tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתום המלחמה התברר כי תושבי הארץ אשר העדיפו שטרות נייר של האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית הפסידו את השקעתם, בעוד אלה אשר החזיקו בהמחאות של אפ"ק זכו לקבל את מלוא תמורתן.
במקביל לפעילות הבנקאית, נמסר לידי המנהל בפועל אליעזר הופיין ניהול כספי הג'וינט, ארגון הסיוע האמריקאי, שנועדו לחלוקה בין יהודי ארץ ישראל.
הופיין היה הבכיר מבין ראשי היישוב שלא גורש מהארץ או הפך לנתין עות'מאני, והוא קיבל את המינוי בעל כורחו ב-8 ביוני 1917. הופיין רתם את מערך הסניפים של אפ"ק (ביפו, בירושלים, בביירות, בחיפה, בחברון, בצפת ובטבריה) לאחת הפעולות הסוציאליות החשובות בתולדותיו.
העובדה שמוצאו של הופיין היה מאותה ארץ ממנה אורגנו משלוחי המצרכים לא"י - הולנד - הקלה על המלאכה.
כל פעילותו הבנקאית והחברתית של הופיין נעשתה בהתנדבות, ממשרד שהועמד לרשותו על ידי הקונסול הספרדי בירושלים הרוזן אנטוניו דה בלובר (Antonio de Ballobar).
המיקום נבחר משום שספרד, כמו הולנד, שמרה אף היא על נייטרליות.
תקופת המנדט הבריטי הייתה תקופת הפריחה של בנק אנגלו-פלשתינה.
בנק מרכזי רשמי לא פעל בארץ ישראל באותם הימים - בנק ברקליס שימש רק כבנקאי של שלטונות המנדט, אשר לא ראו צורך לעסוק בנושא, לפחות לא בשלב הראשוני.
אנגלו-פלשתינה היה הבנק הגדול, היציב והמכובד של היישוב היהודי בארץ ישראל.
מנהליו היו שותפים להתייעצויות בנושאים כלכליים ופיננסיים.
למעשה, היה שותף לכל פרויקט כלכלי חשוב: הסוכנות היהודית, חברת החשמל, מקורות, מפעלי ים המלח, סולל בונה, מלונות, מפעלי תעשייה.
דעתם של מנהלי הבנק על ההיבטים הכלכליים שבניהול אותם מפעלים הכריעה במידה רבה את גורלם.
בשנת 1934 הוקמה, בחסותו המלאה של הבנק, הבורסה לניירות ערך בתל אביב, אשר נקראה אז "לשכת החליפין".
כאשר המוסדות הלאומיים רצו לגייס מלוות מהציבור, ניהל הבנק את גיוס הכספים מהחברות העסקיות ומהציבור הרחב.
רק בתחום הממלכתי, הנפקת מטבע וניהול חשבונות הממשלה, הייתה האחריות בידי בנקים אחרים - בימי השלטון הטורקי בידי "הבנק העות'מאני" ובימי השלטון הבריטי בידי "בנק ברקליס".
ב-1923 נפתח הסניף הראשון בתל אביב, ומנהלו הראשון היה ברוך בן-טובים שהועבר מטבריה.
ב-1926 עבר בן-טובים לנהל את הסניף הראשי ביפו, וכמנהל סניף תל אביב מונה אליהו לבונטין.
ב-1 בינואר 1925 מונה אליעזר הופיין רשמית למנהל הכללי של הבנק.
ב-1929 פרצו מאורעות תרפ"ט, במהלכם נרצח מנהל סניף חברון של הבנק, אליעזר דן סלונים, יחד עם יהודים חברוניים נוספים, דבר שהביא לסגירת הסניף בעיר.
ב-1930 נסגר הסניף בביירות, עם התבססות השלטון הצרפתי בעיר.
ביירות (שהייתה תחת המנדט הצרפתי) חדלה לשמש מרכז פיננסי לארץ ישראל שבשלטון המנדט הבריטי, וכובד המשקל הפיננסי בארץ עבר למצרים, שהייתה תחת השפעה בריטית.
לקראת סוף שנת 1930 שונה שמה של חברת א.פ.ק.
בשנת 1933 עלו הנאצים לשלטון בגרמניה.
הבנק נדרש לפעול לחילוץ מהיר ויעיל של כספי יהודי גרמניה הנאצית.
יהודים מגרמניה שהתכוונו לעלות לארץ הפקידו את כספם בגרמניה ב"חברת נאמנות", ובאמצעותם רכשה החברה בגרמניה חומרי גלם וסחורות לתעשיינים.
המוצרים נמכרו בשוקי אירופה, והתמורה שהתקבלה עבורם הופקדה בחברת "העברה" שחשבונותיה נוהלו בבנק אנגלו-פלשתינה.
כך יכלו הגרמנים לעקוף חרם מסחרי חלקי שהיה מוטל על ייצוא תוצרת לשוקי אירופה, ויהודים יכלו להוציא את תמורת רכושם מגרמניה.
חיסרון אחד היה לכך - הפעולות בוצעו בשער חליפין לא ריאלי.
חלק מן המפקידים הללו נספו בשואה ולא זכו ליהנות מפירות פיקדונותיהם.
מלחמת העולם השנייה איימה על קיומו של ענף ההדרים, שהיה בעל חשיבות מיוחדת למשק הארץ-ישראלי.
המותג "תפוזי יפו" היה ענף הייצוא העיקרי של המשק הארץ-ישראלי.
יצוא פרי ההדר לאירופה פסק מחוסר באוניות אשר הסכימו להפליג בים התיכון, שבו שייטו ספינות מלחמה והטילו מוקשים.
כמו כן, חלק ניכר מהאוניות גויסו למאמץ המלחמתי, לצורך העברת גייסות, אספקה וחימוש מהאיים הבריטיים לאזור תעלת סואץ, שהיה תחת איום פלישה גרמני.
במקביל, שנים אלה היו שנות פריחה לתעשייה הארץ-ישראלית.
באותם ימים הונחו יסודות התעשייה המודרנית בארץ ישראל.
הבנק הקים שני מוסדות פיננסיים ייעודיים: "אוצר לתעשייה" - שהפך לימים ל"לאומי לתעשייה", שייעודו הזרמת אשראי לטווח ארוך לתעשיינים, ו"אוצר לחקלאות" - שהפך לימים ל"לאומי לחקלאות", שנועד להזרים אשראי לבנייה כפרית ולמשקים חקלאיים פרטיים.
שניהם הוקמו בשיתוף פעולה ובמימון תומך של הסוכנות היהודית.
כוחות גדולים של צבא בריטי אשר הגיעו למזרח התיכון לשם הגנה על תעלת סואץ, נזקקו למוצרי מזון ולמוצרי תעשייה ונמנו בין צרכניה של התעשייה בארץ ישראל.
בשנת 1945 מימן בנק אנגלו-פלשתינה רכישת צינורות מים על ידי שמחה בלאס.
הצינורות שימשו בסופו של דבר את קו השילוח.
בשנת 1947 מונה אהרן ברט למנכ"ל הבנק, ואליעזר הופיין ליושב ראש מועצת המנהלים.
הם החתומים על שטרי הכסף הראשונים של מדינת ישראל.
עם תחילת הדיונים על סיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל, בנובמבר 1947, הודיעו הבריטים שהישארות בגוש השטרלינג תהיה החלטה של השלטון החדש שיוקם בארץ ישראל.
ב-22 בפברואר 1948 הוצאה ארץ ישראל המנדטורית באופן רשמי מגוש השטרלינג בעקבות החלטת ממשלת בריטניה.
הוועד הלאומי החל בתכנון הנפקת מטבע חדש, עוד לפני הכרזת העצמאות, בתיאום עם ראשי הבנק שפעלו למתן כיסוי פיננסי למטבע העתידי..
בעקבות אירועים אלו הוקמה בבנק אנגלו-פלשתינה מחלקה האחראית להוצאת המטבע.
ב-16 באוגוסט 1948 נחקקה פקודת המטבע בה נקבע כי הלירה הישראלית מחליפה את הלא"י.
בישיבת מועצת המדינה הזמנית בה הוחלט על המהלך הכלכלי החדש, הציג אליעזר קפלן שתי פקודות, האחת היא פקודת המטבע, ולפיה תהיה המטבע לירה ישראלית המחולקת לאלף מיל, והשנייה פקודת שטרי בנק שכללה אמנה בין מדינת ישראל לבנק אנגלו-פלשתינה בדבר הנפקת השטרות החדשים.
לאחר מכן, הוטלו על הבנק תפקידים נוספים כמו ניהול מלוות המדינה.
בפועל, הבנק היווה את הבנק המרכזי של המדינה עד לשנת 1954, עת הוקם בנק ישראל.
במסגרת תפקידו כבנק מרכזי, דאג בנק אנגלו-פלשתינה להדפסת שטרות למדינה.
מלאכת הדפסת השטרות נעשתה בניו יורק בידי American Banknote Company.
על השטרות לא צוין שהם הילך חוקי, משום שעבור הדפסת שטרות של מדינה זרה נדרש אישור ממחלקת המדינה של ארצות הברית.
בשטרות לא הופיע שם המדינה משום שבעת תחילת ההדפסה טרם נקבע שם המדינה.
כמו כן, הגלופות הוכנו במקור עבור סין, ולא ניתן היה להוסיף עליהן שרטוטים של אתרים לאומיים, נופים או דיוקנאות של מנהיגים.
גורם הזמן היה חשוב, והשטרות היו צריכים להיות מוכנים זמן קצר לאחר ההכרזה על הקמת המדינה החדשה.
שטרות אלה, בערכים של 500 מיל (חצי לירה ישראלית), לירה אחת, 5 לירות, 10 לירות ו-50 לירות, הופצו החל מ-18 באוגוסט 1948 ושימשו כהילך החוקי במדינת ישראל עד שנת 1952.
בשנת 1951 הפך בנק אנגלו-פלשתינה לבנק לאומי לישראל, ובסיס פעילותו הועבר מלונדון לישראל.
אז הודפסה גם סדרת שטרות חדשה, שנשאה את שמו של בנק לאומי.
סניפיו הוותיקים של בנק לאומי במדינת ישראל, עשרות במספר, היו במקור סניפים של בנק אנגלו-פלשתינה, ובהם הסניף המרכזי של הבנק בתל אביב, הסניף בחיפה (במבנה שהוגדר במשך השנים כאתר שימור על ידי המועצה לשימור אתרים) והסניף הראשי של ירושלים ברחוב יפו (מול כיכר ספרא - נודע בהמשך כבניין בנק לאומי).
הסניף ההיסטורי של בנק אנגלו-פלשתינה ביפו ברחוב אפ"ק (אנגלו פלשתינה קומפני) פינת שדרות ירושלים 1, אשר הפך לסניף המרכזי של בנק לאומי לישראל בעיר יפו.
בניין הבנק נמכר ליזם פרטי ובאוקטובר 2016 נהרס בניין הבנק, על חורבותיו יוקם מבנה מגורים בתכנון האדריכל גידי בר אוריין, למרות התנגדות עמותת האדריכלים והמועצה לשימור אתרים.
בנק אנגליה הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של הממלכה המאוחדת.
בנק אנגליה החל כבנק מרכזי בבעלות פרטית ולא ממשלתית ובשנת 1946 הועבר לבעלות ממשלתית (אנ').
ככזה הוא מפקח על יציבות המטבע ועל יציבות המחירים, קובע את שיעור הריבית ומנפיק את השטרות והמטבעות באנגליה ובוויילס.
החלטה על גובה הריבית מתקבלת פעם בחודש בשיטה של הצבעה של תשעה נגידים כאשר ליו"ר הבנק יש זכות להצביע פעמיים במקרה של שוויון.
בנק אנגליה ובנק סקוטלנד נוסדו יחד בשנת 1694 על ידי ויליאם פטרסון, מכוח זיכיון מלכותי.
את הרקע להקמת הבנק תיאר ההיסטוריון אלפרד בונה: "בתולדות הבנק הזה נודע מקום חשוב לצורפי-הזהב האנגלים.
כצורפים היה להם עניין בסחר הזהב, וכבעלי מקצוע ידעו היטב לבדוק את טיב המטבעות ומשקלם.
אגב התעסקות בסחר מטבעות ובחלפנות התחילו לקבל פיקדונות ולתת תמורתם תעודות, שלא נשארו אצל לקוחותיהם בלבד אלא נפוצו מיד בקהל הרחב.
ואולם בשנת 1672, כשהכריז אוצר המדינה על הפסקת תשלומיו, בעוד שבעלי הפיקדונות היו רשאים לדרוש מהצורפים את החזרת פיקדונותיהם בכל עת, אף עשו כך, פשטו הרבה צורפים את הרגל.
משום כך חזקה גם באנגליה התביעה להקים בנק ציבורי, שיגן בפני כישלונות והפסדים.
הממשלה תמכה ברעיון זה משום שחשבה ליהנות מן הרווחים של הבנק החדש.
הסוחרים תלו בו תקוה, שהרבית שלו לא תהיה גדולה, שהרי בנק ממלכתי יש בו יתר ביטחון והוא עלול למשוך הון רב.
וכך הוקם בלונדון בשנת 1694 המוסד "בנק אוֹף אינגלנד".
בנק דם הוא מאגר של דם ומרכיבי הדם שנאספו מתרומות דם.
מאגר זה נאסף ונשמר לצורך שימוש עתידי בעירויי דם ובתרופות לחולי מחלות דם למיניהן כגון המופיליה.
קרישת הדם מנעה תרומות דם עד לגילוי סימנים סוכריים ואיתם ארבעה סוגי הדם על ידי קרל לנדשטיינר ותלמידיו בראשית המאה ה-20.
למרות שתרומת דם הראשונה נערכה ב-1907 על ידי ראובן אוטנברג בבית החולים מאונט סיני תופעת קרישת דם בחשיפתו מן הוורידים נמשכה עד שריצ'רד לוינסון מאותו בית החולים מצא ציטרט נתרן כנוגד קרישה הראשון.
הדבר איפשר עירוי דם לא ישיר מוריד אל וריד.
בתוך כמה שנים התפתחה הטכניקה והתגלתה החשיבות של תרומת דם בהתאם לסוג דם.
בהמשך פיתח פרנסיס פייטון רואוז תמיסת ציטרט-גלוקוז שאיפשרה לשמור דם במשך מספר ימים דבר שאיפשר לפתוח "פיקדונות בנק" בבריטניה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-23 במרץ 1930 הצליח הרופא הסובייטי סרגיי יודין לבצע עירוי דם מגופה על סמך המחקרים הקודמים לפיהם אינו נהיה רעיל ובאותה שנה פתח את בנק הדם הראשון במכון על שמו של סקליפוסובסקי.
עד לאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 היו קיימים בברית המועצות כבר כ-65 בנקים גדולים וכ-500 תחנות קטנות יותר.
על מנת לעודד את השיטה פרסם יודין עצמו כתבה בפראבדה ב-1935 בה טען ליעילותה בזמן מלחמה גדולה.
בעקבות הפרסום ב-1937 ברנרד פרטוס פתח בנק הדם האמריקאי הראשון בבית חולים קוק קאונטי בשיקגו והוא היה הראשון לתת למתקן את השם בנק דם.
וילם יוהאן קולף היה הראשון שיסד בנק דם באירופה בתחילת שנות ה-40. תחילה קבלת דם מגוויות לא התקבלו במערב אך ידוע על עירויי דם בלתי חוקיים כאלו בארצות הברית בתחילת שנות ה-40.
בין 1937 ל-1940 גילו קרל לנדשטיינר ואלכסנדר סולומון וינר עוד גורם שיצר תגובות לא רצויות במהלך עירויי דם שבהמשך נקרא גורם רזוס על שמם של הקופים עליהם בוצע הגילוי.
לאחר שלוש שנים פיתחו ג'ון פרימן לוטיט ופטריק מוליסון דקסטרוז-ציטרט חומצי שהיה נוגד קרישה יעיל יותר ואיפשר העברת כמויות דם גדולות יותר לזמן ארוך יותר.
כלי זכוכית יצאו משימוש ב-1950 עם פיתוח שקיות פלסטיק סטריליות על ידי קרל וולטר וו.
מרפי שבנוסף לבטיחות איפשרו גמישות בהכנה.
מ-1979 נכנסו חומרי נוגדי קרישה יעילים יותר הכוללות אדנין.
לאחר תרומת הדם, נבדקת התרומה על מנת לזהות מחלות, ושאר גורמי מחלות.
אם נמצא גורם כזה בעירוי, הוא נפסל לשימוש.
לאחר הבדיקות מחלקים את הדם למנות בהתאם לסוג הדם.
הדם נשמר בקירור ובתנאים סטריליים.
כיום קיימים בנקי דם ברוב מדינות העולם.
לפני הקמת מדינת ישראל נוהל נושא תרומת דם על ידי מספר אגודות כולל "אגודת תומכי אחים" בירושלים.
בנק הדם הראשון של מגן דוד אדום בישראל הוקם על ידי הד"ר נתן (וילהלם) וולף ב-1946 בבניין מד"א ברחוב מזא"ה 13 בתל אביב.
וולף נעזר ב"ארגון המתנדבים של תורמי דם" וברופאים: סוניה קבלקין, מלכה וולף, לודביג דרסלר, ושטארק.
בהמשך, עבר הבניין ליפו ונקרא: "הבניין למתן שירותי הדם ע"ש הקולונל מיקי סטון".
בקריית מד"א ברמלה מצוי "בנק הדם המרכזי של מדינת ישראל", בו נמצאות כל תרומות הדם הנשלחות אל בתי חולים ברחבי המדינה.
בנק דיסקונט לישראל בע"מ (במקור בנק ארץ ישראל לדיסקונט בע"מ) הוא בנק מסחרי שהוקם בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ופועל מאז בישראל.
על פי נתוני הדוחות הכספיים לשנת 2020 הוא הבנק הרביעי בגודלו בישראל במונחי הון עצמי.
בנק דיסקונט הוא חברה ציבורית, הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב וכל מניותיו נמצאות בידי הציבור ללא גרעין שליטה.
הבנק מציע ללקוחותיו שירותים בנקאיים מקיפים בכל תחומי הפעילות הפיננסית, באמצעות רשת סניפים בפריסה ארצית ובאמצעות שירותי בנקאות ישירה ובנקאות מקוונת.
לבנק פעילות בנקאית בארצות הברית, באמצעות חברת בת - "IDBNY", המספקת שירות בנקאות עסקית ובנקאות פרטית.
בנוסף לבנק מספר חברות בנות: בנק מרכנתיל דיסקונט, כרטיסי אשראי לישראל, דיסקונט קפיטל,PayBox ו- גרינלנד.
דיסקונט הוקם בתאריך 5 באפריל 1935 כ"בנק ארץ ישראל לדיסקונט בע"מ" על ידי ליאון רקנאטי ושותפיו יוסף אלבו ומשה קרסו, והתמקם בימיו הראשונים בבית מלון קטן ברחוב נחלת בנימין בתל אביב.
לימים עבר למשכנו הקבוע ברחוב יהודה הלוי 39. הבנק החל לפעול בשנים של פריחה כלכלית בארץ ישראל, כתוצאה מהון זר שהגיע יחד עם בני העלייה החמישית בשנת 1935 וצמח משמעותית כבר בשנים הראשונות לקיומו.
הפריחה הכלכלית בארץ נקטעה עם פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 והמצב הכלכלי החריף עוד יותר שלוש שנים אחר כך, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
למרות ההתדרדרות במצב המשק בשנים אלו, הצליח בנק דיסקונט להגדיל את רווחיו, בעיקר בזכות תרומתו ליישוב במתן הלוואות בתנאים נוחים כמענה לחקיקה נוקשה מצד שלטון המנדט הבריטי שהגביל משיכת פיקדונות מחשש לקריסה כלכלית.
לצד פעילותו הפיננסית, תרם הבנק לחיזוק היישוב באמצעות הקמת ארגון "קדימה" שהעניק מלגות לימוד, פתיחת מרכז סיוע לנצרכים וסיוע בהקמת יישובים חקלאיים לעולים ממדינות ערב בשיתוף הסוכנות היהודית.
בשנת 1944 רכש בנק דיסקונט את בנק מרכנתיל החיפאי, וכעבור שנים אחדות גם את הפעילות הארצישראלית של בנק עותומן, בנק ברקליס ובנק הולנד.
בשנת 1945 מייסד הבנק ליאון רקנאטי נפטר וזכויות הניהול עברו לבניו.
ציוני דרך לאחר קום המדינה
בשנת 1949 פתח הבנק נציגות ראשונה בניו יורק ובראשית שנות ה-50 פתח סניפים נוספים באירופה, והחל להשקיע בחברות ישראליות באמצעות "החברה הישראלית למימון והשקעות" אותה רכש.
בשנים אלו, הודות לפתיחת מואצת של סניפים ברחבי הארץ והארכת שעות השרות לאחר הצהריים, צמח הבנק להיות השני בגודלו בישראל.
בראשית שנות ה-60 הרחיב הבנק את פעילותו בישראל ומחוצה לה.
בשנת 1961 לראשונה בבנקאות, הוקמה חברת ההשקעות "דיסקונט השקעות" שהשקיעה בתעשייה, חברות הייטק בבנייה ובסחר.
כמו כן, בשנים הללו הוקמו בנק דיסקונט ניו יורק ובנק לפיתוח ולמשכנתאות, כחברות בנות של בנק דיסקונט.
בנוסף, קבל הבנק זיכיון להנפקת כרטיסי אשראי דיינרס, והיה לבנק הראשון שהנפיק מניותיו לציבור.
בשנת 1964 זכה הבנק בפרס קפלן על שהיה לבנק הראשון למחשב את פעילויותיו.
במהלך שנות ה-70 המשיך הבנק בתנופת עשייה והתרחבות, הטמעה של טכנולוגיות מתקדמות ומערכת מחשוב מודרנית ושיפור השרות ללקוחותיו.
בשנת 1970 רכש הבנק 50% מבנק ברקליס ושם הבנק הוסב לבנק ברקליס-דיסקונט, בשלב מאוחר יותר נרכשה מלוא הבעלות.
כמו כן, נמכר בנק מרכנתיל לבנק ברקליס דיסקונט
בשנת 1974 נפתח ה"דיסקונומט" – הכספומט הראשון בישראל שאפשר משיכת כספים.
והוקמה חברת ויזה כאל בשנת 1979 בשותפות עם בנק לאומי.
בשנת 1981 הוקם סניף הבנק הווירטואלי "טלבנק דיסקונט"- חלוץ הבנקאות הטלפונית (call center) הראשון בישראל.
באותה שנה החל הבנק להפעיל גם את "הבנקונית" – בנק נייד שפעל מספר שנים בחבל לכיש.בשנת 1983 מוקמים לראשונה בישראל "לוויינים" המאפשרים ביצוע פעולות בנקאיות בשירות עצמי מעבר לשעות העבודה הרגילות.
באותה השנה הולאם הבנק על ידי מדינת ישראל, יחד עם בנקים נוספים, כתוצאה ממשבר מניות הבנקים.
בשנת 1987 הקימה קבוצת דיסקונט את גוף ההשקעות תכלית בית השקעות אשר עסק במכירת מוצרים פיננסיים, בניהול תיקי השקעות ועוד.
בשנת 2002 התרחש שוד בנק בסניף בתל אביב.
העשור הראשון של המאה ה-21 עמד בסימן הפרטת הבנק ומכירת החזקות המדינה בו.
בשנת 2004 החל תהליך הפרטת הבנק, שהושלם ב-2006 עם רכישה של 26% ממניות הבנק על ידי קבוצת ברונפמן-שראן.
באותה שנה נמכרו מניות גם לדויטשה בנק.
בשנת 2010 מכרה המדינה את יתרת החזקותיה בבנק.
בשנת 2010 הושק כרטיס אשראי מפתח דיסקונט, המשלב תוכנית חיסכון המאפשרת לחסוך על כל רכישה בכרטיס האשראי, לצד הטבות והנחות למחזיקי הכרטיס.
בשנת 2012 מכר הבנק את תכלית תעודות סל לחברת דש בית השקעות לאחר שהמפקח על הבנקים הורה לו למכור את ההחזקות שלו בחברה (20%) עד שנת 2013.
בשנת 2015 יצא הבנק במבצע חדשני לגיוס בני משפחות תחת הכותרת "דיסקונט טוב למשפחה" ומציע להם מגוון הטבות המבוססים על הקשר המשפחתי.
בשנת 2017 רכש הבנק את אפליקציית התשלומים "PayBox" ושילב את פעילותה בבנק, במטרה לשפר את שרותי התשלומים ולהציע שירותים ללקוחות כלל הבנקים.
בשנת 2019 השיק הבנק את "עסקים +" – אפליקציה ייעודית ללקוחות עסקיים, אשר זכתה בתחרות EMEA Gartner Eye on Innovation 2018, ותחרות מצטייני המחשוב, IT Awards, של אנשים ומחשבים לשנת 2017 ו-2018.
בינואר 2021 הודיעה הבנק על הקמת מיזם משותף בשותפת עם רשת "שופרסל" לאספקת שירות של ארנק דיגיטלי המבוסס על אפליקציית התשלומים של הבנק "PayBox".
למרות שהמיזם צבר 1.5 מיליון לקוחות פעילים מדי חודש, הוא מבר הפסדים ו"שופרסל מכרה בחזרה את חלקה ל"דיסקונט" ביוני 2024.
בינואר 2026 נתן בית הדין לתחרות פסק דין המאשר עיצום כספי בסך 40 מיליון ש"ח שהטילה רשות התחרות על הבנק עקב מיזם משותף שלו עם בנק הפועלים בחברת הפינטק "נימה".
בנק דיסקונט שייך לקבוצת דיסקונט, אשר מציעה שירותים בישראל ומחוץ לישראל בתחומים פיננסיים.
החברות הבנות העיקריות של דיסקונט:
בנק מרכנתיל דיסקונט - בנק מסחרי, הפועל באמצעות 80 סניפים בישראל, בעיקר בפריפריה.
החל משנת 1993 בבעלות מלאה של בנק דיסקונט.
חברת כרטיסי אשראי לישראל (כאל) וחברת הבת דיינרס קלוב ישראל - חברות המנפיקות ומשווקות כרטיסי אשראי מסוג ויזה, דיינרס ומאסטר כארד.
בנק דיסקונט החזיק ב-72% מהמניות של כאל.
בספטמבר 2025 מכר הבנק את החברה לאיש העסקים ג'ורג' חורש וקבוצת הראל השקעות לפי שווי של 3.75 מיליארד שקל.
דיסקונט קפיטל - חברה העוסקת בעיקר בתחום ההשקעות בקרנות הון סיכון, בקרנות השקעה פרטיות ובהשקעות ריאליות.
תפנית ניהול תיקי השקעות - חברה בבעלות מלאה, המתמחה בניהול תיקי השקעות בישראל ובעולם.
דיסקונט נאמנות - חברה המעניקה שירותי נאמנות ונחשבת כ"תאגיד עזר בנקאי".
Discount Bancorp – חברת בת בבעלות ובשליטה מלאים של דיסקונט והמחזיקה במלוא הבעלות והשליטה ב-IDB ניו יורק
IDB New York הוא בנק מסחרי המספק את מכלול השירותים הבנקאיים הקיימים.
לבנק סניפים באזור ניו יורק, פלורידה וקליפורניה, ופעילותו מתמקדת במגזר העסקי-מסחרי ובבנקאות פרטית.
בפברואר 2000 פתח בנק דיסקונט סניף בלונדון, במסגרת תוכנית להרחבת הפעילות שלו באירופה.
הסניף נועד ללקוחות ישראלים העושים עסקים באירופה ולקוחות זרים עם קשרים עסקים בישראל.
שירותי הבנק כללו מימון, בנקאות פרטית ומסחר במט"ח.
בין לקוחות הסניף היו אנשי עסקים ישראלים הפועלים בלונדון, בהם: סמי עופר, סול ואדי זכאי ויגאל אהובי.
במשך השנים משרדי הנהלת הבנק היו מפוזרים במספר מבנים בגבעתיים ובתל אביב, ובהם מגדל בנק דיסקונט ברחוב יהודה הלוי פינת רחוב הרצל שהקמתו החלה ב-2003, והוא אוכלס ב-2006. הנהלת דיסקונט אכלסה 18 מתוך 31 קומות המגדל, שהיו בבעלות הבנק.
ביוני 2016 זכה הבנק במכרז שפרסמה עיריית ראשון לציון לרכישת 21 דונם במתחם האלף, תמורת כ–105 מיליון שקל.
הבנק הודיע כי בכוונתו לבנות על הקרקע קמפוס של בנייני משרדים שאליו יועברו רוב יחידות הבנק, חברות בת וההנהלה.
בספטמבר 2018 הודיע כי עלות הפרויקט תהיה כמיליארד שקל.
בשנת 1980 הקים הבנק את קרן 'מפעלות דיסקונט' לתמיכה באומנות ישראלית.
הבנק נודע באוסף האמנות הרחב שלו, שהחל להבנות עוד בשנת 1962 כאשר הבנק נששלט על ידי משפחת רקנאטי, בעת שהבנק רכש יצירות אמנות של אמנים צעירים על מנת לתמוך בעשייה האמנותית בישראל.
כיום כולל האוסף מעל לאלפיים יצירות במדיומים שונים כמו ציור, פיסול, צילום ומיצבי וידאו.
פרויקט "למען" – פרויקט במסגרתו מתנדבים עובדי דיסקונט על חשבון זמנם החופשי למען הקהילה.
בנק אוצר החייל הוקם בשנת 1946 במסגרת שינויים במערכת הכלכלית של היישוב היהודי בארץ ישראל ולפני הקמתה של מדינת ישראל.
שירותי הבנק הראשוניים היו מתן מענה לחיילי הבריגדה היהודית יוצאי הצבא הבריטי.
בשנת 1972 קיבל רישיון לפעול כתאגיד בנקאי, כיום חלק מהבנק הבינלאומי כמותג שמעניק שירותים בנקאיים לאנשי כוחות הביטחון ובני משפחותיהם.
בשנת 2006 רכש הבנק הבינלאומי את חלקו של בנק הפועלים (כ-68%) בבנק אוצר החייל והפך לבעל המניות העיקרי בבנק, וכיום הוא חלק מהבנק הבינלאומי.
נכון לשנת 2008, בנק אוצר החייל היה הבנק השמיני בגודלו בארץ על פי דירוג של הכנסות ומספר מועסקים.
ולבנק הייתה פעילות נרחבת והתמקדות במגזר העסקים הקטנים והבינוניים, במסגרת פעילות זו מפעיל הבנק קרנות מימון ייעודיות לעסקים במגזר זה, כולל את הקרן הממשלתית לעסקים קטנים ובינוניים, הקרן לסיוע ליצואנים וקרנות קורת לעסקים.
בסוף שנת 2018 הוחלט בבנק הבינלאומי למזג את אוצר החייל אל תוך הבנק, ובכך חדל יותר מלהתקיים כבנק נפרד וממשיך להתקיים כמותג בתוך הבנק הבינלאומי.
במהלך מלחמת העולם השנייה התארגנו ביחידות השונות של הצבא הבריטי בהן היו חיילים ארצישראליים, קופות חיילים אליהם הפקידו החיילים משכורת של יום אחד לכל חודש לצורך עזרה הדדית.
כספים אלו רוכזו בסוף המלחמה בקופה מרכזית ליד הסוכנות היהודית שנוהלה בידי אליעזר קפלן, גרינבוים וי.
לאחר סיום המלחמה בנובמבר 1946 הוחלט על ידי נציגי החיילים להקים בכסף שנאסף את "אוצר החייל" שיהווה מכשיר כספי לסיוע לחיילים המשוחררים.
אוצר החייל העניק הלוואות לחיילים המשוחררים והשתתף בפרויקטים שונים לשיכון חיילים כאלה.
לאחר מלחמת העצמאות, שימשו כספי אוצר החייל להענקת הלוואות סיוע למשוחררי צה"ל, כאחד הכלים של משרד השיקום.
בשנת 1950 הגיע "אוצר החייל" להסכם ראשון עם המטכ"ל על חיסכון לאנשי הקבע של צה"ל בקרן.
במסגרת ההסכם דרש צה"ל כי 50% ממניות הקרן יהיו בידיו.
הבעלות על אוצר החייל חולקה לשלושה חלקים שווים, בין חברת נאמנות של קופות החיילים, "קרן ההלוואות של אנשי צבא הקבע", ו"קרן ההשקעות של עובדי מערכת הביטחון".
בין השנים 1956–1972 פעל הבנק כמוסד בעל תמיכה ממשלתית ועם רישיון לפעול רק בתחום אנשי הקבע ומערכת הביטחון של המדינה.
העלייה ההדרגתית בשיעור האינפלציה בארץ גרמה לכך שרווחיות הבנק הייתה נמוכה, והיה צורך בהפרטה חלקית שלו.
בשנת 1970 קיבל הבנק אישור ממשרד האוצר להרחיב את שירותיו למגזר הפרטי תחת ההגבלה של הזרמת מקורות מימון עצמאיים נוספים, שיפור והתמקצעות השירות ושדרוג יכולת המחשוב שלו.
במאי 1977 החליטה הממשלה על מכירת שליש ממניות הבנק במכרז.
בנק הפועלים רכש את המניות, מה שתרם רבות לקידומו של בנק אוצר החייל.
בין השנים 1975–1987 הייתה מגמה של עלייה באינפלציה במדינת ישראל מה שגרם לשינויים מהותיים בכל ענפי האוצר והבנקאות.
בנקים רבים אוחדו או שיתפו מניות ביניהם כדי להימנע מקריסה.
בנק אוצר החייל היה מקרה ייחודי בכך שנתן שירותים בעיקר לסקטור מצומצם: צה"ל והתעשייה הביטחונית.
ברם, הצורך, שהיה מובן מאליו בשנותיה הראשונות של המדינה, נעלם למעשה ברבות הימים.
בפגישה עם שר האוצר דאז יגאל הורביץ החל הבנק בשינוי מהותי בתפקודו.
כחלק מאימוץ השקל לעומת הלירה שהייתה נהוגה עד כה פתח הבנק את תיק ההשקעות שלו בפני משקיעים חיצוניים ובכך הפך מבנק ממוקד ובעל מטרה ספציפית לבנק מסחרי לכלל הציבור, ללא פגיעה בזכויות אנשי הקבע ואנשי משרד הביטחון שהיו מעורבים בהקמתו.
בשנת 1971 היו לבנק 4 סניפים בתל אביב, סניפים בירושלים, באר שבע, וחיפה, וכן סניפים בבסיסי צה"ל.
הבנק הקים לאחר מלחמת יום הכיפורים סניף ברפידים ונתן שירות בסיסי לחיילים, גם כאלו שלא היו לקוחות הבנק.
בשנת 2008 היו לבנק מעל 40 סניפים, 14 מתוכם בבסיסי צה"ל.
לבנק סניפים בבסיסי צבא רבים, ובהם מחנה רבין, מחנה שרון, מחנות גלילות, תל נוף, רמת דוד, מחנה טלי, תל השומר, צריפין, פלמחים, בסיס חיפה של זרוע הים, חצרים ובסיס עובדה.
כן יש לבנק סניפים בבתי חולים המשרתים חיילים כמו רמב"ם ואסף הרופא, ובשכונות של אנשי קבע, בראש העין ורעות.
מסוף שנות ה-80 ועד ימינו משמש בנק אוצר החייל כבנק מסחרי לכלל האוכלוסייה תוך כדי שמירה על האינטרסים של נציגי הצבא והתעשייה הביטחונית כחלק אסטרטגי בפעילותו.
באוגוסט 2006 הועברה השליטה בבנק לבנק הבינלאומי לאחר שכ-68% ממניות הבנק, אשר הוחזקו על ידי בנק הפועלים, נרכשו בסכום של 702 מיליון ש"ח.
יתרת המניות הוחזקה על ידי ארגון חבר משרתי הקבע (24%) ועל ידי קופות הגמל של עובדי התעשייה האווירית (8%).
בשנת 2010 חל שינוי נוסף במבנה הבעלות של הבנק, כאשר קופת הגמל של עובדי התעשייה האווירית מכרה את כל המניות שבבעלותה לבעלי המניות האחרים.
לאחר המכירה החזיק הבנק הבינלאומי בכ-74% ממניות הבנק וחבר משרתי הקבע בכ-26% מהמניות.
בשנים 2011 ו-2014 מכרו חבר משרתי הקבע מניות נוספות לטובת הבנק הבינלאומי, ובכך הבינלאומי החזיק 78% ממניות אוצר החייל, וחבר משרתי הקבע החזיק 22% ממניות הבנק.
בשנת 2018 רכש הבנק הבינלאומי את יתרת המניות שנותרו לחבר משרתי הקבע ובכך הפך לבעל השליטה היחיד בבנק, לאחר הפיכתו לבעל השליטה היחיד, הוחלט בבנק הבינלאומי למזג את אוצר החייל אל תוך הבנק, ובכך חדל יותר להתקיים כבנק נפרד אך המשיך לשמור על שמו כבנק ממותג של הבנק הבינלאומי.
לאורך השנים היו חברים בהנהלת הבנק מספר אישים ידועים:
יצחק כהן - המנכ"ל הראשון של בנק אוצר החייל בין השנים 1946–1977
אלוף (מיל') עמוס מלכא - משמש כדירקטור בבנק אוצר החייל
יהודה אריה רוזן - שימש כחבר בהנהלת בנק אוצר החייל בין השנים 1946–1952
אלוף (מיל') יהודה שגב - משמש כיו"ר דירקטוריון קרנות בנק אוצר החייל
חיים ישראלי - שימש כיו"ר דירקטוריון בנק אוצר החייל בין השנים 1987–1991
בנק גרמין הוא בנק חברתי המעניק מיקרו אשראי (מיקרו קרדיט).
הבנק הוקם בבנגלדש ב-1983 על ידי דוקטור לכלכלה, מוחמד יונוס.
ב-2006 הבנק ויונוס זכו יחד בפרס נובל לשלום וכמו כן ב-2001 בפרס גנדי לשלום.
רעיון המיקרו קרדיט הוא לתת הלוואות קטנות לאנשים שלא יוכלו לקבל הלוואות מבנקים גדולים.
אנשים אלו הם יזמים שישקיעו את כספם ויוכלו להחזירו.
יונוס ביקש לראות את המעלות של העניים: לאפשר להם באמצעות הלוואה להגיע לעצמאות כלכלית.
בשנת 1974, בזמן הרעב הגדול בבנגלדש, כאשר היה מרצה לכלכלה באוניברסיטת צ'יטגונג, ערך יונוס סיור עם קבוצת סטודנטים בכפר בבנגלדש במטרה לנסות להבין כיצד הם יכולים לסייע.
בסיור הם הבינו שבעלי האדמה מצליחים לקיים את עצמם אבל חסרי האדמה גוועים ברעב.
בכפר הם פגשו בסופייה בגום, אישה צעירה אשר יצרה שרפרפי במבוק במטרה למכור אותם.
בגום סיפרה להם כיצד לוותה מעט כסף על מנת לקנות את חומרי הגלם בריבית גבוהה של כ-10% לשבוע אולם אחרי החזר ההלואה כמעט ולא נשאר לה רווח.
הסטודנטים הבינו כי לו יכלה בגום ללוות את הכסף בריבית סבירה יותר, הייתה יכולה להתפרנס מעבודת ידה.
יונוס הלווה מכיסו סך של כ-17 פאונד שחולקו בין 42 עוסקים זעירים בתוכם סופייה בגום.
הלוואה זו אפשרה לאותם העוסקים הזעירים להתנתק מהמלווים בריבית קצוצה, לפתח את עיסקיהם באופן שיוציא אותם ממעגל העוני ויאפשר להם להתפרנס מעבודתם.
כל הלווים החזירו את ההלוואה שלקחו ויונוס הלך למנהלי בנקים וניסה לשכנעם להלוות כספים לאותם יזמים מחוסרי אדמה.
הבנקים סירבו להלוות כספים ללא ביטחונות וערבויות, ולכן יונוס הלווה סכומים גדולים יותר מכספו הפרטי ולשם ניהול ההלוואות ייסד את הבנק.
ב-2006 העניק בנק גראמין הלוואות לכ-2.4 מיליון איש בכ-37,000 כפרים והעסיק לשם כך כ-12,500 עובדים ב-1,084 סניפים ברחבי בנגלדש, מתוכם קרוב ל-10,000 במטה הבנק בדאקה.
94% מההלוואות ניתנות לנשים ולמעלה מ-98% מההלוואות משולמות חזרה לבנק על ידי הלווים (שיעור גבוה אף מהשיעור הממוצע בבנקים מערביים "רגילים").
בשנת 2006 גובה ההלוואה הממוצע היה 160 דולר אמריקני.
שיטת המיקרו קרדיט הועתקה ב-58 מדינות נוספות לרבות ארצות הברית, קנדה, צרפת, הולנד ונורווגיה.
על מנת לקבל הלוואה יש ליצור קבוצה של לווים שיערבו האחד לשני דרך התנהלות הבנקאי יושב במשרדו וממתין שלווה פוטנציאלי יגיע אליו הבנקאים יוצאים לשטח לאתר לווים פוטנציאליים
בנוסף לכך, הבנק רואה עצמו כמוביל שינוי חברתי ולכן על כל לווה לקבל על עצמו שש-עשרה התחייבויות.
סעיף 6 כולל התחייבות לפיקוח על הילודה ושמירה על משפחה קטנה
בסעיף 11 מתחייבים לא לתת ולא לבקש מוהר או נדוניה
בסעיף 4 מתחייבים לגדל ירקות במשך כל השנה, לאכול מהם כמה שיותר ולמכור את העודפים
סעיף 9 - חפירת בתי שימוש
סעיף 7 - מתן השכלה לילדים
סעיף 8 - שמירה על סביבה נקיה לעצמם ולילדיהם
אפליה מינית - אחוז הנשים בין עובדי הבנק לא עולה על 10% מכוח העבודה ורובן בתפקידים זוטרים.
בנק אמריקאי ישראלי, או בנק יפת בשמו הראשון, היה בנק ישראלי שפעל משנת 1933 ועד למיזוגו הסופי בבנק הפועלים בשנת 1999.
הבנק נוסד בשנת 1933 על ידי יעקב (הרמן) יפת, בן למשפחת בנקאים יהודים מברלין (ואביו של ארנסט יפת) שעלה לארץ ישראל, בשותפות עם אלפרד פויכטוונגר ורוברט לוי.
לפני שעלה ניהל יפת את בנק יפת-זונדהיימר ושות' בברלין (בנק שנוסד על ידי אביו בפרנקפורט).
הסניף הראשון הוקם ברחביה בירושלים, סניף תל אביב נפתח בשנת 1934, וסניף חיפה בשנת 1949. יעקב יפת נפטר בשנת 1939 ואלפרד פויכטוונגר, היה למנהל הבנק.
אלפרד היה אח של אילזה פויכטוונגר אשתו של יעקב יפת וב-1953 היא מכרה לו את חלקה בבנק.
בשנת 1956 הוטל על הבנק קנס של 100,000 לירות, לאחר שהורשע בעבירות מטבע חוץ.
בשנת 1957 מכר אלפרד פויכטוונגר את הבנק לקבוצת משקיעים זרים בראשות דוד דונסקי וסם דובינר.
ביולי 1969 רכש בנק הפועלים 75% מהבעלות על בנק יפת, והמשיך להפעילו כבנק עצמאי.
בשנת 1975 התאחד בנק יפת עם הנציגות הישראלית של אקסצ'יינג נשיונל בנק אוף שיקגו (Exchange National Bank of Chicago) שהיו לה שני סניפים בישראל (בירושלים ובתל אביב), ליצירת בנק אמריקאי ישראלי.
הסניף הראשי של הבנק בתל אביב שכן בשדרות רוטשילד 11 משנות השלושים עד לסגירתו בשנת 1998. בנין ההנהלה המרכזית של הבנק שכן בשדרות רוטשילד 28, בשנת 2002 מכר בנק הפועלים את הבניין למיקי דורסמן.
ב-1 ביולי 1999 מוזג בנק אמריקאי-ישראלי אל בנק הפועלים וחדל להתקיים כגוף עצמאי או כמותג.
כל 17 סניפי הבנק הפכו לסניפי בנק הפועלים ובהמשך חלקם נסגרו.
בנק אוף אמריקה , תאגיד בנקאות ושירותים פיננסיים אמריקאי רב-לאומי, הוא אחת מחברות ההחזקות הבנקאיות הגדולות ביותר בארצות הברית מבחינת היקף נכסים, והבנק השני בגודלו בארצות הברית לפי שווי שוק.
החברה המבוססת בשארלוט, בקרוליינה הצפונית; משרתת לקוחות ביותר מ-150 מדינות ומקושרת ל-99% מהחברות האמריקאיות המופיעות במדד Fortune 500 ול-83% מהחברות במדד פורצ'ן גלובל 500. החברה שותפה בתאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות (FDIC) והיא מהווה מרכיב של מדד ה-S&P 500 ושל מדד הדאו ג'ונס.
החל משנת 2010, החברה היא החמישית בגודלה בארצות הברית מבחינת פדיון כולל, והשנייה בגודלה מבחינה זאת ללא הכללה של חברות הנפט.
הרכישה של מריל לינץ', שביצע הבנק בשנת 2008, הפכה את בנק אוף אמריקה למנהל ההון הגדול ביותר בעולם, ולשחקן מרכזי בתעשיית בנקאות ההשקעות.
תחילתו של בנק אוף אמריקה בשנת 1904, כאשר אמדאו ג'יאניני הקים את בנק איטליה בסן פרנסיסקו כדי לספק שירות למהגרים אשר נדחו מלקבל שירות בבנקים אחרים.
כאשר אירעה רעידת האדמה הגדולה בסן פרנסיסקו בשנת 1906, ג'יאניני הצליח לחלץ את כל הפיקדונות מבניין הבנק והרחק מהלהבות.
בעוד שיתר הבנקים בסן פרנסיסקו הפכו לחרבות ולא יכלו לספק שירותים בנקאיים, ג'יאניני השתמש בפיקדונות שהציל כדי להתחיל להלוות בתוך ימים ספורים מזמן התרחשות האסון.
בשנת 1928 איחד ג'יאניני את החזקותיו עם בנק אוף אמריקה, לוס אנג'לס, בנק שנוסד ב-1923 כאיחוד של מספר מוסדות בנקאים קטנים בלוס אנג'לס, ובכך יצר את מה שעתיד להפוך למוסד הבנקאות הגדול במדינה.
ב-3 בנובמבר 1930 הוא שינה את שמו של הבנק שייסד לשם בנק אוף אמריקה.
למרות רצונו של ג'יאניני להרחיב את פעילות הבנק אל מרבית מדינות מערב ארצות הברית, החקיקה שעסקה בבנקים בארצות הברית לא אפשרה זאת עד לשנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר נעשה שינוי בחקיקה הפדרלית הבנקאית, וכך לראשונה הרחיב הבנק את פעילותו מעבר לגבולות קליפורניה.
כמו כן, בשנת 1958, לאור התפתחות הטכנולוגיה הציג הבנק לראשונה את כרטיס האשראי בנק אמריקארד, ששינה את שמו ב-1975 לכרטיס המוכר היום בשם ויזה.
תאגיד BankAmerica שהוקם במטרה לשלוט בבנק אוף אמריקה וחברות הבת שלו התרחב מחוץ לקליפורניה בשנת 1983 עם הרכישה של תאגיד סירפיסט בסיאטל, וושינגטון, והחברה בת הבנקאית שהייתה בבעלותו המלאה הבנק הלאומי הראשון של סיאטל.
תאגיד BankAmerica ספג הפסדים כבדים בשנים 1986 ו-1987 בשל סדרה של הלוואות כושלות במדינות העולם השלישי, ובפרט באמריקה הלטינית.
ההפסדים הביאו לצניחה משמעותית במניית BankAmerica, מה שחשף אותו לאפשרות של השתלטות עוינת, אך הבנק התנגד למהלך שכזה, בעיקר באמצעות מכירה של חלק מהחזקותיו.
ב-2004 מיזג הבנק לתוכו את בנק Fleet שפעל בעיקר בבוסטון והערים הצמודות לה במסצ'וסטס.
ב-14 בספטמבר 2008, הכריז בנק אוף אמריקה על רכישת מריל לינץ' בעסקת חילופי מניות שהוערכה ב-50 מיליארד דולר.
מריל לינץ' היה באותה העת במרחק ימים ספורים מקריסה, והרכישה הצליחה להציל את מריל לינץ' מהליך פירוק.
באותה התקופה פורסמה האפשרות שבנק אוף אמריקה ירכוש גם את ליהמן ברדרס, אך היעדר ערבויות ממשלתיות מספקות גרמה לבנק לזנוח אפשרות זו.
כך, ליהמן ברדרס הודיע על הליך פירוק באותו היום ממש בו הודיע בנק אוף אמריקה על רכישת מריל לינץ'.
בעלי המניות משתי החברות אישרו את הרכישה ב-5 בדצמבר 2008, והעסקה נסגרה ב-1 בינואר 2009. ככל שהמשבר הכלכלי נרגע, כך ההפסדים במריל לינץ' פחתו, וחברת הבת סיפקה לבנק אוף אמריקה 3.7 מיליארד מ-4.2 מיליארד שהרוויח הבנק בסוף הרבעון הראשון של 2009, ו-25% מרווחי הבנק ברבעון השלישי של 2009.
בהמשך, אישר בית המשפט הסכם מחודש הכולל קנס בסך 150 מיליון דולר, בעודו טוען כי מדובר בצדק חלקי בלבד.
במהלך שנת 2011, הכריזה החברה על קיצוץ בכוח האדם שלה בהיקף של 36,000 משרות, בשאיפה לחסוך חמישה מיליארד דולר בשנה עד ל-2014.
בנק אתי, אזרחי, אלטרנטיבי או בר-קיימא, הוא הכינוי לבנק המביא בחשבון את ההשפעה החברתית והסביבתית של השקעותיו והלוואותיו.
בנקים אתיים הם חלק מרעיון רחב של אחריות חברתית וסביבתית של המגזר הפיננסי.
רעיון זה עוסק גם בהשקעות אתיות, השקעות אחראיות מבחינה חברתית, אחריות חברתית של תאגידים, וכן לסחר הוגן, צרכנות אתית, חרמות צרכנים וכו'.
בעוד שלמונח כמו סחר הוגן יש הגדרות בינלאומיות מחייבות הרי שלעניין בנקאות אתית אין הגדרות ברורות כאלו, וישנם מספר לא מבוטל של מודלים שונים בצורת הניהול, חלוקת הרווחים והשליטה.
המאפיינים המשותפים לבנקים אתיים הם שקיפות, יעד חברתי או סביבתי לפרויקטים שהם מממנים, השקעות בעלות סיכון נמוך, ומתן הלוואות בתנאים סבירים לשכבות חלשות באוכלוסייה שבדרך כלל אינן זכאיות לאשראי כלל או שתנאי הריבית הניתנים להן גבוהים ביחס ליכולת ההשתכרות.
לבנקים כאלו שולי רווח נמוכים מהמקובל בענף הבנקאות, וחלקם אינם מחלקים דיבידנדים כלל.
בנקים אתיים מבקשים ליעל ולהוזיל את שירותיהם.
הם מתייעלים על ידי החלפת הסניפים המסורתיים - המאוישים - באמצעים טכנולוגיים - תקשורת אינטרנטית, רשתות חברתיות, שירותי טלפון ודואר.
מיקרו אשראי הוא חלק מתחום המיקרו מימון, כלומר אספקת שירותים פיננסיים לאנשים עניים מאוד.
מיקרו אשראי הוא הקצאה של הלוואה קטנה מאוד ליזמים ובעלי עסקים עניים שאינם יכולים בדרך כלל לקבל שירותים בנקאיים.
לאנשים כאלה בדרך כלל אין ערבים, הכנסה יציבה או היסטוריית אשראי, ולכן הם אינם עומדים אפילו בקריטריונים הבסיסיים ביותר לקבלת אשראי בדרכים המסורתיות.
מיקרו מימון כולל, פרט להלוואות, גם אפשרות מיקרו חיסכון, מיקרו ביטוח, וכלים פיננסיים חדשניים אחרים.
למרות שמוסדות של מיקרו אשראי ומיקרו מימון קיימים בצורות שונות כבר מהמאה ה-19, הגל הנוכחי של עניין בתחום החל בשנות ה-70 של המאה ה-20, בפרויקטים של הארגון ACCION ושל בנק גרמין של מוחמד יונוס בארצות מתפתחות.
בראשית דרכו הוא זכה לזלזול מצד רוב הגורמים בארגוני הפיתוח הגדולים, שלא האמינו ביכולתם ומחויבותם של המיקרו לווים לעמוד בהתחייבויותיהם.
כיום הוא נחשב לאמצעי חשוב במאבק בעוני העולמי, והוא מאפשר לאנשים עניים מאוד ליזום צורות של תעסוקה עצמית, ליצור הכנסות, ולעיתים קרובות לחסוך ולצאת ממעגל העוני.
הצמיחה בהכנסה הפנויה בתורה מביאה לצמיחה כוללת של המשק במדינות אלה.
האו"ם הכריז על שנת 2005 כ"שנת המיקרו אשראי הבינלאומית", ומוחמד יונוס זכה בפרס נובל לשלום בשנת 2006. בשל ההצלחה של מיקרו אשראי, החל עניין בתחום גם בתוך תעשיית הבנקאות המסורתית, כאמצעי לצמיחה עתידית בכלכלות המתפתחות.
בנקים מסורתיים בישראל הקימו בתוכם מערכים של "בנקאות חברתית".
בשנת 2021 נפתח הבנק החברתי הראשון בישראל- אגודת האשראי אופק.
בשנת 2010 אתר המיקרו הלוואות KIVA החל לפעול בישראל.
בנק דרום סודאן הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של הרפובליקה של דרום סודאן.
הוא הוקם ביולי 2011 על ידי צו נשיאותי והחליף את "הבנק של דרום סודאן" (שהיה סניף של בנק סודאן) שהיווה את הבנק המרכזי של דרום סודאן בין השנים 2005-2011. הבנק שייך לממשלת דרום סודאן והוא היחידי שהוסמך מבחינה חוקתית להנפיק שטרות ומטבעות של לירה דרום סודאנית.
הסניף הראשי של הבנק ממוקם בעיר הבירה, ג'ובה, וקיימים לו עוד שני סניפים בערים ואו ומלקאל.
התפיקים העיקריים של הבנק המרכזי של דרום סודאן הם:
לתפקד כבנק מרכזי בדרום סודאן.
לייסד ולפקח על השירות הבנקאי בדרום סודאן כולל הנפקת רישיונות למוסדות פיננסיים לפי כל החוקים והתקנות.
בראש הבנק עומד נגיד שאחראי לנהל את המערכת הבנקאית בדרום סודאן לפי כל החוקים, התקנות ובהתאם למדיניות.
לפעול כבנק של ממשלת דרום סודאן, כיועץ ונציג לכל עניין כספי ופיננסי.
לפקח על כל הבנקים המסחריים שפועלים בדרום סודאן.
בנק ארץ ישראל בריטניה בע"מ היה בנק ישראלי, חברה בת של בנק בריטי, שניהם בשליטתה של משפחת ויליאמס, שבראשה עמד נחום זאב ויליאמס, יהודי בריטי ונדבן ידוע, חמיו של מנכ"ל הבנק, יהושע בן-ציון.
בחודש יולי 1974 התמוטט הבנק, ונכנס להליך ממושך של פירוק.
מנכ"ל הבנק, יהושע בן-ציון, הועמד לדין ונידון לעונש כולל של 12 שנות מאסר וקנס של 25 מיליון לירות ישראליות.
הבנק נוסד בארץ ישראל בשנת 1930 ביוזמת התאחדות עולי פולין, בשם "בנק העולים ארץ ישראל פולניה", והחל לפעול בתחילת 1931. בשנת 1937 נרכש הבנק על ידי נחום זאב ויליאמס.
בשנת 1945 שונה שם הבנק ל"בנק ארץ ישראל בריטי", ולאחר מכן שונה פעם נוספת ל"בנק ארץ ישראל בריטניה".
קבוצת ויליאמס כללה השקעות נוספות בישראל, בתחומים שונים - ביטוח, בנייה, יקב ועוד.
בשנת 1954 מונה יהושע בן-ציון למנכ"ל הבנק.
הבנק גדל בהדרגה, והפך לבנק הרביעי בגודלו בישראל.
בשנת 1963 הציע מנכ"ל הבנק, יהושע בן-ציון, לנתן גוטווירט, איש עסקים יהודי מבלגיה, להשקיע 100,000 דולר בפיתוח אדמות אשדוד.
עסקה זו הגיעה לדיון בבית המשפט העליון, שמתח ביקורת חריפה על התנהלות הבנק בעסקה, ופסק שעל הבנק להחזיר למשקיע את השקעתו בצירוף הוצאות משפט.
בשנת 1969, עם התערערות מצבו של הבנק, מונה דוד הרשקוביץ כמנכ"ל משותף, לצדו של בן-ציון, וכעבור חודשים אחדים מונה דוד פרידמן כמנכ"ל משותף שלישי.
תחילת הסתבכותו של הבנק מתוארת בפסק הדין שבו הורשע בן-ציון:
במסגרת פעולותיו העניק הבנק המקומי הלוואות לתאגידי הקבוצה במשך שנים, ומשנוכח המפקח על הבנקים כי ליתרות חובה בעשרות מיליונים לירות של חברות הקונצרן אין לבנק ביטחונות מספיקים - הוא הגיע עם הבנק להסכמים עוד בסוף 1968 ושוב בדצמבר 1970...
שעיקר מטרתם איסור הגדלת האובליגו לאחד הגופים של קבוצת ויליאמס או של תאגיד בשליטת בני משפחת ויליאמס...
באמצעות הבנק ערכה קבוצת ויליאמס עסקות עתידיות בשוק הסחורות, בהיקף גדול מאוד.
למימון עסקאות אלה קיבלה קבוצת ויליאמס מ"בנק ארץ ישראל בריטניה", בשנים 1972–1973, הלוואות בסך 47 מיליון דולר, חרף ההסכמים המפורשים של הבנק עם המפקח על הבנקים.
ההלוואות ניתנו בדרכים שנועדו לעקוף את הנחיותיו של המפקח על הבנקים, והן לא נפרעו.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הורע מצבו של הבנק, ונעשו ניסיונות למכור אותו לבנק המזרחי ולבנק לאומי.
ב-9 ביולי 1974 השתלט בנק ישראל על "בנק ארץ ישראל בריטניה".
עם השתלטותו על הבנק פרסם בנק ישראל הודעה על ההסדרים לתשלום הפיקדונות בבנק למפקידיהם, ולפיה ישולמו בהדרגה כל סכומי הפיקדונות.
לבנק מונה מנהל מורשה, חנוך פינקלשטיין מבנק לאומי, ונעשו ניסיונות למכירתו.
משכשלו ניסיונות אלה נכנס הבנק להליך ממושך של פירוק.
חברת הביטוח "צור", שהייתה בבעלות הבנק, נמכרה לחברת "הסנה", באוגוסט 1974.
למפרק הבנק מונה יוסף מילוא, ולאחר פטירתו הועבר התפקיד לכונס הנכסים הרשמי.
למפרק הוגשו תביעות חוב בסכום כולל של כ-250 מיליון דולר, מתוכן אושרו תביעות ב-132 מיליון דולר.
הנושה העיקרי היה בנק ישראל, בעקבות הסכומים ששילם לבעלי הפיקדונות בבנק.
הנושים קיבלו 57% מהסכומים שתבעו.
בדצמבר 2006 הודיע משרד המשפטים שהסתיימו הליכי הפירוק של בנק ארץ-ישראל בריטניה.
בעקבות התמוטטות הבנק הוקמה ועדה, שנתבקשה לבחון את הנסיבות שהביאו להתמוטטות ואת הצעדים שיש לנקוט בתחום הפיקוח על הבנק לשם מניעת הישנות מקרים כאלה.
בוועדה היו חברים היועץ המשפטי לממשלה מאיר שמגר, החשב הכללי חיים שטסל, ראש מחלקת המחקר בבנק ישראל ד"ר צבי זוסמן והמשנה ליועץ המשפטי לממשלה מאיר גבאי.
הוועדה הגישה את הדו"ח שלה בחודש מאי 1975, ובו נמתחה ביקורת על תפקודו של בנק ישראל בתקופה שקדמה להתמוטטות הבנק.
מנכ"ל הבנק, יהושע בן-ציון, הועמד לדין והורשע בעבירות של גנבה על ידי מנהל, מרמה ורישומים כוזבים, וכן בעבירה על חוק הבנקאות ועל תקנות ההגנה (כספים), ונידון לעונש כולל של 12 שנות מאסר וקנס של 25 מיליון לירות ישראליות.
הוא ריצה רק כשלוש שנות מאסר, לאחר שקיבל חנינה מנשיא המדינה, אפרים קציר, עקב מצב בריאותו.
בעקבות ניסיונה של המדינה לגבות מבן-ציון את הקנס שהוטל עליו, ניסיון שלא צלח, הוכרז בן-ציון כפושט רגל ב-20 בדצמבר 1976.
נגיד בנק ישראל בעת קריסתו של בנק ארץ ישראל בריטניה היה משה זנבר, והמפקח על הבנקים היה ד"ר מאיר חת.
חת הגיש את התפטרותו לנגיד זמן קצר לאחר קריסת הבנק, אך הנגיד דחה את התפטרותו.
בסופו של דבר פרש חת מבנק ישראל בסוף אפריל 1975. חת המשיך למלא תפקידים בכירים בענף הבנקאות, ובהם יו"ר בנק לאומי.
על בנק ישראל ועל הנגיד, משה זנבר, נמתחה ביקורת חריפה, אך זנבר המשיך בכהונתו עד לתום חמש השנים שנקצבו לה מלכתחילה.
בנק אינטרנטי או "בנק ישיר", הוא בנק המקיים את התקשורת עם לקוחותיו בעיקר באמצעות האינטרנט והטלפון.
לחלק מהבנקים האינטרנטיים יש גם סניפים פיזיים אך מספרם קטן בהרבה ביחס לבנקים רגילים.
בנק אינטרנטי מתאפיין בהוצאות תפעול נמוכות יותר שמאפשרות לו להעניק תנאים טובים יותר ללקוחותיו.
יתרונו העיקרי של הבנק האינטרנטי הוא בעלויות התפעול הנמוכות – הוצאות נמוכות בהרבה על מבנים וכוח אדם.
מתוך כך הוא יכול להציע שירותי בנקאות כמו הלוואות, פיקדונות, חשבונות עו"ש ופעולות שונות בחשבון במחירים נמוכים יותר.
חסרונו של הבנק האינטרנטי הוא בהיעדר הקשר פנים אל פנים בין עובדי הבנק ובין הלקוחות.
לקשר זה חשיבות בתחושת השייכות והאמון של הלקוח וגם ביכולת הבנק להעריך את סיכוני האשראי בהלוואה ללקוח.
הבנק הראשון שהציע בנקאות ישירה באמצעות הטלפון וללא סניפים היה "First Direct" הבריטי באוקטובר 1989. בתוך שנתיים שירת הבנק כ-100,000 לקוחות ובתוך חמש שנים הגיע לאיזון כלכלי תוך שהוא משרת מעל חצי מיליון לקוחות.
כיום משרת הבנק מעל מיליון לקוחות.
בנקים בולטים נוספים בתחום הבנקאות האינטרנטית הם ING Direct (שבהמשך שינה את שמו ל-Capital One) הבנקים Discover Bank ו-Ally Bank שפועלים באמריקה הצפונית ו-Rabodirect מקבוצת Rabobank שפועל באירלנד, אוסטרליה, גרמניה וניו זילנד, N26, Starling bank ו-Monzo הבריטים, Nubank מברזיל ו-Bunq ההולנדי.
מגפת הקורונה העצימה את כניסתם של הבנקים האינטרנטיים למגרש התחרותי, כאשר הסגרים שהוטלו במדינות ברחבי העולם הקשו על הלקוחות להגיע לסניפי הבנק והגבירו את הצורך בפתרונות אינטרנטיים.
"הבנק הישיר הראשון" הוקם על ידי בנק לאומי ב-1994 כבנק ישיר (למעשה סניף של בנק לאומי).
ב-2001 הושק אתר האינטרנט של הבנק ועיקר פעילותו התבצעה בערוץ זה.
הבנק הגיע לרווחיות תוך 3 שנים ול-100 אלף לקוחות תוך קצת יותר מ-5 שנים אך בשלב זה ירדה מאוד הנוכחות התקשורתית שלו והוא הפסיק להתרחב.
משנת 2007 פועלת קבוצת יזמים בראשות שלמה פיוטרקובסקי, מנכ"ל הבנק הבינלאומי הראשון לשעבר, להקמת בנק אינטרנטי והיא עובדת עם הרגולטורים השונים להסרה הדרגתית של החסמים הרלוונטיים.
במסגרת דו"ח הוועדה להגברת התחרותיות בין הבנקים ממליצה הוועדה להקים בנק אינטרנטי ולדו"ח אף מצורף תהליך ההקמה מול הפיקוח על הבנקים.
ב-2017 הבנק הדיגיטלי Pepper הוקם על ידי בנק לאומי כבנק ישיר.
בשנת 2019 אישר בנק ישראל את הקמת "הבנק הדיגיטלי הראשון" (לימים ONE ZERO) על ידי מריוס נכט ואמנון שעשוע.
בשנת 2022 אישר בנק ישראל את הקמת "בנק אש ישראל" על ידי ניר צוק, יובל אלוני, אלכס ליברנט ואלון שיין.
בנק אֶלֶרן (Ellern) היה בנק מסחרי ישראלי שנוסד בשנת 1934 על ידי הבנקאי הרמן אלרן מעולי גרמניה, ופעל עד שנת 1967, אז השתלט בנק ישראל על עסקיו, כתוצאה מעסקת מכירה כושלת שלו, ופעילתו נרכשה אחר כך על ידי בנק לאומי.
בנק אלרן נוסד בשנת 1933 בארץ ישראל המנדטורית על ידי הרמן אלרן, שאביו איגנץ אלרן (Ignaz Ellern) ייסד בנק בקרלסרוהה שב ב-1881. ואמו קלרה הייתה ממשפחת הבנקאים פוֹיכְטְוַונגֶר.
הבנק נוסד בימי העלייה החמישית, במקביל להקמתם של עוד שני בנקים בידי עולי גרמניה - בנק פויכטוונגר ובנק יפת.
בין בעלי ומנהלי בנקים אלו היו גם קשרי משפחה.
הרמן אלרן ירש את הבנק של אביו (שנפטר ב-1917) בגיל 26 והפך ב-1919 לשותף מלא בבנק עם גיסו עמנואל פורכטהיימר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, החליט אלרן לעלות לארץ ישראל.
תחילה ביקש אישור משלטונות גרמניה להקים את הבנק כסניף של הבנק בגרמניה, אך הבקשה נדחתה.
את הבנק בגרמניה המשיך לנהל גיסו של הרמן עמנואל פורכהיימר, עד שהוחרם על ידי הנאצים ב-1938.
הסניף הראשון של בנק אלרן נפתח ב־25 בדצמבר 1933 בשדרות רוטשילד 7 בתל אביב.
בשנת 1935 עבר למבנה מרווח יותר בשדרות רוטשילד 3, שהיה לסניף הראשי של הבנק, ובחיפה נפתח סניף במרכז המסחרי החדש.
בהמשך נפתח סניף בירושלים בבניין ג'נרלי.
בשנת 1945 נפתח סניף של הבנק בנתניה ובשנת 1951 נפתח סניף ברמת גן.
הבנק היה שותף לבניית בית מעריב, שב-1957 פתח בו גם סניף גדול.
בשנת 1965 נפתח סניף של הבנק בכפר המכביה.
בשנת 1966 נפתח סניף, בבניין חדש שהוקם לצורך כך, בהדר הכרמל.
הרמן אלרן שימש מנכ"ל הבנק לצד דוד זיגפריד ברין.
ב-1940 הצטרף לבנק בן-דודו קרל אלרן.
בפברואר 1966 פרש דוד זיגפריד ברין מניהול הבנק ובמקמו מונה אלחנן היימן⁩.
בנוסף מנו עוזיאל אלרן (בנו של הרמן אלרן) וחתנו ד"ר אליהו מני כמנהלים חברי הדירקטוריון.
לקוחות הבנק היו בעיקר עולים מגרמניה בני המעמד הבינוני, שמהם גייס פיקדונות והם הפקידו אצלו את הפיצויים שקיבלו במסגרת הסכם השילומים; אך הוא עסק בעיקר בגיוס הון לחברות ועסקים בבורסה, סחר בניירות ערך ומימון.
חתנו של הרמן אלרן, עורך הדין ברוך גרוס, תיאר את אופי הבנק: "בנק אלרן היה בנק מסחרי לפי מיטב המסורת של Merchant Banker.
הוא לא שאף לקבל חשבונות עממיים אלא עסקיו היו מופנים לתעשיה, להשקעות ולמסחר ואלה שעסקו בכך היו לקוחותיו.
הייתה לבנק מומחיות מיוחדת בניירות ערך ישראלים וזרים".
ביוני 1966 נחתם הסכם על מכירת הבנק לבעלים של בנק פוֹיכְטְוַונגֶר יוסף אפשטיין.
המטרה המוצהרת הייתה למזג את הבנקים ולהיות לבנק הרביעי בגודלו בישראל, אולם באותה תקופה היה בנק פויכטוונגר על סף פשיטת רגל והמטרה הייתה, על פי ההערכות, לנסות לייצב את הבנק בעזרת מימון מבנק אלרן.
ביצוע העסקה נתקל בקשיים על רקע חילוקי דעות לגבי תהליך העברת הבעלות, ובנק פויכטוונגר פנה לבית המשפט במטרה לכפות את המכירה.
לאחר מספר חודשים ודיונים בבית המשפט הושגו הסכמות סופיות על ההעברה.
זמן קצר אחר כך, בינואר 1967, כאשר התבררו ממדי החובות של בנק פויכטוונגר, בנק ישראל לקח על עצמו את ניהול הבנק והציבור הוזהר גם לגבי היציבות של בנק אלרן, אף שהבנק היה יציב.
הפרסום הביא לבריחה של לקוחות ופגיעה קשה בבנק.
בנק אלרן הוצע למכירה במכרז.
תחילה היה נראה ששני המועמדים העיקריים לרכישת הבנק הם בנק התעשייה ובנק הפועלים, לאחר מכן עלה שמו של בן דונקלמן כמי שעומד לרכוש את הבנק, אך לבסוף נמכרה פעילות בנק אלרן לבנק לאומי, והוא החל לממש את הנדל"ן שהיה ברשות הבנק.
שלושה סניפים נרכשו בידי הבנק לחרושת ולמסחר וכן נמכר סניף אחד לבנק ברקליס.
הבנק עצמו הועבר לפירוק מרצון שנמשך עד תחילת שנות ה-80.
במשפט של מנהלי בנק פויכטוונגר קבע בית המשפט המחוזי שעצם רכישת בנק אלרן לא הייתה עבירה, אולם קביעה זאת נהפכה על ידי בית המשפט העליון, שקבע עם זאת שהמוכרים של בנק אלרן לא היו מודעים למצב של בנק פויכטוונגר ולא עברו כל עבירה.
עם זאת ב-1972 מפרק הבנק הגיש תביעה נגד בני משפחת אלרן, בטענה ששיתפו פעולה עם יוסף אפשטיין בעת שרכש מהם את הבנק, כך שקיבלו לרשותם הפרטית מנכסי הבנק.
התביעה הסתיימה בפשרה שנתיים אחר כך.
בינואר 1935 רכש בנק אלרן את בית שמואל טאג'יר בשדרות רוטשילד 3, שהיה המבנה הראשון בן שתי קומות שהוקם באחוזת בית, והפך אותו למטה הבנק.
ב-21 מאי 1935 התקיים טקס חנוכת בית בנק אלרן.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נהרס המבנה ושטחו נכלל ברחבה הגדולה שהוקמה בחזית מגדל פסגות.
הרחבה והחניון הציבורי הוקמו על ידי חברת אפריקה ישראל כמטלה ציבורית בתמורה לזכויות בנייה נוספות.
בשנת 1952 הקים הבנק, עם שותפים מבריטניה וארצות הברית חברת בת - "אלרן השקעות", שהשקיעה את הונה בניירות ערך (בעיקר מניות ואגרות ערך של חברות שונות) ובנדל"ן.
ב-1963 הנפקו מניות החברה ב.
בשנות ה-60 כבר ייצרה רווחים משמעותיים וחילקה דיבידנד נדיב.
בדצמבר 1960 הוקמה חברת השקעות נוספות - "אלגר להשקעות" (כחברת בת של "אלרן השקעות"), שעסקה בהשקעה בחברות תעשייתיות, בין השאר השקיעה ב"חברה הישראלית לקופסאות פח" (לימים קניאל תעשיות) ו"מפעלי גומי מאוחדים".
לאחר מכירת הבנק, הרמן אלרן, שהיה אז כבר בן 75, שמר את השליטה בשתי חברות ההשקעה, ועסקיהן המשיכו לשגשג תחת ניהולו.
בספטמבר 1993 מכרו יורשיו את השליטה בחברות לקבוצת הביטוח מגדל, ושמם שונה ל"אלרן-מגדל" ו"אלגר-מגדל".
בקיץ 2000 בני משפחת דנקנר, רכשו את השליטה בהן, במטרה להפוך אותן לקבוצת השקעות בהייטק, תקשורת ונדל"ן.
חודש אחר כך מכרו כ-6% ממניות "אלרן-מגדל" לבנק ההשקעות האמריקאי מריל לינץ'.
אחר כך שונה שוב שם החברות מ"אלרן-מגדל" ל"אלרן השקעות" ו"אלגר-מגדל" ל"אלרן החזקות".
"אלרן תשתיות" הייתה שותפה בקבוצה שזכתה במכרז להקמת מתקן התפלה אשקלון.
לצורך הרחבת פעילותה גייסה החברה הון באמצעות הנפקות של איגרות חוב.
באמצעות "אלרן נדל"ן" וחברות נוספות שבבעלותה נכנסה "אלרן השקעות" להשקעות נרחבות במזרח אירופה, בפרויקטים של נדל"ן, קמעונאות ותקשורת; כולל: פרויקטים של מלונאות, משרדים, מגורים ומסחר בפולין; הקימה רשת בתי מרקחת ברומניה.
ומיזם לטלוויזיה רב-ערוצית באמצעות לווין.
בסוף 2005 הקימה "אלרן נדל"ן" חברת בת בשם "אטלס נכסים" אליה הועברה חלק מפעילות הנדל"ן שלה במזרח אירופה, בפברואר 2006 הונפקה החברה בבורסת AIM בלונדון, ובפברואר 2008, השלימה רישום כפול גם בבורסת ורשה.
במקביל הכניסה משקיעים נוספים לעסקי הנדל"ן, בהם: קרן מרקסטון קפיטל גרופ, איזי שרצקי, ואחר כך נועם לניר באמצעות חברת "ליוורמור השקעות".
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 החלה החברה לצבור הפסדים כבדים בעסקי הנדל"ן, בנוסף רשת בתי מרקחת וחברת הטלוויזיה בלוויין ברומניה צברו הפסדים ונסגרו.
עם זאת, למרות המשבר נכנסה לפעילות ברוסיה, שם ההלה בהקמת מגדל משרדים במוסקבה.
בדצמבר 2008 רואי החשבון של החברה הוסיפה אזהרת הערת עסק חי לדוחות כספיים שלה.
בסוף 2009, לאחר שלא יכלה לעמוד בפירעון איגרות החוב שלה, "אלרן השקעות" נכנסה להסדר חוב.
בנק אשראי היה בנק קואופרטיבי ארץ-ישראלי שפעל כאגודה שיתופית והתקיים בין השנים 1922–1944.
בנק אשראי חברה הדדית בע"מ נוסדה ב-1922 על ידי יחיאל רבינוביץ'.
בראש מוסדות הבנק עמדו ישראל רוקח כיושב ראש מועצת הבנק ומשה גרידינגר כיושב ראש ההנהלה.
מאיר דיזנגוף היה בין מייסדי הבנק, נשא בתואר יושב ראש כבוד ופעילות הבנק התנהלה במשך תקופה מביתו הפרטי.
קרן ההלוואות של הבנק נקראה לימים קרן דיזנגוף.
הבנק הוקם על בסיס עקרונות הבנקים ההדדיים שנפוצו בבית המועצות, על כך נכתב: "עממיות זו משכה אל הבנק חברים לרוב ובמשך הזמן התפתח ממוסד קואופרטיבי זעיר לבנק גדול ומסועף בעסקיו, הן בענייני חסכון ואשראי והן ביזמה ועזרה - למפעלי בנין ויצירה בקנה מידה גדול.
נתן שרות בנקאי ועזרה ארגונית למפעלי דלת העם ולמפעלים ציבוריים ותרבותיים".
במסגרת זו הקצה הבנק מסגרות אשראי לרבות מתוכניות הפיתוח העירוניות של תל אביב בשנות העשרים והשלושים, לרבות שיכוני "יעקב" ו"שלמה", הקמת "שכונת העם" ופיתוח שיכוני הפקידים והמורים.
יחד עם פנחס רוטנברג הוביל הבנק את מימון ועדת הסיוע לתעשייה, וב-1932 היה הבנק שותף בהקמתה של החברה הארץ-ישראלית לביטוח כללי.
בנק אשראי רכש מגרש גדול בפינת הרחובות לילינבלום ונחלת בנימין, שעליו עמדו בתי החלומות של פיינגולד, בעקבות פשיטת הרגל של שלמה פיינגולד ב-1930. הבתים נהרסו ובשנים 1936–1937 הוקם ביתו החדש של הבנק.
הבניין, ב, תוכנן על יד האדריכל דב קוצ'ינסקי.
בתקופת המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, בשנים 36–1935, והמשבר הכלכלי האזורי עם עליית הביקוש למשיכת חשבונות, הבנק עמד בפני קשיים רבים והסתייע בתמיכה כלכלית שסיפק עבורו בנק ברקליס.
שלוש שנים לאחר מכן, לקראת ראשיתה של מלחמת העולם השנייה ב-1939, שוב עמד הבנק בפני בעיה דומה אך נותר ללא תמיכה של מוסד חיצוני ונאלץ לעמוד בפני פירוק.
בדצמבר 1939 קיבלו מוסדות הבנק החלטה במסגרתה לא יפורק אך יקפיא את פעילותו לתקופה של ארבע שנים להסדר חובות מול הנושים.
מבנה הבנק נרכש על ידי חברת סולל בונה, קרקעות בבעלותו נרכשו על ידי חברות מסחריות והחובות הפרטיים ללקוחות צומצמו בהדרגה.
ב-1944 סיים הבנק את פעילותו.
בנק בני ברק ובשמו המלא הבנק לחקלאות ולתעשייה בני ברק היה בנק קואופרטיבי ארץ-ישראלי שפעל כאגודה שיתופית והתקיים בין השנים 1936-1925.
בנק בני ברק אגודה שיתופית בע"מ נוסד ב-1925 על ידי ועד המושבה של בני ברק ומייסדי המושבה בראשות יצחק גרשטנקורן, בדומה לקופות הלוואה וחסכון שנוסדו אז במושבות ברחבי ארץ ישראל.
גרשטנקורן תיאר את הסיבות להקמתו בזכרונותיו: "בתחילת החורף תרפ"ה ראינו צורך דחוף להקים מוסד כספי, שישמש לנו מכשיר למימון, הן למפעלי יחידים והן למפעלי הציבור.
ועד המושבה היה זקוק לסכומים גדולים לצורכי היישוב בימים הראשונים, והיחיד אף הוא לא היה לו אל מי לפנות להלוואה.
ננעלו בפניו דלתות הבנקים בתל אביב, שהרי הבנקים בכלל לא היו רוחשים אמון ביותר לעולים ולמתיישבים חדשים, ועל אחת כמה וכמה למתיישבי בני ברק ...
יהודי בני ברק לא הוכשרו בעיניהם כראויים לכך".
נציגי החברים הורשאים של אגודת בית ונחלה מחו נגד הקמת הבנק והודיעו שאינם אחראיים לפעולותיה.
עם הקמתו של הבנק יצא גרשטנקורן לפולין במסע לגיוס הון מקרב חברי אגודת "בית ונחלה" שהיו ממייסדי המושבה בארץ ישראל.
כן אסף גרשטנקורן השקעות בבנק בביקור באמריקה.
המסעות של גרשטנקורן הוכתרו בהצלחה ובנק בני התרחב מעבר לקופה הלוואה וחסכון רגילה.
האגודה היוותה המוסד הכספי העיקרי של מושבת בני ברק בשנותיה הראשונות לצורכים ציבוריים ופרטיים כאחד.
בין השאר היא מימנה הקמת תשתיות מים זורמים, בתי חרושת ורכישת קרקעות ובתים.
בסוף 1928 דווח ש-65% ממניות הבנק נמכרו באמריקה, 10% בפולין והשאר בארץ ישראל.
בסוף 1927 תרם הבנק מרווחיו לקרן קיימת לישראל, לקרן היסוד ולבניין בית הכנסת הגדול של בני ברק.
כן השתתף הבנק של תרומת מיל לקרן הקיימת על כל הלוואה של הבנק.
הבנק נוסד בבני ברק אך כעבור כחצי שנה ראשונה של פעילות עבר הסניף המרכזי לתל אביב וד"ר זליג סוסקין החל לשמש יושב ראש ההנהלה.
אולם המעבר לא הביא איתו לגיוס הון חדש ולגידול בהכנסות וכעבור כחצי שנה התפטר סוסקין והבנק חזר לפעול מבני ברק.
בהמשך ניהל את הבנק חיים דוד אוירבך.
בשנת 1929 הוחל בבניית בית לבנק במרכז בני ברק והבנק נכנס למשכנו במחצית הראשונה של 1930.
ב-1928 גרשטנקורן יצא למסע גיוס כספים בארצות הברית ולהקמת משרד להפצת מניות הבנק בוושינגטון הבירה.
במסע גיוס הון זה הוצבה מטרה למכירת מניות בשווי מיליון דולר אך התוצאות היו דלות ביותר עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי של 1929.
בשנת 1931 התברר שהבנק נמצא בגרעון גדול.
החברה שהקימה את בני ברק הייתה בקשיים ולא עמדה במחויבותה לפרוע את הלוואותיה שקיבלה מהבנק.
גם ההלוואה שניתנה לבית חרושת ברקאי נחשבה לאבודה.