tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר תחילת ההשמדה בגז בקרמטוריום I, באושוויץ I, הוחלט על הרחבת השימוש בגז ציקלון B ועל הקמת תאי גזים נוספים בתכנון האדריכל וואלטר דאיאקו.
בשלב הראשון לא נתנו ראשי האס אס את דעתם על פינוי הגופות.
בנובמבר 1944 פורקו תאי הגזים במחנה.
כאמור לעיל, הוחל בבניית בירקנאו באוקטובר 1941, ולקראת אמצע 1942 הוחל ברצח המוני בשני תאי גזים ארעיים, שנבנו בבקתות של איכרים שפונו מביתם, בכפר בז'יזינקה.
הראשון בתאים אלה נקרא בפי האס אס "בונקר I", וכונה "הבית האדום הקטן", בשל צורתו של הבית בו שכן.
בתא גזים זה ניתן היה להמית כ-800 בני אדם בכל פעם.
כמה חודשים לאחר מכן הוכשר תא גזים נוסף בבקתה אחרת, שנקראה בהתאם "בונקר II", וכונתה "הבית הלבן הקטן", גם כאן בשל צורתו של הבית; בתא גזים זה ניתן היה להכניס כ-1,200 קורבנות.
ליד בונקרים אלה לא היו משרפות; לאחר שהקרבנות הומתו בגז, הוצאו הגופות מן התאים ונקברו בקברי אחים.
החל מספטמבר 1942 הוחל בהוצאת הגופות מהקברים ובשריפתן, במה שנקרא מבצע 1005, בפיקודו של שטנדראנפירר פאול בלובל.
עד סוף נובמבר 1942 רוקנו כל קברי האחים, ולפי ההערכה נשרפו כ-100,000 גופות.
עם תחילת הפעלתם של תאי הגזים העיקריים במחנה, באביב 1943, הופסקה הפעלתם של שני הבונקרים.
בונקר 1 נהרס, והאזור כולו נחרש ויושר.
בונקר 2 לא נהרס, והופעל שוב במאי 1944, עם גירושם של יהודי הונגריה.
לאחר הפסקת ההשמדה בנובמבר 1944 נהרס גם בונקר זה, וכל העקבות טושטשו.{{הערה|פרנצ'ישק פיפר: תאי גזים ומשרפות.
בבירקנאו פעלו ארבע משרפות, אשר סומנו בספרות II, III, IV ו-V (משרפה I פעלה, כאמור, באושוויץ I).
בעליית הגג שלהן התגוררו אנשי הזונדרקומנדו.
הימלר, בביקורו באושוויץ במרץ 1941, הורה על הרחבת המחנה כדי להכיל 125,000 אסירים.
כחלק מתוכנית ההרחבה דרש הימלר גם הקמת משרפה שתוכל לשרוף 1,440 גופות ביממה.
כאשר הוחלט על הרחבת השמדת היהודים, הוחלט להקים ליד המשרפה גם תא גזים להשמדה.
בהמשך, הוחלט על הקמתן של עוד 3 משרפות.
המשרפות כולן (II עד V) מוקמו בצדו המערבי של המחנה.
משרפות II ו-III הוקמו במתחם נפרד, מגודר ומוסווה בעצים ושיחים.
הן מוקמו במקביל לחלקו הדרומי של המחנה, משרפה II מול מחנה BI, ומשרפה III מול חלקו הדרומי של מתחם BII.
משרפות IV ו-V מוקמו במקביל לחלק הצפוני של מחנה BII, וגם הן הוסוו וגודרו באותה דרך.
מתחמי תאי הגזים והמשרפות היו בנויים כולם בצורה דומה: מלתחה, חדר תת-קרקעי להתפשטות, במשרפות II ו-III, שהכיל כ-2,000 מקומות, צמוד לתא גזים עם ראשי מקלחות מדומים, ומשרפה שהייתה חלק מהבניין בקומה העליונה, שקושרה על ידי מעלית לפינוי הגופות.
הרעל ציקלון בה שוחרר מפתחים בתקרת תא הגזים או דרך עמודי תווך שהיו בהם חורים, דרכם התפשט הגז.
במשרפות II ו-III היה תא גז אחד גדול (אחד לכל משרפה, אך הייתה יכולת לחלקו לשניים בטרנספורטים קטנים) ובמשרפות IV ו-V היו שלושה תאי גזים קטנים יותר לכל משרפה.
משרפות אלו היו בנות קומה אחת, ללא מרתף.
לאחר רצח הקורבנות בגז, היו הגופות מועברות למשרפה.
סך הכול פעלו 46 תנורי שרפה בארבע המשרפות, הספק כל תנור היה 3 גופות בכ-20 דקות.
לעיתים, כאשר התנורים לא התגברו על עומס הגופות המחכות לשרפה, או כאשר קרו תקלות במשרפה (כמו התבקעות הארובה מחמת החום), היו הגופות נערמות בחצר המשרפה ונשרפות שם במדורה.
המשרפות החלו את פעולתן באביב 1943: משרפה IV ב-22 במרץ, משרפה II ב-31 במרץ, משרפה V ב-4 באפריל ומשרפה III ב-25 ביוני.
עד חודש יוני 1944 היו משלוחי האסירים מגיעים ברכבות אל תחנת הרכבת שבאושוויץ I, כ-2.5 קילומטרים מתאי הגזים (כאמור לעיל, רק ב-1944 נבנתה מסילת רכבת שנכנסה אל תוך המחנה עצמו).
על תהליך ההשמדה ראו בהמשך.
בחודש יוני 1944 הושלמה הקמתה של תחנת הרכבת בבירקנאו, על שלושת רציפיה, ומאותה עת הגיעו המשלוחים עד לתחנה זו, הסמוכה מרחק הליכה קצר למשרפות I ו-II.
בניית התחנה בבירקנאו, לצד עבודות שיפוץ מיוחדות במשרפות, נעשו בדחיפות לצורך השמדת יהודי הונגריה על פי לוח הזמנים שקבע השלטון הנאצי.
בחלקו המערבי של המחנה, מצפון למשרפות II ו-III ומדרום למשרפות IV ו-V, הייתה "הסאונה" – מקלחות לטיהור וחיטוי האסירים שהוכנסו למחנה.
לידה היה אזור שבו רוכז ומוין הרכוש שהביאו עימם היהודים למחנה.
למקום זה נכנסו האסירים בתור בני אדם, ובתהליך של מקלחת, גזיזת שיער וקעקוע מספר הפכו לאסירים.
במקום הצטברו כמויות עצומות של רכוש; ההערכה היא כי ערכו של הרכוש שנשדד מהיהודים הגיע למאות מיליוני מארק גרמני.
בראש המחנה עמדו שלושה מפקדים:
אובר-שטורמבאנפיהרר (שקול לסגן-אלוף) רודולף פרנץ הס, ממאי 1940 עד נובמבר 1943;
אובר-שטורמבאנפיהרר ארתור ליבהנשל (Liebehenschel), מנובמבר 1943 עד אמצע מאי 1944;
שטורמבאנפיהרר (שקול לרב-סרן) ריכרד בר, מאמצע מאי 1944 עד ינואר 1945.
הס, המפקד הראשון, שב לאושוויץ באמצע 1944, כדי לפקד על מבצע השמדת יהודי הונגריה.
הוא לא היה מפקד המחנה, אך כל מפקדי האס אס היו כפופים לו.
מנובמבר 1943 ועד נובמבר 1944 נחשב בירקנאו כמחנה נפרד מבחינת הפיקוד עליו; מפקד בירקנאו היה כפוף למפקד אושוויץ I, אך היו לו סמכויות אוטונומיות.
בתקופה זו פיקדו עליו אוברשטומבנפיהרר פרידריך הארטינשטיין (Friedrich Hartjenstein), עד אמצע מאי 1944, והאופטמן (שקול לסרן) יוזף קרמר, עד נובמבר 1944. בתאריך זה אוחד מחדש הפיקוד על המחנה.
כל האסירים במחנה שנועדו לעבודות כפייה חולקו לפלוגות עבודה, שנקראו קומנדו.
בראש כל קומנדו עמד איש אס אס, שהיה כפוף ישירות למפקד המחנה.
את הפיקוד בפועל על פלוגת העבודה הפקידו אנשי האס אס בידי אסירים נבחרים, שכונו קאפו, גם לקאפו היו סגנים ומנהלי עבודה (Vorarbiter), שהיו אחראים על פרויקטים מסוימים או על חלקים מהקומנדו.
לקאפו הייתה סמכות מלאה על אנשיו, כולל הסמכות להרוג אסירים; הקאפו לא נדרש לתת דין וחשבון לאיש על מעשה רצח כזה, מלבד הדרישה לעקוב אחרי מצבת כוח אדם שבפיקודו.
לעיתים קרובות היו קאפואים אלה פושעים פליליים, שנשלחו לאושוויץ ממחנות ריכוז בגרמניה.
מעבר לאחראים על פלוגות העבודה, היו גם אסירים שהיו אחראים על הבלוקים, צריפי המגורים.
בראש הבלוק היה אסיר שנקרא "זקן הבלוק" (Blockälteste).
עד שלב מסוים מילאו יהודים תפקיד זה, אך בפברואר 1944 הוחלפו כמעט כולם.
עוזרו של זקן הבלוק היה "רשם הבלוק" (Rapportschreiber), שהיה אחראי על ניהול מצבת האסירים בבלוק.
בתפקיד זה נצבר כוח רב, וטעויות שנעשו היו גורליות: אם נרשם ליד מספרו של אסיר בטעות "מוות", כמעט ולא הייתה דרך לתקן את הרישום והאסיר נשלח לתאי הגזים.
בראש כל הבלוקים עמד "זקן המחנה" אסיר שלמעשה ניהל את כלל המחנה; בידו היה הכוח למנות זקני בלוקים, רשמים, וכו'.
כעיקרון, היה המחנה בנוי כהיררכיה, כאשר בראשו עומדים אנשי האס אס ובתחתיתו היהודים.
חלק מן האסירים הפולנים, שהיו האסירים הראשונים במחנה וששרדו זמן רב יותר, הפכו לשכבת הפקידות של המחנה; אסירים רוסים דורגו סמוך לתחתית ההיררכיה, ואסירים סלובקים מעט מעליהם.
אסיר שידע גרמנית זכה לחשיבות בפני עצמו, ללא קשר למוצאו.
כל האסירים סומנו, מעבר למספר שניתן להם; האסירים הפליליים, ולרוב גם הקאפו, ענדו משולש ירוק על מדי האסיר, ליד המספר; יהודים נאלצו לחבוש תמיד משולש צהוב, ומעליו משולש נוסף בהתאם למערכת סימון האסירים במחנות.
ככלל, האסירים הפוליטיים סומנו במשולש אדום, ועליו אות שסימנה את השתייכותם הגזעית והאתנית.
הגרמנים השקיעו מאמץ רב כדי למנוע בריחות מאושוויץ.
כאמור לעיל, המחנות היו מוקפים בגדרות תיל וגדרות חשמליות, תעלות ושומרים חמושים עם כלבים.
מעבר לגדרות המחנה עצמו, הוצבו עוד מגדלי שמירה במה שנקרא "השרשרת הגדולה", במרחק מאות מטרים ואף כמה קילומטרים מגדר המחנה.
כל אזור המחנה, כ-40 קילומטרים מרובעים, הוגדר "אזור מיוחד"; תושביו הפולנים פונו ממנו, ונאסרה הכניסה אליו ללא אישור מיוחד.
באזור אושוויץ יושבו משפחות של אנשי אס אס וכן אוכלוסיות פולקסדויטשה (תושבים באזורים שונים באירופה, שנחשבו על ידי הגרמנים כבעלי מוצא גרמני); כל אלה גילו יחס עוין במיוחד כלפי בורחים.
על הבורחים הכבידה גם ההסתוות בשטח: היה קשה להיטמע באוכלוסייה כאשר הם במדי המחנה, עם מספר מקועקע על זרועם ושיערם מגולח.
הגרמנים הזהירו את יושבי האזור שייענשו בחומרה רבה אם יסייעו לבורחים.
מכשול נוסף בדרכם של הבורחים הייתה גם הידיעה, שחבריהם לבלוק ואף למחנה כולו ייענשו בחומרה רבה בענישה קולקטיבית.
הגרמנים לא ויתרו גם כאשר הבורחים לא נתפסו בימים הראשונים; כל יחידות המשטרה הגרמנית קיבלו הודעות ופרטים על זהותם של הבורחים, והיחידות השונות עשו סריקות מדוקדקות בחיפוש אחריהם בכל רחבי הרייך הגרמני.
אסיר שנתפס הוחזר למחנה, ודינו היה מוות, לעיני חבריו האסירים.
למרות כל האמצעים הללו, אירעו באושוויץ בריחות רבות.
היו מי שניצלו את עבודתם מחוץ למחנות, כדי לברוח; היו מי שקיבלו סיוע מתנועת המחתרת הפולנית; היו שהסתייעו בעובדים אזרחיים, בעיקר במחנות המשנה; היו בודדים שזכו לסיוע מקציני אס אס שרצו לסייע לאסירים.
בסך הכול נרשמו 667 אסירים שניסו לברוח, מתוכם נכשלו 270; אין תיעוד על גורלם של 397 האחרים, ויש להניח שחלקם לפחות הצליחו.
בין הבורחים והבריחות המפורסמות מן המחנה:
מורדוביץ' ורוזין, שני יהודים שנכחו בגירושים מהונגריה למחנה.
זיגפריד לדרר, יהודי שברח מאושוויץ יומיים לפני ורבה ו-וצלר.
ולטר רוזנברג, ששינה את שמו לרודולף ורבה, שברח מאושוויץ יחד עם חברו אלפרד וצלר, רב-סרן בצבא פולין ב-7 באפריל 1944. בורחים אלה כתבו דו"חות מפורטים על אושוויץ, שהופצו יחד ונקראים דו"ח ורבה-וצלר, "פרוטוקול אושוויץ" או "הפרוטוקולים של אושוויץ".
ויטולד פילצקי, אסיר פולני שנמלט בלילה שבין 26 ל-27 באפריל 1943.
נפתלי לאו-לביא שנאסר במחנה עוד בימיו הראשונים של המחנה.
בעזרת סיוע מהמחתרת הפולנית (שנעתרה לבקשות משפחת לאו) הוא הצליח להתחבא בתוך משאית מייד אחרי שפרק ממנה את המזון שהביאה וברח מהמחנה כשהוא מסתתר בתוכה.
מלה צימטבאום – יהודייה מפולין שהצליחה לברוח מן המחנה יחד עם אהובה הפולני.
הגרמנים תפסו אותם מחוץ לגבולות המחנה, החזירו אותם לאושוויץ ושם הרגו אותם לעיני שאר האסירים.
יז'י ביילצקי – הצליח לברוח ביחד עם חברתו היהודייה.
למרות התנאים הקשים, נוצרה באושוויץ, כמו במחנות ריכוז אחרים, מחתרת.
במחתרת פעלו כמעט רק אסירים שנשאו תפקידים במרפאת המחנה ובמשרדים, ועל כן היו במצב מעט יותר טוב מזה של שאר האסירים שהיו נתונים במאבק לחיים ולמוות מול הרעב והתנאים הקשים מאוד במחנה, ולא יכלו לתת את דעתם על פעולות התנגדות.
בדרך כלל פעלו במחתרת בשנים הראשונות אסירים פולנים, שכן הם שהו במחנה יותר זמן מאחרים והצליחו להתבסס בתפקידים האמורים.
יהודים הגיעו לתפקידים כאלה רק ב-1943, ורק מאז החלו למצוא את דרכם לתנועת המחתרת.
באותה שנה הוקם מעין ארגון גג לכל ארגוני המחתרת שהיו באושוויץ, בשם "קבוצת המאבק אושוויץ" (Kampfgruppe Auschwitz).
הקבוצה התגבשה סביב אסיר אוסטרי בשם ארנסט בורגר, והיא הסתייעה בקבוצות של אסירים שהועברו לאושוויץ מדכאו ומבוכנוואלד, אסירים שהתגבשו כבר באותם מחנות והתנסו בפעילות מחתרתית.
המחתרת עסקה בהברחת ידיעות על הנעשה במחנה אל העולם שמחוצה לו, סיוע לאסירים (על ידי הברחת תרופות ומזון), סיוע לבריחות, וניסיונות לחבלה בנעשה במחנה.
המחתרת התכוננה למרד במחנה לקראת התקרבות הצבא האדום, אך מרד זה לא התחולל בסופו של דבר.
ידוע על פעולות התנגדות בודדות שאירעו באושוויץ.
כך למשל, ב-23 באוקטובר 1943 אישה יהודייה, שהגיעה במשלוח של בעלי אזרחות אמריקאית מוורשה באותו היום, חטפה אקדח מאחד מאנשי המשמר וירתה בשני אנשי אס אס, חברותיה הצטרפו בידוי בקבוקים וחפצים על אנשי האס אס.
תגבורת של האס אס רצחה אותה ואת חברותיה, שהצטרפו להתנגדות.
יש להניח שהיו מקרים דומים, שלא נודעו.
עם זאת, המרד היחיד שאירע בפועל באושוויץ היה המרד של אנשי הזונדרקומנדו, ב-7 באוקטובר 1944. בתקופה זו הסתיימה למעשה השמדת יהודי הונגריה, ולאנשי הזונדרקומנדו היה ברור שגם מותם קרב, משלמעשה תם הצורך בהם.
אנשי הזונדרקומנדו, שהיו בקשר עם "קבוצת המאבק", דרשו להתחיל את המרד הכללי שתוכנן במחנה, אך ראשי קבוצת המאבק סירבו בטענה שלא ניתן לבצע התקוממות כללית.
למרות זאת, קבוצת המאבק סייעה בהברחת חומר נפץ אל המשרפות.
התכנון של הזונדרקומנדו היה להתחיל במרידה בעת ובעונה אחת בכל ארבע המשרפות, אולם ב-7 באוקטובר נודע לאנשי משרפה IV כי כ-300 מאנשיהם נועדו להשמדה.
הם החליטו להתחיל במרידה, אך באותו יום בצהריים הופתעו על ידי קאפו גרמני, שאיים עליהם בחשיפה.
המרד התחיל באותו רגע: הקאפו נהרג על ידי אנשי הזונדרקומנדו, והם תקפו באבנים, גרזנים ופטישים את תגבורת האס אס שהגיעה למשרפה.
האסירים ניסו לפוצץ את משרפה IV, וזו נהרסה חלקית; אנשי הזונדרקומנדו במשרפה II שראו את תחילת המרד השליכו את הקאפו שלהם לתוך המשרפה, וניסו להימלט בהמוניהם מן המקום.
אנשי האס אס הרגו את כל הבורחים, וטבחו בכל אנשי הזונדרקומנדו במשרפה IV.
בסך הכול נהרגו 451 איש במרידה.
ארבע מתוך הצעירות שהבריחו את חומר הנפץ למחנה, כולל מנהיגתן רוז'ה רובוטה, נתפסו ונתלו ב-6 בינואר 1945. הייתה זאת ההוצאה להורג האחרונה במחנה.
בין הכלואים במחנה אושוויץ היו גם יהודים שומרי מצוות שנאבקו על המשך עשיית המצוות.
ידיעות שונות על גירוש היהודים למזרח ולמחנות שונים זלגו למערב במהלך שנות מלחמת העולם השנייה, אך השם אושוויץ לא היה ברור עד 1943.
המודיעין הבריטי ידע כבר ב-1942 ממספר מקורות על אושוויץ כמחנה השמדה, בעזרת ניצולים משטח הכיבוש הגרמני, רשת המחתרת הפולנית, ולאחר ידי יירוט ופענוח תשדורות רדיו של מחנות ריכוז, כולל אושוויץ, ובהם מספרי האסירים הנכנסים ומספרי האסירים המתים.
המודיעין האמריקאי קיבל דיווחים על אושוויץ החל משנת 1942. ידיעות אלו גם פורסמו בתקשורת; ב-18 בנובמבר 1943 פרסם העיתון פלסטיין פוסט כי "רכבת מוות" ובה 15,000 יהודים נשלחה למחנה המוות אושווייצים.
ב-1944 כבר היו בידי בעלות הברית ידיעות ברורות למדי על הנעשה במחנה; ידיעות אלה הוברחו מתוך המחנה על ידי המחתרת, וכן הגיעו באמצעות בורחים שונים.
אחד מן הדו"חות החשובים היה זה שהובא על ידי רודולף ורבה ואלפרד וצלר שנמלטו מן המחנה ב-7 באפריל 1944. באביב 1944 כבר היה בידי מקבלי ההחלטות במערב מידע מדויק למדי על הנעשה במחנה, אך המידע עוכב בידי גורמים שונים, והגיע מאוחר מדי לידיעת הציבור הרחב.
כאמור, באביב 1944 הייתה לממשלות בעלות הברית ידיעה ברורה על הנעשה באושוויץ.
הסוכנות היהודית דרשה להפציץ את המחנות כדי לעצור את פעילות ההשמדה.
ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, ושר החוץ אנתוני אידן תמכו בהצעה זו; צ'רצ'יל כתב לאידן: "הוצא מחיל האוויר כמה שתוכל ובשעת הצורך השתמש בשמי".
בידי בעלות הברית היו צילומי אוויר מפורטים של כל המחנות החל ב-31 במאי 1944; מפציצי בעלות הברית היו בטווח מתאים להפצצת המחנות, מבסיסים באיטליה וגם בבריטניה.
ב-13 בספטמבר 1944 אף תקפו מפציצים אמריקאים את מפעל בונה ורקה של אושוויץ III, והרסו אותו חלקית, מעשה שנחשב למביא תועלת.
ואולם, למרות תמיכתם של ראשי המדינות, מנעו פקידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית ופקידי משרדי האווירייה והחוץ בבריטניה את ביצוע ההפצצות, בנימוק שהדבר מסיט כוחות אוויריים ממשימתם הראשית.
בסופו של דבר לא עשו בעלות הברית שום מעשה כדי לעצור את ההשמדה באושוויץ או אף להאט אותה.
אחד הנימוקים לכך היה גם הרצון לא לפגוע באסירים הנמצאים במחנה.
התפיסה הרווחת הייתה כי הדרך הטובה ביותר לעזור ליהודים באירופה היא להגיע לניצחון מהיר ככל הניתן של בעלות הברית במלחמה.
פינוי המחנה וכניסת הצבא האדום
לאחר מרד הזונדרקומנדו נעצרה למעשה ההשמדה בתאי הגזים.
הימלר, שחשש שהצבא האדום יכבוש את אושוויץ בבת אחת בלא שתהיה בידי הגרמנים שהות לטשטש ולהעלים את הראיות למעשיהם (כפי שאירע במיידנק), הורה להפסיק את ההשמדה, וזו הסתיימה באופן רשמי ב-3 בנובמבר 1944. שיקול נוסף לפעולתו של הימלר היה המשא ומתן החשאי שבו החל עם בעלות הברית באותה עת.
הימלר הורה על פירוק הציוד בתאי הגזים ובמשרפות והעברתו למחנה גרוס-רוזן, ועל פיצוץ המבנים.
יחידות זונדרקומנדו שהוקמו לצורך כך עסקו בטשטוש העקבות לבורות השרפה, וכמויות עצומות של רכוש נשלחו לגרמניה.
שאר הרכוש, שלא ניתן היה לפנות, הושמד.
כ-70,000 מאסירי המחנה נשלחו למחנות בתוך גרמניה, וחלק גדול מתיעוד המחנה נשרף; אך עם זאת, בבהלה ובחוסר הארגון ששררו במחנה באותם ימים הצליחו אסירים פולניים לשמור מסמכים רבים.
באמצע ינואר החל הצבא האדום במתקפה רחבת היקף בדרום פולין, מתקפת ויסלה-אודר.
ב-18 בינואר 1945 החל סגל המחנה להתפנות, באורח לא מסודר וחפוז.
58,000 האסירים שנותרו במחנה הוצעדו בצעדה כפויה אל תוך גרמניה.
צעדה זו נודעה בשם "צעדת המוות"; כ-15,000 איש מתו במהלכה.
האסירים צעדו אל מחנות ריכוז בשטחים הגרמניים שטרם נכבשו, ובהם מאוטהאוזן, פלוסנבירג ובוכנוואלד.
אסירים שהיו חלשים או חולים מכדי לצעוד הושארו מאחור במחנה.
ב-27 בינואר 1945 הגיע הצבא האדום אל המחנה, ושחרר כ-7,500 אסירים שנותרו בו.
מפקד היחידה ששחררה את המחנה היה מיור (רב-סרן) בצבא האדום, יהודי בשם אנטולי שפירו.
נהג הטנק שפרץ את המחנה היה חייל יהודי בשם דוד דושמן, ואחד מחיילי הצבא האדום ששחררו את המחנה היה האמן זינובי טולקצ'וב והוא תיעד בציוריו את מראות המחנה ואסיריו עם השחרור.
עם נסיגתם מאושוויץ השמידו הנאצים מסמכים רבים, כדי לטשטש את העדויות על ההשמדה הנרחבת שהתחוללה במקום.
הצבא האדום, ששחרר את המחנה, מצא בו מסמכים ובהם עדות לכ-100,000 נספים בלבד.
כדי ליישב את הפער בין מספר זה לבין העדויות הרבות של בורחי המחנה ושל הניצולים על מיליוני קורבנות, הקימה ברית המועצות ועדה מיוחדת שתעריך את מספר הנספים.
ועדה זו הגיעה למספר ארבעה מיליון, שהוא לדעתה מספר הנספים באושוויץ.
מסקנותיה של הוועדה התבססו על הספק השרפה של הכבשנים השונים, אך הניחה בטעות שהכבשנים פעלו באורח רצוף, וללא הפסקות, הנחה שהיום ידוע שאינה נכונה.
המספר ארבעה מיליון אומץ על ידי ממשלת פולין הקומוניסטית.
במקביל, ניסו חוקרים רבים במערב לקבוע את מספר הנספים.
ורבה ווצלר הגיעו למסקנה שהמספר הוא 1,765,000; יז'י טבו, אסיר פולני שנמלט גם הוא מן המחנה, הניח שהמספר היה מיליון וחצי; ג'ורג' ולרס, אסיר אושוויץ בעצמו, העריך שנשלחו לאושוויץ 1,613,455 איש, מתוכם 1,433,405 יהודים, ומתוכם הושמדו 1,471,595 איש, בהם 1,352,980 יהודים.
אנשי הזונדרקומנדו ששרדו את המחנה העריכו את מספר הנרצחים בין 2.8 עד 4.5 מיליון.
סה"כ גורשו לאושוויץ על פי אומדן זה 1,095,190 איש ואישה, מספר המעוגל במחקר ל-1.1 מיליון.
בנוסף ליהודים גורשו לאושוויץ כ-23,000 צוענים.
קבוצות נוספות שגורשו למחנה היו כ-12,000 שבויי מלחמה סובייטים, 140,000–150,000 אסירים פולנים, ועוד כ-25,000 אסירים בני לאומים אחרים (איטלקים, אוסטרים, אוקראינים, ביילורוסים, גרמנים, יוגוסלבים, ליטאים, צ'כים, צרפתים, ורוסים).
בסך הכול גורשו לאושוויץ, לפי הערכה זו, לפחות 1,300,000 איש ואישה.
כל אלה הן הערכות מינימום; הערכות המקסימום הן כי גורשו לאושוויץ 1.5 מיליון איש.
מספר הנרצחים נע, על פי הערכות אלה, בין 1.1 מיליון בני אדם ל-1.35 מיליון בני אדם.
מעבר לשאיפה להגיע לחקר האמת, יש חשיבות רבה בקביעת המספר מכיוון שהפערים הגדולים בין ההערכות מזינים טיעונים של מכחישי שואה.
העמדה לדין והענשה של אנשי האס אס
על פי ההערכה, שירתו באושוויץ 7,000–7,200 אנשי אס אס: גברים ונשים, במהלך כל שנות קיומו של המחנה.
יש להניח, כי כ-6,500 מתוכם שרדו את המלחמה.
ההערכה היא כי רק כ-10% מתוך סגל המחנה הועמדו לדין לאחר המלחמה, חלקם בפולין סמוך לאחר המלחמה, ואחרים בגרמניה בשנות ה-50 של המאה ה-20. חלק גדול מאותם שהורשעו נידונו לעונשים קלים, בדרך כלל מאסר שנים אחדות בכלא (לעיתים רק שנתיים או שלוש), ובהם גם כאלה שהרגו מאות אסירים במו ידיהם.
מפקד המחנה הראשון, רודולף פרנץ הס, נידון למוות על ידי השלטונות הפולנים, והוצא להורג מול שער המחנה באפריל 1947.
לקראת סוף 1947 התקיים בקרקוב משפט אושוויץ הראשון שנוהל על ידי שלטונות פולין, ובו נדונו 41 אנשי אס אס בכירים במחנה, בהם המפקד השני, ארתור ליבהנשל, שנידון למוות והוצא להורג בקרקוב.
משפט שני של נאשמים מאושוויץ התקיים בגרמניה ובו נדונו בעיקר חברי הסגל הרפואי של מחנה ההשמדה.
המפקד השלישי, ריכרד בר, נעצר בשנת 1960 והיה אמור להישפט במשפט אושוויץ השני, אולם הוא מת בכלא הגרמני בהמתנה למשפטו.
לאחר המלחמה שימש מתחם המחנה עד 1947 כמחנה מעצר של הנ.ק.ו.ד.
(NKVD), המשטרה החשאית של ברית המועצות (הארגון שקדם לק.ג.ב.) ושל המשרד לביטחון פנים של פולין, MBP, המשטרה החשאית של ממשלת פולין הקומוניסטית.
מפעלי בונה שוקמו על ידי ממשלת פולין, כבסיס לתעשייה הכימית של האזור.
מספר בלוקים הוקדשו לעמים שונים (כמו הבלוק היהודי), בלוק 11 משמש כמוזיאון לתאי ההתעללות בבני האדם.
בבלוקים 4 ו-5 ניתן לראות שאריות מהרכוש שנגזל מהאסירים במחנות אושוויץ בירקנאו, בהם: שיער הנגזז, מזוודות, נעליים, משקפיים, פרוטזות וכו'.
מחנה בירקנאו נשאר עומד על תילו, מלבד המשרפות שפוצצו על ידי אנשי הזונדרקומנדו (הריסות המבנים עומדות כפי שהיו ביום הפיצוץ).
בנוסף למוזיאון ניצבות ברחבי המחנה אנדרטאות רבות שהוצבו לזכר הנרצחים במחנה.
ב-1947 החליטה ממשלת פולין על שחזור מחנה אושוויץ I, כמוזיאון לזכר קורבנות הפאשיזם; אושוויץ II, שבו היו המבנים עשויים מעץ, חומר לא עמיד, שומר אך לא שוחזר.
מוזיאון אושוויץ I משלב מרכיבים מכמה תקופות לאתר אחד: לדוגמה, תא הגזים באושוויץ I (שכבר לא היה קיים בסוף המלחמה) שוחזר והגדר הוזזה (בגלל בנייה שנעשתה אחרי סוף המלחמה ולפני הקמת המוזיאון).
עם זאת, ברוב המקרים הסטייה מהאמת ההיסטורית היא שולית, והיא מצוינת בפירוש.
אושוויץ II ושרידי תאי הגזים שבו פתוחים גם הם לציבור.
בשנת 1967 הוקמה האנדרטה הבין-לאומית לקורבנות הפשיזם.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הלאימה ממשלת פולין את שטחי המחנות ואת הרכוש, וסירבה לשלם פיצוי כלשהו על הרכוש המולאם.
ציפורה פרנק, בת למשפחה יהודית שהייתה הבעלים של השטח, מנהלת מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 מאבק תקשורתי ומשפטי להחזיר לה את הבעלות באתר, מתוך כוונה שהאתר יהיה בבעלות יהודית.
בשנת 1979 הכריזה אונסק"ו על מחנה הריכוז אושוויץ כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בשנת 2008 שונה, לבקשת ממשלת פולין, שם האתר ברשימות אונסק"ו, ושמו המעודכן הוא "מחנה הריכוז אושוויץ בירקנאו – מחנה ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית (1940–1945)".
עם השנים התעוררו מחלוקות שונות, בעיקר סביב יוזמות הנצחה שונות.
לאחר הכרזת האפיפיור (ב-1 במאי 1987) על אדית שטיין כקדושה של הכנסייה, הציבו קתולים צלב ליד אתר בונקר 2 בבירקנאו, מקום מותה.
זמן קצר לאחר מכן, הופיע שם מגן דוד, ואחריו עוד סמלים דתיים; בסופו של דבר הוסרו כולם.
נזירות כרמליטיות הקימו מנזר ליד אושוויץ I ב-1984 (אדית שטיין הייתה נזירה כרמליטית).
מנגד, נטען שעיקר הנרצחים באושוויץ I היו פולנים קתולים.
הכנסייה הקתולית הורתה לכרמליטיות לעבור עד 1989, אך הן נשארו עד 1993 בהותירן את הצלב הגדול מאחוריהן.
ב-1998, לאחר קריאות נוספות להסיר את הצלב, הוצבו כ-300 צלבים קטנים יותר על ידי פעילים מקומיים ליד הצלב הגדול, דבר שהביא למחאות נוספות ולחילופי דברים קשים.
בעקבות הסכם בין הכנסייה הקתולית הפולנית לבין ממשלת פולין, הצלבים הקטנים הוסרו ב-1999 אך הגדול נשאר.
לאחר נפילת מסך הברזל ומתחילת שנות ה-90 החלו מדינות לעדכן ולשפר את התצוגות שלהן במוזיאון אושוויץ, והתכנים שמוצגים בהן היום מדויקים יותר ועוסקים גם בגורל הקהילות היהודית במדינתם.
לאחר ביקורו של ראש הממשלה אריאל שרון בשנת 2005 באושוויץ-בירקנאו החליטה ממשלת ישראל, בשם העם היהודי, להחליף את התערוכה הקיימת בבלוק 27 באושוויץ בתערוכת קבע חדשה.
האחריות על עיצוב התערוכה והקמתה הופקדה בידי יד ושם, במימון ממשלת ישראל ובסיוע ועידת התביעות.
ב-4 בספטמבר 2003 ערך חיל האוויר הישראלי מטס מעל מחנה ההשמדה.
במהלך המטס נערך טקס קרקעי בו הוקראו שמותיהם של האנשים שהגיעו למחנה 60 שנה קודם לכן, ב-4 ספטמבר 1943. רשימה זו הוכנה מבעוד מועד על ידי מוסד יד ושם במסגרת ההכנות לטיסה.
יום שחרור מחנה ההשמדה אושוויץ נקבע על ידי מדינות רבות כיום זיכרון לשואה, ובהן גרמניה, שב-1996 קבעה אותו כיום זיכרון לקורבנות הנאצים.
ב-1 בנובמבר 2005 הכריז האו"ם על יום זה כיום הזיכרון הבינלאומי לשואה.
ב-18 בדצמבר 2009 פרצו אלמונים למחנה וגנבו את השלט "העבודה משחררת" שהתנוסס על שער הברזל בכניסה למחנה.
במקומו הוצב שלט זהה שנשמר במוזיאון המחנה.
לאחר כשלושה ימים השלט אותר כשהוא חתוך לשלושה חלקים, ולאחר עבודות שחזור הוא הושב למקומו.
בשנת 2008 נמצאו בדירה נטושה בברלין 29 שרטוטים מקוריים של מבנים בְּאושוויץ-בירקנאו, שהוכנו ברובם בסתיו 1941. אחד השרטוטים אף נושא הערה בכתב ידו של הימלר וחתימתו.
העיתון "בילד" של תאגיד אקסל שפרינגר רכש את השרטוטים, דאג לוודא את נכונותם, והעורך הראשי של העיתון, קאי דיקמן, החליט להעבירם למשמרת עולם בארכיון "יד ושם".
ב-27 באוגוסט 2009 התקיים בבית תאגיד אקסל שפרינגר בברלין טקס הענקת השרטוטים, בו העניק אותם דיקמן, לראש הממשלה בנימין נתניהו והחל מ-25 באוגוסט 2010 הם מוצגים בתערוכה "ארכיטקטורה של רצח - תוכניות הבנייה של אושוויץ-בירקנאו" – ב"יד ושם".
בעקבות יוזמה של השר הפולני ולדיסלב ברטושבסקי, הוקמה בשנת 2009 קרן אושוויץ-בירקנאו, שמרווחי הריבית שלה ימומנו עבודות שימור ארוכות טווח של המוצגים והמבנים באושוויץ.
המטרה שהוצבה היא גיוס 120 מיליון אירו.
כמה מדינות הודיעו על תרומתן לקרן, ובהן ממשלות גרמניה, אוסטריה, ארצות הברית, ישראל, בריטניה ומדינות נוספות.
במהלך שהותו כאסיר-צלם, צילם וילהלם בראסה עשרות אלפי צילומים של האסירים.
חלקם נשמרו והועברו ליד ושם.
כמו כן היא הקימה ערוץ ב־Tiktok בו היא עונה על השאלות בהקשר למחנה ריכוז אושוויץ.
ביולי 2022 פורסם כי הנעליים הבלויות של הילדים קורבנות המחנה הנמצאות בו מתפוררות, וכי בקרן אושוויץ-בירקנאו מגייסים כספים כדי שיוכלו להמשיך ולשמר אותן למען הדורות הבאים.
ביוני 2024 דווח על סיום שחזור 3000 זוגות נעליים, והחזרתם לתצוגה במחנה.
ביולי 2023 השיקו חברות טכנולוגיה ישראליות את המיזם "אל מול עיניך" בו ניתן יהיה לערוך מסע אונליין עם הטלפון הסלולרי בשפות שונות באושוויץ, ובליווי מדריך ורחפן.
מטרת המיזם להנגיש את המראות והמידע לרבים, ולהזים מכחישי שואה ואנטישמים.
לאחר השואה התגבש מעמדו של אושוויץ כסמל לשואה כולה, לרוע ולרצח עם.
תהליך זה השפיע על ייצוג המחנה באמנות, בספרות, בפילוסופיה ובתרבות הפופולרית.
התהליך לא היה אחיד בכל העולם.
כך למשל, בעוד שבמקומות רבים בעולם הפך אושוויץ לסמל לשואת העם היהודי, ברפובליקה העממית הפולנית הפך המחנה, זמן קצר לאחר המלחמה, לסמל לסבל ולמות קדושים בעם הפולני בתקופת המלחמה, ואילו ההשמדה של יהודים במחנה קיבלה מקום שולי בייצוג התרבותי והפוליטי.
מלבד ההקף העצום של רצח יהודים באושוויץ, מספר נסיבות הביאו להפיכתו של אושוויץ לסמל.
ראשית, מספר רב יחסית של אנשים שנשלחו למחנה שרדו והעידו על אשר אירע להם, בעיקר מבין אלו שהגיעו למחנות ריכוז ועבודה.
לשם השוואה, מבין האנשים שנשלחו למחנות ההשמדה בלז'ץ וחלמנו ידוע על שורדים ספורים והעדויות הקיימות על שהתרחש במחנות אלה מעטות מאוד.
שנית, יותר ממאה מבנים נשארו עומדים באושוויץ בתום המלחמה, בעוד שמחנות ההשמדה שהוקמו כחלק ממבצע ריינהארד (בלז'ץ, טרבלינקה, וסוביבור) נהרסו על ידי הנאצים ונעשו ניסיונות להסתיר את אשר אירע בהם.
בנוסף, אושוויץ היה מחנה בין-לאומי יותר, כך שזיכרונו הדהד בכל אירופה, ולאחר המלחמה השלטונות הסובייטיים והפולנים גילו עניין בשימור שרידי המחנה והקמת מוזיאון על שטחו, דבר שלא קרה בשטחי מחנות אחרים.
על מרכזיותו של אושוויץ כסמל המייצג את השואה נמתחה לא פעם ביקורת.
כך לדוגמה כתב ההיסטוריון טימותי סניידר:
מספר יצירות ספרות שהתבססו על זיכרונם של שורדי שואה שנשלחו לאושוויץ בולטות כייצוג תרבותי של אושוויץ.
ספרו של פרימו לוי "הזהו אדם?" מביא את זיכרונותיו של לוי מתקופת מאסרו באושוויץ מונוביץ.
לוי תיעד את זיכרונותיו ועסק בסוגיות שונות הקשורים אליהם גם בכתבים אחרים כגון "כך היה אושוויץ" וחלק מהסיפורים בקובץ "אושוויץ, עיר שלווה".
במסה "האזור האפור" כתב לוי על המורכבות של ההיררכיה בתוך המחנה, אשר לא ניתן לסכמה בהבחנה בין קורבנות למקרבנים.
תחת זאת, לדבריו, קיים במחנה אזור אפור "שקווי התיחום שלו אינם מוגדרים כראוי, אזור מפריד ומאחד כאחד את שני המחנות של אדונים מזה ומשרתים מזה.
הוא בעל מבנה פנימי, שלא ייאמן עד כמה הוא מסובך, והוא משכן בתוכו את הנחוץ על מנת לתעתע בצורך שלנו לשפוט".
תובנה זו השפיעה על כותבים והוגים אחרים, כגון ג'ורג'ו אגמבן.
ב"הזהו אדם?" כתב לוי גם על הקושי בשימוש בשפה המוכרת לצורך תיאור חוויית האדם שנמצא במחנה:
הממואר של אלי ויזל, "הלילה" מספר על קורותיהם של ויזל ואביו באושוויץ ובבוכנוואלד.
הספר זכה לתפוצה רבה וסייע להעמקת על שיח השואה ברחבי העולם.
ויזל הרבה לעסוק אושוויץ כסמל לשואת העם היהודי, לרוע ולקושי של האמונה באדם ובאלוהים לאחר השואה.
לדבריו, "אושוויץ מסמל מוות – מוות טוטאלי ומוחלט – של האדם ושל המין האנושי, של התבונה ושל הלב, של השפה ושל החושים".
בישראל, לספר סלמנדרה של יחיאל די-נור, ניצול אושוויץ, הייתה השפעה רבה, כמו גם לעדותו במשפט אייכמן, שבה הוא תיאר את אושוויץ כ"פלנטה" אחרת.
טענה זו זכתה להדים רבים בשיח הציבורי ועוררה דיון.
בצרפת, ספריה של שרלוט דלבו זכו לתהודה.
זיכרונותיה ממחנה אושוויץ, שאליו היא גורשה בשל היותה פעילה ברזיסטאנס, תורגמו לעברית תחת השם "אף אחד מאיתנו לא יחזור".
בין המחברים האחרים שכתבו על זמנם כאסירים באושוויץ ניתן למצוא את הרמן לנגביין, אולגה לנדייל, ליאנה מילו , פיליפ מולר, מאחרוני עובדי הכפייה ביחידת הזונדרקומנדו באושוויץ, סווירינה שמגלבסקה , שספרה "עשן מעל בירקנאו" נלמד בבתי ספר בפולין, רודולף ורבה, טדאוש בורובסקי ("רבותי בבקשה, לגז") ואחרים.
עלילתם של עשרות ספרים בדיוניים או בדיוניים-למחצה מתרחשת באושוויץ, ולעיתים קרובות ספרות זו מעוררת דיונים אתיים.
כך למשל, רב המכר "המקעקע מאושוויץ" מאת התר מוריס ספג ביקורת מאתר ההנצחה אושוויץ על האופן שבו הוא משלב בידיון ומציאות.
עם זאת, הגבול בין בידיון למציאות לא תמיד ברור, וגם אנשים שנאסרו באושוויץ ושרדו בחרו לעיתים לשלב אלמנטים בדיוניים ביצירותיהם.
כך למשל, חלק מהקוראים של "הלילה" של אלי ויזל סבורים שהספר משלב זיכרונות ועיבוד ספרותי, ק.
צטניק בחר לעבד את ניסיונו האישי באושוויץ ברומן "השעון", והרומן ללא גורל של אימרה קרטס, אשר שרד את מחנות אושוויץ ובוכנוואלד, נחשב לאוטוביוגרפי למחצה.
בין הספרים המצליחים שעלילתם מתרחשת בחלקה באושוויץ ניתן למצוא את בחירתה של סופי, שגם עובד לסרט קולנוע באותו השם, ואת חץ הזמן של מרטין איימיס, שהיה מועמד לפרס בוקר.
הספר "הנער בפיג'מת הפסים" מאת ג'ון בוין מספר על נער שאביו ממונה למפקד באושוויץ והוא עובד לסרט באותו השם.
הספר ספג ביקורת ממנהלי מוזיאון אושוויץ בירקנאו.
אחד הסרטים הראשונים שעסקו באושוויץ הוא השלב האחרון , סרטה של ונדה יקובובסקה, ניצולת אושוויץ פולניה.
הסרט מ-1948 מתמקד באסירות ובבית החולים של המחנה, והוא מבוסס על חוויותיה של יקובובסקה ועל עדויות ששמעה מנשים אחרות שהיו אסירות במחנה.
הפילוסוף והסוציולוג תאודור אדורנו ידוע באמירתו ש"שירה אחרי אושוויץ היא ברבריות".
אמירה זו משמשת כפתיחה לדיונים רבים על אמנות, שירה ופילוסופיה אחרי השואה ועליה.
הביטוי "אחרי אושוויץ" עצמו לא מתייחס באופן פרטי למחנה אושוויץ, אלא לשואה בכללה, ובכך הוא מציב את אושוויץ כסמל לשואה, לאכזריות והשמדה, ולמשבר האתי שאירוע זה מעורר.
כתבה על כך חוקרת הספרות נעמי מנדל:
לאמירה של אדורנו ניתנו פירושים רבים, ומחברים רבים הגיבו לה.
הסופר והמשורר הגרמני הנס מגנוס אנצנסברגר פירשה כטענה ש"אחרי אושוויץ, לא ניתן עוד לכתוב שירה".
אדורנו עצמו טבע את הביטוי בתוך דיון על יכולתם של מבקר התרבות ויוצר התרבות להעמיד עצמם מחוץ לתרבות וציוויליזציה ששיתפה פעולה עם השואה, או יצרה אותה, ובכך גילתה עצמה, באופן פרדוקסלי כברבריות.
הוא המשיך להשתמש בכתביו המאוחרים יותר בביטוי "אחרי אושוויץ".
לדוגמה, במאמר "חינוך אחרי אושוויץ" ("התביעה הראשונית מכל חינוך הוא שאושוויץ לא יקרה שוב") ובספרו "דיאלקטיקה שלילית", שם הוא מיתן את טענתו לגבי שירה אחרי אושוויץ ("ייתכן שהייתה זו טעות לומר שאחרי אושוויץ לא ניתן עוד לכתוב שירה" כיוון שגם לסבל יש זכות לביטוי, כפי שלאדם מעונה יש זכות לצרוח).
הביטוי "אחרי אושוויץ" מופיע בכותרת של עשרות ספרי פילוסופיה ומחקר, שעוסקים באתיקה, יצירה ותאולוגיה לאחר השואה.
הפילוסוף ג'ורג'ו אגמבן השתמש בדימוי של אושוויץ כדי לנתח את העולם המודרני ושרטוט אדריכלי של תוכנית ההרחבה של אושוויץ מפברואר 1942 מופיע על כריכת ספרו הומו סאקר.
ב"הומו סאקר: הכוח הריבוני והחיים החשופים", אגמבן מנתח את מחנות המוות הנאצים כ"פרדיגמה הנסתרת של המרחב הפוליטי של המודרניות".
בספר השלישי בטרילוגיית הומו סאקר, "מה שנותר מאושוויץ: הארכיון והעד", אגמבן עוסק באופן ספציפי יותר בעדויות של שורדי אושוויץ (בעיקר פרימו לוי), במשמעות של המחנה עצמו ובדמות המוזלמן.
יצירותיו של דוד אולר, ששרד את אושוויץ ועבד כזונדרקומנדו כוללות רישומים של מה שראה וחווה במחנה.
גם עבודתה של אליס לוק כהנא מתייחסת לניסיונה כאסירה באושוויץ.
עבודתה המפורסמת ביותר, "ללא שמות", מוצגת במוזיאון הוותיקן.
בציור נראים פסי רכבת שמובילים לרקע אפל חום-צהבהב, שעליו מפוזרים מספרים.
בראש הציור מופיע המספר 1939. לדבריה, "לפני אושוויץ, פסי הרכבת סמלו עבורי יציאה לחופשה עם משפחתי.
היום הם מסמלים את הדעתנו למקום לא ידוע שהריח נורא.
מאוחר יותר למדתי שהריח הגיע מהקרמטוריום.
ציירתי דבר צהבהב-חום ומייסר שמתנשא מעל המספרים".
דימוי פסי הרכבת נוכח גם ביצירות אחרות כסמל לשואה.
הציורים של זינובי טולקצ'וב (ביניהם הסדרות "אושוויץ" ו"פרחי אושוויץ"), שהשתתף בשחרור אושוויץ, הופיעו החל מ-1945 כאלבומים שבהם תוארו הניצולים שפגש ואירועים מהמחנה.
אוּשָׁה הוא קיבוץ בעמק זבולון, מדרום לקריית אתא.
בעבר השתייך לחבר הקבוצות, לאיחוד הקבוצות והקיבוצים ולתנועה הקיבוצית, וכיום הוא משתייך לתנועה הקיבוצית.
הקיבוץ נכלל במועצה אזורית זבולון.
מקור השם הוא העיר הקדומה אושא, שבה ישבה הסנהדרין לאחר מרד בר כוכבא, והשם נשתמר בכפר הערבי הושה.
תחילה, בראשית שנות השלושים, ניתן השם לקיבוץ הנקרא היום רמת יוחנן.
משניתן לקיבוץ רמת יוחנן שמו, 'התפנה' השם, וניתן, כאמור להלן, לקיבוץ סמוך.
קיבוץ אושה נוסד בקיץ 1937 בשם אושא והיה לקיבוץ הראשון של תנועת הנוער הציוני.
הגרעין המייסד שהורכב מחניכי תנועת הנוער הציוני בפולין, התארגן עוד ב-1930 בפתח תקווה והכשירו את עצמם להתיישבות במושבות השרון כפר סבא, מגדיאל ופתח תקווה.
לאחר שכוונה להתיישב באזור קריית ענבים התבטלה, עברו שני פלגים של הגרעין, שבינתיים התפצל לארבע, לכפר אתא, בהמתנה לעלייה לקרקע לאדמות הקרן הקיימת באושא, כאשר כל אחד משני הפלגים דורש להתיישב באדמות אושא.
באוגוסט 1937 נמצאה פשרה, כאשר שטח האדמה שיועד להתיישבות באושא הוכפל ושני הפלגים עלו להתיישבות במרחק של כמה מאות מטרים זה מזה.
אחד הפלגים נשא את השם "כפר אושה", והשני, שכונה תל יצחק, עזב את המקום בקיץ 1938 והתיישב בנקודת הקבע שלו בשרון.
הגם שהעלייה להתיישבות של אושא לא לוותה בבניית חומה ומגדל, נחשבת אושה לאחד מיישובי חומה ומגדל.
באוקטובר 1938 הונחה אבן פינה לשלושה בתים ראשונים של יישוב הקבע, עם תקווה להשלמת הבנייה תוך מספר חודשים.
במלחמת העצמאות הותקפו אושה ורמת יוחנן הסמוכה בידי הגדוד הדרוזי של "צבא ההצלה" של פאוזי אל קאוקג'י, אולם תושבי היישובים הצליחו להדוף את ההתקפות.
במקום היה מפעל לעדשות פלסטיות ("אופטיפלס").
כיום קיימים מספר ענפי משק הכוללים חוות סוסים, מטעי אבוקדו, נגריה, גידולי שדה ועוד.
אושואיה (בספרדית: Ushuaia נהגה "אוסואיה") היא עיר ארגנטינאית, בירתה של הפרובינציה טיירה דל פואגו.
העיר שוכנת על חופי תעלת ביגל, מוקפת בשרשרת הרי המרטיאל במפרץ אושואיה .
מלבד היותה מרכז מנהלתי, היא צומת של תעשייה, נמל, ותיירות.
אושואיה היא העיר היחידה בארגנטינה שנמצאת בצד המערבי של הרי האנדים.
בנוסף, בהתאם למיון האוקיינוסים והימים של ארגון ההידרוגרפיה הבין-לאומי, זוהי העיר והנמל הארגנטינאים היחידים השוכנים לחופי האוקיינוס השקט, אם כי באופן רשמי מגדירה אותם ארגנטינה כחופי האוקיינוס האטלנטי, ואת תעלת ביגל כבין־אוקיינית, מטעמים משפטיים ומדיניים הנובעים מהסכמי הגבול שנחתמו עם צ'ילה.
אושואיה נחשבת לעיר הדרומית ביותר בעולם, אך עוד כשהייתה כפר קטן, בצ'ילה העדיפו שהתואר ייפול על העיר פונטה ארנס.
לאחר מכן, עם התרבות האוכלוסייה באופן משמעותי בעיר, אושואיה קיבלה את התואר בחזרה.
אמנם, הכפר פוארטו ויליאמס נמצא דרומית מאושואיה, אך יש ספקות לגבי מעמדו של הכפר, מאחר שאוכלוסייתו מונה כ־2,000 תושבים, ורובו מאוכלס על ידי אנשי צבא ואנשי נמל שאינם תושביו.
מאושואיה יוצאות הפלגות על פני מעבר דרייק לכיוון חצי האי האנטארקטי, המהווה את הנקודה הכי צפונית של יבשת אנטארקטיקה שנמצאת כאלף ק"מ מהעיר.
המתיישבים הראשונים שהגיעו לאזור שנקרא היום "האי הגדול של ארץ האש", היו ציידים-לקטים שנדדו ברגל מהצפון, לפני כ־11,000 שנים, שהיו מוכנים לשרוד עם המשאבים הטבעיים שהציע השטח שהיה חלק מפטגוניה.
קבוצות אלו היו קשורות לטוואלצ'ה (בספרדית: tehuelches).
הכוונה לילידים שחיו באזור פטגוניה.
הם בנו את הכפרים סלקנם ואווש (בספרדית: Selknam ו־Haush).
מהאיים המערביים של פטגוניה הגיע גל נוסף של מתיישבים, נוודי הים מבני היאמנה והקוואסגר (בספרדית: yamanas ו־kawesgar).
ב־18 בינואר 1869, בהסכמתו של הממשל הארגנטינאי, התבסס מיסיון אנגליקני בראשו של ווייט הוקין סטרלינג (Waite Hockin Stirling), אשר הקים את ההתיישבות הראשונה שלא הייתה ילידית באזור, אשר הייתה עתידה להפוך לעיר.
שנה לאחר מכן החליף אותו תומאס ברידג'ס (Thomas Bridges).
דון פליס פס נבחר להיות מושל טיירה דל פואגן וב־1885 הוא הכריז על העיר כבירתה, אף על פי שהממשלה הפדרלית הארגנטינאית אישרה זאת רק ב־1904.
לא היה תיחום רחובות עד 1894 והכפר גדל והפך לכפר ציורי ססגוני.
בתחילת המאה ה־20, נבנה בקרבת הכפר של אושואיה הכלא המפורסם שעבד בשנים 1902–1947. הכנסייה האנגליקנית הפסיקה את עבודתה והפעילויות היחידות בעיר מלבד ניצני מסחר, היו עובדי הממשלה והכלא.
מאוחר יותר עבר לידיו של צבא ארגנטינה ולאחר זמן קצר ננטש, כיום במבנה זה נמצא המוזיאון הימי וכלא אושואיה.
בין היתר בכלא עברה הרכבת הדרומית ביותר בעולם, שהובילה את האסירים מבית הכלא עד למחנות העבודה שהיו ממוקמים בשטח שכיום הוא חלק מהפארק הלאומי של ארץ האש.
כיום הרכבת משמשת בעיקר למטרות תיירות.
מרגע הגעתו של האדם הלבן לאדמה זו, הילידים סבלו מאוד מהפרעות בחייהם.
מאושואיה ועד נקודות אחרות יצאו כנופיות של שכירי חרב שנשכרו על ידי חוואים, בהסכמתן של הרשויות, להשמיד את אוכלוסיית הילידים, וכך עד שנת 1930 הם נעלמו כמעט לחלוטין.
המילה אושואיה מורכבת משתי מילים בשפת "ז'גן" (בספרדית: Yagan, שפת הנוודים באיים הדרומיים של צ'ילה וארגנטינה) אוש ('לעומק') והמילה וואיה (מפרץ/ערוץ), ותרגומה הוא "מפרץ עמוק" או "מפרץ תחתון".
בספרדית מבטאים את שם העיר או־סו־איה.
בשנת 1971 ערכה העירייה תחרות לבחירת סמל העיר, ובה זכה המגן בעיצובו של ויסנטה גומס (Vicente Gomez).
המוטו של העיר הוא: "אושואיה, סוף העולם, ההתחלה של הכל" (בספרדית: "Ushuaia, fin del mundo, principio de todo").
העיר ממוקמת במפרץ אושואיה, מוקפת לחלוטין בהארכת רכס הרי האנדים.
בדרך כלל הם קטנים אך שופעים כתוצאה מהמסת שלגים וקרח.
הנהרות המוכרים ביותר בזכות נגישותם או עניין תיירותי הם בין היתר פיפו, בוואנו, לטיסיה, לשיפשח, ואוליבה.
גם מוצא האגמים הוא בהרי האנדים.
אגם פניאנו (lago Fagnano), גובל באזור אושואיה וריו גראנדה.
האגם הנסתר (lago Escondido), נמצא כ־57 קילומטר צפונית לעיר.
הקרחונים החשובים ביותר הם המרטיאל (El Martial), ברכס באותו השם, ווינסיגרה (Vinciguerra) שנמצא בנסיגה.
במיון שיטת קפן, האקלים באושואיה הוא אקלים ממוזג, לח כל השנה, ובקיץ קר, שם נוסף למזג אוויר זה הוא "קור אוקייאני" או "תת קוטבי אוקיאני".
הטמפרטורה הממוצעת השנתית באושואיה היא °C 5.7 מעלות צלזיוס.
טמפרטורות גבוהות מ־°C 15 בקיץ או נמוכות מ־°C 8- בחורף הן נדירות בעיר.
אושואיה היא השנייה בגודלה באי ארץ האש, והתשיעית בגודלה בפטגוניה.
מעמד נוסף של העיר הוא בירת הפרובינציה הכי פחות מאוכלסת במדינה.
ביוני 2025 מנתה אוכלוסיית העיר כ- 83,000 תושבים, גידול של 45% מאז 2010. עיקר הגידול נובע מפועלים שהגיעו לעיר בחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות.
הענפים העיקריים בכלכלה המקומית הם דיג, גז טבעי, נפט, כבשים ותיירות אקולוגית.
נמל אושואיה נמצא במפרץ אושואיה, באזור הצפוני של תעלת ביגל, גודלו 550 מ' אורך ו־29 מ' רוחב.
לנמל מגיעות אוניות תובלה, ספינות מסחריות, תיירותיות, וספינות מחקר.
זהו הנמל השני בארגנטינה (אחרי נמל בואנוס איירס), בכמות המכולות שמגיעות אליו, ובנוסף הוא הדלת היחידה לאנטארקטיקה.
ב-2024 יצאו מאושואיה כ- 111,500 תיירים בהפלגות לאנטארקטיקה.
כביש מספר 3 הוא הכביש היבשתי היחיד שעובר באושואיה עד סופו ב"באייה לפטייה".
ישנן חברות אוטובוסים פרטיות שמפעילות קו בין אושואיה – טולווין – ריו גראנדה באופן יומיומי.
נמל התעופה הבינלאומי אושואיה־מלבינס ארחנטינס נמצא במרחק של 4 ק"מ מדרום למרכז העיר ומשרת אותה.
לנמל מגיעות טיסות ישירות של חברת התעופה הלאומית של ארגנטינה, אארולינאס ארחנטינס, משני נמלי התעופה של בואנוס איירס.
זמן הטיסה הוא כ־3 שעות ו־35 דקות.
מנמל התעופה חורחה ניוברי מופעלות 1–3 טיסות יומיות, המבוצעות במטוסי בואינג 737-700 או במטוסי בואינג 737-800, ומנמל התעופה אסייסה מופעלת טיסה יומית אחת המבוצעת במטוס רחב גוף מדגם איירבוס A340-300. בנוסף, יש טיסות לערים נוספות בארגנטינה כמו קומודורו ריבדביה, ריו גז'גוס, אל קלפטה וטרלאו, וטיסות עונתיות לסאו פאולו ופונטה ארנס.
המוזיאון הימי וכלא אושואיה: נפתח ב־3 במרץ 1995. הבניין הוכרז כבניין שמור היסטורי לאומי ע"פ החוק של הקונגרס הלאומי באפריל 1997.
מוזיאון סוף העולם: הבניין נבנה על ידי מנואל פרננדס באלדס בשנת 1903, ובשנים 1911–1978 תפקד כמטה של הבנק הלאומי "בנקו נאסיון" ונפתח כמוזיאון ב־18 במאי 1979. על אוספיו של המוזיאון נמנית ספריה שלמה על האזור.
המוזיאון נתמך על ידי הקרן האניס אשר תורמת רבות לפיתוחו.
מוזיאון אקאטושון: מוזיאון ציפורים ויונקים ימיים דרומיים, ואלמנטים שימושיים של הילידים.
נמצא 85 קילומטרים ממזרח לאושואייה בחוות הארברטון.
אנדרטה לזכר הרוגי מלחמת פוקלנד.
בית תרבות "אנריקטה גסטלומנדי" – מופעים, סמינרים וועידות.
בנוסף מציע סדנאות וחוגים: תיאטרון, טנגו, ריקודים קלאסיים וספרדים, מוזיקה, ציור, קרמיקה ופיסול.
הבית העתיק בבאן: ב"שביל המתיישבים הוותיקים" – נבנה בתחילת המאה ה־20, ועד 1915 היה שייך לבנק הלאומי של ארגנטינה "בנקו ניסיון", הוכרז כ"בית מאתיים השנה" על ידי הרשויות.
גלריית אומנות של המוזיאון הימי.
יער יאטאנה של קרן טיפוח הטבע: אומנות ותרבות ילידית ביער צעיר של עצי דובדבן פטגוני, נמצא במרכז העיר.
2 באפריל: יום העלילות של המאלבינאס, שבתון מחוזי.
26 באפריל: יום המחוז של ארץ האש, אנטארקטיקה ואיי האוקיינוס האטלנטי הדרומי.
1 ביוני: יום השנה של החוקה הפווגינית (המקומית של ארץ האש, פווגיני – אדם ממוצא ארץ האש, מהמילה בספרדית Fuego – אש), שבתון מחוזי.
21 ביוני: חג לאומי של הלילה הארוך ביותר בשנה.
הפעילות מתחילה ב־20 לחודש, בחצות ונמשכת כל היממה.
אף על פי שיום זה נחגג משנות ה־70, הוא הוכר כמו חג לאומי רק בשנת 1986.
11 באוקטובר: היום של פטגוניה.
12 באוקטובר: יום השנה של אושואיה.
25 בנובמבר: יום הילידים הפוואגינים – כל השנים מארגנים סעודת ערב של המתיישבים הוותיקים, כדי לזכור לטובה את אלו שתרמו לפיתוח העיר בתקופות הכי קשות.
הפסטיבל הדו שנתי של סוף העולם: מאז 2007 אושואיה היא המארחת של הדו שנתית של האומנות המודרנית של סוף העולם, הדו־שנתית של ארגנטינה, נוסדה ומאורגנת על ידי "הקרן הפטגונית לאומנות ואתגר", במסגרת הפרויקט "הקוטב הדרומי של אומנות, מדע ואקולוגיה".
הפסטיבל הדו שנתי הצליח בזמן קצר להגיע למעמד הכי חשוב של אומנות ותרבות בדרום וליקט אליו מאות אומנים מ־5 היבשות ויצר הזדמנויות להתבוננות על נושאים אקולוגים.
להיט תרבותי נוסף הוא הפסטיבל הבינלאומי של אושואיה, שכל שנה מאגד כמה מהתזמורות הקלאסיות החשובות ביותר בעולם.
בין המשתתפים אפשר למצוא את הפילהרמונית של אושואיה בניצוחו של חורחה אוליארטה.
פסטיבל המאכלים הבינלאומי "אושואיה על אש קטנה": זהו אירוע הכולל בתוכו מעגלי גורמה, שיעורי בישול, טעימות וקורסים להכשרת מקצועית של מנות על בסיס בשר כבש, פורל, בקלה שחור, מולים, סרטנים וכו'..
פסטיבל הבינלאומי "ג'אז סופסוף" – מתקיים בסוף יוני, בהשתתפותם של אומנים מקומיים, ארגנטינאים ובינלאומיים.
פסטיבל איברי־אמריקאי של הנרטיב החדש "סוף", מטרתו הוא החלפת דעות בין מחברים ממדינות איבריות־אמריקאיות (מדינות שהיו בעבר קולוניות בשליטת ספרד או פורטוגל).
פסטיבל קולנוע ההרים "אושואיה ששש...." עם תוכנית סרטים בינלאומיים באורך מלא וגם קצרים, בנושא הרים.
בסוף הטקס מוענקים פרסים לכותבים, במאים, שחקנים וצלמים.
באושואיה מטבח דרומי טיפוסי, אפשר למצוא בו סרטנים פווגינים, בקלה שחור, דניס, רכיכות וכמו גם אסאדו טלה פטגוני שמתייחד בכמות הבשר הגדולה שיש בו לעומת השומן.
מסביב לעיר ישנם מסלולי טיול רבים.
11 ק"מ מהעיר נמצא הפארק הלאומי ארץ האש.
בפארק ישנם 4 מסלולים ואפשרויות לינה.
אורתוקלז הוא מינרל השייך למשפחה של מינרלים בקבוצת הפלדספטים (פצלות השדה) המכילים אשלגן.
האורתוקלז נמנה בין המינרלים החשובים ביותר שמהם בנויים סלעי היסוד.
קבוצת פצלות השדה שהאורתוקלז הוא חלק ממנה מכילה מינרלים טקטוסיליקטים - סיליקטים במבנה מרחבי.
כמו הקוורץ, בנויים מינרלים אלה מארבעה ארבעונים, אלא שבעוד שבקוורץ כל הארבעונים בנויים מ־SiO4, בפצלת השדה מחליף אטום אלומיניום את אטום הצורן באחד הארבעונים.
משום שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי נדרש פיצוי חשמלי.
באורתוקלז הפיצוי החשמלי בא בצורת קטיון אשלגן.
קיימים בטבע שלושה פולימורפים (סוגים בעלי הרכב כימי זהה, אך בעלי מבנה שונה) של פצלות השדה המכילים אשלגן: אורתוקלז, סנידין ומיקרוקלין.
לכולם אותה נוסחת מבנה כימי: KAlSi3O8, והם מכונים באנגלית בשם הכללי K-Spar (הסימון הכימי לאשלגן וקיצור המילה האנגלית לפצלת השדה Feldspar).
האבחנה בין הפולימורפים בלי מכשור מעבדה, כדוגמת סריקה באמצעות קרני רנטגן, אינה פשוטה.
המיקרוקלין יכול להופיע לעיתים בגוון ירוק (מינרל המכונה אמאזוניט) ולעיתים מופיעה בו תופעה של גבישים תאומים בצורת לוחיות מקבילות, אבל האמצעי המזהה הכמעט יחיד הוא המסלע בו מוצאים את המינרל.
מכיוון שכל אחד מהסוגים מתגבש בטמפרטורה אחרת הסלע שייווצר יהיה שונה.
הסנידין מתגבש בחום גבוה של מעל ל-900°C, ולכן מופיע בסלעים שנוצרו תוך כדי התקררות מהירה, בעיקר בסלעים וולקניים פלסיים כדוגמת אובסידיאן, ריוליט וטרכיט.
האורתוקלז מתגבש בחום שבין 900°C ל-500°C, ומופיע בסלעים שהתקררו לאט יותר כדוגמת גרניט וסיאניט.
המיקרוקלין מתגבש בטמפרטורות של כ-400°C ומטה ומופיע בסלעים שהתקררו לאט כמו גרניט סיאניט ובפגמטיטים.
משום שהסנידין מתגבש בטמפרטורות גבוהות, קיימת רמת אי סדר גבוהה בצורת הסידור של אטומי הצורן והאלומיניום, והתוצאה - התגבשות במערכת גבישית המונוקלינית.
רמת הסדר עולה באורתוקלז, המתגבש אף הוא במערכת הגבישית המונו קלינית.
ברמת הטמפרטורות הנמוכות מתגבש סוג מיוחד של אורתוקלז הקרוי אדולריה שהמבנה שלו מסודר יותר.
המיקרוקלין, המתגבש בטמפרטורות הנמוכות אף יותר, ולכן רמת הסדר בו היא הגבוהה ביותר, מתגבש במבנה הטריקליני שהוא בעל הסימטריה הנמוכה יותר.
בישראל ניתן למצוא אורתוקלז בסלעי הגרניט של אזור אילת.
באורתוקלז נעשה שימוש בתעשיית החרסינה וכרכיב באבקת ליטוש.
אדולריה, סוג מיוחד של אורתוקלז, מפגין תופעה אופטית מיוחדת של ברק בגוונים שונים בשל תכלילים של פצלות שדה שונות.
אבן מסוג זה (בייחוד בגוון כחלחל) מכונה אבן ירח, מבוקשת כאבן חן, ונעשה בה שימוש בתעשיית התכשיטים.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד אבן ירח היא אבן ההולדת התחליפית של חודש יוני.
אוֹשוֹ (11 בדצמבר 1931 – 19 בינואר 1990) נולד בשם ראג'ניש צ'נדרה מוהן ג'יין (הינדי: रजनीश चन्द्र मोहन जैन) היה פילוסוף, סופר, מיסטיקן ומורה רוחני הודי ומנהיג תנועת ראג'ניש.
במהלך חייו הוא נחשב למיסטיקן שנוי במחלוקת.
בשנות ה-60 הוא טייל ברחבי הודו כנואם והיה מבקר קולני של הסוציאליזם, מהטמה גנדי, והאורתודוקסיה הדתית ההינדית.
הוא דגל בגישה פתוחה יחסית כלפי המיניות האנושית, דבר שזיכה אותו בכינוי "גורו הסקס" בהודו ובעיתונות הבינלאומית המאוחרת, אם כי גישה זו הפכה מקובלת יותר עם הזמן.
ב-1970 בילה ראג'ניש זמן במומבאי וצירף אליו חסידים הידועים בשם "נאו־סנייאסים".
בתקופה זו הרחיב את תורתו הרוחנית, ובאמצעות הרצאותיו נתן את פרשנותו לכתבי הדת, למיסטיקה ולפילוסופים מרחבי העולם.
בשנת 1974 ראג'ניש עבר לפונה שבה הוקם אשראם כדי להציע מגוון רחב של "כלי טרנספורמציה", גם עבור המבקרים ההודים וגם הבינלאומיים.
בסוף שנות ה-70 התעכבה ההתפתחות של האשראם בגלל מתח בין התנועה לבין ממשלת מפלגת ג'אנטה השלטת של מורארג'י דסאי.
בשנת 1981 המאמצים מוקדו בפעילויות בארצות הברית וראג'ניש עבר לחווה המכונה ראג'נישפורם במחוז ואסקו, אורגון.
התנועה עוררה התנגדויות מצד תושבי המחוז וממשלת המדינה, ושורה של מאבקים משפטיים בנוגע לבניית האשראם והמשך הפיתוח צמצמו את הצלחתה.
ב-1985, בעקבות חקירת פשעים חמורים, כולל הפיגוע הביולוגי בהדאלס (The Dalles) ב-1984, ומזימה לרצוח את עו"ד צ'ארלס ה.
טרנר, טען ראג'ניש כי מזכירתו האישית היא האחראית ויוזמת הפשעים.
הוא גורש מאוחר יותר מארצות הברית על פי עסקת טיעון, לפני שהועמד למשפט בשל שהייה בלתי חוקית והונאת הגירה.
הסדרה התיעודית ארץ פראית מאוד של נטפליקס מתארת את השתלשלות האירועים בשנים אלה.
לאחר גירושו, 21 מדינות מנעו ממנו כניסה, ובסופו של דבר הוא חזר להודו, והחיה את האשראם בפונה, שבו מת ב-1990. האשראם שלו ידוע כיום כאתר הנופש הבינלאומי של אושו למדיטציה.
התורות הסינקראטיות של ראג'ניש מדגישות את חשיבות המדיטציה, המודעות, האהבה, החגיגה, האומץ, היצירתיות וההומור - תכונות שנתפסו כמדוכאות על ידי דבקות במערכות אמונות סטטיות, במסורת דתית ובחברה.
לתורתו של ראג'ניש הייתה השפעה ניכרת על המחשבה של הניו-אייג', והפופולריות שלהם גדלה במידה ניכרת מאז מותו.
אושו נולד כצ'אנדרה מוהן ג'ין, הבכור מבין אחד-עשר ילדים של סוחר בד, בבית סבו וסבתו מצד אמו בקוצ'ואדה; כפר קטן ברובע רייזן במדינת מאדיה פראדש בהודו.
הוריו נתנו לו לחיות עם סבו וסבתו מצד אמו עד היותו בן שבע.
לפי דיווחו של אושו (ראג'ניש) עצמו, הייתה לכך השפעה רבה על התפתחותו, משום שסבתו נתנה לו את מלוא החופש, והותירה אותו חסר דאגה ללא חינוך או הגבלות כפויות.
כשהיה בן שבע, סבו מת, והוא הלך לגדרווארה כדי לגור עם הוריו.
ראג'ניש הושפע עמוקות מהמוות של סבו, וגם ממוות של חברת ילדותו ודודניתו שאשי מטיפוס כשהיה בן 15, מה שהוביל לעיסוק במוות שנמשך לאורך כל שנות ילדותו ונעוריו.
בשנות בית הספר הוא היה תלמיד מרדני, אבל מחונן, וזכה למוניטין כפולמוסן מעולה.
ראג'ניש הפך לאנטי-תאיסט, התעניין בהיפנוזה והשתייך לזמן קצר לסוציאליזם ולשני ארגונים לאומיים הודים: הצבא הלאומי ההודי והראשטרייה סוואימסבק סנג.
עם זאת, חברותו בארגונים הייתה קצרת ימים, משום שלא יכול היה להיכנע לכל משמעת חיצונית, אידאולוגיה או מערכת.
בשנת 1951, בגיל תשע עשרה, ראג'ניש החל את לימודיו בבית קולג' בג'אבאלפור.
כשהתבקש לעזוב לאחר עימותים עם מדריך, הוא הועבר לקולג' ד.נ.
לאחר שהוכיח את עצמו כמתווכח בצורה מפריעה, הוא לא נדרש יותר להיות נוכח בקורסים בקולג', למעט מבחנים, וניצל את זמנו החופשי כדי לעבוד כמה חודשים כעוזר עורך בעיתון מקומי.
הוא החל לדבר בפומבי ב"סארבה דהרמה סאמלן" השנתית (פגישה של כל הדתות) שהתקיימה בג'אלאפור, שאורגנה על ידי קהילת "טרנפאנטי ג'אין" שאליה נולד, והשתתף בה בשנים 1951 עד 1968. הוא התנגד ללחץ הוריו להינשא.
ראג'ניש אמר מאוחר יותר שהוא נעשה מואר רוחני ב-21 במרץ 1953, כשהיה בן 21, בחוויה מיסטית בעת שישב מתחת לעץ בגן הבנווארטלי בג'אאלפור.
בפילוסופיה בשנת 1955, הוא הצטרף לאוניברסיטת סגר, שם ב-1957 הוא קיבל את התואר שני בפילוסופיה (בהצטיינות).
הוא מיד קיבל משרת הוראה במכללת ראיפור בסנסקריט, אך נשיא האוניברסיטה ביקש ממנו במהרה לבקש העברה משום שראה בו סכנה למוסר, לאופי ולדת של תלמידיו.
משנת 1958 הוא לימד פילוסופיה כמרצה באוניברסיטת ג'אבאלפור, וקודם לפרופסור בשנת 1960. כמרצה פופולרי, הוא הוכר על ידי עמיתיו כאיש אינטליגנטי במיוחד אשר היה מסוגל להתגבר על הליקויים של החינוך המוקדם שלו בעיר קטנה.
במקביל לתפקידו באוניברסיטה, הוא נסע ברחבי הודו בשם "אצ'ריה ראג'ניש" (אצ'ריה פירושו מורה או פרופסור, ראג'ניש היה כינוי שרכש בילדותו), והרצה על סוציאליזם, גנדי ודתות מוסדיות.
הוא אמר כי הסוציאליזם ינציח עוני, והוא תיאר את גנדי כמזוכיסט הנלחם בקידמה וסוגד לעוני.
מה שהודו צריכה כדי להימלט מהנחשלות שלה זה קפיטליזם, מדע, טכנולוגיה מודרנית ומניעת הריון.
הוא מתח ביקורת על הדתות ההודיות האורתודוקסיות כמתות, מלאות בטקסים ריקים, מייסרות את חסידיהן בפחדים מהגיהנום והבטחה לברכות.
הצהרות אלה גרמו לו להיות שנוי במחלוקת, אבל גם צברו לו קהל מעריצים נאמן שכלל מספר סוחרים ואנשי עסקים עשירים.
אלה ביקשו ממנו התייעצויות אישיות לגבי התפתחותם הרוחנית וחיי היומיום שלהם, בתמורה לתרומות, והתרגול שלו גדל במהירות.
החל מ-1962 הוא החל להוביל מחנות מדיטציה של 3 עד 10 ימים, ומרכזי המדיטציה הראשונים (Jivan Jagruti Kendra) החלו להופיע סביב תורתו, הידועה בשם תנועת ההתעוררות לחיים (Jivan Jagruti Andolan).
לאחר סיור שנוי במחלוקת ב-1966, הוא התפטר מתפקידו לבקשת האוניברסיטה.
בסדרת הרצאות מ-1968, שפורסמה מאוחר יותר תחת הכותרת "ממין לסופר-תודעה", הוא זיעזע מנהיגים הינדים על ידי קריאה לקבלה חופשית יותר של יחסי מין, ונודע כ"גורו המין" בעיתונות ההודית.
הוא אפיין את הכוהנים כבעלי אינטרס אישי, והתגרה בשנקארכריה של פורי, שניסה לשווא להפסיק את הרצאתו.
באירוע מדיטציה ציבורית באביב 1970, ראגניש הציג לראשונה את שיטת מדיטציית דינמיק שלו.
הוא עזב את ג'בלפור למומבאי בסוף יוני.
ב-26 בספטמבר 1970 הוא יזם את קבוצת התלמידים או הנאו־סניאסים הראשונים שלו.
להיות תלמיד משמעותו קבלת שם חדש וללבוש את החלוק הכתום המסורתי של קדושים הינדים סגפניים, כולל שרשרת חרוזים (מאלה) הנושאת תליון עם תמונתו.
עם זאת, הסניאסינים שלו עודדו לקיים אורח חיים חגיגי ולא סגפני.
לא היה צריך לסגוד לו עצמו אבל הוא נחשב כסוכן מזרז, "שמש המעודדת את הפרח להיפתח".
עד אז הוא כבר התחיל להעסיק מזכירה בשם לקשמי, אשר כתלמידתו הראשונה לקחה את השם יוגה לקשמי.
לקשמי הייתה בתו של אחד מחסידיו הראשונים, ג'ין עשיר, שהיה תומך מרכזי בקונגרס הלאומי ההודי במהלך המאבק על עצמאות הודו, עם קשרים הדוקים לגנדי, נהרו ומוררג'י דסאי.
היא גייסה כסף שאפשר לראג'ניש לעצור את מסעותיו ולהשתקע.
בדצמבר 1970 הוא עבר לדירות וודלנדס שבמומביי, שם הוא נתן הרצאות וקיבל מבקרים, ביניהם המבקרים המערביים הראשונים שלו.
עכשיו הוא נסע לעיתים רחוקות, כבר לא מדבר בפגישות פומביות פתוחות.
ב-1971 הוא אימץ את התואר "בהגוואן שרי ראג'ניש".
שרי היא צורה מנומסת לפנייה שוות ערך למילה "אדוני"; בהגוואן פירושו "מבורך", המשמש במסורת ההודית כמושג של כבוד לאדם שבו האלוהי אינו מוסתר עוד אלא נראה.
מאוחר יותר, כאשר שינה את שמו, הוא יגדיר מחדש את משמעותו של בהגוואן.
האקלים הלח של מומבאי הוכח כמזיק לבריאותו של ראג'ניש: הוא פיתח סוכרת, אסתמה ואלרגיות רבות נוספות.
ב-1974, ביום השנה ה-21 לחווייתו בג'אאלפור, עבר לגור בנכס בקוריגאון פארק, פונה, שנרכש בעזרתה של מא יוגה מוקטה (קתרין וניזלוס), יורשת הספנות היוונית.
ראג'ניש דיבר באשראם של פונה בין השנים 1974 ל-1981. שני הבתים הסמוכים ושטח של 24,000 מ"ר הפכו לגרעין של האשראם, והרכוש הוא עדיין לב ליבו של אתר המדיטציה הבינלאומי של אושו.
דבר זה אפשר את הקלטת האודיו הקבוע, ומאוחר יותר את הקלטות הווידאו והדפסה של השיח שלו להפצה עולמית, מה שאפשר לו להגיע לקהל רחב יותר.
מספר המבקרים המערביים עלה בחדות.
האשראם הציג במהרה מרכז לאמנויות ומלאכות, המייצר בגדים, תכשיטים, קרמיקה ומוצרי קוסמטיקה אורגניים והופעות של תיאטרון, מוזיקה ופנטומימה.
משנת 1975, לאחר בואם של כמה מטפלים מהתנועה הפוטנציאלית האנושית, האשראם החל להשלים את המדיטציות עם מספר הולך וגדל של קבוצות טיפוליות, שהפכו למקור הכנסה עיקרי של האשראם.
האשראם של פונה היה על פי כל הנוגעים בדבר מקום מרגש ואינטנסיבי, עם אווירה קרנבלית מטורפת רגשית.
היום התחיל בשעה 6:00 בבוקר עם מדיטציית דיינמיק.
מ-8:00, ראג'ניש נתן הרצאה ספונטנית של 60 עד 90 דקות באולם "בודהה הול" של האשראם, כשהוא מעיר על כתבים דתיים או עונה על שאלות של מבקרים ותלמידים.
עד 1981, סדרת הרצאות שנערכה בהינדית לסירוגין עם סדרות באנגלית.
במהלך היום התקיימו מדיטציות וטיפולים שונים, אשר עוצמתם יוחסה לאנרגיה הרוחנית של ה"בודהפילד" של ראג'ניש.
בדרשאנים של הערב, שוחח ראג'ניש עם תלמידים פרטיים או עם מבקרים, וחנך תלמידים ("נתן סניאס").