tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניתן עדיין לראות כבשנים ששימשו לייצור סיד ב"נקיק הגופרית" (Sulphur Creek), ובסמוך לאתר הקמפינג בכביש הנופי.
הבישוף המורמוני ומנהל חנות אפרים פקטול (Ephraim Portman Pectol), תושב המקום ארגן מועדון קידום בטוריי הסמוכה ב-1921. פקטול דחף למערכת פרסום שתכלול כתיבת סיפורים שישלחו לכתבי עת ועיתונים.
במאמצים אלו הוא נעזר יותר ויותר בגיסו, ג'וזף היקמן (Joseph S.
Hickman), שהיה מנהל בית הספר התיכון של מחוז ויין.
ב-1924 הרחיב היקמן את מעורבות הקהילה במאמצי הקידום באמצעות ארגון מועדון "ארץ הפלאות של ויין" ("Wayne Wonderland") שפעל בכל המחוז.
ב-1932 נבחר פקטול לבית המחוקקים של יוטה.
ב-1933 נבחר פקטול לנשיאות מועדון איגוד האזרחות של דרום יוטה (Associated Civics Club of Southern Utah), ממשיך דרכו של מועדון ארץ הפלאות של יוטה.
המועדון גייס 150,000 דולרים על מנת לשכור את שירותיו של צלם מסולט לייק סיטי שיצלם סדרה של תמונות פרסומת.
Broaddus), סייר והרצה על "ארץ הפלאות של ויין" במשך כמה שנים.
בהיותו בבית המחוקקים של יוטה פנה פקטול לנשיא פרנקלין רוזוולט וביקש שיכריז על "המונומנט הלאומי ארץ הפלאות של ויין" כחלק מהאדמות שבבעלות הממשל הפדרלי שהיוו את מרבית אזור קפיטול ריף.
סוכנויות פדרליות החלו לבצע מחקר היתכנות ולקבוע את קווי הגבול.
בינתיים לא רק שפקטול הנחה את חוקרי הממשל בטיולים הרבים שערכו, אלא גם ליווה מספר גדל והולך של מבקרים שהגיעו בעקבות ההרצאות והמצגות של הצלם, ג' א.
הנשיא רוזוולט חתם על ההצהרה שהקימה את המונומנט הלאומי קפיטול ריף ב-2 באוגוסט 1937. בהצהרה מספר 2246 הקצה הנשיא רוזוולט שטח בן 152 קילומטרים רבועים של אזור קפיטול ריף.
שטח זה השתרע על אזור מכ-3 קילומטרים צפונית לכביש המדינתי 24 של ימינו וכ-16 קילומטרים דרומה ממנו, מיד לאחר נקיק קפיטול.
שנות השפל הגדול פגעו קשה בתקציבים של שירות הפארקים הלאומיים שזה עתה קם.
לא הוקצו כספים עבור ניהול קפיטול ריף ויחלוף זמן רב עד שיגיעו למקום עובדי השירות.
הניהול של המונומנט החדש הופקד בידי הפארק הלאומי ציון.
חיל השימור האזרחי ומינהל קידום העבודות בנו בקתת אבן עבור שומרי המונומנט, גשר מעל נקיק סולפור ושיפרו דרכים.
ההיסטוריון צ'ארלס קלי (Charles Kelly) הכיר היטב את המנהלים של שירות הפארקים בפארק הלאומי ציון והתנדב לשמש כ"כלב שמירה" על המונומנט עבור שירות הפארקים.
הוא מונה רשמית כ"אפוטרופוס בלא שכר" של המונומנט ב-1943. הוא עבד כמתנדב עד 1950 כאשר שירות הפארקים מינה אותו כמפקח הראשון של המונומנט.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 היה קלי מודאג מאוד בשל הסכמת המנהלים של שירות הפארקים לתביעה של הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית לפתוח את המונומנט הלאומי קפיטול ריף לכריית אורניום.
הוא חש שהחלטה זו הייתה שגויה והרסנית לאינטרס הלאומי לאורך זמן.
בסופו של דבר הסתבר שאין במונומנט הלאומי קפיטול ריף עפרות אורניום בכמות המצדיקה כרייה.
רק ב-1958 קיבל קלי עזרה קבועה בשמירה על המונומנט ובאכיפת התקנות כששומר הפארקים גרנט קלארק הועבר מהפארק הלאומי ציון.
בשנה שבה הגיע קלארק ביקרו בפארק 56,000 איש ו"צ'ארלי" קלי פרש לגמלאות.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, תחת תוכנית משימה 66, הוקמו באתרים של שירות הפארקים מתקנים חדשים שנועדו לקלוט את קהל המבקרים שהלך ותפח.
במסגרת התוכנית הוקמו בקפיטול ריף אתר קמפינג, ובו 53 מקומות בפרואיטה, דירות להשכרה לצוות, ומרכז מבקרים חדש, האחרון נפתח ב-1966.
מספר המבקרים טיפס בצורה חדה לאחר שב-1962 נסלל כביש מדינתי 24 המתאים לכל מזג-אוויר, שעבר דרך קניון הנהר פרימונט בסמוך לפרואיטה.
כביש מדינתי 24 החליף את דרך הקרונות הצרה שעברה בנקיק קפיטול, 16 קילומטרים דרומה משם ושנהרסה בשיטפונות לעיתים קרובות.
הכביש הישן פתוח מאז רק להולכי רגל.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 רכש שירות הפארקים חלקות אדמה פרטיות בפרואיטה ובנחל פלזנט.
כמעט כל הרכוש הפרטי עבר לבעלות ציבורית על בסיס הסכמה על ערך הנכסים.
תומכי שימור הסביבה שכנעו את הנשיא לינדון ג'ונסון להקצות שטחים נרחבים של אדמות ציבוריות ב-1968, זמן קצר לפני שפרש מהנשיאות.
בהצהרה 3888 הועברו 870 קילומטרים רבועים נוספים לפיקוח של שירות הפארקים.
ב-1970 השתרע המונומנט הלאומי קפיטול ריף על שטח בן 1,028 קילומטרים רבועים מהר תאוזנד לייק ועד כמעט נהר הקולורדו.
החלטה זו הייתה שנויה במחלוקת, והצוות של שירות הפארקים הלאומיים היה קטן מדי מכדי לנהל את השטחים הנוספים.
ההרחבה הגדולה של המונומנט והגיוון במשאבי הנוף עקב כך גרמו למחשבה שקפיטול ריף צריך לעלות מדרגה ממונומנט לאומי לפארק לאומי.
שתי הצעות חוק בנושא הועלו לדיון בקונגרס של ארצות הברית.
17152 שהועלתה בבית הנבחרים על ידי חבר הקונגרס לורנס ברטון (Laurence J.
Burton) מיוטה קראה לפארק לאומי על שטח בן 728 קילומטרים רבועים ובצמוד אליו אזור נופש לאומי בן 194 קילומטרים רבועים שישמש לכמה מטרות (ובהן מרעה) בלא הגבלת זמן.
במקביל עברה בסנאט ב-1 ביולי 1970 הצעה חוק מספר S.
531 שכללה הקמת פארק לאומי בלבד על שטח של 931 קילומטרים רבועים.
הצעת החוק קראה להפסקה הדרגתית בת 25 שנים של המרעה באתר.
בספטמבר 1970 אמרו פקידים ממחלקת הפנים של ארצות הברית במושב של תת-הוועדה של בית הנבחרים שהם מעדיפים שלצורך הפארק הלאומי יוקצו 1,030 קילומטרים רבועים.
הם גם המליצו לקצץ את תקופת ההפסקה ההדרגתית של המרעה מ-25 ל-10 שנים.
הם גם לא תמכו בהקמת אזור נופש לאומי.
רק בשלהי 1971 הושלמה פעולת הקונגרס בנושא.
בנקודת זמן זה התחלפו הנציגים ופעל מושב הקונגרס ה-92 והצעת החוק S.
הצעת חוק חדשה מספר S.
29 שהוצעה לסנאט על ידי הסנאטור פרנק מוס (Frank E.
Moss) מיוטה והייתה במהותה זהה להצעה S.
531 שהתבטלה, למעט הקצאה נוספת של 43 קילומטרים רבועים של אדמות מדינה עבור הפארק.
בבית הנבחרים העלו חברי הקונגרס מקיי (McKay) ולויד (Lloyd) מיוטה הצעת חוק מספר H.R.
9053 שנועדה להחליף את H.R.
הפעם הושמטה מהצעת חוק זו ההצעה להקים אזור נופש לאומי צמוד והיא אמצה את הרעיון של הסנאט להגבלת תקופת המרעה ל-25 שנים.
מחלקת הפנים של ארצות הברית עדיין המליצהעל פארק לאומי על שטח של 1,029 קילומטרים רבועים והגבלת תקופת המרעה ל-10 שנים.
29 עברה בסנאט ביוני ונשלחה לבית הנבחרים.
בית הנבחרים נטש את הצעת החוק שלו עקב כך והעביר את הגרסה של הצעת הסנאט עם תוספת.
משום שהסנאט לא הסכים לתוספת של בית הנבחרים יושרו ההדורים בוועדה משותפת.
הוועדה פרסמה את הדו"ח המוסכם ב-30 בנובמבר 1971. החקיקה "חוק שנועד לקבוע פארק לאומי קפיטול ריף במדינת יוטה" הפכה לחוק ציבורי מספר 92–207 כאשר הנשיא ריצ'רד ניקסון חתם עליו ב-18 בדצמבר 1971.
האזור הכולל את שטח הפארק היה פעם בשוליים של ים רדוד שחדר ליבשה בתור הפרם, תוך יצירת תצורת קטלר (Cutler Formation).
רק אבן החול של הפרט הצעיר ביותר של תצורת קטלר, הגדה הלבנה, נחשפת בפארק.
הים המעמיק השאיר מאחוריו משקעים של קרבונט, תוך יצירת אבן הגיר של תצורת אבן גיר קאיבאב, אותה תצורה היוצרת את שכבת הסלע העליונה בשתי הגדות של הגרנד קניון שמדרום מזרח.
במהלך הטריאס השקיעו פלגים טין חום-אדמדם, שהפך אחר-כך לאבן הטין של תצורת מואנקופי.
קונגלומרטים שנסחפו עם גזעי עצים, חול ואפר געשי שנישא ברוח יצרו את תצורת צ'ינלה המכילה אורניום.
כל הפרטים בחבורת קניון גלן נוצרו בטריאס התיכון והעליון בתקופה של יובש הולך ומתגבר.
אבן חול וינגייט (Wingate Sandstone) - דיונות חול על חופו של ים קדום.
תצורת קיינטה (Kayenta Formation) – שכבות דקות של חול שהושקעו על ידי פלגים שזרמו לאט בערוצים ולרוחב הרמות הנמוכות.
אבן חול נאוואחו – דיונות חול עצומות שהתאבנו ממדבר ענק דמוי הסהרה.
חבורת סן רפאל כוללת ארבע תצורות מתור היורה, מהעתיקה ביותר לצעירה ביותר הן:
תצורת כרמל (Carmel Formation) – גבס, חול וטין שהושכבו במה שהיה גראבן שהוצף מדי פעם על ידי מי ים
אבן חול אנטרדה (Entrada Sandstone) – אבן חול משרטונות בקרבת החוף
תצורת קרטיס (Curtis Formation) – עשויה קונגלומרט, אבן חול ופצלים
תצורת סמרוויל (Summerville Formation) – בוץ חום-אדמדם וחול לבן שהושקעו במישורי גאות ושפל.
פלגים השקיעו שוב בוץ וחול בערוציהם, בקרקעית האגמים, ובמישורי הביצות תוך יצירת תצורת מוריסון.
בתחילת הקרטיקון הושקעו משקעים דומים ממקור שאינו ימי והפכו לתצורת אבן חול דקוטה.
בסופו של דבר כיסה הים הפנימי המערבי את הדקוטה ובו שקעה תצורת פצלי מנקוס (Mancos Shale).
מחבורת מסה ורדה נתגלו בפארק רק שרידים כשהם מכסים הרי שולחן בחלקו המזרחי של הפארק.
לקראת סוף תור הקרטיקון החל אירוע בניית הרים, האורוגנזה הלרמידית, שגרם לדחיסה והתרוממות של האזור, תוך יצירת הרי הרוקי ויצירת מונוקלינות דוגמת קמט ווטרפוקט שבפארק.
בין לפני 15 ל-10 מיליון שנים התרומם האזור כולו פעם נוספת תוך יצירת רמת קולורדו.
בצורה יוצאת דופן הייתה התרוממות זו אחידה מאוד.
פעילות געשית שכללה מחדרים בצורות דייקים וסילים התחוללו אף הם בתקופה זו.
מערכת הניקוז באזור זה התארגנה מחדש והפכה תלולה יותר.
עקב כך הנחלים התחתרו לעומק מהר יותר ולעיתים שינו מסלולים.
תקופות גשומות יותר במהלך עידן הקרח של הפליסטוקן הגבירו את קצב הסחיפה.
היישוב הקרוב ביותר לקפיטול ריף הוא טוריי, השוכן כ-13 קילומטרים מערבית למרכז המבקרים על הכביש המדינתי 24. טוריי הוא יישוב קטן, אבל פועלים בו כמה מוטלים ומסעדות.
יש בפארק עצמו אתר קמפינג גדול, אבל האתר מתמלא באחר הצהריים המוקדמים במהלך סופי השבוע העמוסים של הקיץ.
דרך Burr Trail Scenic Backway, הסלולה בחלקה מאפשרת לכלי רכב בעונה היבשה להגיע ממערב דרך המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה והעיירה בולדר.
לינה בפארק מחייבת אישור משומרי הפארק במרכז המבקרים.
הפעילויות בפארק כוללות הליכה, רכיבה על סוסים וסיור ברכב.
חל איסור על שימוש באופני הרים בתוך הפארק, אבל קיימים שבילי אופניים רבים מחוץ לו.
שומרי הפארק מתחזקים את המטעים שנשתלו על ידי המורמונים והמבקרים יכול לקטוף פירות שונים בעונה המתאימה תמורת תשלום נמוך.
הפארק הלאומי צפון רכס קסקייד הוא פארק לאומי בצפון מדינת וושינגטון בארצות הברית, על הגבול עם קנדה.
הפארק משתרע על יותר מ-2,040 קילומטרים רבועים של רכס קסקייד, רכס הרים גבוה ממוצא געשי.
הפארק הלאומי הררי ברובו, ונשמר בדרך כלל במצב הבראשיתי.
עמק נהר סקאגיט, שבו שלושה מאגרי מים מוגדר כאזור הנופש הלאומי אגם רוס, והוא מפצל את הפארק הלאומי ליחידה צפונית ויחידה דרומית.
היחידה הדרומית של הפארק גובלת מדרום באזור הנופש הלאומי אגם צ'לאן.
שני אזורי הנופש הלאומיים מנוהלים יחד עם הפארק הלאומי על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית כמכלול הפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד (North Cascades National Park Complex).
צמודים לפארק כמה אזורי טבע בראשיתי ופארק בקולומביה הבריטית בקנדה הסמוכה.
בפארק יש פסגות הרים תלולים ומבותרים, והוא מגן על חלקים מרכס הקסקיידס הצפוניים (North Cascades) שהם בני כמה עשרות מיליוני שנים, ונוצרו מהפחתה של לוחות טקטוניים שמתחת לאוקיינוס השקט מתחת ללוח הצפון-אמריקאי.
בתחומי הפארק מצויים ארבעה אגני ניקוז של נהרות ויותר מ-500 אגמים, כולל אגם צ'לאן, האגם השלישי בעומקו בארצות הברית.
תשתיות תיירות ונופש זמינות כמעט רק באזורי הנופש הלאומיים, כאשר התשתית בפארק הלאומי מינימלית.
לכן מספר המבקרים בפארק עצמו הוא בין הנמוכים ביותר בין הפארקים הלאומיים של ארצות הברית מחוץ לאלסקה.
התיישבות אנושית באזור מתוארכת לפחות לפני 8,500 שנים, כאשר פלאו-אינדיאנים חצו את האזור לשם ציד וליקוט צמחים.
לאחר בואם של מגלי הארצות ממוצא אירופי נכחדו כמעט כל שבטי האינדיאנים שחיו באזור ממגפות של אבעבועות שחורות, מחלה שהובאה ליבשת על ידי מתיישבים אירופאים בשלהי המאה ה-18. במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 היה האזור השראה לכמה משוררים אמריקנים, כולל ג'ק קרואק.
הפארק הוקם ב-2 באוקטובר 1968, בתקופת נשיאותו של לינדון ג'ונסון, ומאז 1988 מוגדרת מרבית שטחו כאזור טבע בראשיתי, ההגדרה המחמירה ביותר בהגנה על שמורות טבע בארצות הברית.
הפארק הוא משכן ליותר מ-1,600 מינים של צמחים ולמעל ל-300 מינים של בעלי חוליות.
יחד עם שמורות טבע סמוכות הפארק נמצא בלב מערכת אקולוגית מוגנת בת 12,000 קילומטרים רבועים.
ההיסטוריה האנושית של האזור של הפארק הלאומי צפון רכס קסקייד מתוארכת לסיום עידן הקרח האחרון, והאזור היה מיושב ברציפות במשך לפחות 8,000 עד 10,000 שנים.
בתקופה זו התקדמו האבות הקדמונים של הילידים בני שבטי סקאגיט (Skagit) לתוך האזור ההררי שבפנים הארץ ככל שהקרחונים נסוגו.
עדויות ארכאולוגיות לנוכחות אנושית רציפה בקסקיידס הצפוניים מתוארכת ללפני 4,470 שנים, וסלעים שהושגו ממקורות באזור שימשו לייצור כלי אבן וכלי נשק במשך אלפי שנים.
"חלמיש הוזומין" (Hozomeen chert), סוג סלע מתאים מאוד ליצירת כלים, נכרה מהר הוזומין (Hozomeen Mountain) הסמוך, מעט מזרחית לגבול הפארק, במשך 8,400 שנים.
חלמיש הוזומין הוא חלק מהממצאים הארכאולוגיים לכל אורך עמק הנהר סקאגיט (Skagit River), מערבית לפארק ובאזורים ממזרח, מה שמעיד שאנשים ביקרו באזור לפחות לשם השגת חומרי גלם.
להבים זעירים פרהיסטוריים המתוארכים מלפני 9,600 שנים נתגלו במעבר קסקייד (Cascade Pass), מעבר הרים המקשר בין השפלות ממערב לאזורים הפנימיים של הפארק ועמק הנהר סטהיקין (Stehekin River).
הלהבים הזעירים הם חלק ממקבץ ארכאולוגי הכולל חמש תקופות תרבותיות מובחנות, ומעידים שאנשים נהגו להגיע להרים מלפני כ-10,000 שנים.
החפירה הארכאולוגית במעבר קסקייד היא אחת מתוך 260 אתרים פרהיסטוריים שזוהו בתחומי הפארק.
כשחוקרי הארצות הלבנים נכנסו לאזור בשלהי המאה ה-18 התגוררו במקום ככל הנראה כ-1,000 בני סקאגיט.
הם התגוררו ביישובים כשהם משיגים את צורכיהם בצמצום מהנהרות ונודדים בעזרת קאנו.
בני סקאגיט יצרו קונפדרציה רופפת של שבטים שהתאחדו במקרים של איום משבטים מבחוץ כדוגמת בני האידה (Haida) שהתגוררו מצפון לאזור.
הם בנו בתים או בקתות גדולים שבהם יכלו להתגורר כמה משפחות, שלכל אחת היה אזור וכניסה נפרדים.
אורכם של הבתים היה כ-30 מטרים, רוחבם בין 6 ל-12 מטרים והקירוי היה גג משופע (חלק אחד).
גגות של מבנים של שבטים אחרים מאזור מפרץ פיוג'יט היו בנויים בצורת גמלון (גג הבנוי משני חלקים).
בני סקאגיט התגוררו בדרך כלל בשפלות, וחדרו לקסקיידס הצפוניים בחודשי הקיץ בלבד, והמבנים בהרים היו צנועים יותר, וכללו בעיקר מבנים זמניים שהוקמו ממוטות וכוסו בענפים.
בני סקאגיט הציבו עמודי טוטם והשתתפו בטקסי פוטלאץ', בדומה לבני האידה, אבל עם פחות מורכבות ופזרנות.
בהגיע 1910 נותרו באזור רק 56 מבני סקאגיט, אבל מאז הם החלו להתאושש.
בתוך הארץ וצפונית ומזרחית לסקאגיט היו בני השבטים של נלאקא'פמוקס (Nlaka'pamux), צ'לאן, סיילקס וונאטצ'י שחיו בתקופות מסוימות בשנה או כל השנה בחלקים המזרחיים של הקסקיידס הצפוניים.
בין הסקאגיט והנלאקא'פמוקס הייתה יריבות ושני השבטים נהגו לפשוט על מחנות היריב בחיפוש אחר עבדים או כפעולת תגמול.
כמו הסקאגיט שהתגוררו בסמוך לחוף נהגו השבטים בפנים הארץ לבנות בקתות ארוכות שבהן התגוררו כמה משפחות, אם כי סגנון הבנייה היה שונה כיוון שבבקתות לא היו מחיצות שנועדו לחצוץ בין משפחה אחת לרעותה, והמסגרת של המבנה כוסתה במחצלות קנים ולא לוחות ארז.
תומפסון מתאר בקתה אחת של בני ונאטצ'י באורך 73 מטרים.
השבטים בפנים הארץ נהגו לנוע ברגל או על גבי סוסים ולא בקאנו מכיוון שהאזורים בפנים הארץ היו מיוערים פחות בצפיפות.
הדגה הייתה מצומצמת יותר לשבטים שבפנים הארץ ומזג האוויר קיצוני יותר בשל הריחוק מההשפעה הממתנת של האוקיינוס השקט.
בנוסף, השבטים בפנים הארץ הציבו עמודי טוטם לעיתים רחוקות מאוד ולא השתתפו בטקסי פוטלאץ'.
בתחילת המאה ה-20 הצטמצמה מאוד אוכלוסיית השבטים בפנים הארץ, בדומה לשכניהם מהחוף, החל מפגישתם הראשונה עם חוקרי הארצות הלבנים הראשונים מאה שנים קודם לכן, בעיקר בשל אבעבועות שחורות ומחלות אחרות.
חוקר הארצות הלבן הראשון שהגיע לקסקיידס הצפוניים היה ככל הנראה סקוטי בשם אלכסנדר רוס (Alexander Ross), שהועסק על ידי חברת הפרוות הפסיפית (Pacific Fur Company), חברה בבעלות אמריקנית.
רוס ועובדים נוספים בחברה הקימו ב-1811 את פורט אוקנוגן (Fort Okanogan), דרומית-מזרחית לגבול הפארק של ימינו, כבסיס לפעולה בתקופה המוקדמת של סחר הפרוות בצפון-מערב החוף הפסיפי.
פורט אוקנוגן היה ההתיישבות האמריקנית הראשונה במדינת וושינגטון של ימינו, והרחק צפונה מהמסלול של חברי משלחת לואיס וקלארק מהשנים 1804–1806, וכמו כן צפונית לפורט ונקובר ששכן על נהר הקולומביה.
פורט אוקנוגן היה שייך מאוחר יותר לחברת נורת וסט (North West Company) ואחר-כך לחברת מפרץ הדסון, שתיהן חברות פרוות בבעלות בריטית.
חלק ניכר מהמסחר בפרוות התנהל בין אינדיאנים לבין כמה ציידי פרוות לבנים בודדים בתחנות מסחר שאוישו על ידי נציגי חברת המסחר בפרוות.
בעונה אחת בלבד, סחר רוס ב-1,500 פרוות של בונים.
בשנת 1814 היה רוס לחוקר הארצות הלבן הראשון הידוע שחצה את הפסגות הגבוהות של צפון רכס קסקייד, אבל הוא היה פחות מעוניין לחקור את האזור ויותר לנסות לגלות מסלול שיקשר בין תחנות המסחר בפרוות שבתוך פנים מדינת וושינגטון של ימינו עם מפרץ פיוג'ט במערב.
לרוס נלוו שלושה אינדיאנים, אחד מהם היה מורה דרך שהוביל את החבורה למעבר הרים גבוה בקסקיידס הצפוניים.
ייתכן שרוס ומורה הדרך הגיעו הרחק מערבה עד הנהר סקאגיט, אבל כשלו בניסיון להגיע למפרץ פיוג'ט.
המסחר בפרוות הואט במידה ניכרת כאשר הביקוש לפרוות ירד בשנות ה-40 של המאה ה-19, אבל כמה תושבים המשיכו להגדיל את הכנסתם על ידי ציד פרוות בפארק העתידי עד 1968 כאשר הפארק הוקם, והפך פעילות זו לבלתי חוקית.
מלבד ציידי פרוות בודדים לא הגיעו חוקרי ארצות לקסקיידס הצפוניים עד שנות ה-50 של המאה ה-19. ב-1853 הוביל ג'ורג' מקללן, אז קפטן בצבא ארצות הברית, חבורה שבחנה באזור מקומות פוטנציאליים דרכם אפשר לסלול מסילת ברזל.
מקללן הגיע למסקנה שהאזור הררי ותלול מדי, ולכן אפשר יהיה להניח מסילת ברזל רק במרחק ניכר דרומית לאזור הפארק של ימינו.
מחלוקות בין אמריקנים לבריטים באזור התמקדו בסחר בפרוות והחוזה של 1818 הגדיר ניהול משותף של ארץ אורגון (Oregon Country), כפי שהתייחסו לאזור בארצות הברית.
האימפריה הבריטית התייחסה לאזור כ.
החוזה קבע את הגבול הבינלאומי בקו הרוחב 49, אבל קביעה זו לא הייתה ברורה מספיק מערבית להרי הרוקי, כיוון שלחברות סחר בפרוות מתחרות היו רעיונות משלהן לגבי היכן צריך לעבור הגבול.
המחלוקת על גבול אורגון בין בריטניה לארצות הברית הובילה בסופו של דבר לאמנת אורגון של 1846, וקו הרוחב 49 משמש הן כקו הגבול הבינלאומי של ימינו, כמו גם הגבול הצפוני של הפארק.
בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 סקרו חברים מוועדת צפון-מערב ארצות הברית (North West Boundary Commission) את אזור הגבול, כשהם מנסים לזהות אילו הרים, נהרות ואגמים שייכים לאיזו מדינה.
חבורה אחת שנשלחה מטעם הוועדה בהנהגתו של חוקר הארצות הנרי קסטר (Henry Custer), והם סיירו במרבית החלק הצפוני של הפארק, ופרסמו את הדו"ח המסכם בשנות ה-60 של המאה ה-19. החבורה של קסטר חצתה את מעבר ואטקום (Whatcom Pass), וב-1858 הייתה הראשונה לצפות בקרחון צ'לנג'ר) והר הוזומין.
קסטר התרשם מאוד מיפי הנוף של האזור ודיווח בתמציתיות "חובה לראות, לא ניתן לתיאור".
ב-1882 הוביל לוטננט הנרי האברד פירס (Henry Hubbard Pierce) מצבא ארצות הברית משלחת מחקר במימון הממשל שחצתה את הרכס לאורך הגבול המערבי של החלק הדרומי של הפארק של ימינו, בחיפוש אחר נתיבים לתחבורה ומשאבי טבע.
משלחת פירס אימתה את מה שהתגלה במשלחת שהוביל מקללן בשנות ה-50, לא נמצא נתיב אפשרי לסלילת מסילת ברזל ורק נתיבים המתאימים בקושי לסלילת דרכים.
במהלך מסע המחקר גילתה משלחת פירס זהב בעורקים של קוורץ במדרונות של פסגת אלדורדו.
משלחות צבאיות נוספות ב-1883 ו-1887 הגיעו גם הן למסקנה שההרים הם בפועל בלתי חדירים.
חוקרים המשיכו לחפש נתיבים לדרכים עבור עגלות ומסילות ברזל, ועד סוף המאה ה-19 נחקר מרבית שטח הפארק, אבל רק ב-1972 נסלל כביש שחתך דרך ההרים, כביש מדינתי 20 של מדינת וושינגטון, המכונה כביש הקסקיידס הצפוניים (North Cascades Highway).
כרייה, כריתת עצים ובניית סכרים
מחפשי זהב חדרו לקסקיידס הצפוניים החל משנות ה-50 של המאה ה-19. כריית פלייסר החלה לאורך הגדות של הנהר סקאגיט.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 התקדמה כריית פלייסר לאורך ערוץ ה"רובי קריק" (Ruby Creek), ומאות כורים התקבצו לאזור אף שהגישה אליו הייתה קשה.
מרבית פעילויות הכרייה לאורך ערוץ רובי קריק הסתיימו בשנות ה-80 של המאה ה-19, אבל היא התחלפה במהרה בכרייה תת-קרקעית של כסף ומינרלים אחרים.
תקופת כרייה שנייה זו נמשכה משנות ה-90 של המאה ה-19 עד שנות ה-40 של המאה ה-20, אבל הייתה רווחית רק במעט יותר.
הכורים נתקלו בקשיים רבים: עונות כרייה קצרות, פני שטח קשים, כמויות עפרה קטנות ומחסור בהשקעות.
הכורים סללו רבים מהשבילים והכבישים הראשונים לתוך חלק מהאזורים הנדחים, ולחלקם נדרש תכנון הנדסי מורכב, כולל גשרים מעל הפלגים הרבים ויצירת מדפי סלע מעל קניונים תלולים באמצעות פיצוץ מבוקר בעת סלילת הדרכים.
חברת כרייה אחת בנתה סדרה של תעלות עץ, שהארוכה ביותר הייתה בת קרוב ל-5 קילומטרים, הן כדי להוביל גזעי עצים והן כדי לספק מים לשימוש בכרייה הידראולית.
בשנים האחרונות של המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 כרו חברות כרייה בקנה מידה גדול כסף ועופרת בנוסף לזהב.
הרוב ברווחיות נמוכה אם בכלל.
הביקוש למתכות השונות לא היה יציב, ולכן המחירים נטו להתנדנד יותר מדי והפכו את הכרייה לבלתי כדאית.
ברגע שהאזור הפך לפארק לאומי נשארו באתר כמה נכסים של חברות כרייה פרטיות.
נכס אחד כזה, מכרה תאנדר קריק (Thunder Creek mine), היה עדיין שייך לגוף פרטי ב-1997.
שלא כמו במקומות רבים אחרים באזור הפסיפיק נורת' וסט, כמעט שלא הייתה השפעה של כריתת עצים על הפארק העתידי.
פני השטח הקשים וקיומם של יערות בעלי ערך כלכלי גבוה יותר הקרובים לנתיבי התחבורה, לא עודדו את תעשיית העץ ליזום מפעלי כריתת עצים באזור.
ב-1897 הוקצה שטח עבור שמורת היער וושינגטון, פעולה שבפועל שימרה את היערות שאחר-כך יהפכו לפארק.
ב-1905 הועבר ניהול השמורה ממחלקת הפנים של ארצות הברית למחלקת החקלאות של ארצות הברית ושירות היערות של ארצות הברית שנוצר אחר-כך במטרה לנהל את שמורות היערות ברחבי המדינה, שהוגדרו מחדש כיערות לאומיים.
אף על פי שמחלקת החקלאות הרשתה לחברות מסחריות לכרות עצים ברישיון, מרבית העץ שנכרת באזור שימש למטרות מקומיות לבניית בקתות ומבנים דומים בקנה מידה קטן.
כריתת העצים התרחבה כאשר חברת חשמל ציבורית (Seattle City Light) בנתה את המיזם ההידרואלקטרי של הנהר סקאגיט (Skagit River Hydroelectric Project) בשנות ה-20 של המאה ה-20. כמעט 49 קילומטרים רבועים הוצפו עם השלמת סכר רוס.
חוזה לכריתת עצים הוענק ב-1945 והמיזם לא הושלם עד 1958. הסכרים והאזורים שבהם כרתו עצים בצורה נרחבת שוכנים מחוץ לגבולות הפארק הלאומי, אבל הם באזור הנופש הלאומי אגם רוס (Ross Lake National Recreation Area) הסמוך.
הקמת הפארק הלאומי ילוסטון ב-1872 והפארק הלאומי יוסמיטי ב-1890, הובילו תומכי שימור לטעון בעד החלת הגנה דומה באזורים אחרים בארצות הברית.
אפילו בטרם הוחלה הגנה מסוימת על אזור צפון רכס הקסקייד כאשר הוא הוגדר כשמורת יער ב-1897 טענו פעילים שיש להעניק לאזור הגנה גדולה יותר באמצעות הגדרתו כפארק לאומי.
ב-1892 הגישו תושבים ממדינת וושינגטון עצומה להקים פארק לאומי צפונית לאגם צ'לאן, כיוון שרבים שביקרו באזור התרשמו שהנוף בו "יפה יותר משווייץ".
מאמצים נוספים בכיוון זה נעשו שוב ב-1906 ושוב בין 1916 ל-1921, כאשר הצעות חוק להגדיר את האזור כפארק לאומי כשלו בהצבעה בקונגרס של ארצות הברית.
לא כל התושבים המקומיים תמכו ברעיון הפארק הלאומי, מכיוון שחששו שהגדרה כזו תפגע במצבם הכלכלי.
גם שירות היערות של ארצות הברית לא תמך בפארק משום ששינוי יעוד זה היה מוציא מידיהם את השליטה על הקרקע, אירוע שלא היה נדיר משום שפארקים רבים שהוקמו קודם לכן נוהלו במקור על ידי שירות היערות.
במאמץ לפייס את שומרי איכות הסביבה הגדיר שירות היערות את האזורים שהיו במצב הטבעי ביותר בתוך שטחים בניהולם כאזורים פרימיטיביים (Primitive Areas) שבהם חלה הגנה מוגברת.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 טען איש השירות בוב מרשל שיש להקצות את האזור כאזור טבע בראשיתי, הגדרה שתרחיק את שירות הפארקים הלאומיים משום שעל פי הגדרת תפקידם הם חייבים לסלול כבישים ולבנות "שיפורים" עבור תיירים.
בעלי עניין יריבים המשיכו להתווכח בשאלה האם הקרקעות צריכות להישאר תחת ההנהלה של שירות היערות של ארצות הברית או של שירות הפארקים הלאומיים, אך בשנות ה-60 גבר הטיעון הסביבתי שדוגל בפארק לאומי.
חוק הפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד עבר בקונגרס ב-2 באוקטובר 1968 וקבע שהמקום יוגדר כפארק לאומי, וב-1 בינואר 1969 קיבל עליו שירות הפארקים הלאומיים את השליטה במקום.
החוק גם הגדיר את אזורי הנופש הלאומיים אגם רוס ואגם צ'לאן.
באותו יום הוקמה גם מערכת הפארקים רדווד בקליפורניה.
בהגיע 1988 הוגשמה מרבית תוכניתו המקורית של בוב מרשל להקצות את הפארק העתידי כאזור טבע בראשיתי כאשר 93% משטח הפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד הוגדר כאזור הטבע הבראשיתי סטיבן מאתר (Stephen Mather Wilderness).
הפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ומטה הפארק שוכן בעיירה סדרו-וולי (Sedro-Woolley).
הפארק מחולק ליחידה צפונית ויחידה דרומית שאזור הנופש הלאומי אגם רוס מפריד ביניהן.
הגבול הדרום-מזרחי של היחידה הדרומית גובל באזור הנופש הלאומי אגם צ'לאן.
הפארק ושני אזורי הנופש הלאומיים מנוהלים כמכלול הפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד (North Cascades National Park Complex).
שלוש הישויות נקבעו ב-1968, וב-1988 הוגדר מרבית שטח מכלול הפארק כאזור טבע בראשיתי בשם "אזור הטבע הבראשיתי סטיבן מאתר", הגדרה האוסרת על ביצוע שינויים מלאכותיים ב-93% משטח הפארק.
המנדט של שירות הפארקים הלאומיים הוא "...לשמר ולהגן על משאבים תרבותיים וטבעיים".
בהתאם למנדט זה אסור הציד בפארק, כמו גם כרייה וכריתת עצים והוצאה משטח הפארקים של משאבים טבעיים ותרבותיים.
בנוסף, אסורים בשטחי הפארקים חיפושים אחר נפט וגז טבעי או הפקתם.
ב-2016 ביקרו בפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד 28,646 מבקרים, בעוד שבאזור הנופש הלאומי אגם רוס ביקרו 905,418 מבקרים, ובאזור הנופש הלאומי אגם צ'לאן ביקרו 45,514 מבקרים.
שיא עונת הביקורים הוא בין החודשים יוני וספטמבר.
מרבית המבקרים מגיעים לאזור הנופש הלאומי אגם רוס שהגישה אליו קלה יחסית באמצעות כביש מדינתי 20 של וושינגטון הקרוי גם כביש הקסקיידס הצפוניים, הכביש היחיד העובר בתחומי מכלול הפארק.
תקציב ההפעלה של מכלול פארק הלאומי צפון רכס הקסקייד ל-2010 היה 7.7 מיליון דולר, שהוגדל בתוספת מיוחדת של 3.7 מיליון דולר, כשגובה תוספת המימון יכול להשתנות בצורה משמעותית משנה לשנה, ותוספת מימון מהרווחים הנובעים מחוזים לקבלנים המפעילים שירותים ומדמי הכניסה.
מרבית התקציב נועדה למשכורות, כש-83% ממנים את שכרם של 81 אנשי הצוות הקבועים, שלא כולם מועסקים במשך השנה כולה, וקרוב ל-250 עובדים עונתיים העובדים בעיקר בחודשי הקיץ.
פעילויות הניהול של מכלול הפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד כוללים ניהול המתקנים: השגחה על תחזוקת וסלילת הדרכים, 637 קילומטרים של שבילים ו-260 מבנים.
וניהול משאבים: ניהול אש, ניהול משאבים ביולוגיים וניטור קרחונים.
עובדי הפארק גם אחראים על אכיפת החוק, חיפוש והצלה, הגשת סיוע רפואי, שירותי מידע ותוכניות חינוכיות, והמחלקה המנהלית האחראית על תקציבים, כוח אדם וטיפול בחוזים.
הפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד שוכן בחלקים מהמחוזות ואטקום (Whatcom), סקאגיט וצ'לאן במדינת וושינגטון בארצות הברית.
אורכו, מצפון לדרום כ-75 קילומטרים ורוחבו ממזרח למערב, בין 30 ל-40 קילומטרים.
הפארק שוכן כ-50 קילומטרים מזרחית למפרץ פיוג'יט, כ-150 קילומטרים צפונית מזרחית לסיאטל, וכ-150 קילומטרים דרומית-מערבית לוונקובר.
הפארק נחלק לשתי יחידות, הצפונית והדרומית שביניהן מפריד אזור הנופש הלאומי אגם רוס.
הגבול הצפוני של הפארק הוא גם הגבול הבינלאומי בין ארצות הברית לקנדה, האחרונה מנהלת את הפארק הפרובינציאלי עמק סקאגיט (Skagit Valley Provincial Park) הסמוך.
הגבול המזרחי והדרומי של היחידה הצפונית גובלים באזור הנופש הלאומי אגם רוס.
הגבול המערבי של היחידה הצפונית גובל ביער הלאומי הר בייקר-סנוקלמי (Mount Baker-Snoqualmie National Forest) שבתוכו שוכנים אזור הטבע הבראשיתי הר בייקר (Mount Baker Wilderness) ואזור הטבע הראשיתי נויזי-דיובסוד (Noisy-Diobsud Wilderness), שניהם גובלים בפארק.
היער הלאומי הר בייקר-סנוקלמי גובל גם בדרום מערב היחידה הדרומית של הפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד.
בנוסף, בגבול הדרום-מערבי שוכן היער הלאומי ונאטצ'י (Wenatchee National Forest) שבתוכו שוכן אזור הטבע הבראשיתי גלשייר פיק (Glacier Peak Wilderness).
הגבול הדרומי של הפארק משותף לגבול הצפוני של אזור הנופש הלאומי אגם צ'לאן, כשחלק קטן ממזרח היחידה הדרומית גובל ביער הלאומי אוקנוגן (Okanogan National Forest).
אזור הטבע הבראשיתי אגם צ'לאן-סואוטות (Lake Chelan-Sawtooth Wilderness) שוכן ביערות הלאומיים ונאטצ'י ואוקנוגן לאורך הגבול הדרום-מזרחי של הפארק.
הפרש גובה של כ-2,700 מטרים מפריד בין המקום הגבוה ביותר בפארק, הר גוד (Goode Mountain) בגובה 2,800 מטרים, לעמקים המערביים בגובה 120 מטרים בלבד מעל פני הים.
לכן יש בפארק מערכת אקולוגית מגוונת מאוד, כולל שמונה אזורי חיים.
סחיפה ממים וקרחונים גרמו לפסגות ההרים בצפון רכס הקסקייד להיות בין התלולות ביותר בארצות הברית, כשהן מתנשאות לגובה שבין 1,200 ל-1,800 מטרים מבסיסן.
הפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד הוא משכן למעל ל-300 קרחונים כמו גם 300 אגמים, והוא המקור לנהרות סקאגיט (Skagit), סטהיקין (Stehekin) ונוקסק (Nooksack).
פני השטח הקשים היוו מכשול להתיישבות ועקב כך הפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד כמעט כולו הוא אזור טבע, אף על פי שהוא במרחק של 190 קילומטרים בלבד מנמל התעופה הבינלאומי סיאטל-טקומה בסיאטל.
הפארק הוא חלק מרכס קסקייד ויש בו פסגות המתקרבות ל-3,000 מטרים ולכן האקלים ברוב שטח הפארק הוא אקלים אלפיני.
באזורים המערביים יותר האקלים הוא אקלים ימי ממוזג, בעוד שהאקלים באזורים המזרחיים יותר הוא אקלים יבשתי לח.
בשל הקרבה לאוקיינוס כמות המשקעים בחלק המערבי של הפארק משמעותית בין נובמבר לאפריל ובגובה בדרך כלל יורדים שלגים.
משקעים אלו מועצמים משום שהמדרונות המערביים של הקסקדייס הצפוניים חוסמים את האוויר הלח.
תקופת הקיץ יבשה יותר בדרך כלל.
בגובה רב כמות השלג רבה במיוחד.
בחורף של 1998–1999 ירדו על הר בייקר (Mount Baker) הסמוך 29 מטרים של שלג, שיא עולמי.
בחלק המזרחי של הפארק האקלים יבש יותר כשחורפים קרים יותר והקיצים חמים יותר.
ההר הגבוה ביותר בפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד הוא הר גוד (Goode Mountain) בגובה 2,800 מטרים.
הר גוד שוכן באזור מרוחק, הרחק ממקום יישוב ביחידה הדרומית של הפארק.
בסמוך להר גוד יש כמה פסגות נוספות שגובהן עולה על 2,700 מטרים כולל הר בקנר (Buckner Mountain – 2,778 מטרים) והר לוגן (Mount Logan – 2,770 מטרים), וכ-8 קילומטרים צפונית מזרחית להר גוד מתנשאת פסגת בלאק (Black Peak – 2,730 מטרים).
פסגות בולטות נוספות ביחידה הדרומית של הפארק כוללות את פסגת בוסטון (Boston Peak – 2,711 מטרים), פסגת אלדורדו (Eldorado Peak – 2,703 מטרים) ופסגת פורבידן (Forbidden Peak – 2,687 מטרים).
היחידה הצפונית של הפארק כוללת את רכס פיקט (Picket Range), תת-רכס של רכס סקאגיט (Skagit Range), בעצמו תת-רכס של הקסקיידס הצפוניים.
רכס פיקט הוא באורך של קרוב ל-10 קילומטרים בלבד אבל לאורכו של 21 פסגות שגובהן עולה על 2,300 מטרים.
צפונית לרכס פיקט וסמוך לגבול עם קנדה שוכנים הר רדאוט (Mount Redoubt - 2,734 מטרים), הר ספיקרד (Mount Spickard - 2,737 מטרים) והצריחים של פסגות מוקס (Mox Peaks - 2,630 מטרים).
הר שוקסן (Mount Shuksan – 2,783 מטרים) הוא הר בודד השולט על הכניסה הצפון-מערבית של הפארק ואתר פופולרי לצלמים, המתנשא ליותר מ-2,600 מטרים מעל אגם בייקר (Baker Lake), השוכן כ-10 קילומטרים דרומית להר, ומשתקף במימיו.
הנהרות בפארק שייכים לאגני ניקוז של ארבעה נהרות.
מקורו של הנהר סקאגיט בקולומביה הבריטית, והוא חוצה את הגבול למדינת וושינגטון מצפון באגם רוס, שנוצר על ידי סכר רוס.
הנהר ממשיך לאגם דיאבלו, שנוצר על ידי סכר דיאבלו, ומשם לאגם ג'ורג' שנוצר על ידי סכר ג'ורג'.
משם הנהר ממשיך מערבה ויוצא מגבולות הפארק בדרכו לשפך במפרץ פיוג'יט.
בצפון מערב הפארק סמוך להר שוקסן נמצאים מקורותיו של הנהר נוקסק.
נהר זה זורם מערבה למפרץ בלינגהאם, לאחר שהוא חוצה את המדרון הצפוני של הר בייקר.
בחלק הצפוני של הפארק סמוך להר רדאוט, פלגים הזורמים לקולומביה הבריטית שייכים לאגן הניקוז של הנהר פרייזר (Fraser Rive), הזורם למצר ג'ורג'יה בסמוך לוונקובר.
בחלק הדרומי של הפארק באזור אגם צ'לאן שייכים הפלגים לאגן הניקוז של הנהר קולומביה הזורם לאוקיינוס השקט דרומית-מערבית לפארק בעיירה אסטוריה על הגבול בין וושינגטון לאורגון.
אגם צ'לאן הוא האגם השלישי בעומקו בארצות הברית (כ-450 מטרים).
מלבד שני האגמים העיקרים: אגם רוס ואגם צ'לאן, פזורים ברחבי מכלול הפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד כ-500 אגמים.
בשטח הפארק יש 312 קרחונים, המספר הגדול ביותר של קרחונים בפארק לאומי של ארצות הברית מלבד אלסקה ושליש מכל הקרחונים ב-48 המדינות הרציפות של ארצות הברית מצויים בפארק.
שטח כל הקרחונים במכלול הפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד (כולל הקרחונים המועטים באזורי הנופש הלאומיים הצמודים לפארק) הוא 109 קילומטרים רבועים, נכון ל-2009. הריכוז הצפוף והגישה הקלה יחסית לקרחונים של הקסקיידס הצפוניים הובילו לסדרה של מחקרים מדעיים ראשונים בנושא גלציולוגיה בארצות הברית.
החל מ-1955 מימנה אוניברסיטת וושינגטון סיורי צילום אווירי שנתיים אותם הוביל ריצ'רד הבלי (Richard C.
Hubley) שנועדו לצלם את הקרחונים ולהראות את כל השינויים שעשוים להתרחש.
ב-1960 הרחיב אוסטין פוסט (Austin Post) את הכיסוי האווירי על מנת לכלול אזורים אחרים והוא השתמש גם בצילומים מהקרקע על מנת להרחיב את המחקר.
ב-1971 כתבו פוסט ואחרים, על בסיס התצלומים ומידע נוסף שנאגר מאז 1955, דו"ח פורץ דרך שתיעד את מספר וגודל הקרחונים בקסקייד הצפוניים.
בתקופה שבה תיעד פוסט את מצאי הקרחונים, אמצע המאה ה-20, הסיקו החוקרים שחלק מהקרחונים של הקסקיידס הצפוניים גדלו במעט או שמרו על גודלם, לאחר שחוו כמה עשורים של נסיגה.
המחקר הגיע למסקנה שלהפשרה השנתית של הקרחונים בשל השינויים העונתיים יש השפעה ניכרת על גובה המים בנהרות, כשהם אחראים לכ-30% מזרימת המים בשלהי הקיץ, שהשפיע ישירות על המערכות האקולוגיות הנתמכות כדוגמת מדגה הסלמון.
שירות הפארקים הלאומיים, הסקר הגאולוגי של ארצות הברית וחוקרים פרטיים דוגמת מאורי פלטו (Mauri S.
Pelto), שהוביל את מיזם האקלים של קרחוני הקסקייד הצפוניים מאז 1984 המשיכו את המחקר על הקרחונים של הקסקיידס הצפוניים.
מאז 1993 עורך שירות הפארקים מחקרים קפדניים על ארבעה מהקרחונים בפארק: נוזי קריק (Noisy Creek Glacier), סילבר (Silver Glacier), צפון קלאווטי (North Klawatti Glacier) ונוזי סנדלי (Sandalee Glacier).
המחקר של שירות הפארקים הראה שנפח ארבעת קרחונים אלו נמצאים בנסיגה מהירה בין 1993 ל-2011. ב-1998 הראתה השוואה בין מלאי הצילומים האוויריים של שירות הפארקים ואוניברסיטת המדינה של פורטלנד למצאי הצילומים של פוסט מ-1971 13% אובדן בנפח הקרחונים שבפארק.
שירות הפארקים קבע שב-150 השנים שעברו מאז עידן הקרח הקטן, תקופה בת כמה מאות שנים שבהן כדור הארץ עבר תקופה של התקררות, נפח הקרחונים בקסקייד הצפוניים פחת ב-40%.
אובדן זה של הקרח מהקרחונים תרמה להפשרה פחותה יותר בקיץ.
באגן הניקוז של תאנדר קריק (Thunder Creek) גרמה הפשרה מופחתת זו לאובדן של כ-30% בספיקת המים בקיץ.
תופעת הצטמצמות הקרחונים ברכס הקסקיידס הצפוניים גרמה לחלק מהקרחונים להיעלם כליל.
קרחון בוסטון (Boston Glacier) על המדרון הצפוני של פסגת בוסטון הוא הקרחון הגדול ביותר בפארק.
ב-1971 היה שטחו כ-7 קילומטרים רבועים.
האזור קרוי על שם תוואי הנוף המרכזיים שבו פסגות ההרים.
הרי הקסקיידס הצפוניים הם הקטע הצפוני ביותר והקדום יותר ברכס קסקייד, רכס המשתרע מצפון קליפורניה ועד קולומביה הבריטית בקנדה.
הקטע הדרומי, הצעיר יותר, של רכס קסקייד, מאופיין על ידי געשיות, ובנוי מסלעים געשיים מהשלישון עד ההולוקן.
לעומתו, הקסקיידס הצפוניים בנויים בעיקר מסלעים מותמרים: גנייס ולווחה מהמזוזואיקון עם מחדרים פלוטוניים של גרניט.
אין הרי געש בשטח הפארק עצמו.
הרי הגעש הקרובים ביותר אליו הם הר בייקר, 10 קילומטרים מערבית לפארק וגליישר פיק (Glacier Peak), כ-20 קילומטרים דרומית לפארק, שניהם מתנשאים מעל לגובה של 3,200 מטרים מעל פני הים, ואינם פעילים.
הסלעים שנחשפו על פני השטח קודמים לדבון תיכון, והם בערך בני 400 מיליון שנים, קשים הרבה יותר ועמידים בפני סחיפה מהסלעים הגעשיים הצעירים יותר של הקסקיידס הדרומיים.
עקב כך הקסקיידס הצפוניים יותר פראיים, כשמורדות תלולים הם מראה נפוץ עקב הסחיפה העזה ממים ומקרח.
הסלעים העתיקים ביותר באזור נוצרו לפני 400 מיליון שנים כסלעי משקע בקרקעית האוקיינוס השקט.
הם הוצבו על פני השטח של הקצה המערבי של מה שהיא כיום יבשת אמריקה הצפונית כתוצאה מתנועות לוחות טקטוניים לצפון מערב.
לפני כ-35–40 שנים התנגשו לוחות ימיים בזלתיים חדשים, לוח גורדה ולוח חואן דה פוקה בלוח הצפון-אמריקאי הגדול הרבה יותר, ובהיותם כבדים יותר עברו הפחתה מתחתיו תוך כדי המסה וגרמו לגעשיות ולהתרוממות, תופעה המוכרת כקשת הגעשית של רכס הקסקייד.
שרידים לגעשיות נמצאים בהרי הגעש הר בייקר וגליישר פוינט שמחוץ לפארק, שהתפרצו בפעם האחרונה לפני פחות מ-12,000 שנים, ובקלדרה בחלק הצפון-מערבי של הפארק.
עקב ההתרוממות התגברה הסחיפה ושכבות הסלע הצעירות יותר נסחפו, כך קרה גם לכל הרי הגעש הצעירים שהיו פעם בשטח הפארק.
לכן כיום נחשפו הסלעים העתיקים יותר, ברובם סלעים מותמרים.
ההתרוממות הנמשכת יחד עם הסחיפה מהמים והקרח יצרו עמקים עמוקים ועקב כך התבליט האנכי הוא משמעותי ונע בין 1,200 ל-1,800 מטרים, שהוא בר השוואה לרכסי הרים גבוהים בהרבה.
תוואי נוף אופייניים הם קרקסים קרחוניים ועמקים קרחוניים.
הר שוקסן הבולט הוא פסגה פירמידלית שנוצרה עקב פעילות של כמה קרחונים, שהתהוו על מדרונותיו ושחקו את פסגתו לצורת פירמידה, ואת מורדותיו לצלעות חדות.
העמק המרכזי של הנהר סקאגיט נחפר במזרח ובמערב על ידי שני קרחונים נפרדים כעמקים קרחוניים.
החלק המרכזי בין ניוהלם לסכר רוס הוא עמק נהר שנחפר על ידי הנהר עצמו, שכיום נעלם כמעט לחלוטין במאגר.
אגם צ'לאן מדרום הוא אגם קרחוני קלאסי.
מגוון סוגי הסלעים והקרקעות, צורת המדרונות, החשיפה לשמש ולרוחות, הגובה וכמות המשקעים משתקף בסוגי הצמחייה המגוונים.
הפארק הלאומי משתרע על כמה מערכות אקולוגיות ויש בו מגוון ביולוגי עשיר.
החלק המערבי של הפארק מכוסה ביער גשם ממוזג, בעוד שהחלק המזרחי מכוסה ביערות של אקלים יבש יותר.
בהרים יש גם אקלימים תת-אלפיניים ואלפיניים.
על פי הסיווג של הקרן העולמית לשימור חיות הבר שייך האזור לאזור האקולוגי "יערות הרי קסקייד הפונים לרוח" (Cascade Mountains leeward forests), המאופיין באזור הררי מכוסה יערות מחטניים כשהאקלים לח יותר במערב.
בסך הכול הפארק הוא משכן ליותר מ-1,600 מינים של צמחים.
בשטח פארק חיים 75 מינים של יונקים, קרוב ל-200 מינים של עופות, 28 מינים של דגים ו-21 מינים של זוחלים ודו-חיים.
הפארק שוכן בלב מערכת אקולוגית מוגנת המשתרעת על שטח שמעל ל-12,000 קילומטרים רבועים בארצות הברית ובקנדה.
בגבול המערבי של הפארק שוכנים אזור הטבע הבראשיתי הר בייקר, היער הלאומי הר בייקר-סנוקלמי ואזור הטבע הבראשיתי גלשייר פיק.
מדרום שוכנים היער הלאומי ונאטצ'י וממזרח אזור הטבע הבראשיתי פסאיטאן (Pasayten Wilderness Area), אזור הטבע הבראשיתי אגם צ'לאן-סואוטות והיער הלאומי אוקנוגן.
האזורים המוגנים בקולומביה הבריטית הצמודים לגבול הם הפארקים הפרובינציאליים אי.
בפארק הלאומי צפון רכס הקסקייד תועדו מעל ל-1,630 מיני צמחים וסקולריים וכפול מזה מיני צמחים שאינם וסקולריים ופטריות, יותר מכל פארק לאומי אחר בארצות הברית.
הפארק כולל כ-960 קילומטרים רבועים של יער ראשוני.
היער נשלט על ידי מחטניים עד לאזור האלפיני בגובה 2,000 מטרים מעל פני הים, עם זאת הפארק הוא גם משכן לעצים נשירים רבים ולשיחים.
הרכב הצומח ביער משתנה בצורה ניכרת על פי הגובה וקו האורך.
העץ הנפוץ ביותר ביער הגשם הממוזג האופייני לחלק המערבי של הפארק הוא צוגה מערבית עד לגובה של 600 מטרים מעל פני הים, בעוד שאשוח חינני שולט בגבהים שבין 600 ל-1,200 מטרים.
צוגה הררית שולטת בגבהים שבין 1,200 ל-1,700 מטרים.
האזור התת-אלפיני בין 1,500 ל-2,000 מטרים והאזור האלפיני מעל 2,000 מטרים מכוסים במחטניים אחרים עמידים יותר לקור.
בחלק המזרחי והיבש יותר של הפארק שולטים אורן הזפת בין 300 ל-600 מטרים, אשוח דאגלס ואורן מפותל מתת-המין Latifolia בין 600 ל-1,200 מטרים ואשוח תת-אלפיני בין 1,200 ל-2,000 מטרים.
מחטניים אחרים כוללים: טקסוס פסיפי (Taxus brevifolia), ברוש נוטקה (Xanthocyparis nootkatensis), ארז אדום מערבי, ארזית מערבית (Larix occidentalis) ואשוחית סיטקה.
עצים רחבי עלים כוללים: ערבה ארקטית (Salix arctica), צפצפה רעדנית, אלנוס מאדים, מין האדר Acer circinatum (באנגלית vine maple) ו-Cornus nuttallii (באנגלית Pacific dogwood).
המגוון הביולוגי מאוים על ידי ההתחממות העולמית וצמחים זרים פולשים.
צמחים זרים אלו משגשגים תוך שימוש בדרכים ובשבילים שנסללו על ידי האדם.
אוכלי-צמחים גדולים מיוצגים על ידי צפיר הקורדילרים, כבש גדול-קרניים, אייל פרדי שחור-זנב, אייל קורא ואייל קנדי.
טורפים גדולים כוללים דוב שחור אמריקני, דוב גריזלי, זאב מצוי, פומת ההרים, זאב ערבות, שונר קנדי ושונר מצוי.
בין היונקים הקטנים כלולים בונה קנדי, דלק אמריקני, גרגרן, לוטרה צפון אמריקנית, אופוסום וירג'יניה, סנאי דאגלס (Tamiasciurus douglasii), סנאי קרקע זהוב-אדרת של קסקייד (Spermophilus saturatus), חדף מים צפון אמריקני, ו-12 מינים של עטלפים כולל נשפון יומה (Myotis yumanensis).
עיטם לבן-ראש, מורלט משויש ולילית מנוקדת הם שלושת המינים היחידים של עופות בפארק המוגדרים בסיכון ברמה הלאומית.
יותר ממחצית ממיני העופות הם עופות נודדים העוזבים את הפארק מהסתיו ועד האביב לאזורים דרומיים יותר.
באזור האלפיני שבו לא גדלים עצים אפשר לפגוש בשכוויי לבן-זנב (Lagopus leucura), עורב שחור, צחיחנית החרמון ופיפיון מים (Anthus spinoletta).
מין הצב היחיד בשטח הפארק הוא צבגון מצויר.
הנהר סקאגיט החוצה את הפארק הוא הנהר היחיד בתחומי 48 המדינות הרציפות של ארצות הברית שבו שוכנים כל חמשת המינים של הסלמון הפסיפי (הסוג Oncorhynchus).
בין אוגוסט לדצמבר הם שוחים במעלה אגן הנהר על מנת להטיל את ביציהם, ומושכים טורפים רבים.
פעילויות הנופש האפשריות בפארק הם הליכה בשבילים, כשבמסגרת הפארק יש 650 קילומטרים של שבילים מוסדרים, מחנאות, דיג, טיפוס הרים וספורט המים.
כמעט כל הפארק מוגן כאזור טבע בראשיתי על שמו של הטייקון ואיש שמירת הטבע סטיבן מאתר (Stephen Tyng Mather; 1930-1867) ולכן יש מעט מאוד מבנים ודרכים בתחומי היחידה הצפונית והיחידה הדרומית של הפארק.
הפארק פופולרי בעיקר בקרב תרמילאים ומטפסי הרים.
אחד היעדים הפופולריים ביותר הוא מעבר קסקייד (Cascade Pass), ששימש את הילידים בדרכם אל פנים הארץ.
אל המעבר ניתן להגיע בקצה שביל בן 6 קילומטרים בקצה דרך חצץ.
רכסי פיקט הצפוניים והדרומיים, הר טריומף כמו גם פסגת אלדורדו וההרים סביבם פופולריים בקרב מטפסי הרים בשל הקושי הטכני של ההרים התלולים והקרחונים.
הר שוקסן בפינה הצפון-מערבית של הפארק הוא אחד ההרים המצולמים ביותר בארצות הברית והפסגה השנייה בגובה בפארק (2,782 מטרים).
מספר המבקרים בפארק הוא פחות מ-30,000, הרבה פחות משלושה מיליון המבקרים המגיעים מדי שנה לפארק הלאומי אולימפיק הקרוב.
מספר המבקרים הנמוך (שאינו כולל את המבקרים באתרי הנופש הלאומיים הצמודים) מוסבר בעובדה שאין בפארק עצמו כבישים, אלא כמה דרכים סלולות.
כביש מדינתי 20 של וושינגטון עובר דרך עמק הנהר סקאגיט במרכז הפארק, אבל הוא מוביל לאזור הנופש הלאומי אגם רוס החוצץ בין היחידה הצפונית לדרומית.
צורכי תיירות אפשר להשיג ביישובים הסמוכים.
העיירה הגדולה ביותר, סדרו-וולי (Sedro-Woolley) שוכנת בצדו המערבי של הפארק, בעוד שהיישוב וינתרופ (Winthrop), שוכן ממזרח.
העיירה צ'לאן (Chelan) שוכנת בקצה הדרום-מזרחי של אגם צ'לאן ומשם יש גישה ממזרח לפארק הלאומי מסטהיקין (Stehekin) המשרתת את הקהילות של מזרח וושינגטון.
ביישוב הקטן מרבלמאונט (Marblemount), מערבית לפארק יש מוזיאון ובו אוספים שונים הקשורים לפארק ולאזור.
אוסף אחד מוקדש לחיי האינדיאנים והמתיישבים הלבנים הראשונים באזור.
אוסף אחר מוקדש לעושר הביולוגי והגאולוגי של האזור.
בקיץ 1956 שהה הסופר האמריקני ג'ק קרואק 63 ימים באזור, בייחוד על פסגת דסולושיין (Desolation Peak – מילולית "פסגת השממה"), הצופה אל אגם רוס.
הוא התגורר בבקתה שאז הייתה בשימוש שירות היערות של ארצות הברית לשם איתור שריפות, כשהאזור עדיין לא היה מוכרז כפארק לאומי.
תקופת בדידות זו שימשה לו השראה לכתיבת ספריו "בטלני הדהרמה" (The Dharma Bums) ו"מלאכי השממה" (Desolation Angels).
השביל "שביל פסגת דסולושיין" מאפשר להגיע אל הבקתה שנבנתה ב-1933, בה שהה.
משוררים אמריקנים אחרים כדוגמת פיליפ ויילן (Philip Glenn Whalen; 2002-1923) וגרי סניידר (Gary Snyder; נולד 1930), שעבדו כצופי אש, מצאו גם הם השראה באזור הפארק.
הפארק הלאומי קזירנגה (באסאמית: কাজিৰঙা ৰাষ্ট্ৰীয় উদ্যান) הוא פארק לאומי במחוזות , ו בצפון מדינת אסאם בצפון-מזרח הודו.
השמורה, שבה חיים שני שלישים מכמות הקרנפים ההודים בעולם, יונק המצוי בסכנה הכחדה, הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
על פי המפקד שנערך במרץ 2018, שנערך במשותף על ידי מחלקת היער של ממשלת אסאם וכמה ארגונים לא ממשלתיים מוכרים, כללה האוכלוסייה של הקרנף ההודי, בפארק הלאומי קזירנגה 2,413 פרטים.
בשנת 2015, עמדה אוכלוסיית הקרנפים על 2,401. בקזירנגה ניתן היה למצוא את הצפיפות הגבוהה ביותר בעולם של טיגריס בנגלי בתוך אזורים מוגנים, והיא הוכרזה כשמורת טיגריסים בשנת 2006. הפארק הוא אזור רבייה של אוכלוסיות גדולות של הפיל ההודי, תאו אסייתי ואייל ברסינגה.
קזירנגה מוכרת כאזור עופות חשוב על ידי BirdLife International לשימור מיני עופות.
בהשוואה לאזורים מוגנים אחרים בהודו השיג פארק קזירנגה הצלחה בולטת בשימור חיות בר.
הפארק, הממוקם בקצה של הנקודה החמה של המגוון הביולוגי של מזרח ההימלאיה, משלב בין מגוון מינים ונראות גבוהה.
קזירנגה הוא אזור נרחב של עשב הפילים (Miscanthus fuscus) הגבוה, ביצות עשב ויערות גשם טרופיים, הנחצה על ידי ארבעה נהרות מרכזיים, כולל בראהמאפוטרה, והפארק כולל הרבה גופי מים קטנים.
אחת לכמה שנים עולים הנהרות על גדותיהם וגורמים להצפת הפארק ולשיטפון גדול והרסני כמו שקרה ב-2020.
פארק קזירנגה מהווה אתר מרכזי לתיירים והיה נושא למספר ספרים, שירים וסרטים דוקומנטריים.
בשנת 2005 חגג הפארק מאה שנים להקמתו בשנת 1905 כשמורת יער.
הפארק שוקק בחיות מהפאונה ההודית ממגוון מינים וסוגים.
בפארק ישנן חיות ענקיות בריכוזים גדולים, ביניהן 15 מינים הנמצאים בסכנת הכחדה.
ממיני הפרסתנים בולטים: קרנפים הודים, פיל אסייתי, אייל ברסינגה, תאו אסייתי, גאור, אייל סמבר, מונטיאק מצוי, חזיר בר הודי ואייל חזירוני.
מהטורפים בולטים הטיגריס והנמר הודי, תן זהוב, דוב שפתני, חתול ביצות, חתול דגים נמרי וחתול נמרי בנגלי ועוד טורפים קטנים, מהקופים יש כמה מקוקים וקופי לוטונג וכן גיבון הולוק ובנהרות שוחה נהרתן הגנגס.
מבין העופות ישנם ממגוון שלם ביניהם עופות מים שונות כמו ברווזיים שונים, שלדגיים, שקנאים וחסידות כמו מרבו ענק וכן כמה חופמאים.
מבין הדורסים ישנם נשרים כמו נשר הודי, נשר צר-מקור ונשר בנגלי, עיטים כמו עיטם לבן זנב, עיטם עקוד-זנב, עיט שמש, עיט צפרדעים, נץ דגים אפור-ראש ובזים כמו בז אדום.
בפארק מצוי הנחש הארוך בעולם - פיתון מרושת והנחש הארסי הגדול ביותר - קוברה מלכותית, וכן זוחלים קטנים יותר כמו קוברה הודית, קוברה מונוקלית, צפע הודי וקרייט מצוי ארבעתם קטלניים ביותר, כוח המים וכוח בנגלי ו-50 מיני צבים ביניהם 2 מינים אנדמיים: צב יער אסייתי וצב מגולף אסמי (Pangshura sylhetensis).
חלק מהחיות בפארק יכולות להיות קטלניות ומותר להיכנס לשמורה רק ברכבי שטח או ברכבים משוריינים או על פילים ורק עם היתר.
רבים מהחיות עלולות להיות קטלניות כמו פילים, קרנפים ותאואי מים וכן דובים שפתנים, נמרים וטיגריסים.
סכנות נוספות כוללות שריפות יער וגשמי המונסון הכבדים.
הפארק הלאומי קונגארי , הוא פארק לאומי המשתרע על שטח מיוער בן 106 קילומטרים רבועים במרכז מדינת קרוליינה הדרומית בארצות הברית.
האתר קיבל מעמד של פארק לאומי כתוצאה ממסע פרסום עממי שהחל ב-1969. הפארק משמר את החלקה הגדולה ביותר של יער ראשוני של עצים רחבי עלים המוצף כמה פעמים בשנה.
העצים העבותים הגדלים ביער של מישור ההצפה הם בין הגבוהים ביותר במזרח ארצות הברית, ויוצרים אחת מחופות היער הגבוהות ביותר שנותרו בעולם של עצים נשירים הגדלים באקלים ממוזג.
הנהר קונגארי זורם דרך הפארק.
כ-57% (61 קילומטרים רבועים) משטח הפארק מוגדרים אזור טבע בראשיתי.
הפארק הלאומי קונגארי משתרע על שטח מיוער בן 106 קילומטרים רבועים במרכז מדינת קרוליינה הדרומית בתחומי מחוז ריצ'לנד.
הפארק שוכן כ-30 קילומטרים דרומית-מזרחית לקולומביה, בירת קרוליינה הדרומית.
הפארק שוכן במרכז אגן ניקוז של הנהרות ווטרי (Wateree) וקונגארי (Congaree), והוא מישור המכוסה בסחף מנהרות אלו.
המישור מוצף בממוצע עשר פעמים בשנה, כשזמן ההצפה נמשך בין כמה ימים לחודש.
האקלים בפארק הלאומי קונגארי הוא סובטרופי גשום, אופייני למרכז קרוליינה הדרומית, שבו החורפים נוחים והקיצים חמים וגשומים.
התקופה הטובה ביותר לבקר בפארק היא באביב ובקיץ כשהטמפרטורות נוחות והיתושים אינם מהווים בעיה.
יש באזור ארבע עונות מובחנות.
האביב, בין מרץ למאי, מאופיין בצמיחה חדשה ובפריחה.
האקלים גשום וחמים, והטמפרטורות מגיעות בין 23°C ל-26°C.
הגשם תדיר, ומדי פעם יש גם סופות רעמים.
ממוצע הגשם לעונה זו הוא סביב 80 מילימטרים בחודש.
הקיץ, בין יוני לאוגוסט, לח וגשום מאוד, והטמפרטורות מגיעות עד 32°C.
סופות רעמים נפוצות מאוד, ויכולות להתרחש בפתאומיות.
ממוצע הגשמים הוא 110 מילימטרים בחודש.
בסתיו, בין ספטמבר עד נובמבר, הטמפרטורות יכולות לנוע סביב 21°C ביום, והלחות נמוכה.
צבעי השלכת מופיעים סביב סוף אוקטובר ותחילת נובמבר.
השיט בפארק אידיאלי בתקופה זו.
החורף, בין נובמבר לפברואר, נוח, כשהטמפרטורות ביום הם סביב 10°C, והטמפרטורות בלילה צונחות מתחת לנקודת הקיפאון.
שלג יכול לרדת, אם כי הוא אינו נפוץ.
השטח מוצף בעונה זו, ושיטפון יכול להתרחש בלי סימנים מקדימים.
הפארק שוכן במרכז אגן ניקוז גדול מאוד, ולכן מתרחשים שיטפונות גם אם לא יורד גשם בפארק עצמו אלא בצפון מדינת קרוליינה הדרומית.
מזג האוויר להלן הוא בעיר קולומביה הסמוכה:
הפארק שוכן כולל בתחומי המתחם של מישור ההצפה של הנהר קונגארי, כשהמשקעים כתוצאה מההצפות כוללים חול, טין, וחרסית.
רקבובית וכבול הם תוצרים של ריקבון של הצמחייה.
הנפתולים של הנהר יצרו אגמי נפתול ייחודיים.
צפונית לפארק משתרעים העתק אוגסטה (Augusta fault) האזורי שכיוונו צפון-מזרח לדרום-מערב ומתחם טראס (Terrace Complex), הכולל מדרגות נהר מתקופת הפליוקן.
דרומית לפארק נמצאים "הצוקים הדרומיים" (Southern Bluffs) העוברים סחיפה משלהי הפליסטוקן.
מערבית לפארק שוכנים המתלול הקרוי Atlantic Seaboard fall line והרמה הקרויה פיידמונט (Piedmont).
הפארק משמר חלק חשוב מהאזור האקולוגי יערות החוף של מרכז האטלנטי (Middle Atlantic coastal forests).
החשיבות המרכזית של הפארק הלאומי קונגארי היא בהיותו החלקה הגדולה ביותר של ביומה ייחודית: יער ראשוני של עצים רחבי עלים המוצף כמה פעמים בשנה.
הפרטים הגבוהים ביותר בעולם של 15 מינים של עצים גדלים בפארק, בהם: אורן מהמין Pinus taeda (51 מטרים), ליקוידמבר (48 מטרים), אלונים מהמינים Quercus pagoda (47 מטרים), Quercus michauxii (41 מטרים) ו-Quercus lyrata (40 מטרים), אולמוס אמריקאי (41 מטרים), ואפרסמון אמריקאי (39 מטרים).
הפארק משמר מערכת אקולוגית מגוונת מבחינה ביולוגית של מישור הצפה דינמי של נהר.
מים מהנהרות ווטרי (Wateree) וקונגארי (Congaree) זורמים דרך מישור ההצפה של הפארק, כשהם נושאים איתם חומרי מזון ומשקעים המזינים ומחדשים את הצמיחה במערכת אקולוגית זו.
ביצות שבהן גדלים עצים, אגמי נפתול, פלגים הזורמים לאיטם מהווים בית גידול למגוון דגים, דו-חיים, זוחלים, יונקים, חרקים וצורות חיים מימיות אחרות.
חבורות יער מגוונות מיוצגות גם הן בפארק, החל ביערות האורנים ועד לעצים המותאמים לצמיחה במים עומדים כדוגמת טקסודיון דו-טורי ועצי טופלו.
בפארק מיוצגות חבורות יער מגוונות, החל ביערות האורנים שבראשי הצוקים ועד לעצים המותאמים לצמיחה במים עומדים כדוגמת טקסודיון דו-טורי (Taxodium distichum) ועצי טופלו (Nyssa aquatica, באנגלית Water Tupelo).
עופות – בין 192 מיני העופות שנצפו בפארק:
אחרים: חסידת עצים, קוליברי אדום-חזה מצוי, היוניים: יונת הסלע, תור צווארון ותורית אמריקנית (Zenaida macroura); השלדג: פרפור אפור; הקוקייתיים: קוקייה צהובת-מקור (Coccyzus americanus) ו-Coccyzus erythropthalmus (באנגלית Black-billed Cuckoo); התרנגולאים: שליו וירג'יניה ותרנגול הודו מצוי; והתחמסאים: תחמס אמריקאי, Antrostomus carolinensis (באנגלית Chuck-will's-widow) ו-Antrostomus vociferus (באנגלית Eastern Whip-poor-will).
יונקים – אופוסום וירג'יניה, חזיר בר, אייל פרדי לבן-זנב, דביבון מצוי, ארמדיל טאטו, לוטרה צפון-אמריקנית וסנאי אפור.
ההיסטוריה האנושית באתר התחילה לפני 13,000 שנים.
הילידים האמריקנים התקיימו על המשאבים הרבים שמקורם במישור ההצפה.
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה מגלה הארצות והקונקיסטאדור הספרדי ארננדו דה סוטו.
עבדים אפרו-אמריקאים הסתתרו באדמות הביצה ולאחר שחרור העבדים הם צדו, דגו והשתמשו בסידר קריק כאתר להטבלה.
החל מ-1898 החלה לפעול באתר חברת לחטיבת עצי הטקסודיון בשם "Santee River Cypress Logging Company", שבעליה היו שני יזמים משיקגו: פרנסיס בידלר (Francis Beidler) ובנג'מין פרגסון (Benjamin F.
החברה פעלה במקום עד 1914. עקב כך השיגו בידלר ויורשיו בעלות על האזור.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פעלו הארי האמפטון (Harry R.E.
Hampton), עורך של העיתון The State וצייד חובב, ופיטר מניגולט (Peter Manigault), מהעיתון The Post and Courier, לקדם את השימור של מישור ההצפה קונגארי.
המפטון הקים את "אגודת שימור יער בידלר" (Beidler Forest Preservation Association) ב-1961. כתוצאה משתדלנות זו הציע מחקר שנערך על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ב-1963 על הקמת מונומנט לאומי במקום.
במהלך שנות ה-60 לא חלה כל התקדמות בנושא.
חידוש כריתת העצים על ידי בני משפחת בידלר ב-1969 הניע את הקמת "אגודת שמורת הטבע ביצת קונגארי" (Congaree Swamp National Preserve Association) ב-1972. האגודה שילבה כוחות עם מועדון סיירה וארגוני שימור אחרים במטרה לקדם חקיקה פדרלית לשמר את חלקת האדמה.
הסנאטורים מקרוליינה הדרומית: סטרום ת'ורמונד וארנסט הולינגס (Ernest F.
Hollings) העלו הצעה ב-1975 להקמת שמורת טבע.
ב-18 באוקטובר 1976 עברה חקיקה להקמת "המונומנט הלאומי ביצת קונגארי" (Congaree Swamp National Monument).
הולינגס ות'ורמונד קידמו תוכנית להרחבת המונומנט ב-90 קילומטרים רבועים.
ב-24 באוקטובר 1988 הוכרזו כשני שלישים משטח המונומנט כאזור טבע בראשיתי (הרמה הגבוהה ביותר של שימור), וב-26 ביולי 2001 הוכרז האתר אזור ציפורים בעל חשיבות.
הקונגרס שינה את הגדרת המונומנט הלאומי ל"הפארק הלאומי קונגארי" ב-10 בנובמבר 2003, תוך הסרת התואר הבלתי הולם "ביצה" מהשם, ובמקביל הורחבו גבולות האתר ב-18.5 קילומטרים רבועים.
נכון ל-31 בדצמבר 2011 נמצאים 105.3 קילומטרים רבועים משטח הפארק בבעלות פדרלית.
בפארק מבקרים בממוצע מעל ל-140,000 תיירים מדי שנה.
אל הפארק אפשר להגיע ברכב פרטי בלבד מקולומביה הסמוכה, משארלוט בקרוליינה הצפונית (כשעתיים נסיעה) או מצ'ארלסטון.
בשלוש הערים יש שדות תעופה.
אין בפארק עצמו מלונות או אכסניות ויש בו שני אתרי מחנאות פרימיטיביים (בלא מים זורמים או שירותים).
כמו כן אין בפארק מסעדות או מקומות שבהם ניתן לרכוש מזון.
מלונות, ומסעדות מצויים בקולומביה הסמוכה.
במרכז המבקרים יש מוצגים על עולם הטבע של הפארק והמאמצים להציל את הביצה.
כמו כן מוקרן סרט על הפארק.
הפעילויות המוצעות בפארק כוללות אתרי מחנאות פרימיטיביים, מסלולי הליכה, שיט בקאנו או בקיאקים וצפרות.
הקמת אוהלים מחוץ לאתרי המחנאות המוסדרים מותרת ברישיון ברחבי הפארק.
בין שבילי ההליכה נכללים Bluff Trail (קילומטר אחד), Weston Lake Loop Trail (7.5 קילומטרים), Oakridge Trail (12 קילומטרים) ו-King Snake Trail (כ-18 קילומטרים).
לאורכם יכולים המטיילים לצפות באיילים, דביבונים, אופסומים ואפילו בעקבות של שונר.
שומרי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית הפועלים במרכז המבקרים מספקים מידע על מצב השבילים.
יחד עם שבילי ההליכה הפארק סומן גם מסלול שיט בן 32 קילומטרים בסידר קריק (Cedar Creek).
מרבית המבקרים בפארק הולכים לאורך Boardwalk Loop ("לולאת שביל קורות העץ"), מסלול הליכה מוגבה העובר דרך האזור הביצתי ומגן על הצמחים שבגובה הקרקע.