tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפקידו של בית המשפט העליון הוא להבטיח את קיום החוקה, כולל את הצהרת זכויות קנדה (Canadian Charter of Rights and Freedoms), ולפרש את החוקים לפי עקרונות החוקה.
בית המשפט העליון יכול להפעיל אקטיביזם שיפוטי, כלומר, להכריז על חוקים המנוגדים לחוקה כלא חוקיים.
לצד בית המשפט העליון, ישנן מערכות שיפוטיות בכל אחת מהפרובינציות, שמטפלות במקרים משפטיים ברמת הפדרציה המקומית.
בין המערכות המשפטיות האזוריות ניתן למצוא בתי משפט אזרחיים, פליליים, עבודה ועוד.
למרות שחוק החוקה 1982 העניק לקנדה אוטונומיה רבה יותר במובן של תיקוני חוקה, עדיין קיימת האפשרות לבצע תיקונים לחוקה באמצעות תהליך מורכב המערב את הפרלמנט הקנדי ופרובינציות מסוימות.
תיקוני חוקה נדרשים לאישור של לפחות 7 מתוך 10 הפרובינציות, שיחד מייצגות לפחות 50% מהאוכלוסייה של קנדה.
עד חקיקת חוק החוקה, תיקונים לחוקת קנדה היו בסמכות הפרלמנט הבריטי בלבד.
העברת הסמכויות לפרלמנט הקנדי שינתה זאת, וכיום תיקון החוקה מתאפשר לפי התנאים המפורטים בפרק 5 של חוק החוקה, 1982, הקובע חמש אפשרויות תיקון:
תיקון יכול להיות מוצע, בהתאם לסעיף 46, על ידי כל פרובינציה או על ידי הממשל הפדרלי.
סעיף 38 קובע את נוסחת 7/50 - היינו נדרשת הן הסכמת הבית התחתון של פרלמנט קנדה והן הסכמת הסנאט הקנדי, וכן הסכמת לפחות שני שלישים מבתי המחוקקים הפרובינציאלים (הסכמת 7 מתוך הפרובינציות) המייצגים לפחות 50% מאוכלוסיית קנדה (היינו מבין 7 הפרובינציות נדרשת הסכמת פרובינציית אונטריו או קוויבק בשל אוכלוסייתן הרבה).
תיקון הנוגע לסמכויות המלוכה הקנדית, השפות הרשמיות של קנדה, מספר הסנאטורים או תיקון נוסחת השינוי עצמה - דורש הסכמה פה אחד של כל הפרובינציות (סעיף 41 לחוקה).
תיקון הנוגע לשינוי גבולות פרובינציה או שפות רשמיות של פרובינציה - דורש הסכמה של בית המחוקקים של הפרובינציה הנוגעת בדבר (סעיף 43 לחוקה).
תיקון המשפיע על סמכויות הממשל הפדרלי - דורש הסכמה של הפרלמנט הקנדי (ולא של הפרובינציות) (סעיף 44 לחוקה).
תיקון המשפיע על סמכויות ממשל פרובינציאלי בלבד - דורש הסכמה של הפרובינציות הנוגעות בדבר (סעיף 45 לחוקה).
החוקה של מצרים, שנתקבלה ב-1923 , הייתה החוקה בממלכת מצרים בין השנים 1923 ו-1952, למעט חמש שנים (1930-1935) בהן הונהגה חוקת 1930. חוקה זו היוותה את הבסיס למציאות הפרלמנטרית בראשיתה של מצרים המודרנית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פרצו במצרים מהומות 1919 שקראו לשחרור, עצמאות ודמוקרטיה.
תוצאת המהומות הייתה ההצהרה של 28 בפברואר 1922, שהכירה במצרים כמדינה עצמאית (עם כמה הסתייגויות) והפסיקה את מעמדה כפרוטקטורט בריטי.
בהתבסס על המצב החדש, נוצרה חוקה מצרית חדשה שהתקבלה ב-23 באפריל 1923 על ידי ועדת חקיקה בת 30 חברים שמינה הסולטאן פואד הראשון בלחץ הבריטים.
הוועדה כללה נציגים של מפלגות פוליטיות כמו גם מנהיגי תנועות לאומיות.
חוקת 1923 התבססה על שילוב בין החוקה הבלגית ובין החוקה העות'מאנית שהיו שתיהן בעלות מאפיינים של מונרכיה חוקתית, הפרדת הרשויות ושני בתי מחוקקים.
גם חוק הבחירות של 1923 התבסס על החוקה של בלגיה (שהתבססה על החוקה האנגלית הלא כתובה).
החוקה קבעה את המסגרת הפוליטית של המדינה.
לפי החוקה וחוק הבחירות הוקם פרלמנט של שני בתים: חברי בית הנבחרים (הבית התחתון) נבחרו בעקיפין בידי כל האזרחים שהיו בעלי זכות בחירה, וחברי הבית עליון, הסנאט, שמקצתם מונו ומקצתם נבחרו בידי קבוצת בוחרים מצומצמת.
אולם למלך נשארו סמכויות נרחבות: היה ביכולתו למנות את ראש הממשלה, לפטר את הממשלה, לא לאשר חוקים ואף לפזר את הפרלמנט.
כיוון שבכל מערכות הבחירות ניצחו מתנגדי המלך, נשלטה מצרים בדרך כלל ללא פרלמנט.
אולם חוקה זו בוטלה על ידי המלך.
בעקבות שינוי החוקה לחוקת 1930, לא השתתפה מפלגת הוופד בבחירות של 1931. מאוחר יותר בשנת 1930, ביטל המלך פואד הראשון את החוקה משנת 1930, אולם לא החזיר את החוקה של 1923 ובכך הצליח להפטר מכל מגבלה שהחוק הטיל על סמכויותיו.
הפרלמנט פוזר, ובשנת 1935 עמדה מול ממשלתו של מוחמד תאופיק נסים קואליציה בראשות הוופד בהשתתפותם של כמעט כל הפוליטיקאים שהודחו מן השלטון, ואלה תבעו החזרתה של חוקת 1923. במשך כל שנת 1935 שררה במצרים תסיסה בעקבות ביטול החוקה ובדצמבר נערכו הפגנות ופרצה שביתה.
בעקבות אירועים אלו, נאלץ המלך להחזיר את החוקה של 1923. נסים התפטר וממשלת קואליציה בראשותו של עלי מאהר הוקמה ב-1936. בבחירות של אותה שנה עלתה מפלגת הוופד.
מספר חברי הפרלמנט השתנה מספר פעמים במשך התקופה בה הייתה החוקה תקפה.
ב-1950 הועלה המספר ל-319 חברים ומספר זה התקיים עד מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952.
מצב חוקת 1923 במצרים ותנאי קיומה התדרדרו במשך שנות קיומה בשל סיבות פנימיות וחיצוניות.
התדרדרות זו השתקפה בתהפוכות הפוליטיות במצרים ובחוסר יציבות שלטוני עד למצב בו 40 ממשלות כיהנו בתקופה של פחות מ-30 שנה, בין 1923 ו-1952.
בשנת 1949 נקבע בהסתמך על סעיף זה כי להלכה המוסלמית מקום בחקיקה ובמשפט (אם כי רק לאחר החוק הקיים ותקדימים משפטיים).
בשנת 1954, בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים נחקקה חוקה חדשה ובה נוסף לסעיף 149 סעיף נוסף שקבע כי .
ב-1964 הפך סעיף 149 לסעיף 5 בחוקה וסעיף 2 הנוגע לשוויון נותק ממנו והפך לסעיף 34. ב-1971 בעקבות התחזקותן של תנועות איסלמיות קודם הסעיף למספר 2 והוא נוסח מחדש .
מעמדו של סעיף 2 היה סלע מחלוקת מרכזי במשאל העם על החוקה המצרית החדשה לאחר ההפיכה במצרים (2011)
חוקת יפן (ביפנית: 日本国憲法) כוננה ב-3 במאי 1947, בעקבות כניעתה של יפן במלחמת העולם השנייה.
בחוקה מוגדרות מחדש סמכויותיו של הקיסר כסמליות בלבד, אשר שואב את שלטונו מריבונות העם.
בחוקה זו יפן שוללת מעצמה הזכות להיות צד במלחמה ולהחזיק כוחות צבאיים, ובשל כך החוקה נקראת גם החוקה שלאחר המלחמה וחוקת השלום.
החוקה נוסחה בתקופת הכיבוש האמריקאי של יפן אחרי מלחמת העולם ונועדה לשנות את שיטת הממשל המונרכית האבסולוטית בעלת המאפיינים המאפשרים פתח למיליטריזם לכדי דמוקרטיה ליברלית יציבה.
החוקה, בהתחשב בזמן ובגורמים שהביאו לכתיבתה, הושפעה והוכתבה בחלקה בידי רשויות שלטון הכיבוש האמריקאיות, מה שהביא לכך שהחוקה מושפעת במידה נרחבת מן החוק הבריטי וחוקת ארצות הברית.
מאז כינונה לא הוכנסו שינויים בחוקה, למרות ניסיונות לעשות כן.
חוקה זו היא החוקה השנייה של יפן במהלך ההיסטוריה שלה והיא החליפה את חוקת מייג'י (על שם מוצוהיטו (מייג'י), קיסר יפן) אשר פעלה משנת 1890 וחלק גדול ממנה התבסס על החוקה הסמכותנית ביסודה של הקיסרות הגרמנית.
בחוקה 103 סעיפים והיא מחולקת ל-11 פרקים: הקיסר, ויתור על הזכות להכריז מלחמה (סעיף 9 לחוקת יפן), זכויות וחובות של העם, הפרלמנט, הממשלה, מערכת המשפט, כספים, שלטון מקומי, כללים לתיקון החוקה, החוק העליון ותוספות.
לפי החוקה, יפן היא מונרכיה חוקתית ודה פקטו מדינה פרלמנטרית ריכוזית, שבה העם הוא הריבון (בשונה מחוקת מייג'י שקבעה כי הקיסר הוא הריבון, הסדר שהיה סמלי בעיקרו).
החוקה קובעת חלוקה בין שלוש הרשויות השלטוניות ביפן, ומחלקת את הפרלמנט (הרשות המחוקקת; הדיאט של יפן) בין בית הנבחרים ובית היועצים.
הרשות המבצעת מונהגת בידי הקבינט (ממשלה) אשר בראשה עומד ראש ממשלת יפן.
בראש הרשות השופטת עומד בית המשפט העליון של יפן.
חלק קטן וייצוגי בעיקרו מסמכויות הרשות המבצעת לא נתונות בידי הממשלה אלא בידי הקיסר.
החוקה נחתמה בידי הקיסר היפני, הירוהיטו, ב-1946.
חוקת מייג'י משנת 1890 הייתה החוקה של הקיסרות היפנית החל מתקופת מייג'י.
החוקה כוננה לאחר הרסטורציה של מייג'י בשנת 1868 והניחה את הבסיס להקמת מונרכיה שהיא בין חוקתית לאבסולוטית, בהתבסס על המשטרים של פרוסיה והממלכה המאוחדת באותה העת.
להלכה, היה הקיסר השליט העליון, והממשלה, שהעומד בראשה נבחר על ידי מועצה קיסרית, הייתה מורכבת מנאמניו.
לפי אותה חוקה, הממשלה לא נבחרה בהכרח מהנציגים בדיאט הקיסרי.
ב-26 ביולי 1945 יצאו מנהיגי בעלות הברית, וינסטון צ'רצ'יל, הארי טרומן וצ'יאנג קאי שק, בהצהרת פוטסדאם, שהכתיבה את התנאים לכניעת יפן במלחמת העולם השנייה.
הצהרה זו גם גיבשה את המטרות המרכזיות של הכיבוש של בעלות הברית לאחר הכניעה: "המשטר היפני יסיר כל מכשול מפני החייאת המגמות הדמוקרטיות בעם היפני ומפני חיזוקן.
יעוגנו חופש הביטוי, הדת והמחשבה, כמו גם כיבוד זכויות אדם בסיסיות".
בנוסף, קבעה ההצהרה: "הכוחות הכובשים של בעלות הברית ייסוגו מיפן כאשר תושגנה מטרות אלו וכאשר תוקם, בהתאם לרצונו החופשי של העם היפני, ממשלה אחראית ובעלת נטיות לשלום".
בעלות הברית חיפשו לא רק להעניש או לדרוש פיצויים מהאויב המיליטריסטי שלהן, אלא גם להחדיר שינויים מן היסוד באופי הממשל.
מילותיה של הצהרת פוטסדאם, "המשטר היפני יסיר כל מכשול...", יחד עם הפעולות הראשונות שביצע דאגלס מקארתור, המפקד העליון של צבא הכיבוש של בעלות הברית ומושלה של יפן, לאחר כניעתה של יפן, רומזות כי לא היה בכוונתם של האמריקאים לכפות על יפן מערכת פוליטית חדשה באופן חד-צדדי.
במקום זאת, האמריקאים רצו לעודד את מנהיגיה החדשים של יפן ליזום רפורמות דמוקרטיות בעצמם.
אולם, אנשיו של מקארתור לא ראו עין בעין עם הבכירים היפנים בנושא כינון החוקה.
הקיסר הירוהיטו, ראש הממשלה קיג'ורו שידהרה ומרבית שרי הממשלה הסתייגו מאוד מהצעד החד של החלפת חוקת מייג'י במסמך ליברלי יותר.
בסוף 1945 מינה שידהרה את ג'וג'י מצומוטו, שר בלי תיק בממשלתו, לעמוד בראש ועדה של מומחים חוקתיים להציע תיקונים לחוקת מייג'י.
המלצותיה של ועדת מצומוטו שהתפרסמו בפברואר 1946 היו יחסית שמרניות, ומקארתור דחה אותן מידית והורה לאנשיו לנסח מסמך חדש לחלוטין.
מרבית המסמך החדש נוסח על ידי שני קציני צבא בכירים בעלי תואר במשפטים, מיילו ראוול וקורטני ויטני, אם כי גם לאחרים הייתה יד בניסוחה.
אף שלא היו יפנים, לקחו מחברי החוקה בחשבון בעת ניסוחם את חוקת מייג'י, את דרישותיהם של משפטנים יפנים ואת דעותיהם של מנהיגים פוליטיים יוניים כשידהרה וכמחליפו בתפקיד, שיגרו יושידה.
מקארתור הקציב למנסחי החוקה פחות משבוע להשלים את הטיוטה, אשר הוצגה לבכירים יפנים ב-13 בפברואר 1946. ב-6 במרץ פרסמה הממשלה היפנית את קווי המתאר של החוקה המתגבשת, וב-10 באפריל נערכו בחירות לבית הנבחרים של הדיאט התשעה-עשר, אשר דנה בחוקה המוצעת.
בטרם הבחירות שונה החוק כך שיתיר הצבעה של נשים.
טיוטת מקארתור, אשר הציעה בית אחד לגוף המחוקק, שונתה לאחר דרישת היפנים לכונן שני בתים, שבשניהם הנציגים יעמדו לבחירה.
ברוב ההיבטים המשמעותיים האחרים, לעומת זאת, אומצו הרעיונות שנוסחו במסמך מיום 13 בפברואר בהחלטת ממשלה ב-6 במרץ.
במסגרת רעיונות אלה, המאפיינים ביותר את החוקה, נמנים תפקידו הסמלי של הקיסר, הבטחת זכויות אדם ואזרח ושלילת המלחמה.
הוחלט כי באימוץ המסמך החדש לא תופר חוקת מייג'י, אלא תתקיים רציפות חוקית.
כתוצאה מכך, החוקה החדשה אומצה למעשה כתיקון לחוקת מייג'י בהתאם להוראות סעיף 73 לזו האחרונה.
במסגרת סעיף זה הוגשה החוקה החדשה לדיאט הקיסרי על ידי הקיסר בצו קיסרי מיום 20 ביוני, ושם נדונה כ"הצעת חוק לשינוי החוקה הקיסרית".
החוקה הישנה קבעה כי דרוש רוב מיוחס של שני שלישים בשני בתי הדיאט כדי להפוך לחוק.
לאחר תיקונים להצעה בשני בתי הדיאט, אישר בית האצילים (הבית העליון) ב-6 באוקטובר את החוקה, ובית הנבחרים אישר אותה ביום למחרת, עם חמש הצבעות נגד בסך הכול.
ב-3 בנובמבר חתם הקיסר על החוקה, ובכך הפך אותה לחוק.
החוקה נכנסה לתוקפה חצי שנה לאחר מכן, ב-3 במאי 1947.
בחוקת מייג'י, שהושפעה בעיקרה מחוקתה של הקיסרות הגרמנית, היה זה הקיסר שהעניק את הזכויות וקבע את חוקי היסוד הרשומים בחוקה עבור שלל נתיניו.
בשונה מכך, בחוקה החדשה, העם הוא הריבון והוא שמעניק חסות ולגיטימציה לעצם קיומה של החוקה ולתוכנה.
החוקה החדשה מבוססת בעיקרה על עקרונות חוקת ארצות הברית והחוק הבריטי, אשר מייחסים לעם את הריבונות על המדינה, משאביה וכל אשר בה, ומממשים סמכות זו דרך נציגים היושבים בפרלמנט או לחלופין בקונגרס.
אישים כגון הפרופסור למדעי החוק, סאסאקי סואיצ'י, טענו כי החוקה, בהגדירה את העם כריבון וכנותן המנדט עבור החוקה, משנה את המערכת החברתית הקיימת ביפן, שלפיה הקיסר הוא החוק העליון מבחינה סמלית ותרבותית.
שר המדינה, קנאמורי טוקוג'ירו (שהיה מבין המנסחים העיקריים של החוקה), בתמיכתו של ראש הממשלה שיגרו יושידה, השיב בשלילה לטענה זאת ואמר, במהלך דיון פרלמנטרי שנסוב על אודות החוקה החדשה, כי הרישום הסמלי בה אינו משפיע כלל על הסדר החברתי הקיים ביפן.
סעיף 1; מעמדו של הקיסר
בסעיף זה קבועה ההפרדה בין מעמדו הסמלי של הקיסר לבין הריבונות על המדינה.
הקיסר היפני הוא הסמל לעצם המדינה וגורם מאחד של העם, אך במקביל, היותו ראש המדינה הוא תפקיד סמלי בלבד, ואין לו כל ריבונות, שכן היא נתונה בידי העם שמיוצג בבית המחוקקים דרך נציגים.
בחוקת מייג'י התקיימו בדו-קיום המושגים של סדר ירושה קיסרי "בלתי שביר לעידנים ונצחי" וקיסר שריבונותו התבססה על החוקה והתנהלה בהתאם, כך שעמדת הקיסר נשען על איזון עדין.
מבחינה מקומית, נכנס לתמונה קו היגיון שהשתמש בקיסר כסמל לכוח להפלת שוגונות טוקוגאווה, בעוד שבבמה העולמית, הוא הוצג כנוכחות שתשלוט ביפן בהתאם לשלטון החוק, בהתאם לחוק, לפי נורמות של הקהילה הבין-לאומית.
שתי התפיסות הללו היו נחוצות על מנת שהקיסרות בידי מייג'י תתפקד ותתפתח באופן מואץ לעבר המערב.
ביפן שלפני המלחמה, שני המושגים הללו הוכנסו למשחק במגוון דרכים, כאשר האחד גובר על השני בהתאם לתקופה.
בפועל, בתקופת שלטונם של יושיהיטו והירוהיטו, הקיסרים היו לרוב חותמת על חוקים ופעלו בעיקר לפי דרישות יועציהם וקביעות הפרלמנט והממשלה.
רק לקראת סוף מלחמת העולם השנייה לקח הירוהיטו חלק פעיל בניהולה של המדינה והביא, על דעת עצמו, לכניעת האימפריה היפנית.
לאחר התבוסה של יפן ב-1945 החלו רשויות השלטון האמריקאיות לקדם את המחוקקים היפנים לקראת רפורמה במערך סמכויות השלטון הקיסריות.
גברו קריאות ממעצמות בעלות הברית להטיל את האחריות על המלחמה על הקיסר, שלפי סמכויותיו בחוקה אכן היה אמור להיות האחראי לכך.
המטה הכללי של כוחות הברית, לעומת זאת, ראה את העניין אחרת.
המושל האמריקאי דאגלס מקארתור שם לו למטרה לעקוב אחר תהליך הדמוקרטיזציה באופן שיביא לכך שיפן לא תתנגד לבעלות הברית בעתיד, ובהתבסס על ממצאים אמריקאים על המצב המדיני-חברתי ביפן שהחלו זמן רב לפני תום המלחמה, קבע שחיוני להשאיר את המערכת הקיסרית במקומה על מנת לקיים את הכיבוש בהצלחה וללא התקוממות אזרחית.
עם זאת, השארת המערכת השלטונית ביפן כפי שהייתה לא הייתה מספקת את דעת הקהל במדינות בעלות הברית.
זה מה שהוביל את המטה הכללי של כוחות הברית להדגיש את הליך הדמוקרטיזציה של שיטת הקיסרות, למשל עם "הצהרת האנושות" של הקיסר הירוהיטו, שבמסגרתה הכריז בפומבי כי הוא בן אנוש מן המניין ולא צאצא של אלת השמש אמטראסו.
המעמד הסופי של הקיסרות שנבע מכך היה כ"סמל המדינה" כפי שנכתב בסעיף הראשון לחוקה.
על ידי הגבלת חובות הקיסר לתפקידים טקסיים, הרשויות היפניות ומשטר החסות האמריקאי הצליחו לתאר את המערכת הקיסרית כשונה לחלוטין בבחינה חוקית.
הצד היפני במשא ומתן על דמות החוקה החדשה היה להוט לשמור על מערכת קיסרית קרובה לזו של תחילת המאה העשרים, גם לאחר התבוסה.
בסופו של דבר, לא הייתה להם ברירה אלא לקבל את הצעת רשות המושלות האמריקאית, שפעלה בפועל כפקודה, והקיסר הפך ל"סמל" בלבד דה יורה.
טבעה של סמליות זו היה מעורפל מאוד, אם כי, בהתאם לפרשנות שלה, היא די דומה בסך הכול למצב שהיה בפועל גם טרם המלחמה בחוקת מייג'י.
ירושת התואר קיסר ביפן מעוגנת בחוקי הפרלמנט.
על פי החוקים הקיימים בימינו (החל מ-1867, קודם לכן היו קיסריות ביפן, פעמים רבות קיסרים התפטרו מתפקידם באותם בחיים וקיסר יכול היה לאמץ חבר ממשפחת המלוכה כבנו ויורשו) לא יועבר התפקיד לבתו של הקיסר אלא רק לאחד מבניו הזכרים.
בסעיף 2 לחוקת מייג'י נרשם: קביעה זאת, המבוססת על חוק פרלמנטרי, נותרה בתוקף גם עם ההסדרה של החוקה החדשה בעקבות המלחמה.
חוק בית המלוכה הקיסרי שנחקק ב-1947 בידי המושב האחרון של הפרלמנט הקיסרי, שימר את הקביעה של חוקת מייג'י להבא.
בנוסף, הקביעה הבסיסית של הסעיף, כי ירושת הקיסר תבוצע למעשה לפי קביעת הפרלמנט, נרשמה בחוקה לפי עצת רשויות השלטון הזמני האמריקאיות ביפן, שראו בכך צעד מגביל מבחינה סמלית של סמכות מוסד הקיסרות ומכפיף אותו לפרלמנט הדמוקרטי.
עוד נקבע בחוק כי יורשו של הקיסר יהיה בנו הבכור, ובמקרה שזה נפטר יירש את הקיסר בנו הבכור של בנו הבכור.
רק במקרה שלבן הקיסר הבכור אין צאצאים זכרים כלל, יירש אותו אחד מבניו הצעירים.
במקרה שלקיסר אין כלל צאצאים זכרים, יירש אותו אחיו.
ב-2005 נשקלה בפרלמנט היפני האפשרות לשנות את חוק הגבלת הירושה של נשים כיוון שליורש העצר באותו הזמן, הנסיך נארוהיטו, בנו של הקיסר שכיהן אז, אקיהיטו, יש רק בת אחת.
בחורף 2006 הושעה הדיון לגבי שינוי החוק עד שיתקדם הריונה של הנסיכה קיקו, אשתו של הנסיך פומיהיטו, בנו השני של הקיסר.
ב-6 בספטמבר 2006 נולד לנסיכה קיקו בן זכר, ובכך נפתרה לעת עתה סוגיית הירושה, אשר העסיקה את המשפחה הקיסרית ואת העם היפני.
ב-2017 העביר הפרלמנט היפני תיקון לחוק, המאפשר לקיסר לפרוש מתפקידו בעודו בחיים, זאת בעקבות בקשתו של הקיסר המכהן, אקיהיטו.
ב-1 במאי 2019 נארוהיטו החליף את אביו בתפקיד הקיסר.
בכך אקיהיטו הפך למעשה לאדם החי היחיד שמחזיק בתואר של קיסר לשעבר.
במקביל, הנסיך פומיהיטו התמנה ליורש העצר לקיסר ובנו, היסאהיטו, נסיך אקישינו, הוא המיועד לרשת את הכתר אחריו.
סעיפים 3 ו-4; סמכויות הקיסר ביחס לממשלה
הסעיף קובע כי חתימה על חוקים, אמנות והסכים, כמו גם מסעות בינלאומיים ממלכתיים שיבצע הקיסר, יעשו כולם לפי קביעות הממשלה או הפרלמנט במקרים ל חקיקה (הקיסר חותם על חוקים לאחר שהם מאושרים בפרלמנט).
למען מסעות וביקורים ממלכתיים מחוץ ליפן.
הקיסר, כמו גם ראש הממשלה וחבריה ופעילי ממשל בדרג גבוהה, משתמשים בשני מטוסי בואינג 777 המכונים Japanese Air Force One ו-Japanese Air Force Two.
אלו מטוסים באחזקת המדינה, שתפעולם נעשה בידי כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן (חיל האוויר היפני) והם מיועדים לפינוי אזרחים וגיוס חיילים ממשלחות בחו"ל בשעת חירום.
הקיסר מוגבל בתחום פעילותו המדינית לקבוע עבורו בחוקה (הסעיפים הנוגעים לסמכויותיו מפורטים להלן) ואין ביכולתו לפעול מעבר להם על דעת עצמו.
כמו כן, הקיסר יכול להאציל את סמכויותיו ותפקידיו לגורמים שונים לפי הקבוע בחוק הפרלמנטרי.
לדוגמה: הקיסר יכול לשלוח מטעמו חבר משפחת המלוכה לייצג אותו באירוע טקסי או ביקור ממלכתי בחו"ל.
החוקה היפנית למעשה מפצלת את הרשות המבצעת בין שני גופים ממלכתיים: הקבינט (ממשלה) והקיסר.
תפקידו של הקיסר המוגדר בחוקה דומה במידה רבה לתפקיד הסמלי שבו אחזו קיסרי יפן לאורך תקופת שלטון השוגון.
תחת אלף שנות שלטון השוגונות ביפן, היה הקיסר דמות סמלית בלבד (שמקום מושבו היה בקיוטו), בעוד הסמכות השלטונית הואצלה בידי השוגון וחצרו – הבָּאקוּפוּ (שמאז ימי טוקוגאווה איאיאסו ישבו בעיר אֵדוֹ, היא טוקיו המודרנית).
בשונה ממונרכיות חוקתיות באירופה, הקיסר אינו ריבון ולכן הממשלה גם לא פועלת באופן סמלי מטעמו.
הוא הוסתר מהציבור היפני ככל שניתן, גם לאחר הכתרתו כקיסר בשנת 1912. בשונה מאביו ומבנו, יושיהיטו היה מעורב במידה מועטה יחסית בנושאי המדינה.
על כן, ליועצי הגנרו, שומרי החותם הפרטי ויועצים אחרים בחצר הקיסרית הייתה השפעה רבה על קבלת ההחלטות שלו.
ב-1926 נפטר הקיסר יושיהיטו והוא בן 47 ובנו העוצר הירוהיטו ירש אותו.
סעיפים 6 ו-7; סמכויותיו של הקיסר
סעיף שש:בדומה למונרכיות חוקתיות אחרות, הקיסר, לפי הרכב הפרלמנט, ממנה את ראש ממשלת יפן.
מאז כינונה של החוקה החדשה ועד היום, רוב שנותיה של יפן הייתה המפלגה הליברלית-דמוקרטית מפלגת השלטון.
כמו כן, נשיא בית המשפט העליון נבחר על ידי ממשלת יפן וממונה על ידי הקיסר.
נשיא בית המשפט העליון הנוכחי הוא נאוטו אוטאני , שמונה לתפקיד ב-2018 בידי הקיסר אקיהיטו.
סעיף שבע:סמכויות אלו של הקיסר הן אלו שמפצלות למעשה את הרשות המבצעת בינו לבין הקבינט.
כל פעולה של הקיסר בתחום סמכויות אלו הוא ייצוגי בעיקרו ונעשה מבחינה תאורטית מטעם העם, כפי שפעולות הממשלה נעשות לפי מנדט שניתן לה לבצע אותם מהעם.
בשלושה תחומים יכול הקיסר למעשה לפעול באופן עצמאי: הענקת אותות כבוד מטעמו; ביצוע חנינה עבור עוברים על החוק (בדומה לחנינה נשיאותית בארצות הברית וחנינה נשיאותית בישראל); ועריכת טקסים, שחלק גדול מהם טקסים דתיים שעל הקיסר להעביר במסגרת היותו הכהן הגדול (מנהיג) דת השינטו.
ליפן אין דת מדינה רשמית, אבל האמונה הלאומית המסורתית היא שינטו (ביפנית: "דרך האלים").
ההיסטוריה של הדת קשורה קשר הדוק לקיומו של מוסד הקיסרות ולפי השינטו משפחת המלוכה היא מצאצאי אלת השמש אמטראסו.
נכון ל-2019 יש ביפן כ-88,000 מקדשי שינטו, והפולחן בהם נעשה על ידי כ-80% מהאוכלוסייה (בערך).
באופן מסורתי, הקיסר הוא כאמור הכהן הגדול של אמונת השינטו, והוא עורך מספר טקסים דתיים שונים.
הקיום של טקסים דתיים בידי הקיסר עולה על מסלול התנגשות עם עצם היותה של יפן מדינה שבה מתקיימת הפרדת הדת מהמדינה.
כיוון שהקיסר הוא אישיות ממלכתית המייצגת את המדינה, העם והחוקה, העובדה שהוא מקיים טקסים דתיים מסמלת התערבות של המדינה בתוך הדת מבחינה חוקית.
מתוך כך, מקובל שהטקסים הדתיים שמבצע הקיסר הם טקסיים פרטיים ולא ממלכתיים, ומכאן שהמדינה לא מעניקה להם חסות מטעמה.
רכושו של הקיסר ומשפחת המלוכה כולל את שלושת אוצרות הקודש של דת השינטו.
אוצרות אלו לעולם אינם נראים בציבור ואין ציור או צילום ידוע שלהם.
הם אמורים להיראות רק על ידי הקיסר וקבוצה נבחרת ומצומצמת מאוד של כמרים.
הם נוכחים בטקסים הפרטיים שבהם נכנס הקיסר לתפקיד, ולפחות שניים מהם היו נוכחים במהלך טקסי הכתרתם של הקיסרים אקיהיטו ונארוהיטו כאחד.
סעיף 8; העברת רכוש למשפחת המלוכה
הסעיף מגביל את האפשרות של אזרחים להעביר רכוש לידי משפחת הקיסר, בין היתר במטרה לשמור על הממלכתיות של המוסד הקיסרי ובין היתר בשביל לשמר את הרכוש המוגדר כרכוש בבעלות המוסד הקיסרי כפי שהוא.
ליפן יש מספר נכסי מדינה ברחבי שהוקצו לשימוש המשפחה הקיסרית בידי המדינה.
הבולט שבהם הוא הארמון הקיסרי של טוקיו, מקום מגוריהם של הקיסר והקיסרית של יפן (הארמון יושב על טירת אדו לשעבר, מקום מושבם של מנהיגי שוגונות טוקוגאווה).
בנוסף לארמון הקיסרי בטוקיו ישנם עוד מספר ארמונות ומושבים מלכותיים בכל רחבי יפן המיועדים עבור משפחת המלוכה הקיסרית.
הארמון הקיסרי של קיוטו היה באופן מסורתי מקום מושבו של הקיסר ועדיין משמש את הזוג המלכותי כאשר הם מבקרים באזור.
פרק ב': ויתור על מלחמה (סעיף 9 לחוקה)
הסעיף, שהוא השנוי במחלוקת והמוכר בציבור ביותר מכל החוקה, אוסר על יפן לצאת למלחמות מטעמה ומונע ממנה להקדיש לצורכי ביטחון מעל שני אחוזים מהתקציב המדיני השנתי.
על פי המפקד העליון של כוחות הברית דאגלס מקארתור, את הסעיף הציע ראש ממשלת יפן קיג'ורו שידהרה, שראה בכל גוף צבאי ביפן של אחרי המלחמה חסר משמעות מכיוון שהרעיון של מלחמה יזכה לגינוי מצד הציבור היפני.
מצד שני, ייתכן שאת הסעיף הציע צ'ארלס קיידס, אחד מעוזריו של מקארתור.
הדיאט של יפן אישר את הסעיף ב-3 בנובמבר 1946.
החזון האמריקאי של יפן לא חמושה שחיה בשלום תחת פיקוח של ממשלה עולמית היה קצר מועד, מכיוון שהסצנה הבין-לאומית השתנתה במהירות בסוף שנות ה-40 עם הקמת הרפובליקה העממית של סין ואובדן בעלת בריתה הגדולה של ארצות הברית במזרח אסיה.
בשנת 1950 מלחמת קוריאה הובילה להפיכתה של המלחמה הקרה למאבק מזוין דרך מדינות חסות של שני הגושים.
לפיכך, ב-1950 מזכיר המדינה האמריקאי ג'ון פוסטר דאלס מונה להתחיל במשא ומתן על הסכם שלום עם יפן לסיום הכיבוש האמריקאי.
במשא ומתן על הסכם השלום שיסיים את הכיבוש ויחזיר את השליטה הפוליטית לממשלת יפן, ביקש דאלס גם ללחוץ על היפנים להתחמש מחדש ולנהל ברית צבאית עם ארצות הברית.
אף על פי שרוב מדינות בעלות הברית חתמו על אמנת השלום, שהוצגה בסן פרנסיסקו ב-1951, כמה מדינות באסיה לא חתמו, כולל הרפובליקה העממית החדשה של סין (שנציגיה לא הוזמנו לוועידה) וברית המועצות.
בסוף הכיבוש היו אלה האמריקאים שלחצו להתחמשות מחדש של יפנית בעוד שממשלת יפן התנגדה לחימוש מחדש בשם החוקה שנכתבה בהשראה האמריקאית.
היפנים הסכימו לבסוף לפשרה המינימלית שהאמריקאים קיבלו, שהיא יצירת "שמורת משטרה לאומית", כוח צבאי למחצה של 75,000 איש להגנה על האיים היפנים.
ב-1952 אשרר הקונגרס האמריקאי את הסכם השלום שסיים רשמית את הכיבוש האמריקאי של יפן.
במקביל הוא אשרר את 'אמנת הביטחון של ארצות הברית-יפן'.
אמנה זו אפשרה לצבא האמריקני להמשיך ולהשתמש בבסיסים חשובים ביפן להגנת המזרח הרחוק ולהתערב ביפן כדי למגר התקוממות פנימית אם ממשלת יפן תבקש סיוע כזה.
הסכם זה ומעמדה הצבאי של יפן הפכו לנושא למחלוקת ציבורית ופוליטית.
בתחילת שנות ה-80 הגיעו רוב המפלגות הפרלמנטריות לכדי תמיכה בברית ההגנה עם ארצות הברית.
גם לתוך המאה ה-21 ארצות הברית מחזיקה בסיסים צבאיים מטעמה ביפן אשר חיוניים למעמדה האסטרטגי במזרח אסיה, וממשלת יפן ממשיכה לראות בבסיסים אלו חיוניים להגנה על יפן.
ממשלת יפן משלמת חלק ניכר מההוצאות עבור הבסיסים האמריקאים על שטחה.
סעיף 9 אינו אוסר רק שימוש בכוח ליישוב סכסוכים בין-לאומיים, אלא אף אוסר על קיום צבא, חיל ים וחיל אוויר.
לפיכך, מבחינה משפטית, כוחות ההגנה העצמית של יפן אינם כוחות לוחמים אלא זרועות של המשטרה הלאומית.
לחלוקה זו השפעות רבות בנושאי מדיניות חוץ והביטחון.
לפי ממשלת יפן, הכוונה ב"פוטנציאל מלחמתי" הוא לכוח העוקף את הצורך הבסיסי בהגנה עצמית, וכל כוח מתחת לצורך זה אינו מהווה פוטנציאל מלחמתי.
בית המשפט העליון חיזק את חוקיות כוחות ההגנה העצמית במהלך השנים במספר פסיקות, וקבע שליפן זכות להחזיק כוחות להגנה עצמית בלבד.
החל במאה ה-21, מהלכים פוליטיים ומדיניים בינלאומיים קידמו את יפן לקראת האפשרות של תיקון חוקתי בעניין סעיף 9. בין המהלכים הללו פרוץ המלחמה העולמית בטרור, המאבק בשוד ימי לחופי סומליה, איומים רקטיים וגרעיניים של קוריאה הצפונית וסכסוך טריטוריאלי מול סין בדבר גורלם של איי סנקאקו.
עקב כך, ממשלותיו של שינזו אבה (מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית) ניסו מספר פעמים להביא לקידום שינוי חוקתי שיאפשר מרחב תמרון צבאי רחב יותר.
באביב 2012, המפלגה הליברלית-דמוקרטית פרסמה טיוטה של חוקה מתוקנת המאשרת במפורש את זכותה של יפן להגנה עצמית ואת התפקיד הלגיטימי של הכוחות המזוינים של יפן, ששמה ישונה לכוח ההגנה הלאומי.
טיוטת סעיף 9 המתוקן של הליברלים-דמוקרטים משמרת את העיקרון הפציפיסטי בסעיף הקיים, אך היא מוחקת חלקו האוסר על יפן לשמור על פוטנציאל צבאי לקראת מלחמה אפשרית.
במקומו רשום מתווה למטרתו ותפקידיו הבסיסיים של הצבא.
לעומתה, המפלגה הדמוקרטית באופוזיציה הכריזה על תמיכה בשימור הסעיף כמות שהוא.
למרות הרוב הפרלמנטרי של אבה, לא הייתה לו תמיכה מספקת להעביר שינוי לחוקה (הדורש רוב של שני שלישים בפרלמנט) – במיוחד לאור קשיים מתמשכים שהעיבו על ממשלתו במהלך העשור השני של המאה ה-21. גם ללא חקיקה, בינואר 2019 פרשנה ממשלת אבה את הסעיף כלא מונע מיפן להחזיק טילי שיוט.
ב-1990 דורגה יפן במקום השלישי בעולם בהוצאות ההגנה שלה, אחרי ברית המועצות וארצות הברית, והאחרונה קראה לה לקחת חלק גדול יותר בהגנה על האוקיינוס השקט.
בעקבות זאת איבד סעיף 9 מחשיבותו, אך נותר על כנו על מנת למנוע התרחבות צבאית נוספת.
בנוסף, על אף השנים שחלפו מאז המלחמה, נותרה דעת הקהל ביפן בעד הסעיף.
סקר על עמדת הציבור ביחס לחוקה שנערך על ידי תאגיד השידור הלאומי NHK באפריל 2016 מצא תמיכה נמוכה יחסית לתיקון של סעיף 9. רק 22.1% מהנסקרים ענו כי "יש צורך בתיקון" (של סעיף 9), בעוד 39.2% השיבו כי "התיקון מיותר".
תומכי סעיף 9 הדגישו שהסעיף נוגע גם לאנרגיה גרעינית, וכי על יפן להימנע מהקמת תחנות כוח גרעיניות, בייחוד על רקע האסון בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 בעקבות רעידת האדמה בסנדאי ב-2011.
פרק ג': זכויות וחובות של העם
בהמשך לקביעה בחוקה, ב-1950 עברה בפרלמנט הצעת חוק שהוצגה מטעם משרד המשפטים בעניין ההתאזרחות והלאום, הצעת חוק זו מוכרת בתור 'חוק הלאום היפני'.
החוק קובע שילד שלפחות אחד מהוריו אזרח יפני מקבל באופן מיידי אזרחות יפנית.
לצד זאת, ילד הנולד ביפן אינו בהכרח אזרח יפני אלא אם כן מצד שכזה מביא לכך שאותו הילד חסר שיוך לאומי.
תושבים זרים יכולים לעבור התאזרחות יפנית כעבור לפחות חמש שנים של מגורים ביפן ובתנאי של ביטול כל אזרחות זרה למדינה אחרת.
ב-2008, חבר בית הנבחרים טארו קונו ניסה לקדם הצעת חוק שילד שאחד מהוריו יפני יוכל להיות בעל אזרחות כפולה.
לפי החוק היפני המונח יפני מבוסס אך ורק על האזרחות ולא על מוצא אתני.
החוק היפני לא מבצע הפרדה בין קבוצות אוכלוסין על בסיס אתני ומתוך כך אין רישומי אוכלוסין על בסיס אתני.
מערכת המקלט והפליטים של יפן פועלת להימנע מהענקת מעמד של פליט לתושבים.
בשנת 2018, משרד המשפטים קיבל 10,493 בקשות לקבלת מעמד של פליט, בעיקר על ידי אנשים מנפאל, סרי לנקה וקמבודיה.
המשרד הכיר ב-42 בני אדם כפליטים, בעוד ש-40 מבקשי מקלט נוספים סווגו כזקוקים לסיוע הומניטרי, מה שאפשר להם להישאר ביפן.
באוקטובר, קבוצת עורכי דין הגישה תביעה לקבוצת העבודה של האו"ם נגד נוהלי המעצר הממשלתיים של מהגרים בלתי-חוקיים, שאינם מצריכים את נחיצות המשפט עבור קיום המעצר ועלולים להימשך שנים.
בעוד יפן סובלת החל בעשור השני של המאה ה-21 במחסור חמור בכח עבודה, באפריל 2020 נכנס לתוקף חוק הגירה מתוקן, המאפשר ליותר מ-300,000 זרים לקבל אשרות עבודה במגזרים הכוללים חקלאות, דיג וסיעוד.
בעבר, יפן קיבלה רק עובדים זרים מיומנים; בעוד עובדים זרים בעלי צווארון כחול נדרשו בדרך כלל להגיש בקשה לוויזה כמתמחים או כסטודנטים.
בנפרד לכך המשיכה הממשלה את "תוכנית ההשתלמות הטכנית של זרים", הקושרת עובדים למעסיקיהם המממנים ללא אפשרות לשנותם.
חוק זה נקבע כדי לגייס עובדים זרים נוספים, רובם מדרום-מזרח אסיה.
התוכנית הובילה לביקורת ציבורית על הפרות זכויות אדם בידי מעסיקים של עובדים זרים, לרבות תשלום שכר נמוך מהמינימום, שעות נוספות לא חוקיות, החזרה כפויה של חושפי שחיתויות למדינות מולדתם ותנאי עבודה מסוכנים או לא היגייניים.
סעיף 11 למעשה קובע את היות זכויות האדם אבסולוטיות ועומדות בראש סדר העדיפויות של החוק באופן שהם מוגנות בצורה חד משמעית בידי החוקה.
סעיף 12 מהווה קריאה לעם עצמו לשמר את זכויות האדם כפי שהן קבועות בתוך החוקה.
לחוקת יפן יש מגילת זכויות משוכללת.
היא מגינה על זכויות הפרט כ"זכויות אדם בסיסיות", והגנה כזו אכן נתפסת כאחד מעקרונות היסוד של החוקה.
ההכרח בהגנה על זכויות אדם בסיסיות עמד כבר במדיניות של כוחות הכיבוש האמריקאים והיה גלום באחד משלושת העקרונות היסודיים הכלולים בהערות שהכין הגנרל מקארתור לטיוטה של כוחות הכיבוש עבור החוקה.
עיקרון זה היה מושרש בפילוסופיית המשפט הטבעי והתאימה לעמדה שנמצאה בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, שלפיה כל אדם מוגן בידי זכויות אדם אוניברסליות מסוימות.
אכן, עצם המושג "זכויות אדם יסודיות" עצמו היה ביטוי ברור לטבען האוניברסלי שלהן.
סעיף 11 משקף הבנה זו בהצהרה כי "אסור יהיה לשלול מבני העם אף אחת מזכויות האדם היסודיות".
לפיכך, בניגוד לזכויות העם המוצגים על פי חוקת מייג'י, זכויות אדם בסיסיות מוקנות לכל הפרט כזכויות טבעיות שהיו קיימות לפני חקיקת החוקה.
הן אוניברסליות וטבועות לכל בני האדם מרגע שנולדו על בסיס ההכרה בהן כאוניברסליות ובלתי תלויות בדבר.
יתרה מקביעת האוניברסליות בשני הסעיפים הקודמים, ההכרזה ש"כל בני העם יכובדו כיחידים" בסעיף 13 עוררה את הדעה כי חוקת יפן הציבה יחידים לפני המדינה או החברה, יציאה מוחלטת מהעבר כאשר בני העם נאלצו להקריב את עצמם למען טובת המדינה או למען החברה.
סעיף 13 הוא למעה קביעת כבוד האדם של החוקה היפנית.
אינדיבידואליזם נתפס כעיקרון מנחה של החוקה.
יתרה מזאת, כיבוד הפרט נתפס כמחייב את כבוד האדם על כל התושבים, ובכך ממקם את כבוד האדם כערך העליון בחוקה החדשה, במקום המדינה והקיסר בחוקת מייג'י.
ההגנה על זכויות אדם בסיסיות אינה נושאת כל הגבלה ספציפית במסגרת הצורך להגנתה.
עם זאת, סעיף 12 קובע כי על העם לשמור על הזכויות ולמנוע ניצול שלהן לרעה.
משמעות הדבר היא שהשמירה על הזכויות כאשר הן אינן מפריעות לרווחת הציבור, היא השיקול העליון בחקיקה ובעניינים ממשלתיים אחרים.
אף על פי שבית המשפט העליון של יפן הפעיל שני סעיפים אלה (12 ו-13 לחוקה) כדי לאפשר לממשלה להגביל זכויות אדם בסיסיות על מנת כדי להגן על רווחת הציבור, רוב כולל בציבור היפני ובקהילה המשפטית של העולם המערבי מסכים על כך שצורך הפרט עולה על צורך החברה.
סעיף 14; שוויון אזרחי בפני החוק
כמו בחוקות רבות אחרות של מדינות דמוקרטיות, החוקה היפנית קובעת בסעיף 14 כי כל היפנים זכאים לזכות לשוויון.
בשונה מבמדינות דמוקרטיות אחרות, החוק ביפן לא מבצע כל הפרדה בין קבוצות אתניות, דתיות ומעמדות חברתיים.
החוק היפי רואה ביפן עצמה חברה הומוגנית ואחידה וכאמור אין ביצועים של רישומי אוכלוסין על בסיס רקע אתני.
כמו כן, חוק זה למעשה קובע ביפן חופש דת, שהיה קיים למעשה גם כקודם לכן בימי חוקת מייג'י.
בנוסף, ביפן ישנה הפרדה בין הדת והמדינה שמונעת התערבות של האחד בשני.
הסעיף קובע כמו כן שלא ניתן להעניק לאזרח אחד מעמד גבוהה משל אזרח אחר, אף לא דרך הענקת אותות הצטיינות ועיטורים ולא דרך היות אזרח אחד בין למשפחת המלוכה או למשפחת אצולה.
על בסיס אי ההכרה בהבדלים אתניים אלא רק בשייכות לאומית, החוקה היפנית אינה מכירה בזכויות מיעוטים ולא מכירה אף בקיומם.
לפי החוקה, לא קיימת כל הבדלה בין בני הקבוצה האתנית איינו (המתגוררים בהוקאידו) לבין הקבוצה האתנית הגדולה של בני היאמטו.
ב-2008 עברה בפרלמנט קריאה, שנתמכה בידי שתי הסיעות הגדולות, להביא את הממשלה להכיר בבני האיינו כעם ילידי.
סעיף 15; זכות האזרח מעל הממשל
בבחינה תאורטית התושבים והעם עומדים מעל לממשלה ולמדינה.
משמעות הדבר בפועל שהעם מבקר ומשגיח על פעילות הממשלה, יכול לקרוא לחברי הממשלה, מעצם היותם משרתי העם, להתפטר ולהחליפם בבחירות.
העם הוא שנותן את המנדט עבור הממשלה לפעול, ובלעדי תמיכת רוב בעם הממשלה היא חסרת כל לגיטימציה.
דרך בחירות ניתן מנדט מהעם לממשלה.
העם זכאי להעמיד לדין משפט צדק את משרתיו הציבוריים במקרים שונים כגון שחיתות שלטונית.
כל סוגי הבחירות שיתקיימו יהיו בחירות מוסתרות, כך שהאזרח המצביע לא יידרש לפרסם בפומבי את המפלגה או הסיעה שעבורה הצביע והוא לא יישא באחריות על כך שהצביע למפלגה מסוימת, משמע שאין לפגוע, להאשים או לתבוע אזרח על שהצביע עבור מפלגה מסוימת – זכות הבחירה.
עוד ב-1925 העבירה ממשלת קאטו טקאקי חקיקה בפרלמנט שהעניקה זכות בחירה אוניברסלית לכל בני 25 ומעלה (חקיקה שבזמנה העלתה את כמות בעלי זכות הבחירה מ-3,341,000 ל-12,534,360).
חקיקה מתקנת מאוחר יותר הורידה את גיל ההצבעה המינימלי ל-20.
סעיפים 16 ו-17; זכות לתביעת פיצויים
סעיף 16:סעיף 17:קביעה זו בחוקה נועדה לסבסד ערבות של המדינה לאזרחים שנפגעו כתוצאה מחקיקות מסוימות ולקדם מדינת רווחה (נושא שעליו יורחב בהמשך, בסעיפים 19 עד 23 לחוקה).
ב-2011 רעידת האדמה והצונאמי בסנדאי הם שהובילו לאסון הגרעיני בתחנת הכוח פוקושימה, שבהמשך התברר שהיה בה מחדל בטיחות שבית המשפט קבע כי החברה נושאת באחריות לו.
תחנת הכוח הייתה באחזקת TEPCO, ובעקבות האסון החברה נאלצה להתמודד עם הפסד של 2 טריליון יואן (כ-23.6 מיליארדים דולרים) עד מרץ 2012, והיא הוכנסה כחלק מתוכניות ממשלת יפן להעמיד אותה תחת שליטה אפקטיבית של המדינה כדי להבטיח תשלומי פיצויים לאנשים שנפגעו מהתאונה.
סעיפים 19 עד 23; חירויות האזרח
סעיפים 25 עד 27; רווחת האזרח
הסעיף מבטיח את חופש ההתאגדות של עובדים ופועלים.
ביוני 2020, יפן הצביעה בעד האמנה פורצת הדרך בנושא אלימות והטרדה, אמנה שהגיש ארגון העבודה הבין-לאומי, לאחר שבמאי, הפרלמנט העביר חקיקה המחייבת תאגידים ליישם צעדים למניעת הטרדת עובדים.
סעיף 30; חובת תשלום מיסים
סעיפים 31 עד 34; זכויות הנוגעות למשפט
סעיף 35; זכות הפרט על רכוש אישי
סעיפים 36 עד 40; זכויות נאשם בהליך משפטי
סעיף 41; מעמדו של הפרלמנט
סעיפים 42 ו-43; חלוקת שני בתי הפרלמנט
סעיף 44; תנאי מינוי למשרה פרלמנטרית
סעיפים 45 ו-46; הקצבת זמן כהונה
סעיף 48; איסור כהונה כפולה
סעיף 49; שכר חברי פרלמנט
סעיף 50; חסינות של חברי פרלמנט
סעיף 51; אחריות לנאומים ציבוריים
סעיפים 52 עד 54; כינוס ופיזור של בתי הפרלמנט
סעיף 55; מחלוקת על שירות כהונה
סעיף 58; קביעת משרות פרלמנטריות
סעיפים 62 ו-63; נושאים נוספים
סעיף 64; בית דין פרלמנטרי
סעיף 65; סמכות הרשות המבצעת
בעבר נהוג היה בקרב הממשל היפני להשתמש בשיטת הנהגה קולקטיבית.
בתחילת תקופת מייג'י אומצה שיטת הדייג'ו-קאן המבוססת על עקרון ההנהגה הקולקטיבית, אשר שימשה בעבר בתקופת נארה.
הכוח הפוליטי של נושאי משרות הממשל בשיטה זו נמצא לעיתים קרובות בניגוד עניינים עם משרות אחרות, כגון הסָנְגִי.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 החל איטו הירובומי, אחד הסנג'י באותה תקופה, לבחון רפורמציה של הארגון הממשלתי.
ב-1882 נסעו איטו וסגל המטה שלו, מיוג'י איטו וסיונג'י קינמוצ'י, לאירופה במטרה לחקור חוקות במדינות שבהם מונרכיה חוקתית.
לאחר שובו ליפן עודד איטו את הצורך בחוקה ובשיטת ממשל מודרנית, עד שלבסוף הצליח לשכנע את השמרנים לאשר את תוכניותיו.
הוראה מספר 69 של הדייג'ו-קאן מ-22 בדצמבר 1885 ביטלה את שיטת דייג'ו-קאן ותמכה ביצירת משרת ראש ממשלה (内閣総理大臣) וממשלת שרים.
על אף פירוקה הרשמי של המערכת, נותרה שיטת ההנהגה ביפן שיטה של ממשל קולקטיבי, ונהוג שראשי ממשלה מכהנים שנים ספורות קודם הם מתחלפים בין חברי אותה המפלגה.
פעמים מעטות בהיסטוריה היפנית קרה שראש ממשלה התחלף בעקבות הפסד מפלגתו בבחירות והחלפתו במועמד המפלגה היריבה.
לשם דוגמה, בין 1955 ל-1991 כיהנו ביפן 15 ראשי ממשלה, כולם חברי המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
סעיפים 67 ו-68; מינוי ראש הממשלה והמינויים שבסמכותו
סעיפים 69 עד 71; החלפת ראש ממשלה
סעיף 72; הגשת הצעות חוק
סעיף 73; דרישות למילוי בידי הממשלה
סעיף 74; אשרת רה"מ לחוקים
סעיף 76; סמכויות בית המשפט העליון
סעיף 79; חלוקת בית המשפט העליון ומינוי שופטים
סעיפים 80 ו-81; סמכויות גופי המשפט
סעיף 83; סמכות ניהול כספי המדינה
סעיפים 85 עד 87; נושאי העברת תקציב
סעיף 88; מעמד רכוש משפחת המלוכה
סעיף 89; איסור מעבר כספי ציבור
סעיפים 90 ו-91; בדיקת מצבו של האוצר הלאומי
סעיפים 92 ו-93; ארגונם של הקהילות המקומיות
סעיף 94; סמכויות הקהילות המקומיות
סעיף 95; חקיקות הממשל הממלכתי על קהילות מקומיות
פרק ט': תיקון החוקה (סעיף 96 לחוקה)
סעיף 97; זכויות האדם היסודיות
סעיף 98; מעמדה החוקי של החוקה
סעיף 99; יחס עובדי הציבור לחוקה
סעיף 100; כניסת החוקה לתוקף
סעיפים 101 ו-102; בית היועצים עת הסדר החוקה
סעיף 103; עובדי המדינה עם כניסת החוקה לפועל
החוקה מכילה הצהרה ברורה בעניין עיקרון ריבונות העם במבוא.
החוקה מוכרזת בשמו של העם היפני וקובעת כי "הריבונות שייכת לעם וקובעים בזאת את החוקה" וכי "השלטון הוא פיקדון יקר של העם, השואב את כוחו מן העם, מופעל על ידי נציגי העם ונועד למען טובת העם".
מטרת השימוש בלשון זו היא לסתור את ההלכה החוקתית הקודמת שהריבונות שוכנת בקרבו של הקיסר.
לפי החוקה, הקיסר הוא רק סמל והוא "שואב את מעמדו מרצון העם, שבקרבו שוכן הכוח הריבוני", כך לפי סעיף 1. נוסח החוקה גם מציג דוקטרינה ליברלית של זכויות אדם בסיסיות.
במיוחד, סעיף 97 קובע כי: "זכויות האדם היסודיות, שהחוקה הזאת מבטיחה לעם היפני, הן תוצאה של מאבק רב שנים של האדם להשגת חירותו.
הזכויות הללו עמדו בעבר במבחנים רבים והן מוענקות לעם, ולדורות הבאים, כפיקדון שיש לשמור עליו לעד ולא לפגוע בו".
זאת בניגוד לחוקת מייג'י שקבעה כי זכויות הנתינים ניתנות במידה שאינן מתנגשות עם החוק.
החוקה מניחה את היסוד לשיטת ממשל של דמוקרטיה פרלמנטרית.
הקיסר ממלא את רוב התפקידים של ראש מדינה, אך אלה טקסיים בלבד, ובניגוד לצורות של מונרכיה חוקתית במדינות אחרות, אין לו סמכויות שלטוניות כלל.
הסמכות החקיקתית מופקדת בידי דיאט בעל שני בתים, כאשר טרם כינון החוקה החדשה הבית העליון שלו מנה בני אצולה, ואילו כיום החוקה מכתיבה את בחירתם הישירה של כל חברי שני הבתים.
הסמכות הביצועית מופקדת בידי ראש הממשלה וממשלתו, הנותנים דין וחשבון למחוקק.
בראש הזרוע השופטת עומד בית המשפט העליון של יפן.
אף על פי שבחוקת מייג'י היה חלק שהוקדש לזכויותיהם וחובותיהם של הנתינים, אשר העניק חופש ביטוי, חופש פרסום וחופש התארגנות, זכויות אלה הוענקו במגבלות החוק.
חופש דת הוענק במידה שאינה פוגעת במילוי חובותיו של הנתין, וזאת בהתחשב בכך שכל היפנים נדרשו להכיר באלוהותו של הקיסר, ואלה שסירבו לעשות כן ממניעים דתיים, לרבות נוצרים, הועמדו לדין בעוון חילול כבוד הקיסר.
31 סעיפים מתוך 103 שיש בחוקה החדשה עוסקים בהרחבה בזכויות הפרט.
זכויות הפרט תחת חוקה זו מעוגנות בסעיף 13, לפיו לאזרחים זכות לכבוד כפרטים, וכתלות ברווחת הציבור, לחיים, לחירות ולהשגת אושר.
בסעיפים לאחר מכן החוקה מקנה את הזכות לשוויון, אוסרת אצולה ועבדות ומכתיבה בחירות דמוקרטיות וחשאיות.
החוקה מקנה את הזכות לחופש המחשבה והמצפון, לחופש הביטוי, לחופש דת, לחופש ההתארגנות, לחופש ההפגנה ולחופש אקדמי ואת ההגנה על סודיות התקשורת בין אנשים.
בתוך כך היא אוסרת לחלוטין על צנזורה.
החוקה גם מעניקה לאזרחים זכויות עובדים לרבות להיות חבר באיגודי עובדים ביפן וקניין.
מבחינת זכויות בתחום המשפט, החוקה מעניקה את הזכות לעתירה (הזכות לתבוע את המדינה) ואת הזכות להליך הוגן ולמשפט הוגן, מגנה על הפרט מפני מעצר לא-חוקי, הפללה עצמית, חיפוש ותפיסה ואוסרת עינויים, חקיקה למפרע וסיכון כפול.
סעיף 9 לחוקה אוסר על המדינה להשתתף במלחמה.
בסעיף המדינה שוללת מלחמה באופן רשמי ואוסרת על יישוב סכסוכים בינלאומיים תוך שימוש בכוח.
הסעיף אף קובע שעל מנת להשיג מטרות אלה, יפן לא תחזיק כוח בעל יכולות צבאיות, אף על פי שיפן למעשה מחזיקה בכוחות ההגנה העצמית.
סעיף 98 מגדיר את עליונות החוקה על כל חוק, תקנה, צו קיסרי ופעולות אחרות של השלטון, אשר מפרים את הוראותיה.
סעיף זה גם מורה כי החוק הבינלאומי וכן אמנות שיפן חתומה עליהן מקבלים תוקף מקומי.
משמעות הדבר היא שלהלכה אין צורך בחוקים מקומיים שיתווכו את אופן ביצוע החוק הבינלאומי או האמנות שעליהן חתומה יפן.
בחוקת יפן לא נכנסו תיקונים מאז כינונה ב-1947. סעיף 96 לחוקה קובע כי תיקונים יכולים להתקבל עבור כל חלק בחוקה.
אולם, תיקון מוצע חייב אישור של שני בתי הדיאט, ברוב מיוחס של לפחות שני שלישים בכל אחד מהם, ולאחר מכן הוא חייב אישור במשאל עם, שבו דרוש רוב רגיל.
לאחר אישורים אלה התיקון נחתם על ידי הקיסר, אם כי אין לקיסר אפשרות להטיל עליו וטו.
על אף שלא נכנסו תיקונים בחוקה מאז כינונה, היו יוזמות להציג שינויים בחוקה אשר גררו מחלוקת ציבורית עמוקה.
עיקר המחלוקת נסובה סביב סעיף 9, הקובע כי יפן לא תחזיק צבא, וסביב סמכויותיו של הקיסר.
תנועות וארגונים פרוגרסיביים וכן מן הצד השמאלי והשמאלי-המרכזי של המפה הפוליטית, כמו גם מפלגות האופוזיציה ותנועות עבודה ונוער מצדדים בהשארת המצב הקיים, בעוד שתנועות וארגונים הנוטים לימין המפה, שמרניים ולאומניים מצדדים בהכנסת שינויים שיעלו את יוקרת הקיסר ושיתירו גישות לוחמניות יותר בנוגע לכוחות ההגנה העצמית, למשל הפיכתם רשמית לצבא.
תחומים אחרים הנדונים הם מעמד הנשים, מערכת החינוך ומערכת התאגידים הציבוריים, לרבות מוסדות ללא כוונת רווח, וכן רפורמות מבניות בהליכי הבחירות, כדוגמת בחירה ישירה לראשות הממשלה.
באוגוסט 2005 הציע ראש ממשלת יפן, ג'וניצ'ירו קואיזומי, תיקונים לחוקה במטרה להגביר את תפקידם של כוחות ההגנה העצמית בעניינים בינלאומיים.
אולם, נכון לשנת 2005, לא הייתה ביפן התשתית החוקית לקיים משאל עם, כפי שדורשת החוקה.
באפריל 2007 חוקק חוק שמסדיר את קיום משאל העם, אולם סקרים הראו כי בציבור לא היה רוב לתיקונים המוצעים לחוקה.
חוקת האימפריה היפנית (ביפנית: 大日本帝国憲法), הידועה יותר בשם חוקת מייג'י (明治憲法), הייתה רשימת חוקי היסוד של האימפריה היפנית, שעמדה בתוקף מ-29 בנובמבר 1890 ועד 2 במאי 1947.
לאחר רסטורציית מייג'י שהתרחשה ב-1868 נטתה הנהגת יפן לכיוון מונרכיה חוקתית, שהתבססה על הדגם הפרוסי.
על פי דגם זה, מילא קיסר יפן תפקיד פעיל בממשלה, והחזיק בהשפעה פוליטית ניכרת, בעיקר בנושאי יחסי חוץ ודיפלומטיה, אותה חלק עם בית נבחרים.
בית הנבחרים היה אחראי לענייני פנים.
הרסטורציה השיבה את הכוח הפוליטי לקיסר לאחר יותר מאלף שנים, ובעקבותיה עברה יפן תקופה רבת תהפוכות ושינויים בתחומים חברתיים ופוליטיים, והמדינה עברה תהליך התמערבות שנועד להביאה לרמת הקדמה של העולם המערבי.
אחת מתוצאות החוקה החדשה הייתה כינון הממשלה הפרלמנטרית הראשונה באסיה.
חוקת מייג'י הציבה גבולות ברורים לרשות המבצעת ולאבסולוטיזם של הקיסר, ואף העניקה לרשות השופטת עצמאות שיפוטית.
עם זאת, ניסוח החוקה היה עמום וסתר עצמו במקרים רבים.
פרשנות החוקה במקרים אלה הייתה נתונה לשיקוליהם של מנהיגי הממשלה והמפלגות.
מצב זה הוביל למתיחות מתמדת בין התומכים במשטר אוטוריטרי לבין התומכים במשטר ליברלי-דמוקרטי.
בעת כניעת יפן ב-2 בספטמבר 1945 נטלו בעלות הברית את הריבונות על האימפריה היפנית, והשעו את חוקת מייג'י.
במהלך תקופת הכיבוש האמריקאי החליף המפקד העליון של כוחות הברית, גנרל דאגלס מקארתור, את חוקת מייג'י בחוקה חדשה, שהחליפה את השלטון הקיסרי בדמוקרטיה ליברלית, על פי הדגם המערבי, ושבה ניטלה מן הקיסר כל סמכות מעשית.
טרם אימוץ חוקת מייג'י לא הייתה ביפן כל חוקה אחרת.
מערכת משפטית-חוקתית, שהתבססה על דגם סיני, ובבסיסה בירוקרטיה מריטוקרטית, הונהגה במאה ה-6 ופעלה תחת הקיסר.
חלק מחוקים אלה היו עדיין בתוקף בעת רסטורציית מייג'י.
עם זאת, שיטה זו איבדה מהשפעתה בתקופת הייאן (המאה ה-10), עם עליית מעמד הלוחמים, והפכה לסמלית בלבד עם עליית שוגונות קמקורה לשלטון ב-1185. הביורוקרטים הבכירים המשיכו להחזיק בתאריהם, אך סמכויותיהם נשללו מהם, והקיסר הפך לסמל בלבד ואיבד כל כוח פוליטי.
בראשית תקופת מייג'י התקיים דיון ציבורי בנוגע לשאלת החוקה הכתובה.
גורמים שמרנים חששו מכל דבר דמוקרטי או רפובליקני, והעדיפו שינויים הדרגתיים.
לעומתם, תנועת החירות וזכויות האנשים דרשה את כינונה המידי של אספה לאומית, וקבלת חוקה כתובה.
איטו הירובומי התמנה לעמוד בראש משרד ממשלתי שתפקידו היה לחקור סוגים שונים של חוקות, וב-1882 הוא הוביל משלחת למסע מסביב לעולם שמטרתה הייתה בחינת חוקות שונות ללא תיווך.
חוקת ארצות הברית נפסלה בשל היותה ליברלית מדי, והשיטה הבריטית נפסלה בגלל היותה מסורבלת מדי ומעניקה כוח רב מדי לפרלמנט.
השיטות הצרפתית והספרדית נחשבו קרובות מדי לדספוטיזם.
המבנה החוקתי של הקיסרות הגרמנית, ובייחוד זו של פרוסיה, היה המתאים ביותר ליפן, לפי ראיית המשלחת.
איטו דחה גם מספר רעיונות, שלפי דעתו לא התאימו ליפן, שכן הם נבעו מהנצרות.
הוא אף הוסיף התייחסות לקוקוטאי, או "הישות הלאומית" של יפן, המספק הצדקה לסמכותו של הקיסר, בשל מוצאו האלוהי ושושלת הקיסרים שלא נקטעה, ובשל הקשר המיוחד הקיים בין הנתינים לשליט.
ממשלה חדשה בראשותו של איטו החליפה את מועצת המדינה הזמנית ב-1885, והתפקידים הביורוקרטים שנוסדו במאה ה-6 בוטלו.
את מקומם תפסה המועצה הקיסרית ב-1888, שתפקידיה היו בחינת נושא החוקה וייעוץ לקיסר מוצוהיטו.
את ועדת החוקה הרכיבו אינואואה קוואשי, קנקו קנטרו, איטו מיוג'י ואיווקורה טוטומי, יחד עם מספר יועצים זרים, בעיקר גרמנים, בראשם המשפטן היהודי-גרמני אלברט מוסה.
הנושא המרכזי בו עסקה הוועדה היה מציאת האיזון בין הריבונות הנטועה בקיסר, לבין גוף נבחר מחוקק שבכוחו להגביל את סמכויות הריבון.
לאחר מספר טיוטות, הגישה הוועדה לקיסר את הנוסח הסופי באפריל 1888.
הקיסר מוצוהיטו הכריז רשמית על החוקה החדשה ב-11 בפברואר 1889, אך היא נכנסה לתוקפה רק ב-29 בנובמבר 1890. המושב הראשון של הדיאט של יפן נערך באותו היום.
המבנה הארגוני של הדיאט הציג השפעות בריטיות, בעיקר הכללת בית לורדים ונאום מן הכס, אותו ערך הקיסר באותו יום.
חלקה השני של החוקה, שעסק בזכויות האזרחים, נשא דמיון לחוקות בנות התקופה באירופה ובצפון אמריקה.
חוקת מייג'י הכילה 76 סעיפים בשבעה פרקים.
לרוב כוללים העתקי החוקה את הפתיחה המכילה את השבועה הקיסרית ואת ההכרזה הרשמית מטעם הקיסר אודות קבלת החוקה.
זכויותיו וחובותיו של הנתין (18 - 32)
השרים והמעוצה הקיסרית (55 - 56)
בניגוד למחליפתה, חוקת מייג'י התבססה על עיקרון הריבונות הטמון באופן טבעי בקיסר, על סמך השושלת הקיסרית של יפן.
סעיף 4 קובע ש"הקיסר עומד בראש האימפריה ומבטא בעצמו את זכות הריבונות".
הקיסר מחזיק בכוחן של שלוש רשויות הממשלה, אף על פי שאישור הדיאט נדרש גם הוא לחקיקת חוקים.
חוקי המדינה נכתבו בשם הקיסר.
ישנם מספר סעיפים הסותרים זה את זה בנוגע למי הסמכות העליונה, לקיסר או לחוקה.
סעיף 3 קובע ש"הקיסר קדוש ולא ניתן לחללו", סעיף שהכניסו גורמים שמרנים על מנת לחזק את מעמד הקיסר אל מול החוקה.
לעומת זאת, סעיף 4 מגביל את הקיסר בכך שהוא קובע שכל זכויותיו מוגבלות לכתוב בחוקה.
סעיף 11 מעניק את השליטה בצבא ובצי לקיסר.
סעיף זה היה נתון לפרשנות לפיה אין הצבא או הצי נתונים לשליטתו של אף מנגנון, מלבד הקיסר.
לעומת זאת, סעיף 55 קובע שפקודותיו של הקיסר חסרות מעמד חוקי עד אישורן על ידי "שר המדינה".
מצד שני, שרים אלה מונו ופוטרו על ידי הקיסר, ללא צורך באישור הממשלה.
חובות: החוקה קובעת שחובותו של כל אזרח יפני לקיים את הכתוב בחוקה (פתיחה), לשלם מיסים (סעיף 21) ולשרת בצבא, אם נדרש לכך (סעיף 20).
הזכות להתמודד למשרה ציבורית (סעיף 19)
הזכות להליך הוגן (סעיף 23)
הזכות להעמדה לדין מול שופט (סעיף 24)
הגנה מחיפוש או כניסה בכוח לבית (סעיף 25)
הגנה על פרטיות כתבים ומכתבים (סעיף 26)
חופש הביטוי וההתארגנות (סעיף 29)
זכות העתירה לממשלה ללא חשש מעונש (סעיף 30)
הקיסר החזיק בסמכויות הרשות המבצעת והיה רשאי למנות ולפטר את כל שרי הממשלה.
הזכות להכריז מלחמה הייתה גם כן בלעדית בידי הקיסר, וכמו כן הזכות לכרות ברית שלום, להכתיב הסכמים ואמנות, לפזר את בית הנבחרים ואף לחוקק חוקים.
בנוסף, הייתה השליטה על צבא יפן ועל הצי הקיסרי היפני נתונה בידי הקיסר, ולא בידי הדיאט.
החוקה קבעה גם שחברי הממשלה אחראים אך ורק בפני הקיסר, ולא בפני הדיאט.
במסגרת החוקה הוקם גוף מחוקק שהתחלק לשני בתים: הבית העליון, בית האצילים, שבו היו חברים חברי המשפחה הקיסרית, בני האצולה היפנית ואנשים שהקיסר מינה באופן אישי; ובית תחתון, בית הנבחרים, שחבריו נבחרו על ידי ציבור הבוחרים, שבאותה עת היו רק גברים בעלי רכוש.
סמכות החקיקה הייתה משותפת לדיאט ולקיסר, ועל מנת שהצעה תהפוך לחוק, נדרשה הסכמת כל הגורמים.
עם זאת, לדיאט הייתה הזכות ליזום חקיקה ולאשר את תקציב המדינה.
סעיף 73 נתן מענה לצורך בתיקונים לחוקה.
הסעיף קבע שעל מנת להתחיל בדיון על התיקון, על הקיסר למסור לדיאט את הצעת החוק, בדמות הכרזה או פקודה.
על מנת לדון בנושא נדרשה נוכחות של לא פחות משני שלישים מחברי הדיאט, ועל מנת לקבל את התיקון נדרשה תמיכתם של לפחות שני שלישים מהנוכחים.
לאחר מכן עבר התיקון לאישור הקיסר, ובסמכותו היה להטיל עליו וטו.
אף על פי כן, מעולם לא הוגשה בקשה לתיקון החוקה, מיום כינונה ב-1890, ועד החלפתה ב-1947.
על מנת לשמור על רציפות חוקתית, כאשר הוחלפה חוקת מייג'י בחוקה החדשה ב-1947 נעשתה קבלת החוקה החדשה בדרך של תיקון חוקת מייג'י.
עם זאת, על פי סעיף 73 לחוקת מייג'י, היה צורך באישור הקיסר על מנת לערוך כל שינוי, ואכן חוקת 1947 קיבלה את אישור הקיסר הירוהיטו.
אך אישור זה עמד בניגוד לאמור בחוקה החדשה, שקבעה שהחוקה עצמה ואישורה נתון בידי אזרחי המדינה.
חוקת יוגוסלביה בשנת 1974 הייתה החוקה הרביעית והאחרונה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, אשר נודעה כחוקה הארוכה בעולם.
היא נכנסה לתוקף ב-21 בפברואר.
החוקה דגלה בניהול עצמי מבחינה כלכלית, ומבחינה מנהלית באוטונומיזציה של הרפובליקות.
העיקרון הראשון בחוקה הוא יצירת המושג "אומות יוגוסלביה", כינוי לעמים ביוגוסלביה.
לראשונה, העמים הובדלו מהרפובליקות; לדוגמה, על פי החוקה סרבים יכלו לגור בקרואטיה.
העיקרון נבע מזכות ההגדרה העצמית, והסביר שלכל אומה יש זכות לפרישה מיוגוסלביה ולהקמת מדינה עצמאית, אך למעשה החוקה לא כללה שום מנגנון שאפשר לכך לקרות.
בנוסף, יצירת המושג "לאומי יוגוסלביה" ככינוי לתושבים שארץ מולדתם נמצאת מחוץ לגבולות יוגוסלביה; לדוגמה, האלבנים בקוסובו – להם לא הייתה זכות להגדרה עצמית.
החוקה החליפה שיטות דמוקרטיה ישירה, שהונהגו דרך בחירות ישירות לגופים המחוקקים, במערכת מתוחכמת של גופים ייצוגיים שנבחרים על ידי מעגלים חברתיים שונים.
החוקה הגדירה את המחוזות וויבודינה וקוסובו כאוטונומיים.
בנוסף, היא צמצמה את מספר החברים בנשיאות יוגוסלביה מ-23 ל-9, הגדירה את תפקידה וקבעה שיחויב הייצוג השווה לשש הרפובליקות ולשני המחוזות האוטונומיים בה.
בנוסף, החוקה הכריזה על טיטו כנשיא עד מותו.
עם כותבי החוקה נמנה הפרופסור היהודי ליאון גרשקוביץ' מזאגרב.
חוקת טרנובו (בבולגרית: Търновска конституция) הייתה החוקה הראשונה של בולגריה המודרנית.
החוקה כוננה ב-16 באפריל 1879 בעת כינוס האספה הלאומית שנערכה בווליקו טרנובו.
כינונה היה חלק מהקמת נסיכות בולגריה, היא עברה מספר תיקונים והייתה בתוקף עד פרסום חוקת דימיטרוב ב-4 בדצמבר 1947.
לאחר תום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוקמה נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
במסגרת זו כוננה חוקת טרנובו אשר הנהיגה איזונים ובלמים למניעת השגת כוח אבסולוטי על ידי הנסיך ובהמשך המלך הבולגרי.
בחוקה נקבעו עקרונות להפרדת הרשויות וכן נקבע עקרון שוויון הזכויות בין כל אזרחי הנסיכות ללא הבדל דת או גזע.
ידה של המלוכה הייתה על העליונה ובחוקת טרנובו בוצעו מספר שינויים אשר חיזקו את מעמדו של המלך על פני הפרלמנט.
ב-1908 הכריז פרדיננד הראשון, מלך בולגריה על הפיכתה של בולגריה מנסיכות לממלכה תוך ביצוע ההתאמות הנדרשות בחוקה.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בבולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת של בולגריה.
בהמשך, השתלטה בהדרגה המפלגה הקומוניסטית של בולגריה על מוסדות השלטון וב-8 בספטמבר 1946 בוטלה המלוכה לאחר משאל עם.
לאחר ביטול המלוכה וכינון הרפובליקה העממית פעלו הקומוניסטים לשינוי החוקה, ובדצמבר 1947 פרסם ראש ממשלת בולגריה גאורגי דימיטרוב חוקה חדשה אשר התבססה על חוקת ברית המועצות מ-1936, וכונתה על שמו חוקת דימיטרוב.
חוקת דימיטרוב נותרה בתוקף עד 1971.
חוקת טרנובו הייתה ליברלית ומתקדמת לתקופתה וכללה זכויות רבות למיעוטים.
סעיף 40 קבע שיהודי בולגריה יהנו מחופש דת.
סעיף 42 קבע כי הקהילות היהודיות ינוהלו על ידי שלטונות דת עצמאיים מטעמן, אך בפיקוחו של השר הממונה מטעם הממשלה הבולגרית.
כך, זכו יהודי בולגריה לאוטונומיה בניהול חיי הקהילה.
לאחר אישור החוקה פרסם שר החוץ והדתות דראגן צאנקוב את ה"תקנון הזמני לניהול הקהילות הדתיות של הנוצרים, המוסלמים והיהודים".
ההנהלה תורכב מ־3–5 שליחי ציבור ותפוקח על ידי משרד הדתות הבולגרי.
בכפוף לחוקה אושרה בהמשך הקמת הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה.
חוקת משחק הכדורגל היא אוסף של 17 חוקים אשר מגדירים את משחק הכדורגל.
לפי חוקה זאת מנוהלים כל משחקי הכדורגל תחת ארגון פיפ"א, הקונפדרציות האזוריות, והתאחדויות הכדורגל בעולם.
מאז 1886 הגוף האחראי על החוקה הוא ה-IFAB.
ספר החוקים הרשמי נכתב בשפה האנגלית על ידי ארגון ה-IFAB, ומתורגם על ידי התאחדויות הכדורגל המקומיות.
בישראל הספר מתורגם לעברית על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל.
כל אחד מהחוקים הוא אוסף של חוקים בפני עצמו, אשר מפרט את כל תתי החוקים תחת החוק.
במהלך המאה ה-19 היו ניסיונות רבים לקביעת חוקה מרוכזת עבור משחק הכדורגל.
החוקים המקוריים הושפעו רבות מחוקי קיימברידג' (1848) ובהמשך מחוקי שפילד (1858).
ב-1863 כתב אבנעזר קוב מורלי את החוקים הראשונים אשר אושרו על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית שקמה בדצמבר של אותה השנה.
חוקים אלו שונים במהותם מחוקי המשחק של היום, אך לראשונה נוצרו הבדלים מהותיים בין חוקי משחק הרוגבי, לבין הכדורגל.
במהלך השנים חוקי המשחק השתנו רבות, וגם כיום מפרסם ארגון ה-IFAB בסוף כל עונה את השינויים אשר יחולו החל מעונת המשחקים הבאה.
לרוב שינויים אלו הם קוסמטיים בלבד, אך לעיתים הם משנים את הדרך בה משחק הכדורגל משוחק.
1865 הגבלת גובה השער על ידי הוספת משקוף בגובה 2.44 מטר.
1866 מסירה קדימה חוקית, במידה וישנם 3 שחקני הגנה בין שחקן ההתקפה אשר מקבל את הכדור, לשער הקבוצה המגנה, אחרת מתבצעת עבירת נבדל
1866 חל איסור על שחקנים לתפוס את הכדור.
לשוער מותר לתפוס את הכדור בידיו בכל חלקי המגרש.
1872 הגבלת השוער לתפיסת הכדור בחצי המגרש שלו בלבד.
1874 קבוצות החלו להחליף בין צדי המגרש לאחר מחצית המשחק, ולא אחרי שערים.
1882 הוצאת חוץ מחויבת בשתי ידיים.
1891 בעיטת עונשין נפסקת על עבירות באזור השער, ניתן לבעוט מכל נקודה במרחק 11 מטר מהשער.
1892 הוספת זמן פציעות על ידי השופט.
1902 הגדרת רחבת השוער, וקביעת נקודה לביצוע בעיטת העונשין.
1904 שופט יכול לתת חוק יתרון.
1912 הגבלת השוער לתפיסת הכדור באזור הרחבה שלו בלבד.
1925 חוק הנבדל משתנה כך שמספיקים 2 שחקני הגנה בין שחקן ההתקפה אשר מקבל את הכדור, לשער הקבוצה המגנה.
1965 מותר לקבוצה לבצע חילופים, אך במקרה של פציעה בלבד.
1967 מותר לקבוצה לבצע שני חילופים, ללא קשר לפציעות.
1970 בעיטות הכרעה קובעות את תוצאת המשחק במקרה של שוויון.
1970 שופט יכול להזהיר שחקן על ידי כרטיס צהוב ולהרחיק שחקן על ידי כרטיס אדום.
1992 על השוערים חל איסור לגעת בכדור ביד אם נמסר להם על ידי כף רגלו של שחקן מהקבוצה שלהם.
1995 מותר לקבוצה לבצע שלושה חילופים.
2000 לשוער מותר להחזיק בכדור עד 6 שניות.
2012 טכנולוגיית קו השער אושרה לשימוש.
2018 מותר לקבוצה לבצע חילוף רביעי בהארכת המשחק.