tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוכניתו של שרמן הייתה לעקוף ריכוזי כוחות קטנים של הקונפדרציה באוגוסטה, ג'ורג'יה, וצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, על מנת להגיע לגולדסבורו, קרוליינה הצפונית, עד 15 במרץ 1865, היכן שהיה אמור להפגש עם כוחותיו של ג'ון סקופילד ואלפרד טרי.
בדומה לשיטת הפעולה שלו בג'ורג'יה, הניע שרמן את הארמיות שלו במספר כיוונים בו זמנית, ועל ידי כך בלבל את האויב והסתיר את מטרתו העיקרית, קולומביה, בירת קרוליינה הדרומית.
מולו עמדה ארמיית טנסי הקטנה והמוכה, שוב תחת פיקודו של גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון.
ב-17 בפברואר נכנעה העיר קולומביה לשרמן.
שריפות פרצו בעיר, והחריבו את מרבית מרכז העיר.
שריפת קולומביה נותרה אבן מחלוקת; יש הטענים שהשריפות נגרמו כתוצאה מטעויות, בעוד אחרים טוענים למעשה נקם מכוון.
באותו יום פינו כוחות הקונפדרציה את צ'ארלסטון.
ב-18 בפברואר הרסו כוחותיו של שרמן כל תשתית בעלת ערך צבאי בעיר קולומביה.
נמל הים המשמעותי האחרון של הקונפדרציה, בווילמינגטון, קרוליינה הצפונית, נכנע ב-22 בפברואר.
כאשר נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס והגנרל המפקד רוברט א' לי איבדו אמון ביכולתו של בורגארד להדוף את האיום מכוחות האיחוד, הם מינו את ג'ונסטון לעמוד בראש כל כוחות הקונפדרציה בקרוליינות, כולל שאריות ארמיית טנסי.
ג'ונסטון ריכז את כוחותיו, שלהם קרא ארמיית הדרום, ותקף בקרב בנטונוויל (19–21 במרץ 1865) אגף אחד מצבאו של שרמן (בראשותו של הנרי סלוקום).
ג'ונסטון ניסה ללא הצלחה להביס את האגף השמאלי של שרמן לפני שזה יספיק להגיע לגולדסבורו או יחבור לכוחות האגף הימני בפיקוד אוליבר הווארד.
ההתקפה הראשונה של הקונפדרציה מחצה את קו ההגנה הראשון של האיחוד, אולם סלוקום הצליח להתאושש ולארגן מגננה, והחזיק מעמד עד אשר הגיע אוליבר אל שדה הקרב במהלך הלילה.
ג'ונסטון נשאר בשדה הקרב עוד יומיים בתקווה לניצחון של הקונפדרציה בדומה לניצחונו בקרב הר קנסו (יוני 1864), אולם לבסוף נסוג לראלי, בעוד שרמן רודף אחריו.
ב-11 באפריל הגיעה לג'ונסטון הידיעה שגנרל רוברט א' לי נכנע (עם כול כוחות הקונפדרציה בווירג'יניה) באפומטוקס קורט האוס; בעקבות זאת הוא שלח לשרמן בקשה למשא ומתן על תנאי כניעה.
ב-18 באפריל, שלושה ימים לאחר רצח אברהם לינקולן, חתם ג'ונסטון על הסכם הפסקת אש עם שרמן, בחוות בנט פלייס אשר ליד תחנת דרהאם.
שרמן נקלע לצרות פוליטיות מכיוון שהציע לג'ונסטון הסכם כניעה שכלל נושאים פוליטיים כמו גם צבאיים, מבלי שקיבל אישור לכך מגרנט או מממשלת ארצות הברית.
עניין זה יצר בלבול שנמשך עד 26 באפריל, כאשר ג'ונסטון הסכים לתנאים צבאיים בלבד, בדומה לתנאים שהוצעו לגנרל לי באפומטוקס קורט האוס, ונכנע רשמית עם כול כוחות הקונפדרציה בקרוליינות, ג'ורג'יה ופלורידה.
הפשיטה של וילסון, מערכת מוביל, וכניעתו של פורסט (מרץ - מאי 1865)
בעקבות הניצחון בנאשוויל, שלח מייג'ור ג'נרל ג'ורג' הנרי תומאס את מייג'ור ג'נרל ג'יימס ה' וילסון להרוס את מה שנותר מן התשתית הצבאית והתעשייתית באלבמה וג'ורג'יה, מדינות הליבה של הקונפדרציה.
בנוסף, שלח תומאס את מייג'ור ג'נרל אדוארד קאנבי לכבוש סוף סוף את מוביל, לאחר שזו נשארה בידי הקונפדרציה למרות ניצחונו של אדמירל פאראגוט במפרץ מוביל.
בסוף מרץ יצא וילסון עם גייס הפרשים של הפיקוד הצבאי של המיסיסיפי לפשיטה במרכז אלבמה, עם הוראות להרוס את יתרת התשתית התעשייתית של הקונפדרציה באזור, בייחוד באליטון (ברמינגהאם של ימינו) וסלמה.
הכוח היחידי שנותר להתמודד מול וילסון היה חיל הפרשים של נייתן בדפורד פורסט.
אליטון נפלה בידי כוחות האיחוד ב-29 במרץ, לפני שפורסט הספיק לרכז את כוחותיו.
יחידה בפיקודו של בריגדיר ג'נרל ג'ון ט' קרוקסטון החריבה את המפעלים באזור, וב-4 באפריל שרפה את אוניברסיטת אלבמה בטסקלוסה.
העיר סלמה נכבשה ב-2 באפריל לאחר קרב, שהיה הקרב האחרון, והתבוסה, של פורסט.
לאחר שהרס את המפעלים ומסילות הרכבת באזור, המשיך וילסון מזרחה לעבר ג'ורג'יה.
הוא תפס את הגשר על נהר צ'טהוצ'י בקולומבוס, ג'ורג'יה, תוך כדי לחימה, והמשיך לעבר מייקון; כאן, ב-21 באפריל, הגיעה אליו ידיעה משרמן "לחדול מפעולות מלחמתיות נוספות ומעשי הרס עד אשר תשמע על חידוש מעשי האיבה".
קאנבי, אשר פיקד על המחלקה הצבאית של מערב מסיסיפי, נחת באמצע מרץ ליד הכניסה למפרץ מוביל, התקדם לאורך החוף המזרחי עד מבצר ספאניש פורט, והטיל עליו מצור ב-27 במרץ.
ב-1 באפריל הגיעו כוחות האיחוד בפיקוד פרדריק סטיל במסע יבשתי מפנסקולה, והחלו במצור על מבצר פורט בלייקלי.
ב-8 באפריל פתחו כוחות האיחוד בהפגזה על ספאניש פורט מתשעים תותחי שדה, ובעקבותיה הסתערות חיל רגלים מחצה את המגינים.
ביום למחרת עבר קאנבי לתקוף את פורט בלייקלי, וכבש גם אותו.
קרבות אלה הכריחו את מייג'ור ג'נרל דאבני מאורי, מפקד העיר מוביל מטעם הקונפדרציה, לפנות את העיר.
כאשר קיבל לוטננט ג'נרל ריצ'רד טיילור, מפקד כוחות הקונפדרציה באלבמה, מיסיסיפי ומזרח לואיזיאנה, את הידיעה על כניעתם של לי וג'ונסטון, הוא נכנע עם כוחותיו ב-4 במאי, בעוד פורסט נכנע רשמית ב-9 במאי.
ב-20 במאי השתלטו הפרשים של וילסון רשמית על טאלאהאסי, פלורידה, הבירה האחרונה להיכנע ממזרח למיסיסיפי.
בכך הסתיימו הפעולות הצבאיות בגזרה המערבית.
יחידה מן הפרשים של וילסון לכדה את ג'פרסון דייוויס נשיא הקונפדרציה ב-10 במאי ליד אירווינוויל, ג'ורג'יה .
קרבות היבשה הקשים ביותר בזירה המערבית, על פי מספר האבדות (הרוגים, פצועים, שבויים ונעדרים), היו:
הזירה הימית במלחמת לבנון השנייה הציבה בפני חיל הים שתי משימות עיקריות: סגר על חופי לבנון להפעלת לחץ על הממשל הלבנוני שיפעל כנגד חזבאללה, השתלבות במאמץ הפיקודי לפגיעה ישירה בארגון על ידי השמדת מוצבים ותשתיות בחוף.
ספינות חיל הים סייעו באש מן הים, וכוחות שייטת 13 ביצעו פשיטות על יעדים בקרבת החוף.
ההסגר הימי שהוטל על לבנון בזמן המלחמה נמשך זמן רב אחרי הפסקת האש.
בלילה שבין ה-14 ל-15 ביולי, נפגעה אח"י חנית שעסקה במשימת הסגר ימי מול ביירות מטיל C-802 שנורה מהחוף.
יתר מבצעי חיל הים עברו ללא פגיעות בכלי השיט.
לחיל הים ניתנו במהלך המלחמה שלוש משימות עיקריות: הסגר ימי על לבנון, ירי מהים אל החוף במטרה לפגוע בחזבאללה ובמתקני שיגור רקטות וכן מניעת מעורבות חיל הים הסורי בלחימה.
סגר על נמלי לבנון היה דרך פעולה אפשרית שתוכננה בחיל הים שצפה התפתחויות מול לבנון.
התוכנית הייתה חלק מפקודות אב נצורות, ואף חודשה בתחילת השנה.
מיד עם היוודע תקיפת חזבאללה בכביש הגבול, הציע מפקד חיל הים לרמטכ"ל דן חלוץ לנקוט בה.
הממשלה אישרה את הצעת הרמטכ"ל לביצוע סגר אווירי ימי ויבשתי.
בשלב ראשון עד קו רוחב ג'וניה ותוך זמן קצר הורחב לכלול את כל חופי לבנון.
בכוח המבצע היו קורבטת טילים מדגם סער 5 כספינת פיקוד מפעילת מסוק, ספינות טילים, כלי שיט בט"ש, מסוק ימי וסיור אווירי.
משימת הכוח הייתה עצירת תנועת אניות סוחר מנמלי לבנון ואליהם, וכן שיבוש פעילות הדיג בגזרת החוף – תחילה עד ג'וניה ואחר כך עד טריפולי.
ההוראות היו לעכב את תנועתם של כלי שיט: לדרוש מכלי שיט היוצאים מהנמלים לחזור לנמל, ומכלי שיט המגיעים מבחוץ – לחזור על עקבותיהם.
ההנחיות הורו לגלות גמישות מול כלי שיט מערביים.
יאכטות יעצרו, יתושאלו ויעוכבו לזמן מה.
פעילות הסגר מנעה תנועת נוסעים ואספקה, וכל פעילות כלי השיט הותנתה בהסכמת ישראל.
נקודת בדיקה לאניות המבקשות כניסה נקבעה בטווח 50 מיל ימי מערבית לביירות.
בתדרוך טלפוני בין ראש מדור תכנון רס"ן זיו רום למפקד פלגה 32 סא"ל מאיר בן-צוק לפני היציאה לים, הותוותה הפעלת הסגר בטווחים של 30 מיל ימי מהחוף.
לאחר הערכת מצב אצל מפקד חיל הים במגמה להמחיש הסגר ימי ולהפגין נוכחות בולטת מול נמלי לבנון.
ראש מספן הים תא"ל נעם פייג בבוקר 13 ביולי הנחה בהמשך לסיכום הערכת המצב של מפקד חיל הים את מפקד הפלגה להתקרב לטווח ראייה מהחוף.
ההוראה יצאה ממחלקת מבצעים בצהרי באותו יום:
רשות הספנות והנמלים פרסמה "הודעה לימאים" שלבנון נמצאת תחת מצור ימי (במקור: Naval Blockade) בשטח בין קווי רוחב 33:06 עד 34:38 צפון מקו אורך 34:00 מזרח ועד החוף, וכי מומלץ לכלי שיט להתרחק עד 65 מיל ימי מחוף לבנון.
כלי שיט שמגמת פניהם לנמל חיפה נדרשים להדרים עד קו רוחב 32:00 מזרחה ורק בקרבת החוף לעלות צפונה כדי להגיע לחיפה מדרום.
כלי שיט היוצאים מנמל חיפה נדרשים להדרים לקו רוחב 32:40 ואז לפנות מערבה.
נוכחות כלי השיט המבצעים את הסגר בקרבת החוף התבררה כטעות.
כלי השיט נצפו מהחוף, ותחנות המכ"ם החופיות עקבו אחריהם.
ביום ששי בערב בשעה 20:42, פגע טיל מדגם C-802 שנורה מהחוף באח"י חנית, שנמצאה 8.5 מיל ימי מול ביירות.
לאחר הפגיעה באח"י חנית, שונה מהותית אופן יישום ההסגר, וכלי השיט המסיירים הורחקו למרחק רב מהחוף.
ב-18 ביולי, הוקל ההסגר הימי.
לאורך כל היום פינו אוניות ומסוקים אלפי אזרחים זרים ותיירים מנמל ביירות, אשר לא יכלו לצאת מלבנון בעקבות הפצצות נמל התעופה הבינלאומי עד אותה העת, לאחר שצה"ל הסיר באופן זמני את המצור הימי לספינות הזרות ולכוחות בינלאומיים.
הסגר שהחל ב-13 ביולי נמשך עד 8 בספטמבר 2006, בסך הכל 58 ימים.
במהלכו נעצרו לתשאול כ-2,000 כלי שיט.
241 כלי שיט צבאיים של מדינות אירופה וכ-190 כלי שיט אזרחיים אושרו לכניסה תוך בקרה.
כ-20,000 איש פונו דרך הים וכ-200 משלוחי סיוע הומניטרי הועברו לתושבי לבנון.
עקב ההכרזה על הסגר, נמנעו אניות מלהתקרב ומחירי הביטוח הימי עלו מאוד.
שיבוש המסחר תנועת האניות יצר משבר אנרגיה שיבוש באספקת החשמל וניכרו אותות מצוקה באוכלוסייה הלבנונית.
הסגר לא פגע באופן ישיר ביכולת הלחימה של חזבאללה לאור העובדה שהארגון לא נזקק להעברת הספקה או אמצעי לחימה בדרך הים.
הסגר נאכף בצורה מלאה ומסודרת.
אף כי החיכוך עם כלי שיט זרים יצר פוטנציאל לסיבוך מדיני, אך האופן שבו הוצא ההסגר אל הפועל: ללא פגיעות באזרחים, פתיחת אפשרויות למעבר סיוע הומניטרי והסדרת יציאתם של נתינים זרים העניקה לגיטימציה ואפשרה את הפעלתו לאורך זמן.
עם זאת הסגר לא פגע ביכולת הלחימה של חזבאללה שקווי האספקה הצבאית שלו היו בדרך היבשה מסוריה.
סיכום לדעת הרמטכ"ל דן חלוץ הסגר היה אפקטיבי ותימוכין לכך היו כל הפניות והבקשות להסירו.
הוא הוסיף כי צורת הפעלת הסגר, כפי שנעשתה אחרי אירוע הפגיעה באח"י חנית זאת הצורה שבה היה צריך לפעול מלכתחילה.
במהלך הסגר הימי, נפגעה אח"י חנית מטיל נגד ספינות מדגם C-802 (טיל סיני המיוצר באיראן).
הסגר החל ב-13 ביולי ולמחרת ב-14 במשך היום ביצע כוח בפיקוד סא"ל מאיר בן צוק שכלל את אח"י כידון (סער 4.5), דבורה 814 ואח"י חנית כספינת פיקוד, סגר באזור ביירות.
בהתאם להנחיות התקרבה עד כ-6 מיל ימי כדי שתיראה היטב מהחוף.
כאשר מפקד השייטת דני מעוז הגיע לאזור עם אח"י להב ואח"י רומח (סער 4.5) במסגרת משימה אחרת הורה להרחיק את קו הסיור מהחוף.
בערב 14 ביולי שייטה הספינה בקורס 280 במרחק 8.5 מיל ימי מחופי ביירות.
בקרבתה נמצאו ספינות טילים אחרות שיישמו את ההסגר הימי.
בשעה 20:42 נורו שני טילים ממשגר על משאית מאזור עוזאי בביירות.
פגיעה באח"י חנית – טיל אחד פגע במנוף הנמצא בירכתי הספינה בצד שמאל בגובה מטר אחד מעל הסיפון.
הטיל התפוצץ אך המנוף ספג את ההדף והנזק היה יחסית מועט.
מהפגיעה במנוף ירד גוף הטיל שיצר חור בסיפון ועבר מהדופן למים.
באזור מנחת המסוק פרצה דליקה והתפשטה באזור מגורי הנגדים וחדר הדלק הסילוני.
נזקים וסיוע – מיד עם הפגיעה איבדה אח"י חנית את כושר התמרון ההגאים נתקעו בזויות שונות.
שני אנשים שהיו בצד ימין הצליחו להימלט דרך מעבר הסונאר ולהיכנס דרך מבנה המוסך.
מפקד הספינה ירד לאזור המנחת וניהל את פעולות כיבוי האש.
הורה על עריכת מפקד נוכחות לפי רשימת המפליגים והתברר כי 4 מפליגים נעדרים.
הועלתה השערה שאולי נזרקו לים מעצמת הפיצוץ והתחיל חיפוש במים בסביבת האירוע.
מפקד שייטת ספינות הטילים אל"ם דני מעוז התקרב עם אח"י להב ששימשה לו ספינת פיקוד לאח"י חנית במגמה לסייע בבקרת נזקים ולגרור על מנת להתרחק מהחוף.
מספר אנשי צוות מאח"י להב עברו לאח"י חנית על מנת לסייע.
מאוחר יותר הועבר צינור מים לכיבוי אש מאח"י להב לאח"י חנית.
בשעה 02:00 לאחר ניתוח הממצאים באזור הפיצוץ מגיעה המפקדת חיל הים למסקנה כי הספינה נפגעה מטיל C-802.
גופתו של נמצאה בשעה 01:27 במגורי הירכתיים.
בשעה 04:20 נמצאו גופות על הסיפון באזור המנוף.
לאחר כמה שעות עבודה מאומצת הצליח הצוות לכבות את האש.
ב-15 ביולי שעה 04:29 חזרו מנועי הספינה לפעולה ובשעה 06:55 התנתקה אח"י חנית מאח"י להב והפליגה בכוחות עצמה לנמל אשדוד.
צוות זק"א וזיהוי פלילי של משטרת ישראל נשלח בספינת דבורה אל אח"י חנית בעודה מול חוף לבנון ועסק בבדיקת הגופות.
הן נשלחו למעבדה בישראל ובשעות הצהריים התקבל זיהוי ודאי של שלוש הגופות.
החיפושים בים נפסקו והופעל נוהל דיווח למשפחות.
ב-16 באוגוסט, לאחר תיקונים באשדוד ובמספנת חיל הים, חזרה הספינה לכשירות מבצעית, והמשיכה בפעילות הסגר הימי עם אותו צוות ואותו מפקד.
פגיעה באניית סוחר – הטיל השני שנורה על ספינות חיל הים, פגע באניית סוחר מצרית M.V.
Moonlight (של רב חובל עבדל-חמיד עבדל-פתח) בדגל נוחות של קמבודיה, שנמצאה 37 מיל ימי מראס ביירות.
האנייה, שהובילה מלט מנמל דמיאט במצרים לטרטוס שבסוריה, ניזוקה קשות והחלה לטבוע.
12 אנשי הצוות, מהם אחד פצוע קשה, ירדו לסירות ההצלה ובשעה 23:00 לערך נאספו על ידי אנייה אחרת של אותה חברה M.V.
האנייה עצמה טבעה בשעה 02:30. אנשי הצוות הועברו לסוריה.
11 מאנשי הצוות הוטסו לקהיר והפצוע קשה נשאר לטיפול בבית חולים.
פרסום עוין – מנהיג חזבאללה נסראללה, הודיע בשידור ישיר על פגיעה בסטי"ל ישראלי.
פרטי המקרה עוד לא הובררו וצה"ל דיווח תחילה כי אין נפגעים בסטי"ל, אך לאחר מכן אישר כי ב-14 ביולי שעה 20:30, נפגע הסטי"ל אח"י חנית מול חופי ביירות, בידי טיל נגד ספינות מתוצרת איראנית מדגם C-802 הסיני.
בקורת ותוכחה – ההודעה על פגיעה בספינת טילים ישראלית הכתה בתדהמה את הציבור.
בתודעה הציבורית, הפגיעה הזכירה את טיבוע המשחתת אילת, לאור קווי הדמיון בפעולות הדרג הפוקד, ומאידך לאור העובדה שהספינה שנבנתה במיוחד כדי לעמוד במתקפת טילים.
לוותיקי חיל הים שזכרו את הדריכות והכוננות המתמדת כנגד טילי אויב, נראה שפשטה בשייטת ספינות הטילים שאננות.
התדהמה התחלפה בזעם שהופנה כלפי מפקד חיל הים אלוף דוד בן בעש"ט ונגד מפקד הספינה.
בניגוד למסורת השתיקה המאפיינת את מפקדי חיל הים לשעבר, יצא בנימין תלם (מפקד חיל הים במלחמת יום הכיפורים) במאמר בוטה במיוחד.
ירי נוסף – יכולת חזבאללה להפעיל טילי חוף ים C-802 לא חוסלה לחלוטין בתקיפה זאת.
ב-31 ביולי התגלו שידורי מכ"ם של טיל C-802 באזור צור.
שידורי חזבאללה דיווחו על הטבעת כלי שיט של חיל הים אך מעבר לכך לא אותרה פגיעה.
המלחמה בעיצומה והלקחים יושמו במהירות: הריסת תחנות המכ"ם החופיות והרחקת פעילות כלי השיט מחוף לבנון.
תחקיר מבצעי רגיל לא ניתן היה לבצע.
מפקד חיל הים מינה ועדה לתחקיר מבצעי בראשות מפקד בה"ד חיל הים אל"ם אילן שריקי ולאחר יומיים העביר לתא"ל (מיל) ניר מאור בעל ותק פיקודי וניסיון בספינות טילים ובצוללות.
צוות התחקיר כלל 4 אל"מים ושלושה סא"לים בנוסף לניר מאור שהעיד על עבודתו והבדיקה דרשה זמן רב בשל היותה הבדיקה נעשתה בשבעה חתכים: התהליך הנוהל המבצעי, תחקירי הספינות שנמצאו במרחב הטקטי, התנהלות המודיעין הימי, מחלקת אמצעי לחימה, כשירות אמצעי ההתגוננות ותפקודם, מחלקת מבצעים ויחידת שליטה ימית ונושא בקרת הנזקים.
לאחר שמונה שבועות של תחקירים, פגישות כתיבה וניתוח החומר הסתמנה התמונה
ברמת המודיעין הימי – לא הייתה מודעות לכך שארגון חזבאללה הוא שלוחה איראנית ועל כן הוא אויב שקול בים.
בדיעבד ניתן היה להסיק כי בידי חזבאללה נשק איראני מתקדם.
בבוקר התקרית העלה סא"ל י' הערכה שיש טילי חוף ים בידי חזבאללה אך זו נדחתה על ידי ראש מחלקת מחקר וראש המודיעין המודיעין הימי כ.
ועדת החקירה גילתה מסמך מודיעני שמתריע על כך שחזבאללה השיג טילים ימיים.
בחיל הים טענו שהמסמך הזה לא הובא לידיעתם.
תא"ל ניר מאור המשיך בתחקיר שבדק את הרמות השונות בחיל הים והגיש מסקנות למפקד חיל הים.
במהלך חקירת האירועים פורסמה התייחסות של הרמטכ"ל על נזיפה ראש המודיעין הימי על התעלמות מהצעה, שהועלתה בפניו בבוקר האירוע, לשקול קביעת הנחת עבודה מטעם המודיעין הימי לפיה הטיל מצוי בידי חזבאללה.
בפועל לא הייתה נזיפה כזאת.
התנהלות המודיעין הוצגה בפירוט אך לא נמצא מקום למסקנות אישיות כלשהן.
ברמה הפוקדת – במשך השנים מאז מלחמת לבנון הראשונה סבר חיל הים שהאיום מהחוף מסתכם בתותחים ובטילי נגד טנקים בטווח קצר.
פיקוד חיל הים שיזם את הסגר הימי ראה בכך פעולת שיטור.
קיבל את הערכת המודיעין והנחה להפעיל את הכוחות בטווח ראייה מהחוף.
בניגוד לפעולות יוזמה התקפית, הימצאות כלי שיט באותו מקום לאורך זמן עושה אותו למטרה ומעבירה את היוזמה אל האויב.
אלוף דוד בן בעש"ט לא התנער מאחריותו על הפגיעה באח"י חנית: הוא התייחס לכך בתחקירים, יישם במהירות לקחים, ואף ביקר אישית את משפחות ההרוגים.
כאשר נודע לו שאביו של אחד ההרוגים, ישראל שטרנשוס, לקה בלבו, הוא בא במיוחד לבקרו בבית החולים בנהריה.
בליל הפגיעה תוכנן מבצע שחייב מפיקוד חיל הים ערנות מלאה בשעות הלילה המאוחרות.
בן בעש"ט יצא לביתו להתרענן ולהביא מספר חפצים.
אירוע הפגיעה תפס אותו מחוץ למפקדה ועל כך ספג בקורת בתקשורת.
בן בעש"ט גאה בכך שצוות אח"י חנית התגבר על השריפה וכי המבצע לתקיפת בסיס היחידה הימית של חזבאללה בוצע על אף הפגיעה באח"י חנית.
קולות לא מעטים דרשו כאילו היה צריך מפקד חיל הים להתפטר והיו גם אחרים שהכירו ביכולתו להכניס את השינויים.
אך היות שהכיר בתקלה וידע גם איך להתקדם ולהשתפר המשיך בעבודה.
ברמת הכוח בים – הכוחות בים פעלו תודעתית ללא האיום טילי חוף ים.
נעו בקרבת החוף בלא רמת כוננות מתאימה.
שאר כלי השיט לא הפגינו מוכנות רבה יותר מאח"י חנית.
לא היה מתח ודריכות באזור לחימה מול אויב ימי.
נראה שמדיניות ההתחמשות רבת השנים תוך מתן העדיפות למערכות הגנה נגד טילים הביאה להלך רוח ש
במשך השנים חל שינוי משמעותי בצורת התייחסות צוותי ספינות השייטת לאיומים.
בעבר, הספינות הופעלו כספינות סער: הרבה ספינות מהירות הנושאות חימוש קטלני ואמצעי הגנה מינימליים, נעות בדיסקרטיות, בגיחות יוזמה התקפית.
בזמן המלחמה, תורת ההפעלה של הספינות אופיינה במעט ספינות פיקוד המופעלות ב"שהיה מוקדמת ורצופה", מגלות את מקומן, ומעבירות את היוזמה לאויב.
באפיון ספינות הטילים המחודש הושם דגש על מערכות ההגנה כנגד טילים, שהתבטא בהורדת תותח אוטו מלרה 76 מ"מ והרכבת מערכת וולקן פלנקס במקומו.
מהירות ההפלגה שהייתה 30 קשר ירדה לפחות מ-20 קשר.
כלל השינויים גרמו לשינוי בתפישה העצמית של מפקדי הספינות ממצב של תוקפנות נרדפת לתחושת מוגנות המבוססת על טכנולוגיה (שהייתה עדיפה, בדרך כלל).
כדי שתחושת המוגנות לא תהפוך עד כדי שאננות, היה על פיקוד השייטת לשמור את רוח התוקפנות ותחושת האיום המתמיד.
באירוע הפגיעה דווקא מפקד השייטת כאשר הבחין במתרחש היה זה שהורה להרחיק את הסיורים מהחוף.
ההנחיה שאנשי חזבאללה יראו את הספינות לא נראתה לו ראויה.
ברמת כלי השיט – ספינות הטילים, ו"חנית" בכלל זה, מצוידות במערכות רבות לאיתור, לוחמה אלקטרונית, ומספר מערכות חימוש נגד טילים – הגנה קשה.
בגזרת הסיור התקיימה פעילות אווירית מרובה, כך שמטוסים שעברו בקרבת כלי השיט עלולים היו להיות מזוהים כאיום טילים.
לכן, לא הופעלו מערכות ההגנה לתגובה אוטומטית.
הטיל פגע בספינה בגזרת הירכתיים שאינה נצפית מגשר הספינה.
גם אילו פגע בגזרה אחרת, ספק אם הטיל היה נראה בעין.
לקח זמן מה עד שהובהר מה הייתה הפגיעה.
הספינה נמצאה במשך היום בקרבת החוף, כאשר יש לה תקלה במכשיר אתרעת טילים תוקפים ומערכת הטילים נגד טילים במצב לא מבצעי.
צוות הספינה אינו נמצא בעמדות הקרב.
מבנה הספינה אינו מאפשר תצפית לכיוון הירכתיים.
ריבוי המטוסים הישראלים הכניס את המפעילים לרוויה ולא הייתה ערנות לטיל כשהגיע.
אחריות מפקד הספינה – סא"ל י.
היה מפקד מוערך ובעל ניסיון, אשר פיקד על ספינות מדגם סער 4.5 ועל אח"י חנית, ונועד לקבל פיקוד על פלגת סטי"לים.
בזמן האירוע, הוא לא היה מודע לכך שטווח הגילוי במכ"ם התרעת טילים מוגבל בגלל תקלה מתמשכת שלא תוקנה, ולא ידע גם שמשדרי מכ"ם הטיל נגד טילים כובו מטעמי חיסכון, שאמצעי החסימה האלקטרונית היו כבויים ונצרות רקטות ההטעיה היו סגורות.
למעשה רק מערכת הוולקן פלנקס הייתה מוכנה לירי, אך הטיל הגיע מגזרת הירכתיים שבה המערכת הייתה חסומה.
העיקרון המנחה בחיל הים קובע כי מפקד אחראי על מה שקורה לספינתו, אמור לדעת בכל עת על מצב ספינתו ועליו להרגיל את אנשיו לעדכנו בחריגים.
לכן, הוטל בו דופי ונקבע כי לא יקבל את הפיקוד על הפלגה למשך שנה.
כל זאת, על אף שניהל את פעולות בקרת הנזקים וכיבוי האש מגובה הלהבות, הביא את הספינה הפגועה בשיוט עצמי לנמל ולאחר כחודש תיקונים דחופים החזיר אותה לשירות מלא בהמשך הסגר וכן בנה גאוות יחידה.
גם העובדה שהאירוע כנראה יכול היה לקרות לספינות אחרות בשייטת לא עמדה לזכותו.
בכל זאת, המשיך סא"ל י.
בשירות בחיל הים בתפקידי מטה, ובשנת 2014 קודם לדרגת אל"ם ופרויקט רכש חשוב נמסר לאחריותו.
במהלך המלחמה הפגיז חיל הים לפי דרישות פיקוד צפון כנגד מטרות של חזבאללה בחוף לבנון.
הירי נעשה מכל סוגי החימוש ברשות החיל.
תותחי 76 מספינות הטילים, תותחי טייפון מספינות הבט"ש טילים שונים מכלי השיט ומסירות הלחימה של הקומנדו הימי.
יכולת הירי מהים איפשרה פגיעה מדויקת תוך זמן תגובה קצר והגעה לאזורים גאוגרפיים שהיו בעיתיים לארטילריה היבשתית.
תותחי 76 מ"מ – ספינות הטילים אח"י סופה (סער 4.5), אח"י תרשיש (סער 4.5), אח"י חרב (סער 4.5), ואח"י חץ (סער 4.5), שהיו חמושות כל אחת בתותח אוטו מלרה 76 מ"מ יחיד, ירו יחד כ-3000 פגזי 76 מ"מ על אזורי שיגור רקטות, במגמה לשבש את הירי.
מספר מקרים של ירי מדויק לסיכול הכנות לירי וכן הפגזת יעדים של חזבאללה מתוך בנק המטרות שהוכן לפני ובעת המלחמה.
תוצאות הירי נראו טובות כל היעדים נפגעו.
הפעילות נעשתה מתוך התייחסות לחוף לבנון כאזור איום טילי חוף-ים, וכלי השיט נקטו בפעולות להקטנת הסיכון.
בשלב מקדים, כאשר התגבשה הערכה כי אח"י חנית אותרה לפי נתונים שסיפק מכ"ם החוף של צבא לבנון, הושמדו ב-15 ביולי כל תחנות המכ"ם החופיות.
הכניסה לטווח הפגזה אל החוף נעשתה לפרקי זמן קצרים, כאשר ספינה אחת מפגיזה והשנייה מאבטחת.
מטרת הירי ביום הייתה סיכול וחילוץ בלבד, ואילו משימות שיבוש ותקיפת יעדים בוצעו בלילה.
חימוש מוכוון ומדויק – במהלך המלחמה בוצע ירי על יעדים בחוף לפי תצפית קדמית.
בשיטה זו נורו 16 טילים מבצעיים והובחנו 11 פגיעות.
מתוכם ב-11 באוגוסט פגע חיל הים במשגרי רקטות סמוך לצור.
ירי מספינות הבט"ש – דבורים ודבורות סיירו לאורך חוף לבנון וירו לעבר יעדים שהוגדרו בתיאום עם אוגדה 91. ב-14 ביולי אותו זמן שנפגעה אח"י חנית הופגזו תחנות דלק באזור צידון בתותחי טייפון נורו 60 פגזים והתחנות יצאו מכלל פעולה.
המסקנות ירי ספינות הבט"ש שיש צורך במשהו כבד יותר.
מסקנות חיל הים לגבי הירי אל החוף היו: שקיים פער יכולת בחימוש מועט שפגע ביכולת חיל הים לסייע לקרב היבשה.
השימוש במערכות נשק יבשתיות שנישאו בספינות הגדיל את האפקטיביות המבצעית.
היכולת לפעול מהים באש מדויקת במאפיינים ייחודיים תוך זמן תגובה קצר, זמינות גבוהה, ויכולת הגישה לאזורים גאוגרפיים בעייתיים עבור הארטילריה היבשתית.
מכך מסתבר פוטנציאל לצורך באש מהים אל החוף.
הלחימה אפשרה ניסיון מבצעי ליכולות הקיימות בחיל הים.
בסיכום הביע הרמטכ"ל דן חלוץ כי הפעולה הארטילרית מהים לא הביאה תפוקה גבוהה בחישובי עלות מול תועלת.
עם זאת הרמטכ"ל התרשם לשלילה מכך שמתוך שייטת ספינות הטילים הופעלו רק 4 תותחי 76 מ"מ, והנחה ש
מול מסקנות אלה על הצורך בתותחי 76 מ"מ נוספים בספינות, עמדה הפגיעה באח"י חנית שהמחישה את האיומים וחיזקה את הרצון להתגוננות.
החלטה להציב תותח אוטו מלרה 76 מ"מ חייבה להוריד את מערכות הוולקן פלנקס מחרטום הספינות וזה לא נעשה.
שייטת 13 פעלה רבות לכל אורך המלחמה.
בקצב פעולות גבוה ומדי פעם גם מספר פעולות במקביל.
בוצעו 7 פשיטות ומארבים בחוף.
שישה מבצעי ירי אל מטרות בחוף ו-15 גיחות לאיסוף מודיעין.
הפעולה העיקרית הייתה פשיטה לצורך חטיפת פעיל חזבאללה מתוך בית בשכונת מגורים בצפון צור בלילה שבין 4 ל-5 באוגוסט.
בעקבות ירי הטילים על חדרה, ביצעה שייטת 13 פשיטה לילית מוסקת באזור צור.
המטרה הייתה לפגוע בחוליה שירתה בלילה הקודם רקטות לראשונה על חדרה.
לוחמי השייטת נחתו צפונית לצור, נתקלו באנשי חזבאללה וניהלו עימם קרב יריות.
המידע על מקומו של היעד היה כללי, והיה צורך לחפש בין בתים שונים עד שנמצא המבנה הנכון.
המשימה הסתיימה בהצלחה חלקית היות שהמבוקש לא נמצא בדירה שצוינה לכח.
בחילופי אש שהתפתחו נהרגו שישה אנשי חזבאללה ונפצעו 8 לוחמים, מהם שניים באופן קשה.
הרופא ד"ר תמיר שנמצא בכוח, ביצע ניתוח חירום לפצוע הקשה שבדיעבד התברר כמוצלח ביותר.
הכוח חזר לאזור החוף והפינוי משם בוצע במסוקים.
הפצועים הגיעו למנחת בית החולים רמב"ם והלוחמים לבסיס השייטת.
לאור העובדה שנפגעו עשרה לוחמים במבצע הפשיטה, נמתחה ביקורת נגד ההימנעות מהפעלת חיל האוויר כנגד היעד.
בתדרוך לעיתונאים השיב ראש מטה חיל הים כי מחבלי חזבאללה נטמעים בסביבה אזרחית כדי למנוע מישראל להפציץ מהאוויר, ופעולת קומנדו ימי כפי שנעשתה מבררת בדיוק מי הם המחבלים ופוגעת בהם, ובכך נמנעת מפגיעה בבלתי מעורבים הנמצאים בסביבתם.
פשיטות נוספות בוצעו במהלך המלחמה באזורי חוף הים במגמה לתפוס אנשי חזבאללה או להטמין מוקשים.
הפעלת חימוש מהים – במשך המלחמה נוצרה דרישה לירי מהים ביזמת אוגדה 91. חלקה של שייטת 13 בא לידי ביטוי ב-7 מקרים של תקיפות השייטת.
מבין אלו, בולט במיוחד הלילה שבין 14 ל-15 ביולי, לאחר הפגיעה באח"י חנית, אז הותקף בסיס היחידה הימית של חזבאללה באוזעי על ידי כוח משייטת 13 בסיוע אח"י להב ואח"י רומח (סער 4.5), וכלי שיט של חזבאללה הוטבע בעודו במעגן.
כמו כן, מבנה המשמש את היחידה הימית הותקף ב-3 טילי גיל ונפגע קשה.
איסוף מודיעין – נערכו מספר סיורים אלימים איסוף מודיעין בקרבת החוף ומעבר לתקיפה אם מתגלית מטרה תותקף.
בתקופה בין 18 ל-30 ביולי נערכו 13 סיורים אלימים במימי דרום לבנון באמצעות שייטת 13.
ניצול היכולת ההתקפית – הפעילות הרבה לא סיפקה את מפקד שייטת 13 שחשב כי ניתן היה לבצע פשיטות נוספות.
לאחר סיום תפקידו שלח אל"ם נבו ארז, מכתב לרמטכ"ל דן חלוץ ולבן בעש"ט ובמרכזו טענה כי בן בעש"ט גילה הססנות במהלך המלחמה ומנע את קיומם של מבצעים חיוניים אותם ביקשו לוחמי היחידה לבצע.
מפקד החיל הדף את הטענות:
בסיכום הרמטכ"ל דן חלוץ קבע בסיכומו כי שייטת 13 עמדה היטב במשימות שהוטלו עליה.
ב-14 ביולי הותקפו על ידי חיל האוויר הישראלי יעדים בלבנון.
כתוצאה מהפצצת מאגר דלק המשמש תחנת כוח כ-23 ק"מ דרומית לביירות, נשפכו לים התיכון כ-15000 טון דלק, שזיהם את חופי לבנון וסוריה לאורך רצועה בת כ-150 ק"מ.
הביטחון השוטף – במשך תקופת המלחמה המשיך חיל הים בפעולות הביטחון השוטף בשטח המכסה את חופי דרום לבנון, חופי ישראל וחופי האוטונומיה בעזה, ובזירת ים סוף מגבול ירדן עד גבול מצרים.
הנדבך הראשי היה מערך השליטה תחנות מכ"ם ומוקדי שליטה פרוש מראש הנקרה ועד זיקים בים התיכון ובגזרת אילת בים האדום.
שעות רבות של סיורים ימיים בוצעו על ידי ספינות בט"ש ומדי פעם תגבור על ידי ספינות סער.
סיורי אוויר מעל הים נערכו באופן רצוף.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות נדרש להקפיד לסגירת המעטפת הימית כחלק מהסגירה הכוללת שמטרתה מניעת פיגועים והברחת חמרי לחימה בדרך הים.
בגזרה הדרומית הייתה זו שנה ראשונה בה הופעל מוקד שליטה שעבר מארז לזיקים.
התארגנות הגנתית – חיל הים הציב ליד חיפה ספינות טילים הנושאות טילי "ברק" ליירוט רקטות קרקע-קרקע (רק"ק).
פעולת הצוללות – הצוללות הפעילות הופעלו בסיורים קדמיים במשך כל ימי המלחמה.
הן ביצעו איסוף מודיעין, בדקו אזורים נקודתיים לפי הצורך, עקבו אחר סימנים למעורבות הצי הסורי והשתלבו במשימת הסגר הימי.
שליית חלקי מזל"ט – ב-7 באוגוסט חדר מזל"ט של חזבאללה לשטח הארץ, והגיע עד מעל הקריות.
המזל"ט הופל בתוך הים, והיה חשש שנשא עמו מטען חומר נפץ במשקל עשרות ק"ג.
ילת"ם שלתה את חלקי המזל"ט ונטרלה אותו.
פעילות הלחימה מול גזרת עזה קיבלה את השם מבצע גשמי קיץ.
חיל הים החל להשתתף בה ב-26 ביוני, מועד חטיפתו של גלעד שליט.
הפעילות מול חוף עזה כללה הטלת סגר על מעגנות רצועת עזה, ירי מהים על ידי ספינות סער ושייטת 13 כנגד יעדי חמאס ברצועת עזה, סיורי איסוף מודיעין על ידי ספינות הבט"ש.
מטרת הפעולות היו מניעת , מניעת הברחות אמצעי לחימה וכדי למנוע אפשרות שחמאס יבריחו את החייל החטוף גלעד שליט המצוי בידיהם למצרים בדרך הים.
בפעילות הועסקו שלוש ספינות טילים ספינת דבורה ושלדג מפלגה 916 וקבוצת לוחמי שייטת 13 נמשכה עד 22 באוקטובר 2006.
על אף השליטה המוחלטת של ישראל בים בתקופת המלחמה נפלו רקטות באזור מפרץ חיפה והנמל.
נוצר שיבוש רב בשינוע כניסה ויציאה של סחורות.
אניות סוחר לא נפגעו ולא נגרמה בהלה אך למעשה היה זה מזל בלבד.
הממשלה נמנעה מלהכריז מצב חירום אלא מצב מיוחד בעורף מה שאיפשר להפעיל ריתוק משקי לעובדי הנמל.
אך למעשה לא הייתה תוכנית פעולה למצב הזה.
הפרטת הנמלים יצרה מצב שמנע שיתוף פעולה להעברת אמצעים מהנמל המותקף בחיפה לנמל אשדוד השקט.
מאוחר יותר, הנמל פעל באפן מוגבל לקבלת חומרים חיוניים, תזקיקים וכימיקלים.
נוצר מצב שהנמל היה מוכן לקבלת אניות וחברת צים אף העבירה אליו אניות אחדות.
אניות גרעינים פקדו את הנמל במהלך המלחמה ופרקו את מטענן לממגורות דגון.
חוסר התיאום בין הגורמים הובלט לאחר הפגיעה בבית המלאכה של רכבת ישראל בחיפה, ב-16 ביולי, שבה נספו 8 עובדים: בעקבות הפגיעה, הגבילה הנהלת הרכבת את תנועת הרכבות, ללא הבחנה בין נוסעים ומשא, עד תחנת חוף הכרמל.
הגרעינים פוזרו ברחבי הארץ במשאיות.
בנמל אשדוד נמשכה העבודה כבדרך שגרה העומס הרב הודגשה יעילות נמוכה בכל המדדים.
משמרות הלילה מצומצמות וסגירה בסופי השבוע.
העובדים לא נדרשו להתנהל כראוי למצב מלחמה שלא הוכרז.
בתקופת המלחמה עוד האטו את קצב העבודה כאמצעי לחץ במשא ומתן שהתקיים בין העובדים להנהלה באותה עת.
ארצות הברית לא התערבה בסכסוך, אך בין רוסיה וצרפת התגבשה הסכמה כי התגובות הישראליות אינן מידתיות.
בעקבות כך, פרסם מזכ"ל האו"ם קופי אנאן ב-29 באוגוסט הודעה שמרבית הפרות הפסקת האש באות מצד ישראל, וכי המשך הסגר הימי מהווה הפרה ופגיעה בריבונות הלבנונית.
ועל כן קרא אנאן להפסיקו.
כוח ימי ואווירי צרפתי נשלח במיוחד לחלץ את אנשיהם מלבנון, במבצע שנקרא Operation Balliste.
הכוח, בפיקוד אדמירל קסבייר מאניה, כלל את נושאות המסוקים Mistral ו-Siroco והפריגטות Jean Bart ו-Jean de Vienne.
שבוע מאוחר יותר הצטרפו נושאת המסוקים Foudre והפריגטה Cassard, במשימה למנוע הברחת נשק לחזבאללה.
בחודש אוקטובר הופיעו בזירה כלי שיט שסייעו לכוח האו"ם בלבנון, ביניהם הפריגטה הצרפתית Courbet.
ממשלת גרמניה שלחה לאזור את אניית הביון Alster ואת הפריגטה Bayeren.
ב-26 באוקטובר, בעת שאניית הביון נמצאה 40 מיל מול חופי ישראל, עברו מעליה מטוסי קרב ישראלים, דבר שיצר מתח עם ממשלת גרמניה.
שר הביטחון עמיר פרץ התקשר לעמיתו הגרמני פראנץ יוזף יונג, והסדיר את העניין ברוח טובה.
מהצי המלכותי השוודי נשלחה לאזור הפריגטה HSwMS Gavle ושהתה תחת פיקוד האו"ם
הרמטכ"ל דן חלוץ ודוברת צה"ל מירי רגב הנהיגו פתיחות רבה לתקשורת, כמסקרת אירועי המלחמה במהלך התרחשותה – הרבה מעבר לנהוג במלחמות קודמות.
אירוע הפגיעה באח"י חנית, שהוכחש בתחילה על ידי דובר צה"ל, מיקד את תשומת הלב בחיל הים, והוטחה בו ביקורת רבה.
עם התמשכות הלחימה ואיתה ההסגר הימי, החל החיל לקבל משוב חיובי.
בנוסף, ביזמת חיל הים הופקו שידורים שהמחישו לצופים בישראל את הלחימה בים.
כך, למשל, הצטרפה הכתבת אילנה דיין לאח"י להב בהפלגתה בביצוע ההסגר הימי, ותוכנית 'עובדה' בעריכתה הפגינה יחס חיובי מאוד לחיל הים.
בנוסף, ערוץ CNN הצטרף לפעילות שייטת ספינות הטילים בים, והפיק שידורים ארבעה ימים רצופים במהדורות התחנה ברחבי העולם.
הכתבה הציגה עמדה חיובית כלפי חיל הים, היא תורגמה ושודרה גם בישראל.
זאת ועוד, ערוץ 10 קיים ערב שידורים מיוחד בבסיס אשדוד עם צוותי ספינות הבט"ש וספינות הטילים, בהנחיית צופית גרנט.
החשיפה התקשורתית התבטאה גם בביקורים פומביים של שר הביטחון וראש הממשלה בבסיסי חיל הים וספינותיו: ב-28 ביולי, הצטרף שר הביטחון עמיר פרץ לשיט בספינת בט"ש חדישה מדגם שלדג, ומשם הועבר בסירת שייטת 13 לאח"י אילת (סער 5) בנוכחות צלמי עיתונות.
דבריו לצוות נשמעו כצו מדריך: ב-1 באוגוסט, הצטרף ראש הממשלה אהוד אולמרט לסיור של אח"י אילת (סער 5).
במהלך ההפלגה, סקר לפניו מפקד החיל את הפעילות הן בגזרת לבנון והן בגזרת רצועת עזה.
אולמרט התרשם ממערכות הספינה וצפה בנחיתת טמסוק עטלף על מנחת המסוקים בירכתי הספינה.
בסיום אמר ראש הממשלה: הביקור התקיים עם סיקור עיתונאי צמוד שנתן חשיפה חיובית לחיל הים.
גם לאחר ימי הלחימה והסגר, המשיך חיל הים לעמוד בלחץ תקשורתי, שהתבטא בעיקר בביקורת חוזרת ונשנית על השאננות שהביאה לפגיעה באח"י חנית.
הרמטכ"ל גבי אשכנזי שנכנס לתפקיד בפברואר 2007 ושר הביטחון אהוד ברק שנכנס לתפקידו ב-18 ביוני 2007, עסקו שניהם בשיקום הצבא לאחר המלחמה והעדיפו שמפקד חיל הים ימשיך בתפקידו שנה נוספת.
תקופת הפיקוד על חיל הים שלוש שנים ובדרך כלל מוארכת בשנה נוספת או יותר.
הפיקוד מהווה אחריות כבדה ומתח רב במצב רגיל ויותר מכך במצב מלחמה בעצימות גבוהה.
אלוף בן בעש"ט היה כבר לאחר שלוש שנים בתפקיד כולל המלחמה.
ספג מתקפות רבות בתקשורת ומחוצה לה אם כי הרגיש שיש לו אמון והערכה הדדית עם פיקודיו בחיל הים.
את בקשתו קשר באזכור לפגיעה באח"י חנית במהלך המלחמה: אך בשיחות סגורות התייחס לקושי בבניית מערכת של אמון והערכה הדדית עם הדרג הפוקד עליו והמתחים שראה ביניהם.
לפי בקשתו סיים את תפקידו ב-8 באוקטובר 2007, ומסר את הפיקוד על חיל הים לאלי מרום.
הערכתו של בן בעש"ט התבררה כנכונה.
ההחלפה השיגה את מטרתה וחיל הים הפסיק להיות מושא לביקורת בתקשורת.
בעת כיבוי השריפה שפרצה מפגיעת הטיל באח"י "חנית" ב-14 יולי 2006, פעלו מרבית אנשי צוות הספינה בפיקוד בצורה ראויה לציון ושישה מתוכם צוינו לשבח.
מפקד חיל הים דוד בן בעש"ט ציין לשבח את:
סרן אדם להב, קצין הסיור במסוק על כך שגילה כושר מנהיגות, יוזמה ואומץ לב תוך סיכון חייו, חרף פציעתו.
סגן אמיר יבניאלי, קצין המנחת באח"י חנית.
סמ"ר רמי זיתוני, נגד הגשר של אח"י "חנית".
צוות ספינת דבורה 814 בפיקוד אמיר המאירי, קיבלו תעודת הערכה ממפקד חיל הים על פעילותם במהלך המבצע.
מפקד בסיס חיפה תא"ל רם רוטברג, ציין לשבח את:
סרן שמואל קופרמן, קצין מכונה של אח"י להב, על כך ש
סרן אורי מנדלבאום, מפקד סיירת 'פרס' מפלגה 914, על כך שסייע לכיבוי האש באח"י חנית תוך גילוי תושייה וסיכון חיים ואל אף פציעתו.
סרן אמיר מאירי, מפקד דבורה 814, על כך שסייע לכיבוי האש באח"י חנית תוך גילוי תושייה וסיכון חיים ואל אף פציעתו.
בגין פעילות הקרבית במבצע יער הנגב הוענקו עיטורים וציונים לשבח כלהלן:
עיטור המופת לרופא השייטת, סרן ד"ר תמיר וולף, בשל טיפולו בפצועים תחת אש.
צל"ש מפקד חיל הים הוענק למפקדי כוח השייטת במבצע: רס"ן אור יוסטמן
למפל"ג לוחמים סא"ל רפי מילוא
גנרל חסן תורכמאני, שהיה שר ההגנה הסורי בשנים 2004–2009 (ובתוך כך, בתקופת המלחמה), פרסם בשנת 2011 ספר בשם המלחמה הששית, ובו התייחס למצור הימי.
לטענתו, המצור לא גרם נזק לחזבאללה, היות שהם צפו את המהלך מראש והכינו מלאי תחמושת לעימות ארוך שיימשך חודשים מספר.
תורכמאני תיאר את המלחמה כהצלחה של ארגון חזבאללה, ובתחום הימי קבע כי חיל הים הישראלי איבד שתי ספינות טילים (מדגם סער 5 וסער 4.5) בנוסף לספינת סיור מדגם סופר דבורה.
הוועדה הוקמה לבדוק כשלים במלחמת לבנון השנייה.
הזירה הימית תפסה מקום קטן בדיוניה.
מפקד חיל הים דוד בן בעש"ט היה היחידי מחיל הים שזומן להעיד בפניה.
כמו כן נמסר לוועדה דו"ח ועדת התחקיר המבצעי הפנימי שנערך בחיל הים על ידי ניר מאור.
בדו"ח הביניים של הוועדה באפריל 2007 הוזכר חיל הים בקצרה.
בשעה 20:24 נורה טיל חוף-ים של חזבאללה מסוג C-802 ופגע באח"י 'חנית'.
מערכת ההגנה של הספינה לא הופעלה.
הסטי"ל הצליח לשוב בכוחות עצמו לארץ.
באירוע זה נהרגו ארבעה חיילים ונגרם נזק רב לספינה.
האירוע קיבל הד תקשורתי גדול, מאחר שנסראללה דיווח על הפגיעה בסטי"ל בשידור ישיר במהלך מסיבת עיתונאים.
בנוסף, נכתב בדו"ח כי נושא פגיעת הטיל באח"י חנית יפורט בדו"ח הסופי
בפרסום הביניים של ועדת וינוגרד המתייחס לראש המטה הכללי רא"ל דן חלוץ, הוזכרה שוב הפגיעה באח"י חנית:
דו"ח הביניים של ועדת וינוגרד לא כלל המלצות אישיות כנגד המעורבים אך רב-אלוף דן חלוץ קלט את רוח הדברים וב-17 בינואר 2007 העביר מכתב התפטרות,
הדו"ח הסופי – גם בדו"ח הסופי נמנעה הוועדה מהמלצות אישיות.
השופט וינוגרד סבר שהבעיה היא בתחום הארגוני וציפה שהמלצותיה הארגוניות של הוועדה ישמשו לשיפור ההתנהלות ולא פיטורים של אדם זה או אחר.
הוועדה התייחסה לפעילות חיל הים בשני נושאים: הסגר הימי והפגיעה באח"י חנית:
העלה עמדה אישית שיש לקחת בחשבון שחזבאללה צויד בטילי חוף ים איראניים ודרש לפרסם זאת לכלי השיט.
ראש מספן הציוד (רמצ"ד) תא"ל עמרי דגול ראש מספן כוח האדם (רמכ"א) אל"ם עידו שבחמנהל מוזיאון ההעפלה וחיל הים תא"ל (מיל) ניר מאור ביצע תחקיר מבצעי לאירוע היפגעות אח"י חנית.
מפקד אח"י חנית סא"ל י.
מפקד הצוללת אח"י דולפין סא"ל מ.
פעל בזירת הלחימה תקופות ארוכות מפקד הצוללת אח"י לויתן סא"ל ד.
Moonlight עבדל-חמיד עבדל-פתח הוריד את צוותו לסירות הצלהמנהל החברה המצרית בעלת האנייה מוחמד אל-רדי שלח אוניית הצלה
איתמר אייכנר, אח"י חנית חוזרת לחזית, ידיעות אחרונות, 2 באוגוסט 2006
אריה אגוזי, בתעשייה הביטחונית חוששים מביטול עסקאות, ידיעות אחרונות, 16 ביולי 2006
יוסי יהושע ואריה אגוזי, הטיל שהפתיע את הסטי"ל, ידיעות אחרונות, 16 ביולי 2006
יוסי יהושע, שמחון שבע, איתמר אייכנר ואריה אגוזי, לוחמי הקומנדו בעורף האויב, ידיעות אחרונות, 20 ביולי 2006
צדוק יחזקאלי וענת טל שיר, חנית שבורה, ידיעות אחרונות, 21 ביולי 2006
יוסי יהושע, הקומנדו הימי דפק בדלת, ידיעות אחרונות, 6 באוגוסט 2006
ניר מאור, תמצית צוות תחקיר מבצעי אירוע אח"י חנית, 23 בספטמבר 2006 (טרם שוחרר לציבור)
יובל קרני, מלחמה בלב ים , 'בין גלים' – ביטאון עמותת חיל הים, אוקטובר 2006, עמ' 32–38
רס"ן אורי כהן, לחימה בשידור חי: על הפתיחות לתקשורת במהלך המלחמה, 'בין גלים' – ביטאון עמותת חיל הים, אוקטובר 2006, עמ' 62–63
צדוק יחזקאלי וענת טל שיר, אני מתבייש בחיל הים שלי, דברי אלוף בנימין תלם על הפגיעה באח"י חנית, ידיעות אחרונות, 1 באוקטובר 2006
ליאת לרר, דו"ח פעילות מבצעית לשנת העבודה 2006 מדור היסטוריה חיל הים, יולי 2007 (טרם שוחרר לציבור)
אלי רהב, גאוותנו על חיל הים, אתר משמר המורשת הימית, 31 ביולי 2007
דוד בן בעש"ט, נאום מפקד חיל הים בטקס החלפת הפיקוד על החיל, 'בין גלים' – ביטאון עמותת חיל הים, אוקטובר 2007, עמ' 30–34
אלכס פישמן, אדמירל הכישלון, ידיעות אחרונות, 5 באוקטובר 2007
אלי שרביט, נמלי ים אזרחיים כמרכיב בביטחון הלאומי בראי מלחמת לבנון השנייה, מרכז המחקר המכללה לביטחון לאומי, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה – אוניברסיטת חיפה, 2009
נחמה דואק, מלח על הפצעים, אח"י חנית – הספינה והסמל, ידיעות אחרונות, 18 במאי 2010
בסבך הלבנון מלחמת לבנון השנייה: זיכרון, קרבות, משפחות, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 2011, עמ' 169–171
ברית אלמוג, צוללות בחופי לבנון, 'בין גלים' – ביטאון עמותת חיל הים, אוקטובר 2016, עמ' 43–45
תבל דמרי, עשור ללבנון ה-II, 'בין גלים' – ביטאון עמותת חיל הים, אוקטובר 2016, עמ' 64–67
פסח מלובני, מצפון תפתח הרעה, הוצאת המכון לחקר מלחמות ישראל, 2014, עמ' 783–821.
אבנר ניב ואחרים, מאפס למאה בשלוש שניות, אח"י פלברה אגדות שקרו באמת בהוצאת בית החובל, 2020, עמ' 344.
הזכות לעבודה היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי.
הזכות הוכרה במישור הבין-לאומי הרשמי לראשונה בסעיף כ"ג בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948.
הזכות לעבודה היא אחת מזכויות העבודה כגון הזכאות לעבודה ובחירה חופשית של המקצוע, תנאי עבודה צודקים והוגנים, הגנה מפני אבטלה, שוויון הזדמנויות בעבודה, הגנה סוציאלית וחופש ההתארגנות והשביתה.
הזכות לעבוד הכרחית למימוש זכויות אדם אחרות ומהווה חלק בלתי נפרד מהכבוד האנושי.
לכל אדם יש את הזכות להיות מסוגל לעבוד, ובכך לאפשר לו לחיות בכבוד.
הזכות לעבודה תורמת להישרדותם וקיומם של הפרט ומשפחתו, וככל שהעבודה נבחרת או מתקבלת באופן חופשי יותר, כך היא משפיעה גם על התפתחותו של האדם בקהילה והכרתה בו.
הביטוי "הזכות לעבודה" הוטבע על ידי מנהיג סוציאליסטי הצרפתי בשם Lui Blank, לאור המהומה החברתית של ראשית המאה ה-19 והאבטלה הגואה בעקבות המשבר הפיננסי בשנת 1846 שהוביל למהפכות_1848_בצרפת.
הוא דרש אספקת עבודה לפועלים מובטלים תמורת שכר מינימום מובטח.
בתקופה זו נקבעה הזכות לעבוד, על מנת לאפשר להמון להגיע לרמת חיים נאותה.
זאת מכיוון שעד אז, הייתה שליטה פאודלית מוחלטת ברכוש וההמון נותר חסר כל או תלוי בידי הפאודלים.
כך, הזכות לרכוש הייתה דרישה קריטית בחיפוש המוקדם אחר חופש פוליטי ושוויון ונגד שליטה פאודלית ברכוש.
כיום, אפליה על בסיס בעלות על רכוש, מוכרת כאיום חמור על הזכות לשוויון בכלל ובפני החוק בפרט.
זו מעוגנת בזכויות האדם על ידי כל סעיפי מניעת אפליה בהסכמים הבינלאומיים.
קיימת טענה נוספת שהועלתה על ידי מכון מחקר שמרני אמריקני, כי הביטוי "הזכות לעבוד" הוטבע לראשונה על ידי איש התקשורת האמריקאי ויליאם ראגלס ביום העבודה האמריקאי בשנת 1941, כמאה שנים לאחר הטבעת הביטוי על ידי בלנק.
לאחר התבססותה של הזכות הכללית לעבודה, הוטבע המושג המודרני של זכויות עובדים במאה ה-19, לאחר הקמת איגודים מקצועיים ובעקבות תהליכי התיעוש.
תנועות חברתיות לזכויות עובדים כגון הסוציאליסטים והקומוניסטים החלו להופיע בהשראת רעיונות אלו.
סוציאליסטים דמוקרטיים מתונים יותר, תמכו באינטרסים של העובדים וזכויותיהם.
זכויות עובדים מודרניות התמקדו בתפקיד, בניצול ובצרכים המיוחדים של נשים, ותנועה ומעבר גלובליים של עובדים מזדמנים ומהגרי עבודה.
ישנה סברה נוספת כי הזכות לעבודה במדינות המערב, התפתחה כריאקציה לרעיונות הקומוניסטים של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. כך, בשנת 1919 הוקם ארגון העבודה העולמי (ILO) כחלק מחבר הלאומים, במטרה להגן על זכויות עובדים.
בהמשך, סונף הארגון לאומות המאוחדות לאחר הקמתו.
האו"ם עצמו התייחס לזכויות עובדים בשני סעיפים במסגרת ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם (סעיפים כ"ג-כ"ד), שהם הבסיס לאמנה לזכויות פוליטיות, חברתיות וכלכליות שנחתמה בשנת 1966 (סעיפים 6-8).
עיגון הזכות לעבודה בדין הבין-לאומי ופרשנויותיו
הזכות לעבודה מעוגנת בדין הבין לאומי במסגרת שני מסמכים מרכזיים: ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948 (סעיפים כ"ג-כ"ד), והאמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 1966 (סעיפים 6-8).
בשני מסמכים אלו מפורטת הזכות לעבוד בסעיפים שונים.
הסעיף השביעי המתייחס לזכותו של כל אדם להנאה מתנאי עבודה צודקים ונאותים, דוגמת שכר הולם, בטיחות ושוויון בתנאי העבודה.הסעיף השמיני המתייחס לזכותו של כל אדם להצטרף לאיגוד, זכויות איגודים וכן הזכות לשבות.
בדיון ה-35 של ועדת המעקב של האו"ם על האמנה לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 2005, ניתנה פרשנות נרחבת לסעיפי האמנה בהקשרי "הזכות לעבוד".
זאת, לאחר שנבחנה עמידתן של המדינות החתומות על האמנה.
בוועדה זו, ניתנה התייחסות נרחבת ל"נושאים מיוחדים של יישום נרחב", ובכלל זה הזכות לעבוד בקרב אוכלוסיות מיוחדות:נשים: הוועדה הדגישה את הצורך במערכת הגנה מקיפה למאבק באפליה המגדרית ולהבטיח שוויון הזדמנויות בין גברים ונשים ביחס לזכותם לעבודה, על ידי הבטחת שכר שווה עבור עבודה שוות ערך.
בפרט, הריונות אינם יכולים להוות מכשול בפני תעסוקה, ואינם מהווים הצדקה לאובדן תעסוקה.
צעירים: הוועדה הדגישה שהעבודה הראשונה של אדם, מהווה הזדמנות להסתמכות עצמית כלכלית, ובמקרים רבים אמצעי למניעת עוני.
לצעירים ובעיקר לצעירות, יש בדרך כלל קשיים גדולים במציאת תעסוקה ראשונית.
במהלך שנות ה-50 וה-60, הצטרפה ישראל לשורה ארוכה של אמנות בינלאומיות העוסקות בזכויות עובדים.
חלק ניכר מהוראות האמנות אומצו בחקיקת העבודה הישראלית.
בשנת 1991, הצטרפה ישראל לאמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 1966, והיא אחת האמנות הבסיסיות של האו"ם בתחום זכויות האדם עליה חתומות כ-150 מדינות.
אמנה זו היא המגדירה באופן הרחב ביותר את הזכות לעבודה, לצד זכויות חברתיות וכלכליות אחרות.
עם זאת, הוראות האמנה לא אומצו בחקיקה פנימית בישראל ולכן הן אינן מעוגנת בחוק יסוד ואין להן מעמד משפטי מחייב.
בישראל קיימת חקיקת עבודה מפותחת, שמרביתה מבוססת על האמנות עליהן חתמה ישראל עד לשנות ה-70' המאוחרות.
ביטוי חשוב להכרה בזכות לעבודה בישראל ניתן לראות בפסיקתו של בית הדין לעבודה במסגרת פרשת לוין, בה ציינה השופטת ברק כי "הזכות לעבוד היא זכות העומדת בנפרד מהזכות להשתכר בכבוד...
לעובד לא רק להשתכר בכבוד אלא גם ליהנות מהעבודה, לעסוק במה שהוא מיומן בו, לעסוק במלאכה ולא ללכת בטל".
בתוך כך, קיימים מספר פסקי דין משמעותיים נוספים, אשר מבליטים את המתחים והמורכבות הנוגעים לזכות לעבוד בישראל, בדגש על אוכלוסיות מיוחדות.
פס"ד דין בולט הוא פס"ד ליה נאידור נגד חברת החשמל, במסגרתו פתחה הנתבעת קורסים להכשרה מקצועית, ולא אפשרה לתובעת להשתתף בקורס, בטענה שאיננו מיועד לנשים.
חברת החשמל נאלצה בהחלטת בית המשפט לפצות את התובעת.
דוגמה נוספת לחשיבות הזכות לעבוד למרות שאיננה מעוגנת בחוק באופן רשמי, ניתנת בפס"ד חושאן נגד מדגם ייעוץ ומחקר, בה לטענת התובע הוא הופלה ונפסל מקבלת משרה בשל מוגבלותו.
בית הדין האזורי לעבודה קבע כי על הנתבעת לשלם לו פיצויים על אי קבלתו לעבודה.
בנוגע לאוכלוסייה מבוגרת, ניתן לראות בפס"ד קלנר נגד בית הדין הארצי לעבודה, את המגבלה של הזכות לעבוד.
ד"ר קלנר רצה להתקבל לתפקיד רופא אחראי במנהל התעופה האזרחי, אך נדחה על ידי הגוף הציבורי.
העתירה שהוגשה נדחתה על ידי בג"ץ, אם כי התקיימו דיונים מעמיקים והיא איננה נדחתה על הסף.
בג"ץ גרס כי קיים היגיון בהסדר הפרישה הכרונולוגי וגיל הפרישה האחיד הנהוג במדינת ישראל ועל כן קיבל את טיעוני ההגנה מצד המדינה.
שירות התעסוקה הישראלי מהווה את הגוף הרשמי והמרכזי למימוש "הזכות לעבוד".
הארגון הוא תאגיד סטטוטורי, אשר הוקם מכוח חוק שירות התעסוקה (1959), בעקבות חתימתה של מדינת ישראל על אמנה בין לאומית, המחייבת הקמה של שירות תעסוקה ממלכתי ללא תשלום לעובדים ומעסיקים.
שירות התעסוקה נתון לפיקוחו של שר העבודה והרווחה ולמועצת שירות התעסוקה.
קיימים שלושה גופים נוספים, הלוקחים חלק באכיפת חוקי והסכמי הזכויות לעבודה.
האחד הוא בתי הדין לעבודה, האחראים על שיפוט לפי חוקי והסכמי העבודה.
גוף נוסף הוא משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, אשר לו הסמכות המדינית לאכוף חוקי עבודה.
הגורם השלישי הוא האיגודים המקצועיים, הפועלים בין היתר להבטיח כי החברים בהם ייהנו מהתנאים המובטחים בחוקים ובהסכמים שנקבעו עם המעסיקים.
כיום, הגוף הבולט ביותר הוא בתי הדין לעבודה.
הזכות לחיי משפחה היא זכות משפטית, שמוקנית במדינת ישראל מכוח חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו מעגן שורה של זכויות חוקתיות, ביניהן הזכות לכבוד האדם.
פסיקה ענפה של בית המשפט העליון גזרה מכוח זכות זו שורה ארוכה של זכויות.
זכויות אלו הן יצירות פסיקה ואינן מוכרות בחוק היסוד כזכויות עצמאיות העומדות על רגליהן שלהן.
הן מהוות זכויות-בנות של כבוד האדם, ועל-כן היקפן צר מכפי שהיה אילו הן הוכרו כזכויות עצמאיות .
במסגרת אגד הזכויות הנגזרות מהזכות החוקתית לכבוד האדם מצויה גם הזכות לחיי משפחה.
הזכות לחיי משפחה זכתה למעמד בכורה במשפט החוקתי של מדינת ישראל.
בפסיקה אף השוו לה מעמד חוקתי ראשון במעלה, המהווה נדבך מרכזי בחיי הפרט, וכי ההגנה עליה "מצויה בליבה של הזכות לכבוד האדם".
היא תוארה כ"אחד מיסודות הקיום האנושי...
בין זכויות האדם ניצבת זכותו של אדם למשפחה במדרג העליון.
היא קודמת בחשיבותה לזכות הקניין, לחופש העיסוק, ואף לפרטיות ולצנעת הפרט".
אולם הזכות לחיי משפחה, כנגזרת של הזכות החוקתית לכבוד האדם, היא יחסית ואין היא מוגנת במלוא היקפה.
הגדרתה בדין הישראלי הובאה במספר פסקי דין, ביניהם פרשת עדאלה: .
בית המשפט העליון אימץ גישה זו בשורה ארוכה של פסקי דין.
הזכות לחיי משפחה היא אגד של זכויות-נכדות הנגזרות ממנה.
נקבע בפס"ד גלאון כי רשימת זכויות זו אינה סגורה ומעת לעת הפסיקה בוחנת האם יש להרחיבה.
הזכות לחיי משפחה מאגדת את כל ההיבטים של כבוד האדם הנוגעים בחיי המשפחה.
היקפה ותוכנה של הזכות אינם יכולים לחרוג מהמסגרת של כבוד האדם.
כמו כן, קיימת חפיפה בין הזכות לחיי משפחה לבין הזכויות החוקתיות העצמאיות המפורטות בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו (הזכות לקניין, הזכות לפרטיות והזכות לחירות אישית), וכן בין הזכות לחיי משפחה לבין היבטים אחרים של כבוד האדם.
במקרה של התנגשות בין זכויות, הפתרון יהיה איזון בין הזכויות המתנגשות על-פי מבחני פסקת ההגבלה, ולא באמצעות קביעת גבולות חדשים ושינוי היקף הזכויות.
באשר לפגיעה בזכות לחיי משפחה, יש לבחון האם ההיבט הספציפי שאותו בוחנים במסגרת הזכות לחיי משפחה נופל תחת ההגדרה הגרעינית של הזכות לכבוד האדם או שמא מדובר באזוריה ההיקפיים.
ניתן לראות את השוני בפסיקה במקרים שונים, בין היתר בנוגע לזכות להורות, הנגזרת מהזכות לחיי משפחה: ביהמ"ש פוסק כי קיימת הזכות להורות והוא אף קובע את גבולותיה הברורים.
השופט ניל הנדל קבע הבחנה נוספת בין "גרעין הזכות להורות" הכולל את "היכולת המעשית להיכנס לקבוצת ההורים", לבין "הזכות הפריפריאלית להחליט אם, מתי, עם מי ובאיזו דרך לממש את הפן הראשוני של הזכות להורות".
אין הגדרה כללית למושג "משפחה" בכל חוק, אלא כל חוק מגדיר משפחה לפי צרכיו.
גם במשפט המקובל הישראלי לא הוגדר המושג.
לעיתים משתמשים השופטים במונח "משפחה טבעית" הכולל גבר ואישה נשואים כדין וילדיהם הטבעיים, ורואים בו "תא ראשוני של החברה האנושית" ואת "התא החברתי היסודי והקדום ביותר בתולדות האדם...".
גם בספרות המשפטית העוסקת בדיני משפחה אין למצוא הגדרה כוללת ואחידה למושגיות זו.
גישה דומה קיימת גם במשפט המשווה.
תא משפחתי זה זוכה לאוטונומיה מפני התערבות המדינה.
הזכות למזון היא אחת מזכויות האדם, אשר מעגנת את זכותו של כל אדם להיות חופשי מחרפת רעב, מחוסר ביטחון תזונתי ומתת-תזונה.
הזכות למזון במשפט הבין לאומי
בשנת 1948 הוכרה הזכות למזון בסעיף 25 להצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם (UDHR).
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות מכירה בזכות "לרמת חיים נאותה, כולל מזון הולם", וכן בזכות היסוד "להיות חופשי מרעב".
הקשר בין שני המושגים אינו פשוט.
"חירות מרעב" יכולה להיות נמדדת במספר האנשים הסובלים מתת-תזונה.
לעומת זאת, "הזכות למזון הולם" הוא סטנדרט גבוה בהרבה, הכולל לא רק היעדר תת-תזונה, אלא גם את מלוא התכונות של מזון- בטיחות, גיוון, יציבות.
על פי המשפט הבין-לאומי, מדינות מחויבות לכבד את הזכות למזון, להגן עליה ולממשה.
מדינות שהן צד לאמנה מחויבות לנקוט בצעדים עד למקסימום המשאבים העומדים לרשותן כדי להשיג בהדרגה את מימושה המלא של הזכות למזון הולם : "מדינות שהן צד באמנה זו, בהכירן בזכותו הבסיסית של כל אדם להיות מוגן מפני רעב, ינקטו כל אחת לחוד ותוך שיתוף-פעולה בינלאומי, את האמצעים הדרושים כדי:
לשפר שיטות יצור, שימור וחלוקת מצרכי מזון, אגב ניצולו המלא של ידע טכני ומדעי, הפצת ידע בדביר עקרונות תזונה, ובאמצעות פיתוחם או תיקונם של שיטות חקלאיות, באופן אשר יבטיח את פיתוחם ואת ניצולם היעילים ביותר של משאבי הטבע.
להבטיח חלוקה צודקת של מלאי המזון העולמיים בזיקה לצרכים, בהתחשב בבעיות הניצבות לפני ארצות המייבאות מזון ואלה המייצאות מזון כאחד".האמנה מחייבת שיפור של שיטות הייצור, השימור וההפצה של מזון כדי למנוע רעב, הקניית ידע בנושאי תזונה ופיתוח חקלאי המכוון לניצול היעיל ביותר של המשאבים הטבעיים (ס' 11.2 א' לאמנה).
מתוך 160 המדינות החתומות על האמנה, ב-106 מדינות חלים הסדרי חוק המגנים על הזכות למזון, אם באמצעות תחולה ישירה של האמנה הבינלאומית או באמצעות חוקים מקומיים.
הזכות למזון אינה מחייבת ממשלות להעניק או לספק מזון חופשי לכל מי שרוצה בכך, אך עם זאת, במקרים בהם נשללת מבני אדם הגישה למזון מסיבות שאינן בשליטתם, למשל, משום שהם נמצאים במעצר, במלחמה או לאחר אסונות טבע, ישנה דרישה מהממשלה להספקת מזון.
הקשיים המעשיים בהשגת זכות זו מתבטאים בחוסר ביטחון תזונתי הנפוץ מאוד באזורים רבים בעולם, בעיקר באזורים עניים כמו הודו.
בנוסף, ישנן יבשות כמו אפריקה, אסיה ואמריקה הלטינית – שבהן יש לא רק מחסור במזון, אלא גם מחסור בתשתית ראויה לחלוקת מזון ובגישה למזון.
הזכות למזון לעומת ביטחון תזונתי
המושג "ביטחון תזונתי" התפתח באופן משמעותי מאז שנות השבעים של המאה העשרים.
טיוטות מוקדמות שמו את הדגש על זמינות המזון.
לדוגמה, ההצהרה האוניברסלית על חיסול הרעב ותת-התזונה (1974) מתייחס למערכת של ביטחון תזונתי אשר תבטיח זמינות נאותה ומחירים סבירים של מזון בכל עת, ללא קשר לתנודות תקופתיות וגחמות של מזג האוויר או של לחצים פוליטיים וכלכליים.
בפסגת המזון העולמית ב-1996 נקבע, כי ביטחון תזונתי מתקיים כאשר לכל האנשים בכל עת יש גישה פיזית וכלכלית למזון מזין ומספק על מנת לענות על הצרכים התזונתיים וכדי לנהל חיים בריאים ופעילים.
ארבעת היסודות הבסיסיים של הביטחון התזונתי הם: זמינות, נגישות, יציבות וניצול המזון.
ביטחון תזונתי הוא מושג המבוסס על צרכים, אשר קובע מטרה המושגת באמצעות מדיניות ותוכניות.
לעומת זאת, הזכות למזון היא מושג משפטי של בעלי זכויות (אנשים) ונושאי חובה (מדינות וממשלות).
ישראל חתמה על האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות ואשררה אותה ב-1991, ובשל כך מחויבות להבטיח גם את לזכות למזון.
לאורך השנים, היו ניסיונות לעגן את הזכות למזון ביחד עם הזכות לרמת חיים נאותה כחוק יסוד, אך הדבר לא צלח.
בהיעדר חקיקה ייחודית, הגישה הרווחת בפסיקה היא כי ניתן להגן על מספר זכויות סוציאליות בסיסיות כנגזרת של חוק יסוד כבוד האדם וחירותו, כפי שגרס אהרון ברק בבג"ץ גמזו: "כבוד האדם כולל...
הגנה על קיום אנושי מינימלי..
אדם החי מחוץ לבית, שאין לו דיור, הוא אדם שכבודו הופר.
אדם שרעב ללחם הוא אדם שכבודו הופר.
אדם שאין לו גישה לשירותי בריאות בסיסים הוא אדם שכבודו הופר".
עם זאת, אספקטים אלו הוכרו רק ברמה הבסיסית ביותר של "מחסור קיומי" ועל כן נטה בג"ץ לפסול עתירות בנושא זה.
על אף האמור, בישראל קיים חוק ארוחה יומית, לפיו תוגש כל יום ארוחה מוסדית לתלמידים במוסדות החינוך בהם מתקיים שבוע לימודים בן 41 שעות לימוד לפחות, בימים בהם מתקיימות במוסד החינוך שמונה שעות לימוד לפחות.
מטרתו של חוק זה היא לקיים מפעל הזנה במוסדות חינוך בעבור תלמידים בגן חובה ובבית ספר יסודי על מנת להבטיח ביטחון תזונתי.
לפי דו"ח של מרכז המחקר ומידע של הכנסת, שבא לבדוק את יישומו של החוק, עולה כי ב-2009 מספר התלמידים המקבלים הזנה בפועל מתוקף חוק ארוחה יומית לתלמיד הוא 118,047,שהם כ-77% מכלל התלמידים שמשרד החינוך קבע כאוכלוסיית היעד ליישום החוק.
עם זאת, בדו"ח מבקר המדינה משנת 2008 לגבי יישום החוק, קבע המבקר כי במצב הקיים אין ודאות שהתלמידים הנזקקים והזכאים להזנה אומנם זוכים לקבלה.
הזכות למות היא רעיון המבוסס על התפישה, שלפיה כל בן אנוש זכאי לסיים את חייו או לעבור המתה מרצון.
המימוש של זכות זו מובן לרוב כך, שחולה סופני, או אדם שאינו רוצה להמשיך לחיות, רשאים לסיים את חייהם, להיעזר בסיוע להתאבדות, או לסרב לטיפול מאריך חיים.
השאלה מי או למי, אם בכלל, הזכות לקבל החלטה כזו נתונה בוויכוח.
אנשי אקדמיה ופילוסופים, כמו דייוויד בנאטר, רואים בני-אדם כאופטימיים מדי בתפישתם את איכות חייהם ואת האיזון בין ההיבטים החיוביים והשליליים שלהם.
הרעיון הזה שולל מהאדם או מכל גוף אחר את ההחלטה אם למות, כשם שלא הייתה בידיו ההחלטה להיוולד.
התומכים בזכות למות מקשרים זאת בדרך כלל לרעיון, שגופו וחייו של אדם שייכים לו, כמו גם זכותו לוותר עליהם כרצונו.
אולם מנגד קיים אינטרס לגיטימי של כל מדינה, למנוע התאבדויות לא סבירות.
בדתות מזרחיות אחדות מותר למי שחולה במחלה סופנית לשים קץ לחייו בדרכים לא אלימות, למשל בהרעבה עצמית.
דתות אחרות אוסרות התאבדות בכל דרך ורואות במעשה זה חטא.
קיימת שאלה אתית והיא: האם הזכות למות יכולה להתקיים לצד הזכות לחיים?
אם, נטען, לא ניתן לשלול את הזכות לחיים, הרי שלא ניתן לוותר עליה, ולכן היא לא מתיישבת עם הזכות למות.
נושא נוסף במחלוקת מגיע מביו-אתיקה, שם דנים האם הזכות למות אוניברסלית, קיימת רק תחת תנאים מסוימים (כמו מחלה סופנית), או האם היא קיימת בכלל.
נאמר גם ש'הזכות למות' אינה חופפת ל'חובה לחיות'.
על-פי השקפה זו, הזכות לחיים יכולה להתקיים לצד הזכות למות.
בית-משפט במדינת מונטנה שבארצות הברית קבע, לדוגמה, שהזכות למות קיימת למי שנמצא במצב רפואי המאיים על חייו.
ישנם מומחים הטוענים מנגד, שלכל אדם כשיר, הזכות לסיים את חייו, ואף שהזכות למות היא מקרה-בוחן למידת החופש בכללותו בחברה נתונה.
מבחינה מעשית, השאלה עולה בעיקר בעת מחלה קשה, כאשר איכות חייו של החולה נפגעת בצורה אנושה.
מצד אחד, הרפואה המודרנית מאפשרת להאריך את חיי החולה.
מצד שני, לא ניתן לשפר את איכות חייו של החולה.
התוצאה היא הארכת חיי סבל.
מכאן עולה השאלה האם הזכות לקיצור והמעטת הסבל עולה על האיסור המסורתי לשים קץ לחיים.
המתנגדים לזכות למות טוענים כי אין שום נסיבה המצדיקה את קיצור חייו של אדם באופן מלאכותי.