tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהתכנסה לבסוף האספה בקורינתוס, הציגו המדינות חברות הברית, ביוזמת אראטוס מסיקיון, סדרת תביעות כנגד האיטולים (שחלק גדול מהן כבר היו ישנות ולא רלוונטיות).
האכאים שטחו את טענותיהם שהאיטולים תקפו את מסניה ובזזו את פטראי ופאראי.
הבויאוטים, התלוננו על כך שהאיטולים בזזו בימי שלום את היכל אתנה בבויאוטיה.
פוקיס התלוננה על כך שלפני חמש או שמונה שנים ניסו האיטולים לכבוש את הערים אמבריסוס ודאוליון.
נציגי אפירוס טענו שהאיטולים בזזו את גבולם.
פיליפוס הבין היטב, שאם יסתבך במלחמה, הרי שבסופו של דבר עיקר המאמץ המלחמתי יופל על כתפי מוקדון שלא תרוויח דבר, בעוד האכאים יקצרו את פירות הניצחון.
אולם מאידך, היה ברור לו שאם לא יענה לדרישות, הרי שימצא עצמו עומד בפני התפוררות הברית שעליה עמל קודמו.
פיליפוס נתן את אישורו להכריז מלחמה.
בקורינתוס, הכינו האכאים המרוצים מסמך רב סעיפים המפרט את יעדי המלחמה, שהוצגה כ"מלחמת קודש" לשחרור העיר הקדושה דלפי שנשלטה בידי האיטולים.
כמו כן אושררה קבלת מסניה לברית.
בטווח הקרוב יעדי המלחמה היו: החזרת כל השטחים שהאיטולים כבשו מאז שנת 229 לפנה"ס, וביטול הממשלים הקיימים בכל הגופים המדיניים אשר נאלצו לחבור לברית עם האיטולים.
פיליפוס, אשר הבין כי המלחמה בטווח הקרוב לא עתידה להועיל לו, לא מיהר לפתוח במעשי האיבה ושלח אולטימטום אל האיטולים בדרישה לבוא לפניו ולשטוח את טענותיהם.
האיטולים השיבו שאכן יעשו זאת לאחר האספה השנתית הקבועה שלהם בסתיו הקרוב.
אלא שבינתיים כבר אושררה הכרזת המלחמה בכל המועצות הנפרדות.
האכאים היו מחדשים את שבועת הנאמנות שלהם למוקדון מדי שנה, ולפני שחידשו את השבועה של 199 לפנה"ס, דרשו הבטחה חגיגית שמעשי האיבה יפתחו מיד ללא כל שהות נוספת.
משונדעה להם הכרזת המלחמה, פתחו האיטולים במסע נואש לגיוס בני ברית.
בעקבות הפיכה בספרטה בוטל משטר האוליגרכיה שהונהג בה מאז המלחמה הקלאומנית, וליקורגוס מזרע המלוכה הוכתר כמלך ספרטה.
ליקורגוס ביטל את הברית עם האכאים והמוקדונים וכרת ברית עם האיטולים.
בהתקפת פתע הוא לכד מספר ערים חשובות, אולם נעצר בשערי מגלופוליס.
גם אליס הצטרפה לברית עם האיטולים.
התוכנית האיטולית הייתה כעת: לפתוח חזיתות רבות ככל האפשר ובכך להימנע מקרב מכריע שבו לא היה להם סיכוי.
מצבם של האכאים היה נואש, האיטולים בסיוע ספרטה ואליס פשטו שוב ושוב על עריהם החשובות, וכבשו רבות מערי הגבול שלהם בפלופונסוס.
האכאים הפצירו בפיליפוס לנוע צפונה לעזרתם עם חייליו, אולם פיליפוס תכנן מסע דרומה.
פיליפוס נע דרך אפירוס שחייליה הצטרפו אליו ברצון ומשם המשיך לעבר אקארנאניה, חבל ארץ שבו נמצאו ערים איטוליות חשובות.
באפירוס הצטרף אליו הצבא האפירוטי ואף 500 חיילים מכרתים.
מצודת אמבראקוס נכבשה לאחר מצור, והופקדה בידי הצבא האפירוטי.
כעת חצה פיליפוס את נהר אחילואוס, ותכנן להשתלט על הערים האיטוליות ממערבו.
האיטולים תקפו בעזרת חיל פרשים את הצבא המוקדוני כאשר ניסה לחצות את הנהר, אולם הפלטסטים, חיל רגלים קל מעולה בצבא המוקדוני הניסו אותם.
פיליפוס לא היה יכול להעמיק בכיבושיו כפי שרצה, שכן שבט הדארדאנים מתסליה תקפו את מוקדון גופה.
פיליפוס חזר למוקדון ופלש לתסליה.
הדארדאנים, שכבר התקבצו על הגבול לקראת ההתקפה, נבהלו מפני הצבא המוקדוני ונסוגו אל תוך תסליה.
פיליפוס שחרר את חייליו למשך הקיץ, ובעצם החורף נע צפונה אל תוך הפלופונסוס.
המפקד האיטולי בזירה אוריפידס, חפץ להימנע מקרב מכריע שבו לא היה לו סיכוי, אולם פיליפוס השיג אותו והנחיל לו תבוסה קשה ליד סטימפאלוס.
האכאים שלחו לעזרתו 4,000 אנשים, ובראש כוח בן 10,000 איש, צעד פיליפוס מערבה וכבש מידי אליס את המצודה האסטרטגית פסופיס.
אולם לאכזבת האכאים, פיליפוס לא פעל על פי תנאי הכרזת המלחמה.
הוא מינה "דואג" מטעמו בכל עיר שכבש, וכן הפקיד בהן חיילות מצב מוקדוניים.
במיוחד היו היחסים גרועים בין הקצינים הבכירים של פיליפוס לבין הקצינים האכאיים.
במהרה החלו האכאים לקצץ באספקת המזון שהיו מביאים עד אז לצבא פיליפוס, והוא הבין שהוא מוכרח להגיע להסדר עמם.
באביב של שנת 218 לפנה"ס נפגש פיליפוס עם אראטוס ועם שאר מהנהיגי הליגה האכאית, והוסכם על תמיכה כלכלית מוגבלת בצבאו של פיליפוס.
בצורה זו למעשה, הוצג פיליפוס יותר כשכיר חרב של הליגה ופחות כבעל בריתה, יתרה מכך, האכאים קיוו בעזרת התמיכה הכלכלית לפקח על מדת ההשפעה המוקדונית בפלופונוסוס.
בשל כך, פיליפוס החליט להוריד את נושא הפלופונסוס לעדיפות נמוכה, ולהתרכז בכיבוש איים והגברת עוצמתו הימית.
תוכנית זו נתקלה בהתנגדות עזה מצד חלק מהקצינים הבכירים בצבא המוקדוני, אולם פיליפוס דבק בה בכל זאת.
עם זאת, עד מהרה נודע לפיליפוס שהאיטולים פלשו למוצבים המוקדוניים בתסליה.
בתגובה, הפליג פיליפוס לנמל לימאניה באקארנאניה, ומשם נע אל העיר תרמון (Δήμος) ששכנה 60 ק"מ משם.
תרמון הייתה אחת הערים החשובות של האיטולים שהייתה גם מרכז תרבותי ודתי ובה היה גם חלק גדול מהאוצר וממחסני הנשק של האיטולים.
מה גם שהיא נחשבה לבלתי חדירה מבחינת האיטולים.
פיליפוס ערך בעיר טבח, והניח לחייליו לבזוז כל דבר בעל ערך.
החיילים המוקדונים הסירו את מערכות הנשק שהוקדשו לאלים, והשתמשו בהן במקום כלי הנשק הישנים שלהם.
15,000 כלי נשק וכן חפצי הערך שהמוקדונים לא יכלו לשאת עמם, נשרפו.
וחפצים ופסלים אמנותיים רבים נותצו והופלו באופן ונדלי.
כמו כן ציווה פיליפוס לחרוט על קיר של אחד המבנים הציבוריים קטע משיר של סאמוס משורר החצר שלו:
לאחר שבזז את תרמון, פנה פיליפוס לחזור אל נמל לימאניה.
במהלך הדרך הותקף פיליפוס בידי פרשים איטוליים.
בתחילה היה הקרב שקול, אולם בהמשך הצטרפו בני בריתו האילירים של פיליפוס אל הקרב, והאיטולים נאלצו לסגת.
לאחר מכן הפליג פיליפוס ללאוקאס, התעכב שם יומיים, ולאחר מכן הפליג ללכאיון ליד קורינתוס, ודרש מכל בעלות הברית לשלוח את צבאותיהן לשם לעזרתו.
כאשר הגיעה התגבורת, נע במהירות אל לאקדמון, חבל הארץ שבו שכנה ספרטה שכאמור הייתה עוינת למוקדון.
פיליפוס השחית בשיטתיות את לאקדמון, והביס את הצבא הספרטני בקרב.
ביזת תרמון היוותה מכה אדירה לאיטולים, וכעת הם כבר היו נכונים להסכם שלום.
גם רודוס וכיוס שלא היו מעורבות במלחמה לחצו עליו בכיוון זה, אולם פיליפוס פטר אותם בדיבורי סרק.
הוא עצמו לא היה להוט לשלום, וסבר שהניצחון במלחמה כבר בידיו.
הוא גם התארח אותה תקופה בעיר סיקיון בביתו של אראטוס, ואפשר שדברי החנופה של הסטרטגוס האכאי הממולח נעמו לאוזניו יותר מאשר הביקורת של המפקדים המוקדוניים.
למרות זאת, הצליחו להשיג בכל זאת הפסקת שלום זמנית, ונקבע ששני הצדדים יפגשו לשיחות ברִיוֹן (Ρίων, Rhion) שבמפרץ הקורינתי.
אולם כאשר נודע לאיטולים שהפלטסטים ממורמרים בשל הוצאתו להורג של ליאונטיוס, וכי קיימת אופוזיציה בצבא המוקדוני, דחו את הצעות השלום, ופיליפוס שש על התירוץ שהזדמן לו להמשיך את המלחמה.
פיליפוס שלח את חייליו אל מוקדון דרך תסליה למשך החורף, והוא עצמו הגיע לדמטריאס דרך הים.
בתחילת השנה הבאה (217 לפנה"ס), החליט פיליפוס לאבטח את גבולו הצפוני נגד שבט הדארדאנים.
הוא פלש לפאיוניה ארץ השוכנת מצפון למוקדון, וכבש את העיר בילאזורה על נהר וארדאר, כיבוש בילאזורה שהייתה עיר מרכזית בצומת שבין ארצם של הדארדאנים לבין מוקדון, שלל למעשה כמעט לחלוטין אפשרות של פלישה דארדאנית בעתיד.
לאחר מכן שיגר קצין בשם כריסוגונוס אל מוקדון במטרה לגייס תגבורת, ולאחר שזו הגיעה נע אל העיר לאריסה בדרום תסליה.
מלאריסה הוא תכנן ללכוד בהתקפת פתע את העיר מליטייה.
הוא נע בלילה במהירות מלאריסה ועם שחר כבר היה במליטייה.
כיבוש העיר נמנע ממנו רק משום שהתברר שהסולמות שהביאו אנשיו קצרים מדי.
פיליפוס לא התאכזב במיוחד מהכישלון, כיוון שהמטרה העיקרית של מסעו הייתה העיר תבאי (אין הכוונה לעיר תבאי המפורסמת ששכנה בבויאוטיה), בחבל פתיאוטיס.
האיטולים שלטו בעיר, והסבו ממנה נזק רב למבצרים המוקדונים הסמוכים.
פיליפוס ערך הכנות ראויות למצור, ולאחר מכן פתח בהתקפה.
אנשי העיר התגוננו באומץ, אולם בהדרגה מטר הקליעים ששיגרו הקטפולטות של פיליפוס אפשרו למוקדונים להתקרב אל החומות מרחק קרוב מספיר כדי לחתור תחתיהן.
החומה קרסה עוד לפני שהמוקדונים הספיקו להצית אש תחתיה, ובטרם הסתערו חייליו של פיליפוס לתוך העיר נכנעו התושבים.
פיליפוס מכר את התושבים לעבדות, וקרא לעיר מחדש על שמו "פיליפופוליס".
כיבוש העיר ושינוי שמה גילו ליוונים מלך מוקדוני חדש, שונה מקודמיו ובעל יחס שונה כלפי יוון והיוונים.
לאחר סיום המצור פנו אל פיליפוס שוב שליחים מרודוס ומכיוס בבקשה לשלום, ואליהם הצטרפו גם שליחים מביזנטיון ומצרים התלמיית, שחפצה אותה תקופה להתקרב למוקדון כדי לרכוש בעל ברית נגד האימפריה הסלווקית.
פיליפוס הודיע לשליחים שיפנו אל האיטולים, ותכנן לנצל את המלחמה עד הסוף.
אותה תקופה נודע לפיליפוס ששודד הים האילירי סקרדיליאדס, שעד אז היה בעל בריתו, בגד בו ובזז ספינות מוקדוניות בחופי יוון.
פיליפוס אייש במהירות כל ספינה שהשיג, ויצא למרדף אחרי סקרדיליאדס שנראה לאחרונה בוזז באזור דרום הפלופונסוס.
הוא איחר, ועל כן העלה את הספינות על החוף בקורינתוס וקיווה להמשיך במרדף מאוחר יותר.
מכיוון ששהה ממילא בפלופונוסוס, פנה אל ארגוס כדי לצפות במשחקים הנמאיים.
בעודו צופה במשחקים, הגיע אליו שליח ממוקדון ובישר לו את החדשות שהמצביא הקרתגי חניבעל ברקה הביס את הרומאים בקרב טראסימנוס, וכי הוא שולט למעשה בחלקים גדולים מחצי האי האפניני.
פיליפוס, שהנוכחות הרומית באיליריה הטרידה אותו מאוד, סבר שזו שעת הכושר המתאימה לכרות ברית עם חניבעל נגד רומא.
פיליפוס שיגר אל האיטולים הצעת שלום עם קלאוניקוס מנאופקטוס, פוליטיקאי איטולי חשוב שנפל בשבי המוקדוני.
האיטולים, שמחו מאוד על ההצעה, והציעו לפיליפוס להיפגש בנאופקטוס.
פיליפוס הגיע עם כל צבאו, בעוד האיטולים הופיעו בהמוניהם לא חמושים.
פיליפוס הציע "שכל אחד מן הצדדים יחזיק את אשר הוא מחזיק" והאיטולים קיבלו זאת, אף שפירוש הדבר היה שלמעשה אבדו להם ערים רבות וחשובות.
המלחמה עם רומא, אשר כונתה "המלחמה המוקדונית הראשונה", הסתבכה עד מהרה למלחמה גדולה בהרבה ממה שפיליפוס ציפה.
האיטולים, היו ממורמרים מאוד מתנאי שלום נאופקטוס, ועד מהרה חברו לברית עם רומא נגד פיליפוס.
מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים הייתה מלחמה בין הרפובליקה הפיליפינית הראשונה וארצות הברית אשר התרחשה בין השנים 1899–1902.
המלחמה החלה לאחר ההתנגדות העזה של הממשלה הפיליפינית לחוזה פריז, אשר בו הוחלט על העברת הפיליפינים מרשות ספרד לארצות הברית לאחר סיום מלחמת ארצות הברית–ספרד.
המלחמה הייתה המשך של ניסיונות העצמאות של הפיליפינים, אשר החלו ב-1896.
הלחימה החלה ב-4 בפברואר 1899, בקרב בין כוחות אמריקאיים לפיליפיניים במנילה.
ב-2 ביוני 1899 הכריזה הרפובליקה הפיליפינית הראשונה מלחמה על ארצות הברית.
המלחמה נגמרה באופן רשמי ב-4 ביולי 1902, בניצחונה של ארצות הברית.
אף על פי כן, מספר קבוצות גרילה נשארו באזור ולחמו בכוחות האמריקאים עד 1913.
ב-7 ביולי 1892 הקים אנדרס בוניפסיו, פקיד ממנילה, את ארגון ה"קטיפונאן", ארגון אנטי-ספרדי אשר שם לעצמו למטרה לשחרר את הפיליפינים מהכיבוש הספרדי.
הארגון החל לבצע פעולות גרילה כנגד כוחות ספרדיים, בעיקר בפרובינציה קביטה בפיקודם של מספר מפקדים, ביניהם גם אמיליו אגינלדו, אשר כוחותיו השתלטו על רוב הפרובינציה.
לאחר זמן מה צבר אגינלדו כוח ומונה לראש הארגון.
ב-1897 מונה לנשיא הרפובליקה הפיליפינית הראשונה, והוא נחשב לנשיא הראשון של הפיליפינים.
בדצמבר 1897 הגיע המאבק בספרדים למצב של מעין תיקו.
באוגוסט 1897 החל משא ומתן על הפסקת אש בין הנציב הספרדי, פרננדו פרימו דה ריביירה לבין אמיליו אגינלדו.
באמצע דצמבר הגיעו שני הדברים להסכם, לפיו ישלמו הספרדים 800,000 פסו מקסיקני לאגינלדו אם יצא לגלות.
אגינלדו יצא לגלות ושכן בהונג קונג.
לפני שעזב קרא למהפכנים להתפרק מנשקם ולהפסיק את הלחימה מול הכוחות הספרדיים.
אף על פי כן, המשיכו מספר קבוצות לבצע פעולות גרילה כנגד השלטון הספרדי.
באפריל 1898, נפגש אגינלדו עם קונסולים אמריקאים בסינגפור, והם שכנעו אותו שיחזור לפיליפינים וישתלט על המהפכה, בתמורה למספר שירותים מצד האמריקאים.
במאי 1898 הורתה מחלקת הצי של ארצות הברית לאדמירל ג'ורג' דיואי , שהיה האחראי מטעם הצי על הנושא, לנתק מגעים עם אגינלדו מחשש שיציע יותר משתוכל ארצות הברית לתת.
ב־22 באפריל 1898, בעת הגלות, נפגש אגינלדו בפגישה פרטית בסינגפור עם הקונסול האמריקני ספנסר פראט, ולאחר מכן החליט שוב לקחת את המנהיגות במהפכה הפיליפינית.
לדברי אגינלדו, פראט יצר קשר עם ג'ורג' דיואי (מפקד השייטת האסיאתית של חיל הים האמריקני) והעביר את הבטחותיו של דיואי לאגינלדו, כי ארצות-הברית תכיר בעצמאותה של הפיליפינים בחסות הצי האמריקני.
פראט הצהיר כי אין צורך להיכנס להסכם כתוב רשמי, משום שדברי האדמירל וקונסול ארצות-הברית היו זהות להבטחה הרשמית של ממשלת ארצות-הברית.
עם הבטחות כאלה הסכים אגוינאלדו לחזור לפיליפינים.
ההיסטוריון הפיליפיני תיאודורו אגונצ'ילו כתב על "כפירה אמריקאית", ואמר כי האמריקאים היו הראשונים שפנו לאגוינאלדו בהונג קונג ובסינגפור כדי לשכנע אותם לשתף פעולה עם דיואי בהשתלטות על השלטון הספרדי.
בהנחה שדיואי לא הבטיח לאגינלדו הכרה אמריקאית ועצמאות פיליפינית (לדיואי לא הייתה סמכות להבטחות כאלה), הוא כתב שלדיואי ולאגינלדו הייתה ברית בלתי רשמית להילחם באויב משותף.
דיואי הפר את הברית הזאת על ידי משא ומתן חשאי לכניעה ספרדית לכוחות אמריקניים, וכי הוא טיפל באגינלדו בקשיחות לאחר הכניעה.
אגונצ'ילו הסיק כי היחס האמריקאי לאגינלדו "...
הראה שהם הגיעו לפיליפינים לא כעמית, אלא כאויב ערמומי".
ההסכם הסודי של קומודור דיואי ותא"ל ווסלי מריט, עם המושל החדש של ספרד, פרמין יודנס ועם קודמו, באזיליו אוגוסטין, קבע כי הכוחות הספרדים יכנעו רק לכוחות האמריקאים, לא למהפכנים הפיליפינים.
כדי להציל את כבודם, הכניעה הספרדית תתקיים לאחר קרב מדומה במנילה שבו הספרדים יפסידו; הפיליפינים לא יורשו להיכנס לעיר.
ערב הקרב כתב תומאס אנדרסון אל אגינלדו, "אל תתנו לכוחות שלכם להיכנס למנילה ללא אישור המפקד האמריקאי, בצד זה של נהר פאסיג תהיו תחת אש".
ב-13 באוגוסט כבשו הכוחות האמריקנים את העיר מנילה מידי הספרדים.
ב־21 בדצמבר 1898 פרסם הנשיא ויליאם מקינלי צו בעניין הפיליפינים.
הגנרל סטיבן אוטיס המושל הצבאי של הפיליפינים באותה עת - עיכב את פרסומו.
ב-4 בינואר 1899 פרסם הגנרל אוטיס גרסה מתוקנת שנערכה כדי לא לתת משמעות למונחים "ריבונות", "הגנה", שהיו קיימים בגרסה המקורית.
אולם, מרכוס מילר - מאוחר יותר, בעיר אילוילו - שלא ידע על הגרסה המתוקנת שפורסמה על ידי אוטיס - העביר עותק של ההצהרה המקורית לפקיד פיליפיני באילוילו.
הגרסה הזאת הגיעה אל אגינלדו, שהוציא ב-5 בינואר הצהרה נגדית.
בהצהרה הוא הביע מחאה בפני העולם, על ההתנהגות התוקפנית האמריקאית, של מי שהציגה את עצמה כמגינת העמים המדוכאים.
הוא הביע מחאה על חדירת האמריקאים לתחום הריבונות של האיים הפילפיניים.
אוטיס ראה את מחאתו של אגינלדו כהכרזת מלחמה, הוא התריע על המצב לכוחותיו.
מאידך גיסא, הכרוז של אגינלדו העניק לפיליפינים נחישות להילחם במי שנתפס תחילה כבעל ברית והפך לאויב.
בערב ה-4 בפברואר טוראי ויליאם גרייסון ירה את היריות הראשונות במלחמה בפינת הרחובות סוסיו וסילנסיו, בפתיחת האש הזאת הרג גרייסון קצין פיליפיני וחייל פיליפיני נוסף.
היסטוריונים פיליפינים טוענים כי החיילים שנרצחו לא היו חמושים.
פעולה זו עוררה את קרב מנילה ב-1899. למחרת הגיע הגנרל הפיליפיני איזידורוס טורס דרך הקווים עם דגל לבן, כדי למסור הודעה מאגינלדו לגנרל אוטיס.
בהודעה נאמר כי הלחימה החלה בטעות, ואגינלדו מעוניין להפסיק את פעולות האיבה באופן מיידי והציע להקים אזור נייטרלי בין שני הכוחות.
אוטיס דחה את הבקשות האלה, והשיב כי "הלחימה, שהתחילה, חייבת להימשך עד הסוף".
ב־5 בפברואר הורה הגנרל ארתור מקארתור על כוחותיו להתקדם נגד הכוחות הפיליפינים, והחלה התנגשות מזוינת בקנה מידה מלא.
הסיפוח של הפיליפינים על ידי ארצות הברית היה מוצדק על ידי הממשלה וכלי התקשורת בארצות הברית בשם שחרור והגנה על העמים במושבות הספרדיות לשעבר.
סטיוארט קרייטון מילר כתב: "האמריקאים יצאו למלחמה נגד ספרד כדי לשחרר את הקובנים, הפורטוריקנים והפיליפינים מעולמם הרודני.
אם ישהו זמן רב בפיליפינים, המעשה אמור להגן על הפיליפינים מפני כובשים אירופים שממתינים לנסיגה אמריקאית.
וכן כדי להדריך את הפיליפינים בדמוקרטיה אמריקאית.
ב־11 בפברואר 1899 - שבוע לאחר הירייה הראשונה במלחמה - כוחות חיל הים האמריקני הרסו את העיר אילוילו בהפגזה של ספינות קרב.
העיר נכבשה על ידי כוחות קרקע בראשות גנרל מרקוס מילר, ללא אובדן בחיי האמריקנים.
חודשים לאחר מכן, לאחר שטיהרו את מנילה מהכוחות הפיליפינים, פנו הכוחות האמריקנים צפונה, ועסקו במרדף אחר כוחות המורדים שנמלטו.
בתגובה לשימוש בטקטיקת לוחמת גרילה על ידי הכוחות הפיליפינים, החל בספטמבר 1899, האסטרטגיה הצבאית האמריקאית עברה לדיכוי ההתנגדות.
הטקטיקה התמקדה בשליטה על שטחים מרכזיים עם מעצר והפרדה של האוכלוסייה האזרחית ב"אזורי הגנה "מלוחמי הגרילה.
(בשיטה אסטרטגית זו ארצות הברית השתמשה עשרות שנים מאוחר יותר, במהלך מלחמת וייטנאם).
בשל אירועי המלחמה והתנאים התברואתיים, רבים מהאזרחים הפיליפינים נפטרו מדיזנטריה.
גנרל אוטיס זכה לגינויים על כמה מפעולותיו בפיליפינים.
אף על פי שמפקדיו בוושינגטון פקדו עליו למנוע סכסוך צבאי, הוא עשה מעט מאוד כדי למנוע את פריצת המלחמה.
אוטיס סירב לקבל כל מצב מלבד כניעה ללא תנאי מצבא הפיליפינים.
לעיתים קרובות הוא קיבל החלטות צבאיות גדולות בלי להתייעץ תחילה בוושינגטון.
הוא פעל באגרסיביות בהתמודדות עם הפיליפינים בהנחה שההתנגדות שלהם תתמוטט במהירות.
גם לאחר שההנחה הזאת הוכחה ככוזבת, הוא המשיך להתעקש כי ההתקוממות הובסה, וכי שאר הנפגעים נגרמו על ידי "קבוצות מבודדות של פורעי חוק".
אוטיס גם היה פעיל בצנזורה של המידע על הטקטיקה הצבאית מהתקשורת האמריקאית.
כשמכתבים שתארו את הזוועות האמריקניות הגיעו לתקשורת האמריקנית, מחלקת המלחמה התערבה ודרשה מאוטיס לחקור את מקוריותם.
אוטיס העביר כל קטע עיתון כזה אל מפקדו של מחבר המכתב המקורי, שהיה משכנע או מכריח את החייל לכתוב הכחשה על המכתב המקורי.
בינתיים, טען אוטיס כי מורדים פיליפינים עינו שבויים אמריקאים בצורה "שטנית".
בחודשים האחרונים של 1899 ניסה אגינלדו להציע כי גורמים נייטרליים - עיתונאים זרים או נציגי הוועד הבינלאומי של הצלב האדום - יבדקו את פעולותיו הצבאיות.
אוטיס סירב, אבל אגינלדו הצליח להבריח ארבעה עיתונאים - שני אנגלים, קנדי אחד ויפני אחד - לפיליפינים.
הכתבים חזרו למנילה כדי לדווח כי השבויים האמריקאים "טופלו יותר כאורחים מאשר אסירים", "קיבלו את מיטב המזון שהמדינה נותנת, והכל נעשה לטובתם".
ארבעת הכתבים גורשו מהפיליפינים מיד עם פרסום הכתבות שלהם.
גם סגן מפקד חיל הים האמריקני ג'.
ג' גילמור, שהיה שבוי בעצמו, הודה כי הוא קיבל "יחס סביר" והוא לא היה רעב יותר מאשר החוטפים שלו.
כאשר הגיע פ' א' בלייק מ"הוועד הבינלאומי של הצלב האדום" לבקשתו של אגינלדו, אוטיס מנע ממנו לצאת ממנילה.
צוותו של אוטיס סיפר לו על כל ההפרות המשפט ההומניטארי הבינלאומי על ידי החיילים הפיליפינים.
בלייק מעולם לא חצה את הקווים האמריקניים, אבל אפילו בתוך שטחם ראה כפרים שרופים ו"גופות מושחתות להחריד, עם בטן פתוחה".
בלייק המתין לדווח על ממצאיו עד שחזר לסן פרנסיסקו, שם אמר לאחד הכתבים כי "חיילים אמריקנים נחושים להרוג כל פיליפיני באופק".
האומדנים של הכוחות הפיליפינים נעים בין 80,000 ל-100,000 לוחמים.
עם עשרות אלפי אנשים בכוחות עזר.
רוב הכוחות היו חמושים רק בסכינים, קשתות וחצים, חניתות וכלי נשק פרימיטיביים אחרים, שהיו נחותים בהרבה מהתותחים וכלי הנשק האחרים של הכוחות האמריקניים.
מערכת חברתית נוקשה למדי הייתה קיימת בפיליפינים בתקופת הקולוניאליזם הספרדי.
המטרה שהציבה לעצמה הרפובליקה הפיליפינית הראשונה הייתה לייסד מדינה ריבונית, עצמאית ויציבה, בהנהגת האוליגרכיה המורכבת מחברי המעמד המשכיל (הידועה כמעמד אילוסטרדו).
מושלים מקומיים, בעלי קרקעות, אנשי עסקים - אלה ששלטו בפוליטיקה המקומית.
המלחמה הייתה בשיאה כאשר מעמד האילוסטראדו והאיכרים היו מאוחדים בהתנגדות לסיפוח ארצות-הברית.
לאיכרים, שייצגו את רוב הכוחות הלוחמים, היו אינטרסים שונים ממנהיגיהם וממנהיגי כפריהם.
יחד עם הפיצול האתני והגאוגרפי, התאמה בין האינטרסים של אנשים מקבוצות חברתיות שונות הייתה משימה קשה.
האתגר של אגוינאלדו והגנרלים שלו היה לשמור על התנגדות ציבורית פיליפינית מאוחדת, מה שהיווה את מרכז הכובד האסטרטגי של המהפכנים.
מרכז הכובד הפיליפיני המבצעי היה היכולת לקיים כוח של 100,000 חיילים לא סדירים.
הגנרל הפיליפיני פרנסיסקו מקאבולוס תיאר את מטרת המלחמה של הפיליפינים - "לא להביס את צבא ארצות הברית אלא לגרום להם הפסדים מתמידים ".
בשלבים המוקדמים של המלחמה השתמש הצבא המהפכני הפיליפיני בטקטיקה הצבאית הקונבנציונלית של התנגדות חמושה מאורגנת.
התקווה הייתה לגרום לנפגעים אמריקניים רבים, שיביאו לתבוסתו הפוליטית של מקינלי על ידי ויליאם ג'נינגס בריאן בבחירות לנשיאות 1900. הם קיוו שבריאן, שהיה בעל דעות אנטי-אימפריאליסטיות חזקות, יסיג את הכוחות האמריקאים מהפיליפינים.
ניצחון הבחירות של מקינלי בשנת 1900 הביא לדמורליזציה עבור המורדים, ושכנע פיליפינים רבים כי ארצות הברית לא תצא מהאיים במהירות.
יחד עם שורה של הפסדים קשים בשדה הקרב נגד כוחות אמריקאים, שהיו מצוידים בטכנולוגיה מעולה, אגינלדו השתכנע שצריך לשנות את גישתו.
החל ב־14 בספטמבר 1899 קיבל אגינלדו את עצתו של גנרל גרגוריו דל פילר ונתן פקודה לשימוש בלוחמת גרילה במקום בפעולות צבאיות נוספות באי בולאקאן.
במשך רוב 1899, המנהיגות המהפכנית ראתה את לוחמת הגרילה, רק כאפשרות טקטית של נסיגה סופית, לא כאמצעי פעולה שמתאים יותר למצבם הירוד.
ב־13 בנובמבר 1899 קבע אמיליו אגינלדו כי מלחמת הגרילה תהיה האסטרטגיה.
ההחלטה הפכה את הכיבוש האמריקאי של הארכיפלג הפיליפיני לקשה עוד יותר עבורם בשנים הקרובות.
בארבעת החודשים הראשונים של מלחמת הגרילה, היו לאמריקנים כמעט 500 נפגעים.
הצבא הפיליפיני החל לערוך מארבים ומבצעי דמים.
בתחילה נראה היה שהפיליפינים יוכלו להילחם באמריקאים ולכפות עליהם לסגת.
הנשיא מקינלי שקל נסיגה כאשר החלו פשיטות הגרילה.
ב-20 בדצמבר 1900, הגנרל ארתור מקארתור הבן, שהחליף את אלוול אוטיס כמושל הצבאי האמריקני ב-5 במאי, הכריז בפיליפינים ממשל צבאי, תוך הוצאת צו כללי של צבא ארצות הברית.
הוא הודיע כי פעולות הגרילה לא יהיו נסבלות ותיאר את הפעולות שינקוט הצבא האמריקאי באנשי הגרילה ובאזרחים.
לוחמי גרילה שלא לבשו מדים אלא בגדי איכרים, ועברו ממעמד אזרחי למעמד צבאי, יהיו אחראים לפשע הגרילה.
כמו כן יפגעו בחברי הוועדות שאספו כספים עבור המהפכניים, וגם אלה ששיתפו לכאורה פעולה עם ארצות הברית, בערים הכבושות, אבל בפועל נתנו סיוע לאנשי הגרילה.
לכל אלה יתייחסו כאל "מורדים או בוגדים".
מנהיגים פיליפינים שהמשיכו לפעול למען עצמאות פיליפינית גורשו לגואם.
הצבא הפיליפיני המשיך לספוג תבוסות מצבא ארצות הברית החמוש יותר במהלך שלב הלוחמה הקונבנציונלית, ואילץ את אגינלדו לשנות את בסיס הפעילות שלו לאורך כל תקופת המלחמה.
ב - 23 במרץ 1901, הגנרל פרדריק פונסטון וכוחותיו לכדו את אגינלדו בקרב בפלנאן, בעזרתם של כמה פיליפינים [87] [88] שהצטרפו לצד האמריקאים.
האמריקנים העמידו פנים שהם שבויים לבושים במדי צבא פיליפיני.
כאשר נכנסו פאנסטון ו"שוביו" למחנהו של אגוינאלדו, הם מיד פגעו בשומרים, והשתלטו במהירות ועצרו את אגינלדו.
ב־1 באפריל 1901, בארמון מלאקניאן במנילה, נשבע אגוינאלדו שבועת נאמנות, וקיבל את הסמכות של ארצות-הברית על הפיליפינים, והבטיח את נאמנותו לממשל האמריקני.
ב־19 באפריל הוא פרסם כרוז של כניעה פורמלית לארצות הברית, ואמר לחסידיו להניח את נשקם ולהרים ידיים.
תפיסתו של אגינלדו הנחיתה מכה קשה על העניין הפיליפיני, אך לא כפי שהאמריקאים קיוו.
הגנרל מיגל מלוואר השתלט על הנהגת הממשלה הפיליפינית או על מה שנותר ממנה.
במקור הוא נקט עמדה הגנתית נגד האמריקאים, אבל עכשיו יצא למתקפה כוללת נגד הערים באזור בטנגס.
הגנרל ויסנטה לוקבאן שבסמאר וקציני צבא אחרים, המשיכו במלחמה באזוריהם.
לבסוף נכנע מלוואר, יחד עם אשתו החולה וילדיו וכמה מקציניו, ב־16 באפריל 1902. עד סוף החודש נכנעו גם כ-3,000 מאנשיו.
עם כניעת מאלוואר, החל מאמץ המלחמה הפיליפיני להידלדל עוד יותר.
"החוק הפיליפיני" התקבל ב־1 ביולי 1902 - ואישר את הצו המינהלי הקודם של הנשיא מקינלי, שהקים את "הוועדה הפיליפינית השנייה".
החוק קבע גם כי תוקם אספה מחוקקת המורכבת מבית התחתון נבחר, האספה הפיליפינית, ובבית העליון המורכב מהוועדה הפיליפינית.
החוק גם נתן אפשרות הרחבה להסכם זכויות האדם של ארצות הברית בפיליפינים.
ב־2 ביולי שר-המלחמה של ארצות-הברית ביטל את תפקידו של המושל הצבאי.
ב-4 ביולי, הנשיא החדש תיאודור רוזוולט, שנבחר לאחר ההתנקשות בנשיא מקינלי, הכריז על חנינה לאלה שהשתתפו בקונפליקט.
ב - 9 באפריל 2002 הכריזה נשיאת פיליפינית גלוריה מקאפאגל ארויו כי מלחמת פיליפינים-אמריקה הסתיימה ב-16 באפריל 1902, עם כניעת הגנרל מיגל מלוואר.
היא הכריזה על יום השנה המאה מאותו מועד כחג עבודה לאומי.
מספרם הכולל של הפיליפינים שמתו במלחמה נתון לוויכוח.
מקורות מודרניים מצטטים כמות של 200,000 אזרחים פיליפינים מתים, כאשר רוב התמותה מיוחסת לרעב ולמחלות.
הערכות מסוימות מגיעות ל-1,000,000 (מיליון).
ב-1908 כתב מנואל אראלנו רמונדו, בגאוגרפיה הכללית של האיים הפיליפינים: "האוכלוסייה ירדה בגלל המלחמות, בחמש השנים שבין 1895 ל-1900, שכן בתחילת ההתקוממות הראשונה נאמדה האוכלוסייה ב-9,000,000, וכעת (1908), תושבי הארכיפלג אינם עולים על 8,000,000 ".
רודולף רומל טוען כי 128,000 פיליפינים נהרגו על ידי ארצות הברית בדמוסייד.
מחלקת המדינה של ארצות הברית קובעת שהמלחמה "גרמה למותם של יותר מ-4,200 אמריקנים וליותר מ-20,000 לוחמים פיליפינים", וכי "כ - 200,000 אזרחים פיליפינים מתו מאלימות, מרעב ומחלות".בוב Couttie ציין בשנת 2016 כי הערכות של מקרי מוות של אזרחים נע בין 200,000 ל-3,000,000.
לאחר סיום השלטון הצבאי ב-4 ביולי 1902, הוקמה משטרת פיליפינים ככוח משטרה רחב ידיים כדי לשמור על חיי היום-יום ולהתמודד עם שרידי תנועת המורדים.
השלטונות הפיליפינים נטלו בהדרגה את האחריות לדיכוי פעילות גרילה ושודדים, מידי יחידות צבא ארצות הברית.
שרידי קבוצות התנגדות אחרות נותרו פעילים בלחימה צבאית בפיליפינים במשך קרוב לעשור לאחר סיום המלחמה הרשמי.
עם תום המלחמה, לעומת זאת, העדיף המושל הכללי טפט להסתמך על משטרת הפיליפינים ולטפל בחשודים כדרך של אכיפת החוק ולא כפעולה צבאית המחייבת את מעורבות הצבא האמריקני.
במשך תקופה של מספר שנים, היו ניסיונות התנגדות במקומות שונים באיי הפיליפינים, האחרונה מבין הקבוצות האלה הובסה או נכנעה למשטרת הפיליפינים ב־1911.
ממשלת ארצות הברית חתמה על אמנת קיירם-בייטס עם סולטנות סולו עם פרוץ המלחמה, שאמורה הייתה למנוע התנגדות בחלק זה של הפיליפינים (שכללה חלקים ממינדנאו, ארכיפלג סולו, פאלוואן וסבח).
אולם, ארצות הברית, שמעולם לא התכוונה לכבד את האמנה, בגדה בהם, ביטלה את האמנה והחלה ליישב על אדמת מורו, פעולה אשר עוררה את מרד מורו שנמשך עד 1913.
השפעת הכנסייה הקתולית צומצמה כאשר ממשלת ארצות הברית החילונית הפרידה את הכנסייה מהמדינה, ורכשה את אדמות הכנסייה, וחילקה אותן מחדש - אחד הניסיונות המוקדמים ביותר לרפורמה אגררית בפיליפינים.
גודל השטח הגיע לכארבעה מיליון דונם.
הרכישה הושלמה ב-22 בדצמבר 1903. תוכנית חלוקת האדמות נקבעה לפחות בשלושה חוקים.
סעיף 10 בחוק הקרקעות הציבורי מגביל רכישות עד למקסימום של 160 דונם עבור אדם או 10240 דונם עבור תאגיד או אגודה.
הקרקע הוצעה גם לחקלאים חסרי קרקע, במחירים נמוכים ובתשלומים שנתיים.
סעיף 28 לחוק הקרקעות הציבוריות קבע, כי חוזי שכירות עשויים להחתם לתקופה מקסימלית של 25 שנים, הניתנים לחידוש למשך 25 שנים נוספות.
בשנת 1901 הגיעו מארצות הברית לפחות חמש מאות מורים - 365 גברים ו-165 נשים.
השם תומסיטה אומץ עבור המורים האלה, אשר ביססו את החינוך כאחת התרומות הגדולות של אמריקה לפיליפינים.
עשרים ושבעה מהמורים המקוריים מתו ממחלות טרופיות או נרצחו על ידי המורדים הפיליפינים במהלך 20 החודשים הראשונים.
למרות הקשיים, הם המשיכו, לימדו ובנו מוסדות למידה שהכינו את התלמידים למקצועות או לעיסוקים נבחרים.
הם פתחו את אוניברסיטת הפיליפינים ואת בית הספר הפיליפיני לאמנויות בשנת 1901 ופתחו מחדש את בית הספר הימי בפיליפינים, שהוקם בשנת 1839 על ידי מועצת המסחר של מנילה בחסות ספרד.
בסוף 1904, הקורסים העיקריים נלמדו בעיקר על ידי פיליפינים בפיקוח אמריקאי.
ב־20 בינואר 1899 מינה הנשיא מקינלי את הוועדה הפיליפינית הראשונה (ועדת שורמן), קבוצה של חמישה אנשים בראשותו של ד"ר גייקוב שרמן, נשיא אוניברסיטת קורנל, לחקור את התנאים באיים ולהמליץ עליהם.
בדו"ח שהוציאו לנשיא בשנה שלאחר מכן, הודו הנציגים בשאיפות הפיליפיניות לעצמאות; הם הכריזו, עם זאת, שהפיליפינים אינם מוכנים לכך.
המלצות ספציפיות כללו הקמת ממשלה אזרחית מהר ככל האפשר (המנהל הכללי של האיים באותה תקופה היה בידי המושל הצבאי), כולל הקמת בית מחוקקים, ממשלות אוטונומיות ברמת המחוז והעירייה, ומערכת חדשה של בתי ספר יסודיים ציבוריים חינם.
מלכתחילה הגדירו נשיאי ארצות הברית ונציגיהם באיים את משימתם הקולוניאלית כהכנת הפיליפינים לעצמאות בסופו של דבר.
למעט קבוצה קטנה של "שומרי מצפון", הנושא לא היה אם הפיליפינים יקבלו את השלטון העצמי, אלא מתי ובאיזה תנאים.
ההתפתחות הפוליטית באיים הייתה מהירה ומרשימה במיוחד לאור המחסור המוחלט של מוסדות ייצוגיים.
חוק ג'ונס, שהועבר על ידי הקונגרס האמריקני בשנת 1916 כדי לשמש כחוק החדש בפיליפינים, הבטיח עצמאות בסופו של דבר והקים סנאט פיליפי נבחר.
חוק ה-Tydings-McDuffie (רשמית חוק העצמאות הפיליפיני), שאושר ב-24 במארס 1934, סיפק ממשל עצמי בפיליפינים ועצמאות פיליפינית (מארצות הברית) לאחר עשר שנים.
בינתיים פרצה מלחמת העולם השנייה והארץ עברה כיבוש יפני בין 1941 ל-1945. ב-1946, הסכם של מנילה (1946) בין ממשלות ארצות הברית לבין הרפובליקה של הפיליפינים סיפק את ההכרה בעצמאותה של הרפובליקה של הפיליפינים תוך ויתור על הריבונות האמריקאית על האיים הפיליפינים.
מלחמת בוהמיה–הונגריה הייתה מלחמה בין ממלכת בוהמיה תחת שלטונו של ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה, ולאחר מכן תחת שלטונו של ולדיסלב השני, מלך בוהמיה, לבין ממלכת הונגריה תחת שלטונו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה, על השליטה בכתר בוהמיה.
המלחמה נמשכה 10 שנים, ובסיומם הושגה פשרה, ששניהם יחזיקו בתואר "מלך בוהמיה", והנחלות חולקו ביניהם.
בשנת 1458 עלה לשלטון בהונגריה מתיאש הוניאדי, בנו של יאנוש הוניאדי.
מלחמת בבל–יהודה היא מלחמה שנערכה בין ממלכת יהודה והאימפריה הנאו בבלית ונמשכה מ-601 לפנה"ס עד ל-586 לפנה"ס.
מלחמה זו סימנה את סופה של ממלכת יהודה והפסקה ממושכת של עצמאות יהודית עד למרד החשמונאים במאה השנייה לפנה"ס.
אחרי שבבל כבשה את ירושלים, היא הרסה את בית המקדש הראשון והתחילה את גלות בבל.
מלחמה זו מתועדת בספר מלכים ב, בפרקים ו.
מצרים הייתה כוח אזורי עד קרב כרכמיש ב-606 לפנה"ס.
מאוחר יותר, בבל באה וסיימה את השלטון המצרי, החלה את השלטון שלה באזור, והפכה את יהודה לווסאלית שלה.
במשך שלוש שנים שילמה יהודה מיסים לבבל, עד שהחליט יהויכין להפסיק לשלמם ובתגובה יצאה בבל למלחמה נגדו.
למסע המלחמה לצד בבל הצטרפו מואב, עמון והכשדים.
נבוכדנצר צר על ירושלים ב-597 לפנה"ס, והצליח ללכוד את העיר ואת יהויכין, ביחד עם כל האצולה של ירושלים.
הוא גם בזז את האוצרות של המקדש, כולל את כלי הזהב.
נבוכדנצר הגלה את יהויכין והאצולה, יחד עם 10,000 סריסים, ואת עבדיו, ו-7,000 חיילים.
תחתיו המליך נבוכדנצר את מתניה, דודו של יהויכין, כמלך יהודה.
מאוחר יותר, הוא שינה את שמו לצדקיהו.
המצור השני על ירושלים והקרב ביריחו
ביולי 587 לפנה"ס, מרד צדקיהו כנגד בבל, וכרת ברית עם מצרים.
נבוכדנצר שלח את נבוזראדן 'שר טבחים' לצור על ירושלים שוב, והרעיב את תושביה במשך שנה וחצי.
לבסוף הצליחו החיילים הבבלים להבקיע את החומות וכבשו את העיר, אך צדקיהו, בניו וכמה מחייליו הצליחו לברוח ליריחו, ושם נתפסו על ידי הכשדים אשר הובילום לרבלה.
ברבלה נרצחו בניו של צדקיהו לעיניו בידי אנשי נבוכדנאצר, ולאחר מכן עיוורו אותו.
בשביעי לאב, הגיע נבוזראדן לירושלים ואז שרפו את כל העיר כולל בית המלך ובית המקדש (על פי הפרשנות המקובלת הדבר אירע בשלבים כך שבית המקדש הוצת רק בתשעה באב ורובו נשרף בי' באב.
לאחר מכן הרסו נבוזראדן וחייליו את חומות ירושלים והגלו יהודים רבים לבבל.
הוא מינה את גדליהו כנציב על היהודים שלא הוגלו מיהודה.
מלחמת בני ארץ בבני שחת הוא ספר פנטזיה לבני נוער מאת הסופר דן צלקה המתאר את מסעותיהם של מָרִי, בן המדבר, וחבריו היוצאים לשחרר את המלך שלמה, הכלוא בידי יריבו אשמדאי.
הספר מסופר כמונולוג מפי מרי עצמו ומלבד קו העלילה המרכזי, מתוארות שתי עלילות משנה ובהן שני מסעות נוספים של מרי וחבריו.
צלקה בחר לכתוב את שמה של הדמות הראשית, מרי בן עמתל, כשם הכותב ולהוסיף את שמו כמתרגם בלבד: "תורגם מלשון המדבר בידי דן צלקה".
מלחמת בני ארץ בבני שחת יצא לאור ב-1992 בהוצאת עם עובד.
הקונפליקט המרכזי בעלילה, שכל הסיפור חותר אל פתירתו, הוא גירוש שלמה מכס המלכות על ידי אשמדאי, ראש השדים.
אשמדאי, המתחזה לדמותו של שלמה ומבצע מעשי זוועה בשמו, אוסר את שלמה בממלכתו אשר ב-'צאראם אמו' (מכתש רמון).
מרי בן עמתל, הגיבור המספר, יוצא בראש משלחת שתפקידה לשחרר את המלך הכלוא.
קוו עלילה זה מתבסס באופן ישיר על מדרש המופיע במסכת גיטין (תלמוד בבלי, מסכת גיטין, סח.-:) ובמקומות רבים נוספים.
קו העלילה המשני מתאר את יציאתו של מרי וער, חברו, כדי לשחרר את ארוסתו של ער מידי הנבל קולום-כום.
קו עלילה זה מתבסס באופן חלקי בלבד על מקורות מהעולם היהודי.
עלילת המשנה הסוגרת את הספר, מגוללת את מסעם של מרי בן עמתל ונדה, חברתו, לעבר העיר האגדית לוז.
צלקה מזהה את העיר עם מקומה של בית אל המקראית ומאפייניה שאובים מהמדרשים אודות העיר בספרות חז"ל (בראשית פרק כח, שופטים א כו, בבלי מסכת סוטה דף מו:).
מלחמת בני ארץ בבני שחת מושתת על מקורות יהודיים השזורים אלה באלה לצד מיעוט רכיבים שהם פרי דמיונו של צלקה.
רובו המוחלט של הספר: קו העלילה המרכזי, שתי עלילות המשנה, החפצים הקסומים, היצורים הפלאיים, המציאות הפוליטית והכלכלית ברקע העלילה, השפה ועוד רכיבים רבים שואבים באופן ישיר ממקורות שונים.
לעיתים אף מובאים בסיפור ציטוטים מפורשים מהמקורות: מקרא, מדרש והלכה.
שלושה מאפיינים מרכזיים לדרך השימוש במקורות בספר:
התאמה למבנה ותוכן של ספר פנטזיה לבני נוער: הנגשת השפה, תלישה מההקשר המקורי לשם יצירת עלילה קוהרנטית, ויתור על חלקים מסוימים ושינוי חלקים אחרים לשם התאמה לקהל היעד.
כך למשל, רכיבים מסוימים מצונזרים ורכיבים אחרים מותאמים לערכים או סוגיות שעשויים להעסיק בני נוער.
העצמת המופלא: הגורם המאחד בין המקורות מהם שואב הספר הוא עיסוק במופלא.
הרכיבים הפנטסטיים, שיכולים לעניין את הקורא, מועצמים, מודגשים ומתרחבים.
תיאורים טכניים של המופלא (למשל, עודף פרטים שעשוי להלאות את הקורא), מושמטים.
עולמם של השדים מתואר לפרטי פרטים, ברזולוציה שאינה קיימת במקורות (עמ' 46–48, 68 ועוד).
ומוטיבים פנטסטיים מפורסמים כגון הנשר של שלמה, טבעת שלמה, העיר לוז, מטה משה, כיסא שלמה (ועוד רבים נוספים) מקבלים תכונות נוספות ומרשימות: הנץ גדול כמו בית, עונה לשם 'אלטר' ומגן על אדונו בנאמנות (עמ' 85-84,35).
העיר המסתורית לוז מתוארת בפירוט שובה לב וגיבורי הסיפור אף נפגשים עם אחד מאנשיה, בקו עלילה משני של לא פחות מ-13 עמודים.
חופש יצירתי בתחום בניית הדמויות והמקומות: בניגוד לתחומים האחרים בספר, הדמויות הפועלות והמקומות בהם מתרחש הסיפור הם, לפי רוב, פרי דמיונו של צלקה.
בחירה זו מאפשרת להתנתק מהמקורות המצוטטים ולקבל עצמאות, על אף שמרב פרטיה לקוחים ממקורות אחרים.
דרכי השימוש במקורות יוצרים מפגש מלהיב ומלא עניין בין קוראים צעירים ובין מקורות פנטסטיים הקיימים בעולם היהודי.
המאפיין הדידקטי והחינוכי של קריאה במקורות מצטמצם אך המפגש בין הקורא ובין המקורות, פרטיהם ואף המסרים העולים מהם, מתקיים בצורה חזקה.
1. [2. https://www.tau.ac.il/sites/default/files/media_server/imported/308/files/2013/11/2_tslka.pdf חבל שהספר נגמר], פרופ' זהר שביט ביקורת על הספר, ידיעות אחרונות, המוסף לשבת (ספרות), 05.03.1993: שביט מתארת את הספר כסיפור חניכה, "שהארכאיזם שלו מעניק לו עומק".
בסיפור משובצים מיתוסים קדומים לצד יצירי דמיון המחבר, המרכיבים סיפור מיתי הרמוני ומלא קסם, ללא התנשאות ידענית כלפי הקורא.
הספר מתואר כיצירת אמנות, היוצרת עולם מלא צבע ועומק, בלשון עשירה ברבדים לשוניים תנ"כיים לצד ספרות המזרח הקודם.
מלחמת אתיופיה-אריתריאה הייתה סכסוך טריטוריאלי מזוין שהתרחש בין אתיופיה לאריתריאה ממאי 1998 עד יוני 2000, כאשר שלום סופי הוסכם רק בשנת 2018, לאחר 20 שנה.
לאחר שאריתריאה קיבלה עצמאות מאתיופיה, היחסים היו בתחילה ידידותיים.
עם זאת, חילוקי דעות טריטוריאליים הובילו למלחמה.
המלחמה הסתיימה בשנת 2000 בניצחון אתיופי בשדה הקרב, ובניצחון אריתריאי בחזית הדיפלומטית שהוביל לשינויי גבול מינורים באמצעות תיחום גבולות מחייב בפיקוחו של בית הדין הבינלאומי לבוררות.
המלחמה הגיעה לסיומה באופן רשמי עם חתימת הסכם אלג'יר ב-12 בדצמבר 2000.
שתי המדינות הוציאו חלק ניכר מהכנסותיהם ומעושרם על חימוש לקראת המלחמה.
על פי הדיווחים נספרו כ-100,000 חללים לשני הצדדים ביחד ומספר בלתי מוגדר של פליטים.
בהמשך, התפתח סכסוך גבולות בין המדינות.
בדצמבר 2000, אריתריאה ואתיופיה חתמו על הסכם השלום שסיים את המלחמה, הסכם אלג'יר , והקימו זוג ועדות שיפוטיות מחייבות, ועדת הגבול בין אריתריאה לאתיופיה וועדת התביעות האריתריאנית-אתיופית, כדי לקבוע את גבולות המחלוקת ביניהם ואת התביעות הקשורות.
לפי רוב הדיווחים הבינלאומיים סך ההרוגים במלחמה משני הצדדים היה כ-70,000 בני אדם, אך לפי דיווחים אחרים המספר גבוה בהרבה ומגיע ל-300,000 בני אדם.
מלחמת האופיום הראשונה הייתה מלחמה על זכויות סחר בין בריטניה לשושלת צ'ינג בסין אשר נמשכה בין 1839 ל-1842. המלחמה, שנתפסת כיום כתחילתו של האימפריאליזם האירופי בסין, יצרה היסטוריה ארוכה של התנגדות סינית למערב, התנגדות שנמשכת במובנים מסוימים עד ימינו.
בתחילת המאה ה-19 נחשבו סחורות סיניות ששווקו באירופה ליוקרתיות ביותר, והסחר בהן העשיר מאוד את הסוחרים בהן.
אולם ייצוא הסחורות מאירופה לסין סבל מהעובדה שהסינים לא גילו עניין בסחורות זרות ומכך נבע הקושי למצוא סחורות אותן יסכימו הסינים לרכוש.
הבריטים, בחפשם סחורה שכזו, גילו במהרה את האופיום והשתמשו בתכונותיו הממכרות ליצירת רווחים.
בין השנים 1821 ל-1837 גדלה כמות הסם המיוצאת לסין על ידי הבריטים פי חמישה.
הממשלה הסינית שאפה להפסיק את הסחר ההולך ומתגבר בסחורה החדשה.
מאמציה הראשוניים של הממשלה נשאו פירות כאשר הממונה על הנושא מטעם הממשלה הסינית, לין צשו, הצליח לאלץ ב-1839 את נציב הסחר הבריטי למסור לידיו את כל האופיום שברשות הבריטים בסין, דבר שהביא למתיחות אלימה בין הסינים לנציגים הבריטים ששהו בסין.
לאחר חודשיים מיום מסירת האופיום לידי הסינים, נרצח אזרח סיני בידי שני מלחים בריטיים.
בהתאם להסכם הסחר שנחתם בין סין ובריטניה, נעצרו אלו והובאו למשפט בבית דין בריטי בעיר קנטון שבמחוז גואנגדונג.
הסינים דרשו לקבל לידיהם את הרוצחים ולשפוט אותם בעצמם אך נענו בשלילה.
כתוצאה מכך גורשו הכוחות הבריטיים מסין.
הבריטים, שהחלו להתכונן למלחמה בסינים, כבשו את הונג קונג (אז נמל סחר קטן ולא משמעותי) והכשירו אותו כבסיס לכוחותיהם.
הלחימה החלה בחודש יולי, כאשר שתי ספינות מלחמה בריטיות הביסו והשמידו בקרב ימי 29 ספינות סיניות.
בשנה שלאחר מכן, כבשו הבריטים את המְצרים בכניסה לנהר הפנינה, נתיב המים שמקשר בין הונג קונג למחוז גוואנגזו, וב-1841 הם השתלטו על האזורים השולטים במחוז וכבשו את העיר נינגבו ואת הנמל הצבאי שבצ'ינחאי.
לאחר שב-1842 הביסו הבריטים את הסינים וכבשו את שאנגחאי ואת הכניסה לנהר היאנגצה, ציר תחבורה ימית ראשי ומרכז כלכלי מפותח בסין, נכנעו הסינים.
סופה הרשמי של המלחמה הגיע עם החתימה על חוזה נאנקינג אשר חייב את הסינים לאפשר לבריטים סחר חופשי במדינה, סיפח את הונג קונג לבריטניה והתיר לבריטים לקבל בעלות על חמישה נמלים בסין: גואנגג'ואו, אמוי (כיום שיאמן), פוזו, שאנגחאי ונינגפו (כיום נינגבו).
הקלות בה הביסו הבריטים את הכוחות הסיניים העיבה על יוקרתה של שושלת צ'ינג, והייתה אחד הגורמים למרד טאי פינג (1850–1862).
למנצחים, לעומת זאת, סלל הניצחון במלחמה את הדרך לפתיחת השוק והחברה הסיניים למטרותיהם המיסיונריות של הבריטים ומטרותיהן הכלכליות של מעצמות אירופה.
מלחמת האופיום השנייה (ידועה גם בשם מלחמת "החץ") הייתה מלחמה בין סין לארצות המערב שהחלה ב־1856 ותמה ב-1860. את שמה קיבלה המלחמה מאחר שיש הרואים בה המשך ישיר למלחמת האופיום הראשונה אשר הסתיימה בסין ב־1842.
בשנות החמישים של המאה ה-19 חלה האצה משמעותית בגידול השוק הקפיטליסטי באירופה.
מטרותיהן העיקריות של המעצמות הקפיטליסטיות היו הרחבת קשרי המסחר שלהן עם הארצות שמעבר לים, והקמת קולוניות חדשות בארצות אסיה ואפריקה.
מטרות משותפות אלו עמדו גם בראש מעייניהן של צרפת, בריטניה וארצות הברית, ששאפו להרחיב את זכויות הסחר שלהן בסין.
אולם חצר הקיסרות הסינית, תחת שלטון שושלת צ'ינג, דחתה את דרישותיהן של האימפריות המערביות.
ב־8 באוקטובר 1856 פשטו כוחות שיטור סיניים על האוניה "החץ" (Arrow), ספינה בבעלות סינית אשר הייתה רשומה בהונג קונג והניפה דגל בריטי, עקב חשד שהאוניה הייתה מעורבת בשוד-ים, הברחה וסחר באופיום שהוצא זה מכבר אל מחוץ לחוק בסין.
על הספינה נתפסו ונאסרו 12 אנשי צוות.
תקרית זו נזכרה בהיסטוריה בשם תקרית החץ ומכאן קיבלה המלחמה את שמה השני (למרות שיש הטוענים כי הספינה לא הניפה דגל בריטי ושעובדה זו הומצאה בדיעבד כדי להצדיק את פלישת הבריטים לסין).
הבריטים, שראו בפשיטה על ספינה בריטית עילה למלחמה, הגיבו במהרה על העלבון בהתקיפם את גואנגג'ואו מנהר הפנינה.
שליטם של מחוזות גואנגדונג וגואנשי הורה לחייליו לא להתנגד בכח לחיילים הפולשים.
לאחר שכבשו את המבצר המגן על גואנגג'ואו, החלו הבריטים תוקפים את העיר עצמה.
ספינות מלחמה אמריקאיות הפגיזו את העיר בטענה שהן "מגינות" על אזרחיה.
למרות הוראת שליט המחוז החלו אזרחי העיר, ואיתם גם החיילים, להתנגד לפולשים והדפו אותם דרומית לעיירה הקטנה חוּמֶן.
ממשלת בריטניה, בראותה את המתרחש בעקבות תקרית החץ, החליטה להקים ברית צבאית עם צרפת, ארצות הברית ורוסיה.
צרפת, ראשונת המצטרפות לקואליציה, הסבירה את הצטרפותה בהוצאתו להורג של כומר צרפתי על ידי שלטונות מחוז גואנשי.
ארצות הברית ורוסיה הסכימו להצטרף כתומכות בבריטניה בהבינן את הרווח הצפוי להן אם ינצחו במלחמה.
ארצות הברית ורוסיה אמנם לא שלחו צבא לעזרת בריטניה וצרפת, אך הן תמכו במלחמה בעיקר בהציען צוותי תכנון שישבו בהונג קונג ועזרו לבריטים ולצרפתים לתכנן את ההתקפה על סין.
הכוחות הבריטיים והצרפתיים, תחת פיקודו של האדמירל מייקל סימור, תקפו וכבשו את גואנגג'ואו בקרב קנטון בסוף שנת 1857, הכניעו את ראש המחוז ועצרו את יה מינגשן, שליט המחוזות.
ועדה משותפת לבריטים ולצרפתים החליטה להשאיר בתפקידו את ראש מחוז גואנגג'ואו, בו-גוי, כדי להשליט סדר במחוז לטובת שליטיו החדשים.
זה היה המקרה הראשון בהיסטוריה של סין שבו הוקם משטר בובות במדינה.
שלטונה הקולוניאלי של הברית הבריטית-צרפתית נמשך והתקיים במחוז גואנגג'ואו עד כארבע שנים משנת הכיבוש.
בשנת 1858 המשיכו כוחות הקואליציה צפונה במסע התקפות לאורך חופי המדינה, וכבשו את טיינצין (כיום טיינג'ין) בחודש מאי של אותה השנה.
חלקה הראשון של המלחמה הגיע לסיומו עם החתימה על חוזה טיינג'ין (מוכר גם כחוזה טיאנצין, על-פי תעתיק ישן) אשר עליו היו חתומות מלבד בריטניה גם ארצות הברית, רוסיה וצרפת.
אישור לכלי שיט וספינות מלחמה לשייט באופן חפשי בנהר היאנג-צה.
ב־28 במאי 1858 נחתם חוזה אייגון, שהיה חוזה נפרד בין סין לרוסיה כדי לקבוע את מיקומו הסופי של הגבול בין שתי המדינות כהמשך להסכם נרצ'ינסק שנחתם בין שתי המדינות ב־1689.
בחוזה חייבה רוסיה את סין להחזיר את הגבול לנהר האמור, שם עבר הגבול עד לחתימת החוזה הקודם.
בעקבות כך קיבלה רוסיה לידיה רצועת חוף באוקיינוס השקט אשר בה המים אינם קופאים.
על רצועה זו הקימה רוסיה את עיר הנמל ולדיווסטוק ב־1860.
ב־1859, לאחר שסין סירבה לאפשר לנציגי המעצמות להתמקם בבייג'ינג, תקף כח ימי בריטי בפיקודו של אדמירל ג'יימס הופ את המבצרים המגינים על נהר הפטו.
אולם הכח נהדף ונפגע קשות והצליח לסגת תחת סיוע באש של שייטת ספינות מלחמה אמריקאית.
בשנת 1860 התארגן הכח הבריטי-צרפתי מחדש בהונג קונג לתקיפת היבשת.
הכח נחת בפיי טאנג ב־1 באוגוסט, וכבש בהצלחה את המבצר בטאקו ב־21 באוגוסט.
ב־26 באוגוסט הגיע הכח המשולב לבייג'ינג וכבש אותה ב־6 באוקטובר.
שיאנפנג, קיסר סין, מינה את אחיו להיות אחראי למשא ומתן עם הכוחות המערביים וברח לארמון הקיץ שבצ'נגדה, כ-250 קילומטרים צפונית מזרחית לבייג'ינג.
חיילי הקואליציה העלו באש את ארמון הקיץ בבייג'ינג כמו גם את ארמון הקיץ הישן (שנהרס לגמרי בהתקפה) וכבשו סופית את בייג'ינג.
עקרונות חוזה טיאנג'ין של 1858, נכפו סופית על הקיסר שיאנפנג בוועידת פקין (שמה המערבי של בייג'ינג) ב־18 באוקטובר 1860, ועידה שהביאה את המלחמה לקיצה.
בוועידה חתם הקיסר על היתר לסחר חפשי וחוקי באופיום והכרה חוקית בזכויות הנוצרים במדינה.
חלק מתכניה של ועידת פקין היו:
העברת השליטה בהונג קונג וחצי האי קאולון לידי בריטניה.
הכרה וקבלה רשמית מצד סין של עקרונות חוזה טיאנג'ין.
אישור לאזרחי סין להגר אל מחוץ למדינה למטרות עבודה.
קנס נוסף למדינה שישולם לבריטניה וצרפת.
מלחמת האזרחים ביוון התרחשה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ממרץ 1946 עד אוגוסט 1949. המלחמה נערכה בין הצבא היווני, כוחות הביטחון, השמרנים, המלוכנים והליברליים בתמיכה בריטית ואמריקאית בצד אחד, לבין הצבא הדמוקרטי של יוון (DSE), שהיה הזרוע הצבאית של המפלגה הקומוניסטית היוונית (KKE) מגובה בבולגריה, יוגוסלביה ואלבניה בצד השני.
הייתה זו התוצאה של מאבק מקוטב מאוד בין הפלגים הפוליטיים במדינה שהחל בשנת 1943, במהלך כיבוש יוון על ידי מדינות הציר.
המאבק התמקד בהשתלטות על החלל השלטוני שיצר כיבוש יוון על ידי מדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
זה היה אחד הסכסוכים הראשונים של המלחמה הקרה, ואחת הדוגמאות הראשונות של מעורבות בריטית ואמריקנית לאחר המלחמה בפוליטיקה הפנימית של מדינה זרה.
מלחמת האזרחים הסתיימה בתבוסת הקומוניסטים ובתחיית הדמוקרטיה היוונית לראשונה מאז משטר 4 באוגוסט של הדיקטטור יואניס מטאקסס.
מלחמת האזרחים אירעה על רקע עליית כוחו של השמאל, ככוח עיקרי שנאבק בנאצים ובמשתפי הפעולה איתם.
עוד קודם למלחמת האזרחים התקיימו התנגשויות אלימות בין ימין ושמאל, בין 1942 ל-1944 בזמן כיבוש יוון על ידי מדינות הציר, כאשר הממשל היווני היה בגלות, ללא היכולת להשפיע על המתרחש במולדת, וקבוצות התנגדות שונות החלו לצבור כוח.
לאחר שחרורה של יוון, במענה לניסיון לפרוק את המליציות מנשקן, פרצו אירועי דצמבר 1944 ביוון, שהסתיימו בהפסד של חזית השחרור הלאומית (EAM) והזרוע הצבאית שלה, צבא השחרור העממי היווני (ELAS Ελληνικός Λαϊκός Απελευθερωτικός Στρατός) שניסו למנוע את פירוקן מנשקן ולהשתלט על המדינה.
הממשלה שנתמכה על ידי בריטניה, הצליחה לגבור על כוחות השמאל.
למרות זאת המתח נשאר והיו מספר התנגשויות בין כוחות הימין והשמאל.
קבוצה של כ-30 יוצאי ELAS בראשות "קפטן איפסילנטי", אלכסנדרוס רוסיוס (Αλέξανδρος Ρόσιος) תקפה בערב הבחירות הכלליות, 30 במרץ 1946, תחנת משטרה בליטוחורו (Λιτόχωρο).
אירוע זה נחשב כפותח את השלב השלישי של מלחמת האזרחים ביוון, שלב שבמקורות שונים נחשב כמלחמת האזרחים עצמה (בעוד האירועים הקודמים נחשבים כשלבים מקדימים).
המלחמה התמשכה עד 1949. ניצחון כוחות המערב במלחמת האזרחים הוביל את הכנסת יוון לברית נאט"ו ב-1951.
ההתקפה בליטוחורו נחשבה כהפרה של הסכם ורקיזה, בתגובה להרג זה נרדפו, נשלחו לגלות ונאסרו אנשים המשתייכים לחזית השחרור הלאומית.
העיתון הקומוניסטי האשים את הממשל בפברוק ההתקפה.
בתגובה להתקפות הממשל, חבורות של ותיקי ELAS שחיו בגלות הסתננו חזרה ליוון ממקומות מושבם ביוגוסלביה, אלבניה ובולגריה והתאגדו למסגרת בשם הצבא הדמוקרטי של יוון (DSE) בפיקודו של הגנרל מרקוס ופיאדיס (גנרל מרקוס).
ביוני היו כ-2,600 לוחמי גרילה ובסוף 1946 עמדו לרשות הצבא הדמוקרטי כ-15,000 לוחמים לעומת כ-90,000 חיילים בצבא הממשלה.
ב-1948 היו כ-20,000 לוחמי גרילה, מתוכם כמה מאות שאינם יוונים, ברובם ממקדוניה.
האיכרים ניצבו בין הפטיש לסדן.
כאשר הגיעו הקומוניסטים לכפרים, הם נטלו מזון, בהמות ואף לוחמים מבני הכפר.
וכאשר הגיעו לכפר כוחות הממשלה הם הוקיעו את האיכרים האזרחים כאוהדים קומוניסטיים משום שספקו אספקה לפרטיזנים, אסרו אותם ואף הגלו אותם.
בנוסף, בהשפעת יועצים אמריקאים, נקטה הממשלה בטקטיקה של פינוי של כפרים באמתלה שהם היו תחת איום ישיר של התקפה קומוניסטית.
וכך שללו מהפרטיזנים אספקה ומתגייסים.
ב-18 ביוני העביר הפרלמנט חוק אבטחה דרקוני, החוק הגדיר פשעים חדשים ועונשים חדשים או החמרת עונשים קיימים.
אחד הפשעים החדשים שהוגדרו בחוק היה חברות בכנופיה חמושה.
חוק זה אפשר לממשלה לאסור מפגשים ציבוריים ושביתות, וכן נתן למשטרה סמכות לעצור ולכלוא בלי צו.
בדצמבר הקימו הקומוניסטים ממשלה דמוקרטית יוונית בשטחים שבשליטתם, עם הגנרל ופיאדיס כראש ממשלה, והשתמשו ב-DSE כזרוע הצבאית של הממשלה הזו.
המדינות הסוציאליסטיות החדשות באזור (אלבניה, יוגוסלביה, בולגריה), בתמיכתה המסויגת של ברית המועצות, הציעו תמיכה לוגיסטית לממשלה הזמנית, במיוחד לכוחות הפועלים בצפון.
כחלק מהמאבק שניהלה הממשלה נגד כוחות השמאל הממשלה הגלתה חברי מפלגה וכאלו שנחשדו באהדה למפלגה למחנות שונים ובעיקר לאי מקרוניסוס (Μακρόνησος) שבים האגאי.
הטקטיקה ששימשה את לוחמי הגרילה הקומוניסטיים במהלך תקופה זו הייתה לבחור יעד מתאים, יישוב (עיר או כפר) שהיה מבודד וקל להגנה.
כוחות הגרילה התאחדו לצורך הפעולה, ערכו מתקפת פתע (לרוב בלילה), השתלטו על תחנת המשטרה המקומית (או הרסו אותה).
גייסו מרצון או בכפייה את הכפריים הצעירים, החרימו מוצרי מזון ובעלי חיים ואם נתקלו בכוחות ממשלה שבאו ליישוב נטמעו בתוך האוכלוסייה או נסוגו עם הלוחמים שגייסו ועם המזון אל המסתור שלהם בהרים.
הצבא היווני היה מצויד היטב עם טנקים בריטיים, מכוניות משוריינות, תותחים, מקלעים כבדים ותחבורה מוטורית אולם בגלל זמן התארגנות ארוך לפעולה, סטטיות וחוסר גמישות הצבא לא הצליח בלוחמה שלו נגד כוחות ה-DSE הניידים.
כוחות הממשלה ספגו תבוסות משנת 1946 ועד לשנת 1948, אולם התגברות התמיכה האמריקאית, מחסור במגויסים חדשים ל-DSE והמחלוקות בין טיטו וסטלין הובילו לניצחון כוחות הממשל בתמיכה מערבית.
אחת הסיבות לניצחון כוחות הממשל הייתה החלטת הקומוניסטים לעזוב את לוחמת הגרילה ולעבור, מספטמבר 1947, למלחמה קונבנציונלית בהיקף מלא.
במהלך 1947 הבריטים החליטו שההרפתקה ביוון יקרה להם, ושאין ביכולתם להמשיך לתמוך בממשלת יוון.
לפיכך הם הוציאו את רוב הכוח הצבאי וצמצמו בצורה מהותית את הזרמת הכספים.
בתגובה, ב-3 במרץ 1947, הממשלה היוונית ביקשה באופן רשמי סיוע מארצות הברית (ארצות הברית כבר הייתה מעורבת, אם כי לא באופן רשמי).
ב-12 לחודש הכריזה ארצות הברית על דוקטרינת טרומן, העבירה כסף לממשלה היוונית ויועצים הגיעו בטיסה.
ציוד צבאי משמעותי הגיעו רק בקיץ.
זה לא הפריע לצבא היווני לפתוח כבר באפריל 1947 בסדרת מתקפות באזורים שונים של הארץ.
במחצית השנייה של 1947 הגיעו מארצות הברית לצבא יוון כמויות אספקה וציוד ניכרות.
הצטיידות זו עזרה לצבא במלחמתו בכוחות ההתנגדות.
ב-24 בדצמבר 1947, בשאיפה ליצור "מדינה בתוך מדינה" הכריזו ראשי ה-KKE, בשידור מרדיו אלבניה בשם הממשלה היוונית החופשית הדמוקרטית, על הקמת ממשלה חלופית בה היו חברים חברי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ועל תוכנית עשר נקודות להתנהלות העניינים ביוון.
צעד זה לא זכה לתמיכה של ממשלה כלשהי אולם גרם להחרפת המאבק הממשלתי בקומוניסטים ולהעברת חוק המכריז על המפלגה הקומוניסטית כלא חוקית, איסור על הפצת עיתוני המפלגה ועל כך שחברות במפלגה אינה חוקית.
ב-25 בדצמבר כוחות הצבא היווני מחוזקים בקצינים אמריקאים הצליחו להתגבר על מתקפה של כוחות השמאל על העיירה קוניטה (Κόνιτσα) שבאפירוס, התקפה שבה נהרגו למעלה מ-1,200 לוחמי שמאל.
בקיץ של שנת 1948 החטיבה השלישית של DSE בפלופונסוס ספגה תבוסה שנבעה בין היתר מחוסר בתחמושת ומחוסר הצלחתם לכבוש את מחסני התחמושת של הממשלה ליד זחרו (Ζαχάρω) שבמחוז אליס.
בקרבות נהרגו אלפי לוחמי שמאל ואזרחים רבים שנחשדו בסיוע לכוחות השמאל הוגלו למחנות.
ב-1948 נוצר משבר בין ברית המועצות לבין יוגוסלביה והסובייטים גירשו את יוגוסלביה מהקומינפורם.
יוגוסלביה הייתה התומכת העיקרית של הקומוניסטים היווניים עוד משנות הכיבוש הנאצי, המשבר בין ברית המועצות לבין יוגוסלביה העמיד את ה-KKE בפני הצורך לבחור בין נאמנות לברית המועצות לבין שמירה על מערכת היחסים עם בעלת הברית הקרובה ביותר שלה (יוגוסלביה), המפלגה, אחרי מאבקים פנימיים, החליטה לבחור בנאמנות לברית המועצות.
לאחר תקופת מה, בתגובה לצעדי המפלגה הקומוניסטית היוונית, סגר טיטו ביולי 1949 את הגבול בפני כוחות השמאל ופירק את המחנות שביוגוסלביה.
לכוחות השמאל נותרו מחנות באלבניה.
הגנרל אלכסנדרוס פאפאגוס שעמד בראש כוחות הממשלה, פתח באוגוסט 1949 במתקפה על כוחות השמאל בצפון המדינה, המתקפה קיבלה את הכינוי "מבצע לפיד".
בשל חוסר התמיכה של טיטו ובשל חולשת ה-DSE, ניצח צבא הממשלה את כוחות ה-DSE.
חלק מהכוח נסוג לאלבניה, חלק אחר, יחד עם הנהגת המפלגה הגיע לטשקנט שבאוזבקיסטן וחלק נכנע.
ב-16 באוקטובר הודיע ניקולאוס זכריאדיס על "הפסקת אש זמנית כדי למנוע השמדה מוחלטת של יוון", הפסקת האש סימנה את סופה של מלחמת האזרחים ביוון.
אחת מדרכי השליטה של הקומוניסטים על האוכלוסייה בכפרים שבשליטתם, הייתה הוצאתם של קרוב ל-30,000 ילדים מיוון למדינות סוציאליסטיות (מדינות הגוש המזרחי).
פעולה זו הייתה ועודנה נושא טעון רגשית ושנוי מאוד במחלוקת.
במקביל, ביוזמת המלכה פרדריקה, הוצאו ילדים (במספר דומה או עולה על מספר הילדים שנשלחו למדינות הקומוניסטיות) מחזקת משפחותיהם (משפחות שהשתייכו לשמאל או נחשדו בתמיכה בשמאל) והם נשלחו לחינוך מחדש במחנות שהקימה המלכה, או נמסרו לאימוץ למשפחות נאמנות למלוכה ולימין, וחלקם אף נמסרו לאימוץ בארצות הברית.
מיעוט מהילדים שנשלחו למדינות הסוציאליסטיות חזרו בשנים 1975–1990 ליוון אולם רובם נשארו במדינות אליהן נשלחו.
ניקוס קאזאנצאקיס, פאפא יאנארוס, תורגם מיוונית על ידי יחיאל קמחי, הוצאת עם עובד, 1966 (סיפור בדיוני).
ניקולאס גייג', אלני, תורגם מאנגלית על ידי יוסף אשכול, הוצאת ספריית מעריב, 1986 (רומן היסטורי אוטוביוגרפי)
ויקטוריה היסלופ, חוטים מקשרים, תורגם מאנגלית על ידי שרון פרמינגר, הוצאת ידיעות ספרים, 2012 (רומן היסטורי).
ויקטוריה היסלופ, האנשים שאהבנו, תרגום מאנגלית שרון פרמינגר, הוצאת ידיעות ספרים, 2019.
פאוולוס מאטסיס, האמא של הכלב, תרגום מיוונית על ידי אמיר צוקרמן, הוצאת כתר, 2001.
דימיטריס חדזיס, סופה של עירנו הקטנה תרגום יעקב שיבי בהוצאת כרטא בשנת 2003.
מלחמת דּוּאָר הייתה מלחמה בין הודו הבריטית לבין ממלכת בהוטן בין השנים 1864–1865.
בריטניה שלחה משלחת דיפלומטית לממלכת בהוטן בתחילת שנת 1864, לאחר סיום מלחמת האזרחים בממלכה.
המשלחת ניסתה להגיע להסכם שלום עם בהוטן אך ניהלה משא ומתן עם צדדים יריבים בקרבות הפנימיים בממלכה.
בתגובה ממלכת בהוטן דחתה את כל הצעות בריטניה להסכמי שלום וידידות.
בריטניה הכריזה מלחמה בנובמבר 1864. לממלכת בהוטן לא היה צבא סדיר, הכוחות המאומנים במדינה כללו רק את שומרי הדזנוגים.
שומרים אלו היו חמושים רק בכלי נשק מיושנים, כמו חרבות, קשתות וכדומה, אבל הם נלחמו נגד חיילים בריטים אשר צוידו ברובים.
לאחר שהבריטים כבשו את אסאם והפכו את האזור לחלק מהודו הבריטית (1826), החל סכסוך גבול ותיק עם מדינת בהוטן מצפון.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 לקחו הבוטאנים מעברי הרים אסטרטגיים מגבול האסמים ולא התייחסו לדרישה הבריטית למסור את האדמות או לחלוק כבוד.
בינואר 1865 פלש כוח בריטי קטן לבוטאן, אך הבוטנים התנגדו בהצלחה ופינו את חיל המצב הבריטי בדוונגירי.
משלחת ענישה בהנהגת סר הנרי טומבס (1824-1874) דיכאה בהדרגה את הבוטאנים, שהסכימו לשלום ב-11 בנובמבר 1865 על פי הסכם סינצ'ולה.
מלחמת הדואר נמשכה רק חמישה חודשים ולמרות שבהוטן ניצחה בחלק מהקרבות - הסתיימה בתבוסתה.
בעקבות התבוסה בריטניה כבשה חלק מאדמת בהוטן והכריחה את הממלכה לסגת משטחים אחרים שהיו בכיבושה.
המלחמה הסתיימה באופן רשמי כאשר נחתם הסכם סינצ'ולה ב-11 בנובמבר 1865. לפי תנאי ההסכם, בהוטן העבירה חלק מאדמותיה באזור הדוארים בדרום הממלכה לבריטניה בתמורה לתשלום שנתי בן 50,000 רופיות.
ההסכם נחתם ביום 11 בנובמבר 1865 בין נציגי הממשל הבריטי בהודו לבין נציגי הראג'ה של בהוטן.
1. מעתה והלאה ישררו שלום קבוע וידידות בין ממשלת בריטניה וממשלת בהוטן.
3. ממשלת בהוטן מסכימה בזאת למסור את כל הנתינים הבריטיים וכן את הנתינים של סיקים וקוץ'-ביהאר המוחזקים כעת בבהוטן בניגוד לרצונם, ולהימנע מכל הפרעה בעת חזרת אנשים אלו, כולם או חלקם, לטריטוריה בריטית.
כמו כן מוסכם בזאת שהתשלומים יבוצעו כמפורט להלן:
· עם יישום תנאי הסכם זה בידי ממשלת בהוטן: 25,000 רופיות.