tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיים כהן (נולד ב-21 במרץ 1960) הוא שף, מסעדן, מגיש טלוויזיה ומחבר ספרי בישול ישראלי.
יועץ קולינרי למסעדה המחזיקה בכוכב מישלן.
כהן נולד, גדל והתחנך בשכונת קריית שלום שבתל אביב, כבן יחיד למשפחה יוצאת כורדיסטן; אביו אליעזר מקהילת נאש דידן, ואימו מרים ממשפחה אורפלית מטורקיה.
הוריו גידלו ילדים כמשפחת אומנה.
בגיל שבע עשרה החל כהן לעבוד במסעדת "תל אביב הקטנה" בעקבות מודעת דרושים לעוזרי מלצרים.
לאחר מכן עבד במסעדת "הקיוסק", אצל שאול אברון בנווה צדק, שם נחשף למטבח צרפתי עממי כמו רוסטביף ופואה גרה, התאהב בו והחליט לפתוח מסעדה משלו.
לאחר מכן עבד כשלוש שנים במסעדת "אפרופו" בתפקיד של ברמן ומנהל המטבח.
כהן התמחה בצרפת אצל השף רוז'ה ורז'ה, שהיה בעל מסעדה המעוטרת ב-3 כוכבי מישלן.
במהלך השנים שחלפו מאז, פיתח כהן מטבח ייחודי המשלב מוצרים מקומיים ים-תיכוניים במנות צרפתיות מה שמכונה "פיוז'ן", בהן הוא משתמש בין היתר ברכיבים אירופאים ואסייתים בהכנת מנות מקומיות.
בשנת 1985 פתח ביחד עם אירית שנקר (אותה פגש כאשר עבדו יחדיו במסעדת "אפרופו") את מסעדת "קרן" ברחוב אבן גבירול בתל אביב והוא בן 24 בלבד (לאחר מספר שנים פתח עם אירית שנקר מסעדה נוספת בשם "דיקסי" ואליה נוספה מסעדה ששמה "פילדלפיה").
בתחילה הייתה "קרן" מסעדה צרפתית קלאסית והגישה מנות צרפתיות פשוטות אך משובחות.
המסעדה צברה לאט ובהדרגה קהל לקוחות קבוע שכמה לאוכל צרפתי אמיתי בישראל ולאחר מספר שנים עברה המסעדה למבנה היסטורי במושבה האמריקאית ביפו, בפינת הרחובות אילת ואורבך.
שם שכנה עד שנסגרה בשנת 2002.
ממסעדת קרן יצאו רבים מגדולי השפים הישראלים כמו למשל גולן גורפינקל (מסעדת "דלאל") והשפים תמר בליי ועזרא קדם שהקימו את מסעדת "ארקדיה" בירושלים.
הפופולריות של כהן צברה תאוצה ובשנת 1997 החל להגיש את תוכנית הבישול, "שום, פלפל ושמן זית", ששודרה בערוץ הראשון וכן בשידורים חוזרים בערוץ 33 בצוותא עם אור ישראלי (מאוחר יותר החל להגיש את התוכנית באופן עצמאי) במקומם של גיל חובב ואיילת לטוביץ'.
התוכנית שודרה עד לשנת 2017, עד לסגירתה של רשות השידור.
כמו כן מייעץ כהן למסעדות, בארץ וברחבי העולם (למשל ל"מסעדת טאבון" בניו יורק, למסעדה ב"קלאב הוטל לוטראקי יוון" שהקים וייסד אלברטו דלגאדו בסמוך לאתונה, ל"מסעדת איזדורה" בראשון לציון ול"מסעדת הדוכסית" באמסטרדם).
כהן הוציא לאור ספרי בישול.
ב-2006 העלה כהן, בשיתוף עם אלי לנדאו, אתר web 2.0 בשם "מבשלים", אתר קהילות המבוסס בעיקר על תכנים של גולשים ומוקדש לעולם המתכונים והקולינריה.
בשנת 2007 השתתף כהן בהקמת מסעדת "DECA" אשר בתל אביב, ושם הוא שימש כשף יועץ בדיאלוג עם השף יניב כספי.
בשנת 2008 קנה את חלקה של שותפתו אירית שנקר, במסעדת "דיקסי", והפך לבעלים הבלעדי של המקום.
בשנת 2011 פתח סניף נוסף של המסעדה "דיקסי אקספרס" בראשון לציון בשותפות עם הכדורסלן שארונאס יאסיקביצ'יוס.
בשנת 2011 החל להגיש את תוכנית הבישול, "מבשלים ביחד", בשיתוף עם השף אייל שני, המשודרת בערוץ 2. באותה השנה הגיש גם את העונה השנייה של התוכנית, "מאסטר שף", לצידם של השף אייל שני, מיכל אנסקי והשף יונתן רושפלד.
בנובמבר 2011 פתח השף כהן את מסעדת "יפו תל אביב" ביחד עם אלי לנדאו ברחוב יגאל אלון שבתל אביב.
ב-2017 זכתה מסעדת "הדוכסית" במלון W באמסטרדם אשר כהן משמש בה כיועץ קולינרי בכוכב מישלן.
בשנת 2018 החל להנחות ולשפוט בתוכנית הריאליטי, "MKR המטבח המנצח", בשיתוף עם המסעדנית רותי ברודו, המשודרת בערוץ קשת 12.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הנוער "התחנה".
ב-2021, הוא הופיע בתחפושת התמנון בעונה השנייה של "הזמר במסכה".
בשנת 2023 החל להפעיל את מזנון הכנסת לאחר שקיבל את הזיכיון.
ב-2024 שב להגיש את תוכנית הבישול "שום, פלפל ושמן זית" שחודשו שידוריה.
כהן נשוי לסיגל, עורכת דין במקצועה, המנהלת כיום את עסקיו.
לזוג שתי בנות ובן והם מתגוררים בסביון.
חיים כהן מבשל, הוצאת בבל, 2002.
חיים כהן מבשל עם פיקאסו: חגיגה ים-תיכונית, הוצאות דניאלה די-נור ומודן, 2002.
חיים כהן ואלי לנדאו מבשלים, הוצאת כתר, 2006.
חיים כהן ואלי לנדאו מבשלים 2, הוצאת כתר, 2008.
חיים כהן מגיש מספר תוכניות בישול מצליחות;
שום, פלפל ושמן זית (עם אורחים) – משודרת ב"כאן 11", בעבר שודרה גם בערוץ 1 ובערוץ 33.
מועדון ארוחת הערב (עם מארינה מקסימיליאן בלומין) – שודרה בערוץ 2 במסגרת "שידורי קשת".
רישיון ליהנות (עם אלי אילדיס) – שודרה ב"ערוץ 2" ב"זכיינית קשת".
מבשלים ביחד (עם אייל שני) – שודרה ב"ערוץ 2" ב"זכיינית קשת".
מאסטר שף (עם אייל שני, מיכל אנסקי וישראל אהרוני) – משודרת בקשת 12, בעבר שודרה ב"ערוץ 2".
הכי טעים שיש (עם יונתן רושפלד) – שודרה בערוץ 2 ב"זכיינית קשת".
MKR המטבח המנצח (עם רותי ברודו) – משודרת בערוץ "קשת 12".
חיים כרמון (ספטמבר 1927 – 11 במרץ 2009) היה המלמ"ב (הממונה על הביטחון במשרד הביטחון) הראשון.
כרמון נולד בשם חיים וינריך בלודז' שבפולין ב-1927. כנער לחם במרד גטו ורשה.
הוא שרד את מחנה ההשמדה מיידנק ועלה ארצה בשנת 1946. הוא עבד בתעשיית היהלומנות ובמקביל הצטרף לש"י בהגנה.
במלחמת העצמאות, כרמון שירת בחטיבת קרייתי כחבלן.
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1949 הצטרף כרמון למחלקה לתפקידים מיוחדים ובשנת 1950 עבר ליחידת החקירות ובדיקת מהימנות עובדים בשב"כ.
משם עבר ליחידת האבטחה של הארגון והיה במשך שנים אחדות מאבטחו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
כשפרש בן-גוריון מראשות הממשלה ועבר לקיבוץ שדה בוקר, חזר כרמון לשב"כ.
בשנת 1954 פרצה מחלוקת בשאלה איזה גוף יהיה האחראי על הביטחון במשרד הביטחון - האם תהיה זו מחלקת ביטחון שדה של אמ"ן או שמא השב"כ.
הוחלט שהשב"כ יישא באחריות ועל כן מונה אברהם ניב לתפקיד קצין הביטחון של משרד הביטחון, וכרמון מונה להיות עוזרו.
בשנת 1955 פרש ניב, וכרמון מונה לתפקיד.
כרמון כיהן בתפקיד זה במשך כעשור, כאשר מתוקף תפקידו ליווה את כל המפעלים הרגישים של מערכת הביטחון, ובראשם בניית הכורים הגרעיניים בנחל שורק ובדימונה, כמו גם אבטחתם.
הוא היה כפוף מקצועית לבנימין בלומברג, שהיה אז ראש אגף האבטחה בשב"כ.
כרמון זכה בתפקידים אלו בהוראת שמעון פרס במטרה למדר את ראש המוסד איסר הראל מסוד הקמת הכור בדימונה.
כאשר אירע הפילוג במפא"י ובן-גוריון הקים את רפ"י, הצטרף כרמון אל הפורשים.
אולם כישלונם בבחירות של שנת 1965 ועליית כוחו של ראש הממשלה לוי אשכול הביאה לירידת קרנו והייתה, ככל הנראה, הסיבה לכך שנשלח ל"גלות" במשלחת משרד הביטחון בארצות הברית.
כאשר שב ארצה מילא תפקידים נוספים במערך האבטחה והביטחון של המשרד.
לאחר מלחמת יום הכיפורים ובעקבות שינויים מבניים, מונה כרמון להיות אחראי על הביטחון בכל מערכת הביטחון, מה שהוביל ליצירת תפקיד המלמ"ב - הממונה על הביטחון במערכת הביטחון.
גם בתפקיד זה היה כרמון כפוף לבלומברג, אך הדחתו של הלה ומינוי רפי איתן במקומו הרחיבו את כר הפעולה של כרמון, שכן איתן נשא בכפל תפקידים - גם ראש הלק"ם וגם יועץ ראש הממשלה ללוחמה בטרור.
תפקידו והוותק שלו הפכו את כרמון לאחד האנשים החזקים והמשפיעים ביותר במערכת הביטחון, ולאלה נוספה גם היכרותו וידידותו עם ראש השב"כ דאז אברהם שלום.
בשנת 1986 פרש כרמון והוחלף על ידי יחיאל חורב.
חיים יוסף לבנון (לוינשטיין; 25 במרץ 1899 – 21 באוגוסט 1986) היה איש ציבור ישראלי, חבר מפלגת הציונים הכלליים, ראש עיריית תל אביב-יפו בשנים 1953–1959.
לבנון נולד בשנת 1899 בעיר קרקוב שבגליציה בשם חיים יוסף לוינשטיין.
כילד קיבל חינוך מסורתי, למד בחדר ובישיבה.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים למד הנדסה חקלאית והוסמך כמהנדס באוניברסיטת קרקוב.
היה פעיל בהקמת סניף "צעירי מזרחי" בעירו, אך אחר כך יצא בשאלה ועבר לתמוך בציונים הכלליים.
בשנת 1927 עלה לארץ ישראל, במסגרת העלייה הרביעית, ולימד בגימנסיה "אחד העם" שבפתח תקווה, היה פעיל פוליטי, והיה אחד ממייסדי תנועת הנוער הציוני הכללי, ולאחר מכן כיהן כאחד מראשי התנועה.
כמו כן היה פעיל במוסדות תנועת הציונים הכלליים בארץ ישראל.
לבנון ייסד את חברת "שיכון אזרחי" והיה אחד ממנהליה.
בשנת 1934 כיהן כיושב ראש ועדת הבחירות של עיריית תל אביב, וכן כמזכיר הכללי של הסתדרות הציונים הכלליים בארץ ישראל.
בנוסף היה ממייסדי המושב "חבצלת השרון".
בשנים 1937–1938 שימש שליח הציונים הכלליים בליטא ואחר כך עבד בפולין בשליחות הקרן הקיימת וקרן הייסוד.
הוא נמנה עם חברי מסדר הבונים החופשיים.
בשנת 1950 נבחר לכהן כחבר מועצת עיריית תל אביב וכסגן ראש העיר מטעם סיעת הציונים הכלליים, ולאחר שבשנת 1953 מונה ראש העירייה ישראל רוקח לשר הפנים, נבחר לבנון לכהן כראש עיריית תל אביב.
לבנון נבחר לאחר שהוקמה קואליציה במועצת העירייה של הציונים הכלליים ו"סיעת ההסתדרות", שהייתה מזוהה עם מפא"י.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1959 גברה מפא"י על הציונים הכלליים והיייתה לסיעה הגדולה ביותר במועצת העירייה.
מרדכי נמיר נבחר לתפקיד ראש העירייה במקום לבנון אך הוא המשיך לכהן כחבר מועצה.
בשנת 1961 פרש מתפקידו כחבר מועצת עיריית תל אביב, לאחר שהתמנה להנהלת הסוכנות היהודית.
לבנון יזם והקים את אוניברסיטת תל אביב, והרחוב שבו היא שוכנת נקרא על שמו.
הוא נפטר בשנת 1986 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור שבתל אביב.
חיים לאחר המוות הוא מונח כללי המתייחס להמשכיות או קיום, בדרך-כלל באופן רוחני, מעבר לעולם הקיים והמוכר, לאחר המוות.
בדרך כלל מדובר על הישארות הנפש, אך בתרבויות קדומות מדובר לעיתים גם בקיום גופני לאחר המוות.
האמונה בחיים שלאחר המוות קדמונית ומשותפת לרוב התרבויות הקדומות.
היא באה לענות על שאלות ששאל את עצמו האדם בקשר להפסקת הקיום הגשמי, ומה קורה לגוף ולנפש אחרי מותו של אדם.
בין הרעיונות הבאים לענות על שאלות אלו: רעיון גלגול הנשמות, תחיית המתים ורעיון העולם הבא.
הראשונים שתיעדו במפורט בכתב את אמונתם בחיים לאחר המוות היו המצרים הקדמונים.
בהתאם לכך נמצאו במצרים העתיקה קבורים מפוארים וחניטה, שהיו יישום מעשי של אמונה זו.
המת המצרי החשוב נקבר עם חפציו, אך גם עם ספינת שמש שהייתה אמורה להובילו לעבר החיים הנצחיים על פני השמש.
גם השומרים והאכדים התייחסו לשאול כמקום בו חיים המתים.
מספר דתות ובהן היהדות, האסלאם והנצרות, ואף דת מצרים העתיקה, מחזיקות באמונה כי רוח האדם נצחית ואחרי המוות כל אדם מתוגמל לפי מעשיו.
לפי האמונה רוח האדם, או "הנפש", ממשיכה להתקיים אחרי המוות.
על פי תורות אזוטריות רבות, בהן הקבלה, הנפש מתפרקת אך הרוח נשארת בתוקף נצחיותה.
קיימות דתות המניחות, באופן ראייה דיכוטומי, שישנו המשך ל"מסע" למקום שכולו טוב - גן העדן, או למקום שכולו עונש מתמשך - הגיהנום.
תפיסה זו מעודדת את המאמינים בה לדבוק במעשים הראויים ולהתרחק מן המגונים וזאת על מנת להגיע, בהגיע זמנם, אל גן העדן ולא אל הגיהנום, תפיסה זו תורמת גם בהתמודדות מאמיניה עם מות הקרובים להם בכך שהם מאמינים שהם נמצאים בעולם שכולו טוב.
אצל אפלטון מובעת דעה זו, למשל, בדיאלוג גורגיאס:
אמונה אחרת, שמחזיקות בה דתות כגון בודהיזם והינדואיזם, וכן מאמינים בה הדרוזים וזרמים קבליים ביהדות, היא גלגול נשמות.
בבודהיזם, למשל, מהווים החיים שלאחר המוות חלק אינטגרלי של מצבי הקיום של האדם.
האמונה הבודהיסטית מניחה כי לא הכול מוגבל לחיינו הנוכחיים: האדם (או נשמתו) הם סך ידע שהצטבר ממצבי קיום אחרים, לפני שנולד בגלגול הנוכחי.
היות שהנשמה היא נצחית, היא תכיר עוד מצבי קיום אנושיים, אחרי סיום חייה הנוכחיים.
אמונה זאת מניחה קיומו של רצף, זרם של תודעה, הנמשך לנצח.
לפי האמונה במזרח אסיה, הנשמה יכולה לעבור לבן אדם אחר, לבעל חיים, או אפילו ליצור רוחני כלשהו.
לפי ההינדואיזם, הבודהיזם וזרמים קבליים ביהדות גם החיים הנוכחים שלנו הם תוצאה של חיים קודמים.
רעיון החיים שלאחר המוות מופיע בתנ"ך בפגישתו של שאול המלך עם שמואל הנביא שנפטר בתיווכה של בעלת האוב.
שאול שומע אך אינו רואה את שמואל, ועל כן שואל את בעלת האוב הטוענת שראתה אותו כיצד הוא נראה.
בעלת האוב נותנת לשאול תיאור המתאים למראהו של שמואל בחייו, ואז שאול מצליח לקבל תקשור שאינו חדש לו: "למה הרגזתני להעלות אותי?" שאול מצטדק ואומר כי מצבו המדיני והביטחוני קשה מאוד.
בתום השיחה מבטיח שמואל לשאול כי הוא ימות למחרת והוא יהיה במחיצתו של שמואל, במילים אלו: "ומחר אתה ובניך עמי".
על אף שהסיפור קובע במפורש ששאול לא ראה את שמואל אלא שמע אותו בלבד, ניתן להבין מהסיפור שלשאול לא היה ספק שאכן התקיימה שיחה בינו לבין שמואל, זאת לאור תגובתו הנואשת לאחר ששמע את המסר של שמואל.
במזמור במלואו מתואר שבעוד הרשעים הולכים לשאול אחר מותם, את הצדיק האל יפדה מייד שאול, כאשר ייקח את האדם.
למרות שאמונה בחיים שלאחר המוות הייתה קיימת ונפוצה בכל העמים בעת המקראית, ובפרט בכל העמים שסביב העם היהודי, אין אף מקום במקרא בו הכתוב יוצא נגד אותה אמונה הנפוצה אצל העמים, בניגוד להתנגדות ולהכחשה באמונה בריבוי אלים, הכתובה פעמים רבות במקרא.
האיסור היחיד הנוגע לעניין הוא "איסור דרישה אל המתים" אך הכתוב רק אוסר זאת ולא מנמק מה טעם האיסור.
מכיוון שהעולם האלילי האמין תמיד בחיים אחר המוות, היה מצופה שאם המקרא מכחיש אמונה זאת, הוא יצא נגד אמונת העמים, מאחר שהכחשת אמונה בחיים לאחר המוות הייתה בגדר חידוש באנושות באותה עת.
עם זאת אין כל תיאור של החיים שלאחר המוות או הבטחה לחיי עולם הבא במקרא.
יש המפרשים כי הרוח איננה בטלה אלא שבה לנותנה, ויש הרואים בפסוק זה ביטוי לתפיסה כי המוות הוא היעלמות מוחלטת.
הרוח אינה נשמרת לאחר המוות אלא נמוגה במקום שממנו הגיעה, כשם שהגוף מתפורר לעפר.
למתים אין עוד זכויות, הניתנות לאנשים החיים בעולם הזה עבור מעשיהם.
ההתקדמות הרוחנית של האדם איננה קיימת בעולם הבא אלא דווקא בעולם הזה, בבחינת "מי שטרח בערב שבת יאכל בשבת".
כמו שנאמר:אך רבים מפרשים שפסוק זה, כדוגמת הפסוקים "לא שאול תודך, מוות יהללך, לא ישברו יורדי בור את אמיתך" או "מה בצע בדמי ברדתי אל שחת, היודך עפר?
היגיד אמיתך?" מדבר על בקשה מהאל שלא יהרוג את האדם שלא בעיתו, מאחר שגופתו אינה יכולה להלל את האל.
לפי פירוש זה, ה"מתים" שלא מהללים, אשר מדבר עליהם המקרא כאן הם הגופות, ולא מתייחס לכליון הנפש.
ודעה דומה מביע הנביא ישעיהו: .
יוסף בן מתתיהו מתאר את אמונת העולם הבא אצל האיסיים כאמונה שאיננה כורכת איתה את תחיית המתים (תחיית הגופות)
הפרושים, לפי אותו מקור, מאמינים בנוסף לכך בחזרת הנשמות אל תוך הגופות, וביחס לצדוקים, כוהני המקדש, הוא מעיד:
חז"ל התייחסו לחיים בזמן הווה כאל תחנה זמנית בלבד בדרך לעולם הבא; תחנה זמנית שיש למצותה באופן הראוי, על ידי קיום המצוות והליכה בדרכי האל.
מעידה על כך, למשל, הפיסקה בפרקי אבות:
ישנה מחלוקת בין הראשונים לגבי אופן התנהלות הדברים בעולם הבא:
לשיטת הרמב"ם וסיעתו: העולם הבא הוא עולם רוחני לחלוטין, ללא הגוף.
לשיטת רס"ג וסיעתו: בעולם הבא יתקיימו הגוף והנשמה, אך לאחר זיכוך רב של הגוף.
מעבר להישארות הנפש, אחת ממרכיבי האמונה בדת היהודית היא האמונה בקימת המתים לתחייה, בעתיד.
ישו, שעל דבריו נסמכים כל כתבי הנצרות, ממליץ בספר הבשורה על-פי יוחנן פרק ו', פסוק 40:
"וזה רצון שולחי אשר כל הרואה את הבן ומאמין בו יהיו לו חיי עולמים ואני אקימנו ביום האחרון."
משמע, רצונו של האל האב, שולחו של ישו (האל הבן), הוא שמי שמאמין בבן האלוהי, כלומר בישו עצמו, יזכה לחיי נצח.
ולא רק זאת, אלא שישו יעזור למאמין בו לצאת מגופו ולעבור לגן-עדן ("אקימנו ביום האחרון").
על פי סקרים גלובליים עדכניים, כ-54% עד 57% מהאוכלוסייה העולמית מאמינה בחיים אחרי המוות.
לדוגמה, סקר של Gallup International משנת 2022 בקרב 61 מדינות (דגימה של כ-58,000 איש) מצא כי 57% מהמשיבים מאמינים בכך.
סקר נוסף שפורסם ב-Scientific Reports ב-2025, המבוסס על נתונים מ-22 מדינות (דגימה של כ-203,000 איש), העריך את שיעור האמונה הגלובלי בכ-54%.
בסקר של Pew Research מ-2024, שנערך ב-36 מדינות, נמצא כי רוב המדינות (ברובן) מציגות רוב מאמינים, עם אחוזים גבוהים במיוחד במדינות מוסלמיות ונוצריות כמו אינדונזיה (85%) וקניה (80%), אך נמוכים יותר במדינות חילוניות כמו יפן (21%).
המדע המודרני אינו מכיר בקיומה של "נשמה" הנפרדת מהגוף, ובהתאם לכך אינו מכיר ביכולתה לשרוד באופן עצמאי ללא גוף לאחר המוות .
עם זאת, הרפואה המודרנית מציגה שתי דרכים שיש בהן מימוש מסוים של חיים לאחר המוות:
השתלת איברים, במסגרתה איבר של אדם שמת נלקח מגופו, מושתל באדם חי וממשיך לתפקד.
הולדה לאחר המוות: שאיבת זרע מאדם שמת, לשם הפריה של אישה שתלד ילד למנוח, או שימוש בביצית של אישה שמתה לשם הריון באם פונדקאית, ובכך לאפשר למנוחים רבייה, המאפיינת יצורים חיים.
חיים לוין (3 במרץ 1937 – 21 באפריל 2024) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת השוער, חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
לוין הצטרף לשורות מכבי תל אביב בקיץ 1960 אחרי תקופות קצרות במדי הפועל פתח תקווה, הפועל כפר סבא, הפועל חדרה ומכבי חיפה.
לוין התמודד על מקומו בהרכב עם אברהם בנדורי, השוער הבכיר בקבוצה, וכן עם אהרון שרשטינסקי.
רק בעונתו השלישית בקבוצה, לוין השתלט על המקום בשער.
בעונת 1963/1964, הגיע התואר הראשון של לוין במכבי תל אביב, גביע המדינה, לאחר ניצחון בגמר חוזר שני על הפועל חיפה.
עונה לאחר מכן, 1964/1965, הצהובים זכו שוב בגביע, הפעם בזכות תצוגה מוצלחת של לוין שמנע מחלוצי בני יהודה לכבוש, בניצחון מכבי תל אביב 1–2. בסוף השנה זכה לוין בתואר כדורגלן העונה בישראל לעונה זו.
מלבד שני הגביעים הרצופים זכה עם הקבוצה באליפות אחת (1968), גביע מדינה נוסף (1967) וגביע אסיה לקבוצות (1969).
בגמר שמר לוין על שער נקי נגד יאנג צ'י מקוריאה הדרומית לאורך כל 120 הדקות ונהנה משער של דרור בר נור בדקה ה-112 בשביל להניף את הגביע בסיום ההתמודדות.
התקופה הטובה ביותר של לוין הייתה כששיחק במכבי תל אביב בין השנים 1960–1969, עימה זכה באליפות אחת ו-3 גביעי מדינה.
בנוסף שיחק לוין גם בבית"ר ירושלים, מכבי נתניה והפועל ירושלים.
לוין לבש 22 פעמים את מדי נבחרת ישראל ואף השתתף באולימפיאדת מקסיקו ב-1968. לוין נחשב לאחד משוערי הליגה הטובים והבולטים שהיו, והוא שיחק בליגה הבכירה עד גיל 40.
לוין נודע כשוער נועז אשר אינו חושש מזינוקים לרגלי חלוצים, או מזינוקים על קורות השער.
בעקבות תכונתו זו נגרמו לו פציעות רבות ובמיוחד שברים בכל חלקי גופו.
לאחר שפרש מכדורגל אימן במספר מועדונים קטנים בליגות הנמוכות ושימש כמאמן שוערים בקבוצות בליגת העל.
בין היתר הוביל לוין את הפועל בית שמש מליגה א' לליגה הארצית בפער גדול מהמקום השני.
לוין נפטר ב-21 באפריל 2024. ב-18 במאי 2024 ערכה מכבי תל אביב טקס לזכרו לפני משחק האליפות נגד הפועל באר שבע.
הרב חיים כסאר (מכונה הרב חיים אלכסאר וכן הרב חיים אלגמרן; נולד ה'תרס"ה, 1905 בערך – כ"ב בכסלו ה'תשנ"ח, 21 בדצמבר 1997) היה ראש ישיבה תימני.
בארץ ישראל עמד בראשות ישיבת בית הכנסת הגורל במשכנות ישראל, ובתימן ראש ישיבות בית אלשיך ובית שרעבי.
חיבר את הפירוש "שם טוב" על הרמב"ם וספר שאלות ותשובות "החיים והשלום".
נולד בצנעא לשמואל כסאר ולסעדה ממשפחת טייבי.
בהיותו כבן 4 עבר עם משפחתו מצנעא לעיר בית עד'אקה שם למד לפני רב העיר, הרב דוד מזעקי עד היותו כבן עשרים.
בבית עדאקה התיידד עם הרב ישראל עוזרי נכדו וממלא מקומו של הרב דוד מזעקי.
כשנה לאחר פטירת רבו הרב מזעקי, בשנת 1929 בערך, חזר הרב חיים לצנעא עם משפחתו ולמד תורה כשנתיים-שלוש לפני הרב יחיא קאפח.
בהיותו כבן 25 נתמנה לעמוד בראש ישיבת בית כסאר שרוב לומדיה דגלו בשיטת דור דעה של רבו הרב יחיא קאפח.
לאחר שלוש שנים בהן עמד בראשות הישיבה, נתגלעה מחלוקת בינו ובין ראשי המתפללים בעניין נוסח התפילה, והוא נאלץ לעזוב את הישיבה.
לאחר מכן היה ראש ישיבת בית אלשיך ורגיל היה לתת בה שיעורים מדי לילה ולפנות בוקר.
למד בצוותא בשעות הבוקר עם ראשי ישיבת "בית אלשרעבי", הרב אהרן הכהן ובנו הרב אברהם הכהן ורבנים נוספים.
בתחילת שנת ה'תש"ד, כשנתפנתה משרת ראש הישיבה, החל לשמש כראש הישיבה שם.
עלה ארצה בעלייה הגדולה בשנת 1949 והתגורר בין שכונות אוהל משה וזיכרון טוביה בירושלים.
למד בביתו, ולפי דבריו של הרב מרדכי אליהו בהספד שנשא עליו, הוצע לו לשבת ללמוד בבית הדין בירושלים ובעת הצורך לשמש כעד.
בעיני רבים בעדה התימנית נחשב לגדול חכמי תימן שבדור.
החשיב את שיטת הלימוד התימנית.
הוא טען שלא מצא בארץ ישראל תלמידי חכמים שישוו ברמתם התלמודית לרבותיו שבתימן, אף על פי שהכיר את גדולי הרבנים בירושלים.
שימש רב בית הכנסת הגורל בירושלים.
כינויו היה "חיים אלגמרן" על בקיאותו ואהבתו לגמרא.
השקפתו על הקמת מדינת ישראל הייתה חיובית.
הוא נהג לומר הלל ביום העצמאות ולאחר התפילה ערך סעודת מצווה עם שירה והלל לקב"ה על הקמת המדינה.
פסק שגם בני הישיבות מחויבים להתגייס לצה"ל ואף יותר מכל אזרח אחר, היות שזכות התורה מגינה עליהם.
פסיקתו זו צונזרה בידי עורכי ספרו "החיים והשלום" ופורסמה בספר "אתחלתא היא": .
הוא כאב את המצב הרוחני במדינת ישראל, ואולם פסק עם זאת שחובה לעלות לארץ.
נפטר בכ"ב בכסלו תשנ"ח, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
קיץ המזבח - על התורה
שם טוב - פירוש על משנה תורה לרמב"ם
דרך החיים - ליקוט מספריו בעניין מצוות תלמוד תורה ודרכי לימוד, מכון מרא"ה, קריית ספר ה'תשע"א
חידושי מארי חיים כסאר - על התורה
חיים (חיימק'ה) לבקוב (1916 – 9 בנובמבר 1998) היה לוחם ומפקד בפלמ"ח ובצה"ל, ששימש במשך שנים רבות, איש הקשר של צה"ל לבני עדות המיעוטים (בדואים, דרוזים וצ'רקסים).
הוא היה ידוע גם כמספר סיפורים מוכשר ואף כ"גדול מספרי הסיפורים של הארץ".
לבקוב נולד במושבה בית-גן (כיום בתחומי יבנאל) למשפחה שעלתה מאוקראינה ב-1910. מגיל צעיר עסק בעבודות חקלאות ושמירה, חלקן יחד עם ערבים מקומיים, בדואים, דרוזים וצ'רקסים.
כך למד את השפה הערבית מגיל צעיר, וכן את התרבות הפולקלור וסיפורי העם של הערבים בני הגליל.
כמו כן התעניין לבקוב הנער בכלי נשק שונים ולפי עדותו למד להשתמש בכל כלי נשק שהיה זמין באותה תקופה בגליל.
ב-1929 כבר השתתף בפעילות שמירה מגויסת כחלק מהתמודדות היישוב במאורעות תרפ"ט.
בשנת 1936 היה נוטר במשטרת היישובים העבריים וב-1938 הצטרף לפלגות הלילה המיוחדות של אורד צ'ארלס וינגייט בדרגת סרג'נט.
עם פירוק הפלוגות היה למפקד כוחות חי"ש בגליל התחתון.
ב-1937 נישא לתמימה, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1941 גויס לפלמ"ח עבור "המחלקה הסורית" (מ-1943 נקראה המחלקה הערבית).
המחלקה הסורית הוקמה כשיתוף פעולה בין המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית לבין מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) של שלטון המנדט הבריטי במטרה לבצע פעולות מודיעין צבאי וחבלה בשטחי סוריה, שהייתה תחת שלטון צרפת של וישי.
לבקוב הוחדר לסוריה מוסווה כערבי במאי 1941 יחד עם ישראל בן-יהודה ("עבדו"), יוסף קוסטיקה וירוחם כהן ופיקד על פעולות חבלה במתקנים צרפתיים בסוריה והשתתף בפעולות העפלה לארץ ישראל ובאיסוף מודיעין.
לבקוב סיפר לימים כי הצליח להופיע בצורה כה משכנעת כערבי, שאפילו יגאל אלון, ידידו מנוער, לא הכיר אותו.
יגאל חסקין טוען בספרו שבמסגרת פעילותו בפלמ"ח, לבקוב, רצח נער ערבי כדי להוכיח את גבריותו, ובמקרה אחר רצח שבוי.
לפי פנינה גרי לבקוב וחברו חיסלו את מארגן קרב בית קשת כנקמה על מות חברם עלי, לאחר תקופה הסגירו את עצמם ליצחק בן צבי שחנן אותם ללא משפט.
בדצמבר 1947 היה חבר בצוות ההקמה של חטיבת גולני מטעם ההגנה והוצב כמ"פ בגדוד 12 ("ברק").
ערב מלחמת העצמאות עמד לבקוב בקשר עם נכבדי הכפר הצ'רקסי כפר כמא ושכנע אותם להצטרף לצה"ל, כאשר הוא הפך למפקדם.
במאי 1948, לאחר שכוח דרוזי נלחם נגד ההגנה בקרב רמת יוחנן, נכנס לבקוב למשא ומתן עם הדרוזים באזור חיפה ושכנע אותם להתגייס לצד המדינה הציונית.
כך הקים את יחידת המיעוטים שהתרחבה וכללה גם בדואים מעמק יזרעאל ומהנגב ודרוזים מהגליל, יחידה שהתפתחה לאחר מכן לגדוד חרב.
היחידה הוצבה במספר נקודות בנגב: בפארן, בירוחם, ולעיתים בערבה.
לבקוב שימש כמפקדה עד 1954.
ב-1955 הציע ליגאל אלון להקים יחידת גששים, כדי שאלה יגלו הסתננויות דרך הגבול.
הוא הציע להשתמש ביכולותיו של ידידו עמוס ירקוני, ששמו באותה העת היה עבד אל-מג'יד ח'אדר, מהשבט הבדואי ערב-מזאריב, שהיה סייר וגשש.
לאחר קבלת הסכמה מהפיקוד הקימו השניים את יחידות הגישוש בצה"ל וירקוני מונה למפקדם.
לאחר שחרורו ב-1957 עבד כקצין הביטחון של חברת קצא"א ושירת בתפקידי מודיעין מיוחדים.
בין השנים 1966–1972 יצר קשרים עם מנהיג הכורדים בצפון עיראק, מוסטפא ברזאני, בכוונה לייסד ברית בין כוחות לא-ערביים במזרח התיכון.
ב-1982 גויס שוב לצה"ל על מנת לשמש כקצין קישור לדרוזים בלבנון בתקופת מבצע שלום הגליל, תפקיד ממנו השתחרר ב-1986 כחייל הזקן ביותר בצה"ל.
בשנות החמישים נדד עם משפחתו לבאר שבע, לאשקלון ולחולון בהן סייעה אשתו תמימה בקליטת העלייה ההמונית.
לבקוב הוכתר כיקיר העיר חולון ואזרח כבוד של כפר כמא.
נפטר ב-19 בנובמבר 1998 בגיל 82, והובא למנוחות בבית העלמין בית גן ביבנאל.
חיים לוי (25 במאי 1925 – 3 בינואר 2012) היה מפקד משמר הגבול ונציב בתי הסוהר.
חיים לוי נולד בבנימינה להדסה (לבית הרשקוביץ) ובצלאל לוי שהיה פעיל ב"הגנה" ושימש כמחסנאי סליקים.
בשנת 1944 עברו הוריו למושב בית יצחק-שער חפר.
מגיל 15 היה לוי פעיל בגדנ"ע.
הוא סיים ב-1941 קורס מדריכי גדנ"ע, והיה מפקד פלוגת נוער במסגרת "ההגנה".
ב-1943 התגייס למשטרת היישובים העבריים ושירת בה במשך שלוש שנים.
ב-1947 סיים קורס מפקדי מחלקות של "ההגנה".
במלחמת העצמאות לחם במסגרת חטיבת אלכסנדרוני כסגן מפקד פלוגה, ונפצע בקרב על מג'דל יאבא.
אחרי החלמתו עבר לתפקיד עורפי ובתום המלחמה השתחרר משירות צבאי.
ב-1954, בתקופת פעולות התגמול, התגייס כסגן מפקד פלוגה למשמר הגבול.
היה מפקד הפלוגה הדרומית של גדוד משמר הגבול באזור המשולש בתקופת מלחמת סיני, שבגזרתו אירע טבח כפר קאסם.
בהמשך ובתקופת מלחמת ההתשה, כיהן כמפקד מג"ב צפון, ופיקד על כוחות מג"ב שפעלו בגזרת עמק בית שאן של מלחמת ההתשה.
בספטמבר 1972 מונה לסגן מפקד משמר הגבול, באוקטובר 1972 מונה למפקד משמר הגבול וכיהן בתפקיד עד ינואר 1976. ב-1974, בעקבות הטבח במעלות וכישלון ההשתלטות של יחידות הלוט"ר של צה"ל, הורה לרפ"ק ראובן יעקב (נמרודי) להקים את הימ"מ - יחידת השתלטות ללוחמה בטרור, זאת כמענה לפיגועי חטיפה ומיקוח.
בהמשך הוטלו על הימ"מ משימות ותפקידים נוספים כגון - לוחמה בטרור ומשימות משטרה מיוחדות.
במהלך השנים למד קרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בסוף 1975 נקבע שימונה לנציב בתי הסוהר עם פרישתו של אריה ניר.
באוגוסט 1976 מונה לנציב בתי הסוהר.
בתקופתו נעשה ניסיון להאבק בשימוש הנרחב בסמים בבתי הכלא על ידי ביצוע חוקן לאסירים הנכנסים לכלא.
אולם בג"ץ קבע שאין לבצע חוקן באסירים, ללא הסכמתם.
כיהן בתפקיד עד נציב בתי הסוהר עד 1981 ולאחר מכן פרש לגמלאות ועבד כחקלאי במושב בית יצחק.
נפטר ב-3 בינואר 2012 מסרטן, ונקבר בחלקה הצבאית בבית העלמין במושב בית יצחק.
ליאור נולד בקישינב בשם חיים לרנר.
בשנת 1944 עלה לארץ ישראל.
בשנים 1949–1959 שימש מזכירו האישי של יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק.
לאחר מותו של שפרינצק מונה לסגן מזכיר הכנסת משה רוזטי, ועם פרישתו של האחרון מונה לממלא מקומו.
ליאור כיהן כמזכיר הכנסת במהלך הכנסת השישית והשביעית, בשנים 1968–1972.
חיים כצמן (1940 – 2008) היה שחקן כדוריד בנבחרת ישראל, קצין בחיל האוויר בדרגת סגן-אלוף, בעליה של סוכנות הביטוח גרניט, מהגדולות בארץ.
חיים כצמן גדל ברמת גן והחל לשחק כדור-יד בגיל 11. מהר מאוד הפך כצמן לאחד משחקני הכדור-יד המובילים בזמנו והוביל את קבוצתו מכבי רמת גן לאליפות וגביע.
בהמשך שיחק כצמן גם בקבוצת מכבי צפון והפועל הרצליה עימה זכה באליפות בשנת 1972. בשנת 1959 הוכלל בנבחרת של מכבי ישראל במכביה זוטא בדנמרק.
חיים כצמן שיחק בנבחרת ישראל בשנות ה-60 והשתתף באליפות העולם שנערכה בשנת 1963 בשווייץ- שם הבקיע שערים רבים.
הוא נודע בזריקת הכדור החזקה שלו באמצעותה הבקיע שערים רבים ממרחק רב.
באותן השנים הגיעה הנבחרת למשחקים באירופה באמצעות אנייה.
השחקנים, וביניהם כצמן, נאלצו לעזוב לשם כך את משפחותיהם לתקופות ארוכות.
בתקופה זו היה הענף חובבני והשחקנים לא זכו לכל תמורה כספית עבור השקעתם בזמן והיעדרות מעבודה.
מה שהניע אותם היה אהבתם למשחק הכדור יד והגאווה שבייצוג המדינה.
חיים כצמן היה שחקן בולט וכובש שערים מצטיין.
בין משחקיו הבולטים ניתן למצוא את המשחק בין אוסטריה לישראל בשנת 1963 במסגרת אליפות העולם, כאשר שיחק כמקשר השמאלי והתבלט ככוכב ההתקפה וכבש לא פחות מ-5 שערים.
כמו כן, שיחק כצמן במשחק אליפות העולם הראשון ב-1963 בו השתתפה נבחרת ישראל מול גרמניה המזרחית.
בשנת 1964, הוביל כצמן את ישראל לניצחון 13:11 על נבחרת יפן, לאחר הפסד הנבחרת הישראלית במשחק מוקדם 17:14, (ממנו נעדר כצמן עקב פציעה).
כצמן נפטר בשנת 2008 בגיל 68 מסרטן והותיר אחריו שלושה ילדים ותשעה נכדים.
לזכרו של כצמן מתקיים טורניר טניס שנתי לנוער, נושא פרסים כספיים, במועדון בני הרצליה בהרצליה.
ר' חיים לוק (נולד בשנת 1942 בקזבלנקה) הוא מחנך, חזן ופייטן ישראלי השר בסגנון מרוקאי-מסורתי.
לוק הוא מהמובילים והמייצגים של הפיוט הצפון אפריקאי בעולם.
כשהיה בן 4 שנים, אביו נפטר.
אמו התפרנסה מעבודות משק בית.
ר' חיים החל את דרכו המוזיקלית במקהלת "אם הבנים" במרוקו ולמד בישיבת "עץ חיים" בטנג'יר.
בגיל 10 הפך לתלמידו של רבי דוד בוזגלו, שנודע כאחד מגדולי הפייטנים-חזנים של החזנות המרוקאית.
בגיל 13 נשלח ללונדון ללמוד בישיבת תורת אמת (שניידר'ס).
במרוקו לוק שימש כמורה ומחנך.
בהיותו כבן 20 הקים בית ספר יהודי בהוראת הרב אהרון מונסונגו לימים הרב הראשי של מרוקו.
לוק עלה לישראל בשנת 1964 והוא כבר נשוי ואב לילד.
ב-1987 עקר לארצות הברית ושימש כחזן ופייטן בלוס אנג'לס.
ב-2011 זכה בפרס שרת התרבות למבצעי מוזיקה.
בנימוקי השופטים נכתב כי הפרס מוענק לו "על מפעל חיים בהנצחת המורשת המוזיקלית של יהדות מרוקו, על הנחלתה לדורות של צעירים ומבוגרים מכל שדרות החברה הישראלית ועל קידום הסובלנות הבין-דתית והשלום באמצעות המוזיקה".
בן אחיו הוא הפייטן משה לוק.
יש לציין שהקלטת רוב האלבומים נעשתה כבר בשנות ה-70 וה-80 והתאריכים המצוינים לעיל הם תאריכי העריכה המחודשת והעברתם מקלטות טייפ לצריבה על גבי דיסקים.
חיים כהנוביץ (נולד ב-1942) הוא אדריכל נוף ישראלי הפעיל במשך קרוב לחמישים שנה.
כהנוביץ נולד בפתח תקווה בשנת 1942 ואת הכשרתו קיבל בפקולטה לחקלאות ברחובות ולאחר מכן מוסמך ללימודי סביבה ואדריכלות בטכניון בחיפה.
תחילה עבד במשרדו של האדריכל שמעון מרגולין ולאחר תקופה קצרה עבר למשרדם של אדריכלי הנוף זוכי פרס ישראל ליפא יהלום ודן צור.
החל משנת 1977 מחזיק משרד פרטי המתכנן גינות, פארקים, איי תנועה, כניסות לשכונות ויישובים בפריסה ארצית.
כהנוביץ תכנן פרויקטים בתל אביב, ראשון לציון, רחובות, אור יהודה, נתניה וירושלים ועוד.
על גן לנדס כתב משה לרום בכתב העת "אדריכלות ישראלית" (גיליון 3): "תושבי הסביבה החיים בג'ונגל התעבורתי המאיים, יכולים למצוא בו מקום מפלט ומרגוע.
שכונת נאות אשלים, ראשון לציון
הגן המרכזי בשכונת תל ברוך צפון, תל אביב
שכונת לב הסביונים, פתח תקווה
שיקום ככר מסריק, תל אביב
גן הצומת - גן וולבסקי, תל אביב
חידוש שדרות בתל אביב: שדרות יהודית ושדרות בן-גוריון
מקטע חדש של שדרות ח"ן על דופן כיכר רבין
הכניסה הצפונית לתל אביב (דרך נמיר)
גן לזכר סטפן לנדס, תל אביב
פרס מגשים ישראל יפה 2002 מטעם המועצה לא"י יפה על תכנון השכונה נאות אשלים בראשון לציון
זכייה בשלושה פרויקטים (מתוך 11 זוכים) בתחרות מצוינות בבניה לשנת 2004 מטעם התאחדות הקבלנים והבונים בישראל:
מגדלי מרום אביב ברמת-אביב ת"א.
אחוזת פולג – דיור מוגן.
אתר הנצחה בקבוץ דפנה המשלב אלמנט מים נבחר כאחד מעשרת הפרויקטים היפים בארץ.
רבי חיים כפוסי (ה"רח"כ"; 1540 לערך – י"ב בשבט ה'שצ"א, 1631) היה פוסק הלכה ופרשן, מגדולי חכמי מצרים במאות השש עשרה והשבע עשרה.
נולד באלג'יר למשפחה שמוצאה מספרד ואשר עזבה את ספרד בעקבות גזירות קנ"א.
לא ידוע מתי עזבה משפחתו של רח"כ למצרים.
גם לא ידוע מי היו רבותיו.
ישנה מסורת שהאר"י היה רבו בתורת הנסתר.
הוא מעיד שישב בישיבתו של ר' יצחק בירב, בנו של ר' יעקב בירב.
יש משערים שרח"כ עמד בראש ישיבה במצרים, אולם אין לכך הוכחות ברורות.
מתוך כתביו, מתברר שחייו של רח"כ היו מלאים סבל ונדודים, והוא נדד בין קהיר, אלכסנדריה ודמיאט.
בהקשר לכך מפורסמת אגדה שבה מסופר שאנשים היו מרננים אחריו שהוא לקח שוחד בשבתו כדיין, ובעקבות כך נתעוור (על פי הפסוק "השוחד יעוור עיני חכמים").
מששמע זאת רח"כ אמר – אם לקחתי שוחד אשאר בעיוורוני, ואם לאו, עיני ייפקחו, ואכן נפקחו עיניו.
מאז היה חותם בשם "ה' נסי חיים כפוסי" ואחרים הוסיפו לשמו את התואר –"בעל הנס".
וישנם אף המשווים בצורת הכתב ובבהירותו, בין פסקיו הכתובים לפני שחלה בעיוורון כשהחל לאבד את ראייתו, ולאחר שראייתו חזרה אליו, כהוכחה לנס שקרה עמו.
קברו נשמר עד היום בקהיר, והוא מהווה אתר עלייה לרגל ליהודים ומוסלמים.
בית הכנסת כפוסי הנושא את שמו, קיים גם הוא בקהיר עד ימינו.
על שמו נקראים גם בית הכנסת כפוסי בחולון ובית כנסת אהבה ואחווה בבת ים.
תשובותיו של רח"כ נשארו בכתב יד מאות שנים ולא נדפסו.
החיד"א שראה את הקובץ בכתב יד, מצטט מתשובותיו בכתביו.
שלשה תשובות של רח"כ פורסמו על ידי הרב יעקב משה טולידאנו (הוסיאטין, ה'תרס"ט).
בשנת ה'תשע"א יצא קובץ תשובותיו במלואו על ידי מכון שלמה אומן במסגרת מכון ירושלים.
הספר יצא על ידי ד"ר מיכאל ליטמן, ונערך על ידי הרבנים ש"ש גולדשמידט ויואל קטן.
הקובץ מכיל 60 תשובות ועוד מספר סימנים של חידושים על התלמוד.
רח"כ ענה לשאלות בהלכה ליהודי מצרים, וכן עמד בקשר עם רבנים שונים במזרח הקרוב.
יש בתשובות מידע רב ערך על יהדות מצרים ועל קהילות אחרות באימפריה העות'מאנית ובצפון אפריקה, המשקף את המציאות ההיסטורית במשך יותר מ-60 שנה.
תקופה זו אופיינה באי יציבות פוליטית, מצב כלכלי רעוע, וסכנות של שוד ורצח בדרכים.
מעשי הרצח נזכרים בתשובותיו, בפסקיו שנועדו להתיר עגונות שבעליהן יצאו לערים שונות לצורכי פרנסה.
עמד במחלוקות הלכתיות קשות עם רבה של מצרים – ר' יעקב קאשטרו (המהריק"ש), ובמידה פחותה עם ר' בצלאל אשכנזי.
תשובותיו עוסקים במגוון נושאים כמו תשלום מיסים לקהילה המקומית באלכסנדריה, על ידי יבואני הסחורות המשתמשים בנמל המקומי, דיני אבילות ודינו של המשחק בקוביה בשבת.
במשא ומתן המשתרע על פני כמה תשובות בינו לר' בצלאל אשכנזי דנים הפוסקים בדינו של מוכס שנדר לא לאכול בשר כל זמן שלא יחזיר את כל חובותיו, ובמשך הזמן ירד המוכס מנכסיו.
רח"כ נטה להתיר לו נדרו מחמת שעוני הרי הוא כאונס, ור' בצלאל אשכנזי אסר עליו להתיר נידרו.
לאישה שדרשה מבעלה, שלא לגור עם חמותה, פסק רח"כ שיש להאמין לטענות האישה, ועליהם לעזוב את בית הוריו.
מלבד ספר תשובותיו, נדפס ספרו "באור החיים" (ירושלים, ה'תרפ"ט) דרושים וביאורים על התורה בדרך פשט ורמז.
חיבורים אחרים שלו נותרו עדיין בכתב יד, ובהם פירוש על מדרשי הלכה וקובץ דרשות.
הוצאת 'זיכרון אהרן' הדפיסה את פירושו על מכילתא דרשבי- "ספרי חיים"
חיים ליב חריפאי (אוסטרון) (אריה לאינסון) (1889?
– 1 במאי 1934, ט"ז באייר תרצ"ד) היה מחנך ועיתונאי עברי, עסקן ופעיל תרבות ביישוב, איש תנועת העבודה ואחר-כך הציונים הכלליים.
חיים ליב, בן צבי מאיר, נולד ברוסיה.
היה חניך הקורסים הפדגוגיים הגרודנאיים (הסמינר להכשרת מורים עבריים) מיסודה של חברת מפיצי השכלה לאחר שעברו לחארקוב.
נישא לחנה, וב-1921 נולד בנם הבכור, בן שחר.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל.
כעבור שנתיים, ב-1924, הצטרפו אליו אשתו ובנו.
בדצמבר 1929 נולדה בתם, זהרירה.
לאחר עלייתו עבד כמורה לספרות בתיכון כדורי וכמורה לעברית למבוגרים ביישובי הגליל העליון (באזור ראש פינה ותל חי) מטעם ועדת התרבות המרכזית מיסודה של ההסתדרות.
היה חבר "הפועל הצעיר", וכתב בביטאונה.
לאחר היווסדו של ביטאון ההסתדרות, "דבר", כתב גם בו.
פרסם מאמרים פובליציסטיים וגם ביקורת תיאטרון.
בהמשך עבר לעיר תל אביב ועבד בה כמורה.
מחלת השחפת, שבה לקה עוד בטרם עלייתו, השביתה אותו מפעם לפעם מפעילות והקשתה עליו את ההסתגלות לארץ, ומצבה החומרי של המשפחה היה קשה.
עם משבר העלייה הרביעית ובחירתו של הארי סאקר להנהלה הציונית ב-1927, היה לתומכו והגן עליו מעל דפי העיתונות הציונית.
מאז הלך והתרחק מתנועת העבודה, ועבר מעיתוניה לעיתון "הארץ", ומשם ל"דואר היום", שבו כתב עד 1932.
לאחר שהתאחדה הפועל הצעיר ב-1930 עם "אחדות העבודה" ליצירת מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י), עבר לציונים הכלליים (מ-1931: הסתדרות הציונים הכלליים המאוחדים בארץ ישראל).
נמנה עם אנשי האגף הימני בתנועה, מתומכי יהושע סוּפּרַסקי, ומצד שני היה מתומכי משה סמילנסקי והתאחדות האיכרים.
כתב בביטאון המפלגה "הציוני הכללי" ובביטאון התאחדות האיכרים "בוסתנאי".
היה חבר אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל.
חרף מחלתו, לא הסתפק בפעילות עיתונאית, היה פעיל תרבות ונשא הרצאות בנושאים שונים, היה מראשי הדוברים בוועידות המפלגה ונאם במושבות.
בוועידה הארצית של הציונים הכלליים בשנת 1932 נבחר כסגן במועצה הארצית.
בשנים האחרונות לחייו כיהן כבא-כוח ועדת התרבות המרכזית שליד התאחדות האיכרים והציונים הכלליים (המקבילה התנועתית לוועדת התרבות של ההסתדרות).
במסגרת פעילותו נוסדו ביותר מעשר מושבות ועדות תרבות מקומיות.
התגורר ברחוב רש"י 54 בתל אביב.
נפטר ב-1 במאי 1934 בבית החולים הדסה בתל אביב מדלקת ריאות, בגיל 45. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
הותיר את אשתו ושני ילדיהם.
בנו, בן שחר חריפאי (1921–2004), התנדב לבריגדה היהודית.
למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה ושירת בצה"ל כמשפטן, בין היתר כשופט צבאי וכנשיא בית דין צבאי מחוזי, בדרגת סגן-אלוף.
בהמשך כיהן כמזכיר מועצת מקרקעי ישראל ולבסוף כשופט תעבורה ברחובות.
היה נשוי לנורדיה לבית פניק, גננת, ואב לשתיים.
בתו הצעירה זהרירה חריפאי (1929–2013) הייתה שחקנית תיאטרון שפעלה בארץ במשך יותר מחמישה עשורים, כלת פרס ישראל לתיאטרון.
הייתה אשתו של הסופר, העיתונאי והעורך שלמה שבא עד מותה, ואם לבת, השחקנית והבמאית איה שבא.
חיים לזר-ליטאי (31 במאי 1914 – 31 באוגוסט 1997) היה פרטיזן ביערות ליטא במלחמת העולם השנייה, איש בית"ר, היסטוריון וסופר ישראלי.
לזר-ליטאי נולד בשנת 1914 בשם חיים לזר בפוניבז' שבליטא, בן לבתיה (לבית יפה) ואליהו לזר.
הוא למד בישיבת פוניבז', והצטרף לבית"ר כילד בן עשר, בעקבות נאום של זאב ז'בוטינסקי.
עד 1940 היה מפקד מעו"ז בית"ר בפוניבז'.
בתחילת מלחמת העולם השנייה למד בווילנה, ונכלא בגטו וילנה עם הקמתו.
לזר הצטרף אל ארגון הפרטיזנים המאוחד (פ.פ.או, FPO) כאיש בית"ר, לצדו של יוסף גלזמן.
הוא יצא מן הגטו ביולי 1943 בקבוצה של 35 לוחמים.
בדרכם ליערות נתקלו במארב גרמני, ורק 13 מהם שרדו את הקרב.
לזר לחם כפרטיזן וכמפקד מחלקה ביערות רודניקי ויערות נארוץ'.
באפריל 1944 נפצע כשחימש מוקש שנועד לפגוע ברכבת נשק גרמנית, וידו הימנית נקטעה.
בתקופה זו הכיר את חיה לבית שפירא, ונישא לה ב-1944.
לאחר המלחמה עבר לפולין, שם היה חבר בוועדה העליונה לארגון הבריחה.
בהמשך עבר לאיטליה, שם היה נציב בית"ר וחבר המרכז והנשיאות של ארגון הפליטים.
ב-1946 נבחר כציר לקונגרס הציוני ה-22.
במרץ 1947 עלה לארץ ישראל עם אשתו, שהייתה בחודש התשיעי להריונה.
אחרי עלייתו השתמש בשם העט "ח.
ליטאי" ובהמשך שינה את שמו לחיים לזר-ליטאי.
לזר-ליטאי היה מנהל מרכז קופת חולים לאומית.
הוא השתתף במאבקים נגד הסכם השילומים ונגד כינון יחסים דיפלומטיים עם גרמניה.
היה חבר בהנהלת יד ושם ופעל בארגוני הפרטיזנים ונכי המלחמה, בתנועת החרות ובמסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי.
לזר היה חבר פעיל בארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים ושימש כנציגו הראשון במועצת יד ושם.
בשנות ה-70 הקים לזר-ליטאי את מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים במצודת זאב בתל אביב.
הוא ערך 83 חוברות שהוצאו על ידי המוזיאון.
לזר-ליטאי נפטר בתל אביב ב-1997.
אמו של לזר-ליטאי נפטרה בילדותו.
ארבעה מאחיו ואחיותיו עלו לארץ-ישראל לפני השואה.
אחותו עדה נכלאה במחנות ריכוז ושרדה.
רעייתו חיה לזר אף הייתה פרטיזנית ועסקה אף היא רבות בחקר ותיעוד השואה.
לחיים וחיה לזר-ליטאי שני ילדים וארבעה נכדים.
לזר-ליטאי עסק במחקר והנצחה, ונאבק בהשכחת פועלם של אנשי בית"ר בשואה ואחריה.
בתו, שרה אוסצקי-לזר, כתבה כי פעל מתוך תחושת שליחות היסטורית, וכי ניסה ללא הצלחה לקבל מתנועת החירות סיוע למחקריו.
כבר בינואר 1948 פרסם, בעיתון המשקיף, כתבות ראשונות על קורותיו בשנות השואה.
מחקריו עוסקים בחלקם של אנשי בית"ר בהתנגדות בזמן השואה, בהעפלה, ובמאבק לעצמאות.
ספרו הראשון, חורבן ומרד (1950) הוא ספר אישי אוטוביוגרפי העוסק בארגון הפרטיזנים המאוחד בגטו וילנה ובלחימתו של המחבר כפרטיזן.
בשנת תשי"ח-1958 זכה לזר-ליטאי בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו אף-על-פי - ספר עלייה ב'.
לזר-ליטאי טען ב-1948 כי חלקו של הארגון הצבאי היהודי (זז"וו – ZZW) במרד גטו ורשה הושכח במכוון, מסיבות פוליטיות, כבר בעצרת הזיכרון הראשונה למרד שהתקיימה בלובלין באפריל 1945. ספרו מצדה של ורשה, שפורסם ב-1963, מתאר, לפי עדויות ומקורות כתובים, את תפקידו המרכזי של הארגון הבית"רי.
ספרו האחרון, בית"ר בשארית הפליטה, הופיע ב-1997, סמוך לפטירתו.
הספר עוסק בפועלם של שרידי חברי בית"ר בארגון "הבריחה" וההעפלה.
חורבן ומרד, תל אביב: משואות, ה'תש"י 1950. (מהדורה ב מורחבת: תל אביב: מוזיאון הלוחמים והפרטיזאנים; בית ז'בוטינסקי, ה'תשמ"ח 1988)
כיבוש יפו, תל אביב: שלח, ה'תשי"א.
(הדפסה חוזרת: תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ה'תשמ"א 1981)
מבצר עכו, תל אביב: שלח, ה'תשי"ג.
("פרשת הגבורה שנרקמה בין החומות") (מהדורה ב: תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, ה'תשכ"ב 1962)
(מהדורה ב: ה'תשי"ט 1959, הדפסה נוספת: תל אביב: הוועד הציבורי לציון יובל עליית אף-על-פי, ה'תשמ"ח 1988) (זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר, ה'תשי"ח)
מצדה של ורשה: הארגון הצבאי היהודי במרד גיטו ורשה Z.Z.W., תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, ה'תשכ"ג.(מהדורה ב: תל אביב: מוזיאון הלוחמים והפרטיזאנים לציון 40 שנה למרד גיטו ורשה, ה'תשמ"ג 1983) (בשנת 1966 הופיע בתרגום לאנגלית: Muranowska 7: The Warsaw Ghetto Rising)
חיה וחיים לזר (אספו וערכו), עדות מימי חורבן ומרד, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ה'תשל"ח.
פרקי בריחה, תל אביב: מוזיאון הלוחמים והפרטיזאנים; בית ז'בוטינסקי, ה'תשמ"ו 1986.
בית"ר בשארית הפליטה: 1945–1948; עריכה והבאה לדפוס: חיה לזר, תל אביב: מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים; מכון ז'בוטינסקי בישראל, ה'תשנ"ז 1997.
חיים לוי (נולד ב-1939) הוא פרופסור אמריטוס בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים, ולשעבר דקאן בית הספר למנהל עסקים של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
חתן פרס ישראל לשנת ה'תשע"ד בתחום חקר מדע המדינה, מדעי הניהול ויחסים בינלאומיים וחתן פרס א.מ.ת לשנת 2007 במדעי הניהול.
בצעירותו שיחק כדורסל באופן מקצועני בקבוצת הפועל חולון.
בשנת 1963 קיבל תואר ראשון, בשנת 1966 - תואר שני, ובשנת 1969 תואר דוקטור, כולם מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1962 החל לעבוד באוניברסיטה העברית כעוזר הוראה.
בשנת 1971 מונה למרצה בכיר בה, בשנת 1973 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1976 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1975-1973 כיהן כדקאן בית הספר למנהל עסקים.
בשנת 2007, לאחר פרישתו לגמלאות, מונה לדקאן בית הספר למנהל עסקים של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
חיים לוי דורג בין החוקרים הפוריים ביותר בעולם בשנים 1953–2002, בפרסומים בכתבי עת מתחום המימון.
חלק מספריו הוא כתב תוך שיתוף פעולה עם סורין סולומון שהיה פיזיקאי במקצועו.
בשנים 1976–1985 כיהן כעורך כתב העת "Research in Finance", וכן היה בחבר העורכים של כתבי עת אחדים בתחומי המימון הבנקאות והכלכלה.
כיהן כחבר בשלל תפקידים בגופים עסקיים, ובהם:
יו"ר "עמדה" - חברה לניהול קרנות הנאמנות של בנק המזרחי (1999–2006).
דירקטור במנורה-עמדה/מבטחים קרנות נאמנות (2011-2006)
ב-2004 מונה כמומחה מטעם משרד האוצר לבחינת שכר עובדי בנק ישראל.
בספטמבר 2013 מונה ליו"ר הוועדה הציבורית לבחינת שכר חברי הכנסת.
נשוי לנילי ואב לארבעה, בין היתר במאי הקולנוע והתסריטאי עמרי לוי והפרופסור למימון משה (שיקי) לוי.
מבוא למימון : מימון חברות בישראל הלכה למעשה (עם גיא קפלנסקי) הוצאת מאגנס, מהדורה ראשונה 2008, מהדורה שנייה 2009.
הבורסה וההשקעה בניירות-ערך, (עם משה סמיט ומרשל סרנת), הוצאת שוקן, 1978. מהדורה שנייה, 1999.
פרס נשיא האוניברסיטה העברית לחוקר המצטיין, 1996.
פרס ישראל בתחום חקר מדע המדינה, מדעי הניהול ויחסים בינלאומיים, 2014.
חיים דב לוינסון (נולד ב־7 באוגוסט 1984) הוא עיתונאי ישראלי, ששימש ככתב של הארץ והגיש תוכניות בערוץ הכנסת ובתחנות הרדיו כאן ב ו־103fm.
הנחה את תוכנית הטלוויזיה "אופירה ולוינסון" בקשת 12 לצידה של אופירה אסייג.
נולד בירושלים ליעקב ובתיה לוינסון, משפחה חרדית חסידית שעלתה בשנת 1981 מארצות הברית.
אביו שירת כקצין במשטרת ישראל ולוינסון למד בתלמוד תורה חב"ד בשיכון חב"ד, בתלמוד תורה סנהדרין, בישיבה התיכונית בבאר שבע ובתיכון מל"ד בירושלים.
כשהיה לוינסון בן 16 יצא בשאלה והחל לעבוד במקומון הירושלמי כל הזמן, תחילה כשוליה ולאחר מכן ככתב חינוך וככתב מגזין.
שירת בצה"ל כטבח והשתחרר לאחר חודשים אחדים.
בשנת 2004 עבר לידיעות אחרונות ושימש שם כתב לענייני חרדים.
בשנים 2006–2014 למד באוניברסיטה הפתוחה לתואר ראשון במדעי החברה והרוח ותואר שני בלימודי דמוקרטיה בין־תחומיים.
בשנת 2008 התחיל לעבוד בעיתון "הארץ" ושימש רכז כתבים, והחל מיולי 2009 שימש כתב המסקר את המתנחלים.
ביוני 2016 מונה לוינסון לכתב הפוליטי במקום יהונתן ליס, וסיים את עבודתו ככתב לענייני התנחלויות.
במרץ 2021 חדל לשמש כתב פוליטי והחל לכתוב את הטור "צייצת מטכ"ל".
בינואר 2025 החל לשמש כפרשן המדיני של העיתון.
בשנות עבודתו בהארץ פרסם כמה תחקירים:
באוגוסט 2010 חשף כי התיאטרון הקאמרי, תיאטרון הבימה ותיאטרון חיפה יחלו להופיע בהיכל התרבות בעיר אריאל, מה שהוביל לחרם שחקנים על אריאל.
במרץ 2012 פרסם את סיפורו של עומר אבו ג'ריבאן, שוהה בלתי חוקי מעזה שהושלך בצד הדרך על ידי שני שוטרים והתייבש למוות.
השוטרים הורשעו ונידונו ל־21 חודשי מאסר.
באוקטובר 2014 חשף כי שר הביטחון משה יעלון הורה למנוע מפלסטינים לעלות לאותו אוטובוס עם ישראלים.
באפריל 2016 פרסם שבליבת הכור הגרעיני בדימונה קיימים 1,537 פגמים, המנוטרים באופן קבע.
כששימש כתב פוליטי פרסם כי נתניהו פעל למנות את מקורבו לשעבר, ארי הרו, ליו"ר חברת החדשות של ערוץ 10.
חשף כיצד הגישה חברת הכנסת נורית קורן הצעת חוק לטובת חברה פרטית בשירות לוביסט של הליכוד.
במרץ 2024 חשף בהארץ הקלטות בין ראש לשכת עורכי הדין אפי נוה ונשיא בית המשפט המחוזי בתל אביבס איתן אורנשטיין.
ההקלטות מראות לכאורה מערכת יחסים בעייתית בין שני הצדדים בכל הנוגע לוועדת האיתור לתפקיד הנשיא של בית המשפט.
בד בבד עם עבודתו בעיתון הגיש לוינסון בשנים 2015–2016 תוכנית ברדיו גלי ישראל עם יפעת ארליך.
מאפריל 2016 הגיש אחת לשבוע עם אראל סג"ל את תוכניתו בגלי צה"ל, ולאחר מעברו של סג"ל לתחנת הרדיו 103fm הוא שידר עימו שם.
בינואר 2020 פרש לוינסון מהגשת התוכנית ועבר להגיש את התוכנית דקלוינסון בכאן רשת ב לצד ירון דקל, ומאוחר יותר לצד עקיבא נוביק במקום עמית סגל ששידר לצד דקל קודם לכן.
ביוני 2022 חזר לשדר תוכנית אקטואליה יומית עם סג"ל ב־103fm.
באפריל 2023 התעמתו השניים עימות מתוקשר בשידור.
לוינסון עזב את האולפן באמצע התוכנית, ובתגובה אמר סג"ל שלא יגיש עימו יותר.
מאוחר יותר התנצל לוינסון לפני המאזינים על השפה הגסה שבה השתמש בשידור.
לוינסון גם שימש כמחליף זמני של בן כספית בהגשת התוכנית ינון מגל ובן כספית ב־103fm.
בתוכנית ששודרה ב־9 באוקטובר 2023, יומיים בלבד לאחר טבח שבעה באוקטובר, התגלע ויכוח אמוציונלי בין מגל ללוינסון, שהגיש איתו את התוכנית.
בשיאו קם מגל מהכיסא והעיף ללוינסון את האוזניות.
לוינסון יצא מהאולפן, ולאחר שמנכ"ל התחנה הודיע לו כי למחרת לא ישדר עם מגל פרסם כי הוא מתפטר מהתחנה.
לוינסון שימש חבר פאנל קבוע בתוכניות הטלוויזיה "ערב ערב" בתאגיד כאן ו"חדשות הבוקר" בהנחיית ניב רסקין בקשת 12. בינואר 2023 החל להשתתף באופן קבוע בתוכנית האירוח הסאטירית "מה שתגידו" של כאן 11. באותה שנה הופיע עם קובי אריאלי בתוכנית "MKR המטבח המנצח".
בנובמבר 2023 החל להגיש תוכנית לייט־נייט בערוץ 12 עם העיתונאי יאיר שרקי, שלא האריכה ימים.
במרץ 2024 עלתה לאוויר באותו ערוץ התוכנית "אופירה ולוינסון", שהחליפה את התוכנית "אופירה וברקוביץ'" לאחר פרישתו של אייל ברקוביץ'.
לוינסון הגיש אותה לצד אופירה אסייג.
לצד פעילותו העיתונאית לוינסון מפעיל חשבונות ברשתות החברתיות פייסבוק וטוויטר.
הוא הופיע תדיר בתוכנית "הצינור" בערוץ 13 בעקבות דברים שפרסם בפייסבוק.
לוינסון הרבה לפרסם בטוויטר ציוצים סאטיריים, ובפרט גרסאות סאטיריות של שער "ישראל היום".
פעמים רבות תקף ברשתות החברתיות עיתונאים אחרים, כמו ניב רסקין, יעקב ברדוגו, אטילה שומפלבי, טל שניידר, סיון רהב-מאיר, דפנה ליאל, דניאל רוט-אבנרי ואדוה דדון.
פעמים אחדות הכניס מידע לא ראוי לערכים בוויקיפדיה העברית ופרסם ציוץ על כך.
לוינסון הוא מבקר חריף של מפעל הפיס, אשר לטענתו מרושש את השכבות החלשות.
בשנת 2024 נערכה בדיקה פנימית בעיתון "הארץ" לגבי לוינסון, בעקבות חילופי דברים פומביים ברשתות החברתיות עם גור מגידו, כתב התחקירים של "דה מרקר".
מגידו טען כי לוינסון נתפס פעמיים מדליף ל"חבורה של דן גרטלר ומקורביו" מידע מתוך העיתון ושפעם אחת אף הושעה בשל כך מהעיתון, וכן האשים אותו בהדלפת הקלטה של שיחה עם מקור.
הבדיקה הפנימית, שנערכה בראשות העיתונאי יוסי קליין, מצאה כי לוינסון קיבל בעבר טובת הנאה מאיש התקשורת והעסקן יוסי אליטוב.
"הארץ" לא פרסם את מלוא תוצאות הבדיקה והפרשה הוסתרה מאנשי העיתון.
לוינסון הכחיש את הטענות נגדו.
בטורי פרשנות וכתבות שפרסם בעיתון "הארץ" הציג לוינסון את קטר כשחקנית מרכזית במזרח התיכון, המשקיעה באסטרטגיה ביטחונית מתוחכמת ובמאמצי תיווך חיוניים לשלום.
כמו כן הציג אותה כמתווכת דיפלומטית מקצועית ואפקטיבית במשא ומתן בין ישראל לחמאס.
הוא ביקר את התנהלות ישראל כלפי קטר, וטען שפגיעה ביחסים עימה עלולה לסכן את עסקת החטופים והיציבות האזורית.
בהתייחס לפרשת קטארגייט טען כי מדובר ב"פארסה" ש"אין מקומה במשפט הפלילי", וכי מדובר ב"פרשה פוליטית מתחילתה ועד סופה, ניצול של היכולת להגיד 'ביטחון המדינה' כדי לזרוק בוץ על יריבים פוליטיים".
לוינסון חשף כי הוא מיודד עם ישראל איינהורן, אחד החשודים המרכזיים בפרשה זו ובפרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד, הקשורה אליה.
ב-30 באוקטובר 2025 פורסם ב"הארץ" כי לוינסון קיבל לפחות 200 אלף שקל מחברת פרספשן של איינהורן במהלך השנים 2019 עד 2024, ללא מתן גילוי נאות.
בעקבות הדברים הופסקה עבודתו של לוינסון בעיתון, והוא עזב את תפקידו כמגיש בתוכנית "אופירה ולוינסון" בקשת 12.
בנובמבר 2016 פסק בית משפט השלום בירושלים שעל "הארץ" לשלם פיצוי בסך 20,000 ש"ח וכן הוצאות משפט לתושב קריית ארבע, משום שבכתבה מאת לוינסון נטען שהוא שימש סוכן שב"כ.
כמו כן חויב העיתון לפרסם תיקון לידיעה.
במאי 2018 נקלע לוינסון למאבק משפטי מול היחצ"ן רני רהב.
לוינסון פרסם בטוויטר תמונה של מכונית, לטענתו מכוניתו של רהב, חונה באדום־לבן, וכינה אותו "חזיר חניה".
רהב הגיש תביעת לשון הרע על סך 100,000 ש"ח נגדו, ועליה השיב לוינסון בתביעה משלו עקב דברי רהב שהוא מסובך בחובות והיה מעורב באלימות במערכת "הארץ".
במאי 2021 פסק בית המשפט כי על רהב לשלם ללוינסון פיצוי שגובהו 27,500 ש"ח בגין דבריו על אודות החובות.
מנגד, מאחר שהמכונית המצולמת לא הייתה של רהב ומשום שלוינסון לא בדק את הפרסום, לא עומדת לו הגנת "אמת דיברתי" בלשון הרע.
בית המשפט פסק פיצוי לרהב בסך של 17,500 ש"ח ותוספת בגובה 10,000 ש"ח בגין ציוצים אחרים.
הפיצויים של שני הצדדים התקזזו זה בזה.
העיתונאי אבנר הופשטיין תבע את לוינסון על שהדהד בטוויטר תחקיר של אתר "פוליטיקלי קוראת" שקבע שהופשטיין הטריד מינית עובדות בגלי צה"ל.
בדצמבר 2024 דחה בית המשפט השלום בתל אביב את התביעה וחייב את הופשטיין לשלם ללוינסון הוצאות משפט בסך 14,000 ש"ח.
באוקטובר 2024 הורשע השוטר גל בן איון בתקיפתו של לוינסון לאחר שלוינסון תיעד אותו מכה אוהדי כדורגל באצטדיון טדי.
מתגורר בשכונת קריית שלום בתל אביב.
לוינסון אוהד של הפועל ירושלים בכדורגל.
חיים (הרברט) לטה (23 בינואר 1902 – 5 בפברואר 1988) היה מתכנן גנים ישראלי, מעולי העלייה השלישית.
בנה מספר גנים ברחבי הארץ ושאף ליישם בתכנון הגנים עקרונות אקולוגים המשלבים גידולי מזון ונוי.
כמורה לגננות במספר בתי ספר הנחיל את תורתו לדורות של תלמידים.
זוכה פרס אברהם קרוון לאדריכלות גנים ונוף.
חיים לטה נולד בברלין כהרברט לטה, ליוסף לטה ומלכה לבית יעקובוס.
סיים את בית הספר היסודי הקהילתי ה-8 בברלין.
מאחר שהיה ילד חולני נשלח ב-1918 לתיכון ללימודי גננות בבית הספר "האלם" ליד הנובר, שם, קיוו הוריו, גם יבריא וגם ירכוש מקצוע.
הבית בו גדל לטה היה בית ציוני, ולטה השתתף בייסוד סניף תנועת החלוץ בברלין.
ב-22 במרץ 1923 עלה ארצה עם עוד קבוצת גננים בוגרי בית הספר לגננות, במסגרת העלייה השלישית.
לאחר תקופה קצרה ביפו החל לטה לעבוד בחדרה, אולם לאחר שחלה במחלת הקדחת נשלח לירושלים.
באביב 1925 עבר לגור במגדל שלחוף הכנרת, שם ניסה לשכנע את אוטו ורבורג שיאפשר לו לגדל בננות על שטחים שבבעלותו.
ב-1927 נוסדה חברת גידולים וב-1928 ביקר אלפרד מונד (אחד המשקיעים) בארץ והשתתף בנטיעות הראשונות של מטעי החברה.
לאחר סיום עבודתו במגדל עבד תקופה מסוימת בתל אביב עם יצחק וולקני-אלעזרי ועם ורבורג על הכנסת פירות חדשים לארץ.
ב-1930 עזב את עמק הירדן ועבר לגור בפרדס חנה, שם עיבד חלקת אדמה שבבעלותו, סייע לתושבי המקום בתכנון גינותיהם ולימד גננות בבית הספר החקלאי שביישוב וכן בבית הספר החקלאי בנהלל ובפקולטה לאדריכלות נוף בטכניון.
ב-1942 חזר לטה לגור בטבריה ועבד בעיר ויבישובי הסביבה.
בתקופת שהותו בירושלים תכנן גן שהקיף את האמפיתיאטרון הפתוח באוניברסיטה העברית, אותו תכנן ידידו פריץ קורנברג (תוכנית הגן לא יצאה לפועל בגלל מחסור בתקציב).
1927 - תכנון גן וילה מלצ'ט לחוף הכנרת בעזרת מימון מאלפרד מונד.
1941 - תכנון גנים ציבוריים בטבריה.
1945 - תכנון הגנים בתיכון בית ירח (אותו תכנן ריכרד קאופמן).
1950 - תכנון הגינון במספר קיבוצים בעמק הירדן (דגניה א', דגניה ב', בית זרע, אפיקים, שער הגולן ועוד).
1954 - פיקוח על הקמת גני רמת הנדיב שתוכננו על ידי אוריאל שילר
1945-1987 - חבר מערכת גן ונוף ובעל טור קבוע בירחון.
בשנים אלו פורסמו בירחון כ־540 מאמרים מפרי עטו
פרס אברהם קרוון לאדריכלות גנים ונוף, 1975
זיקתו של חיים לטה לגננות נבעה מהשקפתו על הצורך לאיזון בטבע.
שנים רבות לפני פריחתן של תנועות איכות סביבה "ירוקות", ראה לטה את הגנים שהוא מתכנן כ"ריאות ירוקות" והתנגד לגידולים המנצלים את האדמה.
חיים לטה נישא ב-1928 לבתיה לבית ברומברג.
לזוג נולדו 3 ילדים: דן ידין, מיכה ידין וציפורה כהן.
לבב נולד בפלטיצ'ן שברומניה ועלה לישראל בשנת 1950, בה הצטרף לקיבוץ גבעת ברנר.
לאחר מספר שנים עבר לנהריה, בה נולדו שני בניו.
הוא שירת בצה"ל בגולני ובחיל השריון בתפקידי מטה שונים.
במלחמת יום הכיפורים היה קצין אפסנאות פיקודי של פיקוד צפון.
לאחר המלחמה השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
עם שחרורו מצה"ל הועמד בראשות אגף חדש בעיריית חיפה לניהול נכסים.
בשנת 1978 הוא נבחר למועצת עיירית נהריה מהמקום החמישי ברשימת המערך, ובמקביל למד באוניברסיטת חיפה מינהל מוניציפלי.
ביוני 1982, במלחמת לבנון, שכל את בנו .
במאי 1983 הוא גבר על ראש העיר המכהן, אפרים שריר, בהתמודדות בתוך מפלגת העבודה על המועמדות של המפלגה לראשות עיריית נהריה.
בנובמבר אותה שנה הוא זכה בבחירות לראשות העיר עם כמעט 60% מקולות הבוחרים, ורשימת המערך למועצה, בראשותו, זכתה ב-8 מתוך 15 מושבים.
בשנת 1989 החליטו במפלגת העבודה להציג את יעקב כהנוב כמועמד המפלגה לראשות העיר.
לבב לא קיבל את הדין, הקים רשימה עצמאית והתמודד על ראשות העיר נגד כהנוב ומועמד הליכוד ז'קי סבג.
לבב השיג בבחירות שלושה מנדטים במועצה, אך לא הצליח לעלות לסיבוב השני בין כהנוב וסבג.
לקראת הסיבוב השני הוא הביע תמיכה בסבג ולאחר הבחירות הוא מונה לממלא מקום ראש העיר.
ב-1993 התמודד שוב מול סבג ומול מועמד העבודה אשר שמואלי וזכה לכ-2% מסך קולות הבוחרים.
רשימתו למועצה קיבלה 382 קולות (הכי מעט מבין כל הרשימות) ולא עברה את אחוז החסימה.
לבב נפטר בשנת 2005, והובא למנוחות בבית העלמין הישן של נהריה.
בנו, דורון, עבד כמהנדס עיריית נהריה בשנים 2012-2005.
בשנת 2019 החליטה עיריית נהריה, בראשות רונן מרלי, להנציח את זכרו של לבב ולקרוא רחוב על שמו בשכונת יצחק שמיר בעיר.
שנתיים לאחר מכן נחנך הרחוב.
חיים כהן (1914–1997) היה רופא עור, פרופסור לדרמטולוגיה, בבית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית בירושלים, מנהל מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה בירושלים.
כהן היה מראשוני החוקרים בארץ בתחום "דלקת עור ממגע" (Contact Dermatitis) ו"דלקת עור ממגע בכרום".
כהן נולד בשנת 1914 בלאריסה, בירת חבל תסליה ביוון.
בשנת 1939 סיים כהן את לימודי הרפואה ב"אוניברסיטת אתונה" באתונה, יוון.
בשנת 1944 סיים כהן את התמחותו במחלות עור ומין, בבית החולים "Andreas Syggros Hospital" באתונה.
באותה השנה נמלט כהן מהנאצים, לטורקיה, משם לסוריה וללבנון, ואחר כך עלה לארץ ישראל.
בשנת 1946 התיישב כהן בירושלים.
בשנת 1947 קיבל כהן משרה קבועה במחלקת עור ומין בבית החולים הדסה בירושלים במחלקה שניהל הפרופסור אריה דוסטרובסקי.
בין השנים 1951–1953 השתלם כהן בדרמטולוגיה בניו יורק אצל הפרופ' סולצברגר.
בשנת 1966 מונה כהן לפרופסור לדרמטולוגיה, בבית הספר לרפואה, באוניברסיטה העברית בירושלים.