tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב 1965 מונה ברוזאוסקאס לשר לענף חומרי הבנייה.
ב-1967 נתמנה לסגן יו"ר הוועדה המתכננת של ליטא.
ב 1974 הוענק לו דוקטורט בכלכלה.
בשנת 1977 נתמנה למזכיר הוועד הכללי של המפלגה הקומוניסטית.
בתפקיד זה שירת עד 1988 כאשר נבחר ליו"ר המפלגה הקומוניסטית.
תחת הנהגתו נפרדה המפלגה הקומוניסטית הליטאית מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשנת 1989. הוא תמך בעצמאותה של ליטא והפך את המפלגה הקומוניסטית הליטאית למפלגת העבודה הדמוקרטית של ליטא (Lietuvos demokratinė darbo partija, LDDP), שהתמזגה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1992 נבחר ליו"ר הסיימאס, ולאחר כמה חודשים הפך לנשיא ליטא בפועל.
ב-1993 נבחר לנשיא באופן רשמי, תפקיד בו כיהן עד 1998. בשנת 2001 נבחר לראשות ממשלת ליטא בתמיכת הפרלמנט.
נפטר בגיל 78 לאחר מחלה.
על מנת לייצר מבוכים בצורה מכנית (לרוב באמצעות מחשב), יש להשתמש באלגוריתם - דרך שיטתית ומוגדרת היטב.
בערך זה מופיעים חלק מן האלגוריתמים שבהם ניתן להשתמש.
מבוך מורכב מאוסף של תאים, כאשר כל שני תאים סמוכים עשויים להיות מופרדים בקיר.
כמו כן במבוך שבנוי היטב, צריך להיות אפשרי להגיע מכל תא לכל תא אחר (אחרת יהיו במבוך אזורים "מיותרים").
במדעי המחשב קיים מושג מתמטי שמזכיר בתכונותיו את זה של מבוך - גרף.
ניתן לחשוב על כל מבוך כעל תת-גרף של גרף קשיר, שבו יחסי השכנות מציינים יחסי שכנות במבוך.
לשימוש בגרפים שני יתרונות בולטים: הראשון, גרף הוא מושג מופשט, שאינו מתעניין בצורתו של המבוך אלא רק בטופולוגיה שלו.
דהיינו, אין זה חשוב אם המבוך מורכב ממשבצות ריבועיות, או ממשושים כך שלכל תא יש שישה שכנים, או שהוא מכיל ארבעה ממדים - כל מה שיש לדעת הוא מהם יחסי השכנות האפשריים בין כל שני תאים.
היתרון השני בשימוש בגרפים נובע מהאלגוריתמים הרבים הקיימים כבר לטיפול בגרפים, שמאפשרים קבלת אלגוריתמים ליצירת מבוכים שמתבססים על שינוי קל בהם.
בתרגום ללשון תורת הגרפים, כל תא במבוך הוא צומת, וכל קשת במבוך מייצגת שני תאים שניתן לעבור ביניהם (כלומר, הם שכנים, ואין ביניהם קיר).
אלגוריתם בסיסי ליצירת מבוך יכול להתבסס על מציאת עץ פורש בגרף שמייצג את יחסי השכנות של התאים.
בצורה זו, יהיה קיים במבוך מסלול אחד ויחיד בין כל שתי נקודות (נהוג לכנות מבוך שכזה בשם לבירינת).
לאחר מכן ניתן יהיה להוסיף קשתות בין צמתים שמייצגים תאים שכנים על מנת לקבל מספר מסלולים אפשריים בין חלק מתאי המבוך.
שיטה אחת לבניית מבוך היא הרצת חיפוש לעומק על הגרף המייצג את יחסי השכנות שבמבוך.
בתחילת ריצת האלגוריתם מבנה הנתונים שעליו הוא פועל מכיל את הגרף, כאשר עבור כל תא נמצאת גם רשימת הקירות שיש בו.
האלגוריתם פועל כדלהלן: ראשית, בוחרים את התא שישמש בתור היציאה מהמבוך, וממנו תתחיל בניית המבוך.
לאחר מכן מבצעים בצורה רקורסיבית את הפעולות הבאות:
סמן את התא הנוכחי כתא שכבר ביקרו בו.
עבור בצורה אקראית על השכנים של התא, ועבור כל אחד מהם:
אם טרם ביקרו בשכן זה, הורד את הקיר שבין השכן ובין התא שממנו יצאת, והפעל את האלגוריתם רקורסיבית על שכן זה.
השיטה הרקורסיבית הזו עלולה להיות בעייתית לתכנות במבוכים גדולים, שכן כל רקורסיה מעמיסה על המחסנית.
לכן ניתן לכלול את המידע הדרוש לחזרה בתוך המבוך עצמו: אפשר להוסיף לכל תא "חץ" שמצביע לעבר השכן שממנו הגענו אליו, ולכן כל החצים מצביעים לכיוון היציאה.
בצורה זו גם ניתן להציג בצורה אוטומטית פתרון של המבוך מבלי שיהיה צורך להפעיל אלגוריתם מיוחד הפותר אותו.
גרסה אקראית של אלגוריתם קרוסקל
האלגוריתם של קרוסקל מבוסס על בנייה הדרגתית של העץ הפורש באמצעות בחירת קשת אחת בכל פעם שתתווסף לעץ, כאשר הקשתות נבחרות על פי משקלן.
ניתן לבצע דבר דומה אם מחלקים משקלות אקראיים לקשתות הגרף המייצג את יחסי השכנות במבוך.
דרך אחרת היא להשתמש במבנה נתונים שמסוגל לבצע פעולות Union Find בצורה הבאה:
הקלט לבעיה יהיה המבוך, עם כל הקירות האפשריים בתוכו.
בשלב הראשון של האלגוריתם תיווצר רשימה של כל הקירות במבוך, ותוגדר קבוצה עבור כל אחד מהתאים שבו.
לאחר מכן עוברים על כל הקירות בצורה אקראית.
עבור כל קיר, מבצעים את הפעולה הבאה:
אם הקיר מפריד בין שני תאים השייכים לשתי קבוצות שונות:
מזג את שתי הקבוצות לקבוצה אחת.
אלגוריתם זה ניתן לביצוע בצורה יעילה מאוד, שכן קיימים מבני נתונים שבהם זמן הביצוע המשוערך של פעולות Union ו-Find הוא נמוך יחסית.
גרסה אקראית של האלגוריתם של פרים
האלגוריתם של פרים מבוסס על בנייה של עץ שהולך וגדל עד אשר הוא מכסה את כל הגרף.
משיטת בניה זו נובע אלגוריתם המזכיר את זה של חיפוש לעומק.
ראשית בוחרים את התא שמשמש כיציאה, ומוסיפים את כל הקירות ששכנים אליו לרשימת עזר.
כעת מבצעים את הפעולות הבאות כל עוד ישנם קירות ברשימה:
בחר קיר באקראי והסר אותו מרשימת הקירות.
אם הקיר מפריד בין תא ששייך למבוך ותא שאינו שייך למבוך:
סמן את התא החדש כשייך למבוך.
הוסף את כל הקירות השכנים לתא החדש לרשימה.
ההבדל בין אלגוריתם זה לבין אלגוריתם החיפוש לעומק הוא שחיפוש לעומק מסוגל לבחור בתור הקיר הבא שיסיר רק כאלו ששכנים לתא הנוכחי שבו הוא נמצא, והאלגוריתם של פרים בוחר קיר מכל אחד מהקירות שקיימים במבוך שבנה עד כה.
בניגוד לאלגוריתם של קרוסקל, אלגוריתם זה אינו זקוק למבנה נתונים של קבוצות, מכיוון שבכל זמן שהוא קיימות רק שתי קבוצות שמעניינות אותנו: זו של התאים ששייכים למבוך וזו של התאים שאינם שייכים אליו.
את ההפרדה בין שתי הקבוצות ניתן לבצע באמצעות סימון פשוט בכל תא.
אֵלֶגְיָה הוא מונח שבמקורו ציין משקל שירי מסוים, ובהמשך קיבל שתי הוראות נוספות.
ההוראה הראשונה הוא מעין פואמה, לרוב פואמת אבל, שבה מחשבות נוגות על אדם שמת או על עצב בכלל, או על עניין מוזר או מסתורי למחבר.
ההוראה האחרת של המונח אלגיה היא יצירה מוזיקלית בעלת מקצב עצוב או רציני.
דוגמה ליצירה אֵלֵגִית היא מגילת איכה, המקוננת על חורבן ירושלים.
אלגיה מרכזית בתקופת רומא העתיקה היא "אלגיית האהבה" של אובידיוס, שמשקלה בנוי מדו-טור מעורב שבו שני טורים החוזרים על עצמם, הטור הראשון במשקל הקסמטר דקטילי והטור השני משקלו פנטמטר.
בשיריו "אהבות" אובידיוס מציין כי ניסה לכתוב אפוס במשקל ההקסמטר הדקטילי וקופידון הוריד לו רגל אחת ולכן משקל השורה השנייה הוא פנטמטר (חמש) ולא הקסמטר (שש).
יתרה מכך, המשקל החדש יוצר אווירה יותר אירונית ומשעשעת מאשר דרמטי.
אלגרו (איטלקית Alghero; קטלאנית L'Alguer – ל'אלגר; סרדו S'Alighera – ס'אליגרה), היא עיר בנפת סאסארי, בצפון-מערבה של סרדיניה באיטליה.
העיר מכונה גם "ברצ'לונטה" (Barceloneta), היינו, "ברצלונה הקטנה", על שום המיעוט החי בעיר והדובר אלגרס, ניב מזרחי של קטלאנית, ומסיבה זו נחשבת העיר לחלק מהארצות הקטלאניות.
העיר מוגדרת כ"אזור לשוני" (Isola linguistica) קטלאני, ו-22.4% מתושביה דוברים אלגרס.
גם בחלקו העליון של סמל העיר נראים הדים לקשר שלה עם התרבות הקטלאנית, וזאת בדמות תשעת הפסים האדומים והצהובים המופיעים בסמל ההיסטורי של ממלכת אראגון.
ב"ריביירת האלמוגים" (Riviera del Corallo) הסמוכה לעיר ניתן למצוא אלמוגים אדומים, אשר שימשו באמנות המקומית לאורך מאות שנים ועד ההווה.
אלמוג אדום אף נראה במרכזו של סמל העיר, ויש הגורסים כי שמה של אלגרו בא מהמילה הלטינית "אלגריום" (Aleguerium), היינו אצות.
לפי דעה אחרת מקור שמה של העיר במילה הערבית "אלג'זירה" (الجزيرة), היינו "האי".
העיר יושבת לחופו של מפרץ רדה די אלגרו (rada di Alghero) בים התיכון.
היא ממוקמת בצפון-מערבה של סרדיניה, כ-30 ק"מ דרומית-מערבית לבירת הנפה סאסארי.
מצפון לעיר משתרע מישור נורה (Nurra) ומערבית לה שוכן מפרץ פורטו קונטה (Porto Conte) הנתחם על ידי שני חצאי האיים הקרסטים של קאפו קאצ'ה (Capo Caccia) ופונטה ג'יליו (Punta Giglio).
המפרץ נמצא בשטח השיפוט העירוני של אלגרו, והוא ידוע במיוחד במערת הנטיפים מערת נפטון (Grotta di Nettuno) שנמצאת בקאפו קאצ'ה.
ממזרח ומדרום לעיר משתרעת סדרה של גבעות נמוכות, חלקן ממוצא געשי.
האזור הבנוי של העיר מחולק לשני חלקים עיקריים המשתרעים לאורך החוף.
שני החלקים מחוברים זה לזה בפרוזדור בנוי צר ברובע פיווראדה (Pivarada – ראו מפה), הגובל ממערב בים וממזרח בבית הקברות ובמפעל לטיהור שפכים.
בחלק הדרומי של העיר נמצאים המרכז ההיסטורי השוכן על חצי אי קטן ואליו צמוד הנמל מצפון, ובחלק הצפוני שוכנים בתי המלון ובתי ההארחה של העיר.
האקלים באלגרו ים תיכוני וטמפרטורות המקסימום הממוצעות נעות בין 14 °C בחודש ינואר ל-29 °C בחודשים יולי ואוגוסט.
כמות המשקעים השנתית עומדת על 592 מ"מ בממוצע, והמשקעים יורדים בעיקר בחורף, החל באוקטובר ועד אפריל.
החודש הגשום ביותר הוא נובמבר עם כמות משקעים ממוצעת של 104 מ"מ.
רוחות הנושבות בדרך כלל ממערב מביאות אל העיר אוויר ימי וממתנות את הטמפרטורות בה.
ממצאים מעידים כי התיישבות באתר שבו שוכנת אלגרו התקיימה כבר בתקופת האבן החדשה לפני כ-6,000 שנים.
בסביבתה של העיר שוכנים הנקרופוליס של אנגלו רויו ושל סאנטו פדרו, שבהם קברים בצורת היפוגאום המיוחסים לתרבות אוציירי (cultura di Ozieri).
מאוחרים לאלה הם הנוראגים של פאלמוורה ושל סנט'אימבניה, שניהם שרידים של התרבות הנוראגית של סרדיניה.
אלגרו הייתה בין היישובים הפיניקים המוקדמים בסרדיניה, ועדויות מראות על קיומה של קהילת סוחרים פיניקים יציבה בסנט'אימבניה במאה ה-9 לפנה"ס.
עוד נתגלה באזור פסלון ארד של אלילה כנענית מהמאה ה-10 לפנה"ס או ה-11 לפנה"ס.
לפי דעה אחרת, הפיניקים הגיעו לאזור במאה ה-8 לפנה"ס, ועיירת עיבוד המתכות הפיניקית-נוראגית במקום סחרה עם האטרוסקים בחצי האי האפניני.
השלטון הרומי שהחל באלגרו במאה ה-2 לפנה"ס הותיר אחריו ממצאים מועטים יחסית אך בעלי חשיבות.
בסנט'אימבניה נתגלו שרידיה של וילה רומית שהוקמה במאה ה-1 לפנה"ס ונותרה בשימוש עד המאה ה-5. בווילה שני אגפים – האחד למגורים ובו עיטורים עשירים, והאחר יועד למשק הבית.
מצפון לווילה נמצאו שרידיו של בית מרחץ רומי.
בשנת 2007 התגלה נקרופוליס רומי סמוך לעיר ובו יותר מ-400 קברים, המתוארכים הן לתקופת הרפובליקה והן לתקופת האימפריה.
ממצאים רומיים נוספים כוללים את הגשר ליד פרטיליה (Fertilia), וכן מקדש שהוקדש לפולחן המים ואשר הוקם על שרידיו של מקדש ובאר מהתקופה הנוראגית.
עוד נטען שהעופרת ששימשה ליציקת פסל הזאבה הקפיטולינית נחצבה במכרות הסמוכים לעיר.
השלטון הרומי בא אל קיצו בעיר במאה ה-5 עם כיבוש סרדיניה בידי הוונדלים, ולאחר מכן כבשו אותה הביזנטים.
ראשיתה של העיר הנוכחית היא בשנת 1102 עת משפחת דוריה (Doria), מהמשפחות השולטות ברפובליקה של ג'נובה, הקימה בעיר מצודה ונמל.
המושלים לבית דוריה שלטו בעיר במשך כ-250 שנה, למעט תקופה קצרה בשנת 1284 שבמהלכה נשלטה על ידי פיזה.
במאה ה-13 הוקפה אלגרו בחומה.
חומה זו לא מנעה את כיבוש העיר ב-31 באוגוסט 1353 בידי ממלכת אראגון בהנהגתו של פדרו הרביעי, מלך אראגון, לאחר שנחלשה עקב המוות השחור והרעב שהכו בה.
חומות העיר חוזקו סמוך לאחר מכן, והעיר יושבה על ידי קטלאנים וביניהם גם יהודים מחצי האי האיברי.
גירוש יהודי העיר האמידים ב-1492 הכה מכה קשה בכלכלת העיר, אך היא התאוששה בתחילת המאה ה-16 בסיועו של פרננדו השני, מלך אראגון, שהיה אותה עת מלך ספרד.
פרננדו הרס את החומה המקורית של העיר שהייתה במצב מדורדר (כיום נותרו ממנה שרידים בודדים בלבד), והקים תחתיה את החומה הנוכחית.
ב-1503 פרסם האפיפיור יוליוס השני בולה שהכריזה על אלגרו כמקום מושבו של בישוף.
באותה הזדמנות הוחלט על הקמתה של קתדרלת מריה הקדושה (Cattedrale di Santa Maria), אולם עבודות הבנייה החלו רק ב-1567. בשנת 1652 הכתה מגפת דבר קשה נוספת בעיר, וזו לא מוגרה משך ארבע שנים.
הסכם אוטרכט מ-1713 מסר את השליטה בסרדיניה כולה לידי בית הבסבורג.
בכך בא לסופו השלטון הקטלאני באלגרו שנמשך 359 שנים, ואופיה הקטלאני של העיר כבר התקבע בה היטב.
ב-1720 שוב החליף האי ידיים ונמסר לשליטת בית סבויה.
אלגרו הייתה לחלק מממלכת סרדיניה, שהייתה למעשה איחוד בין סרדיניה לפיימונטה.
בשנת 1821 הכה בעיר רעב אשר גרם להתקוממות תושביה, התקוממות שדוכאה אגב שפיכות דמים.
חפיר חדש נחפר סביב חומת העיר כדי לשפר את הגנתה.
ב-1861 הייתה סרדיניה ואלגרו עימה לחלק מממלכת איטליה.
בתקופת השלטון הפשיסטי באיטליה יובשו חלק מהביצות הסמוכות לעיר ושכונות חדשות קמו תחתן, אך המלריה הודברה באזור רק בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, הופצץ המרכז ההיסטורי של העיר וניזוק קשות, אך לאחר המלחמה הלכה אלגרו וביססה את מעמדה כעיר נופש וכמרכז תיירותי.
להלן עקומת התפתחות האוכלוסייה בעיר מאז צירופה לאיטליה:
על אף שפחות מרבע מתושבי העיר דוברים בניב הקטלאני המכונה אלגרס (Alguerès או Algherese באיטלקית), לזהות הלשונית והתרבותית הקטלאנית נודעת חשיבות מיוחדת בעיר.
מקורם של הקטלאנים בעיר הוא בהגירה רחבת היקף לאחר כיבושה בידי ממלכת אראגון ב-1353, שהתרחשה בד בבד עם התדלדלות האוכלוסייה המקומית בעקבות הדבר והרעב.
בתוך זמן קצר הייתה הקטלאנית לשפה המדוברת בעיר, ושמרה על מעמדה זה עד למאה ה-20. עם זאת, לאחר מלחמת העולם השנייה החל פיחות במעמדה של הקטלאנית כתוצאת הגירה של סרדים אל אלגרו והפיכתה של השפה האיטלקית לשפה המדוברת בה, בהשפעת אמצעי התקשורת.
לפי סקר שערכה ממשלת קטלוניה בשנת 2004, בעוד 59.2% מתושבי העיר דיווחו כי שפת אימם היא איטלקית, 83% מהתושבים הצהירו כי איטלקית היא השפה בה הם מדברים ביום-יום.
22.4% מהתושבים דיברו קטלאנית כשפת אם, אך רק 13.9% עשו בה שימוש מרכזי בחיי היום-יום.
יתר תושבי העיר דיברו ברובם סרדו – 12.3% כשפת אם ו-2.8% כשפת היום-יום.
ב-15 באוקטובר 1997 קיבלה סרדיניה את החוק המחוזי בדבר קידומן ושימורן של התרבות והשפה של באי (promozione e valorizzazione della cultura e della lingua della Sardegna), ולפי סעיף 2(4) שבו:
בעיר פועלים מוסדות אחדים שמטרתם לשמר את האלגרס, וביניהם "המרכז להכשרה פדגוגית מריה מונטסורי" (Recursos Pedagògics Maria Montessori) ו"המפעל התרבותי של ל'אלגר" (Obra Cultural de l'Alguer).
עיריית אלגרו החלה מקיימת קורסים ללימוד אלגרס לעובדיה במטרה לאפשר לכל אזרחי העיר דוברי השפה לקבל מהם שירות בשפתם, וממשלת קטלוניה מעודדת גם היא את קידומה ושימורה של השפה ואת הקשרים התרבותיים בין אלגרו למספר ערים בקטלוניה.
מאז 2004 פועלת בעיר תחנת טלוויזיה בקטלאנית הנקראת Catalan TV, וכל חמש הערים שאיתן יש לאלגרו הסכמי ערים תאומות שוכנות באזורים דוברי קטלאנית.
שילוט הרחובות ברחבי העיר הוא דו-לשוני.
ברוב חלקי העיר מתורגמים שמות הרחובות מאיטלקית לקטלאנית והכיתוב מופיע בשתי השפות, אולם במרכז ההיסטורי לא נדיר למצוא מקרים שבהם אין קשר בין שמו הקטלאני ההיסטורי של האתר לשמו האיטלקי החדש יותר.
וכך "דרך רומא" (Via Roma) האיטלקית היא "רחוב המסחר" (Carrer de la Merce) בקטלאנית .
הדיוקסיה של אלגרו-בוסה (לטינית Dioecesis Algarensis-Bosanensis) היא דיוקסיה קתולית הכפופה לארכיבישוף של סאסארי.
היא הוקמה ב-30 בספטמבר 1986 כתוצאת איחוד הדיוקסיה של אלגרו (שנוסדה ב-8 בדצמבר 1503) עם הדיוקסיה הקדומה יותר של העיר בוסה.
לדיוקסיה כפופים כ-106,000 איש ב-61 כנסיות רובע.
האירועים הדתיים החשובים בשנה הם אירועי השבוע הקדוש, שנערכים בסגנון קטלאני בהשתתפות ערה של האוכלוסייה.
בכל ימות השבוע הקדוש נערכים אירועים מסורתיים, ושיאם בתהלוכת יום ראשון של פסחא שבה צועדים המאמינים כשהם אוחזים בידיהם בנרות.
אירועים דתיים חשובים אחרים הם תהלוכת גבירתנו מוולוודרה (Processione della Nostra Signora di Valverde), מיסת הים לכבוד הצלוב מחוף האלמוגים (messa a mare per il Santo Cristo della Costiera del Corallo), חגי הקדושים פרנציסקו מאסיזי, אנה הקדושה, ססיליה הקדושה וברברה הקדושה, וחגיגות גבירתנו ממרצ'דה (festeggiamenti di Nostra Signora della Mercede).
באלגרו נמצאת שלוחה של אוניברסיטת סאסארי (Università degli Studi di Sassari), המקיימת לימודים בתחומי האדריכלות והעיצוב ומדעי הסביבה הימית.
גם לרשות הלאומית למחקר (Consiglio Nazionale delle Ricerche) שלוחה בפורטו קונטה הסמוכה לעיר, ובה מתקיים מחקר בתחומי גנטיקה של האוכלוסייה, גנטיקה מולקולרית וכימיה ביומולקולרית.
שדה התעופה אלגרו-פרטיליה (Aeroporto di Alghero-Fertilia) שוכן במישור נורה, ליד פרטיליה, כ-10 ק"מ צפונית לאלגרו.
תחילתו של השדה כשדה תעופה צבאי בימי מלחמת העולם השנייה, ובשנות ה-60 של המאה ה-20 החל מבנה ההנגאר בצידו המזרחי של האתר לשמש תעבורה אווירית אזרחית.
בית נתיבות של ממש אשר זכה לשם "ריביירת האלמוגים" (Riviera del Corallo) נחנך בשנת 1968, ומסלול ההמראה היחיד (02–20) הוארך לאורך של 3,000 מטר בשנות ה-70. בשנות ה-80 חוסלה הפעילות הצבאית בשדה, וחברת אליטליה הקימה בו בית הספר לתעופה (Scuola di volo di Alghero).
בשנת 2008 הסתיימו העבודות לחידוש בית הנתיבות אשר מסוגל להתמודד עם תנועת נוסעים שנתית של מעל לשני מיליון איש.
ב-2009 החלה חברת ריינאייר לעשות שימוש בנמל והיא מפעילה ממנו טיסות לכ-25 יעדים ברחבי אירופה.
כיום נחשב שדה התעופה לאחד משני השדות החשובים בסרדיניה (האחר הוא שדה התעופה של קליארי) והוא משרת טיסות פנים למספר יעדים באיטליה וטיסות בין-לאומיות, בעיקר של חברת התעופה במחיר נמוך ריאנאייר.
בשנת 2011 עשו כמיליון וחצי נוסעים שימוש בנמל, גידול של פי יותר מפי שניים לעומת 664,330 הנוסעים שעברו דרכו בשנת 2000.
קו רכבת ובו מסילה בודדת מחבר את אלגרו לסאסארי.
הקו מתחיל בתחנת אלגרו-סנט'אגוסטינו (Alghero-Sant'Agostino) שברובע פייטראיה (Pietraia) בצפון העיר, ומטפס מגובה של תשעה מטרים עד לסאסארי השוכנת ברום של 176 מטר מעל פני הים.
קו הרכבת מיושן, אינו מחושמל והמסילה צרה (950 מ"מ).
הוא מופעל בידי חברת הרכבות של סרדיניה (Ferrovie della Sardegna) בתדירות של עד 11 רכבות ביום בכל כיוון, העושות את 30 הק"מ בין שתי הערים בכ-35 דקות.
בימי ראשון ובחגים הרכבות אינן פועלות, והתנועה בין הערים מוחלפת בשירות אוטובוסים.
קו הרכבת שאורכו המקורי היה 35 ק"מ נחנך ב-1 במרץ 1889, והרכבות הונעו בקטרי קיטור עד שהוחלפו בקרונועי דיזל לאחר מלחמת העולם השנייה.
באלגרו שתי תחנות רכבת נוספות במרכז העיר – אלגרו-סאן ג'ובאני (Alghero-San Giovanni) ואלגרו-פורטו (Alghero-Porto) – אך אלה יצאו משימוש בשנת 1988 בשל הפרעת תנועת הרכבות לתנועת כלי הרכב בעיר, והקו קוצר בחמישה ק"מ.
חברת הרכבות של סרדיניה מפעילה גם את התחבורה העירונית, בעיר שכוללת שבעה קווי אוטובוס ובכלל זה קו לשדה התעופה.
נמל אלגרו משמש כיום ספינות דיג ותיירים, ובעיקרו הוא פועל כמרינה.
הנמל מוגן על ידי שני שוברי גלים – האחד מדרום (Molo Sud – הרציף הדרומי) והאחר מצפון (Nuovo Molo di Sottoflutto – הרציף החדש של סוטופלוטו) – ואורך כל אחד מהם הוא 850 מטר.
העיר העתיקה של אלגרו, המכונה גם המרכז ההיסטורי, שוכנת על חצי אי קטן המחובר אל היבשה בצידו המזרחי.
צורתו של הרובע כשל מלבן שאורכו 500 מטר לערך ורוחבו 300 מטר.
מערכי הביצורים קרויים על שמות מגלי עולם – בדרום נמצאת חומת כריסטופר קולומבוס, במערב חומת מרקו פולו ובצפון חומת אנטוניו פיגפטה וחומת פרדיננד מגלן.
בצפון גובל הרובע בנמל העיר, ורציפיו בחלק זה נקראים רציף הבריאות (Banchina sanita) ורציף המכס (Banchina dogana).
סביב הרובע ניצבים שבעה מגדלים, ואלה הם (ממזרח בכיוון השעון):
במגדל שער היבשה (Porta Terra) או מגדל השער (Portal) שוכנת כיום חנות מזכרות, וממנה ניתן לעלות לתצפית על העיר.
המגדל הקיים נבנה על בסיסו של מגדל קודם שכונה בשם "מגדל היהודים" (Torre degli Ebrei).
מגדל היהודים נבנה בשנת 1360 על ידי יהודי העיר במימון יהודי קליארי.
בשער המעוצב בסגנון גותי ניצבת מצבה לזכר חללי מלחמת העולם הראשונה.
מגדל סוליס (Sulis) או התקווה המלכותית (l'Esperó Rejal).
מגדל סנט'אלמו (Sant'Elmo) או המדונינה (Madonnina).
מגדל גריבאלדי (Garibaldi) או מגדל המדלנה (Maddalena).
הקתדרלה – החשובה שבכנסיות העיר היא קתדרלת מריה הקדושה (Cattedrale di Santa Maria Immacolata) הנחשבת, יחד עם הקתדרלה בעיר בוסה, לאחת משתי הכנסיות המרכזיות של הדיוקסיה של אלגרו-בוסה.
תחילתה בבולה של האפיפיור יוליוס השני ב-1503 אשר הורתה על איחודן של שלוש דיוקסיות קטנות יותר לדיוקסיה אחת שמרכזה באלגרו.
עבודות ההקמה של הקתדרלה השוכנת בצפונה של העיר העתיקה החלו רק ב-1567 במקום בו ניצבה כנסייה קודמת, והיא נבנתה בסגנון גותי-קטלאני.
הקתדרלה נפתחה לפולחן ב-1593 אף על פי שהמבנה טרם הושלם, ובמאה ה-17 הושלמה הקמת הכיפה המרכזית המתומנת.
המבנה עוטר במאה ה-18, ובמאה ה-19 חודשה חזיתה בסגנון נאו-קלאסי.
מגדל הפעמונים המתומן של הקתדרלה ניצב בצידה האחורי, והוא חולש על העיר ונחשב לאחד מסימני ההיכר שלה.
הכניסה למבנה היא מכיכר הקתדרלה (piazza del Duomo) הקטנה שמצפון לו והחזית מעוטרת בארבעה עמודים דוריים.
חלל המבנה מחולק לשלוש ספינות ובשתי הצדדיות קבועות שש קפלות, שלוש בכל צד.
שתי הקפלות הקדמיות גדולות מארבע האחרות ומעליהן כיפות, וגם באפסיס הוקמו חמש קפלות.
כנסיית המדונה מרוזאריו (Madonna del Rosario) צמודה לקתדרלה ממזרח, וכיום שוב אינה משמש לפולחן, והיא מאחסנת מאז שנת 2000 את מוזיאון יצירות האומנות של הקתדרלה ושל כנסיות העיר האחרות (Il Museo d'Arte Sacra).
כנסיית סן פרנסיסקו (Chiesa di San Francesco) – כנסיית פרנציסקו הקדוש שוכנת במרכזה של העיר העתיקה וממזרח צמוד אליה המנזר הפרנציסקני.
הכנסייה הוקמה במאה ה-14, ובמאה ה-15 עוצבה מחדש בסגנון גותי-קטלאני.
ב-17 בפברואר 1593 התמוטט חלקה המרכזי של הכנסייה ועבודות השיקום הושלמו ב-1598. המבנה הוקם מאבן חול ומגדל הפעמונים הרבוע שלו דומה לזה של הקתדרלה, אך הוא קטן ממנו.
החזית צנועה ומעל לדלת היחידה ארכיטרב שבו קבוע סמל המסדר הפרנציסקני ורוזטה קטנה.
הספינה המקורית הבודדת הוחלפה לאחר השיפוץ בשלוש, ולאלה נוספו חמש קפלות בכל צד.
הספינה המרכזית מחולקת לחמישה חללים שביניהם מפרידים עמודים בצורת צלב הנושאים קשתות.
הספינה הימנית מובילה אל חדר המלבושים והלאה אל הקלויסטר של המנזר, שבו שתי קומות מעוטרות במפתחים בצורת קשת המקיפים את החצר מכל צדדיה.
כנסיית מיכאל הקדוש (Chiesa di San Michele) – הכנסייה בסגנון הבארוק ניצבת בדרומה של העיר העתיקה ומוקדשת למיכאל הקדוש, הקדוש המגן של אלגרו.
הכנסייה שנזכרה כבר ב-1364 שימשה כקתדרלה הזמנית של אלגרו מעת שהייתה לדיוקסיה ב-1503 ועד שנחנכה קתדרלת מריה הקדושה בעיר.
עם זאת, מבנה הכנסייה הנוכחי הוקם בין השנים 1612–1675. פנים המבנה עשוי מספינה אחת שבכל אחד מצדדיה שלוש קפלות.
הספינה מחולקת לשלושה חלקים על ידי קשתות רוחביות הנחות על עמודים קורינתיים, והתקרה מעוצבת בצורת קמרון חבית.
דמותו של מיכאל הקדוש נראית בציור גדול במזבח המרכזי ובפסל של הקדוש בו הוא נראה כשהוא מביס את השטן, והאחרון מונח לרגליו כשהוא כבול.
הכנסייה ידועה בכיפה המתומנת שלה המצופה בצידה החיצוני באריחי מיוליקה.
הנקרופוליס של אנגלו רויו (necropoli di Anghelu Ruju) הוא נקרופוליס המיוחס לתרבות אוציירי שפרחה בסרדיניה החל באלף ה-4 לפנה"ס.
בנקרופוליס 38 קברים המתוארכים לתקופה שבין 3500 ל-1800 לפנה"ס, והחצובים בשכבת אבן הגיר.
הגישה לאולמות הקבורה היא באמצעות פיר ובו מדרגות, ובמקום נמצאו אביזרים שונים כמו כלי נשק, כדים ופסלונים.
הנקרופוליס של סנטו פדרו (necropoli di Santu Pedru) מתוארך גם הוא לתקופה שבין 3500 ל-1800 לפנה"ס.
בהיפוגאום זה 12 קברים, שאליהם מוליך פרוזדור ארוך המסתיים באולם המרכזי.
צורתו של האולם המרכזי היא כשל מלבן, תקרתו נתמכת בשני עמודים וסביבו חמישה חדרי קבורה משניים.
העיטורים באתר עוסקים ביחס שבין קבר ובית וחיים ומוות, ובמקום נמצאו כדים שלהם ארבע רגליים, ואשר נמצאו בכל רחבי האי.
הכפר הנוראגי של פאלמוורה (Nuraghe di Palmavera, ראו תמונה לעיל) מתוארך לתקופה שבין המאה ה-15 למאה ה-8 לפנה"ס.
בחלקו המרכזי של האתר שני מגדלים, ומחוץ לחומה המקיפה אותם שוכן יתר הכפר שבו היו לפחות 150 בקתות.
המגדל המרכזי נבנה בשלב ההקמה של הכפר, ובחומה שלה חמש צלעות נקבעו ארבעה מגדלים נוספים.
הבקתה הגדולה בכפר יועדה למפגשי התושבים, ובה ניצב דגם של מגדל אבן קדושה (Baetylus) שייצג את הנוראגה ואת חשיבותו הדתית והחברתית.
מרכזו של הנוראגה של סנט'אימבניה (Nuraghe di Sant'Imbenia), המתוארך לתקופה שבין המאה ה-15 למאה ה-5 לפנה"ס, בנוי בצורת ריבוע ובליבו ניצב המגדל הראשי.
שני המגדלים המשניים, מהם נותר רק הבסיס, ניצבו סמוך לכניסה לאתר בפינתו הדרום-מזרחית.
הכפר הוקם בין המאה ה-15 למאה ה-13 לפנה"ס, אך השרידים שנותרו בו כיום הם מהמחצית הראשונה של האלף ה-1 לפנה"ס.
תושבי הכפר עסקו באמנויות שונות, ועמדו בקשרי מסחר עם הפיניקים, ועדות לכך מצויה בקרמיקה יוונית ופניקית שנתגלתה במקום.
יהדות אלגרו זכתה לפריחה מיוחדת במחצית השנייה של המאה ה-14. בית כנסת נבנה בעיר בשנת 1381, והורחב בשנת 1438. בית קברות היה קיים כבר בשנת 1383, והוא הוגדל בשנת 1435. בשנת 1390 הגיע לעיר הרופא וחכם הקבלה יהודה בן דוד ממרסיי.
הוא נבחר לרבם של יהודי קליארי, ושימש בתפקיד לפחות עד 1408, וכן מונה כשופט לכל יהודי סרדיניה.
במהלך המאה ה-15 עלתה חשיבותם של יהודי העיר, והקהילה אספה 1,600 דוּקָטים לצורך פיתוח המכרות באי.
שני יהודים אחרים מימנו את חיזוק חומות העיר בשנת 1423. ב-1467 מונה משה די קרקאסוני על ידי המשנה למלך לממונה הראשי על "בית המשפטים" של העיר.
יחד עם אחיו, נינו קרקאסוני, עסק במתן הלוואות ששימשו לבניית אוניות מלחמה ואספקה לצבא.
שמואל קרקאסוני ויעקב הכהן היו ראשי הקהילה, ובנו את בית הכנסת הגדול בשנת 1454. לפי סברה אחת בני משפחת קרקאסוני, אשר לא רצו לאבד את ממונם, המירו את דתם עת גורשו יהודי סרדיניה ב-1492.
אחת הסימטאות היוצאות מרחוב ארזמוס, מול הקתדרלה, מכונה בשם "קררו דלס הבראוס ("Carrero' dels Hebreus"), היינו, רחוב היהודים.
היום אין בעיר קהילה יהודית.
אלגרס (קטלאנית alguerès או; איטלקית algherese) היא ניב של השפה הקטלאנית שמדובר על ידי צאצאי המתיישבים הקטלאנים בעיר אלגרו שבסרדיניה.
בשנת 1997 הוכרה השפה באזור האוטונומי של סרדיניה כראויה לעידוד ולשימור, ויחד עימה, זכו להכרה עוד שלושה ניבים סרדים: טברקינו (tabarchino), סאסארזה (sassarese) וגלורסה (gallurese).
הקטלאנית הגיעה לסרדיניה בשנת 1354 על ידי תושבים קטלאנים מממלכת אראגון, אשר היגרו לאזור הצפון-מערבי של האי והנחילו לו את שפתם.
תוך זמן קצר הייתה הקטלאנית לשפה המדוברת בעיר ושמרה על מעמדה זה עד למאה ה-20. עם זאת, לאחר מלחמת העולם השנייה, החל פיחות במעמדה שנגרם כתוצאה מהגירת סרדים אל אלגרו והפיכתה של השפה האיטלקית לשפה המדוברת בהשפעת המהפכה התקשורתית.
לפי סקר משנת 2004 22.4% מאוכלוסיית העיר רואים באלגרס את שפת אימם.
להלן התפלגויות השימוש בשפה לפי הסקר .
Josep Sanna: מילון אלגרזי-קטלאני 1988;
אלגירדאס (בליטאית: Algirdas, בפולנית אולגיירד: Olgierd, בבלארוסית: Альгерд, Alherd, בערך 1296 - מאי 1377) היה שליט של הדוכסות הגדולה של ליטא בין השנים 1345–1377, כשתוארו הרשמי היה של שליט הליטאים והרותנים.
בין השנים 1345-1341 היה נסיך של קרבו ושל ויטבסק.
בעזרת אחיו קסטוטיס, שהגן על הגבול המערבי של הדוכסות, שלט על אימפריה רחבה שהשתרעה בין הים הבלטי ובין הים השחור ועד 50 מיל מרחק ממוסקבה.
אלגירדאס היה אחד משבעת בניו של הדוכס הגדול גדימינאס.
לפני מותו בשנת 1341 חילק גדימינאס את ממלכתו, תוך השארת עיר הבירה וילניוס בידי בנו הקטן יאונוטיס.
בעזרת אחיו קסטוטיס, הדיח אלגירדאס, בשנת 1345, את יאונוטיס הבלתי כשיר, מכס המלכות, ושלט תחתיו.
בשנות מלכותו במשך 32 שנה (1345–1377) ידעה הדוכסות התפתחות והתפשטות מתמדת.
בזמנו הייתה ליטא לאחת המדינות החזקות באירופה והגדולה מבחינת השטח.
למצב זה תרמו כמה גורמים: ביניהם - חכמתו הפוליטית של אלגירדאס ושיתוף הפעולה ארוך השנים עם אחיו הנאמן, קסטוטיס.
חלוקת התפקידים בין השניים משתקפת בעובדה שהמקורות הסלביים המזרחיים מציינים בעיקר את שמו של אלגירדאס, בעוד הכרוניקות המערביות מודעות במיוחד למעשיו של קסטוטיס.
בתקופתו האבירים הטבטונים מצפון ואורדת הזהב מדרום היו כפופים במידה שווה לליטא, בזמן שרוסיה המוסקבאית ופולין היו בדרך כלל במצב יריבות ביניהן.
בימי אלגירדאס, הצליחה ליטא לא רק להגן על שטחה, אלה להרחיב את השפעתה למרחקים על חשבון רוסיה המוסקבאית ואורדת הזהב.
גבולות ממלכתו הגיעו עד לחוף הצפוני של הים השחור.
עיקר מאמציו הדיפלומטיים והמלחמתיים של אלגירדאס התרכזו בהבטחת השליטה על האוכלוסייה הסלבית שחיה בשטחי רוס של קייב לשעבר.
הוא השיג את בחירת בנו אנדריאס כשליט של פסקוב וכן זכה בתמיכה בקרב מיעוט בעל השפעה מקרב תושבי הרפובליקה של נובגורוד הגדולה, מה שחיזק במידה מסוימת את מעמדו במרכזים המסחריים האלה מול השפעתה של מוסקבה.
אלגירדאס כבש את הנסיכויות החשובות של סמולנסק ובריאנסק במערב רוסיה.
למרות שיחסיו עם הדוכסים הגדולים של מוסקבה היו תכופות ידידותיים, והוא עצמו נשא שתי נסיכות רוסיות נוצריות פרבוסלביות, לא נרתע להילחם במוסקבאים (1368,1370,1372) ומלהטיל פעמיים מצור על מוסקבה בשנים 1368 ו-1372, אמנם ללא הצלחה.
בשנת 1355 כבש מידי אורדת הזהב את הנסיכויות צ'רניהיב ונובגורוד סיברסקי
אחד מהישגיו היה ניצחונו את הטטרים בקרב המים הכחולים על הבוג הדרומי בשנת 1363.
ניצחון זה גרם להתמוטטות אורדת הקיפצ'אק רבת העוצמה ובריחת החאן שלה דרומה אל מטה חדש בחצי האי קרים.
בעקבות הקרב כבש אלגירדאס את ארץ קייב, את פודוליה ואת פרייסלב.
מצד שני את עול המאבק המקביל בחזית האבירים הטבטונים ניהל אחיו קסטוטיס, נסיך של סמוגיטיה.
אלגירדאס ניהל גם מלחמה מוצלחת נגד קז'ימייז' השלישי, מלך פולין על השליטה בווליניה.
הוא סייע גם כן לאחיו קסטוטיס במלחמתו באבירים הטבטונים.
אלגירדס איחד את כל האדמות הבלארוסיות ואת רוב חלקי אוקראינה תחת שרביטו בדוכסות הגדולה של ליטא.
השתייכותו הדתית ומותו - מיתוסים ומסורות סותרים
היסטוריונים מודרניים מעריכים כי גדימינאס ואלגירדאס השתמשו בזהותם הדתית הפגאנית ככלי דיפלומטי ונשק.
היא אפשרה להם להשתמש בהבטחות להתנצרותה של ליטא כאמצעי לשמור על עוצמתם ועל עצמאותם.
לפי הרמן פון טארטברגה ויאן דלוגוש, נשאר אלגירדאס פגאני עד יום מותו בקיץ 1377.
גם דיווחים ביזנטיים תומכים במקורות המערביים: הפטריארך נילוס תיאר את אלגירדאס כשליט העובד את פולחן האש.
פטריארך אחר, פילותאוס, הטיל חרם על כל האצילים ה"רוטנים" שסייעו בידי אלגירדאס הכופר.
אחרי מותו, נשרפה גופתו של אלגירדאס בטקס מיוחד, יחד עם 18 סוסים ורבים מחפציו האישיים ביער על יד מאישיאגאלה.
האתר מהווה יעד לחפירות ארכאולוגיות החל משנת 2009.
כדברי מריה גימבוטאס, "נשרף עם מיטב סוסיו, בבגדיו מכוסי הזהב, וחגור בחגורת כסף, ועם גלימה רקומת חרוזים ואבנים טובות".
עם צאצאיו נמנים האצילים הרוסים ממשפחת טרובצקוי והמשפחות האצילות הפולניות-ליטאיות צ'רטוריסקי וסנגושקו.
במבט לאחור, חסידי הנצרות האורתודוקסית באוקראינה ובבלארוס רואים באלגירדאס חלוץ של האורתודוקסיה הנוצרית.
"כרוניקת בוכובייץ" מן המאה ה-16 ו"כרוניקה הוסטינסקה" מן המאה ה-17 טענו כי אלגירדאס התנצר לפי הפולחן האורתודוקסי, בערך לפני נישואיו למריה מוויטבסק בשנת 1318. למרות שאכן נבנו בווילנה בימי מלוכתו מספר כנסיות אורתודוקסיות, הטענות המאוחרות בנוגע לטבילתו לנצרות לא מוצאות סימוכין במקורות בני זמנו ורוב החוקרים דוחים אותן כחסרות בסיס.
עם זאת, כמה היסטוריונים רוסים, כמו בטיושקוב, עומדים על כך כי אלגירדאס היה שליט פרבוסלבי.
יתרה מזו, המסורת המיתית סביב התנצרותו של אלגירדאס שרדה גם בזיכרון הרשמי של הכנסייה האורתודוקסית ברוסיה, אוקראינה ובליטא.
בספר יזכור של מנזר המערות בקייב, החתום על ידי צאצאים של אלגירדאס, מוזכרת עוד בשנות ה-1460 טבילתו של השליט הליטאי תחת השם הנוצרי "דמטריוס".
בעקבות וויצייך ויוק קויאלוביץ' ומקאריוס הראשון, כותב וולודימיר אנטונוביץ' כי ימים אחדים לפני מותו, התנצר אלגירדאס והתקבל למנזר של קתדרלת תאוטוקוס בווילנה, תחת השם "אלכסיוס".
אלגירדאס ידוע גם כרודף של הנצרות וכנותן הפקודה להוצאתם להורג של אנטוני, יואן ואוסטאתיוס (אבסטאפי) מווילנה, שהפכו מאוחר יותר לקדושים מעונים של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
אלגירדאס השכיל לתמרן בין רוסיה המוסקבאית ובין פולין, דיבר בשפה הליטאית ובין השאר גם בשפה הרוטנית, ונטה לשמור על הצביון הפגאני והנוצרי אורתודוקסי של נתיניו מאשר להתנכר להם ולאמץ את הנצרות הרומית-קתולית.
לעומת זאת, בנו, יוגאילה, עלה על כס מלכי פולין, עבר לדת הנוצרית הרומית-קתולית והקים את שושלת היגיילונים שמשלה בפולין וליטא למשך כמאתיים שנה.
טנגובסקי ייתכן כי היה בנו של קוריאט
ולדימיר אולגרדוביץ' (מת אחרי אוקטובר 1398), נסיך קייב (1394-1362), שליט קופיל וסלוצק, אב קדמון למשפחות גדימיניות אוללקוביץ' ובלסקי
פיידורה, אשתו של סביאטוסלב מקאראצ'ב
אגריפינה, אשתו שלבוריס מסוזדאל (הוטבלה כ"מרי", מתה ב-1393)
מאשתו השנייה - אוליאנה מטבר:
לנגווניס, הוטבל כסימאון, מת אחרי 19 ביוני 1431) נסיך מסטיסלבל, נסיך עוצר של מדינת נובגורוד
קרייגיילה, הוטבל כקזימיר, אחרי 1390-1350), נסיך מסטיסלבל
קנה, הוטבלה כיואנה, ( כ-1350 - 27 באפריל 1368), אשתו של קזימיר הרביעי, דוכס פומרניה
מריה (נולדה אחרי 1350), אשתו של ויידילה ושל דוד מגורודץ
וילהיידה, הוטבלה כקתרינה, אחרי 1350- אחרי 4 באפריל 1422), אשתו של יוהאן השני, דוכס מקלנבורג-שטרגארד
אלכסנדרה ממזוביה (אחרי 1350- 19 ביוני 1434), אשתו של שמוביט הרביעי, דוכס מזוביה
ידוויגה מאושווייצים (אחרי 1350 - אחרי 1407) אשתו של יאן השלישי מאושווייצים
"אָלֶד - אפנת סריגים עילית" (Aled) היה בית חרושת לסריגים, מחלוצי תעשיית הטקסטיל בישראל.
בית החרושת הוקם בשנת 1898 על ידי אלפרד אדלשטיין בבוהמיה שבצ'כוסלובקיה.
בשנת 1938, מיד לאחר ה"אנשלוס" (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית), עלו ארבע האחיות מרתה, אילזה, טרודה ולילי, בנותיו של אדלשטיין, לארץ ישראל תוך שהן נוטשות את רכוש המשפחה.
הן הצליחו להביא לישראל מספר מכונות סריגה ותפירה והקימו מחדש את המפעל כשותפות משפחתית בבית שכור בפרדס כץ.
המפעל זכה להלוואה של 50 לא"י מידי הבנק לתעשייה בע"מ.
המפעל פתח את שעריו ב-1939 והתמקד בייצור סריגים איכותיים (בעיקר אפודות וקרדיגנים) לייצוא, בעבודה משפחתית.
המפעל קיבל הזמנות ממצרים, לבנון, סוריה, עיראק וטורקיה כמו גם מהצבא הבריטי ומשטרת המנדט.
בשנת 1942 הפך המפעל לחברה פרטית בע"מ בעלת הון רשום של 15.000 לא"י.
ארבע משפחות המייסדים חילקו ביניהן את המניות בנות 1 לא"י כל אחת.
לאחר קום מדינת ישראל היה המפעל גם ספק של צה"ל ובמהלך מבצע קדש קיבל הזמנה מיוחדת מן הוועד למען החייל לסרוג כובעי גרב לחיילים בחזית, הזמנה שסופקה תוך יום עבודה אחד.
עם התקדמות עולם האפנה התרחבה פעילות החברה גם לשמלות ולחצאיות מסריג.
מנהל אגף הטקסטיל במשרד המסחר והתעשייה לאחר הקמת המדינה, פנחס מורגנשטיין, שיבח את המוצרים של מפעל "אלד" ואף את מודעות הפרסומת שלהם ברבעון הראשון של 1950 ייצאה ישראל מוצרי טקסטיל בשווי של כמיליון לירות.
לילי מלחי הייתה מעצבת הבית ומהנדסת טקסטיל במקצועה.
חניתה צנטנר הייתה דוגמנית הבית.
היא נישאה לימים לאבנר צנטנר, בנה של מרתה, שהיה אחראי למכירות ומאוחר יותר הפך למנהל המפעל.
המפעל עבד עם טובי מעצבי האפנה של ישראל הצעירה כגון נאוה ודורין פרנקפורט ושיתוף פעולה גם עם "משכית".
למרות שרוב התוצרת הופנתה לייצוא, נמכרו סריגי אלד בחנויות יוקרה ברחוב דיזנגוף כ"איווניר", פנשט ומצקין וכן בירושלים ובחיפה.ב-1970 העסיק 280 עובדים.
בני הזוג חניתה ואבנר צנטנר מכרו את המפעל לאיש העסקים שמעון קדם (צ'פאי).
הייצור במפעל הסתיים ביולי 1984. החברה חדלה להתקיים ב-1985 עקב המשבר בענף הטקסטיל והתחרות מן המזרח הרחוק.
אלגוריתמים לפתרון מבוכים הם מספר אלגוריתמים שונים לפתרון באופן אוטומטי ושיטתי של מבוכים.
העכבר האקראי, הליכה בעקבות הקיר והאלגוריתמים של פלדג' ושל טרימו, הם אלגוריתמים שנועדו לניווט בתוך מבוך ללא ידע מוקדם כלשהו על המבוך, בעוד שהאלגוריתמים של מילוי דרכים ללא מוצא והדרך הקצרה ביותר נועדו לשימוש אדם או מחשב היכול לראות את המבוך כולו.
מבוכים הבנויים ללא לולאות בתוכם נקראים מבוכים "תקניים" או "מושלמים", והם שווי ערך לעץ בתורת הגרפים.
לפיכך, אלגוריתמים רבים לפתרון מבוכים קשורים מאוד לתורת הגרפים.
באופן אינטואיטיבי, אם הדרכים במבוך יסודרו בדרך הנכונה, התוצאה יכולה להידמות לעץ.
זוהי שיטה טריוויאלית שיכולה להיות מיושמת על ידי רובוט מאוד לא מפותח או לחלופין על ידי עכבר.
באלגוריתם זה, על מבצע האלגוריתם להמשיך בקו ישר עד שהוא מגיע לצומת, ואז להחליט החלטה אקראית לאן לפנות.
על אף ששיטה כזו תביא תמיד את המשתמש בה לפתרון, אלגוריתם זה יכול להיות מאוד איטי ולא יעיל.
הליכה בעקבות הקיר, השיטה הטובה ביותר לחצות מבוך, ידועה גם בשם חוק יד שמאל או חוק יד ימין.
פרספקטיבה שונה להבנת הסיבה למה אלגוריתם זה עובד היא טופולגית.
אם כל הקירות מחוברים זאת אומרת שהם ניתנים לסידור בצורת לולאה או מעגל.
וכך יוצא שהליכה בעקבות הקיר היא בעצם הליכה מסביב למעגל מנקודת ההתחלה ועד הסוף.
יתר על כן, אפשר לראות כי על ידי קיבוץ רכיבים מחוברים בקירות המבוך, הגבולות בין רכיבים אלו הם בדיוק הפתרונות, אפילו אם יש יותר מפתרון אחד.
אם המבוך הוא לא פשוט קשר (כלומר, אם נקודת ההתחלה או הסיום נמצאות במרכז המבוך או שהמסלולים חוצים אחד מעל ומתחת לשני), שיטה זו לא תביא בהכרח לפתרון המבוך.
שיטת ההליכה בעקבות הקיר יכולה לעבוד במבוכים תלת-ממדיים ואף עם יותר ממדים אם אפשר להמיר את המעברים הרב ממדיים למישור דו־ממדי באופן שיטתי.
לדוגמה, אם במבוך תלת־ממדי מעברים הפונים "למעלה" יכולים להיות מומרים במעברים בכיוון צפון מערב ומעברים הפונים "למטה" יכולים להיות מומרים בדרום מזרח בלוח דו־ממדי, אזי ששיטה זו תוכל לעבוד.
מכל מקום, שלא כמו במבוך דו־ממדי, במבוך מסדר גבוה יותר נדרש לדעת מהו הכיוון הנוכחי אליו פונים, על מנת לקבוע איזה כיוון הוא הראשון מימין ואיזה משמאל.
מבוכים המפורקים לכמה אזורים או רכיבים יכולים להיפתר בשיטת ההליכה בעקבות הקיר, אם נקודות הכניסה והיציאה של המבוך נמצאות בקיר החיצוני של המבוך.
אם פותר המבוך מתחיל לנווט בתוך המבוך, הוא עלול להיות באזור הנפרד מהיציאה, ובשימוש באלגוריתם ההליכה בעקבות הקיר הוא ימצא את עצמו חג במעגל סביב עצמו.
אלגוריתם פלדג' (נקרא על שם ג'ון פלדג' מאקסטר) יכול לפתור בעיה זו.
אלגוריתם פלדג', שנועד לעקיפת מכשולים, דורש בחירה באופן שרירותי של כיוון אליו הפותר יפנה.
כאשר מגיעים למכשול, יד אחת (לדוגמה יד ימין) נשמרת על המכשול לאורכו בזמן שסופרים את הזוויות שנפנו.
כאשר הפותר ניצב שוב בכיוון המקורי אותו בחר, וסכום הזוויות אותו פנה שווה ל-0, הפותר עוזב את המכשול וממשיך לנוע בכיוונו המקורי.
היד יורדת מהקיר רק כאשר גם "סכום זוויות הפניות שנעשו" וגם "הכיוון הנוכחי אליו הוא פונה" שווים ל-0. כך נמנעים בשימוש באלגוריתם זה ממכשולים בצורת האות G לדוגמה.
במקרה שהאלגוריתם פונה שמאלה בקיר הראשון, הוא צריך גם להסתובב 360° לאורך הקירות.
אלגוריתם ששומר רק על "הכיוון הנוכחי" מוביל ללולאה אינסופית כאשר הוא עוזב את הקיר הימני-תחתון לפנייה לכיוון שמאל ונכנס עוד הפעם לאזור המעוקל בצד שמאל.
אלגוריתם פלדג' לא עוזב את הקיר הימני עד ש"סכום זוויות הפניות שנעשו" שווה גם הוא ל-0 באותה הנקודה.
הוא עוקב אחרי הקיר לאורך כל הדרך מחוץ לצורת ה-G עד שהוא עוזב בפנותו שמאלה בצד החיצוני של הקיר התחתון.
אלגוריתם זה מאפשר לאדם עם מצפן למצוא את דרכו החוצה ממבוך דו־ממדי וסופי מכל נקודה מתוכו, ללא קשר למקומו של הפותר בתוך המבוך.
מכל מקום, אלגוריתם זה לא יכול לעבוד בכיוון ההפוך, כלומר, הוא לא ימצא מנקודת התחלה הנמצאת על גבול המבוך נקודת סיום הנמצאת בתוכו.
אלגוריתם טרימו, שהומצא בידי צ'ארלס פייר טרימו, היא שיטה יעילה למציאת הדרך החוצה ממבוך שדורשת ציור קווים על הרצפה על מנת לסמן מעבר, שעובדת בכל מבוך שיש לו מעברים מוגדרים היטב.
כל מעבר יכול להיות באחד משלושה מצבים: או שלא עברו בו מעולם, או שעברו בו רק פעם אחת, או שעברו בו בדיוק פעמיים.
כל פעם שכיוון נבחר הוא מסומן על ידי ציור קו על הרצפה (מצומת לצומת).
בהתחלה, כיוון אקראי נבחר (אם יש יותר מאחד).
בהגעה לצומת שהפותר עוד לא הגיע אליה (ללא סימונים קודמים), על הפותר לבחור כיוון אקראי ולסמנו.
כאשר הפותר מגיע לצומת שסומנה כבר פעם אחת, עליו להסתובב וללכת אחורה (לא לפני שיסמן את המעבר פעם נוספת).
אם זה לא המקרה, הפותר צריך לבחור את הכיוון עם הכי פחות סימונים (וכמו תמיד, לסמן גם אותו).
כאשר הוא מגיע לבסוף לפתרון, מעברים שסומנו בדיוק פעם אחת מורים על הדרך הישירה להתחלה.
אם אין יציאה, שיטה זו תיקח את המשתמש בה אל ההתחלה, שם כל המעברים מסומנים פעמיים.
במקרה זה, כל מעבר שהפותר הלך בו יסומן פעמיים - פעם אחת בכל כיוון.
תוצאת ההליכה הזו נקראת התחקות כפולה דו כיוונית.
בעיקרו של דבר, אלגוריתם זה הוא גרסה של אלגוריתם חיפוש לעומק.
מילוי דרך ללא מוצא הוא אלגוריתם לפתרון מבוכים בו ממלאים את כל הדרכים ללא מוצא, ומשאירים אך ורק את הדרך הנכונה לא מלאה.
האלגוריתם יכול להיות שימושי בפתרון מבוך מצויר על נייר או עם תוכנת מחשב, אך לא יהיה שימושי לאדם הנמצא בתוך מבוך לא ידוע מאחר שהאלגוריתם הזה "מסתכל" על המבוך מלמעלה.
למצוא את כל מבוי סתום במבוך.
למלא או לסמן את הדרך מכל מבוי סתום ועד לצומת הראשונה.
אפשר לצפות בסרטון המדגים את פעולת אלגוריתם זה כאן: .
אלגוריתם זה לא יכול לקטוע בטעות את המעבר בין נקודת ההתחלה לנקודת הסיום מאחר שכל צעד באלגוריתם משמר את הטופולוגיה של המבוך.
יתר על כן, התהליך לא יעצור "מוקדם מדי" משום שהתוצאה הסופית לא יכולה לכלול דרכים ללא מוצא.
לכן, אם כל הדרכים ללא מוצא מולאו במבוך מושלם (מבוך ללא לולאות), אז רק הדרך שהיא הפתרון תישאר.
אם האלגוריתם מבוצע במבוך קלוע חלקית (מבוך עם לולאות), אז כל הפתרונות האפשריים יישארו, אך לא יותר מכך.
כאשר למבוך יש כמה פתרונות אפשריים, הפותר ירצה למצוא את המעבר הקצר ביותר מנקודת ההתחלה לנקודת הסיום.
אלגוריתם אפשרי מוצא את הדרך הקצרה ביותר על ידי ביצוע אלגוריתם חיפוש לרוחב, תוך כדי אלגוריתם חיפוש A*, משתמש בטכניקה היוריסטית.
אלגוריתם החיפוש לרוחב משתמש בתור כדי להגיע לתאים בסדר של מרחק הולך גדל מההתחלה עד שמגיע לנקודת הסיום.
כל תא שהגיעו אליו צריך לעקוב אחר המרחק שלו מנקודת ההתחלה או מהתא הסמוך אליו הקרוב יותר להתחלה שגרם לו להיכנס לתור.
כאשר המיקום הסופי נמצא, הדרך הקצרה ביותר היא דרך התאים שנבחרו בסדר הפוך.
מבוכים עם דלתות לכיוון אחד
מבוכים עם דלתות לכיוון אחד הם מאתגרים יותר, וקשה יותר למצוא להם את הפתרון, במיוחד כאשר רוב הדלתות מובילות לכיוון ההפוך מהיציאה.
כאשר בוחרים דלתות באופן אקראי, יש לבחור מספר מעריכי של דלתות עד שמגיעים ליציאה.
אפילו אם הפותר מצייר מפה תוך כדי חיפוש במבוך, עדיין יצטרך לעבור דרך מספר ריבועי של דלתות על מנת למצוא את היציאה.
הטענה כי המקרה הגרוע ביותר הוא ריבועי מתוארת כאן: .
שםפרוטו-גרמניתאנגלית עתיקהנורדית עתיקהאלגיזאאולהְיר"אייל""טקסוס מעונב"צורהפות'רק קדוםפות'רקפות'רק מאוחרתעתיק zxrאלגיז (ᛉ, באנגלית: Algiz, Elhaz, או "z-rune".) הוא סימן שמקורו בכתב הרוני (בעיקר פות'רק קדום), אשר ככל הנראה מסמן את העיצור z (ז).
מקובל כי פירוש המילה "אלגיז" הוא אייל קורא (וייתכן שהקשר לסימן האלגיז הוא מצורת הקרן.).
המשמעות של האלגיז במיסטיקה מסמלת חיים, לידה, בריאות, וכן הגנה (לפי ראלף בלום).
בגרמנית ידוע אלגיז כרונת החיים - Lebensrune.
אלגיז דומה בצורתו לצורת הפות'ארק המאוחר של הרונה מַנַז (ᛘ).
הסימן בנוי מקו ישר אנכי, אשר מנקודה שנמצאת עליו, בין מרכזו לבין קצהו העליון, יוצאים שני קווים ישרים, לימין ולשמאל, הנוטים למעלה בזוויות חדות, ועוצרים בגובה הקצה העליון של האנך.
צורה זו דומה לאדם זקוף המרים ידיים, ונקראת גם "צלב שבור" או "צלב מזלג".
פירוש הסמל במקור הוא סמל להגנה מכוחות האויב או הגנה באופן מיסטי, או שלילי (הבעת כניעה, כפי שנראה בדוגמה בולטת בציור השלושה במאי 1808).
כך גם יש הרואים את צורת האלגיז כדמוית רגל של ציפור, מה שיכול לסמל רע (טלפי טורף) או טוב (יד המושטת לעזרה או יונה המביאה עמה תקווה).
רגל יונה ודמות אנושית הפורשת ידיה היו הדימויים שהועלו במהלך עיצוב סמל ההתנגדות לחימוש גרעיני.
רגל העורב הוא המקור לסמל האלגיז המתנוסס על דגלי מפלגת העורבים בסדרה שאלתיאל קוואק.
בסדרה, מפלגה זו מוצגת כבעלת מספר מוטיבים של המפלגה הנאצית.
בגרמניה הנאצית, כחלק מההתחברות למורשת הגרמנית הקדומה, נעשה שימוש בסמלים רוניים בדגליהם של ארגונים לאומיים (כולל סמל האס-אס המציג את האות סִיגֶל ᛋ).
שם הופיע האלגיז, כסימן לרפואה, בשלטי בתי מרקחת ועל מדי חובשים בתנועת הנוער ההיטלראי; וכסמל החיים, על מצבות, כאשר האלגיז ᛉ מסמן תאריך לידה והסימן ההפוך יר ᛦ סימן את תאריך הפטירה.
מאז 1945 ממשיך האלגיז להופיע כסמל החיים בארגונים של שונאי-שחורים או נאו-נאצים כגון הנשיונל אליאנס והתנועה הפלמית הלאומנית Voorpost.
האלגיז מופיע בסדרת האנימציה שאלתיאל קוואק בתור דגלה של מפלגת העורבים הלאומית, המתוארת כתנועה פשיסטית הסוגדת לגזע העורבים.
בסמל שבדגלי מפלגת העורבים ניתן להבחין בדמיון לצורת רגלי עורב המסוגננות כדוגמת פלר דה ליס.
מאחר שהאלגיז מזוהה עם ארגוני שנאה, ניתן לראות בסמל השלום וופירוק הנשק הגרעיני של ג'רלד הולטום היפוך של האלגיז הניצב בתוך מעגל.
יש לשים לב להבדל בין שימוש זה בסמל הפוך לבין המשמעות הקדומה של אלגיז הפוך (יר), שהיא מוות.
אלדאיר נסימנטו דוס סנטוס (בפורטוגזית: Aldair Nascimento dos Santos; נולד ב-30 בנובמבר 1965), הידוע בשם אלדאיר, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הבלם.
אלדאיר שיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת רומא האיטלקית, ואף היה לקפטן המועדון.
הישג השיא שלו במדיה היה הזכייה באליפות איטליה ב-2001. הוא ייצג את נבחרת ברזיל 81 פעמים, בהם בשלושה טורנירי מונדיאל, הגיע איתה פעמיים לגמר הטורניר, בהם בזכייה במונדיאל 1994.
אלדאיר החל את הקריירה במדי קבוצת פלמנגו בעונת של ליגת העל הברזילאית.
הוא זכה עם הקבוצה באליפות ריו דה ז'ניירו כבר בשנתו הראשונה בבוגרים, ושנה אחר כך זכה עמה באליפות ברזיל.
הוא שיחק בקבוצה עד 1989 ורשם במדיה 54 הופעות ליגה, בהן כבש שלושה שערים.
את הקריירה האירופית החל אלדאיר בעונת .
המאמן שוודי סוון-יוראן אריקסון החל את הקדנציה השנייה שלו כמאמן הקבוצה, והחתים את אלדאיר כחיזוק לחוליית ההגנה.
הוא שותף ב-22 משחקים מתוך 34 בליגת העל הפורטוגלית וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני בטבלה, אך גולת הכותרת של העונה הייתה העפלתה של בנפיקה לגמר גביע אירופה.
אלדאיר, שאף תרם שער אחד בסיבוב הראשון מול דרי סיטי, פתח בהרכב במשחק הגמר מול מילאן, שהסתיים בהפסד מינימלי של בנפיקה, 1-0.
לאחר עונה אחת בלבד בפורטוגל, עבר אלדאיר לרומא מהסרייה א' לקראת עונת .
כבר בעונת הבכורה שלו קטף אלדאיר תואר ראשון באיטליה, שסייע לרומא לזכות בקופה איטליה לאחר ניצחון בגמר על סמפדוריה.
באותה עונה הגיעה רומא עם אלדאיר עד לגמר גביע אופ"א, שם נעצרה על ידי בת ארצה אינטר מילאנו.
אלדאיר פתח בהרכב בשני משחקי הגמר.
אלדאיר תפס מקום של קבע במרכז ההגנה של רומא.
ב-1998 אף זכה להיות קפטן הקבוצה לתקופה קצרה כשהחליף את אבל באלבו שעזב לפארמה, בטרם הוחלף על ידי פרנצ'סקו טוטי.
בעונת , עשר שנים לאחר שהגיע לרומא, זכה עמה אלדאיר לראשונה באליפות איטליה.
באותה עונה, תחת פאביו קאפלו, פחתו משמעותית דקות המשחק של אלדאיר ששותף ב-15 משחקי ליגה בלבד באותה עונה, בה הקדימה רומא את יובנטוס בראש הטבלה בשתי נקודות בלבד.
בסיום עונת , בתום 13 עונות במדי רומא, סיים אלדאיר את דרכו במועדון.
המספר 6, ששימש אותו לאורך תקופתו במועדון, הופרש על ידי המועדון לעשר שנים כאות הוקרה, והבא שלבש את החולצה מספר שש של רומא היה קווין סטרוטמן ב-2013. בסך הכל רשם אלדאיר 330 הופעות ליגה במדי רומא, בהן כבש 14 שערים.
בעונת נותר אלדאיר באיטליה כשחתם במדי גנואה מהסרייה ב', ובתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 38.
שלוש שנים לאחר פרישתו, חזר אלדאיר למגרשים וחתם במדי מוראטה מסן מרינו לקראת טורניר מוקדמות ליגת האלופות שהחל ביולי 2007. בפועל, רשם אלדאיר מחצית אחת בטורניר המוקדמות ממנו הודחה מוראטה לאחר סיבוב אחד בלבד, ועוד עשר הופעות בליגת העל של סן מרינו בדרך לזכייה בדאבל המקומי.
הוא רשם הופעה אחת נוספת במוקדמות ליגת האלופות , לפני שפרש סופית מכדורגל.
אלדאיר רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברזיל ב-15 במרץ 1989, במשחק ידידות מול .
ארבעה חודשים אחר כך זומן על ידי המאמן סבסטיאו לזארוני לסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 1989 אותו אירחה ברזיל.
אלדאיר השתלב היטב בנבחרת ורשם שש הופעות מתוך שבע של ברזיל בטורניר, בדרך לזכייה בתואר.
שנה אחר כך זומן על ידי לזארוני לסגל ברזיל לקראת מונדיאל 1990 באיטליה, בו הודחה ברזיל כבר בשמינית הגמר.
אלדאיר לא שותף כלל במהלך הטורניר.
הטורניר המוצלח ביותר של אלדאיר בנבחרת היה טורניר מונדיאל 1994 בארצות הברית.
בניגוד לטורניר הקודם, אלדאיר היה שותף פעיל בטורניר.
במשחק הראשון של שלב הבתים עלה מהספסל במהלך המחצית השנייה במשחק בו גברה ברזיל 2-0 על .
מאז, הוא עלה בהרכב הפותח בכל שאר משחקיה של ברזיל בטורניר.
ברזיל צלחה את שלב הבתים עם ניצחון 3-0 על ושוויון 1-1 מול .
בשמינית הגמר, הדיחו אלדאיר וברזיל את המארחת עם ניצחון 1-0, וברבע הגמר הדיחו את לאחר ניצחון 3-2. בחצי הגמר גברה ברזיל 1-0 על שוודיה במפגשן השני באותו הטורניר, והבטיחה את מקומה בגמר.
במשחק הגמר, עם אלדאיר בהרכב, גברה ברזיל על בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 0-0 בסיום ההארכה, וזכתה בתואר אלופת העולם בכדורגל, הישג השיא בקריירה של אלדאיר.
בשנים שלאחר הטורניר, היה שותף אלדאיר להצלחה של נבחרת ברזיל במגוון טורנירים.
הוא עלה בהרכב ברזיל בגמר קופה אמריקה 1995 בו נוצחה על ידי .
ב-1996 חיזק את הסגל האולימפי של ברזיל לאולימפיאדת אטלנטה תחת המאמן מריו זגאלו, וזכה עמה במדליית הארד.
הוא פתח בהרכב ברזיל בניצחונה בגמר קופה אמריקה 1997 על , וכחצי שנה אחר כך שוב עלה בהרכב ברזיל למשחק גמר, הפעם בניצחון הגדול 6-0 על בגמר גביע הקונפדרציות 1997, בו זכתה ברזיל לראשונה בתולדותיה.
אלדאיר זומן על ידי זגאלו לטורניר מונדיאל 1998 בצרפת, שהיה השלישי ברציפות שלו בסגל.
אלדאיר פתח בהרכב האלופה המכהנת בשני משחקיה הראשונים בשלב הבתים, שהסתיימו בניצחונות 2-1 על ו-3-0 על .
הוא זכה למנוחה במשחק האחרון של שלב הבתים, בו נוצחה ברזיל 2-1 על ידי , אך מאז חזר להרכב בכל שאר משחקיה של ברזיל בטורניר.
בשמינית הגמר גברה ברזיל 4-1 על , ברבע הגמר הדיחה את עם ניצחון 3-2 ובחצי הגמר נזקקה לדו-קרב פנדלים על מנת להדיח את .
בפעם השנייה ברציפות עלה אלדאיר בהרכב בגמר המונדיאל, אך הובס עם נבחרתו 3-0 על ידי המארחת .
אלדאיר הוסיף לשחק בנבחרת כשנתיים לאחר הטורניר, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, עד שפרש ממשחק בינלאומי בשנת 2000. בסך הכול רשם אלדאיר 81 הופעות במדי נבחרת ברזיל, בהן כבש שלושה שערים.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםפלמנגוליגת העל הברזילאית23170242בנפיקה ליסבוןליגת העל הפורטוגלית225רומאסרייה א'292333282120281310322283270341150160170גנואהסרייה ב'171מוראטהליגת העל של סן מרינו10000סך הכול קריירה43323
אלגת עין-הקשת (שם מדעי: Elagatis bipinnulata) הוא מין ממשפחת הצניניתיים הנפוץ בכל האוקיינוסים הטרופיים והוא המין היחידי בסוגו.
אורכו של דג זה עד 60 ס"מ בבגרותו אך נמצאו פריטים באורך של 120 ס"מ והשיא נמצא באורך 180 ס"מ ומשקל 46 ק"ג.
הוא בעל גוף כחול בהיר או ירוק עם 2-3 פסים אופקיים בצבע זהוב-ירקרק.
העיניים בולטות והזנב גדול וזהוב.
דג זה נודד ברחבי האוקיינוסים או נמצא בקרבת החופים.
הוא טורף הניזון מדגים קטנים יותר, דיונונים, סרטנים ומפלנקטון.
הוא מהיר מאוד ויכול להאיץ בעזרת הזנב הענקי שלו.
הם משוטטים בלהקות גדולות בחיפוש אחר מזון.
דגים אלה נטרפים על ידי דגים גדולים יותר כמו כרישים, דולפין פראסר ועופות ימיים כמו שחפים.
במדעי המחשב, אלגוריתמים לחיפוש מחרוזות , לעיתים נקראים גם אלגוריתמים להתאמת מחרוזות, הם מחלקה חשובה של אלגוריתמים על מחרוזות המנסים למצוא היכן מחרוזת אחת או יותר (נקראות גם תבניות) מופיעות בתוך מחרוזת או טקסט גדולים יותר.
יהי Σ האלפבית (קבוצה סופית).
פורמלית, גם התבנית וגם טקסט החיפוש הם וקטורים של אלמנטים מעל Σ .Σ יכולה להיות האלף-בית האנושי הרגיל (למשל, האותיות A עד Z באלפבית הלטיני).
יישומים אחרים עשויים להשתמש באלפבית בינארי או אלפבית של DNA בביואינפורמטיקה.
למעשה, אופן קידוד המחרוזת יכול להשפיע על האלגוריתמים ברי הביצוע לחיפוש מחרוזות.
בפרט אם משתמשים בקידוד גודל משתנה, אז זה מציאת התו הN-י איטית (זמן פרופורציולי ל-N).
דבר זה יאט באופן משמעותי הרבה מהאלגוריתמים המתקדמים לחיפוש.
פתרון אפשרי הוא לחפש במקום זאת את רצף יחידות הקידוד, אך פעולה זו עלולה ליצור התאמות שווא, אלא אם הקידוד תוכנן במיוחד כדי למנוע זאת.
ניתן לסווג את האלגוריתמים השונים על ידי מספר התבניות בהן כל אחד משתמש.
אלגוריתמים למספר לא מוגבל של תבניות
נסמן ב-m את אורך התבנית, ב-n את אורך טקסט החיפוש, וב-; את גודל האלפבית.
אלגוריתם זמן עיבוד מקדיםזמן התאמהאלגוריתם חיפוש מחרוזות נאיבי 0 (אין עיבוד מקדים) (Θ(nm אלגוריתם רבין-קארפ לחיפוש מחרוזות (Θ(m ממוצע (Θ(n + m
במקרה הגרוע (Θ((n−m)mחיפוש מבוסס אוטומט סופי (Θ(mk (Θ(n אלגוריתם KMP (Θ(m (Θ(nאלגוריתם בויאר-מור לחיפוש מחרוזות (Θ(m + kבמקרה הטוב (Ω(n/m,
אלגוריתם בויאר-מור מהווה סטנדרט בספרות עבור אלגוריתמים מעשיים לחיפוש מחרוזות.
אלגוריתמים למספר קבוע של תבניות
אלגוריתם אהו-קוראסיק (הרחבה של KMP)
Commentz-וולטר אלגוריתם (הרחבה של בויאר-מור)
באופן טבעי, לא ניתן למנות את התבניות באופן סופי במקרה זה.
הן מיוצגות בדרך כלל על ידי דקדוק רגולרי או ביטוי רגולרי.
ניתן לסווג באמצעות גישות אחרות.
אחת הנפוצות ביותר משתמשת בזמן עיבוד מקדים כקריטריון עיקרי.
+מחלקות של אלגוריתמים לחיפוש מחרוזותטקסט לא מעובד מראשטקסט מעובד מראשתבניות לא מעובדות מראשאלגוריתמים בסיסייםשיטת האינדקס תבניות מעובדות מראש בניית מנועי חיפוששיטת החתימה
שיטה נוספת מסווגת את האלגוריתמים על פי אסטרטגית ההתאמה שלהם:
להתאים את הרישא קודם (KMP, Shift, אהו-קוראסיק)
להתאים את הסיפא קודם (בויאר-מור ווריאציות שלו, קומנץ-וולטר)
להתאים את הגורם הטוב ביותר קודם (BNDM, BOM, set-BOM)
אך לא יעילה כדי לחפש מחרוזת אחת בתוך השנייה, היא לבדוק בכל מקום בה היא יכולה להימצא, אחד אחד, לראות אם היא שם.
תחילה בודקים אם יש העתק של התבנית שמתחיל בתו הראשון של המחרוזת; אם לא, בודקים אם יש העתק של התבנית המתחיל בתו השני של המחרוזת; אם לא, נחפש החל מהתו השלישי, וכן הלאה.
בדרך כלל, נצטרך להסתכל רק תו אחד או שניים לכל מיקום שגוי כדי לגלות שהתבנית לא מופיעה בו, כך שבמקרה הממוצע, זה לוקח O(n + m) צעדים, שבו n הוא אורך המחרוזת.
m הוא אורך התבנית; אבל במקרה הגרוע, כמו חיפוש של התבנית "aaaab" בתוך המחרוזת "aaaaaaaaab", לוקח .
חיפוש מבוסס אוטומט סופי דטרמיניסטי
בגישה זו, מונעים את החזרה אחורנית על ידי בניית אוטומט סופי דטרמיניסטי (DFA) שמזהה את התבנית השמורה אצלו בזיכרון.
עלות הבניה של האוטומט יקרה—האוטומט בדרך כלל נוצר באמצעות בניית אוטומט חזקה—אבל השימוש באוטומט מהיר מאוד.
לדוגמה, האוטומט סופי דטרמינסטי באיור מזהה את המילה "MOMMY".
בפועל, גישה זו לעיתים קרובות מוכללת כדי לאפשר חיפוש של ביטויים רגולריים שרירותיים.
KMP מחשב אוטומט סופי דטרמיניסטי המזהה קלטים עם התבנית לחיפוש כסיפא, בויאר–מור מתחיל לחפש מסוף המחרוזת, כך שבדרך כלל הוא יכול לקפוץ קדימה בכל צעד מספר תווים כאורך התבנית.
באייסה–ייטס עוקב אחר j התווים האחרונים האם הם מהווים קידומת של התבנית, ולכן ניתן להתאים אותו לחיפוש עמום של מחרוזות.
אלגוריתם bitap הוא יישום של הגישה של באייסה–ייטס.
אלגוריתמים מהירים יותר מבוססים על עיבוד מקדים של הטקסט.
לאחר בניית אינדקס לתתי-המחרוזות, למשל עץ סיפות או מערך סיפות, ניתן למצוא במהירות מופעים של התבנית.
כדוגמה, ניתן לבנות עץ סיפות ב- זמן, ולמצוא את כל z המופעים של התבנית ב- תחת ההנחה כי גודל האלפבית קבוע, וכל הצמתים הפנימיים של העץ יודעים אילו עלים נמצאים בתת-העץ שלהם.
האחרון ניתן לביצוע על ידי הפעלת אלגוריתם DFS מהשורש של העץ.
שיטות חיפוש אחדות, כמו חיפוש טריגרמה, נועדו למצוא את מידת ה"קרבה" בין מחרוזת החיפוש לטקסט ולא "התאמה/אי-התאמה".
דבר זה מכונה לעיתים חיפוש "עמום" (fuzzy).
אלגיניה (שם מדעי: Elginia) הוא סוג זוחל גדול נכחד שחי בסוף הפרם לפני 252–254 מיליון שנה.
הוא קרוי על שם האזור בו נמצא – אלגין שבמחוז מוריי, סקוטלנד ב-1893. מאובנים נוספים ממין אחר, Elginia wuyongae נמצאו בסין בשנת 2018.
יצור זה היה קרוב משפחתו של הסקוטוזאורוס לסדרת הפרוקולופונומורפה (Procolophonomorpha).
הוא היה יצור גדול באורך 3 מטרים ועם רגליים באורך 60 ס"מ שהיה דומה מעט לצב או לאנקילוזאורוס קדום, אך לא היה קרוב אליהם.
הוא היה בעל צוואר חסון שבקצהו ראש קטן מכוסה בקוצים ארוכים מהצדדים.
ככל הנראה הם שימשו אך ורק לתצוגה וללחימה עם יריבים ולא להגנה.
היו ליצור לסתות קטנות בעלות 12 זוגות שיניים.
האלגיניה חי באזורי מדבר חוליים, דבר הנלמד ממבנה האבנים שנמצאו באזור.
אולי גופו הגדול וצורתו עזרו לו להתמודד עם יובש.
בדומה לסקוטוזאורוס הוא היה אוכל צמחים בלבד, אשר חי בעולם מלא בסינאפסידים טורפים וצמחונים.
זוחל זה הופיע במשחק פארק היורה 3: בניית פארק.