tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-40 וה-50 החלה אספו לגדול במהרה ונהפכה לעיר תעשייתית, וב-1972 הוכרזה רשמית כעיר.
מ-1945 מרבית תושבי העיר היו דוברים פינית.
שם העיר נגזר מעצי הצפצפה (בשוודית: äspe) המצויים לאורך גדות הנהר.
יישובים קדומים ששרידיהם מצויים במקום הם Espaby או Espoby.
סמל העיר עוצב בידי האמן קאי קאיאנדר ואושר בידי משרד הפנים הפיני ב-10 בנובמבר 1955. הסמל מכיל פרסת סוס ומעליה כתר, שניהם בצבע זהב על רקע כחול.
בעיר יש חמישה רבעים מרכזיים, שהנודע מכולם הוא טפיולה (Tapiola), ניסיון ראשון מסוגו בתכנון עיר פינית.
הרעיון היה לבנות עיר בתוך סביבה טבעית, שהנוף הטבעי והבניינים יהיו משולבים בה זה בזה.
שתיים מעבודותיו של האדריכל אלבר אלטו נמצאות בעיר: אוניברסיטת הלסינקי לטכנולוגיה ומרכז התרבות.
את אולם הכינוסים Dipoli של האוניברסיטה תכנן ריימה פייטילה.
בנוסף, יש בעיר מספר גדול של חברות היי-טק, ביניהן, המטה הראשי של נוקיה.
גם יוצרי "אנגרי בירדס" של חברת "רוביו" יושבים בעיר.
מרכז התערוכות WeeGee - תוכנן בידי האדריכל הפיני אארנו רוסוורי.
המרכז הוא בית לארבעה מוזיאונים: המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון העיר אספו, מוזיאון הצעצועים והמוזיאון להורולוגיה.
מוזיאון Gallen-Kallela - מוזיאון המשלב תערוכות אמנות ותצוגות המציגות את החיים בפינלנד בעבר.
מוזיאון הרכב של אספו - תערוכה הכוללת כלי רכב עתיקים שונים.
אסיפות הבחירה באיווה הן, מאז 1972, ההתמודדות המוקדמת ביותר בשנת הבחירות, במסגרת הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית.
בשל היותה ההתמודדות הראשונה היא שימשה לא פעם כמקפצה של מועמדים צדדיים, ואפילו אלמוניים לעמדת מפתח בבחירות, כמו ג'ורג' מקגוורן ב-1972, ג'ימי קרטר ב-1976 וג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-1980 (אף על פי שלבסוף הוא לא זכה במינוי, אלא הפך לסגנו של רונלד רייגן).
גם ג'ון קרי חזר למרוץ ב-2004 בזכות ניצחון מפתיע באיווה אחרי שמסע הבחירות שלו נראה ככושל וניצח בו.
אולם ניצחון באיווה הוא לא תנאי הכרחי לזכייה במרוץ.
כך למשל ביל קלינטון כלל לא התמודד במדינה באופן רציני ב-1992, מפני שאחד המועמדים באותה מערכת בחירות היה סנאטור מאיווה.
ההתכנסויות לאסיפות הבחירה באיווה בקרוב ל-2000 מקומות ברחבי המדינה נערכות בשעות הערב.
מכל מפלגה יכולים להשתתף בתהליך מצביעים הרשומים כחברי מפלגה, אולם ניתן להירשם כחבר מפלגה במקום ובאופן מיידי.
בשיטה זו אין קלפיות או פתקי הצבעה.
כמו כן לא מצביעים בדואר, כנהוג בכמה מדינות.
במקום זאת מתכנסים המצביעים, שהם ברובם פעילים פוליטיים ולכן רק כ-10% מכלל המצביעים, עם חבריהם במקום ציבורי ודנים דיון פוליטי במועמדים.
בסיכומן של ההתוועדויות האלה בוחרים המצביעים את הצירים לוועידות של המפלגות הדמוקרטית והרפובליקנית.
המיוחד בשיטה הוא שאנשים יכולים לשנות את הצבעתם ברגע האחרון עקב שכנוע הדדי, או עקב העובדה שהמועמד המועדף עליהם לא עבר את אחוז החסימה.
המצביעים רואים איזה מבין המועמדים מוביל, ויכולה להתפתח "הצבעת עדר" לטובת מועמד זה.
לשתי המפלגות יש נהלים שונים לאופי ההצבעה:
במפלגה הדמוקרטית המצביעים מתכנסים בקבוצות בפינות האולם, כל קבוצה והמועמד המועדף עליה, וקבוצת המצביעים שלא החליטו עדיין.
לכל קבוצה יש חצי שעה לשכנע את המצביעים מהקבוצות האחרות לעבור ולתמוך במועמד שלהם.
לעיתים, משימה זו מוטלת על חלק מחברי הקבוצה בעוד הדיונים נמשכים.
לאחר זמן זה, כאשר הקבוצות פחות או יותר מגובשות, בודקים אנשי מנגנון המפלגה המנהלים את ההליך אילו קבוצות לא עברו את אחוז החסימה, שהוא ברוב המחוזות 15%.
מצביעים מקבוצות אלו צריכים להצטרף לקבוצה של מועמד אחר, תוך 30 דקות נוספות, או לפרוש מהתהליך.
על פי התפלגות הקולות קובעת המפלגה מי המועמדים שיקבלו צירים שיצביעו בוועידה המחוזית וכמה צירים יקבל כל אחד.
לאחר הוועידה המחוזית נבחרים הצירים לכל המדינה והם אלה שייצגו אותה בוועידת המפלגה.
הנתון שמתפרסם בסופו של התהליך הוא סך הכל מספר הצירים של כל מועמד בוועידות המחוזית.
במפלגה הרפובליקנית מגיעים המצביעים לוועידת ההצבעה ומאזינים לתעמולה.
הם גם מנסים לשכנע איש את רעהו לתמוך במועמד המועדף עליהם.
לאחר זמן מה המצביעים מקבלים פתק ריק ועליו הם כותבים בכתב יד את שם המועמד המועדף עליהם.
חברי המפלגה בכל אזור סופרים את הפתקים ומכריזים על המנצח שקיבל את מספר הקולות המרבי לתקשורת.
בא כח האזור הולך לוועידה המחוזית הבוחרת את צירי המחוז ובשלב הבא בוחרים את צירי המדינה כולה.
צירים אלה מייצגים את המדינה בוועידת המפלגה.
הנתון שמתפרסם בסוף ההליך על ידי המפלגה הוא מספר הקולות בהם זכה כל מתמודד.
אספן בארדסן (בנורווגית: Espen Baardsen; נולד ב-7 בדצמבר 1977; שמו מבוטא "בורדסן") הוא כדורגלן עבר נורווגי ששיחק בעמדת השוער.
הוא נולד בסן רפאל, קליפורניה, ארצות הברית, להורים ממוצא נורווגי.
הוא שיחק בנבחרת הצעירה של ארצות הברית לפני שהוא החליף את הנבחרת האמריקאית בייצוגה של נבחרת נורווגיה, בעקבות האזרחות שירש מהוריו במדינה.
ב-1995 הוא הצטרף למועדון האנגלי טוטנהאם הוטספר, אך ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון רק באביב 1997. למרות הצגת יכולת טובה, כשבין היתר שמר על שער נקי בתיקו המאופס מול ארסנל, לא זכה בארדסן לזמן משחק רב בקבוצה.
בשנת 2000 עבר בארדסן לווטפורד תמורת 1.25 מיליון פאונד במטרה לשמש כשוערה הראשון של הקבוצה.
למרות זאת, לקראת סוף עונת 2000/2001, הוא איבד את מקומו בהרכב לשוער הוותיק אלק צ'מברלין.
בשנת 2003, לאחר תקופת השאלה קצרה באברטון, פרש בארדסן ממשחק בגיל 25 בלבד.
בארדסן טען שפרישתו נבעה מאיבוד העניין בכדורגל.
בארדסן חזר להתגורר בארצות הברית, וכיום הוא שותף בבעלות של חברה שבסיסה בלונדון.
ברמה הבינלאומית, שותף בארדסן במעל ל-20 משחקים בעבור נבחרת נורווגיה מתחת לגיל 21, ואף ב-4 משחקים בעבור הנבחרת הלאומית הבוגרת של נורווגיה.
בארדסן היה השוער השלישי של הנבחרת במונדיאל 1998, אולם הוא לא שותף באף משחק בו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק מוקדמות יורו 2000 מול נבחרת לטביה בספטמבר 1998. המשחק הבינלאומי האחרון שלו היה בינואר 2000 מול נבחרת איסלנד.
השתתפותו במשחקי הנבחרת הנורווגית עומדת בניגוד לכך שמעולם לא התגורר במדינה במהלך כל חייו.
ברפואה אספירציה היא שאיפה של חומר - מזון, משקה או תוכן הקיבה - מהלוע אל דרכי הנשימה ואל הריאות.
שאיפה של חומר לריאות עלולה לגרום לחסימת דרכי הנשימה, מה שעלול להוביל למוות כתוצאה מהיפוקסמיה.
שאיפה של חומר חומצי (למשל חומצת קיבה) עשויה ליצור פגיעה ראשונית מידית הנגרמת כתגובה כימית של חומצה עם רקמת הריאה, ופגיעה משנית מאוחרת יותר כתוצאה מהתגובה הדלקתית שתבוא בעקבותיה.
אחרי שאיפה של חומר לריאה תיתכן דלקת ריאות חיידקית.
בדרך כלל הריאות מוגנות מפני שאיפה ידי רפלקסי מגן כגון שיעול, ועל ידי האפיגלוטיס שסוגר את המעבר מחלל הלוע אל קנה הנשימה בזמן הבליעה.
שאיפה משמעותית יכולה להתרחש רק אם הרפלקסים המגנים נעדרים או מופחתים באופן חמור (בעקבות מחלה נוירולוגית, תרדמת, מנת יתר של תרופות הרגעה או הרדמה כללית).
בחולים עם סיכון לשאיפה, צנרור קנה של קנה הנשימה מספקת את ההגנה הטובה ביותר.
יש גם קנה נשימה אחר, חלופי, לרינג'יל מסק - laryngeal mask airway - שיש בו צינור שני המאפשר לנוזל לזרום החוצה מבלי להיכנס לדרכי הנשימה.
אפשר גם להכניס צינור אף לניקוז תכולת הקיבה.
אספן היא עיירת סקי יוקרתית ופופולרית בהרי הרוקי, בקולורדו.
העיר הוקמה בסוף המאה ה-19 כמחנה של כורי-כסף, על אדמות שבט היוט.
העיירה נקראה על שם מין מסוים של עצי צפצפה הנפוצים באזור.
אספן שוכנת בחלק הדרומי ביותר של עמק רורינג פורק ("Roaring Fork Valley") ולאורך נהר רורינג פורק שהוא יובל של נהר הקולורדו.
הכביש המהיר המוביל לעיר הוא "כביש 82", כבישים אחרים המובילים לעיר נחסמים בעונת החורף.
אספלט הוא רומן פרי עטה של מיכל פיטובסקי, שראה אור בהוצאת כתר בשנת 2012.
הרומן מספר במקביל את סיפורן של שתי בנות בירושלים של שנות התשעים.
בת ה-11, החוטפת מכות מהבנים בכיתתה על בסיס יומיומי.
שורש הרע עלי-אדמות, עד שהיא פוגשת בן שמערער את תפישת עולמה.
במקביל, מסופר סיפורה של מורן בת החמש עשרה, נערה מרדנית ובודדה.
חברתה היחידה, מסתגרת בבית ומסרבת לצאת ממנו.
מצבה החברתי נראה לה די
מייאש, עד שהיא פוגשת את דוב, בחור תמהוני וכריזמטי, איתו היא נסחפת לקשר
בעל קווים מזוכיסטיים ומשחקים מניפולטיביים.
ד"ר שי רודין כתב על הספר בביקורתו בכיוונים חדשים:
דווקא המבט של מי שנתפס כשולי - ילדים ונערים - הופך למבט נוקב המאיר את הישראליות ולמעשה מצליח להקפיא אותה ולהעביר תמונה מימטית קשה של המתרחש מסביבנו.
לא בכדי הרומן מתרחש בירושלים, המהווה פסיפס אנושי בין דתות ולאומים, אולם ירושלים שמעוצבת ברומן אינה "ירושלים של זהב" כי אם ירושלים של מטה.
ענבל מלכה כתבה על הספר בביקורתה בעיתון הארץ:
אספיר סלובודקינה הייתה סופרת, ציירת ופסלת יהודיה אמריקאית, הידועה בעיקר בשל ספרי ילדים שכתבה ואיירה.
במהלך המהפכה הרוסית היגרה עם משפחתה לחרבין (במנצ'וריה), שם למדה אמנות ואדריכלות אצל מורים פרטיים.
בשנת 1928 היגרה לארצות הברית ולמדה באקדמיה לציור של ניו יורק.
בתקופת השפל הגדול עסקה בעיטור אומנותי של חפצים.
לאחר מכן, עסקה בהוראת אמנות, בפיסול ובציור והציגה מיצירותיה בתערוכות.
בשנים 1963–1965 כיהנה כנשיאת אגודת הציירים האמריקנית.
כתבה מספר ספרים לילדים, אותם איירה בעצמה; ספריה הם ברובם עיבודים אמנותיים של אגדות-עם.
יצירותיה (ספרים, ציורים ופסלים) הוצגו במגוון מוזיאונים ידועים ברחבי ארצות הברית, בהם מטרופוליטן וסמית'סוניאן.
בשנת 2000 ייסדה את "קרן סלובודקינה" לשימור יצירותיה ולחינוך ועידוד יוצרים אחרים לקידום יצירתם בהשראת פועלה.
חותם, 1980) - מעשה ברוכל, המנסה להשיג בחזרה את הכובעים שהקופים גנבו ממנו.
אָסָפִי היא עיר נמל במחוז מרקש-אספי שבמערב מרוקו.
העיר שוכנת לחופי האוקיינוס האטלנטי, כ-200 דרום-מערבית לקזבלנקה ובמרחק דומה צפון-מערבית למרקש.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2024, התגוררו בעיר 323,888 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה במחוז.
העיר מהווה מרכז כלכלי לתעשיית הסרדינים של המדינה, ומקור ליצוא פוספטים, טקסטיל, קרמיקה ועוד.
העיר היא אחת הערים העתיקות במרוקו, וכנראה נבנתה לראשונה כמושבה קרתגית, אולי בידי חנון הספן.
במשך רוב שנותיה שימשה כאחד מערי הנמל החשובות של מרוקו.
ב-1488 נכבשה אספי בידי ממלכת פורטוגל, שבנתה בעיר מבצר העומד עד היום, אך היא נטשה את העיר ב-1550. כעיר נמל מרכזית, הייתה העיר מוקד חשוב של סחר בין מרוקו לאירופה, עד שהקמת הנמל במוגדור ב-1765 הביא לירידת מעמדה.
במהלך מלחמת העולם השנייה אספי הייתה אחד ממוקדי הפלישה של מבצע לפיד.
עדויות לקיומם של יהודים באספי ישנן החל מהמאה ה-14, בתעודותיהם של סוחרים פורטוגלים שעברו באספי במסעיהם.
ב-1488 היהודים סייעו לפורטוגלים לכבוש את העיר.
באותה התקופה מנתה הקהילה כמאה משפחות, שהיו כעשירית מכלל תושבי העיר.
גם בראשית המאה ה-16, כאשר הקאיד (השליט הברברי המקומי) החליט למרוד בפורטוגלים, סייעו היהודים לפורטוגלים להגן על העיר.
היחסים בין הקהילה לבין פורטוגל היו מעולים, ומבני הקהילה שימשו בתפקידים מנהלתיים בחצר המלוכה.
הפורטוגלים מינו לרב העיר את החכם אברהם בן זמרה, שהיה גם רופא ומדינאי.
ב-1550 נסוגו הפורטוגלים, אך אספי עדיין הייתה שער מרכזי למסחר בין מרוקו לבין אירופה, והיהודים נטלו חלק בפעילות המסחרית הענפה.
גם בחצר השליטים מהשושלת הסעדית שימשו היהודים בתפקידי מינהל ודיפלומטיה.
בשנת 1765 נסגר נמל אספי בגלל עליית חשיבותה של העיר מוגאדור.
ביוזמתו של יעקב בן עדי שריקי-דלוואנטה, נפתח הנמל מחדש והיהודים קיבלו שימוש בלעדי במתקניו.
בשלהי המאה ה-19 פעל בעיר רבי אברהם בן שבת, תלמיד חכם ומתורגמן, שמונה על ידי הסולטן סידי מוחמד למנהיג יהודי העיר, והיה מתורגמן של אחת הקונסוליות האירופאיות בעיר.
העיר נעשתה לנמל הייצוא של מחצבי הרי האטלס, והקהילה שגשגה.
ב-1903 הוקמה האגודה הציונית "אהבת ציון", ומזכירה היה הרב הראשי יעקב מרציאנו.
חברת כל ישראל חברים פתחה בית ספר באספי ב-1912.
ב-1940 נפתחה באספי בחסות הקהילה אכסניה לפליטים יהודים מאירופה.
בתקופת העלייה ההמונית בשנות ה-50, היגרו רוב יהודי אספי לקנדה ולמדינות אירופה, וחלקם עלו לישראל.
ומאז מספר היהודים הלך ופחת: ב-1960 הגיע מספר היהודים בעיר ל־1,434 וב-1968 נותרו פחות מ־700.
במאה ה-16 מינו השליטים הפורטוגליים את הרב, הרופא והמדינאי אברהם בן זמרה, לרבם של יהודי אספי.
בשלהי המאה ה-18 שימש רבי מכלוף אוחיון כאב בית הדין ורבה של העיר.
באספי פעלו מספר ישיבות, שבהן לימדו ר' יצחק גבאי בעל הפירוש לששה סדרי משנה "כף נחת", ר' יוסף בואנו די מסקיטה, ר' כליפה בן מלכא, ר' מסעוד קארוואליו ובנו ר' יהודה ור' אברהם סולטאן, שקברו משמש אתר עלייה לרגל.
במחצית השנייה של המאה ה-19 כיהן כרב קהילת אספי החכם ר' אברהם סיבוני, הקהילה שגשגה בהנהגתו.
הוא נפטר בתחילת המאה ה-20. בתחילת המאה ה-20 כיהן הרב יעקב מרציאנו, שהיה גם מזכיר האגודה הציונית המקומית.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 כיהן כרב העיר הרב יהודה שטרית, שכיהן לפני כן כרבה של אגאדיר, ומאוחר יותר כרבה של עפולה.
הרב יהושע מאמאן היה חבר בבית הדין באספי.
אספלקאמפ היא עיר בצפון-מזרח מדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה.
היא משתייכת למחוז מינדן-ליבקה שבמחוז השלטוני דטמולד.
הכפר אספלקאמפ מוזכר לראשונה בספרי הימים של בישופות מינדן ב-1229. בשנת 1938/39 הוקמו ביערות שסביב לכפר מפעלי תחמושת גדולים כחלק מהכנותיה של גרמניה למלחמת העולם השנייה.
ה"מונה", מפעל התחמושת הגדול באספלקאמפ ייצר בעיקר רימוני יד.
ההכנות לייצור רימוני יד ממולאים גז עצבים במפעלי התחמושת באספלקאמפ סוכלו עם כניעתה של גרמניה וכשחרורה של העיר על ידי כוחות הצבא הבריטי.
לאחר המלחמה שוכנו בשטח המפעלים הגדולים שסביב לכפר אספלקאמפ מגורשים גרמנים מהשטחים שנכבשו על ידי כוחות ברית המועצות.
בשנת 1950 הוחלט על הקמתה של עיר מתוכננת למגורשים ופליטים.
אספלט 8 (באנגלית Asphalt 8: Airborne) הוא משחק מרוץ מכוניות שפותח בשנת 2013 על ידי חברת Gameloft כחלק מסדרת משחקי המירוץ "אספלט".
המשחק הופץ ב-22 באוגוסט 2013 למכשירי אנדרואיד ואייפון, ב-13 בנובמבר לווינדוס 8 ולווינדוס פון, ב-15 בינואר 2014 למכשירי בלאקברי 10 וב-5 באפריל 2015 למכשירי טייזן.
המשחק בנוי משלבים בהם רמת הקושי והמורכבות עולה.
בסיומו של כל מרוץ השחקן מקבל מטבעות וירטואליים בהתאם להצלחתו במקצה וכן כוכבים.
מעבר לסט חדש של שלבים מתאפשר רק לאחר צבירה מינימלית של כוכבים מהשלבים שקדמו לו.
ברוב מסלולי המירוץ, השחקן מתחרה כנגד 5 עד 7 מכוניות שונות, בהם נוהגים שחקנים אמיתיים במשחק רשת או המחשב במצב רגיל.
בחלק מהשלבים, המירוץ מתבצע בין שני דגמי מכוניות בעלות יכולות דומות ובהם השחקן מתחרה רק נגד המחשב, כלומר רק נגד יריב אחד בלבד.
מסלולי המירוץ במשחק הם קצרים ולרוב מרוץ מסתיים בשתיים עד שלוש דקות, אולם קיימים יוצאים מן הכלל.
מסלולי הנהיגה מכילים לרוב הסתעפויות שונות, והשחקן יכול לבחור אם להיכנס אליהם או להמשיך ישר ולחמוק מהן.
כמו כן, על הכבישים ודרכי העפר מופיעות רמפות שאם השחקן עובר מעליהם אז מכוניתו נזרקת לאוויר וכך הוא צובר "זמן אוויר".
חלק מן הרמפות מעוקלות ומעבר עליהן מובילה ל"גלגול חבית".
ככל שנצבר זמן אוויר גדול יותר כך מכל הדלק שברכב הולך ומתמלא.
מכלי דלק שקופים למחצה בצבע זהב או כחול עז פזורים לאורך כל מסלול.
השחקן יכול להאט את המכונית ולסטות ימינה או שמאלה וכך לנהוג במצב של "דריפט".
כניסה לדריפט לפני עליה לרמפת קפיצה גורמת לרכב להסתחרר באוויר, וישנם שלבים בהם השחקן נדרש לבצע מספר הולך וגדל של קפיצות אלה כדי לזכות במרב הנקודות.
האצת המכונית היא אוטומטית (אבל עם אופציות אחרות בהגדרות המשחק) אבל לא השליטה בהיגוי ובבלימה, וכן ניתן לנסוע לאחור.
השחקן יכול להתנגש ברכב אחר מאחור או מהצד וכך למחוץ אותו, פעולה זו נקראת "נוקדאון" (Knockdown), ושוב, מעבר של חלק מהשלבים מותנה בהשגת כמה שיותר התנגשויות כאלו ביריבים.
בנוסף לניגוח המתחרים ברכב ולביצוע הפעלולים האוויריים, השחקן יכול להאיץ את רכבו בעזרת גז ("ניטרו") ולהשיג מהירות גדולה במספר אחוזים לפרק זמן קצר.
הזרקת הגז בקצב מהיר מספיק מובילה לתאוצה גדולה יותר ("Prefect Nitro") ובה נפלט מהאגזוז שובל כחול וכן מושגת מהירות גדולה יותר.
ברוב השלבים במשחק, הנהג לא יכול לנצח את המתחרים מבלי להשתמש בגז המאיץ.
מסלולי המירוץ מכילים מכשולים שונים כגון עצים, קירות, מחסומים, בתים וכן רכבים רגילים שאינם רכבים המשתתפים במירוץ.
התנגשות ברכב "רגיל" מאחור גורמת להאטה של הרכב ולאובדן ניקוד, אך התנגשות ברכב הנוסע בנתיב הנגדי מובילה לתאונה.
לאחר שהשחקן חווה תאונה, מכוניתו מתרסקת והוא חוזר למירוץ ממיקום התאונה לאחר כארבע שניות.
המסלולים נמצאים בנבדה, איסלנד, ברצלונה, ונציה, טנריפה, גינאה הצרפתית, לונדון, טוקיו ובכל סט השחקן נדרש לבצע סוג ומספר אחר של פעלולים בכל מסלול.
קיימים גם מסלולים נוספים כגון מסלולי מרוץ בדובאי, בסן דייגו, לרגלי החומה הסינית, ריו דה ז'ניירו, פטגוניה ובאתרים אחרים בדיוניים אך הם מופיעים בשלבים מתקדמים יותר של המשחק.
המשחק מציע מגוון גדול מאוד של מכוניות ספורט ומרוץ שונות, חלקן מכוניות יומיומיות בעוד שאחרות הן מכוניות-על יוקרתיות ביותר.
כל רכב שהשחקן רוכש מגיע עם סט של צבעים לבחירתו.
רוב הסטים הם צבעים שטוחים (צבע אחיד) בעוד שחלק מהמכוניות מגיעות עם סט צביעה מיוחד (פסים, מרקם מנומר, צבאי ועוד).
המכוניות מתחלקות לקטגוריות לפי יכולת התאוצה שלהם, מהירותן המקסימלית ותכונות נוספות כגון תאחיזה בכביש.
הקטגוריות הן D, C, B, A ו-S.
בקטגוריה הנמוכה ביותר D ניתן למנות את הרכב טויוטה (סקיון) GT86. בקטגוריה הבאה C: שברולט קמארו, בקטגוריה B: פרארי 458 איטליה, אסטון מרטין V12 Zagato, בקטגוריה A: Marussia B ופגאני זונדה אר, ובקטגוריה S: בוגאטי ויירון.
סך הכל יש מעל 180 מכוניות במשחק.
השחקן צובר הישגים על רכישת מכוניות נוספות.
כל רכב משתייך לקטגוריה אחרת של הישגים, דוגמת מכוניות תוצרת ארצות הברית, מכוניות איטלקיות, גרמניות ועוד.
בחלק ממסלולי המירוץ מופיעים רכבים צבאיים ומטוסים (סן דייגו) ובאחרים מופיעים חלליות ורקטות ששיגורן מתחיל עם התקרבות השחקן אליהן (גינאה הצרפתית).
את המירוץ מלווה פסקול לפי בחירה מאחד מהז'אנרים הבאים: מוזיקה אלקטרונית, מוזיקת רוק או מוזיקת בס.
השחקן יכול לרכוש כסף וירטואלי בעבור כסף אמיתי וכך לצבור מכוניות-על חזקות ומהירות.
כמו כן, ניתן לשדרג מכוניות ולשפר את ביצועי המתלים שלהם, חיזוק המנוע, שיפור צריכת הדלק ועוד.
אָסְפִּידִיסְקֶה (מיוונית ασπίδα - מגן בצורת הקטנה) או ι (יוטא) בשדרית, נקרא גם סקוּטוּלוּם (מגן קטן בלטינית) וטוּראיס (מגן קטן בערבית), הוא כוכב על-ענק לבן בקבוצת הכוכבים שדרית הנמצא במרחק של כ-765 שנות אור ממערכת השמש.
הוא מייצג מגן הרלדי הנמצא על דופן הספינה "ארגו".
אספידיסקה יוצר ביחד עם הכוכבים הסמוכים אוויור, δ במפרש ו-מרקב אסטריזם בצורת צלב שדומה בגודלו לקבוצת הצלב הדרומי ונקראת לפעמים "הצלב המזויף".
בעוד כ-6,000 שנים תביא נקיפת ציר כדור הארץ את הכוכב אל הקוטב השמיימי הדרומי, כך שיהיה ניתן לראותו בחצי הכדור הדרומי בכל שעות הלילה.
אספידיסקה הוא על-ענק לבן מסוג ספקטרלי A7 Ib, מסתו מוערכת בכ-7.4 מסות שמש, רדיוסו פי 190 מרדיוס השמש, טמפרטורת פניו כ-7,500 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 6,000 מעוצמת ההארה של השמש.
בעבר נטען שבהירות נראיתו משתנה מעט מאוד בין דרגות 2.23 ו-2.28, אך מדידות חוזרות לא מצאו השתנות כזו.
הכוכב נמצא בשלב מתקדם של חייו בו אזל המימן שבליבתו וההיתוך עבר לשכבותיו החיצוניות בתהליך שגורם להתנפחותו ולהתקררותו.
אספירנה חלקה המכונה גם ברקודה ים-תיכונית (שם מדעי: Sphyraena sphyraena) הוא מין של דג ממשפחת האספירניים, אשר חי במימי האוקיינוס האטלנטי והים התיכון.
היא נפוצה ממפרץ ביסקאיה בצפון, דרך האיים הקנריים ועד אנגולה בדרום ובמערב האוקיינוס האטלנטי מצויה מברמודה עד ברזיל.
האספירנה, הדומה במראה לברקודה הענקית האימתנית, אך קטנה ורגועה ממנה בהרבה, מגיעה לאורך של 30 עד 60 סנטימטרים בממוצע ולמשקל של עד 6 קילוגרם.
עם זאת נמצאו פרטים באורך של 126 סנטימטרים ומשקל של 12 קילוגרם, כך שהיא האספירנה הגדולה ביותר בים התיכון.
מבנה גופה מותאם לתאוצה עם סנפירים היכולים להזדקר קדימה ולהאיץ אחרי טרף.
לסתותיה מוארכות ובעלות טור שיניים מחודדות וניבים קדמיות העוזרות לבתר את הטרף הנתפס.
האספירנה היא דג טורף הניזון מדגים קטנים יותר, מסרטנים וחסילונים ומדיונונים.
היא מצויה בבדידות או בלהקות גדולות המסתחררות סביב.
הם מתרבים בנחיל גדול בין מאי לאוגוסט כשהנקבות מטילות עד 300,000 ביצים בבת אחת, המופרות מיד בידי הזכרים.
אוכלוסיית האספירנה בים התיכון ועוד אזורים פוחתת בשל דיג יתר למטרות מסחריות.
פרטים רבים גם נלקחים כשלל לוואי לדיג של סרדיניים ומזון אחר ונשמטים לים.
אספהאן סיטי סנטר הוא קניון ששוכן באספהאן שבאיראן.
הקניון הוא אחד מהקניונים הגדולים בעולם שמכילים מוזיאון.
את הקניון פיתח מסעוד סראמי באמצעות משרדו, "פרסטיז' לנד איראן ושות'".
סראמי היה אופטימי לגבי עתידו של המיזם.
הוא קיווה כי הסנקציות שהוטלו על איראן ב־2016 יוסרו בסופו של דבר, ואף קיווה שנשיא ארצות הברית ואיש העסקים דונלד טראמפ ישקיע במלון שיוקם סמוך לקניון.
הקניון נבנה בארבעה שלבים ומחולק לשבע קומות.
הוא משתרע על שטח של כ־465,500 מ"ר, שמשמש כ־750 חנויות קמעונאיות, מוזיאון, סופרמרקט, מסעדות, משרדים של כמה חברות תעופה, פארק שעשועים מקורה ובו רכבת הרים ומכוניות מתנגשות, מרכז סחר עולמי וכן מתחם בידור שמכיל שבעה מסכי קולנוע.
את מבקרי הקניון משמש חניון מקורה בן שתי קומות שמכיל כ־5,500 מקומות חנייה.
הקניון קרוב לבהארסטן, עיירת הלוויין של אספהאן , ומשמש את תושביה.
אספלט לג'נדס יונייטד , בעבר אספלט 9 , הוא משחק וידאו מרוצים, שפותח על ידי Gameloft ברצלונה והופץ על ידי Gameloft.
הוא יצא ב-25 ביולי 2018, והוא הפרק התשיעי בסדרת האספלט.
בהשוואה למשחקים הקודמים, קיימות מספר תכונות חדשות ומשופרות, כגון מערך רכב יוקרתי, ערכות בקרה חדשות.
הגרפיקה נחשבת משופרת באופן משמעותי בהשוואה לקודמו משנת 2013, אספלט 8.
המשחק פותח על ידי סטודיו ברצלונה של Gameloft, אשר גם פיתחה את אספלט 6, אספלט 7, אספלט 8, והייתה שותפה לפיתוח המשחק "אספלט אקסטרים" בשיתוף Gameloft מדריד.
השמועות הראשונות על פיתוח המשחק החלו ב-2016, עם פרסום תמונות בטוויטר.
המשחק שוחרר לראשונה עבור מכשירי iOS כהשקה רכה ב-26 בפברואר 2018 בפיליפינים, ב-6 ביוני 2019 הודיעה Gameloft כי המשחק יהיה זמין ב-Nintendo Switch.
ב-25 במרץ 2024, Gameloft הכריזה על עדכון הרחבה למשחק בשם "Asphalt Legends Unite" שיצא ב-17 ביולי 2024, כששם המשחק שונה גם הוא לאחד החדש.
מסלול חדש בסינגפור נוסף גם הוא לעדכון.
עדכון המשחק שחרור לראשונה גם לפלייסטיישן 4, פלייסטיישן 5, Xbox One ול-Xbox Series X/S.
המשחק באספלט 9 דומה לאספלט 8, עם הבדלים ניכרים בגרפיקה ועיצוב.
בעת ההשקה היו במשחק סוגי 48 מכוניות.
לאחר מכן הוספו למשחק ארבע מכוניות חדשות.
נכון לאוקטובר 2020 קיימות במשחק 111 מכוניות.
כמו קודמו, כל אחת מהמכוניות שייכת לכיתה הכוללת ביצועים ותארים גבוהים יותר: D, C, B, A, S.
השחקן מתחיל עם מכונית במחלקה הנמוכה ביותר (Class D), עם הרכב מיצובישי לנסר X.
כל המכוניות במשחק דורשות כעת "קלפים" כדי לפתוח ולאחר מכן "לככב", כאשר לכל אחד מהם יש בין 3 ל-6 כוכבים.
עבור כל כוכב חדש, יכולת הביצועים של המכונית גדלים.
כל מכונית יכולה גם להיות מותאמת אישית עם התכונה החדשה עורך רכב.
עם פתיחת מכונית, השחקן יכול לבחור מתוך כמה צבעי מלאי רשמיים.
השחקן יכול ליצור צבעים מותאמים אישית צבע לגוף, חישוקים, וקליפס בלם עבור רוב הדגמים.
דגמים מסוימים מאפשרים גם חלקי פחמן על מכסה המנוע, תא המטען והכנפיים.
מספר מכוניות הן עם אפשרות לגג נפתח, כמו BMW Z4 ומקלארן 570S ושברולט C7. הציג בעדכון קיץ 2019, מספר מכוניות כמו מרצדס AMG GTS יכול להיות צמיגים מיוחדים, חישוקים, הוסיף למכונית.
בסדרת "מועדונים", משחקים עד 20 שחקנים שיכולים לשתף פעולה ציון "נקודות מוניטין" כדי להשיג תגמולים.
יותר מוניטין מצביע על הציונים של המועדון, התגמולים טובים יותר, החל מקרדיטים ועד שרטוטים למכוניות.
המשחק כולל גם "ניטרו", חוזר אספלט 6 ואספלט 7. כאשר לשחקן יש בר ניטרו מלא והקשה פעמיים על כפתור ניטרו, פעימה סגולה משתחררת מהרכב בזמן שמהירות המכונית עולה.
בפלטפורמות ניידות, אספלט 9 כולל שלוש ערכות בקרה: הטיה להיגוי, הקש כדי לנווט, ואת המותג החדש "Touch Drive" שבו השחקן בוחר מסלולים ופעלולים על ידי החלקה על ימין ועל שמאל.
כונן מגע מיועד למתחילים ושחקנים מזדמנים.
במכשירי Windows 10, ניתן להשתמש בכונן מגע ובפקדים ידניים באמצעות לוח המקשים או עם הטיה להיגוי, אם ההתקן כולל מסך מגע ותוצר.
במשחק, ישנם שלושה מצבי משחק: קריירה, מרובי ואירועים.
במצב קריירה, השחקן משלים "פרקים" לשחקן יחיד שכל אחד מהם מורכב ממספר סדרות של גזעים המתמקדים במחלקת רכב או יצרן מסוימים.
ב מרובי, השחקן מתחרה נגד שחקנים מקוונים אחרים בזמן אמת.
באירועים, השחקן משתתף בתחרות יומית או שבועית כדי לנצח את הזמנים של שחקנים אחרים או להרוויח פריטים אחרים.
יש גם "אירועים מיוחדים", שהוצגו באירוע המיוחד של בוגאטי שירון בדצמבר 2018, והמשיכו מאז עם כניסתם של אירועי "Drive Syndicate" ביולי 2019, ולאחרונה, אירוע מיוחד נוסף שפורסם ב-31 ביולי 2020, החל מ-SSC Tuatara.
באספלט 9 ישנם 3 סוגי מרוצים.
מצב המרוץ "הקלאסי" ממשחקים קודמים חזר לצד גזעים חדשים, להספיק להגיע בזמן או נגד מכוניות משטרה.
בלהספיק להגיע בזמן, השחקן צריך לחצות את קו הסיום בתוך מגבלת זמן.
בניצוד, השחקן חייב לברוח ממרדף משטרתי מבלי להיתפס או שיגמר לו הזמן.
המשחק כולל מספר מסלולי מרוצים שנקבעו במקומות חדשים: קהיר, ההימלאיה, המערב התיכון של ארצות הברית, סקוטלנד והאיים הקריביים.
הוא גם מחזיר חמישה מקומות משחקים קודמים בסדרה: סן פרנסיסקו, רומא, ניו יורק, שאנגחאי ואוסקה.
אספידלפס לובריקוס (שם מדעי: Aspidelaps lubricus; באנגלית: Cape coral cobra - "קוברת כף אלמוגית") היא מין של נחש ארסי ממשפחת הפתניים, האנדמי לאפריקה הדרומית והוא קרוב רחוק של נחשי הקוברה.
נחש זה מגיע לאורך ממוצע של 49 עד 61 ס"מ אף שנמצאו גם פרטים מעל 2 מטרים.
הוא בעל ראש עבה אך קצר, מפרש קצר לאורך צווארו בדומה לקוברות והוא מסוגל להרים את ראשו וצווארו כדי להיראות מאיים מכפי שהוא.
צבעו מזכיר צבעי כרכנים כמו כרכן התירס ברצועות אופקיות עד זנבו בצבעי אדום-כתום, שחור והפלג התחתון בהיר עד לבן.
זהו נחש ליילי הפעיל באזורים יבשים כמו הקארו וערבות יבשות כשלעיתים הוא מצוי במחילות תת-קרקעיות, בהם הוא נח ונמנע מהחום.
הוא צייד של לטאות שונות ובעיקר חומטיים וכן מכרסמים ואף נחשים אחרים, אותם הוא הורג בארס חזק מורכב מנוירוטוקסינים חזקים, אף שהוא חלש מארסם של הקוברות האמיתיות.
הכשה של הנחש יכולה לגרום לנפיחות, בחילות והקאות, שיתוק שרירים, כשל נשימתי ובמקרים נדירים גם למוות.
עם זאת ישנם מעט מאוד מקרים של הכשה מהנחש, הנמנע לרוב מאנשים.
ההכשות שנגרמו ידועות בעיקר משביה.
ישנם 2 תת-מינים של הנחש:
lubricus - מצוי בכף התקווה הטובה ובמדינת אורנג' החופשית שבדרום אפריקה.
cowlesi - מצוי בדרום אנגולה ובצפון נמיביה.
אספלט צהוב הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2000 בכתיבתו, הפקתו ובימויו של דני (נוקיו) ורטה.
זאת אנתולוגיה של שלושה סיפורי מדבר המתרחשים במדבר יהודה בשבט ערב אל-ג'האלין.
הסיפורים הם "כתם שחור", "כאן ולא שם" ו"גגות אדומים".
הסרט צולם במאהל שבט הג'האלין במדבר יהודה ומשתתפים בו אנשי השבט כשחקנים וכניצבים.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה והיה מועמד לשלושה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2000:
פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר – דן ורטה
פרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר – איב תואתי
פרס אופיר לצילום הטוב ביותר – יורם מילוא
כן זכה הסרט בוכן בפרס מיוחד של צוות השופטים בפסטיבל הסרטים הים-תיכוני בקלן ובאדינבורו.
הסרט "גגות אדומים" הוא הארוך ביותר באנתולוגיה הזאת ועליו מבוסס הסרט ההודי-בריטי "לפני הגשמים" (2007).
הוא מנסה לתאר את התנגשות הציביליזציות של תרבות הבדואים ותרבות המערב מבלי לצדד באחד הצדדים וללא התייחסות פוליטית.
מכלית דלק עושה את דרכה על כביש אספט שחור ומפותל מוקף בגבעות צהובות במדבר יהודה.
בתא הנהג יושבים הנהג זאביק (זאב רז) ועוזרו (משה איבגי) באחד הפיתולים הם נתקלים בילד בדווי והנהג לא מספיק לעצור ודורס אותו.
הם יורדים המומים מן הרכב.
זאביק מגלה שהנער מת ומחליט להחביא אותו בין הדיונות סמוך לכביש ולהימלט מהמקום.
המנוע לא מתניע והם מנסים להתגבר על התקלה אבל תוך זמן קצר הם מוקפים באנשי השבט שמצאו את הגופה ומתקרבים אליהם בפנים זועמות.
זאביק אומר להם כי הכל מאלוהים והם מחליטים לתת לבדווים את הגלגל הרזרבי הגדול של המכלית.
הבדווים מתרצים נוכח המתנה ועוזבים.
תמאם (טטיאנה בלאכר) היא תיירת גרמנייה לשעבר שהתאהבה בסולימאן הבדואי (עבד זועבי) ונישאה לו.
יש להם בת ובן אך חיי הנישואין שלהם עלו על שרטון.
היא רוצה לחזור לגרמניה עם ילדיה אך ראש השבט בהתייעצות עם זקני השבט מורים לה לא לעזוב את בעלה.
בלילה היא חולמת שהיא בורחת באמצע הלילה עם ילדיה ובעלה עוקב אחריה.
היא מתחבאת בטיולית של מצוקי דרגות אך הוא מוצא אותה שם ונאבק עם הנהג (אלי רוזן).
היא נמלטת לתוך מערה ומסתתרת אך סולימאן שהוא גשש מצוין מגלה זאת וממתין לה בפתח המערה.
כשהיא יוצאת הוא תופס אותה ומנסה לרוצץ את גולגולתה באבן, ואז היא מתעוררת.
למרות הפחד היא משכימה קום באמצע הלילה הבא ובורחת עם ילדיה.
לשמואל (מוטי כץ) יש משק חקלאי מצליח לא רחוק משבט הג'האלין.
לעומת אנשי השבט שגרים באוהלים ופחונים, הוא גר בבית מסודר עם רעפים אדומים (מכאן שם הסרט).
עבור עבודות המשק, שמואל נעזר בעבד (סמי סמיר) שהוא בן השבט וגר בתחום המשק.
בנוסף לעבד נמצאת אצלם גם סוהילה (ראידה אדון) שהיא אישה נשואה ועוזרת לאשתו של שמואל, ענת (חגית קלר) במשק הבית ובטיפול בשלושת ילדיהם.
בין שמואל לסוהילה מתפתחים יחסים אינטימיים, אשתו לא מבחינה בזאת אבל עבד רואה ושותק כי אינו רוצה לאבד את מקום עבודתו.
לבסוף נצפים שמואל וסוהילה על ידי ילדים בדווים.
בלילה מגיעה סוהילה חבולה למשק של שמואל ומבקשת את עזרתו כפי שהבטיח לה אך הוא נבהל מחשש נקמה של הבדווים.
הוא פוקד על עבד לקחת את סוהילה למקום מרוחק ואז להרוג אותה ברובה.
עבד לוקח את סוהילה אך לא מסוגל נפשית להרוג אותה.
הוא מוריד אותה בלילה בעיר עברית ואומר לה למצוא מחבוא ולהיעלם אצל יהודים.
הבדווים מחפשים את סוהילה אצל שמואל אך הוא אומר שאינו יודע דבר על מקום הימצאה.
השוטר המקומי יורם (יורם יוספסברג) שואל את שמואל מדוע לא דיווח למשטרה ושמואל משיב כי זה עניין פנימי של אנשי השבט.
שמואל בטוח שסוהילה חוסלה והעניין נפתר אך מזדעזע כשהיא חוזרת אליו שוב ומבקשת עזרה.
הוא הורג אותה ברובה ופוקד על עבד להיפטר מהגופה.
ילדים בדווים מוצאים את הגופה והחשד נופל על עבד.
הוא אומר שלא רצח את סוהילה ומוכן לעבור את מבחן הבישעה המוכיח שאמר אמת.
לבסוף הוא מספר הכל על שמואל.
זקני השבט מחליטים כי הוא מנודה מהשבט עד שיהרוג את שמואל.
עבד מגיע למשק עם אחיה של סוהילה אך לא מסוגל לירות בשמואל, בורח ומשאיר לאח לסיים את המלאכה.
לבסוף רואים את עבד יורד מרכב ליד המקום בו הוריד את סוהילה ונשמעות המילים שאמר לסוהילה כי גם הוא צריך להיעלם כעת בין היהודים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמשה איבגיזאב רזזאביקנהגטטיאנה בלאכרתמאםעאבד זועביסולימאןבעלה של תמאםסמי סמירעאבדראידה אדוןסוהילהיורם יוספסברגיורםשוטרחגית קלרענתאשתו של שמואלאלי רוזןנהג טיולית
אספהאנית יהודית היא ניב של השפה הפרסית-יהודית שהיה נהוג באזור אספהאן, אשר באיראן.
הניב מהווה אחד מהדיאלקטים של שפות מרכז איראן, שהוא בעצמו חלק משפות צפון מערב איראן.
וכנראה היה דומה לזה של הקהילה המוסלמית, אך זה נכחד בקרב הקהילה המוסלמית והשתמר בקהילה היהודית.
יהודים חיו בקרב דוברי פרסית ובשטח שהוא כיום איראן במשך אלפי שנים.
פרסית יהודית היא השפה הכתובה שבה השתמשו יהודי פרס במשך יותר מאלף שנה ונכתבה באלפבית העברי.
השפה היהודית-פרסית של הטקסטים הללו רחוקה מלהיות אחידה, לאחר ששימשה במשך תקופה ארוכה מקהיר ועד למערב סין כלינגואה פרנקה של הקהילה היהודית שהייתה קהילה מפוזרת ונודדת.
ספרות עצומה קיימת בשפה: שירה, פירוש מקרא, אפילו עיתונים.
קטעי כתבי יד מהמאה ה-11, רבים ביהודית-פרסית, הופיעו באפגניסטן, ועזרו לשפר מאוד את ההבנה של ההיסטוריה המורכבת ואת הטווח הרחב של השפה.
בנפרד מהפרסית היהודית, היו ליהודי איראן גם כמה שפות דיבור ייחודיות, רבות מהן מקובצות כעת על ידי חוקרים תחת הכותרת "יהודית-מדיאנית".
מדיאן היה השם המסורתי של האזור הצפון-מערבי-מרכזי של איראן, כולל מחוז איספהאן של ימינו, שבו מדוברות השפות הללו.
זוהו לפחות חמישה סוגים של ניבים יהודים-מדיאנים, הנקראים על שם העיר או העיר הבולטת ביותר שבה דיברו בעבר: אספהאנית יהודית (נקראת גם ג'ידי), יזדית יהודית, קרמאנית יהודית, המדאנית יהודית וכאשאנית יהודית.
אף על פי שדוברי יהודית-מדיאנית חיו בדרך כלל בעיירות ובערי האזור, הניבים מראים דמיון רב לדיאלקטים הכפריים של מוסלמים - בשני המקרים נשמרו צורות ישנות יותר שננטשו על ידי מוסלמים עירוניים.
השפות היהודיות-מדיאניות, כולל איספהאנית יהודית, מסווגות על ידי בלשנים כאחד מהדיאלקטים של הרמה המרכזית של איראן, השייכות למה שנקרא לפעמים הקבוצה החציונית הדרומית של שפות צפון-מערב איראן.
ניבים אלו נבדלים מפרסית סטנדרטית, ולדוברי פרסית קשה להבינן.
ישנה הבנה וקשר בין הניבים השונים של היהודים שהיו בקשרי מסחר ואחרים ביניהם.
שפות פרסיות יהודיות, כולל אספהאנית יהודית, הולכות ונכחדות.
עוד יש כמה יש דוברי שפת אם ודוברים למחצה אך מספרם אינו ידוע.
כבר ב-1970, לפי החוקר חביב בורג'יאן, רוב היהודים עזבו את הקהילות המסורתיות שלהם לטהרן ואחר כך מעבר לים.
כיום, רוב היהודים מהאזור חיים כיום בישראל ובארצות הברית, כאשר נותרו רק חלק קטן בטהרן ובמרכזים עירוניים גדולים כמו איספהאן ושיראז.
יהודים פרסים רבים מדברים פרסית מודרנית, כאשר שינוי השפה הרחק מניבים של יהודית מדיאנית כבר החלו לפני שניים או שלושה דורות עם העיור.
כמעט כל דוברי השפות היהודיות-מדיאנית עברו בחיי היומיום שלהם לפרסית הסטנדרטית של היום או לשפות הלאומיות האחרות שבהן הם חיים כיום כגון אנגלית ועברית.
מספרגוףפועלשלילהיָחִידגוף ראשוןירח מונה דוגמהאדם שניאתה טורה דוגמהגוף שלישיזה הם סה"כגוף ראשוןama אמארה דוגמהאדם שנישמע שמרה דוגמהגוף שלישיהם unara
אספידורינכוס (שם מדעי: Aspidorhynchus; מיוונית: "aspís" - "מגן", "rhúnkhos" - "חוטם") הוא סוג של דג טורף קדום מהמחלקה מקריני סנפיר, אשר התקיים במשך היורה עד הקרטיקון התחתון.
הממצאים המאובנים שלו התגלו באירופה, אנטארקטיקה והקריביים.
הסוג תואר למדע בידי החוקר השווייצרי-אמריקאי לואי אגאסי ב-1833. במקור שייכו אותו לקבוצת זאבי הנהרות אך בהמשך הופרד עקב הבדלים גדולים.
כיום הסוג משויך לסדרה העתיקה Aspidorhynchiformes, הקרובה מעט לאיכתיודקטידיים ואינה שייכת לקבוצה כליל-גרמיים, בה מרבית דגי הגרם המודרניים.
דג קדום זה היה בעל מבנה גוף זרים ומהיר שמזכיר במראהו את דגי התנין המודרניים וכמותם היה בעל חוטם מוארך.
חלק מהמינים הגיעו לאורך של 85 ס"מ אך אחרים הי קטנים בהרבה.
דג זה היה שחיין חזק שכנראה ניזון מדגי גרם קטנים והיו לו לסתות ארוכות כמו של דגי מקור כשהלסת העליונה דמתה למקור והתחתונה הייתה קצרה בהרבה, אך הייתה מכוסה בשיניים חרוטיות.
הוא היה בעל קשקשים כבדים ובעל זנב שרירי ביותר.
ככל הנראה הדג חי בים הפתוח וניזון מלהקות דגים אותם צד במהירות עם לסתותיו.
ידוע מאובן של דג זה אשר נתקע בתוך קרום הכנפיים של רמפורינקוס, מה שגרם למותם של שניהם עקב הסתבכות.
תקרית זו כנראה נגרמה מתקיפה תחתונה של הדג אחרי הפטרוזאור שהיה בעת דיג.
עם זאת התקיפה גרמה להסתבכות הרמפרורינקוס במורד גרונו של הדג ובכך גרמה למות שניהם.
בסוג זה נכללים כיום 8 מינים, אם כי כמה חוקרים מכלילים חלק מהמינים בסוגים דומים כמו Belonostomus או Vinctifer:
חלק מהחוקרים כוללים בסוג גם את המין A.
אספן אמנות הוא אדם העושה שימוש בעושרו האישי לצורך הרכבת אוסף אמנות – מכלול קוהרנטי של יצירות סביב תקופה, סגנון או נושא מסוים.
אף שבמקרים מסוימים מניעיו של האספן עשויים להיות ספקולטיביים ולאו דווקא איסוף מתחביב, האוספים הידועים ביותר הם לרוב אלה המשקפים טעם אישי, ונושאים את שמו של האספן.
כדי להבטיח את איכות בחירותיו, עשוי האספן להיעזר בייעוץ.
בעבר, תפקיד זה מולא לעיתים על ידי ציירי חצר , בעוד שכיום ממלאים אותו לרוב מבקרי אמנות וסוחרי אמנות.
רכישת היצירות נעשית לעיתים קרובות באמצעות מכירות פומביות או באמצעות הזמנת עבודות ישירות מן האמנים.
אוספים ציבוריים רבים התגבשו סביב אוספים ראשוניים שנוצרו בידי אספנים פרטיים, אשר תרמו את רכישותיהם למוזיאונים כמתנה או באמצעות צוואה, לעיתים על ידי האספנים עצמם ולעיתים על ידי יורשיהם.
בציוויליזציה הרומית, אוצרות עתיקים שנבזזו מהעמים המנוצחים, ובעיקר מיוון, הוצגו בפומבי תחת פורטיקאות.
בתקופה זו החל להתפתח שוק לאמנות, והיא נחשבת גם לזמן שבו נטבעו לראשונה המונחים "מוזיאון" ו"פינקוטקה" .
מאז תקופת הרנסאנס, נסיכים החלו למנות ציירי חצר – אמנים שקיבלו לעיתים שכר קבוע ונדרשו להקדיש את כל יצירתם לשירות בית המלוכה.
אמנים אלו היו אחראים לקישוט בית המלוכה ולעיתים נאסרה עליהם כל פעילות אמנותית אחרת ללא אישור.
יצירותיהם מהוות את הבסיס לאוספי הציורים המלכותיים, שאליהם נוספו גם יצירות שנרכשו מבחוץ, לעיתים ביוזמת אותם ציירים עצמם.
אוספים אחרים נוצרו לראשונה בידי אריסטוקרטים נאורים, שהזמינו יצירות אמנות הן עבור אוספים פרטיים והן לקישוט ארמונותיהם, וכן גם יצירות אמנות דתית עבור הכנסייה.
לעיתים קרובות הם רכשו יצירות גם באמצעות מתווכים.
פעילות האיסוף התפתחה מאוחר יותר בקרב בני המעמד הבורגני, החל מהמאה ה-18, במיוחד בקרב אמנים ועסקים.
לורנצו המפואר (1449–1492) מבית מדיצ'י, בפירנצה, ביקר ותמך ברוב האמנים הבולטים של תקופתו.
אף על פי שקשיים כלכליים מנעו ממנו להזמין את כל היצירות בעצמו, הוא הצליח לשכנע בורגנים רבים להזמין ישירות אליו אמנים מסוימים.
מיכלאנג'לו אף התגורר בביתו למשך מספר שנים.
ארטוס גופייה דה בואסי (1475–1519) אשר נמנה עם מקורבי חצר המלוכה הצרפתית, ליווה את שארל השמיני ולואי השנים-עשר במהלך מלחמות איטליה, היה זה שהחל את אוסף האמנות המשפחתי החשוב.
באותה תקופה הופקד על חינוכו של הדוכס הצעיר מאנגולם, שלימים הפך לפרנסואה הראשון.
יורשו, קלוד גופייה (1501–1570), המשיך את מלאכת האיסוף, ובתיעוד משנת 1683 תועדו למעלה מ־400 יצירות שחולקו בין פריז, ורסאי וטירת אוארון — וזאת מבלי לכלול את היצירות שפוזרו בעקבות מכירות, חלוקות ובזיזות.
הקרדינל והשר ז'ורז' ד'אמבואז (1460–1498) עודד את המלך פרנסואה הראשון – שכבר הושפע מיוזמותיו של ארטוס גופייה – וכן את קונסטבל צרפת, אן דה מונמורנסי, לקבל בברכה ולתמוך באמנים, כפי שנעשה בטירת פונטנבלו.
בעקבותיהם, המלכה קטרינה דה מדיצ'י (1519–1589), מצאצאי משפחת מדיצ'י, נחשבת לאחת הפטרוניות הגדולות ביותר של המאה ה־16 בצרפת.
כמו כן, היא אהבה להיות מוקפת בחברת אמנים, הביאה אותם לחצר המלוכה והעסיקה אותם בשירותה.
צ'ארלס הראשון (1600–1649), מלך אנגליה, נחשב לאספן האמנות הנלהב והנדיב ביותר מבין מלכי בריטניה, חרף קשייו הכלכליים.
בשנת 1628 רכש את האוסף המרשים של הדוכס צ'ארלס הראשון , ממנטובה, והמשיך להזמין ולהביא לאנגליה את גדולי הציירים הזרים בני תקופתו.
הצייר פיטר לילי (1618–1680), יליד הולנד, צבר הון אישי משמעותי בסביבות שנת 1650, והחל לאסוף יצירות של אמני העבר, כולל יצירות של ואן דייק, במסגרת מכירת האוסף של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה.
במאה ה-18, כתב אנתוני אשלי-קופר, רוזן שפטסברי השלישי (1671–1713) כי "ג'נטלמן אמיתי חייב לשלב בין הערצת היופי לאהבת המידות הטובות".
מסע "הטיול הגדול" איפשר לאנגלים להיחשף לאמנות האיטלקית, והטירות התמלאו בהדרגה באוספי ציורים שנרכשו בחו"ל או במכירות פומביות.
ג'ורג' ביומונט (1753–1827), צייר חובב, אספן ומבקר אמנות, מילא תפקיד משמעותי בהקמת הגלריה הלאומית בלונדון, כשהוריש לה את ציוריה הראשונים.
פיליפ אורליאן (1674–1723) יצר את "אוסף אורליאן" שנועד לקשט את גלריות בית מגוריו הראשי, ארמון רויאל.
האוסף כלל כ-500 ציורים ונחשב לאחד מאוספי האמנות הפרטיים החשובים ביותר במערב אירופה.
החל מ-1788 החלה חיסולו, והוא פוזר בהמשך.
פרנסואה קקו (1743–1805), במהלך שליחותו הדיפלומטית באיטליה, רכש למעלה מאלף ציורים ולמעלה מחמשת אלפים הדפסים, המייצגים את האמנות המערבית מסוף המאה ה-13 ועד ראשית המאה ה-19. להצגת האוסף, הוא ואחיו פייר ייסדו מוזיאון בקליסון .
לאחר מותו, רכשה העיר נאנט את האוסף מאחיו, והוא הפך לאבן היסוד של מוזיאון נאנט לאמנויות יפות .
ז'וזף פס (1763–1839), דודו של נפוליאון בונפרטה וארכיבישוף ליון, שמונה בשנת 1795 לאחראי על חוזי רכש ואספקה עבור צבא איטליה.
במהלך שירותו החל לאסוף ציורים, ובנה אוסף מהמרשימים בצרפת – ואף באירופה כולה.
הוא התגורר ברומא, בארמון פלקונירי , והציג שם את אוסף היצירות שלו.
עם מותו הותיר אחריו 17,626 יצירות אמנות, מתוכן 16,000 ציורים.
כאלף מהן הוריש לעיר אז'אקסיו, ותרומתו זו שימשה בסיס להקמת מוזיאון פס .
בנקאים ותעשיינים רבים החזיקו גם כן באוספי אמנות.
ג'יימס מאיר רוטשילד (1792–1868), אסף ציורים של אמנים קלאסיים, אך רכושו של יורשו, גאי דה רוטשילד , הוחרם בתקופת משטר וישי והכיבוש הגרמני, ואוסף האמנות נבזז.
זוג אספנים נוסף שפעל באותה תקופה היה ארנסט קונאק (1839–1928) ורעייתו מארי-לואיז ג'יי , מייסדי חנות הכלבו הידועה "לה סמאריטן" בפריז.
בין השנים 1900 ל־1925 הם אספו אוסף נרחב של יצירות אמנות מן המאה ה־18, שיועד לתצוגה בחנותם.
בשנת 1928 נתרם האוסף לעיר פריז, והוצג במוזיאון קונאק-ג'יי , מאז 1986 ממוקם במלון דונון.
אדולפה שלוס (1842–1910) , יליד גרמניה שהתאזרח בצרפת בשנת 1871, ואשתו לוסי האס שלוס.
השניים אספו אוסף של 333 יצירות אמנות מהולנד, אשר זכה למוניטין כבר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
חלק מהאוסף הוצג למבקרים נבחרים בביתם הפרטי שבשדרות אנרי-מרטין 38 בפריז.
יצירות האמנות שרובן מן המאה ה־17 ההולנדית, נבזזו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד (1845–1934) אסף אוסף נודע של תיבות זהב ומיניאטורות, המוצג כיום באחוזת וודסדון .
הוא תרם גם אוסף נדיר של כתבי יד וחתימות לספרייה הלאומית של צרפת.
לאחר מותו, הורישו יורשיו למחלקת האמנויות הגרפיות של מוזיאון הלובר כ-3,000 רישומים מן המאה ה־18 וכ-43,000 הדפסים עתיקים – מן האוספים החשובים ביותר בתחום האמנות הגרפית שנאספו אי פעם על ידי אספן פרטי.
פול מרמוטאן (1856–1932) , אספן נלהב של אמנות ימי הביניים והרנסאנס.
בשנת 1932 הוריש את אוספיו, לצד אוספי אביו ז'ול מרמוטאן, לאקדמיה לאמנויות היפות.
תרומתו הובילה להקמת מוזיאון מרמוטאן מונה, שנוסד באחוזתו, ולייסוד ספריית מרמוטאן , שנפתחה בביתו בבולון-ביאנקור.
טִיטוּס פְלַאוְויוּס אַסְפַּסְיָאנוּס היה קיסר רומי משנת 69 עד 79 ומייסד השושלת הפלאבית.
לפני שעלה לכס הקיסר, היה אספסיאנוס מפקד בצבא הרומי.
במסורת היהודית נודע אספסיאנוס כקיסר הרומי שבימיו נחרב בית המקדש השני שבירושלים.
הוא נטל חלק יחד עם בנו טיטוס בדיכוי המרד הגדול של היהודים ברומאים, בפרט המרד ביודפת, שם נלכד מנהיג המורדים היהודים יוסף בן מתתיהו.
התעתיק היווני של שם הקיסר הוא ουεσπασιανοσ, שבוטא ביוונית של תקופתו "אוּספסיאנוֹס".
התעתיק בלטינית הוא VESPASIANVS, כאשר האות V מייצגת את ההברה U.
במאה החמישית חל מעתק הגיה של האות V בתחילת מילה בלטינית לעיצור V כמו שאנחנו מכירים היום וכך דוברי לטינית והשפות שהושפעו ממנה עברו להגות את השם "וֶספסיאנוס".
לעומת זאת, התלמוד משקף הגיה נאמנה יותר למקור: אספסיאנוס.
אספסיאנוס נולד במחוז סבין, ליד ריאטי שבאיטליה.
אביו, פלאוויוס סבינוס, היה גובה מס ומלווה בריבית.
אמו, אספסיה פולה, הייתה אחותו של סנטור.
משפחתו הייתה משפחה רומית מהמעמד הבינוני, ולא נראה בשנים אלו כי עתידה לצאת ממנה שושלת קיסרים.
ברומא שלטה זה זמן רב השושלת היוליו-קלאודית, אשר התייחסה ליוליוס קיסר ולאוגוסטוס.
ההיסטוריון בן התקופה סווטוניוס מספר כי כאשר הראו לאביו של אספסיאנוס אותות מיסטיים (הרומאים נהגו לנחש את העתיד באמצעות הצצה בקרבי הקורבנות שהוקרבו) כי בנו יהיה לקיסר, צחקה אמו, היא סבתו של אספסיאנוס, וטענה כי בנה מטורף.
אחרי ששירת בצבא בתראקיה ושימש כקווסטור בכרתים ובקירניה, עלה אספסיאנוס לדרגת איידיל ופראיטור, ונשא לאישה את פלאוויה דומיטילה, בתו של אדם ממעמד הפרשים, והייתה קודם לנישואים פילגשו של אזרח מפרובינקיה באפריקה.
לזוג נולדו שני בנים, טיטוס ודומיטיאנוס, שיהיו לימים לקיסרים, ובת אחת, דומיטילה, אשר מתה בעודה תינוקת.
אשתו של אספסיאנוס ובתו מתו לפני שהפך לקיסר.
לאחר מות אשתו קירב אליו מאוד את פילגשו, קיניס, והיא עמדה לצדו (על אף שמעולם לא נישאו) במשך שנים רבות, ואף לאחר שהיה לקיסר.
מכיוון שצבר ניסיון בשירות בצבא הרומי באזור גרמניה, השתתף אספסיאנוס בפלישה הרומית לבריטניה, שעליה הורה הקיסר קלאודיוס, ובמהלכה התבלט כמנהיג צבאי.
הוא הכניע את וקטיס (האי וייט) וחדר לגבולות מחוז סאמרסט באנגליה.
בשנת 51 היה קונסול במשך זמן קצר, ובשנת 63 מונה למושל באפריקה.
הדעות באשר לתפקודו שם חלוקות: סווטוניוס טוען כי ביצע את תפקידו באופן "ישר ומכובד מאוד", ואילו טקיטוס מתארו כ"מביש".
לאחר ששב מאפריקה, התערער מצבו הכלכלי, והוא הידרדר עד כדי כך שהיה לסוחר בפרדות.
על מנת לשפר את מצבו הצטרף לפמליית הקיסר נירון ביוון, אך עורר עליו את חמת זעמו של הקיסר המטורף, שהחשיב את עצמו כבעל כישרון יוצא דופן בתחום השירה, כאשר נרדם במהלך קונצרט שביצע הקיסר.
אספסיאנוס נמלט על חייו, אך אז החל ביהודה המרד הגדול, וצבאו של נציב סוריה קסטיוס גאלוס הובס בידי היהודים.
אספסיאנוס נבחר להישלח לדכא את המרד, וניתנה לו הסמכות על הפרובינקיה, וכן כוחות צבא.
על פי סווטוניוס נבחר אספסיאנוס לתפקיד בשל מוצאו הנחות, שכן "בכל המזרח נפוצה אז האמונה העתיקה שהייתה מקובלת על הכל, כי ברצון הגורל ישתלטו על העולם אנשים, שיבואו מארץ-יהודה", ואספסיאנוס, בשל מוצאו הנחות, לא נראה כמי שעלול לסכן את כסאו של הקיסר נירון.
אספסיאנוס ובנו טיטוס הגיעו ליהודה באביב שנת 67 לאחר שתבוסת הנציב הסורי קסטיוס גאלוס הביאה לסילוקם של הלגיונות הרומים מהארץ, ובירושלים כבר הוקם ממשל יהודי עצמאי שאף טבע מטבעות עם הכיתוב "ירושלים הקדושה".
אספסיאנוס הגיע בתחילה אל העיר אנטיוכיה שבסוריה, שם חבר אל המלך מהמוצא היהודי אגריפס השני שאהד את הרומאים, ומשם הגיע לעכו.
עד מהרה נכבשו הערים ציפורי וגדר, והתברר כי הגנת הגליל תלויה בהגנת מבצר יודפת, שהיה החזק שבמבצרי הגליל.
על פי ההיסטוריון בן התקופה יוסף בן מתתיהו, שהיה גם מפקדו של הגליל, נפלה יודפת בידי אספסיאנוס לאחר מצור ממושך בן ארבעים ושבעה ימים, ואף זאת באשמתו של בוגד, שהסגיר לאספסיאנוס את הגנת העיר.
במהלך המצור השתתף אספסיאנוס בפעולות הלחימה באופן פעיל ואף נפצע בברכו מאבן, וחץ שירה לעברו אחד ממגיני העיר פגע בעקבו.
עם כיבוש יודפת נפל מפקדה, יוסף בן מתתיהו, בידי אספסיאנוס: "אחד השבויים מבני האצילים, יוספוס שמו, בשעה שנאסר בשלשלאות, טען בביטחון ובתקיפות-הדעת, כי עוד מעט ואספסיאנוס יתיר את כבליו, אלא שאותה שעה כבר יהיה קיסר".
נבואתו של יוסף כבשה את לבו של אספסיאנוס, והוא הותיר אותו בחיים.
יוסף בן מתתיהו המשיך ללוות את אספסיאנוס במסעותיו, והפך למתעד החשוב ביותר של תקופת המרד הגדול.
לאחר נפילת יודפת המשיך אספסיאנוס בכיבוש הערים טריכאי וטבריה, וצר על העיר גמלא שברמת הגולן.
בעת המצור על גמלא, נכבשו כבר כל מבצרי הגליל פרט לגמלא, לגוש חלב ולהר תבור.
גמלא והתבור נכבשו בפעולה משולבת, ואילו גוש חלב נכנעה ללא קרב, בעוד מנהיגה, יוחנן מגוש חלב, נמלט לירושלים.
הגליל כולו נכבש בידי אספסיאנוס.
בשלב זה שמע אספסיאנוס על מלחמות האחים בירושלים, אך סירב לשמוע בעצת אנשיו לעלות מיד על העיר, שכן סבר כי ככל שימתין, כך יגרמו המלחמות הפנימיות להחלשת היהודים.
ואכן במלחמות אלו בין פלגי היהודים, נחלשה ירושלים מאוד, ובין היתר נשרפו מחסני המזון שבה, דבר שגרם לכך שכאשר החל המצור בסופו של דבר, שרר רעב בעיר.
אספסיאנוס נע עם צבאו דרומה, והחל בכיבוש אתרים הקרובים לירושלים, בהם העיר גדור בעבר הירדן, וכן יריחו, לוד, יבנה ואדום, עד אשר בשנת 68 הייתה כל הארץ בידי אספסיאנוס, פרט לירושלים, הרודיון, מצדה ומכוור.
כשהחל המצור על ירושלים, נמלט מהעיר רבן יוחנן בן זכאי כשהוא מסתתר בארון מתים והצליח להיפגש עם אספסיאנוס.
על פי הגמרא (), ניבא רבן יוחנן לאספסיאנוס כי הוא עתיד להיות למלך, ובאותו יום התבשר אספסיאנוס על מותו של הקיסר ועל כך שהוא עתיד להתמנות במקומו.
כתמורה, הבטיח אספסיאנוס לרבן יוחנן את כל מבוקשו.
רבן יוחנן ביקש: "תן לי את יבנה וחכמיה, את השושלת של רבן גמליאל ורופאים שירפאו את רבי צדוק".
כך נותר הגרעין לישות היהודית ביהודה אף לאחר חורבן הבית.
רבן יוחנן בן זכאי חידש את הסנהדרין ואת הנשיאות ביבנה, כינס את חכמי הדור, ובהם רבן גמליאל, והמשיך את מסורת החכמים שקדמו לו, תוך שהוא מניח אף את היסוד לחייו הרוחניים של עם ישראל בעתיד, במציאות שלאחר חורבן בית המקדש.
כאשר סיים אספסיאנוס את כיבוש הארץ, פרט לירושלים ולמבצרים אחדים באזור, והתכונן למצור על ירושלים, אירעו ברומא אירועים הרי גורל.
הקיסר נירון הודח בידי מפקדי הצבא, ובמקומו עלה לשלטון הקיסר גלבה, שעוד כשהיה מושל היספניה שלח "רוצחי-חרש שיתנקשו בחייו (באספסיאנוס) ביהודה".
אך גלבה נרצח כעבור זמן קצר, ועל ירושתו התקוטטו אותו וויטליוס.
נראה כי מפקד צבאי מוכשר, היכול לקנות את נאמנות חייליו, יכול להגיע למשרה הרמה ביותר, אשר הוחזקה עד אז על ידי בני משפחה אחת, בני השושלת היוליו-קלאודית, אשר נשאו את השם "קיסר" לא כתואר כי אם כשם משפחה, ואשר האחרון ביניהם היה נירון.
על פי השערת ההיסטוריון צבי גרץ, ברניקי, נסיכת יהודה ואחותו של אגריפס השני, הביאה בתככיה להכתרתו של אספסיאנוס, וזאת מתוך תקווה כי לאחר עלייתו לשלטון יעבור השלטון לטיטוס בנו, אשר היה מאהבה והבטיח לשאתה לאישה.
לפי טקיטוס, היסס אספסיאנוס, אז בן שישים, אם לצאת למלחמה בוויטליוס, שכן ידע היטב, כלשונו של טקיטוס, כי "בחתירה לאימפריה אין דרך ביניים בין ההצלחה המושלמת ובין האבדון".
60 אלף הלוחמים, ותיקי המלחמות בגליה ובגרמניה שעמדו לרשותו של ויטליוס היוו איום גדול דיו על אספסיאנוס, שהיה זהיר מטבעו.
אספסיאנוס החליט כי לא ינסה להפוך לקיסר אלא אם כן תובטח לו תמיכת שני אישים, ליקיניוס מוקיאנוס, נציב סוריה, וטיבריוס יוליוס אלכסנדר, נציב מצרים.
טיטוס הצליח לשכנע את מוקיאנוס לתמוך באספסיאנוס, אך בכך לא היה די.
ברניקי הפעילה את קסמיה על אלכסנדר, שהיה יהודי מומר ובן אחיו של הפילוסוף וההיסטוריון היהודי פילון האלכסנדרוני.
ב-1 ביולי 69, בעודו שוהה בקיסריה, הכריז טיבריוס אלכסנדר על תמיכתו באספסיאנוס לכס הקיסר, ב-11 ביולי נשבע לו "הצבא אשר ביהודה", וזמן קצר לאחר מכן באה הכרזת נאמנות אף ממוקיאנוס.
אספסיאנוס הקריא בפני חייליו הנלהבים מכתב מאותו, שהתאבד בינתיים לאחר שהפסיד במלחמה לוויטליוס שהיה לקיסר, שבו קרא אותו לאספסיאנוס לנקום בוויטליוס.
שמועה שהופצה, גם היא ככל הנראה בדויה, טענה כי ויטליוס מתכוון להעביר את הכוחות המוצבים בגרמניה למזרח, לשירות קל יותר.
אספסיאנוס זכה אז גם לתמיכת הצבאות במואסיה, בפאנוניה ובאילירקום (טקיטוס, היסטוריה ii.85), שהקנו לו את הכוח הדרוש כדי להסתער על השלטון.
כוחותיו של אספסיאנוס פלשו לאיטליה מצפון מזרח, והביסו את כוחות ויטליוס בבדריאקום, משם המשיכו לרומא, אליה נכנסו אחרי קרבות עזים שהביאו לשריפת הקפיטול.
הסנט הכריז על אספסיאנוס כקיסר, על בנו טיטוס כקונסול, ועל בנו השני, דומיטיאנוס, כפראייטור עם סמכות קונסולרית.
אספסיאנוס נהייה לקיסר הרביעי ששלט ברומא בשנת 69, שנה שזכתה לכינוי שנת ארבעת הקיסרים.
בעת ששמע על תבוסת אויביו, שהה אספסיאנוס באלכסנדריה, והורה על משלוח דחוף של תבואה ומוצרי מזון לרומא.
כן שלח מכתב שבו הבטיח להפוך על פיהם את חוקיו של נירון, במיוחד את אלו הנוגעים לבגידה.
הוא הותיר את המלחמה ביהודה לבנו טיטוס והגיע לרומא בשנת 70.
כאשר החל אספסיאנוס את תקופת קיסרותו הייתה האימפריה הרומית מצויה בתקופה קשה ובחוסר יציבות.
מלחמת האזרחים שהשתוללה מאז מותו של נירון, וכן מעשי הטירוף של נירון, וחוסר היציבות של יורשיו, הותירו את קופת המדינה ריקה.
הצבא הבין כי נתון בידיו הכוח להעלות או להפיל את השליט, וחוסר המשמעת פשה בשורותיו.
אספסיאנוס החל מיד בטיפול בבעיות אלו.
הוא השיב את המשמעת לצבא, שתחת ויטליוס הפך מפורר ונעדר משמעת ובשיתוף הסנאט החל מאזן את מצבה הכספי של רומא.
הוא חידש מסים ישנים והטיל מיסים חדשים, הגביר את התשלום מהפרובינקיות ופיקח מקרוב על פקידי האוצר.
לעם נתן דוגמה באורח חייו הצנוע, ושם ללעג את הראוותנות של אצילי רומא, אשר בתקופתו של נירון הגיעו לשיאים של שחיתות וחמדנות.
סווטוניוס מספר כי כאשר הטיל אגרה על השימוש בלטרינות (בתי שימוש ציבוריים) גינה אותו בנו טיטוס על כך.
אספסיאנוס הגיש אל אפו של טיטוס מטבע מן התשלום הראשון ושאל אותו אם הריח בלתי נעים.
"ועדיין, הכסף הזה בא משתן", ענה לו אספסיאנוס (Atqui, inquit, e lotio est).
מתגובה זו של אספסיאנוס נגזר הביטוי "לכסף אין ריח" (Pecunia non olet).
הוא ערך שינויים חשובים בקרב אנשי מעמד הפרשים והסנטורים, סילק חברים לא ראויים, והציב במקומם אנשים ראויים ומוכשרים.
בכך שיפר את המינהל הציבורי, וחיזק את מעמדו כקיסר.
אספסיאנוס העלה תרומה חשובה לחייה התרבותיים של רומא.
הוא כונן תשלום קבוע למורים יווניים ולמשוררים, החיה את התיאטרון המוזיקלי הישן, כשהוא מעניק מתנות נדיבות לשחקנים ומנגנים נודעים כמו אפלס השחקן הטרגי או טרפנוס ודיודורוס נגני הלירה.
אספסיאנוס שינה את הרכב המשמר הפרטוריאני.
בשנת 70 דיכא מרידה שפרצה נגדו בגליה, במקביל לכך שבנו טיטוס דיכא את המרד הגדול וכבש את ירושלים.
בתחילת שנת 71 "חגג את חג-ניצחונו על היהודים", שלאחריו נסגרו דלתות מקדש יאנוס, שהיו פתוחות כל עוד הייתה מלחמה בגבולותיה של רומא, ובמהלך תשע השנים הבאות של שלטונו נתכונן "שלום אספסיאנוס".
במהלך שנותיו פעל אספסיאנוס גם לשיקומה של רומא ובנייניה.
הוא בנה מחדש את מקדש השלום, את המרחצאות הציבוריים, פורום חדש ואת הקולוסיאום.
סויטוניוס מתאר את פניו של אספסיאנוס, אדם חסון גוף ובריא, "כשל איש המתאמץ לעשות את צרכיו".
כאשר ביקש מ"אחד מליצני-הדור" שיעשה חיקוי שלו, ענה לו הליצן: "אעשה ברצון..., מיד לאחר שתעשה את צרכיך!".
אספסיאנוס "היה מרבה לעג וחידוד, אם כי מן הסוג ההמוני והגס".
לאחר ששכב עם אישה שהתאהבה בו ונתן לה סכום כסף, שאל אותו סוכן הבית באיזה סעיף לרשום את זה בספרי החשבונות.
תשובתו הייתה - "בשכר אהבה לוהטת לאספסיאנוס".
הוא התייחס לעצמו תמיד באופן מציאותי, סלחני ובקורטוב של אירוניה.
כאשר חש שיומו מתקרב, הוא התבדח "אבוי, אני חושב שאני הופך לאל" (Vae, puto deus fio).
כאשר חש ששעתו קרבה, ביקש מאנשיו להעמידו על רגליו באומרו: "קיסר צריך למות בעמדו על רגליו".
לאחר מותו העלה אותו הסנאט הרומאי אל מניין האלים.
בנו טיטוס ירש אותו, ולאחר שטיטוס מת במחלה בעודו צעיר, לאחר כשנתיים, ירש אותו בנו הנוסף של אספסיאנוס, דומיטיאנוס.
האַסְפָּרָג הרפואי (שם עממי: אַסְפָּרָגוֹס, שם מדעי: Asparagus officinalis) הוא מין של צמח ממשפחת האספרגיים.
הצמח גדל בר באזורים בעלי אקלים חם וממוזג בדרום ומרכז אירופה, באלג'יריה ובצפון-מערב אסיה, במיוחד על גדות נחלים.
הוא מגודל בזנים שונים (כמאה במספר) כירק מאכל.
מוצא האספרג התרבותי באירופה, ממין הגדל שם בר לאורך נחלים.
לאספרגוס גבעולים לבנים-אדמדמים עסיסיים המכוסים סביב בעלים קטנים ומתארכים מחוץ לקרקע בצורת קנים מסועפים וחלקים בצבע ירוק ובגובה 1.5-0.6 מטר.
הענפים דמויי העלה הם מחטיים וחלקים, הפרי בצבע אדום-קטיפה.
כמאכל, האספרג נחשב כמעדן ומחירו יקר יחסית בשל עונתו הקצרה.
האספרגוס מוכר כירק וכצמח מרפא לכל המאוחר מאז העת העתיקה.
במאה השנייה לפסה"נ תיארו סופרים היווניים והרומיים גידול של אספרג רפואי ביוון.
כצמח מרפא שימש לרוב אספרגוס שגדל בר, אשר לפי דיוסקורידס ניחן בסגולות של חומר משתן ומשלשל וכתרופה לצהבת.
תכונות אלו נודעו לו עד למאה ה-19. האספרג הרפואי מוזכר לראשונה בארץ ישראל בספרות הערבית הקדומה של ימי הביניים, במאה העשירית לסה"נ.
הרומאים הם שהפיצו את האספרג מצפון לאלפים, אך הוא שב ונשכח ורק במאה ה-16 הוחל שוב בגידולו - הוא נחשב אז למעדן יקר המציאות.
ייתכן כי היעלמותו קשורה בכך שערכו התזונתי של האספרג מינימלי, אף שהוא עשיר בוויטמין B1 ובוויטמין E (אספרגוס ירוק בוויטמין A).
זרעי האספרג שימשו בעבר כתחליף קפה.
זנים אחרים של אספרג מגודלים כצמחי נוי, למשל Asparagus Horridus הקוצני וחסר העלים בספרד וביוון.
חומצת האמינו אספרגין קיבלה את שמה מצמח האספרגוס העשיר בה.
האספרג נקטף באזורים השונים של אירופה בין החודשים מרץ ויוני ונחשב לירק קולינרי אהוד במיוחד.
לאספרג דרושה קרקע רכה, חולית ולא לחה מדי, וכן חום.
לרטיבות מתמשכת במהלך החורף תיתכן השפעה מזיקה.
לפני תחילת החורף מכינים ערוגות ברוחב 1.9 מטר ובעומק של כף חפירה, ומדשנים בכמות כפולה מבדישון רגיל של שדות.