tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אל-מתים מסוגים שונים, כגון ערפדים או זומבים, מתוארים באגדות של רוב תרבויות העולם, וביצירות בדיוניות רבות, בעיקר יצירות פנטזיה, פנטזיה אפלה וספרות אימה.
המונח "אל-מת" הומצא על ידי ברם סטוקר, ברומן פרי-עטו "דרקולה":
המסורת בתרבויות שונות גורסת כי אל-מתים נוצרים כשרוחות המתים לא מצליחות לעלות לשמים (גן עדן או גיהנום), ולכן נשארות על פני האדמה בגופן הקודם או ללא גוף גשמי בכלל.
הסיבות להשארות הרוחות בעולמנו הן שונות: על הרוח נאסר לעלות בשל חטא שביצעה בעודה בחיים, הכניסה לעולם הבא נחסמה עבור הרוח על ידי כישוף מרושע, על ידי פגיעה מאוד קשה שנגרמה לה והרוח לא יכולה לעבור לעולם הבא עד שתקבל נקמה, או תרפא את הפגיעה ועוד.
לפעמים הגורם שמכריח את הרוח להישאר בעולם החיים מטיל עליה משימה כלשהי, ומתנה את שחרורה של הרוח מכבליה בהשלמת המשימה.
לפעמים, לעומת זאת, משימתו האל-מת היא נצחית ולכן נגזר עליו להישאר לעולמי עד מחוץ לעולם הבא (לעיתים הוא כבר הגיע לעולם הבא, אך הוחזר ממנו) ולבצע את אשר הוטל עליה; האל-מוות נתפס כסוג של קללה, שבה המקולל מתמיד בקיומו אך לא יכול לחוש סיפוק והנאה.
חשוב להבדיל בין "אל-מת" לבין "בן אלמוות" - אל-מת הוא מישהו שמת במובן הראשוני של המילה, אולם הוא שב מעולם המתים, או לא מצליח להשלים את ההליך ולנתק לחלוטין קשר עם העולם הזה, בן אלמוות לעומת זאת, אינו יכול למות.
לעומת זאת, אל-מתים רבים מתוארים כמפלצות חסרות בינה, שנשלטות כבובות על חוט בידי מפעיל מרושע.
דוגמה לאל-מתים כאלה הם שלדים וזומבים (גופות מהלכות) שכוח מרושע מניע את איבריהם ועצמותיהם ומאפשר להם לבצע את מצוות אדוניהם.
לאל-מתים גשמיים ישנו גוף מוחשי מסוג כלשהו.
גוויות מקפצות, (Jiangshi) מהפולקלור הסיני.
שדים, (למרות העובדה שיש סיפורים בהם שדים הם ישויות מסוג אחר ולא אל-מת).
דלואים, מהפולקלור האירי (ליל כל הקדושים).
אל-מתים אשר אינם גשמיים הם חסרי גוף מוחשי, אך מתקיימים בעולם החיים כיישויות רוחניות.
רוחות רפאים, נפוצות בתרבויות רבות - כל האל-מתים הלא גשמיים על סוגיהם יכולים להיחשב כווריאציות של רוחות.
אל-מתים שמקורם בספרות או בקולנוע בדיוני או במשחקים
ליץ', קוסם או מכשף רב-עוצמה שהטיל כישוף עתיק על עצמו במטרה לזכות בחיי נצח.
שלד מונפש, הנפוץ באזורי בתי קברות.
אביר חסר ראש, מסרטים שונים ומספרים שונים.
אביר מוות (מתוך Dragonfable בו הם זוכים לחיי נצח והיווצרות מחדש במקום בו ירצו להיווצר אפילו כשהם שלדים, רומח הדרקון (לורד סות' הוא הדוגמה הידועה ביותר), Warcraft ו-World Of Warcraft).
מומיה מונפשת, הנפוצה בעיקר בפירמידות או היכלי קבורה מצריים.
מומיה מוזהבת, הנפוצה בספרי הרפתקאות.
יצור מעשה ידי אדם - כמו למשל המפלצת של ד"ר פרנקנשטיין המפורסם.
חיז"ל, מת שנעשה שימוש קסום בגופתו למטרות תקיפה; על פי ג'יי קיי רולינג, מחברת "הארי פוטר" (בתרגומה של גילי בר-הלל).
צל, אדם או מכשף אשר העלה רוחות באוב כדי שיעשו את מטרתו אך הרוחות חזקות ממנו והם משתלטות על גופו.
בספרה של מרי וולסטונקראפט שלי, "פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני", תוארה צורה חדשה של המתים המהלכים בשנית, כשגופה הושבה ל'חיים' באמצעות המדע.
פעולה דומה מכילים סיפורו הקצר של ה.פ.
לאבקרפט "הרברט ווסט, מנפיש-מחדש", והסרט "המנפיש" שקיבל השראה מספר זה.
מספר עצום של סרטי-קולנוע נעשה על אל-מתים.
ב"מבוכים ודרקונים" ומערכות משחק דומות, כהן יכול לנסות "לגרש" אל-מתים על ידי פניה לאל הפטרון שלו או על ידי תיעול אנרגיה חיובית מסוג כלשהו.
פעולה זו מאלצת את האל-מת לסגת מהכהן.
כהנים עוצמתיים מסוגלים להשמיד לחלוטין אל-מתים חלשים באמצעות יכולת זו.
למרות שהכוח לגרש אל-מתים תלוי בעיקר בעוצמת האמונה, חפץ או שריד קדוש בדרך כלל נחוצים על מנת למקד את הכוח האלוהי הנקרא לעזרה.
עניין זה לקוח מהתפיסה המסורתית שניתן לדחות ערפדים על ידי צלב.
כהנים של אלים מרושעים או מכשפים מרושעים עוצמתיים יכולים לעורר מתים מהמוות אל חיי אל-מת, ולשלוט על האל-מתים בצורה דומה, באמצעים של תאובה.
ב-"World of Warcraft" האל-מתים מתחלקים לשני פלגים: המענים ומקוללים.
המענים (Scourge) הם קבוצה גדולה של אל-מתים הנשלטת על ידי ישות חצי אל-מתה שנקראת הליץ' קינג (המלך הליץ').
הם היו הראשונים שהתפתחו בעולם של Warcraft הנקרא Azeroth.
הפלג השני, העזובים (Forsaken), הצטרף לצד העדר (Horde) במלחמה.
כשהמענים החלו לפלוש לעולם הם הגיעו לעיר האלפים הגבוהים קואלת'אלס.
הם הרגו את מנהיגת משמר האלפים, סילבאנאס ווינדריידר, והחזירו אותה לחיים בתור משרתתם.
בשלב מסוים הליץ' קינג נחלש והיא הצליחה להשתחרר משליטתו.
היא ועוד קבוצה של אל-מתים שהשתחררו משליטת מלך הליץ' הקימו את מסדר הForsaken ומאוחר יותר הצטרפו ל"עדר" ביחד עם האורקים של אורגימאר, הטאורנים וטרולי הג'ונגל משבט חנית האפלה.
במשחק World of Warcraft ניתן לשחק בתור אל-מת מהמקוללים ולבחור מבין המקצועות הבאים: לוחם, גנב, כהן, קוסם, מכשף, ובשלב מאוחר יותר גם כאביר מוות, צייד ונזיר.
אל-מסתעצם באללה (מילולית: המבקש חסינות באל), אבו אחמד עבדאללה בן אל-מסתנצר באללה היה אחרון הח'ליפים העבאסים.
שלט בבגדאד משנת 1242 ועד לנפילתה בידי המונגולים ב-10 בפברואר 1258.
בימי כהונתו של אל-מסתעצם שטחי שליטתה של האימפריה העבאסית הצטמצמו והקיפו רק את בגדאד וסביבתה הקרובה.
בראשית שנת 1258 פלשו לעיראק כוחות מונגוליים בראשותו של הולאגו ח'אן.
הכוח התקדם לעבר העיר במספר טורים והטיל עליה מצור.
בעקבות עצת אחיתופל מאת הווזיר הגדול יאקות, לא הוכנה הגנת בגדאד כיאות מבעוד מועד.
לפי התיאורים בספרות ההיסטוריוגרפית האסלאמית, סירב אל-מסתעצם להיכנע להולאגו, ואף איים עליו בעונש אלוהי במקרה שלא ייסוג.
כתוצאה מכך, נפלה העיר לאחר מצור קצר, והוחרבה.
אל-מסתעצם עצמו נתפס והוצא להורג בהיותו עטוף בשטיח על ידי רמיסתו תחת פרסות סוסי המונגולים.
על פי גרסה אחרת, הוא נכלא בין אוצרותיו ללא אוכל ושתייה, עד שמת.
מרבית בניו נרצחו, אך אחד מהם ניצל ונלקח למונגוליה כבן-ערובה.
פליט אחד לבית עבאס, אל-מסתנצר באללה השני, נמלט לקהיר ושם הוצב כח'ליף סמלי בידי נותני חסותו הממלוכים.
השושלת העבאסית המשיכה להתקיים באופן רשמי בקהיר עד לנפילתה בידי הסולטאן העות'מאני סלים הראשון, בשנת 1517.
אל-מסתנצר באללה (מילולית: המבקש ניצחון מן האל), אבו ג'עפר אלמנצור בן מוחמד אלזאהר , נולד ב-1192, היה הח'ליף העבאסי בין 1226 ל-1242.
הוא היה בנו של הח'ליף העבאסי א-זאהר לשפחה טורקייה, ונכדו של הח'ליף א-נאצר.
ירש אותו בנו אל-מסתעצם באללה.
תרומתו הגדולה הייתה הקמת אוניברסיטת אל-מסתנצריה בבגדאד בשנת 1233.
אל-מסתנג'ד באמר אללה (מילולית: המבקש עזרה במצוות האל), אבו אל-מט'פר יוסף בן מחמד אל-מקתפי , נולד בשנת 1124 והיה הח'ליף העבאסי השלושים ושתים בין השנים 1160 ל-1170 בבגדאד.
בראשית שלטונו מנע ניסיון הפיכה מצד אחת מנשות הח'ליף הקודם, אל-מוקתפי, ובנות ביתה ובתמיכת אנשי חצר רבים.
בספרות ההיסטוריוגרפית האסלאמית נודע כבעל ידע רב באסטרולוגיה.
אל-מקתפי לאמר אללה (מילולית: ההולך בעקבות מצוות האל), אבו עבדאללה בן אל-מוסתזהר נולד בשנת 1096 והיה הח'ליף העבאסי השלושים ואחת שמשל בבגדאד בין 7 בספטמבר 1136 ו-12 במרץ 1160.
שלטונו של אל-מקתפי עומד בסימן החלשות האחיזה הסלג'וקית בעיראק.
אל-מקתפי הצליח לנצל את המצב על מנת להשתחרר חלקית מעולם ולהשליט את מרותו על אזורים נרחבים בעיראק.
מעורבותו של אל-מקתפי בתככי החצר הסלג'וקית הביאו למצור סלג'וקי על בגדאד בידי מוחמד איבן מחמוד בינואר 1157 וקוטב א-דין מודוד ממוסול.
למרות הצלחות ראשוניות של הצבא הסלג'וקי, ובכללן כיבוש חלקה המערבי של העיר, התארכות הלחימה ופיצולים בתוך המחנה הסלג'וקי הביאו לנסיגתו ולניצחון עבאסי.
המצור הוסר ב-13 ביולי לאחר נטישת הכוחות המוסוליים ופריצת מרד פנימי בראשות אחיו של הסולטאן מחמד.
לאחר עליית שושלת הזנג' במוסול הוא שלח כוחות למלחמה בצלבנים.
אל-מסתרשד באללה (מילולית: המבקש הנחיה מן האל), אבו אל-מנצור אל-פדל בן אל-מוסתזהר באללה היה הח'ליף העבאסי העשרים ותשעה שמשל בבגדאד בין השנים 1118 ל-1135. בימיו זכתה הח'ליפות לתקופה של עצמאות יחסית, עת הייתה עסוקה הסולטנות הסלג'וקית במלחמות במזרח.
עם זאת, תקופת שלטונו עמדה גם בסימן אי יציבות ומרידות רבות יחסית בעיראק.
המרד הגדול הראשון שנאלץ אל-מסתרשד להתמודד עמו היה מצידו של דובייס, מצביא מקומי אשר בזז את בצרה וסייע לכוחות צלבניים במצורם על חלב.
לאחר מכן, הצליח אל-מסתרשד לבלום באמצעות צבא בן 12,000 לוחמים את מסעו לכיוון בגדאד.
באותה עת, משל בעיראק זנגי כנציב מטעם הסלג'וקים.
זנגי נאבק בהצלחה בצלבנים וכמעט עלה בידיו לתפוס את דמשק ואת חומס, אך בערוב ימיו של אל-מסתרשד יריבות מצידו של אל-מסתרשד ומצד הכורדים החלישו את כוחו.
עם מותו של הסולטאן הסלג'וקי מחמוד השני, נקרא זנגי חזרה מזרחה בשל מרד שהותסס בידי הח'ליף.
עזיבתו אפשרה לח'ליף להרחיב את תחומי השפעתו בעיראק ולפעול לדיכויה של מיליציית דובייס.
אל-מסתרשד רדף אחר דובייס וצר עליו במוסול במשך שלושה חודשים ללא הצלחה.
עם זאת, הדבר העיד על כוחה הצבאי הגובר, ולו זמנית, של הח'ליפות תחת אל-מסתרשד.
אל-מסתרשד הוביל את צבאו לקרב בקרבת המדאן נגד הסולטן מסעוד, אחיו של מחמוד השני שתפס את השלטון לאחר מותו.
אל-מסתרשד נתפש חי, ניחן, אך נמצא לאחר מכן דקור באוהלו, ככל הנראה בידיהם של החשישיון.
אל-מקתדי באמר אללה, אבו אל-קאסם עבדאללה בן מחמד בן אל-קאא'ם באמר אללה , היה נכדו של הח'ליף הקודם אל-קאא'ם והח'ליף העבאסי ששלט בבגדאד בין השנים 1075 ל-1094. בימיו, הוא זכה להכרה ולהוקרה מצד הסולטאן הסלג'וקי מאלכ שאה הראשון ותחומי הח'ליפות הורחבו סמלית לערי הקודש בחג'אז אשר שוחררו מידי הפאטמים.
מאלכ-שאה נתן את ידה של בתו לאל-מקתדי.
מנישואין אלה נולד בן זכר, וקווה שכך יאוחדו כס הח'ליפות עם כס הסולטנות.
התוכנית נכשלה לאחר שהנסיכה עזבה את חצר הח'ליפות עם תינוקה וחזרה לבירה אספהאן.
מאלכ-שאה החל לקנא במעורבות ההולכת וגדלה של אל-מקתדי וזמם להדיחו מהח'ליפות ולכלוא אותו בבצרה.
רק מותו של מאלכ-שאה בשנת 1092 סיכל תוכנית זו.
אל-מסתכפי באללה (מילולית: המבקש מן האל את צרכיו), אבו אל-קאסם עבדאללה בן אל-מכתפי , היה הח'ליף העבאסי בין השנים 944 ל-946. הוא מונה בידי טוזון, מצביא טורקי אשר הדיח את קודמו בתפקיד, אל-מתקי, ועיוורו.
אל-מסתכפי נולד בשנת 904 או 905 (292 להיג'רה) לאל-מכתפי, שהיה הח'ליף בשנים 902-908. ימי שלטונו הקצרים עמדו בסימן ההתפשטות הבויהית, עמם ניהל סדרת קרבות עם טוזון.
בקרב אחד, בקרבת ואסט שבעיראק, נבלמו הבויהים, אך עכבתם הייתה זמנית בלבד.
בנוסף לכך, טוזון ואל-מסתכפי נלחמו בשושלת השיעית החמאדנית שבצפון-מזרח סוריה במטרה להכפיף את אזור מוסול מחדש לשליטתם, והדבר עלה בידם.
עם זאת, ניצחונותיהם היו ארעיים, ועם מותו של טוזון שררה בבגדאד אנדרלמוסיה, ככל שצבאות האויב סגרו על העיר.
ואסט נפלה לידי הבויהים, ומושלה הצטרף לבויהים במסעם לעבר בגדאד.
אל-מסתכפי פתח בפני הבויהים את שערי העיר בקוותו שעל ידי כך הם יחוסו עליו.
השליט הבויהי מועיז אל-דין נכנס אל העיר, ונטל לעצמו את הפיקוד העליון תחת התואר "אמיר אל-אומראא'" (שמשמעותו "נסיך הנסיכים").
שמו של מועיז דוקלם עתה בתפילות יום השישי והוטבע על מטבעות לצד שמו של הח'ליף .
עד מהרה חש מועיז אל-דין בטוח בעצמו מספיק בשביל להדיח את הח'ליף, ועיוור אותו, תוך שהוא שולח אותו לגלות.
עקב כך, מהומות פרצו ברחבי העיר וארמון הח'ליפות נבזז.
אל-מסתנצר באללה השני (מילולית: המבקש ניצחון באל), אבו אל-קאסם אחמד בן מחמד א-זאהר באמר אללה , היה הח'ליף העבאסי הראשון שמשל בקהיר ב-1261.
ב-1258 החריבו המונגולים בראשות הולאגו ח'אן את בגדאד, הרגו את הח'ליף אל-מסתעצם באללה והביאו על הח'ליפות העבאסית שמשלה למן 750 לספירה את קיצה.
לאחר שלוש וחצי שנים שבהן לא היה ח'ליף מצא אל-מסתנצר באללה את דרכו לקהיר הממלוכית.
הממלוכים, שהביסו זה מכבר את המונגולים בקרב עין ג'אלות (עין חרוד), מינו אותו כח'ליף סמלי תחת חסותם כדי לזכות ביוקרה הקשורה בשליטה בתפקיד זה.
לא ברור כיצד הגיע לבסוף אל-מסתנצר השני את דרכו לקהיר, אך עם הגיעו, כאמור, ניתן לו התפקיד בידי ביברס.
ביברס כינס אספת חכמי דת מוסלמים ובהם השייח' השאפעי עז אל-דין עבד אל-סלאם וקאצ'י אל-קוצ'אא (השופט העליון) במצרים באותה העת תאג' אל-דין בן בנת אל-אעז אל-שאפעי.
לאחר שהכירו ביחוסו ומינו אותו לתפקיד, שלח אותו ביברס לעבר סוריה, בראש צבא שמטרתו כיבוש בגדאד מן המונגולים.
בעודו בדרך יירט אותו כוח משלוח מונגולי והמית אותו ואת מרבית צבאו.
יש הסוברים שעל ידי כך ביקש ביברס לנטרל אותו ולמנות במקומו ח'ליף כלבבו אשר יהיה תלוי בו באופן מוחלט.
אל-מסתכפי באללה השני, אבו אל-רביע סלימאן בן אל-חאכם באמר אללה , היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר בחסות הממלוכים בין 1302 ו-1340.
בשנת 1309 העניק אל-מסתכפי לסולטאן הממלוכי רכן אל-דין ג'שנכיר את הכינוי "אל-מֻטַ'פַר" ("המנצח") ומסר לו בגדי הדר שחורים ומצנפת מעוגלת.
מעתה והלאה, מנהג זה השתרש והתפשט ברחבי שטחי הממלוכים בלבנט.
בשנת 1310 עלה לשלטון בפעם השלישית מחמד אל-נאצר בן קלאון ואל-מסתכפי נלווה אליו במסעותיו הצבאיים כנגד המונגולים בסוריה.
בשנת 1338 הסתכסך אל-מסתכפי עם הסולטאן, נאסר במצודה ונמנע ממנו לקבל מבקרים.
כעבור שנה, שוחרר ושולח יחד עם כמאה מבני ביתו לגלות בעיר קוץ.
במהלך תקופת שלטונו התרחשה רעידת אדמה חזקה שהחריבה חלקים ניכרים מסוריה ומצרים.
לפי אבן חג'ר אל-עסקלאני (1372-1448), היה נוהג לשחק פולו עם הסולטאן.
אל-מעתדד באללה (תעתיק מדויק: מעתצ'ד; מילולית: האוזר כוח באל), אבו אל-פתח אבו בכר בן אל-מסתכפי באללה , היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר בחסות הממלוכים בין השנים 1352 ו-1362. הוא ירש את אחיו אל-חאכם השני.
אל-מֻתַוַכִּל עלא אללה השני (מילולית: הנסמך על האל), אבו עבדאללה מחמד בן אל-מעתדד באללה (תעתיק מדויק: אל-מעתצ'ד, בערבית: المتوكل على الله الثاني, ابو عبد الله محمد بن المعتضد بالله) היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר תחת חסות הממלוכים ב-1383-1362 ובשנית ב-1406-1389.
בשנת 1383 אסר הסולטאן הממלוכי ברקוק את אל-מתוכל בארמון המצודה בקהיר והדיח אותו מן הח'ליפות.
ברקוק מינה תחתיו את מחמד בן איבראהים בן אל-מסתמסכ בן אל-חאכם והסב את שמו לאל-ואת'ק באללה השלישי.
בשנת 1386 נפטר אל-ואת'ק, ולמרות הפצרות העם, הוא מינה במקומו את מחמד זכריא כח'ליף, בשם אל-מסתעצם השני.
לאחר פטירתו של זה ב-1389 נעתר ברקוק והחזיר את אל-מתוכל השני לכס הח'ליפות עד מותו בשנת 1406.
מסופר כי נולדו לו מאה ילדים חיים ונפלים, מהם 5 ירשו את הח'ליפות: אל-מסתעין באללה השני, אל-מעתדד השלישי, אל-מסתכפי השלישי, אל-קאא'ם באמר אללה השני ואל-מסתנג'ד השני.
אל-מסתעצם באללה השני (מילולית: המבקש מחסה באל), אבו יחיא מוחמד זכריא בן אבראהים בן אל-מסתמסכ בן אל-חאכם באמר אללה השני היה הח'ליף העבאסי שמשל בקהיר בין 1386 ל-1389. הוא מונה לאחר פטירתו של אחיו הח'ליף אל-ואת'ק באללה השלישי.
לאחר שלטונו הקצר בן שלוש השנים הושב אל-מתוכל עלא אללה השני לכס הח'ליפות לכהונה שנייה.
אל-מֻסתָעִין באללה השני (מילולית: המבקש עזרה באל), אבו אל-פדל (תעתיק מדויק: אל-פצ'ל) אל-עבאס בן אל-מתווכל עלא אללה השני היה הח'ליף העבאסי שמשל בקהיר תחת חסות הממלוכים מהשושלת הבורג'ית בין 1406 ל-1412. הוא היה הח'ליף העבאסי היחיד שמשל בקהיר והחזיק בכוח ממשי, אם כי לתקופה קצרה בלבד.
אל-מסתעין מונה לתפקיד לאחר מות אביו אל-מֻתַווכִּל השני בשיבה טובה בשנת 1406. בשנת 1412, לאחר פטירתו של הסולטאן פרג' בן ברקוק לא הצליחו האמירים הממלוכיים להחליט על מחליף מביניהם.
בקרב הממסד הדתי היה רצון לראות את הח'ליפים נוטלים כוח טמפורלי בשנית, ובגיבוי רגש זה העניקו האמירים, כצעד זמני, לאל-מסתעין עוצרות והוא מילא את תפקיד הסולטנות במשך מספר חודשים, עד נובמבר 1412.
לאחר בחירתו של סיף אל-דין אל-מואייד תאתאר לסולטנות הודח אל-מסתעין מכס הח'ליפות והסולטנות גם יחד.
הוא הוגלה לאלכסנדריה, ונפטר בשנת 1430 כתוצאה ממחלת הדבר.
אל-מעתדד באללה השלישי (תעתיק מדויק: מעתצ'ד; מילולית: האוזר כוח באל), אבו אל-פתח דאוד בן אל-מתווכל עלא אללה השני היה הח'ליף העבאסי שמשל בקהיר תחת חסות ממלוכית בין שנת 1412 ל-1441. אל-מעתדד השלישי היה בנו של הח'ליף אל-מתווכל השני ואחיו של הח'ליף הקודם אל-מסתעין באללה השני.
לאחר בחירתו של סיף אל-דין אל-מואייד לסולטנות הודח אחיו ששימש עוצר, מכס הח'ליפות והסולטנות גם יחד.
בימי שלטונו משלו סולטאנים רבים: אל-מואייד, א-ט'אהר, א-צאלח, אל-אשרף, וג'קמאק, דבר המעיד יותר מכל על חוסר יציבותה של השושלת הממלוכית הבחרית.
אל-מסתכפי באללה השלישי (מילולית: המבקש את צרכיו מן האל), אבו אל-רביע סלימאן בן אל-מתוכל עלא אללה , היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר בחסות הממלוכים בין 1441 ו-1450. בימיו משל הסולטאן הממלוכי סיף אל-דין אל-ט'אהר ג'קמאק.
ימי ח'ליפותו מתאפיינים בדעיכה ההדרגתית של הכוח הממלוכי באזור והתעצמותם של העות'מאנים העולים במקומם.
אל-מֻתַוַכִּל עלא אללה השלישי היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר תחת חסות הממלוכים בין 1479 ו-1498. בניגוד לקודמיו בתפקיד, הוא לא היה הבן של אל-מתווכל השני אלא נכדו.
בימיו שלטו הסולטאנים קאית באי ואל-נאצר מחמד.
תקופת כהונתו הייתה תקופת השקט האחרונה שעברה על הח'ליפות העבאסית, וימיהם של שני הח'ליפים האחרונים עמדו בסימן נפילתה של האימפריה הממלוכית בידי העות'מאנים, שעלו לגדולה ככוח הדומיננטי החדש במזרח התיכון.
בשנת 1517 הקיץ הקץ על הח'ליפות בת שבע מאות וחמישים השנים.
אַבוּ א-טַּיִּב אַחְמַד בן אל-חֻסַיְן אל-מֻתַנַבִּי אל-כִּנְדִי היה משורר ערבי עבאסי שחי ופעל בעיראק.
אל-מתנבי נולד בכופה לשואב מים אשר טען למוצא אצילי.
כאשר הקרמטים התקיפו אותה בשנת 924, הוא בחר להצטרף אליהם ולחיות במדבר בעודו לומד את ניבם הבדואי, ששיקף בהתאם לתפישת בני התקופה את הערבית הקלאסית בצורה טובה יותר.
ב-935 החל אל-מתנבי במסעותיו, ואז גם אימץ את התואר שפירושו "המתנבא".
אל-מתנבי התפרנס אך ורק משירתו.
בשנת 948 הוא נספח לחצרו של האמיר החמדאני של חלב, סיף א-דולה, ובתקופה זו כתב את יצירותיו הטובות ביותר.
לאחר תככים בחצר ומריבה עם המדקדק חַלַוַיְהִי סביב סוגיה פילולוגית, הוא הוכה על ידו בפומבי בנוכחות האמיר, וכתוצאה מכן נאלץ לעזוב את החצר מושפל.
אל-מתנבי הצטרף לחצר האיח'שידית בקהיר בשנת 956, וכתב שירה בעבור המלך אבו אל-מיסכ כאפור.
לאחר שלא מונה למשרת המושל בצידון כמובטח, עורר אל-מתנבי את זעמו של כאפור בשל שירי קלס שחיבר בגנותו.
ב-961 נמלט מהחצר האיח'שידית ומצא את פטרונו הבא בקרב הבויהים בשיראז שבאיראן, תחת חסותו של עדוד אל-דולה.
בשנת 965 נרצח אל-מתנבי על ידי שיח' מקומי שאצלו התארח בדרכו לכופה עיר מולדתו, לאחר שהוא השפיל אותו בשירתו העוקצנית.
אופיו האגואיסטי והבוטה של אל-מתנבי הכניס אותו לא אחת לצרות, ומשתקף היטב ביצירותיו ששרדו.
באחד משיריו הוא התרברב ש, וש.
הוא מתרברב גם ב"מידותיו האציליות" שמשתוות לכישרונו באומץ: .
אמרה מפורסמת מפרי עטו גורסת ש.
לזכרו נקראו רחובות בערים שונות על שמו, בין רחובות אלו רחוב אל-מתנבי בבגדאד, רחוב אל מתנבי בחיפה, ורחוב אל-מתנבי בשכונת ואדי אל-ג'וז בירושלים.
אל-מֻתַוַכִּל עלא אללה הרביעי (מילולית: הנסמך על האל), מחמד בן יעקוב אל-מסתמסכ באללה היה הח'ליף העבאסי שמשל בקהיר תחת חסות הממלוכים בין השנים 1507 ועד 1516, ובשנית לתקופה קצרה בין 1516 ו-1517. אל-מתוכל הרביעי היה הח'ליף האחרון לשושלת בית עבאס אשר החזיקה בח'ליפות ברציפות למן שנת 750 לספירה.
למן שנת 1261, כיהן נצר של בית עבאס בקהיר בעקבות כיבוש בגדאד והחרבתה בידי הולגו חאן בשנת 1258 וחיסולו של הח'ליף אל-מסתעצם באללה.
בשנת 1507 ויתר אביו של אל-מתוכל הרביעי, אל-מסתמסכ באללה, על הח'ליפות לטובתו.
אל-מתוכל הרביעי משל בימיו של קנסוה ע'ורי, וימיו עמדו בסימן התפוררותה של הסולטנות הממלוכית בשל פלישות מצד הצפווים והע'תמאנים.
ב-24 באוגוסט 1516 הובסו כוחותיו של הסולטאן ע'ורי במרג' דאבק בידי הסולטאן העת'מאני סלים הראשון והוא נהרג.
במהומה שאחזה בבירה הממלוכית בעקבות התבוסה והתקרבות הצבאות העת'מאניים, הודח אל-מתוכל והוחלף לזמן קצר בידי אביו הזקן.
עד מהרה הושב אל-מתוכל לשלטון, אך ב-1517 נכבשה קהיר בידי העות'מאנים והקיץ הקץ על הסולטנות הממלוכית.
אל-מתוכל נלקח בשבי לאיסטנבול, ואולץ להסכים למסור את תואר הח'ליפות לידי בית עות'מאן עם מותו.
מבחינה מעשית כבר משנה זו עברה הח'ליפות לידי בית עות'מאן ובמסגדים נישאו דרשות יום השישי בשם הסולטאן סלים הראשון.
אל-מתוכל נפטר בשנת 1543 חסר ילדים, ואז נלקחו גלימתו של הנביא וחרבו, סמלי הח'ליפות, מבית עבאס.
בכך בא הקץ על בית עבאס.
אל-מסתמסכ באללה (מילולית: הדבק בעקשנות באל), אבו אל-צבר יעקוב בן אל-מתוכל עלא אללה השלישי היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר תחת חסות הממלוכים בין השנים 1498-1509 ובשנית למספר חודשים בשנת 1516. כהונתו מסמלת את שלהי בית עבאס בקהיר, ואת נפילתם של הממלוכים נותני חסותם.
אל-מסתמסכ באללה קרוי על שמו של מוחמד "אל-מסתמסכ" בן אל-חאכם הראשון, אשר יועד לח'ליפות אך נפטר טרם זמנו (1300 לערך).
אל-מסתמסכ עלה לשלטון בשנת 1498 לאחר פטירתו של אביו אל-מתוכל השלישי.
הוא שלט כ-11 שנים עד שוויתר על שלטונו למען בנו מוחמד אל-מתוכל הרביעי.
לאחר מפלת הממלוכים בראשות הסולטאן קנסוה ע'ורי בקרב מרג' דאבק באוגוסט 1516 ונפילת הסולטאן בשדה הקרב, התרחשה הפיכת חצר שהשיבה את אל-מסתמסכ לשלטון לזמן קצר עד שהפיכת נגד השיבה את בנו אל-מתוכל הרביעי לשלטון לעת קצרה.
אך הדבר לא הועיל, והכוחות העות'מאניים של סלים הראשון סגרו על קהיר, כבשוה והדיחו את אל-מתוכל הרביעי מכהונתו.
לאחר הכיבוש הוגלה אל-מסתמסכ יחד עם בנו ויתר בני עבאס אל איסטנבול ומת שם בשנת 1521. בנו האריך ימים אחריו ונפטר ב-1543.
אל-מקתדר באללה (מילולית: המתגבר בעזרת האל), אבו אל-פצ'ל (קרי: אל-פדל) ג'עפר בן אל-מעתצ'ד (קרי: אל-מעתדד) באללה הראשון , נולד בשנת 895 והיה הח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד בין 908 ל-932. תקופתו בשלטון התאפיינה בחוסר יציבות פוליטי מבית, בהיחלשות צבאית ונסיגה מחבלי ארץ בקצוות הממלכה.
אל-מקתדר זכור כהדוניסט חלש אופי שהיה כלי שרת בידי נשות הרמונו.
לאחר שהח'ליף הקודם, אל-מכתפי, היה מרותק למיטת חוליו במשך מספר חודשים, החלו תככים בחצר הח'ליפות באשר לזהות יורשו.
ההתלבטות הייתה בין צאצא של אל-מעתז באללה ואשר היה הבחירה המועדפת בעיני אל-מכתפי, לבין אחיו הקטן ג'עפר שהיה קטין בן 13 באותו הזמן.
התערבותו של הוזיר הגדול הכריע את הכף לטובת ג'עפר, שנטל לעצמו את השם "אל-מקתדר באללה".
המערכה המתמשכת שהתקיימה באזורי הספר עם הביזנטים תחת ניקפורוס השני החלה לנטות לצידם, ושטחים נרחבים אבדו לח'ליפות.
במקביל, פשיטות בולגריות על הספר הצפון-מערבי של האימפריה הביזנטית אילצו אותם להסיט ממשאביהם ולהפנות כוחות לחזית זו.
בשנת 917 שלחה הקיסרית הביזנטית, זואי קרבונופסינה משלחת דיפלומטית לבגדאד במטרה לדון בתנאי הפסקת האש ופידיון השבויים.
המשלחת התקבלה בהוד ובהדר, והוסכם על הפסקת הלחימה ועל תשלום כופר של 120,000 דינרי זהב לפידיון השבויים המוסלמים.
הכניעה העבאסית לביזנטים שילהבה את המון זועם של תושבי בגדאד והם החלו לזעוק קריאות בגנותו, על כך שהוא מפקיר את אדמות האימפריה בידי כופרים ומרצו מוקדש אך ורק למרדף אחר נשות החצר.
בתפילות יום השישי אף נסקל אימאם שדקלם את שמו בתפילת יום שישי.
בשנת 929, קשרו קשר אנשי חצר מובילים נגד אל-מקתדר.
אל-מקתדר אולץ לוותר על כיסאו לטובת אחיו הקטן אל-קאהר, אך לאחר פרוץ מהומות הרס וביזה שבמהלכם נהרגו אלפי אנשים התברר שהח'ליף החדש לא זכה לתמיכת הצבא.
אל-מקתדר, שהסתתר במהלך הפרעות, הושב לכס שלטונו.
אך אליה וקוץ בה, שכן לאחר הפיכת החצר הכושלת לא נותר די כסף באוצר כדי לשלם למשמר העיר.
ב-932 אל-מקתדר הומת לבסוף בידי מתנקש בשערי העיר, לאחר שהתגלעה מחלוקת בינו ובין אחד מפקידי החצר.
ניסיונות הייצוב של הח'ליפות בימי שלושת קודמיו בתפקיד כשלו כישלון חרוץ מיד עם עלותו לשלטון.
ימיו של אל-מקתדר עמדו בסימן פריחתם הגדולה האחרונה של התרבות והמדעים האסלאמיים.
אבן פדלאן, חוקר הארצות הנודע, יצא למסעותיו בשליחותו של אל-מקתדר אל רוסיה ובולגריה.
ימי שלטונו הארוכים של אל-מקתדר הביאו את האימפריה לשפל המדרגה.
מחוץ אבדו לח'ליפות שטחים נרחבים באפריקה, מצרים והספר הביזנטי.
מבית היה הח'ליף מצוי בשליטת אנשי ונשות החצר, ותחת איום תמידי מצד הממלוכים הטורקיים שנטו למרוד בסמכותו לעיתים קרובות מדי.
ב-24 שנות כהונתו שלטונו התחלפו לא פחות מ-13 וזירים גדולים, שעלו ונפלו זה אחר זה לאחר שסר חנם בעיני אל-מקתדר או שנרצחו.
היוקרה הרבה, וחלק ניכר מהכוח הממשי של הח'ליפות אבדו לה לנצח.
אל-מֻעְתַזּ באללה (מילולית: המתפאר באל), אבו עבדאללה מחמד בן אל-מעתצם באללה נולד בשנת 846 והיה הח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד ובסאמרא בין השנים 866–869. אל-מעתז היה הח'ליף העבאסי הצעיר ביותר בעלותו לשלטון בגיל 19. הוא מונה לשלטון בחסדי שרי הצבא הטורקיים אך התגלה כסדיסט ותככן במשך שלוש שנות שלטונו.
תקופתו הקצרה בשלטון עמדה בסימן חיכוכים בין קבוצות חברתיות שונות.
בסאמרא התגלעו מחלוקות בין הטורקים והמע'רביים (הברברים והמורים מאל-אנדלוס) ובבגדאד היו מתחים בין הערבים והפרסים, אשר שניהם תמכו בקודמו של אל-מעתז אל-מסתעין באללה והתנגדו נחרצות לטורקים ולמע'רבים גם יחד.
אל-מעתז היה מוקף באנשים שהיו מוכנים לקשור אחד כנגד השני וכנגדו.
עם זאת, אין בכך להסביר באופן מלא את אשר עתיד היה להתרחש.
אל-מעתז המית את קודמו בתפקיד אל-מסתעין ואת אחיו אל-מאייד שהיה יורשו המיועד.
אבו אחמד, אח אחר שהוביל את כוחותיו של אל-מואייד במאבק שקדם לעלייתו לשלטון הושלך לכלא.
הטורקים ביקשו לשחררו אך אל-מעתז נזעק והחליט להוציאו להורג.
אל-מעתז הורה לחנוק אותו בשטיח רך או לחלופין להקפיאו למוות בקרח ואז הציג את גופתו העירומה בפני החצר כדי להוכיח שהוא מת לא כתוצאה ממעשה אלימות.
אל-מעתז נהג בבזבזנות בכספי האוצר על חצרו ולא נותר מספיק כסף לשלם לחיילים.
משמר העיר בבגדאד הצטופפו מסביב לארמון והטילו עליו מצור בדרישה לקבל את שכרם.
המושל כתב מכתב לאל-מעתז בבקשה לקבל מקדמה על מנת להקל על מצוקתם, אך הלה השיב לו בעצת הטורקים כי הוא אינו נזקק לשירותם, ואם הוא - המושל - נזקק להם אז שישלם את שכרם בעצמו.
המרי התחדש במלוא עוזו ונמנע מהאימאם להכריז את שמו של הח'ליף בתפילת יום שישי.
במהלך דיכוי המרד נהרס אחד הגשרים מעל החידקל והוצת אחד מהבזארים של העיר.
בשנה העוקבת, התאגדו המע'רבים, הטורקים והפרסים והסתערו יחדיו על הארמון בתביעה לקבל את שכרם.
צאלח בן וציף, אחד ממנהיגי המורדים שבה את מזכיריו של אל-מעתז ועינה אותם בניסיון לגלות את גורל הכספים החסרים.
לעוגמת נפשו, הוא מצא רק כספות ריקות.
אל-מעתז הפציר במנהיגי המורדים לשחרר אותם אך לשווא, ומנגד הניסיונות לסחוט מהם את הכספים החסרים העלו חרס.
צאלח ומורד אחר בשם מוסא זממו לחסל את הח'ליף.
הם הגיעו בליווית המון זועם לשערי הארמון וביקשו שהח'ליף ייצא החוצה לפוגשם.
הח'ליף התיר להם להיכנס לחדריו והם הסתערו עליו עם אלות ובעטו בו.
לאחר מכן הם גררו אותו החוצה במחלצותיו הקרועות והושיבו אותו בחצר הארמון תחת השמש הקיצית הקופחת.
לאחר מכן, ננעל אל-מעתז בחדר ללא מזון או מים, שם הוא נפטר כעבור שלושה ימים בגיל 24.
אל-מעתמד עלא אללה (מילולית: הנשען על האל), אבו אל-עבאס אחמד בן אל-מתוכל הראשון היה בנו הבכור של אל-מתוכל והח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד בין 870 ל-892. למרות משך שלטונו הארוך, הוא החזיק בכוח ממשי מועט בלבד.
אל-מעתמד נאסר על ידי קודמו בתפקיד אל-מהתדי בסאמרא, ולאחר חיסולו הוא שוחרר מכלאו.
לאחיו, אל-מואפק, הייתה תביעה חזקה לכס הח'ליפות, ועם פרוץ מרד הזאנג' נאלץ אל-מעתמד לקרוא לו לעזרתו.
אל-מואפק היה הח'ליף בפועל עד למותו ב-891 ממחלה.
אל-מואפק העביר את השליטה לבנו אל-מעתדד הראשון באללה אשר זכה לאהדה ניכרת בבירה.
אל-מעתמד לא הצליח להחזיר לידו את השליטה בפועל בשל התמיכה הציבורית הרחבה לה זכה הח'ליף בפועל החדש.
הוא נאלץ להסיר את בנו מהירושה ולהכיר באל-מעתדד כמחליפו.
לאחר מותו של אל-מעתמד באוקטובר 892 בעקבות ערב שתייה סוער עלה אל-מעתדד לכס הח'ליפות באופן רשמי והוא כיהן בו במשך עשר שנים עד לשנת 902.
הישגו העיקרי של אל-מעתמד היה המשכת עידן השגשוג שהחל בימי קודמו והמשיך עד לסוף המאה.
חזרת החצר לבגדאד ב-892 צמצמה את מידת מעורבותם של החיילים הטורקים בפוליטיקה.
בימי אל-מעתמד ושני יורשיו לא נערכו אף ניסיונות התנקשות בח'ליפים.
אל-מסתעין באללה הראשון (מילולית: המבקש עזרה באל), אבו אל-עבאס אחמד בן אל-מעתצם באללה היה בנו של הח'ליף העבאסי אל-מעתצם באללה.
לאחר מות אל-מנתצר, כינסו שרי הצבא הטורקיים מועצה מייעצת (שורא) במטרה לבחור לו יורש.
הטורקים לא היו מוכנים למנות את אחד מאחיו מחשש שינקמו בהם על הדחתם מהשלטון ורצח אביהם, אל-מתוכל הראשון, והעדיפו למנות במקום זאת את אחמד, נכד אחר של אל-מעתצם אשר עלה לשלטון תחת השם "אל-מסתעין באללה".
הערבים והמע'רביים התנגדו לבחירה ופרצו במרד בבגדאד.
הם התקיפו את המועצה, שחררו את האסורים בבתי הכלא ובזזו את הנשקייה.
החיילים הטורקיים התערבו, ולאחר סבב לחימה שבמהלכו רבים מקרב שני הצדדים נפלו, הערבים הוכנעו.
מושל העיר שכנע את התושבים להיכנע, וריבונותו של אל-מסתעין זכתה להכרה ברחבי הארץ.
תחת איום הטורקים, אל-מעתז ואחיו אל-מעתמד נאלצו לוותר על תביעתם לח'ליפות והם הושמו במעצר הגנתי.
לאחר התקוממות נוספת בשמם הם ניצלו ממוות אך ורק בשל התערבות הוזיר הגדול.
הוזיר שילם על כך מחיר כבד: הוא הודח, רכושו הוחרם והוא הוגלה לכריתים.
השלטון עבר הלכה למעשה לידי הטורקים.
ב-863 מסע צבאי כנגד הביזנטים הסתיים באסון כששני גייסות שלמים ובהם כ-3,000 לוחמים הושמדו לגמרי.
בבגדאד התלקחו הרחובות בדרישה לג'יהאד כנגד הטורקים ש"הביאו אסון על האמונה, רצחו את הח'ליפים ומינו אחרים כאוות נפשם".
בעיר קם שאון גדול, ובתי הסוהר נפרצו פעם נוספת ועתה גם גשרים על החידקל נהרסו.
המוני עם מהסביבה נהרו לעיר כנגד אדוניהם הטורקיים.
ב-864 פרץ מרד שיעי נוסף בראשות יחיא בן עומר.
הטורקים נאבקו קשות במטרה להנמיך את אש הלהבות והצליחו בכך במידה מסוימת.
ב-865 הועמדו גם חייו של אל-מסתעין בסכנה לאחר ויכוחים עם מפקדים טורקיים והוא נמלט מסאמרא בסירה לכיוון בגדאד בליווי שני מפקדים טורקיים אחרים.
המפקדים עימם התווכח שלחו כוח להחזירו לעיר.
אל-מסתעין סירב לכך ובמהלך הוויכוח שהתלקח אף הרים את ידו על אחד מהם.
נעלבים, חזרו הטורקים לסאמרא והתאחדו מסביב לאל-מעתז ששוחרר מכלאו והוכרז כח'ליף.
אחיו אבו אחמד, אסף צבא של 50,000 טורקים ו-2,000 ברברים והטיל מצור על בגדאד שנמשך מספר חודשים.
בתחילת 866 הונע אל-מסתעין לוותר על הח'ליפות לטובת אל-מעתז.
סביב אל-מסתעין נקשרו קנוניות רבות, והושמעו לעברו איומים והבטחות לסירוגין.
הובטח לו שיתאפשר לו לפרוש למדינה, שם יקבל קצבה מספקת ויעביר את שארית חייו עם משפחתו.
אל-מסתעין נעתר, והתנאים נחתמו בשמו עם מושל העיר.
לאחר מכן קיבל מושל העיר את שליחי אל-מסתעין והבטיח להם שכל מה שנעשה היה כדי להבטיח את שלומו של אדונם.
השליחים המשיכו בדרכם לסאמרא, שם נשבעו אמונים לח'ליף החדש.
העברת השלטון התרחשה בבגדאד בראשית 866. אל-מעתז שחרר את אימו ובני משפחתו של אל-מסתעין שהוחזקו בידיו כבני ערובה לאחר שנטל מהם את כל רכושם.
לבסוף, במקום לזכות לפרישה נוחה במכה, מצא אל-מסתעין את עצמו במאסר בית בבגדאד.
כעבור זמן קצר התנקשו בחייו בפקודת אל-מעתז.
מסופר שהמרצח ערף את ראשו והביאו לאל-מעתז בהכריזו "הבט בראש בן דודך!".
אל-מעתז שהיה באמצע משחק שחמט הורה לו "להניחו בצד" עד שיגמור את משחקו.
לאחר שנוכח שאכן מדובר בראש הח'ליף המנוח, פיצה את המתנקש ב-500 דינרי זהב.
אל-מעתדד באללה הראשון (תעתיק מדויק: אל-מעתצ'ד, מילולית: האוזר כוחו באל), אבו אל-עבאס אחמד בן אל-מואפק באללה היה הח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד בין 892 ו-902. בפועל, הוא ירש את תפקיד הח'ליף בפועל שמילא אביו כבר בשנת 891 ורק לאחר פטירתו של דודו, הח'ליף הרשמי אל-מעתמד, עלה לשלטון.
בימיו מצרים שבה לח'ליפות עם נפילת בית טולון.
אל-מעתדד נלחם בח'וארג' והביס אותם זמנית.
הוא גם הצליח להרגיע ולו במעט את המתיחות בין הגנרלים הטורקיים והמצריים שבשירותו.
אל-מעתדד היה סובלני מאוד כלפי השיעים, ואף כאשר שלחו שלמונים ותרומות ליריביו בטברסטן (מחוז בח'וראסאן) הוא רק העיר להם על כך שהדבר נעשה תחת אפו.
מנגד, הוא נטר איבה לאומיים ודאג שיקוללו במסגדים בדרשות יום השישי, זאת בשל התחזקותה של השושלת באל-אנדלוס וטענותיה לח'ליפות.
אל-מעתדד שילם על מנת שיונצחו מעשיהם הרעים ואסר לדבר בשבחם בדיונים בין מלומדים.
יחסו הקיצוני לשושלת הקודמת שהחזיקה בח'ליפות עורר סערה בבגדאד והוא נאלץ לחזור בו מרוב כוונותיו.
יחסו הקיצוני של אל-מעתדד התבטא גם בעונשים הקשים אותם הוא הטיל.
מורד אחד, אשר שב לסורו לאחר שנחון, שופד על מקל, נשרף באש, ראשו נערף והגוף המת נתלה מעל אחד מהגשרים הראשיים בעיר.
המנהיג הח'ארג'י של מוסול שנפל לידיו לאחר שנבגד בידי אנשיו, הוצעד ברחובות לבוש בבגדי משי (חטא כבד באסלאם) ואז נצלב.
לאחר עשור של שקט ושגשוג נפטר אל-מעתדד.
ירש אותו בנו אל-מכתפי משפחתו הטורקיה.
עם עלותו לשלטון, ביקש אל-מתוכל לנקום באישים שפגעו בו ורדפוהו בימי קודמיו.
מוחמד עבד אל-מאלכ, הווזיר הגדול של אל-ואת'ק, נהג באל-מתוכל בזלזול.
ב-22 בספטמבר 847 עצר אותו אל-מתוכל, החרים את רכושו ועינה אותו ב"בתולת הברזל" של עצמו.
הווזיר נפטר ב-2 בנובמבר מפצעיו.
גורל דומה פקד וזירים אחרים.
בשנת 849 עצר אל-מתוכל את איתח' אל-ח'רזי, מפקד הצבא הבולט בבגדאד.
הוא נכלא ומת מצמא ב-21 בדצמבר אותה השנה.
אדם בשם מחמוד בן אל-פרג' מהעיר נישאפור הכריז על עצמו כנביא, ומצא את עצמו נעצר יחד עם אחדים מתלמידיו בבגדאד.
לאחר שהוכה הוא מצא את מותו ב-18 ביוני 850.
בשנים 851–852 פרץ מרד של ארמנים אשר הצליחו להביס ולהרוג את הנציב העבאסי בארצם.
אל-מתוכל שלח את המצביא הטורקי בוע'א הגדול (בוע'ה אל-כביר אל-שרעבי) ועמו צבא גדול.
בוע'א הצליח להנחית תבוסות קשות על הארמנים ואף כבש ושרף את בירתם טביליסי.
בוע'א תפס והמית את אסחאק בן אסמאעיל, מנהיג המורדים.
באותה השנה התקיפו כוחות ביזנטיים את דמיאטה שבדלתת הנילוס בצפון מצרים.
רק כעבור 4 שנים, ב-23 בפברואר 856, נערכה עסקת חילופי שבויים עם הביזנטים.
עסקה נוספת עתידה הייתה להתבצע כעבור 4 שנים נוספות, ב-860.
בשנת 855 התקוממה אוכלוסיית חומס לאחר שמפקד המשטרה המקומית הרג את אחד מנכבדי העיר.
המפקד הונס ואל-מתוכל מינה מחליף תחתיו.
בשנה העוקבת, 856, התקוממה האוכלוסייה בשנית והפעם בשיתוף פעולה עם האוכלוסייה הנוצרית.
אל-מתוכל דיכא את המרידה וגירש את הנוצרים מן העיר.
באותה השנה דוכאה מרידה נוספת של שבט הבויה הסודני.
הבויה היו משלמים מס על כריית זהב במכרות שבשטחם, אך עתה הם הפסיקו לעשות כן בגרשם את הכורים המוסלמיים ובהנהיגם משטר אימים על יושבי מצרים עילית.
אל-מתוכל שלח את המושל אל-קומי להשליט מחדש את הסדר.
בסיוען של 7 ספינות אספקה, הצליח אל-קומי להמשיך במסעותיו הצבאיים בחבל ארץ רחוק וקשה זה.
הוא כבש מחדש את מכרות הזהב, הטיל מצור על המאחז המלכותי של הבויה והביס את מלכם בקרב.
הבויה נוצחו ונאלצו לשוב ולהעלות מס.
שלטונו של אל-מתוכל נתפש כתור זהב של הח'ליפות העבאסית בשל הרפורמות הרבות שהתרחשו במהלכו.
אל-מתוכל היה הח'ליף העבאסי החזק האחרון, ולאחריו חלה תפנית לרעה במצבה של השושלת.
אל-מתוכל הסתמך יותר ויותר על עבדים טורקיים כחיילים ופקידים לנהל את מלחמותיו עם המעצמות הסובבות ולדכא מרידות פנימיות.
חיילים אלו הצליחו לצלוח את הים התיכון ולהתחיל את כיבוש סיציליה מן הביזנטים.
הוזיר הגדול של אל-מתוכל, אל-פתח בן ח'קאן, היה אף הוא טורקי במוצאו.
הסתמכותו הגוברת על הטורקים עתידה הייתה לרדוף אותו, עת הרג את אחד ממפקדיהם הבכירים.
לצד רדיפתו את השיעים, הדבר הביא לירידה משמעותית בשיעורי התמיכה הציבורית בו.
אל-מתוכל נרצח בידי חייל טורקי ב-11 בדצמבר 861. יש הסוברים שבנו, אל-מנתצר היה מהמעורבים בהזמנת הרצח בשל התנכרותו של אביו אליו.
לפי המסופר במסורת, אל-מתוכל היה בעל גוון עור בהיר, גוף רזה וזקן דליל.
לצד היותו ח'ליף אכזרי בתקופה של מרידות ומלחמות לאורך כל גבולות הח'ליפות.
יש לציין את יחסו הקשה כלפי קבוצות לא אורתודוקסיות בחברה.
אל-מתוכל רדף את השיעים ובני כתות אחרות.
הוא אכף את תנאי "חוזה עומר" בהלכה המוסלמית שניסחו את חובותיהם ומחויבויותיהם של "בני הספר", היהודים והנוצרים, החיים כבני חסות תחת השלטון המוסלמי.
בנוסף על מס הגולגולת, הם נאלצו לענוד טלאי צהוב, ולבוש מבחין אחר.
נאסר עליהם לרכוב על בהמות משא למעט על חמורים.
כמו כן לא הותר להם לבנות בתי כנסת או כנסיות חדשים ואף לא לשפץ את הללו הקיימים בימיהם.
בניגוד לאביו ולאחיו, לאל מתוכל לא הייתה חיבה יתרה לאומנויות ולמדעים.
תחת זו היה בעל חיבה יתרה להדר מופרז ולבניה מונומנטלית.
אל-מתוכל בנה את המסגד הגדול של סאמרא שהיה בשעתו המסגד הגדול בעולם.
למסגד הייתה חצר פתוחה תחת השמים וסביבה אולמות תפילה בעלי 17 טורי עמודים.
הקירות היו מצופים באריחי זכוכית ירוקה ומעל לכל התנשא זיקורת חלזוני לגובה של 52 מטרים, אשר שרד עד לימינו.
אל-מתוכל הרחיב את סאמרא עיר שלטונו כלפי מזרח ובנה בה כ-20 ארמונות.
העיר הפכה, לצד בגדאד, לאחת הערים הגדולות של העולם בן-התקופה.
בשנת 860, הוא החל לבנות עיר חדשה במרחק 18 קילומטרים במורד החידקל ונתן לה את השם אל-ג'עפריה (כשמו הפרטי).
אל-מתוכל הורה על חפירתן של תעלות מים נוספות מן החידקל על מנת להטות מים לסאמרא ולהשקות את גניה.
אל-מתוכל הפקיד את חפירת אחת התעלות בידיהם של שני וזירים ושל הסופר והאסטרונום אל-פרע'אני.
אל-פרע'אני, שלא היה בעל ניסיון מעשי בעבודות ציבוריות עשה טעות בחישוב והדבר הוביל לסתימת התעלה כעבור זמן קצר.
אל-מתוכל שמע על כישלון הפרויקט, אך התערבותו של המהנדס סינד בן עלי הצילה את המעורבים כולם.
אל-מתוכל נרצח זמן קצר לפני שהיה ביכולתו להוציא לפועל את איומיו.
אל-מתוכל נהג לערב את עצמו בדיונים דתיים שונים ולעיתים פעל לדכא כיתות שונות.
כך, נפגש אל-מתוכל והתדיין עם קונסטנטינוס הפילוסוף שנשלח בידי הקיסר הביזנטי מיכאל השלישי להדק את הקשרים בין שתי האימפריות.
אביו של אל-מתוכל נהג בסובלנות כלפי ההטפות של האמאמים השיעיים במדינה וכך נהג אף אל-מתוכל בשנותיו הראשונות.
המוניטין הגובר של האמאם העשירי עלי אל-האדי הוביל את מושל העיר, עבדאללה בן מוחמד, לשלוח לאל-מתוכל מכתב ובו הזהיר מפני הפיכה מתוכננת.
אל-מתוכל "הזמין" את האמאם השיעי לסאמרא, ושם הוא הושם במאסר בית הלכה למעשה והיה תחת עיניהם הפקוחות של מרגלי הח'ליף.
לאחר מותו של אל-מתוכל הורעל אל-האדי לכאורה ונקבר בביתו.
האוכלוסייה השיעית סבלה מדיכוי ואף קברו של חוסיין בן עלי בכרבלא נהרס ומי הפרת הוסתו עליו על מנת למנוע את העליה לרגל אליו.
טוען-אמאם שיעי למשפחת עלי בשם יחיא בן עמר, נאסר והוצלף.
בימי אל-מתוכל ההשפעה של האסכולה המעתזלית הרציונליסטית הסתיימה.
שאלות בנוגע לאופיו של הקוראן ירדו מעל הפרק והוסכם כי הקוראן "איננו נברא, ונצחי".
אל-מעתצם באללה (מילולית: המחפש מחסה באל), אבו אסחאק מחמד בן הארון א-רשיד נולד בשנת 794 והיה הח'ליף העבאסי השמיני.
הוא ירש את אחיו למחצה אל-מאמון שמת באופן בלתי צפוי באוגוסט 833. במסורת המוסלמית זכור במיוחד כבעל לב נדיב ורחב, אך ימי שלטונו עמדו גם בסימן אלימות גוברת ומתיחות פנימית וחיצונית בחצר ובכל רחבי הח'ליפות.
אל-מעתצם נולד להארון א-רשיד משפחה טורקייה.
לפי א-טברי, הוא הוביל את העלייה לרגל למכה פעמיים בימי קודמיו, בשנים 815 ו-816. בשנת 817 הוא הוביל מסע מלחמה כנגד הח'וארג'.
במהלך אחד מהקרבות, חצץ אחד מהעבדים-חיילים הטורקיים בין כידון ח'ארג'י לח'ליף לעתיד וזעק לו בפרסית: "אשינאס מא-רא!" ("הכר בי"!).
בהוקרת תודה, הסב בו ביום את שמו ל"אׇשִינַאס" ונתן לו מקום של כבוד בין כוחותיו.
בשנת 829/830 הכניע אל-מעתצם את מצרים והוציא להורג כמה ממנהיגי המורדים.
בשנה העוקבת שב ממצרים והצטרף למסע המלחמה של אחיו אל-מאמון כנגד הביזנטים.
הכוח שברשותו כבש כ-30 מעוזים נוצריים.
עם מותו הבלתי צפוי של אל-מאמון ב-9 באוגוסט 833, עלה אבו אסחאק לשלטון תחת השם "אל-מעתצם" למרות שלאל-מאמון היה בן.
לפי א-טברי, זה נעשה לפי צוואתו של אל-מאמון בזמן שהיה על ערש דווי.
מיד עם עלותו לשלטון הוא הורה לפזר את הכוחות הצבאיים שריכז אחיו בתיאנה.
הוא שלח גיס בראשות אסחאק בן אבראהים לדכא מרד של תנועת הח'רמיה הדתית בקרבת המדאן.
המרד הוכרע ופליטי המורדים נמלטו לאימפריה הביזנטית.
בשנת 834 פרץ בח'וראסאן מרד שיעי בהשראת מחמד בן אל-קאסם שטען שהוא צאצא של עלי אבן אבי טאלב.
הוא הובס, נעצר והובא בפני הח'ליף, אך נמלט ולא שמעו עוד על אודותיו.
ביוני או יולי של אותה השנה המצביא העבאסי עוג'ייף בן אנבסה הביס בעיראק לאחר מסע של כשבעה חודשים את בני הזות (קבוצת אנשים שהובאו מהודו על ידי השליטים הסאסאנים), שעסקו במרידות כנגד השלטון העבאסי מסביבות שנת 820. בשנת 835 הם הובלו לבגדאד במצעד ימי מרשים.
משם, נשלחו הזות להילחם בספר הביזנטי, ונספו במערכה.
אחת הבעיות הקשות ביותר עימן נאלץ אל-מעתצם להתמודד הייתה המרידה הדתית בראשותו של באבכ ח'ראמדין בפרס.
המרד פרץ בשנת 816 ובתחילה הצליחו המורדים להביס כוחות עבאסיים שנשלחו כנגדם בעזרת ניצול השטח ההררי והעובדה שלא היה ריכוז ערבי-מוסלמי גדול באזור.
לבסוף, הנחה אל-מעתצם את המצביא אל-אפשין חייד'אר בן כאווס להביס את המורדים באופן שיטתי ובסבלנות.
באבאכ נלכד והוא הובל לסאמרא באופן רהבתני - ברוכבו על פיל מוזהב - הוא הוצא להורג על ידי המוציא להורג ששירת אותו וראשו נשלח חזרה לח'וראסאן.
אחיו שמרד אף הוא הוצא להורג בבגדאד.
המרד של תנועת הח'רמיה לא הובס באופן מלא, שרידי התנועה נטמעו בהדרגה בחברה הסובבת בימי הח'ליפים הבאים.
באותה השנה התקיף הקיסר הביזנטי תיאופילוס מספר מבצרים עבאסיים לאורך הגבול בין הממלכות.
אל-מעתצם שלח בתגובה את צבאו ברשות אל-אפשין והוא נלחם והביס את תיאופילוס בקרב אנזן ב-21 ביולי 838. אנקרה נפלה לידי הכוחות העבאסיים שמנו 50 אלף לוחמים וצוידו ב-50 אלף גמלים ו-20 אלף פרדות.
במסורת המוסלמית מפורסם אל-מעתצם בשל תקרית שאירעה באותם הימים כאשר כבשו כוחות ביזנטיים את העיר מלטיה שבדרום-מזרח אסיה הקטנה.
הביזנטים הרגו אזרחים רבים ולקחו בשבי רבים אחרים.
אחת מהנשים הזקנות שנפלו בשבי זעקה "יא מעתצם" בקוראה אליו לעזרה.
מסופר שכאשר שמע זאת הניח מיד את הכוס ממנה שתה והורה לאסף צבא גדול שינקום בביזנטים על מעשיהם.
הוא כתב לתיאופילוס מכתב בזאת הלשון:
ואכן שוחררה עד מהרה האישה משביה.
לאחר שכבשו את אנקרה, התקדמו הכוחות לעבר אמוריום, עיר הולדתו של תיאופילוס באסיה הקטנה, ולאחר מצור בן 55 ימים כבשו אותה ב-12 או 15 באוגוסט 838 כאשר שבוי סיפר להם שקטע מסוים בחומה היה רק קיר דק של בניין.
העיר נבזזה, בתיה הוצתו ועשרות אלפי תושביה נמכרו לעבדות.
לאחר שיבת הצבא, התגלתה קנוניה ערבית של קציני צבא שביקשה לערוך הפיכת חצר ולהעלות את אחד הנסיכים בשם עבאס אל-מאמון לכס הח'ליפות.
עבאס אל-מאמון הוצא להורג ועמו רבים ממפקדי הצבא הערביים שהיו מעורבים במרד - א-שאה בן סהל, עמר אל-פרע'אנה, עוג'ייף בן אנבסה ואחמד בן ח'ליל.
מצב זה מסביר בחלקו את התלות הגוברת של הח'ליפים בקציני הצבא הטורקיים שגויסו לשירותם.
בימי אל-מעתצם נוסד מוסד הע'למאן (غلمان), עבדים זרים שנרכשו בצעירותם וחונכו על ברכי האסלאם כקציני צבא ממלוכיים.
הע'למאן הטורקיים היוו את המשמר האישי של הח'ליף והיוו את עוגן שלטונו כנגד קנוניות חצר מצד ערבים ופרסים.
תוך דור היו עתידים הע'למאן הללו להתמרד נגד הח'ליפות ולהוציא להורג בשנות ה-60 של המאה לא פחות מארבעה ח'ליפים בזה אחר זה.
מעתה והלאה יאבדו הח'ליפים את עצמאותם ושלטונם תמיד יהיה בצילם של כוחות אחרים.
הכנסת הע'למאן לצבא עוררה התנגדות קשה מקרב החיילים הערביים הסדירים.
ב-836 פרצו מהומות בבגדאד וכתוצאה מכך הועברה הבירה ועמה המשמר הע'למאני לסאמרא, ושם היא נשארה עד שנת 892, עת הוחזרה לבגדאד בידי אל-מעתמד.
השושלת הטאהרית שהחלה את דרכה לאחר שמחוז ח'וראסאן הופקד בידי טאהר בן אל-חוסיין שהיה המצביא שהעלה את אל-מאמון לשלטון במקום אחיו אל-אמין, התחזקה.
עתה השושלת הטאהרית קיבלה לידיה את מחוזות סמרקאנד, פרע'אנה והראט.
בניגוד למרבית מחוזות הח'ליפות שנשלטו ישירות מבגדאד וסאמרא, המחוזות הטאהריים היו פטורים ממרבית המיסים וזכו לאוטונומיה ניכרת.
עצמאות הטאהרים הייתה מהגורמים העיקריים שתרמו לירידת כוחה של הח'ליפות העבאסית במזרח.
בשנת 839 מרד בטאהרים מאזיאר בן קארִן, המושל של נפת החוף הדרומי של הים הכספי.
עוד קודם לכן העדיף מאזיאד להעלות את מיסיו ישירות לאל-מעתצם.
אל-אפשין קשר קשר עם מאזיאר בשל רצונו להפוך למושל ח'וראסאן בעצמו.
מאזיאר שבה את אנשי סאריה, הרס את חומות אמול וביצר את תאמיס ובכך עורר חשש בג'ורג'אן, הבירה הטאהרית.
אל-מעתצם והטאהרים שלחו כוחות לדכא את המרידה.
חיאן בן ג'בלה, המפקד הטאהרי, שכנע את בנו של מאזיאר לבגוד בו.
הבן של מאזיאר שלח לחיאן את האח של מאזיאר ומפקדים טאהרים ששבה אביו.
אנשי סאריה התקוממו נגד מאזיאר, הצטרפו לכוחותיו של חיאן והחלו מתקדמים עמוק יותר לתוך הרי ונדה-הורמוז (שמדרום לים הכספי), נחלתו של מאזיאר ושם את ידו על חלק מעושרו.
הבן של מאזיאר בגד באביו, לכדו ושלח אותו יחד עם ההתכתבות המרשיעה של אל-אפשין לחצר הח'ליפות.
מפקד אחר של מאזיאר, אל-קורי, הובס והוצא להורג.
בימים ההם ערך אל-אפשין חתונה מפוארת בנוכחות אל-מעתצם ובמימונו.
קרוב משפחתו מינקאיור התמרד באזרבייג'ן אך הובס.
חשדות החלו מתעוררים ביחס לנאמנותו של אל-אפשין.
כאשר נכנס מאזיאר רכוב אל פרדה לסאמרא אל-אפשין נעצר ונחקר באינטנסיביות.
מאזיאר העיד כנגדו, והוא הואשם בסעיפים רבים ובהם הסטת משאבים ממסע המלחמה נגד באבאכ ח'וראם-דין (שהוזכר למעלה) אל נחלתו שלו באוּסְרוּשַנַה.
עוד הואשם בהחזרת ספרי כפירה, ובכך שפנו אליו בפרסית בהתכתבויות עמו בתואר "אדון האדונים".
אל-אפשין התקשה להסביר את כל אלה.
אל-מעתצם אסר אותו בכלא שנבנה במיוחד לשם מטרה זו ושם הוא הוצא להורג במאי או יוני 841.
שלהי ימי כהונתו ואחרית ימיו
בשלהי ימי כהונתו של אל-מעתצם פרץ מרד בארץ ישראל.
אל-מעתצם שלח כוח ברשות רג'א בן איוב אל-הידרי להחזיר את הסדר על כנו.
אל-הידרי הביס את המורדים ושבה את מנהיגם אבו חארב אל-מקארבי.
אל-כינדי, המתמטיקאי הדגול, שירת את אל-מעתצם וחינך את בנו.
אל-כינדי הועסק בבית החוכמה שם לימד מתמטיקה וגאומטריה תחת חסות הח'ליף.
מבחינה תאולוגית-אידאולוגית המשיך אל-מעתצם בדרכו של אחיו אל-מאמון ותמך באסכולה המועתזלית ויישם את לקחיו משדה הקרב בעינוי אחמד אבן חנבל, המלומד והתאולוג השמרני מייסד האסכולה החנבלית.
אל-מעתצם נפל למשכב ב-21 באוקטובר 841. רופאו האישי נפטר בשנה שלפני כן, והטיפול שקיבל מרופאו החדש החמיר את מצבו עד שנפטר ב-5 בינואר 842. הוא נקבר בארמון בסמארה.
לפי א-טברי היה אל-מעתצם בעל אופי מתון והיה חביב, אדיב ונדיב.
ירש אותו בנו אל-ואת'ק הראשון.
העיתון היה ציוני באוריינטציה שלו ובדיווחיו האוהדים המרובים על בניין היישוב היהודי בארץ ישראל ובקריאתו לחיזוק לימודי השפה העברית בקרב יהודי עיראק.
שינה ציין כי יעדו העיקרי של העיתון היה להפיץ את הרעיון הציוני, במגבלות הצנזורה העיראקית.
העיתון שימש במה לרבים מן הכותבים היהודים ולטיפוח מגמת ה"עיראקיזציה" של ההנהגה היהודית ושל בכירי הסופרים היהודים.
הופעת העיתון ביטאה את הדואליות שבין נטיית הלב של היהודים אחר הציונות לבין בחירתם באימוץ האוריינטציה העיראקית, שרובם המכריע של האינטלקטואלים והסופרים היהודים היו חסידיה.
העיתון עסק בכל נושאי ההתעניינות של הקהילה היהודית: חברה, כלכלה, פוליטיקה, חינוך ותרבות, קשרים עם ארץ ישראל, מאבקים פנימיים בתוך הקהילה היהודית, ותגובות על גילויים אנטי-יהודיים בקרב הציבור הערבי.
שיתוף הפעולה בין שינה ושאול החזיק מעמד רק כשנה.
בשל חילוקי דעות על הקו המערכתי, ככל הנראה, נפרדו דרכיהם, ושאול ייסד מאוחר יותר, הפעם כמוציא לאור ועורך, את "אל חאצד" (הקוצר).
אלמִקְדַאד אִבְּן עמרו היה צחאבי.
חבריו אמרו עליו "הפרש הראשון שהתאמץ בדרכו של אללה, היה אלמקדאד אבן אל-אסוואד, הגיבור שלנו, והוא גם אל-מקדאד אבן עמר".
הסיפור מאחורי זה הוא שאל-מקדאד אבן עמר היה בברית עם אל-אסוואד אבן עבד יאע'ות, אשר אימץ את אלמקדאד.
לכן, הוא היה נקרא אל-מקדאד אבן אל-אסוואד, עד שירד הפסוק של הקוראן אשר אוסר על אימוץ, וחזר לשם אביו, עמר אבן סעד.
אל-מקדאד היה אחד מהמוסלמים הראשונים, והשביעי מבין שבעת הראשונים שהצהירו בגלוי על התאסלמותם.
לכן, הוא קיבל את חלקו ברדיפתם של קורייש.
הוא סבל אותם באומץ רב, ובסיפוק של חסיד טוב ודבק.
גישתו בקרב בדר השיגה לו תהילה נצחית.
הייתה זאת גישה מלאת כבוד, אשר הרשימה את כולם, וגרמה לכולם לחלום שהם בעצמם היו מאמצים גישה כזאת.
עבדאללה אבן מסעוד אמר "ראיתי את אלמקדאד שומר על גישה יציבה, והוצפתי בתשוקה עזה להיות במקומו.
ההרגשה הזאת עטפה אותי עד לרמה כזאת שיותר מכל דבר אחר בעולם רציתי פשוט זה יתגשם".
קרב בדר היה קריטי, מפני שקורייש צעדו ברוב כוחם, עקשנים ונחושים נגד המוסלמים.
ביום ההוא, המוסלמים לא רק שהיו מעטים, אלא גם בלתי מנוסים במלחמה.
לבם לא נבחן בשעת מעשה.
חוץ מזה, מערכת בדר הייתה תחילת המערכות שלהם.
הנביא עמד שם לחזק את אמונת חבריו, ולבחון את מוכנותם המבצעית.
לאחר מכן, הנביא עליו השלום החל להתייעץ איתם בנוגע לטקטיקות הקרב.
חבריו של הנביא ידעו שכאשר הוא שואל אותם את דעתם, הוא רוצה את הביטוי האמיץ, הכנה והחופשי של דעתם, אפילו אם זה סותר את דעת הרוב.
זה שביטא את דעתו, לא היה סופג ביקורת.
אבו בכר הצדיק נאם ראשון, ולאחריו עומר אבן אלח'טאב.
אז צעד קדימה אלמקדאד ואמר "נביאו של אללה, צעד קדימה עם מה שאללה ציווה אותך, ואנחנו נעמוד איתך.
לעולם לא נגיד כמו שבני ישראל אמרו 'לך להילחם אתה ואדונך, ואנחנו נשב כאן'.
במקום זה, נגיד 'לך את ואדונך, ואנחנו נלחם ביחד איתך!'.
אני נשבע באללה, אם תיקח אותנו לסוף העולם, אנו נישא את כל הקושי עד שנגיע לשם ביחד איתך.
נלחם לימינך ולשמאלך, מלפניך ומאחוריך, עד שאללה יעניק לך את הניצחון!".
מילותיו הנחרצות היו כמו לפידים אשר הציתו את לבם של המאמינים בנחישות אדירה.
סעד' אבן מועד', מנהיג של האנסאר, קם ואמר "שליח אללה!
אנו מאמינים בך, ואנו עדים שהדבר אשר התגלה אליך הוא האמת.
נשבענו לך אמונים, אז לך עם מה שאתה מתכוון לעשות, ואנו נעמוד איתך.
אני נשבע באללה, אם תנסה לחצות את הים, נחצה אותו ביחד איתך!
אף אחד מאתנו לא יישאר מאחור ולא יפנה לך את הגב.
אנו לא מפחדים לפגוש מחר את האויב, מפני שאנו עומדים בפני קרב אדיר, ואנו כנים בתשוקתנו לפגוש את אללה!
אני מתפלל לאללה שאנו נעשה את מה שיגרום לך להיות גאה בנו.
לך עם ברכתו של אללה!".
הנביא התמלא תקווה למשמע דבריהם של חבריו.
לאחר זמן מה, שני הצבאות נפגשו בקרב אדיר.
היו רק שלושה פרשים מוסלמים, ואלמקדאד היה אחד מהם.
השאר היו חייל רגלים או רכובים על גמלים.
חכמתו לא רק התבטאה במילים, אלא גם בעקרונות אמפיריים והתנהגות יציבה.
ניסיונו הזין את החכמה שלו.
הנביא מינה אותו פעם למשול באחד האזורים, וכאשר הוא חזר, הנביא שאל אותו "איך זה למשול?".
אז הוא ענה לו בכנות "זה גרם לי להרגיש כאילו שאני נמצא במגדל כסוף מעל שאר האנשים.
אני נשבע באללה, שמעכשיו, אני לעולם לא אחשוף את עצמי יותר אל הפיתוי שבשלטון".
אם זאת לא חכמה, אז מה זה?
אם הוא לא חכם, אז מי כן?
האדם הזה היה כנה, ישיר, והיה יכול לזהות, לחשוף, ולהודות בחולשות העמוקות ביותר שלו.
עמדתו כמושל גרמה לו לחוש התנשאות, והוא זיהה את זה כחולשה אצלו, ולכן החליט להתרחק מעמדות כוח ומשילות מהסוג שעשוי להשחית את הרוחניות שלו.
הוא נצר את אמירתו של הנביא "זה אשר נמנע מפיתויים, הוא אכן מאושר".
הוא הבין שמפני שתפקידי מפתח גורמים לו לחוש גאווה והתנשאות, עדיף לו פשוט להתרחק מזה.
חכמתו התבטאה גם בשיקול דעתו בעת שהוא שופט אנשים.
אלמקדאד היה תמיד דוחה את השיפוט האחרון של אדם כלשהו אל רגע המוות, כדי להיות בטוח שהאדם לא ישתנה, כי אכן עד לרגע המוות האדם עדיין יכול להשתנות.
חכמתו התבטאה גם בדיאלוג שתועד על ידי אחד מחבריו: "יום אחד ישבנו עם אלמקדאד.
אדם אחד חלף על פנינו ואמר לאלמקדאד 'כל האושר לעיניים שראו את שליח אללה.
הלוואי והייתי רואה את אשר את ראית, ועד לאשר אתה היית עד!'.
אלמקדאד פנה אליו ואמר 'למה שמישהו ירצה להיות עד למחזה שאללה לא רצה שהוא יראה?
הוא אינו יודע מה היה קורה אם הוא היה רואה את זה, ובאיזה צד הוא היה אם אכן הוא היה בזמנו.
אני נשבע באללה, שליח אללה ראה אנשים אשר נזרקו ישר לגיהנום, אז אתה צריך להודות לאללה שמנע ממך את המבחן הגדול הזה, ושהוא ברך אותך באמונה יציבה באללה ושליחו'.".
אכן, זאת היא חכמה יוצאת דופן.
זה נדיר לפגוש מאמין אשר אוהב את אללה ושליחו ולא היה רוצה לחיות בסביבת הנביא.
עם זאת, התובנה של מקדאד החכם והמוכשר חשפה את הצד הנעלם של המשאלה הזאת.
שהרי, אין זה ייתכן שאדם אשר היה חי בתקופה ההיא, היה מסיים בגיהנום?
אין זה ייתכן שהוא פשוט היה מסיים בצד של הלא מאמינים?
האין זה טוב יותר עבורו פשוט להודות לאללה על כך שהוא זכה לחיות בתקופה שבה האסלאם כבר השתרש עמוק?
נקודת מבטו של אלמקדאד הייתה חכמה מאוד.
הוא תמיד היה חכם, במעשיו ומילותיו.
אהבתו של אלמקדאד אל האסלאם לא התבטאה רק בגדלותה, אלא גם בחכמתה.
אדם שבתוכו אהבה כל כך נבונה, בטוח יעלה לדרגה גבוהה.
אהבתו של אלמקדאד אל הנביא, מילאה את ליבו והעמיקה את תחושת האחריות שלו כלפי ביטחונו של הנביא .
יום אחד הגיעה הקריאה אל המערכה, והוא מיד דהר על גבי סוס אל ביתו של הנביא.
אהבתו אל האסלאם לא התבטאה רק בתחושת אחריות להגנה מפני מזימות האויב, אלא גם מפני טעויות האוהב.
אלמקדאד היה באקסטזה מיסטית ורוחנית בזכות הדת.
הוא אמר פעם בנחישות "אני אראה את האסלאם מנצח, אפילו אם אצטרך למות למען זה!".
אכן, הייתה זאת משאלתו הגדולה ביותר לראות את האסלאם מנצח לפני שהוא מת.
המאמץ האדיר שלו להגשמת משאלתו גרמה לנביא להגיד לו "אלמקדאד!
אללה ציווה עלי לאהוב אותך, ואמר לי שהוא בעצמו אוהב אותך...".
אל-מעאדי היא עיר מדרום לקהיר שבמצרים הממוקמת בגדה המזרחית של הנילוס.
פירוש השם בערבית הוא "המעבורות".
אוכלוסיית אל-מעאדי הוערכה בכ-97,000 נפש בשנת 2016. בעיר שוכנים בתי ספר בינלאומיים גדולים, מועדוני ספורט ומוסדות תרבות ומשפט, ובהם בית המשפט החוקתי העליון של מצרים והמוזיאון הגאולוגי המצרי הלאומי.
באזור אל-מעאדי ישנו אתר ארכאולוגי מצרי עתיק מתוארך בערך 3500 לפני הספירה.
פעילות הבנייה באזור הרסה חלק מהאתרים הארכאולוגיים.
היישוב המודרני באל-מעאדי נוסד ב-1904. בשנה זו נבנתה מסילת הרכבת בין קהיר מצפון לחלוואן מדרום.
בניית היישוב הוגבלה בתחילה לאזור הסמוך למסילת הברזל, אך לבסוף התפשטה מערבה עד הנילוס.
כמו כן, נבנה מחנה צבא בריטי גדול ממזרח למסילת הברזל.
תכנון העיר נעשה בשנת 1905 על ידי קצין קנדי בדימוס בשם אלכסנדר ג'יי אדמס.
תחנת הכוח התרמית הסולארית הראשונה בעולם נבנתה באל-מעאדי.
בשנים 1940–1946 לאל-מעאדי היה תפקיד חשוב במעורבות הצבאית של ניו זילנד.
כ-76,000 חיילים אומנו במחנה בסמוך לעיר.
באותה תקופה אזור זה היה שייך לחברה שבנתה את אל-מעאדי ב-1907. הרמה הסלעית הושכרה לכוחות הצבא של ניו זילנד, ובשש השנים שלאחר מכן הפכה העיר לבסיס הראשי של ניו זילנד מעבר לים.
באל-מעאדי הוקם גם מרכז חקירות של המודיעין הבריטי.
ביולי 1942, בשיאה של המערכה במדבר המערבי, נחשפו שני מרגלים גרמניים שהשתמשו בספר "רבקה" של דפנה דה מוריאה כספר קודים לשידורי רדיו סודיים ומקודדים.
הציוד שלהם נבדק על ידי קצין צעיר מהצבא המצרי, נשיא מצרים לעתיד אנואר סאדאת.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים (שסיימה את ההשפעה הבריטית במדינה) ומלחמת סיני ב-1956, עזבו את העיר רבים מתושביה הבריטים והצרפתים.
כתוצאה מכך, חלק מהמוסדות הזרים (ובהם הכנסייה האנגליקנית של סנט ג'ון) הופעלו על ידי התושבים המקומיים.
האזור העתיק ביותר במעדי הוא אל סראיאט, המורכב ברובו מווילות ובניינים נמוכים.
זהו החלק האמיד ביותר של אל-מעאדי יחד עם אזור דגלה הסמוך.
ניתן לזהות את שני האזורים הללו במספר הרב של הכיכרות והצמחייה הרבה.
ישנם מספר רב-קומות בסמוך לנהר, כמו גם בחלק החדש והמזרחי של אל-מעאדי, המכונה דגלה.
אל-מעאדי הוא האזור הכי פחות צפוף בקהיר רבתי, וחלק גדול ממנו מאוכלס על ידי מצרים אמידים ותושבים זרים (שרבים מהם קשורים לשגרירויות שבעיר).
באל מעאדי ממוקמים גם משרדים של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי.
באל-מעאדי ממוקמות שגרירויות רבות, ובהן של המדינות: אוגנדה, אוקראינה, אזרבייג'ן, ארגנטינה, בנגלדש, גבון, קובה, יפן, מלאווי, מקסיקו, מונגוליה, פרגוואי, פרו, הפיליפינים, דרום אפריקה, דרום קוריאה, ונצואלה וקניה.
אל סלאם בוקאצ'ו 98 (בערבית عبارة السلام 98 - 'סלאם', פירושו שלום, ו'בוקאצ'ו' משום שהספינה נבנתה באיטליה ונקראה על שם ג'ובאני בוקאצ'ו) הייתה מעבורת נוסעים ואוניית גל-נוע מצרית שטבעה ב-3 בפברואר 2006 בים האדום בזמן הפלגה מנמל דובא שבערב הסעודית אל נמל ספאגה שבדרום מזרח מצרים.
בזמן הטביעה היו על המעבורת 1,312 נוסעים, ו-96 אנשי צוות.
בשל תנאי מזג האוויר הקשים באזור ים סוף בזמן הטביעה ולאחריה, מלאכת החילוץ וההצלה הייתה קשה הרבה יותר, בין השאר בגלל קושי בטיסות של מסוקים ומטוסים שהשתתפו באיתור הניצולים.
משום כך, רבים ששרדו את הטביעה עצמה נשארו שעות במים ורבים מתו למרות שניתן היה להצילם.
על פי עדויותיהם של מספר ניצולים, לאחר זמן מה של הפלגה רגילה, עשן החל לעלות מחדר המנועים של המעבורת, ולאחר מכן החלה לבעור אש.