tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למד לתואר ראשון במדעי הטבע ותואר שני בהנדסה כימית באוניברסיטת קיימברידג', ולאחר מכן שב לישראל ללימודי דוקטורט במחלקה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון, בהנחייתם של אילת ברעם-צברי ואבי ברמן.
במסגרת הדוקטורט חקר למידה בסביבות בלתי פורמליות, והוראת מדעים באמצעות תיאטרון ודרמה.
פלג הוא בוגר התוכנית לדוקטורנטים מצטיינים בחינוך במכון מנדל למנהיגות בירושלים.
את הפוסט-דוקטורט שלו עשה באוניברסיטת חיפה, שם חקר כלים טכנולוגיים להוראה מותאמת לתלמידים עיוורים.
פלג דוגל בגישה רב-תחומית המשלבת כלים מעולם הדרמה, סטוריטלינג ומשחקים במטרה להעשיר את חוויית הלמידה המדעית.
הוא מאמין שהפעלת הגוף והדמיון בתהליך הלמידה מסייעת להטמיע מושגים מופשטים, מעודדת חשיבה יצירתית ומחזקת את כישורי התקשורת והצגת הרעיונות של התלמידים.
פלג עצמו, שלמד משחק מחול ופנטומימה אצל רותי תמיר, משלב שיטות אלה בהרצאות ובקורסים שהוא מעביר.
כך למשל יצר עם תמיר את המופעים החינוכיים "מה פתאום אטום?" "משעמם לי", "רובוט ואני", ו"המסע של דרווין".
ב-2011 זכה הסרטון "שש עובדות על סקס שמעולם לא רציתם לדעת" שיצר עם רועי צזנה בתחרות סרטוני מדע ויראליים בתמיכתה של המועצה הבריטית.
פלג היה חבר בצוות פרויקט TEMI (Teaching Enquiry with Mysteries) במכון ויצמן, שפיתח פעילויות המנגישות מושגים מתוכנית הלימודים באמצעות ניסויים וסיפורים, לצד דבורה קצביץ ומלכה יאיון.
ב-2017 הוביל עם יאיון את פרויקט "כימילוט" של המרכז הארצי למורי הכימיה במכון ויצמן, לשילוב חדרי בריחה בלימודי הכימיה בתיכון, כדי להגביר את המוטיבציה הפנימית של תלמידים ללמוד כימיה באמצעות חוויה מהנה ומאתגרת.
באותה שנה העביר סדנה במכון ויצמן על שימוש בפנטומימה בלימודי הפיזיקה.
ב-2018 פיתח חדר בריחה במוזיאון האדם והחי ברמת גן, ששילב אמצעים אינטראקטיביים וחידות מוסוות בתצוגת המוזיאון, בשיתוף חברת "הקנקן", וב-2019 פיתח עם צוות תוכנית חינוך פיננסי באורט חדר בריחה לתלמידי הרשת בנושא חינוך פיננסי.
מאז שנת 2019 הוא מרצה בכיר בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת סאות'המפטון וחבר בקבוצת המחקר לחינוך מתמטי, מדעי ובריאותי (MSHE).
ב-2023 הוביל עם החוקרת נטע שבי פרויקט משותף של האוניברסיטה ומוזיאון המדע בווינצ'סטר ליצירת כלי מדידה להערכת יעילות פעילויות במוזיאונים.
ב-2025 התקבל כפרופסור חבר באוניברסיטת סאות'המפטון.
במקביל ללימודיו בבריטניה השתתף פלג בתחרויות ריקודים סלוניים, וכן רקד בלהקת המחול הקיבוצית הצעירה.
פלג נשוי מאז 2016 לד"ר אלי גילסון והשניים מתגוררים בלונדון.
בעבר התנדב בארגון חוש"ן, מרכז החינוך וההסברה של קהילת הלהט"ב בישראל.
רן לוי (נולד ב-1967) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב, המכהן כראש אגף קהילה משטרתית (אק"ם) וראש האגף לסיכול פשיעה בחברה הערבית (סי"ף).
רן לוי נולד במושב זרעית ושירת בצה"ל כלוחם בחטיבת גולני.
הוא התגייס למשטרה בתפקיד לוחם יס"מ במחוז צפון.
במהלך השנים מילא תפקידים רבים, בהם קצין אגף מטה מחוז צפון, מפקד זרוע מבצעית תנועה באגף התנועה, פיקוד על תחנת טבריה ותחנת ירדן, פיקוד על היס"מ, ועל משטרת התנועה הארצית, ומפקד מרחב כנרת.
בספטמבר 2024 מונה לראש אגף קהילה משטרתית (אק"ם) וראש האגף לסיכול פשיעה בחברה הערבית (סי"ף).
לוי הוא בוגר תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני במדעי החברה.
נשוי לחדוה, אב לחמישה (שלושה מהם משרתים במשטרה) וסב לארבעה.
רַנָא רסלאן היא דוגמנית ערבייה-ישראלית.
מלכת היופי של ישראל לשנת 1999.
רסלאן נולדה, גדלה והתחנכה בשכונת ואדי ניסנאס שבחיפה, לאב מוסלמי ולאם נוצרייה שהתאסלמה.
ב-1992 כשהייתה בת 15, זכתה בתואר סגנית שנייה בתחרות "נסיכת הצפון", ובשנת 1996 כשהייתה בת 19 זכתה בתחרות היופי "מיס ליילכ" של המגזר הערבי בחסות מגזין נשים מבית א-סינארה המיועד לנשים ערביות.
מאוחר יותר עבדה כמזכירה ועסקה מעט בדוגמנות.
בשנת 1999 התמודדה בתחרות מלכת היופי של ישראל בחסות שבועון "לאשה" וזכתה בה, ובכך הפכה למלכת היופי הערבייה הראשונה והיחידה בישראל.
בנאום התודה שלה אמרה רסלאן בשידור חי: בהמשך ייצגה את ישראל בתחרות מיס יוניברס 1999. בחודש מאי באותה שנה הצטרפה למשלחת מישראל שביקרה במחנות הפליטים של מלחמת קוסובו במקדוניה, אותה ארגנה הסוכנות היהודית.
ב-2002 נבחרה למקום ה-31 ברשימת הנשים היפות בתבל, על ידי המגזין הבינלאומי "GQ".
בהמשך למדה יהלומנות, עבדה בבורסה ולמדה משחק.
במקביל עסקה בדוגמנות, בין השאר למעצב האיטלקי רוברטו קוואלי.
ב-2007 נשלחה רסלאן להתגורר בכפר בדואי ביחד עם חנה לסלאו, במסגרת הסדרה "פעם בחיים" של Yes.
אני לא יודע לבשל", ששודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת.
בנובמבר 2023 תקפה באינסטגרם את קאזם חליליה, יוצא תוכנית האח הגדול עונה 12, על קו הסברה פרו-ישראלי שנקט מול תושבי עזה אחרי טבח שבעה באוקטובר ודברים שכתב נגד חמאס.
בין הדברים השוותה את התמיכה בפעולות צה"ל להיטלר.
לפני כן פרסמה סטורי נגד פעולות צה"ל בעזה במלחמת חרבות ברזל.
בשנת 2003 רסלאן נישאה לאיש עסקים ושייח' מיליונר מאיחוד האמירויות הערביות, והם התגוררו בדובאי.
רנאטה סקוטו (באיטלקית: Renata Scotto; 24 בפברואר 1934 – 16 באוגוסט 2023) הייתה זמרת אופרה איטלקייה, שנודעה בעולם בכשרונותיה המוזיקליים והדרמטיים.
מאז פרישתה מן הבימה כזמרת בשנת 2002, פנתה סקוטו לבימוי אופרה ולהוראה באקדמיה שלה לאופרה באיטליה ובניו יורק.
לימודי האקדמיה הניו-יורקית שלה התקיימו בחודש יוני בקונסרבטוריון למוזיקה של ווסצ'סטר בווייט פליינס.
רנאטה סקוטו הגישה כיתת אמן פתוחה לקהל ואירחה רסיטל סיום של הסטודנטים.
כמו כן כיבדה סקוטו בנוכחותה קונצרט התרמה לתמיכה באקדמיה.
בשנת 2006 הופיע בקונצרט זה הטנור מרצ'לו ג'ורדאני.
רנאטה סקוטו נולדה בסאבונה, איטליה.
הופעתה האופראית הראשונה הייתה בגיל 18, בעיר הולדתה, בערב חג המולד של 1952 לפני אולם מלא מפה לפה, בתפקיד ויולטה בלה טרוויאטה של ורדי.
למחרת הייתה הופעתה הראשונה "הרשמית" באופרה, בתיאטרון החדש במילאנו בתפקיד ויולטה.
זמן קצר אחר כך שרה את תפקידה הראשון באופרה של פוצ'יני, מאדאם באטרפליי.
ההצגה הייתה בסאבונה ושכרה של סקוטו היה 25,000 לירה.
ב-1953 נבחנה סקוטו בלה סקאלה לתפקיד ולטר ב"לה ואלי" של קאטאלאני, עם רנאטה טבאלדי ומריו דל מונקו.
אחרי המבחן נשמע אחד השופטים, המנצח ויקטור דה סאבאטה, אומר, "אפשר לשכוח את השאר." "לה ואלי" נפתחה ב-7 בדצמבר 1953 ותשואות הקהל הוציאו את סקוטו אל הבמה חמש-עשרה פעמים.
טבאלדי ודל מונקו נקראו לחזור שבע פעמים כל אחד.
פריצת הדרך הגדולה של סקוטו הגיעה בשנת 1957: בפסטיבל אדינבורו העלתה לה סקאלה את "לה סונאמבולה" של בליני עם מריה קאלאס בתפקיד אמינה.
ההפקה נחלה הצלחה כה רבה, שלה סקאלה החליטה להוסיף עוד הופעה, אבל קאלאס, שהייתה מותשת והיו לה גם התחייבויות קודמות בוונציה הודיעה להנהלת לה סקאלה שלא תוכל להתפנות להופעה הנוספת.
לה סקאלה מיאנה לוותר על תוכניותיה והודיעה על ההופעה הנוספת - עם קאלאס כאמינה - וקאלאס התמידה בסירובה לשיר.
בהתראה של יומיים, למדה סקוטו את תפקיד אמינה והחליפה את קאלאס ב-3 בספטמבר 1957. ההצגה נחלה הצלחה רבתי וסקוטו בת ה-23 הייתה לכוכבת אופרה בינלאומית.
הקלטה אחת, מכל מקום, שאי אפשר להתעלם ממנה, היא זו של צ'ו-צ'ו-סאן במאדאם באטרפליי של פוצ'יני מאמצע שנות ה-60, עם קרלו ברגונצי ורולנדו פנראי, בניצוח ברבירולי בחברת EMT.
ב-13 באוקטובר 1965 הופיעה סקוטו לראשונה במטרופוליטן אופרה כצ'ו-צ'ו-סאן במאדאם באטרפליי.
היא שרה במטרופוליטן במשך שנת 1987 וקבעה את מושבה בסמוך, במחוז וסצ'סטר.
ב-1970 הופיעה סקוטו, לראשונה בקריירה שלה, לפני קהל עוין.
כששרה בתפקיד אלנה ב"ערביות סיציליאניות" של ורדי, הפגינה נגדה חבורה קטנה אך קולנית מאוד, שצעקה "בראבו, קאלאס".
המפגינים המשיכו לצעוק "מריה, מריה" ו"בראבו, קאלאס" בעוד מריה קאלאס יושבת בתא המרכזי וצופה בהופעתה של סקוטו.
קאלאס, לעומת זאת, לא זאת בלבד שלא נתנה דעתה על צעקות המתפרעים, אלא שאף קמה למחוא כף לסקוטו בסוף הופעתה.
במשך יותר מ-40 שנה ביצעה רנאטה סקוטו באופרות פרי עטם של 18 מלחינים והרפרטואר שלה כולל כארבעים וחמישה תפקידים.
היא נודעת ביותר בביצועיה את ויולטה ב"לה טרוויאטה", צ'ו-צ'ו-סאן ב"מאדאם באטרפליי", מימי (ולעיתים מיזטה) בלה בוהם, לוצ'יה בלוצ'יה די למרמור, ליידי מקבת''' ב"מקבת", של ורדי, אדינה ב"שיקוי האהבה" של דוניצטי, כל שלושת תפקידי הסופרן הראשונים ב"איל טריטיקו" של פוצ'יני ופרנצ'סקה ב"פרנצ'סקה דה רימיני" של ריקרדו זנדונאי.
ליל הפתיחה של סקוטו כנורמה ב-1981 לא היה הצלחה גדולה; הקהל קיבל אותה בקריאות בוז.
הופעותיה הבאות במטרופוליטן בעונת 1981-82 היו מוצלחות מאוד, וכך היו גם במסע ההופעות.
עוד הופעה במטרופוליטן, שידור חי של "לואיזה מילר", הופרעה בקול מירכתי האולם, שצעק "בראוו מריה קאלאס!" בדממה שלפני האריה הראשונה של סקוטו (השידור הוצא למכירה בקלטת DVD שההפרעה סולקה ממנה).
בשנים הבאות הופיעה סקוטו בתפקידי פדורה (ברצלונה, 1988), המרשלין ב"ביר הוורד" של ריכרד שטראוס (פסטיבל צ'ארלסטון ספולטו), 1992), קונדרי בפרסיפאל של וגנר (שוורין, 1995), אלה ב"הקול האנושי" (פירנצה 1993; ברצלונה, 1996; טורינו, 1999), וקליטנמסטרה''' ב"אלקטרה" (בולטימור, 2000).
מאז 1996 הופעותיה הקונצרטנטיות כוללות את לילות קיץ של ברליוז, לידר של מאהלר וריכרד שטראוס, כמו גם "ציפייה" של שנברג עם תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ותזמורת RAI של טורינו.
בתקופה זו היא הייתה אמורה לביים את "לה סונאמבולה" (תיאטרון האופרה של מישיגן) ו"לה ואלי" (תיאטרו קומונאלה די בולוניה).
רנאטה טבאלדי (באיטלקית: Renata Tebaldi; 1 בפברואר 1922, פזארו – 19 בדצמבר 2004, סן מרינו) הייתה זמרת סופרן ליריקו-ספינטו, פופולרית בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הייתה מוכרת בזכות קולה הגדול והשופע, על צלילו היפה ואחידות הקו הווקאלי שאפיינו אותו.
רנאטה טבאלדי התמקדה בעיקר בתפקידי הוריזמו של הרפרטואר הלירי והדרמטי.
טבאלדי נולדה בשם רנאטה ארסיליה קלוטילדה טבאלדי בפזארו, בת לצ'לן טבאלדי טבאלדי ולג'וזפינה ברביירי, זמרת מוכשרת, ששאפה לקריירה בשירה אך הייתה לאחות.
זמן קצר לאחר לידתה של רנאטה נפרדו הוריה והיא עברה עם אמה לעיר הולדתה של האם, לאנגיראנו במחוז פארמה.
טבאלדי, שחלתה בשיתוק ילדים בגיל שלוש, לא יכלה להשתתף בפעילויות מאמצות ותחת זאת החלה להתעניין במוזיקה.
היא שרה במקהלת הכנסייה בלאנגיראנו וכשהייתה בת שלוש-עשרה שלחה אותה אמה ללמוד נגינה בפסנתר אצל סיניורינה פאסאני בפארמה.
רנאטה עבדה בשקידה יוצאת דופן, התאמנה בנגינה ארבע או חמש שעות ביום וחלמה על קריירה של פסנתרנית קונצרטים.
היא גם שרה כל מה ששמעה.
מקור השראתה העיקרי הייתה ההאזנה לרדיו.
רק כאשר מורתה לפסנתר נקטה יוזמה, נשלחה רנאטה אל איטאלו ברנקוצ'י, מורה לשירה בקונסרבטוריון בפארמה.
כעבור זמן קצר החלה ללמוד בקונסרבטוריון ובמשך שלוש שנים למדה אצל אטורה קמפוגאליאני.
רנאטה נדרשה להתרכז במשך קרוב לשנתיים תמימות בסולמות ובפיתוח קול לפני שהורשתה ללמוד את השירים הראשונים לקראת סוף השנה השנייה להכשרתה.
רנאטה נסעה לבלות את חג המולד עם אחי אביה, ולנטינו, בפזארו.
הוא ניהל בית קפה קטן, שאליו נהגה הדיווה המפורסמת לשעבר כרמן מליס לבוא לקנות עוגות.
מליס הייתה מורה בקונסרבטוריון של פזארו.
הדוד ולנטינו דיבר עם מליס על אחייניתו, והדיווה, מי שהייתה סופרן פרימדונה בלה סקאלה במילאנו ושרה עם קארוזו ועם טיטה רופו, ניאותה לבסוף לערוך מבחן קול לנערה.
מליס הייתה למורה החשובה ביותר של טבאלדי: למחרת, ועד תום חופשת החג, עבדה טבאלדי עם מליס; בשובה לפארמה, היה השיפור שחל בשירתה ניכר כל כך, שקשה היה להאמין שאותו קול עצמו יצא לפזארו וחזר ממנה.
בשלב זה החליטה טבאלדי לעבור לפזארו בקביעות.
היא גרה שם עם משפחת אביה וקיבלה שיעורים ממליס הן בקונסרבטוריון והן באופן פרטי.
מליס השיגה לה מלגה וטבאלדי הופיעה לראשונה לפני קהל בשירת "Ebben?
Ne andrò lontana" מתוך "לה ואלי" של אלפרדו קאטאלאני בתיאטרון באורבינו.
בגיל 22, הופיעה טבאלדי לראשונה בתפקיד אלנה ב"מפיסטופלה" של בויטו ברוביגו.
היא שרה עוד כמה פעמים בפארמה - ב"לה בוהם", "הידיד פריץ" ו"אנדראה שנייה" והחלה לעבוד, שוב באמצעות מליס, עם המנצח והמורה לשירה ג'וזפה פייס במילאנו בשנת 1944. מבחן קול אצל גואידו גאטי, מנהל לה סקאלה, לא הניב תוצאות, כיוון שבתקופת המלחמה לא היו כמעט הצגות אופרה.
טבאלדי הופיעה לראשונה בתפקיד דסדמונה באותלו של ורדי בטריאסטה, לצד פרנצ'סקו מרלי והופעתה עוררה התרגשות.
פריצת הדרך הגדולה של טבאלדי הגיעה בשנת 1946, כשניגשה למבחן קול לפני ארטורו טוסקניני במילאנו.
טוסקניני התרשם לטובה וכינה אותה "voce d'angelo" ("קול מלאך").
טבאלדי הופיעה לראשונה בלה סקאלה באותה שנה, בקונצרט שציין את פתיחתו המחודשת של התיאטרון לאחר מלחמת העולם השנייה.
היא שרה את ה"תפילה" ("Dal tuo stellato soglio") מתוך האופרה התנ"כית של רוסיני, "משה במצרים", ואת תפקיד הסופרן ב"טה דאום" של ורדי.
היא קיבלה את תפקידי מרגריטה ואלנה במפיסטופלה של בויטו ואלזה בלוהנגרין של וגנר בשנת 1946. בשנה שלאחריה, הופיעה ב"לה בוהם" של פוצ'יני ובתפקיד אווה ב"מייסטרזינגר" של וגנר.
טוסקניני עודד אותה לשיר את תפקיד אאידה והזמין אותה לחזור על התפקיד באולפנו.
דעתה היא הייתה, שתפקיד אאידה נועד לסופרן דרמטי, אבל טוסקניני שכנע אותה והיא הופיעה לראשונה בתפקיד זה בלה סקאלה ב-1950, לצד מריו דל מונקו ופדורה ברביירי בהפקה בניצוח אנטונינו ווטו.
הייתה זו ההצלחה הגדולה ביותר בשלב זה בקריירה שלה, שהייתה עוד באיבה, וזו שהזניקה אותה לקריירה בינלאומית.
הייתה זו רנאטה טבאלדי, ששרה מפיה של סופיה לורן בגרסה הקולנועית של אאידה (1953).
טבאלדי יצאה לסיור קונצרטים עם ההרכב של לה סקאלה בשנת 1950, תחילה לפסטיבל אדינבורו ואחר ללונדון, שם הופיעה לראשונה בתפקיד דסדמונה בשתי הצגות של "אותלו" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן וברקוויאם של ורדי, שתיהן בניצוח ויקטור דה סאבאטה.
בראשית שנות ה-50' כבר הייתה טבאלדי מחופרת היטב בלה סקאלה.
אבל אז הופיעה כוכבת חדשה בזירה: מריה קאלאס.
קאלאס ניכסה לעצמה כמה הצגות של "אאידה" ללה סקאלה זמן קצר אחרי שטבאלדי שרה שם בתפקיד זה לראשונה.
ההתפוצצות הגיעה כשהשתיים יצאו יחד לסיור בדרום אמריקה עם להקה איטלקית.
שלא בחוכמה, אולי, זימנו את שתיהן להופיע באותו קונצרט.
אחרי הקונצרט האשימה קאלאס את טבאלדי בהפרת הסכם של הימנעות מהדרן, כששרה לא אריה אחת אלא שתי אריות נוספות כהדרן.
הלוחמה ההדדית נמשכה לכל אורך הסיור והיריבות הגיעה לשיאה במאמר בטיים מגזין, שבו צוטטה קאלאס כאומרת, שהשוואתה עם טבאלדי כמוה כהשוואת שמפניה לקוקה-קולה.
אומנם, עדים לראיון פסקו, שקאלאס אמרה "שמפניה עם קוניאק" ומישהו מן הצד התלוצץ, "לא, עם קוקה-קולה", אבל כתב הטיים ייחס את ההערה לקאלאס.
קאלאס וטבאלדי היו שתי זמרות שאין להשוות ביניהן.
קאלאס הייתה סופרן דרמטי, שקולה מסוגל להגיע עד למי גבוה בביצוע, טכניקת קולורטורה מרשימה ביותר (סופרן קולורטורה-דרמטי) והיא יכלה לשיר כל תפקיד, מתפקידי סופרן דרמטי כבד ביותר ועד לקטעי ראווה מבריקים לסופרן קולורטורה קליל.
טבאלדי ראתה את עצמה תמיד כסופרן לירי (אף כי ניחנה באחד מקולות הספינטו העזים ומבעיתים ביותר במאה ה-20), והיא ריכזה את הקריירה שלה באופרות וריזמו ובתפקידי ורדי מאוחרים, שהגבלת הגובה בטווח קולה והחסר בסלסולי פאר וקישוטים בטכניקה שלה לא היוו בהם בעיה.
איזה חלק מן היריבות היה אמיתי ואיזה נוצר כתוצאה משיסוי מצד המעריצים והעיתונות, אין לדעת.
יש סבורים, שאת כל היריבות כולה ליבו חברות ההקלטה של שתיהן כאמצעי להגברת המכירות, ושתי הזמרות הונחו לפעול בהתאם לכך.
טבאלדי עצמה גרסה, שבמאבק ביניהן יש, בחשבון סופי, תועלת לקריירות של שתיהן, כיוון שהגביר במידה רבה כל כך את העניין בהן.
בסופו של דבר, מכל מקום, היה פיוס.
כשטבאלדי פתחה את עונת 1968 במטרופוליטן אופרה ב"אדריאנה לקוברר" של צ'ילאה, קאלאס, שכבר הגישה אז את הופעתה האחרונה באופרה, באה אל מאחורי הקלעים לברך אותה.
הייתה זו פגישתן האחרונה של שתי הסופרניות.
טבאלדי הופיעה לראשונה באמריקה בשנת 1950 כאאידה באופרה של סן פרנסיסקו; הופעתה הראשונה במטרופוליטן אופרה הייתה ב-31 בינואר 1955, כדסדמונה מול מריו דל מונקו כאותלו.
במשך כעשרים שנה עשתה את המטרופוליטן למוקד פעילותה.
בעונת 63–1962 שכנעה טבאלדי את מנהל המטרופוליטן, רודולף בינג, להעלות מחדש את "אדריאנה לקוברר" של צ'ילאה.
האופרה לא עלתה על הבימה מאז מפנה המאה, אבל בינג השתכנע שתהיה זו הצלחה רבתי לטבאלדי ולפרנקו קורלי, ששר את תפקיד מאוריציו.
לרוע המזל, טבאלדי לא הייתה במיטבה הווקאלי.
נחרדת, יצאה לחופשת מנוחה של שלושה-עשר חודשים מן הבימה.
אז חזרה כ"מימי" וקצרה תשואות.
טבאלדי שרה הרבה יותר במטרופוליטן והרבה פחות בכל מקום אחר.
היא פיתחה קשר מיוחד עם קהל המטרופוליטן ועם הזמן נודעה בכינוי "מיס כל הכרטיסים אזלו".
היא שרה שם כ-270 פעמים ב"לה בוהם", מאדאם באטרפליי, "טוסקה", "מאנון לסקו", "הנערה מן המערב", "אותלו", "כוחו של גורל", "סימון בוקנגרה", "פלסטאף", "אנדראה שנייה", "לה ג'וקונדה" וכויולטה בהפקה של לה טרוויאטה שנוצרה במיוחד בשבילה.
הופעתה האחרונה שם הייתה כדסדמונה ב-8 בינואר 1973, התפקיד שבו פתחה את הקריירה שלה במטרופוליטן שמונה-עשרה שנים קודם.
עד תום הקריירה שלה, שרה טבאלדי ב-1,262 הופעות, 1,047 אופרות מלאות ו-214 קונצרטים.
טבאלדי פרשה מן הבימה בשנת 1973 ומאולם הקונצרטים בשנת 1976. את רוב ימיה האחרונים שהתה במילאנו.
היא מתה בגיל 82 בביתה, בסן מרינו.
היא קבורה בקאפלה המשפחתית בבית הקברות מאטאלטו בלאנגיראנו.
בטירת טורקיארה, סמוך לפארמה, יש מוזיאון המוקדש לרנאטה טבאלדי.
המוזיאון מכיל יותר מ-50 תלבושות, בהן יצירות של דה שיריקו ודיור.
רנאטה ויגנו (באיטלקית: Renata Vigano; 1900 – 1976) הייתה סופרת איטלקייה, אחות במקצועה.
בנעוריה כתבה שירה ואף הוציאה קובצי שירה.
אך בשל מצבה הדחוק הייתה חייבת לעבוד כאחות בית חולים בבולוניה, ואל הכתיבה שבה רק מאוחר יותר.
בימי מלחמת העולם השנייה ובעת הכיבוש הגרמני, הצטרפה אל הפרטיזנים בהרים שבצפון איטליה ולחמה בשורותיהם כחברה במפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
בשנת 1937 נישאה לסופר הקומוניסט האיטלקי אנטוניו מלוצ'י וביתם בבולוניה הפך למרכז לאנשי רוח ויוצרים בעלי השקפות שמאליות, לא רק מבולוניה העיר אלא מכל איטליה.
היא ובעלה עבדו בביטאון הקומוניסטי הנודע "ל'אוניטה" והיו מקורבים מאוד לאנטוניו גראמשי, ממנהיגי הקומוניסטים האיטלקיים.
ספריה עוסקים בנושאים הללו של לחימת נשים וחיי נשים במלחמה.
ספרה הידוע, שבשלו התפרסמה, הוא "אנייזה הולכת למות", 1949. הרומן תורגם ללשונות רבות ובהן גם עברית, בידי לאה גולדברג, 1951. והוא נחשב לאחד מציוני הדרך הספרותיים החשובים של הזרם האמנותי הנאו-ריאליסטי.
הספר גם הוסרט וזכה להצלחה רבה.
אנייזה הולכת למות, תרגמה מאיטלקית לאה גולדברג 1951.
רנאטה ויגנו פרסמה ספרים רבים.
כאן מובאים רק אחדים מהם
סטאפטה (כינוי לנשים נועזות שהיו המקשרות של הפרטיזנים בעת מלחמת העולם השנייה)
אלכס רנאטו איברה מינה (בספרדית: Alex Renato Ibarra Mina; נולד ב-20 בינואר 1991) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הקיצוני בטיחואנה מליגת העל המקסיקנית.
איברה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אל נסיונל.
ב-17 במאי 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–3 נגד אולמדו.
ב-9 במרץ 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו מ-30 מטר בניצחון 0–1 נגד אינדפנדיינטה חוסה טראן.
ב-8 ביולי 2011 חתם בויטסה ארנהם ל-3 שנים במועדון.
ב-27 בנובמבר 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 0-0 מול טוונטה אנסחדה.
ב-16 במרץ 2012 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–2 נגד הראקלס אלמלו.
הוא סיים את עונת הבכורה שלו עם 3 שערים ב-23 משחקי ליגה.
את עונת הוא פתח עם שער ניצחון במחזור הראשון בניצחון 0–1 נגד זוולה.
ב-19 בדצמבר 2012 איברה כבש צמד בניצחון 1–10 נגד ADO 20 במסגרת הגביע ההולנדי.
ב-10 ביוני 2016 חתם בקלוב אמריקה המקסיקנית לשלוש שנים.
בצעירותו, איברה שיחק במדי נבחרת אקוודור עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20 בשנת .
ב-20 באפריל 2011, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור במשחק ידידות נגד .
רנאטו ד'פאצי (באיטלקית: Renato de' Pazzi; ) היה פוליטיקאי איטלקי מבית פאצי שנטל חלק במזימת הפאצי.
פאצי, יליד פירנצה, נטבל בנוכחות רנאטו הראשון, מלך נאפולי, שהיה חבר של סבו של רנאטו, אנדראה ד'פאצי, ורנאטו נקרא על שמו.
בשנת 1463 נישא רנאטו לפרנצ'סקה מרטיני.
בעקבות ניסיון כושל לרצוח את לורנצו דה מדיצ'י במזימת הפאצי, ניסה רנאטו לברוח ביחד עם משפחתו מפירנצה.
עם זאת, הוא נתפס ונתלה בחלון הפאלאצו דלה סיניוריה מספר ימים לאחר המרד שהתרחש ב-26 באפריל 1478.
רנאטה יבלונסקה (בפולנית: Renata Jabłońska; נולדה ב-15 בדצמבר 1935) היא סופרת ומשוררת ישראלית הכותבת בפולנית.
יבלונסקה, ילידת לודז', שבה לאחר מלחמת העולם השנייה לעיר הולדתה מברית המועצות.
היא למדה עיתונאות באוניברסיטת ורשה, וספרות ובלשנות פולנית באוניברסיטת לודז'.
עלתה לישראל בשנת 1957. עבדה בעיתון הפולני "נוביני קורייר" ולימדה את השפה הפולנית באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן פעלה בקבוצות כותבי פולנית בארץ.
בשנות ה-80 החלה לפרסם מיצירותיה בכתבי עת ספרותיים ("עכשיו", "מאזנים", ואריאל).
ב־1993 יצא לאור תרגום לקובץ הסיפורים "כיכר המלך אלברט" שנכתב על ידיה במקור בפולנית בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 1999 היא הוציאה לאור שני קובצי שירה לילדים שכתבה בעברית, וספר נוסף בשם "עיר זרה".
בפולין יצאו לאור חמישה עשר ספרים פרי עטה במגוון סגנונות, כגון סיפורת, שירה וכן תרגומים מעברית לסיפורים של ש"י עגנון, א"ב יהושע, דויד גרוסמן, יהושע קנז, עמוס עוז ועוד.
כיכר המלך אלברט ועוד סיפורים.
אמר בין השאר: סיפורים, טיגל קולטורי, לודז', 2009
רנאטה מלורן , הייתה אמו של מקסימיליאן הראשון, הנסיך הבוחר מבוואריה.
רנאטה נולדה ב-20 באפריל 1544 בננסי, לפרנץ הראשון, דוכס לורן וכריסטינה מדנמרק, בתם של כריסטיאן השני, מלך דנמרק ואיזבלה מאוסטריה.
בשנת 1558 הועלתה הצעה לחתן אותה עם וילם הראשון, נסיך אורנז', אולם ההצעה נפלה בעקבות התנגדותו של פליפה השני, מלך ספרד.
לעומת זאת אמה דחתה הצעות לחתנה עם פרנסואה, דוכס גיז או עם חואן מאוסטריה.
בשנת 1561 הועלתה הצעה לחתנה עם פרדריק השני, מלך דנמרק, אולם פרוץ מלחמת שבע השנים הצפונית בשנת 1563 גרמה לביטול ההצעה.
בשנת 1565 רצתה אמה לחתן אותה עם אריק הארבעה עשר, מלך שוודיה, ויחד עמו לכבוש את דנמרק, אולם פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה התנגד לנישואים הללו, בשל ההשפעה ההרסנית שהייתה יכולה להיות על מאזן הכוחות בין המדינות הגרמניות, מכיוון שנסיכות הבוחר מסקסוניה הייתה בברית עם ממלכת דנמרק.
לבסוף, ב-22 בפברואר 1568 התחתנה רנאטה עם וילהלם, נסיך הכתר של בוואריה, בטקס גדול ומפואר במינכן שנמשך 18 ימים.
למרות מעמדה כדוכסית, נהגה רנאטה לטפל בחולים ובנזקקים, ואף נתמכה בכך על ידי בעלה.
בשנת 1579 מת חמיה אלברכט החמישי, דוכס בוואריה, ובעלה וילהלם החמישי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1597 התפטר בעלה וילהלם החמישי משלטונו, ובנה מקסימיליאן הראשון, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
ב-22 במאי 1602 מתה רנאטה במינכן, ונקברה בכנסיית מיכאל הקדוש.
ב-22 בפברואר 1568 התחתנה רנאטה עם וילהלם החמישי, דוכס בוואריה, ממנו היו לה 10 ילדים:
רנאטו, נסיך בורבון-פארמה (באיטלקית: Renato di Borbone-Parma; 17 באוקטובר 1894 - 30 ביולי 1962), היה אביה של אנה, מלכת רומניה.
רנאטו נולד ב-17 באוקטובר 1894 בשוורצאו אם שטייפלד, לרוברטו הראשון, דוכס פארמה ולמריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל, בתו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל.
לרוברטו היו 12 ילדים מנישואיו הראשונים למריה פיה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות ו-12 ילדים מאשתו השנייה מריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל, ורנאטו היה בנה השביעי של מריה אנטוניה.
אחותו הבכורה זיטה, נסיכת בורבון-פארמה הייתה אשתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, ואילו אחיו פליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה היה בעלה של שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי, בניגוד לאחיו ששירתו בצבא הבלגי.
לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1918, עבר רנאטו להתגורר בצרפת.
ב-9 ביוני 1921 התחתן רנאטו עם מרגרט, נסיכת דנמרק, בתם של ולדמר, נסיך דנמרק ומארי, נסיכת אורליאן, ממנה נולדו לו 4 ילדים.
על אף שאביו היה עשיר גדול, רנאטו לא היה עשיר כמוהו, אולם חי עם משפחתו ברווחה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ניסה רנאטו להצטרף לצבא הצרפתי, אך לא התקבל לשירות, ובעקבות כך הוא נסע לפינלנד, שם התנדב לשירות בצבא הפיני.
הוא קיבל משימה מן המרשל הפיני, הברון מנרהיים, לרכוש תמיכה בפינלנד מצרפת ואיטליה, משימה שהתאימה לו יותר מאשר להילחם.
שלושת ילדיו הבכירים הצטרפו למאמץ של בעלות הברית.
בניו, ז'אק ומישל, נלחמו באירופה ובמזרח הרחוק, ואילו בתו אן, הוכשרה כמכונאית במרוקו.
אשתו של רנאטו, הנסיכה מרגרט, ברחה מהנאצים בשנת 1939 ונמלטה לספרד, משם היא נסעה לפורטוגל ולאחר מכן לארצות הברית.
בספטמבר 1944, הנסיך רנאטו היה עד לשחרור לוקסמבורג, שם אחיו, הנסיך פליקס, היה בעלה של הדוכסית הגדולה שרלוט.
לאחר תום המלחמה התיישב הנסיך רנאטו עם אשתו בדנמרק.
בשנת 1953 נעצר רנאטו בעוון נהיגה בעת שכרות.
כתוצאה מכך, פרדריק התשיעי, מלך דנמרק אסר על רנאטו לנהוג במכונית בדנמרק במשך שנה ואמר לו למצוא מישהו אחר שיסיע אותו אם ירצה לנסוע למקום כלשהו בתוך השנה.
ב-30 ביולי 1962 מת רנאטו בביתו בקופנהגן, ובשנת 1964 בנו הבכור של רנאטו, הנסיך ז'אק, נהרג בתאונת דרכים על כביש מהיר בדנמרק.
ב-9 ביוני 1921 התחתן רנאטו עם מרגרט, נסיכת דנמרק, בתם של ולדמר, נסיך דנמרק ומארי, נסיכת אורליאן, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
מישל, נסיך בורבון-פארמה (נולד ב-1926), התחתן עם יולנדה דה ברוי-רוול, ולאחריה עם מריה פיה, נסיכת סבויה
אנדרה, נסיך בורבון-פארמה (1928–2011), התחתנה עם מרינה גאקרי
רנא אבו פריחה היא במאית סרטי תעודה וצלמת וידאו ישראלית ממוצא ערבי, שהתפרסמה בעקבות סרטה הראשון באורך מלא, "אחרייך", המתעד את סיפור משפחתה.
רנא אבו פריחה נולדה לרודיינה, מורה לאנגלית; ולעודה אבו פריחה, מהנדס תחבורה.
בגיל חמש עברה המשפחה מתל שבע לעומר.
למדה בבית ספר תיכון "מקיף עומר".
בכיתה ה' השתתפה ב"קידומטיקה", תוכנית מצוינות מתמטית לתלמידים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בתחום המתמטיקה, ובהיותה בכיתה ז' זכתה בציון לשבח בתחרות הערים.
בוגרת בצלאל במחלקת אמנויות המסך.
עובדת כמדריכה בעמותת "רואים רחוק", שמטרתה לאתר בני נוער מצטיינים מפריפריות גאוגרפיות וחברתיות ולהכשיר אותם ללימודים גבוהים בתחום הקולנוע, הטלוויזיה והאמנות.
לאבו פריחה ארבעה אחים (שני אחים ושתי אחיות), ביניהם: יסמין אבו פריחה, פעילה ויזמת חברתית ורופאה פנימית במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה; ואמיר אבו פריחה, איש היי-טק, שהיה ילד פלא במתמטיקה.
אבו פריחה רווקה ומתגוררת בתל אביב.
"אחרייך" - בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה ו-Yes דוקו - בימוי, עריכה וצילום של אבו פריחה (2017).
הסרט מתעד את סיפורה של המשפחה, ומלווה את האם שחלתה בסרטן השד ונפטרה, ולא מתאפשר לה להיקבר, כרצונה בעומר, היישוב בו התגוררה במשך כ-20 שנה, לאחר שעברה אליו מתל שבע, על מנת לאפשר למשפחתה חיים טובים יותר.
"ארץ ישראל שלי" - במסגרת בצלאל ובתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה (2015)
"صناديق - קופסאות" - פרויקט דוקו-יאנג מבית דוקאביב, קבוצת נוער ביפו
בשביל ישראל: מוחמד אבולהיג'אהיה - פרויקט רשת של הקרן החדשה לישראל - סרט תיעודי
פרס עליזה שגריר, עבור סרטה זורוני (2014)
פרס ון-ליר לבימוי לסרט תיעודי, בפסטיבל הקולנוע ירושלים עבור הסרט "אחרייך" (2017)
נבחרה על ידי וואלה ברשימת "הנשים שמנערות את עולם התרבות התרבות" (2017)
פרס היצירה על שם שולמית אלוני על סרטה "אחרייך" (2018).
נבחרה על ידי פורבס ישראל ברשימת "30Under30" (2019)
רנאטו פבריסיו טאפיה קורטיחו (בספרדית: Renato Fabrizio Tapia Cortijo, נולד ב-28 ביולי 1995 בלימה שבפרו) הוא כדורגלן פרואני המשחק בעמדות הקשר המרכזי, הקשר האחורי והבלם באל-ואסל מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת פרו.
טאפיה נולד בלימה בירת פרו.
בנעוריו שיחק באקדמיות הנוער של ספורטינג קריסטל ושל אסתר גרנדה.
בתקופתו באסתר גרנדה הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע הפרואני לשנתון 95', תוך זכייה בפרס השחקן המצטיין של הטורניר.
בקיץ 2013 עבר טאפיה לאירופה, כאשר חתם בקבוצת טוונטה ההולנדית, על חוזה ל-4 עונות.
מיד לאחר חתימתו במועדון, הועבר ליונג טוונטה, קבוצת המילואים של טוונטה.
טאפיה ערך את הופעת הבכורה ביונג טוונטה ב-20 בספטמבר 2013, בתיקו 3 - 3 מול דה חראפסחאפ, במסגרת ליגת המשנה ההולנדית.
טאפיה המשיך להתפתח בקבוצת המילואים של טוונטה, וכבש את שער הבכורה שלו במדיה ב-22 בנובמבר, בניצחון 2 - 1 על וילם II.
בסיכום עונת , שיחק טאפיה ב-19 משחקים, וכבש שער אחד.
בעונה הבאה קודם טאפיה לקבוצת הבוגרים של טוונטה, והופיע לראשונה במדיה במשחק הפתיחה של הליגה, בתיקו המאופס מול קמבור.
שבוע לאחר מכן נפצע בקרסול, דבר שהשבית אותו לשלושה חודשים.
טאפיה חזר לאחר הפציעה ב-23 בנובמבר 2014, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-80, בניצחון 2 - 1 על זוולה.
חודש לאחר מכן, הורחק טאפיה בכרטיס אדום לאחר 8 דקות משחק בלבד, מול וילם II.
לאחר הרחקה של משחק אחד, ב-31 בינואר 2015, כבש טאפיה את שער הבכורה שלו במדי טוונטה הבוגרת, בניצחון 2 - 1 על קמבור.
בהמשך העונה כבש ארבעה שערים נוספים, מול זוולה, חרונינגן וצמד מול גו אהד איגלס.
עונת הבכורה שלו בקבוצה בוגרת הסתיימה בפציעת בברך.
במהלך עונה זו הופיע טאפיה ב-22 משחקים, וכבש 5 שערים בכל המסגרות.
זמן קצר לאחר סיום עונת , עבר טאפיה ניתוח בברך, שמטרתו הייתה להכשיר אותו לתחילת העונה הבאה.
הניתוח מנע ממנו להשתתף בקופה אמריקה 2015. במהלך הקיץ החלים מפציעתו באופן מלא.
במשחק פתיחת עונת מול חרונינגן, כבש טאפיה את שערה היחיד של קבוצתו, במשחק שהסתיים בשוויון 1 - 1. באותו המשחק נפצע מחדש בברכו, דבר שהוביל להחליפו במהלך המחצית השנייה.
לאחר שהחלים במהרה ושיחק בחמשת משחקיה הראשונים של טוונטה באותה עונה, נפצע טאפיה פעם נוספת בברכו, ב-12 בספטמבר 2015, במשחק מול אייאקס אמסטרדם.
לאחר שהחלים מהפציעה, המשיך לסבול מפציעות חוזרות ונשנות בברך עד לסיום המחצית הראשונה של העונה.
עד חודש ינואר 2016 הופיע טאפיה במדי פיינורד ב-14 משחקים וכבש פעם אחת בכל המסגרות.
ב-27 בינואר 2016 חתם טאפיה על חוזה ל-4.5 עונות בפיינורד, ששילמה עבורו 2.4 מיליון אירו.
טאפיה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי פיינורד ב-7 בפברואר, במשחק ה'קלאסיקו' ההולנדי, מול אייאקס אמסטרדם, בהפסד קבוצתו 1 - 2. עד לסיום העונה שיחק ב-2 משחקים נוספים בלבד, ובעיקר ישב על הספסל.
את עיקר הופעותיו עשה עם קבוצת המילואים של פיינורד.
בעונת המשיך לשמש כשחקן מחליף.
ב-22 בספטמבר 2016 הופיע לראשונה בגביע ההולנדי, לאחר שנכנס כמחליף 7 דקות לסיום המשחק, בניצחון 4 - 1 של פיינורד על טופ אוס.
ב-2 באוקטובר כבש את שער הבכורה שלו במדי פיינורד, 13 דקות לאחר שנכנס כמחליף, בניצחון 2 - 0 על וילם II.
ב-20 ביולי 2020 חתם לארבע שנים בסלטה ויגו הספרדית.
טאפיה שיחק בסגל נבחרת פרו עד גיל 17 באליפות אמריקה הדרומית עד גיל 17 בשנת 2011. שנתיים מאוחר יותר, שיחק טאפיה יחד עם נבחרת פרו עד גיל 20 באליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20.
במרץ 2015 טאפיה זומן לראשונה לסגל נבחרת פרו הבוגרת.
ב-1 באפריל שיחק לראשונה במדים הלאומיים, בתיקו 2 - 2 מול .
עקב פציעה לא נכלל השחקן בסגל פרו לקופה אמריקה 2015. שנה מאוחר יותר, נכלל טאפיה בסגל נבחרתו לקופה אמריקה 2016, והופיע בכל ארבעת משחקי פרו בטורניר.
ב-7 בספטמבר 2016 כבש טאפיה את שער הבכורה שלו בנבחרת פרו, בניצחון 2 - 1 על .
טאפיה זומן לסגל נבחרת פרו למונדיאל 2018.
רנא בשארה היא אמנית רב-תחומית, ציירת, אמנית פרופורמנס ווידאו ארט ערבייה פלסטינית.
רנא בשארה נולדה בכפר תרשיחא, בת לאחת המשפחות המכובדות והאמידות ביותר בכפר, קרובת משפחתו של יו"ר בל"ד, הח"כ לשעבר עזמי בשארה.
רנא בשארה החלה לצייר כבר בגיל 15, לדבריה היא חייבת לאביה את כישוריה האקספרסיביים ואת היכולת ליצור מתוך ההתבוננות באביה, הצורף, בעת שיצר בחנות ובסדנת התכשיטים של המשפחה.
ב-1994 סיימה את לימודיה באוניברסיטת חיפה כבוגרת הפקולטה לאמנות ויצירה, ולאחר מכן נשארה להתגורר ולעבוד בחיפה.
בנוסף על היותה אמנית פעילה ויוצרת עבדה גם כמורה לאמנות בבית הספר המקיף בתרשיחא וניהלה את הגלריה לאמנות עכשווית בכפר.
לאחר כחמש שנים בחיפה עזבה לשווייץ ללימודי המשך לאחר קבלת מלגת פרו-אלווטיאה (Pro Helvetia).
ב-2001 יצאה ללימודים בארצות הברית.
יצירתה בשנים אלו הופכת ליצירה בועטת, פוליטית ולא מתנצלת.
לשאלתה של הלן מורגן בראיון עמה: "איך את רואה את התפקיד של היצירה שלך בהתנגדות פעילה בפלסטין?
עונה האמנית כי היא רואה תפקיד חשוב מאוד בעבודתה בהתנגדות פעילה, משום שהיא מעניקה להתנגדות זהות, צורה ומשמעות עמוקה.
זה מאפשר לאנשים לחשוב ומעודד אותם לשאול שאלות".
בסגנונה משלבת חומרי ציור מקובלים (אקריליק, צבעי מים, הדפס רשת) עם צבעים וחומרים מסורתיים כצבעי החינה, משתמשת בהדפסי משי, בצילום ובכל אלמנט שמעורר את דמיונה ואת רגשותיה וזיכרונותיה.
יצירתה נעה בתווך שבין אמנות קונצפטואלית, אינטואיטיבית ואקספרסיוניסטית, לדבריה היא מעבדת וחוקרת שוב ושוב את הדבר שתפס את מבטה, יורדת ליסוד הטהור של קיומו בזיכרונה עד שמביאה אותו למקום שהוא יכול לבוא לידי ביטוי.
בשארה הציגה במסגרת תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד בחללי תצוגה בחיפה, בנצרת ובמזרח ירושלים והשתתפה בתערוכות אמנים פלסטינים ברחבי העולם.
בשארה מפנה חצי ביקורת נוקבים, לעולם ולישראל.
עבודותיה משתייכות לעבודות פוליטיות מוצהרות היוצאות נגד הכיבוש ונגד הישות הציונית.
דרך הזיכרון הקולקטיבי ודרך חוויותיה.
משלבת צילומים היסטוריים המעוררים שיח וטלטלה בנוגע לכיבוש הישראלי זאת ללא תיווך וללא פילטרים.
האמנות והתרבות צריכים להפנות את תשומת לב העולם לקורה בחברה הפלסטינית וליחסו של הצבא הציוני לחברה זו.
1994 - BFA בציור, לימודי נשים ופילוסופיה, אוניברסיטת חיפה, ישראל
בשנת 1996 השתתפה בתערוכה "אינתיפדה נשית אמנותית: אמניות ערביות בישראל", בבית האמנים, תערוכה שמהווה את החשיפה הראשונה שלה כאמן לקהל יהודי ישראלי השייך ללב התרבותי של תל אביב.
בשלוש מעבודותיה שהוצגו בתערוכה שילבה קליגרפיה ערבית בצבעי חינה, אקריליק ומים על בד.
באחד מהם כתוב בכתב מסולסל: "לא תרצח!" הקליגרפיה ביצירתה, משמשת ככלי לביטוי אמנותי מעבר למשמעות המילה, ביטוי כמעט רוחני הניתן לראות גם ביצירה "המונה ליזה שלי".
ב-1996 הציגה בשארה בתערוכה משותפת "שתי וערב" שאצרה חנה קופלר, התערוכה התקיימה בוואדי ניסנאס, שבחיפה במסגרת אירוע "החג של החגים".
בעבודת המייצג שהציגה בתערוכה "צעקת הוואדי", הוואדי משמש נקודת אחיזה, היצירה נעשתה ישירות בהקשר למקום ולנושא התערוכה.
ישירות ובכוונה שתהיה לה אמירה חברתית-פוליטית המתייחסת לשכונות כוואדי ניסנאס או ואדי סליב, שבתיהן נהרסו ונאטמו במהלך השנים.
במייצב רנא מציגה קיר, הקיר הוא שריד של בית עתיק שנהרס, עליו נראים מעט שכבות צבע מקולפות כעדים לחיים שהתקלפו.
על הקיר עיצבה עלי צבר/גדר חיה השומרת על השריד.
עלי קקטוס שהפכו לסמל הכפר הערבי ולדברי האמנית לסמל של "יום הנכבה", סמל הטרגדיה של הפלסטינים ב 48, לצד עלי הקקטוסים שילבה האמנית גם שברי מרצפות שנותרו בשטח, שברים אלו כעדות לבית שעמד שם פעם ולחיים שרחשו בו.
ב-2009 הציגה בתערוכה "הומאז' לפלסטין" בפריז.
התערוכה עוררה הדים רבים ומחאה בקרב יהודי צרפת קולות אלו ביטאו את חוסר הבנה לעוצמת הרגשות והתסכול שהביא עמו הכיבוש ובא לידי ביטוי ביצירותיה.
בעבודה אותה היא מכנה בשם "רצח העם הפלסטיני" מאשימה האמנית את צה"ל בביצוע טיהור אתני בשטחים.
התערוכה נפתחה ב-27 באפריל בפרבר ארקויי שבדרום פריז, והוצגה שם עד 12 במאי.
מלבד עבודתה נראה לצידה גם שורה נוספת של יצירות פרובוקטיביות שנועדו לעורר, להכעיס, לזעזע והניע את הצופים להתנגדות ולהציג את חיילי צה"ל בשטחים כפוגעים בנשים ובילדים.
בדברי ההסבר לתערוכה כתבה בשארה כי "הזיכרונות מתייחסים לקטסטרופה הפלסטינית, שמתרחשת מאז תקופת סוף המנדט הבריטי בפלסטין מ-1947 ועד ימינו.
"מדובר כאן על סבל אנושי, תאמר בפתיחת התערוכה: טיהור אתני ורצח עם, שהם התוצאה של מה שאני קוראת 'האידאולוגיה הציונית שנכפתה בידי בנות הברית של ישראל, כשאני משתמשת במילים 'רצח עם', כמובן שאני יודעת מה המילים האלה רוצות להגיד.
המילים האלה לא אומרות שיש בי שנאה או שאני נגד השלום."
ב-2012 הציגה סדרה בשם "היסטוריה עיוורת": תצלומים פוליטיים והיסטוריים, המופיעים על זכוכית עליהם רשמה בשוקולד.
הרעיון נולד לאחר שעזבה את ישראל ב-2001, בשנים של האינתיפאדה השנייה.
מי קונה את מפת הדרכים ל"שלום בפלסטין", 2005
מחווה לאסירים פלסטינים בשביתת רעב, 2013
מחווה לילדים בעזה תחת טבח פלילי, 2013
מחווה לילדות - אמנות התקנה, 2013
שמות משפחה של משפחות תרשיחא, 2013
מחווה ל -12,000 אסירים פלסטינים בבתי הכלא בישראל, 2013
1994 - בניה בתהליך, מוזיאון האמנים, נגב, פלסטין, ישראל
1996 - ארט אומי (Art Omi), תוכנית עבור אמנים בינלאומיים, ניו יורק, ארצות הברית
1996 - מתמחה מטעם קרן פרוהלוטיאה וגסטאטלייר קרון אאראו, שווייץ
1997 - אמנות ודיאלוג בית האמנים הערבי הים תיכוני, רבאט, מרוקו
1999 - דאראת אל-פנון (Darat Al-Funun), לימודי קיץ עמאן, ירדן
2003 - מלגות פולברייט, ציור MFA, מכללת סוואנה לאמנות ועיצוב
2004 - פרס קסנאדו ניו יורק, ארצות הברית.
1993 - תערוכת יחיד ראשונה, נצרת, ישראל (סולו)
1994 - בנייה בתהליך "מוזיאון האמנים" מגב, פלסטין / ישראל
1994 - מהגליל לירושלים, למרכז לאמנות "אל-וושיטי", ירושלים, פלסטין / ישראל
1995 - מוזיאון האמנים, לודז ', פולין
1995 - קוקב אבו אלחיה גן הפסלים בגליל, פלסטין / ישראל
1996 - מרכז אומנויות אמנויות, אמנויות, אמנויות, ניו יורק, ארצות הברית 1996 Rathhaus, Aarau, שווייץ (סולו)
1996 - ג'ולס גלור גלרי, עיר אארו, שווייץ (סולו)
1996 - ווהין?, תערוכה אחת לשנה בגרמניה
1997 - צעקת הוואדי', מיצב חוץ, העיר חיפה, פלסטין / ישראל
1998 - פלסטין (א), תערוכות נשים, מרכז ואסיטי לאמנות, ירושלים, פלסטין / ישראל
1998 - גלריה עמי שטיינץ, תל אביב 1998 גלריה אום אל-פחם, פלסטין / ישראל
1998 - האקדמיה המלכותית לאמנות "אמנות פלסטינית", סטוקהולם, שוודיה
1998 - דף הבית, גלריה אנדיאל ירושלים, פלסטין / ישראל 1997אמנות ודיאלוג, אמן ערבי הים התיכון ", רבאט מרוקו
1999 - שער, הגלריה הלאומית לאמנויות, עמאן, ירדן
1999 - 50 שנות יצירה, מרכז תרבות נצרת, פלסטין
2005 - ביקור בארץ-ישראל: מסע באמצעות אמנות עכשווית
2005 - עשר אמן עשר שנים ", אמן בתערוכת האיחוד המחודש ההודי-פלסטיני, Aarau, שווייץ
2005 - ליאו קומונס, אספייס אוסקר נימאייר, לגלרי, מיינס ד'אוור, CGT, פריז, צרפת
2005 - טו ווד גלריה לאמנות ואמנות, "תוצרת פלסטין" מונטפלייר, ורמונט
2005 - מוזיאון לאמנות דפול, "נושא פלסטין" שיקגו, אילינוי
2006 - תוצרת פלסטין" הגלריה גשר, ניו יורק, ארצות הברית.
מרכז התרבות סומארטס, "תוצרת פלסטין", סן פרנסיסקו, קליפורניה יופי אמיתי (פרויקט נשים בינלאומי בובות אוצרת על ידי קלאודיה דה מונטה)
מרכז אמנות עכשווית ניו אורלינס
Creation' Xanadu Gallery, ניו יורק, ארצות הברית (סולו)
גלריית ברגן הול, מכללת סוואנה לאמנות ועיצוב, סוואנה GA, ארצות הברית (סולו)
מוזיאון לאמנות, "תוצרת ארץ ישראל", יוסטון טקסס, ארצות הברית מערב סוואנה הגדה המערבית, סוואנה GA, ארצות הברית
ויליאמסבורג גשרים פלסטינה, המרכז לאמנות היסטורית ויליאמסבורג, ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית
אומנות, בזמן, מלחמה, אטלנטה, GA, ארצות הברית
הגשר, סטודנט לתארים מתקדמים, ציור סיני האמן הפלסטיני היום, WUK Projektraum וינה, אוסטריה
ישות, אמנית פלסטינית, מרכז תרבות נצרת פלסטין / ישראל ארט אנד קרפט וילג 'עזה, פלסטין
מרכז תרבות ח'ליל סככיני, העיר רמאללה, פלסטין (סולו) מרכז תרבות נצרת, נצרת, ישראל (סולו)
האמן הפלסטיני כיום, מוזיאון דרמנס עבור Kunst OG Kulturhistorie, נורווגיה גלריה דראט אל-פון, עמאן, ירדן
רנאטו סוארס דה אוליביירה אוגוסטו (בפורטוגזית: Renato Soares de Oliveira Augusto, נולד ב-8 בפברואר 1988 בריו דה ז'ניירו שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בפלומיננסה בעמדת הקשר.
רנאטו אוגוסטו החל כנער את הקריירה בפלמנגו הברזילאית, ובשנת 2005 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה בליגת העל הברזילאית.
אוגוסטו נחשב כשחקן מוכשר מאוד בתקופה זו, וזכה להתעניינות ממועדונים באירופה כמו פלרמו, ואף זומן לנבחרות הצעירות של ברזיל.
עם זאת, תקופתו בפלמנגו הייתה רוויית פציעות.
בעונת 2006 זכה אוגוסטו עם פלמנגו בגביע הברזילאי לאחר ניצחון בגמר על ואשקו דה גאמה.
בעונת 2007 סיים אוגוסטו עם פלמנגו במקום השלישי בליגה, והגיע עמה לשמינית גמר גביע הליברטדורס, שם הפסידה פלמנגו לדפנסור ספורטינג מאורוגוואי, והודחה מהמפעל.
בעונת 2008 סיימו אוגוסטו ופלמנגו במקום החמישי בליגה, ושוב הודחו בשמינית גמר הליברטדורס, הפעם לקלוב אמריקה המקסיקנית.
בעונה זו סבל אוגוסטו מפציעות ארוכות ומיעט לשחק.
בשנים 2007 ו-2008 זכה אוגוסטו עם פלמנגו באליפות מדינת ריו דה ז'ניירו ובטורניר המקומי טסה גואנברה.
בקיץ 2008 חתם אוגוסטו בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה, תמורת סכום משוער של 10 מיליון אירו.
אוגוסטו הפך במהרה לשחקן אהוב מאוד על האוהדים בבאיי ארנה, וניחן ביכולות קבוצתיות וטכניות גבוהות במיוחד.
בעונת 2008/09 סיים אוגוסטו עם לברקוזן במקום התשיעי בבונדסליגה, כשהוא מבקיע שני שערי ליגה.
בעונת 2009/10 סבל אוגוסטו מפציעות וערך 17 הופעות ליגה בלבד.
בעונה זו סיימה לברקוזן במקום הרביעי.
בעונת 2010/11 רשם אוגוסטו את העונה הטובה ביותר שלו בבאייר לברקוזן, כשהבקיע שבעה שערי ליגה, מתוכם שלושה היו שערי ניצחון מכריעים.
בעונה זו סיימו אוגוסטו ולברקוזן במקום השני בבונדסליגה.
במפעל הליגה האירופית הודחו אוגוסטו ולברקוזן בשמינית הגמר על ידי ויאריאל.
בעונת 2011/12 סיימו אוגוסטו ולברקוזן במקום החמישי בבונדסליגה.
בליגת האלופות צלחו לברקוזן ואוגוסטו את שלב הבתים, אך הודחו בשמינית הגמר על ידי ברצלונה לאחר צמד תבוסות בתוצאות 1–3 ו-1–7. את עונת 2012/13 החל אוגוסטו בלברקוזן וערך שש הופעות ליגה, אך בדצמבר 2012 חזר לברזיל כשחתם בקורינתיאנס תמורת 3.5 מיליון אירו.
אוגוסטו החל לשחק בקורינתיאנס מליגת העל הברזילאית בעונת 2013, וערך בעונה זו 15 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
קורינתיאנס סיימה את העונה במקום העשירי.
במקביל, זכו אוגוסטו וקורינתיאנס באליפות מדינת סאו פאולו, ובטורניר רקופה סודאמריקנה, בו ניצחו בגמר 1–2 את היריבה העירונית סאו פאולו, כשאוגוסטו מבקיע את שער הניצחון, במשחק בו נכנס כמחליף.
בעונת 2014 סיימו אוגוסטו וקורינתיאנס במקום הרביעי והבטיחו מקום בקופה ליברטדורס, כשאוגוסטו עורך 30 הופעות ליגה.
בעונת 2015 שוב אוגוסטו ערך 30 הופעות, והבקיע חמישה שערי ליגה, והיווה חלק חשוב בזכייה באליפות מרשימה של קורינתיאנס, בפער של 12 נקודות מהסגנית אתלטיקו מיניירו.
בגביע הליברטדורס, נחלו באותה עונה אוגוסטו וקורינתיאנס כישלון, כשהודחו בשמינית הגמר על ידי גוארני מפרגוואי.
בעקבות הצטיינותו של אוגוסטו בעונה זו, הוענק לו פרס כדור הזהב הברזילאי, והוא נבחר ככדורגלן העונה בליגת העל הברזילאית ונכלל בנבחרת העונה.
בינואר 2016 חתם אוגוסטו בקבוצת בייג'ינג גואואן מליגת העל הסינית, ששילמה עבורו 8 מיליון אירו לקורינתיאנס.
בעונת 2016 סיים אוגוסטו עם בייג'ינג במקום החמישי, כשהוא מבקיע ארבעה שערי ליגה.
בעונת 2017 שוב הבקיע אוגוסטו ארבעה שערים, וקבוצתו סיימה במקום התשיעי.
בשנת 2011 ערך אוגוסטו את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברזיל הבכירה, לאחר שערך מספר הופעות בנבחרות הצעירות של ברזיל.
בנובמבר 2015 הבקיע אוגוסטו את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים, בניצחון 0–3 על נבחרת פרו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
בשנת 2016 נכלל אוגוסטו בסגל הברזילאי לשני טורנירים גדולים.
הטורניר הראשון הסתיים בכישלון חרוץ של ברזיל, בקופה אמריקה 2016, ממנה הודחו ברזיל ואוגוסטו בשלב הבתים.
אוגוסטו שיחק את מלוא הדקות בשלושת המשחקים של ברזיל בטורניר זה, ואף הבקיע צמד בניצחון 1–7 על נבחרת האיטי, אך נבחרתו סיימה עם ארבע נקודות את שלב הבתים והודחה.
הטורניר השני הסתיים בהצלחה רבה, כשאוגוסטו ונבחרת ברזיל זכו במדליית זהב במשחקים האולימפיים בריו דה ז'ניירו.
אוגוסטו פתח בהרכב בכל ששת משחקיה של ברזיל באולימפיאדה, לרבות משחק הגמר מול הנבחרת האולימפית של גרמניה, שהסתיים בתיקו 1-1 והוכרע בבעיטות הכרעה.
אוגוסטו בעט ראשון לברזיל והבקיע את הפנדל שלו, וברזיל ניצחה בביתה את גרמניה וזכתה בזהב, והשיגה מעין נקמה שנתיים לאחר המינייראסו.
בשנת 2018 נכלל אוגוסטו בסגל הברזילאי למונדיאל 2018. אוגוסטו לא תוכנן להיות שחקן הרכב בברזיל במונדיאל זה, ואכן עלה כמחליף בדקות הסיום בשני משחקים בשלב הבתים, אותו צלחה ברזיל בקלות.
בשלב רבע הגמר, במשחק מול נבחרת בלגיה, נכנס אוגוסטו כמחליף בדקה ה-73 במקום פאוליניו, במצב של 0–2 לבלגיה.
אוגוסטו הבקיע שער מצמק שלוש דקות לאחר שנכנס, והחמיץ בהמשך המשחק ממצב נוח.
ברזיל אוגוסטו הפסידו משחק זה בתוצאה 1–2 והודחו מהמונדיאל.
אליפות ליגת העל הברזילאית: 2015
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016): מדליית זהב
כדורגלן העונה בליגת העל הברזילאית: 2015
נבחרת העונה של ליגת העל הברזילאית: 2015
רנאטה מריה בירנשטיין היא מלחינה, כנרת ופסנתרנית גרמנייה.
היא נולדה בהמבורג ולמדה בבית הספר הגבוה למוזיקה אצל דיטר דה לה מוטה וג'רג' ליגטי.
בשנת 1973 קיבלה דיפלומה בהלחנה ובפסנתר.
לאחר סיום לימודיה, קיבלה בירנשטיין משרת הוראה בבית הספר הגבוה למוזיקה בהמבורג.
היא זכתה בפרס רומא לשנת 1983. יצירותיה מבוצעות ברחבי העולם.
בירנשטיין מלחינה לתזמורת, תיאטרון, הרכבים אמריים, מקהלה ופסנתר.
שמינייה לחליל צד, קלרינט, טרומבון, ויולה, צ'לו ושני נקשנים, 1985
Pranto ocre לבריטון ופסנתר לטקסט של המשורר הברזילאי פאאס לוראירו, 2003
רנטו דולבקו (באיטלקית: Renato Dulbecco; 22 בפברואר 1914 – 19 בפברואר 2012) היה וירולוג איטלקי-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1975 בזכות מחקרו על האונקווירוס, שהם וירוסים הגורמים לסרטן כאשר הם פוגעים בתאים של בעלי חיים.
הוא למד באוניברסיטת טורינו תחת ג'וזפה לוי עם חבריו ריטה לוי-מונטלצ'יני וסלבדור לוריא, שעברו איתו לארצות הברית וזכו גם הם בפרס נובל.
דולבקו נולד בקטנזארו באיטליה, ובילדותו גר באימפריה שבמחוז החוף ליגוריה.
הוא סיים את התיכון בגיל 16 והחל ללמוד באוניברסיטת טורינו.
למרות התעניינותו במתמטיקה ופיזיקה הוא נרשם ללימודי רפואה.
בגיל 22 סיים תואר באנטומיה ופתולוגיה תחת הנחייתו של ג'וזפה לוי.
באותן שנים פגש את ריטה לוי-מונטלצ'יני ואת סלבדור לוריא, שאיתם עבר בהמשך לארצות הברית.
הוא גויס כקצין רפואה ושירת בצבא האיטלקי בין השנים 1936–1938. ב-1940 כאשר איטליה הצטרפה למלחמת העולם השנייה הוא גויס שוב ונשלח לחזית מול צרפת ואחר כך בחזית בברית המועצות ונפצע.
לאחר שהבריא הצטרף למחתרת אשר לחמה בגרמנים.
לאחר המלחמה חזר לזמן קצר למעבדתו של לוי, אך עזב עם חבריו לאוניברסיטת אינדיאנה, שם עסק בחקר בקטריופאג' עם סלבדור לוריא.
בקיץ 1949 עבר למכון הטכנולוגי של קליפורניה שם הצטרף ל"קבוצת הפאג'" של מקס דלבריק.
באותו הזמן התחיל לחקור את וירוס האונקווירוס בבעלי חיים עם דגש על משפחת הווירוסים Polyomavirus.
ב-1962 עבר למכון סאלק לביולוגיה.
ב-1970 עבר למכון לחקר הסרטן, שם בהמשך קיבל את התואר פרופסור.
בשנת 1975 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה עם הווארד מרטין טמין, אותו החל להנחות ב-1950, ועם דייוויד בולטימור.
הזכייה הייתה על ההסבר כיצד וירוס מחולל גידול משפיע על החומר הגנטי של התא.
הווארד ודייוויד גילו במקביל כיצד אונקווירוסים (וירוסים שיכולים לגרום לגידולים) פועלים על החומר הגנטי של התא באמצעות שעתוק לאחור.
אף על פי שדולבקו לא היה שותף באף אחד מהמחקרים, הוא זכה על כך שלימד אותם שיטות שקידמו את מחקרם.
ב-1986 היה שותף במיזם פרויקט גנום האדם.
בשנים 1993–1997 חזר לאיטליה, כנשיא של המכון לטכנולוגיות ביו-רפואיות במילאנו, במקביל להמשך עבודתו במכון סאלק לביולוגיה.
הוא המשיך בחקר תאים סרטניים עד 2011.
רנאטו גויקוביץ' (בבוסנית: Renato Gojković; נולד ב-10 בספטמבר 1995) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת הבלם בסרייבו.
גויקוביץ'התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של סלובודה טוזלה אליה הצטרף בגיל 7 ושיחק בכל קבוצות הגיל שלה עד הנוער.
ב-11 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק נגד גוראז'דה.
ב-28 באוקטובר הבקיע צמד בניצחון איסקרה בוגוינו.
ביולי חתם בצ'ליק זניצה בה שיחק שנתיים.
ביולי חתם באיסטרה 1961 מליגת העל הקרואטית.
בינואר חתם בפרטיזן טירנה מליגת העל האלבנית.
בספטמבר חתם באורנבורג מהליגה הרוסית הראשונה בכדורגל.
בעונתו השנייה במועדון היה שותף לעלייה לליגת העל הרוסית.
בספטמבר חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל
רנאטו פלמה וייגה (בפורטוגזית: Renato Palma Veiga; נולד ב-29 ביולי 2003 בליסבון שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדות הבלם והמגן השמאלי בקבוצת ויאריאל מהלה ליגה ובנבחרת פורטוגל.
וייגה נולד בליסבון שבפורטוגל, ובשנת 2010 הצטרף למחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון.
בהמשך עבר למחלקת הנוער של ריאל מסאמה, ובשנת 2019 חזר למחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצת המילואים של ספורטינג ליסבון.
ב-28 באוגוסט 2023 חתם וייגה על חוזה לארבע שנים בפ.צ.
הוא ערך 23 הופעות ליגה במהלך עונת , בהן הבקיע שני שערים.
ב-12 ביולי 2024 חתם וייגה על חוזה לשבע שנים בצ'לסי מהפרמייר ליג.
ב-18 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 למנצ'סטר סיטי במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2024/2025. ב-3 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–4 על גנט במסגרת שלב הבתים של הקונפרנס ליג לעונת 2024/2025.
ב-27 בינואר 2025 הואשל וייגה אל יובנטוס עד לסיום העונה.
ב-22 באוגוסט 2025 חתם בויאריאל תמורת 25 מיליון אירו.
בחודש ספטמבר 2024 זומן וייגה לראשונה לסגל נבחרת פורטוגל לקראת משחקי ליגת האומות 2024/2025 נגד נבחרות קרואטיה וסקוטלנד.
ב-13 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–3 על נבחרת פולין במסגרת ליגת האומות 2024/2025.
וייגה הוא בנו של כדורגלן נבחרת כף ורדה לשעבר נלסון וייגה .
רנאטו ברוסון (באיטלקית: Renato Bruson; נולד ב-13 בינואר 1936, גרנצה, ממלכת איטליה) הוא זמר בריטון איטלקי.
לאחר שלמד שירה עם הסופרן אלנה פאווה צ'ריאטי בקונסרבטוריון פדובה, הוא החל את הקריירה האופראית שלו ב-1957. הופיע בתפקידי משנה לצד בריטונים גדולים באותה תקופה כמו טיטו גובי (ממנו קיבל עצות טכניות רבות), אטורה בסטיאניני, אלדו פרוטי וג'אנגיאקומו גואלפי, ביצירות של בליני, דוניצטי, מסנה, ורדי ופוצ'יני.
הופעת הבכורה שפתחה את קריירת הסולו שלו התקיימה ב--1961, כאשר זכה בתחרות של תיאטרון האופרה הניסיוני " אדריאנו בלי " בספולטו ב"טרובדור" של ורדי בתפקיד הרוזן די לונה.
ב-1962 בצע את הופעת הבכורה שלו בפוריטנים של בליני בתיאטרון דל'אופרה די רומא ; לאחר מכן הופיע בנשף המסכות של ורדי במאג'יו בפירנצה.
ב--1964 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון ביונדו בפלרמו, ב"שטר החוב" של רוסיני, ואז במופעים חשובים אחרים; ב־RAI בטורינו הוא ביצע את "חתונה במנזר" של סרגיי פרוקופייב, ואילו ב-RAI בנאפולי ערך את הופעת הבכורה שלו ב־Capriccio מאת ריכרד שטראוס.
ב--1965 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה בתור קריאון באדיפוס רקס של איגור סטרווינסקי בבימויו של אטורה גראסיס עם רוגרו ריימונדי; כרוזן של טולוז ירושלים בוויסבאדן ובבית האופרה במינכן עם ליילה גנג'ר וג'קומו אראגאל בלה פניצ'ה, ואנדריאה שנייה בבריסל.
הוא השתתף במנון לסקו של RAI במילאנו.
בשנת 1966 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרו מאסימו בפלרמו בלוצ'יה די למרמור ובתיאטרו קומונלה עם לוצ'יאנו פברוטי במודנה במנון מאת ז'ול מאסנה, יחד עם מירלה פרני ואוטביו גאראוונטה.
1967 הייתה שנה חשובה לקריירה של ברוסון כשערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון רג'יו בפארמה, אחד המקומות המבוקשים ביותר באיטליה שלאחר המלחמה, עם אחד מהקהלים המוכשרים והמחמירים באירופה של אותה תקופה.
האופרה היא "כוחו של גורל" מאת ורדי; עם פרנקו קורלי, מריו קרלין ואגוסטינו פרין.
הבכורה כדון קרלו מאת ורגאס מאששת את הצלחתו של ברוסון.
באולם נמצא צייד כישרונות, רוברטו באואר, שמונה על ידי המטרופוליטן לחפש קולות חדשים.
הקריירה הבינלאומית שלו החלה זמן קצר לאחר מכן: ב-1969 ערך את הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן בניו יורק בתור אנריקו ב"לוצ'יה די למרמור" בבימויו של קרלו פרנסי, עם אנה מופו, ניקולאי גדה, בונאלדו ג'יוטי וצ'ארלס אנתוני קארוסו.
בשנת 1972 הוא היה בסקאלה במילאנו ב"לינדה משאמוני" ובפסטיבל אדינבורו אטילה; בשנת 1973 הוא היה ב־Gran Teatre del Liceu בברצלונה בתפקידו לוזינאנו ב- Caterina Cornaro, בשנת 1976 הוא היה בבית האופרה המלכותי, שם שר את רנאטו ב"נשף המסכות".
הוא אלפיו ב-1982 ב"אבירות כפרית" ובתפקיד הראשי ב"נבוקו" בניצוח הבכורה של ריקרדו מוטי בסקאלה במילאנו ב-1986 (הסרט Nabucco מ-1987 מבוסס על מופע זה.
ברוסון, מומחה ברפרטואר ורדי ודוניצטי, נחשב לאחד מגדולי מבצעי האופרה של זמננו.
הוא ניחן בניסוחים אלגנטיים ואקספרסיביים, קול מבריק, מעט מחוספס אם צריך, ונוכחות בימתית יוצאת דופן.
גם לאחר גיל שבעים, קולו נשאר אחיד לאורך האוקטבה האמצעית.
ביוני 2008 גילם את התפקיד של ג'ורג'יו גרמונט בלה סקאלה במילאנו, עם מריאלה דוויה בתור ויולטה וחוסה ברוס כאלפרדו.
באוקטובר של אותה שנה הוא שר ב-"ג'ובאנה ד'ארקו" בפארמה ובדצמבר חזר בתפקיד ג'ורג'יו גרמונט, בתיאטרון ורדי בסלרנו ב"לה טרוויאטה" בבימויו של פרנקו זפירלי.
באפריל 2009 שר את התפקיד של קרלו ז'רארד ב"אנדריאה שנייה" בתיאטרון קרלו פליצ'ה בגנואה, לצד הטנור מרצ'לו ג'ורדני, בניצוחו של דניאל אורן; בספטמבר הוא שר בריגולטו בתיאטרון ורדי בסלרנו, בניצוחו של ריקרדו קאנסה.
בנובמבר של אותה שנה הוא שר את אותלו של ג'וזפה ורדי בתיאטרון ל'אקילה" בפרמו, בתפקיד יאגו, כשהוא גם מביים את האופרה, בשיתוף אשתו טיטה טגאנו כמעצבת תלבושות ותפאורה.
שתי ההצגות של נבוקו בתיאטרון פוליטאמה בקטנזארו ב-4 וב-6 בינואר 2010 בניצוחו של דניאל אורן ובבימויו של ג'יג'י פרואטי זכו אז להצלחה.
ב-23 בינואר 2010 הוא שר את פלסטאף בבימויו של זפירלי, ופתח את עונת האופרה החדשה של 2010 של האופרה של רומא.
בנובמבר הוא חגג את 50 שנות הקריירה שלו בקבלת פרס מיוחד בפוליטאמה של קטנזארו ושר את התפקיד של סקרפיה בטוסקה, לצד הטנור הארגנטינאי מרסלו אלווארז והסופרן מיקאלה קארוסי.
כמה שבועות לאחר ההופעות של קלבריה, בתקופת חג המולד, הוא היה שוב סקרפיה בסן קרלו בנאפולי.
בשנת 2011 הוא נחגג בכל התיאטראות בעולם על 50 שנות הקריירה שלו: אשתו טיטה טגאנו כתבה (והקדישה) לו ספר בשם רנאטו ברוסון, הפנים, המחווה והנתיב שבהם כל הדעות על הבריטון המפורסם נאספות על ידי מבקרי מוזיקה כולל אלביו ג'ודיצ'י, אנריקו קסטיליונה, רודולפו צ'לטי, אנג'לו פולטו, דניאל רובבולי.
הספר הוצג במסיבת עיתונאים בספולטו במהלך כיתת אמן בחינם שערך ברוסון עצמו לפיינליסטים של תחרות הזמר 2011, שאיתם אז - באותו תיאטרון A.Belli - הוא חגג את חתונת הזהב שלו עם האופרה בקונצרט חגיגי.
קרלו מריה ג'וליני : "אני מאמין שרנאטו ברוסון הוא עכשיו הפלסטף.
יש לו את החוכמה, את האינטליגנציה, את הכבוד וכמובן, את הקול.
ג'וזפה סינופולי: "רק לבריטון רנאטו ברוסון יש יכולת דומה למירלה פרני, לגרום לביטוי ולמילה להתחבר, הוא חוקר אותם בכל המטען הסמנטי שהם מכילים.
וזו אינה רק תוצאה של פעילות אינטלקטואלית אלא אינסטינקט."
מבקר המוזיקה כריסטיאן ספרינגר כתב על ברוסון: "ברוסון היה הבריטון המובהק של ורדי במחצית השנייה של המאה ה-20. בריטון ורדי לא כפי שהובן (או ליתר דיוק, לא הובן כהלכה) בשנות ה-50 וה-60, אלא בריטון ורדי כפי שהמלחין עצמו הבין ורצה בו."
הקריירה האמנותית שלו נמשכת, לאחר חגיגות 2011, עם מספר רסיטלים בתיאטרו ליסאו בברצלונה, בווינה, בתיאטרון אלה סקאלה, ב-Regio בפארמה, ב־Teatro Regio (טורינו), ב־Teatro Massimo ב.
פאלרמו ובתיאטרון ג'י ורדי בסלרנו.
שם בניצוחו של המאסטרו דניאל אורן הוא שוב מגלם את סקרפיה בטוסקה, לצד קבראדוסי של מרסלו אלווארז ומרטינה סראפין בתפקיד טוסקה.
בשנת 2012 הוא הקדיש את עצמו בצורה אינטנסיבית יותר להוראה, וערך כיתות אמן בכל רחבי העולם.
באותה שנה ביצע את התפקיד של ג'ורג'יו ג'רמונט בפעם האחרונה בטרוויאטה בניצוח המאסטרו קרי-לין וילסון, בפתיחת עונת האופרה של תיאטרו ורדי בסלרנו.
בשנת 2013, בגיל 77, בהכנות לפרידה מהבמה, הוא הוזמן להשתתף בחגיגות המאתיים שנה להולדתו של ג'וזפה ורדי בתיאטרון ורדי בבוסטו, כבמאי וזמר בפאלסטף, יחד עם תלמידי האקדמיה דלה סקאלה, בבימויו של המאסטרו סבסטיאנו רולי.
היה מועמד 6 פעמים לפרס הגראמי.
רנאטו ברוסון הוא מנהל ההוראה של האקדמיה הלירית של תיאטרו אלה סקאלה במילאנו והוא מורה לשירה באקדמיה קיג'יאנה בסיינה ובאקדמיה של ספולטו.
ברוסון, אריות מתוך אופרות מאת דוניצטי וורדי – מרטינוטי/רג'יו די טורינו, 2014 דקה
דוניצטי: לוסיה די למרמור (לה סקאלה, 1992) – רנאטו ברוסון/ מריאלה דוויה / וינצ'נזו לה סקולה / מרקו ברטי / קרלו קולומברה, RAI/אופוס ארטה/נקסוס