tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התפתחויות נוספות גילו כי גולדשמידט נעזר באיש העסקים רוברט ק.
בורטצ'ל, תוך שמירה על ההתעללות בנערה בחשאיות.
בתמורה, גולדשמידט נתן את תמיכתו בהצעתו של ברטצ'ל (שלא הצליחה) להאריך את החכירה של ספינות המגורים על נהר וילאמט.
רבו של גולדשמידט פנה לעיתון האורגוניאן בבקשת סליחה.
על אף שלא היה ניתן עוד להעמיד את גולדשמידט לדין על העבירה, החל בר המשפטים של אורגון לחקור את העניין.
גולדשמידט הגיש התפטרות מהבר, אשר התקבלה ב-13 במאי, בה כתב כי הוא מודע לכך שהוא לא יהיה זכאי לחברות בבר.
בעקבות החלטתו של גולדשמידט למסור את המסמכים לטיפול בחברה ההיסטורית של אורגון, העביר בית המחוקקים חוק המחייב את מושלי העתיד להשאיר את מסמכיהם בארכיון המדינה.
רשומות רבות פורסמו באתר האינטרנט של ארכיון מדינת אורגון בתחילת 2005.
השערורייה השפיעה על אנשים וארגונים רבים הקשורים לגולדשמידט.
אנשים רבים הואשמו בידיעה על הפשע, ושלא פעלו בהתאם.
דבי קנדי, שעבדה בשביל גולדשמידט בזמן שהיה מושל, נזכרה: "אני פשוט לא יכולה לספר לך כמה שמועות היו עליו אז".
השריף של מחוז מולטנומה, ברני ג'וסטו, שהודה כי ידע על ההתעללות, הודיע על פרישתו המוקדמת בפברואר 2008.
ב-7 במרץ 2011 פרסם נשיא הסנאט של אורגון ויושב בית הנבחרים של אורגון הודעה לפיה הדיוקן של גולדשמידט כמושל המדינה הוסר מחומות בניין הקפיטול של המדינה בסיילם והועבר לאחסון, מתוך כבוד לקורבנות.
ניל מקדונו הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
מוכר בעיקר מתפקידו כלין קומפטון במיני-סדרה "אחים לנשק" וכדמיאן דארק בסדרות "החץ" "אגדות המחר" של יקום החץ.
מקדונו נולד בדורצ'סטר מסצ'וסטס לזוג מהגרים מאירלנד קתרין (לבית בוש) ופרנק מקדונוג, הוא למד שם באחווה ובאוניברסיטת סירקיוז, שם עשה תואר ראשון באומנויות.
לאחר מכן למד זמן קצר באקדמיה למוסיקה ולדרמה אמנותית בלונדון.
מקונדו שיחק בתפקיד משני במספר סרטים פופולריים בהם "מסע בין כוכבים", "דו"ח מיוחד", "Company of Heroes", "טיים ליין", "גיבורי הדגל" ו"מלאכים באזור השער", ובסרט הטלוויזיה של NBC "בקו החובה: אמבוש בוייקו" (1993), הסרט מספר את התפתחות המצור בווייקו ואת מותו של דייוויד כורש.
בסרט משחק מקדונו לצד טים דיילי.
מקדונו שיחק בכמה סדרות טלוויזיה בהן "ג'אג", "NYPD Blue", "אחים לנשק", "ואן הלסינג" ו"תיקים באפלה".
בשנת 1991 זכה מקדונו בפרס Dramalogue לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 1995 כיכב במותחן המדע הבדיוני הטלוויזיוני של FOX, "ננס לבן" בתור דריסקול רמפרט, סטודנט ניו-יורקי לרפואה.
בשנת 1999 נבחר פה אחד על ידי חבר השופטים כשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של אטלנטיק סיטי.
בשנת 2003 זכה בפרס סטלייט לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2004 שיחק בדרמת הפשע "בראש מורם" בכיכובו של דוויין ג'ונסון.
ושיחק בתפקיד ראשי בסדרה "חקירה רפואית" ב־NBC.
בשנת 2007 גילם את וייט קיין במיני-סדרה העל טבעית והמדע בדיונית "איש הפח" (Tin Man') בערוץ Syfy.
באותה שנה שיחק בסדרה "טרוולר" בתפקיד ג'ק פריד, מזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית.
בשנת 2009 שיחק בסרט "סטריט פייטר - האגדה של צ'ון לי" שמבוסס על סדרת משחקי הקרבות סטריט פייטר.
בשנת 2011 הופיע בסרט "קפטן אמריקה" וכן לאחר מכן החל לשחק בסדרה "הסוכנת קרטר", שניהם בתפקיד אורח של סוכן סוכנות הביון טימות'י "דאם דאם" דוגאן.
בשנת 2013 שיחק במיני-סדרה של רשת TNT, "מוב סיטי" בתפקיד ויליאם פארקר, מפקד משטרת לוס אנג'לס.
בין השנים 2015–2018 שיחק בסדרות "החץ", "הפלאש" ו"אגדות המחר" בתפקיד נבל-העל דמיאן דארק.
בשנת 2020 חזר כתפקיד אורח בפרק השביעי בעונה החמישית של "אגדות המחר".
בשנת 2018 השתתף בקומדיית האקשן , בכיכובו של אדם דווין.
בשנת 2019 השתתף בעונה השנייה של סדרת הדרמה "ילוסטון", בכיכובו של קווין קוסטנר, וכן, שיחק בסדרת הטלוויזיה "פרויקט הספר הכחול" בערוץ ההיסטוריה.
ב-2020 שיחק תפקיד משנה בסרט "סוניק".
בשנת 2003 נישא מקדונו לרובה רוברטסון – דוגמנית דרום אפריקאית שפגש בבריטניה בעת שצילם את "אחים לנשק", לזוג חמישה ילדים.
דזמונד פטריק ויגאן , מוכר כניל ויגאן , הוא דיפלומט בריטי, המכהן כנציב העליון של בריטניה בקניה מאוגוסט 2023.
ויגאן למד באוניברסיטת אוקספורד, ומשם הוא קיבל תואר .B.A בהיסטוריה.
הוא גם בעל תואר .M.Sc בכלכלה מאוניברסיטת לונדון.
בנוסף, הוא בעל דיפלומה מבית הספר ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
ויגאן נשוי ליעל שאותה הכיר בישראל.
ויגאן הצטרף למשרד החוץ וחבר העמים בשנת 2000. מאוגוסט 2002 עד ינואר 2006, הוא היה ראש המדור הפוליטי בשגרירות בריטניה בישראל.
הוא המשיך לשרת בתפקידים דיפלומטיים, והיה לשגריר בריטניה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ולשגריר בריטניה בסומליה.
בשנת 2016 הוא הפך לחבר במסדר האימפריה הבריטית כקצין (OBE).
ביוני 2019 מונה לשגריר בריטניה בישראל.
הוא סיים את כהונתו ביוני 2023 ולאחר מכן באוגוסט באותה שנה החל לכהן כנציב העליון של בריטניה בקניה.
ניל הוסלר מקלרוי היה מזכיר ההגנה של ארצות הברית בין השנים 1957 – 1959, בממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
לאחר פרישתו הוא שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של פרוקטר אנד גמבל.
מקלרוי נולד בבריאה (Berea) שבמדינת אוהיו להורים שהיו מורים בבית ספר.
לאחר שקיבל את התואר הראשון שלו בכלכלה באוניברסיטת הרווארד ב-1925, הוא שב לסינסינטי כדי לעבוד במחלקת הפרסום של חברת פרוקטר אנד גמבל.
ב-1931, כמנהל זוטר שניהל את מסע הפרסום של החברה לסבון "קמאי" (Camay), הוא כתב מזכר באורך של שלושה עמודים שהניח את היסודות לעקרונות המודרניים של ניהול מותג.
במזכר זה, טען מקלרוי שעל חברות למנות צוות שיווק נפרד לכל מותג ומותג, כאילו היה מדובר על עסק נפרד.
שיטה חדשנית זו של ניהול מותג תאומץ לימים על ידי חברות בכל רחבי ארצות הברית.
הוא התקדם במהירות במעלה סולם הניהול וב-1948 הוא היה לנשיא החברה.
אף על פי שהוא נודע כאיש עסקים, ניסיונו היחיד של מקלרוי בממשל הפדרלי קודם לשנת 1957 היה כיושב ראש כנס הבית הלבן לחינוך בשנים 1955 – 1957. על רקע הניסיון שלו בתחום התעשייה, ועל רקע הדומיננטיות של הנשיא אייזנהאואר בענייני ההגנה, מינויו של מקלרוי לא היה חריג.
הוא פירט את המנדט שניתן לו ביום בו נכנס לתקידו: "אני משוכנע שתפקיד מזכיר ההגנה הוא להיות הקפטן של צוות ההגנה של הנשיא אייזנהאואר".
ב-4 באוקטובר 1957, ארבעה ימים בלבד לפני שמזכיר ההגנה צ'ארלס א' וילסון סיים את תפקידו, שיגרה ברית המועצות למסלול סביב לכדור הארץ את הלוויין הראשון שלה, ספוטניק 1, מתוך מסר שהסובייטים מתקדמים יותר בפיתוח טילים בהשוואה לארצות הברית.
אירוע זה, שהעלה שאלות חשובות בנוגע לתוכנית ההגנה של ארצות הברית, שימש רקע למינויו ב-9 באוקטובר של ניל מקלרוי כמזכיר ההגנה.
שיגורם של הספוטניק 1 ושל לוויין סובייטי שני חודש לאחר מכן, מנע ממקלרוי להיכנס לתפקידו בצעד שקול ונינוח.
כדי להתייחס לדאגות שעוררו הספוטניקים, ניסה מקלרוי להבהיר את המקומות היחסיים בהם נמצאו ארצות הברית וברית המועצות במרוץ לחלל, ולהאיץ את קצב ההתקדמות של ארצות הברית בתחום.
בהשימו דגש מיוחד על טילים בליסטיים לטווח בינוני שהיו אז בתהליך פיתוח אמריקאי, טען מקלרוי שבהצבתם באתרים מעבר לים, הם יהיו יעילים באותה מידה כמו הטילים הבין-יבשתיים הסובייטיים.
מבלי להמתין לבדיקות הסופיות ולניתוחים, הורה מקלרוי להכניס לייצור את הטילים הבליסטיים לטווח בינוני תור של חיל האוויר ואת ה"יופיטר 19" של הצבא ותכנן להציבם לראשונה בבריטניה לפני סוף שנת 1958 ועל אדמת יבשת אירופה זמן קצר לאחר מכן.
מקלרוי גם הורה להאיץ את הפיתוח של הטיל הבליסטי לטווח בינוני המבוסס על דלק מוצק, פולאריס ואת הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים אטלס וטיטן.
בפברואר 1958 הוא אישר לחיל האוויר להתחיל בפיתוח ה-LGM-30 מיניטמן, טיל בליסטי בין-יבשתי המונע בדלק מוצק שהוצב בדירים מבוצרים תת-קרקעיים ועל פי התוכנית הם היו אמורים להיות מבצעיים בראשית שנות השישים.
מקלרוי לא האמין שהצלחת הספוטניקים לא ייצגה שינוי משמעותי במאזן הכוחות העולמי, אך הוא הכיר בכך שיש להם השפעה משמעותית על דעת הקהל העולמית.
שיגור הספוטניקים הצביע על כך ש"ברית המועצות מתקדמת מבחינה מדעית הרבה מעבר למה שרבים שיערו" וש"כלי הנשק של העתיד יהיו קרובים אלינו יותר מאשר חשבנו ולפיכך הישרדותה של האומה תלויה יותר מתמיד במהירות ובמיומנות שאנו מסוגלים להשיג בפיתוח של כלי הנשק המתקדמים".
על מקלרוי היה להסביר את תוכנית הטילים ולנסות להרגיע את חרדתם של חברי קונגרס במה שהיה קרוי "פער הטילים" בין ארצות הברית לבין ברית המועצות.
מקלרוי לקח על עצמו את האחריות לחלק מהסיבות לפער הטילים.
כאשר נשאל אם ארצות הברית מפגרת מאחורי הרוסים בתחום הלוויינים והטילים, הוא השיב בחיוב.
אך הטענות בנוגע לפער הטילים נמשכו.
במובנים מסוימים החישו שיגורי הספוטניקים את חקיקתו של "חוק הארגון מחדש של מחלקת ההגנה" של 1958 (Defense Reorganization Act of 1958).
אף על פי שהנשיא אייזנהאואר הטיל את כל כובד משקלו להשגת ההסכמה על חקיקה זו, מקלרוי היה זה שתרם רבות להשגתה.
החוק השפיע באופן משמעותי על ההתפתחות הארגונית של מחלקת ההגנה ועל תפקידו של המזכיר.
מקלרוי שקל את ההיבטים החשובים ביותר של תהליך הארגון מחדש שייעל את מבנה הפיקוד המשולב וייצור מערך חזק של מחקר והנדסה צבאיים, כולל DARPA (הסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים) בראשותו של רוי ג'ונסון, סגן-הנשיא של חברת ג'נרל אלקטריק.
כמו תמיד, תוכניותיה של מחלקת ההגנה הושפעו באופן משמעותי מתקציבה.
אף על פי שממשל אייזנהאואר היה נחוש לשלוט בהוצאותיו ולאזן את התקציב, מקלרוי לא שם את שיקולי המוכנות הצבאית מעל השיקולים הכלכליים.
כמי שתמך נמרצות בהגשת סיוע צבאי לבעלות בריתה של ארצות הברית, הוא דחף לתמיכה של הקונגרס והציבור בתוכנית.
"הסיוע הצבאי", הוא אמר, "הוא עבור הגנתה של ארצנו מה שפעולות למניעת שריפות מהוות עבור לוחמה באש.
לרשותך יכול לעמוד הציוד הטוב ביותר, מערכת מתזי המים החדישה ביותר במפעל שלך, אך היא תהיה חסרת ערך אם לא תנקוט בצעדים לשליטה על האש לפני שהיא תגיע למפעל שלך".
עם זאת, הוא ניהל תקציב שהיה מוגבל.
על אף הדאגה הציבורית בנוגע למוכנות לנוכח לווייני הספוטניק הרוסיים והלחץ שהופעל מצד המפלגה הדמוקרטית להוציא יותר כספים, לא נכנס ממשל אייזנהאואר לפאניקה.
בעוד שהוא שינה כמה מסדרי העדיפות התקציביים, במיוחד מתן עדיפות לפיתוח, ייצור והצבת טילים, לא בוצעו הגדלות משמעותיות בתקציב ההגנה.
הנשיא אייזנהאואר והמזכיר מקלרוי טענו שהתקציב מתאים בדיוק להבטחת ביטחון האומה.
בתקופת כהונתו של מקלרוי כמזכיר ההגנה נותר תקציב מחלקתו יציב.
ב-1957, כאשר נעתר מקלרוי לבקשתו של אייזנהאואר לשמש כמזכיר ההגנה, הוא הגביל מראש את משך כהונתו לשנתיים.
אף על פי שנשמעו ביקורות על כך שהמזכיר מסיים את תפקידו זמן קצר לאחר שלמד את מלאכתו, אישר מקלרוי בראשית 1959 שהוא יתפטר לפני תום השנה.
ההערכות שסגנו של מקלרוי, דונלד א.
קוורלס, יירש אותו, הוזמו עם מותו של זה האחרון במאי אותה שנה.
גייטס, החליף את קוורלס לאחר פטירתו וכאשר נכנסה התפטרותו של מקלרוי לתוקף ב-1 בדצמבר 1959 הוא החליפו.
למעשה, מקלרוי שירת כמזכיר ההגנה למשך זמן ארוך יותר מכל קודמיו, למעט וילסון.
ביום סיום כהונתו העניק הנשיא אייזנהאואר למקלרוי את מדליית החירות.
לאחר תום כהונתו כמזכיר ההגנה מונה מקלרוי ליושב ראש מועצת המנהלים של חברת פרוקטר אנד גמבל.
ניל מקלרוי מת ממחלת הסרטן ב-30 בנובמבר 1972 בסינסינטי בגיל 68. הוא הניח אחריו את רעייתו, קמילה פ.
מקלרוי, שתי בנות ובן ותשעה נכדים.
ניל יוג'ין ווק היה כדורסלן יהודי-אמריקאי, אשר היה פעיל בין השנים 1969–1981. ב-8 עונותיו הראשונות בקריירה שיחק בליגת ה-NBA, ורשם ממוצעים כוללים של 12.6 נקודות, 7.7 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
ב-3 עונותיו האחרונות בקריירה שיחק עבור הפועל רמת גן מליגת העל הישראלית.
ווק נולד בקליבלנד שבאוהיו למשפחה יהודית, עמה עבר בגיל 11 להתגורר במיאמי ביץ', פלורידה.
בין השנים 1965–1969 למד באוניברסיטת פלורידה, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה.
בעונת 1967/1968 קלע 26.5 נקודות בממוצע למשחק, והוביל את כל שחקני ליגת המכללות עם 19.8 ריבאונדים למשחק.
בעונתו האחרונה, 1968/1969, רשם ממוצעים של 24.0 נקודות ו-17.8 ריבאונדים למשחק, ונבחר בפעם השנייה ברציפות לחמישיית העונה של המחוז הדרום-מזרחי (First Team All-SEC).
בעת סיום לימודיו הוביל ווק את כל שחקני האוניברסיטה בסך נקודות (1,600) וריבאונדים (1,181) בקריירה.
בדראפט ה-NBA 1969 נלקח ווק על ידי פיניקס סאנס בבחירה השנייה, אחרי לו אלסינדור (שנודע כ"כרים עבדול-ג'באר") אשר נבחר ראשון.
החל מעונתו השנייה בפיניקס שימש כסנטר הפותח של הקבוצה, והיה אחד השחקנים המובילים שלה ב-4 העונות הבאות.
עונתו הטובה ביותר מבחינה אישית הייתה , בה העמיד ממוצעים של 20.2 נקודות, 12.4 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים למשחק.
לקראת עונת הועבר בטרייד לניו אורלינס ג'אז, אך כבר לאחר 37 משחקים נשלח בטרייד נוסף לניו יורק ניקס.
בשתיים וחצי עונותיו עם הניקס שימש כשחקן ספסל, וקלע 6.3 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 1977 עזב ווק את ה-NBA וחתם על חוזה לעונה אחת בקבוצת רייר ונציה מליגת העל האיטלקית.
לקראת עונת 1978/1979 חתם על חוזה בהפועל רמת גן מליגת העל הישראלית, במדיה שיחק במשך 3 עונות.
בתקופתו ברמת גן היה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצד סטיב קפלן, סטיב שלכטר ואל פלמינג, וקלע 13.8 נקודות בממוצע למשחק.
בסיום עונת 1980/1981 עזב ווק את הקבוצה ופרש ממשחק, לאחר שנתבקש להתגייס לצה"ל.
בשנת 1988 נתגלה גידול סרטני בעמוד השדרה של ווק, ובעקבות סיבוך בניתוח להסרת הגידול הוא סבל משיתוק בפלג גופו התחתון לשארית חייו.
בשנים הבאות שיחק ווק על כיסא גלגלים בליגת כדורסל נכים, ואף זכה בשנת 1990 בפרס "ספורטאי השנה בליגות הנכים" ("Wheelchair Athlete of The Year"), אשר הוענק לו בבית הלבן בידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש האב.
בשנת 2006 הונצח ב"היכל התהילה הלאומי של הספורטאים היהודים" אשר בקומאק, ניו יורק.
ניל סטריט היה רוכב מרוצי ספידווי, מנהל ומהנדס.
סטריט נולד במלבורן, אוסטרליה, והגיע לראשונה לבריטניה בשנת 1952 כדי לרכב בקבוצת האקסטר פאלקונס.
הוא רכב בקבוצת הסווינדון רובינס ובניופורט וואספס לפני שפרש ממרוצים בשנת 1976. סטריט ביצע הופעות בינלאומיות עבור אוסטרליה, אוסטרלאסיה, בריטניה ונורווגיה.
ב-2002, הוענקה לו מדליית מסדר אוסטרליה ביום אוסטרליה בקטגוריית פרסי הספורט המוטורי על תרומתו לספורט הספידווי.
ב-1981 מונה למנהל הצוות של חתולי הבר וויימוט.
כשנסגרו ב-1984 הוא הפך למנהל קבוצת הפול פיראטס עד שנת 1999 כאשר העביר את התפקיד לניל מידלדיץ'.
ב-1984 ניהל את קבוצת האקסטר פאלקונס.
ב-1997 נכנס לתפקיד מנהל קבוצת הניופורט וואספס ונשאר בתפקידו עד 2005.
סטריט היה גם מנהל נבחרת הספידווי של אוסטרליה והיה אחראי בעת הזכייה בגביע הנבחרת העולמית בשנת 1999 ובגביע העולם בספידוויי בשנת 2001 ו-2002. בשנת 2009, סטריט חזר לתפקיד המנהל של קבוצת הניופורט וואספס לאחר שהמועדון חזר למירוץ בעקבות מותו של האמרגן טים סטון בשנת 2008.
בתו קרול נישאה לרוכב הספידווי פיל קרמפ ונכדו ג'ייסון קרמפ זכה שלוש פעמים באליפות העולם בספידווי בשנת 2004, 2006 ו-2009.
בשנים 1974–1975 החל סטריט להיות מעורב בעיצוב מנועים.
איוון טייגה תכנן ראש בעל ארבעה שסתומים למנוע הג'אווה, בסיועו של סטריט.
המנוע עבר לייצור תוך ארבעה שבועות בלבד, והוא נלקח לניוקאסל לפגישה שנערכה ערב לפני אליפות אוסטרליה, אך המפגש בוטל, כך שהמנוע עדיין לא נבדק על המסלול.
לאחר מכן, פיל קרמפ השתמש במנוע באליפות אוסטרליה בסידני ושבר את השיא שהחזיק ג'ים איירי בכמעט 3 שניות.
אירוע זה נחשב ליוצא דופן בהתחשב בעובדה שהמנוע יצא באותו הרגע מבית המלאכה ולא נבדק טרם המירוץ.
על איוון טייגה, לקראמפ ניתנה האפשרות להתחרות עם המנוע הרגיל שלו בעל שני שסתומים, אך לאחר שניסה את המנוע בעל 4 השסתומים סירב לרדת מהאופנוע.
ב-6 באוקטובר 2011, נפטר סטריט בביתו בעיר מולדתו מלבורן, בגיל 80. הוא אובחן כחולה סרטן 5 שנים קודם לכן, אך שמר את מצבו הרפואי מוסתר מהתקשורת.
הסרטן שלו התפשט לרגלו וכתוצאה מכך נפל מספר שבועות לפני מותו והכה את ראשו, אך לא סיפר על כך לאיש.
הוא לא היה מודע לכך שהנפילה גרמה לדימום במוח וסטריט שקע בתרדמת במהלך שנתו ונפטר ב-6 באוקטובר.
ניל ברנן הוא קומיקאי, תסריטאי ובמאי אמריקאי.
הוא ידוע כמי שיצר וכתב יחד עם דייב שאפל את הסדרה "המופע של שאפל" עבור הערוץ קומדי סנטרל.
בסוף העונה השנייה היא דורגה כתוכנית הפופולרית ביותר בערוץ.
עלתה לראשונה בינואר 2003 ונמשכה עד 2006.
ברנן התגורר עד גיל שש בווילנובה, פנסילבניה והתגורר בשנים 1978 עד 1986 בווילמט, אילינוי.
הוא נולד למשפחה אירית קתולית והוא הצעיר מבין 10 ילדים.
לדברי ברנן, הצד של אביו של המשפחה היה מצחיק, כמו גם חמשת אחיו הגדולים.
ברנן אמר שהוא הבין שהוא מצחיק ואוהב קומדיה כבר בגיל 8, וכבר מאז הוא ביצע חומר מתוכנן עבור חבריו לכיתה בסגנון שחיקק את הקומיקס ריצ'רד לואיס, ג'רי סיינפלד ודוד ברנר.
הוא גם צפה בכמות גדולה של קומדיה בטלוויזיה במהלך שנות לימודיו בתיכון, ולעיתים קרובות נשאר עד מאוחר כדי לצפות בתוכניות 'לייט נייט' עם דייוויד לטרמן וארסיניו הול.
אחיו הגדול של ברנן קווין הפך לקומיקאי וסופר שהתחיל לעשות קומדיה סטנד-אפ בזמן שניל עדיין היה בתיכון.
ניל השתתף בהופעותיו של קווין באימפרוב שבניו יורק בסופי שבוע, שם היה פוגש קומיקאים כמו ריי רומנו, דייב אטל, מייק רויס ודייוויד ג'וסקוב.
ברנן אמר בריאיון לערוץ הקולנוע העצמאי (IFC) כי לאחר שצפה באחיו עושה סטנד-אפ, הוא הבין שאפשר להתפרנס בקומדיה.
ברנן עבר לניו יורק ללמוד בבית ספר לקולנוע בניו יורק, אך הוא נשר לאחר שנה.
הוא החל כשוער במועדון הקומדיה של בוסטון בגריניץ' וילג', שם פגש את דייב שאפל, שהופיע בקביעות.
השניים התיידדו, וברנן לעיתים קרובות הציע בדיחות לצ'אפל.
ברנן היה שותף בדירה עם הקומיקאי ג'יי מוהר כשהוא מתגורר בניו יורק.
לאחר שישה חודשים שעבד כשוער במועדון הקומדיה של בוסטון, בשנת 1992, ברנן ביצע לראשונה סטנדאפ בגיל 18. בהמשך הוא סיפר: "לא צחקתי"; הוא לא ביצע שוב סטנד-אפ עד 1997. ברנן כתב גם למגזין The Source בשנת 1992.
הרברט ניל טרוויס היה עורך קולנוע אמריקאי.
לאחר שסיים תואר ראשון באמנות ותיאטרון באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, התנסה טרוויס בעסקי הקולנוע והיה ב-1965 עוזר-עורך בסרט "Billie", ואחר כך עוזרו של העורך תומאס סטנפורד בסרטים כמו "The Reivers" ו-"Hell in the Pacific".
ב-1970 הורשה לראשונה להוביל לבדו את עריכתו של סרט, "The Traveling Executioner".
בשנת 1977 הוענקו לו שתי מועמדויות לפרס אמי על עריכת סדרת הטלוויזיה "שורשים", שמהן הוא זכה בפרס אחד.
הסרט שערך והיה מועמד לזכיות הרבות ביותר, שמהן גם זכה פעמים רבות, היה "רוקד עם זאבים".
לא רק שטרוויס היה מועמד לפרס באפט"א, אלא גם זכה בפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר בשנת 1991.
ניל טרוויס היה חבר בחברת עורכי הקולנוע האמריקאים , וקיבל את פרס מפעל החיים של האגודה בשנת 2010.
1991: העריכה הטובה ביותר – "רוקד עם זאבים"
1992: העריכה הטובה ביותר – "רוקד עם זאבים"
1977: עריכת הקולנוע המצטיינת בסדרת דרמה – "שורשים" (חלק ראשון)
מועמדות: 1977: עריכת הקולנוע המצטיינת בסדרת דרמה – "שורשים" (חלק שני)
ניל מוֹפֶּה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בסביליה מהלה ליגה בהשאלה מאולימפיק מרסיי.
מופה החל את קריירת נעוריו בקבוצה US ואלבון בגיל שש.
בשנת 2002 לפני שעבר לאקדמיה של ניס בשנת 2007. בספטמבר 2012 זומן לראשונה לסגל הקבוצה הבוגרת למשחק ליגה מול ברסט כשהוא בן 16 ו-32 ימים בלבד.
הוא השתלב במהירות בקבוצה הבכירה של המועדון ובינואר 2013 האריך את חוזהו במועדון בשנתיים וחצי נוספות.
בשער הבכורה שלו ובהופעה הראשונה שלו בליג 1, הפך לשחקן השני הצעיר ביותר שהשיג הישגים אלו.
באוגוסט 2015 עשב את ניס לאחר 8 שנים במועדון בהן כבש תשעה שערים בקבוצה הבוגרת ב-53 הופעות.
ב-10 באוגוסט 2015 עבר מופה לסנט אטיין בחוזה לארבע שנים תמורת סכום של 500,000 אירו.
אף על פי שערך 23 הופעות והבקיע שלושה שערים בעונת 2015/2016 עזב את הקבוצה בהשאלה לעונה אחת לטובת ברסט ביולי 2016.
ב-20 ביולי 2016, הצטרף מופה לברסט מליגת המשנה הצרפתית.
כבר בפתיחת העונה כבש עשרה שערים ב-21 הופעות ואף זכה באוגוסט 2016 בפרס שחקן החודש בליגה.
עקב פציעות רבות בחלקה השני של העונה, סיים את העונה עם 12 שערים ב-31 הופעות.
ב־14 ביולי 2017, עבר מאופיי לאנגליה והצטרף לברנטפורד מהצ'מפיונשיפ בחוזה לארבע שנים.
את השער הראשון שלו כבש בהפסד 4–3 לנוטינגהאם פורסט ב-12 באוגוסט.
הוא סיים את עונת 2017/2018 עם 46 הופעות וכמלך השערים של הקבוצה, עם 13 שערים.
ב-5 באוגוסט 2019 עבר מופה למועדון הפרמייר-ליג ברייטון אנד הוב אלביון תמורת תשלום שלא דווח.
מאופיי כבש בהופעת הבכורה שלו במשחק הפתיחה של עונת 2019/2020, בתיקו 3-3 נגד ווטפורד.
את העונה הוא סיים עם עשרה שערים ב-37 הופעות.
במחזור השני של עונת 2020/2021 כבש שני שערים ב-7 דקות הראשונות של המשחק במשחק שהסתיים בתוצאה 0–3 על ניוקאסל יונייטד.
ב-27 באוגוסט 2022 חתם באברטון תמורת 17 מיליון אירו.
ב-3 בספטמבר ערך הופעת בכורה בקבוצה בתיקו 0-0 נגד ליברפול.
ב-18 בספטמבר כבש שער בכורה, בניצחון 0–1 על וטסטהאם יונייטד.
ב-1 בספטמבר 2023 חזר בהשאלה לעונה אחת לברנטפורד.
ב-30 באוגוסט 2024 הושאל לעונה אחת לאולימפיק מרסיי.
למופה שתי הופעות ושער אחד במדי נבחרת צרפת עד גיל 21.
מופה נולד בוורסאי ועבר עם משפחתו לריביירה הצרפתית בגיל חמש.
הוא ממוצא ארגנטינאי מצד אמו.
מופה מספר שהוא נוהג לקרוא ספרים בחדר ההלבשה לפני משחקים.
ניל פטריק דאן הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת פלורידה, מאז 2017.
דאן נולד בבוסטון, הגדולה שבערי מסצ'וסטס, בפברואר 1953. באוניברסיטת וושינגטון ולי הוא השלים לימודי תואר ראשון במדעי המחשב, ולאחר מכן למד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון דוקטורט ברפואה.
הוא סיים את ההתמחות הרפואית שלו במרכז הרפואי הצבאי ע"ש וולטר ריד.
במשך 11 שנה שירת בצבא ארצות הברית, ובתום שירותו הפעיל הגיע לדרגת מייג'ור.
לאחר מכן התיישב בעיר פנמה סיטי שבפלורידה, שם סייע להקים את המרכז האורולוגי של העיר.
באוגוסט 2015, לקראת בחירות 2016, הכריז דאן על התמודדותו אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השני של פלורידה.
נציגת המחוז המכהנת, גוון גרהאם הדמוקרטית, בחרה לפרוש מהקונגרס לאחר שהמחוז נעשה רפובליקני באופן משמעותי.
דאן זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית, וביום הבחירות הכלליות גבר על וולטר דרטלנד.
בבחירות 2018 ובבחירות 2020 נבחר מחדש.
עם התכנסות הקונגרס ה-115 של ארצות הברית, דאן הושבע לתפקידו בבית הנבחרים.
הוא תומך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ובאי-מימון למחלקת החינוך של ארצות הברית, וב-13 בדצמבר 2017 נמנה עם 107 הרפובליקנים שחתמו על מכתב ליושב ראש רשות התקשורת הפדרלית אג'יט פאי ובו הביעו תמיכה בכוונותיו לבטל הגנות על נייטרליות הרשת בניגוד לדעת חברי הרשות.
כמו כן, דאן קיבל 18,500 דולר אמריקני מתעשיית הטלקום לפני שהצביע בעד ביטול הכלל.
ב-9 באפריל 2020, בראשית מגפת הקורונה בארצות הברית, אובחן דאן חיובי למחלת נגיף קורונה 2019.
ניל דרוקמן (נולד ב-5 בדצמבר 1978) הוא תסריטאי, מנהל קריאייטיב ומתכנת ישראלי-אמריקאי.
דרוקמן הוא סגן-הנשיא של אולפן פיתוח משחקי הווידאו Naughty Dog, וידוע בעיקר בשל עבודתו על זיכיונות המשחקים "Uncharted" ו-"The Last of Us".
הוא למד מדעי המחשב באוניברסיטת קרנגי מלון ולאחר מכן התחיל לחפש עבודה בתחום משחקי המחשב.
תחילה, ניל דרוקמן היה מתמחה בחברה Naughty Dog.
הוא הוביל את הפיתוח של משחק המחשב The Last of Us והיה כתב ומנהל הקרייטיב של המשחק Uncharted 4: A Thief's End.
בשנת 2018, במהלך הפיתוח של המשחק The Last of Us Part II, ניל הפך לסגן הנשיא של Naughty Dog, ועבד לצד אוון וולס לאחר יציאת המשחק בשנת 2020. דרוקמן הוא תסריטאי ומפיק בפועל של סדרת הטלוויזיה האחרונים מבינינו, שהיא עיבוד של המשחק.
דרוקמן זכה לשבחים על תרומתו למשחקים The Last of Us ו-Uncharted 4, וקיבל מספר פרסים על תרומותיו אלו, ביניהם שני פרסים מטעם האקדמיה הבריטית , שני פרסי D.I.C.E, ושלושה פרסי גילדת הכותבים של אמריקה.
עבודת הכתיבה שלו במשחק The Last of Us Part II זכתה לשבחים ממבקרים רבים אודות כתיבתה, אם כי הביקורת לקצב ולנושאים שלה הייתה מעורבת; המשחק זכה בכמה פרסי גיימינג.
ניל דרוקמן נולד בישראל ב-5 בדצמבר 1978, ליהודית "ג'ודי" ולג'רי אילן דרוקמן.
הוא גדל בבית אריה-עופרים, בה נוכח לאלימות רבה בתשדירי החדשות ובשיח היום יומי.
בשביל להסיח את עצמו מן האלימות שנוכח, אחיו הגדול של דרוקמן, עמנואל, הראה לו ספרי קומיקס, משחקי וידאו וסרטים מגיל צעיר.
צורות בידור אלו, במיוחד משחקי וידאו של Sierra Entertainment ו-LucasArts, עזרו לדרוקמן ללמוד אנגלית.
דרוקמן התעניין במיוחד בסיפורים הללו וכתב ספרי קומיקס משלו.
הוא עבר לארצות הברית עם משפחתו ב-1989. בגיל 16, חברו חבט בו בטעות עם מקל גולף, והרופאים נדרשו לשים לו 30 תפרים, מה שהותיר שקע קבוע בגולגולתו של דורקמן.
דרוקמן למד בחטיבת הביניים ובתיכון במיאמי, פלורידה, ולאחר מכן למד קרימינולוגיה, על מנת לכתוב רומנים מנקודת מבט קרימינולוגית.
אחיו הראה לקח אותו לכנס E3, כנס שאהב מאוד.
הוא השתתף בכנס ב-1998, 2000 ו-2002, כמו כן, הוא השתתף בכנס SIGGRAPH ב-2002 וב-2003. כסטודנט באוניברסיטת המדינה של פלורידה במרץ 2001, דרוקמן זכה בתחרות מרובת משתתפים במשחק Conker's Bad Fur Day שאורגנה על ידי נינטנדו ופלייבוי.
דרוקמן עבד כפקיד ב-My Favorite Muffin וכאיש מכירות ב-PacSun.
מיולי 2002, דרוקמן בילה שנה כעוזר מחקר גרפי של ד"ר דייוויד בנקס במעבדת ההדמיה באוניברסיטת המדינה של פלורידה, בזמן שהתגורר בטאלאסי, פלורידה.
במהלך תקופה זו, הוא החל לפתח עם כמה חברים את המשחק Pink-Bullet, עבור לינוקס וווינדוס.
בשלב מסוים, רצה להיות אנימטור, מה שגרם לו לרצות לקחת שיעורי אמנות, אך הוריו אסרו עליו לעשות זאת.
לאחר שלקח שיעור תכנות, הבין דרוקמן שזו העדפתו, ובדצמבר 1997 החל ללמוד לתואר ראשון במדעי המחשב.
אותו השלים בשנה שלאחר מכן, וסיים בהצטיינות את לימודיו עם ממוצע ציונים של 3.61. בשל תוצאותיו האקדמיות, הוא היה חבר באגודת הכבוד של מפתח הזהב.
דרוקמן עבר לפיטסבורג, שם למד באוניברסיטת קרנגי מלון (CMU); באוגוסט 2003, הוא החל את התואר השני שלו בטכנולוגיית בידור במרכז טכנולוגיות הבידור.
כחלק מהתואר, הוא למד משחקים של ג'סי של.
ג'סי לימד אותו פילוסופיות שעשה בהן שימוש מאוחר יותר בחייו.
באפריל 2004, דרוקמן פיתח את המשחק Dikki Painguin כסטודנט באוניברסיטת קרנגי מלון, בשיתוף פעולה עם עמיתו אלן בלומקוויסט.
ביולי 2025, דרוקמן הודיע כי הוא עוזב את מעורבותו היצירתית בסדרת הטלוויזיה "האחרונים מבינינו" של רשת HBO.
דרוקמן ציין כי העבודה על העונה השנייה הושלמה, ולפני תחילת העבודה המעשית על העונה השלישית הוא בוחר למקד את תשומת ליבו בפרויקטים העתידיים של Naughty Dog, אולפן המשחקים שבבעלות פלייסטיישן ואחראי על פיתוח סדרת משחקי "The Last of Us".
ניל פרנסיס טננט הוא זמר-יוצר בריטי, והסולן של צמד הסינת'-פופ הבריטי פט שופ בויז, אותו הקים עם כריס לואו בשנת 1981.
טננט טבע את המונח Imperial phase בהתייחסו לתקופה שבה מוזיקאים נחשבים בשיאם המסחרי והיצירתי בו זמנית.
ניל טננט נולד וגדל בעיירת הדייגים נורת' שילדס, בצפון-מזרח אנגליה.
הוא ניגן בנעוריו בגיטרה ובצ'לו ולמד בתיכון קתולי לבנים בעיר ניוקאסל הסמוכה לעיר הולדתו.
השיר "It's a Sin" של הצמד נכתב בהשראת תקופת לימודיו והתמודדותו עם החינוך הנוקשה בבית הספר הקתולי.
בגיל 16 ניגן טננט בהרכב המנגן מוזיקת פולק בשם Dust, ובמהלך שנות נעוריו אף היה חבר בקבוצת תיאטרון בניוקאסל.
ב-1975 סיים טננט לימודי תואר ראשון בהיסטוריה והחל לעבוד כעורך בשלוחה הבריטית של מארוול קומיקס, שהייתה אחראית בין היתר להתאים את התכנים של חוברות הקומיקס האמריקאיות לקהל הבריטי.
במסגרת עבודתו זו כתב מדי פעם תכנים לחוברת וראיין כוכבי רוק כמו מארק בולאן ואלכס הארווי.
ב-1977 עבר להוצאה לאור המתמחה בהוצאת ספרי הדרכה, שם ערך ספר לימוד גיטרה וספרי תחביבים ביתיים.
לאחר מכן עבד טננט ב־ITV Books (חטיבה בתוך חברת התקשורת הבריטית ITV) שם ערך את מדריך הטלוויזיה.
באוגוסט 1981 פגש את כריס לואו והם החלו לכתוב סקיצות לשירים.
במהלך עבודתו של טננט ב־ITV Books נוצר קשר מקצועי בינו לבין המעצב הגרפי של מגזין ה-Smash Hits, וב-1982 הוצעה לטננט עבודה במגזין כעורך מדור חדשות הפופ.
ב-1983 קודם טננט לתפקיד של עורך משנה במגזין וטס לניו-יורק כדי לראיין את חברי להקת הפוליס.
טננט ניצל את זמן שהותו בניו-יורק, יזם פגישה עם המפיק המוזיקלי בובי אורלנדו, ושיכנע אותו להפיק לפט שופ בויז את סינגל הבכורה West End Girls.
שיתופי פעולה מוזיקליים עצמאיים בולטים
בשנת 2024 שיתף פעולה עם דייוויד גילמור בשיר Zero Hour.
בשנת 2023 עשה קולות רקע בשיר Skydive של הראפר Casisdead.
בשנת 2017 שר עם כריסי היינד והפריטנדרס את השיר Let's Get Lost.
בשנת 2008 שר עם להקת הקילרס ואלטון ג'ון את השיר Joseph, Better You than Me.
בשנת 2007 הפיק עם רופוס ויינרייט את אלבומו של ויינרייט Release The Stars.
בשנת 2006 השתתף בטראק של די ג'יי פרש בשם Throw.
בשנת 2005 כתב מילים לשיר ושר בטראק Tranquilizer של הדיג'יי טום סטפנו הידוע בכינוי Superchumbo.
בשנת 1998 עשה קולות רקע יחד עם ניל האנון מה-The Divine Comedy בשירו של רובי ויליאמס No Regrets.
בשנת 1996 שר עם להקת סוויד שני שירים שהוקלטו בהופעה חיה והופיעו בבי-סייד של הסינגל שלהם Film Star, אחד מהם גרסת כיסוי לשיר Rent של פט שופ בויז, והשני גרסת כיסוי לשיר Saturday Night של סוויד עצמם.
בשנת 1992 עשה קולות בשיר של בוי ג'ורג' מפסקול הסרט משחק הדמעות.
בין השנים 1989–1994 עבד ניל עם הצמד Electronic.
הוא שר ועשה קולות רקע בסינגל הבכורה שלהםGetting Away with It, והיה הזמר המוביל בשירDisappointed שהופיע בפסקול הסרט עולם מגניב.
בשנת 2018 יצא לאור ספרו One Hundred Lyrics and a Poem – אסופה של 100 שירים של הפט שופ בויז, עם טקסט קצר של ניל טננט על כל אחד משירי הצמד.
הספר מסתיים ביצירה בת ארבע שורות שחיבר טננט.
ניל טננט יצא מהארון בשנת 1994 בראיון למגזין הבריטי ה-Attitude.
טננט לא מרבה לדבר מאז על חייו האישיים.
טננט היה אחד מהפטרונים של קרן האיידס של אלטון ג'ון,Elton John AIDS Foundation.
בשנת 1998 נמנה טננט עם התורמים הגדולים של מפלגת הלייבור הבריטית, אולם בשנת 2005 חשף כי הצביע למפלגה הליברל-דמוקרטית בטענה כי התפכח בעקבות תוכנית תעודות הזהות לכל אזרח של מפלגת הלייבור.
ניל טננט הגיע לישראל מספר פעמים במסגרת הופעות הצמד.
בחודש יוני 2013 לפני הופעת הצמד בישראל נשמעו קולות מחאה שהשוו את ישראל לאפרטהייד בדרום אפריקה וקראו לצמד לבטל את הופעתם בארץ.
תגובתו של טננט שלא הסכים עם ההשוואה של ישראל למדינת אפרטהייד פורסמה בדף הפייסבוק של הצמד.
ניל סמית' בראון היה דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הוויגית ולאחר מכן המפלגה האמריקאית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של טנסי בשנים 1837–1839 ובשנים 1855–1857 (בתקופת כהונתו השנייה גם כיושב ראש הבית).
בין שתי תקופות כהונה אלו הוא כיהן כמושל טנסי ה-12 בשנים 1847–1849, ולאחר מכן בשנים 1850–1853 כשגריר ארצות הברית ברוסיה.
ניל בראון נולד במחוז ג'יילס שבטנסי, כבנם של דאנקן ומרגרט (לבית סמית') בראון.
אבות המשפחה היו ממוצא אירי-סקוטי, וסבו, אנגוס בראון, היה ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
אביו היה חבר אדוק של המפלגה הוויגית.
בראון למד בקולג' ג'קסון שבספרינג היל, טנסי, ולפרנסתו לימד בבית ספר במחוז ג'יילס.
לאחר שלמד משפטים בהדרכתו של השופט ג'יימס טרימבל, הוא התקבל ב-1834 ללשכת עורכי הדין, ולזמן קצר עסק במקצוע בעיר פולאסקי שבטנסי.
ב-1835 עבר בראון לטקסס, אך עד מהרה התאכזב מחוסר הארגון שם, ושב לטנסי לאחר מספר חודשים.
ב-1836 הוא לחם במסגרת רגימנט המתנדבים הרכובים הראשון של טנסי ב והגיע עד לדרגת רב-סמל.
בראון נמנה עם מייסדי המפלגה הוויגית בטנסי.
בבחירות לנשיאות של 1836 הוא היה חבר בחבר האלקטורים, הצביע בעד יו לוסון וייט, והיה פעיל במסעות הבחירות של ויליאם הנרי הריסון והנרי קליי במערכת הבחירות של 1840 ובזאת של 1844, בהתאמה.
בשנים 1837–1839 הוא נבחר לבית הנבחרים של טנסי, והיה אז צעיר חברי הבית.
ב-1843 התמודד בראון על מושב בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השישי לקונגרס של טנסי מול חבר הבית המכהן ולאחר מכן המושל, ארון בראון (אין קשרי משפחה),אך נוצח.
ב-1847 זכה בראון במועמדות המפלגה הוויגית לתפקיד מושל טנסי.
יריבו בבחירות המקדימות היה שוב ארון בראון, שב-1845 נבחר כמושל.
ארון בראון, שהיה ידידו של הנשיא ג'יימס פולק, היה תומך נלהב במלחמת ארצות הברית-מקסיקו, בעוד שניל בראון התנגד אליה.
בתחילה הייתה אהדה ציבורית כלפי המלחמה, אך עד 1847 כבר נלאו ממנה תושבי טנסי, וכך עלה בידו של בראון לנצח בבחירות בהפרש קולות קל.
הוויגים גם השיגו אז את השליטה בבית המחוקקים של המדינה.
במהלך תקופת כהונתו בת השנתיים של בראון כמושל, הוא פיקח על השלמת הקמת בית הספר המדינתי לעיוורים בנאשוויל, ובית הספר המדינתי לחרשים בנוקסוויל, שתהליך הקמתם החל בעת תקופת כהונתו של עמיתו למפלגה ג'יימס ג'ונס מוקדם יותר באותו עשור.
בראון גם חתם על חוק שקבע את הקמתם של בתי ספר ציבוריים של ממש ברחבי טנסי, אך בידי גופי הממשל המקומי הושארה ההחלטה אם ליישם את סעיפי החוק, ומעט מאוד מהם הוגשם.
סיום מלחמת ארצות הברית-מקסיקו העלה את סוגיית הרחבת העבדות בשטחים שסופחו לארצות הברית כתוצאה מהמלחמה.
בראון התנגד ל, שקרא לאיסור קיומה של העבדות בכל השטחים הללו, אך הפילוג בשורות המפלגה הוויגית הארצית על רקע סוגיה זו הזיק לתדמיתה בטנסי שהייתה מדינת עבדות.
אף על פי שניהל מסע בחירות תחרותי ב-1849, הובס בראון בבחירות למשרת המושל על ידי הגנרל ויליאם טרוסדייל.
לאחר תבוסתו של בראון בבחירות, מינה אותו הנשיא זאכרי טיילור ב-2 במאי 1850 לתפקיד שגריר ארצות הברית ברוסיה בעידודו של הסנאטור הוויגי מטנסי ג'ון בל.
בסוף יולי הגיע בראון לסנקט פטרבורג, והגיש את כתב האמנתו לצאר ניקולאי הראשון ב-13 באוגוסט.
בשל העובדה שלא היה מורגל לחורף הרוסי הקשה, נפל בראון למשכב חודשים ספורים לאחר הגעתו, ובינואר 1851 התפטר לזמן קצר מתפקידו כשגריר בציינו שהאקלים הרוסי היה "לא מתאים למגורי אדם", אך עם החלמתו במרץ אותה שנה הוא חזר בו מהתפטרותו.
הגעתו של בראון לרוסיה התרחשה בתקופה סוערת ביחסי ארצות הברית – רוסיה.
הצאר לא הרגיש נוח עם אביב העמים של 1848, שכלל בעיקר מרידות דמוקרטיות נגד המונרכיות, והיה מודע לכך שהאמריקאים אהדו את המרידות הללו.
באופן דומה, האמריקאים זעמו על מעורבותה של רוסיה במהפכת 1848 בהונגריה וגרימתם להדחתו של המנהיג הפרו-דמוקרטי לאיוש קושוט, והיו אמריקאים שקראו להתערבות לטובתם של המהפכנים.
אף על פי שבאופן אישי לא היה בראון שבע רצון מצעדיו של הצאר ניקולאי, הוא הזכיר למנהיגי ארצות הברית שקושוט היה תככן, וטען שמעורבות אמריקאית תהיה הרת אסון.
לבראון הייתה דעה פסימיסטית במידה מסוימת על החברה הרוסית.
הוא ציין שהרוסים חסרו את רוח היוזמה, ושבאופן תמידי העתיקו יוזמות של ארצות אחרות הן בתעשייה והן באומנות.
"כל מה שיש להם הוא מושאל", הוא כתב, "למעט האקלים הנורא".
בעוד שהוא שיבח את מוסר העבודה של ניקולאי, הוא סבר שהצאר לא ניהל באופן נכון את מחלקות הממשל השונות שלו.
בראון היה מתוסכל באופן תמידי מהעיקובים הבירוקרטיים, וראה בצנזורה הרוסית על דואר ועל עיתונות כמחרידה.
הוא גם תמה על עלייתה של הסלאבופיליה, שהוא האמין שהיא לא יכלה להתחרות בתרבות המערבית.
על אף הזלזול שלו בחברה הרוסית, דחק בראון בארצות הברית להתחרות בשוק הרוסי הגדול.
הוא הצליח לשכנע את הצאר ניקולאי לוותר על העלאת המיסוי על כותנה מיובאת, והבטיח את ההסכמה הרוסית ל בין ארצות הברית לבין בריטניה.
בשבועות האחרונים לשליחותו הדיפלומטית, הביע בראון את דאגתו בנוגע להתפתחויות לקראת פרוץ מלחמת קרים, ובנוגע להשפעה האפשרית שלה על האינטרסים המסחריים של ארצות הברית.
לאחר שובו מרוסיה חידש בראון את פעילותו בהנהגת המפלגה הוויגית בטנסי.
לאחר קריסת המפלגה, הוא זיהה עצמו עם המפלגה האמריקאית ("שאינם יודעים דבר"), וב-1855 נבחר שוב לבית הנבחרים של טנסי, הפעם מטעם מחוז מחוז דייווידסון.
זמן קצר לאחר מכן הוא נבחר כיושב ראש הבית.
באמצע שנות ה-50 ניהל בראון קמפיין ברחבי המדינה לטובתו של המועמד לנשיאות מילרד פילמור, אך הוא נחל הצלחה פחותה בכך מול הפוליטיקאי הדמוקרטי ובהמשך המושל אישם גרין האריס, שתמך בג'יימס ביוקנן.
בראון נכח בוועידת מפלגת האיחוד החוקתי ב-1860 וסייע להוביל לבחירתו של ג'ון בל מטנסי כמועמד המפלגה לנשיאות.
ב-18 באפריל 1861, לאחר קרב פורט סאמטר בקרוליינה הדרומית, פרסמו בראון וכמה מנהיגים נוספים של המפלגה הוויגית מכתב שאישר את עמדתם בעד האיחוד.
בעוד שהם התנגדו לפרישת מדינות הדרום, אף על פי כן "הן כזכות חוקתית ומרפא לעוולות קיימות", הם הצהירו על זכותה של טנסי ועל זכותן של שאר מדינות הדרום להגן על עצמן אם תתקיים פלישה של כוחות פדרליים.
במאי 1861 נפגשו בנאשוויל בראון ומנהיגים ויגים נוספים עם אוליבר פרי טמפל , עורך דין ויגי מנוקסוויל.
מאוחר יותר נזכר טמפל שבראון נראה כ"משותק" מהעלייה המהירה בעיר של התחושות לטובת הפרישה, אך אף על פי כן הוא הביע גינוי "רהוט" כלפיה.
על כל פנים, זמן קצר לאחר הפגישה, הפסיק בראון לתמוך באיחוד, והשתתף במצעד בנאשוויל לתמיכה בקונפדרציה.
כאשר כבשו חיילי צבא האיחוד את נאשוויל ב-1862, נכלא בראון וביתו הועלה באש.
לאחר המלחמה הורה מושל טנסי הרדיקלי ויליאם בראונלו על מעצרו של אישם גרין האריס, והציע פרס של 5,000 דולר על לכידתו.
כשהוא בגלות באנגליה, אך השתוקק לשוב לטנסי, יצר האריס ב-1867 קשר עם בראון, וביקש את עזרתו.
בראון נפגש עם בראונלו, שאיתו הוא ניהל פעילות פוליטית משותפת בשנות ה-50, ופנה אליו כדי שיעניק חנינה להאריס.
בראונלו נעתר מיד לבקשה, וביטל את צו המעצר נגד האריס.
אף על פי שלאחר המלחמה לא נבחר בראון למשרה ציבורית, עדיין הייתה לו השפעה.
הוא היה חבר בוועדות שונות, וביוני 1868 נשא נאום מעורר השראה ונוגע ללב בוועידת הדמוקרטים של טנסי.
בראון גם נכח בוועידת החוקה של טנסי ב-1870. הוא גם ניהל קמפיין לטובת אחיו הצעיר ג'ון בראון, שכיהן גם הוא כמושל טנסי בשנים 1871–1875.
ניל בראון נפטר בנאשוויל ב-30 בינואר 1886. הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליבט שבעיר.
ניל נורמן ברגר הוא תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי.
ברגר נולד בעיירה גריניץ' בקונטיקט, הוא סיים לימודי תואר ראשון באמנויות מאוניברסיטת ייל.
במהלך שנות השמונים היה מעורב במספר סרטים ניסיוניים, הוא גם ביים קליפים למספר אמנים, ואחרי כן הוא ביים פרסומות למספר חברות.
ב-2002 ביים את סרטו הראשון "ראיון עם מתנקש", הסרט זכה בפרס בשני פסטיבלי קולנוע וגם היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט,
ב-2006 ביים את הסרט "אמן האשליות".
בשנת 2007 ביים וכתב את הדרמה הקומית "בני מזל" בכיכובם של טים רובינס, רייצ'ל מקאדמס ומייקל פניה בתור חיילים החוזרים מהמלחמה בעיראק ומגלים שהחיים המשיכו גם בלעדיהם ומיד הם מוצאים את עצמם יחד במסע ברחבי ארצות הברית.
ב-2011 ביים את הסרט "ללא גבולות" שנהיה לשובר קופות.
בשנת 2014 ביים את סרט המדע בדיוני "מפוצלים" המבוסס על עלילת הספר "מפוצלים" שנכתב על ידי ורוניקה רות'.
בשנת 2025 ביים וכתב את סרט המותחן "היורשת" בכיכובה של פיבי דינבור.
בהמשך השנה ביים שני פרקים מתוך הסדרה "Motorheads" ששודרה באמזון פריים וידאו.
ב-30 ביוני 1997 הוא נישא לאדריכלית דיאנה קילוג.
נילוס (מיוונית עתיקה: Νεῖλος; בערבית: النيل, אַ-נִּיל; באנגלית וסוואהילי: Nile; בלוגנדה: Kiira, קִירַה; באמהרית: አባይ ወንዝ, אֶבַּיי וֶנְז; בנוביאנית: Áman Dawū; בקופטית: Ⲫⲓⲁⲣⲟ, פִיאַרוֹ) או היְאוֹר (באשורית: Yaruʾu) הוא נהר הזורם ביבשת אפריקה.
הנילוס הוא אחד משני הנהרות הארוכים בעולם (לצד נהר האמזונאס).
אורכו של הנילוס 6,655 קילומטר ושטח אגן הניקוז שלו הוא 3,490,000 קילומטר רבוע, כעשירית משטחה של אפריקה.
לנילוס שני מקורות עיקריים: הנילוס הלבן המתחיל באפריקה המשוונית והנילוס הכחול המתחיל באתיופיה.
הנהר מהווה עורק חיים למצרים, סודאן ודרום סודאן, וזהו מקור המים העיקרי במדינות צחיחות אלו.
במונח המקרא, הנהר נקרא "נהר מצרים", "הַיְאוֹר","הַשִׁיחוֹר" או "מי השיחור".
בספרו "וזה גבול הארץ" משער החוקר חיים בר-דרומא כי הכינוי שיחור נקרא על שם האל המצרי חוֹר (הידוע כיום בשם היווני הורוס), שגונן על הגבול המזרחי של מצרים העתיקה, ואילו "שי-חור" פירושו "מימיו של חור".
שד"ל מקשר בין שם זה לכינוי היווני לנילוס Μέλας , שעניינה "שָחור".
מקורו של השם "נילוס" הוא השם היווני Νεῖλος, אשר ממנו התפתח גם השם הלועזי Nile והשם הערבי نهر النيل (נַהְר א-נִּיל – "נהר הנילוס").
מקורו של השם היווני הוא ככל הנראה במלה השמית המערבית "נחל".
הנילוס עובר דרך אוגנדה, קניה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (לשעבר זאיר), אתיופיה, דרום סודאן, סודאן ומצרים בה הוא נשפך לים התיכון.
כיוון זרימתו הוא מדרום לצפון.
את מקורות הנילוס הכחול גילה לעולם המערבי מגלה הארצות הסקוטי ג'יימס ברוס בשנת 1770. על מקורות הנילוס הלבן הייתה מחלוקת בין סר ריצ'רד פרנסיס ברטון, שטען שמקורו באגם טנגניקה, לבין ג'ון הנינג ספיק, שטען שמקורו באגם ויקטוריה.
בשנת 1875 קבע סר הנרי מורטון סטנלי שמקור הנהר הוא אגם ויקטוריה מכיוון שמאגם טנגניקה לא יוצא נהר לכיוון צפון.
היובל הארוך ביותר הוא נהר לובירונזה (Luvironza) בבורונדי שנשפך לנהר רורובו (Rurubu) ליד העיר קיינזה בבורונדי, שנשפך לנהר קאגרה (Kagera River) הנשפך לאגם ויקטוריה בטנזניה ליד העיר בוקובה (Bukoba).
הנילוס הלבן יוצא מאגם ויקטוריה במפלי ריפון (Ripon Falls) ליד ג'ינג'ה (Jinja), אוגנדה בשם "נילוס ויקטוריה".
הוא זורם כ-500 ק"מ לעבר אגם קיוגה, ומשם אל אגם אלברט.
אחרי יציאתו מאגם אלברט מקבל הנהר את השם "נילוס אלברט".
עם יציאתו מאגם אלברט זורם הנהר לסודאן.
במדינה זו הוא מתאחד עם נהר גדול שאורכו כ-720 ק"מ ומקבל את השם "הנילוס הלבן".
השם נובע מחומר לבן המומס במימיו.
בסודאן הנהר ממשיך לזרום עד לח'רטום.
הנילוס הכחול מתחיל את זרימתו באתיופיה בגובה של כ-2,500 מטר מעל גובה פני הים בנהר "עבָאי הקטן", נופל לתוך אגם טאנה ויוצא ממנו כ"נהר עבאי".
לאחר צאתו מגבולות אתיופיה הוא זורם צפונה עד לסביבות ח'רטום, בירת סודאן.
הנילוס הכחול והלבן מתאחדים בח'רטום, בירת סודאן, ומשם זורם הנילוס המאוחד דרך מצרים עד הים התיכון.
בדרך הוא מתחבר לנהר העטברה.
צורתו של שפך הנילוס לים התיכון דומה לאות היוונית דלתא (Δ) ולכן קרוי אזור זה "הדלתא של הנילוס".
בעבר זרם עם מי הנילוס גם סחף אדמה שהצטבר בדלתא בגלל היחלשות עוצמת זרם הנהר.
הסחף יצר בדלתה שטח של אדמה יציבה, פורייה וטובה מבחינה חקלאית בניגוד לחולות המדבר הנודדים שסביבה.
מי הנילוס מתחפרים באדמה זו בניסיון לחפש דרכים נוספות להגיע לשפכו בגלל כוח המשיכה ונוצרים עשרות זרמי מים קטנים.
כל אלו יוצרים אדמה פורייה ואידיאלית לגידולים חקלאיים.
מקורם של 90% מהמים ו-96% מהסחף של הנילוס באתיופיה.
רוב המים, כ-59%, מקורם בנילוס הכחול, והיתר ביובלים שונים שנשפכים לתוך הנילוס.
בליה ושינוע המשקע מתרחש רק בתקופה הגשומה באתיופיה בקיץ כשהגשמים ברמת אתיופיה חזקים במיוחד.
בשאר עונות השנה זרם היובלים שמתנקזים לנילוס חלש.
הנילוס חוצה את העיר ח'רטום ואת העיר קהיר.
שתי המדינות של ערי הבירה האלו מתייחסות לנילוס כאל עורק חיים של ממש, שכן הוא מקור מים חשוב ויחיד בסביבה מדברית צחיחה, ואכן בבחינה של מפות פריסת התושבים במצרים וסודאן ניתן להבחין בעובדה שרובה הגדול של האוכלוסייה ומרבית הערים שוכנים לגדות הנילוס.
תשע מדינות שוכנות באגן ההיקוות של הנילוס ולאורכו: מצרים וסודאן במורד הנהר, אתיופיה, קניה, אוגנדה, רפובליקת קונגו הדמוקרטית, רואנדה, טנזניה ובורונדי במעלה הנהר.
בהתאם להסכם שנחתם ב-1929 בין בריטניה לבין מצרים כאשר הבריטים שלטו באזור, נקבע כי מתוך 85 מיליארד המטרים המעוקבים הזורמים בנילוס מדי שנה, מכסתה של מצרים תהיה 48 מיליארד וזו של סודאן 4 מיליארד.
בהתאם להסכם, ניתנה למצרים שליטה מלאה על הנהר לכל אורכו.
נאסר על המדינות השוכנות על גדותיו לבצע כל עבודות בנילוס ובפלגים הזורמים אליו אשר יפגעו במכסתה של מצרים.
למצרים ניתנה הזכות לקיים בדיקות שוטפות לכל אורכו של הנהר כדי להבטיח את ביצוע ההסכם ככתבו.
בשנת 1959 חתמו מצרים וסודאן על תוספת להסכם 1929, המגדילה את מכסות שתי המדינות: מצרים קיבלה 55.5 מיליארד מטרים מעוקבים וסודאן 18.5 מיליארד, דהיינו 87% ממי הנהר.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 החלו מדינות אפריקה, שיצאו לעצמאות למעט אתיופיה ב-1960, לדרוש את שינוי ההסכם של 1929 כדי להתאימו לצורכיהן שהלכו וגדלו.
הן טענו כי ההסכמים שנחתמו בתקופה הקולוניאלית אינם הוגנים ולא נתנו ביטוי ריאלי לאינטרסים שלהן.
זאת בנוסף לגידול האוכלוסייה שיוצר צורך מוגבר במי שתייה, ובמים לפיתוח החקלאות והתעשייה.
ב-14 במאי 2010 חתמו אתיופיה, טנזניה, אוגנדה, קניה, קונגו, רואנדה ובורונדי על הסכם חדש באוגנדה בעניין חלוקת מי נהר הנילוס, וזאת חרף התנגדותן של מצרים וסודאן, הצרכניות העיקריות של מימיו.
במצרים העתיקה וברפובליקת מצרים הערבית
מי הנילוס משמשים במצרים להשקיה.
השיפוע המצוי בין הנהר לאדמות לכל אורכו של הנהר הוא תופעה ייחודית אשר הופכת את השימוש במי הנילוס להשקיה לבר ביצוע.
המצרים היו הראשונים שהחלו בהשקיה בהצפה.
השימוש הראשון בנילוס במצרים לצורכי השקיה החל כשזרעים נקלטו באדמה הבוצית שנותרה לאחר ההצפות העונתיות.
הצפות הנילוס והצורך לחלק את המים לצורכי השקיית הגידולים החקלאיים יצרו מערכת אדמיניסטרטיבית מסודרת וכן תרמו לצורך במשטר מרכזי.
בנוסף, יצר הצורך לחלוקת המים אמצעי מדידה שונים, כדוגמת הנילומטר.
הביטוי "קנה מידה" הוא שריד לאחד מאמצעי מדידה אלו – קנה שעליו היו סימנים שעל פיהם פתחו וסגרו מגופים וניתבו את זרימת המים לתעלות שונות.
שיטת ההצפה זו שוכללה, ונוצרה השיטה המסורתית הידועה כ"אגן ההשקיה".
במסגרת שיטה זו, האדמות במישורים שהוצפו במים מדי שנה, חולקו על ידי גדות למספר רב של אגנים בגדלים שונים.
במהלך ההצפות, האגנים הוצפו במים למשך זמן של עד שישה שבועות, ולאחר מכן נוקזו.
כשגובה פני המים ירד נותרה שכבה של סחופת נהר עשירה על האדמה.
שיטה זו אפשרה לגדל יבול אחד בלבד מדי שנה, כך שהחקלאים היו נתונים לחסדי השינויים בהצפות השנתיות .
לאורך גדות הנהר, באזורים הנמצאים מעל גובה השטחים המוצפים, נעשה שימוש בשיטות השקיה רב-שנתיות שמנתבות את המים במגוון שיטות מסורתיות כגון שימוש בבעלי חיים, שימוש במוטות ארוכים, ו"גלגל מים פרסי".
בימינו החליפו משאבות מכניות את השיטות המסורתיות.
כתוצאה מהמגבלות של שיטת "השקיית האגן", לרוב מחליפות אותה שיטות ההשקיה הרב-שנתיות.
שיטת ההשקיה הרב-עונתית נכנסה לשימוש במצרים לקראת סוף המאה ה-19; בשיטה זו נותבו מי הנילוס על ידי סכרים קטנים שנבנו על פני הנהר.
במאה ה-20 הושלמה בנייתו של סכר אסואן וכך למעשה התבססה הדומיננטיות של שיטת ההשקיה הרב-שנתית.
מדינה נוספת העושה שימוש במי הנילוס לצורכי השקיה היא סודאן, אם כי ההסתמכות שלה על הנהר אינה מוחלטת, מאחר שבאזור הדרומי של המדינה יורדת כמות גשם נאה.
השימוש בהשקיית האגן בסודאן הוא מועט מאחר שפני השטח באזור זה אינם שווים, כמות הסחופת העשירה שנצברת אחרי ניקוז מי ההצפות היא פחותה בהשוואה לזו שבמצרים, וכמות המים המציפים את השטח משתנה בתנודות גדולות יחסית מדי שנה.
החל משנת 1950 פינו השיטות המסורתיות של ההשקיה את מקומן ברוב האזורים בסודאן לטובת משאבות ממונעות הפועלות על גדות הנילוס לאורכה של המדינה.
ההשקיה הרב-שנתית בסודאן החלה לאחר השלמת בנייתו של סכר סנאר על גדות הנילוס הכחול ב-1925. לאור הצלחת הסכר נבנו סכרים נוספים בהיקף גדול ברחבי המדינה.
בשנת 1843 התקבלה החלטה להקים סדרת סכרים לאורך הנילוס באזור הדלתא של קהיר כדי להעלות את מפלס המים, על מנת שיאפשר השקיה ושיט על הנהר.
תוכנית הקמת הסכרים הושלמה רק בשנת 1861 ובמהלך השנים היא עברה הרחבות ושיפורים.
התוכנית מהווה נקודת ציון משמעותית בתחילת תהליכי ההשקיה המודרנית בעמק הנילוס.
בשנים הבאות נבנו מספר סכרים בולטים בהשראת תוכנית זו, בהם סכר זיפתא, סכר אסיוט וסכר איסנא.
סכר אסואן הוקם בשני שלבים.
תחילה נבנה באסואן סכר אסואן הנמוך (או 'הקטן'), בין השנים 1899 ל-1902. בסכר הותקנו ארבעה שערים המווסתים את גובה המים, במטרה לאפשר שיט לאורך הנהר.
תכנונו הראשוני של הסכר התגלה כבלתי מתאים והוא הוגבה בשתי תקופות: 1908–1911 ו-1929–1934. הרחבות אלו תרמו להעלאת מפלס המים ולהגדלת תכולתו של הסכר.
בסכר קיים גם מפעל הידרו-אלקטרי המסוגל לייצר למעלה מ-345 מגה ואט.
בשלב השני, נבנה סכר אסואן הגבוה, הממוקם כ-965 ק"מ דרומית לקהיר ו-6.5 ק"מ דרומית לסכר אסואן הראשון, בנקודה שבה רוחב הנהר הוא כ-550 מטר.
הסכר מתוכנן לשלוט במימי הנילוס כך שישמשו לעיבוד אדמות חקלאיות, ייצור אנרגיה הידרו-אלקטרית והגנה מפני הצפות של אזורי חקלאות והתיישבות אוכלוסייה הנמצאים במורד הזרם.
העבודה על הסכר החלה ב-1959 והושלמה ב-1970. הוא מתפרס על פני כארבעה קילומטר וגובהו כ-111 מטרים.
ביכולתו לייצר כ-2,100 מגה ואט של אנרגיה הידרו-אלקטרית.
הסכר יצר אגם גדול הקרוי אגם נאצר.
המטרה המרכזית שלשמה הוקם סכר אסואן הגבוה היא לאגור כמות מספקת של מים וכך להגן על מצרים מפני סכנות כדוגמת מספר שנים רצופות של הצפות מעל הממוצע, או להפך, חוסר מים.
כל זאת כדי להבטיח זרימת מים קבועה מן הנילוס למצרים ולסודאן.
בהסכם שנחתם בין שתי המדינות בשנת 1959 נקבעה הכמות המקסימלית של המים שבה תוכל כל מדינה לעשות שימוש.
הקצאת המים נקבעה ביחס של 1:3 לטובת מצרים.
סכר אסואן הגבוה היווה מקור למחלוקת במהלך הקמתו וגם לאחר שהחל לפעול.
המבקרים מאשימים את בוני הסכר בכך שמים נטולי סחופת הזורמים תחת הסכר מביאים לפגיעה ביסודות של סכרים נוספים באזור.
בנוסף, החלשת זרם הנהר כתוצאה מבניית הסכר הביאה לכך שהשטחים הנמוכים הוצפו במים מלוחים שמקורם בים התיכון.
הדבר גרם לכך שאוכלוסיית הדגים הצטמצמה באורח דרמטי כתוצאה מאובדן סחופת מזינה וחדירתם של מים מלוחים לסביבה טבעית של מים מתוקים.
מנגד, המצדדים בבניית הסכר טוענים כי למרות חסרונותיו, העובדה שהסכר מספק מלאי מים קבוע וכמות אנרגיה גדולה, מהווה יתרון עצום שעולה על החסרונות.
למשל, נראה כי הסכר סייע למצרים להימנע ממחסור חמור במים בין השנים 1984–1988.
סכר סנאר, הממוקם על תוואי הנילוס הכחול שבסודאן, מספק מים למישור אל-ג'זירה בתקופות השנה שבהן מפלס המים של הנילוס הכחול הוא נמוך.
בנוסף, סכר זה מייצר אנרגיה הידרו-אלקטרית.
סכר אחר, הידוע בשם ג'בל אל-אווליאא', אשר ממוקם על הנילוס הלבן, החל לפעול בשנת 1937. מטרת הקמתו הייתה להגדיל את מכסת המים הזמינה למצרים בתקופה שבה מפלס המים נמוך (בין החודשים ינואר ליוני).
סכרים נוספים, ובהם סכר חַ'שְם אל-קִ֫רְבַּה (החל לפעול בשנת 1964) וסכר א-רוסיירס על הנילוס הכחול (הושלם בשנת 1966) אפשרו לסודאן לנצל את מכסת המים המקסימלית שהוקצבה לה מאגם נאצר.
באוגנדה, אגם ויקטוריה הוסב למאגר לאחר השלמתו בשנת 1954 של סכר מפלי אוון (כיום: סכר נאלובל).
הסכר מאפשר אגירה של עודפי מים בשנים של הצפות גדולות, ובכך ניתן להשלים את כמות המים הדרושה בשנים בהן מפלס המים נמוך מן הממוצע הדרוש.
במקום מצוי גם מפעל המנצל את מפלי המים להפקת אנרגיה הידרו-אלקטרית שמשמשת את התעשיות של אוגנדה וקניה.
סכר אסואן היווה מקור לתקוות גדולות מצד העם במצרים.
נאצר הכריז כי סכר אסואן יהפוך את מצרים לגן עדן עלי אדמות.
נהר הנילוס משמש כנתיב ימי חשוב לתעבורת אנשים וסחורות.
הדבר קורה בעיקר בעונת ההצפות אז התחבורה הממונעת אינה בת ביצוע.
במצרים וסודאן, מרבית הערים ממוקמות על גדות הנהר כך שהמעבר ביניהן מתבצע לעיתים רבות באמצעות כלי שיט.
בסודאן, שירות התחבורה המסופק לאורך הנילוס מתפרס על פני כ-3,860 ק"מ.
עד 1962 שירות זה היה היחיד שחיבר בין חלקיה הצפוניים לדרומיים של המדינה.
במצרים, הנקודה הדרומית ביותר אליה ניתן להגיע באמצעות שיט בנהר היא אסואן.
אלפי סירות קטנות שטות בנתיבים הימיים של הנילוס ואזור הדלתא.
באזורים שבהם לא קיימת השקיה מסודרת, חיי הצמחייה הפראית הטבעית מתאפשרים במידה רבה, הודות לכמויות הגשמים היורדות לאורך השנה.
צמחייה אופיינית בחלק מאזורי הנילוס, בשל השילוב בין הגשמים והחום, היא יערות גשם טרופיים, המשתרע לאורך הנהר באזור קונגו, במישורים שסובבים את האגמים ובדרום מערב אתיופיה.
ביערות אלו גדל מגוון רחב של עצים וצמחייה טרופיים, כגון עצי הובנה, בננה, גומי, במבוק ושיחי קפה.
עירוב של קרקע מיוערת ואדמה ערבתית בא לידי ביטוי בדלילות ופיזור רחב של עצים בגובה בינוני המעוטרים בעלים דקיקים, כאשר הקרקע סביבם מכוסה בדשא ועשב רב-עונתי.
מראה זה אופייני לחלקים גדולים הסובבים את האגמים, חלקים מהרמה האתיופית, האזורים שבשולי הנילוס הכחול ליד א-רוסייריס ובדרום אזור נהר הגזאל.
במישור הסודני, הנוף מתאפיין בתערובת של שיחים דקים, עצים קוצניים ואדמה ערבתית.
סביבה זו סובלת מהצפות במהלך עונת הגשמים, בייחוד באזור הסאד של דרום מרכז סודאן, המהווה שטח של כ–100,000 מיילים רבועים.
אדמה זו, יחד עם הגשמים המציפים אותה בעונתם, מהווים כר גידול נוח לצמחייה כגון גומא פפירוס, חזרן, קנה מצוי, סוף מצוי, חסה, מינים של חבלבל ויקינטון המים.
באזור שמצפון לקו רוחב 10 מעלות, נוצרה חגורה של סוואנה קוצנית, המתאפיינת באוכלוסייה מעטה של עצים, שיחים קוצניים ועשבייה העולה על פני השטח לאחר הגשמים.
צפונית משם, במקומות בהם כמות הגשמים דלה יותר, מידלדלת הצמחייה עוד יותר ואזור זה מנוקד בשיחים קוצניים קטנים בלבד.
מאזור ח'רטום וצפונה מתפרס מדבר בו כמות המשקעים זעומה.
במקום זה כמעט שלא קיימת צמחייה, ועשבים קטנים לאחר הגשמים מחזיקים מעמד שבועות ספורים בלבד.
צפונה משם, במצרים, הצמחייה שעל גדות הנילוס היא ברובה תוצר של טיפוח והשקיה מלאכותית.
במערכת המים של הנילוס גדלים מינים רבים של דגים.
אחד הבולטים בהם, המצוי במימיו העמוקים של הנהר, הוא נסיכת הנילוס, שמשקלו עשוי להגיע לכ-80 קילוגרמים.
מינים נוספים הם אמנון, בינית, מספר מינים של שפמנון, דג חוטם הפיל, דג הנמר ומינים של סרדינים.
מרבית המינים נפוצים לכל אורכו של הנהר וחלקם גם באגם ויקטוריה.
מינים נוספים שהצליחו להשתרש בנהר הם הצלופח המצוי, שנדד דרומה והגיע עד לאזור ח'רטום, והצלופח הקוצני, אשר חי באגם ויקטוריה.
במהלך השנים מעורבות האדם בנעשה בנהר הנילוס הובילה לפגיעה במינים רבים של דגים שנהגו לשרוץ בו.
להקות דגים שלמות שניזונו ממימי הנילוס של מצרים במהלך עונת ההצפה התמעטו ואף נעלמו כליל מאז בנייתו של סכר אסואן הגבוה; מרבית המינים של דגי הנילוס הם נודדים, והסכר מנע מרבים מהם לנדוד אל עבר אגם נאצר.
בין בעלי החיים הרבים השוכנים בנילוס ניתן למצוא את תנין היאור, אשר מצוי במרבית חלקיו של הנהר.
בניגוד למינים אחרים, מין זה עדיין לא הגיע לאגמים המצויים באגן העליון של הנהר.
מינים נוספים של זוחלים החיים באגן הנילוס כוללים את הצב רך השריון, שלושה מינים של לטאת כוח וביניהם כוח הנילוס, וכ-30 מיני נחשים, אשר יותר מחצי מהם נחשבים לארסיים.
ההיפופוטם, שבעבר היה מצוי לכל אורכו של הנהר, גדל כיום רק באזור הסאד שבסודאן ומדרום לו.
זיהום נהר הנילוס על ידי האדם
זיהום המים וזיהום האוויר בנהר הנילוס על ידי האדם הוא סוגיה מרכזית בשמירה עליו.
ככל שהחקלאות, התיעוש והעיור בקרבת הנהר הלכו והתפתחו, כך הוחמרו תופעות הלוואי והזיהום הנלוות אליהם.
לאחרונה נעשים מאמצים להפחית את הזיהום בנהר, אך הצלחתם נמוכה עדיין.
למרות כל זאת, מרבית מימיו של הנהר נחשבים נקיים יחסית מרעלנים, וחלקם אף נחשבים בריאים.
גורמים משמעותיים בזיהום הנהר הם כימיקלים המשמשים לחקלאות, מתכות כבדות ופסולת המושלכת לנהר על ידי בני אדם.
בעשורים האחרונים, בחלק מהערים מודרניות בעולם, המים בהם נעשה שימוש עוברים דרך מערכת ניקוז, אשר הופכת אותם ידידותיים לסביבה ככל הניתן לפני חזרתם לטבע; תהליך זה מונע התפתחותן של תופעות לוואי העלולות לפגוע בסביבה.
אך המציאות בערים רבות הממוקמות על גדות נהר הנילוס היא שונה, מכיוון שהן עניות ואין ביכולתן לשאת בעלויות הגבוהות של טיהור המים.
מסיבה זו, המים שהתושבים משתמשים בהם חוזרים לנהר ללא כל טיפול.
מי השפכים כוללים בתוכם פתוגנים (מיקרו-אורגניזמים מחוללי מחלות), שאריות מזון, תרכובות חמצן ועוד.
אלו מכילים מגוון מחלות וזיהומים הפוגעים באורגניזמים החיים במימי הנילוס.
קיימות מספר תוכניות במחוזות שונים לאורך הנילוס שתכליתן הוא טיפול במי השפכים, אך קצב הריבוי הטבעי המהיר באזור מקשה על הצלחתן.
המים המוזרמים על ידי הסקטור החקלאי מכילים חומרים מזהמים העלולים להשפיע על מערכת החיים בנהר לרעה.
מדובר בחומרים מסוכנים כגון מלחים, זרחן, חנקן ושאריות חומרי הדברה.
זרימת השפכים החקלאיים מגיעה ממספר רב של מוקדים, מה שמקשה על היכולת למזער את הפגיעה בנהר.
סכנה נוספת טמונה ביכולתם של השפכים החקלאיים במקרים רבים לחלחל אל מי התהום.
לאחרונה, בשל תקנים מחמירים בנוגע לשימוש בכימיקלים לצורכי חקלאות, חלה הפחתה מסוימת בכמות החומרים המזהמים המגיעה אל נהר הנילוס.
על גדות הנילוס קיימות ערים מתועשות רבות.
לאורך הנהר ישנם כ-700 מתקנים תעשייתיים.
בשפכים של מתקנים אלו קיימת רמת זיהום גבוהה ורעילה ביותר.
השפכים מכילים שאריות של מתכות כבדות, בוצה ומשקעים רעילים נוספים.