tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד מהספרים שכתב היה The Postman שנכתב בשנת 1985. על בסיס הספר הופק סרט באותו שם בכיכובו ובביומו של קווין קוסטנר.
בשנת 1988 כתב את ספר העיון The Transparent Society המעלה את השאלה האם הטכנולוגיה תאלץ אותנו לבחור בין פרטיות וחופש.
בספר זה השתמש בביטוי החברה השקופה .
בשנת 1990 כתב את הספר Earth (כדור הארץ) המתאר את האנושות בשנת 2038, שבה חורים שחורים זעירים מיוצרים ונחקרים במעבדות.
גם הגרם השמימי שגרם לאירוע טונגוסקה מוצג בספר זה כחור שחור, אלא שהוא מתואר שם כחור שחור טבעי וגדול יותר.
הספר היה מועמד לפרס הוגו ופרס לוקוס.
ביחד עם גרג בר וגרגורי בנפורד כתב ברין טרילוגיה של ספרים מקדימים לטרילוגיית המוסד של אסימוב
בשנת 2004 יצא בעברית ספרו אנשי הכבשן (Kiln People) שפורסם בשנת 2002. הספר היה מועמד לפרסי הוגו, לוקוס קלארק וקמפבל.
זוכה פרס נבולה לרומן הטוב ביותר לשנת 1983
זוכה פרס הוגו לרומן הטוב ביותר לשנים 1984, 1988
זוכה פרס לוקוס לרומן המדע הבדיוני הטוב ביותר לשנים 1984, 1986, 1988
כוכב הלכת המינורי 5748 Davebrin שהתגלה על ידי אלינור הלין ב-1991 נקרא על שמו.
דייוויד בריאן רשבאום (נולד ב-7 בפברואר 1962), המוכר יותר כדייוויד בריאן , קלידן, ופסנתרן יהודי-אמריקאי.
דייוויד בריאן הוא הקלידן של להקת הרוק בון ג'ובי.
דייוויד בריאן נולד בפרת' אמבוי וגדל באדיסון, ניו ג'רזי.
אביו, אדי רשבאום, ניגן בחצוצרה.
בריאן גדל כיהודי, ולמד בבית הספר היסודי בקלרה בריטון, שבו ניגן בכלים רבים דוגמת כינור, ויולה, חצוצרה וקלרינט.
למד גם בתיכון הרברט הובר, ולאחר מכן בתיכון ג'י.פי סטיבנס.
בריאן החל ללמוד פסנתר בגיל שבע, וניגן קלידים בלהקה בשם Transition יחד עם נגן הבס סטיב סיליאו.
הוא למד עם אמרי האק, פרופסור בג'וליארד, במשך שלוש עשרה שנים.
בריאן התקבל לאוניברסיטת ראטגרס, אך הפסיק את הלימודים על מנת להתקבל לג'וליארד, בית הספר לאמנויות הבמה בניו יורק.
בריאן התחתן עם זוגתו מהתיכון, אפריל מקלין, ב-25 באוגוסט 1990. הזוג הביא לעולם שלושה ילדים, ובשנת 2004 הם התגרשו.
ב-7 באוגוסט 2010 נישא בריאן לקסי קוואס בקולטס ניק שבניו ג'רזי.
בסוף שנות ה-90, נפצע בריאן באופן קשה באצבע בתאונה ביתית עם מסור, דבר שמנע ממנו לנגן תקופה ארוכה.
בשנת 1991, השתתף בהקלטת אלבום הסולו של גיטריסט הלהקה, ריצ'י סמבורה, "Stranger In This Town", וכן היה שותף בהקלטת פסקול הסרט "העולם התחתון".
בין 1952 ל-1969 שימש כמנכ"ל הראשון של מועדון סיירה ובתקופה זו הוביל מערכות לעצירת הקמת סכרים בנהר הקולורדו ולהקמת תשעה פארקים לאומיים (בהם מערכת הפארקים רדווד) וחופים לאומיים.
דייוויד ברואר נולד ב-1 ביולי 1912 בעיירה ברקלי שבקליפורניה.
הוא היה הילד השלישי מתוך ארבעת ילדיהם של מרי ברלו (Mary Barlow) ורוס ברואר (Ross J.
מילדותו טיפחו הוריו את האהבה לטבע באמצעות סיורים בסביבה ומסעות מחנאות בהרי סיירה נבדה הקרובים.
האב היה תחילה מורה לשרטוט טכני באוניברסיטת קליפורניה, ולאחר שפוטר הועסק בפיקוח על דירות מושכרות וכאיש תחזוקה.
על מנת לשבור את השעמום בעבודה החדשה נהג האב להסיע את משפחתו בסוף השבוע ללינה בשטחי היערות, כשדייוויד היה בן חמש.
כשברואר היה בן שמונה איבדה אמו את ראייתה עקב סיבוך לאחר לידת בנה הרביעי.
ברואר הפך לעיניים של אמו, כשנהג לקחת אותה לטיולים, תחילה בברקלי, ואחר-כך הם העזו יותר והחלו לטפס גם על ההרים בסביבה, כשברואר מתאר לאמו את יפי הנוף הנגלה, ותוך כדי כך הפך לחובב טבע נלהב.
ברואר מייחס את אהבתו לטבע גם לתאונה שבה איבד את שיניו הקדמיות, ועקב כך לעגו לו חבריו לכיתה.
בתגובה החל להתבודד ומצא נחמה ושלווה בשיטוט בחיק הטבע.
בגיל 16 החל ברואר את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי במטרה ללמוד אנטומולוגיה.
עקב קשיים כלכליים נשר מהלימודים אחרי שנה אחת בלבד והחל לעבוד בדוכן בפארק הלאומי יוסמיטי.
בזמן שהותו במקום טיפח את כישוריו כמטפס הרים חובב.
ביוסמיטי פגש לראשונה בצלם אנסל אדמס, שעתיד היה לעודד את ברואר להצטרף למועדון סיירה.
ב-1930 הוא נשכר כלבלר במחנה הנוער "אקו לייק קמפ" (Echo Lake Camp), אחד משלושת מחנות הקיץ השוכנים בהרים, המתופעלים על ידי עיריית ברקלי הסמוכה.
ברואר ניצל את שהותו במקום למסעות ולשיפור יכולתו בטיפוס הרים, בייחוד בעונה שבה המחנה היה סגור.
אחד האורחים במחנה העביר לו גיליון של הביטאון של מועדון סיירה, וברואר החל לקרוא את הביטאון בשקיקה, והוא שימש לו השראה למסעות בהרים.
ב-1933 בילה ברואר שבעה שבועות בהרי סיירה נבדה יחד עם ג'ורג' רוקווד (George Rockwood).
במסע זה פגש ברואר בהרווי ווג (Hervey Voge) ששכנע אותו להצטרף למועדון סיירה.
ב-18 במאי 1934 הוא החל במסע טיפוס הרים בן עשרה שבועות יחד עם ווג בהרי הסיירה הגבוהים במטרה לחפש נתיבים לטיפוס ולקבוע שיאי טיפוס הרים עבור המועדון.
במסע זה הם טיפסו על 63 פסגות, בהן 32 שהייתה זו הפעם הראשונה.
ב-1935 נכשלה הקבוצה של מועדון סיירה, שברואר נמנה עם חבריה, בניסיון לטפס על הר ודינגטון (Mount Waddington) המרוחק והקפוא בקולומביה הבריטית שבקנדה.
בעקבות הכישלון צבר ברואר ניסיון בטיפוס חורפי כשהיה הראשון לטפס על כמה פסגות בסיירה נבדה בתקופת החורף.
באותה שנה הוא נשכר כמנהל הפרסום של הפארק הלאומי יוסמיטי, שם עתיד היה לעבוד במשך שש השנים הבאות, תפקיד שגרם לו להפוך לחסיד נלהב של ההגנה על הטבע.
בין 9 ל-12 באוקטובר השלימה משלחת מטפסי הרים מטעם מועדון סיירה שברואר נמנה עם חבריה את הטיפוס הראשון המוצלח על שיפרוק (Shiprock – "סלע הספינה"), הר בדד שהוא פקק געשי המתנשא לגובה של 2,188 מטרים מעל פני הים, מתוכם 420 מטרים מעל פני הסביבה.
ההר הוא שריד מצינור ההזנה של הר געש שקירותיו זקופים כמעט לחלוטין, השוכן בתחום שמורת הנאוואחו בצפון מערב ניו מקסיקו.
בטיפוס זה נעשה, לראשונה בארצות הברית, שימוש בלוֹלַבי עִגּוּן (expansion bolts) לשם הגנה.
שנים עשר ניסיונות קודמים לטפס על שיפרוק נכשלו, והוא הוכתר בשם "בעיית הטיפוס האמריקנית הגדולה האחרונה".
ההצלחה של החבורה תוארה כ"מאמץ יוצא דופן" על ידי "קרוב לוודאי הקבוצה היחידה ביבשת שהייתה מסוגלת לבצע את הטיפוס".
לזכותו של ברואר רשומים 72 טיפוסי פסגות ראשונים באזור יוסמיטי ובמקומות נוספים במערב ארצות הברית.
ב-1941 נבחר ברואר לדירקטוריון של מועדון סיירה.
במקביל החל לעבוד כעורך בהוצאה לאור של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
במקום זה פגש באן הוס, אשתו לעתיד (Anne Hus Brower; 2001-1913), שעבדה אף היא כעורכת.
ב-1942 ערך ברואר את "מדריך לסקי טיפוס הרים" וגם תרם מניסיונו.
המדריך, שהודפס במשותף על ידי אוניברסיטת קליפורניה ו-Cambridge University Press נועד כחומר הדרכה באימון לוחמי הרים של בנות הברית במלחמת העולם השנייה.
הספר הודפס אחר-כך שוב בשלוש מהדורות משופרות.
ברואר שירת בדרגת לוטננט בדיוויזיה ההררית העשירית, כשהוא מאמן חיילים בלחימה בהרים ובסקי למרחקים במדינות ורמונט ווושינגטון.
במקביל היה בקשר מכתבים עם אן הוס, וכך גם שלח לה הצעת נישואים.
ב-1 במאי 1943 קיבל חופשה מהצבא על מנת להינשא לה.
השניים עתידים היו להקים את ביתם על פסגת גריזלי (Grizzly Peak) הסמוכה לברקלי.
הם חיו בבית זה כל חייהם, ושם גם נולדו לזוג ארבעה ילדים.
הידוע שבהם הוא קנת ברואר (Kenneth Brower), שהתפרסם כמחבר ספרי עיון, בהם "ספינת החלל והקאנו" (The Starship and the Canoe) על פרימן דייסון ובנו, היסטוריון המדע ג'ורג' דייסון.
ברואר נשלח עם הדיוויזיה ההררית העשירית לחזית איטליה והשתתף בקרבות האחרונים שם באביב 1945, טרם כניעת הגרמנים ב-2 במאי.
על תפקודו במהלך הקרבות שהתנהלו באזור ההררי שלחופי אגם גארדה הוענק לו העיטור הצבאי כוכב הארד.
ברואר כתב אחר-כך תיאור של קרבות אלה במאמר "מרדף בהרי האלפים" (Pursuit in the Alps) שהתפרסם בביטאון מועדון סיירה ב-1946, ופעילותו במסגרת הדיוויזיה ההררית העשירית באיטליה מתועדת בסרט הדוקומנטרי "אש על ההר" (Fire on the Mountain) מ-1996. הוא שירת כמייג'ור במילואים שנים רבות אחרי שהמלחמה הסתיימה.
לאחר המלחמה חזר ברואר לעבודתו בהוצאה לאור של אוניברסיטת קליפורניה, וב-1946 החל לערוך את Sierra Club Bulletin, ביטאון מועדון סיירה.
בין 1947 ל-1954 היה אחראי על המסעות השנתיים הממושכים בהרי הסיירה המכונים "מסעות גבוהים" (High Trips).
ב-1952 מונה למנכ"ל (executive director) הראשון של מועדון סיירה.
והוא שירת בתפקיד זה במשך 17 שנים.
אף שמספר החברים במועדון צמח מ-2,000 בעת שהתמנה ל-77,000 בעת שפרש, חלוקות הדעות על תפקודו בתקופה זו.
המאבק נגד הסכרים בפארק אקו
כבר בתחילת דרכו כמנכ"ל מועדון סיירה הצטרף ברואר למאבק נגד ההצעה של לשכת הטיוב של ארצות הברית (USBR) להקים במסגרת מיזם אגירת מי נהר הקולורדו זוג סכרים בפארק אקו (Echo Park) בשטח המונומנט הלאומי דינוזאור.
שנים רבות קודם כשל מועדון סיירה, אז בהנהגת ג'ון מיור, בניסיון למנוע את הקמת סכר אושונסי מזרחית לסן פרנסיסקו, שהציף את עמק הץ' הצ'י בתחומי הפארק הלאומי יוסמיטי.
הספר נשלח לכל אחד מחברי הקונגרס בתוספת איור של עמק הץ' הצ'י המוריק לפני הקמת הסכר ותמונות עדכניות מחופו הבוצי המכוער.
תוך שימוש בטענה "בניית סכר לא רק תהרוס אזור פרא ייחודי, אלא גם תקבע תקדים רע לניצול משאבים בפארקים ובמונומנטים הלאומיים של אמריקה" הצליחה שדולת תומכי שימור הסביבה לשכנע את חברי הקונגרס להתנגד למיזם פארק אקו.
ב-1955 הסכימה ה-USBR שלא לבנות את שני הסכרים בפארק אקו והאתר הושמט מחוק מיזם אגירת מי נהר הקולורדו כפי שאושר ב-1956. ההחלטה התקבלה כניצחון גדול לתנועה לאיכות הסביבה האמריקנית, כשמועדון סיירה בהנהגת ברואר קיבל את מרבית הקרדיט להצלחה זו.
ניצחונו של מועדון סיירה במאבק נגד סכר פארק אקו גרם להכפלת מספר החברים במועדון.
עם זאת, לשכת הטיוב הסכימה לוותר על צמד הסכרים הללו בתנאי שלא תהיה התנגדות לסכרים אחרים שתוכננו במסגרת מיזם אגירת מי הקולורדו, בנקיק פליימינג (Flaming Gorge Dam) ובקניון גלן.
בפועל תמכו ברואר ומועדון סיירה בהרחבת הסכר בקניון גלן על מנת להוסיף למאגר שמאחורי הסכר (אגם פאוול) את המים שהיו אמורים להיות מאחורי הסכר בפארק אקו.
הדבר היחיד ממנו חששו שוחרי איכות הסביבה לגבי סכר קניון גלן היה שגובה פני המים במאגר המתוכנן אמור היה להציף את המונומנט הלאומי ריינבו ברידג'.
ברואר, שלא טייל בקניון גלן קודם להסכם הפשרה, התחרט אחרי שביקר במקום כשעבודות הקמת הסכר כבר עמדו להסתיים ותיאר זאת "כשגיאה הגרועה ביותר של הקריירה שלי" ו"החטא הגדול ביותר שביצעתי".
ב-1963, כשבניית סכר קניון גלן כבר הייתה בעיצומה, הדפיס מועדון סיירה ספר על קניון גלן, "המקום שאיש לא הכיר" (The Place No One Knew), שבו קונן על אובדן הנקיק הנופי לפני שלרוב הציבור האמריקני היה סיכוי לבקרו, או אפילו לדעת על קיומו.
ההדים מפרשת פארק אקו הפכו את מועדון סיירה לארגון שימור סביבה לאומי, ותומכי שימור הסביבה החלו ליטול יוזמה במאבקים בתוכניות פיתוח של אזורי הבר.
החל מ-1949 ארגן המועדון יחד עם חברת אזורי הטבע הבראשיתי (The Wilderness Society) כנסים דו-שנתיים בשם "כנס אזורי הטבע הבראשיתי" (Wilderness Conference) שהיו כוח מניע חשוב במסע התעמולה, בהנהגת ברואר, שהוביל לחקיקת חוק אזורי הטבע הבראשיתי (Wilderness Act) ב-1964.
ב-1960 יזם ברואר הוצאה לאור של סדרת ספרים בפורמט גדול שכותרתה "זו היא האדמה האמריקנית" (This Is the American Earth), וב-1962 סדרה נוספת שכותרתה "שימור העולם הוא באזורי הבר" (In Wildness Is the Preservation of the World) עם תמונות צבע מרהיבות מעשה ידיו של אליוט פורטר (Eliot Furness Porter; 1990-1901).
ספרי מתנה מהודרים אלו, שהודפסו באמצעות חטיבת ספרי מועדון סיירה, הביאו לידיעת ציבור נרחב את פועלו של מועדון סיירה.
בארבע השנים הראשונות נמכרו כ-50,000 עותקים מספרים אלו והיקף המכירות עלה על 10 מיליון דולר.
ברואר החל להדפיס מדי שנה שני כותרים חדשים בפורמט של ספרי מתנה, אבל לא כולם זכו להצלחה של "שימור העולם".
אף שהספרים היו הצלחה בכך שהביאו את מועדון סיירה ואת נושא שימור אזורי הבר לידיעת הציבור האמריקני, הם גרמו הפסד כספי לארגון, כ-60,000 דולר מדי שנה לאחר 1964. הניהול הכספי של הארגון הפך להיות נושא למחלוקת בין הדירקטוריון של הארגון לבין ברואר.
מסע הצלב המפורסם ביותר של מועדון סיירה בשנות ה-60 היה במאמץ לעצור את התוכנית של לשכת הטיוב לבנות שני סכרים שהיו אמורים להציף חלקים מהגרנד קניון במסגרת מיזם המכונה Pacific Southwest Water Plan (תוכנית המים של דרום מערב הפסיפיק).
ב-1964 ארגן ברואר מסע סירות במורד נהר הקולורדו שבו השתתפו הצלמים מרטין ליטון ופיליפ הייד והסופר פרנסואה ליידה (Francois Leydet).
בעקבות המסע יצא לאור הספר "הזמן והנהר זורמים" (Time and The River Flowing) שחיזק את ההתנגדות הציבורית לסכרים המוצעים.
ב-1966 פרסם המועדון מודעה על פני עמוד שלם בעיתונים הניו יורק טיימס ווושינגטון פוסט, בכותרת "הפעם הם רוצים להציף את הגרנד קניון".
בתגובה להצהרה של פלויד דומיני, מנהל לשכת הטיוב, שמהאגם שייווצר יטיבו התיירים לצפות בקירות הקניון, שאל ברואר בציניות "האם אנו צריכים להציף את הקפלה הסיסטינית על מנת שהתיירים יתקרבו לתקרה?".
המודעות יצרו גל של מכתבי מחאה לקונגרס, והמריצו את מס ההכנסה האמריקני, ה-IRS, להודיע על השעיית ההגדרה של מועדון סיירה כמוסד ללא כוונת רווח שהתרומות לו פטורות ממס (במינוח של מס ההכנסה האמריקני ארגון מסוג (c)(3)501) עד תום החקירה בעניינו.
דירקטוריון הארגון נקט אמצעי זהירות מקדים כנגד צעד כזה כשהקים ב-1960 את "קרן מועדון סיירה" (Sierra Club Foundation) כארגון מסוג (c)(3), לשם קבלת מענקים ותרומות לפעילות חינוך ופעולות שאינן קשורות בשדלנות.
למרות זאת, הייתה ירידה בתרומות למועדון, שהחמירו את הגרעון התפעולי השנתי.
ההתנגדות הציבורית למיזם עצרה את התוכנית לבנות סכרים בגרנד קניון.
אבל בראייה לאחור הייתה זו דווקא דוגמה לקוצר ראות.
המטרה העיקרית של סכרים אלו הייתה הפקת חשמל, ומכיוון שהתוכנית נפלה היה צריך למצוא מקור אחר לחשמל.
ההחלטה נפלה על הקמת תחנת כוח פחמית בשמורת הנאוואחו בסמוך לעיירה פייג' (Navajo Generating Station).
הפעילות הציבורית הנוכחית של מועדון סיירה היא נגד השימוש בפחם משום היותו מזהם ובגלל פליטת גזי החממה.
באופן אירוני, דווקא פעילות הארגון בשנות ה-60 הגבירה במקרה זה את השימוש בפחם.
סוף תקופת ברואר במועדון סיירה
למרות הצלחת המועדון בעצירת התוכניות לסכור את הגרנד קניון, והמעבר ממעמד של ארגון במעמד 501(c)(3) למעמד 501(c)(4), שמשמעו שתרומות שניתנות למועדון אינן פטורות ממס, גברה המתיחות בין הדירקטוריון לבין ברואר על דרך טיפולו בכספי המועדון.
הגירעון השנתי של המועדון צמח מ-100,000 דולר ב-1967 ו-1968 לכ-200,000 דולר ב-1969. עימות נוסף התרחש בנוגע למדיניות של המועדון כלפי תחנת הכוח הגרעינית שחברת החשמל והגז הפסיפית (Pacific Gas and Electric בראשי תיבות PG&E) תכננה לבנות בקניון דיאבלו, בסמוך לעיר סן לואיס אוביספו בקליפורניה.
על אף שהמועדון שיחק תפקיד ראשי בעצירת התוכנית של PG&E לבניית תחנת כוח גרעינית בבודגה ביי (Bodega Bay) בתחילת שנות ה-60, במקרה ההוא ההתנגדות לתחנה נבעה מהשפעתה על הסביבה ומסכנת רעידות אדמה בשל הקרבה להעתק סן אנדראס, ולא מהתנגדות לשימוש באנרגיה גרעינית.
בתגובה להעתקת תחנת הכוח מהאתר בחולות ניפומו (Nipomo Dunes), שבו הייתה פגיעה בסביבה, לקניון דיאבלו, הצביע הדירקטוריון לתמוך בתוכנית של PG&E להקמת התחנה באתר זה.
משאל בין חברי המועדון ב-1967 תמך בהחלטת הדירקטוריון, אבל ברואר הגיע למסקנה שתחנת כוח גרעינית בכל מקום שהוא היא שגיאה, והוא ביטא בעל פה את התנגדותו לתחנת הכוח בניגוד לעמדה הרשמית של המועדון.
הקיטוב שחל בין הסיעות של חברי המועדון התומכות והמתנגדות לברואר הגיע לידי ביטוי בבחירות השנתיות לדירקטוריון.
תומכי ברואר השיגו רוב בבחירות של 1968, אבל בבחירות של אפריל 1969 השתייכו כל חמשת חברי הדירקטוריון החדשים לסיעה שהתנגדה לברואר.
אנסל אדמס והנשיא ריצ'רד לאונרד, שניים מידידיו הקרובים ביותר בדירקטוריון, הובילו את ההתנגדות לברואר, כשהם מאשימים אותו בפזיזות בטיפול בכספי המועדון ובאי-ציות להחלטות הדירקטוריון, וקראו לפיטוריו כמנהל כללי.
הדירקטוריון הצביע עשרה כנגד חמישה לקבל את התפטרותו של ברואר.
שנים אחר-כך התפייס ברואר עם המועדון ונבחר כחבר דירקטוריון לתקופה שבין 1983 ל-1988 ושוב בין 1995 ל-2000. בסוף ימיו היה ברואר מוטרד מאוד מנושאי התפוצצות האוכלוסין וההגירה, נושאים שבהם היה חלוק על שאר חברי הדירקטוריון, ועל רקע זה התפטר מהדירקטוריון, כמה חודשים לפני מותו.
"התפוצצות האוכלוסין היא ככל הנראה הבעיה הגדולה ביותר הניצבת בפנינו", כך אמר, "וההגירה היא חלק מבעיה זו.
קריירה במסגרת ידידי כדור הארץ
מיד לאחר שהתפטר מתפקידו כמנכ"ל מועדון סיירה ב-1969 יסד ברואר את הארגון ידידי כדור הארץ (Friends of the Earth) בראשי תיבות FOE.
ברואר נהנה מאוד מהכינוי ארכי דרואיד שהודבק לו, ואחר-כך הוא השתמש בו בכתובת הדואר האלקטרוני שלו.
המטה של ארגון ידידי כדור הארץ הוקם בסן פרנסיסקו, והארגון פתח משרד בבירה וושינגטון.
תוך זמן קצר יסד ברואר שני ארגונים חדשים שהתבססו על הצוות של FOE בוושינגטון.
ב-1970 הוקמה הליגה של מצביעי השימור (League of Conservation Voters), וב-1971 הוא הקים את מרכז מדיניות הסביבה (Environmental Policy Center).
הקשרים הבינלאומיים של ברואר הובילו להקמת הארגון הבינלאומי של ידידי כדור הארץ (FOE International), פדרציה רופפת של ארגונים דומים ב-44 ארצות.
ברואר גם החל בתוכנית להוצאה לאור של פרסומים, שבתחילה נחלה הצלחה עם "המדריך לסביבתנות" (The Environmental Handbook), בעקבות הצלחת יום כדור הארץ, אבל אז היא החלה להפסיד כסף.
אף שהרקע של ברואר בתנועה לאיכות הסביבה היה בתחום שימור אזור הטבע הבראשיתיים, הוא הוביל את FOE לעסוק בסוגיות רבות שהועלו על ידי פעילי איכות הסביבה החדשים.
הארגון נאבק נגד צינור הנפט של אלסקה, נגד מטוס נוסעים על קולי (כדוגמת הקונקורד), נגד אנרגיה גרעינית ונגד השימוש באייג'נט אורנג', חומר משיר עלים, שבו נעשה שימוש במסגרת מלחמת וייטנאם.
לאחר שרונלד רייגן נבחר לנשיא ארצות הברית ב-1980, הוביל ה-FOE את ההתנגדות למדיניותו של מזכיר הפנים ג'יימס ואט (James G.
Watt) למכור ולהחכיר אדמות ציבוריות במערב ארצות הברית ולפתח את האדמות הסמכות לפארקים הלאומיים.
ברואר פרש מתפקיד מנהל ה-FOE ביום השנה העשירי להקמת הארגון ב-1979, אבל המשיך לשרת כיושב ראש הדירקטוריון.
גם ב-FOE, בדומה למה שהתרחש במועדון סיירה, נוצרו מתחים בין ברואר למרבית חברי הדירקטוריון, בין השאר בגלל החוב הכספי התופח של ה-FOE.
כשניצב בפני הצורך לפטר עובדים ב-1984 עקף ברואר את הדירקטוריון ופנה ישירות לחברי הארגון למגבית חירום.
הוא סולק מהדירקטוריון בשל חוסר ציות לסמכויות, אבל משרתו הושבה לו לאחר שאיים בתביעה משפטית.
ב-1985 הצביע הדירקטוריון לסגור את המשרד בסן פרנסיסקו ולעבור לוושינגטון.
במשאל שנערך בין חברי הארגון תמכו מרביתם בצעד זה.
ב-1986 התפטר ברואר על מנת לעבוד באמצעות מכון האי כדור הארץ שייסד.
שנים אחרונות עם מכון האי כדור הארץ
ברואר הקים את מכון האי כדור הארץ ב-1982. לאחר שארגון ידידי כדור הארץ העתיקו את המטה לבירה וושינגטון ב-1986 פיתח ברואר את המכון כחממה במבנה ארגוני מבוזר לפרויקטים חדשניים באקולוגיה ובצדק חברתי.
אף שהיה יושב ראש הדירקטוריון הקפיד להישאר ברקע בזמן שהמנכ"לים המשותפים דייוויד פיליפס (David Philips) וג'ון נוקס (John Knox) ניהלו את הארגון.
פעילים שיזמו מיזם חדש במסגרת המכון נדרשו לגייס את המימון עבורו בעצמם, ולעיתים קרובות התנתק המיזם מהמכון ברגע שעמד על הרגליים.
ארגונים שנוצרו תחת מטריית החסות של המכון כוללים את "רשת הפעולה של יער הגשם" (Rainforest Action Network), מיזם הסביבה על אמריקה המרכזית (Environmental Project on Central America) ורבים אחרים.
חופשי מדאגות ניהול ומחלוקות על תקציבים, יכול ברואר להמשיך לטייל, להרצות, ולעבוד על רבים מהנושאים שהעסיקו אותו שנים רבות.
ברואר מת בביתו שבברקלי בקליפורניה ב-5 בנובמבר 2000. הוא היה בן 88 במותו.
מכון האי כדור הארץ, ארגון אותו יסד ברואר, מחלק מדי שנה את פרסי הנוער על שם ברואר (Brower Youth Awards).
באוקטובר 2006, שש שנים לאחר מותו, נחנכה אנדרטה לזכרו של דייוויד ברואר בשם "ספינת החלל כדור הארץ" (Spaceship Earth).
האנדרטה בנויה בצורת כדור הארץ עשוי מקוורציט כחול מברזיל במשקל 175 טון שעליו מודבקים פסי ארד שנועדו לסמן את היבשות, ועליו ניצב פסלו של דייוויד ברואר מארד.
היא הוצבה בחזית הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת קנסאו (Kennesaw State University) שבג'ורג'יה.
כוונת הפסל האמריקני ממוצא פיני אינו (Eino) הייתה שהפסל ישמש כתזכורת קבועה לדורות הבאים על הטבע השברירי של כוכב הלכת שלנו.
באופן אירוני משהו דווקא הפסל שהיה אמור להיות קבוע הפגין שבריריות והתפרק חודשיים אחר-כך.
בהשקעה נוספת הוא נבנה מחדש והושלם בנובמבר 2007.
ב-2009 הוקם בברקלי, עיר הולדתו ומקום מגוריו עד יומו האחרון, מרכז דייוויד ברואר (David Brower Center).
בשטח של כ-4,500 מ"ר שוכנים משרדים, אולמות תצוגה ואודיטוריום המוקדשים לנושאי שמירת איכות הסביבה.
עם השלמתו הועברו אליו המשרדים של מכון האי כדור הארץ.
באקווריום הלאומי בבולטימור (לפי גרסה אחת), או באקווריום הלאומי בוושינגטון (לפי גרסה אחרת) חקוקה על גרניט האמרה ("We do not inherit the earth from our fathers, we are borrowing it from our children") המיוחסת שם לדייוויד ברואר, אם כי הוא לא היה הראשון להשתמש בה.
סר דייוויד סטיוארט ביטי היה המושל הכללי של ניו זילנד בין השנים 1980 – 1985.
דייוויד ביטי נולד בסידני שבאוסטרליה וגודל על ידי אמו בטקפונה שבאי הצפוני של ניו זילנד.
הוא התחנך בבית הספר דילוורת' שבאוקלנד.
ב-1941, בגיל 17, הוא התגייס לצבא ניו זילנד, שירת במלחמת העולם השנייה והגיע לדרגת סמל.
לאחר מכן הוא עבר לחיל המילואים של הצי בדרגת סגן משנה.
לאחר המלחמה למד ביטי משפטים אוניברסיטת אוקלנד וב-1984 הוא הוסמך והחל לעבוד כעורך דין פרטי.
ב-1969 הוא מונה להיות שופט בבית המשפט הגבוה לערעורים (High Court of New Zealand) וכיהן בתפקידו זה עד 1980.
הוא היה מעורב מאוד בעסקנות ספורט ושימש כנשיא הוועד האולימפי של ניו זילנד במשך 11 שנים.
הוא היה נשיא האגודה האולימפית ולמשחקי משחקי חבר העמים הבריטי ב-1989 ונשיא אגודת הספורט פעמיים.
פעילותו זכתה להכרה כאשר הוענק לו תואר "המסדר האולימפי" (Olympic Order).
הוא היה הפטרון של איגוד הרוגבי של ניו זילנד, של התאחדות האיגרוף של ניו זילנד, של התאחדות הסקווש של ניו זילנד ושל פיקוד "לגיון אנשי הספר" (Legion of Frontiersmen) בניו זילנד.
הוא היה שחקן גולף וטניס נלהב ודייג חובב.
ב-1 באוגוסט 1980 הוענקו לביטי תואר אביר מפואר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש והזכות לשאת את התואר "הנכבד" (The Honourable) לכל ימי חייו.
זמן קצר לפני מינויו לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד הוענק לו גם התואר אביר במסדר ג'ון הקדוש.
הוא מונה למושל הכללי על ידי המלכה אליזבת השנייה בעצת ראש ממשלת ניו זילנד, רוברט מולדון ותקופת כהונתו החלה ב-6 בנובמבר 1980 ונמשכה עד 10 בנובמבר 1985.
בשיאה של פרשת ביקור נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה בניו זילנד ב-1981, קיים ביטי פגישה עם נציגי קבוצת הלחץ "עצרו את כל הביקורים הגזעניים" (HALT).
ביטי הבטיח להם לדון בסוגיה עם ראש הממשלה רוברט מולדון.
הוא הושם ללעג על ידי תומכי הביקור וכתוצאה מכך סירב מולדון לשוחח עם ביטי על אודות הפגישה עם נציגי HALT.
בהזדמנות נוספת גרם ביטי למחלוקת ציבורית כאשר פגש באנשי קבוצת מחאה שניסו לעתור למלכה בחגיגות יום ואיטנגי ב-1983, לאחר שראש הממשלה סירב לקבל אותם.
כתוצאה מכך, הודיע מולדון שתקופת כהונתו של ביטי כמושל הכללי לא תוארך מעבר לחמש השנים המקובלות.
צעדו השנוי במחלוקת האחרון של ביטי היה כאשר הוא ייבא שתי מכוניות מרצדס-בנץ לקראת סוף תקופת כהונתו ב-1985. באותה תקופה היה עדיין המושל הכללי פטור מתשלום מיסים, כולל על ייבוא כלי רכב.
שווי הטבת המס ברכישה זו עמד על 85,000 דולר ניו זילנדי.
לאחר הבחירות הכלליות של 1984 פרץ בניו זילנד משבר חוקתי.
מולדון, שמפלגתו הובסה בבחירות על ידי מפלגת הלייבור, סירב לפעול על פי הנחייתו של ראש הממשלה הנבחר, דייוויד לאני, כפי שמתבקש מבחינה חוקתית.
באותה עת חשו רבים שעל מולדון לציית לדרישותיו של לאני.
נאמר שביטי הציע לחברים בכירים במפלגה הלאומית של ניו זילנד שהוא יפטר את מולדון וימנה תחתיו את סגנו, ג'ים מק'לאי, כראש הממשלה זמני עד להשבעתו של לאני (מק'לאי היה אמור להחליף את מולדון כמנהיג המפלגה מאוחר יותר אותה שנה).
צעד זה התברר כבלתי חיוני, שכן חברי הקבינט של מולדון איימו להדיחו בעצמם מתפקיד מנהיג המפלגה אם הוא לא יקבל את הנחיותיו של לאני.
המשבר הוביל לחקירה שבעקבותיה הומלץ על חקיקתו של "חוק החוקה" (Constitution Act 1986).
דייוויד ביטי מת באפר האט (Upper Hutt) שבפרברי ולינגטון בפברואר 2001.
דייוויד בירד הוא שחקן ברידג' בריטי, המפורסם יותר ככותב ספרי ברידג'.
בירד כתב יותר ממאה ספרי ברידג', יותר מכל כותב ספרי ברידג' אחר.
במרץ 2010 פרסם את ספרו המאה.
שנה אחרי זה עבר את טרנס ריס במספר הספרים שכתב, כאשר הגיע ל-108 ספרים.
חלק מספריו נכתבו ביחד עם שחקני ברידג' מפורסמים וכותבי ספרי ברידג' בולטים.
בין השאר כתב ספרים ביחד עם טרנס ריס, גאייר הלגמו, רון קלינגר,טוני פורסטר, עומר שריף, מרטין הופמן וברברה סיגרם.
בנוסף לכתיבת ספרים, כתב על ברידג' בעיתונים כמו: The Mail on Sunday, איבנינג סטנדרד.
הוא תרם ככותב לעיתוני ברידג'.
את הרשימה המלאה של הספרים שכתב אפשר למצוא באתר האינטרנט BridgeGuys.
בירד נולד בלונדון ומתגורר באיסטליי (Eastleigh) שליד סאות'המפטון.
דייוויד ברוונה הוא כדורגלן עבר מפפואה גינאה החדשה ששיחק בעמדת הקשר.
ברוונה התחיל לשחק כדורגל בגיל 10. המודל לחיקוי שלו היה כריסטיאנו רונאלדו.
בתחילת הקריירה שלו שיחק כשוער ובהמשך עבר לשחק כקשר.
בשנת ברוונה עזב את פפואה גינאה החדשה לאקדמיה לכדורגל של סנטרל יונייטד מניו זילנד.
בקיץ חתם באוקלנד סיטי ולמרות גילו הצעיר הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ב-16 בדצמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–4 נגד יונגרהארט מנוואטו בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה.
ברוונה היה השחקן הצעיר ביותר שנרשם לגביע העולם לקבוצות 2012 והשני הכי צעיר בהיסטוריה שנכלל בטורניר בסדר גודל כזה, אך למרות זאת הוא רשם דקות משחק.
באוקלנד הבקיע 10 שערים ב-33 משחקים וזכה איתה פעמיים בליגת האלופות האוקיאנית בשנים ו-.
ב-29 במרץ 2015 הבקיע שלושער בניצחון 1–5 נגד וייטקארה יונייטד.
עונת הייתה עונת הפריצה של ברוונה אותה סיים עם 18 הופעות ו-7 שערים, כמלך השערים של הקבוצה ביחד עם ז'ואאו מוריירה ואף נבחר לכדורגלן הצעיר של העונה.
בשנת בראוונה הרשים במבחנים באקדמיה לכדורגל של נייק שנתנה לו אפשרות להצטרף לאקדמיה של המותג או לחתום על חוזה בהולנד.
בסופו של דבר בראוונה החליט להצטרף לאקדמיה לכדורגל של זוולה.
ב-27 בפברואר 2016 נכלל לראשונה בסגל הקבוצה הבוגרת למשחק הליגה נגד קמבור, אך לא רשם דקות משחק.
ביוני בראוונה חתם בחרונינגן והצטרף לקבוצת המילואים של המועדון ששיחקה בליגה השלישית.
ב-25 בפברואר 2017 בראוונה נכלל לראשונה בסגל הקבוצה הראשונה לקראת משחק הליגה נגד אוטרכט.
בקיץ ברוונה חזר לאוקלנד סיטי.
בראוונה שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הנוער של פפואה גינאה החדשה, אך לא שיחק עבור הנבחרת האולימפית.
ב-23 במרץ 2017 בראוונה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 1–3 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018 בו גם הורחק בדקה ה-22 של המשחק לאחר שנתן מרפק לטאומיאהו טיאטיה, שחקנה של טהיטי.
ליגת האלופות האוקיאנית: , ,
כדורגלן השנה של סנטרל יונייטד (בחירת השחקנים):
הכדורגלן הצעיר של העונה באוקלנד סיטי:
מלך השערים של אוקלנד סיטי: (7 שערים, ביחד עם ז'ואאו מוריירה)
דייוויד הילברי ברגר הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל ששירת כמפקד חיל הנחתים של ארצות הברית.
ברגר התגייס לחיל הנחתים ב-1981, עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר, ושירת כמפקד מחלקה בדיוויזיית הנחתים הראשונה.
בתקופת מלחמת המפרץ שירת כמפקד פלוגה וקצין מבצעים בגדוד הסיור השני של דיוויזיית הנחתים השנייה.
שירת כקצין גיוס של החיל ברואנוק שבוירג'יניה, כמדריך בבסיס הנחתים ביומה שבאריזונה, כמדריך למבצעים מיוחדים בכוח המשלוח השלישי של חיל הנחתים וקצין תכנון במטות המשולבים.
בתפקיד זה שירת בבניין הפנטגון בעת פיגועי 11 בספטמבר ב-2001, ושהה בסמוך לבניין שנפגע במתקפה.
בשנים 2002–2004 פיקד על הגדוד השלישי ברגימנט חיל הנחתים השמיני של דיוויזיית הנחתים השנייה.
בתקופת פיקודו הוצב הגדוד באוקינאווה, בתחילת 2004 נשלח להאיטי להוביל כוח התערבות צבאי בינלאומי בעקבות מרידה ומהומות אלימות שהתרחשו במדינה.
הוא פיקד על רגימנט הנחתים השמיני בתקופה בה הוצב בפלוג'ה שבעיראק.
על פועלו כמפקד הרגימנט עוטר בלגיון ההצטיינות עם אות V לאומץ לב.
שימש סגן מפקד דיוויזיית הנחתים השנייה וראש מטה כוח קוסובו.
בשנים 2009–2011 שירת כקצין אג"ם במטה חיל הנחתים.
ב-2012 מונה למפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה ולחם עמה במלחמת אפגניסטן.
בשנת 2013 מונה למפקד מרכז האימונים ובסיס הנחתים בסן ברנרדינו שבקליפורניה.
ביולי 2014 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד כוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים.
באוגוסט 2016 במקומו מונה לואיס קרפארוטה וברגר מונה למפקד כוחות חיל הנחתים בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
באוגוסט 2018 מונה למפקד פיקוד פיתוח הלוחמה של הנחתים.
ביולי 2019 מונה למפקד חיל הנחתים בדרגת גנרל וכיהן בתפקיד עד יולי 2023.
ברגר בעל תואר ראשון בהנדסה מאוניברסיטת טוליין.
בעל תואר שני במדיניות ציבורית בינלאומית מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובעל תואר שני בלימודים צבאיים.
הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל הנחתים ובית הספר של חיל הנחתים ללחימה מתקדמת.
בוגר בית הספר של הריינג'רס, בית הספר לצניחה, בית הספר לצלילה של הצי, ובית הספר לסיור אמפיבי של חיל הנחתים.
דייוויד לונגלי ברנהרדט הוא עורך דין אמריקאי שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית מאפריל 2019 ועד ינואר 2021.
הוא החל לעבוד במחלקת הפנים של ארצות הברית בשנת 2001, ושימש כעורך הדין של המחלקה בין השנים 2006–2009. ב-28 באפריל 2017 מינה אותו הנשיא דונלד טראמפ להיות סגן מזכיר הפנים של ארצות הברית.
ברנהרדט גדל בקולורדו, והיה פעיל בפוליטיקה של קולורדו מגיל שש עשרה, כאשר הגיש את הצעתו למועצת העיר של רייפל שלא להטיל מס על משחקי ארקייד במרכזי נוער.
הוא קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת צפון קולורדו בשנת 1990. בזמן לימודיו באוניברסיטת צפון קולורדו, הוא הגיש וקיבל התמחות בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא סיים בהצטיינות את בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ב-1994. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של קולורדו מאוחר יותר באותה שנה.
ברנהרדט התחיל את הקריירה כעורך דין בקולורדו.
בשנת 2001 החל לעבוד במחלקת הפנים של ארצות הברית (DOI).
בתחילה היה היועץ למזכירת הפנים גייל נורטון.
בהמשך הפך ברנהרדט לעורך הדין של המחלקה לאחר אישור פה אחד מהסנאט של ארצות הברית.
הוא היה גם ממונה מטעם ארצות הברית לוועדת הגבול הבינלאומי בין ארצות הברית וקנדה.
ב-2009 חזר ברנהרדט למשרד עורכי הדין של קולורדו.
הוא היה בעל מניות בחברה ויו"ר מחלקת משאבי הטבע במשרד.
הלקוחות של ברנהרדט כללו בין היתר את הליברטון ואיגוד הנפט העצמאי של אמריקה.
בנובמבר 2016, ברנהרדט רשם עצמו כלוביסט.
לאחר שסיים את הרישום הרשמי שלו כלוביסט, הפך ברנהרדט ליועץ מחוז המים של וסטלנדס כשהוא עדיין עורך דין פרטי.
אחרי נובמבר 2016 היה ברנהרדט אחראי לזמן קצר על צוות המעבר של משרד הפנים לפני שהנשיא דונלד טראמפ נכנס לתפקידו.
בתפקיד זה היה ברנהרדט אחראי לפקח על הצוות במחלקת הפנים יחד עם דווין נונס.
ב-28 באפריל 2017 מינה טראמפ את ברנהרדט לסגן מזכיר הפנים של ממשלתו.
תפקידו הרשמי של ברנהרדט הוא "סגן בכיר למזכיר הפנים ראיין זינקי ומנהל הכספים של הקרקעות הפדרליות והאנרגיה".
המינוי זכה לשבחים על ידי זינקי וכן לשבחים מצד סנאטורים רבים ושרים לשעבר.
קבוצות אחרות מתחו ביקורת על מינויו של ברנהרדט בטענה שהוא "לוביסט בעל עוצמה גבוהה" וקיים חשש של ניגוד עניינים בשל עבודתו של המשרד בסוגיות רגולטוריות וברנהרדט בעל עבר של ייצוג חברות נפט ובעלי אינטרסים חקלאיים.
באמצע מאי 2017, לפני הבאת אישור המינוי לסנאט, סנטורים ובהם מריה קנטוול וליסה מורקובסקי ועוד הביעה תמיכה בברנהרדט.
ברנהרדט הופיע בפני ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע של הסנאט של ארצות הברית ב-18 במאי 2017. במהלך חקירתו הוא העיד כי "נפעיל את החוק ונהיה כנים עם המדע" בהתייחסו למחלקת הפנים.
במהלך הדיון אמר, כי עמדותיו של הנשיא, ולא המלצות המדענים, ינחו את מדיניות מחלקת הפנים ככל האפשר.
ב-24 ביולי 2017 אישר הסנאט את מינויו של ברנהרדט לסגן מזכיר הפנים בהצבעה של 53 שתמכו מול 43 שהתנגדו והוא הושבע לתפקידו ב-1 באוגוסט 2017.
ברנהרדט גר במחוז ארלינגטון, וירג'יניה נשוי לגנה ולהם שני ילדים.
דייוויד בניוף הוא סופר, תסריטאי, מפיק ובמאי יהודי אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר עבור שיתוף הפעולה שלו עם ד.
וייס כיוצרים, תסריטאים, מפיקים, ולעיתים במאים של סדרת הטלוויזיה עטורת הפרסים "משחקי הכס", עיבוד טלוויזיוני של HBO לסדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר.
בניוף זכה לתשומת לב לראשונה עם כתיבת התסריט לסרט "השעה ה-25", שעובד על ידיו על פי ספרו הראשון מ-2001. בניוף היה התסריטאי בסרטים "טרויה, "אקס-מן המקור: וולברין" ו-"איש מזל התאומים".
בניוף נולד בשם דייוויד פרידמן (David Friedman) בניו יורק שבארצות הברית, להורים יהודים אמריקאים.
הוא הבן של ברברה (לבית בניוף) ושל סטיבן פרידמן, יו"ר לשעבר של בנק ההשקעות "גולדמן זקס".
הוא בן הזקונים במשפחתו, ויש לו שתי אחיות גדולות.
בבגרותו, הוא החל להשתמש בשם הנעורים של אמו "בניוף" כשם משפחתו, כדי למנוע בלבול עם כותבים אחרים ששמם הוא דייוויד פרידמן.
הוא סיים את לימודיו בדארטמות' קולג' ב-1992. בשלוש השנים הבאות, בניוף עבד במספר עבודות שונות, בהן שומר במועדון ומורה לאנגלית במשך שנתיים בתיכון בניו יורק, שם הוא גם מילא את תפקיד מאמן האיגרוף של בית הספר.
ב-1995, החליט לנסות לפתח קריירה אקדמית, והתחיל ללמוד במסגרת תוכנית שנתית לתואר שני בספרות אירית בטריניטי קולג' בדבלין, שם פגש בשותפו-לעתיד ד.
במהלך לימודיו, לאחר שהשלים את כתיבת התזה שלו על סמואל בקט, הבין בניוף שהוא לא מעוניין באקדמיה ככיוון קריירה.
בתקופה זו הוא עבד כדי.ג'יי במשך שנה כעיסוק צדדי עד שהתקבל לתוכנית של תואר שני בכתיבה יוצרת באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, בעקבות קריאת ספרו של בוגר האוניברסיטה מייקל שייבון, "מסתרי פיטסבורג".
בניוף סיים את לימודיו וקיבל תואר שני בכתיבה יוצרת ב-1999.
בניוף כתב במשך שנתיים את הרומן הראשון שלו שפורסם "השעה ה-25", שבמקור נקרא "כבאי, למטה".
הוא השלים את הספר כתזה שלו בתואר השני בכתיבה יוצרת באירווין.
בניוף התבקש להפוך את הספר לתסריט, אחרי שהשחקן טובי מקגווייר קרא עותק ראשוני של הספר, והתעניין בצילום סרט על פיו.
העיבוד נקרא גם כן "השעה ה-25", בביומו של ספייק לי, ואדוארד נורטון בתפקיד הראשי.
ב-2006, בניוף התחיל להתעניין בעיבוד לסדרת הפנטזיה האפית שיר של אש ושל קרח של ג'ורג' ר.
מרטין, והתחיל לעבוד עם ד.
וייס על הצעה להפוך את הספרים לסדרת טלוויזיה.
בניוף ווויס שיתפו פעולה לראשונה בעבודה על תסריט של סרט אימה בשם "המנהל", שמעולם לא מומש לכדי הפקה.
בפגישה של השניים עם הסופר, ג'ורג' ר.
מרטין, כדי לשכנעו לאפשר להם לנסות ולהפוך את סדרת הספרים שלו להפקה טלוויזיונית, שאל אותם מרטין שאלה כדי להבין האם הם אכן מעריצים של הסדרה - "מי היא האמא של ג'ון סנואו"?
עליה הם לא הצליחו לענות.
אך השיחה המשיכה בטונים חיוביים ומרטין לבסוף הסכים לתת להם את האישור לעבד את הסדרה, ואף חלק איתם את התכנון העקרוני שלו לסיום קווי העלילה של הדמויות המרכזיות בסיפור.
פרק פיילוט בשם "החורף מגיע" נכנס לפיתוח ברשת HBO ב-2007, והסדרה קיבלה אישור סופי ב-2010. פרק הפיילוט צולם מחדש כיוון שהרשת ובניוף וויס לא היו מרוצים מהתוצאה.
בניוף ווויס תפקדו כמפיקים בפועל, השואו-ראנרס והכותבים העיקריים של התוכנית, שעלתה לאוויר ב-HBO ב-2011 ושודרה במשך 8 עונות תוך שהיא גורפת שבחים, פרסים והצלחה מסחרית רבה.
מאז 2006 הוא נשוי לשחקנית האמריקאית-יהודייה אמנדה פיט.
לזוג שלושה ילדים שנושאים את שם משפחתו המקורי (פרידמן).
מתגוררים ביחד במנהטן ובבוורלי הילס.
דייוויד ביזלי הוא פוליטיקאי אמריקאי אשר כיהן כמושל קרוליינה הדרומית ומשנת 2017 מכהן כמנהל תוכנית המזון העולמית של האומות המאוחדות.
לאחר סיום לימודי אוניברסיטה דייוויד ביזלי החל בקריירה הפוליטית כחבר המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1979 הוא נבחר לסנאט של המדינה בה מתגורר ובמקביל היה פעיל מפלגתי.
בשנת 1991 הוא עבר למפלגה הרפובליקנית.
כנציג מפלגה זו הוא השתתף בבחירות למושל בשנת 1994 וניצח עם הפרש קטן של 50% נגד 48%.
המושל ביזלי היה המושל הראשון בדרום קרוליינה שקרא להוצאת דגל הקונפדרציה מבניין בית הנבחרים של המדינה.
בנקודות רבות במהלך כהונתו הוביל המושל ביזלי את המאמצים להרגיע מתחים גזעיים תוך עידוד פיוס ושלום, והקים ועדה ליחסי גזע שתתקדם בנושא זה.
הוא הכניס נשים וחברי קבוצות מיעוט לממשלה ולתפקידים הבכירים שבה.
תחת ממשלו היה בדרום קרוליינה אחוז גבוה יותר של נשים בהנהגה הבכירה מכל מדינה אחרת בארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1998 כאשר הפסיד בבחירות.
לאחר סיום הכהונה, בשנת 2004 הוא השתתף בבחירות לסנאט של ארצות הברית אך לא הצליח להיבחר.
בשנת 2005 הוא הקים חברה לייעוץ.
בשנת 2017 הוא מונה למנהל תוכנית המזון העולמית של האומות המאוחדות במקום ארת'ארין קאזן.
דייוויד ברי הוא שחקן אוסטרלי.
הוא מוכר מהופעתו בתפקיד ג'יימס בליי בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "מקום בלב", ובדמות לורד ג'ון גריי בסדרה "זרה" של רשת Starz.
ברי נולד בטורונטו שבאונטריו קנדה, ועבר לאוסטרליה בנעוריו.
הוא נולד למשפחת בת ארבעה ילדים.
בילדותו קיבל מלגת לימודים בזכות קולו, וחילק את זמנו בין בית הספר והופעות מקצועיות, שכללו גם הופעות באופרה האוסטרלית ובפסטיבלים רבים.
ב-2002 קיבל מלגה כדי ללמוד מדעי המדינה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול.
עם סיום הלימודים נרשם והתקבל למכון הלאומי לאמנות הדרמה האוסטרלי (NIDA), שם סיים את הלימודים ב-2010.
הופעתו המקצועית הראשונה של ברי הייתה ב-2012 בתפקיד אורח בפרק בסדרה "תעלומות הרצח של מיס פישר".
באותה שנה גילם את לוגן מייר בפרק העשירי של אופרת הסבון הוותיקה "קרוב רחוק" של ערוץ 7 האוסטרלי.
ב-2013 כיכב ברי בסרט האימה "Progeny" של רוברט וייט.
הוא הצטרף לצוות השחקנים של סדרת הדרמה "A Place to Call Home" בתפקיד ג'יימס בליי, גבר הומוסקסואל באוסטרליה של שנות החמישים של המאה העשרים.
ב-2015 כיכב ברי בתפקיד בריאן קליבר בסרט "The Crater: A True Story of Vietnam".
הסרט עוסק בחוויותיו של קליבר בקרב קורל-בלמורל, שהתרחש בין 12 במאי ל-6 ביוני 1968.
באוגוסט 2016 פורסם שברי ייצטרף לצוות שחקני הדרמה התקופתית של רשת Starz "זרה", לתפקיד לורד ג'ון גריי.
הופעתו הראשונה בסדרה הייתה בפרק "All Debts Paid" בשנת 2017.
ב-2012 התחתן ברי עם קריסטינה טסיק.
דייוויד ברן הוא זמר, פזמונאי, מפיק, שחקן וסופר אמריקאי יליד סקוטלנד.
חבר מייסד, כותב שירים ראשי, סולן וגיטריסט של להקת "Talking Heads" האמריקאית.
מקיים שיתופי פעולה רבים בקולנוע, תיאטרון ובספרות.
משפחתו היגרה לאונטריו שבקנדה ומאוחר יותר לארצות הברית בעקבות עבודתו של אביו, כמהנדס אלקטרוניקה.
ברן גילה התעניינות רבה במוזיקה בילדותו ולמד לנגן על גיטרה, אקורדיון, כינור ומפוחית.
בחטיבה הוא לא התקבל למקהלה בטענה שאינו מתאים.
בתיכון הוא היה חבר בלהקה בשם "Revelation" ולאחר מכן, חצי מצמד בשם "Bizadi", שהופיע בעיקר בקאברים.
בתחילת שנות ה-70 החל ללמוד אמנות ועיצוב במשך שנה ברוד איילנד ושנה נוספת במכללת האמנות של מכון מרילנד אך לא סיים לימודים אלו.
במכללה לאמנות ברוד איילנד הכיר ברן את כריס פרנץ ואת טינה ויימות' והם הקימו להקה בשם "The Artistics" .
שנה מאוחר יותר, ב-1975, התפרקה הלהקה והשלושה עברו לניו יורק, שם הקימו מחדש את הלהקה בשם "Talking Heads".
הלהקה זכתה להצלחה אמנותית ומסחרית ולאורך שנות פעילותה לאור שמונה אלבומים ועוד שני אלבומי הופעה.
במקביל לחברותו בלהקת טוקינג הדס, הפיק ברן פרויקטים ואלבומים שונים, תוך שיתופי פעולה עם מוזיקאים, כגון בריאן אינו, Fun Boy Three וסנט וינסנט (זמרת).
ב-1987 היה שותף ליצירת פסקול הסרט "הקיסר האחרון".
ב-1989 הוציא תקליט בשם "Rei Momo" הכולל סגנונות אפרו קובניים, היספניים וברזילאיים, סמבה, ממבו ,צ'ה צ'ה צ'ה ועוד.
באלבומו משנת 1994 בשם "דייוויד ברן" ניגן ברן על רוב הכלים.
באלבומו החמישי משנת 1997, "Feelings", שילב ברן תזמורת שלמה של כלי נשיפה.
באלבום מורגש קו מיוחד שמהווה מעין המשך של האלבום "Uh-Oh", שבו יש שילוב של מוטיבים אופטימיים יותר.
הסינגל "Like Humans Do" מהאלבום נבחר על ידי מיקרוסופט כחלק מקידום תוכנת Windows Media Player ששווקה יחד עם חלונות XP ונכלל כ"רצועת הדגמה" במערכת ההפעלה.
כתוצאה מצעד זה, הפך הסינגל לאחד השירים המוכרים ביותר שלו.
ב-2012 הוציא אלבום, שבו שיתוף פעולה עם הזמרת סנט וינסנט, בשם "Love This Giant".
במרץ 2018 הוציא ברן אלבום סולו ראשון זה 14 שנה בשם "American Utopia", כחלק מפרויקט מולטימדיה שנקרא "סיבות להיות מעוּדד".
לאחר הוצאת אלבום זה יצא לסיבוב הופעות והפיק מופע מיוחד שהוצג בברודוויי ב-2019. מופע זה מבוסס על האלבום הזה וכן על שירים שונים מתקופת טוקינג הדס, בליווי רקדנים זמרים ונגנים שהופיעו יחפים על הבמה וחלקם החזיקו את כלי הנגינה תוך כדי ריקוד ושירה.
הכוריאוגרפיה היא של אנני-בי פרסון.
בעקבות מופע זה יצא סרט ב-2020 בהפקת HBO בשם David Byrne's American Utopia בבימויו של ספייק לי.
ברן הופיע בקיץ 2025 בהופעת אורח מפתיעה עם אוליביה רודריגו בפסטיבל Governors Ball, שם שרו יחד את "Burning Down the House".
ב-5 בספטמבר 2025 יצא אלבום הסולו הראשון של ברן מזה שמונה שנים בשם , בהפקת קיד הרפון ובשיתופי פעולה עם סנט וינסנט, היילי ויליאמס ואמנים נוספים.
ברן ידוע כחובב רכיבה על אופניים, בעיקר בעירו ניו יורק, ואף כתב ספר בנושא בשם "Bicycle Diaries".
ברן היה נשוי למעצבת התלבושות האמריקאית אדל לוץ ולהם בת אחת.
בשנת 2010 הקליט ברן עם המוזיקאי נורמן קוק הידוע בשם הבמה פאטבוי סלים, אלבום קונספט (Here Lies Love) על חייה של הרודנית אימלדה מרקוס בהשתתפות זמרות רבות בהן סיה, סינדי לאופר, טורי איימוס, מרתה ויינרייט ונטלי מרצ'נט.
למרות שביקר בישראל והופיע בה ברן הביע דעות אנטי-ישראליות במשך השנים.
במהלך מלחמת לבנון השנייה פרסם ברן באתר שלו את דעתו על המצב והאשים את ישראל בנעשה בלבנון.
ב-2009 חתם ברן על עצומה נגד קיום האירוע "City To City" שהוקדש לתל אביב במסגרת פסטיבל הסרטים בטורונטו.
דייוויד ג'וזאיה ברואר היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במשך עשרים שנה.
דייוויד ברואר נולד למיסיונרים האמריקאים אמיליה פילד ברואר והכומר ג'וזאיה ברואר, שבעת לידתו ניהלו בית ספר עבור האוכלוסייה היוונית באיזמיר שבאימפריה העות'מאנית.
באותה עת חי עם בני הזוג ברואר אחיה של אמיליה, סטיבן פילד, לימים עמיתו של דייוויד ברואר על כס השיפוט בבית המשפט העליון.
ב-1838 שבו הוריו של ברואר לארצות הברית והתיישבו בקונטיקט.
הוא הושפע רבות מתאודור דווייט וולסי , הנשיא העשירי של ייל.
לאחר סיום לימודיו למד ברואר משפטים בקריאה עצמית במשך שנה במשרד עורכי הדין של דודו, דייוויד דאדלי פילד, ולאחר מכן המשיך ללמוד בבית הספר למשפטים באולבני, שם הוא סיים את לימודיו ב-1858.
עם סיום לימודיו בבית הספר למשפטים, עבר ברואר לקנזס סיטי, מיזורי, ולאחר שניסה להקים שם משרד עורכי דין, הוא עבר לקולורדו, שם ניסה לשלוח את ידו בחיפוש זהב, אך ב-1859 הוא חזר בידיים ריקות ושב לליוונוורת' שבקנזס.
ב-1861 הוא מונה כנציב בית המשפט הפדרלי שבעיר זו.
ב-1862 הוא עזב את תפקידו זה כדי להתמנות כשופט בבית משפט השלום הפלילי שבעיר וב-1865 הוא מונה כשופט במחוז השיפוטי הראשון של קנזס.
ב-1869 התמנה ברואר כתובע העירוני של ליוונוורת'.
ב-1870 נבחר ברואר כשופט בבית המשפט העליון של קנזס, החל לכהן בתפקיד זה בינואר 1871 וכיהן בו במשך 14 שנים.
ב-25 במרץ 1884 מונה ברואר על ידי הנשיא צ'סטר ארתור לבית המשפט הפדרלי בסבב השמיני, במושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של ג'ורג' מקרארי.
ב-31 במרץ אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית.
ב-4 בדצמבר 1889, לאחר שצבר וותר של 28 שנים כשופט, מונה ברואר על ידי הנשיא בנג'מין הריסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של סטנלי מתיוס שנפטר.
ב-18 בדצמבר אושר המינוי על ידי הסנאט וברואר הצטרף לצוות השופטים שעליו נמנה דודו סטיבן פילד ב-6 בינואר 1890, עת הושבע לתפקיד.
הוא כיהן על כס השיפוט עשרים שנה, עד למותו ב-1910, והיה אחרון משופטי בית המשפט העליון המכהנים שמונו על ידי הנשיא הריסון.
ההיסטוריון של בית המשפט העליון, הפרופסור לוקס פואו מאוניברסיטת טקסס באוסטין ציין: "ברואר היה אחד השופטים המשפיעים ביותר בבית המשפט באותה תקופה.
הוא היה מגן נחוש של זכויות המיעוטים.
באחד התיקים, הוא טען למען הגנות חזקות יותר בשוק העבודה לנשים, בעוד שבחוות דעת אחרות הוא טען בלהט למען זכויות המיעוטים הסינים והיפנים שבשולי החברה".
ברואר היה חבר פעיל בסגל השופטים של בית המשפט העליון, ולעיתים קרובות כתב חוות דעת משלימות וחוות דעת מיעוט.
הוא היה, ברוב המקרים, שמרן מתון.
הוא היה התורם העיקרי לדוקטרינת ה"הליך הראוי המהותי" , באומרו שפעילויות מסוימות הם לחלוטין מחוץ לשליטת הממשלה.
בתקופתו הוא צידד לעיתים קרובות עם דעת הרוב בבית המשפט כאשר זה פסל מגבלות על זכות הקניין.
ברואר פרש לעיתים קרובות באופן זמני מתפקידו בבית המשפט העליון כדי לשמש כנשיא הוועדה לסכסוך הגבול בין ונצואלה לבין גיאנה הבריטית, שהוקמה על ידי הקונגרס כדי לגשר במשבר ונצואלה של 1895 .
באפריל 1896, בשל מותה הפתאומי של בתו, עזב ברואר לביתו בליוונוורת' ביום בו הוצגו הטיעונים בפסק דין פלסי נגד פרגוסון בפני בית המשפט העליון, ולא השתתף בהחלטה בתיק, שהתקבלה ברוב של שבעה מול אחד.
עם זאת, כשופט בתקופת השיקום בקנזס, הוא כתב את אחת מחוות הדעת השיפוטיות הראשונות שאישרו את זכויות האזרחים האפרו-אמריקאים להצביע בבחירות הכלליות, וכמפקח הכללי על בתי הספר בליוונוורת' הוא סייע להקים את בתי הספר הראשונים לשחורים במדינה.
ב-1904 שימש ברואר כנשיא "הקונגרס האוניברסלי של עורכי דין ומשפטנים" שהתקיים במסגרת היריד העולמי של סנט לואיס .
ב-1906 הוא היה אחד משלושים החברים המייסדים של "מועצת האיות המפושט" , שנוסד על ידי אנדרו קרנגי כדי להפוך את השפה האנגלית לקלה יותר להבנה ולמידה באמצעות שינויים בה.
ברואר כתב את פסק הדין שהתקבל פה אחד על ידי בית המשפט בתיק "כנסיית השילוש הקדוש נגד ארצות הברית" מ-1892, שנגע לסכסוך בנוגע ליחסי עובד מעביד בין כומר אנגליקני לבין הכנסייה.
ברואר כתב את פסק הדין שהתקבל פה אחד בפסק הדין "מולר נגד אורגון" מ-1908 שתמך בהגבלה החוקית על שעות העבודה לנשים.
הוא גם כתב את פסק הדין "בעניין דבס" , שבו אושרו צווי מניעה פדרליים לדיכוי שביתות.
יחד עם השופט ג'ון מרשל הרלן הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "ג'יילס נגד האריס" מ-1903, פסק דין שקרא תיגר על "סעיף הסבא" בנוגע להליכי ההצבעה.
דייוויד בוראר נפטר בוושינגטון די.
ב-28 במרץ 1910 ונטמן בבית הקברות מאונט מונסי שבלנסינג, הסמוכה לליוונוורת'.
דייוויד בורליוק היה משורר, אמן, פובליציסט ומאייר ספרים בשפה הרוסית הקשור לתנועה הפוטוריסטית, הנאו-פרימיטיביסטית והפוטוריזם.
בורליוק מתואר לעיתים קרובות כ"אבי הפוטוריזם הרוסי".
דייוויד בורליוק נולד ב-1882 בסמירוטיבקה (כיום אוקראינה) בפלך חרקוב שבאימפריה הרוסית, אחיו האמן ולדימיר בורליוק במשפחה שחלקה צאצאים של הקוזקים האוקראינים שמילאו תפקידים בכירים.
אמו, לודמילה מיכנביץ', הייתה ממוצא בלארוסי.
מ-1898 עד 1904 למד בבתי ספר לאמנות בקאזאן ואודסה, וכן באקדמיה המלכותית במינכן.
בגלל דמותו השופעת והמוחצנת באקדמיה של מינכן, הוא כונה "סוס ערבות פראי".
ב-1907 יצר קשר עם עולם האמנות הרוסי; הוא פגש והתיידד עם מיכאיל לריאונוב, ושניהם נחשבים ככוחות מרכזיים בקירוב לעולם האמנות המודרנית.
ב-1908 נערכה תערוכה עם קבוצת זבנו ("הקישור") בקייב על ידי דייוויד בורליוק יחד עם ולדימיר בראנוף-רוסין, אלכסנדר בוגומזוב, אחיו ולדימיר בורליוק ואלכסנדרה אקסטר.
התערוכה הייתה כישלון משום שכולם היו ציירים לא ידועים.
האחים בורליוק ולריאונוב עברו לביתם של האחים, שם עבודתם הפכה לאוונגרדית יותר.
באותו סתיו, בעת ביקורם באקסטר, הם ארגנו תערוכה שהתקיימה ברחוב; מהלך הזה היה מוצלח, וגויס מספיק כסף כדי לעבור למוסקבה.
הקבוצה הספרותית הפוטוריסטית הוקמה בשנת 1910 על ידי דייוויד בורליוק ואחיו בביתם ליד חרסון, ואליהם הצטרפו במהירות וסילי קמנסקי וולימיר חלבניקוב, עם אלכסי קרוצ'ניק וולדימיר מאיאקובסקי שהצטרפו אליה.
זמן קצר לאחר מכן, הקבוצה תהפוך לקובו-פוטוריזם ספרותי, הצורה השלטת של הפוטוריזם ברוסיה.
מההתחלה ועד סופה, לתנועה הקובו-פוטוריזם תמיד לוותה באווירה של שערורייה.
האמנים והמשוררים קראו תיגר על הציבור על ידי הליכה במרחבים ציבוריים לובשים בגדים מגוחכים וצבעו את פניהם, על ידי כתיבת מחזות בלתי מובנים לציבור ועל ידי הוויכוחים בינם לבין הקהל בדברי השירה שלהם.
גם במלחמת העולם הראשונה פעילותם נמשכה: במסיבת חג המולד של 1915, בהנחיית ליליה ואוסיפ בריק, העץ נתלה מהגג, הפוך, והאורחים הגיעו באיפור מוזר.
הפוטוריזם הרוסי יסתיים רק לאחר המהפכה של 1917.
מ-1910 הוא היה חבר בקבוצת אוונגרד במוסקבה, ובין 1910 ל-1911 למד בבית הספר לאמנות באודסה.
לאחר 1911 התרכז דייוויד בשירה ובמניפסטים פוליטיים.
בשנים 1911 עד 1913 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, ובאותה שנה השתתף בתערוכה הקבוצתית של הפרש הכחול (Blau Reiter) במינכן, שכללה גם את אחיו ולדימיר.
הוא גם תרם מאמר למגזין של הקבוצה.
בדצמבר 1912 היה בורליוק מחבר שותף ואחד מהחותמים הרבים על המניפסט "סטירה בפני טעם הציבור".
אחד המניפסטים המרכזיים של הפוטוריזם הרוסי, תנועה של משוררים ואמנים רוסים, שאימצה את עקרונות ה"מניפסט העתידני" של פיליפו מרינטי.
בשנת 1913, הוא גורש מהאקדמיה לאמנות, כמו גם מאיקובסקי.
באותה שנה ייסד בורליוק את מיזם ההוצאה לאור של קבוצת הסופרים העתידנית Hylaea.
מ-1915 עד 1917, הוא התגורר באורל בנסיעות תכופות למוסקבה ולפטרוגרד (סנט פטרסבורג).
ב-1917 השתתף בתערוכה עם קבוצת האוונגרד בסלון האמנים במוסקבה, שכללה את אלכסנדרה אקסטר וקזימיר מלביץ'.
ב-1916 גויס אחיו ולדימיר בורליוק לשירות צבאי, וב-1917 נהרג במלחמת העולם הראשונה בסלוניקי.
בשנה שלאחר מכן, בעקבות נפילת האנרכיזם, ברח בורליוק מרוסיה והחל את מסעו לארצות הברית, מסע שעשה דרך סיביר, יפן וקנדה.
המסע לא הושלם עד 1922. [6] הוא שמר על קשר עם חבריו הפוטוריסטים ברוסיה, אף שלא ידע מילה באנגלית, הצליח להתיידד עם האמנית והפטרונית קתרין דרייר, והתבסס בין האמנים של בארצות הברית מ-1922.
בניו יורק פיתח בורליוק פעילות בקבוצות פרו-סובייטיות, ולאחר שכתב שיר לרגל יום השנה ה-10 למהפכת אוקטובר, ביקש במיוחד לזכות בהכרה כ"אבי הפוטוריזם הרוסי".
הוא היה תורם קבוע בעיתון הקול הרוסי.
בורליוק פרסם את אוספיו, חוברותיו ומגזיניו יחד עם אשתו מריה ניקיפורובנה, ובאמצעות חברים הפיץ את הפרסומים הללו בעיקר בתוך ברית המועצות .
בשנת 1925, בורליוק היה מייסד שותף של איגוד המאסטרים המהפכניים של אוקראינה עם החברים אלכסנדר בוגומזוב, וסילי ירמילוב ואחרים.
ב-1927 השתתף בתערוכה של המגמות האמנותיות האחרונות במוזיאון הרוסי בלנינגרד (סנט פטרסבורג), יחד עם קזימיר מלביץ', אלכסנדר שבצ'נקו ולדימיר טאטלין.
ב-1940 עתר בורליוק לממשלת ברית המועצות בבקשה לבקר במולדתו.
בתמורה, הוא הציע אוסף עצום של חומר ארכיוני הנוגע לבן זמנו ולחברו ולדימיר מיאקובסקי, אותו הציע בורליוק לתרום למוזיאון מיאקובסקי בנוסף ליותר מ-100 ציורים מקוריים.
הוא הורשה לבקר בברית המועצות רק בשנים 1956 ו-1965.
בשנת 1962, הוא ואשתו נסעו לאוסטרליה שם ערך תערוכה בגלריות מורטון, בריזבן.
זו הייתה התערוכה האוסטרלית היחידה שלו.
במהלך שהותו שם, צייר בורליוק כמה סקיצות ועבודות עם נוף אוסטרלי.
מ-1937 עד 1966, פרסמו בורליוק ואשתו, מרוסיה, את Color & Rhyme, כתב עת שעסק בעיקר בשרטוט פעילותו של בורליוק.
ברליוק חי בהמפטון בייס בלונג איילנד במשך כ-20 שנה עד שמת בלונג איילנד, ניו יורק.
הבית והסטודיו שלו עדיין קיימים.
דייוויד לייל בורן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-21 בשנים 1975–1979 וכסנאטור בשנים 1979–1994. בשנים 1994–2018 הוא כיהן כנשיא אוניברסיטת אוקלהומה ה-13. מבין יושבי ראש ועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית, הוא זה שכהונתו בתפקיד הייתה הממושכת ביותר.
דייוויד בורן נולד בוושינגטון די.
לכריסטין (לבית מק'קוון) ולייל האגלר בורן.
ב-1963 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם הוא למד היסטוריה אמריקאית, מוקם באחוזון העליון של מצטייני כיתתו, והיה חבר באחוות פי בטא קפא.
הוא היה חבר המפלגה השמרנית של ייל, נבחר לנשיא האגודה הפוליטית של ייל, ולחבר אחוות הגולגולת והעצמות.
הוא קיבל את מלגת רודס וסיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בפילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטת אוקספורד ב-1965. בהמשך הוא היה חבר בוועדת הבחירה של קרן מלגת רודס.
ב-1966 ניצח בורן את עמיתו הדמוקרטי, ויליאם וונטלנד בבחירות המקדימות ואת קליפורד קון הבן בבחירות הכלליות על מושב בבית הנבחרים של אוקלהומה, שם הוא כיהן במשך ארבע תקופות כהונה בשנים 1967–1975. ב-1968 קיבל בורן תואר במשפטים מהקולג' למשפטים של אוניברסיטת אוקלהומה.
בעת שכיהן בבית הנבחרים של אוקלהומה, היה בורן חבר ועדה שחקרה את אוניברסיטת אוקלהומה לאחר שהמוסד התיר למיליטנט האפרו-אמריקאי, פול בוטל , סוציאליסט ופעיל נגד מלחמת וייטנאם, לנאום בו.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים היה בורן פרופסור באוניברסיטה הבפטיסטית של אוקלהומה.
בשנים 1963–1974 שירת בורן במשמר הלאומי של אוקלהומה.
הוא הגיע לדרגת קפטן ושירת כמפקד פלוגת האספקה והשירות ה-2120 בואווקה.
ב-1974 התמודד בורן בבחירות למשרת מושל אוקלהומה.
בהתאם לתנועות האנטי-ממסדיות שפרחו על רקע פרשת ווטרגייט, כללו מאמציו של בורן את "בריגדת הטאטוא של בורן" ("Boren Broom Brigade"), שהמחישה את מחויבותו "להדיח את המשמרת הישנה" וליצור רפורמות יסודיות בממשלת המדינה.
בורן וקלם מקספאדן הביסו את המושל המכהן דייוויד הול בבחירות המקדימות ועברו להתמודד זה נגד זה בסיבוב ההצבעה השני של המפלגה הדמוקרטית.
בסיבוב השני הביס בורן את מקספאדן ולאחר מכן ניצח גם את מועמד המפלגה הרפובליקנית ג'ים אינהוף בבחירות הכלליות.
באופן מקרי, אינהוף החליף לימים את בורן בסנאט של ארצות הברית, כאשר נבחר בבחירות המיוחדות של 1994 שנערכו לאחר התפטרותו של בורן מהסנאט.
במהלך כהונתו כמושל פעל בורן לטובת ביטול מס ירושה על רכוש שהורישו נפטרים לבני או בנות זוגם, להפחתת שיעור מס ההכנסה המדינתי, לשיפורים במערכת בתי הסוהר המדינתית בעקבות המהומות בבית הסוהר המרכזי של המדינה ב-1973, ולביטולם של יותר ממאה סוכנויות, נציבויות וועדים.
בורן משך את תשומת הלב הלאומית במהלך משבר האנרגיה העולמי, כאשר הוא טען לטובת ביטול הרגולציה הלאומית על מחירי הגז הטבעי.
ב-1978 בחר בורן שלא להתמודד על כהונה שנייה כמושל, ותחת זאת התמודד בבחירות על המושב בסנאט של ארצות הברית שאויש עד אז על ידי דיואי ברטלט.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוא זכה ב-46 אחוזים מהקולות כשהשני אחריו היה אד אדמונדסון שזכה ב-28 אחוזים.
בסבב ההצבעה השני ניצח בורן את אדמונדסון, ולאחר מכן ניצח בבחירות הכלליות את רוברט קאם, שהיה נשיא אוניברסיטת המדינה של אוקלהומה.
במהלך מערכת הבחירות, בעודו מכהן כמושל, אדמונדסון, שהיה יריבו המרכזי בבחירות המקדימות, כינה את בורן "רפובליקני", זאת על רקע מדיניותו של בורן כמושל לביטול מס הירושה על ירושות בין בני זוג.
יריב נוסף של בורן היה אנתוני פוינטס, שהתמודד תחת שם בדוי, התמודד עם האשמות על זיופים והאשים את בורן בהיותו הומוסקסואל.
לאחר ניצחונו בבחירות, נשבע בורן אמונים על ספר התנ"ך המשפחתי, והכריז "יודע אני מהם הומוסקסואלים וביסקסואלים.
ואני מוסיף ונשבע שאני לא הומוסקסואל או ביסקסואל.
ואני מוסיף ונשבע שמעולם לא הייתי הומוסקסואל או ביסקסואל.
ואני מוסיף ונשבע שמעולם לא הייתי מעורב בפעילויות הומוסקסואליות או ביסקסואליות ולא הסכמתי להן".
בשל המתקפות האישיות הללו, תיאר העיתון וושינגטון פוסט את המרוץ כ"קרב יריות של ביב שופכין" ("Gutter Shootout").
בסנאט נודע בורן כאיש מרכז המפה הפוליטית, כאיש האגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית וכבן חסותו של הסנאטור מטקסס, לויד בנטסן, ולעיתים קרובות יישר קו עם הסנאטורים הדמוקרטים הדרומיים סאם נאן מג'ורג'יה והאוול הפלין מאלבמה.
הוא היה תומך נלהב של פעולות קיצוץ במיסים באופן נרחב כאבן היסוד של המדיניות הכלכלית.
הוא התנגד למס שהוטל על רווחי תעשיית הנפט, שבוטל ב-1988. בנקודת זמן מסוימת, לא הפיק מס זה הכנסות כלל, ועדיין נדרשו חברות הנפט להגיש דיווחים, ושירות הכנסות הפנים הוציא 15 מיליון דולר בשנה על פעולות גביית המס.
בורן אמר על מס זה: "כל עוד מס זה לא נגבה, הדרישות החשבונאיות מיותרות.