tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זכויות מבוססות שימוש אינן קשורות לקרקע ובמקום זאת מסתמכות על השאלה האם למשתמש במים יש גישה חוקית למקור המים.
ככלל, זכויות המבוססות על שימוש קשורות לזיקת הנאה, וניתנות להעברה לכל אחד.
במשפט המקובל זכויות המבוססות שימוש חלות רק על נתיבי מים בני שיט שבהן יש זיקת הנאה משוערת, המתייחסים אליה לעיתים קרובות כאל שיט משועבד.
זכויות מים מוקצבות הן זכויות מים מבוססות שימוש הנפוצות ביותר בארצות הברית והנפוצות ביותר במדינות מערביות שבהם המים מצויים במשורה.
"דוקטרינה ההקצבה מעניקה למי שבפועל הסיט את המים ומשתמש בהם לעשות זאת ובתנאי שהשימוש במים הוא הגיוני ולמטרות מועילות", בלא קשר לשאלה האם אותו אדם הוא בעלים של קרקע הצמודה לאפיק המים.
"בין כמה משתמשים חוק התיעדוף קובע 'ראשון בזמן הוא בעל זכות ראשונים.'"
המערכת המודרנית של הקצבת זכויות מים מאופיינת על ידי חמישה עקרונות:
זכות בלעדית ניתנת למשתמש המקורי, וכל זכויות היתר הבאות מותנות בזכויות קודמות.
כל זכויות היתר מותנות בשימוש מועיל.
ניתן להשתמש במים בקרקע שבסמוך למקור המים או בקרקע שאינה צמודה למקור המים
מותר להטות את המים בלא להתחשב בהצטמקות הפלג או הנהר.
הזכות להשתמש במים תאבד בשל חוסר שימוש.
שימוש מועיל מוגדר כשימוש עבור חקלאות, תעשייה או שימוש עירוני.
שימוש לצורכי סביבה, כדוגמת שמירה על גוף המים ובעלי החיים המשתמשים בו, לא נחשבו בתחילה כשימוש מועיל בכמה מדינות, אבל התקבלו באזורים מסוימים.
כל זכות במים מוגדרת על פי הקצאה שנתית ותאריך ההקצאה.
כאשר זכות מים נמכרת היא כוללת גם את תאריך ההקצאה הראשוני.
לא תמיד מיישמים זכויות מים מוקצבות באופן בלבדי, כפי שקיים בחוקי קליפורניה המכירה בצורות שונות של זכויות מים במקביל רק עבור מים הזורמים על פני השטח.
היא מכירה במערך זכויות מים נפרד למי תהום.
בתקופת האימפריה הרומית החוק היה שאנשים יכולים לקבל זכויות זיקת הנאה זמניות למים זורמים.
זכויות אלו היו תלויות בבעלות על הקרקע, ונמשכו כל עוד השימוש נמשך.
תחת החוק הרומי קרקע לא הייתה בבעלות אזרחים, כולה הייתה שייכת ל"רפובליקה" ונשלטה על ידי פוליטיקאים.
בימי הביניים המשפט המקובל של אותה תקופה התייחס לכל פלגי המים המתוקים כסטטיים, שמשמעותו שבעלי אדמות היו בעלים של חלקים של נהרות, בצירוף כל הזכויות הנלוות.
בעלי אדמות יכלו גם לתבוע פיצויים בשל אובדן מים שהוטו במעלה הזרם.
למי שלא היה בעל אדמה לא היו זכויות שימוש, אלא אם השיג תביעת חזקה.
במשך הזמן התפתחו הזכויות מזכויות מבוססות קרקע לזכויות מבוססות שימוש, מה שאפשר למי שלא היו בעלי הקרקע להיות בעלים של זכויות בנות אכיפה.
כללי השימוש ההגיוני התפתחו בחלק מהמדינות.
זכויות המים בישראל נקבעו על ידי חוק המים, תשי"ט–1959, ובו נקבע:
מקורות המים שבמדינה הם קנין הציבור, נתונים לשליטתה של המדינה ומיועדים לצורכי תושביה ולפיתוח הארץ.
מקורות המים כוללים הן מים הזורמים על פני השטח והן מי תהום.
כל אדם זכאי לקבל מים ולהשתמש בהם בכפוף להוראות חוק המים.
זכותו של אדם בקרקע אינה מקנה לו זכות במקור מים הנמצא באותה קרקע או העובר בה או בגבולה.
זכותו של אדם לקבל מים ממקור מים עומדת לו כל עוד אין בקבלתם כדי המלחת המקור או דלדולו.
כל זכות למים צמודה לאחת ממטרות המים להלן; בטלה המטרה – פקעה הזכות למים:
שמירה ושיקום של ערכי טבע ונוף, לרבות מעיינות, נחלים ובתי גידול לחים (סעיף זה נוסף לתיקון בחוק משנת 2004).
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בתימן כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כפלילית הן לגברים והן לנשים ונענשת בעונש מאסר או מוות, אם כי הוצאות להורג אינן נאכפות לאור העובדה כי אזרחי להט"ב רבים אינם גלויים לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית בשל הומופוביה וטרנספוביה רחבה בקרב האוכלוסייה.
חוקת רפובליקת תימן, שתוקנה בשנת 2001, אינה מתייחסת לזכויות להט"ב, בעודה מבטיחה זכויות אדם מסוימות לכלל האזרחים, בתנאי שכל חקיקה חייבת להיות תואמת את עקרונות דין השריעה האסלאמי.
סעיף 264 לחוק העונשין הלאומי אוסר על מעשים הומוסקסואליים פרטיים בהסכמה בין גברים בוגרים.
העונש הקבוע בחוק לגברים לא נשואים הוא ענישה גופנית של 100 מלקות ועד שנת מאסר.
החוק קובע כי גברים נשואים שהורשעו בהומוסקסואליות יומתו.
סעיף 268 בחוק העונשין הלאומי אוסר על מעשים הומוסקסואלים פרטיים בהסכמה בין נשים בוגרות.
החוק קובע כי מעשים לסביים מכוונים נענשים עד 3 שנות מאסר.
בנוסף לחוק העונשין, ענישה על הומוסקסואליות יכולה לנבוע מאנשי דת איסלאמיסטים המבקשים לאכוף מוסר אסלאמי מסורתי בתוך משפחתם או עבור החברה הרחבה יותר.
במקרים ערניים כגון זה, העונש על הומוסקסואליות הוא לעיתים קרובות מוות.
מלחמת האזרחים בתימן (2014 עד היום)
בשנת 2013 התקבלו דיווחים אמינים על כך שחברי ארגון הטרור האסלאמי אל-קאעדה בחצי האי ערב הוציאו להורג גברים בשל היותם הומוסקסואלים.
אלימות כלפי אנשי להט"ב היא חלק מהאידאולוגיה של המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט, המחייבת עונש מוות על הומוסקסואליות בתחומה, בעיראק, סוריה תימן ולוב.
אכיפת החוק באזורים שבשליטת המדינה האסלאמית מענישה אנשי להט"ב רבים, בכך שהיא זורקת אותם מגגות של בניינים גבוהים, לאחר שנתפסו בקיום יחסים חד-מיניים.
אם הם שורדים את העונש שנקבע עליהם, הם נסקלים למוות.
באזורים מסוימים עונשם נעשה שימוש בעריפת ראש בגלל היעדר בניינים גבוהים שהנאשם ייזרק מהם.
תימן אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בתימן.
אין הכרה משפטית עבור טרנסג'נדרים בתימן עבור שינוי מגדרם במסמכי זהות רשמיים.
הממשלה בתימן חוסמת את הגישה לדפי אינטרנט המביעים תמיכה בזכויות להט"ב כמו גם לפרסומים ומגזינים שונים.
בשנת 2003, "Week", כתב עת בשפה הערבית, פרסם מאמר שכלל ראיונות עם גברים תימנים הכלואים בגין אשמת קיום פעילות הומוסקסואלית.
בשנת 2012, המגזין "Al Thakafiya" נסגר על ידי הממשלה בשל פרסום סקירה של הסרט המצרי, "Heena Maysara" (בעברית: "עד שהדברים ישתפרו") אשר במהלכו המבקר, יוצר תימני בשם חמיד עקבי, הביע תמיכה בזכויות להט"ב.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בתאילנד מתמודדים עם אתגרים משפטיים שאינם נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
הומוסקסואליות גברית ונשית חוקית במדינה, אם כי משקי בית בראשות זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות העומדות לרשות זוגות הטרוסקסואלים.
על פי סקר מ-2018, כ-8 אחוזים מהאוכלוסייה התאילנדית, המוגדרים כחמישה מיליון איש, נחשבים כחלק מקהילת הלהט"ב.
בשנת 2013 הצהיר בנגקוק פוסט כי "אף על פי שתאילנד נתפסת כאזור תיירותי לזוגות חד מיניים, המציאות עבור המקומיים היא שהחוק, ולעיתים קרובות הרגשות הציבוריים, אינם כל כך ליברלים".
דו"ח משנת 2014 מאת הסוכנות לפיתוח בינלאומי של ארצות הברית ותוכנית הפיתוח של האו"ם הצהיר כי חברי קהילת הלהט"ב התאילנדית "עדיין נתקלים באפליה המשפיעה על זכויותיהם החברתיות והזדמנויות בתעסוקה אף על פי שרשות התיירות מקדמת את תאילנד כמדינה ידידותית עבור להט"ב".
שינויים בגישה ובמדיניות הציבורית כלפי סוגיות להט"ב החלו להתרחש בתאילנד במהלך שנות ה-90 ובמיוחד החלק המוקדם של המאה ה-21. בשנת 2015 חוקקה תאילנד חוק מקיף נגד אפליה המכסה נטייה מינית וזהות מגדרית.
החל משנת 2019, הצעת חוק להכרה באיחוד אזרחי נידונה על ידי הפרלמנט התאילנדי, שאם תתקבל תעניק לזוגות חד מיניים מספר מזכויות הנישואים, בעיקר זכויות קניין וירושה, אך לא זכויות לרווחת הציבור, הטבות מס או אימוץ.
בשנת 2017, בנגקוק זכתה לתואר העיר השנייה בדירוג ידידות כלפי להט"ב באסיה, אחרי תל אביב, ישראל, בהתייחסות לסצנת חיי הלהט"ב בתוכה, חיי לילה, ליברליות ובטיחות.
רשות התיירות של תאילנד השיקה ב-2019 פרויקט עולמי תחת הכותרת "Go Thai Be Free" (לך לתאילנד, היה חופשי) לעידוד תיירות להט"ב מרחבי העולם.
פעילות הומוסקסואלית, בין מבוגרים בהסכמה הועברה אי-הפללה בתאילנד בשנת 1956. באמצעות חוק תיקון חוק העונשין משנת 1997, נקבע גיל ההסכמה ל-15 שנים ללא קשר למין או לנטייה מינית.
בשנת 2002 הודיע משרד הבריאות התאילנדי כי הומוסקסואליות לא תיחשב עוד כמחלת נפש או הפרעה.
ביוני 2024 אישרה תאילנד תיקון לחוק הנישואים, שהפך אותה למדינה הראשונה בדרום-מזרח אסיה והשלישית באסיה (אחרי טייוואן ונפאל) שמכירה בנישואים חד-מיניים.
בהצבעה היסטורית בסנאט, 130 סנאטורים הצביעו בעד השינויים בחוק הנישואים, ארבעה התנגדו ועוד 18 נמנעו.
החוק החדש ייכנס לתוקף לאחר אישורו הרשמי על ידי מלך תאילנד, ראמה ה-10, והפרסום בעלון הרשמי של בית המלוכה.
נכון לשנת 2021, תאילנד אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, באיגודים אזרחיים, בשותפויות ביתיות, במגורים משותפים לא רשומים או בכל צורה אחרת של איגודים חד-מיניים.
עם זאת, סקרי דעת קהל הציגו בעקביות תמיכת רוב בהכרה משפטית בנישואים חד מיניים.
בספטמבר 2011 הציעה הוועדה הלאומית לזכויות אדם (NHRC) והארגון הלא ממשלתי, רשת המגוון המיני, טיוטת חקיקה בנושא נישואים חד מיניים וביקשה את תמיכת ממשלת תאילנד בחוק.
במקום זאת, בדצמבר 2012 הקימה הממשלה ועדה לניסוח חקיקה המספקת הכרה משפטית לזוגות חד מיניים בצורה של שותפויות אזרחיות.
ב-8 בפברואר 2013 קיימו המחלקה להגנת זכויות וחירויות וועדת הפרלמנט לעניינים משפטיים, משפטים וזכויות אדם דיון ציבורי ראשון בנושא הצעת חוק השותפות האזרחית.
עד 2014, הצעת החוק לשותפות אזרחית זכתה לתמיכה דו-מפלגתית, אך נבלמה עקב אי שקט פוליטי במדינה.
במחצית השנייה של 2014 עלו דיווחים כי טיוטת הצעת חוק בשם "חוק השותפות האזרחית" תוגש לפרלמנט התאילנדי אשר תתיר לזוגות חד מיניים חלק מזכויות הנישואים הטרוסקסואליים.
הטיוטה ספגה ביקורת על כך שהגדילה את גיל המינימום מ-17 ל-20 ולא כללה זכויות לאימוץ.
בשנת 2017, פקידי ממשלת תאילנד הגיבו בחיוב לעתירה שנחתמה על ידי 60,000 אנשים הקוראים לחקיקת שותפויות אזרחיות לזוגות חד מיניים.
פיטיקאן סיטהיידג', מנכ"ל המחלקה להגנת זכויות וחירויות במשרד המשפטים, אישר שקיבל את העתירה ויעשה כל שביכולתו כדי להעבירה בהקדם האפשרי.
משרד המשפטים התכנס ב-4 במאי 2018 כדי להתחיל בדיונים על טיוטת הצעת חוק לשותפות אזרחית, שכותרתה "הצעת חוק רישום שותפויות מאותו מין".
על פי ההצעה, זוגות חד מיניים יוכלו לרשום את עצמם כ-"שותפים לחיים" ויקבלו חלק מזכויות זוגות נשואים.
הצעת החוק נדונה בדיונים ציבוריים בין התאריכים 12 עד 16 בנובמבר, שם דיווחו 98% תמיכה בצעד.
ב-25 בדצמבר 2018 אישרה הממשלה את הצעת החוק.
ב-8 ביולי 2020 אישרה הממשלה טיוטה חדשה של הצעת החוק אשר כעת עתידה להיות מוצגת באספה הלאומית.
ביוני 2020 הציג חבר מפלגת התקדמות קדימה הצעת חוק להתרת נישואים חד מיניים.
הייעוץ הציבורי בנושא ההצעה הושק ב-2 ביולי.
רק זוגות נשואים רשאים לאמץ בתאילנד אשר כתוצאה מאי הכרתה של המדינה בנישואים חד מיניים, יכולת אימוץ עבור זוגות חד מיניים אינה חוקית.
נשים רווקות רשאיות לאמץ בנסיבות מוגבלות אך לא גברים.
תאילנד ידועה כיעד פופולרי להסדרי פונדקאות לאורך שנים.
אולם בשנת 2015 אישר הפרלמנט התאילנדי חוק האוסר על זרים לנסוע לשטח המדינה עבור הסדרי פונדקאות מסחריים כאשר רק זוגות נשואים תושבי תאילנד מוגדרים כרשאים.
הפריה חוץ גופית (IVF) חוקית עבור זוגות נשואים בלבד.
אף אחת מהחוקות התאילנדיות השונות לא ציינה נטייה מינית או זהות מגדרית בתוכנה.
2558" אשר התקבל ב-13 במרץ 2015 ונכנס לתוקף ב-9 בספטמבר 2015, אוסר על אפליה המבוססת על זהות מגדרית ונטייה מינית, והיה החוק הראשון בתאילנד שהכיל שפה המזכירה נושאי להט"ב בתוכנו.
על פי החוק, אפליה של זכר, נקבה או "אדם בעל ביטוי מיני שונה ממינו המקורי של אותו אדם", דינה עד 6 חודשי מאסר וקנס של עד 20,000 באט.
עם זאת, החוק קבע חריגות ל-"חינוך, דת ואינטרס הציבור", סעיף אשר זכה לביקורות ציבוריות חריפות בהם מארגוני זכויות נשים.
ניתוחים לשינוי מין בוצעו בתאילנד מאז 1975, והמדינה מוגדרת בין היעדים הפופולריים ביותר בעולם עבור מטופלים מסוג זה.
טרנסג'נדרים שכיחים למדי בתחום הבידור הפופולרי התאילנדי, תוכניות טלוויזיה והופעות במועדוני לילה.
אף על פי נראות ציבורית רחבה, טרנסג'נדרים מתמודדים עם חסמי תעסוקה משמעותיים, כולל עבודה במשרה מלאה, תפקידי מנהלים או קידום מכירות, על פי מחקר שנערך על ידי ארגון העבודה הבינלאומי לשנת 2015. אפליה בתעסוקה מרתיעה לעיתים קרובות טרנסג'נדרים לחפש אפשרויות תעסוקה נוספות או להיכנס לשוק העבודה.
מחקר הארגון מצא כי טרנסג'נדרים מתמודדים עם "אפליה והשפלה יומיומיות" אשר מקצרות לעיתים קרובות את אורך תקופת הקריירה שלהם.
מאמר מערכת בבנגקוק פוסט בשנת 2013 ציין כי "אנחנו לא מוצאים טרנסג'נדרים כפקידים בכירים, רופאים, עורכי דין, מדענים או מורים בבתי ספר ובמכללות ממשלתיים.
וגם לא כמנהלים בעולם התאגידים.
דלתות סוכנויות הממשלה והתאגידים הגדולים עדיין מוגדרות כסגורות לנשים טרנסג'נדריות".
מקרים ספציפיים של אפליה על רקע טרנספובי כוללים בית חולים שסירב לאפשר לאישה טרנסג'נדרית להישאר במחלקה של אישה, אף על פי שעברה ניתוח לשינוי מין.
בשנת 2007 דנו המפלגות באספה הלאומית בתאילנד התרה לאזרחים טרנסג'נדרים להכרה בשינוי שמם באופן חוקי לאחר העברת ניתוח לשינוי מין.
ביולי 2019 הוצגה בפני האספה הלאומית הצעה להכרה בחוק עבור שינוי מגדר.
בין היתר, ההצעה כוללת הכרה לאנשים שעברו ניתוח להתאמה מגדרית לשינוי מגדרם החוקי במסמכים רשמיים לצד כיסוי שינוי שם, זכויות נישואים וגיוס צבאי.
בשנת 2005 הסיר צבא תאילנד את האיסור על שירות אנשי להט"ב מוצהרים לשרת בכוחותיו.
לפני ההתרה, להט"בים פוטרו על רקע "הפרעה נפשית".
במאי 2009, הצלב האדום התאילנדי אישר שוב את איסורו על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) לתרום דם, למרות מסעי הסברה וקריאות לשינוי מדיניות זו.
תאילנד ידועה לאורך השנים כמדינה עם מוניטין של סובלנות בכל הנוגע לאנשי להט"ב, בה נכללים מועדוני לילה וגיי ברים רבים.
מגזין הלהט"ב הראשון, Mithuna, החל לפרסם את מאמריו מאז 1983.
עם זאת, בשנת 1989 תיאר פעיל זכויות הלהט"ב נטיי טירארוג'יאנאפונגס, את מצב קבלת הקהילה הגאה התאילנדית כמסובך יותר אף על פי שחבריה לא התמודדו עם דיכוי ישיר מהמדינה, "זאת שאלה של שלילה מתוחכמת באמצעות חוסר נראות וחוסר מודעות חברתית לאנשים הומוסקסואלים.
אף על פי שאנשים מכירים בקיומה של הומוסקסואליות הם עדיין לא רגילים הרעיון של הומואים בגלוי ואפילו פחות מבינים את הרעיון של זכויות לסביות והומואים".
המצב החל להשתנות בשנות ה-90 עם אירועים ציבוריים רבים יותר, כגון פסטיבלי גאווה שהתקיימו מדי שנה בין השנים 1999–2007 בבנגקוק, עד שסכסוכים פנימיים בקהילת הלהט"ב וויכוחים עם התומכים הפיננסיים בפסטיבל מנעו קיום אירועים עתידיים.
מצעד הגאווה של בנגקוק היה צפוי להתקיים שוב בנובמבר 2017, הפעם הראשונה מזה 11 שנים, אך נדחה בגלל תקופת האבל הלאומית של ראמה התשיעי, מלך תאילנד.
בעיר פוקט נערכים אירועי גאווה בכל שנה מאז 1999. המצעד השני בעיר צ'יאנג מאי שבצפון העיר בשנת 2009 עורר עורר עוינות רבה עד וכתוצאה מכך בוטל.
כשהמשתתפים התכוננו לצעדה, קבוצה פוליטית הקיפה את המתחם שבו התכנסו, צעקה עלבונות דרך מגפונים כלפי המשתתפים והשליכה פירות וסלעים לעבר הבניין בו הסתתרו.
עם זאת, עשר שנים מאוחר יותר, יותר מ-500 איש כולל פוליטיקאים, צעדו במצעד הגאווה של צ'יאנג מאי ב-21 בפברואר 2019 שהוקדש לזכרו.
"Songkran" הוא החג הלאומי של השנה החדשה בתאילנד, אשר חל ב-13 באפריל בכל שנה.
החג קיבל משמעות מיוחדת בשנים האחרונות עבור התושבים הלהט"בים והמבקרים בה, שכן הוא מתקיים בו זמנית עם מסיבת המעגלים הגאה של סנגקראן בבנגקוק, שנחשבה לחגיגה הגאה הגדולה ביותר באסיה.
מאז שנות ה-80, פרסומים רבים בנושאי להט"ב זמינים בתאילנד, כמו גם דמויות בסרטים תאילנדיים היו נפוצים מאז שנות השבעים, לעיתים קרובות כתקלה קומית, אם כי רק בגל החדש של הקולנוע התאילנדי בסוף שנות התשעים החלו סרטים תאילנדים לבחון לעומק את דמויות להט"ב ונושאי חייהן.
לקראת הבחירות הכלליות בשנת 2019, מפלגות פוליטיות הביעו תמיכה בהתרת נישואים חד מיניים וזכויות להט"ב.
מפלגת התקדמות קדימה קראה ללגליזציה של נישואים חד מיניים ולתיקונים בתוכנית הלימודים הרשמית של בתי ספר כך שהיא "לא תפיץ יותר סטריאוטיפים ודעות קדומות נגד קהילת הלהט"ב".
מפלגת המהצ'ון, מפלגת הכוח המקומית, מפלגת תאילנד פולאמאנג, המפלגה הליברלית, מפלגת צ'אט פואה, מפלגת פשוטי העם והמפלגה הדמוקרטית הביעו כולן תמיכה בנישואים חד מיניים.
מפלגת פאו תאילנדי, המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט, ידועה גם כן כתומכת בהתרת נישואים חד מיניים.
מפלגת תרשים הרקסה התאילנדית, שנאסרה במרץ 2019 בשל מעורבותה של הנסיכה אובול רטנה, הצהירה כי היא תומכת בהתרת שותפויות אזרחיות לזוגות חד מיניים.
במרץ 2019 נבחרה לפרמנט התאילנדי יוצרת הסרטים תנוארין סוכאפיסיט ממפלגת התקדמות קדימה והפך לחבר הפרלמנט הטרנסג'נדר הראשון במדינה.
שלושה מועמדים טרנסג'נדרים נוספים מאותה מפלגה, נבחרו גם כן.
לשכת הנציבות העליונה לזכויות אדם של האו"ם זיהתה רצח, מכות, חטיפות, אונס ותקיפה מינית נגד להט"בים כדוגמאות לאלימות הומופובית וטרנספובית וציינה כי אלימות כלפי להט"ב "נוטה להיות מרושעת במיוחד בהשוואה להטיות אחרות של פשעים ממניעים שונים".
על פי סקר דעת קהל שנערך בשנת 2015, 89% מהתאילנדים היו מקבלים חבר הומו או חברה לסבית, 80% לא היה אכפת אם בן משפחתם היה חלק מקהילת הלהט"ב ורוב של 59% היו בעד לגליזציה של נישואים חד מיניים.
על פי סקר "YouGov" שנערך בשנת 2019 בקרב 1,025 משיבים, 63% מהתאילנדים תמכו בלגליזציה של שותפויות חד מיניות, כאשר היו 11% נגד ו-27% העדיפו שלא להשיב.
זכויות הנשים בקוריאה הצפונית השתנו לאורך ההיסטוריה.
חלוקת קוריאה והרעב ההמוני בקוריאה הצפונית מילאו תפקיד חשוב בעיצוב זכויות הנשים במדינה.
עד ל-1945, בקוריאה הצפונית, לנשים היו מעט מאוד זכויות.
הן עסקו בטיפול צאצאי המשפחה.
לנשים היו הזדמנויות מועטות להשתתף בחיים החברתיים, הכלכליים או הפוליטיים.
בחברה הקוריאנית המסורתית, השכלה אקדמית לא הייתה חשובה לנשים, ורק מעטות קיבלו השכלה אקדמית.
במאה ה-19, מיסיונריות נוצריות הקימו בתי ספר לבנות, ואפשרו לצעירות קוריאניות לקבל השכלה מודרנית.
המעמד החברתי ותפקידיהן של נשים השתנו באופן קיצוני לאחר 1945. ב-30 ביולי 1946, העבירו השלטונות מקו רוחב 38 צפון חוק שוויון מיני.
חוקת קוריאה הצפונית מ-1972 קבעה כי "נשים מחזיקות במעמד חברתי שווה לגברים".
חוקת 1990 קבעה כי המדינה מחויבת ליצור תנאים שונים לקידום נשים בחברה.
באופן עקרוני, החוק הצפון קוריאני תומך בשוויון מיני.
עם זאת, זכויות נשים אינן מבוצעות במלואן.
אף על פי שהמשטר של קים ג'ונג-און הביא לנשים השתתפות שווה יותר בכוח העבודה מחוץ לבית ולגישה רבה יותר לחינוך, נשים המשיכו להיחשב נחותות מגברים.
חלק מההיבטים של תוכניות הלימודים בין בתי הספר לבנים לבתי הספר לבנות שונים, כאשר בבתי הספר לבנים יש דגש על חינוך גופני, כאשר בבתי ספר לבנות יש דגש על כלכלת בית.
עם זאת, במערכת האוניברסיטאות של קוריאה הצפונית, רוב הנשים מתמחות ברפואה, ביולוגיה, שפות זרות וספרות.
קוריאה הצפונית נותרה חברה פטריארכלית ביותר, ותפקידן של הנשים במישור המשפחתי ובמרחב הציבורי השתנה מספר פעמים מסוף מלחמת העולם השנייה ועד היום.
לאחר המלחמה, נשים השתתפו בכלכלה הסוציאליסטית, ומילאו תפקיד מרכזי בשיקום המדינה.
עם זאת, ככל שהכלכלה השתפרה, נשים היו פחות נחוצות בכוח העבודה, ולכן התפתח מהלך להעביר נשים לבצע תפקידים מסורתיים יותר.
עובדי מדינה ומשפחותיהם בקוריאה הצפונית יכלו להתקיים מהמנות שקיבלו מהמדינה, אך במהלך הרעב הצפון-קוריאני בשנות ה-90 של המאה ה-20, המשפחות נאלצו לחפש תמיכה כספית במקום אחר.
הממשלה חסרת המזומנים מסתמכת, במידה רבה, על העבודה החופשית שהיא מקבלת מגברים, וסביר להניח שהנוהג הזה לא יופסק בזמן הקרוב.
המעורבות הנוכחית של נשים בשוק העבודה איננה ודאית, בעיקר בשל הכלכלה האפורה הבלתי מוסדרת בשוק, שגדלה מאז הרעב.
על פי הארגון Human Rights Watch, נשים חשופות לאלימות מינית ולניצול מיני, ו-"יישום הכללים והתקנות על פעולות השוק הן שרירותיות ופקידי ממשלה יכולים לדרוש שוחד ולהטריד מינית ולכפות נשים ללא כל עונש".
אפילו במעמדות הנמוכות ביותר של הסונגבון, שיטת מעמד שמיוחסת לקוריאה הצפונית, נשים מתמודדות עם פעולות איבה ייחודיות, בעיקר בשל הגעתן לזנות ולשימוש בסמים, ואפילו סיכון בהתעללות מינית או בסחר מיני.
הרעב הצפון-קוריאני בשנות ה-90 של המאה ה-20 שינה את החברה הצפון-קוריאנית באופן עמוק.
במהלך ואחרי הרעב, מיליוני צפון-קוריאנים היו צריכים לשרוד בכוחות עצמם.
עבור אלפי נשים צפון-קוריאניות, זנות הייתה אסטרטגיית ההישרדות האחרונה שיכלו לעשות.
בסוף הרעב הצפון-קוריאני, הסחר המיני היה נפוץ בקוריאה הצפונית.
הזנות בקוריאה הצפונית נהייתה מאורגנת יותר ודורסנית יותר.
ב-2008, הואשמו מספר בכירים בשלטון בהגנה על בית בושת בהמהונג.
ב-2009, נעצר מנהל פונדק בהייסאן על ידי המשטרה, בגין סרסרות של נשים ונערות, חלקן באמצע שנות העשרה לחייהן.
"רפורמת" המטבע של קוריאה הצפונית מ-2009 גרמה ליותר נשים להגיע לזנות.
ב-2010, בית בושת בצ'ונגג'ין אורגן על ידי זוג מנהלים שהתאימו בין לקוחות, לעיתים קרובות חיילים, לעובדי מין, לעיתים קרובות סטודנטיות באוניברסיטה ונשים שתלויות בסמים.
ב-2014, מנהל מפעל צפון-קוריאני בסין הואשם בסרסרות של עובדות במפעל.
לא ניתן לדעת האם הממשל בקוריאה הצפונית מקבל או דוחה סחר מיני במדינה.
באופן עקרוני יותר, בחברה שבה פקידים הם החוק, שבה האכיפה היא שרירותית, ובה המדינה מרוויחה מסחר לפחות בעקיפין, לא ניתן להבחין בין שחיתות למדיניות קיימת.
העיתון Daily NK דיווח שזנות מנוהלת יותר ויותר על ידי אנשי עסקים בעלי קשרים טובים בקוריאה הצפונית, ומוגנת על ידי הפקידים שהם קשורים אליהם.
עריק צפון-קוריאני אמר לחבר האספה הלאומית של קוריאה הדרומית, הא טא-קיונג , שבעיר שהוא גדל היו 500 זונות מתוך 400,000 איש שגרו בעיר.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בתוניסיה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית שידועה בחוק העונשין כ-"מעשה סדום" מוגדרת כעבירה פלילית ונושאת עונש מאסר של כ-3 שנים מאז 1913 (כחלק מתוניסיה הצרפתית).
על פי דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית לשנת 2018 על מעמד זכויות האדם בתוניסיה, "הרשויות משתמשות מדי פעם בסעיף איסור מעשה הסדום בחוק העונשין כדי לעצור ולחקור אנשים על הפעילויות והנטיות המיניות שלהם, על פי דיווחים לפעמים על סמך המראה החיצוני שלהם בלבד".
לאורך השנים נוסדו בתוניסיה כ-7 קבוצות שונות למען קידום זכויות להט"ב במדינה בהם הארגון הראשון שמס בשנת 2015 שב-18 במאי 2015 קיבל הכרה ממשלתית רשמית כארגון.
בינואר 2018 התקיים בהצלחה פסטיבל הסרטים הקווירי של מוג'ודין שנוסד על ידי הארגון מוג'ודין, והיה לפסטיבל הסרטים הראשון אי פעם שנחגג בקרב להט"ב בתוניסיה ובצפון אפריקה בכלל.
המהדורה השנייה של הפסטיבל נערכה בין התאריכים 22–25 במרץ 2019 במרכז הבירה תוניס.
לקראת הבחירות לנשיאות תוניסיה 2019 , עורך הדין ופעיל זכויות הלהט"ב מוניר באטור הכריז על מועמדותו לנשיאות, מה שהפך אותו לגבר ההומוסקסואל הגלוי הראשון שהתמודד לנשיאות בתוניסיה ובעולם הערבי בכלל.
מסוף המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19, גברים הומוסקסואלים מילאו בתוניסיה תפקידים חברתיים דומים לאלה בחלקים אחרים של העולם המוסלמי למרות סטיגמטיזציה מתמשכת בעודם שימשו כמתווכים בין מרחבים גבריים ונשיים במהלך חגיגות חתונה, הוזמנו לבתי גברים בנוכחות נשותיהם ויכלו להיכנס למרחבים פרטיים שהיו שמורים לנשים בלבד במעמד דומה לעיוורים.
עידן זין אל-עאבדין בן עלי
במהלך שנות שלטונו של זין אל-עאבדין בן עלי בין השנים 1987–2011, המשטר צינזר באופן עקבי מידע על זכויות להט"ב ואתרי היכרויות עבור להט"ב בתוניסיה.
לאחר המהפכה התוניסאית והבחירות לאספה המכוננת של תוניסיה ב-2011 , השר לזכויות אדם וצדק מעברי, סמיר דילו, העיר בערוץ בטלוויזיה הלאומית כי "הומוסקסואליות אינה סוגיה של זכויות אדם, אלא מצב הזקוק לטיפול רפואי".
פעילי הארגון אמנסטי אינטרנשיונל גינו את אמירתו לאחר מכן.
ביוני 2012 הממשלה התוניסאית דחתה את המלצת ועדת האו"ם לזכויות אדם לבטל את הפללתה של פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה במדינה וטענה כי "מדובר במושג מערבי העומד בסתירה לאסלאם ולתרבות התוניסאית".
מבקרי עמדת הממשלה טענו באופן אירוני שהחקיקה לאיסור פעילות הומוסקסואלית הועברה תחת ממשלת תוניסיה הצרפתית, אם כי לצרפת המטרופוליטנית עצמה לא היו חוקים כאלה באותה עת.
סעיף 230 לחוק העונשין התוניסאי משנת 1913 (ששונה ברובו בשנת 1964) קובע עונש של עד 3 שנות מאסר בגין קיום יחסים הומוסקסואלים בין מבוגרים בהסכמה, אשר מוגדרים על פי החוק כ-"מעשי סדום".
ארגון זכויות הלהט"ב התוניסאי שמס קרא לאורך שנים לביטול סעיף 230 בעוד מספר ארגונים אזרחיים כגון האגודה התוניסאית לנשים דמוקרטיות , קוראים גם כן לביטול שלו.
הארגון דיווח כי מאז המהפכה התוניסאית ב-2011, מספר הולך וגדל של גברים הומוסקסואלים נכלאים לאורך השנים על רקע נטייתם המינית, 127 בשנת 2018 בניגוד ל-79 ב-2017 ו-56 ב-2016. נכון לאפריל 2019, לפחות 22 מעצרים בוצעו עד אותה תקופה ב-2019 על רקע הומוסקסואליות.
ביצוע קרוס-דרסינג אינו מוגדר כבלתי חוקי במפורש אם כי טרנסג'נדרים, יחד עם הומוסקסואלים, מואשמים לעיתים קרובות בהפרת סעיף 226 של חוק העונשין שמפליל "שערוריות נגד הגינות ציבורית".
ביוני 2012 דחה שר זכויות האדם סמיר דילו את המלצות ועדת האו"ם לזכויות אדם לתוניסיה לבטל את ההפללה הקיימת בחוק של קיום יחסים הומוסקסואלים בין מבוגרים בהסכמה וקבע כי המושג נטייה מינית "שייך ספציפית למערב אשר נדחה על ידי החוק התוניסאי המתאר בבירור את תוניסיה כמדינה ערבית מוסלמית".
בתגובה, אמר אמנולה דה סונדי, עוזר פרופסור ללימודי האסלאם באוניברסיטת מיאמי, "נראה שהשר קובע שסעיף 230 עוסק בשמירה על האסלאם, אך זהו סעיף קולוניאלי צרפתי שהוטל על תוניסיה ב-1913, ללא שום קשר לאסלאם או למסורות הערביות התוניסאיות".
בשנת 2014 הושק קמפיין ברשת החברתית פייסבוק לביטול הסעיפים הפליליים שפועלים נגד אזרחי להט"ב בתוניסיה.
נציג מהקמפיין הצהיר שהפעילים שלו יגישו בקשה להירשם כעמותה רשמית בתוניסיה שתפעל למען ביצוע הרפורמות המשפטיות בנושא.
נשיאת העמותה לעתיד הצהירה בדבריה כי "אנו מקווים להוכיח שהומוסקסואלים תוניסאים הם אזרחים ופטריוטים שזכאים לאותן זכויות כמו שאר האוכלוסייה".
באוקטובר 2015 שר המשפטים מוחמד סאלח בן עיסה קרא לבטל את סעיף 230 של חוק העונשין, אך ננזף במהירות על ידי נשיא תוניסיה אל-באג'י א-סבסי באומרו כי היוזמה "לא תתרחש".
ב-7 בדצמבר 2016 שני גברים תוניסאים נעצרו בחשד לקיום פעילות הומוסקסואלית בסוסה, עברו בדיקה אנאלית כפויה להוכחת נטייתם החד-מינית ונאלצו לחתום על הודאה על שביצעו "מעשי סדום".
ב-11 במרץ 2017 בעודם בערבות, נגזרו עליהם עונשי מאסר של 8 חודשים כל אחד.
ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch" פרסם דו"ח במרץ 2016 שקורא לממשלת תוניסיה לבטל את ההפללה של הומוסקסואליות במדינה בו ציין כי האפליה המתמשכת נגד הומוסקסואלים וגברים הנתפסים כהומוסקסואלים מהווה "הפרות חמורות של זכויות אדם" שכוללות "מכות, בדיקות אנאליות כפויות ויחס משפיל שגרתי".
חלק גדול מהדו"ח כלל את יחס הרשויות התוניסאיות בתקרית "ששת הקירואן" בו 6 סטודנטים בקירואן נעצרו ונענשו על רקע סעיף 230 לחוק העונשין.
ב-15 ביוני 2018, ועדת הפרט לחירויות ושוויון , ועדה נשיאותית שמורכבת ממחוקקים, פרופסורים ופעילי זכויות אדם, המליצה לנשיא א-סבסי על העברת אי-הפללה של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בתוניסיה.
חבר הפרלמנט בוכרה בלחאג' חמידה הצהיר לרשת החדשות "NBC News" כי המלצת הוועדה היא "ביטול מוחלט של סעיף 230".
הוועדה הציעה אפשרות שנייה, אשר כללה אפשרות להורדת ההפללה לקנס של 500 דינר תוניסאי וביטול חובת המאסר.
הוועדה כתבה בדו"ח שלה באומרה כי "למדינה ולחברה אין שום קשר לחיי המין של מבוגרים...
הנטיות המיניות והבחירות של אנשים חיוניים לחייהם הפרטיים".
לאורך השנים ממשלת תוניסיה השתמשה בעבר בבדיקות אנאליות כפויות כדי להוכיח האם הנאשמים הם בעלי נטייה מינית הומוסקסואלית ובכך לקבוע אם ביצעו "מעשי סדום".
הפרקטיקה זכתה לביקורת שליליות רבות מצד ארגוני זכויות אדם ורופאים, בעוד אם הפרט, שהואשם בהומוסקסואליות, יסרב להיבדק באופן אנאלי, השלטונות יראו בסירוב כעדות לאשמה.
עם זאת, דה פקטו, מדיניות זו ממשיכה להיות מיושמת גם בהווה.
בספטמבר 2017 הסכים השר הממונה על היחסים עם גופים חוקתיים, חברה אזרחית וארגוני זכויות אדם, מהדי בן גרביה, להפסיק בדיקות אנאליות כפויות כהוכחה להומוסקסואליות.
בן גרביה הצהיר לסוכנות הידיעות הצרפתית כי הרשויות עדיין יכולות לבצע בדיקות אנאליות לגברים החשודים בפעילות הומוסקסואלית, אך לא ניתן עוד לבצע את הבדיקות הללו "בכוח פיזי או מוסרי או ללא הסכמת האדם הנוגע בדבר".
בנוסף, בן גרביה הצהיר כי תוניסיה "מחויבת להגן על מיעוטים מיניים מכל צורה של סטיגמטיזציה, אפליה ואלימות.
החברה האזרחית צריכה להיות מוכנה תחילה לשינוי כזה במדינה מוסלמית".
תוניסיה אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור).
על פי סקר משנת 2014 שנערך במדינה על ידי האיגוד הבינלאומי "ILGA", כ-18% הנסקרים היו בעד הכשרה של נישואים חד-מיניים בתוניסיה, כאשר 61% התנגדו.
בשנת 2020 אישרו השלטונות בתוניסיה איחוד משפחות של זוג חד-מיני אשר נישא בחו"ל, מהלך שדווח בתחילה כ-"הכרה עקיפה בנישואים חד-מיניים", אך הממשלה הצהיר כי אינה מכירה בנישואים חד-מיניים בעוד ייתכן שהאישור היה "פיקוח מנהלי".
לא קיימים חוקים שמעניקים הגנה משפטית מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בתוניסיה.
לא קיימת הכרה משפטית עבור טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית בתוניסיה עבור שינוי מגדרם במסמכי זהות רשמיים.
ב-22 בדצמבר 1993 דחה בית המשפט לערעורים בתוניס בקשה של אישה טרנסג'נדרית לשנות את מגדרה המשפטי (מעמד אזרחי) מזכר לנקבה.
עם זאת, בשנת 2018, טרנסג'נדר תוניסאי הצליח לשנות את מגדרו המשפטי בפסק דין שתואר בתקשורת הבינלאומית כ-"מהפכני".
בשנת 2015, שמס, הוקם כארגון זכויות הלהט"ב הראשון של תוניסיה.
ב-18 במאי 2015 קיבל הכרה ממשלתית רשמית כארגון.
ב-10 בדצמבר 2015 ביום זכויות האדם הבינלאומי הצטרף הארגון לקבוצות פעילים מקומיות כדי למחות על האפליה המתמשכת נגד אזרחי להט"ב בתוניסיה.
לאורך השנים, הוקמו כ-7 קבוצות שונות למען זכויות להט"ב בתוניסיה בהן: שמס, מוג'ודין, דאמז, צ'ופ, קלמטי, אלוואני וקוויר של בלד.
במאי 2016 מספר עמותות להט"ב ארגנו אירוע גאווה דיסקרטי בבירה תוניס.
האגודות ארגנו בנוסף אירועים והפגנות פומביות לציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה באותו החודש.
תחנת רדיו מקוונת שמשרתת את חברי קהילת הלהט"ב התוניסאית החלה לפעול בדצמבר 2017 אשר על פי הערכות, התחנה מוגדרת כראשונה מסוגה בשפה הערבית.
במרץ 2011 הושק המגזין המקוון הראשון של תוניסיה עבור קהילת הלהט"ב במדינה, "Gayday".
כריכות הפרסומים החלו לכלול סיפורים וראיונות הקשורים לאזרח להט"ב במדינה ומאמרים באנגלית וצרפתית.
ב-2012 נפרץ אתר המגזין כאשר האקרים הומופובים השתלטו על חשבונות הדוא"ל, הטוויטר והפייסבוק שלו.
הפריצות התרחשו בשיאו של קמפיין בינלאומי שהמגזין לקח חלק בו להעלאת המודעות לגבי רציחות אימואים בעיראק כולל הומוסקסואלים על ידי המדינה האסלאמית.
בהתייחסו לציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה, פאדי קרוז', העורך הראשי והיוצר של המגזין הצהיר בראיון בשנת 2012 באומרו "קהילת הלהט"ב התוניסאית מגבשת באופן דיסקרטי את בסיס התמיכה שלה".
מספר סרטים תוניסאים נוצרו לאורך השנים שעוסקים ברומנטיקה הומוסקסואלית, שכוללים בין היתר את איש האפר (1986), בדווין האקר (2003), פרח השכחה (2005), המחרוזת (2010), והיסטוריות של תוניס (2011).
בינואר 2018 התקיים בהצלחה פסטיבל הסרטים הקווירי של מוג'ודין אשר נוסד על ידי הארגון מוג'ודין, והיה לפסטיבל הסרטים הראשון אי פעם שצוין בקרב אזרחי להט"ב בתוניסיה ובצפון אפריקה בכלל.
המהדורה השנייה של הפסטיבל נערכה ב-22–25 במרץ 2019 במרכז הבירה תוניס.
בשנת 2019 לקראת הבחירות לנשיאות תוניסיה באותה שנה, עורך הדין ופעיל זכויות הלהט"ב מוניר באטור הכריז על מועמדותו לנשיאות, מה שהפך אותו לגבר ההומוסקסואל הגלוי הראשון שהתמודד לנשיאות בתוניסיה ובעולם הערבי בכלל.
אויסם בלגזם , שחקן כדורגל לשעבר, סופר ויזם הומוסקסואל תוניסאי-צרפתי.
קוקה מקוויר , אמן ופעיל זכויות להט"ב קווירי תוניסאי-צרפתי.
איכה סנוסי , אמנית קווירית תוניסאית-צרפתייה.
מוניר באטור , פוליטיקאי, עורך דין ופעיל זכויות להט"ב הומוסקסואל תוניסאי-צרפתי.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בשוודיה מוגדרות מהמתקדמות ביותר בעולם.
לאחר שאפשרה לזוגות חד מיניים להירשם להטבות שותפות ב-1995, הפכה שוודיה למדינה השביעית בעולם שמכשירה נישואים חד מיניים בשנת 2009 לאחר הולנד, בלגיה, ספרד, קנדה, דרום אפריקה ונורווגיה.
אפליה על רקע נטייה מינית מוגדרת כפלילית מאז 1987 ועבור זהות מגדרית וביטוי מגדרי מאז 2009. זוגות חד מיניים רשאים לאמץ במשותף מאז 2003, ולזוגות לסביות ישנה גישה להפריה חוץ גופית ולהזרעה מלאכותית מאז 2005.
שוודיה מוגדרת כאחת המדינות בעלות הקבלה הרחבה ביותר באירופה ובעולם עבור קהילות להט"ב, בעוד סקר משנת 2019 מטעם "Eurobarometer" הציג אחוז של 98% מהשוודים אשר הצהירו כי הומוסקסואלים וביסקסואלים אמורים להיות מוגדרים לצד אותן זכויות כמו הטרוסקסואלים, כנתון שצוין כגבוה ביותר באיחוד האירופי, ו-92% תמכו בהכשרת נישואים חד מיניים.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בשטחי שוודיה מאז 1944, אם כי גיל ההסכמה הוגדר כלא שוויוני לזוגות הטרוסקסואלים (15) ונקבע ל-18 שנים.
בשנת 1972, גיל ההסכמה הושווה לזוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד - 15 שנים.
באוקטובר 1979, שוודיה הצטרפה למדינות נוספות באותה עת אשר הסירו את סיווגה של הומוסקסואליות כמחלה, בעוד טרנסג'נדריות הוסרה מהגדרתה כמחלה בשנת 2017.
לזוגות חד מיניים בשוודיה הייתה הזכות לרשום את שותפויותיהם הרשומות משנת 1995 ואילך.
שותפויות אלה החזיקו באותן זכויות הנישואין למעט כפי שנקבע בסעיפים 3–4 לחוק.
מאז מאי 2009, לא ניתן עוד להיכנס לשותפויות רשומות חדשות עקב הכשרתם של נישואים חד מיניים במדינה.
מעמדן של שותפויות קיימות נותר ללא שינוי, אלא שנוספה הגישה להמירן לנישואין אם בני הזוג ירצו בכך.
החל מ-1 במאי 2009, נישואים חד מיניים הפכו לחוקיים בשוודיה לאחר דו"ח ממשלתי שפורסם במרץ 2007, שנכתב על ידי קנצלר המשפטים לשעבר הנס רגנר, אשר הציע להרחבת הנישואין עבור זוגות חד מיניים גם כן.
ב-1 באפריל 2009, הריקסדאג הצביע על החלת החוק, המאשר נישואים חד מיניים.
כלל מפלגות הפרלמנט תמכו בהצעה, למעט המפלגה השמרנית של הנוצרים-דמוקרטים.
ב-22 באוקטובר 2009 הצביעה האספה של כנסיית שוודיה בעד מתן ברכתה לזוגות חד מיניים, כולל השימוש במונח לנישואים: "äktenskap".
הכללים החדשים הוכנסו ב-1 בנובמבר 2009.
באוקטובר 2021, אושר משפטית שלבני משפחת המלוכה בשוודיה הנכנסים לנישואים חד מיניים חלות אותן חובות, זכויות ו/או הרשאות.
מאז 1 בפברואר 2003, לשותפים רשומים הותרו זכויות אימוץ זהות לזוגות נשואים.
בנוגע לאימוץ בינלאומי, מציין משרד המשפטים השוודי באומרו כי, "באשר לאימוץ מחו"ל, חשוב שנהיה רגישים ומודעים לכך שאותן מדינות איתן שוודיה משתפת פעולה מחזיקות לעיתים קרובות בדעה שונה לגבי הומוסקסואלים והורות הומוסקסואלית.
שיתוף פעולה בנושא בין מדינות האימוצים חייבים להתבסס על אמון.
בשנת 2005, התקבל חוק אשר החל להתיר לזוגות לסביות גישה להזרעה מלאכותית בסיוע בבתי חולים ציבוריים.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של שוודיה.
המדינה הייתה בין האומות הראשונות בעולם אשר החלו לאפשר לחברי הקהילה לשרת בכוחותיהן (מאז 1976).
גברים הומוסקסואלים הורשו לשרת בכוחות הצבא עוד לפני ששוודיה ביצעה את ביטולה של הומוסקסואליות כמחלה ב-1979.
הכוחות המזוינים של שוודיה הצהירו לאורך השנים כי הם "פועלים באופן פעיל למען סביבה שבה אנשים אינם מרגישים צורך להסתיר את נטייתם המינית או זהותם המגדרית".
ב-2015 פתחו בקמפיין גאווה בהשתתפות חיילת במדים עם תג דגל הגאווה על זרועה.
האותיות המודגשות של הטקסט הציגו את המשפט "כמה דברים שלא צריך להסוות", ואחריו הטקסט "שוויון הוא מרכיב חשוב בדמוקרטיה.
בצבא, אנחנו מתייחסים זה לזה בכבוד ורואים בשונות בינינו כוח.
אנחנו הוא ארגון מכיל שבו כל מי שמשרת ותורם צריך להרגיש רצוי ומכובד".
היכולת לשנות באופן חוקי את סמן המגדר במסמכי זיהוי רשמיים בשוודיה אפשרית מאז 1972. עם זאת, היה צורך לעמוד בקריטריונים מסוימים לשם כך בהם: להיות אזרח שוודי ובן 18, לא נשוי (לאחר שהתגרש במידת הצורך), חי במשך שנתיים כמין ההפוך אליו משתייך כזהותו המועדפת, להיות מעוקר והעברת ניתוח להתאמה מגדרית.
החוק הוערך מחדש ב-2007, והציע להסיר את הדרישות להיות אזרח שוודי, לא נשוי ומעוקר עבור שינוי מגדר בחוק, והוצג לשר לענייני בריאות ורווחה.
נציב האפליה השוודי (DO) והפדרציה השוודית לזכויות לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים ביררו לגבי עתידו של החוק החדש המוצע.
בינואר 2013, בית המשפט המנהלי לערעורים בסטוקהולם קבע כי הדרישות עבור העברת עיקור וניתוח להתאמה מגדרית על מנת שינוי מגדר אינן חוקתיות, ובכך בוטלו הדרישות דה פקטו.
ביולי אותה שנה, הדרישות בוטלו דה יורה כאשר הריקסדאג העביר תיקון לחוק להסרת הדרישות.
בפברואר 2015, ממשלת לוון הציגה שתי הצעות חוק בנוגע לטרנסג'נדרים, הראשונה כללה אפשרות לשינוי מגדר בחוק ללא כל צורה של הערכה פסיכיאטרית או פסיכולוגית וכן צורך באבחון או כל סוג של התערבות רפואית.
השנייה, התירה ניתוח להתאמה מגדרית רק אם המבקש מגיש חוות דעת חיובית מפסיכיאטר.
החל משנת 2019, הצעות החוק נותרו תלויות ועומדות והיו נושאים למספר התייעצויות ציבוריות.
נכון לאוגוסט 2020, הצעות החוק עדיין נמצאות בטיוטה מוקדמת.
עיקור היה בתוקף מאז 1972, וישנן הערכות כי חיוב העברתו עבור שינוי מגדר שומש ב-500 עד 800 טרנסג'נדרים שוודים.
במרץ 2017, ממשלת לוון הודיעה כי תפצה כ-800 טרנסג'נדרים שחויבו לעבור ניתוח להתאמה מגדרית ולהיות מעוקרים עבור שינוי מגדרם בעבר.
בסוף מרץ 2018 אישר הפרלמנט השוודי את המהלך.
בינואר 2018, רוב המפלגות בריקסדג הביעו עניין לחקירת האפשרות להכללת הכרה במגדר שלישי בחוק במסמכים רשמיים.
אפליה של גברים הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים הוצאה מחוץ לחוק על פי חוק העונשין מאז 1987. בשנת 2008 נוספו הטרגוריות של זהות מגדרית או ביטוי מגדרי לקוד אפליה מאוחד חדש שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 2009.
מאז 2002, חוקת שוודיה אוסרת אפליה על רקע "נטייה מינית".
עם זאת, חדל להתקיים ב-1 בינואר 2009, ואוחד עם שאר נציבי תלונות הציבור נגד אפליה לגוף חדש המכונה נציב תלונות הציבור על אפליה.
ה-"HomO" חקר תלונות של יחידים והגיש תביעות ייצוגיות בשמם, בהם, תביעה מוצלחת נגד בעל מסעדה בסטוקהולם שהטריד זוג לסביות.
משרדו של "HomO" היה המפתח בנקיטת מספר יוזמות בזכויות להט"ב בשוודיה והגשת הצעות פרלמנטריות, בהם הכשרתם של נישואים חד מיניים.
ב-16 במאי 2018, הפרלמנט השוודי הוסיף זהות טרנסג'נדרית וביטויה לחקיקת פשעי השנאה במדינה, החל מ-1 ביולי 2018 (נטייה מינית נכללה מאז 2010).
הפרלמנט הצביע בעד הוספת העילות לחוק דברי השטנה של המדינה, החל מ-1 בינואר 2019. חוק דברי השטנה זכה לביקורת שלילות על כך שהוא "מיושם באופן סלקטיבי", שכן הרשויות השוודיות סירבו להעמיד לדין אימאם אסלאמי בהאלמסטד אשר ב-2015 כינה הומוסקסואליות כ-"וירוס".
המהלך זכה לגינוי על ידי הפדרציה השוודית לזכויות לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים.
מוחמד עומר, בלוגר מוסלמי, טען כי הומופוביה בקהילה המוסלמית השוודית מוגדרת כ-"מיינסטרים במידה רחבה".
עומר טוען באומרו כי "במהלך שנותיי כמוסלמי, ביקרתי במספר מסגדים שוודיים מצפון לדרום.
בסך הכול, הומופוביה הייתה נורמלית.
שמעתי דברים גרועים יותר מהומוסקסואליות היא וירוס.
באף מסגד, אני חוזר באף אחד, לא נתקלת בהצהרות סובלניות כלפי הומוסקסואליות".
על פי מחקר שנערך בשנת 2021, לקבוצות של מהגרי להט"ב המוגדרים כפליטים מבקשי מקלט ממדינות בהן הומוסקסואליות מופללת, ישנה בריאות מינית גרועה יותר, נמנעו יותר מביקורים במרכזי בריאות והיו חשופות יותר לאלימות מינית.
בסתיו 2008 הציעה מועצת הבריאות והרווחה הלאומית כי גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) יהיו זכאים לתרום דם, אם כי לאחר תקופת דחייה של שישה חודשים מקיומם יחסים.
הצעה קודמת ב-2006 לאפשר ל-"MSM" לתרום דם נדחתה.
מ-1 במרץ 2010, "MSM" היו אמורים להיות רשאים לתרום דם, לאחר שנה אחת של הימנעות מקיום יחסים, אך בנקי הדם דחו את החוק, וגרמו לעיכובו עד ל-1 באוקטובר 2011 לכל המאוחר.
דחיית החוק אפשרה עבור בנקי הדם זמן להסתגלות לתקנות החדשות.
בנובמבר 2011, כל בנקי הדם בשוודיה קיבלו הוראה להתחיל לקבל תרומות על ידי הומוסקסואלים וביסקסואלים, בתנאי שלא קיימו יחסים במשך כשנה.
החל מ-1 במאי 2021, תקופת הדחייה צומצמה ל-6 חודשים.
הפדרציה השוודית לזכויות לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (RFSL), מוגדר כאחד מארגוני הלהט"ב הוותיקים בעולם, אשר נוצר באוקטובר 1950 כסניף שוודי של הפדרציה הדנית של 1948. באפריל 1952, הארגון אימץ את שמו הנוכחי והכריז על היותו כארגון עצמאי.
בשנת 2009 הוגדר כבעל 28 סניפים ברחבי שוודיה, מפיטאה בצפון ועד מאלמה בדרום, עם מעל 6,000 חברים.
"RFSL" פועל למען זכויות תושבי להט"ב באמצעות הסברה, הפצת מידע וארגון פעילויות תמיכה חברתיות.
באופן בינלאומי, הארגון עובד עם האיגוד הבינלאומי "ILGA" וארגוני המדינות שכנות.
"RFSL" מפעיל מרכזי ייעוץ לנשים וגברים בסטוקהולם, גטבורג ומאלמה המוגדרים כמכרזים לאנשים המעוניינים לדבר על יציאה מהארון, טיפול ב-HIV/איידס, נושאים בריאותיים ומערכות יחסים, וכן למי שזקוקים לסיוע בקשר עם הרשויות ומוסדות הבריאות או הזקוקים לסיוע משפטי עם קבלת מקלט וצוואות.
בעקבות סדרת מהומות סטונוול אשר כללו עימותים אלימים בין חברי קהילת הלהט"ב בניו יורק לבין משטרת העיר כתוצאה מהתעמרותה ב-1969, ארגוני זכויות הלהט"ב בשוודיה הורחבו בהם הוקמה האגודה להומוסקסואלים באופסלה אשר נוסדה ב-1971, ו-"Gay Power Club" בארברו.
האחרון ארגן את ההפגנה הפומבית הראשונה בשוודיה לזכויות הומוסקסואלים ב-15 במאי 1971, עם כ-15 משתתפים בלבד.
הפגנות נוספות באופסלה נערכו מספר שבועות לאחר מכן ובסטוקהולם ב-27 ביוני.
הייתה מחלוקת בתוך "RFSL" בשנות ה-70, כאשר פעילים צעירים יותר דגלו בתנועה עם כיוון שונה של הפגנות פומביות, ורבים חשו שהארגון לא הצליח לטפל בזכויותיהם של לסביות וביסקסואלים.
בשנת 1975 התפצלו כמה מחברי הקבוצה כדי להקים אגודה משלהם אשר כונתה כחזית הלסבית.
קבוצות למען זכויות להט"ב שוודיות ראו את הניצחונות הפוליטיים הראשונים שלהן בתקופה זו כאשר בשנת 1973 הצהיר הריקסדאג כי "דו-קיום הומוסקסואלי הוא מנקודת מבט חברתית דו-קיום מקובל לחלוטין", ובשנת 1978 מינתה המדינה חקירה לגבי תנאי החיים של הומואים ולסביות בשוודיה.
החקירה הציעה איסור על אפליה כבלתי חוקית, מעמד פליט לחברי קהילה נרדפים, הגנות חוקתיות על הומואים ולסביות וחקיקת חוק עבור הכרה בחיים משותפים בין זוגות חד מיניים.
כיום, שוודיה מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות בעלות הקבלה הרחבה ביותר עבור קהילת הלהט"ב בעולם, עם ארגונים ומקומות שונים הפונים אל חברי הקהילה בהם מגוון מועדונים, ברים ובתי קפה, חוקים ומדיניות תומכת וקבלה ציבורית וחברתית גבוהה.
במרץ 2019, שוודיה זכתה בתואר יעד הטיולים הידידותי עבור קהילת הלהט"ב הטוב בעולם, יחד עם קנדה ופורטוגל.
המדינה מארחת פסטיבלי גאווה מדי שנה, מצעד הגאווה בבירה סטוקהולם הוא הפסטיבל הגדול והוותיק ביותר מסוג זה, והוא מאורגן מדי שנה מאז 1998. באירוע משתתפים בדרך כלל כחצי מיליון צופים, כולל כ-40,000 משתתפים בצעדה עצמה.
בשנים שלאחר מכן, פסטיבלי גאווה החלו גם בגטבורג, מאלמה ואופסלה, ואירועים מקומיים מתארחים גם בקהילות קטנות יותר, בהן לונד, ארברו, האלמסטד, פאלון ואחרות.
מצעד הגאווה בלפלנד, מתקיים מדי שנה ברחבי חבל הארץ של לפלנד הנערך מדי שנה בין המדינות הסקנדינביות של נורווגיה, שוודיה ופינלנד מאז שנערך לראשונה בשנת 2014 בעיר השוודית של קירונה.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בשווייץ מוגדרות בין המתקדמות ביותר בעולם.
חקיקה המכשירה נישואים חד מיניים, אימוץ משותף על ידי זוגות חד מיניים וגישה להפריה חוץ גופית עבור זוגות לסביות במדינה, הועברה ברוב של 64% מצביעים במשאל עם אשר התקיים ב-26 בספטמבר 2021 ועתידה להיכנס לתוקף ב-1 ביולי 2022.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה הפכה לחוקית בשווייץ מאז 1942 אם כי גיל ההסכמה בין זוגות הומוסקסואלים להטרוסקסואלים הושווה ל-16 שנים רק במאי 1992 בעקבות משאל עם.
מינואר 2022, שינוי מגדר במסמכי זהות על ידי "הגדרה עצמית" נכנסו לתוקף ברחבי שווייץ.
החוקה השווייצרית משנת 1999 (סעיף 8) מבטיחה יחס שווה בפני החוק, תוך ציון "אורח חיים" כאחד הקריטריונים המוגנים מפני אפליה אשר עשוי לכלול הגנה חוקתית עבור אזרחי להט"ב.
מספר סוגיות הנוגעות לאפליה מטעם מניעים הומופובים הוגדרו כעבירות פליליות מאז קיום משאל עם בנושא בפברואר 2020.
ארגון האינטרסקס הראשון בשווייץ הוא "Zwischengeschlecht".
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הפכה לחוקית בפריסה ארצית בשטחי שווייץ בשנת 1942 עם הנהגת קוד פלילי לאומי חדש.
בעבר, חלק מהקנטונים של שווייץ העבירו אי-הפללה בקשר לקיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה לפני כניסת הקוד הפלילי החדש בהם: ז'נבה, טיצ'ינו, וו וואלה מאז 1798 על ידי אימוץ קוד נפוליאון.
סעיף 187 לחוק הפלילי קבע כי גיל ההסכמה הכללי לפעילות מינית בשווייץ הוא 16 שנים.
שותפויות רשומות מוכרות בשווייץ על פי חוק עבור זוגות חד מיניים בלבד מאז 1 בינואר 2007, אז נכנס לתוקף חוק השותפות הרשומה.
לפני כן, הקנטונים ז'נבה, פריבור, נשאטל וציריך כבר אפשרו הכרה בשותפויות רשומות אלו בשטחם.
בשנת 2007, דווח כי אחד מכל עשרה איחודים בין בני זוג בקנטון של ציריך היו שותפויות רשומות.
נישואים חד מיניים אושרו במשאל עם ב-26 בספטמבר 2021. 64.1% מהמצביעים תמכו בתיקון לקוד האזרחי שהתיר נישואים חד מיניים, אימוץ משותף על ידי זוגות חד מיניים וכן גישה להפריה חוץ גופית לזוגות לסביות.
התיקון עתיד להיכנס לתוקף ב-1 ביולי 2022.
מקור התיקון בהצעת חוק של חברת הפרלמנט קתרין ברטשי, להכשרת נישואים חד מיניים.
ב-18 בדצמבר 2020, בית המחוקקים הפדרלי אימץ חקיקה מתאימה, המספקת גם גישה להפריה חוץ גופית לזוגות לסביות.
הצעת החוק הייתה כפופה לקיום משאל עם לאחר שמפלגת האיחוד הפדרלי הדמוקרטי של שווייץ, אשר כללה נציג אחד במועצה הלאומית, אספה 61,027 חתימות עבור כפיית קיומו בנושא.
בשיטת הדמוקרטיה הישירה למחצה של שווייץ, משאל על בנוגע לחקיקת הצעת חוק מתקיים אם מתנגדיה אוספים כ-50,000 חתימות בדרישה לכפייתו בתהליך חקיקתה בתוך שלושה חודשים.
ביוני 2019, הנשים הפרוטסטנטיות של שווייץ הודיעו על תמיכתן בחקיקת נישואים חד מיניים וטכנולוגיית רבייה מסייעת לזוגות לסביות.
באותו החודש, האיחוד השווייצרי של נשים קתוליות הביע את תמיכתו בהנהגת נישואים חד מיניים וטכנולוגיית רבייה מסייעת לזוגות לסביות גם כן.
בנובמבר 2019 הצביעה הכנסייה הפרוטסטנטית של שווייץ בעד הנהגת נישואים אזרחיים לזוגות חד מיניים.
באוגוסט 2020 הצביעה הכנסייה הקתולית העתיקה בשווייץ בעד ביצוע נישואים חד מיניים בכנסיות שלה.
רווקים, ללא קשר לנטייה מינית, עשויים לאמץ בשווייץ.
הצעת חוק המתירה אימוץ חורג לזוגות חד מיניים אושרה בפרלמנט באביב 2016 בעוד מתנגדי החקיקה ניסו ללא הצלחה לכפות משאל עם על העברת ההצעה.
החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2018. עד סוף דצמבר 2018, כשנה לאחר כניסת חוק האימוץ לתוקף, הוגשו כ-173 בקשות לאימוץ ילדים חורגים על ידי זוגות חד מיניים (נתונים אלה אינם כוללים את הקנטונים של לוצרן, תורגאו וציריך) אשר מתוכן, כ-22 הוגשו בקנטון ז'נבה ו-20 בעיר לוזאן.
אימוץ משותף הוגדר כבלתי חוקי עבור זוגות חד מיניים כיוון שהיה מוגבל עבור זוגות נשואים הטרוסקסואלים בלבד.
התיקון הסטטוטורי שלפיו נישואים חד מיניים הוכשרו במשאל העם בספטמבר 2021, המתיר לזוגות חד מיניים נשואים לאמץ במשותף ולגשת לטיפולי הפריה חוץ גופית עבור זוגות לסביות, עתיד להיכנס לתוקף החל מ-1 ביולי 2022.
אפליה במקום העבודה נגד אזרחי להט"ב בשווייץ הוכחה כבעיה מתמשכת בדו"ח משנת 2014 של המכון ללימודי מגדר באוניברסיטת ז'נבה והפדרציה של איגודי הלהט"ב של ז'נבה.
החוקה השווייצרית (סעיף 8) מבטיחה יחס שווה בפני החוק, תוך ציון "אורח חיים" כאחד מהקריטריונים המוצהרים הרבים המוגנים מפני אפליה בלתי הוגנת.
החוק השווייצרי מכיר בעיקרון חזק מאוד של חופש ההתאגדות, וככזה, יש לו רק הוראות מוגבלות לאסור אפליה במגזר הפרטי או בין אנשים פרטיים.
יוצאי דופן בולטים הם החוק לשוויון יחס לגברים ולנשים וסעיף "261bis" של חוק העונשין האוסר אפליה על בסיס "גזע, מוצא אתני, דת או נטייה מינית".
בשל מצב זה, תביעות פרטיות נגד אפליה לעיתים קרובות מוגשות על רקע האיסור של "פגיעה אישית" (סעיף 28א לחוק האזרחי).
הפסקת עבודה מפלה מוגנת במקרים בהם ניתן להוכיח שהעבודה הופסקה על סמך "נכס שהצד השני זכאי לו מתוקף אישיותו, למעט מקום שבו רכוש זה קשור לאופי חוזה העבודה או באופן משמעותי משפיע על סביבת העבודה".
עם זאת, היו מעט מאוד הליכים משפטיים בפועל המבוססים על תביעות נגד אפליה לכאורה על רקע זה, בעוד סקר משנת 2015 מצא שבעה מקרים בודדים, שאף אחד מהם לא כלל אפליה על בסיס נטייה מינית או זהות מגדרית.
כמו כן, קיימות הוראות נגד אפליה בחוקים ובתקנות של חלק מהקנטונים והעיריות בשווייץ.
בספטמבר 2017 אימצה הרשות המבצעת הקנטונית של ז'נבה תקנות חדשות נגד אפליה על רקע מין, נטייה מינית וזהות מגדרית.
מאז פברואר 2020, אפליה על רקע עילת "נטייה מינית" של אדם אסורה על פי סעיף "261bis" של הקוד הפלילי השווייצרי.
קטגוריה זו נוספה על ידי חוק משנת 2018, שאומץ על ידי משאל עם ב-9 בפברואר 2020, להוראה שאסרה אפליה בשל "גזע, מוצא אתני או דת".
המעשים האסורים הספציפיים בתוכן החוק על רקע העילות הם,
הסתה פומבית לשנאה או אפליה,
הפצה פומבית של אידאולוגיות או מסעות תעמולה שמטרתם השפלה או השמצה שיטתית של אנשים,
השפלה פומבית או אפליה של אנשים באופן הפוגע בכבוד האדם, או
סירוב לתת שירות המיועד להינתן לציבור הרחב.
על הפרות דין - עונש מאסר שלא יעלה על שלוש שנים, או עונש כספי.
שינוי חוק זה התרחש בשנת 2013 על ידי מתיאס ריינארד, חבר הפרלמנט השווייצרי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, עם הצעת חוק להחריג כל "אפליה והסתה לשנאה" על בסיס "גזע, אתני, דת או נטייה מינית".
ב-11 במרץ 2015, המועצה הלאומית הצביעה ברוב של 103 בעד מול 73 נגד כדי לאפשר להצעת החוק להמשיך בתהליך החקיקה.
הוועדה לעניינים משפטיים של מועצת המדינות אפשרה את המשך חקיקת ההצעה ב-23 באפריל 2015. בפברואר 2017 אישרה הוועדה לעניינים משפטיים של המועצה הלאומית, בהצבעה של 15 בעד ו-9 נגד, תיקון להצעת החוק המוסיף "זהות מגדרית" כעילת אפליה אסורה.
להצעת החוק התנגדו מספר מחברי מפלגת העם השווייצרית, אשר ראו בה כ-"מיותרת", אף על פי שהמפלגה כולה לא נקטה עמדה לגבי הצעת החוק בעוד המפלגות האחרות תמכו בעיקר בהצעתה, וכך גם 86% מהעם השווייצרי על פי דיווחי סקרים.
באוגוסט 2018 הודיעה המועצה הפדרלית על תמיכתה בהצעה, אך המליצה להסיר את המונח זהות מגדרית בשל "עמימותו".
המועצה הלאומית סירבה להסיר את המונח, ואישרה את הצעת החוק ב-25 בספטמבר 2018, בהצבעה של 118 בעד, 60 נגד ו-5 נמנעים.
ב-7 בנובמבר 2018, הוועדה לעניינים משפטיים של מועצת המדינות אישרה בהצבעה של 9 מול 2 (עם נמנע 1) את השינוי החוקי להפיכת אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית לפלילית.
בקביעת החלטתה לכלול גם את מונח הזהות המגדרית, הוועדה הצהירה כי "אנשים טרנסג'נדרים ואינטרסקסים היו קורבנות לאפליה גם כן לצד הומוסקסואלים וביסקסואלים".
בנובמבר 2018 אישרה מועצת המדינות את הצעת החוק בהצבעה של 32 בעד מול 10 נגד.
עם זאת, ב-23 קולות בעד מול 18 נגד, הצביעה על הסרת המונח "זהות מגדרית" בשל היותו "עמום מדי".
צירים רבים וארגוני זכויות להט"ב בירכו על הרחבת החוק כך שיכלול נטייה מינית, אך הביעו אכזבה מכך שהזהות המגדרית לא נכללה, אשר לדברי הארגון "Transgender Network Switzerland", "מוציאה ושוללת עוד יותר אינטרסקסים וטרנסג'נדרים.
החוק יושלם רק כאשר הוא יגנה אפליה על בסיס זהות מגדרית".
מכיוון שהנוסח המשפטי שונה, המועצה הלאומית נאלצה להצביע על כך מחדש.
ב-3 בדצמבר, למרות דרישת זוג מפלגות, בהצבעה של 107 בעד ו-77 נגד, המועצה הצביעה על אי הכללת זהות מגדרית בהצעת החוק אותה העבירה.
עד אפריל 2019, מתנגדי החקיקה אספו 70,000 חתימות כדי לכפות משאל עם על החוק.
משאל עם ב-9 בפברואר 2020 בנוגע לחקיקת החוק.
בסיומו, כ-63.1% מאזרחי שווייץ הצביעו בעד חקיקת ההצעה.
חוקים נגד פשעי שנאה ואלימות
בנובמבר 2016 החלו קבוצות למען זכויות להט"ב בשווייץ להציע קו סיוע טלפוני עבור חברי הקהילה השווייצרית לתמיכה בקורבנות אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
באוגוסט 2017, המועצה הפדרלית השווייצרית הביעה התנגדות להצעה שהוצעה על ידי המפלגה השמרנית-דמוקרטית שתאלץ את המדינה לספור ולרשום פשעי שנאה שבוצעו נגד אזרחי להט"ב בטענה כי מדיניות זו תהיה "קשה מדי עבור מעקב, שכן לא תמיד ברור אם הנטייה המינית או זהותו המגדרית של הקורבן היו הגורם".
עם זאת, המועצה הלאומית הצביעה ברוב בספטמבר 2019 לתמוך בהצעה (97–94).
סקר משנת 2018 אשר נערך בקרב 1,700 ילדי בית ספר בעיר נשאטל בגילאי 14–15, מצא כי 10% מהבנות ו-5% מהבנים זוהו כחלק מקהילת הלהט"ב.
מבין אלה, 38% דיווחו על קבלת "סטירות, בעיטות או אגרופים", 25% דיווחו על הטרדה תכופה, 16% דיווחו על היותם קורבן לאלימות פיזית ו-7% דיווחו על קבלת אפליה על ידי מורה.
לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בצבא שווייץ.
מאז 1992, הומוסקסואליות וביסקסואליות אינן מוזכרות עוד בחוק הפלילי הצבאי (MCC).
לאחר קיום משאל עם ב-17 במאי 1992, בוטל סעיף 127 אשר עסק בקיום "זנות לא טבעית" בצבא אשר כוון נגד קיום מערכות יחסים חד מיניות.
מאז 2013, מספר טרנסג'נדרים החלו להיות רשאים לשרת בגלוי בצבא המדינה.
באותה שנה, מקרה של טבחית שעתידה הייתה לשרת בכוח קוסובו בוטלה תחילה לאחר שההצהרה על היותה טרנסג'נדרית נדון בתוכנית טלוויזיה מתוקשרת.
כתוצאה מכך, הצבא שינה את מדיניותו כדי לאפשר שירות של טרנסג'נדרים אם בדיקה רפואית קובעת ש-"בריאותם הגופנית והנפשית טובה, עמידים מספיק ללחץ ויכולים להיות כפופים".
הצבא הקים לאחר מכן "משרד גיוון" בנושא.
מאז 2019, הטיוטה אפשרה למתגייסים לציין את זהותם המגדרית בנפרד מהמין המוקצה להם, שינוי שהוצע על ידי ארגוני זכויות להט"ב.
עם זאת, טרנססקסואליות או דיספוריה מגדרית נותרו סיבות לפיטורים בהתאם לתקנות הצבא.
גורמים רפואיים בצבא הצהירו כי 18 מגויסים מאובחנים במונחים אלה מדי שנה.
בשנת 2019, גבר טרנסג'נדר סורב לגשת לגיוס בשל התקנות, אם כי ראש הכוחות המזוינים, פיליפ רבורד, הצהיר שהוא ותיקו ייבדקו.
בספטמבר 2019, סא"ל כריסטין האג הפכה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שפיקדה על גדוד בצבא השווייצרי.
טרנסג'נדרים בשווייץ רשאים לשנות את מינם הרשמי באמצעות הליכים משפטיים.
המועצה הפדרלית של שווייץ כתבה במאי 2018 כי "היעדר כל פסיקה ברורה בחוק פירושו שאנשים טרנסג'נדרים ממשיכים להתמודד עם מכשולים אדירים.
עליהם להגיש תביעה בבית המשפט כדי ששינוי המגדר שלהם יוכר משפטית.
הפרקטיקה המשפטית אינה עקבית, ונמצא שההליכים יכולים להיות ממושכים ויקרים שלא לצורך".
פסיקה משנת 1993 של בית המשפט העליון הפדרלי אפשרה הליך משפטי לרישום שינוי מגדר.
בפברואר 2010, בהרחבה של תחום פסיקת בית המשפט, המשרד הפדרלי לרישום אזרחי של משרד המשפטים והמשטרה הפדרלי (EAZW) יעץ למנהלים ברחבי קנטונים להכיר באופן חוקי בשינוי מגדר ללא חיוב העברתו של המבקש ניתוח להתאמה מגדרית.
ה-"EAZW" הבהיר, בהתייחס לעקרון הפרדת הרשויות, כי הצו "מחייב רק את הגופים המבצעים הקנטונלים ולא את בתי המשפט הקנטונלים".
גם המשרד הפדרלי לרישום אזרחי קבע כי נישואים עלולים להיות ממורים למעמד שותפות רשומה אם אחד מהשותפים ירשם עבור הכרה בשינוי מגדרי.
במאי 2018, המועצה הפדרלית הציעה לתקן את החקיקה השווייצרית כדי לאפשר לאנשים טרנסג'נדרים לשנות את מינם הרשומים ואת שמם הפרטי על ידי הגשת הצהרה לפקידי המרשם האזרחי.
ב-11 ביוני 2020, מועצת המדינות העבירה חקיקה בעניין זה עם 31 קולות בעד, 7 נגד ו-7 נמנעים.
החקיקה עתידה לאפשר לטרנסג'נדרים לשנות את מינם החוקי "ללא סיבוכים בירוקרטיים" אשר הוגדרו כניתוח להתאמה מגדרית, בדיקות רפואיות וכו' בעוד קטינים בגילאי 12 עד 18 יצטרכו הסכמה של אפוטרופוס חוקי כדי לבצע שינוי מגדר חוקי.
ב-24 בספטמבר 2020 העבירה המועצה הלאומית את החקיקה ב-121 קולות בעד, 61 נגד ו-13 נמנעים.
ב-2 בדצמבר 2020 אישרה מועצת המדינות את הצעת החוק בקריאה שנייה אך הציגה מגבלה של עד 16 שנים הסכמת אפוטרופוס חוקי להעברת הקטין שינוי מגדרי.