tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר המושב הראשון, בית הנבחרים מצביע על החלטה לבחירת ראש ממשלה, ולאחר מכן המלך מאשר אותו רשמית תוך שלושים יום.
ראש הממשלה הנבחר היה תמיד מנהיג המפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים.
בית הנבחרים של מיין הוא הבית התחתון בבית המחוקקים של מיין.
הוא פועל בשיתוף עם הסנאט של מיין – הבית העליון של המדינה – כדי לגבש ולמסד חקיקה, שכפופה לאחר מכן לאישור מושל מיין.
בית הנבחרים של מיין כולל 151 חברים בעלי זכות הצבעה ושלושה חברים ללא זכות הצבעה.
חברי הבית בעלי זכות ההצבעה מייצגים מספר שווה של מחוזות ברחבי המדינה, ונבחרים בבחירות על פי שיטת הרוב היחסי .
החברים שאינם בעלי זכות הצבעה מייצגים שלושה משבטי הילידים של מיין, אם כי שניים מן השבטים בחרו שלא לשלוח נציגים.
כל חבר בעל זכות הצבעה מייצג כ-9,000 אזרחים במדינה.
מאחר שהתפקיד נחשב למשרה חלקית, רוב חברי בית הנבחרים של מיין נושאים במקביל בעבודות נוספות.
כהונתו של כל חבר נמשכת שנתיים, והם רשאים לכהן עד ארבע כהונות רצופות אלא אם עברו תקופת צינון בת שנתיים בין כהונה לכהונה.
בית הנבחרים של מיין כולל שלושה חברים ללא זכות הצבעה, המייצגים את קונפדרציית וואבנקי ובכלל זה את שבטי הפנובסקוט, הפאסמקוודי והמאליסיט.
לנציגים מיוחדים אלה יש סמכות להגיש הצעות חוק הנוגעות ישירות לשבטים או לסוגיות שבין המדינה לשבטים בנוגע לתביעות קרקע, וכן להשתתף בחקיקה אחרת המובאת בפני בית הנבחרים במעמד של נותני חסות.
עם זאת, הם אינם מצביעים בהצבעות המליאה בשל מעמדם הייחודי כנציגים שבטיים הפועלים בשם בני עמם בלבד.
נציגי שבטי הפנובסקוט, הפאסמקוודי והמאליסיט רשאים לכהן כחברי הוועדות הקבועות המשותפות של בית הנבחרים והסנאט במהלך דיונים והתייעצויות, ושם הם רשאים להצביע – דבר שפעמים תכופות בעל חשיבות מכרעת להצעות חוק מסוימות.
החל מהמושב השני של האספה ה-125, הוענק לשבט המאליסיט מהעיירה האולטון מושב בבית הנבחרים.
הנציג הראשון שנבחר למושב זה היה הנרי ג'ון בר, שאחרי שהושבע לתפקידו בידי המושל פול לה-פייג', הצהיר כי בכוונתו להגיש הצעת חוק שתעניק לעם המיקמאק שבמיין מושב ללא זכות הצבעה.
ב-26 במאי 2015 הודיעו שבטי הפאסמקוודי והפנובסקוט בעצרת שנערכה בבית המחוקקים כי הם מושכים את נציגיהם מבית המחוקקים המדינתי בשל מחלוקות על זכויות דיג, סמכויות שיפוט, ותחושת חוסר כבוד כלפי הריבונות השבטית.
הם נימקו כי צו מנהלי שפרסם המושל לה-פייג', שביטל צו קודם שחייב התייעצות עם השבטים בנושאים הנוגעים להם, כסיבה נוספת לפרישה.
בעקבות זאת עזבו את בית הנבחרים מת'יו דיינה השני (מן הפאסמקוודי) וויין מיטשל (מן הפנובסקוט), והנרי ג'ון בר מן המאליסיט נותר הנציג הילידי היחיד.
בתגובה הצהיר יושב ראש בית הנבחרים מארק איבס כי נציגי השבטים תמיד יתקבלו בברכה בבית הנבחרים.
מת'יו דיינה השני שב לבית הנבחרים כנציג שבט הפאסמקוודי בבחירות 2016.
שבט המאליסיט החליט שלא לשלוח נציג לאספה ה-129 של בית הנבחרים, שנבחרה בבחירות 2018. נכון לנובמבר 2025, שבטי המאליסיט והפנובסקוט עדיין ממאנים לשלוח נציגים לבית הנבחרים, והנציג היחיד ללא זכות הצבעה הוא נציג שבט הפאסמקוודי, ארון דיינה.
לשכת הצירים (בלוקסמבורגית: Chamber vun den Deputéierten או פשוט D'Chamber) היא בית המחוקקים הלאומי החד-ביתי של לוקסמבורג.
בית הנבחרים מורכב מ-60 מושבים.
חברי הפרלמנט נבחרים לתקופה של חמש שנים באמצעות ייצוג יחסי בארבעה מחוזות בחירה מרובי מושבים.
החוקה של 1841 יצרה את שהורכבה מ-34 חברים.
תחת וילם השני, מלך הולנד סמכויות הרשות המחוקקת היו מוגבלות מאוד: היא לא יכלה לקבל החלטות והיה לה תפקיד מייעץ בלבד ביחס למלך.
הסכמתה הייתה נחוצה במספר מועט מאוד של נושאים ורק הריבון יכול היה להציע חוקים.
האספה התכנסה רק 15 ימים בשנה, וישיבותיה היו חשאיות.
בשנת 1848 הוקמה אספה מכוננת ונוסחה חוקה חדשה שהעבירה את המדינה למונרכיה חוקתית, במסגרתה, נשארו בידי המלך-דוכס הגדול רק הסמכויות המפורטות במפורש בחוקה.
לפרלמנט, שנקרא כיום בית הנבחרים, הייתה סמכות חקיקה, הזכות להציע ולתקן חוקים, והוא קיבל את הסמכות להחליט על התקציב.
הממשלה הפכה אחראית בפני בית הנבחרים.
בנוסף, הדיונים הפכו כעת פומביים.
בשנת 1853, וילם השלישי, מלך הולנד קרא לממשלה לכתוב חוקה חדשה שתגביל את סמכויות בית הנבחרים בתהליך שבסופו התפזר הבית והייתה חזרה קצרה למונרכיה אבסולוטית, במה שנודע לימים כ.
הפרלמנט, ששמו שונה כעת לאספת המדינות, שמר על סמכויות החקיקה שלו, אך הדוכס הגדול לא נדרש עוד לאשר ולפרסם את חוקיו בתוך פרק זמן מסוים.
לא היה עוד צורך להצביע מדי שנה על מיסים, והתקציב הקבוע הונהג מחדש.
מועצת המדינה הוקמה בשנת 1856 כדי לפקח על בית הנבחרים.
תפקידה היה להביע חוות דעת על הצעות חוק ותקנות.
לאחר שאושרו הנייטרליות והעצמאות של לוקסמבורג ב, בשנת 1868, תוקנה החוקה כדי להשיג פשרה בין החירויות של 1848 לבין האמנה הסמכותנית של 1856. הפרלמנט שינה את שמו ללשכת הצירים וקיבל בחזרה את רוב הסמכויות שאיבד בשנת 1856, כגון ההצבעה השנתית על התקציב והמיסים.
עם זאת, המלך הדוכס הגדול עדיין שמר על סמכויות נרחבות: הוא הפעיל את הרשות המבצעת, והחזיק בסמכות מחוקקת לצד בית הנבחרים.
השינויים החוקתיים של 1919 הביאו זכות בחירה אוניברסלית ואישרו את עקרון הריבונות הלאומית.
צעדים אלה בדרך לדמוקרטיזציה התרחשו בתקופה של משבר המלוכה, רעב וקשיים באספקת מזון.
שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג נותרה ראש המדינה, ושותפה לסמכות המחוקקת.
רוב מערכות הבחירות בין 1922 ל -1951 היו בחירות חלקיות.
ארבעת מחוזות הבחירה חולקו לצמדים, צפון עם מרכז ודרום עם מזרח, והבחירות נערכו כך שרק צירים מצמד מחוזות בחירה עמדו לבחירה בכל זמן נתון.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1940 ל-1944 תחת הכיבוש הגרמני של לוקסמבורג, פורקה הלשכה על ידי הנאצים והמדינה סופחה ל.
משפחת הדוכס הגדול וממשלת לוקסמבורג גלו, תחילה לבריטניה, ומאוחר יותר לקנדה וארצות הברית.
ב-6 בדצמבר 1944 חזרה הלשכה לתפקד ובהמשך תיקנה שוב את החוקה, שביטלה את מצב הנייטרליות של המדינה.
בשנת 1965 הוקמו ועדות פרלמנטריות, והוכר מעמדן של מפלגות, כולל קבלת תקציבים על סמך הישגיהן.
שינויים בתקנון בית הנבחרים בשנים 1990 ו-1991 הגדילו באופן משמעותי את האמצעים שעמדו לרשות הקבוצות הפוליטיות.
בנוסף, כל חבר פרלמנט קיבל זכאות למשרד קרוב לבניין בית הנבחרים והחזרי הוצאות.
מאז ינואר 2008, המפלגות הפוליטיות מומנו ישירות על ידי המדינה.
חשבונותיהן היו אמורים להיות נפרדים לחלוטין מאלה של הסיעות הפוליטיות בפרלמנט.
על מנת לקבל כספי ציבור, מפלגה חייבת לספק הוכחות לפעילות פוליטית סדירה, להציג רשימות מלאות של מועמדים בבחירות לפרלמנט ולבחירות האירופיות, ולקבל לפחות 2% מהקולות.
תפקידו של בית הנבחרים מכוסה בפרק ד של חוקת לוקסמבורג, הסעיף הראשון בה קובע כי מטרת בית הנבחרים היא לייצג את המדינה.
לוקסמבורג היא דמוקרטיה פרלמנטרית, שבה בית הנבחרים נבחר במסגרת ייצוג יחסי והצבעה לרשימות של מפלגות.
כל החוקים חייבים לעבור אישור בבית הנבחרים.
כל הצעת חוק חייבת, תאורטית, לעבור שתי הצבעות בבית הנבחרים, עם מרווח של לפחות שלושה חודשים בין ההצבעות, כדי שתהפוך לחוק.
אולם בית הנבחרים רשאי להחליט לוותר על ההצבעה השנייה, אם מועצת המדינה מסכימה.
בפועל, זה קורה ברוב המקרים.
חוקים מתקבלים רק ברוב מוחלט של הנוכחים, ובתנאי שנוכח מניין חוקי של לפחות מחצית מחברי בית הנבחרים.
הלשכה מורכבת משישים חברים, הנקראים צירים.
כל אחד מהם מייצג אחד מארבעה מחוזות בחירה, שכל אחד מהם מהווה שילוב של לפחות שני קנטונים.
כל מחוז בחירה בוחר מספר צירים ביחס לאוכלוסייתו, כאשר הגדול ביותר בוחר 23 והקטן ביותר בוחר 7. לכל מפלגה מוקצה מספר מושבים ביחס למספר הקולות הכולל שקיבלו מועמדיה באותו מחוז בחירה.
המושבים ניתנים למועמדי אותה מפלגה בסדר יורד לפי הקולות שקיבל כל מועמד בהצבעה ברשימה פתוחה.
מחוז בחירהקנטוןחברי פרלמנטמרכזלוקסמבורג, מרש21מזרחאשטרנך, גרבנמכר, רמיש7צפוןקלרוו, דיקירך, רידן, ויאנדן, וילץ9דָרוֹםקפלן, אש-סור-אלזט23
בית הנבחרים מקיים ישיבות במלון דה לה שאמבר הממוקם ברחוב המכונה קראוטמארט, בווילה הוט, החלק העתיק ביותר של העיר לוקסמבורג.
הוא נבנה במקור בין השנים 1858 ו-1860 כנספח לארמון הדוכס הגדול, שעד אז שימש כאחד ממקומות רבים לכינוס בית הנבחרים.
בית הנובר היא שושלת מלכים ממוצא גרמני, שבניה מלכו בבריטניה בתקופה הג'ורג'יאנית ובוויקטוריאנית, ושלטו גם במדינה ההנוברית עצמה על גלגוליה השונים (דוכסות בראונשווייג-לינבורג, נסיכות הבוחר מהנובר, ולבסוף ממלכת הנובר) שבאזור סקסוניה התחתונה בגרמניה.
בית הנובר הוא ענף של בית ולף, בית אצולה גרמני ששלט בדוכסות בראונשווייג-לינבורג (אחת ממדינות האימפריה הרומית הקדושה דאז) עוד מימי הביניים, שהוא בעצמו ענף של בית אסטה.
בית הנובר החל את דרכו כבית נפרד בשנת 1635, אז שטחי בראונשווייג-לינבורג חולקו מחדש בין בני בית ולף, בשל מותו של הדוכס פרידריך אולריך ועל פי המנהג הגרמני (ששורשיו בחוק הסאלי) לחלק נחלות בין יורשים רבים.
אז גאורג מבראונשווייג-לינבורג, שנחשב לראשון לבית הנובר, קיבל את נסיכות קאלנברג .
עד אז בירת נסיכות זו הייתה בטירת קאלנברג , אבל הטירה ניזוקה במלחמת שלושים השנים, לכן החליט גאורג להעביר את מושבו לעיר הנובר, ומכאן דבק השם "בית הנובר" בצאצאיו של גאורג.
בדצמבר 1648 כריסטיאן לודוויג, נסיך קאלנברג, בנו ויורשו של גאורג, ירש מדודו חלק נוסף של הדוכסות, נסיכות לינבורג , ובהתאם למנהג ההתחלקות בנחלות הוא העביר את קאלנברג לאחיו.
במשך כמה עשרות שנים נסיכויות לינבורג וקאלנברג עברו מאח לאח ומאב לבן, כך שתמיד הן נותרו בידי בית הנובר אך איש לא החזיק בשתיהן בו זמנית, עד שב-1705 גאורג לודוויג מהנובר, שכבר היה נסיך קאלנברג, ירש גם את לינבורג.
בשלב זה כבר בוטל מנהג חלוקת הנחלות בבית ולף, והורשת הכול לבן הבכור תוקנה במקום.
בישופות אוסנבריק הייתה נסיכות ממערב לדוכסות בראונשווייג-לינבורג (גם כן בסקסוניה התחתונה של ימינו), וכמשתמע משמה היא נשלטה בידי בישוף.
מאז הרפורמציה הפרוטסטנטית היה בה מאבק כוחות בין הקתולים ללותרנים, ובשלום וסטפאליה הוחלט שמשרת הנסיך-בישוף תעבור בתורות בין הצדדים, והבישוף הלותרני יבוא משורותיו של בית הנובר.
סך הכול היו שלושה בישופים מבית הנובר (בסוגריים שנות כהונותיהם):
ב-1803 אוסנבריק חולנה וסופחה להנובר, כחלק ממגמה כללית של איחוד מדינות גרמניות, ותואר הנסיך-בישוף בוטל.
סקסוניה-לאוונבורג הייתה דוכסות שגבלה בבראונשווייג-לינבורג, ובשנת 1689 היא נקלעה למשבר ירושה בעקבות פטירתו של הדוכס יוליוס פרנץ מבית אסקניה בלי בן זכר.
בין הטוענים לתואר הדוכס היה גאורג וילהלם, נסיך לינבורג מבית הנובר, שפלש עם צבאו לשטח הדוכסות והשתלט בכוח על רובה, תוך שהוא מנשל את בנותיו של יוליוס פרנץ מירושתן.
ראשי בית הנובר החזיקו בדוכסות עד ראשית המאה ה-19.
כאות הוקרה על תרומת בית הנובר במלחמת תשע השנים, לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק לארנסט אוגוסט, נסיך קאלנברג בשנת 1692 תואר נסיך בוחר.
מאז שונה שמה של בראונשווייג-לינבורג לנסיכות הבוחר מהנובר.
עם זאת, רק בשנת 1708, אחרי פטירתו של ארנסט אוגוסט, הרייכסטאג הכיר רשמית בבנו גאורג לודוויג כנסיך בוחר, והעניק לו תואר סמלי נוסף, הארכי-גזבר (Erzschatzmeister) הקיסרי.
גאורג לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר היה נינו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה מבית סטיוארט (אימו של גאורג לודוויג, הנסיכה סופיה מהפפאלץ, הייתה בתה של הנסיכה אליזבת, בתו של המלך ג'יימס).
עד 1701 סיכוייו לרשת את הכתר האנגלי היו קלושים, שכן לג'יימס הראשון היו צאצאים רבים שקדמו לו, אלא שרבים מהם היו קתולים, ואנגליה הפרוטסטנטית לא רצתה במלך קתולי.
בזכות חוק ההסדר 1701, שהוציא את כל הקתולים מסדר הירושה לכתר האנגלי, גאורג לודוויג מצא עצמו במקום השלישי בסדר הירושה, אחרי הנסיכה אן ואימו הנסיכה סופיה.
לאחר פטירת המלך ויליאם השלישי, איחוד אנגליה וסקוטלנד, פטירת אימו ופטירת המלכה אן (שאירעו בסדר הזה), ב-1 באוגוסט 1714 הפך הנסיך גאורג לודוויג גם לג'ורג' הראשון, מלך בריטניה הגדולה ואירלנד.
כך עלה בית הנובר לשלטון באחת המעצמות החזקות ביותר בעולם – האימפריה הבריטית.
בהתחלה ההנוברים נראו בבריטניה כזרים, שכן ג'ורג' הראשון ובנו ג'ורג' השני גדלו בגרמניה, היו בעלי צביון גרמני מובהק (אומרים שג'ורג' הראשון בקושי ידע אנגלית), ובילו זמן לא מבוטל באדמותיהם בהנובר גם בהיותם מלכי בריטניה.
המלך ג'ורג' השלישי, שכבר נולד וגדל בבריטניה, השתדל להתנתק מצביון זה ולהתקרב לעם הבריטי.
במאי 1803 בריטניה הכריזה מלחמה על הרפובליקה הצרפתית, ובתגובה הצבא הצרפתי פלש להנובר (שהייתה באוניה פרסונלית עם הכתר הבריטי), וכבש אותה תוך כמה ימים.
אחרי כן האימפריה הרומית הקדושה בוטלה, כך שתואר הנסיך הבוחר איבד מתוכנו, והנובר סופחה לממלכת וסטפאליה.
הקואליציה האנטי-צרפתית השישית שחררה את הנובר מהצרפתים, ובקונגרס וינה ב-1814 בריטניה המנצחת השיבה למלכהּ את אדמותיו בגרמניה והוסיפה עליהן, וגם שדרגה את מעמדן מנסיכות בוחר לממלכת הנובר, שכעת הייתה מדינה עצמאית, אם כי חברה בקונפדרציה הגרמנית.
בנו הצעיר של המלך, הנסיך אדולפוס, מונה למשנה למלך בהנובר ולשליט המדינה בפועל.
ב-20 ביוני 1837 נפטר המלך ויליאם הרביעי, האחרון שמלך גם על בריטניה וגם על הנובר.
את הכתר הבריטי ירשה אחייניתו ויקטוריה, אבל בממלכת הנובר נאסר על נשים לרשת את הכתר, ולכן ארנסט אוגוסט הראשון (בנו החמישי של גאורג השלישי) היה למלכם.
כך בית הנובר התפצל לשני ענפים: גרמני (ארנסט אוגוסט וצאצאיו) ובריטי (שאר חברי הבית שנשארו בבריטניה).
הענף הגרמני לא החזיק בממלכתו זמן רב: בשנת 1866 גאורג החמישי, מלך הנובר, סירב לתמוך בממלכת פרוסיה במלחמתה נגד אוסטריה, ובתגובה פרוסיה הכריזה מלחמה גם על הנובר וכבשה אותה.
בתום המלחמה גאורג החמישי הודח רשמית ממלכותו וגלה לאוסטריה, והנובר סופחה לפרוסיה.
בבריטניה עדיין מלכה המלכה ויקטוריה מבית הנובר, אבל שם שלטון בית הנובר היה זמני, כי בשל היותה אישה, ילדיה של ויקטוריה השתייכו לא לבית שלה אלא לזה של בעלה, בית סקסה-קובורג-גותה.
מאז פטירתה של המלכה ויקטוריה ב-1901, מלכי בריטניה הם עדיין מאותה המשפחה, אבל לא נחשבים לחברים בבית הנובר.
הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג' היה האחרון מהענף הבריטי של בית הנובר, שנכחד עם פטירתו של הנסיך ג'ורג' ב-1904.
בשנת 1884 נכחד הענף הבכיר של בית ולף, ששלט עד אז בדוכסות בראונשווייג, עם פטירתו של הדוכס וילהלם.
פירוש הדבר שבית הנובר נותר הענף היחיד משושלת ולף, והיורש החוקי לבראונשוויג היה הנסיך ארנסט אוגוסט, דוכס קמברלנד וטיביודייל, בנו של גאורג החמישי.
כך בית הנובר חזר לשלטון, אם כי בשטח קטן בהרבה ממה שהיה לו בעבר.
אבל פחות משנה אחרי כן התחילה מלחמת העולם הראשונה, במהלכה נשללו התארים הבריטיים שלהם, וכאשר זו הסתיימה בתבוסת גרמניה פרצה המהפכה הגרמנית.
ב-8 בנובמבר 1918 אלפים יצאו להפגין ברחובות העיר בראונשוויג, ודרשו מהדוכס להתפטר.
הוא חתם על מכתב התפטרות באותו היום, ובית הנובר ירד סופית מבמת ההיסטוריה.
לארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג, היו בנים ובני בנים, חלקם עדיין בחיים נכון ל-2025, והם מהווים את בית הנובר כיום, שכן שאר ענפי השושלת נכחדו.
ראש הבית הנוכחי הוא הנסיך ארנסט אוגוסט (החמישי), נכדו של דוכס בראונשווייג לשעבר.
הוא ובנו עדיין מחזיקים בכמה מנכסי בית הנובר בגרמניה ובאוסטריה.
בהיותם צאצאים מהקו הזכרי (בן אחר בן) של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ההנוברים טוענים להיות נסיכים בריטיים , ושם המשפחה שלהם בתעודות הזהות הגרמניות כולל את המילים "נסיך מלכותי של בריטניה הגדולה ואירלנד" .
משפחת המלוכה הבריטית לא מכירה בהם כנסיכים, אבל יש להם אזרחות בריטית, ודרכוניהם הבריטיים אף מכילים את התואר "הוד מעלתו המלכותית" .
"בית הנְכוֹת בצלאל" (בעבר: "בית הנכאת") או "בית הנכות הלאומי בצלאל" היה מוזיאון וחלל תצוגה שהוקם לצד בית הספר לאמנות "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", ברחוב שמואל הנגיד 12 בירושלים.
המוזיאון פעל בין השנים 1906-1965. כיום פועל במקום זה בית האמנים של אגודת הציירים והפסלים בירושלים.
תחילתו של המוזיאון היה כמוזיאון לתולדות הצומח והחי בארץ ישראל.
ישראל אהרוני, מקים האוסף, שימש כזואולוג וכאספן דגימות עבור מוזיאונים שונים באירופה כגון מוזיאון הטבע וגן-החיות של ברלין.
בוריס שץ, מקים "בצלאל", ראה יתרון באפשרות להקמת האוסף הזואולוגי, בכך שיוכל לשמש עזר לאמנים לשלב את חיי הטבע של ארץ הקודש בעבודותיהם.
החל משנת 1909 קיבל המוזיאון גוון יותר אתנוגרפי, ברוח מפעלו של שלמה אנסקי, שהקים מוזיאון אתנוגרפי יהודי בסנקט פטרבורג.
חלק מן האוסף של בית הנכות נתקבל כתרומה בעקבות תערוכות אשר ערכו אנשי "בצלאל" באירופה.
בין המוצגים שנתרמו היו דיוקן עצמי של יוזף ישראלס, דיוקן של מקס ליברמן, אוסף שבלולים שנשלח מברלין, מרכבתו של משה מונטיפיורי ועוד.
תצוגת בית הנכות נפתחה לציבור הרחב בפסח, שנת 1912. הוא הפך למוקד של ביקורים של ראשי היישוב.
ביקור חשוב נערך בשנת 1916 ובו ביקר ג'מאל פאשה, שר הימייה של האימפריה העות'מאנית, בליווי פמליה ובה הפאשה של ירושלים ונכבדים נוספים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פנה ש"ץ אל ועד הצירים בבקשת תמיכה למוזיאון.
בבקשתו תיאר את מאמצי שימור המוזיאון בזמן המלחמה מפני הטורקים.
הוועד הקציב למוזיאון סכום כספי מסוים ופיתוחו נכלל בתוכניותיו.
אולם ש"ץ לא הצליח להגדיל את המוזיאון, שתצוגתו מנתה אז כ-3,000 פריטים, בשל סגירת גבולות הארץ.
החל מתחילת שנות העשרים של המאה ה-20 החלה הפרדה של האוסף הזואולוגי מן האוסף הכללי.
האוסף, שכונה "בית נכות חקלאי" הועבר לניהול עצמאי ובשנת 1925, עם פתיחת האוניברסיטה העברית, נמסר לרשותה.
במקביל, פעל ש"ץ במטרה להפוך את החלק האחר של האוסף למוזיאון לאומי, תחת אחריותו של ועד הצירים.
פועלו של ש"ץ נשא פרי וב-2 ביוני 1925 נפתח "בית הנכות הלאומי בצלאל" בפיקוחו של מרדכי נרקיס.
בשנת 1939 מונה הרברט קרמר למנהל הכללי של המוזיאון והקים את "אגודת ידידי בית הנכות הלאומי בצלאל".
ב-13.4.1948 נהרג קרמר בהתקפה על שיירת הדסה.
עם פתיחתו של מוזיאון ישראל, בשנת 1965, צורף אליו האוסף של בית הנכות.
אוסף זה שימש את הגרעין של אגף האמנויות של המוזיאון.
לאחר פתיחת מוזיאון ישראל הוקם במבנה ששימש לבית הנכות בית האמנים.
בית הנשיא או בית ולירו הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים, ברחוב אלחריזי 17. התגוררו בו נשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית ומשפחתם, גם בתקופת כהונתו כנשיא מדינת ישראל.
הוא נכלל במתחם יד יצחק בן-צבי, הכולל, בין השאר, את בית החלוצות.
בני הזוג רחל ינאית ויצחק בן-צבי רכשו בשנת 1924 מגרש בשכונת רחביה במטרה להשתקע בה.
עלות רכישת המגרש ברחוב אבן גבירול 10 הייתה גבוהה, ולא נותר להם די כסף לבנות עליו את ביתם, ולכן התגוררו עם בניהם בצריף שניצב על המגרש.
בן צבי קיבל שני צריפים אוסטריים שנלקחו על ידי הצבא הבריטי כשלל מלחמה, בהיותו חייל משוחרר מהצבא הבריטי.
צריפים אלה אוחדו יחד לצריף אחד בן שישה חדרים בו התגוררו גם הוריו של יצחק בן-צבי והוריה של רחל ינאית.
הצריף שימש גם כמפקדה של ארגון "ההגנה" בשכונה, ובו הוחזקו מוטות הברזל באמצעותם הגנו גברי השכונה על השכונה במאורעות 1929. בצריף נערכו ישיבות של ההסתדרות הכללית ושל הוועד הלאומי בו היו פעילים בני הזוג בן צבי.
בהמשך הגיעו בני הזוג בן צבי להסכם עם קבלן בניין, שבנה במגרש בית מגורים ובתמורה נתן לבני הזוג את הדירה בקומת הקרקע של המבנה.
על יתרת המגרש, במקום בו היה "משק החלוצות", נבנה בית החלוצות.
בשנת 1950 פורק הצריף והועבר לקיבוץ בית קשת, שם הוא משמש כמרכז נוער על שמו של , בנם של יצחק בן-צבי ורחל ינאית, שנפל במרץ 1948 בקרבת הר תבור בקרבות מלחמת העצמאות.
עם היבחרו של בן צבי לנשיא, סירבו בני הזוג בן צבי לעבור לבית זלמן שוקן שנועד לנשיאי ישראל.
רחל ינאית אמרה ליוסף כרמל, שלישו הצבאי של הנשיא כי:
בעקבות סירוב זה החליטה ממשלת ישראל על רכישת ביתו של הסוחר העשיר ניסים ולירו (בנו של חיים ולירו ואביו של פרופסור אהרון ולירו) הסמוך ברחוב אלחריזי 17, בתור לשכות בין הנשיא ומשרד הנשיא, וכן נבנו בסמוך שני "צריפים שוודיים" על מנת לשמש אולמות קבלות פנים.
הצריף הגדול ידוע כ"צריף הנשיא".
את עיצוב הפנים של הבית ביצע זוג האדריכלים יחזקאל גד ודורה גד.
זמן קצר לאחר פטירתו של בן צבי ב-23 באפריל 1963 נוסד יד בן צבי על ידי רחל ינאית, לוי אשכול וקדיש לוז.
בית ולירו נבנה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 עבור אסתרינה (לבית קוקיה) וניסים ולירו, על פי תכנון של האדריכל יהושע סלנט בסגנון הבינלאומי.
המבנה צופה באבן אדומה, ובחזיתו הותקנה דלת כניסה מרשימה בסגנון אר דקו.
בחדר האוכל של הבניין, שהפך לחדר האירוח של הנשיא, הותקן הרדיאטור הראשון בירושלים.
בקומת הקרקע היה משרדו של הנשיא וחדרי האירוח והקומה השנייה שימשה למגורים.
בניין זה משמש כיום את משרדי יד יצחק בן-צבי.
"הצריפים השוודים" הותקנו בחצר המבנה (שהורחבה על חשבון "גן הכוזרי" הסמוך) במטרה לשמש אולמות אירועים ואולמות קבלות פנים.
הצריף הגדול שימש לקבלות פנים רבות משתתפים, והקטן לקבלות פנים מצומצמות.
הצריפים מעץ הותקנו לבקשת בן צבי אשר סבר כי לאור העובדה שמרבית העולים החדשים התגוררו במעברות בצריפים ובפחונים, אין זה ראוי שלנשיא יבנו אולם קבלת פנים מרשים, ודי בצריף צנוע.
הצריפים, מהיותם אולמות האירוח הרשמיים של נשיא המדינה, עוטרו בסמלי שנים עשר השבטים מעשי ידי הפסלת בתיה לישנסקי (אחותה של רחל ינאית).
על רצפת האולם הונח שטיח "משכית".
באולם הקטן מוצגים אריחי אבן שעליהם כתובים פרקים מספר יחזקאל, שהובאו מעיראק, ממקום קבורת הנביא.
בכניסה לצריפים ניצב פסיפס מעון, וכן פסל של בתיה לישנסקי בשם "מגש הכסף" - על שם שירו של נתן אלתרמן.
כיום משמש הצריף הגדול כאולם ההרצאות של יד בן צבי, והצריף הקטן - ככיתת לימוד.
בית הנסן הוא מרכז לעיצוב, מדיה וטכנולוגיה הממוקם בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב גדליהו אלון 14, במבנה שהיה בעברו בית החולים הממשלתי ע"ש הַנסֶן – מרכז טיפולי לחולים במחלת הנסן (צרעת).
בית החולים הוקם בשלהי המאה ה-19 בשם בית החולים למצורעים עזרת ישו כדי לשמש לאשפוז מבודד של חולי מחלת הנסן (צרעת).
עד שנת 2002 פעל במתכונת של מרפאת חוץ, ושיכן את המרכז הארצי למחלת הנסן של משרד הבריאות.
מבנה בית החולים והמגרש בן 40 הדונם עליו הוא ניצב, נחשבים כבעלי ערך היסטורי ואדריכלי, ומוגדרים כמבנה לשימור.
בשנים 2011–2013 עבר המתחם עבודות שימור לקראת הסבתו לייעודו החדש על ידי הרשות לפיתוח ירושלים בניהול ותכנון של משרד רן וולף.
בעשור השני של המאה ה-21, פועלים במרכז לימודי התארים המתקדמים של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, קבוצות עשייה, מפגש, מחקר ותצוגה בתחום האמנות העכשווית, קבוצות מחקר בתחומי העיצוב והטכנולוגיה, המיזם לקולנוע וטלוויזיה של הרשות לפיתוח ירושלים וכן מוזיאון המציג תערוכה על ההיסטוריה של בית החולים ועל ההיסטוריה של בתי החולים בירושלים.
מגדל תצפית דמוי קקטוס המתנשא לגובה של 15 מטרים הוקם בחצר בית הנסן בנובמבר 2017 בתכנון האדריכל הצ'כי מרטין רייניש.
המגדל הוא מתנת ממשלת צ'כיה לירושלים ומהווה אחד הביטויים ליחס החם של העם הצ'כי כלפי מדינת ישראל ואהבתם לירושלים בפרט.
בשנת 1865 ביקרה בירושלים אצילה גרמניה בשם אוגוסטֶה פון קפנברינק־אשרדן (Auguste von Keffenbrinck-Ascheraden) והזדעזעה למראה בקתות המצורעים שנמצאו בצידו הפנימי של שער ציון, בו התגודדו יחדיו מצורעים בני כל הדתות וקיבצו נדבות.
מוקד מצורעים נוסף בעיר היה ליד ביר איוב (עין רוגל) בנחל קדרון.
היא נתנה לבישוף סמואל גובאט כסף עבור בניית בית מחסה לחולים שהוקם ב-1866 במבנה מול בריכת ממילא (במקום בו הוקם אחר כך, מנזר הלזריסטים ברחוב אגרון) ששימש כמקום לסעוד את החולים.
בבית היו 8 חדרים – שלושה לגברים, אחד לנשים וחדרי מטבח, חדר אוכל ושירותים.
היה זה המבנה הראשון בסביבה.
המקום היה אז רחוק משטח מיושב ומאוכלס, ועל כן התאים למוסד כזה, אלא שעד מהרה נבנו עוד בתים בסביבה.
בינתיים גדל גם מספר המצורעים שאושפזו במוסד.
בפרוטוקול ישיבת ההנהלה בנובמבר 1870 נאמר, שמאז פתיחת המוסד נתקבלו בו 50 חולים.
באותה ישיבה גם נידונה הקמת בניין חדש למוסד, במגרש שנקנה מצפון למושבה הגרמנית, באזור מבודד.
קונרד שיק נתבקש להגיש הצעת תוכנית.
ב-9 במאי 1885 הונחה אבן הפינה, ב-1887 נסתיימה הבנייה ובשנה זו אף הועברו החולים למעונם החדש
בעת הקמתו נקרא בית החולים בשם "עזרת ישו" , ושמו של המבנה, שתוכנן על ידי קונרד שיק ותיאודור זנדל נכתב מעל שער הכניסה למבנה.
באותה עת עבר המבנה לניהול מסדר האחיות הדיאקוניסות הגרמניות, אשר טיפל בחולים, והוא תופעל באמצעות תרומות מגרמניה של הכנסייה המוראבית ().
המתרפאים בו היו בני כל הדתות.
עם זאת, מרבית אוכלוסיית המטופלים הייתה מוסלמית, ורק בודדים היו נוצרים או יהודים.
רופא בית החולים היה ד"ר אדלברט איינסלר, עד למותו בשנת 1919. איינסלר שימש במקביל כרופא הראשי של בית החולים ביקור חולים.
עם תחילת המנדט הבריטי הושם בית החולים תחת פיקוח משרד הבריאות של ממשלת המנדט, והוא אף קיבל תקציב ממשלתי.
הוא גם עבר לאחריות הסניף הבריטי של הכנסייה המוראבית.
משנת 1919 עד 1948 רופא בית החולים היה הרופא הערבי-נוצרי תאופיק כנעאן, שהגיע למקום יום בשבוע.
צוות בית החולים כלל מספר אחיות נזירות מהמסדר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה בית החולים המשיך לפעול כאשר הוא מנוהל בסיוע ארגון הדסה.
במהלך מלחמת השחרור נותרו בו חולים ערבים, וחלק מהם נשארו גם לאחר שירושלים חולקה.
שינוי בולט חל בהרכבה של אוכלוסיית המטופלים במוסד.
ב־1949 היא הפכה, לראשונה בתולדותיו, ליהודית ברובה.
היפוך זה בהרכב האוכלוסייה בבית המצורעים כמעט שלא נדון במחקר.
באפריל 1952 נותרו במוסד שני מטופלים ערבים בלבד.
עם קום המדינה עזבו ד"ר כנעאן וחלק מהמתרפאים הערבים את בית החולים ועברו לבית המצורעים שבכפר סילוואן במזרח ירושלים (מאוחר יותר הקים כנעאן בית חולים למצורעים מצפון לרמאללה).
מכל מקום, בשנת 1959 בעיתון הכנסייתי כתבה האחות הראשית של המיסיון למצורעים בסילוואן כי "הכנסייה המוראבית נאלצה לוותר על 'עזרת ישוע' ]...[ לטובת ניהול יהודי לאחר קום מדינת ישראל החדשה.
המצורעים הערבים הועברו מעבר לגבול לממלכת ירדן"
באוקטובר 1950, נרכשו בית החולים והקרקע בשטח של 70 דונם סביבו מהמסדר על ידי הקרן הקיימת לישראל, והוא עבר לניהול משרד הבריאות כדי להמשיך לשמש בייעודו המקורי.
על פי התוכנית הראשונית היה אמור המתחם לעבור לרשות האוניברסיטה העברית במטרה לבנות במקום קמפוס חדש במקום הקמפוס בהר הצופים.
בית החולים עבר לרשות מדינת ישראל באופן רשמי באפריל 1951, ומספר חולים ערבים ומנהלת בית החולים האחות אוקולינה עברו לירדן.
האחות אוקולינה הייתה נזירה דנית שעבדה בבית החולים במשך 53 שנים.
הוא הפך לבית חולים ממשלתי, ונקרא על שם גרהארד ארמור הנסן (שגילה בשנת 1879 את החיידק הגורם למחלת הנסן).
את בית החולים הממשלתי ניהלו בין היתר אריה דוסטרובסקי ולאחר מכן בשנת 1949 חתנו, פליקס זגהר.
שלוש נזירות נשארו לעבוד בו, וטיפלו בכ-40 חולים, רובם עולים חדשים.
בעקבות ניסויים שנערכו בבית החולים בשנת 1964, גילה ד"ר יעקב שסקין, רופא בבית-החולים, את השפעתה החיובית של תרופת התלידומיד על החולים במחלת הנסן.
לגילוי זה הייתה חשיבות בקנה מידה עולמי והשימוש בתלידומיד למחלת הנסן נמשך עד היום במדינות עולם שלישי.
במשך השנים דרשו תושבי השכונות הסמוכות טלביה וקטמון שבית החולים ייסגר.
למרות שפותח טיפול יעיל במחלה, מיד לאחר התחלת הטיפול החולה כבר אינו מדבק, ואין צורך עוד בהסגר.
בשנת 1963 הוחלט לסגור את בית החולים ולהעביר את המתחם לרשות בית חולים שערי צדק.
תחילה דובר על העברת בית החולים למתחם בית החולים הדסה עין כרם שהושלם באותה עת.
או לבית ספר נוצרי נטוש של המסדר הסלזיאני בשכונת מוסררה, אך תושבי השכונה התנגדו.
אחר כך היו ניסיונות נוספים להעביר את בית החולים לאבו תור ושועפט, אך הוא נותר במקומו.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, חדל בית החולים לפעול במתכונת אשפוזית, ומאז ועד 2002 תפקד כמרפאת חוץ אמבולטורית, שיכן את המרכז הארצי למחלת הנסן של משרד הבריאות, וטיפל בכמה עשרות חולים מדי שנה לכל היותר.
עם פינוי המבנה עבר המרכז הארצי למחלת הנסן בשנת 2009 לבית הבריאות שטראוס, בחסות "הדסה".
בשנת 1986, בשל העניין הרב בערכו ההיסטורי והאדריכלי של המבנה, הוא הוגדר כמבנה לשימור.
ולאחר שבית החולים נסגר הוא נותר נטוש.
בישיבת הממשלה ב-25 במאי 2009 התקבלה החלטה להעביר את המקום מקק"ל (מרשותו של משרד הבריאות) לרשות עיריית ירושלים, שהחליטה לייעדו כמרכז לעיצוב, מדיה וטכנולוגיה.
עבודות שימור ושיפוץ התבצעו במקום בשנים 2011–2013 בניהולה של הרשות לפיתוח ירושלים, תחת ניהולו של רן וולף ובהנחיית אדריכל השימור נחום מלצר.
בשנת 2013 לאחר תכנון של משרד רן וולף ומשרד מלצר אדריכלים שופץ המבנה בתפיסה שימורית ייחודית ונפתח בו מרכז תרבות.
פועלים בבית התוכניות ללימודי תואר שני בעיצוב תעשייתי, עיצוב עירוני ומדיניות ותאוריה של האמנויות של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
המבנה משמש מרכז תרבות בנושאי העיצוב המדיה והטכנולוגיה והוקמו בו סדנאות, גלריה וחללי שהות אומן של קבוצת סלמנקה, חללי תצוגה ואולם קולנוע.
הבית מנוהל ע"י הרשות לפיתוח ירושלים באמצעות חברת רן וולף ומאות אלפי מבקרים מגיעים למקום מדי שנה.
בית החולים ניצב במגרש רחב-ידיים (40 דונם) ומוקף בחומה.
המבנה בן שלוש קומות, גרם מדרגות כפול הוביל לכניסה הראשית למבנה, שהייתה בקומה השנייה, ומעלה קשת.
בקומה השלישית ממוקמת מרפסת, שבמרכזה, מעל שער הכניסה למבנה, גמלון עשוי עץ.
למתחם הובילו מספר פתחים בחומה, שלוש דלתות מכיוון רחוב מרכוס של ימינו ושער לעגלות מכיוון רחוב הגדוד העברי ("חורשת הירח").
במרכז המבנה נמצאת חצר רבועה, ובמרכזה בור מים גדול ששימש את המבנה, בנוסף פזורים בשטח עוד 10 בורות מים לצורכי השקיה.
מגדלי שירותים שנבנו בסמוך למבנה (אחד באגף הגברים ואחד באגף הנשים), איפשרו הפרדה בין בורות השפכים למבנה העיקרי, ובכך סייעו לשמור על ההיגיינה בבית החולים.
החולים עברו למגדל השירותים באמצעות גשר מתכת.
בכל אחד מחדרי המבנה הותקן תנור חימום שהובא מגרמניה.
כן ניצבו בחדרים מכונות תפירה בעזרתן ביצעו המתרפאים עבודות תפירה.
בחצר, בסמוך למבנה הראשי נבנו מבנים אדמיניסטרטיביים ומבני מגורים לצוות.
בית החולים תוכנן כמשק אוטרקי (מספק את עצמו), וכך נשתל בו גן ירק רחב ידיים.
בגן ניטעו עצי פרי רבים, ובמקום פעלו רפת ודיר שסיפקו חלב וצמר, ולעיתים גם בשר, למתרפאים ולצוות.
הפרות והצאן רעו בשדה הסמוך, עליו ניצב בשנות האלפיים תיאטרון ירושלים.
בית הנבחרים של קנדה הוא הבית התחתון של הפרלמנט של קנדה ואחד משלושת הגופים המרכיבים את הפרלמנט (יחד עם המלוכה הקנדית והסנאט הקנדי).
בבית הנבחרים של קנדה 338 חברים הנבחרים בבחירות ישירות, כאשר כל אחד מהחברים נבחר לתקופה של עד חמש שנים (או פחות – אם פוזר הפרלמנט) באחד מאזורי הבחירה הפדרליים של קנדה.
בית הנבחרים הוקם בשנת 1867 בעקבות חקיקת חוק צפון אמריקה הבריטית 1867 והקמת דומיניון קנדה.
הבית התחתון תוכנן להוות מקביל לבית הנבחרים הבריטי – הבית התחתון של הפרלמנט הבריטי.
אך שהוא נקרא "הבית התחתון" בפועל, יש לו סמכויות רבות יותר מאשר ל"בית העליון" – הסנאט הקנדי.
בית הנבחרים ממוקם בבניין המרכזי של הפרלמנט בגבעת הפרלמנט באוטווה שבפרובינציית אונטריו.
בית הנבחרים הקנדי נקרא "בית הקומונז" ("House of Commons").
מקור המילה "Commons" במילה הצרפתית העתיקה "communes" שמשמעה קהילות- ולמעשה מדובר בבית נציגי הקהילות (על פי מקורו ההיסטורי של הפרלמנט הבריטי כאשר באנגליה שלחו הקהילות השונות את נציגיהם - לרוב האצולה הנמוכה, לבית התחתון, בעוד שהאצולה הגבוהה דנה בחקיקה בבית הלורדים).
בהתאם - שם המוסד בצרפתית הוא "la Chambre des communes".
בית הנבחרים של קנדה, כמו גם הסנאט הקנדי, הוקמו בשנת 1867 בעקבות חקיקת חוק צפון אמריקה הבריטית על ידי הפרלמנט הבריטי.
חוק זה הפריד את פרובינציות קוויבק ואונטריו שהיו פרובינציה אחת, וצירף את נובה סקוטיה וניו ברנזוויק כשתי פרובינציות נוספות, והקים את הדומיניון בשם קנדה כמדינה פדרלית.
על פי החוק, כלל הפרלמנט הקנדי שלושה גופים: מונרך, בית עליון (הסנאט הקנדי) ובית תחתון – בית הנבחרים.
שיטה זו התבססה על המבנה של הפרלמנט הבריטי ובהתאם נקראת שיטת וסטמינסטר על שם ארמון וסטמינסטר בו ממוקם הפרלמנט הבריטי.
בשונה מהשיטה הבריטית, מוגבלות סמכויות הפרלמנט בכך שחלק מהסמכויות נתונות לבתי המחוקקים של הפרובינציות השונות.
הפרלמנט הקנדי הוגבל בסמכויותיו, וחלק מהסמכויות (בעיקר בענייני משפט חוקתי) נותרו בידי הפרלמנט הבריטי, וכן חלק מסמכויות ממשלת קנדה הוגבלו ונותרו בידי ממשלת הממלכה המאוחדת אשר שלטה למעשה ברחבי האימפריה הבריטית שקנדה הייתה חלק ממנה.
חישוב מספר החברים בבית הנבחרים
נכון ל-2021, בבית הנבחרים של קנדה 338 חברים.
כל אחד מהחברים מייצג אזור בחירה אחד.
החוק קובע מספר מינימלי של 282 אזורי בחירה, ואלה משתנים כתלות במספר התושבים המתגוררים בהם.
מדי עשר שנים נערך מפקד אוכלוסין ובהתאם לתוצאות המפקד מחולקים אזורי הבחירה השונים ונקבע מספר הנציגים מכל פרובינציה, אולם החוקה קובעת מספר תנאי סף:
"סעיף הסנאט" (senatorial clause) קובע כי מספר הנציגים שיש לכל פרובינציה לא יפחת ממספר הסנאטורים שיש לאותה פרובינציה בסנאט הקנדי.
"סעיף הסב" (grandfather clause) קובע כי מספר הנציגים שיש לכל פרובינציה לא יפחת ממספר הנציגים שהיו לה בשנת 1986.
סעיף ההפחתה קובע כי לא תהא הפחתה של יותר מ-15% במספר הנציגים של פרובינציה בכל פעם שנערך מפקד אוכלוסין.
כתוצאה מסעיפים אלה, לפרובינציות הקטנות (בהם האוכלוסייה הולכת וקטנה) יש ייצוג יתר בבית הנבחרים.
הפרובינציות קוויבק, אונטריו, קולומביה הבריטית ואלברטה מיוצגות פחות או יותר ביחס נאות למספר תושביהן.
קביעת אזורי הבחירה מבוצעת כדלקמן:
מספר החברים המינימלי, כאמור בחוקה, הוא 282 מושבים.
מהם יש להפחית שלושה מושבים הניתנים לטריטוריות קנדה.
אוכלוסיית קנדה מחולקת ב-279 ומתקבל יחס החלוקה הפדרלי.
לאחר מכן מבוצעת חלוקה בין אוכלוסיית פרובינציה מסוימת ליחס זה, ומתקבל מספר המושבים של אותה פרובינציה.
בחירות כלליות נערכות לאחר פיזור הפרלמנט על ידי המונרך (ובהיעדרו, על ידי המושל הכללי של קנדה).
לרוב, מועד פיזור הפרלמנט נקבע על ידי ראש ממשלת קנדה, הפונה אל המושל ומבקש את פיזור הפרלמנט.
מושב הפרלמנט אינו יכול להימשך יותר מחמש שנים, ולכן אם לא פוזר הפרלמנט, תערכנה בחירות כלליות בתום חמש שנים מכינוסו.
החוק הקנדי קובע כי בחירות כלליות ייערכו תמיד ביום שני בשבוע (למעט ימי חג), וכי קמפיין הבחירות יערך לא פחות מ-36 ימים.
המועמדים במחוזות הבחירה השונים נקבעים לרוב על ידי המפלגות בקנדה, אולם מועמד יכול לרוץ במחוז בחירה באופן עצמאי (נדירים המקרים בהם מועמד עצמאי זוכה, בהיעדר מימון מפלגתי).
מרבית חברי הפרלמנט העצמאיים הם מועמדים ממפלגות שונות שסולקו ממפלגתם בשל חוסר משמעת סיעתית, ולא מועמדים אשר זכו בבחירות כמועמד עצמאי.
על מנת לרוץ כמועמד לבית הנבחרים, מועמד צריך להגיש את מסמכי המועמדות (nomination papers) ובהם חתימות של 50 או 100 תומכים (כתלות בגודל מחוז הבחירה).
בכל מחוז בחירה נבחר מועמד אחד.
על מנת להצביע למועמד על המצביע להיות בן למעלה מגיל 18, ואזרח קנדה.
מועמד שנבחר מכהן כחבר בית הנבחרים עד פיזורו של הפרלמנט, אלא אם נפטר, התפטר או מפסיק לעמוד בתנאי הסף להיות חבר בית נבחרים - מקרה בו מתפנה כיסאו.
חברי בית הנבחרים יכולים להצביע על הדחת אחד החברים במקום בו הורשע בפעילות של פשיעה חמורה או התנהגות שאינה הולמת באופן חמור.
כאשר כיסא מתפנה, נערכות בחירות במחוז הבחירה על מנת לבחור נציג חדש.
המונח "חבר פרלמנט" ("Member of Parliament") מתייחס לרוב לחברי בית הנבחרים ולא לחברי הסנאט (על אף שהסנאט הוא חלק מהפרלמנט הקנדי).
חבר פרלמנט מוסיף את האותיות "MP" לאחר שמו בתכתובותיו הרשמיות.
המשכורת השנתית של חבר פרלמנט היא 147,700 דולר קנדי.
חבר בית הנבחרים הנושא משרה נוספת (כגון משרת יושב ראש בית הנבחרים) יקבל תוספת משכורת בגין משרה זו.
בהתאם לחוק החוקה, 1867, יכול בית הנבחרים לקבוע את תנאי הסף לבחירה.
חוק הבחירות של קנדה שהתקבל בשנת 2000 קובע כיום את תנאי הסף:
בעל זכות בחירה ביום הצגת המועמדות (היינו, המועמד חייב להיות אזרח קנדה, ומעל גיל 18).
אסירים אינם רשאים להציג מועמדות.
אנשים שהורשעו בעבירות הקשורות לבחירות אינם רשאים להציג מועמדותם במשך 5 או 7 שנים מיום ההרשעה (כתלות בחומרת העבירה, ומבלי קשר לענישה בגינה).
החוק קובע כי נושאי משרה מסוימים אינם רשאים להציג מועמדותם לבית הנבחרים:
בעלי תפקידים ונבחרים של בתי המחוקקים הפרובינציאליים.
חברי ועדת בחירות (ראש ועדת הבחירות וסגנו אינם רשאים אף להצביע בבחירות).
בהתאם לחוק החוקה, 1867, חברי הסנאט אינם רשאים להציג מועמדותם לבית הנבחרים, ואם חבר בית הנבחרים ממונה לסנאט או לשפיטה, עליו לוותר על מושבו בבית הנבחרים.
יושב ראש בית הנבחרים וסגניו
בראש בית הנבחרים ניצב יושב ראש בית הנבחרים של קנדה, הנושא את התואר "Speaker" ("ספיקר" – "דובר") המבוסס על התואר המקביל של העומד בראש בית הנבחרים הבריטי.
יושב ראש נבחר בראשית מושב הפרלמנט על ידי חברי הפרלמנט.
בעבר, בחר ראש ממשלת קנדה את היושב ראש, וההצבעה הייתה פורמלית בלבד.
מאז שנת 1986 נבחר היושב ראש בהצבעה חשאית.
נושאי משרה נוספים המסייעים ליושב ראש בתפקידו, וממלאים בפועל את תפקיד יושב ראש בית הנבחרים בדיונים הם:
סגן היושב ראש, הממלא את תפקיד יושב ראש ועדת כל בית הנבחרים (Chair of Committees of the Whole) – ועדה של בית הנבחרים שבה חברים כל חברי בית הנבחרים.
סגן יושב ראש ועדת כל בית הנבחרים.
העוזר לסגן יושב ראש ועדת בית הנבחרים.
בזמן השאלות (Question Period) ובדיונים בעלי חשיבות יושב ראש בית הנבחרים מנהל בפועל את הישיבה, ולא משאיר זאת לסגניו.
יושב ראש בית הנבחרים שולט במהלך הדיון בכך שהוא מחליט מי מבין חברי בית הנבחרים ישא דברים, וכן קובע מתי כללי סדרי הדיון הופרו, ואף יכול להעניש את חברי הבית שהפרו את הכללים.
יושב ראש בית הנבחרים אחראי על ניהול הפרלמנט, ויושב בראש ועדת כלכלת הפנים של בית הנבחרים (Chair of the Board of Internal Economy).
יושב ראש בית הנבחרים הנוכחי של קנדה הוא גרגורי פרגוס.
חבר בממשלת קנדה האחראי על נושא החקיקה בבית הנבחרים מכונה מנהיג הממשלה בבית הנבחרים המכונה "The Government House Leader".
נושא משרה זה דואג לקביעת הדיונים בבית הנבחרים במטרה להשיג הסכמה רחבה לדברי חקיקה שהממשלה מנסה להעביר (ממשלות קנדה הן לרוב ממשלות מיעוט ולא ממשלות קואליציוניות, ולכן נדרשת הסכמת חברי האופוזיציה על מנת להשיג רוב הנדרש להעברת דברי חקיקה).
נושאי משרה שאינם חברי בית הנבחרים
בין נושאי המשרה בבית הנבחרים שאינם חברי בית הנבחרים ניתן למנות את מזכיר בית הנבחרים (Clerk of the House of Commons), סגנו (the Deputy Clerk) והמזכיר לענייני חקיקה והיועץ לעניינים פרלמנטריים (the Law Clerk and Parliamentary Counsel).
ה"סרג'נט אט ארמס" ("Serjeant-at-Arms" - "הסמל נושא הנשק") אחראי על הביטחון והסדר בבית הנבחרים.
משטרת קנדה אחראית על הסדר מחוץ למבנה הפרלמנט, אולם מטעמי הפרדת רשויות אינה רשאית להיכנס למבנה מבלי הזמנה של יושב ראש בית הנבחרים.
הסרג'נט נושא עמו את האלה הטקסית בכל ישיבה של בית הנבחרים, וזו מונחת על שולחן בית הנבחרים בראשית כל ישיבה ומוסרת בסיום כל ישיבה.
אולם בית הנבחרים מעוטר בירוק, בדומה לאולם בית הנבחרים הבריטי (ובהתאם אולם הסנאט מעוטר באדום בדומה לאולם בית הלורדים).
מושבי בית הנבחרים מסודרים משני צידי בית הנבחרים, במרחק שתי חרבות בין המושבים (כשלושה מטרים) – על פי המסורת של הפרלמנט הבריטי.
כיסאו של יושב ראש בית הנבחרים נמצא בקצהו הצפוני של האולם, מימינו מושבי הקואליציה ומשמאלו מושבי האופוזיציה.
לפני כיסא היושב ראש נמצא שולחן הבית (the Table of the House), שעליו מונחת האלה המסורתית בתחילת כל דיון, וסביבו יושבים "נושאי המשרה השולחניים" (Table Officers) – מזכירי בית הנבחרים שאינם חברי פרלמנט, המייעצים ליושב ראש במהלך הדיונים.
הכיסא המסורתי של ראש ממשלת קנדה הוא הכיסא ה-11 מימינו של היושב ראש, בשורת המושבים הראשונה, ושרי הממשלה יושבים משני צידי ראש הממשלה.
המנהיג הרשמי של האופוזיציה יושב למול ראש הממשלה – בכיסא ה-11 משמאלו של היושב ראש, בשורת המושבים הראשונה, וסביבו יושבים שרי "ממשלת הצללים" – חברי האופוזיציה הממונים על בדיקת ותקיפת שרי הממשלה.
דיוני בית הנבחרים נערכים מיום שני עד יום שישי בשבוע, משלהי חודש ינואר ועד אמצע יוני, ולאחר פגרת בית הנבחרים הנמשכת בין אמצע יוני לאמצע ספטמבר, נערכים דיונים בין אמצע ספטמבר ועד אמצע דצמבר.
בתקופות אלה נערכות הפסקות קצרות בדיונים של כשבוע בכל חודש, על מנת לאפשר לחברי בית הנבחרים לבקר במחוזות הבחירה שלהם ולהיפגש עם בוחריהם.
ישיבות בית הנבחרים פתוחות לציבור, ומשודרות בטלוויזיה ובאינטרנט.
כמו כן, דיוני בית הנבחרים מתומללים ומפורסמים באינטרנט וכן בדוחות רשמיים של בית הנבחרים.
חוק החוקה, 1867 דורש קוורום (מספר מינימלי של משתתפים) של 20 חברי בית הנבחרים (ובהם גם היושב ראש) על מנת לקיים ישיבה.
כל אחד מחברי בית הנבחרים יכול לבקש ספירת חברים על מנת לוודא שישנו קוורום (אולם היושב ראש יכול לדחות את הבקשה אם הוא סבור שהיא מיותרת).
במקרה בו נערכת ספירה וחסר קוורום, מורה היושב ראש על צלצול בפעמוני בית הנבחרים על מנת לקרוא לחברי בית הנבחרים לדיון.
במקרה ולא מגיעים חברים נוספים נדחה הדיון ליום המחרת.
במהלך הדיון, יכול חבר פרלמנט לדבר רק אם ניתנה לו רשות דיבור על ידי היושב ראש (ובהיעדרו של היושב ראש, על ידי סגנו).
היושב ראש אחראי לכך שלכל המפלגות תהיה הזדמנות נאותה להציג את עמדתן.
חבר בית הנבחרים הרוצה לשאת דברים נעמד במקומו, ורשות הדיבור ניתנת לו.
אם שני חברים נעמדו במקומם יחד, קובע היושב ראש את סדר הדוברים, אולם בית הנבחרים יכול להצביע על כך ולשנות את סדר הדוברים.
חבר בית הנבחרים הרוצה להציע נושא לדיון מציע אותו, ולאחר מכן חבר נוסף צריך להסכים להצעה בטרם יתחיל הדיון.
הדיונים נערכים באחת משתי השפות הרשמיות של קנדה (אנגלית או צרפתית).
החברים פונים בדבריהם אל היושב ראש ומתחילים את דבריהם במילים "אדוני ישוב הראש" ("Mr.
כאשר חבר בית הנבחרים מתייחס בדבריו לחבר אחר של בית הנבחרים עליו לדבר עליו בגוף שלישי, ובהתייחס לתפקידו ולמחוז בחירתו (היינו, לא מר X אלא "חבר הפרלמנט הנכבד ממחוז Y" (the honourable member for....) או "השר הנכבד הממונה על Z" (the Minister of...).
כל אחד מחברי בית הנבחרים רשאי לנאום פעם אחת בכל דיון בנושא כלשהו (למעט המציע הצעה לסדר, אשר רשאי לנאום בתחילת הדיון ולהציג את הצעתו, ובסיומו על מנת להשיב לדוברים).
כעיקרון, קריאות ביניים אינן מקובלות (אף שהן מופיעות יותר ויותר).
יושב ראש בית הנבחרים רשאי להפסיק חבר בית הנבחרים אשר מדבר שלא לעניין.
נוהלי בית הנבחרים קובעים הגבלת זמן לדוברים, כתלות בסוג הדיון – וכל חבר פרלמנט מוגבל בזמן בדבריו (בין 10 ל-20 דקות).
במקרים מסוימים מורשים ראש ממשלת קנדה ומנהיג האופוזיציה לנאום בלא הגבלת זמן.
ניתן להגביל את אורכו של הדיון בהצבעה של בית הנבחרים על אורך הדיון, וכן ניתן לסיים דיון בהצבעה של בית הנבחרים על החלטה לסיימו (הצבעה הנקראת "סגירה" - "cloture") אף אם יש חברים נוספים הרוצים לנאום.
חברי בית הנבחרים מצביעים בהצבעה קולית – יושב ראש בית הנבחרים שואל שאלה וחברי בית הנבחרים צועקים (יחד) "אכן" ("yea") או "לאו" ("nay").
היושב ראש מחליט, בהתאם לצעקות ששמע, אם ההצבעה התקבלה או אם לאו.
לבקשת חמישה מחברי בית הנבחרים או יותר, יכולה להיערך ספירה של הקולות.
במקרה זה נעמדים התומכים בהצעה ונרשמים שמותיהם על ידי המזכירים, ולאחר מכן נעמדים המתנגדים ונרשמים שמותיהם על ידי המזכירים.
שמות הנמנעים לא נרשמים בנפרד.
בבית הנבחרים הקנדי (בשונה מההליך המקובל בפרלמנט הבריטי) חברי בית הנבחרים לא יוצאים מהאולם ונספרים מחוצה לו.
במקרה של שוויון בין מספר התומכים לנמנעים, מכריע בהצבעה היושב ראש.
לרוב ידועות מראש תוצאות ההצבעה, מאחר שהמפלגות אוכפות משמעת סיעתית.
חברי פרלמנט שאינם מצביעים בהתאם למשמעת הסיעתית עלולים להיות מודחים מהמפלגה, ובכך לאבד את מימונם בבחירות הבאות.
מסיבה זו, מספר המועמדים העצמאיים נמוך ביותר.
בבית הנבחרים פועלות מספר ועדות קבע, בהם דנים חברי בית הנבחרים בהצעות החוק השונות, ורשאים לתקן את הצעות החוק.
הוועדות בודקות ומבקרות את פעולות הממשלה הפדרלית ומשרדי הממשלה השונים.
הגדולה בוועדות בית הנבחרים היא ועדת "כל בית הנבחרים" (Committee of the Whole) – ועדה שבה חברים כל חברי בית הנבחרים.
הוועדה מתכנסת באולם בית הנבחרים, אולם הדיונים בה נערכים לפי סדרי דיון השונים מאלה של בית הנבחרים – כל אחד מחברי בית הנבחרים יכול לנאום יותר מפעם אחת במהלך כל דיון, וכן סגנו של יושב ראש בית הנבחרים מכהן כיושב ראש הוועדה.
ועדת כל בית הנבחרים מתכנסת לרוב על מנת לדון בחוקי הסדרים (appropriation bills).
בבית הנבחרים פועלות מספר ועדות קבועות האחראיות על נושאים מסוימים.
ועדות אלה רשאיות להזמין שרים או נציגי חברי ממשלה על מנת לענות לשאלות, וכן מוסמכות לזמן עדים ומומחים.
בכל ועדה קבועה חברים בין 16 ל-18 חברים.
חברי כל ועדה וועדה בוחרים את יושב ראש הוועדה.
מרבית הצעות החוק נדונות בוועדות הקבועות הרלוונטיות (בהתאם לנושא הצעת החוק), אולם הצעות חקיקה מיוחדות נדונות בוועדות חקיקה בהן חברים עד 15 חברי בית הנבחרים.
החברים בוועדות אלה נבחרים באופן יחסי לחלוקה בין המפלגות השונות בבית הנבחרים.
ועדות אלה מתמנות אד הוק על מנת לדון בדברי חקיקה מסוימים.
היושבי ראש של ועדות החקיקה אינם נבחרים על ידי חברי הוועדות אלא על ידי יושב ראש בית הנבחרים (אשר לרוב בוחר אחד מסגניו).
בית הנבחרים יכול להחליט על הקמת ועדת אד הוק לדון בנושאים מיוחדים.
בוועדות מיוחדות אלה (special committees) עד 15 חברים מבין חברי בית הנבחרים.
בוועדות משותפות (joint committees) חברים הן חברים מבין חברי בית הנבחרים והן חברים מהסנאט.
ועדות אלה מוקמות לצרכים מיוחדים, ויכולות לבקר את פעולות הממשלה, אך לא לדון בהצעות חוק.
ישנן ועדות משותפות קבועות כגון ועדת הספרייה של הפרלמנט הקנדי.
סמכויות בית הנבחרים למול הסנאט
בעוד שהצעות חוק יכולות להתחיל את דרכן הן בבית התחתון והן בבית העליון, הצעות חוק הנוגעות למיסוי או לכספי ציבור יכולות להתחיל את דרכן רק בבית התחתון (כך הדבר גם בפרלמנט הבריטי).
בעוד שבממלכה המאוחדת כלל זה מקורו במוסכמה חוקתית, בפרלמנט הקנדי חלוקת סמכויות זו נקבעה באופן ספציפי בחוק החוקה, 1867.
אף שבאופן רשמי מעמד שני הבתים שווה (דבר חקיקה צריך להתקבל בשני הבתים), בפועל בית הנבחרים הוא הדומיננטי מבין שני בתי הפרלמנט.
לרוב הסנאט מאשר את דברי החקיקה של בית הנבחרים ולא משנה אותם.
הפעם האחרונה שבו חוק נדחה על ידי הסנאט היה בשנת 1991 בשאלת ההפלות.
חוק החוקה, 1867 מאפשר למושל הכללי של קנדה (באישורו של המונרך) להגדיל באופן זמני את מספר חברי הסנאט, על מנת להתיר מצב בו הסנאט מסרב להעביר חוק של בית הנבחרים.
סעיף זה של החוקה הופעל פעם אחת בלבד, בשנת 1990, כאשר ראש ממשלת קנדה בריאן מלרוני ביקש את מינויים של שמונה סנאטורים נוספים על מנת לוודא העברת חוק בעניין מיסוי מצרכים ושירותים בסנאט.
היחס בין בית הנבחרים וממשלת קנדה
אף שבית הנבחרים אינו בוחר את ראש ממשלת קנדה (אשר נבחר על ידי המושל הכללי), לבית הנבחרים השפעה רבה על תפקודו ופעולותיו של ראש הממשלה.
על פי המוסכמה החוקתית, ראש הממשלה חייב חובת דיווח לבית הנבחרים, ועליו לקבל את אמון בית הנבחרים על מנת לפעול.
מסיבה זו בוחר המושל הכללי את חבר בית הנבחרים אשר לו הסיכויים הגבוהים ביותר לקבל את אמון בית הנבחרים (ולרוב מדובר בעומד בראש המפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים – ואז מנהיג המפלגה השנייה בגודלה מתמנה לרוב למנהיג האופוזיציה הרשמית).
על פי מוסכמה חוקתית, ראש הממשלה נבחר מבין חברי בית הנבחרים (ולא מבין חברי הסנאט).
שני ראשי ממשלה בלבד כיהנו כסנאטורים: סר ג'ון ג'וזף קלדוול אבוט (1891–1892) וסר מקנזי בווול (1894–1896) – שניהם מונו לאחר מותו של ראש ממשלה מכהן, ולא בעקבות מערכת בחירות.
ראש הממשלה מכהן בתפקידו כל עוד יש לו את אמון בית הנבחרים.
בית הנבחרים יכול להצביע על אי אמון בראש הממשלה או להצביע נגד הצבעת אמון בראש הממשלה.
דברי חקיקה בעלי חשיבות – כגון חוקי תקציב או חקיקת מס נחשבים כהצבעת אמון בממשלה.
כאשר ראש הממשלה מאבד את אמון בית הנבחרים, עליו להתפטר מתפקידו או לבקש מהמושל הכללי לפזר את הפרלמנט (ובכך להקדים את הבחירות הכלליות).
המושל הכללי יכול לסרב לבקשה זו, ובכך למעשה להכריח את ראש הממשלה להתפטר (דבר שאירע לאחרונה בשנת 1926).
ראש הממשלה יכול לבקש מהמושל הכללי לפזר את הפרלמנט גם כאשר הוא סבור שהמועד נוח עבור מפלגתו לערוך בחירות כלליות (וזאת מבלי שהפסיד בהצבעת אי אמון).
אם ראש הממשלה לא ביקש את פיזור הפרלמנט, בית הנבחרים מתפזר בתום חמש שנים מבחירתו.
לרוב ראשי הממשלה מבקשים פיזור הפרלמנט לאחר שלוש שנות או ארבע שנות כהונה, ולא ממתינים לתום חמש השנים.
הכלי העיקרי של פיקוח שיש בידי בית הנבחרים על הממשלה הוא "זמן השאלות" (Question Period") – בו מדי יום, במשך 45 דקות, חייבים השרים וראש הממשלה לענות על שאלות חברי בית הנבחרים.
השאלות חייבות לעסוק בתחום עיסוקם של השרים או ראש הממשלה, ולא ניתן לשאול שאלות של מדיניות כללית.
כל מפלגה זכאית למספר שאלות ביחס למספר חבריה בבית הנבחרים.
השאלות נשאלות בעל פה או בכתב.
ההרכב הנוכחי של בית הנבחרים:
שיוך מפלגתי חברים ליברלים184 שמרנים99 המפלגה הדמוקרטית החדשה44 בלוק קוובקואה10 מפלגת הירוקים1 עצמאיים1 כיסאות ריקים0 סה"כ308
בֵּית הַנָּשִׁים במגילת אסתר, היה הבית, ההרמון, או המתחם, שבו התגוררו נשים אשר עמדו לרשותו של המלך אחשוורוש.
ישנן מספר דעות בדבר זהותו של מלך זה, שעמד בראש האימפריה האחמנית.
בית הנשים היה בשושן, עיר הבירה של האימפריה, וכנראה נמצא באזור מלכותי בקרבת בית המלך, או ארמונו.
הנשים השונות, שנאספו מרחבי האימפריה עבור שעשועי המלך, דורגו, בהתאם להעדפות המלך, לנשים (במובן מעמדי, אשת המלך) ולפילגשים; החלוקה לשני מדורים שתוארה בכתובים אושרה בחפירות ארכאולוגיות בפרספוליס.
על פי המסופר במגילת אסתר, איסוף הנשים אל הבית נעשה בעצת עוזרי המלך, המכונים "נערים":
מלבד הנשים והפלגשים, התגוררו בו סריסים שתפקידם היה לשמור על הנשים, לדאוג לתנאי הקיום ולציודן האישי, ולטיפוח החיצוני שלהן בתמרוקים; ולהופעתן בפני המלך, כאשר נתקבלה הודעה ממנו.
הסריסים, כנראה הראשיים בבית הנשים, ששמם הוזכר במגילת אסתר היו הֵגַי ושַׁעֲשְׁגַז.
המתחם היה סגור לכניסת זרים שאינם מדריו הקבועים.
תחנת הנוטרים בבנימינה, היא תחנת נוטרים אזורית שריכזה פעולות ביטחוניות שונות החל משנת 1938, עם הקמת משטרת הנוטרים בארץ ישראל בידי שלטונות המנדט הבריטי.
התחנה נבנתה בין עמודיו של מגדל המים הקיים בבנימינה שהוקם בשנת 1922 בנקודה הגבוהה ביישוב, במימון הברון רוטשילד.
תחנת הנוטרים ממוקמת ברחוב קרן היסוד בסמוך לבית הכנסת "תפארת בנימין".
המבנה החליף את התחנה הראשונה אשר שכנה במרתף מלון הולץ.
גג התחנה שימש כעמדת תצפית וממנו התקיים קשר עם יישובי הסביבה באמצעות איתות מורס בלילה, ואיתות שמש ביום.
המבנה הוסב למוזיאון בשנת 1996, בידי העמותה לשימור ושחזור עבר המושבה בנימינה.
בקומה השנייה של המבנה מוצגים כיום מקלעים, פנס איתות שהיה בשימוש בתחנה ותחנת שידור מחתרתית אשר הייתה בשימוש ההגנה.
במקום מוצבת כיום גם דמותו של קפטן דרקפורד, מפקד בריטי אשר העלים עין מפעילויות בלתי חוקיות של אנשי ההגנה בבנימינה.
מחוץ למבנה מוצב סליק חבית של ארגון ההגנה אשר התגלה ריק מתוכן בבית הקברות של בנימינה במאי 1995.
בית הנוער העברי הוא המתנ"ס הראשון והוותיק בישראל.
בית הנוער הוקם בירושלים בשנת 1950 כדי להתחרות בימק"א ירושלים (שם הייתה בריכת השחייה הציבורית היחידה בעיר באותה עת) ולמנוע מנוער יהודי ללכת לפעילות של מוסד נוצרי.
בשנותיו הראשונות פעל המוסד במבנה ברחוב הלל מול בי"ס שמידט ובשנות ה-60 נבנה עבורו מבנה חדש ברחוב הרצוג, מתחת לשכונת רסקו, ליד צומת פת.
כבר במרץ 1948 הוחל בתוכנית של יהודי ארצות הברית ולשכת בני ברית להקמת בית הנוער העברי בירושלים.
לצורך התחלת הפעילות נמסר להנהלת בית הנוער מבנה בן 10 חדרים ברחוב הלל והפעילות החלה בשנת 1950. המבנה נפתח רשמית בשנת 1955.
בית הנוער העברי פעל בעיקר עם ילדים ונוער שסבלו מהזנחה בביתם.
הבית קיים פעילויות עבור שתי קבוצות גיל: ילדים מגיל 15-7 ונערים מגיל 16 ומעלה.
הפעילויות כללו סרטים, הצגות, טיולים ופעילויות ספורט.
בפברואר 1962 הונחה אבן פינה לבנין החדש של בית הנוער העברי פרי תכנונו של האדריכל אלכסנדר פרידמן, והוא נחנך בסוף שנת 1968 בטקס בהשתתפות שר החינוך זלמן ארן.
בבניין החדש התקיימו פעילויות מגוונות לילדים ולמבוגרים ששילבו עולים עם ותיקים.
הבית הפעיל כ-100 חוגים בסוגי ספורט שונים, יוגה, ברידג', שחמט, דרמה ומוזיקה.
כן פעלו במבנה החדש ספרייה ואולפן ללימוד עברית.
בית הנבחרים הוא הפרלמנט והרשות המחוקקת של קפריסין אשר מכיל 56 נציגים שנבחרים בבחירות דמוקרטיות מדי 5 שנים.
בית הנבחרים בנוי בשיטת בית מחוקקים חד-ביתי.
80 הנציגים נבחרים על פי ייצוג יחסי במחוזות קפריסין, כאשר 24 מן המושבים מוקצים לקהילה הטורקית במדינה, אך אלו פנויים מאז שנת 1964 לאחר שהנציגים הטורקיים הפסיקו לעבוד בעקבות אלימות אתנית במדינה.
כיום, מבנה הפרלמנט נמצא בבירת קפריסין, ניקוסיה.
הבחירות הכלליות חייבות להתקיים ביום ראשון השני של החודש שקדם לחודש בו הכהונה של הבית היוצא פגה.
הבית היוצא ממשיך במילוי תפקידיו עד הבית שזה עתה נבחר נכנס לתפקידו.
הבית עשוי לפזר את עצמו עוד לפני תום הכהונה.
עם ההחלטה על פיזורו, הפרלמנט חייב גם לציין את מועד הבחירות הכלליות אשר לא יפחת מ -30 או יותר מ -40 ימים מיום קבלת ההחלטה.
הישיבה הראשונה של הפרלמנט החדש לא תתקיים מאוחר יותר מחמישה עשר ימים לאחר הבחירות הכלליות.
הבחירות הראשונות בתולדות המדינה התרחשו ביולי 1960. הבחירות האחרונות נערכו במאי 2021.
האספה הדמוקרטית (DISY) - מפלגת מרכז-ימין שמרנית-ליברלית נוצרית-דמוקרטית, לאומית-יוונית ובעד שוק חופשי
המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד (AKEL) - מפלגת שמאל, ממשיכה של המפלגה הקומוניסטית
המפלגה הדמוקרטית (DIKO) - מפלגת מרכז, לשון מאזניים בין שתי המפלגות הגדולות.
נגד פתרון פדרטיבי לסכסוך הקפריסאי
התנועה לסוציאל-דמוקרטיה (EDEK) - מפלגה סוציאל-דמוקרטית
החזית העממית הלאומית (ELAM) - מפלגת ימין רדיקלי לאומנית
בית הנבחרים של רומניה (ברומנית: Camera Deputaților) הוא הבית התחתון בפרלמנט של רומניה אשר מכיל 412 נציגים שנבחרים בבחירות דמוקרטיות מדי ארבע שנים (נכון לבחירות האחרונות שנערכו בנובמבר 2016).
מתוך 329 הנציגים, 330 נבחרים במחוזות בחירה, כאשר כל מחוז בוחר נציג אחד, והשאר בבחירות ארציות יחסיות.
הבחירות הבאות אמורות להתקיים בנובמבר 2020. בפרלמנט ישנן כ־26 ועדות שונות שעוסקות במגוון נושאים ציבוריים.
ההצהרה הבאה אומצה על ידי לשכת הצירים והסנאט בישיבתם המשותפת ב־23 בנובמבר 2006:
אנו, חברי הפרלמנט הרומני, נשבענו בעת כניסתנו לתפקיד כדי להגן על הדמוקרטיה, על זכויות היסוד והחירויות של האזרחים.
אנו מגנים בפומבי ובלי שום מילואים את האלימות כלפי נשים, כולל האלימות המשפחתית.
סוג אלימות זה אינו מכיר גבולות גאוגרפיים או אתניים ויכול להתרחש בכל סוג של קשר משפחתי ובכל סביבה חברתית.
האלימות נגד נשים כרוכה בעלויות עצומות עבור החברה:
אלה הנובעים מעליית הוצאות הטיפול הרפואי, הוצאות ההגנה, הוצאות מערכת המשפט והמשטרה והוצאות השירות הסוציאלי;
עלות פרטנית הנתמכת על ידי נשים שהן קורבנות לאלימות מסוג זה, באמצעות התעללות בשלמותן הגופנית ובכבודן כבני אדם;
אלה הנוגעים לילדים, קורבנות ביטחונות לאלימות מסוג זה.
אנו משוכנעים כי ההצלחה במאבק באלימות כלפי נשים, כולל האלימות המשפחתית, מסייעת בבניית חברה בה כיבוד זכויות וחירויות יסוד של כל האזרחים, נשים וגברים כאחד.
אנו, חברי הסנאט ולשכת הצירים, נציגי העם הנבחרים, מאשרים כי המאבק למניעה ולמאבק באלימות נגד נשים הוא בראש סדר העדיפויות של סדר היום העובד שלנו, הן בגוף המחוקק והן בתחום.
הפרלמנט של רומניה תומך ותורם בכל האמצעים הקיימים לביצועים הטובים של הקמפיין למאבק באלימות נגד נשים, כולל האלימות המשפחתית שיזמה מועצת אירופה, שתושק במדריד ב־27 בנובמבר 2006.
המפלגה הגדולה בבית היא המפלגה הסוציאל־דמוקרטית.
בית הנבחרים שוכן בארמון הפרלמנט שבבירת המדינה – בוקרשט.
בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית הוא הבית התחתון ואחד משני בתי המחוקקים המרכיבים את האספה הכללית של קרוליינה הצפונית.
יחד עם בית הנבחרים, הסנאט של קרוליינה הצפונית מרכיב את כלל הרשות המחוקקת בקרוליינה הצפונית.
נכון ל־2017 המפלגה הרפובליקנית היא בעלת הרוב בית הנבחרים, עם 72 חברים לעומת 48 למפלגה הדמוקרטית.
המפלגה הרפובליקנית מחזיקה ברוב בבית הנבחרים משנת 2011.
על מנת להיבחר לבית הנבחרים, על המתמודד להיות בן יותר מ-21 שנים.
בבית הנבחרים חברים כ-120 חברים ובראשם עומד יושב ראש בית הנבחרים.
כיום, יושב ראש בית הנבחרים הוא טים מור מהמפלגה הרפובליקנית, המכהן מאז 14 בינואר 2015.
בית הנציגים הנבחרים האוסטרי היה הבית התחתון של החלק האוסטרי באימפריה האוסטרו-הונגרית בין השנים 1861 עד 1918. לבית התחתון הגיעו נציגים נבחרים מהארצות האוסטריות (בוקובינה, גליציה, בוהמיה ועוד) והבית העליון הורכב מבני אצולה וכמורה.