tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תאריך זה נחשב באופן מסורתי על ידי הקוריאנים כתאריך להקמת הגזע הקוריאני.
גאצ'ונגול מוכר גם בצפון קוריאה, אם כי לא כחג ציבורי, עם טקס שנתי במאוזוליאום של דנגון , מייסד גוג'וסון.
גאה-צ'און ("פתיחת גן עדן") מתייחס ל-3 באוקטובר 2457 לפנה"ס, התאריך שבו ירד הוואנונג (환웅) מהשמים כדי לחיות עם האנושות.
טקס הקציר נחגג במחוזות הקוריאנים; יאונגו (영고,迎鼓 ) של בויאו ; Mucheon (무천,舞天) של ימאק ; Gyeeum (계음,契飮) של וביאונהאן ; דונגמאנג (동맹,東盟) של גוגוריאו ; ופלגוונהווה (팔관회,八關會) מסילה .
ב-1909 הוקם גאצ'אונג'ול כחג לאומי.
בתחילה, החג צוין ביום השלישי של החודש ה-10 בלוח השנה הירחי, אך הוא נקבע ל-3 באוקטובר בלוח הגרגוריאני השמשי מאז 1949.
ב-15 בינואר 1909, כאשר הדאג'ונגיזם פתח מחדש את שעריו למאמינים, הוא הוקם כיום חגיגה ונחגג מדי שנה.
אירועים כמו זה תרמו לטיפוח רוחו של העם הקוריאני תחת לחץ השלטון הקולוניאלי היפני.
כאשר הוקמה הממשלה הזמנית של הרפובליקה של קוריאה ב-1919, הממשלה הזמנית קבעה את ה-3 באוקטובר של לוח השנה הירחי כחג לאומי.
זה מבוסס על התפיסה האוניברסלית של ההיסטוריה, שראתה בדנגון את מייסד גוג'וסון כגיבוש הראשון של העם הקוריאני.
לאחר הקמת הרפובליקה של קוריאה לאחר שחרורה של קוריאה מהשלטון הקולוניאלי היפני, הדנגונגיוון (단군기원, 檀君紀元), או הדאן-גי (단기,檀紀), נחקק כלוח השנה הרשמי של האומה ב"חוק על לוחות שנה רשמיים" ב-25 בספטמבר 1948. ב-1 באוקטובר 1949 נחקק "החוק ביום החגיגה הלאומי" ותאריך החודש הירחי השלישי הוגדר כגאצ'ונגול.
개천절 הוא חג ציבורי בדרום ובצפון קוריאה ב-3 באוקטובר.
ידוע גם בשם האנגלי National Foundation Day, חג זה חוגג את היווצרותה האגדית של המדינה הקוריאנית גוג'וסון הראשונה בשנת 2333 לפני הספירה.
תאריך זה נחשב באופן מסורתי כתאריך להקמת העם הקוריאני.
אם כי לא כחג, עם טקס שנתי במאוזוליאום של דנגון , מייסד גוג'וסון.
למילה "개천절" יש משמעות ספציפית אשר מועילה באופן נרחב לבני אדם ולשלוט בעולם בהיגיון.
ניתן להגדיר חגים לאומיים כאותם הנצחות שממשלת מדינה חשבה כמספיק חשובים כדי להצדיק הכללה ברשימת החגים הרשמיים.
הם נוטים לכבד אדם או אירוע שהיה קריטי בהתפתחות האומה וזהותה.
אנשים ואירועים כאלה משקפים בדרך כלל ערכים ומסורות המשותפים לחלק גדול מהאזרחים.
לאחר "הדיון של מועצת הדיונים בעניין שינוי חגיגות הגאצ'ון (개천절) מלוח הירח ללוח השמש", אשר מונתה על ידי משרד התרבות והחינוך בשנת 1949, היא שינתה את לוח השנה הירחי ללוח שנה שמשי.
הפך לתרגול נהדר שכן נאמר שהרשומות של 3 באוקטובר היו יקרות ערך.
יש גם שיר ששרו במקור על ידי אנשים שהיו מאמינים בדאג'ונגיזם.
לאחר שיום הקרן הלאומי הפך לחג לאומי, שונו מילות השיר כפי שהוא מושר בימינו.
כמו כן, החג דומה לחגים רבים ברחבי העולם בכך שהוא נחגג בתצוגות ענק של זיקוקים.
בסיאול, זה תמיד מתרחש בפארק נהר יאואידו האן, והמוני אנשים מתאספים שם כדי לצפות בזיקוקים באותו יום.
בכל שנה ביום מתקיים טקס לכבוד דנגון במזבח צ'אמסונגדאן בפסגת הר מניסן.
אומרים שהמזבח הזה נבנה על ידי דנגון והוא מקום אגדי של פולחן והקרבה המועדף על ידי מלכים עתיקים במהלך ההיסטוריה הקוריאנית.
יום השנה האחרון היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית המבוססת על רומן באותו שם מאת ליאן מוריארטי.
הספר עובד לתסריט על ידי סמנתה שטראוס והסדרה בוימה על ידי ג'ון פולסון והופקה על ידי ניקול קידמן ומפיקים נוספים.
בתפקידים הראשיים משחקות טרסה פאלמר, מירנדה ריצ'רדסון ודניאל מקדונלד.
סופי האניוול (אותה משחקת טרסה פאלמר) שנפרדה מתומס רגע לפני הצעת נישואין, עוברת להתגורר באי סמוך לסידני שבאוסטרליה ששמו הבדיוני הוא סקריבלי גאם (Scribbly Gum) לאחר שירשה בית מדודתו של תומאס, קוני.
סופי מגלה שמיועדת לה אהבה חדשה על פי רמזים שכתבה לה קוני במכתב הירושה.
מעבר לדינמיקה המשפחתית והעבר עם תומאס, סופי מוצאת את עצמה בלב עלילה מסתורית ואפלה באי.
טרסה פאלמר בתפקיד סופי האניוול
ג'וזפין בלייזר בתפקיד רוז כצעירה
ג'רמי לינדזי טיילור בתפקיד רון
אנג'לה פונץ' מקגרגור בתפקיד קוני
אליזבת קאלן בתפקיד קוני כצעירה
על פי המפיקה ג'ודי מטרסון, המקום בו מתרחשת עלילת הספר, על נהר הוקסברי במדינת ניו סאות' ויילס, הוא פרט ביוגרפי מתוך הסיפור ולכן מוריארטי, מחברת הרומן, התעקשה שהסדרה תצולם באוסטרליה עצמה.
שלב הצילומים החל בסידני בנובמבר 2023.
הקדימון הראשון לסדרה הוקרן במהלך טקס פרסי AACTA לשנת 2025 ב-7 בפברואר 2025. הסדרה עלתה לשידור באוסטרליה ב-27 במרץ 2025, ופרק חדש עלה מדי שבוע.
באוקטובר 2024, ה-BBC רכשה את זכויות השידור בבריטניה.
בארצות הברית הסדרה עלתה בערוץ AMC באמצעות הסטרימר שלה, והפרק הראשון עלה בארצות הברית ב-30 במרץ 2025.
יום השנה הוא סרט מתח אמריקאי בבימויו של יאן קומאסה ובכיכובה של דיאן ליין.
הסרט עתיד לצאת במהלך שנת 2025.
משפחה מגובשת לשעבר מתפרקת עם עלייתה של תנועה חדשה בשם "השינוי" הסוחפת את המדינה.
במאי 2023 הוכרז שג'אן קומאסה יביים את הסרט.
לורי רוזן-גמבינו כתבה את התסריט.
הוכרז שצוות השחקנים יכלול את דיאן ליין, קייל צ'נדלר, מדליין ברואר, זואי דויטש, פיבי דינבור, מקנה גרייס ודריל מק'קורמק.
הצילומים החלו ביולי 2023 בדבלין, אירלנד.
יום השביתה והמחאה למען עצירת המלחמה והחזרת החטופים היה יום של מחאה והשבתה שהוכרז למען שחרור החטופים במלחמת חרבות ברזל, בו השתתפו מאות אלפי ישראלים בכל רחבי המדינה.
היום התקיים ב-17 באוגוסט 2025, יזמו אותו "מועצת אוקטובר" וחברות מטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים שהן אימהות לישראלים שמוחזקים ברצועת עזה 681 ימים (נכון ליום ההשבתה), וללא צפי למועד שחרורם.
במהלך היום התקיימו הפגנות במהלכן נחסמו עשרות צירי תנועה וצמתים מרכזיים ברחבי המדינה, ובערב התקיימה עצרת של כ-400 אלף איש בכיכר החטופים והנעדרים.
במהלך מתקפת הפתע שביצע חמאס בבוקר 7 באוקטובר 2023 נחטפו מישראל לרצועת עזה 251 אזרחים וחיילים, ישראלים ותושבים זרים.
ביום המאבק נותרו בעזה 50 חטופים, על פי ההערכה כ-20 מהם בחיים.
בנובמבר 2023 שוחררו 80 נשים וילדים חיים שנחטפו במתקפת הטרור ו-24 מהעובדים הזרים שנחטפו.
עד יוני 2025 חולצו על ידי צה"ל עוד 8 חטופים חיים ו-46 גופות.
בעסקת שחרור החטופים השנייה, בינואר 2025, שוחררו עוד 28 חטופים בחיים, ו-8 חטופים חללים.
שלב ב' של העסקה, בו היו אמורים להשתחרר חטופים נוספים, לא מומש לאחר שישראל לא הגיעה לשיחות.
בשבועות ובחודשים שלאחר מכן התפרסמו ידיעות בנוגע לטיוטות שהוחלפו, אולם הצדדים לא הגיעו להסכמה והחליפו האשמות הדדיות.
בחודש מאי 2025 הסלימה ישראל את הלחימה ופתחה במבצע מרכבות גדעון, וביולי–אוגוסט אותה שנה אושרה בקבינט המלחמה הישראלי תוכנית רשמית לכבוש שוב את העיר עזה, מה שנתפס כפעולה שמסכנת מאוד את חיי החטופים.
בנוסף התפתח בסוף חודש יולי רעב ברצועת עזה, ופורסמו סרטונים ובהם החטופים נראו במצב בריאותי ירוד מאוד.
לאור כישלון הממשלה להחזיר את החטופים ובעקבות החששות לחייהם, שלוש נשים ממשפחות החטופים – ויקי כהן וענת אנגרסט, שבניהן החיילים נמרוד כהן ומתן אנגרסט נחטפו במהלך לחימה, ולישי מירן, שבעלה עמרי מירן נחטף מנחל עוז – יזמו יום מחאה ארצי בקריאה לסיום המלחמה ולהשבת החטופים בעסקה.
להשבתה הצטרפו חברות הייטק רבות, מסעדות ובתי עסק.
עשרות רשויות מקומיות, חברות מסחריות וארגונים אפשרו לעובדים ולתושבים להשתתף ביוזמה למען שחרור החטופים.
גם האוניברסיטאות עדכנו כי יאפשרו לסגל לשבות.
יום העצירה החל באלפי מוקדים ברחבי הארץ, עם הפגנות רבות ובכללן הפגנות מול בתי שרים וחברי הקואליציה ועם מסיבת עיתונאים בכיכר החטופים.
במהלך יום ההשבתה התקיימו מאות אירועי הזדהות ברחבי הארץ שכללו מיצגים, שיירות מחאה, צעדות, חסימות כבישים, עצרות ותפילות.
יום ההשבתה נחתם בעצרת בכיכר החטופים, שם התכנסו כ-400,000 איש בקריאה לשחרור החטופים.
על פי נתוני חברת שבא, ביום העצירה הייתה ירידה בהוצאות האשראי ב-7.5% ובענפי המסחר המרכזיים ירידה של יותר מ-15%.
באחד האירועים ביום הזה, נאמה סיגל מנצורי, אמן של רויה ונורל שנרצחו בטבח בפסטיבל נובה, מול ביתו של שר החינוך, יואב קיש בהוד השרון, והוא הגביר את עוצמת המוזיקה שהושמעה מביתו באותה עת.
במהלך היום התקיימו הפגנות במאות מוקדים ברחבי ישראל, ובמהלכן נחסמו עשרות צמתים מרכזיות וצירי תנועה ראשיים – בין השאר נחסמו צומת שילת וצומת הפיל במרכז, צומת נהלל וצומת גומא בצפון, צומת שער הנגב בדרום, כביש 1, כביש בגין ונתיבי איילון.
ב-26 באוגוסט התקיים יום הזדהות לאומי נוסף שנקרא "ישראל מתייצבת".
הרקע ליום העצירה היה שישראל לא השיבה להצעת המתווכות לעסקה שהוצגה שבוע קודם לכן, עסקה שהרמטכ"ל אייל זמיר ציין שיש לקבלה.
מטה משפחות החטופים קרא לציבור להזדהות תוך חשש מ"טרפוד השבת החטופים", ללא קריאה להשבתת המשק.
קריאת מטה המשפחות לציבור הייתה להצטרף "לימינם של החטופים והחטופה, לימינם של החיילים והחיילות שנשחקים תחת הנטל, ולימינם של עשרות אלפי המפונים הממתינים לשוב לבתיהם בביטחון".
יום המחאה כלל הפגנות בצמתים ברחבי הארץ, חסימות כבישים מרכזיים, שיירות רכבים, מיצגים וצעדה לכיכר החטופים בהובלת משפחות החטופים, שבסיומה התקיימה עצרת מרכזית.
יום ההזדהות סוקר על ידי ה-BBC, סקי ניוז, ה-CNN, AP, NBC NEWS והגרדיאן.
ABC NEWS דיווח שלפחות 350,000 השתתפו ביום ההזדהות וכן שמשפחות החטופים שארגנו את יום ההזדהות חשות שנתניהו לא עושה מספיק כדי להחזיר את החטופים ושהוא מנסה להאריך את המלחמה כדי להישאר בשלטון.
ה-BBC ו-ABC NEWS ציינו כי בני המשפחות קראו לנשיא דונלד טראמפ בבקשה לעזרה בסיום הסכם הפסקת אש ובהשבת כל החטופים.
יום ההשבתה והמחאה סוקר בהרחבה על ידי כלי תקשורת בארצות הברית, בריטניה, צרפת, גרמניה, יפן ואוסטרליה.
הניו יורק טיימס, הגרדיאן, BBC, רויטרס, AP, ה-PBS,ABC NEWS ועוד, דיווחו על מחאה המונית בה הייתה קריאה לעסקת חטופים ועצירת המלחמה.
הם תארו את יום העצירה כאחת ההפגנות הגדולות והעזות ב-22 חודשי מלחמה.
מקורות רבים ציינו כי מאות אלפים התאספו בכיכר החטופים.
עוד כתבו כי כבישים ראשיים ברחבי המדינה נחסמו, עסקים מסעדות תיאטראות ואוניברסיטאות נסגרו וגופים רבים הודיעו על השתתפות ותמיכה ביום העצירה.
CNN דיווח כי למעלה ממיליון איש השתתפו במאות פעולות ברחבי המדינה.
ABC NEWS דיווחו שהמחאה הייתה בעלת תחושת דחיפות גדולה מהרגיל וכי היו בה היו כרזות הקוראות לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ "להציל" את ישראל מראש הממשלה בנימין נתניהו.
על פי ה-CNN סקרים מראים כי רוב גדול בישראל תומך בעסקת הפסקת אש לשחרור כל החטופים בתמורה לסיום המלחמה.
France 24,CNN ABC NEWS,BBC ו-DW ציינו שהמחאות הגיעו בתגובה להחלטה על כיבוש העיר עזה ועקירת אוכלוסייתה.
PBS ציין כי המחאה מתרחשת על רקע תסכול גובר בישראל מהמלחמה ומתוכניות למבצע צבאי חדש באזורים מאוכלסים בעזה.
מקורות רבים דווחו שנתניהו ביקר את ההפגנות.
עוד צוין כי נתניהו מנהל איזון לחצים בתוך קואליציית הממשלה, כאשר גורמי ימין קיצוני איימו להפיל את הממשלה אם תהיה הפסקת אש קודמת לשחרור חטופים.
יו"ר ההסתדרות ארנון בר-דוד הגיע לכיכר החטופים וקרא לנתניהו: .
גלנט נפגש עם משפחות חטופים בכיכר החטופים ואמר להם:
ראש האופוזיציה יאיר לפיד אמר בכיכר החטופים:
ראש הממשלה בנימין נתניהו טען כי המחאה מרחיקה את שחרור החטופים ומבטיחה שטבח שבעה באוקטובר יחזור.
בתגובה קרא מטה המשפחות לנתניהו לקחת אחריות על הטבח והאשים אותו בסיכול עסקאות חטופים במהלך המלחמה.
גם שרים וחברי כנסת בקואליאציה פרסמו תגובות על פיהן ההפגנות למען החזרת החטופים מסייעות לחמאס ומחלישות את ישראל, ובכללם איתמר בן גביר, בצלאל סמוטריץ', חנוך מליביצקי, מיקי זוהר, עמיחי אליהו, אריאל קלנר ומירי רגב.
מטה משפחות החטופים השיב בתגובה: .
יום הרפובליקה (בטורקית: Cumhuriyet Bayramı) הוא חג ציבורי בטורקיה לציון הכרזתה של הרפובליקה הטורקית ב-29 באוקטובר 1923. החגיגות השנתיות מתחילות בשעה 13:00 ב-28 באוקטובר ונמשכות 35 שעות.
החג מציין את אירועי 29 באוקטובר 1923, כאשר מוסטפא כמאל אטאטורק הכריז שטורקיה היא מעתה רפובליקה.
דה פקטו, טורקיה הייתה רפובליקה מאז 23 באפריל 1920, תאריך הקמת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, אך האישור הרשמי לכך הגיע שלוש וחצי שנים מאוחר יותר.
ב-29 באוקטובר 1923 הוכרז מעמד האומה כרפובליקה ושמה הרשמי הוכרז כטורקיה ג'ומהורייטי ("רפובליקת טורקיה").
לאחר מכן נערכה הצבעה באספה הלאומית הגדולה, ואטאטורק נבחר לכהן כנשיא הראשון של רפובליקת טורקיה ושמר על תפקיד זה עד מותו.
יום הרפובליקה הוא חג לאומי המתאפיין בתצוגות פטריוטיות.
בדומה לאירועי סתיו אחרים, חגיגות יום הרפובליקה מתקיימות לעיתים קרובות בחוץ.
לפי חוק משנת 1981, יום הרפובליקה הוא חג לאומי, ולכן כל המוסדות הציבוריים סגורים ביום זה.
היום נחגג גם בצפון קפריסין.
הקישוטים (למשל, סרטים, בלונים ובגדים) הם בדרך כלל בצבעים אדום ולבן, צבעי דגל טורקיה.
יותר ממאה אלף איש מבקרים מדי שנה ביום זה באנטקביר.
מצעדים מתקיימים לעיתים קרובות בשעות הבוקר, בעוד קונצרטים ומופעי זיקוקים נערכים בערב, במקומות כמו פארקים, ירידים או כיכרות עירוניות.
זיקוקי דינור ביום הרפובליקה מלווה לעיתים קרובות בשירים פטריוטיים כמו מצעד יום השנה העשירי.
מופע הזיקוקים הגדול של איסטנבול נערך בדרך כלל מעל הבוספורוס.
תצוגות מרכזיות נוספות נערכות באנקרה, ובאיזמיר מעל מפרץ איזמיר וב.
חגיגות המאה של הרפובליקה בשנת 2023 כללו, בין היתר, את חזרת המצעד השנתי באנקרה ואת סקירת הצי הטורקי באיסטנבול.
נאום השנה העשירית היה הנאום שנשא נשיא רפובליקת טורקיה, מוסטפא כמאל אטאטורק, בחגיגות עשור להקמת הרפובליקה ב-29 באוקטובר 1933. נאום זה תיאר את מלחמת העצמאות הטורקית, הסביר מדוע וכיצד נערך המאבק הלאומי, והבהיר מה עוד צריך לעשות לאחר הקמת הרפובליקה.
יום חמישי הוא היום החמישי מצאת השבת.
בחלק ממדינות אירופה ובתקן ISO-8601 הוא היום הרביעי בשבוע.
שמו של היום מופיע לראשונה בסיפור בריאת העולם בתנ"ך () כיום שבו נבראו חיות המים והעופות.
בתפילת שחרית של יום חמישי נהוג לקרוא בתורה בפרשת השבוע.
המשנה מזכירה חובה הלכתית לקיים טקסי נישואין ביום חמישי כאשר האישה היא אלמנה, אך דין זה אינו נוהג בימינו.
מקובל לקשר את יום חמישי עם כוכב הלכת יופיטר והאל יופיטר.
בלטינית נקרא היום "דיאס יוביס" (Dies Iovis; יוביס הוא שם אחר לאל יופיטר) ומכאן שמו בחלק מלשונות אירופה: בצרפתית Jeudi, בספרדית Jueves ובאיטלקית Giovedì.
לעומת זאת, בפורטוגזית השם הוא Quinta-feira, שפירושו "יום-החג החמישי", משום שימי השבוע בפורטוגזית נקראים על שם שבעת ימי השבוע הקדוש של חג הפסחא.
בלשונות הגרמאניות, השם מקושר עם האל הנורדי תור, אל הרעם במיתולוגיה הנורדית שנתפש כמקביל ליופיטר.
באנגלית שמו Thursday, בגרמנית Donnerstag (שמקורו בשמו הגרמני של תור), בהולנדית Donderdag, בשוודית ובדנית Torsdag.
בכמה משפות אלו (למשל גרמנית והולנדית) פירוש שמו של היום הוא "יום הרעם".
בלשונות המזרח הקרוב משמעות השם היא "יום חמישי".
כך בעברית, בערבית (يوم الخميس - יום אלח'מיס), וביוונית (Πέμπτη, "פֶּבְּטִי").
בלשונות סלאביות שונות קיבל יום חמישי את השם "רביעי", על מנת לציין שהוא היום הרביעי בשבוע המתחיל ביום שני.
כך ברוסית השם הוא Четверг (צ'טברג), ובצ'כית השם הוא čtvrtek (צְ'טְבְרְטֶק).
בלשונות המזרח יש לשם משמעויות שונות: ביפנית הוא נקרא "מוקויובי" (木曜日), שפירושו "יום האילן", ובסינית "שינג צ'י סי" (星期四), שפירושו "יום רביעי".
כיום מקובל במקומות עבודה רבים בישראל לראות ביום חמישי היום האחרון בשבוע-העבודה, למעט במקומות בהם נהוגה עבודה ביום שישי, כסניפי בנקים, מרכולים, חנויות ומסעדות.
עד שנות התשעים היה נהוג בישראל שבוע עבודה בן שישה ימים, שהסתיים ביום שישי, אך מצב זה שונה עם המעבר לשבוע עבודה מקוצר.
בחלק מהמדינות המוסלמיות נהוג יום חמישי כיום מנוחה נוסף על יום שישי.
בעבר כך היה נהוג ברוב המדינות המוסלמיות, אולם בשנים האחרונות הוחלט בכמה מהן לקבוע את יום השבת כיום מנוחה במקום יום חמישי.
זאת כדי לשפר את התיאום בלוחות הזמנים עם אירופה ועם ארצות הברית.
יום חמישיזם (או: יום חמישי האחרון) הוא טענה פילוסופית מסוג הוכחה בדרך השלילה לקריאת תיגר על הבריאתנות.
לפי הטענה, גיל היקום אינו קדום ליום חמישי שעבר; כל הידוע לנו על מה שקדם ליום חמישי האחרון אינו אלא אשליה, שכן באותו יום נוצרו כל העדויות לקדמותו של העולם, כולל הזכרונות האנושיים והרישומים הפיזיים לכך.
יום ולנטיין או יום ולנטינוס הקדוש , החל ב-14 בפברואר, הוא חג אהבה שמקורו במסורת הנוצרית, המצוין במדינות רבות ברחבי העולם.
גם בישראל רבים מציינים את המועד כיום אהבה, בנוסף לחגיגות ט"ו באב.
יום ולנטיין החל כציון נוצרי לזכרו של ולנטינוס הקדוש, שהפך בהשראת אגדה ימי-ביניימית לפטרון האוהבים.
עם השנים התחזק מעמדו של יום זה כחג אהבה, שנחוג באמצעות העברת מסרי אהבה (שירים, פרחים וכו').
בעברית, חדר שם החג מאנגלית ולכן נהגה בצורתו זו - "ולנטיין".
זאת על אף שבעברית נהוג לתעתק שמות קדושים משפת המקור, במקרה זה, "ולנטינוס" מלטינית.
שלושה קדושים בשם ולנטינוס משויכים לתאריך 14 בפברואר.
על פי האגדה, מסופר כי אחד מקדושים אלה השיא חיילים רומים נוצרים שנרדפו מפאת דתם בתקופת הקיסר קלאודיוס השני גותיקוס, ובעקבות כך הוצא להורג.
לפני מותו כתב מכתב לבת סוהר, שעמה היה מיודד לאחר שריפאהּ מעיוורון, וחתם "שלך, ולנטינוס".
קדושים נוצריים קדומים רבים נקראו בשם ולנטינוס.
שני קדושים מוכרים בשם זה התקשרו במסורת הכנסייה לתאריך 14 בפברואר: ולנטינוס של רומא וולנטינוס של טרני.
Oruch) טוען כי תקצירים של המעשים של שני הקדושים היו כמעט בכל כנסייה ומנזר של אירופה.
ולנטינוס של טרני היה לבישוף של אינטרמנה (טרני המודרנית) סביב שנת 197, ונאמר כי מת מות קדושים בזמן הרדיפות תחת הקיסר אורליאנוס.
שרידיו נמצאים בבזיליקה של ולנטינוס הקדוש בטרני (Basilica di San Valentino).
ולנטינוס של רומא היה כומר אשר מת מות קדושים בסביבות שנת 496. גם הוא נקבר בוויה פלמיניה, אך במיקום שונה מוולנטינוס של טרני.
שרידיו הוחזקו בכנסייה, והקטקומבות של סן ולנטינו ברומא נשארו אתר עלייה לרגל חשוב לאורך כל ימי הביניים, עד ששרידיו הועברו לכנסיית סנטה פרסדה במהלך כהונתו של האפיפיור ניקולאוס הרביעי.
גולגולתו עטורת הפרחים מוצגת בבזיליקה של סנטה מריה בקוסמדין שברומא.
שרידים אחרים נמצאים בכנסיית דרך וייטפריאר הכרמליטית בדבלין (Whitefriar Street Carmelite Church), אירלנד.
ב מופיע גם קדוש שלישי בשם ולנטינוס, שהוזכר בכתבי מרטירולוגיה (מקבץ קטעים ביוגרפיים של קדושים מעונים נוצריים) מוקדמים, בתאריך ה-14 בפברואר.
הוא מת מות קדושים באפריקה עם מספר בני לוויה, אולם לא ידוע עליו יותר מכך.
ראשו של ולנטינוס הקדוש נשמר במנזר של ניו שר, וינצ'סטר.
בספרו "המילון לנצרות" (The Dictionary of Christianity), כותב ג'יי סי קופר כי ולנטינוס היה בישוף ברומא שנכלא בעוון סיוע לנוצרים נרדפים.
רשומות אודות ולנטינוס ככל הנראה הושמדו בעת רדיפות הנוצרים הגדולות במאה ה-4 לספירה באימפריה הרומית.
במאה ה-5 או ה-7 פורסמה עבודה בשם Passio Marii et Marthae ובה סיפור מות הקדושים של הקדוש ולנטינוס מרומא.
אולי תוך השראה מפרקטיקות עינויים שנעשו לקדושים אחרים, כנהוג בספרות אותה התקופה.
לפי כתבים אלה, הקדוש ולנטינוס הוצא להורג כנוצרי ונחקר על ידי הקיסר הרומי, קלאודיוס השני, בכבודו ובעצמו.
קלאודיוס התרשם מוולנטינוס, שוחח עמו, וניסה לשכנעו להמיר את דתו לדת הרומית הפגאנית כדי להציל את חייו.
השני סירב, וניסה להמיר את דתו של קלאודיוס לנצרות, ועל כן הוצא להורג.
לפני ביצוע הגזירה, מסופר על נס שביצע, ריפויה של יוליה, בתו העיוורת של סוהר בשם אסטריוס.
יוליה ושאר בני המשפחה ועובדי משק הבית החלו להאמין בישו והוטבלו לנצרות.
רשומה מאוחרת יותר חזרה על האגדה, והוסיפה כי האפיפיור יוליוס הראשון בנה כנסייה מעל קברו (אולם מתברר כי מדובר בבלבול, ולמעשה הקבר הוא של קצין רומי בשם ולנטינוס שתרם קרקע, כדי לבנות כנסייה בעת שיוליוס היה האפיפיור).
האגדה תוארה שוב גם במרטירולוגיה של בדה ונרביליס, שנכתבה במאה ה-8, ומאז נתפסה כעובדה.
אותה אגדה מסופרת גם במאה ה-13 במקראת הזהב (Legenda Aurea).
ישנה תוספת למקראה, שעל פי הנרי אנסגר קלי, חוקר אמריקאי, נוספה שנים לאחר כתיבתה במאה ה-13, וסופרה שוב ושוב.
בערב לפני הוצאתו להורג של ולנטינוס, הוא כתב את "איגרת ולנטינוס" הראשונה לבתו של הסוהר אסטריוס, שלא הייתה עוד עיוורת, חתומה "מוולנטינוס שלך".
המושג "מוולנטינוס שלך" אומץ בתקופה מאוחרת יותר בקרב איגרות ולנטיין מודרניות.
ג'ון פוקס, היסטוריון אנגלי בן המאה ה-16 וחבר במסדר הכרמליטי, קבע כי ולנטינוס נקבר בכנסיית סנטה פרסדה ברומא, בסמוך לבית הקברות של הקדוש היפוליטוס.
על פי המסדר, האגדה מספרת כי יוליה נטעה שקדייה בעלת פריחה ורודה ליד קברו, וכיום השקדייה היא סמל לידידות ולאהבה נצחית.
על פי גרסה אחרת לסיפור, ערך ולנטינוס נישואים נוצריים חשאיים לחיילים שנאסר עליהם להינשא, מתוקף דעתו של הקיסר קלאודיוס השני, ששאף להגדיל את הצבא הרומי, והאמין כי נישואים אינם מיטיבים עם גברים כחיילים.
אולם איסור נישואים זה מעולם לא הוכרז באופן רשמי, ולמעשה קלאודיוס השני אף אמר בפני חייליו לקחת שתיים או שלוש נשים לאחר הניצחון על הגותים.
על פי האגדה, על מנת להזכיר לגברים אלה את שבועתם ואת אהבת האל, נאמר כי ולנטינוס גזר לבבות מקלף, ונתן אותם לחיילים אלה ולנוצרים נרדפים.
ייתכן שזהו מקור לשימוש הרחב בלבבות ביום ולנטינוס.
משערים כי ולנטינוס ענד טבעת אחלמה סגולה, שבאופן מסורתי עונדים בישופים עם דמותו של קופידון, סמל המזוהה עם אהבה שהיה חוקי תחת האימפריה הרומית.
חיילים רומים זיהו את הטבעת וביקשו אותו להשיאם.
ככל הנראה, עקב הזיהוי עם הקדוש ולנטינוס, אחלמה הפכה אבן הולדת של חודש פברואר, והיא נחשבת למושכת אהבה.
אורוץ' כותב כי הקישור המתועד הראשון בין יום ולנטינוס ובין אהבה רומנטית הוא בשיר 'פרלמנט הציפורים' מ-1382 של ג'פרי צ'וסר.
בשיר זה כתב:For this was on seynt Volantynys dayWhan euery bryd comyth there to chese his make.(מאנגלית תיכונה, בתרגום חופשי: כי היה זה ביום הקדוש ולנטין, אשר בו כל ציפור באה לבחור לה מאהב)
השיר נכתב לכבוד יום השנה לאירוסיהם של ריצ'רד השני, מלך אנגליה ושל אן מבוהמיה.
חוזה נישואין נחתם ב-2 במאי 1381.
קוראים רבים הניחו כי צ'וסר התייחס ל-14 בפברואר כיום ולנטינוס הקדוש, ואולם אמצע פברואר הוא מועד בלתי סביר להזדווגות ציפורים באנגליה.
הנרי אנסגר קלי ציין כי ייתכן שצ'וסר חשב על יום החג לוולנטינוס מגנואה, בישוף מעיר זו שמת בסביבות שנת 307; מועד זה צוין כנראה ב-3 במאי.
כמו כן, מציין אורוץ' כי יום תחילת האביב השתנה מאז זמנו של צ'וסר כתוצאה מתופעת הנקיפה, שמשנה את תאריך יום השוויון.
יתרה מזו, החלתו של הלוח הגרגוריאני המדויק יותר החלה רק ב-1582. בלוח היוליאני, ששימש בתקופתו של צ'וסר, ה-14 בפברואר נופל בתאריך שבלוח הגרגוריאני הוא ה-23 בפברואר, זמן שבו חלק מהציפורים מתחילות להזדווג ולקנן באנגליה.
'פרלמנט הציפורים' מתייחס למסורת כאל מבוססת, אולם אין עדות לכזו מלפני תקופתו של צ'וסר.
שלושה משוררים נוספים כתבו שירים על חיזור ציפורים בהקשר יום ולנטינוס הקדוש: אוטון הנכד (~1238–1328) מסאבוי, ג'ון גואואר מאנגליה, ואביר בשם פארדו מוולנסיה.
צ'וסר כנראה הקדים את כולם, ואולם מפאת הקושי בתארוך יצירות מימי הביניים, לא ניתן לקבוע מי מבין הארבעה הגה את הרעיון, והשפיע על האחרים.
התיאור הראשון של ה-14 בפברואר כחגיגה שנתית של אהבה מופיע לראשונה ב"אמנת חצר האהבה".
האמנה, שנכתבה כביכול על ידי שארל השישי, מלך צרפת, במונט-לה-ז'ולי ב-1400, מתארת מסיבות פזרניות בנוכחות מספר חברים בחצר המלכותית, שכללו משתים, תחרויות הפלה ברומח ותחרויות שירה, שירי אהבה וריקודים.
כחלק מהאירוע, הנשים הנוכחות הקשיבו והכריעו בוויכוחים בין אוהבים.
לא בנמצא תיעוד נוסף של אירועים אלה, ואף אחד מן האנשים המצוינים בכתב לא הופיע במונט-לה ז'ולי, מלבד מלכתו של שארל, איזבו מבוואריה, שייתכן כי בדתה הכול בזמן שחלתה.
השיר המוקדם ביותר ששרד הוא רונדל מהמאה ה-15 שנכתב בידי שארל הראשון, דוכס אורליאן לאשתו שהתחיל כך:
באותו הזמן, הוחזק הדוכס במצודת לונדון לאחר שְׁבִיָּתוֹ בקרב אז'נקור ב-1415.
השירים המוקדמים ביותר באנגלית הופיעו כנראה במכתבי פסטון, שנכתבו ב-1477 על ידי מרג'רי ברואואס לאישהּ לעתיד, ג'ון פסטון, "ולנטיין הטוב והאהוב שלי" ("my right well-beloved Valentine").
כמו כן, יום ולנטינוס מוזכר בעיצבון על ידי אופליה במחזה המלט (1600-1601)):
המשורר המטאפיזי ג'ון דאן השתמש במעשיית נישואי הציפורים כנקודת התחלה לאפיטלמיום (שיר שבח והלל ליום החתונה ולכבוד הזוג הצעיר) של חגיגת נישואיהם של אליזבת, בתו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה ופרדריק החמישי ביום הקדוש.
ב-1797 מוציא לאור בריטי הוציא ספר בשם 'משורר הוולנטיין לגבר הצעיר' (The Young Man's Valentine Writer), שכלל עשרות שירי חיזור ואהבה למחזר הצעיר שאינו מסוגל לכתוב בעצמו.
בתי דפוס החלו לייצר מספר מוגבל של כרטיסים עם שירים שכונו "גלויות ולנטיין מכניות" Mechanical Valentines.
מאז המאה ה-19 החל ייצור המוני של כרטיסי ברכה לכתיבה בכתב יד.
מוצרי ולנטיין נעשו כה פופולריים באנגליה בתחילת המאה ה-19 עד שייצורם עבר למפעלים.
ירידה בעלות שילוח הדואר במאה ה-19 לוותה במסירה פחות אישית של כרטיסי היום, אך הפכה אותה לקלה יותר.
כמו כן, התאפשרה לראשונה שליחה אנונימית של גלויות.
אפשרות זו מוצעת כסיבה להופעה הפתאומית של שירים מלאי חיים בתקופה הוויקטוריאנית שנחשבת לחסודה.
60,000 כרטיסי ולנטיין נשלחו בדואר בבריטניה ב-1835 על אף דמי הדואר הגבוהים.
מוצרים מהודרים המעוטרים בתחרה אמיתית ובסרטים הופיעו באמצע המאה ה-19, וגם מתחרת נייר לכשהומצאה.
באוסף כרטיסי הברכה של לאורה סדון באוניברסיטת מטרופולין מנצ'סטר ישנן 450 גלויות ולנטיין המתוארכות לתחילת המאה ה-19, שהודפסו על ידי המוציאים לאור הגדולים של התקופה.
האוסף מוין ונרשם בקטלוג בספרה של לאורה סדון מ-1996, "כרטיסי ולנטיין ויקטוריאניים" (Victorian Valentines).
בארצות הברית, החל לראשונה ייצור המוני של תבליטי תחרה למכירה זמן קצר לאחר 1847 על ידי אסתר האולנד (1828-1904) מווסטר, מסצ'וסטס.
אביה ניהל חנות ספרים ומכשירי כתיבה גדולה, אבל האולנד קיבלה השראתה מכרטיס ולנטיין אנגלי שקבלה משותף עסקי של אביה.
מסוקרנת מרעיון ייצור גלויות דומות, הניעה האולנד את עסקהּ באמצעות ייבוא תחרה ועיטורים פרחוניים מאנגליה.
כתב בירחון האמריקאי גרהמ'ס (Graham's American Monthly) חזה ב-1849 בכתבו: "יום ולנטיין הקדוש הופך להיות...
במחצית השנייה של המאה ה-20, נוהג החלפת הכרטיסים הורחב לכל סוגי המתנות: ורדים, שוקולדים עטופים בסאטן אדום, קופסאות בצורת לב.
המסחר ביום ולנטיין באמצע המאה נראה כמבשר את מסחורם הקרב של חגים נוספים בארצות הברית.
בממלכה המאוחדת, חצי מהאוכלוסייה מוציא כ-1.3 מיליארד לירות שטרלינג בשנה על כרטיסים, פרחים, שוקולדים ומתנות נוספות.
מוערך כי 25 מיליון כרטיסים נשלחים בשנה.
ישנן מסורות אירופאיות עממיות שונות הקשורות בקדוש ולנטינוס וביום המוקדש לו.
מנהגים מודרניים של שליחת כרטיסי ברכה, פרחים, שוקולדים ומתנות אחרות מקורם בממלכה המאוחדת.
אולם מנהגים אזוריים עדיין מתקיימים במקומות שונים באנגליה.
בנורפוק, דמות בשם "ג'ק ולנטיין" דופקת על הדלת האחורית ומשאירה ממתקים ומתנות לילדים.
על אף שהשאיר דברי חמדה, ילדים רבים פחדו מהדמות המסתורית.
בסלובניה, הקדוש ולנטינוס או "זדרבקו" היה אחד מקדושי האביב, קדוש הבריאות, הדבוראים והצליינים.
פתגם אומר שהקדוש ולנטינוס מביא עמו את המפתח לשורשים - צמחים ופרחים מתחילים לצמוח ביום הזה.
הוא נחגג כיום שבו העבודה בכרמים ובשדות מתחילה.
נאמר גם כי הציפורים מציעות זה לזה להינשא באותו היום.
פתגם אחר אומר: "Valentin – prvi spomladin" (ולנטינוס -קדוש האביב הראשון), ובמקומות מסוימים (במיוחד בקרניולה הלבנה), הקדוש ולנטינוס מסמן את תחילת האביב.
רק לאחרונה החל להיחגג בסלובניה יום ולנטינוס כיום האהבה.
יום האהבה באופן מסורתי היה ה-12 במרץ, יום הקדוש גרגורי, או ה-22 בפברואר, יום הקדוש וינסנט.
פטרון האהבה היה הקדוש אנתוני, שיומו נחגג ב-13 ביוני.
14 בפברואר נחגג כ"יום ולנטינוס הקדוש" בזרמים נוצריים שונים.
למשל, בקרב האנגליקנים בדרגת 'הנצחה' בלוח השנה של קדושיהם.
יום חגו של הקדוש ולנטינוס מצוין גם בלוח הקדושים של הכנסייה הלותרנית.
עם זאת, בגרסה מ-1969 של לוח ימי הקדושים הקתולי, יום חגו של קדוש ולנטינוס ב-14 בפברואר הוסר מהלוח הרומי הכללי לטובת לוחות שנה מסוימים (מקומיים או לאומיים) תוך נימוק ש"על אף שזיכרון ולנטינוס הקדוש הוא עתיק, יצוין רק בלוחות מסוימים, שכן, מלבד שמו, מקום ומועד פטירתו, דבר אינו ידוע עליו".
בבלצן (מלטה), המקום בו מספרת המסורת שנמצאו שרידיו של הקדוש, וכן אצל קתולים מסורתיים מכל העולם בכנסייה האורתודוקסית המזרחית שמקפידים על לוח השנה הישן, נחגג יום ולנטינוס הקדוש ב-6 ביולי.
מקור המסורת הזאת לפני קביעת לוח המועדים בידי מועצת הוותיקן השנייה.
הכנסייה האורתודוקסית המזרחית מציינת את חג האהבה של הקדוש המעונה ולנטינוס, הבישוף של אינטרמנה, ב-30 ביולי.
ההסקה המשוערת של קיום מנהגים לבביים ביום זה החלה כחלק מאספנות עתיקות במאה ה-18, במיוחד בהובלת אלבן באטלר, מחבר הספר Butler's Lives of Saint, וזו המשיכה גם בקרב מלומדים משכילים עד ימינו.
במיוחד רווח הרעיון שנוהגי יום ולנטינוס הקדוש המשיכו כאמור את נוהגי החג הרומי לופרקליה.
רעיון זה התקבל ללא ביקורת, והועלה שוב ושוב, בגרסאות שונות עד היום.
אין עדות לקשר בין יום הקדוש ולנטינוס ובין חג פולחן רומי כלשהו, מלבד טענות של כותבים רבים.
לחגיגות לא היה הקשר של אהבה רומנטית עד שירתו של ג'פרי צ'וסר במאה ה-14.
מקורות מודרניים פופולריים נוהגים לקשר בין חגי פברואר הגרקו-רומים, שלכאורה מוקדשים לפיריון ולאהבה, ובין יום ולנטינוס, ואולם לפני צ'וסר במאה ה-14, כלל לא היה קשר בין קדוש בשם ולנטינוס ובין אהבה רומנטית.
קישורים כמו אלה שתוארו לעיל, התמקדו יותר בהקרבה מאשר באהבה רומנטית.
בלוח השנה האטי, התקופה בין אמצע ינואר ובין אמצע פברואר נקראה החודש גמליון, שהוקדש לנישואיהם הקדושים של זאוס ושל הרה.
ברומא העתיקה, לופרקליה, היה חג פולחן הקשור בפוריות, ונחגג בין ה-13 בפברואר ל-15 בו.
היה זה חג מקומי בעיר רומא.
חג כללי יותר היה יוּנוֹ-פבּרוּאָה, שמשמעו "יונו המטהר" או "יונו הטהור", שנחגג ב-13–14 בפברואר.
האפיפיור גלסיוס הראשון (492-496) ביטל את לופרקליה.
מספר חוקרים העלו השערה שגלסיוס הראשון החליף את לופרקליה עם חגיגת טיהורה של מריה ב-14 בפברואר, וטענו שזה מקור הקשר האהבה הרומנטית של המועד, ואולם אין לכך אינדיקציה היסטורית.
כמו כן, התאריכים אינם תואמים, שכן בתקופת גלסיוס הראשון, החג נחוג רק בירושלים, בתאריך ה-14 בפברואר, משום שבעיר זו, נחגג חג המולד ב-6 בינואר.
על אף שנקרא "טיהורה של מריה", התמקד נושאו של יום זה בעיקר בהופעת ישו בבית המקדש.
יום חג הטיהור בירושלים ב-14 בפברואר הפך לחג המציין את הופעת ישו בבית המקדש ב-2 בפברואר, כפי שהוצג לרומא ולמקומות אחרים במאה ה-6, לאחר זמנו של גלסיוס הראשון.
אלבן באטלר בספרו Lifes of the Principal Saints - "חייהם של קדושים עיקריים", העוסק בקדושים בשנים 1756–1759, טוען ללא הוכחה כי בלופרקליה שלפו גברים ונשים שמות מכד כדי למצוא זיווגים, ושמקורם של מכתבי ולנטינוס הוא מנוהג זה.
במציאות, המנהג צמח בימי הביניים, ללא קשר ללופרקליה, כשגברים שלפו שמות של נשים לזיווג.
אנשי דת נוצריים נאבקו בנוהג זה.
כך למשל, פרנציסקוס מסאל, סביב 1600, החליף נוהג זה באחר, שבו נשים היו שולפות שמות של שליחים נוצריים מוקדמים מהמזבח.
עם זאת, מנהג דתי זה תועד כבר במאה ה-13, במהלך חייה של הקדושה אליזבת מהונגריה, ולכן ייתכן כי מדובר במקור אחר.
יום זאב ז'בוטינסקי הוא יום ציון ממלכתי, החל ביום כ"ט בתמוז, יום פטירתו של זאב ז'בוטינסקי.
יום זה נקבע על ידי הכנסת בחוק זאב ז'בוטינסקי (ציון זכרו ופועלו), ה'תשס"ה-2005. מטרת החוק מצוינת בסעיף 1 שלו: "להנחיל לדורות את חזונו, מורשתו ופועלו של זאב ז'בוטינסקי, לציין את זכרו ולהביא לחינוך הדורות הבאים ולעיצוב מדינת ישראל, מוסדותיה, יעדיה ודמותה בהתאם לחזונו הציוני".
על פי החוק, אחת לשנה, בכ"ט בתמוז, יום פטירתו של זאב ז'בוטינסקי, יקוים יום זאב ז'בוטינסקי (החוק קובע: "חל כ"ט בתמוז בשבת, יקוים יום זאב ז'בוטינסקי ביום א' שלאחריו", אך לפי כללי הלוח העברי כ"ט בתמוז לעולם אינו חל בשבת).
מתקיים טקס זיכרון ממלכתי בקבר זאב ז'בוטינסקי בהר הרצל בירושלים;
במחנות צה"ל מוקדש זמן ללימוד פועלו וחזונו הציוני של זאב ז'בוטינסקי;
מתקיים בירושלים כנס לזכרו של זאב ז'בוטינסקי, ובו דנים בנושאים מעולם הציונות ברוח חזונו של זאב ז'בוטינסקי.
הכנסת מקיימת דיון מיוחד לציון יום זאב ז'בוטינסקי במועדו או במועד סמוך.
כ"ט בתמוז איננו יום המהווה חלק משנת הלימודים, ולכן נקבע כי ביום י"ב בטבת יוקדש זמן בבתי הספר ללימוד פועלו וחזונו הציוני של זאב ז'בוטינסקי.
ביהדות, יוֹם חוֹל הוא יום שאינו שבת, חג, או חול המועד.
הכינוי חול נגזר מהמילה "חולין" והמשמעות היא שהוא בעל חשיבות פחותה מימים אחרים הפזורים על פני לוח השנה.
ביום חול מותרות בעשייה כל המלאכות האסורות בשבת, ולכן ששת ימי החול של כל שבוע קרויים גם "ששת ימי המעשה".
בימי חול ישנן שלוש תפילות - ערבית, שחרית ומנחה (למעט ראש חודש, בו יש גם תפילת מוסף).
הבדל נוסף בין יום חול לשבת, חג וחול המועד הוא שבסתם יום חול אומרים תחנון בתפילות שחרית ומנחה, בניגוד לשבת, חג או חול המועד שלא אומרים.
ישנם ימי חול שגם בהם לא אומרים תחנון.
יום חופשי ממכוניות, המכונה גם יום ללא מכוניות, הוא אירוע שנועד להוריד באופן משמעותי את מספר המכוניות הנוסעות ברחובות העיר או באזור מסוים או בשכונה למשך כל היום או חלק ממנו, כדי לתת לאנשים שחיים ועובדים שם הזדמנות לבחון כיצד יכולה עירם להיראות ולתפקד כשנעות בה פחות מכוניות.
אירוע זה נערך מדי שנה ב-22 בספטמבר, והוא מאורגן במקומות שונים באופנים שונים.
בעוד שפרויקטים בעלי מאפיינים דומים התרחשו מדי פעם לפעם על בסיס אד הוק החל מ"משבר הנפט" של 1973, רק באוקטובר 1994 השמיע אריק בריטון קריאה ממוסדת לפרויקט כזה בנאום מפתח בכינוס בינלאומי בטולדו, ספרד בנושא ערים נגישות.
בשנת 1995 הוקמה התאגדות לא רשמית לתמיכה בקיום "ימים חופשיים ממכוניות" ברחבי העולם, ובתוך שנתיים מהנאום של בריטון, צוינו ימים חופשיים ממכוניות ברייקיאוויק (איסלנד), בבאת' (אנגליה) ובלה רושל (צרפת).
התוכנית הלאומית הראשונה "בעיר ללא מכוניתי" החלה בצרפת בשנת 1998 והתפשטה כיוזמה המתקיימת באופן נרחב באירופה על ידי הנציבות האירופית בשנת 2000.
באותה שנה, הנציבות הרחיבה את התוכנית לשבוע תעבורה אירופאי, שבו יום חופשי ממכוניות הוא חלק ממכלול תעבורתי שלם.
בשנת 2000 הושקה תוכנית ל"יום חופשי ממכוניות" בינלאומי.
בעוד שהושג שינוי משמעותי במונחים של כיסוי תקשורתי, התברר כי קשה לארגן אירועים כאלה באופן שישיג הצלחה משמעותית (דבר הדורש אולי ארגון מחדש של סידורי התחבורה בעיר) וגם לאחר עשור של אירועים כאלה לא ברור עד כמה גישה כזו מועילה לקידום תחבורה בת קיימא.
תנאי להצלחה של יוזמה כזו הוא תמיכה ציבורית רחבה ומחויבות לשינוי.
על פי הערכות של תומכים ביוזמה, בשנת 2005 התקיימו למעלה מ-1000 "ימים ללא מכוניות" ברחבי העולם, כאשר התוצאות היו שונות למדי במקומות שונים.
יום חבר העמים הוא יום חג הנחוג מדי שנה ברחבי חבר העמים הבריטי, אף שאין מדובר ביום חופש רשמי במרבית מדינות חבר העמים, ואין אירועים רבים המציינים אותו.
יום חבר העמים נחוג ביום שני השני של חודש מרץ.
מקורו של "יום חבר העמים הבריטי" ב"יום האימפריה" (Empire Day) - מיסודה של קלמנטינה טרנהולם, אשר נחוג בבית ספר קנדיים בפרובינציית אונטריו החל משנת 1898. יום זה נחוג ביום הלימודים שקדם ל-24 במאי – יום הולדתה של המלכה ויקטוריה.
במהלך השנים גדלה פופולריות החג והוא הגיע לאנגליה בשנת 1904 ביוזמת רג'ינלד ברבאזון, הלורד ה-12 של מית'.
לאחר מותה של המלכה ויקטוריה בשנת 1901 הפך יום הולדתה לאירוע שנתי לזכרה.
היום נחוג באמצעות זיקוקים או מדורות.
בשנת 1958 שונה שמו של "יום האימפריה" ל"יום חבר העמים".
שינוי מועד יום חבר העמים
בשנת 1973 האגודה המלכותית של חבר העמים הבריטי שלחה מכתב לראש ממשלת קנדה באותה עת, פייר טרודו, והציעה כי יום חבר העמים יחול בכל רחבי חבר העמים באותו יום.
במכתב, ביקשה האגודה כי הנושא יידון במפגש ראשי מדינות חבר העמים שנערך באוטווה באותה שנה.
הנושא נדון לבסוף רק בשנת 1975 והוסכם כי מזכירות חבר העמים הבריטי תבחר מועד.
בפגישה שנערכה בקנברה בשנת 1979 נבחר יום שני, השני בחודש מרץ.
אין ברחבי חבר העמים הבריטי טקסים אחידים המציינים את היום.
בממלכה המאוחדת מצוין היום בטקס דתי שנערך במנזר וסטמינסטר בנוכחות המלכה אליזבת השנייה ראש חבר העמים הבריטי, המזכיר הכללי של חבר העמים הבריטי, והנציב העליון של חבר העמים הבריטי.
לאחר הטקס נושאת המלכה נאום המשודר ברחבי חבר העמים הבריטי.
בשנה בה נערכים משחקי חבר העמים הבריטי (אחת לארבע שנים), מתחילה המלכה את מרוץ השליחים המלכותי בחזית ארמון בקינגהאם - מרוץ שיסתיים בטקסי הפתיחה של המשחקים.
בקנדה נוהגים להניף ביום זה על בנייני הממשל הפדרלי ברחבי המדינה את היוניון ג'ק לצד דגל קנדה.
בסקוטלנד מונף ביום זה על בניין הפרלמנט הסקוטי דגל חבר העמים הבריטי.
בשנת 2006 נשאה אליזבת השנייה את הנאום שלה מקתדרלת אנדרו הקדוש, בסידני שבדרום ויילס החדשה באוסטרליה, ומשחקי חבר העמים נערכו באותה שנה במלבורן.
בבליז ובגיברלטר יום חבר העמים הוא חג לאומי רשמי ויום חופש במקומות העבודה.
יום ויקטוריה הוא חג לאומי בקנדה הנחוג ביום שני האחרון שחל לפני 25 במאי, לכבוד המלכה ויקטוריה.
יום הולדתו של המונרך נחוג בקנדה זמן רב לפני שהוקמה הקונפדרציה הקנדית (קנדה של ימינו).
החג נחוג לראשונה ב-24 במאי 1854 לפני בית הממשלה בטורונטו שבאונטריו על מנת לחוג את יום ההולדת של המלכה.
מאז שנת 1901 נחוג ה-24 במאי ברחבי האימפריה הבריטית כיום האימפריה, ולכן הוחלט בשנת 1952 להעביר את חגיגת יום ויקטוריה ליום שני הראשון החל לפני ה-25 במאי.
חג זה נחוג נפרד מיום הולדתו הרשמי של המונרך שנחוג בתאריכים שונים (ב-24 במאי עבור אדוארד השביעי, וביום ההולדת בפועל של המלכים ג'ורג' החמישי (ב-3 ביוני), אדוארד השמיני (ב-23 ביוני), ובתאריכים שונים (בין ה-20 במאי ועד ה-14 ביוני בתקופת מלכותו של ג'ורג' השישי.
החל משנת 1953 נקבע בהצהרת המושל הכללי של קנדה כי יום הולדתה הרשמי של המלכה אליזבת השנייה יחול ביום האימפריה, ובשנת 1958 שינה החג הלאומי את שמו ל"יום חבר העמים הבריטי".
בשנת 1977 הועבר יום חבר העמים הבריטי ליום שני השני בחודש מרץ, ואילו לאורך כל התקופה המשיכו תושבי קנדה לחוג את יום ויקטוריה בחודש מאי.
ערים שונות בקנדה עורכות תהלוכות לרגל יום ויקטוריה, שהגדולה בהם נערכת בעיר ויקטוריה הנקראת על שם המלכה.
כמו כן נהוג לערוך מופעי זיקוקים ביום זה.
היום משמש בפועל תחילת עונת הקיץ, וביום זו מתחילים לפעול פארקי השעשועים ואתרי הרחצה.
יום זכויות האדם מצוין ברחבי העולם ב-10 בדצמבר מדי שנה מאז 1950.
ב-10 בדצמבר 1948 נחתמה באספה הכללית של האו"ם ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
ההכרזה, שנוסחה על רקע הזוועות של מלחמת העולם השנייה, מנסחת את עקרונות היסוד של זכויות האדם בעולם ומהווה תשתית לחוקות של מדינות רבות, ובסיס חשוב במשפט הבינלאומי.
יום זכויות האדם הבינלאומי צוין לראשונה ב-1950, נוכח החתימה על ההכרזה מצד מרב המדינות החברות בארגון.
מטרת היום היא להזכיר ולהנציח את הכרזת זכויות האדם, ולהעלות את המודעות בקרב האוכלוסייה לזכויות היסוד הטבעיות שיש לכל אדם ואדם מרגע לידתו ועד מותו, ובהן: הזכות לחיים ולביטחון, לחירות, לשוויון, לכבוד, לרמת חיים נאותה, לחינוך ולעבודה.
ציון יום זכויות האדם ברחבי העולם
ארגונים רבים ברחבי העולם הפועלים למען זכויות אדם יוזמים אירועים מיוחדים לציון יום זה.
באוסלו, מוענק פרס נובל לשלום ביום זה.
בשנת 1983 תקופת השלטון הצבאי בארגנטינה הסתיימה, והנשיא הנבחר ראול אלפונסין בחר את יום זכויות האדם כיום השבעתו, כסימן לעידן חדש ודמוקרטי במדינה, לאחר שנים רבות של דיכוי.
מאז, נשיאי ארגנטינה מושבעים בתאריך זה.
בשנת 2007 עמד יום זה בסימן הזכות לבריאות, ובשנת 2008 בסימן מלאת 60 שנה להכרזה האוניברסלית.
בשנים 2009–2010 "קץ לאפליה" היה הנושא המרכזי ליום זכויות האדם.
בשנה זו נקראו קולות בעד זכויות להט"ב.
בשנת 2014 נקבע הסלוגן "זכויות אדם 365" ובשנת 2015 "הזכויות שלנו, החירויות שלנו, תמיד".
ציון יום זכויות האדם בישראל
בישראל מצוין מדי שנה יום זכויות האדם במערכת החינוך, ובין היתר מפרסם משרד החינוך מדי שנה, בשיתוף עם האגודה לזכויות האזרח, כרזה המתמקדת באחת מזכויות האדם המוכרות.
כמו כן, מקיימת האגודה לזכויות האזרח בכל שנה שורת אירועים לציון היום, ובהם יום עיון בכנסת.
בשנים 2009–2012 נערך ביום זה מצעד זכויות האדם בתל אביב, אותו ארגנה האגודה לזכויות האזרח, בהשתתפות ארגונים רבים של החברה האזרחית.
יום חופש התוכנה הוא פסטיבל שנתי של תוכנה חופשית המתקיים בכל העולם ומטרתו היא הגברת המודעות לתוכנה חופשית וליתרונותיה, וכן עידוד השימוש בה.
יום חופש התוכנה התקיים לראשונה ב-28 באוגוסט 2004 בהשתתפות מעל שבעים קבוצות של תומכי תוכנה חופשית.
מאז הפופולריות שלו גדלה, והשנה המארגנים מצפים להשתתפות של כאלף קבוצות.
מאז שנת 2006 יום חופש התוכנה מתקיים ברחבי העולם ביום שבת השלישי של חודש ספטמבר.
בישראל נקבע מדי שנה תאריך חלופי, בגלל התנגשות עם השבת ולעיתים אף עם יום כיפור או סוכות.
ארגון חופש התוכנה הבינלאומי (באנגלית Software Freedom International, או SFI) הוא ארגון ללא כוונת רווח שפועל כמארגן הרשמי של יום חופש התוכנה ומהווה את הגוף הרשמי שמנהל תרומות, מימונים, חוזים וחשבונות.
ה-SFI הכריז על תוכניות להירשם כמוסד פטור ממס, על מנת לאפשר תרומות המוכרות למס הכנסה.
השם "Software Freedom International" נבחר על מנת לבדל את הגוף המנהלי המארגן את יום חופש התוכנה מהאירוע עצמו.
המממנת העיקרית של יום חופש התוכנה הבינלאומי בשנת 2005–2006 הייתה חברת קנוניקל בע"מ, החברה אשר עומדת מאחורי הפצת הלינוקס אובונטו.
"יוֹם זֶה מְכֻבָּד" הוא פיוט אשר נהוג לשורר בקהילות ספרד ואשכנז בכל שבת בסעודת הבוקר.
מחבר הפיוט חתם את שמו באקרוסטיכון של הפיוט, "ישראל" (יום ששת ראשון אכול לא).
יש שטענו שהמחבר הוא הרב ישראל הגר, שעל פי ההערכה חי במאה ה-11, והסתמכו על האקרוסטיכון שבבית האחרון (השמים וגם ראו).
בפיוט מושרים פסוקי מקרא מגוונים הקשורים לשבת והפיוט מזכיר את צידה החושי של השבת, גם מצד חובותיה ומצוותיה של השבת וצד מענגיה של השבת המבוטחת לשומריה.
משורר הפיוט מזכיר את הנאמר בתורה לגבי קישור הארץ אל יום השבת - כמו שהארץ נותנת מהטוב שלה כך מעניקה השבת מטובה לאדם השומר אותה.
מקורן של הברכות בפיוט הוא מושא הבית האחרון, בו אף נמצא אחד מהערכים העומדים מאחורי מצוותיה של יום השבת - עדותו של העולם שנברא על ידי הקדוש ברוך הוא.
בקהילות יהדות אשכנז נהוג לשיר את הפיוט בסעודה השנייה של יום שבת.
אברהם פריד בלחן של חסידות בובוב באלבומו הווקאלי my zeydes zmiros.
מנדי וייס בלחן של פינקי ובר באלבומו אלע אלע.
יוֹם זֶה לְיִשְׂרָאֵל הוא פיוט הנהוג לשירו במסורת קהילות אשכנז כזמירות לסעודת ליל שבת, ונהוג כשיר לשבת גם בקהילות נוספות.
מחבר הפיוט הוא רבי יצחק סלמה חזן, כפי שחתום בראשי החרוזים.
הפיוט זכה לחיבה ולאהדה רבה בקרב תפוצות עם ישראל.
יהודי אשכנז נוהגים לפייטו בזמירות של ליל שבת, ובמסורת צפון אפריקה הוא מושר כשיר וזמרה ביום השבת.
יהודי חלב מפייטים אותו בשירת הבקשות.
לפיוט מספר לחנים, אחד מתוכם מושאל מלחנה של נעמי שמר לשיר העיר באפור.
האקרוסטיכון המקורי של הפיוט יום זה לישראל היה 'יצחק סלמה חזן'.
משום מה, כמה חרוזים נפלו, ובמשך כמה מאות שנים היה חתום 'יצחק לח'.
בתקופה מאוחרת, הרחיב משורר את השיר, כך שהחתימה נהפכה להיות 'יצחק לוריא חזק'.
ולכן היו כאלו שייחסו את הפיוט (בטעות) לאר"י.
אך נחלקו החוקרים אם אכן האר"י כתבו כפי שמופיע בסידורים, או שהייחוס לאר"י מוטעה, ולמעשה חברו פייטן אחר.
בשנת ה'תרל"ח (1878) פרסם אפרים דיינארד מכתב יד שמחבר הוא המשורר יצחק חנדלי שחי במאה ה־15 בעיר כפא שבחצי האי קרים, ואחריו כתב זה חוקר הספרות ושירת ימי הביניים שמעון ברנשטיין.
אבל לדעת פרופ' טובה בארי מחבר הפיוט הוא יצחק סלמה.
מתאר את השבת, מצוותיה וחוקיה כמנחמות במנוחתן והמאירות את עם ישראל המתגעגע לארץ ישראל בעודו נמצא בגלות.
כמו שביום שבת משורר עם ישראל לאלוהיו "קול רנה וישועה" כך גם הגאולה המובטחת לשומרי יום השבת.
כמו יום השבת (בימי החול) טרם הגיעה לעם ישראל וטרם הופיעה בפניו וכי היא נראית כחיזיון עתידני הנראה לעין.
יום זה לישראל מקהלת שיר ושבח.
יום זה לישראל יוסף קרדונר, כיסופים לשבת.
יום זה לישראל גלעד פוטולסקי.
הפיוט כולל שירה לכבוד יום השבת ושבת לכבוד האל.
הפיוט משויך לרפרטואר שירת הבקשות על פי מסורת יהודי חלב.
רעיון הפיוט אשר נכתב על ידי הרב מרדכי עבאדי הוא הכתה של שירת השבת ואת השירה לאל.
לחנו של הפיוט המותאם למילות הטקסט מתרונן ומזמין לפייט ולשורר.
הפיוט נחתם בכך שהוא מעודד ומחזק את היהודים הקמים בלילות לשורר שירה לשבחו של האל, ומברכם בכך שיזכו להגיע לגבורות ולשבת בחצרות ביתו של הקדוש ברוך הוא (כלומר, לזכות ולהגיע לגאולה).
יום וירג'יניה המערבית הוא יום חג לאומי המצוין במדינת וירג'יניה המערבית שבארצות הברית מדי שנה, ב-20 ביוני על מנת לציין את היווסדה של המדינה בעקבות פרישת מספר מחוזות של מדינת וירג'יניה מהמדינה, והחלטתם להצטרף למדינות הצפון במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
לקראת תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית החליט בית המחוקקים של וירג'יניה, ב-17 באפריל 1861, להיפרד מארצות הברית.
בעקבות הצבעה זו התכנסה ועידה בוילינג ב-13 במאי אותה שנה.
בוועידה נכחו 425 נציגים מ-25 מחוזות, כשיותר משליש מהם מצפון מערב המדינה, שהתנגדו להחלטה להיפרד מארצות הברית.
בוועידה הדעות היו חלוקות בדבר הפיצול ממדינת וירג'יניה – היו שגרסו כי עליהם להתפצל מיד ממדינת וירג'יניה, והיו שגרסו כי עליהם לחכות עד שהחלטת היפרדות וירג'יניה מארצות הברית תאושרר, אחרת הדבר ייחשב כמרד כנגד ארצות הברית.
בסופו של דבר הוחלט שאם ההחלטת ההיפרדות מארצות הברית תאושרר, תכונס ועידה נוספת ביוני.
ב-23 במאי אושררה במשאל עם ההיפרדות מארצות הברית ברוב גדול.
לעומת שאר מדינת וירג'יניה, רוב גדול מהתושבים במערב המדינה התנגדו למהלך.
ועידת וילינג כונסה פעם נוספת ב-11 ביוני, ונפתחה בהכרזה שמאחר שהאסיפה בה נקבעה ההיפרדות כונסה ללא הסכמת העם, כל פעולותיה אינן כדין.
ב-24 באוקטובר התקיים המשאל, ובו הצביעו כ-18 אלף איש בעד הפיצול ורק 780 נגד.
ב-13 במאי אישרה הממשלה החדשה סופית את הפיצול, והמדינה החדשה ביקשה מקונגרס ארצות הברית להצטרף לארצות הברית, וב-31 בדצמבר 1862 אישר נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן, את הצטרפות המדינה החדשה בחקיקה, בתנאי שהיא תוציא בהדרגתיות את העבדות מחוקתה.
המדינה הצטרפה רשמית ב-20 ביוני 1863.
יום הצטרפותה של המדינה נחוג החל משנות ה-70 של המאה ה-19, אולם רק בשנת 1927 הפך היום לחג לאומי רשמי בהחלטה של בית המחוקקים המדינתי.
יום חדש היה עיתון יומי חרדי ישראלי שיצא לאור במשך כשלושה וחצי חודשים במחצית הראשונה של שנת 2008. העיתון יצא לאור בעקבות חילוקי דעות פנימיים בציבור הליטאי ובעקבות טענות שהועלו נגד העיתון יתד נאמן שהוא מקפח אחד משני הזרמים המרכזיים בציבור זה.
בתחילה הופיע כפיילוט בשם "המקור", ולאחר מספר חודשים, ב-5 במרץ 2008, החל להופיע בשם "יום חדש" וחולק חינם באזורים חרדיים, כשכוונת הנהלת העיתון הייתה לבסס קהל קוראים ובשלב מאוחר יותר לגבות תשלום על העיתון.
העיתון יצא לאור כל ימי השבוע למעט סופי שבוע וחגים והיו בו לצד עמודי החדשות מדורי פובליציסטיקה, כלכלה, פנאי ומדור לילדים.
ועדת רבנים פיקחה על התוכן.
יוזם ומקים העיתון היה אברהם ישעיהו קניבסקי, בנו של הרב חיים קניבסקי.
בנוסף לרב חיים קניבסקי תמך בו הרב מיכל יהודה ליפקוביץ.
יו"ר סיעת דגל התורה דאז אברהם רביץ פרסם בעיתון מספר מאמרי דעה.
בין הכותבים היו אברהם ישעיהו קניבסקי (בשם העט אבישי חבר), דוד רוטנברג ויצחק הורביץ.
ההפקה נעשתה במערכת השבועון "שעה טובה" בבני ברק.
לאחר כמה חודשים, ב-21 ביוני, פרסמה הנהלת העיתון הודעה כי הופעת העיתון נפסקת עקב קשיים כלכליים.
יום התקנים העולמי נחגג בעולם מדי שנה ב־14 באוקטובר.
היום מכבד את המאמצים של אלפי מומחים לפתח תקנים בהתנדבות וללא תשלום בתוך ארגוני פיתוח סטנדרטים כגון הנציבות הבינלאומית לאלקטרוטכניקה (IEC), ארגון התקינה הבינלאומי (ISO), איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי (ITU), אגודת מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה (IEEE), כוח המשימה ההנדסי של האינטרנט (IETF).
המטרה של היום התקנים הבינלאומי היא העלאת את המודעות בקרב רגולטורים, תעשיינים וצרכנים באשר לחשיבותם של תְּקִינָה (סְטַנְדַּרְטִיזַצְיָה ) לכלכלה העולמית.
ה־14 באוקטובר נבחר במיוחד כדי לציין את התאריך שבו, בשנת 1946, נציגים מ-25 מדינות התכנסו לראשונה בלונדון והחליטו ליצור ארגון בינלאומי שיתמקד בקידום תקינה.
למרות שרק שנה לאחר הפגישה ארגון התקינה הבינלאומי הוקם, ויום התקנים העולמי נחגג לראשונה רק ב־1970.
מסביב לעולם פעילויות שונות שנבחרו על ידי גופים לאומיים לציון היום.
בארצות הברית חגיגות יום התקנים העולמי מתקיימות ב־23 באוקטובר.
יום זמנהוף (באספרנטו: Zamenhofa Tago) הוא המועד הידוע ביותר בקרב קהילת דוברי האספרנטו בעולם, וחוגגים אותו ב-15 בדצמבר, יום הולדתו של אליעזר לודוויג זמנהוף (1859-1917), יוצר שפת האספרנטו.
כיום, דוברי אספרנטו רבים בעולם נפגשים ביום זה ומדברים בשפה, ויש הנוהגים לקנות ספר באספרנטו בתאריך זה.
מנהג מפורסם הוא לערוך כנסים לציון האירוע.
חלק מדוברי האספרנטו הציעו כי תאריך זה יהיה "יום ספרות האספרנטו" במקום "יום זמנהוף", כדי לא להגזים בחגיגת הצלחתו של איש אחד.
מוציאים לאור של ספרים באספרנטו בדרך כלל מוציאים ספר ביום זה, ומתנהלות מכירות של ספרים שנכתבו בשפה זו במרכזי אספרנטו ברחבי העולם.
בשנת 2009 צוין מלאת 150 שנה ליום הולדתו של זמנהוף.
בתאריך זה נפתח מועדון אספרנטו חדש בביאליסטוק וגם נערך סימפוזיון גדול בניו יורק שהשתתפו בו דוברי אספרנטו רבים וגם בלשנים.
חברת גוגל הוציאה לוגו מיוחד לכבוד האירוע (שרבוט גוגל) שבו הופיע דגל האספרנטו, ובעקבות זאת כשני מיליון אנשים ביקרו בערך על שפת האספרנטו בוויקיפדיה.
יום התרגום הבין-לאומי מצוין כל שנה ב-30 בספטמבר, ביום מותו של הירונימוס, מתרגם התנ"ך.
היום מצוין על ידי הפדרציה הבינלאומית של המתרגמים, מאז שהוקמה ב-1953. הפדרציה קידמה את הרעיון להכרה ביום התרגום כיום רשמי, על מנת להדגיש את הערך של התרגום לציבור הרחב, להלל את עבודתו של המתרגם, ולהכיר בחשיבותו של המקצוע בעולם.
ביום התרגום הבינלאומי נערכים כנסים אירועים וסימפוזיונים העוסקים בתרגום על היבטיו השונים.
ב-24 במאי 2017, העצרת הכללית של האומות המאוחדות הכריזה על ה-30 ספטמבר כיום התרגום הבינלאומי מתוך הכרה בתפקידו של המתרגם המקצועי בחיבור בין האומות.
עשר מדינות – אזרבייג'ן, בנגלדש, בלארוס, קוסטה ריקה, קובה, אקוודור, פרגוואי, קטר, טורקיה, טורקמניסטן, ווייטנאם – חתומות על טיוטת החלטה שמספרה A/71/L.68. ההחלטה נותנת דגש לחשיבות של רב לשוניות וגוון באופן כללי.
למתורגמנים, יש תפקיד משמעותי ביישום מטרות הפיתוח בר קיימא, בקידום פתיחות, שוויון ודיאלוג, ובקידום הבהירות והאקלים החיובי בתקשורת הבינלאומית.
כמו כן מספר ארגונים תמכו בהחלטה: האיגוד הבינלאומי של מתורגמני כנסים, פדרציית המתרגמים הבינלאומית, Red T (ארגון מתרגמים באזורי קונפליקט) והאיגוד העולמי של מתורגמני שפת הסימנים.
יום התחבורה הציבורית הבין-לאומי מצוין מדי שנה ברחבי העולם לשם כיבוד מעמדה של התחבורה הציבורית על פני הרכב הפרטי.
ב-22 בספטמבר 1996 נערך ה-"Car Free Day" (יום ללא מכוניות) הראשון באירופה.
זאת הייתה יוזמה עצמאית שהתקיימה בשלוש ערים: רייקיאוויק (איסלנד), באת' (אנגליה), ולה רושל (צרפת), שערכו פעילויות לעידוד השימוש בתחבורה ציבורית, אופניים והליכה ברגל, על חשבון השימוש ברכב פרטי.
היוזמה התבררה כמוצלחת מאוד, וכעבור שנים אחדות התרחבה וזכתה לגיבוי ממשלות, ובהמשך הפכה לאירוע רשמי של האיחוד האירופי.
האיחוד לא הסתפק רק ביום אחד והכריז על ה-"European Mobility Week" ("שבוע הניידות האירופאי").
במהלך השבוע הזה נערכים קמפיינים להסברה על תחבורה בת קיימא, מתקיימות פעילויות שונות במטרה לקדם תחבורה ציבורית, אירועי אופניים ובערים מסוימות אף מוקדשים חלקים שלמים מהעיר לתנועת אופניים והולכי רגל בלבד.
תוכנית זו הצליחה לקדם את הנושא התחבורה הציבורית ברחבי אירופה, ובשנת 2010 כבר נרשמו לתוכנית למעלה מ-2000 ערים בעולם.
ציון היום במקומות שונים בעולם
הכנס הפך לאירוע המרכזי בעולם התחבורה הציבורית, למקום המפגש השנתי לכל בעלי העניין ולכר פורה לרישות ויצירת שיתופי פעולה חדשים.
לדוגמה: באתונה, נסגר מרכז העיר לכניסת כלי רכב למשך יממה שלמה, וההגעה אליו התאפשרה באמצעות רכבת תחתית בלבד.
את מקומן של המכוניות תפסו הבזאר, יריד אמנות ואירועי מוזיקה.
כמו כן, בבודפשט נערכים במשך שבוע אירועים שונים בנושא תחבורה בת קיימא.
בין השאר, מוקדשים ימים לקידום נסיעה באופניים, הליכה ברגל ושייט על הדנובה (חלק ממערכת התחבורה הציבורית בעיר).
ברומא נערכים אירועי אופניים והושקה פלטפורמת קאר-פולינג עירונית.
גם שם נסגר מרכז העיר לכניסת כלי רכב פרטיים למשך יום שלם.
בין הערים המשתתפות ניתן למצוא גם את ברצלונה, מדריד, טולוז, ציריך, רוטרדם, מונטריאול, מילאנו, אוסלו ועוד.
בישראל מדי שנה עורך ארגון תחבורה "היום ומחר" את הכנס המרכזי בהשתתפות חברות התחבורה הציבורית, חברי כנסת, בכירי משרד האוצר, חברות התחבורה הציבורית, המגזר העסקי והחברה האזרחית.
כנס יום התחבורה הציבורית ייצר בישראל שיח בין גורמי המפתח לקידום תחבורה ציבורית במדינה.
היוזמה שהחלה באירופה הפכה להצלחה עולמית וגרמה להשפעה גם עלינו, ובארץ יום תחבורה ציבורית מצוין מדי שנה החל משנת 2004. יום זה מהווה הזדמנות מעולה להעלאת המודעות בכל הנוגע לבעיות הנלוות עקב שימוש רב ברכב הפרטי : זיהום האוויר, זמן אבוד בפקקים ובעיות חברתיות בין עוברי הדרך.
נושא זה עלה לסדר היום כיוון שכ-65% מהתעבורה בארץ מבוצעת על ידי רכב פרטי.
לעומת זאת, רק כ-30% מהאוכלוסייה הבוגרת בישראל משתמשת באוטובוסים וברכבת כאמצעי תחבורה עיקריים.
יום זה נוסד כדי להעלות את המודעות לשימוש בתחבורה הציבורית בישראל ולהעלות את הצורך לשפר את רמת השירות, תדירויות הקווים ומסלוליהם, ולספק לאוכלוסייה תמריצים וסיבות להעדיף אותה על פני הרכב הפרטי.
יום ווטרלו הוא יום זיכרון המצוין מדי שנה ב-18 ביוני כזכר לניצחון הבריטים והפרוסים בקרב ווטרלו שנערך בשנת 1815. היום נחגג על ידי חלק מהגדודים של הצבא הבריטי.
ביום זה מובא מדי שנה דגל צרפתי לטירת וינדזור, והחדר בטירה המכונה "חדר ווטרלו" מקושט בצבעי גיבור הקרב האנגלי-אירי, ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון.
במדינות הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה נחגג החג בשנת 1816 כיום השנה לשחרורן משלטון נפוליאון בונפרטה, ובאותה שנה החליט המלך ההולנדי כי היום יצוין מדי שנה ב-18 ביוני.
יום ולילה הוא סרט קצר אמריקאי באנימציית 2D ו-3D מסוגת קומדיה.
הסרט בוים ונכתב על ידי טדי ניוטון והופק על ידי קווין רהר.
הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-18 ביוני 2010 לפני הקרנת הסרט "צעצוע של סיפור 3", ולאחר מכן הופץ ב-iTunes.
בשנת 2012 הופץ הסרט באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 2. בישראל הסרט הוקרן לראשונה ב-17 ביוני 2010 גם לפני הקרנת הסרט "צעצוע של סיפור 3".
יום ולילה עוקב אחר שתי דמויות, יום ולילה.
יום הוא סצנת יום עם שמש במרכז, ולילה הוא סצנת לילה עם ירח במרכז.
כל מה שקורה בתוך יום או לילה מבטא אירועים רגילים המתרחשים בדרך כלל ביום או בלילה, בהתאמה, ואירועים אלה תואמים לעיתים קרובות פעולות או רגשות שיום או לילה מבטאים או מקבלים.
לדוגמה, כאשר יום שמח יהיה לו קשת בענן, וכשלילה שמח יהיו לו זיקוקים בתוכו.
יום ולילה נפגשים ובהתחלה לא אוהבים זה את זה.
הם מבטלים זה את זה מכיוון שכל אחד מהם רואה את האחר כשונה, ודעותיו הקדומות גורמות לשינוי פיזי בין השניים.
עם זאת, ככל שהדמויות מגלות את האירועים המרתקים הרבים המתרחשים זה בזה, הם לומדים להעריך אותם ולומדים לחבב אחד את השני.
בסוף הסרט, השמש יורדת ביום ועולה בלילה, כך שכאשר השמש נמצאת באותו גובה מעל האופק בכל אחת, שתי הדמויות נראות זהות.
כאשר השמש ממשיכה במסלול שלה, יום הופך להיות לילה, והלילה הופך להיות יום.
הסרט הקצר משתמש באנימציית 2D ו-3D.
קווי המתאר של שתי הדמויות מונפשים באנימציית 2D, ואילו מה שמופיע בתוך הצלליות של הדמויות הוא באנימציית 3D.
הסרט הוא הסרט השני של פיקסאר שקיימות בו שני סוגים של אנימציות, הסרט הראשון היה "חברך העכברוש" המבוסס על הסרט "רטטוי".
הקול היחידי שנמצא בסרט הוא קולו של דוקטור ויין דייר (בדיבוב לעברית היה קולו של יובל דור), והוא נלקח מהרצאה שנתן בשנות השבעים.
במאי הסרט שילב את הרעיונות שנלקחו מתוך הרצאתו של דייר, כדי להראות שהלא נודע יכול להיות מסתורי ויפה, ואין צורך לחשוש בו, דבר שמזכיר משפט של אלברט איינשטיין שאמר "הדבר היפה ביותר שאנו יכולים לחוות הוא המסתורי".
פיקסאר עשתה לדייר הקרנה פרטית של הסרט.