tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בענף האופניים בלט קיילד רודיאן, שזכה במדליית כסף במרוץ אופני הכביש, ואילו פרבן איסקסון זכה במדליית ארד במרוץ המרדף ל-4,000 מטר.
במדליה האחרונה זכו חותרי הקאנו פר נילסן ויון סרנסן, שזכו במדליית ארד במקצה הזוגות ל-1,000 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו (1968) עלה מספר המדליות בהן זכו הדנים לשמונה, אך רק אחת מהן הייתה מדליית זהב.
הענף הבולט ביותר היה האופניים - רביעיית הרוכבים במרוץ המרדף הקבוצתי זכתה במדליית זהב, ואחד מהם, מוגנס ינסן, זכה גם במדליית כסף במרוץ המרדף האישי ל-4,000 מטר.
שני רוכבי אופניים נוספים זכו אף הם במדליות כסף - נילס פרדבורג במרוץ הספרינט ל-1,000 מטר ולייף מורטנסן במרוץ הכביש.
השייטים אגה בירש, פול רישרד הוי ינסן ונילס מרקוסן זכו במדליית כסף בדגם דרגון.
במדליות ארד זכו חותר הקיאק אריק הנסן (במקצה ל-1,000 מטרים), ושני צמדי החותרים, עם ובלי הגאי.
126 ספורטאים ייצגו את דנמרק באולימפיאדת מינכן (1972), אך רק אחד מהם, רוכב האופניים נילס פרדבורג, זכה לעמוד על הפודיום, לאחר שזכה במדליית הזהב במרוץ הספרינט ל-1000 מטר.
נבחרת הכדורגל סיימה במקום החמישי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכו הדנים בשלוש מדליות.
השייטים ולדמאר בנדלובסקי, אריק הנסן ופול ינסן זכו במדליית הזהב בדגם סולינג, נילס פרדבורג איבד את תוארו במרוץ הספרינט וזכה במדליית ארד, ורביעיית רוכבי האופניים במרוץ הכביש הקבוצתי זכתה אף היא במדליית ארד.
בדומה למדינות מערביות אחרות, דנמרק החרימה באופן חלקי את אולימפיאדת מוסקבה (1980), במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן (היו גם מדינות רבות שהחרימו את המשחקים באופן מלא).
החרם בא לידי ביטוי בכך ש-63 הספורטאים הדנים התחרו תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגל דנמרק, וכשזכה ספורטאי דני במדליית זהב, נוגן ההמנון האולימפי ולא המנון דנמרק.
הישגיהם של הדנים במשחקים אלה השתפרו לעומת הישגיהם בשנות ה-70 - הם זכו בחמש מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
בנדלובסקי, הנסן וינסן שמרו על תוארם בדגם סולינג, וצוות שייטים נוסף, פטר דואה ופר קיירגארד, זכו במדליית כסף בדגם טורנדו.
הקלע קיילד רסמוסן זכה במדליית הזהב השנייה, ובמדליות ארד זכו רוכב האופניים הנס-הנריק ארסטד (במרוץ מרדף ל-4,000 מטר) והשחיינית סוסנה נילסון (במשחה ל-100 מטר חזה).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) השתתפו 60 ספורטאים דנים.
הספורטאי הבולט במשלחת היה חותר הקאנו הנינג לינגה יקובסן, שזכה במדליית כסף במקצה ל-500 מטר ובמדליית ארד במקצה ל-1,000 מטר.
אנה ינסן זכתה במדליית כסף ברכיבה אומנותית ואולה ריבר רסמוסן הגיע להישג דומה בקליעה.
רביעיית החותרים ללא הגאי ורביעיית החותרות עם הגאית זכו כל אחת במדליית ארד.
ספורטאי בולט נוסף במשלחת היה השייט פאול אלווסטרם, אלוף אולימפי בין 1948 ל-1960. אלווסטרם בן ה-56 התחרה לצדה של בתו בדגם טורנדו, והשניים סיימו במקום הרביעי.
נבחרת הכדוריד סיימה במקום הרביעי לאחר שהפסידה לנבחרת רומניה במשחק על מדליית הארד.
78 ספורטאים דנים השתתפו באולימפיאדת סיאול (1988).
השייטים יורגן בויסן-מלר וכריסטיאן גרנבורג זכו במדליית הזהב בדגם ההולנדי המעופף.
עמיתיהם, יספר בנק, סטן סשר ויאן מתיאסן, זכו במדליית ארד בדגם סולינג.
רוכב האופניים דן פרוסט זכה במדליית זהב במרוץ הנקודות, והשחיין בני נילסן זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) עלה מספר הספורטאים הדנים ל-110, ומספר המדליות עלה לשש.
השייטים בנק וסשר חברו ליספר סייר, והשלושה זכו במדליית הזהב בדגם סולינג.
יורגן בויסן-מלר התחרה לצדו של בן-דודו הצעיר ינס בויסן-מלר, והשניים זכו במדליית הארד בדגם ההולנדי המעופף.
חותרי הקאנו ארנה נילסון וכריסטיאן ויגה זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-1,000 מטר, ובמדליות ארד זכו רביעיית רוכבי האופניים במרוץ המרדף הקבוצתי, המתאגרף בריאן נילסן ושחקן הבדמינטון תומאס סטואר-לאורידסן.
גם 119 הספורטאים הדנים שהתחרו באולימפיאדת אטלנטה (1996) צברו 6 מדליות, אך הפעם 4 מהן היו מדליות זהב.
פול-אריק הייר לרסן ניצח בטורניר היחידים בבדמינטון, השייטת קריסטין רוג ניצחה בדגם יורופ, רביעיית החותרים ללא הגאי זכתה אף היא במדליית זהב, ובמדליית הזהב הרביעית זכתה נבחרת הנשים בכדוריד, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת נורווגיה ובמשחק הגמר על נבחרת קוריאה הדרומית.
שני זוכי המדליות הדנים הנוספים היו רוכב האופניים רולף סרנסן, שזכה במדליית כסף במרוץ אופני הכביש, והחותרת טרינה הנסן, שזכתה במדליית ארד במקצה היחידות.
באולימפיאדת סידני (2000) השתתפו 97 ספורטאים דנים, שגם הפעם צברו 6 מדליות.
נבחרת הנשים בכדוריד שמרה על תוארה, לאחר שגברה על נבחרת קוריאה הדרומית בחצי הגמר ועל נבחרת הונגריה במשחק הגמר.
השייט יספר בנק השיב לעצמו את התואר האולימפי בדגם סולינג לאחר 8 שנים, הפעם עם שותפים אחרים - הנריק בלקסקיאר ותומאס יקובסן.
וילסון קיפקטר, אתלט יליד קניה, זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר.
להישג דומה הגיעו שחקנית הבדמינטון קמילה מרטין והקלע טורבן גרימל.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכו הדנים ב-8 מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
נבחרת הנשים בכדוריד זכתה בתואר האולימפי בפעם השלישית ברציפות, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת אוקראינה, ובמשחק הגמר ניצחה את נבחרתה של קוריאה הדרומית בזריקות הכרעה, לאחר שהמשחק ביניהן הסתיים בתיקו.
במדליית הזהב השנייה זכתה רביעיית החותרים ללא הגאי.
יואכים אולסן סיים שלישי בהדיפת כדור ברזל, אך בשנת 2012 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לשלול מהאוקראיני יורי בילונוג את מדליית הזהב שלו עקב שימוש בחומרים אסורים, ועקב כך קודם אולסן בדירוג, והוענקה לו למפרע מדליית כסף.
במדליות ארד זכו וילסון קיפקטר (ריצת 800 מטר), שחקני הבדמינטון ינס אריקסן ומטה שיולדאגר (בטורניר הזוגות), טניסאי השולחן מיכאל מאזה ופין טוגוול (בטורניר הזוגות) השייטת סיגנה ליבביירג (בדגם יורופ) והשייטות דורטה ינסן, הלה יספרסן וכריסטינה אוטזן (בדגם יינגלינג).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) השתתפו 84 ספורטאים, שזכו ב-7 מדליות.
במדליות זהב זכו רביעיית החותרים ללא הגאי, וצמד השייטים מרטין קירקטרפ ויונאס וארר (בדגם 49er).
במדליות כסף זכו רביעיית רוכבי האופניים במרוץ המרדף הקבוצתי וחותרי הקיאק קים וראה קנודסן ורנה הולטן פולסן (במקצה ל-1,000 מ'), שגם סיימו במקום החמישי במקצה ל-500 מ'.
במדליות ארד זכו השחיינית לוטה פריס (במשחה ל-800 מטר חופשי), צמד החותרים רסמוס קוויסט ומאדס ריינהולדט רסמוסן ונבחרת הרכיבה האומנותית בתחרות הקבוצתית, שבין חבריה הייתה גם הנסיכה נטלי, אחייניתה של המלכה מרגרטה השנייה.
נבחרת הנשים בכדוריד, שזכתה בתואר האולימפי שלוש פעמים ברציפות, כלל לא העפילה למשחקים.
לעומתה, נבחרת הגברים השתתפה במשחקים וסיימה במקום השביעי.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הדנים ב-9 מדליות, המספר הגבוה ביותר מאז המשחקים הקודמים שנערכו בלונדון, ב-1948.
בחתירה זכו הדנים במדליה אחת מכל סוג: רסמוס קוויסט ומאדס רסמוסן זכו במדליית זהב, פיה אודבי אריכסן זכתה במדליית כסף, ורביעיית החותרים ללא הגאי זכתה במדליית ארד.
רוכב האופניים לאסה נורמן הנסן זכה במדליית זהב והקלע אנדרס גולדינג זכה במדליית כסף.
בשיט זכו הדנים בשתי מדליות: יונאס הג-כריסטנסן זכה במדליית כסף בדגם פין ופטר לאנג ואלן נרגארד זכו במדליית ארד בדגם 49er.
גם בבדמינטון זכו הדנים בשתי מדליות: מתיאס בואה וקרסטן מוגנסן זכו במדליית כסף בטורניר הזוגות ויואכים פישר וכריסטינה פדרסן זכו במדליית ארד בטורניר הזוגות המעורבים.
מספר שחייניות דניות העפילו למשחי הגמר, אך לא זכו בהם במדליות.
לוטה פריס סיימה במקום הרביעי במשחה ל-400 מטר חופשי ובמקום החמישי במשחה למרחק הכפול.
יאנט אוטסן סיימה במקום השישי במשחה ל-100 מטר פרפר ובמקום השביעי במשחה ל-100 מטר חופשי.
ריקה מלר פדרסן סיימה במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר חזה ובמקום השמיני במשחה לחצי המרחק.
פריס ואוטסן גם שיתפו פעולה במשחה השליחות ל-100X4 חופשי, בה סיימה הנבחרת הדנית במקום השישי.
אוטסן ופדרסן היו חברות בנבחרת השליחות שסיימה במקום השביעי במשחה ל-100X4 מעורב.
נבחרת הגברים בכדוריד הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת שוודיה, וגם נבחרת הנשים בקשתות הודחה בשלב זה.
הטניסאית קרוליין ווזניאקי (הודחה ברבע הגמר בידי סרינה ויליאמס), שחקני הבדמינטון פטר גאדה וטינה באון (הודחו ברבע הגמר) וטניסאי השולחן מיכאל מאזה (הודח ברבע הגמר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זינק מספר המדליות בהן זכו הדנים ל-15, המספר הגבוה ביותר פרט לאולימפיאדת לונדון (1948).
עם זאת, מספר מדליות הזהב נותר 2, בדומה לארבע האולימפיאדות הקודמות.
השחיינית פרניל בלום זכתה במדליית הזהב במשחה ל-50 מטר חופשי, ובכך הייתה לשחיינית הדנית הראשונה שזכתה במדליית זהב, 68 שנים אחרי זכייתן של גרטה אנדרסן וקארן הארופ (לונדון 1948) וכן זכתה גם במדליית הארד עם נבחרת השליחות במשחה ל-100X4 מטר חופשי בשיא אירופה חדש, מאית השנייה אחרי אוסטרליה.
ארבע שחייניות נוספות העפילו למשחי גמר: מיה נילסן (מקום חמישי ב-100 מטר גב), לוטה פריס (מקום שביעי ב-800 מטר חופשי), יאנט אוטסן (מקום שמיני ב-100 מטר חופשי ו-100 מטר פרפר) וריקה מילר פדרסן (מקום שמיני ב-200 מטר חזה).
גם שחיין אחד העפיל למשחה גמר, ויקטור ברומר.
הוא סיים במקום השישי במשחה ל-200 מטר פרפר.
במדליית הזהב השנייה זכתה נבחרת הגברים בכדוריד.
על אף שספגה שני הפסדים בשלב הבתים, וניצחה רק בקושי את קטר, הצליחה הנבחרת לזכות בתואר האולימפי הראשון שלה, לאחר ניצחון בהארכה 28-29 על פולין בשלב חצי הגמר, וניצחון על האלופה האולימפית בבייג'ינג ובלונדון, צרפת בשלב הגמר, 26-28. שחקן הנבחרת מיקל האנסן נבחר ל-MVP של הטורניר.
רוכב האופניים יאקוב פוגלסאנג זכה במדליית כסף במרוץ אופני כביש, ולאסה נורמן האנסן זכה בשתי מדליות ארד, באומניום ועם הנבחרת הדנית במרוץ המרדף.
אמליה דידריקסן סיימה במקום החמישי באומניום.
בחתירה, זכתה רביעיית החותרים בסירה קלה במדליית כסף, ואנה דסאנה פטרסן והדוויג רסמוסן זכו במדליית ארד במקצה הזוגות לנשים.
שחקניות הבדמינטון קמילה ריטר יוהל וכריסטינה פדרסן זכו במדליית כסף בטורניר הזוגות לנשים, ובטורניר הגברים זכה ויקטור אקסלסן במדליית ארד.
הקיאקיסטית אמה ירגנסן זכתה במדליית כסף במקצה ל-500 מטר, וסיימה במקום השישי ביחד עם רביעיית הקיאקיסטיות הדנית במקצה לאותו המרחק.
רנה הולטן פאולסן סיים שישי במקצה ל-1000 מטר.
המתאבק הדני היחיד שהתחרה בריו, מארק מאדסן, זכה במדליית כסף, ובמדליית כסף נוספת זכתה האתלטית שרה פטרסן, בריצת 400 מטר משוכות.
בשיט זכו הדנים בשתי מדליות ארד: אנה-מארי רינדום בלייזר רדיאל וינה האנסן וקטיה סלסקוב-איוורסן ב-49er.
בתחרות ה-49er לגברים סיימו כריסטיאן פטר ליבק ויונאס וארר במקום הרביעי.
נבחרת הרכיבה האמנותית סיימה במקום השישי, ואילו נבחרת הכדורגל, שהבקיעה שער אחד בלבד בכל הטורניר, השיגה תוצאות שהספיקו לה כדי להעפיל לשלב רבע הגמר, בו הפסידה 2-0 לניגריה.
דנקז (בגעז: ደንቀዝ) הוא כפר במחוז צפון גונדר שבמדינת אמהרה בצפון אתיופיה.
הכפר שוכן בגובה של 2,427 עד 2,808 מטרים מעל פני הים, כ-23 ק"מ צפונית-מזרחית לאגם טאנה וכ-21 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר גונדר.
בתי הכפר שוכנים בפיזור ניכר בין טראסות חקלאיות המשתפלות בתלילות לעבר חופי האגם.
על גבעה בדנקז, שהיה ידוע בשם "גומנגה" (פורטוגזית Gomenghe או Gomnagé), הקים הקיסר סוסניוס ב-1619, מעוז מלכותי קטן עשוי אבן.
המבנה שכלל תשעה חדרים הוקף בארבע פינותיו במגדלים עגולים קטנים, וסמוך לו הוקמה קפלה.
הרקע לבחירה באתר למטרה זו נעוץ באגדה רווחת, לפיה נגלתה הבתולה לקיסר דווית השני (שלט 1507–1540), ובישרה לו כי בירתו המבורכת בידי שמיים תקום במקום ששמו מתחיל בצליל "ג", או ליתר דיוק, בהברה "גו".
מסיבה זו הוקמו מעוזים מלכותיים גם בגורגורה ובגוזרה, וכן בפאסיל גמב שבגונדר, אשר הייתה לימים לבירת הקיסרות.
מנואל דה אלמיידה דיווח כי הקיסר שהה בדנקז משך עשר עונות גשומות רצופות, וציין כי:
לדברי דה אלמיידה שכנו סביב הארמון מבנים רבים מאוד, רובם עגולים, והם שיוו לאתר מראה של הר מסולע ולא של עיר.
גם בכרוניקה של הקיסר נזכרה העובדה שבנאים אירופים הקימו עבורו שני ארמונות - האחד בדנקז והשני בגורגורה.
הסתירה לכאורה בזהות הבנאים - הודים או אירופים - נובעת מהעובדה שהיו אלה כנראה אנשי מלאכה שהובאו מגואה הפורטוגזית.
הכרוניקה הקיסרית מוסיפה שבמפעל הבנייה לקחו חלק גם אנשי מקצוע מקומיים ומצרים.
מבקרים שהזדמנו לדנקז בשנות ה-30 של המאה ה-19 עמדו על כך שבמקום בו שכן המתחם הקיסרי מוקף החומה ניצב מבנה הרוס.
הקו הירוק הוא קו רכבת קלה עתידי כחלק ממערך הרכבת הקלה בגוש דן "דנקל".
מסלולו צפוי לעבור מראשון לציון דרך חולון ותל אביב-יפו עד הרצליה.
על-פי התכנון הוא יעבור ברובו בדרך עילית, אך במרכזו באזור תל אביב הוא צפוי להיות תחתי, בין שדרות הר ציון לקצה הצפוני של רחוב אבן גבירול.
אורכו של הקו הוא כ-39 קילומטר במצבו הסופי, מתוכם כארבעה קילומטרים בשתי מנהרות מקבילות ו-35 קילומטר עיליים.
הוא צפוי להתפרס על ארבע ערים וב-62 תחנות, מתוכן ארבע תת-קרקעיות.
הקו מורכב משלושה מבנים – בדרומו הוא מתחיל בשתי שלוחות, מתאחד בתחנת סוקולוב בחולון, ממשיך צפונה דרך צומת חולון לקטע מרכזי עד צפון תל אביב, שם הוא מתפצל שוב לשתי שלוחות צפוניות.
מבנה זה יאפשר להפעיל שני מסלולי שירות החוברים בקטע מרכזי משותף:
מסלול צפון ראשון לציון–הרצליה ("ירוק בהיר"): מתחיל במרכז וולקני ממשיך למחלף חולון מזרח ואז לאורך שדרות ירושלים בחולון, דרך צומת חולון, רחוב אבן גבירול עד אזור התעסוקה בהרצליה פיתוח.
מסלול מערב ראשון לציון–ראול ולנברג ("ירוק כהה"): מתחיל בתחנת הרכבת משה דיין בראשון לציון, עובר דרך מרכז חולון עד אוניברסיטת תל אביב, מרכז הירידים, עובר בצומת הרחובות פנחס רוזן וראול ולנברג, ומסתיים בקצה רחוב ולנברג.
שלוחה דרומית (מערבית) מאזור התעשייה החדש ראשון לציון דרך דרום ומרכז חולון.
שלוחה דרומית (מזרחית) מאזור התעשייה הישן ראשון לציון דרך מזרח חולון.
השלוחה תחל ברחוב משה דיין בראשון לציון (שם תתחבר לתחנת הרכבת ראשון לציון משה דיין), תמשיך מזרחה עד לרח' לישנסקי, משם צפונית על ציר זה עד למפגש עם השלוחה המזרחית דרך רחובות בן-גוריון, אהרונוביץ' וויצמן בחולון.
תחנות השלוחה (מדרום לצפון) הן מסוף משה דיין, לישנסקי, אבני חושן, סחרוב (ראשון לציון), לסקוב, משה דיין, בגין, לבון, גולדה מאיר, ההסתדרות ותחנת סוקולוב.
עד תחנת אבני חושן, הרכבת תנוע בצד אחד של הרחוב (הצד הצפוני-מערבי), ולאחר מכן תעבור למרכז הרחוב.
השלוחה תחל ברחוב המכבים בראשון לציון, תעבור דרך דפו וגשר הסיירים (מעל כביש 4) מערבה לשדרות ירושלים בחולון לכל אורכן, משם לרחוב סוקולוב, שם יוקם מדרחוב בין רחובות קראוזה לשדרות קוגל ותתחבר לשלוחה הדרומית בתחנת סוקולוב.
תחנות השלוחה (ממזרח למערב) הן מסוף המכבים, דפו חולון, המרכבה, מפרץ שלמה, המלאכה, בצלאל, גאולים, סרלין, קראוזה ותחנת סוקולוב.
הקטע המשותף יתחיל בשדרות קוגל במרכז העיר חולון, יצפין לשדרות לוי אשכול בעיר, דרך צומת חולון, יכנס לתל אביב בדרומה החל מדרך בן-צבי לרחוב פנחס לבון, שדרות הר ציון, סלומון, צומת מעריב (מפגש עם הקו האדום), קרליבך, לאורך רחוב אבן גבירול ויסתיים בקצהו המערבי של רחוב איינשטיין בצפון העיר.
הקו יכלול קטע תת-קרקעי מצומת שדרות הר ציון/לוינסקי עד צומת אבן גבירול/נורדאו שבקצותיו יבנו פורטלים למעבר אל פני הקרקע.
הקטע יתבסס על שתי מנהרות בחתך עגול, שאורך כל אחת מהן כארבעה קילומטרים.
בקטע התת-קרקעי מתוכננות תחנת קרליבך, תחנת קפלן, תחנת רבין (בסמוך לעיריית תל אביב) ותחנת ארלוזורוב מערב.
תחנת לוינסקי, הצמודה לפורטל הדרומי אינה נחשבת תחנה תת-קרקעית, אך היא צפויה לקום בפורטל עצמו, בתוואי מופרד ומונמך ממפלס הרחוב.
תחנת קרליבך היא אחת מהתחנות התת-קרקעיות המתוכננות לאורך הקו ומיקומה יהיה מתחת למפגש הרחובות המחומש קרליבך, דרך מנחם בגין, לינקולן, יצחק שדה, הידוע גם כ"צומת מעריב".
התחנה תהיה משותפת עם הקו האדום ותאפשר לנוסעים החלפה מהירה בין שני הקווים.
הפורטל הוא המקטע בו הרכבת הקלה עוברת ממפלס תת-הקרקע אל פני הקרקע.
הפורטל הצפוני ממוקם בפינת רחוב נורדאו ואבן גבירול, וממשיך עד צומת יהודה המכבי, אבן גבירול וכיכר מילאנו (עקב קשיים הנדסיים להמשיך את מנהרת הרכבת מתחת לירקון, הוחלט שהקו יעלה חזרה לפני הקרקע מדרום לירקון).
הפורטל הדרומי, שדרכו תיכנס הרכבת למנהרה בשדרות הר ציון, ממוקם מדרום לתחנה המרכזית הישנה בפינת רחוב לוינסקי ושדרות הר ציון.
חלקו הצפוני של הקטע המשותף
מצפון לקטע התת-קרקעי חוצה התוואי את נחל הירקון בגשר חדש ממערב לגשר בר-יהודה.
גשר נוסף יבנה מעל צומת רוקח/אבן גבירול ועליו תמוקם מצפון לצומת תחנת רוקח, מעל מפלס הרחוב וכחלק ממרכז תחבורה.
מצפון יעבור הקו בשטחים שפונו בשדה דב, כשהפיצול לשלוחות מתוכנן במפגש רחוב איינשטיין עם חלקו הצפוני העתידי של אבן גבירול.
שלוחה צפונית להרצליה פיתוח, עד לשדרות אבא אבן
שלוחה צפונית לרמת החייל, שמתחילה ברחוב איינשטיין, עוברת מדרום לאוניברסיטת תל אביב ותסתיים ברחוב ראול ולנברג בגבול תל אביב – בני ברק
השלוחה הצפונית לרמת החייל תעבור באזור נתיבי איילון על ויאדוקט (גשר הבנוי מעמודים).
החל מאוניברסיטת תל אביב יחצה התוואי את נתיבי איילון על גבי גשר באורך 198 מטר ובגובה של 15 מטר.
על גבי גשר זה מתוכננת תחנת "מרכז הירידים" כדי לאפשר קישוריות לנוסעים למרכז הירידים ולתחנת האוניברסיטה של רכבת ישראל.
גשר נוסף באורך 316 מטר ימשיך מעל שדרות רוקח, מעל חניון פארק הירקון וירד למנהרה מתחת למסילת הירקון.
גשר נוסף באורך 590 מטר יבנה מעל צומת פנחס רוזן עד לכניסה לרמת החייל, וגם עליו תמוקם תחנה.
התכנון המפורט של הקו חולק לשלושה מקטעים, שקודמו כ"תוכנית תשתית לאומית" ונדונו ב (הות"ל).
חלקו הדרומי של הקו ממרכז תל אביב לחולון ומערב ראשון לציון תוכנן על ידי קבוצת ד.א.ל.
כמו כן בעת הקמת תחנת הרכבת צומת חולון הוכן מראש מעבר אל הקו הירוק מתחת לתחנה במפלס הרחוב.
בדצמבר 2015 תוכנית החלק הדרומי של הקו אושרה להפקדה בוועדה לתשתיות לאומיות.
מקטע מרכזי תת"ל 71 ב'
תת"ל 71 ב' כולל את הקטע המרכזי המשותף והמשכו עד רחוב ראול ולנברג.
תכנון הקטע המרכזי הגיע למבוי סתום בשנת 2007, לאחר שמשרד התחבורה ועיריית תל אביב לא הגיעו להסכמה על סוג הקו בתוואי רחוב אבן גבירול.
עיריית תל אביב דרשה שהקטע יהיה כולו תת-קרקעי, אך משרד התחבורה היה מעוניין שהקטע יהיה קו עילי בגלל עלות המנהור היקרה.
במרץ 2008, לאחר שמשרד האוצר הציע שעיריית תל אביב תשתתף במימון המקטע התת-קרקעי, הוחלט להעביר את המחלוקת לבוררות.
ביוני 2012, נחתם הסכם בין משרד האוצר ועיריית תל אביב, למימון משותף של המקטע התת-קרקעי בתחום העיר תל אביב.
ביולי 2015 תוכנית החלק המרכזי של הקו אושרה להפקדה בוועדה לתשתיות לאומיות (הות"ל), הציבור היה יכול להשמיע את התנגדויותיו עד 17 בפברואר 2016.
ביוני 2016, הציעה הוועדה המחוזית של תל אביב שינוי במיקום הפורטל הדרומי, להמשיך את הקטע התת-קרקעי עד להצטלבות הרחובות הר ציון וקיבוץ גלויות ולהעביר את הפורטל הדרומי סמוך לפארק החורשות.
השינוי במיקום הפורטל הוצע עקב חשש שהפורטל יפגע בתנועת הולכי הרגל באזור.
באוגוסט 2016, הוועדה לתשתיות לאומיות אישרה פה אחד את התוכנית ודחתה את ההתנגדויות למיקום הפורטלים.
השלוחה הצפונית להרצליה דרך "הגוש הגדול" בתוך שכונת רמת אביב, תוכננה במסגרת תוכנית תת"ל 71/ג'.
על פי התוכנית הקו יתפצל לצד מזרח בצומת אבן גבירול-ש"י עגנון.
ענף מזרחי זה יפנה צפונה בשדרות לוי אשכול עד רחוב איינשטיין.
מנקודה זו ימשיך הקו מזרחה לרמת החיל.
הקו הצפוני ימשיך דרך אזור שדה דב לשעבר עד להרצליה פיתוח.
קבוצה של תושבי רמת-אביב הגישה התנגדות לתוואי, בטענה כי הוא יפגע בשכונה ויפלג את חלקה הצפוני והדרומי.
גם אוניברסיטת תל אביב עתרה נגד התוואי, בטענה שנת"ע הפקיעה ממנה שטחים להקמת הקו שאינם דרושים לה.
באוקטובר 1998, אושרה תוכנית מערכתית כוללת (תוכנית תמ"א/23/א) על ידי המועצה הארצית לתכנון ובנייה, שאושרה בממשלה, אבל לא תוקצבה.
שני הקווים הראשונים שהוצעו בתוכנית היו: "הקו האדום" – מפתח תקווה לתל אביב ומשם לבת-ים, שכולו בנוי במנהרות כרכבת תחתית, ו"הקו הירוק" – מתל אביב לחולון וראשון לציון, כרכבת עילית קלה.
משרד האוצר מנע את אישור התוכנית בגלל עלות המנהור לאורך תוואי של כ-18 קילומטר של "הקו האדום" והתחנות התת-קרקעיות.
בינואר 1999, פרסמה נת"ע מכרז לתכנון שני תוואי הרכבת הקלה, "האדום" ו"הירוק", ובמאי 1999 הקימו משרדי האוצר והתחבורה צוות בדיקה כלכלית לתוכנית נת"ע להסעת המונים, בראשות הפרופסור ראובן גרונאו.
אך בפועל קודם רק פרויקט "הקו האדום".
בתחילת שנת 2006 הוצגו לבדיקה חמש חלופות לתוואי הקו.
טווח עלות הפרויקט הוערך בין 2.3 מיליארד שקל לחלופה הבסיסית, לפיה תנוע הרכבת הקלה מראשון לציון ועד לרחוב קרליבך בתל אביב על פני הקרקע, לבין הפרויקט הנרחב ביותר מראשון לציון ועד להרצליה, כשבדרך הוא עובר כ-4 ק"מ מתחת לפני הקרקע באזור אבן גבירול.
חלופה זו הוערכה בעלות של כ-5 מיליארד שקל.
בדיון הוחלט להעביר חמש חלופות, שבכולן הקו מסתיים לכל היותר באזור שדרות רוקח בתל אביב, כך שבאותה עת הוחלט שהקו הירוק לא יגיע לאזור הרצליה.
תוכנית הקו פורסמה על ידי חברת נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים בשנת 2007, כחלק מהמערך הכולל של מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב.
במאי 2009 הסכימה עיריית תל אביב להשתתף במימון הקמת תחנת קרליבך, כך שתוכל לשמש את שני הקווים האדום והירוק ביחד בתת-הקרקע.
ב-12 בינואר 2012, הנחה שר התחבורה, ישראל כץ, לפרסם מכרז לכריית המנהרות של הקו האדום והירוק ביחד, באורך כולל של כ-31 קילומטר (באותה עת תוכנן הקו האדום להיחנך בשנת 2017 והקו הירוק בשנת 2020).
אך לבסוף הוחלט להפריד את שני הפרויקטים ובשנת 2014 פורסם מכרז לכריית המנהרות של הקו האדום בלבד.
בשנת 2013 ביצעה חברת נת"ע קידוחי ניסיון לקו הירוק באזור רחוב אבן גבירול - בכיכר רבין, ברחוב הדסה ובאזור הרחובות יהודה המכבי ופנקס בתל אביב.
הקידוחים נועדו לבדוק את טיב הקרקע לפני התחלת תכנון הקו, ובוצעו לעומק של 45 מטרים.
בפברואר 2016 בוצעו עבודות קידוח בשדרות הר ציון בדרום תל אביב כעבודות הכנה לקו זה.
ב-29 במרץ 2016 נערך מפגש תושבים בין נת"ע לתושבי חולון ובו הוצגו תוכניות המקטע הדרומי של הקו הירוק, וב-1 באוגוסט 2016 אישרה הוועדה לתשתיות לאומיות פה אחד את התוכנית להקמת הקו.
ביולי 2016 הכריזה נת"ע שהעבודות להקמת הקו יחלו בסוף אותה שנה, והקו יחל לפעול בשנת 2022.
ב–28 בנובמבר 2017 פורסם צו הפקעה למבנה מגורים בחולון.
ההפקעה נועדה לאפשר את הקמתה של תחנת הרכבת הקלה המתוכננת להיבנות בפינת הרחובות ההסתדרות ופיכמן.
במאי 2019, הגישה חברת נת"ע תביעה נגד 58 משפחות בבניין, שנדרשו להתפנות ממנו באופן מיידי.
כ־15 מתוך בעלי הדירות המופקעות, קיבלו את ההצעה של נת"ע לפינוי כספי בשווי הדירה הישנה ופונו.
45 מהמשפחות שנתבעו, סירבו לפנות את הדירות, בטענה כי נת"ע מתעלמת ממצבן הרגיש, מתעקשת לקבל את המתחם בינואר 2020 אף על פי שכלל לא סיימה את התכנון, וזאת במקום להמתין למתן היתר הבנייה לפרויקט הפינוי בינוי המתוכנן במקום.
ב-11 ביולי 2018 פורסמו מסמכי המיון המוקדם למכרז בהיקף של כ-15 מיליארד ש"ח, להקמת קו זה יחד עם הקו הסגול, והוא יתבצע כשותפות ציבורית-פרטית – (Public–Private Partnership).
ב-28 בפברואר 2019 הגישו שש קבוצות בינלאומיות את מועמדותן להשתתפות במכרז להקמת הקו.
באפריל 2019 הודיע נת"ע שהעבודות על הקו באזור חולון יחלו במאי 2019. לבסוף הן החלו רק בנובמבר 2019.
במאי 2019 פורסם שחמש חברות סיניות ניגשו למכרז חפירת מקטע התת-קרקעי של 4 ק"מ של הקו.
(CRTG (China Railway Tunnel Group המקימה את חלקן הדרומי של מנהרות הקו האדום
צ'יינה הארבור שהקימה את נמל הדרום באשדוד
תאגיד הנדסת הבניין הממשלתי של סין (CSCEC)
PCCC (China Power) המעורבת בתחנת הכוח באנרגיה שאובה בגלבוע
בתחילת שנת 2020 החלו העבודות המקדמיות על הקו בראשון לציון, לאורך רחוב אברהם בר, ובחולון לאורך רחוב סוקלוב.
ב-14 בינואר 2020 נדחה בחצי שנה המועד האחרון להגשת הצעות במכרז להקמת הקו הסגול והקו הירוק.
ומועד הסיום להקמת שני הקווים נדחה לשנת 2026.
באפריל 2020 התקבל אישור לתחילת העבודות להקמת הדפו מדרום להרצליה.
חברה CSCEC זכתה במכרז חפירת מקטע התת-קרקעי של 4 ק"מ של הקו הירוק.
ב-15 בספטמבר 2020 נסגר שלב הגשת ההצעות במכרז להקמת הקו הסגול והקו הירוק.
היקף המכרז הוא כ-15 מיליארד שקל.
חמש קבוצות הגישו הצעות להתמודדות במכרז:
חברת CAF הספרדית בשיתוף שפיר הנדסה
חברת אלסטום הצרפתית בשיתוף אלקטרה ודן
CRCC ו-CRRC הסיניות בשיתוף שיכון ובינוי ואגד
צ'ינה הרבור (CHEC) הסינית בשיתוף מנרב ואלייד
CREC הסינית, קרן נוי, הפניקס ובומברדיה.
במהלך שנת 2021 החלו העבודות להקמת הקו באזור תל אביב במספר מוקדים.
באוקטובר 2021 החלו העבודות להקמת תחנת רבין, והוקם מעבר תת-קרקעי מתחת למסילת הירקון עבור הרכבת הקלה.
המעבר מבטון במשקל 460 טון נבנה מראש בסמוך והונף למקומו לאחר שקו הרכבת נסגר לעשרה ימים.
בנוסף דווח כי פתיחת הקו נדחתה לשנת 2028, עקב חילוקי דעות ועיכובים בפינוי תשתיות בתוואי הקו.
בנובמבר 2021 החלה הקמתה של תחנת ארלוזורוב מערב, כאשר נהרס מבנה ברחוב אבן גבירול 103, לטובת הקמת אחת הכניסות לתחנה התת-קרקעית.
ב-30 בינואר 2022 הוכרזו הזוכים, קבוצת "אלסטום", "דן" ו"אלקטרה".
ב-25 בדצמבר 2022 נת"ע השיקה תחילת עבודות חפירת מנהרות בקו.
החפירה תבוצע על ידי מכונת TBM מאתר לוינסקי שבתל אביב.
המכונה הראשונה שנכנסה לעבודה היא מכונה בשם "גולדה", שכבר ביצעה עבודות מינהור בקו האדום, בין פיר גלי גיל הסמוך לתחנת ארלוזורוב לבין תחנת קרליבך, לכיוון מערב.
במהלך החפירה, יעבדו שלוש מכונות TBM (כולל "גולדה"), באורך של 115 מטרים, בקוטר של כשבעה מטרים וחצי ובמשקל של כ-900 טון כל אחת.
ב-12 במאי הסתיימה כריית המנהרה, באורך 720 מטרים, בין רחוב לוינסקי לקרליבך בתל אביב.
ביוני 2024 פורסם מכרז להפעלת הקו הירוק והקו הסגול.
במרץ 2025 פורסם שחברת אגד שבשליטת קרן ההשקעה בתשתיות קיסטון זכתה במכרז להפעלת הקו הירוק והקו הסגול.
דנקליאוסטיוס (שם מדעי: Dunkleosteus; מילולית: "העצם של דייוויד דנקל ממוזיאון הטבע של קליבלנד") הוא סוג של דג טורף גדול שחי בתקופת הדבון שהיה טורף-על בתקופתו וטרף חיות ימיות אחרות.
הדנקליאוסטיוס היה מהדגים הגדולים ביותר בדבון והגדול שבמיני הסוג, D.
terrelli הגיע לאורך של 8.79 מטרים ולמשקל של מעל 4 טונות.
בעבר נכלל בסוג הקרוב דיניכטיס, אך הופרד ב-1956. מאובניו נתגלו במספר אזורים, ביניהם אמריקה הצפונית, פולין, בלגיה ומרוקו.
מבנה לסתותיו הקרניות היו שונות מכל דג אחר, בדומה לשאר בני המחלקה בעלי שריון.
הלסתות פעלו כמו מנגנון ארבעה מוטות של מכונה, עם ארבעה שרירים חזקים: הלסת התחתונה, שריון הלחי, שריר הגולגולת והשריר המחבר של הלסתות.
מבנה חזק זה הביא לעוצמת נשיכה של כ-600 עד 755 ק"ג.
מבנה זה עזר לו לרסק טרף בעל שריון בעצמו, כגון בעלי שריון אחרים או אמוניטים, וייתכן שהייתה לו יכולת שאיבה גדולה, בדומה לאבנוניים, תוך 50–60 אלפיות שנייה.
בניגוד ללסתות היה שאר הגוף רך בהרבה והזכיר את שלדם של דגי הסחוס.
דג ענק זה מופיע בסדרה מפלצות ים ובמשחק עולם היורה: המשחק.
במשך רוב מלחמת העולם השנייה הייתה דנמרק כבושה על ידי גרמניה הנאצית.
החל מ-1943 שלטה במדינה יד האס אס בפיקוד גונתר פאנקה.
כ-3000 דנים מתו במלחמה כתוצאה ישירה של פעולות הכיבוש.
בנוסף, נהרגו 4000 מתנדבים דנים שנלחמו במסגרת "הגייסות החופשיים הדנים" (Frikorps Danmark) שהוקמו על ידי המפלגה הדנית הנאצית והצטרפו לצבא הגרמני בחזית המזרחית.
בכל מקרה מדובר על אחוז תמותה נמוך מאוד (כ-0.08% מכלל האוכלוסייה) בהשוואה למדינות כבושות אחרות ולרוב המדינות שהשתתפו במלחמה.
המחתרת הדנית הייתה פעילה באופן מיוחד, בעיקר לקראת סוף המלחמה וב-1943 נערכה הצלת יהודי דנמרק, כאשר עמדו הגרמנים לשלוח אותם למחנות ההשמדה.
ב-2003, בנאום לציון 60 שנה לסיום כהונתה של ממשלת משתפי הפעולה עם הנאצים, אמר ראש ממשלת דנמרק, אנדרס פוג ראסמוסן, כי שיתוף הפעולה הדני היה "לא מוצדק מוסרית".
היה זה הגינוי הפומבי הראשון של ההנהגה הדנית במלחמת העולם השנייה על ידי מנהיג דני.
עם תחילתה, לא היוותה הפלישה לדנמרק מטרה חשובה מבחינתה של ממשלת גרמניה.
ההחלטה לכבוש את שכנתה הקטנה מצפון התקבלה במטרה לאפשר את הפלישה לנורווגיה, החשובה הרבה יותר מבחינה אסטרטגית וכאמצעי זהירות מפני תגובה בריטית צפויה.
קברניטי הצבא הגרמני האמינו שבסיסים בחלקו הצפוני של חצי האי יוטלנד, במיוחד בסיס חיל האוויר באולבורג (Aalborg Air Base), יהיו חיוניים לפעולות בנורווגיה והם החלו להכין תוכניות לפלישה לדנמרק.
עם זאת, בסוף פברואר 1940 לא התקבלה עדיין כל החלטה משמעותית לכבוש את דנמרק.
אף על פי שהטריטוריה הדנית של דרום יוטלנד אוכלסה במיעוט גרמני משמעותי ונשלטה על ידי גרמניה בעקבות משאל עם שקוים במסגרת יישום חוזה ורסאי, לא הייתה גרמניה נחושה בדעתה לתבוע לעצמה את השטח.
באופן מעורפל וארוך טווח יותר, היו נאצים שקיוו בשלב מסוים לשלב את דנמרק במסגרת של "איחוד נורדי" גדול, אך תוכניות אלה מעולם לא קרמו עור וגידים.
באופן רשמי עמדה גרמניה על זכותה להיות מגינת דנמרק מפני פלישה בריטית.
בשעה 4:15 בבוקר ב-9 באפריל 1940 חצו כוחות גרמנים את הגבול לתוך שטחה של דנמרק הנייטרלית, תוך כדי הפרה של חוזה אי ההתקפה בין שתי המדינות שנחתם שנה קודם לכן.
בפעולה מתואמת, ספינות גרמניות החלו להנחית כוחות על רציפי נמל קופנהגן.
למרות היותם קטנים במספרם וכמעט לא מצוידים, חיילים בחלקים שונים של המדינה גילו התנגדות.
בעיקר היו אלה אנשי המשמר המלכותי בקופנהגן ויחידות צבא שהיו מוצבות בדרום יוטלנד.
בעת ובעונה אחת עם חציית הגבול, מטוסים גרמנים פיזרו כרוזים מעל קופנהגן הקוראים לדנים להיכנע לכיבוש הגרמני ללא התנגדות ומודיעים כי גרמניה כבשה את דנמרק כדי להגן עליה מפני בריטניה וצרפת.
הקולונל לונדינג (Lunding), קצין מודיעין של הצבא המלכותי הדני, אישר מאוחר יותר שהמודיעין הדני ידע שהפלישה הייתה מתוכננת ל-8 או ל-9 בחודש ויידע בהתאם את הממשלה.
שגריר דנמרק בברלין העביר אזהרה ברוח דומה שזכתה להתעלמות.
כתוצאה מהשתלשלות העניינים המהירה, לא היה סיפק בידיה של ממשלת דנמרק להכריז מלחמה על גרמניה.
בכל מקרה הייתה דנמרק במצב בלתי נסבל.
שטחה ואוכלוסייתה היו קטנים מדי כדי לעמוד בפני עצמתה של גרמניה בכל זמן נתון.
הטופוגרפיה השטוחה של דנמרק סייעה לטנקי הפאנצר הגרמנים לחצות אותה במהירות.
חצי האי יוטלנד, לדוגמה, היה חשוף לתקיפת שריון משלזוויג-הולשטיין שבדרום.
שלא כמו נורווגיה, אין בדנמרק רכסי הרים שניתן לנהל מהם התנגדות בכוח.
16 חיילים דנים נהרגו במהלך הפלישה, אך לאחר שעתיים הודיעה ממשלת דנמרק על כניעה, מתוך אמונה שהתנגדות היא חסרת תכלית ומתוך תקווה שניתן יהיה להפיק תועלת מהסכם עם גרמניה.
חצי האי השטוח של יוטלנד, הסמוך לגרמניה, היה שטח מושלם לוורמאכט לפעול בו והתקפת הפתע על קופנהגן גרמה לכל ניסיון להגן על שלן להיות בלתי אפשרית.
הגרמנים אף השתלטו עד מהרה על הגשר המחבר בין שלן לבין האי פין.
בהאמינה שכל התנגדות נוספת תגרום לאבדות כבדות בנפש, החליטה הממשלה הדנית להיענות ללחץ הגרמני "תחת מחאה".
הכוחות הגרמנים היו מתקדמים מבחינה טכנולוגית ורבים במספרם.
כוחות ההגנה של דנמרק היו קטנים מאוד באופן יחסי ולרשותם עמד ציוד מיושן.
זאת בעיקר עקב המדיניות שהייתה נהוגה לפני המלחמה, שלפיה השתדלו לא להתגרות בגרמניה על ידי הצטיידות בציוד חדיש.
אפילו התנגדות עיקשת מצדם של הדנים לא הייתה מחזיקה מעמד זמן רב.
שאלות הועלו על כך שהכוחות הגרמנים לא ציפו להיתקל בהתנגדות כל שהיא ולפיכך השתמשו בפלישה בספינות ובכלי רכב לא ממוגנים.
לאחר כיבוש דנמרק, כוחות בריטיים ביצעו פלישת מנע לאיי פארו, אז עדיין מחוז דני, כדי למנוע את כיבושם על ידי גרמניה.
בין השנים 1918 עד 1944 הייתה איסלנד תחת ממשל עצמי, אך מלך דנמרק היה ראש המדינה הן של דנמרק והן של איסלנד.
בדומה לאיי פארו, כבשה בריטניה את איסלנד, כדי להקדים פלישה גרמנית, אך מאוחר יותר העבירה את האחריות עליה לארצות הברית, עוד לפני שזו האחרונה הצטרפה למלחמה ב-1941. איסלנד הפכה לרפובליקה עצמאית ב-1944.
ב-9 באפריל 1941 חתם שגריר דנמרק בוושינגטון הנריק קאופמן (Henrik Kauffmann) הסכם עם ארצות הברית, המאפשר לה להגן על גרינלנד ולהקים בשטחה בסיסי צבא.
השגריר הסתמך בהחלטתו לחתום על ההסכם על דעתם של דיפלומטים דנים שהיו בארצות הברית ונועץ ברשויות המקומיות בגרינלנד.
בחותמו על ההסכם "בשם המלך" חרג קאופמן באופן ברור מסמכויותיו, אך הוא תרץ זאת בכך שלא קיבל הנחיה כל שהיא מקופנהגן הכבושה.
מבחינה היסטורית, היו לדנמרק ולגרמניה מערכות יחסים מורכבות.
ב-1920 קיבלה דנמרק את השליטה על חלקו הצפוני של מחוז שלזוויג, לאחר שהפסידה אותו במהלך מלחמת שלזוויג בשנת 1864. העם הדני היה חלוק בדעתו על המדיניות שרצוי היה לנקוט בה כלפי גרמניה.
חלקם היו נאצים נלהבים, אחרים בחנו את האפשרויות הכלכליות שיביאו איתם הכובשים הגרמנים, אחרים היו בין אלה שלקראת סוף המלחמה הקימו את המחתרת הדנית.
עם זאת, רוב בני העם הדני התרצו בחוסר רצון כלפי הגרמנים.
כתוצאה מגישתם משתפת הפעולה של הרשויות הדניות, פקידים רשמיים גרמנים טענו שהם יתייחסו לריבונות, לשלמות הטריטוריאלית ולנייטראליות של דנמרק.
הרשויות הגרמניות נטו להסכים לתנאים וותרניים כלפי דנמרק מכמה סיבות:
היו להם אינטרסים אסטרטגיים ואידאולוגיים במדינה, כך שהם היו מוכנים להתיר את האחריות המנהלית לעם הדני בו ראו "אחים" ממוצא גרמאני.
דנמרק כארץ חקלאית, הייתה מקור מזון חשוב עבור הגרמנים.
קיימות עדויות סותרות אם היה זה אחד השיקולים לפלישה.
הגרמנים קיוו להשיג נקודות תעמולתיות על ידי הפיכת דנמרק ל"ארץ חסות לדוגמה", כדברי היטלר, ולהראות לעולם כי אירופה יכולה להיות בשליטתם.
מעל לכל השיקולים המעשיים הללו, תורת הגזע הנאצית התייחסה לעמי סקנדינביה הנורדים, כחלק מהגזע הארי, ומשיקולים אלה החליטו הגרמנים לאפשר לדנים לנהל את ענייניהם הפנימיים.
גורמים אלה הביאו במשולב להחלטה לאפשר לדנמרק לקיים יחסים מועדפים עם גרמניה הנאצית.
הממשלה הושארה במידה זו או אחרת של תפקוד והפרלמנט המשיך לפעול פחות או יותר כמו לפני הכיבוש.
הם יכלו להמשיך ולשלוט בכל הנוגע למדיניות הפנים של המדינה.
המשטרה ובתי המשפט נותרו בשליטה דנית ושלא כמו רוב הארצות הכבושות, נשאר כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק בארצו כראש המדינה.
הרייך השלישי יוצג בדנמרק באופן רשמי על ידי נציג דיפלומטי.
בתפקיד זה החזיק מי שכיהן מאז 1936 כשגריר גרמניה בקופנהגן, ססיל פון רנטה-פינק (Cécil von Renthe-Fink) שהוחלף בנובמבר 1942 בעורך הדין חבר האס אס ורנר בסט.
דעת הקהל הדנית נתנה באופן כללי גיבוי לממשלה, בעיקר לאחר נפילת צרפת ביוני 1940. הייתה תחושה כללית שיש להתייחס למצב הלא נעים של הכיבוש הגרמני בצורה המציאותית ביותר האפשרית.
הפוליטיקאים הבינו שעליהם להתאמץ באופן מיוחד כדי לשמור על הזכויות של דנמרק על ידי הצגת חזית אחידה כלפי השלטונות הגרמניים וכל המפלגות הדמוקרטיות מהזרם המרכזי הקימו יחדיו ממשלה.
הפרלמנט והממשלה הסכימו לעבוד יחד באופן צמוד.
אף על פי שההשפעה של צעדים אלה הייתה קרובה ליצירת משטר חד-מפלגתי, עדיין נותרה זו ממשלה ייצוגית.
מפלגת הרוב בממשלת דנמרק הייתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שבין חבריה היה ראש הממשלה שכיהן לפני המלחמה, תורוואלד סטאונינג (Thorvald Stauning), שהיה מתנגד של הנאציזם.
סטאונינג עצמו היה מדוכדך למראה מצבה של אירופה תחת שלטון הנאצים.
יחד עם זאת, נקטה מפלגתו במדיניות של שיתוף פעולה, בתקווה לשמור על המשטר הדמוקרטי ועל ממשל עצמי דני ככל האפשר.
היה עליהם לטפל יחד עם הגרמנים בסוגיות רבות בחודשים שלאחר הכיבוש.
כדי להבטיח את שביעות רצונם של הגרמנים, התפשרה הדמוקרטיה הדנית על כמה נושאים:
עיתונים ומאמרים בעיתונות שעלולים היו "לסכן את יחסי דנמרק-גרמניה", הוצאו מחוץ לחוק, וזאת בניגוד לאיסור על צנזורה על פי חוקת דנמרק.
ב-22 ביוני 1941 דרשו הרשויות הגרמניות בדנמרק שחברי המפלגה הקומוניסטית של דנמרק יעצרו.
הממשלה נעתרה לדרישה ומשטרת דנמרק, בעשותה שימוש בתיקים סודיים, עצרה בימים הבאים 339 קומוניסטים ו-246 מתוכם, כולל 3 חברי פרלמנט, נכלאו במחנה הורסרוד (Horserød camp).
ב-1943 כמחצית מתוכם הועברו למחנה הריכוז שטוטהוף, שם מתו 22 מהם.
ב-22 באוגוסט 1941, בניגוד לחוקת דנמרק, העביר הפרלמנט הדני חוק המוציא את המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק.
לאחר מבצע ברברוסה, הצטרפה דנמרק להסכם אנטי-קומינטרן, יחד עם שכנתה מצפון, פינלנד.
המפלגה הקומוניסטית נאסרה, כאמור, בדנמרק.
כתוצאה מכך היו רבים מחברי המפלגה הקומוניסטית הדנית מראשוני החברים של המחתרת הדנית.
נאסרו יחסים עם מדינות בעלות הברית.
הפעילות התעשייתית והמסחרית נותבה לזיקה קרובה לגרמניה.
לדנמרק היו באופן מסורתי יחסים מסחריים, הן עם בריטניה והן עם גרמניה.
רבים מפקידי הממשל בדנמרק ראו בהרחבת היקף הסחר עם גרמניה כאמצעי להשלטת סדר חברתי בדנמרק.
היה חשש שממדי האבטלה והעוני יגדלו ועקב כך יתרחבו ממדי ההתקוממות בארץ, מאחר שהדנים נטו להאשים את הגרמנים בכל ההתפתחויות השליליות ועקב ההתקוממות יוטלו סנקציות על ידי השלטונות הגרמנים.
רוב רובו של הצבא המלכותי הדני פורק, אף על פי שכמה יחידות נשארו פעילות עד לאוגוסט 1943. לצבא הותר להשאיר 2200 איש בשירות פעיל, בנוסף ל-1100 אנשים כתומכי לחימה.
רוב ספינות הצי המלכותי הדני נשארו בנמלים, אך בשליטה דנית.
לאחר שחרור דנמרק שיבח הפילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי את איכות המודיעין שנאסף בדנמרק.
בתמורה לוויתורים אלה, דחתה ממשלת דנמרק את דרישות הגרמנים לחוקק חוקים מפלים כנגד יהדות דנמרק.
כמו כן נדחתה הדרישה למסד עונש מוות ולאפשר הקמתם של בתי דין צבאיים גרמניים כנגד אזרחים דנים.
דנמרק סירבה גם לאפשר שימוש ביחידות של צבאה לצרכיה של גרמניה.
סטאונינג נותר בתפקידו כראש ממשלה עד למותו בשנת 1942 והוא עמד בראש ממשלת אחדות לאומית שכללה את כל המפלגות, להוציא את המפלגה הנאצית הדנית הקטנה ואת המפלגה הקומוניסטית, שכאמור הוצאה מחוץ לחוק.
את מקומו של סטאונינג מילא וילהלם בול (Vilhelm Buhl), שלאחר זמן קצר הוחלף על ידי שר החוץ אריק סקווניוס (Erik Scavenius), שהיה איש הקשר עם הנאצים עד לתום המלחמה.
סקווניוס היה דיפלומט, לא פוליטיקאי נבחר, וככזה נקט בגישה אליטיסטית כלפי הממשלה.
בלבו קינן החשש שדעת הקהל תכשיל את מאמציו ליצור פשרה בין הריבונות הדנית לבין המציאות של שלטון הכיבוש הגרמני.
הייתה לו הרגשה חזקה שהוא המגן הנלהב ביותר שיכול היה להיות לדנמרק.
לאחר המלחמה הוטחו האשמות על תפקודו, בעיקר מצדם של חברי המחתרת הדנית, שהרגישו שהוא הפריע לפעולותיה של המחתרת ואיים על הכבוד הלאומי הדני.
לדעתו של סקווניוס היו אלה האשמות שווא והוא טען שמאשימיו מנסים לגרוף הון פוליטי על חשבונו.
לרשויות השלטון הדניות הייתה את היכולת להשיג ויתורים חשובים עבור ארצם.
הם סירבו בעקביות לאפשר איחוד מכסים ואיחוד מוניטרי עם גרמניה.
הדנים היו מודאגים הן מההשלכות הכלכליות השליליות של ההצעות הגרמניות והן מההשלכות הפוליטיות.
פקידי הממשל הגרמנים לא רצו לסכן את יחסיהם המיוחדים עם דנמרק על ידי כפיית הסכם עליהם, כפי שעשו בארצות אחרות.
ממשלת דנמרק הצליחה לעכב את המשא ומתן על החזרתה של דרום יוטלנד לגרמניה, למנוע צעדות במדים של נאצים גרמנים או דנים, להשאיר את המפלגה הנאצית הדנית מחוץ לממשלה ולקיים בחירות חופשיות, שבהם זכתה המפלגה הנאצית הדנית במספר קולות לא גדול יותר מבעבר, בעיצומה של המלחמה.
לקציני הצבא הדני הייתה גישה למידע צבאי רגיש של הגרמנים, שאותו הם העבירו לבעלות הברית.
ההשלכות הכלכליות של הכיבוש היו גם הם חיוביות כתוצאה מהשיתוף פעולה גרמני-דני.
האינפלציה עלתה בצורה חדה בשנה הראשונה לכיבוש, עקב ההוצאות המרובות של הצבא הגרמני.
על פי תנאי הכיבוש, נאלץ הבנק הלאומי של דנמרק להמיר מארקים גרמנים לקרונות דניות ובכך בעצם להעניק לגרמנים הלוואות עצומות ללא ביטחונות עם הבטחות שווא שהכספים ישולמו בסופו של דבר, מה שלא קרה בסופו של דבר.
בהמשך, היה באפשרותה של ממשלת דנמרק לנהל משא ומתן על שער החליפין שבין המארק הגרמני לבין הקרונה הדנית, כדי להקטין את חומרת הבעיה.
ההצלחה הבולטת ביותר של מדיניותה של ממשלת דנמרק הייתה בנוגע לאופן שבו הגנה על יהודי המדינה.
במשך שלוש שנות קיומה, סירבה הממשלה באופן עקבי לקבל את הדרישות הגרמניות בנוגע ליהודים.
הרשויות לא חוקקו חוקים מיוחדים בנוגע ליהודים וזכויותיהם האזרחיות נותרו שוות לאלה של שאר האזרחים.
השלטונות הגרמנים לא היו שבעי רצון מעמדה זו, אך הבינו שכל ניסיון לנהוג ביהודים באופן אחר לא יתקבל מבחינה פוליטית.
אפילו ורנר בסט בעצמו, שהיה איש הגסטפו, האמין שכל ניסיון להתעמר ביהודים יהרוס את היחסים המיוחדים שבין שתי המדינות והמליץ להימנע מכל פעולה נגד יהדות דנמרק.
המלך כריסטיאן העשירי נשאר בדנמרק עד לסוף המלחמה, כסמל של אומץ שהוערך מאוד על ידי נתיניו, אף על פי שהסיפור על כוונתו לענוד את הטלאי הצהוב במקרה שהיהודים ידרשו לעשות זאת, התגלה כלא נכון.
ב-29 ביוני 1941, כמה ימים לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, הוקמו "הגייסות החופשיים הדנים" (בדנית: Frikorps Danmark) ככוח מתנדבים שמטרתו הייתה להילחם כנגד הסובייטים.
הגייס הוקם כיוזמה של האס אס ושל המפלגה הנאצית הדנית (DNSAP) ומפקדו הראשון היה כריסטיאן פיטר קריסינג (Christian Peder Kryssing), לוטננט קולונל בצבא המלכותי הדני.
על פי החוק הדני, הצטרפות לצבא זר לא הייתה בלתי חוקית, אך פעילות גיוס לצבא כזה על אדמת דנמרק הייתה בניגוד לחוק.
האס אס התעלם מחוק זה והחל בפעולות גיוס, בעיקר של חברי המפלגה הנאצית הדנית ושל תושבי המיעוט הגרמני שחיו בדנמרק.
כאשר התגלה הדבר על ידי ממשלת דנמרק היא החליטה לרכז את הלחץ שלה על הגרמנים כדי שלא יגייסו נערים מתחת לגיל הגיוס.
מפקד הצבא הדני, הגנרל ויליאם פריור (William Wain Prior), רצה לפטר את קריסינג ואת מי שמונה לסגנו, הוא החליט להיוועץ בקבינט.
הוחלט שקריסינג יפוטר, אך בהמשך בוטלה החלטה זו לאחר שסקווניוס, אז עדיין שר החוץ, שלא נכח בישיבת הקבינט, הודיע כי הגיע להסכמה עם מיופה הכוח הגרמני רנטה-פינק, שחיילי צבא דנמרק שירצו להתגייס, ישוחררו מתפקידם בצבא עד להודעה חדשה.
הממשלה אישרה את ההודעה בהכריזה שקריסינג מונה להיות מפקד הגיס.
הנוסח הדני של ההודעה דיבר בסך הכול על שינוי בתפקידו של קריסינג.
לא הייתה זו הסכמה להקמתו של הכוח, שכן הדבר נעשה עוד קודם לכן מבלי לקבל את חוות דעתה של הממשלה.
ביולי 1941 התלונן היינריך הימלר שבאופן בלתי רשמי מנסה דנמרק לעצור את הגיוס, מאחר שנפוצה שמועה בצבא הדני שכל מי שיתגייס לגיס החופשי יואשם בבגידה.
בהמשך הנחתה הממשלה את הצבא ואת הצי לא למנוע מחיילים המעוניינים להתגייס לעשות כן ולשחרר אותם מהשירות.
רוב רובם של המתגייסים היו חברי המפלגה הנאצית או מבני המיעוט דוברי הגרמנית או שניהם יחדיו.
כ-6000 אזרחים דנים התגייסו לכוח, 1500 מתוכם היו בני המיעוט דוברי הגרמנית.
ב-20 בנובמבר 1941, חמישה חודשים לאחר הפלישה לברית המועצות, קיבלה ממשלת דנמרק "הזמנה" להצטרף להסכם אנטי-קומינטרן.
חמישה ימים לאחר מכן הסכימה פינלנד בחוסר רצון לחתום על ההסכם מתוך מחשבה שדנמרק תחתום עליו.
שר החוץ אריק סקווניוס טען שדנמרק צריכה לחתום על ההסכם, אך שרי הממשלה סרבו, בציינם שבכך יפרו את המדיניות של שמירה על נייטרליות.
סקווניוס דיווח על החלטת הממשלה לרנטה-פינק שהשיב למחרת כי "גרמניה לא תהיה מסוגלת להבין" את הסירוב הדני ודרש כי ההחלטה תשונה עד לסוף היום.
הוא הבטיח לסקווניוס כי ההסכם לא כולל "התחייבות פוליטית או אחרת" (כלומר, הכרזת מלחמה על ברית המועצות).
בישיבת הממשלה באותו יום הועלתה הצעה לבקש התחייבות בכתב להצהרה זו כנספח לפרוטוקול.
ראש הממשלה, סטאונינג, הסכים לתנאי זה ביודעו שבכך יהפוך ההסכם לחסר משמעות.
משרד החוץ הדני פרסם רשימה של ארבעה תנאים שהצהירו שדנמרק מחויבת אך ורק ל"פעולות משטרתיות" על אדמתה ושהמדינה נשארת נייטרלית.
משרד החוץ הגרמני הסכים לתנאים, בתנאי שהפרוטוקול יישאר, דבר שהיה בכוונת משרד החוץ הדני לעשות ממילא.
משאיבדה גרמניה את סבלנותה, איים שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ ב-23 בנובמבר "לבטל את הכיבוש הידידותי" אם דנמרק לא תסכים לתנאיה של גרמניה.
באותו יום הועמדו כוחות הורמאכט בדנמרק בכוננות ובבוקרו של יום נפגשו רנטה-פינק, סטאונינג ושר החוץ ובפגישה ציין רנטה- פינק כי לא יהיה מקום ל"תירוצים פרלמנטריים".
אם תביעותיה של גרמניה לא יענו, היא "לא תוכל להיות מחויבת יותר להבטחות שנתנו ב-9 באפריל 1940" (איום במלחמה, ממשלה נאצית והעברת שטחים לגרמניה).
בישיבת ממשלה שהתקיימה בצהרים הוחלט שלא להיעתר לדרישות הגרמניות.
סקווניוס נסע ברכבת לברלין ולאחר לחצים רבים מצדם של הגרמנים חתם על ההסכם.
השגריר האיטלקי שנכח במעמד החתימה ציין כי סקווניוס נראה כמו "דג מחוץ למים" ולא הבין כיצד הגיע למעמד זה.
בשובו לקופנהגן וכשנודע על דבר החתימה, התעורר זעם בציבור והפגנות נערכו מול בניין הפרלמנט והגיעו הדברים לידי כך ששר המשפטים ציין כי לא היה רוצה לראות את שוטרי משטרת דנמרק מכים סטודנטים ששרים שירים פטריוטיים.
בישיבת ממשלה שכונסה ביקש סקווניוס שתיפול החלטה אחת ולתמיד מהם הקווים האדומים של ממשלת דנמרק בנוגע ליחסיה עם גרמניה.
לאחר ויכוח ארוך הוחלט שקיימים שלושה קווים אדומים: לא יחוקקו חוקים מפלים כנגד היהודים, דנמרק לא תצטרף למדינות הציר ואף אחת מיחידותיו של הצבא הדני לא תשתתף בלחימה כנגד צבא זר כל שהוא.
למרבית ההפתעה הסכים סקווניוס לתנאים אלה ללא היסוס.
בשנת 1942 שלח אדולף היטלר מכתב ברכה למלך כריסטיאן ליום הולדתו.
המלך השיב במברק קצר בלשון : "רוב תודות, המלך כריסטיאן" (Spreche Meinen besten Dank aus.
היטלר יצא מדעתו מרוב עלבון.
הוא ציווה על ורטה-פינק לשוב מברלין והכריז על שגריר דנמרק בגרמניה כעל אישיות בלתי רצויה.
תקרית זו הייתה אחד הגורמים למינויו של סקווניוס כראש ממשלה מתוך תקווה של הגרמנים שהוא יוביל מדיניות של שיתוף פעולה עם הגרמנים.
כמו כן הצטוו שארית כוחות הצבא הדני לפנות את יוטלנד.
עם התקדמות המלחמה נעשה הציבור הדני יותר ויותר עוין את הגרמנים.
החיילים הגרמנים שהוצבו בדנמרק מצאו את רוב רובה של האוכלוסייה קרירים ומרוחקים כלפיהם מתחילת הכיבוש, אך רצונם לשתף פעולה גרם למערכת היחסים להיות יעילה.
הממשלה עשתה מאמצים להרתיע את אזרחיה מלבצע מעשי התנגדות אלימה וחבלה כלפי הכיבוש, אך בסתיו 1942 מספר פעולות ההתנגדות האלימה גדל בהתמדה עד לנקודה שבה בפעם הראשונה הכריזו הגרמנים על דנמרק כעל "טריטוריה עוינת".
לאחר הקרב על סטלינגרד ולאחר קרב אל-עלמיין השלישי, פעולותיה של המחתרת, האלימות והסמליות, נעשו תדירות יותר ויותר.
במרץ 1943 התירו הגרמנים לקיים בחירות כלליות.
אחוז ההצבעה עמד על 89.5%, הגבוה ביותר בכל ההיסטוריה של דנמרק ו-94% מהמצביעים נתנו את קולם לאחת מהמפלגות הדמוקרטיות שדגלו במדיניות שיתוף הפעולה, בעוד ש-2.2% הצביעו עבור "מפלגת האחדות הדנית" (Dansk Samling), שהתנגדה לשיתוף הפעולה עם הגרמנים.
בנוסף, הוטל על העיר אודנסה לשלם קנס של מיליון קרונות בשל הריגתו של חייל גרמני שמצא את מותו בעיר, וכדי להבטיח את התשלום הוחזקו תושבי העיר כבני ערובה.
הממשלה סירבה לדרישות אלה וב-29 באוגוסט, במסגרת מבצע ספארי, פיזרו הגרמנים באופן רשמי את ממשלת דנמרק והטילו ממשל צבאי על המדינה.
הממשלה הגישה את התפטרותה למלך וכיוון שהמלך מעולם לא קיבל את ההתפטרות באופן רשמי, הממשלה תפקדה דה יורה עד תום המלחמה.
בידיעתם שצפויה התקפה גרמנית על רציפי נמל קופנהגן, הנחה הצי המלכותי הדני את קברניטי הספינות שלו להתנגד לכל ניסיון גרמני להשתלט על הספינות.
הצי הצליח להטביע 32 מהספינות הגדולות שלו, בעוד שהגרמנים הצליחו לשים את ידם על 14 מהספינות הגדולות ועל 50 מהקטנות יותר.
בהמשך הצליחו הגרמנים למשות מהמים ולהשמיש 15 מהספינות הטבועות.
במהלך הטבעת הספינות הצטוו כמה מהספינות לנסות ולהימלט למימיה של שוודיה ו-13 ספינות הצליחו בכך, כשארבע מתוכן היו ספינות גדולות.
שתי ספינות נשארו במים הבטוחים של גרינלנד.
בסתיו 1944, היוו ספינות אלה את שייטת הצי הדני בגלות.
ב-1943 התירו הרשויות השוודיות ל-500 חיילים דנים ששהו בשוודיה להתאמן ככוח משטרתי.
בסתיו 1944 העלתה ממשלת שוודיה את מספר החיילים ל-4,800 והכירה ביחידה כבריגדה דנית בגלות שנקראה "הבריגדה הדנית בשוודיה".
שיתוף הפעולה עם הגרמנים המשיך ברמה האדמיניסטרטיבית, והפקידות הדנית המשיכה לתפקד תחת הממשל הגרמני.
בספטמבר 1943 התאגדו מספר קבוצות התנגדות יחדיו לתיאום פעולות התנגדות.
אחד ממנהיגי ההתנגדות הבולטים היה השר לשעבר ג'ון כריסמס מולר (John Christmas Møller) שב-1942 הפליג לאנגליה ונעשה לאחד מקובעי דעת הקהל הפופולריים ביותר כאשר שידר לדנמרק באמצעות ה-BBC.
לאחר נפילת הממשלה נחשפה דנמרק למידה נרחבה של אימת השלטון הנאצי.
באוקטובר החליטו הגרמנים לפנות את כל היהודים מדנמרק, אך הודות למידע שדלף בסיועו של הנספח הימי הגרמני בדנמרק גאורג פרדיננד דוקוויץ, שנודע לו מפי בסט על הכוונה לגרש למחנות ריכוז את כל יהודי דנמרק, הסתתרו היהודים אצל ידידים דנים ובמבצע מאורגן של המחתרת הדנית פונו כמעט כל היהודים לשוודיה הנייטרלית.
במקביל, נעשו מעשי החבלה של המחתרת תכופים יותר ורציניים יותר.
אחת ההצלחות של המחתרת היו כאשר ביום הפלישה לנורמנדי, בוצעו הפרעות לפעולתה של רשת הרכבות בדנמרק ובכך עוכבה הגעתם של תגבורות גרמניות לנורמנדי.
ממשלה מטעם המחתרת הוקמה והעיתונות המחתרתית החלה לפרוח.
ממשלות בעלות הברית, שהיו עד אז ספקניות בנוגע לנכונותה של דנמרק להילחם בגרמניה, החלו להכיר בדנמרק כבעלת ברית אמיתית.
בינואר 1944 הציע מזכיר משרד החוץ הדני נילס סוונינגסן (Nils Svenningsen) שיוקם מחנה מעצר בתחומי דנמרק כדי למנוע את גירושם של אזרחים דנים לגרמניה.
ורנר בסט הסכים להצעה אך התנה זאת בכך שהמחנה יבנה בקרבת הגבול.
מחנה המאסר פרוסלב (Frøslev) נפתח באוגוסט 1944. המחנה נועד ליהודי דנמרק המעטים שנותרו ולאסירים אחרים.
לגסטפו היה אמון מוגבל מאוד במשטרה הדנית שמנתה כ-10,000 איש.
1960 מתוכם נעצרו וגורשו לגרמניה ב-19 בספטמבר 1944.
דנמרק סבלה מבעיות כלכליות קשות במהלך המלחמה.
כלכלת המדינה נפגעה באופן יסודי עקב עליית מחירי חומרי הגלם המיובאים כמו פחם ונפט.
יתר על כן, קשרי המסחר העיקריים שלה עם בריטניה נותקו.
במהלך שנות הכיבוש יישרה הכלכלה הדנית קו יותר ויותר עם הצרכים של גרמניה, בעיקר בתחום הייצור החקלאי.
הרשויות הדניות לקחו חלק פעיל בפיתוח ואף יזמו משא ומתן על איחוד מכסים.
המשא ומתן נפסק כשעלתה השאלה אם הקרונה הדנית תבוטל.
הסגר שהוטל על גרמניה השפיע בצורה משמעותית גם על דנמרק.
מאחר שלרשות המדינה לא עמדו מקורות נייטרליים, היא הייתה מושפעת מהמחסור ומעליות המחירים.
הממשלה צפתה מראש את המחסור בנפט ובפחם ואגרה כמויות מסוימות לפני המלחמה ויחד עם הקיצוב שהונהג מנע בעיות רבות בזמן המלחמה.
ההפרעות לסחר עם אירופה פגעו גם הן בכלכלה, אך באופן יחסי היה מצבה של דנמרק טוב בהשוואה למצבן של ארצות אחרות.
עקב הצלחתם של מגזרים מסוימים בדנמרק לשרוד בזמן המלחמה, המדינה הואשמה שהיא עודדה ספסרות.
לאחר המלחמה נעשו מאמצים למצוא ולהעניש ספסרים, אך התוצאות של המשפטים שהתקיימו היו חמורות הרבה פחות בהשוואה למשפטים דומים שנערכו במדינות אחרות.
רובה של דנמרק שוחרר מעול הגרמנים במאי 1945 על ידי כוחות בריטיים בפיקודו של הפילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי.
האי המזרחי בורנהולם שוחרר על ידי הסובייטים, שנשארו בו במשך שנה.
אף על פי שנחסכו מדנמרק רבים מהקשיים שחוו מדינות אחרות, עדיין חוותה אוכלוסייתה מצוקה, במיוחד לאחר שהגרמנים תפשו באופן מלא את השלטון ב-1943. יחד עם זאת ניתן לומר באופן כללי שדנמרק הייתה המדינה שסבלה הכי פחות מכל המדינות שהיו מעורבות במלחמה.
רבים נהרגו ונאסרו בשל התנגדותם לשלטונות הכיבוש הגרמנים.
מעט מאוד מטרות נבחרות הופצצו במהלך המלחמה, אך לא ניתן להשוות זאת לסבל שעברה שכנתה של דנמרק, נורווגיה או הולנד.
אזור אחד שניזוק באופן מיוחד היה האי בורנהולם בעיקר עקב ההפגזות שבוצעו על ידי הסובייטים כנגד חיל המצב שם.
כ-850 חברי המחתרת הדנית נהרגו במהלך המלחמה.
כמו כן נהרגו כ-900 אזרחים דנים בנסיבות שונות: בהפגזות אוויריות, במהלך הפגנות אזרחיות, או בפעולות תגמול של הגרמנים.
39 חיילים דנים נהרגו או נפצעו במהלך הפלישה ב-1940 וארבעה חיילים נוספים נהרגו ב-29 באוגוסט 1943 כאשר הממשלה פורקה על ידי הגרמנים.
כ-360 דנים מתו במחנות הריכוז.
המגזר שספג את מרבית מקרי המוות היו מלחי הצי המלכותי הדני, שהמשיך לפעול במהלך המלחמה, רובם כתוצאה של תקיפות של צוללות.
כ-100 חיילים שנלחמו במסגרת הצבאות של בעלות הברית נהרגו.
כ-6000 אזרחים דנים נשלחו למחנות ריכוז במהלך המלחמה כ-600 מתוכם מצאו את מותם.
אחוז נמוך בהשוואה לגורלם של אזרחי מדינות אחרות.
לאחר המלחמה, 40,000 איש נעצרו בחשד לשיתוף פעולה עם הגרמנים.
מתוך 78 עונשי מוות שנגזרו, בוצעו 46 מהם.
רובם נשפטו לתקופות מאסר של עד 4 שנים.
רבים הביעו ביקורת על התהליך שהפך לקורבן אנשים ששיתוף הפעולה שלהם עם הגרמנים היה משני, בעוד שפוליטיקאים ואנשי עסקים רבים שביצעו מעשים יותר חמורים נותרו ללא עונש.
סוגיה שנויה במחלוקת הייתה ההחלטה מה יהיה גורלם של אותם אנשים שצייתו לפקודות שנתנו להם מידי ממשלתם שלהם.
אף על פי שחלק מחברי המחתרת ניסו להתארגן בכמה מפלגות פוליטיות לאחר המלחמה, לא עלה הדבר בידם.
המפלגה היחידה שזכתה לתמיכה משמעותית מחברי המחתרת הייתה המפלגה הקומוניסטית.
הקומוניסטים קיבלו כשמינית מסך הקולות בבחירות שהתקיימו באוקטובר 1945.
ב-5 במאי 1945 שוחררה דנמרק באופן רשמי מעול הכיבוש הגרמני.
אזרחים בכל רחבי הארץ הסירו מעל החלונות את הווילונות השחורים שהיו תלויים על החלונות לצורך האפלה ושרפו אותם ברחובות.
עד היום מתקיימות שריפות כאלה באופן מסורתי מדי שנה ביום השחרור.
חיילי בעלות הברית (בעיקר רוסים) ששוחררו ממחנות השבויים ברחבי דנמרק צעדו ברחובות הערים.
בעיר אורהוס התנפל המון על בחורות שקיימו קשרים עם גרמנים, גזזו את שיערן והובילו אותן ברחובות העיר תוך כדי שההמון משפיל אותן.
בשבועות האחרונים של המלחמה, בין 9 בפברואר ועד 9 במאי, כמה מאות אלפי פליטים גרמנים ברחו דרך הים הבלטי מפחד חיילי הצבא האדום.
רוב רובם של הפליטים הגיעו מפרוסיה המזרחית ומפומרניה ורבים מהם היו נשים, ילדים וזקנים.
רבים מהם סבלו מתת-תזונה, מתשישות וממחלות.
שליש מהפליטים היה מתחת לגיל 15.
השלטונות הגרמניים העניקו לפליטים מעמד מועדף, החרימו בתי ספר דנים, מבנים ציבוריים, בתי מלון, בתי חרושת ומתקני ספורט לטובת שיכון הפליטים.
באותה עת, אלפי דנים גורשו מבתי הכלא וממחנות הריכוז שבגרמניה.
פעולות הטרור של הגרמנים כנגד אנשי המחתרת הדנית וכנגד האזרחים התעצמו בחודשים האחרונים למלחמה.
כבר בסוף אפריל, נראה היה שהשלטונות הצבאיים הגרמנים איבדו את השליטה על המצב ובעת כניעתה של גרמניה היו על אדמת דנמרק כ-250,000 פליטים גרמנים.
פליטים רבים סבלו חרפת רעב וממחלות ולא זכו לטיפול.
התמותה הייתה גבוהה וגופות של אנשים שלא נקברו אוחסנו במחסנים ובמרתפים.
בעת הכניעה, הועברה האחריות על הפליטים לידי הרשויות הדניות.
הפליטים הועברו מכ-1,000 מקומות שונים למחנות גדולים שנבנו במיוחד או למחנות צבא גרמנים לשעבר, בכמה מהם שהו יותר מ-20,000 פליטים.
הגדול שבמחנות היה באוקסבול (Oksbøl) שעל החוף המערבי של חצי האי יוטלנד ובו הוחזקו כ-37,000 פליטים.
המחנות הוקפו בגדרות תייל ונשמרו על ידי חיילים כדי למנוע מגע של הפליטים עם האוכלוסייה המקומית.
בכמה מהמחנות מנות המזון היו דלות והטיפול הרפואי לקה בחסר.
המצב החמיר במיוחד בחודשים שלפני ואחרי כניעת הגרמנים, כאשר בתי החולים והרופאים סירבו לטפל בפליטים הגרמנים.
הסיבות לכך נבעו לא רק מרגשות אנטי-גרמניים, אלא גם ממחסור במשאבים.
באותה עת היה צורך לשקם את התשתיות והיה פחד מפני התפשטות מגפות.
כדי לטפל בפליטים, הקימו השלטונות הדנים מערכת רפואה בתוך מחנות הפליטים שאוישה על ידי צוותים רפואיים מגרמניה.
במקביל הוקמו מערכת חינוך במחנות עבור הילדים ומערך תעסוקה למבוגרים, והחלו להתארגן חיי תרבות ועיתונות.
בשלב מאוחר יותר מנות המזון במחנות הוגדלו.
ב-24 ביולי 1945 החליטה מפקדת כוחות הכיבוש הבריטית, בניגוד לציפיותיהם של הדנים, שהפליטים יישארו בדנמרק עד שהמצב בגרמניה יתייצב.
בנובמבר 1946 החלו לחזור לגרמניה ראשוני הפליטים והאחרונים עזבו את דנמרק בפברואר 1949. מעטים מתוכם נשארו בדנמרק לצמיתות.
מדיניות שיתוף הפעולה של ממשלת דנמרק בתקופת המלחמה היא אחת מהנושאים השנויים במחלקות בהיסטוריה הדנית.
חלק מההיסטוריונים טוענים שהמדיניות הזו הייתה הדרך היחידה לשמור על שלום הדמוקרטיה של דנמרק ועל עמה.
אחרים טוענים ששיתוף הפעולה הרחיק לכת יותר מדי וכאשר משווים אותו לדרך פעולתן של מדינות דמוקרטיות אחרות שהיו תחת השלטון הגרמני, אין הדבר מצדיק את האסטרטגיה הזאת.
דנקוב (בפולנית: Denków) הוא פרוור של העיר אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי בפולין, שהיווה בעבר עיירה עצמאית, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
עד המאה ה-16 השתייכה דנקוב למשפחת האצילים מיחובסקי, ובשנת 1564 הוענקו לה זכויות עיר.
בהמשך, נודעה העיירה בתעשיית ייצור כלי החרסינה בה.
במהלך המאות ה-17 וה-18 פגעו בעיירות מספר שריפות.
מסוף המאה ה-19 פעל בדנקוב בית מדרש, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה עזבו את היישוב רבים מתושביו היהודים בשל קרבתו לחזית.
בשנות השלושים סבלו יהודי היישוב ממעשי אנטישמיות שונים, ובשנת 1939 נמנו בדנקוב כ-400 יהודים, כשישית מתושבי המקום.
צביון יהודי המקום היה חרדי.