tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יורון מצליח לשכנע את שומעיו כי באמצעות הדרקונים יוכל לאחד את כל שבע הממלכות תחת שלטונו, כפי שעשה אאיגון טארגאריין הכובש מאתיים שנה לפני כן.
בכך מצליח יורון לגבור על מתחריו במשאל המלך שנערך לאחר מות באלון, ולעלות לכס כיורון השלישי לשמו.
לאחר מכן, שולח יורון את אחיו ויקטאריון, מפקד צי הברזל, ודורש ממנו לצאת אל מירין שמעבר לים ולהשתמש בקרן על מנת להביא את דאינריז טארגאריין ודרקוניה.
ויקטאריון אכן יוצא לדרך, אך מתכוון לקחת את דאינריז לעצמו ולהשתמש בדרקוניה על מנת להדיח את אחיו מכס המלכות.
אחיהם הצעיר של באלון ויורון.
מפקד צי הברזל ובדומה לאחיו גם הוא קברניט ספינה בשם "ניצחון הברזל".
לאחר מות אחיו, המלך באלון, מתמודד ויקטאריון מול אשה גרייג'וי ומספר מועמדים נוספים במשאל המלך שבסופו ייבחר מביניהם מלך חדש לאיי הברזל.
עם זאת, שניהם מובסים לאחר חזרתו הפתאומית של יורון, אחיהם הגולה, שנחשב לאובד, ומוכתר למלך לאחר שטען כי בבעלותו קרן המסוגלת לאלף דרקונים ובאמצעותה יכבוש את העולם.
ויקטאריון מקבל מידי יורון את הקרן ונשלח בהוראתו להפליג אל מירין, שם מולכת דאינריז טארגאריין יחד עם דרקוניה.
ויקטאריון, שמטיל ספק בנדיבות זו של המלך ("מתנותיו של המלך יורון מורעלות") מגלה כי התוקע בקרן ימות זמן קצר לאחר מכן.
ויקטאריון יוצא לדרך אך מתכנן לשאת את דאינריז לאשה בעצמו ולהשתמש בדרקוניה על מנת להדיח את אחיו מכס המלכות.
אחיהם הצעיר של באלון, ויקטאריון ויורון.
היה בעברו איש פרוע והולל, והדוד האהוב יותר על תיאון.
לאחר שכמעט ונהרג במהלך המרד של באלון, הופך אאירון לכוהן האל הטבוע, וכתוצאה מכך הופך לעגום ורציני יותר.
לאחר שתיאון חוזר לאיי הברזל, היה זה אאירון שביצע בו את טקס הטבילה המסורתי הנהוג בקרב מאמיני האל הטבוע.
לאחר מות באלון, קורא אאירון לחדש את הנוהג העתיק באיי הברזל לפיו בני הברזל הם אלו שבוחרים את מלכם.
בֵּית גָּמוּל הייתה עיר מקראית במואב, הנזכרת פעם אחת בתנ"ך.
העיר נזכרת ב"משא מואב" המובא בספר ירמיהו: .
עיר זו, בניגוד לרוב הערים הנזכרות במקור זה, אינה נזכרת במצבת מישע.
העיר מזוהה כיום עם חורבה בשם ח'רבת אלג'מיל, הנמצאת מזרחית לערוער ומצפון לנחל ארנון, ואשר בה נמצאו חרסים מתקופת הברזל, ובכלל זה חרסים מואביים, כמו גם חרסים מתקופות מאוחרות יותר.
בית גורדון - מלון לונדון הוא מבנה אבן דו-קומתי גדול מוקף חצר רחבה, אשר נבנה ב-1891, וממוקם ברחוב אחד העם 8 בראשון לציון.
הבית אכלס כמה מן הדמויות הבולטות בתולדות ראשון לציון וההתיישבות העברית בארץ ישראל, ולאורך השנים, שימשו הוא וחצרו לצורכי מגורים, מלונאות ואף גידול חיות.
כיום, מהווה הבית חלק מהמוזיאון לתולדות ראשון לציון.
הבית נבנה ב-1891 בראשון לציון, שהייתה אז מושבה עברית, על ידי בני הזוג אברהם זאב גורדון ושרה גורדון לבית יעקובזון.
עם בנייתו, המבנה בלט במושבה בפארו - עד כדי כך, כי הברון רוטשילד, שסבר בטעות כי הבית הוקם בעזרת הונו-שלו, העיר כי לא נרתם לעזרת המושבה לטובת הקמת בתים מעין אלה.
בקומתו העליונה של הבית התגוררו בני הזוג גורדון, מקימי הבית, יחד עם ששת ילדיהם (לאה, מנחם, יהושע, איילת-הינדה, יוסף ורחל).
בני הזוג עלו לארץ מליטא בשנת 1891, והיו חלק מהקבוצה השנייה שהגיעה לראשון לציון לצורך התיישבות.
הקומה התחתונה הושכרה לדיירים שונים.
לאורך השנים נמנו על דיירים אלה כמה ממורי בית הספר "חביב" אשר היה ממוקם בסמוך לבית, ובהם אהרון קרון, ששימש כמנהל בית הספר.
כמו כן דרו בקומה זו בני הזוג ישראל פיינברג ופאני פיינברג לבית בלקינד, עם ילדיהם שושנה, אבשלום וצילה.
חצר הבית אכלסה בתקופה מסוימת את להקת היענים הראשונה בישראל, אשר טופחה למטרת מסחר בנוצות על ידי שמואל צבי הולצמן, חתנם של בני הזוג גורדון.
בחצר נבנו חדרים, אשר שימשו למגוריהם של חברי ארגון "השומר" אשר פעלו במושבה, ובהם אליהו איתן ומרים איתן לבית אורלוב.
בין השנים 1922–1934 שכן בקומה השנייה של המבנה מלון בבעלות אהרן לונדון ורוזה לונדון לבית הורביץ, אשר פעל תחת השם "מלון ופנסיון לונדון".
הרישיון לפתיחת המלון ניתן לאהרן לונדון כפיצוי מאת ועד המושבה, שהתקשה לשלם לו את משכורתו כשומר.
בני הזוג גרו במלון עם ארבע בנותיהן: אסתר, ברכה, מרים ורחל.
בני הזוג לונדון נודעו בכך ששיכנו בו גם אורחים אשר לא היה בידיהם לשלם את דמי השכירות במלואם.
שמו של המלון מעטר את חזית המבנה עד היום.
בבעלות יצחק צוזמר ומרדכי אורישביץ
בשנת 1946 הבית נרכש על ידי יצחק צוזמר ומרדכי אורישביץ, אשר הקצו את קומתו העליונה למטרות מגורים, ואת קומתו התחתונה למטרות מסחר.
עם השנים, מצבו של המבנה הידרדר והוא ננטש והוזנח.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 רכשה עיריית ראשון לציון את המבנה ממשפחת אורישביץ.
עקב קשיים בהשגת מימון לשיקום הבניין, הוא המשיך לעמוד שומם מספר שנים.
ב-2013, עם גיוס הסכום הדרוש - כ-8.5 מיליון שקלים - החל בתהליך שיקום מורכב בהובלת מומחים ובהשתתפות סטודנטים מרחבי העולם.
במהלך השיקום שוחזרו ציורים מרשימים שעיטרו בעבר את קירות הבניין ואת תקרתו.
כיום המבנה משמש כחלק ממתחם המוזיאון לתולדות ראשון לציון.
ובנוסף שוכנת בו גלריה בית גורדון-לונדון.
הבית היה בן שתי קומות ומרתף (ששימש לאחסון מזון ומקלט).
קירות הבית נבנו מלבני חימר ואבני כורכר שנחצבו ממחצבה שהייתה בקרבת מקום (רחוב פינסקר).
כתחליף למלט חוברו האבני הבניין בתערובת של חול, אפר וסיד.
הרעפים היו רעפי מרסיי שהובאו מצרפת, האריחים הובאו ממצרים והכיורים הובאו מגרמניה.
הגג חוזק בקורות ברזל (כנראה קורות רכבת).
בית גולדשטיין המכונה גם בית מש"ק, ממוקם במרכז העיר תל אביב ברחוב פינסקר 10 פינת רחוב אידלסון 22.
הבית נבנה במקור עבור העסקן הציוני אלכסנדר גולדשטיין, במקום בו נפגשו תל אביב המרכזית ושכונת נחלת יצחק ההיסטורית.
המבנה בן שלוש קומות, והוא גדול ממדים ביחס למבנים האחרים בסביבה.
המבנה מורכב למעשה משני בניינים בעלי חדר מדרגות משותף.
המבנה שבחזית רחוב פינסקר מעוצב בסגנון נאו-קלאסי, תוכנן בשנת 1925 על ידי האדריכל יוסף ברלין, לצורכי מגורים והבניה הושלמה בשנת 1926. המבנה מאופיין בקומת רוסטיקו מלאה כבסיס לשתי קומות נוספות בעלות קשתות בסגנון הרנסאנס.
הבניין שבחזית רחוב אידלסון תוכנן בשנת 1932 על ידי האדריכל שלמה גפשטיין כאגף מגורים חדש.
המבנה הוא בעל חזית א-סימטרית וכולל הדגשות אופקיות באמצעות מרפסות אורכיות שקועות ברוח התנועה המודרנית.
ביולי 1927 עברו להתגורר בבניין בשכירות דוד בן-גוריון ואשתו פולה.
בדירה אחרת בבניין התגוררה הציירת ציונה תג'ר ובנה, אברהם כץ-עוז, לימים שר החקלאות.
בדירה אחרת בבניין התגורר האדריכל בנימין צ'לנוב.
גג המבנה שימש במשך שנים רבות כמקום מפגש לאגודת ציירי העיר תל אביב.
עיריית תל אביב-יפו קבעה כי על המבנה לעבור שימור מחמיר בהיותו חלק מאזור העיר הלבנה שהוכרזה כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו בשנת 2003.
בשנים 2009–2014 התנהל במבנה שיפוץ ושימור בניהול האדריכלית ניצה סמוק, אשר כלל את שימור החזיתות, ציורי קיר בחדר המדרגות ובמרפסות הפתוחות.
בית גאה בבאר שבע הוא ארגון להט"ב (לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים) בבאר שבע, הפועל למען להט"ב בבאר שבע ובמרחב הנגב, ולקידום זכויות להט"ב בישראל ובבאר שבע והנגב בפרט.
הארגון פעל בבאר שבע והתקיים במשך שנים (מאוקטובר 2000) כסניף מקומי של אגודת הלהט"ב, ובשנת 2015 נפרד מאגודת הלהט"ב והקים עמותה מקומית עצמאית.
הבית הגאה נמצא ברחוב ההסתדרות 36.
בבית הגאה פועל מרכז קהילתי עשיר בפעילויות.
עיקר הפעילות הקהילתית מתרחשת בשעות הערב ובסופי-שבוע.
במקום פועלות קבוצות לקהלים מגוונים: לנוער, צעירים, מבוגרים, גברים, נשים, טרנסג'נדרים, ילדים של להט"בים, דתיים, קבוצת פסיכודרמה ועוד.
רוב הקבוצות נפגשות אחת לשבוע.
בבית מתקיימות גם פעילויות שמיועדות לציבור הרחב: הרצאות, דיונים קהילתיים, קבלת שבת וחגים.
הבית הגאה הוא שותף בקבוצת קריאה קווירית, עם המחלקה למגדר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הנפגשת במהלך שנת הלימודים באוניברסיטה.
חלק אחר מפעילויותיו, לדוגמה הרצאות שונות בנושאי להט"ב או התכנסויות לערבי אירוויזיון ועוד, מתקיימות בשיתוף עם הדאנס בר המקומי "ביאליק 26" שבעליו הם ידידי העמותה ושותפים לדרכה.
מעבר לפעילויות השוטפות, מקיים בית גאה בבאר שבע, עוד מתחילת דרכו כסניף של אגודת הלהט"ב, פעולות הסברה וחינוך בעיר, וכן אירועי גאווה לציבור הרחב ולקהילה הגאה.
מעבר לחשיבות הקבוצה בעיצוב זהות להט"בית גאה של חבריו ובפעילות פוליטית בנושאים הקשורים לקהילה הגאה, היווה "בית גאה", עם קבוצת "סגול", כר פורה להצמחת מנהיגות קהילתית.
כמה מחבריו היו לימים לפעילים בולטים בקהילה הלהט"בית: מיכל זוילי, ניר להב ויערה חוצן ממייסדות "בית נשים פמיניסטי", המשורר דניאל באומגרטן, יגאל אברהמי שהיה יו"ר חוש"ן - חינוך ושינוי וארז וינר מנהל האחווה הסטודנטיאלית הגאה ואחרים, ומלבדם ברק עטר, דני וקס ואור אלוני היו חברי ועד באגודת הלהט"ב.
הבית הגאה הוקם בבאר שבע, כסניף של אגודת הלהט"ב בסוף שנת 2000, ביוזמת פעילים בקהילה הגאה, בעיקר בוגרי קבוצת סגול, בהם ברק עטר.
במשך רוב שנות קיומו הוא היה הסניף היחיד של אגודת הלהט"ב מחוץ לתל אביב.
בשנת 2001 החלה הפעילות של קבוצת סגול להתקיים בבית הגאה, כסניף של אגודת הלהט"ב.
באותה שנה נפתחה בבית הגאה גם קבוצת הנוער הראשונה, בדומה לקבוצות הנוער הראשונות באגודת הלהט"ב, שהתקיימו במקומות שונים בארץ, במטרה לספק לבני נוער להט"ב חברה וסביבה תומכת.
בשנת 2005 פרשו קבוצות הנוער בארץ מאגודת הלהט"ב והקימו את ארגון איגי – נוער גאה.
בית גאה בבאר שבע, כסניף האגודה, היה המקום היחיד בארץ בו המשיכה להתקיים קבוצת נוער של האגודה, שעבדה עם ארגון "איגי" בשיתוף פעולה מבלי להצטרף אליו, ואף קיימה במקום "ברנוער", מקום התכנסות חברתי לבני נוער להט"בים.
רק בשנת 2010 הצטרפה קבוצת הנוער של הבית הגאה באופן רשמי לארגון "איגי".
ב-2 באוגוסט 2009, בעקבות פיגוע הירי בברנוער בתל אביב, קיים הבית הגאה עצרת מחאה ותהלוכה ספונטנית שקטה ברחבי העיר באר שבע.
התהלוכה צעדה מרחבת בית המשפט המחוזי בעיר, דרך השוק העירוני, המדרחוב ועד לבית הגאה.
בתהלוכה ובעצרת השתתפו כ-400 אנשים.
תהלוכה זו הייתה למעשה מצעד הגאווה הראשון בעיר.
באותה שנה התגלו קשיים כספיים במימון הבית הגאה על ידי אגודת הלהט"ב, לא התקבל מימון מהעירייה, והיה חשש להמשך קיומו.
המתקפה הרצחנית על בני נוער מהקהילה הגאה העלתה את הצורך במרכז מקומי שיספק תמיכה והבהירה את הצורך בקיומו של בית גאה בבאר שבע, דבר שהביא להמשך מימונו.
שנה לאחר מכן, בשנת 2010, התקיים בבאר שבע אירוע הגאווה הראשון "אירוע הגאווה והסובלנות של באר שבע", בסיוע עיריית באר שבע, אליו הגיעו כ-600 אנשים.
באירוע גאווה זה נאמה אילה כץ, אמו של ניר כץ שנרצח בפיגוע בברנוער, ולימים יושבת ראש ארגון תהל"ה, שתיארה את האירוע כמכונן עבורה, בדבריה: .
בשנה שלאחר מכן, התקיים אירוע גדול אף יותר, "גאווה אהבה הבנה", בהפקתה של ענת ניר אליו הגיעו כבר כ-900 אנשים, אף שספג התייחסויות ביקורתיות מצד גופים דתיים.
לפי דרישת העירייה שסייעה במימון, ובהסכמת הבית הגאה, התקיים "הפנינג" צבעוני לקהל הרחב, על גג מרכז הצעירים, ולא ברחובות העיר.
באירוע הגאווה שהתקיים בבאר שבע בשנת 2012, "הגאווה מחזקת את באר שבע", כבר הגיעו למקום יותר מ-1,500 משתתפים והאירוע הוגדר בעיתונות כגדול והמוצלח ביותר בעיר עד כה.
זו הייתה הפעם הראשונה שאירוע הגאווה העירוני ירד למפלס הרחוב, במקום בו יש נראות ציבורית.
באירוע נאם ח"כ ניצן הורביץ.
באירוע הגאווה בבאר שבע שהתקיים בשנת 2013, "גאה בבאר שבע", כבר גדשו את המקום כ-2,000 משתתפים, רובם מתושבי באר שבע.
בכך היה לאירוע הגאווה השלישי בגודלו בישראל.
באירוע נאמו ח"כ מיכל בירן וח"כ מיכל רוזין.
בשנת 2014 לא התקיים אירוע גאווה (באותו קיץ הייתה באר שבע נתונה תחת התקפת רקטות עקב מבצע צוק איתן).
בסוף שנת 2014 החליטה אגודת הלהט"ב להפסיק לממן את המרכזים המקומיים בארץ והודיעה על כך לפעילים במקום.
לאור זאת התאגדו הפעילים, בראשות ברק עטר, והקימו את עמותה בשם "בית גאה בבאר שבע".
בינואר 2015 התקיים טקס פתיחה החגיגי של העמותה, בו נאם גם ראש העיר רוביק דנילוביץ'.
לאחר פניות שונות לראש העירייה רוביק דנילוביץ שנענו בסירוב, פנו נציגי הבית הגאה בבאר שבע למשטרה, בבקשה לערוך הפגנה בעיר, כמחאה על אי התקצוב.
בניגוד להפנינג שעלותו רבה, עלות מצעד בלבד היא פחותה ואפשרית גם בהיעדר מימון.
הוגשה בקשה לקיים את המצעד בחלק משדרות רגר, שהוא אחד הרחובות הראשיים בעיר, ובו מתקיימות תהלוכות ומצעדים.
שדרות רגר כבר נסגרו בשנת 2016 שלוש פעמים לצורך תהלוכות, פעמיים לצורך הפגנות על מתווה הגז, ופעם נוספת לצורך חגיגות השמחה שלאחר ניצחון קבוצת הפועל באר שבע באליפות המדינה בכדורגל.
עלו התנגדויות שונות מצד רב העיר יהודה דרעי ומצד נציגי סיעת ש"ס במועצה על קיום המצעד ברחוב ראשי בעיר.
הרב יהודה דרעי אף יזם פגישה בעניין עם מפקד משטרת באר שבע.
בתחילה ניתן אישור המשטרה לנציגי הבית הגאה לצעוד בשדרות רגר, ובהמשך נשלל האישור והוצע לבית הגאה לצעוד בסמטה צדדית.
לנוכח השינוי בעמדת המשטרה פנה הבית הגאה בבאר שבע, במשותף עם האגודה לזכויות האזרח בישראל לבית המשפט הגבוה לצדק, בבקשה להורות למשטרת ישראל להתיר את הצעדה ברחוב הראשי, שדרות רגר.
בדיון בבג"ץ, שהתקיים יום לפני המצעד המיועד, קבעו השופטים כי המצעד לא יעבור ברחוב הראשי, אלא יועבר לדרך צדדית באורך של פחות מ-100 מטר.
ההחלטה לא נבעה מטענותיהם של החרדים על פגיעה ברגשות, אלא לאחר שהמשטרה הראתה לבג"ץ ידיעות מודיעיניות על חשש לשימוש בנשק חם ופגיעה בצועדים מצד המתנגדים למצעד, לטענתה.
לנוכח החלטת בג"ץ על העברת המצעד למסלול צדדי, שכלל צעידה של כ-80 מטר בלבד ברחוב השלום, חציית שדרות שזר וכניסה לרחבת העירייה, הודיע הבית הגאה על ביטול המצעד וקיום הפגנת מחאה במקומו.
בהפגנת המחאה שהתקיימה במקום המצעד השתתפו כ-2,500 משתתפים.
בסופו של דבר, השיגו מתנגדי המצעד את ההפך ממה שקיוו לו.
הפגנת המחאה של הבית הגאה בבאר שבע סוקרה בכל ערוצי הטלוויזיה ובעיתונות הארצית, פוליטיקאים רבים הגיעו להפגנה והתראיינו, והניראות שהבית הגאה בבאר שבע זכה לה הייתה רבה משמעותית מהניראות שסביר שמצעד רגיל היה זוכה לה.
ביקורת על ההחלטה נשמעה מפי משפטנים בכירים כפרופ' אייל גרוס ומפי ראש העיר רוביק דנילוביץ'.
לראשונה בתולדותיו ערך הבית הגאה ב-27 באפריל 2017 ערב התרמה בהשתתפות עידן אלתרמן ואבי גרייניק שהופיעו בהתנדבות.
שנה לאחר ההפגנה הגאה הגדולה בתולדות העיר באר שבע, בחודש יוני 2017, ארגן הבית הגאה את מצעד הגאווה הראשון בבאר שבע בהשתתפותם של כ-4000 צועדים.
בסיום המצעד התקיים אירוע גאווה בהפקת עיריית באר שבע שבו נשא ראש העיר נאום.
בנאומו קרא ראש העיר לתושבי העיר לסובלנות ולקבלת האחר, בבאר שבע שהיא עיר של קהילות.
באותה שנה התקבלה החלטה במועצת העיר לקיים מסגרת קהילתית עירונית לקהילה הגאה בעיר, כחלק ממארג הקהילות בה, ולתמוך פיזית בקהילה.
העירייה מממנת את המיקום ואף מסייעת במימון עובדת סוציאלית למקום.
עמותת "בית גאה בבאר שבע" ניגשה למכרז ועמדה בו, להנגשת השירותים לקהילה הגאה בעיר.
מיולי 2017 מתקיימות פעילויות הבית הגאה במרכז החדש שלו, ברחוב סמילנסקי 36 שבעיר העתיקה בסיוע של עיריית באר שבע.
בערב 30 בנובמבר באותה שנה נערך טקס חנוכת הבית הגאה בהשתתפות ראש העירייה.
מספר שעות לאחר מכן, חברת הקהילה ואחת ממייסדות הבית הגאה בבאר שבע, ד"ר יעל לוי חזן נהרגה בתאונת דרכים לאחר שהשתתפה באירוע הפתיחה של הבית הגאה.
באפריל 2023 הבית הגאה החל לפעול במבנה חדש ברחוב ההסתדרות 36, פינת רחוב האבות וב-3 בספטמבר אותה שנה, באירוע חגיגי, נחנך המשכן החדש במעמד ראש העירייה, רוביק דנילוביץ', סגניתו ד"ר חפצי זוהר, מנכ"ל כיוונים שלומי נומה ומועמדים למועצת העיר מ-3 רשימות.
יושבי ראש בית גאה בבאר שבע
בית גרמו הייתה משפחה שהייתה אחראית על אפיית לחם הפנים בתקופת בית המקדש השני.
בספרות חז"ל נמתחה עליה ביקורת על ידי החכמים מפני שלא רצו ללמד את סודות המקצוע.
במשנה מסכת שקלים הובאה רשימה של בעלי תפקידים חשובים בבית המקדש, ביניהם נמנה בית גרמו:
ניסיון הדחתם והחזרתם לתפקידם כאופי לחם הפנים
בית גרמו נזכרו לגנאי במשנה מפני שלא רצו ללמד את סודות המקצוע שלהם.
בתוספתא נזכרו לשבח שהיו נזהרים שלא לאכול לחם לבן כדי שלא יחשדו אותם שהם אוכלים מלחם הפנים.
בתוספתא תואר שהיה ניסיון להחליפם במומחים אלכסנדרוניים, אבל מומחי האפייה שהובאו מאלכסנדריה לא הצליחו להגיע לרמת האומנות של בית גרמו, ולכן נאלצו להחזיר את בית גרמו לתפקידם שלא רצו לחזור עד שהכפילו את משכורתם:
בית גרושקביץ הוא מוזיאון וארכיון היסטורי לתולדות העיר קריית מוצקין.
המוזיאון והארכיון ממוקמים בבניין ששימש בעבר כביתו של אריה גרושקביץ, שהיה ראש המועצה הראשון במקום.
בית המשפחה נתרם לצורכי ציבור ושימש תחילה כספריית השאלה ביישוב.
המבנה ניצב ברחוב גרושקביץ הנושא את שמו של ראש המועצה מאז פטירתו.
אז, הוסב שמו של הרחוב מהשם "רחוב התקווה".
בשנת 2004 הוחלט לשפץ את המבנה ולשמר אותו, ושנתיים לאחר מכן נחנך המוזיאון.
המוזיאון מציג פריטים מחיי היום יום ששימשו את המתיישבים הראשונים ביישוב, כגון כלי עבודה, כלי בית וביגוד.
במבנה קיים אולם הרצאות והקרנה שחלק ממושביו הם המושבים המקוריים של אולם הקולנוע "אורות" שנפתח בקרית מוצקין בשנות ה-50 ופעל במשך עשרות שנים.
עוד נמצא במוזיאון חדר משוחזר של בית משפחת גרושקביץ וחדר לפעילויות תלמידים המבקרים במוזיאון.
המוזיאון מקיים פעילויות שונות לתלמידי בתי הספר, בהם סיורים בקריה, ביקורים מודרכים במוזיאון, עבודה עצמית מודרכת בחדר הפעילות במוזיאון וכן פעילויות בבתי הספר, בכיתות ובחצר.
כמו כן מקיים המוזיאון סיורים מודרכים לקבוצות מבוגרים.
בארכיון המוזיאון נשמרים מסמכים ופרוטוקולים הקשורים ליישוב, שנכתבו החל משנת 1935, לצד תמונות מחיי המתיישבים, סיפורי מייסדים, אוסף קטעי עיתונות אודות היישוב ודגם של היישוב בראשיתו.
בית ג'ן היא עיירה בדרום-מערב סוריה למרגלות הר חרמון, בגובה 1,050 מטרים מעל פני הים.
העיירה בית ג'ן ממוקמת כ-40 ק"מ דרומית-מערבית לדמשק ו-11 ק"מ מזרחית לגבול עם ישראל.
בשנת 2004, גרו בעיירה 2,846 תושבים - רובם מוסלמים סונים.
הכפר בית ג'ן היה קיים כבר בזמן שלטונה של השושלת האיובית.
הוא מוזכר ברישומיו של הגאוגרף האנדלוסי, אבן ג'ובייר, שביקר במקום בסוף המאה ה-12 ותיאר אותו כ"כפר הממוקם בין דאריא לבניאס השוכן בין גבעות".
במהלך מלחמת יום הכיפורים, כבשה חטיבת גולני את הכפר והרכס שמצפונו ב־17 באוקטובר 1973, כשהיא מתבססת על כוחותיה שבמזרעת בית ג'ן שנכבשה ב־12 באוקטובר.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נכבשה העיירה בידי המורדים, ועד סוף דצמבר 2017 שלטו בה בעיקר פעילי ג'יהאד המזוהים עם ארגון תחריר א-שאם.
ב-29 בדצמבר 2017 נכנעו המורדים ששלטו בעיירה ובסביבותיה.
הכוחות הנאמנים לנשיא סוריה בשאר אל-אסד השתלטו על העיירה ונתנו למורדים להתפנות מהאזור.
בליל 27 בנובמבר 2025 בוצעה בכפר פעילות של כוחות חטיבת המילואים 'חוד החנית' (55) בפיקוד אוגדה 210, נגד ארגון הטרור אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה, אשר קידם מתווי טרור נגד אזרחי מדינת ישראל.
במהלך הפעילות נפצעו שישה לוחמי צה"ל ונהרגו כ-20 מחבלים.
בית גוֹנזָגָה (באיטלקית: Gonzaga) היה בית אצולה איטלקי, שליט דוכסות מנטובה בשנים 1328–1708. בני גונזגה שלטו גם במונטפראט, גואסטלה ונוור שבצרפת.
הם הוציאו מבין שורותיהם שנים-עשר קרדינלים, שתי מלכות-רעיות לקיסרי האימפריה הרומית הקדושה (אלאונורה, רעייתו השנייה של פרדיננד השני ואלאונורה, רעייתו השלישית של פרדיננד השלישי) ומלכה-רעיה של ולדיסלאב הרביעי, מלך פולין.
אחד מבני המשפחה, אלויסיוס גונזגה (Aloysius Gonzaga) הוכתר כקדוש של הכנסייה הקתולית.
תחת שלטון בית גונזגה הפכה מנטובה למרכז אמנות ומוזיקה בתקופת הרנסאנס האיטלקי.
פיצול השושלת באמצע המאה ה-16 הוביל להפיכת בני המשפחה לכלי משחק בידי מעצמות התקופה (בפרט, צרפת והאימפריה הרומית הקדושה) במאבקן על השליטה בצפון איטליה.
בעוד השושלת שיצאה מבנו הבכור של לודביקו, גואידו, מתבססת במנטובה, עבר בנו הצעיר פלטרינו לרג'ו.
הוא נאלץ למכור את נחלתו לברנבאו ויסקונטי ב-1371 וצאצאיו שלטו בעיר-מדינה הזערורית של נובלרה (Novellara) עד הכחדות קו הירושה של השושלת ב-1728.
ב-1433 העניק זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את התואר מרקיז מנטובה לג'אנפרנצ'סקו הראשון (Gianfrancesco I).
בנו, לודביקו השלישי ונינו, פרנצ'סקו השני, היו משליטיה הבולטים של התקופה ועסקו בבניה ופיאור ארמון הדוכסות בעוד נכדו פדריקו הראשון הצטיין כקונדוטיירי (מצביא) צבאו של לודוביקו ספורצה.
יחד עם רעייתו הראשונה, איזבלה ד'אסטה, כונן פרנצ'סקו השני במנטובה חצר תרבותית ותמך באמנים ומוזיקאים, בהם אנדראה מנטניה (אצלו הזמין את הסדרה המונומנטלית "הטריומפים של קיסר").
בעודו נשוי קיים פרנצ'סקו מערכת יחסים ארוכה עם לוקרציה בורג'ה.
בתו הבכורה, אלאונורה, נישאה לפרנצ'סקו מריה דלה רוברה, דוכס אורבינו.
בנו השלישי, פרנטה (Ferrante), היה לדוכס גואסטלה (Guastalla).
בנו הבכור של פרנצ'סקו השני, פדריקו השני הועלה על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לתואר דוכס ב-1530, לאחר שהתארח אצלו בארמון טה.
שנה לאחר מכן נשא לאשה את מרגרטה פלאולוגה וזכה בירושת מרקיזות מונטפראט.
יורשו, גוליאלמו (Guglielmo), המשיך את החצר האמנותית במטובה כפטרון למוזיקאים, בהם ג'ובאני פלסטרינה וז'אק דה ורט.
בנו השני של פדריקו השני, לואיג'י, פיתח שושלת ששלטה בנוור (Nevers) שבצרפת, לאחר נישואיו עם יורשת השולשת.
יורש דוכסות מנטובה, ויצ'נצו, היה אף הוא פטרון אמנות ומדעים.
בין היתר העסיק ויצ'נצו את המלחין קלאודיו מונטוורדי, את הצייר פטר פאול רובנס, את המשורר טורקוואטו טאסו ואת האסטרונום גלילאו גליליי.
את בתו הצעירה, אלאונורה, השיא לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כאשתו השנייה.
במותו בשנת 1612 ירש אותו בנו פרנצ'סקו הרביעי, שנפטר באותה שנה.
לאחר מכן ירש את התואר אחיו של פרנצ'סקו, בנו השני של ויצ'נצו, פרדיננדו, שנפטר ב-1626, ואת התואר ירש אחיו (בנו השלישי של ויצ'נצו) ויצ'נצו השני, שנפטר שנה לאחר מכן.
עם מות אחרון ניניו של פדריקו השני משושלת מנטובה ב-1627 ללא יורשים, טען נינו (בנו של לואיג'י מנוור), קרלו, לירושת כתר דוכסות מנטובה.
טוען נוסף היה פרנטנה השני, דוכס גואסטלה (שהיה אף הוא נינו של פדריקו השני).
הסכסוך בין היורשים הפך למערכה בתוך מלחמת שלושים השנים, כאשר הצדדים הלוחמים צידדו כל אחד ביורש אחר ועילת המלחמה נסובה סביב זהותו של הכוח שישלוט בצפון איטליה, בית הבסבורג או צרפת.
בתביעתו של קרלו מנוור תמכו צרפת והרפובליקה של ונציה בעוד שבתביעתו של פרנטה מגואסטלה תמכו האימפריה הרומית הקדושה, ספרד ודוכסות סבויה.
המלחמה נמשכה למעלה משלוש שנים והסתיימה בחוזה פיימונטה שנחתם ב-19 ביוני 1631, בהסכמה שקרלו מנוור יהיה דוכס מנטובה בעוד גואסטלה תועלה לדרגת דוכסות.
בתו של קרלו, מריה-לואיזה, נישאה לולדיסלאב הרביעי, מלך פולין.
נכדתו של קרלו, אלאונורה, נישאה לפרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כאשתו השלישית.
נינו של קרלו, פרדיננדו קרלו, היה הדוכס האחרון של מנטובה וחובב מושבע של מוזיקה (המלחין תומאזו אלבינוני, שעבד בחצר במנטובה ככנר, הקדיש לו מספר יצירות פרי עטו).
הוא נשא לאשה את בת-משפחתו, אנה איזבלה, היורשת האחרונה של דוכסות גואסטלה (נינתו של פרנטה השני).
הוא כרת ברית עם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, מכר לו את העיר קזאלה מונפראטו ונלחם לצד צרפת במלחמת הירושה הספרדית.
המחיר ששילם על התמיכה בצרפת היה כבד.
ב-1701 הוא הוכרז כמורד על ידי יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1708 מת פרדיננדו קרלו ללא יורשים ודוכסות מנטובה סופחה לממלכת הבסבורג.
השם גונזגה מוכר עקב המחזה "רצח גונזגו", מחזה אבוד (או מדומיין) המוצג כמחזה בתוך מחזה במסגרת מחזהו של ויליאם שייקספיר, המלט ונקרא שם גם "מלכודת העכברים".
לדברי החוקר ארתור מגי, מבוססת עלילת "רצח גונזגו" על אירוע בו רצח לואיג'י גונזגה את פרנצ'סקו מריה דלה רוברה, דוכס אורבינו ב-1538.
בית ג'יימס ליוויט במרכז ווטרבורו, מיין, הוא בית תחייה יוונית מתקופת אמצע המאה ה-19, הבנוי מעץ, וניצב על בסיס מגרניט.
הבית נבנה בשנת 1850 עבור הסוחר העשיר ג'יימס ליוויט, ונמצא במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, וכיום הוא בבעלות העיר ווטרבורו, המפעילה את המבנה החשוב מבחינה ארכיטקטונית, כמוזיאון בית, המכונה מוזיאון בית טיילור / פריי / ליוויט.
בונה בית ליוויט, ג'יימס ליוויט, עבר עם משפחתו למרכז ווטרבורו, ליד העיר אלפרד הסמוכה, בין השנים 1830–1840, והחל לעבוד כ"איש עסקים נבון", לפי הגדרתו של היסטוריון מקומי.
לליוויט היו מספר תחומי עיסוק, הוא קנה ומכר תוצרת מקומית בפורטלנד ובבוסטון, והחזיק חנות קטנה ליד ביתו.
העסקים השונים של ליוויט אפשרו לו להרוויח הון ולהקים בית משוכלל שיתאים להצלחתו כסוחר.
בניית בית ג'יימס ליוויט הושלמה בשנת 1850. הבית נבנה בסגנון התחייה היוונית, ולו שתי הקומות.
הבית, בו התגוררו ליוויט, אשתו ו-12 ילדיו, העניק למשפחה גאווה על עיצוב הפנים הייחודי שלו.
בית ליוויט, שנבנה במיקום המשגשג ביותר במרכז ווטרבורו, הוא בית גדול עם שבעה חדרי שינה בקומה השנייה.
לאחר מותו של הסוחר ג'יימס ליוויט בשנת 1880 בערך, הפך הבית למגורים שניים עבור המשפחה.
בנו של ג'יימס ליוויט, בנג'מין, החל קריירה כסוחר בסאקו שבמיין, והשתמש בבית אביו כמעון קיץ.
לאחר מותו של בנג'מין לוויט, ירשה בתו לואלה פריי את הבית; לאחר מכן הוא עבר לשתי בנותיה, בהן הסופרת הלן טיילור, שכתבה את ספרה " "A Time to Recall" בבית המשפחה.
שלושת בניה של טיילור מכרו את הבניין לעיירה ווטרבורו בשנת 1989.
"הבית היה במצב יוצא מן הכלל", ציין ההיסטוריון המקומי ג'ים קרלי: "זו באמת בית במצב טוב, בעקבות העובדה שחיו בו דיירים באופן רציף במשך שלושים שנה בלבד".
בעקבות אכלוסו החלקי על ידי משפחת ליוויט ויורשיה, הבית נשאר באופן המקורי בו נבנה, עם מעט שינויים.
הסוחר ג'יימס ליוויט, נולד באלפרד, מיין, בשנת 1797, ונישא לאויבי סטיבנס מיורק, מיין.
ליוויט נפטר ב-7 בספטמבר 1876 במרכז ווטרבורו.
אשתו נפטרה בשנת 1825. השניים קבורים במרכז ווטרבורו, לא רחוק מהבית.
הבית מהווה כיום מוזיאון היסטורי מקומי.
בית גוצ'י הוא סרט דרמת פשע ביוגרפי אמריקאי, שמבוים על ידי הבמאי רידלי סקוט.
הסרט מבוסס על הספר "בית גוצ'י: סנסציית הרצח, הטירוף, הזוהר והחמדנות" שנכתב על ידי שרה ג'יי פורדן והוצא לאור בשנת 2001. בסרט מככבת ליידי גאגא בדמותה של פטריציה רג'יאני, גרושתו של מאוריציו גוצ'י, שדמותו מגולמת על ידי אדם דרייבר.
בסרט מככבים גם אל פאצ'ינו, ג'ארד לטו וג'רמי איירונס.
הסרט עלה לאקרנים ב-24 בנובמבר 2021, תחת הפקתם של מטרו גולדווין מאייר.
עלילת הסרט מתארת את האירועים שהובילו לרציחתו של מאוריציו גוצ'י, ראש בית האופנה גוצ'י, בידי גרושתו, פטריציה רג'יאני; שנשפטה והורשעה באשמת תזמור ותכנון חיסולו, ואת התוצאות אליהן הוביל הרצח.
ליידי גאגא – פטריציה רג'יאני
אדם דרייבר – מאוריציו גוצ'י
אל פאצ'ינו – אלדו גוצ'י
ג'ארד לטו – פאולו גוצ'י
ג'רמי איירונס – רודולפו גוצ'י
ג'ק יוסטון – דומניקו דה סול
ריב קרני – טום פורד
קאמי קוטן – פולה פרנצ'י
מדלינה דיאנה ג'ניאה – סופיה לורן
מילוד מוראד בנמארה – עומאר
סלמה הייק – פינה אוריימה
בפברואר 2012, בתו של סקוט, ג'ורדן סקוט, החליפה אותו במלאכת בימוי הסרט וניהלה משא ומתן עם פנלופה קרוז על גילום דמותה של רג'יאני.
בנובמבר 2016, דווח שהבמאי וונג קאר-וואי לקח על עצמו את מלאכת בימוי הסרט, שייכתב על ידי התסריטאי צ'ארלס רנדולף בשיתוף פעולה עם ברלוף ונודע שההפקה שוקלת ללהק את מרגו רובי לגילום דמותה של רג'יאני.
בנובמבר 2019, אושר רשמית שמושכות הבימוי ישובו לידיו של רידלי סקוט, שהתסריט לסרט ייכתב על ידי התסריטאי רוברטו בנטיבנה, ושליידי גאגא נבחרה לגלם את דמותה של רג'יאני.
באפריל 2020 רכשה חברת ההפקות מטרו גולדווין מאייר את זכויות הפקת הסרט.
באוגוסט 2020, אושר שהשחקנים אדם דרייבר, ג'ארד לטו, אל פאצ'ינו, רוברט דה נירו, ג'ק יוסטון וריב קרני נמצאים במגעים ותהליכי משא ומתן על הצטרפות לצוות השחקנים של הסרט.
באוקטובר 2020, אושר רשמית שדרייבר, לטו, פאצ'ינו ודה נירו לוהקו לצוות השחקנים.
בדצמבר 2020, יוסטון, קרני וג'רמי איירונס לוהקו לצוות השחקנים, ונודע על עזיבתו של דה נירו את הפקת הסרט.
באותו החודש, אושר שהצלם דריוש וולסקי יהיה אמון על מלאכת צילום הסרט.
בינואר 2021, נודע על ליהוקה של קאמי קוטן לצוות השחקנים.
במרץ 2021, דווח על ליהוקם של מדלינה דיאנה ג'ניאה, מהדי נבבו ומילוד מוראד בנמארה, יחד עם ליהוקה של סלמה הייק, הנשואה לפרנסואה-אנרי פינו, ראש חברת "קרינג", התאגיד המחזיק בבעלות המותג "גוצי'".
באוגוסט 2020, האתר "דדליין הוליווד" דיווח כי צילומי הסרט עתידים להתחיל לאחר סיום הפקת הסרט "הדו-קרב האחרון" (2021).
ב-3 בפברואר 2021, בראיון ל"וראייטי", אמר לטו כי הסרט עדיין בשלב הקדם הפקה ושצילומיו יחלו באיטליה בשבועות הקרובים.
בסוף פברואר, אושר שצילומי הסרט החלו ברומא.
בתחילת מרץ, מספר סצנות צולמו בערים גרסוני-סן-ז'אן וגרסוני-לה-טריניטי, במיוחד בהרי האלפים האיטלקיים בואל ד'אוסטה, ששימשו כסט צילומים עבור מתחם התיירות של סנט מוריץ בגבול שווייץ.
צילומי הסרט התקיימו גם במקומות שונים ברחבי המדינה כמו פירנצה, אגם קומו ומילאנו.
בסוף מרץ, צילומי הסרט התקיימו שוב ברומא לצורך צילום סצנות בוויה קונדוטי.
צילומי הסרט הסתיימו ב-8 במאי 2021.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-24 בנובמבר 2021, ובבריטניה ב-26 בנובמבר.
לאחר עלייתו לאקרנים, הסרט עתיד להיות זמין גם לצפייה בשירות הזרמת המדיה "פרמאונט+".
בית גוטמן בכר הוא מבתיה הראשונים של המושבה פתח תקווה.
הבית הוקם בשנת 1879 על ידי דוד גוטמן, שנמנה עם ארבעת מייסדי פתח תקווה.
הבית, שהיה בנוי מקש ולבנים, התמוטט בחורף הקשה של 1881, שבעקבותיו ננטשה המושבה.
בשנת 1883, כאשר המושבה יושבה מחדש, הקרקע נמכרה למשפחת בכר, שהקימה מחדש את הבית בסגנון הבנייה של בתי מאה שערים.
חומרי הבנייה היו לבני טיט אשר צופו בלוחות עץ שטויח.
המבנה כולל שתי קומות ומרפסת.
בחלק מהקומה הראשונה התגוררה משפחת בכר, ובחלקה האחר שכן בית הכלבו הראשון במושבה.
בקומה השנייה הייתה דירת מגורים שהושכרה לרבני המושבה.
כיום הבניין ניצב ברחוב פינסקר 1 בפתח תקווה.
בקומה הראשונה נמצאות חנויות, ובקומה השנייה שוכנים מחסנים.
בית גריי (באנגלית House of Grey) הוא בית אצולה אנגלי, שנוסד לאחר הכיבוש הנורמני ב-1066 על ידי האביר אנכטיל דה גריי.
משפחת האצולה גריי גדלה והפכה לאחת ממשפחות האצולה החשובות והמשפיעות בממלכת אנגליה במהלך ימי הביניים והיא התרחבה למספר רב של אחוזות וטירות ברחבי בריטניה.
צאצאי השושלת במספר רב של ענפים קיבלו תוארי ויקונט, רוזנות, מרקיזות, דוכסות ואף מלוכה.
ענף גריי מקונדור (Grey of Codnor) הוא כיום הענף המרכזי של המשפחה וראש השושלת הנוכחי הוא ריצ'רד הנרי קורנוול-לה, ברון גריי מקונדור השישי.
חברי משפחה רמי דרג כוללים את האדונית ג'יין גריי ששימשה מלכת אנגליה למשך תשעה ימים ביולי 1553 (במעמד שנוי במחלוקת), צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני ראש-ממשלת בריטניה (1830-4) ואדוארד גריי ויקונט גריי מפולודון הראשון ששימש שר החוץ הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה ובעל הכהונה הארוכה ביותר בתפקיד זה.
שטחי הענפים והאחוזות השונות של המשפחה לאורך ההיסטוריה התפרסו בעיקר לאורך מערב ודרום אנגליה, האחוזות העיקריות כוללות את:
טירת וינגפיילד - כס דוכסות סאפוק וענף סאפוק מוינגפיילד, אחד מהענפים החשובים של המשפחה.
אחוזת דנהאם מסיי - בצ'שייר, כס רוזנות וורינגדון.
ענף גריי מקודנור - אחוזה בדרבישייר
ענף גריי מרות'רפילד - אחוזה במזרח סאסקס
ענף גריי מווילטון - אחוזה בוילטשייר
בית גיל הזהב תל אביב (נוסד ב־1982) הוא מוסד דיור מוגן לבני הגיל השלישי השוכן בתל אביב, בבעלות חברת בית-הזהב בע"מ, הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
הבית הוקם על ידי מרדכי רובינשטיין, על בסיס מודלים של בתי דיור מוגן שראה במיאמי ביץ' בזמן שחי בארצות הברית בשנות ה-70. עם חזרתו לישראל, פנה למשרד האדריכלים אריה ואלדר שרון שתכננו עבורו את המבנה ב-1974, והוא נחנך בשנת 1982 כ"בית דיור מוגן",המיועד אך ורק לדיירים עצמאיים.
המיקום שנבחר עבורו הוא צומת הרחובות לה גוארדיה ודרך משה דיין והמבנה מעוצב בסגנון הברוטליסטי, עם חזיתות משורטטות בבטון חשוף, ודגש על פונקציה וגאומטריה גסה.
הוא כולל 300 דירות על פני 14 קומות, בנות 6–10 יחידות דיור כל אחת.
שני האגפים של המבנה צופים אל פארק וולפסון מצד אחד ויפו מצד שני, בנויים בזווית מעל שתי קומות של מרכז מסחרי, ויוצרים חצר חצי-פתוחה המשמשת כמרחב קהילתי משותף בפנים המבנה.
בכדי לנהל את אחזקת המתחם כולו, הוקמה בשנת 1982 חברת בית הזהב בע"מ, שבראשה עמדו בני הדודים מרדכי ויואב רובינשטיין.
בשנת 1989, הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, והציעה לציבור 12% ממניות החברה, בעוד יתר המניות הוחזקו בידי מרדכי רובינשטיין, יצחק זאוברמן וחיים בר-זיק.
החברה מחזיקה בבעלותה גם בשטחי המסחר והחניונים שבמתחם, ופועלת באמצעות חברות הבת "יצלף חברה למפעלי בנין בע"מ" ו"הרפז זהב בע"מ".
נכון ל-2025 מנכ"ל חברת בית הזהב הוא גולן רובינשטיין, בנו של המייסד מרדכי רובינשטיין, ומנכ"לית בית גיל הזהב עצמו היא חני שמש.
לצד יחידות הדיור, כולל בית גיל הזהב מתקנים קהילתיים שונים כגון מועדון, ספרייה, חדרי חוגים ועוד.
הדיירים יכולים לקבל רצף טיפולי בהתאם למידת העצמאות התפקודית שלהם - אוכלוסייה עצמאית, מחלקה תומכת, ומחלקה סיעודית המספקת טיפול רפואי רציף ועזרה מלאה בתפקוד.
בשנות השמונים הוגשו תביעות כנגד בית גיל הזהב וחברת ראובן גרוס על כך שסנדלו וגררו כלי רכב שחנו בחניוני המתחם, בניגוד לחוק.
בשנת 2016 אירע פיצוץ של מטען חבלה בחניון המתחם ממנו נהרג עלי אבו עדס, תושב יפו.
כעבור כארבע שנות חקירה פוענח המקרה וכתבי אישום הוגשו נגד בנו של ההרוג ואחיינו, בגין המתה בקלות דעת, קשירת קשר לביצוע פשע ועברות נוספות, שכן התברר כי המוות היה תוצאה של "תאונת עבודה" וכי המטען שהתפוצץ היה מיועד לאדם אחר.
בֵּית דָּגָן היא מועצה מקומית במחוז המרכז בישראל הסמוכה מצפון לראשון לציון, וקרויה על שם עיר מקראית ותלמודית בשם זה.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1953.
בבית דגן יש כמה גני שעשועים גדולים, מתנ"ס פעיל, בריכת שחייה הפעילה בחודשי הקיץ, מגרשי ספורט, ספרייה, שני בתי ספר (דתי וחילוני) בית ספר שדות, ובית ספר רמב"ם.
ושתי תנועות נוער פעילות (תנועת הצופים ובני עקיבא).
בראש מועצת בית-דגן עמד מאז 1984 ועד 2012 אלי דדון.
עם פרישתו מהמועצה, מילא את מקומו עו"ד זוהר מדר ומאז הבחירות המוניציפליות שהתקיימו בסוף שנת 2013 עומד בראשה רו"ח רחמים תנעמי.
בבחירות המוניציפליות שהתקיימו באוקטובר 2018, נבחר אלי דדון לראשות המועצה פעם נוספת, לאחר 6 שנים שלא היה בתפקיד.
בית דגן נזכרת לראשונה בתנ"ך בספר יהושע בתיאור ערי השפלה, בגרסה "בית דגון", כשמו של האל הפלשתי דגון: .
במנסרת סנחריב, המתארת את מסע סנחריב בלבנט, מוזכרת בית דגן (bīt-dagana) יחד עם בני ברק, יפו ואזור כאחת מערי צדקא מלך אשקלון שכבש סנחריב.
בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד התקיימה בית דגן כיישוב יהודי.
בתוספתא נזכרת הקפדה יתרה על דיני טומאה וטהרה מצד תושבי המקום: .
בית דגן נזכרת גם באונומסטיקון של אוסביוס ובמפת מידבא כעיירה השוכנת בין יפו ולוד.
בעת המודרנית שכן במקום הכפר הערבי בית דג'אן, שתושביו נטשוהו במלחמת העצמאות.
על אדמותיו הוקם היישוב היהודי בית דגן, שבמשך שנים רבות היה מוכר כבית דגון.
המתיישבים הראשונים הגיעו כבר בחודש מאי 1948 מבולגריה, רומניה, מצרים, טורקיה ופולין.
חלקם הגיעו היישר מן האונייה ואחרים הגיעו במהלך אותה שנה ממעברות פרדס חנה ובאר יעקב.
במהלך שנת 1949 הגיעו לבית דגן מתיישבים ממוצא תימני, חלקם עולים חדשים וחלקם תושבים מאזור ירושלים שביקשו למצוא אזור שקט יותר מאזורי החיכוך עם הירדנים.
החל בשנת 1956 החלו להגיע לבית דגן עולים ממרוקו.
רוב האדמות שהיו שייכות לכפר הערבי נלקחו משטח השיפוט של בית דגן וניתנו ליישובים השכנים, דבר שהקשה על התפתחותו התקינה של היישוב.
בשנים הראשונות נעשה ניסיון שהמתיישבים יקימו משקי עזר חקלאיים, ניסיון שלא צלח.
במשך שנים רבות הוזנח היישוב על ידי הרשויות, עד אשר בשנת 1979 הוכנה תוכנית מתאר אשר קבעה את מגמות הפיתוח של היישוב.
מאז ועד היום נבנו שכונות חדשות, הוקמו מבני ציבור חדשים, ושודרגו הישנים.
את תוכנית המתאר ואת מבני הציבור תכנן האדריכל אלי שפיר.
היישוב בית דגן הפך ליישוב פורח, אטרקטיבי במרכז הארץ, ובו אוכלוסייה מגוונת.
ביישוב המשרד הראשי של חברת אגד הנקרא "בית אגד".
בנוסף לכך, התקיימה ביישוב מצודת טיגארט שכיום משמשת את מטה אגף התנועה הארצי של משטרת ישראל.
ביישוב ישנו גם בית עלמין בשם "בית עלמין בית דגן".
בית דוד הייתה שושלת מלוכה שהשתייכה לשבט יהודה.
על פי המסורת המקראית השושלת התחילה במלך דוד.
כל מלכי יהודה בימי בית ראשון, למעט עתליה, השתייכו אל שושלת זו.
המקור הקדום ביותר המזכיר את השושלת הוא כתובת תל דן הכתובה בארמית ומתוארכת בין המאה ה-9 לפנה"ס למאה ה-7 לפנה"ס, בכתובת כתוב: "הרגתי את יהו]רם בן [אחאב]מלך ישראל והרג[תי את אחז]יהו בן [יהורם מלך]בית-דוד.
ואשים [את עריהם חורבות ואהפוך את ארצם ל[שממה...
אודות שלמה המלך, שעל פי ספר שמואל היה בנו של דוד המלך, טרם נמצאו כתובות בהן הוא נזכר או ממצא ארכאולוגי אחר הנקשר אליו ישירות.
יוסף בן מתתיהו מזכיר בכתביו מסורות אודות קיומן של איגרות בארכיונים הממלכתיים בצור שהחליפו ביניהם שלמה המלך וחירם מלך צור.
חלק מן המלכים בשושלת, מוזכרים בכתובות חוץ מקראיות בנות התקופה, כמו מצבת מישע, שהוקמה בעקבות מאבקים בין ממלכות ומנסרת סנחריב, כתובת ניצחון אשורית שנוצרה בעקבות מסע הכיבוש ביהודה.
את ממצאי החפירות משלהי המאה ה-11 לפנה"ס וראשית המאה ה-10 לפנה"ס במבצר האלה מייחס הארכאולוג יוסף גרפינקל לתקופת דוד המלך ורואה בהם הוכחה לכך שבזמנו של דוד הייתה ביהודה ממלכה חשובה וחזקה, כמתואר במקרא.
לפי ספר מלכים ודברי הימים המלכים בשושלת בית דוד היו: דוד, שלמה, רחבעם, אביה/אבים, אסא, יהושפט, יהורם, אחזיהו, יהואש, אמציהו, עוזיהו/עזריהו, יותם, אחז, חזקיהו, מנשה, אמון, יאשיהו, יהויקים, צדקיהו, ויהויכין.
מלכות בית דוד נתפסת במסורת היהודית כמלכות נקיה ומוסרית יחסית למלכות ישראל, למרות שהיו מלכים משושלת זו שעשו הרע בעיני ה' (כמו אחזיהו, אחז, ובייחוד מנשה).
בתלמוד ישנה התייחסות למלכות זו ואנשיה מתוארים שם כצנועים וענוותנים שמקבלים עליהם את עול התורה.
למלכים מבית דוד ישנו מעמד מיוחד בהלכה, כמו משיחה בשמן המשחה, משיחה על מעיין, ומותר להם לשבת לצד הסנהדרין בלשכת הגזית של בית המקדש.
יעקב ברך את יהודה בנו: , והפרשנים רואים בכך הבטחה כי מלך ישראל יהיה משבט יהודה.
יתר על כן הובטח לדוד כי ביתו ימלוך עד עולם:.
על פי ספר מלכים, המלכה עתליה רצחה את כל בני המלוכה ורק יהואש, נכדה, נותר מוסתר בידי כהנים.
בשנת 538 לפנה"ס (48 שנה לאחר חורבן בית המקדש הראשון), חזרה שושלת בית דוד ליהודה עם שיבתו של זרובבל בן שאלתיאל בשיבת ציון.
מסופר בבראשית רבה "אמר רבי לוי: מגילת יוחסין מצאו בירושלים וכתיב בה הלל מדוד".
רבי יוחנן הסנדלר הוא, על פי רושמי יוחסין אלו, מבני בניו של הלל הזקן.
בשל כך נחשבו צאצאיו, שושלת הנשיאות, לממשיכי מלכות בית דוד.
רש"י התייחס על שושלת זו.
ראשי הגולה שבבל יוחסו לבית דוד, ונחשבו על ידי העם היהודי כמעין המשך למלכות בית דוד בגלות.
בימי הביניים המאוחרים המהר"ל מפראג ורבי שלום שכנא מלובלין (חותנו של הרמ"א) היו ידועים כממשיכי השושלת.
במאה ה-18 נעשו מאמצים לזהות ולרשום את השושלות ואף הודפסו ספרים בעניין, בידי אפרים זלמן מרגליות, הרב נפתלי כ"ץ (מחבר הספר "סמיכת חכמים") ועוד.
לשושלת זו התייחסו משפחת קלונימוס, משפחת יפה, משפחת מרגליות, משפחת רוקח, משפחת כ"ץ, משפחת לנדא ועוד.
במאות ה-11-15 חיו בדרום צרפת (פרובאנס) ובצפון ספרד (ברצלונה) מספר משפחות שלפי המסורת המשפחתית התייחסו לראשי הגולה הגאונים של גלות בבל מבית דוד.
משפחות אלו קבלו בקהילות את התואר 'נשיא' וכונו "בני חורין".
היה להם מעמד כלכלי וחברתי מיוחד בקהילה היהודית.
הם היו מקורבים לשלטון, וחלקם מילאו תפקידים של יועצים וגובי מס/שרי אוצר.
היו להם זכויות מיוחדות בנרבון, ברצלונה, אראגון וקסטיליה.
בתור בעלי תפקידים ומעמד מיוחדים, זכו המשפחות לקבל אחוזות ותוארי אצולה – דון, ואבירות – 'דה לה קבלרייה', ממלכי ארגון וקסטיליה.
בין משפחות ה'נשיאים' ('בני החורין') ניתן למצוא את המשפחות: אבן עזרא, הלוי, אבולעפיה, אבן שושן, בנבנשתי, חסדאי, חרל"פ, שאלתיאל ועוד.
יש לציין שיש עדויות (כולל ערבוב של שמות) שחלק ממשפחות ה'נשיאים' התחתנו זו עם זו (בעיקר חסדאי, מכיר, שאלתיאל, הלוי ובנבנשתי) במיוחד בברצלונה וגירונה של המאות ה-12-13.
חלק מהייחוס לבית דוד נובע מהקשר של חלק מהמשפחות עם ראשי הגולה והגאונים מבבל המיוחסים לבית דוד.
הרבנים מבבל הגיעו לפרובאנס עם הקמת המרכז היהודי בנארבון כנראה במאה ה-10 או 11. ייתכן ורבנים מבבל הגיעו גם לספרד המוסלמית באותה תקופה ויצרו שושלות של 'נשיאים' גם שם.
תיאור משפחות ה'נשיאים' בפרובאנס וברצלונה במאה ה-12 מופיע אצל בנימין מטודלה ואלחריזי.
אולם, ייחוסים אלו הם חסרי עדויות היסטוריות של הקשר הישיר לבית דוד, ויכול להיות שנעשה בהם שימוש לשם האדרת אדם מסוים או משפחה מסוימת בהתאם למסורת משפחתית
לפי הרמב"ם (1135-1204) "הגדול בחכמה שבכולן מושיבין אותו ראש עליהן, והוא ראש הישיבה והוא שקורין אותו החכמים נשיא בכל מקום" (רמב"ם, הלכות סנהדרין א, ג).
הרמב"ם במקום אחר בהקדמתו לפרק חלק כותב: "אין מלך לישראל אלא מבית דוד ומזרע שלמה בלבד, וכל החולק על המשפחה הזאת - כפר בשם יתברך ובדברי נביאיו".
על פי המסורת המשיח יהיה מבית דוד, ולכן משיחי השקר תמיד ייחסו עצמם לבית דוד, לפיכך תפילות רבות בסידור התפילה היהודי מבקשות לכונן מחדש מלכות יהודית משושלת זו.
ישנם אישים מפורסמים שהמסורת מייחסת אותם לדוד המלך, אם בייחוס "ישיר" דור אחר דור עד הלל הזקן או רבי יוחנן הסנדלר ומשם לדוד (ודוגמאות לכך הן המהר"ל ורש"י), או בייחוס ללא מסורת ספציפית מדויקת.
המגיד ממזריטש לפי המסופר היה בעל ייחוס לדוד המלך, אך המגילה בה הופיע הייחוס נשרפה.
ישנו ספר יוחסין של משפחת דיין (=נשיא) מחלב, מגילת יוחסין של משפחת דנינו ממרוקו, וכן ספר יוחסין למשפחת חרלפ ודון-יחיא.
משפחות רבות מונות את ייחוסן לדוד המלך בדרך זו, אך מומחי הגנאלוגיה מטילים בכך ספק.
המאמינים במשיחיותו של מנחם מנדל שניאורסון טוענים שאף הוא מזרע בית דוד.
לפי הבשורה על-פי מתי , שבברית החדשה יוסף, בעלה של מרים, אם ישו הוא מצאצאי בית דוד.
האוונגליונים של מתי ושל לוקאס בברית החדשה מפרטים את הגנאלוגיה של יוסף עד דוד המלך, ולוקאס אף ממשיך לפרט עד אדם הראשון.
יש מספר טיעונים תאולוגיים שנוסחו בידי הוגים נוצרים כדי להסביר כיצד ישו מיוחס לדוד, למרות שיוסף לא היה אביו אלא הוא נולד באורח נס כהתגשמותו בבשר של האל הבן.
אולי המקובל ביותר, עוד מאז אוגוסטינוס מתרץ שישו היה בנו המאומץ של יוסף ולכן נמנה חוקית על צאצאיו.
טיעון אחר הוא שישו מיוחס למלך ישראל מצד אמו מרים הבתולה, וגם מיישב את ההבדלים המרובים בין אילנות היוחסין שלו בבשורה על פי מתי ובבשורה על פי לוקאס בכך שהאחרון מתאר את מוצאו לא מצד יוסף אלא מצד מרים.
באקדמיה, יש הטוענים כי רציפות בית דוד היא מושג ספרותי, שקודש לצרכים לאומיים, וכי למעשה נפסקה השושלת מספר פעמים עוד בימי מלכות יהודה, וכן לאחריה.
בהלכה, בית דין הוא מוסד בעל סמכות שיפוט, בדומה לבית משפט במשפט החילוני.
גודלו המינימלי הוא שלושה דיינים.
בידי בית הדין הסמכות לשפוט ומתוקף כך להעניש, לעשות צדק ממוני, ובבית דין המורכב מ-23 או 71 אפילו לפסוק עונש מוות.
לבית הדין הגדול (הסנהדרין) ישנה גם הסמכות העליונה לפרשנות ההלכה, סמכות השקולה לחקיקה.
על פי היהדות, בכל סכסוך יש לפנות לבית דין בלבד, וקיים איסור לפנות לבתי משפט הקרויים ערכאות של גויים.
הפניה לבית משפט חילוני מותרת רק במקרה שמדובר במציאות בה אי אפשר להביא את האדם השני אל בית הדין הרבני ולאחר שבית הדין יתן הסכמה לכך.
משפט המלך הנזכר בזמן מלכות שלמה המלך הוא באופן שהמלך מכהן כאב בית הדין ועמו שני דיינים נוספים לכל הפחות, למעט במקרה שבית דין מאשר אחרת.
בזמן בית המקדש, בית הדין הגדול – הסנהדרין, היה יושב בלשכת הגזית שבבית המקדש.
בתלמוד הבבלי, במסכת תענית, אף מצוין מקור השם הר המוריה – "הר שממנו תצא הוראה לישראל".
בתי דין של עשרים ושלשה היו פזורים במחוזות ובערים.
ישנם שלושה סוגים של בתי דין:
בית דין של שלושה דיינים, המוסמך לשפוט בדיני ממונות;
בית דין של עשרים ושלושה, נקרא גם "סנהדרין קטנה", המוסמך לדון בדיני נפשות;
בית דין של שבעים ואחד, נקרא גם "סנהדרין גדולה", המוסמך לדון בדינים הנוגעים לכללותו של העם.
סופרי הדיינים היו בעלי תפקידים בבית הדין שאינם חבריו, ותפקידם הוא כתיבת הפרוטוקול של הדיינים המזכים ושל המחייבים.
הצורך בהם עולה מכך שהדיונים נמשכו לאחר ליל התייעצויות והיה צורך בתזכורת עבור הדיינים לגבי עמדותיהם יום קודם, שכן המזכה לא יכול לחזור בו והמחייב יכול, ולמטרת תיקון במקרה של טעות בדברי המזכים.
סמיכת הזקנים בטלה, ולפיכך עונשים כגון מלקות ומוות לא חלים בימינו.
גם אפשרויות הדיון בדיני ממונות מצומצמות יותר בשל כך, ולמשל הן אינן כוללות אפשרות לדון דיני קנסות.
סמכותו של בית הדין הרבני הרשמי של ישראל מוגבלת בחוק לדיני גיטין, קידושין, חלק מענייני המעמד האישי, ונושאים ממוניים מסוימים.
עד לשנת 2006 נהגו בתי הדין הרבניים הרשמיים לדון גם בדיני ממונות כלליים, במקרים שהצדדים חתמו על הסכם בוררות הממנה את בית הדין כבורר ביניהם.
ככל פסק בוררות, החלטות בתי הדין היו ניתנות לאכיפה בהוצאה לפועל, ומונעות דיון מחודש באותו סכסוך בבית משפט.
ב-6 באפריל 2006 פסק בית המשפט העליון באופן תקדימי כי בית הדין של ישראל אינו מוסמך בחוק לפעול כבורר.
יתרונה של מערכת בתי הדין לממונות היא ביעילות ההליך ובמחירו הנמוך (להבדיל מבוררות עסקית רגילה).
בתי דינים כאלו היו מופעלים על ידי הרבנות הראשית לישראל וכיום בעיקר על ידי ארגונים דתיים פרטיים.
למרות שישנם טוענים רבניים העוסקים בייצוג בפני בתי הדין, מקובל גם לגשת אליהם ללא יצוג.
הבחנה זו מבטאת את העובדה שהמשפט העברי נוטה לגישה האינקויזיטורית, על פיו מוטלת האחריות המלאה של ניהול הדיון וחקירת האמת על בית הדין עצמו, ולא על הצדדים המתדיינים בלבד (השיטה האדברסרית).
בתי הדין לממונות, הם מוסדות פרטיים הדנים בסכסוכי ממון על פי דין תורה, ובמסגרת חוק הבוררות.
בקהילות החרדיות ישנם בתי דין רבים.
הוותיקים שבהם הם בית הדין של העדה החרדית בירושלים ובית דין צדק בני ברק של הרב ניסים קרליץ בבני ברק.
גם בקרב הציבור הדתי לאומי קיימים בתי דין לממונות לא מעטים.
הבולט בהם הוא רשת בתי הדין לממונות ארץ חמדה גזית המהווה חיבור בין בית הדין שהוקם על ידי מכון ארץ חמדה ללימודי דיינות, וארגון "גזית" אשר הוקם על ידי הרב ד"ר משה בארי, מיסודה של "מורשת המשפט בישראל" בראשות פרופסור נחום רקובר.
בשנת תשס"ח הוקם פורום בתי הדין לממונות, המשמש כמטריה לפעילות בתי הדין של הארגונים: ארץ חמדה-גזית, הליכות עם ישראל, ומכון משפטי ארץ.
באלול תשפ"א הוקם ארגון 'לכתחילה - מערך בתי הדין לממונות', המאגד כשלושים בתי דין לממונות בפריסה ארצית.
בית דין הוא מוסד המוסמך לפסוק בסכסוכים, לרוב בתחום מסוים ומוגדר, ובאופן כללי כגוף המכריע בנושאים משפטיים.
בית המשפט הוא המערכת הכללית של המדינה הדנה בסכסוכים.
לצידה פועלת מערכת של בתי דין המוקצים לתחומים מסוימים, ודנים בסמכות מקבילה לבית המשפט או בסמכות ייחודית בתחום בו הם פועלים.
בנוסף לבתי הדין הפועלים במדינות השונות, ישנם בתי דין בינלאומיים, העוסקים לרוב בהפרות של המשפט הבינלאומי הנוגעות לפשעי מלחמה.
בתי הדין מאופיינים בכך שלעיתים המותב היושב בהם כולל, לצד משפטנים, או אף במקומם, נציגים בעלי ידע והבנה ייחודית בנושא בו דן בית הדין, אך הדיוטות בנושאים משפטיים.
כך, למשל, הרכבו של בית הדין לעבודה כולל נציגי ציבור (נציג העובדים ונציג המעסיקים) שלרוב אינם משפטנים, והרכבו של בית דין צבאי כולל גם קצינים שאינם משפטנים.
כן דן בית הדין לרוב על פי סדרי דין ייחודיים לו, ולעיתים על פי מערכת דינים מהותית מיוחדת, כבמקרה של בית דין דתי, הדן על פי הדין הדתי (לדוגמה השריעה במקרה של בית הדין המוסלמי).
במשפט בישראל, מקובל להבדיל בין בית משפט ובין בית דין, במאפיינים של "מי", "מה", ו"איך".
מי קובע את פסק הדין: בבית משפט רק שופטים קובעים את פסק הדין, ואילו בבית דין גם חסרי השכלה משפטית עשויים להיות קובעי פסק הדין (רבנים, נציגי ציבור, קצינים ועוד).
על פי מה ניתן פסק הדין: בבית משפט פסק הדין ניתן רק על פי החוק הישראלי, ואילו בבית דין מתחשבים במערכת משפט נוספת (ההלכה, תקנות צבאיות ועוד).
איך מתנהל סדר הדין: בבית משפט יש מערכת פרוצדורלית קבועה לפיה מתנהל סדר הדין, לעומת זאת לכל בית דין יש מערכת פרוצדורלית עצמאית.
עם זאת, במדינת ישראל הטשטש מעט הגבול בין בית הדין ובית המשפט, עם הקמתם של בית המשפט לענייני משפחה ובית המשפט לעניינים מנהליים, שעל אף שיש בהם מקצת ממאפייני בית הדין, הם נחשבים לחלק ממערכת בתי המשפט הכלליים.
"בית דיזנגוף" או "בית העצמאות" הוא כינויו של בית מספר 16 בשדרות רוטשילד שבעיר תל אביב-יפו, ובו התגוררו ראש העיר הראשון של תל אביב, מאיר דיזנגוף ורעייתו צינה.
הבית הוא מראשוני בתיה של העיר, ובו הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל בה' באייר תש"ח, עת שימש המבנה כמוזיאון תל אביב לאמנות הראשון, בטרם עבר למשכנו הנוכחי.
במבנה פועל מוזיאון בית העצמאות (בעבר היכל העצמאות) ובחלקו האחר מתוכנן מערך תערוכות חדש.
ב-5 בפברואר 2010 נכנס לתוקף חוק בית העצמאות, תשס"ט-2009, שעל פי החוק תתמקד הפעילות בבית בשלושה נושאים: האחד, המפעל הציוני משלהי המאה ה-19 עד היום, רצף ההתיישבות והעלייה בארץ ישראל במשך הדורות, תולדות משפחת דיזנגוף ומורשתו.
בנייתו של המבנה הראשוני, בשדרות רוטשילד, לא הרחק מפינת רחוב הרצל, הסתיימה ב-1910, שנה לאחר ההכרזה על הקמת שכונת "אחוזת בית", ששמה שונה ל"תל אביב".
הוא תוכנן כבית קומה אחת מקורה ברעפים.
דיזנגוף, שהיה מראשוני הקבוצה שהחליטה על הקמת השכונה, היה גם אחד מחברי ועד השכונה ובין השנים 1911–1921 עמד בראשו, ולאחר מכן, כאשר נעשתה לרשות עירונית עצמאית, נבחר דיזנגוף להיות ראש העיר הראשון.
בשלהי שנות ה-20 התווספה לבניין קומה שנייה שעוצבה בסגנון אקלקטי-מזרחי על ידי האדריכל דב הרשקוביץ.
מתוקף תפקידו של בעל הבית נהגו להתכנס בו כל ראשי היישוב באותה תקופה, ולמעשה הפך המקום לבית העירייה הראשון.
לאחר פטירתה של רעייתו צינה, בפברואר 1930, הקדיש דיזנגוף את הבית לזכרה "למפעל האמנותי והתרבותי, מוזיאון תל אביב", כאשר חלק מיצירות האמנות רכש בכספו שלו.
ביוני 1930 כלל הוועד הזמני של המוזיאון, בין השאר את דיזנגוף, שושנה פרסיץ, חיים נחמן ביאליק, ישראל רוקח וש.
בין חברי "הוועד המייעץ" היה גם הצייר ראובן רובין.
האדריכל קרל רובין מונה לתכנון המוזיאון המורחב ועיצב את המבנה בצורה סימטרית מעוטת עיטורים - סגנון פשוט שאפיין את הבנייה בעיר באותה תקופה.
ב-1932 נפתח המוזיאון רשמית במעמד הנציב העליון.
במקביל פעלו בבית באותה תקופה בנק והקונסוליה הבלגית.
דיזנגוף המשיך להתגורר בקומתו השלישית של הבית עד יום מותו ב-1936 ובצוואתו הוריש את המקום "לילדי תל אביב ולתושבי העיר".
בשנות ה-40 וה-50 התקיימו בבית קונצרטים של מוזיקה קאמרית.
קונצרט כזה מתואר בספרו של משה שמיר "יונה מחצר זרה", הראשון בטרילוגיה "רחוק מפנינים".
כשהחליט בן-גוריון על הכרזת המדינה, ב-14 במאי 1948, נבחר המקום כמתאים ביותר לארח את מועצת העם לטקס החגיגי, בין השאר היות שנחשב כמוגן יחסית מפני הפצצות אפשריות על ידי חילות האוויר של מדינות ערב.
האולם שבקומה הראשונה הוכן בזריזות לקראת ההכרזה, כשבתי הקפה הסמוכים מנדבים כיסאות.
אחר הצהריים, סמוך לשעה 16:00, הקריא בן-גוריון מעל גבי הדוכן המאולתר את הכרזת העצמאות בפני 350 קרואים, בעוד ההמונים, ששמע האירוע גונב לאוזניהם, גדשו את השדרה מחוץ לבניין והאזינו לה באמצעות רמקולים שהוצבו בחוץ.
לאחר שנפטר דיזנגוף, הועבר המבנה לבעלות עיריית תל אביב, אולם זו העבירה את הבעלות עליו לידי המדינה.
זמן מה לאחר חנוכת המשכן החדש של המוזיאון בשדרות שאול המלך, באפריל 1971, עוד המשיך המוזיאון להציג בבית דיזנגוף, אולם במהרה הבניין נזנח.
לאחר שנה, החליט בן-גוריון לגאול את האתר ההיסטורי משממונו והכריז על הקמת מוסד לחקר התנ"ך הראשון מסוגו בישראל.
המבנה הועבר לידי החברה לחקר המקרא.
בבית החל לפעול מוזיאון "בית התנ"ך".
המוזיאון פעל בבית דיזנגוף עד חורף 2012; עם התחלת הפעלתו של "חוק בית העצמאות", הועברו בהדרגה כל המוצגים של "מוזיאון התנ"ך מהבית, וכן פעילות "החברה לחקר המקרא", אל מספר אתרים נבחרים; חלק מהם אל שטחה של אוניברסיטת בר-אילן, וחלק אחר אל בית "היכל שלמה" בירושלים.
חלק נוסף עתיד להיות מוצג בבית התנ"ך אשר יוקם בירושלים.
לפחות מאז 2023 עומד הבית בתהליך שיפוץ, ונכון לאפריל 2024 רחוקות העבודות מלהסתיים.
ביתם של מאיר וצינה דיזנגוף
בקומה השלישית נמצאים פריטים מקוריים מדירתו של דיזנגוף, בחדר אחד בלבד המשמש להנצחת בני הזוג דיזנגוף.
על הקמת חדר הזיכרון החליטה עיריית תל אביב בשנת ה-90 להקמת העיר (1999).
רהיטים ויצירות אמנות רבות מהדירה המקורית הוצאו מהמקום ומאוחסנים כיום במחסן של העירייה.
בשנת 2004 הוקמה עמותת "יד מאיר וצינה דיזנגוף", המופקדת על שימור והנצחת מורשתו של דיזנגוף.
העמותה הוציאה לאור ארבעה ספרים שכתב מאיר דיזנגוף, בהם ספרו עם תל אביב בגולה.
בנוסף למוזיאון בית התנ"ך הפעיל מוזיאון ארץ ישראל בשטחי מבואת הבית ובאולם ההכרזה את בית העצמאות; קיים בו שחזור חלקי של אולם המוזיאון כפי שהיה בעת ההכרזה על המדינה.
רק חלק מהפריטים באולם מקוריים, ואחרים שוחזרו בקפדנות.
התצוגה בהיכל, נפתחה בשנת 1978 והכילה ציורים מאוסף מוזיאון תל אביב ומוצגים שונים המתעדים את ההכרזה.
בהיכל פועלת מצגת והקלטה של ההכרזה.
בנוסף יש במקום מספר חדרי תצוגה המציגים תמונות ומסמכים, הקשורים לאירוע.
באתר ניתנו הדרכות אשר שלבו הן את סיפורו של הבית והקמת העיר תל אביב, והן את סיפורו של טקס הכרזת העצמאות והאירועים הדרמטיים שהובילו אליו.
הסיור באתר כלל סרט קצר על תולדות הבית, וכן הסבר באולם ההכרזה, במהלכו שומעים המבקרים קטעים נדירים מתוך טקס ההכרזה, כולל נאומו של בן-גוריון, ברכת הרב פישמן, ונגינת התקווה על ידי התזמורת הפילהרמונית.
ביולי 2009 אישרה הכנסת את חוק בית העצמאות, תשס"ט-2009, שנכנס לתוקף ב-5 בפברואר 2010. שמטרתו מוצגת בסעיף 1 שלו:
מטרותיו של בית העצמאות מפורטות בסעיף 5 לחוק:
(1) לשחזר ולשמר את הבניין שבו הוכרזה עצמאות ישראל והתכנסה מועצת המדינה הזמנית, לרבות שחזור האולם שבו התקיימה ההכרזה וטיפולו ולהציג מוצגים הקשורים להכרזה ולמגילת העצמאות;
(2) לשמש מוזיאון שבו יוצגו, באמצעים מוזיאליים הולמים, תולדות עם ישראל בארץ ישראל לאורך הדורות מראשית קיומו ועד לעת הזאת, תוך מתן ביטוי לחשיבות הלאומית וההסיטורית של שיבת העם היהודי לארץ ישראל ולהקמת המדינה;
(3) לקיים פעילות חינוכית ותרבותית ברוח מגילת העצמאות, תוך הדגשת הזיקה בין התנ"ך ובין עצמאות ישראל, בנושאים הנוגעים למטרות חוק זה;
(4) לשמר את זכרו ופועלו של מאיר דיזנגוף בהתאם למטרות חוק זה.
החוק החל להיות מופעל במהלך שנת 2012, ועל פיו עובר הבית שינויים בהדרגה, עד להשלמתו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה למוזיאון בית העצמאות.
האנדרטה נמצאת במרכז השדרה, מול בית דיזנגוף, והיא הוקמה ב-1949 במלאת 40 שנה לייסוד העיר.
האנדרטה הוקמה בנקודה הסמלית שבה נערכה הגרלת המגרשים על ידי עקיבא אריה ויס ביום ייסוד אחוזת בית, ובה גם עמד מכון מים קטן ובו בית הוועד הראשון שעבר מאוחר יותר לרחוב ביאליק כמשכן עיריית תל אביב.
על האנדרטה חקוקים שמות המייסדים ובצדה האחורי (בתמונה) תבליט, שנעשה על ידי הפסל אהרן פריבר, ובו שלוש שכבות.
הקטע במרכז השדרה שבו נמצאת האנדרטה נקרא "כיכר המייסדים", אולם רק בשנת 2005 הוצב שלט המעיד על כך.
בית דג'אן היה כפר ערבי כ-9 קילומטרים דרומית-מזרחית ליפו, בסמוך לכביש מראשון לציון ליהודיה (היום כביש 412) וגם בסמוך לדרך ההיסטורית בין יפו לירושלים דרך רמלה (היום כביש 44).
הכפר היה שייך לנפת יפו המנדטורית, שמו מגיע ככל הנראה משמו של האל הכנעני דגון.
במהלך מלחמת העצמאות הכפר נכבש ותושביו ברחו לרמלה.
בתנ"ך, ובטקסטים מצריים ואשוריים קדומים, מוזכר היישוב בית דגון, ששמו התגלגל כבית דגאנא בתקופה האשורית וכ-Keparadagon ("כפר דגון") בתקופה הרומית.
בתקופה זו התקיים במקום יישוב שומרוני שבו הקים בבא רבא בית כנסת במאה ה-4.
הח'ליף האומיי השאם אבן עבד אלמלכ בנה בכפר ארמון, והצלבנים בנו בו מבצר בשם קסאל מַאֵן.
במקום נשארו שרידי מבנים עתיקים מערות ובורות.
במקום אחר, הוא כותב שרוב תושבי העיירה בזמנו היו שומרונים.
במאה ה-11, בית דג'ן שימשה כמפקדה של הצבא הפאטמי בארץ ישראל.
בשנת 1596, במפקד האוכלוסין שערך השלטון העות'מאני, גרו בכפר 633 איש.
במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1931, נמנו בבית דג'אן 2,626 מוסלמים, 27 נוצרים ו-11 יהודים שהתגוררו ב-591 בתים.
לפי סקר הכפרים 1945 מנתה אוכלוסיית בית דג'אן 3,480 נפשות, מתוכם 130 נוצרים והיתר מוסלמים.
בתקופת המנדט הבריטי גדלה אוכלוסיית בית דג'אן ב-127% הכפר היה בעל שטח נרחב של 17,327 דונם, מתוכם היו 1,975 דונם בבעלות יהודית .