tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליו שיפו, שהמשיך להיות אחת הדמויות החשובות ביותר בתנועה האנרכיסטית בסין, ייסד קבוצה בגואנגג'ואו מאוחר יותר באותה שנה, עם פלטפורמה אנרכיסטית-קומוניסטית מפורשת.
הפלטפורמה המתוקנת של הסוציאליסטים הטהורים כללה ביטול מוחלט של רכוש ומערכת כלכלית אנרכיסטית-קומוניסטית.
שיפו ביקר אותם על שמירת השם "סוציאליסטי", אבל המצע שלהם היה בבירור אנרכיסטי, כך שתי הקבוצות התייחסו אחת לשנייה.
הדגש על חשיבות מאבק האיכרים, רעיון שנתמך קודם על ידי קבוצת טוקיו, הפך גם הוא לנושא מרכזי לדיון בין האנרכיסטים הסינים, ובין הסוציאליסטים.
האנרכיסטים היו הראשונים שהצביעו על התפקיד המכריע שיש לאיכרים בכל ניסיון מהפכני רציני בסין, והם גם היו הראשונים שניסו לארגן את האיכרים למאבק כזה.
הבסיס העיקרי של הפעילות האנרכיסטית בסין בשלב זה היה בגואנגז'ואו, שם קבוצות פריז וטוקיו המשיכו להשפיע.
גם הסוציאליסטים היו מעורבים מאוד, אבל מכיוון שהם היו בודהיסטים באותה מידה שהם היו אנרכיסטים, הם היו פחות ממוקדים במהפכה מיידית.
באותה תקופה הפכה קבוצת פריז את רעיון האנרכיה שלה לפילוסופיה אמיתית, שעסקה יותר במיקומו של הפרט בתוך החברה, מאשר בכפייה הממשלתית כלפי העובדים.
הנטייה שלהם לשלום הייתה מפתיעה נוכח הרקע המעמדי העשיר יחסי של רוב חברי הקבוצה מפריז, אך היא הובילה לחיכוך גובר בינם לבין אותם חברים שתמכו בכפייה ממשלתית בגואנגג'ואו.
קבוצת גואנגג'ואו מתוארת בדרך כלל כמונהגת על ידי ליו שיפו, אבל מעולם לא הוענק לו מעמד רשמי או סמכות כמנהיג על ידי הקבוצה.
תרומתה המשמעותית ביותר בשלב זה הייתה ה"ברית בין אינטלקטואלים לעובדים" ועבודת התעמולה, שהביאה לבידול האנרכיזם מכל שאר הסוציאליסטים שצברו פופולריות.
כך התגבשה לראשונה הבנה בקרב ההמונים, מהי בדיוק תפיסת העולם של האנרכיזם.
בעוד שקבוצת פריז העדיפה לתאר את האידיאל שלה במונחים של חירויות שליליות, כלומר חופש מכפייה, חופש ממסורת וכו'; קבוצת גואנגזו השתמשה בטענות חיוביות של זכויות עובדים, זכויות נשים, איכרים וקבוצות מדוכאות אחרות, כדי לתאר את חזונה על החברה האנרכיסטית.
מהמצעים נעדר כל אזכור של מיעוטים אתניים, שכן חלק בסיסי של המצע תמך בחיסול הזהויות האתניות, הגזעיות והלאומיות לטובת זהות בינלאומית.
הזהות הבינלאומית הייתה בחשיבות עליונה מעל כל נאמנות אתנית.
עמדתם הייתה, אפוא, כי ארגון המבוסס על מוצא אתני מקדם את הגזענות, ולא היה לו מקום במהפכה שחתרה לשחרור לכל האנושות.
מבחינה מעשית, עבודתה של התנועה בשלב זה הייתה תעמולה וארגון.
אנרכיסטים של גואנגזו הקימו עיתון בשם Peoples Voice והחלו לארגן עובדים.
במחוז שאנשי שבצפון-מערב, ייסד ג'ינג מייג'יו בית-חרושת ובית ספר הפועלים על ידי נשים אנרכיסטיות, כדי לעזור להן להתפרנס וללמוד בעת ובעונה אחת.
ב-1912, חברי קבוצת פריז שחזרו לסין מנהיגותם כללה אנרכיסטים בולטים כמו לי שיזנג ולאומנים כמו ואנג ג'ינג-ויי.
בהתאם למגמותיה של קבוצת פריז, הייתה להם תשומת לב גדולה לכללי התנהגות אישית מוסרית.
ברמות שונות של מחויבות - חלקם נמנעו מאכילת בשר.
נאסר עליהם במפורש לצרוך זנות, לנסוע בכיסאות סדאן, לקחת פילגשים.
ייתכן ואפשר לראות כללים כאלה מיותרים, אבל הראיות מצביעות שלקחו אותם ברצינות, שכן רוב הארגונים האנרכיסטים בסין בתקופה זו כללו חוקים דומים עבור חבריהם.
המטרה הייתה ליצור צוות של מהפכנים שיובילו בדוגמה אישית ויסייעו ליצור מודל לתרבות מהפכנית חדשה.
יש כאן מקבילות ברורות לחובתם המסורתית של אנשים המעורבים בחיים הציבוריים, ליצור דוגמה ולקדם את המידות הטובות.
ב־1914 הפך האנרכיזם לתנועה עממית מקורית בסין, כאשר מספרם ההולך וגובר של אנשים הצטרפו אליה: איכרים, פועלים, אינטלקטואלים וסטודנטים, שהתייאשו מתפקוד הממשלה הלאומנית וחוסר היכולת שלה לממש את השגשוג שהבטיחה.
במצב כזה היה צורך לבדל את האנרכיסטים מקבוצות מהפכניות אחרות שהיו בשפע.
העתונות האנרכיסטית כיוונה בעיקר לבידול מסון יאט-סן שבתעמולתו השתמש בביטויים סוציאליסטים כדי לתאר את כוונותיו, בעוד שלמעשה הוביל באידאולוגיה לאומנית.
גם הסוציאליסטים עצמם ביקשו לתאר חזון צר של מהפכה שהתמקד רק בסין, ולא במהפכה עולמית - כפי שראו אותה האנרכיסטים.
ויכוחים אלה מעל דפי העיתון האנרכיסטי "פיפל ווייס" מטרתם הייתה ליצור דיון ציבורי פתוח בין הקבוצות המהפכניות השונות.
במשך חמש השנים הבאות התנועה האנרכיסטית צמחה לאט אבל בהתמדה, כאשר כל אחת מהקבוצות השונות המשיכה את התעמולה, החינוך וארגון הפרויקטים של עצמה.
ב־1915 הרעיונות האנרכיסטיים למהפכה חברתית, שמקורן היה לפני עשור בפריז, הפכו לתנועה רחבה יותר ב"התנועה לתרבות חדשה", שנולדה על ידי קבוצה קטנה של אינטלקטואלים בבייג'ינג, והתפשטה לשאר המחוזות בארבע השנים הבאות, עד שהתמזגה עם "תנועת הארבעה במאי".
"התנועת לתרבות חדשה" לא הייתה אנרכיסטית, אבל בהאדרתה את המדע והזלזול בקונפוציוניזם ובתרבות המסורתית, הביאה לביקורת עליה מצד קבוצת פריז.
המשתתפים ראו בה ניסיון מודע ליצור רנסאנס סיני, וחיפשו במודע ליצור ולחיות על פי התרבות החדשה שהם אימצו.
ב־1919 התפשטה "תנועת ה -4 במאי" כאשר לרעיון האנרכיה השפעה גדולה עליה, ואנרכיסטים היו בעמדות בולטות.
בתקופה זו החלו הבולשביקים הראשונים להתארגן בסין והחלו ליצור קשר עם קבוצות אנרכיסטיות לקבלת סיוע ולתמיכה.
האנרכיסטים, שלא היו מודעים לכך שהבולשביקים השתלטו על הסובייטים ודיכאו את תנועת האנרכיה, סייעו להם להקים קבוצות לימוד קומוניסטיות - שרבות מהן היו ברובן אנרכיסטיות - והכניסו את הבולשביקים לאיגודי העובדים ולתנועות הסיניות.
ב־1921 החלה המפלגה הקומוניסטית החדשה של סין לקלוט את השפעתה של התנועה האנרכיסטית.
ראשית, לאנרכיסטים, מתוך עקרון, לא היו מוסדות או ארגונים לתיאום פעילויות ברחבי המדינה.
שנית, הפעילים החלו להבין שהבולשביקים הם מרקסיסטים, לא אנרכיסטים.
שלישית, ואולי הגורם הקריטי ביותר, היא שאנרכיסטים רבים ציפו שתוכניות החינוך שלהם יפעלו לאט, ולא יהיו שינוי בטווח קצר.
פעילים שרצו שינוי מיידי פנו לבולשביזם ולמפלגה הקומוניסטית הסינית.
כאשר המפלגה הקומוניסטית נכנסה לחזית המאוחדת הראשונה עם הקואומינטאנג נגד השליטים המצביאים ב-1924, הם קיבלו גישה רחבה יותר לתנועת העבודה ולתנועות המוניות בכלל.
תוך שנתיים עלתה המפלגה הקומוניסטית מכמה של מאות חברים ליותר מ-50,000 איש באמצעות תמיכתם והטמעתם של תנועות המונים השונות, והותירה מאחוריהם את האנרכיסטים.
החיכוך בין האנרכיזם הסיני לקומוניזם הסיני
בעוד שהוויכוחים הראשונים בין או שנגבאי (歐勝白) לבין צ'ן דושיו, מורהו לשעבר, היו ידידותיים, הדיונים המאוחרים יותר הפכו לעוינים.
צ'ן תמך בעמדה המרקסיסטית שטבע האדם עוצב על ידי מבנים חברתיים וכלכליים, וביקר את האמונות האנרכיסטיות שטבע האדם הוא טוב ואנשים יהיו בשליטה עקב רגשות הבושה שלהם.
המתח עם הקומוניסטים גבר בעקבות ביקורת אנרכיסטית על ברית המועצות.
לדיווחים של אנרכיסטים מאוכזבים הייתה השפעה גדולה, כמו אמה גולדמן, שהיו לה חברים רבים בסין, ואשתו של קרופוטקין, שהפיצה דיווחים ממקור ראשון על כשלי הבולשביזם.
מיעוט אנרכיסטים, רובם מקבוצת פריז, היו מעורבים בקואומינטאנג כמעט מאז היווסדו.
אבל רוב האנרכיסטים, בהתאם לעקרונות המוצהרים שלהם נגד המעורבות בהפעלת הסמכות הכפויה, סירבו להשתתף בברית הזאת.
כאשר הקואומינטאנג טיהר את שורותיו מקומוניסטים ב-1927, המיעוט הקטן של האנרכיסטים שהשתתפו בו זה מכבר, דחק בחבריהם הצעירים להצטרף לתנועה ולהשתמש בתנועה הלאומית ככלי להביס את הקומוניסטים ולהגשים את האנרכיה.
הדבר עורר התנגדות מיידית מצד אותן קבוצות אנרכיסטיות שעדיין תיפקדו.
אבל גם אלה העבירו ביקורת על האופי האופורטוניסטי הזה.
בסופו של דבר, הם הצטרפו לקואומינטאנג - ולו רק שזאת נראתה ההזדמנות שנותרה כדי להפוך את התנועה האנרכיסטית שלהם לרלוונטי שוב להחזיר את המומנטום האבוד שלה.
התוצאה של שיתוף הפעולה האחרון היה יצירתו של לי שיזנג ב-1927 של האוניברסיטה הלאומית לעבודה בשנחאי, אשר נועדה להיות גרסה מקומית של התוכנית החינוכית של קבוצות פריז, וביקשה ליצור דור חדש של אינטלקטואלים, ולהתגבר על הפער בין "מי שעובד עם הידיים" לבין "אלה שעובדים עם המוח שלהם".
האוניברסיטה פעלה כמה שנים לפני שהממשלה הלאומנית החליטה שהפרויקט היה חתרני מכדי לאפשר לו להמשיך ולמשוך כספים.
מקובל היה שהאנרכיסטים ישתמשו במימון ממשלתי כדי לקדם אנרכיה, כל עוד הם עשו זאת בצרפת, אך כשהחלו לעשות זאת בבית בסין, "בעלי-בריתם" לא היו מרוצים.
כאשר הקואומינטנג יזם גל שני של דיכוי נגד כמה תנועות המונים שנותרו, אנרכיסטים עזבו את הארגון בהמוניהם ונאלצו לרדת למחתרת מפחד הקומוניסטים והקואומינטאנג שרדפו אותם.
ארגון אנרכיסטי גלוי חדל להיות גורם בפוליטיקה הסינית המודרנית, בשל הדיכוי הכבד שהוטל נגדם על ידי המדינה המאואיסטית מאז ימי המהפכה התרבותית.
עם זאת, כתנועת התנגדות תת-קרקעית, האנרכיזם נשאר בעל השפעה.
זרמים ליברליים סוציאליסטיים וזרמים אנרכו-קומוניסטיים היו חזקים במיוחד בתנועה האנטי-דיקטטורה ובתנועת העבודה המחתרתית של סין.
הידועה ביותר בעולם המערבי היא הקבוצה האוטונומית בבייג'ינג, אחת מכמה קבוצות האחראיות לארגון מחאות בכיכר טיין-אן-מן ב-1989.
אנשה (בהונגרית: Enese) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
אנרנג'ר 737 הוא מיניוואן קומפקטי מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Weichai (Chongqing) Automotive בבעלות Weichai Power Co., Ltd אשר מיוצר משנת 2015 ועד היום בסין.
בזמן פיתוח הדגם, הדגם היה קרוי "Yingzhi M301".
שם הדגם ניתן בהשראת מטוס הנוסעים של בואינג: בואינג 737.
מנוע חשמלי קדמי, משקל מנוע - 60 ק"ג.
קיבולת הסוללה - 41.8 קילוואט-שעה.
טעינה 80% באמצעות מטען מהיר - 1 שעה.
טעינה איטית - 13 שעות.
גרסת הקרוסאובר של דגם "אנרנג'ר 737".
הדגם הושק בשוק הרכב הסיני בסוף 2015.
המונח אנשי-המאדים מתייחס לקבוצת מדענים הונגרים בעלי שם, רובם ככולם יהודים (בעיקר, אך לא רק, פיזיקאים ומתמטיקאים), שהיגרה לארצות הברית במהלך המאה ה-20 בעיקר מפאת האנטישמיות שגאתה באירופה ועליית הפשיזם-הנאציזם.
לאו סילארד השתמש במונח זה, כשטען בבדיחותא שהונגריה היא חזיתם של חייזרים מהמאדים.
סילארד אמר זאת בתשובה לשאלה מדוע אין עדויות לחיים אינטליגנטים מעבר לכדור הארץ, למרות הסבירות הגבוהה לכך (פרדוקס פרמי), והוא השיב: "הם כבר כאן בינינו, הם רק קוראים לעצמם הונגרים".
הדיווח הזה נכלל בספרו של ג'רג' מארקס (György Marx), "קולם של אנשי-המאדים" (The Voice of the Martians).
פאול ארדש, פול הלמוש, תיאודור פון קרמן, ג'ון קמני, ג'ון פון נוימן, ג'ורג' פוליה, לאו סילארד, אדוארד טלר ויוג'ין ויגנר שייכים לקבוצה זו.
לפעמים משויכים לקבוצה זו גם דניס גאבור, ארווין באואר, רוברט באראני, ג'ורג' דה הוושי, מיקלוש קירטי, ג'ורג' קליין, אווה קליין, מיכאל פולני ומרסל ריס, על אף שהם לא היגרו לארצות הברית.
אליזבת רונה, כימאית ממוצא יהודי-הונגרי שהיגרה לארצות הברית בשנת 1941 בשל האנטישמיות באירופה וכדי לסייע למאמץ המלחמתי האמריקאי ולבסוף אכן סייעה בפרויקט מנהטן, לא משויכת לקבוצת אנשי המאדים, על פי רוב.
מכיוון שכל המדענים האלה דיברו אנגלית במבטא הונגרי חזק (שהתפרסם ככזה על ידי השחקן בלה לוגוסי), הם נחשבו ל"אנשים מבחוץ" בחברה האמריקאית.
נראה היה כי החוקרים האלה ממוצא הונגרי היו בעלי אינטלקט על-אנושי.
הם דיברו בשפת אם לא מובנת והגיעו ממדינה רחוקה קטנה.
זה הוביל לקרוא להם "אנשי-מאדים" (Martians) והם אימצו לעצמם את השם.
ה"תאוריה" הייתה כי המדענים ההונגרים האלה הם למעשה צאצאי צוות סיור-חיקור מהמאדים שנחת בבודפשט בסביבות שנת 1900. מאוחר יותר הם עזבו, לאחר שכדור הארץ נמצא לא מתאים עבורם, אך השאירו כמה ילדים על כוכב הלכת הזה, שכולם הפכו למדענים מפורסמים.
ג'ון פון נוימן השתמש במספר עובדות שתומכות בטענה זו, כמו הקרבה הגאוגרפית המיידית של מקומות הולדתם של אנשי-המאדים, הקריירה המתוקשרת שלהם שהתחילה בהתעניינות בכימיה שהובילה את הצאצאים המדוברים לאוניברסיטאות גרמניות, אבל שם הם פנו לפיזיקה, ובסופו של דבר "איש-המאדים" עזב את אירופה לארצות הברית.
הסיפור המקורי הוא מספרו של ג'רג' מרקס "הגעתם של אנשי-המאדים":
כשנשאל פעם לגבי העניין הזה אדוארד טלר - שהיה גאה במיוחד במונוגרמה האנגלית שלו: ET (קיצור של extraterrestrial, "מחוץ לכדור הארץ") - הראה פנים מודאגות ואמר, "קרמן כנראה פיטפט".
על פי ג'רג' מרקס, מוצאם החוץ-ארצי של מדענים הונגרים מוכח גם בכך שלא ניתן למצוא את שמם של נוימן, סילארד וקרמן על מפת בודפשט, אך על שמם נקראים מכתשים על הירח:
מכתש פון קרמן (על הירח).
כמו כן, קיים מכתש על מאדים הנקרא על שם פון קרמן.
חוקרי מרכז אירופה שהיגרו לארצות הברית
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, חוקרים מרכז אירופאים רבים היגרו לארצות הברית.
הם נמלטו מהנאציזם או מהקומוניזם, בעיקר בגלל מוצאם היהודי.
כמה מהם הגיעו מבודפשט ושיחקו תפקיד חשוב בהתפתחות המדעית האמריקאית (למשל, פיתוח פצצת האטום).
לדברי ג'רג' מרקס, "אנשי-המאדים" הם אלה:
+שםהשם ההונגרישנת לידהשנת הפטירהמקום לימודי התיכוןמקום קבלת התואר האקדמיתחוםפרנץ אלכסנדרAlexander Ferenc18911964אוניברסיטת גטינגןרפואה
פסיכולוגיהפאול ארדשErdős Pál19131996Szent István Gimnázium (Budapest)אוניברסיטת בודפשטמתמטיקהפטר קרל גולדמארקGoldmark Péter Károly19061977האוניברסיטה הטכנית של וינה
האוניברסיטה הטכנית של ברליןפיזיקהפול הלמושHalmos Pál19162006אוניברסיטת אילינוימתמטיקהג'ון הרסניHarsányi János19202000Fasori Gimnáziumאוניברסיטת ליון
אוניברסיטת סטנפורדכלכלהתיאודור פון קרמןKármán Tódor18811963Trefortהאוניברסיטה הטכנית של בודפשטמתמטיקה
פיזיקהג'ון קמניKemény János19261992Berzsenyiאוניברסיטת פרינסטוןמתמטיקהקורנל לאנצושLánczos Kornél18931974Ciszterci Szent István Gimnáziumאוניברסיטת בודפשט
פיזיקהפטר לקסLax Péter19262025אוניברסיטת ניו יורקמתמטיקהג'ון פון נוימןNeumann János19031957Fasori Gimnáziumאוניברסיטת בודפשטמתמטיקה,
מדעי המחשבג'ורג' אולהOláh György19272017Piarista Gimnaziumהאוניברסיטה הטכנית של בודפשטכימיהאגון אורובאןOrován Egon19021989Leövey Klára Gimnáziumאוניברסיטת וינה
האוניברסיטה הטכנית של ברליןפיזיקהג'ון פולניPolányi János1929Trefortאוניברסיטת מנצ'סטרכימיהג'ורג' פוליהPólya György18871985Berzsenyiאוניברסיטת בודפשטמתמטיקהלאו סילארדSzilárd Leó18981964האוניברסיטה הטכנית של בודפשטפיזיקה
המכון הטכנולוגי של ציריךפיזיקהאדוארד טלרTeller Ede19082003Fasori Gimnázium
אוניברסיטת לייפציגפיזיקהיוג'ין ויגנרWigner Jenő19021995Fasori Gimnáziumהאוניברסיטה הטכנית של ברליןפיזיקה
תנועת האנרכיזם הגיעה לארץ ישראל במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ופעילה עד היום.
חלק משמעותי מן הפעילות האנרכיסטית בישראל מתמקדת במחאות קוויריות, פמיניסטיות, טבעוניות ועוד ומצדדות באופן נחרץ בצד הפלסטיני בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מצדדים רבים של האנרכיסטים פיוטר קרופוטקין ולב טולסטוי הגיעו לארץ ישראל מארצות אירופה המזרחית, והתיישבו בעיקר בקיבוצים.
רוב מתיישבי הקיבוצים האנרכיסטים הגדירו את עצמם מהזרם האנרכו-קומוניסטי.
כיום רוב האנרכיסטים בארץ, כלומר אלה המבקשים לקדם את הרעיון שהחברה יכולה להתנהל ללא כוחה הכופה של המדינה, רואים בכיבוש מנגנון הכופה עצמו על אזרחי ישראל וביתר שאת על הפלסטינים החיים תחתיו.
ההוגים אשר הביאו את הרעיונות האנרכיסטיים לישראל היו בעיקר עולים ממזרח אירופה.
הוגים אנרכיסטים אלו הושפעו מיצירתם של הסופרים הרוסיים פיוטר קרופוטקין ולב טולסטוי.
עם הקמת מדינת ישראל ב-1948 התנועה האנרכיסטית התמקדה ביצירה ספרותית שמייצגיה היו הסופרים אליעזר הירשאוגה, אבא גורדין ויעקב מאיר זלקינד.
למרות האופי הסוציאליסטי המשמעותי של תנועת העבודה וההתיישבות הקיבוצית הדומיננטיות באותה התקופה, הממסד הציוני קידם את הקמת המדינה והיו רחוק מאנרכיזם בעיקר.
דמות בולטת באנרכיזם הישראלי היה ההוגה מרטין בובר שעלה לארץ והתיישב בירושלים בשנת 1938.
התנועה הפכה לאקטיביסטית יותר עם תחילת תנועת הסרבנות על ידי ישעיהו תומא שי"ק בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60.
בשנות ה-90 הוקמו להקות פאנק רוק (Punk rock) בעלות אג'נדה אנרכיסטית כגון נכי נאצה וסמרטוט כחול לבן.
כשעלו אנרכיסטים יהודים לארץ ישראל, הם התיישבו בעיקר בקיבוצים, מכיוון שהקיבוצים ניהלו אורח חיים סוציאליסטי שיתופי ולעיתים אף אנרכו-קומוניסטי, לעומת ערים או יישובים אחרים דאז.
הקיבוץ קבוצת כנרת הוקם על ידי האנרכיסט הישראלי אהרון שידלובסקי.
רבים מגדירים את הקיבוץ סמר כקיבוץ אשר מקיים את אורח החיים האנרכיסטי עד היום.
הקיבוץ סמר הוקם בהשפעתם של אנרכיסטים ברחבי העולם, בדגש על אנרכיסטים יהודים, ועד היום מתקיים בקיבוץ אורח חיים שיתופי המבוסס על עקרונות אנרכיסטיים וקומוניסטיים כאחד.
מאיר טורניאבסקי כתב על הקיבוצים: "הם נשארו ציונים יהירים לחלוטין, ולכן מעולם לא היו מוכנים להתפשר על אופייה היהודי היחיד של ישראל", ועל סמר: "אני מרגיש שבסמר הוכח שאנרכיה אמיתית יכולה להתקיים ולהועיל לאנשים שמתרגלים אותה".
עם זאת כיום האנרכיסטים מהווים קבוצה קטנה מאוד גם בקיבוצים אלה.
כיום האנרכיסטים נחלשו ומהווים קבוצה קטנה מאוד מאוכלוסיית ישראל ואף מהשמאל הרדיקלי.
עם זאת, בניסיון לאחד בחזרה את האנרכיסטים לאורך השנים, הוקמו תנועות אנרכיסטיות כגון אנרכיסטים נגד גדרות ותנועת אחדות, הפועלות באופן מחתרתי לרוב.
האנרכיזם הישראלי כיום מתבטא בעיקר במוזיקת הפאנק רוק (Punk rock).
להקות פאנק מחתרתיות רבות יוצרות מוזיקה אנרכיסטית ואנטי-ממסדית.
הפעילות של האנרכיסטים הישראלים כיום כוללת סרבנות, עד כדי מעצרם וכליאתם, הזזת גדרות של צה"ל, פעילות למען הסביבה, זכויות בעלי חיים ולהט"ב והפעלת סניפי הסברה אנרכיסטיים ברחבי הארץ.
האנרכיסטים בישראל לרוב אינם משתמשים באלימות, אך מדי פעם אנרכיסטים נוהגים להצדיק שימוש באלימות או לכל הפחות בהתנגדות פיזית כנגד מי שהם מגדירים פשיסטים או מצדדים בעליונות יהודית (כגון פעילי ארגון להב"ה או פעילי כך).
אנרכיסטים רבים מזדהים עם הרשת הבינלאומית אנטיפה, שאינה מכילה אנרכיסטים בלבד.
כיום המילים "אנרכיזם" או "אנרכיסטים" משמשות לרוב מילות גנאי כלפי מי שנוהג להתפרע.
רבים המצדדים באידאולוגיה האנרכיסטית מתנגדים בתוקף לשימוש זה.
כיום ישנם כמה פעילים אנרכיסטים המתגוררים בישראל.
הבולט שבהם הוא יונתן פולק, המייסד של אנרכיסטים נגד גדרות.
פעילה אנרכיסטית ישראלית נוספת היא השחקנית נטלי כהן וקסברג, אשר ספגה ביקורת חריפה בשל הסרטון שלה "קקי במקום דם", אשר מציג אותה עושה את צרכיה על 40 דגלי מדינות בעולם (ביניהם דגל ישראל ודגל פלסטין).
לטענתה הסרטון הוא נגד לאומיות ולאומנות.
רוב הישראלים האנרכיסטים מתגוררים ופועלים מחוץ למדינת ישראל בשל התנגדותם החריפה למדיניות הישראלית ולכיבוש.
ארגונים אנרכיסטיים שפעלו או פועלים בישראל
מאבק אחד – קבוצה אנרכיסטית שפעלה למען זכויות בעלי חיים, אך קישרה בינה ובין מאבקים נוספים הקשורים לגזענות, הכיבוש הישראלי וסקסיזם.
פעולה ירוקה – ארגון סביבה אנרכיסטי.
אנרכיסטים נגד גדרות – קם בשנת 2002 בדגש על התנגדות לגדר ההפרדה.
תנועת הסולידריות הבינלאומית – ארגון התומך בזכויות לעם הפלסטיני שהוקם בשנת 2001.
אוכל במקום פצצות – תנועה אקו-אנרכיסטית שהחלה להפעיל סניפים בישראל בתחילת שנות ה-2000.
אברהם יסעור (עורך), אנרכיזם – אנתולוגיה, הוצאת רסלינג, 2004.
אנרכיזם יהודי כולל ביטויים שונים של אנרכיזם בתוך הקהילה היהודית.
יהודים שונים כמו אמה גולדמן, אלכסנדר ברקמן, פול גודמן, מארי בוקצ'ין, וולין, גוסטב לנדאואר, דייוויד גרייבר ונועם חומסקי מילאו תפקיד בהיסטוריה של האנרכיזם.
מלבד אנרכיסטים יהודים אלו, היו תנועות אנרכיסטיות יהודיות, בעיקר בתוך הקהילות הדוברות יידיש במזרח ומרכז אירופה, ובערים המערביות אליהן נדדו, מסוף המאה התשע עשרה ועד מלחמת העולם השנייה.
כל חברי הקבוצה האנרכיסטית הראשונה באימפריה הרוסית, שהוקמה בשנת 1903 בביאליסטוק, היו יהודים.
יהודים דוברי יידיש השתתפו בקונגרס האנרכיסט הבינלאומי באמסטרדם בשנת 1907.
תנועות אנרכיסטיות יהודיות נטו להדגיש את האופי הבינלאומי של התנועה, אך רבות מהן תמכו גם בתרבות היהודית והתמקדו בסוגיות בעיקר בסוגיות יהודיות-לאומיות.
רודולף רוקר, אנרכיסט גרמני לא יהודי, למד יידיש וחיבר ספרים, חוברות ומאמרים רבים ביידיש.
רוב האנרכיסטים היהודים היו אנרכו-סינדיקליסטים, בעוד כמה אחרים היו אנרכיסטים אינדיבידואליסטים.
לקבוצות אנרכיסטיות שונות עמדות שונות על ציונות ועל שאלת היהודים.
ברנאר לזר היה דמות מפתח הן בתנועה האנרכיסטית הצרפתית והן בתנועה הציונית המוקדמת.
התנועה הטריטוריאליסטית המאוחרת, ובמיוחד ליגת פרילנד, בהנהגתו של יצחק נחמן שטיינברג, הייתה קרובה מאוד לאנרכיזם.
כמה אחרים, כמו מרטין בובר וגרשם שלום, דגלו בצורות לא לאומיות של ציונות וקידמו את הרעיון ליצור פדרציה דו-לאומית יהודית-ערבית בשטחי ארץ ישראל.
אנרכיסטים עכשוויים רבים תומכים ברעיון של מה שכונה "הפתרון ללא מדינה".
נועם חומסקי אמר כי כאנרכיסט הוא בסופו של דבר מעדיף פתרון כזה ללא מדינה, אך בטווח הקצר הוא מרגיש שפתרון של שתי מדינות הוא הדרך הטובה ביותר לצאת מהסכסוך הנוכחי.
פרופסור יחזקאל קויפמן בספרו "ספר שופטים" מתאר כי קיימת הסכמה רחבה בקרב חוקרים רבים בדבר אופן חיבורו והתהוותו של ספר שופטים.
אחת הגישות המרכזיות מתארת את החיבור כמצביע על ראשית תקופת המלוכה בישראל כזמן חיבור הספר.
לדידם, בעת ראשית המלוכה בישראל, הם ימי שבר כתוצאה מהתפרקות החברה השבטית, נוצר צורך מצד ההגמוניה השלטת, להצדיק את המלוכה.
ספר שופטים מסתיים בסיפורי אזהרה מפני אנרכיזם.
הם סיפור פילגש בגבעה וסיפור פסל מיכה.
שותף לתפיסה זה האנרכיסט והתאולוג, חסיד אומות העולם, ז'אק אלול.
בהמשך הספר שמואל (שמואל א' ח') עם ישראל רצה מלך כמו אומות אחרות.
אלוהים מזהיר כי מלך אנושי יוביל למיליטריזם, לגיוס ולמיסוי וכי תחינותיהם לרחמים מדרישות המלך לא ייענו.
שמואל העביר את אזהרת האל לבני ישראל אך הם התעלמו ושאול נבחר כמלך.
חלק ניכר מהתנ"ך שלאחר מכן מתאר את ההתמודדות עם המעבר מהחיים השבטיים לשלטון מרכזי מלוכני.
בעוד שאנרכיסטים יהודים רבים היו חסרי דת או לעיתים אנטי דתיים, היו גם כמה אנרכיסטים דתיים והוגים אנרכיסטים, ששילבו רעיונות רדיקליים עכשוויים עם יהדות מסורתית.
חלק מהאנטי-סמכותנים החילוניים, כמו אבא גורדין ואריך פרום, הבחינו גם בדמיון יוצא דופן בין אנרכיזם לרעיונות קבליים רבים, במיוחד בפרשנותם החסידית.
חלק מהקבוצות המיסטיות היהודיות התבססו על עקרונות אנטי-סמכותניים, בדומה לקווייקרים והדוחובורים הנוצרים.
גם מרטין בובר, פילוסוף דתי, התייחס לעיתים קרובות למסורת החסידית כאנרכיסטית.
הרב המקובל יהודה אשלג האמין בגרסה דתית של הקומוניזם הליברטריאני, המבוסס על עקרונות הקבלה, אותם כינה קומוניזם אלטרואיסטי.
לדבריו, מטרתו של האדם בחייו היא להפוך את עצמו מאגואיסט לאלטרואיסט.
תפיסה זו עולה בקנה אחד עם התפיסות הקומוניסטיות האלטרואיסטיות שלו.
עם זאת, הוא הדגיש שהרצון לתת צריך להיות "לשם השם יתברך", ולא למטרה אנושית.
לכן כתב בשנת 1933 שברית המועצות מתקשה לדאוג לרווחתם הכלכלית של אזרחיה ואף צפה את נפילתה.
חזונו לחברה העתידית כולל מציאות אלטרואיסטית התנדבותית, שתצמח מתוך תהליך חברתי כולל שייצור מבנה חברתי שיתופי על בסיס השפעה-לזולת.
אשלג תמך בתנועה הקיבוצית והטיף להקים רשת של קומונות בינלאומיות שנשלטו על עצמן, שבסופו של דבר 'יבטלו את משטר הכוח הזרוע לחלוטין, משום ש"כל אדם עשה את מה שהיה נכון בעיני עצמו".
הרב יעקב מאיר זלקינד, היה אנרכו-קומוניסט ואנטי-מיליטריסט פעיל.
זלקינד, חברו הקרוב של רודולף רוקר, היה סופר יידיש פורה וחוקר תורה בולט.
לטענתו, האתיקה של התלמוד, אם היא מובנת כראוי, קשורה קשר הדוק לאנרכיזם.
במהלך העשור האחרון חל עניין מחודש באנרכיזם יהודי בשל צמיחתם של ארגונים כמו יהדות (בריטניה) וכלי תקשורת כמו פודקאסט טרייף (קנדה).
עניין זה נעזר בפרסום ספרים חדשים בנושא, כמו עולי קניון צימר נגד המדינה, והוצאה מחודשת של סרטי תעודה כמו "קול העבודה החופשי" המפרט את ימיו האחרונים של פרייע ארבעטער שטימע.
בינואר 2019 ארגן מכון YIVO למחקר יהודי כנס מיוחד בנושא אנרכיזם יידיש בעיר ניו יורק, שמשך אליו למעלה מ-450 אנשים.
ישנן מספר קבוצות אנרכיסטיות בישראל.
הקבוצה המכונה "אנרכיסטים נגד החומה" נודעה במאבק המתמשך סביב הקמת גדר ההפרדה בגדה המערבית.
בעוד שרובם יהודים, חברי הקבוצה אינם מגדירים עצמם "אנרכיסטים יהודים".
אנרץ' (בהונגרית: Anarcs) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודים התחילו להתיישב באנרץ' במחצית השנייה של המאה ה-18. רובם עסקו במסחר ובמלאכה.
הקהילה התארגנה במחצית הראשונה של המאה ה-19 והקימה בית כנסת, בית קברות יהודי ו"חדר".
משנת 1885 היא הייתה כפופה לרבנות קישוווארדה.
בשנת 1944 לאחר כניסת הגרמנים להונגריה, הועברו יהודי אנרץ' לגטו קישווארדה וב-30 במאי שולחו עם שאר יושבי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ.
את השואה שרדו שמונה מבני הקהילה, אך הם לא חזרו לכפר.
אנשולה קאנט היא סמנכ"לית הכספים של הבנק העולמי, והמנהלת הכללית של קבוצת הבנק העולמי, תפקיד אליו מונתה ב-12 ביולי 2019.
אנשולה קאנט נולדה ב, הודו.
היא בעלת תואר ראשון ושני בכלכלה מאוניברסיטת דלהי.
עמיתה מוסמכת במכון הבנקאות ההודי.
בשנת 1983 החלה לעבוד בסטייט בנק אוף אינדיה, ועסקה בבנקאות קמעונאית ותאגידית, משכנתאות, מטבע חוץ, מימון, ניהול סיכונים, תפעול, תאימות רגולטורית וניהול כללי.
במשך מספר שנים הייתה מנהלת מחוזית של פעילות הבנק במהאראשטרה ובגואה.
קאנט בנתה עבור הבנק תוכנית ליציבות ארוכת-טווח שזכתה לשבחים.
בספטמבר 2018 מונתה למנכ"לית סטייט בנק אוף אינדיה בסינגפור.
ב-12 ביולי 2019 מונתה לתפקיד סמנכ"לית הכספים של הבנק העולמי, והמנהלת הכללית של קבוצת הבנק העולמי.
היא האישה הראשונה בתפקיד זה.
קאנט אחראית על המאזן של הבנק, ניהול תקציבי וניהול סיכונים.
בשנת 2020 דורגה קאנט על ידי כתב העת "Business Today" כאחת הנשים המשפיעות ביותר בכלכלה העולמית.
קאנט מתגוררת באוטר פרדש, נשואה ואם לבן ובת.
אנרצ'ה ווסטקוט (בערך 1828 - 29 ביוני 1869) הייתה אישה משועבדת שעברה סדרה של פרוצדורות כירורגיות ניסיוניות שבוצעו על ידי ג'יי מריון סימס ללא שימוש בהרדמה מודרנית (היא קיבלה אילחוש עם אופיום במהלך הניתוחים), כדי לטפל בשילוב של פיסטולה וגינלית ופיסטולה רקטלית, שנגרמו כתוצאה מלידה טראומטית.
הניסויים הרפואיים שערך סימס באנרצ'ה ובנשים משועבדות אחרות, ותפקידו בפיתוח גינקולוגיה מודרנית, גרמו למחלוקת בקרב היסטוריונים של הרפואה.
במשך שנים רבות לא הרבה היה ידוע על אנרצ'ה ווסטקוט, והעדות היחידה לגביה הייתה בכתביו של סימס; מכיוון שהיא הייתה אנאלפביתית (בגלל חוקי גזע שאסרו על לימוד קריאה וכתיבה), רוב המידע הגיע מהרישומים של סימס על הניסויים שלו.
היא מופיעה לראשונה באוטוביוגרפיה שלו כ"ילדה מולאטית קטנה" המתגוררת בביתו של הרופא במאונט מייגס, אלבמה, "ילדה כושית קטנה הייתה ישנה איתי בחדר, ומדי פעם מביאה לי לגימת מים."
אנרצ'ה מופיעה שוב כ"צעירה צבעונית, כבת שבע עשרה, מפותחת היטב" ה"שייכת" למר ווסקוט שגר קרוב לביתו של סימס במונטגומרי, אלבמה.
סימס נקרא לסייע לאחר שהלידה שלה נמשכה שלושה ימים.
לאחר לידת היילוד המת, אנרצ'ה הוחזרה לטיפולו סימס מכיוון שהיו לה מספר קרעים שלא נרפאו בנרתיק ובפי הטבעת - פיסטולה וסיקו-וגינלית ופיסטולה רקטו-וגינלית.
בגלל הקרעים האלה לא הייתה לה שליטה על מתן שתן או צואה, מה שגרם לה לכאבי תופת בזמן שזרמו דרך הפצעים הפתוחים.
חוסר היכולת לשלוט בשתן ובצואה הוביל לזיהומים, דלקות ברקמות וצחנה.{{הערה|Washington, 'Medical Apartheid.
סימס ביצע באנרצ'ה 30 ניתוחים ניסיוניים עם אופיום כהרדמה לפני שהצליח לסגור את הפיסטולה והקרעים.
במהלך הניתוחים אנרצ'ה קיבלה אופיום כהרדמה.
בעוד שאופיום היה כלי נפוץ לניהול כאב במאה ה-19, נשים לבנות זכו לעיתים קרובות להרדמה מתאימה (כגון אתר או כלורופורם) במהלך הליכים רפואיים.
לעומת זאת, אפשרות רפואית זו נשללה מאנרצ'ה ומנשים משועבדות אחרות.
המסגור של השימוש של סימס באופיום כ"סטנדרטי לתקופה" עלול לטשטש את העובדה שנשים לבנות זכו ליחס שונה מאוד וקיבלו טיפול אנושי יותר.
סימס, כרופא, יכול היה לבחור להשתמש בהרדמה, אבל הוא בחר בכוונה שלא לעשות זאת במהלך הניסויים שלו על נשים שחורות משועבדות כמו אנרצ'ה.
ההליכים הניסיוניים שסימס ביצע באנרצ'ה ובאנשים משועבדים אחרים חוללו מהפכה בניתוח הגניקולוגי; הטכניקה שפיתח הפכה לטיפול הראשון אי פעם בפיסטולות וסיקו-וגינאליות.
עם זאת, העובדה שאנרצ'ה עברה יותר מ-30 ניתוחים (לעיתים קרובות ללא הרדמה) מוצנעת לרוב או אף מושמטת בדיונים המתמקדים ב"תרומות" של סימס לגינקולוגיה.
ניתוחים אלו בוצעו ללא הסכמתה, מה שנחשב כלא אתי ופוגעני בסטנדרטים של היום.
הכאב והטראומה של אנרצ'ה זכו להתעלמות שיטתית לטובת מטרות הניסוי של סימס.
ב-21 בדצמבר 1856, אנאצ'ה אושפזה בבית החולים לנשים של סימס בניו יורק, ולפי הרישום היא נשארה שם כחודש ושוחררה בינואר 1857. הבעלים שלה היה ויליאם לואיס מורי, קרוליין קאונטי, וירג'יניה.
נסיבות נסיעתה לניו יורק אינן ידועות.
מצבת קבר עבור "אנאקיי" (במקור Annacay) אשתו של לורנצו ג'קסון, נמצאה במקרה במחוז קינג ג'ורג', וירג'יניה (בסמוך למחוז קרוליין).
במפקד האוכלוסין של 1870, שמה מאוית "אנאקי ג'קסון" (Anaky Jackson), וברישום מותה היא נקראת "אנקי" (Ankey).
אם היא הייתה בת 32 ב-1856, היא נולדה ב-1824, והייתה בהריון בגיל 13, אז טופלה לראשונה על ידי סימס.
הלמן שם לו למטרה למצוא את אנרצ'ה.
פסל קטן של אנרצ'ה ווסטקוט הוקם על ידי מפגינים ליד הפסל של סימס בשטח קפיטול מדינת אלבמה.
בשנת 2021, האמנית מישל בראודר ערכה מסע לגיוס כספים וביקשה תרומות של חפצי מתכת שהושלכו, שאותם ריתכה כדי לבנות אנדרטה לאנרצ'ה ווסטקוט ולשתי נשים נוספות (בטסי ולוסי) שסימס ערך בהן ניסויים רפואיים.
היצירה, הנקראת "אנדרטת אמהות הגינקולוגיה", נבנתה בסן פרנסיסקו והוצבה במונטגומרי, אלבמה, כחלק מפרויקט רחב להעלאת המודעות ל"תנועת אמהות הגינקולוגיה".
אנרכיזם לאחר-מחסור הוא אוסף מאמרים מאת מארי בוקצ'ין, שפורסם לראשונה בשנת 1971 על ידי הוצאת רמפארטס (Ramparts Press).
בספר זה, מציג בוקצ'ין את האפשרויות שצורת האנרכיזם עשויה לקבל בתנאים של חברה ללא מחסור.
מדובר באחד מהחיבורים המרכזיים של בוקצ'ין, והתזה הרדיקלית שלו עוררה מחלוקת שכן בוקצ'ין טוען בה שהטכנולוגיה יכולה לשחרר את האדם מעול רוב העבודה ולסייע בביסוס חברה אוטופית.
"האנרכיזם לאחר-מחסור" לפי בוקצ'ין הוא מערכת כלכלית המבוססת על "אקולוגיה חברתית", "מוניציפליזם ליברטרי" (שלטון מקומי ליברטרי), ושפע של משאבים בסיסיים.
בוקצ'ין טוען שחברות פוסט-תעשייתיות מסוגלות להפוך לחברות ללא מחסור, ולכן ניתן לדמיין את "הגשמת הפוטנציאלים החברתיים והתרבותיים הגלומים בטכנולוגיה של שפע".
הניהול העצמי של החברה מתאפשר כיום בזכות הקידמה הטכנולוגית, וכאשר הטכנולוגיה מופעלת באופן רגיש לסביבה, הפוטנציאל המהפכני של החברה משתנה באופן מהותי.
בוקצ'ין טוען כי הגידול בייצור שהתאפשר הודות להתקדמות הטכנולוגית של המאה העשרים כוון לרווח כלכלי בשוק, ובא על חשבון הצרכים האנושיים והקיימות האקולוגית.
צבירת הון אינה עוד תנאי הכרחי לשחרור האדם, והתפיסה שמכשולים כמו המדינה, היררכיה חברתית, ומפלגות אוונגרד נדרשים למאבק החברתי – היא לדעתו מיתוס שיש להפריכו.
התזה של בוקצ'ין נחשבת שונה מזו של נועם חומסקי; בעוד ששניהם מסכימים שטכנולוגיית המידע נשלטת על ידי הבורגנות ואינה בהכרח משחררת, בוקצ'ין אינו מהסס להיאבק בשליטה זו על ידי פיתוח טכנולוגיות חדשות, חדשניות ורדיקליות.
החוקר הפוסט-אנרכיסטי לואיס קול משווה את סגנונו של בוקצ'ין לזה של מרסל מוס, ז'ורז' בטאיי והרברט מרקוזה, ומציין שבוקצ'ין חזה את חשיבותה של הטכנולוגיה הסייברנטית לפיתוח הפוטנציאל האנושי – עשור לפני הופעת זרם הסייברפאנק.
גם מריוס דה חאוס (Marius de Geus) התייחס בחיוב לספר, שתיאר אותו כ"סקיצות מעוררות השראה" לעתיד.
פגי קורנגר במאמרה "אנרכיזם: הקשר הפמיניסטי", תיארה אותו כ"ניתוח מעמיק" ו"דיון בפוטנציאל המהפכני בחברה טכנולוגית".
אנשי האדמירל הייתה להקת תיאטרון בתקופה האליזבתנית.
הלהקה כונתה בתחילת דרכה "אנשי לורד האו" על שמו של מממן הקבוצה צ'ארלס האוורד, וכאשר האוורד הפך בשנת 1585 למפקד הצי הבריטי - הלורד אדמירל הראשי שינתה הלהקה את שמה על מנת לאזכר את תארו של פטרונם.
כינויים נוספים, מאוחרים יותר, של הלהקה היו: אנשי נוטינגהאם, אנשי הנסיך הנקרי וכן אנשי אלקטור פלאטינייט.
השחקן הראשי שבלהקה היה אדוארד אלין ומנהל הלהקה היה פיליפ הנסלו.
הלהקה הופיע בעיקר בתיאטרון הוורד במחזותיו של כריסטופר מארלו - "טאמבורליין" ו"דוקטור פאוסטוס", וכן במחזות של ג'ורג' צ'פמן וויליאם הוטון.
הלהקה התחרתה בלהקת אנשי הלורד צ'מברלין אשר הציגה מחזות של ויליאם שייקספיר ועם פרישתו של אלין ב-1603 החלה דעיכתה של הלהקה, אשר פורקה לבסוף בשנת 1631.
אנשי המשמר הוא החמישה עשר בסדרת ספרי עולם הדיסק של טרי פראצ'ט, והשני בתת-סדרת ספרי משמר העיר (שנפתחה בספר שומרים!
הספר פורסם בשנת 1993 ויצא בעברית בשנת 2006.
הספר מתאר את המתרחש במשמר הלילה של אנק-מורפורק לאחר ששורותיו מתרחבות עם גיוס שומרים חדשים בני מיעוטים (כגמד וטרול) מטעמי אפליה מתקנת, כאשר מתרחשת בעיר סדרת מעשי רצח מסתוריים.
החקירה מעוררת מהומות על רקע גזעי ומערבת את גילדת הליצנים העגומה, את שכנתה גילדת המתנקשים, את העיר העתיקה השוכנת בביוב של אנק-מורפורק, ממציא אקסצנטרי המבוסס על לאונרדו דה וינצ'י והכלב גספוד ("נפחן" בתרגום של יעל רנן לעברית) שהופיע לראשונה בספר ראי-נוע.
כמקובל בספריו של פראצ'ט, הספר כולל רמיזות רבות למקורות אחרים, בעיקר לסדרות וספרי בלשים (ובפרט לסדרה טווין פיקס).
הספר תורגם לעברית בידי יעל רנן.
אנשי התחנה הוא סרט אמריקאי משנת 2003. זהו הסרט הראשון של הבמאי טום מקארתי שכתב גם את התסריט.
הסרט זכה בקטגוריית בחירת הקהל לדרמה הטובה ביותר בפסטיבל סאנדנס 2003. כמו כן זכה בפרס ג'ון קסאווטס במסגרת פרס אינדפנדנט ספיריט.
מקארתי זכה בפרס אינדפנדנט ספיריט לתסריט הראשון הטוב ביותר ובפרס באפט"א לקולנוע לתסריט הטוב ביותר.
במרכז העלילה דמותו של פינבר (פין) מקברייד (פיטר דינקלג'), גבר בן שלושים שגובהו לא עולה על מטר שלושים, שתחביבו העיקרי הוא רכבות.
הסרט מתאר את המהפך שעובר פינבר כאשר הוא נאלץ לעבור לגור בתחנת רכבת זנוחה בפרברי ניו ג'רזי, ואת המפגש שלו עם דמויות בודדות נוספות: אוליביה האריס (פטרישה קלארקסון), אמנית מקומית המצויה במשבר ובחור בשם ג'ו אוראמס (בובי קנאבלי) שהמזנון שלו ממוקם בסמוך לתחנה הישנה.
אנשי המזימות הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2003 בבימויו של רידלי סקוט, המבוסס על ספר באותו שם מאת אריק גארסיה.
רוי ולר (ניקולס קייג') הוא נוכל מקצועי מלוס אנגלס, הלוקה בהפרעה טורדנית-כפייתית.
בין מזימותיו, עם שותפו לפשע פרנק מרסר (סם רוקוול), הוא עוסק בזיוף כרטיסי לוטו, מוכר מסנני מים במחיר מופקע וכיו"ב.
לאחר שרוי עובר הפרעת פאניקה, פרנק מייעץ לו לראות פסיכיאטר, ד"ר האריס קליין (ברוס אלטמן).
הפסיכיאטר מצייד את רוי בתרופות ומתחיל איתו אנליזה, במהלכה נזכר רוי באשתו לשעבר, הת'ר (מלורה ולטרס), ממנה התגרש כשהייתה בהריון.
הפסיכיאטר מודיע לרוי שיצר עבורו קשר עם הת'ר, ומצא שיש לרוי ילדה בת 14, אנג'לה (אליסון לוהמן).
רוי ואנג'לה נפגשים, ואנרגיית נעוריה ממריצה אותו.
רוי מסכים לעבוד עם פרנק בהונאה לטווח ארוך: היעד שלהם הוא צ'אק פרשט (ברוס מקגיל), איש עסקים יהיר שהצמד מחליט להונות.
אנשי פאנפילוב הוא הראשון בסדרה בת שלושה ספרים, שנכתבו על ידי הסופר אלכסנדר בק.
הסדרה מתארת את לחימתו של גדוד חיל רגלים סובייטי בעת הקרב על מוסקבה במלחמת העולם השנייה.
שלושת הספרים הם אנשי פאנפילוב, ימים אחדים, ועתודתו של גנרל פאנפילוב.
הראשון יצא לאור בשנת 1944.
הסיפור, למעט הפרק הראשון בכל ספר, מסופר מנקודת מבטו של הקצין הקזחי סגן באורג'ן מומיש-אולי, מפקד גדוד באוגדת הרובאים ה-316 של הצבא האדום תחת פיקודו של הגנרל איוואן פאנפילוב.
בשלושת הספרים מסופרים סיפורי הקרבות, התלאות שעובר הגדוד ולבטי המפקד.
בספר מתוארים שלבי ההכשרה של הלוחמים והמפקדים, אירועים מיוחדים במלחמה דוגמת ההוצאה להורג של חייל שברח והשיחות הרבות שעורך מפקד הגדוד עם לוחמיו, המסדר המפורסם בו מדיח המג"ד, מומיש-אולי, מפקד מחלקה שגילה מורך לב נוכח פני האויב והקרבות כנגד הורמאכט.
הפרק הראשון בכל ספר, עוסק בשיחה בין הסופר לבין גיבורו.
שיחה זו נסובה בעיקר על חובתו של הסופר והתחייבותו לדווח רק אמת ובלא הגזמות.
ההווי הצבאי הסובייטי מודגש היטב בספר: בכל יחידה יש פוליטרוק, מדריך פוליטי, האחראי על מדיניות המפלגה בתוך הצבא.
אלכסנדר בק, עיתונאי וסופר סובייטי, הצטרף לאחת מיחידות המתנדבים שהוקמו בחופזה במוסקבה עם פתיחת מבצע ברברוסה.
הוא הועבר לשמש ככתב צבאי בטרם השתתף בקרב, וככזה סיקר את הקרב על מוסקבה עבור כתב-העת 'זנאמיה'.
ב-1942, החליט לכתוב ספר על אותה מערכה, ולשם כך הצטרף כעיתונאי למטה אוגדת המשמר ה-8 ע"ש איוואן פאנפילוב.
האוגדה, לשעבר ה-316, קודמה למעמד של עוצבת משמר (גווארדיה) בהוקרה על תפקידה בעיכוב ההתקדמות הגרמנית לעבר הבירה ונקראה על שם מפקדה שנפל אז.
חלק מפרסומה נבע מכך שעשרים-ושמונה מחייליה נפלו עד האיש האחרון, לכאורה, בהגנה על עמדתם.
במרץ 1942 הגיע בק למטה האוגדה, שהשתתפה אז בלחימה בכיס דמיאנסק.
שם פגש לראשונה בבאורג'ן מומיש-אולי, קצין קזחי שנטל חלק במערכה על מוסקבה כמפקד גדוד.
בק החליט שמומיש-אולי יהיה במרכז העלילה של ספרו המתוכנן, וביקש להתבסס על זכרונותיו.
הקצין התייחס אליו בספקנות ודחה אותו במשך זמן ממושך.
בק ניסה לשכנעו זמן ממושך; ברנדון שכטר מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שחקר את היחסים בין השניים, כתב כי "בק נטפל אליו במשך שבועות...
מומיש-אולי ופקודיו התעמרו בו, תוך שהם בוחנים אותו." הקצין נעתר לבסוף והסכים לכך שבק יראיין אותו בהרחבה.
הפגישות ביניהם נערכו בהפוגות בין הקרבות, ולאחר מכן בבית-החולים אליו פונה מומיש-אולי כדי לטפל בפצע ישן.
עבודה ראשונה פרי עטו של בק בהתבסס על הראיונות התפרסמה במהדורת מאי-יוני 1943 של 'זנאמיה', תחת הכותרת "אנשי פאנפילוב בקו החזית".
היא הייתה בעיקרה דיווח עיתונאי, אף כי כבר בשלב זה הוסיף בק מוטיבים משלו: הוא כלל גם סיפור אהבה בדיוני.
לקראת סוף השנה, כבר היה הרומן שחיבר, "דרך וולוקולמסק", מוכן במידה רבה.
בכינוס הסופרים הסובייטים בדצמבר, בו נכחו מומיש-אולי ובק, תקף הראשון בבוטות את השני והאשים אותו בסטייה מהאמת ובסילוף המאורעות כדי לייפות את הסיפור: "מומיש-אולי היה משוכנע שבק, אזרח עם הבנה מוגבלת של מלחמה ומעט מאוד ניסיון אישי בתחום, הניח לדמיונו להשתולל...
ולפגוע באמיתות הדיווח." אף כי בק תיאר את עצמו כ"לבלרו" של הקצין, מומיש-אולי האשים אותו בהפרת ההסכמות ביניהם ובהוספת פרטים בדיוניים, וחשוב מכך, בשימוש בסגנון ספרותי יותר במקום בדיווח התמציתי של הקצין.
"דרך וולוקולמסק" התפרסם ב'זנאמיה' לראשונה שנה לאחר הכתבה הראשונה של בק.
מלכתחילה, תכנן בק לחבר סדרה בת ארבעה כרכים על השתתפות גדודו של מומיש-אולי בלחימה, אך הקצין לא רווה נחת מ"דרך וולוקולמסק".
הוא חדל לחלוטין משיתוף פעולה עם הסופר ב-1945, ובק נאלץ לזנוח את תוכניתו.
בשנים הבאות, בעקבות ההצלחה האדירה לה זכה "דרך וולוקולמסק", זכו הן הסופר והן גיבור העלילה לפרסום נרחב.
מומיש-אולי לא חדל מלהשתלח בבק: בין השאר, חיבר מספר גדול של מכתבי תלונה לרשויות בנידון.
ב-1949, הוא השלים טיוטה של ספר משלו על האירועים במוסקבה: כפי שציין שכטר, לא הסופר ולא הקצין שינו אי-פעם את גרסתם לגבי המתואר ב"דרך וולוקולמסק"; הן ספרו של מומיש-אולי והן ההמשכים של בק מתחילים בנקודה לאחר סיום הספר הראשון.
הקצין, שהיה עסוק גם בחובותיו בצבא, השתהה בפרסום עבודתו.
ספרו, "מוסקבה מאחורינו", יצא לאור רק ב-1958, ובו השלים את סיפורו של הגדוד עד להדיפת הגרמנים מהבירה.
פרסום "מוסקבה מאחורינו" הניע את בק לשוב לרעיונו המקורי, והוא חיבר את "ימים אחדים" ו"עתודתו של הגנרל פנפילוב" ב-1960.
כבר בכינוס הסופרים הסובייטים בדצמבר 1944, הכריז ויקטור שקלובסקי כי "דרך וולוקולמסק" הוא "הספר הטוב ביותר שנכתב על המלחמה." הספר זכה להצלחה גדולה בברית המועצות ובגוש המזרחי בכלל.
"דרך וולוקולמסק" תורגם לעברית על ידי שלמה אבן שושן ב-1946, ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
יכולת העמידה בפרץ של הצבא האדום מול מכונת המלחמה הגרמנית הייתה מודל לחיקוי עבור לוחמי הפלמ"ח.
הספר, שהיה לספר מכונן בפלמ"ח ובצה"ל, אף חולק כמתנה על ידי קצין החינוך של הפלמ"ח, בני מרשק, והונהגה חובת קריאה בו בקורסי קצינים ומפקדים.
גם בעת פעולות התגמול שלאחר המלחמה, היה הספר נכס צאן ברזל בידי מפקדי צה"ל ובהם מוטה גור, אשר תיאר בספרו "פלוגה ד'" כיצד השתמש בספר למטרות חינוך בצנחנים.
הספר ניתן בצה"ל כשי לבוגרי קורסי פיקוד בחיל השריון וחיל הרגלים, ובהם קורס קצינים וקורס מפקדי כיתות, וללוחמי ולמפקדי יחידות מובחרות.
בסין, בעיקר לפני הפיצול הסיני-סובייטי, היה "כביש וולוקולמסק" ברשימת הספרים שחברי המפלגה הקומוניסטית של סין ואנשי הסגל בצבא השחרור העממי חויבו בקריאתם.
הספר היה מוכר מאוד בקרב המהפכנים הקומוניסטים בקובה: פידל קסטרו אמר לביוגרף נורברטו פואנטס כי הספר השפיע עליו עמוקות.
ב-1961, אמר שר ההגנה דאז ראול קסטרו לעיתונאי כי "כל מפקד חטיבה" בצבא הקובני "מחויב להחזיק בעותק של הספר." ב-27 ביוני 1963 הוכנס הספר לתוכנית החינוך הפוליטי לחיילים של צבא גרמניה המזרחית, במסגרת פקודה מס' 50/63 של משרד ההגנה, שנוסחה בהנחיית ולטר אולבריכט עצמו.
ב-1970, חיבר מועדון הזמר של הצג"מ בנויברנדנבורג שיר בשם "על דרך וולוקולמסק", שנעשה פופולרי מאוד.
בהיסטוריה הרשמית של הצבא המזרח-גרמני, "צבא לשלום ולסוציאליזם", מוקדשים שלושה עמודים להשפעת הספר.
ברנדון שכטר עמד על כך ש"דרך וולוקולמסק" אכן הייתה עבודה יוצאת-דופן בכנותה, בנאמנותה היחסית למציאות ובישירותה ביחס ליצירות סובייטיות אחרות על המלחמה, שנטו לסנטימנטליות ולהאדרה של חיילי הצבא האדום למדרגה על-אנושית.
הפירוט המדוקדק בדיווח על הלחימה והאופן הריאליסטי בו תוארה שיוו גם הם לעבודתו של בק נופך צבאי מקצועני יותר מספרים אחרים, כמו גם המינוח – אנשי הצבא האדום מכונים 'חיילים' (סולדט) ולא 'לוחמים' (בויאץ), כמקובל לפני מלחמת העולם השנייה.
סגנון זה משתלב במגמה רחבה יותר: בעת חיבור הספר זנח הצבא האדום בהדרגה את מורשת מלחמת האזרחים ברוסיה לטובת שיבה למסורת הצארית, כולל חזרה לדרגות אישיות לקצינים, משמעת נוקשה ודגש על מקצוענות צבאית במקום רוח מהפכנית.
מוטיב חוזר ונשנה הוא ניסיונו של בק לצייר את מומיש-אולי כפרא אציל, שהוא בו זמנית גם אמיץ וישר וגם תלותי ופרימיטיבי.
שכטר ציין כי נראה שמאפיין זה הרגיז מאוד את מומיש-אולי – שלמד בפנימייה, היה משכיל ושלט היטב ברוסית.
בק גם השתמש בבדיה לשם כך: למשל, בספר מתואר מומיש-אולי כמתנגד לצירוף נשים לגדוד.
כפי שמציין שכטר, "מדובר בבירור בנטילת חירות ספרותית" – במציאות, לא רק שמומיש-אולי דאג לארגן ביגוד לבתו של גנרל פנפילוב, ולנטינה, ששירתה כחובשת באוגדה, הוא אף סידר למאהבתו שלו תפקיד של כתבת צבאית, כדי שתוכל לשהות עמו בחזית.
לקראת סוף המלחמה, עבר הממשל הסובייטי ממדיניות של טיפוח הפלגים האתניים השונים בברית המועצות לניסיון לבסס לאומיות אחידה, שנסמכה בעיקר על הרוסים ועל רוסיפיקציה של העמים האחרים.
שכטר הוסיף כי תיאורו הרומנטי של מומיש-אולי כ"רועה עדרים נווד מן הערבות" (למרות שעזב את שבטו בגיל שלוש-עשרה לטובת לימודים) היה אירוני במיוחד בהתחשב בכך שאורח החיים המסורתי של הקזחים הוכחד כמעט לחלוטין בשנות ה-30, כשהממשל כפה עליהם התיישבות קבע והגדיר את כל בעלי העדרים כ'קולאקים'.
ברעב שהתחולל בעקבות כך נספו למעלה משני מיליון איש.
דמותו של "הרוסי המיטיב" מיוצגת בנובלה על ידי פאנפילוב עצמו, שהוא גם רוסי שורשי, "מוז'יק", וגם קוסמופוליט סובייטי "המרגיש בנוח בכל מקום בברית המועצות".
פאנפילוב ממלא את תפקיד האב והמורה, ומלמד את מומיש-אולי הנוקשה והפרימיטיבי כיצד להיות לקצין טוב: למעשה, שכטר אפיין את הנובלה באופן בסיסי כרומן חניכה של דמותו של מומיש-אולי.
הוא הוסיף כי "אין זה בלתי מתקבל על הדעת כי פאנפילוב עצמו היה מתלונן על האופן בו תואר, אלמלא נהרג.
הוא היה נושא נוח לכתיבה, ללא יכולת לקרוא תיגר על הנרטיב של המחבר." זאת בניגוד למומיש-אולי, שלא חדל מלתקוף את בק עד יום מותו של האחרון ולמחות על כך שהפך את הספר מדיווח תמציתי ומדויק על הלחימה לנובלה, על כל האמצעים הספרותיים הנלווים.
לדעת שכטר, התמרמר מומיש-אולי גם על כך שעצמיותו הופקעה בידי בק ותדמיתו הציבורית שועבדה לדמות שיצר הסופר: "עם הזמן, התקשה מומיש-אולי להינתק ממקור תהילתו – גרסתו הבדיונית, הצעירה לנצח, של עצמו."
ב-1968, יצא לאקרנים הסרט "מוסקבה מאחורינו", שהופק על ידי אולפני קזחפילם מאלמא אטא.
התסריט התבסס על "דרך וולוקולמסק".
אסנבק אומוראלייב גילם את מומיש-אולי ווסבולוד סנאייב את פאנפילוב.
ב-1984, שידרה הטלוויזיה הסובייטית את "דרך וולוקולמסק", מיני-סדרה בשני חלקים בהשתתפות שחקני התיאטרון האומנותי של מוסקבה ע"ש גורקי.
את מומיש-אולי שיחק בוריס שצ'רבקוב ואת פאנפילוב גילם גאורגי בורקוב.
בין 1985 ל-1987 חיבר המחזאי המזרח-גרמני היינר מילר מחזה בן ארבע מערכות, גם הוא בשם "דרך וולוקולמסק".
ההצגה עסקה בהתפרקות האידיאלים של הקומוניזם.
בחלק הראשון, "פתיחה רוסית" – שמושפע ממחזהו הקלאסי של היינריך פון קלייסט, "הנסיך מהומבורג" – משחזר המפקד הסובייטי המגן על הדרך (דהיינו, מומיש-אולי) כיצד הורה להוציא להורג אחד מחייליו.
הקצין מגלם כאן את תפקידו של הנסיך הבוחר צמא-הדמים ממחזהו של קלייסט.
בנובמבר 2016 יצא לאקרנים הסרט העצמאי "28 אנשי פאנפילוב", שהופק על ידי אולפני Libyan Palette Studios ואולפני לנפילם, בבימויו של קים דרוז'ינין.
התסריט מתבסס על המיתוס של אנשי פאנפילוב ועל הספר על "דרך וולוקולמסק".
אנשי היישוב שהוחזרו מאירופה הנאצית היו נתיני ארץ ישראל המנדטורית וקרוביהם, יהודים ברובם, שהוחזרו לארץ ישראל, בימי מלחמת העולם השנייה, מאירופה הכבושה על ידי הנאצים, במסגרת עסקת חליפין בה הוחלפו כנגד גרמנים מאנשי הקהילה הטמפלרית שהושבו לגרמניה.
עדויות של הקבוצה השנייה מבין קבוצות אלה, גרמו להכרה של היישוב היהודי בארץ ישראל בקיומה של השואה, בנובמבר 1942. אף כי נתקבלו עדויות קודמות לשואה, כמו מברק ריגנר, הדיווחים התקבלו בספקנות וחוסר אמון על ידי התנועה הציונית.
ב-22 בנובמבר 1942, פרסמה הנהלת הסוכנות היהודית, הודעה שלפיה נתקבלו ידיעות "ממקורות מהימנים ומוסמכים" שהנאצים החלו במסע השמדה שיטתי של יהודי פולין.
ב-30 בנובמבר וב-1 בדצמבר נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי הארץ, והעיתונים הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התיישבו מאות גרמנים מאנשי תנועת הטמפלרים במושבות אחדות שהקימו ברחבי ארץ ישראל, בהן עסקו בחקלאות, במלאכה ובמסחר, וקיימו חיים קהילתיים תוך יחסי שכנות טובה עם הערבים והיהודים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה נסחף חלק מהטמפלרים לתנועה הנאצית.
בשנת 1938 (שנת האנשלוס וועידת מינכן) היו 17% מהטמפלרים בארץ ישראל חברים במפלגה הנאצית.
ההערכה היא כי בפרוץ מלחמת העולם השנייה היו שליש מהטמפלרים נאצים.
חלק מצעירי הקהילה מצאו דרכם לגרמניה והצטרפו לוורמאכט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ריכזו שלטונות המנדט הבריטי את הטמפלרים, שהוגדרו כאזרחי אויב, במעצר.
המושבות שרונה, ולדהיים, וילהלמה ובית לחם הגלילית, הפכו למחנות מעצר מהם גירשו הבריטים את מרביתם של הטמפלרים לאוסטרליה.
עולי העלייה השלישית עד העלייה החמישית שעלו לארץ ישראל מפולין, נהגו להפליג לחופשות בפולין לשם ביקור אצל בני משפחתם הקרובים, שהמשיכו להתגורר בפולין.
חלק נכבד מתנועת תיירים זו היו ילדים, חלקם צברים, שנלוו להוריהם בצאתם לפולין שהובאו לביקור אצל הסבים.
כך קרה שכאשר פלשו הנאצים לפולין ב-1 בספטמבר 1939 נותרו על אדמת פולין מאות אחדות של יהודים מארץ ישראל, ברובם נשים וילדים, שנחשבו כנתינים בריטים.
בעת מעצר היהודים בשטחים שתחת כיבוש הנאצים זכו בעלי דרכונים זרים, בהם בעלי דרכונים ארץ ישראליים, ליחס מועדף, למקרה שיוכלו לשמש בחילופים עם מדינות אחרות.
מיד לאחר פרוץ המלחמה, החלו בסוכנות לפעול להשבת תושבי ארץ ישראל חזרה למקומם.
אלו נחלקו לבעלי אזרחות ארץ ישראלית ולאלו שאינם אזרחים ארץ ישראליים.
אליהם נוספו נשים וילדים שלא היו תושבי ארץ ישראל, אך ראש משפחתם היה תושב ארץ ישראל.
בשלב ראשון הסכימו הבריטים לטפל רק בנתיני ארץ ישראל, וגם מאלו הושג הסכם עם גרמניה רק לגבי נשים, ילדים וזקנים מעל גיל 60. בראשית 1941 העבירה בריטניה לגרמניה הצעת חילופין שכללה בעיקר נשים וילדים, אך התשובה מגרמניה התעכבה במשך חודשים רבים.
שלטונות המנדט חששו מחזרתם של יהודים מפולין לארץ ישראל, מתוך החשש שבמסגרת החילופים יחדרו לארץ גורמי גיס חמישי, אך ממשלת בריטניה הייתה מעוניינת בחילופים כדי להשיב את אזרחי בריטניה שנקלעו לפולין ערב המלחמה ונותרו על אדמתה עם כיבושה על ידי הנאצים.
בצד הגרמני ראה האס אס בעין רעה את החילופים, מאחר שהמוחלפים ידעו על מעשי הזוועה והרצח של הנאצים והשבתם עשויה הייתה לגרום לפרסום העובדות על כך בעולם, אך הצורך בהשבת הטמפלרים, שחלקם היו נאצים מהם אף בגיל גיוס, גבר.
כך החל משא ומתן בין הגרמנים לבריטים, שנערך בחסות שגרירות ארצות הברית בברלין.
ב-1941, כאשר שגריר ארצות הברית הוחזר מברלין, נמשך המשא ומתן בתיווכה של שווייץ.
בסופו של דבר הוסכם על החילופים וכך נחלצו מידי הנאצים ומסכנת השמדה 550 יהודים ששבו לארץ ישראל במהלך השנים 1941–1945.
חמש פעמים במהלך השואה החליפו הגרמנים קבוצות של בעלי אזרחות ארץ ישראלית, יהודים ברובם, בקבוצות של טמפלרים ושל גרמנים ממדינות אחרות באימפריה הבריטית.
המוחזרים לארץ ישראל היו בעיקר נתיני ארץ ישראל, שהגיעו לאירופה ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, ונקלעו לשטחי הכיבוש הנאציים, אשר נשאו דרכון ואזרחות ארץ ישראלית.
הקבוצה הראשונה שכללה 46 יהודים, מהם 29 נשים, 16 ילדים וגבר קשיש אחד הגיעה לארץ ב-20 בדצמבר 1941. אנשי הקבוצה נתפסו על ידי הנאצים בפולין ועקב חשיבותם כבני ערובה פוטנציאליים הועברו לברלין.
המבוגרים נכלאו והילדים הועברו לבית מחסה והורשו לבקר את אמותיהם אחת למספר שבועות.
השלטונות נהגו בהם כנתינים בריטיים והם שוחררו מחובת ענידת הטלאי הצהוב.
אנשי הקבוצה עזבו את ברלין ב-7 בדצמבר 1941, יום המתקפה על פרל הארבור, שבעקבותיה הכריזה גרמניה מלחמה על ארצות הברית.
הקבוצה יצאה ברכבת מברלין לווינה שם שהו אנשי הקבוצה יומיים ויצאו ברכבת לאיסטנבול דרך סופיה בירת בולגריה.
מאיסטנבול הועברו לגבול הסורי בו נמסרו לידי שלטונות המנדט.
אנשי הקבוצה הוחזקו זמן קצר לתשאול במעון עולים בשכונת בת גלים בחיפה ושוחררו לחזור למשפחותיהם.
בתוך הקבוצה נכללה אשה בשם מרילה פינגרהוט, שהובאה לארץ ישראל בטעות במקום אשה אחרת בשם זהה.
ב-11 בנובמבר 1942 יצאו אנשי הקבוצה ברכבת מווינה בדרכם לארץ ישראל.
הרכבת עשתה דרכה דרך סופיה בירת בולגריה, בעלת בריתה של גרמניה, ומשם לאיסטנבול שבטורקיה הנייטרלית, בה בוצעו החילופים, כשקבוצת טמפלרים יצאה במקביל בכיוון ההפוך בדרכה לאירופה הכבושה.
מטורקיה המשיכה הרכבת בדרכה לסוריה.
כשחצתה את הגבול הסורי נמצאו כבר אנשי הקבוצה בתחום שלטון בעלות הברית.
הרכבת חלפה בחלב ובדמשק וב-16 בנובמבר 1942 חצתה את הגבול לארץ ישראל והגיעה לתחנתה הסופית בבוקר אותו יום.
בתחנת הרכבת של עפולה הקיפו משמרות גדולים של צבא ומשטרה בריטיים את הרציף.
לילדים הוגשה ארוחת בוקר של חלב וביסקוויטים, ולמבוגרים הוגשה ארוחה חמה שהוכנה על ידי נשות עפולה, אולם לתושבים ולנציגי העיתונות לא הורשה לשוחח עם השבים.
לאחר מנוחה של שעה בעפולה יצאו אנשי הקבוצה ב-6 אוטובוסים בדרכם למחנה המעצר בעתלית.
לאחר חקירה קצרה על ידי המודיעין הצבאי הבריטי, נלקחו אנשי הקבוצה למחנה המעצר בעתלית, ובו נחקרו על ידי ארבעה מאנשי הסוכנות היהודית ובהם שניים מחברי הנהלת הסוכנות.
הקבוצה השלישית הגיעה לארץ ישראל בראשית פברואר 1943 ומנתה 15 איש.
הם עברו ברכבת את המסלול וינה-סופיה-איסטנבול ומשם לחלב שבסוריה ממנה יצאו ברכבת לארץ ישראל דרך ביירות.
כשהגיעו לחיפה הועברו למעון לעולים בבת גלים ולאחר מכן שוחררו להצטרף למשפחותיהם.
אנשי הקבוצה מסרו פרטים על התנאים השוררים בגטאות פולין, על עבודת הכפייה והרעב.
כתושבי הגטו לא היו יכולים למסור פרטים על ההשמדה ההמונית, אך מסרו כי מדי שבוע נשלחות קבוצות גדולות של יהודים ל"יעד בלתי ידוע".
בהצטרף דברים אלה למה שכבר היה הידוע ביישוב בראשית 1943, לא היה ספק מהו היעד.
הקבוצה הרביעית הוחלפה ב-9 ביולי 1944 בטורקיה והגיעה לארץ ישראל ב-11 ביולי 1944. הקבוצה כללה 282 אנשים, אך אחד נשאר בטורקיה ועל כן לארץ ישראל הגיעו 281 אנשים, 31 מהם היו ארץ ישראליים והשאר היו עולים חדשים.
הייתה זו הקבוצה הגדולה ביותר מבין כל קבוצות המוחלפים.
הייתה זו גם הקבוצה שמצבם של אנשיה היה הגרוע ביותר מכל הקבוצות.
אנשי הקבוצה הועברו לתשאול במחנה המעצר בעתלית, כשהם סובלים מרעב ותשישות, ובמחנה קיבלו את הארוחה הראויה הראשונה מזה שנים וטופלו על ידי צוות המחנה, שלטונות הבריאות המנדטוריים ואנשי הסוכנות היהודית.
20 מהם הועברו לאשפוז בבתי חולים כשהם סובלים מתשישות, מדיזנטריה וממחלות אחרות.
על הקשישים מבין השבים ניכרו במיוחד אותות המצוקה הגופנית והנפשית אותה חוו.
המוחזרים סיפרו כי רובם הועבר ממחנה וסטרבורק בהולנד למחנה מעבר ליד העיר הנובר בגרמניה, אשר בו, כבני ערובה, לא עברו את התעללות הנאצית הרגילה כלפי יהודים.
יחד עם זאת, תנאי העבודה במחנה היו קשים, הם אולצו לעבוד 18 שעות ביום וקיבלו מזון דל.
שישה שבועות קודם יציאתם לארץ בודדו המיועדים להחלפה מיתר אנשי המחנה ותנאי חייהם שופרו והם שוחררו מעבודה.
מסעם לארץ ישראל ארך 11 יום.
לאחר שהות קצרה בעתלית שוחררו אנשי הקבוצה לבתיהם ולמשפחותיהם.
הקבוצה החמישית והאחרונה, בת 137 איש, הגיעה לארץ באמצע אפריל 1945, זמן קצר לפני כניעת גרמניה הנאצית.
בין אנשי הקבוצה נכללו 30 ילדים ו-45 נשים.
כל המוחזרים, היהודים והאחרים, הפליגו בספינה השוודית "דורטינגהולם" (Dorttingholm), שהוכרזה כספינת סיוע (mercy ship) וסומנה בסמלי הצלב האדום, לחוף אנגליה בו קיבלו מזון חם וחגגו את חג הפסח תש"ה.
כל אחד מאנשי הקבוצה נשא על זרועו כתובת קעקע של מספרו בברגן-בלזן.
אנשי הקבוצה סיפרו כי במחנה ברגן-בלזן, בו היו כלואים שנתיים לפני כן 50,000 יהודים, נותרו מהם 700 בלבד כאשר עזבו אותו אנשי הקבוצה.
מאנגליה הפליגה הספינה לים התיכון.
בדרכה עגנה הספינה בנמל ליסבון ואנשי הקהילה היהודית של העיר נתנו למשוחררים מזון ובגדים.
לבסוף עגנה הספינה ב-10 באפריל 1945, פחות מחודש ימים לפני כניעת גרמניה, בנמל איסטנבול בו הורדו נוסעיה הטורקים וקבוצת המשוחררים היהודים לחוף.
מטורקיה הגיעו השבים לארץ ישראל בימיה האחרונים של המלחמה.
אנשי הקבוצה הראשונה, שהוזהרו על ידי הגרמנים טרם עזיבתם שלא למסור הצהרות ואף חששו לגורל בני משפחותיהם שנשארו בפולין, המעיטו במסירת פרטים על מצב היהודים בפולין, אך ספרו על עבודות הכפייה שאולצו הגברים היהודים לבצע ללא שכר ועל הרעב השורר בקהילות היהודים.
הם לא יכלו למסור פרטים על ההשמדה ההמונית, שהחלה באותה עת רק בשטחי ברית המועצות (וטרם החלה בפולין).
הקבוצה השנייה הייתה החשובה ביותר מבחינת המידע האותנטי שהביאה ליישוב על דבר ההשמדה ההמונית של יהודי אירופה - "הפתרון הסופי".
מידע, מפי עדי ראייה, שאישר את עובדת ההשמדה, שעד אז הגיעו לארץ רק שמועות אודותיה.
עדויותיהם של אנשי הקבוצה חשפו את עובדת ההשמדה והיקפה.
כל אחד מאנשי הקבוצה הביא ידיעות ממקור אחר: סוביבור, טרבלינקה, וסטרבורק ומקומות אחרים.
הם סיפרו על רציחות המוניות, בדרכים אכזריות ביותר, שלאחריהן נותרו ניצולים ספורים מקהילות של עשרות אלפי יהודים.
אחת החוזרות, אשה שבאה מהעיר סוסנוביץ הסמוכה לאושוויץ סיפרה על שלושה כבשנים לשריפת יהודים שהוקמו במחנה הסמוך לאושוויץ.
אנשי הקבוצה השנייה שוחררו מעתלית ב-23 בנובמבר 1942. היו בין אנשי הקבוצה שניים מחברי קיבוץ דגניה ב' ואיש האוניברסיטה העברית בירושלים, אנשי עילית ביישוב, המושרשים היטב בארץ, שעדויותיהם היו נאמנות על החוקרים, שהתקשו להתנער מחוסר האמון בידיעות כה קיצוניות ומזעזעות.
אחד מאנשי הקבוצה, יעקב קורץ, איש ציבור ידוע ומנהיג ציוני בעיר הולדתו פיוטרקוב בפולין ותושב תל אביב, ניסה להבין את הרקע לתגובה בארץ ישראל.
לדבריו גם יהודי פולין, שעל פניהם חלפו רכבות המוות ממערב וממרכז אירופה, ובסביבת מגוריהם נכחדו המוני יהודים, סירבו להאמין בקיומם של מתקני השמדה ומשרפות ולכך שהילדים, הזקנים והחולים מושמדים ראשונה.
לאחר שעוכלו הידיעות, פרסמה הנהלת הסוכנות ב-23 בנובמבר 1942 הודעה לפיה נתקבלו ידיעות "ממקורות מהימנים ומוסמכים" שהנאצים החלו במסע השמדה שיטתי של יהודי פולין, הוכרזו שלושה ימי אבל מ 30 בנובמבר, עד 1 בדצמבר 1942. נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי הארץ, והעיתונים הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות.
בשובו לתל אביב מסר יעקב קורץ דו"ח לפני אספה של פעילי ציבור וערך דו"חות כתובים עבור נציגות עולי פולין וכן עבור הסוכנות היהודית, בצירוף מספרים ותאריכים.
באותה עת ביקר בארץ ישראל סטניסלב קוט השר לענייני המזרח התיכון של הממשלה הפולנית הגולה.
קורץ הוזמן לשיחה עמו והגיש לבקשתו של השר תזכיר ארוך ומפורט עבור ממשלתו.
במשך שנת 1943 העלה קורץ את עדותו על הכתב בשפת היידיש וזו הפכה לספר.