tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1750- 1759 צייר בושה את דיוקנותיה של מאדאם דה פומפדור כשהיא לבושה בשמלות צבעוניות אופנתיות.
היא העמידה לרשותו דירה בארמון הלובר, קיבלה ממנו שיעורים בחריטה, והתייעצה איתו בענייני הדקורציה של טירותיה ובנושאים הקשורים בעידוד האמנות.
בושה קישט את ארמונות בית המלכות בוורסאי, בפונטנבלו ובשואזי, התעשר אך המשיך לצייר.
ב-1765 התמנה לצייר הראשי של המלך לואי החמישה עשר.
בושה נפטר ב-1770 בסטודיו שלו בפריז, בעת שעסק בציור.
משנודע לדידרו על מותו של בושה אמר הפילוסוף: "דיברתי בו סרה יתר על המידה.
פרנסואה אדריאן בואלדייה או בויילדייה היה מלחין צרפתי.
בואלדייה נולד בעיר רואן אשר בנורמנדיה.
את לימודיו המוזיקליים החל בלימוד נגינה בעוגב אצל נגן העוגב בקתדרלה ברואן.
בגיל 18 חיבר את האופרה הראשונה שלו לליברית של אביו.
בואלדייה ניסה להקים ברואן קונסרבטוריון אך כשלא עלה הדבר בידיו, עבר לפריז בימי הטרור של המהפכה הצרפתית.
בואלדייה המשיך לחבר אופרות קומיות ובשנת 1800 זכה בהצלחה עם האופרה "הכליף מבגדד".
הוא נתמנה למורה לפסנתר בקונסרבטוריון של פריז והשתלם בקומפוזיציה אצל לואיג'י כרוביני.
בשנת 1803 עבר לסנקט פטרבורג ושימש כמנצח ו"מלחין החצר" של הצאר.
בתקופה זו המשיך לחבר אופרות.
בשנת 1812 חזר לפריז ולאחר ששקל בדבר, החליט לדחות את הצעותיו הנדיבות של הצאר ומסר כתב התפטרות רשמי ממשרתו ברוסיה.
לאחר שובו חזר לפריז המשיך בחיבור אופרות, שרובן נשכחו.
בשנת 1825 העלה את האופרה המפורסמת ביותר שלו - "הגברת הלבנה" (La Dame Blanche) המבוססת על שתי יצירות של וולטר סקוט: "המנזר" ו-"גאי מנרינג".
האופרה מוצגת בכל רחבי העולם עד ימינו.
בואלדייה שילב בה שירי עם סקוטיים.
הוא נתמנה לפרופסור לקומפוזיציה בקונסרבטוריון של פריז והמשיך לחבר אופרות, שלא זכו לאותה הצלחה.
מהפכת יולי, שהתרחשה ב-1830 נגד בית בורבון, גרמה לפשיטת רגל של האופרה קומיק ושל בואלדייה.
הוא איבד בהדרגה את כושר הדיבור, כנראה כתוצאה מסרטן הגרון.
כדי לחלצו מעוני, קבע לו אדולף תייאר קצבה ממשלתית בסך 6,000 פרנק.
ב-25 בספטמבר 1834 הופיע בפומבי בפעם האחרונה, בהצגת הבכורה של Le chalet.
בדרך זו העביר באלגנטיות את שרביט הניצוח לתלמידו המבריק.
הוא נפטר ב-1834. לבו נטמן ברואן, בקבר שעיריית רואן מימנה, ואילו גופו נקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
בואלדייה היה חבר במסדר הבונים החופשיים, בלשכה הפריזאית "אמנויות וידידות", נוסף לחברותו בלשכת "פלשתינה" (בסנקט פטרבורג).
כמו כן היה חבר כבוד בלשכת "ידידים שהתאחדו מחדש", גם היא בסנקט פטרבורג.
מבין יצירותיו התזמורתיות של בואלדייה היה גם הקונצ'רטו לנבל ולתזמורת בדו מז'ור, שנחשב יצירת מופת ברפרטואר של נגני נבל.
פרנסואה, דוכס גואיז היה איש צבא ומדינאי צרפתי.
פרנסואה, שהיה בנו הבכור של קלוד, דוכס גיז, נולד בטירה המשפחתית בעיר בר-לה-דוק שבחבל לורן.
אחותו, מארי דה גיז, הייתה אשתו של ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד, ואחייניתו, מרי מלכת הסקוטים, הייתה אשתו של פרנסואה השני, מלך צרפת.
ב-1545 נפצע כשהשתתף במצור על העיר בולון-סור-מר, שלחופי התעלה, שהייתה בידי ממלכת אנגליה.
ב-1551 זכה בתואר גראנד שאמברלן דה פראנס, תואר שהקנה לו גישה חופשית לבית המלוכה הצרפתי וללשכת המלך.
ב-1552 התמנה על ידי אנרי השני, מלך צרפת למושל העיר מץ שבחבל לורן, שהייתה נתונה במצור על ידי צבאו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בזכות עמידתו האיתנה, נאלץ קרל החמישי להסיר את המצור מעל העיר.
ב-12 באוגוסט 1554, בקרב רנטי, נחל שוב ניצחון על הצבא האימפריאלי בפיקודו של קרל החמישי שפלש לצרפת.
ב-1556–1557 פיקד על חיל המשלוח לאיטליה, שחש לעזרת האפיפיור פאולוס הרביעי, בניסיון לכבוש את העיר נאפולי מידי הספרדים, אך ללא הצלחה.
הוא נקרא לשוב לצרפת והתמנה ללויטנאנט ז'נרל של צרפת (ממלא מקום או סגן של המפקד העליון), לאחר שהמפקד העליון של צבא צרפת, אן דה מונמורנסי, נחל מפלה בקרב סן-קנטן (1557) בחבל פיקרדי, ונפל בשבי הספרדים (10 באוגוסט 1557).
עלייתו של פרנסואה השני לכס המלוכה (10 ביולי 1559) היוותה ניצחון גדול עבור משפחת גיז, משום שמרי, מלכת הסקוטים, אחייניתו של פרנסואה, דוכס גיז, הייתה אשתו של המלך הצעיר.
למשפחת גיז נודעה השפעה רבה בחצר המלוכה, ופרנסואה, דוכס גיז, שימש כראש מועצת המדינה.
אך ב-5 בדצמבר 1560 מת המלך פרנסואה השני בן ה-16, והשפעתה של משפחת גיז ירדה פלאים.
העוצרת, קטרינה דה מדיצ'י, ניסתה לפייס את ההוגנוטים, שהיו אויביה מושבעים של משפחת גיז הקתולית.
ב-1 במרץ 1562 פרנסואה, דוכס גיז ואנשי צבאו היו מעורבים ב"טבח ואסי", כפר בשמפאן ההיסטורית שבו נרצחו 23 הוגנוטים בעת שעסקו בתפילה.
מאורע זה סימן את פתיחת המלחמה הראשונה של מלחמות הדת בצרפת.
באוקטובר 1562 ניצח פרנסואה את ההוגנוטים בעיר רואן שבחבל נורמנדי, וב-19 בדצמבר של אותה שנה ניצח את צבא ההוגנוטים בקרב דרה.
הוא ניסה לכבוש מידיהם גם את העיר אורליאן, אך שם נורה בידי המתנקש ההוגנוטי ז'אן דה פולטרו דה מרה (18 בפברואר 1563).
הוא נפצע באופן אנוש ומת מפצעיו שישה ימים אחרי כן.
פרנסואה, דוכס אנז'ו וואלנסון, ידוע בעיקר כדוכס ד'אלנסון היה נסיך צרפתי, בנם הצעיר של אנרי השני, מלך צרפת ושל קטרינה דה מדיצ'י.
פרנסואה הוטבל בשם הרקול (הרקולס), אך כשהיה בן שמונה לקה במחלת אבעבועות רוח שהותירה צלקות על פניו וגרמה לו לפיתול עמוד השדרה.
היות שהשם הרקול לא התאים למצבו הגופני, שונה שמו לפרנסואה, לזכר אחיו פרנסואה השני, מלך צרפת שנפטר ב-1560. פרנסואה קינא באחיו הגדולים ממנו, שארל התשיעי, מלך צרפת ואנרי דוכס אנז'ו (אנרי השלישי, מלך צרפת לעתיד).
לאחר טבח ליל ברתולומאוס הקדוש ב-1572, מאורע שבו נטבחו אלפי הוגנוטים (פרוטסטנטים צרפתיים), הביע פרנסואה את אי שביעות רצונו ממדיניות בית המלוכה.
כאשר אחיו אנרי, דוכס אנז'ו הטיל מצור על עיר הנמל לה רושל (שבמערב צרפת) שהייתה מעוז ההוגנוטים, הביע פרנסואה את התנגדותו לפעולה זו, וקשר קשרי ידידות עם אנרי, מלך נווארה (אנרי הרביעי, מלך צרפת לעתיד) שהיה מנהיגם.
ב-1573, אחרי שאחיו אנרי, דוכס אנז'ו הפך למלך פולין, השתעשע פרנסואה במחשבה לרשת את כתר אחיו שארל התשיעי, שהיה צעיר חולני.
ב-1574, אחרי מות שארל התשיעי, ועם עלייתו לכס המלוכה של אחיו אנרי (שנקרא לשוב מפולין כדי לרשת את הכתר), קשר פרנסואה, שהפך ליורש העצר, קשר עם אנרי, מלך נווארה, במטרה לתפוס את השלטון.
אמו, קטרינה דה מדיצ'י, גילתה את הקשר וגרמה למעצרו, אך אחיו, המלך אנרי השלישי, סלח לו והוא הושם תחת מעקב בחצר המלכות.
באותה התקופה הוא היה מראשי תנועת הבלתי מרוצים.
ב-1576 נמלט פרנסואה מפריז, דבר שגרם למהומה כאשר ההוגנוטים התלכדו סביבו.
חידוש מלחמות הדת בצרפת בין הפרוטסטנטים לבין הקתולים שיחק לידיו של פרנסואה.
אחיו, המלך אנרי השלישי, נאלץ להתפייס עמו, והוא תפס שוב את מקומו בחצר המלכות, זכה בתואר דוכס אנז'ו, טורן וברי, ולקח חלק בשיחות שהובילו לוויתורים להוגנוטים.
ב-1579 נעשו הכנות לנישואיו לאליזבת הראשונה מלכת אנגליה, שקיוותה לנצל נישואים אלה לצורך מאבקה בפליפה השני, מלך ספרד.
באותה שנה הוזמן על ידי וילם הראשון, נסיך אורנז' למלוך על הפרובינציות המאוחדות שחתמו על ברית אוטרכט כדי להתגונן בפני הספרדים.
אולם הפרובינציות של זילנד ושל הולנד סירבו להכיר בריבונותו משום שהיה צרפתי קתולי.
הוא הגיע לאנגליה כאורחה של המלכה, אך הפרוטסטנטים האנגלים התנגדו לו בגלל אותן סיבות.
לבסוף החליטה המלכה שלא להינשא לו, וב-10 בפברואר 1582 הגיע להולנד והתקבל על ידי וילם הראשון מאורנז'.
ב-18 בינואר 1583 נכנס פרנסואה עם צבאו לעיר אנטוורפן באמתלה של מצעד צבאי.
אך אזרחיה הפלמים של העיר, ששנאו את הצרפתים, פתחו במתקפה כדי לגרש את הצרפתים ממנה.
פרנסואה נמלט על נפשו אחרי שרוב צבאו הושמד.
הוא שב לצרפת, אך נפטר ב-1584 אחרי שחלה במלריה, או בשחפת.
לאחר מותו של פרנסואה, דוכס אנז'ו, הפך אנרי מלך נווארה מבית בורבון ליורש העצר, משום שלמלך אנרי השלישי לא היו צאצאים.
פרנסואה-רנה דה שאטובריאן היה סופר, מדינאי ודיפלומט צרפתי, נחשב למייסד התנועה הרומנטית בספרות הצרפתית.
שאטובריאן נולד בסן-מלו שבחבל ברטאן בצרפת, למשפחת אצולה שירדה מנכסיה.
אביו, רב חובל לשעבר שהתעשר מסחר עבדים, הצליח לרכוש מחדש את הטירה המשפחתית שזיכתה אותו בתואר רוזן, ושבה בילה שאטובריאן הצעיר את ילדותו.
הוא הרבה לסייר בחיק הטבע בנופו הכפרי של חבל מולדתו, מה שהשפיע על התפתחותו כסופר לעתיד.
כשהיה בן 17 שנה החליט לפנות לקריירה צבאית, אך לאחר ששימש כסגן משנה במשך מספר חודשים התפטר מן הצבא ונסע לפריז, שם נכנס לחוגים הספרותיים.
ב-1791, אחרי שהתאכזב מהמהפכה הצרפתית, הפליג לאמריקה.
במשך תשעה חודשים סייר באמריקה והתרשם מנופיה ומאורח חייהם של האינדיאנים.
ב-2 בינואר 1792 חזר לצרפת, ובהשפעת משפחתו נישא לצעירה עשירה שרוב כספה הושקע באיגרות חוב של הכנסייה, שהוחרמו במהרה על ידי הממשלה המהפכנית.
הוא עבר להתגורר עם אשתו בפריז ליד אחיותיו, לוסיל וז'ולי, והפסיד שם את שאר כספו בהימורים.
ב-20 בפברואר 1792 הכריזה מועצת המהפכה מלחמה על אוסטריה.
שאטובריאן עזב את פריז והתגייס לשורות הגולים המלוכנים בקובלנץ שבגרמניה.
הוא השתתף במצור על העיר טיונוויל שבחבל לורן ב-21 בספטמבר באותה שנה, נפצע וקיבל שחרור מהצבא.
משום שלא יכול היה לשוב לפריז מפחד המהפכנים, הגיע לאנגליה במאי 1793, שם חי חיי עוני ומחסור והתפרנס מהוראת השפה הצרפתית.
בינתיים, המהפכנים בפריז הוציאו להורג את אחיו הבכור ושמו במעצר את אמו, אשתו ואחיותיו.
ב-1797 פרסם באנגליה את חיבורו מסה על מהפכות שבו טען כי לאורך ההיסטוריה כל המהפכות מתחילות במרד ומסתיימות בדיקטטורה.
ב-16 במאי 1800 שב לאשתו בפריז, הצטרף לחוגים הספרותיים ולקח לעצמו מאהבת.
ב-1801 פרסם בפריז את הרומן אטאלה וב-1802 את הרומן רנה.
שני ספרים אלה, שנכתבו בהשפעת זיכרונות שהותו בין האינדיאנים באמריקה, מציבים את שאטובריאן כמייסד תנועת הרומנטיקה בספרות הצרפתית.
ספרו על גאוניותה של הנצרות, שיצא לאור גם הוא ב-1802, הביא לפרסומו המיידי.
בספר זה טען כי הדת מחזיקה את המדינה, ולכן צריך להאמין.
לדעתו "הדת היא הכוח היחיד שבפניו אנו יכולים להתכופף מבלי להתבזות." נפוליאון, שנטה להשיב לקדמותה את הדת הקתולית כדת המדינה, שיבח את שאטובריאן ומינה אותו למזכיר ראשון בשגרירות צרפת ברומא.
אך משנודע לו כי נפוליאון ציווה להוציא להורג את הדוכס ד'אנגיין (ב-21 במרץ 1804), התפטר מהשירות הדיפלומטי וחזר לפריז.
ב-1806 יצא למסע לירושלים דרך ונציה, אתונה וקונסטנטינופול.
בדרכו חזרה ביקר באלכסנדריה, בצפון אפריקה ובספרד, והגיע לפריז ביוני 1807. במהלך המסע החל לכתוב את Les Martyrs (הקדושים המעונים), סיפור אפי המתרחש בתקופה הרומאית, על רקע רדיפת הנוצרים דאז.
את רשימותיו על המסע עצמו פרסם ב-1811 בשם Itinéraire de Paris à Jérusalem (המסע מפריז לירושלים).
חלקו האחרון של המסע דרך ספרד נתן לו את ההשראה לכתיבת הנובלה Les aventures du dernier Abencérage (הרפתקאותיו של האחרון לשבט אבו סראג') שראתה אור ב-1826. לאחר שפרסם מאמר במרקור דה פראנס, כתב עת לספרות שבו השווה את נפוליאון לנירון, ציווה נפוליאון לגרשו מפריז.
הוא פרש לאחוזה שרכש באולניי שמדרום לפריז, שם סיים את כתיבת ספרו הקדושים המעונים שיצא לאור ב-1809.
ב-1811 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית, אך משום שבטקס קבלתו כחבר האקדמיה עמד להשמיע דברי ביקורת נגד המהפכה, לא תפס בה את מושבו עד שהשלטון עבר למלך לואי השמונה עשר ב-1814. ב-1821 התמנה לשגריר צרפת בפרוסיה, וב-1822 לשגריר באנגליה.
ב-28 בדצמבר של אותה שנה התמנה לשר החוץ של צרפת.
ב-1823, במסגרת תפקידו זה, החליט לשלוח יחידות של צבא צרפת למלחמה נגד המהפכנים הספרדים, וכתוצאה מקרב טרוקדרו הושב לכתרו פרננדו השביעי, מלך ספרד, שהיה צאצא של אנרי הרביעי מלך צרפת.
למרות הצלחתו זו, פוטר שאטובריאן מתפקידו ב-4 באוגוסט 1824. ב-1828 התמנה על ידי המלך שארל העשירי לשגריר צרפת בוותיקן, אך התפטר מתפקידו זה בנובמבר 1829.
אחרי מהפכת יולי 1830, סירב לתמוך במלך לואי פיליפ, ובכך הגיעה הקריירה הפוליטית שלו לסופה.
הוא הקדיש את זמנו לכתיבת יצירת המופת שלו זיכרונות שלאחר המוות שבה כתב: "כאשר אנו מתים האדמה מגלה את חיקה כדי לקבלנו, מצמיחה דשא ופרחים על קברנו, והופכת אותנו לחומר שממנו נוצרים חיים חדשים."
פרנסואה-רנה דה שאטובריאן נפטר בפריז ב-1848, ולפי בקשתו נקבר על אי סמוך לסן-מלו.
על פי צוואתו, ספרו "זיכרונות שלאחר המוות" ראה אור רק לאחר מותו (1849–1850).
אטאלה; רנה (תרגום, הערות ואחרית-דבר מאת יורם ברונובסקי; עריכה: יהונתן נדב), ירושלים: שוקן, תשנ"ג-1993.
פרנסואה-ארנסט מאלאר (François-Ernest Mallard; 4 בפברואר 1833 – 6 ביולי 1894) היה גאולוג ומינרלוג צרפתי הידוע בעיקר בשל עבודתו בתחום הקריסטלוגרפיה.
מאלאר נולד בשנת 1833 בעיירה שאטונף-סיר-שר (Châteauneuf-sur-Cher) שבמחוז שר שבחבל סאנטר-עמק הלואר במרכז צרפת.
ב-1851 החל ללמוד באקול פוליטקניק וב-1853 עבר ללמוד בבית הספר הלאומי למכרות (École nationale supérieure des Mines) שבפריז וסיים ב-1856 כבעל תואר מהנדס מכרות.
מ-1859 ועד 1872 הוא לימד גאולוגיה, מינרלוגיה, פיזיקה ותורת המכרות בבית הספר למכרות שבסנט אטיין (École des Mines de St-Étienne).
את חופשת הקיץ של השנים 1859 ועד 1867 ניצל מאלאר להכנת מפה גאולוגית של המחוזות ויין עילית (Haute-Vienne) וקרז (Creuse) שבחבל לימוזן (Limousin).
במפות אלו הופיעה לראשונה ההפרדה בין סוגי הגרניט השונים לבין סלעים כדוגמת הגנייס והשיסט.
עוד בשנת 1858 חשף מאלאר את קיומה של שכבת בדיל במונטברה (Montebras) שבחבל קרז.
בעקבות הגילוי נפתח במקום מכרה שבו כרו בדיל ואחר־כך ליתיום מתוך האמבליגוניט והמונבראסיט, שני מינרלים העשירים בליתיום.
ב-1870 ערך מאלאר יחד עם אדמון פוקס (Edmond Fuchs; 1837–1889) סיור גאולוגי בצ'ילה שנקטע בשל מלחמת צרפת–פרוסיה.
מאלאר ופוש הראו כי האקלים בחצי הכדור הדרומי בתור הרביעון היה זהה לאקלים בחצי הכדור הצפוני ולפיכך את הסיבות לאחידות זו יש לחפש בתופעות קוסמולוגיות.
בשנת 1872 התמנה גבריאל-אוגוסט דוברה (Gabriel-Auguste Daubrée; 1814–1896) למנהל בית הספר הלאומי למכרות בפריז.
בהכירו את יכולותיו של מאלאר, הוא הציע לו את משרתו הקודמת בבית הספר, פרופסור למינרלוגיה.
משרה זו גרמה לשינוי מהותי באופי מחקריו של מאלאר.
למעט מאמר על מחקריו בצ'ילה, שהתפרסם ב-1873, ומאמר קצר על תנודות בקרחונים שהתפרסם ב-1875, לא עסק עוד מאלאר בגאולוגיה אלא התמקד במינרלוגיה ובייחוד בקריסטלוגרפיה.
דוחות מדעיים רבים שכתב הופיעו מדי שנה בביטאון החברה המינרלוגית של צרפת (Bulletin de la Société mineralogique de France) ובשנתון המכרות (Annales des Mines).
רובם של מאמרים אלו דנו בבעיות קשות לפתרון בתחום הקריסטלוגרפיה, בייחוד בתכונות הפיזיות של הגבישים.
ארבע שנים לאחר שהחל ללמד בבית הספרות למכרות, ב-1876, פרסם מאלאר את המאמר "הסבר התופעות האופטיות האנומליות המופיעות בסוגי גביש רבים" (Explication des phénomènes optiques anormaux que présentent un grand nombre de substances cristallines).
במאמר זה הסביר מאלאר בלא קושי את התופעות האופטיות האנומליות שנתגלו בגבישים רבים על בסיס מערכות הסימטריה וקבע כי מבין כל הסידורים האפשריים נוטים החומרים האנאורגנים להסתדר במבנה הסימטרי ביותר.
את ההסבר הכללי הוא קידם בהרצאתו "קבוצות גבישיות" שהופיעה ב-"Revue Scientifique" ב-1887. להשערות שהעלה קמו מגינים רבים ואף מתנגדים רבים, בייחוד עמיתיו הגרמנים, שגררו אותו לעיתים קרובות למחלוקות.
מחקריו על סיבת היווצרות גבישים תאומים הסבירו כיצד למשל נוצרים גבישים תאומים כאשר מפעילים לחץ בעזרת להב סכין בניצב לאחד מצלעות המעוינון של קלציט.
מחקר הגבישים הבלתי הומוגניים, שנחשב כחלק עיקרי בעבודותיו של מאלאר, הוביל לגילוי התאוריה הפיזיקלית שמאחורי הקיטוב המעגלי הגבישי (1881).
מחקר זה הוביל גם לגילוי התכונות הפיזיקליות של תרכובות איזומורפיות בכלורטים ובחנקות ולמחקר הניסיוני שביצע אחר־כך על איזומורפיזם ופולימורפיזם.
המסקנות התאורטיות ממחקר זה הפתיעו את מאלאר והוא הציגן במאמר "על הזהות לכאורה של הסידור המולקולרי של כל החומרים הגבישיים" (Sur la quasi identité de l'arrangement moléculaire dans toutes les substances cristallisées).
על פי המאמר, כל החומרים האיזומורפיים כוללים את הקובייה כאחת מצורותיהם.
יתר על כן, ברוב מכריע של החומרים הגבישיים מקבלים בהכפלה של פרמטרי הסריג במספרים קטנים את הפרמטרים של הסריג הקובייתי.
אחר כך הראה אנרי לה שטלייה (Henry Le Chatelier; 1850–1936) כי הסיבה לכך היא שצורת הקובייה מבטיחה את הדחיסות הגדולה ביותר.
ב-1879 הובילו מחקריו של מאלאר ליצירת 66 חבורות סימטריות מרחביות.
ספרו העיקרי, "מסה על קריסטלוגרפיה" (Traité de Cristallographie), תוכנן להיות בן שלושה כרכים.
הכרך הראשון יצא לאור בפריז ב-1875 והכרך השני ב-1884. הכרך השלישי המתוכנן מעולם לא יצא לאור.
לזכותו של מאלאר נזקפים גם:
המצאת תהליך למדידת זוויות הצירים האופטיים בגביש.
שיפור בגוניומטר ההחזר שהמציא במקור ויליאם הייד וולאסטון (1766–1828).
שיפור זה אפשר מדידת זוויות בין פאות בגבישים בגודל כמעט מיקרוסקופי, אשר אפשר על אותם גבישים את מדידת מקדמי השבירה.
שיטה לייצור פיסות דקות של גבישים לבדיקה מיקרוסקופית.
יחד עם לה שטלייה עסק מאלאר בשיפור הבטיחות במכרות וחקר את המנורות של הכורים, את הבערה הספונטנית של תערובות גז נפיצות ואת סוג חומרי הנפץ הבטוחים לשימוש.
מאלאר תואר על ידי מכריו כצנוע ועניו.
אחד ממכיריו סיפר כי בשהותו בסנט אטיין הוצעה לו משרה רווחית בתחום המטלורגיה והוא דחה אותה מניה וביה בהעדיפו להקדיש את חייו למדע גם אם יישאר עני.
על חייו האישיים ידוע מעט מאוד מעבר לעובדה שמעולם לא נישא וכי העדיף להתבודד.
למעט כשהנושא נסב סביב קריסטלוגרפיה הוא סירב לדבר על עבודתו והוא התלהב מהתועלת שהתגליות המדעיות מביאות לאנושות ולא היה לו משנה אם התגליות האלו יוחסו לו או לאדם אחר.
הכבוד והפרסום להם זכה הגיעו באיטיות גם אם לא חיפש אחריהם.
ב-1879 נבחר לנשיא החברה המינרלוגית של צרפת (société minéralogique de France) וב-1885 לנשיא החברה הגאולוגית של צרפת (Société géologique de France).
ב-1886 מונה למפקח הכללי של בית הספר הלאומי למכרות.
וב-1888 קיבל את אות לגיון הכבוד בדרגת קצין ותואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת בולוניה.
ב-1890 נבחר לנשיא החברה הצרפתית לפיזיקה (Société française de physique) וב-1890 התקבל כחבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
מאלאר מת בפריז ב-1894. על שמו נקרא המינרל מאלארדיט – (Mn2+(SO4)•7(H2O.
פרנסואה גאסטון דה לוי , איש צבא צרפתי.
נודע באמרותיו השנונות שאותן כתב מתוך ניסיונו האישי כמפקד צבא וכאיש אצולה.
דה לוי נולד ליד העיר לימו בחבל לנגדוק-רוסיון שבדרום צרפת, למשפחת אצולה עתיקה.
כבר בהיותו בן 14 שנה התגייס לצבא הצרפתי.
השתתף בקרבות מלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748) שבהם לחמה צרפת לצד פרוסיה נגד אוסטריה.
ב-1741 שירת בחיל המשלוח הצרפתי שפלש לבוהמיה, וב-1742 השתתף בהגנה על פראג.
בין השנים 1743–1745 לחם באלזס העליונה באזור הנהר ריין.
הוא הצטיין בגבורתו בכל הקרבות בהם לקח חלק.
דה לוי לחם במלחמת שבע השנים (1756–1763) נגד הבריטים בקנדה.
הוא הגיע לשם כסגנו של המרקיז דה מונקאלם שנתמנה על ידי המלך לואי החמישה עשר למפקד מבצר טיקונדרוגה שעל אגם שמפלן (כיום בצפון מדינת ניו יורק בארצות הברית).
ב-1758 השתתף בקרב טיקונדרוגה וב-1759, אחרי שהמרקיז דה מונקאלם נהרג בקרב על קוויבק, נתמנה דה לוי למפקד הכוחות הצרפתים בצפון אמריקה.
ב-28 באפריל 1760 נחל ניצחון על הבריטים בקרב סנט פואה, אך לא הצליח לכבוש מידיהם את קוויבק סיטי.
הוא נסוג למונטריאול, אך בספטמבר של אותה שנה, משלא הגיעה עזרה נאלץ להיכנע.
ב-1766 נתמנה למושל הפרובינציה ארטואה שבצפון צרפת.
הוא קיבל מידי המלך לואי החמישה עשר את התואר דוכס דה לוי, וזכה בקצבה שנתית גדולה.
ב-1780 נתמנה למושל העיר אראס שהייתה בירת הפרובינציה ארטואה.
פרנסואה גאסטון דה לוי נפטר באראס ב-1787. ב-1794, אלמנתו ושלוש בנותיו הוצאו להורג באמצעות גיליוטינה במהפכה הצרפתית.
ב-1816 בנו, פייר מארק גאסטון דה לוי, נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
הגנרל פרנסואה אל-חאג' היה איש צבא לבנוני נוצרי מרוני אשר נרצח בהתפוצצות מכונית תופת.
אל-חאג' נודע כבעל דעות פרו-סוריות ונחשב לאחד ממקורביו של מישל סולימאן נשיא לבנון בשנים 2008–2014.
אל-חאג' נולד בכפר המרוני רמיש אשר בנפת בינת גבייל, מחוז אל-נבטיה שבדרום לבנון.
בגיל 19 נרשם לאקדמיה הצבאית של צבא לבנון, סיים את לימודיו באקדמיה בדרגת סגן, והתגייס לצבא הלבנוני.
בשנת 2002 קיבל דרגת גנרל.
לאל-חאג' עבר צבאי עשיר בצבא לבנון ובעת הרצחו היה ראש אגף המבצעים בצבא לבנון.
הוא פיקד על מספר רב של פעולות הצבא ביניהן על הפעולה במחנה הפליטים הפלסטיני נהר אל-בארד, בו נלחם צבא לבנון במחבלים מוסלמים מארגון הטרור "פתח אל-אסלאם" במשך 106 ימים.
בפעולה זו נהרגו 427 איש, 106 מהם חיילי צבא לבנון.
אל-חאג' היה המועמד המוביל להחליף את מישל סולימאן בתפקיד מפקד צבא לבנון (הרמטכ"ל הלבנוני) לאחר שזה נבחר כמועמד פשרה בין הקואליציה והאופוזיציה בלבנון לכהן בתפקיד נשיא לבנון לאחר תום כהונתו של אמיל לחוד ב-23 בנובמבר 2007.
לאל-חאג' תואר ראשון במתמטיקה והוא דיבר ארבע שפות: ערבית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית.
בבוקר ה-12 בדצמבר 2007 התפוצצה בפרבר הנוצרי בבעבדא שבמזרח ביירות, סמוך לארמון הנשיאות, מכונית תופת.
בפיגוע זה נהרגו שישה אנשים ומספר רב נפצעו.
בין ההרוגים היה הגנרל אל-חאג', שהפיגוע כוון, ככל הנראה, נגדו.
פיצוץ זה אירע כשש שעות לאחר שרימון הלם הושלך בפרבר הנוצרי עין רומאנה.
שום גוף לא קיבל על עצמו את האחריות להתנקשות.
המזרחן אייל זיסר טען שהעומדים מאחורי ההתנקשות הם ארגונים תומכי אל-קאעידה, אך לא שלל את האפשרות שסוריה או שליחה, ארגון חזבאללה, הם האחראים.
הממשל הסורי גינה את הפיגוע והטיל את האחריות לביצועו על ישראל.
סוכנות הידיעות הסורית מסרה כי בשנת 1976 פוצצו גורמים ישראליים את מכוניתו של אל-חאג', לאחר שזה סירב לשתף עמם פעולה.
בין השאר, נטען כי הגורמים המתנקשים הם דווקא מהמחנה הנוצרי בלבנון, המתנגדים למישל עאון, בעל בריתו של אל-חאג'.
את ההתנקשות גינו בחריפות גורמים רבים בראשם הקואליציה האנטי סורית והאופוזיציה ברשות חזבאללה.
כמו כן, נשמעו גינויים מצד הבית הלבן והממשל האמריקאי, סוריה, גרמניה, צרפת, מזכ"ל האו"ם באן קי מון וסעד חרירי, בנו של ראש הממשלה הסוני לשעבר, אשר התנגד לנוכחות הסורית בלבנון וחוסל גם הוא.
חרירי כינה את ההתנקשות "פשע טרוריסטי חדש".
בהודעה שפרסם הוא אמר כי "הפיצוץ הנפשע הוא חוליה נוספת בשרשרת של פעולות טרור הפוגעות בלבנון ובמוסדותיה, כשבראשם הצבא".
לאחר ההתנקשות, פנה ראש ממשלת לבנון, פואד סניורה, למזכ"ל האו"ם וביקש עזרה בחקירת ההתנקשות.
המזכ"ל העביר את הבקשה למועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
שאלת הפרנסה מלימוד תורה שנויה במחלוקת בין חכמי ההלכה: האם מותר לאדם לקבל שכר בתמורה ללימוד התורה או להוראתה?
היו בקרב חז"ל מי שהתנגדו לא רק לכך שאדם יתפרנס ישירות מעיסוקו בתורה, אלא גם לכך שיפיק ממנו תועלת חומרית אחרת.
מסופר שרבי טרפון הציל את חייו על ידי אזכור מעמדו כתלמיד חכם, והצטער על כך עד סוף חייו, כי היה יכול להינצל על ידי כופר כספי ולא בזכות תורתו.
תחומי האיסור רחבים יותר משאלת הפרנסה בלבד, ולכן הוא מכונה בספרות התורנית איסור הנאה מדברי תורה.
עם זאת, ברבות השנים ניתנו נימוקים שונים המתירים להתפרנס מלימוד תורה, וכיום הגישה המקובלת בעולם ההלכה היא לראות בהתפרנסות מלימוד תורה היתר גמור.
בתלמוד קיימת הבחנה בין קבלה תועלת יזומה מלימוד תורה לבין חובה להושיט עזרה לתלמיד חכם על ידי זולתו.
כך, לדוגמה, חכמים משבחים את מי שנותן זכות קדימה לתלמידי חכמים במכירת סחורתם, ובכך מאפשר להם להקדיש את זמנם ללימוד תורה.
מדברי חז"ל עולה שהם התנגדו לכך שאדם יעשה את התורה 'קרדום לחפור בו', כלומר, יפיק תועלת חומרית מלימוד התורה.
וכך אמרו חז"ל במסכת אבות:
בהתאם לגישה זו רבים מהתנאים והאמוראים היו מתפרנסים ממלאכתם, כגון הלל הזקן שהיה חוטב עצים, שמעון הפקולי שעסק בסחר בבדים, רבי יצחק נפחא שנקרא כך על שם מקצועו - נפח, רבי יוחנן הסנדלר, ואחרים.
הרמב"ם נחשב לבולט שבמתנגדים ודגל בנחרצות בעמדה האוסרת כל קבלת שכר עבור לימוד התורה, וכפי שכתב בפירושו למשנה: "כבר רציתי לא לדבר בזה הציווי, לפי שהוא מבואר (=ברור)...
דע, כי זה כבר אמר: אל תעשה התורה קרדום לחפור בה, כלומר: אל תחשבה כלי לפרנסה, וביאר ואמר שכל מי שיהנה בזה העולם בכבוד תורה שהוא כורת נפשו מחיי העולם הבא.
והעלימו בני אדם עיניהם מזו הלשון הגלויה, והשליכוה אחרי גוום, ונתלו בפשטי מאמרים שלא הבינום...
ועשו את המינויים התורניים לחוק מוכסים (כלומר: הפכו את בעלי המינוי התורני לזכאים ליטול מס מן הציבור), והביאו בני אדם לסבור שטות גמורה, שזה צריך ומחויב, לעזור לחכמים ולתלמידים...
וכל זה טעות, אין בתורה מה שיאמת אותו...".
הרמב"ם טוען שחז"ל לא דרשו מעולם תרומות מבני אדם - גם אם מצבם הכלכלי היה דחוק, אלא עסקו במלאכה.
עם זאת, הוא כותב שחכמים שיבחו את "המטיל מלאי לכיסם של תלמידי חכמים", אך לא מדובר במי שתורם לתלמידי חכמים, אלא במי שמסייע להם בכך שהם מפקידים אצלו את כספם, והוא סוחר בו ונותן להם את חלקם ברווחים.
הרמב"ם מדגיש שקבלת טובת הנאה מהציבור יש בה משום חילול השם בעיני ההמון "שיחשבו שהתורה מלאכה ככל המלאכות שמתפרנסים בהן ותזדלזל בעיניהם".
הרמב"ם כותב ברוח זו דברים קשים במשנה תורה: "כל המשים על לבו שיעסוק בתורה ולא יעשה מלאכה ויתפרנס מן הצדקה, הרי זה חילל את השם וביזה את התורה וכיבה מאור הדת וגרם רעה לעצמו ונטל חייו מן העולם הבא.
לפי שאסור ליהנות בדברי תורה בעולם הזה.
אמרו חכמים: כל הנהנה מדברי תורה נטל חייו מן העולם.
ועוד ציוו ואמרו: לא תעשם עטרה להתגדל בהם ולא קרדום לחפור בהם.
ועוד ציוו ואמרו: אהוב את המלאכה ושנא את הרבנות.
וכל תורה שאין עימה מלאכה סופה בטלה, וסוף אדם זה שיהא מלסטם את הבריות..."
רס"ג מתייחס לשאלה זו בספרו האמונות והדעות: "...מי שאמר כי אין ראוי לאדם להתעסק בעולם הזה בדבר חוץ מן בקשת החכמה...
לפי הרב קוק ישנה הנאה טבעית של האדם לא לקבל מאחרים ולהנות רק ממעשי ידיו, שנובעת מהיושר הטבוע באדם, שהוא יסוד התורה כולה.
לשיטתו יש גם ערך חינוכי בהנאה ממעשי עצמו, שכך האדם מתרגל לדאוג להתקדמות שלו, וגם ברוחניות הוא אינו עוצר אלא משתדל.
הרמב"ם עצמו כותב שהוא משער שדבריו בעניין פרנסה מלימוד תורה "לא ימצאו חן בעיני רוב גדולי התורה, ואולי אף כולם", ומכאן שגם בדורו העמדה המקובלת הייתה שיש להתיר את הדבר.
כך גם אומר רבי יוסף קארו: "וראינו כל חכמי ישראל קודם זמן רבינו ואחריו נוהגים ליטול שכרם מן הציבור".
בניגוד לשיטה האוסרת טובות הנאה מעיסוק בתורה, טענו פרשנים אחרים, ובהם רש"י, רשב"ץ ורבי יוסף קארו, שמנהיגים תורניים ששימשו במשרה תורנית קיבלו מאז ומתמיד את שכרם מהציבור.
זאת על פי מה שנאמר בגמרא: "גוזרי גזירות שבירושלים, היו נוטלין שכרן תשעים ותשע מנה מתרומת הלשכה".
"גוזרי גזירות" נקראים גם "דייני גזילות", ומכאן, לדעת מפרשים אלה, שמדובר בדיינים סתם, והדבר מותר משום שאילו לא היו במשרתם היו יכולים להתפרנס מעבודה אחרת.
את מאמרו הארוך והמפורט אודות נחיצות ההיתר, פותח רשב"ץ בתלונה על דברי הרמב"ם, שלטענתו פוגעים מאוד בפרנסת תלמידי החכמים, גם המשך מאמרו מכוון לסתור את ביקורתו של הרמב"ם.
רשב"ץ טוען שתי טענות שונות:
תמיד היה מותר להתפרנס מלימוד והוראת התורה, וההסתייגות של חז"ל מדבר זה היא רק מ"מידת חסידות" - חומרה ולא חובה.
אפילו ניאלץ להודות שהדבר אסור לכתחילה, הרי שבעקבות ירידת הדורות אין ברירה אלא להתיר.
הרשב"ץ כותב: "ואפשר לומר שהחכמים הממונים פרנסים על הציבור, אפילו אפשר להם לעשות מלאכה - אין להם לעסוק במלאכה בדורות הללו שנתמעטו בני עליה ואותם מועטים אם יעסקו במלאכה בפני עמי הארץ יזדלזלו בפניהם, ודומה הוא למה שאמרו בפרק השותפין: "רבנן לאו בני מיפק באוכלוסא נינהו".
אבל התלמידים הטוב והישר להם שיעסקו בתורה לשמה - לא על מנת שיקראו חכמים, וסוף הכבוד לבוא, וילמדו גם כן אומנות, ושיעשו תורתן קבע ומלאכתן עראי, ובזה תהיה תורתן משתמרת ומלאכתן מתברכת..."
רבי יוסף קארו נוקט בדרך דומה לזו של הרשב"ץ, המתירה ללומד לקבל כסף מהציבור, ובפרט אם הוא מלמד אחרים או דיין.
גם הוא מסיים בטענת "עת לעשות לה' הפרו תורתיך", אך הוא אינו מזכיר במפורש שהדבר נובע מירידת הדורות.
דברים דומים כתב רבי שמואל אבוהב, שטען שכאשר האדם לא יוכל ללמוד וללמד תורה כראוי אם לא יתפרנס ממנה אפילו הרמב"ם מודה שמותר לעשות כך, משום שאין דנין אפשר משאי אפשר.
תשובתו זו הובאה בידי רבי ישראל מאיר הכהן במשנה ברורה.
רבי חיים אבן עטר, ה"אור החיים", כותב על מאמר הגמרא "גדול הנהנה מיגיע כפו יותר מירא שמים", בגישה קרובה לטענתו השנייה של הרשב"ץ: "ואני הצעיר אומר, כי לא דיבר החכם אלא בזמנם שהיה להם דעת זך ורוב תורה, לזה יותר טוב ליהנות מיגיעו.
מה שאין כן בזמננו כי נתמעטו הדעות, והלואי ואולי ילמוד כל היום וכל הלילה ויוכל להשיג לידע ולהבין בתורה ולידע כל דיני התורה הצריכים, ונתמעטה בעוונות התורה ולומדיה, פשיטא כי יודה ויאמר החכם דהאידנא ילמוד כל היום ויסתפק מהזולת".
אולם, הוא מגביל היתר זה לכך שהלומד לא יכפה אחרים לשלם לו.
במאמר בתחומין נטען כי הציבור אינו מחויב במימון לומדי התורה מעבר לנדרש לצרכיו, ושמעיקר הדין אסור לאדם לבקש מאחרים שיפרנסוהו כדי שיוכל ללמוד תורה.
בדורות האחרונים נוספו נימוקים חדשים לצורך להתיר פרנסה מלימוד תורה, בשל שינויים שהתחוללו.
לפי הגישה החרדית הנפוצה מטרת הלימוד בישיבות ובכוללים אינה מסתכמת בקיום מצוות תלמוד תורה, אלא הלימוד נצרך כדי שהאדם יוכל להיות יהודי כשר.
הישיבה נחשבת למעין תיבת נח שבה הוא מוגן יותר מרוחות הזמן.
נימוק נוסף, שהיה רווח יותר לאחר השואה הוא שיקום עולם התורה שחרב אז.
הרב יוסף קאפח בפירושו על משנה תורה, פותח בכך שהוא דוחה את כל הטענות של בעלי ההיתרים הקיימים (רבי יוסף קארו והרשב"ץ), אך לבסוף הוא מסיים בהיתר משלו, באומרו שלדעתו הנימוק "עת לעשות לה' - הפרו תורתך" היה יכול להתקבל אף על ידי הרמב"ם.
"עת לעשות לה'..." פירושו שמפני מצב חירום כלשהו מוכרחים להפר את האיסור.
אך הסיבה למצב החירום, לדעתו, שונה משל רבי יוסף קארו והרשב"ץ, אין זה מפני ירידת הדורות אלא מפני שהעולם הסובב אותנו נהיה מטריד, עד שהמעורב בו אינו יכול ללמוד תורה כראוי, ועל כן יש להסתמך על כספי תרומות כדי להמעיט במגע עם העולם.
הרמב"ם פוסק את דברי הגמרא להלכה; אך כמה ראשונים אחרים כתבו שהמנהג הוא ללמד גם תורה שבעל פה בשכר, וזאת משני טעמים: א.
אם אין למלמד במה להתפרנס – מותר.
גם אם יש למלמד במה להתפרנס, מותר לו לקבל שכר בטלה, כאשר הוא מניח את עסקיו בשביל ללמד תורה.
יסוד ההיתר מצוי כבר בתלמוד הירושלמי, האומר שהמלמדים נוטלים שכר, משום ש"שכר בטלה הן נוטלין".
פוסקים רבים דנו בשאלת זכויות היוצרים בהלכה, ויש מן הפוסקים שדנו בשאלה זו גם בנוגע לזכות לקבל שכר על פרסומים תורניים.
רבי משה סופר כתב שההלכה מכירה בחובה לשמור על זכויות היוצרים, אך חובה זו מותנית בכך "שלא יהיה [מדובר ב]חידושי תורה ופסקי הלכות שאסור ליטול שכר וליהנות ממנו בעולם הזה".
פרנסואה אוזון הוא במאי קולנוע ותסריטאי צרפתי, סרטיו מתאפיינים לרוב בסאטירה מתוחכמת המשולבת בהומור שנון וחד, ובנקודת מבט ליברלית ונטולת מעצורים על מיניות האדם ויחסים בין אנשים.
אוזון נקרא לא פעם "הילד הרע של הקולנוע הצרפתי", בשל עיסוקו בנושאים שערורייתיים.
סרטיו של אוזון "8 נשים" (2002) ו"בריכת שחייה" (2003) זכו לשבחים רבים ברחבי העולם.
פרנסואה אוזון למד בימוי בבית הספר לבמאים "La Femis" שבצרפת, ובמהלך לימודיו יצר כמה סרטים קצרים שכבר אז הציגו את סגנונו הייחודי.
סרטו הראשון שנעשה באופן מלא היה "סיטקום" (1998) אשר התקבל באהדה הן על ידי המבקרים והן על ידי הקהל, ואף היה מועמד לפרס בפסטיבל הסרטים בסטוקהולם.
סרטו השני, "הנאהבים הקרימינליים", זכה ב-1999 בפסטיבל הסרטים בספרד בפרס התסריט הטוב ביותר.
סרטו "טיפות על אבנים לוהטות", עיבוד קולנועי למחזה של ריינר ורנר פאסבינדר, זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב-2003 זכה בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר על הסרט 8 נשים.
פרנסואה אוזון הוא הומוסקסואל ולעיתים קרובות מופיעות בסרטיו דמויות ועלילה הנוגעת לעולם הלהט"ב.
העיסוק הנרחב בנושא זה הפך להיות אחד מסימני ההיכר של אוזון כבמאי.
פרנסואה פייר גיוֹם גיזוֹ היה היסטוריון, הוגה דעות, נואם ומדינאי צרפתי.
כפוליטיקאי, גיזו כיהן כשר חוץ וכראש ממשלה בתקופת המונרכיה של יולי, תחת לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
כהוגה דעות הוא היה דמות מרכזית בקבוצה המכונה "הדוקטריניירים" ושאף לאיזון בין רעיונות המהפכה הצרפתית לבין אלו של המשטר הישן.
גיזו נולד בעיר נים שבפרובאנס למשפחה בורגנית פרוטסטנטית.
כאשר היה בן שבע שנים, אביו הוצא להורג בתקופת שלטון הטרור של המהפכה הצרפתית.
כתוצאה של המהפכה, הוא ואמו עברו להתגורר בז'נבה ושם קיבל חינוכו.
אמו הושפעה מן התאוריה של ז'אן-ז'אק רוסו שלפיה על כל אדם ללמוד מקצוע.
פרנסואה גיזו למד נגרות, אך ב-1805 הגיע לפריז ושימש כמורה פרטי לבנו של שגריר שווייצריה בצרפת.
גיזו החל לכתוב יומן ונכנס לחוג ספרותי.
ב-1809 פרסם מאמר בעיתונות על אודות יצירתו של פרנסואה-רנה דה שאטובריאן והמשיך לתרום לעיתונות הפריזאית מפרי עטו.
ב-1811 פרסם מסה על אודות האמנות, ובשנה שלאחריה – תרגום לצרפתית של אדוארד גיבון.
פרסומים אלה משכו את תשומת לבו של נגיד האוניברסיטה של צרפת שבחר בו כדי ללמד היסטוריה בסורבון.
הוא הרצה שם לראשונה ב-11 בדצמבר 1812 – מה שהיווה את תחילתו של המחקר ההיסטורי בצרפת של המאה התשע עשרה.
ב-1814, עם מפלתו של נפוליאון בונפרטה, פרנסואה גיזו שתמך במפלגה הליברלית, שימש כמזכיר משרד הפנים בממשלתו של לואי השמונה עשר, מלך צרפת.
כאשר נפוליאון נמלט מן האי אלבה ושב לצרפת, גיזו התפטר מיד מתפקידו וחזר לעיסוקיו הספרותיים.
אחרי תקופת מאה הימים גיזו נסע לגנט, פגש שם את לואי השמונה עשר והודיע לו בשם המפלגה הליברלית כי יוכל להמשיך למלוך רק אם ינקוט במדיניות ליברלית יותר – מה שלא התקבל בעין יפה על ידי יועציו של המלך.
בתקופת הרסטורציה גיזו התמנה למזכיר משרד המשפטים אך התפטר ב-1816. ב-1819 התמנה למנהל מספר מחלקות במשרד הפנים, אך איבד את משרתו זו ב-1820. בתקופה זו תמך בשלטונו של לואי השמונה עשר והציע מדיניות ליברלית כדרך בין מונרכיה אבסולוטית לבין ממשלה עממית.
כליברל גיזו התנגד למדיניותו של שארל העשירי, מלך צרפת שנאלץ לוותר על כתרו בעקבות מהפכת יולי 1830. בין השנים 1832–1837 שימש גיזו כשר החינוך בממשלתו של לואי פיליפ, מלך צרפת.
כשר החינוך היה לו תפקיד מכריע בהרחבת החינוך הציבורי, ותחת השגחתו נפתחו בתי ספר יסודיים בכל הקהילות ברחבי צרפת.
מאידך, הוא תמך במדיניותו של לואי פיליפ שהגבילה את הרחבת החירות האזרחית, ולכן נתקל בהתנגדות מצדם של הליברלים המתקדמים ושל הרפובליקנים שמחו נגד הגבלת זכות ההצבעה לבעלי רכוש בלבד.
כראש הממשלה גיזו אסר על אסיפות עם פוליטיות, ובכך החיש את המהפכה שגרמה למפלתו של לואי פיליפ ויצרה את הרפובליקה הצרפתית השנייה (24 בפברואר 1848 – 2 בדצמבר 1852).
אחרי שהתפטר מתפקידו כראש הממשלה גיזו חצה את הגבול לבלגיה ומשם הגיע ללונדון (3 במרץ 1848).
הוא התקבל בכבוד על ידי החברה האנגלית ונשאר באנגליה כשנה לפני שהתיישב באחוזה כפרית במחוז קלבדוס (כיום בחבל נורמנדי תחתית בצרפת).
שם הקדיש את 25 שנותיו האחרונות ליצירה ספרותית שהיוותה את מקור מחייתו העיקרי.
בנותיו ניהלו את משק ביתו ואחד מחתניו ניהל את אחוזתו.
הוא היה גאה, בלתי תלוי וחי בפשטות, ואולי היו אלה השנים המאושרות בחייו.
פרנסואה גיזו כתב מסות וספרים רבים שהתייחסו לפוליטיקה ולחיי התרבות של צרפת, ובהם "ממשלה ייצוגית במצבה הנוכחי של צרפת (1816), "מסה על מצבו של החינוך הציבורי בצרפת (1817), "ממשלות צרפת מאז הרסטורציה" (1820), "הממשלה והאופוזיציה בצרפת של זמננו" (1821).
ב-1822 פרסם את הרצאותיו על אודות ממשלה ייצוגית בספר בשם "על הריבונות".
ב-1828 פרסם את ספרו "היסטוריה כללית של הציוויליזציה באירופה", וב-1830 – את הספר "היסטוריה של הציוויליזציה בצרפת".
ב-1836 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית, וב-1842 – לחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
ב-1846 פרסם את הספר "היסטוריה של המהפכה באנגליה מאז עלייתו לשלטון של צ'ארלס הראשון ועד מותו".
ב-1855 פרסם את ספרו "היסטוריה של הרפובליקה האנגלית ושל קרומוול", וב-1856 את הספר "היסטוריה של הפרוטקטוראט של קרומוול והחזרה לשלטון של בית סטוארט".
היות שנכדיו גדלו באחוזתו, הוא סיפר להם את תולדות צרפת.
בהסתמך על כך כתב את ספרו "היסטוריה של צרפת שאותה סיפרתי לנכדיי" (1870–1875).
ספר זה כיסה את התקופה שעד המהפכה הצרפתית.
אחרי מותו, בתו, מאדאם גיזו, המשיכה בכתיבתו של ספר זה על סמך רשימותיו, וכיסתה את התקופה 1789–1870.
פרנסואה גיזו כתב ופרסם למעלה משלושים וחמישה ספרים.
רעיון מרכזי בספריו הוא העיקרון של "ריבונות התבונה" כניגוד הן לעיקרון של "ריבונות העם" והן לעיקרון של ריבונות המלך.
על פי גיזו, אין אף אדם או קבוצה שיכולים לטעון באופן לגיטימי לריבונות אבסולוטית על עם או על מדינה.
הריבונות שייכת באופן אבסולוטי רק לתבונה, לצדק, ולאמת.
לעולם בני האדם אינם מחזיקים באמת מוחלטת, אך הם תמיד שואפים לפרוץ מעבר למגבלותיהם האנושיות ולהשיג תפיסה טובה יותר של האמת והתבונה.
מאבק זה הוא המנוע מאחורי ההיסטוריה של הציוויליזציות האנושיות כולן, מאחורי הפוליטיקה המהפכנית, והפוליטיקה בכלל.
המהפכה שירתה את התהליך הזה, אך עתה יש לפנות את הבמה לשלטון שיאפשר להמשיך את התהליך בדרך רציונלית ומפוכחת.
גיזו האמין שאת התפקיד ההיסטורי הזה יכולה למלא רק ממשלה ייצוגית שתשלב עקרונות דמוקרטיים ורעיונות אריסטוקרטיים.
הוא סבר שיש להבטיח את החופש לפרסם דעות ברבים ואת קיומם של ארגונים וחברות המהווים אלמנט ביניים בין הממשל לבין העם, אך הוא טען כנגד הרעיון של זכות בחירה אוניברסלית שביסודו הרעיון של ריבונות העם.
הגישה הפוליטית של גיזו שאבה השראה מרעיונות הנאורות בצרפת, אך גם מאלה שהתפתחו בגרמניה, כגון הפילוסופיה של עמנואל קאנט.
באופן עקיף, תפיסת ההיסטוריה של גיזו הושפעה מהפילוסופיה של גאורג וילהלם פרידריך הגל, אף כי לא קרא את חיבוריו של הגל בעצמו.
גיזו היה נוצרי פרוטסטנטי, אך כיבד את הכנסייה הקתולית שעמה נמנו רוב הצרפתים.
הוא כתב את הספרים "הכנסייה בחברה הנוצרית" (1861) ו-"הרהורים על מהותה של הדת הנוצרית" (1866).
פרנסואה ברון אנגלר הוא פיזיקאי תאורטי יהודי-בלגי וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2013, ביחד עם פיטר היגס, על גילוי מנגנון היגס.
הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB) שם הוא חבר במחלקה לפיזיקה תאורטית.
תרם לתחומי הפיזיקה הסטטיסטית, תורת השדות הקוונטית, קוסמולוגיה, תורת המיתרים וסופר-כבידה.
פרנסואה אנגלר הוא ניצול שואה.
הוא נולד למשפחה יהודית-בלגית ובמהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני הוא נאלץ להסתיר את זהותו היהודית וחי בבתי יתומים ובתי ילדים בערים בלגיות עד ששוחרר על ידי הצבא האמריקאי.
הוא סיים את לימודיו האקדמאיים כמהנדס אלקטרומכניקה בשנת 1955 באוניברסיטה החופשית של בריסל (לפני שהתפצלה), שם קיבל דוקטורט במדעי הפיזיקה בשנת 1959. מ-1959 ועד 1961 הוא עבד באוניברסיטת קורנל, בתחילה כחוקר-עמית של רוברט בראוט ומאוחר יותר כפרופסור עוזר.
לאחר מכן הוא שב כפרופסור ל-ULB, וב-1980 הוביל את קבוצת הפיזיקה התאורטית ביחד עם רוברט בראוט שהצטרף אליו.
ב-1998 הפך אנגלר לפרופסור אמריטוס.
ב-1984 הוא מונה כעמית סאקלר במינוי מיוחד בפקולטה לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב.
הוא הצטרף למכון למחקר קוונטי באוניברסיטת צ'פמן בשנת 2011, שם הוא משמש כמרצה אורח.
Sakurai לפיזיקת חלקיקים תאורטית (ביחד עם ג'רלד גורלניק, קארל ריצ'רד הייגן, טום קיבל, פיטר היגס ורוברט בראוט).
פרס וולף לפיזיקה לשנת 2004 (ביחד עם בראוט והיגס).
פרס האנרגיה גבוהה וחלקיקים של החברה הפיזיקלית האירופאית (ביחד עם בראוט והיגס) לשנת 1997 על המנגנון שמאחד תגובות קצרות וארוכות טווח על ידי יצירת בוזוני וקטור ענקיים.
פרס נסיך אסטוריאס למחקר טכני ומדעי לשנת 2013, ביחד עם פיטר היגס ו-CERN.
פרס נובל לפיזיקה לשנת 2013, ביחד עם פיטר היגס.
פרנסואה-אוגוסט ביאר היה צייר צרפתי.
טייל ברחבי העולם ובין היתר צייר סיטואציות במקומות שביקר.
היא גם פעיל נגד סחר העבדים האטלנטי.
נולד כפרנסואה תרז ביאר (François Thérèse Biard) בליון, צרפת.
הוא למד אמנות אצל פייר רבואל בעירו.
לאחר מכן יצא למסע ועבר באיטליה, יוון והלבנט.
עם חזרתו בשנת 1818 הציג תמונות סוגה בצרפת וזכה לפרסום, בין היתר בסלון הפריזאי.
לאחר מכן חזר לטייל ברחבי אירופה.
בשנת 1839 השתתף במסע ללפלנד ושפיצברגן, משם חזר הן עם ציורים בדיוניים, והן עם ציורים תיעודיים עבור המוזיאון לתולדות הטבע בצרפת.
בשנת 1840 התחתן עם הכתבת לאוני ד'אונה, לימים מאהבתו של ויקטור הוגו, שהשתתפה אף היא במסע לצפון אירופה.
בשנת 1848 צייר את תמונתו המפורסמת, "ביטול העבדות בקולוניות הצרפתיות ב־1848" לרגל האירוע המתואר בשם התמונה.
בשנים האלה תמונותיו זכו לפרסום רב והוא אף עוטר בצלב כבוד צרפתי.
בשנת 1858, שלוש שנים לאחר שנפרד רשמית מאשתו, נסע לברזיל, שם גר כשנה בריו דה ז'ניירו, צייר עבור הקיסר פדרו השני, וטייל באגן האמזונאס.
הוא נאלץ לסרב להצעה ללמד באקדמיה לאמנות בריו דה ז'ניירו בגלל טיוליו.
לאחר חזרתו לצרפת, יצא למסע חדש באמריקה הצפונית, שם נחשף שוב מקרוב לתופעת העבדות.
תמונותיו מוצגות במוזיאון הלובר בפריז, בארמון ורסאי, במוזיאון הלאומי לאמנות בברזיל, ועוד.
ביאר מת בשנת 1882 באזור פונטנבלו שעל יד פריז.
פרנסואה-לואי קאילר (צרפתית: François-Louis Cailler; ) היה יצרן השוקולד השווייצרי הראשון, ומייסד חברת השוקולד קאילר.
המפגש הראשון של קאילר עם שוקולד היה ביריד מקומי כאשר טעם שוקולד איטלקי.
לאחר המפגש הראשוני עבר קאילר לטורינו ולמד את אומנות הכנת השוקולד.
כאשר חזר לשווייץ, יסד את מפעל השוקולד הראשון בשווייץ בעיירה קורסייה שליד ווה בשנת 1819. ב-1825 פתח מפעל שוקולד שני, שנמכר מאוחר יותר לבנו ג'וליאן וחתנו דניאל פטר.
מאז 1899 נמצא המפעל הראשי בעיירה ברוק שבאזור גרוייר, בשווייץ.
המצאתו הגדולה הייתה פיתוח של שוקולד חלק שהיה ניתן לצוק לתבניות.
המצאה זו הייתה סנסציה עולמית.
בשנת 1875 עלה במוחו של דניאל-פטר הרעיון להוסיף לשוקולד את תמצית החלב של שכנו אנרי נסטלה ובכך המציא את שוקולד החלב.
משפחת קאילר ופטר חברו בסופו של דבר למיזם של קרל-אמדה קוהלר (ממציא שוקולד האגוזים) על מנת להקים חברה משותפת.
בשנת 1929, נסגר מעגל כאשר נסטלה, שהפכה לחברת ענק, רכשה את החברה המשותפת.
גנרל של דיוויזיה פרנסואה אשיל בזן היה איש צבא צרפתי.
הוא שירת בצבא צרפת במשך ארבעה עשורים, ולחם באלג'יריה, ספרד, קרים, מקסיקו ואיטליה.
עם זאת, הוא נודע בעיקר בשל פיקודו הכושל על ארמיית הריין במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה.
בזן נולד ב-13 בפברואר 1811 בעיר ורסאי שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית הראשונה.
אביו, פייר דומיניק בזן היה קצין הנדסה בגרנד ארמה, אשר פעל בחצרו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
אחיו הבכור, שנקרא אף הוא פייר דומיניק, נודע לימים כמהנדס כבישים וגשרים.
בזן חפץ בקריירה צבאית, אולם למשפחתו לא היה כסף להחזיק אותו באקדמיה צבאית יוקרתית כפי שהיה מקובל אותו זמן.
הוא נכשל בבחינות לאקול פוליטקניק בשנת 1830, ובמרץ 1831 התגייס לצבא כטירון.
הוא שירת ברגימנט החי"ר ה-37, וביולי של אותה שנה הועלה לדרגת קורפורל (מקביל לרב-טוראי בצה"ל).
בשנת 1832 הועלה לדרגת סרג'נט בלגיון הזרים הצרפתי, ועוד באותה שנה הועבר לצפון אפריקה ולקח חלק בקרבות הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה.
בקרב מקטה הוא לחם באומץ ונפצע קשה, ועל כך הועלה לדרגת לוטננט וקיבל את אות לגיון הכבוד.
הוא נשלח לספרד במסגרת חיל המשלוח הצרפתי שנשלח לסייע לאיזבלה השנייה, מלכת ספרד במלחמה הקרליסטית הראשונה.
הוא לחם בקרבות בהצטיינות, ובאחד מהם נפצע מכדור שחדר לרגלו.
בשנת 1839 הוחזר לאלג'יריה, והשתתף בקרבות נגד המורדים האלג'יראים בהנהגת עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי.
בשנת 1851 הוא קיבל את הפיקוד על הרגימנט הראשון של לגיון הזרים.
הוא השתתף במלחמת קרים, ובמהלך המצור על סבסטופול הפגין אומץ רב והתבלט כאשר סוסו מת תחתיו והוא קם ממנו והמשיך להילחם.
בשנת 1859 הוא היה חלק מחיל המשלוח הצרפתי שסייע לממלכת סרדיניה במלחמת אוסטריה-סרדיניה.
ב-1 ביולי 1862 מונה למפקד הדיוויזיה הראשונה של חיל המשלוח הצרפתי שנשלח למקסיקו כדי לסייע למקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו.
הוא השתתף במצור על פואבלה בשנת 1863, ובמספר קרבות חשובים נוספים.
בהמשך הוא קיבל את הפיקוד על כל חיל המשלוח הצרפתי במקסיקו.
ב-28 באפריל 1865 העניק לו הקיסר נפוליאון השלישי את התואר "מרשל צרפת", וכן תפקיד של חבר בסנאט הקיסרי.
יחסיו עם קיסר מקסיקו היו מתוחים, והוא הואשם בניסיונות להאריך את המלחמה יותר מדי.
כאשר חזר לצרפת ב-12 במרץ 1867 קיבל את הפיקוד על הקורפוס השלישי.
ב-12 באוגוסט 1870, מינה קיסר צרפת נפוליאון השלישי את בזן כמפקד הארמייה הראשונה שכונתה "ארמיית הריין".
הארמייה חנתה בגרמניה, כ-10 ק"מ מהעיר מץ, מול שלוש ארמיות של הצבא הפרוסי.
בפועל, נפוליאון עזב את מטה הארמייה רק ב-16 באוגוסט, מה שהותיר בידי בזן רק זמן קצר מאוד לתפוס פיקוד ולהתעדכן במצב בשטח.
ב-18 באוגוסט נתן המצביא הפרוסי הלמוט פון מולטקה פקודה לארמיות הפרוסיות הראשונה והשנייה לפתוח בהתקפה על הארמייה של בזן.
ההתקפה הפרוסית נפתחה בהסתערות הקורפוס ה-9 בפיקוד גנרל פון מאנשטיין, והתפתחה למה שכונה לימים "קרב גרבלוט".
ההתקפה של הארמייה הפרוסית הראשונה בפיקודו של שטיינמץ בתחילת הקרב, נבלמה בידי ארמיית הריין וספגה אבדות כבדות.
בזן נתן לגנרל שארל דניס בורבאקי מפקד המשמר הקיסרי פקודה לצאת למתקפת נגד שתשחרר את הארמייה מתנועת המלקחיים הפרוסית, אלא שבורבאקי החליט על דעת עצמו שהקרב אבוד, ולפיכך לא הצטרף לקרב.
בזן לא התעקש יותר מדי, והקרב הסתיים בניצחון אסטרטגי לגרמנים.
ב-19 באוגוסט החליט בזן על נסיגה אל הגבול הצרפתי.
מולטקה חזה זאת, וחסם את דרך הנסיגה לכיוון ורדן.
בזן העדיף לא להשאיר את צבאו בשטח, חשוף להרעשה הארטילרית של הגרמנים, והכניס את כל 150,000 חייליו אל בין חומותיה הבצורות של מץ.
הוא הקים ארמייה חדשה, "ארמיית המז" שפתחה במצור על הכוח של בזן, שהכניס את עצמו מרצונו למלכודת.
בזן שלח מסר לקיסר על פיו יוכל להיחלץ מהמלכודת רק באמצעות "ארמיית שאלון", שלמעשה הייתה הכוח הצבאי הצרפתי היחיד שהגן כעת על צרפת עצמה מפני הגרמנים.
עם זאת, ב-1 בספטמבר הובסה ארמיית שאלון בקרב סדאן, ו-103,000 כולל הקיסר עצמו, נפלו בשבי.
צבאו של בזן היה כעת מנותק לחלוטין, בעוד הגרמנים פולשים לצרפת כשאין כוח אמיתי שיכול להתגונן מולם.
הקיסרות בוטלה, ובמקומה הוקמה "הרפובליקה הצרפתית השלישית".
אנשיו סבלו מפגעי מזג האוויר, כמו גם ממחסור באספקה וציוד.
ב-27 באוקטובר הוא נכנע לכוחות הגרמנים ונפל בשבי יחד עם אנשיו.
כניעתו גרמה אכזבה רבה לכוחות הלוחמים האחרונים של צרפת - צבא מאולתר שארגן לאון גמבטה.
הרפובליקנים פרקו עליו את זעמם על הקיסר שאותו שירת, והמלוכנים גם הם הטו את האש אליו במטרה לטשטש את אחריותו של הקיסר על התבוסה.
בליל ה-9-10 באוגוסט 1874, הוא הצליח להימלט מהכלא בעזרת מספר ידידים, וברח למדריד בירת ספרד.
את שארית חייו הוא חי באנונימיות יחסית עד מותו ב-23 בספטמבר 1888 משבץ מוחי.
ב-12 ביוני 1852 הוא נישא למריה דה לה סולדד.
היא נפטרה בזמן שירותו במקסיקו.
הוא קיים רומן עם נערה מקסיקנית בת 17 בשם מריה חוספה פדראסה, ונישא לה ב-28 במאי 1865.
גנרל של דיוויזיה פרנסואה פול אנטואן היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
אנטואן נולד ב-28 בפברואר 1860 בלה מאן שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה.
הוא התגייס לצבא צרפת ב-1880, וב-1883 הועלה לדרגת לוטננט.
ב-11 ביולי 1896 הוענקה לו דרגת אביר בלגיון הכבוד, וב-1908 הוא הועלה לדרגת קולונל.
ב-24 בספטמבר 1911 מונה לחבר בוועדה הטכנית של הצבא, וב-28 בדצמבר 1913 הועלה לדרגת גנרל של בריגדה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה לראש מטה הארמייה השנייה בפיקוד נואל דה קסטלנו, והשתתף עמה במערכה על הגבולות ובכלל זה בקרב לורן.
ב-8 באוקטובר של אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-20, וב-9 באוקטובר הוענקה לו דרגה זמנית של גנרל של דיוויזיה.
הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך קרבות כנגד הגרמנים באזור אראס.
ב-30 בדצמבר 1914 הוא הועלה לדרגת קצין בלגיון הכבוד.
ב-10 בספטמבר 1915 הועבר לפקד על הקורפוס ה-10, וב-25 בנובמבר של אותה שנה הפכה הדרגה שלו לקבועה.
הוא פיקד על הקורפוס במהלך קרב שמפאן השני והקרב על הסום, וב-1 בספטמבר 1916 ניתנה לו דרגת מפקד בלגיון הכבוד.
ב-23 במרץ 1917 הוא מונה למפקד הארמייה הרביעית ופיקד עליה במהלך מתקפת ניוול והקרב השני על האן.
ב-15 ביוני 1917 הוא מונה למפקד הארמייה הראשונה ופיקד עליה במהלך קרב פשנדל.
ב-21 בדצמבר של אותה שנה, הוא מונה בידי הרמטכ"ל פיליפ פטן למפקד העליון של הכוחות בחזית המערב.
אולם בעקבות הצלחות הגרמנים מבצע מיכאל ומתקפת האביב הוא הפך לשעיר לעזאזל, וב-5 ביולי 1918 סולק מהתפקיד, וב-31 באוקטובר של אותה שנה מונה למפקח הכללי של עבודת השטח הצבאית.
ב-20 במרץ 1919 מונה למפקח על שבויי המלחמה, וב-16 ביוני 1920 הועלה לדרגת קצין גבוה בלגיון הכבוד.
עוד באותה שנה הועבר למילואים, וב-1921 פרש מהצבא.
ב-11 ביולי 1934 הוענק לו הצלב הגדול של לגיון הכבוד.
הוא נפטר ב-25 בדצמבר 1944 בפריז, זמן קצר לאחר שחרורה מגרמניה הנאצית, בגיל 84.
פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל , היה בנו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ואדמירל בצי הצרפתי.
פרנסואה נולד ב-14 באוגוסט 1818 בניי-סיר-סן, ללואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן ולמריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו השלישי, מלך סיציליה ומריה קרולינה מאוסטריה.
בשנת 1836 הצטרף פרנסואה לצי הצרפתי בדרגת לוטננט, ובשנת 1838 פיקד על כוח בקרב וראקרוס, במלחמה נגד מקסיקו.
לאחר מכן הועלה פרנסואה לדרגת קפטן, ובשנת 1840 הופקד על הבאת שרידי נפוליאון מסנט הלנה לצרפת.
בשנות ה-20 המוקדמות שלו לקה פרנסואה בשמיעתו, וניתוח שעבר לריפוי שמיעתו לא הצליח, ובעקבות כך נהיה פרנסואה חירש כמעט לחלוטין.
ב-1 במאי 1843 התחתן פרנסואה עם פרנסיסקה, נסיכת ברזיל, בתם של פדרו הראשון, קיסר ברזיל ומריה לאופולדינה מאוסטריה, ממנה היו לו 3 ילדים.
בשנת 1844 ניהל פרנסואה פעולות ימיות בחוף מרוקו, הפגיז את טנג'יר ותפס את מוגדור, ובעקבות כך הועלה לדרגת סגן-אדמירל.
בשנת 1845 הוא פרסם ב"רוו דה דוקס" מאמר על הליקויים של הצי הצרפתי, שמשך תשומת לב רבה, ועל ידי עוינותו למשרדו של פרנסואה גיזו, וכן בכך שיצר יחסים טובים כלפי בריטניה, הוא זכה לפופולריות רבה.
בעקבות מהפכת פברואר בשנת 1848 פרש פרנסואה מהצי הצרפתי, ומצא מקלט בקלרמונט, סארי, עם שאר בני משפחתו.
בשנת 1851 הוא הודיע על מועמדותו לבחירות לנשיאות צרפת שיתקיימו בשנת 1852, בתקווה לסלול את הדרך להחזרת המלוכה בסופו של דבר.
הניסיון להפוך ל"נסיך-נשיא" בוטל על ידי הפיכה ב-2 בדצמבר 1851, בהנהגת הנסיך-נשיא, לואי נפוליאון, שנבחר זמן קצר לאחר מכן כקיסר נפוליאון השלישי.
בשנת 1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, הגיע פרנסואה לוושינגטון, והציע את שירותיו של בנו ושניים מאחייניו לרשות צבא ארצות הברית.
הנשיא לינקולן מינה אותו ואת אחייניו כקצינים במטה של גנרל ג'ורג' מקללן, אולם לאחר הכישלון במערכת חצי האי חזר פרנסואה לאירופה.
בשנת 1870 חזר פרנסואה לצרפת, במטרה לשרת במלחמת צרפת–פרוסיה, אולם גורש מיידית מהמדינה.
כעבור זמן קצר הוא שב לצרפת ושירת תחת שם בדוי, אולם לאחר שגילה את זהותו, גורש שוב על ידי לאון גמבטה.
בבחירות לפרלמנט בשנת 1871 נבחר פרנסואה כנציג אזור מארן עילית, אולם בשנת 1886 במסגרת חוק הגירוש נשללה ממנו דרגתו בצי.
פרנסואה המשיך לגור בפריז, וב-16 ביוני 1900 מת בביתו.
ב-1 במאי 1843 התחתן פרנסואה עם פרנסיסקה, נסיכת ברזיל, בתם של פדרו הראשון, קיסר ברזיל ומריה לאופולדינה מאוסטריה, ממנה היו לו 3 ילדים:
מארי לאופולדין, נסיכת אורליאן (1849)
פרנס קריק הוא יישוב בעמק המוות במחוז איניו שבקליפורניה.
היישוב אינו יישוב קבע, אלא יישוב שמוגדר על ידי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לצרכים סטטיסטיים.
בשנת 2000 "חיו" בו 31 איש, והאוכלוסייה בו הדלדלה ל-24 איש בלבד בשנת 2010. הוא נמצא בגובה של 58 מטרים מתחת לגובה פני הים.
ביישוב זה נמדדה טמפרטורת האוויר הגבוהה ביותר בעולם, ב-10 ביולי 1913 נמדדה בו טמפרטורה של 56.7 מעלות צלזיוס, אם כי מספר מטאורולגים חולקים על אמיתותה של המדידה שנערכה בשנת 1913. כמו כן, טמפרטורת השטח שלו נמדדה ואף היא הגבוהה ביותר בעולם, 93.9 מעלות צלזיוס ב-15 ביולי 1917.
מרכז המבקרים, המוזיאון ומטהו של "הפארק הלאומי עמק המוות" נמצאים בפרנס קריק.
בקרבת היישוב נמצא מסלול גולף הממוקם בגובה של 65 מטרים מתחת לגובה פני הים.
זהו מסלול הגולף הנמוך ביותר בעולם.
בקיץ, אתרי הלינה סגורים בפני המבקרים שכן הטמפרטורה בחודשי הקיץ עומדת בממוצע על 52 מעלות.
במרחק של 1.21 קילומטרים מערבית ליישוב קיים נמל תעופה קטן.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין שטחו של ה"יישוב" הוא 82 קילומטרים רבועים, כאשר 99 אחוזים משטחו הם שטח יבשה.
בין השנים 1911 עד 2006, הטמפרטורה הגבוהה הממוצעת בפרנס קריק עמדה על 33 מעלות, ואילו הטמפרטורה בחודשי החורף עמדה על 17.2 מעלות (צלזיוס).
בפרק זמן זה, החודש החם ביותר היה יולי וממוצע הטמפרטורות הגבוהות שלו עמד על 46.9 מעלות.
החודש היבש ביותר היה יוני, וממוצע המשקעים בו עמד על 1.3 מילימטרים.
פרנסואה דה בורבון, רוזן ונדום , היה נסיך צרפתי ורוזן ונדום בין השנים 1477–1495.
פרנסואה נולד בשנת 1470 בוונדום, לז'אן השמיני, רוזן ונדום ולאיזבל דה בובאו, בתם של לואי דה בובאו ומרגריט דה שאמבלי.
בשנת 1477 מת אביו ופרנסואה ירש את תאריו, תוך שדודו לואי לה ז'ואיוז משמש כעוצר עד לבגרותו.
פרנסואה היה תומך נאמן של שארל השמיני, מלך צרפת ואחותו אן מצרפת.
בשנת 1487 התחתן פרנסואה עם מארי מלוקסמבורג, רוזנת ונדום, בתם של פייר השני, רוזן סן-פול ומרגריטה מסבויה, רוזנת סן-פול, וכן אלמנתו של ג'אקומו מסבויה, רוזן רומונט.
מארי הביאה עמה אחוזות גדולות כנדוניה, כולל הטירות סן-פול-סור-טרנואז וסואסון בפיקרדי, כמו גם את שאטו דה קונדה, אשר הפך מאוחר יותר למעון נסיכי קונדה, שהיו צאצאי נכדה, לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה.
ב-30 באוקטובר 1495 מת פרנסואה בוורצ'לי, ובנו שארל ירש את תאריו, תוך שאשתו מארי שימשה כעוצרת עד לבגרותו.
בשנת 1487 התחתן פרנסואה עם מארי מלוקסמבורג, רוזנת ונדום, בתם של פייר השני, רוזן סן-פול ומרגריטה מסבויה, רוזנת סן-פול, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
אנטואנט דה בורבון (1494–1583), התחתנה עם קלוד, דוכס גיז
פרנסואה-נואל (גרקיס) באבף Babeuf, 23 בנובמבר 1760 - 27 במאי 1797) היה מהפכן, פוליטיקאי ועיתונאי צרפתי, מייסד ה"באבוביזם", זרם בקצה השמאלי של הזירה הפוליטית בימי המהפכה הצרפתית, שבישר את הקומוניזם ואת האנרכיזם.
עיתונו Le tribun du peuple (טריבון העם) שאף להגן על העניים ולעורר התקוממות עממית נגד שלטון הדירקטוריון.
באבף דגל בדמוקרטיה, בשוויון ובביטול הרכוש הפרטי.
על אף ניסיונות ידידיו היעקובינים להצילו, הוצא להורג בגיליוטינה בואנדום בגין תפקידו ב"קנוניית השווים".
את הכינוי "גרקכוס" קיבל באבף בגלל תדמיתו כ"טריבון העם" בדומה לאחים גרקכוס מתולדות רומא העתיקה.
אף-על-פי שהמושגים "אנרכיסט" ו"קומוניסט" לא היו עדיין ידועים בימיו, הם שימשו לתיאור רעיונותיו בפי הוגים מאוחרים יותר.
המילה "קומוניזם" הייתה בשימוש לראשונה באנגלית אצל ג'ון גודווין בארמבי בשיחה עם בני שיח שהוא כינה אותם "חסידי באבף".
באבף נקרא "המהפכן הקומוניסט הראשון".
ברוח קשר השווים בהנהגת באבף, ב"מנשר השווים" כתב אחד הקושרים, סילוון מרשל:
באבף נולד בשנת 1760 בפרוכיית סנט-מיקז (סן קנטן) במשפחה מרובת הילדים של קלוד באבף, פקיד בחוות החקלאיות של המלך, איש צבא לשעבר, ושל מרי קתרין אנשרל.
הוא עבד כפועל בבניית תעלת פיקרדיה.
בגיל 17 נכנס כחניך אצל נוטריון "פאודיסט" בפליקסקור.
בעבודה זו התמחה באבף במשפט הפאודלי.
ב-1781 בגיל 21 התחיל לעבוד בזכות עצמו ברואה, במחוז סום כמודד וכמנהל ספרי נכסים של אחוזות (commissaire à terrier).
ב-13 בנובמבר 1782 בגיל 22 התחתן באבף בדאמרי, סום, עם מארי אן ויקטואר לאנגלה (1840-1757), משרתת לשעבר, בת של סוחר כלי בית ועבודה מאמיין.
בהשפעת ספריו של ז'אן-ז'אק רוסו, תוך התבוננות בתנאי החיים הקשים של רוב האוכלוסייה, פיתח באבף תאוריות התומכות בשוויון ובשיתוף האדמות.
ב-1788 הוא התחיל לערוך את "רישום הקרקעות התמידי" שהוצא לאור ב-1789. כמו כן תמך באבף בביטול העבדות.
במרץ 1789 השתתף באבף בעריכת מחברת קובלנות של תושבי היישוב רואה.
אחרי כישלון ה"קדסטר הנצחי" שלו, בהתחלת המהפכה הצרפתית, הפך באבף לעיתונאי.
הוא חילק את זמנו בין רואה לפריז.
החל מספטמבר 1789 היה לכתב העיתון "קורייה דה ל'ארופ" (Courier de l' Europe) שהופיע בלונדון.
נאבק במיסים העקיפים, ארגן עצומות ואספות.
בגין פעילותו והדיה הואשם בהמרדה.
שוחרר ביולי אחרי התערבות המהפכן ז'אן-פול מארה.
ב-14 ביולי 1790 נכח באבף בחגיגות הפדרציה.
באותה תקופה עזב את הדת.
ביולי 1790 הוציא באבף לאור עיתון חדש שלא צבר יותר משלושה גליונות.
"ז'ורנל הקונפדרציה" (Le Journal de la Confédération) שבו מתח בקורת על עוולות המשטר החדש.