tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבעיטות ההכרעה, אפנברג הבקיע את הפנדל שלו שהיה החמישי, אך הבעיטות נמשכו והגמר הסתיים רק לאחר שכל קבוצה בעטה שבע בעיטות, בתוצאה 4–5 לבאיירן מינכן.
עונת 2001/02 הייתה האחרונה של אפנברג בבאיירן מינכן.
בעונה זו מיעט לשחק בגין פציעות, והבקיע שני שערים.
באיירן לא זכתה בתארים בעונה זו.
בתום העונה, עזב אפנברג את באיירן מינכן, וחתם בשורותיה של וולפסבורג.
אפנברג שיחק בוולפסבורג בעונת 2002/03, ושיתף פעולה בקישור עם מירוסלב קרהאן, טוביאס ראו, הנס סארפיי ודורינל מונטאנו.
גם בעונה זו אפנברג מיעט לשחק בגין פציעות, והבקיע שלושה שערים.
וולפסבורג סיימה עונה זו במקום השמיני בבונדסליגה.
בתום העונה, חתם אפנברג במועדון אל ערבי מליגת העל הקטרית, שם ערך 15 הופעות והבקיע ארבעה שערים.
בתום עונת 2003/04 פרש אפנברג ממשחק פעיל.
אפנברג ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה ביוני 1991, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–1 לנבחרת ויילס במשחק שנערך במסגרת מוקדמות יורו 1992. אפנברג וגרמניה עלו לבסוף ליורו 1992, כשאפנברג הפך לשחקן חשוב בהרכב, והבקיע את השער השני לגרמניה בניצחון 0–2 על נבחרת סקוטלנד בשלב הבתים.
אפנברג שיחק 80 דקות בגמר בו הפסידה גרמניה במפתיע בתוצאה 0–2 לנבחרת דנמרק, והוחלף על ידי אנדראס תום.
על אף ההפסד בגמר, נכלל אפנברג בנבחרת מצטייני הטורניר.
בשנת 1993 זכה אפנברג עם גרמניה בטורניר גביע U.S שנערך בארצות הברית.
לאחר תקרית זו, מאמן נבחרת גרמניה ברטי פוגטס הדיח את אפנברג מהמשך המשחקים של גרמניה במונדיאל, והצהיר כי הקריירה הבינלאומית של אפנברג הסתיימה מבחינתו.
ואמנם, אפנברג לא שיחק עוד בנבחרת כל עוד פוגטס אימן אותה.
בשנת 1998, לאחר שפוגטס הוחלף במאמן אריך ריבק, זומן אפנברג לשני משחקי ידידות, שהיו משחקיו האחרונים של אפנברג במדים הלאומיים.
אפנברג ערך בסך הכל 35 הופעות במדי נבחרת גרמניה, והבקיע חמישה שערים.
באוקטובר 2015 מונה אפנברג כמאמנה של פאדרבורן 07, שירדה בעונה הקודמת אל הבונדסליגה השנייה, והחלה את עונת 2015/16 בצורה חלשה.
אפנברג לא הצליח להטביע חותם במועדון, ופוטר באפריל 2016. פאדרבורן נשרה בסוף העונה אל הליגה הגרמנית השלישית, ירידה שנייה ברצף.
בשנת 1991, לקראת משחק של באיירן מינכן בגביע אופ"א מול הקבוצה המקצוענית למחצה קורק סיטי מליגת העל האירית, אפנברג הצהיר כי הוא בטוח בניצחונה של באיירן מינכן, ושדייב בארי, הכוכב של קורק סיטי, הוא "כמו סבא שלו".
בארי הגיב בכך שהבקיע את שער היתרון לקורק סיטי, במשחק שהסתיים בתיקו 1-1 מפתיע, כשאפנברג הבקיע את השוויון.
בגומלין, ניצחה באיירן מינכן בתוצאה 0–2.
בשלהי שנות ה-90, עזב אפנברג את אשתו מרטינה, ממנה יש לו שלושה ילדים, והחל ברומן עם קלאודיה שטרונץ, אשתו דאז של תומאס שטרונץ, חברו לבאיירן מינכן באותה תקופה.
בשנת 2004 התחתן אפנברג עם קלאודיה שטרונץ, והם עברו להתגורר בפלורידה.
בהמשך, הוציא אפנברג אוטוביוגרפיה, שכללה פרטים שערורייתיים ורכילות אודות שחקנים ומאמנים איתם עבד, כשהקורבן העיקרי של הספר היה לותר מתאוס.
בשנת 2001 הואשם אפנברג בתקיפה של אישה במועדון לילה.
בשנת 2002 התראיין אפנברג למגזין פלייבוי בגרסתו הגרמנית, וטען שהמובטלים בגרמניה הם מובטלים כי הם מתעצלים לחפש עבודה.
שטפן החגב (ברומנית: Ştefan Lăcustă - "שטפן לֶקוּסְטֶה", או "שטפן החמישי" (לפי מניין מודרני) או "לקוסטה וודה" (וודה - מ"וויבוד") Lăcustă Vodă), (1508 – 20 בדצמבר 1540), היה שליט נסיכות מולדובה בין השנים 1538–1540. כינויו בהתחלה היה צ'טינה - Cetină (ברומנית - עלה אשוח)
יש שסברו שהיה בן מחוץ לנישואים של שטפן הגדול עצמו, מתוך קשר עם אישה לא ידועה.
היה בנו של הנסיך אלכסנדרו או אלכסנדרל (?
- 1496) (שהיה הבן הבכור של השליט שטפן הגדול), ושל הנסיכה מרגרטה דראגפי (ממשפחת דראגפי מטרנסילבניה, בעלת השורשים רומנים והונגרים).
שטפאן לקוסטה היה השליט הראשון של מולדובה שלא נבחר מיוזמת התושבים המקומיים אלא מונה על ידי הסולטאן העות'מאני.
חי תקופה ארוכה באיסטנבול ואימץ שם את המנהגים הטורקים.
כינויו כאמור היה בהתחלה "צ'טינה" (Çetina או Çetine בכרוניקות הטורקיות)
בסתיו 1538 הכוחות הטורקים ובראשם הסולטאן סולימאן המפואר פלשו בעוצמה גדולה למולדובה אחרי שנקראו על ידי הבויארים שהתנגדו לשליט פטרו רארש.
הטורקים כבשו זמנית ללא לחימה את כל הנסיכות ויחד עם בני בריתם הטטרים שדדו אותה וגרמו לה הרס רב.
אוצרות חצר השליט נשדדו גם כן.
הסולטאן סולימאן השני ששהה במשך שבוע בסוצ'אבה כפה את בחירתו של בן חסותו, שטפאן צ'טינה, כשליט החדש וקיבל ממנו הסכמה לסיפוח לאימפריה העות'מאנית של האזור בוג'אק עם העיר טיגינה.
העיר, שבוצרה על ידי הטורקים תחת השם בנדר הפכה עם עוד 18 כפרים בסביבה, לראיה טורקית.
המולדבים נאלצו להסכים גם להצבה זמנית של משמר טורקי בן 500 יניצ'ארים לשם "אבטחת" השליט בבירה סוצ'אבה.
למרות שהיה "מינוי עות'מאני", שטפאן דאג לכינון יחסים טובים עם השכנה מהצפון, פולין, על ידי חתימת הסכם איתה ב-10 בפברואר 1539. כמו כן שלח בחשאי, כשליח, את הבויאר וארטיק אל פרדיננד לבית הבסבורג שכיהן באותן השנים כמלך הונגריה ואוסטריה במקביל לאחיו הקיסר קארל החמישי.
ייתכן כי רצה להבטיח לעצמו מעמד בטוח במקרה של ניצחונות אוסטריים על הטורקים.
מלכותו התאפיינה בסכסוכים פנימיים רבים - חיסולי חשבונות עם המחנה של פטרו רארש
דרך קשריו עם נסיך טרנסילבניה, יאנוש סאפויאי, ניסה להשיג הסגרת השליט הקודם פטרו רארש שמצא מקלט במצודת צ'יצ'או בטרנסילבניה, על מנת לחסלו.
אבל רארש הצליח להימלט ולנסוע לקושטא בכוונה להתפייס עם הסולטאן.
בינתיים שטפאן לקוסטה התנקם בכך שהשיג בעזרת הסולטאן את הסגרתו מפולין של אחיו של פטרו רארש, טואדר, הפרקלאב של חוטין, ובניגוד להוראות הסולטאן פקד לכרות את אפו ואחר כך הוציא אותו להורג.
בימי מלכותו של שטפאן צ'טינה מולדובה הייתה קרבן למכת ארבה שהרסה את היבולים והביאה את תושביה לחרפת רעב.
משום כך העם כינה את השליט "שטפאן לקוסטה", כלומר "שטפאן החגב".
לבסוף הוא נרצח בעת שינה בארמון בסוצ'אבה על ידי שני בויארים קושרים, ההטמאן מיכוּל והלוגופט הגדול גבריל טרוטושאן, ביום 20 בדצמבר 1540.
נולדו לו שני בנים: אלכסנדרו ושטפאן, שגורלם אינו ידוע.
מאוחר יותר, בשנת 1578 הופיע טוען לכתר מולדובה בשם קונסטנטין, שנחשב גם הוא בן של שטפאן לקוסטה.
הוא ניסה בעזרת קוזקים להדיח ללא הצלחה את השליט פטרו הפיסח.
במקומו של שטפאן לקוסטה נבחר לשליט אלכסנדרו קורניה, הפורטאר ("שוער") של סוצ'אבה.
לפני שנרצח, ייתכן כי שטפאן לקוסטה יזם מסע צבאי לצורך החזרת המבצרים קיליה, צ'טאטיה אלבה וטיגינה מידי שליטת הטורקים.
המהלך הושלם על ידי השליט החדש, אלכסנדרו קורניה.
שטנים על סוסים הם מתאבן מסורתי מהמטבח האנגלי הנאכל באופן מסורתי במהלך ארוחת חג המולד, לצד, או במקום, מלאכים על סוסים.
המאכל מהווה פיתוח של המאכל "מלאכים על סוסים" כאשר מחליפים בו את בשר הצדפה בפירות מיובשים (בעיקר שזיף מיובש, אך לעיתים גם תמר מיובש), ועוטפים את הפרי בבייקון (בשר חזיר).
הבייקון הממולא נאפה בתנור או ניצלה בגריל, ומוגש לרוב על קלי, לעיתים עם ערמונים קלויים.
בגרסאות של מאכל זה ממולא השזיף המיובש בגבינה, שקדים או צ'אטני עשוי מנגו.
שטפאן החֵירֵש (ברומנית: Ștefan Surdul, ?
הראשון בין שליטי ולאכיה שנקרא בשם שטפאן.
שטפאן החירש היה בן (חוקי, או מחוץ לנישואים לפי מקורות שונים) של שליט מולדובה, יואן הידוע כ"יואן האיום" או "האמיץ".
לפי הכרוניקון ראדו פופסקו, כינויו - "החירש" היה בשימוש עוד בחייו, כנראה מפני שסבל מליקוי בשמיעה.
בשנת 1590 נשא לאישה את בתו של הבנקאי היווני עשיר מקונסטנטינופול, אנדרוניקוס קנטקוזינו.
במאי 1591 "השער הנשגב" העניק לו את כתר ולאכיה בתמורה להבטחותיו כי יפרע את חובותיו של השליט הקודם המודח, מיכניה המתאסלם.
בפועל לא הצליח שטפאן "החירש" לרצות את הטורקים למרות שהטיל מיסים כבדים על העם.
בין האמצעי העושק שהיו מופעלים בעת מלוכתו מציינים האפשרות שנתן לבויארים להפקיע נכסים של כפרים שמהם ברחו צמיתים (vecini)
כבר ביולי 1592 הסולטאן הדיח אותו מהתפקיד והחליף אותו עם אלכסנדרו הרע.
אחרי שנשלח לגלות קצרה באי כיוס, זכה לתמיכתם של החאן הטטרי גאזי גיראי השני של קרים ושל הווזיר הגדול קוג'ה סינאן פאשה ויועצו, קורט אגה, ולפי המלצתו של האחרון, נקרא שוב לנסיכויות הרומניות על מנת לכהן כשליט מולדובה.
הוצב בתפקיד זה במקום השליט המרדן ארון הטירן (1591–1592 ו 1592–1595), בן בריתם של שליט טרנסילבניה ז'יגמונד באטורי ושל שליט ולאכיה מיכאל האמיץ.
זאת בנסיבות העימות הממושך בין האימפריה העות'מאנית בראשותו של מוראט השלישי ובין האימפריה ההבסבורגית בראשות הקיסר רודולף השני.
לאחר שבנובמבר 1594 הטורקים הכתירו אותו כשליט מולדובה, שטפאן החירש הועמד בינואר 1595 בראש כוח טורקי של 8,000 לוחמים ופנה איתם לכיוון הדנובה במטרה להגיע למולדובה.
מיכאל האמיץ ארב לשטפאן ויצא לקראתו ב-2 בפברואר 1595 בעת הניסיון לחצות את הדנובה הקפואה באזור בראילה.
שטפאן החרש הובס וטבע למוות בנהר.
(קונסטנטין ג'ורסקו - תולדות הרומנים 1976 )
טיבריו צ'ובאנו - מלוכות קצרות, אך חשובות בהיסטוריה של הרומנים:שטפאן החירש
שטפן אנטון גֵאוֹרגֶה היה משורר, עורך ספרותי ומתרגם גרמני.
שטפן גאורגה נולד בבינגן על הריין שבגרמניה.
הוא עשה תקופת מה בפריז, שם היה בין הסופרים והציירים שפקדו את בית המשורר סטפן מלרמה.
הוא החל לפרסם דברי שירה בשנות ה-90' של המאה ה-19 בשנות העשרים לחייו.
גאורגה ייסד וערך כתב עת ספרותי בשם "דפים לאמנות" (Blätter für die Kunst).
כמו כן עמד בלב חוג ספרותי ואקדמי רב-השפעה, שנודע בשם "מעגל גאורגה" (George-Kreis) וכלל רבים מן הבולטים בסופרי התקופה, כגון פרידריך גונדולף (Friedrich Gundolf) ולודוויג קלאגס (Ludwig Klages).
נוסף לנושאי הספרות שעניינו אותם, עסק החוג בנושאים מיסטיים ופוליטיים.
גאורגה הכיר והיה מיודד עם "הרוזנת הבוהמיינית" משוואבינג, פאני צו רוונטלוב (Fanny zu Reventlow), שלגלגה לא פעם על החוג בשל פעולותיו המלודרמטיות והשקפותיו.
גאורגה וכתביו היו מזוהים עם תנועת המהפכה השמרנית.
שטפן גאורגה היה הומוסקסואל, אך הפגיע בידידיו הצעירים לנהל חיי פרישות כמוהו עצמו.
בשנת 1914, עם ראשית מלחמת העולם הראשונה, חזה גאורגה סוף עגום לגרמניה, ובין שנה זו ל-1916 כתב את הפואמה הפסימית "המלחמה" (Der Krieg).
תוצאות המלחמה הגשימו את הגרועים בחששותיו.
ב-1933, אחרי עליית הנאצים לשלטון, הציע לו יוזף גבלס את משרת הנשיא של אקדמיה חדשה לאמנויות, הצעה שגאורגה דחה.
הוא רחק גם מן החגיגות, שהוכנו לקראת יום הולדתו ה-65. תחת זאת, יצא לשווייץ, שם מת סמוך ללוקרנו.
אחרי מותו, נטמנה גופתו לפני שמשלחת מן הממשלה הנאצית יכלה להשתתף בטקס הקבורה.
שירתו של גאורגה מאופיינת באתוס אריסטוקרטי ומרוחק; פסוקי השירה שלו פורמליים בסגנונם, ליריים בנימתם ולעיתים קרובות ארכאיים בלשונם, בהיותם מושפעים מצורות קלאסיות ביוונית עתיקה, בהתרסה כנגד הנטייה לריאליזם ספרותי שהופיעה בספרות הגרמנית בזמן ההוא, משום שהאמין בצורך להרחיק את השירה מן העולם הגשמי וצידד בכל מאודו באמנות לשמה.
כתיבתו של גאורגה הייתה קשורה במובנים רבים בתנועת הסימבוליסטים הצרפתית והוא עמד בקשר עם רבים ממייצגיה, בהם סטפן מלרמה ופול ורלן.
גאורגה היווה גשר חשוב בין המאה ה-19 למודרניזם הגרמני, על אף הביקורת הקשה שמתח על מה שהייתה אז התקופה המודרנית.
הוא ערך בשירתו ניסויים במשקלים שונים, באפשרויות פיסוק, ברמיזות עלומות ובטיפוגרפיה.
ה"הומוסקסואליות הגלויה" של גאורגה באה לביטוי ביצירות כמו "אלגאבאל" ושירת האהבה שהקדיש לבן נעורים מחונן שהכיר, מקסימיליאן קרונברגר, שאותו כינה "מקסימין" וראה בו את התגלמות האלוהי.
מבקרים בני זמנו, כמו תומאס קארלאוף ומאריטה קיילסון-לאוריץ דנו בשייכות מיניותו של גאורגה ליצירתו הפיוטית."אלגאבאל" הוא אחד מקבצי השירה הזכורים ביותר של גאורג.
שם הקובץ מתייחס לקיסר הרומאי המנוון אֶלַגאבּאלוּס.
גאורגה היה גם מתרגם חשוב, שתרגם לגרמנית את דנטה, שקספיר ובודלר.
יצירתו המאוחרת והראשונית של גאורגה, "הרייך החדש", יצאה לאור ב-1928. הוא הקדיש את היצירה, יחד עם "גרמניה הסודית" (Geheimes Deutschland), שנכתבה ב-1922, לברטהולד שנק גראף פון שטאופנברג, שלקח חלק בשנת 1944 בקשר ה-20 ביולי להתנקש בחיי אדולף היטלר.
היצירה מתווה צורת חברה חדשה בשליטת אריסטוקרטיה רוחנית היררכית.
גאורגה דחה כל ניסיון לעשות בה שימוש למטרות פוליטיות ארציות, בייחוד להשפעה נאצית.
בני תקופתו של גאורגה ראו בו נביא וכוהן-דת, ואילו הוא ראה את עצמו כמשיח של ממלכה חדשה, שתונהג בידי אנשי מעלה, אינטלקטואלים ואמנים, מאוחדים בכוח אמונתם במנהיג חזק.
בספר זכרונותיו מספר אלברט שפר, שראה את גאורגה בראשית שנות ה-20' וכי אחיו הבכור, הרמן, היה חבר בחוג הפנימי שלו: "גאורגה הקרין כבוד עצמי וגאווה, כמין בוהן...
שירתו של גאורגה שמה דגש על הקרבה עצמית, הרואיות ועוצמה, והקנתה לו עקב כך פופולריות בחוגים הנאציים.
החברים בקבוצת הכותבים והמעריצים שהתגבשה סביבו נודעו בשם "החוג הגאורגי" (Georgekreis).
אף כי נאצים רבים ראו בגאורגה מקור השפעה חשוב, גאורגה עצמו הרחיק עצמו מהקשרים כאלה ולא היה מעורב בפוליטיקה.
זמן קצר אחרי עליית הנאצים לשלטון, עזב גאורגה את גרמניה לשווייץ, שם חי עד מותו.
מבקרים מסוימים הגדירו את יצירתו של גאורגה פרוטו-פאשיסטית, אף כי רבים מראשיה של תנועת ההתנגדות הגרמנית לנאצים יצאו מקרב חסידיו, שהנודעים בהם האחים שטאופנברג, שהתוודעו אל גאורגה באמצעות המשורר וחוקר הקלאסיקה אלברכט פון בלומנטל.
זאת ועוד, אף כי היו בחוג אנטישמים מוצהרים (למשל, קלאגס), הוא כלל גם כותבים יהודים כמו גונדולף, ההיסטוריון ארנסט קנטורוביץ', והציוני קארל וולפסקהל.
גאורגה נטה חיבה לתלמידיו היהודים, אך הסתייג במפורש מן האפשרות, שיהיו אי פעם לרוב בחוג.
המשורר הנכבד ביותר, אולי, ששיתף פעולה עם גאורגה, אך סירב בסופו של דבר להצטרף לחוג, היה הוגו פון הופמנסתאל, מן הבולטים באנשי הספרות המודרניים של אוסטריה.
בשלב מאוחר יותר בחייו כתב הופמנסתאל, שאיש לא השפיע עליו השפעה עמוקה מזו של גאורגה.
בין המקורבים ביותר ל"מורה", כפי שביקש גאורגה מן הנוהים אחריו לכנותו, היו כמה חברים בקשר ה-20 ביולי להתנקש בהיטלר, בהם קלאוס שנק פון שטאופנברג.
שטאופנברג הרבה לצטט את הפואמה של גאורגה "האנטי-כריסט" (Der Widerchrist) באוזני חבריו לקשר ה-20 ביולי.
מחוץ לחוג, הייתה לשירת גאורגה השפעה רבה על המוזיקה של מלחיני האסכולה הווינאית השנייה, בייחוד בתקופה האקספרסיוניסטית שלהם.
בסרטו של ריינר ורנר פאסבינדר משנת 1976, "Satansbraten", מנסה הגיבור, ולטר קראנץ, לעצב את חייו על פי דמותו וחייו של גאורגה.
שטפאן פוריש (ברומנית: Ștefan Foriș; 9 במאי 1892 - קיץ 1946) היה פעיל קומוניסטי הונגרי יליד טרנסילבניה שפעל בהונגריה וברומניה, עיתונאי ועורך עיתונים, מנהיג המפלגה הקומוניסטית הרומנית בשנים 1940 - 1944, שהודח בטענות שווא ומאוחר יותר נרצח בפקודת יריביו בהנהגת המפלגה.
היה אקדמאי, בוגר פקולטה לפיזיקה ולמתמטיקה בבודפשט.
היה צ'אנגואי במוצאו, מחבל ברסה
פוריש נולד בשם אישטוואן פוריש, בכפר טרלונג'ן (Tărlungeni, בהונגרית - טטראנג Tatrang), באזור ברשוב (ארץ הברסה או בורצנלנד), אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, להורים הונגרים: אישטוואן פוריש ו-אנה לבית קוצ'יש.
ההורים היו מבוססים היטב והיו בעליו של מפעל לבנים ורעפים.
פוריש סיים בית ספר יסודי בטרלונג'ן, תיכון מסחרי בברשוב ואת הפקולטה למתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת בודפשט.
הוא לחם במסגרת הצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה בדרגת סגן והמשיך במסגרת צבא הונגריה בעת המלחמה עם רומניה.
ב-1919 חזר לברשוב, בעת הזאת ברומניה, וב-1920 הצטרף למפלגה הסוציאליסטית הרומנית ובהמשך הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרומנית.
פוריש דיבר הונגרית, רומנית, גרמנית וצרפתית וב-1923 עבר לבוקרשט שם עבד כעיתונאי וערך שני כתבי עת שמאלניים.
המפלגה הקומוניסטית נאסרה ברומניה ב-1924 וב-1927 נעצר פוריש ופתח בשביתת רעב שנמשכה 27 ימים עד ששוחרר בערבות משפחתו עד לפתיחתו משפטו בקלוז'.
פוריש ברח לברית המועצות ובמשפט, ב-1928, נידון בהיעדרו לעשר שנות מאסר.
פוריש חי זמן מה במוסקבה ולאחר מכן עבר לברלין ולווינה.
ב-1930 חזר לרומניה וריצה חלק מעונש המאסר בכליאה בין השנים 1931 - 1935. ב-1940, בתקופה בה חלק ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית הרומנית היו בגלות מחוץ לרומניה ואחרים נכלאו, החליטו במוסקבה למנות את פוריש החופשי כמנהיג המפלגה הקומוניסטית ברומניה.
פוריש היה סטליניסט מסור ודקדקן מאוד במילוי תפקידו, תוך מילוי ההוראות שקיבל ממוסקבה.
עם פתיחת המלחמה בין רומניה ובין ברית המועצות נותק פוריש ממנחיו ולא ידע מה לעשות.
במהרה הסתכסך עם הקומוניסטים הרומנים הכלואים וגם עם חלק מהקומוניסטים הלא כלואים וסביבו היו רק חמישה תומכים, שקודמו על ידו לעמדות הבכירות, פילגשו העתידה להיות אשתו, ויקטוריה סרבו, חברו, רמוס קופלר ועוד שלושה צעירים.
במפלגה החלו לחשוד שפוריש הוא מלשין של סקוריטטה ואשם במעצרם וכליאתם של יוסיף קישינבסקי וקומוניסטים נוספים.
לאחר שלוקרציו פטרשקנו ובהמשך גם אמיל בודנראש השתתפו במגעים חשאיים לתפיסת השלטון ברומניה, התחילו לדון גם בצורך לסלק את פוריש מתפקידו ולהחליפו.
הנהגת הקומוניסטים הכלואים יזמה את הדחת פוריש ופטרשקנו ובודנראש, שיצאו לחופשי, השיגו את הסכמת הקומוניסטים החופשיים - עם הקומוניסטים הגולים לא היה קשר.
בודנראש נסע לטרגו ז'יו, שם היה גאורגיו-דז' כלוא, והשניים הצליחו להיפגש בבית החולים המקומי, שם תכננו את צעדיהם.
בודנראש הגיע לפוריש עם מכתב מזויף, שהגיע כביכול ממוסקבה, ובו נדרש פוריש למסור את הנהגת המפלגה, את הכספים, הקודים וכתובות הבתים הבטוחים.
בנוסף למכתב בודנראש נשא גם פטיש בחגורתו ואקדח בידו.
פוריש נבהל, ציית, מסר כל מה שנדרש והובל למעצר חברים לבית בטוח שלא הכיר.
חברי המפלגה בחרו במקומו בגאורגיו-דז'.
גאורגיו-דז' דווח על השלמת המשימה והזמין את הרוצח לארוחה.
אשתו נעצרה ונשפטה למאסר ארוך.
גופת אמו בת ה-70 נמצאה ערומה באחד הנחלים, אך נקבע שמתה מוות טבעי.
לאחר מותו של גאורגיו-דז', ב-1968, המקרה נחקר ביסודיות ונקבע שפוריש לא נמצא אשם באף אחד מהחשדות, אך הדחתו הייתה מוצדקת.
אשתו שוחררה וטוהרה מכל אשמה.
גופתו של פוריש נמצאה במרתף הבית בדרך אלכסנדרו מס .23 (Aleea Alexandru ) בבוקרשט, בניין ששימש בעבר את שרותי המודיעין הגרמניים (Abwehr), אחר כך כמרכז המפלגה הקומוניסטית ומאוחר יותר כבית שגרירות פולין בבוקרשט.
שטפן אילזנקר הוא כדורגלן אוסטרי המשחק כקשר הגנתי בקבוצת גנואה ובנבחרת אוסטריה.
אילזנקר ייצג את מדינתו באליפויות אירופה לנבחרות צעירות בכמה גילים.
שטפן הוא בנו של הרברט אילזנקר, שוער עבר ומאמן השוערים בהווה של קבוצת רד בול זלצבורג.
אילזנקר החל את הקריירה בקבוצת הנוער של קבוצת 1. האליינר SK כשוער, אך במהרה החליף את עמדתו בקישור המגרש.
בשנת 2005, הוא חתם בקבוצת רד בול זלצבורג, בה שיחק בשנותיו הראשונות בקבוצת הנוער.
ב-4 באפריל 2009, קיבל זימון בכורה לסגל הקבוצה הבכירה לקראת משחק ליגה, אמנם רק ב-15 באוגוסט 2009 שותף לראשונה למשחק עבור מועדונו, במסגרת הגביע האוסטרי.
עשרה ימים לאחר מכן, ב-25 באוגוסט 2009, הוא אף שותף לראשונה במשחק בינלאומי עבור רד בול זלצבורג, במשחק מול מכבי חיפה הישראלית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
בסיום עונת 10–2009, אילזנקר חתם בקבוצת מטרסבורג.
לאחר שנתיים, הוא חזר לרד בול.
הוא היה שותף לזכיית קבוצתו בדאבל המקומי בעונת 2013/2014, ובנוסף זכה באליפות נוספת בעונה שלאחר מכן.
בסיום עונתו הראשונה בלייפציג, אילזנקר היה שותף להעפלתה ההיסטורית של קבוצתו לעבר הבונדסליגה.
ב-31 בינואר 2020 חתם לשנתיים וחצי באיינטרכט פרנקפורט.
שטפן "פאולה" ביינליך הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר.
ביינליך היה מראשוני הכדורגלנים הגרמנים ששיחקו בפרמייר ליג כאשר שיחק באסטון וילה.
אחר כך שיחק ביינליך גם בהנזה רוסטוק, באייר לברקוזן, הרטה ברלין והמבורג, היה לאחד הקשרים המובילים בבונדסליגה, ונודע בבעיטות החופשיות המסוכנות שלו.
ביינליך ערך חמש הופעות במדי נבחרת גרמניה.
ביינליך נולד בגרמניה המזרחית, וכנער שיחק בדינמו ברלין ובמועדון ברגמן-בורזיג, ממנו עלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1990. כעבור שנה, חתם ביינליך באסטון וילה מהפרמייר ליג, בצוותא עם חברו לקבוצה מתיאס ברייטקרויץ.
שני השחקנים שיחקו שלוש שנים באסטון וילה, אך ערכו הופעות מעטות ולא הותירו חותם.
בקיץ 1994 עבר ביינליך, שוב בצוותא עם ברייטקרויץ, להנזה רוסטוק מהבונדסליגה השנייה.
בעונתו הראשונה בקבוצה, הבקיע ביינליך 15 שערי ליגה, וסייע להנזה רוסטוק להעפיל אל הבונדסליגה.
בעונת 1995/96 היה ביינליך חלק מעונה מפתיעה במיוחד של הנזה רוסטוק, שסיימה במקום השישי בבונדסליגה בעונת החזרה שלה לליגה.
ביינליך הבקיע בעונה זו 11 שערים.
בעונת 1996/97 הבקיע ביינליך שמונה שערים, והנזה רוסטוק סיימה את העונה במקום ה-15, אך במרחק ביטחון של שבע נקודות מהקו האדום.
בקיץ 1997 עזב ביינליך את הנזה רוסטוק וחתם בבאייר לברקוזן, שם חבר בקישור לקארסטן ראמלו, יאן היינצה, הנס-פיטר לנהוף ואמרסון.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1997/98, הבקיע ביינליך שבעה שערים, וסיים עם הקבוצה במקום השלישי.
בעונת 1998/99 סיימה לברקוזן במקום השני, בעונה טובה מאוד של ביינליך, בה הבקיע שישה שערים ובישל תשעה.
בעונת 1999/00 ביינליך הבקיע 11 שערים ובישל שמונה, ובאייר לברקוזן סיימה את העונה שוב במקום השני, רק בגין הפרש שערים נחות משל האלופה באיירן מינכן, על אף שהתקפת הקבוצה הייתה הטובה ביותר בעונה זו.
בקיץ 2000 עזב ביינליך את באייר לברקוזן לאחר שלוש עונות מוצלחות, וחתם בהרטה ברלין המתחדשת, שם חבר בקישור לדריוש ווש, מיכאל טרטשוק, פאל דרדוי וסבסטיאן דייסלר.
ביינליך לא הצליח לחזור למספרים אותם הציג בבאייר לברקוזן, כאשר הבקיע בעונתו הראשונה חמישה שערי ליגה, ובשתי העונות הבאות שלושה שערים במצטבר.
עם זאת, ביינליך היה חלק מקבוצת צמרת באותם ימים, וזכה עם הרטה ברלין פעמיים ברציפות בגביע הליגה הגרמנית, כאשר הקבוצה ניצחה בשנים 2001 ו-2002 את שאלקה 04 בגמר בתוצאה הזהה 4-1. ביינליך שיחק 90 דקות בגמר הראשון, אך לא שותף בשני.
בקיץ 2003 עזב ביינליך את הרטה ברלין וחתם בהמבורג, שם שיחק שלוש עונות, וחבר לדוד יארולים, רפאל ויקי, קולין בנג'מין וכריסטיאן ראן בקישור.
בשתי העונות הראשונות של ביינליך בהמבורג, הקבוצה סיימה במקום השמיני.
בעונת 2005/06 ביינליך והמבורג סיימו במקום השלישי, שהקנה לקבוצה מקום בליגת האלופות לעונת 2006/07. עם זאת, פחתה בעונה זו כמות ההופעות של ביינליך, והוא שב למועדון בו פרץ, הנזה רוסטוק, ששיחק אז בבונדסליגה השנייה.
ביינליך העפיל עם הנזה רוסטוק לבונדסליגה בפעם השנייה בקריירה תוך עונה אחת, אך הקבוצה שרדה בבונדסליגה עונה אחת בלבד, ובתום עונת 2007/08 נשרה בחזרה לבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2008 הודיע ביינליך על פרישה ממשחק פעיל, לאחר שסבל מבעיות בברכיים.
ביינליך ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה בספטמבר 1998, במשחק ידידות מול נבחרת מלטה, בו ניצחה גרמניה בתוצאה 2-1. ביינליך ערך בסך הכל חמש הופעות במדים הלאומיים, האחרונה הייתה בשנת 2000. ביינליך היה מועמד לזימון ליורו 2000, אך לא זומן לבסוף.
שטפן, רוזן פפאלץ-זימרן-צווייבריקן , היה רוזן פאלץ-זימרן-צווייבריקן בין השנים 1410–1453.
שטפן נולד ב-23 ביוני 1385, לרופרכט מפפאלץ ולאליזבת מנירנברג, בתם של פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג ואליזבת ממייסן.
בשנת 1410 מת אביו רופרכט, מלך גרמניה, ולפני מותו חילק את נחלותיו בין בניו: לודוויג קיבל את נסיכות הבוחר מפפאלץ, יוהאן קיבל את רוזנות פפאלץ-נוימרקט, שטפן קיבל את רוזנות פפאלץ-זימרן-צווייבריקן ואוטו קיבל את רוזנות פפאלץ-מוסבאך.
בשנת 1444 מת חמיו פרידריך השלישי, רוזן ולדנץ, ושטפן ירש ממנו את רוזנות שפונהיים ואת רוזנות ולדנץ.
בשנת 1448 מת אחיו יוהאן, רוזן פפאלץ-נוימרקט, ושטפן ירש חלק מנחלתו, אך עד מהרה הוא מכר זאת לאחיו אוטו הראשון, רוזן פפאלץ-מוסבאך.
בשנת 1453 פרש שטפן מניהול הרוזנויות, וב-14 בפברואר 1459 מת שטפן בזימרן.
ביוני 1410 התחתן שטפן עם אנה מוולדנץ, רוזנת פפאלץ-זימרן-צווייבריקן, בתם של פרידריך השלישי, רוזן ולדנץ ומרגרטה מנסאו-זארבריקן, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
פרידריך הראשון, רוזן פפאלץ-זימרן (1417–1480)
אלזה מפפאלץ-זימרן (1420–1480), התחתנה עם מיכאל פון קורבי
לודוויג הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן (1424–1489)
שטף דם בשד היא תופעה של הצטברות דם בשד.
שטף הדם נגרם כתוצאה מדימום פנימי, אשר יכול להיווצר מטראומה גופנית (ניתוח או מכה בשד), או ללא קשר לטראומה.
תסמיני שטף דם בשד הם:
התסמינים יכולים להיות דומים לתסמיני שד פיברוציסטי (Fibrocystic breast changes).
שטף דם יכול להיגרם כתוצאה ממכה טראומטית לחזה, לדוגמה מספורט או מתאונת דרכים.
בנוסף, שטף דם יכול להיגרם כתוצאה מניתוח חזה, בדרך כלל כתוצאה מדימום בתוך השד לאחר סיום ניתוח.
הדימום יכול לקרות מיד לאחר תחילת הניתוח או כמה ימים לאחר הניתוח.
ניתוחי החזה יכולים להיות ניתוחים קוסמטיים (לדוגמה הגדלת חזה או הקטנת חזה) או ניתוחים לא קוסמטיים (לדוגמה הסרת גושים או כריתת שד).
לרוב, שטפי דם בחזה קורים כתוצאה מלקיחת ביופסיה.
לעיתים נדירות, שטפי הדם נגרמים ללא התערבות, כתוצאה מקריעה של כלי דם בחזה בייחוד אצל אנשים בעלי בעיות בקרישיות דם (Coagulopathy) או נשים שלוקחות מדללי דם תקופה ארוכה כמו אספרין ואיבופרופן.
בהמטומה בשד צריך להתחשב בהיסטוריית המטופל כדי לבצע אבחנה מתאימה.
כאשר יש נפיחות לאחר ניתוח בשד או ביופסית שאיבת מחט, נהוג לבצע אולטראסאונד שד על מנת להבחין בין המטומה לבין סיבוכי ניתוח אפשרים אחרים, כמו אבצס (מורסה) או סרומה.
המטומה שהתפתחה לאחרונה אפשר בדרך כלל לאבחן באמצעות ממוגרפיה, או בMRI (דימות תהודה מגנטית).
אם קיים חשד לסרטן השד, ההבחנה בניהם תתבצע באמצעות ביופסיה בשד.
שטפי דם קטנים בשד יכולים להחלים לבד אחרי מספר ימים או שבועות באמצעות ספיגה מחדש של הדם.
שטפי דם גדולים בעלי סיכוי גבוה יותר ליצירת דלקת או לפיבוריזיס (לייפת).
שטפי דם עלולים לגרום לחוסר בפיגמנט, דלקת או חום.
בתהליך ההחלמה, ההמטומה עלולה ליצור רקמה צלקתית או סרומה.
שטפי דם כתוצאה מניתוח יכולים לעכב את ההחלמה ובכך להשפיע על התוצאה הקוסמטית.
בנוסף שטפי דם בשד הם אחד מגורמי סיכון לזיהומים באזור הניתוח.
קיימות ראיות שמצביעות על כך שאחרי ניתוח הגדלת חזה, נוכחות שטפי דם בשד מגבירה את הסיכון לפיתוח התכווצות קופסית (Capsular contracture) תופעה המתבטאת באי סימטריה בחזה.
בבדיקת הממוגרפיה, רקמת הצלקת הנגרמת משטף הדם יכולה להיות מאובחנת באופן שגוי כרקמת גידול, במיוחד בשנים הראשונות אחרי הניתוח.
בסופו של דבר נמק שומן (fat necrosis) עלול להיווצר באזור.
שטפי דם קטנים בחזה אינם מורגשים כמעט בכלל ואינם נצרכים ברוב המקרים טיפול רפואי כדוגמת אולטראסאונד שבדרך כלל משמש למעקב אחרי הרזולוציה של השטף דם.
שטפי דם גדולים, כאלה שאינם מתכווצים עם הזמן או אשר גורמים לאי נוחות צריכים לעבור ניקוז.
שטף דם לאחר ניתוח לכריתת גידול ממאיר בשד צריך לעבור ניקוז מכיוון ששטף דם שנוצר לאחר הקרנות אינו יכול להיעלם ללא פעולה זו.
שטפי דם גדולים יכולים להתנקז בעזרת שאיבת מחט או במקרים נדרים, בניתוח פתוח לניקוז השטף דם.
שטפן, נסיך ליפה הוא ראש בית ליפה משנת 2015.
שטפן נולד ב-24 במאי 1959 בדטמולד, לארמין, נסיך ליפה ולטראוטה בקר, בתם של גוסטב בקר ושרלוטה מאייר.
ב-15 באוקטובר 1994 הוא התחתן עם מריה, רוזנת זולמס-לאובאך, בתם של אוטו, רוזן זולמס-לאובאך ומדלן, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג.
בחתונה השתתפו בני אצולה אירופיים רבים, ביניהם דוד החתן, ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד ואשתו יוליאנה, מלכת הולנד, דוד הכלה ריכרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג השישי ואשתו בנדיקטה, נסיכת דנמרק, בן דוד שני של הכלה, גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה, ועוד רבים אחרים חברי המשפחות השליטות לשעבר של גרמניה.
בני הזוג חיים בדטמולד, ויש להם חמישה ילדים.
בשנת 2015 מת אביו, ושטפן ירש את תאריו ונחלותיו.
ב-15 באוקטובר 1994 הוא התחתן עם מריה, רוזנת זולמס-לאובאך, בתם של אוטו, רוזן זולמס-לאובאך ומדלן, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ברנהרד, נסיך הכתר של ליפה (נולד ב-1995)
היינריך, נסיך ליפה (נולד ב-1997)
לואיזה, נסיכת ליפה (נולדה ב-2001)
מתילדה, נסיכת ליפה (נולדה ב-2003)
שטפן אולמן (יש הכותבים סטפן, באנגלית: Stephen Ullmann ובהונגרית: אישטוון: Ullmann István) 31 ביולי 1914 - 10 בינואר 1976) היה בלשן ומחבר ספרים, מאבות חקר המשמעות (סמנטיקה).
נולד בהונגריה ופעל רוב חייו באנגליה.
אולמן למד והוסמך באוניברסיטת בודפשט, ואת התואר השלישי קיבל באוניברסיטת גלאזגו שבסקוטלנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד במחלקת התקשורת של ה BBC.
עם תום המלחמה בשנת 1946 ועוד טרם סיים את תוארו, החל להרצות בחקר לשוני של כתבי עת עתיקים פילולוגיה, ובבלשנות (לינגוויסטיקה).
בשנת 1950 הוסמך בתואר שלישי עם מאמר: עיקרון המשמעות (The principle of semantics) מאמר בעל חשיבות תהומית והשפעה רבה בתחום.
אולמן לימדברסיטת לידס שבאנגליה כפרופסור לצרפתית ולחקר כתבי יד של שפות רומאניות בין השנים 1953–1968 ואחר כך באוקספורד.
בשנת 1974 התארח במשך חמישה חודשים במחלקת השפות הרומאניותברסיטה הלאומית האוסטרלית ושם הרצה את סדרת מאמריו על "מילים ומשמעותן".
עדות לצדקת טענותיו קיימת באופן נרחב בארכיונים רבים ברחבי אירופה.
מאמריו וספריו תורגמו לשפות רבות - בין היתר לרוסית, צרפתית, יפנית וספרדית, ונלמדים כחלק בסיסי מלימודי הבלשנות ברחבי העולם.
בעודו צועד אל ביתו שבעיר קידלינגטון באנגליה נתקף בדום לב, ב-10 בינואר 1976 ובאותו יום מת.
בעיתון הטיימס הלונדוני הוצג כאחד מהפילולוגים הנודעים ביותר באנגליה.
אולמן חקר את התפתחותן של משמעויות מילים וביטויים לאורך זמן ועם שינוי המקום, ובמעברים בין שפות, ובעיקר את המעתקים הלשוניים - אותן מילים המשמשים במשמעות אחרת ממשמעותן המקורית, באופן מודע או בלתי מודע.
פרסום השערותיו בעניין באו בתקופה שבה חקר הלשון עבר מבדיקת השתלשלות מילים לחקר תיאורי ועל זמני, תוך תיאור הלשון בהווה ומציאת תופעות לשוניות עכשיויות (סינכרוניות) ונטישת הבלשנות הפוסקנית הישנה.
אף שמאמריו עסקו בבלשנות משווה ובחקר השתלשלות הלשון (דיאכרוני), הייתה להם השפעה רבה על המחקר העדכני כיום, והם שולבו כפן נוסף ברובד חקר המשמעות (הסמנטיקה) של הבלשנות.
לדבריו ניתן למיין את השאלת המשמעות במעתק הלשוני לארבעה סוגים:
השאלת משמעות מדימוי - מטפורה.
לדוגמה: ילד "מתוק" - הילד מדומה לאוכל שטועמים ונהנים ממנו.
לדוגמה: המשפט הזה אומר "דרשני!" - הוסיפו למשפט תכונה אנושית לפיו המשפט עצמו יכול לדבר, בתהליך האנשה.
השמטת המובן מאליו - אליפסיס בלשני, כלומר שלוש נקודות או הביטוי וכוליה (וכו').
ומשמעותו: ...ומרים מלמדת אף היא בעברית.
שיבושי לשון - אטימולוגיה עממית - השאלת משמעות הנובעת משגיאה.
לדוגמה: תעריף עורף ראשים - יחוס שגוי של שורש שאינו של המילה, שכן המילה "תעריף" שאולה מערבית בשורש ער"ף שמשמעותו ידיעה, ולא מהשורש העברי ער"ף שמשמעותו קציצת איבר באיבחת חרב.
(באנגלית אם לא צוין אחרת)
שטפן אורטגה מורנו הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת השוער בנוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג.
אורטגה גדל במחלקת הנוער של ארמיניה בילפלד.
הוא שיחק בקבוצות הבוגרות של ארמיניה בילפלד ומינכן 1860.
ב-1 ביולי 2017 חזר לארמיניה בילפלד מהבונדסליגה השנייה.
בתום עונת 2019/2020 העפיל עם המועדון לבונדסליגה.
ב-1 ביולי 2022 חתם במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג.
ב-1 בפברואר 2026 חתם אורטגה בנוטינגהאם פורסט על חוזה עד לתום העונה.
שטפאן טומשה השני (ברומנית: Ștefan Tomșa al II-lea; נפטר ב-1623 לערך) היה שליט מולדובה בשתי כהונות לא רציפות: הראשונה בין 1611 ל-1615, והשנייה בין 1621 ל-1623.
ייתכן ששטפאן טומשה השני היה מצאצאיו של שליט מולדובי קודם, בשם שטפאן טומשה.
במהלך תקופת שלטונו ניהלה נסיכות מולדובה, שבראשה עמד, מאבקים רבים מול האיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1612 שלח שטפאן טומשה הזמנה לסוחרים יהודים מלבוב לסחור ברחבי מולדובה ללא הפרעה, תוך ביטול צו לגירוש סוחרים יהודים מ-1579, שהוצא בימי פטרו הפיסח.
שטפי למקה היא פוליטיקאית גרמנייה ממפלגת הירוקים המשמשת כשרה לאיכות הסביבה, שמירת הטבע, הבטיחות הגרעינית והגנת הצרכן של גרמניה מאז 8 בדצמבר 2021.
למקה נולדה בדסאו ב-19 בינואר 1968. לאחר שלמדה בבית ספר תיכון בדסאו, למדה מדעי החקלאות באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, וסיימה ב-1993 תואר בהנדסה חקלאית.
היא הייתה בין מקימי מפלגת הירוקים ב-1989. ב-1994 נבחרה לבונדסטאג והייתה חברה בוועדת המזון והחקלאות.
ב-2002 פרשה מהחברות בבונדסטאג והפכה לכמנכ"לית מפלגת הירוקים.
ב-2013 היא נבחרה מחדש לבונדסטאג והייתה חברה בוועדה לאיכות הסביבה, שימור הטבע ובטיחות גרעינית.
ב-8 בדצמבר 2021 היא מונתה לשרה לאיכות הסביבה, שמירת הטבע, הבטיחות הגרעינית והגנת הצרכן בממשלת גרמניה ה-24.
שטעטל או שְטֶטְל (באוקראינית: Шттл) הוא סרט דרמה אוקראיני-צרפתי משנת 2023, בבימויו של עדי וולטר ובכיכובם של משה לובל, אניסיה סטסביץ', פטרו נינאובסקי, ולריה שפאק, אולכסנדר ארמנקו ושאול רובינק.
הסרט מגולל את סיפורה של שטעטל אוקראינית, ערב מבצע ברברוסה.
הסרט צולם באוקראינה, חצי שנה לפני מלחמת אוקראינה–רוסיה בפברואר 2022 והוקרן בבתי הקולנוע במערב אוקראינה באוקטובר 2023.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים בלונדון 2022 וזכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל רומא שבוע לאחר מכן.
ב-8 בספטמבר 2023 הוכרז הסרט כמועמד לייצג את אוקראינה בטקס פרסי אוסקר ה-96.
באוקראינית שם הסרט הוא Шттл (שטטל) בכתיב חסר, במקום Штeтл (שטעטל) כהתייחסות לרומן של ז'ורז' פֶּרֶק משנת 1969, "La disparition", שאינו מכיל את האות "e".
לפי הבמאי עצמו, היעדר האות מסמל את הריקנות שנותרה לאחר השואה; אביו של פרק נספה במלחמה ואמו נרצחה באושוויץ.
יוני 1941. בשטעטל יהודי במחוז לבוב, ההכנות לחתונת בן קצב ובת הרב בעיצומן.
התככים של האירוע הרגיל הזה לכאורה הוא שהכלה אוהבת מישהו אחר שמתכנן לחטוף אותה.
במקביל, חוליית מוות נאצית מתקרבת לשטעטל.
מנדלה, שחולם להיות מנהל חשוב, עזב את הקהילה החסידית שלו והלך לשרת ב.
ב-21 ביוני 1941 חזר יחד עם חברו האוקראיני הטוב דמיאן לעירו שבמערב אוקראינה הסובייטית.
הם מתכננים לברוח עם בתו של הרב, יוּנה.
עם זאת, היא כבר מתכוונת להתחתן עם פולי, חסיד קנאי שמקווה להיות רב הקהילה ומנהיג השטעטל.
ברית המועצות כבר חדרה לשטעטל, הטמיעה בקהילה תעמולה סובייטית ואיימה על אורח החיים היהודי.
הקונפליקט של האידאולוגיות המודרניות מתודלק מנוכחותו של מנדל, שכבר אינו דתי ומנסה להיטמע כחילוני בחברה הסובייטית ובכך מערב את חבריו בעניינים המקומיים.
בינתיים, על הגבול עם פולין, גרמניה הנאצית מתכוננת לפלישה וליישום מרחב המחיה שלה.
שאול רובינק - הרב ווייסנזאנג
את הסרט יזמו מפיקים מבלגיה, צרפת ואוקראינה ובמרץ 2021 זכה לתמיכת הסוכנות הממלכתית האוקראינית לקולנוע.
הסרט צולם בשחור-לבן כאשר רק סצנות פלאשבק מופיעות בצבע.
לצורך צילומי העיירה, נבנתה בפרברי קייב שבאוקראינה עיירה בקנה מידה גדול, ששטחה כשטח העיר עכו במרחק של כ-60 קילומטר מקייב עצמה עם 25 מבנים ומבנה ענק שעוצב כבית כנסת.
בעיירה זו נערכו הצילומים שהסתיימו בספטמבר 2021, כחצי שנה לפני תחילת המלחמה.
בתום המלחמה הוסב האתר למוזיאון.
הסרט הוקרן לראשונה ב-16 באוקטובר 2022 בפסטיבל הסרטים של לונדון וזכה בפרס חביב הקהל שבוע לאחר מכן בפסטיבל הסרטים ברומא.
הסרט הוקרן לאחר מכן בפסטיבל הקולנוע היהודי בניו יורק, ב-16 בינואר 2023.
הסרט שוחרר להפצה מסחרית בבתי הקולנוע באוקראינה ב-26 באוקטובר 2023 והוא יוקרן גם בבתי הקולנוע בצרפת ב-13 בדצמבר 2023 ובבתי הקולנוע באיטליה ב-18 בינואר 2024.
שטפי נריוס היא אתלטית עבר גרמנייה, סגנית אלופה אולימפית (אתונה 2004), אלופת עולם (ברלין 2009) ואלופת אירופה (גטבורג 2006) בהטלת כידון.
נריוס נולדה בברגן אאוף ריגן שבגרמניה המזרחית.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה באוגוסט בסלוניקי שביוון זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 54.60 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 1993 שנערכה באוגוסט בשטוטגרט שבגרמניה סיימה במקום תשיעי בהטלת כידון בתוצאה של 60.26 מטר.
באוגוסט 1995 בגטבורג שבשוודיה סיימה במקום 11 בהטלת כידון בתוצאה של 56.50 מטר במסגרת באליפות העולם באתלטיקה 1995. ביולי 1996 באולימפיאדת אטלנטה סיימה במקום תשיעי בהטלת כידון בתוצאה של 60.20 מטר.
באוגוסט 1998 במסגרת באליפות אירופה שהתקיימה בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום השישי בהטלת כידון בתוצאה של 62.08 מטר.
באליפות העולם באוגוסט 1999 שנערכה בסביליה שבספרד סיימה במקום 16 בהטלת כידון בתוצאה של 58.43 מטר.
באולימפיאדת סידני שנערכה בספטמבר 2000 סיימה במקום הרביעי בהטלת כידון בתוצאה של 64.84 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט 2001 באדמונטון שבאלברטה, קנדה, סיימה במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 62.08 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט 2002 במינכן שבגרמניה זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 64.09 מטר, אחרי מירלה מניאני מיוון (67.47 מטר) ולפני מיקאלה אינגברג מפינלנד (63.50 מטר).
באוגוסט 2003 בפריז שבצרפת זכתה במסגרת אליפות העולם במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 62.70 מטר, אחרי מירלה מניאני (66.52 מטר) וטטיאנה שיקולנקו מרוסיה (63.28 מטר).
באולימפיאדת אתונה שנערכה באוגוסט 2004 זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 65.82 מטר, אחרי אוסליידיס מננדס מקובה (71.53 מטר) ולפני מירלה מניאני (64.29 מטר).
באוגוסט 2005 באליפות העולם שהתקיימה בהלסינקי שבפינלנד זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 65.96 מטר, אחרי אוסליידיס מננדס (71.70 מטר) ובת ארצה כריסטינה אוברגפול (70.03 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט 2006 בגטבורג זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 65.82 מטר, לפני בארבורה שפוטאקובה מצ'כיה (65.64 מטר) ומרסדס צ'ייה מספרד (61.98 מטר).
שנה אחר כך, באוגוסט 2007 זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 64.42 מטר, אחרי בארבורה שפוטאקובה (67.07 מטר) כריסטינה אוברגפול (66.46 מטר) באליפות העולם שנערכה באוסקה שביפן.
באולימפיאדת בייג'ינג שנערכה באוגוסט 2008 סיימה במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 65.29 מטר.
תחילה סיימה במקום החמישי, אך הועלתה למקום הרביעי לאחר פסילתה של זוכת מדליית הכסף המקורית מריה אבקומובה מרוסיה (70.78 מטר) בשל הרשעתה באימרוץ.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט 2009 בברלין שבגרמניה זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 67.30 מטר, לפני בארבורה שפוטאקובה (66.42 מטר) ומוניקה סטויאן מרומניה (64.51 מטר).
שטעון הוא התהליך של העברת סחורה או מכולות ליעד ביניים, ולאחר מכן משלוח שלו ליעד אחר.
אחת הסיבות לשטעון היא שינוי באמצעי התחבורה במהלך המשלוח (למשל, מאונייה לאונייה אחרת, מאונייה לרכבת משא או להובלה בכביש).
סיבה נוספת היא לשלב משלוחים קטנים למשלוח גדול (קונסולידציה), או ההפך: חלוקת משלוח גדול למשלוחים קטנים יותר.
השטעון מתבצע בדרך כלל במתחם לוגיסטי בנמל עצמו או סמוך אליו.
שטעון בינלאומי רב מתרחש גם באזורי מכס ייעודיים, ובכך נמנע הצורך בבדיקות מכס נוספת, המהווה מכשול להובלה יעילה.
שטעון הוא בדרך כלל פעולה חוקית לחלוטין והוא חלק יומיומי מהסחר העולמי.
עם זאת, הוא יכול להיות גם שיטה המשמשת להסוות כוונה, כמו במקרה של כריתת עצים לא חוקית, הברחה או סחר בשוק האפור.
שטעון בנמלי מכולות או טרמינלים
שטעון של מכולות בנמל או במסוף מכולות יכול להיות מוגדר כמספר (או שיעור) המכולות, מסך זרימת המכולות המטופלת בנמל או בטרמינל, לאחר אחסון זמני בערימה, שהועברו לספינה אחרת כדי להגיע ליעדן.
ההגדרה המדויקת של פעולת שטעון עשויה להיות שונה בין הנמלים, בעיקר בהתאם לשילוב של כלי ההובלה הימית (לדוגמה מדוברות הפועלות על תעלות ונהרות אל העורף).
ההגדרה של שטעון עשויה לכלול רק העברות של כלי הובלה ימית במים עמוקים (כגון מעבר בין אונייות מכולות שונות); אוֹ העברה בנהר או תעלה אל העורף.
בשני המקרים, מכולה יחידה, ייחודית, שעברה העברה, נספרת פעמיים בביצועי הנמל, מכיוון שהיא מטופלת פעמיים על ידי מנופי המכולות על שפת המים (פריקה נפרדת מספינה א' המגיעה, המתנה בערימה והעמסה על ספינה יוצאת ב').
שטעון בים מתבצע על ידי העברת סחורה מספינה אחת לאחרת.
בתחום הדיג העולמי נעשה שימוש בשטעון להעברת דגה לספינות מטען עם קירור, המספקות לספינות הדיג גם דלק, מזון, ציוד וכוח אדם המאפשרים להן לשהות בים במשך חודשים ואף שנים.
הליך זה מבטיח שדגים מוצאים את דרכם לשוק במהירות ללא ירידה באיכות.
מכיוון שמפגשים עם העברה בים מתרחשים לעיתים קרובות בים הפתוח, באזורים עם רגולציה ופיקוח לקויים, הם משמשים גם כדי להסוות פעילויות פליליות כמו דיג לא חוקי, לא מדווח ולא מוסדר, עבודת כפייה, סחר בבני אדם והברחת סמים.
לפיכך, מספר מדינות וארגוני ניהול דיג אזוריים אסרו את הנוהג עבור סוגי כלי שיט מסוימים או הוציאו איסור מוחלט בתוך אזור השיפוט שלהם.
שטעון בים מתרחש גם בייצוא של מוצרים בתפזורת, במטרה להפחית את עלויות ההון לפיתוח נמל נוסף, קרוב לנקודת הייצור ובמטרה להתגבר על בעיות הנובעות מגישה מוגבלת למים עמוקים.
לדוגמה דוברות קטנות בהם נטענים מחצבים סמוך לאתר הכרייה המעוברים לספינות מטען גדולות יותר בלב ים.
במשך שנים רבות משמש נמל חיפה כנמל שטעון של חברת הספנות צים, סחורות ומכולות בקווים למזרח הרחוק מעוברות בחיפה לספינות בקווים לאירופה וצפון אמריקה.
ב-2004, בעקבות השביתות הרבות בנמלי ישראל, העבירה צים את מרכז השטעון הבינלאומי שלה מחיפה לאיטליה.
אחר כך חזרה פעילות השטעון לנמל חיפה וב-2010 הייתה כ-20% מנפח הפעילות שלו.
ב-2013 צים שוב העבירה את פעילות השטעון שלה מחיפה לנמל פיראוס, למשך כשנה.
ב-2012 חברת הספנות השנייה בגודלה בעולם MSC החלה להשתמש בנמל חיפה כנמל שטעון אזורי שלה.
פעילות שטעון מתבצעת גם במעבר נהר הירדן, שכ-60% מהסחורות שעברות בו הן מטעני שטעון של ייצוא ירדני בעיקר לארצות הברית במסגרת הסכמי QIZ.
ב-2014 החל לפעול שירות שטעון בין נמל אילת ונמל עקבה, באמצעות אוניית הזנה קטנה, בעלת קיבולת של 124 TEU.
האונייה מעבירה מכולות לייצוא מישראל, דרך עקבה למזרח הרחוק.
בעקבות הרפורמה בנמלי הים בישראל והקמת נמל המפרץ ונמל הדרום החלה מדינת ישראל לקדם ולעודד את פעילות השטעון בנמלי ישראל, בין השאר במטרה למשוך משקיעים פרטיים להשקיע בהקמת הנמלים החדשים ולהצדיק את הקמתם של שני הנמלים בו זמנית.
הגברת פעילות השטעון הייתה גם אחת הסיבות שמסרה קבוצת אדאני-גדות על כך שהסכימה לרכוש את נמל חיפה, תמורת 4.1 מיליארד שקל, ב-2022.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל הפסיקו חברות הספנות הבינלאומיות את פעילות השטעון בישראל.
שטפן בל הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדות הבלם והמגן הימני במיינץ מהבונדסליגה.
בשנותיו המוקדמות, בל שיחק ב-JSG Wehr/Rieden/Volkesfeld ולאחר מכן עבר לטוס מאיין.
ב-2007, הוא החל לשחק בקבוצת הנוער של מיינץ 05. ב-29 באוגוסט 2010 הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי מיינץ 05, שם הוא משחק עד היום.
שטפאו דימיטריו (ברומנית: Ștefan Dimitriu) שנולד ב-21 במאי 1938 הוא סופר, עיתונאי ומלחין רומני, בעלה של ויקטוריה דראגו דימיטריו.
דימיטריו נולד בקומונה איבנשט להוריו אתנה ושטפאן דימיטריו, שניהם מורים.
האב היה קצין במילואים בצבא רומניה ועם התקרבות מלחמת העולם השנייה גויס ונשלח לחזית.
קרבת מגורי המשפחה לגבול המזרחי הביאה לעקירת האם ושלושת ילדיה אל אחותה בפלוישט, שם גדל והתחנך דימיטריו.
לאחר המלחמה המשטר החדש ברומניה שלח את האב לעבודות כפייה לכמה שנים ולאחר שובו נשלחו הוא ואשתו ללמד בכפר - הבן נשאר תחת השגחת אחות אימו ובעלה.
הדוד היה, לפני המלחמה, מנהל של חברת רכבות ובעל קרקעות עשירות בנפט.
מ-1957 החל לפרסם שירים בעיתונות המקומית.
מדצמבר 1958 עד דצמבר 1960 היה מגויס בשירות חובה וגם בצבא מצא את דרכו לעיתון צבאי בבוקרשט.
ב-1962, כשהמשטר ריכך את חסימת ההשכלה הגבוהה לבעלי מוצא לא מתאים מבחינתו, התקבל דימיטריו ללימודים בפקולטה לבלשנות של אוניברסיטה בוקרשט.
ב-1967, לאחר סיום לימודיו, קיבל עבודה ברדיו-טלוויזיה רומנית.
הוא התחיל ככתב, המשיך בתפקיד עורך, היה מפיק, עורך ראשי, מנהל מחלקה וחבר במועצת המנהלים.
בשנים 1990 - 1993, במקביל לעבודתו בטלוויזיה, דימיטריו היה עורך ראשי של שבועון ושל ההוצאה לאור, שהוא ייסד, Românul (הרומני).
1971 Drumuri ca-n palmă (דרכים כמו על כף היד), סיפורים קצרים.
1973 Țara lui Skanderbeg (ארצו של סקנדרברג), רשמי מסע מאלבניה.
1977 Dealuri la Prut (גבעות הפרוט) זכרונות ממחוזות הילדות.
1987 Tinerețea lui Bogdan Irava (נעוריו של בוגדאן איראווה), רומן.
הופיע לאחר עשרים שנה תחת השם Întrebările Sfinxului (שאלות הספינקס).
1993 Turnul nebunilor (מגדל המשוגעים), רומן.
2003 Steaua păguboșilor (כוכב חסרי המזל), אנטולוגיה לתיאטרון.
2009 Lasă zilei scârba ei (תשאיר ליום את הגועל שלו), רומן.
2015 Tibidam-tibidum (טיבידם-טיבידום), יומן מסע שמח.
2016 Mandarinul valah Petre Pandrea (המנדרין הרומני פטרה פנדראה), מסה ביקורת.
2017 Strada Poștei, numărul fără întoarcere (רחוב הדואר, מספר ללא שוב), רומן אוטוביוגרפי.
2017 Aiurea-n tramvai (אי שם בחשמלית), תסריטים.
2018 Și cățeii scriu versuri (גם כלבלבים כותבים שירים) ספר לילדים.
2020 Sămânța și lutul (הגרעין והאדמה), רומן.
שטפן בותה (נולד ב-8 בספטמבר 1984) הוא פוליטיקאי גרמני המכהן כחבר בלנדטאג של סקסוניה התחתונה מאז 2017. מאז 2016 הוא מכהן כיושב־ראש אלטרנטיבה לגרמניה במחוז לינבורג.
שטפן בותה הוא בנו של נגד בבונדסוור.
לאחר שסיים הכשרה כנגר ולאחר מכן את השירות האזרחי, הוכשר בותה כאח סיעודי בתחום הגריאטריה.
אבותיו השתייכו ליינישים, דבר המסביר את הרדיפות שסבלו בתקופת הנאצים.
בותה נשוי ואב לשני ילדים.
בשנים 2006–2009 היה בותה חבר בהאיחוד הנוצרי־דמוקרטי של גרמניה (CDU).
בשנת 2013 הצטרף בותה ל־AfD.
ב־15 באוקטובר 2017 נכנס בותה ללנדטאג של סקסוניה התחתונה כסגן מטעם AfD.
מפלגתו הציבה אותו במקום השני ברשימה הארצית; הוא התמודד במחוז הבחירה 49 בלינבורג.
מספטמבר 2020 ועד סוף תקופת החקיקה בנובמבר 2022 היה חבר בלתי־סיעתי בלנדטאג.
בבחירות 2022 בסקסוניה התחתונה נכנס בותה שוב ללנדטאג דרך הרשימה האזורית של AfD.
בותה נחשב לידיד של ישראל וללוחם נגד התגברות האנטישמיות בגרמניה.
בשנת 2024 זכה בותה לתשומת לב ארצית כאשר דרש לחשוף את שמותיהם הפרטיים של אזרחים גרמנים שהיו מעורבים בתקיפות על כוחות חירום בליל השנה החדשה 2022/2023, במטרה לחשוף את הרקע ההגירתי הנטען שלהם.
אולם בית המשפט המדינתי של סקסוניה התחתונה דחה את תביעתו של בותה, בטענה שחשיפה כזו עלולה לפגוע באינטרסים הלגיטימיים של צדדים שלישיים.
בשנת 2025 הגיש שטפן בותה תביעה נגד מפקדת המשטרה של אולדנבורג וזכה להצלחה חלקית בבית המשפט המנהלי.
בית המשפט קבע כי נשיא המשטרה יוהאן קיהמה, הפר את עקרונות הנייטרליות והאובייקטיביות במספר התבטאויות על AfD.
עם זאת, התבטאויות אחרות של קיהמה הוגדרו כמותרות.
בשנת 2019 חקרה פרקליטות לינבורג את בותה בחשד לשימוש פומבי בסמלים של ארגונים לא־חוקתיים.
הוא הואשם באחריות להופעתו של ה"Abschiebär" בחשבון טוויטר של סניף AfD בלינבורג.
ה־Abschiebär הוא דמות מסרטוני תעמולה של קבוצת הימין הקיצוני בֶּסֶרֶס הנובר, האסורה מאז 2012. באותה שנה נסגרה החקירה נגד בותה.
בשנת 2021 הואשם שטפן בותה בניסיון להחיות את פלג הימין הקיצוני ה"פליגל" של AfD בסקסוניה התחתונה.
הנהגת AfD הפדרלית פתחה בעקבות כך בהליך להוצאתו מהמפלגה; בותה עצמו כינה את הטענות חסרות בסיס.
בותה השתתף בפגישה של AfD בפברואר, שבה לכאורה נדונה הקמה מחודשת חשאית של מבני "פליגל" תוך עקיפת האגודות המחוזיות.
בותה הטיל ספק במסמך האודיו שהוצג כראיה.
בשנת 2021 בוטלה מחדש, מטעמים פורמליים, ההגבלה על כהונת בותה במפלגה.
הליך ההוצאה מן המפלגה נכשל.
שטפן צווייג היה סופר, מחזאי, עיתונאי ואינטלקטואל יהודי-אוסטרי.
בשיא הקריירה הספרותית שלו, בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, היה צווייג אחד הסופרים המתורגמים והפופולריים ביותר בעולם, ספריו נמכרו בעשרות מיליוני עותקים ובשפות רבות.
שטפן צווייג נולד בווינה כבנם הצעיר של יצרן הטקסטיל היהודי האמיד מוריץ צווייג ואידה לבית ברטאואר, בתו של בעל בנקים יהודי-אוסטרי, שנולדה וגדלה בעיר אנקונה שבאיטליה.
קרוב משפחתו הוא הפעיל הציוני ד"ר אגון מיכאל צווייג.
אחיו הבכור, אלפרד, נכנס לעסקי האב ולכן שטפן היה חופשי להקדיש עצמו לכתיבה.
המשפחה הייתה רחוקה מהדת, וצווייג תיאר את עצמו מאוחר יותר כ"יהודי בדרך מקרה"; עם זאת מעולם לא התכחש ליהדותו, ואף כתב על נושאים יהודיים.
כשהיה ילד היו לו התקפי זעם רבים ועימותים עם אמו, שהייתה בעלת אופי נוקשה, ולכן התקרב לסבתו מצד אביו.
ב-1899, עם סיום לימודיו בגימנסיה, למד בווינה גרמניסטיקה ורומניסטיקה (פילולוגיה של משפחת השפות הלטיניות).
כותרת עבודת הדוקטורט שפרסם בשנת 1904 הייתה "הפילוסופיה של איפוליט טן" (Die Philosophie des Hippolyte Taine).
בגיל 19 הגיש צווייג לראשונה מאמר למוסף הספרותי של העיתון Neue Freie Presse, החשוב בעיתוני האימפריה האוסטרו-הונגרית.
להפתעתו, עורך המוסף היוקרתי הזמין אותו לפגישה, ואף קיבל את מאמרו לפרסום.
העורך היה מייסד התנועה הציונית, בנימין זאב הרצל, והמפגש היווה בסיס להערכה עמוקה וליחסי ידידות בין צווייג להרצל .
כבר במהלך לימודיו פרסם שירים ("מיתרים כסופים" או "נימי הכסף", 1901), ובהם השפעות של הוגו פון הופמנסתאל ושל ריינר מריה רילקה.
במשך סמסטר שהה בברלין, בה נחשף לאווירה אינטלקטואלית בין-לאומית.
הגיע למסקנה שהדרך הטובה ביותר למשורר וסופר צעיר לרכוש מיומנות היא על ידי תרגום כותבים חשובים.
הוא תרגם מעבודותיהם של פול ורלן, ג'ון קיטס, שארל בודלר, ובמיוחד משל אמיל ורהארן.
ב-1904 הופיעו הנובלות הראשונות פרי עטו, ובסוגה ספרותית זו בא לו עיקר פרסומו.
הוא פיתח סגנון כתיבה ייחודי, ששילב פרשנות פסיכולוגית מזהירה עם יכולת סיפור כובשת ומסוגננת.
בנוסף לפרסומיו ולתרגומיו, עבד כעיתונאי.
צווייג טיפח אורח חיים בורגני אמיד, והרבה בנסיעות.
בשנת 1910 ביקר בהודו, ובשנת 1912 באמריקה.
עם שובו לגרמניה הצטרף כחבר מערכת להוצאת אינזל, ומאז הוציא בה את ספריו.
במקביל, היה לאחד מאספני האוטוגרפים החשובים בזמנו.
האוסף שלו שיקף את תחומי העניין הרוחניים שלו, כפי שבאו לידי ביטוי בכמה מספריו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא.
תחילה שירת כספרן ולאחר מכן הוצב בשירות העיתונאות הצבאית.
מאוחר יותר כתב צווייג באוטוביוגרפיה שלו כי סלד מפעילויות צבאיות ובחר שלא להתגייס, אולם מה שגרם לו להתנדב לשירות צבאי הייתה סקרנותו לרדת אל השטח, לצפות בנעשה במלחמה, ולדווח על הנעשה בה כעיתונאי.
כמו כן כתב כי חש אי נוחות שלא לשרת כלל.
מהלך המלחמה גרם לו בהדרגה להתנגד לה, בין השאר בהשפעת חברו, הפציפיסט הצרפתי רומן רולן.
בשנת 1917 שוחרר מהשירות הצבאי.
הוא עקר לציריך שבשווייץ הנייטרלית, ושם שימש ככתב מטעם העיתון הווינאי הבולט "נוֹיֶה פְרַיֶיה פְּרֶסֶה" (Die Neue Freie Presse).
צווייג כתב עבור משורר היידיש מלך רביץ' מכתב לצבא האוסטרו-הונגרי הממליץ לשחרר אותו בשל היותו משורר מוכשר, לאחר שרביץ' הראה לו שירים שכתב בתרגום לגרמנית.
עם תום המלחמה שב צווייג לאוסטריה והתגורר בזלצבורג.
ב-1919 נישא לפרדריקה פון וינטרניץ.
בתור אינטלקטואל בולט יצא חוצץ נגד הלאומנות, ותמך באחדותה הרוחנית של אירופה.
בתקופה זו הרבה לכתוב סיפורים, ביוגרפיות היסטוריות, דרמות ונובלות.
תיאורי־הרגע ההיסטוריים המרכיבים את שעות הרות גורל (1927) נחשבים עד היום לאחת מפסגות יצירתו, והספר נמכר בכ-200,000 עותקים בגרמניה לבדה.
שנים אלו היו פוריות ומוצלחות מאוד עבור צווייג, שזכה להצלחה ולפופולריות רבה בכל אירופה.
בשנת 1928 נסע צוויג לברית המועצות, שם פורסמו ספריו ברוסית בעידודו של מקסים גורקי.
בהזדמנות זו גם ביקר בקברו של לב טולסטוי, ותיאר אותו מאוחר יותר כאחד המקומות היפים והמרגשים ביותר שראה מימיו.
בשנת 1933 החלו הנאצים לשרוף את ספריו, אך קהל הקוראים הנאמן שלו עדיין עקב בהתלהבות אחר כתיבתו.
רק כשהוכנסו יצירותיו אל הרשימה האסורה, החל קהל קוראיו בגרמניה להצטמצם באופן חד.
כאשר עלו הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933, פנה צווייג בהדרגה ללונדון.
ספריו לא יכלו להתפרסם עוד בהוצאת אינזל הנודעת בפרנקפורט, ויצאו עתה לאור בווינה.
קשריו עם גרמניה לא פסקו באופן מוחלט, ובשנת 1935 חיבר את הליברית לאופרה "האישה השתקנית" מאת ריכרד שטראוס.
באותה שנה נסע גם לדרום אמריקה, והוקסם מברזיל.
בשנת 1936 אסרו הנאצים על פרסום ספריו של צווייג בגרמניה.
עם סיפוח אוסטריה לרייך הגרמני ב-1938, עקר צווייג באופן סופי לבריטניה.
ב-1938 התגרש, ולאחר שנה נישא בפעם השנייה, למזכירתו שרלוט (לוטה) אלטמן.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה קיבל אזרחות בריטית.
הוא עזב את לונדון ועבר לברזיל, ובדרך שהה גם בניו יורק, בארגנטינה ובפרגוואי.
בשנת 1941 הופיעה הנובלה "משחק המלכים" (Schachnovelle).
ב-22 בפברואר 1942 התאבד צווייג יחד עם רעייתו בעיירת הנופש הברזילאית פטרופוליס.
השניים נטלו תרופות במינון גבוה, "מתוך רצון חופשי ובהכרה צלולה", כפי שכתב צווייג במכתב ההתאבדות שלו, בשל שברון לב על חורבנה של "מולדתו הרוחנית אירופה".
לאחר מותו של צווייג יצאה לאור האוטוביוגרפיה שלו "העולם של אתמול".
את העותק היחיד של כתב היד שלח צווייג להוצאה לאור יום אחד לפני מותו.
ארכיונו האישי של צווייג שמור בספרייה הלאומית בירושלים.
בכל פעם שצווייג פרסם ספר חדש הוא נהג לשלוח עותק לזיגמונד פרויד.
פרויד קרא את הספרים והגיב באריכות, תוך שהוא מנתח את הדמויות במבט פסיכואנליטי.
ספריו של צווייג הצליחו באופן יוצא דופן, בפרט בקרב קוראים צעירים.
הצלחתו המסחרית הגדולה חרגה מגבולות העולם דובר הגרמנית, ספריו תורגמו לשפות רבות, והוא הפך לאחד הסופרים המוכרים בעולם ולאדם אמיד.
ידידיו הסופרים, כולל כאלה שצווייג תמך בהם מבחינה כספית, השמיצו אותו על הצלחתו זו, אך בהיותו אדם טוב ועדין נפש הוא לא נטר להם טינה על כך.
את הצלחתו ואת התאבדותו הטרגית – על רקע עליית הנאציזם וחורבנה של התרבות האירופית בה גדל – תיארה מבקרת הספרות גיטה אבינור באופן הבא:
ב-2010 פרסם הסופר הצרפתי לוראן סקסיק רומן תיעודי בשם "ימיו האחרונים של סטפן צוייג".
ב-2014 יצא לאקרנים הסרט "מלון גרנד בודפשט", שהפיק וביים הבמאי האמריקאי וס אנדרסון, לפי תסריט שנכתב על פי כמה מסיפוריו של צווייג.
ב-1948 הופק הסרט מכתב מאישה אלמונית, וב-1962 הופקה לסרט גרסה מצרית בכיכובו של פריד אל אטרש.
ב-2004 הופק סרט סיני דובר מנדרינית המבוסס על אותו רומן.
ב-2016 יצא סרט הדרמה "Stefan Zweig: Farewell to Europe", שמבוסס על הביוגרפיה של צווייג.
ב-1960 וב-2021 יצאו סרטים על פי הנובלה "משחק המלכים" של צוויג (העיבוד הראשון נקרא "שטיפת מוח").
ב-2023 עיבד תיאטרון מיקרו את הרומנים "פחד" ו"העולם של אתמול", לכדי הצגה אחת.
מבחר מכתביו שתורגמו לעברית (בסדר הוצאתם המקורי)
חלומות שכוחים (Vergessene Träume): סיפור קצר (1900), תרגם מגרמנית: הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2023 (מתוך הקובץ "חלומות שכוחים").
שני בודדים (Zwei Einsame): סיפור קצר (1901), תרגם מגרמנית: הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2024 (מתוך הקובץ "אדם בלתי נשכח").
מסע הנדודים (Die Wanderung): סיפור קצר (1902), תרגם מגרמנית: הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2024 (מתוך הקובץ "אדם בלתי נשכח").
הכוכב מעל היער (Der Stern über dem Walde): נובלה (1904) תרגם מגרמנית הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2016 (יצא בספר "הכוכב מעל היער, לראות אישה", כאשר היצירה השנייה מאת אנמארי שוורצנבך).
מתוך הקובץ "אהבות עכורות" - תרגמה ליה נירגד, הוצאת מודן, 2022:
אהבתה של אריקה אוואלד (Die Liebe der Erika Ewald): נובלה (1904).
1941 - תרגם ישראל קרניאלי, הוצאת נצר.
1955 - תרגם דב קמחי, הוצאת מסדה (יצא בשם "סוד צורב" מתוך הקובץ "עשרים וארבע שעות בחיי אישה").
1985 - תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן (יצא בשם "סוד כמוס" מתוך הקובץ "במבוכת הרגשות").
1997 - תרגם אברם קנטור, ספרית הפועלים.
2024 - תרגם מגרמנית הראל קין, הוצאת תשע נשמות (יצא בשם "סוד בוער").
ירמיהו (Jeremias): מחזה (1917), פיוט דרמטי, עברית- אביגדור המאירי הוצאת המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית ירושלים תש"י 1950.
תקרית על אגם ז'נבה (Episode am Genfer See): נובלה (1919), תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן, תשמ"ו 1985 (מתוך הקובץ "במבוכת הרגשות"); מהדורה נוספת: תרגמה מגרמנית ליה נירגד, הוצאת כתר, 2024 (מתוך הקובץ "הדחף").
הדחף (Der Zwang): נובלה (1920), תרגמה מגרמנית ליה נירגד, הוצאת כתר, 2024 (מתוך הקובץ "הדחף").
פחד (Angst): נובלה (1920), תרגם מגרמנית הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2017.
סמטת אור הירח (Die Mondscheingasse): נובלה (1922), תרגם מגרמנית הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2024 (מתוך הקובץ "אדם בלתי נשכח").
אמוק (Der Amokläufer): נובלה (1922), תרגם שמעון הלקין, הוצאת משרד הביטחון (ספריית תרמיל), 1964; מהדורה נוספת: תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן, תשמ"ד 1984 (מתוך הקובץ "לילה מופלא"); מהדורה נוספת: תרגם יונתן ניראד, הוצאת עם עובד, 1999 (יצא בשם "ריצת אמוק").
עיני האח הנצחי (Die Augen des ewigen Bruders): נובלה קצרה הבנויה כאגדה פילוסופית (1922), תרגם מגרמנית הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2015.
1965 - תרגם יוסף ריזברג, הוצאת מ.
1984 - תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן, תשמ"ד (מתוך הקובץ "לילה מופלא").
2020 - תרגם הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2020 (יצא תחת השם "מכתב של אלמונית").