tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי מגילת יוחסין שנשתמרה במשפחה, היא מיוחסת לדוד המלך.
ראש המשפחה, חייא, היה בנו של אחד מבני חזקיה בן דוד ראש הגולה, שברחו לספרד בעקבות הירצחו של אביהם.
בהמשך שימשו בני חייא בחצרות מלכי ספרד ופורטוגל, כגזברים, רופאים ומצביאים.
חייא היה משורר, המהדיר של דיוואן "מחנה יהודה" - הוא אוסף שיריו של רבי יהודה הלוי.
למשפחה היה רכוש רב בערים לרידה וסרגוסה וכן אחוזות בדרום פורטוגל.
בני המשפחה בנו את בית הכנסת הגדול בליסבון.
כפטרונים לספרות עברית, הם מימנו וסיבסדו את ההדפסה הראשונה של ספר הכוזרי של יהודה הלוי.
עם גירוש ספרד ופורטוגל התפזרו בני משפחת אבן יחייא בכל מרחב הים התיכון: בטורקיה, יוון ואיטליה.
מצפון איטליה הגיעו חלק מצאצאי המשפחה לעיירה טיקוצ'ין שבפולין, שם שונה שמה לחרל"פ.
בשנת תר"י (1850) עלה לארץ ישראל מהעיירה וולקוביסק שבפלך גרודנו השכן (בימינו חלק מבלארוס) הרב יצחק חרל"פ יחד עם בתו ובנו זבולון חרל"פ, ומהם התפתח הענף של משפחת חרל"פ בירושלים.
ענף נוסף של המשפחה עלה בשנת תר"ן (1890) ובראשו עמד אפרים חרל"פ ממייסדי המושבה רחובות.
חרל"פ היה מראשי המושבה, מהנדסה הראשון וכן ממייסדיו של ארגון "אגודת אחים" אשר דאג לרווחתם של פועלי המושבה בכל תחומי החיים.
על פי מסורת המשפחה, בזמן שעגנה האונייה ליד אחד האיים בים האגאי עלתה אשתו של הרב יצחק חרל"פ אל החוף עם שני ילדיה כדי לרכוש מזון.
הם אחרו לשוב והאונייה הפליגה בלעדיהם והגיעה לאי סמוך.
כעבור זמן קצר הופיעה אונייה אחרת, לקחה את האם ושני ילדיה אל האי הסמוך, הם שבו אל האונייה והמשיכו בהפלגתם לארץ ישראל, והאונייה השנייה נעלמה מן האופק.
משפחת זָמוֹיְסקי (בפולנית: Zamojski) היא משפחת אצולה גבוהה (שְלַכְטַה) פולנית, מהגדולות והמשפיעות לאורך השנים, משורותיה יצאו מנהיגים וראשי ממשלות ואף כיום מעורבים בניה בכלכלה ובפוליטיקה של פולין.
מקורה של המשפחה ומקור שמה מהעיירה זמושץ'.
תיעוד על משפחה זו מופיע החל במאה ה-15 מימיו של תומאש לז'ינסקי (Łaźiński), שרכש אחוזה בזמושץ' הישנה והיה לבעליה.
בניו, פלוריאן (Florian) ומאצ'יי (Maciej) נטלו להם את שם המשפחה "זמויסקי".
נכדו של פלוריאן, סטניסלב (Stanisław) היה מושל חלם.
בנו של סטניסלב, יאן זמויסקי (1542–1605) היה הקנצלר (ראש הממשלה) והטמאן (המפקד הצבאי העליון) של פולין.
הוא יסד את זמושץ' החדשה לפי דגם הערים האיטלקיות והיה ממניעי הרנסאנס הפולני.
צאצאיו נשאו במשרות בכירות בממשל האיחוד הפולני-ליטאי, לרוב בתואר וויווד (מקביל לדוכס).
בתו הייתה אמו של המלך מיכל הראשון.
במאה ה-18 היה אנדז'יי זמויסקי (Andrzej; 1716–1792) בן המשפחה השלישי שכיהן כקנצלר, הוא חיבר תוכנית לרפורמה הנקראת קודקס זמויסקי (Kodeks Zamoyskiego).
בסוף המאה ה-18 קיבל ראש המשפחה תואר רוזן מאת קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בעת חלוקת פולין ניצבו האחים ולדיסלב סטניסלב (Władysław Stanisław; 1803-1868) ואנדז'יי ארתור (Andrzej Artur; 1800-1874) בראש מפלגת העצמאות.
ולדיסלב הוגלה לאחר ההתקוממות בנובמבר 1830 והיה לאחד מראשי הגולים הפולנים בפריז, שהתרכזו בהוטל למברט (Hôtel Lambert) בעיר (לצידו של אדם ייז'י צ'ארטוריסקי).
אנדז'יי הוגלה לאחר ההתקוממות ינואר 1863. נכדו של אנדז'יי, מאוריצי (Maurycy; 1871-1939) היה שר חוץ של הרפובליקה הפולנית השנייה, בין שתי מלחמות העולם.
ראש המשפחה כיום (2018) הוא אדם זמויסקי, היסטוריון ומרצה אנגלי-פולני.
בתפקיד מנהל הנכסים (בפולנית: ordynat) של המשפחה משמש מרצין זמויסקי ששימש עד 2016 כראש עיריית זמושץ'.
חלק מצאצאיהם של יוצאי זמושץ' טוענים כי הם צאצאי המשפחה.
משפחת מובשוביץ היא משפחת רבנים לויים בבלארוס וברוסיה, שצאצאיה מכהנים כרבנים וראשי ישיבות בישראל.
הענף הידוע הוא של הרב נח מובשוביץ, מחבר הספר "עולת נח".
עוד מרבני משפחת מובשוביץ: הרב דניאל מובשוביץ מקלם, הרב ישראל מובשוביץ, המשגיח של ישיבת נובהרדוק בביאליסטוק והרב ישראל מובשוביץ, חתנו של הרב שלמה פוליצ'ק ורבה של קהילת "הילקרסט ג'ואיש סנטר" בניו יורק.
הרב נח הלוי מובשוביץ - בן הרב בנימין הלוי.
סנדקו היה רבי נח מלכוביץ', שהורה לקרוא לו על שמו.
היה רב בסמולוביץ שבמחוז מינסק ובמלסטובקה שבמחוז מוהילב, בלארוס, למעלה מחמישים שנה.
מחבר הספר "עולת נח" (נדפס בספר "נועם אחים", הכולל גם את ספרו של אחיו, מרדכי, "לולאות החוכמה").
הרב מרדכי הוכמן, אב"ד קלווריה
הרב אביגדור גבריאלוב, אב"ד דז'קובקה
הרב מרדכי שלמה הלוי מובשוביץ (תרכ"ב, 1862 – ט"ו באייר תרפ"ח, 1928) - רבה של מלסטובקה (קרסונופוליה) במשך כעשרים וחמש שנה.
נישא לגיטל, בת הרב יעקב שנפיר משקלוב.
במשך שמונה שנים למד שם כשהוא סמוך על שולחן חותנו, ומסר שיעורי תורה ללמדני העיר.
בשנת תרמ"ט (1889) התמנה כרב בקניזיץ.
כעבור שלוש שנים, בשנת תרנ"ב (1892), עבר לכהן כרב בזורביץ.
בשנת תרס"ב (1902), לאחר פטירת אביו, התמנה תחתיו כרבה של מלסטובקה, וכיהן בתפקידו למעלה מעשרים וחמש שנה, עד סוף ימיו.
אשתו עלתה לארץ ישראל, נפטרה בי"ד בסיוון תרצ"ה ונקברה בבית הקברות נחלת יצחק.
חלק מחידושיו נדפסו, יחד עם חידושים של אחיו, בספר "דרכי אבות".
מעט מחידושי התורה שלו הדפיס בנו, הרב ישראל מובשוביץ, בספרו "עטרת ישראל".
הרב יוסף אליהו הלוי רייז - אב"ד נובוזינקוב.
הרב בנימין הלוי מובשוביץ - אב"ד סטרוסליה
הרב אליעזר הלוי מובשוביץ – רב בתל אביב.
בתו יוכבד נישאה לבן דודה ישראל מובשוביץ.
הרב משה הלוי מובשוביץ - אב"ד קצ'טוקוביץ
בני הרב מרדכי שלמה מובשוביץ (דור ראשון)
הרב (תרנ"ט – י"ח באייר תשל"ד) – היה אב"ד זורביץ ברוסיה.
נישא לאסתר ליבא, בתו של הרב שמואל יצחק יפה, חתנו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק בעל "בית הלוי", לימים רב בתל אביב.
בשנת תרצ"ג עלה הרב דניאל מובשוביץ לארץ ואף הוא כיהן כרב שכונת צ'לנוב ובית כנסת פועלי צדק בתל אביב.
הרב ישראל מובשוביץ (נפטר: ט' בתשרי תשי"ד) – ממלא מקום דודו הרב משה מובשוביץ כאב"ד קצ'טוקוביץ ברוסיה.
נשא את בת דודו הרב אליעזר מובשוביץ.
בשנת תרצ"ב עלה לארץ ישראל ושימש רב בית הכנסת חשמונאים ודיין בתל אביב.
חיבר את הספר "עטרת ישראל" ובו כינס גם מחידושי התורה של סבו, אביו ודודיו".
הרב יוסף אליהו מובשוביץ (נפטר: י"ט בשבט תש"ך) – עלה לארץ ישראל, כיהן כרב של בת שלמה.
הרב בנימין מובשוביץ – מילא את מקום אביו כרבה של קניזיץ ולאחר עלותו לארץ ישראל כיהן כרבה של הרצליה.
מרים, אשת הרב צבי יהודה אדלשטיין – רבה של רמת השרון, מחבר הספר "הוד צבי".
רייזל, אשת הרב יהודה יצחק ברמן – כיהן כרב בתל אביב.
יוכבד (הבכורה), אשת גרשון אלינסון.
רבקה, אשת הרב מרדכי שמואל קרול – כיהן כרב בזורביץ ובנובוגרוד סיבריסק.
בשנת תרצ"ב עלה לארץ וכעבור שנה התמנה לרבו של כפר חסידים.
לאה, אשת הרב אלתר הילביץ - מעורכי האנציקלופדיה התלמודית.
נפטרה מספר שנים לאחר נישואיהם.
משפחת הרב מרדכי שלמה מובשוביץ (דור שני)
הרב מרדכי שלמה (ב"ר דניאל) מובשוביץ (מחבר "שלמי מרדכי" על הרמב"ם; נפטר: תשמ"ג)- שימש כרב בית כנסת חשמונאים.
הרב צבי (ב"ר דניאל) מובשוביץ - הממלא את מקום אביו כרב שכונת צ'לנוב ורב בית כנסת פועלי צדק.
חתנו של הרב בן ציון ברוק.
הרב מנחם שלמה בורנשטיין האדמו"ר מסוכטשוב-רדומסק, חתנו של רבי דניאל מובשוביץ, שכיהן גם כרב שכונת יד אליהו בתל אביב.
הרב שמואל דוד (ב"ר יוסף אליהו) מובשוביץ, חתנו של הרב בן ציון ברוק, היה ר"מ בישיבת בית יוסף נובהרדוק שייסד חותנו בירושלים, ומהדיר תורני המתמחה בתורת הגר"א.
הוציא את סדרת ספרי "שדה אליהו".
הרב יצחק זאב זלץ, חתנו של רבי יוסף אליהו מובשוביץ, שו"ב בהרצליה.
הרב חיים (ב"ר בנימין) מובשוביץ שימש עד לשנת תשע"א (2011) כרב בית הכנסת אור לישראל בהרצליה.
הרב בן ציון (ב"ר בנימין) מובשוביץ היה ר"מ ומנהל ישיבת השרון.
לפרנסתו עסק בגידול אתרוגים אותם שיווק תחת השם "אתרוגי מובשוביץ", נפטר כ"ו אייר תשע"ח.
נח (ב"ר בנימין) מובשוביץ התיישב בשנות ראשית המדינה ומלחמת העצמאות בקיבוץ סעד שבסמוך לרצועת עזה ולאחר מכן התיישב בכפר מרדכי, היה בעל משק ומדריך חקלאי.
הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ, רבה של הרצליה, חתנו של הרב בנימין מובשוביץ.
הרבנים לבית אדלשטיין גרשון אדלשטיין ויעקב אדלשטיין וגיסם הרב ראובן יוסף גרשונוביץ.
הרב מרדכי שלמה ברמן ב"ר יצחק יהודה, מראשי ישיבת פוניבז'.
הרב רפאל וכסלבוים, שהיה ראש ישיבת איתרי לצעירים.
חתנו של רבי יצחק יהודה ברמן.
הרב שלמה נח קרול (ב"ר מרדכי שמואל), רב המושב חמ"ד וממייסדי ארגון יד לאחים - חתנו של הרב יעקב לנדא.
חתניו של רבי מרדכי שמואל קרול הם הרב אליהו אליעזר מישקובסקי, הרב יעקב ניסן רוזנטל ואחיינו הרב יעקב אדלשטיין.
מרדכי שלמה מובשוביץ, בן ירוחם לייב, בעלה של ד"ר נצה מובשוביץ-הדר
משפחת הרב מרדכי שלמה מובשוביץ (דור שלישי)
הרב יוסף אליהו מובשוביץ בן רבי שמואל דוד, רב שכונת קריית משה בירושלים ומראשי מוסד הרב קוק.
נכדו של הרב יוסף אליהו, סרן יפתח עין, נהרג בלבנון במבצע שלכת בשנת תשל"ח.
הרב אליעזר כהנמן חתן רבי מרדכי שלמה ברמן
משפחת טננבאום הוא סרט דרמה קומי בבימויו של וס אנדרסון.
הסרט בוחן את מערכות היחסים הסבוכות משפחה של גאונים שהתפרקה.
אבי המשפחה - רויאל, מנסה לאחד את בני המשפחה מחדש.
ריצ'י הפסיד אליפות כאשר חווה התמוטטות עצבים בתחילת המשחק.
הבת המאומצת מרגו (גווינת' פלטרו) - מחזאית מחוננת שזכתה בפרס של 50,000 דולר בכיתה ט' על מחזה שכתבה.
זכר הגאונות של המשפחה נמחק בעקבות אסונות וטרגדיות.
22 שנה לאחר מכן, רויאל ואת'לין חיים בנפרד.
את'לין בבית המשפחה ורויאל במלון.
רישיונו של רויאל לעסוק בעריכת דין נשלל לאחר ששהה תקופה קצרה בכלא והוא אינו עובד.
בשל כך, כספו אזל והוא מפונה מן המלון בו הוא חי.
המשרת בבית משפחת טננבאום הוא פגודה (קומאר פלאנה) - מתנקש הודי אשר ניסה לרצוח את רויאל בכלכותה בדקירה כדי לזכות בפרס כספי שהונח על ראשו ולבסוף הציל את חייו ועל כן הוא נהפך למשרתו.
לאחר שרויאל עבר להתגורר במלון לינדברג פאלאס, נשאר פגודה עם את'לין.
כאשר רואה החשבון של את'לין מציע לה להתגרש לצורכי מס ולאחר מכן מציע לה נישואין, פגודה מספר על כך לרויאל.
לרויאל אין מקום שבו יוכל להתגורר, לכן הוא חוזר לבית המשפחה בניסיון להתפייס עם את'לין.
לאחר שניסיון זה נכשל, הוא מספר לה כי הוא חולה בסרטן קיבה סופני וכי ימיו ספורים ונשארו לו שישה שבועות לחיות.
בינתיים, צ'אז שאיבד את אשתו בהתרסקות מטוס בה ניצלו שני בניו: ארי ועוזי (גרנט רוזנמאייר וג'ונה מאירסון), הכלב המשפחתי באקלי והוא עצמו, דואג לביטחונם של ילדיו ועורך להם תרגילי פינוי ליליים.
הוא מרגיש בודד ועצוב וחוזר לבית אמו באמתלה כי אין מתזי מים לכיבוי שריפות בביתו.
מרגו שנשואה לריילי סנט קלייר (ביל מארי) (דמותו מבוססת על הנוירולוג אוליבר סאקס) - נוירולוג החוקר הפרעה נדירה בנער בשם דאדלי היינסברגן (סטיבן לי שפרד) - חוזרת אף היא לבית המשפחה כדי להתרחק מעט מבעלה.
היא נוהגת להתבודד שעות רבות באמבטיה.
פעם בילדותם ברחו ריצ'י ומרגו מן הבית יחדיו ומאז ריצ'י מאוהב במרגו.
מרגו חיפשה ומצאה את הוריה הביולוגים ואצבעה נכרתה בטעות על ידי אביה (אנדרו וילסון) כשעזרה לו לבקע עצים ועקב כך התקינו לה אצבע תותבת מעץ.
מרגו היא אישה סודית מאוד.
משפחתה אינה יודעת שהיא הייתה נשואה לאומן הקלטות ג'מייקני ושהיא מעשנת סיגריות בשרשרת מגיל 12.
ריצ'י השט בספינת תענוגות מסביב לעולם מקבל הודעה מאימו על מחלתו של אביו.
הוא יורד מן הספינה בהליפקס וחוזר לביתו.
ריצ'י הוא הבן הקרוב ביותר לאביו.
בסופי שבוע היה לוקח אותו רויאל לבילויים ברחבי העיר.
אף אחד אחר לא קיבל הזמנה להצטרף.
חברו הקרוב ביותר של ריצ'י מילדות הוא איליי קאש (אוון וילסון) (דמותו מבוססת על קורמאק מקארתי וג'יי מקלנרי) סופר מצליח הסובל מהתמכרות לסמים.
איליי תמיד רצה להיות חלק ממשפחת טננבאום והיה שם לבן בית.
כל בני המשפחה מתאחדים ולמרות התנגדותו של צ'אז, רויאל מתגורר יחד איתם.
רויאל הוא אדם אנוכי המרוכז בעצמו ונדמה כי הוא אינו מודע לצורה בה הוא פוגע באחרים ובמשפחתו.
בעבר היה מציג את מרגו כבתו המאומצת בכל הזדמנות, ולא הזמין אותה לקברה של סבתה החורגת מפני ש"היא לא הייתה סבתה האמיתית ולא ידע עד כמה היא באמת מעוניינת".
כשמרגו הציגה את המחזה הראשון שלה אביה תיאר אותו כ"קבוצה של ילדים בתחפושות".
כאשר שיחק עם ילדיו עם רובי אוויר, הוא ירה בצ'אז שהיה בקבוצתו ואמר לו שבעצם אין קבוצות ו"כל אדם לעצמו".
כדורית האוויר נתקעה ונותרה בין פרקי אצבעותיו.
רויאל גנב כספים מחשבון הבנק של צ'אז ואיגרות חוב מכספת הבנק שלו שבתגובה הגיש תלונה ותבע אותו לדין פעמיים.
כאשר רויאל רוצה לעלות לקברה של אימו, חמקה ממנו ההבנה שגם אשתו של צ'אז קבורה שם.
צ'אז סולד מאביו ולא נתן לו להיפגש עם נכדיו.
רויאל מבקש ממנו לבלות איתם זמן לפני "מותו".
צ'אז משיב בשלילה ורויאל פוגש אותם בחשאי ומדריך אותם כיצד ללחוץ עליו כדי לקבל את אישורו למפגשים איתם בהגידם כי אימם רייצ'ל (ג'ינפר ווצ'טל) הייתה רוצה בכך.
הם מקבלים את הסכמתו ורויאל מבלה איתם כפי שבילה עם ריצ'י בילדותו.
את'לין מקבלת הצעת נישואים מהנרי שרמן (דני גלובר) רואה החשבון שלה והיא אומרת לו שהיא תחשוב על כך.
רויאל מבין כי אם היא תענה להצעתו הוא יאלץ לעזוב את בית המשפחה ולכן מחזר בעצמו אחרי את'לין.
הנרי שרמן מבין שצפויה לו תחרות קשה, חוקר ומגלה כי רויאל אינו חולה בסרטן, וחושף את השקר בפני כל המשפחה.
רויאל נאלץ לעזוב בבושת פנים את בית המשפחה לאחר שישה ימים בלבד ועובר לאכסניה ביחד עם פגודה שדוקר אותו שוב.
לאחר שריצ'י וראלי מגלים כי מרגו ואיליי מנהלים רומן, ריצ'י מגלח את ראשו וזקנו ומנסה להתאבד על ידי חיתוך ורידיו.
דאדלי מגלה אותו והוא ניצל.
רויאל מתאמץ לתקן את דרכיו ועובד כנער מעלית במלון בו התגורר קודם.
הוא מעניק גט לאת'לין, עושה ניסיון נוסף להתפייס עם צ'אז, מוכיח את מרגו על הרומן עם איליי ומראה דאגה אמיתית לריצ'י.
הוא אפילו מצטרף אליו בניסיון לקחת את איליי לגמילה.
לאחר מכן מרגו וריצ'י מגלים את אהבתם ההדדית אך מחליטים לשמור אותה בסוד.
את'לין והנרי שרמן עורכים חתונה ואיליי המסומם נוהג לחתונה במהירות עצומה כאשר פניו צבועים.
ארי ועוזי משחקים ברחוב עם באקלי, ואיליי דוהר לעברם במסלול התנגשות ודאי.
רויאל קופץ ומציל את עוזי וארי, אך באקלי נהרג בהתנגשות והכומר שאמור להשיא את הנרי ואת'לין נפגע ברגלו כשצ'אז רודף אחרי איליי.
בעקבות התאונה החתונה לא מתקיימת.
כל בני המשפחה הסובלים וחבריהם החלימו מכאביהם:
את'לין והנרי שרמן נישאו בלשכת השופטים.
ריצ'י חזר ללמד טניס נערים בגילאי 8 עד 12.
צ'אז שחרר את הרסן מארי ועוזי.
איליי הלך לתוכנית גמילה מסמים בדקוטה הצפונית.
ראלי ודאדלי יצאו למסע הרצאות באוניברסיטאות כקידום מכירות לפני יציאת ספרו החדש של ראלי "עולמו של דאדלי".
ריצ'י מגדל בז בשם מרדכי במשך זמן רב ומשחרר אותו.
מרדכי חוזר לאחר מכן עם נוצות לבנות יותר באזור הצוואר.
חברת מוניות מפורסמת בעיר היא "מוניות ג'יפסי" אשר מפעילה רכבים חבוטים ומרוטים.
בילדותו, פיתח צ'אז זן של עכברים דלמטיים.
מאז הם מסתובבים חופשי ברחבי הבית ורואים אותם פעמים רבות במהלך הסרט.
האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 75%, המבוססת על ידי 100 מבקרים.
משפחת כולאני הוא סרט דוקומנטרי ישראלי בבימויו של גיל גולן, אשר יצא לאקרנים בשנת 2013. נתמך על ידי קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הסרט מתאר את סיפורו של גיל, גבר בוגדני אשר הגיע ממשפחה שבגידה תמיד הייתה חלק בלתי נפרד מהזוגיות.
במעמקי ההיסטוריה המשפחתית בשאלה האם אפשר לשבור את הדפוס שחוזר מדור לדור.
התחלת מערכת היחסים בין גיל ובת זוגו גילה.
הגירושים של הוריו והחתונה של סבו אבנר עם המאהבת שלו.
ההתרחשויות מועברות מנקודת מבטו של גיל ומלאות בצחוק, קושי ועצב.
במהלך הסרט מתגלות שכבות רבות במשפחה.
בהרבה מאוד כאב המסתתר מתחת לנושא של גבריות ומאצ'ואיזם.
הסרט הוקרן בפסטיבל קולנוע דרום של שנת 2013 כסרט בוגרים, וזכה בפרס חביב הקהל.
בנוסף, הסרט זכה בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים לשנת 2013.
משפחת לוריא היא משפחה יהודית אשכנזית מיוחסת.
מגילת יוחסין של המשפחה נרשמה במאה ה-15 למספר דורות אחורה, המגיעים לפחות למאה ה-14. לפי מסורת המשפחה הם מתייחסים לרש"י, וממנו להלל הזקן ולדוד המלך.
המהרש"ל – ר' שלמה לוריא נינו של ר' יחיאל לוריא (שהיה אחיו של ר' יוחנן לוריא)
האר"י הקדוש רבי יצחק (בן שלמה) לוריא – מגדולי המקובלים בצפת במאה ה-16 ומקור השפעה גדול על עיצוב נוסחי התפילה ברוב עדות ישראל
הרד"ל – רבי דוד לוריא, רב ליטאי ב
משפחת כבהא (נכתבת גם קבהא ו-כבהה; בערבית: كبها) היא אחת המשפחות (חמולות) הערביות-מוסלמיות הגדולות בישראל.
בני המשפחה יושבים בעיקר בסביבת ואדי עארה (נחל עירון).
בני המשפחה מתגוררים בכפרים ברטעה, אום אל-קוטוף (הכפר הוקם על ידי בני כבהא כיישוב בת של ברטעה), עין אל-סהלה, אל-עריאן, ערערה, כפר קרע, עארה, באקה אל-גרבייה וכן מעטים בערים נצרת, יפו, שפרעם וחיפה.
חמולת כבהא נדדה מחצי האי ערב לפני כחמש מאות שנה לארץ ישראל.
על פי מסורות בעל פה, בני השבט עברו באמצע המאה ה-18 מבית ג'יברין לעיירה יעבד.
באמצע המאה ה-19 חלק מבני כבהא עזבו את יעבד בחיפוש אחר אזור מחיה ורכשו את שטחה של ברטעה, בו מצאו מעיין ומרעה למקניהם.
עם הזמן התפתחה ברטעה ונוסדו מסביבה כפרי לוויין, המאוכלסים אף הם בבני כבהא: אום אל-קוטוף, עין אל-סהלה, עארה וטורא אל-גרביה.
פרופ' מוסטפא כבהא, היסטוריון של העת החדשה, נשיא האקדמיה ללשון הערבית.
שפיק כבהא – זמר מכפר קרע שבוואדי עארה.
ריאד כבהא – ראש מועצת בסמ"ה.
מרואן כבהא – כדורגלן המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת בני ריינה.
עלא ראתב עבד אללטיף כבהא – תושב ברטעה, רצח קצין וחייל ופצע עוד 2 חיילים בפיגוע דריסה ליד מבוא דותן ב-16 במרץ 2018 ונפצע במהלך הפיגוע.
שהיר כבהא – שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה.
משפחת כספי היא קומדיית מצבים ישראלית ששודרה בערוץ ניקלודיאון, בכיכובן של נעה פרידמן ושל רמה מסינגר.
שיר, ילדה בת 14, אומרת להוריה - דניאלה וגברי שהיא רוצה לנסוע למחנה קיץ בלונדון שעולה 3,500 שקלים אך הוריה לא מסכימים לה ואומרים שאין להם כסף משום שהפטנטים של אביה לא נדרשו בשוק כמו שהם חשבו.
בהמשך הפרק מגיע לבית דיטפריד, אורח משווייץ.
שיר מתרעמת על כך שלהוריה יש כסף לארח את דיטפריד אבל אין להם כסף למחנה.
שיר מציעה שהיא תשיג את הכסף בעצמה.
המשפחה מתקשה בהגיית שמו של דיטפריד ולכן הוא "מומר" ל"דני".
בסוף הסדרה, שיר משיגה את הכסף למחנה, וקובעת דייט עם דיטפריד, אך בסופו של דבר היא משתמשת בכסף בשביל חופשה לשווייץ ולא בשביל מחנה הקיץ.
שיר כספי (נעה פרידמן) - הגיבורה הראשית של הסדרה, אוהבת את דיטפריד ומכחישה זאת.
דניאלה כספי (רמה מסינגר) - אמא של שיר ויואב, אוהבת מאוד ורוד והיא מורה ומחנכת.
גבריאל "גברי" כספי (אייל שכטר) - אבא של שיר ויואב, טיפש ומתנהג באופן מוקצן, ממציא פטנטים.
יואב כספי (פלג רנד) - אח של שיר ובן לגברי ודניאלה, מציק לאחותו שיר ויש לו המון כסף.
דיטפריד "דני" (ברק פרידמן) - אורח משווייץ.
מתנדב לעזור לשיר להרוויח את הכסף, תמים ונאיבי.
משפחת טמביני (באיטלקית: Famiglia Tambini) הייתה משפחה מהעיירה בניאקבלו (Bagnacavallo), ממחוז רוונה באיטליה, שהסתירה והצילה יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
המשפחה כללה את האם אורליה, האב אורליו (ה-12 בדצמבר 1872 - ה-18 בנובמבר 1949), הבת רוזיטה והבן וינצ'נזו, שהיו בזמן השואה בשנות ה-20 לחייהם.
כל בני משפחת טמביני הוכרו כחסידי אומות עולם בשנת 1974 על הצלת תשעה מבני משפחת וייס, גלנדאור ויעקובוביץ.
המשפחה הייתה משפחה מאוד מכובדת, עשירה, בעלת כרמים ויקבים.
היו להם קשרים גם עם אנשי הכמורה, ואף קרוב משפחה בעל מעמד גבוה מאוד בכנסייה, שניצל זאת על מנת לעזור להחביא יהודים במנזרים.
פעולות להצלת היהודים בזמן מלחמת העולם השנייה
בריחתם של משפחות ווייס, גלנדאור ויעקובוביץ (Weiss- Galandauer- Jakobowits) לבניאקבלו
בני משפחות וויס, גלנדאור ויעקובוביץ היו קרובי משפחה מהעיר פיומה באיטליה.
הקהילה היהודית בפיומה מנתה כ-250 משפחות.
שכיום נקראת רייקה, ונמצאת בשטחה של קרואטיה.
כשפלשו הנאצים לאיטליה בספטמבר 1943, בעקבות כניעת איטליה לבעלות הברית, החליטו יהודים רבים לברוח לדרום איטליה, לכיוון האזורים בשליטת בעלות הברית.
גם יוחנן גלנדאור החליט שהמצב בפיומה מסוכן ורצה לברוח עם משפחתו.
הוא קיים מכירת חיסול של תכולת החנות המשפחתית כדי להרוויח כסף לקראת מסעם הצפוי.
הבריחה מפיומה דרומה הייתה קשה ומסוכנת.
הפרטיזנים פוצצו את כל הדרכים הראשיות, כך שלא הייתה תחבורה סדירה.
המשפחה לא ויתרה, ושילמה לעגלון שייקח אותם למקום בטוח.
שם פגשו מכר בשם יצחק אינהורן שסיפר להם כי בעיירה בניאקבלו יוכלו למצוא מקלט.
אינהורן היה סוחר יינות יהודי, שהיה נוסע רבות לבניאקבלו על מנת לייצר שם יין כשר.
הוא התיידד עם וינצ'נזו טמביני, שמשפחתו הייתה בעלת כרמים, וכשהנאצים כבשו את איטליה ברח אינהורן לביתם של משפחת טמביני.
הוא השאיר את הכתובת של המשפחה אצל הרב של טריאסטה, כדי שיהודים אחרים יידעו על קיומו של מקום מקלט זה.
משפחת ווייס-גלנדאור נסעה ברכבת מהעיר טריאסטה והגיעה לכפר בניאקבלו שבמחוז רוונה (Ravenna) ימים ספורים לפני ראש השנה.
מקום מקלט אצל משפחת טמביני
בבניאקבלו, הם פגשו את משפחת טמביני.
משפחת טמביני העניקה למשפחת ווייס-גלנדאור מקלט בקומה השנייה שבביתם, שם היו שני חדרים ומטבחון.
גם בתקופת המלחמה בני משפחת טמביני המשיכו לעבוד בכרמים וביקבים, וכך לא נפגעו פגיעה כלכלית משמעותית מן המלחמה ויכלו לכלכל את היהודים אשר שהו אצלם.
וינצ'נזו ורוזיטה, ילדי המשפחה, ביצעו את רוב המטלות שהיו קשורות בהצלת המשפחה.
בעוד הוריהם החביאו יהודים בביתם ונתנו להם חסות, ילדי המשפחה, חיפשו מקומות מסתור נוספים בעת הצורך, הביאו את הילדים למנזר, סידרו תעודות מזויפות, ומצאו רופאים ובתי חולים ליהודים שהיו צריכים טיפול.
כמה ימים לאחר הגעתה של משפחת ווייס- גלנדאור לכפר, הגיעו עוד משפחות שברחו כדי לחפש מסתור מהנאצים.
בין המשפחות היו קרובי משפחה של משפחת ווייס-גלנדאור: רלה ברגר וילדיה- יצחק בן ה-7 וטאובה בת ה-5, אלברטו ברגר, אשתו רג'נה ברגר וילדיהם - ארנה בת ה-19, יוסף בן ה-17 וקרלו בן ה-15.
וינצ'נזו ורוזיטה מצאו מקום מסתור בכפר לכל המשפחות שהגיעו, כל משפחה בחדר אחר.
אוכלוסיית הכפר תמכה מאוד ביהודים, העניקה להם מקום בביתם וכלכלה אותם.
המשך נדודיה של משפחת וויס-גלנדאור ועזרתם של משפחת טמביני
במשך כמה שבועות החיים בעיירה התנהלו כבשגרה, אך אז הגיעה הודעה מרשויות הכפר, שאם ימצאו שם יהודים הם ייעצרו.
הודעה זו גרמה בהלה גדולה בקרב היהודים ואנשי העיירה, אך משפחת טמביני הצליחה להרגיע את הרוחות בעזרת חברו של וינצנז'ו, אזקיאלה מקאקארו, שהיה מפקד המשטרה בכפר והבטיח להזהיר אותם במקרה של סכנה כך שיהיה ליהודים מספיק זמן לברוח.
במקביל, וינצ'נזו חיפש פתרונות חלופיים אצל חקלאים בכפרים הסמוכים, במקרה והיהודים יצטרכו לעזוב.
ביום שבת אחד, הגיע לעיירה מפקד המשטרה עם רשימה מפורטת של כל הכתובות והשמות של המשפחות שמסתירות יהודים וגם של היהודים עצמם.
הוא היה צריך למסור את הרשימה הזו למטה של הגסטפו, אך בחר להזהיר את וינצ'נזו שהנאצים אמורים להגיע לעיירה למחרת וללכוד את כל היהודים.
תוך לילה אחד בלבד המשפחות שהסתירו יהודים היו צריכות למצוא ליהודים מקום מסתור חדש.
אורליה טמביני הודיעה למשפחת ווייס-גנדאור על הסכנה, ושעליהם לעזוב את בניאקבלו באופן מיידי.
היא הורתה להם לקחת איתם רק מזוודה אחת קטנה עם מוצרי מזון.
היא הבטיחה ששאר הרכוש שלהם ישמר אצל משפחת טמביני וכשהמצב יירגע הם יוכלו לשלוח להם את הרכוש בחזרה, או שהם יבואו לקחת אותו מהכפר.
באותו הערב ברחה משפחת ווייס-גלנדאור, לאחר ששהו אצל משפחת טמביני במשך חודשיים.
הם ברחו בשקט דרך השדות, והגיעה לבית של חקלאי בשם אנטוניו דלה וולה, שגר בפאתי העיירה, על גדות נהר הסניו (Senio).
הוא החביא את המשפחה באסם שהיה מחובר עם מנהרה אל מקלט חפור מתחת לאדמה, בגדה הימנית של הנהר במשך כחודש.
וינצ'נזו ורוזיטה באו לבקר את המשפחה לעיתים קרובות, הביאו להם אוכל וגם חלק מהרכוש שהשאירו מאחור.
וינצ'נזו הצליח לסדר מסמכים מזויפים למשפחה, שאפשרו להם למצוא מגורים במקום יותר נוח.
גם במקום החדש, המשיכה משפחת טמביני לבקר את משפחת ווייס- גלנדאור ולהביא להם מצרכים.
באחד הביקורים, סיפר וינצ'נזו למשפחה כי הצליח לסדר תעודות מזויפות גם לקרובי משפחה שלהם, חנה אשכנזי וילדיה שלמה וחיים וכן רוזינה ברגר, קלרה ברגר ויונה ברגר.
באחד הימים, נסעו רוזינה ויונה ברגר למקום מחוץ לעיר, וזיהו אותן כיהודיות.
זהותן נמסרה לגרמנים והן נעצרו.
בחיפושים, מצאו הגרמנים בחפציהם את הכתובת של משפחת טמביני, וכן את הכתובת של אלברטו ברגר ורלה ברגר.
כך הבינה המשטרה שמשפחת טמביני עזרה ליהודים.
הם עצרו את וינצ'נזו והוא הצליח להזהיר את שאר המשפחה והם ברחו לפני שהגיעו לעצור אותם.
לאחר יומיים וינצ'נזו שוחרר ממעצרו.
אחת מבנות משפחת טמביני, ארנסטה, שגרה בעיר לוגו (Lugo), ארגנה את קבלתם של חמשת ילדי גלנדאור-יעקובוביץ, ועוד בן-דוד אחד לשני מנזרים בעיר לוגו.
היא ובתה מריה רוזה לקחו את הילדים בכל יום ראשון לבלות בביתן.
לאחר זמן מה במנזר, הצליחה משפחת ווייס-גלנדאור לחצות את הגבול לשווייץ דרך ההרים בעזרת אישה בשם לידיה קטנאו (Lidia Cattaneo), שהוכרה אף היא כחסידת אומות עולם, ובכך להינצל.
משפחת טמביני המשיכה לעזור למשפחות יהודיות אחרות ולחלקן הצליחה לעזור בחציית הגבול לשווייץ.
בסך הכל, הצילה המשפחה 41 יהודים.
בנוסף, המשפחה עזרה לבעלות הברית ולבריגדה היהודית במלחמה.
כאשר הגיעה הבריגדה היהודית לאיטליה באוקטובר 1944, משפחת טמביני עזרה להם בשליחויות ובהסתרה.
גם אנטוניו דלה וולה המשיך לקלוט בביתו פליטים יהודים והציל סך הכל 28 יהודים.
לאחר המלחמה, משפחת ווייס-גלנדאור חזרה לאיטליה, ועלתה לארץ באפריל 1949. אלנה גלנדאור המשיכה לשמור על קשר הדוק עם אורליו ואורליה באמצעות מכתבים, והמשפחות שלחו אחת לשנייה תמונות ומתנות קטנות.
בסיום המלחמה, מצאו משפחת טמביני שקית קטנה ובתוכה תפילין, שהיה שייך לאחד היהודים שהוסתרו בבניאקבלו.
התפילין נקבר מתחת לאדמה כדי שהנאצים לא ימצאו אותו, אם יגלו על יהודים בעיירה, והוא נשמר בבית המשפחה לאחר המלחמה עד שנת 1985, כאשר ביקר אותם באיטליה יחיאל גלנדאור.
הם הביאו לו את התפילין ששמרו כל השנים.
כאשר הוא חזר לארץ הוא מצא את האדם לו שייך התפילין, אחד מבני דודיו הרחוקים, והחזיר לו אותו.
יונה עמית (גלנדאור) נמצאת בקשר הדוק עם סטפניה דלה וולה, נכדתו של אנטוניו דלה וולה, החקלאי שהסתיר אותם בביתו.
היא ומשפחתה ביקרו בארץ וגם משפחתה של יונה ביקרה אותם באיטליה.
הנצחה והכרה כחסידי אומות עולם
למשפחת טמביני לא היה קשר משפחתי ליהודים, הם הצילו אותם מתוך טוב לבם ועשו מעשה מוסרי ואמיץ, תוך סיכון אמיתי שלהם עצמם ושל ילדיהם.אלנה גלנדאור מסרה עדות ביד ושם, על מנת שיכירו במשפחת טמביני כחסידי אומות עולם.
ב-8 באפריל 1974, הכיר יד ושם במשפחת טמביני כחסידי אומות עולם.
הם לא יכלו להגיע לטקס, ולכן קיבלו מהקונסול הישראלי ברומא תעודה ומדליית זהב.
שמותיהם חקוקים על קיר חסידי ההנצלחה בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
בני משפחת טמביני זכו להכרה על הצלת תשעת חברי משפחת יעקובוביץ, וייס וגלנאור: הסבתא לאורה ווייס, בתה שרה יעקובוביץ וילדיה של שרה- יהודה יעקובוביץ בן ה-13 ואסתר יעקובוביץ בת ה-11. בתה השנייה של לאורה, אלנה גלנדאור, בעלה יוחנן גלנדאור וילדיהם יחיאל בן ה-10, ציפורה בת ה-6 ויונה בת ה-5.
ב-25 באפריל 1995 הוקמה אנדרטת אבן שיש גדולה ועליה חרוטים שמות היהודים שהסתתרו בעיירה, אך בסופו של דבר נתפסו על ידי הנאצים ונשלחו למותם במחנות ההשמדה.
ביוזמת תלמידי התיכון של בניאקבלו ובשיתוף המשפחות בעיירה, הוקם גן משחקים בעיירה לזכר חסידי אומות העולם ב-30 במאי 2012. תלמידים מהעיירה אף משתתפים במסעות לפולין.
ב-5 במרץ 2017, יום "חסידי אומות העולם" האירופאי, נערך טקס כבוד לחסידי אומות עולם ממחוז רוונה בפארק הציבורי של רוונה.
במהלך הטקס, הוצבו על ידי עיריית רוונה עשר צלחות על עצי אלון בפארק, כל צלחת לזכר חסיד אומות העולם אחר, ביניהן ארבע צלחות לזכרם של בני משפחת טמביני.
משפחת למל הייתה משפחה יהודית וינאית שהעמידה רבנים ואנשים ידועי שם.
אחד מצאצאיה שמעון אדלר למל, קיבל את תואר האצולה הנמוך אֶדלר, שהקנה לו את הכינוי "אֶדלר פון למל" (Edler von Lämel, האציל לבית למל).
אבי המשפחה היה משה אהרן למל, בעל מעמד גבוה בקהילה היהודית בווינה.
אשתו הייתה בת למשפחת רבנים, ולהם כמה ילדים.
הוא התעשר עושר רב, והיה מנדבניה הגדולים של הקהילה.
שימש ברבנות אוסובלהה שנקראה בפי יהודיה הוצנפלוץ (האטצענפלאטץ) כשמה הגרמני (Hotzenplotz), לאחר מכן ברבנות סלבקוב (בשמה הגרמני: אוסטרליץ), ומשנת ה'שע"ד, 1614, ועד מותו, ראש הקהילה היהודית בווינה.
בנו, שמואל פייבש למל, השני, היה רב בפולין.
הוא תיאר את זכרונותיו מימי פרעות ת"ח ות"ט בספרו "טיט היון" (ונציה ת"י).
יאן ואנה טקאדלצ'ק ובנם בוהומיל (בצ'כית: Tkadleček, Jan, Anna & Bohumil) הם זוג ובנם מצ'כיה, שהוכרו כחסידי אומות העולם, לאחר שהצילו אב ובנו בתקופת השואה על ידי מתן מסתור עד סוף מלחמת העולם השנייה.
יאן טקאדלצ'ק התגורר עם אשתו ובניו בזלין בדרום מורביה, והיה בעליו של מפעל לעץ בכפר.
אריך קולקה ובנו אוטו דב בן ה-12 הצליחו לברוח בעת שהועברו ברכבת דחוסה מאושוויץ למאוטהאוזן.
הם הסתתרו תחילה יחד אצל מכר של אריך, רופא השיניים בשם יאנסה פרמיסל.
לאחר מכן קיבלו מסתור אצל מכר של אריך, בשם וצלב יורן.
אריך השאיר ברשותו את בנו אוטו והמשיך למקום מסתור חדש, בעליית הגג בביתו של קארל פרידל.
כעבור חודשיים נאלץ לחפש מקום מסתור חדש.
הוא יצר קשר עם ידיד נוסף מהעיר זלין בשם יאן טקאדלצ'ק.
יאן ואשתו אנה נענו לבקשתו למקום מסתור מפני הנאצים.
אריך הוחבא בעליית הגג של מפעל העצים שניהל יאן.
יאן דאג להשיג עבורו מסמכים מזויפים ורשם אותו כעובד במפעל.
כאשר התגברו חיפושי הגסטפו בכפר שבו הסתתר אוטו, בנו של אריך, הציע יאן ללא היסוס להביאו לביתם.
שני הבנים של יאן ואנה, בוהומיל וג'קוב, ליוו את אוטו בבטחה לביתם.
אנה דאגה לספק מזון לאריק ולאוטו, וכך נשארו האב ובנו אצל משפחת טקאדלצ'ק עד סיום המלחמה.
ב-2 במאי 1945 שוחררה זלין מהנאצים, ואריק ואוטו נפרדו ממציליהם.
אריך קולקה ובנו אוטו עלו לישראל בשנת 1949, והמשיכו לשמור על קשר עם הזוג טקאדלצ'ק והתכתבו עמם.
הבן בוהומיל הוזמן לבקר בישראל ואף שמר בהמשך על קשר חברי חם עם אוטו קולקה.
ב-2 בינואר 1969 הכיר "יד ושם" בזוג טקאדלצ'ק ובנם בוהומיל כחסידי אומות העולם.
שמם נחקק על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
אריך קולקה ובנו אוטו דב קולקה שתלו עץ לכבודם ב-28 בפברואר 1982.
משפחת טוקאן היא משפחה ערבית, פלסטינית וירדנית, בעלת חשיבות פוליטית ועסקית.
בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי, הייתה משפחת טוקאן, לצד משפחת עבד אל-האדי, אחת משתי המשפחות החשובות והמיוחסות (אם כי לא העתיקות) שבאזור העיר שכם.
במשך מאות שנים, רבים מבני המשפחה שימשו מושלי מחוזות.
באמצעות נאמניהם, שלטו בני המשפחה ברוב הכפרים שבסביבת שכם וטולכרם.
במרוצת המאות ה-18 וה-19, החזיקה המשפחה בתואר העות'מאני ה"מותסלם" (מושל, גובה מיסים) של שכם במשך תקופה ארוכה יותר מאשר כל משפחה מקומית אחרת.
על פי מסורתה של משפחת טוקאן, מוצאה באחד משבטי ערב הקדומים שבמדבר הערבי, היא ישבה במשך מאות שנים בעבר הירדן המזרחי וב עברה לשכם.
אולם על פי ההיסטוריון בשארה דומאני , הענף הפוליטי של המשפחה מקורו בצפון סוריה, והוא נודע בתואר "ביי" או "בק".
לדברי ההיסטוריון דומאני, בני משפחת טוקאן התיישבו בעיר שכם בשנים שלאחר המבצע העות'מאני למרכוּז השלטון באזור בשנת 1657. דומאני מבחין בין הענף הפוליטי של המשפחה והחוואג'ה , שעסקו ברובם במסחר.
המשפחה הגדולה הייתה חשובה עוד לפני הגירתה לאזור שכם, כאשר רבים מבניה היו טימאריוטים (בעלי טימארים, יחידות קרקע), ובהם חאג' מחמוד טוקאן, שהיה סוחר עשיר.
בנו אבראהים היה זיאמט (מחזיק בטימאר גדול) ומפקד של יחידה צבאית שאבטחה את שיירת החג' (העלייה לרגל למכה).
כמו אבראהים, גם בנו, חאג' סאלח פאשא, החל את הקריירה הצבאית שלו עם העות'מאנים בליווי השיירה השנתית למכה.
ב-1709 הוא מונה ל"מותסלם" של ירושלים ומאוחר יותר מונה למותסלם של העיר טרבזון על הים השחור.
ב-1723 מונה למותסלם של הסנג'קים של שכם, עזה ולג'ון .
בשנת 1766, מוסטפא ביי טוקאן השיג את מינויו לראש נאחיה (מחוז) בני צעב (אזור טירה-טייבה-טולכרם), והחליף בכך את משפחת ג'יוסי , ששלטה באזור מאז שלהי התקופה הממלוכית (1290–1517).
כהונה זו מציינת את הפעם הראשונה שבה משפחה עירונית משכם דחקה מנהיגים כפריים מה"הינטרלנד" של העיר.
בעקבות מהלך זה, באה משפחת טוקאן לידי עימות עם משפחת ג'ראר , החזקה מבין המשפחות הכפריות, ומאוחר יותר גם לעימות עם דאהר אל-עומר, שליט הגליל, שביקש לשלוט במישורי הכותנה של בני צעב.
המתיחות עם משפחת ג'ראר גאתה עוד יותר, כאשר הוואלי החדש של דמשק, מוחמד פאשא אל-עט'ם , מינה ב-1771 את מוסטפא ביי למותסלם של שכם.
הוא גם העניק לו את הזיכיון לגביית ה"מירי" (מס לטובת שיירת העלייה לרגל למכה) ממחוזות המשנה של אזור שכם – אחריות שהייתה באופן מסורתי בידיו של הוואלי של דמשק.
מהלך זה הכעיס את בני משפחת ג'ראר, שעד אז שמרה על קשרים קרובים יותר עם השלטונות בדמשק מאשר משפחת טוקאן.
חששם של בני משפחת ג'ראר משליטתה של משפחת טוקאן, אילץ אותם לאפשר לכוחותיו של דאהר אל-עומר, שבני משפחת ג'ראר היו במלחמה עמו מאז שנות ה-30 של המאה ה-18, לעבור דרך שטחיהם בסביבת ג'נין, כדי לתקוף את בני משפחת טוקאן בשכם.
לפני מסעו לשכם, הוא כבש את יפו באוגוסט 1771 וגירש את המותסלם שלה, אחמד ביי טוקאן, אחיו של מוסטפא ביי.
זמן מה לאחר מכן, כבש דאהר אל-עומר את מחוז בני צעב ואילץ את מוסטפא ביי לסגת לשכם.
מוסטפא ביי קיבל סיוע ממשפחת נימר ושתי המשפחות הכינו את הגנת העיר.
בני משפחת טוקאן התייצבו בעמדה ממערב לח'אן א-תג'אר ואילו בני משפחת נימר התייצבו ממזרח לו.
כוחותיהם המשותפים כללו 12,000 נושאי רובים, שכללו רבים מנאמניהם הפלאחים.
דאהר אל-עומר צר על העיר במשך תשעה ימים, אולם לאחר מספר התכתשויות והתנגשות גדולה אחת, הוא נסוג כדי להימנע משפיכות דמים ללא הכרעה.
עם זאת, כוחותיו המשיכו לחסום את הדרכים המובילות לדמשק ובזזו שיירות שיצאו משכם, כדי להעניש את שתי המשפחות.
אירועים אלו הציבו את בני משפחת טוקאן כמשרתיה הנאמנים של האימפריה העות'מאנית, בהגנתם על ריבונותה בפני כוחותיו המורדים של דאהר אל-עומר.
במאי 1772, כבשה משפחת טוקאן את יפו מכוחותיו, אולם הוא כבש אותה בחזרה אחרי מצור שנמשך תשעה חודשים.
מוסא בּיי טוקאן היה המותסלם של שכם שכיהן בתפקיד במשך התקופה הארוכה ביותר מאז שלהי המאה ה-17. הוא חתר לביסוס שלטון מרכזי על אזור שכם, וכדי לממן את שאיפתו לשלטון, ביקש לשלוט על ייצורו של הסבון הנאבלוסי , באמצעות רכישתם של בתי חרושת שונים לסבון.
בספטמבר 1798 ארגנה משפחת טוקאן את רכישתו של בית החרושת לסבון "רוּכַּבּיה".
בתחילת ינואר 1799 הם גיבשו את שליטתם בבית החרושת לסבון "עות'מאניה" באמצעות החלפת וקף עם ענף פחות עשיר של המשפחה.
ב-1801 אילץ מוחמד אִבּן-עלי טוקאן החלפת וקף של בית החרושת לסבון "שאפיעיה" כולו מידיו של קאסם שאפיעי תמורת סכום נמוך של 150 פיאסטרים .
בפברואר 1807 השיג מוסא בּיי שליטה על בית החרושת "יעישיה" מידיהם של בני משפחת חנבּאלי, לאחר שראש המשפחה מת בזמן שהיה בחובות כבדים.
עד לדצמבר 1811 הקדישה משפחת טוקאן שני שלישים מבית החרושת "שַיטניה" כווקף משפחתי פרטי, דבר המעיד על כך שחלקה זה בבעלות נרכש לאחרונה.
במקרה אחר, בינואר 1816, שכנע מוסא בּיי את מוחמד אִבּן-אסמעאיל קאדי שואיקה לבטל את מכירת זכותו להשתמש ברבע מבית החרושת לסבון "באשאויה" למוחמד סעיד בוּסתאמין.
עד אפריל 1817, רכש מוסא בּיי את מפעל "ע'ארזאניה", שניזוק לכאורה, לאחר החלפת וקף נוספת עם משפחתו המורחבת.
ב-20 בדצמבר 1823 הוא נרצח על ידי יריביו.
התנקשות זו שמה קץ לתקופת עימות ממושכת ששחקה את בסיסה החומרי של משפחתו.
לאחר מותו, הוחרמו רבים מנכסי המפתח של משפחת טוקאן, ובכללם אלה שהוקדשו כווקף משפחתי.
זמן קצר לאחר כיבושו את סוריה העות'מאנית ב-1831, גירש אבראהים פאשא את האישים הבולטים במשפחת טוקאן למצרים וקידם במקומם את משפחת עבד אל-האדי מעראבה.
המנהיג היחיד שנותר למשפחה, יוסף אבּן-אחמד טוקאן, המשיך להיות בעליהם של מספר בתי חרושת לסבון.
במשך דורות רבים, ניטשה בשכם מלחמה קשה בין משפחות טוקאן ועבד אל-האדי על שלטון והשפעה, שהביאה לשפיכות דמים.
המשפחות החשובות בעיר היו מפולגות על פי החלוקה לקייס וימן.
משפחת טוקאן הנהיגה את הפלג הקייסי ובשנות ה-30 של המאה ה-19 עמדה בראש המורדים בשלטון המצרי.
פלג זה החל להיות מכונה "דאר אל-בּיי", ככל הנראה בעקבות התואר "ביי" שנשאו בני המשפחה.
הקונסול הבריטי באמצע המאה ה-19, ג'יימס פין, מספר בספר זיכרונותיו על מלחמות דמים בין משפחת טוקאן ועבד אל-האדי בשנות ה-50 של המאה ה-19, ולדבריו נהרגו בהן בין 300 ל-400 איש במשך כשנתיים.
פין מתאר את בני משפחת טוקאן בזמנו כ"קנאים" ו"קיצוניים", הנאמנים לטורקים ונוטים לבריטים, לעומת בני משפחת עבד אל-האדי, אותם העריך כ"מתקדמים" ו"ליברליים" יותר.
הפילוג הזה והכינויים שכלל, נשתמרו עד סוף התקופה העות'מאנית.
בשלהי תקופה זו, סירבה משפחת טוקאן בשכם, כמו שתי המשפחות החשובות האחרות בעיר, לצדד באחת המשפחות שהשתייכו לאליטה הירושלמית.
ערב מלחמת העולם הראשונה, הנהיג את הגוש המשפחתי "דאר אל-בק" בהר שכם, חיידר טוקאן, שהיה חבר הפרלמנט העות'מאני ב-1912 ולזמן מה גם ראש עיריית שכם.
ברבע האחרון של המאה ה-19, דאוד אפנדי טוקאן, נצר פלסטיני למשפחה, התיישב כסוחר בא-סלט באזור בלקא בעבר הירדן.
מהר מאוד הוא ניצל את הנוכחות הגוברת של השלטון העות'מאני באזור, וקנה ובנה חנויות ומחסנים לאחסון ומכירת סחורה.
העסק שלו התרכז במכירת מוצרים שייוצרו בארץ ישראל המערבית לשוק המקומי, אך גם במכירת מוצרי חקלאות ומרעה מעבר הירדן המזרחי בערים של ארץ ישראל.
בהתבססו על יתרונותיה של רשת המסחר של משפחת טוקאן, דאוד אפנדי גיוון במהרה את פעילותו וכלל בה הלוואות כספיות.
הוא סיפק מימון בתקופה שתושבי עבר הירדן נזקקו לנזילות מוניטארית עקב פיתוח תשתיות.
משפחת טוקאן בא-סלט הקימה רשת ענפה של קשרים, שכללה מאות רועים ופלאחים במחוז בלקא.
עם העושר החדש של משפחת טוקאן בעיר, התפתח בה רובע מסחרי חדש, שנודע בשם "הרובע הנאבלוסי".
דאוד אפנדי הזמין את בנייתה של אחוזה גדולה ברובע, לצד אחוזותיהן של משפחות חשובות אחרות משכם.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, עם תחילתו של המנדט הבריטי, החלה לפעול בארץ ישראל האגודה המוסלמית הלאומית האופוזיציונית, שהוקמה כמשקל-נגד ל, שהיוו את תחילתה של התנועה הלאומית הפלסטינית.
באזורי שכם וג'נין, התבססה האגודה המוסלמית על אנשים ממשפחת טוקאן וענף של משפחת עבד אל-האדי, שהתנגדו למנהיגו של הפלג היריב, אל-חאג' תופיק חמאד.
בתקופת המנדט נמנו ראשי המשפחה על חוגי משפחת נשאשיבי, ומתנגדי החוגים הללו עשו מאמצים רבים בקידום משפחות אחרות בשכם כנגד משפחת טוקאן.
סולימאן בק עבד א-רזאק טוקאן - האיש הבולט במשפחה בשנות ה-40. ראש עיריית שכם במשך שנים רבות, מראשי מפלגת ההגנה הלאומית, בה נחשב שני לראע'ב נשאשיבי.
היה חבר המועצה הממשלתית המייעצת בשנים 1920–1922 ונושא אות כבוד בריטי.
ממארגני המרד הערבי הגדול בשלבו הראשון ב-1936 ולאחר מכן ממפעילי הטרור הנגדי של כנופיות השלום.
ב-1946 היה מראשי האופוזיציה האנטי-חוסיינית.
חאפז טוקאן - מהמנהיגים החשובים בשנות ה-20. דודה של המשוררת פדווא טוקאן.
סעיד בק טוקאן - שופט בבית הדין המחוזי.
ג'מאל טוקאן - קצין מחוז.
ח'ליל טוקאן - כלכלן, מנהל בנק עותומן בשכם, חבר הוועדה המייעצת לכלכלה מלחמתית וועדות ממשלתיות נוספות.
נסיב טוקאן - היה שופט ופוטר בזמן המרד הערבי בשל קשריו עם הכנופיות.
כיום (נכון ל-2008) עדיין מפעילה משפחת טוקאן את אחד משני בתי החרושת שנותרו בשכם.
תעשיית הסבון נפגעה קשות בשל האינתיפאדה השנייה והמחסומים בשטחי יהודה ושומרון.
קדרי טוקאן - מתמטיקאי, מנהלה של אוניברסיטת א-נג'אח בשכם ושר החוץ של ירדן בשנות ה-60.
מושל מחוז בלקא עד 1947, אז מונה לקונסול עבר הירדן בירושלים.
ב-1948 מונה לשגריר ירדן בביירות ולאחר מכן בקהיר, באנקרה ובלונדון.
אחמד טוקאן - שר בממשלת ירדן.
עאליה, מלכת ירדן, בתו של בהאא טוקאן ואשתו של המלך חוסיין.
פדווא טוקאן - משוררת פלסטינית, אחותו של המשורר אבראהים טוקאן.
פואז טוקאן - פרופסור, סופר ומשורר ירדני, בנו של אחמד טוקאן.
ג'עפר טוקאן - ארכיטקט ירדני.
ח'אלד טוקאן - שר בממשלת ירדן.
אומייה טוקאן - כלכלן ושר בממשלת ירדן.
חיא בת חוסיין - נסיכה האשמית, בתם של המלך חוסיין והמלכה עאליה.
דאנא פיראס - נסיכה ירדנית, אשתו של הנסיך ההאשמי פיראס בן רעד.
משפחת חן היא משפחה ענפה מיהדות ספרד, שהייתה מובילה בקרב יהודי קטלוניה.
חלק מבני המשפחה נטלו את השם המשפחה שאלתיאל או גרסיאן (גם: גרציאן) על שם גרסיה, עיירה קטלונית שהפכה לרובע של ברצלונה.
בני המשפחה התיישבו בעיירה ואת שמה עברתו ל"חן".
שורשי המשפחה ביהודה בן ברזילי הברצלוני שאבותיו היו ראשי הגולה בבבל, מצאצאיו של רב הונא ראש הגולה המיוחסים לדוד המלך.
בסביבות המאה ה-11 היגרו לקטלוניה ושם כונו "הנשיאים".
לאחר גירוש ספרד התמקמו בכרתים שהייתה מקהילות יהדות איטליה, שם היו מראשי חכמי קנדיאה.
בהמשך התפזרו בהדרגה אל יהדות גרמניה ויהדות רוסיה (שם שונה שמם של חלק ל"ליין") ברוסיה הצטרף אבי המשפחה לחסידות חב"ד, ורבים מצאצאיו שימשו כרבנים ואישים מפורסמים.
שלמה גרסיאן-חן - אבי המשפחה הראשון שנשא את השם "חן" כשם משפחתו.
היה דור תשיעי לשאלתיאל ראש הגולה בנו של חזקיה בן דוד ראש הגולה.
שאלתיאל חן - רב מתקופת הראשונים ב.
רבן הראשי של יהדות אלקוליעא וברצלונה.
זרחיה חן - רב, פילוסוף, רופא, פרשן המקרא ומתרגם יהודי מימי הביניים, מגדולי הוגי הדעות במאה ה-13 ובתור הזהב של יהדות ספרד.
נודע כמפיץ תורת הרמב"ם בספרד וברומא, וכמומחה בספרו מורה הנבוכים.
יאודה (יהודה) חן הנשיא, רבה של קהילת קנדיאה (הרקליון) וראש רבני העיר החתומים על תקנות קנדיאה.
בנו רפאל מילא את מקומו ברבנות.
בקרב בני המשפחה הייתה מצויה הגדה של פסח מפורסמת הידועה בכינוי "הגדת שאלתיאל" ומצויה בספרייה הבריטית.
בילדותו הגיע לבלארוס והתקרב לרבי שניאור זלמן מלאדי.
פרץ חן - רב ביהדות אוקראינה, ומרבני חב"ד הבולטים ב.
גרשון חן - רב, דיין ופוסק חסיד חב"ד.
דוד צבי חן - רבה של העיר צ'רניהיב במשך כארבעים שנה, מחשובי רבני ופוסקי חסידות חב"ד.
יהושע ליין - מרבני חב"ד לפני השואה.
מייסד ישיבת תומכי תמימים בעיירה דוקשיצה, בה שימש כמשפיע ומשגיח, הממונה על גביית "דמי המעמד" לרבי שלום דובער שניאורסון.
מנחם מנדל חן - בנו של הרב דוד צבי חן, היה רב העיר ניז'ין באוקראינה ומנהל ישיבת תומכי תמימים בעיר, מחשובי רבני חב"ד בראשית המאה ה-20.
זלדה - משוררת ונכדתו של דוד צבי חן מבתו, רחל.
אברהם חן - איש הגות, אנרכו-פציפיסט, פעלתן, עסקן, רב וסופר.
מרבני חב"ד והציונות הדתית לפני קום המדינה ולאחריה.
שימש כרב העיירה נובוזיבקוב, מרבני העיר צופוט, רב בפריז ורב שכונת בית הכרם בירושלים.
לאה רפאלי (צנציפר) - נולדה כ"לאה ליין".
שחקנית, אמנית תיאטרון, קריינית, משוררת וכותבת פיליטונים רוסייה-ישראלית.
אלכסנדר חיין - פיזיקאי ישראלי, פרופסור במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחיינו של ארנסט בוריס צ'יין.
לאחר הגירה של חלק מבני המשפחה ממזרח אירופה לעבר גרמניה וארצות השפלה.
שולמית לסקוב - נולדה כ"שולמית ליין" בהאג; הייתה אשת חינוך, היסטוריונית ומחברת ספרי תעודה ישראלית.
ארנסט בוריס צ'יין - יליד גרמניה.
שינה את שם משפחתו מ"חן" ל"צ'יין" כשנמלט מפני הנאצים לבריטניה כדי ששמו יהיה נוח להגייה שם.
ביוכימאי וזוכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ב-1945 על חלקו בפיתוח הפניצילין.
משפחת כדורי היא משפחה בריטית עשירה, במקור יהודים מבגדאד.
מאמצע המאה ה-18 בה התמקמה במומבאי (שנקראה אז בומביי), והפכה לאחת המשפחות העשירות באסיה; מאמצע המאה ה-19 התרכזו עסקיהם בשאנגחאי, ומשנת 1949 ואילך בהונג קונג.
ב-1842, המשפחה החלה את עסקיה בהונג קונג ושלטה לצד משפחת ששון בעסקים רבים ובבתי מלון.
שתי המשפחות הקפידו על מדיניות העסקת עובדים ומנהלים יהודיים, בעיקר ממוצא בגדדי כדי לסייע לקליטת המהגרים היהודים ולעודד את צמיחתן הכלכלית.
בזכות שליטתן בכלכלה, ופעילויות צדקה רבות, כונו "הרוטשילדים של המזרח הרחוק".
המשפחה תרמה לקהילה היהודית בהונג קונג וגם למוסדות שאינם יהודיים ברחבי העולם.
בישראל תרומותיהם הקימו את בית הספר החקלאי כדורי, והיו בין התורמים להקמת האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1882 מנתה הקהילה היהודית בהונג קונג 60 אנשים בלבד.
ב-1902, תרמה משפחת ששון את בית הכנסת "אוהל לאה" ובשנת 1905 תרמה משפחת כדורי את המרכז היהודי שנבנה ליד בית הכנסת.
מעשי המשפחה סייעו לאלפי פליטים יהודים במלחמת העולם השנייה עד שהאח הצעיר אליעזר כדורי נעצר בידי היפנים ורכושו הוחרם.
במהלך המלחמה כבשה יפן את העיר ויהודים רבים נשבו במחנות שבויים.
בית הכנסת לא ניזוק באופן רציני אך המרכז היהודי נהרס ובשנת 1949 נבנה שוב במימון משפחת כדורי.
אחרי המלחמה, עלו להונג קונג אלפי יהודים שהגיעו מסין וחלקם גם היגרו ממנה לאוסטרליה, ארצות הברית וישראל.
נכון לתחילת המאה ה-21, מונה הקהילה היהודית כ-4,000 איש.
משפחת כדורי כוללת מספר אנשים בולטים:
לורנס כדורי (1899–1993), הברון כדורי מקולון בהונג קונג והעיר ווסטמינסטר, מפקד במסדר האימפריה הבריטית, תעשיין, מלונאי ופילנתרופ מפורסם.
ריטה לורה מקולאי, התחתנה עם רונלד מקולאי
סר מייקל כדורי (נולד ב-1941), איש עסקים ופילנתרופ
בטינה מיוריאל כדורי (נולדה בשנת 1984)
נטלי לואיז כדורי (נולדה בשנת 1986)
פיליפ לורנס כדורי (נולד בשנת 1992)
סר הוראס כדורי (1902–1995) , תעשיין, מלונאי ופילנתרופ
רוזה כדורי הייתה נשואה להרפתקן האמריקני הילייר דו-בריר .
חברות שהוקמו על ידי המשפחה:
כהן סקַלִי היא משפחת כהנים המיוחסת לצדוק הכהן.
מקורה מהעיר סביליה שבספרד והחל משנת 1480 התגוררו רוב בניה בדבדו אשר נקראה "עיר הכהנים" על שמם.
מקור משפחת כהן סקלי הוא בעיר סיביליה שבספרד, אשר בה היו קהילות ומשפחות כהנים רבות שגלו אליה עם חורבן בית שני.
בסיביליה היה בית כנסת שרוב מתפלליו היו כהנים והיה מקודש מאוד.
כמו כן, בבית הקברות העתיק בסיביליה, רוב המצבות נושאות שמות כהנים.
בעקבות גזירות קנ"א נדדו יהודים רבים לארצות צפון אפריקה, וביניהם קבוצה ממשפחת כהן סקלי.
הם הגיעו למרוקו ועברו נדודים שונים, ולבסוף התיישבו בעיר דבדו.
אחת הדמויות הקדומות במשפחה המתועדות בספרים, היא רבי יעקב סקילי שחי במאה ה-14, ונחשב לתלמיד הרשב"א אותו הוא מכנה 'מורי'.
הוא מוזכר בשו"ת הרא"ש (כלל ח, יג) כ'יעקב בן רבי חננאל', ועל פי ספריו חי ופעל בבבל ובאזור אגן הים התיכון.
העיר דבדו הייתה מקום מושבם העיקרי של בני משפחת הכהן סקלי החל משנת 1540 ואילך, ונקראה גם "עיר הכהנים" על שמם.
אמנם, רבים מבני המשפחה יצאו לערים נוספות, וחלקים גדולים מהם הגיעו גם לקהיר ולדמשק.
מסורת העוברת בין בני משפחת כהן סקלי מספרת כי העיר הוקמה על ידי יהודי בשם דוד כהן-סקלי אשר כונה "רבי דבידו", ולימים היא נקראה על שמו.
בשנת 1780 שכנו בדבדו כ-700 משפחות כהן סקלי לצד מיעוט של משפחות שאינם כהנים כגון מרציאנו, בן גיגי, ענקונינה ועוד.
בשנת 1902 פרץ מרד בו חמארה, וכעבור שנה הוא כבש את דבדו.
משפחת כהן סקלי הכירו בו כסולטאן, ומשפחת מרציאנו שמרה אמונים למלך עבד לעזיז.
בו חמארה מינה את נגיד כהן סקלי למושל דבדו, מינוי שבוטל עם לכידת בו חמארה על ידי עבד הפיד ב-1909. בעקבות מאורעות המרד, רבים מבני משפחת כהן סקלי ותושבי דבדו ברחו לערים אחרות, ביניהם רבי אברהם הכהן צבאן.
ייחוסה של משפחת כהן סקלי
משפחת כהן סקלי נחשבת לבעלת ייחוס מבוסס, ממספר טעמים:
בני משפחת כהן סקלי גרו בקבוצה גדולה ובשכונה נפרדת בסיביליה, ולאחר מכן בעיר נפרדת בדבדו.
בעיר דבדו לא גרו לוויים (שיכולים היו להתערב יותר בקלות בכהנים) ורווחה אמונה שלוי שישהה בעיר יותר מ-12 חודש לא ישלים את שנתו.
רוב בני המשפחה נהגו להינשא לבנות כהנים ולשמור על ייחוסם אף בצד הנשים כדי למנוע תערובת.
לפירוש הכינוי סקלי ניתנו מספר טעמים:
הטעם המקובל והידוע, הוא ש"סקלי" עולה למניין "צדוק", היות שבני המשפחה מיוחסים לצדוק הכהן הגדול .
בסיביליה היה קו ייצור של חוטי זהב ייחודיים מאוד, אשר נקראו "סקלי סיביליאני".
משפחת הכהנים כוונה בכך לרמז על ייחוסה העובר כחוט הזהב מדור לדור, עד לכהן הגדול אשר בבגדיו נשזר חוט זהב.
יש אומרים ששמה הערבי של סיציליה הוא סקילי, והשם מרמז על מקור המשפחה בטרם הגיעם לדבדו.
היות שמשפחת כהן סקלי נשאה מאות בתי אב ולכולם היו שמות פרטיים דומים יחסית, התווסף לכל בית אב תת-כינוי, שאותו נשאו גם צאצאיו (עד שגם ענף זה גדל והתפצל לכינויים חדשים).
הכינוי נוסף על פי מקור, מקצוע, תכונה וכדומה.
הכינויים הוותיקים הם: צבאן (ענף שהחל מרבי אהרן הכהן סקלי-צבאן, וממנו יצאו רבנים רבים לאורך השנים), בן-דאווד, דשיך, דאר תמיס, זאגורי, לבגדאדי, עקוש, בן זהור, דאר רזיגא.
מתוך ענפים אלו צמחו עשרות ענפים נוספים, כל אחד וכינויו הוא.
רבי יעקב סקילי - מחכמי ספרד במאה ה-14, תלמיד הרשב"א ומחבר ספר 'תורת המנחה'.
רבי שלמה הכהן צבאן (ארבי לקביר) – מוהרש"ך, אב בית דין ופוסק הלכה ורב העיר דבדו שבמרוקו.
רבי שלמה הכהן צבאן – הרש"ך, פוסק ומחבר ספרי הלכה, רב בערים דבדו, מזאגאן ואזמור, וראב"ד אוג'דא שבמזרח מרוקו.
מחבר הספרים שו"ת לך שלמה, ויאסוף שלמה, דובב שפתי ישנים ועוד.
רבי אברהם הכהן צבאן – דיין, מורה הוראה, ראש ישיבת דבדו ורב העיר מלילייא שבמרוקו.
רבי דוד הכהן סקלי – הרד"ך, מקובל, דיין ואב בית הדין של אוראן שבאלג'יריה, מחבר הספרים שו"ת קריית חנה דוד, דרשות על התורה לך דוד, לדוד ברוך ועוד.
רבי אברהם הכהן סקלי (נא"ה) – רב, דיין ופוסק הלכה, רב העיר תאזה ומחבר הספרים "ברית כרותה" ו"באר מים חיים".
רבי יעקב הכהן סקלי - אב"ד ורבה של טבריה בראשית המאה העשרים.
רבי שלמה הכהן זאגורי – דיין, פוסק הלכה ומגדולי חכמי מרוקו, רב העיר תאורירת ומחבר הספר "ויקץ שלמה".
חתנו של הרב דוד הכהן סקלי.
הרב שמעון כהן סקלי - רב מוסדות "בית מוריה" בבאר שבע
הרב ציון כהן - רב העיר אור יהודה ומ"מ רב העיר רחובות
אבי כהן סקלי – מנכ"ל משרד התפוצות
משפחת מודיאנו (באיטלקית: Modiano, ביוונית: Μοδιάνο) היא משפחה יהודית-איטלקית, שהצמיחה מתוכה בנקאים, רופאים, אדריכלים, סוחרים ואישי ציבור.
אחת ממשפחות ה'פראנקוס' העשירות והחשובות בסלוניקי, יוון.
שם המשפחה הוא טופונימי ונגזר משמה של העיירה מודיליאנה הנמצאת במחוז אמיליה-רומאניה, שבצפון איטליה.
הרובע היהודי של העיירה מודיליאנה מתועד כבר במאה ה-13.
מוצא המשפחה מצפון איטליה מהערים מודיליאנה, פרארה, ואימולה שבמחוז אמיליה-רומאניה.
השם מודיאנו מתועד בכתב זכויות משנת 1465 בפרארה שבאיטליה.
בסוף המאה ה-16 מהגרים חלק מבני המשפחה אל סלוניקי שביוון ונמנים שם על הפראנקוס, העלית החברתית והכלכלית של העיר.
שכבת העלית של הקהילה היהודית בסלוניקי כללה מספר משפחות יהודיות אריסטוקרטיות ממוצא איטלקי שבלטו בעושרן, ברמת החינוך הגבוהה שהעניקו לבניהם ובקשריהן הכלכליים.
בני משפחת מודיאנו השתלבו בפיתוח התעשייה ותרמו לפיתוחה של העיר בהקמת תשתית תאורה, ביצור ובהפצת גז טבעי, בפיתוח אמצעי תחבורה, טחנות מים שסייעו ליצור הטקסטיל, יסדו בתי חרושת, בתי חולים ובתי ספר, תקעו יתד בתעשיית הטבק ובקידום התיעוש והמודרניזציה של העיר.
בסלוניקי השתייכו בני המשפחה ל'קהל קדוש איטליה ישן'.
ב-1833 נרשמו כל בני מודיאנו בסלוניקי (כ-40 בתי אב), כאזרחים של טוסקנה על ידי הקונסול של ליבורנו בתעודת האזרחות (Matricola) שהקנתה לבני מודיאנו אזרחות איטלקית.
ב-1857 הקימו בני המשפחה טחנת קמח מודרנית ביחד עם משפחת אלטיני, סחרו בדגנים, הקימו בית חרושת ללבנים ובסוף המאה ה-19 ייסדו את 'בנק מודיאנו' והקימו את מזקקת 'אולימפוס' ביחד עם משפחת פרננדס-דיאס.
בתחילת המאה ה-20 השתלבו בני המשפחה בסחר ימי בעיקר לאיטליה וצרפת אך גם לליברפול שבאנגליה.
לאחת מהספינות בבעלות המשפחה קראו 'יהודית מודיאנו' על שם אשת הגביר אליאטו מודיאנו.
בשנת 1911 גורשו רבים מבני המשפחה שהיו נתינים איטלקים על-ידי הממשל העות'מאני בזמן המלחמה האיטלקית–עות'מאנית ובעקבות גירוש זה פונים חלק מבני המשפחה לבודפשט שבהונגריה והליופוליס שבקהיר, מצרים.
בסיום המלחמה בסוף שנת 1912 שבו מרבית בני המשפחה לסלוניקי.
ב-1917 התחוללה בסלוניקי שריפת ענק ובעקבותיה מהגרים חלק מבני המשפחה לארצות שונות בבלקן, לצרפת, איטליה ומצרים.
בני משפחת מודיאנו היו ברובם נתינים איטלקים ונהנו מחסות הקונסול האיטלקי.
בזמן מלחמת העולם השנייה נמלטו חלק מבני המשפחה לאזורי השליטה של הכוחות האיטלקים ולאיטליה עצמה.
משפחת כלץ היא משפחת רבנים ומחברי ספרים, אשר מוצאה מקסטיליה, לאחר גירוש ספרד המשפחה השתקעה בצפון אפריקה.
רבי משה כלץ כתב הקדמה לספר והוסיף הגהות רבות על פי הקבלה, הספר הוא ספר בולט.
בנו של רבי יהודה היה רבי שלמה כלץ.
הפרטים הידועים עליו הם שלמד אצל רבי יצחק אבוהב, ורבי אברהם גאבישון מחבר ספר "עומר השכחה" (ליוורנו תק"ח) היה תלמידו ומביא ממנו שמועות רבות, תלמיד נוסף הוא רבי יוסף אלאשקר מחבר ספר צפנת פענח, כמו כן ידוע עליו שהיה ממפיצי תורת הקבלה.
אף הוא לימד את רבי אברהם גאבישון.
שאול ליברמן סבר שהמחבר הוא רבי יהודה הראשון והסכים עמו ישראל תא שמע, לעומתם שלמה זלמן הבלין הביא כתב יד של רבי יהודה השלישי בו כותב שמחברו הוא זקנו רבי יהודה השני וכך הוכרע הספק.
בנו של רבי אברהם בן רבי יהודה השני, תלמידו של רבי שלמה דוראן משורר מליץ ורופא.
שני חיבוריו אלו נכתבו בצורת שיר, בכתב יד קיימות מספר בקשות ממנו וכן קינה על רבי יעקב ששפורטש
הביא לדפוס את ספר המוסר בקושטא רצ"ז והוסיף לספר עשרות הגהות על פי הקבלה, בהקדמה כותב שהוא אחיינו של המחבר, לעומת זאת בדפוס שני מיוחס כנכדו של המחבר.
רבי משה הכניס להגהותיו חלקים מחיבורו של רבי משה די לאון שתוכנו הוא טעמי המצוות על פי הקבלה ומכונה "סודות", וכן הביא קטעים בשם ספר הזוהר אשר לא מופיעים בנוסח הקיים היום, לא ידועים פרטים על חייו.
משפחת טרסוב היא משפחה ישראלית של יוטיוברים, ולוגרים ואושיות רשת.
לארבעה מבני המשפחה – מורן, ג'וזף, אמה ומיילו – יש ערוצי יוטיוב.
ב-2019 דורגה המשפחה במקום השישי ברשימת "היוטיוברים הבולטים בישראל" בכתבה שפורסמה במוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות.
בשנת 2021 נבחרה ל"משפחה של המדינה" בוועידת "האנשים של המדינה" השנתית של ידיעות אחרונות ו-ynet.
המשפחה התגוררה בראשון לציון ובסתיו 2024 עברה לקיבוץ חולדה.
מורן מורן טרסוב (נולדה ב-30 בספטמבר 1980), אם המשפחה, היא מאפרת ויוטיוברית מאז שנת 2011 בתחומי יופי ולייף סטייל למשפחות.
מורן מגייסת את משפחתה לפעילויות למען החברה והסביבה.
ג'וזף ג'וזף סטאר (נולד ב-3 באפריל 1980), אבי המשפחה, הוא תקליטן ויוטיובר.
הוא מוגדר כ"מנהל הקרייאיטיב" של המשפחה.
מיילו מיילו טרסוב (נולד ב-27 באוגוסט 2016), בעל ערוץ יוטיוב משלו ובו 170,000 מנויים ויותר מ-5,500,000 מיליון צפיות.
ולוג הלידה שלו בערוץ היוטיוב של מורן הגיע לכמיליון וחצי צפיות, והוולוג בו צעד לראשונה חצה מיליון צפיות.
ב-11 באוגוסט 2022 הוציא מיילו את השיר הראשון שלו, "שיר יום הולדת".
בתחילת 2023 היו לשיר כ-1.5 מיליון צפיות.
מיילו השתתף בסדרה של גיורא חמיצר "רוני ותום" בערוץ טין ניק של ניקלודיאון.
מיילו משחק את עומרי האח הצעיר ביותר של רוני גיבור הסדרה.
ריו ריו טרסוב (נולד ב-1 בינואר 2021) הוא בן המשפחה הצעיר ביותר.
נכון לאפריל 2025 לוולוג הלידה שלו היו קרוב למיליון צפיות.
ההיריון והלידה של ריו הפכו לסדרת דוקו-ריאליטי ששודרה בערוץ הוט בידור ב-HOT בחודש אוקטובר 2020. הסדרה ליוותה את מורן מרגע גילוי ההיריון ועד החזרה הביתה מבית החולים יחד עם התינוק ריו.
ערוצי היוטיוב של המשפחה הם בין בעלי מספר העוקבים הגדול ביותר בין יוצרי התוכן בישראל.
הסרטונים הם וולוגים יום-יומיים, סרטוני קומדיה, אתגרים חברתיים וסרטוני מתכונים.
נכון לדצמבר 2021, לערוץ היוטיוב של מורן, אם המשפחה, מאות מיליוני צפיות כוללות, מעל 750 סרטונים ומעל 430 אלף מנויים.
משפחת טרסוב מתחזקת גם ערוצי אינסטגרם (נכון לנובמבר 2021): למורן טרסוב כ-150k עוקבים ומעל ל-2,300 פוסטים, לג'וזף טרסוב כ-51k עוקבים ומעל ל-230 פוסטים, לאמה טרסוב כ-18k עוקבים ולמיילו טרסוב כ-27k עוקבים.
למשפחה יש משתמשים גם בטיקטוק.
המשפחה נרתמה גם למספר מטרות חברתיות:
המאבק של יוטיוב נגד אפליית בעלי מוגבלויות.
מאבק למען כדור הארץ - פרויקט דיבוב לסרטון הסברה של גרינפיס העולמית.
השתתפות בקמפיין חברתי "ללא פילטר" לכבוד יום האישה הבינלאומי, שנועד להעביר מסר של העצמה נשית ודימוי גוף - בהקשר של פילטרים באינסטגרם.
משפחת טרסוב נרתמו לשמח בחנוכה ילדים חולים בבי"ח לילדים ספרא ב.
בתחילת מלחמת חרבות ברזל, חילקו בני משפחת טרסוב, בשיתוף נעלי גלי, נעליים למפונים
באוגוסט 2021, הוסרו 2 סרטונים של המשפחה בה נראה מיילו טרסוב ללא חולצה.
באוקטובר 2021 שידרה המשפחה סרטון, כחלק מסדרת סרטונים מאוד פופולרית בערוץ של מיילו בשם "גנב האופניים", ובו אבי המשפחה נחטף על ידי גנב אופניים.
הורים רבים התלוננו על הסדרה וביקשו להוריד אותה משפחת טרסוב התנצלה והסירה את הסרטון.
למורן טרסוב הייתה פינה קבועה בתוכנית מילון היופי (הייתה בערוץ 10) בין השנים 2014-2016.
בשנת 2020, כיכבה משפחת טרסוב בסדרת דוקו-ריאליטי בשם "משפחת טרסוב", סדרה בת 17 פרקים בערוץ HOT בידור של הוט.
הסדרה מלווה את בני המשפחה: מורן, ג'וזף, אמה ומיילו בתהליך ההריון של מורן, החל מחוויות היום-יום, תחזוק הזוגיות של מורן וג'וזף, חשיפת מין העובר ועד ללידה.