tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1833 מונה מנדלסון למנהל התזמורת של דיסלדורף.
מ-1835 היה במשך כמה שנים מנצחה של תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, אחת מן המעולות בגרמניה של אותם ימים.
הוא היה מנצח מהולל שזכה לקיים ביצועי בכורה של יצירות מופת, בהן הסימפוניה התשיעית של שוברט (עשר שנים לאחר חיבורה התקיימה נגינת הבכורה שלה על ידי תזמורתו של מנדלסון).
כמו כן החזיר מנדלסון לתודעת העולם את יוהאן סבסטיאן באך שנשכח בתקופה זו, ובעיקר נודע ביצועו למתאוס פסיון של באך.
בשנת 1843 ייסד מנדלסון את בית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג והמשיך לפעול בו עד יום מותו.
פעילותו הרבה והמאמץ שדרשו התפקידים שלקח על עצמו דרדרו את בריאותו הרופפת, ופטירת אחותו האהובה פאני גרמה לו לדיכאון כבד.
הוא נפטר צעיר לימים בגיל 38.
מנדלסון היה מלחין פורה וקל כתיבה.
סגנונו מצטיין בקלילות נעימה והמוזיקה שלו קולחת ומענגת.
מקום חשוב ביצירותיו לפסנתר תופסים "הווריאציות הרציניות" ו"השירים ללא מילים".
מנדלסון נמנה עם חוג מקורביהם של מספר מלחינים והיה ידידו הקרוב של רוברט שומאן.
יחדיו עיצבו את הסגנון הרומנטי המוקדם בגרמניה.
כתבי ידו נשמרים בספרייה הממלכתית של ברלין.
צ'ייקובסקי הגיב במאמר תגובה אירוני על דברי ואגנר (Русские ведомости, 29.11.1872): "האם זה לא מביש שהיהודי הכישרוני ביותר הזה מצליח בערמומיות חתרנית לגרום הנאה לאנושות ביצירותיו היפות עם הכלים המוזיקליים במקום שהוא ירדים את האנושות בכנות הגרמנית כמו ואגנר – באופרות הארוכות והקשות, רבות הרעש ולעיתים המשעממות לגמרי".
בהשפעת ואגנר ובהתאם לחוקי הגזע שלה, החרימה המפלגה הנאצית את מנדלסון והכריזה עליו מלחמת חורמה, בניסיון למחוק לו כל סימן וזכר.
את ה"שירים ללא מילים" המפורסמים שלו אמנם הדפיסו, כי היו אלה מנגינות פופולריות ומוכרות מדי, אך רשמו ש"מחבר היצירות אינו ידוע".
הנאצים גם החרימו את יצירתו "חלום ליל קיץ", והמלחין קרל אורף קיבל על עצמו להלחין מוזיקה חלופית למחזה.
הנאצים הרסו בשנת 1936 את האנדרטה לזכר מנדלסון, שהוקמה בשנת 1900 בחזית הגוונדהאוס, מקום משכנה של תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג.
בשנת 2008 נחנכה האנדרטה המשוחזרת של מנדלסון, ליד כנסיית סנט תומאס.
מפרצון מנדלסון באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו.
זכרו של פליקס מנדלסון הונצח בבול דאר ישראלי.
ב-25 ביוני 1996, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של מנדלסון שעליו מופיע דיוקנו וקטע תווי מוזיקה מתוך האורטוריה "אליהו" שמנדלסון הלחין.
על השובל מופיעה חתימת ידו.
האמנים נעמי ומאיר אשל עיצבו את הבול.
דאר ישראל מכר 798,000 בולים של הבול הזה במשך 5 שנים ורבע עד להפסקת מכירתו.
בשנת 2009, לרגל 200 שנה להולדתו, הוציא הדואר הגרמני בול לזכרו.
חמש סימפוניות: הסימפוניה הראשונה בדו מינור; הסימפוניה השנייה – "שיר תהילה" עם חלק אחרון שהוא קנטטה לסולנים ומקהלה; הסימפוניה השלישית בלה מינור – "הסימפוניה הסקוטית"; הסימפוניה הרביעית בלה מז'ור – "הסימפוניה האיטלקית"; הסימפוניה החמישית ברה מינור – "הרפורמציה".
12 סימפוניות לכלי קשת (יצירות נעורים שפורסמו לאחר מותו).
שני קונצ'רטי לכינור (האחד מוכר ביותר, קונצ'רטו לכינור במי מינור אופוס 64. ואילו השני ברה מינור, הפחות מוכר, כתוב לכינור ולתזמורת מיתרים – יצירת נעורים).
שני קונצ'רטי לפסנתר (מס' 1 בסול מינור אופוס 25, מס' 2 ברה מינור אופוס 40).
קונצ'רטו לפסנתר מס' 3 במי מינור (נמצאו קטעים ממנו לאחר מותו שחוברו ליצירה אחת על ידי המלחין האיטלקי מרצלו בופליני).
רונדו בריליאנט לפסנתר ותזמורת אופוס 29.
סרנדה ואלגרו ג'ויוזו לפסנתר ותזמורת אופוס 43.
שני קונצ'רטי לשני פסנתרים ותזמורת.
"חלום ליל קיץ" (פתיחה ומוזיקה בימתית כולל הפרק "מארש החתונה").
הפתיחות: "מערת פינגאל" (ההברידיים), שלוות הים ונסיעה צלחה, מלוזינה היפה, רואי בלא, עתליה
שירים לקול ולפסנתר (בהם "ברכת בוקר" ו"על כנפי השיר").
שתי שלישיות (ברה מינור אופוס 49, בדו מינור אופוס 66) לכינור, צ'לו ופסנתר.
שמינייה לכלי קשת אופוס 20 במי במול מז'ור.
שבע רביעיות כלי קשת (אופוס 12 במי במול מז'ור, אופוס 13 בלה מינור, אופוס 44 ברה מז'ור, מי מינור, מי במול מז'ור, אופוס 80 בפה מינור, 4 קטעים לרביעיית כלי קשת אופוס 81).
שלוש רביעיות לפסנתר וכלי קשת (אופוס 1 בדו מינור, אופוס 2 ברה מז'ור, אופוס 3 בסי מינור – חוברו בהיות מנדלסון בן 13).
שתי חמישיות לכלי קשת (אופוס 18 בלה מז'ור, אופוס 87 בסי במול מז'ור).
שישיה לפסנתר וכלי קשת אופוס 110 ברה מז'ור.
שש סונטות לעוגב אופוס 65.
שלושה פרלודים ופוגות לעוגב אופוס 37.
שלוש סונטות לכינור ופסנתר: בפה מז'ור (1820), בפה מז'ור (1838), בפה מינור אופוס 4.
שתי סונטות לצ'לו ופסנתר (בסי במול מז'ור אופוס 45, ברה מז'ור אופוס 58).
שני קטעים לפסנתר, קלרינט ובאסט או בסון (אופוס 113 בפה מינור, אופוס 114 בפה מז'ור).
יצירות לפסנתר סולו: שירים ללא מילים, קפריצ'י, פרלודים ופוגות, סונאטות וריאציות, רונדו קפריצ'יוזו.
יצירות למקהלה ותזמורת לפי מילים מספר תהלים או הקנטטה "ליל ואלפורגיס הראשון".
פליקס נוסבאום היה צייר יהודי-גרמני שנרצח בשואה.
פליקס נוסבאום נולד באוזנבריק, גרמניה.
למד ציור בהמבורג, ברלין ורומא.
חלק ניכר מיצירותיו עוסק במוראות המלחמה והשמדת היהודים באירופה.
במהלך המלחמה ברח לבלגיה בתקווה להינצל מידי הנאצים.
בבלגיה המשיך לצייר בזהות מוסתרת במשך כשלוש שנים עד שנתפס בידי הנאצים ונשלח למחנה הריכוז סן סיפריאן בצרפת.
ב־1944 נשלח למחנה הריכוז אושוויץ, שם נרצח.
העובדה שנוסבאום פעל במסתור, תוך שהוא מותיר את יצירותיו אצל אנשים שונים בתקופה מלאת תהפוכות הקשתה על משימת האיסוף וההערכה.
משנשלמה משימת החיפוש והשחזור של יצירותיו של נוסבאום זכתה עבודתו להכרה רחבה.
עבודותיו בתקופה שהייתו במחנה סן סיפריאן מצמררות בישירותן ובעומק האימה שהן משקפות.
נוסבאום נולד למשפחה יהודית, בן לפיליפ ורחל.
פיליפ נוסבאום היה פטריוט גרמני שלחם במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה עשה חיל בעסקי הפלדה והמתכת, והמשפחה נהנתה מרווחה כלכלית.
כביטוי לעושרו בנה האב את בית המשפחה במרכז אוזנבריק מתוך רצון שהבית יהווה מוקד תרבותי וחברתי.
אביו של נוסבאום היה צייר חובב, וזו אחת הסיבות בגללן בחר נוסבאום לעסוק בציור באופן מקצועי.
אחד מציוריו הראשונים של נוסבאום מתאר שני יהודים בבית כנסת.
הציור נקרא "שני יהודים" ומופיעים בו נוסבאום עצמו וחזן בית הכנסת כשברקע מתנהלת תפילת חג.
ב־1922 נסע להמבורג מתוך תקווה וציפייה לעסוק בציור עצמו ולא בתפיסות אקדמיות של אומנות הציור.
כעבור שנה עבר מהמבורג לברלין שם למד בסטודיו פרטי ציור ובפיסול.
ב־1925 הרגיש שהשלים את הכשרתו הבסיסית והוא נכון לצאת לדרכו כאמן.
ציוריו הראשונים (מרבית הציורים אבדו) מאופיינים בהשפעות מואן גוך - יש דמיון רב במשיכות המכחול ובפלטת הצבעים.
לנוסבאום גרסה משלו לציור החמניות המפורסם של ואן גוך, ואף לכמה מציורי הדיוקנאות שלו.
ב־1931 החל לזכות בהכרה - הציור "הככר הפנטסטית" הפך את נוסבאום לשיחת היום בברלין.
בציור תיאר נוסבאום סצנות ברלינאיות טיפוסיות.
ב־1932 זכה נוסבאום במלגת לימוד יוקרתית ונסע לוילה מאסימו ברומא.
וילה מאסימו הייתה שלוחה של האקדמיה לאמנות של ברלין.
נוסבאום וחברתו לחיים פלקה פלטק התכוונו לשהות ברומא כשנתיים, אך עליית הנאצים לשלטון ב־1933 וביקורו של שר התעמולה הגרמני יוזף גבלס הבהירו לנוסבאום שעליו לעזוב בהקדם, מאוחר יותר נשללה מנוסבאום מלגת הלימוד.
נוסבאום לא חזר לגרמניה ואת 11 השנים הבאות בילו בני הזוג באיטליה צרפת ובלגיה תוך דאגה וחשש מתמיד לקיומם.
ב-1934 עזבה משפחתו של נוסבאום את אוזנבריק ונסעו לפגוש את פליקס באיטליה.
נוסבאום תיאר את הנופים באיטליה ואת השהות בארץ מלאת השמש תוך שהוא משכלל את סגנונו.
עם עליית הנאצים לשלטון התרבו הצבעים הקודרים ביצירותיו והעיסוק במצבו הארעי גבר.
בתקופה זו צייר בעיקר דיוקנאות עצמיים ומיעט בציורי נוף.
בתקופה זו עדיין לא עסק ביהדותו, נושא שהעסיק אותו בהמשך.
ב־1935 עבר נוסבאום עם בת זוגו לפריז שם ביקשו אשרת הגירה לבלגיה.
בשנת 1939 צייר את אחד מציוריו המוכרים: הפליט.
התמונה כאילו מבטאת את תיסכולו ואת חוסר הבית שיש במעמד הפליט.
מחול המוות - העבודה האחרונה
ב־1940 עם פלישת הנאצים לבלגיה נתפס נוסבאום ונשלח למחנה הריכוז סן סיפריאן בדרום צרפת.
בתקופה שהייתו במחנה ממשיך נוסבאום לצייר בדחף יתר.
הציור "בית הכנסת במחנה" מראה מספר גברים עוטים טליתות שקועים בתפילה בצילו של מבנה פח מכוער.
התמונה קודרת מאוד ועמדת בניגוד בולט לטליתות הצחורות שעוטים המתפללים.
לאחר תקופה של ארבעה חודשים מצליח נוסבאום להימלט חזרה לבריסל שם הוא מצייר את מרבית ציורי המחנה.
בין השנים 1941 ל־1944 התחבאו נוסבאום ואשתו (הם נישאו ב־1937) בעליית הגג של בית חבריהם.
שני הנושאים העיקריים בציוריו בתקופה זו הם טבע דומם, בעיקר חפצים (כנראה חפצים מדירת המסתור) ונושא שני אך מרכזי והוא תיאור הבידוד הנפשי שהיה נתון בו יחד עם האימה והחשש הגובר לגורלו.
באותה תקופה, בשנת 1943 לערך, צייר נוסבאום את יצירתו "דיוקן עצמי עם פספורט" בה צייר את עצמו כשהוא מחזיק בתעודת זהות ועונד טלאי צהוב.
בתעודת הזהות מחוקים שם הארץ ומקום הלידה, אך מופיעה בה המילה "יהודי" (Juif-Jood).
נוסבאום עצמו לא נשא בצרפת ובלגיה תעודת זהות בה צוין מוצאו היהודי ואף לא ענד טלאי צהוב.
הוא חיבר עצמו בציור זה לאותם שני סמלים כדי להביע את הזדהותו עם מצוקת בני עמו.
עבודתו האחרונה של נוסבאום היא "מחול המוות".
מחשבותיו של נוסבאום על המוות באות לידי ביטוי ביצירה זו.
מעניין לראות שצורת הביטוי כאן היא פשוטה ולא מתחכמת.
כאילו ברור לנוסבאום שהקץ קרוב.
הוא בוחר שלא לשכלל את צורת הביטוי שלו אלא להשתמש באמצעים פשוטים כדי לתאר את המוות והחידלון.
בתמונה נראה תוהו ובוהו של חפצים כאשר בין ההריסות תזמורת של שלדים מנגנת בכלי נשיפה.
דמות אחת ישובה במרכז התמונה מביטה בעיניים מושפלות.
הדמות היא כנראה דמותו של נוסבאום עצמו, מאחר שהתנוחה והזווית מופיעים בהרבה מהדיוקנאות העצמיים שלו, אלא שהפעם המבט מושפל.
ב־21 ביוני 1944, חודש אחד לפני שחרור בלגיה, נעצרו נוסבאום ואשתו כתוצאה מהלשנה, ונשלחו על ידי הנאצים ברכבת האחרונה לאושוויץ.
בשנת 1970 מצאו קרוב למאה מציוריו של נוסבאום את דרכם החוצה ונחשפו לעין הציבור.
רוב הציורים היו אצל רופא שיניים מבריסל שאחסן אותם לאחר שנשלחו אליו על ידי אביו של פליקס נוסבאום.
בשל תנאי אחסון לקויים - חלק מהציורים היו במצב של רקבון כתוצאה מלחות.
ב-1971 נערכה, בכנסייה מקומית בעיר הולדתו אוזנבריק, תערוכה מציוריו של נוסבאום.
התערוכה עודדה אנשים נוספים להמשיך במשימת איתורם של שאר יצירותיו של נוסבאום ואכן לאחר עבודת מחקר וניסיון להתחקות אחר מסלול חייו של נוסבאום, התגלתה קבוצה שנייה מציוריו.
בשנים הבאות המשיכו להתגלות קבוצות ציורים נוספות אצל מכרים באירופה ובאמריקה.
בית פליקס נוסבאום: מוזיאון פליקס נוסבאום
בשנת 1983 החליט המוזיאון המקומי באוזנבריק להציב תערוכה קבועה מציוריו של נוסבאום, וב-1994 החלה עיריית אוזנבריק בבניית מוזיאון מיוחד לזכרו, בית פליקס נוסבאום אשר מכיל כמות גדולה מעבודותיו.
בתחרות לתכנן את המוזיאון החדש זכה האדריכל דניאל ליבסקינד.
המוזיאון לזכרו של נוסבאום היה הפרויקט הראשון שליבסקינד סיים.
המוזיאון החדש, שמחובר לבניין בסגנון נאו-קלאסי שבו שוכן מוזיאון אוזנבריק, הוא מבנה מודרני שמורכב משלושה אגפים (עשויים מעץ, מתכת, ובטון) שיוצרים היקף של משולש סגור, תכנון שזיכה את הבניין בתואר "המוזיאון ללא מוצא" משום שהוא בנוי כמסדרון אחד מקיף.
עבודותיו של נוסבאום מוצגות דרך קבע במוזיאונים ברחבי העולם, ביניהם מוזיאון ישראל ומוזיאונים בארצות הברית.
במסגרת ביקורו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר במדינת ישראל ב-11 במאי 2009 הוגש לו ביד ושם בירושלים, כשי, ציור של פליקס נוסבאום.
פליקס סאנצ'ס (בספרדית: Félix Sánchez; נולד ב-30 באוגוסט 1977) הוא אתלט מניו יורק ארצות הברית המייצג את הרפובליקה הדומיניקנית.
הוא זכה פעמיים בתואר אלוף אולימפי (אתונה 2004 ולונדון 2012) ופעמיים ברציפות בתואר אלוף העולם (אדמונטון 2001 ופריז 2003) בריצת 400 מטר משוכות.
סאנצ'ס נולד וגדל בארצות הברית, אולם מייצג את הרפובליקה הדומיניקנית, בין השאר כיוון שהוריו נולדו בה.
הוא לומד באוניברסיטת דרום קליפורניה פסיכולוגיה.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים סאנצ'ס במקום 20 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.69 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכה סאנצ'ס במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 47.49 שניות, לפני פבריציו מורי מאיטליה (47.54 שניות) ודאי טאמסו מיפן (47.89 שניות).
בשנת 2002 זכה סאנצ'ס בתחרות "ליגת הזהב".
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכה סאנצ'ס במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 47.25 שניות, לפני ג'וי וודי מארצות הברית (48.18 שניות) ופריקליס יקובקיס מיוון (48.24 שניות).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה סאנצ'ס במדליית זהב, הראשונה אי פעם לזכות הרפובליקה הדומיניקנית בתוצאה של 47.63 שניות, לפני דני מקפרליין מג'מייקה (48.11 שניות) ונמה קטה מצרפת (48.26 שניות).
מאז 2004, סבל סאנצ'ס מפציעות חוזרות ונשנות, ומתקשה לשחזר את יכולות העבר שלו.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכה סאנצ'ס במדליית כסף בתוצאה של 48.01 שניות, אחרי קירון קלמנט מארצות הברית (47.61 שניות) ולפני מארק פלאווגו מפולין (48.12 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 סיים סאנצ'ס במקום שמיני בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 50.11 שניות.
הוא עלה מהמקום הרביעי לגמר לאחר שקבע תוצאה של 48.34 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה סאנצ'ס במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 47.63 שניות, לפני מייקל טינסלי מארצות הברית (47.91 שניות) וחאווייר קולסון מפוארטו ריקו (48.10 שניות).
פליקס יוזף פון מוטל (גרמנית: Felix Josef von Mottl; 24 באוגוסט 1856 - 2 ביולי 1911) היה מנצח ומלחין אוסטרי.
פליקס מוטל נולד סמוך לווינה וטיפח קריירה מוצלחת בקונסרבטוריון הווינאי.
הוא עשה לו שם כמנצח מחונן למוזיקה של וגנר ובשנת 1886 עמד בראש הצגת "טריסטן ואיזולדה" בפסטיבל ביירוית.
בין השנים 1881 ל-1903 היה מנצח האופרה של קרלסרוהה ופעילותו שם פרסמה את שמו ברבים, בעיקר הודות להפקת יצירותיהם של וגנר ושל ברליוז.
בשנים הבאות ביקר בלונדון ובניו יורק, שם היה מנצח אורח במטרופוליטן אופרה בשנת 1903. בשנת 1904 התמנה למנהל האקדמיה למוזיקה בברלין.
פליקס מוטל נפטר ב-2 ביולי 1911, 11 ימים לאחר שלקה בהתקף לב בשעה שניצח על הצגה של "טריסטן".
המנצח יוזף קיילברת התמוטט בדיוק באותו מקום, בשעת ניצוח על אותה אופרה עצמה, ומת בשנת 1968.
מוטל נחשב לאחד המנצחים המבריקים ביותר בתקופתו.
הוא חיבר כמה אופרות, שהמצליחה ביותר בהן הייתה "אגנס ברנהאואר" (ויימאר 1881), ומספר רב של שירים וקטעי מוזיקה אחרים.
פליקס פרנקפורטר היה משפטן יהודי-אמריקאי, היהודי השלישי אחרי לואי ברנדייס ובנג'מין קרדוזו, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
פרנקפורטר נולד בווינה בירת אוסטריה להורים סוחרים יהודים.
בשנת 1894, כשהיה בן שתים עשרה, היגר עם משפחתו לארצות הברית וגדל בלואר איסט סייד של מנהטן, ניו יורק.
לאחר שסיים לימודיו בסיטי קולג' של ניו יורק, הוא החל בלימודי משפטים בבית הספר למשפטים של ניו יורק (New York Law School).
בשנת 1902 עבר ללמוד בבית הספר הרווארד למשפטים, שם התמנה לתפקיד היוקרתי של עורך ירחון המשפט של אוניברסיטת הרווארד Harvard Law Review, וסיים את לימודיו בציונים הטובים ביותר הזכורים במקום מאז למד שם לואי ברנדייס.
בשנת 1919 התחתן פרנקפורטר עם מריון דנמן, בוגרת מכללת סמית ובתו של איש כמורה בכנסייה קהילתית (קונגרגטיונלית).
פרנקפורטר נודע כמלומד בסדר דין אזרחי.
אחד מתלמידיו בהרווארד, בשנים 1926-1928, היה אלג'ר היס.
בשנת 1933 פרנקפורטר היה היהודי היחיד בעל קביעות בסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת הארווארד במשך 25 שנים.
מחקר על צדק פלילי בקליבלנד
בשנת 1922 ביצעו פרנקפורטר ורוסקו פאונד מחקר כמותי על דיווחי פלילים בעיתוני העיר קליבלנד, אוהיו.
לצורך המחקר הם מדדו את אורך טורי העיתון (באינצ'ים) אשר הוקדשו לדיווחי פלילים בחודש ינואר 1919. הם מצאו כי בעוד שבמחצית הראשונה של החודש, שטח העיתון שהוקדש לדיווחי פלילים היה 925 אינץ', במחצית השנייה של החודש הוקדשו 6,642 אינץ' לדיווחים אלה.
לא ניתן היה להסביר פער אדיר זה בכמות הדיווחים על ידי מספר האירועים הפליליים שהתרחשו באותה תקופה: בעוד שבמחצית הראשונה של החודש התרחשו 345 אירועי פלילים, במחצית השנייה של החודש הייתה עליה קלה בלבד ל-363 אירועים.
פרנקפורטר ופאונד הסיקו כי לא היה בסיס עובדתי לפרסום הנרחב בעיתונות ש"גל הפשע" בעיר זכה לו.
עם זאת, הדיווחים העיתונאיים הובילו לתוצאות ממשיות באופן שבו פעלה מערכת הצדק הפלילי.
כיוון שהציבור האמין כי העיר נמצאת בעיצומו של "גל פשע", נשמעה דרישה לתגובה מהירה וקשה של המשטרה ורשויות העיר.
הרשויות נענו לדרישות אלה, כדי לשמור על תמיכת הציבור וכך פעלו "יותר כדי להשביע את דרישות ההמון מאשר לציית להליכים החוקיים".
התוצאה הייתה הגברת הסיכוי לעיוות הצדק הפלילי ולהטלת עונשים קשים יותר ביחס לעבירות שהתבצעו.
בשנת 1906 הפך פרנקפורטר לעוזרו של הנרי סטימסון, התובע הפדרלי של אזור ניו יורק.
בשנת 1911 מינה הנשיא טאפט את סטימסון למזכיר המלחמה בממשלתו, וסטימסון מינה את פרנקפורטר ליועץ המשפטי של הסוכנות לטריטוריות חוץ של משרד המלחמה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת פרנקפורטר בדרגת מייג'ור (רב-סרן), והיה יועץ משפטי וכן מזכיר ויועץ לוועדת התיווך של הנשיא.
התפקיד הבכיר ביותר אליו הגיע פרנקפורטר במלחמה היה מינויו לעוזרו של שר המלחמה האמריקני, ניוטון בייקר.
עם בחירתו של פרנקלין ד.
רוזוולט לנשיאות ארצות הברית, שימש פרנקפורטר כיועץ לא רשמי לנשיא.
במרץ 1933 הציע לו רוזוולט את תפקיד התובע הכללי של ארצות הברית, אולם פרנקפורטר השיב שהוא מעדיף לשרת את הממשל "כפרילנס עצמאי".
בסוף 1938 עלה שמו כמועמד לבית המשפט העליון של ארצות הברית ומספר יהודים הגישו עתירה נגד מינויו.
ב-5 בינואר 1939 הכריז הנשיא רוזוולט על מועמדותו של פרנקפורטר לשיפוט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
המינוי אושר בסנאט ב-13 בינואר 1939 ופרנקפורטר התמנה למשרת שופט ב-30 בינואר 1939. הוא שירת בתפקיד זה עד ל-28 באוגוסט 1962.
למרות נטייתו הפוליטית הליברלית, הפך פרנקפורטר לדובר הבולט ביותר של בית המשפט למדיניות הריסון השיפוטי – ההשקפה שלפיה בית המשפט צריך להימנע מלפרש את החוקה באופן המטיל מגבלות על סמכויות השלטון של נבחרי הציבור והרשות המבצעת (בניגוד למדיניות של אקטיביזם שיפוטי).
בהשקפתו הושפע פרנקפורטר באופן ניכר מדעותיו של ידידו הקרוב וחונכו, אוליבר ונדל הולמס, אשר התנגד נחרצות, בשנות שבתו בבית המשפט, לדוקטרינה של "ההליך הנאות הכלכלי" (economic due process).
הערכתו של פרנקפורטר לשופט הולמס קיבלה ביטוי ברבים מפסקי הדין שכתב.
פרנקפורטר נתן ביטוי מעשי להשקפתו זו כאשר היה מוכן באופן כללי לתמוך בפעולות של רשויות השלטון, כנגד קריאות-תגר חוקתיות, כל עוד הן לא "זעזעו את המצפון".
מאוחר יותר בקריירה השיפוטית שלו, הותירו אותו עמדותיו לעיתים קרובות בדעת המיעוט, בכמה מן ההחלטות התקדימיות בימיו של נשיא בית המשפט ארל וורן.
אולם, פרנקפורטר היה מן המתנגדים הנחרצים למדיניות ההפרדה הגזעית והצטרף לדעת שאר השופטים בהחלטה התקדימית של בית המשפט בבראון נגד מועצת החינוך (1954), אשר אסר על הפרדה גזעית בבתי הספר הציבוריים.
פרנקפורטר תמך בתוכנית מורגנטאו אשר נועדה למנוע אפשרות שגרמניה תהיה מעורבת במלחמת עולם שלישית.
בהשפעת לואי ברנדייס התקרב פרנקפורטר לתנועה הציונית.
בשנת 1919 שירת פרנקפורטר כשליח ההסתדרות הציונית של ארצות הברית לוועידת השלום בפריז.
פרנקפורטר נפגש ב-3 במרץ 1919 עם האמיר פייסל ובעקבות הפגישה הוצאו מכתבים רשמיים בהם פייסל הביע תמיכה בתוכנית הציונית.
פרנקפורטר גם ניסה לפעול אצל הנשיא וודרו וילסון כדי לשכנעו לשלב את הצהרת בלפור בהסכם.
בשנת 1920 היה פרנקפורטר חבר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית.
בשנת 1920 סייע פרנקפורטר לייסד את האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (American Civil Liberties Union).
בסוף שנות העשרים הצטרף למאמצים להצלת חייהם של ניקולה סאקו וברתולומאו ונצטי, שני אנרכיסטים אשר נידונו למוות בעוון שוד ורצח.
ב-1938 גילה פרנקפורטר שדודו הקשיש, מלומד בספרייה הלאומית של וינה, נכלא במחנה ריכוז.
הוא ביקש את עזרתה של ליידי ננסי אסטור, וזו פנתה אל ידידיה במשטר הנאצי וסייעה לשחרורו.
בשנת 1942 היה פרנקפורטר אחד האישים אליהם פנה יאן קרסקי עם הדיווח על השמדת יהודי אירופה.
פרנקפורטר אמר שהוא אינו מסוגל להאמין לו.
לימים הסביר שלא טען שקרסקי משקר, אלא רק שהוא לא יכול להאמין לדברים.
פרנקפורטר פרש מכס השיפוט בשנת 1962, לאחר שסבל משבץ מוחי.
הוא הוחלף על ידי השופט ארתור גולדברג.
בשנת 1963 הוענקה לפרנקפורטר מדליית החירות הנשיאותית.
פליקס פרנקפורטר הלך לעולמו מאי ספיקת לב בגיל 83. הוא נקבר בקיימברידג', מסצ'וסטס.
קיימים שני אוספים גדולים של כתביו של פרנקפורטר: האחד נשמר בספריית הקונגרס והשני באוניברסיטת הרווארד.
שניהם פתוחים לקהל לצורך עיון ומחקר, ואף הופצו במיקרופילם לספריות אחרות.
פליקס סלטקין היה כנר ומנצח אמריקאי.
סלטקין נולד בסנט לואיס, מיזורי והחל ללמוד נגינה בכינור בגיל תשע, אצל איזדור גרוסמן.
הוא החל לעבוד באופן מקצועי בגיל עשר וזכה במלגה למכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם למד כינור אצל אפרם צימבליסט וניצוח אצל פריץ ריינר.
בגיל 17 הצטרף לתזמורת סנט לואיס והקים תזמורת קאמרית של נגנים צעירים.
בשנת 1935 זכה בתחרות, שכללה הופעת סולו עם התזמורת הסימפונית של אגן הוליווד וחוסה איטורבי.
בערך בתקופה זו פגש את הצ'לנית אלינור אלר, ובהמשך נשא אותה לאישה.
בשנות מלחמת העולם השנייה שירת את ארצו כנגן בבסיס חיל האוויר "סנטה אנה" וכמנצח תזמורת הפיקוד הטקטי של חיל האוויר, ארגון שגייס יותר מ-100 מיליון דולר באגרות מלחמה.
סלטקין השתקע בלוס אנג'לס וקיבל את משרת הכנר הראשי באולפני פוקס המאה העשרים, שם ביצע אין-ספור תפקידי סולו לכינור בסרטי קולנוע כמו "מה יפית עמק נוי" ו"איך להתחתן עם מיליונר".
בשנת 1939 ייסד את רביעיית הוליווד ידועת השם, שהוציאה 21 אלבומים בחברת קפיטול רקורדס ויצאה למסעות הופעות בארצות הברית, אירופה, אוסטרליה וניו זילנד, ובכלל זה הופעה מיוחדת בפסטיבל אדינבורו בשנת 1957. בשנת 1958 זכתה הרביעייה בפרס גראמי על ביצוע מצטיין של רביעיות המיתרים המאוחרות של בטהובן.
קריירת הניצוח שלו כללה את ייסוד "תזמורת אמנויות הקונצרט" והופעות עם תזמורת אגן הוליווד.
הוא היה הכנר הראשי והמנצח הנבחר של פרנק סינטרה בהקלטות לחברת קפיטול בשנות ה-50'.
בסך הכול הקליט יותר מ-25 הקלטות עם תזמורות אלה, גם הן בחברת קפיטול, ביניהן הקלטה של "עליצות פריזאית" מאת אופנבך, שזיכתה אותו בפרס גראמי לשנת 1958.
פליקס סלטקין מת מהתקף לב בגיל 48.
בנו של פליקס, ליאונרד סלטקין, הוא מנצח התזמורת הסימפונית הלאומית ובנו השני, פרדריק זלוטקין (הוא משתמש בצורה הרוסית המקורית של שם המשפחה) הוא צ'לן ראשי בבלט ניו יורק והצ'לן של רביעיית הפסנתר הלירית.
פליקס פרנסואה פור היה מדינאי צרפתי אשר כיהן כנשיאה השישי של הרפובליקה השלישית הצרפתית מ-15 בינואר 1895 ועד למותו ב-16 בפברואר 1899.
כיליד פריז, עבד כבורסקאי בצעירותו.
לאחר קריירה מצליחה כתעשיין בלה האבר, נבחר פור לסגן ראש עיריית פריז ולאחר מכן בשנת 1881 נבחר לאספה הלאומית מטעם מחוז סיין-אינפייר (Seine-Maritime), הוא עלה לגדולה ומונה לתפקידים בממשל: ב-1882 התמנה לתת-שר המושבות ובשנת 1894 התמנה לשר הימייה ושנה לאחר מכן היה לנשיא צרפת.
נשיאותו הייתה רצופת עימותים דיפלומטיים עם אנגליה, התקרבות לרוסיה והבעיה המתמשכת של פרשת דרייפוס.
מאמרו המפורסם של אמיל זולא, "אני מאשים" (J'accuse) נכתב כ"מכתב אל כבוד הנשיא פליקס פור" שנכתב בשנת 1898. הוא מת בתפקיד והלווייתו הממלכתית נערכה ב-23 בפברואר 1899 בקתדרלת נוטרדאם.
הלווייתו הייתה זירה לניסיון הפיכה שהונהג על ידי הלאומן הצרפתי פול דרולד שבעקבות כך הוגלה לספרד.
פליקס פאור נולד בפריז, בנם של ז'אן-מארי פאור (1809–1889), יצרן רהיטים קטנים, ואשתו הראשונה, רוז קויסאר (1819–1852).
לאחר שהתחיל לעבוד כבורסקאי וסוחר בלה האבר, רכש פור עושר ניכר, נבחר לאספה הלאומית ב-21 באוגוסט 1881, קיבל מושב כחבר השמאל ועניין את עצמו בעיקר בנושאים הנוגעים לכלכלה, רכבות וחיל הים.
בנובמבר 1882, הוא הפך לתת-מזכיר המושבות בקבינט של פרי ושימש בתפקיד זה עד 1885. הוא כיהן באותו תפקיד גם בקבינט של טיראר ב-1888, ובשנת 1893 מונה לסגן נשיא בית הנבחרים.
ב-1894 הוא מונה לשר הימייה בקבינט של שארל דיופוי.
בינואר שלאחר מכן, הוא נבחר באופן בלתי צפוי לנשיא הרפובליקה עם התפטרותו של הנשיא קזימיר-פרייה.
הסיבה העיקרית להיבחרו הייתה נחישותם של החלקים השונים במפלגה הרפובליקנית המתונה להוציא את אנרי בריסון, שהחזיק ברוב בסיבוב הראשון, אך לא הצליח להשיג רוב מוחלט.
כדי להשיג מטרה זו, היה צורך לאחד את המפלגה ואחדות כזו יכולה להיות מובטחת רק על ידי מינוי של מישהו שלא פגע באיש.
פור ענה בדיוק על התיאור הזה.
אחד מצעדיו הראשונים כנשיא היה להעניק חנינה לתנועות האנרכיסטיות ב-1895 ואפשר את חזרתם מהגלות באנגליה של כמה אנרכיסטים מפורסמים, כמו אמיל פוגה.
בשנת 1898 (ובשנים הראשונות של המאה הבאה), תעשיית הרכב הצרפתית הייתה הגדולה בעולם.
הנשיא פור לא התרשם ובעת שהוזמן לפנות למנהיגי התעשייה במה, שבדיעבד, תועד כתערוכת הרכב הראשונה של פריז, פנה פור לתעשיינים ואמר כי "המכוניות שלכם מכוערות מאוד והן מריחות רע מאוד" ("Vos voitures sont bien laides et sentent bien mauvais !" ).
נוכחותו והעיתוי שלו בהזדמנויות טקסיות העניקו למדינה שירות מסוים כאשר קיבל את קיסר רוסיה, ניקולאי השני בעת שזה ביקר בפריז ב-1896, ובשנת 1897 חזר לביקורו ולאחר מכן הוכרזה שוב פגישה עם הברית הצרפתית-רוסית.
הימים האחרונים של כהונתו של פאור הוכתמו מפרשת דרייפוס, שאותה הוא היה נחוש לשפוט ללא אפשרות ערעור.
זה גרר נגדו את ביקורת רה של אינטלקטואלים ופוליטיקאים שתמכו בדרייפוס, כמו אמיל זולה וז'ורז' קלמנסו.
בשנת 1897, פור פגש במרגריט שטיינהיל, שהפכה לפילגשו.
לאחר מותו פורסמו בעיתונות של פריז כמה קטעים לכאורה מכתבי העת הפרטיים שלו, העוסקים במדיניות צרפת.
הספינה "פליקס פור" נקראה על שמו והייתה מעורבת במקרה טביעה בשנת 1908 באיי אנטיפודס, דרומית לניו זילנד, הניצולים היו תקועים במשך שישים יום לפני שחולצו.
הקשר של פור עם מרגריט שטיינהיל היה נושאו של הסרט "פילגשו של הנשיא" (2009) ששודר בערוץ Eurochannel.
המקרה אף תואר בפרק הפתיחה של סדרת הטלוויזיה "משטרת פריז 1900" (2021).
על שמו של פליקס נקראת תחנה בקו 8 של הרכבת התחתית של פריז.
העיירה סי-מוסטפא באלג'יריה נקראה בעבר פליקס-פור.
פליקס פברי (Felix Fabri; ציריך, 1441 או 1442 – אולם, 1502) היה נזיר דומיניקני, צליין וכותב ספרי מסעות.
המסע הראשון – דרכו לארץ הקודש עברה מאולם למדינגן, שם פגש קבוצת צליינים.
משם המשיכו לאינסברוק, חצו את הרי האלפים לטרוויזו ומשם לוונציה.
בוונציה עלו על אונייה שהפליגה דרך נמלי קורפו, כרתים וקפריסין.
מקפריסין הפליגו לארץ ישראל, סביר להניח שדרך נמל יפו.
המסע חזרה עבר באותה דרך, למעט עצירה נוספת ברודוס, אי שהיה תחת מצור טורקי בהפלגתם אל הארץ.
המסע השני – הדרך אל ירושלים הייתה כמו במסע הקודם, כולל עצירה ברודוס.
אולם במסע זה המשיכו עולי הרגל בשיירת גמלים וביקרו גם בבית לחם, בחברון ובאזור הנגב (שפברי מכנה אותו "מדבר צקלג") אל עזה.
משם המשיכו במסע מפרך בעומק סיני (דרך מנזר סנטה קתרינה, "חורב" בפיו) אל קהיר לפני שחזרו לאירופה.
למסע זה הצטרף גם ברנרד פון בריידנבאך, שפרסם ספר מסעות מאויר משלו עליו.
בספרו רחב היריעה "ספר המסעות של פליקס פברי" הוא מקדיש מקום רב להיסטוריה של ממלכת ירושלים הצלבנית ולתיאור מפורט של הסולטנות הממלוכית של ימיו.
כמו כן הוא מפרט על העדות השונות ומהווה מקור מידע חשוב על מצבם של יהודי ירושלים, ארץ ישראל ומצרים באותה תקופה.
כתיבתו של פליקס פברי מיועדת להדרכת הצליין המבקר בארץ.
הוא מהווה דוגמה לסוג כתיבה חדש של מדריכי-צליינים.
המייחד את הספרות ה"חדשה" הזו היא זווית הראייה הפרקטית.
לא רק סיפורי קדושים ותיאורי מקומות קדושים אלא מידע המתיימר להיות אמין ומדויק בקשר למקומות הלינה, סדרי התפילה ומועדיהם, השווקים ומחיריהם, ואזהרות מפני עורמתם של הסוחרים ורמאויותיהם של מורי הדרך - כלומר, כל מה שנמצא במדריך תיירים מודרני.
פברי הוא תייר סקרן וכותב שנון.
ספרו מלא אנקדוטות ותיאורים של מנהגים מקומיים, מראות טבע, נוף ואדם.
פליקס כריסטיאן קליין (25 באפריל 1849, דיסלדורף - 22 ביוני 1925, גטינגן) היה מתמטיקאי גרמני, שעסק בעיקר בתורת החבורות, בפונקציות מרוכבות, בגאומטריה לא אוקלידית ובקשרים בין הגאומטריה לתורת החבורות.
תוכנית ארלנגן, אותה הגה ב-1872, ששמה למטרה לסווג גאומטריות בעזרת חבורות הסימטריות שלהן, השפיעה רבות על המתמטיקה המודרנית.
קליין הצליח להחזיר את אוניברסיטת גטינגן, שבה פעל, למעמדה כמרכז מתמטי בעל מוניטין עולמי.
קליין נולד בדיסלדורף ב-25.4.1849 (הוא אהב לומר שכל אחד ממרכיבי תאריך הולדתו הוא ריבוע של מספר ראשוני) כבן להורים גרמנים לותרנים.
אביו, קספר קליין, היה פקיד הממשל הפרוסי במחוז הריין.
אמו הייתה סופי אליזה קליין לבית קייזר, בת לסוחרי אריגים מן העיר אאכן.
קליין למד בגימנסיה בדיסלדורף, ולאחר מכן למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת בון.
בשנת 1868 סיים קליין את עבודת הדוקטור שלו, בהנחיית יוליוס פלוקר (Julius Plücker).
פלוקר נפטר באותה שנה, קודם שהשלים את ספרו Neue Geometrie des Raumes, וקליין המשיך בכתיבת הספר.
בפעולתו זו התוודע למתמטיקאי אלפרד קלבש, שעבר לאוניברסיטת גטינגן, ובשנת 1871 מונה קליין למרצה באוניברסיטת גטינגן.
בשנת 1872, והוא בן 23 בלבד, מונה קליין לפרופסור באוניברסיטת ארלנגן, בתמיכתו הנלהבת של קלבש, שצפה שקליין יהפוך למתמטיקאי הבולט של דורו.
בשנת 1875 עבר לפוליטכניקום של מינכן, שעלה בחשיבותו על זו של אוניברסיטת ארלנגן.
בשנה זו נישא לאן הגל, נכדתו של הפילוסוף גאורג וילהלם פרידריך הגל.
בשנת 1880 עבר קליין לאוניברסיטת לייפציג, שבה קיבל מינוי לקתדרה חדשה לגאומטריה.
בעקבות מחלתו חדל לעסוק במחקר מתמטי, והתמקד בניהול אקדמי, בהנחיית חוקרים צעירים ובכתיבת ספרים.
בשנת 1886 עבר לאוניברסיטת גטינגן, ופעל בה עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1913. בגטינגן לימד בקורסים שונים על גבול המתמטיקה והפיזיקה, כגון מכניקה.
הוא חתר, בהצלחה, לבסס מחדש את אוניברסיטת גטינגן (שבה פעלו לפניו גאוס, דיריכלה ורימן) כמרכז עולמי למחקר מתמטי.
בכך זכה לתמיכתו של פרידריך אלטהוף, הממונה רב העוצמה על המערכת האקדמית בפרוסיה.
מרכז המחקר שיסד בגטינגן שימש מודל למרכזים כאלה בעולם כולו.
הוא ארגן מפגשי דיון שבועיים, והקים ספרייה מתמטית.
בשנת 1876 הפך לעורך הראשי של כתב העת המתמטי Mathematische Annalen, וזה נעשה בהנהגתו לאחד הטובים בעולם.
כתב העת נוסד על ידי קלבש, אולם רק בהנהגתו של קליין הגיע למעמד גבוה מזה של Crelle's Journal שיצא לאור באוניברסיטת ברלין.
כתב העת התמקד באנליזה מרוכבת, בגאומטריה אלגברית ובתורת האינווריאנטים.
בשנת 1888 פרסם קליין ב-Mathematische Annalen מאמר מאת דויד הילברט הצעיר, מאוניברסיטת קניגסברג, שבו פתר הילברט את הבעיה המרכזית של תורת האינווריאנטים, בהראותו שלכל מערכת אינווריאנטים יש בסיס סופי.
לפרסום המאמר התנגד פאול גורדן, מראשי העוסקים בתחום, שטען על הוכחתו של הילברט "זו אינה מתמטיקה.
בהמשך לכך הביא קליין את הילברט לגטינגן בשנת 1895, לכהן כראש המחלקה למתמטיקה.
במכתב של קליין אל אדולף הורוויץ מ-1892 הוא כותב סיבות שונות מדוע אין זה כדאי שימליץ על הורוויץ, ואחרון הסיבות "אף על פי שמחליא אותי להזכיר זאת" הוא היותו של הורוויץ יהודי, ועל כן לא יוכל להתקבל כי הוא יעבור את המכסה.
במכתב אליו מאותה התקופה, של תלמידו חברו היהודי פאול גורדן נכתב: "המלצתך על הורוויץ היא המלצה ראויה, אבל למזלך לא התקבלה...
תיאר לך מה היה קורה אם התקבל...
הוא היה 'היהודי' שלך, שכל תקלה אמיתית או מדומה נופלת עליך"
בעקבות מאמציו של קליין נפרצה "המכסה היהודית" - המגבלה הלא רשמית על מספר היהודים המורשים ללמד באוניברסיטאות גרמניות בתפקיד מסוים.
אל המכון שהקים בגטינגן, לאחר שהצליח לקבל את סגנו היהודי אדולף הורביץ, הוא צירף יהודים רבים, מאסכולות מתנגדות.
בין השאר הודות למאמציו של קליין, החלה אוניברסיטת גטינגן לקבל נשים ללימודים ולסגל, ובראשן מלחמתו לקבלת אמי נתר היהודייה, שהתקבלה דרך פשרה כסייעת, ולבסוף כפרופסור מן המניין.
הוא שימש מנחה של הדוקטורנטית הראשונה במתמטיקה בגטינגן, גרייס צ'יסהולם יאנג, שהייתה תלמידתו של המתמטיקאי האנגלי ארתור קיילי.
בערך בשנת 1900 החל להתעניין בהוראת המתמטיקה בבתי ספר תיכוניים.
בשנת 1905 מילא תפקיד מרכזי בתוכנית לפיה יסודות החשבון האינפיניטסימלי ומושג הפונקציה ייכללו בתוכנית הלימודים בבית הספר התיכון.
המלצה זו יושמה במדינות רבות.
בשנת 1908 נבחר ליו"ר הוועדה הבינלאומית להוראת המתמטיקה בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים שנערך ברומא.
בהנחייתו, השלוחה הגרמנית של הוועדה פרסמה ספרים רבים על הוראת המתמטיקה בכל הרמות.
בשנת 1893 העניקה לו האגודה המתמטית של לונדון את מדליית דה מורגן.
בשנת 1895 נבחר לחבר החברה המלכותית, ובשנת 1912 הוענקה לו מדליית קופלי.
בשנת 1913 פרש מחמת בריאות לקויה, אך המשיך להורות מתמטיקה בביתו במשך שנים אחדות.
באוקטובר 1914 נמנה עם החותמים על מנשר ה-93 - מנשר לאומני שעליו חתמו 93 מדענים והביע תמיכה בפעולותיה המלחמתיות של גרמניה בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
חתימתו על המנשר הביאה את הצרפתים למחוק את שמו מרשימת חברי האקדמיה הצרפתית.
במכתב לגרייס צ'יסהולם יאנג הסביר שלראשונה ראה את המנשר רק לאחר שהתפרסם בעיתון, וכי למעשה נתן הסכמתו למנשר מתון יותר, שקרא לגישה אובייקטיבית במהלך המלחמה.
עם זאת, קליין סירב להסתייג פומבית מתוכן המנשר.
קליין נפטר בגטינגן בשנת 1925. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, פוטרו המתמטיקאים היהודים מגטינגן, ומדענים ומתמטיקאים מובילים רבים עזבו את האוניברסיטה.
בעקבות כך, דעך מעמדה של אוניברסיטת גטינגן כמובילה עולמית במחקר מתמטי, והיא מעולם לא השיבה את תהילתה מאז.
ערך על קליין הופיע בשנת 1901 באנציקלופדיה היהודית.
ב-1936 פורסם בעיתון גזעני בגרמניה מאמר שטען שקליין היה "ארי טהור גזע", ושהשמועה על כך שהיה יהודי, בטעות של האנציקלופדיה היהודית יסודה.
עיתון זה טען שהיהודים ניסו לנכס את שמו של קליין במסגרת "הניסיון שלהם להטביע את שם עמם על אנשים מפורסמים, על מנת להאדיר את אומתם".
תגליותיו החשובות הראשונות נעשו בשנת 1870. בשיתוף עם המתמטיקאי הנורווגי סופוס לי, גילה קליין את התכונות היסודיות של קווים אסימפטוטיים במרחב קומר.
הם המשיכו בחקירה של עקומים אינווריאנטיים תחת טרנספורמציה פרויקטיבית.
לי הציג בפני קליין את מושג החבורה, שמילא תפקיד מרכזי בהמשך מחקריו של קליין.
קליין למד על חבורות גם מקאמי ז'ורדן.
קליין יצר את בקבוק קליין, הקרוי על שמו, שהוא משטח קומפקטי, שיש לו צד אחד בלבד.
אף על פי שהמשטח הוא דו-ממדי בסביבה הקרובה של כל נקודה, הוא אינו ניתן לשיכון במרחב האוקלידי התלת-ממדי, אלא רק במרחב בעל ארבעה ממדים או יותר.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 עבר קליין לעסוק בפיזיקה מתמטית.
יחד עם ארנולד זומרפלד חקר את הגירוסקופ.
הוא ערך, יחד עם ק.
מילר, את ארבעת הכרכים על מכניקה באנציקלופדיה למדעי המתמטיקה, שאותה יסד בשנת 1895.
בשנת 1871 הגיע קליין לפריצות דרך חשובות בגאומטריה.
הוא פרסם שני מאמרים על גאומטריה לא אוקלידית, שבהם הראה שאפשר לראות כל גאומטריה דו-ממדית כהדבקה של חתך חרוט מתאים למישור פרויקטיבי.
מסקנה מכך היא שהגאומטריה הלא-אוקלידית עקבית אם ורק אם הגאומטריה האוקלידית עקבית, כלומר לשתיהן מעמד שווה מבחינה לוגית.
בכך הביא קליין לידי סיום את המחלוקת סביב הגאומטריה הלא-אוקלידית.
פריצת הדרך של קליין התבססה על מחקרו של קיילי, אך קיילי סירב לקבל את טיעונו של קליין, בין היתר, משום שהאמין שזהו טיעון מעגלי.
קליין העניק לשתי הגאומטריות הלא-אוקלידיות המרכזיות את השמות שבהם הן ידועות כיום: גאומטריה אליפטית וגאומטריה היפרבולית.
התייחסותו של קליין לגאומטריה כאל חקר של תכונות של מרחב שהן אינווריאנטיות תחת פעולת חבורה נתונה, הידועה כתוכנית ארלנגן, השפיעה עמוקות על התפתחות המתמטיקה.
את התוכנית הציג קליין בהרצאה שנתן לכבוד מינויו לפרופסור באוניברסיטת ארלנגן.
התוכנית הציעה גישה מאוחדת לגאומטריה, והפכה לגישה המקובלת עד היום.
קליין הראה שהתכונות הבסיסיות של גאומטריה נתונה ניתנות לייצוג על ידי פעולת חבורה המשמרת תכונות אלה.
היסטוריון המתמטיקה קרל בויר כתב על התוכנית: "תוכנית ארלנגן של קליין הייתה באופן כה מובהק תוצר של המאה ה-19, שלא ניתן בשום אופן לשייכה למועד מוקדם יותר כלשהו.
תחילה היא זכתה לתפוצה מצומצמת, אך עד לסוף המאה זכתה להשפעה נרחבת בכל רחבי העולם המתמטי."
קליין ראה את עבודתו באנליזה מרוכבת כתרומתו העיקרית למתמטיקה, ובפרט:
הזיקה בין רעיונות אחדים של ברנהרד רימן ובין תורת האינווריאנטים.
גאומטריה בת יותר משלושה ממדים ומשוואות דיפרנציאליות, בפרט משוואות שיצר - פונקציות אליפטיות מודולריות ופונקציות אוטומורפיות.
בספרו משנת 1884 על האיקוסהדרון פיתח קליין את התורה של הפונקציות האוטומורפיות, וקשר בין האלגברה לגאומטריה.
גם אנרי פואנקרה עסק בנושא זה, ובין השניים התפתחה יריבות ידידותית.
את עבודתו בעניין פונקציות אוטומורפיות ופונקציות אליפטיות מודולריות סיכם קליין בספר בן ארבעה כרכים, אותו כתב יחד עם רוברט פריקה במשך 20 שנה.
על שמו של קליין קרויים עצמים מתמטיים אחדים:
בקבוק קליין: משטח קומפקטי, שיש לו צד אחד בלבד.
גאומטריית קליין: גאומטריה שפיתח קליין במסגרת תוכנית ארלנגן.
חבורת קליין: החבורה מסדר 4 שאינה ציקלית
חבורה קלייניאנית: סריג בחבורת המטריצות .
מודל בלטרמי-קליין: מודל של גאומטריה היפרבולית n-ממדית
משטח קליין (Klein quartic): משטח רימן קומפקטי מגנוס 3, עם הסדר הגבוה ביותר האפשרי של חבורת אוטומורפיזמים לגנוס זה, 168; זהו משטח הורוויץ הראשון.
פליקס פנאון היה סופר פריזאי, אנרכיסט ומבקר אמנות.
פנאון טבע את המושג "נאו-אימפרסיוניזם" בשנת 1886 על מנת להגדיר קבוצת אמנים שהונהגה על ידי ז'ורז' סרה.
פנאון תמך בנאו-אימפרסיוניסטים וקידם אותם בביקורותיו.
ב-1881, החל פנאון לעבוד במשרד ההגנה בפריז.
פנאון עבד במשרד עד שפוטר כיוון שזוהה על ידי משטרת צרפת כ-"אקטיביסט אנרכיסטי".
פנאון נעצר ב-1892 על ידי משטרת צרפת ולבסוף שוחרר עקב מחאתם של אינטלקטואלים, מוציאים לאור ועיתונאים אנרכיסטים.
פנאון נשאר בפריז ועבד כמבקר אמנות עד לשנת 1944, שבה נפטר בגיל 82.
יש הטוענים כי היה מעורב בפעולות בעלות אופן טרוריסטי.
בביוגרפיה שנכתבה אודותיו נטען שהוא היה מעורב בפיצוץ מסעדה.
חלק מכתביו ובהם "רומנים בשלוש שורות" נחשבים כמייצגים של הפרגמנט.
נוסד בשנת 1949 נוסד על ידי אשתו פרס פנאון, שמומן ממכירת אוסף האמנות שלו.
מנדל נולד בעיר ברנו שבמוראביה, צ'כיה (אוסטרו-הונגריה) לתעשיין אמיל מנדל וללינדה למשפחת באש.
בשנת 1910 התקבל ללימודי רפואה בווינה, לימודיו נקטעו בגין מלחמת העולם הראשונה בה שירת בחזית ולקראת הסוף כחובש בבית חולים שדה.
ב-1919 סיים מנדל את לימודי הרפואה באוניברסיטת וינה.
בשנת 1925 ביצע מנדל את הניתוח המתועד הראשון בעולם לכריתת בלוטת יותרת התריס.
הוא היה כירורג בולט וחיבר מאמרים רבים.
בעקבות עליית הנאציזם עזב מנדל את אוסטריה לשווייץ ומשם לצרפת.
במרץ 1939 עלה לארץ ישראל והצטרף לצוות בית החולים הדסה כמנהל מחלקה כירורגית, ונחשב לאחד הרופאים שתרמו להתקדמות משמעותית של הכירורגיה בישראל.
מנדל עסק בכל תחומי הכירורגיה: מערכת העיכול, בית החזה (בעיקר לשם הקלה על כאבים), וכירורגיה אורתופדית.
ב-1940 קיבל את התואר פרופסור לכירורגיה.
באשר למצב הכירורגיה בישראל, עד לעשור השני למנדט היו רוב הניתוחים שבוצעו בארץ ישראל "ניתוחים קטנים".
עם הצטרפותם של ד"ר אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף) להדסה ירושלים ב-1928, ד"ר מכס מרכוס לבית החולים הדסה בתל אביב ב-1933 וד"ר פליקס מנדל להדסה ירושלים ב-1939 שונתה רשימת הניתוחים, מספר הניתוחים הגדולים והמורכבים שבוצעו בישראל הלך וגדל.
מתלמידיו המובהקים: פרופ' צבי נוימן, ד"ר נחום קוק, פרופ' נתן רבינוביץ, פרופ' חנוך מילויצקי.
בשנת 1947, שנתיים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, חזר מנדל לווינה עם אמו, לאחר שהוצע לו להצטרף להנהלת בית החולים על שם הקיסר פרנץ יוזף והוא מונה למנהל המחלקה הכירורגית של בית החולים.
מנדל שימש גם כפרופסור באוניברסיטת וינה.
בשלוש השנים האחרונות לחייו היה מנדל חבר מועצת העיר וינה מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
מנדל נפטר בווינה שבאוסטריה בשנת 1957.
ראו: דוצ' ד"ר מאנדל: ההסדר העצבי-הורמונלי של מחזור הדם (ישיבה ג', הוזמן לוכוח, 31 במאי)
פליקס גראף פון בותמר , היה גנרל גרמני, שפיקד על דיוויזיה, על קורפוס ואחר כך על ארמיות בחזית המזרחית ובחזית המערבית.
פון בותמר נולד במינכן שהשתייכה לממלכת בוואריה ב-10 בדצמבר 1852 במשפחת אצולה, אביו מקס פון בותמר היה גנרל בווארי שפיקד על חיל האפסנאות, אמו לורה הייתה מבית פון ריירכט.
ב-1871 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט המשמר הבווארי.
ב-31 באוקטובר 1888 הועלה לדרגת האופטמן ובמקביל מונה למפקד פלוגה ברגימנט המשמר הבווארי.
ב-24 באפריל 1890 הועבר למטה הכללי של חיל הצבא השני בווירצבורג וב-25 באפריל 1891 למחלקה המרכזית של המטה הכללי.
לאחר קידומו למיור ב-20 בספטמבר 1893 הוא הוצב במטה הכללי עד 1 באוקטובר 1895. ב-20 בספטמבר 1895, הוא הוצב במטה הכללי של הדיוויזיה הבווארית ה-1. ב-20 ביולי 1896 הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט המשמר הבווארי.
ב-17 במרץ 1897 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-24 בינואר 1899 נכנס לתפקיד ראש המחלקה במטה הכללי של הצבא.
ב-21 ביולי 1900 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-14 באוגוסט 1901 מונה למפקד רגימנט המשמר הבווארי.
ב-18 במאי 1903 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד חטיבת הרגלים הבווארית ה-2, וב-15 בספטמבר 1905 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-2 באוגסבורג.
ב-4 בדצמבר 1909 הוא מונה לקולונל הכבוד של משמרות החיים של הארטילריה, וב-4 במאי 1910 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-2 בדצמבר מונה פון בותמר למפקד דיוויזיית המילואים ה-6, וב-24 בדצמבר מונה פון בותמר למפקד קורפוס המילואים הבווארי ה-2, ופיקד עליו בקרבות בחזית המזרחית.
לאחר מכן השתתף עם הקורפוס שבפיקודו במתקפת גורליצה-טרנוב.
ב-7 ביולי 1915 קיבל פון בותמר את העיטור פור לה מריט.
ב-8 ביולי 1915 הפך הקורפוס שבפיקודו לארמיית הדרום, עימה השתתף בבלימת מתקפת ברוסילוב בקיץ 1916, ובבלימת מתקפת קרנסקי בקיץ 1917. על הצלחתו בקרבות קיבל פון בותמר ב-19 ביולי 1917 תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
ב-4 בפברואר 1918 מונה פון בותמר למפקד הארמייה ה-19 שהוקמה על בסיס המפקדה של ארמיית הדרום שפורקה.
הארמייה פעלה בחזית המערבית במסגרת קבוצת הארמיות של אלברכט מוירטמברג, וסייעה בהחזקת הקו בדרום החזית שהיה אזור די שקט.
ב-8 בנובמבר 1918 עבר פון בותמר לייעץ למשרד המלחמה הבווארי, ובדצמבר 1918 פרש לביתו.
פון בותמר נפטר במינכן ב-18 במרץ 1937 והוא בן 84 שנים.
פון בותמר נקבר בהלוויה מלכותית לפי הוראתו של היטלר, ונספד על ידי רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה.
צלב האבירים, צלב המפקד והצלב הגדול של המסדר הצבאי של מקס יוזף (בוואריה)
הצלב הגדול של מסדר אלברט עם כוכבים וחרבות (סקסוניה)
צלב האבירים והצלב של המפקד של המסדר הצבאי של סנט היינריך (סקסוניה)
הצלב הגדול של מסדר כתר וירטמברג (וירטמברג)
פליקס ססומאגה אוגרטה (בבסקית: Félix Sesúmaga Ugarte, 12 באוקטובר 1898 - 24 באוגוסט 1925) היה כדורגלן ספרדי-בסקי ששיחק בעשור השני ובשנות ה-20 של המאה ה-20. ססומאגה זכה בגביע המלך 3 פעמים עם 3 קבוצות שונות: ארנס קלוב דה גצ'ו, ברצלונה ואתלטיק בילבאו.
כמו כן הוא ייצג את ספרד במהלך באולימפיאדת אנטוורפן ב-1920, שם זכה עם הנבחרת הספרדית במדליית כסף.
ססומאגה נולד ב-1898 בלחונה (לייואה היום) שבחבל הבסקים.
ב-1914 החל לשחק בקבוצה הבסקית ארנאס קלוב.
ב-1917 הגיע עם קבוצתו לגמר גביע המלך.
ססומאגה לא השתתף בגמר, הן במשחק הראשון שהסתיים בתיקו 0-0 והן במשחק החוזר שנגמר בניצחון 2-1 בהארכה לזכות יריבתה של ארנס קלוב, ריאל מדריד.
ארנס קלוב הגיעה פעם נוספת לגמר גביע המלך ב-1919, אז פגשה את ברצלונה.
בתום 90 הדקות הראשונות של המשחק התוצאה הייתה תיקו 2-2, עם צמד שערים של ססומאגה.
בהארכה כבש ססומאגה שער נוסף.
המשחק הסתיים בניצחון 5-2 לקבוצתו, ובזכות כך הם זכו בגביע.
זו הפעם היחידה בהיסטוריית המועדון בה זכתה בגביע.
ברצלונה, קבוצה קטלאנית, התרשמה מיכולותיו של ססומאגה והיא החתימה אותו לאחר משחק הגמר.
הוא הצטרף לברצלונה והחל לשחק עם שחקנים כגון אגוסטי סאנצ'ו, פאולינו אלקנטרה, ז'וזפ סמיטייר, אמילי סאז'י-ברבה, פרנססק ויניאלס וריקרדו זאמורה, תחת המאמן ג'ק גרינוול.
ב-1920 הגיע ססומאגה פעם שנייה ברציפות לגמר גביע המלך, הפעם כשחקן ברצלונה.
הוא פתח בגמר, שנערך ב-2 במאי באל מולינון שבחיחון, בו זכתה ברצלונה בתואר הודות לניצחון על אתלטיק בילבאו בתוצאה 2-0. עם ברצלונה זכה גם 3 פעמים באליפות קטלוניה.
ב-1921, בתום שנתיים בברצלונה, הצטרף ססומאגה לקבוצה קטנה באסטוריאס, ראסינג דה סמה, שנשיאה היה חבר טוב של ססומאגה והציע לו שכר גבוה יחסית.
בראסינג דה סמה היה שחקן-מאמן, אך בשל נוהל של ההתאחדות, לא הורשה להשתתף בטורנירים רשמיים ולכן שיחק רק במשחקי ידידות.
כעבור שנה, ב-1922, עזב ססומאגה את הקבוצה והצטרף לאתלטיק בילבאו שמחבל הבסקים.
משחקו הראשון היה נגד קבוצתו הראשונה כשחקן, ארנס קלוב דה גצ'ו, והוא ניצח עם בילבאו בתוצאה 1-0. ב-1923 הגיע גם עם בילבאו לגמר גביע המלך, שנערך באותה שנה ב-13 במאי בלס קורטס שבברצלונה.
ססומאגה פתח בגמר ועזר לקבוצתו לזכות בתואר עם ניצחון 1-0 על אורופה.
ב-1924 נאלץ לפרוש ממשחק בשל מחלה שפקדה אותו.
ססומאגה היה אחד מהשחקנים שהרכיבו את נבחרת ספרד בימיה הראשונים.
משחקיה הראשונים של נבחרת ספרד היו באולימפיאדת אנטוורפן ב-1920. ססומאגה פתח בכל משחקיה של הנבחרת בטורניר.
הראשון שבהם היה ב-28 באוגוסט, בניצחון 1-0 על .
הוא לא השתתף במשחק הבא, בו הפסידה ספרד ל 3-1 ועברה למסלול לזכייה במדליית הכסף.
ססומאגה פתח ביתר 3 משחקיה של הנבחרת בטורניר.
ברבע הגמר ניצחה ספרד 2-1 את .
בחצי הגמר הבקיע ססומאגה את שני שערי נבחרתו בניצחונה 2-0 על .
בגמר הבקיע ססומאגה צמד פעם נוספת, עזר לנבחרתו לנצח את 3-1 וכך לזכות במדליית כסף.
בהמשך השנים שיחק ב-4 משחקי ידידות עם הנבחרת הספרדית.
כאמור, ב-1924 נאלץ לפרוש ממשחק כדורגל מכיוון שחלה.
ססומאגה לא הצליח לגבור על המחלה, והוא נפטר ב-24 באוגוסט 1925, בגיל 26.
מדליית כסף באולימפיאדת אנטוורפן (1920)
פליקס נעים (נולד ב-9 במאי 1960) הוא מאמן כדורגל ישראלי.
בצעירותו, נעים שיחק בקבוצת הכדוריד מכבי קריית ביאליק ובנבחרת ישראל לנוער.
כדורגל הוא החל לשחק בגיל 18, כחלוץ בקבוצת "הצעיר" חיפה ולאחר מכן שיחק במכבי נווה שאנן עם המאמן אלי גוטמן.
אחרי שירותו הצבאי התגורר אצל אחיו בפריז ושיחק בקבוצת חובבנים בליגה החמישית בצרפת.
עם חזרתו לארץ פנה נעים לאימון.
נעים החל את דרכו בקבוצת הנערים מ.כ.
נווה יוסף חיפה אך בעונת 1997, אלי גוטמן שאימן אז את הפועל באר שבע, מינה אותו לסקאוט של המועדון, ונעים גילה בין היתר את ג'ובאני רוסו.
נעים המשיך לעבוד עם גוטמן גם בעונות הבאות, בהפועל חיפה ובית"ר ירושלים, כשלבסוף נפרד נעים מגוטמן ופתח בקריירת אימון עצמאית.
נעים לא קיבל הצעות מהליגות הבכירות ועבר בין קבוצות מהליגות הנמוכות, עד שב-2013 קיבל הצעה מסתיו שחם, בעלי הפועל כפר סבא, לאמן את הקבוצה.
נעים הדריך את הקבוצה כשזו עלתה שתי ליגות ברציפות בתוך בשלוש שנים עד לליגת העל.
למרות חוסר הניסיון באימון בדרגים הגבוהים, נשאר נעים בתפקידו ובכך אימן לראשונה קבוצה בליגת העל.
אולם בינואר 2016, מעט לאחר פתיחת הסיבוב השני בליגה וכשקבוצתו ממוקמת מתחת לקו האדום, פוטר נעים מאימון הקבוצה.
ב-29 בפברואר 2016 מונה למאמן הפועל פתח תקווה, וביוני באותה שנה פוטר לאחר שלא הצליח לעלות עם הקבוצה לליגת העל.
ב-13 באפריל 2017 חזר נעים למשרת המאמן בהפועל כפר סבא, אותה עזב בתום העונה.
ב-9 באוגוסט 2017 מונה נעים למאמן בני סכנין, וב-5 בינואר 2018 פוטר, לאחר הדחה במפתיע בגביע המדינה.
פליקס שברייה היה המזכיר הכללי של ארגון אוז"ה וחסיד אומות העולם מצרפת.
שברייה נולד בכפר אפינל, ושם עבד בעבודות כפיים.
הוא עבר לפריז והמשיך לעבוד בעבודות כפיים, אך במקביל רכש השכלה באופן עצמאי.
כאוטודידקט ייסד עם מכר ירחון פריזאי והיה מנהלו ועורכו.
הוא היה גם כותב, זמר ומלחין.
כמו כן היה חבר בבונים החופשיים.
אחד משיריו אומץ על ידי מפלגת החזית העממית בתור המנונה.
בשנת 1939 החל שברייה לעבוד במשרד הבריאות הצרפתי בתקופת כהונתו של השר מרק רוקר .
הוא עסק בסיוע לפליטים יהודים ממוצא גרמני ואוסטרי שנמלטו לצרפת בשל עליית הנאציזם בגרמניה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלאו פליטים יהודים אלה, מגרמניה, במחנות מעצר צרפתיים, שכן היו אזרחי מדינת אויב.
מסוף 1939 ניהל בית ילדים של ארגון אוז"ה בטירת שאבאן שבסן-פייר-דה-פורסאק , במרכז צרפת.
בבית ילדים זה ניצלו למעלה מ-100 ילדים יהודים, רובם פליטים מגרמניה הנאצית, אוסטריה, פולין ומדינות נוספות.
לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה במאי וביוני 1940, הצטרף רוקר לוועדת ההתנגדות הלאומית בראשות שרל דה גול, ושברייה פעל עמו.
באוגוסט 1942 פשטה המשטרה הצרפתית על בית הילדים בטירת שאבאן, עצרה מספר אנשי צוות וילדים, והם נשלחו למחנות ההשמדה הנאציים במזרח אירופה, שם נספו כולם למעט שניים.
בין יתר תאריו ועיסוקיו היה שברייה נשיא אגודת הסופרים והעיתונאים בצרפת, חבר באגודת העיתונאים הרפובליקאיים ונשיא כבוד של הוועדה ללימודי המזרח הרחוק.
הוא עוטר באות לגיון הכבוד ובמספר אותות כבוד נוספים, של גופים בצרפת ומחוצה לה.
לאחר מותו נשרפה גופתו ואפרו פוזר בבית הקברות פר לשז בפריז.
בשנת 1999 הוכר שברייה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
פליקס סלומונוביץ' קנדל (נולד ב-21 באוקטובר 1932) הוא תסריטאי, סופר, מחזאי, ולדבריו "פופוליזטור" כמי שכתב ספרים בהיסטוריה שאינו היסטוריון.
מוכר לרוב דוברי הרוסית בשל חלקו בכתיבת סדרת האנימציה "נוּ, פּוֹגוֹדִי!".
עלה לישראל ב-1977 לאחר ארבע שנות איסור יציאה מברית המועצות.
גר בשכונת רמות ב' בירושלים.
אביו של קנדל היה חבר פעיל בקהילה היהודית בעיר.
ב-1941 אימו והוא פונו להרי אורל מפני הצבא הנאצי בעוד אביו נשאר להגן על מוסקבה ואחיו הבכור שירת בצבא האדום.
ב-1950 התקבל למכון להנדסת אווירונאוטיקה והשלים את לימודיו ב-1955. במהלך לימודיו באקדמיה יחד עם חבר לספסל הלימודים כתב מספר מערכונים ויחד ביימו קבוצת חובבי משחק, שהמשיכה לפעול גם לאחר שנות לימודיו.
בשנים 1955 - 1962 עבד כמהנדס בתכנון הנעת טילים בשירות הצבא הסובייטי.
במהלך אותן שנים המשיך לכתוב תחת שם העט "פליקס קמוב".
בגיל 30 החליט קנדל להתמקד בכתיבה.
ב-1958 נישא לתמרה אברינה, מהנדסת בוגרת אותו מכון בו למד קנדל.
ב-1959 נולד בנם הבכור יבגני (יוג'ין) קנדל, וב-1967 נולד בנם השני לאוניד (אריה) קנדל.
בסוף שנות ה-60 כתב יחד עם ארקדי חיאט ואלכסנדר קורליאנדסקי את סדרת האנימציה "נוּ, פּוֹגוֹדִי!" שלימים הפכה אגדה בקרב ילדי ברית המועצות.
במהלך אותן שנים החל לגלות עניין בשורשיו היהודיים, וכתב את ספריו הראשונים על היסטוריית הקהילה היהודית ברוסיה, ספרים אלה מעולם לא יצאו לאור רשמית בברית המועצות.
באוגוסט 1973 הגיש עם משפחתו בקשה לעלות לישראל.
משך ארבע שנים סורבו לעזוב את ברית המועצות, במהלכן סבלו מקושי כלכלי ומנידוי ממרכז החברה הסובייטית.
באותן השנים לקח קנדל חלק בהפגנות נגד הממשל הסובייטי הקומוניסטי שערכו מספר פעילים ציוניים שביקשו לעלות לישראל, בהם חברו נתן שרנסקי, ונכלא מספר פעמים בשל פעילות זו.
בתקופה זו ערך יחד עם פרופ' בנימין פיין את הביטאון המחתרתי "תרבות".
באותם הימים נאלץ קנדל לכתוב בשמות בדויים ולעשות לביתו כסופר צללים.
באביב 1977 לאחר מעורבות בת שנתיים של גילדת התסריטאים מלוס אנג'לס והצבת האולטימטום להחרמת שיחות עם גורמי תרבות מקומיים, נאות הממשל לאשר את עזיבתו ועזיבת משפחתו לישראל.
קנדל העיד שאלמלא סיוע זה סביר שהוא ומשפחתו היו נאלצים להישאר עוד כשמונה שנים בברית המועצות, בדומה לאסירי ציון אחרים.
ספרי לימוד ההיסטוריה שכתב נלמדים בבתי הספר היהודיים במזרח אירופה, ואילו ספרי הפרוזה שכתב אהודים בקרב קוראי הרוסית בכל העולם.
זכה מספר פעמים בפרסי הוקרה על עבודתו הספרותית.
בנו יוג'ין כלכלן, פרופסור למימון בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 2009–2015 שימש כיו"ר המועצה הלאומית לכלכלה במשרד ראש הממשלה
ובנו ליאוניד אריה רופא אורתופד ראש מחלקת אורתופדיה בבית החולים הדסה הר הצופים.
גם הוא מתגורר גם בירושלים.
אזור הנופש או חמש עשרה יממות להרהורים / קנדל פליקס - הוצאת הקיבוץ המאוחד
שערי יציאת רוסיה / קנדל פליקס - הוצאת הקיבוץ המאוחד
הרב יהושע פליקס פלק קרליבך היה רב גרמני־בריטי, בן ל.
קרליבך נולד לבנקאי שמשון קרליבך (1875–1942) ולאשתו רזי (Resi) לבית גראופה (Graupe).
אביו שמשון היה בנם של הרב שלמה קרליבך, רבה של ליבק, ושל אסתר, משוררת ובתו של הרב אלכסנדר זוסמן אדלר, רבה של ליבק לפני הרב קרליבך.
בין אחיו של אביו הרבנים עמנואל, אפרים, יוסף צבי והרטוויג נפתלי.
אחיו הצעיר של פליקס קרליבך, אפרים, היה לאחר מכן רב במונטריאול שבקנדה.
מלבדו היו לקרליבך שני אחים, שלמה ואסתר, על שם סבו וסבתו של קרליבך.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1929 למד בקלן תאולוגיה בסמינר היהודי למורים, ומוזיקה בבית הספר הגבוה למוזיקה .
מ־1934 ועד הגירתו ב־1939 לימד מוזיקה ב"תיכון היהודי" (Höhere Israelitische Schule) שהקים דודו, הרב אפרים קרליבך, בלייפציג.
הוא היה סגן מנהל בית הספר, ולאחר עלייתו של דודו לארץ ישראל בתחילת שנת 1936 היה למנהלו.
ב־6 בדצמבר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נשלחו הוריו שמשון ורזי, יחד עם דודו הרב יוסף צבי קרליבך, רבה של המבורג ואשתו שרלוטה לבית פרויס, וילדיהם הצעירים שלמה (פטר), רות, נעמי ושרה, למחנה הריכוז יונגפרנהוף שליד ריגה שבלטביה.
ב־26 במרץ 1942 נרצחו ביער ביקרניקי הסמוך, לאחר שבאותו חודש חוסל המחנה.
רק בן דודו הצעיר של פליקס, שלמה, שרד, והיה לימים משגיח רוחני בישיבת רבנו חיים ברלין בניו יורק.
ב־1936 נשא לאישה את באבט לבית כהן, שלימדה באותה תקופה גם היא ב"תיכון היהודי" בלייפציג, ונולדו להם שלוש בנות, יהודית, שולמית ונעמי.
הרב פליקס קרליבך ואשתו באבט היגרו בשנת 1939, טרם הגירוש למחנות בשואה, בעזרתו של הרב יוסף צבי הרץ, הרב הראשי לאנגליה, לבריטניה.
למרות היותו נצר למשפחת רבנים מפורסמת, בגרמניה לא שימש מעולם כרב.
רק באנגליה החל לשמש כרב, וגם זאת מכורח השעה.
רבים מרבני בריטניה שימשו רבנים צבאיים, והיה צורך בבעלי משרות רבניות בקהילות השונות ברחבי בריטניה.
לפיכך החל בשנת הגירתו לשמש כרב בבית הכנסת המאוחד פאלמרס גרין וסאות'גייט (Palmers Green and Southgate United Synagoge) בלונדון, תפקיד בו שימש עד 1947 כמחליפו של רב צבאי.
בשנת 1954 קיבל תואר שני מאוניברסיטת מנצ'סטר, ומ־1947 ועד פרישתו בשנת 1984 שימש רב בית הכנסת סאות' מנצ'סטר (South Manchester Synagogue) במנצ'סטר.
ב־1985 ביקר בעיר מולדתו ליבק בפעם הראשונה מאז עזב אותה, טרם מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939. עיתונאי הליבקר נאכריכטן אלברט שרייבר , שכתב על יהודי ליבק, ביקר בעקבות זאת את קרליבך במנצ'סטר.
לאחר ששרייבר חזר לגרמניה ודיווח על ביקורו במנצ'סטר נקשרו יחסי ידידות בינו לבין הרב.
במהלך ביקורו בליבק ביקר בגימנסיה שבה למד בעיר, קאטארינאום (Katharineum), ופגש את חבריו ללימודים, אותם לא פגש מאז 1939.
בשנת 1987 העניקה לו עיריית ליבק אזרחות כבוד של העיר, שאותה קיבל בטקס שהתרחש ב־17 בספטמבר 1987 בבניין העירייה של ליבק.
בכך היה לאזרח הכבוד ה־19 של העיר.
ב־2001, ליום הולדתו התשעים, שלחה עיריית ליבק משלחת לפוגשו במנצ'סטר.
בראש המשלחת עמד ראש העיר לשעבר של ליבק, רוברט קיפל , והיא מסרה לקרליבך ברכות מהעיר ומהכנסייה הלותרנית של העיר.
קרליבך לא ביקר בעצמו בעיר מולדתו בשל גילו המתקדם.
ב־2002 הסתיים שיפוץ בבית הכנסת שקרליבך עמד בראשו, סאות' מנצ'סטר, וקהילת בית הכנסת כיבדה את הרב קרליבך בשלט בכניסה לבניין, שנחשף באפריל 2003 על ידי יורש העצר הבריטי, הנסיך צ'ארלס.
כמו כן נטע עץ לכבודו של הרב.
תזמורת האלה כיבדה מדי שנה את קרליבך בקונצרט חגיגי לכבודו, שאת התוכנית שלה בחר הוא.
היה חבר בחבר הנאמנים של מכון אפרים קרליבך, שנוסד בשנת 1992 בלייפציג.
פליקס פסלאק הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת המגן הימני בבוכום מהבונדסליגה.
פסלאק גדל במחלקות הנוער של פורטונה בוטרופ ושל רוט-וייס אוברהאוזן, ובשנת 2012 הצטרף למחלקת הנוער של בורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
ב-3 במרץ 2016 ערך פסלאק את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 69 דקות בניצחון 0–2 על דרמשטאדט 98 במסגרת המחזור ה-24 בליגה.
בסך הכל ערך פסלאק שלוש הופעות ליגה בעונת , בה סיימה קבוצתו במקום השני.
בקיץ 2017 הושאל פסלאק מבורוסיה דורטמונד להופנהיים לעונה אחת, כחלק מעסקת מכירתו של ג'רמי טוליאן לבורוסיה דורטמונד.