tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העבודה הפוליטית של פרנק היינריך מתמקדת במחוז הבחירה שלו (קמניץ), תוך מתן דגש לנושאים שיתוף פעולה עם אפריקה, תשתית, שוויון חברתי, משפחה, זכויות הילד וקידום אזור קמניץ כאתר לפיתוח מדעי ומחקרי.
בנוסף לכך, כוללת פעילותו את אפריקה, סחר בבני אדם, חופש דת, ושיתופי פעולה לפיתוח.
כחלק מקבוצה קטנה של חברי מפלגת ה-CDU, הצביע היינריך נגד הענקת אישור קבע להפעלת כורים גרעיניים למטרות שלום, באוקטובר 2010.
החל מקיץ 2012, מעורב היינריך, יחד עם 12 חברי פרלמנט נוספים מטעם ה-CDU, בקריאה ליתר-שוויון בתשלום מיסים לאנשים מאותו מין הנמצאים בברית זוגיות, כחלק מהחוק לברית הזוגיות.
על-מנת ליצור שיתוף פעולה כלכלי בין העיר קמניץ ומדינות יבשת אפריקה, פעלו היינריך ולשכת המסחר והתעשייה של קמניץ לייסוד כנס "Business trifft Afrika" ("עסקים פוגשים את אפריקה").
מאז שנת 2014 הפך הכנס לאירוע רב-שנתי.
פרנק ויטל היה טייס ומהנדס בריטי הנחשב לממציא מנוע הטורבו-סילון.
ויטל התגייס לשירות בחיל האוויר המלכותי הבריטי ב-1923. בשנת 1927 הוא ניגש לקורס קצינים ובתזה שכתב לקראת תום הקורס הביע את רעיונותיו למנוע סילון פרימיטיבי.
בשנת 1929, בעודו בשירות חיל האוויר כטייס, החל לפתח את מה שמוכר היום כמנוע טורבו-סילון.
מאוחר יותר, עדיין במהלך שירותו הצבאי, ייסד את חברת ופיתח שורה של מנועי סילון שהניעו את מטוסי הקרב הסילוניים הראשונים של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, ובהם ה"גלוסטר מטאור".
פרנק ויטל נולד ב-1 ביוני 1907 ב שבמחוז קובנטרי, אנגליה.
בגיל 9 עבר להתגורר בלמינגטור שבווריקשייר, שבה אביו ההנדסאי רכש סדנת מכונות.
בשנים אלה הוא פיתח עניין בתעופה וכן ניחן בניצוץ מרדני והרפתקני.
בגלל קשיים כלכליים נאלץ ויטל לעזוב את בית הספר הפרטי שבו למד ולעזור לאביו בסדנתו.
בסדנה זו הוא רכש כישורים מעשיים רבים והתמקצע ב.
כמו כן נהג ויטל לקרוא ספרי מדע והנדסה והתעמק בתאוריית הטיסה, באסטרונומיה, בהנדסה וכן בטורבינות.
בגיל 15 החליט ויטל להיות טייס ולהתגייס לחיל האוויר המלכותי.
בינואר 1923 עבר ויטל את מבחן הקבלה לחיל האוויר בציון גבוה ושובץ להכשרה טכנית בבסיס האלטון, אך יומיים מאוחר יותר נכשל בבדיקה הרפואית בשל גובהו הנמוך (כ-1.5 מטר) והיקף החזה הקטן שלו.
כחצי שנה מאוחר יותר, לאחר שהיה במשטר תזונה ואימונים מחמיר והעלה את שני הפרמטרים הבעייתיים, נכשל שוב.
הואיל וידע שלא יוכל לגשת בשלישית, ניגש ויטל תחת שם בדוי למכללת חיל האוויר המלכותי קרנוול שם עבר את הבדיקה הרפואית בהצלחה.
בגלל נטיותיו ההרפתקניות והמרדניות התקשה ויטל לעמוד במשמעת הנוקשה שנדרשה מהחניכים ומאחר שהיה בטוח שלא יוכל להיות טייס, שקל עריקות.
עם זאת הוא הראה עניין רב בייצור דגמי מטוסים ואף הצטרף למועדון בוני הדגמים של הבסיס, שם ייצר דגמי מטוסים טסים.
כישרונו ההנדסי והמתמטי משך את תשומת לבו של סגן מפקד הבסיס והוא המליץ על קורס קצונה לחניך המוכשר בשנת 1926.
עבור ויטל, היציאה לקצונה הייתה הזדמנות פז שכן באותה עת כל קציני חיל האוויר קיבלו הכשרה בטיסה.
למרות היחס הקשה שקיבל מעמיתיו לקורס, שהיו בוגרי בתי ספר ציבוריים בעוד שהוא לא השלים את לימודיו בבית הספר, הוא הצטיין בקורס ואף ניגש לטיסת היחיד (סולו) במטוס ה לאחר 13.5 שעות טיסה בלבד.
לאחר מכן עבר למטוס הבריסטול F.2, שבו זכה למוניטין כטייס הרפתקן שטס בגבהים נמוכים ומבצע תמרונים מסוכנים.
במהלך הקורס היה על החניכים לכתוב תזה העוסקת בתעופה.
ויטל בחר לכתוב על פיתוחים טכנולוגיים עתידיים.
בתזה, הציג את מגבלותיהם של מדחפים סטנדרטיים בגובה רב ובמהירות גבוהה ובפרט במהירויות של מעל 800 קילומטר בשעה.
כחלופה הוא תיאר סוג של מנוע סילון פרימיטיבי אשר השתמש באוויר דחוס ממנוע בוכנה סטנדרטי לטובת תא בערה חיצוני שדחף את האוויר החוצה במהירות גבוהה, בדומה למבער אחורי.
אף על פי שרעיון זה לא היה חדש, ויטל הציע חישובים שבהם תואר כיצד בגובה רב ולמשך זמן סוג מנוע זה יתעלה על מנועים סטנדרטיים.
בשנת 1928 סיים את קורס הקצונה ושובץ כקצין טייס.
למרות כישרונותיו הרבים והצטיינותו בטיסה, נמנעה ממנו ההשתתפות בתחרות הטיסה של סוף הקורס, בגלל ביטחונו המופרז והראוותנות שהביע בטיסה.
לאחר סיום התזה המשיך ויטל לפתח את הרעיון שלו אך לאחר שנוכח בחישובים שהדחף של המנוע שלו לא יהיה עדיף על מנועים קיימים, הוא ויתר עליו.
עם זאת, הוא שיער שיוכל להשתמש בטורבינה שתמיר חלק מהדחף שנוצר מהבערה להנעת מדחס הדומה לזה במגדש טורבו שידחוס את האוויר במקום מנוע הבוכנה.
לאחר שנה בטייסת 111 המבצעית, שבה התלונות בגין טיסותיו הנמוכות והמסוכנות כמעט הביאו אותו למשפט צבאי, הוא הועבר לתפקיד מדריך טיסה בבית הספר המרכזי לטיסה (CFS) שבו התבלט.
בזמן זה הוא הציג את תכנון המנוע שלו לכל המעוניין, ואחד הקצינים, פאט ג'ונסון, שהיה בוחן פטנטים בעברו, התרשם ממנו והציג אותו למפקד הבסיס.
בתמיכת מפקד הבסיס, שלח ויטל את תכנון המנוע המהפכני למשרד האווירייה הבריטי.
משרד האווירייה פנה לאלן ארנולד גריפית', שפרסם זמן קצר לפני כן מאמר על טורבינות ומדחסים, לחוות דעה מקצועית.
גריפית' שיער שתכנון מנוע זה, שהצטיין בפשטות הפעולה, היה מעשי אך לא בשל ולא חזק מספיק כדי להחליף את המנועים הקיימים.
לאור זאת דחה משרד האווירייה את התכנון של ויטל.
בעידודו של פאט ג'ונסון רשם ויטל פטנט על מנוע הסילון שלו בינואר 1930, לאחר זאת הציג את התכנון לחברת בריטיש תומסון-יוסטון (BTH).
מהנדס הטורבינות הראשי של החברה האמין בישימות התכן אך מיאן לשלם את ה-60,000 פאונד הדרושים לפיתוח.
באותה תקופה הוא קודם לדרגת קצין טיסה.
בשנת 1931 הוצב ויטל במוסד לניסויים במטוסים ימיים (MAEE) בעיירה פליקסטואו בתפקיד קצין חימוש וטייס ניסוי.
בתפקיד זה פרט לריבוי סוגי המטוסים שבו טס, היה על ויטל לעבור קורס מקצועי בן שנתיים, ולכן הוא עבר קורס קציני הנדסה בבסיס הנלו שבבדפורדשייר ב-1932. ויטל הצטיין בקורס זה וסיים אותו ב-18 חודשים בלבד.
הצטיינותו אפשרה לו לגשת בשנת 1934 לקורס הנדסה נוסף בן שנתיים בפיטרהאוס קולג', שהוא הקולג' הישן ביותר באוניברסיטת קיימברידג' והוא קודם לדרגת לוטננט טיסה.
בשנת 1936 הוא סיים ראשון בכיתתו במבחני הסיום וקיבל תואר מהנדס.
בשנת 1935, בעודו בלימודים, לא יכול היה ויטל להרשות לעצמו את 5 הפאונדים הנדרשים להארכת הפטנט ולכן פג תוקפו.
זמן קצר לאחר מכן הוא קיבל מכתב מרולף דאדלי-ויליאמס (Rolf Dudley-Williams) ששירת יחד עם ויטל בבסיסים קראנוול ופליקסטואו.
דודלי-ויליאמס ארגן פגישה בינו, ויטל וג'יימס קולינגווד טינלינג (James Collingwood Tinling), איש חיל האוויר לשעבר.
בפגישה הוצעה לוויטל יצירת שותפות בין השלושה כדי שטינלינג ודאדלי-ויליאמס יוכלו לפעול בשמו ולגייס תמיכה כלכלית בפיתוח המנוע.
זמן קצר מאוחר יותר נפגש ויטל עם מוגנס בראמסון (Mogens L.
Bramson) שהיה מהנדס אווירונאוטיקה מוכר וזה ארגן פגישה בין ויטל לבין נציגי בנק ההשקעות או.טי.
אף על פי שהתרשמו לטובה, התנו נציגי הבנק את השקעתם בפרויקט בבחינה חיצונית של התכנון, לכך שכרו את שירותיו של מוגנס בראמסון.
בנובמבר 1935 הוגש "דו"ח בראמסון" שהיה חיובי ולכן נציגי הבנק הסכימו להשקיע בפיתוח המנוע.
ב-27 בינואר 1936 נחתם הסכם מרובע-צדדים בין ויטל, בנק ההשקעות או.טי פאלק ושות', משרד האווירייה, ורולף דאדלי-ויליאמס יחד עם ג'יימס קולינגווד טינלינג.
הסכם זה יצר את חברת פאוור ג'טס, שנציגי בנק ההשקעות החזיקו בתפקידי יושב ראש ודירקטור בה.
טינלינג ודאדלי-ויליאמס החזיקו 49 אחוז ממניות החברה בתמורה להשקעה של בנק ההשקעות בסך 2,000 פאונד עם אופציה ל-18,000 פאונד נוספים ב-18 חודשים הבאים.
בגלל היותו קצין בשירות פעיל קיבל ויטל תפקיד "מהנדס ראשי של כבוד ויועץ טכני".
כמו כן בגלל ההגבלות בחוקי הצבא על עבודה מחוץ למסגרת הצבאית הוא הוגבל לעבודה בתפקיד זה לשש שעות בשבוע, אך כיוון שנשאר שנה נוספת באוניברסיטת קיימברידג' בשביל תארים מתקדמים הוא יכול היה להשקיע זמן נוסף בפיתוח המנוע.
משרד האווירייה לא ראה תועלת מיידית רבה מפיתוח המנוע ולכן לא השקיע בו.
משום שלחברת פאוור ג'טס אין מתקני ייצור וניסוי היא נכנסה להסכם עם חברת BTH, שלה מומחיות בטורבינות קיטור, שתבנה מתקן ניסוי במפעלה ברוגבי שבמחוז ווריקשייר.
העבודה התקדמה במהירות ולקראת סוף 1936 הושלמו כל פרטי מנוע הניסיוני וייצורו החל, הכל במסגרת התקציב הראשוני של 2,000 פאונד.
כאשר יוסדה חברת פאוור ג'טס, הנרי טיזארד, רקטור האימפריאל קולג' ויו"ר הוועדה המייעצת לאווירונאוטיקה (ACA), הציע למשרד האווירייה לדרוש מהחברה פירוט ותיאור של הפרויקט לבחינה.
המסמך נשלח בשנית לגריפית' שענה רק במרץ 1937 לאחר שהמנוע של פאוור ג'טס היה בתהליך הפיתוח.
גריפית' נתן חוות דעה חיובית יותר בפעם זאת, אולי בשל עיסוקו בפיתוח מנוע סילון הדומה יותר למנוע הטורבופרופ, אך היה ביקורתי מאוד לגבי השימוש הישיר בדחף מהמנוע.
בגלל ביקורת זו החליט משרד האווירייה להשקיע בפיתוח של גריפית' במקום בזה של פאוור ג'טס.
בשל חוסר העניין במנוע הודיע בנק ההשקעות או.טי.
פאלק ושות' שלא יוכל להקצות מעל 5,000 פאונד בפיתוח.
עם זאת הפיתוח נמשך וב-12 באפריל 1937 הורץ לראשונה בהצלחה מנוע הפאוור ג'טס .W.U.
הנרי טיזארד הצליח בשנית למשוך את תשומת לבו של משרד האווירייה למנוע, ואלה הקצו 5,000 פאונד לחוזה פיתוח של גרסה מוטסת של המנוע, אך כספים אלה היו אמורים להיות זמינים תוך שנה, דבר שדחה את פיתוח המנוע, מחוסר אמצעים.
ביולי 1937 סיים ויטל את שהותו בקיימברידג', והתפנה לעבוד על המנוע.
באותו זמן נתן בנק ההשקעות פאלק הלוואת חירום של 250 פאונד והסכים לתת בין 4,000 ל-14,000 פאונד נוספים לפרויקט, אך כספים אלה לא הגיעו מעולם מכיוון שהבנק נסוג מהפרויקט והחזיר את מניותיו לטינלינג, דאדלי-ויליאמס וויטל.
עם זאת בנק ההשקעות נתן הלוואה של 3,000 פאונד להמשך העבודה על הפרויקט.
בדצמבר קודם ויטל לדרגת מפקד טייסת.
המשך הניסויים במנוע הראה נטייה מסוכנת להאצה לא רצונית של המנוע.
בגלל העבודה המסוכנת העבירה חברת BTH את מתקן הניסוי ללאטרוורת' שבמחוז לסטרשייר ב-1938, כמו כן הסכימה BTH להשקיע מכספה 2,500 פאונד בפיתוח המנוע.
כספי משרד האווירייה שהגיעו במרץ 1938 היו כאליה וקוץ בה, שכן בגללם חל על הפרויקט חוק הסודות הרשמיים, שהקשה על מציאת משקיעים פרטיים.
הלחץ על ויטל בתקופה של חוסר ודאות כלכלית ועבודות שהחלו ונפסקו לסירוגין נתנו את אותותיהם.
הוא החל לעשן שלוש חפיסות סיגריות ביום, ירד למשקל 57 קילוגרם וסבל מריבוי מחלות הקשורות בלחץ כגון כאבי ראש, אינסומניה, חרדות, עצירות, אקזמה ופרפורי לב.
כדי לעמוד בימי עבודה של 16 שעות הסניף ויטל אמפטמינים בבוקר ומשככי כאבים וכדורי שינה בערב.
מאוחר יותר הודה שהתמכר לאמפטמינים.
כמו כן הוא נעשה רגזן עם התפרצויות זעם תכופות.
למרות ההשקעה של משרד האווירייה, לקראת יוני 1939 חברת פאוור ג'טס לא יכלה להרשות לעצמה להמשיך ולעבוד בצורה רציפה.
עם זאת, במהלך ביקור של נציגי המשרד הממשלתי בוצעה הרצה מוצלחת למנוע הניסיוני שעבד במשך 20 דקות רצופות.
עקב ביקור זה הסכים המשרד לרכוש את המנוע מידי פאוור ג'טס ולהשאיל לה אותו תמורת התחייבות לפיתוח גרסה מוטסת של המנוע.
ויטל כבר החל לבחון את תכנון המנוע המוטס שצריך היה להיות קטן וקל יותר מה-W.U.
עם החתימה על החוזה החלה העבודה על הפאוור ג'טס W.1. המנוע החדש כלל תכנון של זרימת אוויר הפוכה, כאשר האוויר מהמדחס עולה ונכנס לתאי הבערה שמעוצבים כך שלאחר הבערה האוויר נדחף קדימה ואז למטה לתוך הטורבינה של המנוע.
תכנון זה איפשר להקטין את האורך הכולל של המנוע וכן להקטין את אורך הציר הראשי, דבר שהקטין את משקל המנוע.
היעדים ההנדסיים שוויטל הציב למנוע החדש הוגדרו על ידו כאופטימיים וכללו משקל כולל של 907 קילוגרם ודחף כולל של 630 קילוגרם דחף.
בינואר 1940 החתים משרד האווירייה את חברת גלוסטר כלי טיס על חוזה לבניית מטוס פשוט לבחינת מנוע W.1 של פאוור ג'טס.
המטוס שתוכנן לשם כך היה לגלוסטר E.28/39, מטוס הסילון הראשון של בעלות הברית.
במקום שתאי הבערה יצאו מתוך מבנה המנוע, הם משולבים בתוכו.
עם זאת שהמנוע הפך לפשוט יותר לייצור ולאחזקה, הוא היה ארוך יותר וכבד יותר בשל הארכת הציר הראשי.
כדי להקטין את משקל הציר נבחר ציר בעל דפנות דקות וקוטר גדול מאוד, כמעט בקוטר של להבי הטורבינה.
באפריל הוציא משרד האווירייה חוזים לייצור של מנועי W.2 בהיקף של 3,000 יחידות בחודש בשנת 1942 תוך שהם פונים לחברות ווקסהול, TBH ורובר.
בסופו של דבר עבר החוזה לידי חברת רובר בלבד.
ביוני קודם ויטל לדרגת מפקד כנף.
העבודה על מנוע ה-W.U נמשכה בניסיונות לפתור את בעיות הבערה שהיו אופייניות למנועים המוקדמים.
ב-9 באוקטובר 1940 הורץ שוב עם תא בערה בשיטת הזרקה של ארוסולים קטנים, שפתרה את בעיית הבערה.
לאחר פריצת דרך זו החל תהליך שיפור והתאמה של תאי הבערה החדשים.
בשלב זה הבין ויטל כי גלוסטר ישלימו את בניית המטוס הרבה לפני שרובר יוכלו לספק את מנוע ה-W.1 הראשון ומכיוון שלא רצה לחכות, הוא הרכיב מנוע משאריות חלפים, אותו כינה W.1X, והוא הורץ ב-14 בדצמבר.
ב-10 בדצמבר חווה ויטל התמוטטות עצבים ונאלץ להישאר בביתו למשך כחודש.
באותו הזמן הוגש פטנט בארצות הברית על ידי חברת פאוור ג'טס ליחידת הנעה וכוח של מטוסים.
מנוע ה-W.1X הפעיל את מטוס הניסוי של גלוסטר בניסויי הסעה ב-7 באפריל 1941, שבהם הוא המריא לדילוגים קצרים של כמה מאות מטרים ובגובה של כשני מטר.
מנוע W.1 הורץ לראשונה ב-12 באפריל והגיע לדחף של 3.8 קילו-ניוטון (385 קילוגרם).
ב-15 במאי המריא לראשונה מטוס הניסוי של גלוסטר מקראנוול, בכוח מנוע W.1, לטיסה של 17 דקות שבמהלכה הגיע למהירות 545 קמ"ש (340 מייל בשעה).
מספר ימים מאוחר יותר הגיע המטוס למהירות 600 קמ"ש בגובה של 7,600 מטר והתעלה על מטוסי הספיטפייר של אותה תקופה.
הצלחה זו של מנוע ניסיוני, שתכנונו היה חדש ופשוט וכבר התעלה על מנועי הבוכנה החדישים ביותר, גרמה לכלל התעשייה לנסות ולסגור את הפערים עם חברת פאוור ג'טס.
בשנת 1941 הקימה חברת רובר מעבדה חדשה עבור צוותו של ויטל ופס ייצור בבארנולדסוויק אבל לקראת סוף השנה התגלעו קשיים ביחסי שתי החברות.
ויטל היה מיואש מחוסר היכולת של רובר לספק חלפים ויחידות ברמת סדרת ייצור וכן מהיחס המזלזל ממהנדסיה והוא הפך לקולני יותר ויותר בביקורותיו על חברת רובר.
רובר החליטה לפתוח מרכז ניסוי פרטי שלה בחשאי בקלית'רו הסמוכה, שבו אדיראן לומבארד החל לעבוד על תכנון מנוע W.2 הדומה לתצורה של ה-W.1Y.
מהלך זה קיבל עידוד ממשרד האווירייה שסימן את המנוע של ויטל כ-B.23 ושל רובר כ-B.26.
בחודש שאחרי החלה העבודה על דגם משופר של ה-W.2B שכונה W.2/500. באפריל נודע לוויטל על תוכנית הפיתוח החשאית של רובר לפיתוח המנוע, זה גרם לעימות בין הצדדים שאיים להפסיק את תוכנית הפיתוח כליל.
עם זאת העבודה נמשכה ומנוע ה-W.2/500 הראשון הורץ בספטמבר אותה שנה והפיק דחף של 7.8 קילו-ניוטון.
לאחר מכן החל פיתוח דגם משופר נוסף, ה-W.2/700.
בינואר 1940 נפגש ויטל עם סטנלי הוקר מחברת רולס-רויס, שארגן פגישה עם אחד מחברי הדירקטוריון של החברה וארנסט הייבס, מנהל המפעל של רולס-רויס בדרבי.
הייבס הסכים לייצר חלקים למערכת המדחס שינוהלו על ידי הוקר שהיה מומחה למתמטיקה של זורמים והצליח לשפר את תכנון מגדש העל של הספיטפייר.
בנוסף בנו רולס-רויס מתקן ניסוי מיוחד שעזר לוויטל לפתור את בעיית הזדקרויות המדחס שנבעו מזרימת אוויר לא-סדירה.
בתחילת שנת 1942 חתמה רולס-רויס על חוזה עם ויטל לייצור שישה מנועים זהים ל-W.1 וסומנו WR.1. מנועים אלה שימשו לניסוי והותקנו באזור האחורי של מטוס ויקרס ולינגטון שיכול לשמש לבדיקת המנוע ללא הסתמכות על הדחף שלו לטיסה.
כאשר הסכסוך בין פאוור ג'טס ורובר הפך לסוד גלוי לקראת סוף 1942, שאיים על פיתוח המנוע, ארגן משרד ייצור המטוסים מפגש בין נציגי רובר ורולס-רויס.
בפגישה זו ביצעו החברות החלפה של מפעל מנועי הסילון של רובר לבין מפעל מנועי הטנקים של רולס-רויס.
העברת הבעלות הרשמית התבצעה ב-1 בינואר 1943. רולס-רויס סגרה את האתר הסודי של רובר בקלית'רו, אבל המשיכה לפתח את המנוע W.2B/26 שהחל את דרכו שם.
עם המעבר לשותפות עם רולס-רויס הואץ תהליך הפיתוח.
בדצמבר 1942 מנוע ה-W.2B עבר 37 שעות ניסוי בהרצה, בחודש שאחרי רולס-רויס ביצעו 390 שעות ניסוי.
ב-7 במאי 1943 מנוע ה-W.2B השלים ניסוי הרצה של 100 שעות בכוח מלא של 7.1 קילו ניוטון.
גרסאות של סדרת הייצור החלו לצאת מהמפעל באוקטובר 1943. המנוע שכונה בהתחלה W.2B/23 קיבל את השם RB.23 על שם החברה והמפעל המייצר ("Rolls-Barnoldswick") ולבסוף נקרא רולס-רויס וילנד.
מפעל בארנולדסוויק היה קטן מדי בשביל לשמש כפס הייצור העיקרי למנוע ולכן הוסב חזרה למתקן ניסוי ופיתוח בעוד המפעל הראשי הוקם בניוקאסל תחת נהר הליים שבמחוז סטפורדשייר.
הפיתוח של ה-W2B/26 שקיבל את השם רולס-רויס דרוונט החליף במהרה את הווילנד, דבר שאפשר את סגירת פס הייצור בארנולדסוויק בשלהי 1944.
בשנת 1943 הציע ויטל לסטפורד קריפס, השר האחראי על התעשייה האווירית, להלאים את כל תהליך פיתוח מנוע הסילון.
לדבריו המנוע פותח במימון של משקיעים פרטיים, שלאחר הפיתוח רואים את חוזי הייצור עוברים לחברות אחרות, ורק על ידי הלאמה יהיה ניתן להגיע לעסקה הוגנת לכולם.
הוא הביע את נכונותו לוותר על המניות שלו בחברה כדי לאפשר זאת.
באוקטובר 1943 הודיע קריפס שלדעתו הפתרון הטוב יותר יהיה הלאמת חברת פאוור ג'טס בלבד.
קריפס בחן עוד לפני הצעתו של ויטל כיצד יוכל להגן על ההשקעה המשמעותית של משרד האווירייה, יאפשר המשך פיתוח ויוכל לבנות תשתית פיתוח טכנולוגי עם ההון האנושי של פאוור ג'טס, והגיע למסקנה שהפתרון הוא הקמת מוסד ממשלתי.
בשלב זה הוא היה בדרגת מפקד להק, לאחר שהועלה בדרגה ממפקד כנף ביולי 1943.
ב-1 בדצמבר הודיע קריפס שמשרד האוצר מוכן לשלם 100,000 פאונד לרכישת פאוור ג'טס, אבל לאחר משא ומתן נוסף עלתה ההצעה ל-135,000 פאונד שאותה קיבל ויטל, אם כי לא בלב שלם.
ויטל לא קיבל כסף מהעסקה, שכן ויתר על מניותיו.
שותפיו ויליאמס וטינלינג קיבלו 46,800 פאונד כל אחד, בעוד שהמשקיעים המקוריים קיבלו החזר משולש של השקעתם המקורית.
למרות הסתייגויותיו של ויטל בתהליך ההלאמה, העסקה הושלמה ב-28 במרץ 1944. חברת פאוור ג'טס הפכה ל"פאוור ג'טס (מחקר ופיתוח) בע"מ" וויטל שימש בה כיועץ טכני ראשי.
ב-5 באפריל 1944 שלח משרד האוצר לוויטל פרס של 10,000 פאונד על מניותיו.
מתאריך השלמת העסקה שהה ויטל חצי שנה בבית חולים כדי להשתקם מתשישות עצבים שחווה.
הוא התפטר מפאוור ג'טס בינואר 1946. ביולי 1946 התמזגה החברה עם חטיבת טורבינות גז של המוסד המלכותי למטוסים (RAE) והפכה למוסד הלאומי לטורבינות גז (NGTE Pyestock) בפארנבורו.
בשנת 1946 קיבל ויטל תפקיד של יועץ טכני בהנדסת ייצור מנועים ובקרת אספקת חלפים בחיל האוויר.
באותה שנה קיבל את העיטורים לגיון ההצטיינות, מסדר האמבט ומסדר האימפריה הבריטית.
כמו כן במאי הוא קיבל פרס בסך של 100,000 פאונד על תרומתו לפיתוח מנוע הסילון.
במהלך מסע הרצאות בארצות הברית, ויטל התמוטט ופרש מחיל האוויר המלכותי על רקע רפואי ב-26 באוגוסט 1948, בדרגת קומודור אוויר.
לאחר מכן הצטרף לתאגיד התעופה הבריטי מעבר לים וביקר במגוון ארצות שבהן בחן פיתוחי מנועי הסילון.
בשנת 1952 הוא פרש ועבד על הביוגרפיה שלו:" Jet: The Story of a Pioneer".
הוא קיבל את מדליית אלברט של החברה המלכותית לעידוד אמנויות, תעשיות ומסחר (RSA) ב-1952.
ב-1953 חזר ויטל לעבוד במשרד מומחה להנדסה מכנית בחברת של, שבה פיתח מקדח לכריית נפט שדרש פחות חיבור מכני לאורך הצנרת המחוברת אליו, ועל כן היה קל מהמקדחים המקובלים.
ב-1957 פרש ויטל משל ועבר לחברת בריסטול אירופליין.
יחד עם בריסטול ייסד את חברת "בריסטול סידלי ויטל כלים" כדי להמשיך לפתח את המצאתו, אך קשיים כלכליים שנגרמו בשל הרכש של בריסטול על ידי רולס-רויס בשנת 1966, ופשיטת הרגל שלה עקב קשיים בפיתוח מנוע ה-RB-211, גרמו להיעלמות מקדח הטורבו של ויטל.
בשנות ה-1980 רוסיה, שלא יכלה לייצר צנרת כבדה למקדחים לכריית נפט, אימצה את התכנון של ויטל.
ויטל היגר לארצות הברית בשנת 1977 וקיבל משרת פרופסור למחקר מחטיבת הפיקוד למערכות אוויר ימיות (NAVAIR) באקדמיה הימית של ארצות הברית (USNA).
במחקריו התמקד בנושא שכבת הגבול (שכבת האוויר הצמודה לכנף/גוף המטוס) לפני שמשרתו הפכה לחצי משרה בין השנים 1978–1979. העבודה בחצי משרה אפשרה לוויטל לכתוב את ספרו השני: "Gas turbine aero-thermodynamics: with special reference to aircraft propulsion" שפורסם בשנת 1981.
ויטל הכיר את מפתח המנוע הגרמני הנס פון אוהיין, שעבד אז עבור חיל האוויר האמריקאי כמדען ראשי של מעבדת מחקר מנועי סילון, בשנת 1966. בהתחלה היה ויטל בטוח כי הנס העתיק את עבודתו אך מאוחר יותר השתכנע כי עבודתו הייתה מקורית, ושני הממציאים הפכו לידידים טובים.
בשנת 1986 התקבל ויטל למסדר ההצטיינות.
הוא התקבל ל ול (RAeS).
בשנת 1991 קיבל, יחד עם פון אוהיין, את פרס צ'ארלס סטארק דרייפר.
פרנק ויטל נפטר ב-9 באוגוסט 1996 מסרטן הריאה בביתו בקולומביה שבמרילנד.
גופתו נשרפה ואפרו הוטס לאנגליה בה נקבר בקראנוול.
ואנג טאו או בשמו המערבי פרנק ואנג (בסינית: 汪滔, פין-יין: Wāng Tāo, נולד ב 1980) הוא מיליארדר סיני, מייסד ומנכ"ל DJI, חברה העוסקת בייצור כלי טיס לא מאוישים לשוק האזרחי.
ואנג הקים את חברת הרובוטיקה DJI (בשמה המלא SZ Dajiang Innovation Technology) בשנת 2006 בעודו סטודנט באוניברסיטת הונג-קונג למדע וטכנולוגיה, וזו הפכה מהרה לשולטת (על פי פורבס 70% מהשוק ב 2015) בתחום.
הוא המיליארדר הראשון והיחיד בעולם (2016) מתחום הכטב"מים, כאשר החברה שמוכרת בכל העולם את המזל"ט המוצלח "פנטום" וסדרת המאביק המפורסמת, כבר עם הכנסות שנתיות של כמיליארד דולר.
הונו האישי הוערך בכ-5.4 מיליארד דולר והחברה מוערכת בכ-15 מיליארד דולר (מאי 2019).
פרנק היינו דאמרוש היה מנצח ומורה למוזיקה אמריקאי.
בשנת 1905, ייסד דאמרוש את מכון ניו יורק לאמנות המוזיקה, שהיה בהמשך לג'וליארד.
דאמרוש נולד בברסלאו, שלזיה, בן להלן פון היימבורג, לשעבר זמרת אופרה, והמנצח לאופולד דאמרוש.
הוא היגר לארצות הברית עם אביו, אחיו, המנצח וולטר דאמרוש, ואחותו, הפסנתרנית והמורה למוזיקה קלרה מאנס, בשנת 1871. הוריו היו לותרנים (סבו מצד אביו היה יהודי).
דאמרוש למד מוזיקה בגרמניה אצל דיוניס פרוקנר.
בניו יורק למד אצל פרדיננד פון אינטן.
כמו כן למד באירופה אצל מוריץ מושקובסקי.
במקור היה בדעתו לצאת לקריירת עסקים, ולשם כך נסע לדנוור, קולורדו, אבל דחף המוזיקה חזק עליו, וב-1884 היה נגן עוגב, מנצח של מועדון המקהלה של דנוור, ומפקח מוזיקה במערכת בתי ספר הציבוריים.
שנים אחדות היה מנצח מקהלה במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
כמו כן ניצח על "מועדון מנדלסון לשירה"מ-1885 עד 1887. ב-1892 ארגן שיעורי שירה עממיים ולקח חלק חשוב גם בייסוד האגודה לאמנות המוזיקה של ניו יורק.
בשנת 1897 התמנה למפקח על המוזיקה בבתי הספר הציבוריים בניו יורק.
ב-1898 החליף פרנק דאמרוש את אחיו וולטר כמנצח אגודת האורטוריה של ניו יורק, שעליה המשיך לנצח עד 1912. במהלך הקריירה שלו, גם לימדו הוא ואחותו קלרה בבית הספר ולטין לבנות במנהטן.
בשנת 1905 ייסד דאמרוש ועמד בראש מכון ניו יורק לאמנות המוזיקה, בתקווה להשיג את איכות ההוראה המקובלת בקונסרבטוריונים של אירופה.
ב-1926 התמזג המכון לאמנות המוזיקה עם בית הספר הגבוה ג'וליארד ליצירת מה שמוכר כיום כג'וליארד.
בין תלמידיו של דאמרוש היו ויליאם האולנד, שעמד תקופה ממושכת בראש מחלקת המוזיקה באוניברסיטת מישיגן והפסנתרנית ילדת הפלא הייזל סקוט.
דאמרוש מת בניו יורק ב-22 באוקטובר 1937. דאמרוש פארק, חלק ממרכז לינקולן לאמנויות הבמה, נקרא על שם משפחת דאמרוש.
פרנק דה ויין הוא קצין בחיל האוויר הבלגי, אסטרונאוט של סוכנות החלל האירופית (ESA), הוא הבלגי השני שהיה בחלל (אחרי ).
הוא היה טייס החלל הראשון של סוכנות החלל האירופית, שפיקד על משימת חלל בזמן שהוא שירת כמפקד במשלחת 21 לתחנת החלל הבינלאומית.
דה ווין מכהן כראש מטה האסטרונאוטים האירופאי של סוכנות החלל האירופאית בקלן, שבגרמניה.
בשנת 1979 הוא סיים את לימודיו בבית הספר בעיר ליאר.
ב-1984 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בבריסל, עם תואר שני למדעי הנדסה.
כאשר הגיע לצבא למד תעופה בחיל האוויר הבלגי.
אחרי שסיים את לימודיו בחיל האוויר הטיס מטוסי מיראז' 5 בצבא הבלגי.
בשנת 1991 סיים את מסלולו באוניברסיטה בבריסל עם הציון הגבוה ביותר של מחזורו.
בשנת 1992 קיבל את תעודתו כטייס מהבית ספר האימפריאלי לטייסים בבריטניה.
בדצמבר 1992, דה ווין היה הראש של טיסת ניסוי עבור חיל האוויר הבלגי.
מינואר 1994 ועד אפריל 1995, הוא היה אחראי על בטיחות הטיסה של אגף הקרב הראשון שפועל מבאובצ'אין.
מאפריל 1995 ועד יולי 1996, הוא הצטרף כטייס בכיר לחייל האוויר האירופאי שהשתתף בבסיס חיל האוויר של אדוארדס, קליפורניה.
בין 1996 ל-1998 הוא שימש כטייס מבחן בכיר בחיל האוויר הבלגי, שהיה אחראי על כל תוכניות הבדיקה ועל כל רכבי הטיס.
בפברואר 1997, נתקל דה-ווין בבעיות מנוע תוך כדי טיסה במטוס F-16 מעל אזור מאוכלס בצפיפות ליד ליוברדן.
אחרי שהמחשב על הסיפון נכשל, דה ווין נאלץ להתמודד עם הבחירה בין אם להתרסק או להימלט מהמטוס מעל האזור המאוכלס בצפיפות.
עם זאת, דה ווין הצליח לבצע נחיתה של המטוס הפגום בבסיס חיל האוויר ההולנדי, הישג אשר עזר לו להרוויח את פרס Joe Bill Dryden Semper Viper, והוא היה הראשון שזכה בפרס ולא היה אמריקאי.
באוגוסט 1998 מונה דה-ויין למפקד טייסת 349 שפועלת מקליין ברוגל, עיר בבלגיה.
הוא השלים 17 גיחות קרב.
על הישגיו במבצע זה העניקה לו ממשלת הולנד את התואר של קצין מסדר אורנג '-נסא (Orange-Nassau).
דה ויין אסף מעל 2.300 שעות טיסה במיראז', F-16, טורנדו ויגואר.
הוא משמש גם כיו"ר ארגון הכוחות המזוינים של צבא ההגנה הבלגית.
בשנת 1998 פרנק דה ווין נבחר למועמד כאסטרונאוט בסוכנות החלל האירופאית.
שנתיים לאחר מכן הוא הצטרף לחיל האסטרונאוטים האירופאי של הסוכנות, שבסיסו היה מרכז האסטרונאוטים האירופאי בעיר קלן, גרמניה.
באוגוסט 2001, דה ווין עבר הכשרה בבית יורי גגארין, מרכז ההדרכה ליד מוסקבה, רוסיה.
ההכשרה כללה אלמנטים רבים של הדרכה בסיסית לתחנת החלל הבינלאומית, וגם הוכשר בתור מהנדס טיסה מסוג סוויז.
ב-2002 הייתה נסיעתו הראשונה של דה ווין לתחנת החלל הבינלאומית בתור מהנדס טיסה, טיסה זו לקחה כ-11 ימים (30 באוקטובר - 10 בנובמבר).
במשך שהותו בחלל, דה ווין צלח תוכנית של 23 ניסויים בתחומי החיים, מדעי הפיזיקה והחינוך במסגרת תוכנית Odissea
הוא היה חבר בצוות הגיבוי של ליאופולד אייהארטס ממשלחת ה-ISS 16.
ב-20 בספטמבר 2007, הכריזה סוכנות החלל האירופאית כי בשנת 2009 דה ווין ישתתף במשימה שאורכה שישה חודשים על הסיפון של תחנת החלל הבינלאומית כחבר משלחת מס' 20 לתחנת החלל בין-לאומית.
ב-21 בנובמבר 2008, הודיעה נאס"א על שינויים בתכנוני המשלחת, בניהם דה ווין שנהיה מפקד המשלחת 21.
ב-27 במאי 2009 דה ויין שוגר על הסיפון סויוז TMA-15, והפך לאסטרונאוט הראשון של סוכנות החלל האירופית שפיקד על משלחת תחנת החלל.
פרנק הייז היה רוכב סוסים אמריקאי שניצח במרוץ סוסים לאחר מותו.
ב-4 ביוני 1923 השתתף הייז במרוץ סוסים בפארק בלמונט שבמדינת ניו יורק.
הייז מעולם לא ניצח באף מרוץ, ובמקצועו היה מאמן סוסים וסייף.
הסוסה, שנקראה "Sweet Kiss" הייתה בת 7, וסיכוייהם לנצח במרוץ, שאורכו שני קילומטרים, היו 20–1.
באמצע המרוץ מת הייז מהתקף לב, כנראה בשל ההתרגשות או בשל מאמציו של הייז לרדת במשקל כדי להגיע למשקל המותר לתחרות.
עם זאת, "Sweet Kiss" הייתה הראשונה לחצות את קו הסיום, ומותו של הייז התגלה רק כשבעלת הסוסה באה לברך אותו על ניצחונו.
כיוון שהייז עדיין נשאר על גבה, הוא ניצח בתחרות והפך לרוכב הראשון שניצח במרוץ לאחר מותו.
לאחר שהתגלה מותו, בוטלו כל התחרויות שתוכננו באותו יום, והוא נקבר במדי הרכיבה שלו שלושה ימים לאחר מכן בבית קברות בברוקלין.
הסוסה, "Sweet Kiss", קיבלה את הכינוי "Sweet Kiss of Death", ולא השתתפה יותר בתחרויות.
פרנק דובנק היה צייר פורטרטים אמריקאים.
דובנק נולד בקובינגטון, שבקנטקי, בנו של ברנהרד דקר, מהגר גרמני.
דקר נפטר במגפת כולרה כאשר פרנק היה בן שנה בלבד ואלמנתו התחתנה בשנית עם ג'וזף דובנק.
בגיל חמש עשרה החל פרנק את לימודי האמנות בהנחייתו הצייר המקומי, יוהאן שמיט, והועסק בחברת מעצבי כנסיות גרמניים.
בזמן שגדל בקובינגטון, דובנק היה חלק מהקהילה הגרמנית בסינסינטי, אוהיו, ממש מעבר לנהר אוהיו.
עם זאת, בגלל אמונותיו הקתוליות ומורשתו הגרמנית, הוא היה היה מנותק בכל הקשור לקהילה האמנותית של סינסינטי.
בשנת 1869 נסע לאירופה ללמוד אצל וילהלם פון דיץ ואצל וילהלם לייבל באקדמיה המלכותית במינכן, שם למד סגנון ציור ריאליסטי וישיר.
הוא היה שם אחד הציירים האמריקנים הצעירים – אחרים היו ויליאם מריט צ'ייס, ג'ון הנרי טוואצ'טמן, וויליס סיבר אדמס וולטר שירולו – שבשנות ה-70 של המאה ה-19 ייסדו את הזרם של אסכולת נהר ההדסון והתחילו תנועת אמנות חדשה המאופיינת בחופש גדול יותר של יישום צבע בציור.
בהתחלה התעלמו מעבודותיו שצייר בקובינגטון, עד שהן משכו תשומת לב רבה כשהוצגו במועדון האמנות בבוסטון בשנת 1875. התוצאה הייתה שתלמידים נהרו אליו בגרמניה ובאיטליה, שם ערך ביקורים ארוכים.
בגיל 27 היה אמן מהולל.
בשנת 1878 פתח דובנק בית ספר במינכן, ובכפר פוללינג בבוואריה.
תלמידיו, המכונים "נערי דובנק", כללו את ג'ון טוואצ'טמן, אוטו הנרי באכר, ג'ון וייט אלכסנדר ואחרים.
לאחר מות אשתו במארס 1888, הוא שב לאמריקה מאיטליה ועסק קצת בפיסול, ועיצב אנדרטה יפה לאשתו, הנמצאת בפירנצה.
למרות פעילות זו, מותה של אליזבת אשתו סימן האטה בתפוקתו.
הוא היה אדם עשיר, ובחר לנהל חיים מעורפלים משהו.
הוא גר בקובינגטון עד מותו בשנת 1919 ולימד באקדמיה לאמנות בסינסינטי, שם היו לו כמה תלמידים מפורסמים: וילבור ג.
אדם, קורנליה קאסדי דייוויס, ג'ון כריסטין יוהנסן, ז'אן מקליין, ראסל רייט, צ'ארלס מילס, ואחרים.בין הציורים המפורסמים ביותר שלו ניתן למצוא את "אישה עם מניפה" (1873) שחושף את סגנונו של דובנק עם פלטת הצבעים הכהה ועבודות המברשת החותכות בדומה לפרנס הלס.
בשנת 1905 הוא נבחר כחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב והפך לחבר מלא בשנת 1906.
ב־25 במרץ 1886 התחתן דובנק עם אחת מתלמידותיו שזכתה להערכה רבה אליזבת בוט ילידת בוסטון.
השניים התארסו ב-1881. הם גרו בוילה קסטלאני בפירנצה (שם היא גדלה) במשך שנתיים.
הם היו הורים של פרנק בוט דובנק.
היא מתה בפריז מדלקת ריאות, ודובנק היה הרוס ממותה.
לאחר מותו בסינסינטי, אוהיו ב־3 בינואר 1919, נקבר דובנק בבית הקברות בקובינגטון.
פרנק וינסנט דומונד היה אחד המורים לציור המשפיעים ביותר באמריקה של המאה העשרים.
הוא היה מאייר וצייר אימפרסיוניסט אמריקאי של דיוקנאות ונופים, וקריירה שנמשכה למעלה מחמישים שנה.
פרנק וינסנט דומונד נולד ב-20 באוגוסט 1865 ברוצ'סטר, ניו יורק, לאליזבת ואלונזו דומונד, בעל מסגריה.
הוא התעניין בצייר מגיל צעיר, והיה מעורב בתחום האמנות המקומית בראשית שנות השמונים.
הוא קיבל עבודה ביצירת איורים לעסקים על ידי ציור שלטים.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר ציבורי ברוצ'סטר, עבר לעיר ניו יורק בשנת 1884.
בשנים 1884 - 1888 הוא השתתף בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק, ולמד אצל ג'יימס קרול בקוויט, ויליאם סאראנט.
דומונד מימן את השכלתו באמנות בכך שקיבל עבודה ביצירת איורים לעיתון Daily Graphic בניו יורק.
כתוצאה מהעבודה המשובחת שלו שם, הוצע לו עבודה בהארפר'ס ויקלי.
בהמשך עבד גם בעבודות מגזינים נוספים.
הוא עבר לפריז כדי להמשיך בלימודיו.
משנת 1888 או 1889 עד 1891 הוא למד באקדמיה ז'וליאן, שם כללו המדריכים שלו את בנג'מין קונסטנט, ז'ול ז'וזף לפבר וגוסטב בולנגר.
הוא זכה להכרה בשנת 1890 כשציור שלו הוצג בסלון בפריז, זכה במדליה יוקרתית.
עבודתו המוקדמת הייתה בסגנון ארט נובו, ובפריז הוא הושפע מאסכולת ברביזון, לימים הפך לאימפרסיוניסטי.
בשנת 1895 התחתן עם הלן סבייה מפורטלנד, אורגון, אמנית אחרת.
הם בילו חמש שנים בצרפת, שם גם ערך שיעורי קיץ לליגת הסטודנטים לאמנות, וצייר נופים בחוץ מהשחר ועד השקיעה.
בשנת 1900 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב, והפך לאקדמאי מלא בשנת 1906.
דומונד הציג בתערוכת הכותנה של מדינת אטלנטה, התערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו, התערוכה הפאן-אמריקאית בבופלו, ותערוכת סנט לואיס.
הוא שימש כמנהל אמנותי בתערוכת המאה של לואיס וקלארק בפורטלנד בשנת 1905, ועזר לארגן את התערוכה הראשונה במוזיאון האמנות בפורטלנד באותה השנה.
לקראת תערוכת פנמה-פסיפיק מ-1915, הוא הכין שני ציורי קיר ענקיים, שתלויים כעת בספריה הציבורית בסן פרנסיסקו.
קריירת ההוראה שלו נמשכה למעלה מחמישים שנה, בה לימד דומונד אלפי אמנים בליגת הסטודנטים לאמנות.
דומונד פיתח לוח פריזמטי, המשמש במיוחד בציור נופים.
התלמידים שלו למדו לראות את השתנות אור המנסרה בצבעים מעורבבים, שינוי טונאלי, שזורם מצהוב לסגול בצד החם ומצהוב לירוק לירוק כחול לסגול בצד הקריר.
וריאציות של הלוח הפריזמטי עדיין משמש אמנים ומורים רבים ובתי ספר, כולל המכון לאמנות רידג'ווד בניו ג'רזי.
דומונד היה חבר במושבת האמנות אולד ליים, קונטיקט, שם התגורר בשכונה בשם Grassy Hill.
במשך כמה שנים עמד בראש בית הספר קיץ של הליגה לסטודנטים לאמנות, שם לימד גם בחוץ, כפי שהיה בצרפת.
הרברט אברמס וקתרין לנגהורן אדמס היו בין תלמידיו.
לאחר שעבר בית הספר לוודסטוק, ניו יורק, דומונד המשיכה להעביר שיעורים פרטיים באולד ליים.
דומונד נפטר בעיר ניו יורק ב-6 בפברואר 1951, בגיל 85
פרנק האטון היה פוליטיקאי ועיתונאי אמריקאי.
הוא שירת בצבא האיחוד במלחמת האזרחים, כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית ובהמשך היה הבעלים והעורך של העיתון וושינגטון פוסט.
פרנק האטון נולד בקיימברידג', אוהיו לריצ'רד ולשרה (לבית גרין) האטון.
הוא גדל והתחנך בקאדיס, אוהיו, והתלמד אצל אביו שהיה בעל בית דפוס ועיתון.
ב-1862, אף על פי שהיה אז בן 16 בלבד, התגייס האטון לצבא האיחוד והשתתף במלחמת האזרחים כטוראי בפלוגה C של רגימנט מתנדבי הרגלים ה-98 של אוהיו.
יחידתו לחמה בעיקר במסגרת ארמיית קמברלנד, והאטון השתתף במספר קרבות, כולל .
ב-1864 הוא מונה כלוטננט ושירת ברגימנט הרגלים ה-184 שלח אוהיו עד לשחרורו בתום המלחמה.
לאחר המלחמה היה האטון אחד החברים המקוריים של "המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית" .
הוא גם היה אחד המארגנים של "הצבא הגדול של הרפובליקה" באוהיו.
לאחר המלחמה עבד האטון בעיתונאות במאונט פלזנט ובברלינגטון שבאיווה.
כאיש המפלגה הרפובליקנית הוא היה חבר ב"סיעת האיתנים" .
הוא עבד כמנהל הדואר של ברלינגטון ושימש במספר תפקידים במפלגה, כולל יושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה באיווה.
ב-1881 עם תחילת נשיאותו של ג'יימס גרפילד, היה האטון מועמד למספר תפקידים בממשל הפדרלי.
בקיץ אותה שנה נרצח גרפילד ובאוקטובר מונה האטון לעוזר הראשון של המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא צ'סטר ארתור.
ב-1884 קודם האטון לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית לאחר שוולטר גרשם מונה כמזכיר האוצר.
בבחירות לנשיאות של 1884 היה האטון פעיל במאמצים לבחירתו של ארתור כמועמד המפלגה, אך ללא הצלחה.
במקומו נבחר ג'יימס בליין, שבסופו של דבר נוצח בבחירות הכלליות על ידי מועמד הדמוקרטים גרובר קליבלנד.
עם תום תקופת נשיאותו של ארתור פרש האטון מתפקידו כמנהל הכללי של הדואר ושב לעסקי העיתונאות.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים היה האטון לאחד הבעלים ולעורך של העיתון וושינגטון פוסט.
בתפקיד זה הוא שימש עד שב-24 באפריל 1894, בעת שעבד במשרדו בעיתון, הוא לקה בשבץ מוחי.
כתוצאה מכך הוא לקה בשיתוק מוחלט, הועבר לאשפוז בבית חולים, שם המשיך מצב בריאותו להתדרדר.
פרנק האטון נפטר ב-30 באפריל 1894, לאחר שבוע של אשפוז ויומיים לאחר יום הולדתו ה-48. הוא נטמן בבית הקברות רוק קריק שבוושינגטון די.
הוא הותיר אחריו את רעייתו אליזבט סניידר ממאונט פלזנט, איווה ואת בנו ריצ'רד.
העיירה האטון שבדקוטה הצפונית, שנוסדה ב-1882, נקראה על שמו.
פרנק האריס היצ'קוק היה פוליטיקאי אמריקאי, ששימש כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית בשנים 1908–1909 ולאחר מכן ועד 1913 כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא ויליאם האוורד טאפט.
פרנק האריס היצ'קוק נולד באמהרסט, אוהיו.
ב-1891 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד וב-1894 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון והתקבל ללשכת עורכי הדין.
בתקופת לימודיו בהרווארד הוא הכיר את תאודור רוזוולט, ולשניהם הייתה תשוקה לתחום הצפרות.
בהמשך תמך היצ'קוק בדרכו הפוליטית של רוזוולט ברמה הארצית.
בשנים 1897–1905 הוא עבד במחלקת החקלאות ובמחלקת המסחר והעבודה של ארצות הברית.
לאחר מכן ועד 1908 הוא היה עוזר המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
ב-1909, עם תחילת נשיאותו של ויליאם האוורד טאפט, הוא מינה את היצ'קוק כמנהל הכללי של הדואר, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של טאפט ב-1913.
בתקופת כהונתו בתפקיד זה הוקמו שירות דואר האוויר ושירות תוכניות החיסכון של הדואר.
מעורבותו בתחום האווירי הובילה אותו להתגייס לכוחות המילואים של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית, שם הוא קודם עד לדרגת קולונל.
כמנהל הכללי של הדואר הוא העלה לעדיפות עליונה את העמדתם לדין של אלה שעשו שימוש בשירות הדואר למעשי הונאה, כמו מכירתן של מניות של חברות חסרות ערך.
בבחירות לנשיאות של 1916 הוא היה מנהל מסע הבחירות של מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות צ'ארלס אוונס יוז.
בבחירות לנשיאות של 1920 הוא ניהל את מסע הבחירות של לאונרד ווד ובאלו של 1924 הוא ניהל את מסע הבחירות של היירם ג'ונסון.
ב-1928 רכש היצ'קוק את העיתון "טוסון סיטיזן", שבטוסון, אריזונה.
בשנים 1932–1933 הוא היה חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית מטעם אריזונה.
פרנק האריס היצ'קוק נפטר בטוסון ב-25 באוגוסט 1935. הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוברן שבקיימברידג', מסצ'וסטס.
אדם קינג פיני , הידוע בשם הבמה פרנק דוקס (Frank Dukes), הוא מפיק מוזיקלי ותקליטן קנדי.
הוא זכה להכרה כמלחין וכמפיק מוזיקלי כשעבודתו נוצלה על ידי מפיקים מוזיקליים כדי לדגום אותה בהפקות משלהם; הפקות רבות שלו שימשו בשירים של אמנים גדולים ברחבי ההיפ הופ והפופ, בהם לורד, טראוויס סקוט, פיוצ'ר, יאנג ת'אג, דרייק וקניה וסט.
מאז, הוא לקח תפקיד מפיק מוזיקלי מסורתי יותר, ועבד באולפן עם אמנים כמו קמילה קביו ופוסט מאלון.
מאז 2015, הוא ניהל גם את ספריית המוזיקה Kingsway, המכילה דגימות רבות.
דוקס זכה בפרס גראמי הלטיני בשנת 2019, על הפקת השיר "Con Altura" של רוסליה, בקטגוריית "השיר האורבני הטוב ביותר".
בשנת 2020, קיבל מועמדות לפרס גראמי לאלבום השנה ושיר השנה, כמפיק אלבומו של פוסט מאלון, Hollywood's Bleeding.
אדם קינג פיני נולד ב-12 בספטמבר 1983 בטורונטו, אונטריו, קנדה.
החשיפה הראשונה שלו ליצירת מוזיקה הייתה בגיל 15, בשיעורי פסנתר; עם זאת, הוא הפסיק את השיעורים לאחר שלוש שנים בגלל איבוד העניין בהם.
בהמשך, לימד את עצמו לנגן בגיטרה, בס ותופים.
כנער, בילה זמן רב בסקייטבורד וגילה התעניינות רבה יותר במוזיקה והפך לדי ג'יי.
בשנת 1999, בגיל 16, החל דוקס לאסוף תקליטים משנות השישים והשבעים במאמץ להבין כיצד נוצרו.
הרגל זה הביא אותו לייצר תקליטים והוא קנה מכונת MPC בשנה שלאחר מכן.
דוקס הצהיר כי אין בכוונתו להפוך את המוזיקה למקצוע שלו.
בשנות האלפיים מכר דוקס את הביט הראשון שלו, תמורת 250 דולר, לאמן הקלות מקומי של היפ הופ מטורונטו בשם "General Too Smoth".
בשנת 2008, דוקס זכה למיקום הראשון בתשלום עבור אמן מרכזי באותה התקופה, הפקה עבור הראפר האמריקאי לויד בנקס.
בנקס שילם לדוקס 5,000 דולר עבור הפקה, שהופיעה בהמשך באלבום האולפן השלישי של בנקס, H.F.M.
2 כשיר בשם "Sooner or Later", בהשתתפות הראפר האמריקאי רייקוון.
בהתבוננות בבעיות האישור המדגמיות שהיו לראפר אמינם בשירו "Like Toy Soldiers", היה לדוקס רעיון להלחין יצירות מקור המיועדות לשימוש בדגימה של מפיקים מוזיקליים אחרים בהפקותיהם.
הוא החל להקליט את הקומפוזיציות שלו, תוך שימוש בציוד וינטג' המעורר את הסגנון של שנות השישים והשבעים, וארז אותם בכרכים שונים לאוסיף בשם Kingsway Music Libary, שהוא מוכר עם אישור לשימוש בדגימות שלו.
הוא המשיך להפיץ חלק מהמוזיקה שלו בצורה כזאת והזמין מוזיקאים שונים לשתף פעולה או לתרום לפלטפורמה שלו.
הדגימות המקוריות הללו הובילו אותו לעבוד עם מפיקים מוזיקליים כמו בוי-1דה, מטרו בומין, וינילז , די ג'יי דהי, טיי ביסט ועוד, מה שהוביל אותו להפיק שירים עבור אמנים רבים, כגון קניה וסט, דרייק, אמינם, 50 סנט, טראוויס סקוט, דני בראון, גוסטפייס קילה, ג'רמי , טורי ליינז וריהאנה, בין היתר.
בשנת 2011, דוקס השתתף בהופעה הראשונה של להקת BadBadNotGood והפך למשתף פעולה נפוץ של הלהקה.
חברי הלהקה תרמו לקומפוזיציות של דוק, ודוקס הפיק בפועל את אלבומיהם, III ו-Sour Soul (אלבום משותף עם גוסטפייס קילה).
הוא מתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, לאחר שעבר ממיסיסוגה, אונטריו.
פרנסיס מקנמרה , המוכר בשם פרנק המשורר , היה נידון שהוגלה לניו סאות' ויילס מכיאסל , אירלנד, שכתב שירים מנקודת המבט של נידון.
ב-1832, הוא הורשע בגניבה, ונידון ל-7 שנות גלות.
לעיתים קרובות, הוא התרחק וקיבל עונש מורחב כמו גם מלקות ועונשים אחרים, ולבסוף נשלח לפורט ארתור, ארץ ואן דימן.
הוא קיבל כרטיס חופש ב-1847, וקיבל את חירותו ב-1849, שלאחריו אין מעט תיעוד בחייו.
בשיריו חוזר המסר שהוא היה אדם משכיל עם אמונות פוליטיות חזקות.
מכתם אחד מהשירים שכתב מדבר על משפטו שבסופו של דבר הגלה אותו למפרץ בוטאני.
שיר נוסף הולחן ונכתב במהלך המסע לאוסטרליה מדבר על המקרה שלו.
פרט לשיר אחד ארוך יותר, שיריו הועברו בין הנידונים מפה לאוזן.
מספר בלדות ואפיגרמות שכתב שרדו בצרות כתב יד, ונמצאים בספריית מיטשל בסידני, לאחר שנכתבו בסוף המאה ה-19. הבלדה הפופולרית Moreton Bay או A Convict's Lament, מושר לעיתים קרובות בבתי ספר יסודיים באוסטרליה, מייוחסת לפרנק המשורר.
יצירתו שפורסמה, A Convict's Tour to Hell, נכתבה באוקטובר 1839 בזמן שעבד כרועה צאן בסטרוד .
פרנק המשורר נפטר במודגי ב-28 באוגוסט 1861. הידיעה על מותו נכתבה בשלושה עיתונים בניו סאות' ויילס, ב-Western Post ב-31 באוגוסט, ב-Empire ב-4 בספטמבר וב-Maitland Mercury ב-7 בספטמבר.
ב-5 באוגוסט 2012, שידר הרדיו הלאומי של ABC את "פרנק המשורר - A Convict's Tour to Hell".
פרנק דין לוקאס הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קהיליית אוקלהומה, ברציפות מאז 1994. בשנים 1994–2003 ייצג לוקאס את מחוז הקונגרס השישי של אוקלהומה, שבוטל בעקבות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שהתקיים בשנת 2000. מאז ינואר 2003 הוא מייצג את מחוז הקונגרס השלישי.
מאז התכנסות הקונגרס ה-118 לוקאס הוא יו"ר ועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל של בית הנבחרים.
לוקאס נולד בעיר שאיין (Cheyenne) שבמערב אוקלהומה.
ב-1982 השלים באוניברסיטת המדינה של אוקלהומה–סטילווטר לימודי תואר ראשון בכלכלה חקלאית.
בשנת 1984 התמודד לראשונה אל בית הנבחרים של אוקלהומה כמועמד המפלגה הרפובליקנית, אך הפסיד בפער זעום למועמד המפלגה הדמוקרטית.
ניסיון נוסף להיבחר אל הבית התחתון של בית המחוקקים ב-1986 נכשל גם הוא, אך בבחירות 1988 ניצח ונבחר אל בית הנבחרים המדינתי.
ב-1990 הוא הפסיד בבחירות, לאחר שהמחוקקים הפכו את מחוז הבחירה שלו לידידותי יותר עבור הבוחרים הדמוקרטיים.
עם זאת, הוא שב לבית הנבחרים המדינתי ב-1992.
בשנת 1994, חבר הקונגרס גלן אינגליש ממחוז הקונגרס השישי של אוקלהומה, התפטר מתפקידו כדי להיות שדלן.
לוקאס זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות המיוחדות ב-10 במאי.
הוא התמודד מול דן ובר, מזכיר העיתונות של הסנאטור דייוויד בורן .
מחוז הקונגרס השישי היה הגדול ביותר באוקלהומה מבחינת שטח, והשתרע מ"הידית של אוקלהומה" (Oklahoma Panhandle) עד לעיירה ספנסר, באזור המטרופולין של אוקלהומה סיטי.
עם זאת, בית המחוקקים המדינתי שרטט את מפת המחוז מחדש כך שנכללו בו שכונות עוני רבות באוקלהומה סיטי שמעולם לא הצביעו לרפובליקנים.
לוקאס נבחר במהפך משמעותי, ניצח בפער של 8%, וזכה ב-18 מתוך 24 מחוזות אוקלהומה ששכנו במחוז הקונגרס.
ניצחונו נתפס על ידי פרשנים פוליטיים אחדים כסימן מוקדם אל , במהלכה נטלו הרפובליקנים את השליטה בבית הנבחרים מידי הדמוקרטים לראשונה זה 40 שנה.
לוקאס עצמו נבחר לתקופת כהונה מלאה בבחירות אמצע הקדנציה ב-1994.
מחוזו של לוקאס הוסב למחוז הקונגרס השלישי לאחר שאוקלהומה איבדה מחוז קונגרס במפקד האוכלוסין של ארצות הברית שהתקיים במהלך שנת 2000. לכן, מחוזו שהיה בן כה וכה עצום מבחינת שטח, גדל עוד יותר (לשם השוואה, מחוז הקונגרס השלישי של אוקלהומה גדול פי 4 משטח מדינת ישראל כולה).
לוקאס איבד את מרבית בוחריו באוקלהומה סיטי, בה התגוררו כ-60 אחוזים מאוכלוסיית המחוז.
בעבר ייצג חלק ניכר מהמצביעים במרכז העיר, כולל הבניין הפדרלי על שם אלפרד פ.
מורה, בו התחולל הפיגוע באוקלהומה סיטי.
כדי לפצות על אובדן אוכלוסייה גדול זה, מחוז הקונגרס השלישי התפרש מזרחה יותר, ונכללו בו פרוורים מערביים של העיר טולסה (כולל חלק קטן מהעיר עצמה) ואזורים כפריים נוספים.
ב-3 בינואר 2011 נבחר ליושב ראש ועדת החקלאות של בית הנבחרים, והחליף את קולין פיטרסון לאחר ניצחון הרפובליקנים בבחירות האמצע ב-2010. ב-7 באפריל 2014 הציג לוקאס בפני בית הנבחרים את "חוק הגנת הלקוחות והקלת משתמשי הקצה", במהלך הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
עם התכנסות הקונגרס ה-114, הוחלף בוועדת החקלאות בידי מייק קונאוויי.
נכון ל-2021, הוא הוותיק ביותר מבין חברי המשלחת של אוקלהומה לשני בתי הקונגרס האמריקאי.
פרנק דה ויט הוא ג'ודוקא הולנדי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג.
דה ויט השתתף באולימפיאדת ריו (2016), שבה הוא הודח כבר בקרב הראשון שלו על ידי איבילו איבנוב הבולגרי.
בינואר 2021, הוא זכה במדליית הכסף בתחרות המאסטרס בדוחה, קטר.
בחודש יוני של אותה השנה, הוא זכה במדליית ארד באליפות העולם בג'ודו, שהתקיימה בבודפשט, הונגריה.
באולימפיאדת טוקיו 2020, דה ויט החל את דרכו בסיבוב השני בו ניצח באיפון את פניימינה פרסיבל מסמואה, אך הודח בסיבוב השלישי לאחר הפסד בווזארי לדומיניק רסל הגרמני.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2017 גראנד סלאם פריז 2017 גראנד סלאם אבו דאבי 2019 גראנד פרי טביליסי
פרנק ויליאמס האנט היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איידהו החמישי בשנים 1901–1903.
פרנק האנט נולד בניופורט, קנטקי, והתחנך בבתי ספר ציבוריים בלואיוויל.
הוא עבר לאיידהו, שם הוא עבד בכרייה.
ב-1896 הוא נשא לאישה את רות מיינרד.
ב-1892 נבחר האנט לבית הנבחרים של איידהו, ובו הוא כיהן עד 1894. ב-1898, במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד הוא שירת בפיליפינים כקפטן ברגימנט המתנדבים של איידהו.
ב-1900, בגיל 38, נבחר האנט כמושל איידהו, הצעיר מבין מושלי איידהו לדורותיהם עד כה.
במרץ 1901 הוא חתם על חוק להקמת האקדמיה של איידהו (כיום ) שבפוקטלו.
האנט גם סיים את הממשל הצבאי שהוטל ב-1899 בצפון המדינה על ידי קודמו, פרנק סטיוננברג, כתגובה לאי-שקט תעשייתי.
בבחירות לכהונה שנייה ב-1902 נוצח האנט על ידי הרפובליקני ג'ון מוריסון.
לאחר תום כהונתו כמושל הוא היה לסגן הנשיא והמנהל הכללי של חברה עסקית.
פרנק האנט נפטר בבויסי ב-15 בנובמבר 1906, בגיל 44, כתוצאה מדלקת ריאות שלקה בה בהיותו בגולדפילד, נבדה קודם לכן.
הוא נטמן בבית הקברות פיוניר שבבויסי.
במוזיאון של מחוז גם שבעיר אמט, מוצגת תצוגה של חפציו.
פרנק סטפנסון דיליין הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע בתפקידיו בתור ניק קלארק בסדרה "אימת המתים המהלכים" (2015–2018) ובתור טום רידל בן ה-16 בסרט "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם" (2009).
הוא גם הופיע בתור הנרי קופין (אנ') בסרט "בלב ים" (אנ') (2015) ובתור לוק קאגט במיני סדרה הגותית "נחש אסקס" (2022).
הוא בילה חלק מילדותו בבריקסטון, לפני שעבר לפורסט רו במזרח סאסקס.
אביו, הוא השחקן סטיבן דיליין.
דיליין התקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) וסיים את לימודיו ב-2013, עם תואר ראשון בדרמה.
דיליין שיחק בקולנוע, על הבמה ובטלוויזיה.
את הופעת הבכורה שלו בסרט הוא עשה לצד אביו כניצב בסרט "סרייבו" בשנת 1997, כשהיה בן שש.
הוא התפרסם יותר כאשר גילם את טום רידל (לורד וולדמורט המתבגר) בסרט הקולנוע "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם" .
דילן גילם את ג'יימס פאפאדופולוס בסרט העצמאי "Papadopoulos &amp; Sons" בבימויו של מרקוס מרקו.
בשנת 2011. לאחר שדיליין לוהק, אביו החליט לארגן מחדש את לוח הצילומים שלו כדי לגלם את הארי פאפאדופולוס (אבא של ג'יימס).
סטיבן דיליין הכריז שזה נדיר לקבל את ההזדמנות "לעבוד עם הילדים שלך אחרי שהם עזבו את הבית".
ביולי 2013, דילן שיחק במחזה "קנדידה" " בתיאטרון רויאל, בבאת', בבימויו של סיימון גודווין.
ב-2014 שיחק דיליין בתפקיד של קיז בסרט הקולנוע "Viena and the Fantomes", בבימויו של ג'ררדו נאראנג'ו.
כמו כן, בשנת 2014, דילן לוהק לעיבוד לרומן רב המכר מאסטרו של פיטר גולדסוורת'י, לבימוי קתרין ג'רוויס.
דילן כיכב בתפקיד ניק קלארק, בסדרת דרמת האימה "אימת המתים המהלכים" מ-2015 ועד עונתה הרביעית .
התפקיד היה תפקיד פורץ עבור דיליין, שהיה חביב המעריצים בסדרה.
בשנת 2016, הוא היה מועמד לפרס סאטורן לשחקן הצעיר הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה על משחקו בסדרה.
בשנת 2015 דיליין גילם את הנרי קופין (אנ') בסרט" בלב ים".
סרט הרפתקאות - דרמה זה בבימויו של רון הווארד מבוסס על ספר העיון של נתנאל פילבריק באותו שם על טביעת ספינת ציד הלווייתנים האמריקאית "אסקס" ב-1820, אירוע שהיווה השראה לרומן מובי-דיק.
עוד בשנת 2015, דיליין גילם את שוגס בסדרת הטלוויזיה בהפקת נטפליקס "סנס8", בבימוי האחיות וצ'אוסקי.
בשנת 2019 הופיע דיליין לצד ביני פלדשטיין ואלפי אלן בסרט "דולי ויילד המופלאה" (אנ'), בבימויו של קוקי גידרויץ'.
שנה סרטתפקיד הערות 1997ברוכים הבאים לסראייבו (אנ') כריסטופר הנדרסון 2009 הארי פוטר והנסיך חצוי הדם טום רידל הצעיר 2012 Papadopoulos & Sons ג'יימס פאפאדופולוס 2015בלב ים (אנ') הנרי קופין (אנ') 2018Astral אלכס הרמן 2019 דולי ויילד המופלאה (אנ') טוני ריץ' 2020וינה והפנטומים (אנ') קיז2025מועד לפורענותמייק2026תבונה ורגישותג'ון ווילאביTBAHarvestג'ורדן
שנה פרס קטגוריה עבודה מועמדת תוצאהמקור 2016 פרס סאטורן ההופעה הטובה ביותר של שחקן צעיר בסדרת טלוויזיה (אנ')אימת המתים המהלכים 2025פרס הקולנוע הבריטי העצמאיההופעה הראשית הטובה ביותרמועד לפורענות
ג'יימס פרנקלין הנלי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אינדיאנה בשנים 1895–1897 וכמושל אינדיאנה ה-26 בשנים 1905–1909. הוא היה מייסד "הטייסת של אמריקה" , שקידמה את איסור צריכת האלכוהול ברמה הלאומית והיה בעל תפקיד חשוב בגיוס דעת הקהל עבורו.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הוא קידם בהצלחה את חוק ברירת איסור מכירת אלכוהול, שהוביל את רוב מחוזות אינדיאנה לאסור מכירת משקאות בתחומיהם.
הישגיו האחרים כללו איסור הימורים, מאבק בשחיתות פוליטית והעברת הסוכנויות המדינתיות לבסיס פעולה לא פוליטי.
עם תום כהונתו הוא פרש מהמפלגה הרפובליקנית והיה למתנגד בולט לצריכת אלכוהול.
הוא התמודד ללא הצלחה מטעם מפלגת האיסור לנשיאות ארצות הברית בבחירות של 1916.
פרנק הנלי נולד בבקתה ליד סנט ג'וזף שבאילינוי כצעיר מבין שבעת ילדיהם של אלייז'ה ואנה קלטון הנלי.
אימו לימדה אותו קרוא וכתוב בבית, אף על פי שהיא הייתה עיוורת.
כנער צעיר הוא התגורר לזמן מה בחווה בכפר הומר הסמוך.
בהומר הוא למד במשך שנה אחת בבית הספר המקומי, שם הוא נודע כדיבייטור מוכשר.
בגיל 16 עזב הנלי את ביתו כדי ללמוד בבתי ספר ציבורים ובבית הספר הנורמלי של מזרח אילינוי שבדאנוויל עד 1879. הוא עבד בעבודות שונות ומשונות כדי לממן את לימודיו, ולעיתים קרובות ישן באסמים.
בשנה בה הוא סיים את לימודיו הוא עבר למחוז וורן שבאינדיאנה, שם הוא לימד בבתי ספר ציבוריים בשנים 1881–1889.
הנלי הכיר את אווה אוגוסטה רייצ'ל סימר, וב-1881 נישאו השניים.
נולדו להם חמישה ילדים, אך רק אחד מהם הגיע לבגרות.
בעת שעסק בהוראה הוא התיידד עם השופט המקומי ג'וזף מ.
ראב עודד את הנלי לקחת חלק פעיל בפוליטיקה ולשאת נאומי בחירות מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הנלי למד משפטים וב-1889 התקבל ללשכת עורכי הדין והצטרף למשרד עורכי הדין של ראב בוויליאמספורט, אינדיאנה.
יחד עם הנלי עבד אל סטנסברי, עורך דין צעיר, שלימים ישמש כתובע הכללי של אינדיאנה.
בבחירות המיוחדות של 1889 נבחר הנלי לסנאט של אינדיאנה כדי לאייש מושב שהתפנה.
בבחירות אלו הוא ניצח את ג'ורג' ו.
קרונק וכיהן בתפקיד מ-1890 עד 1891. בסנאט הוא רכש מוניטין כנואם נמרץ.
ב-1899 ניסה הנלי להיבחר כמועמד הרפובליקנים לסנאט של ארצות הברית, אך נוצח בהצבעה על ידי אלברט ג'.
מערכת בחירות זו גרמה לפילוג בשורות המפלגה באינדיאנה, ופרוגרסיבים מתנגדי איסור השתייה תמכו בבוורידג', בעוד שתומכי האיסור וחברי האגף השמרני של המפלגה תמכו בהנלי.
לאחר שלא עלה בידו להיבחר כמועמד, הוא פרש לזמן מה מהפוליטיקה.
הפיצול בשורות המפלגה החמיר לאחר הבחירות, והוביל את הפרוגרסיבים לפרוש לחלוטין מהמפלגה.
הנלי יצא למסע נאומים ברחבי המדינה כדי ליצור את בסיס התמיכה לקראת התמודדות על משרה אחרת.
נאומיו היו נלהבים ולעיתים קרובות הוא ציטט את אברהם לינקולן.
ב-1904 שב הנלי לפוליטיקה, וזכה במועמדות הרפובליקנים למשרת מושל אינדיאנה.
בבחירות הכלליות הוא הביס את ג'ון ו.
מערכת הבחירות הייתה רצופת מאבקים מבחינתו של הנלי, שנשא נאומים נרגשים נגד המפלגה הדמוקרטית, שאליה הוא התייחס כ"מרושעת" וכ"גדולה רק ביכולותיה להרוס".
הוא כינה את מסע הבחירות שלהם כ"אנוכי" ואמר שהם יכלו לנהל אותו רק אם הם יוכלו "להשיג את סיר הבשר של המשרה".
הנלי נחשב כיוצא דופן במפלגתו ומרגע שנכנס לתפקידו, הוא קידם את סדר היום שלו יותר מאשר את מצע המפלגה.
הוא דחף למה שהוא החשיב כרפורמות מרכזיות במדינה, והגשים רבות מהן.
הוא ניהל מסע צלב נגד משקאות אלכוהוליים, מרוצי סוסים ושחיתות שלטונית, ואף העמיד לדין אישים ממשלו שלו בעוון מעשי מעילה.
בעשותו שימוש בפופולריות שלו, עלה בידו של הנלי לגרום לאספה הכללית של אינדיאנה, שאז הייתה בשליטת מפלגתו, להעביר חקיקה לאיסור קיומם של מרוצי סוסים במדינה וביריד המדינתי.
הוא ארגן מחדש בהצלחה את רוב גופי הממשלה המדינתית בניסיון להפוך אותה לבלתי מפלגתית.
הוא הצליח להשיג את מטרתו בקרב כוחות אכיפת החוק של המדינה, בתי הסוהר ומוסדות הרווחה שבניהול המדינה.
הוא גם גרם לשיפורים משמעותיים במנגנוני ניהול הכספים של המדינה.
הנלי דרש דיווחים מפורטים על הוצאות הכספים מכל עובדי המדינה שהגישו בקשות להחזר הוצאות, ובסיועו של גזבר המדינה, הוא החל ליצור מערכת חשבונאות חדשה שבאמצעותה יכלה הממשלה לפקח ביתר קלות על מטרות הוצאות הכספים וזהות אלו שהוציאו אותם.
ב-1907 חתם הנלי על חוק לעיקור בכפייה, שחייב את עיקורם של אנשים מסוימים שהיו בחסות המדינה, ובכך הפך את אינדיאנה למדינה הראשונה שאימצה חקיקה לאיגניקה.
החקיקה הייתה חלק מסדר היום הפרוגרסיבי וזכתה לתמיכה רחבה באותה תקופה.
ב-1909 הורה המושל תומאס מרשל להפסיק את הנוהג.
ב-1921 פסק בית המשפט העליון של אינדיאנה שהחוק נגד את החוקה.
שערורייה רבתי פרצה זמן קצר לאחר השבעתו של הנלי לתפקיד, כאשר נמצא שפקידי ממשל עשו שימוש בחשבון ההוצאות שלהם לשלם על חובות להימורים במלון פרנץ' ליק ספרינג, שהיה בבעלותו של יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, תומאס טרגט.
הנלי תקף את טרגט על הפרת החוק כאשר פתח קזינו.
ביולי 1906 הורה הנלי למשטרת המדינה לפשוט על המלון ותפס שם הרבה מכונות מזל, גלגלי רולטה, קלפי פוקר, שולחנות קלונדייק, רישומי הימורים, קוביות משחק, ומגוון רחב של אביזרי הימורים נוספים.
הוא הגיש תביעה כנגד התאגידים שהפעילו את מלון פרנץ' ליק ספרינג ואת מלון וסט באדן ספרינג, בשאיפה לעקל את הרכוש שנוצר מרווחי הפעילויות הבלתי חוקיות.
ג'ון קרן, שהובס על ידי הנלי בבחירות למשרת המושל של 1904, ייצג במשפט את המלונות.
הפרשה נמשכה עד לאחר סיום תקופת כהונתו של הנלי כמושל.
ב-1910 פסק חבר המושבעים של מחוז אורנג' לטובת בתי המלון.
דאגתו המרכזית של הנלי הייתה סוגיית האיסור על השתיה והוא נודע בתמיכתו באיסור זה.
הוא ציין שהסיבה לתמיכתו באיסור הייתה ההשפעה של המשקאות האלכוהוליים על הילדים.
הוא קידם חוק שהתיר למחוזות אינדיאנה לאסור מכירת משקאות.
האספה הכללית לא הצליחה להעביר הצעת חוק במהלך שני מושבים סדירים שלה בתקופת כהונתו של הנלי כמושל, והוא כינס ב-1908 מושב מיוחד כדי שהאספה הכללית תקיים דיון על הצעת החוק, ובסופו של דבר היא העבירה אותו.
מרגע שאושר החוק, 72 מתוך 92 מחוזות אינדיאנה הפכו ל"יבשים", ואסרו על מכירת משקאות בתחומיהם.
העיתוי של העברת החוק גרם לו להיות סוגיה מרכזית במערכת הבחירות, וכתוצאה מכך גזל הנלי מהרפובליקנים את אחת מעמדות המפתח העיקריות שלהם, מהלך שעלה להם בניצחון בבחירות.
עוד כשכיהן כמושל, החל הנלי לפעול בשיתוף עם "הליגה נגד הברים" .
עוד קודם לכן הוא גילה את הפילוגים בשורות התנועה נגד צריכת אלכוהול והיה פעיל מאוד באיחוד הפלגים למען מטרתם המשותפת.
הוא היה בין הראשונים לקדם תיקון לחוקה לאיסור מכירת משקאות חריפים, ותומכי האיסור קידמו מטרה זו.
הנלי הטיף נגד צריכת אלכוהול בכל רחבי ארצות הברית בשנים 1910–1920, ובצרפת ב-1919. הוא ארגן את "הטייסת של אמריקה" , שלעיתים כונתה "הטייסת של הנלי", ארגון לקידום האיסור על שתייה שניהל מערכה ארצית לקידום מטרתו.
הארגון כלל שלוש קבוצות של נואמים שעברו בערים בכל רחבי ארצות הברית מספטמבר 1914 ועד יוני 1915.
לאחר תום כהונתו כמושל, עזב הנלי את המפלגה הרפובליקנית והצטרף למפלגת האיסור שהוקמה אז.
ב-1915 הוצגה מועמדותו מטעם המפלגה להתמודד שוב על משרת המושל, אך הוא דחה את המועמדות, ותחת זאת היה למועמד מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.