tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך החודשים שלאחר מכן ניהלו ראש ממשלת איטליה אנטוניו סלנדרה ושר החוץ שלה, סידני סונינו, משא ומתן חשאי עם מדינות ההסכמה, שהגיע לקיצו עם חתימת ברית לונדון.
הברית, שנחתמה ב-26 באפריל 1915 בין איטליה לבין בריטניה, צרפת ורוסיה, הבטיחה לאיטלקים לאחר הניצחון נתחים מהאימפריה האוסטרו-הונגרית וחלק מן המושבות הגרמניות באסיה ובאפריקה, בתנאי שאיטליה תכריז מלחמה על אוסטרו-הונגריה בתוך חודש.
כעת היה על סלנדרה להביא את ההחלטה על כניסה למלחמה בפני הפרלמנט.
חלק גדול של האוכלוסייה – קתולים, סוציאליסטים ואחרים, דגלו בנייטרליות אבל התנועה הלאומנית דרשה התערבות מידית.
לאחר הפגנות גדולות של מצדדי המלחמה הכריזה איטליה ב-23 במאי 1915, מלחמה על אוסטריה.
ב-26 במאי 1916 הכריזה איטליה מלחמה גם על גרמניה.
הכניסה למלחמה לוותה בהתלהבות לאומנית ובקריאות מיליטריסטיות, כמו זו של המשורר גבריאלה ד'אנונציו, לפיהן על הלטינים (איטליה וצרפת) לשבור, לרסק ולהשמיד את ה"הונים" (הגרמנים והאוסטרים) ולהטביע אותם בנהרות של דם.
מפקד הצבא האוסטרו-הונגרי, קונרד פון הצנדורף, החל לתכנן מתקפה גדולה נגד האיטלקים אותה כינה בשם "משלחת עונשין" (Strafexpedition), כדי להעניש את איטליה, בעלת הברית לשעבר, על בגידתה.
הצנדורף תכנן מתקפה גדולה באזור טרנטינו, משם עתיד היה הצבא האוסטרו-הונגרי להתקדם לעבר עמק הפו ולסגור על הצבא האיטלקי הערוך בעמק (כיום סוצ'ה בסלובניה).
בצורה כזאת הוא תכנן להוציא את איטליה מהמלחמה במתקפה אחת.
הצנדורף ביקש מעמיתו הגרמני, גנרל אריך פון פאלקנהיין, שיאפשר לו להעביר כוחות אוסטרו-הונגריים מחזית גליציה לטירול ולהחליפם בכוחות גרמניים, אבל פלקנהיין סירב היות שבאותה תקופה לא הייתה גרמניה עדיין במלחמה עם איטליה.
אי לכך, הצנדורף החליט לבצע את המתקפה בעצמו – הוא ריכז כוח גדול של 300 גדודים ו-2,000 תותחים.
בכל קרבות האיזונצו פיקד על הצבא האוסטרו-הונגרי הגנרל סבטוזר בורוייביץ'.
מנגד, קיבל הרמטכ"ל האיטלקי, לואיג'י קאדורנה, דו"חות מודיעין על ההתקפה האוסטרו-הונגרית ופקד על מפקד הארמייה הראשונה, רוברטו ברוזטי, לנקוט מיד קו הגנה, אך האחרון התעלם מכך ובחר לפתוח בהתקפות מקומיות מעמק האיזונצו ולהתקדם משם לעבר ליובליאנה וטריאסטה.
האוסטרים נהנו מיתרון טופוגרפי, והאיטלקים לא הצליחו לפרוץ את קו החזית.
מיוני 1915 עד ספטמבר 1917 נערכו אחד-עשר קרבות על האיזונצו שגבו מהאיטלקים כ-150,000 הרוגים, וההישג היחידי היה כיבוש העיר גוריציה בקרב השישי על האיזונצו באוגוסט 1916. עם זאת הדיווחים שהועברו על ידי קאדורנה לעורף (הן למלך והן לציבור) סיפרו רק על הצלחות וניצחונות.
ב-15 במאי 1916 פתחו האוסטרו-הונגרים בהפגזה ארטלירית גדולה ומיד לאחריה החלה הסתערות של חיל הרגלים לאורך חזית של 50 ק"מ.
ב-29 במאי 1916 כבשו האוסטרו-הונגרים את אסיאגו והתקרבו לעיירת המחוז ויצ'נצה, כעת כל הצבא האיטלקי עמד לפני כיתור.
קאדורנה התעשת ברגע האחרון, והודות למערכת מסילות ברזל טובה, הצליח לשנע כוחות מחזית איזונצו לחזית טרנטינו ולעצור את התקדמות האוסטרו-הונגרים.
ב-4 ביוני 1916 פתחה האימפריה הרוסית בהתקפה בגליציה, והצנדורף נאלץ להפסיק את המתקפה באיטליה ולהעביר כוחות נגד הרוסים.
ב-10 ביוני 1916 נסתיים קרב אסיאגו והאיטלקים הצליחו להחזיר את החזית לגבולות שלפני הקרב.
לאוסטרו-הונגרים היו בקרב 15,000 הרוגים, 75,000 פצועים ו-15,000 שבויים ונעדרים.
אולם בעקבות המתקפה האוסטרית המוצלחת אולצה ממשלתו של סלנדרה להגיש את התפטרותה למלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי ובמקומו נכנס לתפקיד פאולו בוזלי.
הקרב האחד עשר על האיזונצו הסתיים ב-12 בספטמבר 1917 ללא הישג משמעותי, עם 20,000 הרוגים איטלקים ו-30,000 חיילים אוסטרו-הונגרים.
החיילים האיטלקים היו מותשים והמשמעת הצבאית התקיימה על פי הוראותיו החמורות של קאדורנה שכללו הדחות מפקדים והוצאות להורג של מאות חיילים שנאשמו בעריקה.
לאחר הקרב האחד-עשר על האיזונצו החליטו הגרמנים להתערב ולהביא לשינוי בחזית זו.
לקאדורנה נודע על הכוח הגרמני באזור על ידי סיורי אוויר וחקירת עריקים.
הוא הזהיר את המפקד האיטלקי באזור, גנרל לואיג'י קאפלו, והורה לו לנקוט בפעולות הגנתיות נגד המתקפה הקרבה אך הוא התעלם מכך.
הקרב החל ב-24 באוקטובר 1917 בשעה 02:00 בהפגזה ארטילרית מלווה בהתקפת גזים ומסך עשן.
הפריצה הגדולה הייתה באזור קפורטו.
הכוחות האיטלקים הצליחו לעמוד בפני התקפות האוסטרים משני צדיו של פון בלוב, אבל תוך זמן קצר החלה מנוסת בהלה של הצבא האיטלקי.
קאדורנה לא ראה היטב את תמונת הקרב ואסר על קאפלו לסגת.
רק ב-30 באוקטובר 1917 נתן קאדורנה רשות לסגת, אבל היה זה מאוחר מדי.
בגלל התארכות קווי האספקה של האוסטרו-גרמנים הואטה ההתקדמות שלהם וקאדורנה ניצל זאת כדי לבנות במהירות קו הגנה לאורך הנהר פיאווה כ-30 ק"מ מצפון לוונציה לאחר נסיגה של יותר מ-100 ק"מ.
כן נלקחו שלל כמויות עצומות של נשק ותחמושת.
עקב המפלה נאלץ ראש הממשלה פאולו בוזלי להתפטר ותחתיו התמנה ויטוריו אמנואלה אורלנדו.
בעקבות הכישלון בקרב קפורטו הודח הגנרל קאדורנה ובמקומו מונה גנרל ארמנדו דיאז.
עקב התערבות הגרמנים החליטו בריטניה וצרפת לשלוח כוחות לעזרת האיטלקים.
האנגלים שלחו חמש דיוויזיות חיל רגלים והצרפתים - שש.
ביחד עם האיטלקים הם בנו קו ביצורים חזק על הנהר פיאווה שהצליח להדוף התקפה נוספת של האוסטרו-גרמנים בין ה-15 ל-23 ביוני 1918 (קרב הנהר פיאווה, שנודע באיטליה בשם Battaglia del Solstizi - "קרב נקודת היפוך).
מודיעין צבאי טוב ומדויק ומערך אספקה קרבי מצאו את האיטלקים ערוכים ומוכנים להתקפה האוסטרית וקידמו אותה בהרעשת-נגד ארטילרית.
למרות שהאוסטרים הצליחו לחצות את הנהר במספר נקודות, נהדפו עד כי ב-23 ביוני נתן קרל הראשון, קיסר אוסטריה (שמינה את עצמו למפקד המתקפה) פקודת נסיגה.
הקרב, שהיה המתקפה הגדולה האחרונה של הצבא האוסטרו-הונגרי במלחמה, סימן את תחילת התפוררות צבא זה.
ארנסט המינגוויי שימש בקרב זה כנהג אמבולנס מתנדב וכתב עליו בספרו "הקץ לנשק".
בין ה-23 באוקטובר ל-3 בנובמבר 1918 התחולל הקרב האחרון בחזית האיטלקית.
אל נהר הפיאווה התקבצו כוחות עזר אמריקאים וצ'כוסלובקים, שהבינו שככל הנראה די יהיה במתקפה אחת אחרונה כדי למוטט כליל את האימפריה האוסטרו-הונגרית.
דיאז בחר את מועד ההתקפה ל-24 באוקטובר 1918, תאריך סמלי - בדיוק שנה לתבוסה הקשה בקרב קפורטו.
האיטלקים הצליחו וחצות את הנהר פיאווה ולהתקדם צפונה.
ב-28 באוקטובר 1918 הכריזה צ'כוסלובקיה על עצמאות וב-29 באוקטובר 1918 הכריזו הסלבים על עצמאות.
ב-31 באוקטובר 1918 הכריזה הונגריה על ניתוקה מאוסטרו-הונגריה.
ב-29 באוקטובר 1918 כבש הצבא האיטלקי את העיר ונטו והתקדם לעבר טרנטו.
טריאסט נכבשה ב-3 בנובמבר 1918. ב-29 באוקטובר 1918 ביקשו האוסטרים שביתת נשק.
ההסכם נחתם ב-3 בנובמבר 1918 ונכנס לתוקף כעבור 24 שעות, בשעה 15.00.
במקביל ללחימה הסטטית בעמקים, התחוללו קרבות בראשי הרכסים האלפיניים בהם בלמו כוחות לוחמה הררית איטלקיים ניסיונות פלישה אוסטרו-הונגריים.
בין הקרבות ההרריים החשובים בגזרה זו, קרב הר אורטיגרה ביוני 1916, קרב מונטה גראפה הראשון, שהיה חלק מהמאמץ של קרב קפורטו וקרבות מונטה גראפה השני והשלישי בסוף המלחמה.
כמו כן התקיים ב-13 באוגוסט 1918 קרב סן מתאו, שהיה קרב חסר חשיבות, פרט לכך שהיה הקרב שניטש במקום הגבוה ביותר בהיסטוריה הצבאית עד לקרב קארגיל בין הודו ופקיסטן בהרי ההימליה במחוז קשמיר ב-1999.
במהלך המלחמה החזיק הצי המלכותי האיטלקי (ה"רג'ה מרינה") שש אוניות מערכה מטיפוס "דרדנוט" ("דנטה אליגיירי" כאב-טיפוס, "ג'וליו צ'זארה", "קונטה די קאבור" ו"לאונרדו דה וינצ'י" מסוג "קאבור", "אנדריאה דוריה" ו"קאיו דואיליו" מסוג "דוריה"), אך הן לא השתתפו בקרבות ימיים גדולים במלחמה.
האוסטרים חיבלו באוניות המערכה "בנדטו ברין" (Benedetto Brin) בברינדיזי ב-27 בספטמבר 1915 ו"לאונרדו דה וינצ'י" (Leonardo da Vinci) בטאראנטו ב-2 באוגוסט 1916 והטביעו אותן.
באוגוסט 1916 שלחו האיטלקים לחזית המקדונית את אוגדת הרגלים ה-35 בפיקודו של קרלו פטיטי די רורטו, ואליה הצטרפו בהמשך יחידות מטה, הנדסה ורפואה.
בשיאו פעל הכוח האיטלקי במתכונת של קורפוס (גיס) שמנה כ-55,000 חיילים.
ב-2 ביולי מונה ארנסטו מומבלי לפקד על הגיס האיטלקי והוא נותר בתפקידו עד לסיום המלחמה.
ממועד הגעתו ועד לפתיחת מתקפת הווארדאר, שסיימה את הלוחמה בחזית זו, הוצב הכח האיטלקי בגזרת אגם דויראן.
בראשית המלחמה הצליחה ממלכת איטליה להשיג שליטה על שטחים בקירנאיקה (מזרח לוב) ובטריפוליטניה, תוך הסגת כוחות האימפריה העות'מאנית, אולם ההישגים האיטלקיים באזור נותרו מוגבלים עד 1922.
מאוקטובר ועד דצמבר 1914 כבשו כוחות איטלקיים את עיר הנמל ולורה (Vlorë) שבאלבניה ומספר איים בסביבתה, שחלקם נשלטו על ידי יוון (כחלק מצפון אפירוס).
שטחים אלה הוחזקו על ידי איטליה עד כיבושם בידי האלבנים ב-1920.
ממלכת איטליה השתלטה על האיים הדודקאנסיים כבר בזמן המלחמה האיטלקית-עות'מאנית (1912) ובעת מלחמת העולם הראשונה שימשו חלק מאיים אלה כבסיס לכוחות בריטניה וצרפת בעת מערכת גליפולי, בתמיכה איטלקית.
איטליה המשיכה לשלוט על איים אלה, כולל רודוס, עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
נציג איטליה לוועידת השלום בפריז עם תום המלחמה היה ויטוריו אמנואלה אורלנדו.
בתחילת הוועידה נחשב לאחד מ"ארבעת הגדולים", יחד עם ראש ממשלת צרפת, ז'ורז' קלמנסו, ראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג' ונשיא ארצות הברית, וודרו וילסון.
אולם לאחר שנתקל בסירובן של בעלות-בריתו לקיים כלשונן את ברית לונדון ולהעניק לאיטליה את חלקי האימפריה האוסטרו-הונגרית שנקבעו בהסכם, נטש את הוועידה בזעם.
ההישגים הטריטוריאליים שנפלו בחלקה של איטליה היו זעומים ביחס למחיר הדמים ששילמה.
התחושה המרה ששררה לאחר הסכם ורסאי הובילה לשנתיים של חוסר יציבות, שאחריהן עלה לשלטון בניטו מוסוליני.
ב-4 בנובמבר מצוין באופן מסורתי "יום הצבא" ונחגגות חגיגות הניצחון במלחמת העולם הראשונה.
ממלכת איטליה (באיטלקית: Regno d'Italia; בצרפתית: Royaume d'Italie) הייתה מדינת חסות של הקיסרות הצרפתית הראשונה שהוקמה על ידי נפוליאון בצפון איטליה והתקיימה בין השנים 1805–1814.
לאחר הכתרת נפוליאון לקיסר צרפת, הוא הוכתר אף למלך איטליה, ושטחי הרפובליקה האיטלקית הפכו לממלכת איטליה.
הממלכה כללה את שטחי הרפובליקה האיטלקית לשעבר: דוכסות מילאנו, דוכסות מנטובה, דוכסות מודנה, חלקה המערבי של הרפובליקה של ונציה, חלק ממדינת האפיפיור ברימיני, ואת מחוז נובארה.
לאחר התבוסה של הקואליציה השלישית וחוזה פרסבורג, נוסף לממלכה חלקה המזרחי של הרפובליקה של ונציה, שכללו את איסטריה ודלמטיה עד קוטור.
בוועידת פונטנבלו עם אוסטריה ב-10 באוקטובר 1807, ויתרה ממלכת איטליה לאוסטריה ועל שטחים מסוימים, והגבול החדש הוצב על נהר האיזונצו.
באביב 1808 סופחה הרפובליקה של רגוזה אף היא לממלכת איטליה, וזו הייתה הפעם היחידה בהיסטוריה המודרנית שרגוזה אוחדה לאיטליה.
ב-2 באפריל 1808, בעקבות פירוקה של מדינת האפיפיור, סופחו חלק משטחיה לממלכת איטליה, ובאותו זמן הייתה הממלכה בשיא גודלה.
לאחר תבוסה נוספת של אוסטריה, חתמו נפוליאון ומקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ב-28 בפברואר 1810 על הסכם פריז, שלפיו ויתרה ממלכת בוואריה על דרום טירול לממלכת איטליה, אשר בתורה ויתרה על איסטריה ודלמטיה (כולל רגוזה) לצרפת.
הממלכה הייתה בת חסות של האימפריה הצרפתית, ושלחה חיילים להילחם בקרבות השונים לטובת צרפת.
ממלכות התוהו הוא רומן מסוגת הפנטזיה, והחמישי בסדרת ספרי אמבר של הסופר רוג'ר זילאזני.
הספר יצא לאור לראשונה בפורמט של סיפור בהמשכים בירחון "Galaxy Science Fiction" .
הספר ממשיך את סיפורו של קורווין לאחר שגילה שאביו, אוברון, התחזה לגנאלון מאז נפגשו במהלך עלילת הספר השני בסדרה.
הספר מסיים את עלילותיו של קורווין.
הספר הבא בסדרה, קלפים של כליה, מגולל את עלילות בנו של קורווין, מרלין.
מפגשו של קורווין עם "ליידי" מכיל מספר אזכורים לבלדה "הגבירה היפה שאינה יודעת רחם" של המשורר ג'ון קיטס.
מפגשו של קורווין עם ייג, העץ המדבר, מקביל למפגשו של דנטה עם עץ מדבר בטבעת הפנימית של המעגל השביעי של הגיהנום ב"התופת".
ייג מתייחס גם ליגדראסיל, העץ מהמיתולוגיה הנורדית.
העורב הוגי הוא התייחסות להוגין, אחד מעורביו של אודין במיתולוגיה הנורדית.
אם כך, היי שלום, נסיכת התוהו") מהוות התייחסות ל"לוליטה".
המשפט המתייחס ל"כרמן" מופיע בסיפורו של הומברט הומברט על שיחתו עם דולורס הייז לקראת סיום הספר.
מדובר בהתייחסות עמוקה יותר, שכן נבוקוב עצמו מתייחס בציטוט לאופרה "כרמן" מאת ביזה ולנובלה מאת מרימה שעליה היא מבוססת.
העובדה שהציטוט מתייחס ל"לוליטה" ולא ישירות לאופרה נובעת מרגשותיו המעורבים של קורווין לגבי גילה הצעיר לכאורה של דארה כשהיא מפתה אותו.
אזכור ספרותי מהדרגה השלישית אופייני ליצירתו של זילאזני, שנוהג לבצע תרגילים ספרותיים עדינים מסוג זה.
ממלכת אפירוס (ביוונית דורית: πειρος, ביוונית אטית: Ἤπειρος) הייתה ממלכה יוונית עתיקה באזור אפירוס שבבלקן (כיום מחולק השטח בין יוון המודרנית לאלבניה).
הממלכה גבלה בליגה האיטולית מדרום, בתסליה ובמוקדון ממזרח ובשבטים האיליריים מצפון.
במשך רוב שנות קיומה לא הייתה לממלכה השפעה רבה על הפוליטיקה היוונית, פרט לתקופה קצרה בין השנים 280-275 לפנה"ס בתקופת שלטון פירוס הראשון.
בתקופה זו הייתה אפירוס הממלכה החזקה בעולם היווני, ואף יצאה למסע מלחמה לא מוצלח כנגד הרפובליקה הרומית וקרתגו.
הממלכה התפרקה והפכה לרפובליקה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס.
אפירוס הוא אזור גאוגרפי בבלקן, הנחלק כיום בין יוון ואלבניה.
לפחות מאז התקופה הנאוליתית, התיישבו ימאים לאורך חופי אפירוס, ובעומק הארץ התיישבו רועים וציידים שהביאו עמם את השפה היוונית העתיקה.
מבני קבורה ואתרים דתיים מאותה תקופה מלמדים על קשר בין תושביה הקדומים של אפירוס לתרבות המיקנית.
בסוף האלף ה-2 לפנה"ס, עקב פלישת הדורים, נדדו התושבים המקוריים אל פנים היבשת אל תוך יוון עצמה, ובאפירוס הופיעו שלושה שבטים עיקריים: הכאונים (Χάονες) בצפון-מערב הארץ, המולוסים (Μολοσσοί) במרכז והתספרוטים (Θεσπρωτοί) בדרום.
המולוסים הפכו בהדרגה לשבט הדומיננטי מבין השלושה.
בשבט זה שלטה השושלת האייקדית, שנקראה על שם איאקוס שעל פי המסורת היה אביה.
במשך מאות שנים נותרה אפירוס אזור פריפריה שולי בעולם היווני, ובעיני תוקידידס היו בניה "ברברים".
בשנת 370 לפנה"ס לערך הצליחו המולוסים להתגבר על השבטים היריבים ולהפוך לאדוני הארץ.
הם כרתו ברית הגנה עם מוקדון כנגד פלישות האיליריים.
בשנת 359 לפנה"ס השיא המלך המולוטי אריבאס את אחייניתו אולימפיאס, בתו של המלך הקודם נאופטלמוס עם פיליפוס השני, מלך מוקדון.
לאחר מותו של אריבאס, הוכתר אחיה של אולימפיאס, אלכסנדר הראשון כמלך אפירוס.
אולימפיאס ילדה לפיליפוס את אלכסנדר הגדול, וכן את הנסיכה קלאופטרה אשר נישאה לאלכסנדר מלך אפירוס.
בתקופת מלחמותיו של אלכסנדר הגדול, כבר הייתה אפירוס חזקה דיה, עד שאלכסנדר מלך אפירוס יצא למסע מלחמה לערי המדינה היווניות בחצי האי האפניני (יוון הגדולה), במטרה לסייע להן נגד הרפובליקה הרומית שנתמכה בידי שבטים איטליים מקומיים.
ב-331 לפנה"ס אלכסנדר הובס ונהרג בקרב פנדוסיה בידי קואליציה של הלוקאנים והברוטיים.
בשנים הבאות התחזקה אפירוס, ובד בבד התחזק שלטון המולוסים על שאר השבטים.
בעקבות מותו של אלכסנדר עלה לשלטון בן דודו אייאקדס.
אייאקדס התערב במלחמות הדיאדוכים לצד פוליפרכון ונגד קסנדרוס.
בשנת 316 לפנה"ס הודח אייאקדס מהשלטון בידי בני עמו, שלא חפצו להתערב במלחמות לא להם.
הארץ נכבשה בידי קסנדרוס, אולם בשנת 313 לפנה"ס התמרדו האפירוטים כנגד חייליו המוקדונים של קסנדרוס, והכתירו מחדש את אייאקדס.
זה האחרון הובס בקרב ונהרג, ואחיו הגדול אלקטס השני אשר גורש בזמנו מהארץ, נקרא לחזור וליטול את הכתר.
ב-312 לפנה"ס הגיע אלקטס להסכם עם קסנדרוס, אולם בני עמו ראו בכך בגידה, הרגו אותו ואת שני בניו והכתירו למלך את פירוס, בנו הצעיר של אייאקדס.
בשנת 302 לפנה"ס הגלה קסנדרוס את פירוס, ונאופטלמוס השני, בנו של אלכסנדר הראשון ואחיינו של אלכסנדר הגדול, עלה לשלטון.
פירוס התגייס לצבאו של דמטריוס פוליורקטס, אולם מאוחר יותר הועבר לאלכסנדריה כבן ערובה של תלמי הראשון, במסגרת הסכם השלום שנערך בין תלמי לדמטריוס בשנת 298 או 299 לפנה"ס.
פירוס הצליח להתחבב מאוד על תלמי אשר השיא לו את בתו המאומצת אנטיגונה, בתה של ברניקי הראשונה.
שנה לאחר מכן הופיע פירוס באפירוס מלווה בחיילים מצריים ובכסף רב.
בתחילה הסכים למלוך בשותפות עם נאופטלמוס, אולם בהמשך דאג לרציחתו של זה ושלט כמלך יחיד.
פירוס הביא את אפירוס לשיא גדולתה ותפארתה.
הוא אף חש חזק מספיק להתערב במלחמת ירושה שפרצה במוקדון עקב מותו של פיליפוס הרביעי, מלך מוקדון שהיה חשוך בנים.
שני אחיו של פיליפוס, אנטיפטרוס הראשון ואלכסנדר החמישי פתחו במלחמה על הכתר, ואלכסנדר הזעיק את פירוס לעזרתו.
בתמורה לסיפוח מספר חבלי ארץ ממוקדון לאפירוס, סייע פירוס לאלכסנדר להביס את אנטיפטרוס.
הדיאדוך ליסימכוס ניסה להתערב לטובת אנטיפטרוס, אולם נכשל.
פירוס חש עצמו חזק יותר מכל שליט הלניסטי אחר, וכאשר בשנת 281 לפנה"ס פרצה מלחמה בין טאראנטום לרפובליקה הרומית, מיהר פירוס להתערב לטובת טאראנטום.
הוא יצא לחצי האי האיטלקי עם חיל משלוח גדול, שכלל גם פילי מלחמה, ופתח את מלחמת פירוס.
פירוס הביס את הרומאים בקרב הרקלאה ובקרב אסקולום, אולם אבדותיו בקרבות היו כה כבדות, עד שהנחילו את המושג "ניצחון פירוס".
לאחר מכן החליט פירוס לצאת למסע לסיציליה, כדי לעזור לערים היווניות שם כנגד קרתגו.
הוא הנחיל לקרתגים תבוסות כואבות, אולם בשל בגידת הערים היווניות בעלות בריתו, הוא עזב את סיציליה וחזר לאיטליה.
פירוס השאיר חיל מצב קטן בטאראנטום ונסוג מחצי האי האיטלקי.
בשנת 274 לפנה"ס הביס את המוקדונים בקרב נהר אאוס, ואנטיגונוס נטש את עיר הבירה פלה ונמלט לסלוניקי, שם היה מוגן.
ממניעים מורכבים, החליט פירוס להרחיב את מסע המלחמה שלו לעבר חצי האי הפלופונסי.
הוא צר על ספרטה במשך שלושה ימים, ובמהלכם שלח אנטיגונוס חיילים לסייע לספרטנים הנצורים.
בנו הבכור של פירוס, תלמי, נהרג בקרב.
כדי למצוא מוצא של כבוד מהתסבוכת, החליט פירוס להתערב בסכסוך בין סיעות יריבות בארגוס.
בינתיים ניצל אנטיגונוס את היעדרותו של פירוס, והשתלט מחדש על כל מוקדון.
התפתח קרב אכזרי, שבמהלכו נהרג פירוס, על פי המסורת בידי אבן שהשליכה עליו אישה.
עם מות פירוס (שנת 272 לפנה"ס), עלה לשלטון בנו אלכסנדר השני.
אלכסנדר טעה והתערב במלחמה הכרמונידית בין אתונה, ספרטה ומצרים מחד, למוקדון של אנטיגונוס גונאטס מאידך.
בעידודו של תלמי השני מלך מצרים פלש אלכסנדר אל מוקדון דרך מעלה הנהר אאוס.
לאחר מכן חזר דרומה ליוון.
דמטריוס הנחיל לאלכסנדר מפלה מוחצת, וזה ביקש הסכם שלום.
בניגוד לשאר אויביו מיצה אנטיגונוס את הדין עם אפירוס ונטל ממנה מספר חבלי ארץ חשובים באזור האגן העליון של נהר אאוס.
פרט למולוסים, שאר השבטים האפירוטים לא היו מרוצים מבזבזנותו ומסעות המלחמה של פירוס, אביו של אלכסנדר, שהקשו על האוצר.
כשחזר אלכסנדר לאפירוס התמרדו הרפובליקנים, והוא נמלט לאקרנאניה.
עם פעולותיו בשנות מלכותו האחרונות נמנית חתימת חוזה עם הליגה האיטולית, שבמסגרתו חולקו ערי אקרנאניה בינו לבין האיטולים.
עם מותו של אלכסנדר היו שני בניו, פירוס השני ותלמי עדיין צעירים, ואשתו אולימפיאס השנייה, אשר הייתה גם אחותו למחצה, שימשה כעוצרת עבורם.
מצב הממלכה התערער עוד יותר, ורק המולוסים נותרו נאמנים לבית המלוכה.
בשנת 239 לפנה"ס פרצה מלחמה בין אפירוס לאיטולים, ואלו האחרונים תקפו את נחלותיה של אפירוס בצפון אקרנאניה.
בריתות אלו עשויות היו לספק לאולימפיאס עזרה רבה, אולם לא כך היה.
פירוס נהרג במהלך מעשי האיבה, ותלמי מת ממחלה במהלך מהומות שפרצו בעיר הבירה.
נכדתה דידמאיה השנייה תפסה את ההנהגה על שרידי הארץ.
מיד עם עלייתה לשלטון בממלכה המפוררת, הצליחה דידמאיה להשתלט שוב על עיר הבירה אמבראקיה, שהייתה נתונה בידי המורדים הרפובליקנים, והסכימה לחוס על חיי המורדים בתנאי שהם "יכירו בזכויות התורשתיות שלה".
דידמאיה שלטה בפועל באמבראקיה בלבד, בעוד הרפובליקנים מנהלים את שאר הארץ.
הסיוע שקיבלה ממוקדון היה מועט, והיא נרצחה במקדש ארטמיס בתאריך לא ברור.
פאוסניאס מספר שדידמאיה "מסרה את השלטון לעם כשהייתה על סף המוות".
על שרידי הממלכה הוקמה הליגה האפירוטית, שהתקיימה כישות עצמאית קטנה יותר מהממלכה המקורית, עד שנכבשה בידי רומא בתום המלחמה המוקדונית השלישית בשנת 168 לפנה"ס.
ממלכת אודריסה (ביוונית עתיקה: Βασίλειον Ὀδρυσῶν, בלטינית: Regnum Odrysium) הייתה מדינה שאיחדה למעלה מ-40 שבטים תראקים ו-22 ממלכות, ושהתקיימה בין המאה החמישית לפנה"ס והמאה הראשונה לספירה.
היא השתרעה על שטח שכלל בעיקר את בולגריה של ימינו, והתפשטה לחלקים של צפון דוברוג'ה, חלקים בצפון יוון וחלקים בטורקיה האירופית של ימינו.
ההיסטוריונים משערים כי לממלכה לא הייתה עיר בירה.
במקום זאת ככל הנראה עברו המלכים בין כמה מקומות מגורים מבוצרים.
בירה אחת הייתה העיר אודריסה (ככל הנראה אוסקודמה, אדירנה של ימינו), כפי שנטבע במטבעות.
משכן מלכותי נוסף שככל הנראה נבנה על ידי קוטיס הראשון (358-383 לפנה"ס) הוא בכפר סטרוסל, בעוד שבין 325 ל-315 לפנה"ס נבנתה סאותופוליס כעיר בירה.
בירה קדומה אחרת הייתה בוויז בטורקיה של ימינו.
הממלכה התפרקה וקביילה הייתה בירה משותפת לקראת סוף המאה הרביעית לפני הספירה.
האודירסים (ביוונית עתיקה Οδρύσαι) היו בני אחד מהשבטים התראקים החזקים ביותר ששכן במישור של הנהר הברוס, אזור שבימינו הוא במפגש הגבולות בין דרום-מזרח בולגריה, צפון-מזרח יוון וטורקיה האירופית ומרכזו בעיר אדירנה.
נהר נוסף שזרם דרך אדמותיהם היה הארטסקוס.
הרודוטוס היה ההיסטוריון הראשון שהזכיר את האודיריסים.
קסנופון כתב שהאודירסים ערכו מרוצי סוסים ושתו כמויות גדולות של יין לאחר שקברו את לוחמיהם שמתו בקרב.
תוקידידס כתב על המנהג המקובל בקרב מרבית האודירסים לחלק מתנות על מנת שבקשותיהם ייענו.
במהלך ההיסטוריה עברה תראקיה מיד ליד פעמים רבות.
בטרם הוקמה ממלכת אודריסה נכבשו חלקים מתראקיה על ידי הסקיתים ועל ידי המתיישבים היוונים שהקימו ערים על חוף הים השחור.
תראקיה הייתה חלק מהממלכה האחמנית תחת שלטונו של דריווש הראשון משנת 516 לפנה"ס, והוכנעה שוב על ידי מרדוניוס ב-492 לפנה"ס.
בתקופה שבה נשלטה על ידי הפרסים היא נכללה באחשדרפנות (פרובינציה) של סקודרה.
מדינת אודריסה הייתה הממלכה התראקית הראשונה שהתגבשה באזור באמצעות איחוד של שבטים תראקים רבים תחת שליט יחיד, המלך טרס הראשון, קרוב לוודאי סביב שנות ה-70 של המאה החמישית לפנה"ס במקביל לתבוסות הפרסים במלחמת פרס–יוון.
בתחילה בתקופת מלכותו של טרס או של יורשו סיטלקס הייתה הממלכה בשיאה והשתרעה מהים השחור עד למזרח, וצפונה מהדנובה, אזור שבו שכנו בני שבט הטריבאלי שהביסו את סיטלקס בניסיונו להכפיף אותם תחת שלטונו, והאגן של הנהר סטרימון לדרום-מערב לעבר הים האגאי.
מאוחר יותר השתרעה הממלכה מבולגריה של ימינו, טורקיה האירופית ויוון בין ההברוס והסטרימון (למעט רצועת החוף שבה שלטו הערים היווניות).
הריבונות לא נכפתה בפועל על כל השטחים כיוון שהיא השתנתה בהתאם לפוליטיקה השבטית.
ההיסטוריונית זוסיה ארצ'יבולד (Zosia Archibald) כתבה:
בטריטוריה גדולה זו שכנו מספר רב של שבטים תראקים ודאקו-מואסים שהתאחדו תחת שלטונו של שליט משותף, והחלו ליישם מדיניות פנימית וחיצונית משותפת.
היו אלה תנאים טובים להתגבר על הפלגנות השבטית, ואשר היו יכולים להוביל בהדרגה להיווצרות של קהילה אתנית יציבה יותר.
זה לא קרה ותקופת השלטון של ממלכת אודריסה הייתה קצרה.
למרות ניסיונותיהם של מלכי אודריסה לחזק את כוחם המרכזי, היו המגמות הבדלניות חזקות מאוד.
הכוח הצבאי האודירסי התבסס על האליטות הבין-שבטיות, מצב שהעמיד את הממלכה בסכנת פילוג.
היו שבטים שהתמרדו כל הזמן וניסו להיפרד, בעוד שאחרים נשארו מחוץ לגבולות הממלכה.
עקב עימותים התחלקה ממלכת אודריסה לשלושה חלקים בסוף המאה ה-5 ותחילת המאה ה-4 לפנה"ס.
ההידרדרות הפוליטית והצבאית נמשכה, ואילו כוחה של ממלכת מוקדון השכנה המסוכנת והשאפתנית מדרום הלך והתגבר.
לדברי ההיסטוריונים היוונים הרודוטוס ותוקידידס קמה שושלת מלכותית בשבט האודירסים בתראקיה בסוף המאה ה-5 לפני הספירה, ששלטה על רוב האזור והתושבים בין הדנובה לים האגאי במשך מאה השנים הבאות.
היסטוריונים מאוחרים יותר, מטבעות שנטבעו על ידי מלכים וכתובות מעידים ששושלת זו שרדה עד תחילת המאה הראשונה לספירה, אם כי ההשפעה הפוליטית הגלויה הלכה ופחתה בהדרגה תחילה תחת כיבושי הפרסים, אחר-כך מוקדון ומאוחר יותר הרפובליקה הרומית.
למרות חורבנה הייתה תקופת שלטון ממלכת אודריסה בעלת חשיבות מכרעת לאופייה העתידי של דרום-מזרח אירופה תחת האימפריה הרומית ומעבר לה.
סיטלקס בנו של טרס, הוכח כמנהיג צבאי טוב, ואילץ שבטים שערקו מהברית להכיר בריבונותו.
המדינה העשירה שהתפשטה מהדנובה ועד הים האגאי סללה דרכים לפיתוח הסחר והקימה צבא חזק.
בשנת 429 לפנה"ס כרת סיטלקס ברית עם אתונה וארגן מערכה צבאית גדולה כנגד מוקדון בעזרת צבא גדול משבטי התראקים והפאונים העצמאיים.
לדברי תוקידידס כלל הצבא 150,000 חיילים, אבל נאלץ לנטוש את המערכה בשל כישלון באספקה והחורף המתקרב.
יוונית עתיקה אומצה כלינגואה פרנקה לפחות על ידי כמה מבני חצר המלוכה במאה החמישית והפכה לשפה של המנהלנים.
האלפבית היווני אומץ לכתיבת השפה התראקית אף על פי שהשבטים ששכנו בתראקיה לא היו יוונים.
לאחר שהממלכה התפצלה לשלוש ממלכות עצמאיות למחצה פלש פיליפוס השני, מלך מוקדון וכבש את רוב שטחה של תראקיה.
כמה מלכים אודריסים ושבטים תראקים אחרים נכנעו ושילמו מיסים בתקופות שונות לפיליפוס השני, אלכסנדר הגדול ופיליפוס החמישי.
שתיים משלוש הממלכות אולצו לעבור למעמד של וסאלים של פיליפוס השני בשנת 352 לפנה"ס, ובשנים 341-342 לפנה"ס הוא כבש את לב שטחה של אודריסה והדיח מלכים בשלטון או וסאלים מורדים.
למרות זאת שרד סאותס השלישי (300-341 לפנה"ס) את הכיבוש של פיליפוס, תוך שהוא מצליח לשמור על המשכיות הממלכה, ככל הנראה רק כווסאל על בסיס חלוקת כוח משנת 323 לפנה"ס עם ליסימכוס, המוקדוני הממונה על תראקיה.
אבל סאותס נהג להילחם לעיתים קרובות בליסימכוס והקים את בירתו בסאותופוליס מ-320 לפנה"ס עד שנחרבה על ידי הקלטים בשנת 281 לפנה"ס.
בשנת 212 לפנה"ס הרס צבא שהונהג על ידי פלאוראטוס מלך אודריסה את הממלכה הקלטית ואת בירתה טייליס.
ממלכת אודריסה שמרה על המשכיות מלכיה, אך התפרקה לכמה ממלכות (כולל קניטה ואודריסה) עד ראשית המאה השנייה לפנה"ס, עד שנכנעה לכיבוש הרומי המוחלט בשנת 146 לפנה"ס.
בשנת 100 לפנה"ס קמה לתחייה ממלכה תראקית, אולי על ידי בנו של בייתיס אחד המלכים האחרונים של אודריסה, לא ברור אם הייתה זו ממלכה וסאלית של רומא או עצמאית לחלוטין.
כמה שנים מאוחר יותר, פלשו שבטים תראקים וקלטים לדרום הבלקן, אפירוס, דלמטיה וצפון יוון, וחדרו לפלופונסוס.
בשנת 55 לפנה"ס קמה ממלכת אודריסה מחדש תחת שושלת חדשה (סאפאי).
וב-30 לפנה"ס היא כבשה או שלטה בממלכה האודירסית האחרת (אנטאה), אף-על-פי שזמן קצר אחר-כך היא הפכה, יחד עם שבטים תראקים אחרים, לווסאל של רומא.
מלך אודריסה האחרון נרצח על ידי אשתו, וממלכתו שולבה בפרובינקיה הרומית של תראקיה בשנת 46 לספירה.
עבודות היד ועיבוד המתכת של האודירסים הם במידה רבה תוצר של ההשפעה הפרסית.
תראקים כמו גם הדאקים והאילירים קישטו עצמם בקעקועים המעידים על מעמדם.
אומנות המלחמה התראקית הושפעה מהקלטים והטריבאלי אמצו את ציוד הלחימה הקלטי.
הביגוד התראקי נחשב איכותי והיה עשוי קנבוס, פשתן או צמר.
בגדיהם דמו לאלו של הסקיתים, כולל המעילים בעלי קצוות צבעוניים, נעליים מחודדות ושבט הגטים היה כה דומה לסקיתים שלעיתים קרובות נחשב חלק מהם.
שלא כמו היוונים נהגו התראקים ללבוש מכנסיים.
האצולה וחלק מהחיילים חבשו כיסויי ראש.
הייתה השפעת גומלין בין היוונים והתראקים.
האופנות של היוונים בלבוש, בקישוטים ובציוד הצבאי היו פופולריים בקרב האצולה, והמלכים התראקים נטו לעבור תהליך של התייוונות: לאמץ את השפה, הכתיב, התרבות והדת של יוון העתיקה.
בחפירות ארכאולוגיות נחשפו אתרי מגורים, מקדשים וקברים של ממלכת אודריסה במיוחד סביב סטרוסל, הרי סרדנה גורה ועמק הוורדים.
בין הקברים שנחפרו קבר סאותס השלישי בסמוך לקאזאנלק והקבר התראקי בקאזאנלק.
הארכאולוגים חשפו את הקיר הצפון-מזרחי של ארמון המלכים התראקים שאורכו 13 מטרים ושנשמר עד לגובה של 2 מטרים.
הם גם גילו את שמותיהם של קלאובולוס ואנקסנדרוס, המצביאים של פיליפוס השני שהובילו את ההתקפה על ממלכת אודריסה.
ממלכות נסתרות היא מיני סדרת-טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC.
סדרה זו חוקרת יצורים קטנים בטכניקה המאפשרת לראות את נקודת מבטם על העולם ואיך נצפה העולם מעיניהם.
נצפים בסדרה: מינים שונים של זוחלים דו-חיים ויונקים כולל מינים נדירים ובעלי התנהגויות מרשימות, את הסדרה מקריין סטיבן פריי.
מתחת השמיים הפתוחים - הפרק מתאר את חייו של חדף פיל החי באפריקה, מימי ינקותו עד לבגרותו.
את שרידותו גם לאחר מות אימו ומתעד את הקשיים והשיטות שלו כדי לשרוד.
בנוסף מתועדים חייו של עכבר החגבים החי במדבריות סונורה שבארצות הברית.
הפרק מתעד את חייהם של העכברים בצל אימם וחיי משפחה, עד לבגרותם וחיי בדידות במדבריות.
את הצייד למאכל של עקרבים ארסיים בטכניקה ובחסינות שאינה פוגעת בעכברים.
בפרק מתועד מחזה נדיר של ירידת גשם במדבר ואת ההתמודדות של העכבר עמו, גשם זה מתרחש לעיתים רחוקות ופעם אחת בכל ימי חייו של עכבר מסוג זה.
סודות היער - הפרק מתאר את חייהם של שני טמיאסים ביערות צפון אמריקה את ההגמוניה ויחסי החברות ביניהם.
איך הם מתכוננים לחורף באגירת אגוזים, בעוד האחד מתכונן הטמיאס הגדול יותר גונב ממנו את האגוזים שאגר הראשון, מה שמצריך אותו ליטול סיכונים וללקט בטריטוריה לא לו מה שמוביל לעימות ולגירוש.
לאחר הגירוש הוצרך ללקט בשטחים פתוחים תחת עיניהם של עופות דורסים, והימלטות של הטמיאס מעוף דורס שכמעט גרם למותו.
בנוסף מתועדים חייו של חדף העצים החי בג'ונגל הטרופי הצורך אוכל מידי שעתיים.
הפרק מתאר את דרכי התמודדותו כדי לאכול פירות, את שיטותיו לחמוק משאר בעלי חיים הבאים אף הם לאכול פירות ואת ההימלטות ממארב נחשים שכמעט גרמו למותו.
היער האורבני - הפרק האחרון מתאר את המרמוסט המצוי החי בריו דה ז'ניירו בברזיל ומנסה לשרוד בעיר על ידי תנועה בלהקה, מציאת פירות שאנשים זורקים והימלטות מחתולים טורפים.
בצד השני של העולם, בטוקיו, חיפושית זבל מתמודדת עם חיפושיות אחרות בהימורים אך נזרקת כאשר היא מפסידה.
עתה עליה לחפש את עצי הבמבוק מהם היא ניזונה ונמצאים במרחק גדול מטוקיו.
בדרכה היא נמלטת מטורפים כמו עטלפים, שממיות ועורבים.
ממלכת אטרוריה (באיטלקית: Regno di Etruria) הייתה ממלכה בטוסקנה, שהתקיימה כמדינת חסות של הקיסרות הצרפתית הראשונה בין השנים 1801–1807.
במאי 1796 פלשו כוחות צרפתיים לדוכסות פארמה, אולם על אף שנאתה העזה של מריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה לצרפת, בעקבות הוצאת אחותה מארי אנטואנט להורג, הכריז בעלה פרדיננדו, דוכס פארמה על נייטרליות.
במסגרת חוזה ארנחואס (1801) בין בית בורבון לנפוליאון, הועברה השליטה על הדוכסות לשלטון צרפתי ישיר וספרד ויתרה על לואיזיאנה, בתמורה להעברת הדוכסות הגדולה של טוסקנה לידי בית בורבון תחת שליטת בנם לודוביקו, שהוכתר למלך אטרוריה, בעוד פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה קיבל את שטחי נסיכות הבוחר מזלצבורג.
השם אטרוריה הוא שמו הקדום של חבל ארץ במרכז איטליה.
למלך המודח הובטח לקבל ממלכה חדשה בצפון פורטוגל, אך הדבר לא התבצע.
ב-1814, עם נפילת נפוליאון, סופחה טוסקנה מחדש לבית הבסבורג.
לודוביקו הראשון, מלך אטרוריה (1801–1803)
ממלכת איליריה הייתה נחלת כתר של האימפריה האוסטרית בשנים 1816–1849, המדינה היורשת של המחוזות האיליריים, שנכבשה בחזרה על ידי אוסטריה במלחמת הקואליציה השישית והוקמה מחדש על פי הסעיף האחרון של קונגרס וינה.
המרכז המנהלי שלה היה בליובליאנה.
במהלך המהפכות של 1848, הממלכה התפרקה והתפצלה לנחלות הכתר האוסטריות של קרניולה, קרינתיה וארץ החוף האוסטרית.
המחוזות האיליריים הצרפתים כללו את קרניולה וקרינתיה המערבית ("העליונה"), כמו גם את השטחים האדריאטיים של גוריציה וגרדישקה, טריאסטה וחצי האי איסטריה.
הם כללו גם את החוף הדלמטי ואת אדמות ממלכת קרואטיה דרומית לנהר סאווה.
חלקים מהשטחים לחופי הים האדריאטי סופחו על ידי המלוכה ההבסבורגית מוונציה בהסכם קמפו פורמיו בשנת 1797. עם פירוק הפרובינציות, ממשלת אוסטריה פיצלה את דלמטיה ומיזגה את החלק המזרחי ("התחתון") של קרינתיה למה שהפך לממלכת איליריה.
שטח הממלכה כלל את החלק המערבי והמרכזי של סלובניה של ימינו, כלומר קרניולה עם הבירה ליובליאנה והריביירה הסלובנית (גורישקה ואיסטריה הסלובנית), קרינתיה האוסטרית וקרינתיה הסלובנית, כמו גם כמה שטחים בצפון מערב קרואטיה (מחוז איסטריה של היום ואיי מפרץ קוורנר, קרק, צרס ולושין) וצפון מזרח איטליה (מחוזות טריאסטה וגוריציה).
בשנת 1822 אוחדה שוב קרואטיה האזרחית בין הגדה הימנית של סאווה ורייקה לממלכת קרואטיה (ההבסבורגית).
ממלכת איליריה הוקמה כדי להתנגד ליומרות הטריטוריאליות של ממלכת הונגריה והשפעות האימפריה הרוסית, אך עם הסיפוח ההונגרי של קרואטיה האזרחית ורייקה היא איבדה את משמעותה.
הרפורמות המשפטיות והמנהליות שביצעו השלטונות הצרפתים לשעבר שינו מאוד את המבנים הניהוליים של שטחים אלו, כך שהרשויות הקיסריות האוסטריות חשבו שעדיף לקבץ את רובן כישות אדמיניסטרטיבית נפרדת, מה שמאפשר התאגדות איטית במשפט המשפטי, השיפוטי והאוסטרי.
ממלכת איליריה הוקמה רשמית ב-3 באוגוסט 1816. בשנים הראשונות היא כללה גם שטח קרואטי שהיה חלק מקרואטיה האזרחית הנפוליאונית.
אולם כבר בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19 הוקמה מחדש הממלכה הקרואטית הטרום נפוליאונית, בה נכללו גם השטחים המהווים חלק מממלכת איליריה (העיר רייקה - פיומה עם מזרח איסטריה ומחוז קרלובץ).
באביב העמים בשנת 1848, הסלובנים קידמו הצעה לכלול את שטיריה התחתונה בממלכת איליריה, כך שרוב ארצות סלובניה יתאחדו בישות מנהלית אחת וכך יתגשם הרעיון של סלובניה המאוחדת.
פיטר קוזלר עיצב מפה של ממלכת איליריה כה מוגדלת, שלימים תהפוך לסמל לאומי חשוב בתודעה הלאומית הסלובנית.
אולם ההצעה נדחתה על ידי הקיסר ההבסבורגי.
ממלכת איליריה הוזכרה בהדרגה פחות ופחות ובפעם האחרונה הופיעה רשמית בשנת 1849 כנחלת כתר בחוקת מרץ של אוסטריה.
בשנים 1822–1848 נוהלה הממלכה על ידי הממשלה הקיסרית-מלכותית בליובליאנה (לייבאך) עבור המחוזות של ליובליאנה, נובו מסטו (נוישטט), פוסטוינה (Adelsberg), פילאך (Beljak) וקלגנפורט (Celovec) והממשלה הקיסרית-מלכותית באזור הריביירה בטריאסטה עבור המחוזות של איסטריה (Istrien), גוריציה (Görz) והעיר הקיסרית טריאסטה.
ממלכת אפגניסטן (בפשטו: د افغانستان واکمنان; בפרסית: پادشاهي افغانستان) הייתה מונרכיה חוקתית בדרום ומרכז אסיה.
הוקמה בשנת 1926 והחליפה את אמירות אפגניסטן.
בראשה עמד שאה משושלת ברקזאי.
היא הוכרזה על ידי השאה הראשון שלה, אמנואללה חאן, שבע שנים לאחר תחילת שליטתו על אפגניסטן.
אמנואללה חאן חנך סדרה מקיפה של רפורמות משפטיות, חברתיות, כלכליות, צבאיות ופוליטיות.
הכוחות, שהתנגדו למודרניזציה, השתלטו צבאית על קאבול בהובלת חביבאללה קלקאני בינואר 1929.
הנסיך מוחמד נאדיר שאה, בן דודו של אמאנאללה, הביס מאוחר יותר (נובמבר 1929) את כוחותיו של חביבאללה, ובמהרה הוא מונה להיות מלך אפגניסטן.
עם זאת בשנת 1933. סטודנט מקאבול התנקש בחייו על רקע נקמה אישית.
בתחילה הושפע שלטונו מפעילות ראשי ממשלה פעלתנים ממשפחת המלוכה.
לאחר התפטרות דודו, מוחמד דאוד ח'אן, זאהיר שאה החל לנכס לעצמו סמכויות רבות יותר והחל להיות אקטיבי יותר בענייני המדינה.
כך בשנת 1964 העביר זאהיר שאה חוקה שיצרה דמוקרטיה פרלמנטרית מוגבלת.
בשנת 1973, בעוד שזאהיר שאה היה באיטליה, שם עבר ניתוח עיניים וטיפול במתנת, מוחמד דאוד חאן ביים הפיכה והקים ממשלה רפובליקנית.
אמנאללה חאן קידם מדיניות פרו-סובייטית אך ברגע שהסובייטים סיימו את האוטונומיה של בוכרה, השאה היה מאוכזב מהיחס למוסלמים והיחסים התקררו.
ארצות הברית, בגלל ההשפעה הבריטית והיעדר אינטרסים מסחריים או תרבותיים שם, לא הכירה רשמית באפגניסטן עד 21 באוגוסט 1934. שגרירות אמריקאית לא נפתחה בקאבול עד יוני 1942. בהודו הבריטית פקידים התקשו לקבל את עצמאותה המוחלטת של אפגניסטן, לשעבר פרוטקטורט בריטי, ואילו האפגנים התרעמו בצורה מרה על עמדות פטרוניות של בריטניה.
ב-27 בספטמבר 1934, בתקופת שלטונו של זהיר שאה, הצטרפה ממלכת אפגניסטן לחבר הלאומים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אפגניסטן נותרה נייטרלית.
אף על פי שכן, לאפגניסטן היו יחסים עם גרמניה הנאצית, אך אלה נותקו לאחר הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן.
אפגניסטן התקבלה לארגון האומות המאוחדות ב-29 באוגוסט 1946. בשנת 1947, אפגניסטן הייתה החברה היחידה שהצביעה נגד הכנסת פקיסטן לארגון, אם כי חודשים ספורים לאחר מכן שינתה את החלטתה.
הדבר נעשה בעיקר בגלל קריאת הממלכה להקמת "פשטוניסטן", מדינה שתאחד את כל הפשטונים (רובם גרים בשתי המדינות).
ניקיטה חרושצ'וב ביקר בבירה קאבול ואישר את הטענות האפגניות לפשטוניסטן בשנת 1955. יחסי אפגניסטן–פקיסטן המשיכו לכלול תקופות של מתיחות.
בהנהגתו של זהיר שאה חיפשה הממשלה האפגנית מערכות יחסים בעיקר עם ברית המועצות, צרפת, בריטניה וארצות הברית.
ארצות הברית וברית המועצות השקיעו שניהן בכלכלת אפגניסטן כדי לנסות להשיג השפעה במהלך המלחמה הקרה.
אפגניסטן הפכה לחברה בגוש המדינות הבלתי-מזדהות בשנת 1961.
ממלכת איטליה , אשר נקראה גם איטליה הקיסרית, הייתה אחת מהממלכות אשר הרכיבו את האימפריה הרומית הקדושה.
הממלכה כללה חלקים גדולים מצפון ומרכז איטליה של ימינו.
עד לתחילת המאה ה-11 שמשה פאביה כעיר בירתה של הממלכה.
בשנת 773 פלש קרל הגדול, מלך הפרנקים, לאיטליה דרך רכס האלפים כדי לכבוש את ממלכת לומברדיה, ששלטה על כל חצי-האי למעט מהרפובליקה של ונציה, דוכסות רומא והשטחים הביזנטיים בדרום.
ביוני 774 נפלה הממלכה והפרנקים הפכו לשליטי צפון איטליה.
השושלת הקרולינגית המשיכה לשלוט בצפון עד הדחתו של קרל השלישי ("קרל השמן") מהתפקיד.
הם כבשו את האזור בשנית ב-894, אך ב-896 נסוגו.
מאז ועד 961 נשלטה איטליה בעיקר על ידי כאוס, שנגרם מתחרות על כס המלוכה במדינה.
בשנת 961 כבש אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את הממלכה, תפס את השלטון והכתיר את עצמו כמלכה החוקתי ב-25 בדצמבר.
לאחר מכן הוא פלש לרומא, והקים בה את "האימפריה של הרומאים", אשר הייתה איחודם של כתרי איטליה וגרמניה, כחלק מן האימפריה הרומית הקדושה.
הפוליטיקה האיטלקית במאות ה-12 עד ל-14 התבססה בעיקר על הסכסוכים בין הגואלפים לגיבלינים והרעיונות האימפריאליסטים והאנטי-אימפריאליסטים.
הליגה הלומברדית, לדוגמה, ערערה על שלטונו של הקיסר ותמכה באפיפיור ובעצמאותן של ערי המדינה האיטלקיות.
המאה שבין הליכתו של היינריך הרביעי לטירת קנוסה בשנת 1077, עד לאמנת ונציה בשנת 1177, הסכם השלום בין הקיסר לאפיפיור, הביא להקמתן של ערי המדינה.
סדרת מלחמות בלומברדיה הביא לתבוסתן ונפילתן של מספר מדינות.
ארבעים השנים הבאות היו יחסית שלוות באיטליה, עד שבשנת 1494 פלשה צרפת לחצי האי, בתחילת המלחמות האיטלקיות.
בית הבסבורג שלט בכמה אזורים בצפון אך הגיע לסיומו בשנת 1792 עם המהפכה הצרפתית.
בשנת 1805 נכבשה הרפובליקה והפכה לממלכה חדשה, שהייתה למעשה מדינת חסות של נפוליאון בונפרטה.
לאחר קרב טגינאה, שבמהלכן נהרג טוטילה, מלך האוסטרוגותים, הכוחות הביזנטים כבשו את רומא והחלו מצור על העיר קימה.
תאיה (Teia), המלך האוסטרוגותי החדש, כינס את שאריות צבאו והצליח להפסיק את המצור, אך באוקטובר 552, לוחם ביזנטי בשם נרסיס (Narses) ארב אחרי תאיה ליד הר וזוב.
הקרב ארך כיומיים, ובעקבותו נהרג תיאה.
משום כך, הצבא האוסטרוגותי באיטליה חוסל.
אי סדר במדינה בנוגע לשלטון גרם לכבישת המדינה על ידי הפרנקים והאלמאנים, אך גם הם נוצחו כמה שנים לאחר מכן.
בסופו של דבר, המדינות שנותרו באופן קבוע באיטליה לאחר כבישתה מספר פעמים, היו לומברדיה הגדולה, בצפון-מרכז המדינה, ולומברדיה הקטנה בדרום-מרכזה.
הממלכות הלומברדיות היו חזקות ויציבות בהרבה מאשר קודמתן, הממלכה האוסטרוגותית, אך בשנת 774, נפלה המדינה לידי קרל הגדול, מלך הפרנקים לאחר תבוסתם במצור על פאביה.
לאחר מכן הממלכה הייתה תחת שליטתה של האימפריה הקרולינגית עד המאה התשיעית.
מותו של לותאר הראשון, מלך הפרנקים ומלך איטליה בשנת 855 הוביל לשלטון בניו במדינתו, פרנקיה התיכונה.
אחד מבניו, לואי השני, ירש את השטחים הקרולינגים באיטליה.
הממלכה שלטה מצפון למרכז חצי-האי, ומרומא לספולטו.
שאר השטחים נשלטו על ידי האימפריה הביזנטית.
לאחר מותו של לואי השני ללא יורשים, שררו באימפריה כאוס ואנרכיה מסוימת למשך כמה עשרות שנים.
זה קרה מכיוון שבתחילה כס המלוכה היה שנוי במחלוקת בין שליטי פרנקיה המערבית ופרנקיה המזרחית, כלומר, בין קרל הקירח (שליט פרנקיה המערבית) לבין קרל השמן (שליט פרנקיה המזרחית).
עוד מספר שליטים אירופאים התעניינו בארץ.
תושבי האזור חששו כמו כן מפני המוסלמים, שישבו בסיציליה ובחלקים גדולים בצפון אפריקה.
עד המאה ה-10, המצב באיטליה לא שופר כלל, כאשר הסכסוך על הכתר התדרדר.
המצב המשיך עד לכבישת המדינה על ידי המלך הגרמני אוטו הראשון, בשנת 962.
ב-951 נשא אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את אדלייד מבורגונדיה לאשה.
כאשר מלך איטלקי אחר, ברנגאר, תקף את מדינת האפיפיור, תקף המלך אוטו את צבאו, בשיתוף פעולה עם האפיפיור יוחנן השנים עשר, כבש את הממלכה האיטלקית וב-2 בפברואר 962 הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ברומא.
מאז, היו מלכי איטליה גם מלכי גרמניה.
בעקבות כך, הפכה איטליה לאחת הממלכות המרכיבות את האימפריה, ביחד עם ממלכת גרמניה וממלכת בורגונדי.
בדרך כלל התגורר מלך איטליה בגרמניה, והשאיר את הממלכה ללא שליט מוגדר.
ערי איטליה הראו את כוחן במהלך שלטונו של קיסר מבית הוהנשטאופן, פרידריך ברברוסה, מי שניסה להקים מחדש שלטון קיסרי בחצי-האי, מה שגרם לסדרת מלחמות עם הליגה הלומברדית.
בסופו של דבר, הושג לארגון ניצחון בקרב על לניאנו בשנת 1176. לאחר מכן, בעקבות הקרב, איטליה התפרקה, ונהפכה למספר ערי מדינה שנלחמו אחת בשנייה, ורק חלק קטן ממנה נותר בשטחי האימפריה הרומית הקדושה.
בנו של פרידריך, היינריך השישי, הצליח לבסוף לנהל את שטחי בית הוהנשטאופן באיטליה על ידי כיבוש ממלכת סיציליה הנורמנית, ששלטה בסיציליה ובדרום איטליה.
בנו של היינריך, פרידריך השני, המשיך, כמו סבו ואבו, לנסות להנהיג באיטליה קיסרות.
המהלך הזה הביא להתנגדות רבה בקרב התושבים והאפיפיורים, שבתקופה זו היו חלק חשוב מהפוליטיקה ומהמלחמות באזור.
מאמציו של פרידריך השני להוביל לשליטתו על כל איטליה נכשלו כמו מאמציו של סבו, ומותו ב-1250 סימן את סופה של הממלכה כמדינה וכיחידה פוליטית אחת.
הקונפליקט המשיך בין הגואלפים (בעד האפיפיורים) לבין הגיבלינים (בעד קיסרי האימפריה רומית הקדושה) בערי איטליה.
דעת התושבים על קיסרי האימפריה הרומית הקדושה פחתה במשך הזמן, אך המלוכה במדינה לא הייתה חסרת משמעות.
בשנת 1310 היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית לוקסמבורג, חצה את רכס הרי האלפים ביחד עם עוד 5,000 אנשים.
אחר כך עבר למילאנו והכתיר את עצמו כקיסרה.
הכתרה זו גרמה למרד גואלפי תחת הלורד גווידו דלה טורה (Guido della Torre).
היינריך החזיר את שלטונם של בית ויסקונטי והמשיך לצעוד לכיוון רומא, שם הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1312. בתקופת שלטונו, להיינריך היו מספר תוכניות נוספות, לדוגמה, לכבוש את ממלכת נאפולי ולצרף אותה לאימפריה.
רוב תוכניותיו, לבסוף, לא יושמו בעקבות מותו בשנה שלאחר מכן.
קיסרים במדינה, גם עשרות שנים לאחר מכן במאות ה-14 וה-15 היו במאבק בין שושלות המלוכה של בית הבסבורג, לוקסמבורג וויטלסבאך.
בעימות בין פרידריך היפה מבית הבסבורג, לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הוכתר כקיסר גם הוא.
רוב הקיסרים הבאים הוכתרו ברומא.
כל שליט, איטלקי או גרמני, רצה לשלוט בכל חצי האי ולהיות מלך איטליה.
ממלכת איטליה בתקופה המודרנית המוקדמת
בתחילת התקופה המודרנית, ממלכת איטליה המשיכה להתקיים אך למעשה נהפכה לערי-מדינות עצמאיות כמעט לגמרי.
שטח הממלכה קטן בהרבה בעקבות השתלטויות בשטחי המדינה על ידי הערים החדשות, כגון ג'נובה וונציה.
הטענות הקיסריות על כל חצי-האי האיטלקי, במטרה לשלוט מחדש על כל איטליה היו בולטות במיוחד במהלך המלחמות האיטלקיות על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא הוציא את הצרפתים ממילאנו לאחר קרב פאביה בשנת 1525, ומנע ניסיון של הנסיכים האיטלקיים להכריז על עצמאותן.
מרד החיילים של קרל, שנקרא ביזת רומא, בשנת 1527, גרם לסערה בכל רחבי אירופה.
בעקבות המאורע נמלט האפיפיור קלמנט השביעי מאיטליה ובית מדיצ'י נהפכה, בשנית, לשושלת המלוכה ברפובליקת פירנצה וקרל החמישי הוכתר כקיסר האימפריה.
לאחר שקרל נפטר, בנו, פליפה השני מספרד ירש אותו ובעקבות כך, מילאנו הייתה טריטוריה תלויה של ספרד.
תואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה, למעשה, נמסר לאחיו של קרל, פרדיננד הראשון.
ב-1559, סיימה ממלכת צרפת את נוכחותה החשובה באיטליה, ובכך נגמרו המלחמות האיטלקיות.
בעקבות חשש מהשמדת מדינתם ומסולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית, שתקף בהונגריה ויכל להיות סוף הנצרות באירופה, נסיכי איטליה הצטרפו בדרך כלל לצבא הקיסרי.
לאחר הכרזת העצמאות של מדינות איטליה, הם גורשו מהרייכסטאג הגרמני ונחשבו לווסאלים של הקיסר.
חלק גדול מן המדינות החדשות המשיכו להישלט על ידי בית הבסבורג.
במלחמת שלושים השנים, איטליה שימשה את האוסטרים ההבסבורגים ואת הגרמנים הקיסריים לתקוף בצרפת ובאנגליה.
גם לאחר המלחמה, האוסטרים נותרו כוח חשוב באיטליה.
הקיסר לאופולד הראשון טען על שליטתו בחצי האי, חלק משטחיה שנמסרו לאוסטריה ועל הערי-מדינה הקטנות שנותרו.
כמו קודמיו, גם הוא חפץ בהמשך השלטון הקיסרי באירופה.
ב-1690, הנסיך אוג'ין מסבויה ניסה לגבות מיסים מאזרחי איטליה, עבור ההוצאות הכספיות עבור המלחמה הקודמת, דבר שלא נעשה לפני כן.
לאחר מספר חוקים שחוקק לאופלד על הווסאלים שלו באיטליה, מדינות האזור, ובמיוחד מדינת האפיפיור, החלו להתנגד לשלטונו של הקיסר הרומי הקדוש.
השלטון הקיסרי התחזק במהלך המאה ה-18, כאשר מילאנו ומנטובה עבור לשליטתם של משפחת הבסבורג במהלך מלחמת הירושה הספרדית.
סופה של מלחמת הברית המרובעת חידש את התעניינות הקיסרים בערי איטליה, בעוד שההבסבורגים ממשיכים לשלוט בטרנטינו אלטו אדיג'ה.
המצב בחצי-האי האיטלקי נותר עד לשנת 1789 פחות או יותר אותו הדבר.
ערי המדינה הגדולות המשיכו להילחם בקיסר, ובשנת 1788 היה ניסיון מצד הסבוים (שנתמכו על ידי פרוסיה) להעלות את מעמדה של סבויה באירופה.
המצב בכל היבשת התהפך לגמרי לאחר המהפכה הצרפתית ב-1789.
במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית מ-1792 במשך כ-10 שנים, האוסטרים עזבו את איטליה בגלל נפוליאון בונפרטה.
לפי הסכם קמפו פורמיו של שנת 1797, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מוותר על כל שטחיו אשר הרכיבו את ממלכת איטליה.
לאחר ניצחונו של נפוליאון במלחמת הקואליציה השנייה, הסכם לינוויל החליט מחדש על נטישת הכוחות הקיסרים את איטליה.
ב-1805, כאשר האימפריה הרומית הקדושה הייתה על סף כניעה, נפוליאון קיבל את השליטה על הממלכה החדשה שהוא הקים, ממלכת איטליה הנפוליאונית.
הוא גם כבש את רוב ערי-המדינה האיטלקיות וסיפח אותם לצרפת.
האימפריה הרומית הקדושה כולה נכנעה בשנה שלאחר מכן, ב-6 באוגוסט 1806. קונגרס וינה לאחר תבוסת נפוליאון במלחמה לא החזיר את עצמאותן של האימפריה הרומית הקדושה או את ממלכת איטליה הישנה.
ממלכת אזור הכף היא ממלכת צמחייה השוכנת בסמוך לקצה הדרום-מערבי של דרום אפריקה.
ממלכת אזור הכף היא הקטנה ביותר מבין שש ממלכות הצמחייה המוכרות בעולם.
כל ממלכת אזור הכף מכסה רק חצי אחוז משטחה של אפריקה, אך נחשבת לאזור הצומח המגוון ביותר בעולם עם כמעט חמישית ממיני הצמחים באפריקה, שכמעט שליש מהם אנדמיים.
האזור הוא משכן של למעלה מ-9,000 מיני צמחים וסקולריים, מתוכם 69 אחוזים אנדמיים.
חלק גדול מהמגוון הזה קשור לביומת הפינבוס, בתה ים תיכונית המכוסה בשיחים שבה מתרחשות שרפות לעיתים קרובות.
בביומה של הפינבוס, נמצאות אסטרטגיות רבות של רבייה ופיזור זרעים על ידי ציפורים וחרקים, כמו גם התאמות לשריפות שיחים, מה שהופך אותה לבעלת ערך ייחודי למחקר על תהליכים אקולוגיים וביולוגיים.
הערך הכלכלי של המגוון הביולוגי של פינבוס, המבוסס על קצירים של מוצרי פינבוס (למשל פרחי בר) ותיירות אקולוגית, מוערך סביב 77 מיליון ראנד דרום-אפריקאי (כ-5 מיליון דולר) בשנה.
לפיכך, ברור שלממלכת אזור הכף יש גם ערך ביולוגי כלכלי בנוסף למהותה כנקודה חמה למגוון ביולוגי.
ב-2004 הוגדרו 8 אזורים בשטח של 5,530 קילומטרים רבועים בתחומי ממלכת אזור הכף כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
ב-2015 הורחב אתר המורשת העולמית והוא כולל 13 אזורים בשטח של 10,947 קילומטרים רבועים.
האזור הוא הנקודה החמה היחידה שמקיפה ממלכת צמחייה שלמה ומהווה משכן של הריכוז הלא-טרופי הגדול ביותר של מיני צמחים עילאיים בעולם.
באזור זה גדלים חמש מ-12 משפחות הצמחים האנדמיות של דרום אפריקה ו-160 סוגים אנדמיים.
הנקודה חמה של ממלכת אזור הכף משתרעת על 78,555 קילומטרים רבועים וממוקמת כולה בגבולות דרום אפריקה.
זוהי אחת מחמש המערכות הממוזגות ים תיכוניות ברשימת הנקודות החמות.
האזור מכסה את אזור האקלים הים תיכוני של דרום אפריקה בכף המערבי בפינה הדרום-מערבית של המדינה, ומשתרע מזרחה לתוך הכף המזרחי, אזור מעבר בין אזור גשמי החורף במערב לאזור גשמי הקיץ במזרח בקוואזולו-נטאל.
רוב האזור מכוסה בפינבוס, בתה המופיעה על חולות חומציים או קרקעות דלות בחומרים מזינים שמקורן באבן החול של הר השולחן (חבורת העל של הכף).
פינבוס הוא משכן של שפע מגוון של מיני צמחים, לרבות חברים רבים ממשפחת הפרוטאיים, משפחת האברשיים ומשפחת הקנים של ה.
סוגי צמחייה אחרים הם סנדפלט (sandveld, מאפריקאנס: "שדה חול"), שטח בתה שנמצא בעיקר בחוף הפונה למערב של פרובינציית הכף המערבי, על חולות מהשלישון.
רנוסטרופלט (Renosterveld, מילולית "שדה קרנף") הוא בתה עשבונית הנשלטת על ידי בני משפחת המורכבים, במיוחד Elytropappus rhinocerotis'' (באפריקאנס renosterbos, "שיח הקרנף"), דמויי עשב וגאופיטים, המופיעים על קרקעות הבסיסיות של אדמות החוף.
ניתן למצוא כיסים קטנים של יער (תת-אזור ביוגאוגרפי בהרים של האזור האפרוטרופי) (היער האפרומונטן הדרומי) באזורים גשומים ומוגנים.
להלן רשימת כל האזורים, כאשר 12 הראשונים שוכנים בפרובינציית הכף המערבי, והאזור האחרון בפרובינציית הכף המזרחי:
ממלכת איסלנד (באיסלנדית: Konungsríkið Ísland; בדנית: Kongeriget Island) הייתה מדינה ריבונית ועצמאית עם מונרכיה חוקתית ותורשתית שהוקמה בחוק האיחוד עם דנמרק שנחתם ב-1 בדצמבר 1918. זה נמשך עד 17 ביוני 1944 כאשר משאל עם לאומי הקים את הרפובליקה של איסלנד במקומה.
תחת איחוד אישי, בשל חוק האיחוד, המלך היה בו-זמנית גם מונרך של דנמרק.
הפרלמנט של איסלנד ביקש שדנמרק תייצג את איסלנד בעניינים בינלאומיים, בעוד העניינים היומיומיים הועברו לנציג דני לענייני איסלנד שבסיסו ברייקיאוויק, ולאחר הפלישה הגרמנית לדנמרק ב-1940 - מונה עוצר.
בעקבות איחוד קאלמאר, איסלנד הייתה בשליטת הכתר של דנמרק מאז 1380, אם כי רשמית היא הייתה נחלה נורווגית עד 1814. בשנת 1874, אלף שנים לאחר ההתיישבות המוכרת הראשונה, העניקה דנמרק לאיסלנד שלטון בית.
החוקה, שנכתבה באותה שנה, תוקנה ב-1903 והיקף השלטון הביתי של איסלנד גדל ב-1904. שר לענייני איסלנד, שהתגורר ברייקיאוויק, מונה כאחראי בפני האלת'ינגי, הפרלמנט האיסלנדי.
ב-1 בדצמבר 1918, חוק האיחוד, הסכם עם דנמרק, הכיר באיסלנד כמדינה ריבונית מלאה, מדינה עצמאית באיחוד אישי עם דנמרק באמצעות מונרך משותף.
ממלכת איסלנד כוננה דגל וסמל משלה וביקשה שדנמרק תייצג את ענייני החוץ וההגנה שלה בשמה תוך שמירה על שליטה מלאה על ענייני החוץ וההגנה שלה.
איסלנד פתחה את השגרירות הראשונה שלה בשנת 1920. החוק ייבדק ב-1940 וניתן היה לבטלו שלוש שנים מאוחר יותר אם לא ניתן יהיה להגיע להסכמה להמשך.
מלחמת העולם השנייה, הכיבוש הבריטי והקמת הרפובליקה
במהלך השנה הראשונה של מלחמת העולם השנייה, איסלנד אכפה בקפדנות עמדה של נייטרליות ונקטה בפעולה נגד הכוחות הבריטיים והגרמנים שהפרו אותה.
הפלישה הגרמנית לדנמרק ב-9 באפריל 1940 והכיבוש שלאחר מכן ניתקו את הקשר בין איסלנד לדנמרק.
כתוצאה מכך, ב-10 באפריל, העביר האלת'ינגי שתי החלטות המשקיעות בקבינט האיסלנדי בסמכות של ראש המדינה והכריזה שאיסלנד תקבל אחריות מלאה הן למדיניות החוץ והן למשמר החופים.
ב-10 במאי 1940, מבצע מזלג יצא לדרך על ידי בריטניה כאשר כוחות צבא הפליגו לנמל רייקיאוויק והחלו בפלישה לאיסלנד.
ממשלת איסלנד פרסמה מחאה נגד מה שהיא כינתה "הפרה בוטה" של הנייטרליות האיסלנדית.
ביום הפלישה קרא ראש הממשלה הרמן יונסון הודעת רדיו המורה לאיסלנדים להתייחס לחיילים הבריטיים כאורחים.
ב-15 במאי 1941, אימץ האלת'ינגי חוק שיצר את עמדת העוצר עבור סוון ביירנסון על מנת לייצג את המלוכה.
הכיבוש של בעלות הברית של איסלנד נמשך עד 1941 כאשר ממשלת איסלנד ביקשה מארצות הברית (שהייתה אז נייטרלית) להשתלט על הגנתה.
ההגנה על איסלנד הייתה השתתפותה הראשונה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
לאחר משאל עם חוקתי במאי 1944, איסלנד הפכה רשמית לרפובליקה ב-17 ביוני 1944. דנים רבים חשו נעלבים בתזמון שלו, שכן דנמרק עדיין הייתה כבושה על ידי גרמניה.
המלך כריסטיאן העשירי בכל זאת שלח מסר של ברכות לעם האיסלנדי.
ממלכת בורגונדי, הידועה מהמאה ה-12 כממלכת ארל, המכונה גם בהקשרים שונים בשמות ארלט, ממלכת ארל וויין, או ממלכת בורגונדי-פרובאנס, הייתה ממלכה שהוקמה בשנת 933 על ידי מיזוג ממלכות בורגונדיה עילית ותחתית תחת המלך רודולף השני.
היא שולבה באימפריה הרומית הקדושה בשנת 1033 ומאז ואילך הייתה אחד משלושת המחוזות המרכיבים את האימפריה, יחד עם ממלכת גרמניה וממלכת איטליה.
אולם עד אמצע המאה ה-13 לכל המאוחר, היא איבדה את הרלוונטיות הפוליטית הקונקרטית שלה.
שטחה השתרע מהים התיכון ועד נהר הריין העליון בצפון, בערך בהתאמה לאזורים הצרפתיים של ימינו פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור, רון-אלפ ופראנש-קונטה, כמו גם למערב שווייץ.
עד שנת 1032 שלטו בה מלכים עצמאיים של בית ולף המבוגר.
מאז כיבוש הממלכה הבורגונדית הראשונה על ידי הפרנקים בשנת 534, שטחה נשלט בתוך האימפריה הפרנקית והקרולינגית.
ב-843 חתמו שלושת בניו שנותרו בחיים של הקיסר לואי החסיד, שמת ב-840, על הסכם ורדן שחילק ביניהם את האימפריה הקרולינגית: הממלכה הבורגונדית לשעבר הפכה לחלק מפרנקיה התיכונה, שהוקצתה לקיסר לותאר הראשון (Lotharii Regnum), למעט הדוכסות המאוחרת של בורגונדי - בורגון של ימינו - שנמסרה לשארל הקירח, מלך פרנקיה המערבית.
המלך לודוויג הגרמני קיבל את פרנקיה המזרחית, הכוללת את השטח שממזרח לנהר הריין.
זמן קצר לפני מותו בשנת 855, חילק הקיסר לותאר הראשון את ממלכתו בין שלושת בניו בהתאם לחוזה פרום.
מורשתו הבורגונדית תעבור לבנו הצעיר שארל מפרובנס (845–863).
ואז בשנת 869 מת בנו של לותאר הראשון, לותאר השני, ללא ילדים לגיטימיים, ובשנת 870 חילקו דודו שארל הקירח ולודוויג הגרמני על פי חוזה מרסן משנת 870 את שטחו: בורגונדי עילית, השטח שמצפון להרי היורה נמסר ללודוויג הגרמני, והשאר נמסר לשארל הקירח.
עד שנת 875 מתו כל בניו של לותאר הראשון ללא יורשים ושאר השטחים הבורגונדיים הוחזקו בידי שארל הקירח.
בתוך הבלבול שלאחר מותו של בנו של שארל לואי המגמגם בשנת 879, הקים הרוזן המערב-פרנקי בוסו מפרובאנס את ממלכת בורגונדי התחתונה בארל.
בשנת 888, עם מותו של הקיסר שארל השמן, בנו של לואי הגרמני, ייסד הרוזן רודולף מאוקסר, רוזן בורגונדי, את ממלכת בורגונדי העליונה בסן-מוריס שכללה את רוזנות בורגונדי, בצפון-מערב בורגונדיה העליונה.
בשנת 933, הוגו מארל הסגיר את בורגונדי התחתונה לרודולף השני מבורגונדיה עילית בתמורה לכך שרודולף ויתר על תביעתו לכס המלכות האיטלקי.
רודולף מיזג את בורגונדי העליונה והתחתונה כדי ליצור את ממלכת ארל.
בשנת 937, ירש בנו של רודולף קונרד השליו.
תביעות הירושה של הוגו מארל נדחו, בתמיכת הקיסר אוטו הראשון.
בשנת 993, ירש את קונרד בנו רודולף השלישי, אשר בשנת 1006 נאלץ לחתום על הסכם ירושה לטובת הקיסר העתידי היינריך השני.
רודולף ניסה לוותר על ההסכם בשנת 1016 ללא הצלחה.
בשנת 1032 מת רודולף השלישי ללא יורשים שנותרו בחיים, ובהתאם להסכם משנת 1006 עברה הממלכה ליורשו של היינריך, הקיסר קונרד השני מהשושלת הסליאנית, וארל התאגדה באימפריה הרומית הקדושה, למרות ששטחי הממלכה פעלו.
אף על פי שמאותה תקופה החזיקו הקיסרים בתואר "מלך ארל", מעטים הלכו להכתרה בקתדרלה של ארל.
יוצא דופן היה פרידריך ברברוסה, אשר בשנת 1157 ערך דיאטה בבזאנסון ובשנת 1178 הוכתר למלך בורגונדי על ידי הארכיבישוף של ארל.
אזור ויווארה של ויויאר היה הראשון מבין השטחים של הממלכה שסופחו לממלכת צרפת, בהדרגה במהלך המאה ה-13 עם הכרה רשמית ב-1306. ליונה היה כמעט מחוץ להישג ידה של האימפריה מאז סוף המאה ה-12. שילובו בצרפת היה תוצאה של סכסוכים פנימיים בין הארכיבישוף של ליון, מועצת הקתדרלה ומועצת העיר.
הוא נעשה בתחילת המאה ה-14 ונקבע בהסכם משנת 1312 בין הארכיבישוף פייטרו מסבויה ופיליפ הרביעי, מלך צרפת.
הקיסר היינריך השביעי מחה על כך אך לא ערער על זה ברצינות.
ניסיון להחיות את ממלכת בורגונדי/ארל נעשה על ידי שארל מאנז'ו בתיאום עם האפיפיור ניקולאוס השלישי.
בין השנים 1277 ל-1279, שארל, שאז כבר היה מלך סיציליה, רודולף מהבסבורג, מלך הרומאים והשואף לכתר הקיסרי, ומרגרט מפרובאנס, המלכה האלמנה של צרפת, הכריעו את המחלוקת ביניהם על מחוז פרובאנס, וכן גם על ההצעה של רודולף להפוך למועמד האימפריאלי היחיד.