tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא סביר להניח שג'ודי ריד ידעה קרוא וכתוב, או אפילו לחתום את שמה, היא ובעלה רשומים במרשם התושבים כאנאלפביתים.
עד שנת 1863 היה זה לא חוקי לעבדים אפריקאיים ללמוד קרוא וכתוב, ואילו שלמדו קרוא וכתוב או לימדו קרוא וכתוב היו נענשים עד גזר דין מות.
מעבר לרישומים הללו אין עוד מידע שידוע לנו על ג'ודי ריד, ההערכה היא כי היא האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שרשמה על שמה פטנט, אך אין אינדיקציה לגזע ברישומי הפטנטים האמריקאים, ונשים לעיתים חתמו בראשי תיבות על מנת להימנע מזיהוי.
האישה הראשונה שחתמה בשמה על פטנט אמריקאי היא שרה גוד בשנת 1885, לאחריה רשמה פטנט מרים בנג'מין.
ידוע לנו כי הייתה שחורת עור מכיוון שב־14 בספטמבר 1924 קיים דיווח על מותה של אשה שחורה, עקרת בית, בשם אליזבת (ריד) סמית' שנולדה בשרלוטוסוויל וירג'יניה והייתה בתם של אלן ריד וג'ודי וודפורד.
הפטנט של ג'ודי ריד הוגש ואושר ב־23 בספטמבר 1884 בנוכחות שני עדים לואיס מקנזי וג'ון אמבלר סמית'.
היא חתומה עליו באות X, כיוון שלא ידעה קרוא וכתוב.
הוא סווג כמכשיר מכני הכולל מכשיר ערבוב והשטחה נייד.
הפטנט היה שיפור של מערבל בצק קיים.
המכשיר של ריד הצליח לגרום לבצק להתערבב בצורה שווה כאשר הוא נע בין שני מערוכים דקים אשר גורמים לבצק להתערבב.
לאחר מכן הבצק עובר לכלי קיבול המגן עליו כאשר הוא נשאר מכוסה
ג'וֹֹדי קנטור (באנגלית, Jodi Kantor) (נולדה ב-21 באפריל 1975) היא עיתונאית אמריקאית-יהודייה מניו-יורק שחשפה יחד עם עמיתה את פרשת הארווי וויינסטיין וקיבלה על כך את פרס פוליצר לשנת 2018, ובאותה שנה זכתה להימנות על רשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר של טיים של המגזין "TIME".
קנטור, נכדה לזוג ניצולי שואה, נולדה למשפחה יהודית ברובע קווינס, בעיר ניו יורק וגדלה בלונג איילנד, ניו יורק.
בנערותה עברה המשפחה לעיירה הולמדל , ניו ג'רזי, שם סיימה את בית הספר התיכון .
מיד לאחר מכן עברה לעבוד במגזין האינטרנטי סלייט, שם מונתה בשנת 1999 לעורכת התרבות.
בינואר 2003 התמנתה לעורכת מדור האמנות והפנאי של הניו יורק טיימס ונחשבה לאדם הצעיר ביותר אי פעם שניהל מדור בעיתון זה.
בשנת 2004, בגיל 28, נבחרה להיכלל ברשימת ה-40 מתחת ל-40 של ניו יורק מטעם "הקריינס ניו יורק ביזנס" .
בשנת 2007 פנתה קנטור לסיקור פוליטיקה ב"טיימס", כולל הקמפיין לנשיאות ב-2008 והביוגרפיה של ברק אובמה.
החל משנת 2007, היא כתבה כמה מהמאמרים המוקדמים ביותר על מישל אובמה, תפקידן של בנות אובמה בקריירה של אביהן, תפקיד ה-כדורסל בחיי הנשיא, יחסיו עם הכומר ג'רמיה רייט והקריירה שלו כאדם פרופסור למשפט חוקתי.
בסתיו 2009, היא הייתה שותפה לכתיבת סיפור שורשי העבדים של מישל אובמה וחיברה כתבת שער במגזין הניו יורק טיימס על הנישואים, עבורו ראיינה את הנשיא והגברת הראשונה בחדר הסגלגל.
בשנת 2012, עבודתה עם בני הזוג אובמה, הבשילה להוצאת הספר The Obamas.
בספר זה קנטור נכנסה לעומק הבית הלבן ותיארה כיצד מנסים בני הזוג להתמודד עם התפקידים החדשים שלהם, לשנות את המדינה, לגדל ילדים, לשמור על חברויות ולהבין מה זה אומר להיות הנשיא והגברת הראשונה השחורים הראשונים של ארצות הברית.
בוושינגטון פוסט כתבו שהספר הוא בין הספרים הטובים ביותר על הבית הלבן הזה, וספר רציני ומתחשב על הנשיאות המודרנית.
בשנת 2006, דיווחה קנטור על היעדר מקומות להנקת תינוקות בעבודה ובמקומות ציבוריים, ועל פער המעמדות בהנקה בעבודה.
תחקיר זה היווה השראה ליצירת תחנות הנקה עצמאיות ראשונות, המותקנות כעת במאות שדות תעופה, אצטדיונים ובמקומות עבודה ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2013 היא דיווחה על היחס לנשים בוול סטריט ובכנסייה המורמונית, כמו גם על ניסיונותיו של בית הספר לעסקים באוניברסיטת הרווארד לשפר את יחסו לנשים.
דיווח זה הוביל לדיון במגדר בבתי ספר לעסקים כמו גם בנושאי מעמד וכסף.
בעקבות הפרסום, התנצל דיקן בית הספר לעסקים של הרווארד, ניטין נוהריה , בפני כל הבוגרות על החוויות השליליות שחוו רבות מהן בהרווארד, והתחייב להגביר את מספר מקרי המבחן עם נשים הנושאות את דגל המאבק בנושא.
בשנת 2014 קנטור חקרה כיצד הטכנולוגיה משנה את מקום העבודה.
מאמרהּ בניו יורק טיימס" "Working Anything but 9 to 5" מאוגוסט 2014, על בריסטה בחנות סטארבקס שהיא אם חד הורית שנאבקת לעמוד בלוח הזמנים שנקבע על ידי תוכנה אוטומטית, דִרבן את רשת הקפה לשנות את מדיניות התזמון של 130,000 עובדים ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2016, קנטור הייתה שותפה בכתיבת Refugees Welcome אחרי שבילתה 15 חודשים בתיאור כיצד אזרחים קנדיים יומיומיים אימצו עשרות אלפי פליטים סוריים.
הסדרה זכתה לשבחים רבים מכל העולם, כולל מראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו, שכינה אותה "מופלאה ומאוד אנושית".
קנטור ועמיתה בשם מייגן טוהיי ניהלו במשך חודשים תחקיר מקיף ומפורט על מי שהתברר כמטריד מינית כפייתי ואף אנס, הבמאי ומפיק הסרטים הארווי ויינסטיין, מי שהיה אחד האנשים החזקים בהוליווד.
הן תיארו כיצד היה מזמין עוֹבדות הפקה ושחקניות לפגישות כביכול עסקיות בבתי מלון, ובמקום זאת היה קורא להן לחדרו, שם היה מקבל את פניהן בחלוק או בעירום, מבקש עיסויים או מזמין אותן להיכנס אִתו לאמבטיה.
הן תיארו גם כיצד השתמש בכוחו להשתיק את מעשיו באמצעות מערכת משוכללת של שיתוף פעולה עם עוזרים - שארגנו את הפגישות; מנהלים - שמצאו סוכנים או עבודות לשחקניות המוטרדות; ועורכי דין - שהחתימו את חלקן על הסכמי סודיות.
במשך שלושה עשורים הטריד וויינסטיין מעל 100 נשים, מבלי שהדבר ייפגע בקריירה הגדולה שלו כבמאי ומפיק סרטים הוליוודי, שסרטיו זכו ב-81 פרסי אוסקר בתחומים שונים, והוא עצמו קיבל תואר כבוד מהכתר הבריטי והפך למיליונר.
התחקיר כלל עדויות לציטוט של עוֹבדוֹת רבות, שחקניות צעירות ואף כוכבות מפורסמות כמו: אנג'לינה ג'ולי, גווינת' פאלטרו, אשלי ג'אד ורוזנה ארקט.
ב-5 אוקטובר 2017 חשפו קנטור וטוהיי את התחקיר בעיתון הניו-יורק טיימס.
ריץ' לורי , עורך הנשיונל ריוויו, כינה את תחקיר ויינשטיין של קנטור וטוהיי "היצירה העיתונאית המשפיעה ביותר שאני זוכר.
זה שינה את המדינה הזו באופן מיידי".
אחרי ניסיונות דחייה רבים של פרקליטיו של הארווי וויינסטיין, הסתיים משפטו בגזר דין שפורסם ב-11 מרץ 2020 ואשר דן אותו ל-23 שנות מאסר.
ב-20 דצמבר 2022 הורשע וויינסטין במשפט נוסף שהתקיים בלוס אנג'לס, קליפורניה.
ההרשעה הייתה באשמת אונס ומעשים מגונים במתלוננת אחת.
החשיפה הביאה להיתפרצותה של תנועת Me Too.
בחודש ספטמבר 2019 התפרסם ספר פרי עטן של קנטור וטוהיי בשם "היא אמרה" וכעבור 3 שנים, בנובמבר 2022 הוא עוּבד לסרט בכיכוב, בין השאר, של חלק מהקורבנות המפורסמות.
שם הסרט בעברית: "מילה שלה" .
2004 - כלולה ברשימת ה-40 מתחת ל-40 של ניו יורק מטעם "הקריינס ניו יורק ביזנס" .
2018 - פרס פוליצר (עם 2 אחרים) על חשיפת פרשת הארווי ווינסטיין.
2018 - פרס USA's Literary Award מטעם ארגון פֶּן-אמריקה לחופש הביטוי.
2018 - כלולה ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר של הטיים מגזין.
2018 - מדליית מקגיל לאומץ עיתונאי ממכללת גריידי (באוניברסיטת ג'ורג'יה) לעיתונאות ותקשורת המונים .
2022 - תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
ג'ודי קסאב (במקור יודית לאונורה קסאב, באנגלית: Judy Cassab; בהונגרית: Kaszab Judit; וינה, 15 באוגוסט 1920 – רנדוויק, 3 בנובמבר 2015) הייתה ציירת, גרפיקאית אוסטרלית ממוצא יהודי-הונגרי.
יודית קסאב נולדה במשפחה יהודית הונגרית בווינה, אוסטריה, בתם של אימרה קסאב (1886–1947), סוחר בולים, ושל אילונה קוֹנט (1895–1944).
הוריה התגרשו כשהייתה ילדה, ואביה התחתן שוב מאוחר יותר.
היא ואמה עברו לגור עם סבתה בעיר ברהובה שבאוקראינה.
אחד המורים של בית הספר התיכון הממלכתי בעיר, פרנץ האבה, גילה את כישרונה בציור, ואשתו לקחה את הצעירה הכישרונית תחת חסותה.
היא ציירה מאז שהייתה בת שתים עשרה.
תחילה סיימה את לימודיה באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות בבודפשט כתלמידתו של ברנאט אאורל ולאחר מכן ב-1938 למדה באקדמיה לאמנויות בפראג צ'כוסלובקיה, ממנה נאלצה לברוח ב-1939 עקב הכיבוש הנאצי, עוד בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה.
באותה שנה נישאה ליאנוש קמפּפנר, מנהל אחוזות אמיד, שנשלח למחנה עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית על ידי הנאצים ב-1941 בשל מוצאו היהודי, ממנו הצליח לחזור כעבור שלוש שנים, ב-1944.
הם יכלו להיות ביחד שוב באפריל 1944, אבל נפרדו למען ביטחונם, בשל כניסת הוורמכט (מבצע מרגרטה) לממלכת הונגריה.
במאי הסרטים פרידייש באן ואשתו החביאו את בעלה באחד מארונותיהם במשך תשעה חודשים עד לשחרור.
יודית הסירה משמלתה את הטלאי הצהוב החובה ולקחה על עצמה את זהותה של המשרתת הנוצריה לשעבר שלה.
במהלך המלחמה עבדה במפעל תרופות ונעזרה בלהתקיים, בין היתר, מהברחת תרופות ומזיוף מסמכים.
גם היא וגם בעלה איבדו את רוב משפחתם בשואה.
היא ניהלה יומן על חייה, שכללה גם את תקופת המלחמה, אך רשימותיה אבדו ברובן.
יאנוש בנה נולד ב-1945 ובנם פטר שנתיים לאחר מכן.
היא בילתה את חודשי הקיץ בין השנים 1945 לבין 1949 במושבת האמנים של סנטאנדרה, שם היו מוריה ברנאט אאורל וליפוט הרמן.
היא עברה לווינה עם בעלה ושני בניה ב-1949 כדי להימנע מהסוציאליזם המתהווה בהונגריה, ומשם ב-1951 היגרה המשפחה לאוסטרליה והתיישבה בסידני.
הם קיבלו אזרחות אוסטרלית ב-1957.
ג'ודי קסאב הייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס ארצ'יבלד פעמיים.
בשנת 1960 עבור דיוקנו של סטן רפוטק
בשנת 1967 לדיוקנה של מרגו לוורס
קסאב הציגה יותר מחמישים תערוכות יחיד באוסטרליה, כמו כן גם בפריז ובלונדון.
היא ציירה בעיקר דיוקנאות והכינה תמונות של האאוטבק האוסטרלי.
לאחר שעבודותיה הועברה לגלריה הלאומית של אוסטרליה, ג'יימס גליסון ראיין אותה כיצד לכדה את דמותם של האנשים בדיוקנאות שלה.
ראיון זה הפך מאוחר יותר לחלק מאוסף ההיסטוריה בעל פה של ג'יימס גליסון (James Gleeson Oral History Collectiony).
ניתן למצוא כמה מיצירותיה בגלריה הלאומית של הונגריה ובאוסף העכשווי בפץ'.
ב-14 ביוני 1969 מונתה למפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE) "בהוקרה על שירותיה לאמנויות היפות".
היא מונתה לקצינת מסדר אוסטרליה (AO) ב-26 בינואר 1988 "בהוקרה על שירותיה לאמנויות היפות".
ב-3 במרץ 1995 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סידני.
בשנת 2011 קיבלה את צלב הכבוד הזהב ההונגרי.
הפרס השבועי לנשים באוסטרליה (1955)
הפרס השבועי לנשים באוסטרליה (1956)
פרס ארצ'יבלד (דיוקנו של סטניסלאוס רפוטק) (1961)
פרס הזיכרון לסר צ'ארלס לויד ג'ונס (1964)
פרס הלנה רובנשטיין, פרת' (1964)
פרס הלנה רובנשטיין, פרת' (1965)
פרס הזיכרון לסר צ'ארלס לויד ג'ונס (1965)
פרס ארצ'יבלד (דיוקן מרגו לוורס) (1968)
פרס הזיכרון לסר צ'ארלס לויד ג'ונס (1971)
פרס הזיכרון לסר צ'ארלס לויד ג'ונס (1973)
פרס צבעי המים הנאמן, גלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס (1994)
פרס פרינג, גלריה לאמנות של NSW (1994)
פרס פרינג, גלריה לאמנות של NSW (1997)
פרס פרינג, גלריה לאמנות של NSW (1998)
פרס פרינג, גלריה לאמנות של NSW (2003)
A Trustee Watercolor Prize – גלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס (2003)
פרס האגודה האוסטרלית של ציירים ופסלים (2004)
ג'ודי קסאב הלכה לעולמה ב-3 בנובמבר 2015 בגיל 95 בבית אבות בפרוור רנדוויק בסידני.
ג'ודי רייס היא שחקנית, דוגמנית ומפיקה אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות תפקידיה כקרלה אספינוזה בסדרת הקומדיה הרפואית של NBC ו-ABC "סקראבס", וכזוילה דיאז בדרמת הפשע של לייפטיים "עוזרות בית נחושות".
בנוסף כיכבה בתור אנליז זיאס בקומדיה "Claws" של TNT.
רייס נולדה בברונקס, ניו יורק, למהגרים דומיניקנים, ויש לה שלוש אחיות, כולל אחות תאומה בשם ג'וסלין רייס, שגילמה פרמדיקית בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
רייס גדלה בשדרות ביינברידג', מגיל 13 ועד גיל 25. היא למדה במכללת האנטר במנהטן, שם החלה את קריירת המשחק שלה.
בתחילת שנות ה-90, רייס החלה את קריירת המשחק שלה עם תפקידי אורח במספר תוכניות, כולל "חוק וסדר", "NYPD Blue" ו"הסופרנוס".
היה לה גם תפקיד חוזר ב"אוז" בתור טינה ריברה.
היא ידועה בעיקר בזכות דמותה של האחות קרלה אספינוזה בקומדיה "סקראבס" של NBC שם שיחקה מ-2001 עד 2009. היא שיחקה במספר סרטי טלוויזיה שנעשו לטלוויזיה, בעיקר עבור רשת לייפטיים, כולל "ילדה קטנה אבודה: The Delimar Vera Story", ו-"The Pregnancy Project".
לאחר שעזבה את סקראבס, רייס כיכבה בתפקיד אורח בכמה תוכניות, כולל "קאסל", "מדיום", "Off the Map" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד".
ב-2011 היא כיכבה כאם המתמודדת עם חזרתו של בעלה המנוכר לחייה לאחר תקופתו בכלא בדרמה העצמאית "Gun Hill Road".
הסרט מתרחש בברונקס מולדתה של רייס, וכותרתו מתייחסת לרחוב אמיתי שחוצה את שדרת ביינברידג' שבה גדלה רייס עצמה.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
לרייס היו גם תפקידי משנה קטנים במספר סרטים, כולל נסעתי לקוני איילנד בשליחות מאלוהים.
בשנת 2012, רייס לוהקה לסדרה "עוזרות בית נחושות" בתפקיד זוילה דיאז, המשרתת הבכירה.
הסדרה שודרה מ-2013 ועד 2016. שבועיים לאחר ביטול התוכנית, רייס לוהקה לצד ניסי נאש בקומדיה "Claws".
בסדרה "יורשים", שהוקרנה בבכורה ב-3 ביוני 2018 ב-HBO, רייס מגלמת את אווה, המפיקה בפועל של ערוץ החדשות ATN של קונצרן התקשורת Waystar Royco.
בשנת 2022, רייס כיכבה בתפקיד אורחת בעונה השלישית של "באטוומן", שם גילמה את קיקי רולטה שהייתה אחראית על בניית זמזם השמחה של הג'וקר.
בשנת 2023 גילמה את דמותה של מרסי בסדרת הקומדיה השחורה "סיפור האימה של דולורס רואץ'" מבית אמזון פריים וידאו.
באותה שנה שיחקה בעונה השנייה של סדרת הפשע-אמיתי "ד"ר מוות" בשירות הסטרימינג של Peacock.
רייס הייתה נשואה לסופר והבמאי אדווין מ.
פיגרואה במשך 11 שנים לפני שהתגרשו.
לרייס ולבן זוגה ג'ורג' ולנסיה יש בת, ליילה ריי ולנסיה, שנולדה ב-27 בנובמבר 2009.
אין יציאהמריה לנטיניישירות לווידאו1997החלומות של לנהמרטיסה1998Went to Coney Island on a Mission from God...
פרס אימג'ן לשחקנית הטובה ביותר - טלוויזיה2009קאסלתרזה קנדלהפרק: "הנערה הקטנה אבודה"האותורןויטה גונזאלספרק: "לא גוטס, לא תהילה"2010מדיוםג'יין ליבינסטוןפרק: "שפה ילידה"Ask Alanונסהסרט טלוויזיה2011Off the Mapאווה מורןפרקים: "זה טוב" ו "זה לא ניסים"חוק וסדר:מדור מיוחדאינס ריברהפרק: "אחים דם"2012The Pregnancy Projectג'ואנהסרט טלוויזיה מועמד - פרס אימאגן לשחקנית בתת-תמיכה הטובה ביותר - טלוויזיה
פרס אימגן לשחקנית בתת-תמיכה הטובה ביותר - טלוויזיהHappily Divorcedטרזהפרק: "אישה של קיסר"רנדי קנינגהאם: נינג'ה בפעולהסונרה ז'ורח (קול)פרק: "ויבה אל נומיקון"2013–2016עוזרות בית נחושותזוילה דיאזתפקיד ראשי, 48 פרקים.
פרס אימאגן לשחקנית הטובה ביותר - דרמה (טלוויזיה)2022באטוומןרולטה קיקיפרקים: "שחקנים שבורים" ו"אנחנו כולם משוגעים כאן"2023האימה של דולורס קווץמרסי3 פרקיםד"ר מוות (עונה 2)קים ורדיתפקיד חוזר, 7 פרקים2024פוטנציאל גבוהסלינהתפקיד ראשי; 11 פרקים
ג'ודית אווה בארסי הייתה שחקנית ילדה אמריקאית ממוצא הונגרי.
במהלך הקריירה הקצרה שלה, הופיעה בארסי ביותר מ-70 פרסומות ושיחקה, דיבבה וביצעה הופעות אורח ב-25 סרטים ותוכניות טלוויזיה, בין הידועים שבהם היו גילומה של הילדה ת'יאה בסרט "מלתעות: הנקמה", ודיבוב דמויותיהן של דאקי הדינוזאורית והילדה אן מארי בסרטי האנימציה "המסע לעמק החלומות" ו"גן עדן לכלבים" בהתאמה.
בהיותה בת 10 בלבד, נרצחה ג'ודית ביחד עם אמה מריה על ידי אביה המתעלל יוז'ף.
לאחר הרצח, יוז'ף שם קץ לחייו.
בארסי נולדה ב-6 ביוני 1978 בלוס אנג'לס, קליפורניה, והייתה בתם היחידה של יוז'ף אישטבן (József István) ומריה בארסי (שם נעוריה היה מריה וירוואקז' - Maria Virovacz), מהגרים הונגרים שנמלטו בשנת 1956 לארצות הברית מהונגריה (אז הייתה ידועה כהרפובליקה העממית ההונגרית) לאחר שפרץ המרד ההונגרי האזרחי נגד ההשפעה הסובייטית באותה שנה.
יוז'ף ומריה הכירו אחד את השנייה כאשר יוז'ף הגיע למסעדה בלוס אנג'לס בה עבדה מריה כמלצרית, ולמרות שכל אחד מהם כבר היה נשוי לאדם אחר, התפתח ביניהם קשר רומנטי והם התחתנו.
מריה החלה לטפח ולאמן את ג'ודית להיות שחקנית מגיל חמש, והיא התגלתה לראשונה על ידי חברי צוות צילום שצילמו פרסומת במגרש החלקה על קרח בעמק סן פרננדו כאשר הבחינו בג'ודית הקטנה (הם חשבו בטעות שהיא הייתה בת שלוש בגלל גובהה הנמוך) מחליקה על הקרח ללא מאמץ ומיד רצו להעסיק אותה.
תפקידה הראשון של בארסי היה במיני-סדרה "" שבה היא גילמה את דמותה של קימברלי מקדונלד, ילדה בת שלוש שנרצחה על ידי אביה ג'פרי מקדונלד (בגילומו של גארי קול), גורל דומה שג'ודית עצמה עברה כשנרצחה על ידי אביה יוז'ף.
בהמשך, בארסי הופיעה ביותר מ-70 פרסומות ובתפקידי אורח בתוכניות וסרטי טלוויזיה, במקביל להשתתפות במספר סרטי קולנוע כגוןמלתעות: הנקמה ודיבוב דמויותיהן של הדינוזאורית הקטנה דאקי בסרט המסע לעמק החלומות ושל הילדה היתומה אן מארי בסרט גן עדן לכלבים.
בהגיעה לכיתה ד', שכרה השנתי כשחקנית היה $100,000 (שווה ערך ל-$266,000 בשנת 2024), ובעזרת הכסף, משפחתה רכשה בית גדול בשכונת .
עקב גובהה הנמוך (1.12 מטר כשהייתה בת 10) היא החלה לקבל זריקות הורמונים במטרה לעזור לה לגבוה, כאשר מפיקים נהגו ללהק אותה לגילום דמויות שיותר צעירות מגילה האמיתי.
בראיון לעיתון "לוס אנג'לס טיימס", הסוכנת שלה, רות' הנסן, אמרה שבגיל 10 בארסי גילמה ילדות בנות 7 או 8.
ככל שהקריירה שלה נסקה, אביה של בארסי, יוז'ף, שהיה אלכוהוליסט אלים, קינא בהצלחה של בתו, ונהג יותר ויותר לאיים על ג'ודית ואמה בהתאבדות ובמותן שלהן.
הוא החל לשתות בצורה כבדה בשנת 1983, ולמרות שהצליח להשיג עבודה כשרברב, הוא נעדר רבות מעבודתו עקב שתייתו ולבסוף פוטר.
בנוסף, יוז'ף נעצר שלוש פעמים בגין נהיגה בשכרות.
בדצמבר 1986, מריה הגישה תלונה למשטרה בעקבות מקרי האלימות והאיומים כלפיה וכלפי ג'ודית.
לאחר שהמשטרה לא מצאה תיעוד לאלימות פיזית, היא החליטה לא לנקוט הליך פלילי נגדו.
לאחר תקרית נוספת עם המשטרה, יוז'ף נגמל מאלכוהול, אך המשיך לאיים על מריה וג'ודית.
חלק מהאיומים כללו שיסוף גרונותיהן או שריפת הבית.
באחד מהמקרים דווח שלפני שג'ודית טסה עם אמה לאיי הבהאמה לצורך צילומי הסרט מלתעות: הנקמה, יוז'ף הצמיד סכין לגרונה של ג'ודית ואיים עליה שיהרוג אותה אם היא לא תחזור.
נוסף לכך, הוא החביא מברק שנועד למריה ובו נכתב שקרוב משפחתה מהונגריה נפטר מהחשש שהיא תעזוב את ארצות הברית ביחד עם ג'ודית.
האלימות בבית המשיכה ובארסי הקטנה סיפרה לחבריה שאביה נהג להשליך עליה סירים ומחבתות, כתוצאה מכך היא דיממה מאפה.
בעקבות האלימות, ג'ודית החלה להשמין ולפתח התנהגויות המאפיינות טריכוטילומניה (היא נהגה לתלוש לעצמה את הריסים ולחתול שלה את שערות השפם).
במאי 1988, ג'ודית חוותה התמוטטות נפשית מול הסוכנת שלה ונלקחה על ידי אמה לפגישה אצל פסיכולוג ילדים.
הפסיכולוג זיהה דפוסי התעללות בג'ודית ודיווח לרשויות הרווחה.
הרווחה הפסיקה את חקירתה לאחר שמריה הבטיחה שהיא תתגרש מיוז'ף ושהיא תעבור להתגורר ביחד עם ג'ודית לשכונת בלוס אנג'לס בדירה שהיא שכרה.
חבריה של מריה האיצו בה לעזוב את יוז'ף ולברוח, אך היא חששה מלהפסיד את ביתה ואת רכושה בעקבות המהלך.
ב-27 ביולי 1988, יוניס דאלי, שכנת משפחת בארסי שגרה בבית הצמוד לביתם, דיווחה למשטרה כי היא שמעה קול ירייה מבית המשפחה בסביבות 8:30 בבוקר ושהיא רואה אש בתוך הבית.
לאחר שמכבי האש כיבו את השריפה, דיווחו הרשויות לתקשורת יום לאחר מכן על מציאת שלוש גופות ירויות בבית שזוהו כשייכות ליוז'ף, מריה וג'ודית.
מחקירת המשטרה ששחזרה את רצף האירועים, הועלה כי בלילה שבין ה-25 ביולי 1988 ל-26 ביולי 1988, ירה יוז'ף בג'ודית בזמן שישנה בחדרה.
מריה, ששמעה את קול הירייה, רצה במסדרון לעבר חדר השינה של ג'ודית כאשר יוז'ף ירה בה גם כן.
לאחר מכן, שפך יוז'ף נוזל דליק על גופותיהן, הצית אש בבית, והלך לחנייה המקורה בביתם והתאבד בירייה בבוקר של ה-27 ביולי 1988. ב-9 באוגוסט 1988, נקברו ג'ודית ומריה בפארק בשכונת הוליווד הילס שבלוס אנג'לס בקבר חצוי.
הסרט "גן עדן לכלבים", שהיה הסרט האחרון בו בארסי השתתפה, עלה לאקרנים בנובמבר 1989.
דון בלות', במאי הסרטים "גן עדן לכלבים" ו-"המסע לעמק החלומות" סיפר בראיון "שהיא הייתה ממש מדהימה!
היא הצליחה להבין את כל ההנחיות שניתנו לה בזמן העבודה, גם כאשר אלו היו מסובכות".
בלות' הצהיר שהוא מתכוון לאזכר אותה בהפקות הבאות שלו.
השיר "Love Survives" שהתנגן בכתוביות הסיום של הסרט "גן עדן לכלבים" הוקדש לזכרה.
+שנהשם הסרט / סדרהתפקידהערות1984קימברלי מקדונלד (בת 3)מיני-סדרהקייטיבפרק "Valerie's Turn"1985ג'ניפר ריאןהפקה טלוויזיוניתקייטליןהפקה טלוויזיוניתנוטס לנדינגילדה חצופהבפרק "#14 with a Bullet"אזור הדמדומיםברטיבפרק "A Little Peace and Quiet"There Were Times, Dearמולי רידהפקה טלוויזיוניתThe Fall Guyילדה קטנהבפרק "Escape Claus"1986רמינגטון סטיללורי בת' פייפרבפרק "Suburban Steele"פאנקי השובבהאנהשני פרקיםלינדסי קריסמסבפרק "Life, Death and Dr.
ג'ודית הרננדס היא אמנית ומחנכת אמריקאית, היא ידועה כציירת קיר, אמנית פסטל וציירת.
היא חלוצה של תנועת האמנות צ'יקאנו וחברה לשעבר בקולקטיב האמנות לוס פור.
היא מתגוררת בלוס אנג'לס, קליפורניה ובעבר התגוררה בשיקגו.
היא זכתה להערכה לראשונה בשנות ה-70 כציירת קיר, אבל העיסוק האמנותי שלה השתנה עם הזמן, וכעת היא מתרכזת בעבודות על נייר, בעיקר פסטלים, המשלבים לעיתים קרובות דימויים אינדיאניים ואת המתח החברתי-פוליטי של המגדר.
ב-1974 היא הפכה לחברה החמישית, והיחידה, בלוס פור, קולקטיב האמנים המשפיע והמהולל של אמנות צ'יקאנו במזרח לוס אנג'לס, יחד עם קרלוס אלמארז, פרנק רומרו, רוברטו דה לה רושה וגילברט לואן.
ומאוחר יותר היא הייתה חלק מהקולקטיב האמנותי, Centro de Arte Público יחד עם ברברה קרסקו ודולורס גררו-קרוז.
כבר ב-1970, הרננדז הייתה מעורבת במאמצים הראשוניים של אמני צ'יקאנו במזרח לוס אנג'לס להתארגן.
הרננדס אמרה מאוחר יותר כי "לעיתים קרובות הייתי ממש האישה היחידה בפגישות שלא הייתה בה חברה או אישה, אלא הייתי משתתפת כאמנית פעילה."
ג'ודית הרננדס נולדה ב-1948 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
היא למדה במכללת אוטיס לאמנות ועיצוב שם קיבלה את תואר ה-BFA שלה ב-1972, ולאחר מכן את תואר ה-MFA שלה ב-1979.
כאשר נרשמה למכללת אוטיס ב-1969, היא הייתה רק אחת מתוך חמישה סטודנטים מקסיקנים-אמריקאים שנרשמו.
בזמן שלמדה בבית ספר לתארים מתקדמים בשנת 1972 באוטיס קולג', היא הכירה את חברה לכיתה, קרלוס אלמארז.
באמצעות ידידותה עם אלמארז, היא הוזמנה כחברה החמישית להצטרף לקולקטיב האמנות של לוס פור ב-1974.
במהלך תקופתה באוטיס קולג', הרננדז למדה רישום אצל האמן האפרו-אמריקאי הנודע צ'ארלס ווייט שהפך למנטור והשפעה חשובה על התפתחותה כאמנית.
הרננדס מייחסת חלק ניכר מהצלחתה למורים ולפרופסורים שהכירו ביכולתה ועודדו אותה להמשיך בקריירה שלה כאמנית.
לאחר סיום הלימודים, היא ואלמארז שיתפו פעולה בכמה פרויקטים.
הם פעלו ליצירת ארגון שאיחד את אמני צ'יקאנו ברחבי קליפורניה.
ארגוני אמני צ'יקאנו היו גם בערים אחרות כמו בסן פרנסיסקו בסן דייגו בשנות ה-70.
בשנת 1981, היא ושבעה ציורי קיר נוספים של צ'יקאנו על קנבס במוזיאון המלאכה והאמנות העממית בלוס אנג'לס, בתצוגה בתערוכה שכותרתה "ציורי הקיר של אזטלן".
האמנים קיבלו ביקורת במגזין Artweek על ידי המבקרת שפרה גולדמן על כך ש"השילו...
את הזהות התרבותית והמיליטנטיות הפוליטית שלהם" כדי "להיכנס למיינסטרים כאנשי מקצוע תחרותיים."[15] הרננדס הגיבה "למה צריך שינויים בעבודתי ובפוליטיקה החברתית שלי".
עמדות מתפרשות כפוגעות במחויבות שלי...
בעוד שאצל אמן אחר הדבר יתפרש כצמיחה אישית ומקצועית?"
ביולי 1989, צוינה התערוכה הראשונה של אמנות צ'יקאנו באירופה, בנאנט, צרפת.
בתערוכה נכללו שש עשרה אמני צ'יקאנו (מהם שלוש נשים) ואירוע זה הביא משמעות בינלאומית לעבודתה של הרננדס.
בתחילת שנות ה-80 הרננדז עברה לשיקגו והתגוררה שם יותר מ-25 שנה לפני שחזרה ללוס אנג'לס ב-2010. תערוכת הגמר שלה בשיקגו הייתה תערוכת יחיד מרכזית של עבודות חדשות במוזיאון הלאומי לאמנות מקסיקנית.
שנפתח בינואר 2011 וכלל כמה סדרות חדשות של יצירות, אחת מהן הייתה רציחות סדרתיות של נשים בסיודאד חוארז.
לפי ה"שיקגו וויקלי", "הדבר היחיד שבלט כמו הכישורים של האמנית הוא המסר שלה: להיות אנושי זה קשה, להיות אישה קשה יותר, והחיים כאישה לטינית מדי פעם זוועתיים לחלוטין."
בשנת 2011, הרננדס נמנתה עם קבוצה נבחרת של אמנים שתרומתם לאמנות לוס אנג'לס זכתה לכבוד בתערוכות מרובות שהיו חלק מיוזמת האמנויות הידועה בשם:"אזור הזמן הפסיפיק: "אמנות בלוס אנג'לס 1945-1980"
בשנת 2012 זכתה הרננדס בשני פרסים גדולים; מלגת אמן יחיד של העיר לוס אנג'לס לשנת 2013, כמו גם בחירתה ליצור אמנות ציבורית עבור תחנת טרמינוס של הרכבת, בסנטה מוניקה על ידי רשות התחבורה המטרופוליטנית של לוס אנג'לס.
תחנת המטרו בסנטה מוניקה נפתחה ב-20 במאי 2016. "התחנה בקצה היבשת" כוללת 24 לוחות זכוכית פסיפס שתוכננה על ידי הרננדס הממוקמים מעל רציפי הנוסעים.
Sonata" ומתארים את חילופי היום ועונות השנה תוך שימוש במונטאז' של אייקונים תרבותיים המייצגים את המגוון התרבותי והאתני של לוס אנג'לס.
התחנה צפויה להיות אחד מקווי הרכבת הקלה העמוסים בארצות הברית.
ג'ודית ויינשל ליברמן (נולדה ב-1929) היא אמנית ישראלית, סופרת ומאיירת, הידועה בזכות שטיחי קיר השואה, סדרה של שישים כרזות בד התלויות באופן רופף, בגדלים שונים, שנוצרו בין השנים 1988 ועד 2002 המתארות את מצוקת העם היהודי ומיעוטים אחרים בתקופת השואה במלחמת העולם השנייה.
ויינשל ליברמן נולדה בחיפה לאם שהייתה משוררת ומחזאית, ולאב שבין היתר כתב באופן שגרתי מאמרים על ענייני ציבור.
היא למדה בבית הספר הריאלי בעיר בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בשנת 1947, עברה לארצות הברית כדי ללמוד בקולג' וקיבלה ארבעה תארים אוניברסיטאיים אמריקאים כולל תואר ראשון ותואר .J.D מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו ותואר שני מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן .
בשנת 1948, בעקבות טרגדיות שחוותה, כתבה את המחזה הראשון שלה.
בשנת 1956, שינתה ויינשל ליברמן את עיסוקה בתחום המשפטים, לתחום האמנות והחלה ללמוד רישום, ציור, פיסול ואמצעי אמנות אחרים במכון האמנות של בוסטון (שנקרא אז בית הספר לאמנות מעשית), בית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות, בית הספר למוזיאון דקורדובה, מכללת אוניברסיטת בוסטון לאמנויות ומכללת מסצ'וסטס לאמנות ועיצוב.
עבודותיה הוצגו במוזיאונים ובמוסדות ציבור בארצות הברית ובישראל.
בשנות ה-80 לחייה החלה לכתוב מחזות ומחזות זמר ובהמשך כתבה ספרים, לרבות ספרי ילדים וסונטות.
היא ממשיכה ליצור גם אחרי גיל 90, כשראייתה חלקית ביותר.
בשנת 2023, בגיל 94 יצרה את סדרת ציורי אקריליק חדשה בשם MORE LEAVES.
אחיה, שאול, נהרג במלחמת העצמאות והחבר שלה, ג'רארד, נהרג כמה חודשים לפני כן בלחימה שקדמה לאותה מלחמה.
בעלה, פרופ' רוברט ליברמן, נפטר באמצע שנות ה-80.
שנות ה-60 - סדרות היצירות המוקדמות ביותר שלה: אם וילד, דיוקנאות ודיוקנאות עצמיים, פנים מיסטיים ופרחים.
תחילת שנות ה-70 - סדרת וייטנאם וסדרת שלדים.
מאמצע שנות ה-80 ועד לסוף שנות ה-90 - שלוש סדרות על השואה - ציורי השואה, שטיחי קיר השואה ודיוקנאות עצמיים של אמן שואה, סדרה על תולדות המקרא - תולדות התנ"ך, ושתי סדרות על המצב הנוכחי של האנושות- רצח עם ו-Homo sapiens.
2023 - סדרת ציורי אקריליק חדשה More leaves.
המחזות נכתבו בשנות ה-80 לחייה, כולם אוטוביוגרפיות למחצה.
נפש תאומה מחזה במערכה אחת - שיתוף פעולה עם מלחין במחזמר הראשון שלה
ביקורו של וינסנט מחזה במערכה אחת - מפגש דמיוני עם וינסנט ואן גוך
ג'ודית ואנה מחזה במערכה אחת - מפגש דמיוני בין האמנית לאנה פרנק
אברהם הזקן והטוב הועלה על ידי התיאטרון הרפרטוארי של גוונים בניצוחו של המנהל האמנותי שלו, סמואל הארפס, בכנסייה המרכזית הפרסביטריאנית ההיסטורית בהאוורסטרו, ניו יורק, אפריל 2010
ביקורו של וינסנט הועלה על ידי התיאטרון הרפרטוארי של גוונים תחת ניהולו של המנהל האמנותי שלו, סמואל הארפס, בכנסייה המרכזית הפרסביטריאנית ההיסטורית בהאוורסטרו, ניו יורק, אפריל 2012.
להיות אמן מחזמר בשתי מערכות - ליברית המבוסס על המחזות ביקורו של וינסנט וג'ודית ואנה (מוזיקה מאת סטיבן פייג)
1976 - השיר האחרון של הציפור (אדיסון-וסלי), ספר ילדים שכתבה ואיירה
2007 - חיי בתוך אמנות: ביוגרפיה (Booklocker)
2010 - מבט לאחור - ארבעה מחזות (iUniverse)
2012 - על להיות אמן - שלושה מחזות וליברית וכן 25 רפרודוקציות בשחור-לבן מיצירותיה (iUniverse)
2012 - הרהורים: שירים, מילים וסיפורים (iUniverse).
נכתב עם ביתה ד"ר לורה ליברמן
2012 - גלידה שלג (Dog Ear Publishing) ספר ילדים.
2013 - תשוקה: שירי אהבה ומחאה (iUniverse)
2013 - זינה: מבחר משיריה ותצלומיה (iUniverse), ספר על חייה ושירתה של אימה
2013 - הפיה הקטנה (Dog Ear Publishing), ספר ילדים, כתיבה.
2014 - הציירת הזקנה מאוד ובעלה (Dog Ear Publishing).
2014 - הכלבלבים של אנג'ל, ספר ילדים.
2014 - חיפה: עיר הולדתי, ספר צילומים, איור: ראדו קוסטה
2014 - צבע בעולם שלנו, ספר צילומים
2015 - בבית העלמין הצבאי
2016 - סיפור הספרות הרומיות
2017 - ציורי שואה, סדרת ציורים על השואה שיצרה האמנית-סופרת ויינשל ליברמן
2020 - אני רוצה כלב, ספר ילדים
2020 - הדחליל והעורב, ספר ילדים
2020 - מתחילים בית ספר: קל לקרוא
2021 - סונטות של אובדן וניצחון, אוסף סונטות שנכתב על ידי הסופרת כשהייתה בת תשעים ואחת.
2021 - סונטות של נסיגה ותקווה, אוסף סונטות שנכתב על ידי הסופרת כשהייתה בת תשעים ושתיים.
2021 - סונטות של צער וגאווה
2021 - סונטות של בריחה וגילוי
2021 - סונטות של כאב וסליחה
2021 - דיוקנאות עצמיים, למעלה מעשרים מהדיוקנאות העצמיים שיצרה בין 1960 ל-1990.
2021 - רוקו הילד הענק, ספר ילדים
2021 - משחור לבן לצבע, ספר ילדים
תגובות לעבודת שטיחי קיר השואה
שטיחי קיר השואה של ויינשל ליברמן הוכרו על ידי פרסומים וגופים כמו הניו יורק טיימס, חדשות NBC, מרכז המשאבים למורים לשואה, הטמפה ביי טיימס ו־Cleveland Jewish News.
הריסון מ"ניו יורק טיימס" כתבה על שטיחי קיר השואה, "התפשטות וחזרה מוחלים על הסמליות של ההדחקה, מסלקות אותה מתחום הסבל האישי ומעלות אותה לרמה של טרגדיה אוניברסלית".
אורי סולטס, מורה לאמנות ותאולוגיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון ולשעבר מנהלת המוזיאון היהודי הלאומי בני ברית קלוצניק בוושינגטון, סבורה שהחומרים הרכים שבהם משתמשת ויינשל ליברמן בעבודתה "מהווים ניגוד חשוב לטרגדיית השואה".
סולטס כותבת "השימוש בחומר מסוג זה למשהו שהוא כה קשוח וקשה בעיני הוא סוג של קפיצה רעיונית מעניינת".
במאמרה "עבודות עוצמתיות על בד מחווה לשואה", מציינת המבקרת פראן הלר מ-Cleveland Jewish News כי "פלטת הצבעים של ליברמן של אדום, אפור ושחור מסמלת דם ואש, סבל, ייאוש ומוות.
וזה גם כוחני וגם מרגש מבחינה אסתטית".
המסמכים של ויינשל ליברמן, 1960–2003, אוסף של תצלומים, שקופיות, סרטונים וכתבי יד של דיוני פאנל ומיצבי תערוכות הקשורים לשטיחי קיר השואה, קוטלג על ידי ארכיון אמנות אמריקאית של מכון Smithsonian.
ספרה של ויינשל ליברמן, "שטיחי קיר השואה" (2002), יצירה נלווית לאוסף השטיחים על הקיר, הועבר לארכיון דיגיטלי במחלקת האמנויות היפות בספרייה הציבורית של בוסטון.
2010 הספר: במבט לאחור: ארבעה מחזות, נבחר למחזה השבוע על ידי התיאטרון היהודי און ליין, אוקטובר 2010
1976 ספר האמנים, השיר האחרון של הציפור (אדיסון ווסלי, 1976), נבחר לאחד מהספרים המופלאים של 1976
1956 פרס ספר המשפטים האמריקאי, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, אן ארבור, מישיגן
1954 מסדר ה-Coif, ראשונה בכיתתה, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו, שיקגו, אילינוי
1950 Phi Beta Kappa, מלגת ההצטיינות הגבוהה ביותר, אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, קליפורניה
ג'ודיטה היא האופרטה האחרונה של פרנץ להאר.
הלברית נכתבה על ידי פאול קנפלר ופריץ לוהנר-בדה.
הבכורה התקיימה ב-20 בינואר 1934 באופרה של וינה.
דמות קול ג'ודיטה סופרן אוקטביו טנור אניטה, נערת דייגים סוברט פיירינו, מוכר פירות, אהובה של אניטה טנור בופו מנואל ביפי, בעלה של ג'ודיטה באסו בופו אנטוניו, חברו של אוקטביו בַּס אדוארד לורד ברימור, ממעריציה של ג'ודיטה תפקיד טקסט נסיך תפקיד טקסט שלישו של הדוכס תפקיד טקסט איברהים, הבעלים של "אלקזר".
תפקיד טקסט פרופסור מרטיני בַּס לוליטה, רקדנית
מיקום: בשוק של עיירת נמל בדרום איטליה
ג'ודיטה ואוקטביו נפגשים ונוסעים יחד ללוב.
ג'ודיטה ואוקטביו נהנים מהחיים במלואם בווילה ליד הים.
מיקום: מחנה אוהלים בצפון אפריקה
אוקטביו חולה אהבה, אבל צועד למלחמה.
ג'ודיטה עובדת כרקדנית וחיה מכספו של ברימור.
התקווה להחזיר לעצמה את היפהפייה נידונה לכישלון.
שנים לאחר מכן, אוקטביו עובד כפסנתרן בר ואינו אוהב יותר את ג'ודיטה.
כשהם נפגשים שוב, הוא דוחה את ג'ודיטה.
ג'ודית גודרש היא שחקנית וסופרת יהודייה צרפתייה.
היא שיחקה ביותר מ-30 סרטים.
גודרש נולדה וגדלה בפריז, ברובע השבעה-עשר.
אביה הוא פסיכואנליטיקאי, ואמה תרפיסטית ילדים.
הוריה נפרדו כשהייתה בת שמונה.
אביה יהודי, הוריו היו ניצולי שואה מפולין ורוסיה, ששינו את שם משפחתם מגולדרייך.
לאחר שהתגלתה כשחקנית והחלה בקריירת משחק בתפקיד ראשון כשהייתה בת 14, גודרש עזבה את בית הספר ועזבה את בית ההורים כדי להתחיל בקריירת משחק.
כשהייתה בת 14, בשנת 1987, פורסם שהיא במערכת יחסים זוגית עם הבמאי בנואה ז'קו שביים אותה בסרט "המדוכאים".
בין השניים פער גילאי של 25 שנים.
בשנת 2024 פורסם שגודרש מאשימה את ז'קו באונס.
תחילת הקריירה של גודרש בתחומי המשחק כללה גם דוגמנות בפרסומות בין היתר עבור חברת שוקולד יפנית ומגזין לנוער.
הופעתה הראשונה בסרט הייתה בתפקיד הבת של קלאודיה קרדינלה בסרט L'été prochain.
בגיל 14 היא קיבלה את התפקיד הגדול הראשון שלה, בסרט הצרפתי Les mendiants של Jacquot, עם דומיניק סנדה.
בשנת 1989, גודרש כיכבה בסרט שפרסם אותה: "הילדה בת ה-15" של ז'אק דויון עם מלוויל פופו.
בשנת 1990 היא החליטה להתמקד במשחק בקולנוע, ובשנה זו גם הייתה מועמדת לפרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר על הופעתה בסרט La désenchantée.
בשנת 1991, היא הייתה חברה בחבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
ב 1994 ראה אור בצרפת הרומן שלה, Point de côté, בהוצאת Broché Publishers וזכה לביקורות טובות.
גודרש לא הייתה מוכרת מאוד לקהל האמריקני עד שהסרט Ridicule של פטריס לקונטה יצא לאקרנים ב-1996 בו שיחקה בתפקיד מתילד די בלגרד.
ב-1998 שיחקה עם לאונרדו דיקפריו וג'רמי איירונס בסרט האיש במסכת הברזל.
גודרש הייתה מועמדת לפרס סזאר לשנת 2002 לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט L'Auberge espagnole שהיה להיט מפתיע של הקולנוע האירופאי.
בשנת 2012, היא החלה לגלם את דמותה של קלודט פון יורגן בעונה 3 של הסדרה רופא להשכיר.
בעקבות השתתפותה של גודרש בתור שרלוט בסרט "הלילה" היא כונתה "הכוכבת העולה של 2015".
לגודרש הייתה מערכת יחסים ארוכת טווח מאז 1987 עם בנואה ז'קו שהיה מבוגר ממנה ב-25 שנים.
היא הייתה נשואה לזמן קצר לפיליפ מישל, אדריכל, לו נישאה בשנת 1996. לאחר מכן, ב-1998 היא נישאה לקומיקאי דני בון.
השניים היו נשואים עד שנת 2002, כאשר בנם נואה נולד ב-4 בספטמבר 1999. בשנת 2004, היא החלה במערכת יחסים עם השחקן והבמאי מוריס ברת'למי.
גודרש שקלה להתגייר רשמית ליהדות בבגרותה, דבר שהיא ייחסה ליחסיה הקרובים עם סבה וסבתה מצד אביה.
בראיון שנערך עימה בשנת 2011 אמרה גודרש שהיא שואפת להתחבר לשורשיה היהודיים: "אני מרגישה את עצמי יהודייה מאוד.
אני רוצה לבקר בישראל ורק מחכה שמישהו יזמין אותי לעשות כך לכבוד אחד מסרטיי, ואשמח לשחק פעם גם בסרט ישראלי".
תביעה נגד בנואה ז'אקו וז'אק דויון על שורה של עבירות מין
בפברואר 2024, גודרש הגישה תלונות במשטרה נגד בנואה ז'אקו וז'אק דויון על תקיפה מינית שבוצעה בה בשנות ה-80 כשהייתה קטינה.
בטקס פרסי הסזאר ה-49 ב-23 בפברואר 2024, גודרש נשאה נאום בנושא אלימות מינית והתייחסה לאומרטה של צרפת סביב MeToo#.
במאי 2024, גודרש צורפה רשמית לפסטיבל קאן ה-77, שם הציגה את סרטה הקצר Moi aussi (-גם אני).
במרכז הסרט סיפוריהן של קורבנות אלימות מינית.
הסרט מתמקד בעדויות אישיות של נשים בתעשיית הקולנוע הצרפתית שנפלו קורבן לניצול מיני.
הסרט נוצר לאחר שגודרש פנתה לציבור בחשבון האינסטגרם שלה בפוסט שגרר למעלה מ-6000 תגובות שונות.
הסרט הוקרן במהלך טקס הפתיחה של הפסטיבל וגם בפסטיבל עצמו.
העדויות של גודרש הביאו את הפרלמנט הצרפתי לאשר הקמת ועדה שתפקידה לחקור את האלימות המינית בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה הצרפתית, וכן גם באומנויות הבמה ובתעשיות הפרסום האופנה.
ב-1 ביולי 2024 ז'אקו ודויון נחקרו כל אחד על רקע תביעת האונס והתקיפה המינית של גודרש.
ב-3 ביולי 2024 הוגש כתב אישום נגד ז'אקו בגין אונס שתי שחקניות אחרות.
שם הסרטשנת היציאההערותהאיש במסכת הברזל1998גילמה את אתאיס דה בריייה לצד לאונרדו דיקפריומשהו מגוחך1996דרמה תקופתית.
שיחקה את סוזן פוטישThirty-Five Something2005שיחקה בתפקיד ראשיLow Cost2011דרמה קומית
ג'ודית' גריימס היא דמות בדיונית בסדרת הקומיקס "המתים המהלכים", כמו גם בסדרת הטלוויזיה הנושאת את אותו השם ובסדרות הספין אוף "המתים המהלכים: אלה שחיים" ו"המתים המהלכים: דאריל דיקסון".
הדמות נוצרה על ידי הכותב רוברט קירקמן והאמן צ'ארלי אדלארד, והופיעה לראשונה בקומיקס "The Walking Dead #39" שיצא לאור בשנת 2007. ג'ודית' היא בתם של לורי גריימס ושיין וולש, ואחותו למחצה של קארל גריימס.
דמותה של ג'ודית' גולמה על ידי מספר תינוקות לאורך סדרת הטלוויזיה, ואת דמותה המתבגרת מגלמת השחקנית האמריקאית קיילי פלמינג.
בקומיקס, ג'ודית' מופיעה בשמונה גליונות (#39-48) בסדרת הקומיקס לפני שנהרגת.
בסדרת הטלוויזיה, ג'ודית' מופיעה לראשונה בעונה השלישית ובניגוד למקבילה שלה מהקומיקס, היא שורדת את כל מאורעות הסדרה.
בסדרת הטלוויזיה, לורי מתה במהלך ניתוח קיסרי שביצעה מגי רי כדי להציל את חייה של ג'ודית'.
אף על פי שג'ודית' לא הייתה בתם הביולוגית, ריק ואשתו השנייה, מישון, אימצו אותה.
לאחר הגעתם לאלכסנדריה, קארל מת כתוצאה מנשיכה, וריק נעלם בעקבות פיצוץ על גשר שנה לאחר מכן.
מישון נכנסת להיריון לפני היעלמותו של ריק, ומאוחר יותר יולדת את אר.ג'יי..
שש שנים לאחר מכן, ג'ודית' ואר.ג'יי.
ממשיכים להתגורר באלכסנדריה יחד עם מישון.
במהלך המלחמה נגד "הלוחשים", מישון מוצאת ראיות לכך שריק בחיים, ואף מצליחה לאסוף רמזים באשר למיקומו.
בעקבות התעקשותה של ג'ודית, מישון יוצאת למסע כדי לאתר את ריק ולהחזיר אותו הביתה.
עם עזיבתה, דאריל דיקסון מקבל על עצמו את תפקיד האפוטרופוס של ג'ודית' ואר.ג'יי.
לאחר נפילתה של אלכסנדריה, ג'ודית' ומשפחתה עוברים להתגורר בקהילת "חבר העמים".
שם הם חיים במשך שנה לאחר תבוסת משטר מילטון — ובמקביל גם לאחר שדאריל עוזב ויוצא לחפש את הוריה האבודים.
בינתיים, מישון מצליחה לאתר את ריק ולהביס את צבא הרפובליקה האזרחית (CRM) שהחזיק בו בשבי.
לבסוף היא מחזירה אותו הביתה, וג'ודית' ואר.ג'יי.
מתאחדים איתו תשע שנים לאחר היעלמותו.
ג'ודית' היא הילדה השנייה שנולדה ללורי גריימס, והיא התינוקת הראשונה שידוע כי נולדה לאחר פרוץ האפוקליפסה.
אביה הביולוגי של ג'ודית' הוא ככל הנראה שיין, אך זה מעולם לא אושר על ידי רוברט קירקמן.
במהלך מתקפת "המושל" על הכלא, ריק ומשפחתו מנסים להימלט.
לילי, חיילת של המושל, יורה בלורי ופוגעת בגבה.
לורי מתה באופן מיידי, ובנפילתה היא חונקת בשוגג את ג'ודית', שנקברת תחת משקלה.
שם הסדרהעונות1234567891011המתים המהלכיםחוזרראשיהמתים המהלכים: אלה שבחייםאורחהמתים המהלכים: דאריל דיקסוןאורח
ג'ודית' נולדה ב-20 ביוני 2011 בניונאן, ג'ורג'יה, בתוך כותלי "בית הכלא מערב ג'ורג'יה", ללורי גריימס.
עם זאת, לא ידוע מי הוא באמת אביה הביולוגי של ג'ודית'.
ריק גריימס, בעלה של לורי, ששירת כסגן שריף לצד חברו הטוב שיין וולש, נורה במהלך מילוי תפקידו ונכנס לתרדמת.
עם פרוץ האפוקליפסה, ובהינתן שריק נותר מאושפז, שיין לקח על עצמו את המשימה להגן על לורי ולטפל בקארל.
בהגיעם לאטלנטה, ניסו לורי ושיין למצוא מחסה, אך במקום זאת נאלצו לצפות באטלנטה מופצצת על ידי חייל האוויר האמריקאי.
לאחר מכן השלושה הקימו מחנה בפאתי העיר וקיבלו שורדים אשר נמלטו מאטלנטה.
במהלך השבועות הבאים השלימה לורי, בהדרגה, עם "מותו" של ריק.
בעקבות האבל והלחץ המתמשך, היא מצאה נחמה אצל שיין, והשניים החלו בקשר מיני.
כחודשיים לאחר תחילת האפוקליפסה, התעורר ריק מהתרדמת שלו, הצליח להגיע לאטלנטה, והגיע למחנה.
עם שובו, סיימה לורי במהירות את הקשר עם שיין ושבה אל ריק.
זמן קצר לאחר מכן גילתה לורי כי היא בהיריון.
בעקבות התזמון בין שתי מערכות היחסים, התעוררה אצלה אי-ודאות בקשר לזהות האבא הביולוגי.
לורי ניסתה לשכנע את עצמה כי התינוק הוא של ריק, אך התזמון חיזק את ההערכה כי מדובר בילדו של שיין.
לורי שקלה בתחילה לבצע הפלה ואף כמעט ביצעה אותה, אולם חזרה בה ברגע האחרון.
ריק גילה על ההיריון לאחר שמצא את עטיפות הגלולות והתעמת עם לורי.
בשיחה שנערכה ביניהם הודתה לורי הן בהיריון והן בכך שניהלה קשר עם שיין בתקופה שקדמה לחזרתו של ריק.
למרבה ההפתעה, ריק מגלה לה כי כבר ידע על המערכת יחסים עם שיין.
עוד לפני הגילוי, כבר היה מתח כבד בין ריק לשיין על הנהגת השורדים.
מאוחר יותר התברר ששיין רצח את אוטיס כדי להציל את עצמו.
שיין בסופו של דבר ניסה להתנקש בחייו של ריק על מנת להחזיר לעצמו את כוחו, את לורי, את קארל והתינוק.
עם זאת, ניסיון ההתנקשות נכשל, וריק הרג את שיין.
ג'ודית' נהרגת כאשר היא עדיין תינוקת (זמן קצר לאחר לידתה), ולכן אין לה די זמן להתפתח לדמות בעלת אישיות.
ג'ודית' היא ילדה אדיבה, אינטליגנטית ואכפתית, אשר מפגינה בגרות יוצאת דופן לגילה ורצון עז להגן על אחרים.
על אף גילה הצעיר, לג'ודית' יש מיומנות ויכולת דיוק יוצאי דופן, ככל הנראה בעקבות הדרכה שקיבלה מאימה החורגת, מישון גריימס.
נישקה העיקרי של ג'ודית' הוא אקדח ה"קולט פייתון" של אביה ריק, בנוסף לחרב קטאנה.
לדברי ניגן, ג'ודית' קשוחה ומרשימה לא פחות מאחיה קארל, והיא מסוגלת לדעת מתי אדם משקר או לא.
בעקבות ניסיונותיה של מישון לגונן עליה, התפתחה אצל ג'ודית' מערכת יחסים ייחודית עם ניגן: הוא משתף אותה בסיפורים ומסייע לה בלימודים ובהכנת שיעורי הבית.
ג'ודית' אף מבהירה למישון כי היא מודעת לכך שניגן אינו "חבר" שלה, אך היא חשה אליו אמפתיה.
מנגד, ניגן מגלה כלפיה כבוד רב.
נוסף על כך, יש לג'ודית' חוש הומור סרקסטי.
במקור, ג'ודית' הייתה אמורה למות בשלב מוקדם בהרבה: תומאס היה אמור לדקור את לורי בבטן.
ג'ודית' היא הדמות הצעירה ביותר שמתה בסדרת הקומיקס — בגיל 34 ימים בלבד.
בריאיון שעלה ליוטיוב בשנת 2020, רוברט קירקמן אישר שג'ודית' היא אכן בתו של שיין.
רוברט קירקמן הצהיר: "אם צפיתם בסדרה, סביר הרבה יותר שזה התינוק של שיין, אבל אף פעם אי אפשר באמת לדעת."
אנדרו לינקולן אף טען בראיון בשנת 2018 שג'ודית' אינה בתו הביולוגית של ריק, אלא שהוא מחשיב אותה כבתו שלו.
יתרה מזאת, הדבר אושר בסדרה עצמה במהלך חלום של ריק בפרק "What Comes After" (עונה 9 פרק 5), כאשר שיין שואל את ריק, "דרך אגב, מה שלום התינוקת הקטנה שלי?"
ג'ודית' היא הדמות הצעירה ביותר שהרגה אדם חי בסדרה.
במקרה הזה, היא זו שהרגה את אמה, לורי — כשהייתה בת "כמה שניות" בלבד.
עם זאת, זה לא היה בשליטתה.
המילה הראשונה שג'ודית' אמרה הייתה בפרק "The First Day of the Rest of Your Life" (עונה 7 פרק 16) — והיא הייתה "אמא".
ג'ודית' מחשיבה את בעלי בריתה הקרובים ביותר כמשפחה: היא מכנה את מגי, קרול ורוזיטה "דודה", ואת דאריל ואהרון כ"דוד".
ג'ודית' מדורגת במקום השביעי במספר ההופעות שלה בפרקים, עם 88 הופעות מתוך 177 פרקים בסך הכול.
ג'ודית' חלוקת דמיון רב לדמות של קלמנטיין מהסדרת משחקי המחשב של "המתים המהלכים":
שתיהן איבדו את הוריהן: אביה הביולוגי של ג'ודית' נהרג בידי מי שיהפוך לאביה המאמץ, ואמה הביולוגית מתה במהלך הלידה; הוריה של קלמנטיין מתו בעיר סוואנה, ג'ורג'יה, זמן קצר אחרי פרוץ המגפה.
שתיהן נאלצו להתבגר במהירות על מנת לשרוד.
שתיהן הפגינו יכולות דיוק יוצאות דופן בגיל צעיר.
לשתיהן היו מכשירי קשר כדי לשמור על קשר עם האנשים הקרובים אליהן.
שתיהן הרגו את האדם הראשון שלהן כהגנה עצמית, והדבר השפיע עליהן רגשית: ג'ודית' הרגה "לוחש" במהלך ההתקפה על "ראש הגבעה", וקלמנטיין הרגה את "הזר" (The Stranger) (תלוי בבחירות השחקן במשחק) כדי להגן על עצמה ועל לי.
שתיהן נשברו נפשית כשהיו חייבות לשים קץ לסבלו של אדם שהכירו: ג'ודית' הרגה את ארל סאטון אחרי ומת וחזר לחיים, וקלמנטיין הרגה את לי (תלוי בבחירות השחקן במשחק) כדי למנוע ממנו להפוך למהלך.
שתיהן שמרו אצלן את הכובע הישן של אביהן כאות הנצחה וכבוד.
שתיהן טיפלו בילד צעיר שנקרא על שם האב: ג'ודית' מטפלת באחיה המאמץ ריק ג'וניור (אר.ג'יי בקיצור), וקלמנטיין טיפלה באלווין ג'וניור (איי.ג'יי.
לשתיהן שיער חום כהה ועיניים חומות.
ג'ודס פריסט היא להקת הבי מטאל אנגלית שהוקמה בשנת 1969. הלהקה נחשבת לאחת מהלהקות המשפיעות בסצנת המטאל בכל הזמנים, וסולנה, רוב הלפורד, אף זכה לכינוי "The Metal God", על שם אחד השירים המפורסמים של הלהקה.
ג'ודס פריסט הוקמה בשנת 1969 בברמינגהאם,אנגליה, על ידי הסולן אל אטקינס, הגיטריסט ג'ון פרי, הבסיסט ברונו סטפנהיל והמתופף ג'ון פרטרידג'.
בשנת 1971 חברתו של הבסיסט איאן היל ביקשה ממנו לשמוע את אחיה, רוב הלפורד, שר.
היל התפעל משירתו של הלפורד והזמין אותו לאודישן ללהקתו ג'ודס פריסט.
חברי הלהקה התלהבו גם הם מרוב, והוא הצטרף להרכב.
בשנת 1974 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון Rocka Rolla, שהופק על ידי מי שהפיק גם את בלאק סבאת' באלבומיה הראשונים.
האלבום לא משך תשומת לב בזמנו.
כיום, חברי הלהקה טוענים שהוא אינו משקף אותם מוזיקלית, מאחר שאת רוב ההחלטות לגבי האלבום ביצעה חברת התקליטים, ולא הם.
השיר המפורסם ביותר באלבום זה הוא Run Of The Mill - בלדה מלנכולית ואפלה שבסופה רוב הלפורד מראה את כוחו בצרחות מקפיאות דם, שלימים יהפכו לסימן ההיכר שלו.
המתופף גון הינץ' עזב את הלהקה בשנת 1975 והוחלף בידי אלן מור.
בשנת 1976 הוציאה הלהקה את אלבומם השני, Sad Wings Of Destiny.
אלבום זה נחשב לשיפור ניכר לעומת אלבומם הקודם, ובו הלהקה מגבשת לעצמה סאונד מטאלי יותר.
אלבום זה משך יותר תשומת לב ועורר יותר עניין מקודמו, החל מעטיפתו המושקעת וכלה במספר שירים שיהפכו לנכסי צאן ברזל בעולם ההבי מטאל.
השיר המפורסם ביותר באלבום זה הוא Victim Of Changes.
אלבום זה נחשב לאחד מהאלבומים החשובים והמשפיעים בהבי מטאל, להקות רבות ביצעו גרסאות כיסוי לשירים ממנו והלהקה מופיעה עם שירים ממנו עד היום.
הלהקה משלבת את המוזיקה של הלהקות שקדמו לה ומרסנת את השפעות הפרוגרסיב רוק, פולק רוק ובלוז רוק שעד אותה תקופה נשמעו היטב בשירי הרוק והמטאל.
שנה לאחר מכן, ב-1977, הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי Sin After Sin, שהופק על ידי רוג'ר גלובר (הבסיסט המפורסם של דיפ פרפל).
באלבום התופים מאוישים על ידי מתופף הקלטות צעיר בשם סיימון פיליפס שינגן בעתיד בעבור אמנים רבים כמו המי, לד זפלין טוטו ועוד.
האלבום המשיך את הקו המטאלי של האלבום הקודם, למרות שהדגש היה על היכולות הטכניות של הנגנים יותר מאשר על כתיבת השירים.
שני השירים המפורסמים ביותר באלבום זה הם Diamonds And Rust ו-Dissident Aggressor.
הראשון הוא גרסת כיסוי לשירה של ג'ואן באאז שבמקור הוא שיר פולק רך, והפך כאן לשיר מטאל אפל.
השיר השני נחשב לפורץ דרך בזמנו, בשל קטעי הת'רש מטאל שמצויים בו.
שנת 1978 הייתה שנה משמעותית עבור ג'ודס פריסט.
הלהקה החליפה עוד פעם את המתופף שלה ולס בינקס והוא המתופף לשני אלבומי הסטודיו הבאים ולאלבום הלייב.
הסגנון של לס אפשר ללהקה מצד אחד להפוך את השירים לנגישים יותר ומצד שני להישאר כבדים ומתוחכמים.
בתחילת השנה פרסמה הלהקה את האלבום הרביעי שלה, Stained Class, אשר זכה לביקורות טובות, ונחשב בעיני רבים לאחד האלבומים הטובים ביותר של הלהקה.
האלבום מאופיין בשירים לא ארוכים וכתיבת שירים מסורתית יותר, אך בליריקה ואווירה אפלה מאוד.
השירים תקפו את הדת והממסד הישן וקראו לחשיבה עצמאית.
שני השירים המפורסמים ביותר מהאלבום הם Exciter, הנחשב לשיר ה"ספיד מטאל" הראשון, והסמי-בלדה Beyond The Realmes Of Death.
שני שירים אלו זכו לגרסאות כיסוי רבות במשך השנים, המהוות עדות להשפעה הרבה שהיה לאלבום זה על עולם המטאל של שנות השמונים והתשעים.
בשנת 2004 נבחר לאלבום הכבד ביותר בהבי מטאל על ידי המגזין מטאל האמר.
הוא נחשב ל"סנדק" של ז'אנר הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי הכלל להקות כמו איירון מיידן וסאקסון.
בסוף אותה שנה הוציאה הלהקה אלבום נוסף תחת השם Killing Machine ("מכונת הריגה").
האלבום הציג סגנון שונה באופן ניכר מהאלבום הקודם.
הסגנון נע לכיוון המיינסטרים של הרוק, והושפע קלות מלהקות גלאם רוק כגון קיס וואן היילן, אם כי גם אלבום זה מוגדר כמטאל ולא כגלאם רוק.
שנה לאחר מכן האלבום יצא בארצות הברית תחת השם "Hell Bent For Leather", כיוון ששם שמו נחשב לפרובוקטיבי ולא-חינוכי.
באלבום זה שינתה את הלהקה את תדמיתה ואת תדמית ההבי מטאל לעד.
הם החלו להתלבש במכנסי ומעילי עור, חגורות ניטים ולנסוע באופנועים.
תדמית זו הפכה לתדמית של הז'אנר כולו.
השיר "Hell Bent For Leather" מייצג את תדמית זאת בצורה הטובה ביותר.
שיר אהוב נוסף מהאלבום הוא קאבר לשיר של פליטווד מק - "דה גרין מנאלשי".
בשנת 1979 הוציאה הלהקה אלבום הופעה חיה ראשון בשם Unleashed in the East שהוקלט ביפן, והוא מסכם את הקריירה של הלהקה בשנים 1976–1979. אלבום זה הוא אלבום הופעה החיה מוערך בסגנון ההבי מטאל, מכיוון שכל השירים בו עוברים "שדרוג" משמעותי, הן מבחינת הביצוע על הבמה והן מבחינת סאונד והפקה.
הדוגמה הטובה ביותר היא השיר Tyrant.
במקור שיר זה היה שיר הבי מטאל עם סאונד שנחשב לגורע מערכו, בעוד באלבום ההופעה הוא הופך לשיר ת'רש מטאל מהוקצע.
בתקופה זו הלהקה הובילה את סצנת המטאל בבריטניה, בזמן שלהקות כמו בלאק סבאת' ודיפ פרפל היו עסוקות בוויכוחים פנימיים והוציאו אלבומים שנקטלו על ידי המבקרים והמעריצים, ג'ודס פריסט הקליטה מטאל חדש, מושקע וכבד מאי פעם.
להקות כמו דיאמונד הד ודף לפארד הושפעו רבות מהמוזיקה שהוקלטה בתקופה זו.
המתופף לס בינקס הוחלף בדייב הולנד, שסגנון התיפוף המסורתי שלו סייע לקירוב המוזיקה למיינסטרים של אותה תקופה, הוא נשאר בלהקה עד שנת 1989.
בשנת 1980 הוציאה ג'ודס פריסט את האלבום "British Steel", אלבום זה הוא האלבום ההבי מטאל ה"טהור" הראשון - הראשון בו לא ניכרת השפעות של בלוז רוק או רוק קלאסי.
יחד עם אלבומים כמו Master of Puppets של מטאליקה ו-Paranoid של בלאק סבאת' הוא נחשב לאחד מעמודי התווך של המטאל והרוק הכבד.
להיטים כמו "Breaking The Law" ו-"Living After Midnight" שהפכו להמנוני מטאל הכניסו את הלהקה והסגנון למיינסטרים, כאשר האלבום הגיע למקום ה-4 במצעד האלבומים בבריטניה.
"Rapid Fire" הוא שיר שמקדים את זרם הת'רש מטאל ולהקת טסטאמנט ביצעה גרסת כיסוי מפורסמת שלו.
אלבום זה הוביל להצלחה מסחרית של להקות מטאל רבות בבריטניה והחל תקופה קצרה שבה המטאל היה חלק מהזרם המרכזי של המוזיקה באנגליה.
בשנת 1981 הוציאה הלהקה את האלבום Point Of Entry, בו הלהקה המשיכה את המעבר שלה לזרם המרכזי של המוזיקה באותה תקופה, כך שהשירים היו קצרים יותר וכבדים פחות.
האלבום קיבל ביקורות מעורבות אצל המעריצים ומבקרי המוזיקה כאחד, אך סיבוב ההופעות שתמך באלבום "World Wide Blitz Tour" מילא את האולמות והציג כהופעות החימום את הכוכבים העולים בעולם המטאל של התקופה: איירון מיידן, סאקסון ואקספט.
הסינגל המשמעותי מהאלבום הוא "Hot Rockin'" שעד היום מבוצע בהופעות.
שנה לאחר מכן (1982), יצא אחד מהאלבומים האהובים והמצליחים של הלהקה Screaming For Vengeance, בו הם משלבים שני סגנונות שהם בעצמם עזרו ליצור:גלאם מטאל והגל החדש של ההבי מטאל הבריטי.
האלבום הכיל מספר סינגלים מוצלחים, שני הסינגלים הבולטים הם "You've Got Another Thing Comin'" שהפך ללהיט גדול, ואחד השירים המזוהים ביותר עם הלהקה "Electric Eye" שבגרסת האלבום יש לפניו את אחד מקטעי הפתיחה הידועים ברוק הכבד "The Hellion".
הוא נמכר ב-2 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד, מה שזיכה אותו להפוך לאלבום פלטינה כפול.
הוכחה להצלחת האלבום היא בחירתו לאלבום הראשון שיצא להורדה במשחק הווידאו רוק בנד.
אלבום ה"המשך" יצא בשנת 1984 בשם Defenders of the Faith.
האלבום אמנם כבד יותר מ-"Screaming for Vengeance", אך הוא זהה לו במידה רבה: עטיפות שני האלבומים צוירו על ידי אומן והקונספט של שתיהן דומה.
הביקורת העיקרית על האלבום נבעה מדמיון הנ"ל, אך המעריצים וחלק מהמבקרים מעריכים את האלבום מכיוון שהוא יותר דומה לסגנון הישן והכבד של הלהקה.
השיר "Eat Me Alive" נכנס לרשימת "15 השירים המזוהמים" של "ארגון המרכז למידע על שירים" של טיפני גור.
שנתיים לאחר מכן (1986), הוציאה הלהקה את האלבום Turbo.
באלבום זה הלהקה נתנה הרגשה של מיינסטרים באמצעות שימוש בגיטרה סינתסייזר.
לפני הוצאת האלבום, הלהקה חשבה על להקים פרויקט שבו יהיה אלבום כפול והשם שלה יהיה Twin Turbos, מחצית מהם יהיו יותר מסחריים והחצי האחר יהיה הבי מטאל אגרסיבי.
הרעיון נכשל ובסוף הוחלט שזה יהיה בנפרד.
בשנת 1988, יצא האלבום Ram It Down.
באלבום הזה השירים היו בהבי מטאל אגרסיבי ולא השתמשו בהרגשה של מיינסטרים כמו באלבום הקודם.
האלבום לא היה כל כך מוצלח והביקורות היו שליליות.
בשנת 1989, המתופף דייב הולנד עזב את הלהקה אחרי 10 שנים, בגלל שינויים מוזיקליים וסיבות אישיות.
הוא הוחלף בידי סקוט טראוויס שהיה בלהקה Racer X.
בשנת 1990 הוגשה בארצות הברית תביעה נגד ג'ודס פריסט בעוון הסתה להתאבדות, בעקבות התאבדות שני נערים אמריקאים, מעריצי הלהקה, 5 שנים קודם לכן.
התביעה הוגשה על ידי ארגונים נוצריים פונדמנטליסטיים אמריקאיים ביחד עם הורי הנערים, בטענה כי ישנו קשר בין ההתאבדות לבין העובדה ששני הנערים העריצו את ג'ודס פריסט.
טענת התביעה הייתה, שבשיר Better By You, Better Than Me מהאלבום Stained Class, העוסק בהתאבדות ואשר ממנו כביכול הושפעו הנערים, הוקלט המשפט "do it" ("עשה זאת") במהופך על מנת להעביר את מסר ההתאבדות בדרך תת-הכרתית.
התביעה אמנם הוגשה נגד ג'ודס פריסט בלבד, אולם התובעים קיוו בעזרת המשפט להוכיח את הסכנה הטמונה כביכול במוזיקת המטאל באשר היא.
חברי הלהקה הכחישו מכל וכל את טענת המסר התת-הכרתי.
השופטים קיבלו את עמדת ההגנה וחברי הלהקה זוכו במשפט.
לפירוט בנושא התביעה נגד ג'ודס פריסט ראו "פולחן השטן ברוק הכבד".
לאחר שהסתיימה פרשת התביעה, חזרו חברי הלהקה לעבודה, ובאותה שנה יצא האלבום אשר נחשב לאלבום הטוב ביותר של ג'ודס פריסט, ולאחד מאלבומי המטאל הדגולים של כל הזמנים: "Painkiller".
מבחינה מוזיקלית, "Painkiller" הוא אלבום כבד וטכני ביותר, הכולל סולואים ארוכים ומורכבים של גיטרה חשמלית ושירה אלימה ורבת עוצמה של הלפורד, בקול גבוה ודק במיוחד.
שיר הנושא של האלבום הפך להמנון הלהקה ולאגדה בקרב חובבי המטאל.
השיר מספר על דמות הרסנית ואכזרית בשם ה-Painkiller.
דמות זו למעשה מייצגת בעיני ג'ודס פריסט את המטאל עצמו, והוא מתואר בשיר כחסר-מעצורים, אמיץ, מהיר וחזק.
מבחינה מוזיקלית, השיר Painkiller הוא השיר הכבד ביותר באלבום, והוא מהווה למעשה יצירת ת'רש מטאל אשר התרחקה מהסגנון הקלאסי המאפיין את הלהקה.
שירים נוספים טובים ומפורסמים מהאלבום הם Hell Patrol, Night Crawler, Metal Meltdown ואחרים.
אחרי השיא ב-Painkiller ומסע הופעות מוצלח בשנת 1991, החלה ירידה בקריירה של הלהקה.
זאת משום שסולן הלהקה, רוב הלפורד, עזב את הלהקה.
החלו להתפשט שמועות לגבי הסיבה לעזיבתו של הלפורד, אך הסיבה האמיתית אינה ידועה.
בשנת 1993 הקים הלפורד את להקת הת'רש מטאל "פאייט" (Fight), ואליו הצטרף גם המתופף של ג'ודס פריסט, סקוט טרוויס.
בשנת 1996 מונה סולן חדש לג'ודס פריסט: ריפר, מעריץ של ג'ודס פריסט בנעוריו, אשר שר בקול דומה לשל הלפורד, אך הביא ללהקה סגנון מוזיקלי משלו, אטי, עצוב וקודר יותר.
ביחד עם ריפר הוציאה ג'ודס פריסט שני אלבומי אולפן, Jugulator ו-Demolition, ושני אלבומי הופעה, Live Meltdown ו-Live in London.
Jugulator מכר עותקים רבים, אך Demolition נכשל במכירות, והדעה הרווחת בקרב מעריצי ג'ודס פריסט הייתה שאין תחליף להלפורד.
סיפורו של ריפר, אשר הפך לסולנה של הלהקה אשר העריץ, היווה השראה לסרט הקולנוע "רוק סטאר".
בשנת 2003 חזר רוב הלפורד ללהקה.
ב-2005 יצא אלבום חדש- "Angel of Retribution", וקיבל ביקורות טובות.
בנובמבר 2024, הלהקה הודיעה על סיבוב הופעות באירופה בשנת 2025, הכולל 12 הופעות במדינות כמו גרמניה, איטליה, שוודיה, פולין, שווייץ וצרפת.
סיבוב ההופעות יחל ביוני 2025 ויסתיים ביולי 2025. הסיבוב הוא בתמיכה לאלבומם החדש Invincible Shield.
גלן טיפטון – גיטרה, קלידים (1974–היום)
סקוט טראוויס – תופים (1989–היום)
ריצ'י פאולקנר – גיטרה (2011–היום)
סיימון פיליפס – תופים (1977)
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025ביצוע המטאל הטוב ביותר"Crown of Horns"
ג'והי צ'אולה מהטה היא שחקנית קולנוע ודוגמנית הודית, זוכת שני פרסי פילמפייר (האוסקר ההודי).
צ'אולה נולדה בעיר אמבלה, בהריאנה שבהודו.
היא התפרסמה עוד בגיל 17 כשזכתה בתואר "מיס הודו" (מלכת היופי של הודו) בשנת 1984. אחר כך הגיעה גם לתחרות "מיס יוניברס", שם זכתה בפרס על "התלבושת היפה ביותר".
סרטה הראשון של צ'אולה היה בסרט "קאימאט סה קאיאמאט טאק" לצדו של אמיר ח'אן.
סרט זה היה סיפור "רומיאו ויוליה" הודי מודרני בשנת 1986, אך הפריצה הגדולה שלה הייתה בסרט "אהבה, אהבה, אהבה", שוב לצד אמיר ח'אן.
סרט זה היה סרט נעורים מצליח, שבמרכזו עמדו זוג אוהבים צעירים.