tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התיאור מבהיר את השילוב של חיים אזרחיים ובעיות ביטחון במרחב זה מאז עלייתם לקרקע של היישובים ועד ימינו.
המוזיאון הוקם בסיוע המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, משרד הביטחון, משרד התיירות וקרן קיימת לישראל.
בתחום המעוז מתקיים מדי יום שישי מאז מאי 2018 "מפגן העוז מול עזה", בו משפחותיהם של ישראלים נעדרים שנכנסו לרצועת עזה, בראשות משפחותיהם של הדר גולדין ואורון שאול, קוראות להשבת בני משפחותיהם משבי החמאס בעזה.
"מעולם לא חבו רבים כל כך, הרבה כל כך, למעטים כל כך" הוא נאום שנשא וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, בפני בית הנבחרים של הפרלמנט הבריטי ב-20 באוגוסט 1940, במהלך הקרב על בריטניה במלחמת העולם השנייה.
בנאומו התייחס צ'רצ'יל לצוותי חיל האוויר המלכותי, "המעטים", שלחמו באותו זמן נגד הלופטוואפה, חיל האוויר של גרמניה הנאצית, ואמר בין היתר:
לנאום זה קדמו נאומיו המפורסמים של צ'רצ'יל "דם, עמל, דמעות ויזע" מ-13 במאי, "נילחם בחופים" מ-4 ביוני ו"הייתה זו שעתם היפה ביותר" מ-18 ביוני, אשר נאמרו במהלך המערכה על צרפת.
נאום זה נאמר במהלך השלב השני של הקרב על בריטניה, בזמן שעיקר מאמצי הלופטוואפה הופנו מתעלת למאנש לאי הבריטי עצמו, ובפרט לשדות התעופה של בריטניה.
במהלך הנאום ציין צ'רצ'יל את הסיכומים הדיפלומטיים עם ארצות הברית על תמיכתה בבריטניה, ועל כוונתה להקים בסיסים צבאיים באי הבריטי.
במלחמת העולם השנייה ובעקבותיה עוטרו 472 מחיילי ארצות הברית במדליית הכבוד - העיטור הצבאי הגבוה ביותר של המדינה.
המעוטרים, כולם גברים, שירתו בצבא, בצי, בחיל הנחתים, בחילות האוויר ובמשמר החופים.
269 מהם (57% מהמעוטרים) נהרגו בקרב במהלך מעשה הגבורה שלהם או מאוחר יותר.
המדליות הראשונות הוענקו בעקבות פעולות במהלך ההתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, אשר בעקבותיה הצטרפה ארצות הברית למלחמה.
הקרב האחרון שבעקבותיו הוענקה המדליה התחולל באי לוזון שבפיליפינים ב-29 ביולי 1945, כשבועיים לפני כניעת יפן.
חלק מהמדליות הוענקו בעיצומה של המלחמה, חלקן לאחריה, ומספר קטן של מדליות הוענק למעוטרים שנים רבות לאחר סיומה.
מרבית המדליות - 294 - הוענקו לחיילי צבא ארצות הברית.
81 מדליות הוענקו לחיילי חיל הנחתים, 57 הוענקו לחיילי הצי ו-38 לחיילי חילות האוויר.
מדליה אחת הוענקה לחייל משמר החופים.
301 מהמעוטרים נשאו דרגות חוגר במהלך האירועים שהביאו להענקת המדליה להם.
171 נשאו דרגות קצונה, מהם שבעה גנרלים ושלושה אדמירלים.
מספר שווה בקירוב של מדליות הוענקו בעקבות קרבות שהתחוללו בזירה האירופית (לרבות איטליה) ובזירת האוקיינוס השקט (241 ו-234, בהתאמה).
שבע מדליות הוענקו לחיילים בעקבות הקרבות בצפון אפריקה.
כמעט כל המעוטרים בעקבות המלחמה היו גברים לבנים.
חייל אחד בלבד ממוצא אסייתי (יפני) עוטר במדליה ב-1946. המדליה לא הוענקה כלל לחיילים ממוצא אפריקאי.
כפי שהתברר לימים נוצרה מציאות זו בעקבות אפליה גזעית בשיקולי הענקת המדליה.
ב-1993 יזם הקונגרס של ארצות הברית בדיקה ביחס לאפשרות שהיה מקום להעניק את מדליית הכבוד לחיילים אפריקאים אמריקאים במלחמת העולם השנייה.
בעקבות עבודתו של צוות בדיקה הוענקה המדליה ב-1997 לשבעה חיילים ממוצא זה.
בשנת 1996 הוחלט על עריכת בדיקה זהה ביחס לחיילים ממוצא אסייתי.
זו הביאה בסופו של דבר לשדרוג עיטור צלב השירות המצוין (השני בחשיבותו בארצות הברית) שניתן ל-22 חיילים ממוצא זה למדליית הכבוד.
היא הוענקה להם בשנת 2000. רוב 22 המעוטרים נהרגו בקרב, ומקצתם מתו מוות טבעי לפני הענקת המדליות.
שלושה חיילים יהודים קיבלו את מדליית הכבוד במלחמה ובעקבותיה.
קרבות שבעקבותיהם הוענקו מדליות רבות
ההתקפה על פרל הארבור, 1941 - 14 מדליות
המערכה בנורמנדי, 1944 - 14 מדליות
קרב סאיפאן, 1944 - שבע מדליות
ההפצצה על פלוישט שברומניה, אוגוסט 1943 - חמש מדליות
קרב טאראווה, 1943 - ארבע מדליות.
מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, אלוף-משנה דייוויד שופ וסרן לואיס וילסון - מונו לימים למפקדי חיל הנחתים
סגן אלוף קית' וייר - פיקד במלחמת וייטנאם על הדיוויזיה ה-1 ונהרג בקרב
סגן משנה דניאל אינווי, לימים סנאטור.
(דרגות המעוטרים שצוינו הן הדרגות שנשאו בעת האירוע שהביא להענקת המדליה).
מעוז עזריהו (נולד בספטמבר 1955) הוא גאוגרף תרבותי, פרופסור מן המניין בחוג לגאוגרפיה ולימודי סביבה באוניברסיטת חיפה, מכהן כראש מוסד הרצל לחקר הציונות.
מחקריו מתמקדים בפוליטיקה של שיום רחובות, תהליכי הנצחה בישראל ובגרמניה, היסטוריה תרבותית של תל אביב ודימוייה בתרבות הישראלית.
מעוז עזריהו נולד ברמת גן וגדל בנוה מונוסון, הוא למד בבית הספר תיכון עירוני ט' בתל אביב.
במהלך שירותו הצבאי שימש כמורה למתמטיקה בתיכון צה"ל.
מסלולו האקדמי החל בבית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1983 קיבל תואר מוסמך בבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
עבודת המוסמך שלו דנה בסמלים של אחדות לאומית בגרמניה המזרחית, לאחריו שהה כתלמיד מחקר למשך שנתיים ב.
עבודת הדוקטורט, שכתב בהנחיית פרופ' שולמית וולקוב מבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, חקרה סמלים פוליטיים במרחב הציבורי במזרח גרמניה, תוך התמקדות בשינויים של שמות רחובות בברלין המזרחית.
היא אושרה ב־1988. את הפוסט-דוקטורט עשה במכון פורטר לפואטיקה וסמיוטיקה, באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1991–1993 שימש כחוקר ראשי בפרויקט מחקר של המכון לחקר תודעה היסטורית באוניברסיטת תל אביב.
עזריהו החל ללמד בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה בשנת 1993.
בשנת 2000 שימש כפרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
ב־2010 היה עמית בתוכנית שוסטרמן ללימודי ישראל באוניברסיטת ברנדייס.
ב־2011 קיבל מינוי של פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה.
בין תפקידיו הציבוריים שימש כנציג האקדמיה במועצה המייעצת של מוזיאון הכנסת, חבר בוועדה המקצועית להקמת מוזיאון צבאי ממלכתי, חבר בוועדת השיפוט להקמת האנדרטה לניצחון הסובייטי במלחמת העולם השנייה בנתניה, חבר המועצה הציבורית של יד יצחק בן-צבי, וחבר בחבר הנאמנים של .
כיום הוא חבר בוועדת השיום של עיריית תל אביב-יפו.
עזריהו מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לבת.
תחומי המחקר של עזריהו עוסקים בסוגיות בגאוגרפיה התרבותית וההיסטורית של נופים ואתרים בישראל, ביחסי הגומלין בין דימויים, מיתוסים והבניית-מקום, בתפקודו של המרחב כמדיום נראטיבי, בהיסטוריה הפוליטית והתרבותית של הזיכרון הלאומי בישראל ובגרמניה, ובגאופוליטיקה של שיום מקומות ורחובות.
שיום רחובות וסמלים פוליטיים במרחב הציבורי במזרח גרמניה
הוא דן בהיסטוריה הפוליטית של שיום רחובות במזרח ברלין כביטוי של תופעה שלא נחקרה עד אז - הסבת שמות רחובות בתקופות של שינוי משטר.
שהתפרסם ב־1996 הניח את היסודות למחקר הטופונימיה הביקורתית שבשנים האחרונות זוכה לפריחה בקרב חוקרים מדיסציפלינות שונות.
Politische Symbole im Öffentlichen Leben der DDR 1945-1985 המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו נכתב ופורסם בגרמניה בעיצומם של התהליכים הפוליטיים לאיחודה מחדש של גרמניה.
פולחני מדינה – חגיגת העצמאות והנצחת הנופלים בישראל 1948–1956
ספר זה עוסק לראשונה בהיסטוריה הפוליטית והתרבותית של גיבוש דפוסים רשמיים של זהות לאומית במדינת ישראל, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בעיצוב חגיגות העצמאות וביסוס דפוסי הנצחת הנופלים במלחמת העצמאות בשנים הראשונות שלאחר הקמת מדינת ישראל.
הספר מבוסס על חומרים ארכיוניים שלא נחשפו ועל דיווחים בעיתונות העברית, ודרכם מתחקה אחר הליכים של יצירת מסורות שיוצקות את המיתוס המכונן של מדינת ישראל בתבניות רשמיות של פולחני מדינה.
חלקו הראשון של הספר מוקדש ליום העצמאות ומתמקד בקביעת יום העצמאות בלוח השנה, בעיצוב טקסיו של החג הלאומי, במצעדים הצבאיים ובניסיונות לעצבו בהתאם לדפוסים יהודיים מסורתיים.
חלקו השני של הספר מוקדש להנצחת חללי מלחמת העצמאות.
חלק זה מוקדש לקביעתו ועיצובו של יום הזיכרון לנופלים, בנייתם של בתי הקברות הצבאיים והקמת מצבות הזיכרון לזכר הנופלים במלחמת העצמאות.
תל אביב: העיר האמיתית – מיתוגרפיה היסטורית
ספר זה מציע דיון היסטורי, תרבותי וחברתי במארג המיתוסים של תל אביב המכוננים אותה בתרבות כעיר מיתית.
הספר מתמקד בשלושה תארים של העיר שמגדירים את משמעותה במונחים של מהות: העיר העברית הראשונה, עיר ללא הפסקה והעיר הלבנה.
בהמשך מתמקד הספר באתרים בעלי מעמד מיתי במרקם העירוני: חוף הים, רחוב דיזנגוף וכיכר רבין.
בנוסף מתחקה הספר אחרי היסטוריית היריבות הסמלית בין הערים תל אביב וירושלים.
במותם ציוו – אדריכלות בתי הקברות הצבאיים בישראל: השנים הראשונות
ספר זה עוסק בהיסטוריה התכנונית והאדריכלית של בתי הקברות הצבאיים לחללי מלחמת העצמאות בשנים הראשונות למדינת ישראל.
בתקופה זו התקבלה שורה של החלטות עקרוניות, שהביאו לגיבוש המאפיינים הרעיוניים, האדריכליים והתרבותיים שנתנו מענה לשאיפת המופקדים על המשימה ליצור 'דמות מיוחדת לבית קברות צבאי יהודי'.
הספר דן בתחרות הפומבית לתכנון בתי קברות צבאיים שנערכה ב-1949 ובתוכנית של האדריכל אשר חירם.
הספר מציע פרשנות למאפיינים הייחודיים של מבנה המצבה הצבאית, ומרחיב את הדיון בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, שנועד מלכתחילה להיות 'בית הקברות המרכזי הלאומי של צבא הגנה לישראל', על האנדרטאות שנבנו בו וחלקת גדולי האומה.
על שם: היסטוריה ופוליטיקה של שמות רחובות בישראל
ספר זה מיישם את הפרדיגמה שמציע עזריהו לניתוח הגאופוליטיקה של שיום רחובות למחקר ההיסטוריה והפוליטיקה של שיום רחובות ביישובים שונים במדינת ישראל.
הספר מציג ניתוח מקיף של שיום הרחובות ביישובים שונים: תל אביב, ירושלים, חיפה, באר שבע, אופקים, אום אל-פחם, כפר קאסם וכפר מנדא.
ספר זה הוא אסופה ממחקריו של עזריהו העוסקים במיצוב הזיכרון בישראל כתהליך המשלב תרבות, היסטוריה ופוליטיקה.
הפרק הראשון הוא מעין הקדמה כללית שמתחקה אחר משמעות המלה זיכרון בעברית המקראית.
הפרק השני מוקדש לפועלו של דוד בדר, איש העלייה השנייה, שבשנות הארבעים למאה הקודמת פעל להקמת מצבות על קברים נשכחים של חלוצים שהשתכחו מלב.
הפרק השלישי עוסק בקורות קביעתו של ד' באייר בלוח השנה הלאומי כיום הזיכרון לחללי מלחמת העצמאות.
הפרק הרביעי עוסק בכינונו של בית הקברות על הר הרצל כבית הקברות הלאומי של מדינת ישראל.
הפרק החמישי, דן בשאלת הנצחת החייל האלמוני בתולדות מפעל ההנצחה הציוני.
הפרק החותם את האסופה מוקדש למצבות הזיכרון שנבנו בירושלים לאחר מלחמת ששת הימים.
ספר זה שנכתב בשיתוף Marie-Laure Ryan ו-Kenneth Foote מציע גישה פורצת דרך במחקר הדן בקשר בין מרחב ונרטולוגיה – כיצד המרחב מתפקד כמדיום סיפורי.
בעוד הגישה המסורתית הניחה שהמרחב משמש רק כתפאורה לנרטיבים, מחקר זה טוען כי המרחב משרת תפקידים נרטיביים חשובים ומדגים זאת בכלים שונים, ביניהם שמות רחובות ומוזיאונים היסטוריים.
ספר זה כולל ברובו צילומים היסטוריים וטקסטים שנלקחו מספרי זיכרונות או מעיתונות בני התקופה על חוויות מסעם בים של עולים יהודים שהפליגו מנמל טריאסטה לארץ ישראל בין שתי מלחמות העולם באניות החברה האיטלקית "לויד טריאסטינו".
הספר מבוסס על תערוכה בנושא שהוצגה באוניברסיטת חיפה בשנת 2018 שעזריהו היה היוזם והאוִצֵר שלה.
שבויה בדימויה: קיצור תולדותיה וקווים לדמותה של מדינת תל אביב
הספר עוסק בכינונה של מדינת תל אביב כאפשרות גאו פוליטית ותרבותית בתקופת המדינה שבדרך ובוחן את תולדות בידולה מהיישוב הציוני וממדינת ישראל.
הוא משרטט קווי מתאר לדיון בהיסטוריה התרבותית של דימויים ותדמיות, מטבעות לשון וקלישאות, תפיסות רעיוניות ותבניות אידאולוגיות, שאיפות ורחשי לב, שמבססים את מעמדה הייחודי של מדינת תל אביב במדינת ישראל ואת היותה היבט חיוני של המצב הישראלי.
פולחני מדינה: חגיגות העצמאות והנצחת הנופלים, 1948-1956, שדה-בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת באר-שבע, 1995.
תל אביב: העיר ה (א)מיתית, שדה-בוקר: המרכז למורשת בן-גוריון, אוניברסיטת באר-שבע, 2005.
במותם ציוו: אדריכלות בתי הקברות הצבאיים בישראל: השנים הראשונות](בשיתוף מנשה שני), תל השומר: אגף משפחות והנצחה, משרד הביטחון, 2012.
על שם: היסטוריה ופוליטיקה של שמות רחובות בישראל, ירושלים: כרמל, 2012.
מקום לזיכרון: לתולדות כינונו של פנתיאון לאומי בבית הקברות הישן של תל אביב בתקופת הישוב, חיפה: קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, אוניברסיטת חיפה, 2015.
מיצוב הזיכרון: אסופת מחקרים (א), חיפה: מוסד הרצל לחקר הציונות, אוניברסיטת חיפה, 2018
על הקו: מטריאסטה לארץ ישראל 1920-1940, חיפה: מוסד הרצל לחקר הציונות, אוניברסיטת חיפה, 2018.
שבויה בדימויה: קיצור תולדותיה וקווים לדמותה של מדינת תל אביב, הוצאת למדא האוניברסיטה הפתוחה, 2021
תל אביב חצי-יובל: אסופה תיעודית''', (עם ארנון גולן ועמינדב דיקמן), ירושלים: כרמל, 2009.
מעוז הוא ארגון חברתי המפעיל תוכניות מנהיגות מגוונות שנבנות בשיתוף פעולה עם גופים ממשלתיים כחלק מעתודות לישראל לבניית רשת של מנהיגות ישראלית.
הארגון נוסד בשנת 2010 ומשרדיו שוכנים בעיר לוד.
יו"ר הוועד המנהל הוא ג'פרי שוורץ.
תוכניות מעוז פועלות בשיתוף אגף עתודות לישראל במשרד ראש הממשלה.
רשת מעוז היא רשת רב מגזרית, רב-תחומית ומגוונת, השואפת להובלת והאצת יוזמות ושינויים חברתיים-כלכליים בישראל.
הארגון מיועד לבכירים ב ועל עמיתיו נמנים מנכ"לים במשרדי הממשלה השונים ובכירים ברשויות מקומיות.
כמו כן, בין עמיתי הארגון נמצאים בעלי תפקידים ומייסדים של עמותות מהמגזר השלישי וקרנות נדבנות.
תוכנית העמיתים – תוכנית מנהיגות שמטרתה להכשיר מנהיגים מהמגזר הפרטי, המגזר הממשלתי, המגזר המוניציפלי, המגזר השלישי והתקשורת, זאת מתוך קהילות שונות בחברה הישראלית.
התכנית שואפת לחזק בחברים מנהיגות ממלכתית ולתרום לפיתוחם האישי.
התכנית שואפת לרקום רשת של מנהיגים מובילי שינוי לחיזוק החוסן חברתי-כלכלי במדינת ישראל.
בין עמיתי התכנית נמצאים מנהלי ארגונים מתחום התעסוקה, בכירים באגף תקציבים, יזמי היי-טק, בכירים בנציבות שירות המדינה.
תוכנית ענבר – לפיתוח עתודה ניהולית במערכת הבריאות.
התוכנית היא מיזם משותף של משרד הבריאות ושל ארגון מעוז ומיועדת להכשרת בעלי תפקידים בכירים במערכת הבריאות ובכלל זה במשרד הבריאות, קופות החולים וצה"ל.
בין עמיתי התוכנית נמצאים רופאים בכירים, רופאים מחוזיים, בכירים בארגונים עובדים של הרופאים והאחיות, מנהלי בתי חולים ובכירים בעמותות פרטיות הקשורות לתחום.
תוכנית מקום – עתודות ניהול במרחב המקומי.
התוכנית פועלת על פי החלטת הממשלה מיום 10/7/16: "עתודות לישראל – תוכנית אסטרטגית לבניית עתודות הון אנושי למגזר משרתי הציבור בישראל".
על עמיתי התוכנית נמנים מנכ"לים של מועצות מקומיות, תכננים מקומיים וביניהם מהנדסי ערים וסגניהם, גזברי מועצות מקומיות, בכירים בחברה למתנ"סים, מנכ"לי חברות כלכליות של מועצות מקומיות, הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית.
רשת אקו-ממשל – רשת של ארגונים העוסקים בחיזוק השירות הציבורי.
הרשת הושקה בפני נציגי משרדי ממשלה.
האקו ממשל נולד מתוך תפיסה שביצירת מהלכים משותפים בין ארגונים אלה ומיקוד באתגרים, ניתן יהיה להוביל שינוי משמעותי ואפקטיבי בשירות הציבורי.
הרשת בהובלת מעוז, ארגון תשתית, המרכז להעצמת האזרח, הג'וינט והמכון הישראלי לדמוקרטיה.
תוכנית אדוות - התוכנית הייתה מיזם משותף של מעוז ומשרד החינוך.
החל משנת 2025 התכנית מופעלת על ידי ארגון חותם והינה חלק ממכלול תוכניות העתודה במערכת החינוך בהובלת אגף א' עתודות במערכת.
התכנית מיועדת לדרג הבכיר במשרד החינוך ושואפת להכשיר מנהיגות חינוכית הפועלת במשותף, אל מול אתגרי מערכת החינוך בישראל והכנת המערכת לעתיד.
על עמיתי התוכנית נמנים בכירים במערכת החינוך, מנהלי בתי ספר, מפקחים בכירים ובכירים במחלקות החינוך בשלטון המקומי.
מעולם לא שרתי לאבי הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1970 בבימויו של גילברט גייטס, עם מלווין דאגלס, ג'ין הקמן ואסטל פרסונס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי רוברט אנדרסון והוא מבוסס על מחזה שלו באותו שם שהועלה בברודוויי בשנת 1968.
זו דרמה משפחתית שעוסקת בזיקנה וביחס בין ילדים מבוגרים להוריהם הקשישים.
ג'ין גאריסון (ג'ין הקמן) הוא פרופסור בקולג' בניו יורק.
הוא מגיע לשדה התעופה כדי לקבל את הוריו הקשישים, שחזרו מחופשתם בפלורידה.
היו הם טום גאריסון (מלווין דאגלס) בן ה-80 ומרגרט גאריסון (דורותי סטיקני).
מרגרט חלשה לאחר התקף לב וג'ין מסיע אותה בכסא גלגלים.
ג'ין הוא אלמן מאשתו קרול.
הוא הכיר רופאה גרושה עם ילדים בשם פגי ת'אייר שמתגוררת בקליפורניה שם יש לה קליניקה משגשגת לגינקולוגיה.
ג'ין מתלבט מה לעשות, מצד אחד הוא רוצה לפתוח פרק ב' בחייו עם פגי בקליפורניה ומצד שני הוא לא מסוגל לנטוש את הוריו הקשישים בניו יורק.
הוא מתלבט ביחד עם חברתו לעת מצוא, נורמה (לבליידי פאואל).
לג'ין יש גם אחות, אליס (אסטל פרסונס) שגרה עם בעלה וילדיה בשיקגו.
שניהם קשורים יותר לאם שהיא בעל אופי רגוע ומבין לעומת האב הקשוח.
יחסיה של אליס עם טום הם קרירים לאחר שהוא גירש אותה מהבית וניתק את היחסים איתה שנים רבות בגלל שהתחתנה עם יהודי.
גם ג'ין דואג לאביו יותר משהוא אוהב אותו.
מרגרט מתה מהתקף לב והבעיה היא מה יהיה עם טום?.
ג'ין מהסס להעלות את הבעיה אבל אליס שהגיעה ללוויה, לא מהססת ואומרת לטום שכדאי שיעבור למוסד לדיור מוגן או שיטופל בבית על ידי מטפל קבוע.
על זה מתפרץ טום על ילדיו ואומר שהוא מתפקד טוב וימשיך להיות לבד בדירה.
אליס אומרת לג'ין שיעבור לקליפורניה ויבנה את חייו שם ולא יהרוס אותם כאן בניו יורק.
ג'ים מבקר בכמה מוסדות סיעודיים ונחרד למראה האנשים השוהים שם.
פגי מגיעה בטיסה מקליפורניה ונפגשת עם טום.
ג'ין מודיע לאביו כי בכוונתו לעבור לקליפורניה והוא מוכן לקחת אותו לשם.
מתנהלת שיחה ארוכה בין טום לג'ין ובו מיידע אותו טום על הילדות הקשה שהייתה לו כשאביו השיכור נטש את הבית ואמו מתה כשהיה בן עשר וכי כל חייו עבר קשה כדי לפרנס אותם ולא היה לו זמן איכות אתם כמו לאם.
ג'ין אומר לו ששר לאמא שירים אבל לא לאבא.
לבסוף הם נפרדים בטריקת דלת.
ג'ין עובר לקליפורניה והאב נשאר בניו יורק ומדי פעם הם מתראים עד שמצבו מידרדר והוא מועבר למוסד סיעודי ומת.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותמלווין דאגלסטום גאריסוןג'ין הקמןג'ין גאריסוןהבןאסטל פרסונסאליסהבתדורותי סטיקנימרגרט גאריסוןהאםלבליידי פאואלנורמהידידה של ג'יןאליזבת האבארדד"ר פגי ת'איירארוסתו של ג'ין
מלווין דאגלס היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
ג'ין הקמן היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
רוברט אנדרסון היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
מעוז צבי היא התנחלות במעמד של יישוב קהילתי בצפון השומרון, מערבית ליישוב מבוא דותן.
תושבי היישוב עוסקים בחקלאות, קיימות ומלאכות כפיים.
במרכז היישוב קיים בית מדרש שבו מקיימים תושביו תפילות ושיעורים.
אחד מהמתיישבים היה צביקה שלף ממייסדי היישוב מבוא דותן.
ארבעה חודשים לאחר מכן, בט' סיוון תשס"א, 31 במאי 2001, נרצח צביקה שלף, בירי מרכב חולף בכניסה לבאקה א-שרקייה, כשעשה דרכו מהיישוב לכיוון נתניה.
חברי מבוא דותן החליטו לקרוא ליישוב "מעוז צבי" על שמם של בני משפחת שלף: צביקה שלף, ובנו היחיד עומר, שנהרג בטיול בהודו כ-3 שנים לפני הרצח.
בשנת 2007 דוד ושיינה בוצר הקימו במקום חווה חקלאית בשם "חוות עמק דותן" חווה שמטרתה קליטת נוער נושר.
במרוצת השנים, לצד החווה התפתח יישוב צעיר, אשר תושביו עוסקים ומתפרנסים מחקלאות אורגנית, תיירות, אומנות ומלאכת כפיים.
ב-2022 התגוררו ביישוב כ-100 תושבים, והוא היה המאחז הגדול ביותר בצפון השומרון.
ובנובמבר אותה שנה קיבל מעוז צבי מעמד רשמי של יישוב.
ב-14 ביולי 2025, הגיע מחבל חמוש על טנדר לכניסה הדרומית ליישוב מכיוון עראבה וניסה לרצוח חייל ומטייל בנחל חדרה, המחבל חוסל ולא היו נפגעים בפיגוע.
בינואר 2026 החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא למקום "מעוז".
ב-5 בפברואר הושלם תהליך ההסדרה עם קבלת סמל יישוב ממשרד הפנים.
מצפה עמק דותן – מצפה דותן הוא מצפה הצופה על עמק דותן.
במקום פרגולת עץ, ספסלי ישיבה בצל עצי זית ועמדת הדרכה קולית שהוקמה על ידי מרכז קטיף להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון, המספרת את סיפורי העמק: מכירת יוסף, קרב עמק דותן במלחמת ששת הימים, וסיפור ההתיישבות העברית המתחדשת בצפון השומרון.
תצפית שלפים – לצדה של התצפית הגדולה, תצפית נוספת ובה לוח הנצחה לזכרם של צביקה ועומר שלף.
יער נעמי שמר – יער אורנים הכולל מסלולי הליכה מסומנים, שבילי אופניים ותצפיות.
אנשי מעוז צבי נטעו במקום חורש ארצישראלי של אלות ואלונים, עצי ארז ואקליפטוס.
החורש נשמר על ידי מרעה מבוקר.
מצפה נריה – מעל נחל חדרה, תצפית של 360 מעלות.
ממקום זה ניתן לצפות לרכס חומש בדרום-מזרח, ובמערב אל מורדות צפון השומרון והשרון עד לים התיכון.
בור יהודה - באר מים צלולים בכניסה הצפונית ליישוב.
במרחב חיים בעל חיים רבים ביניהם עדר צבאים ארץ ישראלי, זאבים ומקננים עופות דורסים: עיט צפרדעים, חיוויאי, כוס החורבות ואוח.
בעונת הנדידה ניתן לצפות בנדידת עגורים וחסידות.
"מעוז" (משווק תחת השם Spike Firefly) הוא כינויו בצה"ל של חימוש משוטט למשימות איתור ותקיפה טקטיות, תוצרת חברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
משקלו של הרחפן 2.6 ק"ג, והוא בעל מבנה גלילי הניצב על-גבי שלוש רגליים.
הוא נעזר בשני זוגות מדחפים מתקפלים כדי לרחף ומשתמש בשתי מערכות סריקה ואיתור מטרות: CMOS/IR וחיישני קרבה.
ל'מעוז' מהירות טיסה של עד 46 קמ"ש ומהירות צלילה למטרה של 72 קמ"ש, והוא נושא מטען נפץ במשקל 350 גרם, עם ראש מתפוצץ רב-כיווני.
טווח הטיסה בשטח פתוח הוא עד 1,500 מטר מיחידת הבקרה ו-500 מטר בשטח בנוי.
מערכת הנשק כוללת מארז נשיאה ייעודי ללוחמים שכולל שלושה מעוזים, סוללות, מטענים ויחידת בקרה.
החימוש פותח על ידי חברת רפאל ומשרד הביטחון, על בסיס רעיון של יקי חץ, מהנדס בחברת רפאל.
הוא נכנס לשימוש ביחידות צה"ל ב-2021. השימוש המבצעי הראשון שלו נעשה במהלך מבצע שומר החומות, בו הפעילה פלוגת חשיפה-תקיפה של חטיבת הצנחנים את המעוזים לאיתור ופגיעה במטרות חמאס.
מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1977 בבימויו של אנתוני פייג', עם קת'לין קווינלן וביבי אנדרסון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת ג'ואן גרינברג בשם העט חנה גרין משנת 1964. הספר מבוסס על חוויותיה האישיות ועובד גם למחזה בשנת 2004.
הספר הוא עדיין רב המכר הידוע ביותר שנכתב על סכיזופרניה מנקודת מבטו של אדם שחווה זאת מבפנים.
הספר התפרסם כרומן בדיוני, ורק בהמשך נחשפה המחברת בשמה האמיתי והעידה על כך שהספר מבוסס על חוויותיה מגיל שש עשרה, כאשר אובחנה כסכיזופרנית והייתה מאושפזת בבית חולים, שפעל באוריינטציה פסיכואנליטית.
גרינברג טופלה על ידי האנליטיקאית פרידה פרום - רייכמן, שהייתה אחת התאורטיקניות הבולטות בארצות הברית בשנות הארבעים והחמישים בשדה הטיפול בסכיזופרניה.
הספר זכה לפופולריות רבה, וכבר באמצע שנות השבעים המכירות עמדו על מיליוני עותקים.
בסרט מופעים דניס קווייד ומל גיבסון בתפקידי קמע כשחקני בייסבול.
הסרט קשה לצפייה ומתאר מחלקה סגורה של נשים פסיכוטיות שמתפרעות, צורחות ומכות ואת האמצעים שננקטים נגדן כמו עטיפת הגוף בסדין וקשירה ברצועות למיטה.
דברה בלייק (קת'לין קווינלן) היא נערה בת 16 שהוריה מביאים אותה לטיפול במוסד פסיכיאטרי בגלל התנהגות מוזרה וניסיון התאבדות על ידי חיתוך ורידי הידיים.
ד"ר פריד (ביבי אנדרסון) מתמנית לטפל בה.
דברה נמצאת בתוך עולם פנטזיה שבנתה לעצמה והיא חושבת שהוא אמיתי.
היא נמצאת בתוך שבט פראי שנקרא "איריה" ומדברת בשפה "איריאנית" שידועה רק לה.
היא רואה את הפראים האלה בכל החדרים והפינות הנסתרות במוסד.
היא מבקשת מהרופאה לשחרר אותה במהירות מהפראים האלה אך ד"ר פריד אומרת לה שזה לא קל וכי "מעולם היא לא הבטיחה לה גן של ורדים".
היחסים ביניהם יודעים עליות וירידות ודברה מנסה שוב להתאבד על ידי חיתוך ורידי הידיים.
מבין המאושפזות יש לציין את הלן (סינייה האסו) שצורחת ומכה אותה, שתיהן מחוללות ריב גדול במוסד שבסופו האחים הובס (ריי סנטוני) ומקפרסון (נורמן אלדן) קושרים אותן למיטה.
מיס קורל (סילביה סידני) היא המבוגרת בין המאושפזות ונמצאת בטיפול שנים רבות עם התפרצויות שבסופן קשירה למיטה.
היא מלמדת את דברה מתמטיקה בעת שהיא צלולה.
לי (סוזן טיירל) היא החברתית בין המאושפזות והיא פוצחת בשיר עליז וריקוד וזוכה לתשואות המאושפזות.
לבסוף מצליחה ד"ר פריד לשחרר את דברה מעולם הפנטזיות שלה.
בסוף הולכות דברה וקלרה (דרלן קרביוטו) לצפות במשחק בייסבול ושני שחקנים (דניס קווייד ומל גיבסון) מסכימים לשתף אותן במשחק.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקת'לין קווינלןדברה בלייקביבי אנדרסוןד"ר פרידסוזן טיירללימאושפזתדיאן וארסיסילביהמאושפזתסילביה סידנימיס קורלמאושפזתדרלן קרביוטוקלרהמאושפזתסינייה האסוהלןמאושפזתרני סנטוניהובסאח פסיכיאטרינורמן אלדןמקפרסוןאח פסיכיאטריבן פיאצהג'יי בלייקאבא של דברהלורין גאריאסתר בלייקאמא של דברה
גאווין למברט ולואיס ג'ון קרלינו היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר ופרס גילדת הכותבים של ארצות הברית.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה - קת'לין קווינלן.
מעוז ינון (נולד ב-1975) הוא יזם ופעיל שלום ישראלי.
ינון הקים מספר יוזמות תיירותיות בישראל ובמזרח התיכון, כולל "שביל ישו", "בית פאוזי עאזר" ו"אברהם הוסטל".
ינון ידוע גם בניסיונות שלו להביא לשלום בין ישראלים לפלסטינים בפרט בתקשורת הבין-לאומית.
ינון נולד בניר עם לבלהה, מורה ציירת ואמנית וליעקובי, חקלאי.
בגיל 14 עבר עם משפחתו לנתיב העשרה.
עבודתו של ינון בענף התיירות התמקדה במשיכת תרמילאים ומטיילים עצמאיים לישראל.
הוא טען ששיפור התיירות האחראית יביא גם לשינוי פוליטי חיובי באמצעות חיזוקים לכלכלה המקומית.
בשנת 2005 הקים ינון את בית ההארחה הראשון בנצרת, "פאוזי עאזר", בעיר העתיקה, בשותפות עם משפחת עאזר הערבית המקומית.
כמו כן, הוא הקים במקום פלטפורמה לדיאלוג בין-תרבותי בין ישראלים יהודים וערבים, ולחינוך לתיירים בין-לאומיים על ישראל.
בשנת 2011, בית ההארחה של ינון קיבל את פרס התיירות האחראית העולמית על מחויבותו לשיטות פיתוח קהילתי בר-קיימא.
באותה שנה ביקר בבית ההארחה גם טוני בלייר, ראש ממשלת בריטניה לשעבר ובאותה תקופה שליח של הקוורטט לענייני המזרח התיכון.
בית פאוזי עאזר הוביל לתחייה תיירותית בעיר העתיקה בנצרת, עם מספר בתי הארחה שנפתחו מאז הקמתו של פאוזי עאזר ובעלי חנויות מקומיים מדווחים על גידול בעסקים.
בשנת 2007 הקים ינון פרויקט נוסף בגליל, שביל ישו, הכולל 65 ק"מ.
בשנת 2011 צעד טוני בלייר בקטע הראשון של השביל יחד עם ינון.
בשנת 2008 היה ינון שותף להקמת "אכסניות ישראל", רשת אירוח עצמאית למטיילים.
יחד עם היזם הישראלי גל מור ומספר משקיעים, הקים ינון את אכסניית אברהם הוסטל בירושלים בשנת 2010. עם הזמן גדלה קבוצת אברהם הוסטל והפכה לרשת בתי הארחה הגדולה בישראל, עם סניפים בתל אביב, באילת ובפיליפינים.
כמו כן, החברה מפעילה סיורים.
קבוצת אברהם הוסטל קרויה על שם דמותו המקראית של אברהם, שמשמשת כ"סמל מאחד בין האמונות הבולטות של האזור" ו"ייצוג של מה שאנו מקווים להביא לעולם".
ישנם שמתחו ביקורת על חלק מהמיזמים של הקבוצה, כמו הפעלת סיורים ליהודה ושומרון, ואחרים שיבחו את החברה על קידום הדיאלוג בנושאים רגישים באזור.
ב-2020, בעקבות פרוץ משבר הקורונה, החל ינון להוביל סיורים בעיר נצרת, מתוך מטרה לעודד תיירות לעיר ובכך לסייע לעסקים המקומיים.
הוא חזר לערוך סיורים אלו גם לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
הוריו של ינון נרצחו בטבח בנתיב העשרה.
כשביתם נפגע מטיל מטווח קצר.
לאחר המתקפה, הופיע ינון בכלי תקשורת ישראלים ובין-לאומיים ברחבי העולם, קרא להפסיק את האלימות באזור והדגיש את הצורך בשלום בין ישראלים לפלסטינים.
ינון קרא לממשלת ישראל לנהל משא ומתן עם חמאס על הפסקת אש ולהגיע להסכם מדיני.
ב-7 בנובמבר, ינון ויעקב גודו, ישראלי נוסף שאיבד קרוב משפחה במתקפת חמאס, הקימו אוהל מחאה מחוץ לכנסת, ואמרו שלא יעזבו עד שראש הממשלה בנימין נתניהו יתפטר.
בתחילת שנות ה-2000, ינון ואשתו שלומית התגוררו בתל אביב.
לאחר שהשניים בילו מספר חודשים בטיולים בפטגוניה ובשביל הרכס הפסיפי בקליפורניה, הם החליטו לשפר את התרמילאות בישראל.
החל משנת 2010, עבר ינון להתגורר בבנימינה ואף שימש כחבר מועצת בנימינה-גבעת עדה.
מעוז ינון איבד בטבח 7 באוקטובר את שני הוריו, בלהה ויעקובי, שנרצחו בביתם שבנתיב העשרה מטיל שירו מחבלי חמאס.
מעוז כהנא (נולד ב-1 בדצמבר 1973) הוא פרופסור וראש החוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, תחומי מחקרו מתמקדים בחקר הספרות הרבנית ותרבות ההלכה של העת החדשה המוקדמת בהקשרים החברתיים והאינטלקטואליים של ההיסטוריה האירופאית באותה תקופה.
מעוז כהנא נולד בישראל למנחם כהנא, בצעירותו למד בישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים (1991), בישיבת שיח אצל הרב שג"ר (1996–1998) ובמספר ישיבות חרדיות (1998–2001).
בשנים 1997–1999 למד במכללת ליפשיץ למורים שם קיבל תואר ראשון ותעודת הוראה בתנ"ך תלמוד וחינוך.
בשנים 1998–2004 למד לתואר שני באוניברסיטה העברית.
את העבודה לתואר שני כתב בהנחיית ד"ר מיכאל סילבר בנושא "יציבות ותמורה בשו"ת החת"ם סופר", וסיים אותה בהצטיינות יתרה.
בשנים 2004–2009 למד לתואר שלישי באוניברסיטה העברית, את עבודת הדוקטורט שלו, שכותרתה "מפראג לפרשבורג: כתיבה הלכתית בעולם משתנה מהנודע ביהודה אל החת"ם סופר 1839-1730", כתב בהנחיית ד"ר מיכאל סילבר.
גם את הדוקטורט סיים בהצטיינות יתרה.
בשנים 2010–2011 עשה פוסט דוקטורט בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק.
בשנים 2011–2013 שימש עמית הוראה, בחוג להיסטוריה יהודית ויהדות בת זמננו, באוניברסיטה העברית.
בשנים אלו שימש גם כעמית מחקר בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, לאחר מכן שימש כמרצה בכיר במחלקה להיסטוריה יהודית, באוניברסיטת תל אביב.
החל מ־2018 הוא פרופסור חבר בחוג להיסטוריה של עם ישראל, באוניברסיטת תל אביב.
החל מ-2025 מכהן כראש החוג.
הוא סוקר בכתבי עת רבים, בהם ציון, פעמים, מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, תרביץ, Jewish Quarterly Review, AJS Review, Jewish History Journal ועוד.
מחקרו של כהנא עוסק בהיסטוריה האינטלקטואלית והחברתית של היהדות בעת החדשה המוקדמת, תוך התמקדות בתרבות ההלכה ובכתיבה הרבנית.
עבודתו פורשת יריעה רחבה של תחומים, ובהם פרשנות, קבלה, פולקלור, דמונולוגיה, מדע, משפט והיסטוריה אירופית כללית.
כהנא חוקר את ספרות ההלכה כחלק בלתי נפרד מן ההקשרים החברתיים, המדעיים והתרבותיים של תקופתה, ובוחן את יחסי הגומלין בין החוק היהודי לרוחניות ולמדע במאות ה־17 וה־18. מחקריו מציעים פרספקטיבה חדשה על שבתאות, חסידות, השפעות המהפכה המדעית ועל חדירת כלים הומניסטיים אירופיים ליצירה הרבנית.
לצד עיסוקו בפילוסופיה של ההלכה, בחקר הדפוס וכתבי יד, כהנא מוביל פרויקטים מחקריים בין-לאומיים, בהם חקר פנקסי קהילות ובתי דין, ומנחה קבוצות מחקר העוסקות באתיקה, משפט ותרבות יהודית.
מהנודע ביהודה לחתם סופר - הלכה והגות לנוכח אתגרי הזמן, הוצאת מרכז זלמן שזר, 2015.
תרנגולת בלי לב - דת ומדע בכתיבה הרבנית במאה השמונה עשרה, הוצאת מוסד ביאליק, 2021.
כמו כן ערך את: "ספר השיעורים וחידושי הרז"ה (רבי זאב אולסקר)", (הוצאה ראשונה מתוך כתב יד מהמאה השמונה עשרה), ירושלים 2015.
פרס פולונסקי ליצירתיות ומקוריות בדיסציפלינות ההומניסטיות – דוקטורט (2010).
פרס אריך קולקה על היצירה הטובה ביותר בהיסטוריה של יהדות צ'כיה (2010).
פרס אלן ברונפמן לעבודת דוקטורט מצטיינת במדעי הרוח והמשפט, HUJI (2011).
פרס קרן מינרווה לשיתוף פעולה מחקרי ומצוינות במדע (עם פרופ' ד"ר רבקה פוס ), אוניברסיטת גתה בפרנקפורט
פרס למאמר היסטורי פורץ דרך לשנת 2016, החברה ההיסטורית של ישראל, אגודת בלה ושלמה ברטל.
פרס גולדשטיין-גורן לספרות כספר הטוב ביותר במחשבה היהודית לשנים 2019–2021, על ספרו "תרנגולת בלי לב".
פרס בהט לשנת 2024, על ספרו "בכחוס ופן צועדים ברחוב היהודים - המיתולוגיה היוונית-רומית והיהודים בעת החדשה".
נשוי בשנית למשוררת בכל סרלואי, אב לילדים.
מעוין פרנל הוא פריזמה אופטית המציגה הפרש פאזה של 90° בין שני רכיבי קיטוב ניצבים, בעזרת שתי החזרות פנימיות גמורות.
אם הקרן הפוגעת מקוטבת באופן ליניארי בזווית של 45° למישורי הפגיעה וההחזרה, הקרן היוצאת תהיה מקוטבת באופן מעגלי, ולהפך.
אם הקרן הפוגעת מקוטבת ליניארית בכיוון שאינו מתואם למישור ההחזרה, הקרן היוצאת תהיה מקוטבת אליפטית, כאשר אחד מהצירים הראשיים שלה ימוקם במישור ההחזרה (או בניצב לו, בהתאמה).
המעוין מקבל בדרך כלל צורה של מקבילית ישרה, הגוף המוצק הנדון הוא מקבילית (Parallelepiped) בעל שש פאות.
כאשר קרן אור פוגעת בניצב לאחת משתי הפאות המלבניות הקטנות שלו, זווית הפגיעה וההחזרה בשתי הפאות הארוכות יותר שוות לזווית החדה של המקבילית.
זווית זו נבחרת באופן ספציפי כך שכל החזרה פנימית יוצרת הפרש פאזה של 45° בין הרכיבים המקוטבים המקבילים והניצבים למישור ההחזרה.
עבור מקדם שבירה נתון וגבוה מספיק, ישנן שתי זוויות העומדות בקריטריון זה; לדוגמה, מקדם שבירה של 1.5 דורש זווית של 50.2° או 53.3°.
החומר שממנו עשוי המעוין בדרך כלל זכוכית אינו צריך להיות חומר בעל שבירה כפולה.
מעוין פרנל קרוי על שם ממציאו, הפיזיקאי הצרפתי אוגוסטן ז'אן פרנל, שפיתח את המכשיר בין השנים 1817 ו-1823. במהלך תקופה זו הוא השתמש בניסויים שכללו שבירה כפולה וסיבוב אופטי, שכולם תרמו לקבלתה של תאוריית הגל הרוחבי של האור.
גלים אלקטרומגנטיים פוגעים (כגון אור) מורכבים מתנודות רוחביות בשדות החשמליים והמגנטיים פרופורציונליים וניצבים זה לזה, ולכן ניתן לייצג את שניהם (לדוגמה) באמצעות השדה החשמלי בלבד.
כאשר פוגעים בממשק, ניתן לפרק את תנודות השדה החשמלי לשני רכיבים ניצבים, המכונים רכיבי ה-s וה-p, המקבילים למשטח ולמישור הפגיעה, בהתאמה; במילים אחרות, רכיבי ה-s וה-p ריבועיים ומקבילים בהתאמה למישור הפגיעה.
אור העובר דרך מעוין פרנל עובר שתי החזרות פנימיות מלאות באותה זווית פגיעה שנבחרה בקפידה.
לאחר שיקוף כזה, רכיב p מתקדם ב-1/8 מחזור (45°; π/4 רדיאנים) יחסית לרכיב s.
עם שתי השתקפויות כאלה, מתקבלת הזזת פאזה יחסית של רבע מחזור (90°; π/2).
המילה 'יחסי' היא קריטית: מכיוון שאורך הגל קטן מאוד בהשוואה לממדי מכשירים אופטיים טיפוסיים, קשה לצפות בהתקדמות הפאזה הנפרדת של רכיבי ה-s וה-p.
אולם, את הפרש הפאזה ביניהם ניתן לצפות בקלות דרך השפעתו על מצב הקיטוב של האור היוצא.
אם האור הנכנס מקוטב באופן ליניארי (מקוטב מישורי), רכיבי ה-s וה-p נמצאים בתחילה בפאזה; לפיכך, לאחר שתי השתקפויות, "רכיב ה-p נמצא 90° קדימה בפאזה", כך שהקיטוב של האור היוצא הוא אליפטי עם צירים ראשיים בכיווני ה-s וה-p (איור1).
באופן דומה, אם האור הנכנס מקוטב בצורה אליפטית עם צירים בכיווני ה-s וה-p, האור היוצא מקוטב באופן ליניארי.
במקרה המיוחד שבו רכיבי ה-s וה-p נכנזים לא רק נמצאים בפאזה אלא גם בעלי גודל שווה, הקיטוב הליניארי ההתחלתי הוא בזווית של 45° למישור הפגיעה וההחזרה, והקיטוב האליפטי הסופי הוא מעגלי.
כאשר אור מקוטב מעגלית נבדק באמצעות מנתח (מקטב שני), הוא ייראה כ'נטול קיטוב' לחלוטין, שכן עוצמתו הנצפית אינה תלויה בכיוון המנתח.
עם זאת, אם אותו אור עובר דרך מעוין (Rhomb) שני, הוא יקוטב מחדש בזווית מסוימת.
של 45° למישור ההחזרה באותו מעוין.
תכונה שאינה משותפת לאור רגיל (לא מקוטב).
עבור קיטוב קלט כללי, ההשפעה נטו של המעוין זהה לזו של לוח רבע גל כפול שובר גל במערכות דו-שבירות (בעלות שבירה כפולה), לוח גל פשוט (simple wave plate) מספק הפרדת פאזה רצויה של 90° רק בתדר בודד, ולא (אפילו לא בקירוב) במגוון רחב של תדרים.
לעומת זאת, הפרדת הפאזה המתקבלת באמצעות המעוין תלויה במקדם השבירה שלו, המשתנה רק במעט על פני טווח תדרים רחב .
ניתן להשתמש בשני מעוינים פרנל יחד (בדרך כלל מחוברים בצמנט כדי למנוע השתקפויות בממשק שלהם) כדי להשיג את הפונקציה של לוח חצי גל.
לסידור הטנדם, בניגוד למעוין פרנל יחיד, יש את התכונה הנוספת שהקרן היוצאת יכולה להיות קוליניארית עם הקרן הפוגעת המקורית.
לשם קביעת הסטת הפאזה הנוצרת בעת ההחזרה, נדרש לבחור מוסכמה לסימן מקדם ההחזרה, המוגדר כיחס שבין האמפליטודה המוחזרת לאמפליטודה הפוגעת.
במקרה של רכיבי s, שעבורם התנודות הפוגעות והמוחזרות הן שניהם נורמליות (מאונכות) למישור הפגיעה, הבחירה המתבקשת היא לומר שמקדם החזרה חיובי, המתאים להסטת פאזה אפסית, הוא כזה שעבורו לשדות הפוגעות ולשדות המוחזר יש את אותו כיוון (ללא היפוך; ללא "אינוורסיה").
במקרה של רכיבי p, מאמר זה מאמץ את המוסכמה לפיה מקדם החזרה חיובי הוא כזה שבו השדה הפוגע והשדה המוחזר נוטים כלפי אותו תווך.
בקיצור, מקדם החזרה נחשב חיובי כאשר הרכיב של השדה האלקטרומגנטי הניצב למישור הפגיעה (הווקטור החשמלי עבור קיטוב s, או הווקטור המגנטי עבור קיטוב p) שומר על כיוונו לאחר ההחזרה.
(אך יש להזהיר את הקורא כי חלק מהמחברים משתמשים במוסכמה שונה עבור רכיבי p, וכתוצאה מכך הסטת הפאזה המוצהרת שונה ב-180° מהערך שניתן כאן).
עם מוסכמת הסימן שנבחרה, הפאזה מתקדמת בהחזרה פנימית כוללת, עבור רכיבי ה-s וה-p, ניתנים בהתאמה על ידי
כאשר θi היא זווית הפגיעה, כאשר n מוגדר כמקדם השבירה היחסי בין התווך הפנימי, בעל צפיפות אופטית גבוהה יותר, לבין התווך החיצוני, בעל צפיפות אופטית נמוכה יותר..
(עם זאת, ישנם מחברים המשתמשים במקדם השבירה ההדדי, כך שהביטויים שלהם עבור הזזות הפאזה נראים שונים מהנ"ל.)
התקדמות הפאזה של רכיב ה-p יחסית לרכיב ה-s ניתנת לאחר מכן על ידי
עקומה זו, המסומנת בשחור באיור 2, מציגה את הפרש הפאזה עבור זוויות פגיעה החורגות מהזווית הקריטית, לשלושה ערכים שונים של מקדם השבירה.
ניתן לראות בבירור כי מקדם שבירה של 1.45 אינו מספק ליצירת הפרש פאזה של 45°, בעוד שמקדם שבירה של 1.5 מספיק (בהפרש זעום) כדי לתת הפרש פאזה של 45° בשתי זוויות פגיעה: כ-50.2° ו-53.3°.
עבור θ גדול מהזווית הקריטית, הזזות הפאזה בהחזרה מלאה נגזרות מהערכים המרוכבים של מקדמי ההחזרה.
לצורך הצגה מלאה, איור 2 מציג בנוסף את הזזות הפאזה הקשורות להחזרה חלקית, עבור θ קטנה מהזווית הקריטית.
במקרה האחרון, מקדמי ההחזרה עבור רכיבי ה-s וה-p הם ממשיים, ומתבטאים בנוחות על ידי חוק הסינוס של פרנל
כאשר θi היא זווית הפגיעה ו-θt היא זווית השבירה (עם סימן t עבור i המועברת), והסימן של התוצאה האחרונה הוא פונקציה של המוסכמה שתוארה לעיל.
(חסרונה של מוסכמה זו בא לידי ביטוי בכך שלשני המקדמים סימנים מנוגדים ככל שמתקרבים לתדירות הנורמלית.
עם זאת, יתרונה המקביל הוא שהם שומרים על אותם סימנים בפגיעה המשיקה.)
על פי חוק הסינוס של פרנל, חיובי לכל זוויות הפגיעה שבהן קיימת קרן מועברת (מכיוון עבור פגיעה צפופה עד נדירה), מה שנותן היסט פאזה של אפס.
אבל, לפי חוק המשיק שלו, שלילי עבור זוויות קטנות (כלומר, קרוב לזוויות תקיפה נורמליות), ומשנה סימן בזווית ברוסטר, כאשרθi θt משלימים זה את זה.
לכן, הזזת הפאזה היא 180° עבור θ קטן, אך נעלם (מגיע ל-0°) בזווית ברוסטר..כאשר משלבים את עקרון הקומפלמנטריות עם חוק סנל, מתקבל כזווית ברוסטר עבור שכיחות צפופה-נדירה.
זה משלים את המידע הדרוש כדי לשרטט ו- עבור כל זוויות הפגיעה באיור.2, שבו מסומן באדום ו- בכחול.
בסולם זווית הפגיעה (ציר אופקי), זווית ברוסטר היא המקום שבו (אדום) יורד מ-180° ל-0°, והזווית הקריטית היא המקום שבו גם וגם ההחזרים (המסומנים באדום וכחול) מתחילים לעלות שוב.
משמאל לזווית הקריטית נמצא אזור ההחזרה החלקית; באזור זה, שני מקדמי ההחזרה הם ממשיים (בעלי פאזה של 0∘ או 180∘) וגודלם קטן מ-1. מימין לזווית הקריטית נמצא אזור ההחזרה המלאה; שם, שני מקדמי ההחזרה הם מרוכבים, וגודלם שווה ל-1.
באיור2, מחשבים את הפרש הפאזה על ידי חיסור סופי; אך אך ניתן לבטא אותו בדרכים אחרות.
פרנל עצמו, בשנת 1823, נתן נוסחה עבור .Born and Wolf (1970, עמ'.50) גזרו ביטוי עבור ומצאו את המקסימום שלו אנליטית.
אוגוסטן-ז'אן פרנל הגיע לחקר ההחזרה הפנימית המוחלטת דרך מחקרו על קיטוב.
בשנת 1811, פרנסואה אראגו "התגלה כי אור מקוטב עובר "דה-פולריזציה" (ביטול קיטוב) באופן התלוי בכיוון ובצבע, כאשר הוא מועבר דרך פרוסת גביש דו-שביר.
האור היוצא מן הגביש הציג צבעים ברורים בעת צפייה דרך מנתח (מקטב שני).
"קיטוב כרומטי", כפי שכונתה תופעה זו, נחקר באופן יסודי יותר בשנת 1812 על ידי ז'אן-בטיסט ביו.
בשנת 1813, ז'אן-בטיסט ביוט קבע כי התופעה שאותה חקר פרנסואה אראגו – קוורץ החתוך בניצב לציר האופטי שלו – היא למעשה סיבוב הדרגתי של מישור הקיטוב בהתאם למרחק שהאור עובר בחומר.
הוא המשיך וגילה כי נוזלים מסוימים, כולל טרפנטין ("טרבנטין"), חולקים תכונה זו .
בשנת 1816, פרנל הציג את ניסיונו הראשוני לפתח תיאוריה גלית לקיטוב כרומטי.
תיאוריה זו, אף שלא ציינה במפורש גלים רוחביים, התייחסה לאור ככולל שני רכיבים מקוטבים המאונכים זה לזה.
בשנת 1817, הבחין פרנל בתופעה מעניינת: אור מקוטב ליניארית, כאשר קיטובו היה בזווית חדה למישור הפגיעה, עבר דה-פולריזציה (ביטול קיטוב) חלקית בעקבות החזרה פנימית מלאה [הערה 1].
במסגרת ניסוי קיטוב כרומטי שכלל החזרה פנימית כוללת, גילה פרנל שהאור שנראה כאילו איבד את קיטובו, היה למעשה תערובת של רכיבים מקוטבים המקבילים והניצבים למישור הפגיעה.
עוד מצא, כי ההחזרה הכוללת יצרה הפרש פאזה בין רכיבים אלו.
על ידי בחירת זווית פגיעה מתאימה (שלא פורטה במדויק בשלב זה), ניתן היה ליצור הפרש פאזה של שמינית מחזור שתי השתקפויות כאלה מה"פאות המקבילות" של "שתי מנסרות מצומדות" נתנו הפרש פאזה של רבע מחזור.
במקרה כזה, אם האור היה מקוטב בתחילה בזווית של 45° למישור הפגיעה וההחזרה, נראה שהוא היה דפולריזטיבי לחלוטין לאחר שתי ההחזרות.
ממצאים אלה דווחו בספר זיכרונות שהוגש והוקרא בפני האקדמיה הצרפתית למדעים בנובמבר 1817.
ב"תוספת" מיום ינואר 1818, פרנל דיווח כי ניתן לדמות סיבוב אופטי באמצעות העברת אור מקוטב תחילה דרך זוג 'מנסרות מצומדות'.
לאחר מכן, האור עובר דרך פרוסות כפולות רגילות המקבילות לציר האופטי שלהן, כאשר הציר מוטה בזווית של 45∘ למישור ההחזרה של המנסרות.
לבסוף, הוא עובר דרך זוג מנסרות שני הממוקמות בזווית של 90∘ לזוג הראשון.
זו הייתה העדות הניסויית הראשונה לקשר מתמטי בין סיבוב אופטי לשבירה כפולה.
ספר הזיכרונות מנובמבר 1817 נושא את המנסרה המקבילית מזכוכית, הידועה כיום כמנסרת פרנל מעוינת, הוזכרה לראשונה על ידי פרנל בזיכרונותיו שהוצגו בפני האקדמיה ב-30 במרץ 1818. זיכרונות אלו אבדו לאחר מכן ונמצאו רק בשנת 1846. הערת שוליים ללא תאריך מציינת כי המחבר החליף את שתי המנסרות המצומדות במנסרה מקבילית זו.
כמהנדס גשרים וכבישים, וכתומך בתורת הגלים של האור, פרנל עדיין היה זר לממסד הפיזיקלי כשהציג את המקבילית שלו במרץ 1818. אבל היה קשה יותר ויותר להתעלם ממנו.
באפריל 1818 הוא טען לעדיפות לאינטגרלים של פרנל.
ביולי הוא הגיש את ספר הזיכרונות הגדול על דיפרקציה שהנציח את שמו בספרי לימוד בפיזיקה יסודית.
בשנת 1819 הוכרזה הפרס על ספר הזיכרונות על דיפרקציה, פרסום חוקי פרנל-אראגו, והצגת הצעתו של פרנל להתקין "עדשות מדורגות" במגדלורים.
בשנת 1821, פרנל גזר נוסחאות המקבילות לחוקי הסינוס והטנגנס שלו (משוואות...).() ו-(), לעיל) על ידי מידול גלי אור כגלים אלסטיים רוחביים עם תנודות בניצב למה שנקרא בעבר מישור הקיטוב.
באמצעות נתונים ניסויים ישנים, הוא אישר מיד שהמשוואות ניבאו נכון את כיוון הקיטוב של הקרן המוחזרת כאשר הקרן הפוגעת מקוטבת בזווית של 45° למישור הפגיעה, עבור אור הפוגע מאוויר על זכוכית או מים.
אישוש הניסויי דווח ב'פוסט-סקריפט' לעבודתו של פרנל, שם הציג את תאוריית הקיטוב הכרומטי הבוגרת שלו ושילב גלים רוחביים.
פרטי הגזירה פורסמו מאוחר יותר, בספר זיכרונות שהוצג לאקדמיה בינואר 1823. גזירה זו שילבה עקרונות של שימור אנרגיה עם המשכיות הוויברציה המשיקית בממשק, אך לא כללה תנאי כלשהו על הרכיב הנורמלי של הוויברציה.
(הגזירה הראשונה מעקרונות אלקטרומגנטיים ניתנה על ידי הנדריק לורנץ בשנת 1875.)
בינתיים, עד אפריל 1822, פרנל הסביר את הכיוונים והקיטובים של הקרניים הנשברות בגבישים דו-שבירים מהמעמד הדו-צירי.
הישג שזכה להערצתו של פייר-סימון לפלס.
במאמר זיכרונות על שבירה כפולה המושרה על ידי מאמץ (הנקראת כיום "פוטואלסטיות") שנקרא בספטמבר 1822, דיווח פרנל על ניסוי שכלל שורה של מנסרות זכוכית כאשר זוויות השבירה שלהן בכיוונים מתחלפים, ועם שתי חצאי מנסרות בקצוות, מה שהופך את כל המכלול למלבני.
כאשר המנסרות הפונות לאותו כיוון נדחסו במלחציים, עצמים שנצפו לאורך המכלול נראו כפולים.
אישור לתחזית זו דווח בספר זיכרונות שנקרא בדצמבר 1822, בו טבע פרנל את המונחים "קיטוב ליניארי", "קיטוב מעגלי" ו"קיטוב אליפטי".
בניסוי, מעוין פרנל גילה ששתי התמונות היו מקוטבות מעגלית בכיוונים מנוגדים, והפרדת התמונות הראתה שהקיטובים (המעגליים) השונים התפשטו במהירויות שונות.
כדי להשיג הפרדה נראית לעין, פרנל נזקק רק למנסרה אחת של 14°–152°–14° ולשתי חצאי מנסרות.
עם זאת, הוא גילה שההפרדה השתפרה אם חצאי המנסרות מזכוכית הוחלפו בחצאי מנסרות קוורץ שכיוון הסיבוב האופטי שלהן היה הפוך לזה של המנסרה 14°–152°–14°.
לכן, למרות שאנו חושבים כיום על מעוין פרנל בעיקר כמכשיר להמרה בין קיטוב ליניארי למעגלי, רק בזיכרונותיו מדצמבר 1822 פרנל עצמו יכול היה לתאר אותו במונחים אלה.
באותו ספר זיכרונות, פרנל הסביר סיבוב אופטי בכך שציין כי אור מקוטב ליניארי יכול להתפרק לשני רכיבים מקוטבים מעגלית המסתובבים בכיוונים מנוגדים.
אם רכיבים אלה התפשטו במהירויות שונות במקצת (כפי שהדגים עבור קוורץ), אז הפרש הפאזה ביניהם ולכן האוריינטציה של התוצאה המקוטבת ליניארית שלהם ישתנה באופן רציף עם המרחק.
מושג הקיטוב המעגלי היה שימושי בספר הזיכרונות מינואר 1823, ובו הגזירות המפורטות של חוקי הסינוס והמשיק: באותו ספר זיכרונות, פרנל מצא שעבור זוויות פגיעה גדולות מהזווית הקריטית, מקדמי ההחזרה המתקבלים היו מורכבים עם גודל יחידה.
הוא ציין כי הגודל מייצג את יחס האמפליטודה כרגיל, וניחש שהארגומנט מייצג את הסטת הפאזה, ואימת את ההשערה באמצעות ניסוי.
חישוב זווית הפגיעה שתביא להפרש פאזה כולל של 90° בין רכיבי ה-p וה-s, עבור מספרים שונים של השתקפויות פנימיות כוללות בזווית זו (בדרך כלל היו שני פתרונות),
חשיפת האור למספר זה של השתקפויות פנימיות כוללות בזווית פגיעה זו, עם קיטוב ליניארי התחלתי בזווית של 45° למישור הפגיעה
בדיקה שהקיטוב הסופי היה מעגלי.
עבור זכוכית בעלת מקדם שבירה של 1.51, חישב פרנל כי הפרש פאזה של 45° בין שני מקדמי ההחזרה (ומכאן הפרש של 90° לאחר שתי השתקפויות) דורש זווית פגיעה של 48°37' או 54°37'.
הוא חתך מעוין לזווית האחרונה ומצא שהוא פועל כמצופה.
כך הושלם המפרט של מעוין פרנל.
באופן דומה, פרנל חישב ואימת את זווית הפגיעה שתיתן הפרש פאזה של 90° לאחר שלוש השתקפויות באותה זווית, וארבע השתקפויות באותה זווית.
בכל מקרה היו שני פתרונות, ובכל מקרה הוא דיווח שזווית הפגיעה הגדולה יותר נתנה קיטוב מעגלי מדויק (עבור קיטוב ליניארי התחלתי בזווית של 45° למישור ההחזרה).
במקרה של שלוש השתקפויות הוא בדק גם את הזווית הקטנה יותר, אך גילה שהיא נתנה צבע מסוים עקב הקרבה לזווית הקריטית ותלותה הקלה באורך הגל.
2 לעיל, אשר מראה כי הפרש הפאזה רגיש יותר למקדם השבירה עבור זוויות פגיעה קטנות יותר.)
למען הביטחון העצמי, פרנל ניבא ואימת שארבע השתקפויות פנימיות כוללות בזווית של 68°27' ייתנו קיטוב מעגלי מדויק אם שתיים מההשתקפויות היו בעלות מים כתווך חיצוני בעוד ששתיים האחרות היו בעלות אוויר, אך לא אם המשטחים המחזירים היו רטובים או יבשים לחלוטין.
לסיכום, המצאת המעוין לא הייתה אירוע בודד בקריירה של פרנל, אלא תהליך שהשתרע על פני חלק גדול ממנה.
ניתן לטעון שחישוב היסט הפאזה על החזרה פנימית כוללת סימן לא רק את השלמת תורת המעוין שלו, אלא גם את השלמת השחזור שלו של אופטיקה פיזיקלית על סמך השערת הגל הרוחבי .
חישוב הזזת הפאזה היה גם ציון דרך ביישום של מספרים מרוכבים.
לאונהרד אוילר היה חלוץ בשימוש באקספוננטים מרוכבים בפתרונות של משוואות דיפרנציאליות רגילות, מתוך הבנה שהחלק הממשי של הפתרון הוא החלק הרלוונטי.
אבל נראה כי טיפולו של פרנל בהחזרה פנימית כוללת היה המקרה הראשון שבו יוחסה משמעות פיזיקלית לטיעון של מספר מרוכב.
לפי סלומון בוכנר, אנו סבורים כי זו הייתה הפעם הראשונה שבה מספרים מרוכבים, או כל עצם מתמטי אחר שאינו אלא סמל, הועמדו במרכזה של מסגרת פרשנית של ה"מציאות", וזוהי עובדה יוצאת דופן שפרשנות זו, על אף היותה הראשונה מסוגה, עמדה היטב במבחן האימות הניסויי וב"מקסווליזציה" המאוחרת של התאוריה כולה.
במונחים כלליים מאוד ניתן לומר כי זו הייתה הפעם הראשונה שבה ה"טבע" הופשט מתוך מתמטיקה "טהורה"; כלומר, מתוך מתמטיקה אשר לא הופשטה קודם לכן מהטבע עצמו.
מעולם לא היינו מודרניים הוא ספר משנת 1991 מאת ברונו לאטור, בשמו המלא: "Nous n'avons jamais été modernes: Essai d'anthropologie symétrique" (מעולם לא היינו מודרניים: מסה באנתרופולוגיה סימטרית),.
הספר הוא "אנתרופולוגיה של המדע" החוקרת את ההבחנה הדואלית שהמודרניות עורכת בין טבע לחברה.
עמים טרום-מודרניים, טוען לאטור, לא ביצעו חלוקה שכזו.
נושאים עכשוויים בעלי עניין ציבורי כגון התחממות כדור הארץ, מגפת ה-HIV/איידס והתפתחות ביוטכנולוגיות מערבבים פוליטיקה, מדע ושיח פופולרי ומקצועי במידה כזו שדואליזם מסודר של טבע/תרבות אינו אפשרי עוד.
חוסר עקביות זה הוליד תנועות פוסט-מודרניות ואנטי-מודרניות.
לאטור מנסה לחבר מחדש את העולמות החברתי והטבעי בטענה שההבחנה המודרניסטית בין טבע לתרבות מעולם לא הייתה קיימת.
במילים אחרות, יהיה זה מועיל יותר לראות את עצמנו כ"א-מודרניים" או "לא-מודרניים".
ישנה גם תפיסה מרומזת של חוקה טרום-מודרנית, אם כי המוסכמות הפחות מקודדות שלה אינן מגיעות עד כדי ערבויות.
כל אחת מחוקותיו מתייחסת לארבעה, כביכול, תחומים אונטולוגיים: הסובייקט, האובייקט, השפה וההוויה.
תחום הסובייקט הוא גם זה של החברה, הקהילות, התרבות והמדינה; תחום האובייקט הוא זה של הדברים, הטכנולוגיות, העובדות והטבע; תחום השפה כולל פרקטיקות של שיח, תיווך, תרגום, האצלת סמכויות וייצוג; ולבסוף, תחום ההוויה כולל את האל ואת האלים, בני האלמות, האבות הקדמונים – הוא כולל שאלות של קיום.
עבור לאטור, חוקה של כל תקופה חייבת להיות בעלת מוסכמות וערבויות בארבעת תחומים אונטולוגיים אלה.
לאטור מאתגר בספרו את ההבנה המסורתית של הכלכלה כמדע אובייקטיבי, כמותי וחף מערכים.
הוא מאמין שגישה זו אינה מתחשבת ביחסים בין בני אדם ללא-אנושיים, וטוען כי מדדים כלכליים מסורתיים מעריכים חברה אך ורק במונחים של צמיחה כלכלית ופריוןפריון, תוך התעלמות מהעלויות החברתיות והאקולוגיות הגדלות של פעילויות אלו, כגון הידרדרות סביבתית, אי-שוויון חברתי ואובדן תרבותי.
הוא מצביע על האתגרים שההפרדה בין הטבע לחברה, שהייתה נוכחת במחשבה הכלכלית, מציבה.
לאטור משתמש בדוגמאות שונות כדי לבקר את הכלכלה המודרנית ומציע שפעילות כלכלית היא מערכת יחסים מורכבת ותלויה הדדית בין בני אדם ללא-אנושיים, שחייבת לקחת בחשבון גורמים חברתיים, תרבותיים ואקולוגיים.
הוא טוען במקום זאת כי גישה הוליסטית ומשולבת יותר נחוצה לחברה בת קיימא ומגוונת.
השפעות והצגה מוטעית של רעיונותיו
הריאליסט הספקולטיבי גרהם הרמן מציין כי לאטור הוצג לעיתים באופן שגוי כפוסטמודרניסט.
הרמן מצטט את "מעולם לא היינו מודרניים" כקריטי להבנת תפיסתו של לאטור את "הפוסטמודרניים כמודרניים עם סימן מינוס נוסף" ולכן דוחה את ההאשמות נגד לאטור כפוסטמודרניסט.
הרמן ממשיך להיות מושפע מ"מעולם לא היינו מודרניים" ומוסיף כי הפוסטמודרניזם ממשיך להיות סובייקט-מרכזי/ אנתרופוצנטרי (כפי שעשתה המודרניות) בהבחנה שלו בין סובייקט לאובייקט.
הבנה זו מהווה את הבסיס לאונטולוגיה מוכוונת האובייקטים של הרמן.
מעוז "ניסן" (מוכר גם בשם מעוז "הכפר") היה מוצב צה"ל בקו בר-לב.
המעוז שכן בגזרה הדרומית של תעלת סואץ, בפתח הדרומי של תעלת סואץ, ליד שרידי הכפר המצרי אל שאט ומול העיר סואץ.
המעוז שכן כ-10 ק"מ מדרום למעוז "מפצח" וכ-3 ק"מ מצפון מזרח למוצב המזח, שנקרא במפת קוד סיריוס "מסרק" ושכן על לשון יבשה שהדרך אליה יצאה מצומת שמדרום ל"ניסן".
במלחמת ההתשה היה נתון המעוז לירי ארטילרי מצד הצבא המצרי, בדומה למעוזים אחרים בקו בר-לב.
במלחמת יום הכיפורים הותקף המעוז על ידי המצרים במסגרת מבצע בדר ומגיניו הצליחו בתחילה להדוף את ההתקפה.
החל מ-7 באוקטובר בבוקר היה המעוז מכותר.
ב-9 באוקטובר אחר הצהריים נכנעו מגיני המעוז לכוח המצרי ונפלו בשבי.
ערב פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-6 באוקטובר 1973, שהו במעוז כ-15 חיילים, רובם חיילי נח"ל בשרות סדיר.
על המוצב פיקד אלי וישניצקי (יניב), קצין מילואים שנשלח לשירות במקום מתוך מאגר קצינים, כ-10 ימים לפני פרוץ המלחמה.
תקן המוצב היה 12 לוחמים.
ביום פרוץ המלחמה שהו במוצב שלושה אנשי חוליה טכנית שנשלחו למקום כדי לתקן גנרטור.
על פי עדות מפקד המעוז, כ-5-4 מבין חיילי הנח"ל היו מגדוד 50, שהיו בעלי הכשרת חיילי חי"ר ועוד כ-8-7 שהיו עולים חדשים ועברו טירונות בסיסית ביותר וחלקם הקטן לא דיבר עברית.
גדוד השריון הישראלי, 52 היה אחראי על הגזרה.
הגדוד, בפיקודו של עמנואל סקל, השתייך לחטיבה 401, אך היה תחת פיקוד חטיבה 14 שגזרת תעלת סואץ הייתה באחריותה, עד אשר חטיבת האם שלו התקדמה לאזור התעלה.
אחרי פרוץ המלחמה ניהלו יחידות הטנקים של הגדוד קרבות, גם באזורים שסמוכים למעוז "הכפר".
כוחות של דיוויזיית חי"ר 19 המצרית איישו את הגזרה המצרית באזור העיר סואץ והתכוננו לצליחה.
המעוז לא קיבל התרעה מקדימה על היתכנות לפריצת מלחמה או יום קרב, אלא פקודות כוננות רגילות שלא היו יוצאות דופן.
ב-13:50 קיבל המעוז פקודה להיכנס לכוננות ספיגה.
ב-14:00 החלה הפגזה מצרית כבדה על המוצב.
אנשי המעוז שהו בחמ"ל הממוגן ולא נפגעו, אולם עמדת הפריסקופ בה שהה מפקד המוצב נפגעה בפגיעה ישירה והושבתה.
באותו זמן החלו סירות גומי ובהן חיילים מצרים לחצות את התעלה.
מפקד המוצב ירה עליהם בתחילה אש לא יעילה.
בהמשך, עלה חייל לעמדה עם מא"ג והחל לייצר אש יעילה.
בעקבותיו עלו חיילים נוספים לעמדות והשתתפו בירי.
הירי הביא לטביעת 6-5 סירות והביא לנסיגת הכוח המצרי בגזרת המעוז.
בהדיפת התקפה זו נהרג .
מפקד המוצב החל לטווח את סוללות הנברון להפגזה על ציוד מכני הנדסי מצרי שהחל לפרוץ את הסוללות שבצד המצרי.
על המעוז נורתה אש נק"ל מכיוון צפון, מסוללה בצד המזרחי של התעלה, אליה הגיעו חיילים מצרים שחצו את התעלה מצפון למעוז.
בלילה חידשו המצרים את חציית התעלה על ידי סירות גומי.
ירי התאורה שירו אנשי המוצב היה לא יעיל והם לא הצליחו לפגוע בסירות.
קרוב לחצות, הגיע למעוז טנק מחטיבה 401. הטנק פגע בשער המוצב (שנפגע כבר לפני כן מפגיעת פגז) והשאיר אגף זה של המוצב פרוץ.
הטנק פינה את ההרוג וחייל עם הלם קרב וחזר אל יחידת האם שלו.
בדיעבד, העריך מפקד המוצב כי בלילה שבין שבת וראשון הייתה הדרך לעזיבת המעוז והתפנות מזרחה אל עבר כוחות צה"ל אפשרית.
אך בזמן אמת, הוא לא היה מודע להיקף ההתקפה החזיתית של המצרים וסבר שהמצב בגזרתו תקין למדי, ואין סיבה לעזיבת המעוז.
עם בוקר, צפה מפקד המוצב צפונה וראה כי במשך הלילה המצרים הקימו גשר על פני תעלת סואץ באזור המצוי צפונית למעוז ועל הגשר הזה עוברים טנקים, נגמ"שים וציוד לחימה אחר.
מפקד המעוז ניסה לטווח את הארטילריה הישראלית אל הגשר, אך התוצאות לא היו משמעותיות.
בהמשך היום קיבל הוראה להפסיק טיווח על הגשר המצרי, כיוון שרצו להשאירו שלם עבור צליחה ישראלית מתוכננת למתקפת הנגד שתוכננה למחרת.
נשק הנ"ט היחידי שהיה במעוז היה בזוקה אחת שירו בה פעם אחת לעבר טנק ואז היא הושבתה.
ביום ראשון בלילה ירתה הארטילריה הצה"לית רסיק אוויר על כוחותינו במטרה לפגוע בחי"ר המצרי, אך אש זו לא הייתה יעילה כיוון שהמצרים שהו כ-200 מטר מהמעוז.
רק בבוקר יום שני, משיחה בקשר עם מפקד חטיבה 401, דן שומרון, הבין מפקד המעוז את חומרת המצב ואת האפשרות שכוחות צה"ל יתקשו להגיע לחלץ אותם.
הוא הבין שבקרוב יתקפו המצרים את המעוז ישירות ויש להתארגן לריכוז הכוח בחמ"ל והגנה ממנו על הפתחים והעמדות הסמוכות.
הוא העביר את כל התחמושת שבבונקר אל החמ"ל והכין את הכוח שבמוצב להמשך הלחימה.
לפני הצהריים דיבר המפקד בקשר עם מפקד הגזרה, האלוף אלברט מנדלר וזה אמר לו: "היה לנו היום קרב קשה.
הפסדנו בו אך לא הפסדנו במלחמה.
לא נראה לי שצה"ל יגיע אליכם.
מפקד המעוז לא מסר לחיילים את דברי האלוף מנדלר.
עם תחילת המתקפה המצרית הישירה על המעוז נפצע מפקד המעוז מפגיעת רסיסים של פגז טנק שנורה לעבר העמדה שלו.
הוא התפנה לחמ"ל ושם בתחילה איבד את ההכרה, ששבה אליו מאוחר יותר.
המצרים החלו לתקוף את המעוז עם טנקים וחיילי חי"ר.
שני חיילים שקיבלו עיטור המופת לאחר המלחמה, שהיו בעמדות הפונות צפונה הדפו את ההתקפות באמצעות ירי ממא"גים.
בערב חזר וישניצקי לפקד על המעוז לאחר שהתאושש במקצת מפציעתו.
בערב ובלילה ירתה הארטילריה הצה"לית "אש על כוחותינו" שסייעה בהרחקת המצרים מפתחי החמ"ל הנצור.
יום שלישי, 9 באוקטובר 1973
עם בוקר התחדשה ההתקפה המצרית על המעוז שמגניו התרכזו בחמ"ל וחבשו מסיכות גז.
המצרים פגעו בעמדות שאוישו והגנו על שער המעוז והרגו את שני החיילים שאיישו אותם.
הם החלו לזרוק רימוני רסס וגז אל עבר החמ"ל ובשלב מסוים, בצהריים, הרגישו המגינים שהם נחנקים וסברו שכשיצאו החוצה יירו על ידי המצרים, כיוון שהגדרות היו מלאות בגופות של חיילים מצרים.
באותה עת הם שמעו מכיוון החיילים המצריים צעקות בצרפתית.
אחד החיילים במעוז, שהיה עולה חדש מבלגיה ודיבר צרפתית, תרגם את הקריאות שהיו דרישה להיכנע.
הובטח להם כי אם יכנעו לא יאונה להם רע, אך אם ימשיכו להילחם, יזרימו המצרים עשן לחמ"ל ויחנקו אותם.
לאחר ויכוח פנימי קצר, ומשא ומתן קצר, החליט מפקד המעוז להיכנע.