tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז שנת 1900 נהג קלימט לבלות את חודשי הקיץ בכפר ליצלברג שלחוף אטרזה, יחד עם משפחתו ובת זוגו אמילי פלוגה.
בגינת החווה "מאייר-הוף" שאב השראה לציור זה, אשר מתאר ריכוז בלתי מסודר של פרחים ובהם פרגים, חינניות, ציניות ושושנים.
קלימט הפך את הגן הכפרי למשטח מהפנט של צבעים, המבוסס על צורות טבעיות אך גם על סדר פנימי והיררכיה דקורטיבית.
היצירה הוצגה לראשונה בשנת 1908 במסגרת תערוכת "קונסטשאו" בווינה – אירוע מרכזי של אמנות אוונגרדית אוסטרית שאורגן על ידי קלימט ושותפיו לאחר פרישתם מקבוצת הזצסיון הווינאי.
בתערוכה זו הוקדש לקלימט חדר נפרד שבו הציג שש עשרה מיצירותיו, ובהן גם "גן כפרי".
המבקר יוזף אוגוסט לוקס כתב כי: "שדות הפרחים יפים עוד יותר מאז שקלימט צייר אותם; האמן מעניק לנו עין לראות את זוהר צבעיהם.
לעולם לא נלמד לתפוס את יופייה הקסום של הטבע אלא דרך האמנות, אשר תמיד מחדשת את הופעתו."
בדברי הפתיחה שלו בתערוכה הצהיר קלימט: "לא ישבנו בטלים – אולי דווקא משום שהשתחררנו מדאגות לגבי תערוכות, עבדנו ביתר שקידה והעמקה על פיתוח רעיונותינו."
קלימט יצר את הציור בפורמט ריבועי, אותו אימץ לציורי נוף החל משנת 1899. לצורת הריבוע היו לדעתו שתי מטרות עיקריות: היא ביטלה את עליונותם של קווים אופקיים או אנכיים והעניקה לציור איכות מדיטטיבית.
גם קלוד מונה השתמש באותה תקופה בפורמט זה בסדרת חבצלות המים שלו.
המבקר פרנק ויטפורד ציין כי קלימט בחר להעניק לתמונות נופיו "קו אופק גבוה במיוחד, ולעיתים אף נעדר, כך שהנושא – ערוגות פרחים, יערות או שדות – נפרש מלמעלה למטה כמו שטיח רקום".
בתוך המסגרת הסימטרית בנה קלימט קומפוזיציה בצורת פירמידה פרחונית, אשר יוצרת תחושת "ריבוי בפשטות".
"האלמנטים מסודרים בהתאם ל'חוק' של טבע לא מתורבת: מקרה ואגירה.
כפי שהרוח נושאת את הזרעים, כך גם הפרחים צומחים באשכולות מעוותים, ולעיתים מפתיעים בדיוקם הגאומטרי...
בתוך הפירמידה, צצים לעיתים פרחים בודדים כ'אפקטים מפתיעים' במופע זיקוקים של חום קיץ."
תצורת הפרחים בציור מזכירה את ההעמדות הדמויות ביצירות קלימט מאותה תקופה, ובהן "הנשיקה", "תקווה II" ודיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר.
תצורות אלו הזינו פרשנויות אלגוריות ואפילו אנתרופומורפיות של היצירה.
המבקר תומאס צונשירם טען כי:
"הפרחים מאורגנים באופן כמעט אנתרופומורפי על פני משטח ירוק שעדיין רוטט בפרטי אובססיה."
דובאי אף טען: "מקומו של החומר התמאטי אצל קלימט הוא הארוטי, אשר מסתעף להיבטים המיניים והביולוגיים.
הנטייה אל הארוטיקה ניכרת גם ביצירות הפיגורטיביות וגם בנופים."
השפעות ציוריות: אימפרסיוניזם, ואן גוך ומעבר ל"טבע"
קלימט שילב בעבודתו טכניקות המזכירות את האימפרסיוניזם והפוינטיליזם, תוך סינון אישי וצבעוניות מעודנת יותר.
דובאי מציין כי: "קלימט, בניגוד לאימפרסיוניסטים, לא נשבה בקסם האמנות כריאליזם מושלם.
הוא ביקש להפוך את הבנתו למוחשית – לתפוס את מהות הדברים שמעבר למראיהם."
השפעה מכרעת ניכרה גם מתערוכה של ציורי ואן גוך שראה קלימט בגלריה מייתקה בווינה.
הוא התרשם משימושו של ואן גוך במשיחות מכחול עזות, ובהשראתו התחיל קלימט למרוח צבעים סמיכים ולהעצים את תחושת העיצוב הדקורטיבי.
לקלימט הייתה מערכת יחסים אמנותית ואישית הדוקה עם אמילי פלוגה – מעצבת שמלות, מוזה, ושותפה לחופשותיו בקיץ.
הוא אף עיצב עבורה בגדים עם דפוסי פרחים המזכירים את עיטורי ציוריו.
"ציוריו נאמנים למה שראה, אך גם חורגים ממנו – הם עושים שימוש בדגם, מרקם, צבע וצורניות כדי להפוך את הארעי לקבוע, את בן החלוף לבלתי משתנה."
המבקר ריכרד מות'ר אף העיר כי: "תחושת הצורה מלוּוה ברגישות מופלאה לעושר האטמוספירי של הצבעים...
בטבע של קלימט אין איום ואין אדמה כבדה – גם האגם דומה לשמלת משי של אישה יפה, מנצנצת ומרצדת בגוני כחול, ירוק דשא וסגול."
ציורי נוף והשפעת ואן גוך
על אף שזכה להכרה ציבורית בראשית הקריירה בעיקר בזכות קומפוזיציות אלגוריות ודיוקנאות נשים, החל משנות ה־1890 תפסו ציורי נוף מקום מרכזי בעבודתו של קלימט – ולבסוף היוו כרבע מכלל יצירתו.
מגמה זו הושפעה, בין השאר, מתערוכה מקיפה של ציורי וינסנט ואן גוך בגלריה מיתקה (Miethke) בווינה, אשר הותירה עליו רושם עמוק.
בתערוכה זו נחשף קלימט לגישה נועזת לשימוש בצבעים טהורים, קומפוזיציות בלתי שגרתיות ומשיחות מכחול חזקות.
בעקבות זאת, אימץ סגנון חופשי יותר, והחל לצייר נופים בצבעוניות עזה ובמרקמים עבים, תוך התרחקות מהשפה האקדמית המסורתית.
"גן כפרי" מציג תקריב של גינת פרחים ססגונית, בעלת פרספקטיבה הדוקה שממקדת את תשומת הלב בפני השטח הציורי.
ריבוי הצבעים והצורות יוצר תחושת עומס דקורטיבי המזכירה את הרקעים שביצירותיו הדקורטיביות המונומנטליות, כגון "פריזת בטהובן" (1902).
בציור זה קלימט משתמש בפלטת צבעים מנוגדת – בעיקר אדום וירוק – ליצירת מתח חזותי.
בתוך הריבוי הצבעוני מופיעה נקודה כחולה יוצאת דופן, אשר משמשת כמרכז כובד צבעוני ומכוונת את עין הצופה אל לב הקומפוזיציה.
המבנה הפירמידלי של הקומפוזיציה מעניק סדר לצפיפות הדגמים, ויוצר תחושת יציבות בתוך תוהו של פרטים.
מכתבים מוקדמים ששלח קלימט למאהבתו מיצי מציירים תמונה של אדם חדור תשוקה לעבודתו, שגם בעת חופשותיו לא חדל מיצירה.
הוא תיאר שגרת יום קפדנית שכללה קימה מוקדמת, ציור, שחייה באגם, חתירה, ארוחות קצרות, מנוחה – ושוב ציור עד שעות הערב.
קלימט, שהיה בעל מבנה גוף חזק ואנרגיה עצומה, ראה בשהות בכפר לא מנוחה אלא הזדמנות לחיים של פעילות מתמדת וגילוי אמנותי.
כפי שכתב: "לא לעשות כלום – זה מתחיל לשעמם אחרי זמן־מה".
עבורו, כל יום מחוץ לעיר היה מסע אינטנסיבי של חקירה חזותית ויצירתית.
הציור נרכש בשנת 1910 על ידי הגלריה הלאומית של פראג, שם הוצג לראשונה באותה שנה במסגרת תערוכת ה"דויטש-בוהמישר קונסטלרבונד".
כתב העת "פראגר טאגבלאט" שיבח את הציור:
"כר נוף כפרי זוהר המנצנץ כמו שמיים קייציים זרועי כוכבים."
בשנת 1968 עבר הציור מהאוסף המוזיאוני ועבר לבעלות פרטית.
"גן יבנה" הוא שיר מאת הזמרת-יוצרת הישראלית ליהי טולדנו, אשר פורסם ב-21 בפברואר 2024 ונכלל באלבום הבכורה שלה, "מי אני חושבת שאני".
השיר נכתב כיצירה בעלת אופי ביוגרפי, המתמקדת ביישוב גן יבנה, שבו גדלה טולדנו, ומשמש מחווה אישית למקום ילדותה ולסביבה שבה עוצבה זהותה הראשונית.
פרסום השיר לווה בעיסוק ציבורי מקומי, בין היתר בשל צילום הקליפ ביישוב עצמו.
בחודש יוני 2024 התקיימו צילומי הקליפ בכיכר מגן דוד, בכניסה הראשית לגן יבנה, והם עוררו תשומת לב בקרב תושבי המקום בשל נוכחותם של צוותי צילום וציוד טכני במרחב הציבורי.
הקליפ המוגמר פורסם כחודש לאחר מכן, ביולי 2024, והוצג לציבור כיצירה המוקדשת כולה ליישוב ולתושביו.
השיר "גן יבנה" נכתב והופק במסגרת אלבום הבכורה של טולדנו, והוא משקף את עולמה האישי ואת נקודת מבטה על המקום שבו גדלה.
הטקסט מציג התייחסות ישירה למרחב הגאוגרפי והחברתי של גן יבנה, תוך שילוב בין התבוננות עצמית לבין אמירות כלליות על שייכות, זהות וחלום.
מבחינה מוזיקלית, השיר מאופיין בעיבוד עשיר ורב שכבות, הכולל גרוב דומיננטי, שימוש בכלי מיתר וקולות רקע מרובים.
מילות השיר עוסקות ביחס האישי של הדוברת לגן יבנה כמקום של התחלה, זיכרון וחלום.
השיר מציג את היישוב כמרחב טעון במשמעות רגשית, ומבליט את הקשר בין המקום לבין עיצוב זהותה של טולדנו, תוך שימוש בשפה מוחצנת ובאמירות ישירות.
לצד גרסת השיר שנכללה באלבום "מי אני חושבת שאני", קיימת באלבום גם גרסה נוספת בשם "גן יבנה 2".
ב-8 ביולי 2024 יצא מיני-אלבום ייעודי הכולל גרסאות רמיקס לשיר "גן יבנה".
ביקורת מאת בן שלו בעיתון "הארץ" בחנה את השיר "גן יבנה" כיצירה ביוגרפית השואפת לשמש צוהר לנפשה של היוצרת.
לדבריו, השיר מתאפיין בטמפרמנט מוחצן ובכוונה אמנותית רחבה, אך בפועל מתפזר בין השפעות סגנוניות רבות מבלי להתכנס לרעיון מאחד ברור.
עוד ציין שלו כי העומס המוזיקלי והלירי, לצד המחוות הרבות למקום ולזהות האישית, מקשים על השיר לייצר עומק רגשי ממוקד.
לדבריו, כיצירה ביוגרפית השיר אמור היה להעניק מבט אינטימי יותר על עולמה הפנימי של טולדנו, אך במקום זאת נותר ברובו כהצהרה חיצונית רועשת, שאינה מממשת במלואה את הפוטנציאל האמנותי הטמון בה.
גן מאיר הוא גן ציבורי הממוקם בין הרחובות המלך ג'ורג' וטשרניחובסקי במרכז תל אביב-יפו.
לקראת יום הולדתו ה־70 של ראש עיריית תל אביב-יפו הראשון, מאיר דיזנגוף, הקדישה העירייה שטח לנטיעת גן עירוני ראשון בתל אביב שייקרא על שמו.
הגן תוכנן לראשונה על ידי אדריכל הנוף אהרון הלוי, אך תוכניתו לא יצאה לביצוע והגן נבנה לפי תכנון של הגנן העירוני אביגדור משל ומהנדס העיר יעקב בן-סירה (שיפמן).
הקמת הגן התעכבה זמן רב, ובשנת 1936, זמן קצר לפני פטירתו, הביע דיזנגוף את זעמו ותבע שלא לקשור את שמו עם הגן.
בסופו של דבר נחנך הגן במלאת 83 שנה להולדתו של דיזנגוף יותר מעשור לאחר ההחלטה על הקמתו, על ידי ראש העיר ישראל רוקח ב־10 במרץ 1944, ועל אדמות שמשפחת שלוש תרמה לצורך זה.
גן מאיר התפרסם ב-1949 בעקבות פרשיית אונס ורצח הידוע בשם הרצח בגן מאיר.
במשך השנים חלו בגן שינויים שונים – עציו דוללו ונוספה בו תאורה עקב חשש ממעשי אלימות.
במקום המדשאה רחבת הידיים שבמרכזה מזרקה יש היום בגן ברֵיכת פרחי מים גדולה, והוקמה בו גינת כלבים.
הגן חודש על ידי משרד אדריכלות הנוף מוריה-סקלי.
בגבול הגן עמד מרכז הנוער העובד ע"ש "דב הוז", הבנוי ב; מאז יוני 2008 שוכן בבניין המרכז העירוני לקהילה הגאה ובשנים האחרונות הגן אף משמש כנקודת הפתיחה למצעד הגאווה בתל אביב.
ממוקמת בו גם אנדרטה לזכר ההומואים והלסביות שנרדפו בשואה.
בעבר, היה ברחוב טשרניחובסקי, מול גן מאיר בית הספר בית החינוך לילדי עובדים, המשמש כיום כמרכז פדגוגי.
מ-2004 נערכים בגן בלילות משחקי ילדות שכונתיים כגון מחבואים, קלאס, דג מלוח ודוקים.
קהל המשתתפים מגילאי 20 ומעלה.
גן מאיר משמש גם מקום מפגשם של שבט קהילה של תנועת הצופים.
בדצמבר 2022 הוצב בגן הפסל "גמל ודקל" מאת האמן והסופר עמוס קינן, קרוב למקום מגוריו של האמן.
הפסל מהדהד את נוף ילדותו של קינן, ומתאר גמל לצד דקל, ביציקת ברונזה שבוצעה מתוך פסל קטן בגובה 50 ס"מ.
הגמל נראה נטוע באדמה, חוסה בצד דקל המתנשא לגובה של כ-3 מטרים.
באוקטובר 2024 הורה בג"ץ לעריית ת"א לאפשר בגן תפילות יום הכיפורים, בהפרדה מגדרית.
גן עדן ביהדות, בנצרות ובאסלאם, הוא גן אגדי שניטע על־ידי אלוהים.
שם חיו אדם וחוה לפני חטא עץ הדעת.
על פי האמונה היהודית ואמונות נוספות, גן העדן הוא מה שזוכים הצדיקים בניגוד לגיהנום, שאותו מקבלים החוטאים.
גן עדן מופיע במקרא () כמקום שבו הוצב האדם על ידי אלוהים לאחר בריאתו, ובו נבראה חוה מצלעו (צד אחד של גופו).
את הגן קבע האלוהים במקום פורה שנקרא "עדן" – משובח ומעודן, במזרח (מקדם) העדן, ובו נטע עצים נאים וטעימים.
נהר היה משקה אותו, ומתפצל אחרי כן לארבעה ראשים ומשקה את כל שאר העולם.
במרכז הגן ניצבו שני עצים: עץ הדעת טוב ורע ועץ החיים.
האדם צוּוה לעבוד בגן ולשמור אותו, ולאכול מכל פירותיו מלבד מפרי עץ הדעת, שאם יאכל ממנו – ימות.
לאחר שאכלה ממנו ונוכחה לראות שלא מתה במקום, פיתתה גם את אדם, ואכן כפי אמירתו של הנחש, לאחר אכילת פרי עץ הדעת נפקחו עיניהם של אדם וחוה, נוכחו אדם וחוה שהם עירומים, ותפרו לעצמם חגורות מעלי תאנה לכסות את מתניהם.
כעונש על חטא זה, המכונה גם "החטא הקדמון", הנחש קולל בכך שיקוצצו רגליו, הוא יזחל על גחונו, ולשונו תלחך את העפר.
האדם קולל בכך שפוריותה של האדמה תיפגם, והוא יאלץ לעבוד הרבה יותר קשה על מנת להתקיים.
חוה קוללה בקשיי ההיריון והלידה, ובכך שהאדם ימשול בה.
בזיכרון הקולקטיבי, השתרש שגם הגירוש מגן עדן הוא חלק מהעונש.
מפשוטו של המקרא עולה שמטרת הגירוש הוא עבודת האדמה, אך גם מניעת האדם מאכילה מעץ החיים:
המטרה המניעתית תואמת יותר למסורת החוץ־מקראית המצויה בספר אדם וחוה.
מקור השם "גן עדן" הוא הגן שנִטע במקום ששמו עדן.
לפי הסיפור, הושקה הגן על ידי נהר שהתפצל לארבעה נהרות:
רבים מזהים את נהר הגיחון והפישון עם הנילוס הכחול והלבן, הזורמים בסודאן, המזוהה עם כוש המקראית, ובסמוך לארץ החוילה המזוהה אף היא באזור מרכז אפריקה, וקרויה על שם אחד מבניו של כוש.
על פי זיהוי זה, ארבעת נהרות גן העדן מקיפים את ארץ ישראל שהובטחה לאברהם.
מאידך, קיימות סברות אחרות המזהות את אזור נהר הגיחון עם העיר השומרית כיש, שנמצאת במסופוטמיה.
את הפישון מזהה יוסף בן מתתיהו עם הגנגס שבהודו, אולם חוקרים מאוחרים נטו לזהותו עם נהרות באזור מסופוטמיה הצפונית (עיראק, איראן וטורקיה של ימינו), ובהם ספיד ואראס.
עדיה חורון ראה בסיפור גן עדן והגירוש ממנו ביטוי מיתולוגי לאירועי המדבור של הסהרה, שכפו על יושבי האדמות הפוריות שהפכו למדבר לנדוד מזרחה.
הכרובים, ששכנו ממזרח לגן עדן, הוצבו כדי להגן עליו מהעוזבים מזרחה, ולכן אין היגיון בזיהויו המסורתי דווקא במזרח.
הוא מצא גם קרבה בין הביטוי המתייחס למלך צור (שסחרה הגיע עד צפון אפריקה ומערבה) לשם אימזיע'ים, שבין צורותיו (בעיקר בקרב הטוארג) נמצאות גם גרסאות מהשורש מ־ש־ע' (כמו I-mušaɣ, אי־מושע').
תאוריה נוספת היא שהפישון והגיחון הם שני נהרות שהתייבשו עם השנים ונפגשו יחד עם הפרת והחידקל ליד המפרץ הפרסי..
תיאוריה דומה מזהה את הגיחון בתור נהר כארון שבאיראן, ואת הפישון כנהר שיבש בעקבות שינויי אקלים בין השנים 3500-2000 לפני הספירה ואת עקבותיו המאובנים ניתן למצוא כיום בואדי אל-באטן .
מיתוס שומרי על האלים נִינְחוֹרְסַג ואֶנְכִּי (אנכידו) מספר על דילמֻן (ארץ שמקומה היום מזוהה על ידי החוקרים באזור המפרץ הפרסי כולל האי בחריין), זוהי ארץ טהורה שאין בה מחלה או מוות.
כדי להפוך את דילמֻן לגן פורח מצווה אל המים אֶנְכּי על אל השמש אֻטֻ למלא אותה מים, ואז מצמיחה נִינְחוֹרְסַג שמונה מיני צמחים לאחר תהליך בו הועמדו שלושה דורות של אלות שנולדו ללא כאב.
אֶנְכִּי טועם מהצמחים ואז מקללת אותו נִינְחוֹרְסַג בקללת המוות.
אֶנְכִּי נתקף מחלה בשמונה מאיבריו ונרפא רק לאחר שנִינְחוֹרְסַג בוראת 8 אלות לריפוי כל איבר חולה.
למיתוס זה כמה מקבילות לסיפור המקראי:
מיקום הגן בארץ הנמצאת במזרח
השקיית דילמֻן שהובאו לארץ בדומה למסופר ב
לידת האלות ללא חבלי לידה מול ()
קללה כעונש על אכילת פרות אסורים
אחד האיברים החולים של אֶנְכִּי הוא צלע.
בשומרית המילה צלע "טי" והאלה הנוצרת לריפוי הצלע נקראת נין-טי.
למילה "טי" בשומרית משמעות נוספת "לתת חיים", כלומר את שמה של "גברת הצלע" נינט-טי ניתן לקרוא גם כ"הגבירה נותנת החיים", בדומה לחווה שנוצרה מצלעו של אדם ונקראה "אם כל חי" ().
בעלילות גילגמש מופיע מוטיב צמח החיים.
מסופר כי בתחתית הים ישנו צמח החיים היכול לרפא את אנכידו.
גילגמש צלל לקרקעית הים והשיג את הצמח.
בחזרתו לארץ, כאשר התרחץ גילגמש במעיין השאיר את הצמח ללא השגחה.
נחש הבחין בו ונטל אותו לעצמו.
מושג מקביל ניתן למצוא בתרבויות נוספות, בהן: יארו שנשלט על ידי אוסיר בתרבות המצרית, שדות אליסיום היווניים, "שדות הציד הנצחיים" בצפון אמריקה, אבלון הקלטי, ולהאלה הנורדי.
על בסיס סיפור זה התפתחו מסורות שונות בדתות המונותיאסטיות.
ביהדות הופיע לראשונה המושג 'גן עדן' כמקום אליו מגיעים הצדיקים לאחר מותם ובו הם מקבלים את גמולם, כבר בסוף המאה הראשונה.
כך, למשל, אומר התנא יהודה בן תימא:
גמול זה מתואר במקורות שונים באופנים שונים בהתאם לתפיסות השונות של המחברים.
ביהדות ובנצרות מודגשים תענוגות רוחניים, ואילו באסלאם מודגשים תענוגות גשמיים כמו מזון ואפילו מין.
בדרך כלל מתואר כי נשמות הצדיקים שוכנות במקום זה, ולעיתים מתוארים גם המלאכים, או לפחות חלקם, כשוכנים במקום זה.
בתרבות האסלאם הדרך לגן עדן עוברת דרך גשר אל־סיראט.
מי שלא יכול לעבור אותו נופל לגיהנום.
גן עדן כמקום ארצי או אלגוריה
ישנן מסורות (המבוססות ברובן על הסיפור המקראי), לפיהן גן עדן הוא מקום ארצי שמצוי אי שם במזרח (בדרך כלל), שכיום לא ניתן להגיע אליו, אולם סביבותיו פוריות עד היום.
כך ממקם ריש לקיש את פתחו של גן עדן בבית שאן ולחלופין באתרים פוריים בארצות שונות הרמב"ם קיבל הנחה זאת בפירושו על המשנה אולם בספרו מורה הנבוכים הרמב"ם התייחס אל גן העדן כמצב האדם השלם ולא כמקום פיזי.
לפי הרמב"ן גן העדן הוא מקום ארצי המצוי באזור קו המשווה "ואנשי המדות עצמן יודו ויאמרו שגן עדן תחת קו ההשויה, שלא יוסיף היום ולא יחסר.."
ואותו מקום בארץ הוא גם השתקפות של העולמות העליונים "וצייר במקום ההוא הנכבד כל מעשה העולם העליון, הוא עולם הנשמות, בציור גשמי"
בחלק מהמסורות הללו גן עדן נקשר במסורות אודות ארצות אגדתיות אחרות כמו קוקניה או ארצו של פרסטר ג'ון.
לאורך ימי הביניים היו ניסיונות רבים לזהות את מיקומו של גן עדן הארצי ולהגיע אליו, ונמצאו אנשים שטענו שראו אותו.
ניתן להתייחס אל המסורות אודות גן עדן הארצי כמשתלבות עם המסורות אודות גן עדן השמימי, ולעיתים אף מתוארים קשרי מעבר בין שני המקומות.
מסורות אחרות טוענות שסיפור גן עדן אינו אלא אלגוריה או משל למצב של תום ושל אושר ושלמות, שהאדם איבד בשל נטייתו לחטא, שמפורש בדרך כלל כחטא של גאווה.
לחטא הקדמון ולמצב השלמות של האדם בגן עדן נודעה חשיבות רבה בקבלה מחד, ובמסורת הנוצרית מאידך, שם הוקדשו לו יצירות אמנות וספרות רבות.
גן סאקר הוא הפארק העירוני הגדול בירושלים, נקרא על שם הארי סאקר, פעיל ציוני מבריטניה וחבר ההנהלה הציונית.
הפארק ממוקם בקרבת גבעת רם, סמוך לשכונות קריית וולפסון, נחלאות ולקריית הממשלה, והוא מהווה חלק משכונת קריית הלאום.
ושרשרת גנים ו"רצועות ירוקות" בעיר וגובל בצידו המערבי בגן הוורדים, ומצידו הדרומי בפארק עמק המצלבה.
בסביבת הגן ניתן למצוא מוסדות ואתרים חשובים בירושלים: הכנסת; קריית הממשלה; בית המשפט העליון; גן וואהל לוורדים; מנזר המצלבה; מוזיאון ישראל; קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית; רחוב בצלאל והמחלקה לארכיטקטורה של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
אזור גן סאקר הוגדר שטח ציבורי פתוח לראשונה ב-1944, בתוכנית המתאר של ירושלים, שהכין האדריכל הנרי קנדל.
במלחמת העצמאות שימש המקום כמנחת מאולתר למטוסים קלים בימים שירושלים הייתה נצורה.
בית קברות שייח' באדר, הסמוך לגן, נפתח ופעל אף הוא במלחמת העצמאות.
אחרי מלחמת העצמאות בשנת 1949, יזם שר החקלאות אז, לוי אשכול, את הכשרתו של האזור מעמק טרשים לשטח לגידולים החקלאיים.
ביולי 1949 החלו חברי קיבוץ מעלה החמישה להכשיר 350 דונם לגידולי ירקות שהושקו במי השופכין של ירושלים.
בשנת 1955 הוחלט להפוך את אזור עמק המצלבה והעמק שמצפון לו לפארק עירוני.
הגידולים החקלאיים במקום הופסקו, וכפיצוי קיבלו הקיבוצים מעלה החמישה וקריית ענבים שטח חלופי בדרום-מערב העיר ב"עמק הצבאים" שהוכשר כמטע תפוחים.
הקמת הפארק החלה בשנת 1960 לאחר שהארי סאקר, פעיל ציוני בבריטניה וחבר ההנהלה הציונית, תרם סכום של 20,000 ליש"ט להקמתו, בעת שביקר בישראל.
שלב א' של הפארק הושלם ב-1962, בתכנון אדריכלי הנוף ליפא יהלום ודן צור, בסגנון של פארק אנגלי.
בתחילת 1964 הוחל בשתילת מרבדי דשא גדולים ובנטיעת שיחים ועצים.
עשרות עצי זית וחרוב הובאו לגן מהרי ירושלים.
במקביל באותה עת אושרה תוכנית להרחבת רשת הכבישים סביב הגן, כולל יישור והרחבה של שדרות בן צבי לארבעה נתיבים על חשבון שטחו.
התוכנית גם כללה את המשך הכביש דרומה עד החיבור של רחוב עזה ורחוב הרצוג.
טקס חנוכת הפארק נערך ב-12 באוקטובר 1965.
בשנת 1971 נערכו לראשונה ב"גן סאקר" חגיגות מימונה ביוזמת שאול בן שמחון, יו"ר "ברית יוצאי מרוקו", ומאז החגיגות נערכות שם באופן קבוע.
בקיץ 1990 הקימו משפחות מחוסרי דיור מאהל בגן, ושהו בו כמה חודשים.
בקיץ 2011 שוב הוקם מאהל של מחוסרי דיור בגן, שהחל במסגרת פעילות המחאה החברתית בישראל באותה שנה, אך כ-15 משפחות נשארו בגן וגרו במאהל לסירוגין מעל שנתיים.
בספטמבר 2016 נחנך בלב הגן, לצד מגרשי הכדורסל והסקייטפארק מתחם אמפי פארק קטן על שם ארנן יקותיאלי, חבר מועצת העירייה בעבר.
בקיץ 2019 החלו בעבודות השיפוץ הכולל לגן בעלות מתוכננת של כ-45 מיליון שקלים.
העבודות כללו את הריסת מגרש קראפט בחלקו הצפוני הגבוה והקמת מאגר מים סגור ומקורה, בניית מתחם כושר TRX, תוספת שבילי אופנים ושבילי ריצה, בניית גינת משחקים חדשה ומודרנית, רישות הגן ב-Wi-Fi, חידוש צמחיית הגן ומערכות ההשקיה, ריהוט הגן, שירותים ציבוריים, מזרקות ועוד.
מרבית העבודות הסתיימו בנובמבר 2021, בעלות של 75 מיליון שקלים.
הגן מושך פעילויות ספורט עממי ופנאי: יש בו מגרשי ספורט לכדורסל ולכדורגל (מגרש קראפט), רחבת החלקה לסקייטבורדינג ולגלגיליות, מתקני משחקים לילדים ומתקני כושר.
רחבת הדשא המרכזית משמשת למשחקי כדורגל "שכונתיים", משחקי בייסבול ופוטבול של צעירים יוצאי ארצות הברית הגרים בעיר ואף משחקי קריקט ופריזבי.
בשבילים הסובבים את הגן ישנם מסלולי ריצה ומסלולים לרוכבי אופניים.
כמו כן, ממוקם בגן מתחם סגור לכלבים שנחנך במרץ 2021, בו ניתן לשחררם.
בפאתי הגן, ליד משכן הכנסת, נמצאות התחנה לחקר ציפורי ירושלים, אנדרטה לחללי חטיבת הראל במלחמת העצמאות, שנחנכה ביוני 2013, ואנדרטת נר הזיכרון להנצחת הווטרנים ולזכר הרוגי המצור על לנינגרד שנחנכה ביולי 2019.
גן סאקר מארח לעיתים מופעים ואירועים, כגון: חגיגות המימונה של עדת יוצאי מרוקו, חגיגות הסהרנה של עדת יוצאי כורדיסטן, מופעי "יום הסטודנט", אירועים חברתיים ופוליטיים.
ביום העצמאות (ואף בימים נוספים אחרים) הגן הוא אתר בילוי ומקום הכנת מנגלים.
ביום הראשון של חול המועד פסח מתקיים ברחבת הדשא המרכזית משחק כדורגל משפחתי עם משתתפים רבים בני כל הגילאים.
בימי שלג משמש הגן כאתר למשחקים, מלחמות שלג ובניית אנשי שלג.
הגן משמש גם את אליפות בתי-הספר בירושלים במרוץ שדה, בחודשים נובמבר–דצמבר.
בעת זכייתה של קבוצת הכדורגל הירושלמית בית"ר ירושלים בתארים כדוגמת אליפות המדינה או גביע המדינה בכדורגל, חגיגות הזכייה של אוהדי הכדורגל נערכו בגן.
בנוסף במשך השנים השתמשו קבוצות בית"ר ירושלים והפועל ירושלים במדשאת הגן לאימונים, בשנים בהן לא היו לקבוצות מתקני אימונים אחרים.
בשנות ה-70 וה-80 נערכו בגן מדי קיץ אירועי עיר הנוער, במסגרתם היה מוקם בגן לונה פארק ואוהל קרקס.
גַּן נֵר הוא יישוב קהילתי השוכן בשיפולי הר גיבורים שבגלבוע, בתחום השיפוט של מועצה אזורית הגלבוע.
היישוב נוסד בשנת 1987 על ידי קבוצת משפחות ממושבי הסביבה.
ביישוב מתגוררים כ-2,700 תושבים (נכון לשנת 2022).
היישוב הוקם כדי לתת פתרון מגורים לבני מושבי חבל תענך.
היישוב נקרא על שמו של הלורד הבריטי בארנט ג'אנר (; 1892–1982) שהיה נשיא ועד שליחי הקהילות והפדרציה הציונית של בריטניה.
משפחת ג'אנר, שתרמה כספים רבים לפיתוח היישוב, ביקשה להנציח את אבי המשפחה.
ביישוב קיימות שתי קבוצות התיישבות: גן נר א' הממוקמת באזור הבתים הראשונים של היישוב ונמצאת במיקום גבוה יותר, וגן נר ב' החדשה יותר ושוכנת במקום נמוך יותר.
בשנת 1995 החלה בנייתה של שכונה חדשה ביישוב, היא גן נר צפונית.
מרבית התושבים כיום הם בני הקיבוצים או מהמושבים באזור.
היישוב מונה 650 משפחות שעיקר פרנסתן מעבודה במפעלים מקומיים וכן בעלי מקצועות חופשיים.
מרבית התושבים עובדים מחוץ ליישוב.
היישוב מנוהל על ידי ועד מקומי, שבראשו עומד אמיר אפללו
מתקיימות פעילויות חברתיות לילדי היישוב והוריהם בחופשות ובחגים.
התושבים נהנים מפעילות של מתנ"ס גלבוע.
ביישוב קיים היכל הספורט גן נר, היכל הכדורסל המשמש את קבוצת הפועל העמק במשחקיה הביתיים.
כשנחנך האולם בשנת 2008 הוא הכיל 900 מקומות ישיבה, כשבשנת 2010 עבר האולם שיפוצים ותכולתו גדלה ל-2,057 מקומות ישיבה, כדי לאפשר לקבוצה לארח משחקים במסגרת ה"יורוקאפ".
בפועל האולם לא אושר למשחקים בליגת ה"יורוקאפ", משום שהרף הבסיסי שנדרש היה לפחות 3,000 מקומות לקהל הצופים.
מכיוון שהאולם לא אושר לאירוח משחקי הבית של קבוצת הפועל גלבוע גליל, היא ויתרה על השתתפות בליגת ה"יורוקאפ".
גן עדן עכשיו הוא סרט קולנוע של הבמאי הפלסטיני-ישראלי-הולנדי, האני אבו אסעד, שיצא לאקרנים בשנת 2005.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לשנת 2006 כסרט הזר הטוב ביותר, בפרס אמנסטי אינטרנשיונל בפסטיבל ברלין, בפרס "עגל הזהב" בפסטיבל הסרטים של הולנד, ובפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לתסריט הטוב ביותר.
כמו כן, היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט מגולל את סיפורם של שני חברים משכם, חאלד וסעיד המתכוננים לביצוע פיגוע התאבדות בתל אביב כתגובה למותם של שני פלסטינים.
בסוף הסרט חאלד מתחרט וחוזר לביתו ואילו סעיד ממשיך בתוכנית.
מעשה ההתאבדות עצמו אינו מתואר בסרט.
הסרט צולם בשכם, נצרת ותל אביב.
עצם נושאו של הסרט עורר את זעמם של גורמים רבים, במיוחד בישראל, ולכן הופץ להקרנה רק בסינמטק תל אביב באופן קבוע ולעיתים רחוקות בסינמטקים בערים אחרות בישראל.
בינואר 2010 הודיעה חברת yes הטלוויזיה בלוויין כי היא חוזרת בה מהחלטתה לשדר את הסרט.
זאת, לאחר שרכשה את הזכויות להקרנתו ואף פרסמה אותו כחלק מלוח המשדרים החודשי שלה.
שחקןתפקיד לובנה אזאבל סוהא קאיס נאשף סעיד מוחמד בוסטמי אבו סאלים עלי סלימאן חאלד עמאר חלאל ג'מאל היאם עבאס אמו של סעיד
גן לאומי שפך נחל שורק הוא גן לאומי הנמצא על נחל שורק, מצפון לכביש 4331 החל מכקילומטר וחצי מערבית לכביש 4 ועד לשפך הנחל וחוף הים.
השם "נחל רובין" המשמש ככינוי לגן הלאומי הוא תרגום שמו של החלק המערבי של נחל שורק מערבית, "ואדי רובין".
הכניסה לגן הלאומי מדרום לכביש 4331, דרך "חורשת הצנחנים" בה שולחנות פיקניק ומעבר מתחת לכביש.
בתחום הגן מספר שבילי הליכה המסומנים בעמודוני בטון, שלטי הסבר, אי מלאכותי הקרוי "אי הצבים", נקודות תצפית, ושרידי מחצבת כורכר.
הגן מתאפיין בנופים של דיונות מיוצבות על ידי צמחייה, עצי אקליפטוס, ואזורים ביצתיים הנמצאים בשיקום מאז העשור השני של המאה ה-21.
גן מדווח הוא רצף גנטי המוחדר ליד או בתוך רצף של גן אותו חוקרים מעוניינים לחקור.
לרוב, תפקידו של הגן המדווח הוא להראות בצורה איכותית או כמותית את נוכחות וביטוי הגן הנחקר.
גנים מדווחים הנמצאים בשימוש נפוץ הם Emp (עמידות לאנטיביוטיקה) ו-GFP (פלואורסצנציה ירוקה).
כדי להחדיר גן מדווח אל אורגניזם, מחברים החוקרים גן מדווח וגן נחקר בתוך רצף DNA מהונדס גנטית, אשר מוחדר אל התא או האורגניזם.
כאשר התאים הנחקרים הם תאים חיידקיים או אוקריוטיים, הדבר נעשה בדרך כלל באמצעות החדרה של DNA מעגלי הנקרא פלסמיד.
ישנה חשיבות לשימוש בגן מדווח אשר אינו מתבטא באורגניזם הנחקר באופן טבעי, וזאת מאחר שהתבטאות הגן משמשת כסמן לכך שהחדרתו של הפלסמיד עם הגן הנחקר אל התא הצליחה.
גן סיפור הם סדרה של 52 גנים ופארקים ציבוריים שהוקמו בעיר חולון מאז שנת 2000 כמיזם של עיריית חולון להקמת גנים ציבוריים הממחישים באמצעות פסלים סיפורי ילדים פופולריים בישראל.
גנים אלה מהווים חלק ממיזם של העירייה להגדיל את הריאות הירוקות שבעיר.
הגנים מפוזרים בכל שכונות העיר.
רשימת הגנים (בסדר אלפביתי לפי שמות הספרים):
"אבא חום" (רחוב הגאונים 4) - פסלים של טספאי טגניה לפי ספרה של נעמי שמואל.
"אבא של עמליה נוסע לאוסטרליה" (הגן ממוקם בגן רנה גאון ברחוב דבורה הנביאה) - גן פסלים של רמי גולשני לפי ספרו של אשכול נבו.
"איה פלוטו" (הגן ממוקם ברחוב ההסתדרות פינת רחוב חנקין) - גן פסלים מעשה ידי האמנית דורית לוינשטין בהשראת סיפורה המוכר של הסופרת לאה גולדברג.
"איתמר מטייל על קירות" (גן הממוקם ברחוב מוטה גור) - בגן פסלים מעשה ידי הפסלים אלי שוקי ולימור אולוקיה.
סדרת הפסלים, על פי ספרו של דויד גרוסמן כוללות מסגרות התמונות שגובהן כ-3 מטר והן עשויות ברזל.
הדמויות שבתמונות נחתכו באמצעות לייזר וצבועות בצבעי אפוקסי.
"איתמר פוגש ארנב" (הגן ממוקם בחורשת היובל מערבית לשכונת קריית בן-גוריון) - גן פסלים מעשה ידי האמנית אורית מזוריק ע"פ ספרו של דויד גרוסמן.
"אליעזר והגזר" (גן הממוקם בשכונת קריית שרת, רחוב משה שרת פינת רחוב ברנדס) - בגן מצויים פסלים מעשי ידי הפסל דוד פיין על פי ספרו של הסופר לוין קיפניס.
"גן גורים" (הגן ממוקם ברחוב פנחס אילון) - בהשראת ספרו של רפאל ספורטה.
"דודי שמחה" (גן הממוקם ברחוב מוטה גור) - בגן פסלים מעשה ידי הפסלת רות צרפתי, אשר איירה את הספר "דודי שמחה", מאת ע הלל.
"גן היסטורי - דרך הביטחון" (הגן ממוקם ברחוב רפאל איתן בשכונת קריית אילון) - היוצא דופן מבין הגנים בכך שמספר את סיפורה של דרך הביטחון שהוליכה את השיירות בתש"ח מתל אביב לירושלים הנצורה.
"דירה להשכיר" (הגן ממוקם ברחוב מוטה גור) - בגן פסלים מעשה ידיו של הפסל ריצ'רד שילה.
הפסלים, העשויים ארד מתארים את דמויות מסִפרה של לאה גולדברג תוך האנשתן.
"האוצר של צ'מבלו" (רחוב הגליל 7), לפי ספרו של רוני חפר.
"האריה הרעמתן והג'ירפה גם" (הגן ממוקם ברח' שנקר 4) - על פי סיפורו של הסופר והעיתונאי דב אלבוים.
הפיסול מעשה ידי הפסל יופ דה יונג.
"האריה שאהב תות" (ברחוב נעמי שמר), לפי ספרה של תרצה אתר.
הפסלים הם של אסף ליפשיץ
"הארנב ממושי" (גן המצוי ברחוב העבודה 12) - בגן פסלים מעשי ידי הפסלים ורדה גבעולי ואילן גלבר.
פסלי האבן ממחישים את הסיפור מאת הסופרת שלומית כהן-אסיף.
"הבית של יעל" (בגן רופין ברחוב ריינס) - לפי ספרה של מרים רות.
"הביצה שהתחפשה" (גן הממוקם בשדרת גולדה מאיר) - בגן סדרת פסלים מעשה ידי הפסלת יעל ארצי בהשראת סיפורו של דן פגיס.
הפסלים העשויים ברזל, נירוסטה ויציקת ברזל עוצבו בדמות הביצה, הבלון, הפרח, הליצן ואמא תרנגולת - דמויות הסיפור.
"הדג שלא רצה להיות דג" (הגן ממוקם ברחוב מוטה גור) - בגן פסלים מעשה ידי הפסלת דורית פלדמן.
הפסלים בהשראת ספרו של פאול קור כוללים מבנה מבטון יצוק, היוצר שני חללים ובמרכזם פסלים מחומרים שונים.
"הדינוזאור של דודו" (הגן ממוקם בחורשת היובל מערבית לשכונת קריית בן-גוריון) - גן פסלי בטון צבעוניים מעשה ידי האמנית מירי קולן בהשראת ספרה של רחלי פליישון, גננת תושבת העיר חולון.
"הזיקית" (ברחוב השומרון) - לפי סיפורו של האמן אליעזר ויסהוף.
"היה הייתם שני קופים" - לפי ספרו של דויד גרוסמן.
"הכינה נחמה" (הגן ממוקם ברחוב מוטה גור) - בגן פסלים מעשי ידי הפסלת ישראלה הרגיל בהשראת סיפורו של מאיר שלו.
הפסלים כוללים שני ראשים המייצגים את אתרי עלילת הספר - הראש הקרח והראש השעיר, ובתוכם מתוארות הכינים השונות ובהם הכינה נחמה.
המומינים (רחוב מפרץ שלמה פינת משה שרת) - ארבע דמויות לפי סדרת הספרים והקומיקס של הסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.
"המלך מחפש חבר" לפי ספרו של יוסי אלפי (גן חסידי אומות העולם בשכונת נווה רמז) - הפסלים הם של זיגי בן חיים.
"המפוזר מכפר אז"ר" (גן הממוקם ברחוב דוד אלעזר פינת רחוב בגין) - בגן זה הוקמו פסלים על ידי חברת העיצוב איי.2.די על פי ספרה של לאה גולדברג.
בגן שטחים נרחבים של ה"דשא" מרוצפים ובמקום השבילים יש שטחי דשא, הספסלים ממוקמים בצורה יוצאת דופן וצורתם יוצאת הדופן מאפשרת את שימושם כפנסים, מגלשות, נדנדות.
שורה של ספסלים מסמלת את הרכבת שאינה נוסעת לשום מקום.
"המטריה הגדולה של אבא" (הגן ממוקם בחורשת היובל מערבית לשכונת קריית בן-גוריון) - גן פסלי מתכת צבעוניים מעשה ידי האמן אורי דושי בהשראת סיפורו של לוין קיפניס.
"המטריה של רותי" (גן הממוקם בשכונת קריית רבין) - גן פסלים המבוסס על ספרה של דינה דז'טלובסקי ובוצע על ידי האמן זיו בן דב.
הגן כולל פסלי אלומיניום בצורת מטרית הפוכות (הגן נהרס ובמקומו הוקם גן ילדים).
"המקק שנכנס לו ג'וק" (הגן ממוקם ברחוב מוטה גור) - בגן פסלים מעשה ידי הפסל צביקה קנטור.
הפסלים בדמות חיפושית, פטריה, צב, ציפור ומקק, בהשראת ספרה של דבורה עומר, עשויים ברזל, וצבועים בצבעים שונים.
"הנסיך הקטן" (הגן ממוקם בחורשת היובל מערבית לשכונת קריית בן-גוריון) - בגן פסל רחב מידות מעשי ידי הפסל אילן אוורבוך העשוי מאלומיניום בהשראת ספרו של הסופר אנטואן דה סנט-אכזופרי.
בגן מתקני משחקים רבים בהשראת הספר.
"העץ הנדיב" (הגן ממוקם ברחוב הופיין פינת רחוב ויצמן) - בגן פסלים מעשי ידי הפסל בוקי שוורץ.
הפסלים עשויים ברזל, ומתארים את ספרו של הסופר של סילברסטיין.
פסלי הברזל של העצים עשויים צינורות ברזל ענקיים צבועים באדום, כשבקצהו של כל עץ קבועה מראה.
"הצל של יואב" (לצד רחוב ברטונוב) - לפי סיפורו של יאיר לפיד.
הפסלים הם של נסים פורת.
"והילד הזה הוא אני" (גן הממוקם ברחוב המלאכה פינת רח' מרבד הקסמים) - בגן מצויים פסלים מעשי ידי הפסלית עפרה צימבליסטה על פי ספרו של הסופר יהודה אטלס.
הפסלים עשויים פיברגלס צבוע בגווני כחול.
"חמשת החושים" (גן הממוקם ברחוב המרגנית בשכונת קריית אילון) - גן פסלים מעשה ידי האמן יזהר כהן המייצגים את חמשת החושים: הראייה, השמיעה, הריח, המגע והטעם.
"חתונה בגינה" (שדרות בן-גוריון 38) לפי ספרה של מירי צללזון.
"טריקים בצלחת" (גן התנאים בשכונת ג'סי כהן), לפי ספרם של סימה להט ועמית מירון.
הפסלים הם של מירי קולן לפי איוריו של אורי ויסלר.
"כספיון הדג הקטן" (גן הממוקם ברחוב בן-נון) - בגן פסלים מעשה ידי הפסל מישל וולמן.
הפסלים, העשויים ברזל ונירוסטה מתארים את הספר מאת פאול קור.
שטחו של הגן כ-6 דונמים ובו בריכה ומזרקה שבה פסלו של הלוויתן, כספיון הדג הקטן ודגים נוספים.
פסל הלוויתן מוצב על עמוד גבוה מעל מי המזרקה, והוא מונע בתנועה מתמדת כתוצאה ממימי המזרקה.
"מגדל של קוביות בניתי" לפי ספר של דבורה עומר.
נמצא בגן הסנהדרין בשכונת ג'סי כהן.
"מה בגינה" (בין הרחובות פילדלפיה למבצע סיני) לפי ספרה של מנוחה פוקס.
"מה לעשות עם חתולה שכזאת" (רחוב שנקר 12), לפי סיפור של פנינה פרנקל.
"מנגינה, הילדה וכלי הנגינה" - נמצא בחזית בית שטיינברג הפונה לרחוב גבעת התחמושת.
הפסלים - מעשי ידיה של הפסלת וסופרת הילדים נילי מי-טל.
בגן - פסלים וסיפור ילדים על מספר כלי נגינה וילדה אחת.
"מסעות עם קורחיריו" (ליד מתנ"ס נווה ארזים) - לפי ספרו של ריצ'רד שילה.
"מפלצת סגולה" (רחוב החמניה בשכונת קריית מיכה), לפי ספרה של רינת הופר, האמנית - נוגה ספקטור.
"משלי חולון" - לפי סיפורו של ע הלל - נמצא בחזית המרכז הקהילתי ב"קריית בן-גוריון".
"סיפור מהלב" (רחוב העלייה השנייה 34) לפי ספרו של אפרים סידון המעלה את חשיבות תרומת איברים.
"על גמדים, פטריות ומה עוד?" (גן הממוקם ברח' מוטה גור) - בגן פסלים מעשה ידי הפסל גדי פריימן.
הפסלים העשויים אבן ושיש בדמות פטריות, וכן גמדים העשויים ארד מתארים את סצנות מספרה של אלונה פרנקל.
"עלילות פרדיננד פדהצור בקיצור" לפי ספרו של אפרים סידון.
בין רחוב ההסתדרות ורחוב השחר.
"צ'בורשקה וחבריו" (רחוב משה שרת 27) - מבוסס על סדרת ספריו של אדוארד אוספנסקי.
ציפור הנפש, לפי סיפורה של מיכל סנונית.
ברחוב הלוחמים פינת רחוב המעפילים.
גוף הציפור בנוי ממגירות שבכל אחת מהן מסופר פרק מפרקי הסיפור.
"שמוליקיפוד" (הגן ממוקם בשכונת קריית רבין) - בגן פסלים מעשה ידי הפסלת נגה יודקביץ-עציוני.
הפסלים עשויים בטון ומציגים דמויות מספרם של ט.
כרמי ומי שהייתה אשתו שושנה היימן.
"שני חתולים על ספסל אחד" (הגן ממוקם ברחוב רפאל איתן בשכונת קריית אילון) - גן פסלי ברונזה מעשה ידי האמנית אילנה גור בהשראת ספרה של דנה חלף-גבאי.
"שפת הסימנים של נועה" (גן הממוקם ברח' מוטה גור בשכונת קריית אילון) - גן פסלים מעשה ידי המעצב אפי חוג'סטה והמאייר יניב שמעוני, בהשראת ספרה של נירה הראל.
הגן כולל שבעה פסלי צמות גדולים עם שבשבות שנעת ברוח.
"תיבת נח" (הגן ממוקם בשכונת ג'סי כהן ליד המתנ"ס) - גן פסלים בנושא הסיפור על תיבת נח, על פי ספרו של מאיר שלו "סיפורי התנ"ך לילדים".
כולל פסל ענק של התיבה, ופסלים של בעלי החיים עשויים מצמחייה.
"תירס חם" (רחוב פילדלפיה 16) לפי ספרה של מרים רות.
גן סוטין (נקרא גם חורשת נהרדעא) הוא גן בצפון החדש של תל אביב הנמצא בין הרחובות נהרדעא וסוטין ומקשר ביניהם.
במסגרת הקמת מגדל סוטין המתוכנן בצמוד לגן במקומו של בית הקיבוץ המאוחד המיועד להריסה, התחייבו מקימי המגדל לשמר את גן סוטין וכן להרחיב אותו בעוד גינה בעלת צמחייה דומה לצמחייה הנוכחית בגן.
הגן תוכנן על ידי משרד אדריכלי הנוף מוריה-סקלי ויש בו עיצוב נופי יוצא דופן והוא הוקם בשנת 2003. מבקרת האדריכלות אסתר זנדברג אף הגדירה אותו כ"גן היפה ביותר בתל אביב".
העצים פזורים לכל אורכו בדומה ליער וגולשים גם לתחומי המדרכות של שני הרחובות.
כל העצים הם בעלי גזע דק ואין בגן שיחים המסתירים את שדה הראייה למי שעובר בגן או ברחובות הסמוכים.
באופן זה מתקבלת חוויה של הליכה בתוך חורשה גם למי שהולך במקביל לגן לאורך הרחוב.
פיזור העצים גם גולש במספר מקומות לשביל ההליכה המבוטן.
שביל זה חוצה באלכסון ישר ומדויק את הגן ולכל אורכו ספסל עץ אחד ארוך במיוחד.
קו ישר זה מנוגד לפיזור האקראי של העצים ושל הצמחייה - ניגוד המדגיש את שני האלמנטים.
לאורך השביל גם פס תאורה כחולה הדולק בשעות החשיכה.
מצידו השני של רחוב נהרדע, בהמשך קו השביל, נמצא שביל הולכי רגל נוסף העובר דרך מתחם בארי נהרדעא.
בצמוד לצד של רחוב סוטין נמצא גם אזור עגלגל תחום במעקה שבתוכו פרחים וצמחייה נמוכה שגם בו שתולים העצים.
אזור זה מעוצב ונתפש כאגם קטן שבו צמחייה צפה, אף על פי שאין בו כלל מים.
גן עדן היא להקת רוק ישראלית שנוסדה בשנת 1975 בנתניה.
לאורך גלגוליה השונים הייתה הלהקה קשורה לסירוגין לדמויות שונות כגון המפיק אשר ביטנסקי, המוזיקאי והמפיק גרי אקשטיין, הזמר אריק סיני, בעל חברת התקליטים מאיר אזולאי והמוזיקאים ערן כרמלי, צביקה פיק ומני בגר.
הלהקה הופיעה בין השאר בפסטיבל נביעות 1978, בערבי רוק בבית ליסין ובקיבוצים.
הבמאי אורי ברבש ביים את ההסרט התיעודי "גן עדן" על אודות הלהקה (1977).
הלהקה הוציאה אלבום בשם "גן עדן" ב־16 בינואר 1979, מהאלבום יצאו לרדיו שירים מהאלבום כמו "התקרבי אליי", "שלום ואהבה", "לתפוס כיוון" ו"חיכיתי בשדרה", אך האלבום לא זכה להצלחה והלהקה התפרקה.
הלהקה התאחדה ארבע שנים לאחר מכן, כשההרכב מתחלף מספר פעמים ושוב התפרקה ב-1985. הפעם הלהקה הצליחה להוציא שירים מצליחים כמו "שלוות הלילה", "בואי נרוץ", "כזה סימפתי" ו"שמש חמה".
מיקי גל – גיטרה בס
גלגול שלישי (1983): הסינגל "שלוות הלילה".
מני בגר – קולות רקע
גלגול חמישי (1984): הסינגל "כזה סימפתי"
גלגול שישי (1985): הסינגל "שמש חמה"
יגאל בן דוד – זמר
גן הברון מנשה (או גם גן מנשה) הוא גן בצפון-מערבה של העיר כפר סבא, ממערב למושב גן חיים ומצפון לשכונת עליה.
שטחו 218 דונם ובלבו גבעה עליה נטועים עצים גדולים בני כ-90 שנה, בהם אורן הצנובר, פיטולקה דו ביתית עם גזע ענק ושורשים גדולים וטקסודיון דו-טורי (Taxodium distichum - ברוש הביצות).
אל הגן הובילה שדרת ברושים ארוכה ומרשימה.
השדרה עדיין שם אך היא זקוקה לתחזוקה של השביל וחלק מהעצים.
בגן כר דשא גדול, גינות קקטוסים, צמחייה טרופית וצומח ים תיכוני.
עוד בגן פינות מסתור, מנהרת אבני דולומיט עליהן מטפטפים מים, המהווה בית גידול לשרכים וכן עצים ושיחים נדירים.
את הגן (המודרני) תכננו וביצעו אדריכלי הנוף ליפא יהלום ויצחק קוטנר (מעצב הגן הבוטני במקוה ישראל).
הגן נבחר להיות תחנה מספר 12 בשביל הראשונים כפר סבא.
הגן קרוי על שמו של הברון פליקס דה מנשה, מנהיג בכיר בקהילה היהודית במצרים, דמות מרכזית בכלכלת מצרים ומהפעילים הציונים הבולטים בקרב יהודי צפון אפריקה.
הברון דה מנשה רכש את הפרדס עליו ניצב הגן בשנת 1934, ותכנן להקים במקום את ביתו.
עד שבנה אותו נטע בו גן גדול, אך הבית לא הוקם מעולם, והגן הפך לאחד הגנים הפרטיים הגדולים והמרשימים ביותר בארץ.
בשנות ה-30 הזמין פליקס דה מנשה את חיים ומרים יפה לנהל ולטפח את הגן ולעבוד בפרדס הסמוך לו.
משפחת יפה נענתה להזמנה, ועברה להתגורר בבית הממוקם על ראש הגבעה.
משפחת יפה קיימה חיי משק בגן - בני המשפחה גידלו תרנגולות ועזים וייצרו גבינות.
עד שנות השישים היה הגן וביתם של מרים וחיים יפה רכושו של ג'ורג' דה מנשה, בנו של פליקס.
חיים יפה הקים את הגן (וכן גן קודם בבעלות הברון, באזור פתח תקווה) ותחזק אותו עד למותו.
גן מנשה היה למקום מפגש של חברי השומר, הפלמ"ח וההגנה.
בגג הבית היה סליק ועל הגג - תחנת קשר שהוסוותה בשובך יונים.
אלחוטאית של הפלמ"ח שהוצגה בפני אורחים כעוזרת בית, גרה בבית דרך קבע, שהתה בעמדה בלילה וישנה ביום.
חיים ומרים, הוריהם של אברהם יפה, אורי יפה ושאול יפה וחנה יפה תמיר, אף הפכו אותו למקום מפגש מרכזי לשחקני תיאטרון, ביניהם אהרן מסקין וחנה רובינא, ואף שחקנים מחו"ל כמו השחקנית האיטלקייה סופיה לורן.
לאחר מלחמת העצמאות סופח שטח הגן וסביבתו לעיר כפר-סבא, אך האזור המשיך לשמש כשטחי פרדסים.
בשנת 1969 מכר ג'ורג' את השטח לשאול אייזנברג ואחר כך הוא עבר לבעלות בתו אדית רוזנפלד.
בשנת 1974 הוסרט בגן מנשה הסרט "הכלה וצייד הפרפרים", המבוסס על מחזהו של נסים אלוני משנת 1966; הסרט הוקרן בטלוויזיה הישראלית.
בשנת 2001, אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה שינוי לתוכנית המתאר של מחוז המרכז להרחבת שטח הפיתוח העירוני, בצפון-מערב כפר-סבא.
בשטח של כ-800 דונם, שכלל תוכנית ל-2,400 יחידות דיור לשכונה חדשה בשם "כפר סבא הירוקה".
התוכנית הרחיבה את השטח הבנוי של כפר סבא עד ל"גן מנשה", אך במסגרת התוכנית ייעודה קרקע בשטח של 218 דונם של הגן וסביבתו לפארק עירוני.
בתוך שטחו של הפארק העירוני נכלל שטח גן מנשה שגודלו 12 דונם.
בעלי הקרקע אדית ומאיר רוזנפלד הגישו התנגדות לתוכנית מכיוון שהשטח הפרטי שלהם נכלל בתחום גן ציבורי.
בשנת 2004, חתמה, אדית רוזנפלד, על הסכם פשרה עם עיריית כפר סבא, ולפיו שטח הגן אמנם יהיה פרטי אך תותר בו זיקת הנאה לציבור, ותותר כניסת מבקרים בימים ובשעות מוגדרים.
עם זאת האחריות על תחזוקת וטיפוח הגן מוטלת על הבעלים.
זאת בתמורה לאישור לבנות 4 וילות בצידו המזרחי של הגן.
למרות זאת במשך שנים רבות שטח הגן היה מגודר ומוזנח, וחלק מהעצים התייבשו.
לטענת משפחת רוזנפלד הם לא קיבלו הקצאת מים להשקיית הגן.
בשנת 2016 ביקשו אישור לבנות בחלק מהשטח מרכז מסחרי שיממן את תחזוקת הגן.
לבסוף בשנת 2018 הגיעו להסכם עם עיריית כפר סבא, להעביר לה את שטח הגן למשך 25 שנים.
ביוני 2018 אישר פקיד היערות כריתת שבעה עצי ברוש עתיקים בשדרה המובילה לגן מנשה, לטובת בניית חומה של מתחם מגורים שהוקם בצמוד לשדרה.
בפועל נכרתו יותר משבעה עצים בשדרה וביולי 2020 סיימה עיריית כפר סבא פרויקט של שיקום שדרת הברושים ההיסטורית.
בנוסף הכריזה על תחילת פרויקט שימור ושיקום הצמחייה בגן מנשה.
גן עדן לכלבים הוא סרט אנימציה אירי-אנגלי ואמריקאי משנת 1989 בבימויו והפקתו של דון בלות' ובהפצת יונייטד ארטיסטס.
הסרט מספר את סיפורם של שני כלבים - צ'ארלי ברקין וחברו הנאמן והטוב ביותר, איצ'י איצ'יפורד.
חייו של צ'ארלי נלקחים ממנו אך הוא מתכחש לעובדה שמקומו בגן עדן וחוזר לכדור הארץ, שבו הוא מצטוות לאן מארי, ילדה יתומה אשר מלמדת אותו שיעור על אהבה.
עם יציאתו לאקרנים, הוא התחרה במישרין עם הסרט "בת הים הקטנה" בהפקת אולפני ההנפשה של וולט דיסני שיצא באותו יום.
אמנם בקופות בתי הקולנוע לא שוחזרה הצלחת סרטיהם הקודמים של "Sullivan Bluth", אך הסרט היה להצלחה מסחרית במדיה הביתית והפך להיות אחד הנמכרים ביותר אי פעם שיצאו על גבי קלטות וידאו.
בהשראת הסרט, נוצר סרט ההמשך "גן עדן לכלבים 2", סדרת טלוויזיה והסרט "מזמור חג המולד של הכלבים" שיצא ישירות לווידאו.
העלילה מתרחשת בשנת 1939 בניו אורלינס.
צ'ארלי ברקין, כלב ממזר בעל קסם גברי, עובד עם שותפו לעסקים, בולדוג המאפיונר, בסירת קזינו מוזנחת.
צ'ארלי כלוא בתא נידונים למאסר עולם אך הוא מצליח למצוא את דרכו החוצה בעזרתו של איצ'י, חברו הטוב.
בולדוג, שאינו מעוניין לחלוק ברווחים, מתכנן עם עוזרו, "רוע", להיפטר מצ'ארלי אחת ולתמיד על ידי הריגתו.
השניים מבצעים את תוכניתם להרוג את צ'ארלי כאשר הם משכרים אותו ומדרדרים לעברו מכונית.
צ'ארלי עולה לגן עדן כברירת מחדל (מאחר שכל הכלבים מגיעים לגן עדן), אף על פי שלא עשה דבר אחד נחמד בחייו.
הוא מרמה את המוות על ידי גנבת "שעון החיים" שלו (שעון כיס זוהר) ומחזיר אותו לפעולה, מה שמאפשר לו לחזור לחיות.
אבל עכשיו, אם שעונו יעצר, הוא יגיע ישירות לגיהנום.
עם זאת, כל עוד שעון חייו ממשיך לתקתק, הוא בן אלמוות.
לאחר שחזר אל כדור הארץ, צ'ארלי מתאחד עם איצ'י והם מתנקמים בבולדוג על ידי הקמת עסק מתחרה.
בולדוג שומר בהסגר את אן מארי, ילדה יתומה בעלת יכולת לתקשר עם חיות, והדבר נותן לו יתרון בעת הימורי המרוצים כשהוא מכריח אותה לדובב את החיות לגלות לה על מי כדאי להמר בתחרויות.
צ'ארלי "מציל" את אן מארי ומפתה אותה לבוא איתו בטענה שיוכלו לעזור לעניים ולמצוא לה משפחה, אך בעצם מנצל אותה בדיוק באותו אופן כמו יריבו, בולדוג, כשהוא רוצה שהיא תדבר עם חיות כדי להרוויח כסף בתחרויות שונות.
היא כועסת עליו כאשר היא מבחינה בזה אך משתכנעת לעזור לו משום שהוא טוען כי הוא מתייחס אליה בצורה יותר הוגנת ונדיבה.
אן מארי נדהמת למצוא אצל צ'ארלי ארנק שהוא גנב מקייט והרולד, זוג שבו הם נתקלו ברחוב, שהיא קיוותה שיאמצו אותה.
צ'ארלי חווה חלום בלהות שבו הוא מגורש לגיהנום ומותקף על ידי כלבי שאול.
למחרת, אן מארי מחזירה לזוג את הארנק וצ'ארלי מוצא אותה אוכלת ארוחת בוקר עימם ומגלה כי הם מתכננים לקחת אותה תחת חסותם.
צ'ארלי מוציא את אן מארי מהבית בערמומיות, כאשר הוא מעמיד פני חולה.
לאחר שנמלטו ממארב שטמנו להם בולדוג ורוע, צ'ארלי ואן מארי נופלים דרך רצפת מחסן רעועה לתוך ביוב תת-קרקעי שבו הם בקושי מצליחים להימנע מלהיאכל על ידי תנין ענק, אשר הופך בסופו של דבר להיות בעל ברית שלהם.
לאחר שאיצ'י מוכה על ידי בולדוג וחבורתו, הוא רוטן בפני צ'ארלי שאכפת לו יותר מאן מארי מאשר ממנו או מהעסקים שלהם.
צ'ארלי, בתסכולו, מצהיר שיזרוק אותה לבית יתומים כשלא יהיה לו צורך בה עוד.
אן מארי נסערת למשמע הדברים ובורחת בבכי בזמן שהיא קודחת מחום ונחטפת על ידי בולדוג.
צ'ארלי מגיע לסירת הקזינו של בולדוג על מנת להציל את אן מארי.
בולדוג, אשר צפה את הגעתו של צ'ארלי, לוכד אותו.
התנין מגיע להושיעם, משחרר את צ'ארלי ואוכל את בולדוג למוות.
אן מארי נופלת לתוך המים ביחד עם שעון החיים של צ'ארלי.
הוא מזנק למים כדי להציל אותה ובו זמנית עליו גם לתפוס את שעונו אך אינו מסוגל להגיע אל שניהם.
הוא מציל את חייה של אן מארי, אך מאבד את חייו שלו כשהוא לא מספיק להגיע לשעון שחדל לפעול, ואז מת בפעם השנייה.
אן מארי מאומצת על ידי קייט והרולד וצ'ארלי רשאי לחזור לגן עדן, זאת מכיוון שכאשר הציל את אן מארי ומנע את מותה הוא בעצם הקריב את חייו למענה והמעשה נזקף לזכותו.
הוא נפרד ממנה ומוכיח את אהבתו אליה.
הוא משאיר את איצ'י איתה שישמש לה כחיית מחמד ועוזב לעולם הבא, שם הוא נוכח לדעת כי גם בולדוג עלה השמיימה ומנסה להחזיר את שעונו לפעולה למרות אזהרותיה של מלאכית הויפט שאם יעשה זאת לעולם לא יוכל לחזור לגן עדן.
ברט ריינולדס - צ'רלי בארקין
דום דה-לואיז - איצ'י איצ'יפורד
קן פייג' - תנין / סקארפייס
צ'ארלס נלסון ריילי - "רוע"
את הדיבוב העברי ביימה ענת ניב והפיק עוזי פוקס
דני בסן - צ'רלי בארקין
מוצי אביב - איצ'י איצ'יפורד
עמי מנדלמן - בולדוג / תנין / סקארפייס
אתי קארי - הפיה / פלו
גן עדן האבוד: רצח הילדים בגבעת רובין הוד הוא הראשון מבין שלושה סרטים דוקומנטריים, שיצאו בשנים 1996, 2000 ו-2011 בערוץ HBO.
הסרטים עוסקים במשפטם של שלישית מערב ממפיס, שהואשמו ברציחתם של שלושה ילדים בני שמונה, בעיירה מערב ממפיס בארקנסו בשנת 1993.
ב-5 במאי 1993 בשעות הערב, דווח על שלושה ילדים בני שמונה נעדרים: כריסטופר באיירס, סטיבן הובס ומייקל מור.
לאחר שלא נמצאו במשך קרוב ל-20 שעות, נמצאו נעליים של ילד בתעלת ניקוז ליד גבעות רובין הוד בעיירה, שהובילו לגופותיהם הכבולות והחבולות של שלושת הילדים.
כחודש לאחר מכן, ב-7 ביוני, נחקר ג'סי מיסקלי במשך 12 שעות בנושא הרצח.
בשלב מסוים, מיסקלי, בעל מנת משכל נמוכה, הודה שהיה עם הילדים ורדף אחרי מייקל מור שניסה לברוח.
בנוסף, טען שהיה עם דמיאן אקולס וג'ייסון בולדווין.
להגנתו טענת ההגנה של מיסקלי הייתה כי הודאתו הייתה כפויה.
מיסקלי תוחקר ארוכות כאשר רק 46 דקות מהחקירה מתועדות בהקלטה, בנוסף בהודאתו הוא טוען שהילדים נרצחו בשעה שהם עוד היו בבית הספר.
לאחר ההודאה נעצרו בולדווין ואקולס, אשר לשניהם היו תיקים במשטרה על ונדליזם וגנבה.
הם היו ידועים כנערים שמתלבשים באופן גותי ושומעים מוזיקת מטאל.
ב-1993, הגיעו במאי הסרט לעיירה מערב ממפיס ברצון ליצור סרט על הנערים הרוצחים.
לאחר כשישה חודשים של המתנה, קיבלו אישור ממשטרת מערב ממפיס לראיין את שלושת החשודים.
בריאיון עם ג'סי מיסקלי, טוען מיסקלי, שלא רצח אף אחד, ושהיה לו קשה לענות לשאלות חוזרות כל הזמן.
הוא טען שרצה שיפסיקו להציק לו ושהוא יוכל לחזור להיות עם אביו.
טענות ההגנה היו שהודאתו הייתה כפויה, והם הביא מספר עדים שיחזקו את טענתם.
מיסקלי הורשע ברצח מדרגה ראשונה של מייקל מור, וברצח מדרגה שנייה של סטיבי בראנץ' וכריסטופר באיירס.
נגזרו עליו מאסר עולם ועוד 40 שנה בבתי הכלא של מדינת ארקנסו.
אקולס ובולדווין הועמדו לדין יחד אחר כך.
לפי החוק האמריקאי, לא ניתן היה להשתמש בהודאתו של מיסקלי במשפטם.
התביעה ניסתה להוכיח שדמיאן אקולס היה חבר בכת השטן ושהרצח בוצע כפולחן שטני.
כעד תביעה, הובא ד"ר דייל גריפיס, מומחה בכתות.
ההגנה טענה שד"ר גריפיס, שקיבל את התואר שלו בהתכתבות, אינו יכול לקבל מעמד עד מומחה, אך טענה זו נדחתה על הסף.
ההגנה הביא ילדה אשר טענה ששמעה את אקולס מתרברב בכך שרצח את שלושת הנערים והוא מתכוון לרצוח עוד שניים לפני שיסגיר עצמו.
בנוסף, הביאה התביעה עד שהיה עם אקולס בבית הכלא לנוער שטען שאקולס אמר לו שהוא רצח את הילדים.
העד השלישי היה ידוע כשקרן פתולוגי, אך עדיין נלקחה עדותו בחשבון.
אף על פי שלא ניתנה שום ראייה בנוגע לנוכחותם של בולדווין או אקולס באזור הרצח, או כל ראייה אחרת שתקשר אותם לרצח באופן ישיר, שניהם הורשעו ברצח מדרגה ראשונה של שלושת הילדים.
על דמיאן נגזר גזר דין מוות בזריקה, ועל בולדווין מאסר עולם ללא חנינה.
בשנת 2010 הגישו השלושה ערעורים לבית המשפט העליון בארקנסו שקבע שיערך שימוע חדש ובמהלכו יבחנו ראיות חדשות.
בתאריך ה-19 באוגוסט 2011, לאחר 18 שנים ו-78 ימים בכלא השלושה לבסוף משתחררים ממאסר.
"גַּן נָעוּל" הוא שיר עברי מאת רחל המשוררת אשר נכתב בתל אביב הקטנה באדר תרפ"ח 1928, והתפרסם בספר שיריה השני, "מנגד" (1930).
השיר עוסק ביחסים ובתקשורת חזותית ומילולית בין בני אדם.
רחל הקדישה את השיר "לזר" – על פי הפרשנות המקובלת, לאהובה הנשוי זלמן רובשוב (שזר).
השיר מתאר מערכת יחסים וכמיהה למגע בין שני בני אדם, שמבחינתם הוא ב"פגישה", מבלי שנמסר אם היא אקראית או שתוכננה מראש.
הבית הראשון נפתח בשאלה כוללת על זהותו, מהותו ומניעיו של הזולת.
המשוררת מתארת כישלון בתקשורת החברתית, היא מושיטה את ידה לזולת (דימוי שמופיע גם בשיריה האחרים כגון ב"קח את ידי"), אולם אין יד המושטת אליה במקביל.
הידיים של שני בני האדם, ממשיות או מטפוריות, תחת אשר תבטאנה אחווה ("יד אחות"), אינן נפגשות.
מעמד זה מייצר בנפשה רגשות אכזבה, מבוכה והתלבטות כיצד לנהוג מול הזולת שאינו חפץ בתקשורת עמה.
הדחייה של הזולת מביאה אותה למסקנה, ארעית או קבועה, על אודות טבע האדם, שהוא כמו "גן נעול".
הביטוי "גן נעול" הוא שיבוץ מפסוק בשיר השירים: .
המשוררת רומזת בהרמז זה כי לדעתה, הזולת הוא משאב חיוני לקיום האדם, כמו מים.
משמעות המילים היא, כי הנגישות לזולת, או התקשורת הבינאנושית, עלולה להיות חסומה או עשויה להיות פתוחה כמצב נתון, ותלויה רבות גם במאמץ ההדדי לשנות ולעצב אותה לכאן או לכאן.
המשוררת מדמה את ניסיון התקשורת שערכה להכאה על הסלע של משה, בהיותו עם בני ישראל במדבר סיני.
מבטאת דימוי של התקשורת החסומה, ללא מענה.
השיר המנוקד השיר המנוקד בכתב ידה של רחל
השיר הולחן בשנת 1979 על ידי שוקי שוקי ובוצע על ידו ועל ידי דורית פרקש (שהיו לצמד "שוקי ודורית").
פרט לביצועם המוכר, זכה השיר לביצועים רבים נוספים.
גרסה זו של הצמד הגיעה למקום הראשון במצעד השבועי של רשת ג', למקום השישי במצעד השנתי של גלי צה"ל (ה'תשל"ט), ולמקום ה-86 ב"מצעד של המדינה" בשנת 2009 (ה'תש"ע).
בשנת 2012 ביצעו דן שפירא ורוני דלומי גרסה לשיר במסגרת מחווה לרחל המשוררת של התיאטרון הקאמרי.
בנוסף השיר זכה גם לביצוע בדרמה המוזיקלית היומית "השיר שלנו" של רן דנקר ואניה בוקשטיין, וכן באחד הפרקים הוא בוצע גם על ידי מושיק עפיה ורוני דואני (שכל אחד מהם שר בסגנון שונה).
גם ריף נאמן ביצעה את השיר בסדרה "PPS".
גן סופיה (באוקראינית: Софіївський парк) הוא פארק מעוצב וארבורטום בעיר אומן שבאוקראינה.
הפארק נקרא ע"ש הרוזנת סופיה פוטוצקה (1760 - 1822), פולנית ממוצא יווני, על ידי בעלה הרוזן סטניסלב פליקס פוטוצקי, שבנה את הפארק לכבודה.
הפארק נחשב לאחד מאתרי התיירות הבולטים באוקראינה ומוגדר כאחד מ"שבעת פלאי אוקראינה".
מדריך הטיולים לונלי פלנט, מגדיר אותו כ"תשובה המזרח אירופאית לגני טווילרי".
הרוזנת סופיה פוטוקה הייתה יפהפייה ממוצא יווני, שנמכרה בצעירותה לשגריר פולין באימפריה העות'מאנית ולאחר מכן נישאה לג'וזף וויט, אחד ממפקדי הצבא הפולני.
בזמן נישואיה לוויט, ניהלה פוטוקה רומנים עם אחיו הנסיכים של מלך צרפת ובמשך שנים הייתה פילגשו של גריגורי פוטיומקין.
לאחר הליך גירושין ממושך נישאה בשנת 1798 פוטוקה בשנית, לסטניסלב פוטוצקי, שכבר שנתיים קודם לכן החל לבנות לכבודה את פארק סופיה.
הפארק נבנה כאות הוקרה לרוזנת ולמוצאה היווני ועוצב בהשראת יצירות המופת היווניות האיליאדה והאודיסאה.
בתחילת המאה ה-19 שימש גן סופיה כמרכז תרבותי ונערכו בו הצגות תיאטרון וקונצרטים.
באותה התקופה התגורר רבי נחמן מברסלב בעיר ובילה בפארק לעיתים קרובות ואף עודד את חסידיו לבקר בו.
בשנת 1832 הוחרם הפארק ממשפחת פוטוצקי והועבר לשליטת הממשלה הרוסית.
עד 1859 נערכו בו שינויים רבים שעיקרם בניית שני מגדלים גותיים בכניסה וחיבור בין רחבת הכניסה של הפארק לרחובות העיר אומן.
בשנת 1899 זכה גן סופיה להכרה לאומית, כאשר בעקבות צו מיוחד מהצאר, שונה מיקום "בית הספר הלאומי לגננות" של רוסיה והועבר לגן סופיה.
לאחר מהפכת אוקטובר, שונה שמו של גן סופיה ל"שדה הלאומי השלישי" ובשנת 1929, שונה מעמדו לשמורת טבע.
במהלך התקופה מזמן המהפכה ועד מלחמת העולם השנייה, התקיימה בגן סופיה פקולטה אוניברסיטאית לחקלאות וליערנות.
בזמן מלחמת העולם השנייה נכבש אזור אומן על ידי גרמניה הנאצית.
היטלר ומוסוליני ביקרו בגן סופיה בשנת 1941 וייתכן שהיטלר ביקר בו פעם נוספת.
כיום הגן הוא אטרקציה תיירותית בולטת באוקראינה ומגיעים אליו כחצי מיליון תיירים בשנה.
כמו כן משמשים חלקים מהגן כמעבדות מחקר בנושא יערנות ובוטניקה.
אזור הגן מנוצל לצורך פעילות תרבותית ומוזיקלית מקומית וכן משמש כאתר פופולרי לצילומים.
על יד הכניסה לפארק מצויות שלוש מסעדות ובסמוך מאוד לשם נמצאים שני בתי מלון בינוניים.
בשנים האחרונות מנוצל האתר גם לקיום טקסי חתונה.
ליד הכניסה הדרומית לפארק ישנו בית מלון, שבו נמצא מוזיאון קטן המוקדש לתרבות ההלניסטית.
חסידי ברסלב, ועולי רגל יהודים אחרים הנוהגים להגיע אל קבר רבי נחמן מברסלב, נוהגים לבקר בגן סופיה בשל אמרתו של רבי נחמן "תבואו לאומן ולא תבואו לגן סופיה?" (שיח שרפי קודש ח"א נ).
גן לַנְדֶס נמצא בצומת הרחובות יצחק שדה ויגאל אלון בשכונת יד אליהו בתל אביב.
הגן הוקם ב-1985 בתכנונו של אדריכל הנוף חיים כהנוביץ.
הוא נקרא על שמו של ד"ר סטפן לנדס, שנהרג במלחמת לבנון הראשונה ב-6 ביוני 1982 כשהמסוק בו טס עם אנשי צוות רפואי, הופל ליד נבטיה.
הגן כולל פינת משחקים לילדים, מפל מים וגבעה מלאכותית שאוטמת את הרעש מהכבישים הסואנים בסביבה.
על הגן כתב משה לרום בכתב העת "אדריכלות ישראלית" (גיליון 3): "תושבי הסביבה החיים בג'ונגל התעבורתי המאיים, יכולים למצוא בו מקום מפלט ומרגוע.
הגבעה המלאכותית מתפקדת כחומת מגן לגן הנמצא מאחוריה מצד אחד, וכבסיס למפל המים משיב הנפש, שצליליו לוחמים בשאון התנועה, מצד שני".
גן סיני (במנדרינית תקנית: 中國園林, בפין-יין: Zhōngguó yuánlín) הוא סגנון עיצוב גן נופי, שהתפתח בסין במהלך מעל לשלושת אלפי שנים.
המונח מתייחס הן לגנים הנרחבים של הקיסרים הסיניים ובני משפחתם, שהוקמו להנאה ובמטרה להרשים, והן לגנים האינטימיים יותר שהוקמו על ידי מלומדים, משוררים, פקידי ממשל לשעבר, חיילים וסוחרים, לשם מפלט מהעולם החיצוני ושקיעה בשרעפים.
הגנים יוצרים נוף אידיאלי מיניאטורי, שנועד לבטא את ההרמוניה שאמורה להתקיים בין האדם לטבע.
גן סיני טיפוסי מוקף חומה וכולל בריכת מים אחת או יותר, מסלעות, עצים ופרחים, ומגוון היכלות וביתנים בתוך הגן המקושרים על ידי שבילים מתפתלים ומסדרונות מקורים הבנויים בזיגזג.
במעבר ממבנה למבנה צופים המבקרים בסדרות של תפאורות שנבנו בקפידה, המתגלות בהדרגה כמו במגילה נפרשת של ציורי נוף.
התיעוד הראשון על גנים סיניים מספר על גנים שנשתלו בעמק הנהר הצהוב, בתקופת שושלת שאנג (1046-1600 לפנה"ס).
גנים אלו היו פארקים גדולים מגודרים ששימשו מלכים ואצילים לשם ציד, או שגידלו בהם פירות וירקות.
כתובות מוקדמות מתקופה זו החקוקות על שריונות צבים השתמשו בשלושה סימני כתב סיני על מנת לתאר גן: "יוּאוּ", "פּוּ", ו"יְוֵּ'אן".
"יוּאוּ" היה גן מלכותי שבו נשמרו עופות ובעלי חיים אחרים, בעוד ש"פּוּ" היה גן עבור צמחים.
בתקופת שושלת צ'ין (206-221 לפנה"ס) הפך התו 園 (יְוֵּ'אן) לתו המייצג את כל סוגי הגנים.
התו הוא ציור קטן של גן.
הוא מוקף בריבוע היכול לייצג חומה, ובו סמלים היכולים לייצג את התוכנית של המבנה: ריבוע קטן שיכול לייצג בריכה, והסמל עבור מטע או עץ רימון מצוי.
גן מלכותי ידוע משלהי תקופת שושלת שאנג היה "טרסה, בריכה ופארק" של הנשמה (灵台, 灵沼, 灵囿 בפין-יין: Língtái, língzhǎo, língyòu) שנבנה על ידי וֶנְוָאנְג (周文王, בפין-יין: Zhōu Wén Wáng מילולית "המלך ון של ג'ואו"; 1052-1156 לפנה"ס), אביו של מייסד שושלת ג'ואו, מערבית לעיר הבירה יין.
הפארק מתואר בשיר לִינְגְטָאי מתוך"שְׁה גִ'ינְג" ("הקלאסיקה של השירים") באופן זה:
המלך היה בפארק הנהדר,היכן שהאיילות נחות, -האיילות, חלקלקות ושמנמנות;יחד עם עופות לבנים מבהיקים.המלך היה סמוך לבריכה הנהדרת; - כמה מלאה היא בדגים המקפצים!