tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איבר מין שעבר פיום שופכה הוא בסיכון מוגבר להעברת מחלות מין, והיכולת לעבר מופחתת.
פיוטר פוטיומקין היה שחמטאי רוסי.
פוטיומקין הגיע למקום השביעי בתחרות סנקט פטרבורג בשנת 1904 (ניצח: מיכאל צ'יגורין), הגיע למקום החמישי בתחרות סנקט פטרבורג בשנת 1907 (ניצח: אז'ן זנוסקו-בורובסקי) והגיע למקום השמיני בתחרות סנקט פטרבורג בשנת 1913 (ניצח: אנדרי סמורודסקי).
בשנת 1912 שיחק עם אלכסנדר אלכין ועם ואסילי אוסיפוביץ' סמיסלוב (אביו של וסילי סמיסלוב) בסנקט פטרבורג.
בשנת 1920 חלק את המקום 3-6 בתחרות מוסקבה (ניצח: אלכסנדר אלכין).
בתחרות פראג 1923 הוא חלק את המקום 7-8 (ניצח: קארל סקליצ'קה).
בתחרות פריז 1924 הוא חלק את המקום 4-7 (ניצח: אז'ן זנוסקו-בורובסקי).
באולימפיאדת השחמט 1924 יצג פוטיומקין את ברית המועצות למרות הגם שהיה גולה סובייטי שהתגורר בצרפת.
בבית המוקדם סיים עם ניצחון בודד וארבעה הפסדים, ובבית התנחומים סיים עם ניצחון ושתי תוצאות תיקו.
בתחרות פריז 1925 חלק פוטיומקין את המקום 5-6 (ניצח: ויקטור קאהן) וחלק מקום ראשון עם ויטלי הלברשטאדט בתחרות פריז 1926.
בשנת 1926 נוסדה בפריז "אגודת פוטיומקין לשחמט".
פיום קנה (טרכאוסטומיה) הוא ניתוח בו יוצרים חור בקנה הנשימה ובעור הצוואר באזור הנקרא Suprasternal Notch, ומחדירים צינור אל תוך קנה הנשימה המקשר אותו עם האוויר החיצון כדי לשמור על מעבר פתוח לאוויר העוקף את מערכת הנשימה העליונה (לוע, תיבת הקול, פה ואף).
ניתוח כזה נעשה כאשר מערכת הנשימה העליונה מושחתת בטראומה, כשישנו גידול באזור מיתרי הקול החוסם את הגישה לדרכי האוויר העליונות, כשישנו צורך בהנשמה מלאכותית ממושכת, וכו'.
פיום קנה יכול להעשות בבית החולים כשהמטופל נמצא במצב יציב, או בשטח בו אדם נפצע.
אם לא מצוי בשטח ציוד לפיום קנה, אדם מיומן יכול לאלתר ציוד לניתוח דומה שנקרא פיום תיבת הקול (קוניוטומיה).
אסור להשאיר בקנה צינור הנשמה המוכנס דרך תיבת הקול למשך יותר מיממה משום שהדבר מביא להרס רקמות בקנה.
פַיּוּם היא עיר במרכז מצרים ובירת המחוז הנושא שם זהה.
העיר שוכנת במזרחו של המדבר המערבי כ-90 קילומטרים דרום-מערבית לבירה קהיר, בתחום .
בתחומה נמצא חלק מאתר העיר העתיקה קרוקודילופוליס.
בעבר נקראה העיר "מדינת אל-פיום" (העיר של פיום).
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית פיום מנתה 531,861 בני אדם.
שם העיר נגזר מקופטית מהמילים פא-יאם שמשמעותם "הים", כנראה בהקשר לאגם מואריס הקדום הנמצא בקצהו הצפוני של נווה המדבר פיום.
כ-7 קילומטרים מדרום מזרח לעיר מצויים שרידי הפירמידה של חווארה שבנייתה מיוחסת לאמנמחת השלישי מהשושלת ה-12.
מרכז הפולחן לאל התנין המצרי סבכ במצרים העתיקה היה בעיר שדייט ששכנה באזור פיום.
בתקופה מאוחרת יותר כונתה העיר על ידי היוונים "קרוקודילופוליס" כדי לציין פולחן זה.
אזכור ראשון לפולחן סבכ נמצא בכתבי הפירמידות ומיוחס לתקופת הממלכה הקדומה לשושלות החמישית והשישית (2,200-2,500 לפנה"ס).
העיר הגיעה לשיא פריחתה בתקופת השושלת השתים עשרה (1795-1985 לפנה"ס).
תחילה הרחיבו אמנמחת הראשון וסנוסרת הראשון את מקדש סבכ שהיה קיים במקום.
סנוסרת השני הקים במקום פירמידה ואמנמחת השלישי בנה מבנים רבים נוספים, ביניהם, מקדש נוסף לסבכ ואת הפירמידה של חווארה.
מעמדה של העיר ירד בתקופת הממלכה החדשה ופריחה מחודשת של העיר ושל האזור הגיעה רק בזמנו של בית תלמי.
שם העיר שונה ב על ידי תלמי השני ל"ארסינואה" לכבוד ארסינואה השנייה שהייתה אחותו וגם אשתו.
כפי שהיה בתקופות קודמות, גם בתקופה ההלניסטית היה המקום מרכז של דיג וחקלאות וגודלו בו דגנים, ירקות, תאנים, זיתים, כרמים וגנים לנוי שהתחרו בגניה של אלכסנדריה.
באותה תקופה הגיעו לאזור פיום מיעוטים אתניים רבים.
חלקם העיקרי היו יוונים ומקדונים, ותיקי צבא תלמי, להם הוענקו אדמות באזור, אך גם יהודים, שומרונים, פרסים, ערבים, סורים ותראקים הגיעו לאזור.
עם קרב אקטיום ב-31 לפנה"ס, שסימן את קיצה של השליטה ההלניסטית במצרים, החל תהליך דעיכה במעמד אזור פיום ואיתו במעמד העיר.
בסוף המאה ה-4 לספירה עברה מצרים לשליטת ביזנטיון והנצרות הקופטית התפשטה באזור פיום.
במשך השלטון הערבי והעות'מאני סבל האזור מהזנחה והתדרדרותו נמשכה.
בשנים 1798–1801 היה אזור פיום זירת קרבות בין מצביאו של נפוליון, ובין אחד משליטיה הממלוכים של מצרים, מורד ביי.
לאחר הסתלקות הצרפתים השתלט על מצרים מוחמד עלי.
אולם בספטמבר 1806 נכבשה העיר פיום על ידי הממלוכי יאסין ביי שטבח בתושביה על תמיכתם במוחמד עלי.
שליטתו נמשכה ארבע שנים עד אשר כבש מוחמד עלי מחדש את העיר.
מימיו של מוחמד עלי החל אזור פיום, ואיתו העיר, להתפתח מחדש.
פשיטות השבטים הנודדים נפסקו בעזרת מינויים פוליטיים והענקת אדמות חקלאיות.
מפעלי המים שוקמו והחקלאות החלה להתפתח שוב.
השלטון הבריטי ב המשיך בפיתוח בדרך של סלילת מסילות ברזל ובניית מחנות צבאיים סביב לעיר שנועדו להגן מפני פשיטות של סנוסים.
הפיתוח נמשך גם לאחר שמצרים קיבלה את עצמאותה בדרך של הקמת קואופרטיבים חקלאיים, חשמול האזור ופתוח ענף התיירות הנשען על האתרים הארכאולוגים הרבים שבאזור.
בפיום יש מספר שווקים ובתי מרחץ ומסגדים רבים.
תעלת בחר יוסף, המקשרת את אזור פיום עם הנילוס, עוברת בתוך העיר ועל גדותיה ניצבות שורות בתים.
את התעלה חוצים שני גשרים.
באחד מהם, הבנוי על שלוש קשתות, עובר הרחוב הראשי של העיר ועל השני, הבנוי על שתי קשתות, ניצב מסגד קאטביי.
תלי עפר מצפון לעיר מציינים את ארסינואה הקדומה.
אל-פיום הוא מחוז במצרים, הנמצא במרכז מצרים, דרומית לקהיר, ונחשב לאחד ממחוזות מצרים העליונה.
שטחו של האזור הוא 1,827 קילומטרים רבועים ונכון ל-2006 מנתה אוכלוסייתו כ-2.513 מיליון איש.
בירת מחוז היא העיר פיום.
השם אל-פיום מתייחס לעיתים ל המהווה את רוב שטח המחוז.
שם האזור נגזר מקופטית מהמילים פא-יאם שמשמעותם "הים", כנראה בהקשר לאגם מואריס הקדום הנמצא בקצהו הצפוני של נווה המדבר פיום.
מחוז אל-פיום מוקף ממזרח מצפון וממערב על ידי מחוז ה-6 באוקטובר ומדרום הוא גובל במחוז בני סויף.
נווה המדבר פיום נמצא כולו בשקע הנמוך מפני הים.
בחלקו הצפוני של המחוז נמצא אגם מואריס שהוא אגם רדוד ששטחו 203 קמ"ר ועומק מימיו הוא מטר אחד בלבד (נקרא גם "אגם קארון").
הדמות היהודית המפורסמת ביותר שנולדה במחוז פיום היא רב סעדיה גאון שנולד בסוף המאה התשיעית ופעל בצעירותו במצרים.
בשל כך נוספה לשמו התוספת "אלפיומי".
באמצע המאה ה-19 נמנו 20 יהודים בעיירה פיום ובתחילת המאה ה-20 נמנו שם 43 יהודים.
פיוטר שפירוב היה דיפלומט רוסי ממוצא יהודי מהבולטים בתקופת פיוטר הגדול ואחריו.
שפירוב נולד בסמולנסק במשפחה של יהודים שהתנצרו לאחר כיבוש העיר על ידי הרוסים בשנת 1654. בשנת 1691 החל אביו לשרת במשרד לענייני חוץ הרוסי כמתורגמן.
בשנת 1704 קודם לתפקיד סגן-קנצלר והופקד על ענייני החוץ.
הוא ליווה את פיוטר הגדול במסעותיו לאירופה ובחתימת חוזים בינלאומיים.
בשנת 1711 הצליח להשלים משא ומתן עם הטורקים שסיים את מלחמת רוסיה-טורקיה (1711-1710) תוך שהוא ובוריס שרמטייב נשארים בני ערובה.
חזר לרוסיה בשנת 1714 והמשיך בפעילות דיפלומטית.
השתתף בעריכת כל החוזים הבינלאומיים של רוסיה.
בשנת 1716 בהתאם להנחיית פיוטר הגדול כתב ספר "על סיבות המלחמה" (Рассуждение о причинах войны) בו הציג את מלחמת הצפון הגדולה כחובה שהייתה נדרשת לטובת המדינה הרוסית.
בשנת 1719 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ברוסיה הצארית.
בשנת 1723 בעקבות פרשת שחיתות נשפט להוצאה להורג תוך שלילת כל תואריו ורכושו.
בהתאם לצו של פיוטר הגדול עונש המוות הומר לגלות לסיביר.
בדרך לסיביר קיבל רשות להישאר בניז'ני נובגורוד.
יקטרינה הראשונה עם תחילת שלטונה החזירה אותו תוך מתן חנינה מלאה והחזרת רכושו ותואריו.
בתאום עם אנדריי אוסטרמן נשלח לארכנגלסק לקידום המסחר.
עם נפילת אלכסנדר מנשיקוב הוחזר לחצר וחזר לפעילות דיפלומטית והיה פעיל בתחום זה עד סוף ימיו.
על שמו "שדרת שפירוב" בסנקט פטרבורג
דמותו מתוארת בספר של דוד מרקיש "יהודי של פיוטר הגדול".
פיוטר שובלוב מדינאי רוסי בתקופת יליזבטה, קיסרית רוסיה.
הוא נולד במשפחה של אציל רוסי שהיה מושל צבאי של ויבורג במהלך מלחמת הצפון הגדולה ובהמשך היה מושל ארכנגלסק.
החל לשרת בחצרו של פיוטר הגדול.
בשנת 1741 היה שותף פעיל בהפיכה שבסיומה יליזבטה, קיסרית רוסיה הגיעה לשלטון.
באותה שנה קודם בדרגות וקיבל מספר עיטורים.
בשנת 1746 קיבל תואר רוזן.
אשתו הייתה חברת ילדות של יליזבטה, קיסרית רוסיה וגם זה תרם לקידומו המהיר.
בשנת 1749 השפעתו גדלה עוד יותר כאשר בן דודו איוואן שובלוב הפך למאהבה של הקיסרית.
החל משנה זו, אף נושא לא התקדם ללא השתתפותו, והקנצלר אלכסיי בסטוז'ב-ריומין החל לאבד את השפעתו בחצר.
עם פטירת הקיסרית הוא נשאר מקורב לשלטון ואף קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל, אך השפעתו המעשית הייתה צנועה יותר.
בשנת 1760 מתו אשתו ובנו הבכור.
הוא התחתן בשנית, אך אשתו החדשה נפטרה תוך שנה במהלך לידה.
הוא נטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
במהלך שיא השפעתו הוא היה פעיל מאוד.
בכל נושא שהיה נוגע בו הוא ביקש לבצע רפורמות יסודיות.
לא כל הרפורמות שלו היו חיוביות ובחלקם אך גרמו נזק לאוצר המדינה.
לדעת יקטרינה הגדולה הרפורמות שלו לא תרמו הרבה למדינה, אך תרמו רבות לכיסו.
יחד עם זאת, על פי החלטותיו בוטלו מספר מיסים, הוקמו בנקים ראשונים, נעשו רפורמות חשובות בצבא ובמיוחד בתותחנות.
כמו כן, הוא קידם הקמת מספר מפעלי פלדה ותחמושת.
ביוזמתו הוקם מפעל לייצור פלדה שבסיבתו בהמשך התפתח עיר איז'בסק.
פיוטר אלכסנדרוביץ' רוּמְיַאנְצֶב (בכתב רוסי: Пётр Александрович Румянцев; 15 בינואר 1725 – 19 בדצמבר 1796) היה מצביא רוסי, גנרל-פלדמרשל, המוביל של ניצחון במלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774)).
רומיאנצב נולד בכפר במולדובה, כאשר אמו המתינה לבעלה שהיה בשטחי האימפריה העות'מאנית בשליחות פיוטר הגדול.
קיימת גרסה שלפיה אמו של רומיאנצב הייתה מאהבת של פיוטר הגדול, ושרומיאנצב הוא בנו.
יקטרינה הראשונה הייתה סנדקית של הנולד.
בשנת 1739 הוא נשלח לשגרירות הרוסית בברלין, אך כבר בשנת 1740 הוא הוחזר לרוסיה לאור התנהגותו הבלתי הולמת.
הוא נשלח לבית ספר צבאי, שם החזיק מעמד רק 4 חודשים והועזב לאור התנהגותו הגרועה.
בהתאם לפקודת כריסטופור מיניך נשלח לחזית בתור קצין זוטר.
הוא השתתף בקרבות של מלחמת רוסיה-שוודיה, ובלט בכיבוש הלסינקי.
עם ההודעה על חתימת הסכם שלום נשלח לחצר הצאר.
הצאריצה, ששמחה מאוד, העלתה אותו לדרגת קולונל, והוא נשלח לוורונז' כמפקד חטיבת חיל רגלים.
בשנת 1744 קיבל תואר רוזן ביחד עם אביו.
באותה תקופה נישא לנסיכת גוליצין.
בשנת 1748 השתתף בקרבות מלחמת הירושה האוסטרית.
בשנת 1749, לאחר פטירת אביו, ירש את כל רכושו והתנהגותו השתנתה ללא היכר.
במהלך מלחמת שבע השנים כבר נודע רומיאנצב כמפקד וקצין בעל שם.
בקרב גרוס-יגרסדורף היה מפקד חטיבות עתודה.
ללא פקודה, ורק על דעת עצמו, הוא נכנס לקרב בחלק השמאלי של הכוחות הפרוסיות.
יוזמה זו הכריע את הקרב והבטיחה את ניצחון הרוסים.
בינואר 1758 כוחות בפיקודו את קניגסברג.
באוגוסט 1759 השתתף בקרב קונרסדורף; אוגדה שבפיקודו עמדה במרכז המתקפה הפרוסית.
חרף ירי התותחים הכבד ומתקפת הפרשים, עמדו החיילים שבפיקודו בפרץ ואף החלו במתקפת נגד.
לאחר הקרב הוא נחשב בין מפקדי צבא רוסי מצטיינים וזכה בעיטור על שם אלכסנדר נבסקי.
בהמשך ערכו כוחות בפיקודו מצור במשך מספר חודשים על מבצר קולבג, ובדצמבר 1761 כבשו אותו.
השתתפותו במלחמה זו הייתה חשובה מאוד לקבלת ניסיון וביטחון מבצעי.
רומיאנצב הוכיח את עצמו כמצביא בקנה-מידה בלתי רגיל.
הוא יזם מספר מהלכים תוך שימוש ברעיונות חדשים בניהול מלחמה.
רעיונות אלו בהמשך נוצלו ושופרו על ידי אלכסנדר סובורוב ומיכאיל קוטוזוב.
עם פטירת יליזבטה, קיסרית רוסיה עלה לשלטון פיוטר השלישי, שנודע באהדה לפרוסיה ועל כן האיץ את סיום הלחימה; כל הכוחות שלחמו חזרו לרוסיה ללא ניצול מדיני של הצלחותיהם.
פיוטר השלישי העניק לרומיאנצב את עיטור אנדריי הקדוש, והעלה אותו דרגה.
ככל הנראה הוא תכנן להציב אותו בראש הכוחות במערכה נגד דנמרק שהתכוון ליזום.
עם הגעת יקטרינה הגדולה לשלטון, סבר רומיאנצב שהקריירה הצבאית שלו הסתיימה ורצה לעזוב את השירות.
הצאריצה לא קיבלה את בקשתו ומינתה אותו למושל אוקראינה.
רומיאנצב החל תפקידו תוך קבלת הנחיות ברורות של הצאריצה לפעול לשילוב מלא של אוקראינה באימפריה הרוסית.
הוא הגיע לאוקראינה בשנת 1765, ושימש בתפקיד מספר שנים.
בתחילת המלחמה שהחלה בשנת 1768 הוצב רומיאנצב בראש אוגדה שמטרתה הייתה לשמור על השקט בגבול הדרומי.
תוך זמן קצר, יקטרינה הגדולה, שלא הייתה מרוצה בהתקדמות הכוח הרוסי במלחמה, העבירה את רומיאנצב לפקד על הצבא שלחם במולדובה.
על אף שבמהלך הלחימה נהנו העות'מאנים מכוח מספרי עודף, לא חשש רומיאנצב להיכנס לקרב, וניצחונותיו בקרב לרגה וקרב קגול היו מרשימים ביותר.
לאחר ניצחונות אלו הצליח הצבא להתקדם ולעבור את הדנובה במהלך הקרבות של שנת 1773. בתחילת שנת 1774 עבר רומיאנצב את הדנובה בראש כוח של 50 אלף חיילים וחיפש קרב מכריע נגד העות'מאנים, שלהם היה שם כוח בהיקף של 150 אלף חיילים; העות'מאנים, לימודי הניסיון, לא מיהרו להיכנס לקרב גדול.
רומיאנצב הצליח לנתק את הקשר של הכוח שעמד מולו עם איסטנבול ובכך גרם לפאניקה בין הפיקוד העות'מאני – ובסופו של דבר לסיום המלחמה.
בתחילת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) הוצב בראש אוגדה.
לאור ויכוחים עם גריגורי פוטיומקין בשנת 1789 התפטר מהפיקוד.
בשנת 1779 שב רומיאנצב לאוקראינה.
הוא הכין את המערכת השלטונית באזור לשילוב מלא בשלטון הרוסי, תוך התאמת השלטון המקומי והמשפטי לנהוג ברוסיה עצמה.
רומיאנצב מת בשנת 1796, ונטמן בלאוורת קייב-פצ'רסק בקייב.
לאור ההצלחות במלחמה עם העות'מאנים, קיבל רומיאנצב רשות להוסיף לשם משפחתו את התוספת "זדונאייסקי" (רוסית: Задунайский), שפירושה "מעבר לדנובה".
לאחר מותו הורה הצאר פאבל הראשון על אבל של 3 ימים בחצר.
בשנת 1799 הוצב בסנקט פטרבורג פסל לזכרו.
במהלך מלחמת העולם השנייה נקראה על שמו המתקפה לשחרור הערים בלגורוד וחרקוב, לאחר קרב קורסק בקיץ 1943.
פיוטר שמיט , היה קצין בצי הרוסי שהצטרף למהפכת 1905 והוצא להורג.
הוא ידוע בתרבות הרוסית כ"לייטננט שמיט".
פיוטר שמיט נולד באודסה (היום באוקראינה) במשפחת קצין צי ממוצא גרמני.
בשנים 1880-1886 שמיט למד בבית הספר לקציני ים ועם סיומו החל לשרת בצי הבלטי.
בשנת 1888 שמיט התחתן עם פרוצה שפעלה בנמל.
מנישואים אלו שלא החזיקו מעמד זמן רב היה לו בן.
בעקבות הנישואים ובהתאם לנוהג שהיה אז בקצונת הצי, על מפקדי הצי היה לפטר אותו מהשרות.
בהיותו בן של קצין בכיר לשעבר ואחיין של אדמירל סודרה לו יציאה לחופשה למספר חודשים ואחר כך יציאה לחופשת מחלה ארוכה.
בסופו של דבר שמיט הועבר לשרת בצי הים השחור.
במקום השרות החדש היחסים שלו עם הממונים לא היו טובים ובשנת 1890 שמיט עזב את הצי.
בשנת 1892, לפי בקשתו נקלט בחזרה בצי ונשלח לשרת בצי הבלטי.
בשנת 1894 הועבר לשרת לולדיווסטוק ובשנת 1895 הועלה לדרגת סגן.
מפקד הצי באזור היה חבר קרוב של דודו והתבקש על ידו לעזור בקליטת האחיין.
במהלך שרותו שמיט עבר כמעט בכל אוניות הצי ולא הסתדר עם הקצינים באף אחת מהאוניות.
בשנת 1898 הוא ביקש לסיים את השרות.
החל משנת 1898 שמיט שירת בצי הסוחר של החברות פרטיות.
בשנת 1903 אונייה שהייתה תחת פיקודו עלתה על שירטון באשמתו.
פעם נוספת קשרים משפחתיים עזרו לשמיט להינצל ממשפט.
באפריל 1904, לאור תחילת מלחמת רוסיה–יפן שמיט נקרא לשירות צבאי.
בדצמבר 1904 הוא יצא על אוניית אספקה מלייפאיה לכיוון ולדיווסטוק.
בינואר 1905 בהיותו חולה בפורט סעיד עזב את האונייה והועבר לסבסטופול.
פיוטר שמיט נמצא בסבסטופול החל מפברואר 1905. הוא ייסד ארגון "ברית קציני הים - חברים של העם" והיה לו חלק פעיל בתעמולה מהפכנית בעיר ובבסיס הצבאי.
במהלך חקירה שמיט הואשם בין היתר בלקיחת כסף מקופת האונייה ללא רשות.
שמיט אמר להגנתו שאיבד את הכסף במהלך נסיעה באופניים.
דודו העביר את הסכום הנדרש לקופת הצי והנושא נסגר.
ב-7 בנובמבר 1905 שמיט פוטר מהצי.
ב-13 בנובמבר 1905 משלחת ימאים מסיירת "אוצ'אקוב" וחיילים הגיע לביתו של שמיט וביקשה ממנו לעמוד בראש המרד.
הימאים חשבו שבמידה ובראש המרד יעמוד קצין הצי, גם אוניות נוספות יצטרפו למרד.
ב-14 בנובמבר שמיט הכריז על עצמו כמפקד הצי בים השחור וקבע את מטה שלו בסיירת "אוצ'קוב".
באותו יום הוא שלח מברק לניקולאי השני בה ציין ש "הצי בים השחור נאמן לעם הרוסי, דורש כינוס מיידי של הפרלמנט ואינו מכיר בסמכות שרי הצאר.
על החתום - מפקד הצי פיוטר שמיט".
על האונייה הונף דגל אדום, אך רוב אוניות הצי שעגנו בנמל לא תמכו במרד ורק 3 הצטרפו.
במהלך 15 בנובמבר החלו פעולות צבאיות נגד האוניות המורדות ולדיכוי המרד בבסיס היבשתי, לקראת הערב כל מנהיגי המרד נעצרו.
במהלך פברואר 1906 נערך משפט צבאי בדלתיים סגורות.
בהתאם להחלטת בית המשפט 4 מנהיגי המרד כולל שמיט הוצאו להורג.
במאי 1917 הגופות הועברו לסבסטופול והוטמנו בקתדרלה המקומית.
בתקופה הסובייטית שמיט היה חלק בלתי נפרד מהמורשת המהפכנית.
בשנת 1962 נפתח מוזיאון לזכרו.
דמותו הוזכרה בספר ידוע עגל הזהב של אילף ופטרוב בה הדמות הראשית מבקשת את עזרת פקידי הממשל כ"בן של לייטננט שמיט" אך להפתעתו נפגשת במשרד הפקיד הבכיר עם "בן" נוסף.
לאור הפופולריות הגדולה של הספר, הביטוי "ילדי לייטננט שמיט" נכלל בסלנג הרוסי ומבטא השתייכות לקבוצת אנשים שלא קיימת כלל.
בנו של שמיט היה בצבא הלבן שלחם נגד הבולשביקים ונפטר בצרפת בשנת 1951.
פיוטר סמיונוב טיין-שאנסקי (2 בינואר 1827 - 26 בפברואר 1914, התאריכים לפי הלוח היוליאני כפי שהיה מקובל בתקופת חייו) היה מגלה ארצות, בוטנאי וסטטיסטיקאי רוסי שעסק גם בפעילות ציבורית ענפה.
לאות הוקרה לחשיבות פעילותו לחקר הרי טיין שאן בשנת 1906 לשם משפחתו התווספה תוספת "טיין-שאנסקי" וזאת לפי החלטת ניקולאי השני
פיוטר סמיונוב נולד באחוזה משפחתית בכפר במחוז ליפצק למשפחת קצין.
עד לגיל 15 הוא התחנך בבית.
בגיל 15 פיוטר סמיונוב החל ללמוד בפנימייה של קציני חיל הפרשים בסנקט פטרבורג.
עם סיומה הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1849, לאחר סיום האוניברסיטה סמיונוב התקבל לחברה הגאוגרפית הרוסית.
מסע החקר הראשונה של פיוטר סמיונוב היה במרכז רוסיה, בעיקר במחוז וורונז' של היום.
על בסיס המחקרים שבוצעו הוענק לו תואר שני בבוטניקה.
בשנת 1851 פיוטר סמיונוב נסע לאירופה.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת ברלין, נפגש עם אלכסנדר פון הומבולדט וביקר במדינות אירופה רבות.
בשנת 1856 פיוטר סמיונוב פרסם תרגום של הכרך הראשון של ספרו מעת קרל ריטר בהקשר לגאוגרפיה של אסיה.
בשנת 1856 פיוטר סמיונוב נסע לשנתיים לאזור אסיה המרכזית וחקר הרי אלטאי, אזור איסיק קול ובעיקר הרי טיין שאן.
במהלך המסע נאסף חומר רב בתחום בוטניקה, גאולוגיה והיסטוריה של האזור.
בהתאם לצו קיסרי מ-23 בנובמבר 1906 לאות הוקרה על פעילותו לחקר האזור לשם משפחתו התווספה סיומת "טיין-שאנסקי".
בשנת 1858 פיוטר סמיונוב הוזמן להשתתף בהכנת רפורמה בתחום האיכרים באימפריה רוסית.
הרפורמה שבוצע בשנת 1861 הוכנה בהשתתפות פעילה של פיוטר סמיונוב.
בשנת 1863 פורסם הכרך הראשון של "מילון גאוגרפי-סטטיסטי של האימפריה הרויסת" שסמיונוב שקד על הכנתו.
בשנת 1864 פיוטר סמיונוב התמנה ליו"ר הוועדה לסטטיסטיקה.
הוא היה פעיל בתחום עד לשנת 1897. בשנת 1897 בהתאם להנחיותיו אורגן לראשונה מפקד אוכלוסין ברוסיה.
בשנת 1873 הוא נבחר לסגן נשיא של החברה הגאוגרפית הרוסית.
באופן פורמלי הנשיא של החברה היה נציג המשפחה הקיסרית ומעשית סמיונוב עמד בראש החברה במשך עשרות שנים וניהל את פעילותה.
בהיותו בראש החברה הגאוגרפית הרוסית פיוטר סמיונוב קידם מסעות לאסיה המרכזית של פיוטר קוזלוב וניקולאי פרז'וואלסקי.
בשנת 1888 סמיונוב השתתף במסע לחקר אסיה המרכזית.
ממסע חקר זה סמיונוב הביא אוסף עשיר של חרקים.
בשנים 1894 ו-1895 סמיונוב פרסם שני כרכים נוספים של ספר מעת קרל ריטר עם תוספות רבות בהתאם למחקרי האזור שהוא ביצע.
לקראת יובל ה-50 של החברה הגאוגרפית הרוסית סמיונוב פרסם "היסטוריה של עבודת החברה הגאוגרפית" ב-3 כרכים.
בשנת 1897 סמיונוב התמנה לחבר בהמועצה המדינית.
על פעילותו המדעית והציבורית פיוטר סמיונוב קיבל מספר רב של עיטורים של האימפריה הרוסית כולל עיטור אנדריי הקדוש בשנת 1911 שהיה העיטור הגבוה ביותר של המדינה.
כמו כן הוא קיבל עיטורים של מדינות אחרות.
פיוטר סמיונוב טיין-שאנסקי נפטר מדלקת ריאות והוטמן בית העלמין סמולנסקי בעיר.
לפיוטר סמיונוב טיין-שאנסקי היה אוסף גדול של ציירים הולנדים.
לאחר פטירתו האוסף נתרם לארמיטאז'.
על שמו נקראו מספר מקומות באסיה, קווקז, אלסקה ומעל 100 מינים של צמחים וחיות.
פיוטר קרסנוב היה גנרל רוסי, ראש הקוזאקים בתקופת התקוממות נגד השלטון הסובייטי במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בהמשך, לחם בראש יחידות מתנדבים קוזאקים לצד הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
פיוטר קרסנוב נולד בסנקט פטרבורג למשפחת קצין בחיל הקוזאקים.
בשנת 1890 התחיל ללמוד בגימנסיה אך לאחר חמש שנות לימוד עבר לבית הספר לקצינים.
קרסנוב סיים את בית הספר לקצינים בהצטיינות יתרה.
בשנת 1889 הוא החל לשרת בחיל הפרשים ביחידה קוזאקית.
בשנת 1892 קרסנוב החל ללמוד באקדמיה של המטה הכללי, אך כעבור שנה עזב אותה וחזר לגדוד.
בשנת 1901 הוא נשלח על ידי שר ההגנה למנצ'וריה, סין ויפן.
החל משנת 1891 קרסנוב החל לכתוב ספרים שזכו לפופולריות בציבור הרוסי.
במהלך מרד הבוקסרים ומלחמת רוסיה–יפן הוא היה כתב צבאי.
בשנת 1909 קרסנוב חזר לרוסיה, למד בבית הספר לקציני פרשים ובשנת 1910 קודם לדרגת קולונל.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה יחידה של קרסנוב לחמה בחזית נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית.
קרסנוב הצטיין במלחמה זו והוענקו לו מספר עיטורים.
לאחר מהפכת פברואר קרסנוב לא השתתף בפוליטיקה והמשיך לשרת בצבא.
בספטמבר 1917 הוא קודם למפקד אוגדה.
לאחר מהפכת אוקטובר, לפי פקודת אלכסנדר קרנסקי קרסנוב התחיל לקדם את אוגדתו לכיוון סנקט פטרבורג.
קרסנוב כבש מספר עיירות בפרברי הבירה אך לאור נחיתות מספרית לא היה יכול להמשיך בלחימה.
הוא חתם על הסכם אי-לוחמה עם הבולשביקים וחזר לאזור דון.
במרץ 1918 קרסנוב הועמד בראש כוחות הקוזאקים שלחמו נגד השלטון הסובייטי באזור דון.
לקראת מאי 1918 הוא השתלט על כל השטח בו התגוררו הקוזאקים, מונה להטמאן והכריז על רפובליקת דון.
במאבק נגד השלטון הסובייטי קרסנוב התבסס על תמיכה גרמנית.
כתוצאה מכך היו לו יחסים מתוחים עם יתר ראשי התנגדות של הצבא הלבן שהסתמכו על מדינות ההסכמה.
לאחר קריסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, קרסנוב נותר ללא בני ברית ונאלץ להצטרף לכוחות של אנטון דניקין.
ב-15 בפברואר 1919 הוא התפטר מכל תפקידיו ועבר לאסטוניה.
בשנת 1920 קרסנוב עבר לגרמניה ובשנת 1923 לצרפת.
קרסנוב היה פעיל בארגוני הגולים, והיה בין מייסדי ארגון שפעל בתחומי ברית המועצות בצורה מחתרתית.
במהלך שנות ה-20 וה-30 הוא כתב מעל 20 ספרי זיכרונות ורומנים.
בשנת 1936 חזר קרסנוב לגרמניה.
ב-22 ביוני 1941, עם פלישת גרמנית לברית המועצות כתב קרסנוב: "ברצוני להודיע לכל הקוזאקים שפלישה גרמנית אינה מלחמה נגד רוסיה, זו מלחמה נגד קומוניסטים, יהודים ועוזריהם".
בספטמבר 1943 מונה קרסנוב למפקד כוחות הקוזאקים במשרד לענייני מזרח הנאצי.
בהנחייתו הוקמו יחידות של קוזאקים שלחמו נגד הצבא האדום, לחמו נגד הפרטיזנים של טיטו ביוגוסלביה, השתתפו בדיכוי מרד ורשה והשתתפו בקרבות בחזית האיטלקית.
במאי 1945 הוא נתפס על ידי הבריטים וב-28 במאי 1945 יחד עם יתר הקוזאקים הועבר לידי הסובייטים.
בשנת 1947 נערך משפט של קרסנוב ועוזריו הבכירים.
בהתאם להחלטת בית משפט קרסנוב הוצא להורג בתלייה ב-16 בינואר 1947.
לאחר התפרקות ברית המועצות היו ניסיונות לטהר את שמו של קרסנוב.
לאחר דיון שנערך במסגרת בית המשפט העליון ב-25 בדצמבר 1997 הוחלט שקרסנוב ויתר הנאשמים במשפטו שיתפו פעולה עם הנאצים ולכן יש לאשר את החלטת בית משפט משנת 1947.
פיוטר קוזמיץ' קוזלוב (רוסית: Пётр Кузьми́ч Козло́в; 15 באוקטובר 1863 – 26 בספטמבר 1935) היה מגלה ארצות רוסי וסובייטי.
הוא ידוע כתלמידו וממשיך דרכו של חוקר הארצות ניקולאי פרז'וואלסקי במסעותיו למרכז אסיה ובעיקר למונגוליה וטיבט.
בתקופת ברית המועצות היה חבר באקדמיה האוקראינית למדעים (1928) וכמו כן היה חבר של כבוד באגודה הגאוגרפית הרוסית.
נולד למשפחה של סוחרי בקר.
בילדותו נהג להצטרף לאביו במסעותיו לאוקראינה לצורך יבוא בקר, מה שאולי הצית את חיבתו למסעות.
למד בבי"ס הריאלי ע"ש אלכסנדרוב בסמולנסק.
לאחר פגישה מקרית עם פרז'וואלסקי בשנת 1882, קיבל פיוטר הזמנה להשתתף עמו במשלחתו הרביעית למרכז אסיה.
לשם כך היה עליו להתנדב לצבא מאחר שפרז'וואלסקי הרכיב את צוות המסע שלו בלעדית מאנשי צבא.
מ-1883 ועד 1926 השתתף קוזלוב בשש משלחות גדולות למונגוליה, לצפון ולמערב סין וכן למזרח טיבט, שלוש מהן בראשותו.
בשנת 1905 נפגש עם טובטן גיאטסו הדלאי לאמה ה-13 בעיר אורגה (כיום אולן בטור).
במהלך מסעו המונגולו-סצ'ואני (1907–1909) גילה קוזלוב את שרידיה של העיר הטַנגוּטית חרה-חוטו .
במהלך חפירות ארכאולוגיות שנערכו באתר זה בשנים 1908 ו-1909 התגלה מבנה של ספרייה עתיקה בה נמצאו שרידים בהיקף גדול של כ-6,000 מגילות הכתובות בשפה הטנגוטית , בהן יצירות מן הספרות הבודהיסטית, שלא היו ידועות קודם לכן ואין דומה להן בשפות אחרות.
בשנת 1910 פגש קוזלוב את פיוטר קרופוטקין, שמסעות המחקר שלו הניחו את היסוד לחקר המדעי של המזרח הרחוק הרוסי בתחומי האנתרופולוגיה, הגאולוגיה והגאוגרפיה, ושניהם קיימו חליפת מכתבים.
קוזלוב מונה על ידי ממשלת המעבר הרוסית כמושל שמורת הטבע אַסקניָה-נוֹבָה שבאוקראינה, זאת כנראה בעקבות היכרותו עם פרידריך אדוארדוביץ' פליץ'-פיין מיוזמי הקמת שמורת הטבע.
עם זאת, לשמורה הגיע קוזלוב רק לאחר 'מהפכת אוקטובר' בדצמבר 1917.
במשלחתו האחרונה (המשלחת המונגלו-טיבטית בשנת 1923–1926) תכנן קוזלוב להגיע ללהסה בירת טיבט.
בגלל תככים פוליטיים (בעיקר מהמשרד לענייני חוץ והמינהל לעניינים פוליטיים של ברית המועצות) נאלץ קוזלוב לשנות את תוכניתו ולהתמקד בחקר מונגוליה (ללא טיבט).
ב-1925 החל קוזלוב בחפירות ארכאולוגיות בקברי האצולה ההונים (של סוף המאה הראשונה לפנה"ס – תחילת המאה הראשונה לספירה) באתר נוֹין-אוּלה שבמונגוליה, ובמהלכן העלה תגליות מדעיות חדשות.
לאחר שהתרחק מעיסוקיו כחוקר, התגורר קוזלוב לסירוגין בכפר ליד נובגורוד, ובדירתו בסנט פטרסבורג.
ב-26 בספטמבר 1935 (בגיל 71) נפטר קוזלוב ממחלת לב במהלך שהותו בסַנַטוֹרְיוּם בעיר פטרגוף .
הוא נקבר בבית הקברות הלותרני 'סמולנסק' בסנט פטרסבורג.
אלמנתו, אליזבטה וולודימירובנה קוזלובה , זכתה להכרה בינלאומית כצפרית.
היא נפטרה כ-40 שנה לאחר מות בעלה.
פיוטרקוב קויאבסקי (בפולנית: Piotrków Kujawski) היא עיירה במחוז רדז'יוב שבפרובינציית קויאוויה-פומרניה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
פיוטרקוב קויאבסקי נזכרת מהמאה ה-10 ככפר קטן, שבמרוצת השנים התקיימו בו ירידים עונתיים.
בשנת 1738 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-750 יהודים, שהיוו כ-80% מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל הבונד.
לאחר כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939, רוכזו יהודיה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
באפריל 1942 שולחו כל יושבי הגטו שבעיירה למחנה ההשמדה חלמנו.
פיוטר פאוול שימניאק (Piotr Pawel Szymaniak; 28 ביוני 1911 – 18 באוגוסט 1967) היה אדריכל פולני שהתפרסם בעיקר הודות לתכנון תחנות הרכבת בוורשה ובכלל זה התחנה המרכזית.
ב-1930 החל את לימודי האדריכלות בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטה לטכנולוגיה בוורשה יחד עם ארסניוש רומנוביץ שהפך בהמשך לשותפו המקצועי.
ב-1934 השתלב במקצוע במשרד אדריכלים מקומי.
ב-1938 זכה עם חברו רומנוביץ ועם חבר שלישי, לתכנן את הביתן הפולני לתערוכה העולמית שהתקיימה שנה לאחר מכן בניו יורק.
באותה שנה השלימו את עיצובה של מסעדה בזאקופנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני, עבדו השניים ברשות הרכבות הגרמנית בורשה ותכננו בין השאר את תחנת הרכבת המרכזית של העיר.
ב-1944 הועבר שימניאק למחנה כפייה נאצי בברלין שם עבד במשרד התכנון של רשת הרכבות הגרמנית.
לאחר המלחמה, הצטרפו רומנוביץ ושימניאק למאמץ הלאומי ועבדו על חידוש העיר שנהרסה כמעט כליל במהלך המלחמה.
ציבינסקי (בפולנית ) נולד ב-16 באפריל 1972 בוורשה) הוא היסטוריון ומנהלו של מוזיאון אושוויץ בירקנאו.
הוא משתתף פעיל ולעיתים קרובות גם יוזם של דיאלוג פולני-יהודי ונוצרי-יהודי.
הוא נוצרי אקומני שמאמין באיחוד הזרמים הנוצריים השונים במזרח פולין.
הוא נולד ב-1972 ובילה את ילדותו המוקדמת בוורשה.
בין 1982 ו-1993 חי ציבינסקי בשווייץ וצרפת בשל יציאתו של אביו בוהדן ציבינסקי לגלות מטעמים פוליטיים.
ציבינסקי סיים את לימודיו באוניברסיטה בשטרסבורג ב-1993 בהיסטוריה של ימי הביניים כמו כן למד באוניברסיטה הקתולית בלובלין, שם למד עד 1995. הוא קיבל תואר דוקטור במכון להיסטוריה באקדמיה הפולנית למדעים ב-2001.
בין השנים 1996–2000 היה פיוטר ציבינסקי סגן נשיא ובעשור שאחרי כן (2000–2010) נשיא של מועדון האינטליגנציה הקתולית (Klub Inteligencji Katolickiej) בוורשה.
מ-2010 הוא חבר בוועד המנהל של המועדון.
ב-2002 הוא היה מייסד שותף של פורום אדלברט הקדוש (Forum Świętego Wojciecha) והיה יושב ראש שלו עד ינואר 2010. הוא היה בין המארגנים של הקונגרסים של גנייזנו ב-2003, 2004 ו-2005. ב-2004 נבחר ציבינסקי להיות סגן נשיא (ונשיא אזורי לאירופה) של הפדרציה העולמית של אינטלקטואלים קתולים (Pax Romana) לשנים 2004–2008.
בין השנים 2000 ו-2006 היה מזכיר המועצה הבינלאומית של אתר ההנצחה אושוויץ-בירקנאו.
ב-12 ביוני 2006 התמנה ציבינסקי להיות מנהלו של מוזיאון אושוויץ בירקנאו, תפקיד אותו החל למלא מ-1 בספטמבר 2006. הוא החליף בתפקיד את יז'י ורובלבסקי (Jerzy Wróblewski) שהיה מנהל המוזיאון במשך שנים רבות.
הוא היה מייסד שותף של המרכז הבנלאומי לחינוך על אושוויץ והשואה וסגן נשיא של מועצת המרכז.
ב-2009 הוא הקים יחד עם ולדיסלב ברטושבסקי (Władysław Bartoszewski) את קרן אושוויץ-בירקנאו (Fundacja Auschwitz-Birkenau) ומאז מכהן כנשיא הקרן.
מ-2009 הוא חבר במועצת המוזיאונים לשר התרבות וב-2010 נבחר להיות במועצה להגנה על אתרי המאבק ומות הקדושים (Rada Ochrony Pamięci Walk i Męczeństwa) העוסקת בשימור אתרים היסטוריים בהם נרדפו אנשים בפולין.
הוא מכהן, גם, כסגן נשיא של מועצת מוזיאון למסורות עצמאות בלודז'.
מ-2012 הוא חבר בחבר הנאמנים של המוזיאון למלחמת העולם השנייה בגדנסק.
הוא חבר במועצת מוזיאון גרוס-רוזן.
בשנים 2000–2002, בזמן שעבד במכון אדם מיצקביץ' ניהל ציבינסקי את פסטיבל Europalia 2001 Poland.
הוא יצר פורטל לתרבות יהודית והיסטוריה בפולין: Diapozytyw.pl.
בשנים 2002–2014 השתתף בדיאלוג של הכנסייה הקתולית עם הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית.
בבחירות של 2004 היה מועמד להיות חבר בפרלמנט האירופי מטעם מפלגת איחוד החירות (Unia Wolności).
בין 2005 ל-2007 היה ציבינסקי סגן נשיא של ויקימדיה פולין ומ-2007 הוא חבר בוועדת הביקורת של הארגון.
ב-2008 העניק לו נשיא פולין לך ואלנסה את צלב האביר של מסדר Polonia Restituta.
ב-2013 העניק לו שר החוץ הפולני את אות Bene Merito שהוא אות הכבוד הגבוה ביותר ששירות החוץ הפולני נותן עבור פעילויותיו לחיזוק מעמדה של פולין בזירה הבינלאומית.
ב-2014 פרס עבור הגנה על זכויות אדם וב-2015 פרס Gloria Artis משר התרבות על תרומה משמעותית להגנת התרבות הפולנית והמסורת הלאומית.
ב-2012 קיבל את אות מסדר הכתר הבלגי.
בנובמבר 2012 העניק לו אלבר השני, נסיך מונקו תואר אביר של מסדר סן-שארל (Ordre de Saint-Charles).
ב-2014 קיבל צלב מסדר הפניקס היווני וב-2015 צלב Ordre des Palmes Académiques הצרפתי.
פיוטר איליאץ' קלימוק הוא קוסמונאוט סובייטי ממוצא בלארוסי שטס לחלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6.
פיוטר קלימוק נולד כפר במחוז ברסט (אז בברית המועצות, כיום בבלארוס) למשפחת איכרים.
לאחר סיום בית הספר, פיוטר קלימוק החל ללמוד טיס ולאחר סיום נקלט בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1965 פיוטר קלימוק הועבר ליחידת הקוסמונאוטים.
לאחר סיום הקורס הכנות הוא הוצב כחבר צוות של סויוז 13 וביצע את הטיסה הראשונה בשנת 1973.
בשנת 1975 הוא טס בפעם השנייה בחללית סויוז 18. החללית התחברה לתחנת חלל סאליוט 4 לביצוע ניסויים לפי תוכנית.
בשנת 1978 קלימוק בפעם השלישית בחללית סויוז 30. החללית התחברה לתחנת חלל סאליוט 6 לביצוע ניסויים לפי תוכנית.
בשנת 1978 הוענק לו פרס ברית המועצות על מחקרים בתחום השפעת החלל על בריאות האדם.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא כיהן בכמה תפקידי ניהול ביחידת הקוסמונאוטים ובשנים 1991–2003 היה מנהל מרכז ההכנות לקוסמונאטים.
בשנת 2004 פיוטר קלימוק השתחרר מהשרות בחיל האוויר הרוסי בדרגת גנרל פולקובניק.
פיוטר קוצ'רה (בפולנית: Piotr Kuczera; נולד ב-25 בפברואר 1995) הוא ג'ודוקא פולני.
קוצ'רה מתחרה בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג ומחזיק בשתי מדליות ארד מאליפות אירופה (קאזאן 2016).
באוקטובר 2015 זכה קוצ'רה במדליית ארד באליפות העולם עד גיל 21 שנערכה באבו דאבי.
בפברואר 2016 הוא זכה במדליית כסף בטורניר 'European Open Oberwart'.
בספטמבר 2016 הוא זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד פרי זאגרב לאחר שניצח את דאריו גרסיה הגרמני בקרב על המדליה.
באליפות אירופה שנערכה באותה השנה בקאזאן, קוצ'רה זכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג.
בקרב הראשון הוא ניצח את אקסל קלרז'ה הצרפתי, בשמינית הגמר הוא ניצח את איליאס איליאדיס היווני וברבע הגמר גבר על מרקוס נימן השוודי.
בחצי הגמר הוא הפסיד לוורלאם ליפרטליאני הגיאורגי ונשר לקרב על הארד בו גבר על אלכסנדר קוקול הסרבי.
עוד באותה האליפות קוצ'רה זכה בארד נוסף עם נבחרת פולין בקטגוריית הנבחרות.
באפריל 2018 הוא זכה במדליית ארד בגראנד פרי טביליסי.
בגראנד פרי תל אביב 2020, זכה קוצ'רה במדליית הארד לאחר שניצח בקרב על המדליה את דבלאט בובונוב האוזבקי.
באולימפיאדת טוקיו 2020, קוצ'רה הודח בסיבוב השני לאחר הפסד ללאשה בכאורי הגיאורגי שזכה בזהב.
קאזאן 2016: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג
גראנד פרי זאגרב 2016: מדליית ארד
גראנד פרי טביליסי 2018: מדליית ארד
פיוטר פטרוביץ' פיודורוב הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע רוסי.
שנהשם בשפת המקורשם בעבריתדמות2001101-й километрהקילומטר המאה ואחתלאוניד2001Два товарищаשני חבריםולרי2002Подмосковная элегияויקטור2004Граф Крестовскийהרוזן קרסטובסקיטימור2004Даша Васильева.
Схваткаהקרב על האי המיושב2009Россия 88רוסיה 88אלכסנדר2010Фобос.
2009 — הנביא (Un prophète) — מאליק אל-ג'בן, בבימויו של ז'אק אודיאר
2010 — קבור (Buried) — פול קונרוי, בבימויו של רודריגו קורטז
2010 — אני אוהב אותך, פיליפ מוריס — פיליפ מוריס
מגן וחרב — המלך מיכאיל בוריסוביץ' שיין
פיוטר מקסימוביץ' פלדמן היה המפקד הפוליטי של צי הים השחור, ואחד מקורבנות של הטיהורים הגדולים של סטלין בסוף שנות ה-30.
פלדמן נולד בבאקו, אזרבייג'ן בשנת 1899 בן למשפחה יהודית.
את שמו מלידה שינה לפיוטר בגיל 17. אביו, מנדל פלדמן, היה חייט ידוע בבאקו.
אמו, שרה-רבקה, הייתה עקרת בית וגידלה את שלושת ילדיהם: פסח, אנתה ורחל.
לאחר סיום בית הספר, למד פיוטר הנדסה במכללה עד פרוץ המהפכה הקומוניסטית, בשנת 1917. בתחילתה הצטרף לצבא האדום ושירת בו עד סיומה של מלחמת האזרחים.
הוא השתתף בקרבות על חצי האי קרים וגם באזור הקווקז הצפוני.
באחד מהקרבות הכיר את אשתו לעתיד, אולגה (הילה) פרנק (1901–1981).
היא נולדה בעיר סובאלק בפולין, ומשפחתה עברה לאוקראינה, לעיר אודסה.
גם אולגה הצטרפה לצבא האדום וטיפלה בפצועים בקרבות.
לאחר סיומה של מלחמת האזרחים נישאו פיוטר ואולגה ונולדו להם שני ילדים.
פיוטר התקדם מאוד בקריירה הצבאית שלו ובגיל 35 מונה למפקד אוגדה, ובשנת 1937 מונה למפקד הפוליטי של צי הים השחור.
באותה שנה סטלין פתח בטיהורים הגדולים בשורות הצבא האדום, ופיוטר נעצר בינואר 1938 במוסקבה.
ב-22 באוגוסט 1938 הוצא להורג, לאחר משפט בזק.
גופתו נקברה בקבר אחים בשטח צבאי סגור המוכר בשם קומונרקה.
אשתו אולגה נעצרה גם היא וישבה בכלא חצי שנה בעיר סבסטופול.
ילדיהם, אוקטברינה וארטיום, שהו עם סבתם בעיר אודסה, עד שחרורה של אולגה.
בשנת 1956, לאחר מותו של סטלין, בית המשפט העליון של ברית המועצות זיכה את פיוטר פלדמן מכל האשמות.
פיוטר פאבלוביץ' דורנובו היה מדינאי של האימפריה הרוסית.
עמד בראש המחלקה לניהול אדמות ורכוש המדינה בשנים 1882–1884 וכיהן כמושל חרקוב (1866—1870) ומוסקבה (1872—1878) ולאחר מכן במשך כשנה כיהן כמושל כללי של העיר מוסקבה מ-15 ביולי עד 24 בנובמבר בשנת 1905 והיה גם חבר המועצה המדינית.
פיוטר דורנובו נולד ב-6 בדצמבר 1835 בעיר וינה שבאוסטרו-הונגריה.
את השכלתו רכש תחילה בלימודים פרטיים בביתו, ולאחר מכן למד ב.
שירת כקצין הגווארדיה הרוסית וכפרש בצבא האימפריה הרוסית.
נטל חלק במבצע לכיבוש מבצר סוואבורג.
בפברואר 1862 שירת בלשכת משרד המלחמה.
שנה לאחר מכן נשלח לפקד על המחוז הצבאי של קייב וקודם לדרגת קולונל.
בדצמבר 1866 מונה למושל העיר חרקוב, תפקיד שמילא עד יוני 1870.
מדצמבר 1872 ועד ספטמבר 1878 כיהן כמושל העיר מוסקבה.
ב-1872 היה מיוזמי הקמת הבנק המסחרי הסיבירי.
בשנים 1878—1882 שירת במשרד הפנים הרוסי במחלקה לניהול אדמות ורכוש המדינה (1882—1884).
משנת 1885 חזר למשרד ההגנה (עד 1904) ובאותו זמן עסק בפעילות ענפה בישיבות הדומה העירונית של סנקט פטרבורג, כשעמד בראש הוועדה הפיננסית.
באוגוסט 1904 מונה לחבר המועצה המדינית.
משנת 1881 ועד יולי 1917 היה מעורב בפעילות האספה המייעצת והיה חבר מועצת העיר.
הוא היה ידוע כאספן של יצירות אמנות וצמחים אקזוטיים.
מיולי ועד נובמבר 1905 כיהן בתור המושל הכללי המוסקבאי ופיקד גם על המחוז הצבאי של מוסקבה.
פיוטר היה נשוי למריה קוצ'וביי — (1848—1896), בתו של הנסיך וסילי קוצ'וביי.
בתו אלכסנדרה פטרובנה (1878—1951) — הייתה רעיית ההטמאן האוקראיני פבלו סקורופדסקי.
בנו פאבל פטרוביץ' דורנובו (1872—1909), היה קצין הצי הרוסי הקיסרי שהשתתף בקרב צושימה ופיקד על כמה ספינות מערכה.
פיוטר סמיונוביץ' פופוב היה סגן אלוף במנגנון הביון הצבאי הסובייטי (גה-אר-או) והיה קצין המודיעין הצבאי הסובייטי הראשון שהציע את שירותיו לסוכנות הביון המרכזית (CIA) לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנים 1953 - 1958 הוא סיפק לממשלת ארצות הברית מידע רב על יכולות צבאיות ופעולות ריגול.
נולד בכפר סלישצ'ה שבמחוז קוסטרומה.
באוגוסט 1942 התגייס לצבא האדום.
לאחר מכן שירת כקצין הספקה בחזית.
שירת במנהל האזרחי בגרמניה הכבושה.
במשך שנתיים היה עוזרו האישי של איוואן סרוב.
בשנת 1949, בהמלצתו של סרוב התקבל ללימודים באקדמיה דיפלומטית צבאית במוסקבה.
בשנת 1951 (בסיום הלימודים) - הוצב לשרת בכוח הכיבוש הסובייטי באוסטריה.
בשנת 1953 היה פופוב קצין המודיעין הצבאי הסובייטי המוצב בווינה, שעבד נגד מטרות יוגוסלביות.
פופוב יצר קשר לראשונה בשנת 1953 באמצעות החלקת מכתב למכוניתו החונה של דיפלומט אמריקאי בווינה, והציע למכור מסמכים סובייטים.
בעת שהותו בווינה, הצליח פופוב לספק מסמכים כגון תקנות השדה של הצבא הסובייטי מ-1951, ולאחר ביקור ביתי ביולי 1954 בברית המועצות, מידע אודות צוללות גרעיניות סובייטיות וטילים מונחים.
בשנת 1955 פופוב הועבר לפתע למזרח ברלין כדי לעבוד עם סוכנים בלתי חוקיים שנשלחו למערב.
הוא המשיך לספק מודיעין נגדי ומידע צבאי.
באפריל 1958 פופוב אמר לאיש הקשר שלו ב-CUA ג'ורג' קיסוולטר כי בכיר בק.ג.ב התגאה בכך ש"פרטים טכניים מלאים" של מטוס הריגול U-2 של לוקהיד הגיעו לידיהם, מה שהוביל את מנהל פרויקט U2 ריצ'רד מ.
ביסל ג'וניור לסיים את הפרויקט.
פופוב הודח מההמודיעין הצבאי בנובמבר 1958. בינואר 1959, לאחר שנמצאו בדירתו עדויות מפלילות, הוא פעל כסוכן כפול למשך שלושה חודשים נוספים לפני שנעצר באוקטובר 1959, ונידון למוות בינואר 1960.
מעולם לא הוכח כיצד נחשף, אך אפשרות אחת היא שהמעקב האמריקני באוקטובר 1957 אחר אחד מסוכניו של פופוב הביא לחשד שנפל עליו.
על פי הדיווחים, מרגריטה ניקולייבסקה טיירובה, סוכנת 'בלתי חוקית' שהוכשרה לעבוד בארצות הברית, הייתה אמורה לפגוש סוכן אחר (למעשה בעלה, איגור), שזוהה כוולטר אנתוני סיוה.
כשנסעה בתור מרי גרודניק, הבחינה שהיא במעקב, לכאורה כל הדרך משדה התעופה טמפלהוף בברלין.
התנהגותה התמימה לחלוטין, והתנהגותו של בעלה, כולל היעלמותם הפתאומית, מעידים שהם חשדו שמשהו אינו כשורה.
היא דיווחה על כך, והנושא נחקר רבות על ידי מפעיליה במוסקבה.
החקירה הצביעה על פופוב, שהיה קצין המעקב של האישה במזרח ברלין.
ייתכן שהוא נחשף גם על ידי הסוכן הכפול הבריטי ג'ורג' בלייק, שלמד במקרה שה-CIA משתמש בקצין מודיעין בכיר שהוצב במזרח גרמניה כחפרפרת.
מקורות אחרים מצביעים על מכתב מקודד לפופוב, שנשלח על ידי ה-CIA ויורט על ידי הק.ג.ב, והוביל למעצרו (ייתכן שמדובר באי הבנה, פופוב העביר מכתב למודיעין הבריטי, עליו התוודע בלייק).
עדויות עדכניות יותר מצביעות על כך שפופוב כבר היה בחשד לפני תקרית טיירובה, בגלל דליפת נאום פרטי של המרשל ז'וקוב בו נכח פופוב.
פופוב הוצא להורג על ידי הרשויות הסובייטיות בשנת 1960.
קצין המודיעין הנגדי לשעבר של ה-CIA לענייני רוסיה, טננט ה.
באגלי, האמין שפופוב לא זוהה על ידי המעקב הסובייטי, אלא נבגד על ידי אנשי הקשר מוושינגטון הבירה ובעיקר אדוארד אליס סמית', קצין הביטחון של ה-CIA שפוטר מהשגרירות האמריקאית במוסקבה וחשף את פופוב.
פיוטר שמשין היה צייר רוסי של סצנות היסטוריות ודתיות בסגנון אקדמי.
אביו, מיכאיל ניקיטיץ' שמשין היה צייר שלימד באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
בגיל עשר הוא נכנס לבית הספר היסודי באקדמיה ולמד אצל פיוטר באסין.
ב-1836 הוענקה לו מדליית זהב גדולה על תיאור הטבח בילדיו של ניובה על ידי ארטמיס ואפולו.
הוא סיים את לימודיו ב-1838 עם תואר "אמן" ומדליית זהב קטנה על סצנה מהאיליאדה.
התואר שלו כלל מלגה ללימודים באירופה, והוא נסע לאיטליה ונשאר שם שבע שנים.
לאחר שחזר, הוא הפך למורה באקדמיה.
הוא קיבל תואר "אקדמאי" ב-1844 על ציוריו של הגר במדבר ופיוטר הגדול מציל חיילים טובעים ליד אחוזתו.
הוא זכה בתואר פרופסור בשנת 1853 על הגרסה שלו לתחיית המתים.
שש שנים מאוחר יותר, עקב שינויים באקדמיה, הוא דורג מחדש כ"פרופסור חבר".
בשנת 1863, הוא הפך ל"פרופסור מלא".
לאחר שמילא תפקיד זה במשך עשרים שנה, הוא מונה לרקטור לציור ופיסול.
בין תלמידיו הידועים ביותר היו אייזק אשכנזי, וסילי סאווינסקי, ויקטור בוברוב ווסילי סרגייביץ' סמירנוב.
זמן קצר לפני מותו, עקב חוק חדש באקדמיה, הוא פוטר מחמת גיל.
הוא נקבר בבית העלמין סמולנסקי.
רוב יצירותיו היו דתיות בטבען וניתן לראותן בקתדרלת איסק הקדוש ובקתדרלת ישו המושיע.
הוא גם צייר עבור כנסיות קטנות יותר ברחבי רוסיה, אך חלק מהיצירות הללו אבדו או נהרסו במהלך התקופה הסובייטית המוקדמת.
פיוטר צ'יחצ'יוב היה חוקר טבע וגאולוג שהיה חבר באקדמיה רוסית למדעים.
הוא חיבר תיאורים גאוגרפיים וגאולוגיים של הרי אלטאי, שינג'יאנג (1845) ואסיה הקטנה (1853-1869).
אחד מרכסי הרי אלטאי נקרא על שמו.
הוא נולד בארמון גטצ'ינה הגדול, מעון הקיץ של קיסרית האלמנה מריה פיודורובנה.
אביו היה אלכסנדר צ'יחצ'יוב, היה קולונל בדימוס של הצבא הקיסרי.
לאחר שרכש השכלה בבית, בהנחיית פרופסורים מבית ספר לבני האצולה בסנט פטרבורג, השלים צ'יחצ'יוב את השכלתו באירופה, השתתף בהרצאות של גאולוגים ומינרלוגים מפורסמים, ולאחר מכן עבד בפריז.
הוא לא היה מדען מקצועי, אבל היה לו מספיק כסף והכנה מדעית, כך שלא ויתר לחלוטין על העניין שלו במסעות מדעיים ובמחקר.
מסעותיו הניבו תוצאות מדעיות טובות, עקב כושר ההתבוננות שלו והטיפול הזהיר בחומר המדעי שנאסף במהלך המשלחות, שאליהן משך צ'יחצ'יוב מומחים בולטים בתחומים שונים.
פעילותו המדעית העצמאית של צ'יחצ'יוב החלה בשנת 1841, כאשר פרסם תיאורים גאולוגיים של מונטה גרגאנו בדרום איטליה וסביבתה של העיר ניס.
ב-1842 פרסם תיאור גאולוגי של המחוזות הדרומיים של אזור נאפולי.
באותה שנה הוא ארגן משלחת גדולה להרי אלטאי.
בנסיעה על פני דרום אלטאי, צ'יחצ'יוב הגיע לשטחים שלא התגלו עד כה.
הוא חקר גם את הרי סאיין, שעליהם סופרו סיפורים פנטסטיים, לא רק במערב אירופה אלא גם ברוסיה.
בצפון אלטאי הוא מצא את מרבצי הפחם העשירים ביותר בעולם, אותם כינה אגן הפחם של קוזנצק.
הוא גם חקר את התרבות, החיים והמנהגים של שבטי הנוודים ומתיישבים שונים באזור זה.
בשנת 1845, הוא פרסם עבודה נרחבת על הרי אלטאי, בשם Voyage scientifique dans l'Altai Oriental et les parties adjacentes de la frontière de Chine, והציג דו"ח על מחקריו בסיביר ותוצאות המחקר של החומר שנאסף.
עד מהרה החל צ'יחצ'יוב במחקר מקיף על אסיה הקטנה (טורקיה), לה הקדיש עשרים שנות חייו.
לאחר המסע באלטאי, הוא הפך לנספח של שגרירות רוסיה בקונסטנטינופול.
הוא ניצל את שהותו בת שנתיים שם כדי ללמוד טורקית, ולאחר מכן, כשעזב את השירות הדיפלומטי, ערך במהלך 1847–1863 סדרה של משלחות באסיה הקטנה, במהלכן ערך מחקרים מדעיים נרחבים וריכז אוספים שונים.
עבודה זו, הכוללת את הגאוגרפיה, הגאולוגיה, האקלים, הזואולוגיה, הבוטניקה והפליאונטולוגיה של אסיה הקטנה, מייצגת את עבודתו הקלאסית של צ'יחצ'יוב בשיתוף פעולה עם מומחים רבים בענפים שונים של מדעי הטבע.
לאחר שסיים את מחקריו באסיה הקטנה, סיים צ'יחצ'יוב את מסעותיו הגדולים.
אבל גם שהגיע לגיל מבוגר, לא הפסיק את עבודתו המדעית.
ב־1878, בגיל 71, הוא ביקר באלג'יריה ובתוניס, וב-1880 פרסם תיאור של מסעותיו בספר Espagne, Algérie et Tunisie.
מלבד יצירותיו הגאוגרפיות, פרסם צ'יחצ'יוב מספר יצירות פוליטיות על השאלה המזרחית.
אלה מייצגים קטעים ממה שצ'יחצ'יוב חקר במדבריות העולם שאותו לא הספיק לסיים.
הוא מת ב-1890 מדלקת ריאות.
צ'יחצ'יוב השאיר לאקדמיה הצרפתית למדעים סכום של 100,000 פרנק.
רכס צ'יחצ'יוב - רכס באלטאי ליד גבול רוסיה, סין וקזחסטן, נקרא על שמו.
Centaurea tchihatcheffii - צמח פורח המצוי בטורקיה, קיבל את שמו.
פרס המוענק על ידי האקדמיה הצרפתית למדעים.
פיוטר קונצ'אלובסקי ( ברוסית: Пётр Кончаловский; 21 בפברואר 1876 - 2 בפברואר 1956) היה צייר רוסי וסובייטי.
במהלך שנות הגימנסיה שלו השתתף קונצ'אלובסקי בשיעורים של בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
בשנים 1896–1898 נסע לפריז ולמד באקדמיה ז'וליאן.
ב-1899 חזר לרוסיה ונכנס לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרבורג, וסיים את לימודיו ב-1907. באקדמיה למד אצל סבינסקי, זלמן וקובלבסקי.
הופעת הבכורה שלו בציבור הייתה בתערוכת הסלון בפריז, 1908, אך קונצ'אלובסקי חזר עד מהרה למוסקבה, והביא עמו רעיונות חדשים (אלמנטים מעבודתו מתקופה זו זוהו כ"פאוביסט").
עד 1909, הוא הציג לעיתים קרובות, השתתף באגודות גיזת הזהב, אחווה, מיר איסקוסטבה, וחבר האמנים החדש.
הוא היה חבר מייסד "קבוצת נסיך יהלום" בשנת 1909, קבוצה מרדנית ואוונגארדית שביקשה לסנתז את פריצת הדרך האמנותית המודרנית של סגנונות צרפתיים וגרמניים עם פרימיטיביות רוסית.
היכן שמערב אירופה הסתכלה על פסלים אפריקאים פרימיטיביים לרענון אמנותי והשראה, הציירים הרוסים הללו דמיינו שהם יכולים לפנות ליצירות רוסיות "ילידיות".
קונצ'יובסקי נבחר ליושב ראש הקבוצה ב-1911
לאחר שירות בצבא הרוסי 1914–1916, חזר קונצ'אלובסקי לאמנותו בכוונות מתונות.
החל משנת 1918 לימד אמנות.
ב-1922 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה טרטיאקוב.
באותה תקופה הוא צייר בעיקר טבע דומם ונופים.
ציוריו - כמו של כל שאר חברי הקבוצה - נותרו מושפעים מאוד מפול סזאן.
אבל הוא התחיל לצייר דיוקנאות (לעיתים קרובות דיוקנאות טקסיים) הנחשבים לדוגמאות לסגנון הריאליזם הסוציאליסטי.
פיוטר התחתן עם בתו של הצייר ואסילי סוריקוב, שתמיד שיבח את אמנות חתנו.
קקונצ'אלובסקי היה צייר פורה מאוד, וידוע כי יצר יותר מחמשת אלפים יצירות במהלך חייו הארוכים.
עבודתו מדגימה "אבולוציה מורכבת" של סגנונות.
השפעתו של פול סזאן נראית בבירור בציוריו של קונצ'אלובסקי בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה.
הוכרז כחבר במשמר האוונטה של רוסיה, לאחר המלחמה הפך לחבר באקדמיה לאמנויות יפות של U.S.S.R.
ציוריו נחשבים כמי שתרמו תרומה משמעותית ל"פיתוח האמנות הריאליסטית הסובייטית".
רבים מצאצאיו נותרו פעילים בעולם האמנות.
בנו מיכאיל קונצ'אלובסקי (נולד ב-1906) היה צייר בולט.
בתו נטליה קונצ'אלובסקי (1903–1988) הייתה סופרת ילדים בולטת ובעלה סרגיי מיכאלקוב משורר בולט, מחבר שירת ילדים ושתי גרסאות של המנון המדינה של ברית המועצות ושל ההמנון הלאומי הנוכחי של רוסיה.
יש להם שני בנים: אנדריי קונצ'אלובסקי, כותב תסריטים לקולנוע, במאי וצייר (שבנו אגור הוא גם במאי קולנוע בולט) וניקיטה מיכלקוב, גם הוא במאי קולנוע שב-1994 זכה באוסקר הסרט הזר הטוב ביותר על סרטו נשרף על ידי השמש.
בשנת 2006, יורשיו הקימו את קרן פטר קונצ'יובסקי, ארגון לא מסחרי שנוצר כדי לגבש את מורשתו של קונצ'אלובסקי.
בנוסף לארגון תערוכות ומצגות של יצירות האמנות שלו, הקרן מוקדשת לשימור ואימות יצירתו של האמן.
רחוב במוסקבה נקרא על שם האמן.
פיוטר אלכסנדרוביץ' פרולוב , היה גנרל רוסי ששימש כממלא מקום ראש המטה הכללי הרוסי במלחמת רוסיה–יפן.
פרולוב נולד ב-4 באוקטובר 1852. אביו, אלכסנדר פיליפוביץ' פרולוב , היה קצין בצבא הרוסי.
בעקבות השתתפותו במרד הדקבריסטים הוא הוגלה לסיביר, שם נולד פרולוב הבן.
ב-8 באוגוסט 1868 הוא נרשם לבית הספר הצבאי ע"ש אלכסנדר השלישי.
הוא סיים את לימודיו ב-21 ביולי 1870 כלוטננט משנה ברגימנט הרגלים הליטאי ה-51. ב-1872 הוצב כתותחן במבצר קרץ' ובשנה שלאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט.
ב-1875 הוא החל ללמוד באקדמיית המטה הכללי "ניקולייב", וב-1876 הועלה לדרגת קפטן.
ב-1878 הוא סיים את לימודיו בדרגת מאיור, וב-5 במאי של אותה שנה הוצב במפקדת הדיוויזיה ה-1 שהוצבה בבולגריה.
הוא לחם עם הדיוויזיה במלחמה העות'מאנית-רוסית.
הוא שרת בבלקן עד 1879 ואז חזר לרוסיה.
הוא שרת במפקדת דיוויזיית הגרנדירים ה-1 ולאחר מכן במפקד המחוז הצבאי של מוסקבה.
ב-1881 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק וב-1884 לדרגת פולקובניק.
ב-1886 הוא מונה למפקד רגימנט הגרנדירים ה-3. כעבור שנה הוא החל לשרת במטה הכללי הרוסי.
ב-1894 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
ב-1901 הוא הועלה לדרגת גנרל-לוטננט.
ב-11 במרץ 1904 הוא מונה לממלא מקום ראש המטה הכללי עד 28 ביוני 1905. בתום מלחמת רוסיה-יפן הוא מונה ליו"ר הוועדה להשבת שבויים רוסיים מיפן.
ב-6 בדצמבר 1907 הוא הועלה לדרגת גנרל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שימש פרולוב לזמן קצר כממלא מקום המפקד הצבאי של פטרוגרד.
לאחר מכן שימש כקצין האספקה של החזית הצפונית.
ב-2 באפריל 1916 הוא מונה לעוזר לשר המלחמה ולחבר בבית הדין הצבאי.
ב-13 בינואר 1917 הוא מונה לחבר המועצה המדינית.
ב-9 במאי 1917 הוא חזר לתפקיד קצין האספקה של החזית הצפונית.
ב-21 במרץ 1918, בעקבות ביטול כל מוסדות המדינה האימפריאליים, פוטר פרולוב מכל תפקידיו.
פיוטר ספיבק היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
פיוטר ספיבק נולד בשנת 1911 בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר הוא למד במכון הפוליטכני בלנינגרד אותו סיים בשנת 1936.
לאחר סיום לימודים ספיבק התחיל לעבוד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה.
בתקופה זו הוא עשה מספר ניסויים בתחום חקר קרינה קוסמית.
ביחד עם סגל המכון הוא הצליח לעזוב את לנינגרד הנצורה.
הוא הגיע לאזור הקווקז והמשיך בחקר קרינה קוסמית.
בהזמנת איגור קורצ'טוב ספיבק הצטרף לצוות שעבד על פצצה גרעינית סובייטית בשנת 1943. בהמשך הוא עבד במכון קורצ'טוב.
החל משנת 1949 הוא היה מנהל מעבדה במכון.
ספיבק היה אחראי על בניית והכנסה לניצול של כור גרעיני לייצור טריטיום.
על עבודה זו בשנת 1953 הוא קיבל פרס ברית המועצות.
בהמשך הוא עשה ניסויים בתחום חקר נייטרון ונייטרינו.
על בסיס מכלול עבודות שהוא עשה בשנת 1962 הוענק לספיבק תואר "דוקטור למעדים" (שווה ערך לסיום עבודת פוסט-דוקטורט).
בשנת 1962 לספיבק הוענקה מדליית זהב על שם קורצ'טוב (הענקה ראשונה של המדליה).
בשנת 1964 ספיבק התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
כמו כן הוענקו לו עיטורים נוספים.
לספיבק היו שתי אחיות (אחת מהן נפטרה במהלך מצור לנינגרד).
הוא היה נשוי פעמיים והייתה לו בת מנישואים הראשונים.
ספיבק נפטר בשנת 1992 ונטמן בבית העלמין דונסקויה החדש.
פיוטרוביצה (בפולנית: Piotrowice) הוא כפר במחוז המנהלי של גמינה קארצ'ב, שבמחוז אוטבוצק, פרובינציית מזוביה, במזרח מרכז פולין.
הוא שוכן כ-9 קילומטרים דרומית לעיירה קארצ'ב, 13 קילומטרים מדרום לאוטבוצק, ו-31 קילומטרים מדרום מזרח לוורשה.
בשנים 1975–1998 השתייכה העיירה מבחינה מנהלית למחוז ורשה.
בכפר ישנו אגם באורך של כחצי קילומטר.
פיוטר קירילוביץ' קושבוי היה מרשל סובייטי אשר פיקד על דיוויזיה וגיס במלחמת העולם השנייה.
כיהן כמפקד קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה בין 1965–1969.
פיוטר קושבוי נולד בעיירה אולקסנדריה שבדרום האימפריה הרוסית (כיום זאת עיר באוקראינה למשפחה אוקראינית.
ב-1920 התנדב לשירות צבא האדום.
נטל חלק בקרבות נגד צבאו של סימון פטלורה, נגד הצבא הפולני ונגד כוחותיו של נסטור מאכנו.
לאחר תום מלחמת האזרחים נשאר לשרת בצבא.
בתום הלימודים שירת בתפקידי פיקוד ומטה שונים ביחידות פרשים.
בשנים 1936 - 1939 למד באקדמיה צבאית במוסקבה.
לאחר מכן מונה לראש מטה של דיוויזיית פרשים.
בשנת 1940 הועלה לדרגת פולקובניק ומונה למפקד דיוויזיית רגלים, אשר הוצבה במחוז צ'יטה.
בדצמבר 1941 נכנסה הדיוויזיה לקרבות בחזית וולחוב.
היא נלחמה כחלק מהארמייה ה-4 בניסיון לבלום את המתקפה הגרמנית דרום מזרחית ללנינגרד.
בסופו של דבר המתקפה נבלמה, הכוחות יצאו למתקפת נגד והצליחו לשחרר את העיר טיחווין.
במאי - יולי 1942 השתתפה דיוויזיה בפיקודו של קושבוי בחילוץ שרידי ארמיית ההלם השנייה מהכיתור.
ביולי מונה קושבוי לפקד עם דיוויזיית המשמר ה-24. הדיוויזיה הזו נלחמה גם היא באזור לנינגרד..
באוקטובר הועלה קושבוי לדרגת גנרל מיור.
בדצמבר 1942 הועברה הדיוויזיה לסטלינגרד.
היא נטלה חלק בבלימת ניסיון גרמני לפרוץ מבחוץ את הכיתור הארמייה ה-6 בסטלינגרד.
לאחר קרב סטלינגרד הועברה דיוויזיה לחזית הדרומית.
היא נלחמה בצפון קווקז והשתתפה בחשרור העיר רוסטוב על הדון.
באוגוסט 1943 מונה קושבוי לפקד על הגיס ה-63. לחם בקרב דנייפר התחתון ולאחר מכן בשחרור העיר מליטופול.
הגיס בפיקודו של קושבוי הצטיין במיוחד בקרבות לשחרור חצי האי קרים.
הגיס היה חוד החנית של הארמייה ה-51,פרץ ראשון לחצי האי ולתוך סבסטופול.
על תפקודו בקרבות אלו הוענק לפיוטר קושבוי תואר גיבור ברית המועצות.
הוא גם הועלה לדרגת גנרל-לייטננט.
ביוני 1944 מונה קושבוי לפקד על הגיס ה-71. לחם במבצע בגרטיון.
בינואר 1945 הוא מונה לפקד על הגיס ה-36 של המשמר.
פיוטר קושבוי הצטיין במהלך מבצע פרוסיה המזרחית ובמיוחד בכיבוש קניגסברג.
על כך הוענק לו בפעם השנייה תואר "גיבור ברית המועצות".
לאחר תום המלחמה הוא פיקד על ארמיית המשמר השישית, הארמייה החמישית ועל ארמיית המשמר ה-11. בשנת 1954 הוא הועלה לדרגת גנרל-קולונל ומונה למפקד המחוז הצבאי הסיבירי.
בשנת 1960 מונה למפקד המחוז הצבאי של קייב.
בשנת 1964 הוא הועלה לדרגת גנרל ארמייה.
בינואר 1965 מונה למפקד קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה.
באפריל 1968 הוא הועלה לדרגת מרשל ברית המועצות.
במהלך פלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה פיקד קושבוי על כניסת כוחות הצבא הסובייטי מגרמניה המזרחית אל תוך צ'כוסלובקיה.
באוקטובר 1969 סיים את תפקידו במזרח גרמניה ושב לברית המועצות.
הוא מונה להיות חבר בצוות המפקחי הכלליים של המטה הכללי, תפקיד ייצוגי בלבד.
פיוטר קושבוי מת בביתו במוסקבה ב-30 באוגוסט 1976. הוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
פְּיוֹטְר יַקוֹבְלֶבִיץ' צַ'אַדַיֶב היה פילוסוף רוסי.
הוא היה אחד מהשלינגיאנים הרוסים.
צ'אדייב נולד במוסקבה למשפחת אצולה עשירה.
הוא הפסיק את לימודיו כדי להתגייס לצבא ושירת בהצטיינות במלחמות הנפוליאוניות.
צ'אדייב כתב בצרפתית שמונה "מכתבים פילוסופיים" על רוסיה בין השנים 1826 ו-1831, שהופצו בקרב אינטלקטואלים ברוסיה בכתב יד במשך שנים רבות.
הם מהווים כתב אישום נגד התרבות הרוסית על פיגורה, הרחק מאחורי מנהיגי תרבות המערב.
הוא הטיל ספק בגדולת העבר הרוסי, ולעג לנצרות האורתודוקסית על כישלונה לספק בסיס רוחני איתן למחשבה הרוסית.
הוא הילל את הישגיה של אירופה, במיוחד בחשיבה הרציונלית והלוגית, ברוחה הפרוגרסיבית, במנהיגותה במדע ובמנהיגותה בדרך לחירות.
ממשלת רוסיה ראתה ברעיונותיו מסוכנים ומעורערים.
לאחר שחלקם פורסמו, הם נאסרו כולם לפרסום על ידי הצנזורה.
מכיוון שלא היה במה להאשים אותו, צ'אדייב הוכרז באופן רשמי כבלתי שפוי והושם תחת השגחה רפואית מתמדת, אף שזה היה עניין פורמלי בלבד ולא מצב רפואי אמיתי.
צ'אדייב נולד במוסקבה ב-7 ביוני (27 במאי לפי הלוח היוליאני) 1794. משפחתו השתייכה לאצולת הקרקעות; מצד אביו הוא היה ממוצא ליטאי.
סבו מצד אימו היה הנסיך , אינטלקטואל ידוע שכתב את "שיח על השחתת המידות ברוסיה".
לאחר מותם המוקדם של אימו ואביו, הוא גדל בבית דודיו ודודותיו.
הוא חונך על ידי אומנות ומורים מצרפת וגרמניה והפך לשולט בצרפתית באופן מלא בשלב מוקדם בחייו; כמו כן, הוא ידע לקרוא היטב בגרמנית.
צ'אדייב נרשם ללימודים באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1808 אך עזב בשנת 1811 מבלי להשלים את לימודיו.
הוא הצטרף לרגימנט המשמר סמיונובסקי כצוער ולחם נגד פלישת נפוליאון לרוסיה ב-1812. הוא השתתף בקרבות בורודינו, קולם ולייפציג, וקיבל את צלב הברזל ואת עיטור אנה הקדושה, דרגה רביעית.