tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגישה לתוך המגדל התאפשרה באמצעות דלת קטנה בגובה כזה שניתן היה להגיע אליה רק באמצעות סולם נייד.
תפקידו הראשוני היה, לפי כל הסימנים, צבאי.
המפלס הראשון משמר את מבנה הבניין מהמאה ה-9 וכולל שתי ספינות מופרדות ושישה קטעים הספינות מופרדות באמצעות שני עמודים בצורת צלב ומהם מתחילים קשתות פרסה נמוכות.
הקומה השנייה חוזרת על התוכנית המרחבית של הקומה הראשונה, כשעל הקירות יש שרידים של בנייה מוסלמית בלבנים, מה שמעיד שהקומה נבנתה מחדש במאה ה-11, אולי בתקופתו של אבו ג'עפר אל-מוקתדר.
הקשתות בקומות אלו כבר משקפות את המבנה הנוצרי שלהן, שכן מדובר בקשתות מחודדות מעט, שתומכות לא בתקרות מקומרות, אלא בתקרות עץ שטוחות.
תפקיד המגדל במאות ה-9 וה-10 היה כמגדל שמירה ומעוז הגנה.
בהמשך שילב אותו אבו ג'עפר אל-מוקתדר בבניית ארמון הטירה של האלחפריה, והוא הפך לאחד ממגדלי המסגרת ההגנתית של החזית הצפונית של המבנה.
לאחר הכיבוש הספרדי הוא המשיך לשמש כמגדל עוז, ובשנת 1486 הוא הפך לצינוק עבור האינקוויזיציה הספרדית.
כמגדל בית סוהר הוא שימש גם במאות ה-18 וה-19, כפי שמעידות כתובות הגרפיטי הרבות שכתבו בו אסירים.
השם "אל-ג'עפריה" מתועד לראשונה בטקסט מאת המשורר אל-יאסר א-סראקוסטי (الـجـزار الـسـرقـسـطـي היה פעיל בין 1085 ל-1100), שתיעד גם את שמו של אדריכל ארמון הטאיפה, הסלאבי אל-חליפה זוהיר.
מקור נוסף הוא של ההיסטוריון המרוקאי איבן אדהרי (ابن عذاري) משנת 1109. שם הארמון נגזר מכינויו של אל-מוקתדר, "אבו ג'עפר", שהתפתח ל"אל-ג'עפריה" ובתעתיק לספרדית ל"אלחפריה".
העיצוב הכללי של מתחם הארמון מאמץ את האבטיפוס של הטירות המדברית של בית אומיה בסוריה ובירדן החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-8 (כדוגמת קסר אל-חייר א-שרקי, וח'רבת אל-מפג'ר), ומבצר אל-אוח'ידיר מתקופת השלטון של בית עבאס.
תבנית טירות אלו הייתה מרובעת עם מגדלים מעגליים למחצה, וכשהשטח מחולק לשלושה חלקים מלבניים כשהחלק המרכזי כולל חצר עם בריכות השתקפות, ובקצוות הצפוניים והדרומיים שלו, אולמות הארמון.
ארמון האלחפריה מחקה מודל זה של ארמון-טירה.
המלבן המרכזי המאכלס את מבני החוץ של הארמון, המאורגנים סביב פטיו עם בורות מים מול הפורטיקו הצפוני והדרומי שממנו מגיעים אל החדרים והאולמות המלכותיים.
בקצוות הצפוניים והדרומיים נמצאים הפורטיקו והחדרים, ובמקרה של האלחפריה, החלק החשוב ביותר היה הצפוני, שהיה במקור בן שתי קומות והיה רחב יותר.
בכניסה אליו היה קיר של עמודים מעוטרים בשפע, שבקצותיו היו שני ביתנים, ושימש כפורטיקו תיאטרלי לחדר הכס (אולם הזהב המוזכר בשירה שכתב אל-מקתדיר) הממוקם מאחור.
מבחינת הצופה בחצר המבנה דמה לפירמידת מדרגות, תחילה קומת העמודים, ואחר המבנה בן שתי הקומות ולבסוף מגדל הטרובדור.
להעצמת החוויה השתקף מבנה זה בבריכת ההשתקפות.
בקצה המזרחי של הקצה הצפוני היה מסגד פרטי קטן עם מחראב.
במרכז הקיר הצפוני בתוך אולם הזהב הייתה קשת עיוורת (קשת שנועדה לקישוט וצמודה לקיר), בה היה ממוקם כס המלך.
בתוכה היה מסודר בלבנים דפוס גאומטרי מסורתי מאוד, המחקה את עבודות הסריג של חזית המחראב של מסגד קורדובה.
מהפטיו האולם נראה מוסתר למחצה בעמודי הארקדות של הגישה לאולם הזהב, וגם אלה של הפורטיקו הסמוך, מה שהעניק מבחוץ מראה של עבודות סריג ואשליה של עומק.
כדי להבין את מראה הארמון בסוף המאה ה-11, יש לדמיין שכל התבליטים בצורות צמחים, הגאומטריים והאפיגרפיים היו צבועים בגוונים בהם אדום וכחול שולטים ברקע והתבליטים עצמם בזהב, אשר יחד עם החלק התחתון של הכרכובים באלבסטר עם העיטור האפיגרפי ורצפות השיש הלבן, העניקו לכלל המבנה תחושת פאר רבה.
התהפוכות השונות מהן סבל האלחפריה גרמו לחלק גדול מהתבליטים שהרכיבו את הקישוט להיעלם מסידור זה של המאה ה-11. השיפוץ בבניית ארמון המלכים הקתולים בשנת 1492, כלל שבירת קצות הקשתות בקומה השנייה.
בשיקום הנוכחי, הערבסקות המקוריות מצופות בצבע כהה יותר ובגימור לבן ושחזור קישוטי הטיח של הקשתות, שמבניהן, עם זאת, לא נפגם.
קישוט הקירות של האולם המוזהב נעלם ברובו, אם כי שרידים נשמרים במוזיאון סרגוסה ובמוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (מדריד) במדריד.
פרנסיסקו אינייגס (Francisco Íñiguez) אחראי על שיקום האולם.
אלה היו התפקודים והמראה של ארמון של שושלת בנו הוד מהמאה ה-11. החלקים החשובים ביותר של הבניין כפי שהם היום מפורטים להלן:
בחלק הצפוני של הארמון נבנתה מערכת החדרים החשובה ביותר בארמון של תקופת בנו הוד, מכיוון שהיא כוללת את אולם הכס או אולם הזהב ואת המסגד הפרטי הקטן, הממוקם בצד המזרחי של פורטיקו הגישה המשמש כפרוזדור כניסה לאזור התפילה.
בפנים הוא יש מחראב בפינה הדרומית-מזרחית, שגומחתו, אפוא, מכוונת כלפי מכה, כפי שקורה בכל המסגדים למעט זה של קורדובה.
רצפות חדרי המלוכה היו עשויות משיש.
הכותרות היו עשויות אלבסטר, למעט כמה שבהן נעשה שימוש חוזר מכותרות משיש מתקופת הח'ליפות.
החדרים הללו היו מוקפים ברצועה של קישוט אפיגראפי בכתב כופי ששחזרו את הסורות מהקוראן שרמזו על המשמעות הסמלית של הקישוט.
שחזור הסורות התואמות לכתובות אלה התבסס על הקטעים ששרדו.
בשניים מהתבליטים הקליגרפיים האלה ניתן למצוא את שמו של אל-מוקתדר.
משום כך תוארכה בניית הארמון, לפחות בשלב ראשון, בין 1065 ל-1080. באחד מהם נכתב "את [= האלג'עפריה] הורה אחמד אל-מוקתדר באללה לעשות".
לאולם הזהב היו שני חדרים בקצותיו המזרחיים והמערביים, שהיו חדרי שינה פרטיים, אולי לשימוש מלכותי.
כיום אבד חדר השינה באגף המערבי, ששימש כחדר שינה מלכותי ושימש גם את מלכי אראגון עד המאה ה-14.
רוב עבודות הערבסקות של ה אשר קישטו את קירות החדרים הללו עם לוחות דקורטיביים המגולפים בטיח אבדו, כמו גם לוחות אלבסטר בגובה שניים וחצי מטרים ורצפות השיש הלבנות של הארמון המקורי.
השרידים שנשמרו, הן במוזיאונים והן המעטים שנמצאו באולם המלכותי הזה, מאפשרים, עם זאת, לשחזר את מראה הקישוט הרב גוני הזה, שהיה כנראה מרהיב בתקופתו.
התקרות, גילופים מעץ, הציגו את הרקיע, והחדר כולו היה דימוי של היקום, עתיר בסמלים של ההשפעה של מלך סרגוסה על היקום השמיימי, שהוצג בצורה זו כיורש הח'ליפות.
הגישה לחדר הזהב היא באמצעות קיר עם שלושה פתחים.
אחד מרכזי רחב מאוד, המורכב מחמישה עמודי שיש כפולים עם כותרות אלבסטר אסלאמיות מסוגננות במיוחד, התומכות בארבע קשתות מורכבות, שביניהן יש קשתות פרסה פשוטות יותר.
לכיוון דרום ישנה יחידה נוספת בגודל דומה שהגישה מהחצר אליה היא דרך פורטיקו של קשתות גדולות מרובות אונות.
שוב יש חלל מחולק לשלוש, וקצותיו המזרחיים והמערביים משתרעים בניצב עם שתי גלריות רוחביות שאליהן ניגשים באמצעות קשתות מרובות-אונות, ואלה מסתיימות בסוף זרועותיהן בשתי קשתות מחודדות, גם הן מרובות-אונות, כאשר האלפיס מעוטר ברצועות קלועות (Strapwork) ותבליטים של ערבסקות.
בין העבודות המרוקעות בזהב יש ייצוג של ציפור, דמות של בעל חיים יוצאת דופן באמנות האסלאמית שיכולה לייצג יונה, פסיון או סמל של המלך כישות מכונפת.
העקבות של קשתות מרוכבות משולבות זו בזו אופייניות לארמון זה והן הופיעו לראשונה לראשונה בלה אלחפריה, ומשם התפשטו למבנים אסלאמיים עתידיים.
בצד המזרחי של הפורטיקו נמצא האזור הקדוש, המסגד, אליו ניגשים דרך שער המתוכנן בהשראת אומנות הח'ליף, והוא מתואר להלן.
בקצה המזרחי של פטיו הכניסה לאולם הזהב, יש מסגד קטן או בית תפילה פרטי לשימוש המלך ובני חצרו.
ניתן לגשת אליו דרך שער המסתיים בקשת פרסה בהשראת המסגד של קורדובה, אך עם קצות קשת בצורת S, חידוש שאחר כך יחקו אותו באמנות של המוראביטון והשושלת הנסרית.
קשת זו נשענת על שני עמודים עם כותרות עלים גאומטריות מאוד.
האלפיס שלה מקושט מאוד בעיטור צמחוני ועליו יש אפריז של קשתות משתלבות זה בזה.
בתוך חדר התפילה יש חלל מצומצם שצורתו מרובעת אך עם פינות חתוכות, מה שהופך אותו לחדר מתומן מזויף.
בגזרה הדרומית-מזרחית, מול מכה, נמצאת גומחת המחראב.
חזית המחראב נוצרת על ידי קשת פרסה מסורתית מאוד, עם הצורה של מסגד קורדובה ועיטורים מתחלפים, חלקם מעוטרים בתבליטי צמחים ואחרים חלקים (אם כי במקור הם היו מעוטרים), המזכירים את עיטור המחראב של המסגד של קורדובה, אם כי בקורדובה נעשה שימוש בחומרים עשירים (אריחי פסיפס בסגנון ביזנטי).
בסרגוסה, שהייתה עשירה פחות מח'ליפות קורדובה העיטורים הם מסטוקו צבעוני, קישוט שאבד כמעט בכל הארמון.
ממשיכים את קשת השער, אלפיס ממסגר את חלקו האחורי, שבמשולשים המעוגלים שלו מופיעים שתי רוזטות שקועות, כמו גם בכיפה בתוך המחראב.
שאר קירות המסגד מעוטרים בקשתות עיוורות מורכבות המחוברות ומעוטרות על פני השטח כולו בערבסקות של צמחים.
קשתות אלה נתמכות על ידי עמודים שמעליהן כותרות דקיקות.
לוחות שיש מרובעים מכסים את החלק התחתון של קירות המסגד.
הקירות מסתיימים בגובה עם קשתות מורכבות משתלבות זו בזו, אשר במקרה זה אינן עיוורות לחלוטין, מכיוון שהפינות החתוכות חושפות כעת את המבנה של המרובע של החדר.
גלריה זו היא היחידה ששומרת על שרידי העיטור הציורי של המאה ה-11. המוטיבים שלה התגלו על ידי האדריכל הספרדי פרנסיסקו אינייגס (Francisco Íñiguez), שמ-1947 ועד מותו ב-1982 עסק בשחזור הארמון, לאחר שהסיר את הסיד בו היו מכוסים לאחר המעבר של אלחפריה לקפלה.
לרוע המזל, שיקום זה, שזכה להערכה על כך שהציל את המונומנט מחורבן, עבד עם קריטריונים שונים מאלו של ימינו, מכיוון שאינייגס הציע להחזיר את כל האלמנטים למראה המקורי שלהם.
לשם כך הוא צייר מחדש את עקבות השרידים האסלאמיים בצבע אקרילי.
פעולה זו היא בלתי הפיכה, ולכן לעולם לא נראה את הפיגמנט המקורי, גם אם היה דהוי מאוד.
כיפת המסגד לא נשמרה, מכיוון שזהו הגובה בו נבנה ארמון המלכים הקתולים.
עם זאת, על בסיס התוכנית המתומנת האופיינית משערים כי הכיפה נבנתה כמו במסגד בקורדובה, כלומר כיפה של קשתות חצי מעגליות, השזורות זו בזו, ויוצרות מתומן במרכז.
עם זאת, ההצעה של פרנסיסקו אינייגס הפיכה, מכיוון שהיא מבוססת על כיפת גבס שאפשר לנתק.
בשנת 2006, טענו כמה חוקרים ש"צלעות הקמרון [...] חייבות להיות קטע של קשתות פרסה, היוצרות תבנית של כוכב בן שמונה קצוות מחודדות במרכז הכיפה, כמו אלה הקיימים בשתי הכיפות של הטרנספט של המסגד בקורדובה".
זהו המרחב הפתוח והחלל הנופי שאיחד את כל הארמון המורי.
לחצר הייתה גישה מהפורטיקו הצפוניים והדרומיים, כמו גם מחדרים הנמצאים ממזרח וממערב לחצר מרכזית זו.
שם החצר מנציח את (איסבל בהגיה הספרדית) שנולדה בארמון אלפחריה והפכה למלכת פורטוגל בשנת 1282. בריכת ההשתקפות המקורית בדרום השתמרה ואילו זו שבחזית הצפונית, מהמאה ה-14, כוסתה ברצפת עץ.
השיקום ניסה להעניק לחצר את הדרה המקורי, ולשם כך הוסדר ריצוף לוחות שיש במסדרונות המקיפים את גן עצי התפוז והפרחים.
הארקדה שמשערים שהשקיפה לכיוון הפורטיקו הדרומי שוקמה על ידי שכפול הקשתות המקוריות השמורות במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (מדריד) ובמוזיאון סרגוסה.
הם מייצגים העזה וחדשנות ביחס לדגמי הח'ליפות של הקשתות בצד הצפוני, בשל המרחק.
לדברי הארכאולוג וההיסטוריון כריסטיאן אוורט , שחקר את קשתות האלחפריה במשך חמש-עשרה שנים, ככל שהאזורים קשורים יותר לאזורים האציליים (אולם הזהב והמסגד), כך יש לקישוטים של הארקדות יותר כבוד למסורת קורדובה ממנה שאבו השראה.
הארמון של פדרו הרביעי, מלך אראגון
לאחר כיבוש סרגוסה על ידי אלפונסו הראשון, מלך אראגון המכונה "הלוחם" בשנת 1118, הפכה האלחפריה לארמון למלכי אראגון ולכנסייה, ולא שונתה באופן מהותי עד המאה ה-14 עם הגעתו של פדרו הרביעי, מלך אראגון המכונה גם "פדרו חובב הטקסים".
מלך זה הרחיב את מבני הארמון בשנת 1336 והורה לבנות את כנסיית סן מרטין בחצר הכניסה למצודה.
על פי התיעוד מתקופה זו שימש ארמון האלחפריה כנקודת המוצא של המסלול שהוביל לקתדרלת סלבדור דה סרגוסה, שם הוכתרו מלכי אראגון בחגיגיות ונשבעו לקיים את .
כנסיית סן מרטין מנצלת את המרחב שבפינה הצפונית-מערבית של החומה, עד כדי כך שאחד ממגדליה שימש כחדר תשמישי הקדושה.
הכנסייה העניקה את שמה לחצר שממנה יש את הגישה למתחם הארמון המורי.
המבנה בסגנון גותי-מודחאר מורכב משתי ספינות המחולקות לשלושה חלקים כל אחת, במקור מכוונות למזרח ונתמכות על ידי שני עמודים שאליהם צמודים חצאי עמודים המחוברים במרכז פני העמוד.
הקמרונות של ספינות אלו, הם קמרונות צלעות פשוטים, נתמכים על קשתות מעוצבות, כשהקשתות האלכסוניות עגולות למחצה.
על פינות הקמרונות יש קישוט בצורת פרח ועליו שלט האצולה של ממלכת אראגון.
מהקישוטים, נשמרו רק שברי הציפוי הציורי וכמה קשתות מורכבות בהשראה ישירה מהארמון המוסלמי.
מבחוץ, בולטת חזית שער הלבנים בסגנון מודחאר, שנבנה בתקופת מרטין הראשון, מלך אראגון המכונה "האנושי".
השער נפתח לחלק האחורי של הספינה הדרומית.
שער זה בנוי בתוך סדרת קשתות שטוחות שקועות, המכוסות על ידי קשת מחודדת אחרת בעלת ממדים גדולים יותר.
אלפיס כפול ממסגר את שתיהן מעוטר במוטיבים מהסוג המכונה "Jaqués taqueado" היוצרים צורות של מעוינים.
בספנדרלים ישנם שני מדליונים בצורת אליפסה עם פינות שבתוכם שלטי האצולה של ממלכת אראגון.
בטימפנון שבין הקשתות יש רצועה ובה מקבץ של קשתות מורכבות עיוורות, המתייחסות שוב לסדרת הקשתות בארמון של שושלת בנו הוד.
רצועה זו מופסקת במרכזה על ידי תיבה הכוללת תבליט ששולב לאחרונה.
הכנסייה שופצה במאה ה-18 כשלפניה נוספה ספינה שכיסתה את השער בסגנון מודחאר.
העמודים והקירות שופצו וטויחו בסגנון הנאו-קלאסי.
שינוי זה בוטל במהלך השיפוצים שביצע פרנסיסקו אייניגס, אם כי מהתיעוד הצילומי הקיים, ידוע שהיה מגדל צר שמופיע כעת בגימור עם שינות בהשראת המבנה של כנסיית מודחאר, בעוד שבמאה ה-18 הוא הסתיים בצריח בולבוסי מוזר.
זה אינו ארמון עצמאי, אלא הרחבה של הארמון המוסלמי שעדיין היה בשימוש.
פדרו הרביעי, מלך אראגון ניסה להוסיף לאלחפריה חדרים גדולים יותר, חדרי אוכל וחדרי שינה, מכיוון שחדרי השינה של הארמון המורי היו קטנים מדי לטעמו של המלך "חובב הטקסים".
חדרים חדשים אלה מקובצים בגזרה הצפונית של הארמון האנדלוסי, ברמות גובה שונות.
מבנה מודחאר חדש זה כיבד בדבקות את הבנייה שהייתה קיימת, הן בתוכנית והן בגובה, והוא מורכב משלושה אולמות גדולים שתוכניתם מלבנית, המקורים על ידי תקרות עץ ייחודיות בסגנון מודחאר המכונות בספרדית "אלחרפס" (aljarfes).
עוד מתקופה זו קיימת הארקדה המערבית עם קשתות מחודדות של חצר סנטה איסבל, המשולבת בקשתות עם אונות, וחדר שינה קטן עם תוכנית מרובעת המקורה בכיפת עץ מתומנת ודלת כניסה מעניינת בתוך קשת מחודדת המוקפת באלפיס מעודן, שהספנדרל שלו מעוטר בערבסקות.
דלת זו מובילה ללוג'יה משולשת של קשתות חצי מעוגלות.
חדר השינה ממוקם במבנה מעל המסגד.
בשנים האחרונות של המאה ה-15 הורו המלכים הקתוליים לבנות ארמון לשימוש מלכותי באגף הצפוני של המתחם המורי, תוך קביעת תצורה של קומה שנייה על גבי זו של הארמון הקיים.
בניית הקומה השנייה כללה הריסה של החלקים העליונים של חדרי הארמון המורי, שם הוכנסו הקורות התומכות בארמון החדש.
העבודות מתוארכות בין השנים 1488 ל-1495, ובנאים ממוצא מורי השתתפו בהן, כמו פראיג (Faraig) ומאומה דה גלי (Mahoma de Gali).
כפי שקרה בשיפוצים שביצע פדרו הרביעי שמרו הבנאים ממוצא מוסלמי (יוסף ומואמט בייטו (Yucef y Mohamat Bellito)), על מסורת האלריפה (alarife, בנאי מומחה בסגנון מודחאר) של המוריסקוס (אנוסים מוסלמיים) בשיפוץ של האלחפריה.
הגישה אל הארמון היא במעלה גרם המדרגות האצילי, מבנה מונומנטלי המורכב משני חלקים רחבים עם יסריות גאומטריות, המוארים על ידי חלונות עם תחרת חלונות של עלים וגבעולים בסגנון גותי והשפעות מודחאר, שהושלמו בפיתוחים על קצות הקשתות.
התקרה גרנדיוזית, כמו בשאר חדרי הארמון, מעוטרת בציורים בטמפרה עם מוטיבים איקונוגרפיים הקשורים למלכים הקתולים: בחלק המרכזי מוצג שלט האצולה במרכז התקרה, ובפינות העול והחצים מפינות שלט האצולה, המתחלפים עם ריבועי קישוט גרייזי של גרוטסקות ונברשות, קישוט האופייני לרנסאנס.
דלת הכניסה הראשית לחדר הכס שקועה בתוך קשת בת שלוש אונות, עם טימפנון בן חמש אונות, שבמרכזו מוצג שלט האצולה של המלכים הקתולים, בו מופיעים שלטי האצולה של ממלכות קסטיליה, לאון, אראגון, סיציליה וגרנדה, הנתמכים על ידי שני אריות.
שאר שטח הקישוט מסתיים בעיטור צמחוני עדין, המופיע שוב בכותרות הרציפה של המשקופים.
החזית כולה מעובדת בטיח מוקשה, שהוא החומר השולט ביותר הנראה בתוך של האלחפריה, מכיוון שאומני מודחאר מנציחים את החומרים והטכניקות הנפוצים באסלאם.
באותו קיר שני חלונות גדולים עם קשת מורכבת משולשת עם סריג בקצה הקשת, בזכותם מואר החלל הפנימי של חדרי המלוכה.
לאחר מעבר הגלריה, עוברים כמה חדרים הקודמים לחדר הכס הגדול, המכונים "חדרי המדרגות האבודות".
מדובר בשלושה חדרים קטנים עם תוכנית מרובעת המחוברים זה לזה על ידי חלונות גדולים ופתוחים עם עבודות סריג המשקיפים על חצר סן מרטין, וששימשו חדרי המתנה למי שהיה אמור להתקבל על ידי המלכים.
בימינו אפשר לראות רק שניים, שכן השלישי נסגר כשהוחלפה כיפת המסגד.
הגג שלו הועבר לחדר הסמוך לחדר הכס.
אחד האלמנטים החשובים ביותר בחדרים אלה הם רצפותיהם, שהיו במקור אריחי אסולחו מרובעים ואריחי קרמיקה משושים (בספרדית alfardones) צבעונים מזוגגים.
הם נוצרו בסדנת הקרמיקה של מואל (Loza de Muel) שבסמוך לסרגוסה בסוף המאה ה-15. מהשברים שנשמרו שוחזרה הרצפה לחלוטין בקרמיקה המחקה את צורת הריצוף הישן ואת סידורו, אם כי לא את איכות ההשתקפויות המזוגגות.
המרכיב הנוסף הבולט הוא התקרות בסגנון המלכים הקתוליים.
התקרה המכסה את חדר הכס מפוארת.
מידותיה 20 מטרים אורך על 8 מטרים רוחב, והיא נתמכת על ידי קורות היוצרות כוכבים בני שמונה פינות בצמתים, ושלושים שקעים מרובעים גדולים ועמוקים.
בתוך שקעים אלה, יש מתומן עם שושנה מרכזית עם עלים מסולסלים המסתיים בנטיף דמוי אצטרובל של אורן המסמל פוריות ואלמוות.
החלוקה של התקרה משוקפת ברצפה, המשחזרת את שלושים השקעים עם המתומן.
מתחת לתקרה המפוארת ישנה גלריה של קשתות שטוחות וכל המבנה הזה נתמך על ידי מסד ובו מגולפים צמחים ובעלי חיים (ענפים, ענבים, דרקונים מכונפים, בעלי חיים פנטסטיים ...), ועל האפריז העוטף את כל ההיקף בחדר יש קליגרפיה גותית בלטינית:
בתחילת 1486 שימש אזור חצר סן מרטין כבית הדין של האינקוויזיציה הספרדית ומשרדים סביב החצר הוקמו כדי לשכן את העובדים של מוסד זה.
זה כנראה מקור השימוש במגדל הטרובדור ככלא.
התפקיד החדש של הארמון (שנמשך עד השנים הראשונות של המאה ה-18) גרם לאירוע שיגיע לשיאו בפרויקט הרפורמה שנערך תחת שלטונו של פליפה השני, מלך ספרד, שבעזרתו הפך הארמון לבסיס צבאי.
בשנת 1591, באירועים המכונים מהומות סרגוסה, נמלט מזכירו המורשע ברצח של המלך פליפה השני, אנטוניו פרס (Antonio Pérez) ממדריד לסרגוסה במטרה לדרוש להישפט על פי החוקים הפרטיים של אראגון, שהייתה אז אוטונומית למחצה, כדי לחמוק ממשפט המלך.
עם זאת, לבית המשפט של האינקוויזיציה הייתה סמכות שיפוט בכל תחומי השיפוט של הממלכות, וסמכות זו נוצלה על מנת להאשים את פרס בכפירה, לאסור אותו, ולכלוא אותו בצינוק של המטה של האינקוויזיציה באלחפריה.
בתגובה התרחשה התקוממות של תושבי סרגוסה בשל מה שחשבו כהפרה של זכויותיהם כתושבי אראגון, והם תקפו את האלחפריה כדי לחלץ אותו.
הצבא המלוכני דיכא את המרד ופליפה השני החליט להפוך את האלחפריה למצודה מבוצרת תחת סמכותו למניעת מרידות דומות.
לתכנון המבנה, שכלל בניין צבאי "מודרני", הוזמן המהנדס הצבאי האיטלקי יליד סיינה , שהיה המהנדס הפרטי של המלך.
ספנוקי בנה מערכת חדרים המחוברת לחומות הדרומיות והמזרחיות שהסתירו את המגדלים המעוגלים למחצה בפנים, אם כי בחזית המזרחית זה לא השפיע על המגדלים באגפים של שער הכניסה.
סביב הבניין כולו הוקם קיר עם שינות ובו שמן דה רונד וזה הסתיים בארבע פינות המבצר בארבעה באסטיונים מחומשים, שאת בסיסם ניתן לראות היום.
המתחם כולו הוקף בחפיר ברוחב עשרים מטרים, שנחפר מחדש בשנת 1982 ביוזמת האדריכל אנחל פרופדרה מונייסה (Ángel Peropadre Muniesa), שהמעבר מעליו היה באמצעות שני גשרים מתרומים באגף המזרחי והצפוני.
מראה זה של המבצר בא לידי ביטוי בתוכנית האלחפריה לאחר השיקום האחרון שהושלם בשנת 1998.
מבנה האלחפריה בתכנון ספנוקי נותר ללא שינויים מהותיים עד 1705, כאשר עקב מלחמת הירושה הספרדית היה זה מקום מגוריהם של שתי פלוגות של חיילים צרפתים שבנו מחדש את מעקות החומה התחתונה של החפיר.
אולם המהפך המשמעותי של תפקיד המבנה לקסרקטין צבאי התרחש בשנת 1772 ביוזמתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד.
כל החזיתות שופצו באופן בו נראית כיום החזית המערבית, וחללי הפנים הותאמו לשהות החיילים והקצינים בבניין.
בשליש המערבי של הארמון הוכנה חצר גדולה למצעדים וסביבה החדרים של הפלוגות השונות, שעשויים בפשטות ובפונקציונליות של המחצית השנייה של המאה ה-18 והתכלית המעשית שאליה נועדו השטחים הבנויים כך.
מתוך התוספת בשנת 1862 של ארבעה מגדלים בסגנון התחייה הגותית שמהם שרדו עד היום רק המגדלים בפינה הצפון-מערבית והדרומית-מערבית.
באמצע המאה ה-19 התריע מריאנו נואוגס סקל (Mariano Nougués Secall) מפני התדרדרות השרידים מהתקופה המוסלמית ואמנות המודחאר של הארמון בדו"ח שלו משנת 1845, שכותרתו "תיאור והיסטוריה של טירת האלחפריה", מחקר קפדני בו דחק לשמור על מכלול היסטורי-אמנותי חשוב.
אפילו המלכה איזבלה השנייה, מלכת ספרד סיפקה כספים לשיקום, והוקמה ב-1848 ועדה לביצועו, אולם בשנת 1862 עברה האלחפריה מרכוש מלכותי למשרד המלחמה, שביטל את השיקום והחמיר את הנזק שנגרם.
ההידרדרות נמשכה עד שבשנת 1947 לקח האדריכל פרנסיסקו אינייגס על עצמו, כמעט לבדו, את משימת השיקום שבה היה עסוק עד מותו בשנת 1982.
בשנות השישים של המאה ה-20 הוא שימש כקסרקטין צבאי, והקישוטים כוסו בטיח במטרה להגן עליהם.
בשנת 1984 המליצה הוועדה הפרלמנטרית של אראגון שהוקמה למציאת מקום מושב מוחלט לקורטס של אראגון לשכן את הפרלמנט האזורי בארמון אלחפריה, ומועצת העיר של סרגוסה (בעלת הבניין) הסכימה לתת חלק מהמתחם ללא עלות לתקופה של 99 שנים.
החלטה שקידמה את פעולות השיקום הסופי של האלחפריה.
לאחר סיום העבודות, נחנכה האלחפריה כמונומנט אמנותי היסטורי בשנת 1998 על ידי הנסיך (כיום מלך) פליפה השישי.
ארמון גּוֹלְסְתָאן (בפרסית: کاخ گلستان) היה ארמון מלוכני לשעבר, אשר שומש בידי השושלת הקאג'ארית בבירה האיראנית טהראן.
הארמון אשר ממוקד בדיוק במרכזה של העיר נחשב לאתר מורשת עולמית לפי אונסק"ו.
בניית המבנה החלה עוד במאה ה-16 בהוראת שאה תהמאספ הראשון אך צורת הארמון נבנתה רק במהלך התקופה הקאג'ארית (לאחר שאע'א מוחמד ח'אן קאג'אר הכריז על טהראן כבירתו) והמשיך לשמש מרכז של אירועים וטקסים מלוכניים לתוך שלטונו של רזא ח'אן, מייסד שושלת פהלווי.
ארמון גולסתאן המפואר הוא יצירת מופת של העידן קאג'ארי, המגלם שילוב מוצלח של עבודות יד ואדריכלות איראנית מוקדמת עם השפעות מערביות.
הארמון המוקף חומה, משמש לחלק מאחת מקבוצות הבניינים העתיקות ביותר בטהראן, הפך למושב הממשלה של משפחת קאג'אר, שנכנסה לשלטון בשנת 1779 והפכה את טהראן לבירת המדינה.
נבנה סביב גן עם בריכות כמו גם שטחים נטועים, ומבין הקישוטים העשירים ביותר של הארמון מהמאה ה-19. הארמון הפך למרכז האיחוד בין האדריכלות האיראנית המסורתית רבת שנות הפיתוח והאדריכלות המודרנית אשר השפעותיה החלו מבצבצות מעבר דרכי הסחר עם אירופה במהלך המאה ה-18.
ארמון גולסתאן ממוקם בלב הליבה ההיסטורית של טהראן.
מתחם הארמון הוא מהעתיקים ביותר בעיר, שנבנה במקור בתקופת השושלת הספווית בין החומה ההיסטורית של העיר.
בעקבות הרחבות ותוספות, הארמון פותח והחל עניין רב סביבו כאשר מתחם הארמון נבחר כבית המגורים המלכותי ומושב הכוח על ידי השושלת הקאג'ארית.
נכון להיום, מתחם ארמון גולסתאן מורכב משמונה מבני ארמון מרכזיים המשמשים בעיקר כמוזיאונים ומכל צדיהם גנים מפוארים המוקפים בחומה חיצונית עם שערים.
המתחם לא שימש רק כבסיס השלטון של מלכי קאג'אר, אלא גם תפקד כמתחם פנאי ומגורים ומרכז ייצור אמנותי במאה ה-19.
ארמון גולסתאן מייצג עדות ייחודית ועשירה לשפה האדריכלית ולאמנות דקורטיבית בתקופת קג'אר המיוצגת בעיקר במורשתו של נאסר א-דין שאה קאג'אר.
המתחם של ארמון גולסתאן מהווה דוגמה חשובה למיזוג האמנות והארכיטקטורה הפרסית עם סגנונות ומוטיבים אירופיים והתאמת טכנולוגיות הבנייה האירופיות, כגון שימוש בברזל יצוק בפרס.
ככזה ארמון גולסתאן יכול להיחשב דוגמה יוצאת דופן לשילוב מזרח-מערב באומנויות מונומנטליות, פריסה אדריכלית וטכנולוגיית בניין, שהפכה למקור השראה לאמנים ואדריכלים איראניים מודרניים.
לאורך המאה ה-19, כאשר החברה הייתה נתונה לתהליכי מודרניזציה, עבר הארמון שינויים המייצגים את פיתוחו.
התפקיד המשפיע על הערכים האמנותיים והאדריכליים של פרס העתיקה, כמו גם על ההשפעות העכשוויות של המערב על האמנות והארכיטקטורה שולבו בסוג חדש של אמנות וארכיטקטורה בתקופת מעבר משמעותית.
נכון להיום נכס הארמון נקי מכל איומים חריפים לקיומו, במיוחד כאלה אשר עלולים לפגוע בפרספקטיבות החזותיות ובצפיית הנוף הרחב יותר מתוך מתחם הארמון (בשונה משהיה זמן קצר לאחר המהפכה האיראנית אשר היו רדיקלים ודרשו להשמיד את המוסד המלוכני ה"מושחת" לפיהם).
אורניינבאום הוא מעון קיסרי רוסי, הממוקם על המפרץ הפיני ממערב לסנקט פטרבורג.
מתחם הארמון ומרכז העיר לומונוסוב הם אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
בשנת 1707, ארבע שנים לאחר שפיוטר הגדול הקים את סנקט פטרבורג, הוא נתן את השטח ליד חוף הים שבגדה הימנית למקורבו אלכסנדר דנילוביץ' מנשיקוב.
מנשיקוב הזמין את האדריכלים ג'ובאני מריה פונטנה וגוטפריד שאדל, שבנו את ביתו, ארמון מנשיקוב הגדול בשנים 1710–1727 (לא להתבלבל עם ארמון מנשיקוב בפטרבורג, שנבנו על ידי אותם אדריכלים בערך באותה תקופה).
החלק המרכזי של הארמון מחובר על ידי שתי גלריות עם שתי כיפות וביתנים לכנסייה.
הגן התחתון, המעוטר במזרקות ופסלים, והגן העליון נוצרו במקביל.
הארמון ממוקם ליד הפארק התחתון, שצירו המורכב הוא תעלה המובילה אל הים.
תעלה זו הוא חיקוי לזו שתוכננה עבור פיוטר עצמו במעונו הסמוך: ארמון פטרהוף.
מנשיקוב הודח זמן קצר לאחר מותו של פיוטר ומת בגלות, והארמון נלקח ממשפחתו.
בשנת 1743 הפך אורנינבאום למעון הקיץ של הדוכס הגדול פיוטר פיודורוביץ', יורשה של הקיסרית יליזבטה (הקיסר פיוטר השלישי לעתיד).
בעשר השנים האחרונות למלכותה שליליזבטהי, ברטולומאו פרנצ'סקו רסטרלי שיחזר את הארמון הגדול והוסיף יופי לעיצובו.
בשנים 1756 עד 1762 בנה האדריכל אנטוניו רינאלדי את מבצר פטרשטאדט על גדת נהר קארוסט עבור הדוכס הגדול פיוטר פיודורוביץ'.
בשנת 1762 הורתה הקיסרית יקתרינה השנייה לבנות את בית המגורים שלה.
לשם כך בנה רינאלדי את הארמון הסיני (1762–1768), שילוב של ארכיטקטורה בארוקית , קלאסיציזם ומוטיבים סיניים, ביתן קטאלניה גורקה (רכבת הרים) שנבנה בשנים 1762–1774 כולל ביתן כיפות ושערי כבוד עם מגדל עטור צריח.
מבחוץ, הארמון הסיני הוא בניין פשוט יחסית, חד קומתי למעט הביתן המרכזי הקטן.
שבעת החדרים בפנים, מעוצבים על ידי רינאלדי ואמנים ובעלי מלאכה אחרים, כוללים משי צבוע ועבודות טיח מסובכות.
רצפות הפרקט של רינאלדי מעוטרות להפליא, תוך שימוש בכמה סוגים של עץ רוסי ונדיר מיובא.
בין נקודות השיא של חללי הפנים של הארמון הסיני ניתן למצוא את סלון חרוזי הזכוכית, שעל קירותיו תלויים 12 לוחות של שטיחי גוון עשירים המתארים ציפורים ובעלי חיים אקזוטיים.
חרוזי הזכוכית הלבנים והמשובחים המהווים את רקע השטיחים מעניקים לכל החדר איכות מנצנצת שתוכננה להיות יעילה במיוחד באור הזוהר של הלילות הלבנים.
ההשפעה המלאה של עיצוב סיני היא עדות בסלון הסיני הגדול, שבו הקירות מכוסים ציפוי בהיר של עץ ושן שנהב המציגים נופים מזרחיים ופנסים סיניים גדולים תלויים בפינות.
החדר כולל גם שולחן ביליארד תוצרת אנגלית עם גילוף עץ מעולה.
הארמון היווה את המקום לשתי בכורות אופרה לליברטי מאת מטסטסיו באמצע המאה השמונה עשרה, "אמור פריגיוניארו" (שהלחין פרנצ'סקו אראיה, 1755) ו"סמירימיד ריקונוסיוטה" (שלוש מערכות, שהלחין וינצ'נזו מנפרידיני, 1760).
במאה ה־19 ארמון אורנינבאום הפך לאחוזה אצילית.
במהלך מלחמת העולם השנייה סבל אורנינבאום במידה פחותה משאר פרברי סנקט פטרבורג, שכן נפרסה כאן ההגנה על מה שנקרא "ראש גשר אורנינבאום".
עם זאת, המתחם נעשה שומם בתקופה שלאחר המלחמה, ושיקומו הרציני החל רק בסוף שנות התשעים.
שיפוץ ארמון אורנינבאום היה תהליך איטי.
השיפוצים בצארסקויה סלו ובפטרהוף קיבלו עדיפות גבוהה יותר וזו אחת הסיבות שאורניינבאום היא אטרקציה שפחות מבקרים בה.
במתחם הפארק של הארמון מוצבים פסלים רבים:
ארמון אל-ימאמה הוא ארמון המלוכה הסעודי אשר נמצא בריאד, ערב הסעודית.
זהו משכנו הקבוע של סלמאן, מלך ערב הסעודית.
הארמון מורכב משני מבנים בגדלים שונים: ארמון גדול שמשמש כחצר בית המלוכה ונערכות בו קבלות פנים וישיבות רשמיות של מועצת השרים וארמון קטן יותר עם פארק פרטי, השמור למלך ולמשפחתו.
הארמון ממוקם בפרברים המערביים של ריאד, בירתה של הממלכה הסעודית.
הגישה לארמון היא דרך שער שמועצב בסגנון נאו-קלאסי אירופאי בצורת מקדש יווני-רומי.
הבניין הראשי מורכב משלושה מפלסים (קומת קרקע ושתי קומות), שם נמצאים המטבחים, האורוות והמחסנים של הארמון.
האגף המערבי של הארמון מכיל את האורוות אילו המטבחים ממוקמים באגף המזרחי.
החזית הראשית של הארמון מועצבת בסגנון ערבי וכוללת מרפסת גדולה המשקיפה על החצר הפנימית.
הארמון עצמו עשוי מרצפות שיש איטלקי וקירות מעצים מגולפים.
בארמון יש יותר ממאה חדרים.
מאחורי הארמון הקטן השייך למלך ולמשפחתו יש פארק בגודל של כ-70 דונם שמכיל בריכת שחייה, פארק מים ואגם מלאכותי שבמרכזו יש אי מלאכותי.
מלבד זאת בפארק יש שדרה מלאה בעצים, פרחים, מזרקות ובריכות בהן שוחים דגים רבים.
ארמון אל-עאשק הוא מבנה היסטורי המתוארך לתקופה העבאסית, בקרבת העיר סמארה, עיראק.
הוא ניצב על גדתו המערבית של החידקל.
הארמון נבנה במצוות הח'ליף העבאסי ה-15 אל-מועתמיד, ובנייתו נמשכה בין השנים 877–882.
יאקות אל-חמאווי מציין כי עלי בן יחיא אל-מונאג'ם ומועז אל-דוולה יזמו את תחילת העבודות.
האמיר עמאד אל-דוולה כתב שיר העוסק בארמון אל-עאשק.
בימי הביניים המבנה נקרא "אל-מעשוק", כלומר "האהוב".
חפירות ארכאולוגיות התקיימו במתחם בשנות ה-60 של המאה העשרים ולאחריהן הוא שוחזר במהלך שנות ה-80.
ארמון אל-עאשק הוא דוגמה בולטת לארמון בסגנון אדריכלי עבאסי.
המבנה המלבני מורכב משתי קומות; קומה אחת שימשה כקטקומבות ועבור חדרי אחסון.
סביב הארמון חצרות גדולות המוקפות בחומות.
מחוץ לחומות קיים חפיר ארוך, בו זורמים מים מערוץ תת-קרקעי המתחיל ברמות המערביות.
ארמון אל פאו ממוקם בבגדאד במרחק של כ-5 ק"מ (3.1 מייל) מנמל התעופה הבין-לאומי של בגדאד, עיראק.
סדאם חוסיין הזמין את בנייתו בשנות ה-90 כדי להנציח את ההשתלטות מחדש של הכוחות העיראקים על חצי האי אל-פאו במהלך מלחמת איראן–עיראק.
ארמון אל-פאו ממוקם על מתחם נופש לשעבר במרחק של כ-5 קילומטרים מהאזור הירוק, אשר מכונה כיום האזור הבינלאומי או "IZ".
במתחם וילות רבות וארמונות קטנים יותר, וכיום הוא אחד מבסיסי ארצות הברית/קואליציה הגדולים בעיראק (Camp Victory / Camp Liberty).
הארמון מכיל למעלה מ-62 חדרים ו-29 חדרי רחצה.
רבים מהחדרים הוסבו לשמש כמשרדים, ולאחר 2004 שימש הארמון כמפקדה של הכוח הרב-לאומי – עיראק (MNF-I), יחד עם מרכז המבצעים המשותף (JOC), ששימש במשך שנים כמרכז המבצעים המשותף ועבור החיל הרב-לאומי – עיראק (MNC-I) וכל ההיבטים המבצעיים של מלחמת עיראק.
במתחם אגם מלאכותי המקיף את הארמון שבו גדל זן מיוחד של דג בס גדול המכונה בס סדאם, וכן קרפיונים גדולים.
סדאם השתמש בעבר בארמון למסעות ציד ברווזים.
בגלל הנזק הקל מאוד לארמון אל-פאו ולמבנים אחרים שנמצאים במה שהיה מחנה ויקטורי, ההנחה הרווחת היא שמתכנני הפלישה ב-2003 התכוונו שאזור זה ישמש כמפקדה ושטח בסיס ראשי לאחר הלכידה כיבוש בגדאד.
הארמון מוקף בחומות גבוהות עם מגדלי ביטחון שנבנו מראש, מה שתורם בקלות רבה יותר לשמירה ואבטחה עבור אתר הנופש לשעבר.
בשנת 2009, הקומיקאי סטיבן קולבר אירח שבוע של תוכניתו הקולבר ריפור מהארמון בשיתוף עם United Service Organizations.
ארמון אומיה הוא מתחם מפואר וגדול מתקופת הח'ליפות האומיית, הממוקם על גבעת המצודה (ג'בל אל-קלעה) בעמאן, ירדן.
הארמון נבנה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-8, והיה בשימוש לפחות עד סוף המאה ה-11. כיום יש במקום כיפה משוחזרת במקום בו היה אולם הכניסה.
ארמון ברניצקי (בפולנית: Pałac Branickich) הוא מבנה היסטורי בעיר ביאליסטוק שבצפון-מזרח פולין.
הוא נבנה באתר של בניין מוקדם יותר במחצית הראשונה של המאה ה-18 על ידי יאן קלמנס ברניצקי, איש חבר העמים הפולני-ליטאי עשיר, למגורים המתאימים לאדם ששאיפתו הייתה להיות מלך פולין.
מתחם הארמון עם הגנים שסביבו, ביתנים, פסלים, מבני חוץ ומבנים נוספים שנבנו כולם כמעט באותו זמן לפי מודלים צרפתיים היו הסיבה לכך שהארמון נודע במאה ה-18 בשם ורסאי של פודלסיה (Versailles de la Podlachie).
במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוק הארמון בצורה משמעותית ולאחריה נבנה מחדש ושוחזר, ונמסר לשימושה של האוניברסיטה הרפואית בביאליסטוק.
סטפן מיקולאי ברניצקי, אביו של נסיך הכתר הגדול יאן קלמנס ברניצקי, הזמין את האדריכל טילמן ואן גאמרן להפוך את טירת ויסיולובסקי ששכנה במקום לבית מגורים בסגנון בארוק.
מהנדס זה מאוטרכט היה מפורסם בעבר, בין היתר, בניית ארמון קרשינסקי בוורשה ובית מגוריו של הפרימט מיכאל ראדז'יובסקי בניבורוב.
הבנייה, שנערכה בשנים 1691–1697, שינה לחלוטין את פני המבנה.
בין היתר שימש אחד המגדלים כגרם מדרגות.
החדרים היו ממוקמים במגדל השני.
במהלך השחזור הבא הוגבו הספחים הצדדיים, הוקמה עמוד עמודים יוני וכן פסלים רבים.
מהעבר הקודם של הטירה בתקופת המלחמה, נראים רק קווי המתאר של המעוז ליד הבריכה.
ישנה גם אגדה על מעבר תת-קרקעי בין הטירה למגדל כנסיית הקהילה הסמוכה, שבמאה ה-17 הותאמה גם היא להגנה.
הרחבה נוספת של הארמון נעשתה לבקשת יאן קלמנס ברניצקי ואשתו איזבלה פוניאטובסקה.
משנת 1728, עבודות הבנייה נוהלו על ידי יאן זיגמונט דיבל.
בהנחייתו נוספה קומה אחת, טימפנון בצד החזית וכיפות על המגדלים מימי טילמן ואן גאמרן.
דיבל הוא גם מחבר החזית מצד החצר.
אחר כך, במקום הגומחות והמבנים המוקדמים יותר, בנה דייבל אגפים צדדיים לפי הדגם הצרפתי כדי להקיף את החצר - cour d'honneur, שאליהם הגישה שער שנבנה ב-1758 על ידי יאן הנריק קלם, שגם מילא תפקיד חשוב במהלך שִׁחזוּר.
גם פייר ריקו דה טירגה עבד כאן.
לאחר מותו של דיבל, בשנים 1750–1771, הוביל יעקב פונטנה את שחזור הארמון והוא גם עיצב את הגוף הסופי של הארמון, הפרוזדור, פנים הרוקוקו, ובשנת 1754 גרם המדרגות עם פסליו של יאן כריסוסטום רדלר "מסובב".
ב-1757 הוקמו שני פסלים מונומנטליים נוספים של רדלר בין הכניסה לחצרות הכבוד - "הרקולס נלחם בדרקון" ו"הרקולס נלחם בהידרה".
עיטור הפנים היה גם פרי עבודתם של האומני הפרסקו סמואל קונטס ואנטוני פוגט, ציירים כמו שמעון צ'כוביץ', לואי מרטו, אוגוסטין מיריס, ז'אן פילמנט ואמני פרסקו כמו גאורג וילהלם נוינהרץ (ב-1738) ואנטוני הרליצ'קה.
יוצר חזית הגן של הארמון, המונומנטלי בקלאסיקה הבארוקית שלו, עדיין לא ידוע.
שיקום הארמון החל ב-1945 עם פינוי ההריסות.
באותה תקופה שוקמו הפסלים שניצלו מהריסות המלחמה, ושרידי הקירות חוזקו.
בשנים הבאות זכה הארמון לגג מאולתר, והקירות ההרוסים נבנו מחדש באופן שיטתי.
כבר בשנת 1946, המינהל הכללי למוזיאונים והגנת האנדרטה הזמינה את המהנדס בוקובסקי לפתח פרויקט לשיקום והתאמת האנדרטה לארמון התרבות העממית בבניין הראשי ולמוזיאון האזורי באחד האגפים הצדדיים.
בהתבסס על הערותיו של המשמר הכללי למונומנטים, פרופ.
יאן זכובטוביץ' ומבוסס על מחקר משלו ושל דוקטור יאן גלינקה, היסטוריון מקומי, בוקובסקי הכין תכנון טכני לשיקום הארמון בשנים 1947-1949. במקביל, הוא מונה למנהל השיקום הראשי.
הנחת השימור העיקרית של הפרויקט הייתה שחזור הארמון ושיקום הקישוט החיצוני ההיסטורי והארכיטקטוני מאמצע המאה ה-18. בסוף 1949 שונתה ההחלטה בדבר ייעודו ושם התמקם המוסד להשכלה גבוהה הראשון בתולדות ביאליסטוק - האקדמיה לרפואה.
בוקובסקי הודח מצוות השיקום של הארמון בשל העובדה שלא הסכים לשנות את ייעודו.
פרויקט ההתאמה למטרות האקדמיה לרפואה, שהוכן ב-1950 על ידי המהנדס אנדז'יי ניטש, הכניס מספר שינויים, וזאת על אף להסתייגויותיו של בוקובסקי.
עם זאת, ב-1951 הוא מונה שוב למנהל האדריכלי של שחזור הארמון מטעם האקדמיה לרפואה.
שנה לאחר מכן חזר האדריכל גם לתפקיד ראש הסטודיו לשימור.
כהכרה בזכותו וכפיצוי על הרחקתו מניהול השיקום, התקינה ה-PKZ של ורשה פסל של האדריכל על הטימפנון של הארמון בצד הגן.
עד 1955, מתחם הבניינים שבסמוך לארמון נבנה כמעט לחלוטין מחדש והותאם לצורכי האוניברסיטה.
בשנות ה-50 החל פרויקט לשיפוץ הגן המקיף את הארמון.
העיצובים של הפארק ההיסטורי הוכנו על ידי פרופ.
ז'רארד צ'יולק (Gerard Ciołek), וביתני הפארק, המרפסת, המזרקות והגשר - בוקובסקי.
עוד בשנות ה-70, פיקח בוקובסקי על ביצוע פוליכרומים באולם הראשי ובגרם המדרגות של הארמון.
השחזור נועד להחזיר את הפאר לשעבר של המאה ה-18. הגן העליון עם שמונה פרטרות שוחזר, מעקה חדש הוצב על קיר התומך, הביתנים הטוסקניים והאיטלקיים והקומה התחתונה של ביתן הנשר נבנו מחדש.
בשנת 2023 החלו חפירות ארכאולוגיות בכיכר מול חזית הארמון בשיתוף פעולה בין אוניברסיטת ביאליסטוק והאוניברסיטה הרפואית של ביאליסטוק.
בסמיכות לארמון עוברת שדרה ישרה על גשר שלוש קשתות על פני הנהר, התחום בסוללת אבנים עמוקה, אל החצר הקדמית המרוצפת הגדולה והסגורה.
לחלק המרכזי של הארמון יש שתי קומות על קומת מרתף גבוהה עם קשתות, עם גוש מרכזי בעל גדוד המציג את הסמל ואת ביתני הקצה של ברניצקי בעלי כיפות מרובעות בשתי קומות.
קו הגג הוא מעקה איטלקי המסווה על קומה נמוכה בעליית הגג, וקבוצת הפיסול ההרואית של אטלס מכתירה את הכל.
מסביב לארמון ישנם שטחי גנים.
בחזית הגן יש מרפסת מוגבהת על עמודים, המהווה פודיום לצפייה בפרטר בטעם הצרפתי עם סלע מרכזי וספינקסים צרפתיים, וגן נוף אנגלי מאוחר יותר, בטעם הנטורליסטי אשר מקיף את הפארק האנגלי.
הציר המרכזי ממשיך לביתן האורחים.
מבנים נוספים כוללים את ארסנל (1755), אורנג'רי והביתנים האיטלקיים והטוסקנים.
ארמון איטאמאראטי (בפורטוגזית: Palácio Itamaraty), מכונה גם ארמון הקשתות (Palácio dos Arcos), הוא המטה של משרד החוץ בברזיל.
הוא ממוקם בברזיליה, בירת ברזיל.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל אוסקר נימאייר ונחנך ב-21 באפריל 1970. הוא ממוקם ממזרח לבניין הקונגרס הלאומי של ברזיל לאורך הציר המונומנטלי, ליד פראסה דוס טרס פודרס (כיכר שלוש הרשויות).
בברזיל, איטאמאראטי משמש בדרך כלל כמטונימיה עבור משרד החוץ.
מקור השם הוא מהארמון בריו דה ז'ניירו שהיה מטה המשרד לפני שהבירה והממשלה של ברזיל הועברו לברזיליה.
ארמון בית א-דין הוא ארמון בעיירה בית א-דין, שבנפת שוף, מחוז הר הלבנון, בלבנון, שנבנה על ידי בשיר השני בשלהי ותחילת המאה ה-19.
בשנת 1991 הוקם בארמון מוזיאון "מוזיאון ארמון בית א-דין", המספר את סיפור הארמון וכן יש בו פריטים הנוגעים להיסטוריה של האזור.
מדי שנה, בקיץ, הארמון מארח את פסטיבל בית א-דין.
האמיר בשיר השני משושלת שיהאב , שלימים הפך לשליט אמירות הר הלבנון , החל לבנות את הארמון בשנת 1788 ובנייתו ארכה כ-30 שנה.
בבניית הארמון הועסקו אדריכלים, בנאים, סתתים ובעלי מקצוע מקומיים, איטלקים, טורקים, ודמשקאים.
חלק מחומרי הבניין, כמו שיש, הובאו מאיטליה וארצות אחרות.
סגנון הבניה של הארמון הוא סגנון ערבי לבנוני, בשילוב סגנון אדריכלות הבארוק האיטלקי.
בית המשפחה – דאר אל-חרים
בשנת 1806 הושלם השלב הראשון בבנייה שנועד לאגף הפנימי והפרטי של הארמון העתידי.
חלק זה נקרא בטורקית הארמִליק (Haremlik) ובערבית "דאר אל-חרים" (دار الحريم) המשמעות המילולית היא "בית הנשים", זהו החלק הנסתר מעיני זרים והוא משמש למגורי נשות המשפחה: אשת האמיר, בנותיו ומשרתותיהן.
לחלק זה אין גישה לגברים שאינם בני המשפחה הקרובים.
משהושלם המבנה, עברו בשיר ובני משפחתו להתגורר בו.
מצפון לדאר אל-חרים נבנה חמאם ששימש את גברי המשפחה.
החמאם נבנה על פי דגמים של בתי מרחץ מהתקופה הרומית.
מבנהו כולל פריגידריום – חדר הכניסה הקר ששימש להסרת הבגדים ולהרגעה לפני ואחרי הרחצה וכן להתכנסויות של גברים מהמשפחה כדי לדון בנושאים שונים, טפידריום – החדר הפושר ששימש לעיסויים וכן למעבר בין החלק הקר לקלדריום – החדר החמים.
רצפת החדר החמים נתמכה בעמודונים עשויים מלבֵנים וקמרונים שיצרו חלל שבו שבו חומם האוויר.
בשנת 1811, כבר במהלך בניית החלק אמצעי, העביר בשיר את מטה האמירות מדיר אל-קמר לבית א-דין.
לצורך אספקת מים לארמון, נבנתה בין השנים 1812–1814 אמה באורך של כ-16 קילומטרים שהוליכה מים ממעיינות א-צפא שבג'בל בארוכ אל הארמון, ונבנה חמאם טורקי המסוגל לקרר או לחמם את המים בהתאם לעונות השנה.
לצורך בניית האמה חויב כל אחד מתושבי האזור "הכשירים" לתרום יומיים של עבודה ללא תשלום.
החלק האמצעי – דאר אל-ווסטה
החלק האמצעי של הארמון, דאר אל-ווסטה (دار الوسطه) הוא מרכז החיים היום-יומיים של בני המשפחה הקרובה של האמיר, כמו מפגשים משפחתיים, אירוח קרובים.
הכניסה לדאר אל ווסטה, היא מגרם מדרגות כפול, בקצה המערבי, הרחוק, של החצר, שם ניצב פסל של כמאל ג'ונבלאט.
הארכיטקטורה כוללת ארקדות גדולות, מרפסות עם חלונות , מזרקות, חדרים מחופי עץ ארז מגולף ומעוטר בקליגרפיה ערבית, עם שיש משובץ ופסיפסים.
בצד הצפוני של אזור זה היו המשרדים של המזכירים והוא נקרא: דאר אל-כתאבה (دار الكتابه).
דאר אל ווסטה ודאר אל חרים בנויים בקומה השנייה, מעל אורוות ששימשו בעבר 600 סוסים ורוכביהם וכן את 500 החיילים הרגליים של משמר האמיר.
מאז שיחזור הארמון האורוות "מאכסנות" אוסף רחב של פסיפסים ביזנטיים, שהגדולים שבהם, נלקחו מהריסות כנסייה ביזנטית מהיישוב , כ-28 קילומטרים דרומית לביירות.
הכתובות היווניות המופיעות על הפסיפסים מתארכות אותם למאות ה-5 וה-6 לספירה.
פסיפסים מאתרים אחרים מוצגים אף הם באורוות ובגנים הסמוכים.
בקצה הארמון, ליד "דאר אל חרים" ו"דאר אל ווסטה" נמצאים המטבחים שבהם הכינו את הארוחות היומיות ליותר מ-500 איש.
האוכל נלקח משם לאזורי המגורים והאירוח, שם הונח על מגשים לנכבדים ומבקריהם.
החלק הציבורי – שימש חלק ציבורי ורשמי בארמון.
אזור זה נפגשו הגברים, קיבלו אורחים וניהלו עניינים רשמיים, מפגשים ואירועים חברתיים, דיונים פוליטיים, פגישות עסקיות או אירוח של אורחים גברים, שאינם מהמשפחה.
ב-1829 הושלמה בניית החלק החיצוני של הארמון, שכלל את הלשכות, האולמות, חדרי המפגש וחדרי האירוח ובכך הפך הארמון למרכז השלטוני החדש של בשיר, כמו גם מרכז אירוח לאורחים רמי מעלה מהמזרח התיכון ואירופה.
בצד ימין של החצר הזה נמצא מבנה בן שתי קומות ששמשו חדרי אירוח (المضافة; תעתיק: אל-מד'אפה).
גרם מדרגות מוביל לקומה העליונה, אשר שוחזרה בשנת 1945 על פי תוכניות ומסמכים מזמן הבנייה.
הכניסה הראשית לארמון מובילה לחצר גדולה (الميدان; אל-מידאן), 107X45 מטר.
כאן היו נפגשים או מתכנסים אנשי חצר ומבקרים למטרות שונות ומכאן היה יוצא האמיר עם פמלייתו בתהלוכה טקסית, לציד, למסעות או למלחמה.
לאחר שנת 1840, כאשר האמיר בשיר השני נשלח לגלות, שימש הארמון את העות'מאנים כבניין ממשלתי.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 קנה ה הארמני את הארמון ממשפחת שיהאב עבור ממשלת לבנון, והפך אותו למעון קיץ של המותאצריפים שירשו זה את זה בין השנים 1864–1915.
בתקופת המנדט הצרפתי ולאחר הכרזת הרפובליקה הלבנונית ב-1926, החלו בארמון עבודות שיקום נרחבות במטרה להחזירו לתפארתו המקורית.
ליד הארמון ניטעו עצי תות רבים, כדי לגדל תולעי משי ולייצר את בדי המשי שבשיר אהב.
קבר האמיר בשיר השני ורעייתו
מעבר למרחצאות נמצא קברם של בשיר השני ורעייתו הראשונה שָמְס (شمس; תרגום: שמש).
המבנה הוקם על ידי בשיר, כשאשתו מתה, מבנה בעל כיפה, בין העצים.
ב-1840 הוגלה בשיר על ידי העות'מאנים למלטה ומשם ל-איסטנבול, שם הוא מת ב-1850. בשנת 1947 הוחזרו שרידי גופתו ללבנון והוטמנו בקברה של רעייתו.
בשנת 1934 המקום הוכרז כמונומנט בעל ערך היסטורי לאומי.
בשנת 1943 הכריז עליו בשארה אל-ח'ורי, הנשיא הלבנוני הראשון, כמעון הקיץ הרשמי של הנשיא.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990) המבנה ניזוק קשות.
לאחר 1984, כאשר הלחימה נסוגה מאזור זה, הורה וליד ג'ונבלאט לשחזרו.
חלקים מהארמון פתוחים לציבור בעוד השאר עדיין משמשים למעון הקיץ של נשיא לבנון.
בתוך הארמון קיים מוזיאון ארכאולוגי ואתנוגרפי הכולל אוספים של כלי חרס מתקופת הברונזה והברזל, כלי זכוכית רומיים תכשיטי זהב, סרקופגים וכלי חרס מזוגגים מהתקופה המוסלמית.
בנוסף יש במוזיאון אוסף של כלי נשק עתיקים ומודרניים, כמו גם תלבושות מהתקופה הפיאודלית.
בחדר הראשון במוזיאון נמצא דגם של הארמון וסביבתו.
סביב הארמון נבנה היישוב בית א-דין כמקום מגורים לנותני השירותים לארמון, כמקום משכן לבני משפחתו של בשיר וכן בתים נוספים ששירתו אות, את ממשלו וכן את ממשלם של השליטים שבאו אחריו.
עם השנים התפתח המקום ליישוב ופרנסתם של רוב תושביו, אינם קשורה לארמון.
בשיר השני בנה, בקרבת ארמונו, ארמון לכל אחד משלושת בניו: האמיר קאסם (قاسم), האמיר ח'ליל (خليل) והאמר אמין (أمين).
ארמונו של קאסם, היה על הצוק הפונה לארמון הגדול והוא חרב.
ארמונו של חליל משמש כבית הממשל המקומי של בית א-דין.
והארמון של אמין שוחזר על ידי משרד התיירות הלבנוני והוסב לבית מלון יוקרתי (חמישה כוכבים) בשם: "מיר אמין פאלאס" (Mir Amin Palace; قصر الامير أمين) המשמש מקום מפלט לעשירי ביירות.
בבית המלון 22 חדרים, כל אחד מהם מעוצב באופן ייחודי עם ריהוט עתיק ומן החלון נשקף גן פורח והנוף של הרי השוף.
פסטיבל בית א-דין הוא פסטיבל שנתי הנערך בארמון, מדי קיץ בחודשים יולי ואוגוסט, מאז שנת 1985 ומופיעים בו אמנים לבנוניים וכן אמנים מרחבי העולם.
בשנת 1997 הוכשרה החצר החיצונית של הארמון והותאמה לארח 5,000 איש ובמקביל, הנהלת הפסטיבל החלה להפיק הופעות ומחזות לבנוניים.
מדי קיץ משתתפים בפסטיבל כ-50,000 צופים.
הפסטיבל מנוהל כארגון ללא מטרות רווח.
כ-65% מהתקציב השנתי מגיע ממכירת כרטיסים, כ-20% מנותני חסות ובנוסף מתקבלת תמיכה ממשלתית בשיעור 15%.
בין השנים 2022-2019 לא התקיים הפסטיבל בשל קשיים כלכליים.
בעבר הופיעו בפסטיבל גדולי הזמרים של לבנון, כמו הזמרת פיירוז, הזמר והמלחין ודיע א-סאפי.
בקיץ 2023 השתתפו בפסטיבל (בין היתר) האמנים: הזמר הלבנוני ממוצא ארמני גאי מנוקיאן (Guy Manoukian) ותזמורתו, זמרת האופרה הלאומית של פריז ממצרים פרח א-דיבאני (Farrah Eldibany), המוזיקאים והיוצרים הלבנוניים בתחום הג'אז דונה ח'ליפה (Donna Khalife) וארתור סטיאן (Arthur Satyan) ועוד.
ארמון אהרנבורג הוא ארמון בקובורג שבפרנקוניה, גרמניה.
הארמון שימש כמעון המרכזי של הנסיכים השולטים החל משנות ה-40 של המאה ה-16 ועד שנת 1918. החזית החיצונית של הארמון משקפת בעיקר את סגנון התחייה הגותית.
הארמון נבנה בין השנים 1543–1547 על ידי , דוכס סקסוניה-קובורג.
הארמון החליף את בתור מקום המגורים העירוני של הדוכסים.
הארמון החדש נבנה סביב מנזר פרנציסקני שפורק בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית.
לפי המסורת, הקיסר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק לארמון את שמו, "ארמון הכבוד" (Ehrenburg), בשל כך שנבנה ללא שימוש בעבודת כפייה.
בתקופת הדוכס יוהאן קזימיר, נערכו שיפוצים משמעותיים בארמון.
בסביבות שנת 1590, האדריכל הרנסאנסי מיכאל פריי תכנן את האגף הדרומי, שנשמר עד היום.
בשנת 1690 פרצה שרפה שהרסה את החלק הצפוני של הארמון.
הדוכס ניצל את ההזדמנות לבנות ארמון חדש בסגנון הבארוק, שנחנך בשנת 1699. הקמת הקפלה החדשה באגף המערבי, האגף המזרחי והחלק המרכזי של המבנה העניקו לאהרנבורג את המבנה הבסיסי שמאפיין אותו כיום.
במאה ה-19, הדוכס ארנסט הראשון, שיפץ את הארמון בעיצוב מחודש בסגנון התחייה הגותית האנגלית, תחת הנחייתו של האדריכל קרל פרידריך שינקל, החל משנת 1810. מרבית העבודות נערכו בין השנים 1816 ל-1840, והחזית החיצונית כוסתה באבן חול.
כבמקביל לשיפוצים החיצוניים, נערכו בין 1816 ל-1840 גם שיפוצים נרחבים בדירות המלכותיות, שעוצבו מחדש ב הצרפתית.
מכיוון שהארמון היה ביתם של דוכסי סקסה-קובורג -גותה (לשעבר סקסה-קובורג-זאלפלד), התרחשו כאן אירועים מלכותיים רבים.
בשנת 1863 נפגשה המלכה ויקטוריה לראשונה עם הקיסר האוסטרי פרנץ יוזף באולם הענקים שבארמון (שלט מציין את האירוע).
בשנת 1894 נערכה בארמון חתונתם של ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן, וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה.
בין התצוגות שבמוזיאון ישנן גלריות אמנות הכוללות יצירות של לוקאס קראנאך האב, אמנים הולנדיים ופלמיים מהמאה ה-16 וה-17, וכן ציורי נוף רומנטיים.
ארמון אקאסקה (ביפנית: 赤坂離宮, Akasaka Rikyū) הוא אחד משני בתי האירוח הרשמיים של ממשלת יפן, לצד בית האירוח הרשמי בקיוטו.
הארמון ממוקם בשכונת מוטו־אקאסקה (Moto-Akasaka) שבמחוז מינאטו, טוקיו, ומשמש כיום את ממשלת יפן לאירוח רשמי של ראשי מדינות, משפחות מלוכה ומנהיגים זרים, וכן לקיום פסגות בין־לאומיות ואירועים דיפלומטיים.
המקום פתוח לעיתים לציבור לסיורים בתיאום מראש, ומשמש סמל למעמדה הבין־לאומי של יפן ולמורשת האדריכלות של תקופת מייג'י.
מאז 2009 נחשב הארמון ל"אוצר לאומי של יפן" (National Treasure of Japan).
שטח הארמון היה בעבר חלק מנחלתו של בית קישו (Kishū Domain) – אחד מסניפי המשנה (גוסאנקה) של שושלת טוקוגאווה בתקופת השוגונות.
לאחר רסטורציית מייג'י, הועבר השטח לבית הקיסר.
הארמון נבנה בין השנים 1899–1909 על פי תכנונו של האדריכל קטאיאמה טוקומה (片山 東熊), תלמידו של ג'וסאיה קונדר.
המבנה תוכנן בסגנון ניאו־בארוק מערבי, בדומה לארמון הופבורג בווינה, ונקרא במקור ארמון טוגו (Tōgū Gosho), ששימש כמעון יורש העצר.
יורש העצר הירוהיטו (לימים הקיסר שווה) התגורר בארמון מאוגוסט 1923, זמן קצר לפני רעידת האדמה הגדולה בקנטו, ועד ספטמבר 1928. בתקופה זו נישא והוליד שתי בנות – הנסיכות סצ'יקו ושיגקו.
לאחר מלחמת העולם השנייה נמסר הארמון לממשלת יפן, אשר השתמשה בו למספר מטרות מינהליות, בהן הספרייה הלאומית של הדיאט (מ-1948), לשכת החקיקה של הקבינט והוועדה המארגנת של אולימפיאדת טוקיו 1964.
בשנות ה־60, עם חזרת יפן לבמה הבין־לאומית, הוחלט להקים בית אירוח ממלכתי חדש.
המבנה שימש לתקופה קצרה את ארמון הנסיך אסאקה (כיום מוזיאון טוקיו מטרופוליטן טייאן), אך נמצא קטן מדי.
בשנת 1967 הוחלט לשפץ את ארמון אקאסקה.
השיפוץ, שנוהל על ידי האדריכל טוגו מוראנו, נמשך למעלה מחמש שנים ועלותו הגיעה ל־10.8 מיליארד ין.
הארמון המחודש נפתח רשמית בשנת 1974, והאורח הרשמי הראשון שהתארח בו היה נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד – ביקורו הרשמי הראשון של נשיא אמריקאי מכהן ביפן.
מאז שימש הארמון מקום אירוח לפסגות בינלאומיות רבות, בהן פסגות ה־G7 (1979, 1986 ו־1993) ו־APEC.
הארמון נסגר לשיפוצים בשנים 2006–2009, ונפתח מחדש באפריל 2009. בדצמבר אותה שנה הוכרז המבנה הראשי, שער הכניסה הראשי והגנים עם המזרקה כ"אוצר לאומי של יפן" – הראשון מתקופת מייג'י שקיבל מעמד זה.
הארמון משתרע על שטח של כ־117,000 מטרים רבועים, והמבנה הראשי כולל שטח בנוי של כ־15,000 מ"ר.
לצד הארמון המערבי נבנה מבנה קטן נוסף בסגנון יפני מסורתי.
הבניין המרכזי בנוי בסגנון ניאו־בארוק, עם חזיתות וקישוטים המזכירים ארמונות אירופיים מהמאה ה־19. סביב הארמון עובר שביל הליכה באורך של כ־3.25 ק"מ, ללא חציות כבישים.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר היא יוצויה (Yotsuya Station).
אולם הכניסה של בית האירוח הרשמי ארמון אקאסקה הוא אחד האזורים המרשימים והסמליים ביותר במבנה.
עם כניסתם דרך שער הברזל הגבוה, האורחים מוצאים עצמם באולם רחב ידיים שרצפתו מעוטרת בתבנית לוח שחמט בשחור ולבן, המכונה ביפן "איצ'ימאצו".
הרצפה עשויה משילוב של צפחה יפנית שחורה ושיש איטלקי לבן, כשבמרכזה נמתח שטיח אדום ארוך המוביל אל גרם המדרגות המרכזי.
עיצוב זה שואב השראה מארמון ורסאי שבצרפת, ומשדר הדר וסדר אירופי קלאסי.
במרכז האולם מתנשא גרם מדרגות מפואר עשוי שיש איטלקי, שעליו נפרש שטיח אדום רחב.
קירות הצד עשויים שיש אדום מבריק, ובקצה העליון של המדרגות מופיע סמל הכריזנתמה הקיסרי סמלו של בית המלוכה היפני.
מעל למדרגות מתעגלת תקרת קמרון מצופה עלי זהב, המוסיפה תחושת פאר זוהר כאשר האורחים עולים במדרגות.
ציורי קיר מרהיבים משלימים את חוויית הכניסה: בקצה הדרומי של הקמרון, מעל המדרגות, מצויר ציור של זריחת השמש, המברך את האורחים העולים לקומה השנייה, ואילו בקצה הצפוני מצוירת שקיעת השמש, המלווה אותם בירידתם.
שני הציורים מבטאים את רוח הכנסת האורחים היפנית התחלה חמה עם הזריחה ופרידה שלווה עם השקיעה.
השילוב של שיש, זהב, צבעים ואור יוצר באולם הכניסה של ארמון אקאסקה חוויה המגלמת את יוקרתו של המקום ואת שאיפת יפן לשלב בין מסורת לאלגנטיות מערבית.
אולם אסאהי (Asahi no Ma)
אחד האולמות המרכזיים והמפוארים בארמון אקאסקה.
האולם שוכן בקומה העליונה של הארמון, מעבר לאולם הגדול ובקצה גרם המדרגות הראשי, ומהווה את מוקד הייצוג המרכזי של המבנה.
בעת הקמת הארמון בשנת 1909 כמעונו של יורש העצר, נשא החדר את השם "חדר האורחים הראשון" (First Guest Room), ותפקד כאולם קבלת קהל בדומה לאולמות האירופיים ששימשו לפגישות רשמיות עם בני אצולה ונכבדים.
עם הפיכתו של הארמון לבית האירוח הרשמי של ממשלת יפן בשנת 1974, קיבל החדר את שמו הנוכחי "אסאהי", שפירושו ביפנית "שמש הבוקר" או "זריחה", סמל להתחדשות, תקווה והכנסת אורחים חמה.
האולם משמש כיום כסלון וכחדר ישיבות רשמי למנהיגים ולבני מלוכה המבקרים ביפן, והוא המקום שבו נערכים טקסי קבלת פנים ממלכתיים, פגישות פסגה ואירועים דיפלומטיים בעלי חשיבות לאומית.
עיצובו הפנימי מרהיב במיוחד: שתי נברשות ענק משתלשלות מתקרתו הגבוהה, המעוטרת ביצירות אמנות ייחודיות.
קירות האולם משלבים שיש אדום ועיטורים מוזהבים בסגנון ניאו־בארוק, תוך השראה מארמונות אירופה של המאה ה־19.בשנת 2019 נסגר האולם לשיפוצים מקיפים שנועדו לשמר את ציורי התקרה המקוריים ולחדש את עיטוריו הפנימיים, כחלק מתוכנית שימור רחבת היקף של ארמון אקאסקה.
מאז חידושו נחשב אולם אסאהי ללבו הייצוגי והאלגנטי ביותר של בית האירוח הרשמי, ומסמל את השילוב בין פאר אירופי קלאסי לבין מסורת הכנסת האורחים היפנית.
אולם סייראן (Sairan no Ma)
אחד האולמות המרכזיים בבית האירוח הרשמי של יפן, ארמון אקאסקה.
הוא ממוקם מעל אולם הכניסה, ומהווה זוג עיצובי עם אולם אסאהי.
במקור נקרא "חדר האורחים השני", ושמו הנוכחי נובע מתבליטי עוף החול המיתולוגי (ראן) המעטרים את קירותיו.
האולם מעוצב בסגנון האימפריה הצרפתית, עם תבליטי טיח מוזהבים, נברשות ענק ורהיטים אדומים רקומים.
הוא משלב מוטיבים יפניים וצרפתיים ומשמש כיום לטקסי חתימת אמנות, פגישות פסגה ואירועים ממלכתיים רמי־דרג.
אולם ההגורומו (Hagoromo no Ma)
אולם הנשפים של בית האירוח הרשמי ארמון אקאסקה.
שמו נלקח ממחזה הנו היפני הגורומו ("גלימת השמים"), ותקרתו מעוטרת בציור המתאר עלמה שמימית יורדת לארץ.
האולם מעוצב בגווני זהב וארגמן, עם רצפת פרקט מבהיקה ושלוש נברשות ענק עשויות כ־7,000 חלקי קריסטל.
כיום נערכים בו טקסי קבלת פנים רשמיים ואירועי ערב ממלכתיים.
אולם הסעודות הראשי בבית האירוח הרשמי ארמון אקאסקה.
קירותיו מצופים עץ מילה יפני וקירותיו מעוטרים במדליוני אמייל של פרחים וציפורים מעשה ידי נאמיקאווה סוסוקה.
תקרתו מציגה ציורי שמן של טווסים ופרחים.
האולם משמש כיום לארוחות ממלכתיות ולמסיבות עיתונאים רשמיות.
אגף נפרד בבית האירוח הרשמי של יפן, ארמון אקאסקה, שנבנה בשנת 1974 בתכנונו של האדריכל יושירו טניגוצ'י.
בעוד אגף הארמון הראשי מעוצב בסגנון מערבי, יושינטיי משמש לאירוח אורחים זרים במסגרת יפנית מסורתית, המדגישה את אומנות התה, סידור הפרחים והמטבח היפני.
האגף כולל חדרים מרוצפים בטטאמי, גן פנימי עם חלוקי נחל לבנים ואבנים מקיוטו, וחדר תה קטן ובו מגילת קליגרפיה מבית המקדש דאיטוקוג'י.
בעת ארוחות רשמיות יפניות, השולחן במרכז החדר שוקע אל מתחת לרצפה, והחלל הופך פתוח לטקסים ולמופעי תרבות כמו קימונו, איקבנה וריקוד יפני מסורתי.
ארמון ביילרביי (בטורקית: Beylerbeyi Sarayı) הוא ארמון עות'מאני מהמאה ה-19, הממוקם בשכונת ביילרביי ברובע אוסקודר שבאיסטנבול, בצד האסייתי של מצר הבוספורוס.
הארמון הוזמן על ידי הסולטאן אבדילאזיז ובנייתו נמשכה בין השנים 1861 ל-1865. הוא שימש כמעון קיץ וכמקום לאירוח מכובדים זרים.
עיצובו משלב השפעות אדריכליות אירופאיות, במיוחד נאו-בארוק, עם עיצוב פנים עות'מאני מסורתי.
כיום משמש המקום כמוזיאון הפתוח לציבור.
ארמון ביילרביי נבנה בהזמנת הסולטאן אבדילאזיז (1830–1876) בין השנים 1861 ל-1865, במטרה לשמש כמעון קיץ וכאתר לאירוח ראשי מדינות המבקרים בממלכה.
הקיסרית הצרפתית אז'ני ביקרה בארמון בדרכה לפתיחת תעלת סואץ ב-1869. הקיסרית כה התרשמה מאלגנטיות הארמון, עד כי ביקשה ליצור העתק של החלון בחדר האורחים עבור חדר השינה שלה בארמון טווילרי שבפריז.
הארמון אירח מבקרים נכבדים נוספים, בהם הדוכס אדוארד השביעי והדוכסית אלכסנדרה מדנמרק.
בנוסף לתפקידו כמפלט קיץ עבור הסולטאנים העות'מאניים, שימש ארמון ביילרביי כבית הארחה ממלכתי רשמי.
הוא אירח דמויות בולטות, בהן פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה (1869); ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו (1874); ווילהלם השני, קיסר גרמניה.
לאחר שהודח מכסאו, בילה הסולטאן עבדול חמיד השני את שש השנים האחרונות לחייו בארמון, שם נפטר בשנת 1918.
ארמון ביילרביי תוכנן על ידי סרקיס באליאן בסגנון האימפריה השנייה .
עיצובו פשוט יותר בהשוואה לארמונות קודמים כגון ארמון דולמאבהצ'ה וארמון קוצ'וקסו.
את הארמון ניתן לראות בצורה הטובה ביותר מהבוספורוס, משם נראים שני ביתני רחצה נפרדים: אחד עבור ההרמון (מגורי הנשים) ואחד עבור הסלאמליק (מגורי הגברים).