tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משיריו של טירטאוס שנכתבו באמצע המאה ה-7 לפנה"ס, בעת המלחמה המסנית השנייה , אפשר לגלות שהצבא הספרטני הורכב משלושה שבטים: פמפילוי, הילאיס ודימנס.
לפי האגדות ליקורגוס היה אחראי לחלוקת החברה הספרטנית לשבטים.
החלוקה לשבטים הייתה שרירותית ולא היו קשרי דם בתוך השבטים.
חלוקה נוספת של השבטים הייתה ה"אחוות" כל שבט הורכב מ־9 אחוות.
בדומה לחלוקה השבטית, גם החלוקה לאחווה הייתה שרירותית ולא היו קשרי דם בין חבריה.
מהמקורות הספרותיים עולה שפרט ללחימה משותפת, האחוות עסקו גם בפעילות דתית שעקבותיה שרדו בצורה זו או אחרת עד התקופה הקלאסית.
כתביו של המשורר אלקמנס שכתב בעשור האחרון של המאה ה-7 לפנה"ס הם העדות הראשונה לרפורמה אדמיניסטרטיבית בחברה הספרטנית.
במקום שבטים, החברה הספרטנים חולקה לחמישה "כפרים".
כל כפר היה אחראי על גיוס "לוכוס" (הפירוש המילולי הוא "חבורה") – גדודים לצבא.
הלוכוסים היו מחולקים למחלקות בנות שלושים לוחמים כל אחת שנקראה "טריאקס".
לפי הרודוטוס חמישה לוכוסים ספרטניים שהשתתפו בקרב פלטאיה (בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס) מנו כ-5,000 לוחמים.
בשלב זה זנחו הספרטנים את החלוקה לקבוצות של שלושים לוחמים וכל לוכוס חולק למחלקה בת 50 לוחמים כל אחת שנקראה "פנטיקוסטיס".
הסיבה להגדלת המחלקה מ-30 ל-50 אנשים נעוצה ככל הנראה בגידול הטבעי של האוכלוסייה והצורך לכוח אדם רב יותר ברמה הבסיסית של הצבא.
תוקידידס שחי בתקופת המלחמה הפלופונסית תיאר את הלוכוס הספרטני בסוף המאה ה-5 לפנה"ס כמורכב מ-512 לוחמים שהתחלקו ל-4 פלוגות בנות 128 לוחמים כל אחת, שהתחלקו בתורן לארבע מחלקות בנות 32 לוחמים.
הסידור הזה מראה על ירידה חדה במספר החיילים הספרטניים.
ירידה זו מיוחסת בעיקר לרעש אדמה שפקד את לאקדמון ב־464 לפנה"ס, האבדות הכבדות בקרבות של המלחמה המסנית השלישית והמלחמות עם אתונה.
הירידה החדה בכוח האדם חייבה את הספרטנים לשלב את הפריוקים (תושבי לאקדמון שלא נהנו ממלוא זכויות האזרח) ואף הלוטים עם הספרטנים.
ה"מורה" (דיוויזיה) מוזכרת לראשונה בשנת 403 לפנה"ס.
קסנופון הוא המקור העיקרי לתיאור המורה ולפיו הצבא הספרטני חולק לשש מורות כאשר כל מורה כללה 576 רגלים ו־100 פרשים.
החלוקה החדשה באה לענות על צרכים חדשים שניצבו לפני הספרטנים.
החל מהמלחמה הפלופונסית, כוחות ספרטניים גדולים הוצבו מחוץ ללאקדמון על בסיס קבוע.
החזקת חילות המצב חולקה בין המורות בסבב שנקבע מראש.
כתוצאה מכך, החלוקה המסורתית לחמישה כפרים לא הייתה יעילה כי אסון צבאי היה מכה בצורה חריפה רק בחלק אחד של החברה הספרטנית וממיט עליה אסון שהיא תתקשה מאוד להשתקם ממנו.
התיעוד של קסנופון ביצירתו "החוקה הספרטנית" נכתב בסמוך לקרב לאוקטרה, כלומר בסמוך ל־371 לפנה"ס.
אחרי קרב זה אין אזכור למורות.
הסיבה לכך היא התבוסה הספרטנית ששמה קץ לשליטתם ביוון.
מקרב זה ואילך נאלצה ספרטה לעבור למגננה בתוך הפלפונסוס וויתרה על החזקת חילות מצב מחוצה לו.
ההיפאוס (ἱππεύς - פרשים) היו גדוד עלית שהורכב מ-300 הלוחמים הטובים ביותר שנבחרו כולם מאבות שהיה להם לפחות בן אחד שיכול היה להמשיך את השושלת.
חיילים אלה היו משמר ראשו של המלך בקרב.
למרות שמם שפירושו פרשים, ההפיאוס נלחמו בתור רגלים.
הפרשים היו הזרוע החלשה של הצבא הספרטני.
כוח הפרשים הראשון בן 400 לוחמים גויס בימי המלחמה הפלופונסית על מנת לתת תשובה הולמת לנחיתות אתונאיות בחופי לאקוניה.
עם הזמן, כוח הפרשים עלה לכדי 600 לוחמים, אך ככל הנראה מדובר בחיל חלש.
החולשה נעוצה לא רק במספר הלוחמים, אלא יותר בהיעדר האימון.
לעומת הרגלים שהתאמנו מגיל צעיר, הפרשים זכו לאימון מועט ולעיתים קיבלו את הסוסים רק לפני היציאה למערכה.
התשובה הספרטנית הייתה גיוס שכירי חרב.
בשיאם, גייסו הספרטנים בין 1000 ל-1500 שכירי חרב רכובים, אך אחרי הפסדיהם לתבאי, האוצר המצומק לא איפשר להחזיק מספר רב כל כך של שכירי חרב.
הקשתות הייתה מתועבת בעיני הספרטנים.
הם התייחסו לקשתים כאל מוגי לב ולא עודדו את השימוש בכלי נשק זה, כפי שהספרטנים אמרו על הקשתים הפרסים, שקשתיהם נלחמים כילדות קטנות.
הקשתים המעטים שגויסו היו שכירי חרב ומספרם לא עלה לעולם על כמה מאות לוחמים.
לצידם של הקשתים, הספרטנים גייסו כמה מאות לוחמים קלי חימוש, ככל הנראה 600 (כמספר הפרשים).
מטרתם העיקרית הייתה תמיכה בפרשים בקרב, סיורים ואבטחת אגפים.
חיילים קלי חימוש הגיעו מאזור בארקאדיה שנקרא סקיריטיס.
חיל נוסף הם הפלטסטים – חיילי חי"ר בינוניים שגויסו גם כן מקרב שכירי החרב.
מספרם של אלה לא עלה כמה מאות ותפקידם היה תמיכה בפלנקס ופרשים, סיור ושמירה במבצרים ומחנות.
אף שההלוטים היו העבדים של ספרטה, הם לא היו קבוצה הומוגנית אחת.
ההלוטים התחלקו לשתי קבוצות עיקריות: תושביה של לאקדמון ותושבי מסניה.
האחרונים מרדו מספר פעמים ונטרו טינה לספרטנים על שעבודם ואיבוד זכויותיהם.
הסיבה לכך נעוצה בעובדה שהמסנים היו עם עצמאי שנכבש על ידי הספרטנים ואילו להלוטים מלאקדמון לא הייתה מסורת עצמאות מדינית.
ההלוטים מלאקדמון היו נאמנים לאדוניהם ונהנו מיחס טוב בהרבה.
בעת פלישתו של אפמינונדס ללאקדמון באמצע המאה ה-4 לפנה"ס, שמרו ההלוטים על נאמנותם ולא סייעו לתבאיים.
בצבאות העת העתיקה נהוג היה להצמיד לכל הופליט עבד שטיפל בחימושו, אם כי לא ברור מהמקורות עד כמה המנהג היה נפוץ והאם כל הופליט קיבל עבד אישי או שמא קבוצת עבדים שירתה פלוגת חיילים שלמה.
כך או כך, הספרטנים נהגו לחמש את ההלוטים שלהם בעתות משבר.
לקראת קרב פלטאיה, למשל, לצד 5,000 הופליטים ספרטנים ועוד 5,000 הופליטים פריוקים, גייסו הספרטנים 35,000 הלוטים.
ההלוטים שירתו בדרך כלל בתור פסילוים, אם כי אחרי קרב לאוקטרה המשבר חייב את הספרטנים לגייס את ההלוטים גם לחיל ההופליטים.
אחרי תום המערכה, ההלוטים קיבלו את עצמאותם בתור תשלום ושולבו בחברה הספרטנים בתור "נאומדים" – אזרחים חדשים.
הצבא גויס על ידי האפורים והפיקוד על הצבא בעת המערכה היה נחלתו של אחד המלכים.
בגלל סיבות דתיות והיסטוריות, אחד המלכים נשאר תמיד בספרטה ואילו השני יצא למערכה.
ספרטנים היו ידועים באדיקותם הדתית ויציאה למערכה לוותה בהקרבת קורבנות.
בנוסף לכך, הספרטנים הקריבו בהמות גם במהלך המערכה.
במהלך המערכה, הספרטנים עסקו בפעילות ספורטיבית רבה ואף נערכו תחרויות נושאות פרסים.
הפרס הרגיל היה בדרך כלל מנת מזון משובחת יותר או ויתור על חובות שמירה.
הפיקוד עצמו התחלק בין הקצינים הבכירים שנקראו "פולימרכוי".
דרג הביניים כלל את ה"לוגוכוי" ואת ה"פנטקוסטרים".
הדרג הזוטר כלל את "אנומוטרכוי".
פקודות ניתנו בעזרת כלי נגינה, בדרך כלל חצוצרות.
הנגנים המשיכו בנגינתם והחיילים היו שרים שירי מלחמה.
השירה והנגינה לא היו נחוצים לשמירת המורל, אלא דאגו לכך שכל המערך יצעד בצעדים אחידים ולא ישתבש.
פחדנות נענשה בחומרה, החייל היה מאבד את זכויות האזרח שלו וכל אזרח חופשי היה יכול להכותו ללא עונש והוטלו עליהם מגבלות שונות.
בנוסף לכך, הם חויבו ללבוש טלאים צבעוניים על בגדיהם וזקנם גולח.
בגלל האופי הבדלני של היוונים העתיקים, האזרח שאיבד את זכויותיו היה מתקשה מאוד למצוא מולדת חדשה באחד מהפוליס האחרים וכתוצאה מכך נידון לחיי סבל עד מותו.
במערכה, הצבא התפרס לשדרות עם מסך פרשים וחי"ר קל לפניהם על מנת למנוע הפתעות מצד האויב.
המלך קבע את מיקום המחנה ללינה.
הספרטנים הציבו שומרים לא רק בחלקו החיצוני של המחנה, אלא גם בתוכו על מנת להבטיח את נאמנותם של בעלות הברית והלוטים שנלוו אליהם.
לפני הקרב, המלך הקריב עז לאלת הציד ארטמיס, החצוצרנים היו מתחילים בנגינה והחיילים היו מסתדרים בשורות הפלנקס.
אם האויב לא ברח, הצבאות היו נפגשים ויד הספרטנים הייתה כמעט תמיד על העליונה בגלל אימונם המעולה.
בתקופה זו, אגף ימין נחשב לאגף היוקרתי כי החייל נשא את המגן ביד שמאל וכתוצאה מכך פלג גופו הימני לא היה מוגן.
לכן, החיילים נטו לזוז ימינה על מנת לקבל הגנה ממגנו של חברם וכך נטיית כל הצבא הייתה תזוזה מתמדת ימינה.
היות שתזוזה זו משבשת את מבנה הצבא, הוצבו החיילים האמיצים ביותר באגף ימין במטרה למנוע אותה.
לכן, הספרטנים קיבלו תמיד את האגף הימני של המערך.
הספרטנים היו עסוקים עד מאוד בהופעתם והקדישו פרק זמן ניכר לעיסוק בה.
על פי קסנופון ומקורות נוספים, ליקורגוס היה אבי הרעיון לעטות בגד עליון בצבע ארגמן.
לא ברור אם זהו דיווח אמיתי או אנכרוניזם, אך כסות פשתן בצבע ארגמן הייתה מקובלת מאוד בספרטה ולאחר מכן חיקו אותה הרבה פולייס אחרות.
הסיבה לבחירה בצבע לא ברורה דיה, אך היא קשורה, ככל הנראה, לאימה שמעורר הצבע העז וההסוואה שהוא מעניק לפצעים.
בעולם העתיק, נהוג היה ללבוש את הבגדים הנאים ביותר לקרב על מנת שהחייל ההרוג יופיע לפני האלים במלוא הדרו.
אף שלא הייתה חובה ללבוש כסות דווקא בצבע זה, היא הייתה נפוצה מאוד ובמאה ה-4 לפנה"ס כל הצבא הספרטני עטה בגדים בצבע זה.
בנוסף לגלימה, המגן הספרטני קושט בדרך כלל באות λ ("למדה"), האות הראשונה בשם ארצם – "לאקדמון".
הנשק ההתקפי העיקרי של ההופליט הספרטני היה החנית מסוג דורה.
חנית זו הייתה נפוצה בכל רחבי יוון העתיקה.
זאת חנית חזקה מעץ אשה באורך של כשני מטר.
חוד החנית חושל מפלדה והיה בעל צורת עלה מוארך.
עם הזמן, התחילו להוסיף מכסה ארד לקצה השני של החנית על מנת לאזן את החוד הכבד ואף לאפשר לחייל להשעין את קצה החנית על קרקע בלי לחשוש מריקבון.
החרב הספרטנית הייתה דומה לחרב יוונית רגילה עד המאה ה-5 לפנה"ס כאשר הספרטנים החלו לאמץ חרב קצרה יותר.
החרב המשיכה להתקצר עד שהגיעה לאורכו של פגיון גדול.
עד המאה ה-7 לפנה"ס השתמשו הספרטנים במגן גדול בשם "דיפילון".
מגן זה היה גדול ועגול עם חתך קמור מכל צד, על מנת להקל על החייל להשתמש בחנית.
לאחר המאה ה-7 לפנה"ס אימצו הספרטנים את ה"אספיס" שהתפשט בכל יוון.
האספיס דומה לדיפילון, אך אין לו חתכים קמורים והוא נראה כמו מעגל סגור.
האספיס היה בנוי מפיסות עץ דבוקות יחדיו, כאשר מבחוץ המגן כוסה בשכבת עור ובשכבת ארד בקצהו ומרכזו.
בסוף המאה ה-6 לפנה"ס המגן עבר שינוי: כל המגן כוסה בארד וצורתו נעשתה קמורה יותר, כך שהוא הגן טוב יותר על החייל.
להגנתם, עטו החיילים שריון גוף, אשר בתחילה היה מסוג של "שריון הפעמון".
שמו נגזר מצורתו מאחר שהוא דמה לפעמון: הוא התרחב למטה על מנת לאפשר תנועה נוחה יותר.
מאוחר יותר, בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס, הופיע "שריון שרירי" – הסוג שרואים בדרך כלל בסרטים עם שרירי ארד מעוצבים.
בין 450 ל־425 לפנה"ס החליטו הספרטנים להיפטר משריון הגוף, ככל הנראה על מנת להגדיל את ניידותם של ההופליטים, אך מאוחר יותר, בערך ב־360 לפנה"ס, חזרו למנהגם העתיק לעטות שריון בעת הקרב.
על ראשו חבש הספרטני קסדה מוצקה.
בהתחלה הייתה זו הקסדה הקורינתית , קסדה מסיבית וסגורה מכל צידיה שסיפקה הגנה מצוינת לראש ולפנים.
אך, הגבילה מאוד את שדה הראיה וחסמה בצורה קשה את יכולת השמיעה של החייל.
על מנת להתגבר על כך, אימצו הספרטנים קסדה מסוג "פילוס" ושינוי הקסדה נעשה בערך במקביל לוויתור על שריון הגוף.
קסדת פילוס דומה לחרוט ובניגוד לקסדה הקורינתית היא איננה מכסה את הפנים ולכן משאירה את האוזניים פתוחות.
בנוסף לשריון שצוין לעיל, השתמשו הספרטנים גם במגני רגליים גליליים (מוקָיים) ומגן גלילי ליד ימין שלא הייתה מוגנת על ידי המגן.
בנוסף לכלי נשקם, נשאו החיילים כלי בישול, צלחת, כוס שתייה גדולה ואספקת מזון לכמה ימים.
לא ברור מהכתובים אם החיילים בישלו את מזונם יחד או שמא כל הלוט היה מבשל את מזונו של אדונו בנפרד.
פרט למזון וסכו"ם נשא החייל גם שמן ומסרק.
עמידת הגבורה של צבא ספרטה בקרב תרמופילאי נתנה השראה לכמה יצירות אמנות: בשנת 1963 יצא לאקרנים סרט על הצבא הספרטני, בשם "300 הספרטנים"; בשנת 1998 יצא לאור ספר קומיקס העוסק בקרב, בשם "300", ובשנת 2007 היא עובדה לסרט קולנוע בעל אותו השם.
צבאות רבים בימינו, ובהם צה"ל, ראו בצבא הספרטני מודל לחיקוי.
במיוחד מוערכים בקרב צבאות העולם ותאורטיקנים צבאיים המשמעת הצבאית, הלכידות היחידתית והדבקות במשימה של צבא ספרטה בכלל והלוחם הספרטני בפרט.
צבא לבנון מורכב משלוש זרועות: כוחות היבשה, חיל האוויר הלבנוני והצי הלבנוני.
משימת הצבא היא לשמור על הביטחון והיציבות במדינה, להגן על גבולותיה ועל נמלי הים.
כמו כן הצבא אמור לסייע במבצעי סיוע וחילוץ, כיבוי אש ועוד.
שלוש זרועות הצבא מתואמות במטה משותף, שמשכנו בירזה, ממזרח לבירה ביירות.
לצבא שש מכללות ובתי ספר ברחבי המדינה, להכשרת החיילים.
חלק מהצוערים נשלחים למדינות אחרות לשם הכשרה נוספת.
כ-85% מהציוד שמפעיל הצבא הוא ממקור אמריקאי וסובייטי.
מפקד הצבא כיום הוא גנרל רודולף הייכל.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון שפרצה ב־1975 נותר הצבא נייטרלי בעיקרו.
ב־1988, לאחר שנשיא לבנון אמין ג'ומאייל מינה את מפקד הצבא מישל עאון לראש ממשלת לבנון למרות היותו מרוני והשתייכות תפקיד ראש הממשלה באופן מסורתי לסונים, מינה ראש הממשלה הסוני המודח סלים אל-חוס מפקד מוסלמי לצבא, דבר שהביא להתפצלותו בספטמבר 1988 לשני גופים נפרדים.
בזמן מלחמת לבנון השנייה התקיף צה"ל את לבנון מהאוויר, מהים וביבשה.
צבא לבנון כמעט לא השתתף בלחימה (אולם לפי צה"ל, מכ"ם חוף של צבא לבנון סייע לחזבאללה לכוון את הטיל שפגע באח"י חנית.) אנשי צבא ככל הנראה נפגעו במהלך הלחימה, ואתר האינטרנט של הצבא פרסם שמות של חייליו שנהרגו.
לחיל האוויר הלבנוני לא היו כלי טיס שיכלו להתמודד עם מטוסי חיל האוויר הישראלי.
לצבא יש תותחי נ"מ, ודוברי הצבא טענו שנעשה בהם שימוש, אך לא דווח על כלי טיס ישראלי שנפגע מאש נגד מטוסים של צבא לבנון.
עם תום המשבר החל צבא לבנון להתפרס מדרום לנהר הליטני בפעם הראשונה מאז שנת 1968, בהתאם להחלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם, אך אנשי צבא לבנון הבהירו שלא יפרקו את חזבאללה מנשקו.
המאבק נמשך שלושה חודשים, ובמהלכו פונו רוב תושבי המחנה, והצבא השתמש באש ארטילרית ובירי ממסוקים כדי להכניע לבסוף את לוחמי פתח אל-אסלאם.
בתחילת מאי 2008 פרצו קרבות בין לוחמי חזבאללה ותומכי הארגון לבין לוחמים לא-סדירים של סיעות המתנגדות לו.
הצבא נמנע מלהתערב בלחימה עצמה, אך התפרס באזורי הקרבות כאשר שככה.
צבא לבנון מתנגד לפעולות צה"ל במובלעות בגבול ישראל–לבנון, כולל גיזום עצים שמפריעים לאבטחה סביב הגדר.
במהלך אחת מפעולות הגיזום השגרתיות ב-2010, שלא כללה מעבר קרקעי, התרחשה תקרית גבול כאשר צלפים מצבא לבנון פתחו באש על חיילי צה"ל בגבול ישראל–לבנון, ליד משגב עם, הרגו את סא"ל , מפקד גדוד חי"ר בעוצבת חירם ופצעו קשה קצין נוסף.
בתגובה תקף צה"ל את מפקדת הגדוד של צבא לבנון באש טנקים, ארטילריה ומסוקי קרב, והשמיד תשתיות ורכבי צבא.
צבא היבשה, מורכב מהכוחות הבאים:
בריגדת משמר הרפובליקה אחראית לביטחון הנשיא ומצטרפת אליו במסעותיו.
הציוד העיקרי של הצבא כולל:
100 טנקים מתוצרת ארצות הברית מדגם M-48 A1/A5
200 טנקים מתוצרת ברית המועצות מדגם T-54
40 טנקים קלים מתוצרת צרפת מדגם AMX-13
לצבא יש גם מגוון של ציוד ארטילריה וטילים.
הצי הלבנוני אחראי על הגנת המים הטריטוריאליים של לבנון, על הגנת הנמלים, ומלחמה בהברחת סחורות.
חמש ספינות סיור מתוצרת בריטניה מדגם ATTACKER בעלות הדחק של 38 טון
שתי ספינות סיור מתוצרת בריטניה מדגם TRACKER בעלות הדחק של 31 טון
שתי נחתות מתוצרת צרפת מדגם EDIC בעלות הדחק של 670 טון
25 סירות סיור בעלות הדחק של 6 טון
לאחר תקופה ארוכה שבה לא עשה שימוש במטוסים בעלי כנף קבועה, חזר חיל האוויר הלבנוני בשנים האחרונות להפעיל 4 מטוסי הוקר הנטר.
כמו כן קיבלה לבנון מארצות הברית מטוס מדגם ססנה 208 קרוון החמוש בטילי הלפייר.
מטוס נוסף מסוג זה הגיע ללבנון בשנת 2013.
בנוסף על פי דיווח של סוכנות הידיעות הבינלאומית של לבנון, נכתב כי צבא לבנון מפעיל בדרום לבנון (מצפון לנהר הליטני) מטוס Embraer EMB 314 Super Tucano ה
כמו כן מפעיל חיל האוויר הלבנוני מספר סוגי מסוקים, בהם:
23 מסוקי בל הליקופטר UH-1H
ארבעה מסוקי רובינזון R44 מדגם Raven II
מסוקי הבל שנמסרו לחיל האוויר הלבנוני שימשו בעבר את צבא ארצות הברית.
מסוקי הרובינזון נרכשו לאחרונה והם משמשים לאימון.
הם מוצבים בבסיס חיל האוויר ריאק שבמזרח המדינה.
ב-17 בספטמבר 1983 נערכה הגיחה הקרבית האחרונה של חיל האוויר הלבנוני.
שלושה מטוסי הוקר הנטר מדגם F.Mk.70 נשלחו לתקוף עמדות דרוזיות.
ההנטר השלישי לא שב לבסיסו אלא טס לאקרוטירי שבקפריסין, והטייס ביקש שם מקלט מדיני.
בעבר היה נהוג בלבנון גיוס חובה של הגברים הכשירים לשירות למשך שנה.
ב-4 במאי 2005 אומצה מדיניות גיוס חדשה, שבמסגרתה קוצר שירות החובה למשך שנתיים לשישה חודשים בלבד, ולאחר מכן יהפוך השירות הצבאי להתנדבותי.
ממשלת לבנון ערכה הסכמים עם ממשלות ארצות הברית, בריטניה, צרפת, ירדן ומצרים כדי להכשיר את צבאה לעתיד.
הממשלה גם שמה לעצמה למטרה לבצע מודרניזציה בצבא ובזרועות הביטחון לאחר נסיגת צבא סוריה משטח המדינה באפריל 2005. בתקופת ראש ממשלת לבנון פואד סניורה הועברו כ-400 מיליון דולר בסיוע אמריקני לכוחות הביטחון הלבנוניים, בניסיון לחזק את ממשלתו הפרו-מערבית.
המשבר הכלכלי שהחל בסוף העשור השני של המאה ה-21 השפיע על תפקוד הצבא והִקשה על תפקודו.
צְבָא מִצְרַיִם או הכוחות המזוינים המצריים הוא צבאה של מצרים.
הוא מורכב מזרוע יבשתית, זרוע ימית, זרוע אווירית וזרוע הגנה אווירית.
זהו הצבא הגדול ביותר ביבשת אפריקה.
ראשית דרכו של הצבא המצרי
ראשיתו של הצבא המצרי המודרני היא בימיו של מוחמד עלי, שליט מצרים במחצית הראשונה של המאה ה-19. הצבא הוקם בסיוע מדריכים מצרפת ובהנחייתם ננטשו המבנה ושיטות הלחימה שהיו נהוגות עוד מזמן השלטון הממלוכי ויושמו דפוסי ארגון ולחימה מערביים.
הצבא המצרי זכה להצלחה במערכות בחצי האי ערב, בסודאן ואף ניצח את הצבא העות'מאני בארץ ישראל ובסוריה.
בסיס כוח האדם של הצבא הייתה האוכלוסייה הפלאחית המצרית.
בשלבים שונים שולבו בו גם טורקים ובדווים.
בתקופת הח'דיווים צומצם היקפו של הצבא והוא הפך לחיל מצב.
בזמן מרד עוראבי ב-1882 עמד הצבא לצד עוראבי, אך הוכה על ידי הצבא הבריטי בתל אל-כביר.
במשך רוב שנות שלטונה של בריטניה במצרים היה הצבא המצרי נתון להשפעת הצבא הבריטי ורוב קציניו הגיעו משכבת האצולה המצרית.
על רקע נטיית חלק מהקצינים המצרים לכיוון מדינות הציר, לא השתתף הצבא המצרי במאמץ המלחמתי הבריטי במלחמת העולם השנייה.
במיוחד בלטה נטייה זו אצל הגנרל עזיז עלי אל-מסרי ובקרב חבורה של קצינים צעירים שהיו הגרעין של מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952.
ב-1948 נטל הצבא המצרי חלק מרכזי במלחמת העצמאות.
הוא פלש לארץ ישראל וכבש את רוב מישור החוף עד אשדוד ובמקביל חדר מזרחה לבאר שבע.
בסוף המלחמה נהדף הצבא המצרי אל מעבר לקו הגבול הישראלי כשחטיבה שלו נותרה מכותרת בכיס פלוג'ה והיא שבה למצרים רק עם סיכום הסכמי שביתת הנשק ב-1949. על לחימת הכוחות המצריים במלחמת העצמאות העיבו פרשות שחיתות ואספקת ציוד פגום שפגעו בכוחות הלוחמים.
פרשות אלו היו אחד הזרזים להתארגנות "הקצינים החופשיים", שברובם נטלו חלק במלחמה ורבים מהם נמנו על מחזור 1938 באקדמיה הצבאית המצרית שהיה המחזור הראשון שבו שולבו קצינים מהשכבות העממיות.
מנהיג הקצינים החופשיים, נאצר, השתתף בקרבות והיה בין הכוחות שנקלעו למצור בכיס פלוג'ה.
עד 1955 עסק הצבא המצרי גם בתקריות גבול עם ישראל אך עניינו המרכזי היה השגת פינוי הבסיסים הבריטיים מתעלת סואץ, דבר שהתרחש ב-1954. ב-1955 נחתמה עסקת הנשק הצ'כית וזו הובילה למפנה בצבא המצרי.
יחד עם קליטת הציוד הסובייטי הוחל בהרחבת תהליכי ההדרכה על פי הדוקטרינה הצבאית הסובייטית ובבניית מסגרות ארגוניות חדשות בצבא.
מי שפיקד על תהליך ההתחמשות וההדרכה היה מפקד הכוחות המזוינים, הגנרל עבד אל-חכים עאמר שהיה באותה עת שותפו הקרוב של נאצר.
לאחר ההפסד שנחלה מצרים במלחמת סיני מול בריטניה, צרפת וישראל התעצם תהליך החימוש הסובייטי והגיע לשיאו בעת מעורבות מצרים במלחמת האזרחים בצפון תימן (שנמשכה מ-1962 ועד 1970).
ב-1965 מנה הצבא המצרי מעל ל-250,000 חיילים, מהם 70,000 שהיו ב"משמר הלאומי", אשר כלל שתי דיוויזיות שריון, שש דיוויזיות רגלים (חלקן ממוכנות) ודיוויזיה פלסטינית מוקטנת.
בקרבות שהיו בתימן סבל הצבא המצרי אבדות והתקשה להתמודד עם לוחמת הגרילה שהפעילו כנגדו הלוחמים הבלתי-סדירים של השבטים המלוכנים שבצפון תימן, וזאת, למרות ששלט ברוב שטחי הלחימה וברוב הדרכים העיקריות.
בתימן עשה הצבא המצרי, בפעם היחידה עד עתה (נכון ל-2012), שימוש בקנה מידה נרחב בלוחמה לא קונבנציונלית כימית (לוחמת גזים).
הגידול בהיקף כוח האדם בצבא המצרי בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60, התאפשר על ידי הנהגת גיוס חובה, שבו כפו לעיתים על החיילים שירות בן שש שנים.
גם חיל המילואים וצבא הקבע הוגדלו ולקציני הצבא הוענקו זכויות-יתר.
הקצונה המשיכה להיות מזוהה עם המשטר הנאצריסטי ולכן לא נחשבה כמסכנת את המשטר, אלא כאחד מבסיסי הכוח שלו.
ביוני 1967, במלחמת ששת הימים, ספג הצבא המצרי תבוסה קשה מידי צה"ל.
חלק גדול מחיל האוויר המצרי הושמד במבצע מוקד שפתח את המלחמה וגם חיל השריון המצרי ספג אבדות קשות.
גם מבחינה מוראלית ספג הצבא המצרי מכה קשה.
הוא איבד את חצי האי סיני ונסיגת כוחותיו הפכה למנוסה ולא נזקפה לזכותו שום הצלחה ממשית בקרב כלשהו מול כוחות צה"ל.בעקבות התבוסה, הודח חלק גדול מהפיקוד הבכיר, ובמיוחד הקצינים שהיו מקורביו של שר ההגנה, עבד אל-חכים עאמר, שהואשם בבגידה והתאבד.
במקומם מינה נאצר קצינים שנחשבו כמקצועיים יותר כמו עבד אל-מונעם ריאד שמונה כרמטכ"ל ומוחמד פאוזי, הרמטכ"ל לשעבר, שמונה כשר ההגנה שמשימתם הייתה הבראת הצבא המצרי ממפלת 1967 והכנתו למלחמה שמטרתה הייתה החזרת שטחי סיני למצרים.
שיקום הצבא המצרי נעשה בנשק ובהדרכה של ברית המועצות, שהחזיקה במצרים באותן שנים צוותים גדולים של מדריכים.
קו החזית מול ישראל בתעלת סואץ חולק לשתי ארמיות: הארמייה השנייה והארמייה השלישית.
הוגבר מאוד מערך ההגנה האווירית על ידי הצטיידות בסוללות טילי קרקע-אוויר מדגמי SA-2 ו-SA-3. כמו כן, חוזק חיל האוויר שקיבל מטוסים חדישים ומספר המטוסים בו עלה מ-430 ב-1967 ל-560 ב-1973.
ביחידות השדה גדל בצורה משמעותית מספרם של הקצינים בעלי השכלה אקדמאית וניתן דגש בצבא למערך ההדרכה וההשתלמות ולנושא ההשכלה בכללותו.
במשך שנות מלחמת ההתשה נמשכה התעצמות הצבא המצרי וב-1973, ערב מלחמת יום הכיפורים הוא מנה 650,000 חיילים.
הכוח הלוחם מנה 14 דיוויזיות, מתוכן ארבע דיוויזיות נ"מ.
גם חיל הים המצרי התעצם והתחמש בספינות טילים מסוג אוסה וקומאר שהצליחו להטביע באוקטובר 1967 את המשחתת הישראלית אח"י אילת.
בשנים שלאחר מלחמת יום הכיפורים לא גדל הצבא המצרי בהיקפו אך נעשה מאמץ לגוון את מקורות הנשק שלו ולא להתבסס רק על נשק סובייטי.
אחרי המלחמה רכשה מצרים מערכות נשק בריטיות וצרפתיות והמשיך התהליך של קידום קצינים בעלי רמה מקצועית גבוהה.
ב-1978 כרתה מצרים הסכם שלום עם ישראל, הסכם קמפ-דייוויד, ונעשתה לבעלת-ברית של ארצות הברית.
הצבא המצרי החל להסתמך יותר ויותר על נשק מערבי, והצבא המצרי אף מתאמן באופן קבוע באימונים משותפים עם צבא ארצות הברית.
לאחר הירצחו של הנשיא אנואר סאדאת תפס את מקומו סגנו חוסני מובארכ, שהיה בעברו מפקד חיל האוויר.
הצבא נותר גורם רב-השפעה בפוליטיקה המצרית.
במלחמת המפרץ הראשונה, ב-1991, השתתפה מצרים בקואליציה הבין-לאומית שהוקמה כדי לשחרר את כווית מידי עיראק, שנשלטה בידי סדאם חוסיין.
כאשר פרצה ב-2011 תסיסה עממית נגד שלטון מובארכ, במסגרת גל ההתקוממויות בארצות ערב ניצב הצבא, לאחר תקופה קצרה של היסוס, לצידם של המפגינים.
המועצה העליונה של הכוחות המזוינים במצרים, בראשות שר ההגנה מוחמד חוסיין טנטאווי, תפסה את השלטון במדינה.
בשנת 2012 הועברו מושכות השלטון במדינה לאיש האחים המוסלמים מוחמד מורסי לאחר ניצחונו בבחירות כלליות, אולם כעבור כשנה, הדיח הצבא בראשות שר ההגנה עבד אל-פתאח א-סיסי את מורסי מתפקידו כנשיא מצרים ומינה תחתיו ממשלת מעבר אזרחית בראשות נשיא בית המשפט החוקתי העליון של מצרים עדלי מנסור.
בשנת 2014 זכה שר ההגנה לשעבר א-סיסי בבחירות לנשיאות מצרים ברוב של 96.91% והפך לנשיא מצרים.
הצבא המצרי כולל כוחות יבשה של 16 דיוויזיות וכוחות עצמאיים כגון כוחות מיוחדים וצנחנים.
3 דיוויזיות מאבטחות את הממשלה ולא משתתפות במלחמה.
כוחות עצמאיים שגודלם המצרפי בערך 2 דיוויזיות.
חיל ים – הנחשב כשישי בגודלו בעולם (2017).
בנוסף לכך, ברשות חיל האוויר המצרי מטוסי תובלה ואימון נוספים שאינם כלולים בסד"כ למעלה
ספינות קרב קורבטה אל סואץ 4 קורבטה נאג'ים אל זפיר 2 פריגטה מובאראק 4 פריגטה דאמיאט 2 ספינת סיור ז'וק 8סה"כ 20 מסוקים של חיל הים SA342 גאזל 20 SH2 סי ספרייט 10 SeaKing47 5סה"כ 35
4 צוללות מתוצרת רוסית מדגם רומיאו.
מצי שכלל 16 צוללות מיושנות מסוג רומיאו נותרו למצרים 4 בלבד, ה-4 הללו שנמסרו על ידי הסינים בשנות ה-80 עברו שדרוגי מערכות נשק ומערכות מכ"ם וסונאר באמצע שנות ה-90.
המנהל הצבאי המצרי למודיעין ולאיסוף הוא אחד משלושת גופי קהיליית המודיעין המצרית, הכוללת גם את המודיעין הכללי של מצרים ואת שירות ביטחון המדינה של מצרים.
זכריא מוחי א-דין היה ראש המודיעין הצבאי הראשון וכיהן בשנים 1952–1953. בין השנים 1966 ל-1969 עמד בראש המודיעין הצבאי המצרי פריק מוחמד אחמד סאדק.
לפני מלחמת ששת הימים התמקד המודיעין המצרי בעניינים פנימיים כמו זיהוי גורמים שיכולים להתנגד למשטר.
בשל חוסר המיקוד בגורמי חוץ ובישראל, בשל בעיות תיאום עם המודיעין הכללי של מצרים, והודות לתוכנית הונאה ישראלית, נחל המודיעין הצבאי המצרי כישלון במלחמת ששת הימים.
ב-1968 הוקמה מנהלת לחימה אלקטרונית שהפעילה פעילות אלינט וסיגינט שהתבססו על ציוד סובייטי.
בתקופת מלחמת ההתשה הפעילו המצרים את "ארגון סיני הערבי" שהתבסס על בדואים ותושבים מעזה להשגת יומינט (מודיעין אנושי).
ב-1969 מונה לואא' מוחרז מוסטפא עבד א-רחמן למפקד המודיעין הצבאי המצרי במקומו של צאדק.
מוחרז מוסטפא כיהן עד 1972, ואז הוחלף לתקופה קצרה על ידי מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי, שאחר כך הוחלף על ידי אבראהים פואד נסאר.
החל מדצמבר 2018 משמש בתפקיד ראש המודיעין הצבאי הגנרל ח'אלד מגאוור ששימש לפני כן כמפקד הארמייה השנייה וכנספח צבאי בארצות הברית.
היחידה נוסדה בשנת 1955 והיא הכוח בעל הרמה הגבוהה במיומנויות של הצבא המצרי.
ייעודה הוא לבצע מבצעים מיוחדים, ולכן היא מאורגנת, מצוידת ומאומנת ביחידות רב-תכליתיות.
מהפכת הקצינים החופשיים העמידה בראש המדינה את אנשי הצבא שעברו הסבה לתפקידים אזרחיים.
בעקבות ההפיכה במצרים (2011) מפקד הצבא הפילדמרשל מוחמד חוסיין טנטאווי, כיהן כראש המדינה עד שנבחר מוחמד מורסי לנשיאות.
למצרים קשרים טובים עם ספקיות הנשק הגדולות בעולם, ובבעלותה אמצעי לחימה מתוצרת ארצות הברית, בריטניה, סין, איטליה, צרפת ורוסיה.
דרגותדרגהמקבילה בצה"למֻלאזם סגן משנהמֻלאזם אוול סגןנקיב סרןראא'ד רב-סרןמֻקדם סגן-אלוףעקיד אלוף-משנהעמיד תת-אלוףלִואא' אלוףפָרִיק רב-אלוףפָרִיק אַוַול מקבילה לגנרל ארמייה בברית המועצותמֻשיר מקבילה לפילדמרשל בצבאות המערב
צבא של ממלכת פרס (אמצע המאה ה-6 לפנה"ס עד סוף המאה ה-4 לפנה"ס) הורכב מבני פרס ומנתיניה של האימפריה רחבת הידיים.
ראשיתו של צבא זה בנוודים הפרסיים שחיו בשטחה של אירן המודרנית.
אליהם הצטרפו גורמים פרסיים אתניים נוספים כגון תושבי אזור מדי ועילם.
מלבד היסודות הפרסיים, כלל הצבא הפרסי גם הרבה מגויסים מקרב נתיני הממלכה.
אליהם התווספו שכירי חרב שמספרם הלך וגדל עם השנים.
בעת הצורך גייסו פרסים מספרים עצומים של חיילים במונחי העולם העתיק - צבאותיהם עלו לעיתים על מאה אלף חיילים.
צבא היבשה הפרסי התחלק לשני חלקים עיקריים: היחידות הכפופות ישירות לשלטון המרכזי ולקחו חלק במערכות גדולות בלבד ויחידות הכפופות למושלים המקומיים ומטרתם טיפול בבעיות קטנות יחסית.
יחידות אלה איישו גם את חילות המצב ברחבי האימפריה.
החשיפה לים התיכון ולמסורות הימאיות העתיקות שלו הביאה את פרס להשתמש בציי נתיניה היוונים והפיניקים.
ציים אלה אפשרו לפרס לפלוש ליוון בראשית המאה ה-5 לפנה"ס.
הצי היה החלק המשני בכוחותיה המזוינים של פרס והוא לא טופח כמו צבא היבשה, שהיה החיל העיקרי.
ייסוד האימפריה על ידי כורש עד קרב קונקסה
כורש הגדול, אבי ממלכת פרס, ארגן את השבטים השונים במסגרת מדינית מרכזית.
בתקופתו הצבא הפרסי היה מורכב בעיקר מחיל פרשים חזק וחיל רגלים קל.
החיילים רכשו בעצמם את כלי נשקם, לכן הפרשים באו מקרב בעלי האמצעים.
לצד פרשים וחי"ר כלל צבאו של כורש יחידות רכובות על גמלים.
לאחר מותו של כורש בוטל חיל הגמלים.
הגמלים אינם נוחים להסתערות ובדרך כלל השימוש בהם בצבאות העולם הוא מוגבל.
התפקיד העיקרי של חיל הרגלים היה להעסיק את מרכז המערך של האויב בעת שחיל הפרשים הפרסי רב העצמה איגף את אגפיו ושבר את התנגדות האויב.
טקטיקה זו הייתה טובה נגד אויבים חסרי צבא קבע מסודר, שאפיין את אסיה התיכונה בעת העתיקה.
נגד היוונים, החמושים בשריון כבד וכלי נשק כבדים הטקטיקה כשלה פעמים רבות.
קרבות מסודרים נגד יוונים הביאו פעמים רבות לאבדות כבדות בחיל הרגלים הפרסי.
חיל הרגלים הפרסי היה בעל איכות ירודה יחסית לחיל הפרשים.
רובם ככולם היו רגלים קלים.
הרגלים הפרסים לא קיבלו אימון מסודר ורובם היו מגויסי אד הוק.
ספרברה היו חיילים שחימושם העיקרי היה מגן מקליעת נצרים קל וחנית קצרה.
הספרברה לא היו מוגנים בשריון כלשהו ורק לבשו אריג עבה לגופם.
אריג זה ומגן הנצרים היו טובים לעצירת חצים, אך לא נגד נעיצת חניתות כבדות.
התפקיד העיקרי של הספרברה היה להעניק הגנה מפני ירי חצים לקשתים המסתתרים מאחוריהם.
בקרב הספרברה יצרו מבנה של חומת מגנים והקשתים ירו מעליהם.
קרדקים היו חיל רגלים פרסי טיפוסי שתפקידיו אינם ברורים די הצורך מהמקורות.
אריאנוס מציין שהם היו דומים להופליטים, אם כי ניכר שחימושם קל יותר.
חימושם ואימונם אינם ודאיים, אם כי סטרבון מציין שהם זכו לאימון מסודר והורכבו מצעירים בעלי כושר גופני גבוה.
נראה שהיו חלק מהצבא הסדיר ולא חלק מגיוס אד הוק שבוצע לקראת מלחמה.
חלק מובחר מחיל הרגלים הייתה יחידה הידוע בשם בני האלמוות.
הייתה זו חטיבה גדולה בת 10,000 לוחמים שגויסה מבכירי בניה של פרס.
החיילים האלה היו שומרי ראשו של המלך.
שמם "בני האלמוות" בא כתוצאה משיטת הגיוס: עם מותו של אחד החיילים, גויס חייל אחר תחתיו וכך נשמר מספרם.
בני האלמוות היו חמושים טוב יותר יחסית לחיל רגלים רגיל וכלי נשקם כלל חניתות, קשתות וחרבות.
מלבד הציוד הזה, שהיה משותף גם ליחידות אחרות בחיל הרגלים הפרסי, עטו לגופם שריון קשקשים מתחת לבגדים העליונים.
שריון זה היה חלש יחסית ולא היה מסוגל לעצור נעיצה של חנית כבדה.
כאמור, עיקר כוחו של הצבא הפרסי בתקופתו של כורש היה בחיל הפרשים.
חיל הפרשים הפרסי היה חמוש במגוון רחב של כלי נשק דוגמת: כידונים, חרבות וקשתות.
חיל הפרשים כלל פרשים כבדים איכותיים ופרשים קלים טובים.
בנוסף לפרשים מיוצאי פרס חלק ניכר מחיל הפרשים גויס מקרב נתיני האימפריה.
יחידות רבות באו מקרב הסקיתים ועמים אחרים.
טקטיקת הפרשים המקובלת הייתה פגע וברח או הסתערות רבתי של פרשים כבדים על האויב במטרה למוטט את מערכו.
הפרשים שיתפו פעולה ביניהם, אך לא תורגל שיתוף הפעולה עם חיל הרגלים ולעיתים חיל הפרשים כשל בהגשת עזרה נאותה לחי"ר.
זה לא היה ייחודי לפרס דווקא, אלא היה משותף כמעט לכל העמים בעולם העתיק.
קרב קונקסה (401 לפנה"ס) סימן את נקודת המפנה בהרכב הצבא הפרסי.
קרב זה היה שיא המרד בהנהגתו של כורש הצעיר, אחי המלך הפרסי, נגד השלטון המרכזי.
אחד החלקים המרכזיים בצבאו של כורש היו שכירי חרב יוונים, רובם הופליטים ומיעוטם פלטסטים.
הפלנקס של שכירי החרב הוכיחה את עצמה בקרב והייתה החלק היחיד של הצבא המורד שלא הובס.
יתרה מכך, שכירי החרב הצליחו לחזור למולדתם תוך כדי פילוס דרכם בשטח עוין.
זה לא היה המפגש הראשון של הפרסים עם ההופליטים היוונים.
הם נחשפו לצורת לחימה זו עוד בעת כיבוש אסיה הקטנה וביתר שאת בעת מסע המלחמה ביוון.
יחד עם זאת, הרושם העז שהותירו שכירי החרב על המלך הפרסי גרמו לשינוי במבנה חיל הרגלים הפרסי.
החל מקרב זה גייסו הפרסים שכירי חרב יוונים במספרים גדולים.
לא רק הקרב הביא לשינויים במבנה חיל הרגלים הפרסי.
אחת הסיבות החשובות לעלייה דרמטית במספר שכירי החרב בצבא הפרסי הייתה שינויים מרחיקי לכת ביוון.
המלחמה הפלופונסית, שהסתיימה אך כמה שנים לפני קרב קונקסה, הייתה הגורם שהביא לשינוי במבנה החברה היוונית.
שכירי חרב התחילו להופיע במספרים רבים.
מלחמות נוספות על ההגמוניה ביוון הביאו להצפת השוק בשכירי חרב מאומנים היטב.
כך הצליחו הפרסים לקיים צבאות גדולים מאוד של שכירי חרב יוונים.
הצי הפרסי הורכב בעיקר מבני העמים הנשלטים של האימפריה ששכנו לחופי הים התיכון.
החלקים העיקריים באו מאיוניה ומפיניקיה.
היסודות הפיניקיים היו נאמנים יותר, בעיקר בגלל מריבתם ארוכת השנים עם היוונים על דרכי מסחר בים התיכון.
הצבא של ממלכת ירושלים הורכב משני גורמים עיקריים: צבא הממלכה וצבאות המסדרים.
במאה ה-11 היו פעילים בממלכה שני מסדרים גדולים: הטמפלרים וההוספיטלרים.
במאה ה-12 נוסף אליהם גם המסדר הגרמני.
לצד האבירים היו למסדרים פרשים קלים המוכרים בשם טורקופולים שהיו אמורים לסייע לאבירים במלחמתם נגד הפרשים הקלים של המוסלמים.
צבא הממלכה גויס בצורה דומה לגיוס צבאות ימי הביניים באירופה.
הצבא המלכותי סיפק כמחצית מכלל האבירים ואת רוב חיל הרגלים.
האבירים הרכיבו את חיל הפרשים הכבדים.
בשיאה, לפני קרב קרני חיטין, יכולה הייתה הממלכה לגייס כ-650 עד 675 אבירים וכ-5,000 סרז'נטים.
לאחר התבוסה ואיבוד נחלות רבות ירד חלקו של הצבא המלכותי במניין הכוחות של הממלכה, והמלך נאלץ להסתמך על עזרה חיצונית ועל צבאות המסדרים.
צבאות המסדרים היו דומים לצבא הממלכה ובעת הממלכה הראשונה (1099 - 1187) היה כוחם הצבאי המאוחד של כל המסדרים דומה לצבאה של הממלכה (כ-600 אבירים, במקרים נדירים כמו בפלישה למצרים בימיו של אמלריך עד 1000 אבירים).
המסדרים לא סבלו ממצוקת הקרקע שהייתה כה אופיינית לממלכה כי היו להם נכסים רבים מאוד באירופה.
גם תרומות עתק זרמו לקופות המנזרים ובעזרת סכומים אלה היו יכולים המסדרים לאייש את מבצרי הגבול הגדולים.
אחרי תבוסת חיטין עברו רוב המבצרים לידי המסדרים כי לא היו לממלכה אמצעים להגן עליהם.
בנוסף לכך, מפלה, אפילו קשה, לא המיטה אסון על צבאות המסדרים כי תמיד היו להם כוחות מילואים באירופה שאפשר היה להשתמש בהם למילוי השורות.
המסדרים הצבאיים, שילוב כמעט בלתי אפשרי של מוסדות צדקה הנשענים על האידאולוגיה הנוצרית של נזירות לכת של לוחמים על בסיס האידאולוגיה של מעמד האבירות, היו חידוש שנולד והתקיים בממלכת ירושלים והצמיד את מערכת הערכים ההומאנית אל מעמד האצולה.
חידוש זה ביחד עם שורה של פיתוחים בתורת הלחימה והארכיטקטורה הצבאית מצביע כאלף עדים על מהות אופייה ודרך חיה של ממלכת ירושלים כיישות החיה באופן אקסקלוסיבי על חרבה.
המסדרים הצבאיים הפכו לחלק ממערכת המדינה והכנסייה של ממלכת ירושלים והפכו לאבן פינה של מערכת ההגנה הצבאית תוך שמירה קנאית על עצמאות ומערכת אינטרסים נפרדת שלעיתים נגדה את אלו של ממלכת ירושלים.
המסדרים הצבאיים צברו כוח ורכוש ובשיא כוחם היו בעלי צבא קבע של לוחמים שלא נפל בגודלו מצבא הממלכה הפיאודלי והיה זמין ומאומן בכל עת.
החל מהמאה ה-12 ובקצב הולך וגובר הועברו לידי המסדרים המבצרים הצלבניים בעיקר באזורי הגבול עד שמספרם עלה על אלו שהוחזקו על ידי המלך.
מסדר ההוספיטלרים או בשמו המלא "מסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים" הוא מסדר צבאי נוצרי.
שנוסד עוד קודם למסע הצלב הראשון אך בשנת 1113 קיבל את חסותה של הכנסייה מהאפיפיור, והקים את בית החולים ההוספיטלרי הגדול הראשון ליד כנסיית הקבר בירושלים, שכונה מאוחר יותר מוריסטן.
בתחילה הסתפקו ההוספיטלרים בטיפול רפואי אך עם ייסוד מסדר הטמפלרים התרחבו תחומי העיסוק של אבירי המסדר בהתאמה, וההתפתחות המסורתית של האגודה כמוסד צדקה נקטעה.
המסדר שינה את התקנון הנזירות ואפשר לחבריו לשאת נשק.
משם ועד הפיכתם למסדר צבאי דוגמת ה ב-1154 הייתה הדרך קצרה.
בשיא כוחם החזיקו ההוספיטלרים שבעה מבצרים גדולים ו-140 אחוזות במלכת ירושלים.
מסדר אבירי היכל שלמה או בשמם הרשמי האבירים העניים של ישו ומקדש שלמה, הידועים בעיקר בשם טמפלרים היה מסדר צבאי נוצרי של אבירים-נזירים שתפקידו הרשמי, כפי שעולה מהצהרת מייסדיו היה להגן על הממלכה הצלבנית בארץ הקודש, ועל הצליינים העולים לרגל למקומות הקדושים בממלכת ירושלים.
לצד ההגנה על עולי הרגל, סיפק האבירים כח צבאי חזק מאוד שכלל אלפי חיילים, בהם כמה מאות אבירים להגנתה של ממלכת ירושלים.
המסדר נוסד בשנת 1119 לאור ההתקפות החוזרות והנשנות של המוסלמים על עולי הרגל הנוצריים בדרכם לירושלים, תחת ברכתו של בלדווין השני, העתיקו אבירי המסדר את מגוריהם למסגד אל-אקצא.
מקור השם "אבירי מסדר היכל שלמה" במקום מגוריהם זה, היות שהם ראו במסגד אל-אקצא שריד של מקדש שלמה וקראו למסגד Templum Solomoni.
בחלל שמתחת למסגד הם שמרו את סוסיהם וכך קיבל החלל הזה את שמו המודרני - אורוות שלמה.
את מסגד כיפת הסלע הסמוך הם הפכו לכנסייה בשם "מקדש אדוני" (Templum Domini).
לצד צבאות הממלכה וצבאות המסדרים השתתפו בלחימה צליינים, שכירי חרב שמומנו על ידי נדבנים אירופאים (בעיקר מלכים), וכמובן, מסעי הצלב שכוונו לאזורים שונים במזרח התיכון.
צורת עזרה אחרת הייתה ביצור ערים בכסף אירופאי.
באופן זה רוקן לואי התשיעי (מוכר גם כלואי הקדוש) את קופת צרפת למען ביצור ערי החוף הצלבניות.
לממלכת ירושלים לא היה צי ראוי לשמו, ולרוב הסתמכה הממלכה על ציי ג'נובה, פיזה וונציה.
חלק חשוב מהמערכת הצבאית של הצלבנים היו מבצרים וערים בצורות.
עקב מיעוטם המספרי, נאלצו הצלבנים להסתמך על מערכת מסועפת ומפותחת של ביצורים.
צלאח א-דין היה הראשון שהחל בהרס מבצר צלבני (היה זה כוכב הירדן) במטרה לשלול מהם את אחיזתם בשטח.
ביברס הפך את הרס המבצרים לשיטה.
כתוצאה מכך לא שרדו בשטחי ארץ ישראל מבצרים שלמים מתקופת הצלבנים, למעט קראק דה שבליה אשר בסוריה, שהצליח לשרוד.
צבא מזרח טימור (בטטום: Forcas Defesa Timor Lorosae; בפורטוגזית: Forças de Defesa de Timor Leste; בר"ת: Falintil-FDTL, או F-FDTL) הוא הגוף הצבאי האחראי על הביטחון של מזרח טימור.
הארגון הוקם בפברואר 2001, וכולל כיום שני גדודי חי"ר קטנים, מרכיב ימי מצומצם ומספר יחידות תומכות.
מפקדת הצבא יושבת בעיר דילי.
התפקיד העיקרי של צבא מזרח טימור הוא להגן על מזרח טימור מפני איומים חיצוניים.
כמו כן, במדינה פועלת המשטרה הלאומית של מזרח טימור, אשר תפקידה חופף לזה של הצבא.
חפיפה זו הובילה בעבר למתחים בין השירותים, שהתבטאו במורל נמוך וחוסר משמעת בתוך הצבא.
בשנת 2006, כמחצית מכוח האדם בארגון פוטר בעקבות מחאות על האפליה והתנאים הירודים.
פיטורים אלו תרמו להתמוטטות כללית של שני הארגונים הביטחוניים של מזרח טימור.
בחודש מאי של אותה שנה, אילצו הארגונים את הממשלה להביא משקיפים זרים שיחזירו את הביטחון לארצם.
כיום, עמל הצבא על תוכניות פיתוח ארוכות טווח לשיקום הכח הצבאי במדינה.
החוקה של מזרח טימור מקצה אחריות לצבא, להגנה על מזרח טימור מפני תקיפה חיצונית.
החוקה קובעת כי הצבא "יבטיח עצמאות לאומית, ואת שלמותה הטריטוריאלית של המדינה.
את החופש והביטחון של האוכלוסיות נגד כל תוקפנות או איום חיצוני, ביחס לסדר החוקתי".
החוקה קובעת גם כי הצבא "יהיה בלתי תלוי ולא יהיה חייב לציות המוסמכות של הריבונות על פי החוקה והחוקים, ולא יהיה לו להתערב בעניינים פוליטיים." תפקיד המשטרה, ושאר כוחות הביטחון האזרחיים במדינה הוא שמירה על ביטחון הפנים.
מכיוון שאין הפרדה ברורה בין משימות הגופים השונים, פרץ סכסוך בין הארגונים השונים.
ממשלת מזרח טימור הרחיבה את תפקיד הצבא לאורך הזמן, והוסיפה משימות חדשות שישבו תחת אחריותו.
בין היתר ניתנה האחריות על ניהול משברים, תמיכה ודיכוי של הפרעה אזרחית, טיפול במשברים הומניטריים והקלה על שיתוף פעולה בין חלקים שונים של הממשלה.
ה-F-FDTL הוקם מתוך צבא גרילה של תנועת השחרור הלאומי המכונה FALINTIL.
בתקופה שלפני 1999 כמה מנהיגים במזרח טימור, כולל הנשיא הנוכחי ז'וזה רמוס הורטה, הציעו כי המדינה מזרח טימור לא תהיה מדינה צבאית ואף מדינה ללא צבא.
אך בעקבות משאל עם לעצמאות בשנת 1999 והצורך לספק תעסוקה לוותיקי ה-FALINTIL, המדיניות השתנתה, ולאחר סיום השלטון האינדונזי הציע FALINTIL הקמת כוח צבאי גדול של כ-5,000 בני אדם.
באמצע שנת 2000 מינהל האו"ם במזרח טימור (UNTAET) הזמין צוות מלונדון בקינגס קולג' לערוך מחקר על כוחות אפשרויות הביטחון של מזרח טימור.
הדו"ח של הצוות זיהה שלוש אפשרויות צבאיות במזרח טימור.
אפשרות 1 הייתה מבוססת על ה-FALINTIL כלומר להעביר מהארגון כ-3,000-5,000 לוחמים כדי שיקימו בעזרתם צבא קטן, אפשרות 2 הייתה כוח של 1,500 לוחמים קבועים ו-1,500 חיילים בשירות סדיר, אפשרות 3 הייתה כוח של 1,500 לוחמים קבועים ו-1,500 אנשי מילואים בהתנדבות.
צוות המחקר המליץ על אופציה 3 כמתאימה ביותר לצורכי הביטחון של מזרח טימור וכן למצב הכלכלי במדינה.
המלצה זו התקבלה על ידי UNTAET בספטמבר 2000 והיא היוותה את הבסיס לתכנון של צבא מזרח טימור.
התוכנית התקבלה גם על ידי כל המדינות אשר תרמו לשמירת השלום עם מזרח טימור.
בדו"ח שנכתב נמתחה ביקורת בטענה כי מזרח טימור הובילה להקמת כוח משטרה גדול וצבא גדול, כאשר צורכי הביטחון שלו עלולים לנוצל טוב יותר על ידי כוח צבאי קטן אחד.
למרות ההחלטה של מזרח טימור להקים צבא, המדינה ספגה ביקורת מפרשנים, ממשלת מזרח טימור לא האמינה בעקביות, כי יש צורך בכוח זה מטעמים פוליטיים וביטחוניים.
מבקרי מערכת של ה-F-FDTL טוענים כי משום ש מזרח טימור אינה עומדת מול איומים חיצוניים עדיך שהמשאבים המוגבלים של הממשלה ישמשו יותר לחיזוק ה-PNTL.
בעוד ההנהגה הפוליטית של מזרח טימור מזהה כי המדינה לא ניצבת כיום בפני איום חיצוני, הם מאמינים כי יש צורך לשמור על היכולת הצבאית כדי להרתיע תוקפנות עתידית.
הקמת ה-F-FDTL נראה גם כאמצעי יעיל של שילוב FALINTIL אל המזרח העצמאי.
ה-FALINTIL הפך רשמית ל-F-FDTL ב-1 בפברואר 2001. חברי ה-F-FDTL הראשונים היו 650 חברים שנבחרו מתוך 1,736 מועמדים מה-FALINTIL לשעבר.
הצבא החל להתאמן ב-29 במרץ.
הגדוד הראשון של ה-FDTL הוקם ב-29 ביוני 2001 והגיע לכוח מלא ב-1 בדצמבר ב-2006. רוב חברי הגדוד היו מהמחוזות המזרחיים של מזרח טימור.
הגדוד השני הוקם בשנת 2002 על ידי קבוצת לוחמים מתוך הגדוד הראשון והיה מאויש בעיקר בלוחמים מתחת לגיל 21 שלא השתתפו במאבק העצמאות על המדינה.
בשל יוקרתו של הכוח ניתן ללוחמים שכר גבוה יחסית, ולכן היו כ-7,000 בקשות עבור 267 המקומות הראשונים בגדוד.
המרכיב הימי הקטן של ה-F-FDTL הוקם בדצמבר 2001.
חלק מהבעיות שהשפיעו על ה-F-FDTL בכל שנות קיומה נגרמו על ידי התהליך לצורך הקמת כוח.
ליקוי מרכזי בתהליך זה היה הפיקוד העליון של FALINTIL שהורשה לבחור מועמדים מחברי ה-FALINTIL ללא ביקורת חיצונית.
כתוצאה מכך, הבחירה נערכה, במידה רבה, על בסיס נאמנות פוליטית של המועמדים, מה שהוביל ותיקי FALINTIL רבים להרגיש כי הם הוצאו באופן לא הוגן מן הצבא כדי לצמצם מעמד ציבורי של הכוח.
יתר על כן, ה-UNTAET לא הקים יסודות מתאימים למגזר הביטחוני במזרח טימור על ידי פיתוח מסמכי החקיקה והתכנון, סידורי תמיכה ניהולית ואת מנגנוני השליטה הדמוקרטית של הצבא.
מחדלים אלה נותרו ללא תקנה עד לעצמאות המדינה ב-20 במאי 2002.
ה-F-FDTL לקח בהדרגה את האחריות על הביטחון במזרח טימור מכוח שמירת השלום של האו"ם.
בעוד ה-F-FDTL פעלו "באופן ממושמע יחסית ומסודר" במהלך פעילות זו, נעצרו באופן בלתי חוקי קרוב ל-100 אנשים ששוחררו 10 ימים לאחר מכן בלא כל אשמה.
ה-F-FDTL סובלת מבעיות רציניות במורל ומשמעת מאז הקמתה.
בעיות אלו היו מונעות על ידי חוסר ודאות על תפקידו של ה-F-FDTL, בתנאים קשים של שירות שהמשאבים שלו מוגבלים, מתחים הנובעים מן המעבר של FALINTIL מארגון גרילה וכמה יריבויות צבאיות ופוליטיות.
המורל הנמוך של ה-F-FDTL ובעיות המשמעת גרמו למשבר, אף על פי שהממשלה של טימור המזרחית הייתה מודעת לבעיות אלה לפני משבר 2006, אך לא הצליחה לתקן זאת עקב המורל נמוך.
המתיחות בין ה-F-FDTL ו-PNTL צמצמו גם את האפקטיביות של שירותי הביטחון של מזרח טימור.
במהלך 2003 ו-2004, אנשי משטרה ו-F-FDTL התנגשו בכמה הזדמנויות, בקבוצות של שוטרים וחיילים שתקפו אחד את השני בספטמבר 2003 ודצמבר 2004. מתחים אלה נגרמו על ידי התפקידים חופפים של שני שירותי הביטחון וחילוקי דעות בין חברי ההנהגה של מזרח טימור.
המתחים בתוך ה-F-FDTL הגיעו לשיאם בשנת 2006. בחודש ינואר, 159 חיילי רוב יחידות ה-F-FDTL התלוננו בעתירה לנשיא דאז (Xanana Gusmão) כי חיילי מזרח המדינה קיבלו טיפול טוב יותר מאשר חיילי המערב.
העותרים קיבלו רק תגובה מינימלית ולכן עזבו את הצריפים שלהם, לאחר שלושה שבועות נוספים הם השאירו גם את כלי הנשק שלהם מאחור.
אל חיילים אלו הצטרפו מאות חיילים אחרים.
ב-16 במרץ מפקד ה-F-FDTL דאז, הגנרל Taur Matan Ruak, פיטר 594 חיילים, שהיוו כמעט מחצית הכוח.
הגנרל פיטר לא רק את העותרים, וכלל כ-200 קצינים וחיילים שהיו נעדרים כרוניים בלי אישור של חודשים ושנים לפני מרץ 2006.
המשבר הסלים לאלימות בסוף אפריל.
ב-24 באפריל העותרים וחלק ותומכיהם קיימו הפגנה של ארבעה ימים מחוץ לארמון הממשלה המחייבת הקמת ועדה עצמאית לטיפול תלונותיהם.
האלימות פרצה ב-28 באפריל, כאשר חלק מן העותרים וכנופיות של צעירים שהצטרפו למחאה תקף את ארמון הממשלה.
ה-PNTL לא הצליחו לעצור את המחאה ואת הנזק הרב שנגרם לארמון.
אחרי כן האלימות החלה להתפשט לאזורים אחרים של דילי, ואז ביקש ראש הממשלה דאז, מארי אלקטירי כי F-FDTL תעזור להחזיר את הסדר.
חיילים ללא ניסיון גויסו ונפרסו באזור דילי ב-29 באפריל ושלושה מקרי מוות נגרמו כתוצאה מכך.
ב-3 במאי סרן Alfredo Reinado, מפקד יחידת המשטרה הצבאית של ה-F-FDTL, ורוב החיילים שלו כולל סגן Gastão Salsinha נטשו את עמדותיהם במחאה על מה שהם ראו כמו ירי מכוון של הצבא על אזרחים.
הלחימה פרצה בין שרידי כוחות הביטחון של מזקח טימור לבין המורדים והכנופיות בסוף מאי.
ב-23 במאי קבוצת המורדים Reinado פתחו באש על אנשי ה-F-FDTL וה-PNTL באזור פאטו אחי.
ב-24 במאי F-FDTL שוטרים הותקפו על ידי קבוצה של מורדים ואזרחים חמושים.
התקפה נגמרה כאשר אחד ספינות סיור רכיב ה-F-FDTL של חיל הים ירו על התוקפים.
במהלך המשבר, הקשר בין ה-F-FDTL וה-PNTL הידרדר עוד יותר, וב-25 במאי חברים של ה-F-FDTL תקפו את מטה ה-PNTL, בהתקפה זו נהרגו תשעה שוטרים לא חמושים.
בעקבות האלימות הגואה הממשלה נאלצה לערער על כוחות השלום הבינלאומיים.
סך של 37 בני אדם נהרגו בלחימה בחודשים אפריל ומאי ו-155,000 נמלטו מבתיהם.
חקירה של האו"ם מצאה כי שרי הפנים וההגנה ומפקד ה-F-FDTL העבירו באופן בלתי חוקי נשק לאזרחים בשעת משבר והמליצה כי הם יועמדו לדין.
הכוח של ה-F-FDTL ירד מ-1435 בחודש ינואר 2006 ל-715 בספטמבר באותה השנה.
בשיעור האחוזים של המערב בצבא ירד מ-65 אחוז ל-28 אחוז.
F-FDTL החל בתהליך שיקום בסיוע כמה מדינות והאו"ם, אך אינו היה מוכן לחדש את האחריות לביטחון החיצוני של מזרח טימור.
בשנת 2004 מפקד ה-F-FDTL הקים צוות, שכלל קבלנים בינלאומיים, כדי לפתח מסמך ארוך טווח בעל ראייה אסטרטגית צבאית.
מחקר זה נתמך על ידי ממשלת אוסטרליה.
המסמך הושלם בשנת 2006 ופורסם לציבור בשנת 2007. המסמך מפרט את החזונות "השאפתניים" לפיתוח FDTL-F לשנת 2020. היא מציעה להרחיב את הכוח הצבאי של 3,000 אנשי רגילים בטווח הבינוני באמצעות הקדמה של הגיוס.
כמו כן, קובע מטרות ארוכות טווח כגון הקמת מרכיב אוויר רכישת כלי נשק מודרניים, כמו נגד שריון נשק, נגמ"שים וספינות טילים, בשנת 2020.
בעוד תוכנית 2020 שנויה במחלוקת, נראה כי אומצה על ידי הממשלה של מזרח טימור.
התוכנית זכתה לביקורת על ידי האו"ם, ממשלות אוסטרליה וארצות הברית כתוכנית שמעבר להישג היד של מזרח טימור והעולה על הצרכים של מזרח טימור.
אך הנשיא חוסה רמוס הורטה הגן על התוכנית, בטענה כי האימוץ שלה יתן ל-F-FDTL תוקף מקצועי המסוגל להגן על הריבונות במזרח טימור ולתרום ליציבות של המדינה.
מערכת הביטחון של מזרח טימור הדגישה כי תוכנית 2020 היא תוכנית לטווח ארוך, ואינה מציעה לרכוש נשק מתקדם כבר כמה שנים.
נכון לתחילת 2008 התוכנית לא אושרה על ידי הפרלמנט, אך התוכניות נעשו לביצועו.
ההשלכות של משבר 2006 ממשיך להיות מורגשות.
ב-11 בפברואר 2008, קבוצה של מורדים בראשות Alfredo Reinado ניסו להרוג או לחטוף את הנשיא חוסה רמוס הורטה, וראש הממשלה Gusmão.
אך רק אחד מהשומרים שלהם נפצע קשה, התקפות אלה לא היו מוצלחות ו-Reinado ועוד מורדים נהרגו.
הפקודה משותפת של ה-F-FDTL וה-PNTL המשיכה להתממש והצבא והמשטרה הוכיחו רמה גבוהה של שיתוף פעולה במהלך פעולה זו.
הפקודה משותפת התפרקה ב-19 ביוני 2008. לפירוק הפיקוד המשותף תרם הכניעה של רבים בסביבתו של Reinado, שטען כי חברי הפקודה ביצע הפרות של זכויות אדם.
ביוני 2008 הממשלה הציעה להעניק פיצוי כספי לעותרים שביקשו לחזור לחיים האזרחיים.
הצעה זו התקבלה, וכל העותרים חזרו לבתיהם עד אוגוסט באותה השנה.
F-FDTL עדיין בתהליך של בנייה מחדש בגלל אירועי 2006. הוא נשאר תחת כוח, ועדיין לא הוחלטה רפורמת האימונים שלה ותקני המשמעת.
הממשלה של המדינה מציבה בעדיפות גבוהה את הקמת ה-F-FDTL מחדש ולפתח אותו ככוח המסוגל להגן על המדינה.
מדינות זרות משחקות תפקיד מכריע בתמיכה בצבא ואף הגנה על המדינה עד שצבא טימור יהיה מסוגל להגן עליה באופן מלא.
האו"ם שלח כוח משימה למזרח טימור במטרה לתמוך במדינה.
נכון לינואר 2008 נמצאים במדינה כ-1,400 חיילי או"ם, 1,444 שוטרים מטעם האו"ם וכ-32 משגיחים.
כוח האו"ם אף נתמך על ידי כוח אוסטרלי, אשר נפרס במזרח טימור בשנת 2006 - הכוח כולל יחידות מהצבא האוסטרלי ומצבא ניו זילנד.
הכוח כולל 750 חיילים אוסטרליים, כ-150 חיילים מניו זילנד וכ-200 חיילים מפורטוגל (החיילים הפורטוגזיים אינם נמצאים תחת פיקודו של הכוח האוסטרלי).
החוקה של מזרח טימור קובעת כי הנשיא הוא המפקד העליון של כוחות הביטחון ויש לו את הכוח למנות את מפקד ה-F-FDTL ואת הרמטכ"ל.
מועצת השרים (הפרלמנט) אחראים למימון ה-F-FDTL ולקביעת מדיניות הביטחון במזרח טימור.
ראש הממשלה Gusmão משמש גם כראש הנוכחי של ההגנה והביטחון.
מועצת הביטחון הוקמה בשנת 2005 כדי להודיע על נשיא הביטחון ומדיניות הביטחון ולהחליט על מינויים ופיטורים של אנשי צבא בכירים.
המועצה בראשות הנשיא כוללת את ראש הממשלה, שר הביטחון, שר המשפטים, שרי הפנים והחוץ, ראשי ה-F-FDTL וה-PNTL, קצין הביטחון הלאומי של המדינה ושלושה נציגים של הפרלמנט הלאומי.
תפקידה של המועצה אינו ברור לגמרי, אך עם זאת, לא הם ולא פיקדו על ההחלטה של מספרי כוח האדם של ה-F-FDTL בשנת 2006. ועדה פרלמנטרית נוספת מספקת פיקוח על המגזר הביטחוני של מזרח טימור.
האלוף Lere Anan Timor הוא המפקד הנוכחי של ה-F-FDTL.
משרד קטן של ההגנה (אשר הוחלף במשרד הביטחון והאבטחה בשנת 2007) הוקם בשנת 2002 כדי לספק פיקוח אזרחי של ה-FDTL-F.
בשלב זה הממשלה של מזרח טימור עובדת להרחיב את קיבולת המשרד בסיוע UNMIT, אבל מחסור של צוות מוסמך מגביל את המשרד בכמה שהוא יכול לספק פיקוח אזרחי למגזר הביטחוני.
ה-F-FDTL מאורגן כצבא של שני גדודי חי"ר קל, רכיב ימי ויחידות תומכות.
היחידות התומכות כוללות יחידת תמיכה במטה הכוח, יחידת תמיכה לוגיסטית, יחידת תקשורת, ויחידת המשטרה הצבאית.
מזרח טימור כרגע אינה מחזיקה מערך אווירי וה-F-FDTL נכון להיום (2012) אינה מפעילה כלי טיס.
לאחר הקמתה, המדינה הקימה מערכת מודיעין אנושית במזרח טימור, אשר התבססו על דיווחים חשאיים על ההתנגדות של רשתות שהצטברו במהלך הכיבוש האינדונזי.
עם זאת, במאי 2008 נחקק בפרלמנט הלאומי להקים אגף מודיעין של ה-F-FTDL תחת סמכותו של ראש שירות ההסברה הלאומי.
ל-F-FDTL יש כוח מורשה של 1,500 אנשי קבע ו-1,500 אנשי מילואים.
בעוד שכל כוח האדם של ה-F-FDTL היו בתחילה ותיקי FALINTIL, הרכב הכוח השתנה במשך הזמן ורק חיילים ספורים דרשו להישאר והצליחו אך בשל דרישת הגיל הקטן של הלוחמים בכוח רובם לא שרדו.
אחרי הגדוד הראשון של ה-F-FDTL נפתח במחזור הגיוס של 2001 גדוד לכל האזרחים במזרח טימור אשר הם מעל לגיל 18, כולל נשים.
נשים מעטות הצטרפו ל-F-FDTL, ונכון לפברואר 2010 רק 7 אחוזים מכלל המתגייסים החדשים היו נשים.
כוח הקרקע של ה-F-FDTL מורכב משני גדודי חי"ר קל, כל אחד עם כוח מורשה של 600 בני אדם.
לכל גדוד יש שלוש יחידות תמיכה.
למרות שהצבא הוא קטן, את טקטיקות הגרילה שלו הוא לומד על ידי אנשי ה-FALINTIL לשעבר שלפני היציאה בשנת 1999 מאינדונזיה, היו יעילים נגד המספר המכריע של הצבא האינדונזי ויש להם את הפוטנציאל להוות הרתעה אמינה מפני פלישה.
התורה הנוכחית של הצבא בתורת הלחימה של החי"ר כמו גם נגד התקוממות ממשימות.
חיילי ה-F-FDTL מדליקים נורה כל שנה במהלך מצעד לציון יום ה-FALINTIL.
שני הגדודים של הצבא ממוקמים בבסיסים נפרדים.
הגדוד הראשון ממוקם ב-Baucau, עם נציגות בכפר החוף של לגה.
הגדוד השני מוצב במרכז ההדרכה ע"ש Nicolau Lobato שממוקם ליד Metinaro.
כמעט כל חיילי הגדוד השני פוטרו במהלך משבר 2006. נכון לשנת 2011 כוללים שני הגדודים 1300 איש.
הלוגיסטיקה ותמיכת השירות ניתנות באמצעות מטה ה-F-FDTL בדילי.
ומחלקת המשטרה הצבאית של ה-F-FDTL מבצעת משימות שיטור מסורתיות, וכתוצאה מכך ישנם תפקידים מנוגדים עם ה-PNTL.
המשטרה הצבאית הייתה גם אחראית על הביטחון הנשיאותי עד פברואר 2007. בשנת 2010 דיווחה שגרירות ארצות הברית בדילי כי ה-F-FDTL גם תכנן להעלות שתי טייסות באותה שנה ושתי יחידות אלו כללו בסך הכל כוח של 125 כוח אדם.
ה-F-FDTL חמוש רק עם נשק קל.
רוב כלי הנשק של ה-F-FDTL נתרמו על ידי מדינות אחרות.
חיל הים של ה-F-FDTL הוקם בדצמבר 2001, כאשר פורטוגל העבירה שתי ספינות סיור קטנות של חיל הים הפורטוגלי.
הקמת החיל לא נתמך על ידי האו"ם או מדינות אחרות על בסיס הטענה כי מזרח טימור לא יכולה להרשות לעצמה להפעיל כוח ימי.
תפקידו של הרכיב הימי היא לבצע סיורי הגנה ולהגן על הקו הימי של המדינה.
כל ספינות המלחמה של החיל מבוססות על הנמל הרה, שנמצא כמה קילומטרים ממזרח לעיר דילי.
תוכנית 2020 תכננה את המרכיב הימי שעשוי בסופו של דבר להרחיב את כוח הסיור שלו באוניות וכלי שיט נוספים.
ב-12 באפריל 2008 מזרח טימור חתמה על חוזה לקניית שתי סירות הסיור הסיניות החדשות שנבנו (43 Type-62).
אוניות אלה היו אמורות להחליף את האוניות הקיימות וכדי לשמש הגנה נוספת על ענף הדיג של מזרח טימור.
בחוזה על הספינות היה סעיף גם לגבי 30 עד 40 אנשי מזרח טימור שיעברו הכשרה להפעלת הספינות בסין.
הדיווחים על עוצמתו של חיל הים במזרח טימור הם סותרים, ולפי מהדורות שונות נשמעים כמויות שונות של מספרי הלוחמים בחיל, שמסתכמים כנראה בכמה מאות.
התקציב של ה-F-FDTL לשנת 2012 הוא 26.6 מיליון דולר אמריקני.
זוהי עלייה מהתקציב של השנה הקודמת שהיה 21.5 מיליון דולר אמריקני שהיה שווה ערך ל-3 אחוזים מהתוצרת המקומית.
משרד ההגנה והביטחון ומזכירות המדינה להגנה ממומנות בנפרד מה-F-FDTL, ו הוקצו להם 8.9 מיליון דולר אמריקני ו-2.2 מיליון דולר אמריקני בהתאמה, בשנת 2012.
רוב הנשק של ה-F-FDTL וציוד צבאי אחר ניתנו על ידי תורמים מחו"ל, וכך צפוי להישאר גם בעתיד.
ממשלת מזרח טימור השתמשה בהכנסות מהנפט והגז של המדינה לרכישת ציוד צבאי ונכון להיום אין ייצור צבאי במזרח טימור.
בגלל גירעונות המימון הממשלה נאלצה לדחות את התוכניות להקים חברה עצמאית שתוצב במובלעת Oecussi ושני גדודי חי"ר במילואים.
יחידות אלה היוו חלק חשוב ממבנה הצבא.
מדינות זרות משחקות תפקיד מפתח בתמיכה ב-F-FDTL וסיפקו אבטחה במזרח טימור עד הקמת כוחות הביטחון במדינה.
אולם בני מזרח טימור מוכנים לחדש את האחריות הזו.
משלחת האו"ם במזרח טימור (UNMIT) אחראית לתמיכה בממשלה ובמוסדות ביטחוניים (כולל ה-F-FDTL).
ה-UNMIT הוקם ב-25 באוגוסט 2006, והחליף את משלחת האו"ם במזרח טימור (UNOTIL).
אנשים אלה נתמכו על ידי 388 אזרחים בינלאומיים, 874 עובדים אזרחיים מקומיים ו-271 מתנדבים של האו"ם.
ה-UNMIT כולל את קבוצת הקישור הצבאי אשר שומרת צוותים בעירים: דילי, Baucau,Maliana,Suai, ו-Oecussi.
צוותים אלה נדרשים לאסוף מידע על בעיות אבטחה עבור UNMIT וגם לשמור על קשר עם השוטרים בגבול מזרח טימור ועם הצבא האינדונזי במחוזות הגבול.
המנדט של UNMIT מתוכנן כרגע לפוג ב-31 בדצמבר 2012.
UNMIT נתמך על ידי האוסטרלים בראשות חיל הייצוב הבינלאומי (ISF.(ISF נפרס על מזרח טימור בסוף מאי 2006 וכיום כולל יחידות של חיל ההגנה האוסטרלי וחיילים מניו זילנד.
ISF בנוי מכוח אדם של כ-390 אוסטרלים ו-80 ניו זילנדים (נכון למאי 2012).
ISF אמורה להיסגר במהלך 2012.
בעוד האו"ם מעוניין לעסוק עם ה-F-FDTL, כמה תורמים בין שתי המדינות סייעו בפיתוח של כוח.
אוסטרליה סיפקה הכשרה מקיפה ותמיכה לוגיסטית ל-F-FDTL מאז הקמתה, וכיום מספקת יועצים אשר פרוסים על ה-F-FDTL ועל משרד הביטחון.
פורטוגל מספקת גם יועצים ומאמנים שני קצינים לחיל הים מדי שנה בפורטוגל.
סין סיפקה 1.8 מיליון דולר אמריקני כסיוע ל-F-FDTL מאז 2002, והסכימה לתרום 7,000,000 דולר אמריקאי עבור בניית מטה חדש ל-F-FDTL בסוף 2007, הצבא הברזילאי אחראי על הכשרת יחידת המשטרה הצבאית של ה-F-FDTL.
ארצות הברית מספקת גם סיוע קטן ל-F-FDTL דרך החינוך הצבאי הבינלאומי של תוכנית אימונים.
גם מלזיה סיפקה קורסי הכשרה וסיוע כספי וטכני, אך סיוע זה הופסק לאחר משבר 2006. על פי ההסדרים הקיימים פורטוגל מספקת ל-F-FDTL הכשרה בסיסית ומתקדמת ביחד עם אוסטרליה ומדינות אחרות שמספקות הכשרה במיומנויות מיוחדות.
מזרח טימור חתמה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, ביולוגי וכימי בשנת 2003. ולכן בני ממשלה טימור המזרחית לא מתכוונת לרכוש כלי נשק גרעיניים, ביולוגיים או כימיים.
המדינה גם חתמה על חוזה אוטווה, האוסר על מוקשים, בשנת 2003.
צבא סרביה (בסרבית: Војска Србије או Vojska Srbije) הוא שמם של כלל הכוחות החמושים המאורגנים הסרביים של רפובליקת סרביה.
הצבא מבצע את פעולותיו לפי החוקים והתקנות של רפובליקת סרביה.