tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני המלחמה, ייצרה מלאיה 40% מהגומי בעולם ושיעור גבוה מהפח.
היא ייבאה יותר מ-50% מהאורז שנצרך, שהיה מזון בסיסי לאוכלוסייה.
המצור של בעלות הברית גרם לצמצום ניכר בייצוא ובייבוא.
ביוני 1943 כבר היה ביפן מחסור בפח, למרות שהיא שלטה במלאיה, בגלל קשיי שינוע.
במהלך המלחמה החליפו היפנים את הדולר המלאי בגרסה שלהם.
לפני המלחמה היו במלאיה 219 מיליון דולר, ולפי פקידים יפנים, הם הוציאו 7–8 מיליארד דולר לשוק במהלך הכיבוש.
כמו כן, לחלק מהיחידות היו מכונות הדפסת שטרות, ולא ידועות כמויות השטרות שהודפסו.
עם שחרור מלאיה, היו בידי היפנים 500 מיליון דולר שלא במחזור שהוחזקו בקואלה לומפור.
ההדפסה חסרת המעצורים הפכה את הכסף היפני לחסר ערך בסוף המלחמה.
במהלך המלחמה פיזרו מטוסי בעלות הברית עלונים בהם נכתב כי השטרות של היפנים יהיו חסרי ערך בסוף המלחמה.
השימוש בעלונים הוצג כאחד הגורמים לירידה בערך הכסף ככל שיפן הפסידה.
למרות הקפאת המחירים מפברואר 1942, עד סוף המלחמה המחירים המלאיה היו גבוהים פי 11 אלף מאשר בתחילתה.
באוגוסט 1945 הגיעה האינפלציה החודשית לשיעור של 40%.
כמו כן, הבריטים והאמריקאים הפיצו שטרות מזויפים.
זמן קצר אחרי פלישת יפן, הסכימו הבריטים לשיתוף פעולה צבאי עם המפלגה הקומוניסטית המלאית, וב-15 בדצמבר שוחררו כל האסירים הפוליטיים שתמכו בשמאל.
ב-20 בדצמבר החל הצבא הבריטי לאמן את המקומיים בלוחמת גרילה, בבסיס שמוקם בסינגפור.
כ-165 חברי מפלגה הספיקו להתאמן לפני שסינגפור נפלה בידי יפן.
חברי המפלגה שבקושי היו מצוידים כראוי, החלו לפעול כדי להפריע לפעילות צבא יפן.
זמן קצר לפני נפילת סינגפור ב-15 בפברואר 1942, החלה המפלגה הקומוניסטית לארגן התנגדות חמושה בג'והור.
הוקמו ארבע קבוצות חמושות, שכונו גדודים.
במרץ החלו הכוחות להיקרא "הצבא המלאי העממי האנטי–יפני", שערך פעולות חבלה ומארבים נגד היפנים.
יפן מצידה הגיבה בפעולות תגמול נגד התושבים הסינים.
פעולות אלו, לצד המצב הכלכלי המחמיר, גרמו לסינים רבים לברוח מהערים.
הם התרכזו ביערות, שם הפכו למקור המרכזי לגיוס, למזון ולסיוע אחר לצבא האנטי–יפני, שמצידו סיפק הגנה.
בפברואר 1942, לאי טק , שהואשם בהיותו סוכן בריטי, נעצר על ידי יפן.
הוא הפך לסוכן כפול וסיפק מידע על המפלגה הקומוניסטית והצבא.
באמצעות מידע שהוא סיפק, היפנים תקפו כינוס של מעל 100 חברי מפלגה וצבא, והרגו את רובם.
המהלומה הקשה גרמה לצבא המלאי העממי לבטל את שיטת הקומיסרים, ובמקום זאת להעניק את מלוא הסמכויות למפקדים.
בעקבות החלטה זו והובלתו של לאי טק, הצבא האנטי יפני נמנע ממפגשים נוספים והתמקד בגיבושו, ועד תחילת 1943 הוא כלל 4,500 חיילים.
לאי טק לא נחשד כבוגד עד אחרי המלחמה, ובסופו של דבר הוא נרצח בידי פעילי הווייט מין.
החל מחודש מאי החלו הבריטים בפעולות קומנדו, שאפשרו יצירת קשר עם לוחמי הגרילה.
ב-1944, הושגה הסכמה שהצבא האנטי יפני ישתף פעולה עם פקודות בעלות הברית, והן מצידן יספקו נשק ותחמושת.
עם זאת, רק באביב 1945 החל הארגון לקבל כמויות גדולות של נשק במשלוחים אוויריים.
במקביל לצבא האנטי יפני פעלה קבוצה נוספת, הפהנג ואטניה, שהוקמה על ידי יאופ מאהידין.
הקבוצה הוקמה בהסכמת סולטן פהנג.
היא כללה 254 חברים ונעזרה בסיוע בריטי.
לאחר כניעת יפן ועד חזרת הבריטים, סיפקה הקבוצה הגנה לסולטן מפני הקומוניסטים.
לאחר המלחמה נאסרה פעילות הארגון הקומוניסטי, והפהנג ואטניה אורגנה מחדש כצבא טריטוריאלי.
פעילות בעלות הברית במהלך הכיבוש
עקרונות ניהול המלחמה של בעלות הברית נקבעו בוועידה חשאית שהתקיימה בין 29 בינואר ל-27 במרץ 1941. בוועידה זו נקבע העיקרון של אירופה תחילה, כשבמזרח הרחוק תתנהל בינתיים מלחמה הגנתית.
אחרי המתקפה על פרל הארבור, נפגשו צ'רצ'יל ורוזוולט בוועידת ארקדיה (ועידת וושינגטון הראשונה), בה אושרר העיקרון שהוסכם מראש.
בוועידת וושינגטון השלישית ב-1943 נדונה האפשרות להגביר את הלחץ בחזית סין, על ידי פעילות בבורמה.
באוגוסט, בוועידת קוויבק הוחלט על עליית מדרגה במלחמה נגד יפן, ואורגן מחדש פיקוד דרום מזרח אסיה.
בוועידת קוויבק השנייה ב-1944 נערכו דיונים בנוגע לפעילות אפשרית של הצי הבריטי נגד יפן.
ההפצצה האסטרטגית הראשונה במלאיה התרחשה ב-2 בפברואר 1942 נגד נמלי התעופה של קואנטן וקואלה לומפור.
לא התרחשו פעולות נוספות במלאיה עד 27 באוקטובר 1944, אז מפציץ B-24 הטיל מוקשים במצר פננג, מה שגרם לנטישת היפנים את בסיס הצוללות.
מוקשים נוספים הוצבו במצר ב-26 בנובמבר וב-23 בינואר 1945.
לאחר מכן התרחשה הפצצת קואלה לומפור ושדה התעופה אלור סטאר ב-15 במרץ.
תקיפות נוספות יועדו נגד רכבות, סירות חוף ומטרות נוספות.
אחרי שהיפנים השתלטו על מלאיה, מספר אנשי בעלות הברית ואזרחים אירופאים נמלטו לאזורי היערות.
חלקם, כמו האזרחית הבריטית נונה בייקר, הצטרפו לצבא הקומוניסטי.
אחרים, כמו פרדי ספנסר צ'פמן, פעלו במסגרת כוח 136 כדי לחבל בפעולות היפנים.
באוגוסט 1943 הקימו בעלות הברית את פיקוד דרום מזרח אסיה, כדי לפקח על הנעשה באזור, לרבות במלאיה.
ככל שהמלחמה התקדמה הצטרפו עוד ועוד אנשי בעלות הברית כדי לסייע לתנועות ההתנגדות.
חילות הים של בעלות הברית תקפו ספינות יפניות לאורך כל המלחמה, ולעיתים אף הנחיתו אנשי כוח 136 במלאיה.
הפעילות האווירית לעומת זאת הייתה מוגבלת והתגברה רק מסוף 1944.
איברהים איסמעיל נחת במלאיה באוקטובר 1944 כחלק מכוח 136 כדי להטעות את היפנים שבעלות הברית מתכננות נחיתה באיסתמוס קרא, מרחק 1,000 ק"מ צפונה, כדי לאפשר הקמת ראש גשר במלאיה במסגרת מבצע ציפר.
לאחר מכן תוכננה תנועה דרומה במבצע מיילפיסט לשחרור סינגפור, ומבצע להשתלטות על צפון מלאיה.
כלי טיס של בריטניה וארצות הברית תקפו מטרות בחוף המזרחי כהקדמה למבצע, אולם בטרם התחיל המלחמה הסתיימה.
ב-15 באוגוסט 1945, נשא קיסר יפן הירוהיטו הצהרה מוקלטת לעם היפני, בה הכריז על כוונת יפן לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם.
לאחר הכרזת הכניעה, מטוסים בריטים פיזרו עלונים מעל ערי מלאיה.
מפציץ מוסקיטו אחד נאלץ לבצע נחיתת חירום בשדה תעופה סמוך לקואלה לומפור, שעדיין הוחזק על ידי היפנים.
היפנים סייעו לאנשי צוות האוויר, בטרם אלה נאספו על ידי מפציץ אחר.
בתקופה שבין כניעת יפן להגעת כוחות בעלות הברית, פרצו עימותים בין הסינים למלאים, בעיקר באזור פרק.
הצבא הקומוניסטי החל לבצע פעולות תגמול נגד משתפי פעולה במשטרת מלאיה ובאוכלוסייה, וכפה גיוס כספים.
רבים בשורות הצבא דגלו במהפכה, אולם הגישה הזהירה בה נקטו לאי טק ויתר מנהיגי הצבא, סיכלה רצון זה ונחשבה בהמשך להחמצה.
חיילים יפנים גם הם הותקפו על ידי אזרחים, בשעה שנסוגו מאזורים מרוחקים.
פננג הייתה המדינה הראשונה במלאיה שהשתחררה מהשלטון היפני.
חיל המצב היפני נכנע ב-2 בספטמבר 1945 על סיפון האונייה הבריטית נלסון.
ב-12 בספטמבר נכנע חיל המצב בסינגפור.
לאחר סינגפור הגיעו כוחות בריטיים לקואלה לומפור, שם נכנע מפקד הארמייה ה-29 ב-13 בספטמבר.
מאוחר יותר באותה שנה, הסכים הצבא הקומוניסטי להתפרק מנשקו, והנשקים הוגשו בטקסים שנערכו.
מאוקטובר 1945, החיילים היפנים במלאיה, ג'אווה, סומטרה ובורמה הועברו לרמפנג ולאיי גלאנג בהמתנה להחזרתם ליפן.
בעלות הברית מינו את לויטננט גנרל אישיגורו לפקד על האי, בפיקוח חמישה אנשי צבא בריטיים.
יותר מ-200 אלף יפנים עברו דרך איים אלו במסגרת מבצע אקסודוס.
בנוסף לחיילים היפנים, כ-7,000 אזרחים יפנים שחיו במלאיה הוחזרו גם הם ליפן.
אנשי הקמפייטאי ושומרים במחנות טופלו כאסירי מלחמה, בשל היחס שלהם לאזרחים ולחיילים.
לאחר מכן נערכו מספר משפטים בנושא פשעי מלחמה.
הראשון נערך ב-1947, אז נמצאו 7 אשמים, מתוכם שניים הוצאו להורג, ועל אחד נגזר מאסר עולם, אולם בהמשך הוא נמצא אשם בטבח פריט סולונג, והוצא להורג בידי האוסטרלים.
קפטן היגאשיקאווה, מפקד הקמפייטאי בפננג, הוצא להורג, אחרי שפעולותיו היו כה אכזריות עד שקפטן הידקה, ראש המטה בפננג דן בנושא עם לויטננט גנרל אישיגורו, שהעביר את היגאשיקאווה מתפקידו.
סמל איקו יושימורה, ראש הקמפייטאי באיפוה, נידון למוות בגין עינויים והתעללות באזרחים.
נוספים הוצאו להורג, כמו קולונל ווטנבה צונאהיקו, מפקד הגדוד ה-11 בשל פעולותיו בטבח קואלה פילה, וקפטן איוואטה מיצוגי.
בתי קברות לאנשי בעלות הברית ומלאים הוקמו בסינגפור ובפרק.
משלחת מיוחדת הוקמה באוקטובר 1946 כדי לאתר ולקבור מחדש את אנשי בעלות הברית.
אתר ההנצחה המרכזי הוא הפסל הלאומי בקואלה לומפור, שמוקדש למי ששירתו במלחמת העולם השנייה ובמצב החירום המלאי שהתרחש בין 1948 ל-1960.
האי טאיוואן, יחד עם איי פנגחו, הפכו לטריטוריה תלויה של יפן ב-1895, אחרי ששושלת צ'ינג נאלצה לוותר עליהם במסגרת הסכם שימונוסקי, אחרי שהובסה במלחמת סין–יפן הראשונה.
הרפובליקה של טאיוואן התקיימה למספר חודשים, בטרם הגיעו לאי כוחות יפניים והחילו את ריבונות יפן עליו, תוך שההתנגדות המקומית מובסת במהירות.
טאיוואן הייתה המושבה היפנית הראשונה, וניתן לראות בהקמתה את הצעד הראשון בדוקטרינת "ההתפשטות הדרומית" שהובילה את יפן מסוף המאה ה-19. הכוונה היפנית הייתה להפוך את האי למושבת ראווה על ידי השקעה בכלכלה, בשירות הציבורי, בתעשייה ובתרבות, ומתוך מטרה לתמוך בצרכים הצבאיים שלה.
יפן הקימה בטאיוואן מונופולים שונים, ועד 1945 שלטה במכירות האופיום, המלח, הטבק, הקמפור, האלכוהול, המשקולות, הגפרורים והנפט.
השלטון היפני בטאיוואן הסתיים בספטמבר 1945, אחרי כניעת האימפריה היפנית והשליטה בו הועברה לרפובליקה של סין.
בהסכם סן פרנסיסקו מ-28 באפריל 1952 ויתרה יפן רשמית על תביעותיה לשליטה באי.
תקופת הכיבוש היפני מעוררת פולמוס בסין ובטאיוואן עד היום.
תחילת הקשר בין יפן לטאיוואן
כשהגיעו ההולנדים לטאיוואן ב-1624, היפנים כבר סחרו במוצרים שם.
ב-1593, טויוטומי הידיושי, שזכור כמאחד יפן, תכנן לצרף את טאיוואן לאימפריה שבנה, ושלח לאי שליח עם הדרישה למחוות מצד המקומיים, אולם השליח לא העביר את המסר, בשל העובדה שבאי לא היה כוח שולט.
ב-1609, שוגונות טוקוגאווה שלחה את הסמוראי הרונובו ארימה לחקור את האי.
ב-1616, שופט נגסאקי, מוריאמה טואן, שלח 13 כלי שיט לכבוש את טאיוואן.
הצי נקלע לטייפון וטבע ברובו, והספינה היחידה שהצליחה להגיע לאי נלכדה, אחרי שהצוות ירד לחוף הסיני.
ב-1625 הורו ההולנדים לעצור את המסחר עם יפן, זאת אחרי שסוחרי המשי סירבו למכור להולנדים, משום שהיפנים שילמו יותר.
ההולנדים גם הגבילו את המסחר היפני עם שושלת מינג.
לאחר מכן שלחה הולנד ספינה ליפן כדי לתקן את היחסים עמה, אולם היא נתפסה וצוותה נכלא.
אובדן המסחר עם יפן גרם לירידה משמעותית ברווחי המושבה, מה שגרם להולנד לשקול לנטוש אותה, אך נמנעה מכך לאחר שהבינה שהמשמעות תהיה תפיסתה בידי פורטוגל או ספרד.
ביוני 1630 חודשו היחסים בין המדינות, אחרי ששליט יפן נפטר, ובנו ירש אותו.
הצבא היפני החל לדחוק בממשלה לפלוש לטאיוואן ב-1872, ובאותה שנה החלו ההכנות לפלישה.
יפן האשימה את שושלת צ'ינג בכך שאינה שולטת בטאיוואן כמו שצריך, וטענה כי התנהגות התושבים היא "מעבר לחינוך ולחוק הסיני", וטענה שהאבוריג'ינים נמצאים מחוץ לגבולות סין.
שושלת צ'ינג הסכימה לפלישה היפנית.
בדצמבר 1871, כלי שיט מממלכת ריוקיו עלה על שרטון בקרבת החוף הדרום–מזרחי של טאיוואן, ו-54 מיושביו נהרגו בידי אבוריג'ינים.
תשעה ששרדו הצליחו לחזור ליפן ביולי 1872. באוקטובר 1872, יפן ביקשה פיצויים משושלת צ'ינג בטענה שממלכת ריויקו היא חלק מיפן.
שושלת צ'ינג סירבה לבקשה, והסבירה שישנם אבוריג'ינים שנשלטים על ידה, ויש מי שהם "ברבריים גולמיים...
מעבר להישג ידה של התרבות הסינית, כך שלא ניתן לשלוט בהם ישירות", ורמזה שזרים צריכים לנקוט במשנה זהירות באי.
שושלת צ'ינג גם הבהירה שהאי נמצא תחת שליטתה, למרות שחלק מהאוכלוסייה מעולם לא נחשפו לתרבות הסינית, והצביעה על מקרים נוספים מהעולם בהם אוכלוסייה אבורג'ינית לא נשמעה לשלטון באזור.
ב-3 במאי 1874 הכריזה יפן על יציאה להתקפה נגד האבוריג'ינים.
ב-17 במאי שט הכוח העיקרי, שכלל 3,600 חיילים, על סיפון ארבע ספינות מלחמה מנגסקי לכיוון טאינאן.
באותו יום, מחלקת סיור קטנה נקלעה למארב, ו-250 חיילים נשלחו לסריקות בכפרים.
למחרת אותרו 70 לוחמים מקומיים שתפסו עמדה בגובה, ו-20 חיילים יפנים שטיפסו על הצוקים ירו לעברם וגרמו לנסיגתם.
ב-6 ביוני פרסם קיסר יפן הודעה שגינתה את "הפראים" על שהרגו נתינים יפניים שנתיים קודם.
לאחר מכן התפצל הצבא היפני לשלוש קבוצות, וב-1 ביולי נכנע המפקד המקומי.
היפנים הקימו מחנות בכוונה להישאר במקום, אולם באוגוסט ובספטמבר 600 חיילים חלו, ומניין הנפטרים עלה ל-561.
ב-10 בספטמבר החל המשא ומתן מול שלטון צ'ינג, תוך לחץ מצד המערב על סין להימנע מעימות עם יפן כדי לשמור על הסחר.
ב-30 באוקטובר נחתם הסכם פקינג, בו יפן זכתה להכרה בממלכת ריוקיו כוואסל שלה ובפיצויים, וב-3 בדצמבר כוחותיה נסוגו מטאיוואן.
מלחמת סין–יפן הראשונה פרצה ב-1894 על רקע הוויכוח בנוגע לריבונות בקוריאה.
מעבר טאיוואן לשליטה יפנית התרחש בעקבות אימוץ דוקטרינת ה"התפשטות הדרומית" שהוביל ראש הממשלה איטו הירובומי.
הדוקטרינה החדשה סללה את הדרך לכיבוש איי פנגחו במרץ 1895, בטרם נכבשה טאיוואן כולה.
במהלך שיחות השלום עם סין, דרשו הירובומי ושר החוץ, מוטסו מונימיטסו, שסין תוותר על טאיוואן ופנגחו.
לי הונג-ג'אנג, מושל מחוז הבירה, נאלץ להסכים לדרישות היפניות, וב-17 באפריל נחתם הסכם שימונוסקי, ואושרר על ידי סין ב-8 במאי.
ב-2 ביוני נערכה רשמית העברת השלטון על טאיוואן ופנגחו בטקס על ספינה מול חופי ג'ילונג.
בסיפוח טאיוואן נכללו גם שיקולים כלכליים שנגעו למשאבים שבאי, והיכולת של האי להפוך לשוק זמין לייצוא היפני.
כמו כן, טאיוואן הייתה בעלת מיקום אסטרטגי, וכפי שחזה הצי, היא שימשה כמעוז הגנה דרומי על דרום–מזרח אסיה.
תקופת השלטון היפני בטאיוואן מתחלקת לשלוש תקופות: הדיכוי הצבאי בין 1895–1915; ההיטמעות התרבותית בין 1915–1937; ותקופת היפניזציה בין 1937 ל-1945. בכל שנות השלטון היפני הופעלה מדיניות שונה כלפי האבוריג'ינים.
קיימים חילוקי דעות בנוגע לכינוי התקופה בה שלטה יפן בטאיוואן.
יש הטוענים שמדובר ב"תקופה הקולוניאלית", מכיוון שטאיוואן נמסרה מכוח הסכם, ואילו יש מי שסבורים שמדובר ב"תקופת הכיבוש" אחרי שיפן כבשה חלקים מטאיוואן.
טקס העברת השלטון התקיים על סיפון כלי שיט יפני, משום שהמשלחת הסינית חששה מהתקוממות מצד המקומיים.
אובדן טאיוואן הפך לקלף חשוב בתעמולה של הלאומנים הסינים בשנים הבאות.
ב-20 במאי 1895 הונחו נציגי צ'ינג לעזוב את עמדותיהם.
הכוח היפני נתקל בהתנגדות אלימה בחלקים רבים באי.
אחרי נחיתת היפנים התרחשו עוד חמישה חודשים של לחימה, והתקפות של פרטיזנים המשיכו עד 1902. בשנתיים הראשונות הסתמכו היפנים בעיקר על הפעלת כוח צבאי וניסיונות פיוס עם האוכלוסייה.
ב-24 במאי הוכרזה הקמת הרפובליקה של טאיוואן.
ב-29 במאי 1895 נחתו כוחות יפנים ראשונים בחוף ג'ילונג, ונמל טמסוי הופצץ.
לזמן קצר, כוחות של צ'ינג נלחמו נגד היפנים.
אחרי נפילת טאיפיי ב-7 ביוני, המשיכו מיליציות שונות להתנגד ליפנים.
בדרום האי, כוח קטן הצליח לעכב את נחיתת היפנים.
מושל האי, טאנג ג'ינג–סונג, המשיך לנסות להתנגד ליפנים, תוך שמירת נאמנות לצ'ינג, ולטענתו הקמת הרפובליקה נועדה לגרום למעצמות המערב למנוע מהיפנים לכבוש את האי.
התוכנית הזו הידרדרה במהירות לכאוס כללי, כשחיילים מהצבא הסדיר ואחרים החלו בביזה.
בלית ברירה, האליטה השלטת בטאיפיי נאלצה לבחור בין השלטון היפני להמשך הכאוס, ושלחה את קו הסין–ג'ונג לג'ילונג כדי שיזמין את היפנים להיכנס ולהשיב את הסדר על כנו.
כך, 12 ימים בלבד אחרי הקמתה, הרפובליקה התפרקה כשמנהיגיה ברחו לסין היבשתית.
נעשה ניסיון להקים ממשלה זמנית בראשות ליו יונג–פו, אך גם הוא נמלט כשהיפנים התקרבו.
לאחר מכן ניתנה לתושבים הסינים באי את האפשרות למכור את רכושם ולעזוב לסין עד מאי 1897, או להפוך לאזרחים יפנים.
לרוב המכריע שנשארו לא היו האמצעים או הרצון לברוח.
בדצמבר התרחשה סדרה של התקוממויות אנטי–יפניות בצפון טאיוואן, והן המשיכו להתרחש בקצב של אחת לחודש, לצד התנגדות חמושה של כפר בדרום.
סדרה של התקפות מצד "שודדים מקומיים" או "מורדים" המשיכו להתרחש עד 1902, ומ-1897, מרידות סיניות היו דבר שבשגרה.
בתגובה, פעולות התגמול היפניות היו אכזריות יותר מהתקפות הגרילה.
מהצד היפני, 5,300 נהרגו או נפצעו, ועוד 27 אלף אושפזו.
המרידות נגרמו לרוב משילוב של מדיניות לא שוויונית כלפי האליטות המקומיות, ואמונות מילניאריות.
האידיאלוגיות שהובילו את ההתנגדות, נשענו על רעיונות כמו דמוקרטיה, לאומיות סינית והגדרה עצמית טאיוונית שהייתה בראשית דרכה.
התמיכה בהתנגדות הייתה חלקית, ורבים מבני האן העשירים העדיפו את הסדר היפני על פני כאוס עצמאי.
בשנת 1921, הקים צ'אינג ווי–שוי את האגודה התרבותית הטאייוואנית, ארגון לא אלים, אחרי שההתנגדות האלימה גוועה.
צ'יאנג נולד במחוז ילאן ב-1891 וחונך על ברכי הקונפוציאניזם.
ב-1905 החל ללכת לבית ספר יפני.
שש שנים אחר כך התקבל לבית הספר לרפואה סוטוקופו, ובשנת הלימודים הראשונה שלו הצטרף ל"ברית הסינית המאוחדת" בראשות סון יאט-סן.
צ'יאנג ראה במקומיים בטאיוואן אזרחים יפנים בני האן, וביקש לקדם שלום בין סין ליפן ובין האסיאתים ללבנים.
הוא הצהיר בפני השלטונות היפניים שהתנועה בראשותו אינה פוליטית, ולא שוקלת לעסוק בפוליטיקה.
ההצהרות בדבר הגדרה עצמית ועצמאות היו אפשריות בהתאם לרוח התקופה הדמוקרטית יחסית שהונהגה בטאיוואן, ורוב אנשי האליטה לא רצו שהאי יהפוך לשלוחה של יפן.
ההגדרה ש"טאיוואן שייכת לטאיוואנים" הפכה לעמדה המשותפת של כל הארגונים באי במהלך העשור הבא.
בהמשך, אינטלקטואלים טאיוואנים פתחו בקמפיין בפנני הדיאט היפני כדי לאפשר הקמת פרלמנט עצמאי בטאיוואן שיבצע רפורמה בממשל.
בתחילה יפן ניסתה להגיע לפשרה בכך שהציעה חברות במועצה מייעצת, אולם בהמשך החליטה לפטר את כל מי שנחשד בתמיכה ברעיון.
התנועה, שהמשיכה לפעול במשך 13 שנים, נכשלה במטרתה, אולם כן הצליחה לגרום ליפן להקים אספות מקומיות ב-1935. לטאיוואן היו גם נציגים ב"בית העמיתים", הבית העליון של הדיאט.
באגודה הטאיוואנית לעצמאות היו 1,000 חברים, ביניהם אנשי רוח, בעלי אדמות, רופאים ואחרים, והיא פתחה סניפים שעסקו בחינוך בכל רחבי האי, למעט באזורים הילידיים.
בכנסים השונים, שפוקחו על ידי המשטרה, נאסרה ביקורת על יפן.
ב-1923 היה הארגון שותף להקמת "חדשות העם של טאיוואן" עיתון שהיה נתון לצנזורה חמורה, ושבעה גיליונות שלו נאסרו להפצה לחלוטין.
באותה שנה הם פעלו להקמת "ברית למען פרלמנט עצמאי", ו-99 חברים נעצרו, מתוכם 18 נשפטו.
מנהיג הארגון, צ'יאנג ווי–שוי נאסר יותר מעשר פעמים.
האגודה התפצלה ב-1927 והוקמה ממנה מפלגת העם הטאייוואנית, זאת אחרי שהאגודה הושפעה מרעיונות קומוניסטיים, וגרמה לצ'יאנג ולאחרים לעזוב אותה.
האגודה שנותרה הפכה ב-1928 לחברת בת במפלגה הקומוניסטית הטאייוואנית.
השנים הראשונות של הממשל היפני בטאיוואן, בין 1895 לפרשת טפאני ב-1915, שסימנה את השיא בהתנגדות האלימה לשלטון הזר.
במהלך תקופה זו, ההתנגדות ליפנים הייתה בשיאה, והיו ספקות בעולם האם אומה לא מערבית כמו יפן מסוגלת להחזיק במושבה; ב-1897 עלתה בדיאט היפני ההצעה למכור את טאיוואן לצרפת.
ב-1898 ממשלת מייג'י מינתה את קודאמה ג'נטארו למושל הרביעי של טאיוואן ולידו את גוטו שינפיי לתפקיד הממונה על ענייני הפנים.
השניים אימצו מדיניות של מקל וגזר שנעשה בה שימוש בניהול טאיוואן למשך כמה שנים.
גוטו שינפיי הוביל רפורמה במערכת אכיפת החוק והציע לשלב מסורות קיימות כדי להגדיל את הכוח היפני.
הוא שאב משושלת צ'ינג שיטת שליטה בקהילות, שהפכה בהמשך לשיטה העיקרית שבה השלטונות היפניים ביצעו שלל פעולות כמו גביית מיסים, הפחתת העישון ומעקב אחר התושבים.
לפי השיטה שאומצה, כל קהילה חולקה ל"קו", עשרה בתי אב שכנים.
אם אדם מהקו הורשע בפשע כלשהו, כל הקבוצה נענשה.
שינפיי הקים תחנות משטרה בכל רחבי האי, ותחנות המשטרה באזורי הספר הפעילו גם בתי ספר שכונו "מכוני חינוך לילדים פראיים", כדי להטמיע את התרבות היפנית בקרב התושבים.
תחנות המשטרה ניהלו גם את הרובים בהם השתמשו האבוריג'ינים לציד והפעילו מרכזי חליפין שיצרו כלכלה קטנה ומנוהלת.
המדיניות היפנית המשיכה להפריד בין היפנים לטאייוואנים עד 1922, וסטודנטים טאייוואנים שעברו ליפן הצליחו להתחבר בקלות רבה יותר עם היפנים מאשר אלה שנותרו באי, אולם עדיין נשמרו הבדלים מסוימים.
נראה גם כי טאייוואנים הפכו מודעים יותר למוצאם בעת ששהו ביפן.
בין 1937 ל-1945 נעשה ניסיון להעביר את המקומיים בטאיוואן יפניזציה מלאה, בטענה שזו הדרך היחידה להפוך אותם לנאמנים למטרות המלחמה של יפן.
התנועה, שכונתה "קומינקה", לא הצליחה במשימתה זו ומעטים הטאייוואנים שהגדירו עצמם יפנים לחלוטין אחרי הפעילות, זאת בשל גודל האוכלוסייה באי והזמן הקצר בו פעלה.
עם זאת, במונחים של הטמעת תרבות בנסיבות מבוקרות, הניסיון עשוי להיחשב להצלחה.
השלטון היפני המשיך בשיטת הסיווג של שושלת צ'ינג בנוגע לאבוריג'ינים, שחילקה אותם למתורבתים, חצי מתורבתים ולא מתורבתים כלל.
האבוריג'ינים שסווגו מתורבתים זכו ליחס דומה לזה של הסינים.
בני האן ואבוריג'ינים מתורבתים קיבלו יחס כבני האי בטאיוואן.
מתחתם בסולם המעמדות היו ה"ברברים" המתורבתים למחצה והלא מתורבתים, שעליהם לא חלו חוקי הממשלה.
היפנים טענו שכל היערות והשטחים שלא היה להם דורש הם בשליטה ממשלתית, ואסרו על השימוש באדמת היערות.
באוקטובר 1895 הוכרז ששטחים אלו הם בבעלות ההמשלה, אלא אם התובעים לבעלות עליהם ימציאו הוכחות לבעלות.
עד 1911 לא נערך סקר קרקעות מסודר.
הרשות היפנית גם שללה את זכויות האבוריג'ינים על רכושם ואדמותיהם.
עם זאת, הם המשיכו לחיות על אדמות הממשלה תוך שהם לא מקבלים את מרותה, אולם בהיעדר ארגון פוליטי הם לא נהנו מהבעלות על הרכוש.
האבוריג'ינים ה"מתורבתים" לפי היפנים איבדו את זכויותיהם על שכר הדירה מהנכסים שלהם אם כי הצליחו למכור אותן.
בפועל, השנים הראשונות של השלטון היפני התמקדו במרידות הסיניות, והממשלה נקטה ביד רכה יותר כלפי האבוריג'ינים, אך מ-1903 החלה להחמיר את היחס כלפיהם.
היא הגבילה את מרחב המחיה שלהם, הטמינה מוקשים וחשמלה את הגדרות כדי לאלץ אותם לקבל את השלטון.
אחרי שהצליחו להכניע את יושבי ההרים, הוקצו אדמות קטנות לשימוש האבורי'ג'ינים, ובין 1919 ל-1934 הם הועברו לאזורים בהם לא יפריעו לגדילת היערות.
בתחילה ניתנו להם פיצויים מסוימים על השטחים שאיבדו, אך בהמשך זה הופסק.
ב-1928 הוחלט שכל אבוריג'יני יקבל שלוש דונם, אולם חלק מהקרקעות נלקחו אחרי שהתגלה שמספרם גדול ממה שהוערך בתחילה.
ב-1930 הועברה שוב האוכלוסייה למרגלות הגבעות, שם קיבלה פחות ממחצית מהשטח שהובטח להם במקור, ושמינית מאדמת אבותיהם.
האבוריג'ינים הפעילו התנגדות למדיניות היפנית הנוקשה עד שנות ה-30. עד 1903, פעולותיהם גרמו להריגתם של 1,900 יפנים ב-1,132 תקריות שונות.
ב-1911, כוח צבאי גדול פלש לשטח ההררי כדי לקבל גישה למשאבי העצים שהיו זמינים שם, ועד 1915 נהרסו כפרים רבים.
עמי הבונון והאטייאל היו הקשים ביותר בהתנגדות לשלטון.
עמים אלה כונו "הכי פראיים", והם מיקדו את התקפותיהם על תחנות משטרה יפניות.
הבונון השתתפו במלחמת גרילה נגד היפנים במשך 20 שנה.
המרד בראשות הצ'יף, שנקרא פרשת טייפון, התעורר ב-1914 אחרי שהיפנים החלו לפקח על הנשק בשימוש האבוריג'ינים, ודרשו שבסיום מסעות הציד הרובים יופקדו בתחנות המשטרה.
שנה מאוחר יותר, מחלקה משטרתית שלמה נטבחה על ידי הבונון.
המורדים הצליחו לתפוס רובים ותחמושת והרגו יפנים בפשיטות חוזרות ונשנות, אחרי שהצליחו לחדור את קווי ההגנה היפניים.
באותה שנה ערכו היפנים טבח, בו הרגו 5,000–6,000 בני אדם.
כחלק מההתנגדות שלהם לשלטון היפני, התרחש ביולי 1915 מרד שכונה התקרית הג'יאסאנית, וחודש אחר כך התרחש מרד נרחב יותר, בו נהרגו 1,400 מקומיים.
בין 1921 ל-1929 החלו המרידות האבוריג'יניות לגווע, אך בין 1930 ל-1933 שבו להתרחש מרידות גדולות, אחריהן דעך העימות שוב.
המרד הגדול האחרון של האבוריג'ינים התרחש ב-27 באוקטובר 1930, כשלוחמים תקפו תחנות משטרה ובתי ספר ציבוריים.
בהתקפה נהרגו 350 תלמידים, 134 יפנים ו-2 סינים שנחשדו כיפנים.
המרד נכשל כשהיפנים שלחו 2,000–3,000 חיילים שהשתמשו בגז כדי לסיים את המרידה.
564 לוחמים נכנעו ו-644 נהרגו או התאבדו.
התקרית גרמה לממשלה להיות פייסנית יותר כלפי האבוריג'ינים, ובמהלך מלחמת העולם השנייה נעשה מאמץ להפוך אותם לנתינים נאמנים.
עם פרוץ מלחמת סין–יפן ב-1937, החלה יפן לבצע את פרויקט "קומינקה" כדי להחדיר את "הרוח היפנית" בתושבי טאיוואן, וכדי להבטיח שהתושבים יישארו נאמנים.
מטרת הפרויקט הייתה למנוע מהתושבים לחוש רגשי "זהות לאומית, גאווה, תרבות, שפה, דת ומסורות".
לשם כך נדרש שיתוף פעולה מצד התושבים, כדי שיהיה ניתן לשלבם במלואם בחברה היפנית.
כדי לאפשר את שיתוף הפעולה, נאסרה פעילות תנועות שהוקמו קודם לכן, והשלטון הקדיש את כל המאמצים ל"תנועת הקומינקה".
למרות שהמטרה הייתה להטמיע את התרבות היפנית במקומיים, התנועה הפרידה את היפנים מהשאר והכניסה אותם למתחמי מגורים מנותקים.
התנועה המשיכה והייתה אחראית לתעמולה המלחמתית, התרמות ועל השליטה בחיי הטאיוואנים במהלך המלחמה.
כחלק מהפעילות, באפריל 1937 הוסרו מתוכנית הלימודים ומהעיתונים החלקים בסינית, וכן הפסיקו ללמד את ההיסטוריה של טאיוואן וסין.
השימוש בסינית צומצם, מה שגרם לעלייה בשיעור דוברי היפנית בקרב המקומיים, אם כי לא ידוע עד כמה זה היה תוצר של המדיניות.
בקרב משקי הבית המשכילים לא תמיד נרשמה הצלחה בלימודי יפנית לרמת שיחה.
ב-1940 החלו בקמפיין לשינוי שמות, כדי להחליף את השמות הסיניים ביפניים.
7% מהמקומיים אכן שינו את שמם עד סוף המלחמה.
מאפיינים מסוימים של התרבות המקומית שנחשבו "לא יפניים" או לא רצויים הוחלפו עם מנהגים יפניים.
האופרה, תיאטרון הבובות, הזיקוקים ומנהגים נוספים נאסרו.
ביגוד סיני, יריקות ורעשנות בפומבי גונו.
היפנים עודדו את המקומיים להתפלל לפי דת השינטו, ופקידים נדרשו להוריד אלילים וסממנים דתיים ממקומות פולחן של הילידים, ולוויות נדרשו להיערך בסגנון מודרני יפני, אם כי לא היה ברור למה הכוונה.
אחרי פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937, פעלה יפן כדי להרחיב את יכולת הייצור של טאיוואן.
ב-1939 הייצור התעשייתי עבר את התפוקה החקלאית באי.
בנוסף, טאיוואן שימשה כנקודת הכנה לפלישה לגואנגדונג בסוף 1938, ובכיבוש היינאן בפברואר 1939. אחרי המתקפה על פרל הארבור, הוקם בטאיוואן מרכז לוגיסטי כדי לתמוך במאמץ להתקדם דרומה.
טאיוואן שימשה גם כבסיס להפצצות על האי לוזון, עד כניעת הפיליפינים במאי 1942, וכן כבסיס היערכות לפלישה לבורמה.
עם התהפכות הגלגל במלחמה ב-1943, החלה טאיוואן לסבול מהתקפת צוללות, והשלטון היפני באי נערך לניתוק עתידי בינו לבין יפן.
בשלהי 1944 הופצצו באי מפעלים, נמלים ומתקנים צבאיים.
בסוף המלחמה, הייתה התפוקה בטאיוואן נמוכה מזו שהייתה לפני המלחמה.
התפוקה החקלאית הייתה מחצית מזו של 1937; התפוקה התעשייתית נחתכה בשליש וכריית הפחם ירדה מ-200 אלף טון ל-15 אלף.
לפי ההערכות, בין 16 ל-30 אלף תושבים נהרגו בהפצצות.
ב-1945 נותקה טאיוואן מיפן, והשלטון היפני פעל להתגונן מפני פלישה עתידית.
במהלך המלחמה הקימו היפנים מחנות שבויים בטאיוואן.
השבויים שימשו בעבודות כפייה שונות, כשהמחנה ששירת את מכרות הנחושת בקינקאסקי נחשב לגרוע במיוחד.
רוב מקרי המוות מתוך ה-430 במחנות שבויים, התרחשו במחנה הזה.
ביולי 1937, המקומיים בטאיוואן החלו לשרת בתפקידים שונים בצבא היפני, בתחילה בתפקידים עורפיים, והם לא השתתפו בקרבות עד שלהי מלחמת העולם השנייה.
ב-1942 הוקמה מערכת ההתנדבות, שאפשרה גם לאבוריג'ינים להתנדב לשירות.
בשנות המלחמה, 207 אלף טאייוואנים שימשו בתפקידים שונים בצבא יפן.
כ-50 אלף נהרגו או נעדרו, 2,000 ספגו נכות, 21 הוצאו להורג בגין פשעי מלחמה, ו-147 הוכנסו למאסר של בין שנתיים לשלוש.
חלק מהחיילים ששירתו בצבא טענו שנכפה עליהם להתגייס.
הטענות מגוונות, וכוללות מי שטוענים שלא יכלו לסרב, מי שהתפתו בגלל השכר, ולאלה שנאמר להם ש"הקיסר זקוק להם".
במקרה אחד, אדם בשם צ'ן צ'ונקינג טען שהוא הונע מהרצון להילחם בבריטים ובאמריקאים, אולם הוטעה ונשלח לסין, שם ניסה לערוק, אך ללא הצלחה.
במהלך השירות הייתה נהוגה אפליה גזעית, אם כי היו רגעים נדירים של קירוב.
חלק מהחיילים נהנו במהלך השירות משוויון רב יותר לעומת חייהם קודם לכן.
חלק מהטאיוואנים ששירתו בצבא הפגינו יחס אמביוולנטי ביחס לתבוסת יפן, ולא ידעו מה יהיה היחס אליהם.
אדם אחד שקיבל את עלון הכניעה שהופץ מהמטוסים בו נכתב שטאיוואן תשוב להיות חלק מסין, נזכר בכך שסבו אמר לו פעם שהוא סיני.
לאחר הכניעה, החיילים מטאיוואן לא קיבלו סיוע בחזרה למולדתם או ליפן.
רבים מהם נתקלו ביחס קשה והואשמו בהשתתפות בתקרית 28 בפברואר, אז דוכאה באלימות התקוממות נגד השלטון היפני.
בעשורים שאחרי המלחמה ניסה ארגון של החיילים לשעבר לגרום לממשלת יפן לשלם את שכרם שלא שולם, אך לשווא.
1,000–2,000 נשים מטאיוואן שימשו כנשות ניחומים, ביניהן נשים אבורג'יניות ששירתו את החיילים היפנים באזורים ההרריים.
בתחילה הן גויסו כעובדות משק בית וניקיון עבור החיילים, ובהמשך אולצו לספק את הצרכים המיניים של החיילים, ועברו פעמים רבות אונס קבוצתי.
גם נשים ממוצא האן בעלות הכנסה נמוכה נאלצו לקחת חלק במערכת הזו, כשחלקן נכנסו אליה בשל אילוצים כלכליים, וחלקן נמכרו על ידי משפחותיהן.
עם זאת, גם נשים מהמעמד הגבוה והבינוני השתתפו באירועים אלה.
יותר ממחצית מהנשים היו קטינות, והיו כאלה שהיו אף בנות 14, ומעטות מאלה שנשלחו אל מעבר לים הבינו מה המטרה.
חלק מהנשים האמינו שהן יעבדו כאחיות בטרם התבררה להן עובדת היותן נשות ניחומים.
הן הונחו לספק את הצרכים של החיילים "בשם הפטריוטיות".
ב-1942, אחרי כניסת ארצות הברית למלחמה נגד יפן בעקבות המתקפה על פרל הארבור, הכריזה סין הלאומנית שכל ההסכמים שנחתמו בין סין למדינות אחרות קודם לכן בטלים, ובכך הפכה את החזרת טאיוואן לאחד מהדגלים המרכזיים שלה במלחמה.
בהצהרת קהיר הכירו בעלות הברית בהחזרת האי כאחת מדרישותיהן.
עם זאת, ההצהרה לא הייתה בעלת תוקף משפטי.
ב-1945, יפן נכנעה ללא תנאי ונענתה לדרישה להחזיר את טאיוואן.
הפיקוד העליון של בעלות הברית הורה ליפנים בסין ובטאיוואן להיכנע לכוחותיו של צ'יאנג קאי שק, שקיבל את הכניעה בטאיוואן.
ב-25 באוקטובר 1945, מושל טאיוואן, ריקיצ'י אנדו העביר את השלטון באי לראש נציבות טאיוואן, צ'ן יי.
ב-26 באוקטובר הכריזה ממשלת סין על הפיכת טאיוואן לפרובינציה.
בעלות הברית לא הכירו בסיפוח החד צדדי, שכן הוא התבצע בטרם נחתם הסכם שלום כולל ביניהן לבין יפן.
בראש השלטון היפני בטאיוואן עמד המושל הכללי שמונה בטוקיו.
השלטון התאפיין בריכוזיות רבה, והמושל הכללי החזיק גם בסמכויות הביצוע, החקיקה והשפיטה, מה שהפך את השלטון לדיקטטורה הלכה למעשה.
בתחילה, הורכב השלטון הקולוניאלי משלוש לשכות: הפנים, הצבא וחיל הים.
הלשכה לענייני פנים חולקה לארבעה משרדים: פנים, חקלאות, אוצר וחינוך.
לשכות הצבא וחיל הים אוחדו ללשכה אחת ב-1896. בעקבות רפורמות ב-1898, 1901 ו-1919 קיבלה הלשכה לענייני פנים עוד שלושה תחומי עיסוק: העניינים הכלליים, המשפט והתקשורת, ובתצורה זו היא נותרה עד סיום הכיבוש היפני.
השלטון היפני היה אחראי על בניית נמלים, בתי חולים, מסילות ברזל וכבישים.
עד 1935 סללו היפנים 4,456 ק"מ, לעומת 164 ק"מ שהיו קיימים כשהגיעו לאי לראשונה.
ממשלת יפן השקיעה רבות בתברואה באי, ובפרט נגד חולדות ואספקת מים מזוהמים, מה שהביא לירידה במחלות כמו מלריה וכולרה.
במהלך שנות השלטון היפני, הונהגו בטאיוואן שיטת מדידה אחידה, בנק מרכזי, מערכת חינוך שהעלתה את הפריון, קואופרטיבים חקלאיים ומוסדות רבים אחרים.
כמו כן פותחה מערכת תחבורה להתניידות בתוך האי ובינו לבין יפן, לצד בנייה של מתקנים גדולים רבים.
הדגש המרכזי ניתן על פיתוח החקלאות באי, כדי שיוכל לספק את צורכיה של יפן.
מיכון חקלאי, חשמל, תעשיית כימיקלים, אלומיניום, מתכת ומספנות הוקמו כולם בטאיוואן.
היפנים פיתחו גם את תעשיית הטקסטיל לצורכי האי.
עד שנות ה-20 תשתיות מודרניות הפכו לנפוצות, אם כי תחת שליטה ממשלתית הדוקה, כמו גם העסקים הגדולים שנותרו בבעלות יפנית.
זמן קצר אחרי כיבוש האי ב-1895, הוקם בטאיוואן סניף בנק יפני.
בשנה הבאה הוא קיבל אישור מהמושל להפעיל את מערכת הבנקאות המערבית הראשונה מסוגה בטאיוואן.
במרץ 1897, הדיאט היפני את "חוק בנק טאיוואן" והקים את "הבנק של טאיוואן", שהחל לפעול ב-1899. בנוסף לבנקאות הרגילה, הבנק היה אחראי על הנפקת המטבע באי, ופעל כבנק מרכזי.
בהובלת גוטו שינפיי, ביניהם מערכת הרכבות שחיברה בין הצפון והדרום והמודרניזציה של נמלי קירון וטקאו.
בשנים אלו גדל הייצוא פי ארבעה, 55% מהקרקעות החקלאיות כוסו במערכות השקיה חדשות, ייצור המזון גדל פי ארבעה וייצור קנה הסוכר גדל פי 15 בין 1895–1925. בכך מיצבה עצמה טאיוואן כמקור חשוב לכלכלה היפנית.
בנוסף, הוקמה מערכת הבריאות ומחלות זיהומיות מוגרו כמעט לחלוטין.
תוחלת החיים הממוצעת עלתה ל-60 עד 1945.
כלכלת טאיוואן הייתה בשנים אלו קולוניאלית ברובה, כלומר המשאבים בה שימשו לפיתוח יפן.
מדיניות זו הגיעה לשיאה ב-1943. בין 1900–1920 נשענה כלכלת טאיוואן על הסוכר, ובין 1920 ל-1930 היה זה האורז שהפך לענף הגידול העיקרי.
במהלך התקופות הללו, המדיניות הכללית הייתה לשמור את התעשייה ביפן, ואת החקלאות לפתח בטאיוואן.
בשנות ה-30, עם התגברות הצורך המלחמתי, התפתחה גם התעשייה בטאיוואן.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה והתגברות המלחמה בסין, הצרכים המלחמתיים שאבו את כל המשאבים של יפן.
התמ"ג הריאלי לנפש הגיע לשיא של 1,522$ ב-1942 וירד ל-693$ ב-1944. ההפצצות גרמו לנזק משמעותי לערים, לנמלים, למסילות הברזל, למפעלים ולמתקנים אחרים, וחלקם נהרסו לחלוטין.
רק 40% מהמסילות היו עדיין בשימוש ו-200 מפעלים הופצצו, בהם מפעלים חיוניים.
מתוך ארבע תחנות כוח, שלוש נהרסו.
אובדן כוח הייצור גרם להפסד של 506 מיליון דולר.
הנזק לחקלאות היה קטן יותר, אך רוב הפיתוח בענף נעצר.
מאחר שכל תפקידי המפתח הוחזקו בידי יפנים, עזיבתם גררה אובדן של 20 אלף טכנאים ו-10,000 מומחים.
המלחמה החריפה את האינפלציה והושפעה מהאינפלציה בסין.
יכולת הייצור בטאיוואן הגיעה ל-38% מזו שהייתה ב-1937 רק ב-1947, ושיקום מלא לא התרחש עד שנות ה-60.
היפנים הקימו מערכת של בתי ספר יסודיים שנקראה "קוגאקו" (kōgakkō).
בתי הספר לימדו את השפה והתרבות היפנית, סינית קלאסית, קונפוציאניזם ומדעים.
הסינית הקלאסית שולבה בתוכנית הלימודים כדי לגרום לבני המעמד הבינוני–גבוה לשלוח את ילדיהם לבית הספר, אם כי הדגש ניתן על היפנית.
בתי הספר האלו שימשו שיעור קטן של המקומיים, בשעה שתלמידים יפנים למדו בבתי ספר נפרדים ("שוגאקו"; shōgakkō).
מקומיים מעטים בלבד הורשו ללמוד בתיכון או במכללה לרפואה.
עקב מיעוט ההזדמנויות במערכת החינוך הממשלתית, חלק מהאוכלוסייה המשיך להשתמש בבתי הספר הפרטיים שלימדו ברוח שושלת צ'ינג.
רוב הילדים הבנים למדו בבתי ספר סינים, ופלח קטן יותר למדו בבתי ספר דתיים (דומיניקניים ו פרסביטריאניסטיים).
חינוך לכל לא היה הנורמה בשנים הראשונות, בשל העובדה שהיטמעות בני האן באוכלוסייה נראתה לא סבירה.
התקווה הייתה שחינוך סלקטיבי למבריקים ביותר, יקום דור חדש שמגיב לרפורמות ולמודרניזציה.
רוב המעמד האמיד היה בעל רגשות מעורבים בנוגע למודרניזציה ולשינוי התרבותי, ובפרט לגבי השינויים שביקשה הממשלה לחולל.
הם התבקשו לקדם את "הלמידה החדשה" שהייתה נאו–קונפוציאניזם בסגנון מייג'י, אולם אלו שנותרו בחינוך הסיני התנגדו לחיבור הזה.
דור חדש של צעירים מקומיים סובלניים למודרניזציה ולשינוי החל להשתתף בענייני הקהילה מ-1910. רבים עסקו בהקמת מבנים מודרניים לחינוך ובאפליה בקבלה לבתי הספר הממשלתיים, ומנהיגים מקומיים החלו לעודד הקמת בתי ספר תיכונים חדשים, מולם היו פקידים יפנים שלא מיהרו לאשר הקמת בתי ספר כאלה למקומיים.
בשנת 1922 הונהגה מערכת חינוך משולבת בה נפתחו שני בתי ספר משותפים למקומיים וליפנים על בסיס הידע שלהם ביפנית.
כיוון שמעט מקומיים הצליחו לדבר יפנית שוטפת, רק משפחות מקומיות מקושרות ועשירות הצליחו לשלוח את ילדיהן לבתי הספר האלה.
כמו כן, מספר הילדים המקומיים בבתי הספר היסודיים של היפנים הוגבל ל-10%.
בגנים נמשכה ההפרדה בין היפנים למקומיים.
במקרה אחד הכניסו ילדה יפנית לגן של מקומיים בציפייה שהמקומיים ילמדו יפנית, אולם היא למדה טאיוואנית והניסוי נכשל.
היעדר ההזדמנויות בטאיוואן גרמה למקומיים רבים לחפש מוסדות חינוך מתאימים ביפן ובמנצ'וקוו.
ב-1943, חינוך יסודי הפך לחובה, ובשנה אחר כך כשלושה ילדים מתוך ארבעה נרשמו לבתי ספר יסודיים.
טאיוואנים החלו ללמוד גם ביפן.
אחוזים אלו היו הגבוהים ביותר באסיה אחרי יפן.
לפי מפקד אוכלוסין מ-1905, האוכלוסייה האבורג'ינית בטאיוואן כללה 45 אלף איש, שרובם המוחלט נטמע באוכלוסייה הסינית, ולצידם עוד 113 אלף אבוריג'ינים שחיו באזורים ההרריים.
הקונסוליה הכללית של סין בטאיהוקו הייתה הנציגות הדיפלומטית של הרפובליקה של סין, שנפתחה ב-6 באפריל 1931 ונסגרה ב-1945 עם החזרת טאיוואן לסין.
גם אחרי שטאיוואן נמסרה ליפן על ידי שושלת צ'ינג, היא המשיכה למשוך אליה מדי שנה כ-20 אלף מהגרים סינים, עד שנות ה-20.
המתיישבים היפנים הראשונים הגיעו לטאיוואן באפריל 1896, זאת כחלק ממאמצים גדולים לעידוד יפנים לעבור לאי, מתוך הנחה שזו הדרך היעילה ביותר להטמעת התרבות היפנית.
עם זאת, יפנים מעטים עברו לאי בשנים הראשונות בשל היעדר תשתיות הולמות, חוסר יציבות וחשש ממחלות.
בהמשך, עם הגידול באוכלוסייה היפנית באי, היו מתיישבים שהחלו לראות באי כמולדתם.
התעורר חשש שילדים יפנים שייוולדו באי לא יוכלו להסתגל ליפן, והחל מ-1910 בתי הספר היסודיים ערכו טיולים קבועים ליפן, במטרה לשמור על הזהות היפנית.
במקביל, בשל הצורך שהתעורר, נדרשו השוטרים היפנים ללמוד את הניבים המדוברים באי, ונערכו להם מבחנים.
עד סוף שנות ה-30, היוו היפנים 5.4% מאוכלוסיית האי והחזיקו ב-20%–25% מהקרקעות הפוריות, זאת אחרי סיוע ממשלתי ניכר ברכישת קרקעות ואילוץ בעלי קרקע סינים למכור את הקרקעות שלהם ליזמים יפנים.
בסוף מלחמת העולם השנייה, כ-350 אלף יפנים גרו בטאיוואן.
הם הוגדרו כ"יפנים שמעבר לים".
ילדים ממוצא מעורב נחשבו ליפנים במידה שאימם בחרה באזרחות יפנית או שאביהם לא הגיש בקשה לאזרחות סינית.
מחצית מהיפנית שעזבו את טאיוואן ב-1945 נולדו באי.
אחרי המלחמה, לא מיהרו המקומיים לגרש את היפנים, אלא ניסו להשתלט מחדש על נכסים שהייתה לגביהם תמימות דעים שהם נלקחו באופן לא הגון.
הממשלה הלאימה שטחים רבים באי, ושמרה אותם בבעלותה, מה שעורר את זעם התושבים.
פקידים ושוטרים יפנים פוטרו, מה שיצר קשיים כלכליים משמעותיים עבור התושבים היפנים.
לבסוף, בינואר 1946 פורסמה ההוראה ליפנים לעזוב את האי.
בין פברואר למאי, הרוב המכריע של היפנים הצליחו לעזוב את האי ללא בעיות, וכל אחד מהם הורשה לעזוב עם שתי מזוודות ו-1,000 ין.
מי שנותרו באי עד אפריל עשו זאת בהוראת הממשלה, בשעה שילדיהם למדו בבתי הספר על החיים ביפן.
"שלושת החטאים" שנחשבו על ידי המושל הכללי ללא תקינים היו השימוש באופיום, כריכת רגליים וגילוח שיער הראש בגברים.
ב-1921, מפלגת העם הטאיוואנית האשימה את הרשויות בכך שהן שותפות בהתמכרות של מעל 40 אלף איש לאופיום ומרוויחות מכך.
כתוצאה מכך, פורסמו צווים חדשים בהמשך השנה, לפיהם ירד מספר האישורים למכירת אופיום, הוקמה מרפאת שיקום והוחל בקמפיין נגד הסמים.
למרות ההנחיות החדשות, הממשלה המשיכה להיות מעורבת במכירת האופיום עד יוני 1945.
ב-1918, סטודנטים מטאיוואן שלמדו בטוקיו הקימו את "האגודה לנאורות", שב-1920 שינתה את שמה ל"אגודה לעם החדש".
הקמת האגודה הייתה ביטוי לפעילות הפוליטית והחברתית בטאיוואן, וזמן קצר אחר כך החלו להתפרסם ספרות ואומנות חדשות.
כל אלה הובילו ליצירת זרם עממי חדש, שהתנתק מהשירה העתיקה.
התנועה הספרותית החדשה לא נעלמה תחת הצנזורה היפנית.
בתחילת שנות ה-30 התעורר ויכוח על השפה הכפרית של טאיוואן, אשר היו לו השלכות רחבות היקף על הספרות, השפה והתודעה בטאיוואן.
הוויכוח בנושא הלך והתעצם, אולם בשל פרוץ המלחמה והחינוך היפני, הוא נתקל במחסום, ואיבד לבסוף את השפעתו במסגרת המדיניות שהכתיבה יפן.
הספרות בטאיוואן התמקדה בעיקר בתרבות וברוח המקומית, והאמנים עשו מאמץ ליצור תרבות שייחודית לאי.
יפן נכנעה לבעלות הברית ב-14 באוגוסט 1945, וב-29 באוגוסט מינה צ'יאנג קאי שק את צ'ן יי לראש הנציבות.
ב-1 בספטמבר הוכרז על הקמת משרד המושל הכללי וחיל המצב של האי, כשצ'ן יי היה מפקד חיל המצב.
לאחר תקופה של הכנות, ב-5 באוקטובר הגיע משלחת ראשונה לטאיוואן, ועד 24 באוקטובר הספיקו להגיע אנשי צוות נוספים.
בין הכניעה של יפן באוגוסט 1945 ל-25 באפריל 1946, הצליחו כוחות הרפובליקה הסינית להחזיר ליפן 90% מהיפנים שגרו באי.
הכחשת טבח שבעה באוקטובר כוללת צורות שונות של הכחשה של טבח שבעה באוקטובר, ובעיקר את מעשי הטבח, החטיפה והאלימות המינית שביצעו מחבלי החמאס נגד ישראלים בעוטף עזה.
בעקבות המתקפה, שנעשתה ב-7 באוקטובר 2023, הופיעו צורות שונות של הכחשה ותאוריות קונספירציה, החל מהטלת ספק באמיתותם של אירועים ספציפיים, טענות שישראל היא זו שהרגה את הנרצחים, הכחשת התקיפות המיניות שהיו במסגרת המתקפה, ועד לטענה שהמתקפה כלל לא התרחשה.
לפי אליזבת דווסקין (Elizabeth Dwoskin) מ"הוושינגטון פוסט", הפיגוע ב-7 באוקטובר היה מהתקפות הטרור המתועדות היטב בהיסטוריה, כולל עדויות ממצלמות סמארטפונים וגו פרו של תקיפת חמושים של חמאס.
עם זאת, "קבוצה קטנה אך הולכת וגדלה מכחישה את העובדות הבסיסיות של הפיגועים, דוחפת קשת של שקרים ונרטיבים מטעים הממזערים את האלימות או חולקות על מקורותיה".
הדבר כולל תאוריות קונספירציה של מבצע דגל כוזב.
לדוגמה טענה כי צה"ל ביצע את הטבח כדי להצדיק פלישה לרצועת עזה, טענה שחלק מהחטופים נחטפו על ידי ישראל או כי ארצות הברית היא זו שעומדת מאחורי המתקפה.
להכחשת הטבח שותפים קיצוניים מימין וקיצוניים משמאל.
המידע מופץ ברשתות כמו טיקטוק ו־רדיט.
התופעה מדאיגה מנהיגים וחוקרים יהודים, שטוענים שיש קשר בינה לבין הכחשת השואה.
הם גם רואים קווי דמיון בין הכחשת הטבח לתאוריות קונספירציה עם יסודות אנטישמיים, כולל תאוריות כמו QAnon.
לפי ניתוח של "הארץ", עדויות כזב הנוגעות לאירועי 7 באוקטובר סיפקו "תחמושת" למכחישי הטבח.
כך לדוגמה ידוע על שלושה תינוקות (עד גיל 3) שנרצחו בטבח, וזאת בניגוד לדיווחים ראשוניים על עשרות תינוקות שנרצחו במתקפה.
המאמר "הכחשת טרור: המלחמה על הזיכרון נמשכת" מאת ד"ר לב טופור דן בתופעת הכחשת הטרור, במיוחד בהקשר למתקפת חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר.
הכותב משווה בין הכחשת אירועים טרוריסטיים להכחשת זוועות היסטוריות אחרות, כמו השואה ורצח העם הארמני, ומדגיש את ההשלכות החמורות של הכחשה זו על ההבנה החברתית, הביטחון העולמי והאסטרטגיות למאבק בטרור.
הבעיה העיקרית ב"הכחשת טרור" היא ההשפעה ארוכת הטווח וקידום תאוריות קונספירציה אנטישמיות נוספות אשר, כפי הנראה ועל בסיס מקרי הכחשת השואה, יגדלו עם השנים.
הרשות הפלסטינית הוציאה מסמך רשמי שמכחיש שחמאס ביצע את הטבח במסיבת הטבע ליד רעים וטען שכל ההרוגים שם הם תוצאה של "הפצצה אווירית" על ידי מסוק משטרה.
חמאס מכחיש כי אנשיו ביצעו מעשי אונס ותקיפה מינית, ובמשך חודשים גם ארגונים בינלאומיים לייצוג נשים התעלמו מטענה זו למרות מחאות ועדויות מצד ארגוני נשים וחוקרות מישראל.
נציגי חמאס ניסו לטשטש את העובדה שחטפו אזרחים ישראלים וזרים, והתרחשו מספר רב של מקרים בהם פעילים פרו-פלסטיניים קרעו שלטים המתעדים חטופים אלה.
למאמצי תעמולה אלה שותפים ארגונים נוספים כמו ארגון סטודנטים למען צדק בפלסטין ואף מדינות כמו איראן ורוסיה המפיצות תעמולה נרחבת ברשתות החברתיות.
מאמצעי התעמולה וההכחשה של גופים אלה נושאים פרי – רוב הציבור הפלסטיני וכן אחוזים נרחבים במדינות ערביות לא מאמינים כי חמאס תקף אזרחים ישראלים.
סקרים מראים כי גם קבוצה משמעותית של צעירים במדינות מערביות מאמינה לתעמולה זו.
חוק איסור הכחשת אירועי טבח 7 באוקטובר 2023 (טבח שמיני עצרת) שהעבירה הכנסת קובע עונש מאסר של חמש שנים על אנשים שנמצאו מכחישים את אירועי הפיגועים ב-7 באוקטובר או תומכים בהם.
הכחשת רצח אזרחים ישראלים על ידי חמאס
דוברים של חמאס הכחישו כי פעלו נגד אזרחים ורצחו אותם.
ב-7 בנובמבר 2023, מוסא אבו מרזוק, חבר הלשכה המדינית של חמאס, הצהיר בראיון ל-BBC שחמאס לא תקף נשים, ילדים או אזרחים בפיגוע ב-7 באוקטובר.
ב-9 באוקטובר טען בכיר אחר כי חמאס לא תקף אזרחים, שכן מדובר ב"מתנחלים".
בינואר 2024, השליח הפלסטיני לניגריה, עבדאללה אבו שוואש, טען בפני אל-ג'זירה בערבית כי לא נהרגו אזרחים על ידי חמאס ב-7 באוקטובר.
ארגונים פרו-פלסטינים במערב ותומכי תאוריות קשר מערביים, תארו את פעולות חמאס בצורה כללית כ"התנגדות" והשמיטו כל התייחסות לפגיעה באזרחים.
לדוגמה ארגון סטודנטים למען צדק בפלסטין הוציא הודעת תמיכה בחמאס, השמיט כל התייחסות לפגיעה באזרחים ותיאר את המתקפה כ"ניצחון היסטורי לתנועת ההתנגדות".
היבט זה הוחרף על ידי סירוב של רשתות מרכזיות רבות, כאשר הבולטת בהן היא BBC, לכנות את פעילי חמאס כטרוריסטים, והתייחסות אליהם כאל "חמושים".
ב-22 בינואר 2024 פרסם חמאס מסמך בן 16 עמודים שכותרתו "הנרטיב שלנו...מבצע מבול אל-אקצא", שבו הכחיש שהוא ביצע מעשי זוועה נגד אזרחים כמו אונס המוני, בטענה שהוא מכוון רק לאתרים צבאיים ישראלים, ומאשים את ישראל במוות של אזרחים במהלך התקיפה, מבלי להזכיר את 240 הישראלים שהקבוצה לקחה כבני ערובה.
הכחשה והתעלמות ממעשי האונס והאלימות המינית
חמאס דחה את ההאשמות על מעורבותו באלימות מינית ומגדרית כ"תעמולה בתקופת מלחמה", וטען כי האשמות כאלה מכוונות "להצדיק את הפשעים האמיתיים מאוד של רצח המוני וטיהור אתני שישראל מבצעת נגד עמנו".
בכירי חמאס, כולל באסם נעים, הכחישו את השימוש באלימות מינית כנשק מלחמה, תוך שהם מצטטים עקרונות איסלאמיים האוסרים כל קשר מיני מחוץ לנישואים.
חמאס האשים את התקשורת המערבית בהטיה וטען כי הדיווחים על אלימות מינית מעוררים דמוניזציה של ההתנגדות הפלסטינית.
הם גם דרשו מ"הניו יורק טיימס" להתנצל בעקבות דיווח בעניין.
חמאס טען כי יש להאשים בכל אלימות מינית שהתרחשה חמושים אחרים שפרצו את גבול ישראל-עזה ב-7 באוקטובר.
במהלך החודשיים הראשונים לאחר טבח שבעה באוקטובר התעלמו ארגונים בין-לאומיים האמונים על זכויות נשים המסונפים לאו"ם, ובהם ארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים (UN Women), הוועדה למיגור אפליה נגד נשים, וארגונים נוספים, מאירועים אלה, הקטינו אותם או הביעו חוסר אמון בקיומם.
לנוכח היקף האירועים וחומרתם, נמתחה ביקורת מצד גופים ישראליים ואוהדי ישראל על חוסר ההתייחסות של גופים אלה, ואף הועלו טענות כי הדבר מבטא יחס אנטישמי מצד גופים אלה.
במחאה על התעלמות ארגוני זכויות נשים ממעשי האונס, פרסמו מעל 150 ארגוני נשים ישראליים ובין-לאומיים מכתב שבו תקפו את התעלמות הארגון מהמעשים: .
חלק מההפגנות אורגנו על ידי "בונות אלטרנטיבה".
עד אז האו"ם לא התייחס לפגיעות המיניות שבוצעו כחלק מטבח שבעה באוקטובר.
אנשים שונים במערב הכחישו את מעשי האונס המרובים.
פרופסורית מאוניברסיטת מינסוטה, סימה שחסארי, אמרה בדצמבר 2023 בנוגע לפיגועי 7 באוקטובר: "אני יועצת למשבר אונס, אני מאמינה לניצולים.
אני עדיין לא ראיתי ניצולי אונס ישראלים של חמאס באים ומדברים", וטענה כי "גברים ערבים עברו דמוניזציה וסומנו כאנשים מפלצתיים שהם אנסים ובעד אלימות".
מנהלת מרכז לתקיפות מיניות באוניברסיטת אלברטה בקנדה, סמנת'ה פירסון, הכחישה את מעשי האונס של חמאס - ופוטרה מתפקידה.
הסופר והעיתונאי הבריטי ג'ונתן קוק טען כי האשמות במעשי אונס בידי חמאס אינן אמינות, מפני שלפי טענתו לוחמי חמאס היו עסוקים מדי בלחימה.
חלק מהכחשות אלה המשיכו גם לאחר שיותר ויותר עדויות למעשי האונס נאספו ונחשפו לעיתונאים ולחוקרים ברחבי העולם בידי ישראל.
לדוגמה תחקירים של הניו יורק טיימס ועיתונים אחרים, ושליחת האו"ם לחקר מעשי אונס.
Pramila Patten, שאמרה בינואר 2024 "דברים שראיתי כאן לא ראיתי בשום מקום אחר".
טענות כי מסוק ישראלי הרג את משתתפי פסטיבל נובה
ב־9 באוקטובר פרסם דובר צה"ל סרטון שמראה מסוק אפאצ'י היורה על חמושים.
המלל שמלווה אותו הוא "מטוסי חיל האוויר מבצעים… תקיפות נרחבות לאורכה ולרוחבה של רצועת עזה וממיטים הרס וחורבן על מחבלי חמאס".
תומכי חמאס הפיצו חלקים מתוך הסרטון כ"הוכחה" לכך שכוחות צה"ל ירו על החוגגים בפסטיבל נובה.
חשבון ברשת איקס, בשם "syrian girl", לו כ־300 אלף עוקבים, העלה פוסט שקרי לפיו "ישראל מודה שמסוקי אפאצ'י ירו באזרחיה שלה שנמלטו מפסטיבל המוזיקה".
הציוץ הגיע לכמעט 30 מיליון צפיות.
את אותו סרטון, בליווי טענות דומות, העלו גם מגיש הרדיו האמריקאי ומכחיש הקורונה סטו פיטרס , וכן ג'קסון הינקל.
אתרי בדיקת עובדות בעולם, חברים ברשת בדיקת העובדות הבין-לאומית, בחנו את הטענות והגיעו למסקנה שהטענות לגבי הסרטון שקריות.
לדוגמה הם מפנים לחשבון בשם GeoConfirmed שערך ניתוח גאוגרפי שחושף היכן צולם הקטע.
המסקנה שאליה הם הגיעו היא כי ירי המסוק בוצע בצפון רצועת עזה ובסמוך לגדר הגבול.
הפסטיבל, שנערך בין קיבוץ בארי לרעים, נמצא כ־6 ק"מ דרום מזרחית משם.
ב-19 בנובמבר הרשות הפלסטינית הוציאה מסמך רשמי שמכחיש שחמאס ביצע את הטבח במסיבת הטבע ליד רעים וטען שכל ההרוגים שם הם תוצאה של "הפצצה אווירית" על ידי מסוק משטרה.
במקור, דיווח אתר "הארץ" על בדיקה של משטרת ישראל האם מסוק שהיה במקום פגע בטעות בכמה ישראלים.
בחשבון הטוויטר של "אל-קודס" הופיע ציטוט כוזב של אותה ידיעה, שבו נכתב שמסוק ישראלי הרג חוגגים בפסטיבל נובה, ולא חמאס.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ויו"ר האופוזיציה יאיר לפיד גינו בחריפות את הצהרת הרש"פ השקרית ואת מחמוד עבאס.
טענות כי חיילי צה"ל ירו על משתתפי פסטיבל נובה
עיתונאית בשם פיורלה איזבל (Fiorella Isabel) מכלי התקשורת הרוסי "Russia Today", שיתפה בטוויטר סרטון שפורסם גם בישראל שמתעד את המשתתפים בפסטיבל נובה, זוחלים תחת אש לצד כוחות הביטחון.
היא תארה את הסרטון באופן שקרי כ:"דיווחים שחמאס לא כיוון לעבר אזרחים בפסטיבל המוזיקה – [אלא] צה"ל ירה בחמאס מתוך קהל האזרחים.
הסרטון זכה ל־2.7 מיליון צפיות, ל־15 אלף לייקים ולאלפי שיתופים ותגובות.
ארגון "פייק ריפורטר", ציין כי מה שנראה בסרטון הוא שוטרים שמנסים לפנות את המשתתפים בפסטיבל בעודם מגינים עליהם.
הכחשת חטיפת ישראלים וזרים בידי חמאס
כאמור, כל ההודעות של חמאס ושל ארגונים פלסטינים לא מזכירים כי במסגרת המתקפה חמאס תפס אזרחים ישראלים וזרים, כולל ילדים, נשים ואנשים מבוגרים.
הפלישה מתוארת כ"התנגדות" לשלטון ישראל.
מונח עמום שכביכול מתאר מתקפה על יעדים צבאיים.
פעילים ועיתונאים בעולם תיעדו מקרים רבים של אזרחים במדינות מערביות שתלשו מודעות על חטופים ישראלים וזרים.
בין הנימוקים לתלישת המודעות יש טענות כי מדובר ב"תעמולה ישראלית".
אחרי שחרורה של אמילי הנד, ישראלית בת תשע עם אזרחות אירית שנחטפה לעזה על ידי חמאס במהלך טבח שבעה באוקטובר, ובשלב מסוים נחשבה כמתה, צייץ ראש ממשלת אירלנד ליאו ורדקר בטוויטר כי "ילדה תמימה שהלכה לאיבוד, נמצאה כעת והוחזרה [למשפחתה]".
בהמשך פרסם ורדקר הבהרה בה כתב כי הנד "נחטפה", אך נמנע מלציין כי נחטפה בידי ארגון הטרור חמאס.
טענות לסרטון מזויף בידי CNN
סרטון פייק ניוז מתאר כיצד לכאורה צוות חדשות של CNN זייף מתקפה על ישראל הפך לוויראלי ברשתות החברתיות.
השתתפות מדינות וארגונים בהכחשת המתקפה
לפי תחקירים של גופי מודיעין ומחקר, ולפי הערכות של פקידי ממשל ומומחים עצמאיים, שופרסמו על ידי "הניו יורק טיימס", רוסיה, איראן, ובמידה מסוימת גם סין ומדינות נוספות מעורבות ב"מלחמות מידע" לטובת חמאס.
מומחים מעריכים כי מדובר בקמפיין התעמולה הגדול ביותר שהתקיים עד כה (נכון לשנת 2023).
לפי התחקירים המדינות השתמשו בכלי תקשורת הממלכתיים וברשתות החברתיות הגדולות כדי לתמוך בחמאס, להשמיץ את ישראל, וכן להציג באור שלילי גם את ארצות הברית, בעלת בריתה העיקרית של ישראל.
הנושא העלה על סדר היום את תפקידה של רשת טיקטוק, שנמצאת בשליטה סינית, בקידום תעמולה אנטי-מערבית ושאלת המגבלות עליה ועל רשתות חברתיות בכלל.
גופים נוספים שהשתתפו במסע התעמולה לטובת חמאס כללו מדינות המושפעות מאיראן כמו סוריה, לבנון ועיראק, וכן ארגוני טרור כמו אל-קאעדה והמדינה האסלאמית.
לפי חברת המודיעין הטכנולוגי Cyabra במאמץ התעמולה ברשתות החברתיות השתתפו מעל 40,000 בוטים והתכנים שלהם הגיעו למאות מיליוני אנשים ברחבי העולם.
Moustafa Ayad, ממכון המחקר העצמאי, Institute for Strategic Dialogue, מלונדון העריך כי גופים רבים מעורבים בקמפיין נגד ישראל.
חשבונות המזוהים עם ממשלת איראן האדירו את התקפת חמאס ב-7 באוקטובר כמכה אסטרטגית נגד ישראל והאשימו את ארצות הברית באחריות לסבל הפלסטיני.
איראן הוצגה כמובילות "התנגדות פאן-אסלאמית" נגד מעצמות מערביות "נאו-קולוניאליות" וישראל.
דיווחים איראניים האדירו ותירצו פשעי מלחמה נגד אזרחים ישראלים והשתמשו בשפה דה-הומנית המתארת את "האויב" כרע באופן מיוחד.
חשבונות המזוהים עם ממשלת רוסיה הפיצו מסרים על המלחמה כדי לאשש את מערך הנרטיבים האנטי-מערביים והאנטי-אוקראיניים הרגילים שלהם.
המסרים האשימו את המערב ב"סטנדרטים כפולים" וכי מדינות המערב אשמות בהסלמה.
התגובה למלחמה מצד רשתות המזוהות עם המפלגה הקומוניסטית של סין משתנה במידה ניכרת בין חשבונות ופלטפורמות.
פוסטים בפייסבוק ניסו להישאר נייטרליים, והתעקשו לגנות את כל המעשים הפוגעים באזרחים, התגובות ב-X היו מקוטבות בצורה ניכרת, עם התקפות חריפות נגד דמויות פוליטיות מערביות וכלי תקשורת מערביים.
ב-X, חשבונות תקשורת ממלכתיים סיניים גינו את ארצות הברית על כך שהיא מרוויחה כביכול יתרון כלכלי מההסלמה.
אותם דיווחים טענו כי פוליטיקאים מערביים ותקשורת המיינסטרים מתעלמים מהקורבנות בעזה.
לדברי ד"ר יורם עברון, חוקר סין מאוניברסיטת חיפה, סין מקדמת קו אנטי-ישראלי במלחמה, בגלל רצון שלה לפגוע בארצות הברית וכיוון שישראל היא בת ברית של ארצות הברית.
לדבריו התקשורת הסינית כמעט לא התייחסה לטבח של חמאס בתושבי ישראל.
לפי דבריו "המונח שהם משתמשים בו הוא 'ההתקפה הצבאית שחמאס ביצע על ישראל ב–7 באוקטובר'.
זה ממוסגר כעימות צבאי, ואם יש דיווח על פגיעה באזרחים, זה רק על תושבי עזה שנפגעים מישראל".
לפי דבריו "המעורבות הסינית ברשתות החברתיות גדולה מאוד.
אנשים שניסו לפרסם כתבות פרו־ישראליות בתקשורת הסינית עברו עריכה כבדה מאוד, ואנשים שפרסמו או העלו פוסטים פרו־ישראליים ברשתות – החשבונות שלהם נסגרו".
לפי ד"ר מיכל זלצר־לביד, מומחית לסין מאוניברסיטת בר־אילן, "בסין התתעוררה ברשתות אנטישמיות חזקה".
לדבריה מאמר בעיתון בהונג קונג שמדגיש שאמה הסינית של החטופה נועה ארגמני היא לא סינית, אלא ישראלית.
"היה להם חשוב להבהיר גם שנועה נולדה בישראל.
ומה שהדהים אותי עוד יותר היה לראות את התגובות לכתבה הזאת: 'היהודים אשמים בהכל', 'חבל שהיטלר לא סיים את העבודה', 'היהודים נאצים בעצמם'.
אלה דברים שאנחנו נתקלים בהם בפעם הראשונה, והשלטון לא בולם את זה".
לפי פרסומים בעיתון TheMarker, המתבססים על ניתוח של חברת humanz, מאז פרוץ המלחמה ועד 23 בנובמבר, פורסמו ברשת טיקטוק שנמצאת בבעלות סין, כ-8 מיליון פוסטים בעד ישראל, לעומת 1.14 מיליארד פוסטים בעד פלסטין.
לדברי יועצת החדשנות איילה צורף.
הסינים הצליחו להקים רשת בעלת השפעה גדולה על השיח בעולם המערבי, במיוחד על הצעירים שבו.
המשקיע הישראלי מייקל אייזנברג, מייסד קרן אלף, טוען זמן רב שיש סיכוי גבוה שסין משתמשת באפליקציה ככלי להשפעה על דעת הקהל והתרבות במערב במסגרת המאבק בין המעצמות.
המשקיע ג'ף מוריס מקרן ההון סיכון Chapter One כתב כי לדעתו טיקטוק היא הסיבה שארצות הברית "מפסידה את תלמידי התיכון והקולג' במלחמת המידע".
הוא מספר כי כשניסה לחקור את האלגוריתם של טיקטוק כמשתמש, נתקל בשיטה: "בזמן שנכנסתי לסרטון אחד בטיקטוק שתומך בדעות מנוגדות, כל הפיד שלי נהפך לאנטי־ישראלי באופן אגרסיבי.
נשיא מיקרוסופט בראד סמית' אמר כי רוסיה מפיצה קמפיין של דיס-אינפורמציה ברשת בנוגע למלחמה ברצועת עזה.
ההיסטוריונית ג'ניפר ו' אוונס קשרה את ההכחשה סביב 7 באוקטובר להכחשת השואה.
חוקרים רואים הקבלות לדיסאינפורמציה סביב פיגועי 11 בספטמבר, שלטענת כמה קבוצות שוליים בוצעו על ידי "המוסד".
ג'ואל פינקלשטיין מ-NCRI הצהיר כי "יש קהל מובנה שרוצה להכחיש שיהודים הם קורבנות הזוועה ולקדם את התפיסה שיהודים עומדים בסתר מאחורי הכל".
לדבריו, המאמצים לומר שישראל אחראית ל-7 באוקטובר הם חלק מאסטרטגיה רחבה יותר של קיצונים אנטישמים כדי לערער את הסבל היהודי.
הטענות נמצאו ברחבי האינטרנט, כולל בתת-פורום Reddit LateStageCapitalism ובפרסומים ביקורתיים כלפי ישראל כמו אינתיפאדה אלקטרונית ו-The Grayzone.
הם זכו לפופולריות גם על ידי מכחישי השואה ימנים כמו אוון בנג'מין ותאורטיקני קונספירציה מהימין הקיצוני.
הטענות מבוססות על קטיף דובדבנים כדי לדחוף נרטיבים מטעים.
אמרסון ברוקינג מהמעבדה למחקר משפטי דיגיטלי במועצה האטלנטית הצביע על הכחשת השואה כדבר שעלול לקרות ל-7 באוקטובר, למרות תיעוד גדוש בזמן אמת של ההתקפות.
סקרים על אמונות בקרב הציבור
בקרב האוכלוסייה הפלסטינית יש רמות גבוהות של הכחשה לגבי הפיגועים ב-7 באוקטובר.
בסקר שנערך בדצמבר 2023 של המרכז הפלסטיני לחקר מדיניות וסקרים (PCPSR), למעלה מ-90% מהפלסטינים שנשאלו האמינו שחמאס לא תקף אזרחים ב-7 באוקטובר.
לדברי האקדמאי הפלסטיני חליל שיקקי, מנהל PCPSR, "פסילת הראיות הבלתי ניתנות לערעור" נובעת בעיקר מחוסר סיקור בתקשורת הפלסטינית והערבית.
לדברי שיקקי, חלק מהפלסטינים חושבים שצילומי וידאו של התקיפות הם תעמולה ישראלית, מכיוון שהפלסטינים בדרך כלל לא סומכים על חדשות מהתקשורת הישראלית, המסתמכת במידה רבה על דיווחים רשמיים מצה"ל.