tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד מצעירי הכפר, חטוקאי עלא אלדין העמיד את עצמו בראש רשימה שהתמודדה בבחירות המקומיות.
הוא זכה לאהדה רבה ותמיכה מצד המצביעים הצעירים וכמו כן גם בקרב האוכלוסייה המבוגרת וגרף את רוב הקולות.
מסיבות אישיות החליט עלא אלדין לבטל את מועמדותו לראשות המועצה המקומית ופינה את המקום לבא אחריו ברשימה, פואד סוסחא, שהפך לראש המועצה הצעיר ביותר בתולדות כפר כמא.
בזמן כהונתו החליף את רשת תשתית המים בכפר, והתמקד בשיפור החינוך בכפר.
הוא בנה מערכת חינוכית חדשה תוך כדי שינוי מהותי ביותר - העברת החינוך בכפר ממחלקת החינוך הערבי אל מחלקת החינוך העברי.
הר הגעש פואגו (בספרדית: Volcán de Fuego - "הר געש של אש") הוא הר געש שכבתי פעיל השוכן במחוזות צ'ימלטננגו (Chimaltenango), סקאטפקס (Sacatepéquez) ואסקווינטלה (Escuintla) בגואטמלה.
ההר ידוע בכך שמאז שנת 2002 הוא שומר באופן עקבי על פעילות וולקנית (ברמה נמוכה) הבאה לידי ביטוי בהתפרצויות לבה ואפר קטנות המתרחשות בממוצע כל 20 דקות, אבל התפרצויות גדולות נדירות.
הרכב ההר הוא בזלתי ואנדזיטי.
בין החודשים ינואר למרץ 2025 נרשם שינוי בדפוס הפעולה הוולקני של ההר, כאשר ב-19 בינואר פסקו ההתפרצויות התדירות, ורק ענני אפר נפלטו אחת לכמה ימים מן הלוע.
אך בין 9–10 למרץ 2025 התרחשה התפרצות גדולה.
פואגו הוא חלק מרכס סיירה מדרה דה צ'יאפס (Sierra Madre de Chiapas) המתפרש במקביל לחופה המערבי של גואטמלה, כשבינו לבין האוקיינוס השקט מפריד מישור נרחב.
הרי הגעש באזור זה הם חלק מהקשת הגעשית של אמריקה המרכזית, שנוצרה כתוצאה מהפחתה של לוח קוקוס מתחת ללוח הקריבי בקצב של 9 ס"מ בשנה.
הר הגעש הוא חלק ממתחם געשי המכונה לה הורקטה (La Horqueta), והכולל בנוסף לפואגו את הר הגעש הרדום אקאטננגו (Acatenango - גובהו 3,976 מטרים).
מתלול של מבנה געשי קדום יותר המכונה מסטה (Meseta) שוכן בין שני ההרים.
הר הגעש מסטה החל להיבנות לפני כ-230,000 שנים ובנייתו נמשכה עד שלהי תקופת הפליסטוקן או תחילת ההולוקן, ואז הוא התמוטט תוך יצירת מפולת סלעים אדירה שנפחה מוערך ב-15 קילומטרים מעוקבים, שהתפרשה על שטח של 420 קמ"ר והגיעה עד לחוף האוקיינוס, כ-50 קילומטרים מההר.
לאחר ההתמוטטות החל להיבנות הר הגעש פואגו, כשהוא משקף נדידה של הגעשיות דרומה, שהחלה קודם לכן בהר הגעש הרדום אקאטננגו.
ההר פולט לבה בזלתית ואנדזיטית.
גובהו של פואגו הוא 3,763 מטרים, וההר מתנשא מעל ל-3,500 מטרים מעל לשפלת החוף הפסיפי, וכ-2,000 מטרים מעל לרמות של גואטמלה מצפון.
ההר הוא בין תוואי הנוף הבולטים ביותר באזור (למעט כשהוא מכוסה עננים).
הוא שוכן במרחק של כ-16 קילומטרים מאנטיגואה, בירתה לשעבר של גואטמלה (שאליה נשקפים שני הרי געש נוספים - אקאטננגו ואגואה), אחת מאתרי התיירות הבולטים בגואטמלה, ובקרבה לכמה עיירות גדולות.
הר הגעש פואגו הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בגואטמלה.
רישומים היסטוריים על פעילותו קיימים מהכיבוש ספרדי ב-1524. ההתפרצויות הגעשיות המטירו אפר געשי על הסביבה ומדי פעם לוו גם בפליטות של לבה ובזרמים פירוקלסטיים.
ההר ידוע בכך שהוא פעיל כמעט כל הזמן בעוצמה נמוכה, עשן נפלט מפסגתו כמעט מדי יום, אבל התפרצויות עזות נדירות.
אחת ההתפרצויות הבולטות התחוללה בין 10 באוקטובר ל-4 בדצמבר 1974 והיא הוערכה במדד התפרצות געשית 4. התפרצות זו חוללה זרמים פירוקלסטיים שהגיעו למרחק 7 קילומטרים מההר, גרמה להרוגים, לנזק לרכוש ולצורך בפינוי תושבים.
בין 4 בינואר 2002 ל-2011 התחוללה התפרצות ממושכת שמדי פעם התגברה ואלצה לבצע פינוי תושבים, כמו ב-9 באוגוסט 2007.
ב-13 בספטמבר 2012 החל הר הגעש לפלוט שוב לבה ואפר וגרם לפינוי של 33,000 תושבים מ-17 כפרים בסמוך לו.
זרם הלבה הגיע למרחק של 600 מטרים במורד ההר, ופסגתו כוסתה בענן אפר.
בהתפרצות של ההר ב-4 ביוני 2018 נמנו עשרות הרוגים.
ההר התפרץ שוב ב-12 בדצמבר 2022, מה שאילץ את השלטונות לסגור את שדה התעופה המרכזי של גואטמלה.
פואבלה (בספרדית: Puebla; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של פואבלה, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Puebla) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו.
פואבלה נמצאת במרכז מקסיקו, וגובלת בוראקרוס בצפון ובמזרח, אידלגו, מקסיקו, טלקסקלה ומורלוס במערב, וגררו ואואחאקה בדרום.
בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא פואבלה.
הספרדים הגיעו לראשונה לאזור מדינת פואבלה של ימינו ב-1519, כשהרנאן קורטס עבר בה בדרכו לאזור טלקסקלה של ימינו.
מרבית התושבים הילידים שחיו באזור היו בני שבטים שונים אשר האימפריה האצטקית שלטה עליהם, והם ראו בספרדים דרך לשחרור ממנה ולכן ברוב המקרים הם לא התנגדו לספרדים.
המדינה של היום נקראת על שם בירתה, פואבלה שהוקמה ב-1531. העיר הייתה על הדרך בין מקסיקו סיטי ווראקרוס וחיו בה בעיקר חיילים שאבטחו סחורות ואנשים שעברו בדרך.
במהלך הזמן העיר נהפכה למרכז כלכלי ותרבותי.
במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, שפרצה ב-1810, העיר נותרה נאמנה לשלטון הספרדי.
עם זאת, לבסוף מקסיקו השתחררה משלטון ספרד ב-1821 ומדינת פואבלה הוקמה באזור ב-1824 כשפואבלה משמשת כבירתה.
כלכלת המדינה מסתמכת בעיקר על תעשייה, כרייה, תיירות וחקלאות, והיא נחשבת לאחת המדינות המתועשות ביותר במקסיקו.
עם זאת, מרבית הפיתוח במדינה מתרכז בעיר פואבלה וסביבתה, מה שגורם ליצירת פערים גדולים בין העשירים לעניים ובין אזור הבירה לשאר המדינה.
התעשייה כוללת בין היתר ייצור מתכות, רכבים, כימיקלים וטקסטיל.
בין החומרים הנכרים במדינה ניתן למנות קלציט, סיד, שוהם ושיש.
החקלאות היא הענף הכלכלי החשוב ביותר באזורים הכפריים במדינה וכוללת מוצרים מן החי, כמו עופות (גם לבשר עוף וגם לביצים, בקר וחזירים, וגידול ירקות, כמו בצלים, גזרים ועגבניות, פרות, כמו תפוזים, תפוחים וליים, וגידולים אחרים, כמו אלפלפה וקנה סוכר.
פואבלו היא בירת מחוז פואבלו במדינת קולורדו שבארצות הברית.
בעיר מתגוררים 106,595 תושבים (נכון ל-2010) מה שהופך אותה לעיר השמינית בגודל אוכלוסייתה בקולורדו ולעיר ה-259 בכלל ארצות הברית.
במטרופולין של העיר מתגוררים 159,063 תושבים (נכון ל-2010).
העיר נמצאת במקום ההתמזגות של נהר ארקנסו ביחד עם אפיק פאונטיין, במרחק של כ-180 קילומטרים מדנוור, בירת קולורדו.
חבורת ציידים הקימה את מבצר פואבלו במקום בו העיר נמצאת היום ב-1842. במקום התגוררו מספר משפחות אשר סחרו עם התושבים הילידים עד שקבוצה מהם תקפה את המבצר ב-1854, מה שגרם לנטישתו של המבצר.
ב-1858 המבצר יושב מחדש וחשיבותו גברה בגלל הבהלה לזהב בקולורדו שהתרחשה באותו זמן.
לאחר הבהלה לזהב האנשים שבאו לאזור בגללה הקימו בו יישובים.
ב-1886 העיירות פואבלו (שנוסדה ב-1870), דרום פואבלו (שנוסדה ב-1873) ומרכז פואבלו (שנוסדה ב-1882), שהיו חלק מהיישובים האלו, התאחדו באופן רשמי לעיר אחת שנקראה פואבלו.
ב-1894 צורפה לפואבלו העיירה בסמר, שנוסדה ב-1886.
פואבלו הפכה למרכז כלכלי גדול בקולורדו והייתה יודעה כמרכז גדול לייצור אוכפים, אך שיטפון גדול ב-1921 הרס חלק גדול מהעסקים בעיר והיא ירדה מגדולתה.
העיר נפגעה פעם נוספת בגלל הידרדרות תעשיית הפלדה בארצות הברית בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
בעיר פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם קמפוס פואבלו של אוניברסיטת המדינה של קולורדו.
את העיר משרת נמל התעופה פואבלו ממוריאל, המשמש בעיקר לתעופה כללית וכן מציע טיסות לעיר דנוור.
מוחמד פואד מעסום הוא פוליטיקאי עיראקי-כורדי, שכיהן כראש ממשלה הראשון של כורדיסטן העיראקית בשנים 1992–1993, וכנשיא עיראק ה-7 בין השנים 2014–2018, ובשנת 2010 כיושב ראש מועצת הנבחרים של עיראק.
מעסום נולד בשנת 1938 בעיר כוי סנג'ק, שבמחוז ארביל, בצפון מזרח עיראק.
מוצא משפחתו בכפר חבאנן באזור הווראמאן .
הוא גדל במשפחה מוסלמית אדוקה.
אביו נקרא שייח מולא מעסום.
עד גיל 18 למד מעסום בבתי הספר דתיים בכורדיסטן.
אחרי לימודי משפטים ושריעה באוניברסיטת בגדד , בשנת 1958 נשלח מעסום לקהיר כדי ללמוד באוניברסיטת אל-אזהר, שם סיים לימודי דוקטורט בפילוסופיה אסלאמית, כשעבודת הדוקטורט שלו מוקדשת להגות האחים הטהורים (דוקטורט בשנת 1975).
בשובו לעיראק למד מעסום משפטים באוניברסיטת בצרה .
בשנים 1962–1964 פעל מעסום כחבר במפלגה הקומוניסטית העיראקית ובשנים 1964–1968 עבר לסוריה בה פעל במסגרת המפלגה הקומוניסטית הסורית .
מאוכזב מגישת הקומוניסטים לגבי ההגדרה העצמית של הכורדים, עזב מעסום ב-1968 את המפלגה הקומוניסטית הסורית והצטרף למפלגה הדמוקרטית הכורדית, הפך לנציג המפלגה הדמוקרטית הכורדית בבצרה ולשליח שלה בקהיר עד שנת 1975. עם הקמת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן ב-1975, נמנה עם מקימיו.
ב-2005 נבחר מעסום לפרלמנט העיראקי; ובין 14 ביוני 2010 ל-11 בנובמבר 2010, שימש כיושב ראש מועצת הנבחרים של עיראק.
ב-2014 נבחר מועסם לנשיא עיראק, בבחירות שהתקיימו בפרלמנט העיראקי, כשהוא מקבל 211 קולות, לעומת 17 קולות ליריבו, ברהם צאלח, גם הוא חבר האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן.
מעסום נשוי לרונאק מוסטפא עבדול וואחיד, ולהם חמש בנות.
בן אחד נפטר ממחלה בגיל 15.
פואבלו בוניטו (בספרדית: Pueblo Bonito; מילולית: "כפר יפה") הוא אתר ארכאולוגי הכולל את שרידי המבנה הגדול והידוע ביותר מבין המבנים בפארק הלאומי ההיסטורי של תרבות צ'אקו בצפון-מערב ניו מקסיקו בארצות הברית.
הוא נבנה על ידי אנשי הפואבלו הקדומים שהתגוררו במקום בין השנים 828 ל-1126 לספירה.
אתר האינטרנט של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית קובע כי "פואבלו בוניטו הוא האתר התרבותי המפורסם ביותר שנחקר בצורה היסודית ביותר בקניון צ'אקו.
תוכנן ונבנה בשלבים בין שנת 850 לשנת 1150 לספירה על ידי אנשי הפואבלו הקדומים, זה היה המרכז של עולם הצ'אקואנים".
האנתרופולוג בריאן פאגן (Brian Fagan) כתב כי "פואבלו בוניטו הוא איקון ארכאולוגי, מפורסם כמו סטונהנג' של אנגליה, טאוטיווקאן במקסיקו, או מאצ'ו פיצ'ו בפרו".
ב-1848 נחתם הסכם גואדלופה אידלגו בין ארצות הברית למקסיקו שבו ויתרה מקסיקו על שטחים נרחבים בצפונה בעקבות תבוסתה במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בעקבות הניסיון להשליט את מרותה על השטחים החדשים החלו עימותים בין הממשל האמריקני לשבטי האינדיאנים בשטחים אלו, בעיקר עם הנאוואחו.
ב-1849 הוביל הקולונל ג'ון וושינגטון (John M.
Washington) מסע עונשין כנגד הנאוואחו.
למסע צורפה משלחת סיור נפרדת בראשות מהנדס הטופוגרפיה ג'יימס הרווי סימפסון (James Hervey Simpson; 1813–1883).
משלחת זו נכנסה לקניון צ'אקו ואנשיה גילו הריסות של עשרה מבנים היסטוריים.
קרווחל (Carravahal), מורה הדרך המקסיקני, שהוביל את המשלחת כינה את המבנים בשמותיהם הספרדים, ובהם פואבלו בוניטו, שפירוש "כפר יפה".
מאוחר יותר פרסם סימפסון את התיאור הראשון של קניון צ'אקו בדו"ח שפרסם ב-1850 ובו כלל איורים שבצע הצייר ריצ'רד קרן (Richard Kern) שנלווה למשלחת.
בין 1896 ל-1900 ביצעו החוואי ריצ'רד ותריל (Richard Wetherill; 1850–1910) והאנתרופולוג והארכאולוג ג'ורג' פפר (George Hubbard Pepper; 1873–1924), שנשלח מטעם המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, חפירות ארכאולוגיות בפואבלו בוניטו.
חפירות אלו מומנו על ידי האחים פרדריק וטלבוט הייד (Frederick E.
Talbot Hyde) אספנים ונדבנים מניו יורק, ולכן קרויות על שמם "משלחת מחקר הייד" (Hyde Exploring Expedition).
בתקופה זו חשפה המשלחת בראשות ותריל, ששימש כמנהל עבודה ופפר, שהיה אחראי על הצד המדעי, 190 חדרים והם צילמו ומיפו את כל המבנים העיקריים בקניון.
בין החפצים שנחשפו על ידי פפר היו שמונה חלילים מעץ שנתגלו בחדר בחלק הצפון-מערבי של פואבלו בוניטו שפפר העניק לו את הכינוי "חדר 33".
חלילים אלו היו בסגנון חליל אנסאזי הנחשב כאביו הקדמון של החליל האינדיאני.
טקסי הפולחן בפואבלו בוניטו התבצעו תוך שימוש בכלים בצורת גליל, כלים בדמויות אנוש, ומבערי קטורת מחרס.
אזורי המגורים שכנו בקומת הקרקע, סמוך לרחבה המרכזית, והם קשורים לכניסות לסדרה של חדרים הנכנסים עמוק יותר לתוך המבנה.
החדרים היו מחוברים באמצעות סדרה של פתחים, חלקם בצורת האות T.
משפחה שכנה בשלושה עד ארבעה חדרים, כשהחדרים הפנימיים הקטנים יותר שימוש כמחסנים.
לא הייתה גישה לגושי החדרים מבחוץ, אלא רק מתוך החצר המרכזית.
ייתכן שבפועל לא היה פואבלו בוניטו עיירה או אפילו כפר.
אף שגודלו מאפשר להכיל אוכלוסייה משמעותית, הסביבה הקרובה לא הייתה מסוגלת לקיים אוכלוסייה גדולה.
החפירות באתר לא חשפו ערימות פסולות משמעותיות המציינות יישוב גדול.
ההשערה המקובלת היא שפואבלו בוניטו היה מרכז פולחני.
אישוש לטענה זו קיים לא רק בשפע הקיוות (שבדרך כלל קושרים אותן לשימוש בפולחנים) אלא גם במבנה האתר ויחסו לאתרים אחרים בקניון צ'אקו.
אף על פי שבזמן קיומו התגוררו במבנה דיירים רבים, נמצאו בסביבתו רק בין 50 ל-60 קברים.
מהאתר ניתן להסיק את מידת ההיכרות של אנשי הפואבלו הקדומים עם מחזורי השמש והירח.
שניהם מסומנים על הפטרוגליפים בצוקים המקיפים את הפואבלו כמו גם צורת המבנה של פואבלו בוניטו.
קינים של מין החולדה הסוחרת (Neotoma cinerea) חשפו שבזמן שנבנה פואבלו בוניטו היו קניון צ'אקו והאזורים הסובבים אותו מיוערים בעצים דוגמת אורן הזפת.
עדות לעצים אלו ניתן לראות במבנה של פואבלו בוניטו, כדוגמת קורות התמיכה של הקומה הראשונה.
המדענים משערים שבתקופה בה אויש הפואבלו בוראו כמעט כל העצים מהעמק, על מנת לספק עץ לבנייה ולהסקה.
פעולה זו, יחד עם תקופת בצורת, הובילה לירידה חמורה במפלס מי התהום בעמק, והקרקע הפכה עקרה.
גורמים אלו מסבירים מדוע היה פואבלו בוניטו מאוכלס רק כ-300 שנים והוא דוגמה טובה להשפעה שגורם בירוא יערות על הסביבה המקומית.
האנסאזי, שכבר לא היו מסוגלים לגדל יבולים על מנת לקיים את האוכלוסייה, היו צריכים לעקור למקום אחר.
פואד מוחמד עאזם (נולד ב-1958) הוא רופא בכיר בתחום המיילדות והגינקולוגיה ונחשב לאחד המומחים הגדולים בתחום הפריון בישראל ובעולם.
מכהן כפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב וכמנהל המכון לפריון והיחידה להפריה חוץ גופית בבית החולים ליס לנשים וליולדות במרכז הרפואי תל אביב על שם סוראסקי, שם הוא בנוסף מנהל את השירות לשימור פוריות ואת השירות לתרומת ביציות.
אִמו סלימה הייתה עקרת בית ואביו מוחמד היה חקלאי.
עאזם גדל בטייבה עם חמש אחיותיו ושני אחיו והשלים שם את לימודיו היסודיים.
בילדותו הוכר כילד מחונן והשתלב במסגרת העשרה תחת ניהולה של דר אריקה לנדאו.
עאזם השלים את לימודיו העל יסודיים בבית הספר הכפר הירוק.
עאזם למד רפואה ב, ובמסגרת לימודיו זכה בפרס הפקולטה לרפואה.
בשנת 1991 השלים בהצטיינות את ההתמחות במיילדות וגינקולוגיה בבית החולים "הקריה".
במהלך השנים, עאזם השתתף בהשתלמות באנדוקרינולוגיה של הפריון באוניברסיטת ייל ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד.
עאזם הוא רופא בכיר בבית החולים ליס נשים וליולדות במרכז הרפואי תל אביב.
שם, הוא מנהל את המכון לפריון והיחידה להפריה חוץ גופית, השירות לשימור פוריות והשירות לתרומת ביציות.
עאזם השתתף במעל ל-200 הצגות בכנסים מדעיים ופרסם יותר מ-130 מאמרים מדעיים.
בנוסף, הוא חבר במספר איגודים מקצועיים, ביניהם: האגודה הישראלית לגינקולוגיה ומיילדות, האגודה האמריקאית לפוריות, החברה הבינלאומית לשימור הפוריות והמועצה הלאומית לגינקולוגיה, גנטיקה ופרימטולוגיה.
החל משנת 2009, עאזם חבר בוועדת הלסינקי העליונה ובין השנים 2013–2016, כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי לחקר הפריון (איל"ה).
בשנת 2020 פרסם לראשונה בעולם אודות הצלחה בגירוי שחלתי ושאיבת ביציות לשם שימור פוריות בילדה בת בת שבע אשר סבלה מהפרעה כרומוזומלית ובכך הוכיח ובניגוד למה שסברו - כי ניתן להפעיל את השחלות על ידי מתן חיצוני של גירוי הורמונלי לפני גיל ההתבגרות.
עאזם חבר במועצה הלאומית לגינקולוגיה, ובין השנים 2013–2016 כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי לחקר הפריון (איל"ה).
פרס הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית
פרס האיגוד האמריקני לחקר הפוריות
מרצה מצטיין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב (בשנים 2009 ו-2013)
מלגת פלדמן, במסגרתה כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד ונבחר לפרופסור האורח הטוב ביותר
פואברותריום (שם מדעי: Poebrotherium; משמעות השם של היצור מיוונית עתיקה: "בהמה אוכלת עשב") הוא סוג של גמל קדום שחי בסופו של האאוקן ותחילת האוליגוקן בערבות אמריקה הצפונית.
גמל קדום זה היה קטן ופרימיטיבי מאוד ביחס לקרוביו החיים.
גמל זה התגלה ב-1847 ליד נהר מיזורי בנברסקה ותואר בידי החוקר ג'וזף ליידי.
גמל זה היה קטן מאוד: הוא הגיע לגובה 90 סנטימטר ושקל 30-42 ק"ג בממוצע.
הוא דמה בצורתו ללמה אך היה דמוי-צבי והיה קל-רגליים.
ייתכן שגם תפס את תפקידם של הצבאים בפאונה של אמריקה הקדומה והיווה טרף לטורפים הגדולים של הערבות.
פיו היה מלא בשיניים קטנות שיועדו ללחיכת עשב והוא יכל להתקיים עליו בשטחי הערבות הפתוחים.
עם זאת הוא לא היה מותאם לתנאי מדבר ואקלימים קשים וייתכן שדבר זה גרם להכחדתו.
כדי לרוץ במישורים הוא היה בעל פרסות קטנות כשל מכפילי פרסה רבים ועוד לא פיתח את הכריות השטוחות של הגמל.
נמצאו 5 מינים של פואברותריום:
פואד אגבאריה (נולד ב-1981) הוא אמן ערבי-ישראלי.
חי ועובד באום אל פחם, הוא יוצר שעובד בטכניקות מגוונות ומנכס אליו סגנונות של אמנים ידועים ומשפיעים מתרבות המערב.
אגבאריה נולד בכפר מוסמוס בואדי עארה.
אביו היה איש מלומד בעל השכלה, עבד כמורה בבית ספר בכפר.
אמו הייתה עקרת בית משכילה.
הוא בוגר המחלקה לאמנות של האקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל בירושלים ותואר שני באמנות ויצירה באוניברסיטת חיפה.
עם סיום לימודיו בחר אגבאריה בדרך החיים הפלסטינית המסורתית, ושב לחיי משפחה ועבודה באום אל־פחם.
מאז, הנושא המרכזי בציוריו הוא הפער בין החיים הבוהמיים של היוצר האינדיבידואל לבין חיי היום יום שלו בתור אב משפחה.
בסגנון ציור מודרניסטי מובהק הוא מוביל את הצופה אל הנוף המקומי, נוף ילדותו האבודה.
הוא חוזר אל כפר הולדתו מוסמוס כדי לבחון מחדש את גבולות המקום שבו הוא פועל בתור אדם בוגר מפוכח ובעל מודעות חברתית־פוליטית.
2000-2004 - תואר ראשון, המחלקה לאמנות, האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים
2012-2014 - תואר שני, החוג לאמנות יצירה, אוניברסיטת חיפה, חיפה.
2023 :תואר ראשון במשפטים LLB ,הקריה האקדמית אונו .
עבודותיו של אגבאריה בעלות מאפיינים תרבותיים, אדריכליים ואסתטיים אסלאמיים, פלסטינים ומזרחיים.
הוא עוסק בחשיפה ובהסתרה בו בזמן.
בתערוכה "קצב לא סדיר" בגלריה בקיבוץ מחניים, הציג אגבריה ציורים שנבעו מזכרונות ילדותו בכפר מוסמוס ומחוויות ההתבגרות וההתפכחות, קשיי השייכות והסתירות הפנימיות שהוא חווה כערבי בישראל.
"בתקופת הלימודים בבצלאל, עבודותיי עסקו בפירוק והרכבה מחדש, 'ללכלך ולנקות', כשם שבילדותי נהגתי לפרק את צעצועיי כדי לשוב ולהרכיבם מחדש.
בעבודה 'מחסום' מתואר חייל מכוון רובה אל אדם ערבי ומצווה עליו לפשוט את בגדיו.
ציור זה הוא עדות לחוויה אישית שחוויתי כאשר למדתי בבצלאל וגרתי בסביבות ירושלים, ומדי יום ביומו נאלצתי לעבור במחסומים".
ב-2012 הציג את סדרת ציוריו הצהובים בגלריה בקיבוץ בארי.
סדרת ציורי השמן הצהובים והגדולים של אגבאריה מושפעים מאוד מואן-גוך.
בציורים הוא חוזר אחורה לתקופת ילדותו ונערותו בכפר מוסמוס.
פואד מספר בגעגועים על ילדותו בכפר, על שבילה את רוב זמנו צמוד לסבא שהיה חקלאי.
בתור ילד היה יוצא עם סבא למטעים.
הם גידלו בקר, כבשים, ובו בזמן גם היו להם אדמות עם עצי זית ועסקו בפחם לצריכה ביתית.
פואד זוכר את תקופת ילדותו כחוויה מאושרת, שטבועה בו כה עמוק עד שהוא זוכר כל פרט בה, ועד היום הוא יכול להריח את הריחות.
זו הייתה חוויה בלי גבולות, של מרחב פתוח, שכל כך חסרה לו היום, בחייו הבוגרים כאיש משפחה.
בתערוכה "מפות של זיכרון" בגלריה לאמנות באום אל-פחם, אגבאריה מתייחס באמנותו לביוגרפיה שלו.
עבודותיו הן בעלות מאפיינים תרבותיים, אדריכליים ואסתטיים אסלאמיים, פלסטיניים ומזרחיים.
ציורי השטיחים שלו עמוסים באלמנטים ארכיטקטוניים ואורנמנטליים, כמו השטיחים שהיו מונחים על רצפת בית ההורים.
ציורי השטיחים הצבעוניים היפהפיים מפתים להתקרב אליהם ולראות את הפרטים המצוירים, אך בה בעת הם מעבירים את הצופה מזיכרון אחד של מקום וזמן – לזיכרון אחר של מקום וזמן אחרים.
על שטיח אחד מופיעה כף העמסה של דחפור ("שופל"), המיועדת להרוס; על שטיח אחר מופיע מטוס בתנועת מכחול אדומה ומהירה ובתחתית של שטיח נוסף מופיעה ספינת קרב.
2012 - "זיכרון חזותי", הגלריה לאמנות אום אל-פחם, אוצר: עבד עאבדי
2014 - "בחזרה למרחבים הפתוחים", גלריית בארי.
2018 - "פואד אגבאריה: מפות של זיכרון", הגלריה לאמנות אום אל-פחם
2018 - "קצב לא סדיר", גלריה בקיבוץ מחניים שבגליל.
2004 - "ללא כותרת", תערוכת בוגרי המחלקה לאמנות, האקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל, ירושלים
2005 - "קצב", הגלריה העירונית לאמנות טמרה, אוצר: אחמד כנעאן
"פצעים וחבישות", הגלריה לאמנות אום אל-פחם, אוצרת: אפי גן
"קפה שחור", בית הגפן - מרכז תרבות ערבי יהודי, חיפה, אוצרת: חנה קופלר
"ארטיק 7", מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית, רמת גן
2006 - "לחם ושושנים", מכללת מנשר לאמנות, תל אביב, אוצר: דני בן שמחון
"שווים ושווים פחות", מוזיאון על התפר, ירושלים, אוצר: רפי אתגר
2007 - "אל תראו אל תפחדו", הגלריה לאמנות אום אל-פחם, אוצרת: מורן שוב
2009 - "חיבוק", הגלריה לאמנות יד לכולם, ערערה
"שחור", הגלריה לאמנות בית הסופר, נצרת, אוצר: פריד אבו שקרה
"לחם ושושנים", מכללת מנשר לאמנות, תל אביב, אוצר: דני בן שמחון
2010 - "סלון יפו לאמנות פלסטינית", נמל יפו, אוצר: אחמד כנעאן
"מכאן ומשם", הגלריה לאמנות טמרה, אוצר: אחמד כנעאן
2011 - "תמונה מהאמנות הפלסטינית", גלריית טירה, אוצר: נא'אל קאדרי
2012 - "הזית באמנות פלסטינית", גלריה אלסראיא, ח'אן אלבאשא, נצרת, אוצר: אחמד כנעאן
"מחנה ציור מס 5", גלריה עירוני רמלה לאמנות עכשווית, אוצר: דוד וקשטיין
"סלון אביב לאמנות עכשווית", נמל יפו.
2024 - "יצירות מופת", המשכן לאמנות עין חרוד, אוצר: אבי לובין
2004 - פרס הצטיינות עבור הישגים, המחלקה לאמנות, האקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל
2006 - פרס אמן מורה, משרד החינוך התרבות והספורט
אגבאריה התחתן בגיל 25 עם אהבת נעוריו, והם עברו לגור באום אל-פחם.
ג'רום "פו" ריצ'רדסון הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1989–2000. ממוצעיו הכוללים לאורך 10 עונותיו בליגת ה-NBA הם 11.1 נקודות, 6.5 אסיסטים, 2.8 ריבאונדים ו-1.3 חטיפות למשחק.
ריצ'רדסון נולד וגדל בפילדלפיה, שבפנסילבניה, ובין השנים 1985–1989 למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
לאורך ארבע עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיחק תחת המאמן וולט האזרד, ורשם ממוצעים של 12.0 נקודות, 6.8 אסיסטים, 4.6 ריבאונדים ו-1.5 חטיפות למשחק.
בעונות 1987 ו-1989 העפיל עם הקבוצה לשלב "32 הגדולות" של טורניר אליפות המכללות, לצדם של רג'י מילר ודון מקליין, בהתאמה.
בכל שלוש עונותיו האחרונות בליגת המכללות נבחר לחמישיית העונה של מחוז "Pac 10".
בעת עזיבתו את האוניברסיטה, בשנת 1989, החזיק בשיאי הקבוצה עבור סך אסיסטים בקריירה (833), סך אסיסטים בעונה (236) ואחוזי הקליעה לשלוש הגבוהים ביותר (46.4%).
בדראפט ה-NBA 1989 נבחר ריצ'רדסון בבחירה העשירית, על ידי מינסוטה טימברוולבס, לקראת עונת הבכורה של המועדון.
בעונתו הראשונה ב-NBA קלע 11.4 נקודות ומסר 6.8 אסיסטים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
בעונה העוקבת רשם ממוצעים של 17.1 נקודות, 9.0 אסיסטים ו-1.6 חטיפות למשחק, אשר בדיעבד היו שיאי הקריירה שלו, ובעונת המשיך להציג יכולת גבוהה עם ממוצעים של 16.5 נקודות ו-8.4 אסיסטים למשחק.
על אף הצטיינותו של ריצ'רדסון, לצדם של טיירון קורבין, טוני קמפבל וסם מיטשל, לאורך שלוש העונות העמידו הטימברוולבס מאזן כולל של 66 ניצחונות ו-180 הפסדים.
בקיץ 1992 הועבר יחד עם מיטשל בטרייד לאינדיאנה פייסרס, בתמורה לצ'אק פרסון ומייקל ויליאמס.
בשתי עונותיו באינדיאנה חזר לשתף פעולה עם רג'י מילר, עמו שיחק ב-UCLA, ורשם ממוצעים של 10.3 נקודות ו-7.3 אסיסטים למשחק כרכז הפותח של הקבוצה.
בשל פציעה נעדר ריצ'רדסון מכל פלייאוף , בו העפילו הפייסרס לגמר האזור המזרחי.
לקראת עונת הועבר עם מליק סילי ואריק פיאטקאוסקי בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, בתמורה למארק ג'קסון וגרג מיינור.
בשתי העונות הראשונות עם הקליפרס המשיך לשמש כשחקן חמישייה, ותרם 11.2 נקודות ו-6.8 אסיסטים בממוצע למשחק, ובארבע העונות הבאות היה מחליפם מהספסל של דריק מרטין ושרמן דאגלס, וקלע 4.7 נקודות למשחק בלבד.
בקיץ 1999 עבר ריצ'רדסון לשחק באולימפיה מילאנו, אשר השתתפה בליגת העל האיטלקית ובטורניר גביע ספורטה.
מילאנו סיימה את עונת במקום ה-13 בליגה האיטלקית, והודחה מגביע ספורטה בשלב שמינית הגמר.
בסיום אותה עונה פרש ריצ'רדסון ממשחק, בגיל 33.
לונטרל דנל ויליאמס ג'וניור , הידוע בשם הבמה פו שייסטי (Pooh Shiesty), הוא ראפר ופזמונאי אמריקאי.
פו שייסטי החל את הקריירה שלו במרץ 2019, כשהוציא את סינגל הבכורה שלו, "Hell Night", בהשתתפות הראפר האמריקאי ביג30. לאחר צאתם של מספר סינגלים, שייסטי קיבל תשומת לב מהראפר האמריקאי גוצ'י מיין, שבסופו של דבר החתים אותו באפריל 2020 בחברת התקליטים שלו, 1017 רקורדס ובאטלנטיק רקורדס.
ביוני 2020 הוציאו השניים את הסינגל המשותף "Still Remember", שסימן את העלייה הראשונית להכרה של שייסטי.
שישה ימים לאחר מכן, הוציא את הסינגל "Monday to Sunday", בהשתתפות הראפרים האמריקאים ליל בייבי וביג30. כל שלושת הסינגלים נכללו באלבום האוסף של גוצ'י מיין, So Icy Summer, שכלל בחלקו הראשון שירים של מיין ובחלקו השני שירים של שאר הלייבל 1017 רקורדס.
ב-6 בנובמבר 2020 הוציא שייסטי את הסינגל "Back in Blood" בהשתתפות הראפר האמריקאי ליל דורק.
השיר זכה להצלחה מסחרית רבה ואף הגיע למקום ה-13 במצעד הבילבורד הוט 100. ב-5 בפברואר 2021 יצא מיקסטייפ הבכורה שלו, בו נכלל השיר.
המיקסטייפ הגיע היישר אל המקום הרביעי במצעד הבילבורד 200, עם 62,000 יחידות שקולות לאלבום בשבוע הראשון לצאתו.
בשיאו, הגיע המיקסטייפ למקום השלישי.
פואד באשירו הוא כדורגלן קומורי המשחק בעמדת הקשר במאלטוק טאון.
באשירו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קלישי ובגיל 16 הצטרף לקבוצת הנוער של פריז סן ז'רמן.
ביולי באשירו חתם בגרינוק מורטון מהליכות הנמוכות בצרפת.
באוגוסט חתם באסטרסונד מהליגה השוודית השנייה.
באשירו ערך את הופעת הבכורה שלו עבור המועדון במשחק הליגה נגד הוסקוורנה.
באשירו היה שותף להעפלה ההיסטורית של המועדון לליגת העל השוודית, לזכייה בגביע השוודי וההעפלה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-9 בינואר 2018, באשירו חתם במאלמה תמורת כ-7 מיליון קרונה.
ב-26 באוגוסט 2020, באשירו חתם בנוטינגהאם פורסט מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-16 באוגוסט 2021, באשירו חתם באומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
בשנת באשירו זומן לראשונה לסגל נבחרת קומורו, אותה היה יכול לייצג בזכות מוצא הוריו.
ב-5 במרץ 2014 באשירו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
פואבי (באכדית : 𒅤𒀜 pu3-AD או Pu-abi "מילה של אבי"), המכונה גם שובד עקב פרשנות שגויה של סר צ'ארלס לאונרד וולי, הייתה מנכבדי העיר השומרית אור, במהלך השושלת המוקדמת של אור (באמצע האלף השלישי לפני הספירה).
מעמדה של פואבי שנוי במחלוקת.
עפ"י חותמות גליל בקברה, שכותרתו קבר PG 800 בבית הקברות המלכותי באור, כינויה "נין" או "ארש", מילה שומרית המציינת מלכה או כוהנת.
לכן היא נקראת בדרך כלל "המלכה פואבי".
החותם של פואבי אינו מציין קשר שלה למלך או בעל, וייתכן ששלטה בזכות עצמה.
יש הסבורים שהייתה אשתו השנייה של המלך מסקלמדוג.
הארכאולוג הבריטי לנרד וולי גילה את קברה של פואבי.
הקבר התגלה במסגרת החפירות בעיר אור שהתבצעו בין השנים 1934-1922 במספר משלחות על ידי צוות משותף בחסות המוזיאון הבריטי ומוזיאון אוניברסיטת פנסילבניה לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה.
הקבר עצמו נחפר החל מהמשלחת של 1927-8. הצוות של וולי כלל את עמיתתו, (שהפכה לאשתו במהלך אחת המשלחות כדי להשקיט את החשש של מנהל מוזיאון אוניברסיטת פנסילבניה מפני רווקה שמשתתפת במשלחת), שציירה את התרשימים המפורטים של האתר.
קברה של פואבי נמצא יחד עם כ-1,800 קברים נוספים בבית הקברות המלכותי באור, מתוכם וולי סיווג 16 כקברים מלכותיים, לפי המבנה שלהם, ומכיוון שהכילו בנוסף לאנשי אצולה גם משרתים שנקברו ביחד איתם, נשים וגברים.
מספר חפצי הקבר שחשף וולי בקברה של פואבי היה מדהים.
הם כללו כיסוי ראש כבד וזהוב עשוי עלי זהב; לירה (כלי נגינה) עם ראש שור מזוקן משובץ בזהב ובאבן החן לפיס לזולי; שפע של כלי שולחן מזהב וכסף.
על השלד שלה נמצאו קישוטים רבים: חרוזים עשויים מזהב, אבני קרנליאן ולפיס לזולי המשמשים בשרשראות וחגורות.
היא ענדה טבעות זהב על כל אחת מאצבעותיה, ועל הסיכות שבעבר החזיקו את הבגד שלה, היו חותמות גליליות שעליהן היה כתוב שמה.
מספר "בורות מוות" נמצאו מחוץ לחדרים וכן מעל הלשכה של פואבי.
הם נקראו בורות מוות על ידי וולי מכיוון שהכילו מספר רב של שלדים, "קורבנות" ככל הנראה, שהוצאו להורג כדי "ללוות" את מלכתם לאחר מותה.
בור המוות הגדול והידוע ביותר נקרא PG 1237, והוא הכיל 74 שלדים, 6 גברים ו-68 נשים (את המין וולי הסיק מהחפצים ולא מהעצמות, שלא נשמרו במצב טוב), מעוטרים בעיטורי זהב, כסף ואבני לפיס.
בשל מיקומם של הבורות והעדר כללי של ראיות, לא ברור לגמרי אם בורות המוות קשורים ישירות לפואבי.
עדויות שנגזרו מסריקות CAT של מוזיאון אוניברסיטת פנסילבניה מצביעות על כך שחלק מקורבנות האדם הוקרבו באופן אלים.
דפוסי הניפוץ על הגולגולות מתאימים לפגיעת כלי מחודד וכבד.
כלי קטן דמוי פטיש נמצא על ידי וולי במהלך חפירתו המקורית.
הגודל והמשקל של הכלי מתאימים לנזק שנגרם לשתי גופות שנבדקו על ידי אוברי באדסגארד (Aubrey Baadsgaard), דוקטורנטית באוניברסיטת פנסילבניה.
כמו כן נמצא שם צינובר, או שאריות אדי כספית, שהיה בשימוש למניעה או האטה של פירוק הגופות עד להשלמת טקסי הקבורה הדרושים.
הממצאים שנחפרו ע"י המשלחת של וולי חולקו בין המוזיאון הבריטי בלונדון, מוזיאון אוניברסיטת פנסילבניה מפנסילבניה, והמוזיאון הלאומי בבגדד.
כמה פריטים מהמוזיאון הלאומי בבגדד נבזזו ואבדו לאחר מלחמת המפרץ השנייה ב-2003, אך רובם נמצאו בסופו של דבר.
פוּאַד אַבַּאזַה בַּאשַׁא היה איש עסקים מצרי, מנהל האגודה החקלאית המלכותית.
אבאזה נולד במיניא אל-קמח, בן למשפחת אבאזה.
היה מנהל האגודה החקלאית המלכותית ויושב ראש ועדת הכותנה המצרית המשותפת.
במסגרת זו עסק בארגון תערוכות ומשלחות כלכליות–חקלאיות.
הוא עמד בראש מועדון האחדות הערבית (نادي الاتحاد العربي) בקהיר, אשר דגל בפאן-ערביות, ואף ניסה להקיף סניף של המועדון בארץ ישראל.
למרות תמיכתו זו בפאן-ערביות, משנוכח שהאינטרסים של מדינות ערב אינם עולים בקנה אחד, הציע להקים איחוד של מדינות הנילוס, ובהן סודאן, חבש, אריתריאה ואוגנדה, אם כי עוד קודם לכן ארגן משלחות מצריות לחקר המצב הכלכלי בסודאן.
בנוסף, היה חבר הנהלת התאחדות הכדורגל המצרית בין השנים 1921–1925 וחבר כבוד בהנהלת מועדון הכדורגל אל-אהלי.
את התואר פאשא קיבל ב-15 בפברואר 1937.
תמיכתו בפארוק, מלך מצרים, גם לאחר הדחתו של המלך וצאתו לגלות, הובילה לפיטוריו מצד ממשל הקצינים החופשיים.
היה נשוי לבת דודו מצד אמו, פאטמה פח'ר א-דין.
פוּ קווֹק (בווייטנאמית: Phú Quốc) הוא האי הגדול ביותר של וייטנאם הנמצא במפרץ תאילנד.
האי שייך למחוז קיינג יאנג .
הענפים העיקריים באי הם דיג, חקלאות ותיירות.
פו קווק זוכה לצמיחה כלכלית מהירה הודות לתנופת התיירות הנוכחית בו.
מבוצעים בו פרויקטים רבים של תשתיות, כולל בנייה רבה של מלונות ואתרי נופש ברמה גבוהה.
על שטח האי נמצא נמל התעופה הבין-לאומי פו קווק המחבר את האי לשאר וייטנאם ולמדינות נוספות.
מאז מרץ 2014, וייטנאם מאפשרת לכל התיירים הזרים לבקר באי פו קווק ללא ויזה לתקופה של עד 30 יום.
בין השנים 1949 ל-1975, שימש האי גם כבית כלא צבאי עבור פעילי וייט מין ושבויי המלחמה של וייטקונג וצבא צפון וייטנאם .
פואד חמדי בסיסו היה כלכלן פלסטיני, שכיהן כנגיד הראשון של הרשות המוניטרית הפלסטינית בשנים 1994–2002 בדרגת שר, והיה יועץ כלכלי של יאסר ערפאת.
כמו כן, היה מייסד ובעלים של מרכז העתיד הכלכלי לייעוץ ולימודים אסטרטגיים מ-2012 עד מותו.
בסיסו נולד ביפו במרץ 1943. הוא עזב עם משפחתו לרצועת עזה במהלך מלחמת העצמאות וסיים את לימודיו בבית הספר היסודי והתיכון ברצועת עזה.
הוא קיבל תואר ראשון במסחר מאוניברסיטת אלכסנדריה, ובהמשך גם תואר שני בכלכלה ב-1971, אף הוא באלכסנדריה.
בשנת 1982 קיבל תואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת דרהאם בבריטניה.
הוא עבד כמנהל משרד האו"ם לתכנון ושיתוף פעולה טכני בין השנים 1989–1993, ולאחר מכן כיועץ אזורי לנושאי פיתוח ומדיניות, ובמהלך עבודתו סיפק שירותי ייעוץ למדינות הערביות החברות ב-ESCWA, והיה יושב ראש קבוצת העבודה האחראית על מחקר פרויקטים לפיתוח ברשות הפלסטינית.
ב-1968 החל לעבוד בבנק המרכזי של ירדן כחוקר כלכלי, ולאחר מכן היה לראש המחלקה לכלכלה פלסטינית, ערבית וישראלית עד 1973. בין השנים 1973–1979 תרם להקמת המערכת הבנקאית והפיננסית של הוועדה המשותפת הפלסטינית-ירדנית.
לאחר מכן עבר לעבוד כיועץ כלכלי לממשלת סולטנות עומאן ותרם להקמת הבנק לפיתוח עומאן, חברת הכרייה של עומאן והקרן לקידום הדייגים.
ב-1994 התמנה לכהן כנגיד הראשון של הרשות המוניטרית הפלסטינית במעמד שר, תפקיד בו החזיק עד 2002. בשנים 2002–2012 עבד כמרצה לכלכלה, בנקאות ומימון בכמה אוניברסיטאות ערביות, וכיהן כיו"ר מועצת המנהלים של אגודת הכלכלנים הפלסטינים וחבר במוסדות ומרכזי לימוד רבים, כולל החברה הערבית למחקר כלכלי בקהיר.
לאורך השנים פרסם כמה ספרים, בעיקר בהיבטים הכלכליים של הרשות הפלסטינית.
הוא נפטר ב-29 באפריל 2024 בעיר הטורקית אלניה ונקבר בירדן.
פואד סאבא היה רואה חשבון, איש עסקים ופוליטיקאי ערבי פלסטיני נוצרי בתקופת המנדט הבריטי.
נחשב לאחד ממומחי הכלכלה של התנועה הלאומית הפלסטינית בתקופה זו.
פואד סאבא נולד בשפרעם, בשלהי התקופה העות'מאנית, ב-14 בדצמבר 1902.
הוא היה בנם של סאלח סאבא, כומר אנגליקני, ולואיזה מאייר (Louisa Meyer).
סאבא למד בבית הספר האורתודוקסי, בבית הספר המרוני, בבית הספר התיכון פררה (Frères) בחיפה ובבית הספר סנט ג'ורג' בירושלים.
ב-1921 הוא נרשם ללימודים ב, שם קיבל תואר ראשון במסחר בשנת 1924. נושא עבודת הגמר שלו היה "The Necessary Reconstruction in Palestinian Trade".
לאחר מכן באותה שנה נסע לאנגליה כדי להתמחות בראיית חשבון.
לאחר סיום לימודיו באנגליה, שב לירושלים ולימד זמן מה בקולג' טרה סנטה הקתולי בירושלים.
הוא הוסמך כרואה חשבון, וקיבל רישיון מטעם "המכון לרואי חשבון מוסמכים" בבריטניה.
בשנת 1926 פואד ואחיו עזיז ייסדו את חברת ראיית החשבון, "סאבא ושות'" .
החברה התרחבה עם הזמן, ופתחה סניפים בחיפה וביפו.
מאוחר יותר נפתחו סניפים שלה בביירות, עמאן, דמשק ובגדאד.
סאבא היה מבקר החשבונות הערבי הפלסטיני הראשון בעל רישיון שעבד תחת המנדט הבריטי.
סאבא היה מעורב בהקמת הבנק הערבי בשנת 1930, ועבד כמבקר חשבונות (אודיטור) של הבנק.
הוא גם היה מעורב בהקמת ו"קופת האומה" הפלסטינית בשנת 1932. באותה שנה נבחר כאחד מארבעה נציגים מטעם "ועידת הנוער" לנהל את הקופה.
ב-1935 התכנסה שוב "ועידת הנוער", ונטלה לידיה את היוזמה לייסד מחדש את "קופת האומה".
באותה שנה הורכבה מועצת החברה, שכללה אישים מכל הזרמים שבציבור הערבי, ובהם גם סאבא.
סאבא היה חבר בכיר במפלגה הערבית הפלסטינית, שקמה באותה שנה.
בשנת 1935 ייסד את "חברת ההוצאה לאור הערבית" בירושלים.
החברה הפיקה שני מגזינים על ענייני כלכלה ערביים, "ענייני כלכלה ערביים" (1935–1936) ו"פלשתינה ועבר הירדן" (1936–1937).
האחרון פורסם באנגלית, ושניהם נערכו על ידי סאבא.
הוא גם ייסד את "סוכנות הידיעות הערבית".
ביוני 1936 מונה סאבא למזכיר הוועד הערבי העליון, במקום עיזאת דראוזה שנעצר.
הוא העיד כנציג הוועד בפני ועדת פיל.
בספטמבר 1937 השתתף ב שנערך בבלודאן.
בעקבות רצח המושל הבריטי של מחוז הגליל לואיס אנדרוז ב-26 בספטמבר 1937, ב-1 באוקטובר נעצר סאבא על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ויחד עם חברי הוועד הערבי העליון חוסיין אל-ח'אלדי, יעקוב אל-ע'וסיין, אחמד חילמי עבד אל-באקי ורשיד אל-חאג' אבראהים, הוא גורש לאיי סיישל שב.
הגולים גורשו על המשחתת HMS Active ב-1 באוקטובר והגיעו לאי ב-11 באוקטובר 1937.
לקראת ועידת השולחן העגול שעמדה להיערך בלונדון ב-1939, הסכימו הבריטים כצעד בונה אמון לשחרר את גולי סיישל.
ב-28 בדצמבר 1938 הסתיימה גלותם, והם נשלחו למצרים, וב-1 בינואר 1939 הגיעו לעיר סואץ.
סאבא הצטרף כיועץ למשלחת הפלסטינית לוועידת השולחן העגול, שנערכה בארמון סנט ג'יימס בלונדון בפברואר 1939.
בפברואר 1940 בוטל צו הרחקה, שעמד נגד סאבא ואלפרד רוק, חבר נוצרי נוסף בוועד הערבי העליון, והשניים היו חופשיים לחזור לארץ ישראל.
סאבא התיישב בביירות והתגורר שם עד 1942.
לאחר חזרתו לירושלים, הוא המשיך לעבוד במשרד רואי החשבון שלו והיה אחד ממייסדי חברת הביטוח "Arabia Insurance Company" וחברת ההשקעות "Al Mashriq Investment Company".
הוא גם הפך לעמית במכון הבוררים בפלשתינה (Institute of Arbitrators) בתקופה זו.
בשנת 1947 הוא פרסם ספר בערבית בשם "מס הכנסה ובעיותיו בפלסטין".
בשנת 1948 כבר היו לחברת "סאבא ושות'" סניפים בעבר הירדן, סוריה, לבנון, עיראק ומצרים.
בעקבות הנכבה בשנת 1948, העביר סאבא את המטה הראשי של החברה, בתחילה לעמאן לפרק זמן קצר ומשם לביירות.
החברה פתחה סניפים נוספים בכווית בשנת 1949, ובערב הסעודית ובלוב בשנת 1957. היא הפכה לחברת ראיית החשבון המקיפה ביותר במזרח התיכון והתמזגה עם החברה הבינלאומית "דלויט וטוש" בשנת 1990.
סאבא היה נשוי למוהיבה ח'טאר מעלוף, ונולדו להם שלושה ילדים: שני בנים, סוהיל ופאוזי, ובת אחת, נדיה.
אשתו, מוהיבה, הייתה ממוצא לבנוני.
פואד סאבא נפטר בביירות ב-27 באוגוסט 1984, ונקבר שם.
פואד מוחמד חוסיין הוא פוליטיקאי עיראקי מהמפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית המכהן כשר החוץ של עיראק החל מ-6 ביוני 2020. בעבר כיהן כשר האוצר של עיראק.
חוסיין הוא כורדי לורי מח'אנקין שבעיראק, ושימש בעברו כראש המטה של נשיא כורדיסטן העיראקית מסעוד בארזאני.
בשנת 2018 היה מועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית לתפקיד נשיא עיראק, אך הפסיד את הבחירות לברהם צאלח.
ב-25 באוקטובר 2018 מונה לשר האוצר של עיראק בממשלתו של עאדל עבד אל-מהדי, תפקיד בו החזיק עד לפיזור הפרלמנט, ועם הקמתה של ממשלה חדשה על-ידי ראש הממשלה מוסטפא אל-כאזמי, מונה לשר החוץ של עיראק.
פואמה סימפונית היא יצירה מוזיקלית חד-פרקית השואבת את השראתה ואת צורתה מדימויים חוץ-מוזיקליים.
הפואמה נעה סביב נושא או נרטיב מסוים ובו כלי הנגינה "מתארים" סיפור.
בראייה צורנית, לפואמה סימפונית מספר חטיבות, הדומות לאלו שבצורת סונאטה.
סגנון סימפוני זה הומצא ושוכלל על ידי המלחין ההונגרי פרנץ ליסט.
ליסט חיבר 13 פואמות סימפוניות שונות משנת 1846 עד שנת 1861, כגון "הפרלודים", "טאסו", "מזפה" ו"אורפיאוס".
מלחין נוסף שתרם להתפתחותה של הפואמה הסימפונית היה המלחין הגרמני ריכרד שטראוס, שחיבר, בין השאר, את הסימפוניות "דון ז'ואן", "תעלוליו העליזים של טיל אוילנשפיגל", "כה אמר זרתוסטרא" ו"דון קישוט".
פואמת מוות (Jisei) היא סוג של פואמה שפותחה בתרבויות המזרח, בעיקר ביפן, סין ושושלת ג'וסון בקוריאה והיא מכונה גם פואמה של פרידה מן החיים.
הפואמה נכתבת על ידי אדם העומד לפני מותו ומטרתה לשקף תובנות של לפני מוות ולסייע לקורא לחוות את מחשבותיו האחרונות של העומד למות.
פואמות מוות נכתבו באופן מסורתי על ידי כלל שכבות האוכלוסייה, ובתנאי שהכותב הוא בעל יכולת כתיבה וקריאה.
בתחילת המאה ה-7 לספירה, אנשים שכתבו פואמות מוות כתבו אותן באופן חופשי ללא סגנון מוכתב מראש.
עם הזמן, כתיבת פואמת מוות הפכה לנפוצה, ונכנסו כללי כתיבה מקובלים, ובהם:
במקום זאת קיים שימוש בביטויים מעולם הטבע המרמזים על כך, כגון עלה נופל, פרח קמל, שקיעת שמש וכדומה.
גישה נייטרלית ולא רגשית ביחס למוות
אמנות כתיבת הפואמות היא חלק בלתי נפרד מהתרבות היפנית; הפואמות מתארות בדרך כלל תחושות והרמוניה עם הטבע בהתאם לדת הבודהיסטית ולדת השינטו היפנית.
היה מקובל להתייעץ עם משוררים לפני כתיבת הפואמה ולהכינה מראש, אך היה אפשר לשנותה לאור אירועים שהתרחשו אחרי כתיבת הפואמה.
כתיבת הפואמה מהווה חלק משמעותי בטקסי הספוקו היפנים.
הפואמה נכתבת בסגנון וקה (5 שורות ובשורות יש 5 מילים,7,5,7, ו-7 לפי הסדר הזה).
פואד שהאב היה נשיא לבנון בשנים 1958–1964.
שהאב נולד למשפחה מרונית מכובדת.
בשנת 1945 פיקד, בדרגת גנרל, על צבא לבנון, עם סיום המנדט הצרפתי וקבלת העצמאות.
בספטמבר 1952 סירב שהאב לבקשתו של הנשיא בשארה אל-ח'ורי להפעיל את הצבא כנגד הפגנות האופוזיציה.
בעקבות זאת התפטר אל ח'ורי ושהאב נטל לעצמו את סמכויות ראש הממשלה עד מינוי נשיא חדש על ידי הפרלמנט.
לאחר ארבעה ימים נבחר כמיל שמעון לתפקיד.
בשנת 1955 התפטר מתפקידו כמפקד צבא לבנון, אך חזר בו.
החלוקה-מחדש של מחוזות הבחירה, כמו גם ההאשמות בזיופים בבחירות לפרלמנט בשנת 1957, אשר תוצאתן הייתה הפסקת כהונתם של כמה שרים ערביסטים, גרמה למרד בקרב האוכלוסייה המוסלמית סונית בשנת 1958 (מה שהביא לשליחת משקיפי או"ם וחיילים אמריקנים למדינה).
גם הפעם סירב שהאב לערב את הצבא באירועים ובכך מנע השתלטות של הצדדים הנצים על עמדות אסטרטגיות כשדות התעופה ובנייני הממשלה.
הנשיא שמעון ביקש את התערבות ארצות הברית ונחתים נשלחו לאזור ונחתו בביירות.
שהאב, שזכה לתמיכת המוסלמים על עמידתו מהצד וחוסר התערבותו במצב, סומן כמועמד הקונצנזוס לרשת את שמעון בנשיאות ולהשיב את השלום למדינה.
כשנכנס לתפקיד הצהיר "במרד לא היו מנצחים ולא היו מפסידים".
בתקופת נשיאותו המשיך בקו המתון של שיתוף פעולה עם כל העדות השונות במדינה, וכך הצליח להרגיע את המתחים ולהשיב את היציבות.
בשנת 1960, שנתיים בתוך תקופת כהונתו בת שש השנים, כאשר חש שהמדינה הגיעה ליציבות הנחשקת, הציע שהאב להתפטר.
אולם חברי הפרלמנט הלבנוני שכנעו אותו להמשיך בכהונתו עד תומה.
בשנת 1961 דיכא ניסיון הפיכה שבוצע על ידי המפלגה הסורית הסוציאליסטית הלאומנית, וחיזק את שירותי הביטחון והמודיעין כדי למנוע איומים כאלו בעתיד.
תקופת שלטונו סימנה איזון עדין בין הנוצרים למוסלמים.
הוא הקפיד לשמור על ערוצי הידברות עם כולם ועל קו מתון, ששולבו עם רפורמות, ואלה כונו בשם הקיבוצי "שהאביזם".
שהאב זכור לטובה בקרב עמו על המודרניזציה שביצע בשירותים הציבוריים.
אולם, רפורמות אלו הם שהביאו אותו לעימות עם הממסד הפאודלי והשבטי המסורתי של לבנון (הזֻעַמאא'), אשר אנשיו חשו שמוסרות השלטון והכוח נגזלים מהם.
בשנת 1964 סירב שהאב להצעה לשנות את החוקה כך שיוכל להתמודד על כהונה רצופה נוספת.
בבחירות הוא תמך במועמדותו של שארל חילו, שאכן נבחר להיות הנשיא הבא.
אולם שהאב התאכזב מאופן הטיפול של חילו בפלסטינים החמושים שנהרו לדרום לבנון לאחר אירועי ספטמבר השחור בירדן ב-1970, וממהלכיו של חילו לאפשר לפוליטיקאים אנשי הממסד הפיאודלי לרכוש להם את כוחם מחדש.
תושבי לבנון ציפו ששהאב יתמודד על הנשיאות בשנת 1970, אך הוא נשאר נאמן להבטחתו ואמר שניסיונו בתפקיד לימד אותו שאזרחי המדינה עדיין לא מוכנים להניח מאחוריהם את הפוליטיקה העדתית המסורתית ולבנות מדינה חדשה ומודרנית.
הוא תמך במועמדותו של בן טיפוחיו אליאס סרכיס, אך זה הפסיד על חודו של קול לסולימאן פרנג'יה בהצבעה בהפרלמנט הלבנוני.
בחירות אלו נחשבו לתבוסה לדרכו של המנהיג המזדקן, וסימנו את דעיכת עידן ה"שהאביזם".
ואכן, בחודשים הראשונים לשלטונו פירק פרנג'יה את שירותי המודיעין והביטחון שהקים שהאב, בתואנה שהם מטילים אימה ומהווים מוקד לכוח פוליטי.
אך הפירוק איפשר חדירה הדרגתית של גורמי חוץ לענייניה הפנימיים של לבנון, שהתבטאו בעיקר בנוכחות הצבאית הפלסטינית ובפתיחת מלחמת האזרחים בשנת 1975.
שהאב הלך לעולמו בביירות באפריל 1973, בגיל 71. רק בשנת 1976 נבחר בן טיפוחיו אליאס סרכיס, שניסה להביא להפסקת מלחמת האזרחים, אך ללא הועיל.
הפּוֹאֶטִיקָה של אריסטו , הוא ספר העוסק בצורות השירה, הסיפור והדרמה השונות.
עיקר עבודתו של אריסטו מקיפה את כל תחומי הטרגדיה בתקופתו, אותה הוא מגדיר:
"פואטיקה" הייתה יצירה אבודה בעולם הנוצרי במשך זמן רב, ורק במאה ה-15 תורגמה לראשונה מהתרגום הערבי אל השפה האיטלקית.
יש אומרים שחלק נוסף של "פואטיקה", העוסק בקומדיה, אבד גם הוא.
ההשערה נסמכת על הסברים רבים החסרים ב"פואטיקה", ושלפי המשוער נמצאו בחלק האבוד.
מאז גילויה הפכה "פואטיקה" ליצירת יסוד בביקורת הספרות והמחזאות האירופית.
בראשית ימי הרנסאנס התייחסו אל הכללים הנאמרים בה כאל כללים מקודשים, שאין לערער עליהם או לפעול בניגוד להם.
רק במהלך הרנסאנס המאוחר החלו לפרש את אריסטו בצורות שיאפשרו חידוש (לדוגמה, פייר קורניי), ובמהלך המאות הבאות החלו אף לחלוק עליו (ג'ון דריידן) ולהפסיק להשתמש בכלליו הנוקשים (סמואל ג'ונסון).
'הפואטיקה' לאריסטו מתגלה ככלי חשוב בעלילת שם הוורד, הרומן הבלשי של אומברטו אקו.
לפי אריסטו, לדרמה יש שלוש סוגות אותן ניתן להעלות על הבמה: קומדיה, טרגדיה ושירה אפית.
הקומדיה היא הצגה בצורה בימתית של דמויות פשוטות, מה שעשוי לגרום לצחוק.
על פי אריסטו ישנה היררכיה בין הדמויות לבין זולתן: הדמויות הפשוטות יוצגו בקומדיה, בעוד המעשים הגדולים ייוצגו באפוס ובטרגדיה, העוסקות בדמויות "גדולות".
כאמור, אין מקורות ישירים לקומדיה על פי אריסטו, והשרידים הקרובים ביותר למקור הם רשימות של תלמידיו מתוך הרצאותיו.
אריסטו מרכז את עיקרי הטרגדיה ואת מאפייניה הייחודיים בעזרת שימוש בדוגמאות מהטרגדיה היוונית של אייסכילוס, סופוקלס ואוריפידס.
אפלטון עמד על הגישה כי יש לבחון את השירה על פי מימוש התכלית (τέλος) שלה, להוביל לקתרזיס, זיכוך של רגשות.
אריסטו מתאר את התחבולות שבמאי יכול להשתמש בהן כדי ליצור רגש אצל הצופה.
להבדיל מאפלטון, אריסטו האמין כי השירה מייצגת את המציאות ואינה מחקה אותה.
החיקוי היא פעולה מושכלת, המבדילה את הקוף מהאדם.
במהלכה בוחר היוצר חלק מהמציאות אותו הוא רוצה לייצג, באופן כזה ש (ייתכן) והייצוג מיצג איזה שהיא "אמת אבסולוטית" על טבעו של העולם.
לכן השירה נעלה על ההיסטוריה, היא מספרת על הכלל ולא על הפרט.
הייצוג צריך להיות מוצלח ומשכנע.
עם זאת, ייצוג משכנע אינו מחייב קהל טיפש שאינו יכול להבדיל בין המציאות לייצוג.
להפך, האדם נהנה לזהות את הפער בין האמת לחיקוי (המכונה מימזיס).
השירה נמדדת על פי שישה קריטריונים: העלילה (מארג הסיפור), הדמויות, המחשבה, הסגנון, החיזיון והזמרה.
אחדות העלילה: העלילה צריכה להיות מורכבת מאירועים לכידים אשר מחולקים לשלושה חלקים (התחלה, אמצע וסוף).
הם קשורים אחד לשני בקשר סיבתי, הכרחי (קשר מחייב על פי חוקי הטבע) או מסתבר (קשר אפשרי, תלוי תרבות).
ולכן למשל פוסל אריסטו את תחבולת "האל מתוך המכונה" האהובה על חלק מהמחזאים בני זמנו: תחבולה זו לא נובעת מהאירועים שעל הבמה; היא מאולצת ואינה מוכרחת; והיא לא מסתברת.
בדיון – הבדיון הוא חלק בלתי נפרד מהמחזה שגורם למחזה להיראות אמין.
הבדיון נובע מהקשר המסתבר מאחר שהמסתבר מאפשר מספר תוצאות אפשריות, בעוד הכרח מצריך תוצאה אחת ברורה ומשעממת.
למשל, נניח באודיסיאה אם מגיע אדם פצוע אפשרי כי מדובר באודיסאוס אך לא הכרחי.
רגש השתאות – מתרחש בעקבות אירוע שהסבירות שיתרחש היא נמוכה אבל כאשר הוא מתרחש על הבמה יוצר השתאות, התעוררות רגשית שהסדר הטוב חזר.
למשל דמות תחמנית שאותה הצליחו לתחמן.
בנוסף יש אחדות של זמן.
האירועים קשורים בקשר זמני, ציר של "גלגל שמש אחד".
לא ברור למה התכוון אריסטו במונח "גלגל שמש אחד", האם מדובר על אורך המחזה עצמו או על אורך העלילה.
מבחינת אריסטו יש עלילה אחת שלוקחת את הדמות מנקודה אחת לאחרת, וכל האפיזודות קשורות זו לו.
בהמשך, הרנסאנס הוסיף את אחדות המקום ובנוסף נותן פרשנות חדשה לאחדות הזמן.
ברנסאנס המבקרים יטעו שהטרגדיה צריכה להיות תחומה בתוך 12 שעות.
הביקורת הנאו-קלאסית תוסיף את אחדות המקום.
נעלות ונאצלות ליצירת ריחוק גם אם מעמד הדמות נחשב לנמוך למשל נשים שיוצגו באופן נאצל.
פרשנויות שונות על חלק זה של דברי אריסטו: או שעליה להיות דומה לאב הטיפוס המיתי עליו היא מבוססת, דהיינו: אכילס זועם, אגממנון מלכותי וכדומה, או שעליה להיות דומה לקהל, דהיינו לא מיוחדת ושונה ממנו עד כדי כך שיקשה עליו להזדהות איתה
עקביות או במקרה של דמות שאפיונה הוא היותה בלתי עקבית כמו למשל המלט, על אי-עקביותה להיות עקבי
הקתרזיס במחזה בא לידי ביטוי באמצעות החמלה והפחד
החמלה מוגדרת כתחושת רחמים על אדם עליו נופלת פורענות שלא הגיע לו לחוות בעקבות "כשל" שאיננו אשמתו המלאה.
החמלה מבוקרת באופן כזה שמצד אחד דמות טועה במעשה מביש, לא במכוון ומנגד מערכת הצדק פועלת כנגדה.
הפחד הוא תחושת חרדה הנובעת מהאסון העומד להתרחש על הבמה, בעקבות כשל.
הפחד צריך להיות במידת המרחק הנכון, כך שיתעורר בנו הרגש ובו בזמן הציפייה והתקווה כי הרעה לא תתרחש.
לפיכך, אין האדם יכול לחוש פחד כאשר הרעה מתרחשת לו עצמו ומנגד, אינו יכול לפחד גם כאשר העניין פעוט בעינו.
מחזה ימצה את הקרתזיס אם יכלול:
פריפטאה (היפוך) – מהצלחה לפורענות ולחלופין.
זיהוי – מידיעה לאי ידיעה ולהפך, מקרבה לעוינות ולהפך.
המלצה היא שהזיהוי והיפוך ישלבו יחדיו, כפי שמתרחש במחזה אדיפוס המלך.
סבל במהלך המחזה, למשל שימוש במילות סבל כמו "אי, אי, אי" כפי שיש במחזה איאס.
התרה – מערכת האירועים המתרחשים אחרי הזיהוי והיפוך.
סיבוך - השלב העלילתי שבו מופר המצב המאוזן ששרר לפני שהסתבכה העלילה.
יש קשר בין הסיבוך ולחמלה.
הדמות בטרגדיה אינה מודעת למעשיה הרעים ומובילה בכך לסיבוך העלילה מאחר שמערכת הצדק פועלת.
השירה האפית היא כמו הטרגדיה, פרט לעובדות הבאות:
את השירה האפית לא מקובל להציג כמחזה רגיל, אלא כמחזה שבו המקהלה לוקחת את החלק העיקרי.
השירה האפית עשויה להיות מרכיב בתוך הטרגדיה.
השירה האפית תמיד מכוונת אל האלים והיחס בין אדם לחברו אינו קיים.
פואזיס (יוונית: Πoεςις) הוא מונח בפילוסופיה ובעיקר בפילוסופיה האריסטוטלית ומשמעותו עשייה לשם השגת תכלית מסוימת, אמצעי.
גם הפראקסיס וגם הפואזיס מציינים עשייה ונבדלים בכוונה שעומדת מאחורי העשייה גופה.
בפראקסיס, עצם המעשה הוא הדבר שרוצים להשיג ובפואזיס הדבר המבוקש מגיע בסוף העשייה שנעשתה.
בימינו משתמשים בפראקטיקה כדי לציין שיטה הדנה במקרים פרטיים של תופעה זו או אחרת ומבחינים בינה לבין תאוריה.
'פואטיקה' בימינו מציינת כתיבה או דיבור שירי, הנבדל מפרוזה.
לפי אריסטו, לכל דבר ישנה תכלית אליה הוא שואף.
תכלית הכיסא לשמש לישיבה, תכלית הסכין לשמש לחיתוך, תכלית הרפואה להביא לאדם בריאות וכדומה.
כשאריסטו דן על אתיקה הוא הבחין בין שני סוגי תכליות של הפעילויות האנושיות:
אריסטו מזהה את המעשה המוסרי כזה שתוצאותיו מביאות אל הטוב ואל האושר.
לפי אריסטו האושר הוא פעילות שיש לעשותה.
האדם המאושר הוא האדם שמממש את תכליתו האנושית, לפי אריסטו - הוצאת השכל מהכח אל הפועל.
מכאן יוצא שהעיסוק הפילוסופי משתייך לפראקסיס, והאמצעים שמביאים לנו נחת כדי שנהיה פנויים לעסוק בפילוסופיה משתייכים לפואזיס.
ההבחנה של אריסטו בין דברים הנעשים לשם תכלית אחרת לבין כאלו שנעשים לשמם מצויה גם במקורות היהדות.
חז"ל אומרים 'אם אין קמח (אמצעים) אין תורה (תכלית בפני עצמה)' (מסכת אבות ג', כ"א).
הרמב"ם הדגיש רבות את חשיבותה של האמונה לשמה והשפעת אריסטו עליו ניכרת בדיונים שלו בסוגיה זאת.
פוּאָיֶיה (מצרפתית: Foyer) הוא חלל גדול במבני ציבור שונים כדוגמת תיאטרון, בית קולנוע, בית אופרה וכדומה.
החלל נמצא בין הכניסה למבנה או משמש בעצמו כחלק ממבואת הכניסה לבין אולם התיאטרון או האודיטוריום אליהם נכנסים לרוב דרך מספר מעברים.
הפואייה משמש להתכנסות הקהל לפני פתיחת דלתות הכניסה לאולם בו נפגשים האנשים בתחילת הערב בו נערך המופע ובו ניתן אף לקיים אירועי תרבות משניים או לקיים אף תערוכות שונות.
הפואייה גם כולל מזנון כיבוד ומשקאות הפועל טרם המופע ובמהלך ההפסקה בה באה לידי ביטוי גם כן חשיבותו של המקום.
הפואייה של מבני תרבות רבים הוא חלק מפואר וחשוב במיוחד במבנה.
לרוב, הוא אף מפואר יותר מן האולם עצמו שכן בפואייה מקבלים את פני הקהל, בו מתקיים המפגש האנושי הגדול, לעומת האולם, שבו עיקר ההתמקדות היא במופע האמנותי עצמו.
פואטו-שראנט () היה אחד מ-26 חבלי הארץ (régions) של צרפת על פי החלוקה המנהלית שנהגה בה עד לסוף שנת 2015. משנת 2016 החבל הוא חלק מהחבל אקיטן החדשה.
החבל היה מורכב מארבעה מחוזות: שראנט, השראנט הימי, דה-סוור וויין.
נשיאת החבל לשעבר, סגולן רויאל, נבחרה בבחירות ב-2007. החבל דורג 15 מבחינת אוכלוסייה ו-12 מבחינת שטח יחסית לשאר חבלי המדינה.
פואה מצויה (שם מדעי: Rubia tenuifolia) היא מטפס בעל ענפים ועלים מחוספסים, הערוכים בדורים של ארבעה עלים בכל דור.
בשטחי בתה (שדה בלתי מעובד) הוא גדל כשיח סבוך בתוך עצמו, שגובהו 30-70 ס"מ, ואילו בחורש וביער הוא שולח גבעולים ארוכים בעלי זיפים, ומטפס בעזרתם עד צמרות העצים הסמוכים.
לגבעולים חתך מרובע, והעלים מוארכים ואליפטיים, גלדניים וצבעם ירוק כהה.
צבע הפרח קרם צהבהב וכותרתו גלגלית חסרת צינור.
הפרי הוא ענבה שחורה עסיסית, שקוטרה 4 מ"מ והיא מבשילה כבר בחודש יוני.
הפרי נאכל על ידי ציפורים שמפיצות את הזרעים למרחק.
כל המינים בישראל בסוג פואה הם רב שנתיים, הסוג כולל בישראל את המינים פואה מצויה, פואת הצבעים ופואת דנה (בירדן).
היא והקיסוסית הן המטפסים הנפוצים ביותר בחורש ובבתה בכל רחבי החבל הים תיכוני.
בעבר השתמשו בפרי הפואה כמקור לצבע, ושורשי הצמח משמשים תרופה לחיזוק העצמות ולהמסת אבני כליות.
פואה מצויה היא מין קרוב לפואת הצבעים, שמשורשיה הפיקו בעבר צבע שני.
פואת הצבעים נדירה מאוד בישראל ונתונה בסכנת הכחדה, והיא גדלה כיום אך ורק בגאון הירדן ליד בית שאן ובירושלים.
פואד עווד הוא במאי תיאטרון ערבי-ישראלי, שימש כמנהל תיאטרון אל-מידאן במשך שבע שנים.
עווד למד בבית ספר בפטיסטי בנצרת.
בשנת 1979 ביים את הצגתו הראשונה, "המלך הוא המלך", לפי סיפור של המחזאי הסורי סעד אללה ונוס.
הוא סיים לימודים לתואר באמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב בשנת 1982. באוניברסיטה ביים את ההצגות "מיס ג'ולי" של השוודי יוהאן אוגוסט סטרינדברג ואת "גברים בשמש" של ע'סאן כנפאני.
בשנים 1983–1987 עבד במרכז התרבותי העירוני בנצרת, שם ביים מספר הצגות.
ב-1986 שיחק בסרט הבכורה של הבמאי של עמוס גיתאי - "אסתר".
ב-1988 ביים בתיאטרון אל-חכוואתי בירושלים את המחזה "הציפורים", מחזה מאת איברהים חלאיילה.
ב-1989 ביים את המחזה "ראשו של ג'אבר", שזכה במקום הראשון בפסטיבל עכו.
בין ההצגות הנוספות שביים: "האוטובוס" של המחזאי איימן ג'ברייה, בפסטיבל עכו ה-24, רומיאו ויוליה, יחד עם ערן בניאל, ו"הלילה וההר" בתיאטרון החאן 1993, ותיאטרון אל-קסבה אל קודס, 1994.
עווד היה מנהל תיאטרון אל-מידאן, תחילה בנצרת ואחר כך בחיפה.
הוא משמש כמנהל המחלקה לתרבות של עיריית נצרת.
הוא מלמד באקדמיה לדרמה ברמאללה, שהקים ג'ורג' איברהים.
ב-2016 קיבל את פרס קיפוד הזהב על מפעל חיים, על תרומתו לחיבור התיאטרון הערבי והעברי.
פואטייה היא הבירה המנהלתית של מחוז ויין שבמערב צרפת והייתה בירת חבל פואטו-שראנט עד סוף שנת 2015. מרכז העיר ציורי ובנוי בסגנון רומנסי בין שאר המבנים שנותרו בעיר מאותה תקופה נמצאת קתדרלת פואטייה.
עיר זו שימשה כעיר בירה חלופית לפריז במהלך מלחמת מאה השנים.
פואטייה נמצאת במעבר הרים (סול דה פואטו) בין המסיב סנטראל למסיב ד'ארמוריקן על קו פרשת המים בין האגן הפריסאי לאגן האקיטני, במרחק של 340 ק"מ מפריז ו-220 ק"מ מבורדו.
המיקום האסטרטגי הן מבחינה צבאית והן מבחינת מסחר הוביל לקרבות רבים במקום.
תחילת ההתיישבות באזור זה הייתה על ידי עמים קלטים ביישוב בשם לימונום.
במאה הראשונה לספירה, העיר נכבשה ונבנתה מחדש כעיר רומית שכללה אמפיתיאטרון גדול ממדים (שנחרב בשנת 1857) ומרחצאות.
בתקופה זו העיר שימשה כבירת הפרובינקיה גאליה אקוויטניה.
במאה הרביעית הוקמה חומה בעיר שהגנה על מרכז העיר בלבד (האמפיתיאטרון למשל נשאר מחוץ לחומה) כנראה בגלל הטופוגרפיה הבעייתית באותו הזמן השתנה שם העיר לפואטייה על שם העם הגאלי שהיה במקום – הפיקטונים.
מלבד שם העיר, גם הפרובינציה הצרפתית שהייתה באזור זה עד לייסודה של הרפובליקה הראשונה ב-1792 נקרא על שם עם זה ונקרא פואטון.
בעקבות מיקומה הגאוגרפי-אסטרטגי, העיר לא הייתה נתונה לשלטון מרכזי מרוחק של הפרנקים אלא הרוזן מפואטייה שלט על הפרובינציות פואטון ואקיטן.
שלטון זה החזיק מעמד עד 1137, שנת מותו של גיום העשירי.
בתו אלינור שירשה אותו, התחתנה עם מלך צרפת ומלך אנגליה (לאחר גירושיה) ובכך מלכי אנגליה וצרפת היו גם הרוזנים של פואטייה (למשל ריצ'רד לב הארי).
בשנת 1241 קיבל אלפונס, אחיו ויורש העצר של המלך לואי ה-9, את התואר "רוזן פואטייה".
מאז יורשי העצר של צרפת נשאו בתואר "רוזן פואטיה" עד שהפכו למלכי צרפת.
יורש העצר האחרון שהיה לרוזן פואטייה היה שארל השביעי שהיה רוזן עד 1422 אז הפך למלך צרפת.
המיקום האסטרטגי של העיר היה גורם מכריע בקרבות רבים שחלקם אף שינה מגמות היסטוריות למשל:
בשנת 507 נערך באזור קרב וויאה בין הפרנקים לויזיגותים שכתוצאה ממנו הפרנקים השתלטו על כל האזור של גאליה אקוויטניה עד לפירנאים.
בשנת 732 נלחמו המוסלמים המורים נגד הנוצרים הפרנקים בקרב טור, הידוע גם כ"קרב פואטייה הראשון", ונחלו הפסד.
קרב זה, סימן את הפסקת ההשתלטות האסלאם על העולם הנוצרי כאשר בעקבות ההפסד בקרב זה, הפסיקה התפשטות האסלאם באירופה שהגיע רק לחצי האי האיברי, כאשר במאה ה-15 הם הורחקו גם משם ומכל מערב אירופה.
ב-1138 החל ניסיון לקבלת שלטון מקומי אולם הניסיון סוכל על ידי מלך צרפת.
שנים מעטות לאחר מכן, כאשר אלינור דוכסית אקויטניה הייתה שליטת העיר, היא הבינה את חשיבותה ובנתה חומה באורך 6 ק"מ שהקיפה את העיר.
לימים נישאה אלינור למלך אנגליה הנרי השני, ותושבי פואטיה זכו לראשונה לשלטון מקומי (שהוביל מאוחר יותר לקומונה).