tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטקס התחיל בשבע הקפות סמליות של שערי הר הבית כביטוי לכיסופי היהודים לשוב ולבנות את בית המקדש שעמד במקום.
לאחר סיום ההקפות, התכנס כל ההמון ברחבה שמדרום להר-הבית ומשם החלה התהלוכה, בהובלת ראשי הישיבה, לנוע לכיוון הר הזיתים תוך כדי אמירת מזמורי תהילים ופיוטים שחוברו במיוחד עבור המעמד.
בין מלווי התהלוכה היו גם מאבטחים שנשכרו במיוחד כדי להגן על המשתתפים מפני ידויי אבנים מצד נוכרים ומפגינים יהודים קראים.
הצועדים הגיעו להר הזיתים והתכנסו בראשו סביב אבן גדולה שכונתה כסא החזנים.
על פי המסורת, השכינה, שנסתלקה מירושלים להר הזיתים עם חורבן בית שני ושרתה שם שלוש שנים וחצי, שרתה על אבן זו.
אבן זו הפכה לסמל להמשכיות קדושת המקום ולרציפות היישוב היהודי בארץ-ישראל.
בנקודה זו התקיימה סעודה מפוארת והחל הטקס עצמו בניצוחו של ראש הישיבה.
לאחר שדרש, החל ראש הישיבה באמירת ברכות למשתתפים ולכל בית ישראל בקהילות השונות.
כמו כן, בשלב זה הוכרז על מינויים שונים בישיבה וקידומם של תלמידים ב"נתיבה" - מסלול הקידום הישיבתי וכן הוענקו תוארי כבוד לתורמים הגדולים.
לאחר מכן, נפרש אריג מיוחד על גבי האבן, עליו הונחו תרומות נוספות.
הישיבה הארץ-ישראלית שמרה על סמכותה הסמלית והבלעדית להכריז על סדרי לוח השנה - עיבור שנים וחודשים.
במהלך הטקס, נקבע הלוח לשנה הקרובה והוכרזו זמני המועדים.
גם חלק זה של הטקס נועד לקבוע את מרכזיותה של הנהגת הישיבה וסמכותה, כיורשתה של הסנהדרין שישבה בלשכת הגזית ומשם הייתה אחראית בלעדית ומוסמכת לקביעת לוח השנה.
לקראת סיום הטקס הוכרז חרם על קראים, מתאסלמים ויהודים נוספים שסטו מהדרך הרבנית המקובלת על מארגני הטקס.
בספר הקבלה, הראב"ד (חכם רבני ומתנגד לקראים שחי בספרד לאחר שהטקס כבר הפסיק להיות נהוג) מספר על מעמד זה בלשון ציורית: "הרבנין היו מוציאים ספר תורה ומחרימין שמות המינים בפניהם והם שותקים כמו כלבים אילמים".
המעמד היה ניסיון לביסוס ולחיזוק סמכותה של היהדות הרבנית אל מול היהדות הקראית.
אולם נראה שבסופו של דבר, עקב מעמדם הבכיר יותר של הקראים בירושלים, לא הצליחו הרבניים לקיים טקס זה בכל שנה כרצונם מאחר שהקראים הצליחו לערב את השלטונות לטובתם ולמנוע נוהג זה.
מסורות שונות על המעמד, ועל השתתפותו של רב האי גאון בו, התגלגלו לאשכנז ונזכרות בספר חסידים.
המחלוקת בדבר מעמדה הבינלאומי של טאיוואן היא על הלגיטימיות של הישות המכונה הרפובליקה הסינית כמדינה עצמאית, ונעה סביב השאלה האם טאיוואן תתאחד עם סין תחת ממשלת הרפובליקה העממית של סין, או שתכריז עצמאות ותהפוך לרפובליקת טאיוואן.
האי טאיוואן, הממוקם מול חופי מחוז פוג'יין בדרום מזרח סין, ואיי פסקאדורס, נמסרו לידי האימפריה היפנית על ידי סין הקיסרית (אז תחת שושלת צ'ינג) בשנת 1895 במסגרת הסכמים קולוניאליים (בתקופת המעבר שלפני הגעת היפנים לאי, התקיימה בטאיוואן רפובליקה עצמאית קצרת ימים).
כאשר נכנעה יפן בתום מלחמת העולם השנייה, הפכו שטחים אלה לאחד המחוזות של הרפובליקה הסינית, שקמה בינתיים (ב-1912).
בשנת 1949 נוצחה הרפובליקה הסינית במלחמת האזרחים הסינית והממשלה המובסת עברה כולה לטאיפיי, בירת טאיוואן, תוך שהיא שומרת על שליטה על מספר איים נוספים סמוך לחופי פוג'יין.
בתוך כך נוסדה הרפובליקה העממית של סין בסין היבשתית ובאי חאינאן ואיים נוספים, תוך שהיא טוענת להיות מחליפתה של ממשלת הרפובליקה הסינית.
מבחינתה של הרפובליקה העממית של סין נחשב האי טאיוואן באופן רשמי לאחד מ-32 מחוזותיה.
בפועל שולטת כיום באי ממשלת הרפובליקה הסינית כמו גם באיי קְווֶמוי (ג'ין-מן), איי ווּצ'יו, איי מאצוּ כולם לחופי מחוז פוג'יין, וכן טאיפינג ופרטאס בים סין הדרומי.
בשיאה, לפני 1949 כלל שטחה של הרפובליקה גם את השטחים היבשתיים של סין, את מונגוליה ואת טאנו אוריאנחאי (שבחלקה היא רפובליקת טוּבָה שבפדרציה הרוסית של ימינו).
החל בשנת 1971, בה איבדה הרפובליקה הסינית את מושבה באו"ם לטובת הרפובליקה העממית, העבירו מרבית המדינות הריבוניות את הכרתן הדיפלומטית בישות הזו, כנציגה הלגיטימית היחידה של סין, לטובת המשטר השולט הרפובליקה העממית, כשהבולטת שבהן היא ארצות הברית ב-1979 .
נכון ל-2024, 12 מדינות ריבוניות עדיין שומרות על יחסים דיפלומטיים רשמיים עם ממשלת הרפובליקה ומכירות בה כממשל החוקי הרשמי של סין.
מדינות אלו כוללות את קריית הוותיקן באירופה, 6 מדינות במרכז אמריקה (בליז, גואטמלה, האיטי, סנט קיטס ונוויס, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים), פרגוואי בדרום אמריקה, אסוואטיני באפריקה ו-3 מדינות באוקיאניה (איי מרשל, פלאו, טובאלו).
לצד זאת, יש מדינות שאינן מכירות בטאיוואן, אולם מקיימים מולה פעילות כלכלית ואף מערכת יחסים רשמית למחצה.
לדוגמה, וייטנאם תומכת באופן רשמי במדיניות "סין אחת" השוללת את קיומה של טאייואן, בה בעת שהיא מקיימת מולה פעילות כלכלית ענפה, ומגוון רחב של שיתופי פעולה רשמיים למחצה.
למעשה, מקיימת ממשלת הרפובליקה הסינית קשרים דיפלומטיים עם מדינות רבות בעולם באמצעות סוכנויות כגון הנציגות הכלכלית והתרבותית של טאיפיי (Taipei Economic and Cultural Representative Office או TECRO) ואחרים, על אף שאלה לא נהנים ממעמד דיפלומטי על פי חוק.
מדינת ישראל אינה רואה בטאיוואן מדינה עצמאית, אלא טריטוריה שאינה מדינה.
בעבר ראתה עצמה ממשלת הרפובליקה כממשלה החוקית היחידה של סין ושל השטחים המקוריים שלה.
עמדה מקורית זו החלה לדעוך החל בראשית שנות התשעים, כאשר המדיניות בפועל נמנעת מלקרוא תיגר על הלגיטימיות של שלטון הרפובליקה העממית בסין היבשתית.
עם זאת לשינוי עמדה זו מעולם לא ניתן ביטוי חוקתי.
מעמדה הרשמי של הרפובליקה הסינית נותר לא ברור, כאשר לגורמים שונים תפישות שונות לגבי מהותה של הממשלה שבטאיפיי.
המצב מבולבל עוד יותר בשל גורמים רבים הנוקטים מדיניות מכוונת של ערפול.
בפועל, המדיניות הדיפלומטית של גורמים רבים היא הכרה לא-רשמית בטאיוואן כמדינה, בעוד באופן רשמי מובע חוסר הסכמה להכרזת עצמאות על ידי מדינה זו.
באופן זה נותרה פתוחה ההגדרה המדויקת של מעמדה של טאיוואן ומעמדה העתידי, והיא פתוחה לפרשנות הנוחה על כל הצדדים.
בה בעת נמתחה ביקורת על מדיניות זו של סטטוס קוו כיוון שעצם העובדה שקיימות, למעשה, פרשנויות שונות לגבי מהו למעשה טיבו של הסטטוס-קוו עלולה להוביל למלחמה.
המשבר באשר למעמדה של טאיוואן
פלוסי הייתה נבחרת הציבור האמריקאית הבכירה ביותר שמבקרת באי זה 25 שנה (קודם לכן, ב-1997, ביקר שם ניוט גינגריץ').
מעמדה החוקי של ירושלים על פי החוק הישראלי כפי שהוא בא לידי ביטוי בחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל וחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, הוא שירושלים המאוחדת והשלמה היא חלק ממדינת ישראל ועיר בירתה.
מעמדה הדיפלומטי של ירושלים ומעמדה לפי החוק הבינלאומי מורכבים ונתונים במחלוקת.
רבות ממדינות העולם ומהארגונים הבין לאומיים אינם מכירים דה יורה בריבונות ישראל בירושלים ולא מקבלים את סיפוח מזרח העיר, אך עמדתן של חלק מהמדינות מעורפלת.
רוב המדינות המקיימות יחסים דיפלומטיים עם ישראל ממקמות את שגרירויותיהן מחוץ לירושלים, אך למרות זאת רבות מהן מכירות דה פקטו במערב ירושלים כבירת ישראל, וביקורים רשמיים של נציגיהן נערכים בירושלים.
ארצות הברית מכירה בירושלים, באופן רשמי, כבירת ישראל מאז חוק שגרירות ארצות הברית בירושלים (1995).
אולם, העברת השגרירות בפועל נדחתה בתקופת כהונתם של הנשיאים קלינטון, בוש ואובמה.
לאחר נאום ירושלים (2017) של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הועברה שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים.
בעקבות זאת הכירו מדינות נוספות בירושלים כבירת ישראל.
מדינות בודדות, בהן רוסיה, מכירות בריבונותה של ישראל על מערב העיר, ולמעשה רואות בקו הירוק את גבול הריבונות הישראלית.
בירושלים פועלות כיום שגרירויותיהן של ארצות הברית, גואטמלה, קוסובו, הונדורס, פיג'י, פפואה ניו גינאה ופרגוואי.
במקביל פועלות בירושלים נציגויות רשמיות של מספר מדינות: צ'כיה, הונגריה, הולנד, ברזיל, יוון, גאורגיה, קולומביה ואקוודור.
מדינות נוספות הודיעו על כוונתן לפתוח שגרירות בירושלים.
תולדות המעמד החוקי של ירושלים
במשך כ-400 שנה נשלטה ארץ ישראל ובכללה ירושלים על ידי האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1917 בזמן מלחמת העולם הראשונה נכבשה ארץ ישראל וירושלים בכללה על ידי בריטניה.
הבריטים הפכו את ירושלים לבירתה של ארץ ישראל ולמקום מושבו של הנציב העליון.
בפברואר 1947 (=שבט תש"ז), בעקבות ההתרחשות בארץ ישראל והמאבק בין היהודים לערבים, ביקשו הבריטים מהאו"ם לקחת אחריות על פתרון שאלת ארץ ישראל.
ועדה שמינה האו"ם הציעה את תוכנית החלוקה שנתקבלה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 (= כ"ט בנובמבר).
תוכנית החלוקה קבעה כי ירושלים תהיה במעמד ניפרד (קורפוס ספרנדום) משאר חלקי ארץ ישראל, וחלק מאזור בשליטה בין־לאומית (שאמור היה לכלול גם את בית לחם), באמצעות מושל זר שימונה על ידי האו"ם, ומועצה שתורכב מנציגי התושבים של האזור.
ב-13 בדצמבר 1948 הכריז עבדאללה הראשון, מלך ירדן, על סיפוח מזרח ירושלים לירדן.
מרבית מדינות העולם, לרבות מדינות הליגה הערבית, לא הכירו בסיפוח.
יוצאת דופן הייתה פקיסטן שהכירה בו.
בתום המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות חולקה ירושלים בין ישראל לבין ירדן (בית לחם נותרה בידי ירדן).
ב-2 באוגוסט 1948 פורסם מנשר על ידי דוד בן-גוריון מתוקף תפקידו כשר הביטחון של מדינת ישראל.
למִנשר צורפה גם מפת הסבר, כמו במִנשר על ארץ ישראל שנספח לפקודת שטח השיפוט והסמכויות שפורסמה ב-22 בספטמבר 1948, המִנשר החיל את המשפט של המדינה על שטחי ירושלים וסביבותיה שהוחזקו בידי צה"ל ב-1948, ובעקבותיו בא מִנשר מס' 2, שמינה מושל צבאי לעיר, דב יוסף.
ישיבתה הראשונה של הכנסת הראשונה ב-14 בפברואר 1949 (ט"ו בשבט תש"ט) התקיימה בבניין הסוכנות היהודית בירושלים, אולם ישיבותיה הבאות של הכנסת, עד דצמבר 1949, התקיימו בבניין קולנוע קסם ובמלון "סן רמו" בתל אביב.
גם מוסדות המדינה האחרים פעלו מתל אביב עד שהועברו בהדרגה לירושלים החל מדצמבר 1949.
ב-9 בדצמבר 1949 התקבלה החלטה 303 בעצרת הכללית של האו"ם הקובעת שיש להעביר את ירושלים לשליטת האו"ם.
ההחלטה נתמכה בידי רבות מהמדינות הנוצריות-קתוליות שלא רצו שירושלים והמקומות הקדושים לנוצרים יוותרו תחת שלטון ישראל וירדן.
בעקבות החלטה זו, ב-13 בדצמבר מסר בן-גוריון הודעה בכנסת בה הכריז על מערב ירושלים שהייתה בשליטת ישראל, כעל בירתה.
ההודעה כללה גם בקשה מן הכנסת להעביר את ישיבותיה לירושלים.
הכנסת אישרה את ההודעה, וקיימה את ישיבותיה הבאות בירושלים.
במשך השנים שלאחר מכן הביעו מדינות ברחבי העולם מחאה כלפי ישראל על שהיא מעבירה מוסדות שלה לירושלים וישראל ניהלה מערכה דיפלומטית בדרישה שירושלים והדרך אליה תישאר חלק ממדינת ישראל.
כך, בעת שישראל הכריזה על העברת משרד החוץ לירושלים, בשנת 1952, הביעו ארצות הברית ומדינות אחרות מורת רוח מכך.
"חוק שגרירות ארצות הברית בירושלים" נחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1995. בחוק נאמר: "יש להכיר בירושלים כבירת מדינת ישראל, ושגרירות ארצות הברית בישראל תועבר לירושלים לא יאוחר מ-31 במאי 1999".
על פי החוק, נשיא ארצות הברית היה רשאי לדחות את ביצוע העברת השגרירות מדי שישה חודשים, וכך נעשה עד 2017.
ב-6 בדצמבר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בנאום שכונה "נאום ירושלים" כי ארצות הברית מכירה בירושלים כבירתה של מדינת ישראל.
עד אז נמנעה ארצות הברית במשך שנים רבות מלהכיר רשמית באף חלק מירושלים כחלק ממדינת ישראל, בהתאם להחלטת האו"ם על בינאום ירושלים.
שגרירות ארצות הברית בישראל הועברה מתל אביב לירושלים ב-14 במאי 2018.
מאז ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 שוכנים כל מוסדות השלטון המרכזיים של מדינת ישראל (למעט משרד הביטחון) בחלקה המערבי של ירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים העבירה ממשלת ישראל את משרד המשפטים לרחוב צלאח א-דין בחלקה המזרחי של העיר.
פגישות של ראשי המדינה עם מנהיגים זרים ועם דיפלומטים נערכות בדרך-כלל בירושלים.
נדיר שנציגים של מדינות זרות מחרימים פגישות רשמיות בירושלים עקב העדר ההכרה בירושלים כבירת ישראל, אולם היו מקרים שבהם ביקשו הנציגים הזרים שהפגישות תערכנה במערב העיר.
מלך ירדן, עבדאללה השני, העדיף לקיים את ביקורו הרשמי הראשון בישראל בתל אביב ולא בירושלים.
איחוד העיר לאחר מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים השתלטה ישראל על מזרח ירושלים, ואיחדה את שני חלקי העיר תחת שלטונה.
במילים אלה הגדירו בכירים ישראלים את ירושלים מספר רב של פעמים (כך, למשל, הגדיר יצחק רבין את מעמדה של ירושלים בנאום שנשא לרגל חתימת "הצהרת העקרונות" של הסכמי אוסלו בספטמבר 1993).
משרד החוץ מחזק טענה זו באומרו: "יהודים ישבו בירושלים ברציפות משנת 1004 לפנה"ס, אז דוד המלך הכתיר את ירושלים כבירת ממלכתו.
הממשלה החליטה להחיל את החוק הישראלי גם על השטח המכונה מזרח ירושלים, כלומר - על שטח עיריית ירושלים הירדנית, ובנוסף על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים שנמצאו מעבר לקו העירוני, מצפון, ממזרח ומדרום לירושלים.
ממשלת ישראל טענה במספר פורומים בין־לאומיים כי החלת החוק על השטח אינה סיפוח.
למרות זאת, צעדי ישראל נתקלו מיד בהתנגדות בין-לאומית.
בתוך זמן קצר הנושא נדון באו"ם ופורסמו החלטות העצרת הכללית של האומות המאוחדות מס' 2253 ו-2254 בהן הוצהר שהאו"ם רואה את הפעילות הישראלית במזרח ירושלים כבלתי-חוקית, ומבקש מישראל לבטל פעילויות אלו ולהימנע משינוי האופי העירוני של מזרח ירושלים.
במאי 1968 התקבלה לפיה כל הצעדים המנהליים ופעולות החקיקה שיש בהם כדי לשנות את מעמדה המשפטי של ירושלים אינם תקפים ואינם יכולים לשנות מעמד זה, והמועצה קוראת בדחיפות לישראל לבטל את כל הצעדים שכבר ננקטו ולהפסיק באופן מיידי נקיטת כל פעולה נוספת העלולה לשנות את מעמדה של ירושלים.
האיחוד זכה למחאה מצד מדינות שונות ובעקבות הסיפוח העלו גורמים שונים מחדש את הדרישה לבינאום ירושלים.
ספרד הגישה לעצרת הכללית של האו"ם הצעת החלטה לאשרור הדרישה לבינאום ירושלים.
שר החוץ של הולנד, לעומת זאת, דחה את הדרישה לבינאום ירושלים.
הממלכה המאוחדת ניסתה לגבש הסכמה על תוכנית לבינאום העיר העתיקה.
מאז 1967 בנתה ישראל מספר רב של שכונות ברחבי ירושלים, בפרט במזרח העיר.
24% מהיהודים בירושלים חיים בשכונות שבמזרח העיר.
מרבית הקהילה הבין־לאומית אינה מכירה כיום בהחלת החוק הישראלי ורואה במזרח ירושלים חלק מהשטחים המוחזקים, ובשכונות היהודיות שהוקמו בה - התנחלויות.
ב-30 ביולי 1980 אושר בכנסת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל.
בתגובה קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם ב-20 באוגוסט 1980 את החלטה 478 שקוראת לביטול החוק.
בעקבות ההחלטה, העבירו כל 13 המדינות את שגרירויותיהן מירושלים, רובן לתל אביב, אולם (פרגוואי ובוליביה מחזיקות שגרירויות במבשרת ציון, שאיננה נחשבת כחלק מהעיר.
ב-1984, לאחר מאמצים דיפלומטיים, החזירו קוסטה ריקה ואל סלוודור את שגרירויותיהן בישראל לירושלים, אך ב-2006, לאחר מלחמת לבנון השנייה, החליטו שתי המדינות להחזיר את השגרירויות לתל אביב, במטרה לשפר את יחסיהן עם ארצות ערב.
ב-14 במאי 2018 הועברה שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים.
בסעיף 3 לחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, מתחייבת ישראל לשמור על המקומות הקדושים לכל הדתות בעיר ולהימנע מכל פגיעה בחופש הגישה למקומות הקדושים וקיום הפולחן בהם.
עם זאת, ישראל מגבילה לעיתים קרובות את הכניסה ליהודים להר הבית, ואוסרת בפועל על תפילה בהר, בטענה שהדבר הכרחי לשם שמירה על הביטחון והסדר הציבורי.
גורמים ישראלים (למשל, גולדה מאיר בספרה האוטוביוגרפי "חיי") האשימו בעבר את הממשל הירדני בהצרת חופש הדת ליהודים בעת שלטונו במזרח ירושלים, ובהחרבת מוסדות דת יהודיים רבים.
מבין האתרים היהודים הדתיים שהוחרבו או נפגעו במהלך שלטון ירדן במזרח העיר אפשר למנות את האתרים הבאים:
הרובע היהודי בעיר, על כל 68 בתי הכנסת שהיו בו, פוצץ והוחרב.
מצבות בית הקברות היהודי בהר הזיתים נעקרו ושימשו כאבני בניין.
בית הקברות שוקם רק לאחר מלחמת ששת הימים.
בניגוד להסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן מ-1949, לא הותרה גישה של יהודים ישראלים לכותל המערבי ולשאר האתרים הקדושים ליהודים במזרח ירושלים.
התפיסה התומכת בזכות הישראלית לריבונות בירושלים
על פי חוות הדעת המשפטית של מספר משפטנים ישראלים ומספר משפטנים תומכי ישראל בעולם יש לישראל זכות חוקית על מערב ירושלים, וחלקן אף סוברים שיש לישראל זכות גם על מזרח העיר.
החלטת ה-5 באפריל 1920 שהתקבלה בוועידת סן רמו על ידי נציגי מדינות ההסכמה, שניצחו במלחמת העולם הראשונה, ולהן הייתה הסמכות מבחינת המשפט הבין־לאומי לקבל את ההחלטה, הייתה נקודת מפנה עבור העם היהודי.
הוחלט לאשר את כתב המנדט על ארץ ישראל ובכך התקבלה לראשונה ההכרה בזכות ההיסטורית לבעלות יהודית על ארץ ישראל.
החלטות סן רמו עוגנו בהסכם סוור שנחתם עם טורקיה בקיץ 1920. ההחלטה אומצה על ידי חבר הלאומים לאחר כשנתיים, ב-24 ביולי 1922. בהסכם לוזאן 1923 הטורקים ויתרו על זכויות הבעלות שלהם על השטחים במזרח התיכון מבלי שהסכם סוור שונה.
בנוסח אין סעיף המחריג את מעמדה של ירושלים.
החלטות אלו והזכויות הגלומות בהן לאוכלוסיות ועמים בשטחי המנדט שבו ועוגנו במסמך החוקתי המכונן של האו"ם - מגילת האו"ם בסעיף 80 פרק 12, משקבל האו"ם את מחויבויותיו של חבר הלאומים.
החלטה זו היא היחידה בעל תוקף מחייב במשפט הבין־לאומי בנושא גבולות מדינת ישראל, והיא קודמת ועולה על תוכנית החלוקה מכ"ט בנובמבר 1947 שהתקבלה כהמלצה בלבד, ללא תוקף משפטי מחייב וכל החלטה אחרת של מועצת הביטחון או העצרת הכללית שהתקבלה מאז ועד היום כדוגמת החלטה 478.
החלטות ללא תוקף משפטי-בין־לאומי מחייב
תוכנית החלוקה קבעה כי ירושלים תהיה חלק מאזור בשליטה בין־לאומית (שאמור היה לכלול גם את בית לחם), בהובלת מושל זר שימונה על ידי האו"ם, ומועצה שתורכב מנציגי התושבים של האזור.
התוכנית סוכלה משום התוקפנות הערבית והעדר המוכנות מצד האו"ם להפעיל כוח ליישומה של התוכנית למרות הבקשה להתערבות מהצד היהודי.
לאחר מלחמת העצמאות וחלוקת ירושלים בין ישראל לירדן, נערך בעצרת האו"ם דיון שהסתיים בקבלת החלטה הקוראת לבנאם את ירושלים, אך גם הפעם לא נעשו ניסיונות רציניים ליישם את ההחלטה.
בעקבות חוק ירושלים קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם ב-20 באוגוסט 1980 את החלטה 478 שבה נאמר כי "חוק ירושלים חסר תוקף ויש לבטלו באופן מיידי." בהחלטה תמכו 14 מדינות, 0 התנגדו, ו-1 (ארצות הברית) נמנעה.
ההחלטה קראה לחברות האו"ם להוציא את שגרירויותיהן מירושלים.
ישנם מספר מומחים לחוק הבין־לאומי הטוענים כי אף אם היה צריך להתייחס להחלטות אלו כמחייבות - עדיין לישראל ישנה זכות חוקית לשלוט על יהודה ושומרון ומזרח ירושלים.
לטענתם, כיבוש שטח חסר-ריבונות מתוך הגנה עצמית מקנה זכות לריבונות על השטחים שנכבשו.
לפי שיטה זו, מערב ירושלים נותרה חסרת ריבונות עם עזיבת הבריטים ב-1948, וישראל כבשה שטח זה כהגנה עצמית, ולכן ישראל זכאית לטעון לריבונות על מערב ירושלים.
כהמשך ישיר לתפיסה זו, השטחים שנכבשו מירדן במלחמת ששת הימים נותרו חסרי ריבונות, ולכן ישראל זכאית לטעון לריבונות על יהודה ושומרון ומזרח ירושלים.
בשנת 1970 כתב סטיבן שוובל, לימים נשיא בית הדין הבין־לאומי בהאג, חוות דעת לפיה "יש לישראל זכות בעלות עדיפה בשטח שהיה פלשתינה לרבות ירושלים כולה, מאשר לירדן או למצרים".
דעת רוב המדינות החברות באו"ם
לדעת רוב המדינות החברות באו"ם מעמדה החוקי של ירושלים נגזר מהחלטה 181 ומהחלטה 194 המאשררת אותה.
על פי החלטות אלו הריבון החוקי בכל שטחי ירושלים הוא ארגון האו"ם.
ועל כן כל ההחלטות הישראליות לגבי ירושלים נעדרות כל תוקף.
תפיסה זו עוברת כחוט השני בכל החלטות האו"ם שנתקבלו מאז 1948 ועד ימינו אלו.
דוח ועדת אונסקו"פ, שאומץ על ידי האו"ם בהחלטה 181 מתייחס לשאלה מהי משמעות המושג "בית לאומי" המופיע בכתב המנדט.
מסקנתו היא שבשימוש במושג "בית לאומי", נעשה במכוון שימוש במושג מעורפל מבחינה משפטית.
הממשלה הבריטית נמנעה במודע מהשימוש במושג "מדינה", שהוא מושג חד משמעי, כדי להימנע מהתחייבות למדינה וזאת בגלל התנגדות חלק מחברי הממשלה.
כמו כן לעניין גבולות הבית הלאומי.
ההצהרה מתייחסת ל"בית לאומי בארץ ישראל" ללא פרוט גבולות כל שהוא.
ברור שאין בה התחייבות מפורשת להקמת בית יהודי בכל שטחי ארץ ישראל.
לכן החלטת החלוקה אינה סותרת את התחייבות חבר הלאומים אלא להפך היא מגשימה ומשדרגת אותה, על ידי הקמת מדינה יהודית בחלק משטחי ארץ ישראל המנדטורית.
השגרירויות הזרות בירושלים והכרה בירושלים כבירת ישראל
כיום ממוקמות בירושלים שגרירויותיהם של ארצות הברית, גואטמאלה, קוסובו, הונדורס, פיג'י, פפואה גינאה החדשה ופרגוואי.
השגרירויות הזרות שמוקמו בתל אביב עם קום מדינת ישראל, נשארו בה לאור העדר ההסכמה הבין־לאומית להכרזת ישראל על בירתה.
עם זאת, כתבי האמנה של השגרירויות נמסרו לנשיא מדינת ישראל, במשכנו שבירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים עברו מספר שגרירויות זרות לירושלים, ועד שנת 1973 שכנו בעיר 19 שגרירויות: שגרירות הולנד, חמש שגרירויות מארצות אפריקה – חוף השנהב, זאיר, קניה, אתיופיה והרפובליקה של קונגו ו-13 שגרירויות מדרום אמריקה ואמריקה המרכזית:
בוליביה, צ'ילה, קולומביה, קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, אל סלוודור, גואטמלה, האיטי, פנמה, אורוגוואי, ונצואלה.
קביעת מקום השגרירויות לא הייתה הכרה רשמית בירושלים כבירת ישראל, אבל הייתה בה הכרה דה-פקטו בכך שירושלים היא מרכז השלטון הישראלי.
בשנת 1973 נסגרו רוב השגרירויות בירושלים, עקב מלחמת יום הכיפורים וניתוק היחסים הדיפלומטיים עם מדינות אפריקה לאחר ועידת אלג'יר של המדינות הבלתי-מזדהות.
מדינות אמריקה הלטינית והולנד המשיכו להחזיק שגרירויות בירושלים עד שנת 1980, אך לאחר חקיקת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל והכרזת ירושלים כבירה מאוחדת על ידי הכנסת, הן העבירו את נציגויותיהן לגוש דן.
ב-1984, לאחר מאמצים דיפלומטיים, החזירו קוסטה ריקה ואל סלבדור את שגרירויותיהן בישראל לירושלים, אך ב-2006 החליטו שתי המדינות להחזיר את השגרירויות לתל אביב.
בשנות ה-90, כשהארצות האפריקאיות חידשו את יחסיהן הדיפלומטיים עם ישראל הן לא החזירו את השגרירים לירושלים אלא קבעו את מושביהם בגוש דן.
לאחר נאום ירושלים (2017) של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בו הכיר בירושלים כבירת ישראל והודיע על העברת השגרירות לעיר החלה ישראל מהלך דיפלומטי לרתימת מדינות נוספות למהלך ולהעברת שגרירויותיהן לעיר.
ב-1 במאי 2018 החזירה גואטמלה את שגרירותה לעיר וב-14 במאי נפתחה גם שגרירות ארצות הברית.
ב-21 במאי הועברה לירושלים שגרירות פרגוואי, אך בהמשך השנה הוחזרה להרצליה.
באוגוסט 2019 הכירו הונדורס ונאורו בירושלים כבירת ישראל.
ב-16 ביוני 2023 פורסם על הסכם שנחתם בין ישראל לרוסיה, במסגרתו תפתח רוסיה בירושלים שלוחה של שגרירות.
בספטמבר 2023, בפגישה בין נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו פליקס צ'יסקדי וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, הכריזו השניים כי קונגו תעביר את שגרירותה בישראל לירושלים.
בפברואר 2024 הכריז נשיא ארגנטינה חבייר מיליי על העברת השגרירות לירושלים, בעת ביקורו הרשמי שלו בישראל.
ביוני 2025 הודיע כי השגרירות תועבר במהלך שנת 2026.
: ב-6 בדצמבר 2017 הכירה ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל.
, ב-24 בדצמבר 2017 הודיע נשיא גואטמלה, ג'ימי מוראלס, כי הורה להעביר את השגרירות בישראל מתל אביב לירושלים.
ב-1 במאי 2018 עברו צוות השגרירות מתל אביב לירושלים וב-17 במאי התקיים הטקס הרשמי לקביעת השגרירות במעמד נשיא גואטמלה ובכירי ממשלתו.
הודיעה כי היא מכירה בירושלים כבירת ישראל ומתכוונת להעביר אליה את השגרירות שלה.
ב-24 ביוני 2021 פתחה הונדורס את שגרירותה בירושלים.
בפברואר 2025 החליטה ממשלת פיג'י על העברת השגרירות לירושלים.
שר החוץ של ישראל ברך על ההחלטה: "אני מודה לראש הממשלה ושר החוץ סיטיבני ראבוקה, ידיד ישראל, על העברת ההחלטה היום בממשלת פיג'י.
ב-17 בספטמבר 2025 חנך ראש ממשלת פיג'י סיטיבני רבוקה את שגרירות ארצו בירושלים, במעמד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
ב-5 בספטמבר 2023 חנך ראש ממשלת פפואה גינאה החדשה ג'יימס מרפה את שגרירות ארצו בירושלים, במעמד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
העבירה את שגרירותה ב-2018 לירושלים, אך לאחר מספר חודשים החזירה אותה לתל אביב.
בדצמבר 2024 חזרה ופתחה את השגירורת בירושלים עם ביקורו הרשמי של נשיא פרגוואי סנטיאגו פניה בישראל.
, ראש ממשלת קוסובו עבדולה הוטי הודיע בספטמבר 2020 במסגרת הסכם סרביה-קוסובו על כינון יחסים דיפלומטיים ופתיחת שגרירות בירושלים.
על דברים אלו חזר גם נשיא קוסובו האשים טאצ'י.
ב-14 במרץ 2021, פתחה קוסובו את השגרירות שלה בירושלים.
מדינות המחזיקות בנציגות רשמית בירושלים
, מחזיקה בירושלים "משרד חדשנות" בעל מעמד דיפלומטי "שלוחה של השגרירות".
המשרד נחנך בידי נשיא אקוודור במעמד שרי החוץ, ההגנה והפנים של אקוודור.
, מחזיקה "משרד סחר" בירושלים.
המשרד נחנך ב-15 בדצמבר 2019, בידי יו"ר ועדת חוץ וביטחון של ברזיל, במעמד ראש ממשלת ישראל.
, מחזיקה קונסוליה של כבוד בירושלים.
, מחזיקה "נציגות סחר דיפלומטית".
הנציגות נחנכה 19 במרץ 2019, במעמד שר החוץ ההונגרי וראש ממשלת ישראל.
, מחזיקה משרד מדע בירושלים.
, מחזיקה קונסוליה מרכזית בירושלים.
, מחזיקה בירושלים שלוחה של השגרירות.
השלוחה נחנכה ב-11 במרץ 2021, במעמד ראש ממשלת צ'כיה ושר החוץ הישראלי.
, מחזיקה "משרד חדשנות" בירושלים.
מדינות המתעתדות לפתוח שגרירות בירושלים
, לאחר התיווך בין ישראל לסודאן, הודיעה שמתכוונת להעביר את השגרירות בישראל לירושלים.
בפברואר 2021 הודיע נשיא גינאה המשוונית, תאודורו אוביאנג נגמה מבאסוגו כי יעביר את השגרירות של מדינתו לירושלים.
, פתחה בירושלים משרד סחר.
במאי 2023 דווח כי ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן החליט על העברת השגרירות לירושלים.
, משרד החוץ הודיע ב-31 באוקטובר 2020 על כוונה להעביר את השגרירות הדומיניקנית לירושלים.
, הודיעה ביוני 2019 שתפתח שגרירות בירושלים.
, נשיא מלאווי לזארוס צ'קוורה, הודיע כי ארצו מתכוונת לפתוח שגרירות בירושלים.
, יו"ר הפרלמנט הסלובקי, אמר במהלך ביקורו בישראל כי מדינתו מתכננת להעביר את שגרירותה לירושלים.
הודיעה כי היא מתכוונת להעביר את השגרירות שלה לירושלים.
ב-25 באוגוסט 2023 הכריז נשיא סיירה לאון, ג'וליוס מאדה ביו על כוונתו לפתוח את שגרירות סיירה לאון בירושלים.
, הנשיא מילוש זמאן התחייב לרגל יום העצמאות ה-70 להעביר את השגרירות לירושלים.
הוא הודיע שיעשה זאת בשלבים מחמת בעיה כלכלית, ושהוא מכיר בירושלים כבירת ישראל.
בינתיים ועד למימוש התחייבות זו פתחה צ'כיה שלוחה לשגרירות הקיימת והקימה בית תרבות מטעמה בירושלים.
באפריל 2025 דווח כי צ'כיה תעביר את השגרירות שלה בישראל לירושלים.
בספטמבר 2023, בתום פגישה בין ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ונשיא הרפוליקה הדמוקרטית של קונגו פליקס צ'יסקדי, הודיע הנשיא כי ארצו תעביר את שגרירותה בישראל לירושלים.
, יו"ר הפרלמנט הודיע לתקשורת כי ארצו תעביר את השגרירות לירושלים.
בעקבות כך האשים נשיא רומניה קלאוס יוהאניס את ראשת ממשלת רומניה ויקטוריה דנסילה ב"עסקה סודית עם היהודים".
, חבייר מיליי נשיא ארגנטינה הודיע כי השגרירות תועבר לירושלים במהלך שנת 2026.
, לאאולי לאואטאה שמידט ראש ממשלת סמואה הודיע בינואר 2026 כי הורה למשרד החוץ להיערך לפתיחת שגרירות בירושלים.
מדינות המתעתדות לפתוח נציגות רשמית בירושלים
, הודיעה כי תפתח בירושלים נציגות דיפלומטית לתחומי היזמות והטכנולוגיה.
בנוסף, בדצמבר 2021 בטקס לציון 30 שנה ליחסים בין ישראל לאוקראינה אמר שגריר אוקראינה כי מדינתו מכירה בירושלים כבירת ישראל ושלאחר שהממשל האוקראיני יאשר זאת תיפתח נציגות בירושלים.
, ב-12 בספטמבר 2024, במהלך פגישה עם נשיא מדינת ישראל, הכריז ראש ממשלת אלבניה אדי רמה על החלטתו לפתוח לשכת מסחר בירושלים.
, נציגות מהמדינה שביקרה בישראל בספטמבר 2020, התחייבה שתפתח נציגות רשמית בירושלים, וכך הפכה למדינה דוברת ערבית הראשונה המבטיחה לפתוח נציגות בירושלים.
בנוסף, נתניהו אמר שצ'אד שוקלת לפתוח גם שגרירות בעיר.
הודיעה באפריל 2017 כי היא מכירה במערב ירושלים כבירת ישראל, אך אמרה כי מזרח ירושלים צריכה להיות בירת הרשות הפלסטינית.
מדינות נוספות המכירות בירושלים כבירת ישראל
הכירה בירושלים כבירת ישראל במאי 2017, וגינתה את ההחלטה באו"ם המגנה את החלטת ארצות הברית להעביר את השגרירות לירושלים, והנשיא אף קרא למדינות נוספות לעשות זאת.
, שגרירת המדינה הודיעה על הכרה בירושלים כבירת ישראל ב-29 באוגוסט 2019.
מדינות שהכירו בירושלים כבירת ישראל או תיעתדו לפתוח נציגות בירושלים אך חזרו בהן
, הודיעה ב-2018 כי היא מכירה במערב ירושלים כבירת ישראל, אך בשנת 2022 חזרה בה מהודעה זו לאחר מינוייו של אנתוני אלבניזי לתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה.
, הודיעה על כוונה לפתוח משרד רשמי בירושלים.
בנוסף, אדוארדו בולסונרו, יו"ר ועדת החוץ והביטחון בקונגרס הלאומי של ברזיל ובנו של נשיא ברזיל ז'איר בולסונרו התחייב בדצמבר 2019 שתפתח שגרירות ברזילאית בירושלים ב-2020 (מה שלא קרה).
, ב-6 בדצמבר 2017, בעקבות הצהרת ההכרה של ארצות הברית, הנשיא רודריגו דוטרטה הביע עניין להעביר את שגרירות הפיליפינים מתל אביב לירושלים, ולפי הדיווחים יצר קשר עם משרד החוץ בישראל כדי לדון בתוכניות.
עם זאת, משרד החוץ של הפיליפינים הזכיר בהמשך כי אינו תומך בהצהרתו של טראמפ להכיר בירושלים כבירת ישראל והביע את תמיכתו בפתרון שתי המדינות.
, ב-30 במאי 2022, בפגישותו עם שר החוץ הישראלי יאיר לפיד, הודיע שר החוץ הסורינאמי כי מדינתו תפתח שגרירות בירושלים.
עם זאת, ב-23 ביוני 2022 נשיא סורינאם צ'אן סנטוקי הודיע כי חזר בו מהחלטתו מכיוון שלמדינתו אין את הכספים לבנות שגרירות בישראל.
, נשיא סרביה, אלכסנדר ווצ'יץ', הודיע על הכרה בירושלים כבירת ישראל, וזאת במסגרת הסכם סרביה–קוסובו.
עם זאת, הבטחה זו לא מומשה.
מדיות וישויות שאינם מכירות בירושלים המאוחדת כבירת ישראל
עמדת האו"ם בנושא ירושלים מבוססת על החלטה 181 של העצרת הכללית ("תוכנית החלוקה") והחלטות אחרות של העצרת הכללית ושל מועצת הביטחון שבאו בעקבותיה.
בסך הכל היו 6 החלטות של מועצת הביטחון של האו"ם שמגנות או שוללות את ניסיונות ישראל לאחד את ירושלים.
בעקבות ההחלטה האו"ם עזבו את ירושלים 13 השגרירויות שהיו בה: בוליביה, צ'ילה, קולומביה, קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, אל סלוודור, גואטמלה, האיטי, פנמה, אורוגוואי, ונצואלה והולנד.
אך לאחר שארצות הברית העבירה את שגרירותה לירושלים, גם גואטמלה החזירה את שגרירותה לירושלים
בהצהרת העצמאות של אש"ף מ-1988 ירושלים מוגדרת כבירת פלסטין.
הרשות הפלסטינית אף העבירה בשנת 2000 חוק המגדיר את מזרח ירושלים כבירת פלסטין, והחוק אושרר ב-2002 על ידי נשיא הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת.
יש ארגונים פלסטיניים, בפרט כאלה שאינם מכירים במדינת ישראל, הרואים בירושלים כולה בירה עתידית למדינה הפלסטינית.
לפי משרד ההסברה הפלסטיני, העמדה הרשמית של הפלסטינים לגבי ירושלים מורכבת מארבע נקודות:
מזרח ירושלים הוא שטח כבוש, לפי החלטה 242 של האו"ם, והפלסטינים רואים במזרח ירושלים חלק ממדינה פלסטינית ריבונית, לכשתוקם.
לפי הסכמים קודמים בין ישראל לפלסטינים, מעמדה של ירושלים פתוח למשא ומתן.
על ירושלים להישאר עיר פתוחה, נגישה ובלתי מחולקת, בכל פתרון עתידי לשאלת הריבונות בעיר.
מדינה פלסטינית תישאר מחויבת לחופש הדת והפולחן, ותשתמש בכל האמצעים כדי לשמר ולהגן על מבנים דתיים.
מדינות ערב אינן מכירות בירושלים כבירת ישראל, ורואות במזרח ירושלים שטח כבוש שעתיד להיות בירת המדינה הפלסטינית לכשתקום.
מדינות ערב המכירות במדינת ישראל נוטות לראות במערב העיר חלק ממדינת ישראל.
בתקשורת הערבית משמש השם "תל אביב" כשם נרדף לממשלת ישראל, כאילו הייתה תל אביב בירת ישראל.
עמדת האיחוד האירופי היא שיש למצוא פתרון הוגן לשאלת מעמדה החוקי של ירושלים, במסגרת פתרון שתי המדינות, כחלק ממפת הדרכים, מתוך התחשבות בצרכים הדתיים וההשקפות הפוליטיות של כל הצדדים:
"האיחוד האירופי מתנגד לכל צעד שיפסוק מראש מה יהיה מעמדה העתידי של ירושלים, מתוך התבססות על החלטה 242 של מועצת הביטחון, ובייחוד נשללת האפשרות של תפיסת השטח בכוח.
"האיחוד האירופי מודאג מעמדות ישראל, המצמצמות את הסיכוי להגיע להסדר קבע בעתיד, וסותרות הן את מפת הדרכים שישראל התחייבה עליה והן את החוק הבין־לאומי.
"האיחוד האירופי קורא לפתיחה מחודשת של המוסדות הפלסטיניים במזרח ירושלים, בהתאם למפת הדרכים, בייחוד האוריינט האוס ומשרד המסחר הפלסטיני, וקורא לממשלת ישראל להפסיק כל אפליה ביחס כלפי הפלסטינים במזרח העיר, בייחוד בכל הנוגע לאישורי עבודה, גישה לשירותי חינוך ובריאות, היתרי בנייה, הריסת בתים, מיסים וניהול כספי."
ב-11 במרץ 2021, נפתחה שלוחת השגרירות הצ'כית בירושלים.
הממלכה המאוחדת נמנעה בהצבעה על החלטת החלוקה מ-1947, לפיה ירושלים אמורה להיות אזור בין־לאומי הנשלט על ידי האו"ם.
בפועל, במלחמת העצמאות נכבש החלק המערבי בידי ישראל, והחלק המזרחי, ובו העיר העתיקה, בידי ירדן.
הממלכה המאוחדת הכירה דה פקטו בחלוקה זו, אך לא הכירה בריבונות כלשהי על ירושלים (בניגוד לקבלתה את סיפוח שאר הגדה המערבית לירדן).
לאחר מלחמת ששת הימים הביעו שגרירי הממלכה המאוחדת עמדות לפיהן הממלכה המאוחדת רואה במזרח ירושלים שטח כבוש.
הממלכה המאוחדת מחזיקה שגרירות בתל אביב.
בירושלים ישנה קונסוליה של הממלכה המאוחדת שלא מסרה כתב האמנה למדינה כלשהי.
הבריטים מאמינים כי זו דרכם להביע עמדה, לפיה אין כרגע לאף מדינה ריבונות על ירושלים, וכי מעמדה הסופי של ירושלים צריך להיקבע רק כחלק מהסכם שלום בין ישראל לפלסטינים.
ב-2014 אמר היועץ המשפטי של ממשלת אוסטרליה במהלך דיון בפרלמנט, כי ממשלתו תחדל להשתמש בביטוי "שטח כבוש" כלפי אזורים הנמצאים במשא ומתן מתמשך, כגון מזרח ירושלים.
בשנת 2023 שבה אוסטרליה להשתמש במושג "השטחים הפלסטיניים הכבושים".
ב-15 בדצמבר 2018 הודיע ראש ממשלת אוסטרליה, סקוט מוריסון, על הכרת ארצו במערב ירושלים כבירת ישראל.
אוסטרליה הודיעה כי תפתח נציגות רשמית בעיר ואף תחל בתהליך בחינת אתר עתידי לשגרירות, אך השגרירות תישאר בינתיים בתל אביב בשל העלות הנאמדת ב-200 מיליון דולרים באפריל 2019 פתחה אוסטרליה רשמית משרד מסחרי וביטחוני ברחוב המלך ג'ורג' בעיר.
ב-18 באוקטובר 2022 הודיעה שרת החוץ של אוסטרליה, פני וונג, כי אוסטרליה חוזרת בה מהחלטתו של ראש הממשלה הקודם, סקוט מוריסון, וכי אוסטרליה אינה מכירה עוד במערב ירושלים כבירת ישראל.
רומא העתיקה התאפיינה בחברה מרובדת בעלת מבנה חברתי היררכי.
המעמדות נחלקו בעיקר לפי עושרם היחסי.
הציפייה מבנו של סנאטור הייתה כי יתקדם בקורסוס הונורום (מסלול המשרות), ולמשרות היוקרתיות יכלו להתקבל רק סנאטורים מכהנים.
הסנאטור היה חייב להיות מבוסס כלכלית ובעל ממון בסיסי של לפחות 12,000 אאוראי זהב (בסביבות 100 ק"ג של זהב), במאות המאוחרות הועלה הסכום הבסיסי.
מתחת למעמד הסנאטורים ניצב מעמד הפרשים.
הדרישות והתפקידים שהיו שמורים לבני מעמד זה אמנם לא היו חשובים כתפקידיהם של בני מעמד הסנאטורים, אך עדיין היו אלה תפקידים בעלי חשיבות רבה ביותר.
כמה מעמדות החשובות ביותר, כמו תפקיד המושל של פרובינקיית מצרים, היו אסורות על בני מעמד הסנאטורים ופתוחות רק לבני מעמד הפרשים.
במקור שימש המונח לתיאור קבוצת אליטה של משפחות ברומא העתיקה, הכוללות את צאצאיהן הטבעיים והמאומצים.
בשלהי הקיסרות הרומית, מעמד הפטריקים הורחב וכלל בתוכו חברי מועצה ואף עובדי ציבור נבחרים.
מעמדם פחות רק מהקיסר עצמו ומקרוביו, בתי האב הגדולים (גנס) של מעמד הפטריקים היו הדומיננטיים בקיסרות, והם סיפקו לקיסרות את ההנהגה הפוליטית, הדתית והצבאית.
רוב הפטריקים היו בעלי קרקעות עשירים מהמשפחות הוותיקות, אך כניסה אל המעמד הייתה פתוחה גם כלפי אלה שהקיסר חפץ לקדמם (כגון בתי אב עשירים ממעמד הפלבים).
בני משפחות הפטריקים זכו לחינוך נרחב, בדרך כלל ממורים פרטיים.
לימודים אלה התמקדו במגוון נושאים שהיה צפוי כי בן מעמד הפטריקים יגלה בהם הבנה, כמו גם נושאים שהיו דרושים לקריירה העתידית שלו.
בין הנושאים ניתן למנות: שירה, ספרות, היסטוריה, גאוגרפיה, מיתולוגיה, נאום, משפטים ושפות חשובות, כגון יוונית.
רוב בני המעמד הצעירים המשיכו לקריירות בתחום הפוליטיקה או הממשל.
מעמד הפלבים הכיל בתוכו את האזרח העובד הממוצע בקיסרות הרומית, חוואים, אופים, בנאים ובעלי מלאכה, שעבדו כדי לתמוך במשפחותיהם ולשלם את מיסי הקיסרות.
במהלך תקופת הקיסרות החלו להופיע שירותי רווחה ראשונים שנוסדו על ידי הקיסרים טיטוס וטריאנוס, ובזמנים קשים יכלו בני המעמד לפנות אל מנהלנים רומים כדי לקבל עזרה.
מעט מאוד ידוע על חיי היום יום של בני מעמד הפלבים.
שלא כמו בני מעמד האליטה, הפטריקים, רובם של הפלבים לא ידעו קרוא וכתוב ומכאן שלא יכלו לתעד את קורותיהם.
חלק מהפלבים הצליחו כלכלית, ויכלו לצבור מספיק כסף כדי להצטרף למעמד הפרשים, אך לרובם היו חיי היום יום מאבק עיקש להישרדות.
על אף שלפלבים כיחידים היה מעט מאוד כוח פוליטי, הם היוו את רובה המכריע של החברה הרומית.
בזמנים קשים, או בזמן חוסר שקט פוליטי, תמיד היה קיים הסיכון כי "כנופיות" מקרב אזרחי העיר רומא יתפרעו ויחוללו מהומות ואף יתמרדו כנגד המעמדות העליונים.
אוגוסטוס היה מודע לסיכון זה והיה נחוש להחזיק את הפלבים העניים שמחים ועם כמות סבירה של מזון כדי שלא יחוללו מהומות.
הוא החל במערכת של "מתן שוחד" לפלבים במה שמתאר המשורר יובנליס כ"לחם ושעשועים".
חלוקת לחם חינם ופיקוח על מחירי המזון גרם לכך שהפלבים לא רעבו, בעוד שמופעי בידור חינם, כמו מרוצי מרכבות וקרבות גלדיאטורים באמפיתיאטרון ובקירקוס מקסימוס, גרמו לכך שהפלבים לא היו חסרי מנוח.
העניים שבין הפלבאים כונו המיליורס (Humiliores).
לרוב התגוררו בקומות העליונות של אינסולה, שם היה שכר הדירה זול יותר.
הנשים ברומא העתיקה לא היו שוות זכויות לגברים בפני החוק.
הן זכו לחינוך בסיסי בלבד, אם בכלל, והיו כפופות לסמכותו של הגבר.
באופן מסורתי, היה זה האב לפני שנישאו ולאחר שנישאו עברה הסמכות לידי הבעל, שלו היו גם הזכויות החוקיות על הילדים.
למרות זאת, במהלך המאה הראשונה החלו נשים לקבל יותר חופש לניהול ענייניהן הפרטיים והכספיים.
דרגת החופש היחסי של האישה היה תלויה במעמדה החברתי ובעושרה.
נשים מעטות ניהלו עסקים עצמאיים כמו מיילדת, ספרית ואף היו כאלה שעסקו ברפואה.
לעומת זאת, נשים שחרותן נשללה מהן (שפחות) מילאו מגוון רחב של תפקידים ממשרתות לגברות מכובדות ועד לעובדות משק בחווה או בבית, ואף היו כאלה שעסקו בקרבות גלדיאטורים.
אלמנות עשירות, שלא היו נתונות למרותה של סמכות גברית כלשהי, היו עצמאיות.
נשים אמידות אחרות בחרו להפוך לכוהנות דת, שהחשובות ביותר בניהן היו הבתולות הוסטליות
מכיוון שנשים לא יכלו לבחור או להיבחר למשרות ציבוריות, למרות עושרן ומעמדן, לא היה לנשים תפקיד רשמי בחיים הציבורים.
אך במציאות, נשים או קרובות משפחה לגברים הנמצאים בעמדות מפתח ציבוריות, יכלו לצבור השפעה פוליטית מאחורי הקלעים ולהשתמש בה לצורכיהן אם כי בצורה בלתי רשמית.
למרות כל זאת, בעיניי הציבור היה מקובל כי האישה תעסוק בתפקיד המסורתי של ניהול משק הבית.
לעבדות קיימת היסטוריה ארוכה בעולם העתיק, רובם של העבדים בקיסרות הרומית היו זרים, ושלא כמו בזמנים מודרניים מקורה של העבדות לא היה בגזענות.
עבדים ברומא יכלו לכלול שבויי מלחמה, מלחים שנתפסו ונמכרו על ידי פיראטים, או עבדים שנקנו מחוץ לגבולותיה של הקיסרות.
בזמנים קשים, לא היה זה בלתי נפוץ שאזרחים רומאים יגייסו כספים ממכירת ילדיהם לעבדות.
העבדים ובני משפחותיהם היו בבעלות אדוניהם, שיכלו למוכרם או להשכירם בכל עת וכרצונם.
חיי העבדים היו קשים, לעיתים קרובות הם הוצלפו, סומנו בברזל מלובן ועברו התעללויות אחרות.
אדוניהם אף יכלו להורגם מכל סיבה שהיא ולא נענשו על כך.
על אף שהרומאים קיבלו את העבדות כדבר נורמטיבי, היו כאלה, כמו הפילוסוף סנקה, שענו כי לכל הפחות ניתן להתייחס אליהם בהגינות רבה יותר.
העבדים הועסקו בכל ענפי המשק הרומי, במשקי בית פרטיים (חינוך, רפואה, מין ועוד), מכרות, בבתי מלאכה, ובחוות חקלאיות.
הם אף הועסקו על ידי הממשל העירוני בהקמת דרכים, אמות מים ובניינים.
כתוצאה מכך הם התמזגו בקלות בתוך האוכלוסייה המקומית.
חלק מההיסטוריונים סבורים כי במהלך המאה ה-1 לספירה הגיע מספר העבדים ברחבי הקיסרות לכדי 30% מכלל האוכלוסייה.
הכלכלה הרומית הפכה לתלויה בכוח עבודה זה, כיוון שהיה קיים חוסר תמידי בידיים עובדות.
הבדל חשוב נוסף בין העבדות ברומא העתיקה לזו שהתקיימה בתקופה המודרנית, הייתה האפשרות להוצאה לחופשי, בין אם כתוצאה מכך שאדונם שחרר אותם בעוד שלאחרים ניתנה האפשרות לרכוש את החופש שלהם.
הציפייה לשחרור מעבדות ולהוצאה לחופשי עודדה את רוב העבדים להפוך לצייתנים ולעבוד קשה כדי לרצות את אדוניהם.
פעולת השחרור הרשמית בוצעה על ידי שופט שבאותה ההזדמנות העניק מעמד של אזרחות רומית מלאה.
ההבדל היחיד בינם לבין אזרחים שנולדו חופשיים היה שהעבדים המשוחררים לא יכלו להחזיק במשרה ציבורית.
לעומת זאת, החוק איפשר לצאצאיהם של העבדים המשוחררים, ששוחררו בהליך רשמי, גם את האפשרות לאחוז במשרות ציבוריות.
פעולת שחרור שנעשתה בצורה בלתי רשמית הביאה לזכויות מופחתות.
עבדים ששוחררו בצורה זו לא זכו לאזרחות רומית וכל ממון או נכסים אותם צברו במהלך חייהם החופשיים נותרו, לאחר מותם, בידיו של אדונם לשעבר.
הליברליות של הרומאים לגבי שחרור עבדים הייתה כה רבה עד שבתקופת הקיסרות הגיע אחוז העבדים המשוחררים לסך 5% מכלל האוכלוסייה.
לאחר שחרורם יכלו העבדים לשעבר לעבוד בכל מקצוע בו עסקו בני מעמד הפלבים, סוחרים, מיילדות ואנשי מלאכה שונים.
חלקם אף הפכו לעשירים, אולם החברה הרומית הבלתי גמישה שייכה חשיבות למעמדו החברתי של אדם, ולכן אף עבדים משוחררים מצליחים ביותר מצאו את "כתם" העבדות כמכשול שקשה להתגבר עליו, הביזוי נשאר הרבה מעבר לתקופת העבדות.
הזכות הלטינית הייתה סוג נוסף של אזרחות עם זכויות מועטות מאזרחות רומית מלאה, במקור הוענקה אזרחות זו לערי חבל הארץ לאטיום ובהדרגה הורחבה לקהילות בכל רחבי הקיסרות.
לאזרחים לטינים היו זכויות תחת החוק הרומי, אך לא את הזכות להצביע, על אף ששופטי השלום המובילים, בני מעמד זה, יכלו לקבל אזרחות מלאה.
נתינים זרים שנולדו חופשיים נודעו כפרגריני ובחוק הרומי התקיימו חוקים שנועדו לשלוט, לנהל ולהתמודד עם חילוקי הדעות.
הבדלה זו בין תושבי הקיסרות נמשכה עד שנת 212, כאשר הקיסר קרקלה הרחיב את האזרחות הרומית המלאה לכל התושבים שנולדו חופשיים, בכל רחבי הקיסרות.
מעמד משווני הוא מתקן שתכליתו לפצות טלסקופים ומכשירי תצפית אחרים על התנועה המדומה של גרמי שמים.
בשל סיבוב כדור הארץ נראים גרמי השמים כנעים ממזרח למערב, ויוצאים אט-אט משדה הראיה.
מעמד משווני מפצה על תנועה זו, ובכך מאפשר מדידות, תצלומים ותצפיות ממושכות על גרמי שמיים.
על מנת לעמוד בדרישה לייצוב גרם שמיים בשדה הראיה על המעמד המשווני לבצע תנועה הפוכה בדיוק לזו של כדור הארץ.
מאחר שכדור הארץ מסתובב ממערב למזרח, על המעמד המשווני לנוע ממזרח למערב.
תנועה זו מתבצעת על ציר המקביל לציר כדור הארץ בדיוק גבוה ככל האפשר, שאם לא כן, מתקבלת סחיפה (drift) של גרם השמיים הנצפה לכיוון דרום (צפון בחצי הכדור הדרומי).
על קו המשווה (ועליו בלבד) מעמד משווני נע על ציר המקביל לקרקע ומצביע כלפי צפון.
בקטבים מעמד משווני ינוע על ציר ניצב לקרקע.
בין הקטבים לקו המשווה יש להטות את ציר הסיבוב של המעמד המשווני כמידת קו הרוחב בו מתקיימת התצפית, כך שציר הסיבוב יצביע במדויק על הציר הצפוני בחצי הכדור הצפוני ועל הציר הדרומי בחצי הכדור הדרומי.
בנוסף לדרישה שהציר יקביל לציר כדור הארץ קיימת גם דרישה למהירות סיבוב אחידה של הציר כך שיתווה מעגל שלם אחת ליממת כוכבים.
בכך מתמלאות כל הדרישות לפיצוי על סיבוב כדור הארץ.
רמות הדיוק של מעמדים משווניים משתנות בהתאם לשימוש בחומרים ודיוק הייצור.
רמת הדיוק הנמוכה ביותר מספיקה לתצפית בעין, רמת דיוק גבוהה יותר דרושה לצילום, והמעמדים המדויקים והכבדים ביותר משמשים למדידות ומחקר.
טלסקופים היסטוריים השתמשו במנגנון הכולל גלגלי שיניים, משקולות ומטוטלות, בדומה לשעוני סבא.
עם הזמן, המשקולות והמטוטלות פינו את מקומם למנועים חשמליים.
אופי השימוש במעמד משווני מכתיב את תכנונו.
שיקולי ניידות, משקל ודיוק קובעים שימוש בסוגים שונים.
בנוסף לסוגים הנפוצים, המוצגים להלן, ישנם עוד כמה עשרות סוגים ותת-סוגים המתאימים לדרישות שונות.
מעמד גרמני, או חצובה גרמנית
הסוג הנפוץ ביותר של מעמד משווני מכונה מעמד גרמני.
למעשה מדובר בחצובה שראשה, הנושא את הטלסקופ ומסוגל לתנועה ימין-שמאל ומעלה-מטה, מוּטֶה על פי מעלות קו הרוחב - מהטיית-אפס בציר הצפוני או הדרומי ועד הטיה ב-90° על קו המשווה.
בעוד שחצובה גרמנית היא הפופולרית ביותר בשל גודלה הקטן יחסית לסוגי מעמד משווני אחרים, היא לוקה בשני פגמים מהותיים.
מאחר שבמעמד גרמני מורכבים שלושה צירים זה על גבי זה, חוסר יציבות בכל ציר מתווסף לחוסר יציבות של הצירים האחרים.
על כן, ייצור חצובה במשקל נמוך מדי ובאיכות חומרים ירודה מובילה לחצובה רועדת.
חוסר יציבות זה מועצם בטלסקופ בהתאם למידת ההגדלה וגורם לדמות הנראית לקפץ.
החצובות הגרמניות הזולות ביותר מתסכלות מאוד את המשתמש בהן ולעיתים אינן ניתנות כלל לשימוש.
חצובה גרמנית איכותית נבנית מחומרים קשיחים ועבים, על פי רוב פלדה, עם מנגנון גלגלי שיניים חרוט בדיוק גבוה.
לכן משקלה של חצובה גרמנית איכותית הוא כפי שלושה מהציוד אותו היא נושאת, ולרוב אף יותר.
חצובות גרמניות יקרות יותר בנויות מטיטניום וסיבי פחמן המספקים את החוזק הדרוש בשליש מהמשקל.
פגם מהותי נוסף נובע ממרכז הכובד של הטלסקופ הנמצא מחוץ לציר החצובה, ולכן הכרחי להוסיף משקולות איזון כבדות, ההופכות את החצובה הכבדה ממילא לכבדה עוד יותר.
מסיבות אלו המנגנון המניע את הציר סובל מעומסים גבוהים בהרבה ממשקל הטלסקופ, אם לא ננקט משנה זהירות באיזון הטלסקופ והמשקולות על החצובה.
לכן חצובות גרמניות מוגבלות כמעט לגמרי לטלסקופים קטנים עד בינוניים, והשימוש בהן מחייב עקומת לימוד תלולה וקפדנות רבה.
במעמד אנגלי צירי התנועה ממוקמים אחד בתוך השני ולא אחד על גבי השני: הטלסקופ כולו קבוע על ציר בתוך מסגרת, והמסגרת כולה נתונה על שני צירים בקצותיה כך שהיא מקבילה לציר כדור הארץ.
כך מתקבל מעמד יציב מטבעו, אך גדול הרבה יותר ממעמד גרמני, מפני שעל המסגרת להיות גדולה מהטלסקופ כולו.
מסיבות אלו מעמד אנגלי משמש על פי רוב במצפים קבועים בלבד.
משטח משווני, או מעמד פּוֹנְסֶה (Poncet)
מעמד פונסה הוא פשרה בין הדרישה לעקיבה רצופה על גרמי השמים לבין שיקולי ניידות, משקל וגודל.
זהו משטח המתווה חלק של מעגל על גבי ציר חרוטי הנמצא תחתיו.
הציר החרוטי מוּטֵה על פי מעלות קו הרוחב.
כך מתקבלת עקיבה לזמן מוגבל, לרוב בין רבע שעה לשעה.
מעמד פונסה משמש בדרך כלל אסטרונומים חובבים בעלי טלסקופים גדולים, בקוטר 16 אינץ' ומעלה.
מעמד פרסה הוא גרסה מקצועית ויקרה של מעמד פונסה.
להבדיל ממעמד פונסה, בו התנועה מתקיימת על גזרה קטנה של חרוט, במעמד פרסה התנועה מתבצעת על כמעט חרוט שלם.
רוב הטלסקופים הגדולים המשמשים למחקר, כמו טלסקופ הייל בהר פאלומר, משתמשים במעמד פרסה.
מעמד מזלג הוא הכלאה בין מעמד אנגלי למעמד גרמני.
הטלסקופ ממוקם בין זרועות מזלג הנטוי על גבי טריז (wedge), ומידת הנטייה היא על פי מעלות קו הרוחב, כך שציר התנועה מקביל לציר כדור הארץ.
סוג זה של מעמד מוגבל לטלסקופים קצרים, דמויי חבית, כדוגמת שמידט-קאסגרין.
תחליפים בני-זמננו למעמד משווני - טלסקופים רובוטיים
התקדמות תהליכי ייצור האלקטרוניקה, ובפרט הוזלת ומזעור המחשוב, חוללו מהפכה בחצובות הטלסקופים.
שינויים אלו הובילו לכך שמעמד פשוט מכנית, המאפשר אך ורק תנועת אלט-אז (מעלה/מטה וימינה/שמאלה) אבל מורכב מאוד מבחינת השליטה עליו זול יותר, במקרים רבים, ממעמד משווני קלאסי.
שינוי זה גרם לכך שכל הטלסקופים הגדולים והיקרים שנבנו מאז סוף המאה ה-20, וחלק ניכר מהטלסקופים הבינוניים והקטנים המשמשים ללימוד ולחובבים, הם מסוג זה.
עם התקדמות והוזלת הרובוטיקה התאפשר שינוי נוסף בחצובה.
כיוון שמנגנון הטלסקופ מסוגל לעיקוב בשני הצירים, וממילא על מחשב השליטה לדעת לאילו קואורדינטות-שמים הטלסקופ מכוון, ניתן בתוספת עלות זניחה להוסיף בסיס נתונים של אובייקטים שמימיים וכל שנותר לאסטרונום, לאחר הליך איפוס התחלתי, הוא לבחור גרם שמים מן הרשימה והטלסקופ יופנה אליו באופן אוטומטי.
טלסקופ מסוג זה (המכונה טלסקופ GoTo) מקל על אסטרונומים מקצועיים וחובבים, שכן הכרת השמים והשימוש באטלס שמיים אינם נלמדים בנקל.
חלק לא מבוטל מהעוסקים באסטרונומיה, שהחלו את דרכם עם טלסקופים רובוטיים, מכיר את קבוצות הכוכבים הכרות שטחית בלבד.
עם זאת, בדומה לכך שמעמד גרמני זול קשה מאוד לשימוש או אף חסר תועלת לגמרי, מערכות GoTo זולות קשות לשימוש.
מחד הן אינן מדויקות די הצורך לאיתור גרמי שמים.
מאידך, מאותם שיקולי חיסכון־יתר בעלות על חשבון איכות, חצובות אלו אינן בנויות לכיוון ידני מדויק והשימוש בהן הופך למתסכל במקרה הטוב ובלתי אפשרי במרבית המקרים.
מעמד שלשתן הוא מושג בהלכה המגדיר קניין מיוחד שמעביר את שעבוד ההלוואה מהמלווה לאדם שלישי.
קניין זה הוא תקנת חכמים, ונעשה בכך ששלושת האנשים שוהים במקום בשעת ההלוואה ומסכימים לכך.
ייחודיותו של הקניין מתבטאת בכך, שלמעשה מהתורה אין דרך להעביר הלוואה מהמלווה לאדם אחר, שכן הלוואה היא דבר שאין בו ממש ולא ניתן למוכרה, שכן הכסף עצמו אינו בעין, ושעבוד הגוף בו הלווה למלווה הוא דבר רוחני שלא ניתן להעבירו על ידי קניין.
אם כי לקניין זה יש חיסרון משמעותי, מכיוון שאז נמצא שהמכירה חלה רק על שעבוד הנכסים שהיא תוצאה של שעבוד הגוף, וניתן להפקיעה, בכך שהמלווה ימחול ללווה את ההלוואה, וממילא יפקע שעבוד הנכסים שהוא תוצאה משעבוד הגוף, ובמקרה כזה לא יוכל הקונה לגבות את ההלוואה.
מסיבה זו, לקניין מעמד שלשתן כח ייחודי, שכן על ידי קניין זה מועבר השעבוד מהלווה לקונה ההלוואה, באופן מוחלט.
במסכת גיטין דנה הגמרא באופן חלות הקניין.
האמורא אמימר צידד לומר שהקניין הוא קניין מהתורה, וחל בכך שכבר בשעת הלוואה דעתו של הלווה היא להשתעבד לא רק למלווה עצמו, אלא גם לכל מי שההלוואה תמכר לו בסופו של דבר.
ומכיוון שמקובל כי קניין זה תקף גם לנולדים, לא ניתן לומר שזהו טעם הקניין.
על כך הקשה האמורא הונא בנו של רב נחמיה, שלפי טעם זה, נמצא כי ההלכה של רב אינה שווה בכל אדם, ואם הקונה יהיה אדם קשוח כאנשי משפחת בר אלישיב, שדרכם היה לכפות את הלווה ולהכריחו לשלם בכוח, במקרה כזה לא יחול קניין מעמד שלשתן.
מכיוון שלא נמצאה כל אפשרות שחלות הקניין היא מהתורה, אמר מר זוטרא כי מההכרח להגיע למסקנא כי מדובר בתקנת חכמים.
התוספות מסביר כי התקנה נועדה לנוחות המלווה והלווה, שלא יוצרכו לטרוח לעשות קניינים, ובכך ששלושתם נמצאים במקום ההלוואה ומסכימים לכך, עברה שעבוד ההלוואה במקום מהלווה למלווה עצמו, לאדם השלישי.
הרשב"א כותב בתשובותיו כי סיבת התקנה היא, לטובתו של הלווה, שכן לולי היה קיים קניין זה, לא היה יכול המלווה ליהנות מכספו עד תום זמן ההלוואה ועד התשלום הסופי של ההלוואה, ולכן הדבר גורם לאנשים להימנע מלהלוות, דבר שגורם נזק לאנשים שזקוקים ללוות, שלא ימצאו מהיכן ללוות.
ומכיוון שהתקנה נתקנה על ידי חכמי ישראל לצורכי הלווה כאשר הוא משתייך לעם ישראל, כמובן שהקניין אינו תקף כאשר הלווה הוא אדם שאינו יהודי.
את דבריו מוכיח הרשב"א בכך שחכמי הגמרא, כאשר הם מצדדים למצוא טעמים שונים מדוע הקניין חל, הם תולים זאת בפעולות מצד הלווה, ולא מצד המלווה, ומכאן שמדובר בקניין שנעשה לטובת הלווה והוא הוא אשר חפץ בו.
על פי המתואר במשנה, רוב ישראל התחלקו למעמדות, כלומר קבוצת יהודים שייצגו את כלל העם בבית המקדש ושימשו כנציגיהם במעמד הקרבת קרבן התמיד.
המקור הראשון במשנה למעמדות מוזכר בעקבות המאמר הקובע כי "בשלשה פרקים בשנה כוהנים נושאים את כפיהם", כשאחד מהפרקים הם המעמדות שבהם הייתה נשיאת כפיים, בעקבות כך מבהירה המשנה מה הן המעמדות:
חלוקת הכהנים ל-24 קבוצות עבודה, על פי בתי אבות, נזכרת לראשונה בתנ"ך בספר דברי הימים.
שם נזכרות גם חלוקות של הלויים ל-24 קבוצות.
המשנה מסבירה כי היו עשרים וארבע המשמרות של הכהנים שהיו בירושלים (מקובל מפי רב כי משה רבנו תיקן לעם ישראל שמונה משמרות, שמואל הנביא הרחיבן לשש עשרה, ודוד המלך העמידן על עשרים וארבע).
תפקידם של הכהנים, היה להיות "שלוחי דרחמנא" (=שלוחי ה') ולהקריב את הקרבנות.
על פי הפסוק תוקן על ידי חכמי ישראל, כי המשמרות (של הכהנים) עצמם יהיו כלולים בעשרים וארבעה מעמדות, שבהם כלולים היו משלוש הקבוצות - כהנים, לויים, ו"ישראלים" - יהודים שאינם כלולים באחת משתי קבוצות אלו.
במעמדות באו השליחים לייצג את העם, הכהנים ייצגו זאת בעבודה, הלויים בדוכנם, וה"ישראלים" ייצגו את ה"ישראלים" שבעם, שבשליחותם מוקרב קרבן התמיד, (על פי ההלכה שמקריב הקרבן צריך לשהות שם בשעת ההקרבה).
סדר המעמדות, או סדר המערכה הוא מערכת ליטורגית מימי הביניים, המורכבת מקטעים של מקרא וספרות חז"ל.
הוא מופיע בהרבה סידורים, במגוון נוסחאות ומבחר הקטעים שבו.
מעמד העובר בהלכה היא סוגיה בעלת משמעויות הלכתיות רחבות, המשיקות חלקית לשאלות הנידונות באתיקה רפואית.
תוצאה ישירה של סוגיה זו היא שאלת ביצוע הפלה מלאכותית באופן יזום מסיבות שונות על פי ההלכה.
סוגיה זו התעוררה בעיקר בעידן המודרני, היות שבזמן עבר לא היו בדיקות סקר בהיריון באמצעותן ניתן לגלות מומים בעובר (ובעקבותיהן לשקול ביצוע הפלה מלאכותית), וביצוע יזום של הפלה מלאכותית היה קשה עד בלתי אפשרי.
השאלה העיקרית בסוגיה זו היא האם העובר נחשב כאדם חי, שיחולו כלפיו איסור רציחה ודינים אחרים.
בשאלה זו ישנה משמעות רבה לשלבי ההתפתחות של העובר.
לצד הדיון במעמדו של העובר לעניין הפסקת חייו במקרים שונים, שעיקרו באחרונים, ישנו דיון במשנה ובגמרא בנושא מעמדו המשפטי של העובר בעניינים ממוניים, כמו עניין הירושה.
בפרשת משפטים בספר שמות ישנה התייחסות להריגת עובר מבחינה פלילית ואזרחית:
הפרשנות המקובלת של פסוקים אלו היא כי ה'אסון' המתואר בכתוב הוא הריגת האשה, ועל כן רואים שבמקרה ש"לא היה אסון" ורק נהרגו העוברים כי ישנו רק חיוב תשלום כספי (דמי ולדות) לבעל האשה עבור פגיעה בעוברים, אך אין חיוב מיתה על הפגיעה בעוברים.
זאת בניגוד למקרה ש"היה אסון" והאשה נהרגה, בו ישנו חיוב מיתה ככל רצח).
בפסוקים אלו אין התייחסות להפלה הנעשית מבחירה.
עובר ירך אמו - בנושאים הלכתיים שונים נחשב העובר כאחד מאברי אימו, ולא כבעל ישות חיים עצמאית.
כך למשל אשה שנתגיירה בעודה מעוברת, הצאצא שייוולד נחשב ליהודי מכח גיור האם, אף שיצירתו הייתה בעוד אמו עדיין הייתה גויה.
עובר בן פחות מארבעים יום
המחלוקת לגבי מעמדו של העובר היא בעיקר לגבי עובר לאחר ארבעים יום ליצירתו, בעוד קודם לכן הוא נחשב כ"", כלומר שאינו נחשב לכלום.
על פי הגמרא, ביום ה־40 ליצירתו עובר מקבל נשמה, וביום זה מסתיימת 'יצירת העובר'.
יש מהאחרונים שכתבו שאף שבמהלך 40 היום הראשונים ליצירתו העובר נחשב "מיא בעלמא", ואין הריגתו מוגדרת כרצח אפילו לבן נח, הרי מכיוון שהוא עתיד להיות אדם, קיים איסור להורגו גם בשלב התפתחות זה.
אחרונים אחרים אינם רואים הבדל בין הריגת עובר קודם או לאחר 40 יום ליצירתו.
נקודת זמן זו של 40 יום היא נקודת זמן הלכתית.
בשלב התפתחות זה צורת העובר כבר נראית בבירור בבדיקת אולטרה סאונד.
בין האחרונים יש שניסו להתאים בין הגמרא הרואה בעובר קודם ל־40 יום גוף חסר חיות, ומייחסת חשיבות לנקודת המעבר בתאריך זה, לבין הידוע כיום על התפתחות העובר בשלב זה.
שיקולים בקביעת מעמדו של העובר
הרמב"ן מתחבט בסוגיית מעמדו של העובר.
הוא מסביר שאכן אין לעובר מעמד של אדם לעניין דיני רצח, אבל לעניין חילול שבת וחגי ישראל מחללים עליו מכיוון שהוא עתיד להיות בן אדם.
על פי הנחה זאת, הוא קובע שגם עובר שהוא פחות מבן ארבעים יום מיום היווצרו ואינו נחשב כחי כלל, מחללים עליו את החג, כדעת ההלכות גדולות.
הוא מביא דעה נוספת, שאכן העובר אינו נחשב כחי כלל ואין לחלל שבת עבורו, והסיבה שמאכילים אשה מעוברת היא מחשש שהיא עצמה תמות, והסיבה שמותר לחלל שבת על הצלת עובר של אשה שמתה בשבת היא רק משום שכאשר אמו מתה ואינו מחובר אליה כמקור חייו, הוא נחשב כיצור עצמאי וכילוד.
הרא"ש והר"ן מביאים את שתי הדעות, והם נמנעים מלהכריע ביניהן.
במשנה ובגמרא ישנן מספר התייחסות הלכתיות לעובר, על רקע מקרים שונים:
הריגת העובר לצורך הצלת אימו לפני שהלידה הושלמה - על פי המשנה כאשר לידה החלה (או לפניה) ונוצר מצב שהיא מסכנת את חיי היולדת, הורגים את העובר אם טרם יצא לאוויר העולם, לצורך הצלת האם, היות שהוא נחשב לרודף את אימו, וחיי האשה קודמים לחיי העובר שטרם יצא לאוויר העולם.
לפי גישה אחת המוזכרת בשיטה מקובצת בגדר הווה אמינא, הסיבה שחיי האם קודמים לחיי העובר היא מכיוון שהאם נחשבת לאדם, ואילו העובר לפני שנולד עדיין אינו נחשב לאדם ומותר להורגו.
גישה אחרת מסבירה שהסיבה שחייה קודמין לחייו הוא מכיוון שאין ספק מוציא מידי ודאי, שכן העובר עלול להיות נפל.
לעומת זאת, אם העובר כבר יצא לאוויר העולם הוא נחשב כחי גמור, ובמקרה והלידה מסכנת את חיי האם אין מתערבים לטובת אחד מהשניים, מכח הכלל אין דוחין נפש מפני נפש.
חיוב מיתה על הריגת עובר - המשנה אומרת כי ההורג תינוק בן יום אחד חייב מיתה כהורג גדול.
ממשנה זו משתמע כי אין חיוב מיתה על הריגת עובר (בדומה למשתמע מהמקרא), אולם אין במשנה זו התייחסות לעצם קיומו של איסור לפגיעה בעובר מבחירה.
באופן דומה, גם לעניינים הלכתיים נוספים אין משמעות לקיומם קודם הלידה (לדוגמה, לגבי נגע צרעת).
הוצאה להורג של אשה מעוברת - אשה שנתחייבה אחת מארבע מיתות בית דין בעודה מעוברת, אין מעכבים את דינה עד שתלד.
אך אם החל תהליך הלידה, ממתינים עד שיוולד התינוק ורק לאחר מכן הורגין את האשה.
אם כי, שם יש פסוק מיוחד שממנו לומדים הלכות אלו, ולולי פסוק זה היו מחכים עד שהאשה תלד.
באופן דומה משקים אשה סוטה במי סוטה גם כשהיא מעוברת, אף שייתכן שבעקבות שתיית המים תמות.