tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתום הבנייה, במידה ומדובר במבנה חדש (להבדיל מתוספת בנייה) יידרש המפקח על ידי היזם למתן "טופס 4" (אישור חיבור המבנה לתשתיות מים, חשמל וטלפון), ולמתן "תעודת גמר" (אישור אכלוס).
היה והמפקח יימצא בביקורו הסופי באתר, כי הבנייה אכן הסתיימה בהתאם להיתר וכי המבנה ראוי ובטוח לאכלוס ועומד בדרישות התקן (ת"י), אזיי ראוי יהיה היזם לקבלם עבור המבנה.
בתפקיד זה ישמשו: מהנדס אזרחי/מהנדס בניין/הנדסאי בניין/אדריכל/הנדסאי אדריכלות.
מפקדת נורת'ווד היא מרכז פיקוד ושליטה ומתקן צבאי של הכוחות המזוינים של בריטניה הממוקם באיסטברי, הרטפורדשייר בסמוך לשכונת נורת'ווד שבלונדון.
מפקדת נורת'ווד הוקמה בשנת 1938 לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה עבור פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי בשטח הפרטי 'פארק נורת'ווד' שרכש משרד המלחמה, אז שימשה מתקן צבאי של חיל האוויר המלכותי ונקראה RAF Northwood.
במהלך המלחמה שימשה נורת'ווד כמרכז פיקוד ושליטה חשוב והוקם מערך תת-קרקעי ממוגן, בהמשך מערך זה הורחב בתחילת המלחמה הקרה במטרה לאפשר ניהול כוחות גם במקרה של התקפה ישירה על אזור לונדון.
ב-1953 החל הצי המלכותי לעשות שימוש במתחם נורת'ווד כאשר הפיקוד המזרח-אטלנטי של נאט"ו (בפיקודו של מפקד צי הבית הבריטי) הוקם במקום, ב-1960 כלל פיקוד צי הבית הועבר לנורת'ווד מפורטסמות' וב-1963 מתחם הצי המלכותי בנורת'ווד קיבל את השם אה"מ ווריור (HMS Warrior).
בשנת 1966 מרכיב הצי בנורת'ווד המשיך לגדול עם מעבר פיקוד תעלת למאנש של נאט"ו גם הוא מפורטסמות' וב-1969 עם סגירת פיקוד החופים של חיל האוויר ומיזוגו לתוך פיקוד התקיפה של חיל האוויר המלכותי הפסיקה נורת'ווד להיות מחנה של חיל האוויר המלכותי.
בשנת 1971 נוסד פיקוד הצי (פיקוד שעסק באימון, אספקה ומבצעים של הצי המלכותי) בנורת'ווד והצי המלכותי הפך לממונה על המתחם כולו, ב-1978 גם פיקוד המבצעים של צוללות הצי הועבר לנורת'ווד כך שהמפקדה הפכה למוקד חשוב בפיקוד וניהול המבצעים של כוחות הצי המלכותי.
בשנת 2012 נוסד פיקוד הכוחות המשולבים (Joint Forces Command) שהצטרף למתחם המפקדה.
מפקדת המבצעים של הצי המלכותי (Commander Operations)
כולל 'כוח משימה 311' האמון על צוללות התקיפה של הצי, ו-'כוח המשימה 345' האמון על הצוללות הגרעיניות של הצי.
מפקדת הצבא הוא המטה הכללי של הצבא הבריטי ובראשו ראש המטה הכללי, היא שוכנת במחנה 'קווי מרלבורו' באנדובר , המפשייר.
המפקדה נוסדה באוקטובר 2011 וכוללת תחת פיקודה הישיר את מפקדת צבא היבשה (Field Army), האמונה על הדיוויזיות והכוחות הלוחמים של הצבא, ופיקוד העורף (Home Command) האמון על סיוע, הכשרה, גיוס ואימון הכוחות.
בנוסף לאלו, תחת פיקוד המפקדה נמצא גם פיקוד המסוקים המאוחד (Joint Helicopter Command) של זרוע האוויר אשר כולל את חטיבת התקיפה האווירית הראשונה.
מפקדת הצבא מקבילה לפיקוד האוויר בחיל האוויר המלכותי ומפקדת פיקוד הצי ב.
מרכז משאבי אנוש של הצבא
מפרה (בפורטוגזית: Mafra ) היא עיר ורשות מקומית במחוז ליסבון, בחוף המערבי של פורטוגל, כ-40 קילומטרים צפונית-מערבית לליסבון.
בשנת 2011 התגוררו ברשות 76,685 תושבים, בשטח של 291.66 קילומטרים רבועים.
מבחינה מנהלית מחולקת הרשות המקומית ל-11 קהילות אזרחיות (פרגזיה).
היא ידועה בעיקר בזכות הארמון הלאומי המפואר של מפרה שנרשם כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הארמון הלאומי מפרה, שנבנה בסגנון הבארוק, נתן השראה גם לחתן פרס נובל הפורטוגלי, ז'וזה סאראמאגו, לכתוב את הרומן שלו "דברי ימי מנזר".
נקודות עניין נוספות ברחבי הרשות כוללים את Tapada Nacional de Mafra, שמורת ציד וטבע סגורה, ושמורת הגלישה העולמית של אריסיירה (Ericeira), השנייה בעולם.
השרידים הארכאולוגיים הקדומים ביותר שהתגלו במפרה מתוארכים ליישוב מוקדם של אזור זה בתקופה הנאוליתית.
בסיישוסה (Seixosa), בפרגזיה אנקרנאסאו (Encarnação), באזור שהיה פעם חוף, התגלו שרידים ארכאולוגיים מהתקופה הפלאוליתית, המעידים על נוכחות אנושית בין העתיקות ביותר שהתגלו באירופה.
שרידים אנושיים דומים התגלו לאורך החוף של סאו ז'וליאו (São Julião), כולל תלוליות צדפים שנוצרו על ידי קהילות בתקופה המזוליתית בפרגזיה קארבויירה (Carvoeira).
אף על פי שרבים מהשרידים הללו התגלו שקועים לאורך החוף, הם תוארכו לשנת 7,000 לפני הספירה.
בתקופת הנאוליתית (5,000 לפני הספירה), החלו להופיע הקהילות הראשונות של חקלאים-רועים, שהתיישבו בקבוצות קטנות במקומות הניתנים להגנה אסטרטגית.
בין המקומות אתרים באיגרז'יה נובה (Igreja Nova), כגון פנדו דו לשים' (Penedo do Lexim, נחשב לנקודה חשובה בהבנת היישובים האיבריים בתקופה הנאוליתית והכלקוליתית), שהיו מיושבים במהלך החלק האחרון של התקופות הנאוליתית, הכלקוליתית והברונזה.
מבנים נוספים באזור מהתקופה הנאוליתית, שכבר לא קיימים היום, כוללים את טירת שליירוש (Castelo de Cheleiros) או דולמנים, ששמם נותר ההוכחה היחידה לקיומם, כמו אנטאש-אזואיירה (Antas-Azueira) ואנטאש-גרדיל (Antas-Gradil).
בנוסף לפנדו דו לשים', גם בסחה דו סוקוחו (Serra do Socorro) ובטיטואריה (Tituaria), יש קברים מהתקופה הכלקוליתית.
כמעט בכל הפרגזיות נמצאו מצבות, מזבחות, קברים, מטבעות, כדים, קרמיקה וזכוכית מהתקופה הרומית.
אלה מתוארכים למאה הראשונה והרביעית, כולל הדרך הרומית המחברת את סינטרה לפניש, שחוצה את מפרה, דרך שליירוש, מפרה, אריסיירה, פאסו דה איליאש (Paço de Ilhas) וסנטו דומינגוש דה פאנגה דה פה (S.
בשליירוש ובקארבויירה יש שני גשרים שנבנו על ידי הרומאים.
אחד מהם, הגשר בסנטו איזידורו (Santo Isidoro, כמו גם חלק בן 100 מטרים של הדרך) שהיה חלק מהדרך סינטרה-פניש, הוא השתקפות של האזורים שעברו רומניזציה.
מפרה הייתה מרכז חקלאי חשוב בתקופת הכיבוש הרומי.
אנתרופולוגים גילו מטבעות רומיים מתקופת אוגוסטוס קיסר (27 - 14 לפנה"ס), קלאודיוס (41 - 54) ומגנוס מקסימוס (383 - 388).
אף על פי שלא ברורה חשיבותו של האזור בתוך אוליסיפו, ייתכן שהגידולים החקלאיים תרמו ליישובה במהלך התקופה.
שיווק יין, שמן וירקות התאפשר לאורך הדרך ולאורך נהרות שליירוש, איליאש וספארוז'ו, שאפשר היה לשיט בהם עד ימי הביניים.
האזור היה תחת שלטונם של הוויזיגותים המאה ה-5 עד הגעתם של המורים המוסלמים בשנת 711, אבל נותרו שרידים מועטים מתקופה זו.
כתובת שנחשפה בכנסיית הקהילה של שלירוש, אפריז באלקאינסה (Alcainça) וקבר פאלו-נוצרי, המותאם כדרגש בתוך קינטה דה קוחדורה (Quinta da Corredoura) במפרה הם העדויות היחידות של עם זה.
סביר מאוד להניח שהאזור העירוני הבנוי של מפרה היה פעם קהילה מבוצרת, כאשר אזור רואה דאש טסדייראש (Rua das Tecedeiras) הוא הדוגמה הטובה ביותר לחומות שעדיין קיימות.
גבולות הטירה, שנבנתה על היישוב הנאוליתי, שיושב מחדש ברציפות עד תקופת הברזל, והשתרע על כל אזור "וילה וליה" (Vila Velha).
יער צפוף שהתקיים עד המאה ה-20 באזור זה, הגן על היישוב מפני רוחות.
אף על פי שמפרה הייתה כבושה בידי המורים עד 1147, אז נכבש האזור על ידי אפונסו אנריקש, שרידים מהכיבוש המורי הם נדירים.
יש השערה שרבות מהכנסיות היו פעם מסגדים, כמו כנסיית מאטריס (Matriz) של שליירוש, כנסיית סנטו אנדרה (Santo André) וכנסיית סחה דו סוקוחו.
מקור שם המקום (מפרה) אינו ברור, אך התפתח מווריאציות של מפרה (Mafara, 1189), מלפורה (Malfora, 1201) ומאוחר יותר מפורה (Mafora, 1288).
יש טוענים שהשם התפתח מהמילה הערבית חופרה (حفرة), שפירושה בור, טענה שהופרכה על ידי הערביסט דייוויד לופס.
העיירה, למעשה, ממוקמת על גבעה, עם שני נקיקים (ריו גורדו וריו דוש קורוש) המגבילים את השטח סביבה.
ב-1189/1190 נתרם הכפר על ידי המלך סנשו הראשון לבישוף של סילבש, דון ניקולאו.
היישוב קיבל את ה (Foral, כתב אמנה מלכותי) הראשון שנה לאחר מכן.
פוראלים ניתנו לשליירוש ב-1195, לאריסיירה ב-1229 ולווילה או גרדיל (Vila ao Gradil) ב-1327.
בתקופת המנואלינית רבים מהפוראלים הוענקו מחדש, במיוחד לאחר המאה ה-11 וה-15. בין השנים 1513 ל-1516, המלך מנואל הראשון העניק פוראל חדשים למפרה, אריסיירה ושליירוש, ובשנת 1519, העניק פוראל לאנשרה דוש קאבלירוש (Enxara dos Cavaleiros), תוך אישור פוראל לגרדיל.
במהלך הרפורמות המנואליניות, העיריות שקיבלו פוראלים אלה בנו עמודי קלון או נדרשו לשפץ את הסמנים המנהליים שלהם.
במפקד האוכלוסין של 18 בספטמבר 1527, היו כ-191 תושבים, מתוכם רק ארבעה זוגות התגוררו בתוך הכפר.
תקופת שלטונו של מנואל הראשון הייתה מכרעת בהשפעה על האדריכלות הדתית של האזור; היא קיימות ברבות מהכנסיות.
הפרטים האדריכליים הללו ניכרים בפתחים, בתקרות מקומרות ובמזרקות הטבילה.
סמלים של כוח שיפוטי, סמנים אלה הפכו ללוחות להודעות, פקודות, ולאחר מכן שופצו, הוצבו מחדש או אבדו עם הזמן.
כאשר בשנת 1717 החל המלך ז'ואאו החמישי בבניית ארמון מפרה, שתוכנן על ידי האדריכל הראשי של הממלכה הייתה מפרה בקושי כמה כפרים שהצטופפו סביב המונומנט.
התקופה התאפיינה גם בבניית גן (בפורטוגזית: Jardim do Cerco) והקמת פארק הציד המלכותי (בפורטוגזית: Tapada de Mafra).
פרויקטי בנייה נמשכו לאורך תקופת שלטונם של המלכים ז'וזה הראשון (בנייתו והשלמתו של ארמון מפרה), ז'ואאו השישי (פנים הארמון) ופרננדו השני (העיצוב מחדש של הגן Jardim do Cerco).
עם זאת, ויליאם בקפורד (William Beckford), שכתב באוגוסט 1787, ציין שמפרה לא מעוררת עניין, והיא לא יותר מאשר נוף של כמה גגות בתים בינות ההרים.
במהלך המאה ה-19 החלה האוכלוסייה לגדול סביב הארמון, אך זו נותרה בדרך כלל קהילה כפרית (היבט שיימשך עד המאה ה-20).
לז'וזה מאנז'נש (José Mangens) הייתה דעה דומה על מפרה ב-1936 בכתבה על רואה דוש ארסיפשטרש (Rua dos Arcipestres) הישנה הוא ציין: "...מפרה לא מציעה שום דבר מעניין ונראית יותר כמו כפר עם בקתותיו והשערים ההרוסים שלו, חצר אחורית טיפוסית, מוגנת בפחים ישנים...
כפי שכתב מאוחר יותר גילירמה ז'וזה פריירה דה אסונסאו (Guilherme José Ferreira de Assunção), לאחר כמה ביקורים, הבינה המלכה מריה את היתרונות של הצבת נציגות צבאית במנזר מפרה, שאותו יזמה.
שינוי זה שינה את האזור ואת תושביו, שחיו בתנאי קיום קשים.
לאחר 1840, היה המנזר שייך לצבא.
עד 1859, התגייסו 4,000 חיילים למחנה הטירונות הצבאי הרשמי (בפורטוגזית: Depósito Geral de Recrutas), שהוקם על ידי המלך פדרו החמישי.
המוסד בוטל בשנה שלאחר מכן, כאשר 94 טירונים מתו ממחלה זיהומית.
אבל בין השנים 1848–1859 ו-1870–1873 המשיך המנזר לשכן את המכללה הצבאית המלכותית (בפורטוגזית: Real Colégio Militar).
בשנת 1887 נוסד בית הספר לחיל רגלים ולפרשים (בפורטוגזית: Escola Prática de Infantaria e Cavalaria) ושנה לאחר מכן, הוקם מטווח ירי בשמורת הציד, שלימים פקד אותו המלך קרלוש חובב הירי.
במהלך הפלישה הצרפתית לפורטוגל ב-1807, קבע נפוליאון בונפרטה מפקדה וחיל מצב בארמון מאפרה.
חלק מהצבא פנה אל פניש ו בהוראת הגנרל לואיסון, שאר הכוחות שהו בארמון ובמנזר, בזמן ששדרת הפיקוד החרימה בתים בכפר.
מצב זה נמשך תשעה חודשים, עד 2 בספטמבר 1807, כאשר הכוחות הבריטיים הצליחו לסלק את הצרפתים מעמדותיהם.
בינתיים, מהנדסים פורטוגלים, בעלי ברית לכוחות הבריטים, הקימו מערכת מבצרים מצפון לליסבון, כדי להבטיח את הגנת הבירה ולגרש את הצרפתים.
קו הביצורים שהוקמו בהוראת המצביא הבריטי הדוכס מוולינגטון וכונו , עבר דרך מפרה, ונבנו ב-1809 וב-1810. מתוך 156 המצודות, 48 היו ממוקמים בתוך שטח הרשות של מפרה, וייצגו את קו ההגנה השני.
נותרו בעיקר רק שרידים של המבצרים והאזורים הללו, אבל כמה עדיין במצב טוב או ששוקמו.
גם בתוך שמורת הציד היו מבצרים, בעוד שקבוצת מבצרים עקבו אחר הגדה השמאלית של הספארוז'ו עד לריבמאר.
בדרום, קו ההגנה האחרון, אם הצרפתים יפרצו את ההגנות, היו המבצרים נוספים.
ב-5 באוקטובר 1910, ארמון מפרה היה גם הזירה לפרק של המהפכה הרפובליקנית שהתרחשה בליסבון.
המלך מנואל השני, מלך פורטוגל נמלט מההפיכה בליסבון, מצא מקלט ולן לילה אחד בארמון מפרה.
למחרת הוא נטש את הארמון, ונסע עם אימו וסבתו במכונית לחוף פראיה דוס פשקדורש באריסיירה, שם חיכתה להם היאכטה המלכותית דונה אמליה שהובילה אותם לגיברלטר ולגלות.
מאוחר יותר באותו החודש, ב-20 באוקטובר, התאספה קבוצת מלוכנים חמושים בכלי נשק בכיכר דון ז'ואאו החמישי, משם הלכו לבית הספר לחי"ר (בפורטוגזית: Escola Prática de Infantaria), התבצרו במנזר, וחתכו את חוטי הטלפון וכבלי טלגרף.
המרד דוכא בקלות על ידי הצבא וגרם לכליאתם של מאות אנשים בבתי הכלא המקומיים.
ב-1911 הוקם בית הספר לרכיבה Depósito de Remonta e Garanhões שהוחלף מאוחר יותר בבית הספר הצבאי לרכיבה על סוסים (בפורטוגזית: Escola Militar de Equitação) ב-1950, ושבע שנים מאוחר יותר, המרכז הצבאי לחינוך גופני, רכיבה על סוסים וספורט (פורטוגזית: Centro Militar de Educação Física, Equitação e Desportos).
כיום, הוא ממשיך לתפקד כמרכז הצבאי לחינוך גופני וספורט (בפורטוגזית: Centro Militar de Educação Física e Desportos), מאז 1993, ב-Largo General Conde Januário ובבית הספר לחי"ר (בפורטוגזית: Escola Prática de Infantaria) במנזר מפרה.
שטח הרשות הררי מאוד, מגובה פני הים (לאורך החוף) עד ל-430 מטר ב-Cabeço de Manique (רכס הרי מונטמורו).
השטח מכוסה גבעות וחרוטים געשיים, שרידי התפרצויות עתיקות, מחורצים ברשת צפופה של נתיבי מים שיצרו עמקים.
העמקים הגדולים ביותר הם אלה התואמים את הנהרות הגדולים ביותר, ומציגים מדרונות נמוכים מאוד כמעט בכל הרחבה שלהם.
עם זאת, מרבית הנהרות והנחלים ברשות יצרו מדרונות תלולים בשיפוע של יותר מ-30%.
אזורי המדרונות הללו הם בעיקרם מיוערים.
השטחים שבהם מצויות היישובים העירוניים העיקריים הם אזורים נרחבים ולא תלולים במיוחד.
החוף תלול כמעט לחלוטין והמצוקים מגיעים לגובה מקסימלי של 25 מטר, שלמרגלותיהם שטחי חולות.
יש שמונה חופי רחצה כשטמפרטורת המים בעונת הרחצה בממוצע היא 15 עד 17 מעלות.
האקלים מושפע מהאוקיינוס והוא גשום כשבממוצע יורדים 500 ל-700 מילימטרים משקעים בשנה מתפרסים על 75 עד 100 ימי גשם בשנה, המשתנים בהתאם לקרבה לחוף ולגובה.
התפלגות החודשים ביחס למשטר הגשמים חושפת 7 חודשים גשומים (אוקטובר עד מרץ) וחמישה חודשים יבשים יחסית (אפריל עד ספטמבר).
הטמפרטורה הממוצעת של האזור היא 15 מעלות צלזיוס.
לחות האוויר נשארת גבוהה לאורך כל השנה, אך במיוחד במהלך הקיץ ולאורך החוף.
הערך השנתי של הלחות היחסית בעירייה הוא בסביבות 80%.
ערפילי בוקר הם תופעה נפוצה לאורך החוף בקיץ.
האזור הוא כפרי בעיקרו עם פעילות תיירותית מסוימת שמרכזה בעיירה מפרה ובמיוחד בעיירת החוף אריסיירה, שהפכה ליעד מרכזי עבור גולשי גלים מקומיים וזרים.
לאחר השלמת הכביש המהיר A8, המקשר את החלק המזרחי של הרשות המקומית למרכז ליסבון, גדלה אוכלוסיית היוממים באופן משמעותי.
את הרשות המקומית מפרה משרתת רשת כבישים הכוללת כבישים ארציים (EN8, EN9, EN116 ו-EN247) וכבישים עירוניים משניים, המאפשרים גישה לעיריות טוחש ודרש, סינטרה, לורש, סובראל דה מונטה אגראסו וליסבון.
בנוסף, משרתים את הרשות הכביש המהיר A8 (ליסבון-ליריה), והכביש המהיר A21, ששיפרו את תנועת הנוסעים והמסחר, וכתוצאה מכך, את התפתחות האזור.
תחבורה ציבורית מופעלת על יד כמה חברות עם שירותים ברחבי הרשות.
רשת הרכבות, המשרתת את Linha do Oeste (הקו המערבי), עם תחנות במפרה (Mafra-Gare) ובמלוויירה, המספקות שירותי נוסעים ומטען בין עירוניים ואזוריים (המטענים מטופלים בעיקר ממלווירה).
למפרה ברית ערים תאומות עם:
מפקדת הצבא הסורי בקוניטרה הוא בניין נטוש ברמת הגולן, סמוך לקוניטרה.
עד לכיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים שימש הבניין כמפקדת הכוחות הסורים ברמת הגולן.
המבנה נמצא סמוך מאוד לגבול ישראל-סוריה, כקילומטר מערבית לקוניטרה הנטושה, וכ-3 קילומטרים מדרום לצומת בראון, על כביש 98.
בניית המבנה החלה בשנת 1960 והסתיימה כעבור שנתיים, בשנת 1962. המבנה הוקם בסיוע סובייטי והוא בנוי ברובו מבטון, כשפינות המבנה מחופות באבן.
המפקדה בנויה בצורת 'ח', אורכה 120 מטרים ורוחבה 30 מטרים.
למבנה שתי קומות ובנוסף אליהן קומת מרתף וקומת גג, חצר פנימית אחורית וחניה מקורה.
מדרגות רחבות מובילות אל הכניסה הראשית למפקדה.
מאולם הכניסה מתפצלים שני מסדרונות המוליכים לחדרים הרבים.
באולם הכניסה ישנו מבנה מדרגות לולייניות המוביל לקומה השנייה ולגג.
בסך הכל מכיל המבנה מאות חדרים.
המבנה שימש את הצבא הסורי ובו ישבה המפקדה הסורית של אזור קוניטרה ורמת הגולן.
במלחמת ששת הימים שימש המבנה כמפקדת ארמיית השדה וממנו ניהל הצבא הסורי את המערכה.
במהלך המלחמה הופצץ המבנה על ידי צה"ל עד שננטש כחלק ממנוסת הצבא הסורי.
ב-10 ביוני 1967 בשעות הצהריים הגיעו לאזור הטנקים הראשונים מחטיבה 8, שתפסו את קוניטרה.
בהמשך היום נכנסו חיילי צה"ל לתוך המבנה ובמקום נמצאו מסמכי שלל ומפות שהותירו החיילים הסורים מאחור בזמן המנוסה.
לאחר המלחמה התיישבו במקום יחידות של צה"ל ולמשך מספר שנים שימש המבנה את צה"ל.
בהמשך ישבו במקום משקיפי האו"ם.
במלחמת יום הכיפורים ספג המבנה פגיעות נוספות כחלק מהקרבות ברמת הגולן בין ישראל וסוריה.
כחלק מהסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה ביוני 1974 הוחזרה קוניטרה לסוריה אך אזור המפקדה נותר בידי ישראל.
למרות הפגיעות שספג נותר המבנה עומד.
גרם מדרגות לולייניות המוביל לגג קרס אך המבנה אינו נמצא בסכנת קריסה.
את קירות המבנה הנטוש והחדרים הפנימיים מעטרים ציורי גרפיטי רבים.
בשנת 2007 הוקם בצמוד למבנה מאגר קוניטרה, האוגר מי גשמים לשימוש חקלאי ברמת הגולן.
בשנת 2013 הוקמה בחזית הבניין התחנה השביעית בשביל אלי כהן.
אחד החדרים בבניין הוקדש למרגל אלי כהן והוא מנציח את פעילותו של כהן בבניין כששימש כמפקדה סורית.
המבנה הנטוש שימש לצילומים עבור העונה השנייה של הסדרה 'תאג"ד'.
ביולי 2025 התפרסם כי קיימת תוכנית בעלות של כ-15 מיליון דולרים להפיכת המבנה הנטוש למרכז חינוכי-חקלאי שישמש את מועצה אזורית גולן וארגון "השומר החדש".
מֵפְּרוֹלַייט היא חברה ישראלית מקבוצת SK, שמייצרת כוונות, אמצעי ראיית לילה, אופטיקה ואלקטרואופטיקה צבאית.
החברה ידועה בעיקר בזכות כוונות ההשלכה (רפלקס) שלה מדגמי מפרולייט מפרו M21, מפרולייט M5 ומפרולייט מפרו מור לרובי סער צבאיים, אך היא מייצרת גם כוונות השלכה וכוונות ברזל לאקדחים, רובים, רובי שוטגאן וכלי נשק אחרים.
כוונות תוצרת מפרולייט נמצאים בשימוש כוחות הביטחון של ישראל, בהם הימ"מ, צה"ל ומשטרת ישראל.
היא משווקת את מוצריה גם למדינות נוספות ובשוק האזרחי של ארצות הברית דרך חברת הבת Meprolight USA.
מפרוטילין (באנגלית Maprotiline) היא תרופה נוגדת דיכאון, ממשפחת נוגדי דיכאון טריציקליים.
המשמשת לטיפול במצבי רוח ונפש כגון דיכאון, חרדה, הפרעות טורדניות כפייתיות (OCD) והפרעות אכילה.
בישראל נמכרת התרופה תחת השמות המסחריים מלודיל (Melodil) ולודיומיל (Ludiomil).
מפרוטילין פותחה לראשונה בשנות ה-60 על ידי חברת התרופות Ciba (כיום נוברטיס).
היא אושרה לשימוש בארצות הברית בשנת 1974, ובישראל בשנת 1976.
מפרוטילין פועלת על ידי חסימת טרנספורטרים לניורוטרנסמיטרים סרוטונין ונוראדרנלין, ומונעת את ספיגתם חזרה לתאי העצב.
נוירוטרנסמיטורים אלו ממלאים תפקיד חשוב בוויסות מצב הרוח, החרדה וההתנהגות.
מפרוטילין מאושרת לטיפול במצבים הבאים:
כאב נוירופטי, כולל כאב פולינוירופטי אצל חולי סוכרת ואצל כאלה שאינם חולי סוכרת.
מפרוטילין יכולה לשמש גם לטיפול במצבים אחרים שאינם מאושרים על יד ה-FDA, כגון כאב כרוני ופיברומיאלגיה.
ניתן להשיג את התרופה בקפסולות (10 מ"ג, 25 מ"ג, 50 מ"ג או 75 מ"ג) או כזריקה תוך ורידית במינון של 25 מ"ג.
המינון נקבע על ידי הרופא בהתאם למצב המטופל וחומרת התסמינים.
המינון ההתחלתי המומלץ הוא בדרך כלל 25–50 מ"ג ליום, מחולק למספר מנות.
ניתן להעלות את המינון בהדרגה עד למינון מקסימלי של 200 מ"ג ליום.
תופעות הלוואי הנפוצות ביותר של מפרוטילין הן:
בשבועות הראשונים לטיפול, מפרוטילין גורם לרגיעה ולכן יכול לשמש טיפול בחולים נסערים או בחולים עם סיכון אובדני.
תופעות לוואי פחות שכיחות אך חמורות יותר יכולות לכלול:
התרופה אינה משמשת לטיפול במקרים הבאים:
מטופלים המאובחנים עם גלאוקומה (לחץ תוך עיני)
מטופלים עם הפרעות בתפקוד הכליות או הכבד
מטופלים עם הפרעות בקצב הלב
מטופלים עם היסטוריה של פרכוסים
מטופלים הנוטלים תרופות נוגדות דיכאון מסוג MAOI
לנשים בהריון או מניקות מומלץ להתייעץ ברופא לפני נטילת מפרוטילין.
מפקדת ולאד צפש (ברומנית: Comandamentul Vlad Țepeș) היה ארגון צבאי למחצה, שהוקם ברומניה במטרה להגיע לשלטון ולשנות את שמה, דגלה, חוקתה והמבנה הפוליטי שלה.
הארגון שאף ליציאה מברית נאט"ו ומהאיחוד האירופי והתקרבות לרוסיה.
מפקדת ולאד צפש הוקמה בשנת 2023 על ידי אדריאן רוברטין דינו, מתומכיו לנשיאות של קלין ג'ורג'סקו ועל ידי שטפאן מטיסקו בתיאום עם הקולונל הרוסי ויקטור מקובסאקי ויורשיו, אלכסנדר צ'ופרינה ויבגני איגנטייב.
הקבוצה הייתה אמורה להתלכד סביב הגנרל בדימוס ראדו תאודורו, שהפך לתדמית הארגון
החל משנת 2023, גרעין ההנהגה של ארגון מפקדת ולאד צפש עבד באינטנסיביות על ניסוח "מניפסט" ו"מעשה מכונן" של המטה הצבאי של ולאד צפש, שבמסגרתו נקבעו יעדים.
אדריאן רוברטין דינו ומריוס סמניוק היו אמורים לבקר במוסקבה בינואר 2025.
לארגון היה מבנה מנהיגות צבאי ומטה בראשו עמד אדריאן רוברטין דינו.
ב-5 במרץ 2025, תובעים של המנהל לחקירת מעשי פשע מאורגן וטרוריזם ביצעו שמונה חיפושים בבתים בבוקרשט, כמו גם במחוזות אילפוב, ג'ורג'יו ומרמורש.
כמה אנשים נעצרו באשמת הקמת ארגון פשע מאורגן ובגידה.
שירות המודיעין של רומניה אומר כי מאז 2023 הארגון ארגן וביצע פעילויות, כולל הקמת קבוצה צבאית למחצה, על מנת להשפיע על הסדר החוקתי של רומניה, כמו גם לבצע פעולות חתרניות בעלות אופי מסית על מנת להשפיע על החיים החברתיים-פוליטיים.
נציגים של מפקדת ולאד צפש באו במגע עם סוכנים של מעצמה זרה בשטחן של רומניה ורוסיה, על מנת לנהל משא ומתן על פרישתה בסופו של דבר של רומניה מנאט"ו.
הם גם היו באים במגע עם פקידים רוסים שהוכרזו לאישיות בלתי רצויה מאז ה-5 במרץ וגורשו מרומניה.
מפקדת הצי המלכותי הוא הגוף המרכזי האחראי לניהול, תכנון והפעלה של הצי המלכותי הבריטי.
זהו אחד מארבעת הפיקודים העליונים של משרד ההגנה של הממלכה המאוחדת, והוא משמש כגוף התקציבי, הארגוני והמבצעי העליון של הצי.
המטה הראשי של הפיקוד, ממוקם באי וייל (Whale Island) שבנמל פורטסמות' במחוז המפשייר.
האתר מרכז את רוב יחידות המטה של הצי, את מחלקת התכנון, ואת לשכותיהם של הקצינים הבכירים ביותר בצי, בהם לורד הים הראשון (First Sea Lord) וקצין המבצעים הראשי של הצי.
קביעת מדיניות ימית ואסטרטגית ארוכת טווח עבור הצי.
ניהול ותיאום מבצעי הים והאוויר של הצי המלכותי ושל זרוע הסיוע הימי (Royal Fleet Auxiliary).
פיקוח על הכשרת כוח האדם הימי, תחזוקת הספינות, הצוללות והמטוסים.
ניהול תקציב הצי במסגרת משרד ההגנה.
הבטחת מוכנות מבצעית של כוחות ההרתעה הגרעיניים הבריטיים (צוללות Vanguard).
שיתוף פעולה בינלאומי עם כוחות נאט"ו ובעלות ברית אחרות.
פיקוד הצי המלכותי בנוי במבנה היררכי הכולל רמות פיקוד אסטרטגיות, מבצעיות וטקטיות, המבטיחות שליטה רציפה על כלל זרועות הצי – החל מנושאות המטוסים ועד לצוללות, מהנחתים המלכותיים ועד לכוחות האוויר הימי.
ברמה העליונה של הפיקוד עומדים הקצינים הבכירים ביותר של הצי, האחראים על קביעת המדיניות הכוללת, ניהול המשאבים ותיאום הפעולות עם משרד ההגנה ועם שאר זרועות הצבא הבריטי:
לורד הים הראשון – ראש הצי המלכותי והמפקד הבכיר ביותר.
משמש כיועץ הראשי לממשלה ולמשרד ההגנה בנושאים ימיים, ואחראי על קביעת המדיניות, האסטרטגיה והיעדים של הצי.
לורד הים השני – מופקד על ניהול כוח האדם בצי, לרבות גיוס, הכשרה, קידום ותחזוקה של רמות הכשירות וההון האנושי בצי וביחידות התמיכה.
ה־Fleet Commander – אחראי להפעלה המבצעית של כלל יחידות הצי, לרבות נושאות המטוסים, משחתות, פריגטות, צוללות, כוחות הנחתים המלכותיים (Royal Marines) והכוח האווירי של הצי (Fleet Air Arm).
הוא מפקח על מוכנות היחידות ומוביל את מבצעי הצי ברחבי העולם.
הרמה המבצעית אחראית על ניהול הפעילות היומית, שליטה בזמן אמת, והובלת יחידות השטח והים:
מטה הפיקוד הראשי של הצי (NCHQ) – הממוקם באי וייל (Whale Island) שבפורטסמות'.
המטה מתאם את כלל הפעילות המבצעית, התקציבית והלוגיסטית של הצי.
מרכז השליטה המבצעי בזמן אמת(MOC) – האחראי על מעקב עולמי אחר כל כוחות הצי, תיאום בין יחידות בזירות שונות ומתן תמיכה מודיעינית ולוגיסטית למפקדים בשטח.
פיקוד קבוצת המשימה של נושאות המטוסים מדגם המלכה אליזבת – הפיקוד אחראי על פריסת קבוצת הקרב הכוללת את נושאת המטוסים, ספינות ליווי, צוללות וכלי טיס.
שירות הצוללות (SUBFLOT) – הפיקוד על צי הצוללות הגרעיניות והטקטיות של בריטניה, לרבות צוללות התקיפה מדגם Astute וצוללות ההרתעה הגרעיניות מדגם Vanguard.
פיקוד הצי – אחראי על כלל הספינות השטחיות בצי, כולל משחתות מסוג Type 45, פריגטות מסוג Type 23 ויחידות הסיור הימי.
הזרוע האווירית של הצי – מפעילה מטוסי קרב מדגם F-35B Lightning II הפועלים מנושאות המטוסים, וכן מסוקי Merlin ו-Wildcat למשימות לוחמה תת-ימית וסיור.
פיקוד הנחתים המלכותיים – המהווים את כוח התקיפה האמפיבי והמיוחד של הצי, הפועל בשיתוף פעולה הדוק עם הצי הבריטי ועם בנות ברית בנאט"ו.
ברמה הטקטית מתבצעת השליטה הישירה ביחידות השטח והאוויר:
Commanding Officer (CO) – מפקד יחידה ימית (אונייה, צוללת או טייסת), האחראי על הפעלת הצוות, האימונים, המשמעת והביצועים המבצעיים.
Executive Officer (XO) – סגנו של מפקד היחידה, המנהל את הפעילות היומיומית, תיאום המחלקות ותמיכה במפקד.
כל יחידה כוללת גם מחלקות מקצועיות בתחומים כגון הנדסה, מערכות נשק, תקשורת, לוגיסטיקה ורפואה, בראשות קצינים בכירים או נגדים.
מִפְרָץ (גם לְשׁוֹן יָם) הוא אזור גאוגרפי שבו הים "פורץ" לתוך היבשה ויוצר אזור שבו הים מוקף ביבשה משלושה כיוונים (בסביבות 240 מעלות).
סוגי מפרצים זוכים לכינויים שונים.
כך למשל מפרץ צר שחופיו צוקיים מכונה פיורד, וכאשר רצועת חול מפרידה בין המפרץ לבין גוף המים העיקרי הוא מכונה לגונה.
מפרצים גדולים במיוחד מקבלים לעיתים את השם "ים" – כך למשל הים האדום הוא למעשה מפרץ של האוקיינוס ההודי.
לשון יבשה ומפרצים הם תוצאה של שחיקה מתמשכת של סלעים על ידי גלים, רוח וגשם.
צורתם משתנה לאורך זמן עקב שחיקה זו, ותלויה גם בסוג הסלע.
גורמים נוספים, כמו תנועות טקטוניות ועליית מפלס הים, משפיעים אף הם על עיצוב החוף.
הבנת תהליכים אלו חשובה לניהול חופי הים ופיתוחם באופן בר קיימא.
מפרצים נהנים מיתרון גאוגרפי המאפשר הקמת נמלים, חיבור נוח לרשתות תחבורה ונגישות לנתיבי שיט בין-לאומיים.
יתרונות אלו תורמים ליעילות תחבורתית, הפחתת עלויות וזמן משלוח, וחיבור יעיל לשווקים בין-לאומיים.
כתוצאה מכך, מפרצים רבים הפכו למרכזי מסחר ותעשייה בין-לאומיים.
מפרצים מושכים התיישבות אנושית בזכות הגנה מפני מזג אוויר קשה, אדמה פורייה, שפע דגים וגישה נוחה לים.
חשיבותם גדלה עוד יותר עם התפתחות הסחר הבין-לאומי, כיוון שהפכו למיקום אידיאלי להקמת נמלים.
ערים באזור המפרץ מהוות יעד תיירותי חשוב ובנו תשתית תיירותית משמעותית, עם נמל תעופה ראשי ונמל ימי גדול.
נמל ג'בל עלי , שנבנה בשנות ה-70, הוא הנמל המלאכותי הגדול בעולם שמהווה מקום תיירותי ותעסוקתי.
חופי ישראל זרועי מפרצים רבים, לאורך הים התיכון, ים המלח וים סוף.
כל אחד מהם אוצר בתוכו יופי ייחודי, משאבי טבע עשירים וחשיבות תיירותית, כלכלית ואקולוגית רבה.
גודלם, צורתם ועומקם של המפרצים משתנים, החל ממפרצונים קטנים וחבויים ועד מפרצים רחבים ופתוחים.
היווצרותם קשורה לתהליכים גאולוגיים, והם משמשים בית גידול ייחודי למגוון רחב של יצורים ימיים, בהם דגים, אלמוגים וצמחייה ימית.
מפרצי ישראל הם לא רק נכס טבע יפהפה, אלא גם תורמים רבות לכלכלת המדינה ולרווחת תושביה.
הם מהווים מקור תעסוקה חשוב, מוקד תיירותי מושך ומרכז לפעילויות פנאי וספורט מגוונות.
מפרצים בולטים בישראל כוללים את מפרץ אילת, מפרץ חיפה ומפרץ דור.
מפרץ אילת, הידוע מחוץ לישראל כמפרץ עקבה , הוא לשון ים ארוכה וצרה, שלוחה צפונית של הים האדום המפרידה בין חצי האי סיני ובין חצי האי ערב.
אורכו של המפרץ כ-180 קילומטר, ורוחבו המרבי 25 קילומטר.
שטח המפרץ הוא 2,880 קמ"ר המהווים כ-0.5% משטח הים האדום כולו.
נפח המפרץ הוא 2,500 ק"מ מעוקב, המהווים כ-1% מנפח הים האדום כולו.
עומקו הממוצע הוא 900 מטר מתחת פני הים והעומק המרבי הוא 1,820 מטר מתחת פני הים (באזור שמול נואיבה בסמוך לחוף הסעודי).
מבחינה גאולוגית, מפרץ אילת מהווה חלק מהבקע הסורי-אפריקני ומכאן עומקו הרב.
משני עבריו של מפרץ אילת מתנשאים הרים תלולים – הרי סיני ממערב והרי אדום ומדין ממזרח.
זווית השיפוע הממוצעת של קרקעית המפרץ היא 21% ובקטעים מסוימים מגיע השיפוע למעל 50%.
מפרץ אילת נחשב לים טרופי, שטמפרטורת מימיו היא יותר מ-20 מעלות צלזיוס בממוצע השנתי.
מאות מינים של דגים טרופיים מצויים בשפע במפרץ, העשיר גם בצדפים, בחלזונות, באלמוגים ובחסרי חוליות אחרים.
כל אלה מושכים אליו תיירים וצוללים רבים מרחבי העולם.
מפרץ אילת הוא עורק תחבורה חשוב של ישראל יחד עם ארצות רבות באפריקה ובאסיה, בנוסף לתעלת סואץ.
בכניסה אל המפרץ מצד הים האדום, מול ראס נצרני, שוכנים שני איים קטנים – טיראן וסנפיר.
שני האיים, שבעבר היו בבעלות סעודית, העברו לידי מצרים לפני מלחמת ששת הימים.
ערב מלחמת ששת הימים, סגרו המצרים את מצרי טיראן מפני שיט ישראלי ואיימו על הספינות בתותחים שהיו בראס נצרני.
במהלך מלחמת ששת הימים, השמידו כוחות צה"ל את התותחים ופתחו מחדש את המפרץ לשיט אוניות.
בקצהו הצפוני של המפרץ נמצאות ערי הנמל והקיט, אילת בישראל ועקבה בירדן.
לאורך מזרח סיני, בחוף המצרי של המפרץ מצויים אתרי צלילה ותיירות רבים, יישובים קטנים וכפרי נופש.
ביניהם אי האלמוגים, נואיבה, דהב ושמורות הטבע – שמורת ראס אבו גלום ושמורת נבק.
האי טיראן מפורסם גם בזכות עולם החי המגוון שבו ובשוניות האלמוגים שסביבו.
מקננות בו ציפורי ים רבות כדוגמת שלך, שחפים, שחפיות ולבניות.
אזור המפרץ משופע באתרי טבע, תופעות גאולוגיות מרתקות, שוניות אלמוגים ייחודיות ומגוון בעלי חיים וצמחים.
הרי אדום והמדבר הצחיח המקיף את המפרץ יוצרים סביבת חיים מרהיבה המחייבת שמירה קפדנית על האיזון הטבעי הנחוץ להמשך קיומה.
קרינת השמש החזקה והיובש באזור גורמים לרמה גבוהה של התאדות מי המפרץ.
בדהב מגיעה ההתאדות לשיא של 4,250 מילימטר לשנה, רמה שהיא פי 400 מכמות המשקעים השנתית הממוצעת במקום.
תופעה זו גורמת לגרעון מתמיד של מים במפרץ ולזרימה קבועה של מים מדרום, דרך מצרי טירן.
הזרימה במפרץ היא בניגוד לכיוון השעון; עם כניסתו למפרץ מוטה הזרם מזרחה בשל כוח קוריוליס.
בהמשך, משפיעות הרוחות הצפוניות על שינוי כיוון הזרימה מערבה ואחר כך – דרומה.
האידוי המוגבר גורם לשתי תופעות נוספות: קירור המים והמלחתם.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת של מי מפרץ אילת היא C° 24 לעומת C° 27 בדרום הים האדום (במפרץ סואץ, שהוא רדוד יותר, מגיעה הטמפרטורה הממוצעת ל-C° 22.5).
מליחות מי מפרץ אילת עומדת על 4.08% לעומת 3.6% בדרום הים האדום.
שכבות המים במפרץ שוות במליחותן והטמפרטורה שלהם כמעט שווה.
הצפיפות השווה של שכבות המים מאפשרת ערבול אנכי של המים – תופעה שבעקבותיה קיימת הספקת חמצן גם לאזורים העמוקים ביותר במפרץ.
הגאות והשפל במפרץ אילת הן דו-שיאיות.
כלומר, במהלך יממה יש שני מחזורי גאות ושפל.
הפרש הגבהים בין הגאות והשפל אינו רב ומגיע בקירוב למטר אחד.
החוף המזרחי של מפרץ אילת מתחלק לשלוש יחידות נוף עיקריות:
החוף המזרחי, מאילת ועד ראס א-תנתור (במחצית הדרך בין דהב ובין שארם א-שייח') – יחידה זו כוללת את רובו של החוף המזרחי.
רצועת החוף בדרך כלל צרה ומכוסה לרוב בסלעים, אבנים וחצץ.
יחידה זו תחומה על ידי המדרונות של רכס הרים מאגמתי ומותמר.
בחלק מהמקומות המדרונות מגיעים עד קו המים.
יוצאים מן הכלל הם שפכי הנחלים הגדולים היוצרים מניפות-סחף באזור החוף.
במימי המפרץ, יש לאורך קו החוף רצועה רצופה של שוניות אלמוגים.
רצועה זו מאופיינת בשולחן צר וחזית זקופה הצונחת אל מימיו העמוקים של המפרץ.
שונית האלמוגים, הסמוכה לפני המים, מונעת גישה של סירות וכלי שיט אל החוף.
הגישה אפשרית רק במקומות בהן יש פרצה בשונית.
קו החוף הוא ישר באופן יחסי אך יש בו מספר בליטות ומפרצונים.
הבליטות הן בדרך כלל תוצאה של שפכי נחלים שיצרו מניפות סחף.
במקומות אלו ניתן למצוא בארות שנחפרו הודות לשכבה גבוהה יחסית של מי תהום.
באתרים אלו נוצרו נאות מדבר חופיות ובהן ריכוזים של עצי תמר, בוסתנים וגינות.
הבולטות שבהן הן נואיבה ודהב.
חופי המלחות, מראס א-תנתור ועד ראס נצראני – יחידת נוף זו דומה במאפיינים רבים ליחידה שמצפון לה.
היא נבדלת ממנה בעיקר ברוחב רצועת החוף שמשתרעת בממוצע לרוחב של 5 קילומטרים.
רצועה זו נחלקת לשניים: הרצועה המזרחית הסמוכה לים מורכבת ממלחות עונתיות שטוחות שאדמתן חומה.
הרצועה המערבית והסמוכה להרים מורכבת בעיקר ממניפות הסחף של שני הוואדיות העיקריים באזור: ואדי כיד וואדי אל-עדוי היוצרות מדרונים מתונים שאדמתם היא אדמת סחף וחול.
יחידת נוף זו כוללת את חורשות המנגרובים הנמצאות לאורך החוף שמצפון לנבק, הן על היבשה והן במי הים.
במלחות החוף צומחים השיחים זוגן לבן וימלוח.
במניפת ואדי כיד צומחים שיחי סלוודורה פרסית העוצרים את החול ויוצרים תלוליות סביבם.
חופי השוניות המורמות, מראס נצראני ועד ראס מוחמד – אזור זה מתאפיין במצוקי חוף תלולים המתנשאים לגובה של כ-25 מטרים מעל פני המים (בשארם א-שייח' ובראס מוחמד הם מגיעים אף לגובה של 50 מטר).
המצוקים והמשטחים הסלעיים שבראשם הם שוניות אלמוגים קדומות שהתרוממו עם עליית היבשה.
קו החוף באזור זה מתאפיין במפרצונים זעירים ובינוניים ובחצאי איים.
חצי האי הבולט באזור זה הוא ראס מוחמד.
כמו בחוף הצפוני יותר, גם כאן קיימת בים, לאורך החוף, שונית אלמוגים.
עמק החוף רחב יחסית, כ-5 קילומטרים ומכוסה בבלייה גרניטית דקה ובחולות.
בערוצי הנחלים שהתחתרו במצוקים הסמוכים לים ניתן למצוא צמחי שושנת יריחו וריסן.
אין באזור מקורות מים והוא צחיח לחלוטין.
עד פיתוח התיירות במקום, מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, לא הייתה גם אוכלוסייה בדווית באזור.
באופן כללי מייצג החי שבים האדום את החי במימי האוקיינוס ההודי, אלא שמינים רבים אינם יכולים לחדור אליו בשל מגבלות מליחות וטמפרטורה וחלקם מצויים רק בחלקו הדרומי של הים האדום.
חלק גדול מהמינים שבים האדום הם אנדמיים ושיעורם של מספר קבוצות מגיע לכ-30%.
ייתכן כי חלקם התפתח בתקופת ים תטיס.
המינים האנדמיים מתאימים יותר לתנאים בים האדום ובמפרץ אילת ולכן משגשגים בהם יותר מהמינים האוקיאניים.
תפיסת החוף על ידי נמל צבאי, נמל אזרחי, מתקני תעשייה וריבוי המבקרים משפיע ישירות על כמות הזבל במפרץ וזיהומים נוספים.
לחופי המפרץ ישנם מפעלים שלאחר קירור המכונות בעזרת מי ים מחזירים את המים למפרץ כשהם חמים ומלאים חלקי מתכת המפרים את האיזון במפרץ.
בנוסף יש בעיות של דליפת ביוב הן בעקבה בצד הירדני והן באילת בצד הישראלי.
כמו כן התקיים מאבק בנושא כלובי הדגים במקום.
בשנים 1994–1996 נחתמו הסכמים לשיתוף פעולה אקולוגי במפרץ מצד ירדן וישראל.
מפרץ ארגוליס, או מפרץ נַאפְפְּלִיוֹ הוא שמו של מפרץ בדרום־מזרח פלופונסוס שביוון, המפריד בין השלוחה המערבית ביותר של הפלופונסוס לשלוחה הלאקונית של חצי האי.
המפרץ מהווה שלוחה של ים מירטון, וגובל בחצי האי הארגולי בצפון ובמזרח, ים מירטון (השלוחה המערבית של הים האגאי) בדרום מזרח ובדרום, לאקוניה בדרום מערב וארקאדיה במערב.
המפרץ ואייו מאוחדים לפעמים עם המפרץ הסרוני תחת השם המפרץ הארגו-סרוני, והאיים שבתוך כל מפרץ ובין שני המפרצים מכונים האיים הארגו-סרונים.
האי העיקרי במפרץ הוא האי ספצס.
ישנם קווי מעבורות שעוברים דרך המפרץ דרך הערים נַאפְפְּלִיוֹ, ולאונידיו, ודרך האיים ספטסס והידרה.
הערים ששוכנות על חופי המפרץ הן:
מפרץ איסכנדרון (טורקית İskenderun Körfezi, בעבר "מפרץ אלכסנדרטה") הוא מפרץ בפינה הצפון-מזרחית של הים התיכון בדרום אסיה הקטנה בטורקיה.
אורכו של המפרץ כ-70 קילומטר ורוחבו 30 קילומטר.
המפרץ קיבל את שמו מהעיר הראשית השוכנת לחופיו איסכנדרון (בעבר "אלכסנדרטה").
המפרץ גובל מצפון מערב בהרי הטאורוס, ובדרום עם הרי נור.
בתוכו שפך הנהרות הג'ייהאן והסייהאן .
בשנות ה-30 של המאה ה-20 עמד החבל השוכן באזור המפרץ במחלוקת בין טורקיה לבין צרפת ששלטה בשטח סוריה בטרם הקמתה.
שני הצדדים הגיעו להסכמה שעצמאות החבל תועמד למשאל עם שהתקיים ב-1938, תוצאות משאל העם הועבו בעקבות התיישבות יזומה של עשרות אלפי טורקים בשטח החבל.
תוצאות המשאל קבעו ברוב קטן שהחבל יהפוך לעצמאי, והובילו להקמת מדינת האטיי בשטחו.
לאחר כשנה הוקם פרלמנט שאישר את איחוד החבל עם טורקיה והחבל הפך לפרובינציה טורקית.
עם זאת, גם כיום מחשיבה סוריה את החבל כחלק משטחה ומציגה אותו כך במפות רשמיות.
מפרץ אוֹנֵגָה הוא מפרץ בים הלבן, השוכן בצפון-מערב רוסיה, דרומית-מערבית לארכנגלסק.
מפרץ אונגה אורכו כ-185 קילומטר ורחבו נע בין 50–100 קילומטר.
עומקו מגיע ל-36 מטר, כשהממוצע עומד על 16 מטר.
הנהרות אונגה, קם (Кемь), ויג (Выг) וסומה (Сума) נשפכים למפרץ.
במפרץ שוכנים מספר איים, כשהגדול והמפורסם שבהם "סולובצקי" או "סולובצקי הגדול" השייך לקבוצת איי סולובצקי.
לחופו המערבי של המפרץ ממוקמת העיר בלומורסק ומוצאה של תעלת הים הלבן - הים הבלטי.
מפרץ אראנסאס הוא מפרץ הממוקם לחוף מפרץ מקסיקו, במדינת טקסס שבארצות הברית.
האי סן חוזה מפריד בין מפרץ מקסיקו לבין מפרץ אראנסאס, ומעבר אראנסאס מהווה את הכניסה אל מפרץ אראנסאס ממפרץ מקסיקו.
לחופי המפרץ ממוקמות הערים אראנסאס פאס (Aransas Pass - "מעבר אראנסס") ופורט אראנסאס (Port Aransas - "נמל אראנסאס"), וכן העיר רוקפורט.
המפרץ מקושר למפרץ רדפיש בדרום מערבי, למפרץ קופאנו במזרחי, ולמפרץ סנט צ'ארלס בצפון, ולמפרץ מסקוויט בצפון מזרח.
מפרצים מקושרים אלה אפשרו תנועת אוניות סוחר של מדינות הקונפדרציה, עת שספינות צי מדינות האיחוד הפליגו במפרץ מקסיקו במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
מפרכסת הוא מצבה של בהמה לאחר שנשחטה, בעוד איבריה מתנועעים עד שתמות.
האמוראים נחלקו בהגדרת מצב זה, אם מצב זה הוא מצב אמצעי בין חיים למיתה, או מצב הכולל את שניהם, או אחד מהשנים.
על פי ההלכה, בהמה טהורה לאכילה שנשחטה, מותרת לאכילה ליהודי מרגע שנשחטה, גם אם היא עדיין מפרכסת ואינה אסורה משום אבר מן החי.
אך עדיין אסור באכילה מטעם שנאמר .
רבי יוחנן וחזקיה נחלקו בנידון של גוי שאוכל מבהמה מפרכסת האם הוא עובר על איסור אבר מן החי.
חזקיה סבור שהבהמה נחשבת כעומדת במצב אמצעי, ואינה נחשבת לא לחיה ולא למתה, ולכן אין האוכלה עובר על איסור אבר מן החי.
לעומת זאת, רבי יוחנן סבור שהבהמה נחשבת לחיה לגמרי, והאוכלה עובר על איסור אבר מן החי.
המשנה במסכת חולין פוסקת שבהמה טמאה שנשחטה על ידי יהודי, או בהמה טהורה שנשחטה על ידי גוי ועדיין מפרכסת מטמאת טומאת אוכלים (טומאה החלה על אוכלים) אבל לא טומאת נבלה.
בעל חיים המטמא טומאת אוכלין, הוא רק בעל החיים שנשחט כראוי שחיטה כשרה, מכיוון שלא הייתה זו בהמה טהורה שנשחטה על ידי יהודי, הייתה היא כשרה לאכילה.
באופן כזה ניתן להחשיב את בעל החיים ל"אוכל", בשני האופנים הבאים: אם יהודי שחט אותה, ניתן להחשיבה כאוכל, אם היהודי חשב במחשבתו שהשחיטה היא לצורך אכילת הגוי.
ליהודי יש כח רוחני להפוך בהמה ל"אוכל" על ידי שחיטה, שכן לעם ישראל הותרה בהמה מיד עם שחיטתה, עוד לפני גמר מותה.
באופן דומה, אם גוי שחט בהמה לצורך יהודי, נחשבת הבהמה עם שחיטתה ל"אוכל", שכן מכיוון שהבהמה מיועדת ליהודי, שלו הותרה הבהמה בשחיטה, ניתן להחשיב את הבהמה כאוכל אף על פי שבמקרה זה הבהמה אינה כשרה לאכילה.
אף על פי שבהמה מפרכסת מטמאת טומאת אוכלין, היא אינה מטמאת טומאת נבלות, שכן טומאת נבלות היא רק על בהמה שמתה לגמרי, שכן הציווי בתורה בה נכתבה האזהרה על טומאת נבלות, נכתבה בלשון מיתה - .
קיים דין, האומר כי כלי הבלוע בתוך אדם או בעל חיים חי, אף על פי שהאדם או בעל החיים נמצא בתוך אוהל, אין הדבר הטמא נהיה טמא בטומאת אוהל.
רב ששת פסק שהבהמה נחשבת כאינה בלועה, מכיוון שהיא נחשבת כ"אוכל", אך רבי זירא הקשה על כך, כיצד ניתן להחשיב אותה כ"מתה", לפי ההלכה האומרת שבהמה כזו אינה מטמאת טומאת נבלות.
השאלה היא רק בבהמה טמאה, שאינה מותרת לו באכילה, והשאלה היא האם יש להחשיב את הבהמה כחיה שהרי אינה מטמאת טומאת נבלות, או שמא יש להחשיבה כאוכל, שהרי מטמאת טומאת אוכלין.
מפרץ אוסקה (ביפנית: 大阪湾) הוא מפרץ בחופו הדרומי של האי הונשו ביפן.
המפרץ מהווה את חלקו המזרחי של הים הפנימי סטו, וסביבו שוכן אזור מטרופולין חבל קנסאי, הכולל את הערים אוסקה וקובה.
המפרץ תחום על ידי חבל קנסאי מצדדיו הצפוני והמזרחי, וממערב לו שוכן האי אוואג'י.
תעלת קיי מפרידה בין המפרץ לבין האוקיינוס השקט, ומצר אקשי מפריד בינו לבין חלקו המערבי של הים הפנימי.
לחופי המפרץ מצויים נמלים מרכזיים של יפן ובהם אוסקה, קובה, נישינומיה, סאקאי, אמגסקי והנן.
חלקים מהמפרץ יובשו, והוקמו בו איים מלאכותיים שעל אחד מהם נבנה נמל התעופה הבינלאומי של קנסאי.
אי מלאכותי נוסף הוא האי רוקו.
האיים בדרום המפרץ מהווים חלק מהפארק הלאומי הים הפנימי סטו.
מפרץ אָגוֹ (ביפנית: 英虞湾) הוא מפרץ השוכן בקצהו הדרומי של חצי האי שימה שבאי הונשו ביפן, בשטח העיר שימה שבמחוז מיאה.
המפרץ נודע ביופיו, ובשל כך מהווה אתר תיירות פופולרי.
במפרץ החל לראשונה הגידול והייצור של פנינים מלאכותיות בצורה מסחרית, בשנת 1893 ביוזמת קוקיצ'י מיקימוטו.
כיום פועלות במפרץ למעלה מ-100 חוות גידול פנינים.
מִפְרַץ אִיסֶה (ביפנית: 伊勢湾) הוא מפרץ בחופו הדרומי של האי הונשו ביפן, השוכן בשפכם של שלושת נהרות קיסו, בין מחוז מיאה למחוז אאיצ'י.
המפרץ נקרא על שם העיר איסה השוכנת לחופו.
עומקו הממוצע של המפרץ הוא 19.5 מ', כאשר העומק המקסימלי שלו הוא 30 מ'.
רוחבו של פתח המפרץ הוא 9 ק"מ, והוא מחובר למפרץ מיקאווה הקטן ממנו באמצעות שתי תעלות: נקיאמה ומורוסאקי.
המפרץ מתחבר לאוקיינוס השקט דרך תעלת אירקו, שעומקה נע בין 50 ל-100 מ'.
סביב מפרץ איסה התפתחה כלכלה של דיג, חוות פנינים, גידול אורז ותעשייה.
נמל נגויה, הנמצא בחופו הצפוני של המפרץ, הוא נמל המסחר הגדול ביפן.
על אי מלאכותי במפרץ הוקם ב-2005 נמל התעופה הבינלאומי צ'ובו סנטרייר.
לאחר מלחמת העולם השנייה תרם מפרץ איסה רבות לשיקומה המהיר של הכלכלה היפנית.
אולם התרחבות מהירה זו הביאה עמה נזקים של זיהום, אשר השפיע על איכות המים, ויצירת מטמנות, שהפחיתו את מספר אדמות הגאות, אזורי גידול האצות ואזורים נוספים שהיו חיוניים לשמירת בית הגידול של הפלורה והפאונה המקומית.
קירות ים שנבנו להגנה על האוכלוסייה האנושית, במיוחד לאחר הטייפון שפקד את אזור המפרץ בשנת 1959, ניתקו עוד ועוד אזורים מן הים הפתוח.
למפרץ איסה שלושה קווי העתק פעילים עם רעידות אדמה: העתק מפרץ איסה, העתק סוזוקה-אוקי והעתק שירוקו-נומה.
ב-26 בספטמבר 1959 פקד טייפון את אזור מפרץ איסה וגרם להרס רב.
5,041 איש נהרגו או הוכרזו נעדרים, 38,921 נפצעו וכ-150,000 בתים נהרסו חלקית או לחלוטין.
הנזק שהביא טייפון זה נאמד במעל 500 מיליארד ין.
זוהי סופת הטייפון ההרסנית ביותר שנרשמה ביפן.
מפרץ אוֹבּ הוא שפך נהר של אוב, המחובר לים קארה, ים של אוקיינוס הקרח הצפוני ונמצא בצפון מערב רוסיה.
פתחו של המפרץ בים קארה, אורכו כ-800 קילומטרים ורוחבו משתנה בין 50 ל-80 קילומטרים עם כיוון כללי צפון-דרום.
מימי המפרץ רדודים יחסית, בעומק בסביבות 10 מטרים, עובדה המקשה על תנועת אוניות גדולות.
בפתח המפרץ מספר איים שטוחים ונמוכים בקרבת החוף, כגון האי קאליי.
מרבצים גדולים של אוצרות טבע כגון גז טבעי ונפט נמצאו באזור והם נשאבים ונשלחים דרך צינורות נפט ורכבות דרומה.
בדרום מזרח המפרץ נמצא שדה הגז יאמבורג שהוא שדה גז טבעי השלישי בגודלו בעולם.
עקרון המפרנסת השנייה היא תפיסה הרואה באישה כאחראית המרכזית על משק הבית וגידול הילדים ועל כן תפקידה כמי שמביאה למשק הבית שכר הוא משני בחשיבותו.
מפרנסת שנייה פועל כעיקרון המארגן את שוק העבודה, גם בעידן הגלובלי ולמרות השינויים הנאו-ליברליים.
בשל כך גם בסדר הכלכלי החדש כמה מאפיינים מסורתיים ובלתי שוויוניים של עבודת הנשים מוסיפים להתקיים, על אף שינויים בחקיקה, בהשכלה ובנורמות.
תפקידו של "חוק עבודת נשים" תשי"ד-1954, הוא להבטיח את שילובן של נשים בכוח העבודה בלי לפגוע בתפקידן האימהי.
לדברי רוזבאת' מוס קאנטר "על אף שהארגונים הוגדרו כמכונות נייטרליות מבחינה מגדרית, הרי במבנה הסמכות שלהם שלטו עקרונות גבריים".
תפיסה זו תורמת להבנה של האופי הפטריארכלי של השוק ומקום העבודה.
מדיניות התעסוקה לגבי נשים בישראל משקפת שתי תפיסות מרכזיות הקיימות בחברה הישראלית: מצד אחד, הציפייה שהנשים ייטלו חלק פעיל בשוק העבודה, ומצד שני, מרכזיותה של המשפחה בישראל והתפיסה כי הטיפול בילדים הוא בראש ובראשונה מטלה של הנשים.
אחד המאפיינים הבולטים של מדיניות השכר ומדיניות הרווחה בישראל הוא שהן מבוססות על החלוקה "המובנת מאליה" בין "האב המפרנס" ו"האם המפרנסת השנייה".
נשים עדיין מצופות על ידי החברה לתת עדיפות למשפחה על פני הקריירה שלהן בשוק העבודה.
למרות התקדמות החקיקה בישראל הנוגעת לשוויון שהיא מהמתקדמות ביותר בעולם ולמרות ששיעור השתתפות הנשים בשוק העבודה מגיע לכ-50% מכלל השוק והעלייה ברמת ההשכלה של הנשים שנכון ל-2016, עולה במעט על זו של גברים, פערי השכר בין נשים וגברים כמעט אינם משתנים.
כלומר, נשים מקבלות עבור ההון האנושי שלהן תמורה נמוכה מאשר גברים.
האפליה הקיימת בשוק התעסוקה כלפי נשים, פוגעת לא רק בשילובן בספירה החוץ הביתית ובמעורבותן בחיי הפוליטיקה ובציבוריות, אלא בראש ובראשונה במעמדה הכלכלי של האישה ובכוחה במסגרת המשפחתית ובחברה, וכן ביכולתה לחיות בעצמאות אישית ללא תלות בגבר מפרנס.
אפליית נשים בשוק העבודה בשכר
בשל תהליכי הגלובליזציה והמדיניות הנאו-ליברלית בישראל אי השוויון בחברה הישראלית הולך וגדל.
אפשרויות התעסוקה שנפתחות או נסגרות לפני הנשים והאימהות - 'המפרנסות השניות', משקפות את התהליך הזה וגם מחזקות אותו".
אולם לבחירה בצמצום המעורבות בשוק העבודה עשויות להיות גם השלכות ארוכות טווח לגבי מעמדן של נשים בשוק העבודה וסוגי המקצועות שבהן הן מועסקות.
אפליית נשים בשוק העבודה באה לידי ביטוי בשכר הנמוך המשולם לנשים בהשוואה לגברים, בקשיים גדולים של נשים בכניסה לעבודה וביכולת להשתלב במשרות מלאות, וכן, בחוסר יציבות של נשים בשוק העבודה, הנובע מכך שנשים ובעיקר אמהות, אינן זוכות בקביעות בעבודה.
פעמים רבות הן גם אינן זוכות בהטבות נוספות כמו שעות נוספות, קידום, הוצאות רכב ועוד.
על אף קיומה של חקיקה שנועדה לטפל במצבים כגון אלו, המציאות מוכיחה כי עדיין קיימת אפליה רחבה ובולטת כלפי נשים.
עובדה זו פוגעת היכולת העצמאות הכלכלית של נשים עובדות ומקבעת את היחידה המשפחתית המסורתית כתלויה בגבר כמפרנס ראשי.
האפליה בשוק התעסוקה היא אחת הסיבות לכך שנשים עניות יותר מגברים באופן משמעותי.
השתלבות ראויה בשוק העבודה עשויה לצמצם פערים בין גברים לנשים ואף לתרום לנשים מבחינה כאישית, חברתית ופוליטית.
מפרץ אלסקה הוא זרוע של האוקיינוס השקט המוגדר על ידי עיקול החוף הדרומי של אלסקה, ומשתרע מחצי האי אלסקה והאי קודיאק במערב, ועד ארכיפלג אלכסנדר במזרח.
המפרץ מורכב ממפרצים קטנים רבים, בעיקר בגבולו המזרחי.
באחד מהם, מפרץ ליטויה, התפרץ בשנת 1958 הצונאמי המתועד הגדול ביותר אי פעם.
כל קו החוף של המפרץ משופע ביערות, הרים וקרחונים.
על פי נתוני החיישן "SeaWiFS", נחשבת המערכת האקולוגית במפרץ אלסקה ליצרנית במיוחד - היא מייצרת ממוצע שנתי של למעלה מ-300 גרם פחמן למ"ר.
ברחבי מפרץ אלסקה קיימים אלמוגים רבים, ואחד הנדירים שבהם, פרימנואה פסיפיקה, תרם לתיוגו של האזור כ"בית גידול בהשגחה מיוחדת".
במפרץ אלסקה מתחוללות סערות רבות, בהן יורדות כמויות גבוהות של שלג וקרח בדרום אלסקה, וכתוצאה מכך מצטברים ריכוזים גדולים של משקעים גם דרומית לחוג הארקטי.
סערות רבות המתחוללות באזור זה נעות דרומה לעבר קולומביה הבריטית, מדינת וושינגטון ואורגון, ולעיתים מגיעות עד דרום קליפורניה, בעיקר בתקופת אל ניניו.
חלק ניכר מהגשמים והשלגים העונתיים באזור הפסיפיק נורת' ווסט ובדרום-מערב ארצות הברית מגיעים ממפרץ אלסקה.
על פי ארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי, הגבול הצפוני של מפרץ אלסקה הוא חופה הדרומי של אלסקה, והגבול הדרומי הוא קו משורטט מקייפ ספנסר (שבפארק הלאומי גליישר ביי) במזרח, דרך המים הטריטוריאליים הצפוניים של דרום אלסקה וקולומביה הבריטית, ועד הנקודה הדרומית ביותר בים ברינג, כך שכל האיים הסמוכים כלולים במפרץ אלסקה.
הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מגדיר את גבולו הדרומי של המפרץ כקו העובר מדרום האי קודאק במערב עד מעבר דיקסון במזרח.
מפרץ אֶרֶבּוּס הוא מפרץ ברוחב כ-21 ק"מ, הממוקם בין כף אוונס וחצי האי האט פוינט, על צדו המערבי של האי רוס.
הר ארבוס חולש על המפרץ מצפון.
המפרץ נחקר לראשונה בתחילת המאה ה-20 על ידי המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904, בהנהגתו של רוברט פלקון סקוט.
במסגרת המשלחת השנייה של סקוט, המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910 – 1913, המפרץ קיבל את שמו הנוכחי.
משלחת טרה נובה בנתה את מחנה המחקר שלה על כף אוונס.
סקוט נתן למפרץ את שמו.
המפרץ נקרא על שם הר ארבוס, המתנשא מעליו.
מפרץ אדי או מפרצון אדי או לשון הים אדי הוא מפרץ מכוסה קרח, לאורך החוף המזרחי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
אורכו של המפרץ 40 קילומטרים.
המפרץ משתרע לכיוון צפון מערב – דרום מזרח, ממזרח לחצי האי צ'רצ'יל.
המפרץ מופה לראשונה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד (Falkland Islands Dependencies Survey), וצולם מהאוויר על ידי משלחת רון לחקר אנטארקטיקה (Ronne Antarctic Research Expedition) בשנת 1947.
שמו של המפרץ ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
המפרץ נקרא על שם ר.
Adie), גאולוג דרום אפריקאי שעבד בסקר חסות איי פוקלנד בין השנים 1949–1947.
מפרץ ארטיינס או מפרץ ארטאנס הוא מפרץ רחב בחוף אוסקר השני בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
רוחבו של המפרץ 14 קילומטרים.
עומקו של המפרץ 6.2 קילומטרים.
המפרץ מצוי בין כף פיירווד'ר ממערב, לנקודת שיוור ממזרח.
המפרץ נוצר בעקבות היווצרות השבר במדף הקרח לארסן בשנת 2002, ובשל נסיגת קרחון רוגוש.
המפרץ מופה לראשונה בשנת 2012.
המפרץ נקרא על שמו של היישוב העתיק ארטיינס (Artanes) בצפון מערב בולגריה.
מפרץ אמונדסן המכונה גם מפרץ אייס הוא מפרץ שרוחבו 39 קילומטרים, בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
המפרץ נמצא ממערב להרי טולה.
בצפון המפרץ מצוי פיורד אדמס.
סר דאגלס מוסון ראה את המפרץ לראשונה ב-14 בינואר 1930. קפטן היאלמאר רייסר לארסן, ראה את המפרץ בטיסתו מעל המפרץ ב-15 בינואר ומיפה אותו.
המפרץ מופה בפירוט על ידי המשלחת האנטארקטית הלאומית האוסטרלית, אשר הונחתה ממטוס לחוף המפרץ בשנת 1956.
מוסון קרא למפרץ על שמו של מגלה הארצות הנורווגי רואלד אמונדסן, שהיה הראשון להגיע לקוטב הדרומי.
מפרץ אמונדסן הוא מפרץ הממוקם בטריטוריות הצפון-מערבית של קנדה, בין האי בנקס והאי ויקטוריה, לבין חופי קנדה עצמה.
אורכו של המפרץ 400 קילומטרים ורוחבו 150 קילומטרים בפתח המפרץ אל ים הבופור.
יש מספר של עיירות וכפרים קטנים לחופי המפרץ.
מצפון למפרץ מצוי מצר הנסיך מוויילס מדרום מזרח וממזרח מקושר המפרץ למצר דולפין ויוניון, ומשם דרך מפרץ סימפסון לתוך מפרץ קורניישן, ומנו דרך מצר דיס אל מפרץ המלכה מוד המקושר אל מצר ויקטוריה שמצפון מזרח לו.
מפרץ אמונדסן נחקר על ידי מגלה הארצות הנורווגי רואלד אמונדסן בין השנים 1903 ו-1906. המפרץ הוא בקצה המערבי של המעבר הצפון מערבי המפורסם, המקשר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט.
מפרץ אדוארד השמיני הוא מפרץ הממוקם בין מישור אדוארד השמיני לבין קבוצת איי אוייגארדן שבאנטארקטיקה.
רוחבו של המפרץ כ-32 קילומטרים ממזרח למערב.
עומקו משתנה, והאזור העמוק ביותר שנמדד בו מגיע ל-1,750 מטר מתחת לפני הים.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה במים העמוקים של המפרץ הגיעה למינוס 0.4 מעלות צלזיוס, מליחותם גבוהה וריכוז החמצן בהם נמוך.
שפך המפרץ חסום על ידי מדף הקרח אדוארד השמיני.
המפרץ התגלה בשנת 1936 על ידי משלחת החקר שהפליגה על אוניית המחקר המלכותית ויליאם סקורסבי.
המפרץ נקרא על שמו של מלך בריטניה באותה עת - אדוארד השמיני.
על פי מחקר שנערך במפרץ אדוארד השמיני, ניתוח גלעיני קרקע מעיד על שינויים בטמפרטורה בתקופה הגאולוגית הנוכחית.
לאחר מכן, החל מלפני כ-4,000 שנה, חל מעבר לתנאים קרירים יותר שנמשכו לפחות עד לפני 900 שנה.
מפרץ אביסנה הוא מפרץ קטן בצידו המזרחי של האי ברבנט, בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
המפרץ ממוקם 2.4 קילומטרים דרומית-מזרחית מנקודת ד'אורסל.
המפרץ התגלה ומופה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897 - 1899) בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד צילמה מהאוויר את האזור בשנים 1956–1957, והמפרץ מופה בהתבסס על תצלומים אלה בשנת 1959
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה קראה למפרץ על שם אבן סינא שהיה רופא, פילוסוף ומדען פרסי, ונחשב לאחד מגדולי הרופאים שהיו אי פעם (הידוע בשפות אירופיות בשם אביסנה).
שם זה ניתן בדומה לאתרים רבים אחרים באזור, אשר נקראו על שמם של חלוצים בתחום הרפואה.
מפרץ אוּם הוא מפרץ בחוף מוסון, שבאנטארקטיקה.
המפרץ, שרוחבו 3.2 קילומטרים, מצוי בין כף ברוס לבין ראש קמפבל.
המפרץ התגלה ב-18 בפברואר 1931 על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה (BANZARE) בפיקודו של דאגלס מוסון.
מוסון קרא למפרץ על שמו של סגן ק.
Oom), מהצי המלכותי האוסטרלי, קרטוגרף משלחת החקר.
מפרץ אליוט הוא חלק מאזור האגן המרכזי של מפרץ פיוג'יט בקסקדיה.
הוא נמצא במדינת וושינגטון שבארצות הברית, ומשתרע דרומית-מזרחית בין וסט פוינט בצפון לאלקי פוינט בדרום.
סיאטל הוקמה על גוף מים זה בשנות ה-50 של המאה ה-20 ומאז גדלה והקיפה אותו לחלוטין.
נתיב המים שהוא מספק לאוקיינוס השקט שימש מרכיב מרכזי בכלכלת העיר, ומאפשר לנמל סיאטל להפוך לאחד הנמלים העמוסים ביותר בארצות הברית.
עם השנים העיר התרחבה כדי לכסות את כל קו המים שבמפרץ אליוט, וקודדה אותה כאחד מהמעברים הפתוחים שלה (נתיב מים לניווט).
המפרץ קיבל שם במהלך משלחת החקר של ארצות הברית בשנת 1841, אחרי שם לא ברור שהיה לו על שם אדם אחר.
המועמדים כללו את חברי המשלחת: כומר הספינה ג'ארד אליוט, ילד האנייה ג'ורג' אליוט, ופרחי הקצונה שמואל אליוט.
האחרון נחשב לשם הסביר ביותר.
הקומודור ג'סי אליוט הוצע גם כמקור אפשרי לשם.
המפרץ נקרא "מפרץ דואוומיש" ונמל סיאטל, במיוחד לפני שמועצת ארצות הברית בנושא שמות גאוגרפיים יישבו באופן רשמי את השם "מפרץ אליוט" בשנת 1895.
הדגם האחרון שנותר של בואינג 307 ננטש במפרץ אליוט בשנת 2002 במהלך טיסת מבחן אחרונה משדה בואינג לאוורט.
כלי הטיס, שנקרא הענן המעופף (The Flying Cloud), היה נושא לפרויקט שיקום של שמונה שנים שנועד להכין אותו לתצוגה במוזיאון האוויר והחלל הלאומי.
למרות המקרה, המטוס שוחזר שוב, טס לסמית'סוניאן והוצג בתצוגה.
וסט פוינט ואלקי פוינט הם לשון היבשה אל מפרץ פיוג'ט המוכרות ככניסות הצפוניות והדרומיות של מפרץ אליוט (בהתאמה).
קו המצויר בין שתי הנקודות הללו תוחם את המפרץ ממזרח מהצליל הפתוח מערבה.
ליתר דיוק, המפרץ הוגדר כמזרחי מקו שנמשך מראש דואמיש צפונה למגנוליה בלוף.
נהר הדואמיש מתרוקן לחלק הדרומי-מזרחי של המפרץ.
אזור זה עבר שינוי נרחב על ידי התפתחות אנושית במאה ה-20 כדי לתעל את הנהר ולמלא שטחי בוץ כדי ליצור את האי הארבור, שהיה בעבר האי המלאכותי הגדול בעולם.
ממערב לנהר הדלתה, היבשה נובעת צפונה אל המפרץ בראש דואמיש.
למזרח מצפון וצפון-מערב, נמצאת לבה של סיאטל, שפת הים של אלסקה, סנטר ווטרפרונט וסמית' קוב.
מפרץ אליוט הוא ביתם של נמל סיאטל, שבשנת 2002 היה הנמל התשיעי העמוס ביותר בארצות הברית במדידת יחידות TEU של אוניית מכולות וה-46 העמוס ביותר בעולם.
עסקי אוניות התענוגות ושירותי שיט באלסקה הפכו לחשובים יותר ויותר בשנות האלפיים.
המפרץ הוא גם ביתו של קולמן דוק, מסוף סיאטל הראשי של מערכת המעבורות של המדינה, והוא הגדול במדינה.
הפלגות יוצאות באופן קבוע מסיאטל לאי ביינברידג' ולעיר ברמרטון.
מסלול סיאטל–ווינסלו (אי ביינברידג') הוא המסלול בעל השימוש המשמעותי ביותר במערכת המעבורות שבמדינה מבחינת מספר הרכבים והנוסעים שהועברו בו.
מונית המים של קינג קאונטי, מעבורת נוסעים, עוברת על פני המפרץ ומחברת את מרכז סיאטל עם מערב סיאטל (Seacrest Dock) ועם האי ושון.
שתי מרינות נמצאות במפרץ אליוט.
הגדולה שבהן היא מרינת מפרץ אליוט שבבעלות פרטית, בשכונות מגנוליה/אינטרביי בסמית' קוב.
מרינת בל הארבור, המופעלת על ידי נמל סיאטל, נמצאת בחוף הים המרכזי לאורך בלטאון.
ניתן לעגון שם עד 70 כלי שיט.
מזחים רבים נמתחים אל המפרץ, במיוחד לאורך קו החוף המרכזי של סיאטל.
מזחים 57 ו-59 מאכלסים יעדים תיירותיים, כולל הגלגל הגדול והאקווריום בסיאטל.
במזח 67 נמצא מלון אדג'ווטר.
מזח 86 הוא מסוף משלוחי תבואה מרכזי המופעל על ידי קבוצת לואיס דרייפוס.
התבואה מועברת לספינות משא מעוגנות על ידי מעבר על שביל אליוט ביי ופארק צר על קו החוף, הכולל גם מזח דייגים ציבורי ליד סמית' קוב.
במפרץ נמצא טרמינל 91, אשר שימש מגוון מטרות לאורך השנים, כולל אחסון לרכבים ודגים מיובאים, שהפך לרציף עבור ספינות השייט באלסקה.
מדרום, בפארק סיקרסט שבמערב סיאטל, נמצא מזח דייגים ציבורי נוסף ואתר צלילה.
כהיבט בולט בגאוגרפיה של סיאטל, המפרץ הוזכר לעיתים קרובות בתקשורת.
לדוגמה, העולם האמיתי: סיאטל, עונת 1998 של סדרת הריאליטי MTV, צולמה על מזח 70 במפרץ.