tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זבוב הבית הוא מין נפוץ מאוד באופן כלל עולמי, מעביר מחוללי מחלות שונות לאדם, כמו אורגניזמים של אמבות ומִתגִי דיזנטריה נקלטים על ידי הזבובים מצואת של בני אדם נגועים והם מעבירים אותם למזון נקי.
ההעברה יכולה להתבצע על יד הדבקות על גבי הזיפים המצויים על גופו של הזבוב, או על ידי ההקאה לאחר אכילה.
חיידקי טיפוס עשויים להיות מודבקים על מזון האמצעות צואת הזבוב.
זבוב הבית עלול לגרום להתפשטות של חיידקי פטלת על ידי נשיאתם מכיב הלוע לפצע רגיל.
זבוב הבית יכול להעביר גם שיתוק ילדים (פוליומיאליטיס) על ידי נשיאת הנגיף מצואה נגועה למאכל או משקה.
כולרה ודלקת כבד נפוצה עשויים לעיתים להיות תוצאה של הדבקה מזבוב הבית.
מחלות אחרות הנישאות על ידי זבובי בית הן סלמונלה, שיגלה, שחפת, אנתרקס וכמה סוגים של דלקות עיניים.
זבובים שונים נושאים מעל ל-100 פתוגנים שונים, וכן הם מעבירים כמה סוגי תולעים טפיליות.
ככל שמדובר באזורים סוציואקונומיים עניים יותר, אשר שוררים בהם תנאי גיהות ירודים, כך יהיו הזבובים בדרך כלל נשאים של יותר פתוגנים.
זנים של זבובים מסוימים הפכו עמידים מפני קוטלי חרקים נפוצים.
תיקנים יכולים להיות נשאי אורגניזמים מחוללי מחלות, בדרך כלל דלקות הקיבה והמעיים (גסטרואנטריטיס) בעת שהם ניזונים.
הפרשות מקקים ופגריהם מכילים גם מספר אלרגנים הגורמים לתגובות כמו הפרשת דמעות מוגברת, פריחות, גודש במעברים באף ובאסתמה.
קיימים חרקים עוקצים רבים, לרבות יתושים, חיפושיות עוקצות, זבובי חול, זבובים שחורים, זבובי סוסים, זבובי אורוות.
בזמן שהם ניזונים, חרקים או פרוקי רגליים וקטוריים אחרים יכולים להעביר מחלות לבני אדם.
אנטומולוגים רפואיים ואנשי מקצועות רפואה אחרים סייעו בפיתוח חיסונים שעשויים לחסן ולמנוע הדבקה של בני אדם בכמה מאותן מחלות.
כמו כן הם פיתחו גם דרכים למנוע את פרוקי הרגליים הללו מלעקוץ בני האדם (כמו דוחי יתושים למיניהם למשל).
על פי מחקר של המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) שפורסם במאי 2018, בארצות הברית כמות המחלות שנגרמו כתוצאה מעקיצות חרקים עלתה באופן משמעותי ביותר לפי שלושה בין השנים 2016 ל-2018.
מחלות הנגרמות על ידי חרקים
+מחלהמחולל המחלהוקטור מעבירמידע נוסףקדחת דנגי
יתוש הטיגריס האסייתי (וקטור מינורי)כ-50 מיליון אנשים נדבקים מדי שנה על ידי דנגי, מתוכם כ-25,000 מתים.
המחלה מאיימת על 2.5 מיליארד אנשים ביותר ממאה מדינות.מלריה
Anophelesכ־500 מיליון חולים במלריה בעולם בכל שנה
ויותר ממיליון מתים ממנה.לישמניזיס -שושנת יריחו
Phlebotomusקיימים סוגי לישמניה שונים וגם זני פלבוטומוס שונים
מיליוני בני אדם נדבקו ברחבי העולם.דבר הבלוטות
Yersinia pestisפרעושים (100 מינים) עיקרי: צ'ופיס קסנופסיללה
Xenopsylla cheopisהופיע מחדש כאיום גדול על כמה אלפי מקרים אנושיים בשנה.
הפתוגניות שלו גבוהה והתפשטותו מהירה.מחלת השינה
tsetse flyמחלת שינה מאיימת על מיליוני אנשים ב-36 מדינות אפריקה שמדרום לסהרהטיפוס הבהרות
Rickettsia prowazekiiקרדיות, פרעושים וכינת הגוף
600,000 מקרי מוות בשנה.פילאריאזיס לימפטית
Yellow fever נגיף מסוג פלוויווירידאה
yellow fever virusיתושי הַאֵדֶּס (יתוש הנמר האסיאתי).
Aedes aegypti באפריקה, מינים בסוג ההמגוגוס בדרום אמריקה, ומינים בסוג סבת'ס
בצרפת מדווח על 200,000 מקרים משוערים של קדחת צהובה (עם 30,000 מקרי מוות) בשנה.
מחלהמחולל המחלהוקטור מעבירקדחת נהר רוס
West Nile feverנגיף הנילוס המערבי
West Nilevirus WNVבארצות הברית Culex pipiens (מזרח ארצות הברית), Culex tarsalis (מערב-מערב ומערב), ו-Culex quinquefasciatus (דרום-מזרח) הם הווקטורים העיקריים.מחלת ליים
Lyme diseaseהחיידק מהמין Borrelia burgdorferi.הקרציות מהמינים Ixodes scapularis ו-Ixodes pacificus הנמצאים על בעלי חיים ביתיים כמו הכלב,קדחת המורגית אלחומרה
(KFDV)קרציה (Ornithodoros savignyi) המועברת על גמלים בעיקר.מחלת יער קיאסאנור
Babesiaטפילי הבבזיה תוקפי תאי דם אדומיםקרציות Ixodesמחלת קרריון
Rift Valleyנגיף קדחת השבר הסורי אפריקני
אנטוליֶה נוֹסָאטִי (ברומנית: Anatolie Nosatîi; נולד ב-12 בספטמבר 1972) הוא פוליטיקאי מולדובי המשמש כשר ההגנה של מולדובה מאז 1 במרץ 2022.
נוסאטי נולד ב-12 בספטמבר 1972. ב-1993 התגייס לצבא מולדובה.
הוא למד באקדמיות צבאיות במולדובה, באוקראינה ובארצות הברית.
הוא שירת בכוח שמירת שלום בעיראק, שימש כמפקד גדוד, ולאחר מכן מילא תפקידי מטה ומנהל שונים במטה הכללי המולדובי.
ב-6 באוגוסט 2021 הציגו נשיאת מולדובה מאיה סנדו וראש הממשלה נטליה גבריליצה את נוסאטי כמועמדן לתפקיד שר ההגנה.
כעבור שבועיים ביקר בקייב במהלך יום העצמאות האוקראיני ונפגש עם מקבילו האוקראיני אנדרי טאראן במטרה לחזק את הסולידריות בין שתי המדינות.
אנטולי לבוביץ' (תנחום) קפלן היה אמן יהודי-רוסי שנודע כאמן הדפס ותחריט.
קפלן, בנם של השוחט לוויק (לוי יצחק) ושרה, נולד בעיירה רוגאצ'ב שליד הומל (כיום בלארוס).
הוא היה השלישי מבין שישה אחים ואחיות.
למד בתלמוד תורה וכנער צייר שלטים לבעלי חנויות ברוגצ'וב, ביחד עם חברו המשורר שמואל הלקין.
בין השנים 1922–1927 למד במכון הגבוה לאמנות וטכנולוגיה (VKhUTEIN) שבפטרוגרד־לנינגרד אצל האמן קוזמה פטרוב-וודקין.
בשנת 1928 יצר בשיתוף פעולה עם קבוצת האוונגארד OBERIU והשתתף בעיצוב מחזהו של דניאיל חארמס "אליזבת באם".
בין השנים 1937–1940 למד בסדנה הניסיונית של לנינגרד, שם התמחה בטכניקות של ליתוגרפיה בהנחיית אמן הגרפיקה גיאורגי ס.
ורייסקיו והתקבל כחבר באגודת האמנים של ברית המועצות והתחיל להשתתף בתערוכות מטעם המדינה.
בשנת 1934 נישא ליבגנייה (ז'נייה) ליבמן.
בתם היחידה, ליובוב (ליובה), נולדה שנה לאחר מכן.
בזמן המצור על לנינגרד יצאה המשפחה מהעיר, אליה חזרה בתום מלחמת העולם השנייה, במהלכה נרצחו כמעט כל בני משפחתו שנותרה ברוגאצ'ב.
בשובו לעיר יצר קפלן סדרת ליתוגרפיות שהוקדשו לתחיית העיר לאחר המלחמה.
הסדרה התקבלה בהערכה גדולה במיוחד ונקנתה על ידי 18 גלריות לאומיות.
במהלך השנים עבד גם כאמן ראשי במפעל הזכוכית האמנותית של לנינגרד, שייצר לפי עיצוביו חפצי נוי ופריטים לבית, ובהמשך יצר פסלי קרמיקה לפי "נפשות מתות" ו"רוויזור" מאת ניקולאי גוגול, ולפי "סיפורי אודסה" מאת איסאק באבל.
מאז שנות ה–30 ועד למותו הקדיש קפלן חלק ניכר מיצירתו לתיאור התרבות היהודית ולהווי בשטעטל היהודי המזרח־אירופי.
הוא יצר סדרות בעקבות הקלאסיקות של ספרות היידיש, בין היתר בהשראת ספריו של שלום עליכם החייט המכושף, סטמפניו, טוביה החולב, כתריאליבקה ועוד, והדפסים על פי הרומן פישקה החיגר של מנדלי מוכר ספרים.
בנוסף, יצר סדרת עבודות על בסיס הפיוט חד גדיא ובעקבות מן השירה היהודית העממית של דמיטרי שוסטקוביץ'.
קפלן פעל תחת הצנזורה הסובייטית ועדיין הצליח להעביר מסרים מורכבים, הן ביחס לזהות היהודית שלו והן ביחס לשלטון.
בראשית שנות ה–60 ביקר הגלריסט והאספן היהודי־אמריקאי אריק אסטוריק בברית המועצות, רכש עשרות גיליונות של הדפסים של קפלן וגרם לאמן לפרוץ אל מדינות המערב.
בשנת 1961 הציג תערוכה בלונדון בגלריה גרובנור ואחריה תערוכת יחיד בבית הנכות הלאומי בצלאל בירושלים.
תערוכות רטרוספקטיבה משמעותית של עבודותיו של קפלן התקיימו בין היתר ב (1972) ב בסנט פטרסבורג (1994), המוזיאון הלאומי הרוסי (1995), מוזיאון פושקין (2007), גלריית טרטיאקוב (2012), מוזיאון היהדות והסובלנות במוסקבה (2015) וגלריית בית אבי חי בירושלים (2023).
אנטומיה של נפילה הוא דרמה צרפתית בבימויה של ז'וסטין טרייה על פי תסריט שכתבה עם ארתור הררי.
בסרט מככבת סנדרה הולר כסופרת שמנסה להוכיח את חפותה בהתרחשות שהביאה למות בעלה.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל קאן ה-76, ב-21 במאי 2023, וזכה בפרס דקל הזהב.
הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-23 באוגוסט 2023.
סנדרה, סופרת גרמניה, נעצרת בצרפת באשמת רצח, בעקבות מותו של בעלה בנפילה מגובה רב בנסיבות מסתוריות.
דניאל, בנם לקוי הראיה של בני הזוג, הוא העד היחיד למות אביו; סנדרה מנסה במהלך המשפט להוכיח את חפותה.
מילו מצ'אדו גרנר בתפקיד דניאל
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט דירוג של 98 אחוז ביקורות 'טריות', על סמך 41 ביקורות.
באתר Metacritic מחזיק הסרט בציון ממוצע משוקלל של 89 אחוזים.
הסרט זכה בפסטיבל הקולנוע בקאן בפרס דקל הזהב.
קאיגורודוב נולד בסנט פטרסבורג, בנו של מדען הטבע הנודע פרופסור דמיטרי קאיגורודוב.
בגיל שמונה עשרה נרשם לבית הספר לאמנויות יפות.
בשנים 1900–1902 הפך לתלמידו של ארכיפ קוינדג'י בסנט פטרבורג, ובשנים 1902–1904 למד בסטודיו של הפרופסור ההונגרי סיימון הולוסי.
ב-1906 למד באקדמיה ז'וליאן בפריז.
ציוריו הראשונים הוצגו ב-1900 בתערוכת האקדמיה של סנט פטרבורג.
החל משנת 1915 היה חבר בקבוצת "הנודדים".
במהלך השנים 1906–1916 זכה שש פעמים ב"פרס קוינדז'י", ובפרס סטרוגנוב על ציורו "שוברים" שמשך תשומת לב רבה בתערוכה הבינלאומית במינכן 1913. מספר תמונותיו נקנו על ידי ממשלת רוסיה.
החל משנת 1920 חי ועבד קאיגורודוב בטאלין, אסטוניה, והפך לחבר באגודת האמנות K.T.E.U.
וכאן הוא גם ניהל את בית הספר הפרטי שלו לאמנויות.
הוא גם שלח את תמונותיו לגרמניה - ברלין וקרלסרוהה, הולנד ואנגליה (לונדון), וגם ערך תערוכות.
ציורו "חוף הים", שנרכש על ידי מכון קרנגי (ארצות הברית) זיכה אותו במדליית קרנגי ב-1939.
משנת 1939 חי קאיגורודוב בגדנסק ובפוזנן והציג מספר תערוכות פרטיות.
הוא ביקר בפראג שלוש פעמים במהלך מלחמת העולם השנייה, וצייר סדרה של תמונות של העיר העתיקה.
קאיגורודוב נפטר ב-18 ביולי 1945 באוסטריה.
ניתן למצוא את תמונותיו גם בגלריה טרטיאקוב (מוסקבה), הגלריה הרוסית (סנט פטרסבורג), המוזיאון לאמנות של אסטוניה (טאלין), המכון הסלאבי (פראג) ובגלריה בלגרד.
כמה עשרות מציוריו נותרו בפוזנן בינואר 1945, ואלה צצים מדי פעם בשוק האמנות הבינלאומי.
קאיגורודוב היה בעיקר צייר נוף במסורת הרוסית, אך גם הפיק מספר ציורי ז'אנר ודיוקנאות.
הוא התמחה בנופי ים ותיאורים של מים ועננים היו האלמנטים המיוחדים שלו.
אנטומיה השוואתית היא חקר הדמיון וההבדלים באנטומיה של מינים שונים.
תחום חקר זה קשור קשר הדוק לביולוגיה אבולוציונית ולפילוגנטיקה (אבולוציה של מינים).
מדע זה החל בתקופה הקלאסית, והמשיך לתקופת העת החדשה המוקדמת עם עבודתו של פייר בלון שציין את קווי הדמיון שבין שלדים של ציפורים ושל בני אדם.
אנטומיה השוואתית סיפקה ראיות למוצא משותף, וסייעה בסיווג של בעלי חיים.
החקירה האנטומית הראשונה שאינה הליך כירורגי או רפואי מיוחסת לאלקמאון מקרוטון.
לאונרדו דה וינצ'י רשם הערות בנוגע למאמר אנטומי שתכנן לכתוב שבו התכוון להשוות את ידיהם של בעלי חיים שונים כולל דובים.
פייר בלון, חוקר טבע צרפתי יליד 1517, ערך מחקר וקיים דיונים על עוברי דולפינים וכן על ההשוואות בין שלדי ציפורים לשלדים של בני אדם.
המחקר שלו היווה פרצת דרך שהובילה לבסוף לאנטומיה ההשוואתית המודרנית.
בערך באותה העת, אנדריאס וסליוס החל לבצע מחקר משלו.
אנטומיסט צעיר ממוצא פלמי שהתפרסם בזכות תרשימיו המדויקים ומושכי העין, הוא חקר ותיקן באופן שיטתי את הידע האנטומי של הרופא היווני גאלן.
הוא שם לב שרבות מהתצפיות של גאלן אף לא התבססו על בני אדם ממשיים.
במקום זאת, הם התבססו על בעלי חיים כמו קופי אדם, קופים ושוורים.
האירוניה היא שגאלן עצמו הדגיש את העובדה שצריך לעשות תצפיות עצמאיות ולא להסתמך על תצפיותיו של אחר, אבל עצה זו אבדה במהלך התרגומים הרבים של עבודתו.
כאשר וסאליוס החל לחשוף את הטעויות הללו, רופאים אחרים באותה התקופה החלו לסמוך על תצפיותהם יותר מאשר אלה של גאלן.
תצפית מעניינת שנעשתה על ידי כמה מהרופאים הללו הייתה נוכחותם של מבנים הומולוגיים במגוון רחב של בעלי חיים, ביניהם בני אדם.
תצפיות אלה שימשו מאוחר יותר את דרווין כאשר הוא הגה את תיאורית הברירה הטבעית.
אדוארד טייסון, נחשב למייסד האנטומיה ההשוואתית המודרנית.
מחקריו הובילו לפרצות דרך מדעיות, אחד ממחקריו קבע לראשונה כי לווייתנים ודולפינים הם, למעשה, יונקים.
כמו כן, הוא הגיע למסקנה ששימפנזים דומים יותר לבני אדם מאשר לקופים בגלל זרועותיהם.
אנטומיסט נוסף שביצע השוואות בין בעלי חיים שונים, כולל ציפורים, היה מרקו אורליו סברינו, בספרו, Zootomia democritaea, אחת היצירות הראשונות של אנטומיה השוואתית.
במאה ה-18 וה-19, אנטומיסטים גדולים כמו ז'ורז' קיווייה, ריצ'רד אוון ותומאס הנרי האקסלי חוללו מהפכה בהבנתנו את המבנה הבסיסי וסיסטמטיקה של בעלי חוליות, וסללו את הבסיס לעבודתו של צ'ארלס דרווין על אבולוציה.
דוגמה לחוקר אנטומיה השוואתית מהמאה ה-20 הוא ויקטור נגוס, שעבודתו חקרה את המבנה והאבולוציה של הגרון.
עד להופעת טכניקות גנטיות כמו ריצוף DNA, אנטומיה השוואתית יחד עם אמבריולוגיה היו הכלים העיקריים להבנת הפילוגנטיקה.
שני מושגים עיקריים של אנטומיה השוואתית הם:
מבנים הומולוגיים – מבנים (חלקי גוף/אנטומיה) הדומים בין מינים שונים מכיוון שלמינים יש מוצא משותף והתפתחו, בדרך כלל בצורה מתפצלת, מאב קדמון משותף.
הם עשויים או לא לבצע את אותה הפונקציה.
דוגמה לכך היא מבנה הגפיים הקדמי המשותף לחתולים ולווייתנים, המשמשים למטרות שונות.
מבנים אנלוגיים – מבנים דומים באורגניזמים שונים שמקורם באבולוציה מתכנסת, הם התפתחו בסביבה דומה, ולא עברו בירושה מאב קדמון משותף.
הם בדרך כלל משרתים את אותן המטרות או מטרות דומות.
דוגמה לכך היא צורת הגוף דמוית הטורפדו של פוקנים וכרישים.
אז אף על פי שהם התפתחו מאבות קדמונים שונים, פוקנים וכרישים פיתחו מבנים מקבילים כתוצאה מהאבולוציה שלהם באותה סביבה מימית.
אנטומיה השוואתית שימשה זה מכבר כראיה למוצא משותף, כעת מצטרפת לתפקיד זה על ידי גנומיקה השוואתית; הדמיון האנטומי מצביע על כך שאורגניזמים חולקים אב קדמון משותף.
השוואה זו מסייעת למדענים בסיווג אורגניזמים על סמך מאפיינים דומים של המבנים האנטומיים שלהם.
דוגמה נפוצה לאנטומיה השוואתית היא מבני העצם הדומים בגפיים הקדמיות של חתולים, לווייתנים, עטלפים ובני אדם.
כל הנספחים הללו מורכבים מאותם חלקים בסיסיים; עם זאת, הם משרתים פונקציות שונות לחלוטין.
חלקי השלד היוצרים מבנה המשמש לשחייה, כמו סנפיר, לא יהיו אידיאליים ליצירת כנף, המתאימה יותר לטיסה.
אחד ההסברים לדמיון בהרכב הקדמי של הגפיים למרות השימושים השונים לחלוטין בפועל אצל האורגניזם, הוא תהליך הברירה טבעית.
באמצעות מוטציות אקראיות וברירה טבעית, המבנים האנטומיים של כל אורגניזם השתנו מעט בהדרגה כדי להתאים לבית הגידול שלו.
קרל ארנסט פון באר, תיאר את הכללים על פיהם מתפתחים מאפיינים ייחודיים אשר שונים באופן משמעותי מההומולוגיה הכללית בספרו, כללים אלו נקראו לבסוף על שמו.
אנטולי לוריה היה מדען סובייטי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בתחום חוזק קונסטרוקציות.
אנטולי לוריה נולד בשנת 1901 במוהילב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) למשפחה יהודית.
בשנת 1918 לוריה החל לעבוד במחלקת חינוך של העירייה.
בשנת 1920 הוא החל לימודים במכון למהנדסי מכרות בסברדלובסק, בשנת 1923 עבר למכון הפוליטכני של לנינגרד אותו סיים בשנת 1925.
לאחר סיום הלימודים לוריה נותר לעבוד במכון בו למד, בשנת 1935 קודם לדרגת פרופסור ובשנת 1939 קיבל מעמד של בעל פוסט-דוקטורט ללא ביצוע עבודה ספציפית.
בשנים 1938–1941 הוא היה פרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בתקופת מלחמת העולם השנייה לוריה היה מלמד במוסדות להשכלה גבוהה בסברדלובסק.
בשנת 1944 לוריה חזר ללנינגרד והחל לעבוד במכון הפוליטכני.
הוא הקים קתדרה לדינמיקה וחוזק מכונות וניהל אותה עד לשנת 1977.
בשנת 1960 לוריה נבחר כחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
הוא קיבל מספר עיטורים על פעילותו.
לוריה היה מומחה באלסטיות ליניארית, תורת התנודות, תורת היציבות ובקרה תעשייתית.
לוריה כתב מספר ספרים בתחום התמחותו, לרבות "מכניקה תאורטית" ב-3 כרכים ביחד עם לב לויציאנסקי.
חלק מספריו תורגמו לאנגלית אחרי פטירתו ויצאו לאור בתחילת המאה ה-21.
לוריה היה קרוב משפחה של היסטוריון סולומון לוריה ומושל כללי של אוסטרליה זלמן כהן.
אנטולי בוריסוביץ' סולוביאננקו (באוקראינית: Анатолій Борисович Солов'яненко; 25 בספטמבר 1932 – 29 ביולי 1999) היה טנור אופרה אוקראיני, חתן התואר אמן העם של ברית המועצות (1975), אמן העם של אוקראינה וחתן פרס טאראס שבצ'נקו הלאומי.
הוא נולד למשפחת כורים בדונצק, וסיים את לימודיו במכון הפוליטכני בדונצק בשנת 1954. במקביל למד שירה אצל אלכסנדר קורובייצ'נקו משנת 1950. את הקריירה שלו החל בדונצק, שם מוצב פסל לזכרו.
הוא הופיע 12 פעמים במטרופוליטן אופרה שבקייב, ולאחר מכן השלים את לימודיו בקונסרבטוריון של קייב בשנת 1978. במשך 30 שנה היה סולן בתיאטרון הלאומי לאופרה ובלט על שם טאראס שבצ'נקו בקייב, והופיע גם באקספו 67' במונטריאול.
בעונת 1978–1977 הופיע כסולן במטרופוליטן אופרה של ניו יורק.
בשנת 1988 השתתף בסיבוב ההופעות של מקהלת הצבא האדום בבריטניה, ושר בין היתר את "קלינקה".
הוא הקליט 18 תקליטים של אריות, רומנים ושירים.
אנטולי סולובייננקו נולד בדונצק (באותה עת: סטאלינו) ב־25 בספטמבר 1932 למשפחת כורים.
בשנת 1954 סיים את לימודיו באוניברסיטה הטכנית של דונצק, והחל ללמד במחלקה לגרפיקה הנדסית.
הוא החל ללמוד פיתוח קול בשנת 1950 אצל אלכסנדר קורובייצ'נקו, אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית.
ב־1962 זכה להצלחה בתחרות כישרונות שהובילה להזמנתו לשיר באופרה הלאומית של אוקראינה.
קודם לכן, זכה בתחרות זמרים צעירים בלה סקאלה שבמילאנו, ולמד שם במשך שלוש שנים (1963–1965).
הוא היה הזמר הסובייטי הראשון שקיבל הזמנה להופיע במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
משנת 1965 הופיע כסולן עם האופרה הלאומית של אוקראינה.
בשנת 1967 הוענק לו תואר אמן העם של אוקראינה, וב־1975 הוענק לו התואר אמן העם של ברית המועצות.
בשנת 1978 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון של קייב.
במהלך הקריירה שלו באופרה הלאומית, שר סולובייננקו 18 תפקידים, בהם: "הדוכס" (מתוך ריגולטו), "אלפרדו" (לה טרוויאטה), "הטנור" (רקוויאם), "אדגרדו" (לוצ'יה די למרמור), "רודולפו" (לה בוהם), "קווארדוסי" (טוסקה), "פאוסט" (פאוסט), "לנסקי" (יבגני אונייגין), "הטוען לכתר" (בוריס גודונוב), "אנדריי" (זפורוז'ץ מעבר לדנייפר) ואחרים.
סולובייננקו היה נשוי ואב לשני בנים, אנדריי ואנטולי.
הוא מת מדום לב פתאומי ב־29 ביולי 1999. בלוויה השתתפו גם בכירים, בהם נשיא אוקראינה דאז, ליאוניד קוצ'מה.
בדצמבר 1999, מספר חודשים לאחר מותו, שונה שמה של האופרה האקדמית בדונצק לשמו לכבודו על ידי ממשלת אוקראינה.
בשנת 2001 הוצב פסל בדמותו בקוזין שבמחוז קייב, שם גם נקבר.
1967 – אמן העם של ברית המועצות
1975 – אמן העם של ברית המועצות
1980 - פרס לנין, פרס כספי הועבר על ידי א.
1982 – מדליית התהילה של הכורה, מסדר ידידות העמים
1993 – אות כבוד מנשיא אוקראינה
1997 – פרס טאראס שבצ'נקו הלאומי
תיאטרון האופרה והבלט של דונייצק נקרא לכבודו של אנטולי סולוביאננקו.
האנדרטה לזכרו הוצבה ליד התיאטרון.
אנדרטה נוספת הוקמה בקייב ברחוב אינסטיטוצקה 16; הבית מסומן על ידי לוח זיכרון.
מחזמר בשם "ויזוב סודבה" (בתרגום: התגברו על הסיכויים) בהשתתפות א.
סולוביאננקו צולם באולפני הסרטים דובז'נקו.
בשנת 1982 פורסם ספרו של א.ק.
סולוביאננקו", שהודפס מחדש בשנת 1988.
אנטולי ימליאנוביץ' סליבקו (רוסית: Анатолий Емельянович Сливко; ב-28 בדצמבר 1938 – 16 בספטמבר 1989) היה רוצח סדרתי ונקרופיל סובייטי שתקף מינית, רצח וביתר שבעה נערים בעיר נווינומסק ובסביבתה, מחוז סטברופול, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, בין השנים 1964 ל-1985. ידוע כי תקף מינית לפחות 36 קורבנות נוספים.
קורבנות הרצח של סליבקו היו בני 11 עד 15. את כולם הוא פיתה להשתתף בסרטים ביתיים שבהם שיחקו מחדש סצנה של חייל פרטיזן המוצא להורג על ידי חיילים נאצים בתלייה.
לאחר שהקורבן איבד את הכרתו, סליבקו תקף אותו מינית, רצח אותו, ביתר את גופתו והצית אותה.
התהליך כולו צולם, תועד בתמונות ונרשם ביומנים כדי להזין את הפאראפיליה ואת הפנטזיות המיניות של סליבקו.
השגרה של תלייה, ביתור והצתה שביצע סליבקו נועדה לשחזר תאונת דרכים שבה צפה ב-1961, שבה נער מתבגר נהרג באופן אלים, מה שהביא לעוררות מינית של סליבקו והעיר את הפרפיליות שלו.
סליבקו נידון למוות ב-1986 והוצא להורג בירייה בודדת בעורפו ב-16 בספטמבר 1989.
אנטולי ימליאנוביץ' סליבקו נולד ב-28 בדצמבר 1938 בעיר איזרבש, הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של דאגסטן, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית.
הוא היה הבכור מבין שני ילדים שנולדו להורים עניים.
בזמן הולדתו של סליבקו, אוקראינה סבלה מרעב שנגרם כתוצאה ממדיניות הקולקטיביזציה בכפייה של יוסיף סטלין, ממנה לא הייתה חסינה גם דאגסטן הסובייטית.
נישואי הוריו של סליבקו היו מלאי מתחים: הוריו התווכחו לעיתים קרובות, ואביו היה אלכוהוליסט.
סליבקו היה ילד אינטליגנטי אך חולני שסבל מאינסומניה וממחלות ילדות שונות.
הוא היה גם ילד בודד קלאסי, ולימים תיאר את ילדותו כמלאה בחוסר יציבות, רעב, מלחמה ועוני.
כאשר ברית המועצות נכנסה למלחמת העולם השנייה, אביו של סליבקו גויס להצבא האדום.
סליבקו עצמו היה עד לזוועות רבות שביצעו הנאצים לאחר פלישתם לברית המועצות, כולל פלישה לביתו ב-1943. אחת הזיכרונות המוחשיים ביותר שלו ממלחמה זו הייתה מסתור בבית קברות עם ארבעה ילדים אחרים כדי להימלט מהפצצות גרמניות, אך הילדים דחו אותו בשל מראהו הרזה והמוזנח.
לדברי סליבקו, בעודו מתכרר לכדור, הוא הבחין בשאריות מפורקות של אישה וסוס מפוזרות ברחוב סמוך.
אף על פי שהיה אינטליגנטי, חוסר המחויבות שלו ללימודים ונטייתו לחלום בהקיץ בכיתה הובילו לציונים ממוצעים.
כשהגיע לגיל ההתבגרות, גילה סליבקו שהוא הומוסקסואל, וכן סבל מאימפוטנציה.
שתי התגליות ביישו אותו מאוד, והוא שמר בסוד את מיניותו ואת התפקוד המיני הלקוי ממשפחתו ומחבריו הקרובים המעטים.
בניסיון לברוח ממקורותיו הצנועים, סליבקו הגיש בקשה למלגה באוניברסיטת מוסקבה זמן קצר לאחר סיום לימודיו ב-1956, אך נכשל בבחינת הכניסה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא החל את שירות הצבאי החובה והוצב במזרח הרחוק הרוסי.
לעיתים קרובות הוא ספג לעג והשפלות מחבריו לחיילות, שרבים מהם לעגו לאישיותו הביישנית והכנועה.
מפקדיו קבעו כי סליבקו "בלתי תואם" לחיי הצבא, והוא שוחרר מהצבא האדום ב-1960, לפני השלמת שירותו.
ב-1961 עבר סליבקו מאיזרבש למחוז סטברופול, שם מצא עבודה כמהנדס טלפונים.
אחותו הצעירה עברה מאוחר יותר לאותה עיר ועבדה במפעל מקומי.
בסוף 1962, אחותו – שהייתה מודאגת מאורח חייו המופנם של אחיה ומהיעדר אינטראקציה עם נשים – הציגה אותו בפני עמיתה צעירה בשם לודמילה.
השניים החלו לצאת ונישאו בטקס צנוע בקיץ שלאחר מכן.
זמן קצר לאחר חתונתם, עברו בני הזוג לעיר נווינומסק, שם ביססו לעצמם מוניטין כחברי קהילה מכובדים.
לדברי סליבקו, אף על פי שחיבב את אשתו, מיניותו הסתירה כל משיכה פיזית כלפיה, והאימפוטנציה שלו הגבילה את יחסיהם המיניים לפרקים קצרים של מה שהוא כינה "זיווג מהיר ומשפיל".
באחת ההזדמנויות הוא פנה לעזרה רפואית כדי להתגבר על חוסר יכולתו לשמור על זקפה בנוכחות אישה, אך מראה של אחות צעירה שצחקה בדיסקרטיות על מצבו גרם לכך שלא חזר לבקש עזרה מקצועית.
סליבקו הודה מאוחר יותר לחוקרים כי הוא ולודמילה קיימו יחסי מין לא יותר מעשר פעמים במהלך שבע-עשרה שנות מערכת היחסים שלהם, ומעולם לא לאחר לידת ילדם השני.
ב-1961, סליבקו היה עד לתאונת דרכים שבה רוכב אופנוע שיכור סטה למדרכה ופגע בקבוצת הולכי רגל, וגרם למותו של נער בשנות העשרה המוקדמות שלו שלבש מדי חלוצים צעירים.
מסיבות שסליבקו טען כי מעולם לא הצליח להסביר, מחזה זה גרם לו לעוררות מינית והביא אותו לאורגזמה.
הוא נזכר מאוחר יותר בתאונה בצורה חיה: "הנער חווה עוויתות בייסורי המוות שלו כשריח של בנזין ואש מילא את האוויר...
הנער נראה כל כך חסר אונים, במיוחד במדים שלו.
זה הזכיר לי כיצד הרגשתי בתוכי לאחר ילדות של כאב וסבל.
בכל פעם שהוא צעק מכאב, התרגשתי יותר.
[עד מותו של הנער], הפכתי לעיוור לכל האחרים פרט לנער הזה."
לאחר שהגיע לאורגזמה, סליבקו הלך כעשרים יארד לעבר תחנת אוטובוס סמוכה, שם ישב והמשיך לבהות בנער המת, שנותר לכוד מתחת לאופנוע כאשר שירותי החירום הגיעו למקום.
לדברי סליבקו, הוא חווה עוררות, התרוממות רוח ותחושת העצמה בעודו יושב ומתבונן בסבלו של הנער לפני מותו.
סליבקו תיאר את צפייתו בתאונת הדרכים כאחד הרגעים המכוננים בחייו.
לפני התאונה, הוא דיכא את מיניותו; לאחר התאונה, הוא פיתח דחף בלתי נשלט לעסוק ביחסים מיניים פיזיים עם גברים צעירים.
יתרה מזו, מראה הדם על נעליו של הנער החריף את פטיש הנעליים שכבר פיתח, והוא החל לשלב נעלי נערים בפנטזיות האוננות שלו.
תוך חודשים ספורים מצפייתו בתאונת הדרכים, הקים סליבקו מועדון נוער בנווינומסק.
לכאורה, המועדון נועד לעודד נערים מקומיים להשתתף בפעילויות של החלוצים הצעירים, אך סליבקו גם החל להשתמש במועדון כדרך ליצור קשרי ידידות עם נערים ולפתח שיטות לזכות באמונם.
המועדון הראשון נהרס במעשה הצתה כשנה לאחר הקמתו.
ככל הנראה, המבצע היה אחד הנערים שהשתתפו במועדון ואשר סליבקו התעלל בו או תקף אותו מינית.
לא הוגשו כתבי אישום פליליים.
זמן קצר לאחר מכן, הקים סליבקו מועדון חדש בשם צ'רגיד.
מועדון נוער זה שכן כשלושה קילומטרים מביתו.
פעילויות מועדון הנוער של סליבקו לא עוררו חשד; הורי הנערים שהשתתפו במועדון שיבחו אותו לעיתים קרובות על שהקדיש תשומת לב לילדיהם והרחיק אותם מצרות.
סליבקו לקח את חניכיו הצעירים למסעות טיולים וטיפוס על גבעות, לעיתים למשך ימים.
כתבות על פעילויות המועדון הופיעו לעיתים קרובות בעיתונים מקומיים ובשידורי רדיו.
סליבקו העניק מספר ראיונות לתחנות טלוויזיה מקומיות ואף זכה לשבחים מפקידי המפלגה הקומוניסטית המקומיים על מאמציו המתמשכים לחנך, לבדר ולהעניק חינוך מוסרי לנוער נווינומסק.
ב-1977 הוא נבחר לסגן מועצת העיר וזכה בתואר מורה מכובד של ברית המועצות.
עד יוני 1963, סליבקו פיתח שגרה שבה יוכל לחוות מחדש את הפנטזיות המיניות שהוצתו על ידי תאונת הדרכים ב-1961: פעם או פעמיים בשנה, הוא יצר קשרי ידידות קרובים עם נער במועדון הנוער, בדרך כלל בגילאי 11 עד 15, אך לעולם לא מעל גיל 17.
הנער היה נמוך לגילו ולבש מדי חלוצים צעירים – בדיוק כמו הנער שסליבקו ראה נהרג בתאונת הדרכים.
סליבקו זכה באמונו של הנער וסיפר לו על ניסוי שהכיר, הכרוך בתלייה מבוקרת למתיחת עמוד השדרה, וכי עליו לשחזר סצנה של פרטיזן המוצא להורג על ידי חיילים נאצים עבור מועדון הנוער כשסליבקו מצלם את התלייה, ולאחר מכן, הבטיח סליבקו, הוא יחזיר אותו להכרה.
לפני שכל נער השתתף ב"ניסוי" זה, סליבקו חזר על סצנת התלייה בצורה לא מזיקה עם הקורבן המיועד כדי לזכות באמונו; לאחר מכן הוא רכש מדים חדשים לקורבן ללבוש והבריק את נעליו לפני ביצוע התלייה.
בנוסף, כדי למנוע הקאות, הקורבן נדרש לא לאכול במשך מספר שעות לפני הניסוי.
לאחר שהנער הורדם באמצעות שאיפת אתר, הניח את החבל סביב צווארו ואיבד את הכרתו, סליבקו הפשיט אותו, ליטף אותו ומישש אותו, סידר את הגוף בתנוחות מרמזות, ואונן שוב ושוב – לעיתים על נעליו של הנער.
תהליך זה כולו צולם על ידי סליבקו באחת ממצלמות ה־16 מ"מ שלו ונשמר כדי להזין את פנטזיותיו המיניות.
כדי להפיג כל דאגה הורית לגבי השתתפות בניהם בסרטים הביתיים, הוריהם נאמר להם כי סליבקו – הידוע בקהילה כמי שיצר מספר סרטי תעודה חובבניים עם מצלמתו האישית – יצלם את הסרטונים על הבמה במועדונו.
אף על פי שרבים מהנערים שסליבקו שכנע בתחילה להשתתף בסרטים הביתיים הללו נקשרו ונחנקו בתוך או בסמוך לצ'רגיד, עד אמצע שנות ה-60 הוא החל לשכנע את קורבנותיו להשתתף בסרטים הביתיים במקומות כפריים יותר ויותר – לעיתים ללא ידיעת הוריהם.
במהלך 22 שנים, סליבקו שכנע 43 נערים להשתתף בניסוי המבוים הזה.
ב-36 מקרים, לאחר ביצוע טקס הצילום, ההסרטה והאוננות החוזרת, סליבקו החזיר את הנערים להכרה.
לאחר שהוזהרו על ידי סליבקו לשמור על שתיקה, אנשים אלה המשיכו בחייהם מבלי לדעת מה קרה להם בזמן שהיו מחוסרי הכרה.
עם זאת, בשבעה מקרים, התנהגותו של סליבקו הפכה לאלימה: לאחר שהקורבנות היו מחוסרי הכרה, הוא ביתר את גופותיהם בהרחבה, שפך בנזין על גפיהם וגווייתם והצית את השאריות כדי להזכיר לעצמו את תאונת הדרכים שהציתה את עוררותו.
סליבקו שמר בדרך כלל על נעלי הקורבן כמזכרת, וכן על התמונות והסרטים שפיתח במעבדה ביתית.
בנוסף, סליבקו תיעד בקפדנות את פרטי כל תלייה – קטלנית או לא – ביומניו.
הנעליים, התמונות והסרטים שימשו כגירויים לפנטזיות האוננות של סליבקו במשך חודשים או שנים עד שהיה זקוק לגירויים חדשים ורצח שוב.
ב-2 ביוני 1964, סליבקו רצח את קורבנו הראשון, ניקולאי דוברישב בן ה-15, נער שנמלט מביתו.
סליבקו טען כי קורבן זה נרצח בטעות, שכן לא הצליח להחזיר את דוברישב להכרה לאחר השלמת טקס הצילום, ההסרטה והאוננות, אך הוא הודה מאוחר יותר בראיון עם פסיכיאטר כי מותו של הנער עורר בו תחושת עוררות גדולה יותר מאשר התליות הלא קטלניות הקודמות שלו.
עם זאת, תחושת ההלם ממותו של קורבן זה דחפה את סליבקו לבתר את גופת הנער ולהשליך את השאריות לנהר קובאן.
הוא גם השמיד את הסרט והתמונות שצילם של קורבן זה, אך שמר על נעליו.
במאי 1965, סליבקו התיידד עם קורבנו השני, אלכסיי קובלנקו, במועדון הנוער שלו.
קורבן זה נרצח בכוונה, וסליבקו שמר על כל הצילומים והתמונות של התלייה, ההתעללות והביתור.
קובלנקו דווח כנעדר, אך הוריו נאמר על ידי המשטרה כי ילדם הוא נער בורח.
שמונה שנים מאוחר יותר, ב-14 בנובמבר 1973, אלכסנדר נסמייאנוב בן ה-15 נעלם בנווינומסק.
נסמייאנוב (חבר נוסף בצ'רגיד) התיידד עם סליבקו לפני היעלמותו.
סליבקו השתתף באופן פעיל בחיפושים אחר נסמייאנוב בשבועות שלאחר רציחתו; הוא הדפיס כרזות של נעדרים וארגן חיפושים קרקעיים שהקפיד שלא יכסו את מקום הרצח.
שנתיים לאחר מכן, ב-11 במאי 1975, חבר נוסף במועדון הנוער של סליבקו, אנדריי פוגסיאן בן ה-11, נעלם גם הוא.
הנער נראה לאחרונה על ידי שכן, שדיווח למשטרה כי פוגסיאן סיפר לו שהוא עומד להשתתף ב"סרט ביער", אך לא הזכיר את שמו של סליבקו.
אמו של פוגסיאן אכן דיווחה לחוקרים כי סליבקו צילם סרט פרטיזנים ביער סמוך שבו בנה השתתף בעבר; עם זאת, מאחר שהמשטרה כבר ידעה שסליבקו זכה בפרסים על סרטים תמימים יותר, הוא נשלל כחשוד לאחר חקירה קצרה שבה הודה כי הנער היה חבר במועדון הנוער שלו, אך הכחיש כל מעורבות בהיעלמותו.
ב-1980, סליבקו רצח את קורבנו החמישי, סרגיי פטנייב בן ה-13. הוא גם היה חבר פעיל בצ'רגיד, ועד שסליבקו ביצע רצח זה, הסדיזם והתאווה שלו הסלימו עד כדי כך שהוא סידר מחדש את גופת הקורבן המרוטשת ואת נעליו מול המצלמה כדי להזין פנטזיות אוננות עתידיות.
רישומי היומן שלו המתארים את הרצח, הביתור והצתת גופתו ובגדיו של פטנייב מעידים גם על היעדר "גועל ובושה" ממעשיו.
הקורבן הבא היה ויאצ'סלב חוביסטיק, בן 15, אותו רצח סליבקו בסתיו 1984.
ב-23 ביולי 1985, סליבקו רצח את קורבנו האחרון, סרגיי פבלוב בן ה-13, שנעלם לאחר שסיפר לשכן שהוא נפגש עם מנהיג צ'רגיד כדי להשתתף בסרט ביתי.
אף על פי שהמשטרה דיווחה לאמו של פבלוב כי בנה הוא נער בורח, הוריו לא היו משוכנעים.
שניהם חקרו את סליבקו, שהכחיש כל מעורבות; עם זאת, חקירתה של אמו בקרב חברי צ'רגיד אחרים חשפה כי מספר נערים השתתפו בניסויי תלייה למתיחת עמוד השדרה במאמץ לעודד צמיחה בהנחייתו של סליבקו, וכי הנערים איבדו לעיתים קרובות את הכרתם.
לאחר היעלמותו של פבלוב, תובעת מקומית בשם תמרה לנגוייבה החלה לחקור באופן פעיל את היעדרותו של הנער.
חקירותיה נמשכו מספר חודשים, ועד נובמבר 1985 היא גילתה כי מספר נערים אחרים שהשתתפו באותו מועדון נוער נעלמו גם הם לאורך השנים – לעיתים קרובות, כמו פבלוב, לאחר שדיווחו לקרוביהם כי הם עומדים להשתתף בסרטים ביתיים שצילם סליבקו.
אף על פי שלנגוייבה לא מצאה ראיות לפעילות בלתי חוקית בדרך שבה המועדון פעל, חקירתה של מספר נערים גילתה כי חברים רבים הסכימו להיתלות עד לאיבוד הכרה בניסויים מבוקרים על ידי סליבקו כחלק מטקס חוזר לסרטי הפרטיזנים הביתיים שלו.
רבים מחברי המועדון הנוכחיים והלשעבר סבלו גם מ"אמנזיה זמנית" לאחר החייאתם.
בהמלצתה של לנגוייבה, תובע עירוני אישר חיפוש רשמי בביתו של סליבקו ובמועדון הנוער בדצמבר 1985. אף שמעט ראיות מפלילות נמצאו בביתו של סליבקו בסטברופול, חיפוש בחדר חושך נעול במועדון הנוער שלו חשף תמונות וסרטים רבים המתעדים את התלייה, ההתעללות והביתור של קורבנותיו.
נמצאו גם סכינים, גרזנים, סלילי חבל וצינור גומי, וכן אביזרים המעידים על פטיש הנעליים שלו, כולל מספר זוגות נעליים ומגפיים של נערים שנוסרו לחלוטין באמצע כף הרגל.
כאשר הוצגו בפניו הראיות שנמצאו בחדר החושך שלו, החל סליבקו להודות בשבעה רציחות וב-36 תליות לא קטלניות ב-28 בדצמבר.
הוא האשים את פשעיו במצוקה שנגרמה לו על ידי תסכול מיני והדגיש כי המטרה העיקרית של שמירת החומרים הסנאף והאביזרים הייתה להזין את פנטזיותיו המיניות באמצעות אוננות ולהקל על מתח פנימי.
סליבקו גם טען כי בתחילה קיווה ששמירת התמונות והסרטים של התליות הקטלניות תספיק כדי למנוע את הופעת הדחף מחדש לבצע רציחות נוספות, אך עם הזמן, המרווחים בין הדחף לרצוח ולבתר קורבן חדש התקצרו בהדרגה.
קורבנות הרצח שלו, כך אמר, היו כולם בני 11 עד 15, והוא למד בהדרגה באמצעות מתודולוגיית הפשעים הרצופים שלו מה שהוא כינה "שיעורים חשובים" למזער או להשמיד כל ראיה מפלילה שקושרת את הרציחות שלו אליו.
בפברואר ובמרץ 1986, סליבקו הוביל את החוקרים לגופות המרוטשות והקבורות של שישה מקורבנותיו, אם כי לא הצליח לאתר את גופת קורבנו הראשון, אותו השליך לנהר קובאן למעלה מעשרים שנה קודם לכן.
הוא הואשם רשמית בכל שבעת הרציחות, וכן בשבעה סעיפי התעללות מינית ושבעה סעיפי נקרופיליה ונשלח למעצר, בהמתנה למשפט.
משפטו של סליבקו נערך בנווינומסק ביוני 1986; הוא טען לחפותו מכל האישומים – וטען כי כל שבעת המיתות היו מקריות.
הוא נמצא אשם בכל האישומים ונידון למוות מאוחר יותר באותו חודש והועבר לכלא נובוצ'רקאסק להמתין להוצאה להורג.
סליבקו ערער על הרשעתו לבית המשפט העליון של רוסיה, אך ערעור זה נדחה.
לבקשתו של בלש מרוסטוב בשם ויקטור בוראקוב, סליבקו נתבקש על ידי המשטרה לספק תובנה על נפשם של רוצחים סדרתיים שבועות ספורים לפני הוצאתו להורג.
סליבקו הסכים לבקשה זו והסכים הן לראיונות פנים אל פנים והן להתכתבות בכתב עם החוקרים, שהיו מחפשים באופן פעיל תובנה על נפשו של רוצח סדרתי שלא זוהה אז, הפעיל באזור מחוז רוסטוב ונודע כ"רוצח רצועת היער", שרצח לפחות 29 קורבנות עד למועד יצירת הקשר עם סליבקו.
בזמן הראיון האחרון של החוקרים עם סליבקו בתא הנידונים למוות, הוצאתו להורג המתוכננת הייתה אמורה להתקיים תוך שעות.
על פי התובע איסה קוסטוייב, עם סיום פגישתם האחרונה הוא הטעה את סליבקו לחשוב שהם יתכנסו שוב במועד מאוחר יותר על ידי לחיצת ידו ואמירה: "בפעם הבאה, נדבר ביתר פירוט." הרוצח הסדרתי הלא מזוהה של רוסטוב, אנדריי צ'יקטילו, נעצר בנובמבר 1990 והורשע ברצח 52 נשים וילדים באוקטובר 1992.
הוא פרופסור סובייטי ורוסי למתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה.
הוא צייר ומאייר של יצירות אמנות מקוריות בהשראת חפצים ומבנים טופולוגיים.
פומנקו ידוע גם כתאורטיקן קונספירציה.
הוא הגה ספר היסטורי בדיוני ופסאודו-מדעי בשם "כרונולוגיה חדשה", המבוסס על עבודותיו של הסופר הרוסי-סובייטי ניקולאי אלכסנדרוביץ' מורוזוב.
פומנקו נולד במה שהיא כיום דונצק, וגדל ולמד במגדן.
הוא בנם של טימותי גריגורייביץ' פומנקו , מהנדס תעשייה, ולנטינה פוליקרפובנה (לבית מרקובה) (רוסית: Валентина Поликарповна Маркова), פילולוגית ומורה לשפה וספרות רוסית.
הוריו היו שותפים לכתיבת עבודותיו על "כרונולוגיה חדשה" בשנים 1983 ו-1996. בשנת 1959 חזרה משפחתו למזרח אוקראינה והתיישבה בעיר לוהנסק, שם למד פומנקו בבית הספר התיכון מספר 26. במהלך לימודיו התיכוניים השתתף פומנקו בתחרויות רבות הקשורות למתמטיקה וזכה בהן במספר מדליות.
בשנת 1959, פרסם המגזין פיונרסקאיה פראבדה את סיפור המדע הבדיוני הידוע הראשון שלו, "תעלומת שביל החלב".
פומנקו סיים את לימודיו במחלקה למכניקה ומתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1967. בשנת 1969 החל ללמוד גאומטריה דיפרנציאלית באותו מחלקה.
בשנת 1970 הגן על עבודת הדוקטורט שלו "סיווג של יריעות גיאודזיות לחלוטין המממשות מחזורים לא טריוויאליים במרחבים הומוגניים רימניים", ובשנת 1972 הגן על עבודת הדוקטורט שלו, "הכרעה בבעיות הרמה הרב-ממדיות על מטריצות רימניות".
בדצמבר 1981 הפך לפרופסור לגאומטריה גבוהה וטופולוגיה, ובשנת 1992 מונה לראש המחלקה לגאומטריה דיפרנציאלית ויישומים במחלקה למתמטיקה ומכניקה באוניברסיטת מוסקבה.
פומנקו פיתח את תורת האינווריאנטים הטופולוגיים של מערכת המילטונית אינטגרבילית.
הוא מחברם של 180 פרסומים מדעיים ו-26 ספרי לימוד (כולל מונוגרפיות) על מתמטיקה.
פומנקו הוא מומחה בגאומטריה וטופולוגיה, חשבון וריאציוני, טופולוגיה סימפלקטית, גאומטריה ומכניקה המילטונית וגאומטריה חישובית.
שימש כעורך של מספר כתבי עת מתמטיים בשפה הרוסית והוא חבר במועצות רבות המפקחות על דיסרטציות בתחומו.
בשנת 1996 הוא זכה בפרס המדינה של הפדרציה הרוסית על מצוינות במתמטיקה.
הוא חבר מן המניין (אקדמיה) באקדמיה הרוסית למדעים (1994), באקדמיה הבינלאומית להשכלה גבוהה למדעים (1993) ובאקדמיה הרוסית למדעים טכנולוגיים (2009).
הוא גם חבר באקדמיה הרוסית למדעי הטבע (1991).
הוא מחברם של כתבים נרחבים בתחומיו המקוריים במתמטיקה, וידוע גם בציוריו המקוריים בהשראת עצמים ומבנים טופולוגיים.
פומנקו הוא אחד ממחברי תפיסה המתמרנת את הכרונולוגיה ההיסטורית הנקראת "כרונולוגיה חדשה".
הוא טוען כי גילה שיטות אמפיריות-סטטיסטיות חדשות ויישומן כדי לקבוע שאירועים היסטוריים רבים אינם תואמים את התאריכים בהם הם אמורים להתרחש.
בנוסף לערעור על כרונולוגיות כתובות.
פומנקו גם חולק על טכניקות תיארוך מדעיות כמו דנדרוכרונולוגיה ותיארוך פחמן רדיואקטיבי.
רוב המדענים הרוסים וההיסטוריונים ברחבי העולם רואים ביצירות ההיסטוריות של פומנקו כתבים פסבדו-מדעיים או אנטי-מדעיים.
פומנקו הוא צייר ומאייר שעבודותיו מתארות לעיתים קרובות אובייקטים מהמתמטיקה, רבים מהם קשורים לטופולוגיה.
AVBolsinov ו-AT Fomenko מערכות המילטוניאניות אינטגרביליות: גאומטריה, טופולוגיה, סיווג (כריכה קשה),
BA דוברובין, SP נוביקוב, AT פומנקו "גאומטריה מודרנית – שיטות ויישומים".
AT Fomenko, VV Trofimov "מערכות אינטגרליות על אלגברות שקר ומרחבים סימטריים".
אינטגרביליות ואי-אינטגרביליות בגאומטריה ומכניקה מאת א.ט.
"ניתוח טנזורים ווקטורים של AT פומנקו: גאומטריה, מכניקה ופיזיקה".
AT Fomenko, SP Novikov היסודות הבסיסיים של גאומטריה דיפרנציאלית וטופולוגיה .
פומנקו, ריצ'רד ליפקין, "רשמים מתמטיים", האגודה האמריקאית למתמטיקה, 1990, 184 עמ'.;
פומנקו "בעיית הרמה" (כרכים 1, 2).
גורדון ובריטש, 1990. (מחקרים בהתפתחות המתמטיקה המודרנית).
"עקרונות וריאציוניים של טופולוגיה" מאת AT Fomenko.
"בעיות וריאציה טופולוגיות" של א.ט.
AT Fomenko, Dao Chong Thi, משטחים מינימליים ובעיית רמה .
ארצות הברית, האגודה האמריקאית למתמטיקה, 1991.
AT Fomenko, AATuzhilin גאומטריה של משטחים מינימליים במרחב תלת-ממדי .
ארצות הברית, האגודה האמריקאית למתמטיקה.
סיווג טופולוגי של מערכות אינטגרביליות על ידי א.ט.
התקדמות במתמטיקה הסובייטית, כרך 6. ארצות הברית, האגודה האמריקאית למתמטיקה, 1991.
גאומטריה ויזואלית וטופולוגיה של א.ט.
AT Fomenko, SVMatveev שיטות אלגוריתמיות וממוחשבות עבור שלוש-סעפות .
AT Fomenko, TL Kunii מידול טופולוגי להדמיה .
AT Fomenko, AV Bolsinov מערכות המילטוניאניות אינטגרביליות: גאומטריה, טופולוגיה, סיווג .
AT Fomenko, DB Fuchs טופולוגיה הומוטופית .
«כמה שיטות אמפיריות-סטטיסטיות חדשות לתיארוך וניתוח הכרונולוגיה הגלובלית הנוכחית», - לונדון: הספרייה הבריטית, מחלקת הספרים המודפסים.
V Kalashnikov., GV Nosovsky "שיטות גאומטריות וסטטיסטיות לניתוח תצורות כוכבים – תיארוך אלמגסט של תלמי".
ניתוח אמפירי-סטטיסטי של חומר נרטיבי ויישומיו לתיארוך היסטורי מאת א.ט.
כרך 1: פיתוח כלים סטטיסטיים.
כרך 2: ניתוח רשומות עתיקות וימי ביניים.
פומנקו שיטות חדשות לניתוח סטטיסטי של טקסטים היסטוריים.
פומנקו AT «העת העתיקה בימי הביניים.
היסטוריה יוונית ותנ"כית», לואיסטון, ניו יורק: הוצאת אדווין מלן, (מונוגרפיות אקדמיות בשפה הרוסית), 1999.
AT Fomenko ואחרים : היסטוריה: בדיה או מדע?
שיטות תיארוך כפי שמציעה סטטיסטיקה מתמטית.
כרונולוגיה 2, שיטת המקבילות השושלתית.
כרונולוגיה 3, שיטות אסטרונומיות כפי שהן מיושמות בכרונולוגיה.
כרונולוגיה כרך ד'», - פריז, לונדון, ניו יורק: Mithec, Delamere Resources LLC, 2008, 727 עמ'.
אנטון יוזף ברוקנר היה מלחין אוסטרי שפעל בתקופה הרומנטית המאוחרת, בזרם הווגנריאני.
ליצירותיו הסימפוניות נודעת חשיבות רבה בתולדות הסימפוניה.
אלו יצירות יחידות במינן ברפרטואר הסימפוני, בשל ממדיהן העצומים וכן בשל העובדה שהן קיימות במספר גרסאות, כתוצאה מביקורת שספג ברוקנר במהלך חייו ונכונותו לעבד את יצירותיו מחדש על יסוד ביקורת זו.
הסימפוניות שלו מייצגות את השלב האחרון של הרומנטיקה האוסטרו-הונגרית הודות לשפתן ההרמונית העשירה, הפוליפוניה המורכבת שלהן ואורכן הניכר.
יצירותיו רדיקליות בשל הדיסוננסים, המודולציות הפתאומיות וההרמוניות הנודדות המאפיינות אותן.
אנטון ברוקנר נולד באנספלדן (כיום פרבר של לינץ).
אביו, שהיה מנהל בית ספר ונגן עוגב, היה מורו הראשון למוזיקה.
בצעירותו שימש ברוקנר שנים אחדות כעוזר הוראה, ובלילות ליווה בכינור ריקודי כפר להשלמת הכנסתו.
הוא למד במנזר האוגוסטיני בסנט פלוריאן ובשנת 1851 היה לנגן העוגב במקום.
בתקופת לימודיו בסנט פלוריאן כתב ברוקנר כמה יצירות, הגדולה מביניהן היא הרקוויאם, שהולחן לזכר ידידו פרנץ זיילר.
הוא המשיך בלימודים עד גיל 40 אצל סימון זכטר ואוטו קיטצלר, שקירב אותו אל המוזיקה של ריכרד וגנר.
ברוקנר חקר מוזיקה זו באופן יסודי משנת 1863 ואילך.
גאוניותו של ברוקנר התגלתה רק כשהגיע לאמצע העשור הרביעי לחייו, והוא התקבל על הקהל הרחב וזכה לתהילה רק בשנות השישים שלו.
הוא היה קתולי אדוק וחובב בירה, והתקשה למצוא את מקומו בעולם המוזיקה של זמנו.
בשנת 1861 התוודע אל ליסט, שהיה כמוהו אדם דתי וראה עצמו, לפני ומעל לכל, מחדש בתחום ההרמוניה ויוזם האסכולה הגרמנית החדשה יחד עם וגנר.
זמן קצר אחרי שסיים את לימודיו אצל זכטר וקיצלר, כתב ברוקנר את יצירתו הבוגרת הראשונה, המיסה ברה מינור.
בשנת 1868 קיבל ברוקנר משרה של מורה לתאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון של וינה.
בעת הזו השקיע את רוב מרצו בכתיבת סימפוניות, אך אלה לא התקבלו בעין יפה ונחשבו "פרועות" ו"חסרות שחר".
בשנת 1875 קיבל משרה באוניברסיטת וינה, וניסה להכניס את תאוריית המוזיקה לתוכנית הלימודים.
ברוקנר לא היה מרוצה בווינה, משום שחיי המוזיקה שלה נשלטו על ידי המבקר אדוארד הנסליק.
בווינה התנהלה מלחמה בין חסידי וגנר לחסידי ברהמס, ובכך שהתייצב לצד וגנר הקים לו ברוקנר את הנסליק כאויב.
לברוקנר היו תומכים משלו – מנצחים מפורסמים כמו ארתור ניקיש, פרנץ שאלק והרמן לוי, שניסו בהתמדה להביא את המוזיקה שלו לקהל הרחב.
הם הציעו מספר רב של "שיפורים", כדי לעשות את יצירותיו מקובלות יותר על המאזינים.
ברוקנר התיר שינויים אלה, אך בה בעת הוריש בצוואתו את הפרטיטורות המקוריות לספריה הלאומית בווינה, מתוך ביטחון בתקפותן המוזיקלית.
ראיה לביטחונו של ברוקנר ביכולתו האמנותית היא, שלא פעם החל בעבודה על סימפוניה חדשה ימים ספורים לאחר שסיים את קודמתה.
נוסף לסימפוניות כתב ברוקנר גם מיסות, מוטטים ויצירות קודש אחרות למקהלה.
שלא כמו הסימפוניות, המוזיקה הכוראלית של ברוקנר היא ברובה שמרנית וקונטרפונקטית בסגנונה.
ברוקנר היה אדם פשוט, ואנקדוטות רבות מספרות על דבקותו במשלח ידו ועל הענווה שבה קיבל את התהילה, כשזו הגיעה.
פעם, לאחר חזרה על הסימפוניה הרביעית, ניגש ברוקנר אל המנצח הנס ריכטר.
ריכטר סיפר, "ברוקנר ניגש אלי, פניו קורנים בהתלהבות וחדווה.
הוא לחץ את ידי והידק מטבע אל כפי, 'קח אותו', אמר לי, 'ושתה כוס בירה לחיי'".
ריכטר שמר את המטבע (תאלר עם דיוקן מריה תרזה) וענד אותו על שרשרת שעונו מאותו יום ואילך.
ברוקנר היה נגן עוגב נודע שהרשים את קהל שומעיו.
למרות זאת, יצירותיו לעוגב מועטות, קצרות ולא משמעותיות.
האלתורים שלו על העוגב הניבו לעיתים רעיונות לסימפוניות.
הוא גם לימד נגינה בעוגב בקונסרבטוריון.
אחד מתלמידיו היה המלחין הנס רוט (אנ'), שהמוזיקה שלו השפיעה על גוסטב מאהלר.
ברוקנר מת ב-11 באוקטובר 1896 בווינה.
השמעת הבכורה של הסימפוניה האחרונה שלו, התשיעית, הייתה שבע שנים אחרי מותו (ב-11 בפברואר 1903).
ברוקנר לא נישא מעולם (אף כי הציע נישואים לרשימה ארוכה של נערות נדהמות).
היה לו עניין מורבידי בגופות מתים, ופעם החזיק את גולגולתו של בטהובן בידיו, כשהוציאו את בטהובן מקברו.
הוא השאיר הוראות מפורטות לחניטת גופתו.
אוניברסיטת אנטון ברוקנר למוזיקה, דרמה ומחול (מוסד לחינוך מוזיקלי שנוסד בלינץ בשנת 1823) נקראת על שמו מאז שנת 1932 (עד שנת 2004 נקרא המוסד "קונסרבטוריון אנטון ברוקנר").
יצירותיו של ברוקנר מקוטלגות ברשימת WAB (ראשי תיבות של Werkverzeichnis Anton Bruckner).
הקטלוג נערך על ידי רנטה גרסברגר (Renate Grasberger).
פרדריק אקשטיין היה מזכירו האישי ובשנת 1923 פרסם ספר על חייו של ברוקנר.
מונחים באנטומיה באים בדרך כלל מהשפה הלטינית או היוונית העתיקה.
לשם הנוחיות נקבע מיקומם של כל האיברים וכיוונים יחסיים לפי התנוחה האנטומית (או מנח אנטומי).
בתנוחה אנטומית נראה גוף האדם בעמידה זקופה, רגליו צמודות ובהונות רגליו פונות קדימה, ידיו פשוטות לצידי גופו וכפות ידיו פונות קדימה (האגודלים החוצה).
ללא התייחסות לתנוחה האנטומית כקריטריון למיקום האיברים, אפשר היה למשל לקבוע שהחזה עליון לגב כפי שנראה במנח שכיבת פרקדן.
התנוחה האנטומית של הגולגולת האנושית, לפיה הגבולות התחתונים של ארובות העיניים נמצאים באותו מישור אופקי עם הגבולות העליונים של תעלות האוזן (תיאור של מצב דומה לתנוחת הגולגולת בזמן עמידה) נגזרה מהחלטה שהתקבלה בקונגרס עולמי לאנתרופולוגיה בפרנקפורט שבגרמניה, ב-1884.
מישור חזיתי – Plana frontalia; Plana coronalia – מישור ניצב למישור הרצפה, מפריד את הגוף לחלק קדמי ולחלק אחורי.
מישור רוחבי, מישור אופקי – Plana horizontalia – מישור מקביל למישור הרצפה, מפריד את הגוף לחלק עליון ולחלק תחתון.
מישור חיצי – Plana sagittalia – מישור ניצב למישור הרצפה, מפריד את הגוף לחלק שמאלי ולחלק ימני.
מְקֹרָב (Proximalis) – בקרבה אל החיבור של הגפה אל הגוף, קרוב אל מקור המבנה.
כלומר, המונח מתייחס למיקום X לעומת מפרק הכתף או מפרק הירך.
לדוגמה, עצם הזרוע היא מקורבת יחסית לעצם החישור (והחישור מרוחקת מעצם הזרוע).
מְרֻחָק (Distalis) – המונח מתייחס למיקום X לעומת מפרק הכתף או מפרק הירך.
לדוגמה, השוקה (אחת מעצמות השוק) מרוחקת ממפרק הירך יחסית לעצם הירך.
צִּדִּי (Lateralis) – רחוק מקו האמצע של הגוף (הMedian plane המחלק את הגוף לחלק ימני ושמאלי שווים).
לדוגמה, הכתף צידית לעצם הבריח (ועצם הבריח תיכונה לכתף).
תִּיכוֹן (Medialis) – קרוב לקו האמצע של הגוף (קרוב ל-Median plane).
עֶלְיוֹן (Superior) – לדוגמה, הראש עליון לצוואר (והצוואר תחתון לראש).
קִּדְמִי (Anterior) – קרוב יותר לחזית הגוף.
אֲחוֹרִי (Posterior) – קרוב יותר לחלק האחורי של הגוף.
שטחי (Superficialis) – קרוב יותר לעור.
לדוגמה, שרירי הפנים שטחיים לעצמות הפנים (אך עמוקים מהעור).
בצד הנגדי (Contralateral) – כשרוצים לתאר ששני איברים נמצאים בחצאים שונים של הגוף.
אותו צד (Ipsilateral) – כשרוצים לתאר ששני איברים נמצאים באותו החצי של הגוף.
מונחים המתאימים גם למנח אנטומי כגון שכיבה או לבעלי ארבע רגליים:
גולגולתי (Cranialis) – בציר האורך של הגוף, קרוב יותר לגולגולת.
זנבי (Caudalis) – בציר האורך של הגוף, קרוב יותר לזנב.
גבי (Dorsalis) – בצד הגב של הגוף.
בִּטְנִי; גְּחוֹנִי (Ventralis) – בצד החזה או הגחון של הגוף.
בבני אדם, כאשר מתייחסים לאזורים בחלקים העליונים של המוח, הצד הגבי הוא הצד העליון והצד הגחוני הוא הצד התחתון.
בכל פעם שהגוף נדרש לבצע תנועה, מתבצעת עבודה של עצמות, מפרקים, שרירים וגידים על-מנת ליצור מערכת מנופים ביומכניים שתאפשר את התנועה.
כפיפה כפית – Plantarflexion – פשיטה במפרק הקרסול.
כפיפה גבית – Dorsiflexion – כפיפה במפרק הקרסול.
הרחקה – Abduction: למשל – הרחקת היד ממרכז הגוף הצידה.
קירוב – Adduction: למשל – קירוב היד מצידי הגוף למרכזו.
סופינציה, סיבוב כלפי מעלה – Supination: סיבוב לטרלי (כלפי חוץ) של האמה (או של כף רגל).
כלומר, הבאת כף היד ממצב שבו היא פונה למטה למצב שבו פונה מעלה.
פרונציה, סיבוב כלפי מטה – Pronation: סיבוב מדיאלי (כלפי פנים) של האמה (או של כף רגל).
כלומר, הבאת כף היד ממצב שבו היא פונה למעלה למצב שבו היא פונה מטה.
אינוורסיה, הפניית כף הרגל כלפי פנים – Inversion: סיבוב של כף הרגל על ציר האורך של כף הרגל – הבוהן הגדולה עולה למעלה והקמיצה יורדת.
איברסיה, הפניית כף הרגל כלפי חוץ – Eversion: סיבוב של כף הרגל על ציר האורך של כף הרגל – הבוהן הגדולה יורדת למטה והקמיצה עולה.
קידום – Protrusion – הנעת הלסת התחתונה קדימה ביחס לגולגולת.
הסגה – Retrusion – הנעת הלסת התחתונה אחורה ביחס לגולגולת.
הרמה – Elevation – הנעת השכמות כלפי מעלה.
הורדה – Depression – הנעת השכמות כלפי מטה.
מעגל – Circumduction – מספר תנועות מורכבות היוצרות תנועה מעגלית, מתייחס למפרק הכתף או הירך.
מספר מונחים משמשים לתיאור צורות תבליט שונות בעצמות:
זיז (Process) – בליטה גדולה יחסית.
משטח מפרקי (Articulation) – המקום בו עצמות סמוכות מופרקות זו עם זו.
זיז מפרקי (Articular process) – בליטה המופרקת עם עצם סמוכה.
בליטה (Eminence) – בליטה קטנה יחסית.
גבששת (Tuberosity) – בליטה עם שטח פנים מחוספס.
גבשושית (Tubercle) – בליטה עם שטח פנים מחוספס.
בדרך כלל קטנה יותר מגבששת.
תל הירך (Trochanter) – אחת משתי גבששות מסוימות בעצם הירך.
קוץ (Spine) – בליטה שהיא ארוכה ודקה.
פטישון (Malleolus) – אחת משתי התעבויות מסוימות בקרסול.
עלי (כמו במכתש ועלי, Condyle) – זיז מפרקי גדול ומעוגל.
עילית העלי (Epicondyle) – המשכיות בולטת של העלי שאיננה חלק מהמפרק.
רכס (Line, Ridge, Crest) – בליטה ארוכה ודקה, לרוב בעלת שטח פנים מחוספס.
פנים (Facet) – משטח מפרקי קטן וחלק.
נקב (Foramen) – חור, פתח בעצם.
גומץ (גֻּמָּץ, Fossa) – שקע נרחב ורדוד.
תעלה (Canal) – נקב ארוך, דמוי תעלה.
בדרך כלל מעבר לעצבים או כלי דם.
סינוס, גת – חלל מורחב בעצם או בכלי דם.
ראש – הקצה המפרקי המקורב של העצם.
צוואר – האזור בין ראש העצם לגוף או קנה העצם.
נהוג להבדיל בין חיבורי השרירים לגוף על פי תנועת השלד (או רקמה אחרת אליו מחובר השריר).
בפועל יש שרירים שפועלים לכיוונים הפוכים על פי הנסיבות.
למשל שריר הבטן הישר מכופף את הגו בתרגילי כפיפות בטן ומצד שני הוא מניע את האגן לכיוון הגו כאשר נתלים על מוט ומניפים את הרגליים למעלה.
תחל (Origin) – חיבור השריר לחלק שפחות נע בשלד.
בדרך כלל החיבור המקורב של השריר.
אחז (Insertion) – חיבור השריר לחלק הנע של השלד.
בדרך כלל החיבור המרוחק של השריר.
שריר כישורי (Musculus fusiformis) – שריר שבטנו רחבה ושני קצותיו מתחדדים.
שריר משולש (Musculus triangularis) – למשל שריר העכוז האמצעי
שריר מרובע (Musculus quadratus) – למשל השריר הכפן המרובע
שריר דו-בטני (Musculus biventer) – שריר עם שתי בטנים המופרדות באחז סיבי.
שריר דו-ראשי (Musculus biceps) – למשל שריר הירך הדו-ראשי
שריר שלש-ראשי (Musculus triceps) – למשל שריר הזרוע התלת-ראשי
שריר ארבע-ראשי (Musculus quadriceps) – שריר הירך הארבע-ראשי
שריר חצי נוצתי (Musculus semipennatus; Musculus unipennatus) – כיוון סיבי השריר מלוכסן לקו האורך של השריר ומקנים לשריר מראה של חצי נוצה.
שריר נוצתי (Musculus pennatus; Musculus bipennatus) – כיוון סיבי השריר מלוכסן לקו האורך של השריר ומשני צידיו של קו האורך ומקנים לו מראה של נוצה.
למשל השריר פושט האצבעות הארוך.
שריר רב-נוצתי (Musculus multipennatus) – שריר עם מספר גידים מרכזיים, אליהם מתכנסים סיבי השריר במלוכסן.
אנטון אדריאן מוסרט (הולנדית: Anton Mussert, , 11 במאי 1894 – 7 במאי 1946) היה פוליטיקאי לאומני הולנדי ששיתף פעולה עם הכובשים הנאצים.
מוסרט, מהנדס מים במקצועו, היה פעיל מצעירותו בתנועות לאומניות הולנדיות.
בשנת 1931, עוד לפני עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הקים ביחד עם אחרים תנועה לאומנית בהולנד שנקראה "התנועה הנאציונל-סוציאליסטית של הולנד" .
מראשיתה לא הזדהתה התנועה עם עקרונות המפלגה הנאצית הגרמנית במלואם, במצעה לא נכללו סעיפים אנטישמיים והיא שמה את הדגש על לאומיות הולנדית עם גוון סוציאליסטי.
במרוצת הזמן התנועה הקצינה ואימצה עמדות אנטישמיות.
בשנת 1936 נתקבל מוסרט אצל היטלר.
בתקופת הכיבוש הנאצי בהולנד הוא נהנה מתמיכתו של פריץ שמידט.
הוא הציע להקים מדינה של "הולנד רבתי" שיכללו בה גם חבל פלנדריה בבלגיה וחלקים מצפון צרפת.
הגרמנים דחו את ההצעה ומנעו ממוסרט השפעה של ממש על הממשל בהולנד.
בשנת 1941 ערכו הנאצים למוסרט ביקור מצולם במחנה הריכוז דכאו.
בשנת 1942 התירו הגרמנים למוסרט לכנות עצמו בתואר "מנהיג העם ההולנדי", אך היה זה תואר ריק מתוכן ומוסרט נשאר בגדר משתף פעולה ללא השפעה שלטונית אמיתית.
מוסרט לא תמך ברדיפת היהודים וניסה גם להציל בודדים מהם.
כן לא צידד מוסרט בהקמת לגיון המתנדבים ההולנדי בשנת 1941, אך היה חסר השפעה ממשית למנוע את הקמתו.
הלגיון הוקם ומשך אליו כ־25,000 מתנדבים הולנדיים שלחמו בחזית הרוסית במסגרת הוואפן אס אס (האס אס הקרבי).
עם תום המלחמה נעצר מוסרט, הועמד לדין על בגידה והוצא להורג בירייה בהאג ב־7 במאי 1946, ימים אחדים לפני יום הולדתו ה־52.
אנטון וברן היה מלחין אוסטרי, חבר בקבוצת המלחינים שכונתה "האסכולה הווינאית השנייה".
נולד כאנטון פרידריך וילהלם פון וברן, אולם מעולם לא השתמש בשמותיו האמצעיים, ואת ה"פון" שבשמו הסיר באופן רשמי בשנת 1918.
וברן נולד בעיר וינה אשר באוסטריה וגדל בעיר גראץ.
הוא בן למשפחה מן האריסטוקרטיה הנמוכה.
אביו, קרל פון וברן, היה מנהל מכרה, ואמו, עמליה לבית גר - מוזיקאית.
את השכלתו הבסיסית קיבל מאמו ואחר כך בקלגנפורט, לשם עברה המשפחה בהיותו בן 10. בשנת 1902 החל בלימודי מוזיקולוגיה באוניברסיטת וינה.
הוא למד שם הרמוניה אצל הרמן גרדנר, קונטרפונקט אצל קרל נברטיל, ומוזיקולוגיה אצל גדול המוזיקולוגים בזמנו, גוידו אדלר (Guido Adler).
בעת לימודיו חקר וברן את יצירותיו של המלחין בן תקופת הרנסאנס היינריך איזאק, חקר שבא לידי ביטוי מאוחר יותר בסגנונו המוזיקלי של וברן שהושפע רבות מזה של איזאק.
בתקופה זו הוא גם למד פסנתר וצ'לו באופן פרטי, חיבר יצירות קאמריות, וכן את יצירתו הסימפונית הראשונה, אידיליה בשם Im Sommerwind.
לאחר מסע לברלין ללמוד אצל מורה לקומפוזיציה, שב וברן בידיים ריקות לווינה.
החלטה זו היא מהחשובות שעשה בחייו, מכיוון שב-1904 הוא פגש במלחין ארנולד שנברג, והפך להיות תלמידו הפרטי הראשון, וכמו כן גם אחד ממעריציו המושבעים.
במסגרת לימודיו אלו הלחין את "פסקאליה אופוס 1" כפרויקט הגמר שלו ב-1908. מספר שבועות אחרי ראשית לימודיו אצל שנברג, הגיע לכיתתו של שנברג מוזיקאי דגול נוסף, הלוא הוא אלבן ברג, ובין השניים התפתחה ידידות אמיצה.
בכיתתו של שנברג למדו גם מלחינים פחות משמעותיים, כגון ארווין שטיין וקארל הורביץ.
למעשה, לימודיו של ווברן אצל שנברג הסתיימו באופן רשמי כבר ב-1908. בתקופה זו חיבר רק שתי יצירות שיצאו לאור.
הכיתה של שנברג הייתה מעין אי מבודד המוקף בעוינות של הסביבה המוזיקלית.
בקונצרט שנערך ב-31 במרץ 1913, ושנקרא Skandalkonzert, נוגנה לראשונה יצירתו של וברן קטעים לתזמורת אופ.
6, וכן יצירות של מאהלר, זמלינסקי, שנברג וברג.
יצירתו של ברג גרמה למהומה גדולה כל כך עד שהביאה להפסקת הקונצרט.
נאמנותם של וברן ושל ברג לשנברג לא ידעה גבולות.
הם הלכו אחריו באש ובמים, היו מעתיקי התווים שלו, גייסו למענו כספים, ואף עקרו יחד איתו לברלין בשנת 1911. באותה שנה נישא וברן לדודניתו, והביא לעולם 4 ילדים.
וברן היה גם מנצח פעיל.
אך למרות כישרונו, הוא לא הצליח להחזיק במשרות ליותר מחודשים ספורים.
ייתכן שדבר זה נבע מלחצים נפשיים, שכן בשנת 1913 הוא עבר טיפול בן 3 חודשים אצל הפסיכואנליטקן אלפרד אדלר בווינה.
בשנת 1915 התגייס וברן לצבא הקיסרות, כדי להצטרף לשנברג.
לאחר רגיעה מסוימת הוא פרש, אך התגייס שוב כאשר בשנת 1916 גייסו שוב את שנברג.
לאורך שנות המלחמה ניהל וברן ניסיונות כושלים לעבוד בקביעות עם תזמורת התיאטרון של פראג אך פרש מן הניהול כמה פעמים.
תקופה זו של שירותו בצבא תשפיע על וברן עמוקות.
המראות הקשים של חבריו נהרגים לידו לא עזבו אותו, ובעקבותיה הוא התכנס במחשבותיו המסטיות, ואף הפך לנוצרי אדוק יותר.
הוא סיפר שבכל לילה היה "בוכה ומתפלל בתמימות של ילד".
בנובמבר 1918 הקים שנברג את "האגודה למוזיקה בת זמננו", כאשר וברן נתמנה למנצחה.
הם אפשרו כניסה למנויים בלבד, ואף לא הרשו את כניסת מבקרי המוזיקה.
האגודה פעלה עד שנת 1922, והספיקה להעלות 117 קונצרטים, ביניהם מיצירותיו של וברן.
בשנות ה-20 של המאה שעברה, לאחר ניסוח השיטה הדודקפונית, עבר וברן לכתוב בשיטה זו.
מכל חברי האסכולה הוינאית השנייה, הוא היה ידוע בכך שהוא היה הנוקשה ביותר בהצמדות לשיטה.
שנברג היה קפדן פחות, וברג לעולם לא כתב לפיה באופן מתמשך.
בשנת 1925 במכתב לברג כתב וברן "אני מרגיש שאני שולט בשיטה זו היטב".
כמו כן, וברן התייצב מבחינות רבות ועסק בניצוח באופן שוטף, ופגש את המשוררת הילדגרד יונה (Jone).
שיריה עתידים להשפיע רבות על כתיבתו ולתת לו השראה.
הוא גם הלחין רבים משיריה לאורך השנים הבאות.