tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה רכשו יהודים מירושלים את הקרקע והחלו להשתמש בו כבית כנסת.
בית הכנסת נחרב בפרעות בשנת 1012.
בשנת 1025 בערך נבנה בית הכנסת מחדש ברשות השלטונות.
בקומה העליונה של בית הכנסת נקבע חדר מיוחד כגניזה, כלומר מקום לאיסוף ספרי קודש וגיליונות שהתבלו ואי אפשר להשתמש בהם עוד.
לאורך השנים גנזו יהודי הקהילה במקום לא רק את ספרי התפילה והלימוד שבלו ונשחתו, אלא גם מסמכים משפטיים – כתבי בית דין, כלכליים – איגרות ושטרות, רשימות שמיות, קטעי פנקסים ומכתבים, וכל זאת מתוך יחס של כבוד לכל שנכתב באות עברית.
האקלים היבש של מצרים סייע להשתמרות הכתבים.
החומר שנשמר בגניזה נחלק אפוא לשני סוגים עיקריים: חומר ספרותי וחומר תיעודי.
השפות העיקריות של מסמכי הגניזה הן ערבית יהודית (ערבית באותיות עבריות), עברית וארמית.
אולם נשתמרו גם מסמכים הכתובים ערבית באותיות ערביות.
מסמכים אלה היו ככל הנראה חלק מארכיונים משפחתיים שנגנזו.
אין בגניזה כמעט חומר מן השנים שלאחר שנת 1266 ועד הרבע השני של המאה ה-16.
על פי הההערכה, בין קטעי הגניזה שאינם מתוארכים, יש לא מעט קטעים שזמן כתיבתם קודם לתאריך של קטעי הגניזה המתוארכים הקדומים ביותר.
קיום הגניזה לא נשמר בסוד, ובמאות ה-18 וה-19 ניסו תיירים יהודיים (בהם, למשל שמעון פון גלדרן, דוד-סבו של היינריך היינה) לבדוק את תוכנה, אולם כיוון שלא פעלו באופן מקצועי, ובשל אי הסדר והאבק שהיו במקום, לא עלה הדבר בידם.
בנוסף האמינו בני הקהילה שמוטלת קללה על מי שייקח ספרים מן הגניזה.
סוחרי עתיקות מקומיים מכרו כמה ספרים מן הגניזה לתיירים עשירים כמזכרות.
בשנת 1864 ביקר הנוסע והשד"ר הירושלמי יעקב הלוי ספיר בגניזה והוציא ממנה מספר דפים.
את תיאור מסעו למצרים פרסם בספרו "אבן ספיר" שיצא לאור בגרמניה בשנה ההיא.
בעקבות ביקורו החלו אנשים נוספים להוציא חומר מן הגניזה.
בשנת 1893 הוציא לאור הרב שלמה אהרן ורטהיימר איש ירושלים את הכרך הראשון של "בתי מדרשות", שהכיל מדרשים קטנים מכתבי יד מן הגניזה.
ב-13 במאי 1896, שתי אחיות סקוטיות שחזרו מארץ ישראל, אגנס לוויס ומרגרט גיבסון, הראו לחוקר שניאור זלמן שכטר, שישב באוניברסיטת קיימברידג', כמה דפים מהגניזה בקהיר, שכללו את הנוסח העברי של ספר בן סירא, שבמשך מאות שנים היה ידוע רק בתרגומו הלטיני והיווני.
שכטר, נלהב ממה שראה, הזדרז, וביוני 1896 השיג תמיכה למסע למצרים מטעם האוניברסיטה, ושם גילה את ההיקף העצום של הגניזה ואת החומר הנדיר שכללה.
הוא העריך שפינה מן המקום יותר ממאה אלף קטעים.
שכטר זכה לעזרה מיוחדת מצד חוקר מדעי היהדות צ'ארלס טיילור (1840–1908), תלמידו של קודמו של שכטר, הרב שלמה שילר-סינשי.
כן התגייסו לעזרתו גורמים נוספים, יהודים ונוצרים, ודיפלומטים בריטים במצרים.
שכטר קיבל בין היתר מכתב המלצות מהרב הראשי של אנגליה, נפתלי הרמן אדלר, אל הרב הראשי של קהיר, רפאל אהרן בן שמעון.
ואכן, בהגיעו לקהיר זכה שכטר לשיתוף פעולה מצד ראשי הקהילה היהודית ומצד ראשי בית הכנסת אבן עזרא.
העבודה בגניזה עצמה התנהלה בתנאים קשים.
שכטר נאלץ לזחול לתוכה דרך חור בקיר עזרת הנשים שבבית הכנסת, וחלל הגניזה נעדר היה דלתות וחלונות והיה מלא אבק מחניק.
הוא הצליח למיין בקפידה עבור ספריית האוניברסיטה רכישה של אין ספור כתבי יד ודפים מן הגניזה – אוסף הגדול פי שלושה מכל אוסף אחר מסוגו בעולם כולו (אוספים גדולים למדי של מסמכים מהגניזה הגיעו בעבר בדרכים עקיפות אל הספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג וכן למקומות נוספים, אך מבלי שייחשף מקורם).
שכטר וטיילור תרמו את האוסף, הנקרא על שמם, לאוניברסיטת קיימברידג'.
חלקים מן האוסף הגיעו לספריות חשובות רבות, בהן בסנקט פטרבורג, בודפשט, וינה, שטרסבורג, פריז, לונדון, אוקספורד, מנצ'סטר, בית המדרש לרבנים בניו יורק, פילדלפיה, וושינגטון, ספריית יונס וסוראיה נזריאן באוניברסיטת חיפה ועוד.
חומר שהיה בכמה ערים אירופיות, בהן ברלין, פרנקפורט וורשה אבד בזמן מלחמת העולם השנייה.
אולם רובו של החומר (כ-70%) נמצא בקיימברידג', באוסף על שם טיילור-שכטר בספריית האוניברסיטה.
בשנת 2006 נתגלה בספריית אוניברסיטת ז'נבה, באוסף של פפירוסים יווניים, אוסף מהגניזה שלא נודע עד אז.
מחקר הקטעים שנאספו מהגניזה רחוק מלהסתיים.
כל הענפים בחקר היהדות, תולדותיה וכתביה קיבלו תרומה עצומה מהעיון בטקסטים שנמצאו בגניזה, ובהם אלפי מסמכים היסטוריים, שטרות, אגרות, כתובות וגטין, אלפי ספרי הלכה, דקדוק עברי, מחשבת ישראל, מיסטיקה יהודית ושירה, מתקופת הגאונים ועד תקופת האחרונים.
"הגניזה הספרותית" כוללת כרבע מיליון דפים, ו"הגניזה התיעודית" כוללת 7,000 מסמכים, שכמחציתם נשתמרו בשלמותם או כמעט בשלמותם.
מספר קשיים עומדים בכל זאת בפני חוקרי הגניזה:
מיון דברי הגניזה בעלי הערך לבין מכתבים ותיעודים חסרי ערך לציבור שנגנזו מפני שנכתבו בעברית.
מצבם הגרוע של רוב הספרים (מדובר, כזכור, במאספה של ספרים שיצאו משימוש).
חומר רב שנמצא בדפים בודדים ואף בקרעי דפים שצריכים השלמה.
הצורך בפענוח של צורות כתב וכתיב שכבר אינן מוכרות, ושל כתב שדהה או נמחק.
בעיות בקביעת הכרונולוגיה של הקטעים והמהימנות שלהם.
כך או כך, מחקר הגניזה נמשך גם היום במחלקות למדעי היהדות ברחבי העולם.
בשנת 2000 יזם דב פרידברג הקמת אתר אינטרנט שירכז את כל דפי הגניזה והמחקרים שנעשו עליה.
לצורך כך נתמנתה הנהלה אקדמית בראשות הפרופסורים מנחם בן ששון וחגי בן-שמאי מהאוניברסיטה העברית, ופרופסור ג'יימס דיאמונד מאוניברסיטת ווטרלו.
לניהול הפרויקט התמנה פרופסור יעקב שוויקה מאוניברסיטת בר-אילן.
ביצוע הפרויקט החל בינואר 2006, ועשוי להמשך עוד כמה שנים עד להשלמתו.
לצורך הפרויקט הוכנה רשימה של רוב דפי הגניזה ומיקומם.
עד 2010 צולמו מרבית הדפים שבאוספי אוניברסיטת קיימברידג', ז'ק מוצרי, ספריית המוזיאון הבריטי, ספריית יונס וסוראיה נזריאן באוניברסיטת חיפה, בית המדרש לרבנים בניו יורק, אוניברסיטת תל אביב, בספרייה הלאומית בירושלים, בספרייה למדעים בבודפשט (קטעי הגניזה שבאוסף קאופמן) ועוד.
האתר עלה לאינטרנט בשנת 2007. איכות הצילומים כה טובה, שלעיתים קל יותר לקרוא את הקטעים באתר מאשר במקור.
אתר "כתיב" של הספרייה הלאומית של ישראל כולל סריקות של הגניזה הקהירית.
פרויקט MiDRASH, שמומן באמצעות מענק של המועצה האירופית למחקר (ERC) בסך 10 מיליון אירו, יצר תיעתוקים של הגניזה הקהירית ואלו ישולבו באתר "כתיב" החל מסוף 2025.
לישיבות הגאונים היו פונים בשאלות מכל מרחבי העולם היהודי, ובפרט מצפון אפריקה.
שאלות היו מועברות על ידי שיירות סוחרים, קהילות רבות שהסוחרים היו עוברים דרכן במסעם, היו נוהגות להעתיק לעצמן את התשובות או קיצוריהן, על מנת לשמור אותן בספריותיהן.
כך, השתמרו תשובות רבות בגניזת קהיר, משום שקהיר יושבת על צומת דרכים מרכזי ותשובות למקומות שונים עברו דרכה.
תשובות גאונים רבות נשתמרו מחוץ לגניזה, בקובצי תשובות ובספרות הראשונים.
אך בגניזה נמצאו אלפי תשובות חדשות, וגם נמצאו נוסחיהן המקוריים של תשובות שפורסמו כבר בקבצים קדומים יותר, וכן ניתן לשייכן לגאון שהשיב אותן.
קטעי תשובות רבים מהגניזה עדיין לא פורסמו.
כל נוסחי התפילה כיום מבוססים בעיקר על נוסח התפילה שהיה קיים בבבל, וכך גם רוב קטעי הסידורים מן הגניזה.
אך לצידם, התגלה בגניזה הקהירית נוסח תפילה שהיה נהוג בארץ ישראל בתקופת הגאונים.
כמה הבדלים בנוסח התפילה ובמנהגי התפילה בין בבל לארץ ישראל, היו ידועים כבר קודם, מהתלמוד הירושלמי וממסכת סופרים, אך נוסח התפילה בשלמותו לא שרד מחוץ לגניזה.
בבית הכנסת בן עזרא, התפללו בנוסח זה עד ימי רבי אברהם בן הרמב"ם, ונראה שזו הייתה מהקהילות האחרונות בעולם שנהגו במנהג זה.
בגניזה הקהירית נמצאו עשרות אלפי שירים וקטעי שיר.
ממצאים אלו, הכפילו את מספר השירים הנודעים מימי הביניים.
בעוד לפני גילוי הגניזה, שרדו מהפיוט הארץ-ישראלי כמות מצומצמת של פיוטים, אותם ששולבו בנוסחי תפילה המקובלים היום, הרי שבגניזה התגלתה כמות גדולה מאוד של פיוטים, מנוסח התפילה הארץ ישראלי, והתברר שבאותה תקופה הייתה יצירה פייטנית עשירה, שכללה התחדשות מתמדת.
כך למשל, הפייטן ר' יניי חיבר מחזור של קדושתאות לכל סדרי הקריאה בתורה (פרשות השבוע על פי מנהג ארץ ישראל הקדום) ובנוסף פיוטים נוספים.
אך לפני גילוי הגניזה הייתה מוכרת רק קדושתא אחת ויחידה מתוך המחזור הזה שנכנסה למחזור האשכנזי – "אוני פטרי רחמתיים", הנאמרת במנהג אשכנז המערבי בשבת הגדול שפיוט אחד מתוכה "אז רוב ניסים הפלאת בלילה", נאמר גם בסיום ליל הסדר.
בגניזה התגלו חלקים משמעותיים ממחזור זה.
בנוסף לפיוט הארץ-ישראלי, הגיעו לגניזת קהיר גם העתקות רבות של שירת ספרד, הן פיוטים (שירי קודש) והן שירי חול של משוררי ספרד הידועים, כרבי שלמה אבן גבירול ורבי יהודה הלוי, ושל משוררים ידועים פחות.
גילוי הגניזה תרם רבות לחקר שירתם.
לעומת זאת, פיוטים מארצות מרכז אירופה וצפונה (איטליה, צרפת, אשכנז) נמצאו בגניזה במספר קטן בהרבה.
גנים הוא התנחלות ויישוב קהילתי הנמצא בשלבי הקמה בצפון השומרון, אשר משתייך למועצה האזורית שומרון, ושוכן במרחק של כ-5 ק"מ דרום־מזרחית לעיר ג'נין.
היישוב נמצא בהקמה בפעם השנייה, לאחר שההתיישבות בו פונתה מתושביה ונהרסה במסגרת תוכנית ההתנתקות ב-2005, בעוד השליטה הביטחונית במקום נותרה בידי צה"ל.
20 שנים לאחר ביצוע התוכנית, בדצמבר 2025, אישר הקבינט המדיני-ביטחוני את הקמתו של היישוב מחדש.
היישוב הוקם בשנת 1983 תחילה בתור היאחזות נח"ל בשם "גנים ב'" והתאזרח באותה שנה על ידי ארגון "העובד הלאומי".
שמו של היישוב ניתן לו על שם העיר המקראית עין גנים, שמזוהה בג'נין הסמוכה.
ביוני 2001 נרצחה יקטרינה ויינטראוב בפיגוע ירי בכביש הגישה לגנים־כדים.
לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות, עזבו יותר ממחצית מהמשפחות את היישוב בטענה כי אינן רוצות להישאר במקום עד יום הפינוי.
היישוב פונה מיושביו וכל 77 המבנים שבו נהרסו ב-24 באוגוסט 2005 כחלק מתוכנית ההתנתקות אך שטח היישוב נותר במעמד שטח C (שליטה אזרחית וביטחונית ישראלית), וכך גם דרך הגישה אליו (כביש 6010) ממעבר גלבוע (מחסום ג'למה).
בשנת 2022 פורסם על בנייה בלתי חוקית של פלסטינים על אדמות היישוב.
במאי 2023 תיקנה הכנסת את חוק ההתנתקות והפיצויים לנפגעיה כך שלא יחול על צפון השומרון, ובכך החל הליך ביטול ההתנתקות באזור.
למרות זאת, צו יישום תוכנית ההתנתקות תוקן רק ביחס למרחב חומש ולא לשאר צפון השומרון.
ב־22 במאי 2024 חתם שר הביטחון יואב גלנט על הרחבת ביטול תחולת החוק לכלל המרחב שטח C שבצפון השומרון.
צו נפרד, עליו חתם אלוף פיקוד המרכז יהודה פוקס, עדין אוסר את הכניסה ליישובים אלו כשטח צבאי סגור.
ביוני 2023, בעקבות תיקון חוק ההתנתקות, הוקם גרעין התיישבות "עין גנים וכדים" הפועל להתיישב מחדש בגנים ובכדים.
לאחר שב־29 במאי 2025 אושרו בקבינט הקמת והסדרת היישובים שא־נור וחומש, ב־11 בדצמבר אושרה בקבינט הקמתם מחדש של היישובים גנים וכדים.
במיתולוגיה היוונית, גנימדס היה בנו של טרוס מלך טרויה, ונער יפה תואר.
היו לו מספר אחים ואחיות לרבות קלאומסטרה.
זאוס ראה את גנימדס עם כלביו ושומריו בעת ציד ליד הרי אידה, התאהב בו ושלח עיט שיביא אותו לאולימפוס.
על פי גרסה אחרת, זאוס היה העיט בעצמו.
גנימדס הפך לנושא גביע האלים באולימפוס ומגיש האמברוסיה ונקטר לאלים, וזאת לאחר שהבה, שהייתה נושאת הגביע לאלים, התחתנה עם הרקולס.
כפיצוי לאובדן בנו, שלח זאוס לטרוס זוג סוסים בני אלמוות.
מלאכתו של גנימדס בעולם האלים מתקשרת אצל בני האדם לגאותו של הנילוס.
סימניו של גנימדס הם חישוק ברזל-צעצוע של נער ותרנגול-מתנת אוהב.
הומרוס, ורגיליוס, אובידיוס ומשוררים אחרים כתבו על הדמויות המיתולוגיות, על האלים ובני האדם, על הקשרים ביניהם ועל שינויי הצורה שחלו בהם.
הומרוס באיליאדה, מתאר את גנימדס כיפה ביותר מבין בני התמותה:
המיתוס על חטיפתו של גנימדס הפך לאחד הנושאים הפופולריים באמנות יוון העתיקה.
באמנות הרנסאנס, בציוריהם של רמברנדט, רובנס וציירים רבים אחרים וכן בפיסול ובכדים מעוטרים.
המטמורפוזה של גנימדס הייתה הפיכת אדם לאלמותי ובעל נעורי נצח.
גנימדס הוצג לעיתים קרובות כאל של אהבה הומוארוטית.
המיתוס של זאוס וגנימדס היווה מודל למנהג חברתי של פדרסטיה ביוון העתיקה - מערכת יחסי חונכות וארוטיקה בין מבוגר למתבגר.
במחזה של אוריפידס, "הקיקלופ", מסופר על פוליפמוס הקיקלופ אשר שתה לשוכרה, לאחר שאודיסאוס שיכר אותו כדי להינצל ממאורתו.
ברגעי השיכרות של הקיקלופ, הוא אומר: "אלות החן האלה מתחילות איתי...
לא אשק לכן, עם גנימדס זה אשכב, כי הוא הכי יפה, ובסך הכל אני אוהב זכרים יותר מנקבות".
על שמו של גנימדס נקרא ירחו הגדול ביותר של כוכב הלכת צדק (אשר בלועזית קרוי יופיטר, מקבילו הרומי של זאוס) – גנימד.
בישראל, גן לאומי הוא אתר היסטורי או אתר נוף מוכרז, הנמצא בפיקוח רשות הטבע והגנים, הממונה על גנים, שמורות וערכי טבע בישראל.
עד סוף 2009 הוכרזו בישראל 66 גנים לאומיים, כאשר בסך הכל התבצעו 74 הכרזות ומתוכן שמונה הכרזות שהיו הרחבות לגנים קיימים.
בשנת 2011 רשות הטבע והגנים פיקחה על פעילותם של 81 גנים לאומיים.
חלק מן הגנים הלאומיים מופעלים על ידי הרשות.
בחלקם נעשו עבודות פיתוח רבות והכניסה אליהם היא בתשלום ובשעות קבועות.
אחרים נשארו לפי שעה בצורתם הטבעית, למעט סימוני שבילים, גדרות ומעקות לביטחון הציבור.
חלק מן הגנים הלאומיים כוללים אתרי פיקניק ומקומות המיוחדים להבערת מדורות, או אתרי נופש פעיל לילדים ומבוגרים.
בחלקם יש מסלולים מיוחדים המותאמים לכיסאות גלגלים.
חלק מן הגנים הלאומיים נוצרו סביב אתרים ארכאולוגיים - כגון מגידו, בית שאן, אשקלון, כורסי.
אחרים, כמו נחל אלכסנדר, פארק הכרמל או חורשת טל מתרכזים בטבע וייעודם הוא לאפשר לציבור הרחב טיול ונופש ליד מים ועצים וצפייה בבעלי חיים במקום מחייתם הטבעי.
הכרזות על גנים לאומיים לאורך השנים
הכרזות על גנים לאומיים לאורך השניםשנההגנים הלאומיים שהוכרזו באותה השנהגנים לאומיים שהורחבו באותה השנהשטח כולל של גנים לאומיים שהוכרז באותה השנה (בדונם)שטח כולל של גנים לאומיים שהוכרז עד אותה שנה (בדונם)מספר כולל של גנים לאומיים עד אותה שנההערות1964 - -000שנת ההקמה של "רשות הגנים הלאומיים"1965 אשקלון
ברניקי בית שערים2024 גן לאומי תל קאקון
בין הגנים הלאומיים הבולטים בישראל נמנים:
הגן הלאומי פלמחים - הגן הלאומי הפופולרי הישראל (לפי נתוני 2025)
בית הכנסת בבית אלפא - הגן הלאומי הקטן בישראל
גן לאומי בית שאן - בין הגנים הלאומיים הראשונים שהוכרזו בישראל
גן לאומי הר הכרמל - הגן הלאומי הגדול בישראל, כשהוא מתפרש על פני שטח של כ-63,950 דונם
גן לאומי מבצר נמרוד - הגן הלאומי הצפוני בישראל
גן לאומי צבעי מכתש רמון - הגן הלאומי הדרומי בישראל
גן לאומי גן השלושה - גן לאומי שזכה בתואר אחד מעשרים הגנים היפים בעולם של הטיים מגזין
גן לאומי קיסריה - בין אתרי התיירות הפופולריים ביותר בישראל
גן לאומי אשקלון - בין אתרי התיירות הפופולריים ביותר בישראל
גן לאומי מצדה - אתר מורשת עולמי, ובין אתרי התיירות הפופולריים ביותר בישראל
בסוף 2025 פרסמה רשות הטבע והגנים את כמויות המבקרים בגנים הלאומיים הפופולריים בישראל.
על פי נתוני הרשות, הגן הלאומי פלמחים הוא אתר הטיולים הפופולרי ביותר בישראל.
+הגנים הלאומיים הפופולריים בישראלגן לאומיכמות מבקרים שנתית (2025)גן לאומי פלמחים1,591,403גן לאומי תל אשקלון491,449גן השלושה (הסחנה)421,982גן לאומי תל אפק391,024גן לאומי קיסריה369,899
מטרתם של הגנים הלאומיים הימיים המתוכננים היא לשמר אתרי מורשת ונוף, כגון ערי חוף עתיקות ונמליהן, וכן לעודד פעילויות קיט וספורט ימי שתואמות את ערכי המקום, כדוגמת צלילה, שנורקלינג, שיט לא-מנועי וגלישה.
גנייזֵנאו הייתה סיירת מערכה או אוניית מערכה של הקריגסמרינה, הצי הגרמני במלחמת העולם השנייה.
הייתה זו האונייה השלישית בצי הגרמני שנשאה את השם גנייזנאו, על שם גראף אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו, גנרל-פלדמרשל פרוסי בזמן המלחמות הנפוליאוניות ואחד המפקדים המפורסמים והנערצים ביותר בפרוסיה.
האונייה הראשונה בשם זה הייתה פריגטה בעלת שלושה תרנים ועשויה מפלדה, שהושקה ב-4 בספטמבר 1879 וטבעה בסערה ב-16 בדצמבר 1900, ליד מאלגה, בספרד; האונייה השנייה בשם זה הייתה סיירת, שהוטבעה במלחמת העולם הראשונה בקרב איי פוקלנד (יחד עם סיירת נוספת בשם שרנהורסט).
לגנייזנאו הייתה אונייה אחות, שרנהורסט, ושתיהן התפרסמו בכמה מבצעים מוצלחים של הצי הגרמני במלחמת העולם השנייה, ובאיום שהיוו על בעלות הברית.
שתי האוניות נקראו, בחיבה או באיבה, "האחיות המכוערות".
בנייתה של גנייזנאו החלה ב-14 בפברואר 1934 בקיל, אך ב-5 ביולי הופסקה העבודה בשל תכנון מחדש של האונייה.
העבודה החלה שוב ב-6 במאי 1935, והאונייה הושקה ב-8 בדצמבר 1936.
אוניית האחות של גנייזנאו, שרנהורסט, הושקה כשבעה חודשים אחריה, בינואר 1939. הן פעלו יחד ברוב מבצעיהן, ולפיכך נודעו (בחיבה או בשנאה) בשם "האחיות המכוערות".
לאחר כניסתה לשירות עברה האונייה, יחד עם אחותה, שרנהורסט, מבחנים בים עד יולי 1939. לאחר מבחנים אלה הוחזרו שתי האוניות למבדוק, ועברו התאמות שונות, שהבולטת בהן הייתה החלפת החרטום בחרטום המותאם יותר להפלגה באוקיינוס האטלנטי הסוער.
שתי האוניות נחשבו לטובות וליפות שבאוניות המלחמה הגרמניות באותה תקופה.
החיסרון העיקרי בהן היה ה שהיה נמוך יחסית, והביא לכך שהאונייה הייתה "רטובה" כאשר הגלים היו גבוהים.
על אף שתותחיה של גנייזנאו היו בעלי טווח ארוך ויכולת חדירה גבוהה (בשל מהירות הלוע הגבוהה שלהם), לא הייתה האונייה יכולה לעמוד מול התותחים הכבדים יותר של אוניות המערכה.
הצי הבריטי סיווג את גנייזנאו ושרנהורסט כסיירות מערכה (Battlecruiser), ואילו הצי הגרמני ראה בהן Schlachtschiffe, אוניית מערכה.
בעת הכנסתן לשירות לא היו לגרמנים תותחים כבדים מתאימים, ולכן צוידה גניזנאו בתותחי 11 אינץ'.
הגרמנים תכננו במשך המלחמה להחליף את תותחי האונייה, ולו היה הדבר יוצא אל הפועל הייתה גנייזנאו הופכת לאחת מאוניות המערכה הטובות בעולם.
ואולם, בשל מגבלות שנבעו מסדרי עדיפויות שונים והלחץ המלחמתי לא הוחלפו התותחים.
ב-9 בספטמבר 1939, 6 ימים לאחר הכרזת המלחמה, הותקפה האונייה על ידי מפציצים של חיל האוויר המלכותי הבריטי, אך ללא תוצאות.
כחודש לאחר מכן, ב-8 באוקטובר יצאה גנייזנאו לגיחתה המבצעית הראשונה: יחד עם סיירת ותשע משחתות כדי ליצור פעולת הסחה, שתפריע לצי הבריטי בחיפושיו אחרי הסיירת הכבדה ליצו (Lützow), שפעלה באוקיינוס האטלנטי נגד אוניות סוחר של בעלות הברית.
ב-21 בנובמבר 1939 יצאו ה"אחיות" למשימתן המבצעית הראשונה: גיחה לים בין איסלנד ואיי פארו.
המטרה הייתה לפגוע באוניות בריטיות המשייטות באזור זה, להמשיך מערבה כדי לסייע לאוניית המערכה הגרמנית דויטשלנד, שנתקלה בבעיות טכניות והייתה בדרכה חזרה לגרמניה, ולהגן על אוניות סוחר גרמניות.
ב-23 בנובמבר נתקלו האוניות הגרמניות באוניית הסוחר החמושה רוואלפינדי (Rawalapindi) של הצי הבריטי.
האוניות הגרמניות דרשו מהספינה הבריטית להיכנע, אך רב החובל של רוואלפינדי סירב.
לאונייה הבריטית לא היה כל סיכוי מול האוניות הגרמניות, והיא הוטבעה תוך 15 דקות.
האוניות הגרמניות אספו 38 ניצולים; 238 טבעו עם אונייתם.
סיירות המערכה הבריטיות ריפאלס והוּד יחד עם אוניית המערכה וורספייט הפליגו במהירות לאזור הקרב, אך סופה שהתחוללה באזור הסתירה את האוניות הגרמניות מהכוח הבריטי, והן הצליחו לחזור לווילהלמסהאפן ב-27 בנובמבר.
שתי האוניות סבלו מתקלות שונות, ושהו בנמל לתיקונים עד פברואר 1940.
ב-18 בפברואר יצאה גנייזנאו, יחד עם שרנהורסט, בליווי הסיירת הכבדה אדמירל היפר ושלוש משחתות, למבצע "נורדמרק".
המטרה הייתה לפגוע בתעבורה הימית הבריטית, שנעה בין נורווגיה לבריטניה.
השייטת הגרמנית הגיעה עד איי שטלנד, אך לא גילתה אוניות סוחר, ושבה לבסיסה ב-20 בפברואר.
ב-7 באפריל 1940 החלו אוניות הצי הגרמני שנועדו למבצע Weserübung, הפלישה לנורווגיה, להיערך על החוף הגרמני של הים הצפוני.
שתי ה"אחיות" נועדו להשתתף בכוח החיפוי העיקרי לכוחות הנחיתה, שעמדו לתקוף בנרוויק ובטרונדהיים.
השייטת הגרמנית יצאה לדרכה במזג אוויר קשה.
ב-9 באפריל לפנות בוקר גילה מכ"ם השרנהורסט מטרה, שהתבררה כסיירת המערכה הבריטית רינואון, שהייתה מלווה בתשע משחתות.
האוניות הגרמניות והבריטיות פתחו באש זו על זו; רינואון וגניזנאו ספגו מספר פגיעות.
גנייזנאו נפגעה בצריח התותחים הקדמי ובמערכת הכוונת האש שלה.
המכ"ם של שרנהורסט לא פעל עקב תקלה, והאוניות הגרמניות נצטוו, ככלל, להימנע מקרבות עם אוניות שטח בריטיות.
לפיכך, ניתקו האוניות הגרמניות מגע לאחר כשעתיים, גם בשל תקלות רבות שהתגלו אצלן, ובהן הצפת צריח התותחים הקדמי של שרנהורסט עקב הים הסוער.
השייטת הגרמנית נעה מערבה ללב ים, כדי לחמוק ממרדף אפשרי, ושבה לנמל ב-12 באפריל.
בדרך חזרה נפגעה גנייזנאו ממוקש ימי, שגרם נזק למערכת ההיגוי.
לקראת סוף חודש מאי היה ברור שבעלות הברית הפסידו את המערכה.
הבריטים החלו לפנות את כוחותיהם בדרך הים במבצע alphabet (אלפבית) בין 5 ביוני ל-8 ביוני, והצי הגרמני נערך למבצע "יונו" כדי לפגוע בשיירות הפינוי.
גנייזנאו הייתה אוניית הדגל של השייטת הגרמנית שנערכה למטרה זו, ויחד עמה היו בשייטת שרנהורסט, הסיירת הכבדה אדמירל היפר, ארבע משחתות וחמש אוניות סיוע.
השייטת יצאה מקיל ב-4 ביוני, והגיעה סמוך לחופי צפון נורווגיה ב-8 ביוני.
בדרכן הטביעו האוניות הגרמניות שלוש אוניות סוחר בריטיות, והניחו לאוניית בית חולים אחת להפליג.
ב-8 ביוני אחר הצהריים זיהתה שרנהורסט עשן במזרח.
הייתה זו נושאת המטוסים הבריטית אה"מ גלוריוס (Glorious), שהייתה מלווה בשתי משחתות.
הכוח הבריטי הפליג בנפרד מהכוח הבריטי המרכזי שהיה מצפון לו; לא ברור מדוע התיר הפיקוד הבריטי לאונייה להפליג לבדה.
מפקד השייטת הבריטית הורה לאחת המשחתות לבדוק את זהות האוניות הזרות, ומשהתקרבה פתחו האוניות הגרמניות באש.
הכוח הבריטי לא היה מוכן כלל לקרב; נושאת המטוסים הפליגה במהירות נמוכה יחסית, כשרק חלק מדוודיה פועלים, ומטוסיה מאוחסנים מתחת לסיפון ולא מוכנים להמראה.
בתוך שעה הטביעו האוניות הגרמניות את נושאת המטוסים ואת שתי המשחתות; 1,519 קצינים ומלחים, בהם אנשי צוות אוויר, טבעו בים, ורק 39 ניצלו על ידי אונייה נורווגית שאספה אותם מאוחר יותר.
אחת המשחתות הבריטיות הצליחה לירות טורפדו שפגע פגיעה קשה בשרנהורסט.
בדופנה נפער חור בגודל 6 על 14 מטרים, ולמעלה מ-2,500 טון מים חדרו לאונייה.
48 מלחים נהרגו, והאונייה נטתה על צידה ושקעה 3 מטרים במים.
מפקד השייטת הגרמנית, אדמירל מרשל (Marschall) חשש מתגובה בריטית, והורה לחזור לטרונדהיים.
שרנהורסט הפגועה הצליחה להגיע לשם למחרת אחר הצהריים, ולהתחיל בתיקונים; מפציצים בריטיים תקפו אותה שם כמה פעמים, ללא תוצאות.
גם בדרכן חזרה לגרמניה, לשם יצאו ב-20 ביוני, הותקפו האוניות על ידי מטוסים בריטיים ואוניות שטח ניסו לפגוע בה, אך המודיעין הגרמני הצליח להתריע על כך בזמן וההתקפות נכשלו.
למרות זאת נפגעה גנייזנאו קשות מטורפדו שנורה על ידי צוללת בריטית, ונזקקה לתיקונים ארוכים, שנמשכו עד סוף שנת 1940.
שני הצדדים ראו בקרב כישלון.
הבריטים איבדו נושאת מטוסים חיונית ושתי משחתות, ומספר רב של אנשי צוות אוויר שהיו נחוצים מאוד.
מאידך, הגרמנים לא הצליחו למנוע את פינוי הכוחות הבריטיים ולא הצליחו לפגוע בכוחות הרבים שהתפנו משם.
מפקד השייטת הגרמנית הודח מתפקידו; מטרתו הייתה לפגוע בשיירות ולא להסתבך בקרב עם אוניות מלחמה בריטיות, והוא חרג מתפקידו.
מטרתן העיקרית של גנייזנאו ושרנהורסט הייתה פשיטה על נתיבי הסחר הימי של בריטניה, במטרה לנתק אותה ממקורות האספקה והתגבורת שלה.
לאחר שנורווגיה נכבשה יכול היה הצי הגרמני להחזיר אותן למשימה זו.
בדצמבר 1940 החלו ההכנות ליציאתן לאוקיינוס האטלנטי.
ב-28 בדצמבר נעשה ניסיון ראשון, אך סערה כבדה מנעה את יציאתן לים.
על שתי האוניות פיקד אדמירל גינתר ליטיינס (Günther Lütjens).
האוניות הגרמניות נצפו כאשר עברו במצר בין האיים הדניים זילנד ופין.
הצי הבריטי הפליג בכוח גדול (שלוש אוניות מערכה, שמונה סיירות ואחת עשרה משחתות) כדי ללכוד את האוניות הגרמניות; מפקד הצי הבריטי, אדמירל ג'ון טובי, סבר שהאוניות הגרמניות ינסו לפרוץ לאוקיינוס האטלנטי בין איי פארו לאיסלנד, ולכן הפליג לשם.
האוניות הגרמניות אכן פנו לנתיב זה, אך ב-28 בינואר הבחינו בסיירת בריטית שסיירה שם, ומיהרו לפנות לנתיב אחר.
ב-5 בפברואר עברו האוניות הגרמניות דרך מצר דנמרק (Denmark Strait), בין איסלנד לגרינלנד, ונכנסו לאוקיינוס האטלנטי.
על פי הוראותיו, הורה לוטיינס לאוניות הגרמניות לנתק מגע.
ב-22 בפברואר הוכיחו האוניות הגרמניות את כוחן.
באותו יום יירטו שרנהורסט וגנייזנאו שיירה שהייתה בדרכה חזרה מבריטניה לארצות הברית, והטביעו חמש אוניות סוחר (בהן שתי מכליות) בתפוסה של למעלה מ-25,000 טון.
ה"אחיות" המשיכו בדרכן, כשהן מתדלקות ממכליות גרמניות שהמתינו להן.
הן פעלו באזור שבו לא היה כיסוי אווירי בריטי, ולפיכך לא התגלו.
הפעם המדובר היה באוניית המערכה אה"מ מלאיה; על אף שהייתה זו אוניית מערכה שהושקה ב-1915, העדיפו האוניות הגרמניות שלא להיכנס עמה לקרב.
בלילה שבין 8 ל-9 במרץ תקפו הצוללות U-124 ו-U-105 את השיירה, הטביעו 6 אוניות סוחר ופגעו קשות במלאיה.
כמו כן, אוניית המערכה ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן היו אמורות לצאת בתוך כמה שבועות לגיחה לאוקיינוס האטלנטי, וה"אחיות" היו אמורות להמתין להן בצרפת.
אדמירל ליטיינס עצמו היה אמור לפקד על ביסמרק ופרינץ אויגן.
ב-22 במרץ נכנסו שתי ה"אחיות" לברסט, לאחר שהשלימו מסע בן יותר מחודשיים ולמעלה מ-17,800 מיל ימי (קרוב ל-33,000 ק"מ), בו הטביעו ולכדו, יחד ולחוד, 22 אוניות בתפוסה של למעלה מ-113,000 טון.
הפיקוד הגרמני תכנן להשתמש בברסט כנקודת יציאה לאוניות הגרמניות, שתוכלנה להצטרף לאוניות אחרות בים.
ואולם, הטווח הקצר יחסית מברסט לבריטניה הפך את שתי האוניות ליעד קל יחסית למפציצי חיל האוויר המלכותי.
שמונה ימים לאחר שהגיעו לברסט הופצצו האוניות בפעם הראשונה (30 במרץ 1941); עשרות גיחות הפצצה נערכו נגד שתי האוניות, אך ברובן לא השיגו את מטרתן.
ב-1 ביוני נכנסה לנמל ברסט הסיירת הכבדה פרינץ אויגן, לאחר שתקלה במנועיה הכריחה אותה לפנות לנמל.
שרנהורסט עצמה סבלה מבעיות במנועיה, והתיקונים ארכו עד חודש יולי.
לאחר סיום התיקונים יצאה האונייה לניסויי ירי ומנוע ליד לה רושל; שם נפגעה בפעם הראשונה מחמש פצצות חודרות שריון שהוטלו מהאוויר, ונזקקה לתיקונים נוספים, שנמשכו עד דצמבר 1941.
ב-27 במאי 1941 טובעה אוניית המערכה ביסמרק על ידי הצי הבריטי.
היטלר החל לאבד את אמונו בצי הגרמני, מחד, ומאידך החל הפיקוד הגרמני לחשוש מפלישה בריטית צפויה לנורווגיה, שכדי להדוף אותה היה צורך בכוח ימי משמעותי באזור.
מעבר לכך, היה ברור ששהייתן של האוניות בברסט מסכנת אותן יותר ויותר.
בשל כל הסיבות הללו, הוחלט על החזרתן לגרמניה, במבצע "קרברוס".
הפיקוד הימי סבר שנתיב החזרה הרצוי צריך להיות דרך האוקיינוס האטלנטי ומצר דנמרק, אך היטלר העדיף חזרה מהירה דרך תעלת למאנש.
היו בכך סיכונים רבים; בנתיב זה היו האוניות תחת כיסוי מכ"ם בריטי וחשופות לכוחות ים ואוויר בריטיים לכל אורך הדרך, וכן למוקשים ימיים רבים שהונחו על ידי הבריטים.
ואולם, היטלר עמד על שלו.
אוניות שולות מוקשים נשלחו לפנות את הנתיב, ספינות טורפדו עמדו הכן לליווי האוניות, והלופטוואפה הקצה מספר רב של מטוסים להבטחת כיסוי אווירי.
בליל ה-11 בפברואר 1942 יצאו שלוש האוניות הגרמניות מברסט, בליווי שש משחתות.
הבריטים הופתעו, ולא ידעו על יציאתן של האוניות לים עד שעברו כמה שעות.
על אף שגם הבריטים העריכו שהגרמנים יעברו בתעלה ולא דרך מצר דנמרק, הם סברו שהגרמנים ינסו לחצות את הקטע הצר ביותר בתעלה (מצר דובר) בלילה, כדי להימנע מסיכון; בפועל העדיפו הגרמנים לצאת בלילה כדי להפתיע את הבריטים, ולחצות את המצר בשעות היום.
התגובה הבריטית לא הייתה מתואמת, והגרמנים הצליחו להגיע לוילהלמסהאפן ב-13 בפברואר בשעות הבוקר.
על אף שמטוסים וספינות בריטיות לא הצליחו לפגוע בהן, נפגעו גנייזנאו ושרנהורסט בדרכן ממוקשים.
שתי האוניות עברו תיקונים ממושכים, עד תחילת 1943.
הבריטים ראו ביציאתן של ה"אחיות" מברסט כישלון חמור, ואולם בפועל הוסר האיום שהיוו אוניות אלו על התעבורה באוקיינוס האטלנטי.
בבריטניה נקרא המבצע "The Channel Dash", "המאוץ בתעלה".
לאחר מבצע "קרברוס" הפליגה גנייזנאו לקיל לצורך תיקונים.
ב-15 בפברואר 1942 הצטרפה אליה שרנהורסט.
ב-26–27 בפברואר 1942 תקפו 178 מפציצים של חיל האוויר המלכותי את האונייה במבדוק שבו שהתה.
בניגוד לנהלים, הייתה על סיפון האונייה תחמושת; זו לא הורדה ממנה, מכיוון שהאונייה הייתה אמורה לחזור לפעילות בתוך שבועיים.
הפגיעות באונייה גרמו לשריפות רבות, ונגרם נזק כבד באזור החרטום.
צוות האונייה הצליח להשתלט על המצב, ולהביא את האונייה לוילהלמסהאפן, אך הנזק היה כה כבד עד שהיה צורך בשיקום מלא.
האונייה הוצאה מהשירות, ובמהלך החודשים הבאים הוחל בעבודה, שהתרחבה עוד יותר כאשר הוחלט על החלפת תותחיה של האונייה לתותחים בקוטר 15 אינץ' (380 מ"מ).
ואולם, אמונו של היטלר בצי הגרמני אבד.
לאחר קרב ים ברנץ, ב-31 בדצמבר 1942, שבו נכשלה שייטת גרמנית בניסיונה לתקוף שיירה בריטית בדרכה לברית המועצות, ולאחר שורה של כישלונות ימיים נוספים, ששיאם היה בהטבעתה של שרנהורסט בקרב כף הצפון, ב-26 בדצמבר 1943, הסתבר שצי אוניות השטח הגרמניות איבד את כוחו.
שיקומה של גנייזנאו הופסק, ותותחיה הכבדים הוצאו ממנה כדי שיהוו חלק מסוללות תותחי חוף.
כמה מתותחיה קיימים עד היום כמוזיאונים במקומות שונים.
גנייזנאו עצמה נגררה לפתח נמל גדיניה (גוטנהאפן) (כמה קילומטרים מצפון לגדנסק, בפולין), שם הוטבעה ב-27 במרץ 1945 כמחסום בפני כניסת כוחות עוינים לנמל (גדנסק נכבשה על ידי כוחות הצבא האדום ב-30 במרץ).
בשנים שלאחר המלחמה פורקה גנייזנאו לגרוטאות.
ב-12 בספטמבר 1951 הורמה סופית שלדתה של האונייה ונגרטה גם היא.
גנן הוא אדם העוסק בגינון: בגידול ובטיפוח צמחים.
המונח כולל גם את אלה העוסקים בגינון באופן מקצועי וגם את אלה העוסקים בגינון כתחביב לשעות הפנאי.
לעיתים נעשה שימוש במונח גנן גם לתיאור מעצבי נוף וגנים, העוסקים באופן כללי בתכנון עיצוב הגן, ולא בהיבטי הטיפול היומיומי בו.
בשפת היומיום בעברית קיימת לעיתים הבחנה מגדרית בין "גנן" (גבר העוסק בגינון) ו"גננת" (אישה העוסקת בחינוך ילדים בגן ילדים).
ההבחנה מסתמכת על מוסכמות חברתיות וחלוקת תפקידים בין המינים, אשר לפיה גברים עוסקים באופן מסורתי בעבודות פיזיות, ונשים בטיפול בילדים.
כיום קיימים גברים העוסקים בחינוך ילדים בגני ילדים ונשים העוסקות בגינון, אך עדיין מדובר במיעוט קטן.
בשני המקרים מתייחסת השפה העברית אליהם כאל "גננים" ו"גננות".
בישראל נעשית הכשרת גנני נוף בקורסים של משרד העבודה והרווחה.
בנוסף לכך ארגון לגננות ולנוף בישראל המאגד מספר ארגונים של העוסקים במקצועות הגינון, מארגן קורסים והשתלמויות ומפיץ ספרות מקצועית.
הארגון אף מוציא לאור את המגזין לגינון "גן ונוף".
גנייס הוא סלע מותמר קשה נפוץ מאוד הנוצר בהתמרה אזורית בדרגה גבוהה, בתנאי טמפרטורה ולחץ גבוהים של סלעי יסוד או סלעי משקע.
גבישיו בינוניים עד גסים וערוכים במבנה של לוחות המכונה לווחיוּת.
הלווחיות בגנייס מאופיינת ברצועות בהירות וכהות המתחלפות לסירוגין, ויוצרות מרקם ייחודי המכונה "מרקם גנייסי".
האטימולוגיה של המילה "גנייס" שנויה במחלוקת.
חלק מהמקורות טוענים שמקורה בפועל "gneist" מגרמנית עילית תיכונה שפירושו לנצוץ, והסלע קרוי כך משום שהוא מנצנץ.
המילה הופיעה בשפה האנגלית לפחות מ-1757. באנגלית מבוטאת המילה בלא האות G בדומה למילה Nice.
מקורות אחרים טוענים ששורש המילה במונח שבו השתמשו כורים בסקסוניה שפירושו היה חומר שנרקב או חומר חסר כל ערך.
מהמילה גנייס התפתחה המילה "גנייסיות" ("Gneissosity"), המתארת תכונה של סלע מותמר המורכב מרצועות המתפתחות תחת תנאי חום ולחץ גבוהים, והמילה "דמוי גנייס" ("Gneissose"), המתארת סלע שתכונותיו דומות לגנייס.
גנייס נוצר בהתמרה אזורית של סלעי יסוד או סלעי משקע בדרגה גבוהה, בתנאי טמפרטורה ולחץ גבוהים כתוצאה מקבורה בעומק רב או לחצים טקטוניים.
תנאים קיצוניים אלו מוחים כל זכר למבנה של הסלעים המקוריים, כולל מאובנים, שיכוב או גלונים, וגורמים להופעת מינרלים חדשים דוגמת הורנבלנדה.
הגנייס נוצר בתנאים דומים לצפחה, אך בניגוד לה הוא לא ניחן בתכונת הפצילות.
תחת תנאים קיצוניים יותר הגנייס הופך למיגמטיט (גנייס שהותך בחלקו והתקשה מחדש).
סלע גנייס הוא בדרך כלל סלע בינוני-גביש עד גס-גביש לווחי.
בגלל החום הרב והלחץ הגבוה עברו מרבית המינרלים מהסלע המקורי גיבוש מחדש.
לסלע הגנייס מבנה מפוספס אופייני המכונה "מרקם גנייסי", מרקם המורכב מרצועות דקות (בין מילימטר אחד ל-10 מילימטרים) בהירות וכהות לסירוגין.
רצועות אלו מתפתחות תחת תנאי חום ולחץ גבוהים.
בתנאים אלו מסתדרים המינרלים בשכבות שנראות כמו רצועות כאשר שוברים את הסלע ומביטים בחתך מהצד.
הסיבה לכך היא ההרכב המינרלי השונה של כל רצועה, תכונה המכונה "רצועתיות הרכבית" ("Compositional banding").
הפסים הכהים יותר מכילים יחסית יותר מינרלים מאפיים (אלו המכילים יותר מגנזיום וברזל) דוגמת: הורנבלנדה, ביוטיט, גרפיט וגארנט.
הפסים הבהירים יותר מכילים יחסית יותר מינרלים פלסיים (מינרלים סיליקטיים המכילים יחסית יותר יסודות קלים דוגמת צורן, חמצן, אלומיניום, נתרן ואשלגן) דוגמת: קוורץ, פצלת השדה (מעל ל-20% מהסלע) ומוסקוביט.
הרצועות הכהות הן בדרך כלל רכות יותר מהרצועות הבהירות (ביוטיט למשל נחרץ על ידי ציפורן).
סיבה נפוצה להיווצרות הרצועות היא כשהפרוטולית (הסלע המקורי שעבר התמרה) נמצא תחת מאמצי גזירה קיצוניים (בדומה לחפיסת קלפים שחלק העליון נדחף בכיוון אחד וחלק התחתון בכיוון המנוגד).
מאמצים אלו מותחים את הסלע כאילו היה עשוי פלסטיק, והחומר המקורי נמרח ליריעות.
חלק מהרצועות נוצרו תחת חום ולחץ גבוהים מהחומר של הסלע המקורי (הפרוטולית) שהיה בנוי מרצועות של אבן חול (בהיר) ופצלים (כהה), שעוברים התמרה לרצועות של קוורציט ונציץ.
סיבה נוספת להיווצרות הרצועות היא "התבדלות התמרתית" (metamorphic differentiation), שבה התגובות הכימיות גורמות להפרדת החומרים השונים לשכבות שונות, תהליך שאינו מוחוור לגמרי.
את סלעי הגנייס נוהגים לסווג בשיטות הבאות:
סיווג על פי סלעי המקור
אורתוגנייס - גנייס שנוצר מסלע יסוד.
הסלע המקורי יכול להיות גרניט, גרנודיוריט או דיוריט, ואז קיים סיווג משנה לפי הסלע המקורי: "גנייס גרניט","גנייס סיאניט" או "גנייס דיוריט", אבל במקרים רבים עבר הסלע התמרה כמה פעמים (פולימטאמורפיזם) והסלע המקורי שלו היה בעצמו גנייס.
פאראגנייס - גנייס שנוצר מסלע משקע (אבן חול, גריווקה, ארקוזה ופצלים), ולכן יש בו בדרך כלל מגוון גדול יותר של מינרלים משניים מאשר באורתוגנייס.
סיווג על פי הרכב המינרלים - סיווג המתבסס על המינרל הנפוץ בסלע: "גנייס גארנט", "גנייס ביוטיט", "גנייס אלביט" או "גנייס מוסקוביט".
אם יש שני סוגי נציצים יקרא הסלע "גנייס נציצים".
אם יהיו כמויות גדולות של קורדיאריט או הורנבלנדה יקרא הסלע "גנייס קורדיאריט" או "גנייס הורנבלנדה".
סיווג על פי מרקם -
גנייס עיניים (Augen Gneiss) - שם שמקורו בגרמנית, הוא גנייס גס-גביש, שמקורו מהתמרה של גרניט, המכיל פנוקריסטים גדולים ומרוסקים אליפטיים או דמויי עדשה של פצלת השדה, בדרך כלל מיקרוקלין, בתוך הרצועות של הקוורץ, הביוטיט והמגנטיט במבנה המזכיר עיניים.
סוג זה של גנייס נוצר בהתמרה שבמהלכה עובר הסלע גזירה וריסוק.
גנייס עפרון (Pencil gneiss) - מכיל מינרלים בצורות מוטות.
סיווג על פי המקום בו נתגלה הגנייס לראשונה
גנייס לואיסי (Lewisian gneiss) - תשתית המסלע של מרבית האיים של ההברידים החיצונים השייכים לסקוטלנד (ובהם האי לואיס שעל שמו הגנייס) בנוי מגנייס לואיסי.
סלעים אלו הם בין הסלעים העתיקים ביותר באירופה ובין העתיקים ביותר בעולם, ונוצרו בעידן-העל של הפרקמבריון, עד לפני 3 מיליארד שנים.
בנוסף להברידים החיצוניים מהווים סלעים אלו את תשתית המסלע של סקוטלנד מערבית לחגורת הדחיקה מויין (Moine Thrust Belt), ועל האיים קול (אי), וטירי.
סלעים אלו היו במקור סלעי יסוד, מעורבים בסלעים מותמרים: שיש, קוורציט וצפחה שמאוחר יותר חדר לתוכם דייק בזלתי ומאגמה גרניטית.
הגוונים הוורודים העדינים של הגנייס נחשפים בכל רחבי האיים.
גנייס הוא סלע נפוץ ומצוי לעיתים קרובות בליבה העתיקה של היבשות (קראטונים) שבה נחשף בשל סחיפה, והוא הסלע העיקרי באזורים מעידן העל של הפרקמבריון.
סלעי גנייס נמצאים בתצורות הסלעים העתיקות ביותר על פני כדור הארץ: גנייס אקסטה (Acasta Gneiss) מעידן האדן, העידן הקדום ביותר בלוח הזמנים הגאולוגי, המצוי במערב השילד הקנדי ומתוארך לפני 4.03 מיליארד שנים.
גנייס נמצא גם בחגורה הירוקה של נובואגיטטוק (Nuvvuagittuq greenstone belt) שבמזרח השילד הקנדי הנחשבת למסלע העתיק ביותר בעולם.
גנייס מופיע גם במקומות אחרים בתפוצה רחבה ביחידות מסלע מותמרות רבות, לדוגמה ברכס מרכז הרי האלפים.
בסקנדינביה (ליתר דיוק בשילד הבלטי) מצוי גנייס מהארכאיקון והפרוטרוזואיקון.
בישראל ניתן למצוא גנייס באזור אילת וגנייס מצוי גם בדרום סיני.
גנייס היא אבן לבנייה נפוצה בשימוש בבנייה, ריצוף, חיפוי של בניינים, ומצבות לקברים בייחוד בשל המרקמים המושכים של האבן, קושיה, האפשרות ללטשה וזמינותה.
שימוש נוסף כולל משטחי עבודה למטבחים (אחד מהסוגים המכונים בלשון העממית "שיש גרניט").
נהר גניסון הוא יובל של נהר הקולורדו במדינת קולורדו שבארצות הברית.
זהו היובל החמישי בגודלו של נהר הקולורדו וספיקתו הממוצעת 72.8 מ"ק לשנייה.
נהר גניסון נוצר מהתמזגות הנהרות טיילור (Taylor) ואיסט (East) באלמונט (Almont) במזרח מחוז גניסון.
מרחק קצר לאחר העיירה גניסון מתחיל הנהר להתרחב תוך יצירת מאגר בלו מסה (Blue Mesa Reservoir), מאגר מים באורך 58 קילומטרים שנוצר על ידי סכר בלו מסה, שאליו נשפך גם היובל "לייק פורק של הגניסון" (Lake Fork of the Gunnison).
מרחק קצר במורד הזרם יש סכר נוסף היוצר את מאגר מורו פוינט (Morrow Point Reservoir), ומרחק קצר משם סכר שלישי ואחרון היוצר את מאגר קריסטל (Crystal Reservoir).
המאגרים מאפשרים הפקת חשמל הידרואלקטרי ומספקים מים לאזורים מסביב עבור שימושים ביתיים ולמטרות השקיה.
המאגרים הם החלק העליון של הקניון השחור של הגניסון, אחד מהערוצים הארוכים, הצרים והעמוקים ביותר בעולם.
מיד לאחר סכר קריסטל מתחיל הנהר לזרום בשצף דרך אשדות גדולים והחלקים העמוקים בערוץ.
ביציאה מהקניון הוא מקבל את מימיו של הנהר "נורת' פורק" (North Fork - מזלג צפוני), ואז במורד הזרם סמוך לעיירה דלתה נשפך אליו הנהר אנקומפגרה.
הנהר מתפתל אז בין אזור קניונים מדברי, שם נשפך אליו "קנה קריק" (Kannah Creek) לפני שהוא נשפך מתוך קניון דומינגז (Dominguez Canyon ) לנהר הקולורדו בסמוך לעיר גראנד ג'נקשן.
בשנים מסוימות ספיקת מימיו בנקודה זו שווה לספיקת מי הקולורדו או קטנה ממנה במעט.
רוחב נהר הגניסון נע בין 30 מטרים ל-300 מטרים ועומקו נע בין מטר ל-15 מטרים.
הזרם העז של הנהר והאשדות הרבים מונעים אפשרות להשתמש בו לשיט.
סירות קטנות מסוגלות לנווט לכל אורכו ומעבר לקניון השחור מסוגלים לשוט בו כלי שיט גדולים.
השיט דרך הקניון השחור מסוכן בגלל האשדות ונועד לשייטים מנוסים בלבד.
האירופי הראשון שראה את הנהר וכתב על כך היה מגלה הארצות הספרדי חואן מריה דה ריברה (Juan Maria de Rivera) שהגיע לגדת הנהר מתחת לשפך הנהר אנקומפגרה ב-1761 וב-1765. ב-1776 הגיע למקום גם חוקר הארצות, האב הפרנציסקני הספרדי סילבסטרה ולס דה אסקלנטה (Silvestre Vélez de Escalante).
הספרדים קראו לנהר "ריו דה סאן חאווייר" (Rio de San Javier) והילידים קראו לו "טומיצ'י", אסקלנטה ציין שריברה חשב כי הנהר הוא "ריו דל טיסון" (Rio del Tizón) הגדול, השם הספרדי לחלקו התחתון של נהר הקולורדו.
הנהר קרוי כיום על שמו של קפטן ג'ון גניסון (John Williams Gunnison; 1853-1812), טופוגרף מצבא ארצות הברית שנרצח יחד עם שבעה מחבריו על ידי אינדיאנים משבט יוט שעה שמיפה נתיב מערבה בטריטוריה של יוטה ב-1853.
חלק ממי הנהר מוטים דרך מנהרת גניסון, מנהרה באורך 8 קילומטרים שנבנתה בין 1905 ל-1909, על מנת להשקות את עמק אנקומפגרה.
לאורך הנהר נבנו שלושה סכרים במסגרת מיזם אגירת מי נהר הקולורדו והם: סכר בלו מסה, סכר מורו פוינט וסכר קריסטל.
בישראל גנים בוטניים רבים, הנחלקים לשתי קבוצות עיקריות: גנים בוטניים מוכרים, המקבלים מימון ממשלתי בהתאם לחוק הגנים הבוטניים בישראל; וגנים בוטניים אחרים, שאינם מקבלים מימון ממשלתי.
גוף ציבורי בשם מועצת הגנים הבוטניים מטפל בענייני התחום וגם פועל להשגת הכרה בגנים בוטניים לא מוכרים.
הגן הבוטני הראשון שהוקם בארץ ישראל הוא הגן הבוטני הלאומי, המתעד את כל צמחי הבר של ישראל ושל המזרח התיכון.
ב-2006, התקבל בכנסת "חוק הגנים הבוטניים בישראל" המגדיר "גן בוטני מוכר" כ"גן הנטוע צמחים שונים לפי שיטה מדעית, למטרה מחקרית, מדעית או חינוכית".
מטרתו הייתה להעניק תמיכה כספית לגנים בוטניים.
החוק הציל מסגירה מספר גנים כגון הגן של האוניברסיטה העברית ותרם לפיתוחם של גנים אחרים כגון הגן הבוטני במכללת אורנים שמספר המבקרים בו גדל ל-13,000 איש בשנת 2015. בנובמבר 2015 הכריז משרד החקלאות על קיצוץ עמוק בתקציב הגנים הבוטניים מ-3–6 מיליון שקל בשנה ל-100,000.
גנים בוטניים המקבלים מימון ממשלתי
נכון לאוגוסט 2014, בישראל ישנם 11 גנים בוטניים המקבלים מימון ממשלתי.
הגן הבוטני הלאומי בהר הצופים - הגן הבוטני הראשון שהוקם בארץ ישראל ומתעד את כל צמחי הבר של ישראל ושל המזרח התיכון.
הגן הבוטני האוניברסיטאי בגבעת רם
גן וואהל לוורדים - "גן רוזאריום" היחידי בישראל.
הגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב - הגנים משתרעים על-פני שטח של 34 דונם והם מוקדשים להצגת חברות הצומח הים-תיכוני בישראל ומחוצה לה.
הגנים הם מרכז להוראה ולמחקר, וגן מקלט למיני צמחים בסכנת הכחדה.
הגן הבוטני במקווה ישראל - הגן ניטע למטרת תצפית, אקלום והדגמה של צמחים שונים.
הגן הבוטני בנאות קדומים - שמורה המשתרעת על פני כ-2,500 דונם.
הגן הבוטני במכללת אורנים - גן בוטני הכולל כ-1,000 מיני צמחים.
חוות הנוי - גן בוטני בעמק חפר שהוקם על ידי משרד החקלאות כמרכז הדגמה והדרכה לגננות צמחי נוי.
נקודה ירוקה – גן בוטני בקיבוץ ניר עוז.
הגן האקולוגי בטכניון - הגן קיבלה הכרה של גן בוטני רשמי ב-2014.
יער אילנות - גן בוטני יערני.
גנים בוטניים, שנכון לשנת 2021, אינם מקבלים מימון ממשלתי:
גני הטבע - גן בוטני שנמצא בשכונת אבו כביר בחלק ההיסטורי-חקלאי של יפו המייצג את חברות הצומח הים-תיכוני בישראל ומטרתו שימור הטבע העירוני האופייני לעיר תל אביב-יפו ולמישור החוף.
גבעת תום ותומר - גן בוטני לצמחי ארץ ישראל באזור קיבוץ נגבה.
הגן הבוטני בעין גדי - הגן מכיל כ-900 מיני צמחים המתאימים לאקלים החם והיבש האופייני לאזור.
גן איריס - גן בוטני בכפר יהושע
גן ארץ ישראלי - גן בוטני בנתיב הל"ה הידוע גם כ"גן של עתי"
גן הקקטוסים - אזור בפארק הירקון בו מצויים סוגי קקטוסים שונים מרחבי העולם.
פארק אוטופיה - גן בוטני ופינת חי הנמצא בקיבוץ בחן, ומתרכז בגידול סחלבים.
גן בוטני צור הדסה - גן בוטני לצמחי בר מהחבלים הים תיכוניים של ארץ ישראל.
הוקם בידי מתנדבים תושבי היישוב בשנת 2016. רוב הצומח הוא הצומח הטבעי שהיה במקום, אך נוספו לו גם מינים רבים, בהם נדירים כגון שום החורשים ובוצין אופקי.
גנים אפורים הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 1975 שנוצר על ידי הבמאים אלברט ודייוויד מייזלס.
הסרט מתאר את חיי היום יום של אם ובת, שלהן השם הזהה אידית "אידי" בובייה ביל, נשות חברה לשעבר שחיות בבדידות באחוזה ישנה ומוזנחת בשכונת היוקרה פונד ג'ורג'יקה במזרח המפטון, ניו יורק.
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן בשנת 1976 אך לא נכנס לתחרות הראשית.
בשנת 2010 הסרט הוכר על די ספריית הקונגרס האמריקאית, כסרט בעל חשיבות היסטורית, תרבותית ואסתטית בהיסטוריית הקולנוע הלאומי של ארצות הברית.
הדמויות הראשיות בסרט, אידית בובייה ביל יואינג (1895-1977), המכונה "אידי הגדולה", ובתה אידית בובייה ביל (1917-2002), המכונה "אידי הקטנה", היו דודה ובת דודה מדרגה ראשונה של אשת הנשיא המנוח ג'ון קנדי, הגברת ג'קלין קנדי אונסיס.
שתי הנשים חיו יחד באחוזת "גנים אפורים" במשך עשרות שנים עם קרנות כספים קטנות, בעליבות ובבדידות.
הבית תוכנן בשנת 1897 על ידי ג'וזף גרינליף ת'ורפ ונרכש בשנת 1923 על ידי "אידי הגדולה" ובעלה פילן ביל.
לאחר שביל עזב את הבית עם שני בניהם ועבר לגור עם אישה אחרת, "אידי הקטנה" שבה לשם מניו יורק כדי לטפל באמה והשתיים חיו שם יחדיו במשך מעל 40 שנה.
הבית נקרא "גנים אפורים" בשל צבעי הדיונות, קירות גן הבטון, ונוף הים שמקיף את האחוזה.
בסוף 1971 תנאי המחיה בבית היו קשים ביותר בעקבות ההזנחה המתמשכת שלו, הבית היה נגוע בפרעושים ומאוכלס על ידי חתולים ודביבונים רבים.
השתיים גרו שם ללא אספקת מים זורמים או חשמל ואשפה וריקבון הצטברו בכמויות גדולות בכל פינה.
בעקבות תלונות רבות של השכנים של השתיים על ריח רע שמגיע מהבית ומתפשט בכל השכונה, פשט משרד הבריאות האמריקאי על הבת בקיץ 1972. בפשיטה קבעו הרשויות שהבית מהווה מפגע תברואתי ליושביו ולסביבתו ודרש מהשתיים לדאוג לניקיונו לאלתר, ולא יפונו מהמקום והבית ייהרס.
לרוע המזל, לשתיים בדיוק נגמרה קרן הירושה המצומצמת שהוריש להן פילן ביל לאחר שנפטר ולא היו בידיהן אמצעים לשלם על הניקיון והתחזוקה הנדרשים.
כתב חדשות מקומי ששמע על המקרה הגיע עם מצלמה לביתן של השתיים וביקש לצלם ולראיין אותן לכתבה בנושא.
הסיפור התפרסם בצהובון הנשיונל אנקוויירר, תפס תאוצה והגיע עד למגזין הניו יורק טיימס.
הכתבות מתחו ברובן ביקורת קשה על התעלמותה של קרובת המשפחה המפורסמת ממצבן של האם והבת.
ג'קלין קנדי אונסיס יצרה קשר עם השתיים אחרי שנים רבות של נתק.היא הגיעה לביקור באחוזה ונחשפה למצב המזוויע שלה.
אונסיס ואחותה הקטנה לי רדזיוויל דאגו שהאשפה תפונה מהחווה, הן דאגו לעיצוב ושיפוץהחווה.
הן תמכו והעבירו כספים באופן קבוע מדי חודש למחייתן של השתיים.
החשיפה בתקשורת עוררה את סקרנותם של יוצרי הדוקו דייוויד ואלברט מייזלס, והשניים הגיעו לאחוזה בבקשה לצלם סרט תיעודי עליה ועל השתיים.
אידית הגדולה והקטנה הסכימו בתמורה לחלוקה שווה ברווחי הסרט.
השפעת הסרט ותרומתו להיסטוריה הקולנועית
הסרט נחשב לפורץ דרך בתרבות הקולנוע הדוקומנטרי.
בשנים שלפני כן סרטים בז'אנר היו ברובם נטולי התפתחות דרמטית, וגם במקרה הזה מבנה הסרט היה אמור להיות דומה לכזה של כתבות טלוויזיה.
זו הייתה כוונת היוצרים מלכתחילה, אך במהלך הצילומים הופתעו היוצרים מהפתיחות של שתי כוכבות הסרט שלא חסכו שום פרט מחייהן האישיים, ומבלי ששמו לב יצרו שפה קולנועית חדשה בתחום הדוקומנטרי.
משקעי עבר עלו ובין השתיים התפתחו ויכוחים קולניים והאשמות הדדיות, הכל לעיני המצלמות.
יוצרי הסרט זנחו את רעיונם המקורי להתמקד בהיסטוריית הבית והחלו להתמקד בסיפורן האישי של השתיים.
אידי הגדולה נפטרה מדלקת ריאות בשנת 1977 בגיל 81 .למרות שנהנתה מהמעמד הכלכלי שהקנה לה הסרט, היא סרבה כל השנים להתראיין לכלי תקשורת בטענה ש"כל מה שתרצו לדעת נמצא בסרט".
לאחר מותה של האם מכרה אידי הקטנה את הבית לעורך הוושינגטון פוסט לשעבר בן בראדלי ואשתו סאלי קווין תמורת 220 אלף דולר והבטחה שלא יהרסו את מבנה הבית.
אידי הקטנה המשיכה ליהנות בשנים שלאחר מכן מתמלוגי הסרט, עלתה לבמות עם מופע קברט בכיכובה ואף פתחה ליין אופנה שהתבסס על סגנונה האישי הייחודי שזכה לתשומת לב נרחבת כשהסרט יצא לאקרנים.
היא נפטרה בדירתה בפלורידה בשנת 2002 כשהייתה בת 84. בשנת 2006 הוציאו האחים מייזלס מהדורת DVD מוגבלת של הסרט עם קטעים שלא נראו לפני כן.
המשפט המזוהה ביותר שיצא מתוך גנים אפורים והפך כמעט לסיכום ההיסטורי של הסרט, הוא זה שבו אידית בּובּי (הבת) אומרת:
בעברית: "קשה מאוד לשמור על הגבול בין העבר להווה."
המשפט הזה הפך ל"משפט מפתח" של הסרט, משום שהוא מבטא את מהות הדמויות והסיטואציה: השתייה העמוקה בעבר המפואר של המשפחה, מול המציאות ההזויה והמתפוררת שבה חיו האם והבת באחוזת "גנים אפורים".
הזמר רופוס ויינרייט הוציא בשנת 2001 את אלבומו Poses שכלל בתוכו את הסינגל Grey Gardens שנכתב בהשפעת הסרט.
בשנת 2006 הוצג המחזמר "גנים אפורים" בהשראת הסרט על במות ברודוויי וזכה בשלושה פרסי טוני על עיצוב תלבושות למחזמר, ועוד שני פרסים בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר במחזמר" לכריסטין אברסול ומרי לואיז וילסון ששיחקו את האם והבת.
בשנת 2009 הוציאה חברת HBO סרט טלוויזיה בשם "זיכרונות מאחוזת הגנים האפורים" בכיכובן של ג'סיקה לאנג ששיחקה את אידי הגדולה ודרו ברימור ששיחקה את אידי הקטנה.
הסרט סיפר את סיפורן האישי של שתי כוכבות הסרט המקורי בשנים שקדמו לצילומי הסרט ובמהלכו.
תפקידה של לאנג בסרט זיכה אותה בפרס אמי בקטגוריית "השחקנית הראשית הטובה ביותר במיני סדרה או סרט" של אותה השנה.
גניֶיזנוֹ (בפולנית: ; בגרמנית: Gnesen, בפי היהודים: גניזן, גניזא או גניזען) היא עיר במערב-מרכז פולין, 50 ק"מ מזרחית לפוזנן.
בירת פולין במחצית הראשונה של מאה ה-11. הארכיבישוף של גנייזנו הוא הפרימאט של פולין (Prymas Polski), כלומר ראש הכנסייה הקתולית הפולנית.
עדויות ליישוב במקום קיימות כבר מהתקופה הפלאוליתית.
במאה ה-8 נוסד במקום יישוב סלאבי.
ב-940 הפך המקום, שהיה מוקד פולחן פאגאני, לאחד ממבצרי שושלת פיאסט.
המלך המוכתר הראשון של פולין, מיישקו הראשון העביר את בירתו מפוזנן לגנייזנו עם התנצרותו בסביבות שנת 1000 והיא הייתה בירתו של בנו, בולסלב הראשון.
בשנת 997 הטמין בולסלב הראשון את שרידיו של אדלברט הקדוש (Adalbert) בקתדרלה של גנייזנו, שהפכה להיות המרכז הנוצרי המרכזי של פולין.
לדברי תיטמר ממרסבורג, במרץ 1000 בא אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לגנייזנו, על מנת לעלות לרגל לקברו של הקדוש ולחזק את שליטת האימפריה הרומית הקדושה בפולין והונגריה (במסגרת אותו מסע הכתיר את אישטוון הראשון, מלך הונגריה).
הקיסר הכתיר את בולסלב לדוכס פולין כ"אח ושותף לאימפריה" .
בנוסף, העלה את הדיוקסיה של גנייזנו לדרגת ארכיבישופות והכפיף לה את בישופויות קרקוב, ורוצלב ופומרניה.
אירוע זה, הקרוי קונגרס גנייזנו מהווה את ההכרה הראשונה בקיומה של ישות פולנית עצמאית.
ב-1025 הכתיר בולסלב את עצמו למלך בקתדרלה של גנייזנו ולאחר מותו באותה שנה הוכתר באותו מקום בנו, מיישקו השני למברט.
כיבוש העיר על ידי הבוהמים ב-1038 דחק את החצר המלכותית לקרקוב, שהפכה לבירת פולין.
הקתדרלה נותרה מקום הכתרה והמלך בולסלאב השני (הנדיב) הוכתר בה ב-1076. גם המלכים פשמיסל השני וואצלב השני הוכתרו בגנייזנו ב-1295 ו-1300, בהתאמה.
גנייזנו קיבלה כתב זכויות של עיר ב-1239 ושימשה מאז בירת מזרח פרובינציית פולין גדול.
בשנת 1331 נהרסה העיר עקב פלישת האבירים הטבטונים וסבלה התדרדרות והרס מתמשך במסגרת מלחמות פולין-שוודיה במאות ה-17 וה-18. גנייזנו שוקמה לקראת סוף המאה ה-18 וב-1768 הפכה לבירת וויוודת גנייזנו.
25 שנה לאחר מכן, במסגרת החלוקה השלישית של פולין, סופחה הוויוודה לממלכת פרוסיה.
במסגרת מרד קושצ'ושקו שחרר יאן הנריק דומברובסקי את העיר ב-1794 ובנובמבר 1806 הגיע דומברובסקי יחד עם צבא נפוליאון בונפרטה לגנייזנו, שסופחה לדוכסות ורשה.
לאחר קונגרס וינה (1815) עברה העיר לידי הדוכסות הגדולה של פוזנן שהפכה לפרובינציית פוזנן של הקיסרות הגרמנית.
בחוזה ורסאי (1919) שבה העיר לפולין.
ב-11 בספטמבר 1939 נכבשה העיר על ידי הוורמכט ובנובמבר אותה שנה סופחה לגרמניה הנאצית במסגרת האזור המנהלי ורתגאו.
ב-21 בינואר 1945 שוחררה העיר על ידי הצבא האדום והושבה לשלטון פולין.
האזכור הראשון בכתובים לקיום יהודים בפולין הוא מעיירה זו.
האגדה מספרת שכבר בשנת 893 הגיעה משלחת של סוחרים יהודים מגרמניה לגנייזנו על מנת לבקש מלֶסְטֶק, דוכס פולין, רשות להתיישב בארצו.
על דלתות הברונזה של הקתדרלה של גנייזנו, המתוארכות למחצית השנייה של המאה ה-12, מצוי התיאור האמנותי הראשון של יהודים בפולין, שם הם מופיעים כסוחרי עבדים.
השרידים הראשונים לקהילה יהודית במקום היו מן המאה ה-13, אז חכרו יהודים את המטבעה המלכותית במקום.
העדות הכתובה הראשונה לקהילה יהודית בעיר הייתה מצויה במסמך משנת 1458.
ועד ארבע ארצות - הנהגת היהודים במזרח אירופה, נהג להתכנס בעת "יריד גניזן", יריד מסחרי גדול שנערך שם פעמיים בשנה, בסתיו באלול ובאביב באייר, ויריד זה שימש אף כמציין זמן חוקי בהחלטותיהם.
על גט של ילידת העיירה נרשמו דרכים אחדות בה כתבו את שם העיר בעברית: ...'צירל בת אהרן המכונה זעליג בגניזדן דמיתקרי' גניזכץ - מתא (כלומר: עיר) דיתבא על יְאֹר כילידלא ועל יאר שווענטא ועל מי מעיינות'.
בשנת 1267 יצאו מידי גווידו, החשמן של גניזן - אז בירת פולין, הוראות לנוצרים נגד היהודים ובהן חידוש האיסור לקניית בשר מיהודים וההוראה ליהודים לחבוש את כובע היהודים המחודד עם הכדור בראשו.
על פי נתוני גביית מיסים הייתה הקהילה היהודית במקום אחת הגדולות בפולין.
אליעזר אשכנזי, רבה של פוזנא, חנך במקום ב-1582 את בית הכנסת החדש.
לדעת חוקרים בשנות מלחמת שלושים השנה, הגיעו ליריד בגניזן יהודים רבים, מהם שנשארו בעיירה ורבים אחרים שהתיישבו לראשונה בפולין, שפתחה את דלתותיה בפניהם.
גם קהילת גנייזנו סבלה מפרעות ת"ח-ת"ט (1648).
הקהילה התאוששה לאחר מכן וקיבלה זכויות מידי המלך יאן השני קז'ימייז'.
בית כנסת חדש הוקם ב-1680. יהודי העיר הואשמו בשתי עלילות דם, ב-1722 וב-1738.
החזן הראשון של קהילת אמשטרדם בהולנד, היה מגניזן.
ב-1847 נחנך בעיר בית כנסת גדול ומפואר.
בשנת 1857, כאשר העיר הייתה שייכת לקיסרות הגרמנית, מנתה האוכלוסייה היהודית 1,600 נפש והיוותה 27% מהאוכלוסייה הכללית בעיר.
ב-1871 צנחה האוכלוסייה היהודית ל-1,400 נפש, 14.5% מהאוכלוסייה הכללית, עקב מעבר חופשי לערי גרמניה לצורכי פרנסה, רכישת השכלה והגירה לארצות הברית.
האוכלוסייה היהודית בעיר נעלמה כמעט כליל לאחר החזרתה לפולין לאחר מלחמת העולם הראשונה ושוב צנחה מ-395 נפשות בשנת 1921 ל-150 ב-1939.
בין מלחמות העולם הייתה בעיר ישיבה אליה הגיעו תלמידים ממקומות מרוחקים.
לאחר השואה אחד מתלמידים אלו, הרב ד"ר עקיבא ברוך פוזנר, כתב ספר זיכרון לקהילה יהודית זו בשם "לקורות יהודי גניזן".
שואת יהודי גנייזנו וחורבן הקהילה
כאמור אוכלוסייתה היהודית של העיר נידלדלה כשכבשו הגרמנים את העיר.
בר"ח כסליו (ל' בחשוון) ת"ש (12 בנובמבר 1939) ניתנה הוראתו של וילהלם קופ, קצין ס"ס וראש המשטרה בחבל וורטגאו, לגרש את כל יהודי גנייזנו לגבולות הגנרל-גוברן כלומר פולין הכבושה.
יהודים מעטים הצליחו לברוח לפני הכיבוש ותוך כדי שליטת הגרמנים במקום.
יהודי העיירה הובלו לגטו ראדום וגטו פיוטרקוב טריבונלסקי.
בראש חודש טבת ת"ש (13 בדצמבר 1939) הובלו 65 יהודים כנראה אחרוני יהודי קהילת גניזן, לגטו פיוטרקוב טריבונלסקי.
בית הכנסת נשדד ובית הקברות נהרס בידי הגרמנים ותושבים מקומיים.
הקהילה לא שוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה ולא נותרו יהודים בעיר זו.
בין רבני העיירה היו הרב חנוך מגניזן, מחבר ויכוח יוסף והשבטים, ומנותני ההסכמות החשובים בתקופתו.
רבה של העיירה מעט לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה היה הרב יואל הלפרין.
רבה האחרון של העיירה היה הרב משה יעקבזון (נינו של רבי משה בן יעקב מהמבורג).
ספר חשוב מאת הרב יעקב בן נפתלי מגניזן - בן העיירה, הוא נחלת יעקב - מליצות ובו רשומים קינות קדומים על חורבן קהילות יהודיות בגזרות ת"ח ות"ט.
לספר הסכמות שכתבו רבני העיירה ובהן גם תיאור קצר של מצב הקהילה באותה תקופה.
בספר זה נמצאת גם קינה על חורבן קהילת נמירוב שנכתבה בידי בן העיירה.
מחבר הספר נחלת יעקב - מליצות, נאלץ לעזב את עירו בעת פרעות חמלניצקי, וארבע שנים אחריהן התקבל כרב באמסטרדם, והוציא את ספרו.
שנתיים אחר כך נשלח לרומא כנציג היהודים לגבי עלילת דם מול האפיפיור אינוצנטוס העשירי, אך לכשהגיע נודע שהאפיפיור מת.
הערים התאומות של גנייזנו הן:
גנייבושוב (בפולנית: Gniewoszów) הוא כפר במחוז קוז'יניצה שבפרובינציית מזוביה בפולין, כ-21 ק"מ דרומית מזרחית לקוז'יניצה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב, השוכן ליד נהר ויסלה, נוסד במאה ה-17, והיה בבעלות אצולה.
בשנת 1735 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בהמשך.
יהודים התיישבו בגנייבושוב בסוף המאה ה-18, ובשנים אלה בנו בו בית כנסת מעץ.
בתחילה הייתה הקהילה ביישוב משותפת עם קהילת גרניצה הסמוכה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו יהודי היישוב כתוצאה מתשלומי כופר גבוהים שהוטלו עליהם בידי החיילים הרוסים, ויהודים רבים עזבו את המקום.
בין מלחמות העולם התקיימה בכפר פעילות ציונית, שבה תמך גם רב הקהילה, ישראל אליעזר הופשטיין.
במסגרת זו פעלו בכפר תנועות נוער ציוניות, וכן חוות הכשרה של החלוץ.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בכפר כ-1,600 יהודים, רוב תושביו.
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים בספטמבר 1939 הוטלו על יהודי המקום גזירות שונות, ובית הכנסת המקומי הוסב לאורוות סוסים.
בהמשך מונה ביישוב יודנרט, בראשות יעקב דינר, שנצטווה לספק לגרמנים מדי יום כוח אדם יהודי לעבודות כפייה.
בסתיו 1941 רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם במקום, אליו הועברו גם יהודים רבים מערי מערב פולין, ובעיקר מקרקוב ומראדום, ומספר יושביו הגיע לכ-7,000 נפש.
בתקופה זו חויבו יהודי הגטו בתשלום סכום כופר גבוה לגרמנים, והם צוו לגלח את שער ראשם וזקניהם.
באוגוסט 1942 בוצעה בגטו גנייבושוב אקציה, במהלכה הועברו כ-5,000 יהודים לגטו זבולן, וממנו למחנה ההשמדה טרבלינקה, וכ-600 צעירים יהודים נלקחו למחנה עבודה באזור דמבלין.
כאלף יהודים שנותרו בגטו בגנייבושוב שולחו לטרבלינקה בנובמבר 1942.
גנירליקס אצטט הוא אנטגוניסט להורמון משחרר גונדוטרופינים (או בקיצור הנפוץ יותר - GnRH).
תפקידו העיקרי הוא בשליטה על מועד הביוץ.
התרופה פועלת על ידי חסימת הפעילות של GnRH בבלוטת יותרת המוח, ובכך גורם לדיכוי הייצור והפעילות של ההורמונים LH ו-FSH.