tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כרך זה הכיל בתוכו 53 שירים מתורגמים שלוקטו על ידי טאגור מהאוסף המקורי של גיטאנג'לי ובנוסף לכך, 50 שירים שנאספו ממחזהו הדרמטי אצ'אלאיטאן (Achalayatan) ושמונה ספרי שירה אחרים - בעיקר, גיטימאליה (17 שירים, Gitimalya), נאיבדיה (18 שירים, Naibadya) וחֶיָה (11 שירים, Kheya).
ישנו הבדל מהותי בין הגרסה האנגלית לבין האוסף המקורי.
כלומר, טאגור בחר להשמיט או לשנות חלק ניכר משיר מסוים ובמקרה אחד אפילו מיזג בין שני שירים נפרדים (שיר מס' 95, אשר מכיל בתוכו את שירים 89 ו-90 של נאיבדיה (Naibadya)).
התרגומים חוברו לקראת ביקור שערך טאגור באנגליה, ב-1912, במסגרתו השירים התקבלו באופן יוצא מגדר הרגיל.
ב-1913, טאגור נהיה לאדם הלא-מערבי הראשון הזוכה בפרס נובל לספרות, בעיקר בזכות המהדורה האנגלית של גיטאנג'לי.
המהדורה האנגלית התפרסמה מאוד במדינות המערב ותורגמה לשפות רבות.
המילה גיטאנג'לי מורכבת מהמילים "גיט" (geet), שיר ו"אנג'לי" (anjali), מנחה, ולכן משמעותה היא - "מנחת שיר" ("מתת-שיר"); אך הקונוטציה העולה מן המילה "אנג'לי" (anjali), היא קונוטציה ברורה של התמסרות לאל.
כך שניתן לפרש את כותרת השיר כ"שיר תפילת מנחה".
כמה שירים משלבים בתוכם נושאים המתקשרים לטבע, אך גם בשיר "האור", המובא כאן כדוגמה, ניכר המימד הרוחני (שיר מס' 57):
"מתת שיר" שייך לז'אנר שירי התמסרות לאל.
ניתן לחוש את היסוד הרוחני הכה מושרש והעמוק מהקטע הבא:
רבינדרנת טאגור נטל על עצמו את החירות ליצור בטכניקה של "תרגום חופשי" במהלך עבודתו על המהדורה האנגלית בת 103 השירים.
כתוצאה מכך, במקרים רבים, אילו יצירות המיועדות לקהל חדש, אך בעלות נימה דומה למקור; על אף זאת, ביוגרף הספרות אדוארד תומסון מוצא בהם עניין רב בתארו אותם כ'מושלמים' ו'מהנים'.
הקורא, בעצמו, יוכל להבין את הגישה שננקטה על ידי רבינדרנת בתרגום שירתו ככזו שתורגמה בידיו של מתורגמן מקצועי.
מובא כאן ציטוט של שיר מס' 1 ב"מתת-שיר", כפי שתורגם על ידי רבינדרנת עצמו:
המהדורה הראשונה של "מתת-שיר" הוצאה לאור ב-1912, בלונדון, על ידי "אגודת הודו המלכותית".
היא נמכרה במחיר של עשרה וחצי שילינג.
המהדורה השנייה פורסמה על ידי הוצאת מקמילן, ב-1913 ונמכרה במחיר של ארבעה וחצי שילינג.
המהדורה השנייה כללה ציור דיוקן בסקיצה של טאגור (ראה את התמונה השנייה שמלמעלה בצד שמאל), מאת המאייר ג'ון רוטנשטיין, בנוסף לפתח דבר בעל ערך בל יסולא מפז, שאותו כתב המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס.
על ההקדמה שחיבר ייטס עבור הספר
המבוא שכתב המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס התווסף למהדורה השנייה באנגלית של "מתת-שיר".
בגילוי לב, ייטס שיתף עוד את הקוראים:
ואז, אחרי תיאורו את התרבות ההודית אשר נחשבה כגורם עיקרי בהתפתחות שירתו הנשגבת של רבינדרנאת, ייטס הכריז: .
ב-1913, הוענק לרבינדרנת טאגור פרס נובל לספרות.
ההערכה של טאגור כמשורר גדול התבססה בעיקר על ערכה הבלתי ניתן לכימות של יצירתו "מתת-שיר" (המהדורה האנגלית).
בנוסף לכך, היא התבססה על המלצות שהכלילו אותו ברשימת המועמדים לזכייה קצרת היריעה.
בהעניקה לו את הפרס, ועדת הפרס הצהירה: .
ועדת הפרס אף הכירה בו כ.
ועדת הפרס, ציטטה בסוף הצהרתה, מלקט השירים וציינה שרבינדרנת, באמצעות תמונות המעוררות אותנו לחשוב, הוכיח לנו איך כל דבר בר-חלוף נבלע בתוך הנצחי:
בתגובה להכרזה על קבלת הפרס, רבינדרנת שלח מברק האומר: .
מברק זה, נקרא על ידי מר קלייב, האיש הממונה על ענייניה של בריטניה בשוודיה, בסעודה שהתקיימה באותו הזמן, במלון גראנד הוטל, סטוקהולם, מקום התכנסות ועדת הפרס, 10 בדצמבר 1913. שמונה שנים לאחר הזכייה בפרס, ב-1921, רבינדרנת ערך ביקור בשוודיה כדי להעניק את נאום קבלתו את הפרס.
גיזלה, ארכידוכסית אוסטריה (12 ביולי 1856 - 27 ביולי 1932) הייתה בתו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה ואשתו של לאופולד, נסיך בוואריה.
גיזלה נולדה בלאקסנבורג ב-12 ביולי 1856, לקיסר פרנץ יוזף הראשון ולנסיכה סיסי נכדתו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה.
גיזלה הייתה ביחסים קרובים מאוד עם אחיה רודולף, נסיך הכתר האוסטרי, והתאבדותו בשנת 1889 הייתה מכה קשה עבורה.
ב-20 באפריל 1873 התחתנה גיזלה במינכן עם לאופולד, נסיך בוואריה, נכדו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
נישואי השניים היו מאושרים, ונולדו להם 4 ילדים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתה גיזלה כאחות בבית חולים צבאי, בעוד בעלה שהועלה במהלך המלחמה לדרגת גנרלפלדמרשל, כיהן בתפקידים בכירים בחזית המזרחית.
לאחר המהפכה הגרמנית ברחו בני משפחתה מהעיר, אולם גיזלה שהייתה ידועה בכינוי "המלאכית מווינה" נשארה במינכן, ואף הצביעה בבחירות לרפובליקת ויימאר בשנת 1919. בשנת 1923 חגגו גיזלה ובעלה את חתונת הזהב שלהם, ובשנת 1930 מת בעלה לאופולד.
שנתיים מאוחר יותר ב-27 ביולי 1932 מתה גיזלה בגיל 76, ונקברה על יד בעלה במינכן.
ב-20 באפריל 1873 התחתנה גיזלה עם לאופולד, נסיך בוואריה, אחיו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה.
אליזבת מריה, נסיכת בוואריה (1874–1957), התחתנה עם אוטו לודוויג פיליפ גראף פון ספרייד ובוטנהיים.
אוגוסטה מריה, נסיכת בוואריה (1875–1964), התחתנה עם יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה.
גאורג, נסיך בוואריה (1880–1943), התחתן עם איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה.
קונרד, נסיך בוואריה (1883–1969) שהתחתן עם מריה בונה, נסיכת סבויה-ג'נובה.
גיזלה אגנס מאנהלט-קתן הייתה נסיכה גרמנייה, ואשתו של לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו.
גיזלה אגנס נולדה ב-21 בספטמבר 1722 בקתן, ללאופולד, נסיך אנהלט-קתן ולפרדריקה הנרייטה מאנהלט-ברנבורג, בתם של קרל פרידריך, נסיך אנהלט-ברנבורג וסופיה אלברטינה מזולמס-זוננוואלדה.
בשנת 1728 מת אביה בלא להותיר יורש זכר, ודודה אוגוסט לודוויג, נסיך אנהלט-קתן ירש את הנסיכות.
עם זאת, גיזלה אגנס טענה לזכותה בירושה ובנחלות, והופיעה עם טענתה בפני בית המשפט הקיסרי.
בתיווך יוהאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט הושגה פשרה, שבה גיזלה תוגמלה עם סכום של 100,000 טלר, ובנוסף היא קיבלה פנסיה שנתית עד נישואיה.
כמו כן היא גם קיבלה את האוסף של אביה, שכלל רובים, מטבעות ועוד 32,000 טלר על עיזבונות בפרוסיג, קלפציג וקתן.
ב-25 במאי 1737 התחתנה גיזלה אגנס בברנבורג עם בן דודה, לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו, ממנו נולדו לה 7 ילדים.
הנישואים היו מאוד מאושרים, ובשל כך לאחר מותה של גיזלה אגנס ב-20 באפריל 1751 בדסאו, לקח זאת לאופולד באופן קשה, והוא מת כעבור 8 חודשים.
ב-25 במאי 1737 התחתנה גיזלה אגנס עם לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו, ממנו היו לה 7 ילדים:
הנרייטה קתרינה אגנס, נסיכת אנהלט-דסאו (1744–1799), התחתנה עם יוהאן יוסטוס, הברון מלואן.
מריה לאופולדינה, נסיכת אנהלט-דסאו (1746–1769), התחתנה עם זימון אוגוסט, רוזן ליפה-דטמולד.
קזימירה, נסיכת אנהלט-דסאו (1749–1778), התחתנה עם זימון אוגוסט, רוזן ליפה-דטמולד.
אלברט פרידריך מאנהלט-דסאו (1750–1811), התחתן עם הנרייטה מליפה-וייסנפלד.
גיטה אבינור (16 באוקטובר 1929 – 29 באפריל 1975) הייתה מבקרת ספרות ישראלית.
אבינור נולדה בווינה בירת אוסטריה לזוג הכימאים, ד"ר בינם אשכנזי, שהיה מאוחר יותר מנהל בית הספר התיכון ברחובות, וד"ר חיה רבקה לבית פיינברג.
בשנת 1939, אחרי סיפוח אוסטריה בידי הנאצים, נשלחה לארץ ישראל על ידי הוריה שהצטרפו אליה לאחר מספר חודשים.
למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, וכן בהולנד, ולימדה באוניברסיטת חיפה.
הייתה נשואה לכימאי ד"ר מיכאל אבינור, ממציא הכתב הכרמלי.
אבינור נפטרה בשנת 1975 כשהיא מותירה אחריה שלושה ילדים.
אבינור פרסמה מאות מסות ורשימות ביקורת במוספי הספרות של העיתונות היומית ובכתבי העת לספרות (בעיקר מאזניים, קשת וכרמלית), וכן חיברה ערכים עבור האנציקלופדיה העברית.
בתחום הספרות העברית הקדישה אבינור חלק מכתיבתה לאבות הספרות העברית החדשה בשירה (שאול טשרניחובסקי, חיים נחמן ביאליק, ש' שלום) ובפרוזה (גרשון שופמן, אורי ניסן גנסין, י.
ברקוביץ, יהודה בורלא, הלל הלקין), וכן הקדישה מאמרים וסדרות של מאמרים לסופרי דור תש"ח ולסופרי הגל החדש ובהם עמוס עוז, א"ב יהושע, חיים גורי, יהודה עמיחי, ס' יזהר, אהרן מגד, יורם קניוק, אהרן אפלפלד, חנוך ברטוב, שבתאי טבת, עמליה כהנא-כרמון, בנימין גלאי, ודוד שחר.
בניתוח יצירותיהם של סופרי דור תש"ח, מהתקופה שלאחר הקמת המדינה, עמדה אבינור על תחושות האכזבה העמוקה שאפיינו חלק גדול מהן, אותן הגדירה כ"משבר המדינה".
היא חיברה גם שורה של מסות על נושאי יסוד בספרות העברית החדשה, כגון צל השואה וייצוגם של המוטיב הישראלי והיחס לקיבוץ, ובהקשר היהודי הרחב יותר כתבה על הסופרים והאינטלקטואלים היהודים שחיו ויצרו בווינה.
בתחום ספרות העולם פרסמה אבינור מאמרים על מגוון רחב של סופרים ויוצרים, החל מיוצרים קלאסיים כשייקספיר וכלה בסופרים פופולריים בני המאה ה-20 כגון אלברטו מורביה.
בין השאר כתבה רשימות על פרנץ קפקא, יוזף רות, קרלו לוי, ג'ונתן סוויפט, אדגר אלן פו, ויליאם גולדינג והנרי ג'יימס.
כמו כן כתבה אבינור מאמרים על גלגוליהן ההיסטוריים וייצוגיהן הספרותיים של דמויות היסטוריות שנויות במחלוקת, כגון הנרי השני, מלך אנגליה, ושל אירועים היסטוריים כגון מלחמת שלושים השנים.
בתחום ספרות העולם התמקדה אבינור במיוחד בספרות הגרמנית המודרנית, לרבות בהקשר להשפעות השואה ויתר זוועות המשטר הנאצי על הספרות שנכתבה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בין היתר כתבה על היינריך בל (שאת זכייתו תשע שנים מאוחר יותר בפרס נובל לספרות, כסופר הגרמני הראשון לאחר מלחמת העולם השנייה, חזתה במאמר שפרסמה ב"משא" בשנת 1963), וכן על גינטר גראס, הרמן הסה, האחים תומאס מאן והיינריך מאן, ואריך קסטנר.
בכתיבתה שילבה אבינור רשמים מפגישות שערכה עם סופרים ויוצרים, בישראל ומחוצה לה.
את דרך כתיבתה תיאר חוקר הספרות, פרופ' אבנר הולצמן, באופן הבא:
השקף אחורה בעצב: מאמרים בביקורת הספרות העברית, 1974.
הפורטת על הפסנתר הכחול: מאמרים בבקורת הספרות, מפעל סופרי חיפה, 1974.
בצל הזכרונות: מאמרים בבקורת הספרות, מפעל סופרי חיפה, 1975.
גיטה דאט (בבנגלית: গীতা দত্ত = גיטה דאטה באנגלית: Geeta Dutt) בשמה בלידה גיטה גוש רוי צ'אודהורי, 23 בנובמבר 1930 במחוז פרידפור, כיום בנגלדש - 20 ביולי 1972) הייתה זמרת הודית של מוזיקה קלה וקלאסית מסורתית בשפות הינדית, בנגלית ואחרות, שהתפרסמה כזמרת פלייבק של סרטי בוליווד.
ללא השכלה מוזיקלית פורמלית, היא השרתה בזמרתה אווירת ריגושים וחיוניות.
גיטה גוש רוי צ'אודרי או בקיצור גיטה רוי נולדה בשנת 1930 כאחת מעשרת ילדיה של משפחת בעלי האחוזות (זמינדר) בכפר אידילפור, אז מחוז פרידפור חבל בנגל, בזמנו בהודו הבריטית, כיום גוסאירהט אפזילה במחוז שריאטפור במרכזה של בנגלדש.
הוריה היו דבנדראנאת גוש רוי צ'אודארי ודווי אמיה.
גילתה משיכה למוזיקה מילדותה, כשהוקסמה על ידי שירי השייטים על נהר פדמה בחבל מולדתה.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, בימי מלחמת העולם השנייה, ככל הנראה בנסיבות הידרדרות המצב הכלכלי והתקרבות החזית לבנגל המזרחית עברה המשפחה לקולקטה ולאסאם כשהשאירה מאחוריה את אחוזותיה ונכסיה.
בשנת 1942 כשגיטה רוי הייתה בגיל 12 עברה עם הוריה לדירת מגורים בדדאר במומבאי.
רוי המשיכה את לימודיה בתיכון בנגלי מקומי.
.כשהייתה בת 16 בשנת 1946 שמע אותה שרה הבמאי פנדיט האנומן פרסאד טיפל את כשרונה ונתן לה הזדמנות ראשונה לשיר שתי שורות בסרט המפורסם שלו "בהאקט פראהלאד".
בשנים לאחר מכן קיבלה הזמרת הצעירה חוזה קבוע ועד שנת 1950 הפכה למוצלחת שבזמרות הפלייבק ההודיות בז'נאר השירים העצובים-מלנכוליים.
בסרט "ג'וגאן" משנת 1950 הקליטה 12 שירים.
בשנת 1951 בזמן שהקליטה את השיר "טדביר סה ביגדי הוי טגדיר" בסרט "באזי" עשתה היכרות קרובה עם במאי הסרט, גורו דאט.
מאז הלאה היא שרה במיוחד בסרטי בעלה.
אחרי הרומן שפיתחה גורו דאט ב-1957 עם כוכבת חדשה של סרטיו, וחידה רחמן, חיי הנישואים התערערו והזמרת חיפשה נחמה בשתיית אלכוהול.
גורו דאט מת ב-1964 ממנת יתר של כדורי שינה ואלכוהול, ככל הנראה ניסיון התאבדות שלישי שהצליח.
ב-1958 אחרי שרב עם לאטה מנגשקר, הדיווה האחרת של זימרת הקולנוע ההודי, חזר הבמאי סוצ'ין .ד.
בארמן לגיטה דאט כדי שתשיר בסרטיו במקום הזמרת אשה בוסלה שקולה נראה לו גס מדי.
אולם מצוקותיה מנעו מדאט לבצע את השירים לפי ציפיותיו של בארמן.
גם הוא וגם הבמאי או.פ.
נאייאר החלו להעדיף ולטפח את הכוכבת העולה, אשה בוסלה.
גיטה דאט סבלה באותה תקופה ממשבר נפשי ונגררה לקשיים כלכליים.
ניסתה להזניק מחדש את הקריירה שלה על ידי הקלטות בחג דורגה פוג'ה ועל ידי מופעי במה.
שיחקה את התפקיד הראשי בסרט הבנגלי "בדהו דאראן" (1967) זכתה בהצלחה אחרונה בשירתה את שיריו של קאנו רוי בסרט "אנובהאב" בשנת 1971
גיטה דאט נפטרה משחמת הכבד במומבאי ב־1972.
החל מ-26 במאי 1953 גיטה דאט הייתה נשואה למשך מספר שנים לבמאי הקולנוע גורו דאט.
גיטה דאט ביצעה בקריירה שלה מספר משוער של מעל 1200 שירים בסרטים בשפה הינדי.
בנוסף היא שרה בשפות בנגלי, מרטהי, מאיתילי, בוג'פורית ופנג'אבי.
בשפה הנפאלית היא שרה בסרט הידוע "מאיטיגהאר".
שירים תחת הדרכתו של הבמאי סוצ'ין בארמן
שירים בהדרכת הבמאי המאנט קומאר
"Jai Jagadish Hare" שיר מאת המשורר ג'איאדווה (בערך משנת 1200) (Anand Math - 1951)
תחת הדרכתו של מדאן מוהאן
שירים בנגליים שלא מן הסרטים:
בשנת 2013 ו-2016 הנפיק הדואר ההודי בולי דואר עם תמונתה של גיטה דאט
גיזלה גרוס (בהונגרית: Grosz Gizella; 26 בנובמבר 1875, שימלאו סילבאניי אוסטריה-הונגריה – 1942, גטו ריגה, לטביה) הייתה פסנתרנית יהודייה-הונגרייה.
היא הופיעה כסולנית עם הפילהרמונית של ברלין, והייתה בין הפסנתרניות הראשונות שהקליטו קטעי פסנתר עבור חברת "ולטה מיניון", יצרנית הפיאנולה.
גיזלה נולדה ליעקב ומרים-אירמה (לבית הרץ) גרוס, משפחה יהודית ב-Szilágysomlyó, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום שימלאו סילבאניי, רומניה.
היא למדה פסנתר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט אצל אישטוואן תומאן.
היא ניגנה בקונצרטים הראשונים שלה בשנת 1897 בבודפשט ובשנת 1898 ו-1899 בלייפציג ובברלין בהצלחה ניכרת.
משנת 1898 ואילך התגוררה בברלין, שם למדה אצל טרסה קארניו.
היא הופיעה כסולנית עם הפילהרמונית של ברלין בשנים 1902, 1905, 1908 ו-1909. ב־6 בפברואר 1906 היא הוקלטה כאחת הפסנתרניות הראשונות של וולט-מינון .
בשנת 1911 נישאה לד"ר אדולף אורי ויסמן , שהיה מוזיקולוגיה יהודי ידוע.
אחרי נישואיה הפסיקה להופיע בקונצרטים, והייתה מורה לפסנתר.
בשנת 1940 נוסף השם האמצעי "שרה" לשמה בהוראת השלטונות הנאצים, להדגיש את יהדותה.
בינואר 1942 במהלך שואת יהודי לטביה גורשה לגטו ריגה, לטביה.
היא נספתה שם במהלך אותה שנה, בתאריך בלתי-ידוע.
לפני שנישאו, נולדה לגרוס ולוויסמן בשנת 1908 בת, אילזה.
הבת הפכה לפסנתרנית, ולמדה בעיקר מאִימהּ בברלין.
הבת למדה גם אצל קונרד וולף בפריז.
החל משנת 1933 התגוררה אילזה ויסמן בצרפת, באנגליה ובאיטליה ולבסוף היגרה לארצות הברית, שם נפטרה בשנת 2000.
גיזלה לגאט הייתה בעלת חווה באבראו , מחוז בורגנלנד באוסטריה שהצילה בעזרת שני ילדיה מרטין לגאט ופרידה לגאט את חייהם של שני יהודים הונגרים מהנאצים.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא סיפקה מחסה ברפת של החווה.
ג'יורגי קראוז (1922, סומבטהיי, הונגריה – 2000) היה אסיר ביחידת עבודה גרמנית שצעדה מצפון הונגריה לגבול אוסטריה–הונגריה ואולץ לבנות את "החומה הדרומית" ליד הכפר אבראו, בבורגנלנד.
לאחר שנודע להם על צעדה הקרובה למחנה הריכוז מאוטהאוזן, החליטו קראוז וחברו קונדרה לברוח ליער כדי לחכות לרוסים המתקדמים לעבר אוסטריה.
נרדפים על ידי החיילים הנאצים קראוז וקונדרה ברחו לכפר הסמוך אבראו.
בדרכם לכפר פגשו שני הנמלטים את מרטין לגאט בן ה-14 ואחותו פרידה לגאט בת ה-13. אמם גיזלה לגאט ידעה שהיהודים לא יוכלו לשרוד ללא עזרתם.
מודעת לסכנה הגדולה החליטה לספק להם מחסה.
קראוז וקונדרה נשארו בחוותה של לגאט עד בוא הצבא האדום ששחרר את הכפר.
גיזלה לגאט קיבלה את תואר הכבוד חסידת אומות העולם מטעם יד ושם בירושלים.
ג'יזלה דקס (נולדה ב-2 ביוני 1963) היא עיתונאית וחוקרת תקשורת גרמנייה, פרופסור חבר באוניברסיטה העברית בירושלים.
דקס נולדה ב-1963 בבאד קצטינג , גרמניה.
היא מלמדת במרכז DAAD ללימודי גרמנית ובפורום אירופה באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא בעלת תואר שני ודוקטורט מן המחלקה לתקשורת באוניברסיטת תל אביב, בנושא צריכת מדיה חדשותית ושייכות בקרב מהגרים.
המומחיות התקשורתית שלה מבוססת גם על הקריירה הארוכה שלה כעיתונאית מקצועית.
היא עבדה באופן בלעדי יותר מעשרים שנה בשבועון הגרמני הנודע DIE ZEIT, תחילה כעורכת פוליטית בהמבורג ולאחר מכן ככתבת בישראל.
לפני כן החלה את דרכה כעיתונאית ביומון הצרפתי Libération בפריז, וכתבה בין היתר על נפילת חומת ברלין והשלכותיה.
היא הייתה מנחה את תוכנית השיח Transit עבור ערוץ הטלוויזיה הגרמני-צרפתי ARTE.
כיום היא כותבת בעיתון השווייצרי NZZ am Sonntag, ובעיתון הגרמני HAUPTSTADTBRIEF, מברלין.
היא חיברה מספר ספרים על ישראל והמזרח התיכון, ומרצה לעיתים קרובות על נושאים אלה באירופה.
היא לימדה במרכז הבינתחומי הרצליה (IDC) בנושא 'עיתונות חוצה גבולות' ו"איך להיות כתב זר" ובאוניברסיטת תל אביב בנושא "מדיה והגירה".
מאז 2001 היא משמשת כעורכת הראשית של "Jüdischer Almanach" של מכון ליאו בק ירושלים.
גיזלה סאנטו (במקור שרייבר, בהונגרית: Szántó Gizella; הומוקומארום, 30 באפריל 1884 – מוסקבה, 30 באפריל 1947) הייתה מורה יהודייה-הונגרייה, פוליטיקאית קומוניסטית, אחד מבני משפחת סאנטו הענפה.
גיזלה סאנטו נולדה במשפחה יהודית כבתם של שאנדור שרייבר ושל סלינה גינסברגר.
היא למדה בהכשרת מורים בבודפשט, וסיימה את לימודיה בשנת 1902. לאחר מכן לימדה בבתי ספר עירוניים ומשנת 1913 הצטרפה לאיגודים המקצועיים לרבות הסתדרות המורים בבודפשט.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עמדה בראש מחלקת החינוך במועצת העובדים והצבא המהפכנית המרכזית של בודפשט.
בשנת 1920 נאלצה להגר לאוסטריה מחשש למעצרה, שם נישאה ליוז'ף הוסאר.
אחר כך נסעו לרומניה ומשנת 1921 עד 1923 הייתה חברה בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ושימשה גם כמזכירה המארגנת של המפלגה הקומוניסטית בטרנסילבניה.
בתחילת 1930 התיישבה בברית המועצות ובשנים 1933–1938 ניהלה את הספרייה המדעית לשפות זרות למחקר כלכלי.
לאחר מכן הייתה עורכת המשנה של "ההוצאה לאור בשפות זרות".
היא נלחמה בצבא האדום במלחמת העולם השנייה ולכן זכתה לעיטור כבוד בשנת 1946. שרידיה הובאו לקבורה לבירת הונגריה לאחר מותה ב-1947.
אחיה היו בלה סאנטו, רז'ה סאנטו וזולטאן סאנטו.
גיטה אלפאר (במקור רגינה קלוֹפּפֶר עד 1917, בהונגרית: Alpár Gitta; בודפשט, 5 בפברואר 1903 – פאלם ספרינגס, 17 בפברואר 1993) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה-אמריקאית, זמרת אופרה ואופרטה בעלת קול סופרן קולורטורה.
אביה היה איגנץ קלופר, החזן והמנצח על המקהילה של בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני.
רגינה קלופר (גיטה אלפאר) נולדה במשפחה יהודית כבתם של איגנץ קלופר (1871–1955) ושל הרמינה שפיצר (1874–1962).
משנת 1919 הייתה סטודנטית של בלה סבאדוש ושל לורה הילגרמן באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בינואר 1924, במקום ארז'י שאנדור, ניתנה לה ההזדמנות לשיר את תפקיד "לקמה" באפרה של ליאו דליב בבית האופרה של בודפשט.
היא הוחתמה מייד על חוזה וכבר באותו החודש ערכה את הופעת הבכורה שלה כגילדה באופרה ריגולטו של ג'וזפה ורדי.
ב-23 באוגוסט 1924 היא שרה לראשונה (אחר כך בסדרות) את תפקידה של מדי באופרטה "הנערות הן שלוש" (Három a kislány) בתיאטרון קיראי.
עם התפקיד הזה, במכה אחת, הפכה לחביבת הקהל.
ב-26 במרץ 1925, ברובע 5 בבודפשט, נישאה לקורנל שטנגל, יזם, בנם של דוד שטנגל ושל אילונה רוט.
בשנים 1925–1927 הייתה חברה בלהקת האופרה של מינכן ובשנים 1927–1933 באופרה של ברלין (Staatsoper) בתחילת 1933, לאחר השתלטות הנאצים על גרמניה, היא עברה לווינה.
בשנת 1936 נישאה לתעשיין שוודי ועברה ללוס אנג'לס.
בשנת 1941, לבקשתו של רנה קלייר, שיחקה בתפקידה האחרון, בסרט "הלהבה של ניו אורלינס" (The Flame of New Orleans) ולאחר מכן, עד מותה, חיה במנותק מהבמה ומהקולנוע בביתה בפאלם ספרינגס.
בשנת 1932 השתתפה בבכורת האופרטה של פאל אברהם "הנשף בסאבוי".
הצלחותיה הגדולות ביותר היו באופרה הספר מסביליה ובאופרטה "הלנה היפה".
כחברה ב-Staatsoper Berlin, הופיעה לעיתים קרובות כאורחת ב"תיאטרון העיר" בבודפשט (כיום תיאטרון ארקל) ובבתי האופרה גדולים באירופה, עם הצלחה ללא עוררין בכל מקום.
בשנת 1987 הוענק לה בברלין ה-Golden Band למפעל חיים.
ב-26 ביולי 1989, בסנטאנדרה, ב"בית הקפה נוסטלגיה", הוצגה ההצגה "הליידי בוורוד", על חייה כאמנית.
היצירה נכתבה על ידי טיבור מיקלוש.
פרנץ להאר: Schön ist die Welt (העולם יפה)
פרנץ שוברט: שלוש הן הנערות
Ball im Savoy (1935) - סרט אוסטרי-הונגרי
גיטאר הירו הוא משחק מוזיקלי משנת שפותח עבור קונסולת המשחקים פלייסטיישן 2 על ידי חברת Harmonix ופורסם על ידי חברת RedOctane.
המשחק יצא במקור לשווקים באמריקה הצפונית בנובמבר 2005.
המשחק כולל בקר משחק בצורת גיטרה (אשר דומה לגיטרת גיבסון SG מיניאטורית) בו השחקן משתמש על מנת לדמות את הנגינה של מוזיקת רוק, המיוצגת על המסך על ידי תווים צבעוניים המתאימים לכפתורי הפסקים.
על מנת להתקדם במשחק ו"לנגן" בהצלחה את השיר, על השחקן לפרוט תוך כדי לחיצה על הפסק בעל הצבע המתאים לתו בתזמון מדויק.
המשחק כולל גרסאות קאבר של 30 שירי רוק פופולריים משנות ה-60 ועד 2005, בנוסף לרצועות בונוס.
המשחק זכה להצלחה מסחרית, ונחשב לאחד המשחקים המשפיעים ביותר בעשור הראשון של המאה ה-21. הצלחת המשחק הובילה להיווצרות של משחקי המשך נוספים בזיכיון של גיטאר הירו אשר גרפו לאורך השנים מעל ל-2 מיליארד דולרים במכירות.
במשחק השחקן משתמש בבקר משחק בצורת גיטרה עם חמישה כפתורים בצבעים שונים.
במהלך המשחק יש לפרוט תוך כדי לחיצה על הפסק בעל הצבע המתאים לתו הצבעוני שמוצג על המסך, לפי הקצב של המוזיקה שמושמעת.
השחקנים חייב לבצע זאת בהצלחה על מנת לצבור נקודות, ולקבל גישה לדמויות חדשות ושירים חדשים.
המשחק כולל מספר רמות קושי, כאשר הרמות הגבוהות יותר דורשות מהשחקן להשתמש ביותר כפתורים ולנגן שירים בקצב מהיר יותר.
הסגנון הוויזואלי של המשחק מדמה הופעת רוק חיה, עם חברי להקה וירטואליים, וקהל נלהב.
הקונספט של המשחק נהגה על ידי חברת RedOctane ונוצר בהשראת משחקים מוזיקליים יפנים כמו GuitarFreaks של קונאמי.
RedOctane בחרה לשתף פעולה עם חברת Harmonix בפיתוח המשחק ובהפקת פסקול המשחק.
המשחק מכיל 47 שירים אותם ניתן "לנגן", אשר כוללים 30 גרסאות כיסוי לשירים פופולריים ו-17 שירים של להקות אינדי.
גיזלה ורבצירק הייתה שחקנית ממוצא אוסטרי-הונגרי, כוכבת גדולה בתיאטרון היהודי בין שתי מלחמות העולם.
מחזות רבים נכתבו עם תפקיד ראשי במיוחד בשבילה.
היא שיחקה בתפקידים שהביעו מחשבות על תחומים שונים בחיים, בין היתר החיים בעיר גדולה, קונפליקטים שאפיינו התמודדות של בני ובנות הדור המתבולל שמוטרד מהעבר וההיסטוריה המשפחתית וקשיים של דור ההורים במוראביה או בהונגריה.
ורבצירק נולדה וגדלה בפרסבורג (כיום ברטיסלבה, בירת סלובקיה) למשפחה יהודית.
לפני שהפכה לשחקנית קולנוע, היא החלה את דרכה כשחקנית תיאטרון בווינה, שם גילמה תפקיד של אישה "זקנה" בת 35, אף על פי שהייתה אז בת 15 בלבד.
במהלך רוב הקריירה שלה, היא הופיעה בתיאטראות ברחבי אירופה, בעיקר בווינה ובברלין.
הושוותה לשחקנית הקולנוע מארי דרסלר.
בעקבות האנשלוס זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ורבצירק היגרה עם משפחתה לאמריקה כפליטה יהודית כדי להימלט מרדיפות הנאצים.
היא הגיעה לניו יורק בסוף 1938. בתחילה הופיעה בתיאטראות ברודוויי ולאחר מכן קיבלה תפקידים קטנים בסרטים הוליוודיים.
ורבצירק הייתה ידועה כשחקנית תיאטרון ששיחקה על במות באירופה במהלך קריירה ארוכה של למעלה מ-35 שנה.
בשנת 1946 עיתון ה"ואלי טיימס" בקליפורניה כינה אותה "הקומיקאית המובילה באירופה".
היא נודעה בעיקר בווינה, שם הופיעה במשחק על במה והייתה פופולרית בקרב צופי התיאטרון.
היא הייתה שחקנית בולטת בתיאטראות יהודיים ברובע הלאופולדשטדט, שם זכתה להכרה כששיחקה בתפקידי אלמנות חזקות בהפקות קומיות שונות.
תפקידיה הושוו לעיתים קרובות לסטריאוטיפ של ה"אמא הפולנייה" (ידישע מאמא), אמא שתלטנית שמעריצה את הבן שלה.
כמו נשים יהודיות רבות בווינה, היא היגרה לוינה ממזרח אירופה עם חלום להיות שחקנית במה.
היא זכתה לשבחים מהמבקרים על ההומור ויכולות המשחק שלה.
עם זאת, הופעתה ספגה ביקורת לעיתים קרובות, כאשר מבקרים יהודים גברים טענו שהיא לא מושכת מכדי לשחק תפקידים לא-יהודיים בצורה משכנעת.
למרות זאת היא הייתה שחקנית מוערכת והישגית בסצנת התיאטרון היהודי.
ב-1921, נכתב עליה בעיתון האוסטרי The Bomb שהיא "ככל הנראה הכוח הקומי החזק ביותר שניתן לראות כיום על במה בווינה".
בסוף 1923, היא קיבלה את אחד מתפקידיה המצליחים ביותר בהצגה "Frau Breier aus Gaya", שם גילמה את תפקידה של סאלי ברייר, אישה מצליחה בתחום גידול העופות לבשר.
בין שאר ערי אירופה אליהן הגיעה, ורבצירק הגיעה גם לברלין, משם חזרה לווינה ב-1929 לאחר שהות ארוכה.
בשנת 1936 היא שיחקה בתפקיד ראשי בהצגה "מיצי" בתיאטרון Deutsches Volkstheater של וינה, שם הופיעה למעלה מ-100 פעמים בשלושה תיאטראות שונים עם האנסמבל.
לדבריה היא שיחקה במחזה Irish Rose ברחבי אירופה יותר מ-1,000 פעמים במהלכן היא הייתה השחקנית דוברת הגרמנית שהרוויחה את השכר הגבוה ביותר.
קריירה בתחום לאחר ההגירה לארצות הברית
היא היגרה לארצות הברית בשלהי 1938, אז כבר הייתה שחקנית מוכרת באירופה, ולכן היא ציפתה למצוא עבודה בתחומי המשחק במהירות.
למרות הפרסום שלה באירופה, בארצות הברית היא לא הייתה מוכרת וספגה קיטונות של בוז בעקבות שמה.
בתחילה היא הופיעה בתיאטראות בברודוויי והופעת הבכורה שלה הייתה בתפקיד ראשי בגרסת היידיש של המחזה "המלכה האם" בתיאטרון הלאומי של ניו יורק.
לפני כן היא שיחקה בתפקיד מרכזי במחזה בשם "החווה האפורה".
ורבצירק הייתה ממוצא יהודי ונישאה ליוהאן פיפל, אחיינו של פרידריך גוסטב פיפל שהיא קרדינל הכנסייה הקתולית והארכיבישוף של וינה.
הוא היה גם המנהל האישי שלה.
הוא תואר על ידי אחד העיתונאים כ"אדם שמן להפליא, דברן".
לזוג נולד בן בשם היינריך פיפל, שמאוחר יותר בעקבות המעבר לארצות הברית שינה את שמו להנרי פיבר.
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, שלושה ימים לאחר שגרמניה פלשה לאוסטריה היא ברחה לאיטליה יחד עם משפחתה בסיוע חברים ובני משפחה.
שם המשפחה שלה היה ידוע והם נסעו לאיטליה פעמים רבות בעבר, מה שאיפשר להם לעבור את הגבול מאוסטריה לאיטליה.
בנה הנרי היה ממוקם במיקום גבוה ברשימת השמות ב"ספר השחור " של הגסטפו בשל פעילותו האנטי-נאצית ועקב היותו יהודי שנלחם למען הצבא הצ'כי.
הוא נעצר וגורש לגרמניה, אך הצליח להימלט עם משפחתו לצרפת ולאחר מכן ללונדון.
בסוף 1938 הם הפליגו מלונדון על ספינת ה-SS איל דה פראנס כפליטים שהיגרו לאמריקה שם קיוו למצוא מפלט מרדיפות הנאצים.
היא סבלה מגינוי בעקבות השם שלה, מה שהביא אותה לבטל את החלק בשם משפחתה "פיפל" (שהגיע בעקבות הנישואין).
היא לא הייתה מודעת לכך של"פיפל", שנחשב לשם מכובד באוסטריה, יש משמעות פחות רצויה בשפה האנגלית.
בראיון ב-1946 היא טענה שהיא מקבלת כ-20 שיחות מתיחה ביום בעקבות השם, חלקן עם חדשות כוזבות על בנה, למשל שהוא היה מעורב בתאונה.
למרות זאת היא לא רצתה להסיר את מספר הטלפון שלה מספר הטלפונים מכיוון שחששה לאבד קשר עם חברים.
ורבצירק קיבלה בסופו של דבר אזרחות אמריקאית וחיה את שארית חייה בארצות הברית.
היא נפטרה בביתה כתוצאה מאי-ספיקת כליות ב-15 באפריל 1956, בגיל 81.
גִּיחָנִית (שם מדעי: Trithemis) היא סוג של שפירית ממשפחת הטיסניתיים.
בסוג למעלה מ-40 מינים, בעיקר מאפריקה; שניים אנדמיים למדגסקר, וחמישה מינים אסייתים.
הן מצויות במגוון רחב של בתי גידול; מינים מסוימים מותאמים לנחלים ביערות, ואחרים מסוגלים להתרבות בבריכות זמניות, כמו גבים במדבריות או שלוליות חורף.
בישראל שלושה נציגים מהסוג: גיחנית ארגמן, גיחנית מעורקת וגיחנית אינדיגו.
הגיחניות הן שפיריות בגודל בינוני, במקרים רבים הזכרים בעלי צבע בולט מאוד.
ספקטרום הצבעים של המינים נע בין אדום לסגול עז, הנובע מאינטראקציה עם ציפוי דמוי-שעווה כחול דק.
למינים אחרים דוגמת שחור וצהוב-שחור.
לנקבות בדרך כלל גוני חום-צהוב עמומים.
זכרים מהמינים בעלי הצבע האדום עשויים להיות דומים למינים מהסוגים עפיפונית ודלגנית.
העיניים המורכבות עגולות ומחוברות לאורך מרחק קצר בלבד.
הגיחניות סתגלניות לחום; הן פיתחו עמידה שבה כנפיהן מוטות כלפי מטה והבטן נוטה כלפי מעלה לכיוון השמש; תנוחה המכונה עמידת אובליסק ("obelisking").
למעט Trithemis pallidinervis, כנפי הגיחניות נוטות קדימה כשהן ממריאות.
הסוג כולל את המינים הבאים:
גִּיחָנִית מְעֹרֶקֶת (שם מדעי: Trithemis arteriosa, נקראה בעבר אדמונית המדבר) היא מין של שפירית ממשפחת הטיסניתיים.
בישראל היא נפוצה למדי ונצפית בכל הארץ, אך נפוצה יותר בדרום ובמזרח.
פניו של הזכר הבוגר בצבע אדום עמוק, ולקודקוד ולחלק העליון של המצח יש ברק סגול.
העיניים בגוון אדום עמוק והלביום (לסת תחתונה) בצבע צהוב עמוק עם פס חום כהה במרכז.
הסינטורקס אדום עם פסים שחורים; לזכרים בוגרים יש לעיתים קרובות פריחה סגולה על בית החזה העליון.
לכנפיים יש עורקים בצבע אדום עז וצבע כתום בבסיסן.
הפטרוסטיגמטות באורך 2.3–2.4 מ"מ ובצבע חום כהה.
הבטן הדקה אדומה בוהקת; במקטעים S6–S8 יש טריזים שחורים בכל צד (מאפיין המבדיל אותה משפיריות אדומות אחרות); ומקטעי S9 ו-S10 שחורים.
לנקבות יש דוגמה דומה, אבל הבטן והפנים בצבע צהוב עד חום צהבהב.
הצדדים של הסינתורקס (synthorax) בצבע צהוב-חום בהיר, וכך גם הצדדים התחתונים של מקטעים S1–S3.
הזכרים בדרך כלל ניצבים על קנים בגדה, צדים מעמדתם ומגנים על הטריטוריה שלהם מפני בני מינם.
לאחר גיחת ציד קצרה הם בדרך כלל חוזרים לאותו מקום.
ההזדווגות מתרחשת בתעופה ונמשכת בדרך כלל שניות ספורות בלבד; לאחר מכן, הנקבות מטילות את ביציהן במים על ידי תנועות בטנן כנגד פני המים בזמן מעוף.
באפריקה, המין עף כל השנה, ובאירופה ממאי עד אוקטובר.
אורך הלרוות כ-13 מ"מ עם בטן בצורת ביצה.
הם מסוגלים לשרוד בבוץ לאחר שהמים התייבשו.
שפירית זו מצויה במגוון רחב של בתי גידול זורמים ומים שקטים; בין השאר בנחלים, נהרות, אגמי מים מתוקים, ביצות, בריכות (אפילו בבריכות שחייה), תעלות השקיה ותעלות.
הגיחנית המעורקת היא שפירית נפוצה ברוב תחום תפוצתה הכולל את רוב אפריקה ומשתרע למערב אסיה ודרום אירופה.
במערב אסיה ובדרום אירופה היא מצויה בכרתים, קפריסין, איראן, ישראל, ירדן, כווית, לבנון, עומאן, השטחים הפלסטיניים, ערב הסעודית, סוריה, טורקיה, איחוד האמירויות הערביות ותימן.
גִּיחָנִית אִינְדִּיגוֹ (שם מדעי: Trithemis festiva) היא מין של שפירית ממשפחת הטיסניתיים.
זהו מין נפוץ מאוד ותפוצתה משתרעת מיוון, קפריסין וטורקיה, דרך רחבי אסיה ועד לגינאה החדשה.
גיחנית אינדיגו היא שפירית בגודל בינוני (אורך של כ-3–4 ס"מ) עם גוף בצבע סגול.
אצל הזכר, האזורים הקדמיים בצבעי אפור-סגול כהה יותר.
העיניים חומות כהות עם ברק סגול.
בית החזה שחור, מכוסה באבקתיות (pruinescence) סגולה, מה שגורם לו להיראות כחול עמוק.
הרגליים שחורות והכנפיים שקופות עם סימן חום אטום כהה בבסיס הכנף האחורית, ופטרוסטיגמה שחורה.
הבטן מכוסה בגוון כחול עדין.
הנקבה עם צבע חום מלפנים המטפס למעלה.
העיניים חומות כהות מלמעלה ואופורות בחציין התחתון.
בית החזה ירקרק-צהבהב עד זיתי, עם פסי רוחב בצבע חום כהה.
בנוסף, ניתן להבחין בפסים הפוכים בצורת 'Y' בצדדים.
הרגליים שחורות עם והירך הקדמית צהובה בצד הפנימי.
הכנפיים שקופות עם קצה חום-אדמדם כהה עם כתם שחור, בדומה לזכר.
הבטן צהובה בוהקת עם פספוס בצבע שחור, עם זאת, הפסים השחורים העליונים והצדדיים נפגשים בקטעי הבטן ויצרים כתמים צהובים בצורת טריז.
שפירית זו נצפית בעיקר לצד נחלים ותעלות הזורמים באיטיות, במיוחד לצד יערות.
בדרך כלל היא יושבת על סלעים הסמוכים לנחלים, נהרות ותעלות.
הן נצפות גם כשהן יושבות על קצה של צמחי מים, צמחים יבשים וצמחים דומים שגדלים ליד גדות נהר.
על-פי נתונים מטורקיה, עונת התעופה של הבוגרים היא סוף אפריל עד סוף ספטמבר.
גיזמודו הוא אתר אינטרנט המוקדש לעיצוב, טכנולוגיה, מדע ומדע בדיוני.
האתר הושק במקור כחלק מרשת Gawker Media, שהופעלה על ידי ניק דנטון.
גיזמודו כולל גם את הבלוגים המשניים io9 ו-Earther, המתמקדים בתרבות פופולרית ואיכות הסביבה, בהתאמה.
לאחר פשיטת רגל מסוג פרק 11 והפירוק של Gawker Media, רכשה יוניוויז'ן את גיזמודו יחד עם אתרי Gawker נוספים באוגוסט 2016. ב-2019 מכרה יוניוויז'ן את Gizmodo Media Group, שכללה את גיזמודו, לחברת ההשקעות הפרטית Great Hill Partners.
מאפריל 2019 ועד יוני 2024, גיזמודו היה חלק מG/O Media.
ביוני 2024 נרכש האתר על ידי חברת המדיה הדיגיטלית השווייצרית Keleops Media.
הבלוג הושק בשנת 2002 ונוהל בתחילה על ידי פיטר רוחאס, שגויס לאחר מכן על ידי Weblogs, Inc.
להשיק את הבלוג הטכנולוגי הדומה Engadget.
עד אמצע 2004, גיזמודו וגוקר יחדיו הניבו הכנסות של כ-6,500 דולר לחודש.
ב-2005, VNU Media ו-Gawker Media יצרו שותפות להוצאה מחודשת של גיזמודו ברחבי אירופה, כאשר VNU תרגמה את התוכן לצרפתית, גרמנית, הולנדית, ספרדית, איטלקית ופורטוגזית, והוסיפה תכנים בעלי עניין אירופי.
ב-2011 עבר גיזמודו עיצוב מחדש משמעותי.
ב-2013, מאט נובאק העביר את הבלוג שלו Paleofuture לגיזמודו מסמיתסוניאן.
ב-2015, הבלוג io9 של Gawker אוחד עם גיזמודו.
צוות io9 המשיך לעבוד תחת גיזמודו, ופרסם מאמרים בנושאים הקשורים לאתר, כולל מדע בדיוני, פנטזיה, עתידנות, מדע, טכנולוגיה ואסטרונומיה.
גיזמודו היה אחד משישה אתרים שנרכשו על ידי Univision Communications במסגרת רכישת Gawker Media ב-2016. יוניוויז'ן מכרה את גיזמודו ואתרים נוספים לחברת ההשקעות הפרטית Great Hill Partners ב-2019, אשר איחדה את הפרסומים לשעבר של Gawker תחת השם G/O Media.
אוולט מונה לעורך הראשי של גיזמודו, ואנדרו קאוטס קודם לעורך בכיר.
אוולט עזב ב-2023 לטובת The Messenger.
בינואר 2024, רורי קרול קודם מעורך ראשי של Jalopnik לעורך קבוצתי של Jalopnik וגיזמודו.
במרץ 2024, רוז פסטור קודמה מסגנית עורך של גיזמודו לעורכת בכירה.
הנהלת G/O Media, שהוצגה לאחר הרכישה מיוניוויז'ן, ספגה ביקורת תכופה מצד העובדים.
התלונות כללו קשרים הדוקים עם מפרסמים, חוסר במגוון אנושי ודיכוי דיווחים על החברה עצמה.
החברה גם התמודדה עם מחלוקות מרובות עם איגוד העובדים GMG Union.
ב-29 ביוני 2023, G/O Media יישמה "ניסוי צנוע" של תוכן שנוצר על ידי בינה מלאכותית באתרים שלה, כגון io9. המהלך עורר תגובות נזעמות מצד חברי GMG Union, שציינו את ההיסטוריה של הצהרות כוזבות וגניבה ספרותית של בינה מלאכותית ממאגרי הנתונים שלה; שגיאות בסיסיות בתוכן שנוצר משכו גם הן תשומת לב.
ביוני 2024, גיזמודו נרכש על ידי חברת המדיה הדיגיטלית השווייצרית Keleops Media.
זו הייתה הרכישה הראשונה של החברה בארצות הברית; Keleops מחזיקה בכמה כותרים טכנולוגיים בשפה הצרפתית, כולל מותגים ותיקים כמו 01net ו-Presse-citron.
מארק סטנברג מ־Adweek כתב כי "תנאי העסקה הכספיים לא נחשפו.
כל צוות גיזמודו יקבל מכתבי הצעה להישאר בחברה, ו-Keleops מתכננת להרחיב את הצוות בעתיד הקרוב".
סטנברג דיווח כי על פי ז'אן-גיום קלייס, מנכ"ל Keleops, "לחברה אין תוכניות מיידיות לשנות את גיזמודו, לא מבחינה מסחרית ולא מבחינה עריכתית", ובמקום זאת היא "תעבוד עם עורך ראשי של גיזמודו, רורי קרול, כדי לדון בתוכנית העריכה לעתיד ולזהות תחומי צמיחה שיתמכו בהשקעה".
קלאודיה כהן מ־Le Figaro כתבה כי "נדיר שקבוצת מדיה אירופית משתלטת על שחקן אמריקאי, שמתמחה גם בתחום הטכנולוגיה".
קלייס אמר לעיתון הצרפתי כי הם "שילמו את המחיר כדי להיכנס לשוק האמריקאי דרך דלת טובה".
גיזלברטוס היה פַּסָּל שיצירותיו מעטרות חלקים שונים של לקתדרלת סן-לזאר הרומנסקית באוטן, צרפת.
מקום הולדתו אינו ידוע וכן תאריכי לידתו ומותו.
ככל הנראה התחיל את הכשרתו בסדנת הפיסול של מנזר קלוני, ומשם המשיך לכנסיית וזלה.
בסביבות 1120 הגיע לקתדרלת אוטן בבורגון כשסגנונו האמנותי מגובש, ובה עשה את עיקר עבודתו.
בשלב ראשון עבד בחלק המזרחי של הכנסייה, שהושלם ונחנך בשנת 1130, ולאחר מכן, במשך כארבע או חמש שנים, יצר את פיסול הפתח המערבי של הקתדרלה.
גיזלברטוס מוכר בשל החרותת בשער המערבי של קתדרלת אוטן הנושאת את שמו: 'GISLEBERTUS HOC FECIT' ('גיזלברטוס עשה זאת'), תופעה יוצאת דופן בתקופה שבה אמנים נותרו על פי רוב אלמונים.
המשפט חרות במרכז המשקוף, מתחת לרגליו של ישו ומעל המלאך המפריד בחרבו בין נשמות המבורכים לאלה של החוטאים הנדונים לייסורי נצח בגיהנום.
החוקרת לינדה סיידל הציעה לראות בכך מחוות הוקרה לפטרון, ולא את שמו של האמן.
מדובר, להבנתה, בגיזלברטוס, רוזן אוטן ודוכס בורגונדיה (מת ב-956), שייסד את הכנסייה במקום ודאג להבאת שרידיו של לזרוס הקדוש.
עבודתו הבולטת של גיזלברטוס היא פיסול הטימפנון בפתח המערבי של קתדרלת אוטן, המתאר את יום הדין האחרון.
המחזה מחובר לזה של תחיית המתים המוצג לאורך המשקוף.
יצירה זו, שנועדה ללמד, להזהיר ולהבהיל, נודעת במבעהּ העז ובמיומנות הטכנית שלה.
יצירת מופת אחרת היא פסל-תבליט של חוה המפתה, שנקבע בזמנו בפתח הצפוני של הקתדרלה המוליך לבית הרוחב.
תבליט חוה היה חלק ממשקוף שהציג את החטא הקדמון, אך לוח התבליט של אדם אבד.
חוה מתוארת כשהיא עירומה ושרועה על גחונה, גופה מפותל והיא נשענת במרפקיה ובברכיה על הקרקע.
העיצוב נחשב לנועז מאין כמוהו על רקע תקופתו ומקומו.
מלבדם יצר גיזלברטוס את עיקר הכותרות בבית המקהלה ובאולם התווך של קתדרלת אוטן, שרובן ממחישות דמויות וסיפורים מן הביבליה ומשקפות את היקף דמיונו של האמן.
חלק מהכותרות המתארות את ינקותו של ישו מביעות עדינוּת ורוך, בעוד הטימפנון מציג חזיונות קשים ומפחידים של חריצת דין וקללה.
גיטרה אקוסטית היא כלי נגינה שהומצא ופותח באמריקה בתחילת המאה ה-20. המאפיין המבדיל גיטרה זו מסוגי גיטרה אחרים הוא שימוש במיתרים עשויים מתכת, בניגוד למיתרי מעיים או ניילון, הנהוגים בגיטרה הקלאסית ובכלי מיתר רבים אחרים.
חברת מרטין הייתה מחלוצי מפתחי הגיטרה הזו, והביאה אותה לפופולריות לה היא זוכה כיום.
המונח "גיטרה אקוסטית" מבלבל משום שגם הגיטרה הקלאסית, וגיטרות מסורתיות אחרות, הן בעלות צליל מוגבר אקוסטית, כלומר באמצעות תיבת תהודה ולא באמצעות פיק אפ ומגבר חשמליים.
אך בעולם השתרש השימוש במונח "גיטרה אקוסטית" (Acoustic guitar) כמקביל למונח האמריקני "גיטרה בעלת מיתרי פלדה" (steel string guitar), וכניגוד לגיטרה הקלאסית (Classical guitar) אשר מכונה לעיתים בארצות הברית "גיטרה בעלת מיתרי ניילון" (nylon string guitar).
גם המונחים האמריקנים עלולים לבלבל, משום שמיתרי מתכת של גיטרות אקוסטיות אינם עשויים בהכרח מפלדה בלבד, וגם המיתרים הנמוכים של גיטרות קלאסיות מצופים לרוב מתכת.
למעשה, ההבדל החשוב ביותר אשר מגדיר את שני סוגי הגיטרות הוא במתיחות המיתרים, אשר ב"גיטרה אקוסטית" היא בערך כפולה ממתיחות המיתרים בגיטרה הקלאסית.
מהבדל זה נגזרים ההבדלים בצליל האופייני, במבנה הגיטרה ובסגנון הנגינה.
בנוסף נפוצות כיום בשוק גיטרות "אקוסטיות" ו"קלאסיות" אשר מצוידות גם בהגברה חשמלית, על ידי התקנת פיק-אפ וקדם מגבר, ובכך מאפשרות לנגן לבחור באיזה אופן להגביר את הצליל.
הן מכונות לעיתים "אקוסטיות מוגברות" ו"קלאסיות מוגברות" או במינוח האמריקני "אקוסטיות-חשמליות" (acoustic-electric).
הגיטרה האקוסטית נפוצה בעיקר בקרב נגני מוזיקה מערבית-מודרנית, כגון רוק, פולק, בלוז, קאנטרי וסווינג.
השימוש במיתרי מתכת ובתיבת תהודה גדולה יותר מפיק צליל בהיר וחזק, שמאפשר מרחבים מוזיקליים חדשים.
במהלך השנים פותחו סוגים שונים של גיטרות אקוסטיות, בין השאר בניסיון ליצור צליל שונה וייחודי שיוכל להשמע יחד עם שאר הלהקה ככלי מרכזי, ולא ייבלע ברקע.
הגיטרה האקוסטית המודרנית פותחה בהדרגה מתוך הגיטרה של התקופה הרומנטית מן המאה ה-19. פיתוח זה נעשה בארצות הברית, במאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20. בנוסף על פיתוח המיתרים השזורים ממתכת, ששימשו קודם לכן בכלי בנג'ו, הפיתוח כלל מספר שכלולים שנועדו לאפשר לגיטרה לעמוד במתיחות הגדולה בהרבה של מיתרים אלו:
השיפור העיקרי היה שינוי התצורה של התמוכות הפנימיות על לוח התהודה הקדמי, מתצורת מניפה או סולם, הנפוצים עם היום בגיטרה הקלאסית, לתצורת ה-X הכוללת שתי תמוכות אלכסוניות המצטלבות מתחת לפתח התהודה.
שינוי נוסף היה הגדלה הדרגתית של גוף התהודה, בכדי להפיק צלילים רמים, צלולים ומהדהדים יותר, בעיקר בטונים הנמוכים יותר של מנעד הגיטרה.
שינוי שלישי היה צוואר ארוך וצר יותר, שבדרך-כלל מתחבר לגוף התהודה בסריג ה-14 (בספירה מראש הגיטרה כלפי הגוף) ולא בסריג ה-12 כמקובל בגיטרות רומנטיות וקלאסיות.
צוואר זה מקל על אצבוע ופריטה של אקורדים מלאים (strumming), ובכך תרם לשימוש בגיטרה ככלי הרמוניה ואף ככלי הקשה, המתאים במיוחד לליווי זמרה.
במשך הזמן הומצאו עיצובים חדשים ושונים, וכך נוצר מגוון סוגים של גיטרות אקוסטיות.
כל חברה פיתחה עיצוב ייחודי, כשהנפוצים שבהם הם ה־Dreadnought וה-Orchestra Model של מרטין, ה-Jumbo של גיבסון וגיטרות העץ הקמור (Arch Top), גם הן של חברת גיבסון.
בסוף שנות השבעים פיתחה חברת Ovation דגמי גיטרה מחומרים מרוכבים הלקוחים מתעשיית התעופה במקום עץ והציגה עיצוב מיוחד הכולל בטן מעוגלת ומספר פתחי תהודה קטנים במקום פתח תהודה מרכזי יחיד.
גיטרות אקוסטיות-מוגברות: מאפשרות הגברה חשמלית של הצליל המופק תוך שימוש בפיקאפ, בדומה לגיטרות חשמליות, אשר בדרך-כלל מנותב לקדם מגבר המותקן בצד הגיטרה, המתחבר כמו גיטרה חשמלית באמצעות כבל למגבר או מערכת הגברה.
בניגוד לגיטרות חשמליות, גיטרות אקוסטיות מוגברות מתפקדות כגיטרות אקוסטיות לכל דבר כשאינן מחוברות למגבר.
גיטרות 12 מיתרים: גיטרות אקוסטיות עם מיתרים כפולים, כלומר שישה זוגות מיתרים - סה"כ 12 מיתרים, ומכאן שמה - twelve string guitar.
בדרך-כלל ארבעת המיתרים הנמוכים מוכפלים כל אחד על-ידי מיתר הגבוה באוקטבה, ושני המיתרים הגבוהים מוכפלים על ידי מיתרים בגובה צליל זהה.
ככלל, גיטרות 12 מיתרים מאתגרות יותר לנגינה מגיטרות 6 מיתרים, מאחר שיש לאצבע ולפרוט על כל זוג מיתרים כמיתר אחד, אך בתמורה הן מצטיינות בצליל חודר ועשיר במיוחד, בדומה למנדולינה או בוזוקי.
הצליל הייחודי בהקלטות המקוריות של כמה להיטי רוק מן המפורסמים ביותר, כגון Stairway to Heaven, Hotel California, ו-Wish You Were Here מתבסס על השימוש בגיטרות 12 מיתרים.
תת-סוג נדיר המהווה מעין פשרה הוא גיטרת 8-מיתרים למשל, שבה רק שניים מתוך ששת המיתרים מוכפלים.
גיטרות בריטון: גיטרות שבהן כל המיתרים מכוונים נמוך יותר בטון אחד, ולעיתים אף נמוך ביותר מטון אחד.
כהתאמה לכך גיטרות בריטון הן בדרך-כלל בעלות תבת תהודה מעט גדולה יותר וצוואר מעט ארוך יותר.
הנגינה בגיטרות בריטון זהה לנגינה בגיטרה רגילה, כך שהגיטריסט אינו נדרש ללמוד כישורים חדשים כלשהם, אך הן מפיקות צליל נמוך ומלא יותר, וסולמות ואקורדים שיהיו קשים לביצוע בגיטרה אקוסטית רגילה.
מפרץ (cutaway): שקע בגוף התהודה מתחת לחיבור לצוואר, בדומה לזה האופייני לגיטרות חשמליות, מאפשר לגיטריסט לאצבע בנוחות סריגים גבוהים יותר.
המפרץ מפחית את נפח תיבת התהודה, ובכך עלול להפחית את רמת הצליל המופק, בייחוד בתדירויות הנמוכות.
גיטרות 12 סריגים: גיטרות אקוסטיות שבהן הצוואר מתחבר לגוף בסריג ה-12, כמקובל בגיטרות קלאסיות, ולא בסריג ה-14 כמקובל ברוב הגדול של הגיטרות האקוסטיות.
כתוצאה מכך המיתרים מתחברים ללוח התהודה קרוב יותר למרכזו, מה שעשוי לשפר את הצליל, במחיר של קושי לאצבע סריגים גבוהים.
רבים מסוגי הגיטרות האקוסטיות הן למעשה תכונות או מאפייני עיצוב שניתן לשלבם באותה הגיטרה.
ניתן למשל לבנות גיטרת בריטון 12-מיתרים מוגברת.
כל תכונה נוספת עלולה להוסיף למורכבות העיצוב, עלויות הייצור, המחיר ללקוח ודרישות האחזקה, ולהצריך מיומנות נגינה גבוהה יותר.
עד סוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים הייתה הגיטרה האקוסטית בעיקר כלי ליווי במוזיקה הפופולרית, ומספר קטן של מוזיקאים אמריקאים מתחום הבלוז החלו לשלב בשיריהם גם נגינה של קטעי סולו.
הבולטים ביניהם היו רוברט ג'ונסון (Robert Johnson) וביג ביל ברונזי (Big Bill Broonzy) שהניחו את היסודות לנגינת קטעי סולו בגיטרה אקוסטית.
מרסל דאדי גם פרץ את הדרך למוזיקאים רבים מחוץ לארצות הברית ואכן כיום בין הגיטריסטים המובילים בנגינת סולו על גיטרה אקוסטית בולטים לורנס ג'ובר (Laurence Juber) הבריטי וטומי עמנואל (Tommy Emmanuel) האוסטרלי.
מיתרי הגיטרה מחוברים בקצותיהם האחד ללוח ה"חזית" (באנגלית top) של תיבת התהודה ומעבירים אליו את תנודות הפריטה.
תנודות החזית הן שיוצרות את צליל הגיטרה האקוסטית, ולכן החזית היא החלק החשוב ביותר בגיטרה ונקראת לעיתים גם "לוח התהודה" (באנגלית sound board).
תפקיד התחתית והצדדים של תיבת התהודה הוא בעיקר להחזיר את תנודות האוויר בתוך התיבה אל לוח התהודה, ולכן הן לרוב בנויות באופן שונה ומעץ שונה.
במרכז לוח התהודה יש לרוב פתח תהודה עגול שתפקידו להקרין את תנודות האוויר בתוך הגיטרה לכיוון המאזין.
עם זאת קיימים גם עיצובים של שני פתחי תהודה בצורת האות f בדומה לפתחי התהודה של כינור, וכיום אף מגוון עיצובים חדשניים של פתח או מספר פתחים בצורות שונות, סימטרים או אסימטריים, שמטרתם גם אסתטית וגם השגת איכויות צליל שונות, למשל הדגשת צלילים נמוכים יותר או גבוהים יותר.
כדי להשיג צליל רם וצלול יותר, לוח התהודה צריך להיות דק וקל ככל האפשר, בדומה לעור של תוף.
אך מצד שני הלוח חייב לעמוד במתח תמידי של כמה עשרות קילוגרם שמפעילים עליו המיתרים, ולכן עליו להיות קשיח וחזק יחסית לעוביו.
מסיבה זו הלוח מחוזק מצידו הפנימי בתמוכות, אשר התצורה המיוחדת שלהן אופיינית לכל יצרן ובונה גיטרות, ומכתיבה במידה רבה את איכות הצליל של גיטרות טובות במיוחד.
תמוכות קיימות גם בגיטרות קלאסיות, אך חשיבותן רבה יותר בגיטרות האקוסטיות הנדרשות לעמוד במתח מיתרים כפול כמעט.
ברוב המכריע של גיטרות אקוסטיות כיום, תצורת התמוכות היא גרסה כלשהי של תצורת X שמרכזו מתחת לפתח התהודה, תצורה שחודשה על-ידי חברת מרטין בסוף המאה ה-19, ומאפשרת מבנה חזק יותר מאשר התצורה דמוית הסולם האופיינית עד היום לגיטרות קלאסיות.
בגיטרות זולות למתחילים תיבת התהודה עשויה לרוב מעץ לבוד על מנת לחסוך בעלות.
אך בגיטרות איכותיות, צליל טוב מושג על ידי בניית לוח התהודה, לכל הפחות, מעץ "מלא" (solid), כלומר מגולף מחתיכת עץ יחידה.
בפועל, לוח תהודה מלא בנוי למעשה משני חצאים המגולפים לרוב מפרוסות עץ סמוכות, ומחוברים בתפר באמצע הגיטרה כך שמתקבל דגם עץ סימטרי (באנגלית book matching).
בגיטרות טובות ויוקרתיות אף יותר, לא רק לוח התהודה אלא גם שאר חלקי תיבת התהודה בדרך-כלל עשויים עץ מלא.
העץ הנפוץ ביותר כיום לייצור לוח התהודה של גיטרות אקוסטיות הוא מינים שונים של אשוחית, בעיקר אשוחית סיטקה, וכן משתמשים בעצי ארז, מהגוני ולעיתים סוגים אחרים של עץ חזק וקל.
הצד האחורי והצדדים של גוף התהודה נבנים בדרך-כלל מעץ צפוף יותר, כגון סיסם הודי, סיסם ברזילאי, מהגוני, אדר ועוד.
בשנים האחרונות יש גיטרות אקוסטיות הנבנות מסיב פחמן לצורך עמידות לפגיעות חיצוניות ויציבות בתנאי מזג-אוויר שונים.
זהו חלק צר של הגיטרה המחבר את תיבת התהודה עם ראש הגיטרה (headstock) ועליו עובר שחיף המיתרים (fretboard) המחולק לסריגים.
חיבור צוואר הגיטרה לגוף הוא השלב הקריטי ביותר בייצור גיטרות, כיוון שכל הבדל זעיר בזווית הצוואר משפיע על גובה המיתרים מעל לשחיף (גובה זה מכונה action אצל גיטריסטים), ולפיכך על נוחות האיצבוע בגיטרה, ובפרט בגיטרה אקוסטית שבה מתיחות המיתרים גבוהה ממילא ומקשה על האיצבוע שלהם.
אם יהיו המיתרים נמוכים מדי מעל השחיף הם ייתקלו בסריגים בעת שהם מתנודדים, וישמיעו קול זמזום בלתי נעים.
החל משנות ה-40 מקובל לצייד את צוואר הגיטרה אקוסטית במוט מתיחה (stress rod) מתכתי העובר בתוכו, ומאפשר כיוון שינויים עדינים בכיפוף הצוואר באמצעות מפתח אלן.
כיוון עדין של מוט המתיחה יכול להעשות על-ידי הגיטריסט, תכופות בתגובה לשינויים כמו הבדלים בלחות האוויר המשפיעים על עץ הצוואר, או החלפה למיתרים בעלי מתיחות שונה.
אך כיוון נכון של הצוואר (setup) לנוחות הנגינה המיטבית תכופות מצריך טכנאי גיטרות ייעודי עם ציוד מיוחד.
מכיוון שהצוואר צריך להיות יציב ככל האפשר, דווקא בגיטרות איכותיות הוא לפעמים בנוי מלביד של עצים שונים עם כיוון שונה של הסיבים, בשונה מתיבת ולוח התהודה, שבהן עץ לביד הוא בדרך-כלל מאפיין של גיטרות זולות.
שחיף האצבעות כמעט תמיד בנוי מעץ שונה מן הצוואר עצמו, בדרך כלל עץ קשה מאוד ובעל צפיפות גבוהה, כמו הובנה או סיסם הודי, ולעיתים גם חומרים סינתטים קשים וצפופים, למשל קוריאן.
גיטל מישקובסקי (16 ביולי 1914 – 1988) הייתה משוררת עברייה ישראלית, אשת קיבוץ אילון.
גיטל מישקובסקי נולדה בעיר סלונים שבפולין.
היא למדה ברשת החינוך העברית של "תרבות", ובגיל צעיר הצטרפה לתנועת "השומר הצעיר".
ערב מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939 עלתה לארץ ישראל כמעפילה באונייה "קולורדו".
היא הייתה בין מייסדי קיבוץ אילון שבגליל המערבי, ובו חייתה כל חייה.
מישקובסקי החלה לפרסם שירים, רשימות ודברי ספרות קצרים בעיתונות בתנועה בפולין.
לאחר עלייתה הייתה משתתפת קבועה בכמה כתבי עת, דבר, "דבר הפועלת", הדים של הקיבוץ הארצי ועוד.
ספר שיריה הראשון, "ביקוד סלעים", יצא רק בשנת 1956, וזיכה אותה בפרס קוגל לספרות יפה.
ספר שיריה השני, "לך נתהמה התכול", יצא בשנת 1987, סמוך לפטירתה.
גיטל מישקובסקי כתבה שירה נשית בזמן שנשים כמעט לא כתבו שירה.
נושא שירתה העיקרי הוא כיבוש הארץ, ההתערות בין סלעי הגליל.
על גיטל מישקובסקי כתבה מונוגרפיה קצרה הסופרת רבקה גורפיין.
מאמרים וביקורות עליה כתבה רחל כצנלסון-שזר.
מחקר מקיף עליה ועל שירתה פרסמה נורית גוברין.
ביום האחרון לחייה, בשעות אחר הצהריים, נעלמה גיטל מביתה.
בגלל הקשר העמוק שלה אל נופי המקום, עליהם הרבתה המשוררת לכתוב, חברי קיבוץ אילון שיצאו לחפש אותה הניחו שהיא ירדה לנחל בצת הסמוך.
החיפושים נמשכו כל הלילה ולעת בוקר היא אכן נמצאה בקרבת הנחל, ללא רוח חיים.
ביקוד סלעים: שירים, מרחביה: ספרית פועלים, תשט"ז.
לך נתהמה התכול: שירים; ציורי השערים: מתי שטיפט, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ח 1987.
הגִּיטַרַה היא כלי נגינה נפוץ מקבוצת כלי המיתר.
הנגינה על הגיטרה מתבצעת באמצעות האצבעות או באמצעות מפרט.
הגיטרה מבוססת על כלי מיתר עתיקים יותר כמו העוד או הלאוטה.
מקורה של הגיטרה מיוחס לעיתים לכלי נגינה יווני קדום בשם קיטרה, הקרוב מבחינת השם לגיטרה (מילה ספרדית).
על פי תיאוריות אחרות, הגיטרה "הושפעה" מן הלאוטות ארוכות הצוואר אשר נמצאו במסופוטמיה ובאנטוליה.
המחלוקת העיקרית היא בין אלה התומכים בסברה שהתפתחות הגיטרה היא למעשה מאירופה (בהשפעת הלאוטות) לבין אלה הגורסים כי היא התפתחה מן העולם הערבי (בהשפעת העוד).
אף על פי שבתקופות מוקדמות בהיסטוריה הגיטרה לא נחשבה לכלי "קלאסי", היא תמיד תפסה מקום נכבד ככלי פופולרי.
עם הזמן הגיעה הגיטרה גם למוזיקה הקלאסית ולאולמות הקונצרטים.
היסטוריה של הגיטרה באירופה שייכת לתקופת הרנסאנס.
מבנה הגיטרה היה בדומה לוויולה וללאוטות העתיקות מתקופות מאוחרות יותר.
השם "גיטרה" הגיע מספרד, אשר הבחין למעשה בין גיטרת הרנסאנס לבין הגיטרה הספרדית.
ישנם סוגים רבים של גיטרות, המשמשות למטרות שונות ובסגנונות שונים ועונות על צרכים שונים.
הגיטרות הנפוצות ביותר הן גיטרות בעלות שישה מיתרים שמשמיעים את התווים מי לה רה סול סי ומי (מהנמוך לגבוה), אם כי ישנם גם מוזיקאים שמשתמשים בגיטרות בעלות שבעה מיתרים (מיתר בס נוסף) ואף שמונה.
ישנן גם גיטרות 11 מיתרים, הנקראות "גיטרות וואר", אך בניגוד לגיטרות אחרות, טכניקות הפריטה בהן שונות עקב ריבוי המיתרים.
וישנן גם גיטרות בעלות יכולת להחזיק מיתרים כפולים - גיטרות 12 מיתרים (בעיקר אקוסטיות).
כמו כן, קיימות גם גיטרות בס בעלות 4, 5 או 6 מיתרים, ואף בעלות 13 מיתרים (צ'אפמן סטיק).
למרות הבדלים בבנייה ובסגנון הצליל אותו הם מפיקים, הגיטרות השונות, בהנחה שהן מכוונות באותו אופן, יפיקו את אותו התו בנגינה על אותם המיתרים והסריגים, ועל כן צורת האקורדים ביניהם אינה משתנה.
קיימות אף גיטרות בעלות צוואר (שחיף) כפול, במטרה להרחיב את טווח הצלילים האפשרי, או כדי להוסיף צלילים להרמוניה באקורדים, תוך ניגון ריף או סולו.
בדרך כלל בשחיף העליון יהיו 12 מיתרים, ובתחתון 6–7 מיתרים, קיימות גם גיטרות בהן שחיף אחד הוא בעל 6–7 מיתרי גיטרה והשני ארוך יותר ובעל 4–5 מיתרי בס.
נהוג לשייך את הגיטרות השונות תחת שתי קטגוריות־על - הגיטרות האקוסטיות והגיטרות החשמליות:
ישנן מספר קטגוריות משנה בולטות בקבוצת הגיטרות האקוסטיות: גיטרות קלאסיות וגיטרות פלמנקו, גיטרות מיתרי־פלדה, אשר כוללות את גיטרות הפלאט־טופ, גיטרות 12 מיתרים וגיטרות העץ הקמור (Arch Top).
קבוצת הגיטרות האקוסטיות כוללת גם גיטרות שלא הוגברו ותוכננו לנגן סגנונות שונים, כגון גיטרת הבס האקוסטית, אשר בעלת כוונון דומה לזה של גיטרת הבס החשמלית.
גיטרות הרנסאנס והבארוק אבותיהם של הגיטרה הקלאסית המודרנית.
הם קטנים יותר באופן משמעותי ועדינים יותר מהגיטרה הקלאסית, והם מפיקים צליל בעל עוצמה נמוכה יותר.
גיטרות קלאסיות הגיטרות הקלאסיות בדרך כלל יכילו 3 (מתוך 6) מיתרים העשויים מניילון והן משמשות בדרך כלל לניגון מגוון סגנונות מוזיקליים, לרבות מוזיקה קלאסית.
צוואר הגיטרה הרחב והשטוח של הגיטרות הקלאסיות מאפשר למוזיקאי לנגן ארפג'וים, סולמות ואקורדים שונים בקלות רבה יותר מאשר בגיטרות מסוג אחר.
הגיטרה הקלאסית נקראת כך משום שהיא משמשת לניגון מוזיקה עממית (כגון מוזיקת פלמנקו ספרדית) ומוזיקה קלאסית.
הנגינה בגיטרה קלאסית מתבצעת לרוב בעזרת האצבעות והציפורניים בלבד.
גיטרות עשרה מיתרים מודרניות גיטרה בעלת עשרה מיתרים ובעלת דמיון רב לגיטרה הקלאסית.
גיטרה פורטוגזית הגיטרה הפורטוגזית (בפורטוגזית: guitarra portuguesa, מבוטא [ɡiˈtaʁɐ puɾtuˈɣezɐ]) היא כלי מיתר קטוף עם שנים עשר מיתרי פלדה, הנמתחים בשישה נדבכים של שני מיתרים.
כלי זה, הוא הגדול ביותר מסוג בנדולה ושונה מגיטרה ספרדית בצליל ובצורה.
קשור באופן איקוני לז'אנר המוזיקלי הפאדו.
גיטרות פלאט־טופ בעלות מיתרי מתכת בעל דמיון רב לגיטרה הקלאסית, אף על פי כן, גוף הגיטרה בגיטרות הללו יהיה לרוב גדול יותר באופן משמעותי מהגיטרה הקלאסית וכמו כן הם יהיו בעלות צוואר צר יותר בעל מבנה חזק יותר.
גיטרות ארצ'טופ גיטרות בעלות מיתרי פלדה וגוף המעוצב בצורה קשתית ייחודית, בדומה לכלים ממשפחת הכינורות.
לחלק מגיטרות אלה פיקאפים מגנטיים, בדומה לגיטרה חשמלית.
הצליל של גיטרות הארצ'טופ פופולרי במיוחד בקרב נגני בלוז וג'אז.
גיטרות סלמר־מק'קפארי ידוע ככלי הנגינה המועדף על מוזיקאי הג'אז הצועני ג'אנגו ריינהארדט.
הוא הופק על ידי סלמאר בין השנים 1932 עד 1952 בקירוב.
גיטרות תהודה, רזופוניות או דוברו
כל שלושת הסוגים העיקריים של גיטרות התהודה הומצאו על ידי המוזיקאי הסלובקי־אמריקאי ג'ון דופירה (1893–1988) עבור החברות National ו־Dobro.
גיטרות התהודה דומים במראם לגיטרות הפלאט־טופ, אף על פי שגוף הגיטרה עשוי לרוב מפליז, ניקל, כסף, פלדה או עץ, והצליל של גיטרות התהודה מופק על ידי אחד או יותר מחרוטי תהודה עשויים אלומיניום הממוקמים באמצע החלק העליון של הגיטרה.
העיקרון הפיזי של הגיטרה לכן דומה לזה של הרמקול.
המטרה המקורית של גיטרת התהודה הייתה להפיק צליל חזק מאוד - מטרה זו כבר הוחלפה ברובה באמצעות הגברה חשמלית, אף על פי כן גיטרת התהודה עדיין פופולרית כיום בשל הצליל הייחודי אותו היא מפיקה.
גיטרות רקינטו רקינטו הוא שם גנרי של שורת כלי מיתר דומים לגיטרה, אך קטנים יותר.
המאפיינים שלהם משתנים לפי האזור.
הכיוון של הרקינטו גבוה מהגיטרה ברבע, כלומר 2 וחצי טונים או 5 סמיטונים יותר גבוהים מהגיטרה.
גיטרות 12 מיתרים מכילות בדרך כלל מיתרי פלדה ונעשה בהן שימוש נרחב במוזיקת פולק, בלוז ורוק אנד רול.
גיטרות רוסיות גיטרות אקוסטיות בעלות שבעה מיתרים אשר היו בשימוש נרחב בקרב גיטריסטים רוסים במהלך המאה ה־19 עד למאה ה־20.
גיטרות בס אקוסטיות בעלות מיתרי פלדה ולעיתים קרובות מכוונות באותו האופן כמו גיטרות בס חשמליות.
גיטרון גיטרון (Guitarrón) היא גיטרת 6 מיתרים מקסיקנית גדולה למדי בעלת גוף גדול אשר בשימוש נרחב בלהקות מאריאצ'י.
הגיטרה איננה מכילה סריגים והיא בעלת מיתרים עשויים מניילון.
גיטרות טנור כלי מיתר בעלות 4 מיתרים המשלבות מאפיינים הדומים לגיטרה ולמנדולינה.
גיטרות נבל כלי מיתר המשלבים מאפיינים הדומים לגיטרה ולנבל.
גיטרות בעלות מנעד רחב גיטרות המכילות שבעה, שמונה, תשעה, עשרה או יותר מיתרים אשר נמצאות בשימוש בקרב גיטריסטים מעטים כאמצעי להגדלת המנעד הזמין לנגן.
גיטרת באטנטה קטנות יותר מהגיטרות הקלאסיות, בדרך כלל בעלות ארבעה או חמישה מיתרי מתכת.
נמצאות בעיקר בשימוש בקלבריה (אזור בדרום איטליה).
גיטרות חשמליות יכולות להכיל גוף מוצק, חצי חלול או חלול, ויפיקו לרוב צליל חלש ללא מגבר.
לגיטרות החשמליות אין תיבת תהודה והן מוגברות באמצעות פיקאפים מגנטיים הממירים את תנודות מיתרי המתכת לזרם חשמלי.
האות המתקבל מן הפיקאפים מוזן אל תוך המגבר באמצעות כבל או משדר רדיו לשם הגברת הצליל.
הצליל משתנה לעיתים קרובות באמצעות מכשירים אלקטרוניים אחרים או בשל דיסטורשן (עיוות) טבעי של השסתומים במגבר.
לגיטרה החשמלית יש צורות שונות והיא משמשת ככלי נגינה מרכזי בבלוז, ברוק ובמטאל.
בניגוד לגיטרה קלאסית, הנגינה בגיטרה חשמלית מתבצעת לרוב בעזרת מפרט.
גיטרה בס דומה בצורתה לגיטרה חשמלית ומוגברת כמוה, באמצעות פיקאפים ומגבר.