tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלהי עונת הצטרף וננבורג לימאהה מוטורס איוואטה, שהעפילה לראשונה לליגת העל היפנית לקראת עונת והחליפה את שמה לג'ובילו איוואטה.
וננבורג שיתף פעולה בקבוצה היפנית עם המאמן בן ארצו הנס אופט.
וננבורג היה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, ובתום שלוש עונות בליגה הבכירה עמד מאזנו על 86 הופעות ליגה ו-14 שערים.
בינואר 1997, לקראת חציה השני של עונת בליגה ההולנדית, חזר וננבורג למדינתו וחתם בקבוצת אוטרכט מעיר הולדתו.
עד לסיום העונה רשם וננבורג תשע הופעות ליגה בלבד, בהן כבש פעמיים.
בסיום העונה, לאחר חצי עונה בלבד באוטרכט, שוב עזב וננבורג את הולנד, וחתם בקבוצת קאן מליגת העל הצרפתית לקראת עונת .
עונה זו הפכה לעונה האחרונה של קאן בליגה הבכירה בצרפת, והיא סיימה אותה במקום האחרון בטבלה.
לקראת עונת עבר וננבורג לראשונה בקריירה לבונדסליגה, והצטרף למינכן 1860. בקבוצה הגרמנית של ורנר לורנט, עשה וננבורג הסבת עמדה והפך לבלם הקבוע של הקבוצה במשך שתי עונות, עד שפרש ממשחק פעיל בשנת 2000, בגיל 36.
וננבורג ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת הולנד ב-14 באפריל 1982, כשהיה בן 18 בלבד, במשחק ידידות ביתי מול .
וננבורג פתח בהרכב נבחרתו שניצחה בסיום 1:0. תחת המאמן ריס רייברס היה וננבורג לשחקן משמעותי במוקדמות יורו 1984, בו סיימה הולנד במקום השני בבית וכשלה להעפיל רק עקב ניצחונה של 12:1 על במחזור הסיום.
מינויו של רינוס מיכלס למאמן הנבחרת ב-1984, ושל לאו ביינהאקר שנה אחריו, גרר הפסקה של כשנתיים וחצי בקריירה הבינלאומית של וננבורג.
הוא שב לסגל רק במרץ 1986, עם מינויו של מיכלס למאמן בפעם השנייה, והיה שותף להפעלתה של הולנד ממוקדמות יורו 1988. הוא אף זומן על ידי מיכלס לטורניר יורו 1988 עצמו שנערך בגרמניה המערבית.
וננבורג פתח בהרכב הולנד בכל חמשת משחקיה בטורניר, כולל בניצחון 2:0 על בגמר הטורניר, ובכך היה לחלק משמעותי מזכייתה הראשונה בתולדותיה של הולנד באליפות אירופה.
עבור וננבורג הייתה הזכייה המשך ישיר לזכייה שלו בטרבל עם פ.ס.וו.
איינדהובן חודשים ספורים קודם לכן.
לקראת טורניר מונדיאל 1990 באיטליה זומן וננבורג על ידי מאמנו הראשון בבוגרים, לאו בינהאקר, לסגל הולנד לטורניר.
וננבורג פתח בהרכב במשחקה הראשון של הולנד בטורניר מול , אך הוחלף במחצית ולא שותף עוד בטורניר, ממנו הודחה הולנד בשלב שמינית הגמר.
משחקו האחרון של וננבורג במדי הולנד נערך ב-14 באוקטובר 1992, עשר שנים וחצי בדיוק מאז הופעת הבכורה שלו, בשוויון 2:2 הביתי מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. בסך הכול ערך וננבורג 42 הופעות בינלאומיות, בהן כבש שער אחד.
מיד עם פרישתו ממשחק חזר וננבורג לפ.ס.וו.
איינדהובן בה שיחק בעברו, והתמנה לתפקיד מאמן קבוצת הנוער.
באפריל 2004 החליף וננבורג את פאלקו גץ כמאמן מינכן 1860, במדיה פרש ממשחק פעיל.
הקבוצה הייתה במקום האחרון בבונדסליגה, והייתה על סף ירידה לבונדסליגה השנייה.
וננבורג הוביל את הקבוצה בחמשת מחזורי הסיום, ונפרד ממנה בסיום העונה במאזן של שתי תוצאות תיקו ושלושה הפסדים.
לאחר חודשיים במינכן, חזר וננבורג לתפקידו כמאמן הנוער של איינדהובן לשנה אחת נוספת.
לקראת עונת התמנה וננבורג לתפקיד מאמן הלמונד ספורט מהליגה ההולנדית השנייה.
הוא הוביל את הקבוצה למשך מספר חודשים בלבד, עד שפוטר מתפקידו ב-17 בפברואר 2007, בעקבות רצף תוצאות חלשות של הקבוצה.
וננבורג נותר מחוץ למגרשים כשנה, עד שבינואר 2008 התמנה וננבורג לתפקיד מאמן מועדון הכדורגל איינדהובן מליגת המשנה.
לאחר כשלושה חודשים בלבד, בהם הציגה הקבוצה יכולת חלשה והתקשתה לייצר נקודות, פוטר וננבורג מתפקידו.
בעונת שימש וננבורג כעוזר מאמן בקבוצת וילם II מהליגה הבכירה.
נעל הזהב ההולנדית (2): ,
איינדהובןליגת העל ההולנדית34934134102162911197284ימאהה מוטורסהליגה היפנית השנייה00ג'ובילו איוואטהליגת העל היפנית438211225אוטרכטליגת העל ההולנדית92קאןליגת העל הצרפתית266מינכן 1860בונדסליגה272150סך הכול בקריירה535136
חריתיים (שם מדעי: Characidae) היא משפחת דגים טרופיים מסדרת החריתאים החיים רק בנהרות ואגמים באמריקה הדרומית.
בני קבוצה זו הם יצורים מגוונים בגודלם כשהקטנים יותר מגיעים לאורך 13 מ"מ.
הם בעלי סנפירים גבוהים, זנבות רחבים ופיות גדולים.
חלקם צמחוניים או אוכלי כל, אחרים טורפים.
הם חיים בלהקות ברובם ונעים במרחבי המים של דרום אמריקה בחיפוש אחר פירות שנפלו מהעצים למעלה או אחר טרף.
עם זאת, רוב הדגים אינם מזיקים.
חלק מבני המשפחה המכונים טטרות הם דגי נוי מבוקשים באקווריום וחלקם הם מדגי הנוי המוכרים ביותר.
בעבר מינים רבים שהיו שייכים למשפחה עברו למשפחות עצמאיות בסדרת החריתאים ביניהם המשפחות: פיראניים, דגי גרזן, פרוכילודונטיים, זאבנים אפריקאים, דיסטיצ'ודונטיים, Acestrorhynchidae ,Anostomidae ,Chilodontidae ,Citharinidae Ctenoluciidae Curimatidae ,Hemiodontidae ,Parodontidae ו-Triporthidae.
Bryconinae - בה דגי הבריקון
Salmininae - בה המין דוראדו זהוב
ישנם סוגים נוספים השייכים לסוגים ללא מקור.
חָרָלַמְבּוֹס הקדוש הוא קדוש בנצרות האורתודוקסית.
חרלמבוס היה בישוף מגנסיה שבאיוניה (ליד איזמיר המודרנית) בימי הקיסר ספטימיוס סוורוס (193-211) ומת כמרטיר בשנת 202. לפי המסורת היה בן 113 במותו.
חרלמבוס כיהן כבישוף והטיף לנצרות במשך שנים רבות.
הוא נתפס על ידי הפרוקונסול לוקיאנוס והמפקד הצבאי לוקיוס, נכלא ועונה, אך סירב להתכחש לישו ולבצע את פולחן הקיסר.
על אף גילו המתקדם עונה בעינויים קשים.
כאשר עורו נפשט מעליו באנקולי ברזל, הודה למעניו במילים "תודה שהפשטם מעלי עול גשמי והקלתם על נשמתי להתקרב אל חיי הנצח".
בתגובה לעמידתו הפלאית בעינויים המירו שני חיילים רומיים, פרופיריוס ובפטוס, את דתם לנצרות.
גם שלוש נשים שראוהו החלו להלל את ישוע, והוצאו להורג מיד.
זועם על כישלונו לשבור את רוחו של חרלמבוס, נטל הפרוקונסול לוקיאנוס את כלי העינויים בידיו וביקש לענות את הבישוף בעצמו, אך ידיו נכרתו בדרך נס.
כאשר ירק המפקד לוקיאנוס בפני הקדוש, הסתובב ראשו לפתע כך שפנה לאחוריו.
שני הבכירים הרומאים התחננו לפני הקדוש, שהתפלל עליהם וריפא אותם.
בתגובה, המירו לוקיוס ולוקיאנוס את דתם.
לבסוף הובא חרלמבוס לפני הקיסר ספטימיוס סוורוס, שהורה להוציאו להורג מיד.
חרלמבוס התפלל שהמקום שבו ייטמנו שרידיו לא ידע רעב או מחסור לעולם.
לפי האמונה נקברה גולגולתו של חרלמבוס במנזר אגיוס סטפנוס שבמטאורה.
שרידי עצמותיו מפוזרים בכנסיות רבות במרחב היווני ומייחסים להן נסים רבים.
יום חגו של הקדוש נחגג בדרך כלל ב-10 בפברואר, אלא אם הוא נופל על שבת שלפני הלנט או על יום שני הראשון של הלנט, ואז חוגגים אותו ב-9 בחודש.
לחרלמבוס הקדוש מוקדש מנזר גדול ברובע הנוצרי בעיר העתיקה בירושלים (ברחוב הח'נקה), בו מצוינת התחנה השמינית של הויה דולורוזה.
באיקונוגרפיה הוא מתואר כבישוף, עם ספר בידו השמאלית, וידו הימנית מורמת בתנועת ברכה.
חריתאי זאב (שם מדעי: Erythrinidae) היא משפחת דגים מסדרת החריתאים החיים בנהרות אמריקה מקוסטה ריקה עד לארגנטינה.
אלה דגים טורפים תוקפניים החיים בנהרות איטיים והם בעלי גוף גדול, לסתות גדולות ופיות עם שיניים חדות.
הם מזכירים במראם את הדגי הדקר מהים.
מזונם העיקרי הוא דגים אחרים שהם תופים בלסתותיהם הגדולות.
הגדול במיני המשפחה הוא הופליאס איימרה שיכול להגיע לאורך 120 ס"מ ולמשקל 40 ק"ג אך רוב המינים יותר קטנים.
Hoplias - בו הופליאס איימרה
חריצות היא התנהגות המאפיינת אדם שמבצע את מטלותיו בזריזות ובהתמדה, כמו עבודה או לימודים, וממעיט מנוחה.
אדם שיש לו נטייה לחריצות מכונה "חרוץ" ובנוסף גם "שקדן".
חריצות כתכונה נתפסת כחיובית בצורה אוניברסלית ואפשר למצוא לה התייחסויות במקורות של דתות רבות.
בפסיכולוגיה חריצות מתקשרת לדימוי עצמי, למשל בפסיכולוגיית האגו "ילד שמתקשה בלימודים יהיה פחות מקובל.
החריצות מתבטאת בהישגים, הנחיתות היא מול העצמי ומול החברה."
חריצות, התמדה ושקידה הן מידות חשובות ביהדות ונתפסות באור חיובי במרבית המקרים.
חריצות נתפסת כתכונה באדם ולכן יכולה להיות מופנית לטוב ועשיית מצוות אך יכולה היא גם להיות מופנית לעבירות, כמו שהרמב"ם על אבות ב משנה יא מבאר
"אמר שחריצות לממון ורוב התאוה ורוע הנפש והוא חולי המרה השחורה שיביא האדם למאוס ראות עיניו וישנאהו..."
בברית החדשה ישו מתואר כאדם חרוץ, הוא בעצמו מורה ומכוון את חסידיו לפעול בחריצות, שנתפסת כמאמץ מצד הפרט לחיות ולפעול מתוך אמונה וביטחון באלוהים.
"וחפצנו שכל-אחד מכם ישקד להיות נכון לבו בתקוה עד-הקץ: שלא תעצלו כי אם-תלכו בעקבות יורשי ההבטחות באמונה וארך נפש" איגרת אל-העברים פרק ו
חריץ סטרומבוסי הוא מאפיין אנטומי הנראה כשקע או חריץ בשולי פתח הקונכייה של מינים בוגרים ממשפחת הסטרומבוסיים.
לחלזונות ימיים ממשפחת סטרומבוסיים יש חריץ בקצה פתח הקונכייה לא רחוק מהתעלה הסיפונלית.
שקע זה נקרא חריץ סטרומבוסי.
תפקידו לאפשר לבעלי החיים להאריך את אחד ממשושיו ולהציץ החוצה החוצה דרך החריץ מבלי לחשוף את כל הפתח הקונכייה ולסכן את גופו.
לכל מין צורת חריץ אופיינית, לעיתים החריץ עמוק ולעיתים נראה כמו שקע רחב.
החריץ ניכר בעיקר בקונכיות בוגרות ולעיתים חסר לחלוטין אצל צעירים.
חרלמבוס פטרידיס הוא פוליטיקאי קפריסאי, המשמש כשר ההגנה של קפריסין.
הוא למד לתואר ראשון בעריכת דין עם התמחות בניהול עיזבון באוניברסיטת אוקספורד ברוקס , והמשיך לתואר שני בכלכלת ומימון קרקעות בסניף של אוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר סיום לימודיו החל לעסוק בנדל"ן, עם התמחות בשמאות מקרקעין, ייעוץ מקרקעין והכנת מחקרי כדאיות לעסקאות נדל"ן.
בשנים 2004–2013 היה חבר בוועד המנהל של איגוד שמאי המקרקעין של קפריסין, ואף היה נשיא האגודה בשנים 2009–2013. בנוסף, הוא היה חבר במועצת המנהלים של המכון המלכותי של מודדים מוסמכים של קפריסין (2012–2014).
בדצמבר 2013 הוא מונה לנשיא הארגון לפיתוח קרקעות של קפריסין (COAG), תפקיד בו כיהן עד 2016.
בבחירות המוניציפליות של שנת 2016 התמודד פטרידיס לראשות עיריית אגלנציה, בה הוא מתגורר בשנת 2003. הוא רץ מטעם מפלגת האספה הדמוקרטית, ונתמך על ידי נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדיס.
בבחירות הוא זכה ביתרון זעום של 45.73% מהקולות על פני יריבו קוסטאס קורטאס שזכה ב-44.68% מהקולות, ונבחר לראשות העיר.
ב-29 ביוני 2020 נבחר פטרידיס על ידי הנשיא אנסטסיאדיס לכהן כשר ההגנה של קפריסין.
חרלמפוס חרלמפוס (נולד ב-4 באפריל 2002 בלרנקה שבקפריסין) הוא כדורגלן קפריסאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית ובנבחרת קפריסין.
חרלמפוס גדל במחלקות הנוער של ארסנל ואומוניה ניקוסיה.
ב-14 באפריל 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אומוניה ניקוסיה, בהפסד 2-0 לאפולון לימסול במסגרת הליגה לעונת .
ב-24 בספטמבר 2022 ערך חרלמפוס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קפריסין, בניצחון 1-0 על נבחרת יוון במסגרת ליגת האומות 2022/2023. ב-20 בנובמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-2 על נבחרת ישראל במשחק ידידות.
חריף אש הוא סרט אמריקאי ביוגרפי-קומי משנת 2023, המספר את סיפורו של ריצ'רד מונטנייז – איש עסקים אמריקאי ממוצא מקסיקני, אשר המציא את החטיף הפופולרי "צ'יטוס חריף אש".
עם זאת, טענתו של מונטנייז על פיה הוא זה שהמציא את החטיף הפופולרי, שנויה במחלוקת ונסתרת על ידי טענותיהם של אנשים שעבדו עמו.
ריצ'רד מונטנייז (ג'סי גרסיה) הוא צעיר מקסיקני-אמריקאי שגדל בבית עני בקליפורניה.
הוא מתדרדר לחיי פשע, אולם מחליט לצאת מהם בהשפעת אשתו ג'ודי (אני גונזלס).
מונטנייז מנסה למצוא עבודה כדי לפרנס את שני ילדיו, אולם בשל עברו הפלילי וחוסר ההשכלה שלו, הוא מתקשה בכך.
בסופו של דבר הוא מקבל הזדמנות כאשר הוא מתקבל לעבודה בחברת החטיפים פריטו ליי.
אולם הוא אינו אומר די בכך, ושואף להמציא את החטיף שיעניק לו פריצת דרך.
פרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהפרס סטלייטהשיר המקורי הטוב ביותר"The Fire Inside"פרס אוסקרהשיר המקורי הטוב ביותר
חרירה הוא מרק צפון אפריקאי מסורתי שמוצאו ממרוקו ואלג'יריה.
בקרב יהודים רבים המרק הוא מאכל של סיום צום יום כיפור, ובקרב מוסלמים הוא נאכל בסעודות סיום צום (אפטאר) בחג הרמאדן.
במרק חרירה יש בדרך כלל עדשים, גרגירי חומוס, עגבניות, לימון, בצל, סלרי, כוסברה וכורכום.
בכל משפחה ועדה נוהגים להוסיף חומרי גלם נוספים (למשל: אטריות, אורז ומח עצם).
חרירה אלג'יראית שונה מהחרירה המרוקאית בכך שהחרירה האלג'יראית אינה מכילה עדשים.
המאכל ידוע בתור מנה ראשונה אך נאכל בפני עצמו גם כארוחה קלה.
פירוש המילה חרירה בערבית הוא משי קטן או משי עדין, וזאת על שום המרקם הסמיך והעדין של המרק הנוצר מעיבויו על ידי תוספת קמח או ביצה.
מתכון הבסיס של חרירה מורכב מהמרכיבים הבאים, ועשוי להשתנות בהתאם לאזורים:
ביצים או קמח למרקם משיי
כמות קטנה של בשר בקר, כבש או עוף
ציר (בדרך כלל ציר טלה) המתובל בכורכום (או תבלין דומה בצבע עז כמו זעפרן), כמון, קינמון, ג'ינג'ר ועשבי תיבול טריים כמו כוסברה ופטרוזיליה.
יש הנותנים למרק "לנוח" לילה על מנת שטעמיו יתמזגו ויתעצמו.
יש שמוסיפים מיץ לימון למרק בזמן ההגשה.
לצד המרק נהוג להגיש לחמים מסורתיים.
בקרב חלק מהמשפחות המרק מוגש עם ביצים קשות חתוכות לרבעים המתובלות במלח וכמון; הביצים מוגשות בתוך המרק או לצידו.
כשהמרק מוגש בשבירת צום נהוג להגיש לצידו תמרים ופירות יבשים אחרים כמו תאנים, רצועות בצק מסורתיות מטוגנות וטבולות בדבש (שבאקייה) או קרפים מיוחדים תוצרת בית.
חרכת אנסאר אללה אל-אַוְפִיַא היא קבוצה שיעית מיליטנטית, שבסיסה בעיראק וממומנת על ידי איראן כחלק מציר ההתנגדות וההתנגדות האסלאמית בעיראק.
הארגון הוגדר כארגון טרור על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית ב-17 ביוני 2024, בגין תקיפת חיילים אמריקאים ובסיסים של ארצות הברית בירדן ובסוריה.
המיליציה נוסדה בשנת 2013 כקבוצה פוליטית בנפת מייסאן בשם "כיאן א-סדק ואל-עטאא" לפני שהפכה לחטיבה של ארגון אל-חשד א-שעבי בשנת 2014. הקבוצה עדיין נשארה עצמאית פוליטית ונפרדת מפעולותיה הצבאיות, תחת השם חרכת א-סדק ואל-עטאא.
המיליציה ביצעה פעולות טרור בעיקר נגד בסיסים וחיילים של צבא ארצות הברית במזרח התיכון ומול הכוחות הדמוקרטיים הסוריים בזמן מלחמת האזרחים בסוריה.
חרכת אנסאר אללה אל-אופיא היא בעלת ברית של כוח קודס של משמרות המהפכה האיראניים ומבצעת התקפות בשמם.
ב-17 ביוני 2024 הכריזה מחלקת המדינה של ארצות הברית על המיליציה כארגון טרור ועל מנהיג הארגון, חיידר מוזהֶר מאלכ א-סעידי, כמחבל עולמי, בעקבות תקיפת חיילים אמריקאים ובסיסים של ארצות הברית בירדן ובסוריה והתקפות נגד ישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל, שרבות מהן הגיעו מדרום בגדאד.
בתגובה להכרזה כארגון טרור, מנהיג הקבוצה לעג לארצות הברית וקבע כי ההכרזה היא "אות כבוד" לארגון.
חרם הוא מעשה של הימנעות מכוונת מקשרים מסחריים או חברתיים או אחרים עם אדם, ארגון או מדינה.
במטרה להפעיל לחץ על הגורם שנגדו הוא מופנה, כדי לשנות את מדיניותו או את התנהגותו.
החרם הוא כלי של התנגדות לא אלימה, שנועד להשיג שינוי באמצעות כוחם של צרכנים, עובדים או קבוצות חברתיות אחרות.
המונח בויקוט (Boycott) נטבע לראשונה בשנת 1880, על שם קפטן צ'ארלס בויקוט, סוכן קרקעות אירי, שנודה על ידי הקהילה המקומית בגלל יחסו הקשה לשוכרים האירים.
כתוצאה מכך, הוא מצא את עצמו מבודד לחלוטין – איש לא דיבר איתו, לא עבד עבורו ולא סחר איתו.
המקרה הפך לסמל התנגדות אזרחית והעניק לשיטה את שמה.
ביהדות המוקדמת היה נהוג עונש חרם כנידוי הלכתי או כרת, בימי הביניים נוסף חרם דרבנו גרשום.
חרם חברתי – קבוצה של אנשים המנדים אדם מסוים מחוץ לחברה ונמנעים מכל קשר עמו, לפעמים תוך הימנעות ממתן שירותים מסחריים או קהילתיים עבורו.
חרם כלכלי – הימנעות מרכישת מוצרים וקיום קשרי מסחר עם הגוף שנגדו מופנה החרם:
אמברגו – חרם כלכלי בין מדינות.
חרם צרכנים – חרם כלכלי על גוף או מדינה המבוצע על ידי גופים עצמאיים.
חרם שכירות – קבוצה של שוכרי דירות מחליטה לסרב לשלם את שכר הדירה.
חרם אקדמי – הימנעות משיתוף פעולה בין מוסדות אקדמיים
חרם מדיני – הימנעות מיחסים עם מדינה מסוימות
חרם (נידוי הלכתי) – מושג הלכתי העוסק באכיפה של תקנת חכמים או תקנת הקהל
חרם דרבנו גרשום – שם כולל למספר תקנות שתיקן רבנו גרשום בקהילות אשכנז וצרפת
חרם היישוב – זכותו של בן קהילה יהודית למנוע התיישבותו של מהגר בקהילה
חרם על ישראל – הפעלת סנקציות על מדינת ישראל, או על אזרחים ומוצרים ישראלים.
חרם על ההתנחלויות – הפעלת סנקציות על התנחלויות, על תושביהן או על מוצרים מהן.
חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם – חוק משנת 2011, שמטיל סנקציות על מי שקרא להחרים את ישראל או קבוצות מתוכה על יסוד מיקום גאוגרפי.
חַרַם (אסלאם) – מקום קדוש באסלאם
חרם (מתנות כהונה) – אחת מעשרים וארבע מתנות כהונה הניתנת לכהנים
רשת דיג – חֵרֶם בלשון במקרא.
חוק רכישת מקרקעים (אישור פעולות ופיצויים) (חר"מ) – חוק הפקעה שהופעל בישראל בשנת 1953
חרלמבוס קוסטולאס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג ובנבחרת יוון.
קוסטולאס החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של אגיה אנה וולוס, ובשנת 2019 עבר למחלקת הנוער של אולימפיאקוס.
בחודש ספטמבר 2022 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון, והחל לשחק בקבוצת המילואים.
בעונת שיחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל היוונית, במדיה ערך 22 הופעות ליגה והבקיע שבעה שערים.
הוא זכה עם המועדון באליפות יוון ובגביע היווני בעונה זו.
ב-12 ביוני 2025 חתם קוסטולאס על חוזה לחמש שנים בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
ב-15 בנובמבר 2025 ערך קוסטולאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון, בניצחון 2–3 על נבחרת סקוטלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
קוסטולאס הוא בנו של כדורגלן נבחרת יוון לשעבר אתנאסיוס קוסטולאס .
אחיו, קונסטנדינוס , גם הוא כדורגלן.
חרם דרבנו גרשום (בראשי תיבות: חדר"ג) הוא שם כולל למספר תקנות שתיקן רבנו גרשום מאור הגולה (בין המאה ה-10 ל-11), מגדולי חכמי לותרינגיה וראש ישיבת מגנצא, בקהילות אשכנז, וגזר על הפרתן עונש של חרם.
כפי שעולה מתשובת הרשב"א שנכתבה בברצלונה יותר ממאתיים שנה אחר זמן רבנו גרשום, כבר אז היו ספקות לגבי איך, מי ומה בדיוק נתקן, ואם רבינו גרשם עצמו תיקן תקנות אלו או חלקן המיוחסות לו.
בנוגע למספר תקנות ישנן מחלוקות רבות.
בתקופתו של רבנו גרשום וביוזמתו, התאספו רבים מקהילות אשכנז וראשיה על מנת לתקן תקנות דתיות הנוגעות לחיי החברה והמשפחה.
עיקרן של התקנות עסק במבנה הנישואין, בעיקר כאלה הנוגעים למעמד האישה, בהתאמה לחברה בה חיו.
התקנות עצמן לא נודעו במקורן, אלא מובאות בספרי הפוסקים המאוחרים יותר, בחלק מהמקורות הן מובאות באותה צורה, ובחלק מהם ישנם שינויים.
מספר התקנות המרכזיות הוא עשר, ובמקורות אחרים הובאו עוד שש תקנות.
עניין החרם עצמו מוזכר בספרות התורנית המאוחרת לרבנו גרשום, ואין בידינו מקור אחיד מזמנו של רבנו גרשום.
בין הרבנים שהזכירו את החרם: רש"י, רבנו ניסים, הרא"ש, רבי יוסף קארו ועוד, מהם מצדדים ומהם שמזכירים אותו ככזה שלא התקבל בכל קהילות ישראל.
במהלך השנים הוצגו בדיעבד מניעים שונים להתקנתן של התקנות בנושאי הנישואין.
הבעל מחויב לספק לאשתו שאר כסות ועונה, ומובן שככל שירבה לו נשים כן יקשה עליו לעמוד במחויבות זו.
קושי זה מוצג כבר בתלמוד, ומוזכר בדבריו של הרב מאיר קצנלנבוגן (מהר"ם פדובה), בן המאה ה-16.
ריבוי נשים יגרור קטטות ומריבות בין הנשים (בעיה שמוזכרת כבר בתורה).
וכך מסביר הר"ן, בן המאה ה-14:
בתקופת רבנו גרשום, רבים מיהודי גרמניה (ומערב אירופה בכלל) עסקו במסחר, ועיסוק זה הצריך אותם לצאת מביתם לפרקי זמן ארוכים.
במציאות זו התפתחה תופעה של סוחרים שהיו נושאים אישה נוספת (או כמה נשים נוספות) בערי המסחר בהן היו עוברים.
עקב כך, אותם סוחרים הרשו לעצמם לעכב עוד יותר את חזרתם הביתה.
התלמוד אסר את הדבר כי בגללו יכל להיווצר מצב שאח ישא את אחותו, מכיוון שהם נולדו במקומות אחרים והם לא היו יודעים שהם היו אחים והיו מגיעים לאיסורי עריות.
חלק מן התקנות מתייחסות למציאות זו, בין השאר התקנות על איסור נשיאת שתי נשים אפילו במקומות קרובים, בגלל אותו חשש, איסור על הבעל להיעדר מביתו יותר מ-18 חודשים וכן חובת הקהילה לפרנס אישה שבעלה נעדר זמן רב.
על רקע נתונים אלו ניתן להסביר את התקנות הללו ולראות בהן ניסיון של רבנו גרשום להילחם בתופעה זו, או לכל הפחות להקל על צערן של נשות הסוחרים שנשארו לבדן למשך תקופות ארוכות.
שלוש התקנות הידועות ביותר שמיוחסות לרגמ"ה הן:
איסור על נשיאת יותר מאישה אחת.
איסור על גירוש אישה בעל כורחה.
איסור על קריאת דברים השייכים לאחר ללא רשות.
נוסף על אלו, כלולות בחרם תקנות נוספות של רבנו גרשום, בהן:
חרשת יוצאת בגט, אפילו שנישאה כשהייתה בריאה.
בעל שאשתו נפטרה בתוך השנה הראשונה לחתונה מחזיר את הנדוניה (תקנת הנדוניה מיוחסת גם לרבנו תם)
על הקהילה לפרנס אישה שנעזבה מבעלה או שלבעלה אין במה לפרנסה.
שלא יתרחק אדם מאשתו יותר משמונה עשר חודשים.
כתובה דאירכסא (כתובה הניתנת במקרה של איבוד הכתובה המקורית).
בעל לא יהנה מגזל שגזלה אשתו.
קנס מסוים למכה את חברו, וכפול למכהו בבית הכנסת.
איסור להוציא תשמישי קדושה מבית הכנסת ללא רשות.
איסור להפוך את ביתו למקום תפילה (התקנה נועדה לאסור על יחיד להתפלל שם).
מותר על כל יחידים לבנות עוד בית כנסת בעיר, ואין יכולים מתפללי בית הכנסת הקודם לעצור בידם.
במקרה של מניין מדויק (בדיוק עשרה גברים), אסור לעזוב את התפילה, ואם עזב אחד המתפללים, ממשיכים בלעדיו.
זכותו של מאבד אבדה לדרוש מהציבור לחייב את כל היודע על האבדה ליידע אותו.
רשות לחייב נתבע לעמוד לדין במקום שבו תבעו אותו.
אדם לא יוכל למנוע משונאו להתפלל בבית כנסת שאותו הקדיש עבור הרבים.
על המיעוט להיכנע לרצון "רוב טובי העיר".
על עוברי אורח להשתתף במתן מתנות לאביונים בפורים.
איסור לעכב ספרים שניתנו בפיקדון כערבות לתשלום חוב.
שלא לשכור מגוי דירה שגר שם יהודי בשנה האחרונה (על מנת שלא יעלה את דמי השכירות).
איסור להזכיר לאנוסים שחזרו ליהדות את עברם (תקנה זו לא הוזכרה בכל המקורות, אך נראה שהיא מתאימה לשיטתו של רבנו גרשום שפסק כי אין להזכיר לחוזר בתשובה את חטאו).
שלא לקנות אביזרים המשמשים תשמישי הנוצרים.
איסור הגהת ספרים על-פי סברה (תקנה זו נזכרת על ידי רבנו תם ואינה מופיעה ברשימות אחרות, אך קדמות דבריו של רבנו תם מעידה על אמינותה).
שלא לקרוע מספר על מנת לכתוב עליו.
יש שטענו כי התקנות העיקריות בענייני אישות אינן של רבנו גרשום עצמו, שכן יש מקורות שבהם תקנות אלו אינן מיוחסות לו, והדבר עדיין שנוי במחלוקת החוקרים.
יצחק בער סבר שרק האיסור לשאת שתי נשים, הוא לבדו תקנה של רבנו גרשום, ואילו השאר לא.
פרופ' אברהם גרוסמן כותב על הרקע לתקנות האישות:
גרוסמן משער שיש קשר בין עליית מעמדם הכלכלי של היהודים לבין תחושת חובה שהרגישו לדאוג למעמד בנותיהם.
דבר דומה אירע בחברה הנוצרית.
פרופסור זאב פלק שיער שהאיסור לשאת שתי נשים כלל לא תוקן על ידי רגמ"ה, אלא המונוגמיה חדרה לבתי ישראל באשכנז וצרפת בהדרגה, עד שבדור רבותיו של הראבי"ה, תלו את המנהג החדש בחרם שתוקן על ידי "רבם של כל חכמי אשכנז וצרפת", דהיינו רגמ"ה.
לדבריו זהו מקרה של נוהג שנשמר על ידי חלק מהאוכלוסייה מרצונם וללא כפייה, אך אט אט פושט את צורתו החופשית ולובש צורת כלל חוקי והחלטי הקיים, כביכול, זה עידן ועידנים.
כסימוכין לכך הוא הביא תשובות הלכתיות של רגמ"ה, העוסקות, בהקשרים שונים, בגברים הנשואים לשתי נשים; אך הרגמ"ה לא הסתייג מנישואיהם השניים ובדבריו אף ציטט את ההיתר התלמודי לישא מספר נשים.
מאידך, ד"ר שלמה אידלברג תירץ את תשובת רגמ"ה בהשערה שייתכן שהתשובה קדמה לחרם ולהתפשטותו, או שהנישואים השניים היו באחת הנסיבות בהן רגמ"ה לא אסרם.
איסור נשיאת יותר מאישה אחת
על פי ההלכה, לשיטת הספרדים ועדות המזרח, תקנה זאת מעולם לא התקבלה אצלם, אם כי הספרדים כיום נוהגים להתחייב בכתובה שלא לשאת אישה אחרת שלא ברשות בית דין.
לשיטת הקהילות שקיבלו על עצמן את חרם דרגמ"ה, בעיקר קהילות אשכנז, יש שאומרים שגזירתו לא להתחתן עם שתי נשים הייתה רק עד סוף האלף החמישי במניין השנים בלוח העברי, דהיינו עד שנת 1240 לספירה, ומובא ברמ"א, אלא שכתב שלא נוהגים כן.
בקרב יהדות תימן תקנה זאת לא התקבלה מעולם, ויוצאי העדה המשיכו בפוליגמיה גם לאחר עלייתם לארץ ישראל.
לאחר קום המדינה, בשנת תש"י, החליטה מועצת הרבנות הראשית, שאיסור שתי נשים יחול על כל העדות בשווה.
רבנו תם חיזק את התקנות, והוסיף עליהן.
חרם אנקונה הוא חרם יהודי שהוטל במאה ה-16 על המסחר עם עיר הנמל אנקונה שבמדינת האפיפיור (כיום באיטליה).
בשנות ה-40 של המאה ה-16 ביקשה קבוצה של אנוסים עשירים מפורטוגל לשבת באנקונה.
למרות שהאפיפיור, פאולוס השלישי, ידע שהמבקשים הם מומרים שחזרו ליהדות (וזאת בניגוד לחוקי הנצרות), הוא שמח לבואם והבטיח להם הגנה וחופש.
כמה שנים לאחר מכן, בשנת 1555, אפיפיור חדש בשם פאולוס הרביעי התעלם מההבטחות של קודמיו בתפקיד, ציווה לאסור את האנוסים, להחרים את רכושם, לכלוא אותם במרתפי האינקוויזיציה ולהעלותם על המוקד.
הגזרה חלה רק על האנוסים ולא על היהודים היות שאלו נחשבו כנוצרים.
היו גם יהודים שניצלו בשל היותם נתיני האימפריה העות'מאנית.
אוצר ישראל שחובר בסוף המאה ה-19 מספר כי "עד היום קוראים באנקונא בתשעה באב קינה על מות הקדושים אשר יסד ר' מרדכי בן אליהו צבלאניס או ר' יעקב די צאנו".
סך הכל הועלו על המוקד בכיכר העיר בכיכר דלה מוסטרה (Piazza della Mostra), עשרים וארבעה מומרים (23 גברים ואישה אחת).
כמה מהאסירים נמלטו מיד מעניהם וקיבלו מחסה בעיר הנמל פזארו, שהייתה אז חלק מדוכסות אורבינו .
הדוכס גוידובלדו השני ניאות לקלוט את הנמלטים בתנאי שהם יפתחו את המסחר ואת עיר הנמל שלו.
לאחר שדונה גרציה ודון יוסף נשיא לא הצליחו להציל את יהודי אנקונה, ביוזמתם התכנסו חכמים רבים בעיר הבירה קושטא והטילו חרם על כל מי שימשיך לנהל מסחר עם אנקונה וחרם על נמל אנקונה, שהיה נוח מאוד למעגן אניות.
האניות שהיו קשורות עם סוחרים יהודים הצטוו להפליג לנמל הקרוב בפזארו.
קהילות ישראל התפלגו: קהילת פזארו והנספחים אליה עודדו את החרם, אך יהודי אנקונה והקרובים אליה התנגדו לו.
יהודי אנקונה חששו פן יעלה החרם את חמתו של האפיפיור ויסכן מאוד את מצבם של היהודים במדינת האפיפיור.
הדעה המקובלת היא כי החרם נתן את אותותיו באנקונה רק לזמן קצר, העיר שותקה והמסחר נדם.
בחוף לא עגנו יותר אניות והמצב הכלכלי הורע.
אך החרם לא ארך זמן רב.
הנמל בפזארו לא יכול לשמש תחליף הולם לנמל העמוק והרחב של אנקונה.
בינתיים מת האפיפיור והחרם חדל להיות אפקטיבי.
עם זאת קיימת דעה אחרת לפיה החרם היה אחד הגורמים שגרמו לירידה במעמדו של הנמל, אליו לא חזר לאחר ביטול החרם.
רבנים ספרדיים התנגדו למהלך מה שתרם לחוסר הצלחתו על אף הסכמתם של המבי"ט ורבי יוסף קארו.
פרעה חורמחב (1321 – 1293 לפנה"ס) היה האחרון למלכי השושלת השמונה-עשרה של מצרים העתיקה הפרעונית.
מוצאו של חורמחב מהעיר הרקליופוליס (בשמה היווני), בדרום הדלתה של הנילוס, במצרים המרכזית, אך יחוסו המשפחתי אינו ידוע במדויק.
כנראה ללא שורשים מלכותיים, שימש כאיש צבא שמקורב מאוד למשפחת המלוכה.
היה נשוי למות-נדג'ם שהייתה ממשפחת המלוכה, כנראה בתו של איי.
שמו נכתב לעיתים בכתבים המצריים חורמחב, ושמו המלא הוא חורמחב מרי-אמון.
חורמחב פירושו "האל חור (אל הבוקר והאור, מגן הפרעונים שראשו ראש בז) ".מרי-אמון פירושו "אהוב האל אמון".
חורמחב היה בעל השפעה רבה בארמון, פיקד על הצבא והיה יועץ למלך תות ענח' אמון, שהיה בשנות העשרה שלו, ומת ללא שהותיר יורש מזרעו.
ירש אותו פרעה איי שמת כעבור תקופה קצרה מאוד, ואז המליך חורמחב את עצמו למלך.
שמו על כס המלכות היה ג'סר חפרור-רע סטפן-רע.
שפירושו - "קדושים הם דברי רע, נבחרו של רע".
חורמחב ניסה להשלים עם הכהונה של אמון-רע.
הוא כנראה ביטל את שני המלכים שקדמו לו.
הוא פעל למנות כוהנים מהצבא על מנת לחזק את התמיכה בו.
בשנות שלטונו הוא נלחם בשחיתות בקרב הפקידות והצבא, וניסה לדאוג שכל המיסים יגיעו אליו.
חורמחב הקדיש את מרבית ימי השלטון שלו להשבת הסדר הציבורי, שנתערער לאחר מותו של אח'אנאתון וביטול הרפורמה הדתית שלו, ודיכוי המהומות שפרצו בשל כך.
לקראת מותו הוא בחר בפאראמיס, הוא רעמסס הראשון, להיות יורשו, ובכך יסד את השושלת התשע-עשרה.
בתקופה הרעמססית הפך חורמחב לאל.
על פי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית, יציאת מצרים התרחשה בשנת 1311 לפנה"ס, בתקופת שלטונו של חרמחב.
חרם האוטובוסים של מונטגומרי היה אירוע מחאה פוליטית שנערך במונטגומרי, אלבמה מצד ארגונים של אפרו-אמריקנים במטרה לכפות על רשויות התחבורה העירוניות את הפסקת מדיניות ההפרדה הגזעית.
מאבק זה הוביל בסופו להחלטה (Browder v.
החרם החל עם סירובה של רוזה פארקס לפנות את מקומה באוטובוס לאדם לבן (מעשה שעשתה בהשראתה של ילדה בשם קלודט קולוין).
רוזה פארקס סירבה לקום ממקומה בחלק השחור של האוטובוס ב-1 בדצמבר 1955. בעקבות מעשה זה נעצרה, נשפטה והורשעה.
ניקסון תר משך זמן מה אחר מועמד מתאים, ודחה את אימוצם של כמה שחורים שסירבו לפנות מקומם קודם לכן (דוגמת קלודט קולווין), שכן סבר כי לא יתאימו לשמש נציגים למאבק.
בעקבות מעצרה של פארקס, הכריזה האגודה על חרם נגד חברת האוטובוסים שנמשך 381 ימים.
השחורים הלכו בעיקר ברגל, ובנוסף ראשי הקהילה השחורה ארגנו מערכת של הסעות באמצעות בעלי מכוניות שחורים מתנדבים, ואף דאגו לביטוח רכב למכוניות המתנדבות בלוידס של לונדון לאחר שחברות הביטוח המקומיות, בלחץ העירייה, ביטלו את פוליסת הביטוח של הרכבים.
לאחר שהרשויות העירוניות עצרו את מרטין לותר קינג עורר הדבר מחאה ציבורית בארצות הברית כולה.
לבסוף, בעקבות החלטת בית המשפט העליון שונו החוקים העירוניים ואפשרו לשחורים לשבת באוטובוסים היכן שרצו.
חרם חברתי הוא סוג של נידוי חברתי של אדם, המתבטא באופנים שונים.
לעיתים מתבטא החרם בהימנעות ממתן שירותים מסחריים, קהילתיים וכלכליים לאותו אדם.
ככל שהקהילה מלוכדת וסגורה יותר, כך כוחו של נשק החרם גדול יותר, שכן המוחרם מוצא את עצמו מורחק מכל המעגלים העסקיים, החברתיים ואף האישיים שהקיפו אותו.
במקומות רבים ברחבי עולם – שימוש מוצהר בחרם חברתי ככלי ענישה קיים בקרב ילדים ונוער.
עם זאת, מבוגרים עשויים גם הם לנקוט צעדים דומים, אך לרוב לא במוצהר, כיוון שניהול יחסים חברתיים בדרך זו נחשב לקיצוני ונתפס כהתנהלות ילדותית ופוגענית.
בקהילה החרדית בישראל משמש החרם החברתי ככלי ענישה.
גם בעבר נהגו קהילות יהודיות להטיל חרם שהוא נידוי הלכתי על מי שלא פעל על פי מצוות התורה או שהפר את עמדת הנהלת הקהילה.
ידועים במיוחד החרמות שהוטלו על אוריאל ד'אקוסטה ועל ברוך שפינוזה – שניהם חברי הקהילה הספרדית (מצאצאי יהודי ספרד ואנוסים ששבו ליהדותם) באמסטרדם.
בשנים האחרונות הלכו וגברו תופעות החרמות והאלימות ברשתות החברתיות המקוונות (בריונות רשת) בקרב בני נוער.
"חרם ברשת" אינה תופעה חדשה.
החרם המקוון התקיים באינטרנט בפורומים, בתגובות לידיעות וגם בפלטפורמות חדשות.
את החרם יכולים להקדים הפצת תמונה פרובוקטיבית ברשת האינסטגרם, פרסום פומבי של מסרונים בסלולריים או פוסט פוגע בפייסבוק.
חומרתו הנוספת של החרם החברתי ברשת קשורה לכך שתוכן מקוון קל להפצה וקשה להסרה ולכן יכול להתפשט לאנשים וקבוצות רבים מאוד ולעצב את תדמיתו של אדם או ארגון לאורך זמן.
בעולם הווירטואלי צעירים רבים נפגעים מיחס חבריהם בגיל ההתבגרות, שהוא שלב מורכב וחשוב של החיים.
החרם ברשת מתפשט במהירות ועוצמתו רבה כיוון שהמידע מועבר בקלות, נגיש לכלל, ללא כל סינון וזמני התגובות מאוד קצרים בשונה מחרם במרחב הפיזי.
חרם חברתי ושימוש בעייתי בסמארטפונים
חרם חברתי ונידוי חברתי נמצאים כגורמים מנבאים לשימוש בעייתי בסמארטפונים.
כאשר אדם חווה נידוי חברתי, הדבר עלול להוביל להופעת תחושות שליליות כמו חרדה, תסכול ובדידות, כתוצאה מהפגיעה בצרכים בסיסיים של שייכות, הערכה עצמית ושליטה ביחסים בין-אישיים.
כדי להתמודד עם הרגשות השליליים ולפצות על התחושות החברתיות החסרות, אנשים עשויים לפנות לשימוש מוגבר בסמארטפונים.
באמצעות הסמארטפון הם יוצרים קשר מדומה לעולם החיצוני דרך הרשתות החברתיות ואפליקציות המסרים המיידיים.
עם זאת, השימוש המופרז בסמארטפונים עלול להתפתח להתנהגות בעייתית ואף להתמכרות, מה שעלול להגביר את התחושות השליליות במקום להפיג אותן.
השפעות: החרם החברתי בקרב בני נוער
החרם החברתי יכול להוביל להשלכות בלתי הפיכות בקרב בני נוער.
בתחילה, החרם מתקיף את הרווחה הרגשית, התפקוד הקוגניטיבי וההסתגלות לחברה של המוחרמים.
הפגיעה הקוגניטיבית מפריעה ליכולת הבעת הרגשות, מקשה על תפקודו של המתבגר וגורמת לו להיות רגיש יותר לרמזים מן הסביבה.
תגובות כאלה של הקורבן עשויות להביא להחמרה נוספת במצבו.
החרם יכול לגרום לתחושת בדידות, אי-אמון וחשדנות בכיוונו של האחר וגם לניכור ממסגרות החינוך ולפגיעה בהן.
חוויית חרם ממושכת עשויה לגרום לתחושות של חוסר תועלת מאחר שאף אחד לא מתייחס אליו.
החרם משפיע לרעה לא רק על הילדים הנפגעים מהחרם, אלא גם על הילדים האחרים בסביבה, ופוגע בתחושת הביטחון שלהם, במצב הרוח שלהם וביכולתם להתרכז.
מעבר לכך, הילדים המעורבים בחרם עשויים לחוות רגשות אשמה בשלב מאוחר יותר, עקב השתתפותם הפעילה בחרם - לרוב כבוגרים.
בספרות המקצועית מתוארות אסטרטגיות שהפרט נוקט כדי להתמודד עם החרם: המרכיב המרכזי הוא ניסיון להתחבר עם המנדים.
למשל, לנהוג בדרכים ידידותיות, לעזור להם ולנסות לחזק את הקשרים עימם.
יש גם אסטרטגיות פסיכולוגיות להתמודד עם החוויה הקשה, כגון פיתוח התבוננות אחרת בסיטואציה או הסחת תשומת לב ממנה.
בדיון שהתקיים בוועדת החינוך של הכנסת בראשות ח"כ רם שפע, בעקבות הצעת חוק של ח"כ מאי גולן, תיארו הורים את חוויותיהם האישיות עם חרמות שחוו ילדיהם.
אם לילדה בת 10 שסבלה מחרם סיפרה שלא קיבלה מענה ממנהלת בית הספר והיועצת החינוכית, שהעדיפו "לנרמל" את היחסים ולא להגדיר את האירוע כחרם.
בנוסף, אב לילדה שסבלה מחרם סיפר כי נאלץ להעביר את בתו לעיר אחרת ושהמערכת החינוכית מעריכה תלמידים לפי ציוניהם ולא לפי ערכיהם החברתיים.
במקרים מסוימים עלול חרם חברתי להוביל לתגובות חינוכיות, כולל השעיה מבית הספר.
השעיה היא אמצעי שבו נעשה שימוש כדי להגיב להפרות חמורות של משמעת או התנהגות אלימה.
על פי חוזר מנכ"ל משרד החינוך, ניתן להרחיק תלמיד מבית הספר כאשר חוויות החרם משפיעות על ההתנהגות שלו וגורמות להפרות משמעת חמורות.
ההשעיה משמשת כתגובה להצבת גבולות ומעבירה מסר חד-משמעי נגד ההתנהגויות הבעייתיות.
החוזר קובע מקרים שבהם ניתן להרחיק תלמיד, כמו אלימות פיזית, מילולית, מינית, ואלימות מקוונת (למשל חרם מתמשך או הפצת תכנים פרטיים מביכים).
משך ההשעיה משתנה בהתאם לחומרת המקרה ולשלב החינוך, עם השעיה של עד יומיים בחינוך היסודי ועד 4 ימים בחינוך העל יסודי במקרים של אלימות מילולית חמורה, ועד 8 ימים בחינוך העל יסודי במקרים של חרם מתמשך.
חרם דתי מהווה סוג של נידוי ממוסד הנעשה בקרב דתות מסוימות כמו עדי יהוה, כנסיית הסיינטולוגיה והיהדות האורתודוקסית.
בחרם חברתי בדת מתבצע ניתוק קשרים עם חברים ובני משפחה שלא מצייתים להוראות הדת או שבחרו לעזוב את הדת.
כאשר חבר קהילה דתית מפר את האמונות או הדרישות הדתיות, הוא מנודה מהקהילה.
זה כולל ניתוק קשרים עם בני משפחה, חברים וקהילה רחבה, ולרוב מדובר בניתוק מוחלט שבו נמנעים מהאדם המנודה ומתקיימת התעלמות מוחלטת ממנו.
יתר על כן, החרם נעשה כדי לשמור על זהות הקבוצה ולמנוע התנהגות שאינה תואמת את הנורמות הדתיות.
זהו אמצעי לשליטה, שמטרתו לשמר את הקווים המנחים הדתיים ולהגן על סדרי העדיפויות של הקהילה הדתית.
החרם משמש כאמצעי לענישה שמפחיד אחרים מלעבור על הכללים הדתיים.
הנידוי גורם להשפעות מזיקות ארוכות טווח על בריאות הנפש של המנודים, עם כאב פיזי שמרגיש עז ונמשך זמן רב יותר מאשר פגיעות גופניות.
חוויית ההרחקה פוגעת בצרכים הבסיסיים של שייכות, הערכה עצמית ומשמעות, וגורמת למנודים לפעול כדי לנסות למלא את הצרכים החסרים הללו.
למשל, עדי יהוה מדווחים על שיעור גבוה של אנשים המנותקים מדי שנה, כאשר רבים מהם אינם חוזרים לקהילה.
נידוי דתי גורם לתחושות דיכאון, חוסר תקווה וחוסר אונים, עם השלכות ארוכות טווח על הבריאות הנפשית והחברתית של המנודים.
המחקרים מצביעים על כך שהנידוי מהווה אמצעי שליטה שנועד לשמור על זהות הקבוצה ולמנוע חשיבה אינדיבידואלית, גם אם המחיר הוא הרסני עבור הפרטים המנותקים.
חרם חברתי בעבודה בזמן הקורונה
מגפת הקורונה הביאה לשינויים גדולים בשוק העבודה, כולל פיטורים והשעיות לא ברורות, במיוחד לעובדים מבוגרים העשויים לחוות חרם חברתי כהקדמה לפיטוריהם.
הנידוי החברתי, המכונה גם "התרחקות חשאית" הוא תהליך שבו האדם מבודד בהדרגה מקבוצת העבודה, מה שמוביל לאובדן מעורבות והערכה עצמית.
תופעה זו מלווה בהתרחקות מתוכננת, שתיקה ודיאלוג מינימלי והיא עלולה לגרום לעובדים לעזוב "מרצון" את מקום עבודתם.
הטיה נגד מבוגרים מהווה גורם משמעותי בנידוי בעבודה, כאשר מנהיגים מעדיפים לעיתים כוח עבודה צעיר יותר.
תהליך זה מחזק תחושות של אובדן, דיכאון ובידוד בקרב העובדים המבוגרים.
מחקרים מראים שנידוי בעבודה מוביל לירידה בביצועים, ברווחה פסיכולוגית ובתפיסות עצמאיות וארגוניות.
בנוסף, נמצא שמאפייני מנהיגות, אישיות ותמיכה חברתית הם גורמים מרכזיים לנידוי.
חרם אחד באפריל 1933 הוא הפעולה הראשונה שנערכה בגרמניה הנאצית נגד היהודים אחרי עליית הנאצים לשלטון, והוא נועד לפגוע באוכלוסייה היהודית מבחינה כלכלית.
החרם היה אחד הביטויים של המגמה ההמונית, קרי שיתוף כל הגרמנים וגם הפשוט שבהם בפעולות אנטי יהודיות.
הנאצים הציגו את החרם כתגובה נגדית לדרישת ארגונים יהודים בארצות הברית ובריטניה להטיל חרם על תוצרת גרמנית עקב עליית הנאצים לשלטון.
עם זאת, החרם נכשל ולא זכה לתמיכה ציבורית נרחבת, ולא נעשה ניסיון נוסף לחזור עליו למרות הבטחתו של גבלס לעשות זאת.
בתקופת רפובליקת ויימאר הצליחו היהודים לעלות ולהשתלב במעמדות הגבוהים בחברה הגרמנית.
כפועל יוצא של האמנציפציה יהודים הפכו מעורבים יותר בקרב סביבתם הלא יהודית ואימצו את אורחות חייהם בניגוד להיבדלות שהייתה עד תקופה זו.
השתלבות היהודים בחברה בגרמנית גרמה לפיתוח התעשייה במדינה, ולפתיחת בנקים ובתי מסחר ומפעלים על ידי יהודים ולמעורבות יהודים במקוצועות חופשיים אקדמיים שעד תקופה זו היו בידי גרמנים בלבד.
אחוז היהודים המעורבים בכלכלת גרמניה היה גבוה מאחוזם במדינה, וחלקם פתחו את עסקיהם גם בשבת.
בעקבות זאת, ובעקבות אגדת תקיעת הסכין בגב על אשמתם של היהודים בתבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, עלה כוחן של תנועות אנטישמיות ובאותה תקופה פעלו ברפובליקה מספר מפלגות שמצע הבחירות שלהן כלל את סילוק היהודים מהמדינה, החרמת רכושם והשמדתם.
בשנת 1933 מינה נשיא הרפובליקה, הפלדמרשל הישיש פאול פון הינדנבורג את אדולף היטלר, הפיהרר של המפלגה הנאצית, לקנצלר גרמניה הודות לשכנוע מצד השמרנים שבראשם עמד פרנץ פון פאפן.
הדיווח על ההתקפות האנטישמיות בגרמניה ותגובות היהודים בעולם על כך, כונו על ידי הנאצים "תעמולת הזוועה".
ב-25 במרץ 1933 זימן אליו הרמן גרינג מספר אישים מראשי יהדות גרמניה וביקש מהם שישלחו משלחת שתשכנע מנהיגים יהודים בלונדון ובארצות הברית להפסיק את ה"תעמולה" האנטי גרמנית בנוגע למעשי הזוועה שנעשים ביהודים בגרמניה, אחרת לא יוכל לערוב לביטחונם של היהודים בגרמניה.
המנהיגים היהודים בגרמניה קיוו למנוע את החרם על ידי פיוס הנאצים.
ב-26 במרץ שלחו קורט בלומנפלד, נשיא ההסתדרות הציונית של גרמניה, ויוליוס ברודניץ, נשיא "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית", מברק ל בניו יורק, בו מחו "נחרצות" נגד קיום אספה שתוכננה ליום שני (27 במרץ), שידורי רדיו והפגנות, ודרשו "חד-משמעית מאמצים נמרצים לשים קץ להפגנות עוינות נגד גרמניה".
על פי בקשת היהודים בגרמניה, שלחה הנהלת הסוכנות היהודית בירושלים מברק ללשכתו של היטלר, בו הבטיחה לו שהיהודים בארץ ישראל לא הכריזו ולא התכוונו להכריז חרם על גרמניה.
ב-27 במרץ התקיימו עצרות מחאה המוניות של הארגונים היהודים באמריקה, באצטדיון בכיכר מדיסון בניו יורק, ובמקומות אחרים.
אספות המחאה התקיימו בכמה ערים, בהשתתפות ראשי כנסיות ואיגודים מקצועיים.
ב-26 במרץ נפגש היטלר עם יוזף גבלס וככל הנראה בפגישה זו התקבלה ההחלטה על הטלת חרם נגד היהודים.
שותפיו הפוליטיים של היטלר מהימין השמרני, ובראשם הנשיא הינדנבורג, התנגדו לחרם באופן עקרוני.
הם חששו בעיקר מתגובת דעת הקהל הבינלאומית ומהטלת חרם נגדי על סחורות גרמניות, וגם ידעו כי צעד כזה רק יפגע בכלכלה הגרמנית.
לכן הם לחצו להגביל את משכו והיקפו.
החרם היה אמור להיות בלתי מוגבל בזמן, אולם בעקבות לחצים שונים הוא הוגבל ליום אחד בלבד.
ב-27 במרץ כתב גבלס ביומנו: "הכתבתי מאמר חריף נגד תעמולת הזוועה של היהודים.
רק נודע על כך, וכל המשפוחה (mischpoke) התמוטטה.
ב-28 במרץ התכנסו ראשי המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית בביתו של שר התעמולה וההשכלה העממית גבלס, והחליטו על פעולת חרם נגד היהודים, בטענה כי זו תגובה להפגנות של היהודים בעולם נגד הנאצים.
בראש הפעולה הועמד יוליוס שטרייכר, העורך של העיתון הנאצי דר שטירמר.
באותו יום, ה-28 במרץ, הוצא צו שקרא להקמת ועדות לתכנון וביצוע של "חרם מאורגן נגד עסקים יהודיים, סחורות יהודיות, רופאים יהודים, ועורכי דין יהודים", שתהיינה אחראיות "להבטיח שלא ייגרם כל נזק לחפים מפשע אבל לחלופין יגרום נזק רב ככל האפשר לאשמים".
סעיף 11 אף ציווה על חברי הוועדות "להימנע מלפגוע בשערה משערות ראשו של יהודי".
החרם נקבע ליום שבת, ה-1 באפריל 1933. ב-31 במרץ, הציע היטלר לדחות אותו עד 4 באפריל, אם ממשלות בריטניה וארצות הברית יצהירו מיד על התנגדותן ל"הסתה" נגד גרמניה בתחומן.
באותו ערב הסכימו שתי הממשלות להצהיר זאת, אולם שר החוץ קונסטנטין פון נויראט הודיע שכבר מאוחר מדי לשנות את ההחלטה.
יום החרם נקבע ל-1 באפריל, אולם ביישובים הקטנים יותר שבפריפריה, החלו ההתקפות נגד היהודים כבר יום או יומיים לפני כן, גם בכפרים שהיו בהם יהודים ספורים.
שעת החרם נקבעה לשעה 10:00 בבוקר.
החרם התקיים ביום שבת אך בעקבות חילון האוכלוסייה היהודית ותנועת ההשכלה הרבה יהודים עבדו למעשה בשבת כרגיל, אך חלק מן היהודים לא פתח את עסקיו ולכן נפגע פחות עקב חרם זה.
מבחינה מעשית, הוצבו שני אנשי אס אה ושני אנשי אס אס בחזית כל עסק שהוגדר יהודי, והודיעו לכל לקוח שביקש להיכנס כי זהו עסק יהודי, אולם ההחלטה אם להיכנס נותרה בידי הלקוח, וכך היה החרם מבחינה רשמית בגדר המלצה.
לובשי המדים הציבו בפתחי חנויות, מרפאות ומשרדי עורכי דין, שלטים שהודפסו בנוסח אחיד וכרוזים עם סיסמאות מוכנות מראש.
באותו זמן פרצו בריוני האס אה לאולמות בתי המשפט וסילקו מהם את עורכי הדין והשופטים היהודים.
יום קודם לכן שלחו שרי המשפטים של מדינות בוואריה ופרוסיה הודעה לשופטים ולעורכי הדין היהודים כי עליהם לצאת לחופשה לזמן בלתי מוגבל מחשש לחייהם.
היו שנענו לו והיו שלא, היו שנותרו אדישים, היו שכלל לא שמעו על קיומו, היו שביצעו מראש את קניותיהם בימים שלפני כן, והיו גם כאלה שניסו להיכנס בכוח לבתי העסק המוחרמים.
עסקים יהודיים רבים נותרו סגורים באותו יום.
בסופו של דבר הוכרז כי החרם לא יחודש.
החרם נמשך פחות מיממה (14 שעות).
הסיבות לכך רבות, כך למשל לא הייתה הגדרה מי נחשב יהודי לצורך החרם, שהרי היו בגרמניה המון רבעי וחצאי יהודים, ולא היה ברור אם החרם חל עליהם.
כמו כן אנשי ה-SA לא צייתו להוראות החרם, כך לדוגמה רבים מהם השתכרו ועזבו את עמדות השמירה על החנויות בבעלות יהודית, ונהגו באלימות כלפי העוברים והשבים, למרות שבהוראות החרם נאמר במפורש שאין לנהוג באלימות כלפי חפים מפשע.
כמו כן רבים מהם התחילו את החרם בזמן לא מדויק.
הביטוי המובהק לכישלון החרם התרחש כמה ימים לאחריו, כאשר כמה חברות יהודיות ביקשו הלוואה מהבנק הגרמני הראשי וקיבלו אותן, זאת מפני החשש שמא חברות אלו יפלו ויגרמו להמון גרמנים להיות מובטלים.
בארצות הברית ובבריטניה התקיימו מספר מחאות נגד החרם וחברות אמריקניות הודיעו כי לא יסחרו יותר עם גרמניה.
עם זאת, המחאה הזעומה הוכיחה להיטלר כי פגיעה ביהודים לא תתקל בהתנגדות רבתי.
חֶרְמָן דָּרִיוֹ לוּקס (ספרדית: Germán Darío Lux; נולד ב־7 ביוני 1982 בקרקרנייה, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת השוער בריבר פלייט ובנבחרת ארגנטינה.
לוקס החל את הקריירה בקבוצת הפאר הארגנטינאית ריבר פלייט.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בשנת 2001 ובמהלך תקופתו בקבוצה נאבק על המקום בהרכב עם פרנקו קוסטנזו שנחשב היה יחד איתו לאחד משוערי העתיד של ארגנטינה ובהמשך עם חואן פבלו קאריסו.
הוא הצטיין גם בהופעותיו בהנבחרות הצעירות של ארגנטינה והיה שותף לזכייה בגביע העולם לנוער בשנת 2001 ולזכייה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה ב-2004.
בשנת 2005 הוא זומן על ידי חוסה נסטור פקרמן לסגל הנבחרת למשחקי גביע הקונפדרציות שנערכו בגרמניה.
לוקס גילה יכולת חלשה וספג במשחקים עשרה שערים בחמישה משחקים, ארבעה מהם בגמר.
למרות זאת, בלט לוקס במשחק חצי הגמר מול מקסיקו כשהדף את בעיטת העונשין האחרונה של מקסיקו, וסייע לנבחרתו להעלות למשחק הגמר.
לוקס היה מועמד גם לסגל הנבחרת למונדיאל 2006 אך לבסוף נופה ובמקומו זומן אוסקר אוסטארי.
לוקס הסתכסך עם מועדונו ולא שיחק שנה שלמה לפני שנרכש בשנת 2007 על ידי ריאל מיורקה.
בסך הכל שיחק לוקס בריבר פלייט מהשנים 2001 ועד 2007 במהלך ערך 53 הופעות וזכה בשתי אליפויות (קלאוסורה 2003, קלאוסורה 2004).
בשנת 2011 חתם לוקס בדפורטיבו לה קורוניה.
ביוני 2017 חזר לקבוצת נעוריו, ריבר פלייט.
חרמן אדריאן ראמון בורגוס (בספרדית: Germán Adrián Ramón Burgos; נולד ב-16 באפריל 1969 במר דל פלאטה, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ומאמן כדורגל.
בורגוס נחשב לאחד השוערים הססגונים בארגנטינה, וכונה "הקוף".
לאחר פרישתו, עסוק בורגוס באימון שוערים ובניגון בלהקת רוק.
בורגוס החל את הקריירה בקבוצת פרו קאריל אואסטה, אחת מהקבוצות הקטנות בארגנטינה.
הוא ערך את הופעת הבכורה בליגה ב-3 בספטמבר 1989 ושיחק בקבוצה עד 1994 אז הוחתם על ידי קבוצת הפאר הארגנטינאית ריבר פלייט.
במדי ריבר פלייט הפך בורגוס לאחד השוערים הטובים בליגה וזכה עם הקבוצה ב-7 אליפויות, גביע הליברטדורס ובגביע הסופרקופה סודאמריקנה.
הוא התחרה עם רוברטו בונאנו על המקום בהרכב הקבוצה.
ב-1999 הוחתם על ידי מיורקה אך מיעט לשחק בה.
ב-2001 עבר לאתלטיקו מדריד והיה מהגורמים לעלייתה של הקבוצה לליגה הראשונה.
הוא המשיך לשחק בקבוצה שנתיים נוספות בטרם פרש.
בורגוס ערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת במאי 1995, הוא שיחק 36 משחקים, רובם במסגרת המוקדמות למונדיאל 1998 ולמונדיאל 2002 בהן היה חבר בסגל הארגנטינאי ושימש כמחליף.
גביע סופרקופה סודאמריקנה – 1 (1997)
חרמן גוסטבו דניס (בספרדית: Germán Gustavo Denis; נולד ב־10 בספטמבר 1981 ברמדיוס דה אסקלדה שבפרובינציית בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק כחלוץ בשורות רג'ינה.
חוסנו הפיסי וסגנון משחקו האגרסיבי הביאו רבים בארגנטינה לכנותו "אל טאנקה" (הטנק) ו"אל טורו" (השור).
דניס החל לשחק בקבוצת טאז'רס בעיר הולדתו, רמדיוס דה אסקלדה.
הוא התבלט בזכות יכולת ההבקעה שלו וכבש עבור קבוצתו 23 שערים ב-33 משחקים בטרם עבר לקילמס ב-1999 וכעבור שנה ללוס אנדס.
בשנת 2001 עבר דניס לשחק באיטליה בקבוצת צ'זנה מהסרייה ב' אך ללא הצלחה.
הוא חזר לארגנטינה והצטרף לארסנאל דה סארנדי אותה אימן חורחה בורוצ'אגה.
דניס שיחק בקבוצה עד שנת 2005. ב-2006 עבר לקולון סנטה פה ושיחק בה עונה אחת.
בסיום העונה הצטרף לאינדפנדיינטה אותה אימן בורוצ'אגה באותה עת.
במדי אינדפנדיינטה התחיל דניס להצדיק את הפוטנציאל הגדול הטמון בו, הוא סיים את אפרטורה 2007 כמלך השערים עם 18 שערים ואף זומן לנבחרת.
ב-16 באוקטובר 2007 ערך את הופעת הבכורה במדים הלאומיים כשנכנס כמחליף במשחק מוקדמות הגביע העולמי מול ונצואלה.
ביוני 2008 פורסם בכלי התקשורת בארגנטינה ובאיטליה על כך שקבוצת נאפולי מהסרייה א' רכשה את כרטיס השחקן של דניס תמורת כ-9 מיליון אירו.
נשיא אינדפנדיינטה אישר את ההעברה והעסקה נחתמה ב-30 ביוני 2008. דניס שיתף פעולה בנאפולי יחד עם בן ארצו אסקיאל לאבסי.
שמו של דניס, המחזיק בדרכון איטלקי, נקשר לפרשת זיוף דרכונים אירופאיים שהתפרסמה בארגנטינה.
במשחקיו הראשונים בקבוצה הרשים וכבש שני שערים במסגרת גביע האינטרטוטו וגביע אופ"א.
הוא כבש את שערו הראשון בליגה בניצחונה של הקבוצה בבולוניה במחזור החמישי.
ב-29 באוקטובר 2008 כבש דניס שלושער בניצחונה של הקבוצה על רג'ינה.
ב-2011 הושאל לעונה אחת לאטאלנטה בתקופה קצרה במועדון הבקיע שלושער מול רומא, וסיים את העונה כמלך השערים של הקבוצה (16).
ב-29 ביוני 2012 הצטרף למועדון באופן קבוע ל-3 שנים.
חרם צרכנים הוא חרם המשמש כאחד מאפיקי הפעולה של יוזמה צרכנית הכרוך בהימנעות, הנעשית מתוך רצון חופשי, מפעילות צרכנית ביחס למוצר מסוים, ארגון, או מדינה.
חרם צרכנים הוא ניסיון של יחיד, או רבים, להגשים מטרות מסוימות על ידי עידוד צרכנים להימנע מלבצע רכישות מסוימות בשוק הסחורות.
אירועים ראשונים של חרם צרכנים בארצות הברית מוכרים כבר משנות ה-30 של המאה ה-19 כאשר הוועידה הלאומית של השחורים (National Negro Convention) עודדה חרם על מוצרים שיוצרו באמצעי עבדות.
המונח "חרם צרכנים" נטבע לראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-19. אירועים בולטים נוספים של חרם צרכנים אירעו בימי פעילותה של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית (הבולט שבהם היה חרם האוטובוסים של מונטגומרי).
קיימים חילוקי דעות בקרב חוקרי תופעת חרם הצרכנים באשר למידת יעילותו של צעד זה להגשמת מטרות צרכניות.
חרם צרכנים כדי למנוע הפקעת מחירים מוזכר בספרות ההלכה (החל מהמאה ה-17) בכמה הקשרים, כגון הפסקה זמנית במנהג לאכול דגים בשבת על מנת להוזיל את מחירם.
המונח באנגלית (Boycott) נטבע לא לפני שנת 1880, אך אירועים ראשונים של חרם צרכנים בארצות הברית מוכרים כבר משנות ה-30 של המאה ה-19, כאשר הוועידה הלאומית של השחורים (National Negro Convention) עודדה חרם על מוצרים שיוצרו באמצעי עבדות.
עד לקיץ 2011 נחשב הצרכן הישראלי לאדיש בתחום חרמות-הצרכנים להשגת מטרה הכלכלית.
עם עליית המפלגה הנאצית בגרמניה קרא עיתון דואר היום לחרם על תוצרת גרמנית.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוחרמו בישראל מוצרים מתוצרת גרמניה.
לאורך השנים היו בישראל מספר חרמות ביוזמת האוכלוסייה החרדית נגד גופים מסחריים שסירבו לשבות ממלאכה בשבתות, ביניהם חברת-התעופה אל על, ורשת השיווק "שפע שוק".
הוחרמה אף יצרנית מזון לתינוקות רמדיה לאחר שפגעה ביודעין בתינוקות כשהוציאה מן המוצרים שלה רכיב הכרחי לתזונה מבלי ליידע את הצרכנים – כל אירועי החרמות האלה היו להשגת מטרה חברתית-פוליטית.
ב-1973 נעשה ניסיון, ראשון מסוגו ככל הנראה, לארגן חרם צרכנים בקנה מידה ארצי.
"שביתת הקונים" אורגנה על ידי הרשות המרכזית לצרכנות בהסתדרות במחאה על העלאות מחירים מופרזות, והיא נקבעה ל-29 בינואר 1973 ל-3 שעות.
ב-29 בנובמבר 1978 התקיימה שביתת קונים נוספת בת 3 שעות מטעם הרשות המרכזית לצרכנות בהסתדרות, במחאה על המדיניות הכלכלית ועליות המחירים בשווקים.
גם הפעם הייתה היענות הציבור חלקית.
בחודש יוני 2011 הכריזו איציק אלרוב וגוף בשם "חרם על מוצרי מזון", ברשת החברתית פייסבוק, על חרם על גבינת הקוטג' של חברת "תנובה", בשל מחירה היקר.
טענה מרכזית של מארגני החרם הייתה, שהמוצר נמכר באירופה ובארצות-הברית במחיר הנמוך בכ-50% ממחירו בישראל, וזאת למרות עלויות השינוע.
במקביל לחרם על גבינת הקוטג' התקיימה שביתת הרופאים בשירות הציבורי, וכחודש לאחר הכרזת החרם, ב-14 ביולי 2011, פרצה המחאה החברתית המקיפה ביותר שהתקיימה אי-פעם בישראל, שהדרישה העיקרית של משתתפיה הייתה לרסן את הקפיטליזם ולהפוך למדינת רווחה.
המחאה הכוללת, שאחד מן הגפרורים שהציתו אותה היה מחאת הקוטג', שבה והלהיטה את מחאת הקוטג', והפכה אותה לחרם-צרכנים על כלל מוצרי "תנובה".
התוצאות הישירות של החרם הזה היו הפחתת מחירים על ידי "תנובה" ומתחרותיה, אם כי היו מי שטענו כי הפחתת המחירים נעשתה רק לגבי חלק מן המוצרים, בעוד שמחיריהם של מוצרים אחרים הועלו, וכן התפטרותה של זהבית כהן מתפקיד יו"ר חברת תנובה.
חרם על ישראל הוא הטלת עיצומים על מדינת ישראל מתוך מטרה לפגוע בה או לגרום לה לפעול בצורה הרצויה למטיל החרם, או משום שלמטיל החרם יש ביקורת על מדיניותה של ישראל .
היא ננקטת לרוב על מנת להביע ביקורת על מדיניותה ופעולותיה ביחס לפלסטינים, לגרום לישראל לפעול מדינית בצורה הרצויה למטיל החרם (יציאה משטחים, התרת שיבת פלסטינים לתחומיה או הכרה במדינה פלסטינית), להביא לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני או אפילו על מנת להביא לחיסולה של ישראל כמדינה יהודית על ידי פגיעה כלכלית.
ניתן להבחין בין ארבעה סוגי חרמות עיקריים המופעלים על מדינת ישראל: אקדמי, תרבותי, מדיני וכלכלי.
ישנם מספר קמפיינים בינלאומיים המעודדים חרם על ישראל, הידועים שבהם כוללים את שבוע האפרטהייד הישראלי, מסעות התעמולה של חג המולד ומסע התעמולה של ה-BDS.
עיקר מאמצי החרם על ישראל מאורגנים על ידי הפלסטינים וארגוני שמאל רדיקלי.
לפי הליגה נגד השמצה, החרם על ישראל ובפרט תנועת ה-BDS הן תנועות המבקשות להפלות את ישראל על בסיס לאום והיותה מדינת העם היהודי.
מלחמת חרבות ברזל הובילה לחרם על ישראל בשלל תחומים במדינות רבות.
בשנותיה הראשונות מדינת ישראל סבלה מבידוד מדיני יחסי מצד המדינות הערביות, לאור הסכסוך על ארץ ישראל עם המדינות הערביות.
בתקופה זו היחסים המדיניים והכלכליים של ישראל עם ארצות הברית והמדינות האירופאיות היו די נייטרליים וזאת על רקע המלחמה הקרה, מאפייניה הסוציאליסטים של ישראל והשאיפה האמריקאית למנוע מהמדינות המוסלמיות לחבור לברית המועצות, וכן הרצון המערבי להשיג גישה למשאבי הטבע ולשוק הצרכנים הגדול במדינות הערביות.
החל מראשית שנות השבעים עם התחזקות הסוציאליזם והתנועות האנטי-קולוניאליות, אנטי-אימפריאליות ואנטי-מערביות באמריקה הלטינית ובמזרח התיכון, חברו תנועות השמאל עם התנועות האסלאמיות, בשיתוף ברית המועצות, נגד המערב; ואימצו את ישראל לסמל כל אלו.
בתקופה זו ישראל נעשתה ליותר ויותר מבודדת מהעולם הלטיני, אנטי-מערבי והסוציאליסטי, כמו לאויבת תנועות השמאל ברוב מדינות העולם; דבר שגרם לישראל להתקרב יותר לארצות הברית וזה גרם להגברת האיבה נגדה.
השיא הגיע בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שם הציונות הוגדרה כביטוי לגזענות וישראל למדינת אפרטהייד.
לאורך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 גדל כוחן והשפעתן של תנועות השמאל בעולם ובציבור, בפרט במערב.
בהתאם גם התגברה איבת הציבור והמדינות בראשות תנועות השמאל נגד ישראל, לאור החברות המתגברת בין ישראל לארצות הברית וכן לאור התפיסה כי ישראל מייצגת את כל מה שהשמאל מתנגד לו - אימפריאליזם, קולוניאליזם ומערביות.
במהלך שנות השמונים החלה מצרים להתקרב לארצות הברית ובמקביל להתרחק מהסובייטים, גורם אחד מני רבים שיצרו את התנאים שאפשרו את הסכם השלום בין ישראל למצרים.
עם התפרקות ברית המועצות בשנות התשעים וההטבה ביחס כלפי המערב, גם היחס כלפי ישראל החל להטיב וישראל החלה ליצור קשרים מדיניים עם מדינות שטרם היה לה את ההזדמנות לכך.
ביניהן מדינות שונות מאירופה, דרום אפריקה, אמריקה הלטינית ואף ירדן, בחתימה על הסכם השלום בין ישראל לירדן.
עם זאת באופן כללי היחס שקיבלה ישראל מיתר המדינות הערביות המשיך להיות קר.
השיפור במצבה המדיני של ישראל בשנות התשעים בא לידי ביטוי בנקודת השיא, החלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם, שביטלה את החלטה 3379 הקודמת.
במהלך המאה ה-21 עם התחזקות תנועות האסלאם הפונדמנטליסטי, החל שיתוף פעולה מסוים בין ישראל למספר מדינות הערביות וזאת לאור האיום שתנועות פונדמנטליסטיות אלו מציבות לא רק על העולם המערבי והלא-אסלאמי, אך גם על האסלאם המתון.
תנועות כדוגמת אל-קאעידה, דאעש, האחים המוסלמים וחמאס.
נכון לשנת 2013 כ-160 מדינות מכירות בישראל ומקיימות עמה יחסים דיפלומטיים.
36 מדינות אינן מקיימות איתה יחסים דיפלומטיים, 26 מדינות אינן מכירות בישראל, רובן הגדול מדינות מוסלמיות.
מדינות ערב במזרח התיכון ואפריקה והליגה הערבית
מדינות ערב (במזרח התיכון ובאפריקה) אשר היו חברות בליגה הערבית הצביעו נגד תוכנית החלוקה של האו"ם, אותה ראו כמפלה לטובת היהודים ואף יזמו חרם כלכלי על יהודי ארץ-ישראל ולאחר מכן על מדינת ישראל .
לאחר הכרזת ישראל על עצמאותה בשטח אשר לפי תוכנית החלוקה הוכר כשטח מדינת ישראל, הליגה הערבית חזרה בשנית על התנגדותה הרשמית ליישום "פתרון שתי מדינות" במכתב אותו הגישה לאו"ם.
באותו היום, צבאות מדינות ערב השכנות פלשו לשטח אשר הוקצה לפי תוכנית החלוקה למדינה היהודית ופרצה מלחמת העצמאות.
עם סיומה, סירבו מדינות ערב לחתום על הסכמי שלום לסיום הלחימה והסכימו רק להסכמי שביתת נשק על מנת שצה"ל לא יפלוש לתחומן.
כתוצאה ממצב זה הוחרמה ישראל על ידי מרבית מדינות ערב (למעט ירדן, איתה התקיימו קשרים משמעותיים עד 1951) עד לסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
לאחר מלחמת ששת הימים, בקיץ 1967 מנהיגי שמונה מדינות ערביות נפגשו בוועידת חרטום אשר נערכה בסודאן על מנת לדון בעמדה הערבית כלפי ישראל.
לאחר חתימה על הסכמי השלום עם מצרים בשנת 1979, גורשה מצרים מהליגה הערבית.
כתוצאה מההסכם ישראל החלה ביחסים עם מדינות מוסלמיות שאינן ערביות כגון ניגריה, ניז'ר, מאלי וצ'אד.
יחסים אלו נותקו בעקבות חרם של האיחוד האפריקני על ישראל.
חלק מהיחסים שוקמו בשנות התשעים, לאחר חתימה על הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994.
איראן מחרימה את ישראל ומנהיגיה קוראים פעמים רבות להחרים את ישראל ואף להשמידה.
עד היום עדיין מחרימות את ישראל מספר מדינות ערב.
עם הקמת מדינת ישראל, כינון יחסים דיפלומטים עם מדינות אפריקה לא היו בראש מעייניה.
החל מ-1956 החליטה שרת החוץ גולדה מאיר להרחיב את נציגויות ישראל באפריקה, כך שעד לאמצע שנות ה-60 היו לישראל נציגויות דיפלומטיות ב-33 מדינות ביבשת אפריקה.