tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'יימס דאף נולד בקרנגי, פרוור של פיטסבורג, פנסילבניה.
הוא היה הבכור מבין ארבעת ילדיהם של ג'וזף מילר ורעייתו מרגרט (לבית מורגן) דאף.
אביו היה כומר פרסביטריאני במשך ארבעים שנה, וסבו מצד אביו היה הרופא הראשון שהתחנך במוסד להשכלה גבוהה במערב פנסילבניה.
שניים מסביו היו חברים במועצה הפרובינציאלית של פנסילבניה בשנים 1683–1717.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון קרנגי, למד דאף באוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי, שם קיבל תואר ראשון ב-1904. במקור התכוון דאף ללמוד רפואה, אך לאחר שהצטיין באומנות הדיבור באוניברסיטת פרינסטון, החליט ללמוד משפטים במקום זאת.
הוא למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה עד 1906, אז עבר לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פיטסבורג כדי להיות קרוב יותר לביתו.
ב-1907 קיבל את התואר במשפטים והתקבל ללשכת עורכי דין של קהיליית פנסילבניה.
ב-1909 נישא לג'ין קר טיילור, והזוג חבק ילד אחד בלבד שנפטר בינקותו, אך הם גידלו אחיין שהתייתם מאביו.
דאף עסק בעריכת דין בפיטסבורג במשך 36 שנה והקים את משרד עורכי הדין "דאף, סקוט וסמית'".
כמו כן, הוא היה התובע העירוני של קרנגי ואלקטור עבור תאודור רוזוולט בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1912. בנוסף לעיסוקיו במשפטים, דאף היה פעיל בעסקי הנפט במשך מספר שנים.
הוא התחיל את נתיבתו המקצועית בתחום עם קניית מקדחות לאסדות נפט ושכר שטח חמישה מיל מביתו, שם קדח נפט.
לאחר מכן עסק במיזמים באזורים אחרים במערב פנסילבניה כמו גם במקסיקו.
הוא שימש גם כנשיא חברת הנפט והגז הטבעי "וסטמורלנד".
הוא איבד את הונו בעקבות יום חמישי השחור ב-1929, ונדרשו לו שנים אחדות להתאושש מבחינה כלכלית.
הוא היה ציר בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1932, ב-1936 וב-1940.
דאף מונה לתובע הכללי של פנסילבניה בידי המושל אדוארד מרטין ב-1943, וכיהן בתפקיד זה עד 1947. במהלך כהונתו פעל לחיזוק חוקים העוסקים בזיהומים זרמי מים של המדינה אל מול התנגדות נחרצת של תעשיית הפחם נגדה ניצב.
הוא גם נלחם בתעשיית הכרייה לאחר שקידם חקיקה למניעת פריקת מכרה טין בנהר שווילקיל (Schuylkill).
"חוק ההתפלה" ו"חוק הנחלים הנקיים" (הידוע גם בשם חוק ברונר) מחקקו ב-1945 תחת כהונתו של דאף כתובע הכללי.
ב-1946, ג'ון בל, שנבחר לסגן המושל ב-1942 ונכנס לתפקיד המושל בעקבות התפטרותו של המושל אדוארד מרטין לאור היבחרו לסנאט האמריקאי, סירב להתמודד לכהונה מלאה כמושל בבחירות שייערכו באותה השנה.
דאף זכה בבחירות המקדימות שנערכו בתוך המפלגה הרפובליקנית ובבחירות הכלליות נבחר למושל ה-34 של פנסילבניה.
הקמפיין שלו התמקד בסוגיות השימור הסביבתי, בריאות הציבור והחינוך הציבורי.
הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית, לשעבר הנשיא הזמני של הסנאט של פנסילבניה ג'ון רייס, בפער של יותר מ-557,000 קולות.
דאף נבחר ל ב-1950, אחרי שגבר בבחירות על הסנאטור הדמוקרטי המכהן פרנסיס מאיירס.
לאחר שהפסיד בבחירות ב-1956 לג'וזף קלארק באחת ממערכות הבחירות הצמודות ביותר בתולדות פנסילבניה, פרש דאף מהפוליטיקה אך נשאר בוושינגטון הבירה, כשותף במשרד עורכי דין מקומי.
הוא נפטר בוושינגטון הבירה ונטמן בקרנגי שבפנסילבניה.
ג'יימס קוקרן דובין היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1853–1857.
ג'יימס דובין נולד ב-17 בינואר 1814 בפאייטוויל, קרוליינה הצפונית.
סבו היה חבר הקונגרס ג'יימס קוקרן.
דובין למד בבית הספר המקומי ובבית הספר ויליאם בינגהאם ובהמשך למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם סיים את לימודיו ב-1832. בעת לימודיו הוא היה חבר באגודה פילנתרופית.
הוא למד משפטים וב-1835 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בעיר הולדתו.
בהמשך היה דובין מעורב בפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המפלגה הדמוקרטית וכיהן בו בין השנים 1845–1847. בשנים 1848, 1850 ו-1852 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית וב-1850 הוא היה יושב ראש הבית.
ב-1852 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, שם הוא סייע להבטחת מועמדותו לנשיאות של מי שנחשב ל"סוס שחור", פרנקלין פירס.
כשנבחר פירס כנשיא הוא מינה את דובין כמזכיר הצי כגמול על שירותיו במסע הבחירות.
דובין האמין בצי כערובה לשלום והוא ביצע רפורמות בו בתחומים שונים.
במהלך כהונתו נבנו 18 מהספינות הטובות בעולם מסוגן.
בחסותו יצאה ליפן משלחתו של הקומודור מת'יו פרי שנחלה הצלחה ונחתם הסכם עם המדינה האסיאתית.
הוא הורה ללוטננט איזק סטריין לפקד על המשלחת למיפוי וסקר מצר היבשה דריין כצעד מקדים לכריית תעלת פנמה לקישור האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
לאחר תום כהונתו כמזכיר הצי, הוא שב לפאייטוויל.
ג'יימס דובין נפטר בעירו ב-4 באוגוסט 1857 ונטמן בבית הקברות קרוס קריק שבמקום.
צי ארצות הברית הנציח את שמו בקריאת אוניית סיוע למשחתות על שמו.
כלי שיט זה, שנכנס לשירות ב-1921, עגן בפרל הארבור בעת המתקפה שבצעו היפנים ב-1941. במקביל לתקיפת אוניות המערכה חיפשו הטייסים היפנים מטרות נוספות וניסו לתקוף את הדובין שעליה התנוסס דגל אדמירל, אך למעט נזקים מרסיסי פגזים היא לא ניזוקה.
הספינה המשיכה בשירות במהלך מלחמת העולם השנייה עד שהוצאה מהשירות ב-1946.
ג'יימס דיקסון אינס היה צייר בריטי, שצייר בעיקר נופי הרים אך לעיתים גם דיוקנאות.
ג'יימס דיקסון אינס נולד ב-27 בפברואר 1887 בל'אנלי, קרמרת'נשייר בדרום ויילס.
אביו, ג'ון אינס, שהגיע מסקוטלנד, היה היסטוריון והיה לו עניין בעבודות פליז ונחושת מקומיות; אמו הייתה ממוצא קטלוני.
היו לו שני אחים, אלפרד וג'ק.
הוריו שלחו אותו לחינוך במכללת כריסטי, ברקון.
אחר כך הוא למד בבית הספר לאמנות קרמרת'רן, משם זכה במלגה לבית הספר לאמנות סלייד בלונדון (1905–1908).
בשנת 1907 הציג במועדון האמנות החדשה באנגליה ובשנת 1911 הוא היה חבר בקבוצת קמדן טאון.
קבוצה זו כללה את וולטר סיקרט, שהשפיע על אמנותו של אינס, ואת אוגוסטוס ג'ון עימו התיידד אינס.
הפוליטיקאי והפילנתרופ הוולשי ויניפרד קומבה טננט (1874–1956) היה פטרון חשוב של עבודתו.
בשנת 1911 ו-1912 בילה זמן מה עם אוגוסטוס ג'ון סביב ארניג ואור בסנודוניה בצפון ויילס, אך חלק ניכר מעבודתו נעשתה מעבר לים, בעיקר בצרפת (1908–1913), בעיקר בקולייור, אך גם בספרד (1913) ובמרוקו (1913).
בשנת 1913 הציג אינס בתערוכת הארמורי בניו יורק, שיקגו ובבוסטון.
ב-22 באוגוסט 1914, בגיל עשרים ושבע, נפטר מהמחלה, בקנט.
על סגנונו כתב היסטוריון האמנות דייוויד פרייזר ג'נקינס: "כמו זה של הפוביזם בצרפת ושל האקספרסיוניזם בגרמניה, סגנון עבודתו הוא פרימיטיבי - הוא דומה לציור של ילדים וקשור לנוף של מקומות נידחים.
אינס היה יוצא דופן עבור אמן בריטי באותה תקופה, בגלל סגנון הציור הנועז שלו, שהיה מכוון יותר לפוסט-אימפרסיוניסטים הצרפתים.
הסגנון הלא שגרתי שלו השפיעה על דרכם של אמנים בריטים כמו דייוויד הוקני.
בשנת 2014 הוצגה תערוכה מיצירותיו של אינס במוזיאון הלאומי בוויילס, קארדיף.
ג'יימס הארקנס הוא שחקן סקוטי, הידוע בתפקידיו כקרייג מאיירס בדרמת הפשע של רשת BBC One "הקורבן" משנת 2019, כג'יימס בסדרת הדרמה של ה-BBC "הקן" משנת 2020 והכדורגלן ג'ימי לאב בסדרת הדרמה של נטפליקס "המשחק האנגלי", גם היא משנת 2020.
הארקנס גדל עם אמו בגורבלס בגלאזגו, סקוטלנד.
הוא למד בבית הספר התיכון קינגס פארק והתעניין במשחק בילדותו.
בגיל 18 הוא סבל מפגיעות בזרוע מפגיעת גרזן (כלי נשק שהביא לעימות הקשור לטלפון נייד גנוב), מה שגרם מאוחר יותר להתקפי חרדה כאשר עבר במקום האירוע או אפילו ראה מישהו הולך עם טלפון.
הארקנס נבחר על ידי BAFTA לתוכנית המספקת תמיכה ורשת לשחקנים צעירים שאפתנים.
+ שנה סרט תפקיד הערות 2015 התוכנית (אנ') וייןמקבת' (אנ')אנגוס 2016 רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים טוראי באסטרן 2017 שעה אפלה אי.די ניקול2018השיר של רוז (אנ')אליוט2021ספנסרפול2022Poison Arrowsטרי מקלין2024Killמילר
ג'יימס הארווי מקדונלד היה אמן אנגלי-קנדי ואחד מקבוצת השבעה שיזמה את תנועת האמנות הלאומית הקנדית הראשונה.
הוא היה אביו של המאייר תורו מקדונלד.
מקדונלד נולד ב-12 במאי 1873 בדרהאם, אנגליה, לאם אנגלית, מרגרט, ולאב קנדי, ויליאם מקדונלד.
בשנת 1887 בגיל 14 היגר עם משפחתו להמילטון, אונטריו.
באותה שנה החל את הכשרתו הראשונה כאמן בבית הספר לאמנות במילטון, שם למד אצל ג'ון אירלנד וארתור המינג.
בשנת 1889 הם עברו לטורונטו, שם למד אמנות מסחרית והיה פעיל בליגת הסטודנטים לאמנות בטורונטו.
הוא המשיך את הכשרתו בבית הספר לאמנות ועיצוב במרכז אונטריו.
בשנת 1895, מקדונלד נכנס לתפקיד כמעצב מסחרי בחברת Grip Ltd, חברת אומנות מסחרית חשובה, שם פיתח את כישורי העיצוב שלו.
מקדונלד עבד כמעצב בחברת גריפ בע"מ עד שנת 1903, אז עבר לסטודיו קרלטון בלונדון בין השנים 1903 ל-1907, וחזר לגריפ בע"מ בשנת 1907.
בשנים הבאות הוא עודד את עמיתיו - כולל האמן טום תומסון - לפתח את כישוריהם כציירים.
בשנת 1899 התחתן מקדונלד עם ג'ואן לאוויס, וכעבור שנתיים נולד להם בן, ת'ורו.
בשנת 1911 התפטר מקדונלד מתפקידו כמעצב בחברת גריפ בע"מ ועבר עם אשתו וילדו לתורנהיל, אונטריו, כדי להמשיך בקריירה כאמן נוף.
כדי להשלים את הכנסתו, עבד מדי פעם כמעצב עצמאי עד 1921. לאחר שפיתח סגנון משלו כצייר, הוא ארגן תערוכה של עבודתו במועדון האמנויות בטורונטו בנובמבר 1911.
האמן העמית לורן האריס התרשם כל כך מעבודתו של מקדונלד, עד ששאל אם יוכלו לעבוד יחד.
האריס עודד את מקדונלד להמשיך לצייר ולהציג את עבודותיו במידת האפשר.
בשנה שלאחר מכן הם ארגנו את התערוכה המשותפת הראשונה שלהם.
בשנת 1912, מקדונלד זכה להכרה רחבה בזכות תרומתו לתערוכה בחברת האמנים באונטריו.
בינואר 1913 נסעו מקדונלד והאריס לגלריית האמנות אולברייט, בבאפלו, ניו יורק, שם הם השתתפו בתערוכת האמנות הסקנדינבית וראו ציורי נוף פוסט-אימפרסיוניסטים ואקספרסיוניסטים.
שני האמנים הרגישו כי הציירים הקנדים יכולים לאמץ את הגישה הסקנדנבית לשממה כדי ליצור וראציה קנדית ייחודית של אמנות נוף.
מאוחר יותר באותה שנה, אמנים מסחריים שבסיסם בטורונטו החלו לגלות עניין בפוטנציאל הביטוי הקנדי המקורי.
אמנים אלה החלו להתכנס סביב מקדונלד והאריס.
באביב 1913 כתב מקדונלד לאלכסנדר יאנג ג'קסון והזמין אותו להגיע לטורונטו.
במרץ 1916 הציג מקדונלד את "הגן הסבוך" באגודת האמנים אוטווה.
אף על פי שמבקרי האמנות לעגו לו, היה זה ציור פוסט-אימפרסיוניסטי קונבנציונלי למדי של חמניות - ציור שמזכיר את הטיפול של וינסנט ואן גוך בנושא כמעט ארבעים שנה לפני כן, אך בו מקדונלד הסתמך על רישומי חמניות שעשה בגן שלו בת'ורנהיל, אונטריו.
בסתיו 1918, מקדונלד, האריס ואמנים אחרים שהתעניינו בגישתם החדשה לציור נסעו למחוז אלגומה מצפון לאגם סופריור.
הקבוצה נסעה בקרון רכבת ששימש אותם כסטודיו נייד.
מקדונלד חזר לאלגומה עם עמיתיו בשנים הבאות.
נסיעות אלה הניבו כמה מציוריו המוערכים ביותר, כולל פנטזיית הערפל, נהר החול, אלגומה (1920) והארץ החגיגית (1921).
בשנת 1920 מקדונלד הקים את קבוצת השבעה, שהקדישה את עצמה לקידום אמנות קנדית שפותחה באמצעות מגע ישיר עם הנוף הקנדי.
החברים המייסדים האחרים היו פרדריק וארלי, אלכסנדר יאנג ג'קסון, לורן האריס, פרנק ג'ונסטון, ארתור ליסמר ופרנקלין קרמייקל.
מקדונלד עבד עם ליסמר, וארלי, ג'ונסטון וקרמייקל בחברת העיצוב Grip Ltd.
יחד הם יזמו את תנועת האמנות הלאומית הגדולה הראשונה בקנדה, והפיקו ציורים בהשראת הנוף הקנדי.
בכל קיץ החל משנת 1924, מקדונלד נסע לרוקי הקנדיים כדי לצייר את הנופים ההרריים ששלטו ביצירתו המאוחרת.
בשלב זה הוא התנכר מעט לשאר חברי קבוצת השבעה, מכיוון שרבים מהחברים הצעירים החלו לצייר בצורה מופשטת יותר.
משנת 1928 ועד מותו כיהן מקדונלד כמנהל מכללת אונטריו לאמנות, והוא צייר בתדירות פחותה ובהצלחה עקבית פחות.
מקדונלד לקה בשבץ מוחי בשנת 1931, והעביר את הקיץ שלאחר מכן בהחלמה בברבדוס.
הוא נפטר בטורונטו ב-26 בנובמבר 1932 בגיל 59. הוא נקבר בבית העלמין פרוספקט בטורונטו.
ג'יימס סמית' דאשנר הוא סופר אמריקאי בסוגת הספרות הספקולטיבית.
כותב בעיקר סדרות ספרים לילדים או לנוער, כדוגמת "הרץ במבוך" ("The Maze Runner") וסדרת הפנטזיה לנוער "המציאות ה-13".
הרומן "The Journal of Curious Letters", שיצא לאור ב-2008, הספר הראשון בסדרה, היה אחת מהבחירות השנתיות של Borders Original Voices.
בשנת 2018, סוכנו של דשנר, מייקל בורט, וחברת המו"ל שלו, "רנדום האוס", הפסיקו את עבודתם עמו בעקבות האשמות בהטרדה מינית שהועלו כנגדו בקרב נשים.
ג'יימס דשנר נולד באוסטל, ג'ורג'יה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-מורמונית בת שישה ילדים.
סיפר שהחל את דרכו הספרותית כבר בגיל 10, על מכונת הכתיבה של הוריו.
דשנר סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בדולות' בשנת 1991. בהמשך עבר מאטלנטה, ג'ורג'יה אל פרבו, יוטה, ושם למד באוניברסיטת בריגהאם יאנג, וקיבל תואר שני בחשבונאות.
בפברואר 2018 פורסמו תגובות בעילום שם באתר School Library Journal, בטענה שדשנר הטריד מינית.
בארבע תגובות נטען להטרדה מצד דשנר, ושתיים נוספות אמרו שדיווחו עליו באתר מדיום על הטרדה.
אחד המגיבים טען מאוחר יותר כי היה אחד המאשימים ואמר כי הם "בדו את הטענות".
אחד מאותם מגיבים טען כי היה נתון ל"חודשים של מניפולציות, ניצול וגִּזְלוּת דעת".
בעקבות זאת, סוכנו של דשנר, מייקל בורט, הצהיר כי הוא "לא יכול היה מצפונית להמשיך לעבוד איתו".
מאוחר יותר, דשנר פרסם הודעת התנצלות בטוויטר האישי שלו שבה כתב על חשדות אלו, בין השאר:
בעקבות ההאשמות הצהירה ב-2018 חברת ההוצאה לאור העיקרית של דשנר, "רנדום האוס" ("Penguin Random House"), כי לא תפרסם ספרים נוספים שלו.
ההאשמות עלו על רקע השיח הגלובלי הרווח באותה תקופה בנוגע לתנועה הפמיניסטית, Me Too.
דשנר נשוי ללינט אנדרסון, לזוג ארבעה ילדים.
ספריו של דשנר פונים לבני נוער צעירים.
כתיבתו היא בדרך כלל בז'אנר הרפתקאות, הישרדות ומדע בדיוני.
"הרץ במבוך", ספרו הידוע והמצליח ביותר, שאף יצא כסרט, הגיע ל-100 שבועות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס לסדרות ילדים ב-21 בספטמבר 2014, יומיים לאחר יציאת העיבוד לסרט של הספר.
הציד אחר האינסוף האפל (2009)
הרץ במבוך (2009) יצא כסרט, הרץ במבוך
מבחני הכוויה (2010) יצא כסרט, הרץ במבוך: מבחני הכווייה
תרופת המוות (2011) יצא כסרט, הרץ במבוך: תרופת המוות
Gunner Skale (סיפור קצר מקוון בלבד, 2014)
2008: פרס וויטני, לסיפורת הנוער הטובה ביותר, לספר "המציאות ה-13"
2011: ALA הספרות הטובה ביותר לצעירים, לספר "הרץ במבוך"
2012: פרס בחירת הקורא הצעיר, כיתות ביניים, לספר "הרץ במבוך"
ג'יימס הנרי האולי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איידהו התשיעי בשנים 1911–1913 וכראש עיריית בויסי בשנים 1903–1905. הוא גם שימש כתובע וכסנגור בכמה משפטים פליליים חשובים.
מעבר למשפט הפלילי, הוא התמחה בתיקים הקשורים לתחומי ההשקיה והכרייה.
ג'יימס האולי נולד בדובק, איווה.
שנתיים לאחר מכן יצא אביו בעקבות הבהלה לזהב לקליפורניה, וב-1856 עבר לטקסס.
כך גדל האולי אצל משפחת דודו, ג'יימס קאר.
אבות משפחת אמו של האולי, משפחת קאר, כללו את רב-סבו שהיה מייג'ור במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ואת סבו, שהיה קפטן במלחמת 1812. אביו שירת כמייג'ור ברגימנט של טקסס של צבא הקונפדרציה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, ניסה האולי להתגייס לצבא האיחוד כחלק מאחת מיחידות המתנדבים של איווה.
הוא נדחה בשל גילו הצעיר, 14, וויתר על הרעיון כאשר דודו עבר לקליפורניה בראשית קיץ 1861. לאחר מכן פנה דודו לשדות הזהב שהתגלו אז בצפון איידהו.
האולי היה אמור ללמוד בבית ספר בסן פרנסיסקו, אך תחת זאת הוא הצטרף לדודו באיידהו באביב 1862, שהייתה אז חלק מטריטוריית וושינגטון.
ביוצאם מלואיסטון, איידהו, נהו השניים בעקבות בהלת הזהב באגן פלורנס.
בזכות מזל או חוש מדויק למזג האוויר, הם בחרו לעזוב את האזור לוואלה ואללה, וושינגטון, לפני שהחורף הגיע לשיא עוצמתו.
על פי דיווחים מאותה תקופה, החורף של 1861–1862 "היה אחד הקרים ביותר בהיסטוריה של איידהו".
בעת שהמתינו בוואלה ואאלה, פשטו שמועות על גילויי זהב חדשים באגן בויסי, אזור הררי ליד איידהו סיטי, מצפון-מזרח למקום בו שוכנת כיום בויסי.
מתוך משיכה לגילויים החדשים, הם עברו לשם באביב 1863. במשך כמה חודשים עבד האולי בשכר במכרה גולד היל, ליד קווארצבורג.
מהכסף שחסך מעבודה זו, הוא רכש חלקת אדמה באזור וגם עסק בחיפוש זהב באזורים אחרים שעליהם עדיין לא הייתה תביעת בעלות.
במהלך חורף 1863–1864 הוא מכר והפיץ עותקים של העיתון הראשון שיצא לאור בדרום איידהו, "בויסי ניוז".
ב-1865 שב האולי לסן פרנסיסקו כדי ללמוד בקולג' העירוני שם.
הוא גם החל ללמוד משפטים בקריאה עצמית במשרד עורכי דין.
עד אביב 1867 הוא השלים ככל הנראה את מכסת לימודיו כפי ששאף אליה.
בכל אופן, הוא נקלע אז לקשיים בסן פרנסיסקו.
על פי אחד הדיווחים, הוא יצא אל הים והגיע לסין, ומצא את עצמו בצד המנוצח של מרד טאיפינג.
הוא נמלט לכאורה מסכנת מוות לאחר שנלכד על ידי כוחות הממשלה בעזרת פקידיו של הקונסול הבריטי.
בכל אופן, ב-1868 חזר האולי לאגן בויסי, ושב לעסוק בכריה ובחיפוש זהב.
האולי היה עדיין נחוש בדעתו להיות עורך דין, והוא המשיך ללמוד משפטים בקריאה עצמית במשרד פרקליט מחוז בויסי.
באותה תקופה הוא עבד בשדות זהב בכל רחבי מרכז איידהו.
ב-1870 הוא נבחר כנציג המחוז, מטעם המפלגה הדמוקרטית, לבית המחוקקים של טריטוריית איידהו.
על פי המדווח הוא זכה ברוב הגדול ביותר שניתן אי פעם במחוז בחירה זה.
במהלך כהונתו בתפקיד, מונה האולי כיושב ראש ועדת המשפט של בית המחוקקים.
בפברואר 1871 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, עם זכות לייצג לקוחות בכל הערכאות, כולל בבית המשפט העליון של הטריטוריה.
ב-1874 הוא נבחר למועצת הטריטוריה.
שנתיים לאחר מכן הוא החל לכהן כפקיד הראשי של המועצה ובמקביל שימש כנציב מחוז בויסי.
ב-1878 נבחר האולי כפרקליט של המחוז השיפוטי השני של הטריטוריה.
מחוז זה כלל את השטחים שהשתרעו בין מאונטיין הום ועד לגבול מונטנה, מצפון לסלמון.
ב-1875 נשא האולי לאישה את מרי בולוק והתיישב בקווארצבורג.
לאחר שהיה לפרקליט המחוז, הוא עבר לאיידהו סיטי, מקום מושב מחוז בויסי.
הוא נבחר לתקופה נוספת כפרקליט המחוז והתמודד ללא הצלחה לבחירות לנציג הטריטוריה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בערך ב-1884 הוא עבר לעיר היילי, ועסק שם בעריכת דין במשך שנתיים או שלוש.
ב-1885 מינה אותו הנשיא גרובר קליבלנד כתובע הפדרלי של טריטוריית איידהו.
אף על פי שהאולי המשיך להחזיק בהשקעות בעסקי כריה באגן בויסי וכן סביב להיילי, בערך לאחר 1886 הוא החל יותר ויותר לעסוק בעסקי עריכת דין בבויסי.
ב-1890 הוא עבר לעיר באופן קבוע עם משפחתו.
תיעוד התיקים המשפטיים בראשית ימיה של טריטוריית איידהו לא היה מושלם, אך ניתן להבין שהאולי שימש כתובע או כסנגור במאות תיקים פליליים במהלך הקריירה המשפטית שלו.
בכל אופן, ברור שבעת בה עבר לבויסי, הדרישה לשירותיו הייתה רחבה מאוד.
האולי היה אישיות מרכזית בהנהגת המפלגה הדמוקרטית, כולל שש שנים בהן הוא שימש כיושב ראש הוועדה שלה במחוז בויסי.
למעט זו של 1896, מכאן והלאה הוא היה ציר בכל אחת מוועידות המפלגה המדינתיות.
ב-1902 נבחר האולי כראש עיריית בויסי, זאת על אף ציבור הבוחרים הרחב של המפלגה הרפובליקנית בעיר.
על אף שזכה לשבחים על ניהול העיר בעת כהונתו בתפקיד, הוא בחר שלא להתמודד על כהונה נוספת כראש העיר.
ב-1910 נבחר האולי כמושל איידהו, ושנתיים לאחר מכן הוא נוצח בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה.
מאוחר יותר הוא ניסה פעמיים להתמודד בבחירות למושב בסנאט של ארצות הברית, אך ללא הצלחה.
האולי היה מעורב בתיקים הקשורים ביחסי עבודה במהלך שירותו כתובע של מחוז בויסי.
הוא פעל כמגשר בסכסוך בין הכורים השובתים לבין בעלי המכרות ליד היילי.
הכורים איימו בהשתלטו בכוח על המכרות, אך בסופו של דבר הסכימו לפתרון בדרכי שלום.
במהלך תקופת כהונתו כתובע הפדרלי של טריטוריית איידהו, ניהל האולי את התביעה בכמה תיקים נגד מורמונים על פי חוק אדמונדס נגד פוליגמיה.
אף על פי שהוא לא היה שבע רצון מהחוק בהיבט המשפטי שלו, ניהל האולי את התיקים במרץ, והותיר את הטלת העונש לבית המשפט.
מעגל החברים האישיים הרחב שלו בקהילה המורמונית כיבד את מחויבותו לתפקידו.
רובם לא נטרו לו טינה באופן אישי על הרשעותיהם.
האולי היה מעורב שוב באי-שקט התעשייתי ב-1892, שנתיים לאחר שאיידהו הייתה למדינה בארצות הברית.
העלאת תעריפי ההובלה ברכבות צמצמה את רווחי מכרות העופרת והכסף באזור הכרייה בקר דאלן.
בעלי המכרות הגיבו בהכנסת יותר תהליכי מיכון, בדירוג מחדש של העובדים כדי לקצץ בשכרם, ובהרחבת שעות העבודה.
השביתה שפרצה עקב כך הסלימה את האלימות.
לאחר שמושל המדינה הכריז על ממשל צבאי, נכלאו מאות כורים בבית כלא זמני.
האולי שימש בצוות ההגנה שבסופו של דבר הבטיח את שחרורם של כל הכורים.
חמש שנים לאחר מכן החל האולי תהליך מעורבות ממושך בתיק שמשך תשומת לב משמעותית בדרום איידהו.
מגדל הבקר ג'ון ספרקס, לימים מושל נבדה, שכר אותו להגן על שניים מהבוקרים שלו שהואשמו ברצח שני רועי כבשים.
אחד הבוקרים, ג'קסון לי דייוויס, היה ידוע לשמצה כאקדוחן, וכבר קודם לכן היה מעורב בירי ופציעה של רועה כבשים.
על אף שהתיק לקה בחסר באופן מהותי, וטופל באופן לא נכון על ידי הרשויות, הורשע דייוויס ונידון למוות בתליה.
על בסיס ראיות כמעט דומות, הבוקר השני יצא זכאי.
לפני התליה, התוודו שני בוקרים אחרים על ירי מתוך הגנה עצמית ברועי הכבשים.
בשל פגמים מבניים במערכת המשפט של איידהו באותה תקופה, לא עלה בידו של האולי להוציא את לקוחו זכאי.
לבסוף, בדצמבר 1902, זמן קצר לאחר שהאולי נבחר כראש עיריית בויסי, הוענקה לדייוויס חנינה והוא שוחרר ממאסר.
לצד מאמצים אלו, ב-1899 שימש האולי, לצד ויליאם בורה כתובע המדינתי לאחר שהתחדשה אלימות השובתים במכרות של קר דאלן.
במהלך אחת ההתנגשויות, פוצץ ציוד רב של המכרות, והשובתים ירו והרגו כורה שלא השתייך לארגון העובדים שלהם.
רוב התוקפים עטו מסכות, כך שאף אחד מהם לא הובא בפני בית המשפט בעוון רצח או השחתה.
בתקווה למנוע אלימות בעתיד, הואשם, למען יראו ויראו, פול קוקרון, מזכיר הארגון.
הוא הורשע כמי שביצע מספר רב של מעשי פשע ונדון לעונש מאסר ממושך.
כאשר שככה האלימות מד ארגון העובדים, הוענקה לו חנינה והוא שוחרר ממאסר ב-1901.
לדבריו של עמיתו עורך הדין והביוגרף ג'ון מקלן, רחש האולי אהדה למניעי העובדים להתאגד, כל עוד הם פעלו במסגרת החוק.
העימות האחרון שלו התרחש בתיק אחר של אלימות מצד גורמי ארגון העובדים.
ב-30 בדצמבר 1905 נהרג מושל איידהו לשעבר, פרנק סטיוננברג, מפצצה שהתפוצצה ליד ביתו.
ארגון העובדים חש איבה כלפי סטיוננברג, כאשר זה שיגר כוחות צבאיים לאכוף את הממשל הצבאי במהלך גל האלימות של 1899. אדם בשם הארי אורצ'רד התוודה על הנחת הפצצה והפעלתה, באומרו שהוא קיבל תשלום על כך מבכירי הארגון.
כשאורצ'רד היה עד המפתח שלהם, ניסו רשויות המדינה לנהל משפט ראווה כנגד שלושה ממנהיגי הארגון שלכאורה ארגנו את מעשה הרצח.
האולי חבר שוב לבורה לנהל את התביעה בתיק קשירת הקשר.
המשפט הראשון, נוהל ב-1907 נגד ביל הייווד, המזכיר הכללי של פדרציית הכורים המערבית (WFM).
צוות ההגנה של הייווד, שעליו נמנה קלרנס דרו, מצא מספיק חורים בראיות שהציגה המדינה כדי להבטיח את זיכוי הלקוח שלו.
לאחר שגם מנהיג העובדים השני זוכה, האישומים נגד המנהיג השלישי בוטלו.
על אף כישלון המדינה בפרשה, בעלויות גבוהות, חש האולי תמיד שהמשפטים היו שווים את המאמץ שהושקע בהם.
בבחירות שהתקיימו זמן קצר לאחר זיכויו של הייווד, הודחו המנהיגים הרדיקליים יותר של פדרציית הכורים המערבית.
לאחר מכן, לדבריו של האולי, היו ארגוני העובדים באופן כללי תחת ניהולם של אנשים מתונים יותר.
הרוצח, הארי אורצ'רד הורשע ברצח במרץ 1908 ונידון למוות, אך עונשו הומתק למאסר עולם, והוא מת בבית הכלא המדינתי בגיל 88 ב-1954.
זיכוי מנהיגי פדרציית הכורים המערבית לא פגע במוניטין של האולי.
הוא המשיך לנהל קריירה משפטית מכניסה, ונבחר כמושל.
בגיל 70 הוא פרש מהחיים הפוליטיים, לאחר כישלון שני שלו להיבחר לסנאט של ארצות הברית.
ב-1915 מונה האולי למועצת המנהלים של האגודה ההיסטורית של איידהו.
בבחירות שהתקיימו במועצה הוא נבחר לנשיא האגודה.
חמש שנים לאחר מכן יצא לאור הספר "ההיסטוריה של איידהו" בארבעה כרכים, שהאולי היה העורך שלו.
האולי המשיך להיות תומך נלהב של האגודה ההיסטורית.
במכתב שהוא נדרש לכתוב לדוח הדו-שנתי של האגודה של השנים 1923–1924, הוא הפציר באגודה שהספרנית של האגודה והעוזרת שלה צריכות לקבל משכורת שתשקף את חשיבות תפקידן ואופיו.
ג'יימס האולי נפטר כתוצאה מהתקף לב בגיל 82, ב-3 באוגוסט 1929 בבויסי.
הוא נטמן בבית הקברות מוריס היל שבעיר.
ג'יימס האקר הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית .
בתפקידו האחרון שימש מפקד כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ובאפריקה.
האקר סיים ב-1989 לימודי תואר ראשון באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
הוא עבר קורס טיס והוכשר כטייס F-15. שירת כטייס קרב, מדריך טיסה וטייס ניסוי.
בשנת 2000 מונה לקצין קישור לסנאט במחלקת חיל האוויר ושירת בתפקיד במהלך פיגועי 11 בספטמבר, לאחר מכן שירת בלשכת הסנאטור טרנט לוט.
באוקטובר 2004 מונה למפקד טייסת הקרב ה-27, הטייסת המבצעית הראשונה שהפעילה מטוסי F-22 ראפטור.
ביולי 2007 מונה למפקד להק המבצעים של הכנף השלישית.
ביולי 2009 מונה לקצין המבצעים של פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן.
בעקבות רעידת האדמה והצונאמי בסנדאי היה האקר אחראי לתיאום הסיוע ההומניטרי (צבאי ואזרחי) של ארצות הברית ליפן.
ביוני 2011 מונה למפקד כנף 432 המפעילה כלי טיס בלתי מאוישים.
במאי 2013 מונה למפקד כנף 18 ביפן.
באפריל 2015 מונה לראש אגף התכנון בפיקוד הקרב של חיל האוויר.
ביוני 2015 מונה למפקד חיל האוויר ה-19. באפריל 2017 מונה למפקד כוח המשימה של פיקוד מרכז באפגניסטן.
ביולי 2018 מונה לסגן ראש אגף המבצעים במטות המשולבים.
בנובמבר 2019 מונה למפקד ונשיא אוניברסיטת חיל האוויר.
ביוני 2022 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ובאפריקה.
שירת בתפקיד עד אוגוסט 2025.
במהלך שירותו צבר מעל 3,600 שעות טיסה על מטוסי F-15, T-38 טאלון, F-22, ססנה 208 קרוואן, מסוקי HH-60 Pave Hawk וכטמ"ם MQ-1 פרדטור.
הוא ביצע גיחות מבצעיות במהלך השלטת אזור אסור לטיסה בעיראק, במהלך מבצע כוח מאוחד ובמלחמת אפגניסטן.
האקר בעל תואר שני באווירונאוטיקה מאוניברסיטת אמברי-רידל, תואר שני באסטרטגיה מאוניברסיטת חיל האוויר, ובוגר קורס קצינים בכירים מהאוניברסיטה לביטחון לאומי.
ג'יימס האו היה צייר חיות ודיוקנאות סקוטי.
ג'יימס האו נולד ב-30 באוגוסט 1780 בסקירלינג בפיבלשייר, שם היה אביו, ויליאם האו, כומר משנת 1765 ועד מותו ב-10 בדצמבר 1796. לאחר שלמד בבית הספר הקהילתי האו למד לצייר באדינבורו, והועסק זמנית בציור תערוכות פנורמיות, והתמסר במיוחד לבעלי חיים.
האו זכה למוניטין רב בזכות מיומנותו בציור סוסים ובקר, והועסק בציור דיוקנאות של בעלי חיים לסדרת איורים של חיות בית בריטיות, שפורסם על ידי "אגודת היילנד" של סקוטלנד כדי לעודד רבייה של בקר.
הוא גם הוזמן על ידי סר ג'ון סינקלייר לצייר דוגמאות של גזעי בקר השונים.
סט של ארבעה עשר תחריטים של סוסים מציורים של האו פורסמו וברובם נחרטו באדינבורו ב-1824, וסדרה של ארבעים וחמישה תחריטים דומים של סוסים ובקר פורסמה ב-1832.
ויליאם קיד הצעירותו היה בין תלמידיו.
האו הגיע פעם ללונדון כדי לצייר את סוסי ההרבעה המלכותית, אך התגורר בעיקר באדינבורו, שם היה מציג תכוף בתערוכות, במוסד המלכותי ובאקדמיה הסקוטית המלכותית משנת 1808 ועד מותו.
ב-1815 ביקר בשדה ווטרלו, וצייר תמונה של הקרב, אותה הציג באקדמיה המלכותית בלונדון ב-1816.
האו מת באדינבורו ב-11 ביולי 1836
ג'יימס דייוויד סמילי היה אמן אמריקאי.
ג'יימס דייוויד סמילי נולד בניו יורק ב-16 בינואר 1833.
אביו, ג'יימס סמילי (1807–1885), היה חרט סקוטי, שהיגר לניו יורק ב-1829, נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב ב-1851. אביו עשה הרבה בשיתוף עם אחיו ויליאם קאמינג (1813– 1908), לפיתוח אמנות החריטה והיה חרט נוף מצוין.
ג'יימס למד אצל אביו ובאקדמיה הלאומית לעיצוב.
הוא חרט על קוביות פלדה איורים, בעיקר תמונותיו של דארלי לרומנים של ג'יימס פנימור קופר.
הוא נבחר למקורב של האקדמיה הלאומית ב-1865 - שנה לאחר שהחל לצייר לראשונה, וקיבל דרגת אקדמאי ב-1876. הוא היה מייסד (1866) של אגודת צבעי המים האמריקאית, שבה היה גזבר בשנים 1866–73 ונשיא בשנים 1873–78, ושל מועדון התחריט של ניו יורק.
הוא התחתן עם אנה סי קוק ב-1881.
הוא כתב ואייר את המאמר על היוסמיטי.
דיוקן של סמילי מאת הנרי אוגוסטוס לופ נמצא באוסף האקדמיה הלאומית לעיצוב, כמו גם דיוקן אחר מאת ג'יימס המילטון.
אחיו, ג'ורג' הנרי סמילי, היה גם הוא צייר.
אנייס דין אבאט הייתה בין תלמידיו.
ג'יימס דייוויד סמילי מת בביתו בניו יורק ב-15 בספטמבר 1909.
גֵ'יימְס הַארְוִי רוֹבִּינְסוֹן היה היסטוריון אמריקאי שייסד יחד עם צ'ארלס אוסטין בירד את "היסטוריה חדשה" (New History), גישה דיסציפלינרית המנסה להשתמש בהיסטוריה כדי להבין בעיות עכשוויות, מה שהרחיב מאוד את היקף המחקר ההיסטורי ביחס למדעי החברה.
רובינסון נולד ב באילינוי, לג'יימס הארווי רובינסון (1808–1874), נשיא בנק, ולטרישה מריה דרייק (1821–1908).
לאחר שנסע לאירופה ב-1882, רובינסון החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד ב-1884, וקיבל את התואר הראשון.
בשנת 1887 והשני בשנת 1888. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת שטרסבורג ובאוניברסיטת פרייבורג וקיבל את התואר השלישי שלו בפרייבורג בשנת 1890. בקיץ 1891 מונה רובינסון למרצה להיסטוריה של אירופה במה שכונה אז בית הספר לפיננסים של וורטון, באוניברסיטת פנסילבניה.
ב-1895 הוא עבר לאוניברסיטת קולומביה כפרופסור מן המניין, שם הדריך סטודנטים רבים שהפכו למנהיגים משפיעים בתחומים שונים, בעיקר פרופסורים ברחבי ארצות הברית.
בעקבות כמה עזיבות של חברי הסגל מאוניברסיטת קולומביה על רקע מחלוקות של חופש אקדמי - עזיבות שכללו את חברו צ'ארלס א.
בירד - רובינסון התפטר מאוניברסיטת קולומביה במאי 1919 כדי להיות אחד ממייסדי בית הספר החדש למחקר חברתי (כיום ניו סקול), לשמש כחבר בית הספר החדש למחקר חברתי, ולשרת כמנהל הראשון של המוסד.
רובינסון מת מהתקף לב בביתו במנהטן.
גופתו נטמנה בבלומינגטון, אילינוי, בחלקת משפחת רובינסון בבית הקברות אוורגרין.
ג'יימס הארווי רובינסון התחתן ב-1 בספטמבר 1889 בבלומינגטון שבאילינוי עם גרייס וודוויל ריד (Grace Woodville Read; 1866–1927).
באמצעות כתביו והרצאותיו, שבהם הדגיש את "ההיסטוריה החדשה" - ההתקדמות החברתית, המדעית והאינטלקטואלית של האנושות ולא רק התרחשויות פוליטיות, רובינסון הפעיל השפעה חשובה על חקר ההיסטוריה והוראתה.
עורך (1892–1895) של השנתונים של האקדמיה האמריקאית למדעי המדינה והחברה.
הוא היה גם עורך שותף (1912–1920) של American Historical Review, ובשנת 1929, ירש את ג'יימס הנרי ברסטד כנשיא של האגודה ההיסטורית האמריקאית.
ספרי לימוד של היסטוריה אירופית
"מבוא להיסטוריה של מערב אירופה" של רובינסון (1902, שיצא אחר כך בכמה מהדורות) היה "ספר הלימוד הראשון בהיסטוריה של אירופה שהיה אמין במחקר, תוסס בטון וחודר בפירושיו.
הוא חולל מהפכה בהוראת ההיסטוריה האירופית והעמיד דור שלם של תלמידי היסטוריה ומורים להיסטוריה בחובות לסופר".
ספרו של רובינסון "הדעת בהתהוותה: הקשר של אינטליגנציה לרפורמה חברתית" (The Mind in the Making: The Relation of Intelligence to Social Reform; 1921), היה רב מכר, והציג בפני דור של קוראים את העולם האינטלקטואלי של ההשכלה הגבוהה.
הוא טען שחופש המחשבה חיוני להתקדמות.
הספר גם הניח שאנשים בדרך כלל מחליפים התרצה בתבונה.
הספר ותנועת ההיסטוריה החדשה עצמה לא היו נטולי מבקרים חריפים.
החוקר הקלאסי והאויב לחיבורים פרוגרסיביים בהיסטוריה (1857–1934) הכריז בביקורת על הספר:
ספרו האחרון של רובינסון "הקומדיה האנושית: כפי שהומצאה ובוימה על ידי האנושות עצמה" ("The Human Comedy: As Devised and Directed by Mankind Itself") (1937) מכיל הרהורים בוגרים שלו על היסטוריה לאחר חיים שלמים של מחקר.
מתוך פרק 1: "זו טכניקה גרועה כאשר מנסים להמיר את הדת של השכן באמצעות תקיפה ישירה של אמונותיו, במיוחד אלו מהסוג המקודש.
אנו עלולים להחמיא לעצמנו שאנו מערערים אותן על ידי ההיגיון העוצמתי שלנו רק כדי לגלות שחיזקנו אותן כדי שתהיינה מוצקות יותר מאי פעם.
לעיתים קרובות ההיסטוריה תעבוד במקום ששום דבר אחר לא יעבוד.
היא משנה בעדינות את הגישה של האדם.
ההפרכות הן חלשות בהשוואה לפעולתה המתונה, אך רבת העוצמה.
להיות מודע להיסטוריה זה להיות בוגר".
מתוך פרק 2: "זה נכון שביולוגים, רבים מהם, ויתרו על מה שהם מכנים 'דרוויניזם'; הם ויתרו על התפיסה של ספנסר בדבר העברה תורשתית של תוכנות נרכשות, והם אפילו משתמשים במילה 'אבולוציה' בביישנות ועם הסתייגויות רבות.
אבל זה לא אומר שיש להם ספקות שהאנושות היא מין של חיה, שמקורה באיזשהו אופן מסתורי ועדיין לא מוסבר מיצורי בר שנכחדו של היערות והמישורים".
מתוך פרק 9: "ובאירוניה עילאית, המלחמה "להפוך את העולם בטוח לדמוקרטיה", הסתיימה בהשארת הדמוקרטיה בטוחה פחות בעולם מאשר בכל עת מאז קריסת המהפכות של 1848.
ג'יימס דייווידסון נולד בעיר אורדל שבמחוז סון או פיורנה שבנורווגיה, כבנם של אולה ואינגבור (לבית ינסן) דייווידסון.
ב-1872, כאשר היה בן 18, הוא היגר לארצות הברית.
בעיר בוסקובל שבוויסקונסין הוא עבד כעוזר בחווה וכחייט.
דייווידסון פתח עסק מסחרי מצליח והקים עסק משלו לחייטות בכפר סולג'רס גרוב שבוויסקונסין.
דייווידסון החזיק בכמה משרות פוליטיות בוויסקונסין, ונבחר פעמיים כנשיא הכפר של סולג'רס גרוב.
הוא גם נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לאספת המדינה של ויסקונסין, וכיהן בו בשלוש תקופות כהונה בשנים 1893–1899. לאחר מכן הוא נבחר לתפקיד גזבר המדינה של ויסקונסין ושימש בתפקיד עד 1903.
ב-1902 נבחר דייווידסון כסגן מושל המדינה לצדו של המושל רוברט לה פולט.
הוא כיהן בתפקיד עד 1 בינואר 1906, כאשר לה פולט התפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית שאליו נבחר, ואז הושבע דייווידסון כמושל במקומו.
הוא נבחר בזכות עצמו לשתי תקופות כהונה נוספות בבחירות שהתקיימו ב-1906 וב-1908. בסך הכול הוא כיהן כמושל ויסקונסין מינואר 1906 ועד ינואר 1911. במהלך תקופת כהונתו כמושל, הורחב הפיקוח המדינתי על מערכת הרכבות כך שכלל גם פיקוח על חברות התשתיות, הטלגרף, הטלפון, החשמל המים וחברות הביטוח.
לאחר תום כהונתו כמושל מונה דייוודסון על ידי יורשו בתפקיד לתקופת כהונה של חמש שנים כנשיא מועצת הפיקוח המדינתית.
ב-1883 נשא דייווידסון לאישה את הלן בליס, ולשניים נולדו שתי בנות.
ג'יימס דייווידסון נפטר במדיסון ב-16 בדצמבר 1922 כתוצאה מדלקת ריאות וסיבוכים של מחלת לב.
הוא נטמן בבית הקברות פורסט היל שבעיר.
ג'יימס דבנפורט היה עורך דין, פוליטיקאי ושופט אמריקאי בן המאה ה-18. הוא שימש כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקונטיקט.
דבנפורט נולד ב-12 באוקטובר 1758 בסטמפורד שבמושבת קונטיקט, והיה בנם של אברהם דבנפורט ואליזבת (הנטינגטון) דבנפורט.
הוא סיים את לימודיו במכללת ייל ב-1777. הוא שירת במחלקת האספקה של הצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות האמריקאית.
הוא שימש כשופט של בית המשפט לתביעות משותפות והיה חבר בבית הנבחרים של קונטיקט מ-1785 עד 1790. דבנפורט כיהן בסנאט של מדינת קונטיקט מ-1790 עד 1797, והיה חבר במועצת העוזרים של קונטיקט מ-1790 עד 1796. הוא שימש במקביל כשופט של בית המשפט העליון של קונטיקט לערעורים מ-1790 עד 1797.
הוא היה שופט של בית המשפט המחוזי של פיירפילד מ-1792 עד 1796. הוא נבחר כמועמד פדרליסט לקונגרס הרביעי כדי למלא את התפקיד הפנוי שנגרם כתוצאה מהתפטרותו של ג'יימס הילהאוס, ונבחר מחדש לקונגרס החמישי.
דבנפורט כיהן בקונגרס מ-5 בדצמבר 1796 עד מותו בסטמפורד ב-3 באוגוסט 1797.
דבנפורט התחתן עם אביגיל פיץ' ב-7 במאי 1780. נולדה להם בת אחת, אליזבת קוגשל דבנפורט.
דבנפורט התחתן עם אשתו השנייה מהיטבל קוגשל ב-6 בנובמבר 1790. לדבנפורט היו שלוש בנות עם מהיטבל, אביגיל פיץ' דבנפורט, מרי אן דבנפורט ופרנסס לואיז דבנפורט.
דודו של דבנפורט, שנקרא גם ג'יימס דבנפורט, היה איש דת ידוע.
אחיו של דבנפורט, ג'ון דבנפורט, שירת גם הוא בקונגרס של ארצות הברית.
על פי מפקד האוכלוסין של 1790, דבנפורט היה הבעלים של 10 עבדים, מה שהפך אותו לאחד מבעלי העבדים הגדולים ביותר במחוז פיירפילד באותה תקופה.
ג'יימס פטריק סינוט דוורו היה גנרל חיל הנחתים של ארצות הברית, מעוטר צלב הצי וחבר קונגרס רפובליקני.
הוא היה הקצין האחראי (OIC) של יחידת גדוד ההגנה הראשון במהלך ההגנה על האי וייק בדצמבר 1941. הוא נתפס באי וייק כשבוי מלחמה, יחד עם אנשיו, לאחר קרב של 15 יום עם היפנים.
לאחר שחרורו בספטמבר 1945 סיים את הקריירה הצבאית שלו כקולונל ב-1948, ועם פרישתו הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
מאוחר יותר ייצג את מחוז הקונגרס השני של מדינת מרילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך ארבע קדנציות מ-1951 עד 1959. ב-1958 נכשל בניסיונו להיבחר לתפקיד מושל מרילנד.
דוורו נולד ב-20 בפברואר 1903 בקבנה, קובה, שם הוצב אביו, ד"ר ג'ון ריאן דוורו, מנתח של צבא ארצות הברית.
ב-1910 עברה המשפחה ל-Chevy Chase, מרילנד, בגבול הצפוני של מחוז קולומביה.
שם, דוורו, אחד מעשרת הילדים, רכב עם כלבי ציד בפארק רוק קריק ושיחק פולו.
בגיל 10 השיג רישיון נהיגה ממחוז קולומביה, שלא הייתה לו דרישת גיל באותה עת.
דוורו למד במכינה של הצבא והצי בוושינגטון הבירה, ולאחר מכן בבית הספר טומה המשקיף על נהר ססקואנה בפורט דיפוזי, מרילנד, בלהווילה בלוזאן, שווייץ (כשהוריו התגוררו בווינה, אוסטריה), ולאחר מכן בקולג' לויולה בבולטימור, מוסד קתולי ישועי במרילנד.
ביולי 1923 התגייס דוורו לחיל הנחתים של ארצות הברית בגיל 20, הוסמך כלוטננט משנה בפברואר 1925, ולאחר מכן הוצב לתפקיד בנורפוק, וירג'יניה, פילדלפיה, פנסילבניה, בבסיסי הנחתים בקוונטיקו, וירג'יניה, ובמפרץ גואנטנמו, קובה.
בשנת 1926, הוא פונה ליחידת שמירת הדואר בעיר ניו יורק ולאחר מכן הועבר לכוח הנחתים ששירתו אז בניקרגואה כקצין פלוגה.
כשחזר לארצות הברית בתחילת 1927, הוצב ב-USS "יוטה" ולאחר מכן נשלח שוב לניקרגואה.
זמן קצר לאחר מכן נשלח לסין שם הועלה לדרגת לוטננט ראשון.
בהיותו בסין פיקד גם על המחלקה הרכובה של משמר הנציגות האמריקאית בביפינג.
בשנת 1933, לאחר סיור של שנה בתפקיד בקוונטיקו, הוא הוצב בבית הספר לתותחי החופים בפורט מונרו, וירג'יניה.
לאחר קידומו לקפטן בדצמבר 1935, קיבל פקודה לחזור לקוונטיקו, שם, עד 1936, הדריך בבית הספר לנשק הגנה בבסיס וסייע בהכנת מדריך לחיל הנחתים על נשק הגנה בבסיס.
בשנת 1938, לאחר סיור בתפקיד עם יחידת הנחתים על סיפון ה-USS "יוטה", הועבר דוורו לבסיס חיל הנחתים בסן דייגו.
בינואר 1941, הוצב דוורו בפרל הארבור באיי הוואי ולאחר מכן נשלח לאי וייק כקצין האחראי על יחידת גדוד ההגנה הראשון באי וייק, הממוקם בצפון מערב האוקיינוס השקט.
דוורו ואנשי גדוד ההגנה הראשון הגיעו לאי וייק ב-15 באוקטובר 1941 על סיפון ה-USS Regulus (AF-57).
כשהם הגיעו כבר היו באי 1,146 פועלי בניין אזרחיים שהיו עסוקים בשיפור התשתית של האטול.
בבוקר יום שני, 8 בדצמבר 1941, הוא קיבל את ההודעה כי פרל הארבור הותקפה על ידי היפנים כמה שעות קודם לכן (יום ראשון, 7 בדצמבר 1941).
בקרב שלאחר מכן, (קרב האי וייק), מייג'ור דוורו, והנחתים שלו, בתמיכת טייסת הקרב הימית 211, גרמו נזק לשתי סיירות, הטביעו שתי משחתות, ספינת ליווי אחת, והשמידו או פגעו בסך הכל 72 מטוסים, וכנראה הטביעו צוללת אחת.
שתי משחתות נוספות ניזוקו ביום האחרון.
אולם, מאוחר יותר, לאחר שכוח פלישה גדול יותר תקף אותם, לאחר ימים של לחימה מרה, נכנעו 449 הנחתים ליפנים ב-23 בדצמבר 1941.
לאחר לכידתו, נשאר באי וייק עד ה-12 בינואר 1942, אז נשלח משם עם אנשיו על ה-Nita Maru.
הם עצרו ביוקוהמה, שם ירדו כמה קצינים אמריקאים, אך מאוחר יותר הגיעו לווסונג, הממוקמת במורד הנהר משאנגחאי, ב-24 בינואר.
הוא נשאר שם עד 9 בדצמבר 1942, אז הועבר לג'יאנגוואן, שם בילה 29 חודשי שבי.
במשך חמישה שבועות, שהה בפנגטאי, ליד בייפינג, ולאחר מכן הועבר למחנות במרכז הוקאידו, יפן.
דוורו שוחרר ממחנה הכלא האי הוקאידו ב-15 בספטמבר 1945.
לאחר חופשת שיקום קצרה, הוצב בקורס הבכיר בבית הספר ללוחמה אמפיבית בקוונטיקו מספטמבר 1946 עד מאי 1947. עם סיום לימודיו, קיבל פיקוד על יחידה בדיוויזיית הנחתים הראשונה במחנה פנדלטון, אושנסייד, קליפורניה.
הוא שירת כמפקד גדוד המטה של הדיוויזיה עד לפרישתו ב-31 ביולי 1948. ב-1947 ראה אור ספרו, "סיפורו של האי וייק".
דוורו הועלה לדרגת בריגדיר גנרל עם פרישתו לגמלאות בהתאם לחוק, לאחר שזכה לשבחים מיוחדים על מילוי תפקידו בלחימה בפועל.
על מנהיגותו בהגנה על המוצב האמריקני הזעיר במשך 15 ימים כנגד סיכויים עצומים, זכה דוורו בעיטור צלב הצי.
דוורו הפך זכאי למדליית שירות שבוי מלחמה כאשר היא אושרה ב-8 בנובמבר 1985.
קריירה לאחר הצבא – חקלאות, קונגרס, ביטחון הציבור
דוורו החל בחקלאות סוסים, עם חווה ליד גלינדון, מרילנד, בפרברי מחוז בולטימור; ולאחר פרישתו מחיל הנחתים, עבר דוורו לחווה על שטח בסטיבנסון, מרילנד.
בשנת 1950 נבחר דוורו כמועמד המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מרילנד לאחר שניצח את הנציג הדמוקרטי המכהן ויליאם בולטון.
דוורו כיהן ארבע קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית מה-3 בינואר 1951 ועד 3 בינואר 1959. במהלך הקריירה שלו בקונגרס, תמך בביטול ההפרדה של בתי ספר ציבוריים וסיום האפליה הגזעית בתעסוקה.
הוא כיהן בוועדת השירותים המזוינים של בית הנבחרים מ-3 ביולי 1952 (החליף את ג'ון אנדרסון (רפובליקני מקליפורניה)) עד שעזב את הקונגרס.
דוורו לא חתם על המניפסט הדרומי של 1956 והצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1957. הוא לא היה הועמד לבחירה מחדש ב-1958, אבל ניסה להיבחר כמושל מרילנד נגד המועמד הדמוקרטי ג'יי מילארד טאוס מקריספילד בחוף המזרחי התחתון של מרילנד של מפרץ צ'ספיק.
ב-1960 מונה ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז הקונגרס שלו.
מאוחר יותר שימש כמנהל בטיחות הציבור במחוז בולטימור, מרילנד, מדצמבר 1962 עד 1966, ופיקח על המשטרה ומכבי האש.
הוא היה חבר בבני המהפכה האמריקאית.
הוא היה תושב רוקסטון, מרילנד, עד מותו.
דוורו הוא נכדו של ג'וזף פ.
סינוט, איש עסקים אירי בולט בפילדלפיה שעשה הון כבעלים משותף של ויסקי שיפון של גיבסון.
אמו של דוורו, אנני סינוט דוורו, נפטרה ב-27 באוקטובר 1944, בזמן ששהה במחנה שבויים יפני.
בזמן שהוצב בפייפינג, סין, פגש דוורו את מרי ברוש ולץ', בתו של קולונל ג'ון פ.
ולץ', קצין בצבא ארצות הברית.
הם נישאו ב-1932. היה להם בן אחד, ג'יימס פטריק, ובת אחת שמתה בלידה (1934).
גברת דוורו מתה מסיבוכים מסוכרת ב-1942, זמן קצר לאחר לכידתו על ידי היפנים באי וייק.
היא נקברה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ב-1946 הוא התחתן עם רייצ'ל קלארק קוק ונולדו להם שני בנים.
אשתו השנייה מתה ב-1977. הוא התחתן בפעם השלישית, עם עדנה ברנסייד הווארד, ב-1978, וקיבל בן חורג ושלוש בנות חורגות.
אחותו, מרגרט, נישאה לבריגדיר גנרל ריצ'רד ה.
בריגדיר גנרל דוורו מת בגיל 85 בהוספיס סטלה מאריס במושב המחוז של טוסון, מרילנד, ממש צפונית לבולטימור ב-5 באוגוסט 1988, מדלקת ריאות.
הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון בצפון וירג'יניה המשקיף על נהר הפוטומק.
ג'יימס הארד יוז היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
יוז נולד ב-14 בינואר 1867 במחוז קנט שבדלאוור, ליד פלטון, והיה בנם של רבקה (הארד) ואבנעזר יוז.
הוא למד במכון המכללות בדובר, לימד בבית הספר כמה שנים, למד משפטים וב-1890 התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור.
לצד עריכת הדין עסק בחקלאות ובבנקאות.
בין השנים 1897 – 1901 כיהן יוז כמזכיר המדינה של דלאוור.
ב-1916 התמודד על תפקיד מושל דלאוור, אך הובס על ידי הרפובליקני ג'ון טאונסנד הבן, איש עסקים מסלבוויל שבדלאוור.
עשרים שנה מאוחר יותר, ב-1936, הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, תוך שהוא מביס את הסנאטור הרפובליקני המכהן, דניאל הייסטינגס.
במהלך קדנציה זו כיהן עם סיעת הרוב הדמוקרטי בקונגרסים ה-75, ה-76 וה-77.
יוז לא הצליח להיבחר לקדנציה שנייה ב-1942, לאחר שהפסיד את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לאי אנלס ברל.
בסך הכל כיהן מ-3 בינואר 1937 עד 2 בינואר 1943, בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
לאחר שהשלים את כהונתו בסנאט, חזר לעסוק בעריכת דין.
כל אותו זמן, מ-1905 ועד מותו, כיהן כמנהל בבנק האיכרים של דלאוור.
יוז היה נשוי לקרוליין טיילור.
הנכדה שלהם היא השחקנית פרי ריבס.
יוז מת ב-29 באוגוסט 1953 בלואיס שבדלאוור ונקבר בבית הקברות האפיסקופלי המתודיסטי של לייקסייד בדובר.
ג'יימס דיקסון רומן היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
רומן נולד ב-11 באוגוסט 1809 במחוז צ'סטר שבפנסילבניה, ולמד בבתי הספר הציבוריים ובבית ספר פרטי בווסט נוטינגהאם (כיום נוטינגהאם, פנסילבניה).
מאוחר יותר עבר למחוז ססיל, מרילנד, והחל ללמוד משפטים בפרדריק.
בשנת 1834 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בהייגרסטאון.
ב-1847 כיהן רומן כחבר הסנאט של מרילנד ונבחר מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-30, וכיהן מ-4 במרץ 1847 ועד 3 במרץ 1849. הוא היה אלקטור לנשיאות מטעם הוויגים בבחירות לנשיאות 1848 ומטעם הדמוקרטים בבחירות לנשיאות 1856.
הוא שב וחזר לעסוק בעריכת דין בהייגרסטאון, וכיהן כנשיא בנק הייגרסטאון הישן מ-1851 ועד מותו.
הוא גם היה חבר בוועידת השלום שהתקיימה בוושינגטון הבירה ב-1861 במאמץ למנוע את המלחמה הקרבה.
רומן היה נשוי ללואיזה מרגרט קנדי (1809–1878), בתם של ג'ון קנדי ומרגרט (לבית וגנר) קנדי.
לואיזה קנדי רומן, שמתה בצעירותה.
שרה "סלי" רומן (1843–1873), שנישאה לכריסטופר קולומבוס בולדווין, קצין הצי של נמל ניו יורק.
רומן נפטר ב-19 בינואר 1867, ליד הייגרסטאון, מרילנד, ונקבר בבית הקברות של רוז היל.
הקריירה המוזיקלית של ג'יימס דארן פרחה בשנות ה-60, כאשר באותה התקופה הוא זכה במיוחד להצלחה בזכות הלהיטים "Goodbye Cruel World" ו-"Her Royal Majesty".
לקראת סוף שנות ה-90 גילם גם את דמותו של הזמר ההולוגרפי ויק פונטיין בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
בנוסף לכך, לאורך השנים דארן ביים גם מספר פרקים בכמה תוכניות טלוויזיה פופולריות.
ג'יימס ויליאם ארקולני נולד בפילדלפיה ב-8 ביוני 1936 למשפחה ממוצא איטלקי והוא גדל בשכונה בחלקה הדרומי של העיר פילדלפיה.
דארן שאף להפוך לשחקן ובשל כך למד בצעירותו משחק אצל סטלה אדלר בניו יורק משך מספר שנים.
הפריצה הגדולה של דארן התרחשה ב-1956 כאשר חתם על חוזה עם סרטי קולומביה.
באותה התקופה המראה שלו תרם רבות לכך שהוא הצליח לקבל תפקידים בסרטי נוער, ובמיוחד בסרט הנוער הפופולרי "גידג'ט" משנת 1959, בו הוא גילם את דמותו של הגולש הנאה ג'פרי "מונדוגי" מתיוס.
הופעתו בסרט זה הפכה את דארן לאליל נוער במהלך שנות ה-50 וה-60.
בעקבות ההצלחה של דארן בסרט "גידג'ט" הוא שיחק בהמשך גם בשני סרטים נוספים בסדרת הסרטים של גידג'ט - הסרט Gidget Goes Hawaiian" משנת 1961 והסרט "Gidget Goes to Rome" משנת 1963.
באותה התקופה שיחק גם בתפקידי משנה בסרטי הקולנוע "The Gene Krupa Story" שיצא לאקרנים ב-1959 ובסרט המלחמה "תותחי נברון" שיצא לאקרנים ב-1961 בו הוא גילם את טוראי ספירוס פפאדימוס, לצד גרגורי פק, דייוויד ניבן ואנתוני קווין.
בשנים 1966–1967 דארן כיכב בסדרת המדע הבדיוני "מנהרת הזמן" בתפקיד הנוסע בזמן ד"ר טוני ניומן.
בשנות ה-90 דארן חווה פריחה מחודשת בפופולריות כאשר גילם את דמותו של הזמר ההולוגרפי ויק פונטיין בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
לג'יימס דארן הייתה גם קריירה מוזיקלית מצליחה, ובמיוחד בשנות ה-60 של המאה ה-20 כאשר הוציא לשווקים מספר שירים אשר חלקם הפכו ללהיטים, ובמיוחד השיר "Goodbye Cruel World", אשר הגיע בשנת 1961 למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100 ומכר לאורך השנים מעל למיליון עותקים.
בנוסף דארן המשיך להופיע לאורך השנים כזמר במועדונים ובקונצרטים ואף הקליט מספר אלבומים לאורך הקריירה הארוכה שלו.
בשנות ה-80 ובשנות ה-90 דארן ביים מספר פרקים בכמה תוכניות טלוויזיה פופולריות, כולל "טי.
ב-2 בספטמבר 2024 ג'יימס דארן נפטר בשנתו, בגיל 88, מאי ספיקת לב.
דארן נפטר בעת שהוא אושפז במרכז הרפואי "סידרס-סיני" בלוס אנג'לס.
בשבועות שלפני מותו, דארן סבל מבעיות הקשורות לתפקוד מסתם אבי העורקים.
ב-1955 התחתן עם גלוריה טרליצקי.
אביה התנגד לנישואיהם מכיוון שטרליצקי הייתה יהודיה, בעוד שדארן היה נוצרי קתולי.
לזוג נולד בהמשך בן אך הם התגרשו לבסוף ב-1958.
שנתיים לאחר הגירושים, דארן התחתן עם מיס דנמרק לשנת 1958 אווי נורלונד.
השוטר ג'ים קוריגן בפרק השני בעונה השנייה: "King of the Hill"
ג'יימס ברואן האוול היה עורך דין, עורך עיתון ופוליטיקאי אמריקאי.
בנו של חבר קונגרס מאוהיו, האוול מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם איווה למשך קצת יותר משנה.
האוול נולד ב-4 ביולי 1816, ליד מוריסטאון שבניו ג'רזי, והיה בנם של אליאס ואלייזה האוול.
בשנת 1819 עברה המשפחה מערבה לניוארק שבאוהיו, שם למד ג'יימס בבתי הספר הציבוריים, והשלים את בית הספר התיכון בניוארק.
אביו של ג'יימס, אליאס האוול, התבלט בפוליטיקה של אוהיו ונבחר ב-1830 כחבר הסנאט של אוהיו וב-1836 נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית האנטי-ג'קסונית.
בשנת 1837 השלים האוול את לימודיו באוניברסיטת מיאמי, הממוקמת באוקספורד, אוהיו.
לאחר סיום הלימודים למד משפטים במשך שנתיים תחת השופט הוקינג ה.
האנטר מלנקסטר, אוהיו, וב-1839 התקבל ללשכת עורכי הדין במדינת אוהיו.
לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין, פתח האוול משרד עורכי דין בעיר הולדתו ניוארק.
מוטרד מבריאותו הלקויה, בשנת 1841 החליט האוול לעבור למקום משביע רצון יותר.
הוא התיישב בעיירה הקטנטנה קאוסאוקה במחוז ואן ביורן בטריטוריית איווה, שם פתח משרד חדש והחל לבנות מחדש את קהל הלקוחות שלו.
זמן קצר לאחר שהגיע לאיווה, נעשה האוול מעורב באופן פעיל במפלגה הוויגית, אחת משתי המפלגות הפוליטיות האמריקאיות הגדולות של אותה התקופה.
האינטרסים הפוליטיים שלו הובילו אותו לרכוש עיתון כושל, ה-Des Moines Valley Whig, שהפעלתו דרשה עד מהרה את מלוא תשומת ליבו.
לאחר מכן, ויתר האוול על עבודתו כעורך דין כדי להתמסר לעורך במשרה מלאה של העיתון המפלגתי שלו.
בסוף 1846 התקבלה איווה לארצות הברית ובעקבותיה חוותה תקופה של צמיחה ממושכת.
ב-1849 עבר האוול עם עיתונו לעיירה המשגשגת באיווה, קאוקוק, הממוקמת בקצה הדרום-מזרחי של המדינה, ושינה את שם העיתון ל-Gate City Daily.
בתפקידו כעורך, התנגד האוול באופן עקבי לעבדות בארצות הברית ולתנועה האולטרה-לאומנית המכונה שאינם יודעים דבר.
כמו ויגים רבים, העביר האוול את נאמנותו הפוליטית למפלגה הרפובליקנית החדשה במהלך אמצע שנות ה-50 של המאה ה-19. הוא היה חתום על קריאת הכינוס להקמת המפלגה הרפובליקנית באיווה וציר מהמדינה לוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1856 שהתקיימה בפילדלפיה.
האוול היה מועמד רפובליקני לכמה תפקידים מדינתיים ולאומיים בתקופה זו, אך לא זכה בבחירות.
לאחר הניצחון הרפובליקני הלאומי ב-1860, מונה האוול למנהל הדואר של קאוקוק, ולאחר מכן לתפקיד פוליטי.
הוא כיהן בתפקיד זה מ-1861 עד 1866. תאונה שהותירה אותו נכה לכל החיים הותירה את האוול לא כשיר להתגייס למען האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, למרות שנשאר מתנגד מר למרד הדרום.
בשנת 1870, האספה הכללית של איווה בחרה בהאוול לסנאט כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של ג'יימס גריימס.
הוא כיהן בתום כהונתו של גריימס מ-18 בינואר 1870 עד 3 במרץ 1871, אך לא הועמד לבחירה מחדש לסנאט.
הוא היה אחד משלושת הנציבים של בית המשפט לתביעות הדרום שמינה הנשיא יוליסס גרנט ב-1871 כדי להתאים תביעות לחנויות ואספקה וכיהן עד 1880.
האוול נפטר ב-17 ביוני 1880 בקאוקוק, איווה בגיל 63. הוא נקבר בבית הקברות של אוקלנד.
ג'יימס הארטנס היה איש עסקים, ממציא, מהנדס מכונות, יזם, אסטרונום חובב, ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ורמונט ה-58 בשנים 1921–1923.
ג'יימס הארטנס נולד בסקנקטדי שבמדינת ניו יורק, כאחד משלושת בניהם של ג'ון ויליאם ואורסילה (לבית ג'קסון) הארטנס.
ב-1863 עברה המשפחה לקליבלנד, אוהיו, שם עבד אביו כמנהל עבודה בסדנת המכונאות של העיר.
הארטנס התחנך בבתי ספר ציבוריים בקליבלנד עד שהגיע לגיל 16, אז היה לשוליה של מכונאי.
הארטנס התקדם בעבודתו בסדנאות מכונאות בקונטיקט לפני שעבר לספרינגפילד, ורמונט.
הוא היה לאחד הטייסים הראשונים בארצות הברית.
ב-1885 הוא נשא לאישה את לנה פונד.
השניים היו הוריהם של שתי בנות, אנה, והלן , שהייתה אספנית בולטת של שירי מוזיקת פולק, ושנישאה לסנאטור ראלף פלנדרס מוורמונט.
הארטנס בנה את ביתו בספרינגפילד ב-1904, שהוא דוגמה לאדריכלות סגנון שינגל .
הבית, שמאז 1954 משמש כאכסניה וכמסעדה, הוכנס ב-1978 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בגיל 16 החל הארטנס את הקריירה שלו במכונאות.
בגיל 21 הוא היה למנהל עבודה בחברת המנעולים וינסטד-נורוויי בווינסטר שבקונטיקט.
ב-1886 הוא עבר לטורינגטון שבקונטיקט כדי לעבוד כיוצר כלים וכמנהל עבודה בחברת הכלים יוניון.
מסלול ההישגים שלו של יותר ממאה פטנטים במשך ימי חייו החל כאן עם יצירת פטנטים למנעולים, גלגיליות ומנגנונים לדוושות אופניים.
להארטנס הייתה התנסות בלתי נעימה עם חברת יוניון: באופן מובן הוא היה תמים בנוגע לסידור התמלוגים על הפטנטים שיצר, ובעלי החברה בחרו לא לתקן את הטעות.
בספטמבר 1888, לאחר שהוא החסיר כמה שבועות עבודה בשל מחלה, נאמר לו לא לשוב לעבודה.
בחורף 1889-1888 עבד הארטנס לזמן קצר עבור כמה חברות: פראט אנד ויטני בהרטפורד, קונטיקט; איטון, קול וברנהאם בברידג'פורט, קונטיקט; ומפעל בסקוטדייל, פנסילבניה.
ג'וזף ויקהאם רו בספרו על הארטנס מ-1937 סבר שהארטנס פיתח את הרעיון של מחרטת צריח בזמן כלשהו לפני התקופה הזאת, וחיפש חברה מתאימה שבה הוא יוכל לבנות אותה.
היחידי שראה את הפוטנציאל הגלום ברעיון של הארטנס היה אמברוז סוויזי מחברת וורנר וסוויזי , שעל פי המדווח אמר, "אתם תשמעו עוד על הבחור הצעיר הזה, ועל מגש האוכל 'סוזאן העצלה' שלו".
באפריל 1889 עבר הארטנס לספרינגפילד שבוורמונט כדי להיות המפקח הראשי בחברת המכונאות ג'ונס ולאמסון (Jones and Lamson) שנאבקה על קיומה.
הוא השתמש ביצירתיות שלו כדי להחיות מחדש את החברה.
כאן הוא מצא את המקום לייצר את המחרטה שלו, שהגדילה את היעילות והייצור, ואומצה במיוחד בתעשיית המכוניות המתפתחת.
מחרטת הצריח השטוחה הייתה שיפור של מחרטות הצריח המוקדמות באמצעות נוקשות רבה יותר, שאפשרה דיוק רב, מהירויות והזנות גבוהות יותר, וחיתוכים ארוכים.
הארטנס גם פיתח מערך של כלי עבודה מתקדמים במיוחד כדי להשלים את המחרטה, כולל הזנת מוט רולר ועיצובים של ראש מחרוקת.
כל היתרונות הללו אפשרו לחלקים טובים יותר להיעשות מהירים יותר, וכך לצמצם עלויות, והמחרטה הייתה למבוקשת מאוד על ידי היצרנים.
בפעם הזאת, הגן הארטנס על הפטנט שלו.
הוא הגיע להסדר עם ג'ונס ולאמסון שהוא יקבל 100 דולר תמלוגים על כל מכונה שתימכר.
הארטנס שינה את המודל העסקי של החברה מייצור מגוון רחב של מכונות להזמנה, להתמחות בייצור ושיפור של מוצר אחד זה.
עם הכניסה לייצור של המכונה שלו, החלו להגיע 10 הזמנות ליום מהמגזר הייצרני.
כתוצאה מכך שולמו לו תמלוגים של 1,000 דולר מדי יום.
הוא גם הציג קטלוגים מושכים ואינפורמטיביים לשיווק המוצרים החדשים של ג'ונס ולאמסון.
הארטנס רכש חלק גדול מהחברה, וב-1896 היה למנהלה, וב-1901 לנשיא החברה, תפקיד בו הוא שימש עד פרישתו ב-1933.
ב-1915 החליט הארטנס באי-רצון להיות מעורב ב"עסקי המלחמה", כאשר נעתר לבקשת אחיו ג'ון מהמשרד של ג'ונס ולאמסון בלונדון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הארטנס, כנציג באגודה האמריקאית של מהנדסי המכונות, היה ליושב ראש הוועדה הלאומית לבורגי פתיל, שמשימתה הייתה ליצור תקנים בינלאומיים למידות של בורגי הפתיל .
הארטנס נרתע מלחדש את מחרטת הצריח השטוחה שלו.
על כל פנים, היא נותרה מוצר מצליח ביותר עד לאחר פרישתו, כאשר דגם חדש של מחרטת צריח שיצר ג'ון לאבלי, החליף אותה.
מהדורת 1921 של הקטלוג והמדריך של האגודה האמריקאית של מהנדסי המכונות הראתה שחברת ג'ונס ולאמסון הציעה כמה דגמים של המחרטה של הארטנס.
לחברה היו משרדים בספרינגפילד, בסן פרנסיסקו ובלונדון, בנוסף לסוכנים בחמש ארצות נוספות.
ב-1929 הוציאו הארטנס וראסל ו.
פורטר פטנט על משווה אופטי , מכשיר שמיישם עקרונות אופטיים לפיקוח על חלקים מיוצרים באמצעות הקרנת הצללית המוגדלת של החלק על מסך שעליו הממדים והגאומטריה של החלק נמדדים מול קווי מתאר שנקבעו מראש.
באופן מסורתי, המכונאים השתמשו במד מכני כדי להעריך אם הברגים עומדים במפרט.
הארטנס השתמש בידע שלו באופטיקה ובהגדלה כדי ליצור שיטה אופטית מעשית יותר למדידה.
תרומה זו נבעה מעבודתו של הארטנס כיושב ראש ועדת בורגי הפתיל ומהידע שלו באסטרונומיה ובבניית טלסקופים.
המשווה האופטי לבורגי פתיל של הארטנס היה במשך שנים מוצר רווחי של ג'ונס ולאמסון ונותר אמצעי סטנדרטי לפיקוח על ייצור סוגים רבים של חלקים.
בעת שעבד בג'ונס ולאמסון עודד הארטנס ממציאים מוכשרים לצאת ולהיות יזמים בזכות עצמם.
אלו כללו שלושה כאלו שהקימו חברות בספרינגפילד ואחד בווינדזור.
חברות אלו, שהוקמו על ידי אנשים אלו, סייעו להפוך את ספרינגפילד ואת וינדזור לאזור תעשייתי משגשג, הודות לא רק לנגישות לחומרי הגלם ולשווקים, אלא גם הודות למאגר של מהנדסים ומכונאים מוכשרים.
ג'וזף רו דירג את הארטנס בשורה אחת עם הנרי מודסלי ועם אלישע ק.
רוט על היותו מנטור לדור הצעיר של בוני כלי העבודה.