי ממשלתו.
באמצע הדרך נודע לו על כך שהצ'כוסלובקים יצאו בהצהרה כי הם מפסיקים את כל פעילותם בעד ממשלת קולצ'ק וכי פרץ מרד של פעילי הס"ר בוולדיווסטוק שנתמך בידי הגנרל הצ'כוסלובקי רדולה גאידה.
המוצב הצ'כוסלובקי העירוני לא תמך במרידה של פעילי הס"ר והכריז על הנייטרליות שלו, פעולה שאפשרה לכוחות הקוזאקים בעמק נהר האמור להשיב אש ולמוטט את המרידה.
מנהיגי הס"ר שהפיצו את המרידה נסו למצור מחסה בחלקה של העיר שנשלט בידי הצבא האמריקאי.
מעבר למרידה בוולדיווסטוק, החלו יריביו הפוליטיים של קולצ'ק, שפעלו במחתרת עד אותה העת, להרים את ראשם לנוכח נפילתה של אומסק ונסיגתם של הכוחות הלבנים.
פרעוה התקוממויות בטומסק, קאנסק וערים נוספות.
בינתיים, מועצת השרים ניהלה משא ומתן עם פעילי ס"ר לשיתוף כוחות לנוכח התקדמותם של הבולשביקים, וזאת על גבי העובדה שכל צד במשא ומתן חשד באחר וקולצ'ק אף לא לקח חלק במשא ומתן.
קולצ'ק המשיך בתנועתו האיטית לאורכה של מסילת הברזל עד אשר הגיע לעיירה טייגה ב-8 בדצמבר.
בהגעתו לטייגה פגש בוויקטור פפליאייב, שהחליף את וולוגודסקי בראשות הממשלה.
פפליאייב ניסה לשכנע את קולצ'ק לבצע שינויים בדרג הפיקודי אך קולצ'ק הסכים רק להחלפה אחת, זאת של סחארוב מהפיקוד על הארמייה המערבית שהתפזרה לנוכח הנסיגה.
לנוכח הנסיגה הממושכת, התקדמותם של האדומים, פרוץ ההתקוממויות הרבות והקיפאון בחורף הסיבירי, רוב יחידות הצבאות הלבנים במזרח התפזרו במהלך "צעדת הקרח הסיבירית הגדולה".
יאן סירובי, מפקד הלגיון הצ'כוסלובקי, יצר קשר עם מוריס ז'נין והדגיש כמה קריטית התנועה של הלגיון הצ'כוסלובקי לוולדיווסטוק כדי להתפנות דרכו מרוסיה.
סירובי האיץ בז'נין כאשר טען כי הלגיון על סף התקוממות.
בתוך זמן קצר הועבר לידי הלגיון שליטה מלאה על מסילת הברזל הטרנס-סיבירית והיה ברשותם לקבוע כי קודם כל תאופשר נסיגת מדינות ההסכמה למזרח, ורק לאחר מכן נסיגת הכוחות הלבנים של קולצ'ק.
הצ'כוסלובקים מנעו פינוי של כוחות רוסים מזרחית לנובו-ניקולייבסק קודם לפינוי הכולל של כוחותיהם שלהם וכוחות מדינות ההסכמה.
עיכוב זה התגלה כבעל השפעה חריפה על הכוחות הלבנים והותיר את המשלחת של קולצ'ק בקרסנויארסק למספר ימים.
הצ'כוסלובקים נשארו מחופרים בעמדתם על אף ההתנגדות של הכוחות הלבנים.
דרך ההחלטה שלהם, הצ'כוסלובקים עיכבו 120 רכבות מלאות בחיילים לבנים נסוגים למשך בין 10 ל-20 ימים שבמהלכם התקדמו הכוחות האדומים ברחבי סיביר.
כל אותה העת קולצ'ק המשיך לנוע עם המשלחת שלו כאשר הצ'כוסלובקים התירו לו.
לאחר שז'נין הורה על מעצרו של קולצ'ק ב-17 בדצמבר בקרסנויארסק הצליח זה האחרון לקבל אשרה מהגנרל הצרפתי להמשיך בתנועתו ב-21 בדצמבר.
זמן קצר לאחר שיצא קולצ'ק עם המשלחת שלו מקרסנויארסק, נפל בשבי של אנשי "המרכז הפוליטי" שהקיפו את משלחתו כמו גם כוחות צ'כוסלובקים נותרים.
תנועת "המרכז הפוליטי" אשר היו מבין המתקוממים נגד קולצ'ק היו חברי תנועה סוציאל-רבולוציונרית אשר מזה זמן רב התנגדה לשלטונו של קולצ'ק דרך פעילות מחתרתית.
לאחר עצירתו בידי "המרכז הפוליטי" והצ'כוסלובקים הועבר קולצ'ק באופן זמני עם המשלחת שלו לעיירה ניז'אודינסק.
ב-10 בינואר הגיע קולצ'ק על מסילת הברזל הטרנס-סיבירית לאירקוטסק לאחר מסע מניז'אודינסק.
כל אותה העת היה קולצ'ק מוקף בטבעת משמר של המיליציה של "המרכז הפוליטי" ושל הכוחות הצ'כוסלובקים הנותרים.
נודע לקולצ'ק שבערב קודם לכן עזבו הכוחות האחרונים של מדינות ההסכמה את העיר.
הצ'כוסלובקים הסגירו אותו לחלוטין לידי אנשי "המרכז הפוליטי" בעוד הם המשיכו לעבר ולדיווסטוק.
למעשה, אירקוטסק נשלטה בידי "המרכז הפוליטי" שעלה לשלטון זמן קצר קודם לכן דרך התקוממות וההסגרה של קולצ'ק נועדה כדי שהצ'כוסלובקים ישיגו הבטחה לביטחונם בתנועתם לוולדיווסטוק מידי "המרכז הפוליטי".
בסביבות השעה 21:00 ב-15 בינואר 1920, מטה ההנהגה של "המרכז הפוליטי" הכריז באופן רשמי על מעצרם של אלכסנדר ואסילייביץ' קולצ'ק וויקטור ניקולאייביץ' פפליאייב.
אנה טימירבה, שעזבה את אומסק ביחד עם קולצ'ק, נעצרה ביחד עם אהובה וניסתה להרגיע אותו.
קולצ'ק מצידו היה נסער על כך שבעלי בריתו הצ'כוסלובקים היו אלו שבסופו של יום הסגירו אותו ליריביו הפוליטיים.
מפקד הכוחות היפנים באירקוטסק - שהיו האחרונים מבין כוחות מדינות ההסכמה בעיר - קולונל פוקודה, פנה בליל 15 בינואר ליאן סירובי בבקשה להעביר את קולצ'ק לחסות יפנית.
סירובי הסביר לפוקודה שרק שעות ספורות קודם לכן הוסגר לידי "המרכז הפוליטי" וכבר לא היה נתון לחסותם של הצ'כוסלובקים.
הגורם המרכזי לבגידת מדינות ההסכמה ובראשן המשלחת הצרפתית בקולצ'ק נגע למדיניותו בעניין עתודות הזהב, אותן סירב להפקיד מחוץ לרוסיה מחשש שישמשו את מדינות ההסכמה כקלף פוליטי להפוך את רוסיה בהנהגתו למדינת בובות.
במהלך השבוע הבא השתלטו כוחות הצבא האדום על העיר אירקוטסק ורשויות השלטון בעיר עברו מידי "המרכז הפוליטי" לידי רוסיה הסובייטית, משמע שקולצ'ק הועמד במעצר בידי הבולשביקים.
המפקד הסובייטי באירקוטסק היה אלכסנדר אלכסנדרוביץ' שיריאמוב.
ביומנו כתב שיריאמוב על הסיבות והגורמים להסגרתו של קולצ'ק ובין לבין רשם על הכבוד שרכשו האדומים לקולצ'ק:
ב-21 בינואר, כאשר עדיין היה נתון תחת רשויות "המרכז הפוליטי", החלה החקירה של קולצ'ק בידי ועדה מיוחדת מטעם "המרכז הפוליטי".
במשך מספר קטעים בחקירה לקח קולצ'ק אחריות על אירועים שלמעשה לא היה אחראי עליהם כדי לא להסגיר בעלי ברית, כביכול מכיוון שהאמין כי על כל מקרה יגזר מעליו גזר דין מוות.
כמו כן, קולצ'ק השאיר את פרוטוקול החקירה כמקור ביוגרפי לתולדות חייו.
כאשר הצבא האדום השתלט על העיר, הנציג הסובייטי, סמואיל גדאלביץ' צ'ודנובסקי, לקח פיקוד על החקירה.
ועד החקירה המיוחד מטעם "המרכז הפוליטי" הוחלף בידי ועדה מיוחדת מטעם ההנהגה הבולשביקית אשר ייצגה את רוסיה הסובייטית.
הגנרל ולדימיר קאפל נותר נאמן לקולצ'ק ועם שארית הכוחות שבפיקודו יצא למבצע לחילוצו מאירקוטסק.
קאפל, באמצע דרכו, נפל עם סוסו בין הקרחונים בסיביר ומת מפצעיו ב-26 בינואר.
על אף מותו של קאפל, 5,000 חיילים לבנים המשיכו לנוע במסעם לחילוצו של קולצ'ק.
הכוחות הלבנים הונהגו בידי סרגיי ניקולאייביץ' בויטסחובסקי, אשר תכנן להשתלט על אירקוטסק במתקפה חזיתית.
ב-3 בפברואר השתלטו הכוחות על העיירה צ'רמחובו, הממוקמת 140 קילומטרים מאירקוטסק עצמה, והדיחו את המועצה המהפכנית הבולשביקית שעמדה בראשה.
לאחר ששני הצדדים הטילו אולטימטומים זה על זה בשערי אירקוטסק הטילו הכוחות הלבנים מצור על העיר.
במהלך הקרב על אירקוטסק לא נלקחו כלל שבויים משני הצדדים בעוד הבולשביקים שמרו על מערך החפירות שלהם.
זמן קצר לפני פריצת העיר המיועדת בידי הלבנים התערבו הצ'כוסלובקים המוצבים באזור ומנעו את העברת השליטה בעיר לידי הלבנים.
בויטסחובסקי סירב לסגת מעמדות חייליו הצרים על העיר ונאבק בצ'כוסלובקים שלכל הפחות יתערבו עבור שחרור קולצ'ק.
בלילה שבין 6 ל-7 בפברואר, לנוכח התקדמותם של הכוחות הלבנים הצרים על העיר, הועמדו קולצ'ק ופפליאייב בפני כיתת יורים והוצאו להורג ללא משפט.
ההוצאה להורג הייתה תוצאה ישירה של הוראה מצידו של לנין במוסקבה.
מוערך כי ההוצאה להורג התקיימה על גדות נהר אושקובקה על יד מנזר זנמנסקי לנשים שעמד בעיר.
מעורבותו של לנין ושאר צמרת ההנהגה הסובייטית בהוצאה להורג מוטלים בספק.
ב-7 בפברואר חתמו נציגים בולשביקים עם מקביליהם הצ'כוסלובקים כי קולצ'ק יישאר בחסות בולשביקית וזאת ללא ידיעת הצ'כוסלובקים כי הוא כבר הוצא להורג.
כאשר נודע על הוצאתו להורג של קולצ'ק, בויטסחובסקי הורה לכוחותיו הצרים על אירקוטסק לסגת.
לפי הפעיל הפוליטי האנטי-בולשביקי סרגיי מלגונוב, הוצאתו להורג של קולצ'ק סימלה את סיום המאבק הסדיר בסיביר במסגרת מלחמת האזרחים.
היסטוריונים צבאיים מעריכים כי טעותו הגדולה ביותר של קולצ'ק באה כאשר הוא החל להיאבק שלטונית ואסטרטגית עם הלגיון הצ'כוסלובקי.
בתחילה הצליחו הכוחות הלבנים בפיקודו להגיע להצלחה מסוימת.
קולצ'ק לא היה בקיא בלחימה ביבשה והעביר את רוב התכנון האסטרטגי לידי גנרלים שונים בעוד פעל להתקרב לחזית כדי לחזות בהתרחשויות.
קולצ'ק עורר גם את סלידתם של בעלי ברית פוטנציאליים, כולל הלגיון הצ'כוסלובקי ובריגדת הרובאים החמישית הפולנית.
הם החלו נסוגים ממעורבותם הישירה בסכסוך באוקטובר 1918 אך נותרו שומרים על נוכחות; היועץ הזר של מדינות ההסכמה, מוריס ז'נין ראה בקולצ'ק כלי בובה של הבריטים בעוד הוא עצמו היה בין תומכי הסוציאל-רבולוציונרים וניסה לחזק את השפעתה של צרפת על רוסיה.
קולצ'ק גם סמך על סיוע יפני; היפנים חששו ממאמציו להשיב את השליטה הרוסית במזרח הרחוק ולכן ניסו להקים מדינות חסות קוזקיות במזרח הרחוק הרוסי כמדינות חוצצות.
לערך 7,000 הכוחות האמריקניים בסיביר היו נייטרלים בקשר ל"פרשיות פנים רוסיות" ופעלו בעיקר כדי לשמר את השפעתם על מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית ולהיאבק בבולשביקים עד מהלך 1919 בצפון רוסיה.
המפקד האמריקני, הגנרל ויליאם ס.
גרייבס, סלד באופן אישי מממשלת קולצ'ק, שאותה ראה כרודנית ותומכת המלוכה, השקפה שחלק בה עם הנשיא האמריקני וודרו וילסון.
הכשל המרכזי של קולצ'ק במערכה היה חוסר היכולת שלו לנהל היטב את הקשיים הלוגיסטיים של ממשלת אומסק ובעיקר לתאם כוחות עם דניקין בדרום רוסיה ויודניץ' בצפון-מערב, שכל אחד מהם פעל בצורה עצמאית למדי.
קולצ'ק אף כשל בשכנוע פינלנד הידידותית להצטרף אליו מול הבולשביקים עקב התחפרותו ברעיון השלמות הטריטוריאלית של כל נחלות האימפריה הרוסית.
הוא לא הצליח לזכות בהכרה דיפלומטית מאף מעצמה בעולם, אפילו מבריטניה (אם כי הבריטים אכן תמכו בו במידה מסוימת).
הוא הרחיק את עצמו מהלגיון הצ'כוסלובקי, שהיה לתקופה מסוימת הכוח הצבאי המאורגן ביותר בכל מלחמת האזרחים.
כפי שהוזכר לעיל, המפקד האמריקאי, הגנרל גרייבס, לא אהד את קולצ'ק וסירב להעניק לו כל סיוע צבאי.
לאחר עשרות שנים שבמהלכן הושמצה דמותו ומורשתו על ידי הממשלה הסובייטית, קולצ'ק הפך לדמות היסטורית שנויה במחלוקת ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות.
תנועת "למען האמונה והמולדת" ניסתה לשקם את המוניטין שלו.
עם זאת, שתי בקשות חנינה נדחו, על ידי בית משפט צבאי אזורי בשנת 1999 ועל ידי בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית בשנת 2001. בשנת 2004, בית המשפט החוקתי של רוסיה החזיר את תיק קולצ'ק לבית המשפט הצבאי לדיון נוסף.
אנדרטאות המוקדשות לקולצ'ק נבנו בסנקט פטרבורג בשנת 2002 ובאירקוטסק בשנת 2004, למרות התנגדויות של כמה פוליטיקאים לשעבר קומוניסטים ושמאלנים ותיקי הצבא הסובייטי לשעבר.
על שמו נקרא גם אי קולצ'ק מחדש, לאחר שהוחלף שמו בתקופה הסובייטית.
צי הפדרציה הרוסית אף העריך פעל אחת את האפשרות לקרוא על שמו של קולצ'ק סדרת פריגטות הפועלות בשירותו.
אלכסנדר קוֹלֶר (Koller; 26 בינואר 1886, לבוב, גליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית – י"א בשבט תש"ה, 22 בינואר 1948, חיפה) היה מחנך ארץ-ישראלי יליד גליציה, מנהל בית הספר התיכוני למסחר ומנהלן ומייסדן של גימנסיות בלפור ואהל שם.
קולר נולד בשנת 1886 בעיר לבוב (לֶמבֶּרג) שבגליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנו של דב קולר.
למד בגימנסיה גרמנית בעירו, ולאחר מכן באוניברסיטאות וינה, ברלין וגרנובל, והשתלם באוניברסיטת לונדון.
בשנת 1908 קיבל תואר דוקטור.
במשך כמה שנים היה מורה בגימנסיות ממשלתיות ומנהל גימנסיות יהודיות בגליציה.
בשנת 1921 עלה לארץ ישראל.
בארץ ניהל את בית הספר בזכרון יעקב.
לאחר שנה עבר לנהל את בית הספר התיכוני למסחר, שאותו ניהל בשנים 1922–1930. בשנת 1931 ייסד את גימנסיה בלפור בתל אביב.
בשנת 1934 ייסד את בית ספר אהל שם ברמת גן, וניהל את שני בתי הספר במקביל.
קולר היה מראשוני העיר רמת גן, ובשנת 1927 נבחר למועצת המועצה המקומית.
קולר נפטר בביתו בחיפה בינואר 1948, בן 62 במותו.
נקבר בבית הקברות בזכרון יעקב.
על שמו נמסר גביע לתלמידים מצטיינים בבית ספר אהל שם ברמת גן.
בנו דב קולר היה פרופסור לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נכדתו דפנה קולר היא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד, וממייסדי קורסרה (האוניברסיטה המקוונת).
אלכסנדר קוטפוב 1882 - 26 בינואר 1930) היה גנרל רוסי השתתף מלחמת העולם הראשונה ומראשי צבא המתנדבים.
אלכסנדר קוטפוב נולד למשפחת קונסטנטין טימופייב בעיר צ'רפובץ.
בשנת 1892 אמו של אלכסנדר הצעיר התחתנה שנית.
במרץ 1893 הילד אומץ על ידי אביו החורג ושם משפחתו הוחלף.
הילד למד בגימנסיה בארכנגלסק ובשנת 1904 סיים בית הספר לקצינים בסנקט פטרבורג.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן הקצין הצעיר הצטיין וקיבל מספר עיטורים.
לאחר סיום המלחמה קוטפוב הועבר לנובגורוד ושירת בבסיס טירונים.
בשנת 1906 הוא הועבר לאחת מיחידות העילית של חיל הרגלים ושירת בה עד לתחילת מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה קוטפוב לחם בחזית ובשנת 1916 קודם לדרגת קולונל.
במהלך מהפכת פברואר הוא היה בבירה וניסה לארגן התנגדות למהפכנים אך ללא הצלחה.
לאחר המהפכה קוטפוב חזר ליחידתו בחזית.
בקיץ 1917 יחידתו הצטיינה במתקפת יוני וקוטפוב היה צריך לקבל עיטור אך ההענקה לא בוצעה עקב שינויי השלטון.
בדצמבר 1917 קוטפוב עזב את יחידתו, נסע לאזור הדון וב-24 בדצמבר 1917 התנדב לצבא המתנדבים.
במהלך סוף 1917 - תחילת 1918 קוטפוב היה מפקד חיל מצב בעיר טגנרוג ופיקד על הגנת העיר מפני מתקפת הצבא האדום.
קוטפוב השתתף במסע קובאן הראשון של צבא המתנדבים כמפקד פלוגת קצינים, בהמשך היה מפקד רגימנט (לאחר שקודמו בתפקיד נהרג בקרב).
בראש יחידה זו קוטפוב השתתף במסע קובאן השני ולאחר מותו של הגנרל סרגיי מרקוב קודם לתפקיד מפקד חטיבה.
לאחר ההשתלטות על נובורוסיסק, קוטפוב מונה למושל האזור.
ב-12 בנובמבר 1918 הוא קודם לדרגת גנרל-מאיור.
בהיותו מושל האזור היה ידוע במדיניות קשוחה של משמעת וסדר.
במהלך מתקפת צבא המתנדבים על מוסקבה הגיע עם יחידתו עד לפרברי אוריול.
במהלך הנסיגה קוטפוב הצליח לשמור על רוב כוחות העלית וריכז אותם באזור נובורוסיסק.
במרץ 1920 היחידות פונו לחצי האי קרים וקוטפוב מונה למפקד אוגדה.
לאחר חלוקת היחידות שרוכזו באזור ל-2 ארמיות, קוטפוב מונה למפקד הארמייה ה-1.
לאחר פינוי הכוחות מחצי האי קרים, קוטפוב מונה למפקד אוגדה ה-1 במחנה בגליפולי בו רוכזו יחידות הצבא הלבן שפונו.
ב-20 בנובמבר 1920 הוא קודם לדרגת גנרל בחיל הרגלים על ידי פיוטר וראנגל.
קוטפוב שמר בקפדנות על המשמעת במחנה ואף אישר מספר הוצאות להורג נגד מפירי סדר.
דרישותיו למשמעת קשוחה הביאו לגל מתנגדים ובמיוחד מצד פאבל מיליוקוב.
בסוף 1921 קוטפוב עבר לבולגריה וב-15 במאי גורש מהמדינה והגיע לממלכת יוגוסלביה.
ב-8 בנובמבר 1922 מונה לעוזר מפקד העליון של הצבא הלבן ובמרץ 1924 עם העברתו לפריז השתחרר משרות צבאי.
קוטפוב תמך בפעילות אקטיבית נגד שלטונות ברית המועצות ויצירת קשר עם ארגונים מחתרתיים בשטחה.
לאחר מות פיוטר וראנגל קוטפוב מונה ליו"ר "הארגון של יוצאי הכוחות המזוינים הרוסים".
בהיותו בראש הארגון קוטפוב תמך בפעילות טרור בתוך ברית המועצות.
בשנת 1927 אורגן פיצוץ בבניין מועדון המפלגה בלנינגרד ובוצע מיקוש של מעונות עובדי נ.ק.וו.ד במוסקבה.
ב-26 בינואר 1930 קוטפוב נחטף על ידי סוכנים סובייטים בפריז.
בהתאם לעדויות הוא נפטר מהתקף לב זמן קצר לאחר החטיפה ולא הגיע לתחומי ברית המועצות.
אולם ישנה גם עדות שהוא הועבר למרסיי לשם הפלגתו לברית המועצות בתוך שטיח ושהוא נחנק למוות.
בבית הקברות הרוסי בפריז הוקמה אנדרטה לזכרו.
אלכסנדר קופרין היה סופר רוסי שהתפרסם בתחילת המאה ה-20. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה עזב לצרפת, בשנת 1937 בהיותו חולה חזר לברית המועצות.
אלכסנדר קופרין נולד בעיירה נרובצ'ט במחוז פנזה למשפחת פקיד ממשלתי.
בשנת 1871 אביו נפטר ומשפחה עברה למוסקבה.
בגיל 6 הילד נשלח לפנסיון ליתומים ועם סיומו למד בפנימייה צבאית.
בשנת 1887 קופרין החל ללמוד בבית הספר לקצינים.
הוא סיים את לימודיו ב-1890 והוצב בגדוד חיל רגלים שחנה בעיר פרוסקורוב.
השרות הצבאי היה בסיס ליצירות הראשונות של קופרין שהתפרסמו בשנים 1893–1894. בקיץ 1893 נסע קופרין לסנט פטרבורג, כדי להשתתף במבחני קבלה לאקדמיה צבאית של המטה הכללי.
בדרך לשם הוא היה מעורב בתקרית, שבמהלכה זרק שוטר לנהר.
בעקבות התקרית הוא נעצר וכעונש על מעשיו נאסר עליו להגיש את מועמדותו לאקדמיה הצבאית.
ככל הנראה העונש הזה הביא את קופרין להחלטתו לסיים את השירות הצבאי.
בשנת 1894 קופרין השתחרר מהצבא ועבר לקייב.
לאחר שחרור מהצבא קופרין טייל הרבה ברחבי האימפריה הרוסית וניסע לעסוק בתחומים שונים.
הרשמים שלו בתקופה זו היו בסיס ליצירות שהוא החל לפרסם.
באותן השנים הוא הכיר את מקסים גורקי, איוואן בונין ואנטון צ'כוב.
בשנת 1901 הסופר הצעיר עבר לסנקט פטרבורג והחל לעבוד בירחון ספרותי.
בשנת 1905 הוא פרסם את היצירה המשמעותית הראשונה שלו "הדו-קרב" (Поединок) שזכתה להצלחה גדולה.
קופרין הופיעה בהקראות פרקים של היצירה שהיו אירוע תרבותי משמעותי.
בשנת 1915 קופרין פרסם נובלה "הבור" (Яма) על חיי זונות ובתי בושת ברוסיה.
לדעת מבקרי ספרות נובלה התאפיינה בפירוט יתר.
בשנת 2020 הנובלה עובדה למיני סדרה טלוויזיונית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה קופרין גויס לצבא.
הוא הוצב בפינלנד, אך לאור מצבו הבריאותי כבר בשנת 1915 שוחרר מהשרות.
לאחר מהפכת אוקטובר קופרין עבד תקופה מסוימת בהוצאה לאור שנוסדה על ידי מקסים גורקי.
בשנת 1918 הוא נעצר אך שוחרר תוך זמן קצר.
שנת 1919 הוא התגייס לצבא הלבן והיה עורך עיתון צבאי.
לאחר תבוסת הצבא קופרין עם משפחתו נסע לפריז.
קופרין התגורר בפריז במשך כ-17 שנים ובתקופה זו פרסם מספר יצירות ספרותיות.
בשנת 1937 קופרין חלה והחליט לחזור לתחומי ברית המועצות.
תוך שנה לאחר חזרתו הוא נפטר.
הסרט הראשון שמבוסס על סיפור של קופרין צולם כבר בשנת 1914. במהלך השנים בברית המועצות וברוסיה צולמו מספר סרטים נוספים על בסיס יצירות של אלכסנדר קופרין.
הסרט "המכשפה"" בכיכובה של מרינה ולאדי נכתב על פי הרומן שלו "אוליסיה (1898)..
בתקופת ברית המועצות התייחסות לסופר לא הייתה חד-משמעית - הוא היה קצין בצבא הלבן ואמיגרנט אך בכל זאת בשנת חייו האחרונה חזר לברית המועצות.
בשנת 1981 בעיירה בה נולד הסופר נפתח מוזיאון לזכרו.
אשתו הראשונה ובתם התגוררו כל חייהם ברוסיה.
בנה של לידיה (והנכד היחיד של קופרין), אלכסיי, לחם בשורות הצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
הוא נפצע קשה בקרבות ומת זמן קצר לאחר המלחמה מסיבוכי הפציעה.
לאחר שהתגרש ממריה, התחתן עם יליזבטה גנריך (1882–1942), אישה ממוצא הונגרי, אשר הייתה אחות במקצועה.
יליזבטה עזבה יחד עם קופרין את רוסיה ושבה לברית המועצות עימו ב-1937. היא התאבדה במהלך המצור על לנינגרד.
בתם קסניה לא עזבה את צרפת ב-1937 יחד עם הוריהם.
היא המשיכה להתגורר בפריז עד 1958, אז בכל זאת החליטה לעבור לברית המועצות.
היא מעולם לא התחתנה ולא ילדה ילדים.
אלכסנדר (סאשה) קוסביצקי (Alexander Koussevitzky; 8 באפריל 1927 – כ' באייר תשל"ה, 1 במאי 1975) היה חזן בארצות הברית.
נולד בשנת 1927 בווילנה, בנו של החזן משה קוסביצקי.
בשנות מלחמת העולם השנייה שהה עם משפחתו בברית המועצות.
בשנת 1947 היגר עם משפחתו לארצות הברית.
בוגר הישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
בשנת 1956 התמנה כחזן ב"אוטופיה ג'ואיש סנטר" וכיהן בתפקידו 19 שנה.
הופיע עם אביו בקונצרטים ברחבי ארצות הברית.
ביצע בדואט עם אביו את היצירה "מגן אבות".
עוד מיצירותיו: "רצה ה'", "כי כשמך".
נפטר בארצות הברית בשנת 1975, בגיל 48.
היה נשוי לקרובת משפחתו הדסה לבית קוסביצקי (בתו של משה קוסביצקי מירושלים, בן דודו של אביו משה קוסביצקי).
היה אב לבת ושני בנים.
אלכסנדר קבנל , היה צייר צרפתי, שצייר נושאים היסטוריים, קלסיים ודתיים בסגנון אקדמי.
הוא היה ידוע גם בתור צייר דיוקנאות.
קבנל נחשב לנציג הטוב ביותר של אמנות פומפייר, לפי אנציקלופדיית סלבט, והיה הצייר המועדף על נפוליאון השלישי.
אלכסנדר קבנל נולד במונפלייה שבארו, צרפת ב-23 בינואר בשנת 1823.
כשהוא היה בן שבע עשרה, הוא החל ללמוד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות.
קבנל למד יחד עם פרנסואה אדוארד פיקו.
ב-1844, כשהיה בן עשרים ואחת, הוא הציג ב"סלון" בפעם הראשונה, ושנה לאחר מכן, כשהיה רק בן 22, זכה קבנל במלגת פרס רומא.
קבנל נבחר לחבר המועדון ב-1863. הוא התמנה לפרופסור בבית הספר לאמנויות יפות ולימד בו עד מותו.
אנרי-לאופולד לוי היה בין תלמידיו.
הוא היה קשור באופן הדוק לסלון פריז: "הוא נבחר לחבר מושבעי הסלון באופן קבוע ותלמידיו יכלו להיספר במאות בסלונים.
דרכם, קבנל עשה יותר מכל אמן אחר מדורו כדי ליצור את דמותו של הציור הצרפתי בבל אפוק".
סירובו יחד עם ויליאם אדולף בוגרו לאפשור לצייר האימפרסיוניסטי אדואר מאנה ולעוד המון ציירים להציג את עבודותיהם בסלון של 1863, הובילה להקמתה של "סלון הנדחים" על ידי הממשלה הצרפתית.
קבנל היה צייר אקדמאי מצליח, ציורו משנת 1863, "הולדת ונוס", הוא אחד הדוגמאות הידועות ביותר לציור אקדמי במאה ה-19. התמונה הובאה על ידי השליט נפוליאון השלישי; ישנו העתק מדויק קטן, שצויר ב-1875, בשביל הנקאי ג'ון וולף, הנמצא כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק סיטי.
הציור ניתן למוזיאון על ידי וולף ב-1893.
תלמידיו של קבנל כללו את:
יוסה פראז דה אלמדיה ג'וניור
מות משה (1851), מוזיאון דהש, ניו יורק סיטי.
נימפה שנחטפה בידי סאטיר (1860), מוזיאון ד'אורסה.
הולדת ונוס (1863), מוזיאון ד'אורסה, פריז
מות פרנצ'סקה דה רימני ופאולו מלטסטה(1870), מוזיאון ד'אורסה, פריז
הרוזנת דה קלר(1880), מוזיאון פאבר, מונפלייה
רות מלקטת בשדות בועז, (1886),מוזיאון גרנט, שאלון-אן-שמפאן
ליידי קורזון (1887),קדלסטון הול, אנגליה
מחקר עבור קלאופטרה בשביל "קלאופטרה בוחנת רעלים על אסירים מורשעים", בית הספר לאמנויות, בזייה
קלאופטרה בוחנת רעלים על אסירים מורשעים (1887), אוסף פרטי
חווה לאחר הגירוש מגן העדן, אוסף פרטי
סילוק אדם וחווה מגן עדן, אוסף פרטי
אלכסנדר ציקלר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבאיירן מינכן בעמדת החלוץ.
כיום ציקלר הוא מאמן בקבוצת הנוער עד גיל 15 של רד בול זלצבורג.
ציקלר גדל בדינמו דרזדן, ושיחק 12 שנים בקבוצות הילדים והנוער של המועדון, לפני שעלה לבוגרים בשנת 1992, בגיל 18. ציקלר שיחק עונה אחת בקבוצה הבוגרת של דינמו דרזדן, וסייע לה להימנע מירידה לליגת הבונדסליגה השנייה לאחר מאבקי תחתית.
ציקלר שיחק באותה עונה 18 משחקים והבקיע שלושה שערים.
בשנת 1993 חתם ציקלר בבאיירן מינכן, והחל לשחק בקבוצת המילואים, בה הבקיע שישה שערים ב-21 הופעות.
כבר בעונתו השנייה בקבוצה, ציקלר הפך לבורג משמעותי בקבוצה הבכירה, וזכה עמה בתארים רבים.
ציקלר שיחק 12 עונות בבאיירן מינכן, זכה עמה בשבע אליפויות, ארבעה גביעים וחמישה סופר קאפ.
לבד מהתארים המקומיים, ציקלר זכה בשלושה תארים בינלאומיים עם באיירן מינכן.
הראשון הוא גביע אופ"א בשנת 1996 לאחר ניצחון כפול בגמר על בורדו.
השני היה בשנת 2001, אז זכה ציקלר עם באיירן מינכן בליגת האלופות, לאחר ניצחון במשחק הגמר על ולנסיה, בו הבקיע בבעיטות ההכרעה לאחר שנכנס כמחליף במהלך המשחק.
באותה שנה ציקלר הוסיף את התואר הבינלאומי השלישי, בזכייתה של באיירן מינכן בטורניר הגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון בגמר על בוקה ג'וניורס.
ציקלר פתח בגמר ליגת האלופות 1999, בו הפסידה באיירן מינכן למנצ'סטר יונייטד משני שערים בתוספת הזמן, אך הוחלף בדקה ה-71.
ציקלר שבר את שיא ההבקעות לשחקן מחליף בבונדסליגה, כאשר כבש במדי באיירן מינכן 18 שערים ב-102 פעמים שעלה מהספסל.
הוא סבל מפציעות רבות, ונאלץ בשנת 2002 לעבור ניתוח להסרת גידול מהשוקה, שגרם לו להחמיץ את מונדיאל 2002. בהמשך שבר את עצם השוקה.