tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעל המדבריות בדרכם אל היעד בצפונה של ערב הסעודית הטילו המטוסים מכלי דלק נתיקים שנתרוקנו מדלק במטרה להפחית גרר.
בשל דממת האלחוט לא יכלו הטייסים לתאם את הטלת המכלים והם הוטלו באופן מפוזר לאורך נתיב ההתקדמות.
כתוצאה מהטלת הנתיקים עלתה מהירות המטוסים לכ-450 קשר.
משהתקרבו המטוסים הישראלים ליעד, פרץ מוביל המבנים לקשר והזהיר מפני אנטנות ועמודים.
לאחר מכן פקד על הטייסים להגביר עוצמת מנוע למרבית (ללא מבער) ולנסוק לקראת צלילת הפצצה.
בסמוך לשעה 17:30 (לקראת שקיעת השמש), נסקו שתי רביעיות מטוסי F-16 לגובה של 10,000 רגל ביצעו תמרון גלגול לפי תרגולת ההפצצה שהותאמה לחדירת כיפת הכור והפציצו את הכור בזווית של 35 מעלות.
כל מטוס הטיל בתורו בהפרש של חמש שניות זה מזה מטען של שתי פצצות סימן 84 במשקל טון כל אחת, סך הכל 16 טון פצצות.
מחצית הפצצות תוכננו להתפוצץ עם המגע בכיפת הכור ומחציתן צוידו במרעום שיביא לפיצוצן לאחר שיחדרו לעומק מבנה הכור.
הדיוק שבהטלת הפצצות היה טוב ו-12 מהן חדרו פנימה אל תוך מבנה הכור והרסו אותו כליל.
שבעה מתוך שמונת הטייסים פגעו במטרותיהם, תוך שימוש בפצצות "שימוש כללי" קונבנציונליות (בלתי מונחות), בניגוד להערכות רבות שפורסמו בעולם אחרי כן, לפיהן רק חימוש מונחה מדויק יכול היה להגיע לתוצאות אלו.
לאחר כל יעף הפצצה ביצעו המטוסים תמרון חמיקה מטיל שעלול היה להיות משוגר לעברם וכן שחררו נורים להטעיית טילים.
בשלב זה החשש מפני מטוסי יירוט עיראקיים שישבשו את התקיפה לא התממש, וגם טילי קרקע אוויר לא נורו לעבר המטוסים התוקפים לאורך כל התקיפה.
ירי הנ"מ היה דליל ולא איים באופן ממשי על המטוסים.
הטיסה חזרה לישראל נערכה בגובה רב וחסכוני בדלק ובמהירות גבוהה.
כל המטוסים שבו בשלום לבסיס עציון לאחר כשלוש שעות.
המטוסים נבדקו על ידי צוותי הקרקע לאיתור פגיעות נ"מ.
משלא נמצאו פגיעות, תודלקו המטוסים והטייסים שתקפו המריאו ממנו שוב לבסיסי האם של הטייסות.
עשרה חיילים עיראקים ששהו בכור נהרגו, וכן נהרג יועץ צרפתי ששהה באותה עת במתקן הסמוך לכור.
מלבד 14 המטוסים שטסו אל היעד (שמונה F-16 ושישה F-15), השתתפו במבצע כ-60 כלי טיס נוספים ובהם מטוסי גיבוי, מסוקים בכוננות לחילוץ טייסים נוטשים, מטוסי בקרה מסוג E-2 הוקאיי ועוד.
צוות של יחידת קשר 533 היה במטוס הפיקוד ששהה באוויר בזמן התקיפה.
מטוסי הקרב החוזרים ערכו טיסת ראווה חגיגית בגובה נמוך מעל יישובים בארץ, תוך סימון הצלחתם, עם כניסת החג.
לאחר שסדאם חוסיין שמע על התקיפה ונודע לו שאף מטוס לא יורט, הוא פקד להוציא להורג את מפקד סוללת הנ"מ שאיבטחה את הכור.
ב-23 ביוני הופיע סדאם בפומבי לראשונה מאז התקיפה, ונשא נאום שבו הוקיע את "הסוכנות העיראקית לאנרגיה אטומית" על אבטחה לקויה.
התקיפה הפכה במהרה לסוגיה מרכזית בקרב מפלגות הליכוד והמערך במערכת הבחירות לכנסת העשירית, שהתקיימה שלושה שבועות לאחר מכן.
בבחירות ניצח הליכוד בראשות מנחם בגין את המערך בראשות שמעון פרס, ברוב דחוק, לאחר שסקרים גרסו כי המערך מוביל בהפרש ניכר.
בין דברי הביקורת על המבצע בלטה התבטאותו של ראש מטה ההסברה של המערך אותה עת ולימים נשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג.
בריאיון לכתב ה-BBC בישראל בוב סיימון, זמן קצר לאחר פרסום ההתקפה, אמר הרצוג: מודעות הבחירות של המערך טענו שהפעולה מעוררת שאלות קשות והגדירו את בגין כאדם קל לשון וחסר שיקול דעת שלא ניתן לסמוך עליו.
עם היוודע דבר התקיפה נמתחה על המבצע ביקורת חריפה.
הפעולה גונתה על ידי כמעט כל ממשלות העולם, ובהן ממשלת ארצות הברית, שטענה כי ההתקפה פוגעת בסיכויי השלום במזרח התיכון.
זעמה של ארצות הברית היה רב כיוון שהתקיפה לא תואמה מראש עם הממשל האמריקאי, תוך שנעשה בה שימוש בציוד צבאי של ארצות הברית.
שבועיים לאחר התקיפה אישרה מליאת האומות המאוחדות ומועצת הביטחון החלטת גינוי חריפה ביותר נגד ישראל.
בניגוד לעמדתה הידידותית בדרך כלל, תמכה ארצות הברית (באישורו של הנשיא רונלד רייגן) בהחלטה.
המבצע הביא להקפאה זמנית של משלוחי ציוד צבאי אמריקאי לישראל, בהם מטוסי F-16 נוספים, אך ההקפאה הוסרה מייד לאחר הבחירות בישראל.
מנגד, ביקש חיל האוויר האמריקני ללמוד את פרטי התקיפה ובמשך שבועות ארוכים התקשו מומחיו להאמין כי טיסת התקיפה בוצעה ללא תדלוק אווירי.
גם התקשורת האמריקאית בחלקה הייתה נגד ישראל.
במאמר מערכת של הניו-יורק טיימס לאחר התקיפה, נטען כי .
ב-1991, לאחר פלישת כוחות הקואליציה לעיראק, שלח שר ההגנה האמריקאי דיק צ'ייני לשגריר ישראל בארצות הברית דוד עברי, שהיה מפקד חיל האוויר בזמן התקיפה, תמונת לוויין אמריקאי של הכור המופצץ ועליה כתב "בתודה ובהערכה, הקלתם על משימותינו בסופה במדבר".{{הערה|רודג'ר ו.
קלייר, הפשיטה על הכור'', תרגום מאנגלית דן סגל, הוצאת אריה ניר, 2005, עמוד 210}} מאה חברי כנסת ישראלים שלחו אז למנחם בגין מכתב תודה על החלטתו לתקוף את הכור.
הטייסים שהשתתפו בתקיפה נבחרו בקפידה מתוך שתי טייסות הנץ (F-16A/B) שהיו אז, ומרביתם סיימו את שירותם בעמדות בכירות בחיל.
מבנה "איזמל" (טייסת 117 – "טייסת הסילון הראשונה" שהייתה גם הטייסת הראשונה שקלטה מטוסי F-16):
סא"ל זאב רז, מפקד הטייסת, מוביל כוח התקיפה.
בתפקידו האחרון שימש כמפקד בית הספר לטיסה, והשתחרר בדרגת אל"ם.
לאחר המבצע הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל, על הובלת המבצע והצלחתו.
סרן עמוס ידלין, סגנו של זאב רז, היה מספר 2 במבנה הראשון.
לימים כיהן כנספח צה"ל בוושינגטון וכראש אמ"ן בדרגת אלוף.
בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כרמ"ח אמל"ח בחיל האוויר.
מבנה "אשכול" (טייסת 110 – "טייסת אבירי הצפון"):
סא"ל אמיר נחומי, מפקד הטייסת ומוביל המבנה השני.
בתפקידו האחרון בצה"ל היה ראש להק אוויר, בדרגת תא"ל.
נחומי הוא בעל עיטור המופת ממלחמת יום הכיפורים, ומאלופי ההפלות של חיל-האוויר.
במשך שנים רבות כונה "הצייר" בפרסומים אודות התקיפה, בשל תחביבו.
במהלך הימים צייר שמונה ציורים של תקיפת הכור, והעניק אותם למשתתפי התקיפה.
אל"ם יפתח ספקטור, מפקד בסיס רמת דוד.
דרש להיות טייס מן המניין בתקיפה ונכנס לרשימת הטייסים רק לאחר התערבות אישית של הרמטכ"ל רפאל איתן.
היה היחיד שלא פגע במטרה שלו.
בתפקידו האחרון בצה"ל היה מפקד בסיס תל נוף, בדרגת תא"ל.
סרן אילן רמון, צעיר התוקפים, קצין הניווט של טייסת אבירי הצפון.
לימים היה האסטרונאוט הישראלי הראשון ונהרג באסון מעבורת החלל קולומביה, בדרגת אל"ם.
תקיפת הכור הגרעיני בסוריה או מבצע מחוץ לקופסה היה מבצע צבאי שבוצע על ידי חיל האוויר הישראלי ב-6 בספטמבר 2007 לאחר חצות הלילה ובו הושמד כור גרעיני בסוריה.
התקיפה נעשתה תחת מעטה של חשאיות, שנשמר גם לאחריה.
כשישה חודשים לאחר מועד התקיפה, הודיעו גורמים בממשל האמריקאי כי היעד שהותקף והושמד היה כור גרעיני לייצור פלוטוניום, שנבנה בסוריה בעזרת קוריאה הצפונית.
העיתון הגרמני "דר שפיגל" פרסם כי גורמי מודיעין טענו שהכור בסוריה שימש לסייע לתוכנית הגרעין האיראנית וכי עבדו בו גם מדענים צפון-קוריאניים.
העיתון "הארץ" דיווח גם כי איראן מימנה את בניית הכור שהופצץ.
ב-2011 אישרה גם הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית שהמטרה שהופצצה אכן הייתה כור גרעיני בשלבי בנייה.
העיתון "דר שפיגל" דיווח כי שם הקוד של הפעולה היה "מבצע בוסתן", ומקורות אחרים דיווחו כי שם הקוד היה "מבצע אריזונה", אך השם הרשמי היה "מבצע מחוץ לקופסה".
ב-21 במרץ 2018, לאחר יותר מעשר שנים, אישרה ישראל רשמית שהפציצה את הכור, ופרסמה פרטים על המבצע.
האסטרטגיה של אסד לוודא שהכור לא יתגלה הייתה התממה - כדי לא למשוך תשומת לב, לא נפרסו סוללות טילים בסמיכות לכור, לא הייתה גדר מסביב, והמקום הוצג כמתקן חקלאי.
תוכנית הגרעין הסורית הייתה ידועה רק לקבוצה מצומצמת של אנשים, ביניהם מוחמד סולימאן, שתקשרו דרך פתקים ושליחים, כך שבכירים סורים רבים לא ידעו עליה.
לפי פרק שכתב יוסי מלמן בספר "מלחמות הצללים" ופורסם ב"הארץ", לפעולה קדמה פעילות מודיעינית נמרצת.
בעקבות הודעת לוב ב-2003 על החלטתה להפסיק את תוכנית הגרעין שלה, שהפתיעה את ישראל, התריע ב-2004 יושב ראש ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, ד"ר יובל שטייניץ, על האפשרות לפיה סוריה תפעל לפיתוח נשק גרעיני, וזאת בהתבסס על חשיבה מדינית-אסטרטגית.
הוועדה בראשותו הכינה דו"ח סודי שהופץ בעותקים אחדים, וכאשר הציג שטייניץ את חששותיו בפני מערכת הביטחון, אגף המודיעין בראשותו של אלוף אהרן זאבי-פרקש פסל זאת מכל וכל.
לעומת זאת, ראש המוסד מאיר דגן השתכנע שיש לברר את העניין לעומק והורה על בחינה מחדש של חומר מודיעיני שהצטבר בידי המוסד.
בהמשך לכך, בעקבות הערכת מצב שביצעה חטיבת המחקר, הוחלט שככל הנראה סוריה מפתחת נשק גרעיני בחשאי.
המוסד הצליח להשיג מודיעין המצביע על הקמת כור גרעיני להפקת פלוטוניום שנבנה בסוריה בשיתוף פעולה עם קוריאה הצפונית, כולל מיקומו.
המוסד ויחידות מיוחדות של אמ"ן בדקו את האתר ומצאו שאכן מדובר בכור גרעיני בשלבי הקמה.
בתחילת מרץ 2007, הגיע מידע שאישר בוודאות את קיום הכור, שאותו כינה יוסי בידץ, ראש חטיבת המחקר דאז, "ידיעת זהב".
לפי הניו יורקר, המידע הזה הושג כאשר איברהים עותמאן, יו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית בסוריה, יצא לפגישה בווינה של מועצת הנגידים של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
כשהיה בפגישה, סוכני המוסד פרצו לחדרו, והעתיקו את התוכן של מחשבו הנייד.
המידע שהועתק כלל תמונות בצבע של הכור, שהובילו למסקנה כי ייעודו הוא בניית פצצה גרעינית, במודל דומה לכור הגרעיני של צפון קוריאה ביונגביון.
+בעלי תפקידים במבצע "מחוץ לקופסה"דרג מדיניראש הממשלהאהוד אולמרטשר הביטחוןעמיר פרץ (עד יוני 2007)אהוד ברק (החל מיוני 2007)שרת החוץציפי לבנידרג צבאי-מקצועיראש המוסדמאיר דגןהרמטכ"לרא"ל גבי אשכנזימפקד חיל האוויראלוף אליעזר שקדיראש אגף המבצעיםאלוף טל רוסוראש אמ"ןאלוף עמוס ידליןראש חטיבת המחקרתא"ל יוסי בידץראש זירת המודיעין הטכנולוגיאל"ם אלי בן מאירראש ענף סוריהסא"ל דרור שלום
עקב גילוי הכור, סיכול תוכנית הגרעין הסורית שובץ בראש סדר העדיפויות של הרמטכ"ל גבי אשכנזי.
על מנת שיוכל לרכז מאמצים לעניין זה, הוא נמנע מלפתוח במבצעים בעזה גם כאשר נורו רקטות לעבר יישובי עוטף רצועת עזה.
אגף המודיעין העניק לקומץ פסיכולוגים אקדמאיים בכירים גישה לחומרי גלם סודיים שמתארים ככל הניתן את התנהגותו של הנשיא בשאר אסד במהלך חייו, במטרה להבין מה תהיה תגובתו לתקיפה אפשרית בכור.
תוצאות המחקר היו שהנשיא הסורי אמנם מתנהג בשקילות ויכול לשקר לאנשיו בקלות, אך שהשפלה בעיני האנשים החשובים לו תפגע בו מאוד.
כך, המסקנה מהמחקר הייתה שבמידה שמדינת ישראל תתקוף את הכור בחתימה נמוכה ולא תיקח אחריות, אסד עלול להכחיש את מטרת התקיפה, הן בפני הבכירים הסורים שלא ידעו על הכור והן בפני העולם, ובכך לא יגיב במלחמה עם ישראל.
מתחילת ההערכויות להפצצת הכור, הוכנו שתי חלופות להפצצת הכור - אווירית וקרקעית.
באופציה הקרקעית, כוחות חשאיים יוחדרו בעורף סוריה, ייתגנבו למתחם, ימקמו חומר נפץ בחלקיו החיוניים, יצאו ויפוצצו אותו.
הצלחה של אופציה זו עדיפה על הצלחה של אופציה אווירית מכיוון שתיעשה בחתימה נמוכה יותר, אך הכוחות יוכלו לשאת איתם פחות חומרי נפץ מאשר באופציה האווירית.
לשם הכנות לחלופה זו נבנה בדימונה מודל מדויק של המתקן, שם התאמנו למבצע.
ב-19 ביוני 2007, נסע ראש הממשלה אולמרט לביקור בבית הלבן בארצות הברית על מנת לבצע הערכת מצב משותפת בנושא יחד עם הנשיא ג'ורג בוש, כאשר אולמרט העדיף שהאמריקאים יבצעו את הפצצת הכור.
אולמרט שב ארצה ללא הבטחה מהאמריקאים.
ב-13 ביולי, בשיחת טלפון בין אולמרט לנשיא בוש, בוש הסביר כי הוא מתנגד לתקיפה אמריקאית או ישראלית, והציע להפעיל לחץ דיפלומטי פומבי על סוריה על מנת שתוותר על התכנית הגרעינית שלה.
לאחר מכן, סוכם שישראל תהיה חופשית לתקוף את הכור.
דווח כי באוגוסט 2007 סיירת מטכ"ל נשלחה על מנת לצלם תמונות ולדגום את הקרקע של האתר..
באוגוסט 2007, שר הביטחון אהוד ברק סבר כי עדיף לחכות לחורף לתקיפת הכור, מכיוון שעדיף לפוצץ כור "חם" עם צבא יותר מוכן מאשר להתקיף בקיץ ולא להיות מוכנים למלחמה כוללת עם סוריה.
נקודה זו היוותה מחלוקת בין ראש הממשלה אולמרט לברק.
צה"ל היה חייב להיות מוכן למקרה שהתקיפה תביא לפרוץ מלחמה.
סיפור הכיסוי שסופר לצה"ל לעליה בכוננות הוא שסוריה עלולה לפתוח במלחמה עקב החולשה שהופגנה על ידי ישראל במלחמת לבנון השנייה.
כך, נערך בצה"ל קצב אימונים מוגבר.
בנוסף, צה"ל היה זקוק לתוספות בחימושים וחלקי חילוף למקרה של מלחמה, בעיקר אחרי מלחמת לבנון השנייה.
לכן, נשלחה מארצות הברית אוניית משא גדולה שעגנה בכרתים (גדולה מדי לנמל אשדוד), ונשלחו ספינות מישראל לכרתים, שבמשך שני לילות העבירו את הציוד מכרתים לישראל.
ב-4 בספטמבר, נעשה מודל מבצעי של חיל האוויר לתקיפה, בנוכחות הרמטכ"ל גבי אשכנזי.
בהמשך אותו היום, התקבלה שאילתה של העיתונאי האמריקאי ג'יימס רוזן לשגרירות ישראל בוושינגטון על אפשרות קיום כור גרעיני צפון-קוריאני בסוריה.
שאילתה זו גרמה לחשש של דליפה בישראל, והיוותה את הטריגר ליציאה לתקיפה.
למחרת, התכנס הקבינט המדיני-ביטחוני בראשות ראש הממשלה אהוד אולמרט ודן בסוגיה.
בהתאם להמלצת הרמטכ"ל גבי אשכנזי אישר הקבינט את תקיפת הכור.
שרת החוץ, ציפי לבני, שר הביטחון, אהוד ברק, וראש הממשלה אולמרט הוסמכו לבחור את זמן התקיפה ואיזו חלופה מבין השתיים לתקיפה תבוצע.
בהתאם להמלצת הרמטכ"ל, הם אישרו את חלופת תקיפת חיל האוויר, לתקיפה עוד באותו לילה.
ב-21 במרץ 2018 פרסמה ישראל פרטים על התקיפה האווירית וכיצד היא בוצעה.
בחיל האוויר כונה המבצע "ניגון שקט", ותוכנן כך שיתבצע בחתימה נמוכה, תוך שימוש במספר מצומצם של כלי טיס שיחדרו לסוריה בטיסה נמוכה, וזאת על מנת לגרום לסוריה בלבול באשר למבצעי התקיפה ולא לגרור את האזור למלחמה אזורית.
נווט הקרב רס"ן עמנואל לוי תכנן את נתיב הטיסה ואת הצד המבצעי בתקיפה והשתתף בתקיפה עצמה.
את התקיפה האווירית ביצעו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי.
בתקיפה השתתפו 4 מטוסי F-15I רעם מטייסת הפטישים שבבסיס חצרים, שני מטוסי F-16I סופה מטייסת 119 ושני מטוסי F-16I סופה מטייסת 253 מבסיס רמון.
מטוסי ה-F-15I רעם הם מטוסי הקרב הכבדים והגדולים ביותר של חיל האוויר: הם בעלי כושר נשיאת חימוש גבוה ואחד מייעודיהם הוא הפצצה טקטית ואסטרטגית.
תפקידם היה להפציץ את הכור עם מרב הפצצות הכבדות שנשאו.
מטוסי ה-F-16I סופה הם מטוסי קרב רב-משימתיים מתקדמים.
תפקידם, בנוסף להפצצת הכור, היה ללוות את מטוסי ה-F-15I ולהגן עליהם מפני איומים שונים, וכן ליירט מטוסי אויב אם יוזנקו לעברם, אף על פי שההנחיה הייתה להימנע ככל האפשר מקרבות אוויר בחתימה גבוהה.
המבצע החל ב-5 בספטמבר, 22:30. המטוסים השמידו עמדת מכ"ם סורית ואז שיבשו את מערכת ההגנה האווירית הסורית באמצעות לוחמה אלקטרונית, ובכך מנעו ממנה להבחין במטוסים התוקפים.
בשעה 00:45 הפציצו המטוסים את הכור באמצעות מגוון של פצצות מונחות GPS ופצצות מונחות לייזר.
הבחירה בשלושה סוגי חימוש נועדה למקרה שאחד הסוגים לא יתאים למשימה.
בסופו של דבר, כל הפצצות פגעו במטרה וכל החימושים פעלו בהצלחה, ובסך הכל הופצץ הכור על ידי 17–18 טון חומר נפץ.
הכור הושמד באופן בלתי הפיך, ואמ"ן העריך שלא ניתן לשקמו.
בסיום ההפצצה המוצלחת, המטוסים חזרו דרך שטח טורקיה ובדרכם השליך אחד המטוסים מכל דלק נתיק באזור הגבול בין סוריה לטורקיה, ועליו כיתוב בעברית.
לאחר שהכור הושמד בהצלחה והמטוסים יצאו מכלל סכנה, הם דיווחו בקשר את מילת הקוד "אריזונה", שפירושה שהמשימה הושלמה בהצלחה.
המבצע הסתיים ב-6 בספטמבר ב-2:30 לפנות בוקר עם שובם של כל מטוסי חיל האוויר בשלום לבסיסיהם.
שעות מעטות לאחר התקיפה דיווחה סוריה על מטוסים של חיל האוויר הישראלי שהונסו משטחה, ואילו דוברים ישראלים סירבו לאשר או להכחיש.
ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון אהוד ברק וגורמים ישראלים בכירים אחרים שמרו על דממה מוחלטת בנושא.
הצנזורה הצבאית הורתה למערכות העיתונים בישראל להגיש לאישורה כל ידיעה הקשורה לפעולה.
חמישה ימים לאחר ההתקפה דיווחה לראשונה כריסטיאן אמנפור כתבת CNN שמדובר בתקיפת מטרה בסוריה.
גם סוריה נמנעה מלספק פרטים מדויקים על שהתרחש.
חלק מדובריה ניסו לגמד את האירוע ואחרים הבטיחו שתבוא תגובה.
בראיון שהעניק ל-BBC ב-1 באוקטובר אמר נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, שהתקיפה כוונה למבנה צבאי שאינו בשימוש, והוסיף: "תגובה אין פירושה טיל תחת טיל ופצצה תחת פצצה.
יש לנו דרכי התגובה שלנו, אולי בדרך פוליטית ואולי בדרך אחרת, אבל יש לנו הזכות להגיב".
בנאום שנשא באותו יום בפני עצרת האו"ם, טען שר החוץ הסורי, וליד אל-מועלם, כי הידיעות על תקיפת מתקן גרעיני או משלוח נשק שנועד לחזבאללה הן בדיות שבאו להצדיק את תוקפנותה של ישראל.
ארצות הברית שמרה אף היא על דממה, אך ישנם דיווחים לפיהם היא נתנה את ברכתה לתקיפה, לאחר שהוצגו לה הוכחות לקשר הגרעיני בין סוריה לקוריאה הצפונית.
לקראת פרסום ספר זיכרונותיו של ג'ורג' בוש, בנובמבר 2010, פורסם שבספר מספר בוש שאולמרט ביקש ממנו שארצות הברית תתקוף את המתקן בסוריה, אך הוא סירב.
הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בדקה את מהות המתקן שהופצץ.
בבדיקה זו דחתה סוריה את הטענה שהיה זה מתקן גרעיני, וטענה שאת שרידי האורניום שנמצאו במקום פיזרו מטוסי חיל האוויר הישראלי.
ב-28 באפריל 2011 הודיעה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית כי היעד שתקפו מטוסי צה"ל היה "כור גרעיני בבנייה".
זאת לאחר שהסוכנות דחתה את כל טענותיה של סוריה לגבי מקורם של שרידי האורניום, ואף האשימה אותה בהסתרת מידע, בעקבות סירובה לאפשר לפקחי הסוכנות לבחון את שרידי המתקן שהופצץ.
בינואר 2015 דיווח השבועון הגרמני "דר שפיגל" כי סוריה בונה מחדש מתקן גרעין סמוך לעיר חומס.
מאז פלישת ארצות הברית לעיראק בשנת 2003 האשימה ארצות הברית את סוריה בסיוע לארגוני הטרור הסונים התוקפים את כוחותיה בעיראק.
האשמות אלו הגבירו את הקרבה בין סוריה לאיראן (המואשמת גם היא בנושא זה על ידי ארצות הברית) ובעקיפין הביאו לכך שהגברת המתיחות בין ישראל ואיראן (בעקבות התקדמות תוכנית הגרעין האיראנית) הביאה להתגברות המתיחות בין ישראל לסוריה.
מצב זה אף הביא להתקרבות מסוימת בין סוריה ובין הצלע השלישית בציר הרשע עליו הכריז הנשיא בוש - קוריאה הצפונית, והגביר עוד יותר את המתיחות בין ישראל לסוריה.
מלחמת לבנון השנייה בה סייעה סוריה בתחמושת לחזבאללה הגבירה אף יותר את המתיחות בין ישראל לסוריה, והובע חשש מפני התלקחות מלחמה בין שתי המדינות.
בעקבות התקיפה גברה מתיחות זו, ובגבול הצפון הוגברה הכוננות.
הכוננות המוגברת ניכרה בהזנקות אחדות של מטוסי חיל האוויר הישראלי, עקב חשש מתקיפה סורית:
ב-22 בספטמבר הוזנקו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי, לאחר שמטוס סורי נעלם ממסכי המכ"ם של ישראל.
לאחר זמן מה התברר שהמטוס התרסק בצדו הסורי של הגבול, ללא כוונה התקפית.
ב-27 בספטמבר הוזנקו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי, לאחר שזוהתה פעילות חשודה של מסוקי קרב סוריים בשטח סוריה.
לפי הספר של מלמן ורביב, ב-1 באוגוסט 2008, ישראל התנקשה במוחמד סלימאן, יועץ בכיר של אסד והאיש שהיה אחראי על הקשר עם חזבאללה וכן עם קוריאה הצפונית בקשר להקמת הכור.
על פי הספר, ההתנקשות בוצעה על ידי צלף שירה בו כדור בודד בראש, דבר שהתאפשר בעקבות איסוף מודיעין מפורט ומדויק ביותר.
מטרת ההתנקשות הייתה לפגוע באחד הפעילים המרכזיים בתוכנית הגרעין הסורית ובהעברת אמצעי לחימה לחזבאללה ובכך להעביר מסר לסוריה שלא תעז לחזור לנסות לפתח נשק גרעיני.
מספר כלי תקשורת זרים ייחסו את ההתנקשות לישראל, אך היא מעולם לא לקחה אחריות על התנקשות זו.
גם ה-NSA ייחס התנקשות זו לישראל.
הערפל הכבד שאפף את מהות הפעולה דחף את אמצעי התקשורת לדווח על מהותה.
חלק מהדיווחים התגלו כהשערות חסרות בסיס.
הטבלה הבאה מציגה את התפתחות הדיווחים על מהות הפעולה.
כמעט כל הדיווחים הגיעו מאמצעי תקשורת שמחוץ לישראל, עקב הצנזורה שהוטלה בישראל בנושא זה.
דיווחים עיקריים 6 בספטמבר 2007 דיווח ראשון על פעולה של חיל האוויר הישראלי בסוריה, ניתן בהודעה של סוריה כי הניסה מטוס ישראלי מתחומה.
8 בספטמבר טורקיה מדווחת על מכלי דלק נתיקים של מטוסים ישראליים שנפלו בשטחה.
בתדרוך לשגרירים שנתן שר החוץ הסורי וליד אל-מועלם, נאמר כי שלושה מטוסים ישראלים חדרו מכיוון הים התיכון עד לאזור הנמצא כ-50 ק"מ מדיר א-זור שבצפון-מזרח סוריה, והפציצו מטרות.
11 בספטמבר כריסטיאן אמנפור, כתבת של רשת CNN, מדווחת כי הפעולה בסוריה הייתה תקיפה של מטרה בשטח סוריה, כנראה נשק שהועבר לסוריה בידי איראן.
15 בספטמבר הוושינגטון פוסט מדווח כי חיל האוויר תקף מתקן גרעיני שבנתה סוריה בשיתוף עם קוריאה הצפונית, ותקיפה זו עלתה יפה.
חיזוק לטענה זו נמצא בגינוי חריף לישראל, על שנכנסה לשטחה האווירי של סוריה, שפרסמה קוריאה הצפונית ב-11 בספטמבר.
26 בספטמבר הסנאטורית הילרי קלינטון מופיעה בעימות בחירות טלוויזיוני: "הסורים ככל הנראה בנו, ייתכן שבמשך שנים, מתקן גרעיני והישראלים השמידו אותו.
אני תומכת בזה באופן ברור".
14 באוקטובר הניו יורק טיימס מצטרף לדיווחים שבתקיפת חיל האוויר הושמד כור גרעיני בשלבי בנייה, וזאת בהסתמך על ציטוט גורמי מודיעין אמריקאים.
17 באוקטובר כלי תקשורת בישראל מדווחים כי נציג סורי בוועדת האו"ם לפירוק נשק אישר לראשונה שישראל תקפה מתקן גרעיני, אך למחרת הוכחשה ידיעה זו, בנימוק שמקורה בטעות תרגום.
ב-20 באוקטובר טענה רשת הטלוויזיה ABC האמריקאית כי לישראל היה מרגל במתקן, והוא העביר לידיה תמונות מתוכו.
23 באוקטובר "סאנדיי טיימס" טוען כי לוחמי סיירת מטכ"ל פעלו בסוריה ואספו חומר גרעיני שמקורו בקוריאה הצפונית.
24 באוקטובר הוושינגטון פוסט מדווח שמומחה מהמכון למדע וביטחון בינלאומי ניתח את תמונות הלוויין מיעד התקיפה וקבע שמדובר בכור גרעיני בבנייה, מהסוג שקיים בקוריאה הצפונית.
מתמונות הלוויין שפורסמו, ושמשוות בין האתר המותקף לפני התקיפה ואחריה, ניכר ניסיון סורי למחות את זכר התקיפה והמבנה שהיה באזור.
27 באוקטובר הניו יורק טיימס מדווח כי תצלומי לוויין שצולמו ב-2003 בידי חברה מסחרית מראים כי בניית המתקן החלה ככל הנראה עוד בשנת 2001. 31 באוקטובר הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית פונה לסוריה כדי לקבל הסברים על המבנה, הדומה במבנהו לכור גרעיני מקוריאה הצפונית.
22 בנובמבר עיתון הארץ מפרסם הערכה של פרופ' עוזי אבן שהמבנה שהותקף היה מרכז לעיבוד פלוטוניום לפצצות אטום ולא כור גרעיני.
אבן הודה בדיעבד, לאחר פרסום תצלומי הכור, כי טעה בהערכתו.
31 במרץ 2008 העיתון היפני "אסאהי שימבון" טוען במהדורת האינטרנט שלו כי ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט אישר בפגישתו עם עמיתו היפני כי היעד שהותקף בסוריה היה מתקן גרעיני שנבנה בסיוע קוריאה הצפונית.
4 באפריל העיתון ידיעות אחרונות מפרסם תחקיר על פרויקט האטום הסורי, ובו נטען כי בתקיפה הישראלית נהרגו צפון קוריאנים שעבדו באתר.
דיווח דומה מסרה גם רשת השידור הציבורית היפנית NHK ב-28 באפריל.
24 באפריל הבית הלבן מודיע כי המבנה שהותקף ב-6 בספטמבר 2007 הוא כור גרעיני המסוגל לייצר פלוטוניום.
כמו כן נאמר בהודעה כי המבנה הוקם בשיתוף פעולה עם קוריאה הצפונית.
21 ביוני העיתון הגרמני דר שפיגל מפרסם כי גורמי מודיעין טענו שהכור בסוריה שימש לסייע לתוכנית הגרעין האיראנית ושעבדו בו גם מדענים צפון-קוריאניים.
24 בדצמבר 2010 העיתון "ידיעות אחרונות" פרסם מסמך שהודלף לאתר "ויקיליקס", ובו דיווח מפורט של מזכירת המדינה, קונדוליזה רייס, על תקיפת הכור בידי ישראל.
אמצעי התקשורת בישראל נמנעו מלדווח ישירות על הפעולה עצמה, אך הרבו לצטט עיתונים זרים שעסקו בפעולה, וכן דיווחו בהרחבה על התייחסות גורמים שונים בעולם, ובפרט בסוריה, לפעולה.
בראיונות עם אישי ממשל ישראלים נעשו ניסיונות לדובב אותם על הפעולה, ניסיונות שבדרך כלל לא נחלו הצלחה.
בריאיון שנתן שר הביטחון לשעבר, עמיר פרץ, לאתר ynet למחרת הפעולה, הוא הסתפק באמירה: "אם אכן בוצעה גיחה כזו, כפי שהסורים טוענים, אני מניח שהגיחה הייתה הכרחית".
למרות שתיקה של אנשי הממשל בישראל, אישר ראש האופוזיציה בנימין נתניהו לאחר שבועיים, בראיון טלוויזיה לחיים יבין, שהייתה פעולה ושהוא נתן לה את ברכתו.
במפגש של ראש אמ"ן, עמוס ידלין, עם חברי ועדת החוץ והביטחון של הכנסת שנערך ב-16 בספטמבר 2007 אמר ידלין "ההרתעה הישראלית שוקמה מאז מלחמת לבנון השנייה וזה משפיע על כל המערכת האזורית, כולל איראן וסוריה".
לציבור לא נמסרו נימוקיו של ידלין לקביעה זו, אך סמיכות המאורעות הביאה לקישורה עם התקיפה בסוריה.
"ידיעות אחרונות" שלח את כתבו רון בן ישי לאזור דיר א-זור בסוריה, ובפרסום הראשון לידיעה בלעדית זו, שלו הוקדש עיקר שטחו של העמוד הראשון (הכפול) של גיליון ערב סוכות של העיתון בתאריך 26 בספטמבר 2007, ניתנה הכותרת "כאן תקפו מטוסי חיל האוויר" - ללא מירכאות וללא הסתמכות על מקורות זרים.
בעמוד 3 של העיתון חזרה הזהירות המקובלת: הכותרת היא 'באזור "ההפצצה" רואים את הבורות', ומעליה מצוין כי זהו "האזור בסוריה שבו, לפי פרסומים זרים, תקפה ישראל".
זהירות דומה ננקטה בידיעה המקבילה באתר האינטרנט של העיתון, ynet, שבו הכותרת כוללת מירכאות 'בלעדי: שליח ynet באתר "הפעולה בסוריה"'.
ב-2 באוקטובר 2007 התירה הצנזורה הצבאית בישראל לפרסם שאכן הייתה תקיפה בסוריה, אך המשיכה לאסור פרסום כל פרט נוסף על התקיפה.
הצנזורית הראשית, סימה וואקנין-גיל, הביעה כעבור מספר חודשים חרטה על החלטתה זו, וכינתה אותה "החלטה נכונה מקצועית, אבל לא חכמה".
בריאיון לתוכנית "לונדון וקירשנבאום" ב-23 בינואר 2008, שיבח השר חיים רמון את תהליך קבלת ההחלטות, שקדם ל"מה שהיה בתחילת ספטמבר בסוריה".
בתגובה לכך פנתה הצנזורה הצבאית לערוץ 10 בטענה שבשידור דברים אלה, השר רמון וערוץ 10 עברו על החוק.
ב-27 בינואר 2008 דיווח הפרשן שלום ירושלמי ב"מעריב": "ביום ראשון לפני שבועיים מצאתי את עצמי יושב בקריה בתל אביב, יחד עם יואב צור, עורך רשת המקומונים של מעריב, בבירור עם ראשי הצנזורה, בעטיו של טור שפרסמתי בעמודים אלה ובעיתון "כל הזמן" אודות הפעולה בסוריה בתחילת ספטמבר".
ב-13 באוגוסט 2010 רמז העיתונאי יוסי מלמן ב"הארץ" כי ראש הממשלה אולמרט והרמטכ"ל גבי אשכנזי החליטו על המבצע בניגוד לדעתו של שר הביטחון ברק.
רמז דומה השמיע גם אולמרט עצמו, לאחר כחודש.
ב־14 בפברואר 2011 נכללה תקיפת חיל האוויר הישראלי בסוריה בסרטון תדמית שהוכן לכבוד פרישתו של אשכנזי.
הכללת הפעולה בסרטון נתפסה בכלי התקשורת כמעין נטילת אחריות על המעשה.
ב־6 בספטמבר 2022 לכבוד 15 שנים לתקיפה, התפרסמו בתקשורת הישראלית מסמכים המעידים על מודיעין מוקדם ותמונות הטייסים לפני המבצע.
הוויכוח סביב שתיקת הממשל בישראל
השתיקה של אנשי הממשל בישראל בעניין פעולת חיל האוויר הישראלי בסוריה עוררה תגובות מעורבות באמצעי התקשורת בישראל.
יש שהביעו סיפוק על עצם השתיקה, תוך הדגשת החידוש שבכך.
אחרים זעמו על שהצנזורה הצבאית קושרת את ידיהם של אמצעי התקשורת.
גם בכנסת התנהל ויכוח בסוגיה זו.
ח"כ זהבה גלאון, מסיעת מרצ-יחד פנתה ליועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, בדרישה שיורה לראש הממשלה, אהוד אולמרט, לדווח לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת על הפעולה בסוריה.
יו"ר סיעתה של גלאון, ח"כ יוסי ביילין, אמר שהוא מצטער על פנייתה זו.
גנרל מייקל היידן, שהיה ראש ה-CIA בעת תקיפת הכור, אמר בראיון, שפורסם ביולי 2010, כי אין הצדקה להמשך שמירת הסודיות סביב תקיפת הכור, אף שהייתה לכך הצדקה בתקופה שלאחר התקיפה.
ב-21 במרץ 2018 הותר לפרסום שישראל היא זו שתקפה והשמידה את הכור הגרעיני הסורי.
לפרסום קדמה עתירה לבג"ץ להסיר את הצנזורה על המבצע ובעקבות המלצתו לעשות כן החליטה הצנזורה הצבאית להתיר את הפרסום, אם כי חלק מהפרטים נותרו חסויים.
ב-6 בספטמבר 2018 חשף חיל האוויר הישראלי את סמל המבצע - סימן ההשמדה (Kill mark) של הכור הגרעיני הסורי - שהודבק על המטוסים שהשתתפו בתקיפה, בדומה לתקיפת הכור הגרעיני בעיראק ב-1981. הסמל בצורת משולש המסמל תקיפת והשמדה מטרה קרקעית.
צבעי הרקע הם אדום ושחור עם שני כוכבים ירוקים כצבעי דגל סוריה ובמרכז המשולש סמל אזהרה על קרינה רדיואקטיבית שמסמל שהמטרה שהושמדה הייתה כור גרעיני.
עדויות של קציני צה"ל שהיו מעורבים בתכנון וביצוע התקיפה
תקיפת מחשב היא פעולה של התחברות למחשב ללא הסכמת בעליו, למטרות שונות, ובהן:
לעיתים מותקף מחשב בודד, ולעיתים מדובר בתקיפה סדרתית, של מחשבים רבים בבת אחת.
המודעות לאפשרות קיומן של תקיפות מחשבים הלכה והתפתחה מתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים.
היכולת לעריכת תקיפות כאלה הלכה ונעשתה נפוצה עם ריבוי המחשבים ועם הידוק הקשר ביניהם, באמצעות העברת קבצים ובאמצעות קווי תקשורת.
תקיפת מחשב היא עבירה פלילית.
בישראל עוסק בכך חוק המחשבים, התשנ"ה-1995, הקובע עונשי מאסר על סוגים שונים של תקיפת מחשב.
אירועים בולטים של תקיפות מחשב
בשנת 1982 פרצה קבוצה הנקראת כנופיית ה-414 ל-60 מערכות ממוחשבות במוסדות שונים, כולל זו של המעבדה הלאומית לוס אלמוס.
האירוע הופיע בכותרת העיתון ניוזוויק (Newsweek) תוך שימוש במילה האקר, מה שנחשב לשימוש הראשון במילה בתקשורת הציבורית..
כתוצאה מכך בית הנבחרים האמריקני כינס שימוע בנושא אבטחת מערכות מידע והעביר מספר חוקים בנושא..
באפריל 2001 שני האקרים רוסים נפלו לפח שטמנו להם סוכני FBI ששכנעו אותם להגיע לארצות הברית ועצרו אותם.
שני ההאקרים הודו ופירטו על תקיפותיהם השונות שביצעו על בנקים אמריקאים ונידונו למאסרים ממושכים בכלא.
ב-8 במאי 2009 נפרץ משרד הבריאות של מדינת וירג'יניה שבארצות הברית על ידי האקר.
הפורץ הצפין את מסד הנתונים המכיל את פרטיהם של מיליוני אזרחי המדינה ומחק את העותק המקורי שלו במשרד הבריאות כמו גם את הגיבוי.
הפורץ הודיע כי ימסור את מפתח ההצפנה בתמורה לכופר של 10 מיליוני דולרים.
"מלחמת הסייבר" - שורה של פריצות לחשבונות בנק, כרטיסי אשראי, חשבונות פייסבוק, וכן מקרי פריצות והפלת אתרים שקרו במהלך ינואר 2012 בין האקרים סעודים לבין האקרים ישראלים ויהודים לא-ישראליים.
בשנת 1986 נוצר בפקיסטן וירוס המחשב הראשון, Brain.
הווירוס נועד לפגוע ב-Boot sector של דיסקטים "5.25 בנפח 360k.
בשנת 1998 התפרץ וירוס צ'רנוביל, שהיה אחד מהוירוסים ההרסניים ביותר לאותה תקופה.
מאמינים שכ-60 מיליון מחשבים נדבקו בווירוס ברחבי העולם, מה שהתבטא בנזקים עסקיים המוערכים בכמיליארד דולר.
ב-26 במרץ 1999 החל להתפשט בעולם וירוס המחשבים מליסה, וגרם נזק מוערך של 375 מיליוני דולרים.
וירוס זה היה אחד הווירוסים הראשונים שפעלו כ"תולעת מחשב" שכן הוא הפיץ עצמו באמצעות הודעות דואר אלקטרוני המכילות "צרופה" המתקינה את הווירוס ושולחת אותו הלאה באמצעות הדואר האלקטרוני (ללא אישור המשתמש).
יוצר הווירוס, דייוויד סמית, אמריקאי בן 30, נעצר על ידי ה-FBI בדצמבר 1999 בחשד כי הוא זה שכתב את התולעת הראשונה מליסה.
הוא אחד האנשים הראשונים שעמדו למשפט על יצירת וירוס מחשב, ונידון ל-20 חודשי מאסר.
במאי 2000 תולעת מחשב הכתובה ב-VBScript יצאה לאוויר העולם והתפשטה במהירות דרך הדואר האלקטרוני תוך שימוש בכותרות המערבות שימוש בהנדסה חברתית שהעניקו לה את שמה: וירוס האהבה (ILOVEYOU באנגלית).
מיליוני מחשבים נדבקו בתוך שעות ספורות וניזוקו קשות במה שנחשב לימים כאחת מתקיפות התולעת ההרסניות ביותר שהערכות עלותה נעות החל ממיליארד דולר ועד 9 מיליארד דולר.
בפברואר 2001 קראקר גרמני הוציא את הווירוס "אנה קורניקובה" שהתפשט באמצעות שכנוע המשתמשים לפתוח צרופה מדביקה על ידי שימוש בתמונות של שחקנית הטניס המפורסמת.
בכך נפתח דור חדש של וירוסים המתפשטים באמצעות צרופות ומכתבי דואר אלקטרוני מפתים.
הווירוס הוזכר גם בסדרה "חברים"
דצמבר 2001 חמישה נערים מנהריה הפיצו את הוירוס Goner אשר נחשב לאחד הווירוסים החמורים עד אז והפך לווירוס המחשבים הנפוץ ביותר באותה עת.
וירוס זה פגע בין היתר במחשבי המרכז הבינתחומי הרצליה ונאס"א.
בינואר 2003 תולעת מחשב בשם Sapphire הפכה לתולעת המחשב המהירה בעולם: מרגע יציאת התולעת לאינטרנט, היא הדביקה למעלה מ-90 אחוז מהשרתים הפגיעים בתוך כ-10 דקות.
באפריל 2003 וירוס התולעת Sasser ניצל פירצת Buffer Overflow ברכיב של מערכת ההפעלה חלונות כדי להתפשט ברשת במהירות.
היא גרמה נזקים לחברות גדולות כגון גולדמן סאקס, סוכנות הידיעות הצרפתית, חברות תעופה ואף רשות הדואר הטאיוואנית.
באוגוסט 2003 הגיח לאוויר העולם וירוס חדש: בלאסטר, שפעולתו התמקדה בזיהוי פעילות אינטרנט ובעקבות כך השבתת רכיב מערכת, פגע במיליוני מחשבים ברחבי העולם בתוך יומיים מהפצתו.
פחות משלושה שבועות אחרי גילוי התולעת, בוצע מעצר בהופקינס שבמדינת מינסוטה, ארצות הברית.
העצור, ג'ייסון לי פירסון, צעיר בן 18 נעצר באשמת יצירת גרסה B של התולעת.
ב-2 בפברואר 2006 וירוס שהצליח לחדור למחשב המחובר לרשת של הבורסה לניירות ערך של מוסקבה מביא לניתוקה מהרשת עד לאיתור המחשב המודבק ובידודו.
בינואר 2009 התולעת קונפיקר מתפשטת למיליוני מחשבים ברחבי העולם באמצעות שימוש בפרצת אבטחה שחודשיים לפני כן מיקרוסופט שחררה לה טלאי תוכנה.
הקונפיקר הופך במהירות לאחד הווירוסים המזיקים בתולדות המחשוב האישי ומשווים את נזקיו לאלו של התולעת SQL Slammer משנת 2003, MyDoom (המוכר גם כ-Novag) משנת 2004, ונזקים גבוהים מאשר גרמו Sobig, Klez ו-Ms-Blaster.
באוגוסט 2000 וירוס מחשבים הצליח לפגוע לראשונה בטלפונים סלולריים ביפן וגרם לקריסת מרכזיות החירום במדינה על ידי התקפת מניעת שירות.
הווירוס נשלח בהודעת דואר אלקטרוני שגרמה לטלפונים לחייג עצמאית אל מוקדי החירום.
ב-2001 חברת מיקרוסופט הפכה לקורבן המפורסם ביותר של סוג חדש של התקפת מניעת שירות על שרתי DNS כאשר נמנע ממשתמשים לתרגם את כתובות אתרי החברה מ-DNS ל-כתובת IP.
ב-28 באפריל-17 במאי 2007 אסטוניה ספגה התקפת מניעת שירות מהגדולות שנראו אי פעם, שהשביתה את כלכלתה לפרק זמן של כשלושה שבועות..
התקיפה יוחסה לארגוני פשיעה רוסיים.
ב-13 ביוני 2007, במהלך מבצע של ה-FBI, אותרו למעלה ממיליון מחשבים שהיו שייכים לרשת בוטים (botnet)
במאי 2005 נחשפה בישראל פרשת הסוס הטרויאני, פרשיית ריגול באמצעות סוס טרויאני שבין קורבנותיה היו חברות מובילות בישראל.
עונשי מאסר וקנסות הוטלו על המעורבים בפרשה.
ב-5 באוקטובר 2008 עשרות אלפי אתרים בעולם נפרצו והושתל בהם קוד זדוני הגורם להתקנת סוס טרויאני.
בין האתרים הנפרצים גם אתרים ישראלים כגון אתר רפא"ל ואתר התעשייה האווירית.
התקיפה נחשפה בישראל על ידי חברת אלאדין.
ב-4 בנובמבר 2008 חברת RSA דיווחה כי חשפה סוס טרויאני העונה לשם Sinowal שהיה פעיל משנת 2006 מבלי שנחשף.
הפעלת הסוס מיוחסת לארגון הפשע הרוסי - Russian Business Network (ר"ת RBN).
באמצעות רישום הקשות הסוס אסף מידע רגיש על למעלה מ-500,000 חשבונות בנק וסיסמאות.
תקיפת המטכ"ל הסורי היא תקיפה אווירית בלב דמשק שנערכה ב-9 באוקטובר 1973, היום הרביעי של מלחמת יום הכיפורים, על ידי חיל האוויר הישראלי.
בימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים היה מצב כוחות צה"ל בחזיתות חמור וחיל האוויר נדרש לרכז מאמץ ולסייע בתקיפת שטף כוחות הקרקע המצרי והסורי שזרמו לחזית ולהשהות את המשימות המתוכננות של השמדת סוללות טילי קרקע אוויר הדרושות ליצירת חופש פעולה באוויר.
בימים אלה הועלה החשש שירדן תצטרף למלחמה ותפתח חזית שלישית (כפי שהיה במלחמת ששת הימים), או שתשלח חיל משלוח שיתקוף את ישראל תוך חבירה לצבא סוריה מצפון.
מלבד הקושי בחזית, שיגר הצבא הסורי במשך שלושה לילות רקטות פרוג ככל הנראה עקב כישלון ניסיונותיהם של מטוסים סוריים לפגוע במטרות בעומק ישראל.
התקפת רקטות הפרוג גרמו לנפגעים ולנזק.
כתוצאה ממטח פרוגים בבסיס חיל האוויר רמת דוד נהרג טייס סקייהוק ונפצעו חיילים נוספים.
כן נפלו רקטות פרוג על יישובים סמוכים כגון מגדל העמק וקיבוץ גבת.
לפיכך החליטה ממשלת ישראל, חרף הצורך הדחוף בסיוע אווירי לכוחות הקרקע, ליזום תקיפה אווירית נגד מטרה אסטרטגית וסמלית בעומק סוריה, להרתיע בכך את המלך חוסיין מהצטרפות למלחמה, ולאותת לסוריה כי המשך הלחימה עתיד לגבות ממנה מחיר כבד, וכי שיגור רקטות הפרוג הוא חריגה מכללי המשחק במלחמה.
סגן הרמטכ"ל דאז, ישראל טל, העיד לימים כי מטרת התקיפה הייתה גם לערער משמעותית את נחישות הסורים להוסיף ולהילחם, נוכח המצב הקשה של כוחות צה"ל בחזית הצפון.
לאחר התלבטות בין מספר יעדים אסטרטגיים בעומק סוריה הוחלט לתקוף את בניין המטה הכללי ואת מפקדת חיל האוויר השוכנים בלב דמשק, והמוקפים במערך הגנה אווירית צפוף מאוד וכן את תחנת הכוח באל-חמה, הסמוכה לדמשק.
בתחילה התנגדה לכך ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, מחשש שישראל תצטייר בעולם כמי שתוקפת מרכזי אוכלוסייה אזרחית, אולם לבסוף אישרה את התקיפה לנוכח המרחק המספיק בין המפקדות לבין בנייני המגורים הסמוכים, שמקטין את הסיכוי לפגיעה באזרחים.
בבוקר יום התקיפה השמיד חיל האוויר מכ"ם גילוי אווירי בג'בל ברוך שבלבנון, ששימש את חיל האוויר הסורי, ובכך איפשר תכנון נתיב כניסה בטוח יותר שחוצה את גבול סוריה-לבנון מזרחה לכיוון דמשק.
המשימה הוטלה על טייסת 119 ("טייסת העטלף").
רס"ן ארנון לבושין (לימים לפידות), סגן מפקד טייסת העטלף, פיקד על שתי רביעיות מטוסי הפנטום מן הטייסת שהוקצו למשימה.
המטוסים המריאו בשעה 11:30 מבסיס תל נוף וטסו צפונה בגובה נמוך מעל הים התיכון, כדי לחמוק מהמכ"ם הסורי.
עקב תקלה טכנית אחד המטוסים חזר לבסיסו.
המטוסים פנו מזרחה מעל לבנון בדרכם לדמשק.
מזג האוויר היה מעונן מאוד אך המוביל לבושין, למרות דממת האלחוט, הודיע בקשר למבנה על המשך ביצוע המשימה למרות העננות הכבדה והמשיך בטיסה בגובה נמוך תחת העננים תוך הסתמכות על הידע המדויק של חברי המבנה של צורת הקרקע, אותה למדו היטב מתצלומי אוויר טרם המבצע.
השביעיה חצתה את גבול לבנון סוריה וביצעה איגוף כך שהגיעה לדמשק מכיוון דרום-מערב.
המבנה הגיע ליעד מבלי שהתגלה בשעה 12:00. לבושין, המוביל, גילה שבאזור היעד עננות מעטה, המאפשרת זיהוי המטרה ותקיפתה.
כל מטוס בתורו נסק לגובה 6,000 רגל, צלל אל המטרה והטיל עליה מטען של כחמישה טון פצצות.
במהלך התקיפה פתחו הסורים באש נ"מ כבדה על הכוח התוקף, ושני מטוסים נפגעו קשה.
האחד (מספר שלוש במבנה) הצליח לצאת ממרחב דמשק אך לבסוף התרסק בשטח סוריה.
במהלך הנטישה נהרג הטייס , והנווט סגן יעקב יעקובי נפל פצוע בשבי.
המטוס השני (מספר חמש במבנה) יצא מהתקיפה כששני מנועיו עולים באש.
בהמשך אחד ממנועיו התפוצץ אך הצוות החליט על אף הסיכון להמשיך בהטסתו לכוון לבנון במטרה להקטין את סיכויי הנפילה בשבי.
לבסוף הצליח טייסו רס"ן עמרי אפק להמשיך בטיסה עד להנחתתו בבסיס רמת דוד כשהוא בוער וללא בלמים.
המטוס נבלם על רשת הביטחון בקצה המסלול.
חמשת המטוסים האחרים נחתו ברמת דוד.
בזמן התקיפה היו בקומות התחתונות של מפקדת חיל האוויר חמישה טייסים ישראלים שנפלו בשבי, שהעידו לאחר מכן ש"דלתות נעקרו מעוצמת ההדף".
החוקרים הסורים היו בטוחים שצה"ל ידע היכן השבויים ממוקמים ונזהר שלא לפגוע בהם ואף חקרו אותם בחשד שהצליחו להעביר מידע על מיקומם מתוך הכלא.
המטכ"ל הסורי ומפקדת חיל האוויר עברו לאתר חלופי.
הסורים דווחו על 26 אזרחים הרוגים ועל 117 פצועים והודיעו כי הפילו ארבעה מטוסים תוקפים.
הסובייטים דווחו על 30 הרוגים במרכז התרבות ובהם מספר דיפלומטים.
שגריר ברית המועצות באו"ם גינה בחריפות את ההתקפה וכינה אותה "ברברית".
בעקבות התקיפה ותקיפות אחרות של יעדים אסטרטגיים, הסורים הקצו כוחות נ"מ להגנה בעומק סוריה ודיללו את כוחות הנ"מ הצפופים שבחזית.
מלך ירדן לא פתח בחזית שלישית, אך סייע לסורים באמצעות חיל משלוח ששלח.
הסורים לא שיגרו שוב רקטות פרוג לעבר ישראל.
טיסה זו נחשבת לאחד מעשרת האירועים המכוננים של חיל האוויר.
לאחר התקיפה הוטל על חיל האוויר לבצע תקיפות נוספות במטרות אסטרטגיות בעומק סוריה.
המשימות הוטלו על טייסות הפנטום של חיל האוויר: טייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום"), טייסת 201 ("האחת") וטייסת 69 ("הפטישים").
מבנה נוסף בן שמונה פנטומים מטייסת 107 שבחצרים נשלח לתקוף את בניין המטכ"ל הסורי אך מוביל המבנה, מפקד הטייסת יפתח ספקטור לא זיהה פתיחה בעננות הכבדה שמעל ליעד.
ספקטור הודיע על ביטול המשימה וביקש לקבל משימת תקיפה אחרת.
המבנה נשלח לתקוף טור שריון סורי בחושנייה.
המבנה בן 12 פנטומים מטייסת 69, שנודע לו על תנאי הטיסה הקשים והעננות הכבדה במהלך טיסתם בשמי ישראל, הופנה למטרות חלופיות.
רביעיית מטוסי הפנטום מטייסת 201, שאותה הוביל רון חולדאי, תקפה תחנת כוח באזור דמשק.
כן הותקפו ב-10 באוקטובר תחנות הכוח בקאנטינה ובאולהמה שסיפקו כ-78% מתצרוכת החשמל בסוריה וששיקומן ארך ארבעה חודשים, והדבר הביא לפגיעה ממשית בכלכלה הסורית.
בנוסף הותקפו שדות תעופה מרוחקים ששימשו לנחיתת מטוסי הרכבת האווירית הסובייטית, מפקדות עורפיות, מצבורי דלק (על ידי חיל הים) ועוד.
רס"ן ארנון לבושין (לפידות) הטייס במטוס המוביל זכה בעיטור המופת על ביצוע התקיפה.
הנווט במטוס המוביל, סגן ליאור אלעזר, שהיה שותף להחלטה להמשיך במבצע, זכה בצל"ש הרמטכ"ל.
חיל האוויר העיראקי ביצע תקיפה בישראל ב־6 ביוני 1967, היום השני במלחמת ששת הימים.
טופולב 16 או שניים של חיל האוויר העיראקי חדר לשטח ישראל והטיל פצצות על נתניה, מנחת מגידו ובסיס רמת דוד.
אזרחית אחת נהרגה מהפצצה בנתניה.
המטוס הופל על ידי צה"ל, אך התרסק בתוך בסיס מחנה עמוס.
בהתרסקות נהרגו 14 חיילי צה"ל וצוות המטוס העיראקי.
בנוסף, שני חיילי ההנדסה הקרבית נהרגו לאחר ההתרסקות בעת שניסו לנטרל אחת מהפצצות שלא התפוצצה.
בצהרי יומה הראשון של מלחמת ששת הימים הגיעו למודיעין הישראלי ידיעות על הצטרפות עיראק למלחמה.
לנוכח הידיעות ביצע חיל האוויר הישראלי מכה מקדימה ובמסגרת מבצע מוקד שהופעל מראשית שעות הבוקר הפציץ גם את שדה התעופה H-3 במערב עיראק.
בתגובה להפצצה תכננה עיראק לתקוף למחרת בבוקר את תל אביב ואת בסיס חיל האוויר רמת דוד באמצעות מבנה של מפציצי סילון כבדים מסוג טופולוב 16, שמסוגלים לשאת בגחונם כשישה טון פצצות.
בבסיס חיל האוויר העיראקי בחבניה תודלקו ארבעה מפציצים, כל אחד מהם חומש בשש פצצות והוכן לגיחת ההפצצה.
בבוקר 6 ביוני המריאו שני מפציצי הטופולב לכוון ישראל ובשני האחרים נתגלתה תקלה ומשימתם בוטלה.
בצוות של אחד המפציצים שהמריאו נכלל עקיד (אל"ם) חוסיין, מפקד בסיס חבניה.
אל מודיעין חיל האוויר הישראלי הגיעו ידיעות על ההפצצה המתוכננת של מפציצי טופולב.
לשם סיכול ההפצצה שוגרו בזה אחר זה זוגות של מטוסי מיראז' 3 לפטרול באזור יהודה ושומרון, אך הם לא זיהו חדירת מטוסים לישראל.
בשעות הבוקר המוקדמות קלטו מערכות המכ"ם הישראליות מטוס בודד שטס מעל ירדן לכיוון ישראל.
היה זה מטוס טופולב עיראקי שנשא בבטנו שש פצצות במשקל 500 ק"ג כל אחת.
הבקרה הישראלית סברה שזהו אחד ממטוסי הווטור שחזרו מתקיפת שדות התעופה של מדינות ערב במסגרת מבצע מוקד.
למסקנה זו תרמה העובדה שנצפה מטוס יחיד שאינו אופייני לגיחת תקיפה אלא למטוס שנגלתה בו תקלה טכנית ושב על עקבותיו.
מטוס הטופולב חצה בשעה 6:00 לערך את גבול ישראל באזור טולכרם ללא הפרעה והמשיך את טיסתו מערבה לכוון מישור החוף.
בשל טעות בניווט הגיע המפציץ לעיר נתניה והטיל שלוש פצצות ברחובות הרצל ורזיאל במרכז העיר.
עקב שגיאה של אנשי הקרקע העיראקיים הפצצות לא חומשו טרם המראת המטוסים ולכן לא התפוצצו, אך עצם חבטת נפילתן גרמה לנזק רב למספר מבנים ולהרס של בניין בנק הפועלים החדש בפינת הרחובות הרצל-אחד העם, להרוגה ולכחמישה פצועים.
המטוס הטיל גם שתי פצצות, שלא התפוצצו, על מושב צור משה.
המטוס הטיל פצצות גם על היישוב אליכין שבעמק חפר.
בשלב זה, משזוהה המפציץ מעל שמי נתניה, נשלחו ליירוטו זוג מיראז'ים מטייסת 117 שהיו בפטרול.
לאחר זמן קצר נצפה מטוס הטופולב טס מעל ג'נין לכוון בסיס רמת דוד.
המפציץ לא זיהה את רמת דוד ופתח בירי מקלע על מנחת מגידו, ככל הנראה מאחר שהוצבו בו מטוסי דמה.
לאחר התקיפה הראשונה ביצע המפציץ סיבוב בגובה נמוך כדי לבצע יעף תקיפה נוסף.
תוך כדי סיבוב חלף מעל לשדה התעופה רמת דוד.
המקלען האחורי במפציץ זיהה את המסלולים של רמת דוד ופתח באש מקלעים עליהם.
בתגובה מיידית פתחו סוללות בופורס L-70 של גדנ"מ 881 שבשדה באש על הטופולב.
תוך כדי התקיפה נחת מטוס ווטור ישראלי בשדה, וגרם להשבתת אש הנ"מ על מנת להימנע מהפלת עמית.
באותו זמן התמקם מאחורי המפציץ העיראקי מטוס מיראז' שהוטס על ידי אמנון ארד והוזנק קודם לכן כדי ליירטו.
מטוס המיראז' שיגר טיל אוויר אוויר מסוג שפריר 1 שככל הנראה פגע גם הוא בטופולב.
בהתרסקות המטוס נהרגו 14 חיילי מילואים שישנו באותו הזמן באוהלים בשטח הבסיס.
עשרות חיילים נפצעו ונזק נגרם למבנים.
לאחר התקיפה יצאו מטוסי חיל האוויר כמתוכנן מראש לשתי תקיפות חוזרות של שדה התעופה H-3 בעיראק.
עד לסוף המלחמה לא שבו לתקוף מטוסי חיל האוויר העיראקי.
בתחקירים שלאחר התקיפה לא היה ברור אם הטופולב הופל מאש נ"מ או בטיל שפריר.
לבסוף החליט מפקד חיל האוויר לזכות את יחידת הנ"מ ב"חצי הפלה" ואת טייס המיראז' ב"חצי הפלה".
לא ברור אם ישראל הותקפה על ידי מטוס יחיד או שני מטוסים.
מהתחקירים עלה שישראל הותקפה על ידי מטוס יחיד אולם מפקד חיל האוויר הירדני, מחמד אבאבנה, אשר ביקר בישראל ביולי 1998, סיפר ששני מטוסי טופולב חדרו לשטח ישראל: האחד תקף את נתניה וחזר בשלום לבסיסו והשני יצא לתקוף את רמת דוד ושם הופל.
עדי ראייה מסרו כי היה נראה שהמטוס מתמרן לקראת נחיתת אונס וחלק סבורים שההתרסקות אל תוך מחנה עמוס הייתה מכוונת במטרה לגרום לנפגעים ישראלים במהלך ההתרסקות הבלתי נמנעת.
כתוצאה מהתרסקות המטוס נהרגו 14 חיילים במחנה עמוס ועשרות נפצעו.
על זיהוי החללים סיפר חיים באר, ששירת ברבנות הצבאית: "בששת הימים נפל מטוס טופולב עיראקי על מחנה עמוֹס, התרסק והרג קבוצה שלמה של מילואימניקים.
הביאו את כל זה לחדר המתים, בחום הקיץ, הריח היה נורא ואיש לא העז לגשת – והרב גורן לבש חלוק וכפפות, התמרח באלכוהול ובא עם מטהר אוויר, וגמר את הפרשה." שני חיילי הנדסה נהרגו לאחר ההתרסקות כשטיפלו באחת הפצצות שהיו במטוס ולא התפוצצו.
פצצות הטופולב שהוטלו במרכז נתניה לא היו חמושות בשל טעות של צוות הקרקע, ובכך נמנעו הרס רב ועשרות רבות של נפגעים.
בשל חשש לתקיפות נוספות תגבר חיל האוויר הישראלי את סיורי המיירטים בגבולה המזרחי של ישראל.
ב-6 ביוני 2011 נחנכה במחנה עמוס אנדרטת זיכרון ל-16 החיילים שנהרגו בהתרסקות המפציץ.
תקיפות העומק המצריות בסיני היו שתי הפצצות שביצע חיל האוויר המצרי על בסיסי צה"ל בעומק סיני בחודש אפריל 1970, במהלך מלחמת ההתשה, בתגובה לסדרת מבצעי פריחה.
שתי ההפצצות המצריות נכשלו ולאחריהן לא חזר עוד חיל האוויר המצרי לבצע חדירות עמוקות לסיני.
במטרה להתיש את צבא מצרים ולסיים את מלחמת ההתשה, יזמה ישראל בין החודשים ינואר לאפריל 1970 סדרה של 20 הפצצות על מתקנים ובסיסים של צבא מצרים בעומק אדמת מצרים שנקראו "מבצעי פריחה".
גיחות ההפצצה של חיל האוויר הישראלי בעומק מצרים התנהלו כשגרה ששחקה את צבא מצרים מבלי שהניסיונות הרבים של המצרים לסכלן יצליחו.
ההרס של הבסיסים המותקפים היה רב ואילו לישראל לא היו אבדות כלל.
לאחר חלק מהתקיפות המשיכו מטוסי חיל האוויר התוקפים לפטרל מעל שטח מצרים במטרה להביא להזנקה של מטוסי ירוט מצריים ולגרור אותם לקרבות אוויר.
בקרבות אוויר אלה הופלו מספר מטוסי מיג מצריים.
הלחץ שיצרו ההפצצות הישראליות על הממשל המצרי היה רב מאחר שהתקיפות נעשו בשעות היום, לעיני אזרחים מצריים רבים מערי הדלתה ומאחר שהן יצרו אווירת מלחמה מתמשכת שכללה האפלה בשעות הלילה בערי מצרים, הצבת תותחי נ"מ על גגות בתים בקהיר שירו אש מסיבית בעת ההפצצות.
לחץ נוסף הוסיף חיל האוויר כאשר ביצע "בומים על קוליים" על ידי מטוסי פנטום שטסו בגובה נמוך מעל קהיר ושגרמו לניפוץ חלונות באזורים נרחבים של קהיר.
הצלחת התקיפות הישראליות הביאו למבוכה רבה בצמרת השלטון והצבא המצרי ולניסיונות שונים להתמודד עמה.
אחת הדרכים להתמודד הייתה היוזמה לתקוף את בסיסי צה"ל בסיני במתווה דומה למבצעי פריחה בעזרת מפציצים מדגם איליושין Il-28.
באפריל 1970 בחן חיל האוויר המצרי יעדים לתקיפה בשטח סיני ותוכננו מבצעי הפצצה.
ההפצצה האווירית הראשונה התרחשה ב-23 באפריל 1970 בשעות הלילה.
מפציץ מדגם איליושין 28 יחיד חדר לרצועת החוף של סיני מזרחית לימת ברדוויל מכיוון הים התיכון.
המטוס הטיל מספר פצצות סמוך להיאחזות נח"ל ים.
הפצצות נפלו באזור חולי מרוחק מההיאחזות ולא גרם לנפגעים או לנזק.
לאחר ההפצצה חזר המפציץ המצרי לבסיסו בשלום.
יומיים לאחר מכן, ב-25 באפריל בשעה 01:40 בלילה ביצעו המצרים הפצצה שנייה.
הפעם יעד ההפצצה היה עמוק יותר, באל עריש ובוצע על ידי זוג מטוסי איליושין 28.
עם גילוי חדירת זוג המטוסים על ידי מכ"מי הבקרה הזניק ראש מחלקת מבצעים אל"ם דוד עברי כנגדם מטוס F-4 פנטום מטייסת 201 שהיה בכוננות ירוט.
באותו הלילה שרר ערפל סמיך וטייס הפנטום איתן בן-אליהו לא הצליח לאתר את המטוסים המצריים.
בינתיים החלו זוג המטוסים המצריים להטיל פצצות על מטרות מזדמנות באזור אל עריש, פגעו בבית חרושת לקרח וגרמו לו נזק ובתחנת הסגר לבעלי חיים, בו נהרגו כ-30 ראשי צאן.
בשלב זה הזניקה מפקדת חיל האוויר זוג מטוסי פנטום וזוג מטוסי מיראז' 3 לעבר המפציצים שבינתיים סיימו את ההפצצה ועשו דרכם חזרה צפונה אל הים ומערבה לכיוון מצרים.
אחד ממטוסי הפנטום שהוטס על ידי מפקד הטייסת שמואל חץ הצליח לאתר את המפציצים בעזרת הכוונה מיחידת הבקרה האווירית והפיל אחד מהם בעזרת טיל אוויר-אוויר.
האיליושין נפל אל תוך מי הים הרדודים צפונית לימת ברדוויל.
לאחר מכן זיהה אחד ממטוסי המיראז' שהוטס על ידי מפקד הטייסת עמוס עמיר, בסיוע יחידת הבקרה, את מטוס האיליושין השני שכבר הספיק להתקרב למצרים והיה מול חוף פורט סעיד.
בשל הערפל נאלץ עמיר להתקרב מאוד לאיליושין כדי להבחין בו אך נמנע מלהפילו באמצעות התותח מחשש להתפוצצות האיליושין שתפגע גם בו.
לבסוף, לאחר תמרונים הצליח להפיל את האיליושין בעזרת טיל אוויר-אוויר.
למחרת נשלחו צוללנים של חיל הים למשות ממטוס האיליושין המרוסק מול ימת ברדוויל את גופות הצוות המצרי וחלקים מהמטוס לבקשת חיל האוויר.
בהתקפות נגרם נזק לרכוש ישראלי והופלו שני מפציצי איליושין וצוותם נהרג.
לאחר כישלון שני המבצעים לא ביצעו עוד המצרים תקיפות אוויריות בעומק סיני במהלך מלחמת ההתשה אלא תקיפות מהירות באזור המערבי של סיני.
עמדת המצרים למתקפות העומק בסיני היא:
תקיפות העומק בסיני פגעו במצבורי תחמושת של צה"ל.
כנגד שני המפצצים המצריים הוזנקו בסבב התקיפה השני 8 מטוסי פנטום ישראליים.
אחד ממטוסי הפנטום הישראלי הופל באמצעות מקלע הזנב של אחד משני המפציצים המצריים.
צוותי המפציצים המצריים נהרגו פרט לטייס רס"ן אניס חודאיר שהצליח לצנוח מהמטוס הפגוע ונמשה על ידי דייגים מצריים.
צוותי המטוסים זכו לאות הכבוד והגבורה.
תקיפות משלוחי הנשק האיראניים לחזבאללה בדמשק היו סדרה של תקיפות אוויריות נגד משלוחי נשק מאיראן שיועדו לארגון הטרור חזבאללה שבוצעו בדמשק בירת סוריה בליל 3 ו-5 במאי 2013.
סוריה האשימה את ישראל כי היא עומדת מאחורי התקיפות למרות שזו לא הודתה בכך.
בימים שלאחר התקיפה שרר מתח רב באזור לאחר שאישים סורים אמרו כי התקיפה מהווה "הכרזת מלחמה" נגד סוריה.
צה"ל נערך בכוחות מתוגברים בגבול הצפון, שמי הצפון נסגרו לתעופה אזרחית ונפרסו מערכות ההגנה האווירית כיפת ברזל.
לפי גורמי מודיעין מערביים, המתקפות בסוריה כוונו כנגד משלוחים של טילי פאתח 110 מתוצרת איראן שיועדו לארגון חזבאללה בלבנון.
לפי דיווחי המרכז הסורי לזכויות אדם בתקיפות נהרגו לפחות 42 חיילים סורים ונפצעו מאות.
ייתכן שמספר החיילים ההרוגים עומד אף על 100–300 הרוגים, אך יש דיווחים סותרים בנושא.
ב-4 במאי פורסם ברשת CNN האמריקאית כי גורמים אמריקאיים ומערביים בוחנים מידע בנוגע לתקיפות אוויריות בשטח סוריה ובמקביל דיווחו מקורות אמריקאים אחרים כי התקיפה הייתה נגד נשק שיועד לחזבאללה.
בליל 5 במאי דיווחו תושבים בדמשק על הפצצות כבדות שבוצעו מן האוויר נגד מתקנים צבאיים בעיר.
על פי דיווחי אזרחים, תקיפה זו הייתה כבדה ומאסיבית יותר מקודמתה.
במשך מספר שעות תקפו מטוסים מטרות שונות בעיר.
הטלוויזיה הסורית דיווחה על התקיפה אך לא מסרה פרטים באשר לזהות הנשק שהופצץ.
גורמי מודיעין פרסמו כי הנשק שהופצץ בסוריה בשני המקרים הם טילי קרקע-קרקע מסוג פאתח 110, מתוצרת איראנית, אשר יועדה לארגון החזבאללה כהוקרה על התייצבותו לצד המשטר הסורי במלחמת האזרחים בסוריה.
הטילים הותקפו במספר מוקדים, בהם נמל התעופה הבינלאומי של דמשק ואתר בקרבת המרכז למחקר מדעי שהותקף בינואר 2013 בנסיבות דומות.
על פי הסורים במהלך הפעולה נורתה אש נ"מ נגד המטוסים התוקפים.
נשיא סוריה בשאר אל-אסד דרש מישראל להפסיק את הפעילות הצבאית בשטח ארצו, והאשים את ישראל בסיוע למורדים בשלטונו.
אישים בממשל הסורי אמרו כי אם יישנו התקיפות יגיבו בירי טילים לישראל.
כמו כן הגישה סוריה תלונה בפני מועצת הביטחון של האו"ם נגד ישראל.
ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן גינה את התקיפה ואמר כי "שום תירוץ לא מצדיק את הפעולה הזו".
גינתה את ישראל וקראה למועצת הביטחון לעשות כן.
שגריר לוב באו"ם כתב בשמה מכתב למועצה ובו דרישה "לעצור את התוקפנות הישראלית".
שר החוץ הבריטי ויליאם הייג אמר כי התקיפה מאיימת על השלום באזור, אך הכיר בצורך של ישראל להגן על עצמה.
משרד החוץ בבייג'ינג פרסם הודעה המגנה שימוש בכוח צבאי והפרת ריבונותם של מדינות.
מיד לאחר התקיפה הראשונה הזדרז נשיא ארצות הברית ברק אובמה להביע תמיכה בישראל.
הוא אמר כי לישראל יש זכות מלאה להגן על עצמה מפני העברות נשק לחזבאללה.
ישראל לא הודתה באופן רשמי כי מטוסיה תקפו בסוריה, אך אישרו באופן לא רשמי לכלי תקשורת עולמיים כי היא אכן עומדת מאחורי הפעולה.
שר הביטחון משה יעלון רמז והזכיר כי ישראל הציגה קווים אדומים לחזבאללה.
תקיפת אי הארנבות בידי כוחות של חיל האוויר וחיל הים של צה"ל נערכה ביוני 1984, בעקבות מידע מודיעיני על פעילות מחבלים באי.
אי הדקלים (א-נח'יל) הנקרא גם "אי הארנבות" (אל-אראניב) הוא הגדול מבין האיים הסמוכים לעיר אל-מינא שבצפון לבנון, ושוכן כשמונה ק"מ מצפון-מערב לטריפולי.
ביוני 1984 הגיע לצה"ל מידע מודיעיני לפיו שוהים באי מחבלים המתאמנים לקראת פיגוע בישראל.
בצה"ל נשקלו שלוש דרכי תקיפה: באמצעות שייטת 13, באמצעות הפצצה אווירית והפגזה באמצעות סטי"לים.
הוחלט על הפצצה אווירית, אך גם חיל הים נערך לחלופות שבאחריותו.
ביוני 1984, הצוללת אח"י תנין, בפיקודו של רס"ן חיים כפיר-קופרט, נשלחה לתצפית על האי, וגילתה בו כתשעה מחבלים, עמדות מקלע כבד ותותח נ"מ, וכן סירה מהירה שהביאה לאי ציוד ותחמושת.
האי הופצץ על ידי רביעיית מטוסי סקייהוק ורביעיית מטוסי פנטום.
בהפצצה נהרגו מחבלים אחדים ונפצעו אחרים.
לאחר ההפצצה דיווחה הצוללת על אנשים שהתרכזו בדרום האי, ואלה הופגזו על ידי הסטי"ל אח"י רשף, בפיקודו של רס"ן עמי שגב.
בהמשך הצטרפו אליה אח"י מולדת ואח"י קשת, בפיקודו של מפקד שייטת ספינות הטילים, אל"ם שמעון מאיר, באח"י מולדת, שאליו הצטרף מפקד חיל הים, האלוף זאב אלמוג.
על כוחות שייטת 13 באזור פיקד מפקד השייטת, אל"ם ידידיה יערי.
בהיתקלות בין "סנונית" של שייטת 13 לסירת מחבלים נפגעו שניים-שלושה מחבלים ונפלו למים, ומחבל אחד נותר בסירה.
יערי ולוחם נוסף נפצעו קל.
אח"י רשף הופנתה לתקיפת הסירה, ולאחר חילופי אש עם המחבל שבה, שבהם נפצעו קל שלושה מלוחמי הסטי"ל, טובעה הסירה בניגוח על ידי הסטי"ל, והמחבל שבה נהרג.
לאחר התקיפה הודיע ארגון "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין" כי במהלך ההפצצה נהרג סמיר אסעד, שבוי ישראלי שהוחזק על ידי הארגון.
אולם כשהוחזרה גופתו בשנת 1991, התברר מעל לכל ספק כי אסעד לא נפגע בהפצצה, אלא נרצח בידי שוביו.
ב-17 במרץ 2017 ביצע חיל האוויר הישראלי תקיפה אווירית בסוריה.
לדברי דובר צה"ל כללה התקיפה מספר מטרות, ולדברי ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, התקיפה בוצעה כדי למנוע העברת נשק מתקדם לידי חזבאללה.
במהלך התקיפה שיגרה סוריה אל עבר מטוסי חיל האוויר טילי קרקע-אוויר מדגם S-200, ואחד מהם יורט על ידי מערך ההגנה האווירית של צה"ל מעל בקעת הירדן.
מאחר שהיירוט, קול הפיצוץ ואזעקות באזור עוררו רעש רב, הודתה ישראל לראשונה באופן רשמי שתקפה בסוריה.
ב-17 במרץ תקפו מספר מטוסי F-15I רעם של חיל האוויר הישראלי מטרות בשטח סוריה.
התקיפה כוונה נגד 100 טילים שהועברו לחזבאללה, וחלק מהם הושמדו וכן ייתכן שנהרג בדיע חמייה, מפקד בכיר בחזבאללה.
כלי התקשורת "אל-מידאן", המזוהה עם חזבאללה, הכחיש כי בכיר חזבאללה נהרג בתקיפה.
אף על פי שהתקיפה בוצעה כאשר המטוסים שהו מעל שטח ישראל, צבא סוריה שיגר לעבר המטוסים מספר טילי S-200 (הנקראים גם SA-5).
אחד הטילים הסוריים יורט באזור בקעת הירדן על ידי מערך ההגנה האווירית של צה"ל, באמצעות טיל חץ 2, במה שתואר כ"הירי המבצעי הראשון של טיל חץ שישראל מדווחת עליו רשמית".
אזעקות נשמעו באזור בשעה 02:34, ומאוחר יותר אותרו שרידי טיל החץ בירדן סמוך לגבול.
לטענת צבא סוריה, המטוסים חדרו למרחב האווירי הסורי ב-02:40 וכוחות הנ"מ הסורים הצליחו להפיל מטוס אחד וגרמו נזק למטוס אחר.
על פי דובר צה"ל, המטוסים לא נפגעו ו"לא נשקפה סכנה לכוחותינו ולאזרחי מדינת ישראל".
יירוט הטיל הסורי על ידי טיל החץ 2 הישראלי היה הפעלת הבכורה המבצעית של המערכת, שייעודה המקורי הוא יירוט טילי קרקע-קרקע ובפרט טילים בליסטיים ארוכי-טווח.
השימוש החריג בחץ 2 ליירוט טיל קרקע-אוויר מדגם S-200, טיל כבד ובעל טווח של 300 ק"מ, הוביל להשערות מצד כלי תקשורת שהטיל שיורט על ידי החץ היה למעשה טיל בליסטי, ככל הנראה מסוג סקאד, שנשיא סוריה, בשאר אל-אסד שיגר כדי להעביר לישראל מסר לגבי התקיפה ולהרתיעה מתקיפות נוספות.
תחקיר ראשוני של חיל האוויר הישראלי קבע שהטיל שיורט הוא מדגם S-200, שהיווה איום בליסטי (עם ראש קרב שבו 217 ק"ג חומר נפץ) על בקעת הירדן ולכן יורט באמצעות ה"חץ".
בעקבות התקיפה דרשה רוסיה הבהרות מישראל וראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, אמר .
בקריפטואנליזה, תקיפת היפגשות באמצע או תקיפת נפגשים באמצע בקיצור MITM, היא התקפת כוח גס גנרית בשיטת איזון זמן/זיכרון נגד סכמות הצפנה מרובה.