tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-8 באוגוסט 2023 ערך הופעת בכורה בקבוצה בתיקו 0-0 נגד קוניאספור.
ב-30 באוקטובר כבש שער בכורה בקבוצה בניצחון 1–4 על האטייספור.
ממאדו למין קמארה הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מונקו מליגת העל הצרפתית ובנבחרת סנגל.
קמארה גדל במחלקות הנוער של גלאקסי FA, קאזה ספורטס וז'נרסיון פוט.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ז'נרסיון פוט במסגרת ליגת העל הסנגלית.
ב-1 בפברואר 2023 חתם על חוזה לשלוש שנים וחצי במץ מליגת המשנה הצרפתית.
ב-30 ביולי 2024 נרכש על ידי מונקו בכ-15 מיליון אירו וחתם על חוזה לחמש שנים.
ב-13 ביולי 2022 ערך קמארה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל, בניצחון על נבחרת אסוואטיני במסגרת אליפות אפריקה הדרומית.
למידת מכונה קוונטית היא שילוב של אלגוריתמים קוונטיים בתוכנות למידת מכונה.
השימוש הנפוץ ביותר במונח מתייחס לאלגוריתמים של למידת מכונה לניתוח נתונים קלאסיים המבוצעים במחשב קוונטי, כלומר למידת מכונה משופרת קוונטית.
בעוד אלגוריתמים של למידת מכונה משמשים לחישוב כמויות עצומות של נתונים, למידת מכונה קוונטית משתמשת בקיוביטים ופעולות קוונטיות או במערכות קוונטיות מיוחדות כדי לשפר את מהירות החישוב ואת אחסון הנתונים שנעשו על ידי אלגוריתמים בתוכנית.
זה כולל שיטות היברידיות הכוללות עיבוד קלאסי וקוונטי כאחד, שבהן תתי שגרות קשות מבחינה חישובית מועברות למכשיר קוונטי חיצוני.
שגרות אלו יכולות להיות מורכבות יותר בטבען ולהתבצע מהר יותר במחשב קוונטי.
יתר על כן, ניתן להשתמש באלגוריתמים קוונטיים לניתוח מצבים קוונטיים במקום נתונים קלאסיים.
מעבר למחשוב קוונטי, המונח "למידת מכונה קוונטית" קשור גם לשיטות למידת מכונה קלאסיות המיושמות על נתונים שנוצרו מניסויים קוונטיים (כלומר למידת מכונה של מערכות קוונטיות), כגון לימוד מעברי הפאזה של מערכת קוונטית או יצירת ניסויים קוונטיים חדשים.
למידת מכונה קוונטית משתרעת גם על ענף מחקר הבוחן קווי דמיון מתודולוגיים ומבניים בין מערכות פיזיות מסוימות ומערכות למידה, בפרט רשתות עצביות.
לדוגמה, כמה טכניקות מתמטיות ומספריות מהפיזיקה הקוונטית ישימות ללמידה עמוקה קלאסית ולהפך.
יתר על כך, חוקרים חוקרים מושגים מופשטים יותר של תורת הלמידה ביחס למידע קוונטי, המכונה לעיתים "תורת הלמידה הקוונטית".
למידה משולבת מציאות רבודה היא גישה חינוכית המשלבת טכנולוגיית מציאות רבודה (AR) עם שיטות הוראה ולמידה מסורתיות.
טכנולוגיה זו מאפשרת למורים ולתלמידים להעשיר את חוויית הלמידה באמצעות שכבות מידע דיגיטליות המשולבות בסביבה הפיזית בזמן אמת, תוך שימוש במכשירים חכמים כגון טלפונים חכמים, טאבלטים, משקפי AR ומציאות מדומה.
הרעיון של שילוב טכנולוגיות וירטואליות בלמידה קיים כבר משנות ה-90, אך התפתחות משמעותית התרחשה בשנות ה-2000 עם עלייתן של טכנולוגיות ניידות חכמות ומערכות עיבוד תמונה ואנימציית מחשב מתקדמות.
עם ההוזלה של אביזירי AR והתפתחות תשתיות מחשוב ואינטרנט מהירות, החלה טכנולוגיית המציאות רבודה להיכנס למוסדות חינוך ככלי הוראה טכנולוגי חדשני.
למידה משולבת מציאות רבודה מבוססת על שילוב אלמנטים וירטואליים על גבי העולם המוחשי, דרך אמצעי טכנולוגי כגון משקפי מציאות רבודה או מסך של מכשיר נייד במטרה להגביר את מעורבות הלומדים ולשפר את הבניית הידע וההנאה מהלמידה.
מודלים תלת-ממדיים של אובייקטים היסטוריים, אנטומיים ומדעיים כגון מכונות עתיקות, מערכות ביולוגיות ועוד.
הדמיות אינטראקטיביות הממחישות תהליכים כימיים, ביולוגיים ופיזיקליים
הדרכות מציאות רבודה להכוונת תלמידים בביצוע ניסויים מדעיים או תרגולים מקצועיים.
למידה מבוססת מיקום המאפשרת חקר אתרים היסטוריים באמצעות AR
אינטגרציה עם ספרי לימוד דיגיטליים ליצירת חוויות למידה מותאמות אישית.
העשרת חווית הלימוד באמצעות שילוב של טכנולוגיה אינטראקטיבית ללמידה חוויתית ומהנה
השימוש בטכנולוגית מציאות רבודה בתחום החינוך כאמצעי תומך למידה תומן בחובו יתרונות פדגוגיים רבים.
השימוש בטכנולוגיות המציאות הרבודה מאפשר גם אפשרויות הנגשה ייחודיות לתלמידים בעלי צרכים מיוחדים וגמישות גבוהה בהתאמות לצרכיהם.
לצד היתרונות שבשימוש בטכנולוגיות למציאות רבודה קיימים גם מספר חסרונות ושיקולים כנגד השימוש בטכנולוגיה למטרות לימודיות.
על מנת להשמיש את הטכנולוגיה הזו באופן רחב בכיתות לימוד, מוסדות לימוד ומקומות עבודה יש להצטייד בטכנולוגיה הכוללת ציוד מחשוב יקר, לצד הציוד היקר הטכנולוגיה מחייבת בנוסף שימוש בתוכנות מורכבות ומותאמות לצורכי הלמידה אשר גם להן עלות גבוהה.
בדומה לעזרים טכנולוגיים נוספים המשמישם בעולם החינוך גם בטכנולוגיה זו קיימת אפשרות ליצירה של תלות מסוימת בטכנולוגיה לשם העברת חומר לימודי.
שיקול נגד נוסף לשימוש בטכנולוגיית המציאות הרבודה בחינוך הוא קושי בהכשרת צוותי הוראה למיומנות טכנולוגית גבוהה על מנת לתפעל את הטכנולוגיה.
לבסוף, החוויה הלימודית הטכנולוגית עלולה לגרום להסתת קשב מהנושא הנלמד כתוצאה מעודף גירויים חושיים או כתוצאה מקשיים ארגונמיים במקרה של שימוש בטכנולוגיה לבישה.
תחום המדעים – הדמיות של מודלים כימים, פיזיקליים ביולוגים והנדסיים באופן מוטמע בסביבה
רפואה ובריאות – שימוש ב-AR להדמיות אנטומיות ולתרגול ניתוחים
היסטוריה וארכאולוגיה – צפייה במבנים עתיקים בסביבתם המקורית.
הכשרה טכנית ומקצועית – סימולציות רבודה להכשרת טכנאים ומהנדסים.
לֶמֶך או חוּשַם הוא משחק קלפים עממי שהיה אהוב על ילדים בשנות ה-50 של המאה ה-20.
ככל הנראה, מקור המשחק בסין או בהודו.
בדרום אמריקה קרוי המשחק "Culo Sucio".
בתרגום מילולי מספרדית, משמעות השם היא "ישבן מלוכלך", ובתרגום חופשי "ביש מזל".
המשחק מכיל 25 קלפים: 12 זוגות וקלף בודד הנקרא בשם למך או חושם.
ניתן לשחק את המשחק גם באמצעות חבילת קלפים רגילה, שהוצא ממנה קלף.
מחלקים את כל הקלפים בין המשתתפים
(בגרסאות מסוימות של המשחק, כהכנה לתחילת המשחק, מניח כל שחקן את הזוגות שברשותו על שולחן, והשחקן הפותח הוא זה שבידו מספר הקלפים הנמוך ביותר).
הקלפים נשארים מוסתרים מעיניי השחקנים האחרים.
מטרת המשחק היא לצבור את מספר הסדרות הרב ביותר של ארבעה קלפים בעלי אותו מספר או סימן ולהימנע מה"חושם" (הקלף הבודד, שאין לו סדרה).
השחקן הראשון מעביר קלף (לפי בחירתו) לשחקן שבא אחריו, בלי לחשוף את הקלף.
המשתתף שעומד לקבל את הקלף יכול לדחות אותו, ולבקש קלף אחר.
אם המקבל דחה את הקלף, המעביר חייב לתת לו קלף אחר ואותו הוא מוכרח לקבל.
כל שחקן בתורו מושך קלף מידו של השחקן ששיחק לפניו, כאשר הקלפים אחוזים בידו של בעל הקלפים, וגבם מופנה אל השולף, אשר אינו יודע באיזה קלף הוא בוחר.
כאשר לאחד השחקנים יש סדרה שלמה של ארבעה קלפים בעלי אותו ערך, הוא צריך להוריד את הקלפים הפוכים על השולחן.
אם ביד השחקן זוגות קלפים תואמים, מניחם על השולחן כשפניהם כלפי מעלה.
המשחק מסתיים כאשר כל הזוגות מונחים על השולחן.
בסיום המשחק נותר שחקן עם קלף הג'וקר ביד - קלף שאין לו בן זוג.
שחקן זה הוא המפסיד, והוא "זוכה" למספר הנקודות השליליות הגבוה ביותר.
כל שאר השחקנים זוכים לניקוד על פי מספר הסדרות שהורידו לשולחן.
המפסיד מכונה, על פי שם המשחק, "חושם", "למך", או "ביש מזל".
מכיוון שכך, במהלך המשחק מנסה כל שחקן לגרום לשחקן השולף קלף מבין הקלפים שבידיו לבחור דווקא את הקלף המיוחד.
שחקנים יעשו כן תוך שימוש באסטרטגיה ישירה (הצבת החושם באופן בולט במרכז קלפיהם), באסטרטגיה עקיפה (החבאה לכאורה של החושם, מתוך מטרה שיימצא "דווקא") ובשיטות הטעייה שונות.
ניתן לשלב הטלת משימות על מפסידים.
כמו כן, אפשר גם לגוון את חוקי המשחק.
אם מישהו הניח את הקלפים אחרון וגם ה"חושם" אצלו מקבל 3 נק' רעות (במקום 2)
חובה לעבור שני סבבים (כל אחד העביר קלף פעמיים) לפי שניתן להניח את הקלפים
לֶמֶך, בנו של מתושאל, הוא דמות מקראית הנזכרת ב בסדר הדורות של שושלת קין.
יש הגורסים כי מקור שמו במילה האכדית Lumakku, המציינת סוג של כהן או פרח כהונה.
למך בן מתושאל נשא שתי נשים, עָדָה וצִלָּה.
בניו של למך: מאשתו עדה נולדו יָבָל ויוּבָל, ומאשתו צלה נולדו תּוּבַל-קַיִן ונַעֲמָה.
רש"י, בעקבות בראשית רבה, מסביר מדוע היו ללמך שתי נשים:
רש"י מוסיף שעדה היא של פריה ורבייה וצלה היא של תשמיש.
בפירוש זה יש קושי, שהרי צלה ילדה בן ובת.
הפירוש "דעת זקנים מבעלי התוספות" מנסה ליישב קושי זה על פי הכתוב , ודבריו:
בדרך דומה אך הפוכה נוקט התלמוד הירושלמי: "עדה – שהיה מתעדן בגופה; צילה – שהיה יושב בצילה של בנים".
על למך מתעכב הכתוב יותר מאשר על צאצאי אדם וחוה האחרים.
הסיבה היא הסיפור שמובא על ידי למך בצורת שירה המופנה לשתי נשותיו:
רש"י ופרשני מקרא נוספים מסבירים, על פי מדרש, שהאיש שבו מדובר הוא קין, ושלמך הרג אותו בשגגה בעת ציד.
למך היה כבד ראייה, ויצא לציד יחד עם בנו, תובל קין.
קין עבר בסביבה, ולמך, שחשב שהוא חיה, ירה לעברו חץ והרגו.
כשהעמיד אותו בנו על טעותו, ספק למך את כפיו מרוב צער, ומחץ למוות גם את בנו.
(לשירה זו קיימים פירושים נוספים, אך הפרוש הנ"ל הוא המקובל והידוע יותר).
בשל מעשה זה "זכה" למך להפוך לכינוי עממי לאדם לא יוצלח – שלומיאל – מושג שעבר גם לשפות אחרות.
בהמשך ספר בראשית נזכרת דמות נוספת בשם למך – למך בן מתושלח (אבי נח).
לֶמֶךְ הוא דמות מקראית, בנו של מתושלח, הנזכרת בספר בראשית כאחת מראשוני סדר הדורות (דור תשיעי מאדם הראשון דרך בנו השלישי שת), אביו של נח וסבם של שם, חם ויפת.
לפי חישוב של השנים המופיעות בתורה, למך נולד בשנת תתע"ד לבריאת העולם (2887 לפני הספירה) ומת בשנת א'תרנ"א לבריאת העולם (2110 לפנה"ס), בגיל 777 שנה.
לפי המסופר בספר בראשית, נוח, בנו של למך, נולד כשהיה למך בן 182. את השם שבחר לבנו מנמק הכתוב: .
מלבד למך בן מתושלח, נזכרת בסמוך גם דמות נוספת בשם למך בן מתושאל, מצאצאי קין, אך אין לבלבל בין השניים.
על פי המגילה החיצונית לבראשית וספר היובלים, שם אשתו של למך היה "בת־אנוש": .
בספר הישר מסופר שלמך מת בגיל צעיר יחסית לדורו מכיוון שהיה צדיק – וה' רצה שיעלה לתיבה, אך גם לא רצה שיחזה ברעה אשר הוא מביא על בני האדם – ועל כן מת 5 שנים לפני המבול.
למלך אין בית הוא מותחן מאת הסופר וחוקר היהדות חגי דגן, שיצא לאור בשנת 2005 בהוצאת חרגול.
עלילת הספר דומה בסגנונה לז'אנר שאליו שייך הרומן "צופן דה וינצ'י".
גיבור הספר הוא עילם קריגר, בן קיבוץ, מלח הארץ, סוכן של גוף מיוחד הפועל תחת המשרד לביטחון פנים, שמטרתו לחשוף פעילות חתרנית באקדמיה.
במהלך עבודתו הוא מתוודע לקיומו של זרם חשאי ובלתי ידוע עד כה ביהדות, בשם הזרם השאולי.
אנשי הזרם השאולי טוענים כי הם צאצאיו וממשיכיו של שאול המלך, מקשר זוגי חשאי שהיה לו עם עטרה העמלקית.
צאצאי הזרם השאולי חיים על פני השטח כיהודים לכל דבר, אולם למעשה הם צאצאי עמלק, המאמינים באמונות פגניות שונות, שלאורך ההיסטוריה נסתרו בחיק היהדות.
לפי הספר, צאצאי הזרם השאולי שמרו במהלך כל שנות חייו של העם היהודי על סוד מוצאם, והם נחושים לנקום את נקמתם בנציגי המונותאיזם הטהור - שהם בני העם היהודי, צאצאי דוד המלך.
את נקמתם הם מקיימים במהלך הדורות, תוך שהם מזנבים אחר זרמי שוליים ביהדות.
לפי הספר, בין נאמני הזרם השאולי היו, בין השאר, שבתי צבי, יעקב פרנק, ומשיחיים אחרים, שעודדו רבים מהעם היהודי לנהות אחריהם ובסופו של דבר להמיר את דתם.
למרות נסיונותיהם הבלתי נלאים, צאצאי הזרם השאולי אינם מצליחים במאמציהם להכרית מבפנים את זרע בית דוד.
במהלך הסיפור מתגלה מסמך שנשלח לרשויות הנאציות, שבו נציגי הזרם טוענים שהם כלל אינם צאצאי שבט יהודה כמו "היהודים" אלא צאצאי שבט בנימין, ולכן אין לראות בהם יהודים.
הסופר מתבסס כאן על פרשה אמיתית, שבה ניסו הקראים להציל את עצמם מהשמדה, בתקופת השואה, על ידי שימוש בטיעונים דומים.
אחד מגורמי ההפתעה המרתקים, לקראת סוף הספר, הוא כאשר גיבור הספר, עילם, מגלה כי הוא עצמו צאצא של הזרם השאולי.
עובדה זאת שופכת אור, בעיניו ובעיני הקורא, על אירועים וחוויות שונות ממהלך חייו.
אף על פי שעלילת הספר היא דמיונית, נעשה בו שימוש באירועים היסטוריים אמיתיים.
למינג או למוס (שם מדעי: Lemmus) הוא סוג יונק קטן ממשפחת האוגריים שבסדרת המכרסמים; בדרך כלל מצוי בטונדרה ארקטית.
זהו אחד הסוגים המכונים למוסים.
למינג אמור – על-שם הנהר אמור שבסביבתו קיים המין (Lemmus amurensis)
למינג וראנגל – על-שם האי וראנגל שבסביבתו קיים המין (Lemmus portenkoi)
למינג צפון-אמריקאי חום (Lemmus trimucronatus)
למינגים שוקלים בין 20 ל-112 גרם ואורכם נע בין 7 ל-15 סנטימטר.
יש להם בדרך כלל פרווה ארוכה ורכה וזנב קצר.
הם צמחוניים ואוכלים בעיקר עלים, עשבים ולפעמים פקעות ושורשים.
כמו אצל מכרסמים רבים אחרים, שיניהם החותכות (incisors) צומחות ללא הרף, דבר המאפשר להם להתקיים על צמחייה קשה.
למינגים אינם נכנסים למצב של תרדמת חורף ונשארים פעילים גם בחורף הצפוני הקשה, מתחפרים בשלג ואוגרים מזון.
הם חיים לבד ונפגשים רק לשם הזדווגות, אך כמו כל המכרסמים יש להם קצב התרבות גבוה, והם יכולים להתרבות מספר פעמים בעונות טובות, כאשר משך ההריון הוא כ-16 עד 23 ימים.
בכל לידה נולדים עד 13 ולדות (7 בממוצע).
הלמינג מגיע לבגרות מינית בגיל שבועיים.
אויבו הטבעי של הלמינג הוא שועל השלג, משום שהלמינג מהווה את מזונו העיקרי.
ישנה אגדה אורבנית לפיה כאשר קיימת התפוצצות אוכלוסין בקרב הלמינג הנורווגי (Lemmus lemmus) הם מבצעים התאבדות המונית על ידי קפיצה מראש צוק לעבר הים.
המיתוס נפוץ עד כדי כך, שהביטוי "עדר למינגים" חדר לשפה.
הביטוי מתאר אנשים שהולכים ללא מחשבה עם הזרם, אפילו אם התוצאות עלולות להיות הרסניות.
בטבע, כאשר צפיפות האוכלוסייה גדלה, יוצאות להקות למינגים, בדומה למיני מכרסמים אחרים, למסע נדודים בחיפוש אחר טריטוריה חדשה.
במסע זה עלולים למצוא את מותם פריטים רבים מהלהקה - חלקם גם בנפילה מצוקים או טביעה במקווי מים שהם אינם מצליחים לצלוח.
הלמינגים נעים באזורים שהם אינם מכירים ואין סימן לכך שהמכרסם ידע מראש שבקצה הדרך מחכה לו תהום או ים.
חוש הראייה של הלמינגים חלש מכדי להבחין בין נחל, שניתן לעוברו, לפיורד, בו קרוב לוודאי יטבעו.
בשנת 1958 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "White Wilderness" של אולפני דיסני.
סרט זה תרם רבות למיתוס ההתאבדות ההמונית של הלמינגים, כשהציג צילומים אמיתיים לכאורה של עשרות למינגים קופצים מראש צוק אל עבר נהר ואל מותם.
שנים לאחר מכן התברר שיוצרי הסרט, שזיכה אותם בפרס אוסקר על הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר לאותה שנה, ביימו את הסצנה.
הסתבר שלמינגים לא חיים כלל באזור בו צולם הסרט (אלברטה שבקנדה), וכמה עשרות למינגים הובאו לאתר, נדחפו לתהום, ובכך הומתו.
למנוס או לימנוס הוא אי יווני בצפון הים האגאי, המשתרע במרכז מחוז צפון הים האגאי.
למנוס, יחד עם האי אגיוס אפסטריוס הממוקם כ-30 ק"מ מדרומו מערבו, הם שתי הרשויות המוניציפליות המרכיבות את היחידה האזורית למנוס, אחת מחמש היחידות האזוריות של המחוז.
שטחו של האי הוא 477.58 קמ"ר, והוא האי השמיני בגודלו ביוון.
חלקו הגדול של לימנוס הררי, אך קיימים בו גם עמקים פוריים.
האי מחולק לשני חלקים עיקריים על ידי מפרץ גדול בחלקו הדרומי שלחופו שוכן שדה התעופה של לימנוס.
שתי העיירות העיקריות הן מירינה או קאסטרו השוכנת לחופו המערבי של האי, ומודרוס הנמצאת לחופו המזרחי.
ביוון העתיקה נחשב האי למקום קדוש לאל הפייסטוס והעיר הראשית נקראה הפסטייה על שמו.
לפי המיתולוגיה היוונית כאשר השליכו אביו זאוס מהאולימפוס נפל הפייסטוס בלמנוס.
תטיס טיפלה בו ויחד עם הנימפה קבירו הוא היה לאביהם של הקבירים.
לפי הרודוטוס היה השם "למנוס" כינויה של האלה האם קיבלי בקרב התראקים, אשר היו תושביו הראשונים של האי, ופולחנה של האלה רווח במקום לאחר שהובא אליו מאסיה הקטנה.
לפי הביבליותקה (פסאודו-אפולודורוס), הביא דיוניסוס את אריאדנה מנקסוס ללמנוס, ולפי פליניוס הזקן שכן באי לבירינת ענק, אך זה לא זוהה.
האי נכבש בידי דריווש הראשון במאה ה-6 לפנה"ס, אך מילטיאדס הצעיר שליט גליפולי כבש אותו מידיו בשנת 510 לפנה"ס, והאי בא תחת שליטתה של אתונה העתיקה עד שמוקדון השתלטה עליו.
הרומאים שוב מסרו את האי לשליטת אתונה בשנת 166 לפנה"ס אך 20 שנה לאחר מכן הוא היה יחד עם יוון כולה לפרובינקיה רומית.
כשהאימפריה הרומית נחלקה לשתיים, היה למנוס לחלק מהאימפריה הביזנטית וב-1657 נכבש בידי העות'מאנים.
לאחר מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 היה האי לחלק מיוון, ושימש כבסיס לניסיונות הבריטים לכבוש את חצי האי גליפולי ואת מצר הדרדנלים במלחמת העולם הראשונה.
ב-30 באוקטובר 1918, נחתמה הפסקת האש של מודרוס (טורקית Mondros Mütarekesi) בנמל מודרוס באי, וזו סיימה את חלקה של האימפריה העות'מאנית במלחמה.
עד לשנת 2011, למנוס השתייכה מנהלית למחוז משנה לסבוס, שכלל מלבד למנוס ואגיוס אפסטריוס, גם את האי לסבוס.
בעקבות הרפורמות המנהליות של שנה זאת, החלוקה הישנה למחוזות משנה בוטלה, ומחוז המשנה הישן חולק לשתי יחידות אזוריות נפרדות.
האי למנוס שוחזר במשחק הווידאו ארמה 3 שיצא בשנת 2013. שמו של האי כמו גם אלה של העיירות והיישובים שונו כדי למנוע כל תוכחה פוליטית למפתחים.
אלטיס, האי הבדיוני, קטן ב-15% מלמנוס, וכמה אגמים ממזרח לאי חסרים במשחק שנערך בשנת 2035. במשחק זה, אלטיס הפכה למדינה עצמאית שנכבשה על ידי האימפריה הקולוניאלית הבריטית.
כולל האיים אלטיס וסטרטיס (למנוס ואגיוס אפסטראטיוס).
הכוחות המזוינים של אלטיס (AAF בגרסה המקורית) מתעמתים עם כוחות נאט"ו ועם סיעת ה-CSAT (Canton Protocol Strategic Alliance Treaty), כוחות איראנים בעלי ברית למדינות החתומות על האמנה: מצרים, סוריה או סין, כמו גם מדינות צפון אפריקה.
למעלה הוא סרט הרפתקאות דרמטי-קומי בהנפשה ממוחשבת של פיקסאר ודיסני.
זהו סרטה הראשון של פיקסאר אשר בו נעשה שימוש בטכנולוגיית תלת-ממד (3D).
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2009, כאשר לפני הקרנתו בבתי הקולנוע הוקרן הסרט הקצר "מעונן חלקית".
הסרט הוא הסרט העשירי של חברת פיקסאר, ואחד הסרטים המכניסים ביותר של החברה ($723,005,700).
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר ובפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר, וכן היה לסרט האנימציה השני בכל הזמנים שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
בהשראת הסרט הופקו שני סרטים קצרים, "המשימה המיוחדת של דוג" ו"ג'ורג' ואיי.
ג'יי.", כמו כן הופקה סדרת טלוויזיה בשם "הימים של דוג" שאותה סיים הסרט הקצר "הדייט של קארל".
בהשראת הסרט כתב הזמר האמריקאי D4vd את שירו "Here with Me".
קארל פרדריקסון הוא ילד ביישן ושקט, המעריץ בשנות ה-30 המאוחרות את חוקר הטבע צ'ארלס מאנץ, שהואשם כי זייף שלד של ציפור ענקית וטען שמקורו במפלי גן עדן הנמצאים בוונצואלה.
צ'ארלס התחייב לשוב לשם כדי ללכוד ציפור כזו בחיים ולהוכיח כי השלד לא היה מזויף.
מעט אחר כך, קארל פוגש ילדה בשם אלי, אף היא מעריצת צ'ארלס מאנץ.
היא מגלה לקארל שחלומה הוא להעביר את "המועדון" שלה - בית נטוש בשכונה - לצוק המשקיף על מפלי גן עדן, גורמת לו להבטיח כי יעזור לה, ומעניקה לו תג.
הם מתחתנים ומעבירים את השנים יחדיו בבית המשוחזר של ה"מועדון" של אלי.
קארל עובד כמוכר בלונים בגן חיות.
לצערם, לא נולדים להם ילדים.
הם צוברים שוב ושוב את חסכונותיהם לטיול במפלים, אך תמיד נאלצים להוציאם על צרכים דחופים יותר.
לעת זקנה מארגן קארל את הטיול, אך אלי מגלה כי חלתה במחלה קשה.
לפני פטירתה, היא נותנת לו את ה-אלבום שלה, ומותירה אותו לבדו.
זמן מה לאחר מכן, קארל עדיין גר בבית, המוקף כעת בפרויקטים לפיתוח עירוני.
קארל מסרב למכור את הבית ליזמים.
בית המשפט מצווה עליו לעבור לבית אבות, אך קארל ממאן להשלים עם הצו, ובבוקר המעבר לבית האבות הוא מחבר בלונים רבים לגג ביתו, המאפשרים לו להטיס את ביתו למקום אליו הוא רוצה להגיע - למפלי גן עדן בוונצואלה.
ראסל, סייר מדבר צעיר (ארגון בדיוני), היה בטעות בביתו של קארל כשטס, כשניסה להרוויח תג כישרון לסיוע לקשישים (התג היחיד החסר לו מבין סדרת תגים).
לאחר ששרד גשם, רעמים, וברקים, הבית נוחת ליד נקיק מול מפלי גן העדן בוונצואלה.
קארל וראסל מחברים את עצמם בחבלים לבית, על מנת שלא לאבד אותו.
הם מתחילים ללכת עם הבית לכיוון המפלים, בתקווה להגיע אליהם בטרם יאזל הגז מן הבלונים.
מאוחר יותר הם מתיידדים, ופוגשים ציפור צבעונית גבוהה המנסה להגיע לאפרוחיה.
הם מעניקים לה את השם "קווין".
בהמשך מתברר כי היא ה"מפלצת" של צ'ארלס מאנץ.
הם גם פוגשים כלב בשם דוג, הלובש קולר מיוחד המאפשר לו לדבר.
קארל וראסל פוגשים להקה של כלבים (ואת מנהיגם - אלפא) ובדומה לדוג - גם הם מדברים.
מתברר כי הכלבים שייכים לצ'ארלס מאנץ שהזדקן מאוד.
צ'ארלס מזמין את קארל וראסל אל סיפון ספינת האוויר שלו, שם הוא מסביר להם כי בילה את השנים בגן עדן מפני שהוא מחפש את הציפור הענקית (המפלצת) שהבטיח למצוא.
כאשר ראסל מבין שהוא מתכוון לקווין (אך הוא לא ידע שזאת ציפור נדירה שצ'ארלס רוצה להשתמש בה לצרכיו), הוא מספר לו ראה אותה.
צ'ארלס הופך להיות עוין, מה שגורם להם לברוח עם קווין ודוג.
צ'ארלס, בסופו של דבר, בוגד בהם.
הוא מצית שרפה בביתו של קארל, ומאלץ אותו לבחור בין ביתו לבין קווין.
קארל ממהר לכבות את האש, ומאפשר לצ'ארלס לקחת את הציפור.
קארל וראסל מצליחים להגיע למפל, אולם ראסל כועס על קארל שהחליט להציל את ביתו במקום להציל את קווין, והוא בורח בהכרזה כי הוא הולך להציל את קווין לבד.
כשקארל חוזר לביתו, הוא מוצא את אלבום ילדותה של אלי, ומדפדף בו.
תחילה הוא מתמלא עצב למראה תמונות מהילדות, ומהמחשבה שלא הצליחו להגשים את מה שחלמו.
להפתעתו הוא מתרגש למצוא תמונות של הנישואין המאושרים שלהם יחד ובסיומו פתק מאלי בו היא מודה לו על "ההרפתקה" שהם חוו יחד, ומעודדת אותו ללכת למקום חדש ולחוות הרפתקאות חדשות.
קארל מתעודד, והולך לחפש את ראסל.
הוא מרוקן את הבית וזורק החוצה את כל תכולתו, כדי שיוכל לרחף שוב.
על הדשא בחוץ לצד כל הציוד ההרוס, הכיסאות של קארל ואלי נשארים יפים זה לצד זה.
באמצעות הבית שחזר לרחף, קארל רודף אחרי צ'ארלס.
צ'ארלס תופס את ראסל, אך קארל מצליח לעלות על ספינת האוויר שלו בטיסה ומשחרר את ראסל וקווין.
דוג מצליח להביס את אלפא, והופך למנהיג החדש של הכלבים.
צ'ארלס רודף אחריהם סביב ספינת האוויר, ולבסוף דוג, קווין, וראסל נמצאים בתוך הבית הקשור של קארל.
הם מתחילים לעוף וכאשר צ'ארלס מנסה לתפוס את קווין (שרגליה היו בחוץ), הוא נופל ומת.
הבית ממשיך לטוס למקומו הרגיל.
קארל וראסל מניחים לקווין להתייחד עם אפרוחיה, ואז טסים בחזרה עם ספינת האוויר לעיר מגוריהם.
מדריך המחנה סטראץ רוצה לחלק את התג של עזרה לקשישים לראסל.
אביו של ראסל עסוק בענייניו כרגיל, ולכן קארל מגיע להעניק לו את התג במקומו.
במקום התג הרגיל, מעניק לו קארל תג משמעותי יותר - התג שנתנה לו אלי בילדותם.
קארל מאמץ את ראסל לנכדו ואת דוג לחיית מחמד.
בתמונת הסיום, הבית נמצא על הצוק המשקיף על מפלי גן עדן כפי שאלי וקארל חלמו בילדותם.
בישראל הוקרן הסרט גם בדיבוב עברי, שהופק באולפני אלרום, בבימויו של שרון כהן.
דמות תיאור הדמות בסרט מדבב בגרסה האנגלית מדבב בגרסה העברית קארל פרדריקסון אדם זקן שבצעירותו היה חובב הרפתקאות.
לאחר שאשתו נפטרה והעירייה רוצה לקחת את ביתו הוא יוצא למסע עם הבית שלו במטרה להגשים את חלומם המשותף שלו ושל אשתו.אדוארד אסנר יוסי קאנץ ראסל חניך תנועת נוער.
מצטרף להרפתקה של קארל במטרה לקבל את תג ה'עזרה לקשיש' שלו כדי שיהיה צופה בוגר.
ג'ורדן נגאי רועי רביב דוג כלב מדבר שנמצא על ידי קארל וראסל באזור גן העדן בוונצואלה.
בוב פטרסון שרון כהן צ'ארלס מאנץ מחפש את הציפור הענקית (קווין) תוך התעלמות מוחלטת מהאנשים שבדרכו.
כריסטופר פלאמר אילן דר בטא כלב מדבר מהכלבים של צ'ארלס דלרוי לינדו לירון ברנס גמא כלב מדבר מהכלבים של צ'ארלס ג'רנוי רנפט שמחה ברבירו אלפא מנהיגם של הכלבים המדברים של צ'ארלס בוב פטרסון עידו מוסרי
פסקול הסרט הולחן על ידי מייקל ג'יאקינו וכולל 26 רצועות.
הסרט היה אחד הסרטים המצליחים של פיקסאר בקופות.
הוא זכה בשני פרסי אוסקר, לסרט המונפש הטוב ביותר ולפסקול הטוב ביותר, והיה מועמד בשלוש קטגוריות נוספות, ובהן פרס הסרט הטוב ביותר.
זהו הסרט המונפש השני בהיסטוריה שהיה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריה זו, לאחר ש"היפה והחיה" היה מועמד ב-1991.
כמו כן זכה הסרט בפרס גלובוס הזהב בקטגוריות סרט האנימציה הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר והפסקול המקורי הטוב ביותר, בפרס באפט"א לסרט האנימציה הטוב ביותר, ובשני פרסי אנני ובהם הפרס לסרט האנימציה הטוב ביותר.
לַמִינַצְיָה (מלועזית: Lamination; בעברית: עִטּוּי, לְבִידָה או רִבּוּד) היא תהליך של יצירת חומר מרוכב באמצעות איחוד של שתי שכבות חומר לפחות.
בשפת היומיום משמש המונח לתיאור תהליך של עטיפת אובייקט בשכבות פלסטיק הנאטמות באמצעות חום ולחץ, ועל פי רוב בעזרת דבק.
בהנדסת חשמל, למינציה היא טכניקת הרכבה המשמשת להפחתת תוצאות לוואי בלתי רצויות של חום הנוצר עקב זרמי מערבולת ברכיבים כגון ליבה מגנטית של שנאים.
החומרים המשמשים בלמינציה עשויים להיות זהים זה לזה או שונים זה מזה.
דוגמה לריבוד המורכב מחומרים שונים: שכבת פלסטיק העוטפת יריעת זכוכית משני צידיה.
מגיני רוח של כלי רכב מיוצרים לעיתים קרובות באמצעות ריבוד של שכבת פלסטיק קשיח בין שני רבדים של זכוכית.
עץ לבוד (דיקט) הוא דוגמה נפוצה ללמינציה שבה נעשה שימוש בחומרים זהים בכל שכבה.
דוגמאות לחומרים המיוצרים באמצעות למינציה כוללות פורמייקה ודיקט.
למינציה של נייר, כגון בנייר תצלום, עשויה למנוע קימוטים, נזקי השמש, כתמים, נזקי שפשוף, כתמי שמן, טביעות אצבעות ונזקים סביבתיים.
תעודות מזהות וכרטיסי אשראי מצופים כמעט תמיד בשכבת פלסטיק (דק או עבה).
למינציה משמשת גם בפיסול העושה שימוש בעץ או בשרף.
תהליך הלמינציה הומצא על ידי ד"ר מוריס מ' בלום (Blum), דוקטור ניו יורקי לרפואת שיניים, בשנת 1938. למרות שהלמינציות הדנטליות המשמשות בשנות האלפיים בתחום רפואת השיניים הן מתקדמות ביותר, השימוש בהן מתוארך לאמצע המאה ה-19. בלום, לעומת זאת, מצא שימוש אחר לשכבות החומר העדינות: הגנה על תצלומים.
וכך, ב-1938 היה בלום הראשון אשר ריבד תצלום – של אשתו – והוליד את הלמינציה.
עד לימינו אנו, מציינת אוניברסיטת מינסוטה מדי שנה את הישגו של בלום ביום הרצאות המוקדש לזכרו.
"למעדנה בת המלך" הוא הטקסט הכתוב על חותם שמקורו אינו ברור ואמור להיות מתקופת בית ראשון.
חותם זה נושא צורת נבל, והסמל שנטבע על גבי מטבעות של חצי שקל חדש מתבסס עליו.
מומחים קבעו כי החותם הוא זיוף מודרני.
החותם נרכש בשוק העתיקות בשנת 1978 ממקור לא ידוע, בידי ראובן הכט, אשר מסרו לנחמן אביגד, שחקר ופרסם אותו.
הכט תרם את החותם למוזיאון ישראל, שהציגו בשנים 1980–1993 בהתבסס על חוות דעתו של נחמן אביגד.
החותם, המשתייך למשפחת החותמות הסקרבואידיים, עשוי אבן ישפה חומה-כתומה.
מידותיו 9.5x12.5 ועוביו 6 מילימטרים, והוא נקוב לאורכו.
פני החותם מוקפים מסגרת, ובחלקו העליון חרוטה דמות נבל אסימטרית בעלת תריסר מיתרים.
תיבת התהודה של הנבל מעוטרת בורדה במרכזה ובמחרוזת פנינים בשוליה.
מתחת לנבל נכתב בכתב עברי קדום שמה של בעלת החותם בשתי שורות, שקו הפרדה כפול מבדיל ביניהן:
על סמך צורת האותיות, תיארך אביגד את הכתובת למאה ה-7 לפנה"ס וקבע את מקורה בממלכת יהודה, אך מאחר שלא היה יכול לקבוע תאריך מדויק יותר, נמנע מלנחש את זהותו של המלך המוזכר בחותמת.
דיונים נוספים בידי אביגד ואחרים ניסו להשוות בין השם "מעדנה", שאינו מוכר ממקורות נוספים, לשמות תנ"כיים דומים ובשאלה האם התואר "בת המלך", אשר נמצאו מקבילות זכריות לו בכמה חותמות, מציין את היותה של בעלת החותם נסיכה, או שמא זהו תואר כלשהו.
אביגד השווה את הנבל לציורים ולתיאורים אחרים של כלי נגינה עתיקים דומים, והציע כי כלי הנגינה הנראה על החותם הוא הכינור המקראי, ובהתחשב במקורו המלכותי של החותם, הרי שזהו הסממן הטוב ביותר המספר כיצד נראה כינור דוד או הכינורת עליהם מסופר שנוגנו בבית המקדש.
אביגד שם לב לעובדה כי כינור עברי זה שונה בכמה מובנים מכל שאר דמויות הנבלים והכינורות הידועים מתקופתו, אך ייחס זאת לייחודיותו.
עם המעבר לשקל חדש ב-1985 החליף בנק ישראל גם את המטבעות, והונפקה סדרת אגורות ושקל חדשים, הנמצאת במחזור עד היום (2018).
בצד הגב של המטבעות השונים נמשכה המסורת של שימוש בעיצוב שנלקח ממטבעות עתיקים או מפריטים עתיקים אחרים כחותמות .
נקבעה דמות הנבל מתוך החותם כעיטור על גבי המטבע של חצי שקל חדש.
החותם הוצא מהתצוגה במוזיאון ישראל ב-1993, כנראה בשל אי-ודאות באשר לאותנטיות שלו.
בתיה באיאר, מוזיקולוגית מהאוניברסיטה העברית ומומחית לכלי נגינה קדומים, העלתה כמה טיעונים נגד האותנטיות של הכינור: מבנה לא סביר ובעל 12 מיתרים, כמוהו לא ידוע.
גם יואכים בראון, מוזיקולוג שהתמחה במוזיקה הקדומה בישראל, סובר כי זהו זיוף.
גם הארכאולוג מגן ברושי סבור שמדובר בזיוף, ללא ספק.
בין טיעוניו: אין מקבילה ללירה (שם כלי הנגינה) א-סימטרית בעלת תיבת תהודה עגולה, אין לירה שבה זרועות הצד כפופות כלפי חוץ.
אין כלי נגינה מוכר מהתקופה שהוא בעל יותר מעשרה מיתרים, ובכלל - אין כלי נגינה מופיע בלי מנגן לפני התקופה ההלניסטית, מאות שנים אחרי מה שאמור להיות זמנו של החותם.
פרופ' כריסטופר רולסטון מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בחן את החותם וקבע שהסימונים שהותיר החרט שהכין אותו אינם מתאימים לכלים שהיו בידי האמנים לפני 2,700 שנה בירושלים.
לַמָסוּ במיתולוגיות המסופוטמיות (במיתולוגיה השומרית, המיתולוגיה האכדית, המיתולוגיה האשורית ובמיתולוגיה הבבלית) היא ישות מגינה.
יש לה גוף שור או אריה, כנפי נשר וראש אדם, בחלק מהמקרים עם אוזני וקרני שור.
לעיתים נעשה שימוש בשם "שדו" או "אלד" לתאר את הלמסו הזכר, ו"אפססו" לתיאור הנקבה.
פסלי הלמסו הוצבו בכניסה לארמונות ומקדשים על מנת להגן עליהם, למשל בשערי הכניסה לארמון סרגון בדור שרוכין.
בבתים פרטיים נחרטו דמויות של למסו על לוחות חמר, שנקברו מתחת למשקוף הדלת.
בשערי הערים הגיעו פסלי הלמסו לממדים גדולים במיוחד.
שרידים של פסלים אלה, לרוב מהתקופה האשורית מוצגים כיום במוזיאון הבריטי בלונדון, במוזיאון הלובר בפריז, במוזיאון הלאומי של עיראק בבגדאד, במוזיאון פרגמון בברלין ובמוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק,
האזכור הראשון של ישות מיתולוגית שהיא חיה מכונפת עם ראש אדם מקורה מאבלה משנת 3,000 לפנה"ס לערך, אולם מוטיב הלמסו (גוף שור עם ראש אדם) מופיע באשור בתקופת שלטונו של תגלת פלאסר השני.
למלא את החלל (הופץ באנגלית בשם: Fill the Void) הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויה של הבמאית החרדית רמה בורשטין העוסק בקהילה החרדית.
הסרט זכה בשבעה פרסי אופיר בקטגוריות שונות בשנת 2012, יותר מכל סרט אחר באותה שנה, ביניהם בפרס לסרט הטוב ביותר.
הסרט גם זיכה את הדס ירון בפרס השחקנית הטובה ביותר ב"פסטיבל ונציה", והיא הישראלית היחידה שזכתה עד כה בפרס זה.
295,000 (כ-40%) מצופי הקולנוע בסרטים ישראלים בישראל בשנת 2012 רכשו כרטיס לסרט, ובכך הפכו אותו לסרט הישראלי הנצפה ביותר בישראל באותה שנה ולסרט הישראלי המרוויח ביותר באותה שנה.
שירה מנדלמן (הדס ירון), בת למשפחה חרדית חסידית מכובדת, הגיעה לפרקה.
היא בודקת בחשאי את השידוך המיועד לה, בחור בשם פנחס, שנחשב עילוי.
פנחס מוצא חן בעיני שירה ובעיני בני משפחתה, וכל שנותר הוא לערוך מסיבת ווארט לקראת החתונה.
אולם אז נפטרת אחותה הגדולה אסתר (רננה רז), ומותירה אחריה תינוק ואלמן צעיר, יוחאי (יפתח קליין).
כעת מופנים המאמצים לחיפוש שידוך ליוחאי, האלמן הטרי.
מגיעה הצעת שידוך מבלגיה, אך חמותו (עירית שלג) חוששת כי אם חתנה יינשא לאישה שמתגוררת בחו"ל, הוא ירחיק ממנה את נכדהּ, מרדכי; לפיכך, היא מעוניינת לשדך בין בתהּ, שירה, ליוחאי.
במקביל נרקמת מערכת יחסים עדינה, רגישה וכואבת בין יוחאי לבין שירה.
שירה ניצבת בפני ההחלטה, האם לפעול לפי רצונה או למלא את רצונות בני משפחתה.
דודה חנה - רזיה ישראלי
בורשטין שאפה ליצור יצירה שתשקף את חיי הקהילה החרדית מהמבט החרדי, ולא מהזווית החילונית כפי שהיא מוצגת לעיתים תכופות בקולנוע הישראלי.
את ההשראה שאבה בורשטיין מהשתתפותה בחתונה אמיתית של בת למשפחת חסידי גור עם האלמן של אחותה המנוחה.
מתוך רצון להעלות את האמינות של הסרט, חלק מהניצבים ומאנשי הצוות המקצועי היו חרדים.
בגלל נוכחותם של חרדים על הסט פעלה ההפקה תחת מגבלות שונות כגון הפרדה בין גברים לנשים.
מתוך מטרה להכיר את הקהילה החרדית ערכו השחקנים סיורים בבני ברק, ביקרו אצל אדמו"רים, השתתפו בטישים, בחתונה חרדית והתארחו בביתה של בורשטין לארוחת ליל שבת.
על פי בורשטיין, בשלב מסוים היא שקלה להוציא את הסרט בלא שיישא את שמה או למשוך את ידיה ממנו, לאחר שהחיכוך עם העולם החילוני שדרש הסרט הקשה עליה, אולם המשיכה לאחר שהן הרב שאתו התייעצה והן בעלה עודדו אותה.
הסרט התקבל לפסטיבל הקולנוע ירושלים, אך השתתפותו בפסטיבל בוטלה כדי שיוכל להשתתף בפסטיבל ונציה, שבו נערכה הקרנת הבכורה שלו.
כוכבת הסרט, השחקנית הדס ירון, זכתה בפסטיבל בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט.
הקרנת הבכורה של הסרט בישראל התקיימה בפסטיבל חיפה.
כן הוקרן הסרט במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו (TIFF), ובאוקטובר 2012 במסגרת פסטיבל הסרטים של לונדון, שם זכה לשבחים רבים.
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-18 באוקטובר 2012 והיה לסרט הישראלי הנצפה ביותר בשנה זו.
בשנת 2012 צפו בסרט כ-295 אלף צופים (לשם השוואה, בשנת 2011 הסרט הנצפה ביותר היה "הערת שוליים" בו צפו כ-250 אלף צופים).
הזכויות להפצה באירופה נרכשו בידי הסוכנות "Match Factory" שהפיצה גם את הסרטים הישראליים "ואלס עם באשיר" ו"עג'מי", ונרכש להפצה באיטליה בידי הסוכנות "Red Luck".
הסרט היה מועמד לפרס אופיר ב-13 קטגוריות, ומתוכן זכה ב-7 פרסים: הפרס על הסרט הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר (רמה בורשטין), הבימוי הטוב ביותר (רמה בורשטין), השחקנית הטובה ביותר (הדס ירון), שחקנית המשנה הטובה ביותר (עירית שלג), הצילום הטוב ביותר (אסף סודרי) והאיפור הטוב ביותר (אתי בן-נון).
מועמדויות נוספות היו בקטגוריות שחקן המשנה, עריכה, ליהוק, עיצוב אמנותי, עיצוב תלבושות ופסקול.
הסרט נשלח לייצג את ישראל בהתמודדות על מועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" (אך לא קיבל מועמדות).
הוא גם היה מועמד לפרסי סרט הביכורים ותסריט הביכורים הטובים ביותר בפסטיבל "אינדי ספיריט", פסטיבל הקולנוע העצמאי בארצות הברית, כסרט הזר היחידי שהשתתף בתחרות.
הסרט זכה בפרס הצילום בטקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע בשנת 2013.
התוכנית תכלול גם סרטים בולטים מהקולנוע הישראלי, החל מתקופת טרום המדינה, בהם "למלא את החלל" לצד "סאלח שבתי", "צ'רלי וחצי", "דיזנגוף 99", "בלוז לחופש הגדול", "החיים על פי אגפא", "קלרה הקדושה", "הכוכבים של שלומי" ו"גבעת חלפון אינה עונה".
למכירה: נעלי תינוק, מעולם לא ננעלו הוא סיפור בן שש מילים המתואר כדוגמה קיצונית לסיפורת בזק.
אף שהסיפור מיוחס לרוב לארנסט המינגוויי, הקשר אליו אינו מבוסס וקיימים סיפורים דומים אשר קודמים לו.
כתיבת הסיפור לכאורה על ידי המינגוויי מוסברת לרוב כתוצאה של הימור בינו לבין סופרים אחרים.
לפי האגדה, בעודו יושב במסעדה עם חבריו, המינגוויי התערב עם היושבים איתו על 10 דולרים שיוענקו לאחד שייעצב סיפור שלם בשש מילים בלבד.
לאחר שהכסף נאסף, כתב המינגוויי "למכירה: נעלי תינוק, מעולם לא ננעלו" על מפית, עבר בין חבריו ואסף את הכסף על ניצחונו.
ב-16 במאי 1910, פרסם ה"ספוקיין פְּרֶס" ידיעה שכותרתה "Tragedy of Baby's Death is Revealed in Sale of Clothes" (טרגדיה של מות תינוק התגלתה במכירת בגדים).
הכתבה מציגה מקרה של מודעה שהתפרסמה בעיתון מקומי, ובה נכתב: "לבנים עבודת יד לתינוק ומיטה לתינוק.
לא היו בשימוש מעולם." הכותב למד מן המודעה על מותו של העולל, ועל הטרגדיה של הוריו.
באותה תקופה היה המינגוויי בן עשר, שנים לפני שהחל בקריירת הכתיבה שלו.
Kane) מאמר בכתב העת "The Editor" שבו התווה את הבסיס לסיפור על אם מוכת יגון שאיבדה את תינוקה, ואף הציע את ככותרת וכמוטיב את המילים "Little Shoes, Never Worn" (נעליים קטנות, מעולם לא ננעלו).
קיין הציע שהאם תיתן את הנעליים, בשונה מהגרסאות המודרניות, שבהן הנעליים מוצעות למכירה.
הוא מציע שהענקת הנעליים תעניק לאם מוכת היגון, מעניקתן, מעט נחמה, שלפחות תינוק אחר יהנה מהנעליים שתינוקה המת לא ינעל יותר.
באפריל 1921 הזכיר עיתונאי בעל טור בשם רוי מאולטון בטורו, שהודפס במספר עיתונים, שיחה בינו לבין אדם בשם ג'רי.
אותו הג'רי אמר שראה מודעה על "עגלת תינוק למכירה, מעולם לא הייתה בשימוש." למודעה הצמיד רוי מאולטון את דבריו של אותו ג'רי על המודעה: "האם זו לא תהיה עלילה נפלאה לסרט קולנוע?" בגרסה מוקדמת זו, במקום נעלי תינוק, מוצעת למכירה עגלת תינוק.
עגלת תינוק מופיעה בגרסאות רבות של סיפור בזק זה.
ביוני 1921 פרסם המגזין "לייף" כתבה מעיתון בשם "Louisville Courier-Journal" שבה נכתב:
בגרסה מוקדמת זו של הסיפור יש שבע מילים, ולא שש כמו בגרסה המאוחרת.
ביולי אותה שנה כבר פורסמה פארודיה על הסיפור; בסיפור "Fools Rush In" שפרסם ג'יי ג-די (Jay G'Dee) במגזין ההומוריסטי "Judge" תואר מקרה שבו המספר חש עצב לאחר קריאת מודעה זו, ופונה לנחם את מפרסמי המודעה.
כשהוא פוגשם, מתברר שמכירת העגלה נעשתה לאחר לידת תאומים, כשהוריהם ציפו לילד יחיד.
השנה הראשונה המוזכרת בהקשר של המינגוויי לסיפור היא 1974. פיטר מילר, סוכן ספרותי, כותב בספרו "Get Published!
Get Produced!: A Literary Agent's Tips on How to Sell Your Writing" מ-1991 שכ-17 שנה קודם לכן (בסביבות 1974), כשהיה בתחילת הקריירה שלו, פגש ב"סינדיקטור של עיתון מבוסס היטב" שסיפר לו גרסה של האגדה על כתיבת הסיפור בידי המינגוויי (מובאת בפרק הרקע).
עם זאת, הפרסום המודפס הראשון המזכיר את האנקדוטה הזו הוא של ג'ון דה-גרוט, בספרו משנת 1989, "Papa: A Play Based on the Legendary Lives of Ernest Hemingway".
בשנת 1992 פרסם ג'ון רוברט קולומבו (John Robert Colombo) חלק ממכתב שקיבל מסופר המדע הבדיוני הנודע ארתור סי.
קלארק, שכתב על אהבתו לסיפור ומיקם את עלילת הסיפור בשנות ה-20 של המאה ה-20. במכתבו כתב "איני יכול לחשוב על כך בלי לבכות".
במאמר משנת 2014 בכתב העת "The Journal of Popular Culture" כתב פרדריק רייט כי בשל חוסר בראיות, רוב הסיכויים שהקשר להמינגוויי אינו אמין.
הקונספט של כתיבת סיפור בכמה שפחות מילים היה לסוגה ספרותית, הידועה בשם "סיפורת בזק".
הגעה לשש מילים הייתה לתת-סוגה, ומגזין "סמית'" האמריקאי אף הוציא סדרת ספרים, "Six-Word Memoirs", המאגדים סיפורים קצרצרים מסוגה זו.
הלמינה היא רשתות סבוכות של חלבונים המחזיקות ומייצבות את המעטפת, אשר מהוות חלק מסיבי הביניים של התא.
הלמינה היא רשת בתוך הגרעין של רוב התאים.
היא מורכבת מסיבי ביניים וקרום חלבונים הקשורים.
מלבד מתן תמיכה מכנית, הלמינה הגרעינית מסדירה תהליכים חשובים בתא כגון שכפול ה-DNA ואת חלוקת התא.
בנוסף, היא משתתפת בארגון הכרומטין וזה מנחה את קומפלקס הנקבובית הגרעינית המוטבע על גרעיני המעטפה.
הלמינה הגרעינית מזוהה עם הפן הפנימי הכפול של המעטפת הדו-שכבתית של הגרעין ואילו הפן החיצוני רציף עם רשתית תוך-פלזמית.
הלמינה הגרעינית דומה למבנה המטריקס בגרעין, אבל האחרון משתרעת לאורך נוקלאופלזמה.
בגנום החולייתנים, הלמינה הגרעינית מקודדת על ידי שלושה גנים.
על ידי שחבור חליפי, לפחות שבעה פוליפפטידים שונים (גרסאות אחוי) מתקבלים, לחלקן ספציפית תפקיד חשוב בתא זרע בשלב הארגון מחדש של הכרומטין במהלך המיוזה.
לא לכל היצורים יש את אותו מספר של גנים קידוד ללמינה; לדרוזופילה למשל רק 2 גנים, ואילו לCaenorhabditis elegans יש רק אחד.
תת היחידה של הסיב היא מונומר, חלבון ארוך בעל שני ראשים (מונומר = גן אחד), לא פעיל.
שני מונומרים מתלפפים זה בזה ויוצרים דימר.
שני דימרים מתלפפים אלו באלו ויוצרים טטרהמר.
כלומר, מסיב דק נוצר סיב חזק ועבה המשמש לחיזוק.
רק כאשר הוא מתעבה והופך לסיב בעל מבנה חיזוקי הוא הופך לפעיל.
הלמינה הגרעינית מורכבת על ידי אינטראקציות של שני פוליפפטידים למין שבו אזורי סליל-α מלופפים זה סביב זה כדי ליצור מבנה מפותל α דו סלילי קוליד קויל, ואחריו עמותת ראש אל הזנב של הדימרים המרובים.
הפולימר הליניארי המוארך מתארך רוחבית על ידי קשרים צדדיים של פולימרים, וכתוצאה מכך מבנה דו-ממדי שבבסיס מעטפת הגרעין.
לצד מתן תמיכה מכנית בגרעין, הלמינה הגרעינית ממלא תפקיד חיוני בארגון הכרומטין, מחזור התא, שכפול הדנ"א, תיקון DNA, התמיינות תאי אפופטוזה.
תפקיד הלמינה בזמן חלוקת הגרעין
הלמינה יכולה להימצא בשני מצבים : האחד במצב לא מזורחן ואז היא אחראית על ייצוב מעטפת הגרעין ובמצב בשני בו הלמינה במצב מזורחן.
במצב זה תפקידה להתפרק ולאפשר לDNA להתחלק.
כדי שהגרעין יוכל להתחלק לשני גרעינים צריכות להיווצר 2 מעטפות, ללמינה יש חלק בהתפרקות המעטפת לחתיכות קטנות (לא לרסיסים).
לאחר ההתפרקות מתרחש תהליך הורדת הזירחון: הסרת הזרחנים מהחלבונים בלמינה והשבת הלמינה במצב הקודם של ייצוב מעטפת הגרעין, כלומר הDNA מתקשר שוב ללמינה ואז הממברנות מתחברות יחדיו והלמינה סוגרת מבפנים את הממברנה ויוצרת מעטפת חדשה.
למיס עמאר היא שחקנית ערבייה-ישראלית שעזבה את הארץ וחיה כיום (2025) בברלין, גרמניה.
למיס עמאר נולדה לדאולה ופואד בעכו, ישראל בשנת 1992 למשפחה במקור מעכו ומא-טירה.
בגיל ארבע עברה המשפחה לשכונת כבאביר שבחיפה, שם גדלה והתחנכה עם אחיה.
היא למדה בבית ספר התיכון האורתודוקסי הערבי שבחיפה, והיא בוגרת לימודי תואר ראשון בחוג לתיאטרון ומשחק באוניברסיטת חיפה.
בתחילה, היא רצתה להיות ליצנית, אך בחרה במשחק כמקצוע ראשי, מכיוון שזה היה התחום הקרוב ביותר לליצנות באוניברסיטה שיכלה למצוא.
היא עבדה כליצנית בפארק שעשועים במהלך התיכון.
במהלך לימודיה, היא עבדה בתיאטרון בובות לילדים כדי להרוויח כסף.
עמאר מגדירה את עצמה כ"פלסטינית מוסלמית אתאיסטית".
בשנת 2016 הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר, על תפקידה בסרט "סופת חול" של עילית זקצר בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
בשנת 2017 כתבה מכתב חריף למוני יוסף המנהל האמנותי של פסטיבל עכו, שהתמנה לאחר שהמנהל האמנותי אבי גיבסון בר-אל התפטר, בעקבות צנזור הצגתה של עינת ויצמן.
בשנת 2025 המטלמה לסרט האמריקאי "Desert Warrior" לצד שחקנים כמו אנתוני מאקי, שרלטו קופלי ובן קינגסלי.
"חץ קופידון" - (במאית: שרה סיבוני)
"היוצא מן הכלל והכלל" ׁ(במאי: סיני פתר)
"הארץ האבודה" - תיאטרון אל חוריה, ג'נין
שחקנית בתיאטרון בובות, "אל ג'ביני"
"העבודה באה קודם" - תיאטרון אל-קאסבה, רמאללה
"המאפייה" - במאי: סיני פתר, תיאטרון אל קארמה, חיפה
"ואדי מילח", תיאטרונטו (תסריט ובימוי: אורנה עקאד על פי ספרה; 2018)
שיחקה בשני סרטי סטודנטים קצרים בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה
סופת חול (2016) - במאית: עילית זקצר; על משחקה בסרט זה, הייתה מועמדת לפרס אופיר
בין גן עדן לאדמה (2020) - במאית: נג'ווא נג'אר
Desert Warrior (2026) - במאי: רופרט וויאט
מאז 2019, למיס מתגוררת בברלין, גרמניה.
שם היא משחקת בתיאטראות מקומיים, ביניהם תיאטרון מקסים גורקי ו"פולקסביהנה".
היא עברה לגרמניה, כי בחיפה הרגישה "כאילו התייחסו אליי כאל פרובוקציה רק בגלל שאני פלסטינית".
כאשר דיברה בפומבי על קורבנות פלסטינים של "רצח העם בעזה", היא קיבלה איומי מוות וכמה עיתונים ישראליים השמיצו אותה.
המחזה שלה, "מיין ביטחון", שתוכנן לעלות בבכורה בפולקסביהנה בברלין בנובמבר 2023, נדחה ועלה שוב רק ב-2024.
היא דוברת ערבית, עברית, אנגלית וגרמנית שוטפת.
מלבד משחק, היא כתבה תסריטים ועבדה כאמנית וידאו עבור מספר גלריות בחיפה (ביניהן מרכז התרבות היהודית הערבית בית הגפן בשנת 2017).
בגאומטריה אלגברית, למניסקטה היא עקומה שמזכירה בצורתה את הספרה שמונה.
המושג בא מהמילה הלטינית "lēmniscātus" שפירושה "מעוטרת עם סרטים".
את העיסוק הראשוני בעקומות בעלות צורה כשל הספרה שמונה ניתן לייחס לפרוקלוס, פילוסוף ומתמטיקאי יווני נאופלטוניסטי מהמאה ה-5 לספירה.
פרוקלוס התייחס לחיתוכים של טורוס על ידי מישור שמקביל לציר הטורוס.
רוב החתכים האפשריים מורכבים מעקום או שני עקומים אובליים נפרדים; עם זאת, הוא הבחין שבמקרה הגבולי, כאשר המישור החותך משיק למשטח הפנימי של הטורוס, אז החתך מקבל את הצורה של הספרה שמונה, אשר לה פרוקלוס קרא "אזיקי סוס" (אמצעי להחזקת שתי הרגליים של הסוס יחדיו).
המונח "למניסקטה" הופיע לראשונה במאה ה-17.
הבנייה של עקומים כחיתוך של הטורוס על ידי מישור שמקביל לציר הטורוס מובילה ישירות להגדרה האלגברית שלהם כאוסף האפסים של הפולינום ממעלה רביעית:
כאשר המקדם שלילי, והמקדמים נקבעים על ידי המידות של הטורוס ומרחק המישור מצירו .
למניסקטה זו קרויה גם היפופידה או "הלמניסקטה של בות'", על שמו של ג'יימס בות', שחקר אותה במאה ה-19.
כאשר מחצית המרחק בין המוקדים משתווה לשורש הריבועי של הקבוע, האובל של קאסיני הופך ללמניסקטה.
עקומה זאת ניתנת לתיאור אנליטית על ידי המשוואה הפולינומית .
בקואורדינטות קוטביות משוואת הלמניסקטה של ברנולי היא: .
חלוקת הלמניסקטה בעזרת סרגל ומחוגה
בעבור חלוקת עקומת הלמניסקטה לחלקים שווים קיים קריטריון אנלוגי לזה של חלוקת המעגל בעזרת סרגל ומחוגה.
במקרה של חלוקת המעגל לקשתות שוות, גאוס הוכיח שניתן לחלק את המעגל ל- קשתות שוות אם ורק אם הוא מכפלה של חזקה של שתיים וראשוני פרמה שונים.
בהקדמה לפרק השביעי של "מחקרים אריתמטיים" שלו (מאמר 335), גאוס כתב:
בכתביו של גאוס שלא פורסמו מופיעה חלוקה אלגברית מפורשת של הלמניסקטה לשלושה וחמישה חלקים שווים.
עם זאת, דבר בכתביו שנותרו לא כולל תוצאה מקיפה כמו התוצאה שלו בנוגע למעגל.
הראשון שפתר את הבעיה של חלוקת הלמניסקטה ל- חלקים שווים באופן מלא היה נילס הנריק אבל ב-1827, בהשראת ספרו של גאוס, שמצא שהלמניסקטה ניתנת לחלוקה לחלקים שווים בדיוק עבור אותם ערכים של כמו במקרה של המעגל, דהיינו: כאשר ראשוני מהצורה .
תוצאה נפלאה זאת שימשה, אולי יותר מכל תוצאה אחרת, כדי להדגים את התפקיד המאחד שיש לפונקציות אליפטיות בגאומטריה, באלגברה ובתורת המספרים.
חלוקת הלמניסקטה ל- חלקים שווים שקולה לבניית שורשי היחידה הלמניסקטיים , שהם מספרים אלגבריים.
נוסחאות החיבור מטילות על קבוצת השורשים פעולה ההופכת אותה לחבורה הציקלית מסדר .
בדומה למקרה של סיפוח שורשי יחידה רגילים, הרחבת השדות היא הרחבת גלואה, שחבורת גלואה שלה איזומורפית לחבורת אוילר של .
התוצאה של אבל נובעת מעובדות אלה, בדומה למיון המצולעים המשוכללים הניתנים לבניה.
למנה חוטמנית או עַמְלֵץ חוטמני (שם מדעי: Lamna nasus) הוא מין של כריש גדול ממשפחת העמלציים.
מין זה הוא קרוב לכריש הסלמון החי בצפון האוקיינוס השקט.
הוא חי בצפון האוקיינוס האטלנטי וגם בחצי הכדור הדרומי בעל האוקיינוסים.
הוא נפוץ באוקיינוסים ממוזגים ועמוקים.
הכריש מגיע לאורך ולמשקל 135 ק"ג בממוצע.
נמצאו גם כרישים באורך ובמשקל של 230 ק"ג.
הוא בעל חוטם מוארך ויש לו שיניים חדות.
בדומה לעמלציים אחרים ללמנה החוטמנית יכולת לשמור על טמפרטורת גוף גבוהה מזו של המים בסביבתה וזאת בשונה ממרבית הדגים ומבעלי דם קר אחרים.
הכריש טורף דגים גדולים החיים באוקיינוס כמו מליחים, סרדיניים, צלופחוליים וכן מדיונונים ורכיכות.
הוא לא יהסס גם לטרוף כרישים קטנים יותר.
למנה (שם מדעי: Lamna) הוא סוג של כרישים ממשפחת העמלציים, הקרובים לעמלץ הלבן.
רוב בני סוג זה נכחדו וכיום יש רק שני מינים קיימים.
כריש הסלמון החי בצפון האוקיינוס השקט ולמנה חוטמנית שחיה בצפון האוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוסים הדרומיים.
בני הסוג הם כרישים גדולים, בעלי חוטם גדול ובעלי שיניים גדולות והם בעלי יכולת לשמור על טמפרטורה גבוהה מזו של המים וכך לשחות באוקיינוסים ממוזגים.
הם ניזונים בעיקר מלהקות דגים שהם מוצאים באוקיינוס.
למסודון (שם מדעי: Lesmesodon) הוא סוג של יונק קדום מהקבוצה האינודונטה שבסדרת הקראודונטים אשר חי בתקופת האאוקן שבפלאוגן לפני 47 מיליון שנה.
מאובניו נתגלו בבור מסל שבדרום גרמניה בשנת 1982.
יונק זה היה קרובו של הפרוביוורה ושל ההאינודון הקטלני דמוי הצבוע.
לעומת ההאינדון שיכול היה לשקול עד חצי טון, יונק זה היה קטן בהרבה באורך של 20–25 סנטימטרים בפרטים הקטנים ועד 45 סנטימטרים בגדולים ומשקלו הגיע ל-1–6 קילוגרם.
הוא היה בעל לסתות חזקות בעלות שיניים וחוטם דק שדמו מעט לאלה של זאב או של תן מודרני.
יונק זה היה צייד בעל רגליים קצרות וזנב קצר.
מבנה גופו מנע ממנו לנוע ביעילות על ענפי עצים כך שהוא התאים לחיי קרקע ולמרוצה.
מרבית המאובנים שנמצאו מהלמסודון היו של פרטים צעירים ולא בוגרים.
טורף זה היה צייד של טרף קטן יותר כמו מכרסמים ויונקים דומים או איגואנות וגיוון בחסרי חוליות היה קורבן בעצמו לטורפים כמו הפלאופיתון ששרידיו נמצאו בבטנו.
למינג סיבירי חום (שם מדעי: Lemmus sibiricus) הוא מין של מכרסם מהסוג למינג שבמשפחת האוגריים החי באזור הארקטי של סיביר, רוסיה.
הלמינג הוא מכרסם קטן הדומה במראהו לנברן ובעל בצבע חום אפור עד חום כהה כשמלמעלה עובר פס שחור והבטן צהבהבה-לבנה.
הוא בעל אוזניים קטנות ובעל חוטם קטן.
הלמינג חי במושבות גדולות מתחת לקרקע באזורי הטונדרה והמישורים של סיביר.
בניגוד למכרסמים אחרים הוא לא נוהג להיכנס לתרדמה אלא מחכה במחילות מתחת האדמה עד בוא האביב, אז הוא ניזון מזרעים, נבטים, חזזיות ועשבים.
בקיץ הוא מגוון גם בחרקים ובביצי עופות.
מושבות של למינגים נוהגות להגר לעבר אתרי גידול חדשים, בדרכם הם חוצים גם נהרות ואגמים ורבים מהם נטרפים.
למעשה הלמינג מהווה את המזון הבסיסי של טורפים רבים באזור הארקטי לרבות שועלים, ינשופים וחמוסים.
למינה (מלטינית: Lamina, מילולית: לוח) היא בגאולוגיה מאפיין של מבנים בסלעי משקע.
המונח מתאר את היחידה הקטנה ביותר - שכבה יחידה בהירה או כהה של למיניט.
למיניט הוא משקע המורבד בשכבות דקות, ששמו מתייחס למבנה שהוא יוצר.
בתור למינות מוגדרות שכבות בודדות בעובי של פחות מסנטימטר אחד, אך לרוב דקות יותר (עובי של פחות מ-0.1 מילימטרים ועד מילימטר אחד הן תופעות שכיחות), אם כי יש התייחסויות בספרות גם לשכבות בנות כמה סנטימטרים כאל למינות.
שכבות מעל גודל של סנטימטר אחד מוגדרות כשכבה.
בסלע משקע אחד יכולים להיות גם שכבות וגם למינות.
תהליך יצירת הלמינות מכונה למינציה.
למינות בנויות מהבדלים קטנים בסוג המשקעים המתרחשים ברחבי הסלע.
הם נגרמים כתוצאה משינויים מחזוריים בהיצע המשקעים.
שינויים אלה יכולים להתרחש בגודל הגרגרים, אחוז החרסית, תכולת מיקרו-מאובנים, תכולת חומר אורגני או תכולת המינרלים ולעיתים קרובות לגרום להבדלים בולטים בצבע בין הגרגירים.
בליה יכולה להדגיש את ההבדלים אפילו יותר.
למינות יכולות להופיע כמבנים מקבילים (למינציה מקבילה) או במקבצים שונים היוצרים זווית אלו כלפי אלו (למינציה צולבת).
למינות יכולות להופיע בסוגים רבים ושונים של סלע משקע, מאבן חול גסה דרך פצלים, אבני בוץ או סלעי התאדות.
מכיוון שלמינה היא מבנה קטן, היא נהרסת בקלות על ידי ערבול ביוגני (ביוטורבציה - פעילות של בעלי חיים נוברים המתקיימים בבוצה שעל קרקע האוקיינוס) זמן קצר לאחר ההרבדה.
למינה שורדת טוב יותר בנסיבות של חוסר בחמצן, או במליחות גבוהה במיוחד המונעים פעילות של בעלי חיים, או באזורים עמוקים במיוחד באוקיינוס שבהם פעילות בעלי החיים דלה, או כששיעור המשקעים היה גבוה והמשקעים נקברו לפני שיכולה הייתה להתרחש ביוטורבציה.
למינציה מתפתחת במשקעים עדינים עם התיישבות חלקיקים דקיקים, שיכולים להתרחש רק במים עומדים או זורמים באטיות - זרימה בנתיבים מקבילים (מסלולים שמרחקם זה מזה נשמר) הקרויה "זרימה למינרית".
דוגמאות לסביבות משקע הן ימיות עמוקות (בקרקעית הים) או בתחתית אגמים, או בשטחי בוץ, בהם הגאות והשפל יוצרים הבדלים מחזוריים באספקת המשקעים.
למינציה באבן חול נוצרת לרוב בסביבה חופית שבה אנרגיית הגלים גורמת להפרדה בין גרגירים בגדלים שונים.
למינות שנוצרו באגמים קרחונים הן מקרה מיוחד.
ורוות מהרביעון משמשות בסטרטיגרפיה ובפלאוקלימטולוגיה לשחזר את שינויי האקלים במהלך מאות אלפי השנים האחרונות.
למינג נורווגי (שם מדעי: Lemmus lemmus) הוא מין של למינג הנפוץ בסקנדינביה.
שוכן טונדרה, מעדיף לחיות ליד מים.
ניזון בעיקר מעלים, שורשים, עשבים, טחב ופירות יער.
משקלו של הלמינג עד 130 גרם.
אורכו מגיע עד 15 ס"מ ואורך זנבו 2 ס"מ.
כפותיו קצרות ואוזניו מוסתרות בתוך הפרווה.
על כפותיו הקדמיות טפרים שטוחים המשמשים לחפירה בשלג.
פרוותו רכה וארוכה ומפוספסת בצבעי צהוב וחום.
אלו היונקים הקטנים ביותר בחוג הקוטב הצפוני.
הלמינג חופר מחילות ומסתתר בהן כאשר אינו פעיל.
חי בחבורות הכוללות מספר מצומצם של פרטים, אך אחת לכמה שנים חל פיצוץ אוכלוסין בקרב הלמינגים.
במצב זה, המזון אינו מספק את צורכיהם של כל הפרטים, והם פותחים בנדידה גדולה כדי למצוא מזון רב יותר.
חוש הראייה של הלמינגים חלש, ולכן הם מתקשים להבחין בין הנחלים שאותם הם יכולים לחצות לבין הפיורדים שאותם עליהם להקיף.
בעקבות זאת, פעמים רבות הם נכנסים לתוך הפיורדים וטובעים.
מקרים אלו יצרו מיתוס על כך שהם מתאבדים בכוונה כדי לאפשר לאחרים להנות ממזון ללא תחרות, אך מיתוס זה אינו ייתכן.
2–4 המלטות בשנה, כ-5 ולדות בכל המלטה.
בגרות מינית לאחר כ-40 יום.
למלם היילו היא אתלטית אתיופית, אלופת העולם באולם (בלגרד 2022) בריצת 3000 מטר.
באליפות העולם שנערכה בחודש אוקטובר בדוחה שבקטר סיימה היילו במקום 18 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:16.56 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה בחודש אוגוסט בטוקיו שביפן סיימה היילו במקום 18 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:03.76 דקות.
אלופת העולם באולם בריצת 3000 מטר
באליפות העולם באולם שנערכה בחודש מרץ בבלגרד שבסרביה זכתה היילו במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:41.82 דקות, לפני אל פורייר סנט פייר מארצות הברית (8:42.04 דקות) ואג'גייהו טייה מאתיופיה (8:42.23 דקות).
למנו פלפוי סיאלגה מאוגה (בסמואית: Lemanu Palepoi Sialegā Mauga; נולד ב-3 בינואר 1960) הוא פוליטיקאי סמואה אמריקאי שכיהן כמושל השמיני של סמואה האמריקנית בין השנים 2021–2025. לפני זה, שימש כסנאטור בסנאט סמואה האמריקאי, מטעם המפלגה הדמוקרטית, שם הפך ליושב ראש ועדת התקציבים וההקצאות והוועדה לביטחון המולדת של הסנאט.
נולד בשם פלטי מאוגה בכפר נואולי (Nu'uuli) שבסמואה האמריקאית.
מאוחר יותר בחייו ירש את השם "למנו", המסמל דרגת צ'יף גבוהה במשפחתו.
לאחר שלמד במכללה הקהילתית של סמואה האמריקאית, קיבל תואר ראשון באמנויות מאוניברסיטת הוואי במנואה.
ב-30 ביולי 2012, קיבל תואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת סן דייגו סטייט.
מאוגה הוא דיאקון בכנסייה הנוצרית הקונגרגציונלית של סמואה האמריקאית (CCCAS).
מאוגה שירת בצבא ארצות הברית במשך יותר מ-20 שנה, כולל במלחמת המפרץ, מלחמת עיראק ומלחמת אפגניסטן (2001–2021) לפני שפרש בדרגת קפטן.
לאחר פרישתו, מאוגה הפך למנהל הנחיות הצבא והמשיך לעבוד עם חיל הכשרת קציני המילואים החדשים (JROTC) של סמואה האמריקאית.
מאוגה הפך גם למנהל הנכסים הראשי של משרד ניהול הנכסים של ממשלת סמואה האמריקאית.
בשנת 2009 החל את כהונתו בסנאט של סמואה האמריקאית.
באוקטובר 2011, המועמד למושל, לולו לטאלו מאטלאסי מוליגה, בחר במאוגה כעמית למרוץ שלו לתפקיד סגן מושל סמואה האמריקאית בבחירות למושל 2012 שהתקיימו ב-6 בנובמבר 2012. מאוגה היה סגן מושל סמואה האמריקאית בין השנים 2013 ל-2021.
בבחירות למושל סמואה האמריקאית ב-2020, נבחרו מאוגה וחברו המתמודד, טלאואגה אליאסלו אייל, למושל וסגן המושל בהתאמה.
מאוגה נכנס לתפקיד בינואר 2021.
למיס אל-עלמי היא אשת חינוך ופוליטיקאית פלסטינית, שכיהנה בתפקיד שרת החינוך בממשלות הרשות הפלסטינית.
אל-עלמי נולדה בירושלים והתחנכה ב בעיר.
לאחר מכן השלימה לימודי תואר ראשון באנגלית מהאוניברסיטה האמריקאית בביירות ב-1964, תואר שני בספרות אנגלית ב-1967, ותואר שני בבלשנות באוניברסיטת אדינבורו ב-1974.
היא לימדה במכללה לנשים של אונר"א ברמאללה משנת 1975, הפכה לסגנית המנהלת שלה ב-1983 ולמנהלת ב-1994, באותה שנה היא גם קיבלה אחריות על החינוך בכל 100 בתי הספר ושלוש המכללות של אונר"א.
היא פרשה מתפקיד זה ב-2004. מאוחר יותר הייתה המנכ"לית של .
היא מכהנת גם כדירקטורית של (AMAN).
ב-2007 מונתה לתפקיד שרת החינוך וההשכלה הגבוהה בממשלת פיאד הראשונה, המשיכה לכהן בתפקיד גם בממשלת פיאד השנייה ובממשלת פיאד השלישית, עד חודש יוני 2013. בתפקידה זה חתמה על הסכם לערוך ניסיון לשלב בלימודים בבתי הספר הפלסטיניים ספר שיציג את הנרטיב הישראלי.
ב-20 באפריל 2024 פורסם כי היא מונתה מחדש כחברת הדירקטוריון של ועדת הבחירות המרכזית הפלסטינית החל מ-1 באפריל 2024.
למינופלסטיה היא הליך אורתופדי/נוירוכירורגי לשחרור היצרות בתעלת השדרה שגורמת ללחץ על חוט השדרה.
המטרה העיקרית של הליך זה היא להקל על חולים הסובלים מסימנים נוירולוגיים כמו הפחתה בתחושה, הפחתה ברפלקס, חולשה בתנועת הגפה העליונה או כאב חזק.
ההליך כרוך בחיתוך קשת החוליה (Lamina) משני צידיה של החוליה הפגועה, חיתוך בצד אחד וחיתוך חריץ בצד השני והקטנת עובי מתלה העצם ששוחרר.
ניתן גם להסיר את הזיז הקוצי כדי לאפשר את פתיחת מתלה העצם של קשת החוליה.
לאחר מכן, מתלה העצם ממולא חלקית באמצעות טריזי עצם ממקור עצמי או חיצוני, כדי ליצור הרחבה של תעלת השדרה.
טכניקה זו נבדלת מניתוח למינקטומיה של חוליות, בכמות רקמת העצם והשריר שמסירים או עוקרים.
למינופלסטיה היא הליך כירורגי שפותח כחלופה לניתוח למינקטומיה צווארית, המשמש לטיפול במיאלופתיה צווארית.
למינופלסטיה משחזרת את הלמינה החוליתית במימד שונה, כדי לאפשר שחרור לחץ על חוט השדרה.
מאז תחילת יישום השיטות המוקדמות, הטכניקה התפתחה לשיטות מתוחכמות יותר.
הגישות המוקדמות כללו יצירת מפרקים בלמינה-קשת העצם בחלק האחורי של החוליה, כדי לאפשר לתעלת עמוד השדרה להתרחב.
שתי טכניקות מוקדמות בולטות הן למינופלסטיה עם פתיחה חד-צדדית open-door של היראבייאשי, ולמינופלסטיקה עם פיצול הזיז הקוצי double-door של קורוקאווה.