tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגדיה עוצבו תמיד בצבעים רכים ומעולם לא כללו לבוש שחור, כדי להביע תקווה.
כאשר ספג ארמון בקינגהאם פגיעות בשטחו אמרה: "אני שמחה שהופצצנו.
אני מרגישה שכעת אוכל להביט בפניהם של תושבי השכונות המזרחיות".
בשל השפעתה הניכרת על מורל האזרחים הבריטיים כינה אותה אדולף היטלר "האישה המסוכנת ביותר באירופה".
קודם למלחמה תמכו אליזבת ובעלה, בדומה לרוב בפרלמנט ובקרב הציבור, במדיניות הפיוס שהנהיג ראש הממשלה נוויל צ'מברלין כלפי היטלר.
לאחר התפטרותו של צ'מברלין הטיל המלך את הרכבת הממשלה על וינסטון צ'רצ'יל, אם כי בית המלוכה לא הראה תמיכה ניכרת בתוכניותיו ורק במהלך כהונתו נרקמה הערכתם לאומץ לבו ולסולידריות שהפגין בשנות המלחמה.
על אף שאליזבת והמלך העבירו את שעות היום בארמון בקינגהאם, מסיבות ביטחוניות ומשפחתיות הם לנו עם בנותיהם בטירת וינדזור.
ב-6 בפברואר 1952 נפטר המלך ג'ורג' השישי ממחלת סרטן הריאות.
לאחר מותו שונה תוארה של אליזבת ל"הוד מעלתה המלכה אליזבת, המלכה האם".
תואר זה אומץ כיוון שייתכן והתואר הנהוג לאלמנת המלך, המלכה אליזבת, היה גורם לבלבול עם בתה הבכורה, כעת "המלכה אליזבת השנייה".
בפי הציבור הרחב היא נקראה בפשטות "המלכה האם".
מותו הפתאומי של המלך הותיר את אליזבת באבל כבד.
תחילה פרשה מפעילותה ושהתה תקופה בסקוטלנד, אך בעקבות שיחתה עם ראש הממשלה צ'רצ'יל שבה לפעילות ציבורית.
עיסוקיה הרבים לא הותירו הבחנה בין ימיה כמלכת הממלכה לבין תפקידה הזוטר כאם המלכה.
ביולי 1953 נשלחה לראשונה מאז מות המלך בשליחות מחוץ לגבולות אנגליה והניחה את אבן הפינה של אוניברסיטת רודזיה וניאזאלנד (כיום אוניברסיטת זימבבואה).
המלכה פיקחה על עבודות השיפוץ והשימור של טירת מיי בסקוטלנד, בה נהגה לשהות מדי שנה למשך שלושה שבועות באוגוסט ועשרה ימים בחודש אוקטובר, כדי "להתרחק מהכול".
בהערצתה כלפי רוכב הסוסים לורד מילדמאי, המלכה פיתחה עניין מתמשך בתחום מרוצי הסוסים ובמהלך השנים רכשה כ-500 סוסי מרוץ מנצחים.
עם זאת לא הימרה (בניגוד לשמועות), אך תוצאות המרוצים נשלחו ישירות לדירת מגוריה בבית קלארנס בלונדון.
למלכה האם הייתה אהבה גדולה לאמנות והיא רכשה יצירות של קלוד מונה, אוגוסטוס ג'ון, פטר פברז'ה, ואחרים.
מכלול היצירות בבעלותה הועבר לאחר מותה לאוסף התמונות המלכותי.
בטרם נישא נכדה, הנסיך צ'ארלס, לדיאנה, הייתה המלכה האם לבת משפחת המלוכה הפופולרית ביותר, ולאחר מותה של דיאנה חזרה למעמדה זה.
יום הולדתה המאה נחגג במצעד חגיגי לציון אירועים נבחרים מחייה.
בשנת 1993 נחנך בהייד פארק שער המלכה אליזבת נערך בהשתתפות בתה המלכה אליזבת השנייה שחנכה את השער כדי לחגוג את יום הולדתה ה-90 של אמה.
עלות הבנייה הייתה 1.5 מיליון פאונד, שגויסו על ידי אנשים פרטיים ומימון ציבורי, בחסותו של הנסיך מייקל מקנט.
בדצמבר 2001 נפלה ושברה את האגן.
למרות פציעתה התעקשה אליזבת לעמוד בעת השמעת ההמנון הלאומי בטקס האזכרה לבעלה ב-6 בפברואר.
כעבור שלושה ימים נפטרה בתה הצעירה, הנסיכה מרגרט.
ב-13 בפברואר נפלה המלכה האם בבית סאנדרינגהאם ונחתכה בזרועה.
על אף מצבה הגופני ביקשה אליזבת להשתתף בהלווית בתה בקפלת ג'ורג' הקדוש.
בתה המלכה ובני משפחתה הביעו את חששם לבריאותה בעת מסע הלוויה, אך המלכה האם התעקשה על השתתפותה וביקשה לגונן עליה מפני צלמי העיתונות כדי שלא תצולם ישובה בכסא גלגלים.
המלכה האם נפטרה בשנתה ב-30 במרץ 2002, בנוכחות בתה המלכה לצד מיטתה.
במותה, בגיל 101, הייתה המלכה האם המבוגרת ביותר במשפחת המלוכה הבריטית לאורך ההיסטוריה (מאוחר יותר "עקפה" אותה גיסתה, הנסיכה אליס, דוכסית גלוסטר, שנפטרה ב-2004 בגיל 102).
בכל מעונותיה גידלה המלכה האם פרחי קמליה.
זר פרחים מגנה הפרטי הונח על גבי ארונה עטוף הדגל בעת העמדתו למשמר כבוד ומעבר הקהל בפניו.
בשלושת הימים האלו עברו על פני הארון כ-200,000 איש והופקדו על משמרתו חיילי משמר המלכה.
בהתאם לרצונם עמדו ארבעת נכדיה של המלכה האם (הנסיך צ'ארלס, הנסיך אנדרו, הנסיך אדוארד והרוזן לינלי, בנה של מרגרט) למשמר על ארונה.
ביום הלווייתה, 9 באפריל, יותר ממיליון איש עמדו בצדי הדרך בה עברה שיירת ארון הקבורה.
טקס הקבורה נערך בכנסיית סנט ג'ורג' בטירת וינדזור.
היא נטמנה לצד קבר בעלה, המלך ג'ורג' השישי, וקבר בתה הצעירה, הנסיכה מרגרט.
על פי בקשתה המוקדמת של המלכה האם, זר הפרחים מארונה הונח על גבי קבר החייל האלמוני, כפי שנהגה ביום נישואיה.
השחקן פיטר יוסטינוב תיאר את המלכה בעת הפגנת סטודנטים בשנת 1968. בהפגנה זו החזיקו הסטודנטים גלילי נייר טואלט ופיזרו את הגליל ברוח, בעודם אוחזים בקצהו.
המלכה האם עצרה והרימה את גלילי הנייר במטרה להשיבם לסטודנטים האוחזים בקצוותיהם.
מעשיותה וחוסר התרשמותה ממעשה המחאה השתיקה באופן מיידי את ההמון.
באופן דומה נהגה במקרים אחרים, תוך הבנה כיצד לנהוג כלפי הצד השני וללא התרעמות.
על אף היותה פופולרית במיוחד בקרב בני משפחת המלוכה ותפקידה המרכזי בייצוב האהדה כלפי המלוכה, המלכה האם הייתה נתונה לביקורת פעמים ספורות במהלך חייה.
הביקורת החריפה ביותר הועברה על יחסם של אליזבת וג'ורג' השישי למדיניות הפייסנות שהנהיג ראש הממשלה נוויל צ'מברלין בשנות השלושים.
עם חזרתו של צ'מברלין ממינכן בשנת 1938 הוא הוזמן אל הארמון ויחד עמם עמד על מרפסת הארמון לקול תרועות הקהל.
הזדהות המלוכה עם מעשיו, שהיו שנויים במחלוקת, אם כי זכו לתמיכה גדולה, תוארה על ידי היסטוריונים כמעשה בלתי חוקתי".
עם זאת, מנגד נטען כי המלך מחויב לשמוע להחלטות ממשלתו, ובשנת 1945 הוזמן צ'רצ'יל אל הארמון וזכה ליחס דומה בגין מדיניותו השונה.
בשנים 1939 ו-1948 נפגשה אליזבת עם אלינור רוזוולט, רעייתו של הנשיא האמריקני רוזוולט.
לאחר פגישותיהן הביעה רוזוולט את התרשמותה שמשפחת המלוכה מנותקת מחיי העם.
העיתונאית קיטי קלי טענה שהמלכה לא עמדה בתקנות התזונה שהונהגו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
טענה זו אינה נתמכת על ידי מסמכים רשמיים, ואף נשללה על ידי אלינור רוזוולט שביקרה באותה עת בארמון וציינה את הגבלות המזון והמים שחלו גם עליה.
קיטי קלי התריסה גם כלפי עמדותיה הגזעניות של המלכה אליזבת כלפי "שחורים".
טענה זו נדחתה על ידי קצין בכיר הנשוי למזכירה בארמון, בת למשפחה מעורבת שעוררה טענות כנגד אפליה במשרדיו של הנסיך צ'ארלס.
המלכה אליזבת לא העירה הערות גזעניות בפומבי, ובשיחות פרטיות אף צוין כי טענה שתושבי המושבות הבריטיות חביבים עליה במיוחד.
עם זאת, אליזבת הביעה את סלידתה מהעם הגרמני ואף אמרה לפוליטיקאי בריטי "לעולם לא לסמוך עליהם".
אם כי ייתכן והחזיקה בעמדה זו, נטען שדעות אלו היו נפוצות בקרב בני דורה שחוו את שתי מלחמות העולם והיו מצויים בלחימה כנגד הצבא הגרמני.
דעותיה הפוליטיות מעולם לא הובעו בפומבי, אם כי מכתב שכתבה בשנת 1947 תיאר את תוכניות הסוציאליסטיות של ראש הממשלה אטלי כחסרות סיכוי.
בשיחה עם הדוכסית מגרפטון הביעה את אהבתה לקומוניסטים.
לפרשן תקשורת בתחום הפוליטי הביעה את אהדתה למפלגת הלייבור "הישנה והטובה".
בכל הופעותיה הציבוריות שמרה אליזבת על הבעת פנים שלווה, מלבד פעם יחידה בעת סיור שערכה בדרום אפריקה בשנת 1947. במקרה זה הכתה עם מטרייתה תומך שהסתובב בסמוך לכרכרה בה ישבה והפגין סימנים נלהבים שפורשו על ידה כעוינות.
חוש ההומור השנון של אליזבת זכה גם כן להכרה ציבורית.
בשומעה כי הרוזנת אדווינה מאונטבאטן (דודתו של הנסיך פיליפ) נקברה בים, אמרה: "אדווינה היקרה, היא תמיד אהבה לעשות גלים (קרי - לזכות בתשומת לב)".
במאמר שהתפרסם לאחר מותה סופר על עצה שניתנה לה על ידי שר ממשלה שלא להעסיק הומוסקסואלים בארמון, ונענה על ידה בתגובה שלולא "הם" לא היו משרתים בנמצא.
4 באוגוסט 1900 – 16 בפברואר 1904 אליזבת בווס-ליון הנכבדת
26 באפריל 1923 – 11 בדצמבר 1936 הוד מעלתה המלכותית הדוכסית מיורק
11 בדצמבר 1936 – 6 בפברואר 1952 הוד מלכותה המלכה (ובנוסח אחר, בעיקר בהודו הבריטית, הוד מלכותה המלכה הקיסרית)
6 בפברואר 1952 – 30 במרץ 2002 הוד מלכותה המלכה אליזבת, המלכה האם
אליזבת' ברקלי-לורן היא שחקנית, דוגמנית ונדבנית יהודיה-אמריקאית.
הופעותיה הבולטות ביותר היו בסדרת הטלוויזיה "הצלצול הגואל" והופעתה בתפקיד הראשי בסרט "נערות שעשועים".
נולדה בשם אליזבת' ברקלי בפארמינגטון הילס, מישיגן למשפחה יהודית-קונסרבטיבית.
היא אף חגגה בת מצווה.
היא נולדה עם צבע שונה בכל עין (הטרוכרומיה): עינה הימנית חצי-ירוקה וחצי-חומה, והשמאלית ירוקה.
מגיל צעיר ברקלי רוקדת, ובילדותה היא התאמנה בחדר מיוחד שסידרו לה הוריה במרתף של ביתם.
ב-1982, בגיל 10, היא נבחנה לתפקיד הראשי בסרט "אנני", אך לא התקבלה.
כאשר אהבתה לריקוד גדלה, החליטה ברקלי לקדם את קריירת הריקוד ונסעה לניו יורק כדי ללמוד אצל רקדנים וכוריאוגרפים מקצועיים.
ב-1983, היא החלה להופיע במופעי בלט, ביניהם "אגם הברבורים".
ברקלי הועסקה כדוגמנית בסוכנות "עלית" לפני שהפכה לשחקנית.
הופעת הבכורה שלה כשחקנית הייתה בסרט הטלוויזיה "Frog" ב-1987.
ב-1989, בגיל 17, נבחנה ברקלי לתפקיד של קלי קפובסקי בסדרה "הצלצול הגואל".
המפיקים, שהחליטו לבסוף ללהק לתפקיד את השחקנית טיפאני ת'יסן, יצרו עבורה את הדמות של ג'סי ספאנו, תלמידת תיכון חכמה ופמיניסטית.
ברקלי שיחקה בסדרה בין השנים 1989–1993.
לאחר שסיימה לשחק בסדרה "הצלצול הגואל", ניסתה ברקלי את מזלה בקולנוע.
היא התקבלה לתפקיד נעמי מאלון בסרט נערות שעשועים.
סצנות הסקס והעירום הביאו להפסד כספי גבוה (ביחס להשקעה הכספית בסרט) ולביקורות גרועות ברחבי העולם.
לאחר כישלון הסרט "נערות שעשועים" וזכייה בשני פרסי "פטל הזהב" (פרס הניתן לסרטים הגרועים של השנה), ברקלי נבחנה לתפקידים משניים בסרטי איכות, בתקווה לשפר את כישורי המשחק שלה לפני שתקבל תפקיד ראשי נוסף.
כתוצאה מכך, היא הופיעה בתפקיד קטן בסרט "מועדון האקסיות".
מאוחר יותר, החלה ברקלי להופיע בסרטים עצמאיים כגון: "חוקר המס" ו"רוג'ר דוג'ר".
בנוסף היא הופיעה בתפקיד קטן בסרט "יום ראשון הגדול" בכיכובו של אל פצ'ינו.
ברקלי הופיעה לצידו של אדי איזרד במחזה "לני".
בשנת 2002 ברקלי שיחקה לצד השחקן ג'ייסון פריסטלי בסרט "סיפור כיסוי".
בפברואר 2004, היא הופיעה לראשונה בברודוויי לצידו של ריצ'רד דרייפוס בקומדיה "Sly Fox".
ברקלי ביצעה הופעות אורח רבות בסדרות דרמה, ביניהן: CSI, ללא עקבות ו־NYPD.
ב-2008, שיחקה ברקלי בסרט הקצר "The Butler's in Love".
באותה שנה היא גם הופיעה בסדרת הבת "CSI: Miami".
ב-2009, הופיעה ברקלי בעונה השישית והאחרונה של הסדרה "ישנן בנות".
ב-1 בנובמבר 2003 נישאה לשחקן האמריקאי-יהודי, גרג לורן (אחיינו של ראלף לורן).
ברקלי שינתה רשמית את שמה לאליזבת ברקלי-לורן, אך היא עדיין משתמשת בשם הנעורים שלה באופן מקצועי.
בחודש יולי 2012, היא ילדה את בנה הראשון.
ברקלי היא פעילה למען זכויות בעלי החיים, ובשנת 1997 הופיעה בפרסומת אשר עודדה אנשים להיות צמחונים.
+שנהסרטתפקידהערות1991נקודת פריצהנערת מקרנהסצנה שנמחקה1993מולי וג'ינהקימברלי סוויני1994Round Upטיפאנילא שוחרר לאקרנים1995נערות שעשועיםנעמי מאלוןזכיות:
פרס פטל הזהב - השחקנית הגרועה ביותר
פרס פטל הזהב - התגלית הגרועה ביותר1996White Wolves II: Legend of the WildקריסטלArmitage III: Poly-Matrixנעמי הארמיטג'דיבוב באנגליתמועדון האקסיותפיבי לאבל1997בלונדינית אמיתיתטינה1998מפגש מקריאליסיה "אלי" בריימן1999חוקר המסנדיה רובקובAfricaברברה קרייגLast CallהלנהTail Lights Fadeאיביום ראשון הגדולמנדי מרפי2001קללת אבן העקרב הירוקהג'ילהמשלוחסנדי קולוצ'י2002סיפור כיסויסמנת'ה נובלרוג'ר דוג'ראנדראה2003Detonatorג'יין דריירלהעביר את מלקולםליז וודוורד2008שוק בשרלינדה2009נשים מסובכותטרייסיס.
+שנהסדרהתפקידהערות1986Gimme a Break!נערה מס' 1פרק: "Getting to Know You"כפיות הכסףמליסהפרק: "Rick Moves Out"1987Frogקאת'יסרט טלוויזיה של PBS1988יום אחרי יוםליזבת'פרק: Girl Wars"1993-1989הצלצול הגואלג'סיקה "ג'סי" מירטל ספאנותפקיד ראשי; 75 פרקים
אליזבת' ביי הוא פרוור בסידני המנוהל על ידי עיריית סידני (The City of Sydney).
אליזבת' ביי הוא מהפרוורים הקטנים של סידני, וגובל מצידו המזרחי במפרצון אליזבת' ביי, מצדו הדרומי בראשקטרס ביי, מצדו המערבי והצפוני בפוטס פוינט.
הפרוור כולל מספר רחובות בלבד, ופחות מ-5,000 תושבים הדרים במקום.
בצידו הדרום מערבי נמצא קינגז קרוס, אתר בילויים המשותף לו ולפוטס פוינט, ונחשב כגורם משיכה תיירותי.
הפרוור ממוקם כ-3 ק"מ ממרכז העסקים הראשי של סידני.
אליזבת' ביי קרוי על שם אשת המושל לכלן מקווארי, אליזבת'.
השם ניתן למפרצון קטן של מפרץ ג'קסון, ולנחלה המשקיפה עליו.
טרם ההתיישבות האירופאית, שמו האבוריג'יני של הפרוור היה "ירארנדבי".
בשנת 1828 הקים אלכסנדר מקלי את אחוזתו במקום, על שטח של 54 אקרים שניתן לו מידי המושל.
בית אחוזתו נקרא "בית אליזבת' ביי", בית בסגנון ריג'נסי שעוצב ונבנה על ידי הארכיטקט ג'ון ורג' ב-1837. בית זה נותר על כנו עד היום, ומסומן לשימור כנכס מדינת ניו סאות' ויילס.
אליזבת' ביי כולל מספר בתים עתיקים ששופצו ונרשמו כנכסים לשימור, רובם נבנו במהלך המאה ה-19. אחד מהבתים המאוחרים יותר הוא בית בומרנג, שנבנה ב-1926 בעבור מפיק מוזיקה עשיר, בסגנון מיסיון ספרדי שהיה פופולרי בארצות הברית.
בשנת 2005 נמכר הבית בעבור 20.7 מיליון דולר אוסטרלי.
בית זה כיכב במספר סרטים הוליוודיים, הידוע מביניהם הוא משימה בלתי אפשרית 2.
אזור קינגז קרוס הסמוך לצדו המערבי של הפרוור כולל מגוון של מועדוני לילה, מועדוני חשפנות, פאבים ומסעדות הפתוחות לאורך השעות הקטנות של הלילה.
אזור זה הוא מאזורי הבילוי הבולטים של סידני, לצד דרלינגהרסט וניוטאון.
תחנות הרכבת הקרובות ביותר לפרוור הן תחנת הרכבת קינגז קרוס ותחנת הרכבת אדג'קליף.
אליזבת' גרין, אשת החסידה , הידועה גם בשם בטי גרין (Betty Green), הייתה אמנית מופעי שוליים אמריקאית שהוצגה לקהל כ"חסידה אנושית" במופעים בראשית המאה ה-20.
אף על פי שהפרעה גנטית היא הסיבה לעיוותה הגופני, היא סבלה גם מפיגור שכלי קל.
עם זאת, לא היו לה בעיות רפואיות אחרות.
הכינוי "אשת חסידה" מקורו באף הגדול והארוך שלה ובמבנה העצמות הדק.
גרין הייתה הראשונה שהופיעה במופעי השוליים בשם הבמה "קו-קו אשת הציפור", במסגרת קרקס האחים רינגלינג.
המופע שלה היה בעיקרו מופע קומי, ובו רקדה בבגד גוף מכוסה בנוצות, לרגליה "רגלי ציפור" גדולות ועל ראשה נוצה ארוכה.
יש הטוענים כי גרין הייתה אחת מאלו שעמדו בכניסה לקרקס והזמינו את העוברים והשבים להיכנס למופע, בשל היותה אחת מ"פריקים" שנראו יחסית "פחות מוזרים".
היא כונתה גם בשם "מולינה ראש הסיכה", אם כי ייתכן ששם זה נבע רק מהרצון להבדיל בינה ובין קו-קו אשת הציפור, שהופיעה לצדה בסט של הסרט "פריקס", ושהייתה בתפקיד דומה.
היא ידועה בעיקר בשל הופעתה בסרט "פריקס" בבימויו של טוד בראונינג משנת 1932, בתפקיד "אשת החסידה".
בערך בזמן שבו לוהקה לתפקיד, לוהקה לסרט גם מיני וולסי , אמנית הקרקס שהייתה ידועה בשם קו-קו אשת הציפור.
לא ידוע מה הייתה תגובתה של גרין ל"תחרות" החדשה שלה, אך לאחר מכן היא חזרה להופיע תחת השם קו-קו אשת הציפור.
מיני, ולא אליזבת' גרין, היא זו שמזוהה בדרך כלל עם שם הבמה "קו-קו אשת הציפור", מאחר שהיא זו שרקדה על שולחן הסעודה בסצנה המפורסמת בסרט.
אליזבטה סיראני (באיטלקית: Elisabetta Sirani; 8 בינואר 1638 – 28 באוגוסט 1665) הייתה ציירת איטלקייה בסגנון הבארוק.
סיראני נולדה בבולוניה ואביה, ג'ובאני אנדראה סיראני שהיה צייר ותלמידו של גווידו רני, לימד אותה את המקצוע.
יחד איתה, למדו גם אחיותיה לצייר אצל אביהן.
בגיל 17 הייתה בקיאה באמנות הציור והתחריט, וביצעה למעלה מ-90 יצירות.
עד למותה בגיל 27, ביצעה עוד למעלה מ-80 יצירות.
בנוסף, היא גם ניהלה את הסטודיו של משפחתה בו נמכרו יצירות שלה ושל אביה.
לאחר שאביה חלה בשגדון, הייתה אחראית לפרנס את הוריה, את עצמה ואת אחיה, ועשתה זאת באמצעות האמנות לבדה.
היא גם לימדה ציור לתלמידות בסטודיו המשפחתי.
נסיבות מותה אינן ברורות וייתכן שהאחריות הגדולה מוטטה אותה, כיוון שתיאור מותה דומה לתיאור של אולקוס.
עם זאת, קיימות טענות על הרעלתה.
היא נקברה בבזיליקת סן דומניקו שבבולוניה, ליד הצייר גווידו רני.
על פי ההערכה, מספר יצירותיה עומד על כ-200. נושאי יצירתה היו אישים בנצרות, סצנות מהמיתולוגיה היוונית והרומית ובני משפחות אצולה איטלקיים שהזמינו אצלה פורטרטים.
אליזבטה "בטי" ויניוטו (באיטלקית: Elisabetta Vignotto; נולדה ב-13 בינואר 1954) היא כדורגלנית עבר איטלקייה ששיחקה בעמדת החלוצה.
ויניוטו, שזכתה שש פעמים בתואר מלכת השערים של הליגה האיטלקית, נחשבת לאחת מהכדורגלניות האיטלקיות הטובות אי פעם.
אליזבטה ויניוטו נולדה ב-1954 בעיר סאן דונה די פיאבה שבצפון איטליה.
בילדותה שיחקה בקבוצות הבנים של עירה, עד אשר התגלה על ידי הכדורגלן יליד סאן דונה די פיאבה, ג'יאנפרנקו בדין.
בדין, שבאותם ימים היה שחקנה של אינטר, לקח את ויניוטו למילאנו, ושם היא החלה לשחק בקבוצת גומאגומה.
בעונתה היחידה בקבוצה, הובילה ויניוטו את גומאגומה לאליפות הליגה, כשהיא כובשת 18 שערים ב-22 משחקים.
ב-1971, שיחקה ויניוטו עונה אחת בריאל יובנטוס וגם עימה היא זכתה באליפות.
באותה עונה היא כבשה 51 שערים ב-22 משחקים בלבד, וסיימה כמלכת השערים של הליגה.
שנה לאחר מכן, עברה ויניוטו לפדובה, ושיחקה בה במשך ארבע עונות.
במשך זמן זה, היא כבשה 108 שערים ב-73 משחקים וסיימה שלוש פעמים כמלכת השערים.
בעונתה האחרונה בקבוצה היא שיחקה בחוד לצידה של הכוכבת הדנית, סוזן אוגוסטסן.
לאחר שעזבה את פדובה, המשיכה ויניוטו לנדוד במספר קבוצות ברחבי איטליה, עד שב-1988 חתמה ברג'ינה.
ברג'ינה היא שיחקה לצד חברתה לנבחרת, קרולינה מוראצ'ה, וב-57 משחקים כבשה 34 שערים.
ב-1990, לאחר עשרים שנה בליגה האיטלקית, הודיעה ויניוטו על פרישה מכדורגל.
עם פרישתה, היא מונתה למנהלת הקבוצה של רג'ינה, ובהמשך השנים התקדמה לתפקיד נשיאת המועדון.
במהלך שנות הפעילות שלה כשחקנית, זכתה ויניוטו בשש אליפויות ליגה וארבעה גביעי מדינה.
בנוסף, היא מחזיקה בשיא השערים לכדורגלן בעונה אחת בליגה האיטלקית - 56 כיבושים (עונת 1972).
ב-451 משחקים בליגה היא כבשה 467 שערים (ממוצע של 1.03 שערים למשחק).
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת איטליה, ערכה ויניוטו ב-19 בספטמבר 1970, במשחק נגד צרפת.
השער הראשון שלה בנבחרת הגיע כבר במשחקה השני, ב-6 במאי 1971, נגד דנמרק.
חודש לאחר מכן, כבשה ויניוטו חמישה שערים, בניצחון 0-6 על נבחרת אוסטריה.
ביולי 1979, הייתה ויניוטו חלק מסגל הנבחרת שהשתתף באליפות אירופה הלא-רשמית.
האיטלקיות, שאירחו את האליפות, הגיעו עד לגמר, אך שם הפסידו 2-0 לדנמרק.
ויניוטו כבשה שלושה שערים במהלך הטורניר, כולל צמד בחצי הגמר נגד אנגליה.
חמש שנים לאחר מכן, נערכה אליפות אירופה הראשונה של אופ"א, וויניוטו לקחה בה חלק.
היא כבשה שער אחד בחצי הגמר נגד שוודיה, אך גם הפעם האיטלקיות לא הצליחו לצלוח את שלב זה.
שלוש שנים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בנורווגיה, שוב הודחו האיטלקיות בחצי הגמר.
במשחק על המקום השלישי נגד אנגליה, כבשה ויניוטו את שער הניצחון בדקה ה-50. ב-1989, היא השתתפה באליפות אירופה האחרונה בקריירה שלה, כאשר גם בה האיטלקיות לא הצליחו לעבור את חצי הגמר.
ויניוטו כבשה את השער לטובת איטליה בחצי הגמר נגד מערב גרמניה, אך בבעיטות ההכרעה הפסידו האיטלקיות.
היה זה השער האחרון שכבשה ויניוטו במדי נבחרת איטליה.
ב-15 בנובמבר 1989, במשחק נגד בולגריה, ערכה ויניוטו את הופעת הפרידה שלה מהנבחרת.
יש חילוקי דעות על מספר ההופעות והשערים שלה בנבחרת.
פיפ"א טוענת שויניוטו כבשה 107 שערים ב-110 משחקים, ואילו התאחדות הכדורגל האיטלקית טוענת בכלל שמדובר על 97 שערים ב-95 משחקים.
עם פרישתה, החזיקה ויניוטו בשיא השערים הבינלאומיים לכדורגלנית.
ב-22 במאי 1999, במשחק נגד ברזיל, כבשה מיה האם האמריקאית את שערה ה-108 בנבחרת, ובכך שברה את השיא בן עשר השנים של ויניוטו.
אליזבטה פארנזה (באיטלקית: Elisabetta Farnese; 25 באוקטובר 1692 - 11 ביולי 1766), הייתה הנצר האחרון של בית פארנזה ואשתו של פליפה החמישי, מלך ספרד.
אליזבטה נולדה ב-25 באוקטובר 1692 בפאלאצו דלה פילוטה שבדוכסות פארמה, לאודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה ולדורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתם של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט.
לאליזבת היו יחסים טובים עם אביה, אך היא הייתה מסוכסכת קשות עם אמה.
אליזבטה למדה לדבר ולכתוב לטינית, צרפתית וגרמנית, והיא למדה רטוריקה, פילוסופיה, גאוגרפיה והיסטוריה, אולם, היא לא מצאה עניין בלימודים ונהנתה יותר מריקוד, ציור שאותו למדה מפייר אנטוניו אבנזיני, מוזיקה ורקמה.
זמן קצר לאחר מלחמת הירושה הספרדית חלתה אליזבטה באבעבועות שחורות, אולם היא החלימה מכך.
מכיוון שאליזבטה הייתה אמורה לירש את דוכסות פארמה, היו לה הצעות נישואים רבות, וביניהם: ויטוריו אמדאו, נסיך פיימונטה, פרנצ'סקו ד'אסטה, נסיך הכתר של מודנה, אולם לבסוף התחתנה אליזבטה ב-16 בספטמבר 1714 על ידי שליח עם פליפה החמישי, מלך ספרד, לאחר שהלה השתכנע שאליזבטה תהיה אישה צייתנית וכנועה.
אליזבטה הייתה אמורה לנסוע לספרד בים, אולם בעקבות מחלה נסעה לבסוף דרך היבשה, והתעכבה כמה ימים בבאיון בצרפת.
ב-24 בדצמבר נפגשה אליזבטה עם פליפה בגוודלחרה, ומיד התאהב בה פליפה ממבט ראשון.
אליזבטה טיפלה בפליפה, שלקה בהתקפי מניה דיפרסיה ודיכאון, ואף התערבה בענייני השלטון השונים.
בשנת 1724 ויתר פליפה על כתרו לטובת בנו לואיס, אך חזר לכהן כמלך עקב מותו של זה באותה שנה.
מחלתו של פליפה מנעה ממנו לתפקד, ובשנים אלה דאגה אליזבטה לנהל את הממלכה.
בשנת 1731 קיבל בנה קרלוס את דוכסות פארמה, אולם מאוחר יותר החליף אותה בממלכת נאפולי ובממלכת סיציליה.
בשנת 1746 מת בעלה פליפה החמישי, מלך ספרד, ובנו פרננדו השישי, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שאליזבטה מתחה ביקורת על תפקודו של פרננדו, היא הוגלתה בשנת 1747 ללה גראנחה, ושם ניהלה את חצרה בכל תקופת שלטונו של פרננדו.
בשנת 1748 עם סיום מלחמת הירושה האוסטרית, נמסרה השליטה בדוכסות פארמה לידי בנה פליפה, דוכס פארמה.
בשנת 1759 מת פרננדו השישי, מלך ספרד, ובנה קרלוס השלישי, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו.
עד לבואו של קרלוס מנאפולי בשנת 1760, שלטה אליזבטה כעוצרת הממלכה.
בשנת 1752 בנתה אליזבטה את ארמון ריפריו כמקום מגוריה הרשמי, וב-11 ביולי 1766 מתה אליזבטה בארמון המלכותי בארנחואס.
ב-24 בדצמבר 1714 התחתנה אליזבטה עם פליפה החמישי, מלך ספרד, ממנו היו לה 6 ילדים:
מריאנה ויקטוריה מספרד (1718–1781), התחתנה עם ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל.
מריה תרסה רפאלה מספרד (1726–1746), התחתנה עם לואי פרדיננד, דופן צרפת.
מריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד (1729–1785), התחתנה עם ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה.
אליזבת, ארכידוכסית אוסטריה (ובשמה המלא: אליזבת שרלוטה אלפונסה כריסטינה תרזה אנטוניה יוזפה רוברטה אוטוניה פרנצ'סקה איזבל פיה מרקוס ד'אביאנו, בגרמנית: Elizabeth Charlotte Alphonsa Christina Theresia Antonia Josepha Roberta Ottonia Franziska Isabelle Pia Markus d'Aviano 31 במאי 1922 – 6 בינואר 1993) הייתה בתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
אליזבת הייתה בתם של קרל הראשון, קיסר אוסטריה וזיטה, נסיכת בורבון-פארמה.
ב-1918 הודחו הוריה מהשלטון בעקבות מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית.
זיטה הרתה את אליזבת כאשר המשפחה שהתה בגלות בשווייץ.
ב-1922 ניסו הוריה לחזור ולתבוע את כתר ממלכת הונגריה מידי מיקלוש הורטי, ולפיכך נשלחו לגלות באי מדיירה השייך לפורטוגל.
ב-1 באפריל 1922 מת קרל במדיירה מדלקת ריאות, והמשפחה הוזמנה לגור בספרד בידי אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד.
זיטה ילדה את אליזבת בארמון המלכותי אל פארדו במדריד.
היא נקראה אליזבת על שם אליזבת, נסיכת בוואריה ("סיסי").
את השם בחר קרל עוד לפני מותו.
במשך שש השנים הבאות חיה המשפחה הקיסרית בליקיטיו שבספרד.
אמה העמיסה עבודה וחינוך קפדני על בניה המבוגרים יותר, אולם הקלה עם הצעירים יותר, כך שעל אליזבת היה הלחץ הכי פחות גדול.
אמה אהבה לצלם את כל שמונת ילדיה כאשר הם מסודרים לפי הגובה.
בהמשך עברה המשפחה לבלגיה, אולם לאחר הקרב על בלגיה נאלצה להימלט לארצות הברית ומשם לקנדה.
לאחר המלחמה, חזרה אליזבת לאירופה וב-1949 נישאה להיינריך, נסיך ליכטנשטיין (בן דודו של פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין) בלינייר שבצרפת.
היא נפטרה בוולדשטיין שבגרמניה ב-6 בינואר 1993 בגיל 70.
ב-12 בספטמבר 1949 נישאה אליזבת בעיר לינייר שבצרפת להיינריך, נסיך ליכטנשטיין, בנם של הנסיך אלפרד רומן מליכטנשטיין והנסיכה תרזיה מריה מאויטן-אוטינגן.
אליזבת, דוכסית וירטמברג (Elisabeth von Württemberg, 21 באפריל 1767 - 18 בפברואר 1790), הייתה בתו של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ואשתו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אליזבת נולדה ב-21 באפריל 1767 בטרפטוב על הרגה שבפרוסיה, לפרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ולפרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה.
בשנת 1769 עברה המשפחה להתגורר בטירת מונבליאר, הנמצאת ליד העיר בזל שבשווייץ (אז נמצאה בשטחה של דוכסות וירטמברג).
מונבליאר נחשבה באותה התקופה למרכז תרבותי ודמויות אינטלקטואליות ופוליטיות רבות נהגו לבקר בטירה.
בשנת 1782 הוזמנה אליזבת על ידי יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לחצר הקיסרית בווינה, משום שיועדה לאחיינו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה.
ב-6 בינואר 1788 התחתנו השניים, ואליזבת שהייתה אהודה על הקיסר שהיה מאוד חולה, האירה את חייו בשנותיו האחרונות.
בסוף 1789 נכנסה אליזבת להריון, אולם ההריון היה קשה ומצבה היה עדין מאוד.
בליל ה-18 בפברואר 1790, ילדה אליזבת בטרם עת את בתה לודוביקה אליזבת, ארכידוכסית אוסטריה, שחיה רק 16 חודשים, אולם אליזבת עצמה לא שרדה את הלידה, שנמשכה יותר מ-24 שעות ומתה.
היא נקברה בקריפטה הקיסרית, בווינה.
אליזבת אליס קטלט (; 15 באפריל 1915 – 2 באפריל 2012) הייתה אמנית אפרו-אמריקאית שחקרה נושאים כגון גזענות ופמיניזם במגוון הפסלים, הציורים וההדפסים שלה.
כמו עמיתה, נורמן לואיס, הדגישה קטלט את מאבקם של השחורים באמצעות האמנות שלה.
בהתייחסה להפרדה גזעית ולמאבק למען זכויות האזרח, תיארה קטלט פעילים אקטיביסטים בהשפעת הפרימיטיביזם והקוביזם.
קטלט, נכדה של עבדים, נולדה בוושינגטון למשפחה מערבית של המעמד הבינוני; אביה היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת טוסקגי.
קטלט למדה והתחנכה בתיכון דנבר.
היא קיבלה מלגה ללמוד במכון קרנגי לטכנולוגיה בפיטסבורג, אך נדחתה על ידי המוסד בגלל היותה שחורה.
בשנת 1935, סיימה בהצטיינות באוניברסיטת הווארד בית הספר לאמנות, בוושינגטון שם למדה עיצוב והדפסה והושפעה מתאוריות האמנות של אליין לוק וג'יימס א.
תוך כדי הלימודים עבדה קטלט כציירת קיר במשך חודשיים באמצע שנות השלושים של המאה ה-20 והיא הושפעה מהאקטיביזם החברתי של צייר הקיר המקסיקני דייגו ריוורה.
לאחר מכן למדה קרמיקה במכון לאמנות של שיקגו.
ב-1942 למדה ליתוגרפיה בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק, ואז, ב-1943, הצטרפה לאוסיפ זדקיין כדי ללמוד פיסול.
ב-1946 היא נסעה למקסיקו סיטי כדי לעבוד ב"טאלר דה גרפיקה", שם יחד עם בעלה אז, האמן צ'ארלס וייט, היא יצרה הדפסים המתארים את החיים המקסיקניים.
במרבית עבודותיה שילבה האמנית יסודות של מסורות אפריקאיות עם מסורותיהם של אפרו-אמריקאים ומערביים במקסיקו.
היא לימדה במשך שנתיים בצפון קרוליינה, אך פרשה בגלל שכר נמוך ששולם למורים שחורים.
משנת 1975 ואילך חיה ועבדה בין קורנוואקה, מקסיקו וניו יורק.
קטלט נפטרה ב-2 באפריל 2012 בקורנוואקה שבמקסיקו בגיל 96. כיום, עבודותיה מוצגות בין היתר באוספי המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, מוזיאון האמר בלוס אנג'לס, ובמכון לאמנות של שיקגו.
בקריירה המקיפה יותר משבעים שנה, יצרה אליזבת קטלט פסלים שחוגגים את כוחם ההרואי של נשים ממעמד הפועלים האפרו-אמריקני והמקסיקני.
למשל, היא פיסלה את הפסל "אמא וילד" ב-1939, וכעבור שנה היא זכתה בעבורו בפרס הראשון שלה בתערוכת של אמריקאים שחורים בשיקגו.
בצורות פשוטות וברורות היא עוררה הן את המהות הגופנית והן את הרוחניות של הנושאים אותם הציגה בעבודותיה.
העבדים קשי היום והאימהות המטפלות שיצרה מקרינות הן את הכוח והן את הכבוד והרגע הנצחי.
בין אם היא עובדת בעץ, באבן, בברונזה או בחימר, מגלה קטלט וירטואוזיות טכנית יוצאת דופן, יכולת טבעית ללכוד את הצורות הנשיות המתעקלות שלה עם הצבע או הבהיקות של הדמות הנבחרת שלה.
היופי של עבודותיה נובע בין ביתר מהיופי שהיא מגלה בחומרים הפיסוליים שלה.
לאורך כל הקריירה שלה, קטלט התחייבה באופן פרוגרסיבי פוליטי לשפר את חייהם של האפרו-אמריקנים ונשים מקסיקניות, והיא השתמשה לעיתים קרובות באמנות שלה באופן מפורש על מנת לקדם את המטרה שלה.
היא גם מחתה, שבתה, ואפילו נעצרה במסע שלה כדי לזכות בצדק עבור אלה שהיא מתארת כ"העם שלי".
קטלט אמרה פעם שתמיד רצתה שהאמנות שלה תשרת את הקבוצה האתנית אליה היא משתייכת, אפרו אמריקאים, כדי לשקף אותם, את היחס כלפיהם, לעורר אותם ולגרום להם להיות מודעים לפוטנציאל שלהם.
במהלך המעבר מארצות הברית למקסיקו ב-1946, היא זוהתה בסופו של דבר כ"זר בלתי רצוי" של המדינה ובמשך כמעט עשור נאסר עליה לבקר בארצות הברית.
למרות מאבקים אלה, האמנות של קאטלט לא מגלה שום שמץ של מרירות או ייאוש.
ואכן, היא נשארה נאמנה לנושאים האוניברסליים, האופטימיים, שהניעו לראשונה את פסליה בשנות הארבעים.
בגיל 95, היא המשיכה ליצור, מונחה על ידי אותם אידיאלים.
קטלט הייתה מעורבת במספר תערוכות, כולל הדפסים וציורים, בגלריה סרגו שבניו יורק.
קטלט קיבלה מספר פרסים, כגון פרס מפעל חיים בפיסול עכשווי על ידי המרכז הבינלאומי לפיסול, בשנת 2003. אומנותה מהווה חלק מאוספים רבים ברחבי העולם, כולל אלה של המוזיאון הגבוה לאמנות באטלנטה, המוזיאון של אמנות מודרנית במקסיקו, וספריית הקונגרס בוושינגטון.
אליזבת' סקיילר המילטון , ידועה גם בשם אלייזה או בטסי, הייתה המייסדת והמנהלת בפועל של בית היתומים הפרטי הראשון בעיר ניו-יורק.
בנוסף, היא הייתה אשתו של אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית ושר האוצר הראשון של אמריקה, אלכסנדר המילטון.
המילטון נולדה באלבני, ניו יורק, והייתה בתם השנייה של גיבור המלחמה פיליפ סקיילר וקאת'רין ואן רנסלר סקיילר.
היו לה 10 אחים ו-4 אחיות.
משפחתה הייתה בין המשפחות העשירות בניו יורק.
וכמו רוב המשפחות העשירות באותו הזמן, למשפחתה היו עבדים והמילטון גדלה בסביבתם.
כשהייתה ילדה, המילטון התלוותה לאביה בפגישה של שש האומות (Six nations), שם פגשה את בנג'מין פרנקלין.
היא נחשבה לטום בוי, ובמהלך חייה שמרה על אסרטיביות ואימפולסיביות, שהפכו אותה לאישה חזקה.
בתחילת 1780, נסעה אליזבת' לביקור אצל דודתה, גרטרוד סקיילר קוצ'ראן, שגרה במוריסטאון, ניו-ג'רזי.
בביקור זה פגשה בפעם השנייה את אלכסנדר המילטון, גנרל בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון, שהוצב שם יחד עם וושינגטון וחייליו לקראת החורף.
פגישתם הראשונה הייתה שנתיים קודם לכן, כאשר המילטון התארח בבית משפחתה לארוחת ערב בדרכו חזרה ממשא ומתן מטעם וושינגטון.
בביקורה במוריסטאון, התיידדה אליזבת' עם אשתו של וושינגטון, מרת'ה וושינגטון (חברות שנשמרה לכל אורך הקריירות הפוליטיות של בעליהן).
מערכת היחסים בין אליזבת' להמילטון התפתחה במהירות, הם התארסו בתחילת אפריל, בברכת אביה של אליזבת', פיליפ סקיילר, וב-14 בדצמבר 1780, התחתנו באחוזת סקיילר.
אחרי ירח הדבש הקצר שלהם, בבית ילדותה של אליזבת', חזר אלכסנדר לשירותו הצבאי בינואר 1781. המילטון הצטרפה אליו במהרה לניו ווינדזור, שם שהה צבא וושינגטון, בעת שהותה שם חידשה את חברותה עם מרתה וושינגטון.
המילטון ווושינגטון התרחקו והזוג הצעיר חזר לבית אביה של אליזבת', משם עברו לבית חדש קרוב למפקדה של ניו ווינדזור, שם העסיקה עצמה אליזבת' בבניית בית חדש ובמתן עזרה לבעלה בכתיבתו הפוליטית.
לאחר מכן חזרה לבית הוריה, ושם נולד ילדה הראשון ב-22 בינואר 1782 ונקרא פיליפ, על שם אביה.
בהיותה רחוקה מהמילטון, הוא כתב לה מכתבים כדי שלא תדאג לו.
קרב יורקטאון התרחש בסתיו של אותה שנה.
באותו הזמן, המלחמה התקרבה לביתה כתוצאה מפשיטת הבריטים על השדות.
ב-25 בספטמבר 1784, ילדה אליזבת' את בתה השנייה, לה קראה על שם אנג'ליקה סקיילר, אחותה הבכורה.
במאי 1786, ילדה אליזבת' את בנה השלישי, אלכסנדר המילטון ג'וניור, ובאפריל 1787 ילדה את בנה הרביעי ג'יימס אלכסנדר המילטון.
בנוסף לילדיהם הביולוגיים, לקחו אליזבת' והמילטון תחת חסותם את פרנסס אנטיל, בתו של קולונל אדוארד אנטיל, חברו של המילטון, שאשתו נפטרה זמן קצר לפני כן.
כעבור שנתיים נפטר גם אדוארד, ופרנסס נשארה לגור איתם במשך עשר שנים, עד שאחותה התחתנה ולקחה אותה תחת חסותה.
כאשר תומאס ג'פרסון חזר מפריז בשנת 1790, אליזבת' והמילטון אירחו אותו לארוחת ערב.
אליזבת' עזרה להמילטון בהמשך הקריירה הפוליטית שלו.
היא שימשה כמתווכת בינו לבין המוציא לאור של כתבי הפדרליסט, וישבה איתו ועזרה לו לשכתב את נאום הפרישה של וושינגטון.
באוגוסט 1792 נולד בנה החמישי, ג'ון צ'רץ' המילטון.
בשנת 1794, עברה אליזבת' הפלה, בשל דאגתה לאחד מילדיה שהיה חולה מאוד, ולבעלה שנעדר מהבית בעקבות דיכוי "מרד הוויסקי".
מיד לאחר מכן התפטר המילטון ממשרתו הציבורית, כדי להיות קרוב למשפחתו לצד אליזבת'.
ב-1797, פורסמו שמועות על כך שב-1791 התרחש רומן בין המילטון למריה ריינולדס, צעירה שפנתה להמילטון כדי לקבל סיוע כספי.
אך אליזבת' לא האמינה להאשמות, וייחסה את הסיפור למתנגדיו ואויביו של המילטון.
כאשר המילטון חזר ב-22 ביולי הוא כתב ופרסם עלון (עלון ריינולדס), בו הודה שהיה בינו לבין מריה רומן, כדי להפסיק את האישומים, ואת חילופי הדברים הלא נאותים בינו לבין בעלה של מריה, ג'יימס ריינולדס.
באותו זמן אליזבת' הייתה בהריון עם בנם השישי.
במהלך השנים התפייסו אליזבת' והמילטון ונשארו נשואים.
ב-20 בנובמבר 1799 נולדה בתם השביעית על שם אלייזה - אליזבת'.
שנתיים לאחר מכן, ב-24 בנובמבר 1801, נהרג פיליפ, בנה הבכור בדו-קרב.
לבנם השמיני והאחרון, שנולד ביוני 1802, הם נתנו את השם פיליפ, על שם בנם הבכור.
שנתיים מאוחר יותר, ב-12 ביולי 1804, מת המילטון בעלה (כתוצאה מדו-קרב עם ארון בר), כשלצידו אליזבת' ושבעת ילדיהם.
אליזבת' קת'רין, אמהּ של אליזבת', מתה בפתאומיות כשנה לפני שבעלה של אליזבת', המילטון, מת בדו-קרב.
פיליפ, אביה של אליזבת', מת חודשים אחדים אחרי הדו-קרב, וגם שניים מאחיה (מרגריטה "פגי" וג'ון) מתו.
לאחר מותו של בעלה, המילטון הייתה צריכה לשלם את חובותיו של בעלה.
ב-1798 הצטרפה אליזבת' לחברה לעזרה לאלמנות עניות עם ילדים קטנים, שהוקמה שנה קודם לכן.
ב-1806, הקימה אליזבת' עם עוד כמה נשים את החברה למקלט ליתומים.
ב-1821, היא התמנתה למנהלת הראשונה של בית היתומים, וניהלה אותו במשך 27 שנים, עד שעזבה את ניו יורק.
האגודה עודה קיימת ועוזרת לאלמנות צעירות.
המילטון הגנה על בעלה אחרי מותו מפני מבקרים בדרכים שונות.
היא תמכה בטענתו שחיבר את מכתב הפרידה של וושינגטון, שבו הודיע על התפטרותו.
היא גם ביקשה התנצלות מג'יימס מונרו, גם הוא מן האבות המייסדים, על האשמותיו באי הגינות בכלכלת ארצות הברית.
המילטון הייתה חדורת מטרה לשמר את מורשת בעלה.
היא סידרה את כל מכתביו, חיבוריו וכתביו בעזרת בנה, ג'ון צ'רץ' המילטון, והתמידה לפרסם את הביוגרפיה של בעלה.
גם בשנות ה-90 לחייה, המשיכה לעסוק בצדקה ואחרי שעברה לוושינגטון די.
סי., עזרה לנשים של אבות מייסדים אחרים לגייס כסף כדי לבנות את אנדרטת וושינגטון.
עד 1846, המילטון סבלה ממחלה של איבוד זיכרון טווח קצר, אבל עדיין זכרה את בעלה.
אליזבת' מתה בוושינגטון הבירה בגיל 97, 50 שנים אחרי מות אלכסנדר המילטון.
המילטון קבורה בכנסיית טריניטי בניו יורק.
שם קבורים גם אחותה, אנג'ליקה, בעלה אלכסנדר ובנה הבכור, פיליפ.
אליזבת' מוריי הייתה אמנית רב-תחומית אמריקאית, המיוחסת לזרם האמנות הנאו-אקספרסיוניזם.
מוריי הייתה ידועה בייחוד בשל הקנבסים הצורניים, רב שכבתיים ובעלי הנפח בהם השתמשה, הפורשים ממסורת תולדות האמנות של חלל בעל עומק, המבוטא בדו מימד.
זכתה במענק וחברות אקדמית לשנת 1999, של קרן מקארת'ור ).
עבודותיה מוצגות באוספים חשובים רבים, כגון מוזיאון גוגנהיים בניו יורק, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית ועוד רבים.
מוריי נולדה בשנת 1940 בשיקגו, שבאילינוי וגדלה בבלומינגטון שבאינדיאנה.
הוריה היו מהגרים אירים, אמא טיפלה במשפחה, ואילו האב עסק בעריכת דין.
למרות זאת, מצבם הכלכלי היה ירוד.
כשרונה האמנותי של אליזבת' בלט כבר בילדותה והתבטא באהבתה לקומיקס ואנימציה.
בזכות תמיכתו הכלכלית של אחד ממוריה בתיכון, התקבלה בשנת 1958 ללימודי תואר ראשון במכון האמנות של שיקגו.
בשנת 1964 סיימה את לימודי התואר השני בקולג' מילס שבאוקלנד.
בשנת 1965 עברה מוריי לבאפלו שבמדינת ניו יורק, והועסקה כמורה בקולג' קתולי לנשים.
בתקופה זו נישאה לפסל דון סונסרי (Don Sunseri) וילדה את בנה הבכור דקוטה סונסרי.
בזמן זה שמרה על קרבה לציירת ג'ניפר ברלט, שהשפיעה על יצירתה.
בשנת 1967 עברה עם משפחתה לעיר ניו יורק, שם פיתחה את סגנונה האמנותי הבוגר.
בעקבות גירושיה בשנת 1973, עזבה מוריי את ניו יורק, אך חזרה בשנת 1980 ובהמשך נישאה לבוב הולמן (Bob Holman), משורר ואומן במה.
אז נולדו לה שתי בנותיה - סופיה ודייזי.
בשנות ה-80 לימדה אמנות באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת בארד, ושקדה על טיפוח אמנים צעירים.
בשלהי חייה סבלה מוריי מסרטן מוח וסרטן הריאה.
ניתוח מוח מורכב הותיר אותה ללא יכולת להמשיך באומנותה.
מוריי נפטרה בביתה בניו יורק בשנת 2007, בגיל 66, לאחר סיבוכים ממחלת סרטן הריאות ממנה סבלה.
בשנת 1997, תיאר מגזין "Art in America" את יצירתה של מוריי, כ"וולט דיסני פוגש את אדוארד מונק וסלבדור דאלי, אך ללא החרדה והאניגמה".
סגנונה האומנותי של מוריי שואב השראה מזרמים אומנותיים מגוונים, משימוש מינימליסטי בצורה וצבע, ועד שילוב של סוריאליזם רב גוני.
עבודותיה פורצות את גבולות אומנות הציור הדו-ממדי, ובוחנות את צורת וטופוגרפיית הקנבס.
יצירותיה בולטות החוצה מן הקיר באופן פיסולי ומשתעשעות בהבדלים שבין ציור כאובייקט, לעומת ציור כחלל המשמש להצגת אובייקטים.
עבודתה המוקדמת של מוריי הושפעה מהאומנים סזאן, ג'ספר ג'ונס ורוברט ראושנברג, שליצירתם נחשפה בשנות ה-60 של המאה העשרים.
ניכרת ביצירתה גם השפעתם של האקספרסיוניזם המופשט של ג'קסון פולוק, ויליאם דה קונינג, והקוביזם של פבלו פיקאסו, אותם הכירה בזמן לימודיה במכון לאומנויות של שיקגו.
בהמשך נחשפה גם להשפעות סגנון הפופ ארט.
עם הגעתה לניו יורק בשנת 1967, התמקדה מוריי בסגנון מופשט, בציורים גדולי ממדים, אבסטרקטיים ובגוונים בהירים.
היא הושפעה מסביבתה, מחנויות האמנות בהן נהגה לבקר, ומאומנים כמו מר מרדן (Mr.
ציוריה הוצגו ונאצרו לראשונה בשנת 1972 על ידי מרת'ה טוקר, בביאנלה של וויטני, אך ללא הצלחה מסחרית.
בשלהי שנות ה-70 החלה לעבוד על קנבסים גדולים יותר, לעיתים בצורות בלתי קונבנציונליות, ובצבעים עזים שהושפעו מסגנון הפופ ארט.
בשנת 1980, עם שובה לניו יורק, מאופיינות יצירותיה בממדים מוגזמים באופן מכוון, וכן שימוש בקנבסים קרומיים ובעלי טקסטורות, שבזכותן זכתה לפרסום והכרה ציבוריים.
יצירות אלה מגוללות את הנרטיב על ידי הצורות המוגזמות ועיוותן.
סגנונה של מוריי התרחק אז מן המופשט לעבר ייצוג צורני, כפי שניתן לראות ביצירות כמו (1981), וביצירות בהן החלה לחקור את המוטיב שיהפוך לחביב עליה, ספל הקפה (Just In Time).
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים התרכזה מוריי בתיאור חפצים ביתיים שנדמים כחיים ונעים בתנועות בלתי אפשריות.
בציור (1997) למשל, מתוארים שני ספלי קפה בעלי ידיות אחיזה שלובות.
בתקופה זו בולטים צורות ותכנים אשר "דוחפים" ואף יוצאים מתחומי הקנבס - גופים גדולים, משונים, חסרי צורה ואף שבורים לעיתים.
חפצים דוממים הניצבים במרחב, אך מוצגים דרך נקודת מבטה הסובייקטיבית של היוצרת, נקודת מבט הומוריסטית, צבעונית ומלאת שמחת חיים, בה שזורה תחושה של כאוס, אותה דימתה מוריי לתחושת הפאניקה שהיא חשה לפני סיום יצירה.
בשנת 1988 הוצגה תערוכת הסולו הגדולה הראשונה של מוריי, במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית במנהטן שבניו יורק, שבה התבסס מעמדה כאומנית אמריקאית מובילה, בעלת יכולת ייחודית לשזור בין המופשט לבין הייצוג הפיזי.
יצירותיה נודעו כחקירה של צורניות והפשטה, שילוב המעורר תגובה רגשית מורכבת אצל הצופה.
בשנת 1996, הוצגה תערוכת רטרוספקטיבה של עבודותיה במוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק.
לאורך שנות פעילותה של אליזבת' מוריי, תקפו מבקרים רבים את אומנותה וכינו אותה "אמנות נמוכה", ואף לעגו להומור ולשמחת החיים שהיא מעוררת, אך לביקורת זו לא הייתה כל השפעה מתמשכת.
החוסן שהפגינה אל מול מבקריה, הפך את מוריי לאייקון של פמיניזם.
מוריי הוכיחה, כי גוף עבודה חזק, בוטח, בעל שליטה, עשוי בהחלט להתגבר על מבקריו.
לדבריה של מוריי "מה שאני רוצה שהאמנות שלי תעשה, זה באמת לגרום לאנשים להרגיש דברים אחרת.
האטו והסתכלו והתעוררו, כמעט בכל דרך שהיא.".
Everybody Knows...Elizabeth Murray, סרט על חייה ועבודתה של מוריי, הופיע בבכורה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-2016.
אליזבת, הנסיכה מטורו (שמה המלא: אליזבת כריסטובל אדית בגאאיה אקיקי, נולדה בשנת 1936) היא פוליטיקאית, דיפלומטית ומשפטנית אוגנדית.
היא כיהנה במשך זמן קצר כשרת החוץ של ארצה.
אליזבת היא בתם של המלכה קזיה ושל רוקידי השלישי, מלך טורו, אחת מארבע ממלכות לשעבר הכלולות כיום בתחומיה של אוגנדה.
היא התחנכה בבתי ספר בארצה וכן בבית הספר שרבורן לבנות בדורסט שבאנגליה, שם הייתה התלמידה האפריקאית היחידה.
בהמשך למדה בקולג' גירטון שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1962 סיימה שם את לימודיה לתואר ראשון במשפטים.
שלוש שנים אחר כך התקבלה כ-Barrister ללשכת עורכי הדין של אנגליה, האישה הראשונה ממזרח אפריקה לעשות כן.
בשנת 1965 מת אביה של אליזבת ואחיה הוכתר כאולימי השלישי, מלך טורו.
לה הוענק התואר "נסיכה מלכותית" (Princess Royal).
שנה אחת אחר כך הדיח ראש ממשלת אוגנדה מילטון אובוטה את מלך אוגנדה מוטסה השני ומינה עצמו לנשיא.
אובוטה גם ביטל את כל הממלכות המסורתיות באוגנדה לרבות טורו.
המלך אולימי השלישי נמלט מהמדינה.
תנועותיה של אליזבת באוגנדה הוגבלו.
אליזבת הייתה לעורכת הדין הראשונה באוגנדה.
הנסיכה הבריטית מרגרט שלחה לה הזמנה להופיע כדוגמנית במופע אופנה לצדקה.
אליזבת זכתה להצלחה רבה והפכה לדוגמנית מבוקשת.
לפי הצעתה של ז'קלין קנדי עברה אליזבת לגור בניו יורק.
היא גם שיחקה בסרט קולנוע.
בשנת 1971, לאחר שאידי אמין הדיח את אובוטה, שבה אליזבת לאוגנדה.
היא שימשה כשליחה מדינית של אמין תוך ניצול הניסיון שצברה בחייה במערב והקשרים שיצרה עם אישים שם.
מפברואר ועד נובמבר 1974 שימשה אליזבת כשרת החוץ בממשלתו של אמין ובין היתר נשאה נאום בעצרת האו"ם.
לאחר מכן פיטר אותה אמין מתפקידה והיא נכלאה.
בשנת 1975 נמלטה לקניה ומשם עברה לווינה וללונדון.
היא שבה לאוגנדה ב-1979, לאחר הדחתו של אמין, אך לאחר שאובוטה שב לשלטון נמלטה שוב ללונדון ב-1980. שנה אחר כך נישאה שם לנסיך וילברפורס ניאבונגו.
בשנים הבאות פעלה לסייע לאופוזיציה למשטרו של אובוטה.
שליט אוגנדה החדש יוורי מוסווני מינה את אליזבת בשנת 1986 לשגרירת אוגנדה בארצות הברית.
היא כיהנה בתפקיד עד 1988. בהמשך השנה נהרג בעלה בהתרסקות מטוס.
לאחר מות בעלה פנתה אליזבת לפעילות צדקה.
היא שימשה אפוטרופוסית של בן אחיה שנולד ב-1992 וב-1995 היה למלך רוקידי הרביעי מטורו.
בהמשך כיהנה אליזבת כשגרירת אוגנדה בגרמניה, בוותיקן ובניגריה, וכן שימשה כיועצת לנשיא אוגנדה לענייני תרבות.
בשנת 1983 יצאה לאור אוטוביוגרפיה של אליזבת בשם "African Princess".
אליזבת גרייס היי היא סופרת קנדית, המחברת רומנים וסיפורים קצרים.
בשנת 2002 היי קיבלה את פרס מריאן אנגל אשר הוענק לה על ידי ארגון הסופרים בקנדה, על עבודותיה ויצירותיה כאישה – בין יצירותיה, רומנים, סיפורים קצרים וספרי עיון יצירתיים.
היי נולדה באוון סאונד, אונטריו.
אביה היה מנהל בית-ספר ואמהּ הייתה ציירת.
היי היא אחת מארבעה אחים.
כשהייתה בת 14 עברה עם משפחתה לגור בלונדון, ושם למעשה היא החלה לכתוב.
בספטמבר 1972 היי עזבה את האוניברסיטה לטיול למערב קנדה.
בשנה שלאחר מכן חזרה לטורונטו וסיימה את לימודי התואר הראשון שלה באנגלית ופילוסופיה.
בשנת 1974 עברה היי לילונייף (הטריטוריות הצפון-מערביות).
היא עבדה עשר שנים כשדרנית ברדיו CBC בילונייף, ויניפג וטורונטו, ולאחר מכן עברה למקסיקו ועבדה שם כפרילנסרית.
שם גם פגשה את מארק פרייד, מתרגם ספרותי, ולאחר מכן השניים נישאו.
לזוג נולדו בן ובת: בן וסוצ'י.
בשנת 1986 היא עברה להתגורר בעיר ניו יורק, ולאחר הוצאת ספריה הראשונים, בשנת 1992, חזרה לקנדה עם משפחתה.
בראיון שנערך בשיתוף עם ה-CBC בשנת 2007, היי התייחסה לסגנון כתיבתה וקשרו לעבודתה ברדיו:
רומנה "לילות מאוחרים באוויר" ("Late Nights on Air") משנת 2007 זכה בפרס גילר .
היא הגיעה פעמיים לרשימת המועמדים הסופית לפרס המושל הכללי.
אליזבת' רידג'וויי הייתה אנגלייה שהורשעה ברצח בעלה והוצאה להורג בהעלאה על המוקד.
היא הודתה גם בהרעלתם למוות של שלושה אנשים נוספים.
רידג'וויי נולדה בסוף המאה ה-17 בלסטרשייר שבאנגליה.
היא גרה בבית הוריה עד גיל 29, והרעילה את אמהּ למוות אחרי ויכוח.
לאחר מכן היא עברה לשמש כמשרתת בבית בעיר סמוכה, והרעילה למוות משרת ששירת לצידה, לאחר שבין השניים התפתחה טינה.
את כל קרבנותיה הרגה רידג'וויי באמצעות הרעלת המאכל או המשקה של הקרבן בכספית כלורית או בארסן.
ב-1682 הרעילה רידג'וויי למוות את ג'ון קינג שחיזר אחריה, מפני שהעדיפה להיענות לחיזוריו של תומאס רידג'וויי העשיר, והשניים נישאו ב-1 בפברואר 1683. לאחר שהבינה שמצבו הכלכלי של בעלה הטרי למעשה קשה מאוד, היא הרעילה את המרק שלו בעת שהלך לכנסייה.
רידג'וויי התלונן בפני ידידיו על טעמו של המרק, אך אכל אותו ומת כבר באותו ערב, שלושה שבועות ושלושה ימים אחר נישואיהם.
ידידיו של רידג'וויי חשדו באליזבת', והיא ניסתה להרעיל אף אותם, אך נכשלה.
היא ניסתה לשחד אותם, אך הם פנו לשופט המקומי, וזה ציווה על חוקר מקרי המוות לבחון את הגופה.
לאחר שאושר שאכן תומאס רידג'וויי הורעל, אליזבת' נכלאה בלסטר עד למשפט.
כדי לבחון את אשמתה, היא נאלצה לגעת בגופתו של בעלה, מתוך אמונה מקובלת בתקופה זו שגופת הקרבן תדמם באופן ספונטני בנוכחות הרוצח.
אליזבת' טענה לחפותה, אך הורשעה ברצח ונידונה לשריפה.
בבוקר הוצאתה להורג היא הודתה שהרעילה את אמה, את המשרת, את ג'ון קינג ואת בעלה.
אליזבטה לוין (נולדה ב-1955) היא סופרת, פיזיקאית ומרצה בעלת תואר שלישי מטעם הפקולטה למדע והנדסה של חומרים בטכניון.
אליזבטה לוין נולדה בקייב שבברית המועצות והתחילה שם את לימודיה במגמת הפיזיקה במכון הפוליטכני.
בשנת 1974 עלתה לישראל עם משפחתה והמשיכה את הלימודים בפקולטה לפיזיקה בטכניון בחיפה.
היא השלימה את התואר הראשון ב-1977. את התואר השני והשלישי עשתה בפקולטה להנדסת החומרים בהנחייתו של פרופסור אלעזר גוטמנאס.
במשך כ-30 שנה מתמקדת בחקר הזמן ופועלת למען אינטגרציה בין המדעים המדויקים לבין מדעי החיים ומדעי הרוח.
מ-2017 היא חברה בחברה הבינלאומית לחקר הזמן (ISST).
ב-2018, במהלך ראיון בתוכניתה של לאה שקלאר "שניים יחדיו" ברדיו ירושלים, היא תיארה נושאים עיקריים בהם עוסקת טמפורולוגיה (חקר הזמן):
תוצאות ביניים של מחקריה סוכמו בעשרות מאמרים אקדמיים וב-5 ספרים ב-3 שפות.
בעברית פורסמו שניים מספריה – "תאומים שמיימיים" ו"שעון הפניקס".
תאומים שמימיים, הוצאת השראה, 2009.
שעון הפניקס, הוצאת משכל, ידיעות אחרונות, 2014.
אליזבת פרנסס הנסטרידג' היא שחקנית, דוגמנית ובמאית אנגלייה.
הנסטרידג' נולדה בשפילד, אנגליה, למדה בבית הספר Meadowhead ובבית הספר התיכון "אדוארד השביעי".
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת ברמינגהם בשנת 2009. היא למדה בבית הספר למשחק East 15 ומאוחר יותר עברה ללוס אנג'לס שבארצות הברית כדי לקדם את קריירת המשחק שלה.
הנסטרידג' עשתה את הופעת הבכורה שלה במשחק בשנת 2010 בסרט הקצר "קל תחת ענף התפוחים" ובסרט הקצר "הילד" מ-2011. היא הופיעה לראשונה בטלוויזיה בשנת 2011, כשהיא גילמה את אמילי אלכסנדר באופרת הסבון הבריטית הוותיקה "הוליאוקס".
בשנת 2012, הנסטרידג' לוהקה לתפקיד הראשי של הפיילוט "מקלט" של רשת הטלוויזיה "CW".
הפיילוט לא נמכר והפך לסדרה.
היא המשיכה להשתתף בסרטים, ביניהם: סרט האימה "התומפסון" (2012), סרט דרמת הפשע "הכנופיות של מטוטינג ברודוויי" (2013), ובסרט הדרמה "תגיע אליי" (2014).
בנובמבר 2012 לוהקה הנסטרידג' לתפקיד הסוכנת ג'מה סימונס, דמות קבועה בסדרת דרמת האקשן של גיבורי-על של ABC, "סוכני S.H.I.E.L.D.".
הסדרה היא חלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
הסדרה הוזמנה ב-10 במאי 2013, והוצגה לראשונה ב-ABC ב-24 בספטמבר 2013.
בשנת 2016, הנסטרידג' שחזרה את תפקידה של ג'מה סימונס בפרק של סדרת גיבורי העל של דיסני, "ספיידרמן האוליטמטיבי".
באותה שנה היא לוהקה לתפקיד אביגיל פולגר בסרט האימה "זאבים בדלת".
בשנת 2019, הנסטרידג' כיכבה בתור ג'סיקה קופר בסרט הקומדיה הרומנטית "חג המולד בפלאזה".
במרץ 2020, הוכרז שהיא לוהקה לתפקיד ראשי בסדרת מותחן הדרמה "Apple TV+ "Suspicion, לצד אומה תורמן.
הנסטרידג' מגלמת את טרה, עמיתת מחקר זוטרה באוניברסיטת אוקספורד ואחת החשודות בתיק ליאו ניומן.
בנוסף לכך, הנסטרידג' גם כיכבה בסרט הקצר "התמונה הבלתי מושלמת" בתור אנה.
באוקטובר 2024, לקראת עונתה האחרונה של הסדרה, הוכרז שהיא עומדת לשחק תפקיד חוזר בסופרמן ולויס בתור אליזבת לות'ר, בתו של לקס לות'ר.
היא גם ביימה פרקים רבים מהסדרה מאז שנת 2022 (עוד לפני הצטרפותה לקאסט השחקנים).
הנסטרידג' הייתה במערכת יחסים עם השחקן והמשפיען "זאכרי אייבל" מאז 2012. הם נפגשו על הסט של הפיילוט "מקלט" שהשניים צילמו יחד.
ב-22 באפריל 2019, היא הודיעה על אירוסיהם בפוסט באינסטגרם.
השניים נישאו באנגליה באוגוסט 2021.
להנסטרידג' יש כלבה בשם מגי.
שנהפרויקטתפקידהערות2010קל תחת ענף התפוחיםסרט קצר2011הילד2012התומפסונים ריילי סטוארט2013הכנופיות של טוטינג ברודוויי קייט2014תגיע אליי איב2016זאבים בדלת אביגיל פולגר2019חג המולד בפלאזהג'סיקה קופר2020התמונה הבלתי מושלמתאנהסרט קצר2023אי המסתוריןד"ר אמיליה פריסטלי
שנהמסגרתקטגוריהעבודה מועמדתתוצאה 2015 מבצע השבוע של TVLine ההופעה הטובה ביותרסוכני S.H.I.E.L.D.
2017 ההופעה הטובה ביותר 2019 2020 ההופעה הטובה ביותר
אליזבת, קיסרית אוסטריה הייתה דוכסית מממלכת בוואריה לבית ויטלסבאך.
בת דודתו ולימים אשתו של הקיסר האוסטרי מבית הבסבורג, פרנץ יוזף.
אליזבת נולדה במינכן, בוואריה כבת למשפחת המלוכה הבווארית, בית ויטלסבאך.
בעקבות נישואיה, בשנת 1854, בהיותה בת 16 בלבד, אליזבת נשאה בתואר קיסרית אוסטריה.
אליזבת התקשתה להסתגל לחיי החצר האוסטרית הנוקשים.
לידתו של בנה, רודולף, שיפרה את מעמדה בחצר, אך בריאותה נפגעה מהלחץ.
היא נהגה לבקר בהונגריה לעיתים קרובות בשל האווירה הרגועה יותר.
היא פיתחה קשר עמוק להונגריה וסייעה להביא לאיחוד האוסטרו–הונגרי ב-1867 ובעקבות כך נשאה גם בתואר מלכת הונגריה.
התאבדותם של רודולף ופילגשו בשנת 1889 זעזעה את סיסי, ממנה היא מעולם לא התאוששה לחלוטין.
היא פרשה מתפקידיה בחצר וטיילה רבות, לעיתים קרובות ללא ליווי משפחתה.
בשנת 1890, היא בנתה את ארמון אכיליון באי היווני קורפו, ששימש לה כמקלט.
היא פיתחה אובססיה לשמירה על גזרתה ויופייה, הקפידה על תזונה מגבילה ולבשה מחוכים הדוקים במיוחד.
אליזבת סיימה את חייה באופן טרגי בשנת 1898 כאשר נרצחה על ידי המתנקש האיטלקי לואיג'י לוקני ממניעים אנרכיסטיים.
אליזבת נולדה ב-24 בדצמבר 1837 בארמון מקס בעיר מינכן.
היא הייתה בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ושל קרולינה מבאדן.
אחות אמה של סיסי, הארכידוכסית סופי, נישאה לפרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה מבית הבסבורג, והייתה אמו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה.
משחר ילדותה כונתה בשם "סיסי".
בילדותה, היא בילתה שעות רבות ברכיבה על סוסים ובטיולים ביערות שסביב טירת פוסנהופן, מקום מגורי המשפחה בקיץ.
השפעה משמעותית על אישיותה של אליזבת הייתה לדמותו של אביה, שהיה ידוע באהבתו לאומנויות ובגישתו הליברלית יחסית.
הוא עודד את ילדיו לפתח חשיבה עצמאית ולהתעניין בעולם שמחוץ לחצר המלוכה.
אמה, לעומת זאת, הייתה מחמירה יותר, וניסתה להכין את בנותיה לתפקידן העתידי כנסיכות.
בבסיס חינוכה עמדו לימודי השפות: אליזבת שלטה בגרמנית, שפת אמה, אך למדה גם צרפתית ואנגלית ברמה גבוהה.
בהמשך חייה, היא הרחיבה את ידיעותיה גם ליוונית והונגרית, מה שסייע לה בתפקידיה המלכותיים העתידיים.
לצד השפות, היא קיבלה חינוך מעמיק בהיסטוריה אירופאית, ספרות קלאסית ומודרנית, ואמנויות יפות.
הזוג נפגש לראשונה באוגוסט 1853, כאשר אליזבת הייתה בת 15 בלבד.
למרות שפרנץ יוזף היה מיועד להתחתן עם אחותה הגדולה של אליזבת, הלנה, הוא התאהב באליזבת ממבט ראשון.
הנישואים נערכו ב-24 באפריל 1854 בווינה, בטקס מפואר.
מתחילתם נקלעו חיי הנישואין לקשיים כאשר אליזבת התקשתה להסתגל לחיי החצר הנוקשים ולפרוטוקול המחמיר.
יחסיה עם חמותה, הארכידוכסית סופי, היו מתוחים, כאשר סופי ביקרה את התנהגותה ואת חוסר ניסיונה של אליזבת.
למרות זאת, אליזבת הצליחה בהדרגה לבסס את מעמדה ולרכוש את אהדת העם.
היא השתדלה להמעיט באירועי חצר ובילתה את רוב זמנה כפי שנהגה לפני נישואיה.
מנישואיה לפרנץ יוזף, קיסר אוסטריה נולדו ארבעה ילדים:
מריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה (1868–1924)
הארכידוכסית סופי, שהייתה דמות דומיננטית בארמון ולמעשה המושלת שמאחורי הקלעים, לקחה לידיה את חינוכן של הבנות.
היא אף העניקה להן את שמותיהן, כשהיא קוראת לבת הבכורה על שמה.
לסיסי לא הותר לטפל בהן והן נמסרו להשגחתן של מטפלות ומחנכות שבהן בחרה הארכידוכסית סופי.
לאחר שסיסי התעקשה שהבנות יתלוו אליה באחת מנסיעותיה עם הקיסר, והתינוקת סופי בת השנתיים מתה ממחלה, האשימה אותה אימו של הקיסר במות הילדה וניתקה ממנה עוד יותר את גיזלה, הבת השנייה.
בשנת 1858 נולד הבן רודולף, והקיסר זכה ביורש עצר.
עם זאת יחסיה של סיסי עם רודולף היו מורכבים.
לאחר מותה של בתה, סופיה, סיסי שקעה באבל עמוק וסירבה לאכול במשך ימים.
התנהגות זו חזרה על עצמה בתקופות מאוחרות יותר של מלנכוליה ודיכאון.
התקפי העצבים, תרופות הצום, משטר הפעילות הגופנית המוגזם והשיעול התכוף, תרמו להידרדרות בבריאותה.
באוקטובר 1860, דווח כי היא סובלת לא רק מאנמיה, אלא גם מתשישות פיזית.
הרופא יוזף שקודה חשש כי היא סובלת משחפת וייעץ לה לשהות במדיירה.
באותה תקופה, נפוצו שמועות בחצר המלוכה כי פרנץ מנהל רומן עם שחקנית.
אליזבת ניצלה את ההזדמנות ונסעה להתבודד למשך החורף, הרחק מבעלה וילדיה.
שישה חודשים לאחר שובה לווינה, היא שוב חוותה התקפי שיעול וחום.
היא כמעט ולא אכלה וסבלה מנדודי שינה.
ייתכן כי מחלותיה של אליזבת היו בעיקר פסיכוסומטיות, שכן מצבה השתפר כשהייתה רחוקה מבעלה ומחובותיה.
עם זאת, הרגלי האכילה שלה תרמו בוודאי גם לבעיות הפיזיות מהן סבלה.
בשנת 1862, לאחר שנה שלא ביקרה בווינה, בדק אותה רופא המשפחה שלה וצפה באנמיה חמורה וסימנים של צפדינה.
רגליה היו נפוחות עד כדי כך שהיא התקשתה ללכת.
היא נסעה לבאד קיסינגן לטיפול, והתאוששה במהירות, אך במקום לשוב לווינה, בחרה לבלות זמן נוסף עם משפחתה בבוואריה.
כשחזרה לבסוף לווינה, זמן קצר לפני יום הולדתו של בעלה, היא סבלה מיד ממיגרנה חזקה והקיאה מספר פעמים בדרך.
אירוע זה עשוי לתמוך בטענה כי חלק מתלונותיה היו קשורות ללחץ ובעיות פסיכוסומטיות.
למרות האהבה הראשונית בין אליזבת ופרנץ יוזף, נישואיהם ידעו עליות ומורדות.
אליזבת, שהייתה אישה עצמאית, התקשתה להתמודד עם המגבלות של תפקידה המלכותי.
היא נהגה לצאת למסעות ארוכים ברחבי אירופה, לעיתים ללא בעלה, מה שעורר ביקורת בחצר.
למרות המתחים, פרנץ יוזף נשאר מסור לאשתו עד יום מותה.
בקסמה הרב ובחן שלה הפכה סיסי לאהובת האצולה האוסטרית, אך בחיי הנישואין שלה לא חל שיפור.
היא החלה להסתגר יותר ויותר, והפנתה את רוב מרצה לעיסוקים בנפרד מבעלה.
בשלב זה היה מעמדה של סיסי בחצר המלוכה איתן.
היא העמידה יורש לקיסר, והצליחה במאמציה להביא לאיחוד בין הונגריה לאוסטריה.
בשנת 1868 נולדה ביתה הרביעית, הנסיכה מריה ואלריה, אשר אותה כבר הורשתה לגדל בעצמה.
אף על פי שהקיסר אהב אותה מאוד, ואף כתב לה מכתבי אהבה בנסיעותיה והשתדל למתן את היחס של אימו כלפיה, הלכו נישואיהם מדחי אל דחי.
את הבקרים החלה בסידור שערה, מטלה שארכה כמה שעות, ובזמן זה היא למדה שבע שפות, בין היתר יוונית עתיקה ומודרנית, והונגרית, וכן קראה וכתבה שירה.
סיסי ראתה בבנה היחיד, נסיך הכתר רודולף, את בן דמותה, ולמרות שלא הורשתה לגדל אותו כרצונה בכל זאת הרגישה קרובה אליו.
לאחר שנכפו על בנה נישואים שבהם לא רצה עם סטפני, נסיכת בלגיה, הוא חי בנפרד מאשתו, ולבסוף התאבד יחד עם פילגשו, הברונית מרי וטסרה.
פרשת מות בנה זעזעה את סיסי.
גם קודם חייתה בנפרד מבעלה, לרוב מחוץ לאוסטריה, במקומות שונים באירופה, באיי מדיירה, ובוונציה.
כעת הקימה לעצמה ארמון באי קורפו (קירקרה), וקראה לו "אכיליון", על שם סיפורו של אכילס, שבו זיהתה דמיון לבנה.
הקיסר שמר על קשר מכתבים עמה, אך היא שבה לווינה רק לעיתים רחוקות.
מראשית שנות ה-70 של המאה ה-19 נהייתה יותר רצינית ועצובה, והקדישה את עצמה למעשי צדקה וחסד.
היא הסתגרה עוד יותר, העניקה את תכשיטיה לבנותיה ולנכדותיה, לבשה שחורים ורכשה גם תכשיטים שחורים (מאבני ג'ט, פחם מאובן).
על מנת להימנע ממבטים שננעצו בה, הסתתרה מאחורי מניפה שנשאה עימה תמיד.
יותר ויותר מזמנה בילתה בים, על סיפון הספינה מיראמר (Miramar), מה שאיפשר לה להימנע מחיי החצר, מאירועים רשמיים ומאירוח מבקרים.