tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הורשע בשני האישומים הראשונים: בעבירה של ביצוע מעשים מגונים בנסיבות מחמירות ובעבירה של מעשים מגונים וזוכה מהאישום השלישי.
על מרדכי נגזר מאסר על תנאי של 18 חודשים, בתוקף למשך שלוש שנים.
מרדכי ערער על עצם הרשעתו, והמדינה ערערה מנגד על קלות העונש.
שני הערעורים הוגשו לבית המשפט המחוזי..
ערעורה של המדינה נדחה, וכן נדחו שניים מערעוריו של מרדכי, אך התקבל ערעורו בעניין אחת הפרשות שעליהן נדון.
בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון שהגיש מרדכי ובקשתו לדיון נוסף נדחו.
מרדכי התפטר מהכנסת ב-2001, זמן קצר לאחר הרשעתו.
הרשעה זו בעבירה פלילית קטעה את הקריירה הפוליטית שלו והביאה לגירושיו מאשתו השנייה, כוכי.
בשנת 2005 התכוון ראש עיריית שדרות, אלי מויאל, להעסיקו כמרצה למורשת קרב בבתי ספר תיכוניים בעיר.
מנכ"ל משרד החינוך, רונית תירוש, בגיבויה של שרת החינוך, לימור לבנת, פסלה אותו מהוראה בבתי הספר, עקב הרשעתו בעבירת מין.
ב-8 בספטמבר 2005 דנה ועדה שהוקמה לפי חוק השיפוט הצבאי בראשות השופט אליהו וינוגרד בסוגיה של שלילת דרגותיו הצבאיות עקב ההרשעה והחליטה שלא לבטלן ולהשאירו בדרגת אלוף.
הפרקליט הצבאי הראשי ערער על ההחלטה בפני בית הדין הצבאי לערעורים, אשר החליט ב-12 ביוני 2006 כי דרגותיו של מרדכי לא יישללו.
משפטו והרשעתו של מרדכי מצוינים כאבן דרך בהגנה הניתנת מהמשפט הישראלי נגד מעשים מגונים והטרדה מינית.
למרדכי יש שלושה ילדים משתי מערכות נישואין שונות:
מנישואיו הראשונים לאמירה: נולדו לו שני ילדים.
מנישואיו השניים לכוכי מרדכי: נולד לו בן אחד, שמו יובל.
מאז 2018 מרדכי בזוגיות עם אביבה זיו, גרושה ואם לשלוש בנות מנישואים קודמים.
בעד עמי ולמען ארצי - לוחם, מפקד, מנהיג (ידיעות ספרים, 2022).
כתב את הספר "עמודי הגולה", הידוע יותר בכינויו ספר מצוות קטן.
נולד בתחילת המאה ה-13 לרבי יוסף, והיה חתנו של רבי יחיאל מפריז.
למד אצל חותנו, רבי יחיאל, וכן אצל רבינו דוד, רבי משה בר שניאור ושאר אחיו, רבני איברא שבנורמנדיה, צרפת.
עיקר מפעלו הספרותי הוא ספר מצות קטן אותו כינה 'עמודי גולה' שמטרתו לתת ספר הלכה מעשי לפשוטי העם.
רבי יצחק פעל רבות להפצת ספרו ברחבי קהילות אשכנז ואכן כתבי היד הרבים של הספר והעתקתו בתוך סידורי התפילה מלמדת על תפוצתו הרחבה.
בנוסף חיבר תוספות לתלמוד וכתב תשובות ופסקים.
תלמידו המפורסם רבנו פרץ כתב הערות רבות על ספרו הסמ"ק והן משובצות במהדורות הנדפסות.
כונה גם "רבי יצחק בעל החוטם" (כינוי המופיע כבר בתלמוד הבבלי (תענית כט, א) ומתפרש כתואר של כבוד).
יש אומרים שהסיבה בגינה זכה בכינוי זה היא משום שהיה לו חוטם גדול, או מכיוון שעל חוטמו צמחו שערות.
יצחק (איציק) ממיסטבאלוב (נולד ב-8 באוקטובר 1979) הוא שחיין ישראלי אלוף פאראלימפי, אלוף עולם ושיאן עולם.
ממיסטבאלוב נולד וגדל באור יהודה.
בגיל שמונה חודשים אובחן כלוקה בשיתוק מוחין (.C.P), המתבטא אצלו בשיתוק מלא של שתי רגליו ושל ידו השמאלית.
הרופאים המליצו להוריו להיעזר בטיפול הידרותרפי בבריכת השחייה כחלק מהטיפול השיקומי.
כאן החלה אהבתו לבריכה ועם השנים החל להתמקצע בשחייה.
וזאת, על אף שכאמור, כל פעולת השחייה מתבצעת בידו הימנית בלבד.
בגיל 13 החל להשתתף בתחרויות בישראל.
תחילה במקצים ל-25 מטר ובהמשך במקצים ל-100 ול-200 מטר.
בגיל 16 החליט למצות את יכולתו כשחיין ולהקדיש לכך חלק גדול מזמנו במטרה להגיע להישגים מרביים.
ממיסטבאלוב מדורג בדרגה מספר אחת - דרגת הנכות הקשה ביותר מתוך תשע דרגות, אף שלעיתים הוא נאלץ לשחות במקצים בהם יש לשאר השחיינים עדיפות עליו בשל דרגת נכות קלה משלו.
בשנים הראשונות הוא נהג לשחות על בטנו, כמקובל בסגנון החתירה, אולם במנח זה לא הצליח למצות את הפוטנציאל שלו, בעיקר בשל קשיי נשימה.
יחד עם מאמנו, פיתחו סגנון שחייה ייחודי - שחייה על הצד, בה גריפת המים בחתירה אפקטיבית יותר והנשימה קלה יותר.
בסגנונו זה הוא נוהג להוציא את ראשו לנשימה כל שבע גריפות.
ממיסטבאלוב סיים את לימודיו התיכוניים במגמת מינהל עם תעודת בגרות מלאה.
בשל נכותו, צה"ל סירב לגייסו, ולכן פנה ללימוד הנהלת חשבונות, עד אשר זנח את לימודיו לטובת השחייה.
בתחרות הבינלאומית הראשונה בה השתתף, שהתקיימה ב-1997 בבריטניה, סיים רביעי.
מאוחר יותר סיפר ממיסטבאלוב כי אז אמר בליבו אומר שבפעם הבאה בה יהיה במעמד דומה (תחרות בינלאומית) הוא יעמוד על דוכן המנצחים.
באליפות העולם בשחייה לנכים שהתקיימה בדרבן, דרום אפריקה, בדצמבר 2006 זכה ממיסטבאלוב בשלוש מדליות זהב.
באפריל 2008 השתתף ממיסטבאלוב באליפות שפילד שבאנגליה ושבר את שיא העולם ב-200 מטר חופשי.
ממיסטבאלוב היה אמור להשתתף במהלך 2008 במשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג, אך החליט מספר שבועות לפני תחילת המשחקים שלא לצאת עם המשלחת לבייג'ינג בגלל תאונת דרכים בה היה מעורב.
באליפות העולם בשחייה לנכים שנערכה באיינדהובן, הולנד באוגוסט 2010 זכה ממיסטבאלוב ב-3 מדליות: 2 זהב ו-1 כסף.
באליפות הפתוחה של בריטניה בשחייה לנכים שנערכה באפריל 2012 קבע ממיסטבאלוב במשחה ל-100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:20.61 דקות, ונבחר על ידי הוועד הפאראלימפי הבינלאומי כאתלט הנכה המצטיין של החודש.
ב זכה ממיסטבאלוב במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 4:58:53 דקות.
ב-9 במרץ 2014 קבע ממיסטבלוב שיא עולם חדש במשחה ל-50 מטר חתירה במסגרת אליפות דנמרק הפתוחה, כשסיים את המשחה בזמן של 1:03.80.
ממיסטבאלוב מתאמן בהדרכת נח רם.
באוגוסט 2008 ממיטבאלוב סטה מהכביש, התנגש בתחנת אוטובוס, גרם למותם של שני אנשים - מרדכי חסידים וחווה טייב.
בעקבות התאונה הואשם בגרימת מוות ברשלנות ובקטיעת ידה של אישה נוספת.
הוא הודה והורשע, אך גזר הדין היה עונש סמלי בלבד, למרות חומרת התאונה, זאת לאחר שתסקיר שנערך לו קבע שהוא אינו יכול לרצות מאסר או לבצע עבודות שירות בגלל מצבו הבריאותי.
בפסק הדין תהה השופט איך ניתן לממיסטבאלוב רישיון נהיגה מלכתחילה, למרות נכותו.
יצחק מרדכי (איזק מרקוס) יוֹסְט , היסטוריון יהודי-גרמני, מחלוצי "חכמת ישראל".
יוסט היה היהודי הראשון שאימץ את מדע ההיסטוריה באופן שיטתי, וספריו מהווים את ראשית ההיסטוריוגרפיה היהודית המודרנית.
יוסט נולד בברנבורג ב-ו' באדר תקנ"ג, לאב שהיה סוחר זעיר.
אביו התעוור, ומהיותו בן 5 עד פטירת אביו בהיותו בן 10, סייע יוסט לאביו העיוור.
לאחר פטירת אביו עבר ללמוד בחדר בעיר וולפנביטל, בה התגוררו הורי אמו.
בשנת 1809 עבר לעבוד כמורה פרטי בבראונשווייג ובמקביל למד בגימנסיה.
בשנת 1813 נכנס ללמוד באוניברסיטת גטינגן, בה למד במשך שנה וחצי, ולאחר מכן עבר ללמוד בברלין.
בשנים 1816–1835 עבד כמורה בברלין, ואחר כך, עד סוף ימיו, בפרנקפורט.
בשנים 1821–1829 הוציא לאור את תשעת הכרכים של ספרו "לתולדות היהודים", שיצא בקצב של כרך לשנה.
חלק ממאמריו המוקדמים בעברית פורסמו ב"ביכורי העתים", ב"כוכבי יצחק" וב"כרם חמד".
בין השנים תר"א-תר"ב ערך ירחון בעברית בשם "ציון".
בתרכ"א פרסם מאמר על הספרות העברית בעיתון "המגיד".
בנוסף, תרגם יוסט את המשנה לגרמנית.
בפרנקפורט הוא יסד וניהל בית יתומות.
על רקע הצלחת היוונים במאבקם לעצמאות לאומית (1821), טען יוסט כי "אילו היהודים היו עם, אילו הייתה להם חלקת אדמה, והיה להם משקל בין האומות: בכלל, אילו היוו חברה בזכות אהבת מולדת, חוקה וקנין, כמו למשל היוונים של היום, היה מצבם שונה".
יוסט היה חלוץ ההיסטוריוגרפיה החדשה.
הוא כתב שני חיבורים בולטים בתולדות ימי ישראל:
תולדות עם ישראל - ממלכת החשמונאים
דברי ימי ישראל החדשים (המאה ה-19)
יוסט חילק את היהודים לשתי קבוצות: היהודים במזרח (תחת שלטון האסלאם) והיהודים במערב (תחת שלטון הנצרות).
את היהודים במזרח תיאר כציבור גדול ומלוכד הפועל כקהילה ואילו היהודים במערב פעלו לדבריו כבודדים.
לטענתו, אם הייתה אחדות יהודית במערב זה מכיוון שנכפתה עליהם עקב לחץ מהשלטון.
יוסט לא ראה אחדות יהודית לאומית אלא קבוצת דת בעלת מאפיינים משותפים.
הוא אכן מודה שהיהודים הם קבוצה דתית אך לא לאומית וזאת בשל העדר טריטוריה,
קו מחשבה זה הביא להיווצרות הציוניות לאומיות שחותרות להשיג טריטוריה.
בימי גלותה ופיזורה אין אחדותה של אומה אחדות שלמה (אם הייתה קיימת הייתה כפייה שכפו על היהודים המשך קיומם של יסודות לאומיים יהודים).
הייתה קיימת אחדות דתית שהתגבשה על ידי התפתחות הפנימית של היהודים בימי גלותם ושעבודם משום כך צריכה ההיסטוריה היהודית בכול מקום ובכול זמן לעמיד במרכזה את תולדות האמונה והדת היהודית.
תולדות היהודים בגולה הן בעיקרון תולדות יחסם של העמים והמדינות אליהם והן קשורות בתולדות הארצות אשר בהן הם יושבים בקורות העמים והמדיניות אשר בקרבם הם חיים ובצל חוקיהם הם חוסים.
אין ערך של גורם היסטורי ליחסים הדדים שבין קיבוצי היהודים לארצותיהם השונות.
בהינתן קוצר ידם של היהודים לקחת את גורלם הלאומי בידם בדומה ליוונים, אין מקום לייחודה של ארץ ישראל בימי הגלות והפיזור.
ומכאן שיוסט לא רק שאינו שולל את הגלות, אלא הוא מאמין בהמשך ישיבת היהודים בפזורה, אך הם ייטיבו לעשות אם יתקנו (מלשון 'רפורמה') את יהדותם.
מבקריו של יוסט טענו כי אורח חייו ודעותיו האישיות השפיעו על מחקריו.
הרב יצחק נח מנהיימר (בדנית: Isaak Noah Mannheimer; 17 באוקטובר 1793 - 17 במרץ 1865) היה דרשן ומנהיג קהילתי יהודי יליד דנמרק, מנהיגה הרוחני הבולט של יהדות וינה מ-1824 עד מותו.
מנהיימר עיצב את נוסח וינה, סגנון חדש להתנהלות בית-הכנסת ששילב מוזיקה ושירה, שהפך פופולרי בכל אירופה.
יצחק מנהיימר נולד בקופנהגן בירת דנמרק, כבנו של חזן.
הוא למד בבית ספר רגיל וגם לימודי יהדות.
למד באוניברסיטה פילוסופיה, שפות מזרחיות ותאולוגיה ובו בזמן המשיך את לימודי התלמוד.
עם מתן אמנציפציה ליהדות דנמרק נקבע מבחן כניסה לחברה עבור הצעירים היהודים.
בהשפעתו של מנדל לוין נתנזון, מפרנסי הקהילה, מונה מנהיימר להיות מורה בבתי הספר היהודים המודרניים ("חופשיים" דוגמת בתי הספר של יהדות ברלין) לבנים ולבנות ובהמשך, ב-1816, היה המכין לבחינות בהן חויבו הצעירים היהודים, בחינות שקיבלו את הכינוי "קונפירמציה".
המבחן בו עמדו הצעירים היהודים נערך על פי ספר לימוד שחיבר שלום הכהן, שנוסח בקפידה בנימה אוניברסלית שנמנעה מלהדגיש היבטים מיוחדים ליהדות.
פרנסי הקהילה תמכו בגישה זו.
ב-19 במאי 1817 נערכה לראשונה הבחינה בטקס רב רושם בנוכחות קהל.
לאחר דרשה של מנהיימר בדנית הושרו פזמונים בדנית, בליווי עוגב.
האירוע הרשים את הקהילה והוחלט ליזום טקסי "הגיגים" בימי רביעי, לאחר סגירת הבורסה לניירות ערך.
חלק מהיהודים התחילו להתייחס לטקסי ה"הגיגים" כתחליף לתפילות הרגילות והדבר גרם לתסיסה בקרב המסורתיים ולסכסוך שנמשך שלוש שנים.
הורים סירבו לתת לילדיהם ללמוד אצל מנהיימר והוא עצמו התלונן בפני השלטונות על מנהגים יהודים מסוימים.
הממשל נמנע מהתערבות ופרעות שהתחילו ב-1818 ציננו את המחלוקת הפנימית.
לבסוף בוטלו טקסי ה"הגיגים", אך טקס הקונפירמציה נמשך.
מנהיימר קיבל ב-1821 חופשה ונסע לגרמניה, שם ביקר והתפלל במניין של ישראל יעקבסון בברלין ובהיכל בהמבורג, שניהם מניצני היהדות הרפורמית.
בעת שהותו בבירה הפרוסית הגיע מכתב מקבוצה בקהילת וינה ששאפה לרפורמה באורחותיה וחיפשה מדריך לשם כך.
הוא הגיע לבירה האוסטרית בקיץ 1821. כשנה וחצי קודם פרסם פרנץ השני צו שתבע להחליף את שפת התפילה מעברית לגרמנית.
בווינה חוברו ספר תפילות ושירון, בהשפעת נוסח המבורג.
הם הוגשו לבדיקה ממשלתית בעת שמנהיימר הגיע העירה, תוך שהוא זוכה להערכה מכולם.
החצר הקיסרית ביטלה את יוזמתה הקודמת: גורמים שמרניים בממשל חששו מרפורמה דתית של ממש בקרב היהודים.
מיכאל בידרמן, בכיר הפרנסים וממנהיגי הסיעה שקידמה אותה, עסק בבניית בית כנסת חדש ונאה, בו שאף למנות מנהיג רוחני מודרני ולצדו חזן מוזיקלי.
ב-9 באפריל 1826 נחנך בית הכנסת שטאדטטמפל, שנבנה בסגנון אימפריאלי והיה רחוק ממראה המניין הממוצע בימיו.
מנהיימר עמד בראשו, אף כי תוארו הרשמי היה מנהל בית-הספר; ליהודים לא הותר להחזיק רב או דרשן אלא רק משגיח כשרות.
הנשים ישבו ביציע שהופרד בשבכה עדינה, מנהיימר דרש בגרמנית והחזן סלומון זולצר הוביל את המקהלה והתזמורת.
גם נוצרים נכחו באירוע הפתיחה.
ב-1837 פרסם תרגום לגרמנית של התנ"ך בשם German Volks- und Schulbibel for Israelites יחד עם גוטהולד סלומון ובמימונו של הבנקאי סלומון היינה.
מנהיימר היה רדיקלי יחסית בנעוריו, אך נואש תוך זמן קצר מתקוותו הראשונית להכניס שינויים בנוסח התפילה כמו שנעשו בהמבורג.
הוא הפך במהרה לשמרן והסתפק בטקסי קונפירמציה ובהשמטת חלק מהפיוטים.
כבר ב-1830 התנגד אפילו לעוגב משום שזיהה אותו עם מנהגי הנוצרים.
בעת ריב ההיכל השני ב-1841 התנגד לאיסור שהטיל יצחק ברנייס על סידור התפילה הרפורמי, אך יצא נגד הסידור עצמו בה במידה והודיע שהשינויים בקטעים המתייחסים לחידוש עבודת הקרבנות היו טעות.
כמו כן גינה את שלושת כינוסי הרפורמים בין 1844 ל-1846. מנהיימר מעולם לא טען לתואר "רב" אלא כינה את עצמו "רועה רוחני" (Seelsorger), ולא עסק כמעט בהיבטים העקרוניים יותר של הדת אלא הגביל את עצמו לתחום האסתטי.
פעם אחת, כשקרא להוקיע ילדים שלא נימולו מהקהילה ולסלק את מבקשי הרפורמות המשמעותיות, ספג ביקורת קשה משמואל הולדהיים.
דוד אלנסון כתב כי גישתו של מנהיימר הייתה בבסיסה "פוזיטיבית-היסטורית." נוסח וינה, שתוכנן בקפידה כדי לא לפגוע ברגישויות השמרנים, הפך להצלחה גדולה בעולם ואומץ בקרב רבים.
מי נח: דרשות על פרשות השבוע אשר דרש מו"ה יצחק נח מנהיימער; אשר העתקתי אל שפת עברית אנכי, אפרים קוטנער, וינה: דפוס יעקב שלאססבערג, 1865.
יצחק מלכו (לעיתים מופיע כיצחק מולכו, נולד ב-30 בינואר 1945) הוא עורך דין ישראלי קרוב משפחתו ונציגו לשעבר של ראש ממשלת ישראל התשיעי בנימין נתניהו למשא ומתן עם הפלסטינים ועם גורמים נוספים.
יצחק מלכו הוא בנם של רפאל מלכו, ממייסדי בנק דיסקונט ורחל (רחלה) לבית קלדרון, ונכדו של יצחק רפאל מלכו ממקימי שכונת רחביה בירושלים.
למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה היה אלוף הנוער של ירושלים בטניס, והמשיך לעסוק בספורט זה גם בבגרותו.
לאחר מלחמת ששת הימים נישא לשלומית שמרון, בתו של ארווין שמרון, שאותה הכיר בבית הספר התיכון.
לאחר שסיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים עבד קרוב לשנתיים במשרד עורכי דין גדול בארצות הברית.
עם שובו לישראל הצטרף למשרד "שמרון, מלכו, פרסקי ושות'", לאחר שהוסמך כעורך דין בשנת 1970. לאחר פטירתו של שמרון, בשנת 1978, היה מלכו לשותף הבכיר במשרד.
במשרד עובדים כ-50 עורכי דין והוא עוסק במשפט מסחרי, דיני תקשורת ודיני חברות ובמיוחד בפירוק חברות, ובהן חפציבה דיור ואחזקות וחברת קרתא, החברה הממשלתית הראשונה העומדת לפירוק.
מלכו ייצג את פרופסור אלישע קימרון בתביעה על הפרת זכויות יוצרים כנגד הרשל שנקס, רוברט אייזנמן וג'יימס רובינסון שפרסמו את שחזורו של מגילת מקצת מעשי התורה מבלי לקבל את רשותו ומבלי לציין שהוא המהדיר.
השופטת דליה דורנר הכריעה לטובתו של קימרון, ובערעור בבית המשפט העליון ניתן פסק דין אייזנמן נגד קימרון בו חידש השופט יעקב טירקל הלכות בדיני זכויות יוצרים תוך שהוא מחייב את המערערים בכך שהפרו את זכות היוצרים של קימרון.
משרדו של מלכו מייצג בישראל את משרד המשפטים של ארצות הברית.
מלכו, יחד עם גיסו ושותפו למשרד דוד שמרון, מקורב לראש הממשלה, בנימין נתניהו.
בעת כהונת ממשלת ישראל העשרים ושבע היה מלכו שליחו של נתניהו לעניינים מדיניים וניהל את השיחות עם הפלסטינים.
מלכו ודורי גולד היו נציגיה הראשונים של ממשלת נתניהו שנועדו עם יאסר ערפאת ברצועת עזה, ב-27 ביוני 1996. מלכו קיים עם יאסר ערפאת יותר מחמישים פגישות והיה האחראי לגיבוש הסכם חברון.
הוא הזהיר את נתניהו מפני המינוי של רוני בר-און ליועץ המשפטי לממשלה.
לאחר התפטרותו של בר און הוצע לו לכהן כיועץ המשפטי לממשלה, אך הוא סירב.
בשנת 2009, עם שובו של נתניהו לתפקיד ראש הממשלה בממשלת ישראל השלושים ושתיים, מונה מלכו על ידיו לנהל את שיחות הקרבה עם הפלסטינים בתיווכו של השליח האמריקאי המיוחד ג'ורג' מיטשל.
באוגוסט 2010 הוא מונה לראש צוות המשא ומתן הישראלי שהכין וניהל את השיחות הישירות אל מול הצות הפלסטיני בראשות סאיב עריקאת.
שיחות אלו הובילו לחידוש המשא ומתן הישיר בין ישראל לפלסטינים בשנת 2010 שהסתיים ללא תוצאות.
במאי 2011 מונה מלכו עם דוד מידן, הממונה על המגעים לשחרור גלעד שליט, לעמוד בראש משלחת ישראלית לשיחות עם ראשי הממשל בקהיר לבחינת מתווה לחידוש המשא ומתן עם חמאס.
הוא גם ייצג את ישראל גם במגעים לשחררו של הישראלי אילן גרפל, שנעצר בקהיר.
בינואר 2012 שימש מלכו עם יועז הנדל כנציגו של נתניהו בסבב שיחות נוסף עם נציגי הרשות הפלסטינית בעמאן.
מלכו פועל כשליחו של ראש הממשלה בהתנדבות.
בהסכם המינוי שלו, שנחתם בפברואר 2010, הוגדרו תחומי האחריות כ"סיוע לראש הממשלה במגעים המדיניים עם ממשלת ארצות הברית, ממשלות אחרות והרשות הפלסטינית, בנושאים הנוגעים ליחסי ישראל והרשות ובנושאים מדיניים נוספים, כפי שייראה לראש הממשלה".
במאי 2013 השתתף מלכו עם שרת המשפטים, ציפי לבני, במפגשים חשאיים בירדן עם מזכיר המדינה האמריקני, ג'ון קרי, בניסיון לחדש את המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
באוגוסט 2017 עתר עו"ד שחר בן מאיר לבג"ץ נגד המשך העסקת מלכו כיועץ לראש הממשלה, על רקע פרשת הצוללות שבה חשוד שותפו למשרד, דוד שמרון.
באוקטובר 2017 הודיע מלכו לנתניהו שהוא מבקש לסיים את תפקידו כשליח ויועץ מיוחד, ונקבע שיפרוש בפברואר 2018. בעקבות זאת בוטלה העתירה בנובמבר 2017. במקביל הורו שופטי בג"ץ לפרקליטות המדינה לשקול להקדים את מועד הפרישה לנוכח ההתפתחויות בפרשה.
בנובמבר 2017 נעצר ונחקר באזהרה מספר פעמים בידי משטרת ישראל כחשוד במעורבות בפרשת הצוללות, לצד שותפו, שמרון.
בנובמבר 2018 הודיעה המשטרה כי לאחר שנסתיימה החקירה עמדתה היא שלא נתגבשה תשתית ראייתית נגד מולכו.
מלכו הוא יו"ר מועצת המנהלים של מוזיאון ישראל, חבר מועצת המנהלים של המכון למדיניות העם היהודי וקונסול כבוד של אוסטריה בירושלים.
נשוי לשלומית שמרון, בתו של ארווין שמרון.
הרב יצחק מנחם וינברג (נולד בכ"ו בתשרי ה'תשי"ג, 14 באוקטובר 1952) הוא האדמו"ר מטאלנא בירושלים.
בנו הבכור של ישראל צבי וינברג (שהיה סמנכ"ל משרד הדתות) וגיטל מירל בריינדל לאה, בתו היחידה של האדמו"ר רבי יוחנן טברסקי מטולנא.
למד בישיבת נתיב מאיר, התקרב בבחרותו לאדמו"ר מגור רבי ישראל אלתר.
בהמשך עבר ללמוד בישיבת טשעבין ובה היה תלמידם של הרב ברוך שמעון שניאורסון והרב יהודה לייב רבינוביץ.
נישא למרים-רבקה, בתו של הרב יעקב יצחק ויסבלום מחיפה ואחותם של הרבנים חיים נפתלי ויסבלום ואורי וייסבלום.
לאחר נישואיו היה מדריך בישיבת סוכטשוב, לאחר מכן מונה לר"מ בישיבת שפת אמת בירושלים ועמד בקשרים קרובים עם ראש הישיבה, רבי פינחס מנחם אלתר, שהפך לימים לאדמו"ר מגור.
בכ"ה כסלו תשנ"ט נפטר סבו, רבי יוחנן מטולנא, והוא מונה לאדמו"ר במקומו.
עוד לפני מינויו לאדמו"ר היה הרב וינברג ידוע כאיש חינוך וכמרצה, והוא ממשיך להעביר הרצאות וחוגי בית גם לאחר מינויו.
בשנת תשע"א הודלפו באינטרנט יומנים שבהם לכאורה שיחות שלו עם רבי פינחס מנחם אלתר, משנים תש"נ-תשנ"ה.
חלק מהסיפורים וההתבטאויות עוררו סערה.
הן בניו של ה'פני מנחם' והן הרב וינברג עצמו פרסמו שמדובר בשקרים.
הרב מנדל שפרן כתב שיש דברים שנאמרו בשמו והוא מעיד שהם שקר, כמו כן ציין מספר דוגמאות בולטות לדברים מופרכים המופיעים שם.
המה ינחמוני – שיחות על סדר פרשת השבוע שנאמרו לזכר אחותו בבית משפחת לוי באפרת.
כרכים נוספים יצאו על המועדים, אפרת: תשס"ו ; ועל מלאכות שבת, ירושלים: תשס"ז
מאמרי קודש – דברי תורה על פרשת השבוע, שני כרכים
טנא דקשייתא – לקט קושיות, בעריכת אחיו הרב שלמה זלמינא וינברג, תשע"ב
י"ג זמן קהילה לכל דברי תורה אגדה ומוסר בענייני חג הפורים
בוצינא דאורייתא – על ענייני ל"ג בעומר וחג השבועות
חמין במוצאי שבת על ספר תנא דבי אליהו ועל פרשיות התורה, חמישה כרכים
מוסיף והולך על ענייני חנוכה
תורת הנישואין שני חלקים, על ענייני אירוסין, חתונה ושלום בית
אורי וישעי על ענייני ראש השנה, עשרת ימי תשובה ויום כיפור
נרך בידי דברות קודש עובדות והנהגות, מסבו רבי יוחנן מטאלנא
תורת החינוך על ענייני חינוך, לפי סדר הפרשיות והמועדים
חדוותא דזעיר אנפין מאמרי קודש בעת רעוא דרעוין, חלק במדבר
נביאי האמת וצדק בעניין חובת לימוד נ"ך, וחיזוק התקנה של לימוד עשרה פסוקי נ"ך בכל יום
למען ידעו דורותיכם דברות קודש ומאמרי קודש על חג הסוכות ושמח"ת
בחוקותיך אשתעשע חידושים וביאורים הארות והערות על מסכתות כתובות וקידושין
רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר (תר"ם-בכ"ג באלול תש"ב, 1880-1942) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות אלכסנדר שהייתה החסידות הגדולה בפולין.
נולד באלכסנדר בתר"ם לרבי שמואל צבי דנציגר, האדמו"ר השלישי של חסידות אלכסנדר ומחבר ספר "תפארת שמואל", ולשרה רבקה לבית גורמן.
סבו מצד אביו היה רבי יחיאל דנציגר, מייסד החסידות.
למד אצל דודו, הישמח ישראל, הרבי מאלכסנדר השני, ולאחר פטירתו למד מאביו.
הוכתר לאדמו"ר בתרפ"ד לאחר פטירת אביו.
הדגיש את הענווה, אהבת ישראל וקירוב רחוקים.
וכן הקפיד בייחוד על נתינת צדקה בכל יום ותפילה בציבור ודרש בקביעות דברים אלו מחסידיו.
הקים את רשת ישיבות אלכסנדר "בית ישראל" ברחבי פולין.
בליל הסדר בחג הפסח היו באים אליו אלפי חסידים, וגם בימים הנוראים, ומאות מדי שבת.
הוא חי בצמצום ורוב היום עסק בלימוד תורה בנגלה ובנסתר.
כמו אביו התפארת שמואל התנגד גם הוא בחריפות נגד אגודת ישראל.
לאורך כל השנים היה לחץ חזק מאוד מהרבה אישים חשובים וחזקים שרצו שאלכסנדר ייכנס לאגודה, אך עם כל זה דחה זאת מכל וכל ולא נכנסו לאגודה לעולם.
אלכסנדר בפולין הייתה הסמל של פרומקייט וקנאות, וניצבת הרחק מהפוליטיקה.
באלול תרצ"ט (1939), מיד כשפרצה המלחמה, רמז כי סבל היהודים יהיה גדול בהרבה מאשר בפרעות ת"ח ות"ט.
ביום הראשון של אמירת הסליחות באותה שנה בכ"ו באלול (10 בספטמבר 1939) נכנסו הנאצים לאלכסנדר והציתו את בית הכנסת.
וכן החרימו את בית המדרש של הרבי ואת דירתו ודירות צאצאיו.
בטבת ת"ש (ינואר 1940) הרסו את בית המדרש, את ישיבתו של הרבי, דירתו ושרפו את ספרייתו וכתביו.
בראשית ינואר הופיע גיליון מיוחד של הדר שטירמר, עיתון התעמולה של הנאצים, שהוקדש לרבי מאלכסנדר שהופיעו בו תמונתו, תמונת בית המדרש, המקווה והדירה, בצירוף סיפורים שקריים.
זמן קצר הסתתר האדמו"ר מאלכסנדר בלודז', אך נאלץ לעזוב ועבר לגטו ורשה.
במהלך נדודיו השיגו בעבורו אישור עלייה לארץ, אך הוא לא רצה לעזוב את חסידיו באמרו "בתוך עמי אנכי יושבת".
בגטו עבד בשם בדוי בבית חרושת לנעליים של שולץ בהנהלתו של אברהם הנדל, כמו אדמו"רים אחרים.
בגטו המשיך לחזק את חסידיו, וגם שלח מכתבי חיזוק לחסידים ומקורבים בגטאות אחרים ועודדם ללמוד ולהתפלל.
היה בגטו ורשה כשנתיים שבהן השתתף בחברה להלוויית המת כדי למנוע ביזיון לגופות המתים, דבר שהיה מצוי מאוד בתנאי הגטו.
באלול תש"ב (1942) נתגלתה זהותו האמיתית, והגרמנים העלו אותו לאחת מהרכבות לטרבלינקה שבה נרצח.
לאחר השואה הוכתר חתן דודו רבי יהודה משה דנציגר לאדמו"ר החמישי בשושלת אלכסנדר
נישא לחנה בת מיכאל אורבך, נולדו להם אחד עשר ילדים.
רובה הגדול של המשפחה נרצח בשואה, כולל כל נכדיו.
רבי ירחמיאל ישראל יוסף - נישא לטובה חוה בת רבי נתן דוד רבינוביץ מפארציווא שנפטרה באלכסנדר בתמוז תרצ"ט.
ילדיהם: שרה רחל, רוזה אסתר, שמואל נתן דוד.
יעקב פנחס שרגא פייבל - בן הזקונים שנפטר כבחור בי"ג באדר תרצ"ח.
מרת רוזה מינדיל - נישאה לרב אלימלך שפירא, ראב"ד גלובנה, ובן הרב פישל שהיה ראב"ד בלוינה.
ילדיהם: ירחמיאל יעקב שרגא, ומלכה.
פייגה - נישאה לרב חיים אלתר באומגרטן.
ילדיהם: חיה רוזה, מלכה ושמואל צבי.
מרת הינדה פרל - נישאה לרב יוסף הלוי הורוביץ-שטרנפלד, בן רבי ברוך קלמיש, הרבי מפילץ-חנצ'ין.
ילדיהם: יחיאל, שמואל צבי ואסתר ברכה.
מרת אסתר מלכה - נישאה לרב יעקב יחזקאל הכהן רבינוביץ, בן רבי נתן נחום, הרבי מקרימילוב.
ילדיהם: שמואל צבי ושרה יהודית.
מרת רחל - נישאה לרב מנחם מנדל הלברשטאם, בן הרב נחום, ראב"ד אשציסק.
ילדיהם: שמואל צבי, רוזה פייגה ושרה אסתר.
מרת לאה - נישאה לרבי חיים הלוי הולשטוק, בן רבי יחזקאל, הרבי מאוסטרובצה.
מרת סימה - נישאה לרבי מסלונים שנרצח בשואה, רבי שלמה דוד יהושע וינברג, בן רבי אברהם וינברג השני, ה"בית אברהם", שהיה האדמו"ר מסלונים לפניו.
מרת בריינדיל - נישאה לרב נפתלי צבי בורנשטיין, בן רבי שמואל בורנשטיין, הרבי מסוכטשוב.
תורותיו של האדמו"ר רבי יצחק מנחם.
ספרייתו של הרבי בפולין שבה היו כרכים רבים גדושים בשיחותיו, רשומים בכתב יד על התורה וכל הש"ס, אבדה בשואה.
לאחר השואה, ליקט האדמו"ר האמונת משה מפי החסידים את דברי התורה ששמעו מפיו, והוציא לאור את הספר עקידת יצחק.
הרב יִצְחָק משֶׁה אֶלְבּוֹגֶן (איתמר) (בכתיב שנהג בתקופתו: עלבאָגען; בגרמנית: Ismar Elbogen; י"ט באלול תרל"ד - 1 בספטמבר 1874, שילדברג, גרמניה – כ"ט בתמוז תש"ג, 1 באוגוסט 1943, ניו יורק) היה חוקר תפילה ופיוט, פרשן מקרא, היסטוריון של העם היהודי.
מחבר הספר הנודע "התפילה בישראל בהתפתחותה ההיסטורית".
מהדמויות הבולטות ביותר בקרב יהדות גרמניה, בסוף המאה ה-19 ובעיקר במאה ה-20.
אלבוגן נולד בעיר שילדברג (Schildberg) שבפרובינציית פוזן, במזרח הקיסרות הגרמנית (כיום בשטחה של פולין).
בילדותו למד בברסלאו, אצל דודו, פרופ' ר' יעקב לוי, בעל אוצר לשון התלמודים והמדרשים הן לימודי קודש והן לימודי חול.
בשנת 1891 החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו ע"ש יונה פרֶנקֶל, והיה שם תלמידו של הרב ד"ר ישראל לוי, חוקר התלמוד הנודע ואבי הפילולוגיה התלמודית.
בין השניים התפתחו יחסי ידידות, ולוי הפך לאחת מהדמויות המשפיעות ביותר על דרכו האקדמית של אלבוגן.
בנוסף, החל אלבוגן ללמוד באוניברסיטת ברסלאו, ובשנת 1898 בגיל 24, קיבל שם תואר דוקטור לפילוסופיה.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה ה"מאמר על תיקון השכל" לברוך שפינוזה ומקומו בפילוסופיה שלו.
במהלך שנות לימודיו הצטרף לתנועה הציונית, אף כי התלבט רבות בקשר לפתרון העם היהודי - אם בגולה או בארץ ישראל.
באותה שנה (1898) החל ללמד היסטוריה יהודית ותנ"ך בבית המדרש לרבנים בפירנצה (Collegio Rabbinico Italiano).
שנה אחר כך הוסמך לרבנות.
בשנת 1903 החל ללמד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היה מהמורים המובילים והרוח החיה בבית המדרש.
בנוסף לפעילותו בתחום ההוראה היה אלבוגן אחד מהמנהיגים המובילים והמשפיעים באגף הליברלי של יהודי גרמניה, חבר במספר ארגונים יהודים, ומפעיליה הבולטים של תנועת חכמת ישראל בגרמניה.
אלבוגן היה שמרן בדעותיו, והיה מזוהה עם הקו הפוזיטיבי-היסטורי של בית המדרש לרבנים בברסלאו.
ב-1909 היה מראשי החותמים על מנשר הייסוד של "ההתאחדות היהודית החופשית" (Freie jüdische Vereinigung), ארגון קצר-ימים שנועד להוות משקל נגד הן לרפורמים (שהיו הגורם הדומיננטי בקרב היהדות הליברלית הגרמנית) והן לאורתודוקסים.
הוא עצמו היה שומר מסורת ואף נהג להתפלל בבית הכנסת האורתודוקסי ברחוב לֶסִינְג (לסינגשטראסה) בברלין.
עם זאת, ביקורתו החריפה על ספרו של יצחק אייזיק הלוי, "דורות הראשונים", עוררה עליו תרעומת מצד חוגים מסוימים בעולם האורתודוקסי, בפרט מבית המדרש לרבנים של הילדסהיימר.
לאחר מהפכת נובמבר, בשנת 1919, הוענק לו באופן רשמי התואר פרופסור מידי הממשלה הפרוסית.
בשנת 1928 ביקר בארץ ישראל ושימש מרצה אורח באוניברסיטה העברית בירושלים.
הביקור בארץ ישראל ביטל את ספקותיו בקשר לפתרון הראוי ליהודי העולם, וכבר אז ראה בעלייה יהודית גדולה ומהירה לארץ ישראל כדבר שיוביל לפתרון זה.
אלבוגן שב וביקר בארץ בשנת 1938, ביקור שהגביר עוד יותר את תמיכתו במפעל הציוני.
באותה שנה (1928) הציעה הנדבנית היהודיה לינדה מילר לנשיא אוניברסיטת קולומביה, ניקולס מורי באטלר, להקים באוניברסיטת קולומביה קתדרה חדשה ללימודי יהדות בתחומי ההיסטוריה, הספרות והמוסדות הקהילתיים, לזכר בעלה המנוח.
הוועדה שהוקמה לאיתור מועמד לראש הקתדרה, הציעה ביוני 1929 את המשרה לאלבוגן.
לאחר משא ומתן ארוך על תנאי השכר והפרישה, שנמשך עד לסוף חודש ספטמבר 1929, דחה אלבוגן את ההצעה, ונימוקו היה רגש הנאמנות והאחריות שהוא חש כלפי בית המדרש למדעי היהדות בברלין ותלמידיו.
המשרה ניתנה לבסוף, בדצמבר 1929, לשלום בארון, בהסתמך, בין היתר, על המלצתו של אלבוגן.
לאחר מינויו של בארון שלח לו אלבוגן מכתב ברכה וציין כי בחירתו של בארון הצעיר, אשר חי מזה מספר שנים בארצות הברית הייתה הבחירה המתאימה לתפקיד, בפרט לאור גילו ומצב בריאותו הרעוע של אלבוגן.
לאחר שצפה בעלייה במקרי האנטישמיות וההפליה כנגד היהודים בגרמניה, התריע על כך במכתב בשנת 1931 לוועידה הלאומית של המנהיגים היהודים, ושלח את בנו הרמן לארצות הברית, ואת בתו שושנה, לארץ ישראל.
בשנת 1943 נפטר בפתאומיות, בעודו עובד על המאמר "ר' ישראל לוי, האיש והחכם", שאמור היה להתפרסם בספר היובל לכבוד לוי גינזבורג.
לאחר מותו פרסמו החוקרים אלכסנדר מרקס, מקס וינר ושלום בארון רשימות על חייו ופועלו.
מאמרים ומחקרים נוספים, על חייו ופועלו, ממשיכים להתפרסם במשך השנים.
בשנת 1946 פרסמה אשתו רגינה רשימה ביבליוגרפית של כתביו.
מחקריו החשובים, על התפילה בישראל ועל ההיסטוריה של עם ישראל, תורגמו לאחר מותו לעברית ולאנגלית וזכו להדפסות חוזרות.
גם היום הם ממשיכים לעורר עניין ומהווים מקור חשוב למחקרים רבים בתחומם.
ארכיון איסמר אלבוגן הופקד במכון ליאו בק והוא כולל מכתבים אל אלבוגן וממנו, יומנים אישיים, תמונות, כתבי יד של מאמריו וחיבוריו השונים, מערכי שיעורים במוסדות החינוך השונים בהם לימד, תעודות ועוד.
מסמכים נוספים נתרמו, בשנת 1979, על ידי היברו יוניון קולג', לארכיב היהודי האמריקני (American Jewish Archives).
בשנת 2008 נוסדה בברנדנבורג (Brandenburg) שבגרמניה האגודה להיסטוריה תרבותית על שם איסמר אלבוגן (Ismar Elbogen Netzwek), העוסקת בעיקר בחקר ותיעוד היסטוריה יהודית.
אלבוגן פרסם בימי חייו עשרות ספרים, מאות מחקרים ומאמרים ומאות נוספות של ערכים באנציקלופדיות שונות.
מרבית מחקריו עוסקים בחקר הפיוט, התפילה וההיסטוריה היהודית.
אל חקר התפילה הגיע במקרה, לאחר שבזמן לימודיו, בשנת 1898, הוכרז בבית המדרש לרבנים בברסלאו על תחרות לכתיבת חיבור על תפילת שמונה עשרה.
אלבוגן כתב את חיבורו (בגרמנית): "היסטוריה של שמונה עשרה הברכות" (Geschichte des Achtzehngebets), וזכה בפרס הראשון.
ספרו התפילה בישראל בהתפתחותה ההיסטורית יצא לאור לראשונה בגרמנית בשנת 1913, והוא מהחיבורים החשובים ביותר שנכתבו בתחום זה (פרטים נוספים על הספר ראו להלן).
ספר חשוב נוסף שחיבר, דברי ימי ישראל במאה השנים האחרונות, חובר כהמשך למפעלו המונומנטלי של ההיסטוריון צבי גרץ, "דברי ימי ישראל".
באחד מהקורסים שלימד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין, על חיי הרוח וההשכלה בעת החדשה, התמקד אלבוגן בחיי הרוח של יהודי גרמניה.
משנשאל מדוע איננו מלמד על חיי הרוח של יהדות מזרח אירופה, ענה כי כל הקורה שם, לרבות תולדות הרוח וההשכלה, הם העתק של תולדות הרוח וההשכלה הברלינאית.
מאידך סבר כי גרץ לא תיאר את יהדות מזרח ארופה נכונה ודעותיו השליליות כנגד תורת הקבלה ותנועת החסידות היו שגויות.
מחקרים ורשימות נוספים שפרסם אלבוגן היו על הפייטן אלעזר קליר, רב סעדיה גאון וסידורו, הרמב"ם וספרו משנה תורה, רש"י, שפינוזה, שד"ל, אברהם גייגר, משה שטיינשניידר, צונץ, שמעון דובנוב ועוד.
בנוסף הוציא לאור מחדש את כתביו של משה מנדלסזון (יצאו לאור 7 כרכים בלבד, בשנים 1929–1939).
במסגרת פעילותו בתנועת חכמת ישראל היה אלבוגן מכותביו העיקריים של הסידור האחיד: תפילות לכל השנה, בשנת 1932, והחזיר לתפילה את התפילות שהתנועה הרפורמית ביטלה בשעתו על מנת לשוות ליהדות מראה של דת אוניברסלית יותר.
הספר התפילה בישראל בהתפתחותה ההיסטורית, הוא מחקר יסוד על התפילה היהודית והתפתחותה, מתחילתה לפני חורבן הבית ועד לזמן חיבורו, בתחילת המאה ה-20.
לספר שלושה חלקים: בחלקו הראשון, הוא עוסק בתפילה בציבור, על כל חלקיה, ומתאר את מנהגי העדות והקהילות השונות; חלקו השני מתאר את תולדות התפילה מראשיתה ועד לזמנו של המחבר; ובחלק השלישי מתוארים כל הדברים הקשורים לארגון בית הכנסת, לרבות התפתחות בית הכנסת, הציוד ונושאי התפקידים שבו.
הספר זכה לפופולריות רבה, ויצא לאור בשלוש מהדורות בגרמנית, שתי מהדורות בעברית ושתי מהדורות באנגלית.
המהדורה הגרמנית השלישית והמהדורה העברית השנייה הופיעו במספר הדפסות.
תולדות התפלה והעבודה בישראל, תרגם מגרמנית, על פי המהדורה השנייה: ברוך קרופניק, חלק א', ירושלים: דביר, תרפ"ד; יצא שוב בשם: התפילה בישראל בהתפתחותה ההיסטורית, תרגם מגרמנית על פי המהדורה השלישית: יהושע עמיר, ערך והשלים: יוסף היינמן, בהשתתפות ישראל אדלר, אברהם נגב, יעקב פטוחובסקי וחיים שירמן; תל אביב: הוצאת דביר, תשל"ב-1972.
דברי ימי ישראל במאה השנים האחרונות, תרגם ברוך קרופניק, תל אביב: יזרעאל, 1947 (הדפסות נוספות: תשי"ג-1952; תשט"ז-1956).
דוגמאות מפירוש רש"י על יחזקאל, כתב יד ורשה (הוצאה מיוחדת מתוך: ספר זכרון לכבוד הד"ר שמואל אברהם פוזננסקי ז"ל, בהוצאת הוועד של בית הכנסת הגדול ברחוב טלומצקה בורשה, ורשה, תרפ"ז, עמ' רד - ריד), חמו"ל, תרפ"ז.
"שרידים מפיוטים לחג הסכות ליניי ולאלעזר", בתוך: ספר היובל לפרופיסור שמואל קרויס, תרצ"ז, עמ' 307 - 310.
טנור ראשי באופרה של לבוב בשנים 1912–1927 וחזן בית הכנסת הגדול בחיפה בשנים 1944–1955.
יצחק מן נולד בעיירה דז'יאלושיצה שבפלך קְיֶילְצֶה של פולין הקונגרסאית שבשליטת רוסיה, בנם של רחל ואבשלום מן (אביו היה ממשפחת הרבי מקומרנו).
בצעירותו שר במקהלות של חזנים נודעים כזיידל רובנר, שבתאי ספיבק ולייזר גולדבר.
למד בקונסרבטוריון של קרקוב (Konserwatorium Towarzystwa Muzycznego w Krakowie) ואצל פרופ' קורזלי באיטליה.
בשנת 1912 הופיע באופרה של לבוב (Opera Lwowska), ומאז במשך 15 שנה היה לטנור הראשי של האופרה בלבוב.
ב-42 אופרות הופיע בתפקיד ראשי, בהן "אאידה", "היהודייה", "כרמן", "טוסקה", "אבירות כפרית", "ההוגנוטים" ו"הנביא".
במקביל הופיע כאורח באופרה הממלכתית של וינה, באופרה העממית בוורשה, בנאפולי, בפראג ובברנו.
בצ'כיה הוא נודע כ"אנריקו קארוזו היהודי".
בשנת 1927 הוזמן לכהן כחזן הראשי בקהילת ברנו.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, הופיע במקומות שונים, והשמיע פרקי חזנות ברדיו.
החל משנת 1944 היה לחזן הראשי בבית הכנסת הגדול בחיפה.
היה נשוי להינדה (הלה) לבית לפקוביץ, אב לחמישה: משה מן (סוחר), גוטסי בן ארצי, אבשלום מן (סוחר), מרדכי (נספה בשואת יהודי צרפת) ועזריאל (נרצח בצ'כיה),.
אשתו נפטרה לאחר מחלה קצרה ב-1956.מן נפטר בתל אביב ב-20 בינואר 1963, לאחר מחלה ממושכת.
נקבר לצד אשתו בבית העלמין קריית שאול.
היה אח ב"לשכת הכוכב מס' 13" של מסדר הבונים החופשיים בחסות הלשכה הגדולה למדינת ישראל.
רבי יצחק מנחם נחום טברסקי (ה'תרמ"ח, 1888 - ה'תש"ב, 1942) היה אדמו"ר בדור השלישי בשושלת שפיקוב ורבה של רווה-רוסקה.
נולד בעיירה שפיקוב שבפלך פודוליה לרבי מרדכי, האדמו"ר משפיקוב (ענף מחסידות סקווירא) וחוה בת רבי יוחנן מרחמסטריווקא.
היו לו ארבע אחיות מבוגרות ממנו ואח צעיר.
בצעירותו הלך שמו לפניו כעילוי, ורבני העיר ליבנו עמו סוגיות סבוכות בתלמוד ובהלכה.
כך מתאר זאת טברסקי בסגנונו הספרותי המיוחד:הרבה תורה למדתי בחיי.
קימטתי הרבה את מצחי על ספרי התלמוד והפוסקים העבים.
הגיתי הרבה גם בספרי החוקרים, המקובלים והחסידים שלנו.
ועל ידי זה, ביצרתי לי עמדה הגונה בין הלומדים אשר בעירי, וקניתי לי "שם" בכל סביבתי, וכל הלומדים והחסידים - מטיפוס הישן, האמונים על ספרי החסידים הראשונים, ואשר יצקו מים על-ידי ה"צדיקים" הזקנים - באים יום יום לבקרני.
זה בא בסוגייתו החמורה בש"ס שהוא מתקשה בה וחפץ להתיישב עמי בדבר, לשמוע את דעתי בזה, וזה בא בפיסת הרמב"ם שהוא נבוך בה, והלז רוצה לשבת "סתם" אצלי, להעניק לי ממעשיותיו...בשנת 1910 נישא לשבע, בתו של רבי ישכר דוב רוקח מבעלז, ועבר להתגורר ליד חמיו בבעלז שבאזור לבוב.
בשנת 1914 (ה'תרע"ד) בא לשפיקוב לבקר אצל אביו החולה, ומשנפטר האב בפסח אותה שנה התמנה לאדמו"ר במקומו, לצד גיסו רבי שלום יוסף פרידמן.
הוא נשאר בשפיקוב, בנפרד ממשפחתו שנותרה בבלז.
במלחמת העולם הראשונה עבר תלאות רבות עם אמו ואחיותיו.
רק ב-1918 שב והתאחד עם אשתו וילדיו בהונגריה, לשם גלה האדמו"ר מבלז.
בשנת 1922 חזרה המשפחה לגליציה, לעיירה אולשיצה, ובשנת 1925 חזרו לבלז.
בשנת 1926 (ה'תרפ"ו) מינהו חמיו לכהן כרבה של ראווה רוסקה, כ-35 ק"מ מבלז, שבה התגוררו חסידי בלז רבים.
אף שחמיו נמנה עם המתנגדים לציונות, רכש הרב טברסקי את השקל הציוני.
במלחמת העולם השנייה דחה את האפשרות שהוצעה לו להימלט, ובחר להישאר עם בני עדתו.
כשהגיעו חיילי גרמניה הנאצית לגליציה, בקיץ 1941, הם התעללו בו.
כלפי חוץ היה טברסקי השתייך לבית חותנו רבי ישכר דוב מבעלז.
חותנו כינהו בהערכה "הלמדן שלי" (בלשונו: "מיין למדן"), סמך על פסקיו ואף הסמיכו לייצג את בית בלז בוועדי הרבנים הכלל ארציים בפולין.
גם כיום מכונה טברסקי בספרי הזיכרון הקהילתיים בתואר "הרב הקדוש".
בשנת 2006 חשף דוד אסף כי טברסקי נסחף בצעירותו אל תנועת ההשכלה, והביע סלידה גלויה מחסידים ומנהגיהם ולבושיהם.
החשיפה מבוססת על מכתב שכתב טברסקי אל סופר היידיש יעקב דינזון בשנת 1910, טרם נישואיו עם שֶבֶע, בתו של רבי ישכר דוב רוקח מבֶּלז.
במכתב הוא מתאר בכישרון ספרותי את עולמו "הפעוט והמכוער", את "הניוול והכיעור" אשר בלבושו החיצוני, את כמיהתו "להשליך את המסכה השחורה" מעל פניו, ואת שנאתו לחסידות ולחסידים.
במיוחד הוא מביע את חששו מהגורל הצפוי לו בחצר בלז הידועה כקנאית ושמרנית (בלשונו: "אם עשרה קבין קנאות דתית קיצונית, בערות וטיפשות, ירדו לעולם - תשעה מהן נטלה בעלז, והאחת כל העולם"), ומחמיו לעתיד, רבי ישכר דוב, אותו הוא מכנה: "האינקויזיטור הגדול".
המכתב לא התגלה בזמנו, ובהמשך אותה שנה נישא והתגורר ליד חמיו בבלז.
ייתכן מאוד כי אחרי נישואיו שינה את השקפותיו החריפות נגד החסידות, והזדהה עם ההשקפה החסידית.
יצחק מָן (1890, תר"ן, פשמישל, גליציה, אוסטריה – 28 במרץ 1956, ט"ז בניסן תשט"ז, ירושלים) היה סופר, עורך ומתרגם עברי, עורך ההוצאות הספרותיות של הקק"ל מ-1926 ועד מותו.
חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לשנת תש"ח עבור תרגום "הקפיטל" מאת קרל מרקס.
יצחק מן נולד ב-1890 בעיירה פשמישל שבגליציה, אוסטריה, בנם של מינדל לבית אייכנבאום וניסֶן מן.
בשנת 1905 או 1908 ייסד מן עם חבריו לבית המדרש את אגודת הנוער "עבריה" בעירו.
האגודה נוסדה במטרה להפיץ את ידיעת השפה והספרות העברית בקרב הנוער היהודי.
היא הייתה סניף של הסתדרות בשם זה, ואחת הראשונות מסוגה בגליציה.
פעילותה של האגודה הייתה ענפה ומוצלחת: חברי הקימו ספרייה עברית וקיימו הרצאות, מסיבות ודיונים.
לאחר שעבר בחינת בגרות אקסטרנית למד באוניברסיטת וינה מדעי הרוח ומדעי הטבע: פילוסופיה, לשון וספרות יוונית, מתמטיקה ופיזיקה.
במהלך לימודיו בווינה היה חבר באגודת הסטודנטים הציונים "תיאודור הרצל".
בשנת 1920 קיבל תואר דוקטור.
נישא לד"ר מעכה (מאשה) מן, רופאה, חברתו מנעוריו, והיה אב לשני בנים: עמנואל (נולד ב-1915) ורפאל (נולד ב-1928).
במשך כמה שנים עבד בהולנד, ובשנת 1924 עלה לארץ ביחד עם אשתו ובנם הבכור והתיישב בירושלים.
כעבור שנתיים, ב-1926, החל לעבוד בלשכה הראשית של קרן קיימת לישראל ושימש כעורך ראשי של הוצאותיה הספרותיות במשך שלושים שנה, עד יום מותו.
בין היתר ערך את הספרייה "לנוער" שהוציאה הקק"ל, שבמסגרתה ראו אור עשרות מונוגרפיות על התנועה הציונית.
במקביל עסק בעבודה ספרותית מחוץ לקק"ל, ושלח ידו בתרגום ספרי יסוד מהפילוסופיה היוונית, הספרות הסוציאליסטית-מרקסיסטית, פסיכולוגיה וחינוך.
בשנת 1948 זכה (לצד צבי וויסלבסקי) בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת עבור תרגומם ל"קפיטל".
ערך פרסומים שונים ופרסם מאמרים בעיתונות.
כתב את ההקדמה לספר היזכור לעיירתו פשמישל, שהופיע לאחר מותו, בשנת תשכ"ד 1964.
מן התגורר בבית שבנה בשכונת תלפיות בירושלים, והיה חבר ועד השכונה.
כן כיהן כראש בית הכנסת של השכונה, ונהג לעבור לפני התיבה בו לעיתים קרובות.
מן נפטר בעקבות התקף לב אור ליום א' דחוה"מ פסח, ט"ז בניסן תשט"ז, בביתו שבירושלים, בשנה ה-66 לחייו.
הניח את אלמנתו, ד"ר מעכה (מאשה) מן, את בנו הבכור עמנואל ואת אשתו וילדיו, וכן אחות וגיס.
אחיו יעקב מן (1888–1940) היה רב, מורה והיסטוריון, מהדור הראשון של חוקרי הגניזה הקהירית.
אלמנתו נישאה שנים אחדות לאחר מותו לידידו וגיסו ישעיהו זנה.
בנו הצעיר של יצחק מן, רפאל, נהרג בנעוריו, בעת שעלה על מוקש באזור קיסריה בשנת 1943.
בנו הבכור, עמנואל, נישא לחיה ליפשיץ והיה אב לבנים.
נכדו ד"ר רפי מן הוא עיתונאי לשעבר, וכיום חוקר תקשורת והיסטוריון.
נכד נוסף הוא איזי מן, הקרוי על שמו.
הוא שדרן, עורך ומגיש תוכניות ברשת ב' של קול ישראל וסופר.
צבי זהר, זבולון פורן, אברהם שלונסקי (עורכים), האדם והחברה: מסות, ירושלים: ניר, תשי"ז.
(ספר זיכרון; הופיע שנה לאחר מותו, ורובו כולל קטעים מדבריו)
יצחק מן (ערך והתקין לדפוס), מן הגולה אל הגאולה: מוקדש למפעל הנוער השנתי למען הקרן הקימת לישראל, ירושלים: הקרן הקימת לישראל – מועצת הנוער ליד הוועד הארצי, תש"י.
ג[צל] קרסל, אדמה לעם; ערך והתקין לדפוס: יצחק מן, ירושלים: הקרן הקימת לישראל, תשי"א.
יצחק מן וברוך שראל (ערכו והתקינו לדפוס), יד לשואה ולמרד, ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקיימת לישראל, תשי"ג.
יצחק מן וברוך שראל (ערכו והתקינו לדפוס), יצירת אדמה, ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקיימת לישראל ('תיק למדריך'), תשי"ד.
(ראה אור בתרגום לאנגלית ב-1956)
יצחק מן (עורך), מועדים וזמנים: בכורים: סדרת ילקוטים ואוספי חומר לחג השבועות, חוברת ו', מהדורה שנייה מורחבת, ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקיימת לישראל, תשי"ד.
יצחק מן (עורך), הרמן שטרוק: האדם והאמן, תל אביב: דביר, 1954. (הרמן שטרוק: "לדמותו, מדבריו, מתחריטיו ורישומיו")
יצחק מן (עורך), הנגב: פרקי לימוד וקריאה, ירושלים: הקרן הקימת לישראל: מחלקת הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית ('ספרית אדמה'), תשט"ו.
כתבי פילון האלכסנדרוני: מתורגמים מיוונית לעברית, כרך א: על בריאת העולם; תרגם: יצחק מן; ערך בצירוף מבוא והוספות: משה שובה, ירושלים: י' יונוביץ (ספריה פילוסופית), תרצ"א.
ג"ו פלכאנוב, על האישיות בהיסטוריה; עברית: י' אבירפי, מרחביה: ספרית פועלים ('דורון'), 1944.
מסות בספרות ובאמנות; עברית: ח[נה] הוכרברג, י' אבירפי, נ[חמיה] רבן, מרחביה: ספרית פועלים ('מענית'), 1953.
מארכס-אנגלס, כתבים נבחרים, כרך ב: פ.
אנגלס: אנטי-דיהרינג (הפיכת המדע בידי מר אויגן דיהרינג); ציונים לאנטי-דיהרינג; פרקים מדיאלקטיקה בטבע; חלקה של העבודה באינוש הקוף; חקר הטבע בעולם הרוחות, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל'), 1943. (מן תרגם את "אנטי-דיהרינג", בשם העט י' אבירפי.)
מהדורה עברית ב ערוכה מחדש: כרך ג: אנטי-דיהרינג (הפיכת המדע בידי מר אויגן דיהרינג); תרגם: יצחק מן (אבירפי), מרחביה: ספרית פועלים ('מענית'), 1959.
וילהלם שטקל, מכתבים לאם; עברית: ש[מואל] גולן, י[צחק] מן; ערך והתאים לקורא העברי: צ[בי] זהר, 2 כרכים, מרחביה: ספרית פועלים ('שבילי חינוך'), 1945–1948. (כרך א; כרך ב תורגם על ידי ריקל לב.)
קארל מארקס, הקאפיטאל: ביקורת הכלכלה המדינית, מרחביה: ספרית פועלים בסיוע הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל, 1947. (ביסודו של הנוסח העברי הונח התרגום מאת צבי וויסלבסקי; יצחק מן השלים את הנוסח) (ספר ראשון בלבד)
ה[רברט] מארקוזה, שיטת הגל; עברית: י' מן, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל'), 1951.
ו"ו סומרסט מוהם, כאז כן עתה; עברית: יצחק מן, ירושלים: מסדה, תשי"א.
מאמרות הראקלייטוס האפל איש אפסוס; נספחים מכתבו של קארל מארקס אל פרידריך אנגלס על ספר הראקלייטוס האפל מאת פרדינאנד לאסאל, וכן הערות וו"אי לנין מן העזבון הפילוסופי; תרגם, ביאר והקדים מבוא: יצחק מן, מרחביה: ספרית פועלים ('טקסטים'), 1951.
אלפרד לנברג, הנגב הרחוק; תרגם מכתב-יד: י' מאן, תל אביב: עם עובד, תשי"ג.
אוטו פניכל, לקראת פסיכולוגיה דיאלקטית-מאטריאליסטית, עברית: ש[מואל] גולן, י[צחק] מן, תל אביב: ספרית פועלים ('פרקי אופקים'), 1954.
רבי יצחק מקאלוש (ה'תק"ל - ו' בשבט ה'ת"ר) נכד רבי מאיר הגדול מפרמישלאן אבי חסידות פרמישלאן.
היה האדמו"ר השני בשושלת קאליש.
נולד בגליציה בשנת ה'תק"ל לרבי אהרן אריה לייב מפרמישלאן וליענטלע.
נישא לפייגא בת רבי איתמר הכהן מצ'יזיקוב (הסמוכה ללמברג), לאחר שנפטרה אשתו נישא בשנית לבריינא וממנה נולדו לו חמשת ילדיו הקטנים.
לאחר פטירת אביו בב' באדר א' ה'תקע"ג מונה אחיו הצעיר רבי מאיר כממלא מקומו בפרמישלאן, ורבי יצחק שהתגורר בקאלוש שבאוקראינה לא נהג באדמו"רות עד פטירת דודו רבי דוד מקאליש, אז נתמנה לממלא מקומו בתמיכת רבי יעקב מליסא (בעל נתיבות המשפט).
בנו השני רבי ישראל מאייר מילא את מקומו בקאלוש.
רבי ישכר בער, אבי שושלת חסידות נדבורנה
רבי ישראל מייר, האדמו"ר השלישי מקאליש, נפטר בכ"ה באדר ה'תר"מ.
רבי אהרן אריה מרוזשניטוב (רזניטוב)
רבי שלמה מחברון (נודע גם כרבי שלמה מפרמישלאן), עלה לארץ ישראל, נפטר בה'תרכ"ח ונטמן בהר הזיתים.
חתנו של רבי אהרן מברצ'יבה.
רבי דוד אייזקסון, האדמו"ר מראמאן (נפטר בא' בחשוון ה'תרס"ח).
חתנו רבי יצחק לייפר (בן רבי אהרן אריה בן רבי ישכר בער מנדבורנא) מהרץ-רומאן שמילא את מקומו.
ילדיו האחרים היו רבי משה וחתניו רבי חיים לביל מפיאטרה-ניאמץ ורבי אהרן משה טויבש.
רבי אהרן אריה לייב מאיר, היה גביר גדול.
רחל, אשת רבי צבי מקאליש
חנה לאה, אשת רבי אהרן אריה לייב רדליך ממיקולאייב (בן דודה רבי שלמה).
רבי יצחק מרדכי שפירא (אב תרכ"ז – ג' בתמוז תר"צ) היה אדמו"ר בגוואדזיץ' (Gwoździec).
נולד בסדיגורה לרב אבי עזרא זליג שפירא, אדמו"ר בסטרי ובנו של רבי חיים מאיר יחיאל שפירא ממוגלניצא, מחשובי אדמו"רי פולין בדורו.
אמו הייתה הדסה פייגא, בתו של רבי אברהם יעקב פרידמן מסאדיגורה.
נישא לציפורה פייגא, בת דודו רבי ישראל פרידמן מסדיגורה.
לאחר פטירת אביו החל לכהן באדמו"רות בגוואדז'יץ שבגליציה (כיום אוקראינה) לצד אחיו רבי חיים מאיר יחיאל שהחל לכהן בדרוהוביץ' וממנו יצאה שושלת דרוהוביץ'.
על אף היותו צאצא מצד אביו לשושלת קוז'ניץ, נהג בדרך חסידות רוז'ין, שושלתם של אמו וחותנו.
בימי מלחמת העולם הראשונה נמלט כשאר אדמו"רי רוז'ין לווינה, שם השתכן עד לפטירתו ושם נקבר בבית הקברות היהודי "החדש".
אשתו עלתה לארץ ישראל ונפטרה בכ' בחשוון תש"ג ונקברה בבית העלמין בהר הזיתים.
רבי אבי עזרא זליג שפירא, נישא לבלומא רייזיל בת דודו רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מדרוהוביץ'.
עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים.
נפטר בחול המועד סוכות תש"ד, ונקבר בהר הזיתים.
בנו, המשיך את חסידות דרוהוביץ'.
רבי אברהם יעקב שפירא (נרצח בשואה בערב ראש השנה תש"ד).
נישא לקרובת משפחתו מרים בת רבי ישראל פרלוב מסטולין.
רבי דוד משה (י"ט באלול תרס"ד - ט"ו באייר תשמ"ח) כיהן כאדמו"ר מגוואדז'יץ-סדיגורה בווינה ובבורו פארק.
נישא לאלטע בת ציון בתו של רבי שלמה חיים מבולחוב ובזיווג שני לרייזיל בתו של רבי שרגא פייבוש מזלישטשיק.
הרב יצחק מרדכי שפירא מגוואדז'יץ-סדיגורה בבורו פארק, בן רבי דוד משה.
הרב שלמה שפירא מגוואדז'יץ-סדיגורה בבורו פארק, בן רבי יצחק מרדכי.
הרב שלום יוסף שפירא (- ז' באלול תשמ"ג) חתנו של בן דודו של אביו, רבי ירחמיאל משה מקוז'ניץ.
ממייסדי כפר חסידים וקריית אתא.
יצחק מסר (1942-1891) היה מקובל חסידי פולני מהעיר סאנוק, שבגליציה המערבית, פולין.
היה בוגר ישיבות הונגריה ובעל השכלה כללית רחבה.
בנוסף להשכלתו היה פעיל בכינון מערכת חינוך חדשה בעיר מולדתו שהתבססה על חדר מתוקן, ברוח חזונו של אחד העם, אך תוך נאמנות להלכה.
היה מהפעילים הבולטים של תנועת המזרחי בעירו, והיה מקורב להלל צייטלין.
במהלך השואה, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב הוגלה לערבות סיביר, שם כתב במשך כשנה וחצי על שקים וניירות מזדמנים חיבור קבלי שזכה לשם וממדבר מתנה.
החיבור יצא לאור בשנת תשמ"ה בידי פרופ' משה חלמיש, והוא נחשב אחת היצירות הקבליות הבודדות שנכתבו במהלך השואה וששרדו אותה.
בנותיו של מסר, טוניה שמרלובסקי וסוניה אביזוהר הן ששמרו את כתב היד ודאגו לפרסמו.
על אודות החיבור כתב חלמיש בהקדמת הספר:
אמנם אין הקונטרס וממדבר מתנה מציג שיטה חדשה או תכנים חדשים.
ייחודו הוא בסיגול מפתיע [...] של חישובים מספריים לרעיונות ידועים, באמצעותם הוא מחזק ומאשש דברי קבלה בתחומים שונים.
ההתאמה המפליאה של החישובים בלא אמצעי כתיבה סבירים, מקום הכתיבה ותנאי הכתיבה – הם הם שמעלים את השתאותנו, וייתכן מאוד שבתנאים נורמליים היה המחבר מגיע ליצירה פורייה.
עם זאת, לאחרונה טוען ד"ר יצחק הרשקוביץ שלמסר תרומה חשובה אף מבחינה תוכנית להתפתחותם של רעיונות קבליים בעיצומה של השואה, ובפרט בכל הנוגע למאמצי האדם בעבודת האל, ולמקומם של פולחנים מעשיים (כדוגמת ברכות, עבודה בגשמיות ועוד) בפרקטיקה הדתית היהודית.
הרב יצחק מרעלי היה משכיל עברי מאלג'יר, משורר ופייטן, חוקר, מתרגם, דיין ומחנך, ממחיי השפה העברית באלג'יר ומראשוני מנהיגי שיטת עברית בעברית.
כתב מעל ל-200 פיוטים ושירים, ונחשב לדמות מרכזית בקרב משוררי וחכמי אלג'יריה.
נולד באלג'יר ב-12 בספטמבר 1867 (י"ב באלול ה'תרכ"ז), לרפאל דוד ולסולטנה מרעלי, בן למשפחת רבנים וסוחרים מקומית ותיקה.
את חינוכו המסורתי קיבל תחילה בגיל שש בבית המדרש של הרב מרדכי אטנג'יר ולאחר מכן אצל הרב יצחק אפריאט, ומשם המשיך לישיבת "עץ החיים" שהקים אביו, והרב משה דאדון עמד בראשה.
כשרצה לנסוע ללמוד בבית המדרש לרבנים בפריז, נמנע מכך בעקבות אביו, שלא יכל להפרד ממנו.
בלית ברירה החל לעבוד בבית המסחר של אביו, ולעיתים היה מקדיש את זמנו ללימוד ולכתיבה.
לאחר שלא הצליח במסחר והבין כי עתידו לא בתחום זה, חזר ללמוד בישיבת עץ חיים באלג'יר, ובשנת 1883 (ה'תרמ"ח) הוסמך בה לשוחט ובודק.
מגיל צעיר גילה עניין רב בספרות ושירה עברית.
לאחר שאביו הבחין בו מנסה לתרגם לעברית משיריו של ז'אן דה לה פונטן בגיל 16, נתן לו במתנה מנוי ל"המגיד", השבועון העברי הראשון, וכן עותק של הספר "תלמוד לשון עברי" ליהודה ליב בן-זאב.
דרך העיתון והספר השתלם באופן אוטודידקטי בשפה העברית, והחל לכתוב בעצמו מכתבים ומאמרים לעיתון "המגיד" החל משנת 1887. בתקופה זו החל להעלות על הכתב את הגיגיו, והוציא חיבורים על פרקי אבות והגדה של פסח בשם "ברית יצחק", "מלי דאבות" ו"זרע יצחק".
בשנת 1891 (ה'תרנ"א), לאחר ששוב רצה לנסוע לבית המדרש לרבנים בפריז, החליט אביו להגשים את רצונו, ובשלב הראשון שכר לו מורה פרטי שהכין אותו לבחינות הבגרות של צרפת (Baccalauréat), שבלעדיהן לא ניתן היה להתקבל לבית המדרש בפריז.
כשסיים בשנת 1893 (ה'תרנ"ג) את לימודיו בהצטיינות, התכוון לנסוע להמשך לימודיו בפריז, אך בשל פטירת אביו נאלץ להישאר באלג'יר ולנהל את עסקי אביו.
למרות ניהול עסקי אביו, המשיך ללמוד ועד מהרה הוכתר בידי רבני העיר בתואר "רב".
בשנת 1894 (ה'תרנ"ד) נשא לאישה את אנאיס בת הרב דוד אלנקאוה.
בנו הבכור נולד חודשים אחדים לאחר הקונגרס הציוני העולמי הראשון, והוא הוסיף לו את השם "בן-ציון" לרגל המאורע.
לאחר סמיכתו לרבנות החל לעסוק בחינוך.
תחילה ניהל בהתנדבות חוג ללימודי עברית והיסטוריה יהודית למספר צעירים משכילים בני הקהילה היהודית באלג'יר.
שיעוריו אלו אף משכו אליהם פרופסורים, עורכי דין ורופאים שחפצו ללמוד עברית.
בחודש אוגוסט 1894 (אב ה'תרנ"ד) ייסד באלג'יר עם דודו, יוסף מרעלי, תלמוד תורה בשם "עץ החיים", שאיחד את תלמודי התורה הקטנים (כותאב) שפעלו עד אותה עת ואִכלס כ-600 תלמידים.
הוא מונה לעמוד בראש המוסד כמנהלו, ותיקן בו שינויים ביחס לתלמודי התורה שקדמו לו: ביטול שיטת התרגום לערבית, והנהגת שיטת הלימוד עברית בעברית, וקביעת לימוד הדקדוק העברי, דברי ימי ישראל ואתיקה יהודית כלימוד חובה.
מלבד משרתו כמנהל המוסד, העביר שיעורים בעברית לתלמידים.
שינוי נוסף שהנהיג בתלמוד תורה כדי למנוע מתלמידים יהודים ללמוד בבתי ספר נוצרים ולחלל את השבת, היה הוספת לימוד גם ביום השבת.
את שיעורי השבת מסר בעצמו, ושילב בהם לימוד תנ"ך, סיפורי חז"ל ומוסר.
עבור כ-100 תלמידים יהודים שעדיין למדו בבתי ספר נוצרים, השיג אישור מיוחד להתפלל מדי בוקר ולהגיע לשיעורי היהדות שמסר בשבתות.
בקיאותו בתלמוד ובמקרא משכו אליו תלמידים רבים, וביתו שימש להם כמרכז של תורה, תרבות והשכלה.
בתקופה בה התמעטו הערכים הרוחניים והמסורתיים, דאג כמחנך לעצב את אופיים של תלמידיו והפיח בהם את רוח ההקרבה העצמית, ולימדם לפעול ולתת מעצמם כאנשי ציבור.
במטרה להפוך את התלמוד תורה לבית מדרש למורים עבריים, יצר קשר בשנת 1899 (ה'תרנ"ט) עם חברת כל ישראל חברים כדי שתשלח מורה מטעמה למוסד.
עם הגיעו של המורה שנשלח, משה נהון, הופיעה הדרישה כי זה האחרון ישמש כמנהל המוסד.
לאחר ניסיון פשרה בו חולק הת"ת לשניים: אחד ללימודי חול בניהול המורה, ואחד ללימודי קודש בניהול הרב מרעלי, השתלט המורה על הנהלת שני חלקי הת"ת, והרב מרעלי החליט להתפטר ממשרתו לאחר שנפגע על מפעלו שנלקח ממנו.
לאחר התפטרותו, הוכתר על ידי רבני ונשיאי הקהילה היהודית בתואר "מנהל כבוד" של הת"ת, אך בתחילה סירב לקבלו, ולאחר הפצרות מצד הרב יעקב מאיר שביקר בתקופה זו באלג'יר, נענה לבקשה, ואף המשיך ללמד עברית במוסד כמורה.
בתקופה זו נצרך המורה נהון לאסוף חומר לחיבור ספר על דברי ימי היהודים באלג'יר, והרב מרעלי נענה לסייע לו, ומדי שבוע היה נפגש עמו לשם כך.
לאחר מכן הקדיש את מרבית זמנו לפעילות ספרותית, וכן שימש כדיין וכיהן בתפקידים ציבוריים שונים בקהילה היהודית.
בנוסף, פרסם מאמרים ושירה כחלק ממאספים וספרים שונים.
בכתיבה עברית סגנונו היה תנכ"י והצטיין במשחקי מילים, ועם זאת, לשונו הייתה פשוטה ומתובלת בבדיחות ובחידודים.
שירתו מבוססת על שירת ימי הביניים של יהדות ספרד וממשיכיה באלג'יריה וכן מושפעת משירי תנועת ההשכלה העברית ומהשירה הצרפתית להם נחשף מנעוריו.
שיריו נעו בין פיוטים מסורתיים לשירים יהודים-לאומיים, שירים פטריוטיים לצרפת בזמן מלחמת העולם הראשונה, שירי קינה על סבלם של היהודים בקונסטנטין שבאלג'יריה בזמן הפרעות נגדם בשנת 1934, סבלם של יהודי איטליה וגרמניה תחת מוסוליני והיטלר לקראת מלחמת העולם השנייה ועוד.
ספר שיריו "עת מלחמה ועת שלום" (1929) כולל שירים בעברית שחיבר בימי מלחמת העולם הראשונה עם תרגומם לצרפתית גבוהה ובהם נימה פטריוטית צרפתית.
שיריו בספר זכו לשבחים מאישים כגון הרב יוסף משאש ופרופ' ישראל לוי.
הרב מרעלי עסק גם בחקר וההדרת השירה של חכמי אלג'יריה בדורות הקודמים, ובמיוחד הריב"ש, ר' יהודה עייאש, הרשב"ץ, ר' יהודה כלאץ והרשב"ש.
הוא פעל כדי לאתר כתבי יד עתיקים באלג'יריה עם שיריהם ולאחר מכן פרסמם.
בשנת 1897 פרסם את הכרך הראשון לספרו "צפנת פענח", ובו שרידים משיריהם של הריב"ש והרשב"ץ עם מבוא היסטורי והערות פרי עטו בתוספת הערות של החוקר חיים ברודי.
הוא המשיך וחיבר מספר אסופות נוספות לשירים של חכמי אלג'יריה שאיתר, אך רק את חלקם הספיק להוציא לאור בחייו.
כמו כן קרוב לעשרה מחיבוריו בתחומי היהדות השונים לא ראו אור וחלקם אבדו עם השנים, בהם מסות היסטוריות על יהודי אלג'יריה, וספרי פרשנות לפרקים במקרא ובתלמוד.
פיוטיו ושיריו השתלבו במסורת השירה של יהודי אלג'יריה, ועל פעליו השונים קיבל בשנת 1932 את אות הכבוד "קצין האקדמיה הצרפתית".
ירקרק חרוץ - על תרי"ג מצוות
צפנת פענח - שירים מאת הרשב"ץ והריב"ש ושאר חכמי אלג'יר שאסף בפרסום ראשון, כולל הערות ומבוא היסטורי
חסד ואמת - שירי ר"א גביזון, בנו ונכדו, כולל הקדמה על ערכם הפיוטי
קול זמרה - דוגמאות משירי הרדב"ז ושירי הרב אברהם חיארי
מדרש הרס"ג - על עשרת הדיברות, בערבית ובתרגום לצרפתית, כולל הערות ומילואים, ארבע מהדורות
עת מלחמה ועת שלום - שירים עבריים ופואמות פטריוטיות עבריות, כולל תרגום כל יצירה לצרפתית בחרוזים, הערות ורמזים, אלג'יר ה'תרפ"ט
עין גדי - פירוש לחד גדיא
ויעתר יצחק לה' - שירים וסליחות לימים נוראים, אלג'יר ה'תרצ"ב
שם אפרים - לזכרו של הרב אפרים אנקווה, 1911
באר יצחק - חידושי תורה
פרקי שירה - לכבוד הרב יעקב מאיר
מחזור לימים נוראים - מהדורה חדשה של מחזור לימים נוראים בנוסח קהילת אלג'יר, כולל הקדמה מפורטת והערות לתיקונים, ובסופו פזמונים ובקשות בשם "ויעתר ליצחק", ושישה פיוטים נוספים לימים נוראים, ה'תרצ"ז
מדרש על עשרת הדיברות לרב סעדיה גאון - בתרגום לצרפתית
ניצחון האור על החושך - מאמר, 1896
יצחק מנדלבליט (י"ב בטבת תרס"ג 11 בינואר 1903 – כ"ד באלול תשי"ג 4 בספטמבר 1953) היה אחד מאבות התעשייה בישראל, ומיסדם של מפעל אבן במפרץ חיפה וחברת איטונג הישראלית בפרדס חנה.
יצחק מנדלבליט נולד למשפחה יהודית בעיירה פרוסקורוב ליד העיר קייב.
ב-1919 פרצו פרעות בעיירה (כחלק מגל פרעות פטליורה).
בית המשפחה הוצת ואבי המשפחה ושלושת בניו, יצחק הבכור, נמלטו מהעיירה.
בדרך נרצח האב בידי האוקראינים ושלושת הבנים שרדו.
ב-1921 בהיותו בן 18, הצטרף יצחק מנדלבליט לקבוצת חלוצים ועלה לארץ ישראל; שני אחיו הצעירים נותרו בינתיים באוקראינה.
הוא הגיע לירושלים, שם החל לעבוד כפועל בנין והועסק על ידי קבלנים שונים בעיר.
אחר-כך החל לעבוד כפועל ובהמשך כשותף, בבית המלאכה של אהרן גרבלסקי ליצור שיש ומרצפות.
תוך כדי עבודה למד את מלאכת סיתות אבנים ויצור מרצפות.
בית חרושת למרצפות ומפעל אבן
בתחילת שנות ה-30 הקים מנדלבליט בית חרושת קטן ליצור מרצפות בשכונת תל-ארזה בירושלים.
ב-1935 החל בהקמת בית חרושת נוסף גדול – בו הועסקו כ-120 פועלים – במפרץ חיפה, בית חרושת אבן.
הדגם האמריקאי של מפעלים בארצות הברית כבש את לבו של מנדלבליט, ובית החרושת פעל לפי דגם זה.
נפתחה בו קפיטריה, למרות שהדבר לא היה אז מקובל במפעלים, והפועלים יוצגו בהנהלה.
בית החרושת כלל מחלקת בלוקים ומחלקת שיש.
במלחמת העצמאות עבד המפעל בשלוש משמרות וסיפק בלוקים ממולאים ששמשו לבניית קירות מגן בחיפה כנגד צליפות על האוכלוסייה היהודית.