tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלבורסן הודיעה על התפטרותה בעקבות הבחירות המקומיות בשנת 2011. המנהיג החדש היה אמור להיבחר בקונגרס מפלגתי יוצא דופן בשנת 2012. אודון ליסבקקן, הייקי הולמוס ובארד וגאר סולח'ל הודיעו על מועמדותם לתפקיד המנהיג.
ליסבקקן נבחר למנהיג המפלגה ב-11 במרץ 2012.
בבחירות לפרלמנט בנורווגיה מחזיקה מפלגת השמאל הסוציאליסטית בתפקיד המפלגה השביעית בגודלה בנורווגיה, מאחורי מפלגת העבודה, השמרנים, מפלגת הקידמה, הנוצרים-דמוקרטים, מפלגת המרכז והליברלים.
הפופולריות שלהם פחתה מהרמות שהשיגה ליגת הבחירות הסוציאליסטית.
ספירת המושבים שלהם עלתה לשיאה לאחר הבחירות לפרלמנט 2001 ; בחירות אלה ציינו גם את מספר הבוחרים הגדול ביותר של השמאל הסוציאליסטי, עם 12.5% מהקולות הלאומיים.
כאשר הוקמה ליגת הבחירות הסוציאליסטית בראשית שנות השבעים, המפלגה זכתה בבוחרים ממפלגת העבודה, ששלטה כממשלת רוב.
ספקולציות מוקדמות אמרו כי מפלגת העבודה איבדה 100,000 קולות לליגת הבחירות.
מפלגת השמאל הסוציאליסטי זכתה ב-16 מושבים בפרלמנט.
לאחר סיום תהליך האיחוד, בסיס הבוחרים של המפלגה קרס והם זכו רק ב-4.2% מהקולות הלאומיים בבחירות לפרלמנט בשנת 1977, וזכו לשני מושבים בלבד בפרלמנט.
לאחר הבחירות זכתה המפלגה בבוחרים חדשים, ובבחירות לפרלמנט 1989, היא אספה 10.1% מהקולות הלאומיים.
לאחר הבחירות המפלגה איבדה שוב את המצביעים, ואחרי הבחירות 1997 המפלגה גייסה 9 נציגים בפרלמנט.
לאחר שקיימו מה שרבים תיארו כבחירות גרועות בשנת 2001, מפלגת הלייבור הנורווגית איבדה רבים ממצביעיה לשמאל הסוציאליסטי, כאשר השמאל הסוציאליסטי גדל מ-6% ל-12.5% מההצבעה הלאומית, הפכה שוב למפלגה הרביעית בגודלה במדינה.
עם זאת, צמיחה זו לא ארכה זמן רב.
בבחירות 2005 קיבלה המפלגה 8.8% מהקולות; זה ירד עוד יותר בבחירות 2009, אז קיבלה המפלגה 6.2% מהקולות; ושוב בבחירות 2013, כאשר המפלגה אספה 4.1%, במרחק של 1,600 קולות מלהיכנס לרף הבחירות.
בחירות המחוז והעירייה בשנת 1975 זכו לירידה חדה בבוחרים, כאשר המפלגה זכתה בשיעור הצבעה מאכזב של 5.5% בבחירות המוניציפליות ו-5.7% בבחירות למחוז.
בסקר דעות שנערך לפני יום הבחירות בשנת 1975, ההערכה הייתה שמחצית מהמצביעים שהצביעו לליגת הבחירות הסוציאליסטית לא יצביעו שוב למפלגה.
הירידה בבוחרים נבעה מהתעוררות הבחירות של מפלגת העבודה במהלך הבחירות לפרלמנט בשנת 1973. המפלגה ירדה עוד יותר בתמיכה העממית בבחירות המקומיות בשנת 1979, והרוויחה 4.1% בעירייה ו-4.4% במחוז בהתאמה.
עד הבחירות המקומיות ב-1983, המפלגה גדלה ב-1% בבחירות העירוניות וב-0.9% בבחירות למחוז.
על פי סקר דעות שנערך בתחילת ספטמבר, מפלגת הלייבור תאבד ארבעה מנציגי אוסלו בפרלמנט למפלגת הקידמה, למפלגה השמרנית ולשמאל הסוציאליסטי.
אם הבחירות המקומיות ב-1983 היו בחירות לפרלמנט, השמאל הסוציאליסטי היה מקבל 8 מושבים בפרלמנט.
המפלגה הרוויחה 5.5% ו-5.7% בבחירות למחוז ולעירייה בשנת 1987 בהתאמה.
המחוז החזק ביותר של המפלגה היה נורדלנד, שם השיגה המפלגה 21.9% מהקולות העממיים.
בבחירות 1991 היה גידול גדול בבוחרים למפלגה, והמפלגה הרוויחה 11.6% בעיריות ו-12.2% במחוזות, והפכו את המפלגה למפלגה השלישית בגודלה בנורווגיה.
השמאל הסוציאליסטי, יחד עם מפלגת המרכז, מונה על ידי העיתונות הנורווגית ל"זוכים הגדולים "בבחירות.
בבחירות הבאות התכנסה המפלגה 5.9% בעיריות ו-6.1% במחוזות.
לפני הבחירות בשנת 1999, הסקרים הראו עלייה בתמיכה העממית בשמאל הסוציאליסטי באוסלו.
הסיבה לעלייה הייתה שהמפלגה שוב הצליחה לזכות בקולות ממפלגת העבודה.
המפלגה צברה 7.8% מהקולות בעיריות ו-8.5% במחוזות.
בשנת 2003, הבוחרים של המפלגה עלו באופן דרמטי במהלך הבחירות המקומיות ב-1999. למפלגה היו מה שרבים תיארו כ"בחירות שיא", וזכתה למרבית מצביעיה ממפלגת העבודה.
הבחירות ב-2007 הלכו רע למפלגה; בסיס הבוחרים שלהם צומצם במחצית מהבחירות המקומיות בשנת 2003. בבחירות המקומיות בשנת 2011 המפלגה הצליחה להחמיר עוד יותר והגיעה רק במעט ל-4% מכלל הקולות על בסיס ארצי.
לאחר מכן הודיעה המנהיגה קריסטין הלבורסן על התפטרותה בליל הבחירות.
מפלגת השמאל הסוציאליסטית קיבלה ביקורת מצד השמאל והאגף הימני של הפוליטיקה הנורווגית.
שיתוף פעולה עם מפלגת העבודה
המפלגה האדומה מתחה ביקורת על ה-SV על הקמת ממשלה עם מפלגת הלייבור (שנחשבת בעיני רבים בשמאל הנורווגי כנאו-ליברלית) ופתחה את ים ברנטס לקידוחי נפט, וכן תומכת במלחמה בהובלת נאט"ו בלוב.
מפלגת הרייך הסוציאליסטית הייתה מפלגה נאו-נאצית אשר פעלה בגרמניה המערבית.
המפלגה הוקמה ב-1949 בידי קבוצת פורשים ממפלגת הימין הגרמנית, וזכתה בהצלחה קטנה בבחירות בסקסוניה התחתונה ובברמן.
המפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק ב-1952.
ב-1949 ערכה מפלגת הימין הגרמנית בדק בית בשורותיה, וסילקה מתוכה כמה חברים בעלי אידאולוגיות נאו-נאציות.
ביניהם אוטו רמר, קצין ורמאכט שמילא תפקיד מפתח בסיכול קשר ה-20 ביולי, גרהרד קריגר מנהיג איחוד הסטודנטים הגרמנים בימי הנאצים, ופריץ דורלס.
השלושה התכנסו ב-2 באוקטובר בהמלין שם הכריזה על הקמת מפלגת הרייך הסוציאליסטית.
המפלגה הייתה נאו-נאצית בגלוי, והכריזה על עצמה כהמשך ישיר של המפלגה הנאצית.
אדם נוסף שהצטרף למפלגה והפך לאחד ממנהיגיה, היה הנס אולריך רודל.
קבוצת פורשים אחרת הקימה את מפלגת הרייך הגרמני, אשר הזדהת גם כן עם אידאולוגיות נאו-נאציות, אולם בצורה גלויה פחות.
מפלגת הרייך הסוציאליסטית ראתה בממשלת גרמניה המערבית ממשלת בובות של ארצות הברית.
לטענת המפלגה, המנהיג הלגיטימי האחרון של גרמניה היה קרל דניץ.
המפלגה דרשה את הקמתו מחדש של הרייך הרביעי כדי שיהווה צד שלישי בסכסוך שבין מדינות המערב הקפיטליסטיות למדינות הגוש המזרחי הקומוניסטי.
המפלגה דרשה לספח מחדש את שטחי גרמניה לצורך מרחב מחיה ולהחליף את הקו הכלכלי הקפיטליסטי-ליברלי שהובל בידי קונרד אדנאואר בסוציאליזם עממי.
המפלגה קידמה את אגדת תקיעת הסכין בגב, ועסקה באופן אינטנסיבי גם בהכחשת שואה.
לטענתה, המשרפות ותאי הגזים במחנות ההשמדה נבנו בידי בעלות הברית לאחר שהגרמנים פינו את המחנות.
בתעמולתה, השתמשה המפלגה באותן סיסמאות שחוקות של המפלגה הנאצית המקורית.
אנשי המפלגה נהגו להתלבש במדים נאציים, וההיררכיה המפלגתית התחלקה על פי עקרון הפיהרר.
למפלגה הייתה מיליציה צבאית למחצה שנקראה "רייכספרונט" וארגון נוער שנקרא "רייכסיוגנד".
אף על פי שכחלק מהמצע שלה התנגדה המפלגה בחריפות לקומוניזם, רמר וחבריו סברו שעם ברית המועצות יהיה קל יותר להגיע להסדר על איחוד גרמניה מחדש.
רמר היה משוכנע שבמלחמה בין ברית המועצות לארצות הברית, ידם של הסובייטים תהיה על העליונה, וחפץ שגרמניה תהיה נייטרלית בסכסוך כזה.
הוא הצהיר שכאשר תפרוץ המלחמה, הוא בעצמו יוביל את הצבא האדום בערי גרמניה.
לטענת החוקר האמריקני מרטין א.
לי, דעותיו של רמר משכו את תשומת לבם של הסובייטים, שבאותה עת ראו את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה כלא יעילה, וחיפשו בת ברית חדשה בגרמניה המערבית.
לי טוען כי מפלגת הרייך הסוציאליסטית קיבלה תמיכה כלכלית מהסובייטים.
מכיוון שדורלס, לפני פרישתו, היה חבר בבונדסטאג מטעם מפלגת הימין הגרמנית, הייתה למפלגת הרייך הסוציאליסטית נציגות בפרלמנט.
ב-1950 הצטרף למפלגה חבר נוסף בבונדסטאג פריץ רוסלר.
בבחירות במדינות הפדרליות ב-1951, זכתה המפלגה ב-16 מושבים בלנדטאג של סקסוניה התחתונה (עם 11% מקולות הבוחרים), וב-8 מושבים בבירגרשאפט של ברמן (עם 7.7%) מקולות הבוחרים.
ב-4 במאי 1951 הגיש הקבינט של גרמניה בקשה לבית המשפט הפדרלי לחוקה להכריז על מפלגת הרייך הסוציאליסטית כלא-חוקית.
ב-12 בספטמבר הודיע רמר על פיזור המפלגה, במטרה לנסות ולהקים אותה מחדש.
אולם בית המשפט הפדרלי הודיע שהפיזור אינו תקף, וב-23 באוקטובר הכריז על המפלגה כלא חוקתית.
נכסי המפלגה הוחרמו, והמנדטים שלה בבונדסטאג ובלנדטאג נפסלו.
כמו כן נאסר על הקמת ארגון יורש כלשהו למפלגה.
מרבית חברי המפלגה הצטרפו למפלגת הרייך הגרמני.
מפלגת הרפורמה הייתה מפלגה ערבית בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, שנוסדה ב-22 ביוני 1935 על ידי ד"ר חוסיין אל-ח'אלדי, ראש עיריית ירושלים, והייתה מפלגתם של משפחת ח'אלדי ותומכיה.
המפלגה הוקמה מתוך רצון מייסדיה שלא להצטרף לאחד משני המחנות היריבים, החוסייני והנשאשיבי, אלא לשמור על עצמאות וליצור לעצמם ולמשפחותיהם הזדמנות למנהיגות פוליטית.
בין מייסדי המפלגה היו מחמוד אבו ח'דרא (יפו), שבלי אל-ג'מל (ירושלים, נוצרי), וראשי העיריות פהמי אל-חוסייני (עזה), חוסני ח'ליפה (עכו), דוקטור סעדאללה קסיס (רמאללה) ועיסא בנדכ (בית לחם).
במרוצת 1932 חל פילוג בין משפחת נשאשיבי למשפחת ח'אלדי, שהיו בעלות ברית באופוזיציה לחוסיינים.
ירידת מעמדה של האופוזיציה, כמו גם הפגיעה ביוקרתו של ראע'ב נשאשיבי (שעמד בראש המחנה הנשאשיבי והאופוזיציה) עקב התנגדותו לקיום ההפגנות במאורעות אוקטובר 1933, הביאו את מחנה משפחת ח'אלדי לנתק את קשריו עם מחנה משפחת נשאשיבי ולהקים מסגרת פוליטית נפרדת משלהם.
בקיץ 1934 הם כוננו חזית אחת עם המחנה החוסייני, כשהציגו את חוסיין אל-ח'אלדי כמועמדם בבחירות לראשות עיריית ירושלים, נגד ראע'ב נשאשיבי, ראש העירייה המכהן.
בבחירות בספטמבר 1934 ניצח ח'אלדי את נשאשיבי, בין היתר הודות לתמיכת הבוחרים היהודים, ובינואר 1935 הוא מונה על ידי ממשלת המנדט לראש העירייה.
עקב כישלון המחנה הנשאשיבי בבחירות, באוקטובר 1934 הוחלט באופוזיציה לכונן מפלגה מאוחדת בשם "מפלגת ההגנה הלאומית" ולהרחיק את חוסיין אל-ח'אלדי משורות האופוזיציה באופן רשמי.
לאחר שמשפחת נשאשיבי איבדה בבחירות את ראשות עיריית ירושלים לח'אלדי, העבירו כמה ראשי עיריות את נאמנותם מהמחנה הנשאשיבי למפלגה החדשה של ראש העירייה החדש, וכך ירשה מפלגת הרפורמה חלקית את תפקידה המסורתי של האופוזיציה הנשאשיבית כמסגרת של ראשי העיריות הערביות בארץ ישראל.
אולם המפלגה לא הצליחה להשיג את תמיכתן של משפחות נכבדים חשובות (בסיס הכוח העיקרי של האופוזיציה הנשאשיבית) וגם לא את תמיכת הדור הצעיר והמשכיל.
למפלגה לא היה קהל תומכים גדול מחוץ לירושלים.
כשנכנס חוסיין אל-ח'אלדי לתפקידו בראשות עיריית ירושלים, הביע את כוונתו לפעול בשיתוף עם כל אזרחי העיר, ללא הבדל גזע או דת, ובשלבים המוקדמים של ארגון מפלגתו הבטיח לחוגים שונים כי מפלגתו תפעל למציאת פתרון של פשרה בשאלת ארץ ישראל.
אולם בניגוד להבטחותיו, אימצה מפלגת הרפורמה בוועידת היסוד שלה מצע אנטי-ציוני, שקרא ל"עצמאות פלסטין במסגרת אחדות ערבית", ראיית בעיית פלסטין כחלק מן העניין הערבי הכללי, מלחמה בבית הלאומי היהודי בכל האמצעים, והגברת הקשרים המדיניים בין פלסטין ובין ארצות ערב.
כמו כן, המצע שלה קרא לרווחה לחקלאים ולפועלים, ולעידוד חינוך.
זמן מה לאחר כינונה, פרסמה המפלגה גילוי דעת שבו הבטיחו מנהיגיה "לפעול על פי העיקרון שלעצמאות יש שלבים טבעיים, שיש לעבור דרכם בדרך אליה".
גישה זו פירושה היה שהמפלגה קיבלה את רעיון המועצה המחוקקת, כפי שגם אמרו חברי המפלגה שלא בפומבי.
בשאלה זו היה דמיון בין עמדות מפלגת הרפורמה ל"מפלגת ההגנה הלאומית" של הנשאשיבים, והן היו שותפות גם ביחס החיובי שלהן לאמיר עבדאללה ובתמיכתן ברעיון איחוד ארץ ישראל ועבר הירדן תחת שלטונו.
דעותיו של ח'אלדי היו מתונות יותר ממצע מפלגתו ופרסומיה גם לגבי הבית הלאומי היהודי ושאלות הגירת היהודים ורכישות הקרקע שלהם, אלא שדעותיו אלו לא פורסמו מעולם בפומבי ובאופן רשמי, ולכן גם לא הייתה להן חשיבות פוליטית.
כאשר הקימו המפלגות הערביות חזית קואליציונית בסתיו 1935 והציגו רשימת תביעות לפני הממשלה, מפלגת הרפורמה הצטרפה אליהן.
בדצמבר 1935 הפך רעיון המועצה המחוקקת להצעה קונקרטית מצד ממשלת המנדט, וב-3 בינואר 1936 החליטה מפלגת הרפורמה לקבל את ההצעה, בליווי הערות ביקורתיות רבות.
ב-25 באפריל 1936 הוקם הוועד הערבי העליון, שהיה מורכב מראשי חמש המפלגות הערביות הגדולות, וחוסיין אל-ח'אלדי מונה לחבר בוועד כראש מפלגת הרפורמה.
במסגרת זו השתתף בארגון המהומות ב.
ב-1 באוקטובר 1937 פוזר הוועד הערבי העליון על ידי השלטונות הבריטיים, ח'אלידי פוטר מתפקיד ראש עיריית ירושלים והוגלה לאיי סיישל.
ב-1939 חזר מגלותו, אך נותר לשבת מחוץ לארץ ישראל, וחזר אליה רק בשנת 1942. הוא חזר לעסוק בפוליטיקה ושמר על עמדה עצמאית, והמשיך להציג עצמו כ"ראש מפלגת הרפורמה", אף שהמפלגה כבר חדלה להתקיים.
מפלגת הקונגרס הלאומית (בהינדי: राष्ट्रवादी कांग्रेस पार्टी; באנגלית: Nationalist Congress Party (NPC)) היא מפלגה פוליטית בהודו, שמרכזה במהאראשטרה.
מפלגת הקונגרס הלאומית הוקמה ביולי 1999, לאחר ששארד פאוור, פ.
סנגמה וטריק אנוואר הודחו ממפלגת הקונגרס הלאומי ההודי לאחר שהתנגדו למנהיגת המפלגה החדשה סוניה גנדי בטענה שמנהיג הודו יכול להיות רק מי שנולד בהודו.
ההצלחה האלקטוראלית הגדולה ביותר של המפלגה הייתה במהאראשטרה, בה זכתה המפלגה בבחירות ב-1999 ב-58 מתוך 288 מושבים וחברה לקואליציה עם הקונגרס.
הברית בין המפלגות נמשכה גם בבחירות ללוק סבהה ב-2004, כשמפלגת הקונגרס הלאומית הייתה חברה בחזית הפרוגרסיבית המאוחדת בהובלת הקונגרס, והייתה חברה בממשלתו של מאנמוהאן סינג.
הקואליציה של מפלגת הקונגרס הלאומית והקונגרס הלאומי ההודי במהאראשטרה המשיכה להתקיים גם בבחירות ב-2004, בה זכתה המפלגה ביותר מושבים מהקונגרס ושארד פאוור היה ראש השרים, וגם בבחירות ב-2009, בה הייתה מפלגת הקונגרס גדולה יותר וראש השרים מונה מטעמה.
ב-2004 פרש סנגמה מהמפלגה, כשהוא לוקח איתו את סניף המפלגה בצ'האטיסגאר.
הוא שב והתאחד עם המפלגה לאחר מכן, אך ב-2012 פרש בשנית לאחר שפאוור הודיע על תמיכה בפרנב מוקהרג'י מועמד הקונגרס לנשיאות הודו, מולו התמודד סנגאמה.
ב-2013 הקים סנגאמה את מפלגת העם הלאומית.
באפריל 2023 איבדה המפלגה את מעמד מפלגה לאומית הניתן על ידי ועדת הבחירות של הודו.
ביולי 2023 התפלגה המפלגה בין תומכי המייסד, שארד פאוור, לבין תומכי אג'ית פאוור .
בפברואר 2024 קיבלה ועדת הבחירות של הודו את תביעת הפלג בראשות אג'יט פאוור לסמל הבחירות של המפלגה, והגדירה אותה כמפלגה הקונגרס הלאומית ה'אמיתית'.
הפלג בראשות שארד פוואר קיבל את השם מפלגת הקונגרס הלאומית - שארדצ'אנדרה פוואר.
החלטה דומה קובלה בעקבות כך על ידי יושב ראש האספה המחוקקת של מהאראשטרה.
מפלגת הקידמה והצדק של איראן או בשמה הרשמי אוכלוסיית הקדמה והצדק של איראן האיסלאמית (בפרסית: جمعیت پیشرفت و عدالت ایران اسلامی) היא מפלגה פוליטית איראנית המשתייכת לזרם השמרני, הפרניציפליסטי, ומזוהה באופן הדוק עם מוחמד באקר קאליבאף.
המפלגה הוקמה על ידי מורטזה טלאיה ב-2008. טלאיה היה המזכיר הכללי שלה.
חברים רבים במפלגה מכהנים בתפקידים בכירים בעיריית טהראן.
המפלגה השיקה והפעילה את הקמפיין של מוחמד באקר קאליבאף בבחירות 2013 לנשיאות איראן.
15 מתוך 31 חברי מועצת העיר של טהראן בין 2013 ל-2017 זכו לתמיכה של המפלגה.
מפלגת הרייך הגרמנית הייתה מפלגה לאומנית ימנית קיצונית ומאוחר יותר נאו-נאצית בגרמניה המערבית.
היא נוסדה ב-1950 ממפלגת הימין הגרמנית שהוקמה בסקסוניה התחתונה ב-1946 ומנתה חמישה חברים בבונדסטאג הראשון, וממנה קיבלה גם את השם.
ההצלחה הגדולה ביותר ופריצת הדרך היחידה שלה הגיעה בבחירות האזוריות של ריינלנד-פפאלץ ב-1959, כאשר היא שלחה נציג לאספה.
לפני פנייתה ב-1952 לנאו-נאציזם מובהק, המפלגה דגלה בלאומיות גרמנית, פאן-גרמניות ותמיכה ברייך חדש ובלאומיות פאן-אירופית.
כמפלגה אנטי-קומוניסטית, אנטישמית ואנטי-סוציאליסטית, הביקורת שלה על הקפיטליזם השתקפה במונחים אנטישמיים כלכליים ולא סוציאליסטיים, בנוסף לאנטישמיות גזענית.
כאשר מפלגת הרייך הסוציאליסטית (SRP) בעלת האוריינטציה הנאו-נאצית הוכרזה כבלתי חוקתית ופורקה על ידי בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה, רבים מחבריה הצטרפו ל-DRP.
בעקבות חוסר הצלחתה, חוסלה המפלגה באופן סמלי ובעקבותיה הוקמה המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה (NPD).
ה-DRP הוקמה ב-1950 כאשר רוב חברי מפלגת הימין הגרמנית בבונדסטאג החליטו להקים רשת מפלגתית רשמית יותר תחת השם DRP.
המפלגה החדשה קלטה את המפלגה הלאומית הדמוקרטית, קבוצה מפוצלת מהסן.
שלושת סגני היו"ר הראשונים, , אוטו הס והיינריך קונסטמן, היו כולם חברים במפלגה הנאצית.
משנת 1951 הוציאה הקבוצה עיתון משלה, שנקרא "רייכסרוף" (קריאת הרייך).
ב-6 במאי 1951 זכתה המפלגה ב-2.2 אחוזים מהקולות בבחירות למדינת סקסוניה התחתונה, שהביאו לה שלושה צירים (מכיוון שלמדינה לא היה אחוז חסימה לפני 1959).
עם זאת, הם נותרו בצילה של מפלגת הרייך הסוציאליסטית הנאו-נאצית (SRP), שקיבלה 11% מהקולות.
המפלגה נעה לעבר נאו-נאציזם מובהק ב-1952, כאשר ה-SRP הוכרזה כבלתי חוקתית ופורקה על ידי בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה.
חלק גדול מחבריה הצטרפו ל-DRP.
חברותו של הנס אולריך רודל ב-1953 סימנה את המפלגה ככוח החדש של הנאו-נאציזם.
היציבות תחת הקנצלר קונרד אדנאואר מהאיחוד הנוצרי-דמוקרטי של גרמניה והצמיחה שחוותה המדינה במהלך הנס הכלכלי גרמו לכך שה-DRP נאבקה על תמיכה, והשיגה בממוצע רק כ-1% מהקולות הארציים בבחירות הפדרליות של 1953, 1957 ו-1961. המפלגה זכתה ב-3.8% מהקולות בבחירות של סקסוניה התחתונה ב-1955 ושלחה שישה צירים לאספת המדינה.
בנובמבר 1957, ה-FDP של סקסוניה התחתונה ומפלגת המגורשים (GB/BHE) הקימו קבוצה פרלמנטרית משותפת וקיבלו את חברי ה-DRP כחברים אורחים, אולם היינריך הלווגה לא היה מוכן לכלול אותם והקים קואליציה חדשה עם מפלגות DP, CDU ו-SPD.
פריצת הדרך המשמעותית היחידה של המפלגה הגיעה בבחירות של 1959, בהן היא זכתה ב-5.1% מהקולות והצליחה לשלוח נציג אחד, הנס שיקורה, לאספה המדינתית (לנדטאג).
פריצת הדרך הפתאומית של המפלגה נבעה מחשש של כורמים מקומיים שחברותה של מערב גרמניה בקהילה הכלכלית האירופית תגביר את התחרות עם יינות צרפתיים טובים וזולים יותר, ובכך תהרוס את פרנסתם; ריינלנד-פפאלץ היה אזור גידול היין החשוב ביותר בגרמניה באותה תקופה.
כתוצאה מכך, הפרוטקציוניזם של ה-DRP, כמו גם הסנטימנט האנטי-צרפתי שלו עם הסיסמה "החוצה עם כל הכובשים" ("Raus mit allen Besatzern"), הדהדו בקרב הכורמים.
עם זאת, שיקורה בודד במהירות על ידי המפלגות הדמוקרטיות (CDU, SPD, FDP).
בערב חג המולד של 1959, שני חברי מפלגת ה-DRP, ארנולד סטראנק ויוזף שונן, השחיתו את בית הכנסת רונשטראסה בקלן עם צלבי קרס והכיתוב "Deutsche fordern: Juden raus" ("הגרמנים דורשים: יהודים החוצה").
הם נידונו ל-14 ו-10 חודשי מאסר בהתאמה, עם אובדן זכויות אזרח למשך שנתיים.
סניף המפלגה בריינלנד-פפאלץ הוכרז כארגון יורש של ה-SRP והוצא אל מחוץ לחוק על ידי שר הפנים של המדינה אוגוסט וולטרס (CDU) ב-26 בינואר 1960. הנהגת המפלגה הפדרלית הטילה על שיקורה את האחריות לעונש המשפטי הזה וגירשה אותו מהמפלגה.
חברי הוועד המנהל הקודם של המפלגה גורשו גם הם, והאיסור על המפלגה הוסר ב-24 בנובמבר 1960. בוועידת הנציגים של המפלגה באוקטובר 1961, האגף הלאומי-נייטרליסטי השיג רוב ובחר מחדש את שיקורה כיושב ראש; עם זאת, הוא פוטר שוב כעבור חודשיים והמפלגה החלה להתפרק לאחר מכן.
ב-1962 איבדה המפלגה כ-30% מחבריה, ובבחירות של 1963 ירדה המפלגה אל מתחת לאחוז החסימה של 5% ועזבה את הלנדטאג.
ב-1962 השתתפה המפלגה בוועידה בינלאומית של קבוצות ימין קיצוני שאירח אוסוואלד מוסלי בוונציה ונרשמה כחברה .
יוזמה זו לא המריאה כפי שקיווה מוסלי, מכיוון שרק מעטות מהמפלגות החברות, כולל ה-DRP, היו מעוניינות לשנות את שמן למפלגה הלאומית של אירופה, כפי שהוא קיווה שיעשו.
אחת הפעולות האחרונות של המפלגה ב-1964 הייתה מתן חסות לסיור בגרמניה של ההיסטוריון האמריקני השנוי במחלוקת .
חוסר ההצלחה גרם למנהיגי ה-DRP לנסות להרחיב את השפעתם, והם יצרו קשר עם מנהיגי מפלגות ימין אחרות, כמו ויורשתה (בעקבות מיזוג הארגון עם הגוש הכל-גרמני/ליגת המגורשים ומשוללי הזכויות) שחיפשו קשרים הדוקים.
עד מהרה הוחלט שאיחוד רשמי עם קבוצות ימין אחרות הוא רצוי.
הם קיימו את ועידת המפלגה האחרונה שלהם בבון ב-1964 בה הצביעו בעד הקמת איחוד חדש של "כוחות לאומיים דמוקרטיים".
המפלגה חוסלה באופן סמלי, ומיד לאחר מכן הוקמה המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה (NPD).
מפלגת הקואליציה האסלאמית (בפרסית: حزب مؤتلفه اسلامی, בתעתוק: חֵזבּ-א מותלפֵה-י אסלאמי) היא מפלגה פוליטית שמרנית באיראן.
מפלגת הקואליציה האסלאמית היא הארגון המרכזי בתוך חזית חסידי הקו של האימאם והמנהיג ונחשבת לבעלת ברית חילונית (שאינה מורכבת מאנשי דת) של אגודת אנשי הדת הלוחמים רבת ההשפעה.
אף על פי שהיא עדיין פעילה ומשפיעה מאוד, הארגון חווה דחיקה הדרגתית ממוקדי הכוח הפוליטיים לאחר עלייתם של יריבים שמרנים חדשים בשנות ה-2000, וישנם אנליסטים המבטלים את חשיבותה ורואים בה מעין דינוזאור העומד בפני הכחדה.
בהיותה אחת המפלגות הוותיקות ביותר מבין המפלגות הפעילות באיראן, הקואליציה מייצגת את הדורות המבוגרים של השמרנים, ובסיס התמיכה העיקרי שלה נמצא בקרב סוחרי הבאזרי ובעלי החנויות בבזאר הגדול של טהראן ובערים אחרות, בקרב בורגנות זעירה, ובקרב אנשי דת מסורתיים.
זהו ככל הנראה הארגון הפוליטי היחיד באיראן המחזיק בקשר אורגני עם בסיס חברתי שכזה.
מורתזא מוטהרי, חבר המפלגה, היה יושב ראש מועצת המהפכה האסלאמית משנת 1978 ועד 1979. מאז 1979, חברי מפלגת הקואליציה האסלאמית החזיקו במשרות ממשלתיות בכירות והם שחקנים משפיעים בכלכלת איראן, כשהם שולטים בלשכת המסחר, התעשיות והמכרות של איראן ובעלי "דריסת רגל במינוי שר המסחר".
למפלגה יש גם אינטראקציות עם קרן מוסטזאפאן, קרן הסיוע של האימאם ח'ומייני ואסטאן קודס רזאווי שבסיסה במשהד.
מפלגת הקואליציה האסלאמית מזוהה עם בתי ספר קהילתיים לבנים ולבנות.
מפלגת הקואליציה האסלאמית מילאה תפקיד חיוני בהצלחתה של המהפכה האיראנית.
בעקבות המהפכה, היא צמצמה את פעילותה ורבים מחבריה הצטרפו למפלגת הרפובליקה האסלאמית כחברים מובילים, וחידשה את פעילותה לאחר פירוק המפלגה ב-1987. למפלגה היו כ-90 מושבים בפרלמנט בשנת 2006, על פי מוחסן סאזגארא.
למפלגת הקואליציה האסלאמית יש משרד לעניינים בינלאומיים שבראשו עומד מהדי סולי, שהחליף את חמיד-רזא תראקי.
המפלגה ערכה פורום בנושא אחדות המפלגות האסלאמיות ב-2015, שבו השתתף חזבאללה בין היתר.
היא שלחה ברכות לקונגרס הלאומי ה-12 של המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם וגם שומרת על יחסים טובים עם המפלגה הקומוניסטית של סין, כמו גם עם מפלגת הפועלים של קוריאה והקבינט של קוריאה הצפונית.
מפלגת עלה ירוק היא מפלגה ישראלית ליברלית.
המפלגה ידועה בעיקר בשל תמיכתה באי-הפללתם של צרכני קנאביס.
המפלגה לא עברה מעולם את אחוז החסימה, אולם הייתה קרובה להיכנס לכנסת בבחירות לכנסת השש עשרה, וזכתה לתמיכה משמעותית בקרב צעירים.
מצע מפלגת עלה ירוק דגל באי-הפללה ולבסוף, בלגליזציה של צמח הקנאביס ותוצריו השונים (בהם החשיש).
אחר כך גם קידמה את השמירה על איכות הסביבה, בהתבסס על פתרונות מתונים שאינם מונעים יזמות ופיתוח.
המפלגה התמקדה בעיקר בנושאי חירות הפרט, בהיבט האישי והכלכלי, ולכן גרסה כי החלוקה בין ימין לשמאל היא אנכרוניסטית.
המפלגה תמכה בהעברת היחסים של המדינה והדת ליחסים שמבוססים על מודל הקהילות, כלומר, מתן אפשרות לפרט לבחור אם הוא מעוניין בשרותי דת בנושאים כמו חתונה וגירושין.
בתחום המדיני, המפלגה תומכת במשאל עם עבור כל הסכם מדיני, ובזכותה של ישראל להתגונן צבאית כנגד ירי טילים ורקטות.
במשך השנים מאז הוקמה זכתה המפלגה למספר הישגים: היא הפכה את הדיון בנושא מדיניות סמים מדיון אקדמי לדיון ציבורי לגיטמי.
והצליחה לקדם את נושא המריחואנה הרפואית ולייצג חולים מול משרד הבריאות, כך שמאז העשור הראשון של המאה ה-21 יש תוכנית מובנית לאישור אחזקה וגידול של קנאביס רפואי בישראל.
באפריל 2019 אף נכנסה לתוקף רפורמת אי-הפללת משתמשי קנאביס בישראל.
המפלגה הוקמה ב-1999, על ידי שלומי סנדק, אבי ברדוגו, בועז וכטל ופעילים נוספים.
היא התמודדה לראשונה בבחירות לכנסת החמש עשרה.
האותיות של עלה ירוק בפתקי ההצבעה שלה הן "קנ" שהן האותיות הראשונות של קנאביס.
בבחירות אלו זכתה ב-34,029 קולות, שהיו 1% מקולות המצביעים, אך לא עברה את אחוז החסימה, שהיה 1.5%.
בנובמבר 2002, השיקה המפלגה את קמפיין הבחירות שלה לכנסת השש עשרה, עם הסיסמה "פתק אל החופש - עלה ירוק".
אחר כך הטמינו פעילי "עלה ירוק" פתק עם הסיסמה בכותל.
בנוסף באותה עת, פעילות אכיפה אגרסיבית של המשטרה נגד משתמשי קנאביס, משכה תומכים חדשים.
בדצמבר 2002, דחה יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, מישאל חשין, עתירה של מפלגת "עלה ירוק" למתן צו מניעה נגד עיריית גבעתיים וראש העיר, אפי שטנצלר, לאחר שהורה לא לאפשר ל"עלה ירוק" להשתתף בפאנל בחירות שנערך בבית הספר תל"ם בגבעתיים.
בבחירות לכנסת השש עשרה המפלגה עלתה ל-37,855 קולות, שהיו 1.2% מכלל הקולות הכשרים ושוב לא זכתה להיכנס לכנסת.
עם היוודע תוצאות הבחירות לכנסת השש עשרה (ינואר 2003), עת הוברר כישלון המפלגה, הודיע יו"ר עלה ירוק, בועז וכטל, כי הוא פורש מהנהגת המפלגה, אך לא מימש את הצהרתו.
לטענת המפלגה בוחרים רבים התבלבלו בינה לבין מפלגת הירוקים.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 נפסלה המפלגה מלהתמודד בתל אביב, בגלל הדמיון לשמה של מפלגת הירוקים.
ומאחר שמפלגת "הירוקים" הוקמה לפני "עלה ירוק" והיו לה חברי מועצה מאז 1998.
בתעמולת הבחירות לבחירות לכנסת השבע עשרה ניסתה המפלגה לחרוג ממיתוגה כמפלגה המוקדשת לנושא אחד, ולהדגיש היבטים ליברליים נוספים במצעה, כגון דאגה לאיכות הסביבה ושוויון זכויות להומואים ולסביות.
את מאבקה המסורתי ללגליזציה של סמים קלים, לעומת זאת, נאלצה הפעם לחלוק עם מספר מפלגות נוספות.
הבחירה הדמוקרטית הבטיחה גם היא לפעול למען דה-קרימינליזציה של סמים קלים, אך פרשה לבסוף מהמירוץ.
בנוסף הודיעה מרצ לראשונה שתתמוך במדיניות אי הפללה של משתמשי סמים קלים, בצעד שנראה כי נועד למשוך את מצביעי עלה ירוק.
בבחירות זכתה עלה ירוק ב-40,353 קולות, שהיו 1.29% מהקולות הכשרים ושוב לא עברה את אחוז החסימה שבינתיים הועלה ל-2%.
במהלך הבחירות טען בועז וכטל כי בהרבה קלפיות העלימו את פתקי עלה ירוק.
בפברואר 2006 בית הספר תיכון בליך ברמת גן, אסר על המפלגה להשתתף בבחירות הדמה של בית הספר, בתגובה עתרה לבית המשפט.
ב-3 במאי 2006 בועז וכטל פרש מתפקידו במפלגה ובמקומו נבחר אוהד שם-טוב.
בשנים 2006 ו-2007 הפיקה המפלגה את יום המריחואנה הבינלאומי בישראל אשר נערך משנת 1998 בפארק הירקון בתל אביב.
קודם לכן הופק האירוע על ידי ארגון הגג ללגליזציה בישראל.
מאז שנת 2006 הגיעו בממוצע כ-50 איש.
בינואר 2007, מפלגת הירוקים עתרה שוב לבית המשפט המחוזי בתל אביב, בבקשה להורות לרשם המפלגות לדרוש ממפלגת עלה ירוק לשנות את שמה, בגלל הקרבה בשמות המפלגות.
בדצמבר 2008, לקראת הבחירות לכנסת ה-18, הוחלט שהבדרן גיל קופטש יעמוד בראשות המפלגה.
אוהד שם טוב ופעילים נוספים הקימו לאחר מכן את מפלגת "הפיראטים".
בינואר 2009, ארגנה המפלגה ערב מחאה תרבותי במועדון "בארבי" בתל אביב, בהשתתפותם של אורי בנאי, חיים צינוביץ', ניר פרידמן, להקת קילר הלוהטת ואחרים.
המפלגה הצליחה למשוך מצביעים צעירים רבים ובבחירות לכנסת ה-17 וה-18 זכתה המפלגה לתמיכה גבוהה הרבה יותר אצל מצביעי המעטפות הכפולות לעומת כלל המצביעים.
בבחירות לכנסת ה-17 זכתה המפלגה אצל מצביעי המעטפות הכפולות ל-5.2% אחוזי תמיכה לעומת 1.3% בכלל המצביעים ובבחירות לכנסת ה-18 זכתה ל-1.35% אצל מצביעי המעטפות הכפולות לעומת 0.38% אצל כלל הציבור.
ב-16 בנובמבר 2012, הודיעה המפלגה על פרישתו של גיל קופטש מריצה לבחירות ומינויו של ירון לרמן, ממייסדי "התנועה הליברלית החדשה".
במקום החמישי עמד אורן ליבוביץ', פעיל ותיק ללגליזציה ועורך המגזין המקוון "קנאביס".
את שאר המקומות לרשימה לכנסת איישו חברים מהתנועה הליברלית החדשה ואחרים בעלי תפישה ליברלית.
המפלגה רצה תחת השם עלה ירוק - הרשימה הליברלית והצהירה על קידום נושאים נוספים, כגון הפרדת הדת מהמדינה, ביטול מכסי מגן וקיצוץ במיסים.
היא גייסה את הפרופסור לכלכלה עומר מואב שיכתוב לה את המצע הכלכלי.
בינואר 2013, הודיעה המפלגה כי בכוונתה לחשוף שמות של 18 מועמדים במקומות ריאליים ברשימות המתמודדות לכנסת התשע עשרה, מהם 14 ח"כים מכהנים, שצרכו בעבר או צורכים קנאביס, והכריזה ש: "עליהם להסביר לציבור מדוע ראוי להכתים שמם של צרכני קנאביס אחרים בתיק פלילי, אך לא את שמם שלהם".
ב המפלגה זכתה ב-43,734 קולות המהווים 1.15% אחוז מהקולות הכשרים, אך לא עברה את אחוז החסימה שעמד על 2%.
ב-18 בדצמבר 2014 מונה אורן ליבוביץ' לתפקיד יו"ר המפלגה לקראת בחירות 2015, ולמפלגה הצטרפו דקל-דוד עוזר, ברקת שיף רופאה מומחית לכאב, פעילת איכות הסביבה עדי לוסטיג, וחוקר הקנאביס צח קליין.
בבחירות קיבלה המפלגה 47,156 קולות, המהווים 1.12% מסך הקולות הכשרים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 המשיך ליבוביץ' לכהן בראשות המפלגה.
ביום הגשת הרשימות הודיעה המפלגה שכדי לא לפצל קולות הם לא יתמודדו וימשיכו לפעול מחוץ לכנסת.
המפלגה לא התמודדה גם בבחירות לכנסת ה-22 ובחירות לכנסת ה-23, אך כמה מפעיליה התמודדו במסגרת זהות שגם היא הודיעה שלא תתמודד.
בתחילת 2021, "עלה ירוק" הביעה תמיכה בקמפיין לגליזציה שנקרא "הסכם ליגלייז21".
בנוסף, ארבע חברות קנאביס רפואי "תיקון עולם", "גרינפילדס", "בול-פארמה" ו"קנדוק", תמכו בקמפיין..
ביוני 2022 הודיעה המפלגה שבכוונתה להתמודד בבחירות לכנסת העשרים וחמש ובעת הגשת הרשימות חברה עם מפלגת "אוסרת אל איסלמיה" בראשות כארם שביטה, מפלגה ערבית-מוסלמית חדשה לקידום בריאות טבעית ואיכות חיים במגזר הערבי בישראל.
הפעם התמודדו תחת האות "ת" וזכתה ב-1,524 קולות שהם 0.03% מקולות המצביעים.
על אף שבבחירות לכנסת ה-25 לא עברה המפלגה כאמור את אחוז החסימה, היא מציגה פעילות רבה בוועדות הכנסת השונות במהלך פעילותה.
המפלגה ביצעה בחירות מקדימות (פריימריס), שבהן נבחרים מועמדי המפלגות לכנסת בתהליך של בחירה ישירה על ידי חברי המפלגה.
בועז וכטל, שלמה סנדק לביא, גבריאל לוי, תמיר קמחי (רשימה מלאה ראו כאן)
בועז וכטל, דן גולדנבלט, הילה דורון (רשימה מלאה ראו כאן)
בועז וכטל, שלמה סנדק, אוהד שם-טוב (רשימה מלאה ראו כאן)
גיל קופטש, שלמה סנדק, קארין ארד (רשימה מלאה ראו כאן)
ירון לרמן, שמרי מסיכה, צבי צויג (רשימה מלאה ראו כאן)
אורן ליבוביץ', ד"ר ברקת שיף, עדי לוסטיג, צח קליין, קרנית ידיד, ישראל רוזלי, סופיה טרוטוש ארגמן, גדעון רודן, עומרי חיון
שושה אפרת אונימה היו"ר, עוזר חץ-דוד דקל, שייח' כארם שביטה, חן שפירא לוי, דניאל חיים מישורי (רשימה מלאה ראו כאן)
מפלגת מימד הייתה תנועה רעיונית ומפלגת מרכז-שמאל ציונית, שהוקמה בשנת 1988 על ידי הרב יהודה עמיטל.
שם המפלגה, מימד, הוא ראשי תיבות של "מדינה יהודית, מדינה דמוקרטית".
ברוב שנות קיומה הוגדרה המפלגה כמפלגה ציונית דתית, אך בהמשך היא פעלה כמפלגה כלל-יהודית ציונית הפונה לקהל מגוון הרואה בזהות היהודית את המרכיב המרכזי לבניית חברה ומדינה.
מימד התמודדה לראשונה בבחירות לכנסת ה-12 בשנת 1988 אך לא עברה את אחוז החסימה, בשנת 1999 התמודדה בבחירות בפעם השנייה כחלק מרשימת "ישראל אחת" בראשות מפלגת העבודה, ונציגה הרב מיכאל מלכיאור היה לחבר הכנסת הראשון מטעם מימד.
לאחר הבחירות לכנסת ה-15, הרב מלכיאור התמנה לשר לענייני חברה ותפוצות והמשיך לכהן בכנסת עד הכנסת ה-18, אז רצה מימד לכנסת ברשימה משותפת עם התנועה הירוקה, ולא עברה את אחוז החסימה.
המפלגה האמינה בשמירת צביונה היהודי-דמוקרטי של החברה, על בסיס המקורות והזיכרון היהודי, באופן המשלב דתיים וחילונים כאחד.
על פי מצעה פעלה מימד "לבניית חברה המושתתת על ערכי המוסר היהודי, גיבוש מדיניות ציבורית בנושא תרבות יהודית, העמקת לימודי היהדות במערכת החינוך ומתן דגש על עיסוק בנושאים חברתיים".
עם זאת, המפלגה שללה פסיקת הלכה בסוגיות פוליטיות וסברה שיש להעמיק את החינוך לערכים דמוקרטיים.
כמו כן, המפלגה פעלה להענקת שוויון זכויות מלא למיעוטים בחברה הישראלית.
מימד סברה שיש להניח תשתית חדשה ליחסי דת ומדינה בישראל.
המפלגה גיבשה הסכמות בנושאי דת ומדינה עם קבוצות שונות באוכלוסייה, תוך אמונה שקיים צורך בסטטוס קוו חדש בנושאי אישות, שבת, קבורה ועוד.
בניגוד למרבית החברה הציונית-דתית, מימד לא תפסה את ההיאחזות בארץ ישראל השלמה כערך עליון.
המפלגה ראתה את הרדיפה אחר שלום כערך יהודי ותמכה בהמשך התהליך המדיני, במטרה להגיע להסדר של שתי מדינות לשני עמים.
במהלך השנים מימד פעלה בתחומי יחסי דתיים-חילונים, יחסי יהודים-ערבים, חינוך, רווחה וסביבה.
תנועת מימד נוסדה בשנת 1988 על ידי הרב יהודה עמיטל, ראש ישיבת הר עציון, וקבוצת חברים, במטרה לחדש את פני הציונות הדתית ולהוות תחליף לגישה שיצרה זהות בין תורת ישראל ובין דעות ימניות במישור המדיני והדתי.
מספר שנים לפני הקמת התנועה, לאחר הטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה, הרב עמיטל דרש הקמת ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת אירועי הטבח.
הוא יצא בתקיפות נגד הכניסה לביירות ומלחמת לבנון הראשונה וציין שבין העם והארץ, הוא מעדיף את העם.
בנאום הבהרה בישיבת הר עציון על הצהרות פוליטיות אלו, הדגיש כי "נדלקו אצלי לאחרונה כמה נורות אדומות שהצביעו על הסכנה שבתפיסות האידאולוגיות שהשתרשו בחלק מן הציבור הדתי מנאמני ארץ ישראל".
יש הרואים באמירות אלה את הבסיס להקמת מימד.
מימד התמודדה לראשונה בבחירות לכנסת ה-12 בשנת 1988. הרב עמיטל עמד בראש הרשימה, שנקראה "מימד – מחנה המרכז הדתי".
המפלגה נחלה אכזבה בבחירות ולא עברה את אחוז החסימה, כשהיא זוכה בשישה-עשר אלף ושבע מאות קולות (אחוז החסימה עמד אז מעל לעשרים ושניים אלף).
לאחר מכן המשיכה מימד את פעילותה כתנועה רעיונית.
ד"ר יוסי בן-גל שימש כמנכ"ל התנועה בין השנים 1992–1996. בשנים אלו התפתחה 'מימד' כתנועה רעיונית שקיימה ימי-עיון וכנסים, פרסמה מאמרים בעיתונות וראשיה הופיעו בתקשורת.
כתב העת 'מימד' סקר פעולות שונות והיווה בימה לרעיונות התנועה.
מזכירות התנועה הייתה בקשר רציף עם ראש הממשלה יצחק רבין, שר החוץ שמעון פרס, השר יוסי ביילין ואחרים בניסיון לקדם את 'תוכנית הגושים'.
התוכנית נועדה להוות מתווה להסכמים הנוגעים לשטחי יהודה ושומרון ונמצאה לה אוזן קשבת במשרד רוה"מ.
רצח ראש הממשלה יצחק רבין בנובמבר 1995 היווה נקודת מפנה בתולדות התנועה.
מחנה הציונות הדתית עבר זעזוע בעקבות השתייכותו של רוצח ראש הממשלה יגאל עמיר למגזר זה.
ארבעה ימים לאחר הרצח, התקיים בירושלים כינוס של הציונות הדתית לחשבון נפש.
דבריו של הרב עמיטל בכנס היו חריגים בכך שלא התמקדו בהגנה על החברה הדתית אלא עסקו בתופעות שהוליכו לדעתו לרצח.
לדבריו, "יש לעצור את תופעת הדה-לגיטימציה של דעות שונות בציונות הדתית.
ישנם ויכוחים עמוקים בתוך מחננו – על סולם הערכים ביחס שבין עם ישראל, תורת ישראל וארץ ישראל".
לאחר הרצח, התמנה הרב עמיטל לשר בלי תיק בממשלתו של שמעון פרס, מתוך מטרה לגשר על המתיחות בין דתיים לחילוניים.
ד"ר יוסי בן-גל מונה לנהל את משרד השר במשרד ראש הממשלה.
המשרד פעל למיתון המתחים בין דתיים וחילוניים שגאו באותה העת, לקידום העיסוק בזהות היהודית באמצעי התקשורת ובפרט בערוצי הטלוויזיה ולהעמקת הקשרים עם יהדות התפוצות.
בסוף 1995 הרב מיכאל מלכיאור, הרב הראשי של הקהילה היהודית בנורווגיה, התמנה ליו"ר מזכירות מימד ואחראי על תחום הפעילות החינוכית והחברתית.
הרב מלכיאור הפך למנהיג הבולט במימד והדגיש את תפקיד המפלגה בגישור בין דתיים לבין חילונים.
בשנת 1999 מפלגת מימד התמודדה בבחירות בפעם השנייה, לכנסת ה-15, בריצה משותפת עם מפלגת העבודה ומפלגת גשר, ברשימה בשם "ישראל אחת".
נציגי מימד, הרב מלכיאור, הרב יהודה גלעד ויונינה פלנברג, מוקמו במקומות ה-17, 33 ו-38 ברשימה המשותפת.
הרשימה זכתה ל-26 מנדטים והרב מלכיאור הפך לחבר הכנסת הראשון מטעם מימד.
במהלך הבחירות המפלגה השתמשה בסיסמה "אחים הולכים ביחד", שליוותה אותה גם בהמשך.
מיד לאחר הבחירות התקיימה ועידת יסוד המפלגה בבנייני האומה בירושלים, במטרה לבחור מוסדות קבע לקביעת דרכה של מימד במישור הפוליטי.
פרופ' אביעזר רביצקי נבחר לכהן כיו"ר המועצה והרב יהודה עמיטל נבחר לכהן כיו"ר המפלגה.
בדברים שאמר הרב יהודה עמיטל בישיבת הר עציון באותה תקופה הוא פירט את הערכים אליהם החברה הדתית צריכה לשאוף, לדעתו, במישור הפוליטי: "אם רוצים אנחנו לקרב את הגאולה השלמה, אנו חייבים להקפיד יותר על ערכים מוסריים בחיי הפרט והכלל.
צמצום פערים חברתיים, דאגה לחלשים בחברה, מלחמה בעוני, וגם יחס הוגן לנוכרים שחיים עימנו".
גישה זו הפכה לעיקר המצע של מימד בבחירות ובמהלך פעילותה הפרלמנטרית.
לאחר הבחירות לכנסת ה-15, הרב מלכיאור התמנה לשר לענייני חברה ותפוצות וכיהן בתפקיד עד לבחירות האישיות לראשות הממשלה בשנת 2001. בנוסף פעל הרב מלכיאור כיו"ר ועדת השרים לגיור וחבר בוועדות שרים (ועדת שרים לענייני חקיקה ועוד כ-10 ועדות שרים נוספות).
בעקבות המשא ומתן המדיני שניהל ראש הממשלה אהוד ברק בקיץ 2000 עם הפלסטינים בקמפ דייוויד, פרשה מפלגת גשר מישראל אחת והרשימה החליפה את שמה ל"העבודה-מימד".
בעקבות כוונתו של ברק לקדם רפורמה שמטרתה הפרדת דת ומדינה איימה גם מימד בפרישה מהממשלה, בטענה כי מדובר בהפרה בוטה של ההסכם בין העבודה למימד בנושאי דת ומדינה.
לאחר הבחירות האישיות לראשות הממשלה ב-2001, בהן נבחר אריאל שרון לראשות הממשלה, התמנה הרב מלכיאור לסגן שר החוץ בממשלת האחדות הלאומית.
ב-5 ביוני 2002 פרש חבר הכנסת מקסים לוי, חבר סיעת גשר, מהכנסת ובמקומו נכנס הרב יהודה גלעד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 פרצה מחלוקת בין חברי המפלגה בנוגע להמשך הברית עם מפלגת העבודה.
הרב מלכיאור הצליח להעביר במועצת המפלגה החלטה על המשך ההליכה עם מפלגת העבודה, ברוב של 74 מול 24 ונמנע אחד, מה שהביא לפרישה של מספר חברי הנהלה מהאגף הניצי במפלגה ובראשם הרב יהודה גלעד.
הפורשים טענו כי הליכה משותפת עם העבודה, במיוחד לאור ועידת קמפ דייוויד, לא מאפשרת יצירת אלטרנטיבה ציונית-דתית למפד"ל.
כמו כן, הם הביעו רצון להתברג במרכז המפה הפוליטית ולא בשמאל.
מנגד, תומכי השותפות טענו כי יש חובה מוסרית לפעול במסגרת שיתוף והידברות ואסור שהציונות הדתית תהיה מזוהה כולה עם הימין המדיני.
במסגרת ההסכם עם מפלגת העבודה, הרב מלכיאור מוקם במקום ה-10 ברשימה וטובה אילן, מוותיקות הקיבוץ הדתי, במקום ה-27. הרשימה בראשות עמרם מצנע זכתה ל-19 מנדטים.
בכנסת ה-16 הרב מלכיאור התמנה ליו"ר ועדה לזכויות הילד.
בנוסף עמד בראש השדולה לאיכות הסביבה ובראש השדולה לדו-קיום יהודי-ערבי.
עם כניסתה של מפלגת העבודה לממשלת שרון ב-2005 מונה הרב מלכיאור לסגן שרת החינוך, התרבות והספורט, אך כיהן בתפקיד חודשים ספורים בלבד.
לאחר מכן מונה לסגן השר לענייני חברה ותפוצות במשרד ראש הממשלה, בעקבות התפטרותו של נתן שרנסקי.
זמן קצר לפני הבחירות לכנסת ה-17 נכנסה גם טובה אילן לכנסת בעקבות פרישת קבוצה של חברי מפלגת העבודה למפלגת קדימה.
בבחירות לכנסת ה-17 המשיכה המפלגה את השותפות עם מפלגת העבודה.
במסגרת ההסכם, הרב מלכיאור מוקם במקום ה-10 ברשימה ועופר גלנץ במקום ה-33. הרשימה בראשות עמיר פרץ זכתה ב-19 מנדטים.
לאחר הבחירות הרב מלכיאור התמנה ליו"ר ועדת החינוך התרבות והספורט.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 השותפות בין מימד לבין מפלגת העבודה פורקה והשר עמי אילון הצטרף למימד, במטרה לחבור לגופים נוספים לקראת הבחירות, אך זמן קצר לאחר מכן פרש מהחיים הפוליטיים.
לבסוף מימד רצה לכנסת ברשימה משותפת עם התנועה הירוקה, בראשות הרב מלכיאור.
הרשימה נותרה מחוץ לכנסת, אף על פי שזכתה למעל עשרים ושמונה אלף קולות - מספר הקולות הרב ביותר מבין המפלגות שלא עברו את אחוז החסימה.
מאז בחירות אלו לא התמודדה המפלגה בבחירות לכנסת.
ב-2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הסביר הרב מלכיאור למה לא תתמודד המפלגה לכנסת ואמר כי העלאת אחוז החסימה תגרום בסבירות גבוהה לאיבוד קולות, וכי "מימד הייתה המפלגה הדתית הראשונה שהגיעה למסקנה שאנו לא זקוקים יותר למפלגות דתיות סקטוריאליות".
"הפורום להסכמה אזרחית" – פורום של כ-400 מתנדבים פעילים לצמצום הפערים בין יהודים וערבים בתוככי מדינת ישראל.
הפורום להסכמה אזרחית מנסה לשכנע את מדינת ישראל לקחת על עצמה את שיקום מסגד א-זידאני ובמסגרת זאת הועלתה הצעת חוק להקמת רשות לפיתוח מקומות קדושים למוסלמים".
"מועצת יחד" לחרדים, דתיים וחילונים – אספה מייעצת לכנסת ולבתי המשפט בישראל בסוגיות דתיות שנויות במחלוקת, במטרה לקדם הבנות וליצור שפה משותפת בין הפלגים השונים בעם.
פרויקט "חגים בקהילה" – תפילות ופעילויות בקהילות ברחבי הארץ, בשיתוף עם עמותת "ביחד", סביב חגי ישראל, במטרה להפוך את החגים לנגישים יותר עבור ציבורים המחפשים משמעות יהודית לצד פתיחות מחשבתית.
"תוכנית מלכיאור" – תוכנית לשמירת אופייה היהודי והדמוקרטי של המדינה, חיזוק העלייה והזיקה שבין מדינת ישראל וקהילות ישראל בתפוצות.
התוכנית מורכבת משמונה סעיפים העוסקים בסוגיות של התבוללות, גיור וזהות יהודית בארץ ובתפוצות.
השבת הרכוש היהודי – קידום הסדרים לפיצוי ניצולי השואה ויורשיהם.
הקמת "פורום הרכוש היהודי" המאגד את הגורמים והגופים המתעסקים בנושא בישראל.
"הפורום למאבק באלימות" – גוף המקשר בין הארגונים העוסקים בנושאי אלימות לבין גופי תקשורת, מוסדות חינוך ומשרדי ממשלה.
"הפורום לתיאום המאבק באנטישמיות" – מעקב אחר תופעות אנטישמיות ברחבי העולם ועריכת כנסים והוצאת פרסומים לצורכי הסברה בנושא.
תמיכה בתוכנית ההתנתקות – הרב מלכיאור היה ח"כ הדתי היחיד שהצביע בעד יישום התוכנית.
דו קיום יהודי-ערבי – במסגרת השדולה בכנסת לדו קיום יהודי-ערבי והפורום להסכמה אזרחית הרב מלכיאור השתתף בפעילות חברתית לקידום המיעוט הערבי ובפרויקטים רבים בתחום התקשורת.
פעילות בתחומים סביבתיים – דוגמאות: הצעת חוק לתיקון חוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, הצעת חוק המים (תיקונים: כבישים מזהמים ושיקום נחלי ישראל), הצעת חוק למדיניות לאומית לשמירה על שטחים פתוחים.
בשנת 2005 הרב מלכיאור זכה לתואר "יקיר הסביבה" מארגון חיים וסביבה.
חוקים חברתיים – קידום הצעות חוק רבות לשיפור מעמד הילד ויצירת שוויון מגדרי.
גישור בין-דתי – הרב מלכיאור הוזמן לנאום בכינוסים רבים של אנשי דת בקהיר, באמריקה, בבריסל, בקטר, בירושלים ובעזה.
בנוסף, היה שותף בהקמת "מוזאיקה", ארגון הפועל לקדם שיתוף פעולה בין-דתי.
הקמת זרם חינוך ממלכתי חילוני-דתי ("החינוך המשלב") – הקמת רשת בתי ספר פלורליסטים משותפים לחילונים ודתיים.
חוקים במסגרת "המהפך הסביבתי" – דוגמאות: חוק אוויר נקי, חוק המזהם משלם.
חוקים בתחום החינוך והתרבות – דוגמאות: הארכת חוק חינוך חובה ל-12 שנות לימוד, העלאת תקציב הספריות הציבוריות על מנת לאפשר כניסה בחינם, קביעת תקציב קבוע למכינות קדם צבאיות.
"חוג מימד-בינה-בית ברל" – חוג רעיוני לחברה צודקת המקיים דיון מעמיק על נושאים שעל סדר היום הציבורי.
לצד פעילות החוג הוקם פורום צעירי מימד-בינה, שמורכב מעשרות צעירים, שקיימו ותכננו מפגשים ופעילויות חברתיות.
מפלגת מימד התמודדה לראשונה לבחירות המקומיות שהתקיימו באוקטובר 2003. בבחירות שהתקיימו בנובמבר 2008 מימד צמצמה את מספר הרשויות בהן התמודדה.
בטבריה התמודדה מימד בשנת 2003 ברשימה משותפת עם מפלגת העבודה, "קדימה טבריה" בראשות דרור ללוש.
הרשימה זכתה ב-2 מנדטים ודרור ללוש מונה לסגן ראש העיר ולמחזיק תיק החינוך.
בבחירות 2008 מפלגת מימד המשיכה לסייע לללוש, שהתמודד לראשות העיר והריץ את רשימת 'הדבר הבא'.
הרשימה זכתה ב-2 מנדטים ודרור ללוש קיבל 12.5% מהקולות לראשות העיר והגיע למקום השלישי.
בפרדס חנה-כרכור התמודדה ב-2003 רשימת "ביחד למען המושבה בראשות אור לביא".
הרשימה זכתה ל-5% מסך הקולות וזכתה במנדט אחד.
בהתמודדות על ראשות העיר הגיע עו"ד אור לביא למקום השביעי עם 5% מהקולות.
ברעננה, התמודדה ב-2003 חברת מועצת מימד לאה הלפרין, ברשימת "איכות חיים לרעננה" ברשות חיים ברוידא.
הרשימה זכתה ב-2 מנדטים והלפרין התמנתה ליו"ר ועדת הביקורת.
בבחירות של 2008 חברה הלפרין לרשימת "דרך אחרת – מימד נוסף" בראשות מלי פולישוק-בלוך.
הרשימה זכתה במנדט אחד בלבד והלפרין נותרה מחוץ למועצה.
על פי ההסכם הלפרין הייתה אמורה להחליף את פולישוק-בלוך במועצה לקראת סוף 2009 אך ההסכם לא מומש.
בבחירות לכנסת ה-18 לאה הלפרין ומלי פולישוק-בלוך היו מועמדות מטעם מימד.
במודיעין, התמודדה ב-2003 רשימת שחר בראשות עופר גלנץ, שזכתה ב-2 מנדטים.
גלנץ החזיק בתיק החינוך בעירייה עד להתפטרותו באפריל 2008, אז החליף אותו עו"ד משה לוי.
בבחירות ב-2008 רשימת "שחר עושים חינוך" התמודדה בראשות לוי וזכתה ב-2 מנדטים.
בבחירות לכנסת ה-17 גלנץ היה מועמד מטעם מימד.
ברחובות התמודדה ב-2003 רשימת יחד בראשות שמעון קהלני, שזכתה במנדט אחד.
בבחירות 2008 התמודד קהלני לראשות העיר ולרשימת יחד הצטרף עמרם אולמרט, אחיו של אהוד אולמרט.
קהלני זכה ב-8% מהקולות לראשות העיר ורשימתו לא עברה את אחוז החסימה.
בחיפה התמודדה ב-2003 רשימת "מרצ חיפה שבלב-ודור שלום, מימד" בראשות אמיר גרינבוך.
הרשימה זכתה למנדט אחד ושלמה יעקב רפפורט כיהן מטעם הסיעה כיו"ר ועדת עלייה וקליטה ויו"ר הוועדה נגד סמים ואלכוהול.
ב-2008 התמודדה רשימת "חיפה שבלב אור לשכונות" בראשות אמיר גרינבוך.
הרשימה זכתה ל-2% מהקולות בלבד ולא עברה את אחוז החסימה.
בנהריה התמודדה ב-2008 רשימת יחד בראשות משה דורון.
במהלך הבחירות מימד חברה לרשימה משותפת עם הליכוד והאיחוד הלאומי, ששילבו את המועמדים שלהם במקומות 2 ו-3 ברשימה.
הרשימה זכתה למנדט אחד ודורון זכה ל-6.5% מהקולות לראשות העיר והגיע למקום הרביעי.
בבחירות ב-2003 מימד התמודדה במספר רשויות נוספות בהן לא עברה את אחוז החסימה: בעכו רשימת "צעירים למען שינוי" בראשות חגי סגל; בגדרה רשימה בראשות משה גהסי; באשקלון רשימה בראשות יורם גניש; בגבעת שמואל רשימה משותפת עם מפלגת העבודה בראשות מקס אביסרור; באופקים רשימה בראשות ד"ר עבאד אלגנאם.
כנסת חברי כנסת / מועמדים הערותמועמדי המפלגה לכנסת ה-12 (1988) יהודה עמיטל, חיים ריפל, טובה אילן הרשימה לא עברה את אחוז החסימה הכנסת ה-15 (1999) במסגרת ישראל אחת ולאחר מכן העבודה-מימדמנדט אחד (מתוך 26 לרשימה כולה): מיכאל מלכיאור, יהודה גלעד ב-7 במרץ 2001 פרשו חברי גשר מישראל אחת.
הכנסת ה-16 (2003) במסגרת העבודה-מימד מנדט אחד (מתוך 19 לרשימה כולה): מיכאל מלכיאור, טובה אילן ב-21 בינואר 2006 פרש אפי אושעיה חבר העבודה מהכנסת.
הכנסת ה-17 (2006) במסגרת העבודה-מימדמנדט אחד (מתוך 19 לרשימה כולה): מיכאל מלכיאור ב-18 בדצמבר 2008 התפצלה הסיעה ומלכיאור הקים סיעת יחיד.מועמדי המפלגה לכנסת ה-18 (2009) במסגרת התנועה הירוקה-מימדמיכאל מלכיאור, יונינה פלנברג, אריאל פיקאר (רשימת מועמדים מלאה, הכוללת את נציגי התנועה הירוקה, ראו כאן) הרשימה לא עברה את אחוז החסימה
מפלגת מוקד הייתה מפלגת שמאל ישראלית שפעלה בשנות ה-70, ובראשותה עמד מאיר פעיל.
לאחר התפצלותה של מק"י בשנת 1965 למפלגות מק"י ורק"ח - הסיעות היהודית והערבית בהתאמה, ולאחר שמק"י היהודית זכתה במנדט אחד בלבד בבחירות לכנסת השישית ובבחירות לכנסת השביעית, היא החליטה לקראת הבחירות לכנסת השמינית ב-1973 להתאחד עם כוחות שמאל נוספים.
בראש אותם כוחות עמדה תנועת תכלת-אדום, שהורכבה מתנועת שמאל ישראלי חדש (שי"ח) ומקבוצת מרצים, בעיקר מאוניברסיטת תל אביב, בראשות ד"ר מאיר פעיל.
הרשימה המשותפת קיבלה את השם "מוקד".
רשימה זו קיבלה בבחירות, כמו קודם לכן, מנדט אחד בלבד.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית התפצלה המפלגה: מק"י הצטרפה לחד"ש הקומוניסטית, והחברים הלא-קומוניסטים הצטרפו למחנה של"י.
כנסת חברי כנסת הערותהכנסת השביעית (1969)מנדט אחד: שמואל מיקוניס הסיעה נוצרה ב-25 ביולי 1973 לאחר שינוי שמה של סיעת היחיד מק"י, בעקבות הקמת מפלגת מוקד.הכנסת השמינית (1973)מנדט אחד: מאיר פעיל ב-21 באוקטובר 1975 שונה שם הסיעה מ"מוקד - מק"י ותכלת אדום" ל"מוקד - לשלום ולתמורה סוציאלית".
מועמדים בולטים שלא נכנסו לכנסת: שמואל מיקוניס, יאיר צבן.
מפלגת חץ הייתה מפלגה ישראלית שהוקמה על ידי חבר הכנסת אברהם פורז בסוף כהונת הכנסת השש עשרה, כאשר 11 מחברי סיעת שינוי פרשו מהמפלגה.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת השבע עשרה ולא עברה את אחוז החסימה
ב־12 בינואר 2006 נערכו בחירות מקדימות במפלגת שינוי לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, בהן זכה רון לוינטל במקום השני על חשבון אברהם פורז.
תוצאות הבחירות המקדימות גרמו למשבר חמור במפלגה.
פורז העדיף שלא להתמודד על מקום בהמשך הרשימה, ופרש משינוי יחד עם עוד שישה מחברי הכנסת של שינוי והקים את סיעת חץ.
יו"ר שינוי יוסף לפיד, אשר נבחר ברוב דחוק למקום הראשון ברשימה, כינס ב-25 בינואר מסיבת עיתונאים ובה הודיע על התפטרותו מתפקיד היו"ר ופרישתו ממפלגת שינוי.
איתו פרשה גם אראלה גולן, שנבחרה למקום החמישי ברשימה, ושניהם הצטרפו למפלגת חץ.
ב־26 בינואר 2006 אישרה ועדת הכנסת את הפיצול בשינוי.
הסיעה החדשה נקראה "הסיעה החילונית".
לצד אברהם פורז, הצטרפו לסיעה החילונית יוסף לפיד, רוני בריזון, פרופ' ויקטור בריילובסקי, אראלה גולן, רשף חן, אתי לבני, מלי פולישוק-בלוך ואילן שלגי.
חמי דורון ואליעזר זנדברג הצטרפו לסיעה אף הם, אך התפצלו ממנה ב־5 בפברואר 2006 והקימו את סיעת הבית הלאומי, שאחר כך התמזגה אל תוך הליכוד.
כתשתית חוקית להתמודדות לכנסת ה־17, השתמשה חץ במפלגת המדף אזרח ומדינה של חבר הכנסת לשעבר אלכסנדר צינקר.
המפלגה התמודדה תחת השם חץ - תנועה חילונית ציונית.
יוסף לפיד, שהחליט לפרוש מהפוליטיקה, היה ממוקם במקום האחרון הסמלי ברשימת חץ בבחירות לכנסת ה-17, תמך במפלגה, וקרא להצביע עבורה בתשדירי הבחירות.
אולם בוחרי שינוי ב-2003, שלפי הסקרים עזבו ברובם את המפלגה עוד לפני הפילוג, לא בחרו במפלגה לאחר שבסקרים השונים המפלגה לא עברה את אחוז החסימה, ובבחירות עצמן נכשלו רשימות חץ ושינוי, והיו שתיהן רחוקות מאוד מלעבור את אחוז החסימה.
סמוך לבחירות לכנסת השמונה עשרה הודיעה המפלגה על ריצה משותפת עם מפלגת הירוקים, כששלגי ופורז הוצבו בחמישייה הראשונה של הרשימה, אך כעבור זמן קצר בוטל האיחוד וחץ החליטה שלא להתמודד בבחירות.
לאחר הבחירות סירבה מפלגת חץ להשיב את הכספים בטענה שהחוק אינו ברור בנושא.
יתרת הכסף נשארה בידי המפלגה להמשך פעילותה הפוליטית, ויו"ר המפלגה, אברהם פורז, הודיע כי בכוונת מפלגת "חץ" להתמודד בבחירות לכנסת ה-19, בעצמה או בשיתוף עם גוף פוליטי אחר.
ב-27 בנובמבר 2012 הצהירה ציפי לבני כי תתמודד בבחירות לכנסת תוך שימוש במפלגת "חץ" כמפלגת מדף, ורוני בריזון ממפלגת חץ הוצב במקום ה-20 ברשימת התנועה לכנסת.
חץ לוותה כספים להתנועה, שהוחזרו אחרי בחירת התנועה לכנסת והתנועה נרשמה בהמשך בנפרד כמפלגה.
לקראת הבחירות המקומיות ב-2018 חבר פורז לרשימת חי-חילונים ירוקים שהתמודדה בבחירות למועצת עיריית תל אביב כשהוא משתמש בכספי חץ לקמפיין ומועמד במקום השני ברשימה.
הרשימה זכתה לשני מושבים ופורז נבחר למועצת העיר.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת ב־2019 מימנה המפלגה קמפיין בפייסבוק נגד בנימין נתניהו, הליכוד וישראל ביתנו והביעה תמיכה במרצ.
בשנת 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הייתה כוונה להשתמש במפלגה כמפלגת מדף לצורך הגשת רשימת מפלגת הישראלים בראשות רון חולדאי.
בסופו של דבר לא הוגשה רשימה מטעם "הישראלים", והמפלגה הגישה רשימה משל עצמה בכינוי "חץ", ובראשות ליאור שפירא.
בבחירות המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
תמיכה בתהליך השלום ולחימה בטרור.
ייצוג החילונים ובני מעמד הביניים.
הורדת נטל המסים על מעמד הביניים
לחימה בשחיתות והגברת טוהר המידות.
כנסת חברי כנסת הערות הכנסת ה-16 (2003) 11 מנדטים: רוני בריזון, ויקטור בריילובסקי, אראלה גולן, חמי דורון, אליעזר זנדברג, רשף חן, אתי לבני, יוסף לפיד, מלי פולישוק-בלוך, אברהם פורז, אילן שלגיהסיעה נוצרה ב-26 בינואר 2006 עם פרישת חבריה משינוי והקמת "חץ-הסיעה החילונית".
מועמדי המפלגה לכנסת ה-17 (2006) אברהם פורז, רוני בריזון, אילן שלגי * רשימת מועמדים מלאה ראו כאן מועמדי המפלגה לכנסת ה-24 (2021) ליאור שפירא, אופירה יוחנן וולק, רויטל פרץ בן-אשר * רשימת מועמדים מלאה ראו כאן
מפלגת יחד הייתה מפלגת מרכז-שמאל שהוקמה במרץ 1984 על ידי עזר ויצמן לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה.
המפלגה זכתה בשלושה מנדטים והתמזגה לתוך המערך במהלך הכנסת האחת עשרה.
מקים המפלגה היה עזר ויצמן ואליו הצטרפו בנימין בן אליעזר ושלמה עמר.
ויצמן קיווה שיחד תגיע להיות המפלגה השלישית בגודלה והשקיע כספים רבים בתעמולת הבחירות, אך בסופו של דבר קיבלה המפלגה 3 מנדטים בלבד.
המפלגה הוקמה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה וחתמה על הסכם עודפים עם מפלגת שינוי.
באותה מערכת בחירות נבחרו מספר שיא של מפלגות עד אותה תקופה (15 במספר).
ההפרש בין המערך לליכוד היה רק 3 מנדטים והייתה זו הפעם הראשונה מאז 1949 שאי אפשר היה לנבא מי ירכיב את הממשלה וכיצד.
כל אחת מהמפלגות הגדולות ניסתה לגבש סביבה כמה מפלגות קטנות - תחילה כדי לחסום את דרכה של המפלגה היריבה ורק אחר כך להקים, אם אפשרי הדבר, ממשלה צרה משלה.
הנשיא הטיל על שמעון פרס כראש המפלגה הגדולה (המערך) – להרכיב ממשלה, אולם הדבר לא עלה בידו.
בשל כך נוצר תקדים: המפלגה הגדולה ביותר אינה יכולה להקים קואליציה.
הליכוד הצליח לגבש גוש חוסם של 60 ח"כים אולם גם הוא לא הצליח לגייס לשורותיו מפלגה נוספת, שכן עזר ויצמן העדיף להתחבר עם המערך ולא עם הליכוד, מפלגת האם שלו שממנה פרש.
הליכוד והעבודה לא רצו בבחירות חוזרות, וכך לא היה מנוס מגיבוש קואליציה משותפת לשתיהן.
לאחר 39 ימים של משא ומתן קואליציוני הוקמה ממשלת אחדות לאומית, שבראשותה תהיה רוטציה בין שמעון פרס ליצחק שמיר.
בממשלה היה עזר ויצמן שר בלי תיק.
באוקטובר 1984 הצטרפה יחד למערך וב-10 באוקטובר 1986התמזגה יחד אל תוך מפלגת העבודה ונמחקה מעל פני השטח.
על אף שהייתה מפלגה קצרת ימים וללא הרבה מנדטים, היא השפיעה רבות על המערכת הפוליטית בישראל בכך שהייתה לשון מאזניים.
מפלגת לע"ם (בשמה המלא: תנועת עבודה ממלכתית בליכוד) הייתה מפלגה בתוך סיעת הליכוד, שהתקיימה בין השנים 1976–1985.
באוקטובר 1975 החלו שיחות על איחוד המרכז העצמאי, הרשימה הממלכתית, והתנועה למען ארץ ישראל השלמה שהיו כולן חברות בליכוד, לקראת איחוד כולל של כל החטיבות בליכוד למפלגה אחת.
יו"ר המפלגה היה יגאל הורביץ, יו"ר מרכז המפלגה היה משה שמיר ויו"ר המזכירות היה אליעזר שוסטק.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית נבחרו לרשימת הליכוד לכנסת מועמדי לע"ם בשיטת הכל בוחרים בכל, תוך שמירת שריון לחטיבות השונות של המפלגה.
בבחירות הצליחו כל חברי הכנסת של המפלגה בכנסת השמינית להיבחר מחדש.
משה שמיר היה הנציג החדש היחיד, שנבחר לנציג חטיבת תנועת העבודה למען א"י השלמה בגוברו על יעקב אייגס וצבי שילוח, לאחר שאברהם יפה הודיע שלא יתמודד.
מועמדים אחרים שלא נבחרו היו מאיה תבורי, אריה גולדשטיין ואהרן מלצר.
ב-1981 פרשו יגאל הורוביץ, זלמן שובל, ויצחק פרץ מהמפלגה והקימו מחדש את הרשימה הממלכתית כסיעה עצמאית תחת השם "רפ"י - הרשימה הממלכתית" (מאוחר יותר הצטרפו הורוביץ ושובל למשה דיין בהקמת תל"ם, ואילו פרץ חזר לליכוד).
ב-1985, על רקע מאמצי "התנועה לליכוד הליכוד" שפעלה באותן שנים על מנת למזג את התנועות השונות שפעלו בתוך הליכוד לכדי מסגרת מפלגתית אחת, נטמעה מפלגת לע"ם בתוך תנועת החרות.
שלוש שנים לאחר מכן באוגוסט 1988 איחדו חרות והמפלגה הליברלית את מוסדותיהן המפלגתיים, ובכך בא הקץ על קיום המפלגות הפנימיות בליכוד.
יגאל הורביץ, זלמן שובל ויצחק פרץ פרשו מהליכוד ב-26 בינואר 1981 והקימו את סיעת רפ"י - הרשימה הממלכתית.
יצחק פרץ חזר לליכוד ב-27 במאי 1981. הכנסת העשירית (1981) במסגרת הליכוד 5 מנדטים (מתוך 48 לרשימה כולה): אליעזר שוסטק, יגאל כהן, אהוד אולמרט, אמנון לין, יצחק פרץ, אברהם הירשזון אמנון לין ויצחק פרץ פרשו מהליכוד ב-26 באוקטובר 1982 והצטרפו למערך.
ב-19 ביוני 1983 נפטר שמחה ארליך חבר המפלגה הליברלית.
הכנסת האחת עשרה (1984) במסגרת הליכוד 3 מנדטים (מתוך 41 לרשימה כולה): אליעזר שוסטק, אהוד אולמרט, יגאל כהן בספטמבר 1985 התמזגה לע"ם בתוך תנועת חירות
בפוליטיקה, מפלגת לוויין היא מפלגה המקיימת ברית הדוקה עם מפלגת אם גדולה ממנה, ולעיתים אף נשלטת על ידיה.
במשטרים בעלי חופש פוליטי מוגבל, עשוי להיות שימוש במפלגות לוויין על מנת להציג חזות של בחירות דמוקרטיות, בעוד שבפועל מתקיים למעשה משטר חד מפלגתי.
כך לדוגמה בגרמניה המזרחית המפלגה הליברלית דמוקרטית של גרמניה והמפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה שהתחרו לכאורה במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה השלטת, שימשו למעשה כלי משחק בידיה ולא התנגדו לשלטונה הקומוניסטי-אבסולוטי.
גם ברוסיה כיום ישנן טענות בדבר היותן של המפלגות רוסיה הוגנת והמפלגה הליברל דמוקרטית של רוסיה מפלגות לוויין למפלגת רוסיה המאוחדת, עקב תמיכתן בשלטונו של ולדימיר פוטין.
מפלגות לוויין עשויות לקום גם על מנת לאפשר למיעוט שאינו נהנה מזכויות אזרח מלאות לזכות בייצוג פוליטי מסוים, או כדרך לרשימה מאוחדת גדולה לזכות בתמיכה נוספת מצד ציבורים התומכים בחלק ממצעה, אך אינם יכולים להזדהות עם הקונצנזוס המפלגתי השורר בה.
כך למשל עד לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל ב-1966, ואף מספר שנים לאחר מכן, היו כלל המפלגות הערביות בישראל מפלגות לוויין של מפא"י והמערך.
על מפלגות אלו נמנו רשימה דמוקרטית של נצרת, חקלאות ופיתוח, קידמה ועבודה, רשימה דמוקרטית לערביי ישראל ועוד.
גם מפלגות קטנות שנוסדו שלא ברצון אחת המפלגות הגדולות, ומתוך מטרה להוות אלטרנטיבה להן, נחשבות לעיתים מפלגות לוויין בשל הזדהותן המובהקת עם אחד הגושים הפוליטיים.
במשמעות מודרנית עשוי המושג מפלגת לוויין לשמש כביטוי גנאי למפלגה שאינה עומדת על עקרונותיה ונראית כמשרתת את מטרותיה של מפלגה גדולה ממנה.
כך לדוגמה עם ההידרדרות בכוחה של העבודה החל מהכנסת ה-15, וחברותה בקואליציות בראשות הליכוד וקדימה, נשמעים מפעם לפעם קולות המאשימים אותה בהיותה מפלגת לוויין המשרתת את צורכי המפלגות השולטות.
חזית המולדת האוסטרית הייתה מפלגה אוסטרית פשיסטית שהוקמה ב-1933 ושלטה באוסטריה הפדרלית עד שהוצאה אל מחוץ לחוק ב-1938 על ידי הנאצים.