tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם העלייה לפני המים פוחת הלחץ ושוב יורדת כמות החנקן שהרקמות מסוגלות להכיל, אך אם העלייה מהירה מדי הרקמות מגיעות למצב רוויית יתר של חנקן.
אם כמות החנקן שהצטברה ברקמה גדולה מדי, חלק מהחנקן עלול להשתחרר בצורת בועיות.
בועיות אלו יכולות להביא לפגיעה בצולל, על ידי חסימה של כלי דם שמונעת אספקה של חמצן לרקמות.
ככל שעומק וזמן הצלילה גדלים, כך גדלה כמות החנקן המומסת בגוף וגדל הסיכוי לפגיעה.
מחלת הדקומפרסיה עלולה להיווצר בשני מצבים: מצב שבו צולל עולה במהירות גבוהה מהעומק אל פני המים (כללי הבטיחות בצלילה מגדירים עלייה מבוקרת כעלייה שאינה מהירה מתשעה מטרים לדקה), וכן במצב של שהייה ממושכת בעומק.
במצב זה, רקמות הגוף מגיעות לרוויה של החנקן, ולפיכך החנקן העודף מופרש לדם.
נהוג לחלק את מחלת הדקומפרסיה לשני סוגים: TYPE1 ו-TYPE2, כאשר הדקומפרסיה מהסוג הראשון היא הקלה יותר, ומתאפיינת בכאב בלבד שנובע מחסימה חלקית של כלי דם (בדרך כלל באזורים בהם כלי הדם מתעקלים, כדוגמת המרפקים, הברכיים ופרקי היד).
הסוג השני, היא דקומפרסיה מסוכנת יותר, אשר מאופיינת בסכנת חיים אמיתית: פגיעה במערכת העצבים, הראות, שיתוקים וחסימת כלי דם במח.
הסימפטומים למחלה מופיעים בדרך כלל ב 24 השעות הראשונות לאחר הצלילה, ועד 48 שעות.
בדרך כלל התסמינים לדקומפרסיה TYPE2 יופיעו זמן קצר לאחר הצלילה, בעוד שתסמינים לדקומפרסיה TYPE1 יכולים להופיע מאוחר יותר.
ג'ון סקוט הלדן, היה החוקר הבריטי הראשון שביסס מודל מתמטי לחישוב ספיחת חנקן לרקמות.
הוא פרסם את המודל בשנת 1908. הלדן גילה כי רקמות מסוימות בגוף, קולטות ומשחררות חנקן בקצב שונה.
המודל הראשון היה מבוסס על 5 מחלקות של רקמות, ואפשר לחשב את הזמן הממוצע שבו המחלקות יגיעו לרוויה (דקומפרסיה).
בשנת 1950 שיפר חיל הים האמריקאי את המודל ההלדני על ידי שימוש בשש מחלקות של רקמות, וכן התייחסות לזמני הפסקה בין צלילה לצלילה.
זו הייתה למעשה טבלת תכנון הצלילה הראשונה.
חיילי צי שהשתחררו והפכו למדריכי צלילה הכניסו את הטבלה לשימוש בצלילה הספורטיבית, אולם הטבלה התבססה על ממוצעים שמתאימים לגברים צעירים, בריאים ובעלי כושר גופני גבוה מהממוצע, ולא התאימה במיוחד לצוללים חובבנים בעלי נתונים פיזיים שונים.
בשנות ה-80 ניסח ד"ר ריימונד רוג'רס טבלה מעודכנת לתכנון צלילה, שהתאימה לכלל הציבור - הטבלה החדשה התבססה על 14 מחלקות של רקמות, והתחשבה גם בגיל, מין, עודף משקל ונתונים נוספים.
זוהי טבלת תכנון הצלילה המקובלת גם היום.
כיום, עם השתכללות הטכנולוגיה, ניתן למצוא גם את מחשב הצלילה- גרסה דיגיטלית אשר מבוססת על הטבלאות הללו, ומאפשרת חישוב זמני דקומפרסיה גם בזמן אמת מתחת לפני הים.
הטיפול בדקומפרסיה הוא מתן חמצן בריכוז 100%.
מחקרים מראים כי החמצן מזרז את פינוי החנקן מהדם, כמו גם מספק חמצן לכלי דם אשר נחסמו באופן חלקי.
בנוסף, נפגע דקומפרסיה מוכנס לתא לחץ, שם בתהליך מבוקר מגדילים את הלחץ באופן שמחקה עומק גבוה יותר מהעומק שבו שהה.
הדבר מקטין את בועיות החנקן בגופו, והנשימה של החמצן מזרזת את פינויו מהדם.
הדרך למנוע פגיעת דקומפרסיה היא תכנון נכון של הצלילה בעזרת הטבלאות, הימנעות ממקדמי סיכון כגון: שתיית אלכוהול, עישון, צריכת סמים ועודף משקל.
קרויה באנגלית Rapture of the Deep, שכרון מעמקים (או בשמו השני - הרעלת חנקן) נגרם בעקבות עודף חנקן המצטבר ברקמות הגוף.
לכל גז יש סף רעילות משלו - סף הרעילות של החנקן הוא מעל 3.2. החנקן הוא אומנם גז אינרטי אך משום שהוא ננשם יש לו השפעה על גוף האדם.
הסיבה לכך קשורה במודל דלטון: חוק דלטון אומר כי סכום הלחצים החלקיים שווה ללחץ הכללי.
לדוגמה: בעומק 0 מ' הלחץ הכללי הוא 1 אטמוספירות סכום הלחצים החלקיים יהיה שווה ל-1 אטמוספירות.
בהנחה וחנקן הוא בערך 0.8 וחמצן הוא בערך 0.2 (יש עוד גזים אך הם זניחים ביותר) הרי ששניהם יחד הם 1, וכך סכום הלחצים החלקיים שווים ללחץ הכללי.
ככל שאנו מעמיקים הלחץ הכללי גדל וכך בהתאמה גדל הלחץ החלקי עד כי אנו מגיעים למצב בו ב-30 מטרים בו הלחץ הכללי הוא 4 אטמוספירות והלחץ החלקי של החנקן הוא 3.2 שזהו סף הרעילות של החנקן וכך נגרמת הרעלת חנקן.
חוקרים לא הצליחו עד ימינו לגלות את הסיבות לתופעה, אך כיווני המחקר בודקים את האפשרות שמדובר בהתמסה של גזים לתוך הממברנה הליפידית של התאים או הפרעה לקולטני GABAA .
בנוסף, תסמיני התופעה משתנים מצולל לצולל.
התופעה שכשלעצמה אינה מזיקה, ומופיעה באופן הדרגתי ככל שמעמיקים.
התחושה הכללית דומה לתחושת השיכרון בעת שתיית אלכוהול, מכאן גם שמה.
אחת התופעות המעניינות בשכרון המעמקים היא, שברגע שהצולל יחזור לעומק קטן מ-30 מטר, השכרון נעלם בבת אחת.
ככל שמעמיקים מעומק 30 מטר, כך השכרון הופך קיצוני יותר ויותר.
צוללים שונים חווים את התופעה בצורה שונה, התסמינים המקובלים הם: צלצולים באזניים, תחושת אופוריה, צחוק, סחרחורת ומצב רוח עליז.
התופעה מסוכנת היות שהיא פוגמת בשיקול הדעת ובמהירות התגובה של הצולל.
הדבר דומה לנהיגה תחת השפעת אלכוהול.
דרך הטיפול היא ראשית לעלות חזרה לעומק נמוך מ-30 מטר.
גבולות הצלילה הספורטיבית אינם מתירים צלילה העמוקה מהעומק הזה לצוללים שלא עברו הסמכה מיוחדת להתמודדות עם תחושה זו (התמחות צלילת עומק).
בנוסף, קיימים קורסי התמחות בצלילה אשר מאפשרים צלילה עם תערובות גז נוספות, כגון צלילה עם אוויר מועשר בחמצן והליום אשר מפחית את כמות החנקן כך שתופעת שכרון המעמקים מופיעה בעומקים גדולים יותר.
הרעלת חמצן נגרמת כתוצאה מעליה בלחץ החלקי של החמצן בגוף לגובה העולה על סף הרעילות של החמצן, כאמור העלייה בלחץ נגרמת מהעמקה המקטינה את נפח הגזים באופן משמעותי ומעלה את ריכוז הגזים.
סף הרעילות של החמצן הוא כשלחצו החלקי מגיע ל-1.6 אטמוספירות מכלל תערובת הנשימה (הלחץ החלקי המומלץ לשימוש הוא 1.5) .
באוויר רגיל (21 אחוז חמצן-79 אחוז חנקן) החמצן מגיע לריכוז כזה רק בעומק 66 מטר שהוא הרבה מעבר לתחום הצלילה הספורטיבית, אך בתערובות אוויר אחרות שבהם אחוז החמצן גבוה יותר (כגון נייטרוקס) הסיכון הוא כבר בעומקים שחופפים לתחומי הצלילה הספורטיבית (30–40 מטר)
הרעלת חמצן מתחלקת לשני סוגים: הרעלה במערכת העצבים, והרעלה במערכת הנשימה.
הרעלה במערכת הנשימה תלויה גם בזמן החשיפה לגז.
בארוטראומה של חלל הריאות: חזה אוויר, נפחת ותסחיף אוויר
כאמור נפחו של גז קטן עם הגדלת הלחץ בהעמקה וגדל עם הפחתת הלחץ בעליה (כתוצאה מחוק בויל).
צולל הנושם אוויר בעומק ולאחר מכן עולה-ריאותיו יכולות להתנפח עד כדי קריעתן כתוצאה מהגדלת נפח האוויר.
סכנה אחרת שיכולה להיגרם מכך היא תסחיף, מצב שבו האוויר המתנפח בורח אל מחזור הדם.
כדי למנוע מצבים אלו הנוהל בצלילות הוא שאסור להפסיק נשימה בזמן צלילה כדי להבטיח יציאת אוויר מהריאות תמיד.
הלחץ מתחת לפני המים משפיע בעיקר על חללי האוויר שבגוף.
על פני המים מופעל על הגוף לחץ של אטמוספירה אחת, שדומה ללחץ של 1 קילוגרם לסמ"ר אשר מופעל על כל הגוף בצורה שווה גם מהחוץ לפנים, וגם מהפנים לחוץ.
הלחץ על גוף הוא תוצר של עמוד האוויר המקיף את הגוף, אך לרוב לא קיימת תחושה של לחץ היות שהוא קבוע (דוגמה למצב בו ניתן לחוש בשינוי לחץ אוויר הוא ירידה במעלית מהירה).
מתחת למים, משקל המים מגביר את הלחץ, ונהוג לחשב את הלחץ ביחס של 1 אטמוספירה לכל 10 מטרים, כך שבעומק 100 מטרים מופעל על צולל לחץ של 11 אטמוספירות (10 אטמוספירות מתחת למים ועוד 1 אטמוספירה של האוויר מעל פני המים).
הלחצים המשתנים אינם משפיעים על מרבית איברי גוף האדם, היות שהגוף ברובו עשוי ממים, למעט חללי האוויר שנמצאים בגוף שהם: הריאות, האוזניים והסינוסים (מערות האף), אשר מתכווצים כתוצאה מלחץ מוגבר.
על מנת למנוע את התופעה, על צוללים להשוות לחצים במהלך הצלילה על ידי דחיסה של אוויר אל אותם החללים בגוף.
הריאות מתמלאות באוויר המסופק בלחץ זהה ללחץ המקיף באמצעות וסת לחץ, אך על מנת להשוות לחצים בחללי האוזניים והסינוסים יש לבצע פעולה הנקראת פמפום.
אם צולל לא הצליח לבצע השוואת לחצים (הדבר עלול להגרם כתוצאה מצינון או ירידה מהירה מדי לעומק) עלול הסינוס להימעך.
הדבר גורם לכאב חד ולדימום.
כמו כן יכול עור התוף להיקרע כתוצאה מהלחץ החיצוני, דבר שמוביל לכאבים עזים ותחושת ורטיגו.
התנשמות יתר לפני צלילה חופשית יכולה ליצור מצב שבו הצולל מרגיש את החוסר בחמצן רק כשהוא מגיע למחסור קריטי ויכול לגרום לעילפון.
איבוד הכרה כתוצאה מהפרשי הלחץ בעליה למים רדודים.
מחסור בחמצן בסיום צלילה יכול לגרום לעוויתות בלי קשר לעילפון מים רדודים.
סכסוך הגבולות הסיני-סובייטי ב-1969 היה סדרת התנגשויות בין צבא ברית המועצות ובין צבא סין העממית שהתרחשו בשיאו של הפיצול הסיני-סובייטי בשנות השישים.
המאבק על השליטה באי קטן, אשר נמצא בנהר האוסורי, כמעט והביא למלחמה בין שתי המעצמות ב-1969.
ההתרחקות בין שני המשטרים הקומוניסטיים, שהחלה באמצע שנות החמישים, לאחר מות סטלין, והעמיקה בשנות השישים, הגיעה למצב של נתק מוחלט וב-1965 היה הפיצול הסיני-סובייטי לעובדה מוגמרת.
על אף שהקשרים הדיפלומטיים בין המדינות לא נותקו מעולם באופן רשמי, הם שקעו לתרדמת עמוקה.
הסינים גם בחרו להעלות מחדש את עניין הגבול המשותף שלהם עם ברית המועצות, סכסוך שמקורו בהסכמים שנחתמו במאה ה-19 בין שושלת צ'ינג החלשה לרוסיה הצארית.
סין לא העלתה דרישות טריטוריאליות ספציפיות, אך התעקשה שהסובייטים מודעים לכך שההסכמים הישנים נחתמו בצורה לא-חוקית.
במהלך 1968 הסובייטים הגבירו משמעותית את הנוכחות הצבאית שלהם באזור הגבול עם סין שאורכו 4,380 ק"מ.
בשנת 1968 צמחו המספרים ל-25 דיוויזיות מלאות, 1,200 מטוסים, כ-120 טילים לטווח בינוני וכ-658,000 חיילים באותו האזור.
מולם עמדו כוחות סיניים אשר כללו, בין היתר, כ-814,000 חיילים.
על אף שארבע שנים קודם לכן פוצצה סין את פצצת האטום הראשונה שלה, כוחה הצבאי לא השתווה כלל לזה של שכנתה.
ב-2 במרץ 1969 עלה כוח של כ-30 חיילים סינים על האי הקטן אשר נקרא דמנסקי ברוסית וזן באו בסינית-מנדרינית.
האי, אשר כל שטחו הוא 0.74 קמ"ר בלבד, נמצא בנהר אוסורי ונכלל לפי ההסכמים מהמאה ה-19 בשטח הסובייטי.
יחידה של משמר הגבול הסובייטי נשלחה אל המקום ומספר חיילים בפיקוד קצין עלו על האי במטרה לדרוש מהכוח הסיני לפנות את האי.
לטענת הסובייטים, הצבא הסיני פתח על הכוח באש משני מקורות ירי אשר ירו גם אל עבר היחידה הסובייטית שנשארה על גדת הנהר.
הסינים מצדם טענו כי האש מכיוונם נפתחה לאחר "פרובוקציה בוטה" של הכוח הסובייטי.
ההערכה היא כי חילופי האש נמשכו כשעה וכי היו מעורבים בתקרית כמה מאות חיילים סינים (אם כי בלחימה הממשית השתתפו כמה עשרות) וכ-70 חיילים סובייטים אשר הסתייעו בשני כלי רכב משוריינים ובשני כלי רכב רגילים.
על פי אותה הערכה, נהרגו כמה עשרות חיילים, משני הצדדים, בחילופי האש באותה תקרית.
התקריות באזור זן באו (דמנסקי) נמשכו גם בימים שלאחר התקרית הראשונה.
ב-15 במרץ התרחשה תקרית גדולה נוספת באזור אי המריבה.
לתקרית זו הגיעו שני הצדדים בכוחות גדולים יותר ובחימוש מגוון.
בצד הסובייטי השתתפו בקרב כ-200 לוחמים אשר גובו בכ-25 טנקים ו-35 כלי רכב משוריינים.
בכוח הסיני השתתפו בקרב כ-300–500 חיילים.
הסובייטים אף הפעילו ארטילריה לקראת סיום יום הקרב.
הלחימה החלה ב-8:00 בבוקר ונמשכה עד 15:30 באותו יום.
לטענת סין, אבדות הסובייטים בשתי התקריות הגיעו לכ-250 חיילים ואילו האבדות שלהם הגיעו לכ-100 הרוגים.
כמו כן, טענו הסינים להשמדת 17 טנקים וכלי רכב משוריינים סובייטים.
הסובייטים טענו כי אבדותיהם בשתי התקריות היו 58 הרוגים ו-94 פצועים וכי לסינים היו כ-800 הרוגים.
כמו כן, דיווחו הסובייטים כי השתמשו גם במשגרי קטיושות וברקטות ארטילריות מסוג גראד אשר הכריעו, לטענתם, את הקרב.
למרות זאת, נראה כי בסופו של דבר, הסינים היו אלו אשר נשארו על האי והמשיכו להחזיק בו.
תקריות אש נוספות, אם כי בהיקף מצומצם יותר, התרחשו במקביל בגבול שבין מחוז שינג'יאנג שבצפון מערב סין ובין הרפובליקה הסובייטית של קזחסטן.
הגישושים הראשונים להשקטת האזור, שנעשו על ידי הסובייטים, נדחו בטענות אידאולוגיות על ידי הסינים כשאלו כינו את הסובייטים "רוויזיוניסטים".
בינתיים, הגבירו הצדדים את הכנותיהם לעימות על ידי ריכוז כוחות צבא נוספים באזורי המתיחות ובניית מקלטים גרעיניים בסין כהכנה למתקפה גרעינית סובייטית.
מקורות מודיעין בארצות הברית, שלא התערבה בסכסוך, טענו במסמכים פנימיים כי הסינים יוצאים נשכרים מהעימות יותר מברית המועצות.
במסמכים אלו נאמר כי התעמולה הסינית מדגישה את האחדות הפנימית וקוראת לאוכלוסייה להתכונן למלחמה.
מכך הסיקו האמריקאים כי מטרת העימות כולו הייתה התגברות על בעיות פנימיות בסין עצמה.
בסופו של דבר, נשאו המגעים הדיפלומטיים פרי.
ראש ממשלת ברית המועצות, אלכסיי קוסיגין, נחת בבייג'ינג כאשר שב מהאנוי, מהלוויית המנהיג הצפון-וייטנאמי הו צ'י מין ונפגש עם ראש ממשלת סין, צ'ו אן לאי.
בתום פגישתם של שני המנהיגים, עובד הסכם אשר הביא להפסקת פעולות האיבה בגבול, כאשר שני הצדדים מסכימים להשאיר את המחלוקת הטריטוריאלית בלתי-פתורה.
למרות הרגיעה שהושגה, נמשך תהליך ריכוז הכוחות הצבאיים באזורי המתיחות עד אמצע שנות השבעים.
לטענת חלק מהפרשנים, מי שיצא נשכר מהעימות הייתה דווקא ארצות הברית.
הקרע בין סין וברית המועצות הביא, בסופו של דבר, לרצונן של שתי המעצמות הללו שלא להישאר מבודדות וכך החלה הפשרת יחסי סין-ארצות הברית, שהחלה בביקור ניקסון בסין ב-1972 ובמקביל, סיום המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות ומעבר למדיניות הדטאנט.
לאחר התפרקות ברית המועצות יישבו רוסיה וסין את סכסוך הגבולות ההיסטורי בסדרת הסכמים.
ההסכם הראשון, שנחתם ב-1991 (עדיין בשם ברית המועצות), העביר את הבעלות על אי המריבה זן באו אל סין.
ב-1995 נחתם הסכם אשר יישב מחלוקת טריטוריאלית נוספת וב-1997 חתמו רוסיה, סין, קזחסטן, טג'יקיסטן וקירגיזסטן על הסכם המגביל את היקפי הכוחות הצבאיים באזורי הגבול שבין המדינות הללו.
ב-2004 הוכרז כי הסכסוך בין המדינות הסתיים וב-2005 נחתמו ההסכמים הסופיים אשר הסדירו בעיות טריטוריאליות אשר לא נפתרו לפני כן.
סכסוך או קונפליקט הוא מצב של יריבות, חוסר הסכמה או חוסר התאמה בין שני צדדים או יותר.
סכסוך עשוי להיקרא מצב של יריבות, אי-הסכמה או התאמה בין אנשים, או בין קבוצות של אנשים, ולעיתים הסכסוך מאופיין באלימות מילולית או פיזית.
סכסוך צבאי בין מדינות או בין אוכלוסיות שונות בתוך מדינה, עשוי להביא למלחמה או למלחמת אזרחים.
גם התנגשות בין שיקולים או רגשות נגדיים אצל אדם מכונה לעיתים – בהשאלה – סכסוך או סכסוך פנימי.
בהקשר הפילוסופי, בזרם היווני העתיק ובדיאלקטיקה האקזיסטנציאלית, סכסוך – המונח הטבוע יותר הוא קונפליקט – מציין את היחס הפועל בין ניגודים, ומתאר במערכות חשיבה אלו את כלל היסוד שהוא תנועת ההיפסדות וההיווספות של הוויה, על כל רמותיה, למן החומרית ועד השפתית, הרעיונית.
הקונפליקט בהקשר זה הוא מקור התנועה הדיאלקטית.
במונחים פוליטיים "סכסוך" מתייחס למצב של עוינות מתמשכת בין שתיים או יותר קבוצות של בני אדם.
מבחינה אטימולוגית, מקור המילה הוא: con – יחד, flict – להכות, כלומר שני הצדדים נמצאים במצב שבו הם "מכים" (עם מירכאות או בלעדיהן) יחדיו, אחד את השני.
סכסוך כפי שהוא נלמד בקורסים אקדמיים ובהכשרה מקצועית בתחום של פתרון או יישוב סכסוכים, מוגדר בדרך כלל כך: "כאשר שניים או יותר צדדים, אשר לכאורה מטרותיהם אינן מתיישבות זו עם זו, מבקשים להכשיל האחת את יכולתה של האחרת להשגת מטרותיה".
הגדרה אחרת היא "מציאות שבה אנשים או קבוצות תופסים את צורכיהם, ערכיהם או
שאיפותיהם כעומדים בסתירה עם אלו של האחר".
סכסוך קבוצתי מתרחש לרוב בשל שאיפות מוחשיות סותרות של קבוצות, הנוגעות לטריטוריה, משאבים, מסחר, הגדרה עצמית, זכויות דתיות, ערכים חברתיים וכדומה.
ישנו הבדל בין הצמד: נוכחות והיעדרות של סכסוך, לבין הצמד: תחרות ושיתוף פעולה.
במצבים תחרותיים, שתיים או יותר קבוצות הן בעלות מטרות שאינן מתיישבות זו עם זו, כך שכל אימת שאחת מן הקבוצות מנסה להשיג את מטרתה היא תמנע מן הקבוצה האחרת להשיג את מטרותיה של האחרונה.
לכן, מצבים תחרותיים מעצם טבעם יוצרים סכסוך.
אולם, סכסוך יכול להיווצר אף במצבים שבהם קיים שיתוף פעולה ובמצבים בהם לשני הצדדים קיימות מטרות המתיישבות זו עם זו, זאת כיוון שהדרך שבה צד בוחר להגיע אל המטרה פוגע ביכולתו של הצד השני להגיע למטרתו.
התנגשות אינטרסים, ערכים, פעולות או כיווני פעולה יכול להצית סכסוך.
סכסוכים מתייחסים לקיומה של אותה התנגשות.
באופן פסיכולוגי סכסוך קיים כאשר הפחתת גירוי מתמרץ אחד כרוכה בהגברת גירוי אחר, כך שיש צורך בהתאמה חדשה.
המונח סכסוך מתאים מן הרגע שבו ההתנגשות מתרחשת.
אפילו כאשר אנו אומרים כי קיים סכסוך פוטנציאלי, אנו מתכוונים לכך שלמעשה קיים כבר כיוון לסכסוך אף על פי שאותה התנגשות עדיין לא אירעה.
סכסוך תפיסתי יכול להתדרדר לחילופי מילים ולבסוף לקרב.
סכסוך יכול להתרחש במגוון רמות של ניתוח.
סכסוך פנימי (לפעמים מתייחסים למצב זה כאל דילמה; בתאוריות הפסיכואנליטיות מדברים על סכסוך תוך נפשי לא מודע)
סכסוך תוך-מדינתי (למשל, מלחמת אזרחים, בחירות)
סכסוך ספורטיבי (לרוב הכוונה היא ליריבות בין קבוצות ספורט שונות אשר כמעט תמיד משפיעות לשלילה גם על היחסים בין מחנות האוהדים)
סכסוכים ברמות שונות אלה עשויים להיות חלק מסכסוכים בממדים גדולים יותר של ניתוח.
לדוגמה, סכסוך בתוך קבוצת עבודה עשוי להוות ביטוי לסכסוך רחב יותר בארגון כולו.
תאורטיקנים טענו כי צדדים לסכסוך יכולים למשג (מלשון מושג) תגובות לסכסוך בהתאם למערכת דו-ממדית: דאגה לתוצאות האישיות ודאגה לתוצאות של הצד השני.
מערכת זו מובילה להשערות הבאות:
דאגה גבוהה לתוצאות האישיות וגם לתוצאות של הצד השני מובילה לניסיונות למצוא פתרונות המועילים לשני הצדדים.
דאגה גבוהה רק לתוצאות האישיות מובילה לניסיון "לנצח" בסכסוך.
דאגה גבוהה לתוצאות של הצד שכנגד מניבה לכך שמתירים לצד שכנגד "לנצח" בסכסוך.
חוסר דאגה לתוצאות הסכסוך לשני הצדדים מובילה לניסיון להימנע מן הסכסוך.
בחברות מערביות מטפלים בדרך כלל טוענים כי ניסיון למצוא פתרונות שיש בהם תועלת לשני הצדדים בסכסוך מוביל לתוצאות הטובות ביותר, אבל גישה זו עשויה להיות מוטעית בתרבויות רבות באסיה.
מספר תאורטיקנים מזהים מספר שלבים עוקבים בהתפתחות סכסוך.
לעיתים קרובות קבוצה מוצאת עצמה בסכסוך בגלל עובדות, מטרות, שיטות או ערכים.
חיוני לזהות ראשית את סוג הסכסוך המתרחש כדי שיהיה סיכוי לנהל את הסכסוך לקראת פתרונו.
לדוגמה, קבוצה תתייחס לעיתים קרובות להנחה כאל עובדה.
הסכסוכים הקשים ביותר לפתרון הם אלה שבהם הסכסוך הוא על רקע ערכי.
סביר יותר שסכסוך המתרחש על רקע עובדתי, או על רקע הנחות סותרות, יגיע לפתרונו מאשר סכסוך על רקע ערכי.
זאת היות שקשה מאוד להוכיח כי ערך כלשהו "שגוי" או "נכון".
במקרים מסוימים קבוצה הנמצאת בסכסוך עשויה להפיק תועלת ממגשר כדי לזהות את סוג הסכסוך.
אנשים הדוגלים בפתרון סכסוכים בדרכים לא אלימות פתחו דרכים רבות לפתרון סכסוכים חברתיים ופוליטיים ללא צורך בשימוש באלימות או בכפייה.
לסכסוכים רבים מאוד קיים רקע דתי, אתני או גזעי.
כך למשל הסכסוך בצפון אירלנד, הסכסוכים בבוסניה ובקוסובו כך גם הסכסוכים בארץ ישראל, בכורדיסטן, בלבנון, בדרפור וברואנדה.
סכסוך בין-מעמדי הוא נושא מרכזי בהגות המרקסיסטית.
סכסוך אתני או סכסוך עדתי הוא סכסוך - בדרך כלל הכוונה לסכסוך אלים, כגון מלחמה - הנובע מיריבויות בין קבוצות אתניות (עדות) שונות והשאיפות הלאומיות שלהם.
סכסוכים אתניים עדתיים הפכו לסוגיה חשובה ביחסים בינלאומיים ובמדע המדינה בשל העובדה כי הם הפכו לנפוצים יותר (או למצער, בולטים יותר בתקשורת), מאז תום המלחמה הקרה; ובשל העובדה כי לעיתים קרובות מתרחשים בהם פשעי מלחמה או אפילו רצח עם.
ההסברים המדעיים לשורשי סכסוכים אתניים מתחלקים בין שלוש אסכולות: הסברים פרימורדיאליים; הסברים אינסטרומנטליים; והסברים קונסטרוקטוביסטיים.
האקדמיה עוסקת בין היתר גם בשאלה כיצד ניתן למנוע סכסוכים אתניים.
סכסוך סוצ'י היה סכסוך גבולות משולש במעורבות הצבא האדום הבולשביקי, הצבא הלבן והרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, כאשר כל השלושה שאפו להשתלט על העיר סוצ'י שלחופי הים השחור והאזורים הסמוכים.
הסכסוך נחשב לחלק ממלחמת האזרחים ברוסיה והתמשך ברמה משתנה מיולי 1918 עד מאי 1919. הסכסוך הסתיים בתיווך בריטי שקבע את הגבול בין רוסיה לגאורגיה, שהוא הגבול הרשמי עד היום.
האזור שהיה נתון במחלוקת היה מאוכלס, מימי קדם, בשבט אבחזי-צ'רקסי, הזיגים.
התביעה הגאורגית על האזור באה כתוצאה מכך שהאזור היה בשליטת הממלכה הגאורגית המאוחדת כשהייתה בשיאה ולאחר מכן היה האזור תחת שלטון הממלכות שבאו בעקבותיה - ממלכת אימרתי ובסופו של דבר נסיכות אבחזיה.
בתקופת שלטון האימפריה הרוסית גדלה ההתעניינות התיירותית באזור.
חלק מהאזור הופרד בצו של הצאר, מה-25 בדצמבר 1904, מידי אוקרוג סוחומי שהיה חלק מפלך כותאיסי לטובת פלך הים השחור (גוברניית הים השחור).
לסכסוך קדמה מרידה פרו-בולשביקית באבחזיה שגרמה להנהגה המקומית הפוסט-מהפכנית, "מועצת העם האבחזי", לבקש, ב-8 ביוני 1918, עזרה מהרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה ולהצטרף אליה כיחידה אוטונומית.
הכוחות הגאורגיים תחת הנהגתו של הגנרל גיאורגי מזניאשווילי התפרס באזור וצרף חיל פרשים אבחזי שסופק על ידי האצולה המקומית.
מזניאשווילי הדף את המתקפה הסובייטית מכיוון סוצ'י בסוף יוני, ובהתאם להנחיות שקיבל מההנהגה האבחזית והגאורגית, התקדם צפונה על מנת לתקוף את הבסיס הבולשביקי שהעניק סיוע למורדים הבולשביקים.
המבצע הצבאי הגאורגי היה גם בעידודו של חיל המשלוח הגרמני לקווקז והביא לכיבושם של רובע אדלר ב-3 ביולי, העיר סוצ'י עצמה ב-6 ביולי וטואפסה (Туапсе́) ב-27 ביולי.
כולן לאורך חוף הים השחור.
זמן קצר לאחר מכן נשלח מזניאשווילי להשתלט על מסילת הברזל טואפסה-מייקופ ולתאם את פעולותיו עם הממשלה הלבמה של הרפובליקה הקובנית וצבא המתנדבים של דניקין כדי לנהל מלחמה כוללת כנגד כוחות הצבא האדום בדרום רוסיה.
בתחילה התייחסה גאורגיה לצבא הלבן כבעלת ברית כנגד האיום המשותף מפני הבולשביקים ממוסקבה.
אלא ששיתוף פעולה זה הופר, לאחר זמן קצר, על ידי דניקין בקריאתו להחזרת "רוסיה הגדולה" כאשר הקווקז אמור היה להיות חלק אינטגרלי ממנו.
בתחילת ספטמבר של אותה שנה נאלצו הגאורגים לסגת מטואפסה מפני כחות הצבא האדום מטאמאן שנסוג מפני הצבא הלבן.
זמן קצר לאחר מכן, ב-8 בספטמבר, השתלטו כוחות הצבא הלבן על טואפסה והכריחו את הבולשביקים לסגת הלאה לכיוון ארמאוויר (Армави́р) (כיום מחוז קרסנודר).
ב-18 בספטמבר של אותה שנה, "מועצת העיר סוצ'י", גוף שלטוני שהוקם על ידי המנשביקים המקומיים והמפלגה הסוציאל-רבולוציונרית באוגוסט, הכריזו על איחוד העיר ומחוזותיה לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, כ"אמצעי זמני" כנגד האיום הכפול מלנין ודניקין.
סיפוח העיר על ידי גאורגיה היה מיידי והביא למחאה חריפה ממנהיגי כחות הצבא הלבן.
ב-25 בספטמבר 1918, נפגשו מנהיגי הצבא הלבן ונציגים של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה באקטרינודר כדי פתרון של שלום לסכסוך.
דניקין דרש כי הגאורגים ייסוגו אחורה לנהר הבזיב.
הגאורגים סרבו, וטענו מצידם כי יש להם זכויות על האזור.
הצדדים לא הצליחו להגיע להסכם באותו היום והלבנים פרשו מהמשא ומתן כבר ביום שלמחרת.
ממש באותו יום כבש דניקין את לזרבסקיה שבפאתי העיר סוצ'י.
אבל הוא לא הצליח להשתלט לגמרי על האזור עד שהצבא האדום הוכרע בצפון הקווקז.
ב-6 בפברואר 1919 הוכרחו הכוחות הגאורגים לסגת לעבר נהר הבזיב יחד עם מפקדם הגנרל קונייב (קוניאשווילי), וקציניו נשבו בידי הרוסים בגגרה.
התערבות נציגים בריטיים ותחימת קו הגבול על ידיהם הקדימה את תגבורת שנשלחה.
קו הגבול נקבע לאורך נהר הבזיב והקצינים הגאורגיים שוחררו.
ב-14 במרץ 1919 הציגה, משלחת גאורגית בשיחות השלום של פריז, תוכנית על הגבולות של גאורגיה בה תבעה חלק מפלך הים השחור לשעבר עד לנהר קטן שנקרא מקופסה, 14 ק"מ דרום-מזרחית לעיר טואפסה.
אולם המשא ומתן לא הניב תוצאות.
ב-12 באפריל 1919 המשמר האזרחי הגאורגי שבסיסו בסוחומי ויחידות צבאיות תחת הנהגתו של גנרל מזניאשווילי פתחו במתקפת נגד.
הכוחות הגאורגים התעלמו מעמדות שמירה על השלום בריטיות על נהר הבזיב.
הם כבשו את גגרה לאחר קרבות עקובי דם, ולאחר מכן, בשיתוף פעולה עם לוחמי גרילה רוסים מהצבא הירוק (Зелёная Армия), עברו לנהר מחדיר.
אולם התערבות בריטית שמה קץ להתקדמות הגאורגית.
הבריטים תחמו קו גבול חדש דרומית לאדלר, על נהר הפסואו.
לאורך הגבול תפס, חיל משלוח בריטי, עמדות, כדי למנוע התפרצות נוספת של המלחמה.
ב-23-24 במאי נפגשו גאורגים, מתנדבים רוסים ונציגים בריטיים בטביליסי כדי להגיע לפתרון של שלום בנוגע לסכסוך.
פגישה זו הייתה למעשה סופו של הסכסוך.
יחד עם זאת, התרחשו, עד לסוף אותה שנה מספר התנגשויות מעת לעת.
תחימתו של הגבול הרוסי-גאורגי לאורך נהר הפסואו הייתה התוצאה העיקרית של סכסוך סוצ'י.
במאי 1920 הוכר הגבול החדש על די הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה (РСФСР), ובינואר 1921 הוכר על ידי מדינות ההסכמה.
אבטנדיל מנטששווילי, מספר בעיות לאומיות ואתניות בגאורגיה,
סכנת א-תורכי או סכנת א-סביל (سكنة السبيل, "שכונת הסביל") הייתה שכונה בין אבו כביר ליפו, ששרידיה נמצאים כיום באזור מפגש הרחובות פנחס לבון ובן-צבי בתל אביב.
השכונה הוקמה בתקופת שלטונו של אבראהים פאשא בארץ ישראל, באמצע המאה ה-19. אבראהים פאשא, שכבש את ארץ ישראל מידי העות'מאנים ב-1831, הביא עמו עשרות אלפי מצרים, שהתיישבו במקומות שונים ברחבי הארץ, וגם בשכונות שונות שהוקמו סביב יפו, ובהן אבו כביר וסלמה.
סכנת א-תורכי, שהוקמה בסמוך לדרך הראשית שהובילה מיפו לירושלים (כיום דרך בן-צבי), הפכה עד מהרה למקום משכנם של פקידי ממשל טורקים, וזהו מקור שמה.
שמה השני של השכונה, "סכנת א-סביל" (או "סכנת אל-סביל"), נובע ככל הנראה מקרבתה לסביל אבו נבוט או מקיומם של סבילים רבים בתחומה.
השכונה כללה הן בתי עץ פשוטים והן בתי אבן, בהם גם בתי באר.
במהלך מלחמת העצמאות עזבו התושבים, ובתיהם ננטשו.
כיום משמשים חלק מהמבנים למוסכים ולתעשייה זעירה, ומקצתם למגורים.
על השטחים החקלאיים מסביב לשכונה נבנו חלקה המערבי של קריית שלום, חלקה המזרחי של יפו א' וכן המכון לרפואה משפטית ובית מעצר תל אביב.
סכנין היה יישוב יהודי גדול בגליל התחתון שהתקיים בתקופות בית שני, המשנה והתלמוד במקום בו שוכנת היום העיר סח'נין.
ייתכן כי יוסף בן מתתיהו מזכיר במלחמות היהודים את סכנין בצורה סיגוף, כאחת מ-19 הערים אשר ביצר לקראת המרד הגדול ברומי.
בספרות חז"ל היישוב נזכר רבות, בצורות "סכני", "סיכניא", "סיכנין", "סוכני" ו"סכנין".
מן העיר יצאו חכמים, תנאים ואמוראים.
בהם התנא רבי חנינא בן תרדיון, והאמורא רבי יהושע דסכנין, הנזכר רבות במדרשים.
ערביי הגליל, ובמיוחד הבדואים של ערב-א-נעים, נהגו להשבע ואף להתפלל בשמו של אמורא זה לרפואה להם ולצאצאיהם..
קו הגנה זה זיכה את רבי ישמעאל מגזר דין מוות.
בספר הזוהר מסופר על רב המנונא סבא ובנו הינוקא מכפר סכנין, ממנו למדו חכמים לקח, שהתגוררו בסכנין.
בקעת סכנין נחשבה לאחת הבקעות הפוריות בארץ ישראל.
עושר יבולי היישוב והבקעה מתואר במדרש חז"ל על כך שתאני המקום נטפו דבש: .
זאב וילנאי שיער שתושבי האזור היו רגילים למשוח ולסוך את גופם בשמן הרב, ומכאן מקור שמה של העיירה.
כן נזכרת סכנין בכתבי חז"ל לעניין בתי הכנסת שהתקיימו בה והלכות הקריאה בתורה שנהגו בה: .
בתחומי העיר סח'נין מצויים שרידי עתיקות, ובהם קבר המיוחס לרבי יהושע דסכנין שחי במאה הרביעית, המכונה בערבית "א-נבי א-צדיק" (הנביא הידיד).
בימי הביניים היה הקבר אבן שואבת לעלייה לרגל, וגם כיום יש העולים לרגל למקום.
סכנת חיים היא מצב שבו בעל חיים, ובפרט אדם, נתון בו, ועלול להביא את חייו אל קצם תוך זמן קצר.
מצב זה מצדיק נקיטת צעדי חירום, שמטרתם הסרתה של הסכנה והבטחת המשך החיים.
סכנת חיים עלולה להיגרם משלל סיבות, ובהן:
טראומה גופנית הפוגעת באיבר חיוני או גורמת לדימום מסיבי
אסון טבע, כגון סופה או רעידת אדמה
אובדן שליטה בכלי רכב העלול להוביל לתאונת דרכים
איום מצד גורם עוין, כגון שודד או מחבל
סיכון יזום שאדם נוטל על עצמו, כגון עיסוק בספורט אתגרי
לטיפול במצבי סכנת חיים משמשים כלים שנועדו לכך, ובהם:
ארגוני הצלה, הנמצאים בכוננות להתערבות מיידית במקרה של סכנת חיים.
עם ארגונים אלה נמנים מגן דוד אדום, מכבי אש והמשטרה.
ליצירת קשר מהיר עם ארגונים אלה ניתנו להם מספרי טלפון קצרים במיוחד וקלים לזכירה (בישראל: משטרת ישראל - 100, מגן דוד אדום - 101, מכבי האש - 102).
רפואת חירום: תחום ברפואה שנועד לתת מענה לסיכון מיידי באחת משלוש המערכות העיקריות של גוף האדם - מערכת הנשימה, המערכת ההמודינמית ומערכת העצבים וההכרה.
דוגמאות לסיכונים הדורשים התערבות מיידית של צוות רפואת חירום הם: מצוקה נשימתית, חסימת נתיב האוויר, הפרעת קצב, תעוקת חזה, דום לב, הלם או שבץ מוחי.
הכנת אמצעי הצלה למצבי סכנת חיים, כגון סירת הצלה באונייה, מסכת חמצן במטוס נוסעים, יציאת חירום ומדרגות חירום במבנים.
אותות מצוקה בינלאומיים: SOS בקוד מורס ו-Mayday ברדיו, שמשמעותם סכנת חיים מיידית לנמצאים על כלי שיט או כלי טיס, וכל השומע את הקריאה נדרש להגיע מיד ולסייע בפעולות החילוץ.
ירי אש חיה אסור בדרך כלל, אך במסגרת הוראות פתיחה באש ניתן היתר לירי כזה במקרה של סכנת חיים.
בהלכה יש עיסוק נרחב במצבים של סכנת חיים.
המצווה מחייבת לעזור לזולת כאשר הוא נתון בסכנת חיים.
חז"ל משבחים את העובר על המצוות כדי להציל נפשות: ישנן שלוש עבירות החורגות מכלל זה, ועל פי ההלכה חובה על האדם ליהרג ולא לעבור עליהן: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים.
לעומת זאת, הלכת ביתא ישראל כפי שמתבטאת בספר תאזזה סנבת, מחמירה יותר מההלכה הרבנית, ולפיה גם פיקוח נפש אינו דוחה שבת.
רודף הוא אדם המסכן את חיי חברו, בכוונה ושלא בכוונה.
המונח שאול מהמקרה הקלאסי, שבו אדם רודף אחרי רעהו במטרה לרצוח אותו.
על פי ההלכה מותר לכל מי שנוכח בסיטואציה זו להציל את הנרדף אפילו על ידי הריגת הרודף, בהיעדר ברירה אחרת להצלת הנרדף.
מטרת ההריגה איננה ענישה אלא מניעה, ולכן רשאי כל אדם לפעול במסגרת דין רודף גם ללא הוראה מבית דין מוסמך, כשהנסיבות מחייבות זאת.
דיני רודף נדונו בתלמוד במסכת סנהדרין וברמב"ם בהלכות רוצח ושמירת הנפש (פרק א').
פסוקים אחדים במקרא מזהירים בנוגע לשמירת הנפש.
קיימים פירושים שונים באשר לפשרה של "שמירת נפש" זו, הנפוץ בהם מפרש כי הכוונה היא להישמרות מסיכונים פיזיים.
הפסוק הידוע ביותר הוא , המשמש במקומות שונים, ביהדות ובתרבות הכללית, כאזהרה להישמרות מסיכונים.
בחוק לא תעמוד על דם רעך נאמר: "חובה על אדם להושיט עזרה לאדם הנמצא לנגד עיניו, עקב אירוע פתאומי, בסכנה חמורה ומיידית לחייו, לשלמות גופו או לבריאותו, כאשר לאל-ידו להושיט את העזרה, מבלי להסתכן או לסכן את זולתו".
סכסוך הטפילד-מק'קוי היה סכסוך משפחות מפורסם בשנים 1863 עד 1891, בין שתי משפחות שחיו בסמיכות על גבול וירג'יניה המערבית וקנטקי לאורך נהר טאג פורק, יובל משנה של נהר אוהיו.
הסכסוך גבה לאורך השנים את חייהם של 12 אנשים.
7 בני משפחת מק'קוי, 4 בני משפחת הטפילד ועוזר שריף.
משפחת הטפילד שחיה בווירג'יניה המערבית הונהגה על ידי ויליאם אנדרסון הטפילד שכונה "Devil Anse Hatfield" ומשפחת מק'קוי שחיה בקנטקי הונהגה על ידי רנדולף מק'קוי.
המעורבים בסכסוך משתי המשפחות היו צאצאים של אפרים הטפילד שנולד ב-1765 וויליאם מק'קוי שנולד ב-1750.
הסכסוך נכנס ללקסיקון הפולקלור האמריקאי כמטונימיה לכל סכסוך מר עם סממנים של כבוד המשפחה, צדק ונקמה.
הסכסוך האלים החל עם מותו של אסא הרמון מק'קוי שחזר ממלחמת האזרחים האמריקאית ונרצח על ידי כנופיה של יוצאי צבא הקונפדרציה.
ויליאם הטפילד היה בתחילה חשוד ברצח אך מאוחר יותר הוכח כי שכב חולה בביתו.
רוב החוקרים סבורים כי דודו, חבר הכנופיה ג'ים ואנס, ביצע את הרצח.
ב-2012 שודרה מיני סדרת הטלוויזיה "הטפילדס ומקויס" של ערוץ ההיסטוריה העוסקת בסכסוך.
ביל פקסטון גילם את ראש משפחת מקוי רנדולף מקוי לצידו של קווין קוסטנר שגילם את ראש משפחת הטפילד ויליאם אנדרסון הטפילד.
בין מלחמת לבנון השנייה ועד מלחמת חרבות ברזל התקיים סכסוך בעצימות נמוכה בין ישראל לחזבאללה.
שלביו המאוחרים של הסכסוך השתלבו ב.
ארגון חזבאללה, שרואה עצמו כמגינה של לבנון, תובע מישראל להשיב את חוות שבעא, את שבעת הכפרים ואת צפון הכפר עג'ר לריבונות לבנונית.
בסכסוך מעורבים גם פטרוניו של חזבאללה, סוריה ואיראן, וכן ארגוני טרור שונים בסוריה ולבנון, בהם ארגוני טרור פלסטיניים.
העימותים בין ישראל ובין מיליציות וארגוני טרור הפועלים בדרום לבנון החלו בשנות השבעים, במקביל להתערערות הסדר הפנימי בלבנון ומלחמת האזרחים הלבנונית, לצד גירוש ארגוני האש"ף מירדן בספטמבר השחור.
צה"ל ביצע פשיטות מעבר לגבול ישראל–לבנון בשנים הללו, וב־1982 התבססו כוחותיו בלבנון כחלק ממלחמת לבנון הראשונה, כשב־1985 הוגדרה רצועת הביטחון בשליטת צה"ל וצד"ל, מיליציה לבנונית פרו־ישראלית שתחת חסותו.
במאי 2000 נסוגו כוחות צה"ל משטחי לבנון לקו הכחול, קו הגבול הבין־לאומי.
לאחר הנסיגה התפרסו כוחות חזבאללה בדרום לבנון ועל הגבול הבין-לאומי וביסס בה את שליטתו בבניית בונקרים ובצבירת נשק רב.
בבוקר 12 ביולי 2006 פתח ארגון חזבאללה בהפגזת יישובי הצפון כפעולת הסחה.
באותו זמן סמוך למוצב ליבנה באזור זרעית תקפה חוליית חזבאללה בטילי נ"ט שני כלי רכב צבאיים שהיו בסיור על קו הגבול והרגה שלושה חיילי צה"ל.
מייד לאחר מכן פרצה חוליית חזבאללה נוספת את גדר המערכת, חדרה לשטח ישראל וחטפה שני חיילי מילואים מחטיבה 5 של צה"ל, אהוד גולדווסר ואלדד רגב, ונסוגה איתם לשטח לבנון.
אירוע זה פתח את מלחמת לבנון השנייה.
בתחילת המלחמה הצהיר ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט שאחת ממטרותיה היא להשיב את כושר ההרתעה של ישראל ולשבור את המיתוס סביב הצלחת חזבאללה בשנת 2000 בגרימת הנסיגה הישראלית מלבנון.
ב־16 באוגוסט החלו כוחות יוניפי"ל להיכנס לשטח שצה"ל שהה בו, ובמקביל לפריסת כוחות יוניפי"ל וכוחות צבא לבנון, שלא פעלו למניעת תקריות עם חזבאללה, התבצעה היערכות מדורגת של כוחות צה"ל.
ביצועי צה"ל במלחמת לבנון השנייה נתפסו כחלשים והביאו להתפטרות הרמטכ"ל דן חלוץ, שר הביטחון עמיר פרץ וקצינים בכירים בצה"ל, בהם אלוף הפיקוד ומפקד האוגדה הצפונית, שנמצא אחראי לכשל החטיפה.
לצד התוצאות המיידיות היו למלחמה תוצאות ארוכות טווח, כגון התגברות המעורבות הבין-לאומית בלבנון.
לפי החלטת האו"ם צבא לבנון התפרס בתוך דרום לבנון וחזבאללה נדחק צפונה.
הפגיעה בכלכלה הלבנונית, שנחשבה לכלכלה פגועת מלחמה, טרם שוקמה, לעומת כלכלת ישראל שהצליחה להשתקם מהר מנזקי המלחמה ולהמשיך בצמיחה.
לאחר תום מלחמת לבנון השנייה שרר שקט יחסי בגבול ישראל–לבנון.
תקריות בודדות התרחשו בשנים שלאחר מכן, ירי רקטות ארטילריות ביוני 2007 לעבר קריית שמונה וירי נוסף בינואר 2008 לעבר שלומי.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, בשנת 2009, התרחשו שתי תקריות ירי רקטות מלבנון לעבר ישראל, ב-8 בינואר לעבר הגליל המערבי וב-14 בינואר לעבר אצבע הגליל על ידי ארגון פלסטיני, שהזדהה כסניף לבנוני של חמאס, מספר רקטות בכל פעם, שגרמו למספר פצועים.
בשני המקרים צה"ל הגיב בירי ארטילריה נקודתי לעבר אזור השיגור, ממשלת לבנון גינתה את משגרי הרקטות וחזבאללה, שהתנער מאחריות, למעשה, יצר תנאים בשטח שאפשרו את הירי שלהם.
בתקופה זו עשתה ישראל מספר מבצעים לסיכול העברת תחמושת לידי חזבאללה, בהם מבצע ארבעת המינים, בה נתפסה אוניית סוחר שנשאה נשק אירני לחזבאללה בידי חיל הים.
כרונולוגיה עד תחילת מלחמת האזרחים בסוריה
17 ביוני – ירי רקטות ארטילריות מלבנון על קריית שמונה.
8 בינואר – שתי רקטות ארטילריות נורו מלבנון אל עבר שלומי.
12 בפברואר – עימאד מורנייה, מנהיג הזרוע הצבאית של חזבאללה, נהרג בפיצוץ בדמשק, בירת סוריה.
חזבאללה ומקורות זרים ייחסו את ההתנקשות ל"מוסד".
8 בינואר – ירי רקטות לעבר הגליל המערבי (וב-14 בינואר: ירי רקטות לעבר אצבע הגליל) על ידי ארגון פלסטיני, שהזדהה כסניף לבנוני של חמאס, מספר רקטות בכל פעם, שגרמו למספר פצועים.
29 באוקטובר – ירי רקטות ארטילריות מלבנון אל עבר אצבע הגליל.
4 בנובמבר – מבצע ארבעת המינים: חיל הים הישראלי לכד אונייה שעשתה דרכה לסוריה ועליה מטעני נשק רבים, שלפי מערכת הביטחון נשלחו מאיראן והיו מיועדים לחזבאללה.
3 באוגוסט – כוחות צבא לבנון פתחו באש צלפים על חיילי צה"ל בגבול ישראל–לבנון, ליד משגב עם, הרגו את סא"ל , מפקד גדוד חי"ר בעוצבת חירם ופצעו קשה קצין נוסף.
בתגובה תקף צה"ל באש טנקים ארטילריה ומסוקי קרב של חיל האוויר את מפקדת הגדוד של צבא לבנון, והשמיד תשתיות ורכבי צבא.
כתוצאה מתקיפת צה"ל נהרגו 4 לבנונים, מהם 3 חיילי צבא לבנון.
תחילת שנת 2012 התאפיינה בהתערבויות חיצוניות במלחמה בסוריה: אסד הסתייע בכוחות שיעים, כגון משמרות המהפכה האסלאמית מאיראן וחזבאללה מלבנון, ונהנה מתמיכה בין-לאומית של רוסיה וסין.
לעומת זאת, מורדי האופוזיציה המתונה נתמכו צבאית על ידי מדינות סוניות כגון ערב הסעודית וקטר, וקיבלו תמיכה בין-לאומית ממדינות המערב.
בראש הארגונים הללו בלט ארגון המדינה האסלאמית, שבתחילה היה חלק מאל־קאעדה, עד אשר בעקבות מאבקיו עם ג'בהת א-נוסרה, הסניף הרשמי של אל־קאעדה בסוריה, וביולי 2014 הכריז על הקמת ח'ליפות אסלאמית בשטחים הנרחבים שכבש בסוריה ובעיראק.
בין ההרוגים כ-20,000 מורדים סורים, מעל 45,000 חיילים מצבא סוריה, יותר מ-3,000 לוחמי מיליציות שיעיות מעיראק ומאיראן, כולל לפחות 640 מחזבאללה, וכ-10,000 לוחמי ג'יהאד זרים, שלחמו בשורות ארגונים סוניים קיצוניים בהם ג'בהת א-נוסרה והמדינה האסלאמית.
במהלך הלחימה בסוריה איבד חזבאללה אלפים מלוחמיו (לפי אחת ההערכות: כ-2,000 הרוגים וכ-5,000 פצועים, נכון לסוף שנת 2015).
כרונולוגיה מ-2011 ועד מלחמת חרבות ברזל
29 בנובמבר – ארבע רקטות ארטילריות נורו לעבר אזור הצפון.
צה"ל השיב באש תותחים לעבר מקורות הירי.
בינואר ניסה חזבאללה לפגוע בתירים ישראליים בבנגקוק, ביולי ניסה חזבאללה לפגוע בתירים ישראליים בקפריסין.
ב-18 ביולי ביצע חזבאללה פיגוע כנגד נופשים ישראליים בבורגאס בו נהרגו חמישה תיירים ישראליים ונהג אוטובוס בולגרי ונפצעו 36 תיירים ישראליים ביניהם שלושה באורח קשה.
23 באוגוסט – חזבאללה ערך תמרון לקראת כיבוש הגליל.
31 בינואר – תקיפת שיירת הנשק הסורית במחוז ריף דמשק שבסוריה: בתקיפה המיוחסת לחיל האוויר הישראלי הופצצה שיירת נשק שהובילה טילי קרקע-אוויר מתקדמים מדגם SA-17 מסוריה לחזבאללה.
בתקיפה נהרג הגנרל האיראני חסן שאטרי.
5 במאי – תקיפות משלוחי הנשק האיראניים לחזבאללה בדמשק: מטוסים ישראלים תקפו משלוחי טילים מדגם פאתח 110 אשר נשלחו מאיראן ויועדו לחזבאללה.
התקיפה בוצעה במספר מוקדים, הבולט שבהם נמל התעופה הבין-לאומי דמשק.
7 באוגוסט – ארבעה חיילי צה"ל נפצעו מפיצוץ מטען צד סמוך לגבול ישראל–לבנון.
22 באוגוסט – ארבע רקטות ארטילריות נורו לעבר אזור הצפון, אחת מהן יורטה על ידי כיפת ברזל.
15 בדצמבר – חייל צה"ל נורה למוות, על ידי חייל לבנוני, בעת שנסע ליד מוצב ראש הנקרה.
24 בפברואר – תקיפת שיירת הנשק הסורית לחזבאללה בבעלבכ: שיירת נשק שהעבירה טילים לחזבאללה ומספר בסיסים של חזבאללה הופצצו בגבול סוריה–לבנון בתקיפה שיוחסה לחיל האוויר הישראלי.
בתקיפה נהרגו 4 מחבלים, בהם מפקד בחזבאללה.
14 במרץ – מטען חבלה מופעל לעבר כוח צה"ל בגבול ישראל–לבנון.
19 במרץ – חיל האוויר הישראלי תוקף בסיסים של צבא סוריה, בתגובה להנחת מטעני חבלה בגבול ישראל–סוריה.
22 ביוני – רכב של קבלן מטעם משרד הביטחון נפגע מטיל נ"ט סמוך לגבול ישראל–סוריה.
11–14 ביולי – ארבעה אירועים של ירי רקטות ארטילריות אל ישראל מלבנון.
25 ביולי – ירי רקטות מלבנון לעבר ישראל, הרקטות נפלו בשטח לבנון.
27 באוגוסט – מורדים סוריים משתלטים על מעבר קוניטרה, שהוא מעבר הגבול הפעיל היחיד בין ישראל וסוריה.
23 בספטמבר – מערך ההגנה האווירית יירט באמצעות טיל MIM-104D פטריוט מטוס קרב סורי מדגם סוחוי Su-24 שחדר לשטח ישראל.
7 באוקטובר – שני חיילי צה"ל מיחידת הס"פ של יהל"ם נפצעו בינוני מפיצוץ מטען צד באזור הר דב בגבול לבנון, חזבאללה לקח אחריות על הטמנת זירת המטענים.
18 בינואר – תקיפה אווירית בגבול ישראל–סוריה: כלי תקשורת זרים מדווחים שמסוקי קרב של חיל האוויר הישראלי שיגרו מספר טילים אל עבר חוליית טרור בגבול ישראל–סוריה.
חזבאללה אישר שחוליה של לוחמיו הותקפה ואמר שבתקיפת צה"ל נהרגו מספר פעילי חזבאללה, בהם בכירים וכן ג'יהאד מורנייה בנו של המחבל עימאד מורנייה.
28 בינואר – מארב בהר דב: שני חיילים נהרגים ועוד 7 נפצעים מירי טיל נ"ט על רכב סיור צבאי בהר דב
"" 19 בדצמבר – לפי דיווחים זרים, ביצע חיל האוויר הישראלי תקיפה לילית בדמשק, שבה חוסלו לפחות 9 תומכי בשאר אל-אסד ואנשי חזבאללה, ביניהם רב-המחבלים סמיר קונטאר שהוביל את הפיגוע בנהריה בשנת 1979. בחזבאללה טענו שמדובר בתקיפה ישראלית.
20 בדצמבר – מטח רקטות מלבנון נורה אל עבר הגליל המערבי, אזעקות נשמעו ביישובים רבים ביניהם נהריה, ראש הנקרה, שלומי.
3 רקטות התפוצצו באזור נהריה, בתגובה, צה"ל פתח בירי פגזים לעבר מקור הירי, כמה פעילי חזבאללה נפצעו, לפי ההערכות מדובר בארגון פלסטיני ששיגר את הרקטות.
ב-12 במאי 2016 נהרג מוסטפא בדר א-דין, ראש מנגנון החוץ של חזבאללה, בפיצוץ סמוך לנמל התעופה הבין-לאומי דמשק.
בלבנון דיווחו שהפיצוץ אירע כתוצאה מטיל מונחה ששיגרה ישראל אך חזבאללה טען שהפיצוץ נגרם בהתקפה של מורדים סוריים.
20 ביולי – בבוקר נורו מספר יריות מכיוון לבנון לעמדת צה"ל במטולה.
בערב, לפי דיווחים זרים, חיל האוויר הישראלי תקף מפקדה של חזבאללה באזור קוניטרה.
מחבל אחד נהרג ועוד כמה נפצעו קשה.
30 ביולי – סוכל פיגוע טרור של חזבאללה שבוצע בסיוע בני מיעוטים בעלי אזרחות ישראלית.
בתאריך זה אותרו בגבול ישראל–לבנון חבילה ובה מספר מטעני חבלה תוצרת חזבאללה ואיראן.
השב"כ ומשטרת ישראל פתחו בחקירה ובסופה עצרו חוליה של 6 מחבלים מערביי ישראל שהופעלו על ידי חזבאללה, ריגלו עבורו והיו אמורים לבצע את הפיגועים.
מעצרם סיכל את הפיגוע וב-6 באוקטובר הוגש נגדם כתב אישום באשמת טרור.
4 באוגוסט – לפי דיווחים זרים ישראל תקפה שיירה של חזבאללה בסוריה.
השיירה הובילה אמצעי לחימה ומפקדים של חזבאללה.
24 באוגוסט – לפי דיווחים זרים כלי טיס של חיל האוויר הישראלי תקפו והשמידו מפקדה של חזבאללה סמוך להרי הקלמון שבסוריה.
30 בנובמבר – לפי דיווחים בסוריה כלי טיס של חיל האוויר הישראלי תקפו והשמידו שיירת נשק של חזבאללה ומחסן נשק בבסיס של צבא סוריה ליד דמשק.
"" 7 בדצמבר – מספר פיצוצים גדולים התרחשו במוצבים בשדה התעופה הצבאי אל-מזה ליד דמשק.
רשת "אל-מיאדין" הלבנונית המזוהה עם חזבאללה טען שמקורם בהפצצה של חיל האוויר הישראלי ואילו גורמים בסוריה טענו שמדובר בשריפה שפרצה וגרמה לפיצוצי תחמושת.
22 בפברואר – כלי תקשורת ערביים מדווחים שחיל האוויר הישראלי תקף מספר מוצבים של צבא אסד ומשלוח נשק שיועד לחזבאללה מערבית לדמשק, סמוך לגבול סוריה–לבנון.
צה"ל סירב להתייחס לפרסום ואילו חזבאללה הכחיש אותו.
17 במרץ – מספר מטוסי של חיל האוויר הישראלי תקפו מטרות בשטח סוריה.
צבא סוריה שיגר לעבר המטוסים התוקפים מספר טילי S-200 (נקראים גם SA-5), ואחד מהטילים הסורים יורט באזור בקעת הירדן על ידי מערך ההגנה האווירית של צה"ל, באמצעות טיל חץ 2.
10 בפברואר 2018, כטב"ם איראני מסוג שאהד 141 שחדר לישראל יורט על ידי מסוק אפאצ'י ישראלי.
בעקבות זאת תקף חיל האוויר הישראלי 12 מטרות סוריות ואיראניות בסוריה ובתקיפות אלה בין 6–25 הרוגים
מבצע מגן צפוני היה מבצע צבאי־הנדסי של צה"ל לחשיפה ונטרול מנהרות טרור חודרות גדר, שחפר חזבאללה מלבנון לתוך שטח ישראל.
1 בספטמבר – חוליית חזבאללה בגבול, בקרבת יישוב אביבים ירתה 4 טילי נ"ט שפגעו במוצב צבאי ובאמבולנס ישראליים, אך ללא נפגעים ישראליים.
צה"ל השיב בירי ארטילרי לעבר מארון-א-רס ובינת ג'ביל שבדרום לבנון ובנוסף תקפו מטוסי חיל האוויר מטרות בדרום לבנון.
חזבאללה קיבל אחריות על הירי.
התקרית היא החמורה ביותר מאז המארב בהר דב ב-2015 ולראשונה מאז מלחמת לבנון השנייה חזבאללה תקף באזור שהוא לא הר דב.
ב־17 במרץ נתגלו שלוש פרצות בגדר הגבול באזור מטולה, יפתח ואביבים.
ככל הנראה בתגובה לניסיון חיסול של פעילי חזבאללה בסוריה על ידי ישראל (פעילי החזבאללה לא נפגעו לאחר פגיעה של הטיל הראשון בכביש שליד המכונית בה שהו פעילי החזבאללה מה שאפשר להם לברוח לפני פגיעת טיל נוסף במכונית עצמה).
בנוסף, באותו שבוע הוקפצו כוחות צה"ל בעקבות מקרים של נגיעות בגדר המערכת על ידי "רועי צאן" שלוש פעמים.
ב-20 ביולי, דווח על תקיפה ישראלית של מספר יעדים צבאיים בנמל התעופה הבין לאומי בדמשק.
יממה לאחר התקיפה הודיע ארגון חזבאללה כי פעיל מארגונו נהרג בתקיפה.
ב-24 ביולי בסביבות השעה 11:15 נפתח ירי מ"מ של צבא סוריה שפגע בבית וברכה ברמת הגולן.
בעקבות זאת תקף צה"ל את מערכת נ"מ של צבא סוריה ממנה נורה הטיל.
ב-27 ביולי בסביבות השעה 15:30 אירעה תקרית בגבול לבנון–ישראל בגזרת הר דב.
חוליה בת 3–4 מחבלים ניסו לפתוח באש ולהשתלט על מוצב בגבול.
כוח צה"ל זיהה אותם ופתח באש לעברם.
המחבלים השיבו באש וברחו בחזרה לשטח לבנון ללא פגע.
במשך כשעה צה"ל ירה ירי תותחים כבד שפגע גם במספר בתים בלבנון.
לא היו נפגעים לצה"ל באירוע.
מיד לאחר האירוע נקראו כל היישובים צמודי הגדר לשהות בבתים ונסגרו צירי תנועה, עד שבשעה 16:30 הוסרו כלל המגבלות על העורף הישראלי.
חזבאללה טען כי לא היה כלל אירוע ומדובר בפברוק של ישראל במטרה למנוע הידרדרות להסלמה ותגובתו עוד תגיע.
בצה"ל הגיבו כי יש להם תיעוד של האירוע.
יותר מאוחר כינסו ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר הביטחון בני גנץ מסיבת עיתונאים משותפת בה איימו על החזבאללה כי אם יגיב לבנון תישא באחריות לכך.
ב-25 באוגוסט בשעה 23:00 חוליית מחבלים של חזבאללה פתחה באש לעבר כוח של צה"ל שנע על הגדר באזור מנרה בגבול לבנון.
אף שלא היו נפגעים, תקפו בתגובה כלי טיס של חיל האוויר יעדי טרור של חזבאללה בדרום לבנון, בהם שתי עמדות תצפית של חזבאללה ליד הגבול.
בשנה זו חלה עלייה בניסיונות חדירה של פלסטינים משטח לבנון בעיקר מחפשי עבודה לאור המצב הכלכלי בלבנון.
במקביל, חלה הסלמה בשיגורי רקטות משטח לבנון בקיץ 2021.
במהלך מבצע שומר החומות, שיגרו מחבלים מארגון פלסטיני בלבנון מספר פעמים רקטות לעבר אזורים בצפון כאות הזדהות עם הפלסטינים.
בהם: הגליל העליון, משגב עם, ולראשונה מאז מלחמת לבנון השנייה, אף לעכו, שפרעם והקריות.
בנוסף, ב-14 במאי ב-15:30 חדרו מספר לבנונים לשטח ישראל לאחר שחתכו את גדר הגבול באזור מטולה והציתו אש בשטח ישראל.
ביומיים שלאחר מכן המשיכו הפגנות הלבנונים סמוך לגדר הגבול.
ב-20 ביולי בשעה 3:54 לפנות בוקר נשמעו אזעקות ביישובי הגליל המערבי בהם שלומי, חניתה, ראש הנקרה ועוד.
2 רקטות שוגרו מלבנון, אחת יורתה והשנייה נפלה בשטח פתוח סמוך לשלומי ללא נפגעים.
בתגובה לשיגורים, ארטילריה של צה"ל הגיבה בירי פגזים בדרום לבנון.
אף ארגון לא לקח אחריות, אך מסתמן שמדובר בירי של חמושים פלסטיניים שקיבלו הוראה מהחמאס על רקע אי הכנסת הכסף הקטרי לרצועת עזה ועליית היהודים להר הבית בתשעה באב.
ב-4 באוגוסט בשעה 12:15 נשמעו אזעקות בקריית שמונה, בכפר גלעדי ובתל חי.
3 רקטות שוגרו מלבנון, לפחות 2 מהן נפלו בשטח ישראל.
ב-5 באוגוסט בסביבות 1:00 בלילה מטוסי קרב תקפו בלבנון מרחבים מהם נורו רקטות במהלך היום לעבר מדינת ישראל ותשתית המשמשת לטרור.
הותקפה גם מטרה נוספת במרחב ממנו נורו רקטות בעבר.
ב-6 באוגוסט, כ-5 דקות לפני השעה 11:00, נשמעו אזעקות ביישובים שניר, עין קנייא ונווה אטי"ב.
19 רקטות נורו כשמתוכן כ-10 רקטות יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל ועוד כמה נפלו בשטח פתוח באזור הר דב.
חזבאללה לקח אחריות על שיגור הרקטות.
דווח כי צה"ל הגיב בירי ארטילרי.
ב-11 באוגוסט הפילו כוחות צה"ל רחפן של חזבאללה שחדר לשטח ישראל.
ב־17 בפברואר לקראת השעה 18:00 צה"ל דיווח כי הפיל רחפן של חזבאללה שנכנס לשטח ישראל מלבנון.
זהו הרחפן השישי של חזבאללה שמיירט הצבא בשנה האחרונה, האחרון היה בחודש ינואר.
ב־18 בפברואר, לקראת השעה 12:00, נשמעו אזעקות באזור הגליל העליון בעקבות חדירת טיסן משטח לבנון.
בוצע ניסיון יירוט כושל ומטוסי קרב הוזנקו, והכלי חזר לשטח לבנון.
ב־25 באפריל סמוך ל־00:00 בלילה מחבלים שיגרו רקטה מדרום לבנון לעבר שטח ישראל, הרקטה התפוצצה בשטח פתוח באזור שלומי ולא הופעלה אזעקת צבע אדום ולא היו נפגעים או נזק.
בתגובה תותחים של צה"ל ירו 60 פגזים לעבר שטחים פתוחים וכביש בלבנון.
ב־2 ביולי יורטו על ידי ספינת הטילים אח"י אילת (באמצעות טילי ברק) ומטוס קרב (F-16 ברק 2020) של צה"ל שלושה מל"טים של החזבאללה שחדרו למים הכלכליים של ישראל.
היה זה היירוט המבצעי הראשון של ספינת טילים והפלת הבכורה של טיל ה"ברק".
ב־6 באפריל, במהלך חג הפסח באזור השעה 15:00 בצהריים נורה מטח של 34 רקטות מלבנון לעבר הגליל המערבי.
המטח היה המטח הגדול ביותר של רקטות ששוגרו מלבנון אל עבר ישראל מאז סוף מלחמת לבנון השנייה.
חזבאללה טען כי הוא לא ירה את הרקטות.
דובר צה"ל מסר כי חמאס אחראי לירי הרקטות, וכי נבדקת אפשרות של מעורבות איראנית.
בתגובה, תקף צה"ל מטרות תשתית ומטרות של חמאס בדרום לבנון.
ב־21 ביוני חזבאללה הקימו 2 אוהלים עם 6–8 חמושים בגבול לבנון בהר דב, בצד הישראלי.
לאחר שבוע וחצי חזבאללה פינו אחד מהאוהלים.
ב־6 ביולי נורה טיל נגד טנקים לעבר שטח ישראל, בתגובה תקף צה"ל בירי ארטילרי את אזור השיגור.
ב־12 ביולי 4 פעילי חזבאללה ניסו לחבל בגדר הגבול, צה"ל הרחיק אותם בעזרת מטען הלם, 3 נפצעו
ב-8 באוקטובר 2023, יומה השני של מלחמת חרבות ברזל, הצטרף חזבאללה ללחימה, בירי של טילי נ"ט, רקטות ופצצות מרגמה לעבר ישראל, ואפשר למחבלים פלסטינים לחדור לשטח ישראל.
בתגובה תקף צה"ל עמדות של חזבאללה, ופעל להריגתם של מחבלי חזבאללה.
התכתשות זו שעיקרה התרחשה בצפון ישראל ובדרום לבנון נמשכה לאורך מלחמת חרבות ברזל.
לחזבאללה וכוחות הפרוקסי שלו נגרמו למעלה מ-350 הרוגים, וגם בישראל היו כארבעים הרוגים, חיילים ואזרחים.
תושבי היישובים שלאורך גבול ישראל–לבנון פונו מבתיהם על מנת שלא ייפגעו.
במהלך הלחימה ספג חזבאללה אבדות כבדות – מעל 3,800 מחבלים כולל ההנהגה הבכירה וצמרת הפיקוד – והושמדו לו תשתיות טרור רבות, בהן 80% מארסנל הרקטות הארטילריות והטילים, כ-70% ממערך הכטב"מים ותשתיות תת-קרקעיות אסטרטגיות בעומק לבנון ושל כוח רדואן בסמוך לגבול.
העימות הסתיים בהסכם ישראל–לבנון 2024 במסגרתו על חזבאללה להפסיק את כל התקיפות נגד ישראל, לסגת מדרום לבנון, להפסיק להבריח נשק לתוך לבנון ומתן חופש לישראל לאכוף את ההסכם בכוח בגיבוי ארצות הברית.
רבים, כולל במזרח התיכון ובעולם הערבי, ראו בכך תבוסה לחזבאללה.
הנסיגה מרצועת הביטחון גרמה לירידה ניכרת בכמות הפיגועים, שביצעו פעילי ארגון הטרור הלבנוני-שיעי חזבאללה, נגד מטרות ישראליות.
מפעם לפעם, ביצע ארגון חזבאללה פעולות צבאיות בגבול עם ישראל.
תגובותיה הצבאיות של ישראל לפעולות הללו היו מוגבלות בשל רצונה להימנע מהסלמה, אולם בעקבות חטיפת החיילים אהוד גולדווסר ואלדד רגב בגבול לבנון, ישראל יצאה למלחמת לבנון השנייה.
בעקבות התקפות חוזרות ונשנות של ארגוני הטרור הפלסטיניים על יישובי הצפון בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, יצא צה"ל למלחמת לבנון הראשונה.
במהלך המלחמה, כבש צה"ל שטח בדרום לבנון, שמרובו נסוג ביוני 1985. מאז ועד שנת 2000, שלט צה"ל בשטח שנקרא רצועת הביטחון, שמטרתו הייתה להפריד בין המחבלים בלבנון לבין היישובים סמוכי הגבול.
האבדות הרבות שנגרמו כתוצאה מהלחימה ברצועת הביטחון יצרו לחץ ציבורי כבד לפינויה.
ב-24 במאי 2000 נסוג צה"ל באופן חד-צדדי מדרום לבנון והתבצר בקו הגבול הבינלאומי ("הקו הכחול").
בעקבות הנסיגה, עלתה קרנו של ארגון חזבאללה בעולם הערבי, מפני שתפסו אותו כארגון שהסיג את צה"ל מלבנון.
ב-26 במאי נשא מזכ"ל הארגון, חסן נסראללה, את "נאום קורי העכביש", שבו דיבר על ישראל: "ישראל נראית חזקה מבחוץ, אך קלה להרס והכנעה, כמו קורי עכביש.
ישראל אמנם מצטיירת כבעלת עוצמה צבאית גדולה ועליונות טכנולוגית, אך החברה הישראלית לא תעמוד בעוד מתקפות טרור, פיגועים וקטיושות.
החברה הישראלית עייפה ממלחמות ואין לה האיתנות והחוסן לעמוד במאבק דמים ולספוג נפגעים".
עם יציאת צה"ל מדרום לבנון, התבסס חזבאללה באזור, התחמש באמצעי לחימה חדשים ומתקדמים - שרבים מהם הועברו אליו מאיראן דרך סוריה והים - והקים ביצורים ביערות הסבוכים ובכפרים של דרום לבנון.
חזבאללה גם פיתח את מערך הרקטות והטילים ארוכי הטווח שלו, וזאת על מנת ליצור מאזן אימה מול ישראל.
מספר התקיפות ירד באופן משמעותי, ובעקבות כך גם מספר הנפגעים, אולם אחת לכמה חודשים נערכה התקפה מרוכזת ונקודתית של חזבאללה - בעיקר בהר דב (חוות שבעא), אותו חזבאללה תובע, על אף שישראל טוענת שלפי המשפט הבינלאומי, השטח אינו לבנוני, אלא סורי.
בנוסף לסוגיית השליטה בהר דב, חזבאללה גם ביצע תקיפות בטענה שישראל מפרה את הריבונות של לבנון וכן בתגובה לחיסולים של בכירים בארגון.
לקראת הנסיגה, הדגיש ראש הממשלה דאז, אהוד ברק, כי אם לאחר הנסיגה תיפתח אש מלבנון לעבר ישראל, "כל לבנון תבער".
חרף זאת, בשל חוסר רצונה של ישראל להיגרר ללחימה בלבנון בימי האינתיפאדה השנייה, תגובות צה"ל לתקיפות חזבאללה בגבול היו מדודות והסתכמו בתקיפות ממוקדות של יעדים בדרום לבנון.
כרונולוגיה עד פרוץ מלחמת לבנון השנייה
7 באוקטובר - חטיפת שלושת חיילי צה"ל בהר דב: זו הייתה התקרית הביטחונית הראשונה בגבול הצפון מאז הנסיגה מרצועת הביטחון.
במהלך סיור לאורך גדר המערכת באזור הר דב, הופעל מטען רב-עוצמה על הבט"שית בה היו לוחמי חיל ההנדסה הקרבית ו והנהג .
בעקבות הפיצוץ, נהרגו שלושת החיילים וגופותיהם נחטפו ללבנון.
במהלך אירועי אותו היום, נהרגו גם שני מפגינים לבנונים, שיידו אבנים וניסו לחצות את הגדר ליד מושב זרעית.
15 באוקטובר - נסראללה הודיע על חטיפת אלחנן טננבוים, אזרח ישראלי, שפותה להשתתף בעסקת סמים ונחטף ללבנון.
26 בנובמבר - מטען חבלה, שהונח בהר דב, הופעל על כוח צה"ל בעת שפעל לנטרולו.
גשש צה"ל נהרג במקום ושני חיילים נוספים נפצעו.
16 בפברואר - טיל נ"ט נורה לעבר ג'יפ סיור של צה"ל בהר דב - לוחם גולני נפצע באורח אנוש ונפטר מפצעיו.
שלושה חיילים אחרים נפצעו באורח קל.
14 באפריל - מפקד טנק, , נהרג מירי טיל נ"ט בהר דב.
ב-16 באפריל, תקפו בתגובה מטוסי חיל האוויר הישראלי עמדת מכ"ם של הצבא הסורי, הממוקמת כ-45 ק"מ מזרחית לביירות.
שלושה חיילים סורים נהרגו וחמישה נפצעו.
29 ביוני - פעילי חזבאללה ירו טילים נגד טנקים ופצצות מרגמה לעבר עמדות צה"ל.
צה"ל השיב בירי מקלעים ופגזי טנקים לעבר מקורות הירי, ומטוסי חיל האוויר הפציצו מטרות, שזוהו כמטרות טרור.
1 ביולי - בתגובה לתקיפת חזבאללה יומיים קודם לכן, תקפו מטוסי חיל האוויר תחנת מכ"ם סורית בבקאע.
שלושה חיילים סורים וחייל לבנוני אחד נפצעו.
12 במרץ - פיגוע מצובה: שני מחבלים, שחדרו מלבנון לישראל, פתחו באש והשליכו רימוני יד לעבר כלי רכב שנסעו בכביש 70 בין שלומי למצובה.
בפיגוע נהרגו חמישה אזרחים וקצין צה"ל.
בשנת 2004 לקח ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני את האחריות לפיגוע.
29 באוגוסט - חזבאללה ירה פצצות מרגמה וטילים נגד טנקים לעבר מוצב גלדיולה בהר דב.
שלושה חיילים נפצעו, אחד מהם, , נפטר מפצעיו אחרי שלושה ימים.
8 בדצמבר - שני חיילי צה"ל נפצעו מפיצוץ מטען חבלה ליד מושב זרעית.
3 באוגוסט - חזבאללה ירה שלושה מטחי נ"מ לעבר מטוסי חיל האוויר בגזרה המערבית בגבול.
תושב אבן מנחם נפצע באורח קל מאוד מרסיסים.
7 באוגוסט - חזבאללה ירה עשרות פצצות מרגמה וטילים נגד טנקים לעבר מוצבי צה"ל בהר דב ובגזרת החרמון ובנוסף כמה פגזי נ"מ לאזור ראש הנקרה.
10 באוגוסט - חזבאללה ירה פגזי נ"מ לעבר המועצה המקומית שלומי.
כתוצאה מהירי נהרג הנער חביב דדון וארבעה אזרחים נפצעו קל.
6 באוקטובר - לוחם גולני, , נהרג מירי צלפים מלבנון כאשר היה במארב בקרבת הגבול ליד מטולה.
בלילה סמוך לחצות, נורו חמש פצצות מרגמה מלבנון לישראל ופגעו באזור הגבול סמוך לקיבוץ מנרה.
27 באוקטובר - חזבאללה ירה על מוצבי צה"ל בהר דב - "גלדיולה", "דליה" ו"הדס".
ממכת האש, שכללה בעיקר ירי טילים נגד טנקים, נפצע באורח קל חייל ישראלי.
מסוקי קרב ותותחים של צה"ל השיבו אש לעבר לבנון.
19 בינואר - דחפור די-9 של צה"ל נפגע מירי נ"ט בעת שעסק בנטרול זירת מטענים בגבול לבנון מערבית למושב זרעית.
מהירי נהרג , שפיקד על הדחפור.
29 בינואר - אלחנן טננבוים וגופות שלושת החיילים, שנהרגו ונחטפו בהר דב באוקטובר 2000, הוחזרו לישראל בתמורה לשחרורם של 435 אסירים - רובם פלסטינים - ולהשבת גופותיהם של 59 לבנונים.
החטיפה והעסקה שבעקבותיה נחשבו כניצחון לחזבאללה.
בשל הצלחה זו, נעשו ניסיונות נוספים לחטוף חיילים ישראלים - הן בזירה הלבנונית והן בזירה הפלסטינית.
7 במאי - מחבלי חזבאללה פתחו באש עוצמתית בגזרת הר דב, שכללה הפעלת זירת מטענים, ירי פצצות מרגמה וטילים נגד טנקים.
לוחם יחידת אגוז נהרג במקום ו-13 חיילים אחרים נפצעו.
20 ביולי - שני חיילי צה"ל ו נורו למוות על ידי צלפים של חזבאללה בעת שעסקו בתיקון האנטנה של מוצב נורית, סמוך למושב זרעית.
שני חיילים נוספים נפצעו קל.
בתגובה השיבו לוחמי צה"ל באש אל עבר העמדה ממנה ירו הצלפים והשמידו אותה.
28 באוקטובר - רקטת קטיושה, שנורתה מלבנון, התפוצצה באוויר ונפלה בקיבוץ מצובה.
15 בנובמבר - שתי רקטות קטיושה נורו מלבנון.
אחת פגעה במועצה המקומית שלומי והשנייה בים.
9 בינואר - כוח צה"ל שנסע ליד מוצב שיאון בהר דב עלה על מטען חבלה.
כתוצאה מהפיצוץ נפצע אנושות סגן מפקד פלוגה בגולני ונהרג.
במהלך חילופי האש, שהתנהלו לאחר מכן, נהרגו מחבל חזבאללה וקצין צרפתי שהשתייך ליוניפי"ל.
29 ביוני - כוח צה"ל ירה לעבר חוליית מחבלי חזבאללה, שחצתה לשטח ישראל, ופגעה באחד מהם.
מיד לאחר מכן, ירו מחבלי הארגון מטח פצצות מרגמה לעבר מוצבי הר דב.
בעקבות ירי פצצות המרגמה, נהרג לוחם גולני וארבעה חיילים אחרים נפצעו.