tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ממוקם בריינמינסטר , 40 ק"מ דרומית לקרלסרוהה, 12 ק"מ מערבית לבאדן-באדן, 25 ק"מ מזרחית לאגנו ו-25 ק"מ צפונית לשטרסבורג, צרפת.
נמל התעופה קרלסרוהה/באדן-באדן מורכב מטרמינל נוסעים אחד המצויד ב-20 דלפקי צ'ק-אין ושמונה שערי יציאה, כמו גם כמה חנויות ומסעדות.
במסלול המראה יש שמונה עמדות מטוסים, שרובן ניתנות לשימוש על ידי מטוסים בגודל בינוני כמו בואינג 737. בשל מיקום בניין הטרמינל, עמדות הליכה ואוטובוסים משמשים לעלייה למטוס.
בשל מסלול ההמראה והמתקנים הנרחבים שלו, נמל התעופה קרלסרוהה/באדן-באדן משמש לעיתים קרובות את חברות התעופה הגדולות לטיסות אימון.
ניתן להגיע לנמל התעופה דרך הכביש המהיר A5 המוביל מהסן לבזל (יציאה באדן-באדן).
ישנם קווי אוטובוס מקומיים לבאדן-באדן ולראשטאט וכן לתחנות הרכבת שלהן.
נמל התעופה קליארי-אלמס (באיטלקית Aeroporto di Cagliari-Elmas) הידוע גם בשמו המלא "נמל התעופה מריו מאמלי מקליארי" (Aeroporto "Mario Mameli" di Cagliari), הוא נמל תעופה באי סרדיניה.
נמל זה הוא נמל התעופה הגדול והפעיל ביותר בסרדיניה, ומדורג 12 בין נמלי התעופה העמוסים ביותר באיטליה.
סימנו הבין-לאומי של נמל התעופה בארגון יאט"א הוא CAG, והוא מסומן LIEE בארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית ICAO.
מפעילת נמל התעופה היא חברת (So.G.Aer.
לנמל התעופה יש גם אזור בתפעול צבאי.
שני החלקים הראשונים הם מצייני מיקום גאוגרפי.
קליארי היא העיר הראשית לה נמל התעופה נותן שירותים, היא גם בירת האי סרדיניה, בירת המחוז האוטונומי האיטלקי סרדיניה והעיר הגדולה ביותר באי.
אלמס היא עיירה שמספר תושביה מעט פחות מ-10,000, שנמל התעופה בנוי בקרבתה המיידית.
בקו אווירי, הנמל נמצא במרחק מאות מטרים בודדות מתחנת הרכבת של אלמס.
עד שנת 1989 הייתה אלמס מוגדרת כשכונה של קליארי, אך אז קיבלה מעמד עצמאי של עיר.
החלק השלישי בשם הנמל הוא מריו מאמלי (Mario Mameli), שהיה טייס קרב הפצצה בחיל האוויר האיטלקי, בימיי המשטר הפשיסטי של בניטו מוסוליני.
מריו מאמלי הופל באש מקלעים מן הקרקע, מעל שמי אתיופיה (שנקראה חבש בעת ההיא).
הענקת שמו לנמל התעופה הייתה שנייה במחלוקת ועוררה ביקורת, כיוון שמאמלי נחשב בעיני חלק מהאיטלקים לפשיסט.
בעיני אחרים הוא נחשב לטייס צבאי בעל אותות הצטיינות ועיטורי גבורה (זכה במדליית כסף על גבורה צבאית).
נמל התעופה נחנך בשנת 1937. הוא הוקדש מיד עם הפעלתו למריו מאמלי, טייס צבאי שנהרג באתיופיה ב-1 במרץ 1937, כשנה לפני חנוכת הנמל.
מפות משנת 1950 מראות, שהיה קיים בנמל מסלול טיסה יחיד, ובחלקו הדרומי התאפשרה גם נחיתת מטוסים ימיים.
בשנת 1990 עבר הנמל לראשונה לתפעולה של חברת Sogaer, שבשנת 2007 קבלה זכויות תפעול ל-40 שנים.
בשנת 2003 הושלם שדרוג מהותי, נוספו 6 גשרי עליה למטוסים והנמל הותאם לקליטת 4 מיליוני נוסעים בשנה.
בשנת 2004 נחנך טרמינל חדש, המסוגל לטפל ב-7 מיליוני נוסעים בשנה.
בשנת 2021 אושרו תוכניות של המשרד לענייני סביבה וביטחון אנרגטי, לפיתוח מתקני לוגוסטיקה, ולהרחבה נוספת של טרמינל הנוסעים, הרחבות הכרוכות בהעבר ממקומם של מתקנים צבאיים הקיימים בנמל.
בשנת 2025 נמסר על המשכת עבודות בנייה להקמת מגדל פיקוח חדש, שאת בנייתו החלו עוד קודם לכן.
בחלק הצבאי של הנמל פועלים שלושה גופים שלטוניים של איטליה.
משטרת הכספים (Guardia di Finanza) שאנשיה משמשים גם כבקרי מכס, אנשי הקרביניירי (Carabinieri), כח השיטור המרכזי של איטליה, ושלוחה של התעופה הצבאית בשם אׇוֶוס (Aviazione dell'Esercito -AVES), העוסק במטוסים קלים.
החלקים הצבאיים נמצאים מדרום למסלול הטיסה, חלקם על קו המים של מפרץ קליארי, שבסמוך לו הנמל בנוי.
נמל התעופה נמצא בדרומו של האי סרדיניה השייך לאיטליה.
הנמל ממוקם בסמוך למפרץ של הים התיכון החודר אל שטח דרום האי, הנקרא מפרץ קליארי.
מתוך מפרץ קליארי מסתעפת ה"לגונה של סנטה גילה" (Laguna di Santa Gilla), שעל שפתה בנוי נמל התעופה קליארי-אלמס.
הנמל קרוב מאוד למרכז העיירה אלמס, פחות מ-5 ק"מ בנסיעה, ומאות מטרם בודדת מבתיה הדרומיים.
המרחק למרכז קליארי, העיר הראשית אותה הנמל משרת, הוא מעט למעלה מ-10 ק"מ.
לאולביה, עיר מרכזית בצפון-מזרח סרדיניה, מסתכם המרחק בכ-257 ק"מ.
לסאסארי העיר השנייה בגודלה בסרדיניה, עומד המרחק על כ-209 ק"מ.
גובהו של נמל התעופה מעל פני הים הוא 3.35 מטר (11 רגל).
האקלים בנמל התעופה קליארי-אלמס הוא ים תיכוני.
בעונת הקיץ חם ולח ועונת החורף קרירה, אך אינה קרה מאוד.
ממוצע הטמפרטורות במקום נע בין 6–31 מעלות צלזיוס, אבל לעיתים רחוקות עולות הטמפרטורות על 35, או יורדת מ-2 מעלות.
משטר הרוחות בעל חשיבות גבוהה בתפעול נמלי תעופה.
הרוחות באזור מתונות למדי, מהירות הרוח השנתית הממוצעת עומדת על 16.53 קמ"ש, וגם בחודשי החורף המהירות הממוצעת אינה מגיעה ל-20 קמ"ש.
השמיים מעל הנמל בהירים לרוב, בכל חודשיה השנה העננות מתחת ל-50%, וחודש יולי הוא הבהיר ביותר, 9% כסות עננים ממוצעת בלבד.
בשנה ממוצעת יורד גשם במקום במהלך 51.2 ימים.
כמות הגשם השנתית אינה גבוהה, מסתכמת בממוצע של 305.2 מ"מ.
אחוזי הלחות הממוצעים באמצע אוגוסט מגיעים ל-60%.
ירידת שלגים נדירה באזור קליארי.
מסלולים: לנמל התעופה מסלול טיסה אחד.
אורך המסלול 2,804 מטר (9,199 רגל), רוחבו 45 מטר (148 רגל), בכיוונים 14/32, סלול מבטון ומחופה באספלט, מואר בלילה, ומשמש את התעופה האזרחית והצבאית כאחד.
טרמינלים: מסוף נוסעים יחיד משרת את נוסעי נמל התעופה.
קומת הקרקע משרתת את הנוסעים היוצאים, קומת הביניים את הנוסעים המגיעים, והקומה העליונה מאוכלסת על-ידי משרדי נמל התעופה, ואלה של חברות התעופה, גופים שלטוניים, ונותני שירותים השונים.
נוסעים, תנועות מטוסים ומטענים: מספר הנוסעים (נכנסים ויוצאים) בשנת 2024 עמד על 5,161,212. נתון זה היווה גידול בשיעור של 6.35% לעומת שנת 2023, בה עברו בנמל 4,853,112 נוסעים.
בשבעת החודשים הראשונים של שנת 2025 היה גידול נוסף במספר הנוסעים, שהגיע ל-2.89 מיליון, עליה ל-7% בהשוואה לאותה התקופה ב-2024. משקל המטענים ששונעו היה 5,100 טון, כולל מטעני דואר, ולא כולל מטענים אישיים של נוסעים (כבודה).
מספר כול תנועות המטוסים, הממריאים והנוחתים, הסתכם בשנת 2024 ב-39,940.
השירות הניתן לנוסעי בנמל התעופה קליארי-אלמס, הוא שירות עדכני, המקובל בכל נמלי העופה האחרים במדינות מפותחות אחרות ובאירופה.
שירותים אישיים, עסקיים וכספיים: עמדות מידע (i), שירותי מכס ופטור ממכס, חנויות פטורות ממכס, כספומטים, שירותי בנקאות והמרת מטבע, חדר אח"מ (VIP), אולם ועידות.
רבים מתוך 63 יעדי הטיסה מנמל התעופה קליארי-אלמס הם נמלי תעופה בתחומי איטליה.
טיסות הפנים נחוצות, כיוון שהאי מרוחק למעלה מ-200 ק"מ מחופי חצי האי האיטלקי.
בנוסף, מתקיימות גם טיסות ל-17 מדינות באירופה.
היעד הרחוק ביותר הוא נמל התעופה טנריפה דרום (TFS), הנמצא במרחק 2,665 ק"מ.
בטבלת היעדים נכללו נמלי תעופה אליהם ומהם התקיימו לפחות 10 טיסות חודשיות בחודש אוגוסט 2025.
נמלי תעופה אליהם ומהם מתבצעות לפחות עשר טיסות בחודש מנמל התעופה קליארי-אלמסמס'שם נמל היעד (סמל IATA) ומדינהמספר טיסות חודשיות
אלו חברות התעופה המבצעות את רוב הטיסות אל ומנמל התעופה קליארי-אלמס.
בטבלה נכללו חברות הטסות לפחות לשני יעדים חודשיים מתוכננים מראש.
חברות תעופה עיקריות, המבצעות טיסות מנמל התעופה בארי-פאלזה, לשני יעדים לפחותמס'שם חברת התעופה והלאום המקורי שלהמספר יעדי טיסה1ריינאייר-RYANAIR- , חברת בת מ: 402איזיג'ט - EASYJET 63נאוס (חברת תעופה)-Neos (airline) 44וולוטאה-Volotea 45פלקספלייט-FlexFlight 36איירואיטליה-AeroItalia 37יורווינגס-Eurowings 38לופטהנזה-Lufthansa 2
בפסקאות תאונות ותקריות נכללו אירועים שקרו אחרי שנת 1970. לא נכללו אירועים קודמים, וכאלה שהתרחשו בימיי מלחמת העולם השנייה ובשנים הראשונות לאחר סיומה.
טעות במיקום: בתאריך 14 בספטמבר 1979 בלילה, היה מטוס מסוג דאגלס DC9 בהפעלת חברת ATI-Aero Trasporti Italiani בדרכו מאלגרו לנמל התעופה רומא-פיומיצ'נו, עם חניית ביניים בנמל התעופה קליארי-אלמס.
על סיפון המטוס היו 31 נוסעים ואנשי צוות.
המטוס היה בקשר עם מגדל הפיקוח בקליארי, קיבל ממנו עדכונים אודות תנאי מזג האוויר, שכלל דווח על רעמים וגשם, וכן מידע שמערכת נחיתת מכשירים ILS מושבתת.
הקברניט ביקש וקיבל אישור מפקח הטיסה להנמיך, ולעשות סיבוב מעגלי 360 מעלות, לפני הנחיתה.
המטוס לא השלים את הסיבוב, וכפי הנראה הקברניט סבר שהוא מעל הים, בעוד שהיה מעל שטח יבשתי.
בגובה של 610 מטרים (2,000 רגל) המטוס התנגש בצלע הר Conca d'Oru, כ-18 ק"מ דרומית מערבית לנמל התעופה.
כל 31 האנשים שהיו על המטוס איבדו את חייהם.
טיסה בגובה נמוך מדי: ב-24 בפברואר 2004 לפנות בוקר, היה מטוס ססנה 500 Citiation בתפעול חברת CITYJET בטיסת אמבולנס מרומא לנמל התעופה קליארי-אלמס.
המטוס נשא אתו לב אדם שנתרם, והיו על סיפונו 3 טייסים ושלושה רופאים שהיו אחראים על הלב, שהיה בדרכו לניתוח השתלה.
עקב חוסר הבנה עם מגדל הפיקוח המטוס הנמיך יותר מדי, והתרסק לתוך צלע הר Su Baccu Malu, כ-32 ק"מ צפון מזרחית לנמל התעופה, בגובה של כ-1,016 מטר (3,333 רגל).
נקבע שהתאונה נגרמה משילוב סיבות, היעדר מיכשור התראה במטוס, אי הבנה בין הפקח לטייסים, ועייפות יתר של צוות המטוס.
כל ששת האנשים שהיו על סיפון המטוס נהרגו בתאונה, והמטוס נהרס לגמרי.
מכ"מ תקול: בתאריך 10 באוגוסט 2025 אירעה תקלה במתקני המכ"ם הצבאי בנמל התעופה.
המכ"ם הצבאי מסדיר גם את הטיסות האזרחיות בנמל התעופה קליארי-אלמס ולכן, עקב התקלה נוצר אי סדר בלוח הטיסות, טיסות יוצאות נדחו או בוטלו, וטיסות נכנסות התעכבו, או הוסטו לנמלים אחרים.
כבישים: האוטוסטרדה העוברת בסמוך לנמל התעופה היא E25. כבישים אחרים המגיעים לאזור הם SP2, SS130, SP93 ו-SS54.
רכבת: תחנת רכבת ממוקמת כ-300 מטרים מחוץ לטרמינל.
מסועים פועלים בחלק מהמרחק, להבאת הנוסעים מהטרמינל לתחנה.
רכבות של חברת טרנאיטליה נוסעות בתדירות של 20 דקות למרכז קליארי, החל מלפני השעה 6 בבוקר, ועד 23:15 בלילה.
ממרכז קליארי ניתן להמשיך ברכבת או באוטובוס לשאר חלקי האי.
אוטובוסים: כיוון שקיים שירות תדיר של רכבות מהנמל, אוטובוסים משמשים אמצעי תחבורה משלים, ולזמנים בהם רכבות אינן פועלות.
קווי האוטובוס הפועלים אל ומהנמל הם 160, 747 ו-501.
תעופה: נמלי התעופה על האי סרדיניה היכולים לשמש במקרה הצורך תחליף לנמל התעופה קליארי-אלמס, הם נמל התעופה אלגרו-פרטיליה (AHO), ונמל התעופה אולביה-קוסטה סמרלדה (OLB), שניהם בצפון האי.
נמל התעופה פאסה (בפרסית: فرودگاه فسا) הוא נמל תעופה קטן המשרת את פאסה , עיר במחוז פארס באיראן.
השדה משמש בעיקר לתעופה מקומית, והוא נמל תעופה ציבורי המופעל על ידי .
קוד השדה הבינלאומי של השדה הוא FAZ, וקוד הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית שלו הוא OISF.
שדה התעופה נמצא בגובה של מעל פני הים.
יש לו מסלול המראה אחד שאורכו 1,982 מטר ברוחב 30 מטר.
נמל התעופה רייקיאוויק (באיסלנדית: Reykjavíkurflugvöllur) הוא נמל תעופה בעיר רייקיאוויק, בירת איסלנד, הממוקם בצמוד למרכז העיר ומדרום לו.
הטיסה הראשונה המריאה מהנמל ב-3 בספטמבר 1919, אך רק בחודש מרץ 1940 הוא החל לשמש כמרכזה של חברת פליגפיילג איסלנדס (Flugfélag Íslands) שהחלה מפעילה ממנו טיסות סדירות.
הנמל הנוכחי הוקם בידי הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה, ועבודות הבנייה וסלילת המסלולים שהיו עשויים עד אז מעשב החלו בחודש אוקטובר 1940. לאחר המלחמה, ב-6 ביולי 1946 מסר הצבא הבריטי את הנמל לידיה של רשות שדות התעופה של איסלנד (Flugstoðir - "פליגסטודיר"), ומאז הוא נמצא בבעלותה ומופעל על ידיה.
בשנת 2000 עבר הנמל עבודות שיפור שנמשכו שנתיים ואשר שכללו את הרחבת המסלולים.
מאז הקמת הנמל התרחבה העיר וכיום שכונותיה מקיפות אותו.
הנמל תופס שטח עירוני חיוני במרכז העיר וגורם למטרדי רעש, אך הוא מבטיח את זמינות הקשר האווירי לרחבי המדינה, שבשל תנאי האקלים הופך לעיתים לדרך היחידה להגיע לערים ולעיירות מרוחקות באיסלנד.
מסיבה זו עתידו של הנמל אינו ברור עדיין, ובאיסלנד מתקיים דיון ציבורי בעניין זה.
בשנת 2001 נערך משאל עם בנושא ו-49.3% מהקולות תמכו בהעברת הנמל ממרכז העיר, בעוד ש-48.1% ביקשו לשמר את המצב עד שנת 2016 לפחות.
מסלולי ההמראה בנמל קצרים למדי, ולכן הוא משמש מטוסים קטנים הפועלים בטיסות פנימיות ואזוריות לנמל התעופה נרסארסואק בגרינלנד ולנמל התעופה ואוגר באיי פארו, מטוסים פרטיים, וטיסות שכר בינלאומיות המתבצעות במטוסים קטנים יחסית.
נמל התעופה משמש לעיתים כנמל חליפי לנמל התעופה הבינלאומי קפלוויק הממוקם כ-50 ק"מ דרומית-מערבית לעיר כאשר מזג האוויר מחייב זאת, אולם כעניין שבשגרה, רוב הטיסות הבינלאומיות עושות שימוש באחרון.
הנמל משמש כמרכז פעולתן של חברות התעופה פליגפיילג איסלנדס ופליגפיילגיד ארניר (Flugfélagið Ernir), ובו שני טרמינלים.
הטרמינל הראשי משמש את כל הטיסות למעט טיסותיה של חברת פליגפיילגיד ארניר, והטרמינל הקטן משמש את האחרונה.
בשנת 2006 עברו 386,844 נוסעים דרך הנמל בטיסות פנים, ואלה היוו 45.3% מסך תנועת הנוסעים האווירית הפנימית באיסלנד.
באותה שנה שימש הנמל 33,203 נוסעים בטיסות בינלאומיות, ואלה היוו 1.6% מתנועת הנוסעים הבינלאומית במדינה.
תנועת המטען בטיסות פנים עמדה על 1,184.9 טון ועל 182.7 טון בטיסות בינלאומיות, וסך התנועות האוויריות עמד על 77,872 בטיסות פנים ו-5,014 בטיסות בינלאומיות.
נמל התעופה שארל דה גול הוא נמל התעופה הגדול ביותר של צרפת ואחד מנמלי התעופה הגדולים והמרכזיים ביותר באירופה ובעולם.
הנמל משרת את מרבית הטיסות לצרפת, והוא ממוקם בשטחה המטרופוליני של פריז, סמוך לקומונה רואסי (Roissy), כ-25 קילומטרים צפונית-מזרחית לפריז.
הנמל הוא השלישי בגודלו באירופה מבחינת תעבורת נוסעים (אחרי נמל התעופה איסטנבול ונמל התעופה לונדון הית'רו), עם יותר מ-72 מיליון נוסעים העוברים בשעריו מדי שנה, והגדול ביותר באירופה מבחינת תנועת מטוסים, עם יותר מחצי מיליון נחיתות והמראות בשנה.
נמל התעופה נקרא על שם שארל דה גול, נשיאה הראשון של הרפובליקה הצרפתית החמישית.
בתוך שדה התעופה ישנה רכבת הנקראת CDGVAL ומחברת בין כל הטרמינלים וחניוני הטווח הארוך.
שדה התעופה מחובר לרשת מסילות הברזל RER, המאפשרת גישה למרכז פריז בתוך 25 דקות.
כמו כן נמצאת בטרמינל 2 תחנת רכבת מהירה (TGV) שמאפשרת הגעה ללונדון תוך 3 שעות או לבריסל בתוך שעה.
הכביש המהיר A1 מקשר בין שדה התעופה לפריז ולליל.
שדה התעופה כולל שלושה בתי נתיבות (טרמינלים).
טרמינל מספר 2 נבנה במקור לחברת אייר פראנס אולם בפועל הוא מארח חברות תעופה נוספות.
הוא מכיל אזורים שנקראים 'אולמות' מ A עד G.
מומלץ לתייר שנמצא על טיסות לצרפת או טיסות מ-צרפת לשים לב היכן המטוס נוחת או ממריא היות שהאולמות עלולים להיות רחוקים אחד מהשני.
מקום הנחיתה או ההמראה יהיה כתוב על הכרטיס, למשל 2A או 2F.
טיסות אל על נוחתות בטרמינל 2B – הטרמינל המאובטח ביותר, אולם הטיסות מישראל בחברת אייר פראנס נוחתות בטרמינל 2E - הטרמינל הגדול מבין A-G.
בין כל האולמות (פרט לאולם G) ישנם מעברים עיליים ותת-קרקעיים.
כמו שצוין, הטרמינל הוא הגדול ביותר בקומפלקס A-G.
הוא טרמינל בעל 2 קומות: אחת לנחיתות ואחת להמראות.
בטרמינל כ-60 שערים, מהם 20 מרוחקים מהטרמינל ומחוברים אליו באמצעות רכבת.
הייחוד העיקרי של טרמינל זה הוא שממוקמות בו כל חברות השכרת הרכבים שפועלות בשדה.
שעות הפעילות של החברות הן מ-06:00 ועד 23:00. יש חברות השכרת רכב שפועלות גם מטרמינל 2D, אך שעות הפעילות שלהן מצומצמות יותר.
למרות מספר הטרמינל, טרמינל 2G נמצא במרחק של כ-2.5 קילומטרים מקומפלקס הטרמינלים.
למעשה, הוא יותר מרוחק פיזית מאשר טרמינל 1. הטרמינל ממוקם בקצה נמל התעופה, ומשמש לטיסות צ'ארטר של אייר פראנס ליעדים קרובים, כגון איטליה, בלגיה ושווייץ.
כל האוטובוסים לפריז מתחילים ומסתיימים בטרמינל 2E, לכן כל נוסע המעוניין להגיע לטרמינל 2G חייב לקחת אוטובוס פנימי חינמי.
טרמינל 1 פיזית מרוחק מטרמינל 2 וישנו שירות רכבת עילית שמקשר בין הטרמינלים.
הטרמינל נבנה כדי לשמש לרוב הטיסות הבינלאומיות של אייר פראנס (למעט טיסות למזה"ת ולאירופה), בפועל, הטרמינל משמש לחברות הצ'ארטר, רוב החברות באירופה, חלק ניכר מהחברות האסיאתיות ואת חברות התעופה יונייטד איירליינס.
טרמינל 3 נמצא במרחק של כק"מ מטרמינל 1, אך למעשה המעבר התת-קרקעי הוא באורך של 3 ק"מ.
תחנת ה-CDGVAL נמצאת במרחק של 200 מטרים מהטרמינל.
הטרמינל משמש לטיסות צ'ארטר וטיסות אזוריות, הטרמינל הוא הבסיס הראשי של חברת אייר מדיטראניאן ושל חברת XL איירוויז.
בסוף 2012 הסתיימה בניית שלוחה S4, שתצורף לשלוחה S3 שכבר פועלת בטרמינל 2E, בעקבות כך, כל התנועה בקומפלקס 2 תועבר לטרמינלים 2E-G.
בכל הטרמינלים יתבצעו עבודות שיפוץ שבהן בנייה מחדש של הטרמינלים 2C ו-2D.
חברת איזיג'ט הביעה את רצונה להיות החברה היחידה הפועלת בטרמינל 2B בתקופה זו.
27 בנובמבר 1983 – טיסת אוויאנקה מספר 11 שהמריאה מפריז לבוגוטה, קולומביה דרך מדריד, התרסקה סמוך לשדה התעופה של מדריד.
181 הרוגים (כולל 1 על הקרקע) ו-11 ניצולים
19 בספטמבר 1989 – טיסת UTA מספר 772 שהמריאה מברזוויל, קונגו דרך נג'אמי, צ'אד התרסקה מעל מדבר סהרה בעקבות התפוצצות של פצצה באחת המזוודות.
17 ביולי 1996 – טיסה 800 של TWA שהמריאה מניו-יורק לפריז, התרסקה 12 דקות לאחר ההמראה.
הגורם הרשמי לתאונה הוא שרפה בתא הדלק בעקבות קצר, אך ישנם גם כמה תאוריות קונספירציה על התקרית.
25 במאי 2000 – טיסת מטען שהמריאה מלונדון התנגשה על מסלול הנחיתה בפריז עם טיסה מקומית.
3 הרוגים (הטייס וטכנאי הטיסה במטוס המטען והטייס הראשי במטוס הנוסעים).
25 ביולי 2000 – טיסה 4590 של אייר פראנס שבוצעה בידי מטוס קונקורד התרסקה בבית מלון בפאתי פריז לאחר שרפה בתא הדלק בגלל רצועת מתכת שנפלה ממטוס שנחת דקות קודם לכן.
3 בינואר 2004 – טיסה 604 של פלאש איירליינס משארם-א-שייח לפריז התרסקה בים האדום בעקבות טעות אנוש.
2 באוגוסט 2005 – טיסה 358 של אייר פראנס מפריז לטורונטו התרסקה ונשברה לחלקים לאחר ריצת-יתר על מסלול הנחיתה.
מבין ה-320 ששהו במטוס - איש לא נפצע.
1 ביוני 2009 – טיסה 447 של אייר פראנס מריו דה ז'ניירו לפריז, התרסקה באוקיינוס במרחק 600 ק"מ מחופי ברזיל, 284 הרוגים, אין ניצולים.
נמל התעופה שיקגו מידוויי הוא נמל תעופה הממוקם סמוך לשיקגו, במדינת אילינוי שבארצות הברית.
מידוויי משמש בעיקר חברות חסך ("לואו קוסט") עבור טיסות פנים-ארציות.
נמל התעופה שיקגו מידוויי ממוקם בצדה הדרום מערבי של שיקגו, 13 קילומטרים מאזור "הלולאה" שבשיקגו.
מידוויי הוא נמל התעופה השני בגודלו באזור המטרופולין של שיקגו ובמדינת אילינוי לאחר נמל התעופה שיקגו או'הייר אשר גדול יותר באופן משמעותי ממידוויי.
נכון להיום כ-227 טיסות בממוצע יוצאות מדי יום מנמל התעופה שיקגו מידוויי אשר מגיעות עד ל-47 יעדים.
נמל התעופה מספק גישה נוחה אל מרכז העיר - נסיעה של 30 דקות באמצעות הקו הכתום של הרכבת העילית של שיקגו או באמצעות אוטובוס אזורי.
האוטובוסים יוצאים מנמל התעופה פעם בשעה בין השעות 07:00 בבוקר עד 22:00 בלילה.
נמל התעופה הבין-לאומי רמון – אילת הוא נמל תעופה בין-לאומי בישראל על שם אילן ו, הממוקם ב הדרומית, צפונית לבאר אורה.
הנמל הוא השני בגודלו בישראל (אחרי נמל התעופה בן-גוריון) והוא משמש כנמל התעופה העיקרי בישראל לנחיתות חירום.
הנמל החליף את נמל התעופה הישן של אילת וכן גם את נמל התעופה עובדה ששימש כנמל תעופה בין-לאומי.
נמל התעופה נפתח ב-21 בינואר 2019.
הנמל ממוקם 18 קילומטרים צפונית לאילת, סמוך לפארק תמנע על שטח של כ־5000 דונם, ומשמש כנמל תעופה בין-לאומי נוסף של מדינת ישראל לטיסות פנים ולטיסות בין-לאומיות וכן שדה חירום חלופי במקום שדה התעופה עובדה.
מסלולי ההמראה והנחיתה נסללו באורך של 3,600 מטר ורוחב של 60 מטר, ומאפשרים למטוסי סילון גדולים מסוג בואינג 777, איירבוס A380 ואיירבוס A350 להמריא מהנמל לטיסות פנים-ארציות וליעדים באירופה, ארצות הברית, מרכז אסיה, והמזרח הרחוק.
מטרתו של הנמל היא לספק חלופה לנמל התעופה אילת אשר אינו מסוגל לקלוט מטוסי סילון גדולים, ולנמל עובדה שאינו ערוך לטפל בנוסעים רבים.
תחילה תוכננו בשדה שבע עמדות חנייה למטוסים רחבי גוף ובינוניים, תשע רחבות חנייה למטוסי טורבו־פרופ.
אך לאור ההחלטה להשתמש בו גם כנמל תעופה לעיתות חירום, הוכשרו בו כ־60 עמדות חנייה למטוסים בגדלים שונים, שאמור לאפשר לכל צי המטוסים של חברות התעופה בישראל לחנות בו זמנית בשדה אם נתב"ג ייסגר.
עלות בניית השדה הייתה כ־1.7 מיליארד שקל והיא מומנה בחלקים שווים על ידי רשות שדות התעופה, על בסיס מכירת הקרקע עליה שוכן נמל התעופה באילת וכן מתקציב המדינה.
ההחלטה על הקמת הנמל התקבלה בינואר 2002, לאחר שתוכנית להקמת שדה חדש בעין עברונה, קרוב יותר לאילת, בוטלה עקב החשש לפגיעה בשמורת הטבע במקום.
באוקטובר 2002 אישר שר התחבורה אפרים סנה את מיקום הנמל, לאחר שנבחנו שלוש חלופות למיקומו.
עוד הודיע כי הקמתו אמורה להימשך כשבע שנים ועלותו נאמדה אז ב-250 מיליון דולר.
האישור הסופי לפרויקט התעכב, מאחר שבאותה עת נדונה במקביל תוכנית להקמת נמל תעופה משותף ירדני-ישראלי בעקבה.
במאי 2005, הופקדה תוכנית המתאר המקומית של השדה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה, על ידי האגף לתכנון והנדסה של רשות שדות התעופה.
התוכנית כללה מסלול באורך של 3,600 מטר, וטרמינל נוסעים לתנועה שנתית של 500 אלף נוסעים בין-לאומיים ו־1.75 מיליון נוסעים בתעופה הפנים-ארצית.
רשות שדות התעופה הודיע שהיציאה למכרז תכנון וביצוע, בעלות של 200 מיליון דולר, תיעשה בתחילת 2006, אך הפרויקט לא החל כמתוכנן.
בפברואר 2009, אישרה הממשלה הצעת החלטה של שר התחבורה, שאול מופז, לקדם את הקמת שדה התעופה ולתאם עם מערכת הביטחון מגבלות ביטחוניות הקשורות להקמת השדה.
ביולי 2010 אישרה הממשלה את הקמתו של שדה התעופה ואת קריאת שמו על שם אילן ואסף רמון.
תהליך התכנון המפורט של השדה אמור היה להימשך כשנה, ובניית שדה התעופה הייתה אמורה להימשך כשלוש שנים עד סוף 2014. אך רק ב־2 ביולי 2012 פרסמה רשות שדות התעופה מכרז לבחירת חברת תכנון, הקמה וניהול של הנמל.
הזוכה במכרז הייתה שותפות של משרדי האדריכלים מן שנער אדריכלים ומשה צור אדריכלים.
לראש צוות התכנון מונה אדריכל אמיר מן, שריכז יותר מ־30 חברות ויועצים בתחומי תכנון שונים.
כחלק מתוכניות הפיתוח הוחלט לתכנן את השדה עם תפיסות ירוקות.
כך למשל הוחלט להכשיר במתחם שדה סולארי, 80 דונם בהם יותקנו תאים פוטו־וולטאים שיספקו חלק מהחשמל לתפעול הטרמינל, חלונות עם בידוד כפול, "בריכה ביולוגית" לצורכי נוי בלב הטרמינל במעין פטיו, מערכות קירור שיאפשרו צבירת מים שיתעבו מהאוויר המקורר ופיתוח הנוף הסביבתי יתבסס על צמחייה מדברית מקומית שאינה דורשת השקיה מרובה.
באפריל 2013 נבחרו במכרז פומבי, יורם גדיש חברה להנדסה בע"מ וברן הקמת פרויקטים בע"מ לנהל, לתאם ולפקח על התכנון והביצוע של פרויקט שדה התעופה החדש.
ב־9 במאי 2013 התקיים טקס הנחת אבן פינה במעמד שר התחבורה, ישראל כץ, ראש עיריית אילת, מאיר יצחק־הלוי, ראש מועצה אזורית חבל אילות, אהוד עמיאל גת, מנהלי רשות שדות התעופה ורונה רמון, ועבודות העפר החלו בסוף מאי 2013.
באוקטובר 2013 הודיעו בכירים ירדנים לרבות שרת התחבורה לינה שביב כי הם מתנגדים להקמת שדה התעופה בתמנע בטענה שהשדה נבנה קרוב מדי לשדה התעופה המלך חוסיין שבעקבה.
וביולי 2015 הגישה ירדן תלונה רשמית לארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית בגין בניית נמל התעופה.
בספטמבר 2014, כחלק מלקחי מבצע צוק איתן, הוחלט להאריך את מסלול הטיסה מ-3.1 קילומטרים ל-3.6 קילומטרים.
דבר שמאפשר לכל סוגי המטוסים, כולל מטוסי ג'מבו גדולים, להמריא ולנחות בו, כך שבעיתות חירום סגירת נתב"ג לא תנתק את ישראל מהעולם.
במהלך ינואר 2014 פרסמה רשות שדות התעופה מכרז פומבי לעבודות הסלילה והנחת התשתיות לשדה.
לפי התוכנית, נדחתה הפעלת שדה התעופה לסוף 2017 ואחר כך לתחילת 2018. לאחר דחיות נוספות, נמסרה הודעה כי פתיחתו צפויה להתבצע לקראת סוף המחצית הראשונה של 2018. לבסוף פורסם כי השדה ייפתח בהדרגה לטיסות הפנים החל מ-22 בינואר 2019 ולטיסות החוץ מספר חודשים מאוחר יותר.
ב-5 בספטמבר 2017 נחת בשדה מטוס של חברת ארקיע, במסגרת טיסת בדיקת המסלול ותהליך קבלת אישורי התעופה למסלול.
זוהי הנחיתה הראשונה של מטוס אזרחי בשדה.
ב-16 ביולי 2018 נערך במקום טקס בהשתתפות שר התחבורה ובני משפחת רמון, במהלכו הוסר הלוט מעל שלט ועליו שמו הרשמי של נמל התעופה.
מיד לאחר הטקס נחת במקום המטוס הראשון שביצע זאת באמצעות המערכות המבצעיות של נמל התעופה.
ב-21 בינואר 2019 החל שדה התעופה לפעול.
נחיתה מסחרית ראשונה ברמון התקיימה ב-4 בפברואר 2019 כשמטוס ATR-72 של חברת ישראייר, המריא משדה דב כשעליו 72 נוסעים.
נחיתה בין-לאומית ראשונה התקיימה ב-4 במרץ 2019 במטוס בואינג 737-800 של חברת ריינאייר בטיסה מפוזנן.
ב-13 ביוני 2025, בעקבות מבצע עם כלביא, נסגר הנמל יחד עם כל המרחב האווירי של ישראל.
ב-7 בספטמבר 2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל, כטב"ם ששוגר על ידי ארגון החות'ים פגע בטרמינל בנמל התעופה ופצע אדם אחד באורח קל.
נכון לנובמבר 2019, עברו 1,386,479 נוסעים בנמל התעופה רמון, כ-10% פחות מכמות הנוסעים שעברו בנמל התעופה עובדה ובנמל התעופה אילת במצטבר בשנת 2018. כמות הנוסעים בטיסות פנימיות הייתה 1,095,578 לעומת 1,294,910 נוסעים ב-2018, ירידה של כ-15 אחוז.
תנועת הנוסעים בטיסות פנימיות נותרת יציבה למשך כל השנה בטווח של בין 95 ל-134 אלף נוסעים לחודש.
בטיסות הבין-לאומיות כמעט כל הפעילות היא בין נובמבר לאפריל.
סגירת שדה דב לפעילות בקיץ 2019, בנוסף לכך שרמון ממוקם כ-20 קילומטרים מאילת בניגוד לנמל התעופה הישן, גרם לכך שכמות הנוסעים והטיסות לאילת ירדה מאוד.
הפסקת הפעלת הקו מאילת לחיפה ב-2020 גרמה לכך שמאז הטיסות הן לנתב"ג בלבד.
כך הקו מאילת לנתב"ג הסיע 857 אלף נוסעים בתקופה שבין אוקטובר 2022 לספטמבר 2023. זאת לעומת כ-1.4 מיליון נוסעים שעברו בנמל התעופה הישן של אילת מדי שנה (ירידה של 39%).
גם כאשר מדובר בטיסות בינלאומיות בעונת החורף של 2022/23 נחתו ברמון 16 טיסות בינלאומיות שבועיות בלבד, זאת לעומת 48 טיסות שבועיות שהיו בנמל התעופה בעונת החורף של 2019/20. לכן יש הטוענים שהנמל הוא פיל לבן.
חברת תעופהיעדיםאייר חיפהחיפהאל עלתל אביב - בן-גוריון ארקיעישראייר
בקיץ 2022 החלו לפעול בנמל טיסות ייעודיות לתושבי הרשות הפלסטינית.
הטיסות חוסכות לפלסטינים את הצורך במעבר לירדן לצורך טיסה או עיכובים רבים בנסיעה דרך נתב"ג.
לצורך כך הוסדרו נוהלי אבטחה בין מפקדת מתאם פעולות הממשלה בשטחים, השב"כ והמשטרה.
הטיסה הראשונה במסגרת הסדר זה הייתה טיסת ארקיע לקפריסין, בה היו נוסעים ישראלים לצד פלסטינים שהגיעו לנמל התעופה בהסעות מיוחדות.
החל ממרץ 2025 משמש הנמל כנקודות יציאה להגירת פלסטינים מרצועת עזה.
בשלושת החודשים הראשונים להפעלת התוכנית עברו כמה אלפי פלסטינים מרצועת עזה דרך הנמל.
הגישה לכלי רכב מאילת אל נמל התעופה מתאפשרת באמצעות כביש 90 (כביש הערבה), בנסיעה שאורכת כרבע שעה.
בשל קרבת נמל התעופה לגבול ישראל–ירדן, הוחלט להקים "חומה" של יותר מארבעה קילומטר בינו לגבול שתסתיר את הפעילות בו למשקיפים מעבר לגבול.
בנוסף אושרה בעלות של 300 מיליון שקל הקמת גדר בגבול ישראל ירדן, המגנה על אילת, שדה התעופה והיישובים הקרובים.
הגדר שהוקמה בגבול עם ירדן היא באורך של כ־34 קילומטר ובגובה של כ־6 מטרים שמתחילה ממפרץ אילת ותגיע עד לאזור חולות סמר מצפון לשדה התעופה.
בנוסף המתחם כולו הוקף בגדרות ביטחון באורך של כ־14 קילומטר.
כמו כן הוקמה מצידו של השדה הפונה לגבול ירדן רשת פלדה המיועדת להגנה מחדירת טילים שגובהה 26 מטרים ואורכה 4.5 ק"מ, ואילו הגדר הנמוכה יותר חופתה גם בלוחות פלדה להגנה מפצצות מרגמה, בנוסף לאמצעי בטיחות נוספים.
כמו כן הוקמו 3 תרני תקשורת בגובה 64 מטרים שיכללו מערך מכ"מים ומצלמות הסורקות את הגבול.
בין העבודות להקמת גדרות הביטחון נכללו פינוי מוקשים מרצועת שטח שאורכה כ־17.5 ק"מ, והתקנת מעברי מים בתחתית הגדרות כדי למנוע הצפה בשיטפונות בעונת החורף.
בבניין הטרמינל עצמו הוחלט להימנע מההפרדה המקובלת לרוב בין הנוסעים בטיסות הפנים לנוסעים בטיסות הבין-לאומיות והם חולקים חללי המתנה משותפים, בין השאר גם בשל העובדה שאף הטסים בטיסות הפנים זכאים לפטור ממכס כמו באילת וכן בשל החמרת בידוק הנוסעים וחפציהם גם בטיסות הפנים.
היותו של נמל התעופה פנוי מתנועת נוסעים בחלק משעות היום, שימשה לצילום סרטים שנועדו לדמות נמלי תעופה גדולים יותר.
כך למשל צולם ב-2022 הסרט לרוץ על החול ברמון, בעת שניסו לדמות אותו לנמל התעופה בן-גוריון.
נמל התעופה מופיע בשמו בסרט המלחמה האמריקאי "ג'ארהד: חוק השבות" (Jarhead: Law Of Return) שיצא לאקרנים בשנת 2019.
נמל ויקטוריה הוא נמל טבעי הממוקם בין האי הונג קונג לבין חצי האי קאולון בהונג קונג.
בשל מיקומו הגאוגרפי, נמל מים עמוקים טבעי זה מגן על האוניות המצויות בו מסופות ים סין הדרומי.
מיקומו האסטרטגי הביא להקמת המושבה הבריטית בהונג קונג והצלחתה הכלכלית של מושבה זו ולהפיכת לאחד ממוקדי המסחר הבינלאומית.
גם כיום עוגנות בנמל זה אלפי ספינות מדי שנה.
קו החוף של הנמל השתנה לאורך השנים בשל פרויקטים רבים של ייבוש הים.
קו הרקיע המרשים של חופי הנמל הפך לאחד מאתרי התיירות של הונג קונג.
בעת הקמתו נקרא הנמל בשם "נמל הונג קונג" אולם לימים שונה שמו לנמל ויקטוריה, על שמה של המלכה ויקטוריה.
על אף תנועת אוניות הסוחר העֵרה נערכו בנמל פעולות נופש.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 נערכו תחרויות שחייה ומשחקי פולו מים.
משחה חציית הנמל נערך מדי שנה, למעט בשנות מלחמת העולם השנייה.
המשחה הופסק בשנת 1973 בשל הזיהום הרב במימי הנמל.
שטחו של נמל ויקטוריה כ-41.88 קמ"ר.
שטח זה משתנה מעת לעת בשל פרויקטים של יבוש הים ושינוי קווי החוף.
גבולו המזרחי של הנמל הוא הקו שבין חצי האי סיו צ'או ואן לבין א קונג נגאם.
גבולו המערבי של הנמל הוא הקו הדמיוני העובר בין הקצה המערבי ביותר של האי הונג קונג לבין הקצה המערבי ביותר של האי גרין, ומשם הקו העבור בין האי לנקודות הדרומית מזרחית ביותר של האי צינג יי.
מהאי צינג יי גבול הנמל עובר מהנקודה המערבית ביותר של האי בקו ישר צפונה עד ליבשת.
בשטח הנמל מצויים איים רבים, שהעיקריים והגדולים שבהם הם האי גרין, האי גרין הקטן, סלע קאולון וצינג יי.
חופי נמל ויקטוריה נודעו ביופיים בים ובלילה ומהווים אתר תיירות מרכזי בהונג קונג.
בעיקר נודע הנוף הנשקף מטיילת צים שא צוי שבקאולון לעבר האי הונג קונג והנוף הנשקף מפסגת ויקטוריה לעבר הנמל.
מעבורת סטאר החוצה את הנמל ומקשרת את האי הונג קונג לאי קאולון נחשבת לאתר תיירות פופולרי בפני עצמה.
מדי לילה נערך על חוף הנמל מופע אורות המכונה סימפוניה של אור ביוזמת מועצת התיירות של הונג קונג.
במסגרת מופע זה מסונכרנים אורות גורדי השחקים של הונג קונג עם מוזיקה המושמעת בטיילת צים שא צוי.
בסמוך לטיילת זו נבנתה שדרת הכוכבים הצופה אף היא אל הנמל.
נמל ויקטוריה נחשב לאחד הנמלים העמוסים בעולם, אם לא העמוס שבהם.
נמל המטענים בקווי צינג, במערב הנמל, משמש את הובלת המכולות והסחורות.
בנמל זה עוברות כ-400 אוניות מטען מדי שבוע בממוצע, הפורקות וטוענות 21 מיליון מכולות.
בשנים האחרונות התמודד הנמל עם תחרות גוברת מצד נמל שנג'ן ונמל סינגפור.
על מנת שלא להפריע לתנועת האוניות בנמל, לא נבנו גשרים החוצים את הנמל ומקשרים את האי הונג קונג עם חצי האי קאולון.
במשך שנות פעולתו קושרו האי וחצי האי באמצעות מעבורות, הידועות שבהן הן מעבורות סטאר החוצות את הנמל מאז שלהי המאה ה-19.
במחצית השנייה של המאה ה-20 נבנו שלוש מנהרות מתחת לנמל:
כמו כן מתחת לנמל שלוש מנהרות המשמשות את הרכבת התחתית של הונג קונג בקווי צואן ואן, צואנג קוואן אוו, ומנהרה המשמשת את קו טונג צ'ונג ואת קו שדה התעופה המהיר.
נמל התעופה שאנון הוא נמל התעופה השלישי בגודלו באירלנד (אחרי נמלי התעופה בדבלין ובקורק).
הוא ממוקם ביישוב שאנון במחוז קלייר, ומשרת בעיקר את היישובים לימריק, אניס וגולווי, וכן את דרום מערב אירלנד.
כיום חלק גדול מהפעילות האווירית בנמל הן טיסות צבאיות של ארצות הברית.
בשנת 1936 החלו העבודות להקמת שדה התעופה, ולשם כך נדרש ייבוש הביצות באזור.
השדה נפתח ב-1942 ושימש בעיקר לטיסות טרנס-אטלנטיות.
בשנת 1947 נחנך בשדה התעופה שאנון הדיוטי פרי (ולמעשה גם אזור הסחר המיוחד) הראשון בעולם.
מכיוון ששדה התעופה שימש בעיקר לטיסות טרנס-אטלנטיות, ובאותה תקופה לא הייתה אפשרות למלא דלק במטוסים כך שיספיק לאורך כל הטיסה מערי אירופה לאמריקה, היו מטוסים רבים עוצרים בשאנון כדי לתדלק בה (היא הייתה הנקודה הצפון-האירופאית הקרובה ביותר לאמריקה).
בזמן תדלוק המטוס, נמכרו לנוסעים בשדה התעופה מוצרים ללא מכס.
השיטה זכתה להצלחה מיידית והועתקה למרבית שדות התעופה ברחבי העולם.
נמל התעופה של אוקלנד הוא נמל התעופה הגדול והעמוס בניו זילנד והרביעי באוסטרלאסיה, ומשמש כשער האווירי העיקרי למדינה.
הנמל ממוקם בעיר מאנגר (Mangere), כ-21 ק"מ דרומית למרכז העיר אוקלנד.
הוא משמש בסיס לחברות התעופה: אייר ניו זילנד ווירג'ין אוסטרליה, וכבסיס מקומי עבור חברת ג'טסטאר איירווייז.
נמל התעופה של בריסל (בהולנדית: Luchthaven Brussel-Nationaal, בצרפתית: Aéroport de Bruxelles-National, באנגלית: Brussels Airport) נקרא גם נמל התעופה הלאומי בריסל, הוא נמל התעופה הגדול בבלגיה ומשרת את אזור הבירה בריסל.
הנמל ממוקם כ-11 קילומטרים צפונית-מזרחית לבריסל, בין הערים זבנטם, דיגם, ומכלן, כולן שוכנות באזור הפלמי.
ראשיתו של נמל התעופה בשדה תעופה שהקים שלטון הכיבוש הגרמני בבלגיה ב-1940. לאחר מלחמת העולם השנייה הוחלט להקים בו את נמל התעופה הלאומי החדש, שנחנך ב-1948. ב-1958 נפתח נמל התעופה מחדש בבניינים חדשים שנבנו במיקום אחר (הבניינים הישנים נמסרו לנמל התעופה הצבאי מלסברוק, שמסלולי נמל התעופה משרתים גם אותו).
בשנות האלפיים, משרת את הנוסעים טרמינל חדש, שנחנך בשנת 1994. יש בו 109 שערי עלייה למטוסים, שב-54 מהם מותקנים גשרי עלייה.
ב-22 במרץ 2016 התרחשה מתקפת טרור בשתי זירות שונות בנמל התעופה, לפחות 13 אנשים נהרגו ולמעלה מ-30 אנשים נפצעו.
בעקבות כך הופסקו למשך כמה שעות כל הנחיתות וההמראות בנמל.
כשעה לאחר פיגוע ההתאבדות בנמל התרחשה מתקפת טרור נוספת ברכבת התחתית (המטרו) הסמוכה לנמל התעופה, ולפחות 20 אנשים נהרגו וכ-150 נפצעו.
ארגון הטרור דאעש קיבל אחריות על שני הפיגועים.
נמל התעופה רונלד רייגן וושינגטון נשיונל ממוקם במדינת וירג'יניה על גדת נהר הפוטומק מדרום-מערב לוושינגטון די.
הוא נמל התעופה הקרוב ביותר לעיר ומשרת את המרחב המטרופוליטני של וושינגטון ובולטימור.
מטעמי ביטחון ומניעת רעש משרת הנמל בעיקר טיסות פנים ארציות למרחק מוגבל.
נמל התעופה, ששמו המקורי היה וושינגטון נשיונל, נפתח ב-16 ביוני 1941, מעט לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
הוא החליף את נמל התעופה הקטן וושינגטון-הובר ששכן מצפון לו (ליד אתר הפנטגון דהיום) וסבל ממגבלות בטיחות רבות.
הוא הוקם על גבי שטח ששימש בעבר כחוות מטעים, וחלקו המזרחי נבנה על קרקע שנוצרה על ידי שפיכת עפר על גבי משטחי בוץ שהיו מוצפים בעת גאות הפוטומק.
שטחו הכולל כיום הוא 73 דונם.
מטוסי סילון הורשו להמריא מהנמל ולנחות בו רק משנת 1966.
ב-1945 קיבל הקונגרס חוק, שהעמיד את נמל התעופה תחת סמכות השלטון הפדרלי, הגם שמיקומו נמצא בתחומי מדינת וירג'יניה.
ב-1987 קיבל הקונגרס את המלצתה של ועדה שמינתה מזכירת התחבורה אליזבת דול וקיבל חוק, שהעביר את ניהול הנמל לידי רשות נמלי התעופה של מטרופולין וושינגטון (Metropolitan Washington Airports Authority), המשותפת למחוז קולומביה ומדינות וירג'יניה ומרילנד ומנהלת גם את נמל התעופה וושינגטון דאלס.
ב-6 בפברואר 1998 חתם הנשיא קלינטון על חוק פדרלי, אשר שינה את שמו של הנמל לשמו הנוכחי, לכבודו של הנשיא ה-40 של ארצות הברית רונלד רייגן.
שנה קודם לכן הוכנסו הטרמינל הראשון בנמל ומוסך המטוסים הדרומי בו למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית.
ב-1977 חובר הנמל למערכת הרכבת התחתית של וושינגטון.
בנמל התעופה שלושה טרמינלים, הממוקמים בעברו המערבי, ובהם 45 שערי עלייה למטוסים.
בעת פתיחתו של הנמל היה בו מבנה טרמינל אחד, שחובר ב-1961 לטרמינל נוסף שנבנה מצפונו (כיום זהו טרמינל A).
התרחבות הפעילות בנמל הביאה במהלך שנות השבעים והשמונים לבניית מספר מבני טרמינל קטנים בנמל, כל אחד לשימוש חברה שונה.
במסגרת תוכנית פיתוח נרחבת של הנמל הם הוחלפו ב-1997 על ידי טרמינלים B ו-C החדשים.
תוכנית הפיתוח העתידית של הנמל כוללת הרחבה של שני הטרמינלים כלפי צפון והוספת 14 שערי עלייה למטוסים.
מערך המסלולים של הנמל כולל שלושה מסלולי טיסה, המצויים בחלקו המזרחי.
המסלול העיקרי הוא מסלול 1/19, המשתרע מצפון לדרום.
מערך המסלולים לא השתנה מאז 1956, עת נסגר מסלול הטיסה הרביעי שבנמל והוסב למסלול הסעה.
תוכנן על ידי האדריכל צ'ארלס גודמן, הטרמינל נפתח בשנת 1941 והורחב בשנת 1955 כדי להכיל יותר נוסעים וחברות תעופה.
החלק החיצוני של הטרמינל שוחזר עם הארכיטקטורה המקורית שלו.
בשנת 2004, שופץ החלק האווירי של הטרמינל וכעבור 4 שנים, שופץ גם חלקו היבשתי.
הטרמינל עבר שיפוץ בעלות של 37 מיליון דולר, שחידש את המראה של שדה התעופה על ידי הבאת תאורה בהירה, חלונות נוספים וריצוף חדש.
הפרויקט הושלם בשנת 2014 יחד עם עמדת בידוק ביטחוני חדשה.
בשנת 2014 בוצעו שיפוצים נוספים שכללו בין היתר את הרחבת הטרמינל, הפרויקט הושלם בשנת 2015.
בטרמינל מצויים 9 שערי עלייה למטוס והוא משרת את חברות סאות'ווסט איירליינס, אייר קנדה אקספרס ופרונטיר איירליינס.
טרמינלים B ו-C הם הטרמינלים החדשים והגדולים ביותר של נמל התעופה; הם נפתחו בשנת 1997 והחליפו קובץ של טרמינלים ישנים אשר נבנו בשנות ה-60. הטרמינלים החדשים תוכננו על ידי האדריכל סזאר פלי והם 35 שערים.
שני הטרמינלים חולקים את אותו המבנה והם מחוברים ישירות לתחנת הרכבת רונאלד רייגן וושינגטון (תחנת WMATA), באמצעות גשרים להולכי רגל.
האולם המחבר את שלוש הזרועות של טרמינלים B ו-C, ידוע בשם האולם הלאומי.
טרמינל B משמש כבסיס לחברות אלסקה איירליינס, דלתא ויונייטד איירליינס.
החלה בנייתו של טרמינל חדש, צפונית לטרמינל C, אשר יכיל 14 שערים אזוריים חדשים.
הוא יחליף את "שער 35X", שער אוטובוס המשמש כיום להביא נוסעים אל טיסות אמריקן איגל.
בנוסף, המחסומים הביטחוניים האינדיבידואליים של שלושת הטרמינלים במסופי B ו-C יוחלפו במחסומים ביטחוניים בעלי קיבולת גבוהה יותר בבניין חדש ממערב לאולם הלאומי ומעל כביש ההגעה הקיים, וימקמו את כל האולם הלאומי בשטח אחד מאובטח אשר יאפשר לנוסעים לעבור בין הטרמינלים באופן חופשי (מבלי בדיקות ביטחוניות חוזרות).
הבנייה החלה בפברואר 2018 וצפויה להסתיים עד לשנת 2021.
בשל קרבתו המיידית של הנמל לבירה הפדרלית וושינגטון מוטלות מגבלות מיוחדות על הפעילות האווירית בו.
המרחב האווירי של מחוז קולומביה כולו סגור לתנועת מטוסים מתחת לגובה של 5,500 מטרים.
לפיכך נדרשים מטוסי נוסעים המתקרבים לנחיתה בנמל או ממריאים ממנו לתמרן על מנת שלא להיכנס למרחב אווירי זה.
מטוסים הממריאים כלפי צפון על המסלול העיקרי (1/19) מחויבים לפנות מיד אחרי ההמראה לכיוון צפון מערב לאורך אפיק הפוטומק, ומטוסים המגיעים מצפון נעים לדרום מזרח לאורך אפיק הנהר ופונים דרומה ממש לפני הגישה לנחיתה בנמל.
אורות ניווט הוצבו על גבי הגשרים העיקריים שלרוחב הפוטומק על מנת לסייע לטייסים לנווט בנתיב זה (המכונה River Visual approach).
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 נסגר הנמל לפעילות למשך מספר שבועות ומשנפתח הוחמרו מאוד מגבלות הביטחון על פעילותו.
חלק מהכללים החדשים בוטלו בהמשך.
כיום יש למסור למנהל הביטחון בתחבורה (Transportation Security Administration) של המחלקה לביטחון המולדת את רשימות הנוסעים והצוות של כל מטוס הממריא או נוחת בנמל 24 שעות מראש.
כמו כן על כל טיסה שפניה לנמל לעבור דרך 27 נמלי תעופה מוגדרים, שם נבדקים נוסעיה ומטענה ומצטרף אליה איש ביטחון חמוש.
בשל מגבלות הביטחון כמו גם בשל מגבלות רעש בגישה אל נמל התעופה וממנו אין הנמל רשאי לשרת טיסות למרחק של למעלה מ-2,010 קילומטרים ממנו, למעט מספר קטן של טיסות שקיבלו פטור מכלל זה, שיעדיהן הם ערים מרכזיות במרכז ומערב ארצות הברית.
המגבלה נקבעה במטרה להסיט טיסות מהנמל אל נמל התעופה וושינגטון-דאלס ואל נמל התעופה הבינלאומי בולטימור-וושינגטון.
בשל מגבלת המרחק ממנו משרת הנמל בעיקר טיסות פנים ארציות.
מגיעות אליו טיסות מעשרות ערים במזרח ומרכז ארצות הברית ומהן.
הוא קולט גם מספר קטן של טיסות מטורונטו, אוטווה ומונטריאול שבמזרחה של קנדה.
בשנת 2015 הגיעה תנועת הנוסעים הגדולה ביותר בנמל מאטלנטה, שיקגו ובוסטון ואליהן (טיסות לניו יורק וממנה דורגו רק במקום השביעי).
שני המובילים הגדולים ביותר בנמל בשנת 2019 מבחינת מספר נוסעים היו החברות אמריקן איירליינס וסאות'ווסט איירליינס.
בנמל התעופה ובסביבתו הקרובה אירעו מאז הפעלתו תאונות מטוסים ותקריות רבות.
אלה שתי התאונות האוויריות החמורות ביותר בנמל או באזור הקרוב אליו, מאז המחצית השנייה של המאה ה-20:
בתאריך 13 בינואר 1982 המריא מהנמל מטוס בואינג 737-222 לכיוון נמל התעופה של טמפה, פלורידה (TPA/KTPA) בטיסה מספר 90 של אייר פלורידה (Air Florida).
על סיפון המטוס היו 79 נוסעים ואנשי צוות.
תנאי מזג האוויר היו חורפיים, עם שלג וקרח.
למטוס נדרשו להמראה זמן ומרחק הרצה גדולים מהרגיל.
לאחר ההמראה, לא הצליחו הטייסים לצבור מספיק גובה ותאוצה, וזמן קצר אחרי ההמראה המטוס צנח לתוך מימיו הקפואים של נהר הפוטומק, במרחק של 1.4 ק"מ מנקודת ההמראה, והתנגש בגשר של רחוב 14 בוושינגטון הבירה.
בתאונה נהרגו 74 מתוך 79 נוסעים ואנשי הצוות.
בנוסף, נהרגו בתאונה 4 בני אדם שהיו על הגשר.
בסך הכול נהרגו בתאונה 78 בני אדם.
החקירה העלתה שהמטוס המתין זמן ממושך לקבלת אשור להמראתו, וכוסה בשלג וקרח.
צוות המטוס לא הפעיל אמצעים להפשרת הקרח שנצבר על כנפי המטוס ומנועיו.
בתאריך 29 בינואר 2025 התנגשו באוויר בקרבת נמל התעופה מטוס בומברדייר CRJ700 ומסוק סיקורסקי בלקהוק של צבא ארצות הברית.
ההתנגשות אירעה בגובה של פחות מ-100 מטרים מעל פני הקרקע וכ-800 מטרים בלבד מקצה מסלול הנחיתה.
המטוס האזרחי היה בטיסת פנים בארצות הברית, והגיע בטיסה 5342 מנמל התעופה של ויצ'יטה.
המטוס היה של אמריקן איירליינס, והופעל במסגרת חברת פי אס אי איירליינס (PSA Airlines).
שני כלי הטיס צנחו למימיו הקפואים של נהר פוטומק.
כל מי שהיה על שני כלי הטיס נספה בתאונה, 64 נוסעים ואנשי צוות שהיו על סיפון המטוס ושלושה אנשי צוות במסוק.
בסך הכול נספו 67 בני אדם.
בעת כתיבת הדברים טרם הוגשו מסקנות של חקירת התאונה.
תחנת הרכבת רונלד רייגן וושינגטון נמצאת על המסלול של הרכבת התחתית של וושינגטון ומשרתת את הקו הצהוב והכחול.
היא ממוקמת בתחנת פלטפורמה חיצונית מוגבהת הנמצאת בקרבת הטרמינלים B ו-C.
שני מסלולי הליכה מתחברים בין התחנה ישירות לטרמינלים של טרמינלים B ו-C.
שביל תת-קרקעי להולכי רגל ושירותי הסעות מספקים גישה אל טרמינל A.
שירות ההסעים, מטרובאס מספק שירות בבקרים של סוף השבוע, לפני שתחנת המטרו נפתחת או במהלך שיבושים בקו המטרו.
מוניות זמינות באזור התחבורה הקרקעית של כל בנייני הטרמינלים.
מוניות המשרתות את נמל התעופה נדרשות להיות מורשות ומוסדרות על ידי וושינגטון די.
החברות אובר וליפט רשאיות לאסוף או להוריד נוסעים בנמל התעופה.
שירותי ההסעים בנמל התעופה מופעל על ידי מספר חברות: SuperShuttle ,Limos 4 Less ו-High Shuttle.
נמל התעופה ממוקם על הכביש הנופי, George Washington Memorial Parkway ומקושר אל כביש 1 הבין מדיני דרך נמל התעופה (כביש המדינה 233).
הכביש המדיני 395 ממוקם מצפון לנמל התעופה.
נמל התעופה שטוטגרט () הוא נמל תעופה בינלאומי של שטוטגרט, בירת מדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
מאז 2014 נקרא השדה על שמו של ראש העירייה לשעבר מנפרד רומל.
השדה הוא השישי בגודלו בגרמניה ובשנת 2015 עברו בו 10.5 מיליון נוסעים, וממנו יוצאות טיסות לערים שונות באירופה כמו גם לאטלנטה.
השדה נמצא כ-13 ק"מ דרומה משטוטגרט.
השדה הוקם ב-1939 כדי להחליף את שדה התעופה בבלינגן (Böblingen).
ב-1945 השתלטו כוחות הצבא האמריקני על השדה, והוא הוחזר לשליטת הרשויות הגרמניות ב-1948. במהלך המלחמה הקרה שימש חלקו הדרומי של שדה התעופה את הצבא האמריקני ונקרא שדה התעופה אכטרדינגן.
הטרמינל המקורי שהוקם ב-1938 הוחלף ב-2004. בנמל התעופה ארבעה טרמינלים בהם יכולים לעבור כ-12 מיליון נוסעים.
בשדה התעופה של שטוטגרט עומדים לרשות נוסעים ותיקים ונוסעים מהשורה הראשונה ארבעה טרקלינים: טרקלין לופטהנזה לכל אורחי Star Alliance, טרקלין Ell-Beinhorn למחזיקי כרטיסי חבר שונים, כמו מועדון Diners, הטרקלין של אייר פראנס וטרקלין מועדון המנהלים, המיועד לנוסעים מועדפים של חברות תעופה שונות.
לאחר מותו של ראש העירייה לשעבר מנפרד רומל בנובמבר 2013 פוליטיקאים מקומיים הציעו לקרוא לשדה התעופה על שמו.
ההצעה עוררה ויכוח ציבורי שכן מנפרד היה בנו של הגנרל המפורסם ארווין רומל.
נמל התעופה של קלגנפורט הוא נמל תעופה בינלאומי ליד קלגנפורט, העיר השישית בגודלה באוסטריה.
הוא ממוקם ברובע אנביכל, 2.8 קילומטרים צפון-צפון-מזרחית ממרכז העיר קלגנפורט.
שדה התעופה נבנה ב-1914 כשדה תעופה צבאי במלחמת העולם הראשונה.
פתיחתו האזרחית של שדה התעופה התרחשה ב-17 במאי 1925. עד מהרה החלו לפעול משדה התעופה טיסות לוונציה, לליובליאנה ולווינה.
הוא חזר לפעול כנמל תעופה צבאי בשנת 1938, בהפעלת הלופטוואפה של הוורמאכט ושימש ככזה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, בשנת 1951, שב לפעילות אזרחית.
הרחבתו החלה ב-1958: נבנו מסלולי בטון באורך 1,800 מטר וברוחב 45 מטרים, הוקצו אזורי חנייה, ונבנו בניין הטרמינל ומגדל הפיקוח.
השיפוץ רחב ההיקף נגמר ב-1964. עם זאת, כבר בשנה שלאחר מכן הוארך פעם נוספת משטח הנחיתה לאורך של 2,400 מטרים.
בשל המספר ההולך וגדל של תיירים שהגיעו לאזור נבנה ב-1971 טרמינל הנוסעים הראשון בנמל התעופה.
ב-1981 נעשה שיפוץ נוסף במסלולי הנחיתה, והם הוארכו לאורכם הנוכחי, 2,720 מטרים.
ב-1984 עברו בנמל התעופה 100,000 נוסעים, והמספר הלך וגדל בשנים הבאות.
בשנים 1926 עד 1938, פעלו שבע חברות תעופה משדה התעופה.
מדינות כמו גרמניה, איטליה וסלובניה הפעילו מטוסים שנחתו בשדה התעופה; כמו כן התקיימו טיסות לכל הערים המרכזיות באוסטריה.
לאחר 1950, חובר נמל התעופה למדינות כמו ברזיל, ישראל, ונצואלה, הולנד, גרמניה, בריטניה ואחרות.
באביב 2014 הודיעה אוסטריאן איירליינס, חברת התעופה הראשית של נמל התעופה, על סגירת שירותי הכרטוס שלהם בשדה התעופה עקב ביקוש נמוך.
שירותים נוספים מסופקים במקום זאת בדלפקי הצ'ק-אין.
בחודש אפריל 2015 הודיעה אוסטריאן איירליינס כי היא מתכננת לסגור את מסלול טיסותיה מקלגנפורט לווינה, בהתבסס על סיבות כלכליות.
באותה שנה, ממשלת אוסטריה הודיעה על כוונותיה למכור את חלקה בשדה התעופה למשקיעים פרטיים.
בעוד נמל התעופה סובל מירידה גדולה במספר הנוסעים, הוצעו תוכניות להקים במקום מרכזי לוגיסטיקה ומטענים, שמהם ישונעו החבילות לנמלים הקרובים של הים האדריאטי.
שדה התעופה כבר בעל מסילות רכבת שיכולות לשמש לתכלית זו.
עם זאת, אוסטריאן איירליינס הצהירה מאוחר יותר כי לא ניתן לבצע בנמל התעופה פעולות אלו, בשל תלונות על הרעש שהן יוצרות.
נמל התעופה קלגנפורט מורכב מטרמינל נוסעים קטן שבו כמה חנויות ומסעדות.
רחבת החניה כוללת מטוסים בגודל בינוני כמו איירבוס A320, כמו גם כלי תעופה קטנים יותר.
משום שאין גשרי עלייה למטוס, אוטובוסים משמשים לעלייה למטוס.
חברות התעופה המוצגות מפעילות טיסות לנמל התעופה קלגנפורט:
+חברות תעופהיעדיםאדריה איירווייזצ'רטר עונתי: קפלוניהטראנסאוויהרוטרדםאוסטריאן איירליינסוינהאיזיג'טעונתי: לונדון גטוויקיורווינגסקלן/בון, המבורג
נמל התעופה הגדול הקרוב ביותר הוא נמל התעופה ליובליאנה יוז'ה פוצ'ניק בסלובניה, כ-70 קילומטרים מדרום לשדה התעופה.
מרחקה של תחנת הרכבת "קלגנפורט-אנביכל" (Klagenfurt-Annabichl) הוא 5–10 דקות (750 מטר) הליכה מהטרמינל.
תחנת הרכבת כוללת רכבת פרברים לכיוון זנקט פייט, לתחנה המרכזית של קלגנפורט, לכפרים לאורך אגם ורטרזה ולכיוון פילאך.
משדה התעופה ישנה יציאה לכביש המהיר A2, המוביל מצד אחד לווינה ומצדו השני לאיטליה.
אוטובוס מקשר את נמל התעופה עם מרכז העיר והתחנה המרכזית של קלגנפורט.
ישנו גם קישור אוטובוסים בין נמל התעופה של קלגנפורט לבין נמל התעופה ליובליאנה יוז'ה פוצ'ניק, שיוצא משדה התעופה כמה פעמים ביום.
נמל התעופה "רז'בקה" הוא נמל התעופה ששימש עד לסגירתו ב-2015 את העיר סנקט פטרבורג בצפון-מערב רוסיה לטיסות פנים.
עד 1976 נקרא בשם נמל התעופה "סמולנויה", על שם כפר סמוך בשם זה.
נמל התעופה רז'בקה היה ממוקם סמוך לכפר קובאליוקבו שבמחוז המשנה ווסוולוז'סק שבמחוז לנינגרד, במרחק 16 קילומטרים מצפון-מזרח למרכז העיר סנקט פטרבורג.
נמל התעופה נבנה בשנת 1941 כשדה תעופה צבאי וחנו בו מפציצים סובייטיים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה מילא תפקיד בהגנה על לנינגרד, בתקופת המצור.
מכאן נשלחו אל העיר 5,000 טון אספקה מהם 138 טון דואר ועוד עשרות טונות של ציוד רפואי.
מכאן גם הוברחו 50,000 תושבים, ילדים ופצועים ומילא תפקיד מרכזי בפינויו של מפעל קירוב.
לאחר המלחמה המטוס שימש לטיסות מטען וטיסות נוסעים.
בשנת 1976 שונה שמו לנמל התעופה "רז'בקה".
בשנת 1978 נחנך בית נתיבות חדש שאפשר טיפול ב-250 נוסעים מדי שעה.
בשנת 1980 הופסקו הטיסות הסדירות לנמל התעופה ובהמשך הפך נמל התעופה הבינלאומי פולקובו לשדה התעופה המרכזי של העיר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 שימש השדה לטיסות מדעיות, טיסות צילום ולטיסות ייעודיות של משרדים שונים והחל לשמש מועדוני תעופה ואת האקדמיה לתעופה אזרחית.
כאן שם התמקם בסיס אזורי לחיפוש והצלה, כאשר המחלצים היו עורכים תרגילים על הקרח של ימת לדוגה.
לאחר התפרקות ברית המועצות, בשנות ה-90 של המאה ה-20, נמל התעופה חזר לשמש בסדירות, אך לטיסות פנים בלבד ורק חברת התעופה הבלארוסית "בלאוויה" אושרה להטיס טיסות ממינסק דרך סנקט פטרבורג לפטרוזבודסק.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 נמל התעופה הופרט, אך החברה שניהלה את השדה פשטה רגל ונרכשה על ידי חברת האנרגיה הפטרבורגית (PTK) שהשקיעה 100 מיליון דולר בהפיכת נמל התעופה לשדה תעופה עסקי והוא שימש מועדוני תעופה שונים לטיסות עסקים של מטוסים פרטיים ומסוקים.
בשנת 2006 הוחלט לסגור את השדה.
בשנת 2009 הוסב לחניה ובה חנו רכבי אספנים ושימש את שוק מכירות הרכב.
עם סיום החוזה החברה לא האריכה את החוזה ושוב הופסקה פעילותו.
מאז 2016 נמל התעופה אינו פעיל.
נמל התעופה טומסק-בוגשבו הוא נמל תעופה השוכן כ-20 ק"מ מדרום מזרח לעיר טומסק שבסיביר, רוסיה.
נמל התעופה נפתח בנובמבר 1967 והחליף נמל תעופה נוסף ששכן בשכונת קאשטק בעיר טומסק.
אזור קשטק נבנה מחדש עם בנייני דירות רב קומתיים והפך ליישוב פרוורי של טומסק.
בשנים 2004 ו-2005 שופץ טרמינל הנוסעים והשטח הפתוח מול שדה התעופה בעלות של 70 מיליון רובל.
בניית מסלול ומתקנים חדשים לטיסות למרכז אסיה החלה בשנת 2006. תקציב הבנייה לשנת 2006 הסתכם ב-120 מיליון רובל.
בסתיו 2006 החלו בנייה בדרך חדשה המחברת בין בוגשבו לעיר המחקר המדעי אקדמגורודוק.
נמל התעופה רומא-אורבה (באיטלקית: Aeroporto di Roma-Urbe) הוא נמל תעופה אזרחי קטן ברומא, הממוקם בחלקה הצפוני של העיר, באחד מעיקולי נהר הטיבר, בתוך כביש הטבעת המקיף את העיר (A90).
נמל התעופה נחנך בנוכחותו של שליט איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני, בשנת 1928. שמו הראשון של הנמל, שנבחר על ידי מוסוליני עצמו, היה "נמל התעופה ליטוריו" (Littorio, ליקטור).
עד מלחמת העולם השנייה היה הנמל נמל התעופה האזרחי הראשי של רומא, ובסיס הפעילות של חברת התעופה הלאומית של איטליה באותה עת, אלה ליטוריה.
בתוך היקף הנמל נבנה גם מסלול למרוץ מכוניות, שנקרא "מסלול המירוץ של ליטוריו" (Autodromo del Littorio).
ב-1931 נערכה בנמל תחרות בין מטוס למכונית: מכונית אלפא רומאו 8C 3000 התחרתה במטוס קאפרוני Ca.1000, שזכה בתחרות.
במהלך המלחמה נפגע נמל התעופה קשות מהפצצות.
לאחר המלחמה הופעל הנמל מחדש בשם "רומא-אורבה", אך לאחר מספר שנים הועברה הפעילות האזרחית לנמל התעופה צ'אמפינו, ונמל התעופה אורבה החל לשמש בעיקר לפעילות של מועדון תעופה, מוניות אוויר וטיסות של מטוסים קלים.
כיום נמל התעופה הוא בסיסו של קלוב התעופה של רומא (Aeroclub di Roma).
ב-1995 נעשה ניסיון להפעיל מן הנמל טיסות מקומיות לערים אחרות באיטליה, במטוסי נוסעים מסוג דה הבילנד קנדה דאש 7, בעלי יכולת המראה ונחיתה קצרה.
החברה שעשתה את הניסיון, FAR איירליינס, נסגרה זמן קצר לאחר מכן והניסיון לא יצא אל הפועל.
רשות התעופה האזרחית של איטליה (ENAC), המפעילה את הנמל, השקיעה ב-2010 800,000 אירו בטרמינל חדש למסוקים.
ב-1948 חנו בנמל מספר מטוסי נורדואין UC-64A נורסמן שנרכשו על ידי אנשי הרכש של חיל האוויר הישראלי המתהוה, מעודפי חילות האוויר של צבא ארצות הברית, במטרה להכשירם לטיסה ישירה לארץ ישראל.
במהלך טיסת ניסוי התרסק אחד המטוסים, ושני טייסיו, וג'ורג' ברלינג, נהרגו.
ב-18 בספטמבר 1997 התקיימה בנמל הופעה של להקת U2, שהייתה חלק מסיור ההופעות שלה באותה שנה, שנקרא פופ מארט.
קהל של 70,000 איש השתתפו בהופעה.
נמל התעופה של מטרופולין דטרויט , הנקרא בדרך כלל נמל התעופה מטרו דטרויט, דטרויט מטרו, נמל התעופה מטרו, או פשוט DTW, הוא נמל תעופה בין-לאומי גדול בארצות הברית המשתרע על פני כ-20 קמ"ר וממוקם ברומולוס , מישיגן.
זהו נמל התעופה הבין-לאומי העיקרי המשרת את דטרויט והוא נמל התעופה העמוס ביותר של מישיגן.
התוכנית הלאומית של מנהל התעופה הפדרלי (FAA) למערכות שדות תעופה משולבות לשנים 2017–2021 הגדירה אותו כמתקן שירות מסחרי ראשי מרכזי.
נמל התעופה הוא בסיס פעולה מרכזי עיקרי של דלתא איירליינס ומהווה גם בסיס עבור ספיריט איירליינס.
DTW משמש כשער הכניסה הראשי של דלתא לאסיה ממזרח ארצות הברית.
לנמל התעופה יש שירות ל-30 יעדים בין-לאומיים ושירות ל-39 מדינות ברחבי ארצות הברית.
מופעל על ידי רשות שדות התעופה של מחוז ויין , לנמל התעופה יש שישה מסלולים, שני טרמינלים ו-129 שערים פועלים.
לנמל התעופה של מטרופולין דטרויט יש מתקני תחזוקה המסוגלים לתת שירות ולתקן מטוסים גדולים כמו הבואינג 747-400.
DTW משרת את מטרופולין דטרויט; את אזור טולדו, אוהיו, הנמצא כ-64 ק"מ (40 מיילים) דרומה; אזור אן ארבור ממערב; ווינדזור, אונטריו ; ודרום מערב אונטריו בקנדה.
מנמל התעופה יש טיסות ללמעלה מ-140 יעדים ונבחר לנמל התעופה הגדול הטוב ביותר בארצות הברית בשביעות רצון הלקוחות על ידי JD Power & Associates ב-2010, 2019 ו-2022.
לנמל התעופה של מטרופולין דטרויט יש 4 מתחמים עם סך של 129 שערים.
טרמינל מקנמרה, הידוע גם בשם נורת'ווסט וורלד-גייטוואי, נפתח ב-24 בפברואר 2002. עוצב על ידי סמית' גרופ ונבנה על ידי האנט קונסטרקשן גרופ .טרמינל מקנמרה החליף את טרמינל דייווי הישן.
לפני שנפתח, הטרמינל נודע כ"טרמינל מידפילד".
הטרמינל משמש אך ורק את דלתא (שהתמזגה עם נורת'ווסט) ושותפות דלתא, אארומקסיקו ואייר פראנס.
לטרמינל יש שלושה מתחמים, A, B, ו-C, המכילים 103 שערים עם חנויות ומסעדות במרכז מתחם A (המכונה מרכז הקישור), וגם בכל רחבי המתחמים.
הוא מכיל חמישה טרקליני "דלתא סקיי קלאב" הממוקמים ברחבי מתחם A, ואחד הממוקם בין מתחמים B ו-C.
באורך כ-1.6 ק"מ (מייל אחד), מתחם A בטרמינל מקנמרה הוא מתחם נמל התעופה השני הארוך ביותר בעולם (הארוך ביותר הוא בטרמינל 1 של נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי ביפן).
בנוסף לשבילים הנעים המרווחים לאורכו של כל מתחם, למתחם A יש מסיעון, חשמלית האקספרס.
היא מסיע נוסעים בין כל קצה של מתחם A בקצת יותר משלוש דקות.
החשמליות מגיעות כמעט בו-זמנית לתחנת הטרמינל, בנקודת האמצע של המתחם ויוצאות בכיוונים מנוגדים לתחנה הצפונית ולתחנה הדרומית, ואז חוזרות.
טרמינל מקנמרה פתח מתקן חדש למיון מזוודות באוקטובר 2008, אשר שיפר את הסינון של המטען באמצעות 14 התקני מערכת זיהוי נפצים חדשים לאורך מערכת מסועים אוטומטית לחלוטין.
נורת'וווסט איירליינס אמרה כי היא הפחיתה את כמות המטען האבוד, והיא שיפרה את העמידה בזמנים של הכבודה להגיע לטיסה שלהם.
מלון AAA בעל ארבעה כוכבים מרשת ווסטין , רשת מלונות בת של מריוט העולימת, אשר מחובר למתחם A.
בנוסף, אורחים במלון שאינם טסים יכולים לקבל כרטיס כניסה למתחמים לביקור בחנויות ובמסעדות, המכונה הרשאת גישה לנמל תעופה לעסקים מסחריים מעבר לשיקוף הביטחוני.
אורחים רשומים חייבים לעבור את אותו תהליך אבטחה ותהליך סינון TSA כמו נוסעים הטסים כדי לגשת לאזור הטרמינל.
נמל התעופה הבין-לאומי דאלאס/פורט וורת' הוא נמל התעופה הנוסף היחיד שמשתתף בתוכנית זו.
טרמינל אוונס (לשעבר טרמינל צפון)
טרמינל וורן קליג' אוונס, שנודע בעבר כ"הטרמינל הצפוני", תוכנן על ידי גנסלר ונבנה על ידי וולברידג'/ברטון מלואו במיזם משותף, אשר נפתח ב-17 בספטמבר 2008, כתחליף לטרמינלים הישנים (ברי וסמית'), ששיכנו את כל חברות תעופה שאינן שייכות לברית סקאיי טים.
בעבר הוא נודע בתור הטרמינל הצפוני עד ששמו שונה בשנת 2022. בתחילה, רשות שדות התעופה של מחוז ויין ביקשה הצעות לזכויות השם של הטרמינל הצפוני.
לאחר שנתיים ללא הצעות מוצלחות, המאמץ פסק והשם "הטרמינל הצפוני" נשאר.
הטרמינל מכיל כיום את כל חברות התעופה שאינן שייכות לברית סקאיי טים הטסות לנמל התעופה ונחשב כמתחם D.
(המתחמים A, B ו-C ממוקמים בטרמינל מקנמרה) למתחם יש 29 שערים, שניים מהם נפתחו באמצע 2009 כדי להכיל מטוסים רחבי גוף בין-לאומיים.
שני השערים לא היו שמישים בפתיחת הבניין מכיוון שהם היו קרובים מאוד למתחם C של טרמינל סמית', שנהרס לאחר שהפעילות עברה למתקן החדש.