tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"אחות רחמנייה", 2000, סדרת צילומים
סדרת צילומים מבוימים שנוצרו במפגשים חד פעמיים עם אנשים אקראיים שהימן שוחחה איתם בצ'אט אינטרנטי.
הצילומים מציגים סצנות אינטימיות שלה עם אותם שותפים מזדמנים אשר מהדהדת מתוכם תחושה של זרות ומבוכה הנובעת מן ההיכרות המוגבלת והסגנון המוקפד של התפאורה.
האוצרת הדס מאור תיארה את המשתתפים כך: "אלו הם גברים ונשים אותם הכירה ברשת באורח וירטואלי, באמצעות שמות בדויים, ואשר נעתרו לבקשתה להיפגש הלכה למעשה לצורך צילומים.
במסגרת המפגשים הממשיים אשר ערכה עימם, ביימה הימן סיטואציות זוגיות אפשריות, אינטימיות, אולם לא בהכרח רומנטיות.
אלא שבכל אחת מן הסצנות המשוכפלות מתקיים מימד של הסטה, של עיוות או של המרה.
וכך, הדינמיקות האנושיות המיוצרות מוגבלות לזמן נתון, לאלמוניותן של הדמויות, ולהדגשה המובלעת של אלמנט האקראיות, הדרמה וההעזה מצד המשתתפים השונים בהפקה".
הסדרה הוצגה בתערוכת יחיד בגלריה בורוכוב בתל אביב.
2001 - מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל
2002 - מלגת אמן מורה, משרד החינוך והתרבות
2008 - פרס עידוד היצירה, משרד התרבות
2008 - מענק מועצת התרבות של מפעל הפיס לתערוכת היחיד "גני עדן מלאכותיים"
2010 - ציון לשבח בפרס ע"ש כרמלה רחמני
2013 - מלגת אמן מורה, משרד החינוך והתרבות
2015 - מקום ראשון, פסטיבל "Now&After" לווידאו ארט, המוזיאון הלאומי Schusev לארכיטקטורה, מוסקבה, רוסיה
2015 - פרס Team-work, פסטיבל "Stuttgarter Filmwinter", למדיה מורחבת, שטוטגרט, גרמניה
2000 - "אחות רחמנייה", גלריה בורוכוב, תל אביב, אוצרת: הדס מאור
2003 - "שפגאט", גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב
2003 - "בית הבליעה", מיצב וידאו, מוזיאון הרצליה, אוצרת: תמי כץ-פרימן
2004 - "הוילה", גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב
2010 - "גני עדן מלאכותיים", גלריה החדר לאמנות עכשווית, תל אביב, אוצרת: גילית פישר
2011 - "עקרון ההתמד", סדנאות האמנים בתל אביב, אוצרת: ורד גני
2016 - "עשרימיון" בשיתוף עם אילת כרמי, מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: סבטלנה ריינגולד
2018 - "שביל ישראל: התהלוכה" בשיתוף עם אילת כרמי, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, אוצרות: דרורית גור אריה ואיזבל בורז'ואה (צרפת)
2018 - "שביל ישראל" בשיתוף עם אילת כרמי, Villa Tamaris בצרפת, אוצרת: Isabelle Bourgeois (צרפת)
2018 - "ספרה" בשיתוף עם אילת כרמי, נווה שכטר, אוצרת: שירה פרידמן.
2025 - "הפילוג" תערוכה בבית שטורמן בעין חרוד.
מירב קירשנר (נולדה ב-12 ביולי 1968) היא קצינה במילואים בדרגת תת-אלוף בצה"ל.
שירתה כפרויקטורית להובלת נושאי משאבי אנוש בתוכנית הרב שנתית "תנופה", בכפיפות לסגן הרמטכ"ל, ולפני כן קודם כראש מטה אגף כוח האדם וכראש חטיבת תכנון ומנהל כח האדם.
מירב קירשנר התגייסה לצה"ל ב-1986 ושירתה כקצינה בחיל השלישות.
ביצעה מגוון תפקידי פיקוד באגף כוח אדם, בהם קצינת השלישות של עוצבת אדום, ראש מחלקת מילואים, קצינת השלישות של פיקוד הדרום וראש מחלקת מערכות מידע, תכנון ובקרה.
ביולי 2014 מונתה לראש חטיבת תכנון ומנהל כוח האדם.
באוגוסט 2016 מונתה לראש חטיבת הפרט וראש מטה אגף כוח האדם.
בדצמבר 2016, לאחר התפטרותו של ראש האגף, אלוף חגי טופולנסקי, מונתה קירשנר לממלאת מקומו, עד למינויו של מוטי אלמוז לראש האגף.
בספטמבר 2019 מונתה לפרויקטורית להובלת נושאי משאבי אנוש בתוכנית הרב שנתית "תנופה", בכפיפות לסגן הרמטכ"ל.
ב-20 ביולי 2020 הודיעה על פרישתה מצה"ל, זאת לאחר שהרמטכ"ל החליט שלא למנותה לתפקיד ראש אכ"א.
בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב בתעשייה וניהול משאבי אנוש, תואר שני מאוניברסיטת בן-גוריון במנהל עסקים ותואר שני נוסף במדע המדינה באוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
בוגרת קורס דירקטורים ותוכנית המנהיגות של קרן וקסנר.
בנה עומר נשוי לגיא, בתו של יואב גלנט.
מירגאיה (שם מדעי: Miragaia) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הסטגוזאוריים שחי בתקופת יורה עליון לפני כ-150 מיליון שנה.
הוא קרוי על שם מירגאיה, אחת הפרגזיות של העיר פורטו, שם נמצאו מאובניו.
הוא היה קרוב משפחה של הסטגוזאורוס הענקי.
המירגאיה היה בעל הצוואר הארוך ביותר במשפחת הסטגוזאוריים.
אורכו הכולל היה כ-5.5 עד 6.5 מטרים, והוא שקל כ-2 טונות.
צווארו הארוך הכיל 17 חוליות, יותר מחוליות הצוואר של מרבית הזאורופודים.
הייתה לו לסת ארוכה, רגליים ארוכות ולאורך גופו היו פרושות לוחיות גדולות עם כתפיים גבוהות שבקצותן בלטו זוג דוקרנים.
מאחורי גבו האמצעי בלטה שורת קוצים ארוכים שהסתיימה בקצה הזנב.
קוצים אלה שימשו כנראה להגנתו.
לא ברור למה שימש הצוואר הארוך, שהיה קצר מצווארי הזאורופודים אך ארוך יותר מצווארי סטגוזאורים שחיו בתקופתו, דבר המטיל ספק בשימושו לאכילת עלים מצמרות עצים.
ייתכן שאורך הצוואר קשור בברירה זוויגית ונועד למשוך את הנקבות.
המירגאיה נכחד לאחר תור היורה בדומה להרבה מהסטגוזאורים.
דינוזאור זה הופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים ובמשחק Jurassic World: Alive.
מירב לפידות (נולדה ב-1976) היא קצינת משטרה בכירה בדימוס, דוברת משטרת ישראל לשעבר.
את שירותה הצבאי עשתה לפידות כקצינה ביחידת דובר צה"ל ובשירות הקבע שימשה כדוברת פיקוד העורף.
לפידות הגיעה לדרגת רב-סרן במילואים.
היא בעלת תואר ראשון במדעי ההתנהגות ומנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני במנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
לפידות הייתה דוברת מרכז השלטון המקומי, סגנית דובר במשרד האוצר, ובשנת 2007 מונתה לתפקיד דוברת רשות הדואר.
ב-2013 החלה לשמש כדוברת ומנהלת אחריות תאגידית בבית ההשקעות מיטב דש.
בשנת 2014 מונתה כדוברת משרד האוצר.
ב-2016 מונתה לתפקיד דוברת משטרת ישראל.
עם מינוייה קיבלה דרגת ניצב משנה.
ב-2018, עם סיום כהונת המפכ"ל רוני אלשיך סיימה את תפקידה.
לאחר פרישתה מהמשטרה הקימה משרד לייעוץ תקשורתי ואסטרטגי.
מירב הלפרין (נולדה ב-ו' בכסלו תשכ"א, 25 בנובמבר 1960) היא סופרת ועורכת ישראלית.
הלפרין נולדה בחיפה והיא בוגרת בית הספר הריאלי, בעלת תואר ראשון בהיסטוריה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בעברה הייתה עורכת תוכניות בגלי צה"ל ובערוץ 10 בטלוויזיה ובמהלך שנות ה-90 הייתה העורכת הראשית של ביטאון חיל האוויר.
מירב הלפרין כתבה שלושה ספרי פרוזה: "בעלי לא בבית" (יצא לאור בשנת 2014 בהוצאת ידיעות ספרים) "על גופתי המתה" (יצא לאור בשנת 2016 בהוצאת ידיעות ספרים) ו"מה יש לאהוב בדורון" (יצא לאור בשנת 2019 בהוצאת ידיעות ספרים).
שלושת הספרים היו רבי-מכר ונמכרו בעשרות אלפי עותקים.
הם מתאפיינים בכתיבה שנונה ורוויית הומור ומתארים את הקשיים הכרוכים במערכת זוגית ארוכת טווח.
הספר "על גופתי המתה" מתרחש על רקע אחד המבצעים הצבאיים בעזה ומתאר, בהומור גם הוא, את המצב הנפשי-רגשי המורכב של זוג הורים, שבנם לוחם בחזית.
על ספרה "בעלי לא בבית", זכתה הלפרין בפרס סטימצקי ובספר זהב מטעם התאחדות הוצאות ספרים בישראל.
בשנת 1988 זכתה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית על הספר "חליפת לחץ", שאותו כתבה ביחד עם אהרון לפידות.
הספר, שיצא בהוצאת משרד הביטחון, תורגם ל-13 שפות.
בספר מתועדים מבצעיו הגדולים והמפורסמים של חיל האוויר, כאשר כל פרק מופיע בלשונו של אחד הטייסים.
בשנת 2000 הופיעה מהדורה חדשה ומורחבת של "חליפת לחץ".
בשנת 2019 כתבה הלפרין את הספר "טורפי הלילה", המתעד את סיירת גולני מאז הקמתה ועד ראשית האלף הנוכחי.
בשנת 2025 כתבה הלפרין את הספר "מכונת מלחמה", המתעד את טייסי מסוקי הקרב במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023.
מירב הלפרין מתגוררת בתל אביב והיא אם לבן, עידו הלפרין.
אחותה היא העיתונאית, סמדר פרי, כתבת ידיעות אחרונות לענייני המזרח התיכון.
שתיהן נינות של הרב הראשי לשעבר של חיפה, הרב ברוך מרקוס, ונכדותיו של עו"ד ישראל עמיקם, מלוחמי השפה העברית בתקופת המנדט.
מירגה גרז'ניטה-טילה (בליטאית: Mirga Gražinytė-Tyla נולדה ב-2 באפריל 1986) היא מנצחת ליטאית.
גרז'ניטה-טילה נולדה בוילנה למשפחה של מוזיקאים.
אביה, רומואלדס גרז'ניס, הוא מנצח מקהלה בווילנה.
אמה, זיגוטה גרז'ינינה היא פסנתרנית וזמרת.
סבתה הייתה כנרת, דוד-אביה היה נגן עוגב ודודת-אביה הייתה מלחינה.
כילדה, קיבלה גרז'ניטה-טילה הדרכה ראשונית בצרפתית ובציור ולמדה בבית ספר לאמנות בווילנה.
בגיל 11, החליטה שהיא רוצה ללמוד מוזיקה, והבחירה היחידה שעמדה לפניה בתחום זה הייתה ניצוח מקהלה.
ההכשרה וההשכלה המוזיקליות שקיבלה לא כללו אפוא שום כלי נגינה.
לראשונה ניצחה על מקהלה בגיל 13. לאחר מכן המשיכה בלימודי מוזיקה באוניברסיטה למוזיקה ולאמנויות הבמה בגראץ, וסיימה את לימודי התואר בשנת 2007. לאחר מכן למדה ניצוח בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג אצל אולריך וינדפוהר ובקונסרבטוריון למוזיקה בציריך.
גרז'ניטה בחרה להוסיף את המילה "טילה", שפירושה "דממה" בליטאית, ליצירת שם הבמה שלה.
גרז'ניטה-טילה הייתה לקאפלמייסטר שני בתיאטרון היידלברג בעונת 2012-2011. בשנת 2012 זכתה בתחרות למנצחים צעירים של נסטלה וזלצבורג.
בעונת 2013–2014 התמנתה לקאפלמייסטר ראשונה באופרה של ברן.
היא הייתה למנהלת מוזיקלית של "קאפלמייסטרין לנדסתיאטר" בעונת 2015–2016, בחוזה התחלתי לשתי עונות.
היא סיימה את כהונתה בתיאטרון של זלצבורג לאחר עונת 2017-2016.
בארצות הברית, הייתה גרז'ניטה-טילה עמיתת-ניצוח לצד גוסטאבו דודאמל על התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס לעונת 2012–2013. ביולי 2014, התמנתה לעוזרת מנצח של התזמורת, בחוזה לשנתיים.
ביולי 2014 הופיעה גרז'ניטה-טילה לראשונה כמנצחת אורחת על התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם.
בהמשך הוזמנה לקונצרט נוסף עם התזמורת בינואר 2016. בפברואר 2016 מינתה אותה תזמורת ברמינגהאם למנהלת המוזיקלית הבאה שלה, החל בספטמבר 2016, בחוזה התחלתי לשלוש שנים.
היא ניצחה לראשונה על התזמורת כמנהלת מוזיקלית ב-26 באוגוסט 2016 בברמינגהאם ובערב הבא, 27 באוגוסט 2016, הופיעה לראשונה בפרומס.
גרז'ניטה-טילה היא המנצחת הראשונה שהתמנתה למנהלת מוזיקלית של תזמורת ברמינגהאם.
במאי 2018 הודיעה התזמורת על הארכת החוזה שלה כמנהלת מוזיקלית עד עונת 2020–2021. בשנת 2022 סיימה את תפקידה בתזמורת וכיום היא מנצחת אורחת ראשית.
בפברואר 2019 חתמה גרז'ניטה-טילה על חוזה הקלטות בלעדי לטווח ארוך עם דויטשה גרמופון.
היא המנצחת הראשונה שחתמה חוזה כזה עם דויטשה גרמופון.
גרז'ניטה-טילה ובן-זוגה הם הורים לבן, שנולד ב-26 באוגוסט 2018. המשפחה מתגוררת בזלצבורג.
מירב מורן (נולדה ב-24 בדצמבר 1967) היא עיתונאית ישראלית המשמשת כתבת ישראלית.
מירב מורן נולדה בקיבוץ געש כבת הצעירה מתוך ארבעה ילדים, לרמי מורן, ד"ר בתחום הבוטניקה, ולדליה מורן, אשת חינוך שניהלה לימים את ארכיון תנועת השומר הצעיר ומקימת ארכיון חיים הרצוג.
אחותה היא השחקנית נטע מורן.
בשנת 1970 נסעה עם משפחתה לשליחות בת 3 שנים מטעם הסוכנות היהודית ללימה בירת פרו.
בסוף שנות ה-80 שימשה כתבת בעיתונים "חדשות" ו"על המשמר".
בשנים 1990–1993 שימשה דוברת חברת "ידע מחשבים", נציגת חברת אפל בישראל.
בשנים 1994–1996 שימשה דוברת משרד המדע בעת כהונתה של השרה שולמית אלוני.
בשנת 2000 החלה לשמש עורכת המהדורה הדיגיטלית הראשונה של "עכבר העיר" בחברת IOL.
ב-2002 מונתה לתפקיד עורכת מדור "גלריה" ב"הארץ".
בשנת 2006 החלה לשמש עורכת המדור הפיננסי ומדור הדעות של העיתון "גלובס." בין השנים 2010–2017 שימשה סגנית עורכת מוסף הנדל"ן של גלובס.
ב-2018 הצטרפה לקבוצת "הארץ" ככתבת תחבורה ותכנון ערים בעיתון דה-מרקר ומ-2020 היא חברת מערכת עיתון "הארץ", כותבת כתבות מגזין במוסף השבת ומאמרי דעה במדור הדעות של העיתון.
למירב מורן תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדעי הארכיונאות מהאוניברסיטה העברית.
בשנים 2006 ועד 2015 היא שימשה כמרצה במסלול ההכשרה לארכיונאים במכללת בית ברל.
מירב בריקמן (נולדה ב־8 בנובמבר 1971) היא קצינת צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים.
בתפקידה האחרון, שימשה כמפקדת הראשונה של מרכז הספקה אחוד (מרה"ס) באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל).
קודם לכן שירתה כמפקדת מרכז ציוד.
בריקמן החלה את שירותה הסדיר כחיילת בודדה, לאחר שהוריה שרה והרמונד עברו לקנדה כשהייתה בת 18. התגייסה לחיל התחזוקה ושירתה במגוון רחב של תפקידים בחיל.
בין היתר שימשה כראש מדור וראש ענף במרכז הציוד בשנים 2010–2012 שירתה כמפקדת מרכז הדלק.
בשנים 2015–2018 שירתה כמפקדת מרכז ציוד בדרגת אלוף-משנה.
בתפקידה זה איחדה את מרכז ציוד, מרכז ציוד רפואי (מצר"פ) ומרכז הדלק.
יצאה ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
ב-17 ביולי 2019 הועלתה לדרגת תת-אלוף, וב-1 באוגוסט 2019 מונתה למפקדת מרכז הספקה אחוד (מרה"ס).
באוגוסט 2022 פרשה משירות בצה"ל.
בעלת תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במינהל עסקים ותואר שני נוסף במדעי המדינה וביטחון לאומי.
בנוסף, היא בוגרת המכללה לביטחון לאומי.
מתגוררת עם משפחתה בראש העין.
בעלה, אלון בריקמן, הוא ממקימי עמותת "אלון ואלה".
מירב בן-דוד היא אקולוגית וזואולוגית ישראלית-אמריקאית.
נכון לשנת 2020 היא מכהנת כראש מחלקת הזואולוגיה והפיזיולוגיה באוניברסיטת ויומינג אשר בלאראמי, מחוז אולבני ויומינג.
בן-דוד זכתה באוגוסט 2020 במועמדות המפלגה הדמוקרטית לבחירות למושב בסנאט מטעם מדינת ויומינג לאחר שגברה על חמישה מתחרים אחרים.
לפיכך, היא הישראלית-אמריקאית הראשונה שהייתה מועמדת בבחירות שהתקיימו בנובמבר 2020 לסנאט האמריקאי מטעם אחת משתי המפלגות הגדולות.
בן-דוד נולדה בנחלת יהודה, ושירתה בחיל האוויר (1978–1980).
סיימה תואר ראשון ושני מאוניברסיטת תל אביב (בשנים 1984 ו-1986) ודוקטורט מאוניברסיטת אלסקה בפיירבנקס .
בתחילת שנות ה-90 שבה בן-דוד לישראל, אך עקב מחסור במקומות עבודה נסעה לאלסקה כדי לחקור את שינויי האקלים.
כאקולוגית, בן-דוד פרסמה מחקר אודות הפגיעה בלוטרות הים כתוצאה מאסון הנפט של אקסון ואלדז.
ב-1999 עברה ללמד באוניברסיטת ויומינג, והתמקדה במחקר של טורפים ומערכת היחסים שלהם עם המערכת האקולוגית.
היא פרסמה יותר מ-110 מאמרים המנתחים את שינויי האקלים, מינים בסכנת הכחדה והשפעת הזיהום על בעלי חיים.
בינואר 2020 הכריזה בן-דוד על התמודדותה לאחד משני מושביה של מדינת ויומינג בסנאט של ארצות הברית.
באוגוסט 2020 היא גברה על חמישה מתחרים אחרים וזכתה במועמדות של המפלגה הדמוקרטית, בבחירות הפסידה בן-דוד למועמדת המפלגה הרפובליקנית, סינתיה לומיס.
מירב שמיר (נולדה ב-18 בינואר 1988) היא שוערת כדורגל ישראלית-אמריקאית, המשחקת כיום במועדון הבונדסליגה 2 הגרמני MSV Duisburg והיא השוערת הפותחת של נבחרת ישראל בכדורגל נשים.
שמיר נולדה בישראל, למשפחה יהודית.
היא גדלה בעיר נתניה, עד שמשפחתה עברה איתה לארצות הברית, כשהייתה בת שנתיים.
שמיר החלה לשחק כדורגל כשהייתה רק בת ארבע וכילדה צעירה החלום שלה היה "לשחק כדורגל במכללה ובסופו של דבר לשחק בנבחרת הלאומית".
לאחר ששיחקה בנבחרת ארצות הברית במשחקי המכביה השמונה-עשרה, פנה צוות הנבחרת הלאומית לשמיר בדבר הצטרפותה לקמפיין שלהם להעפיל לגביע העולם בכדורגל נשים 2011. לאחר מכן שמיר עזבה את בבוסטון קולג' כדי להצטרף לנבחרת הלאומית ולהשלים את התואר באוניברסיטת תל אביב בזמן ששיחקה באס"א תל אביב.
לאחר שלוש שנים ב- אס"א תל אביב, לאחר שלקחה שלוש אליפויות ליגה עליונה וגביע ישראל, הצטרפה מירב לטלסטאר של ארדיוויזי (הליגה הראשונה) בהולנד.
לאחר שתי עונות מוצלחות עם טלסטאר, עשתה שמיר את המעבר לגרמניה וחתמה במועדון הבונדסליגה השני, 1. FC Lübars, הידוע גם כמועדון הרטה BSC.
במועדון FC Lübars, הייתה לשמיר עונה מוצלחת.
שמיר שמרה על הרשת נקייה בעשרת המשחקים הראשונים שלה, ושברה את שיאו של מנואל נוייר במספר המשחקים הרב ביותר, מבלי לספוג שער.
היא סיימה את העונה עם 15 שערים נקיים ב-20 משחקים, ועזרה ללובארס לסיים במקום הראשון ולזכות בליגה.
בשל בעיות כלכליות, מועדון FC Lübars לא הצליח לעלות לליגה הראשונה.
שמיר חתמה ב-דיסבורג לקראת 2015–16. MSV מתחרה גם בבונדסליגה השנייה לאחר שהודחה מהבונדסליגה הראשונה לאחר עונת 15–2014.
שמיר הופיעה לראשונה בנבחרת הלאומית ב־24 באוקטובר 2009 במשחק מוקדמות גביע העולם לנשים פיפ"א 2011 נגד קזחסטן בנס ציונה, שהסתיים בניצחון ישראל בתוצאה 1–0.
מירב הלינגר, (נולדה ב-10 בינואר 1989) היא זמרת, פזמונאית ומלחינה ישראלית.
סגנונה המוזיקלי משלב בלדות פסנתר עם אלמנטים של פופ עכשווי, והיא ידועה בקולה הייחודי ובחתימתה האמנותית האישית.
הלינגר הופיעה על במות רבות והשתתפה בפסטיבלים מרכזיים, בהם פסטיבל הפסנתר, פסטיבל יערות מנשה ופסטיבל אשה.
יצירתה זכתה להצלחה בתחנות הרדיו בישראל – הסינגל שלה "אלוהים שישמור לי אותך" שולב בפלייליסט של כאן גימל, וגרסת הכיסוי שלה עם רון בוחניק לשיר "שוב (חזרת פתאום)" זכתה לחשיפה רבה בגלגלצ.
בנוסף, שירה "נתמכר שוב" נכלל ברשימת 50 השירים הוויראליים ביותר בישראל.
הלינגר נולדה בפתח תקווה למשפחה ציונית-דתית, בתם של פרופ' משה הלינגר ושל רבקה, מפקחת במשרד החינוך.
בצעירותה החלה לכתוב ולשיר, דבר שלא היה מקובל בסביבה הדתית שבה גדלה.
היא סיימה את לימודיה באולפנה בפתח תקווה, עשתה שירות לאומי ולאחר מכן למדה בבית מדרש לנשים "מגדל עֹז" שבגוש עציון.
בשנת 2013 סיימה את רימון בית ספר למוסיקה במגמת הלחנת שירים.
נכון ל-2022 חיה בזוגיות עם אורית, שותפתה לחיים ולעשיה המוזיקלית.
בגיל 19 הקליטה את שירה הראשון "מנגנת את חיי" שכתבה והלחינה.
את הגיטרות בשיר מנגן דודו טסה.
הלינגר הוזמנה לחמם את הופעותיהם של להקת איפה הילד?
בגיל 22 החלה להופיע במופע משלה עם הרכב "הכיסאות הגבוהים".
בין היתר הופיעו בתיאטרון תמונע, לבונטין 7 והאוזן בר.
במופע התארחו אריאל הורוביץ, יוני רכטר וארי גורלי.
בשנת 2017 שיתפה פעולה עם הזמרות היוצרות שר ניב, רות דנון ורוני וגנר שהקימו את ההרכב "תמונת אישה" והשיקו מופע מחווה לשיריה של תרצה אתר, מופע המפיח חיים מחודשים בשיריה המולחנים של המשוררת.
בהופעות התארחו אלונה טוראל, ערן צור ועדי רנרט.
בשנת 2018 השיקה את מופע דואו "פסנתר ונבל" יחד עם דנה וייס-פוגל.
מופע אינטימי - אקוסטי איתו ניגנו בבתים ברחבי הארץ.
בשנת 2019 הפיקה, הופיעה וניהלה אמנותית את מופע המחווה לטום וייטס.
במופע השתתפו בין היתר עידן אלתרמן, מיקי שביב, סיון טלמור וגדי רונן.
באותה שנה הופיעה במסגרת פסטיבל "יערות מנשה" לצד אסף אמדורסקי, ספיר וולך, אביגיל קובארי, אלה רונן, גיל בר הדס, פלורה, יעל קראוס ואחרים.
באוקטובר 2021 הופיעה הלינגר בפסטיבל הפסנתר בתל אביב, שבו אירחה את איה כורם.
בתחילת אפריל 2022 הוציאה הלינגר עם הזמר רון בוחניק, שהשתתף בתוכנית הטלוויזיה הכוכב הבא לאירוויזיון בעונה השלישית, את הדואט "נתמכר שוב" אותו כתבה והלחינה.
במרץ 2023 הוציאה הלינגר את הסינגל והקליפ "מעבר להר", מתוך אלבומה השלישי.
האנימציה לקליפ נעשתה כולה באמצעות טכנולוגיה של בינה מלאכותית.
הלינגר מלווה הרכבים והפקות מוזיקליות כפסנתרנית.
בנוסף מנחה הרכבים מוזיקליים באוניברסיטת בר-אילן.
היא הלחינה מוזיקה לתיאטרון בשיתוף פעולה עם בית הספר למשחק "הדרך" בגבעתיים, ועם תיאטרון פסיק בירושלים.
ב-1 ביוני 2023 יצא אלבומה השלישי "לקבל אהבה", בליווי סינגל חדש בשם "תפרשי את היד".
את השיר כתבה והלחינה הלינגר והפיק מוזיקלית עדי רותם.
טרם יציאתו של האלבום יצאו ארבעה סינגלים מתוכו והושמעו בפלייליסטים רבים בהם ספוטיפיי ובאפל מיוזיק, וזכו להשמעות ברדיו ובטלוויזיה.
בנובמבר 2023 הוציא הלינגר את השיר "עד השמיים" שירו של משה סעידיאן, שנרצח בטבח במסיבת בנובה, הולחן והושר על ידי הלינגר.
סעידיאן החליט להישאר לעזור לפצועים במסיבת הטבע ברעים, ונרצח.
את השיר כתב סעידיאן במסגרת סדנה לכתיבה.
לשיר יצא קליפ בו מופיע סעידיאן.
את התמונות וסרטונים תרמו בני המשפחה.
ב-28 במרץ 2024 הוציאה את הסינגל "אלוהים שישמור לי אותך", השיר הראשון שלה אותו כתבה עבור בת זוגה.
ב-28 במרץ 2024 הוציאה את הסינגל "אלוהים שישמור לי אותך", השיר הראשון מתוך אלבום חדש, באותה שנה הוציאה סינגלים נוספים בשם: "תחרות בלב", "הדבר האמיתי" דואט יחד עם הזמר דניאל ברזילאי ו"שירים זה קסם".
ב-6 בפברואר 2025 הוציאה את השיר "מה אמיתי" שבו היא מארחת את המוזיקאי והראפר ליעם חכמון, השיר מתאר את תחושותיהם של הרבה מאוד ישראלים לאחר טבח שבעה באוקטובר.
בשנת 2016 השיקה את אלבום הבכורה "במבט אחד כחול".
שירי האלבום "אם תלך ממני", "שושן צחור" ו-"גלי לאן", נבחרו לשיר השבוע בתחנת 88FM.
במקביל להוצאת האלבום השתתפה הלינגר בפסטיבלים שאון חורף לצד רות שועלי, האחיות ג'משיד, קוסטה קפלן ואחרים ובפסטיבל הפסנתר.
ב-18 באפריל 2021, השיקה מיני-אלבום שני "שרשרת פרידות".
השיר "איילת" הוא הסינגל הראשון שיצא מתוך האלבום והושמע בתחנות רדיו רבות.
השיר "נאחזת ברוח" הוא הסינגל השני שיצא וזכה אף הוא להשמעות רבות ולביקורות מצוינות.
לשיר "במה אנחנו דומות" הופק קליפ בהשתתפותה של השחקנית לימור גולדשטיין וביימה אורית לוינגר.
הקליפ שודר בערוץ המוזיקה IL.
בתחילת מאי 2021 קיימה שתי הופעות בכורה עם שירי האלבום החדש: במועדון הצוללת הצהובה בירושלים, ולמחרת גם בתיאטרון תמונע בתל אביב.
בחודש יוני הוציאה הלינגר את הסינגל והקליפ "ימים יעידו", שהפיקו איתמר ציגלר וגדי פטר ושאינו חלק מהאלבום.
באוגוסט אותה שנה הושמע השיר בפרק 7 של הטלנובלה "בעלת החלומות" המשודרת בהוט.
מירב קניג-ולרשטיין (נולדה ב-17 בדצמבר 1971) היא עורכת דין ישראלית.
החל מינואר 2023 משמשת פרקליטת מחוז תל אביב (אזרחי) בפרקליטות המדינה.
במסגרת תפקידה מייצגת את מערכת הביטחון באופן ארצי בכל תיקי הנזיקין (גוף ורכוש) המוגשים נגדה.
נולדה בתל אביב לשרה וגיורא קניג.
בעלת תואר ראשון ושני במשפטים, וכן תואר שני במינהל עסקים, כולם מאוניברסיטת בר-אילן.
שימשה כטרום מתמחה בבית משפט השלום בכפר סבא, והתמחתה במחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה.
לאחר מכן עבדה כעורכת דין במגזר הפרטי, בעיקר בתחומי נזיקין וביטוח.
בהמשך, הצטרפה לפרקליטות מחוז ת"א (אזרחי), ושימשה בין השאר כראש תחום תובענות ייצוגיות.
החל מ-2017 שימשה כמנהלת המחלקה המסחרית במחוז.
במסגרת עבודה ליוותה הליך תקדימי להגשת תביעה בסך 523 מיליון שקל בפרשת דיזלגייט, ייצגה את המדינה בתובענות ייצוגיות בתחומים דוגמת שוק ההון ואיכות הסביבה, עסקה בתיקי חשיפה לחומרים מסוכנים, תיקי פיצויים בגין ההתנתקות, תביעות בתחום איכות הסביבה, ועוד.
בינואר 2023 בחרה ועדת המכרזים של נציבות שירות המדינה פה אחד בקניג-ולרשטיין לשמש כפרקליטת מחוז תל אביב (אזרחי), במקומה של ליאורה חביליו.
מתגוררת בכפר סבא ואם לארבעה.
נשואה לאורי ולרשטיין, מנהל רשות האכיפה והגבייה.
מירב משולם-לוי (נולדה ב-18 בדצמבר 1968) היא זמרת וסופרת ילדים, יוצרת ומלחינה ישראלית.
יוצרת האלבום הכפול של שירי יום ולילה לילדים "יד קטנה".
מופיעה בשירי ילדים בערוץ "הופ ילדות ישראלית" ובערוץ לולי.
מירב משולם-לוי בוגרת האקדמיה למוזיקה והחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב, בוגרת שיטת "חינוך מוזיקלי לטף".
מנחה במגוון חוגי מוזיקה להורים, תינוקות ופעוטות ובגני ילדים.
נשואה למיכאל לוי ואמא לשניים.
סוד האגם המלוח (בני ברק: ספרית פועלים, 2003)
האריה והשאגה (בני-ברק: ספרית פועלים, 2007)
עכברון המציל (בני-ברק: ספרית פועלים, 2009)
אבא, אתה עוד אוהב אותי?
(ראשון לציון: ידיעות אחרונות, ספרי חמד, תל אביב: טל-מאי, 2018)
אבא, אפשר לשיר לך שיר?
(ראשון לציון: ידיעות אחרונות, ספרי חמד, תל אביב: טל-מאי, 2021)
מירב נקר-סדי (נולדה ב-29 ביולי 1970) היא ד"ר לסוציולוגיה וסופרת ישראלית זוכת פרס ספיר לספר ביכורים בשנת 2013.
נקר-סדי נולדה וגדלה באור יהודה להורים עולים מעיראק.
בצבא שירתה בנח"ל הייתה מכ"ית במחנה 80.
היא בעלת תואר ראשון בסוציולוגיה וייעוץ חינוכי ותואר שני בסוציולוגיה, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
עבודת המאסטר שלה עסקה בהחלטות ועדות השמה על צרכים מיוחדים של ילדים.
ב-2007 סיימה דוקטורט בסוציולוגיה באוניברסיטת UCLA.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה במדיניות רווחת ההגירה בשנות ה-30 של ה'ניו דיל' ובשנות ה-60 הנוגעת לזכויות האזרח של השחורים.
כיום מרצה נקר-סדי במכללה האקדמית בית ברל בתחומי סוציולוגיה, וחברה ישראלית וחינוך.
בשנות ה-40 לחייה החלה נקר-סדי לכתוב ספרי פרוזה, לאחר שהתעסקה במשך השנים רק בכתיבה אקדמית.
ספרה הראשון, אוקסנה, זכה בפרס ספיר לספר ביכורים בשנת 2013. ספרה השני, סמאדר, הגיע לרשימה המצומצמת של פרס ספיר בשנת 2018 וזיכה אותה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים בשנת 2019. בשנת 2022 קובץ הסיפורים הקצרים "זה לא קרה" היה מועמד לרשימה הארוכה של פרס ספיר.
לאחרונה, מפרסמת נקר-סדי מאמרים אקדמיים המשלבים כתיבה בגוף ראשון ונסמכים בעיקר על הז'אנר האוטואתנוגרפי.
נקר-סדי היא אמא לשלושה ומתגוררת בגני תקווה.
אוקסנה, בהוצאת אחוזת בית, 2013
סמאדר, בהוצאת ידיעות ספרים ובבל, 2017
זה לא קרה, בהוצאת ידיעות ספרים ובבל, 2021
מירב בן נתן (נולדה ב-1969) היא פרופסור חבר קליני בבית הספר למקצועות הבריאות בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
בנוסף היא מנהלת בית הספר האקדמי לסיעוד במרכז הרפואי הלל יפה.
פרופסור בן נתן היא אחות מוסמכת, בעלת תואר ראשון ושני בהצטיינות בחוג לסיעוד באוניברסיטת תל אביב ותואר שלישי בתחום הסיעוד והגרונטולוגיה באוניברסיטת חיפה.
סיימה תואר שני נוסף במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
עבדה כאחות במחלקה הגריאטרית במרכז הרפואי הלל יפה, כמדריכה קלינית בבית הספר לאחיות שבבית החולים, ובשנת 2011 מונתה למנהלת בית הספר.
במקביל, משמשת כמרצה בבית הספר למקצועות הסיעוד באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2023 הועלתה לדרגת פרופסור חבר קליני, ובכך הייתה הראשונה לקבל מינוי במסלול פרופסור חבר קליני בבית הספר למקצועות הבריאות.
פרופסור בן נתן היא חוקרת מובילה בתחום אלימות במשפחה, חינוך בסיעוד ומעמד האחיות וחרתה על דגלה לקדם את מעמד הסיעוד בישראל.
היא חברה בוועדת מנכ"ל משרד הבריאות בנושא אלימות במשפחה ובוועדת משרד הבריאות להפקת לומדה בנושא אלימות נגד קשישים.
משנת 2011 ועד 2018 כיהנה כיושבת ראש העמותה הישראלית למחקר בסיעוד.
פרסמה למעלה משמונים מאמרים מדעיים בכתבי עת בין-לאומיים.
בן נתן נשואה לאייל, מנהל פרויקטים בחברת ירוק אלפיים, ואם לשני בנים.
מירב עופר (נולדה ב-1970) היא פרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת בוסטון.
עופר ידועה על תרומתה לחקר ההליוספירה, המעטפת שנוצרת על ידי רוח השמש תוך תנועתה בגלקסיה.
בשנת 2021 היא זכתה לתואר עמית ויליאם בנטינק-סמית במכון רדקליף בהרווארד.
עופר נולדה וגדלה בחיפה לאב אסטרופיזיקאי, ראובן עופר ולאם ציירת.
הוריה עלו לישראל מארצות הברית בשנות החמישים.
ב-1978, עת היו מירב עופר ואחותה התאומה מיכל ליפסון בנות שמונה, עברה המשפחה לברזיל.
בשנים 1992 ו-1998 קיבלה עופר את התואר הראשון בפיזיקה ואת הדוקטורט שלה בפיזיקה ואסטרונומיה מאוניברסיטת סאו פאולו, בהנחיית פרופ' ראובן עופר.
לאחר סיום הדוקטורט, עופר עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס מ-1999 עד-2001. בין השנים 2001–2004 עבדה כחוקרת מטעם קלטק במעבדת להנעה סילונית של נאס"א ובאוניברסיטת מישיגן.
בין השנים 2005 ו-2010 הייתה חברת סגל באוניברסיטת ג'ורג' מייסון, לקראת סוף התקופה מונתה כפרופסור-חבר שם.
ב-2010 הצטרפה לסגל אוניברסיטת בוסטון, שם קודמה לדרגת פרופסור מן המנין ב-2020.
עופר היא מנהלת מרכז המדע SHIELD DRIVE באוניברסיטת בוסטון, פרויקט במימון נאס"א הכולל ארבעים מדענים מאוניברסיטאות שונות ומיועד למחקר גודלה וצורתה של ההליוספירה.
בין השנים 2008 ו-2011 כיהנה כחברת המועצה לפיזיקה של השמש והחלל באקדמיה הלאומית למדעים.
ב-2015,2017 ו-2020 הייתה שותפה בפאנל בכיר להערכת משימות נאס"א לחקר ההליוספירה.
תחומי המחקר של עופר כוללים פיזיקת פלזמה חישובית ותאורטית בחלל ובאסטרופיזיקה, אינטראקציה של מערכת השמש עם המדיום הבין-כוכבי, רוח שמש וזעזועים בקורונה התחתונה, T-Tauri וכוכבים דמויי שמש.
עופר החלה לחקור את ההליוספירה בשנת 2001, בזמן שהייתה פוסט-דוקטורנטית במעבדת להנעה סילונית.
מחקרה מתמקד באופן שבו רוח השמש מעצבת את ההליוספירה, המגן האטמוספירי המגן בין כדור הארץ לשאר הגלקסיה, מחקר בו היא הראתה כי צורת ההליוספירה דומה לקרואסון ולא לשביט עם זנב כפי שחשבו בעבר.
מאמרה של עופר משנת 2020 המתאר את צורתה של ההליוספירה פורסם בכתב העט Nature Astronomy, הוצג על שער הגיליון של יולי 2020, וסוקר על ידי התקשורת.
חשיבותו של המחקר בכך שהוא מהווה צעד ראשון בזיהוי התנאים הנחוצים לגילוי עולמות דמויי כדור הארץ והסיכוי למצוא חיים עליהם, כיוון שההליוספירה מגינה על כוכבי הלכת בפני קרינה קוסמית.
בשנת 2021, מחקרה של עופר חשף כי צורת ההליוספירה מקורה בחלקיקי המימן הנייטרליים הגורמים לאי יציבות בסילונים המגיעים מהשמש, גורמים להפרעה ברוח השמש ומעצבים את ההליוספירה לצורה דמוית קרואסון.
עופר, יחד עם אבי לייב, פרסמה כתבת דעה ב-The Hill על הסכנות של תיירות חלל עבור אנשים, בה היא מתארת את הקרינה מהחלל ואת הצורך להבין טוב יותר כיצד ההליוספירה מסננת כשלושה רבעים מהקרינה הזו לפני שאנשים יוכלו לטוס בבטחה לכוכבי לכת אחרים.
עופר מסבירה כי הקרינה הקוסמית היא הסיכון הגדול ביותר במסע מאויש של מעל שלוש שנים, לכן מטרת המחקר היא ליצור מפת קרינה שתשמש להערכת סיכוני הקרינה במסע למאדים.
נכון לתחילת 2024, מחקריה של עופר צוטטו יותר מ-5600 פעמים ומדד h של פרסומיה הוא 39.
בשנת 2008 עופר זכתה בפרס לחוקר הצעיר מטעם הקרן הלאומית למדע (National Science Foundation) (NSF), זכתה ב, וקיבלה את התואר עמית קוולי מאת האקדמיה הלאומית למדעים.
מאמרה מ-2016 זכה להיות בין "עשרת המאמרים המצוטטים והנקראים ביותר בחמש השנים האחרונות מאת Physics of Plasmas DPP Special Issues".
בשנת 2021, עופר מונתה לעמית ויליאם בנטינק-סמית במכון רדקליף בהרווארד.
מירב אילון שחר (נולדה ב-1969) היא דיפלומטית ישראלית ששירתה כשגרירת ישראל בהאנוי, וייטנאם (2012-2017) וכשגרירת ישראל למוסדות האו"ם בז'נבה (2020-2024), וכן במגוון רחב של תפקידים במסגרת משרד החוץ הישראלי.
בשנת 2021 קיבלה את אות פורום דבורה למדיניות חוץ.
אילון שחר נולדה ברמת גן ב-1969. ב-1935 אביה עלה לארץ מפולין בגיל צעיר עם הוריו, ואמה עלתה לארץ כילדה מבולגריה.
לאחר שירותה הצבאי בחיל האוויר, בהמשך לשאיפתה להיות עיתונאית, סיימה תואר כפול במדעי המדינה וקולנוע ותקשורת באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך סיימה תואר שני במדיניות ציבורית ומינהל באוניברסיטת תל אביב.
אילון שחר הצטרפה למשרד החוץ בשנת 1995, ומאז ייצגה את ישראל במגוון תפקידים.
בין השנים 1997–2000 שימשה כמזכירה שנייה וסגנית ראש הנציגות בשגרירות ישראל בניירובי, קניה.
בתפקיד זה פיקחה על כל ההיבטים של היחסים הבילטרליים בין ישראל ו-6 מדינות במזרח אפריקה.
בין השנים 2000–2002 שימשה כקונסולית תקשורת ויחסי ציבור בקונסוליה הכללית של ישראל בלוס אנג'לס.
במסגרת התפקיד הייתה אחראית על היחסים עם גופי התקשורת והאקדמיה בדרום מערב ארצות הברית.
מ-2005 ועד 2009 שימשה כיועצת בנציגות הקבועה של ישראל לאומות המאוחדות בניו יורק.
לאחר שחזרה מניו יורק, ועד קיץ 2012 ניהלה את המחלקה לעניינים מדיניים באו"ם בירושלים.
במהלך תקופה זו לקחה חלק מרכזי בתהליך "מיתוג מחדש" של ישראל בזירה הבינלאומית שהוביל משרד החוץ.
בשנים 2012–2017 מונתה לתפקיד שגרירת ישראל בהאנוי, וייטנאם.
בתפקידה שם שמה דגש על עזרה בפיתוח האקוסיסטם היזמי, בעזרת קישור ותובנות מתרבות הסטארט אפ הישראלית.
בשנים 2017–2020 סמנכל"ית תיאום מדיני ותכנון מדיניות במשרד החוץ.
בכך הייתה לאישה שמכהנת בתפקיד הבכיר ביותר במשרד.
שגרירת ישראל למוסדות האו"ם בז'נבה
מאז אוגוסט 2020 מכהנת כשגרירת ישראל למוסדות האו"ם בז'נבה.
במסגרת תפקידה, אילון שחר היא חלק מיוזמת IGC (International Gender Champions), יוזמת אלופי המגדר הבינלאומית.
תחת מסגרת זו, התחייבה להמשיך ולאפשר את השמעת קולם של קורבנות תקיפה על בסיס מגדרי, כולל מאזורי קונפליקט, תוך כדי מאבק בסטנדרטים כפולים ובאפליה.
בדצמבר 2020 יזמו משרד החוץ ומשלחת ישראל לאו"ם בז'נבה אירוע מיוחד לציון היום הבינלאומי לזכויות אנשים עם מוגבלות.
במסגרת האירוע התקיים סיור וירטואלי בתערוכת צילומים דיגיטלית, ונערך פאנל שעסק במיניות של אנשים עם מוגבלות, ודן בסטיגמות, באתגרים, ובמנגנוני ההתמודדות הקשורים בנושא זה.
עוד באותו היום, התקיים מפגש וירטואלי של רשת נשים בדיפלומטיה שבחן את תפקידן של נשים בדיפלומטיה, והיווה אחד המפגשים הראשונים בין נציגות ישראל, בחריין והאמירויות לאחר חתימת הסכמי אברהם.
אילון שחר ייצגה את ישראל במפגש זה.
מאז מאורעות ה-7 באוקטובר, פועלת רבות להעלאת המודעות ולגיוס תמיכה בינלאומית בהכרה בקורבנות הטבח וסיוע בהחזרת החטופים.
בדצמבר 2023, כחלק ממנהג בין שגרירי המדינות לחלק בסוף השנה האזרחית מתנות קטנות אחד לשני, בחרה אילון שחר במתנה סמלית: כל שגריר יקבל כלנית אדומה מחימר, אותן יצרה אמנית הקרמיקה נטע גבע מעין הבשור, שמפונה כעת מביתה.
מטרת המתנה גם לעורר מודעות נוספת לאירועי טבח שבעה באוקטובר, ויחד עם זאת להראות את העוצמה והגבורה של תושבי האזור, ולתת מסר של תקווה ופריחה מחדש.
בינואר 2024, במסגרת הכנס הכלכלי העולמי בדאבוס, התקיים אירוע בהובלת חברת פלנטיר טכנולוגיות ובתמיכת שגרירת ישראל לאו"ם בז'נבה, אילון שחר, בו כ-150 מנכ"לים מהבכירים ביותר בכלכלה העולמית השתתפו במפגש עם חטופות ששבו משבי החמאס.
2021 - אות פורום דבורה למדיניות חוץ
מירב רוט (נולדה ב-25 בפברואר 1967) היא פסיכולוגית קלינית, פסיכואנליטיקאית וחוקרת תרבות; פרופסור חבר בבית הספר לטיפול, ייעוץ, והתפתחות האדם בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה.
היא מייסדת המרכז הקליני "שתי וערב" לטיפול רגיש-תרבות ועומדת בראשו.
מירב רוט היא בתם של העיתונאי ושר המשפטים לשעבר יוסף (טומי) לפיד, והסופרת והמחזאית שולמית לפיד.
סבה היה העיתונאי דוד גלעדי, ממייסדי מעריב.
היא אחותו של ראש הממשלה לשעבר וראש האופוזיציה יאיר לפיד.
אחותם הבכורה, מיכל לפיד דורבן, נהרגה בתאונת דרכים ב-1984.
רוט גדלה והתחנכה בתל אביב.
היא למדה בבית הספר היסודי ע"ש א.ד.
גורדון ובתיכון עירוני ה' והשתתפה במכינה למשחק ע"ש ניסן נתיב.
בשירותה הצבאי הייתה כתבת צבאית בעיתון "במחנה גדנ"ע".
את התואר הראשון שלה בפסיכולוגיה ולימודים כלליים, וכן את התואר השני בפסיכולוגיה קלינית, סיימה באוניברסיטת תל אביב.
בתום ההתמחות בפסיכולוגיה במרכז לבריאות הנפש ע"ש בריל ברמת גן, היא סיימה לימודים גבוהים בתוכנית לפסיכותרפיה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן עברה הכשרה פסיכואנליטית והתקבלה כחברה בחברה הפסיכואנליטית בישראל ובהתאגדות הפסיכואנליטית הבין לאומית (IPA).
ב-2013 סיימה רוט את לימודי התואר השלישי (PhD) בחוג לפרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן, במסלול פסיכואנליזה.
עבודת הדוקטורט - "מה קורה לקורא?
התבוננות פסיכואנליטית בחוויית הקריאה", שנכתבה בהנחיית פרופ' אבי שגיא, עובדה וראתה אור ב-2017 כספר בהוצאת כרמל.
בשנת 2013 הקימה וניהלה במשך ארבע שנים את המסלול ללימודי המשך "מלאני קליין – תיאוריה ומעשה" בתוכנית לפסיכותרפיה פסיכואנליטית באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן, ניהלה את יחידת הדוקטורט לפסיכואנליזה וממשקיה, ובהמשך כיהנה כראש התכנית לפסיכותרפיה באוניברסיטת תל אביב עד 2023, תפקיד בגינו קיבלה תעודת הוקרה על תרומה ייחודית ופורצת דרך.
באותן שנים אף החלה ללמד, ביחד עם ד"ר רות קלדרון, ב"בעלמא - בית לתרבות עברית", קורסים בתלמוד ובפסיכואנליזה.
בשנת 2023 התקבלה בדרגת פרופסור חבר (מומחה) לחוג לייעוץ והתפתחות האדם באוניברסיטת חיפה.
מ-1996 ועד היום רוט עובדת כפסיכולוגית קלינית ובהמשך גם כפסיכואנליטיקאית בקליניקה פרטית בתל אביב, מחברת מאמרים, פרקים וספרים ומרצה בתחומי הפסיכואנליזה ובממשק בינה לבין ספרות לקהל מקצועי ולקהל הרחב, ואף עורכת מדעית של ספרות פסיכואנליטית מתורגמת.
בנוסף, רוט חוקרת וכותבת רבות על התנאים הנפשיים לקיום אתי, המחויב לראיית האחר ולתפיסת עולם המושתתת על אמת רגשית ובשלות לפגוש את המציאות כהווייתה.
רוט חוקרת וכותבת על המאבקים היצריים בנפש האנושית, על צורות הזדהות, על יחסי מטפל-מטופל ועל התנאים המאפשרים קשרי אהבה, כל זאת דרך הפרספקטיבה של הפסיכואנליזה ממשנתה של מלאני קליין.
ברבות מעבודותיה רוט מדגימה את השקפותיה הפסיכואנליטיות ביצירות ספרות קנוניות.
בנוסף, רוט מתראיינת ומרצה במדיה הכתובה והאלקטרונית והשתתפה בכנסים והסכתים רבים העוסקים בנושאים המקצועיים שבתחומי התמחותה.
רוט זכתה בפרס סיגורני לשנת 2024, הפרס החשוב בתחום הפסיכואנליזה, שניתן לה על מחקר פורץ דרך בממשק בין פסיכואנליזה וספרות, על חידושים ועשייה פורצי דרך בתחום הטראומה הפרטית והקולקטיבית, ועל עשייה ויוזמות פילנתרופיות למען אוכלוסיות נזקקות.
רוט השתפה כיועצת תוכן בתהליך העבודה על סדרת הטלוויזיה "אתי" שיצר חגי לוי.
במסגרת תפקידה כראש התכנית לפסיכותרפיה פסיכואנליטית באוניברסיטת תל אביב, רוט הקימה ב-2019 ומנהלת מאז את "הקליניקה לכולםן", המטפלת בחינם באוכלוסיות קצה במדינת ישראל.
הטיפולים ניתנים ללא תשלום, בהתנדבות מלאה מצד המטפלים והמטפלות, תחת קורת הגג של התכנית לפסיכותרפיה פסיכואנליטית באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת הפקולטה לייעוץ והתפתחות האדם באוניברסיטת חיפה, רוט מעורבת בהקמה ועומדת בראש "שתי וערב" – מרכז קליני לטיפול רגיש-תרבות בקהילות מגוונות, "שקופות" ומוחלשות בישראל.
מאז טבח שבעה באוקטובר רוט מעורבת באופן רחב הן בהתוויות לקהילת המטפלים ולקהל הרחב והן בעבודה עם קהילת נפגעי הטבח ובני משפחותיהם.
הייתה מעורבת בהקמת המערך הטיפולי לקהילת קיבוץ בארי ומוסיפה ללוות את ההנהגה והמערך הטיפולי באתגריהם.
במקביל, רוט יועצת למטה משפחות החטופים ושותפה בהקמה וניהול מערך FLM לטיפול ארוך טווח בחינם בנפגעי האירוע – משפחות הנרצחים, משפחות החטופים ופדויי השבי – ביחד עם שותפותיה פרופ' עפרית שפירא ברמן, גב' איריס גבריאלי רחבי וגב' שרי פנג.
מדובר במערך טיפול ישראלי אזרחי, אליו התגייסו שלושת המכונים הפסיכואנליטיים בארץ ומטפלים בכירים נוספים, שמבטיח טיפול ארוך טווח בחינם לנפגעי 7.10.
רוט חברה בקבוצה פסיכואנליטית בינלאומית לחקר האנטישמיות.
כמו כן, רוט שותפה בוועדה שנקראת "צוות תגובה" מטעם התאגדות הפסיכואנליטית הבינלאומית (IPA), שכותבת ומפרסמת תגובות מטעם הארגון לעוולות הומניטריות ברחבי העולם.
מירב נשואה לפסיכולוג ולשחקן העבר דני רוט.
בתה היא השחקנית נטע רוט.
מה קורה לקורא – התבוננות פסיכואנליטית בקריאת ספרות - הוצאת כרמל, 2017.
אהבת אמת כאהבת האמת - עלמא, 2023.
מלחמות יצרים – בנפש האדם ובנפשם של גיבורי ספרות – מודן, 2024.
מלאני קליין – כתבים נבחרים ב' מאת מלאני קליין - הוצאת תולעת ספרים, 2013 (עם יהושע דורבן).
אותנטיות במפגש הפסיכואנליטי מאת ארמה ברנמן פיק – הוצאת כרמל, 2021.
פסיכואנליזה של ילדים מאת מלאני קליין – הוצאת תולעת ספרים, 2022.
רוט כתבה שירים, אשר חלקם הולחנו ובוצעו על ידי הזמר והיוצר שלמה גרוניך, ביניהם "אחרי הכול" (אלבומו של גרוניך משנת 2013 נקרא בשם שיר זה), "ככה זה עכשיו" ועוד.
מירב אהרון גוטמן (נולדה ב-3 באוגוסט 1973) היא סוציולוגית של המרחב וסוציולוגית אורבנית המכהנת כפרופסור חבר בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון – מכון טכנולוגי לישראל, עמיתת מחקר בכירה במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית והיו"ר האקדמי של "החממה החברתית" בטכניון.
אהרון גוטמן נולדה בקריית שמונה למרי ומשה אהרון וגדלה שם עד גיל 12. הבת הצעירה מבין שישה ילדים שהיו במשפחה.
בהמשך עברה עם משפחתה ליבנה, ואחר כך לנתניה, לתל אביב להרצליה, ראש פינה וקריית טבעון.
בתיכון למדה בקריית החינוך ע"ש גינסבורג ביבנה.
בצבא שירתה כמש"קית חינוך בגדוד 13 של חטיבת גולני, ולאחר שסיימה קורסי קצינות שירתה כקצינה ביחידה להשתלמויות של חיל חינוך בבית הספר למנהיגות של צה"ל.
לאחר שירותה הצבאי למדה לתואר ראשון, שני ושלישי בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1998 סיימה תואר ראשון.
בשנת 2001 סיימה את התואר השני.
שלה שנכתבה בהדרכת חיים חזן ואדריאנה קמפ, עסקה במהגרי עבודה פלסטינים בישראל בעידן הסכמי אוסלו.
בשנת 2006 סיימה את התואר השלישי.
עבודת הדוקטור שלה נכתבה בהדרכת חיים חזן, ורונן שמיר, ועסקה בקשר בין תכנון העיר אשדוד כעיר מודרנית הבנויה מרובעים לבין המבנה החברתי של העיר.
עבודת הדוקטורט שלה זיכתה אותה בפרס לחוקרים צעירים ע"ש מארי קירי מטעם האיחוד האירופי, ובמלגת פולברייט לדוקטורנטים.
בהמשך קיימה פוסט-דוקטורט אחד באוניברסיטה העברית בירושלים באירוח של פרופ' תמר אלאור ופוסט-דוקטורט שני באוניברסיטת קולומביה בניו יורק (לאחר שקיבלה בשנית מלגת פולברייט) באירוחו של פרופ' גיל אייל.
לאחר שחזרה לארץ עבדה כמרצה במספר מוסדות אקדמיים ובהם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובצלאל – אקדמיה לאמנות ועיצוב.
בשנת 2013 התמנתה כחברת סגל בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון, בשנת 2016 התמנתה למרצה בכירה, בשנת 2022 קיבלה קביעות, ובשנת 2024 התמנתה לפרופ' חבר.
בנוסף, משנת 2020 התמנתה ליו"ר האקדמי של 'החממה האקדמית' בטכניון ומשנת 2021 היא משמשת עמיתת מחקר בכירה במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית בטכניון.
את מחקריה של אהרון גוטמן ניתן לחלק לשתי תקופות: בתקופה הראשונה ערכה מחקר סוציולוגי הנשען על אתנוגרפיות עירוניות והתרכזה בנושאי ליבה בחברה הישראלית.
בתקופה השנייה, החל משנת 2014, התמקדה במודלים מבוססי נתונים בתלת־ממד ככלי עזר למחקר העירוני ולתהליכי קבלת החלטות בתכנון ערים ואזורים.
במסגרת כתיבת הדוקטורט שלה חקרה דפוסים של אזרחות בעיר לאום מודרנית בישראל, אשדוד.
במחקרה עמדה אהרון גוטמן על הקשר שבין תכנון העיר אשדוד כעיר מודרנית הבנויה ברבעים, למבנה החברתי.
היא הייתה מהראשונות שעמדה על חשיבותן של ערי הביניים, אותן כינתה גם ערי תיכון.
במחקרה חקרה מספר נושאי-משנה: המבנה החברתי של העיר והקשר שבינו ובין המבנה העירוני, מחקר על התזמורת האנדלוסית הישראלית ומחקר בקרב סניף הליכוד בעיר אשדוד.
מסקנותיה העיקריות של אהרון גוטמן היו כי מבחינה טיפולוגית יש לראות את אשדוד כעיר לאום מודרנית, כמו ערים אשר נבנו לאחר מלחמת העולם השנייה במדינות אשר השיגו את עצמאותן בסוף שנות ה-40 של המאה העשרים, דוגמת צ'אנדיגר בהודו וברזיליה בברזיל.
לגבי התזמורת האנדלוסית היא תיארה נתיבים חדשים של מוביליות חברתית של מזרחים בישראל באמצעות הבניה חברתית של יוקרה.
בהתבסס על מחקרה בסניף הליכוד המקומי באשדוד היא תיארה את האופנים שבהם תושבי העיר צרכו את תבנית ההתארגנות הדמוקרטית כדי לייצר מוביליות חברתית.
הייתה מהראשונות לתאר את "השיטה" אשר עמדת בבסיס המפלגה: התפשטות מכל אידאולוגיה ויצירת דפוס אותו כינתה ID-ology: אידאולוגיה מבוססת זהות.
ב-2013 החלה לחקור, ביחד עם פרופ' ניר כהן, את משברי העבודה באזורי הספר הישראלים.
במחקריהם הם כרכו בין עבודה ובין תפיסת האזרחות אותה כינו "עבודת האזרחות" ועמדו על הזמן של הכלכלה הפוליטית בהקשרים של סגירת המפעלים המסורתיים באזורי הספר ועל אסטרטגיות חיים של צעירים באזורי הספר.
אהרון-גוטמן הובילה, יחד עם ד"ר מוריאל (מורי) רם, פרויקט מחקרי על דת ועירוניות.
הפרויקט מבוסס על אבחנתה של אהרון גוטמן כי בתי כנסת עירוניים שנוסדו על ידי עולים מהמזרח התיכון וצפון אפריקה מהווים מוסדות חברתיים חשובים אך עם זאת אף מחקר העוסק בדת בישראל לא עסק בתפקידם האורבני ובייחוד מזווית סוציולוגית.
במחקרם ביקרו את התפיסות המקובלות בתכנון עירוני, שהתעלמו מהעירוניות הגלומה בבתי הכנסת כמבנה קהילתי-חברתי המחולל עירוניות.
בחיפוש אחר אפשרויות אחרות לתכנון, חקרו אהרון גוטמן ורם בתי כנסת לא רשמיים שהוקמו בישראל על ידי חברי קהילות מזרחיות בעכו, כגון בית הכנסת בחצר בית פרטי, בית כנסת בקומת עמודים בשיכון ובית הכנסת הקהילתי שרבים עולים אליו לרגל.
במחקרם טענו כי בתי הכנסת, והמאמץ היומיומי להשגת מניין, הפכו למוצבים קדמיים במאבק על זהותה היהודית של עיר מעורבת.
ביחד עם תלמידותיה ד"ר דפנה לוין ונועה פראוור עסקה אהרון גוטמן בהשלכות החברתיות של תהליכי התחדשות עירונית.
מחקרים אלה יצאו נגד התפיסה כי הציבור הוא גוף מוחלש הנתון למניפולציה של יזמים ושל הממשלה.
מחקרים אלה עמדו על היותם של עסקאות מכוח תוכניות להתחדשות עירונית "עסקאות חברתיות" שהציבור משתתף פעיל בהם על מנת לספק לעצמו רשתות ביטחון בשל שחיקת השכר והפנסיה.
מחקרים אלה הוסיפו נדבך נוסף לניתוח שלושת הדורות בהתחדשות עירונית: אותו כינו "דור המינוף העצמי", האופנים בהם הציבור עושה מוביליות חברתית שאיננה קשורה במוביליות במרחב.
אהרון גוטמן חקרה פשע בערים וטענה להתקבצות של פשיעה בקווי גבול עירוניים בערים מעורבות.
בנוסף חקרה את ההשלכות החברתיות של מעבר יחידות צה"ל לנגב – שם עמדה על המושג "המרות הון" כמושג מפתח בתהליכי פיתוח אזורים.
אהרון גוטמן פיתחה והקימה מתווה חדשני של מעבדה בתחום של סוציולוגיה עירונית.
המעבדה הקרויה Smart Social Strategy Lab היא מרחב של יצירה, מחקר ועיצוב מדיניות ציבורית.
הפילוסופיה של המעבדה היא היותה מרחב של ניתוח העיר כטקסט, הן במובנו כנתונים מרובים והן כטקסט ויזואלי המוכר לנו כמפה וכמודל עירוני.
המעבדה עוסקת בייצוג פני שטח חברתיים (social Landscape) באמצעות קרטוגרפיה חברתית המשתמשת במודלים עירוניים ממוחשבים בתלת־ממד המבוססים על נתונים המהווים במעבדה זו תשתית למחקר ולעיצוב מדיניות חברתית.
מן הבחינה המתודולוגית המעבדה נשענת הן על תפיסות כמותניות הרואות בעיר בעיה של מורכבות גבוהה, והן על תפיסות איכותניות מתקדמות המתגלמות בנושא של מדעי הרוח הדיגיטליים.
אהרון גוטמן ותלמידיה פיתחו את המושג טופוגרפיות חברתיות כדי לנתח ולייצג סוגיות של אי שוויון מרחבי.
ביחד עם דוד ברג חקרה אהרון גוטמן את הרעיון של טופוגרפיה חברתית כדרך חדשה לחשב מרחק חברתי-גאוגרפי.
הם חקרו את הקשר שבין אי שוויון מרחבי לייצוא של פשיעה לעיר ראשה.
במחקרם הראו, כי ערים אשר נמצאות בסמיכות גבוהה מן הבחינה הגאוגרפית ומקיימות אי שוויון גבוה – מייצאות את שיעור הפשע הרב ביותר לעיר הראשה.
ביחד עם תלמידתה, ד"ר בת אל רביד יוסף, הן פיתחו את הרעיון של "תאום דיגיטלי חברתי": תפיסה ומתודולוגיה אשר מסבה את הרעיון של ייצוג עירוני ממוחשב לסדר יום חברתי.
המעבדה אף עוסקת בפיתוח של פרוטוקולים של שותפות ציבורית המבוססת על עבודה בחלל הייחודי של המעבדה.
ביחד עם ד"ר רז וינר חקרה אהרון גוטמן את הסוגיה – כיצד חוויית נתונים בתוך חלל אימרסיבי משפיעה על תהליך קבלת החלטות.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל הקימה את קבוצת המחקר "הביתה" במוסד שמואל נאמן אשר כוללת חוקרים וחוקרות ממגוון תחומים.
הקבוצה פרסמה נייר מדיניות העוסק במדיניות שיבה הביתה עם שוך הקרבות, ו"רוח צפונית" – ממצאי סקר שנערך בקרב מפונים מן הצפון.
אהרון גוטמן התמחתה בתכנון חברתי, הייתה שותפה בכתיבה של תוכניות אסטרטגיות ובכתיבת תוכניות אב לקיבוצים וערים.
בשנים 2009-2011 הקימה ועמדה בראש 'המרכז לעירוניות ים תיכונית' בעיר בת ים.
בשנים 2012-2013 שימשה כראש אגף תכנון אסטרטגי בעיר חולון במשך כשמונה חודשים.
שימשה כיועצת עבור משרד הביטחון בנושא של העתקת בסיסי צה"ל לנגב.
בשנים 2018–2023 שימשה כחברה במועצה הארצית לתכנון ולבנייה, שם הקדישה מאמץ רב בקידום תסקיר השפעה על הבריאות, תוכנית המתאר למכרות ומחצבים ומיקום נמל תעופה חלופי.
כחלק מרגישותה לעוולות חברתיות, אי-צדק ואי-שוויון חברתי, מתלווה לפעילותה האקדמית של אהרון גוטמן גם אקטיביזם חברתי.
אקטיביזם חברתי זה בא לידי ביטוי בפעילויות ובמיזמים הבאים:
הייתה בין המקימים של 'אוניברסיטת קיץ לנוער' במסגרת אוניברסיטת תל אביב.
תוכנית לתלמידות ותלמידים מצטיינים מיישובי הפריפריה, שמטרתה קירוב תלמידי הספר להשכלה גבוהה.
כאמא צעירה התחברה לקבוצת נשים תושבות העיר הרצליה והן הקימו את 'מרכז אגדה'.
מרכז קהילתי לנשים לאחר לידה המתגוררות בעיר (ולילדיהן עד גיל 5), שייצר רשת של תמיכה עבור אימהות צעירות.
במסגרת המחאה 2023, הייתה אהרון גוטמן ממייצגי הקול החברתי במחאה.
היא בלטה בנאומה 'אמת לכוח' בקפלן (המחאה נגד הרפורמה המשפטית), וביחד עם פעילים נוספים הקימה את הבמה החברתית אל מול מצודת זאב.
בעקבות נאומה 'אמת לכוח' הוזמנה אהרון לדבר במחאה בבמות שונות.
אהרון גוטמן מפרסמת בעיתונות היומית מאמרי דעה במסגרתם היא מעלה על סדר היום סוגיות חברתיות ואזרחיות הנסמכות על מחקריה.
למשל: "בצפון לא מתרחש פינוי, מתחילה הגירה", "תנו לראשי הערים לנצח", מאמר שבו קראה להעביר סמכויות ניהול לראשי הערים במהלך המלחמה, או "הקלף החזק של תושבי הצפון", מאמר שבו עמדה על היכולת של תושבי הצפון לדרוש לחזור ליישובים מועצמים, ביום שלאחר המלחמה.
אהרון גוטמן השתתפה במשך השנים בכמה פרויקטים אמנותיים, שמשיקים לתחומי התמחותה האקדמיים:
שלה יצרה את הסרט "עבד של אף אחד", שנעשה ביחד עם שוהים בלתי חוקיים מרצועת עזה בישראל.
הסרט התקבל להקרנה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
בעקבות מחקרה על העיר אשדוד, יצרה בשנת 2010, יחד עם דייוויד נוי ויורם עברי (סינמקס הפקות) את הסרט הדוקומנטרי "כיוון כלים: המלחמה על התזמורת האנדלוסית הישראלית".
הסרט שודר בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית והוצג בלונדון במסגרת פסטיבל הסרטים של .
בעקבות עבודת המעבדה החלו אהרון גוטמן ותלמידיה לעסוק באמנות נתונים.
עיסוק זה הוביל למספר תצוגות אמנותיות:
בהובלה של ד"ר דפנה לוין הם הציגו את העבודה 'מגדלים פורחים, ערים שוקעות' במסגרת התערוכה 'דיסצנזוס' במוזיאון תל אביב לאמנות.
בהובלה של ד"ר רז וינר הם הציגו את העבודה 'מקרה בודד' במסגרת 'פסטיבל א-ז'אנר ליצירה רב תחומית ופרפורמנס', תיאטרון תמונע.
אהרון גוטמן ותלמידיה הציגו את העבודה 'קונסטלציה של בדידות' במסגרת .
מירב נשואה לפרופ' רואי גוטמן, חבר סגל במכללה האקדמית תל-חי וחוקר במרכז ידע גליל עליון (מיג"ל).
היא אם לשלושה ילדים, ומתגוררת בקריית טבעון.
ב-2024 יצא לאור לאור ספרה "עומדים בפני עצמם על סוציולוגיה עירונית ומזרחיות בישראל" הספר התפרסם במסגרת סדרת ישראלים, הרואה אור בשיתוף למדא עיון - ספרי האוניברסיטה הפתוחה ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון.
עורכים: פרופ' תמר הרמן ופרופ' עופר שיף.
אהרון גוטמן פרסמה עשרות מאמרים ופרקים בספרים ערוכים.
קבלו את התזמורת האנדלוסית הישראלית!
– לביקורת המושג רב-תרבותיות בישראל, אלפיים, 33, נובמבר 2008.
מירב אהרון גוטמן וחגית זמרוני, כיצד צבא כמנוע פיתוח אזורי מעצב את שוק הדיור בעיר פיתוח בתהליכי התחדשות?: ניתוח ולמידה של מקרה עיר הבה"דים – ירוחם בתלת מימד, הרצליה, המרכז הבינתחומי הרצליה, מכון גזית גלוב לחקר הנדל"ן, 2017.
מירב אהרון גוטמן, רוח צפונית: פטריוטיות מקומית ומשבר מדינתי: ממצאי סקר מפונים, חיפה, מוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית, 2024.
מירב שטרן (נולדה ב-1976) היא מנכ"לית הרשות לקידום מעמד האישה ולשעבר ממלאת מקום מנכ"לית המשרד לקידום מעמד האישה.
בעלת תואר ראשון ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות ביזמות.
היא כיהנה כמנכ"לית רשת 'דרור רז המרכז הישראלי לפילאטיס' וכסמנכ"ל בקבוצת 'Smile אינטרנט זהב'.
כמו כן שימשה כיועצת עצמאית לחברות וארגונים בתחומי הפיתוח הארגוני, השירות והמכירות.
בהמשך עסקה בייעוץ עסקי לנשים.
בין היתר הקימה את קהילת הנשים בעלות העסקים 'עצמאית', וכן עסק המייעץ לעסקים משפחתיים תחת השם 'היהלום העסקי'.
מועמדותה להובלת המשרד והרשות דווחה בצמוד לדיווח כי מנכ"לית הרשות הקודמת, איילת רזין בית-אור, נתבקשה על ידי השרה לקידום מעמד האישה מאי גולן לסיים את תפקידה.
ב-18 ביוני 2023 מונתה על ידי למנכ"לית המשרד בגיל 47, אך על תקן ממלאת מקום בלבד.
בעת מינויה הייתה מנכ"לית המשרד האישה השנייה בממשלה.
בפברואר 2024 מונתה על פי המלצתה של גולן גם למנהלת הרשות לקידום מעמד האישה.
לאחר מינויה, בעקבות בדיקת שקוף שעלתה כי דמותה ותמונתה מוסיפים להופיע בפרסומים של חברת 'היהלום העסקי', נוספה באתר החברה הודעה המציינת כי שטרן איננה עוסקת בייעוץ או פעילה בחברה החל ממועד ממינויה למנכ"לית המשרד.
מינויה למנכ"לית המשרד פג בינואר 2025. במקומה מונה לתפקיד עמי כהן, אף הוא כממלא מקום.
"מירדף" הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את האלבום הוציאה בפברואר 1970 לאור חברת התקליטים CBS ישראל.
בין המשתתפים בהפקת האלבום נמנים נחום היימן (כתיבה, הפקה ועיבוד מוזיקלי), אלכס וייס (עיבוד מוזיקלי), מתי כספי (גיטרה, זמר ליווי) ואיתן פוקס (קונטרבס).
"מירדף" מתאר את מצבה הקיומי והמורכב של מדינת ישראל, שנאבקת בין טבעה הפורה לבין מציאות של מרדף אינסופי אחרי ביטחון ושלום.
השיר משקף תקווה לעתיד טוב יותר בו המרדף יסתיים, ותהיה הקלה למשפחות ולדור הבא.
"עץ התות" מעלה זיכרונות ילדות תמימים של הדוברת, מלאים בטבע, אהבת אם ושירי ערש.
אולם לאחר עשור, נותרו לה רק זיכרונות ושמיים, המעידים על אובדן על הזמן שחלף.
"זה לא הצבע" עוסק באהבה ובקשר בין שניים באמצעות צבעים המבטאים רגעים שונים ביחסים.
כל צבע מייצג חוויה או רגש - לבן לחיוך, סגול לאהבה, אדום עבור תשוקה, ירוק עבור טיולים משותפים, ולבסוף, כחול לעצב ואובדן.
"בגידה" מבטא סיפור של מערכת יחסים בלתי מאוזנת ומלאת אכזבה.
המספרת מתארת כיצד הצילה את בן-זוגה ("הוצאתיך ישר מתוך הרפש"), השקיעה בו משאבים ואהבה וטיפחה אותו כך שהפך לאדם חדש.
עם זאת, למרות המאמצים, הוא בגד בה.
בבית האחרון היא מתעמתת אתו, דבר שאינו מעלה חרס.
"זמר נודד (המשולח)" מציג געגוע וציפייה לאדם יקר שעזב וטרם חזר, ומביע כמיהה עזה לשובו.
המספרת, המשאירה את דלתה פתוחה בתקווה ליום שישוב, מתארת את תחושותיה דרך דימויים של בית ושל חפצים מוכרים, כמו כד מים ולחם בתנור.
היא ממשיכה להמתין, גם כששנים חולפות, והכאב והציפייה הופכים לחלק בלתי נפרד מחייה.
השיר "מכתב מאמא" מבטא אהבה, דאגה, וגאווה אימהית המשלבת הומור רך, שבו אם ישראלית כותבת מכתב לבנה החייל.
היא נותנת לו עצות לחיים הצבאיים — מחבילות מתוקות ותחבולות חכמות, ועד דרכים להישאר בטוח ומחויך.
השיר, במילותיו הפשוטות ובטון הדואג, מדגיש את תחושת הפער בין עולם האימהות לעולם הצבאיות, כשהאם מביעה רצון לגונן על בנה מתוך דאגה כנה ותחושת חמלה, כאילו יכלה לשמור עליו גם מרחוק.
"The Medic" מתאר את דמותו של החובש האלמוני, חייל שמוותר על התהילה האישית כדי לטפל בפצועים בשדה הקרב.
אף אחד לא יודע את שמו, אך דמותו האמיצה נחרטת בזיכרונם של הלוחמים, המכירים לו תודה על התמסרותו תחת אש.
הוא משמש כסמל לעזרה ההדדית ולרעות בין החיילים, ומייצג את החיבור האנושי העמוק המתבטא במצבי מלחמה.
"מחר" הוא שירה של המשוררת והפזמונאית נעמי שמר, אשר גם הלחינה את מילותיו.
בשיר "צבעי הזמן" מוצגים צבעים שונים בהקשרי טבע ורגשות, בהם הם מסמלים היבטים שונים של החיים.
כל צבע מייצג ניגודים - יופי ותוגה, חגיגיות ושגרה, מלחמה ושלום.
בסופו, הצבעים מתמזגים באמצעות "מכחול הזמן", המשרטט תמונה שלמה המשלבת רגעים של שמחה ועצב, כמבט על העולם המתאר כיצד כל גוני החיים שזורים זה בזה.
"אם העולם" מתאר את השבריריות של האדם מול עוצמת העולם.
דימויים של ים, יער ושיח מדגישים את השפעת הסערות והזמן על חיי האדם, והחזרה על "אם העולם הזה הוא ים..." מזכירה את הקיום הבלתי משתנה של העולם מול השינויים התמידיים של האדם.
הרצועה האחרונה, "גוונים", מבטאת את הפער בין חלומות זוהרים ורצון עז לצבוע את החיים בצבעים עזים ומלאי תקווה, לבין המציאות המפוכחת שבה הצבעים נעלמים.
הדובר מתאר עולם פנימי עשיר, מלא בצבעים ורצונות, אך נשאר עם תחושת בדידות ואובדן, כשהחלומות נשארים כרעיונות שלא התממשו.
נחמן בן-עמי התחבר לאלבום, וטען כי אלברשטיין היא אחת הזמרות הטובות ביותר במדינת ישראל.
הוא מעריץ, לטענתו, את יכולת ההגייה שלה, שמאפשרת למאזינים להבין לאיזו מילה התכוונה.
הוא מנה את "מירדף", "עץ התות", "בגידה" ו"מכתב מאמא" כרצועות האהובות שלו, וכתב על השירים כי .
מירב אחישר היא פרופסור במרכז אדמונד ספרא לחקר המוח ELSC: מרכז אינטרדיסציפלינרי לחקר המוח באוניברסיטה העברית שבירושלים, לאחר שנים רבות בהן הייתה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
תחום מחקרה מתמקד בתפישה ולמידה תפישתית באוכלוסייה הכללית ובאוכלוסיות מיוחדות כמו אנשים על הספקטרום האוטיסטי ודיסלקטים.
תאוריית ההירארכיות ההפוכות (Reverse Hierarchy Theory)
תאוריית ההירארכיות ההפוכות מבדילה בין כיוון עיבוד הגרוי הראייתי (מהפריפריה למרכז) לבין כיוון החוויה התפישתית - שהוא הפוך.
החוויה הראשונית מבוססת על אזורי עיבוד גבוהים שהפעלתם משמעה תפיסת אובייקטים, ואילו גישה מודעת לרכיבים דורשת זמן רב יותר של חיפוש לאחור בהירארכית העיבוד הראייתית.
תאוריה זו החלה בתאוריית למידה תפישתית (שכיוונה אף הוא מאזורים גבוהים לנמוכים) והורחבה לקשב ותפישה ראייתית ושמיעתית.
האוריה זו נעשתה התאוריה הרווחת.
בניתוח חישובי של למידת מיומנויות באוכלוסיות עם קשיים ספציפיים היא מצאה שדינמיקת למידת הגרויים הסביבתיים שונה בדיסלקסיה ובאוטיזם מהדינמיקה באוכלוסייה הכללית.
בדיסלקסיה - יש דעיכה מהירה של הזיכרון התפישתי, ואילו באוטיזם השוני הפוך - כשהסביבה משתנה יש עדכון איטי (slow update) של תוכניות וציפיות.
כחברה בוועדה המייעצת של פרויקט שמטרתו פיתוח שיטות לאימון קוגניטיבי ושימור תפקודי המוח לאורך החיים ובמיוחד בזיקנה, היא עוסקת בגיבוש תהליכי עבודה ואימון.
אחישר זכתה במענק של המועצה האירופאית למחקר ERC על פיתוח מודל נוירו-חישובי שמסביר הצלחה וכישלון ברכישת יכולות תקשורת.
המענק מדגיש את חשיבות תרומתה המדעית בתחום.
בשנת 2006 זכתה בפרס מיכאל ברונו לפסיכולוגיה.
מחקר שביצעה מצא הבדלים מהותיים בין דיסלקטים ואנשים על הרצף האוטיסטי, כולל חוזקות ייחודיות לכל קבוצה.
לדוגמה, בעוד שדיסלקטים טובים בזכירת חוויות אחרונות, אנשים על הרצף האוטיסטי מצטיינים בזכירת חוויות מצטברות לאורך זמן.
במרכז אדמונד ולילי ספרא לחקר מדעי המוח באוניברסיטה העברית בירושלים, עומדת אחישר בראש קבוצה המנסה לאפיין את בעיית הליבה באוטיזם.