tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תיקוני לשון: לבחינות הבגרות, הוצאת אור - עם, ה'תשל"ג, תל אביב, בשיתוף מרדכי שלגי
תדריך מתודי לסרט וידאו, "קח עמך", בשאלות הסכסוך הערבי - ישראלי (בעברית, באנגלית, בצרפתית ובספרדית), עם רפי בנאי, ה'תשמ"ד
מועדי ישראל וארצו: חומר עזר למורה ולתלמיד בתפוצות, המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה, ירושלים, ה'תשמ"ו, בשיתוף רפי בנאי
הארץ המובטחת: רציפות היישוב היהודי בארץ ישראל, המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה, ירושלים, ה'תשמ"ח, בשיתוף רפי בנאי
דף למורה העברי א - י"ג, ראה אור בארצות הברית (חגים ומועדים), 1983, בשיתוף תמר אריאב ורפי בנאי
הד האולפן, גשר צר, הוראת העברית בתפוצות, תדריך לסרט וידאו, 1988, בשיתוף רפי בנאי
מים בירושלים, גשר קל, 1993, בשיתוף רפי בנאי
אגדת המלך, עיבדו על פי אגדות חז"ל בצירוף הערות מתודיות למורה, אביב עקרוני ורפי בנאי, המחלקה לחינוך ולתרבות יהודיים בגולה, ירושלים, ה'תשנ"ד, 1994
אגדות רבי יהודה הנשיא, עיבדו על-פי אגדות חז"ל בצירוף הערות מתודיות למורה, אביב עקרוני ורפי בנאי, ציירה מיכל גמליאלי, ירושלים, 1996
מאה שנה לקונגרס הציוני הראשון, 50 שנה לעצמאות ישראל, עריכה וכתיבה - אביב עקרוני ורפי בנאי, ירושלים, 1997
אגדות רבי עקיבא, עיבדו על פי אגדות חז"ל בצירוף הערות מתודיות למורה, אביב עקרוני ורפי בנאי, המחלקה לחינוך ולתרבות יהודיים בגולה, ירושלים, ה'תשנ"ח, 1998
חוכמה ויופי, אגדות רבי יהושע בן חנניה, עיבדו על פי אגדות חז"ל בצירוף הערות מתודיות למורה, אביב עקרוני ורפי בנאי, המחלקה לחינוך יהודי ציוני, ירושלים, 1999
אשכולות: שירים וסיפורים, ציורים, בלה עקרוני, הוצאת רון, תל אביב, 2005
ניבים מספרים: ניבים, ביטויים וצירופי לשון, ספר עזר למורה ולתלמיד להעשרה בשיעורי עברית, כתיבה ועריכה, אביב עקרוני ורפי בנאי, המחלקה לחינוך יהודי ציוני, ירושלים, 2006
על כפות המאזניים, מבחר מאמרים (ספרות, היסטוריה, יהדות, הגות, חינוך), הוצאת עקד, 2007
תעיות, שירים, תרגום לרוסית: נטליה ויסוצקי ואחרים, הוצאת צור-אות, ירושלים, 2010. מהדורה חדשה עם שירים חדשים, 2016
תעיות, שירים, תרגום למקדונית: פסקל גילבסקי, הוצאת סלובו, סקופיה, מקדוניה, 2011
חיוכים, סיפורונים בחיוך קל, הוצאת צור-אות, עזרה טכנית: גל עקרוני ונועה עובדיה, ירושלים, 2011
תדריכים מתודיים לסרטי וידאו: חג הסוכות, ההעפלה והעלייה הבלתי ליגאלית לארץ ישראל, יום י"א באדר, גבורה וגיבורים בישראל (חנוכה), מלחמת המחתרות העבריות בארץ ישראל, ליום הזיכרון וליום העצמאות, עם רחל אל יניב ורפי בנאי
כל הנחלים, שירים (כולל מספר תרגומים של השירים לשפות אחדות), הוצאת עקד, 2014
כל הנחלים, שירים, תרגום לרומנית: מנחם פאלק, הוצאת צור-אות, ירושלים, 2015
אבני פסיפס, אסופת מאמרים, תרגומי שירה ושירים, שפורסמו בכתב העת "פסיפס" בעשרים וחמש השנים האחרונות, כולל מספר ראיונות בעקבות הוצאתם לאור של אחדים מספריי, הוצאת עקד, 2017
הפתעה בבוקר - חוויות חיים, הוצאת צור-אות, ירושלים, 2018
בסדר גמור: סיפור וחרוז, דורותי פרקר, תרגמו: חמדה אלון, א.בן-דן, מרים ברנשטין-כהן, אביב עקרוני, מתרגם השירים, תל אביב, הוצאת כרמי את נאור, 1955
בר כוכבא נסיך ישראל, מאת אליהו גילנר, עברית - א' עקרוני, ציורים - בינה גבירץ, ניומן, תל אביב, 1958
שירים ושורות של ספפו מלסבוס, נוסח עברי אביב עקרוני, עקד תל אביב, 1971
משירי לאונרד כהן, עם רות אורן וצביה גינור בן - יוסף, עקד, 1971
דילן תומאס, שירים נבחרים, ליקט, ערך והשתתף בתרגום, עקד, תל אביב, 1974
ההבטחה, רבקה בת שלום, עקד, 1975
שתל ומתרגמים נוספים, עקד, 1978
גלקסיה, מבחר תרגומים משירת העולם, כרמל, ירושלים, 1998
שירים מקדוניים, מאזניים, מרץ 2000
משירת סינגפור והונג קונג, פסיפס, אביב-קיץ 2000
מן השירה האירלנדית, איבאן בולאנד, פסיפס, 38, 2000
שירים בלטיים, עם ולרי לדיז'ינסקי, יונינה גרש, מאזניים, ינואר 2001
שביל החלב, מבחר תרגומים משירת העולם, הוצאת בת קול, תל אביב, 2001
משירת אוקראינה, מאזניים, אפריל 2002
ערפיליות, מבחר תרגומים משירת העולם, הוצאת עקד, תל אביב, 2005
מן השירה הבסקית, כולל מבוא על הספרות הבסקית, פסיפס, קיץ 2011
משירת מקדוניה, מבחר תרגומים, הוצאת צור-אות, מרץ 2012
שירה רוסית בחרוז חופשי, מבחר תרגומים, בשיתוף אסטה ורזר, הוצאת עקד, 2013
אנדרה ורישארד נהר, בספר קינות על קדושי השואה, ערך אראל יעוז-קסט, מצרפתית
אהבה ירושלמית, מבחר משיריו של מנחם מ' פאלק, עם ערן פאלק ואסי דגני
עשרים למדינת ישראל, משרד החינוך והתרבות, ה'תשכ"ח, 1968
מעלות לספרות ולהגות, ארגון המורים העל-יסודיים, 197
מתודיקה, המחלקה לפדגוגיה של אוניברסיטת תל אביב, ה'תשל"ב, 1972 עם א.
הבה נחגוג את יום העצמאות, מדריך למורה בעברית ובאנגלית, עם רפי בנאי, ניו יורק, 1985
עם אחד, פנים רבות, ספר לתלמיד, עם רפי בנאי, 1986
ירושלים בירת ישראל, בעברית ובאנגלית, עם רפי בנאי, 1994
100 שנה לקונגרס הציוני הראשון, 50 שנה לעצמאות ישראל, כתיבה: מיכאל גרינצויג, 1997
גומיו ישראל, 1998–1997 פרשת שמות, המחלקה לחינוך יהודי ציוני, עריכה לשונית, ה'תשנ"ט, 1999
חנוכה, חומר עזר למורה ולמדריך בתפוצות, עם רפי בנאי, חיים וינרב, אביגיל שמואלי, 1999
יום הכיפורים, חומר עזר למורה ולמדריך בתפוצות, עם רפי בנאי, א' שמואלי, 1999
P.E.N ISRAEL 2000, מבחר מן הספרות העברית באנגלית
בצל העיירה, אריה לייביש-ליש, עקד, 2007
מול ההרים הסגולים, אוריה באר, עקד, 2007
גבורות למאזניים, עורך משנה, עם דוד מלמד ומנחם פאלק, 2009
ניסיון אחרון, ויקי נתן, 2009
חוה-לה המופלאה, לאה פוליבוי, 2009
היו זמנים, סם גרופל, 2009
מה זאת אהבה, תערוכת שירי משוררים, 2009, עם מנחם פאלק, בלפור חקק, אורנה רב-הון, הרצל חקק
גלותו וגאולתו של העם היהודי, דב בן-יאיר, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2010
מבחר מן השירה הרומנית, עם רירי מנור ומנחם פאלק, מאזנים, טבת ה'תש"ע, 2010
סימאלה שלי, אריה לייביש-ליש, 2011
יוסף דעת, לזכר יוסף אהרון ניצן.
פרס שזר למחנכים בתפוצות, ה'תשמ"ו, ה'תשמ"ח, ה'תש"ן, ה'תשנ"ב, ה'תשנ"ד, ה'תשנ"ו, עם רפי בנאי
העיר תל אביב ומאיר דיזנגוף, יחידת לימוד (באנגלית ובעברית), עם רפי בנאי
הנגב ודוד בן-גוריון, יחידת לימוד (בעברית ובאנגלית), עם רפי בנאי
מורשת תל-חי ויוסף טרומפלדור, יחידת לימוד (באנגלית ובעברית), עם רפי בנאי
חלום העמק ויהושע חנקין, יחידת לימוד (בעברית ובאנגלית), עם רפי בנאי
ירושלים בירת ישראל וש"י עגנון, יחידת לימוד (בעברית ובאנגלית), עם רפי בנאי
ארון הספרים היהודי (בעברית ובאנגלית), עם רפי בנאי, כתיבה: חיים וינרב.
אגדות חז"ל בעברית קלה: אגדת הציפור והכלוב, אגדת השועל והדגים, אגדת השועל והכרם, אגדת הזאב והכלבים, אגדת הרב והסוחרים העשירים, רחל אל-יניב, הוצאת אולין
THE BIBLE, ילדי העולם מציירים את התנ"ך, עם צבי כסה ועמוס רולניק, מולמדיה
הבאנו שלום עליכם, מדריך לסדרת טלוויזיה, 20 שיעורים (בדירה באשדוד, המאכל הלאומי, באוטובוס, בדואר, יום הולדת, סוף שבוע בתל אביב, יום בלי מזל, במרפאה ועוד.), עם רפי גבאי
א-ב האותיות, סוניה בראנדט (כולל ניקוד)
פוסטר: ירושלים בירת ישראל בת 3000 שנה, עם רפי בנאי
פוסטר: התנ"ך שלנו, 24 ציורים מתוך אלבום הציורים הגדול, כולל הטקסט התנ"כי המתאים
פוסטר: אין זו אגדה, 100 שנה לקונגרס הציוני הראשון, 50 שנה לעצמאות ישראל, בשיתוף רפי בנאי, 1998–1997
לשון נוגעת בלשון, אנתולוגיה של שירה רוסית, תרגום: יואל נץ, גוונים, 2015.
עת לכל חפץ, שירים ופואמות מאת יואל נץ, הוצאת מעיין, 2015
ערפילים, נטלי ויסוצקי, שירים, צור-אות, 2016
מלאכים עם כנפי קרח, מבחר מן השירה הרומנית העכשווית, תרגם ושותף בעריכה, מנחם פאלק, צור-אות, 2017
אמיל יוליאן סודה, בונה הסולמות, תרגום מרומנית, מנחם פאלק, 2017 (עריכת לשון)
אדריאן סוצ'יו, הנביא העממי, מרומנית, מנחם פאלק
דומיטרו וליה, אודטה, מרומנית, מנחם פאלק
ז'נט (יוהנה) קארפ, תשוקות מכתרות, מרומנית, מנחם פאלק
מריוס קלארו, תרגיל בבדידות, מרומנית, מנחם פאלק
לוצ'יאן וסילסקו, הארץ שלי, החיים שלי, האהבה שלי, מרומנית, מנחם פאלק, 2016
סילביו דקין, כרטיסים ליציע, מרומנית, מנחם פאלק, 2017
ספרות עברית או תרבות יהודית?
- מכלל, ביטאון הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית, ירושלים, פברואר 1956.
בעל "עוללות אפרים", (על ר' שלמה אפרים מלונצ'יץ'), נדפס בהפועל הצעיר, מ', 22, ה'תשכ"ט, 1969
ביאליק], נדפס בהיום, תמוז ה'תשכ"ט 1969
בין מורשת לתמורה: על ספרו החדש של א.ב.
"השיר אל החיים", על ספרו של ש.
שלום "אור הגנוז" (1976), נדפס בידיעות אחרונות, ינואר 1977
ספרות ככוח מחנך, על אדיר כהן, דרך הרוח - כוחה המחנך של ספרות, ה'תשל"ז, נדפס במאזנים, מ"ה, ה'תשל"ז 1977
שמעון הלקין בגבורות, נדפס בעל המשמר, נובמבר 1978
הלקין על ספרותנו החדשה, נדפס בידיעות אחרונות, ינואר 1980
המסאי הפייטן, על ספרו האחרון של ישראל אפרת, שנפטר השבוע, נדפס בידיעות אחרונות, ינואר 1981
מיכלי, משבצות ביקורת, ה'תשמ"א, נדפס בידיעות אחרונות, מאי 1981
יחיד ואומה בשירת יעקב פיכמן, נדפס בבצרון, ד', 15, ה'תשמ"ב 1982
דרכי שיתוף ויחסי-גומלין בין יהדות אמריקה ומדינת ישראל בשנות השמונים, נדפס בבצרון, ה', 18, 1983
מאגדות אלישע בן-אבויה, נדפס בשבילי החינוך, 42, 3, ה'תשמ"ג 1983
מבט פנורמי על יצירתו של מנחם פאלק, אתר ניוז 1, מחלקה ראשונה, 25 במרץ 2012
פושקין היום - הרהורי קורא מאוהב, פסיפס, גיליון 93, סתיו 2013 וכן בשינויים בספר "פולטבה" (פואמות של פושקין), הוצאת גוונים, 2013
גלגולו של שיר מאת גיתה''' בצירוף 6 תרגומים נוספים לשיר, פסיפס, גיליון 95, קיץ/סתיו 2014
על מרובעים - עומאר חיאם ורויאל נץ, פסיפס, גיליון 96
על "גלקסיה": יעוז חנה, אנתולוגיה של שירה מתורגמת, פסיפס, גל' 39, 1998
על "גלקסיה": גורביץ ניצה, מכנה משותף: שירה, עתון 77, ינואר 1999
על "גלקסיה": בן-דוד יערה, אשנב רחב לשירת העולם, מאזנים, כרך ע"ג, גל' 9, 1999
ראיון על אמנות התרגום, פסיפס, 49.
על "ערפיליות": גרנות משה, בעין הקורא, מי מדהיר את ה'טרויקה', ירושלים, מאסף לדברי ספרות, 2007
על "על כפות המאזניים": חקק הרצל, ביקורת מתוך אהבה, מקור ראשון, 30 בנובמבר 2007
על "על כפות המאזניים": ריאיון עם ד"ר אביב עקרוני לרגל הוצאת הספר, פסיפס, גל' 65, חורף ה'תשס"ז
על "על כפות המאזניים", הרצל חקק, האידאה והספרות, כלים שלובים, באתר חדשות מחלקה ראשונה News1, ינואר 2008
על "כל הנחלים", מנחם מ' פאלק, בין שירה לתרגום, מאזנים, דצמבר 2014
אביב עקרוני ב"מי ומי בישראל", 1988
אביב עקרוני ב"לקסיקון עקד", משוררים בישראל היום, 1995
אביב לביא (נולד ב-9 באוגוסט 1967 ברמת גן) הוא עיתונאי ישראלי.
אביב לביא הוא בנו של הצייר רפי לביא.
למד בבית ספר גורדון בתל אביב, בתיכון עירוני ה', וסיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
את שירות המילואים עשה ככתב צבאי בשבועון "במחנה".
לביא החל את דרכו העיתונאית במוסף הספורט של המגזין "העיר" בשנת 1989. ב-2002 השתתף בכתיבת הספר "מאיפה משתין הדג" שאסף 2,000 שאלות טריוויה שהופיעו במגזין "העיר".
החל משנות ה-90 ועד לשנת 2010 שימש כפרשן כדורסל בערוץ הספורט, והגיש בערוץ את המגזין "חמישיות" יחד עם שימי ריגר ועפר שלח.
בנוסף, הוא שימש ככתב מגזין ומבקר תקשורת בעיתון "הארץ" עד לשנת 2004. בין השנים 2007–2011 שימש ככתב לענייני איכות הסביבה במעריב.
במרץ 2013 חזר לכתוב בעיתון בתור פרשן.
בעבר כתב טור שבועי למוסף "דיוקן" של העיתון "מקור ראשון".
באמצע העשור השני של המאה ה-21 הוא כותב טור שבועי בנושאי סביבה ופוליטיקה באתר mako, וכן כותב באתר "זמן ישראל".
בעבר הגיש וערך את התוכנית "זה הזמן" בהגשת עמנואל רוזן בערוץ 10. כיום מגיש בגלי צה"ל את "יהיה בסדר", מגזין יומי בנושאים חברתיים וסביבתיים יחד עם לינוי בר-גפן ונעמי רביע.
שימש גם כמראיין בתוכנית "הפירמה" בערוץ HOT בידור ישראלי.
ב-2007 יצא לאור "המדריך הישראלי לאוכל אורגני", שחיבר עם אשתו, שירי כץ.
פרס פראט לשנת 2009 לאנשי תקשורת העוסקים בנושאי סביבה.
פרס השדר המצטיין של אגודת העיתונאים בתל אביב לשנת 2017.
מתגורר עם בת זוגו שירי כץ ושלושת ילדיהם בתל אביב.
לביא מעודד את תנועת המזון האורגני.
מיכל שרון ואביב לביא, מאיפה משתין הדג, הוצאת בבל, 2002
שירי כץ ואביב לביא, המדריך הישראלי לאוכל האורגני, הוצאת כנרת, 2007
אביבה אבידן (נולדה ב-18 במרץ 1953) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
אבידן נולדה בשם אביבה שמואלי וגדלה בשכונת הבוכרים שבירושלים.
אמה הייתה עקרת בית ממוצא אורפלי ועלתה לישראל מסוריה.
אביה היה סדרן בקולנוע "אוריון" ממוצא כורדי ודיבר בניב הנאש דידן.
בגיל 11 שרה אבידן במקהלת "פינת הילד" בקול ישראל.
את הקריירה המוזיקלית החלה בשנת 1972 כסולנית בלהקת פיקוד דרום, בתוכנית "מדרום תפתח הטובה" לצידם של ציפי מור, חנה לסלאו, ברייני ויינשטוק, איציק עוקב ויונית שוהם.
בתוכנית ביצעה את תפקיד הסולנית בשיר "אלעד ירד אל הירדן" ובתוכנית "חול בקפה" לצידם של חיים צדוק, שמעון ברק, חנה לסלאו וציפי מור, שם ביצעה את שירו של שלמה ארצי "אבשלום".
באמצע שנות ה-70 שימשה כזמרת ליווי בלהקת פיאמנטה, שהוקמה על ידי האחים יוסי ואבי פיאמנטה.
בשנת 1982 הייתה בלהקת הליווי של אבי טולדנו בתחרות האירוויזיון 1982 עם השיר "הורה" אשר הגיע למקום השני.
באמצע שנות ה-80 חזרה להופיע כזמרת סולנית בשיתוף פעולה עם היוצר והמוזיקאי יוני רועה.
השיר הפך לאחד משירי הזיכרון הידועים בישראל.
מאוחר יותר הקליטה אבידן את השיר, בדואט עם אלי לוזון.
המוזיקאי ואיש הסאונד יהודה (יוג'י) גבאי עיבד והפיק מוזיקלית את כל שירי האלבום, ולצידו השתתפו בהקלטות גם אבי סינגולדה, ומשה בן-מוש בגיטרות, וחיים רומנו בבוזוקי.
אריה ברקוביץ' עיבד את מרבית שירי האלבום, ובנוסף אליו לקחו חלק בעיבודים גם יהודה (יוג'י) גבאי ומשה בן-מוש.
ב-1994 הוציאה את אלבומה השלישי "אוהבת לאהוב", שכלל חידושים לשירים ישראליים ידועים, דוגמת "מי ההולך", "הבלדה על חדוה ושלומיק", "הביתה לחזור", ו"לך איתה".
האלבום שהופק מוזיקלית על ידי יהודה (יוג'י) גבאי לא זכה להצלחה גדולה כמו קודמיו.
באמצע 1996 הוציאה את אלבומה הרביעי "רק איתך", בו בלט הדואט עם יואב יצחק - "כשהשיר ייגמר" (מילים: אהוד מנור, לחן: רמי ברזל).
אהוד שמר הפיק מוזיקלית, נחום עושרי עיבד את מרבית שירי האלבום, לצד יהודה (יוג'י) גבאי ושי בוקסבאום.
ב-1998 הוציאה אבידן את אלבומה החמישי - "שימני כחותם".
בין שירי האלבום בלטו שיר הנושא (מילים: מיכל חזון, לחן: עוזי חיטמן), "כמו סירה טרופה" (מילים: עוזי חיטמן, לחן: יווני), "גונב הלבבות" (מילים: מיכל חזון, לחן: יווני - חאריס אלקסיו) ו"אחרי האהבה" (מילים: אהוד מנור, לחן: רון שובל).
אריה ברקוביץ' עיבד את שירי האלבום.
עוד באותה שנה חידשה את "בלילה" של זוהר ארגוב, במסגרת אלבום המחווה "חברים שרים זוהר", שהוקלט לזכרו.
ב-1999 השתתפה אבידן באלבום "דרבוקה ישראלית - קלאסיקה ישראלית מסולסלת", ובו חידשה את "לשיר זה כמו להיות ירדן" שביצעה במקור "חבורת בימות" ב-1972 עם הסולנית מירי אלוני.
בשנת 2002 הוציאה אבידן את האלבום "לכל אדם מלאך" שזכה להצלחה.
בשנת 2004 הוציאה את אלבומה השביעי "אמונה" בהפקה עצמית, ובהפצה של חברת התקליטים "בן-מוש".
בשנת 2010 החלה לעבוד על אלבום חדש הנקרא "אחד ממאה", שיצא בחודש ספטמבר באותה השנה.
שיר הנושא של האלבום יצא לאור לרדיו ב-31 בינואר 2010.
בשנת 2011 השתתפה בתוכנית המציאות של ערוץ 24 "היכל התהילה".
עוד באותה שנה לפרויקט ולאלבום "שני צדדים למטבע" חידשה את "אתה לי ארץ" של ירדנה ארזי.
במאי 2012 הוציאה את הסינגל "אביב" למילים של רחלי שביט, לחן של סגיב כהן, ועיבוד והפקה מוזיקלית של נדב ביטון.
בשנת 2021 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "היורשת" ובסרט הקולנוע "לשחרר את שולי".
בשנת 2022 התמודדה בפרק הבכורה של תוכנית המציאות "המסעדה הבאה" ברשת 13, אך לא עברה את הצבעת השופטים והודחה מהתחרות.
ב-17 באוגוסט 2023 יצא לאור השיר "כתונת פסים 2023" בו השתתפה לצד אמנים ישראלים רבים אחרים.
ב-1980 נישאה ליקי אבידן, אותו פגשה בעת שהתגוררה כשנתיים בלונדון, אנגליה, ולהם שתי בנות ובן.
אבידן הייתה בזוגיות עם האלוף (במיל) והשר לשעבר יוסי פלד.
אבידן היא אחותו של כדורגלן העבר אופיר שמואלי, שהתפרסם כמגינה של בית"ר ירושלים בסוף שנות ה-80.
אביבה ברושי (נולדה ב-11 ביולי 1934) היא מתרגמת, עורכת וסופרת ישראלית.
ילידת תל אביב להורים מבני העלייה השנייה.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים שירתה בצה"ל כסמלת מודיעין, השלימה תואר ראשון ושני (פילוסופיה וספרות) באוניברסיטה העברית בירושלים, והשתלמה באוניברסיטה של מקסיקו, שם כתבה את עבודת הדוקטורט שלה בנושא "מושג המרכז - טבור הארץ וציר העולם בתרבויות אמריקה הלטינית".
ספרה הראשון, "איש ומעגלו" (פרס ברש תשי"ז), ראה אור בהיותה בת עשרים וזכה לביקורת אוהדת כיצירת נעורים מבטיחה.
סמוך לאחריו זכה קובץ שיריה בפרס אנה פרנק מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, בה למדה.
בשנת 1958 נישאה לפסנתרן שאול בן-אז"ר, וילדה את בתה הבכורה, דפנה.
המשפחה חיה זמן-מה בקיבוץ נען ולאחר מכן עברה לירושלים, שם עבדה אביבה כעורכת לשון באנציקלופדיה החינוכית (מוסד ביאליק); וכעורכת ב"פנקס הקהילות" (הוצאת יד ושם; פרס ישראל תשל"ג, 1973); עם תום לימודיה הועסקה כמרצה במכינה האקדמית של אוניברסיטת תל אביב וכעוזרת מחקר במכון כץ לחקר הספרות (1971-1961).
באותן שנים נולדו שני בנים נוספים: ניב, מוזיקאי, ונועם, שחקן ובמאי תיאטרון.
בשנת 1971 יצאה אביבה עם משפחתה לשליחות באורוגוואי מטעם הסוכנות היהודית.
שם עסקה בפעילות ציבורית ענפה, הרצתה על תרבות ישראלית וערכה "פינה עברית" בעיתונות המקומית וברדיו.
היא השתלמה בשפה הספרדית והחלה ללקט מיתוסים ולתרגם סיפורים מהמורשת האינדיאנית.
באורוגוואי ובארגנטינה ראו אור שני ספרים נוספים פרי עטה: "שירים פשוטים" (פרס אנה פרנק לשירה, 1973) ולקט הסיפורים "המבוך" (1974) וכמה מסיפוריה תורגמו לספרדית ופורסמו בכתבי עת מקומיים.
באותה שנה נולד בן הזקונים תומר, כיום במאי סרטים ואיש יחסי ציבור.
עם חזרתם ארצה ב-1976 עבדה ברושי כעורכת, מביאה לדפוס ומתרגמת בהוצאות ספרים שונות; כמעצבת חוברות לימוד לאוניברסיטה הפתוחה (1984-1977); וכעורכת כתב-העת "מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים" מטעם מכון דייוויס, האוניברסיטה העברית בירושלים (עד 1990).
מאוחר יותר עברה לגור בצפת, בגפה.
בשנים 1991-1990 זכתה לחופשת יצירה, ככלת פרס ראש הממשלה למתרגמים, ובפרס אקו"ם בעילום שם על ספרה קצה החוט (ליידי X).
בשנים 1997-1996 השתלמה באוניברסיטה של מקסיקו (במסגרת חילופי תרבות מקסיקו-ישראל) והעמיקה את מחקרה בתרבות האינדיאנית, בהשוואה עם מוטיבים מסוימים בתרבויות ישראל והעמים.
על עבודתה זו הוענק לה התואר ד"ר לפילוסופיה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז חזרתה ממקסיקו היא מרצה לספרות ולתרבות משווה במכללת צפת ומכללת עמק יזרעאל.
איש ומעגלו (רומן), מסדה, רמת גן 1954. פרס ברש תשי"ז
שירים פשוטים, זריעה, מונטוידאו, 1973. פרס אנה פרנק
המבוך (קובץ סיפורים), זריעה, מונטוידאו, 1974
רגע של חסד (רומן), הוצאת גוונים, 2009. זכה בפרס אקו"ם בעילום שם 2007
פול תרו, תיק הקונסול (מאנגלית), זמורה-ביתן, 1987;
פול תרו, יריד הרכבות הגדול (מאנגלית), זמורה-ביתן, 1988;
איזבל איינדה, בית הרוחות (מספרדית), שוקן 1989;
איזבל איינדה, על אהבה וצללים (מספרדית), שוקן 1990;
גרהאם סויפט, ארצמים (מאנגלית), זמורה-ביתן, 1991;
וירג'יניה וולף, המסע אל החוץ (מאנגלית), זמורה-ביתן, 1991;
וירג'יניה וולף, לילה ויום (מאנגלית), זמורה-ביתן, 1993;
איזבל איינדה, אוה לונה (מספרדית), שוקן 1992;
איזבל איינדה, סיפורי אוה לונה (מספרדית), שוקן 1993;
אדוארדו מנדוסה, עיר הפלאות (מספרדית), שוקן 1993;
סידני רוזן, קולו של מילטון אריקסון (מאנגלית), נורד 1996;
איזבל איינדה, הסדר האינסופי (מספרדית), שוקן 1996;
איזבל איינדה, פאולה (מספרדית), שוקן 1997;
אדוארדו מנדוסה, האי הנעלם (מספרדית), שוקן 1998;
פול סלומון, בית ספר לחלומות (מאנגלית, על פי המקור ההונגרי), שוקן 1998
קרלוס פואנטס, המחברות של דון ריגוברטו (מספרדית), כנרת-זב"מ-דביר 2002
איזבל איינדה, בת המזל (מספרדית), שוקן 2002;
חואן מרסה, זנב הלטאה (מספרדית), שוקן 2003;
איזבל איינדה, דיוקן חום אדמדם (מספרדית), שוקן 2004;
איזבל איינדה, זורו (מספרדית), כנרת-זב"ם-דביר 2005;
האלדור לקסנס, פעמון איסלנד (מאנגלית, על פי המקור האיסלנדי) שוקן, 2009
חיימה ביילי, ולפתע, מלאך (מספרדית) שוקן, 2007;
כריס אבני, להיות אביגיל (מאנגלית), שוקן, בדפוס;
ז'ורדי יוברגאט, סודו של וסיליו (מספרדית), כנרת-זב"מ-דביר, 2023
פרס אשר ברש תשי"ז על רומן הביכורים 'איש ומעגלו';
פרס אנה פרנק מטעם האוניברסיטה העברית, על 'שירים פשוטים';
ציון לשבח מטעם המועצה לעידוד הסרט הטוב, על תסריט;
ציון לשבח מטעם ועדת פרס הארי הרישון, על שלושה תרגומים;
פרס תחרות הסיפור הקצר 1989, מטעם 'את' ו'מעריב';
פרס אקו"ם בעילום שם לספרות 1990, על 'ליידי איקס' (קצה החוט);
פרס ראש הממשלה למתרגמים, 1993;
פרס אקו"ם בעילום שם לספרות 2007, על 'רגע של חסד'.
אביבה אפל (נולדה ב-25 במרץ 1944) היא שחקנית, במאית, מנהלת אמנותית של "תיאטרון פלייבק משחק מהחיים", לשעבר נשיאת ארגון פלייבק העולמי ומחלוצות תיאטרון פלייבק בישראל.
נולדה ברוסיה ועלתה לארץ מפולין ב-1950.
בוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובעלת תואר מוסמך בלימודי נשים ואומנויות משלוחת אוניברסיטת לסלי בנתניה.
למדה בלונדון טיפול באמנויות, גשטלט ופסיכודרמה.
שחקה בעבר בתיאטרון הבימה, התיאטרון הקאמרי, התיאטרון לילדים ולנוער של אורנה פורת, "הערב אימפרוביזציה" של פיטר פריי ועוד.
עוסקת בתיאטרון פלייבק בהקשרים אמנותיים, חברתיים וטיפוליים.
מופיעה, מלמדת ומעבירה השתלמויות במוסדות שונים.
אפל החלה את הקריירה בתיאטרון פלייבק כשחקנית בקבוצת תיאטרון: "Theater Of Spontaneity International" - תיאטרון פלייבק עם אנסמבל בינלאומי שהופיע באנגליה, שוודיה, נורווגיה, פינלנד, איטליה, גרמניה, צרפת, ארצות הברית ואוסטרליה.
התמחתה בבית הספר לפלייבק בארצות הברית בניהולו של ג'ונתן פוקס ממציא השיטה.
בשנת 1991 חזרה לישראל והקימה את "תיאטרון פלייבק - משחק מהחיים",
אחרי שלימדה פלייבק במכללות ואוניברסיטאות (בהן: לסלי קולג', אוניברסיטת חיפה, מכללת דוד ילין) והכשירה שחקנים ומנחים לפלייבק, הקימה בשנת 2004 יחד עם נורית שושן, את בית הספר הראשון לפליבק בישראל שלוחה של בית הספר המרכזי בארצות הברית.
אביבה מנחה בהצגות פלייבק –בהופעות הפתוחות לקהל – בתיאטרון הסימטה ביפו ובבית תמי ברחוב שינקין בתל אביב.
בשנת 2006 נבחרה לנשיאת ארגון תיאטרוני פלייבק הבינלאומי (IPTN), תפקיד אותו מילאה עד 2011. במסגרת תפקידה, אפל מרצה, מלמדת ומנחה בכנסים ובמרכזי פלייבק ברחבי העולם.
אביבה חלמיש (נולדה ב-1946 בחיפה) היא היסטוריונית ישראלית, פרופסור אמריטה באוניברסיטה הפתוחה, לשעבר נשיאת האגודה ללימודי ישראל, חברת המועצה להשכלה גבוהה מ-2016.
אביבה חלמיש נולדה לחנה (לבית מַעַז), שעלתה עם משפחתה מגרמניה (1933), ולמרדכי חלמיש (פלינט), עיתונאי ומתרגם שעלה לארץ ישראל מפולין (1935).
חלמיש גדלה בתל אביב ולמדה בבית הספר "הר-נבו" (שהיה בראשיתו בית חינוך של "זרם העובדים") וב"תיכון חדש".
הייתה חברה בתנועת הנוער "השומר הצעיר" כחניכה וכמדריכה, שרתה בנח"ל והייתה חברת קיבוץ להב.
היא בוגרת האוניברסיטה העברית בהיסטוריה של ארצות האסלאם וצירוף בין-חוגי היסטוריה והיסטוריה של עם ישראל (1973 בהצטיינות); מוסמכת אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק בהיסטוריה של עם ישראל ולימודי המזרח התיכון (1976).
עבודת המאסטר: "מפ"ם והמיעוט הערבי בישראל, 1966-1957" [באנגלית] נכתבה בהנחיית פרופ' י"ק הורביץ.
בשנת 1996 קיבלה תואר דוקטור של אוניברסיטת תל אביב; עבודת הדוקטור נכתבה בהדרכתה של פרופ' אניטה שפירא על הנושא "מדיניות העלייה והקליטה של ההסתדרות הציונית 1931-1937".
מאז 1982 הייתה חברת הסגל הזוטר של האוניברסיטה הפתוחה ועסקה בפיתוח קורסים ובהוראתם; קיבלה דרגת מרצה בכיר במכללה האקדמית נתניה בשנת 2000, ושוב בשנת 2004 באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2006 הועלתה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2012 הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין.
מ-2007 היא עומדת באוניברסיטה הפתוחה בראש תחום ההיסטוריה של העת החדשה במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות.
ב-2010 עשתה באוניברסיטת ניו יורק כחוקרת-אורחת וכפרופסור-אורח באוניברסיטת ברנדייס.
חלמיש שימשה בין השנים 2009–2011 נשיאת האגודה הבינלאומית ללימודי ישראל (Association for Israel Studies).
היא חברה בהנהלת החברה ההיסטורית הישראלית וחברת הוועד המנהל של האיגוד העולמי למדעי היהדות.
עמדה בעבר בראש המרכז לחקר ארץ ישראל ויישובה המשותף לאוניברסיטה הפתוחה וליד יצחק בן-צבי; הייתה חברה בוועדה האקדמית של המכון לחקר הציונות וישראל, אוניברסיטת תל אביב; מכהנת במערכת של כתבי העת "קתדרה" ו"עיונים בתקומת ישראל", ובמערכת הספרים של יד יצחק בן-צבי ושל מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות.
שימשה יושבת ראש ועדה של משרד החינוך לעדכון ושכתוב תוכניות הלימודים בהיסטוריה בכיתות ו'-ט' (2006–2009).
חברה בחבר היועצים של ההיברו יוניון קולג' בירושלים; יו"ר הוועדה האקדמית של יד יערי; חברת הוועדה המדעית של מכון לבון; חברת ועדת המקצוע – היסטוריה, משרד החינוך.
עמדה בראש היחידה לפיתוח אקדמי של האוניברסיטה הפתוחה ומכהנת כחברה במועצת האוניברסיטה.
בין התפקידים הציבוריים שמילאה: חברה בפורום-על של תנועת "שלום עכשיו" וסגן יו"ר התנועה ליהדות מתקדמת בישראל ומופקדת על תחום החינוך של התנועה.
מכהנת בוועד המנהל של מרכז מציל"ה (מרכז למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית) מאז 2008. ב-28 ביוני 2016 מונתה על ידי שר החינוך נפתלי בנט לחברת המועצה להשכלה גבוהה.
תחום המחקר הראשי של אביבה חלמיש הוא תולדות עם ישראל וארץ-ישראל במאה העשרים, ובכלל זה במיוחד: הציונות – תולדות הרעיון והתנועה; הגירת יהודים במאה העשרים; עלייה בלתי לגלית בתקופת המנדט; היישוב היהודי בתקופת המנדט; מדינת ישראל בראשיתה; שארית הפליטה; התנועה הקיבוצית; כתיבת ביוגרפיה היסטורית.
הקו שמייחד את חלמיש במחקריה הוא מתן משקל וחשיבות לעשייה, ולא רק להתבטאויות מילוליות בעל-פה ובכתב.
בהיסטוריוגרפיה הציונית הייתה נטייה להסתמך על פרוטוקולים של דיונים, על מאמרים ועל נאומים, וחלמיש בחרה – בדומה לאחדים ממוריה ועמיתיה – לבדוק מה נעשה בפועל.
היא עמדה על המתח והפער שבין עשייה לדיבורים, והצביעה על כך שבמקרים רבים המעשים היו שונים, ולטובה, מהדיבורים.
ממצאיה אלה גיבשו את גישתה הבסיסית, המייחסת משקל פחות לאידאולוגיה ממה שמקובל במחקרים רבים, ועיצבו את תפיסתה הגורסת שהשפעת המציאות על האידאולוגיה רבה מאשר להפך.
על יחסי גומלין אלה בין מציאות ואידאולוגיה היא עמדה במחקריה על מדיניות העלייה הציונית ועל מניעי העולים בתקופת המנדט והיא מצביעה עליהם גם בחיבוריה על תולדות הקיבוץ, בהם היא מדגישה את היותו של הקיבוץ במידה רבה פרי הנסיבות, אגב ייחוס חשיבות מבוקרת לאידאולוגיה.
במחקריה על התקופה שבין 1945 ל-1948 מצטרפת חלמיש לבעלי הדעה שלא היה קשר נסיבתי בין השואה להקמת המדינה, וכי אדרבא, השואה כמעט סיכלה את הסיכוי להקמת מדינה יהודית בארץ-ישראל.
היא מבססת מסקנה זו בין היתר על אופן פעולתן והמלצותיהן של ועדת החקירה האנגלו-אמריקנית ושל ועדת האו"ם (אונסקו"פ).
מבין צורות המאבק של היישוב נגד בריטניה לאחר מלחמת העולם השנייה מייחסת חלמיש חשיבות מיוחדת להעפלה, וזאת לאו דווקא בחזית החיצונית אלא בזו הפנימית.
לשיטתה, להעפלה היה תפקיד רב חשיבות בליכוד היישוב סביב נושא פוזיטיבי, שלגביו קיימת הייתה הסכמה רחבה בציבור, סביב מאבק שהתבצע בהתאם להחלטות ההנהגה הנבחרת, שגבולותיו היו ברורים ומוגדרים, ושגם הצד השני - הבריטי - שמר בו על כללי משחק מסוימים.
זאת בשעה שעיקר המאמץ הופנה – בגלוי – לזירה המדינית, ובסתר נבנה הכוח לקראת המערכה המכרעת הבאה - המלחמה עם הערבים.
בהיותה נושא שזכה לתמיכה רחבה מצד הציבור היהודי בארץ (ובעולם), הביאה ההעפלה להתלכדותו של היישוב סביב ההנהגה ולקבלת מרותה, ובכך תרמה להוכחת בגרותו האזרחית ובשלותו לעצמאות.
ספרה זה של חלמיש ראה אור ב-1990, עובד ותורגם לאנגלית והתפרסם בו זמנית באנגליה ובארצות הברית תחת הכותרת "The Exodus Affair: Holocaust Survivors and the Struggle for Palestine", עוסק בפרשת אקסודוס, אניית הדגל של מפעל ההעפלה.
הספר דן בכל ההיבטים של הפרשה ושם לראשונה את המעפילים במרכז הסיפור.
הספר מגולל את השלבים האחרונים של המאבק להקמת המדינה בהקשרם הרחב על ציר הזמן של השנים 1945–1947 ומראה את ההשפעה ההדדית של כל האירועים המרכזיים בקיץ 1947:
פעולות ועדת האו"ם לשאלת ארץ-ישראל (אונסקו"פ).
פרשת חטיפתם של שני סרג'נטים בריטים על ידי האצ"ל כבני ערובה לחייהם של שלושת חברי האצ'"ל עליהם נגזר גזר דין מוות בשל חלקם בפריצת כלא עכו במאי 1947, ותלייתם בסוף יולי לאחר הוצאתם להורג של השלושה.
הספר מנסה להראות שפרשת אקסודוס לא השפיעה על המסקנות של אונסקו"פ, וכי פעילות הטרור של הארגונים הפורשים הפריעה לציונות לקטוף את הפירות המדיניים של פרשת אקסודוס.
אבל פרשת הסרג'נטים לא השפיעה על גורלם של מעפילי אקסודוס עצמם ולא היא שהביאה להחלטה לגרשם לגרמניה.
לדעת חלמיש מאבקו של היישוב לא מילא תפקיד מרכזי בהחלטה של ממשלת בריטניה להעביר את שאלת ארץ-ישראל לאו"ם (פברואר 1947) ובהחלטתה להחזיר לו את המנדט על ארץ-ישראל.
גם אלה שמייחסים משקל לצורות המאבק השונות של היישוב המאורגן וארגוני הפורשים בהחלטה הבריטית, הרי זה במובן של חיזוק ואולי זירוז ההכרעה בכיוון שאליו נטתה בריטניה ממילא, כתוצאה משיקולים כלכליים, אסטרטגיים ואימפריאליים.
בעניין החלטת האו"ם על חלוקת הארץ והקמת מדינה יהודית בחלק ממנה, מראה חלמיש שלהעפלה, ובכללה פרשת אקסודוס, לא היה תפקיד של ממש.
אולם סימיץ תמך בסופו של דבר בתוכנית המיעוט של אונסקו"פ, כלומר - נגד הקמת מדינה יהודית בארץ-ישראל (ב-29 בנובמבר 1947 יוגוסלביה נמנעה).
חלמיש מדגישה שחברי אונסקו"פ פעלו לפי קווי המדיניות של ממשלותיהם ובצמוד לסמכויות הוועדה כפי שהוגדרו בכתב המינוי שלה.
שיקולים שברגש חיזקו, קרוב לוודאי, את עמדתם של אלה מבין חבריה שגישתם למפעל הציוני הייתה חיובית מלכתחילה, בלי שהדבר עמד בסתירה למדיניות ממשלתם, דוגמת נציג גואטמלה, גרסיה גרנאדוס.
אונסקו"פ הורכבה על-פי חישובים זהירים של יחסי הכוחות בארגון הבינלאומי וחלוקה גאופוליטית דקדקנית, ושומה היה על 11 חבריה לנהוג על פי האינטרסים של ממשלותיהם.
אחד מחידושיו של הספר הוא שימת הדגש על המעפילים.
בכתיבה שהייתה לפני כן על ההעפלה כתבו על המדיניות הבריטית, על ההנהגה הציונית, על המוסד לעלייה ב', על אנשי הפלי"ם אבל כמעט שלא התייחסו למעפילים עצמם.
הספר מציג את התנהגותם של המעפילים לכל אורך הפרשה ובמיוחד את התארגנותם בשלוש אוניות הגירוש שלקחו אותם מחיפה לצרפת ואחר כך להמבורג שבגרמניה, ואת סירובם לרדת לחוף בצרפת על אף ההזמנה הנדיבה מצד ממשלתה.
הוא מנתח ומשווה את מה שהתרחש בכל אחת מן האוניות ומגיע למסקנה שהמעפילים ראו עצמם שותפים מלאים למאבק הציוני.
במחקריה עושה חלמיש שימוש מועט ומבוקר בעדויות בעל פה ובזיכרונות ממרחק הזמן בשל החולשות האופייניות למקורות מעין אלה הנובעות ממגבלות הזיכרון האנושי והשפעותיו המתעתעות של הזמן שחלף בין האירועים למועד גביית העדויות או כתיבת הזיכרונות.
במאמרה "אקסודוס: סרט ששינה את ההיסטוריה" מנסה חלמיש להראות כיצד הסרט "אקסודוס" של אוטו פרמינגר, המבוסס על ספרו של ליאון יוריס, השפיע על האופן שבו זכרו גיבורי הפרשה אירועים שהתרחשו במהלכה ועל פרשנותם המאוחרת של היסטוריונים לקשר הנסיבתי בין אירועים שהתחוללו לפני הפרשה ותוך כדי התרחשותה.
ספר זה, שהוא עיבוד והרחבה של עבודת הדוקטור, ראה אור בשנת 2006 וזכה בשני פרסים: פרס יונתן שפירא לספר הטוב ביותר בלימודי ישראל לשנת 2006 של האגודה הבינלאומית ללימודי ישראל ופרס הכט לספר מחקר בתולדות הציונות, היישוב ומדינת ישראל לשנת תשס"ח מטעם מוסד הרצל באוניברסיטת חיפה.
הספר עוסק בפרק מרכזי של תולדות היישוב והציונות בשנות השלושים ומציג את מדיניות העלייה של ההסתדרות הציונית לכל שלביה ופרטיה על רקע התקופה.
הספר מנסה להראות שבשנות השלושים ניהלה הציונות מרוץ כפול נגד הזמן בשני מסלולים מקבילים ולא סינכרוניים - בארץ ישראל ובאירופה.
בארץ ישראל המטרה הייתה ליצור רוב יהודי לפני שייחרץ גורלה המדיני של הארץ.
ואולם התנאים הכלכליים, הביטחוניים והמדיניים הגבילו את ממדי העלייה ואיימו להנציח את מעמדם של היהודים כמיעוט.
בסוף העשור נראָה שהציונות כשלה במסלול הארץ ישראלי והוחמץ הסיכוי להקמת מדינה יהודית.
בדיעבד התברר שהכישלון היה זמני.
במסלול השני, בגולה, ממדי העלייה היו רחוקים מלתת מענה למצוקה הגוברת של יהודי אירופה.
אך רק תוך כדי מלחמת העולם השנייה התחוור מלוא משמעותו של ההפסד במסלול האירופי, והיותו בלתי-הפיך.
השואה הוסיפה נופך טרגי למדיניות העלייה הציונית בשנות השלושים, משהתברר מר גורלם של מי שלא זכו לעלות בעוד מועד.
על רקע זה מגולל הספר את מדיניות העלייה של ההסתדרות הציונית ועוקב אחר דרכו של יהודי מארץ מגוריו לארץ ישראל, דרך סבך הבירוקרטיה הבריטית, המנגנון הציוני וחבלי הקליטה.
הספר מציג מסקנות חדשניות ובהן הטענה, שמדיניות העלייה הציונית בשנות השלושים לא הייתה סלקטיבית, וכי העלייה התנהלה בעיקר על פי כללים אוניברסליים של תהליכי הגירה.
משקלה של האידאולוגיה בעיצוב מדיניות העלייה הציונית ובביצועה, כמו גם בהחלטות של הפרט, העולה, לא היה רב, ועם זאת אי אפשר להבינם בלא הממד האידאולוגי.
באחד מפרקי הספר ובמאמרה "'עלייה סלקטיבית' ברעיון, במעשה ובהיסטוריוגרפיה הציוניים", מנסה חלמיש להוכיח שבשנות ה-30 של המאה ה-20 מדיניות העלייה הציונית לא הייתה סלקטיבית, ומסבירה מדוע השתרשה בהיסטוריוגרפיה האקסיומה הכפולה, שעד קום המדינה ניהלה ההסתדרות הציונית מדיניות עלייה סלקטיבית וכי העלייה הייתה מובחרת.
בנוסף הראתה חלמיש כי בשנים הקריטיות - בין עליית הנאצים לשלטון לפרוץ מלחמת העולם השנייה - הקצתה הסוכנות היהודית באופן יחסי יותר סרטיפיקטים ליהדות תימן מאשר ליהדות פולין, זאת בשל כניעה ללחצים פוליטיים.
בעבר התייחסו המחקרים על העלייה בתקופת המנדט בעיקר ל"עלייה העובדת", אותם עולים שהגיעו על-פי סרטיפיקטים שהנפיקה ההסתדרות הציונית.
עולים אלה היו רק כחמישים אחוז מכלל העלייה לארץ בתקופת המנדט, ומחקריה של חלמיש פורשים תמונה מלאה הכוללת גם את העולים שהגיעו בקטגוריות עלייה אחרות בתור בעלי הון, קרובי משפחה, או כאלה שהכנסתם בארץ הייתה מובטחת, כגון כלי קודש (רבנים, חזנים ושוחטים), או סטודנטים.
עולים אלה קיבלו את רישיונותיהם הישר מן השלטונות, ללא תיווכה של ההסתדרות הציונית.
בד בבד היא חיפשה כל סדק ופרצה למיצוי האפשרויות להגדלת האוכלוסייה היהודית.
המגבלה היחידה שההסתדרות הציונית קיבלה על עצמה בנוגע לגודל העלייה לא הייתה יכולת הקליטה הכלכלית של הארץ ואף לא של המשק היהודי, אלא יכולתה הכלכלית שלה, של ההסתדרות הציונית, לקלוט את העולים-העובדים.
בהתאם לכך נגזרו שתי שיטות פעולה שונות זו מזו.
במה שנוגע לעלייה העובדת, שכלפיה הייתה לה אחריות פיננסית, פעלה ההסתדרות הציונית בזהירות, ואילו בנוגע לקטגוריות העלייה שקליטתן לא הייתה באחריותה – קרובים ובעלי הון – היא פעלה ברוח פתוחה וגמישה, אפילו כשהיה ברור לה שאין לעולים די אמצעים להיקלט כראוי.
על עליית מי שלא עלולים ליפול למעמסה על התקציב הציוני היא לא הפעילה שום אמת מידה של ברִירה, לא כלכלית, לא תעסוקתית, לא רעיונית ולא מפלגתית.
הספר "ירושלים בתקופה המוסלמית הראשונה 638–1099", שכתבה יחד עם פרופ' יורם ארדר במסגרת הקורס "ירושלים לדורותיה" של האוניברסיטה הפתוחה (1994), מתאר את תולדות ירושלים בתקופה המוסלמית לאור המקורות בני הזמן והמחקר בן ימינו תוך בחינה ביקורתית של המקורות והצגת חילוקי הדעות בין החוקרים.
בשנים האחרונות שקדה חלמיש על כתיבת הביוגרפיה של מנהיג השומר הצעיר מאיר יערי (1897–1987).
יערי היה במשך למעלה מחמישים שנה מנהיג השומר הצעיר על שלוש מסגרותיו - תנועת הנוער, הקיבוץ הארצי ומפ"ם.
הביוגרפיה שלו מבקשת לפצח את חידת מנהיגותו: כיצד הוא עלה למעמד המנהיג של השומר הצעיר, איך נותר במעמד זה זמן כה רב, ומה פשר השותפות יוצאת הדופן בינו לבין עמיתו ל"הנהגה ההיסטורית" יעקב חזן.
זהו סיפורו של מאיר יערי המנהיג והאדם, כמו גם תולדותיו של הציבור שבראשו עמד.
הכרך הראשון, "מאיר יערי: ביוגרפיה קיבוצית; חמישים השנים הראשונות, 1897–1947", מגולל את סיפורם של יערי ושל תנועתו מראשית המאה העשרים בגליציה עד ערב הקמתה של מדינת ישראל והוא ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2009.
אקסודוס – הסיפור האמיתי: פרשת אניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז", תל אביב: אוניברסיטת תל אביב והוצאת עם עובד, 1990
במירוץ כפול נגד הזמן: מדיניות העלייה הציונית בשנות השלושים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2006
מאיר יערי: ביוגרפיה קיבוצית; חמישים השנים הראשונות, 1897–1947, תל אביב: הוצאת עם עובד ספרית אפקים, 2009
מאיר יערי – האדמור ממרחביה, שנות המדינה (1947–1987), תל אביב: הוצאת עם עובד, ספרית אפקים, 2013
ספרים בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה שכתבה
ירושלים בתקופת המנדט הבריטי, תל אביב 1991
עם יורם ארדר, תל אביב: ירושלים בתקופה המוסלמית הראשונה 638–1099, 1994
מבית לאומי למדינה בדרך - היישוב היהודי בארץ-ישראל בין מלחמות העולם, כרכים א'–ג', תל אביב ורעננה, 2004, 2012
ספרים אלה ראו אור גם בתרגום לרוסית.
עם יעקב שביט, הציונות, י"ז, 1993, המכון לחקר הציונות, אוניברסיטת תל אביב
עם דינה פורת (עורכת), שואה ממרחק תבוא: אישים ביישוב הארץ ישראלי ויחסם לנאציזם ולשואה, 1933–1948, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ט 2009
עם צבי צמרת ואסתר גליצנשטיין-מאיר (עורכים), עיירות הפיתוח, סדרת עידן, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2009
בנוסף למאמרים רבים שכתבה בתחומי מחקרה פרסמה חלמיש עשרות מאמרי ביקורת על ספרי מחקר, בכתבי עת מדעיים ובמוספים ספרותיים של העיתונים הארץ, ידיעות אחרונות, מעריב ועל המשמר.
אביבה אורשלום (אוגוסט 1932 - 23 בנובמבר 2008) הייתה ציירת, משוררת, פילוסופית, מורה רוחנית, מתרגמת ואשת חינוך ישראלית.
למדה ולימדה קבלה ומסורת יהודית בתל אביב, והייתה המפקחת על לימודי האמנות בבתי-הספר באזור המרכז.
בתקופת ילדותה בבולגריה פגשה את המורה פטר דנוב והתעניינה מאוד בפעילות האחווה הלבנה האוניברסלית בבולגריה.
בתחילת שנות ה-60 למדה אמנות בפריז, שם פגשה את אומרם מיכאל איבנהוב, תלמידו של דנוב, והייתה לתלמידתו, עד שחלתה במחלה קשה בסוף שנות ה-80 ועזבה את תנועתו.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 פגשה את ליאור ייני ונישאה לו.
הם הוציאו תקליטים רבים בשירה ומוזיקה מקוריים, וניהלו יחדיו את "המרכז לטיפוח הזרם ההרמוני" ואת "תיאטרון השמש".
אביבה נתנה הרצאות על נושא הצבעים בציור וברוחניות, שכללו הקשרים למסורת ולקבלה היהודית.
היא כתבה את השירים וליאור ייני הלחין אותם.
השירים המזכירים את שמו של מיכאל, הם שירי הערכה והוקרה למורה אומרם מיכאל איבנהוב.
לשניים היו תלמידים רבים בשנות ה-70. מאוחר יותר עזבו את הארץ בשל חובות כספיים.
הם התגרשו ושבו לגור בישראל.
אביבה ששלטה בשפות עברית, בולגרית, צרפתית על בוריין, ובאנגלית, הוציאה לאור בעברית ספרים לילדים, ספרי שירה, ספרי הגות ואת הספר "המדיטציה" מאת המורה אומרם מיכאל איבנהוב אותו תרגמה מצרפתית בשנת 1972 בהוצאה עצמית.
ציוריה ויצירותיה של אביבה אורשלום הוצגו בתערוכות באירופה ובישראל בשנים 1977–1983, יחד עם יצירות וציורי אמה אורטה.
רבים מציוריה עסקו בטבע ובפרחים.
הם צוירו באור בוהק וזוהר, המעורר חשיבה מדיטאטיבית.
בשנת 2011, לאחר מותה, הוקם לזכרה הקדש, במסגרתו הוענקו מלגות הצטיינות לתלמידים במחלקת הקומפוזיציה בקונסרבטוריון העירוני "אקדמא" בעיר אשדוד, ואלו הלחינו משיריה ומכתביה.
מפעל ההקדש הפך העניק מלגות לעשרות תלמידי קומפוזיציה מדי שנה.
החל משנת 2017 העניק ההקדש, בשיתוף עם עיריית אשדוד וקרן אשדוד, פרס למלחין נבחר אשר הלחין מיצירותיה של אורשלום.
פרחי שמש, שירים, מחברות לספרות, תל אביב תשכ"ו, 37 עמ'
בדרך אליך, שירים, תל אביב תשל"ג, הוצאה פרטית ("השמש"), 31 עמ'
התעמלות, שירים, תל אביב תשל"ג, הוצאה פרטית ("השמש"), 14 עמ'
המדיטאציה, אומרם מיכאל איבנהוב, בתרגומה יחד עם רינה כהן, תל אביב תשל"ג, הוצאה פרטית ("השמש"), 69 עמ'
שירים של מיקיס תיאודוראקיס בתרגומה, תל אביב תשל"ג, הוצאה פרטית ("השמש"), 13 עמ'
קוראת למקום אהבה, שירים, תל אביב תשמ"ח, הוצאת אל"ף, 37 עמ'
תקליטים של ליאור ייני שבהם השתתפה כמתרגמת
אביב משה (נולד ב-25 ביוני 1974) הוא שף ישראלי ולשעבר השף והבעלים של מסעדת "מסה" (Messa) בתל אביב.
כיום שף מסעדת "פופה" (POUPÉE) בתל אביב, מארי (Maree) בנתניה ובעלים של מעדנייה האפיסרי (Happicerie) בנתניה.
אביב משה נולד וגדל למשפחה ממוצא כורדי בשכונת הקטמונים בירושלים, היה שוער בקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים.
משה עבד באולם חתונות, בקצביות וקונדיטוריות ולמד לבשל מספרי בישול.
משה עבד במסעדות "שאטו כרם" בירושלים, ובשרתון פלזה בירושלים אצל השף שלום קדוש, שממנו הושפע יותר מכל.
היה שף במסעדת "גראפה" ו"הנביאים 54" בירושלים ו"באראכה" בתל אביב.
בשנת 2005 הקים את מסעדת מסה (Messa) ברחוב הארבעה 14 בתל אביב, ביחד עם היהלומן גבי ארבוב, איש העסקים מור אשכנזי, והמסעדן איציק המל, הבעלים של מסעדת "קיוטו".
בעיצוב המסעדה הושקעו מיליון דולר, מעצב הפנים הוא אלכס מייטליס.
במרכז המסעדה שולחן שיש ארוך ומלבני, הכיסאות לבנים, משני צידיו פינות ובהן יש שולחנות פרטיים, מעל האורחים תלויים אהילים גדולים.
סגנון בישולו של משה הוא מטבח עילי המורכב מיסודות שרכש בבית אמו בשילוב המטבח הפרובאנסאלי.
מסעדת "מסה" נבחרה לאחת משמונים המסעדות ה"חמות" בעולם בידי מגזין התיירות "קונדה נאסט טראבלר".
מגזין העיצוב "Wall Paper" בחר בה כאחת מחמישים המסעדות היפות בתבל.
אתר מפה בחר במסעדת "מסה" כתשיעית בטיבה בישראל בשנת 2010.
מסעדת "מסה" נבחרה כאחת מעשר המסעדות הטובות של ישראל לשנת 2009 בידי המגזין "על השולחן".
משה הגיש מספר תוכניות בישול בערוץ האוכל, בערוץ החיים הטובים וערוץ 10. כותב טור אוכל במגזין "דה מרקר".
ב-2011 ראה אור ספרו, "ספר הסנדוויצ'ים", בהוצאת קוראים הוצאת ספרים.
ב-29 באפריל 2012 פתח את דוכן האוכל "ירושלמית" ברחוב דיזנגוף 302 בתל אביב, המגיש אוכל עממי.
לאביב משה דוכן אוכל בשרי בשם "אילדיס" בשרונה מרקט בתל אביב, ודוכן נוסף בשם "בסטה ירושלמית" באגמון מרקט שליד אגמון החולה.
בסוף חודש דצמבר של שנת 2019, מכר אביב משה את מסעדת "מסה".
בינואר 2020 פתח משה מסעדה חדשה בברלין בשם "אקסודוס", הראשונה שלו מחוץ לישראל.
בשנת 2022 שימש מספר פעמים כשף אורח בחברת ההייטק "ברודקום" בתל אביב, כחלק משותפות של משה עם חברת הסעדה Sodexo המתפעלת את המקום.
באותה שנה שיחק בסדרה הקומית "שנות ה-90" בתפקיד מוטי שף שלמד באיטליה.
פיטוסי הכניס אותו בתור שותף למטבח של אירמה.
משה נשוי למאיה גיגי שהייתה נשואה לכדורגלן אסי דומב ולהם בן.
אביב מלצר (נולד ב-1933) הוא חוקר ספרות עברית, עורך ומתרגם ישראלי.
נולד בישראל למשורר והמתרגם שמשון מלצר.
אחיו הצעירים הם יהודה מלצר ומולי מלצר.
בין עריכותיו: החטא ועונשו של דוסטויבסקי.
בין תרגומיו: תרגום קטעי הפיוט ב"מדינת האתונאים" של אריסטו.
כמו כן עסק בתרגום של ספרות יפה, ובין השאר תרגם את ספרו של סול בלו "תפוס את היום".
כן תרגם את פירושו של זאב משה פלאוט על חמישה חומשי תורה.
חלק מהספרים שנערכו או תורגמו על ידי מלצר יצאו בהוצאת "ספרי עליית הגג" של אחיו ד"ר יהודה מלצר.
מלצר נשוי לשרה פיין-מלצר ומתגורר בבאר שבע.
השניים וחלק מילדיהם הבוגרים הם מהמשתתפים הקבועים של תחרויות המרתון בישראל.
מבחר טקסטים לקורס כתיבה (לוקט יחד עם גיסו יורם בק)
אהבת תורה - חיים סבתו
אלכסנדר אוריה בוסקוביץ': חייו, יצירתו והגותו - יהואש הירשברג
החטא ועונשו - פיודור מיכאלוביץ דוסטויבסקי
התשובה - פרופ' ירמיהו ברנובר
יציאת מצרים כמהפכה - מיכאל וולצר (יחד עם אחיו יהודה מלצר)
תורה היום: ערכי יהדות ומחשבת ישראל בפרשיות השבוע - פינחס פלאי
אהבה ושמחה: חוק, לשון ודת במקרא ובספרות חז"ל - יוחנן מופס
אמונה לאחר השואה - אליעזר ברקוביץ
הרמב"ם: הלכה ופילוסופיה - דוד הרטמן
פירוש לחמישה חומשי תורה - זאב משה פלאוט
לוי יצחק מברדיצ'ב - שמואל דרזנר
מדינת האתונאים - אריסטו (תרגום קטעי הפיוט)
המסע הארוך - ויליאם סטיירון
סוף הדרך - ג'ון בארת'
עמו אנוכי בצרה:יהדות בגטאות ובמחנות ההשמדה - אליעזר ברקוביץ
התיאטרון העברי - מנדל קוחנסקי
תפוס את היום - סול בלו
דיירים מאחורי השעון - מרי נורטון
נר תמיד - יזכור לברודי: ספר זיכרון לקהילת ברודי וסביבתה, רמת גן: ארגון יוצאי ברודי, 1994
והוא פלאי: ספר זיכרון לרב פרופסור פינחס פלאי, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון, 1998
אביב פתרונות מתקדמים בתוכנה בע"מ היא חברת תוכנה ישראלית שהוקמה בשנת 1989 על ידי אבי בן דוד, העומד מאז בראש החברה.
בשנות התשעים עסקה החברה בפיתוח מערכת מידע פיננסית, שהוטמעה בארגונים שונים במשק.
בהמשך הורחבה המערכת והפכה לפתרון ERP ישראלי שנמכר למגוון של חברות.
בשנת 2001 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2010 נקנתה פעילות החברה על ידי בעל המניות העיקרי (אבי בן-דוד) ופעילות זו חזרה להיות במסגרת חברה פרטית, תחת השם "אביב פתרונות מתקדמים בתוכנה".
השלד הבורסאי נרכש על ידי חברת "אפסווינג".
בשנת 2011 העסיקה החברה כ-60 עובדים, בהם מומחי פיתוח תוכנה, הטמעה, תמיכה טכנית ושירות לקוחות.
החל משנת 2005 הורחבה הפעילות לתחום הניהול הקמעונאי, במטרה להעמיד פתרון ERP לרשתות קמעונאות תוך התמחות במגזרים ייחודיים (כגון: אופנה, הנעלה, תכשיטים, מוצרי תינוקות).
בהמשך הוקמו חברות בנות, בהן אורגנו (העוסקת ביישום מוצרי מיקרוסופט), וחברת IT-LOG המתמחה בתחום התוכנה לעמילות מכס ושילוח בינלאומי.
לצורך יישום תוכנת ERP של החברה נמכרת חבילת הבסיס ללקוחות, תוך שנדרשים שירותים משלימים, בהם: שירותי יישום והטמעה, שירותי ניתוח מערכות ופיתוח תוכנה (לצורך התאמות תוכנה ייחודיות הנדרשות לארגונים השונים), שירותי תמיכה טכנית, התקנות, וכו'.
במשך השנים התמחתה החברה במגזרים ייחודיים שלהם הותאמו מוצריה, בהם: מגזר הארגונים הציבוריים, מגזר רשתות החינוך, רשתות קמעונאיות בתחומי האופנה, הנעלה, תכשיטים ומוצרי תינוקות, חברות לוגיסטיקה, מטענים אוויריים, שירותי קרקע.
אביבה גוטליב זורנברג (נולדה במרץ 1944) היא פרשנית מקרא, דוקטור לספרות אנגלית.
אביבה גוטליב נולדה בלונדון בשנת 1944, בת בכורה לרב האורתודוקסי זאב וולף גוטליב, וגדלה בגלאזגו שבסקוטלנד, שם שימש אביה אב בית דין ורב הקהילה בגלאזגו.
מילדותה למדה תורה אצל אביה.
בעלת תואר ראשון ותואר דוקטור בספרות אנגלית מטעם אוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1969 עלתה לישראל, וכעבור חמש שנים נישאה לאריק זורנברג, דוקטור לפיזיקה, ולזוג שלושה ילדים.
בשנים 1969–1976 לימדה ספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים עד לפיטוריה משום שלא פרסמה מספיק.
בשנת 1980 החלה לעסוק בהוראת תורה במגוון מסגרות אקדמיות ומסגרות הפונות לציבור הרחב, כגון מכון "מתן" בירושלים, מכון פרדס ללימודי היהדות ו"בית אבי חי" בירושלים.
את הרצאותיה היא נותנת באנגלית, שפת האם שלה.
הרצאותיה בארצות דוברות אנגלית (ארצות הברית, קנדה ובריטניה) זכו למוניטין רב, ובין השאר השתתפה בסדרה של ביל מוירס על ספר בראשית, ששודרה בערוץ PBS.
בשנת 1995 הוענק לה הפרס הלאומי לספרים יהודיים, על ספר "Genesis: The Beginning of Desire".
תהום אל תהום: סערות הנפש של גיבורי התנ"ך, תרגום מאנגלית: ענת שולץ, הוצאת דביר, 2014
אביבה טלר (10 בספטמבר 1939 – 20 באוגוסט 2023) הייתה דוקטור לעבודה סוציאלית, מרצה ופעילה בסיוע לשכבות חלשות ושיקומם של נפגעי נפש בקהילה; יקירת העיר חיפה.
את שירותה הצבאי עשתה במסגרת הנח"ל בקיבוץ שדה אליהו.
בין השנים 1960–1963 למדה פסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל ללימודיה, עבדה כמאבחנת במכון אבני.
בשנות ה-70 חזרה לחיפה ולמדה עבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
תואר שני למדה באוניברסיטת פיטסבורג, ובשנת 1997 השלימה את עבודת הדוקטורט בעבודה סוציאלית ב-Union Institute.
נושא המחקר היה אישיותם של מתנדבים.
בשנים 1976–1978 הקימה וניהלה מרכז לטיפול בנפגעי סמים של קופת החולים הכללית.
בשנים 1978–1980 שימשה כעובדת סוציאלית בבית החולים הפסיכיאטרי בפיטסברג.
משנת 1989 ועד למותה, הייתה חברה בוועד המנהל של "הוספיס חיפה" של האגודה למלחמה בסרטן.
טלר הרצתה באוניברסיטת חיפה ובשנים תשמ"ז-תשמ"ח ותשמ"ט-תש"ן זכתה בתואר "המרצה המצטיין".
היא הקימה את הקורס למדריכים מקצועיים באוניברסיטת חיפה ואת החוג לעבודה סוציאלית במכללת עמק יזרעאל.
בשנים 1997–2009 יסדה טלר עם שני בניה שתי רשתות של הוסטלים ודיור מוגן בשיקום בבריאות הנפש – "עתיד חדש" בחיפה ו"כנרת" בטבריה וסביבתה.
היא הדריכה בהם עד לפטירתה.
נוסף על כך, טלר התנדבה במוסדות כגון "דלת פתוחה" והמרכז לטיפול בנוער בסיכון.
בשנת 2010 הוענק לה התואר "יקירת העיר חיפה".
טלר נפטרה ב-20 באוגוסט 2023. הותירה אחריה בעל, פרופסור יחזקאל טלר, איש חינוך ומומחה בעבודה סוציאלית ושיקום פגועי נפש, שני בנים ובת.
טלר, תדריך קלט: חומר עזר לעבודת העובדים הסוציאליים בלשכות רווחה בישראל.
ירושלים: ג'וינט ישראל ואלכ"א, האגודה לפיתוח וקידום כח אדם בשירותים חברתיים בישראל, 1987
אביבה דורון (נולדה ב-4 באפריל 1939) היא משוררת ופרופסור אמריטה לספרות עברית וספרות משווה וראש המוקד לחקר תרבויות ספרד והקתדרא של אונסק"ו לדיאלוג בין-תרבותי באוניברסיטת חיפה.
אביבה דורון נולדה בתל אביב ב-1939, לצילה ואהרן בקר, שהיה מזכ"ל ההסתדרות וחבר הכנסת לאורך חמש קדנציות.
דורון למדה בתיכון חדש בתל אביב וסיימה את לימודי התואר הראשון בספרות עברית ובפילוסופיה והשלימה תעודת הוראה ב.
את התואר השני בספרות עברית קיבלה מאוניברסיטת תל אביב.
עוד במהלך לימודיה החלה ללמד בחוג לספרות.
עבודת הדוקטור שלה הייתה בנושא "מגמות וכיוונים בחקר שירתו של יהודה הלוי" בהנחיית פרופ' ישראל לוין.
בשנת 1983 הוזמנה דורון כמרצה אורחת לאוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד ב-1984 הוזמנה לאוניברסיטת הרווארד כחוקרת אורחת, שם העמיקה את מחקריה בספרות ובתרבות היהודית בספרד בחסות ובהנחיית פרופ' יצחק טברסקי, ובלימוד הספרות הספרדית בהנחיית פרופ' פרנסיסקו מרקס וילנואבה.
משנת 1993 נמנתה דורון על צוות המרצים בחוג לספרות עברית וספרות משווה באוניברסיטת חיפה, בה הוענק לה התואר פרופסור.
בשנת 1989 הקימה באוניברסיטה את המוקד לחקר תרבויות ספרד וכיהנה בראשו.
החל משנת 2001 היא מכהנת גם כראש הקתדרה של אונסק"ו לדיאלוג בין-תרבותי ובין-דתי באוניברסיטת חיפה.
ספר שיריה הראשון של דורון יצא לאור בשנת 1977, והוא זיכה אותה בפרס ניומן לספרי ביכורים בתחום השירה.
מאז, ראו אור עוד חמישה ספרי שירה שלה, עליהם זכתה בפרסים שונים: פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים 2005, פרס קוגל לשירה 2008, הפרס הבינלאומי לשירה, SIAL, מדריד, (2007).
בשנת 2015 זכתה באות "יקירת העיר תל אביב".
דורון התאלמנה מברוך, שהיה מהנדס בחברת חשמל, ואם לשלושה.
ביניהם, ד"ר אייל דורון והגרפולוגית מיכל דורון.
תחום מחקריה של דורון הוא השירה העברית בספרד של ימי הביניים, על רקע מפגש התרבויות והזיקות לתרבות הסביבה.
תרומתה הוגדרה כפורצת דרך במחקר של השירה העברית בזכות פרסומם של ספרים ומאמרים המשתרעים על פני שלוש מאות השנים של השירה העברית בספרד הנוצרית, תוך עיון משווה עם הספרות הספרדית בת הזמן.
עד לעבודתה של דורון הוזנחה התקופה הנוצרית במחקר, ורק לאחר שדורון העלתה אותה על בימת השירה, היא השפיעה באופן בסיסי על תמונת השירה העברית.
ואכן בשנת 2020 אוניברסיטת חיפה העניקה לה מינוי של עמית כבוד בהוקרה על מפעל חיים "על מחקרה פורץ הדרך, ששינה את תמונת המחקר של השירה העברית בספרד".
כך למשל, טודרוס אבולעפיה, המשורר הגדול של טולדו התקבל לקאנון הקלאסי של שירת תור הזהב.
בין הכיוונים הפואטיים החדשים שחשפה בשירה בתקופת טולדו הנוצרית: הכיוון האינדיבידואליסטי, הגילויים הארס פואטיים (השירה על עצמה), פריצת הגבולות בין שירת קודש לשירת חול ועוד.
מחקריה פורסמו בישראל, באירופה ובארצות הברית.
היא הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת הרווארד, ארצות הברית, באוניברסיטת קומפלוטנסה, מדריד, ובאוניברסיטת אלקלה, ספרד.
הרצתה במוסדות אקדמיים באירופה, באמריקה הדרומית, בארצות הברית ובמזרח התיכון (מצרים, ירדן, מרוקו).
שירתה של אביבה דורון מקיימת דיאלוג עם המקורות היהודיים הקדומים, עושה שימוש בשפת המקורות ומתכתבת עם משוררי ספרד כמו שמואל הנגיד, יהודה הלוי, שלמה אבן גבירול וגם עם משוררים מהזמן החדש, כמו ביאליק ושלונסקי.
רבים מהשירים מבטאים את הכאב ואת הגעגועים של בני הארץ הזאת, שנופיה, ריחותיה וחלומותיה אינם מרפים מהם.
שירה הראשון פורסם במוסף לספרות של ידיעות אחרונות (1973) והוקדש לתלמידיה שנפלו במלחמת יום הכיפורים.
מאז מתפרסמים שיריה בעיתונים ובכתבי העת בארץ, ואף תורגמו לשפות שונות, ביניהן ספרדית, אנגלית וערבית.
דורון זכתה בפרסים יוקרתיים ישראלים ובינלאומיים.
כינון יחסי התרבות עם ספרד
פרופסור דורון פעלה כחלוצה בייזום וארגון פרויקטים ישראליים-ספרדיים ובנתה את התשתית לקשרים עתידיים.
למשל: הכנס הראשון הבין-אוניברסיטאי, שהתקיים בהיסטוריה המודרנית בשיתוף פעולה של שתי הארצות, היה פרי יוזמתה ובארגון משותף עם נציגי אוניברסיטאות מרכזיות מרחבי ספרד וביחד אתה כנציגה רשמית של אוניברסיטת תל אביב ושל הרקטור פרופסור יורם דינשטיין.
הכנס התקיים בשנת 1982 (4 שנים לפני כינון היחסים הדיפלומטים בין ישראל לספרד שהחלו בשנת 1996) באירוח מלא של ראש העיר טולדו, דון איגנסיו רואיס, ובארגון משותף שלה, כנציגה רשמית של אוניברסיטת תל אביב, ושל קרלוס קרתה, כנציג הספרדי בוועדה.
בכנס השני, שריכזה דורון במשותף עם קרתה (בשנת 1983), השתתפו גם שני חוקרים מצריים והאירוע זכה לסיקור נרחב בעיתון "אל פאיס" הספרדי ובעיתונים רבים נוספים.
כנסים נוספים במסגרת פרויקט זה התקיימו בשנים: 1984, 1985, 1986. ספרי הקונגרסים יצאו לאור בהוצאה מדעית על ידי אוניברסיטת תל אביב ועיריית טולדו.
בשנת 1983 יזמה וארגנה משלחת של אינטלקטואלים ספרדים לישראל.
הם התקבלו על ידי נשיא ישראל, יצחק נבון ועל ידי אגודת הסופרים.
בנוסף, הם השתתפו גם בסימפוזיון באוניברסיטת תל אביב.
(ביניהם ראש הספרייה הלאומית במדריד, אשר לאחר הביקור בישראל פתח את שערי הספרייה הלאומית לשיתוף פעולה בנושאים ישראליים).
דורון יזמה וארגנה את המשלחת הראשונה של משוררים וסופרים ישראליים למפגש מכונֵן עם משוררים ספרדיים (בשנת 1983).
בקבוצה זו השתתפו כעשרה מטובי היוצרים, ביניהם ס.
יזהר, שנשא דברו בבית אגודת הסופרים במדריד.
בסיום המפגש יצאה קריאה רשמית מטעם אגודת הסופרים הספרדיים לממשלת ספרד לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
דורון אף יזמה וארגנה את פרסום האנתולוגיה הראשונה של שירה ישראלית בכתב-עת בספרד.
בשנים אלה, שלפני כינון היחסים הדיפלומטיים, דורון גם יזמה והביאה לחתימת הסכמים בין-אוניברסיטאיים.
גם לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים.
בשנת 1991 הקימה מרכז לימודי תרבות יהדות ספרד במכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב.
תוכניות המרכז כוללות קורסים שנתיים, סדנאות, ימי-עיון, הפקת חומרי לימוד ועזר ועוד.
המרכז ממשיך לפעול בהתמדה גם היום.
בשנת 1992 פורסמה חוברת מיוחדת על תרבות ספרד בעבר ובהווה, בעריכת אביבה דורון וארז ביטון, הוצאת אפיריון.
החוברת כוללת יצירות ספרות במקור ובתרגום מהשפה הספרדית.
בין הכנסים שיזמה, ארגנה ועמדה בראשם:
בשלהי שנת 1991 יזמה דורון וריכזה את הקונגרס הבינלאומי בנושא "תרבות יהודי ספרד" שנערך על ידי המרכז ליהדות ספרד במכללת לוינסקי, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת קומפלוטנסה במדריד ואוניברסיטת העיר ניו-יורק.
הקונגרס נערך בסיוע משרד החוץ הישראלי, משרד החינוך והתרבות בישראל, שגרירות ספרד ומשרד החוץ הספרדי.
קונגרס זה, שהוקדש לתרבות יהדות ספרד, נפתח על ידי דברים מפי יצחק נבון, הנשיא החמישי וננעל על ידי אמנון רובינשטיין, שר התרבות והחינוך.
השתתפו גם חוקרים ספרדיים, והיה זה ביקורם הראשון בישראל.
דורון, ראה אור בעברית, ספרדית ואנגלית.
קונגרס בינלאומי "עולמה התרבותי של יהדות ספרד במאה הי"ג" נערך ב-1994 בשיתוף-פעולה של הגופים: האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת חיפה, המרכז לתרבות יהדות ספרד במכללת לוינסקי, אוניברסיטת סלמנקה, ספרד, אוניברסיטת קומפלוטנסה, מדריד, אוניברסיטת הרווארד, ארצות הברית.
בסיוע: משרד החוץ הישראלי, משרד החינוך והתרבות בישראל, שגרירות ספרד ומשרד החוץ הספרדי.
תלת-שיח של ישראלים, ספרדים ומרוקאים – סימפוזיון ראשון בסוגו, נערך בשנת 1995 באוניברסיטת אלקלה דניירס, מדריד, ביוזמתה של אביבה דורון ובארגון משותף עם פרופ' קרלוס אלבר.
דורון ריכזה את הפרויקט הבינלאומי: "האינטראקציה היהודית ספרדית לאורך ההיסטוריה" –במסגרת כנס "הרווארד גילמן".
נערכו 3 כנסים: באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת סלמנקה ובאוניברסיטת תל אביב (1999–2000) וספר המבוסס על מפגשים אלה ראה אור בהוצאת אוניברסיטת תל אביב.
על בסיס מחקריה, פועלת דורון בשדה החינוך, במטרה לקרב את בני הנוער אל הישגיה וערכיה של יהדות ספרד, שהשכילה לשלב בין שמירת הזהות העצמית וטיפוחה לבין פתיחות תרבותית.
בהמשך לעבודתה ההתנדבותית בתחום הנוער, יזמה דורון מיזמים, כמו המפגשים שהובילה באוניברסיטת תל אביב: מפגשים בין מורי האוניברסיטה עם תלמידי בתי ספר תיכוניים מן המרכז ומהפריפריה, להרחיב את אופקיהם וללמד אותם לשאול.
דורון השתתפה כמרכזת וכחברה בוועדות השופטים להענקת פרסים שונים, חברה בוועד המנהל של המכון הלאומי לספרות "גנזים", חברת ועדת מערכת של "מאזנים", כתב-העת של אגודת הסופרים העבריים בישראל.