tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות הצלחות ראשונות ניגפו הצרפתים בסופו של דבר ורק בקושי יכלו להתאחד מחדש ולחזור להאנוי.
ריבייר, ברטה דה וילרס ועוד כמה קצינים בכירים נוספים נהרגו בפעולה זו.
מותו של ריבייר עורר תגובה זועמת בצרפת.
תגבורת הועברה לטונקין, שמנעה התקפה של הדגלים השחורים על האנוי, והמצב הצבאי התייצב.
ב-20 באוגוסט 1883 הסתער האדמירל אמדה קורבה, שהתמנה לפיקוד החטיבה הימית של טונקין, על המבצרים ששמרו על הגישות לבירה הווייטנאמית הואה (Hue) והכריח את ממשלת וייטנאם לחתום על חוזה שאפשר הצבת הגנה צרפתית בטונקין.
באותו זמן תקף המפקד החדש של חיל המשלוח של טונקין, גנרל בואה, את עמדות הדגל השחור על נהר דיי.
אף על פי שהצרפתים גררו את צבא הדגל השחור בקרב פו הוי (15 באוגוסט) ובקרב פאלאן (1 בספטמבר), הם לא היו מסוגלים לתפוס את כל עמדותיו של המפקד הסיני ליו יונגפו.
בעיני העולם היו הקרבות האלה עדות לתבוסות צרפתיות.
גנרל בואה שנכשל במשימתו, התפטר בספטמבר 1883. במקרה, באותה העת הייתה הצפה קשה של הנהר שאילצה את ליו יונגפו לנטוש את קו הנהר ולחזור לעיר המבוצרת של סן טאי, כמה קילומטרים מערבה.
הצרפתים התכוננו למתקפה גדולה בסוף השנה כדי להשמיד את הדגלים השחורים, וניסו לשכנע את סין לסגת מתמיכתה בליו יונגפו, תוך ניסיון לזכות בתמיכתן של המעצמות האירופיות האחרות בהתקפה הצפויה.
עם זאת, המשא ומתן בשאנגחאי ביולי 1883 בין השר הצרפתי ארתור טריקו לבין לי הונג-ג'נג הופסק על ידי ממשלת צ'ינג בקבלת הערכה אופטימית נאיבית של המרקיז זנג ג'יז, השר הסיני בפריז, שלא צפה מלחמה בקנה מידה מלא עם סין.
ז'ול פרי ושר החוץ הצרפתי נפגשו מספר פעמים בקיץ ובסתיו 1883 עם המרקיז זנג בפריז, אך דיונים דיפלומטיים מקבילים אלה לא הוכיחו את עצמם.
הסינים עמדו איתן, וסירבו להסיג את חייליהם הסדירים מסן טאי, בץ נין ולנג סאן, למרות הסבירות שהם יתעמתו בקרוב במאבק נגד הצרפתים.
כפי שנראה שהמלחמה עם סין באופק, הצרפתים שכנעו את ממשלת גרמניה לעכב את שחרורם של שתי ספינות קרב מודרניות שנבנו במספנות הגרמניות עבור הצי של סין.
בינתיים תגברו הצרפתים את אחיזתם בדלתא על ידי הקמת עמדות בקוג'נג יין, האנג ינד נין בנו.
המתח הגובר בין צרפת לסין עורר הפגנות בתוך סין בסתיו 1883. התקריות החמורות ביותר התרחשו במחוז גואנגדונג, שם האירופים היו בולטים.
התקפות בוצעו על רכושם של סוחרים אירופיים בגואנגג'ואו ובאי שאמי.
כמה מעצמות אירופאיות, כולל צרפת, שלחו סירות קרב לגואנגז'ואו כדי להגן על אזרחיהן.
הצרפתים הבינו כי התקפה על ליו יונגפו תוביל כנראה למלחמה לא מוצהרת עם סין, אך חשבו כי יזכו לניצחון מהיר בטונקין, מה שיאלץ את הסינים לקבל את המצב כעובדה מוגמרת.
הפיקוד על מבצע טונקין הופקד בידי האדמירל קורבה, שתקף את סן טאי בדצמבר 1883. מסע המלחמה בסאן טאי היה המערכה הקשה ביותר שהצרפתים לחמו בטונקין.
אף על פי שהיחידות הסיניות והווייטנאמיות בסון טאי שיחקו תפקיד קטן בהגנה, נאבקו הדגלים השחורים של ליו יונגפו בנחישות להחזיק את העיר.
ב־14 בדצמבר תקפו הצרפתים את העמדות החיצוניות של סן טאי, אך נסוגו עם נפגעים רבים.
בתקווה לנצל את התבוסה של קורבה, תקף ליו יונגפו את הקווים הצרפתיים באותו לילה, אבל גם התקפת הדגל השחור נכשלה.
לאחר שארגן מחדש את כוחותיו ב-15 בדצמבר, קורבה שב ותקף את עמדות ההגנה של סן טאי ב-16 בדצמבר אחר הצהריים.
הפעם התקיפה הוכנה ביסודיות, ולוותה באש תותחים.
בשעה 17:00 שני גדודים צרפתיים כבשו את השער המערבי של סן טאי ונלחמו בדרכם אל העיר.
חיל המצב של ליו יונגפו נסוג אל המצודה, ופינה את סאן טאי בחסות החשכה כמה שעות לאחר מכן.
קורבה השיג את מטרתו, אך במחיר ניכר.
מספר ההרוגים הצרפתים בסון טאי היו 83 הרוגים ו-320 פצועים.
הלחימה בסן טאי גבתה מחיר כבד של חיילי הדגל השחור.
ליו יונגפו הרגיש שהוא נותר לבדו לשאת את עיקר הלחימה, ונעזב על ידי בני הברית שלו הסינים והווייטנאמים, והחליט שוב לא לחשוף את חייליו בצורה גלויה כל כך.
במרץ 1884 חידשו הצרפתים את מתקפתם בפיקודו של גנרל צ'ארלס-ת'ודור מילוט, שקיבל על עצמו את האחריות למערכה הקרקעית מאדמירל קורבה לאחר נפילתה של סון טאי.
תגבורות מצרפת והמושבות האפריקאיות העלו עתה את כוחו של חיל המשלוח של טונקין ליותר מ־10,000 איש, ומילוט ארגן כוח זה לשתי חטיבות.
החטיבה הראשונה הייתה בפיקודו של הגנרל לואי ברייר דה אייל, שרכש את שמו בעבר כמושל סנגל, והבריגדה השנייה הייתה בפיקודו של גנרל כריזמטי, פרנסואה דה נג'רייר, שזכה לתהילה במרד ערבי שהיה באלג'יריה.
היעד הצרפתי היה ביץ' נינה (Bắc Ninh) שהוחזק על ידי כוח חזק של חיילים סינים קבועים של צבא גואנגשי.
המבצע בביץ' נינה היה כמסע רגלי לצרפתים.
המורל בצבא הסיני היה נמוך, וליו יונגפו הקפיד לשמור על מרחק מהסכנה.
מילוט עקף את ההגנות הסיניות מדרום-מערב ותקף את העיר ב-12 במרץ מדרום-מזרח, בהצלחה מלאה.
צבא גואנגשי גילה התנגדות רפה, והצרפתים כבשו את העיר בקלות, לכדו כמויות גדולות של תחמושת וכמה תותחים תוצרת קרופ חדשים.
התבוסה בביץ נינה, חיזקה את ידו של הפלג המתון בממשלה הסינית.
הצלחות צרפתיות נוספות באביב 1884, כולל לכידתו של האנג הואה ותאי נגוין, שכנעו את הקיסרית האלמנה כי על סין להשלים עם צרפת, והושג הסכם בין צרפת לסין בחודש מאי.
המשא ומתן התקיים בטיינג'ין (טינטסין).
לי הונג-ג'אנג, מנהיג המתונים הסינים, ייצג את סין; וקפטן פרנסואה-ארנסט פורנייה, ייצג את צרפת.
הסכם טינטסין, שהסתיים ב־11 במאי 1884, סיפק את ההכרה הסינית בחסות הצרפתית על אנאם (דרום וייטנאם) וטונקין ועל נסיגת הכוחות הסינים מטונקין, בתמורה לאמנה מקיפה שתסדיר את פרטי הסחר בין צרפת לסין ותספק את קביעת גבולותיה עם וייטנאם.
ב־6 ביוני המשיכו הצרפתים את מדיניותם, בכך שחתמו על חוזה חדש עם הווייטנאמים, שאפשרו לצרפתים להציב חיילים בנקודות אסטרטגיות בשטח וייטנאם וליישב תושבים בערים הגדולות.
חתימת האמנה לוותה במחווה סימבולית חשובה - החותם הומלך על ידי הקיסר של סין לפני כמה עשורים כמלך וייטנאמי,
פורנייה לא היה דיפלומט מקצועי, והסכם טינטסין הכיל מספר בעיות: הוא לא קבע במפורש תאריך יעד לנסיגת הכוחות הסינים מטונקין.
הצרפתים טענו כי נסיגת הכוחות תתבצע מיד, ואילו הסינים טענו כי הנסיגה מותנית בהמשך המשא ומתן על אמנה מקיפה.
למעשה, העמדה הסינית היא רציונליזציה שנועדה להצדיק את חוסר רצונם או אי יכולתם להפעיל את תנאי ההסכם שחתמו.
ההסכם לא היה פופולרי במיוחד בסין, ועורר תגובות פוליטיות נגדו.
לי הונג-צ'אנג רמז לצרפתים שאולי יהיו קשיים באכיפת ההסכם, אך לא נאמר דבר ספציפי.
הצרפתים הניחו שהחיילים הסינים יעזבו את טונקין כפי שהוסכם, וערכו הכנות לכיבוש עיירות הגבול.
בתחילת יוני 1884 התקדם טור צרפתי בפיקודו של סגן אלוף אלפונס דוגן כדי לכבוש את לנגסון.
ב־23 ביוני, ליד העיירה הקטנה ביץ', נתקלו הצרפתים ביחידה חזקה של צבא גואנג-שי, שהתפרסה בעמדות התגוננות מאחורי נהר סונג תונג.
לנוכח המשמעות הדיפלומטית של תגלית זו, היה על דוגן לדווח על נוכחות הכוח הסיני להאנוי ולחכות להנחיות נוספות.
במקום זאת, הוא נתן לסינים אולטימטום לנסיגה.
הסינים פתחו באש על הצרפתים המתקדמים, מה שהוביל לקרב בן יומיים, שבו הטור של דוגן היה מוקף ומוכה.
דוגן בסופו של דבר פילס את דרכו אל מחוץ לכיתור הסיני וחילץ את כוחו הקטן.
כאשר הגיעו לפריז הידיעות על המארב לכוח הצרפתי, הם הגבירו את הזעם של מה שהתפרש כבגידה סינית בוטה.
ממשלת פרי דרשה התנצלות, שיפוי, ומימוש מיידי של תנאי הסכם טיאנג'ין.
ממשלת סין הסכימה לנהל משא ומתן, אך סירבה להתנצל או לשלם כל שיפוי.
מצב הרוח בצרפת היה נגד פשרה, ואף שהמשא ומתן נמשך בכל חודש יולי, נצטווה אדמירל קורבה לקחת את השייטת שלו לפוג'ואו (פוצ'או).
הוא קיבל הוראה להתכונן לתקוף את צי הפוג'יאנים הסיניים בנמל ולהרוס את מספנות הצי.
בינתיים, כהפגנה ראשונית של מה היה קורה אם הסינים היו עומדים בסירובם, אדמירל סבסטיאן לספהרוס תקף שלוש סוללות חוף סיניות בנמל קילונג בצפון פורמוזה (טאיוואן) על ידי הפגזות חיל הים ב-5 באוגוסט.
הצרפתים הנחיתו את כוח הנחיתה לחוף כדי לתפוס את קילונג ואת מכרות הפחם הסמוכים בפי-טאו, כ"משכון" כדי להתמקח על הנסיגה הסינית מטונקין.
אבל הגעתו של כוח צבאי סיני גדול תחת פיקודו של הנציב הקיסרי ליו מינגצ'ואן הכריח את הצרפתים לסגת ב-6 באוגוסט.
המשא ומתן בין צרפת לסין נשבר באמצע אוגוסט, וב-22 באוגוסט נצטווה קורבה לתקוף את הצי הסיני בפוז'ו.
בקרב פוז'ו ב-23 באוגוסט 1884, האירוע שנמשך כשעתיים, ונצפה על ידי של כלי שיט בריטיים ואמריקניים נייטרליים, השייטת של המזרח הרחוק של קורבה השמידה את הצי של סין ופגעה קשות במספנות של הצי בפוצ'ו.
תשע ספינות סיניות הוטבעו בתוך פחות משעה, כולל ספינת הדגל של צי פוג'יאן.
ההרוגים הסינים נעמדים ב-3,000 איש, ואילו ההרוגים הצרפתיים היו מינימליים.
קורבה הצליח לחצות את נהר המיני אל הים הפתוח, והרס כמה סוללות חוף סיניות בדרכו, כאשר לקח את השייטת הצרפתית דרך מעבר מינאן וג'ינפאאי.
ההתקפה הצרפתית בפוז'ו סיימה למעשה את המגעים הדיפלומטיים בין צרפת לסין.
אף כי שום מדינה לא הכריזה מלחמה, הסכסוך הוסדר עכשיו רק בשדה הקרב.
הידיעה על הרס צי פוג'יאן חוללה התפרצות של להט פטריוטי בסין, שהביאה להתקפות על זרים ועל רכוש זר.
לסין הייתה אהדה רבה באירופה, והסינים הצליחו לשכור כמה קצינים מהצבאות הבריטי, הגרמני והאמריקאי כיועצים.
הזעם הפטריוטי התפשט למושבה הבריטית בהונג קונג.
בספטמבר 1884 סירבו עובדי הרציפים בהונג קונג לתקן את האונייה הצרפתית "לה גליסונייר", שסבלה מפגיעת פגזים.
השביתה התמוטטה בסוף ספטמבר, אך עובדי הרציפים נמנעו מלהמשיך את עסקיהם על ידי קבוצות אחרות של עובדים סינים.
ניסיון של השלטונות הבריטיים להגן על עובדי הרציף מפני הטרדה גרם להתפרעות קשה ב-3 באוקטובר, במהלכה נהרג לפחות מתפרע אחד ונפצעו כמה שוטרים סיקים.
הבריטים חשדו, שהתפרעות אורגנו ידי השלטונות הסיניים במחוז גואנגדונג.
בינתיים החליטו הצרפתים להפעיל לחץ על סין על ידי הנחתה של חיל המשלוח בצפון פורמוזה ותפיסה של קילונג וטמסואי, לפצות על הכישלון של 6 באוגוסט.
ב־1 באוקטובר נחת סגן אלוף ברטו-לוויין בקילונג עם כוח של כ-1,800 חי"ר, ואילץ את הסינים לסגת לעמדות הגנה חזקות שהוכנו בגבעות שמסביב.
הכוח הצרפתי היה קטן מכדי להתקדם מעבר לקילונג, ומכרות הפחם של פאי-טאו נותרו בידי הסינים.
בינתיים, לאחר הפצצה ימית לא יעילה ב-2 באוקטובר, תקף אדמירל לספה את ההגנות הסיניות בטמסאי עם 600 מלחים מחיל הנחיתה של השייטת שלו ב-8 באוקטובר, ונדחק על ידי כוחות בפיקודו של הגנרל הפוג'יאני סאן קאי-הואה.
כתוצאה מהיפוך הזה הייתה השליטה הצרפתית בפורמוזה מוגבלת רק לעיר קילונג.
ההישג הזה היה נמוך בהרבה ממה שקיוו.
בתחילת ינואר 1885, חיל המשלוח של פורמוזה, שהיה עכשיו תחת פיקודו של קולונל ז'אק דוכסה, התחזק במידה ניכרת עם שני גדודים של חי"ר, שהביא את כוחו הכולל לכ־4,000 איש.
בינתיים, יחידות של צבא הונאן והנואי הביאו את כוחו של ליו מינגצ'ואן ל-25,000 חיילים.
על אף שמספרם היה גדול בהרבה, תפסו הצרפתים כמה עמדות סיניות קלות מדרום-מזרח לקילונג בסוף ינואר 1885, אך נאלצו להפסיק את פעולות ההתקפה בפברואר בשל הגשם הבלתי פוסק.
המצור נבע בין היתר מכך שהצי הצפוני של סין, בפיקודו של לי הונג-ג'אנג, לא שלח סיוע, ושום ספינות של ממשלת בייאנג הסינית לא נשלחו ללחימה בכוח הצרפתי.
הספינות המתקדמות ביותר שמרו על הצי הצפוני של סין, בפיקודו של לי הונג-ג'אנג, שאפילו לא שקל לשלוח הצי המצויד הזה לתקוף את הצרפתים, משום שרצה לוודא שתמיד הם יהיו תחת פיקודו.
באותה העת סין הייתה מפולגת, בין הצפון והדרום.
היו ביניהן יריבויות קשות, והממשלה התחלקה למפלגות שונות.
הציים של הצפון והדרום הסיני לא שיתפו פעולה אחד עם השני.
זו הייתה הסיבה שצרפת הצליחה להשיג את השליטה על הים בזמן המלחמה, משום שהם לא נלחמו בכל הצי של סין.
גם האקדמיה הימית הצפונית של טיאנג'ין רוקנה את דרום סין ממלחים פוטנציאליים, שכן הם התגייסו לצפון סין במקום זאת.
ב־11 בפברואר פגש כוח המשימה של קורבה את שלוש הספינות המודרניות ביותר בצי הסיני, ליד מפרץ שיפו, בליווי הפריגטה יויואן.
בעוד שלוש הסיירות הסיניות הצליחו להימלט, הצליחה צרפת ללכוד את הפריגטה וספינה נוספת במפרץ שיפו.
בליל 14 בפברואר, בקרב צ'יפו, תקפו הצרפתים את כלי השיט הסיניים בטורפדו.
במהלך התנגשות קצרה במפרץ, הפריגטה יואן והספינה השנייה נפגעו קשות על ידי טורפדו.
קורבה המשיך לנחול הצלחה ב-1 במרץ על ידי איתור שאר הספינות הסיניות, אשר מצאו מקלט עם ארבע ספינות מלחמה סיניות אחרות ליד הנמל של נינגובו.
קורבה שקל להכריע את הספינות הסיניות, אך החליט לבסוף לשמור על הכניסה למפרץ ולשמור על ספינות האויב במצור במשך כל ימי הלחימה.
בפברואר 1885 בעקבות לחץ דיפלומטי מסין, בריטניה סגרה את הונג קונג ונמלים אחרים במזרח הרחוק לאוניות מלחמה צרפתיות.
ממשלת צרפת הגיבה על ידי הזמנת אדמירל קורבה ליישם את "מצור אורז" על נהר היאנגצה, בתקווה להביא את הסינים להסכם דיפלומטי על ידי יצירת מחסור רציני באורז בצפון סין.
המצור על האורז הפריע קשות להובלת האורז בים משאנגחאי והכריח את הסינים לשאת אותו בדרכים יבשתיות, אך המלחמה הסתיימה לפני שהמצור השפיע קשות על הכלכלה הסינית.
בינתיים, הצבא הצרפתי בטונקין לחץ גם הוא על הכוחות הסינים ועל בעלי בריתם.
גנרל מילוט, שבריאותו התדרדרה התפטר מתפקידו כמפקד כללי של חיל המשלוח של טונקין בתחילת ספטמבר 1884, והוחלף על ידי הגנרל ברייר דה איסל.
המשימה הראשונה של ברייר דה איסל הייתה להביס פלישה סינית גדולה לדלתא של הנהר האדום.
בסוף ספטמבר 1884 התקדמו גדודים גדולים של צבא גואנגשי מלאנג סון והתרכזו בתוך עמק לום נאם, ויצרו מארב לספינות-התותחים הצרפתיות ב־2 באוקטובר.
ברייר דה איסל הגיב מיד, והזיז כמעט 3,000 חיילים צרפתים לתוך עמק לום נאם לתקוף את הפלוגות הסיניות לפני שיוכלו להתרכז בעמק.
במבצע קפ (2 עד 15 באוקטובר 1884) תקפו שלושה טורים צרפתיים בפיקודו הכללי של הגנרל דה נגייה את היחידות המופרדות של צבא גואנגשי והביסו אותם במישרין.
דיווחים על מעשי הזוועה של הצרפתיים בקרבות האלה זעזעו את דעת הקהל באירופה.
לאמיתו של דבר, כמעט ולא הוצאו להורג שבויים סיניים במהלך המלחמה הסינית-צרפתית, והצרפתים נדהמו באותה מידה מהנוהג הסיני לשלם את השכר לחיילים על פי מספר הראשים הצרפתיים הכרותים.
זמן קצר לאחר התקפות אוקטובר נגד צבא גואנג-שי, ברייר דה לאיסל נקט צעדים כדי להחזיר את המאחזים המערביים של האנג הואה, ת'יי נגוין וטויין קואנג, אשר היו תחת איום הולך וגובר מצד חיילי הדגל השחור של ליו יונגפו.
הצרפתים גם חתמו את דלתא המזרחית מפני פשיטות של גרילה סינית שבסיסה בגואנג-דונג על ידי כיבוש טיין יין, דונג טריו ונקודות אסטרטגיות אחרות, ועל ידי חסימת נמל קנטונזי של ביהאי.
הם גם ניהלו קרבות לאורך המסלול התחתון של הנהר האדום כדי לעקור קבוצות גרילה מבסיסים הסמוכים להאנוי.
פעולות אלה אפשרו לברייר דה לאיסל לרכז את חלקו הגדול של חיל המשלוח של טונקין סביב צ'ה וקפ בסוף שנת 1884, כדי להתקדם אל לאנג-סון ברגע שהפקודה תינתן.
האסטרטגיה הצרפתית בטונקין הייתה נושא לדיון חריף בבית הנבחרים בסוף דצמבר 1884. שר ההגנה ז'אן-בפטיסט-מארי קמפנון טען כי על הצרפתים לאחד את אחיזתם בדלתא.
מתנגדיו קראו למתקפה כוללת כדי להדוף את הסינים מצפון טונקין.
הוויכוח הגיע לשיאו בהתפטרותו של קמפנון ובהחלפתו כשר הצבא על ידי הגנרל ג'ול לואיס לוואל הניצי, שהורה מיד לברייר דה לאיסל לתפוס את לאנג סון.
המבצע הושק מבסיס הצרפתי בצ'ו, וב־3 וב־4 בינואר 1885 תקף הגנרל דה נגרייה וניצח חטיבה של צבא גואנגשי שהתרכז סביב הכפר הסמוך נוי בופ כדי לנסות לשבש את ההכנות הצרפתיות.
ניצחונו של דה נגרייה בניו בופ, נחשב בעיני עמיתיו כמדהים ביותר בקריירה שלו.
לקח לצרפתים כחודש להשלים את הכנותיהם עבור מבצע לאנג סון.
לבסוף, ב־3 בפברואר 1885, החל ברייר דה לאיסל את התקדמותו מצ'ו עם טור של 7,200 חיילים, מלווה ב־4,500 סבלים קולים.
בתוך עשרה ימים התקדם הטור לפאתי לאנג סון.
החיילים נשאו ציוד כבד, ונאלצו לצעוד דרך קשה מאוד.
הם גם נאלצו להיאבק בלחימה כדי לעקוף עמדות סיניות מוגנות, בטאי הוואה (4 בפברואר), בהוואה (5 בפברואר) ובדונג סונג (6 בפברואר).
לאחר הפסקה קצרה בדונג סונג, לחץ להתקדמות חיל המשלוח לעבר לאנג-סון, ונלחם בפעולות נוספות בדאו קואו (9 בפברואר) ובפו-וי (11 בפברואר).
ב-12 בפברואר, במאבק עיקש אך מוצלח, פרצו כוחות חיל הרגלים של חטיבתו הראשונה של קולונל לורן ג'ובאנינלי את ההגנות הסיניות העיקריות בבאק וי, כמה קילומטרים מדרום לאנג סון.
ב-13 בפברואר נכנס הטור הצרפתי לאנג סון, כשהסינים נטשו אותה.
תפיסתה של לאנג סון אפשרה לכוחות צרפתים משמעותיים לנוע מערבה יותר כדי להקל על חיל המצב הצרפתי הקטן והמבודד בטויאן קואנג, אשר היה במצור על ידי צבא יונאן של טאנג ג'ינגסונג ב-1884 על ידי צבא הדגל השחור של ליו יונגפו.
המצור על טויאן קואנג היה העימות הקשה ביותר במלחמת סין-צרפת.
החיילים הסיניים ושל הדגלים השחורים עלו בשיטתיות עד לעמדות הצרפתיות בינואר ובפברואר.
חיל המצב של טויאן קואנג, 400 לגיונרים ו-200 אנשי עזר בפיקודו של מארק אדמונד דומייה, הדף את כל הניסיונות לתקוף את עמדותיהם, אך איבד יותר משליש מכוחו (50 הרוגים ו-224 פצועים).
באמצע פברואר היה ברור שטויאן קואנג תיפול, אלא אם כן תהיה פעולה מיידית.
הוא השאיר את דה נרג'רי בלאנג סון עם הבריגדה השנייה, וברייר דה איסל הוביל את הבריגדה הראשונה של ג'ובאנינלי בחזרה להאנוי, ואחר כך במעלה הנחל להקל על המצור של טויאן קואנג.
ב-2 במרץ 1885 תקף ג'ובאנינלי את האגף השמאלי של קו ההגנה הסיני.
בוצעו שתי תקיפות צרפתיות עם נפגעים רבים (76 הרוגים ו-408 פצועים).
עם זאת, ניצחונם פינה את הדרך טויאן קואנג.
צבא יונאן והדגלים השחורים הפסיקו את המצור והסתלקו מערבה, וכוח הצרפתי נכנס לעיר הנצורה ב־3 במרץ.
לפני עזיבתו את טויאן קואנג, הורה ברייר דה איסל לנג'רייה ללחוץ על המערכה באזור לאנג סון לכיוון הגבול הסיני ולגרש את שרידי צבא גואנגשי מאדמות טונקין.
לאחר חימושה מחדש של חטיבה 2 עם מזון ותחמושת, גנרל דה ניג'רייה הביס את צבא גואנגשי ב-23 בפברואר 1885 והדף אותו מטונקין.
לשם כך חצו הצרפתים את פרובינציית גואנגשי ופוצצו את בניין המכס הסיני על גבול טונקין-גואנג-שי.
בתחילת מרץ, בעקבות הניצחונות הצרפתים בהו מוק ובדונג דאנג, הגיע המצב הצבאי בטונקין למבוי סתום זמני.
החטיבה הראשונה של ג'ובאנינלי התמודדה עם צבא יונאן של טאנג צ'ינג סונג סביב הונג הואה וטויאן קואנג, בעוד חטיבתו השנייה של דה נג'רייה בלאנג סון עמדה מול צבא גואנג-שי של פאן דינג-שיין.
לא היה לצבא הסיני שום סיכוי ממשי לפתוח במתקפה במשך כמה שבועות, ואילו שתי החטיבות הצרפתיות שלכדו את לאנג סון בפברואר לא היו חזקות מספיק כדי לגרום לתבוסה מכרעת על הצבא הסיני.
בינתיים, ממשלת צרפת לחצה על גנרל ברייר דה איסל לשלוח את חטיבה 2 מעבר לגבול לתוך פרובינציית גואנגשי, בתקווה כי איום על שטח סיני יאלץ את סין לבקש הפסקת אש.
ברייר דה לאיסל ודה נג'רייה בחנו את האפשרות של מבצע לתפוס את המתחם הצבאי הסיני הגדול בלונגז'ו (60 ק"מ מעבר לגבול).
אך ב־17 במרץ הודיע ברייר דה לאיסל לפריז כי מבצע כזה היה מעבר לכוחו.
תגבורות צרפתיות משמעותיות הגיעו לטונקין באמצע מרץ, דבר שהעניק לברייר דה איסל הזדמנות קצרה לשבור את הקיפאון.
הוא העביר את מרבית התגבורת להונג הואה כדי לחזק את חטיבת 1, בכוונתו הייתה לתקוף את צבא יונאן ולהניס אותו בחזרה אל מעבר למפרץ ין.
בעוד הוא וג'ובאנינלי הכינו תוכניות למתקפה מערבית, הוא הורה לדה נג'ריירה להחזיק את עמדותיו בלאנג סון.
ב-23 וב-24 במרץ החטיבה השנייה, שנותרה רק עם 1,500 לוחמים, נלחמה בפעולה קשה מול יותר מ-25,000 חיילים של צבא גואנג-שי, ליד ז'נאן-גואן בגבול הסיני.
הצרפתים כבשו מספר עמדות מחוץ לעיר ב-23 במרץ, אך לא את העמדות הסיניות העיקריות.
אף על פי שהצרפתים ביצעו נסיגה טקטית של לחימה ומנעו מהסינים לחדור את קוויהם, מספר הנפגעים בחטיבה השנייה היו כבדים יחסית (70 הרוגים ו-188 פצועים) מאחר שהמורל של החטיבה היה נמוך, התחמושת התמעטה החליט דה נגרייה לחזור אל לאנג סון.
הקולים נטשו את הצרפתים ויצרו בכך בעיות אספקה.
הסינים החלו לתקוף חזרה את הצרפתים.
הצרפתים החזיקו בהצלחה את עמדותיהם וגרמו לנפגעים רבים בצבא גואנג-שי.
לקראת סוף הקרב נפצע נג'ריירה קשה בחזהו בעת שסייר בעמדות הסיניות.
הוא נאלץ למסור את הפיקוד על החטיבה לסגן-משנה פול-גוסטב הרבינגר.
הרבינגר היה תאורטיקאי צבאי ידוע שזכה למוניטין בשדה הקרב במלחמת צרפת–פרוסיה, אך הוא היה חלש כמפקד שדה בטונקין.
כמה קצינים צרפתיים כבר הגיבו בחריפות על הופעתו במבצע בלנאג-סון ובבנג בו, שם תקף את העמדות הסיניות.
לאחר שקבל את הפיקוד על הבריגדה, נבהל הרבינגר.
על אף הראיות שהסינים הובסו באופן חד-משמעי ונסוגו בחזרה באי-סדר לעבר הגבול הסיני, הוא שכנע את עצמו שהם מתכוננים לצור על לאנג-סון ולחתוך את קווי האספקה שלו.
הוא התעלם מדבריהם של קציניו, והורה לחטיבה השנייה לנטוש את לאנג סון בערב 28 במרץ ולסגת לצ'ו.
הנסיגה מלאנג-סון נערכה ללא הפסד ובהפרעות קלות מצד הסינים.
הרבינגר ביצע החלטה שגויה, נטש כמויות ניכרות של מזון, תחמושת וציוד.
בינתיים, הגנרל הסיני פאן דינגקין, ראה כי הצרפתים ביצעו נסיגה מלאה, ליכד את הצבא הפצוע שלו וכבש מחדש את לאנג סון ב-30 במרץ.
הסינים לא היו במצב שאפשר להם לרדוף אחרי הצרפתים לצ'ו, והסתפקו בהתקדמות מוגבלת לדונג סונג.
לאור הדיווחים המבהילים של הרבינגר, ברייר דה איסל האמין שהמצב יהיה הרבה יותר גרוע ממה שהוא, ושלח מברק פסימי מאוד חזרה לפריז בערב 28 במרץ.
השפעתו הפוליטית של המברק הייתה עצומה.
תגובתו המיידית של פארי הייתה לחזק את הצבא בטונקין, ואכן ברייר דה איסל שינה במהירות את הערכתו על המצב וייעץ לממשלה כי החזית תוכל להתייצב בקרוב.
עם זאת, המחשבות הנוספות שלו הגיעו מאוחר מדי.
כאשר המברק הראשון שלו פורסם בפריז הייתה מהומה בבית הנבחרים.
הוגשה הצעת אי-אמון, וממשלת פארי נפלה ב-30 במרץ.
"פרשת טונקין", נתפסה כמכה משפילה למדיניות הצרפתית, סיימה למעשה את הקריירה המכובדת של פארי בפוליטיקה הצרפתית.
הוא לעולם לא יהיה יותר ראש ממשלה, והשפעתו הפוליטית במהלך שארית הקריירה שלו תהיה מוגבלת ביותר.
יורשו, אנרי בריסון, סיכם מיד עם סין.
ממשלת סין הסכימה ליישם את הסכם טינטסין (תוך הכרה מרומזת בחסות הצרפתית על טונקין), וממשלת צרפת ויתרה על דרישתה לשיפוי.
הסכם השלום שסיים את פעולות האיבה נחתם ב-4 באפריל, ואושר סופית ב-9 ביוני בטיאנג'ין על ידי לי הונג-ג'אנג והשר הצרפתי ז'ול פאנוטר.
למרבה האירוניה, בזמן שהמלחמה נקבעה בשדות הקרב של טונקין ובפריז, זכה חיל המשלוח הצרפתי בפורמוזה בשני ניצחונות מרהיבים במרץ 1885. בסדרה של פעולות בין 4 ל-7 במרץ שבר הקולונל דוכסן את הכיתור הסיני של קילונג ואילץ את הסינים לסגת אל מאחורי הנהר קילונג.
ניצחונו של דוכסנה עורר פאניקה קצרה בטייפה, אבל הצרפתים לא היו חזקים דיים להתקדם מעבר לראש הגשר שלהם.
המצב בקילונג הגיע לנקודת שיווי משקל.
הצרפתים החזיקו מערך הגנה כמעט בלתי חדיר סביב קילונג, אך לא יכלו לנצל את הצלחתם, בעוד שהצבא של ליו מינג-צ'ואן נשאר בנוכחותו רק מעבר לעמדותיהם המתקדמות.
עם זאת, לצרפתים נשאר קלף אחד לשחק.
ניצחונו של דוכסה אפשר לאדמירל קורבה להוציא גדוד חי"ר ימי מחיל המשלוח בקילונג כדי לתפוס את איי פסקדורס בסוף מרץ.
מבחינה אסטרטגית, המבצע בפסקדורס היה ניצחון חשוב, שהיה מונע מהסינים לחזק את צבאם בפורמוזה, אך הגיע מאוחר מכדי להשפיע על תוצאות המלחמה.
פעולות צרפת לעתיד בוטלו עקב הידיעה על נסיגתו של סגן אלוף הרבינגר מלנג סון ב־28 במרץ, וקורבה החליט על פינוי קילונג כדי לחזק את חיל המשלוח בטונקין, ולהשאיר רק חיל-מצב מינימלי במאקונג בפסקדורס.
הידיעה על הסכם השלום של 4 באפריל לא הגיעה לכוחות הצרפתים והסינים בטונקין במשך כמה ימים, והאירוע הסופי של מלחמת סין-צרפת התקיים ב-14 באפריל 1885 בקפ.
בינתיים, ברייר דה איסל חיזק את העמדות הצרפתיות העיקריות בהונג הואה ובצ'ה, וכאשר הסתיימו מעשי האיבה באפריל, עמדו הצרפתים איתנים כנגד צבאות גואנגשי ויונאן.
אף כי ברייר דה לאיסל תכנן לתקוף את צבא יונאן בפו לאם טאו כדי לנקום את התבוסה ב־23 במרץ, פקידים צרפתים הטילו ספק אם מתקפה זו תצליח.
עם זאת, לצבאות הסינים לא היה שום סיכוי להוציא את הצרפתים מהונג אוה או מצ'ו.
מבחינה צבאית, המלחמה בטונקין הסתיימה במבוי סתום.
הסכם השלום של 4 באפריל דרש מהסינים לסלק את צבאותיהם מטונקין, והצרפתים המשיכו לכבוש את קילונג ואת הפסקדורס במשך כמה חודשים לאחר תום הלחימה, כערבות לקיום ההסכם מהצד הסיני.
אדמירל קורבה נפגע קשה בזמן הכיבוש הזה, וב־11 ביוני מת על סיפון ספינת הדגל שלו בנמל מקונג.
בינתיים, הסינים קיבלו את תנאי הסדר השלום, ובסוף יוני 1885 פינו את טונקין גם צבאות יונאן וגואנגשי.
כוחות הדגל השחור של ליו יונגפו המשיכו להטריד ולהילחם בצרפתים בטונקין לאחר תום מלחמת סין-צרפת.
בתמיכה סינית, ווייטנאמית הוא נלחם נגד הצרפתים בלאנג סון בשנות ה-90. הם נקראו על ידי הצרפתים "שודדי ים".
הדגלים השחורים וליו יונגפו בסין קיבלו בקשות לסיוע מכוחות אנטי-צרפתיים וייטנאמיים.
נשים מטונקין נמכרו על ידי הפיראטים האלה, שעסקו גם באופיום.
שודדי הים ממוצא וייטנאמי וסיני בטונקין המשיכו במלחמתם נגד לגיון הזרים הצרפתי.
הסכם השלום ביוני 1885 נתן לצרפתים את רוב הדברים שרצו.
הם נאלצו לפנות את פורמוזה ואת הפסקאדורס (קורבה רצה לשמור עליהם כמשקל נגד המושבה הבריטית של הונג קונג), אך הנסיגה הסינית מטונקין השאירה את הדרך ברורה עבורם לכבוש מחדש את לאנג סון.
בשנים שלאחר מכן מחקו הצרפתים את תנועת ההתנגדות הווייטנאמית הנמרצת וחיזקו את אחיזתם באנאם ובטונקין (דרום וצפון וייטנאם בהתאמה).
בשנת 1887 השטחים המהווים את מדינת וייטנאם המודרנית וקמבודיה שולבו בהודו-סין הצרפתית.
כעבור שנים אחדות הצטרפו אליהם לאוס, שנמסרה לצרפת על ידי סיאם בסיום המלחמה הצרפתית-סיאמית של 1893. צרפת הפילה את דרישות השיפוי מסין.
באופן מקומי, המסקנה ממלחמת סין-צרפת הפחיתה את ההתלהבות לכיבוש הקולוניאלי.
המלחמה כבר הרסה את הקריירה של פארי, ויורשו, אנרי בריסון, התפטר גם הוא בעקבות "דיבת טונקין" של דצמבר 1885, שבה קלמנסו ושאר מתנגדי ההתפשטות הקולוניאלית כמעט הצליחו להשיג נסיגה צרפתית מטונקין.
בסופו של דבר, הקונגרס הצביע 1886 לתמוך בחיילים בטונקין.
ההדים של פרשת טונקין פגמו במוניטין של תומכי ההתפשטות הצרפתית הקולוניאלית בדרך כלל, ועיכבו את מימושם של פרויקטים קולוניאליים צרפתיים אחרים, כולל כיבוש מדגסקר.
רק בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 התחדשה בצרפת התמיכה הפוליטית המקומית בהרחבה הקולוניאלית.
מבחינת סין, המלחמה האיצה את הופעתה של תנועה לאומית חזקה, והייתה צעד משמעותי בהידרדרות האימפריה של צ'ינג.
ההפסד של צי פוג'יאן ב־23 באוגוסט 1884 נחשב למשפיל במיוחד.
האסטרטגיה הסינית גם הוכיחה את הפגמים במערכת ההגנה הלאומית של צבאות אזוריים עצמאיים.
מפקדי הצבא ומפקדי הים בדרום לא קיבלו כל סיוע מצי הים הצפוני של לי הונג-ג'אנג, שבסיסה היה במפרץ ז'ילי, ורק בסיוע של צי הים הדרומי משאנגחאי.
התירוץ שניתן, כי כוחות אלה היו נחוצים כדי להרתיע חדירה יפנית לא היה משכנע.
האמת הייתה כי הקיסרית ויועציה הגיב באוקטובר 1885 על ידי הקמת ימיה במודל של האדמירליות של המעצמות האירופיות, כדי ליצור איחוד של יחידות הצי הסיני כולו.
היתרונות של רפורמה זו בוטלו במידה רבה על ידי השחיתות, ואף על פי שסין רכשה מספר ספינות מודרניות בעשור שלאחר מלחמת סין-צרפת, הציים הסיניים נותרו מוגבלים על ידי מנהיגות לא יעילה.
חלק הארי של ספינת הקיטור של סין הושמד או נתפס במלחמת סין-יפן (1894 - 1895), וכעבור עשרות שנים לאחר מכן חדלה סין מלהיות כוח ימי בעל חשיבות כלשהי.
מלחמת פולאני (מכונה גם הג'יהאד הפולאני ומהפיכת סוקוטו) נערכה בשנים 1804–1808 והייתה סדרה של קרבות בניגריה ובקמרון של ימינו.
המלחמה החלה כאשר אוסמן דן פודיו, חוקר ומורה אסלאמי בולט, הוגלה מהעיר גוביר על ידי המלך יונפה, אחד מתלמידיו לשעבר.
אוסמן כינס את צבא הפולאני שפתח בג'יהאד נגד ממלכות האוסה בצפון ניגריה וכוחותיו השתלטו בהדרגה על עוד ועוד ממלכות של בני ההאוסה, כבשו את העיר גוביר בשנת 1808 והוציאו להורג את המלך יונפה.
המלחמה הביאה להקמת ח'ליפות סוקוטו, בראשות אוסמן, שהפכה לאחת המדינות הגדולות באפריקה במאה ה-19. ההצלחה שלו היוותה השראה לג'יהאדים דומים במערב אפריקה.
האימפריה של קאנם בורנו הייתה בירידה באזור החל מאמצע המאה ה-18. התוצאה הייתה עליית מספר ממלכות האוסה עצמאיות במקומה.
שתי ממלכות האוסה הבולטות היו גוביר וזמפררה.
עם זאת, הלחימה בין מדינות האוסה ומדינות אחרות הייתה קבועה במהלך מאה זו.
הפולאני, שהיו עם של רועי צאן, סבלו לעיתים קרובות מהמיסוי ממלכות ההאוסה, ששלטו בקרקעות והנהיגו שיטות אפליה אחרות.
אוסמן דן פודיו, יליד 1754, הצטרף למספר הולך וגדל של נוסעים אסלאמיים שעברו דרך ממלכות האוסה בשנות השבעים של המאה ה-18 והפך לפופולרי למדי בשנות התשעים של אותה מאה.
הטפות הדת שלו זכו לתמיכתה של ממלכת גוביר.
עם זאת, ככל שהשפעתו גברה וכשהוא התחיל לדאוג לחימוש עצמי של חסידיו, פחתה תמיכת ההנהגה המסורתית.
סורקין נפטה, מלך גוביר, הציב שורה של מגבלות על הטפותיו.
בשנת 1801 החליף יונפה, תלמידו לשעבר של אוסמן, את נפטה כמלך גוביר.
יונפה הגדיל את ההגבלות שהוטלו על אוסמן והגלה אותו מגוביר.
משבר התפתח בשנת 1803 כאשר תקף יונפה וכבש מקומות הקשורים לאוסמן.
יונפה הצעיד אחר כך את האסירים דרך העיר שנקראה דגל, בצפון ניגריה.
הדבר הרגיז את חסידיו של אוסמן, שתקפו את הצבא ושחררו את האסירים.
יונפה העניק לאוסמן את האפשרות לגלות לפני שהשמיד את העיר דגל, מה שהביא להגירה רחבת היקף של קהילתו לעיר גודו.
אנשים רבים עזבו עמו עד כי ב־21 בפברואר 1804 הכריז יונפה מלחמה על אוסמן ואיים בעונש על כל מי שיצטרף אליו.
חסידיו של אוסמן הצהירו שהוא אמיר אל-מומינין, "מפקד המאמינים", הקימו את ח'ליפות סוקוטו והוקיעו את אמונם לגוביר.
כמה התכתשויות קלות קדמו לקרב העיקרי, כשנפגשו הצדדים הלוחמים בקרב צוונטואה.
אף על פי ניצחונו של יונפה, לא גרם הקרב לצמצום כוחו של אוסמן.
הוא נקם על ידי כיבוש הכפר מטנקארי, מה שגרם לקרב טפקין קוואטואה.
כוחותיו של אוסמן הצליחו למנוע מיונפה להתקדם אל העיר גונו ובכך מנע ממנו לשכנע מספר גדול יותר של אנשים להצטרף לכוחותיו.
בשנת 1805 נכבשה ממלכת האוסה קבבי על ידי צבא הג'יהאדיסטים של אוסמן.
עד שנת 1807 השתלטו הג'יהאדיסטים על מדינות קטסינה ודורה, ועל הממלכה החשובה של העיר קאנו.
בשנת 1808 כבשו הג'יהאדיסטים את גוביר והרגו את יונפה בקרב.
עם לכידתו של גוביר ראו הג'יהאדיסטים שהם חלק ממאבק אזורי רחב יותר.
הם המשיכו בקרבות נגד מספר ממלכות האוסה ובמהלך השנתיים הבאות הגדילו את שטח הח'ליפות.
ההתרחבות הגדולה האחרונה של הג'יהאדיסטים הייתה הפלת שושלת סייפאווה בשנת 1846.
מוחמד בלו, בנו של אוסמן דן פודיו, הפך את המחנה הקבוע למחצה של סוקוטו לעיר בשנת 1809, במהלך מלחמות פולאני.
אוסמן שלט מסוקוטו כמנהיג הדתי של מדינות הג'יהאד בפולאני מאותו זמן ועד 1815, אז פרש מתפקידי ניהול.
הח'ליפות מינתה אמירים שונים לממשל במדינות האימפריה השונות.
אנשים אלה היו לעיתים קרובות ותיקי מלחמות פולאני.
ההצלחה של הג'יהאד עוררה השראה אצל ג'יהאדיסטים מאוחר יותר במערב אפריקה, ביניהם מייסד אימפריה של מסינה אימפריית סקו אמאדו וממלכות אחרות.
לאחר הכיבוש הבריטי של הח'ליפות בשנת 1903, ובהמשך לאחר העצמאות הניגרית בשנת 1960, פחתה הסמכות הפוליטית של הח'ליפות ונותרה "מועצת הסולטנות של סוקוטו", שלעמדתה יש עדיין השפעה רוחנית ניכרת בימינו.
מלחמת עמלק או קרב רפידים היא אירוע מקראי, המתואר ב, בסוף פרשת בשלח.
המלחמה התקיימה ברפידים זמן קצר אחרי יציאת מצרים.
היה זה אירוע הלחימה הראשון שבו השתתפו בני ישראל.
בעקבות האירועים שהובילו למלחמה, הפך המאבק בעמלק לנושא חשוב במסורת היהודית.
מאבק זה מתבטא במצווה זכור את אשר עשה לך עמלק ובמצוות מחיית זכר עמלק.
פרשת מלחמת עמלק היא הקריאה בתורה בבוקר פורים.
בזמן ששהו ישראל ברפידים, כחודש אחרי יציאת מצרים, הגיע עמלק והתחיל להילחם בהם.
בפרשת כי תצא מתואר שהוא זינב בנחשלים, כלומר תקף את החלשים יותר שהלכו בסוף המחנה.
משה שלח את יהושע לאסוף אנשים ולהילחם בעמלק, משה שולח את יהושע לקרב ולא נלחם בעצמו כיון שהיתה לו מסורת ש"אין בני עשו נופלין אלא ביד בניה של רחל", משה עצמו עלה לראש הגבעה הסמוכה.
בכל פעם שהרים משה את ידיו ישראל היו גוברים על עמלק, וכאשר היה מניח את ידיו עמלק היו מתגברים.
כאשר כבדו ידיו של משה הוא התיישב על אבן, ואהרן וחור תמכו בידיו, כדי שיחזיק אותן למעלה.
בסופו של דבר מתואר: .
הפרשנים נחלקו האם הכוונה שהביס אותם (רשב"ם), הרג את החזקים שבהם והותיר את החלשים (רש"י), או שהצליח להחליש אותם, אך לא להרוג (חזקוני על פי המדרש).
בעקבות המלחמה הצטווה משה לכתוב את סיפורו לזיכרון ולומר גם ליהושע שה' ימחה את זכר עמלק מתחת השמים.
משה בנה מזבח וקרא לו "ה' נסי", ואמר שלה' יש מלחמה נצחית בעמלק.
בספר דברים צווה עם ישראל במצוות זכירת מעשה עמלק:
כמו כן צווה עם ישראל במצוות מחיית עמלק:
המשנה מסבירה את הרמת הידיים של משה כסימן לאמונתם של בני ישראל בה':
המדרש קושר בין הסיפור הקודם, תלונות העם והבקשה למים, לבין מלחמת עמלק, ואומר שמלחמת עמלק הייתה עונש של בני ישראל על חוסר אמונתם: "משל לאדם שהרכיב בנו על כתפו ויצא לדרך.
היה אותו הבן רואה חפץ ואומר: 'אבא טול חפץ זה ותן לי', והוא נותן לו, וכן שנייה וכן שלישית.
פגעו באדם אחד, אמר לו אותו הבן: 'ראית את אבא?' אמר לו אביו: 'אינך יודע היכן אני?' השליכו מעליו, ובא הכלב ונשכו".
מדרש נוסף מסביר את חומרת פשעו של עמלק, מלבד ההיטפלות לחלשים וחוסר יראת האלוהים, בכך שהוא גרם לחולשה בתדמיתו של עם ישראל.
אחרי יציאת מצרים כל העולם פחד מישראל, ועמלק הפך את המלחמה בישראל לאפשרות ריאלית: "משל לאמבטי רותחת שאין כל בריה יכולה לירד בתוכה.
בא בן בליעל אחד, קפץ וירד לתוכה.
אף על פי שנכוה, הקרה אותה בפני אחרים".
מלחמת סקונה (בדנית: Skånske Krig, בנורווגית: Den skånske krig, בשוודית: Skånska kriget, בגרמנית: Schonischer Krieg) הייתה חלק ממלחמות הצפון , בהן היו מעורבים איחוד דנמרק-נורווגיה, מרקיזות ברנדנבורג, ושוודיה.
מלחמת סקונה התקיימה בין השנים 1675 עד 1679, בעיקר באזור סקונה אשר באזורים שהשתייכו באותה העת לאיחוד דנמרק-נורווגיה, בקרבת הגבול עם שוודיה וכמו גם בצפון גרמניה.
המלחמה נגרמה כתוצאה מהמעורבות של שוודיה במלחמת הולנד–צרפת.
במסגרת מלחמת הולנד-צרפת, בחרה שוודיה להילחם יחד עם צרפת נגד מספר מדינות אירופאיות.
בעקבות כך הרפובליקה ההולנדית, אשר הותקפה על ידי צרפת, ביקשה את תמיכת איחוד דנמרק–נורווגיה.
לאחר התלבטויות לבסוף, במהלך שנת 1675 החליט מלך דנמרק כריסטיאן החמישי ליזום פלישה לאזור סקונהלנד, בעוד שהכוחות השוודים היו עסוקים בקרבות שבוצעו בברנדנבורג.
המטרה של איחוד דנמרק-נורווגיה הייתה להחזיר לשליטתם את השטחים של מחוז סקונה, שהועברו לשליטת שוודיה במסגרת אמנת רוסקילדה .
אף על פי שהמתקפה של כוחות איחוד דנמרק-נורווגיה זכתה בתחילה להצלחה רבה, במסגרת ההתקפות שבאו בהמשך, הצליחו הכוחות השוודים תחת הנהגת המלך השוודי קרל האחד עשר להשתלט על האזור מחדש.
בסוף המלחמה ספג הצי השוודי הפסדים בים, הצבא של איחוד דנמרק-נורווגיה הובס בסקונה על ידי הכוחות השוודים, והכוחות השוודים ספגו גם הפסדים בצפון גרמניה מצד הכוחות של מרקיזות ברנדנבורג.
המלחמה הסתיימה כאשר הרפובליקה ההולנדית, אשר הייתה בעלת בריתה של איחוד דנמרק-נורווגיה חתמה על הסכם עם צרפת, שהייתה בעלת בריתה של שוודיה, ולאחר שהמלך השוודי קרל האחד עשר התחתן עם הנסיכה הדנית אולריקה אלונורה, אחותו של כריסטיאן החמישי.
במסגרת הסכמי השלום שנחתמו בהמשך הוחזרו מרבית השטחים שנכבשו לידי שוודיה.
מלחמת פולין–בוהמיה או מלחמת פולין–צ'כיה (בפולנית: Wojna polsko-czeska) היה סכסוך באירופה בשנת 990 בין הדוכס הפולני מיישקו הראשון מדוכסות פולין לבין בולסלאב השני מדוכסות בוהמיה.
המלחמה הסתיימה עם תבוסת בוהמיה והשתלטות פולין על שטח שלזיה.
ב- 997, לאחר מותה הנסיכה הבוהמית דובראווה שהייתה אשתו של דוכס פולין מיישקו הראשון, היחסים בין בוהמיה לפולין הדרדרו עד שהברית בין בוהמיה לפולין הגיעה לקצה.
עד אמצע שנות ה-980 תמכו שליטי פולין ובוהמיה בהיינריך השני, דוכס בוואריה ושליט האימפריה הרומית הקדושה, אך הברית שלהם לא נמשכה במחצית השנייה של אותו עשור.
המלחמה התרחשה ככל הנראה למטרות התפשטות טריטוריאלית, כאשר השליט הפולני הדוכס מיישקו הראשון השתלט על אדמות שבטי הוויסטולה (אזור פולין קטן, עם היישובים הגדולים סנדומייז' וקרקוב) בשנים 998–999. הדוכס הבוהמי בולסלאב השני התנגד למעשיו של מיישקו, וצבאותיהם התעמתו בשלזיה.
הבוהמיינים קיבלו סיוע מקונפדרציית הוולטי, בעוד שהאימפריה הרומית הקדושה עזרה לפולנים.
לאחר סכסוך קצר הובסו הבוהמים, ומיישקו כבש את שלזיה ומירפה לפולין (עם שטחים סביב קרוסנו ונימצ'ה).
יש מעט דיווחים היסטוריים מדויקים מתקופה זו, וחלק ניכר מסיפור המלחמה מבוסס על דברי הימים של תיטמר ממרסבורג ועל תגליות ארכאולוגיות.
תיטמר אמנם הקדיש מעט מכתביו לסכסוך עצמו, אך לא דן בסיבות לסכסוך, כך שהיסטוריונים מודרניים יכולים רק לשער מה הן היו.
קיימות גם עדויות לכך שמיישקו אולי שלט בחלקים משלזיה כבר באמצע שנות ה-980, והשערה הייתה שייתכן שהסיבה למלחמה לא הייתה בגלל פולין הקטנה, אלא לגבי הסכסוכים הטריטוריאליים בשלזיה עצמה.
עימות זה הוא המלחמה הפולנית-בוהמית המתועדת הראשונה.
כמה עימותים נוספים התרחשו בעקבותיו בעשורים ובמאות הבאים.
מלחמת פולין–בוהמיה או מלחמת פולין–צ'כיה (בפולנית: Wojna polsko-czeska) הייתה מלחמה בין ממלכת בוהמיה בפיקודו של יוהאן, מלך בוהמיה לבין ממלכת פולין בפיקודו של קז'ימייז' השלישי, מלך פולין בין השנים 1345 ו-1348.לאחר לחימה בשלזיה ובפולין קטן, התקדם הצבא הבוהמי לשלזיה ולפולין קטן ב-1345, כולל לבירה הפולנית קרקוב.
שביתת הנשק שנחתמה מאוחר יותר באותה שנה התקיימה עד 1348, אז התחדשו פעולות האיבה.
אף על פי שלפולין היה יתרון צבאי קל, המלחמה הסתיימה עם חתימת הסכם נמיסלוב בנובמבר 1348. לא בוצעו שינויים טריטוריאליים.
הפולנים ויתרו על תביעותיהם כלפי שלזיה, והבוהמים ויתרו על תביעותיהם לכס המלכות הפולני.
ממלכות בוהמיה ופולין נלחמו על שטחי גבול לפני כן מאז 990 לפחות; בשנת 1327, יוהאן, מלך בוהמיה פשט על שלזיה ופולין קטן והגיע לבירת פולין קרקוב.
שלזיה, במיוחד, שחולקה למספר רב של דוכסויות שלזיה בעקבות פיצול פולין, הייתה יעד להתפשטות הבוהמית.
המלך הפולני קז'ימייז' הגדול כבר הכיר בשליטה הבוהמית בשלזיה בחוזה טרנשין משנת 1335. עם זאת, לא פולין וגם בוהמיה לא היו מרוצים מהסטטוס קוו, ומדי כמה שנים הגבול היה עובר עקב משא ומתן דיפלומטי או מחטף צבאי קטן.
הסיבה המיידית למלחמה הייתה מאסרו של קרל, בנו של יוהאן, על ידי הפולנים.
בזמן שהוא שוחרר זמן קצר לאחר מכן, זה נתן לבוהמים עילה להתחיל במבצע צבאי נרחב יותר נגד פולין.
הצבא הפולני, בהנהגת המלך ובסיוע יחידות ליטאיות, התקדם על גבול דוכסות טרופאו וכבש את הערים פשצ'ינה וריבניק.
עם זאת, יוהאן, מלך בוהמיה עמד במחנה הצבאי ליד וודז'יסלאב.
מול התקפת נגד בוהמית, נסוגו הפולנים לקרקוב.
הצבא הבוהמי (בסביבות 12 עד 20 ביולי 1345), וספג תבוסות נוספות ב וב.
שביתת הנשק נחתמה מאוחר יותר באותה שנה, ועד מהרה מצאו עצמם הבוהמים בעמדה חזקה הרבה יותר, שכן קרל נבחר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1346.
הלחימה חודשה באביב/קיץ 1348, עם קרבות ליד ורוצלב (ברסלאו).
מאחר שתוצאות הקרבות לא היו חד משמעיות, ואף נטו לטובת הצד הפולני, החליטו שני הצדדים ליישב את הסכסוך באמצעות דיפלומטיה, כדי להתמקד בעוד איומים אחרים (כגון, עבור פולין, זה של האבירים הטבטונים).
המלחמה הסתיימה עם הסכם נמיסלוב שנחתם ב-22 בנובמבר 1348 שבו ויתרו הפולנים דה פקטו על תביעותיהם כלפי שלזיה (המסמכים אינם מכילים הצהרה ברורה לכך אך פורשו כך על ידי היסטוריונים מאוחרים יותר, מאחר שהותירה את רוב שלזיה בשליטה דה יורה של הבוהמים), והבוהמים ויתרו על תביעותיהם לכס המלכות הפולני.
אולם לא התרחשו שינויים טריטוריאליים.
הסכם זה חיזק את השליטה הבוהמית על רוב שלזיה.
מלחמת עוג מלך הבשן היא אירוע מקראי שהתרחש בשנת הארבעים לאחר יציאת בני ישראל ממצרים, בו נלחמו עם ישראל נגד יושבי הבשן בהנהגת עוג באדרעי, וכבשו את ארצם.
עם ישראל במסעם לארץ ישראל, רצו לעבור דרך ארצו של סיחון ששכנה בדרום מזרח הארץ, אך הוא סירב לתת לעם ישראל לעבור דרך ארצו, ואף יצא למלחמה איתם.
עם ישראל ניצח אותו והתיישב בעריו.
לאחר מכן, משה שולח מרגלים לכבוש את העיר יעזר, ובעקבת כך עם ישראל מצליח לכבוש גם אותה ולהתיישב בה.
לאחר הכיבושים האלו, עם ישראל רוצה לעלות לכיוון ארץ ישראל דרך הבשן, ללא בקשה מעוג (בניגוד למלחמת סיחון), ועוג מלך הבשן רואה זאת כקריאת מלחמה ויוצא לקרב ביחד עם כל עמו, באדרעי.
הקב"ה מחזק את משה שלא יפחד, מפני שהוא ידאג לכך שמשה ינצח את עוג, והוא אף מצווה אותו לעשות לעוג ולעמו כמו שעשה לסיחון ולעמו.
כאמור, עוג יצא לקראת ישראל למלחמה בעיר אדרעי שם התרחשה המלחמה.
במלחמה, ישראל הרגו את עוג, בניו ואת עמו, ובעקבות כך הם לקחו את כל ארצו.
על פי המדרש, עוג הרים אבן מעל לראשו, על מנת לזרוק אותה, שתכסה את כל שטח מחנה ישראל, וכך כולם ימותו.
אולם נעשה נס, ונמלים חוררו את האבן מלמטה, ובעקבות כך האבן נתקעה בשיניו והוא לא הצליחה לזורקה על ישראל.
לאחר מכן, משה קפץ, פגע בקרסולו של עוג, וכך עוג נהרג.
בספר דברים משה מזכיר לעם את המלחמה, והוא מציין שהם הצליחו לכבוש ששים ערים מבוצרות מאת עוג מלך הבשן, בנוסף לערי השדה.
במדרש רבה מובאת שיטה שאומרת שמלחמת עוג התרחשה בחודש תשרי, בשנת הכניסה לארץ.
לאחר המלחמה עם ישראל ישב בארץ הבשן.
בסוף ספר במדבר, מובא שמשה נתן את ממלכות סיחון ועוג ספציפית לשבטים גד, ראובן, וחצי משבט המנשה.
לאחר מכן, עם ישראל נסעו לערבות מואב, מה שגרם לפחד מצד המואבים שמא גם אותם עם ישראל ירצו לכבוש, ולכן הם שכרו את בלעם בן בעור שיקלל את עם ישראל, וכך ישראל לא יוכלו לכבוש אותם, כמו שעשו לעוג וסיחון.
ככל הנראה המלחמה הייתה אירוע חשוב לבני ישראל, ולכן גם מאות שנים לאחר מכן המלחמה מוזכרת כהישג עצום מצד בני ישראל ומצד הקב"ה.
דוגמה לכך אנו רואים בספר תהילים - ().
מלחמת הווספרים הסיציליאנים, נקרא גם מלחמת הווספרים, הייתה סכסוך שניהלו כמה ממלכות אירופיות מימי הביניים על השליטה בסיציליה מ-1282 עד 1302. המלחמה, שהחלה במרד הערבית הסיצילאנית, נוהלה על רקע תביעות שושלות מתחרות על כס המלכות של סיציליה והשתתפו בה כתר אראגון, ממלכת אנג'ווין של נאפולי, ממלכת צרפת והאפיפיור.
המלחמה החלה במרד של הסיציליאנים נגד שארל מאנז'ו בסיציליה ובדרום איטליה.
המלחמה התרחבה כאשר אראגון התערבה בסיציליה כדי לתמוך במורדים תמורת כס המלוכה.
לאחר ההצלחות האראגוניות, ממלכת צרפת תקפה את אראגון באיבריה במסע הצלב האראגוני.
מסע הצלב הסתיים בתבוסה, אך למרות כמה הסכמי שלום המלחמה נמשכה.
ב-1297 נכרת ברית בין אראגון, ממלכת אנג'ווין של נאפולי והאפיפיור, על פיה אראגון ויתרה על כתר סיציליה בתמורה לוויתורים של האפיפיור וביחד הצדדים לברית ניהלו מערכה לכיבוש סיציליה.
המסע המשותף נכשל והמלחמה הסתיימה בשנת 1302 בשלום קלטאבלוטה, שעל פיו הפכה סיציליה לממלכה עצמאית שנשלטה על ידי בית ברצלונה.
המלחמה שכללה קרבות יבשתיות, קרבות ימיים, מלחמת מצור ותמרונים פוליטיים, הסתיימה בחלוקת ממלכת סיציליה.
סיציליה נשלטה על ידי בית ברצלונה, בעוד ששטחי דרום איטליה שעד למלחמה היו תחת שלטון ממלכת סיציליה הפכו לממלכת נאפולי, שנשלטה על ידי בית אנג'ו.
המלחמה הובילה להתפשטות אראגונית במערב הים התיכון, אל ממלכת מיורקה וסרדיניה.
המלחמה שנמשכה עשרים שנה, שנמשכה במהלך שלטונם של ארבעה מלכים וארבעה אפיפיורים, הציגה את דעיכת כוח האפיפיור בדרום אירופה ואת עלייתם של מלכים חזקים יותר ויותר בסוף המאה ה-13.
מלחמת פוקלנד הייתה מלחמה שהתחוללה בין בריטניה לארגנטינה על השליטה באיי פוקלנד בשנת 1982.
שורשיה של המלחמה בסכסוך המתמשך בין שתי המדינות על הריבונות באיי פוקלנד ובשתי קבוצות קטנות של איים, איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, הנמצאים במרחק 460 ק"מ ו-1,390 ק"מ, בהתאמה, מזרחית לחופי ארגנטינה.
טענת ארגנטינה לבעלות על האיים עלתה כבר במאה ה-19, ונכון לעכשיו התביעה בעינה עומדת.
על בסיס תביעה זו פלשה ארגנטינה לאיים במטרה להשיבם לידיה.
ממשלת בריטניה, לעומתה, ראתה בפלישה הפרת ריבונותה.
עם זאת, שתי המדינות לא הכריזו רשמית על מלחמה, וזו כמעט ולא חרגה מתחום האיים, הים סביבם והאוויר מעליהם.
המלחמה פרצה ב-2 באפריל 1982 בפלישה של הכוחות המזוינים של ארגנטינה לשתי קבוצות האיים.
ממשלת בריטניה שלחה כוח משימה ימי על מנת להשיב לידיה את האיים, אם על ידי הרתעת הארגנטינאים ואם באמצעות פעולה צבאית.
המלחמה נמשכה 74 ימים, עד 14 ביוני, והסתיימה בכניעת הכוחות הארגנטינאיים ובהשבת הריבונות הבריטית על האיים.
ארגנטינה איבדה במלחמה 649 איש מאנשי הכוחות המזוינים שלה ואבדות בריטניה הסתכמו ב-255 הרוגים.
שלושה מתושבי האיים נהרגו במלחמה.
למלחמה הייתה השפעה רבה בשתי המדינות.
הפלישה לאיים הביאה להתחזקות של הרגש הלאומי בארגנטינה, אך הכישלון הביא להתרחבות המחאות כנגד המשטר הצבאי, וזירז את נפילתו.
מנגד, הניצחון הבריטי הביא לזינוק בפופולריות של ראש ממשלת בריטניה דאז, מרגרט תאצ'ר.
איי פוקלנד נמצאים בדרום האוקיינוס האטלנטי, במרחק 480 קילומטרים מחופה הדרום מזרחי של ארגנטינה ובמרחק כ-940 ק"מ מאנטארקטיקה.
שטחם הכולל של האיים הוא כ-12,000 קילומטרים רבועים, כשטחו של הנגב.
אדמת האיים סלעית, ובה בעיקר גבעות שהגבוהה ביניהן היא בגובה 700 מטרים בערך.
חלק מן השטח שטוח יותר וביצתי.
האקלים באיים הוא אקלים אוקיאני קר מאוד: גשם יורד יותר ממחצית השנה, ובאיים נושבות לעיתים קרובות רוחות מערביות חזקות, והשמיים מעוננים.
איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים הם שתי קבוצות איים; האחת מורכבת מהאי הגדול ג'ורג'יה הדרומית וממספר איים קטנים הסמוכים לו, והשנייה כוללת 11 איים געשיים הקרויים איי סנדוויץ' הדרומיים.
האי ג'ורג'יה הדרומית נמצא כ-1,390 ק"מ ממזרח לאיי פוקלנד, ואיי סנדוויץ' הדרומיים נמצאים מדרום מזרח לג'ורג'יה הדרומית, במרחק 560 עד 800 ק"מ.
שטחם הכולל הוא כ-3,900 קמ"ר, ורוב השטח מבותר והררי, ברובו מכוסה קרחונים.
האקלים באיים הוא אקלים קוטבי, ורוב המשקעים הם שלג.
שני הארכיפלגים נמצאים בחצי הכדור הדרומי, ולפיכך הסתיו מתחיל ב-23 במרץ, והחורף ב-21 ביוני.
גילוי האיים ואירועים שקדמו למאה ה-20
איי פוקלנד התגלו למגלי הארצות האירופיים כנראה במהלך המאה ה-16. הריבונות על האיים עברה מיד ליד בין האימפריה הבריטית, האימפריה הצרפתית והאימפריה הספרדית ולאחר מכן עם ארגנטינה שזכתה בעצמאותה מהשלטון הספרדי.
במאה ה-19 השתלטה בריטניה באופן סופי על האיים.
לבריטים מספר טענות, שעליהן מתבססת טענתם לריבונות על האיים.
הם היו הראשונים שטענו לריבונות על האיים עוד בשנת 1690, כאמור, ובנוסף הקימו התיישבות על האיים כבר בשנת 1765, עוד לפני שארגנטינה הייתה קיימת כישות מדינית ריבונית.
בנוסף, בריטניה שולטת על האיים מאז שנת 1833; הבריטים טוענים כי ההתיישבות הארגנטינאית באיים עד אז הייתה "ספורדית ולא משמעותית".
הטענה הבריטית המשמעותית ביותר היא הטענה לזכותם של תושבי האיים להגדרה עצמית.
בסקר שנערך ב-1994 העדיפו 87% מתושבי האיים להישאר תחת שלטון בריטי, ובמשאל שנערך ב-2013 ענו 99% מהמצביעים "כן" לשאלה האם להישאר תחת שלטון בריטניה.
חוקרים העריכו, כי לבריטניה היו מניעים חשובים נוספים להגנה על פוקלנד: הרצון לשמור על מאחז חשוב בנתיב הצוללות סביב דרום אמריקה וספקולציות על הימצאות שדות נפט באזור.
מאידך, ארגנטינה טוענת כי גילוי האיים בידי בריטניה ב-1690 אינו יכול להוות בסיס לטענת ריבונות.
כאמור, הראשונים שהתיישבו באיים היו הצרפתים, ובכך קיבלו את הריבונות על האיים; זכות זו הועברה לספרד, ולאחר הקמתה של ארגנטינה העצמאית הפכה זו האחרונה לריבונית (בריטניה חולקת על עיקרון זה).
עוד טוענת ארגנטינה כי הבריטים ויתרו למעשה על זכותם באיים כאשר נטשו את פורט אגמונט ב-1776, כמתואר לעיל, והמשיכו את הוויתור מתוך הסכמה שבשתיקה לאחר שלא מחו על שנות הכיבוש הספרדי באיים.
כיבוש האיים מחדש על ידי בריטניה היה מעשה לא חוקי, שארגנטינה לא הפסיקה למחות עליו.
ארגנטינה גם חולקת על עקרון ההגדרה העצמית, וסוברת שעיקרון זה אינו חל על תושבים שאינם התושבים המקוריים; התושבים הבריטיים באיים הובאו אליהם לאחר שהתושבים הספרדיים גורשו עם הכיבוש הבריטי.
רקע פוליטי: שינויים במאה ה-20
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה עברה האימפריה הבריטית תהליך של דה-קולוניזציה.
רוב המושבות של האימפריה זכו לעצמאות במידה מסוימת, והאימפריה הבריטית העצומה הצטמצמה מאוד.
איי פוקלנד היו במצב הפוך מזה של רוב המושבות: בעוד רובן של אלה ביקשו להתנתק מבריטניה, ביקשו איי פוקלנד דווקא להישאר קשורים אליה.
צמצום האימפריה היה תוצאה גם של המשבר הכלכלי העמוק אליו נקלעה בריטניה בעקבות המלחמה.
הצמצום השפיע על איי פוקלנד בשני מישורים: ראשית, ממשלות בריטניה בחנו שוב ושוב במשך השנים את הצורך בהחזקת האיים ואת העלות הכלכלית של החזקה זו; ושנית, הצמצום הכלכלי הביא לצמצום משמעותי מאוד בכוחו של הצי המלכותי הבריטי.
במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 הגיע משרד הביטחון הבריטי למסקנה שהצי הבריטי לא יצטרך לבצע יותר מבצעים אמפיביים, שיכללו הנחתה או פינוי של כוח מחוץ לטווח החיפוי של מטוסים שימריאו משדות תעופה יבשתיים.
לאור מסקנה זו, הוצאו מן השירות רוב נושאות המטוסים של הצי, שעלויות הבנייה והתפעול שלהן היו גבוהות מאוד.
ב-1981 פרסם מזכיר הביטחון הבריטי, ספר לבן, שעל פיו הייתה אמורה נושאת המטוסים הוותיקה של הצי, "אה"מ הרמס" , לצאת משירות, ואילו נושאת המטוסים "אה"מ אינווינסיבל" הייתה אמורה להימכר לאוסטרליה.
גם אוניות הלוחמה האמפיבית, "אה"מ אינטרפיד" ו"אה"מ פירלס" היו אמורות לצאת משירות, ואילו חיל הנחתים המלכותי היה אמור להצטמצם.
אחד מסעיפי הקיצוץ כלל את הוצאתה מן השירות של אוניית המחקר "אה"מ אנדיורנס" , שפעלה באיי פוקלנד.
השלטון בארגנטינה פירש מהלכים אלה כמביעים חוסר רצון בריטי להמשיך ולהחזיק באיים.
גם צעד זה התפרש על ידי ארגנטינה כחוסר נכונות בריטית להמשיך ולשלוט באיים.
ב-24 במרץ 1976 הדיחו קציני צבא את נשיאת ארגנטינה, איסבל פרון מתפקידה, ובמקומה תפסה את השלטון חונטה צבאית.
בכך החלה תקופת המשטר הצבאי בארגנטינה.
ב-1982 הייתה ארגנטינה, בשלטון החונטה, במצב של חוסר יציבות.
המדינה הייתה נתונה במשבר כלכלי עמוק, שהביא לתסיסה חברתית נרחבת כלפי השלטון.
גם הכת הצבאית השלטת עברה זעזוע, לאחר שבאמצע 1981 עברה הנהגת החונטה מידיו של הגנרל חורחה רפאל וידלה שחולל את ההפיכה להנהגתו של גנרל רוברטו אדוארדו ויולה.
בסוף השנה שוב חל שינוי בהנהגה, ואת ראשות הכת הצבאית תפס גנרל לאופולדו גלטיירי.
שני חברי החונטה הבכירים שליוו את גלטיירי בהשתלטות על הנהגתה היו איש חיל האוויר הארגנטינאי, בריגדיר גנרל , ואדמירל .
אנאיה היה הכוח המניע מאחורי הניסיון להשיג פתרון צבאי לסכסוך על איי פוקלנד.
הוא העריך שבריטניה לא תגיב צבאית לפעולה של ארגנטינה.
לציבור בארגנטינה היו רגשות פטריוטיים עזים כנגד השלטון הבריטי באיי פוקלנד.
גלטיירי וממשלתו קיוו שפעולה צבאית תזכה לתמיכה גורפת בארגנטינה, ותסיח את דעת הקהל מן המצב הכלכלי הקשה ומהפרת זכויות האדם הנרחבת והנמשכת של המשטר.
יתרון נוסף שפעולה צבאית הייתה אמורה להביא הייתה חיזוק הלגיטימיות של המשטר, שהלכה ונחלשה.
ארגנטינה קיוותה שארצות הברית לא תתערב גם במקרה שיתפתח סכסוך בין ארגנטינה לבריטניה.
קציני מודיעין מארגנטינה סייעו ל-CIA במאבק כנגד הקונטראס בניקרגואה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, והחונטה הצבאית קיוותה שכגמול על תמיכתה לא תתערב ארצות הברית כנגד ארגנטינה.
בנוסף הסתמכו המתכננים על אירועי משבר סואץ ב-1956, במהלכו התנגדה ארצות הברית לפעולה הצבאית שביצעה בריטניה וכפתה עליה ועל צרפת נסיגה.
ארגנטינה הסתמכה על תקדים היסטורי נוסף, דומה לכאורה לזה של איי פוקלנד: ב-1961 סיפחה הודו בכוח את גואה, שהייתה בשליטת פורטוגל עד אז, ללא תגובה ממשית של הקהילה הבין-לאומית.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 החלו בריטניה וארגנטינה בשיחות לגבי המשך הריבונות באיים.
נבחנו מספר אפשרויות, כמו ריבונות משותפת של בריטניה וארגנטינה על האיים (קונדומיניום), קביעת מועד להעברת הריבונות לאחר מספר רב של שנים (כמו שנעשה בהונג קונג), ועוד.
השיחות התנהלו במשך 17 שנים, בתדירות משתנה, אך הרעיונות שהועלו בהן זכו להתנגדות חריפה בבריטניה, בעיקר מצד השדולה החזקה של איי פוקלנד בפרלמנט.
שיחות סודיות שהתקיימו ב-1980 הציעו את העברת האיים לריבונות ארגנטינאית, תוך חכירה בריטית לתקופה שנעה בין 75 ל-200 שנים, וממשל משותף בשנים אלה.
ההצעה זכתה לתמיכה במשרד החוץ הבריטי ובצד הארגנטינאי, אך התנגדות חריפה של תושבי האיים ושל האופוזיציה בבריטניה מנעה את יישום ההסכם.
למרות המתיחות, החלו שיחות בין סגן שר החוץ הבריטי למקבילו הארגנטינאי בניו יורק, לגבי עתיד האיים.
השיחות החלו ב-25 בפברואר, וב-1 במרץ פרסמו שני הצדדים הודעה לעיתונות שתיארה את רוח השיחות כ"לבבית וחיובית".
ואולם המתח עלה שוב למחרת, כאשר שר החוץ של ארגנטינה דחה את ההודעה והודיע כי ארגנטינה שומרת לעצמה את הזכות להשתמש ב"אמצעים אחרים" אם בריטניה תסרב לוותר על ריבונותה באיים.
הבריטים עדיין היססו; חברי פרלמנט שביקשו את עמדת הממשלה לגבי הגנת האיים נענו בהתחמקות, ושר החוץ הבריטי, הלורד קרינגטון, סירב לאשר שליחת צוללת גרעינית לאזור.
המודיעין הארגנטינאי אסף מודיעין על האיים באמצעות נציג חברת התעופה הממשלתית LADE ששהה בקביעות בסטנלי (לרגל טיסותיה של החברה לאי), וכן על ידי רב החובל של אוניית מסחר ארגנטינאית שנחכרה על ידי מנהלת האיים למטרות מסחריות.
ארגנטינה החלה בתכנון הפלישה בתחילת ינואר 1982. על פי התכנון, הייתה הפלישה אמורה להתבצע על ידי הנחתת כוח של כ-3,000 חיילים.
גודלו של הכוח היה אמור למנוע שפיכות דמים מיותרת.
הפלישה נועדה להיות סמלית בלבד, מכיוון שההערכה הייתה שלא תהיה תגובה צבאית בריטית.
הכוח הפולש היה אמור לגרש מן האיים את חיילי חיל הנחתים המלכותי שהיו באיים, את פקידי הממשל ואת התושבים שיתנגדו לממשל הארגנטיני.
הכוח הפולש היה אמור לחזור לבסיסיו בתוך 48 שעות.
ארגנטינה התכוונה למנות מושל מטעמה לאיים, ולהותיר בהם חיל מצב של כ-500 חיילים.
התוכנית המקורית הייתה ליישב את האיים מחדש באזרחי ארגנטינה, אך מחשש לתגובת הקהילה הבין-לאומית הוחלט להציע לתושבים המקוריים פיצוי כספי אם יסכימו להגר מרצונם מן האיים.
לאחר המלחמה התברר כי התכנון המוקדם היה לקוי, וחלק מההיערכות של ארגנטינה היה מאולתר.
כך למשל, לא נפרסו מוקשים ימיים באזורי נחיתה אפשריים; חלק נכבד מחיילי חיל הרגלים שנשלחו לאי היו מגויסים טריים, שהחלו את אימוניהם חודשים ספורים לפני כן .
הסברה כי ההחלטה הארגנטינאית על הפלישה הייתה חפוזה, ושההערכה הייתה כי לא תהיה תגובה צבאית בריטית, נשענת גם על כך שלו הייתה הפעולה נדחית בשנה היה חיל האוויר הארגנטינאי משלים את הצטיידותו בטילי אקסוסט חדשים ומטוסי דאסו ברגואה סופר אטנדר מתוצרת צרפת, וכן בספינות מלחמה חדשות מתוצרת גרמניה.
גורם נוסף שהשפיע על היערכותה של ארגנטינה למלחמה היה החשש כי צ'ילה תנצל את המצב ותנסה להשתלט על חלק מפטגוניה.
בשל כך נותר חלק ניכר מן הצבא הארגנטינאי ביבשת במהלך המלחמה.
אכן, צ'ילה נערכה בכוחות מוגברים באזור הגבול במהלך המלחמה, אך לא ברור האם עשתה זאת מחשש שארגנטינה תפלוש גם לתחומה או כהכנה לפלישה יזומה על ידה.
ייתכן גם שהיערכות זו נעשתה כדי לסייע לבעלת בריתה, בריטניה, כלחץ על ארגנטינה.
ארגנטינה, קיוותה, כאמור, שהפלישה תעבור ללא התייחסות בין-לאומית חריפה ובלי תגובה בריטית.
ואולם, הבריטים לא התכוונו לוותר.
הישג דיפלומטי ראשון של הבריטים היה החלטה של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות; החלטה 502 שהתקבלה פחות מ-48 שעות לאחר הפלישה הארגנטינאית קבעה כי על ארגנטינה לסגת מייד מן האיים וכי על הצדדים לחפש פתרון שלום ברוח מגילת האומות המאוחדות.
ההישג הדיפלומטי הבריטי היה משמעותי: הם השיגו רוב של 10 מתוך 15 חברות המועצה; רק מדינה אחת (פנמה) התנגדה, וארבע אחרות נמנעו.
וטו של ברית המועצות, שממנו חששה בריטניה, לא אירע.
ארגנטינה ספגה תבוסה ראשונה בשדה זה.
שבוע לאחר מכן השיגה בריטניה הישג דיפלומטי נוסף, כאשר מדינות השוק האירופי המשותף הביעו את תמיכתו בה, והחליטו על הטלת עיצומים כלכליים על ארגנטינה.
ארגנטינה קיוותה להשיג תמיכה דיפלומטית בארגון מדינות אמריקה (OAS).
ואולם, מדינות הארגון לא מיהרו להתכנס למרות בקשתה של ארגנטינה.
רק ב-26 באפריל, כאשר כוח המשימה הבריטי כבר היה בדרכו דרומה אל האיים, התכנסה מזכירות הארגון.
ואולם, לאכזבתה של ארגנטינה ההחלטה שהתקבלה קראה להפסקת אש בלבד, ולא לחזרתו של הכוח הבריטי (כפי שקיוותה ארגנטינה); אך גרוע מכך, מבחינת החונטה הצבאית, החלטת הארגון קראה לכבד את החלטת האו"ם 502.
הפלישה מצאה את ארצות הברית במצב מביך, כאשר שתי מדינות שאמורות להיות ידידותיות כלפיה נמצאות בעימות זו עם זו.
בשנים שלפני המלחמה השקיעה ארצות הברית מאמץ רב בחיזוק הקשרים עם ארגנטינה, והידידות עם בריטניה, מאידך, הייתה ארוכת שנים.
ארצות הברית חששה גם שהעימות עלול לגרום להסחת דעת מול האויב העיקרי, ברית המועצות, מצב שיאפשר לאחרונה ליזום התקפת פתע.