tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הממשלה היפנית הייתה מודאגת מאוד מהמוניטין של היפנים מעבר לים, שכן הם רצו להגן על המוניטין שלהם כמעצמה עולמית.
פקידי הממשל הפכו מודעים לכך שמדובר בסף משבר וכי התערבות דרושה לשמירה על השלום הדיפלומטי.
לנשיא רוזוולט היו שלוש מטרות בפתרון מצב זה: האחת, להראות ליפן שהמדיניות בקליפורניה לא שיקפה את האידיאלים של ארצות הברית כולה; השנייה, לאלץ את סן פרנסיסקו לבטל את מדיניות ההפרדה; והשלישית, להגיע לפתרון בעיית המהגרים היפנים.
ויקטור מטקאלף , מזכיר המסחר והעבודה בממשל רוזוולט, נשלח לחקור את העניין ולאלץ את ביטול המדיניות, אלא שניסיונו לא צלח, שכן בעלי התפקידים המקומיים היו מעוניינים בהפרדה.
גם הנשיא עצמו ניסה להטיל את כובד משקלו על מועצת החינוך ללא הועיל.
מנגד, היה רצון מצד הממשלה היפנית "לשמר את התדמית של העם היפני בעיני העולם".
יפן לא הייתה מעוניינת שארצות הברית תחוקק חוקים מיוחדים נגד המהגרים היפנים, כפי שאירע עם המהגרים הסינים ב"חוק הדרת הסינים" משנת 1882.
ב-15 בפברואר 1907 הגיעו הצדדים לפשרה: היה והנשיא רוזוולט מצליח להבטיח את השעיית ההגירה היפנית, מועצת החינוך תאפשר לתלמידים היפנים ללמוד בבתי הספר הציבוריים.
הממשלה היפנית, כאמור, לא רצתה לפגוע בכבוד הלאומי של היפנים או לספוג השפלה כמו הסינים ב-1882, ולפיכך הסכימה להפסיק את הנפקת הדרכונים לפועלים המנסים להגיע לארצות הברית, אלא אם כן פועלים אלה באו להתיישב בבית שנקנה מראש, להצטרף אל בן משפחה או ליטול שליטה פעילה בחברה חקלאית שנרכשה קודם לכן.
ההסכם נוסח שנה לאחר מכן בפתק שכלל שש נקודות.
לאחריו הותר לתלמידים היפנים ללמוד בבתי הספר הציבוריים.
אימוץ ההסכם עודד את תופעת "כלות התמונה" – נישואי נוחות שהתבצעו מרחוק באמצעות חליפת תמונות.
ביצירת קשרי נישואין אלה יכלו נשים המבקשות להגר לארצות הברית להשיג דרכונים, בעוד העובדים היפנים יכלו להשיג שותפות לחיים בהתאם למוצאם.
ההסכם האנגלו-מצרי הוא כינויו של הסכם שנחתם בין מצרים ובין בריטניה ב-1936 שהסדיר את סיום הכיבוש האנגלי במצרים, את נסיגת הכוחות הבריטים ממצרים, ואת היחסים בין שתי המדינות בהקשר של יחסי החוץ, וניהול סודאן ותעלת סואץ.
בשנת 1922 הכריזו הבריטים כי מצרים, שהייתה תחת שלטון צבאי בריטי משנת 1882, היא מדינה עצמאית, ותנוהל כפרוטקטורט בריטי.
הכרזה זו לא סיפקה את השאיפות המצריות לעצמאות.
משברים חוקתיים ומהומות סיכנו את היציבות במדינה, ועם מותו של המלך פואד הראשון הוביל ראש הממשלה מטעם מפלגת הוופד מוסטפא א-נחאס פאשה לחתימת חוזה שיסדיר את יחסי שתי המדינות.
ההסכם נחתם במשרד החוץ בלונדון ביום 26 באוגוסט 1936 על ידי שר החוץ אנתוני אידן, הלורד שומר החותם לורד הליפקס, שר הפנים ג'ון סיימון, ראש הממשלה רמזי מקדונלד והנציב העליון למצרים (שהוראות ההסכם שינו את משרתו לשגריר בריטניה במצרים) מיילס לאמפסון.
מהצד המצרי חתמה משלחת של 13 נציגים בראשות מוסטפא א-נחאס פאשה.
תוקפו של ההסכם היה עשרים שנה, והוא הסדיר את עצמאותה של מצרים כמדינה החברה בחבר הלאומים.
המדינות הסכימו על ברית צבאית ומדינית, וסוכם כי הצבא הבריטי יקטין את נוכחותו במצרים ל-10,000 חיילים וכוחות עזר, שיוצבו באזור תעלת סואץ.
כן סוכם כי סודאן תמשיך להתנהל כקונדומיניום (משטר משותף) אנגלו- מצרי.
ב-1937 מילאה בריטניה אחר שתי התחייבויות חשובות לפי ההסכם.
האחת - צירופה של מצרים לחבר הלאומים, והשנייה, הסכמה לוויתור על הקפיטולציות, הזכויות המיוחדות לתושבי חוץ, שנהגו עוד מימי השלטון העות'מאני.
עם זאת, ברבות הימים נתפס ההסכם כמגביל את עצמאותה של מצרים, והופר מספר פעמים על ידי בריטניה.
בריטניה החזיקה במצרים צבא גדול משהתחייבה בהסכם, ולא הסתפקה בבסיסים באזור התעלה, וכן התערבה מספר פעמים בענייניה הפנימיים של מצרים.
כך, למשל, ב-4 בפברואר 1942 כפתה בריטניה בכוח על המלך פארוק לפזר את ממשלתו ולשוב ולמנות את א-נחאס לראש ממשלה, לאחר שהקיפה את ארמונו בצבא.
בתקופת מלחמת העולם השנייה מילאה מצרים את מחויבויותיה על פי החוזה, והעמידה את אדמתה לרשות הצבא הבריטי, אך לא הצטרפה בעצמה למלחמה, ולא הכריזה מלחמה על מדינות הציר עד סמוך לסוף המלחמה, בשנת 1945.
באוקטובר 1951 הודיעה מצרים באופן חד צדדי על ביטול ההסכם.
בשנת 1954, לאחר המהפכה המצרית ועלייתו לשלטון של גמאל עבד אל נאצר חתמו הצדדים על הסכם חדש שהסדיר באופן סופי את נסיגת כוחות בריטניה מאזור תעלת סואץ.
נסיגת הכוחות הבריטיים הושלמה ב-18 ביולי 1956 וב-26 ביולי נאצר הכריז על הלאמת חברת תעלת סואץ.
בעקבות צעד זה, בריטניה וצרפת השתלטו על תעלת סואץ במבצע מוסקטר, כחלק ממבצע קדש.
בעקבות הלחימה, התקבלה החלטה של האומות המאוחדות על העברת תעלת סואץ לבעלות מצרים.
ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1922 נחתם בין ממשלת בריטניה ששלטה בעיראק מכוח מנדט של חבר הלאומים, ובין ממשלתה של עיראק
לאחר מלחמת העולם הראשונה חולקו שטחי האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון בין צרפת ובריטניה.
המחוזות העות'מאניים לשעבר, בגדאד, מוסול ובצרה הושמו תחת שלטון מנדט בריטי שנקרא "המנדט הבריטי על מסופוטמיה".
בוועידת קהיר (1921) הוחלט לסיים את "המנדט על מסופוטמיה" ולהשליט על עיראק את השושלת ההאשמית.
צעד זה אמור היה להיות מאושר במשאל עם ולהסתיים בחתימת הסכם עם בריטניה.
ב-23 באוגוסט 1921 פיצו הבריטים את פייסל איבן חוסיין על הפלתו מכס מלכותו קצרת הימים בסוריה ביולי 1920 על ידי הצרפתים, והמליכו אותו על שטחי המנדט הבריטי על מסופוטמיה ששינו שמם לממלכת עיראק.
גם לאחר המלכתו של פייסל, הממלכה החדשה המשיכה להיות מדינה הנשלטת על ידי בריטניה במסגרת מנדט של חבר הלאומים.
הסדר זה, מנדט של חבר הלאומים, לא היה לרוחם של הלאומנים העיראקים, וגם לא של הבריטים שנציגיהם בפרלמנט התלוננו על העלות הגבוהה של החזקת הצבא בעיראק.
הלאומנים העיראקים חפצו במידה רבה יותר של עצמאות, ואילו הבריטים רצו לשמור על האינטרסים הצבאיים והאסטרטגיים של בריטניה, ועל שליטה בתעשיית הנפט, אך להמעיט את מעורבותם בענייניו הפנימיים של האזור.
הדרך שנבחרה להשגת מטרות אלו הייתה כריתת הסכם שיעגן את מעמדה של עיראק כמדינה עצמאית, אך ישמור על תלותה בבריטניה, ועל היכולת הבריטית לשלוט במשאביה ובנכסיה האסטרטגיים והטריטוריאליים.
משא ומתן על ההסכם התקיים במהלך שנת 1922. בתחילת יולי 1922 התפטר שר המסחר של עיראק בגלל תנאי האמנה.
ההסכם נחתם על ידי הנציב הבריטי סיר פרסי קוקס ב-10 באוקטובר 1922. הלאומנים העיראקים שהרכיבו את ממשלת עיראק ואת הפרלמנט העיראקי שהיה צריך לאשרר את ההסכם לא ראו את ההסכם בעין יפה.
ההסכם אושר על ידי הפרלמנט העיראקי רק בשנת 1924 לאחר שתקופתו נקבעה לארבע שנים.
עיקרי ההסכם היוו הכרה ב"ריבונותה הלאומית" של עיראק, תוך חיובה להיעזר ב"סיועה ועצתה" של בריטניה בכל הנוגע למדיניות החוץ, ומחויבויותיה הכלכליות.
בריטניה, מצידה, תסייע לעיראק להקים מוסדות עצמאיים ותמליץ על קבלתה לחבר הלאומים.
ההסכם נשאר בתוקפו עד לשנת 1930. ב-1926 הוארך תוקפו ל-25 שנה, אך במקביל החל משא ומתן לניסוחו מחדש.
ב-1930 הוחלף ההסכם בהסכם חדש.
ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930 נחתם בין ממשלת בריטניה ששלטה בעיראק מכוח מנדט חבר הלאומים (המנדט הבריטי על מסופוטמיה), ובין ממשלת עיראק.
ההסכם נועד להחליף הסכם קודם שנחתם בין הצדדים בשנת 1922.
לאחר קבלת המנדט של חבר הלאומים על עיראק, המליכה בריטניה על עיראק את המלך פייסל איבן חוסיין מן השושלת ההאשמית.
בריטניה רצתה להעניק למדינה החדשה מידה של עצמאות, אך לשמור על האינטרסים הצבאיים והאסטרטגיים שלה באזור, ועל שליטה בתעשיית הנפט.
הלאומנים העיראקים, מאידך, חפצו בעצמאות מלאה.
בשנת 1922 חתם הנציב הבריטי סיר פרסי קוקס על ההסכם האנגלו-עיראקי ולפיו הכירה בריטניה בריבונות עיראק, אך זו, מצידה, הותירה את ניהול יחסי החוץ שלה וכלכלתה לבריטניה.
מלכתחילה לא ראו העיראקים את ההסכם בעין יפה, והוא אושרר על ידי הפרלמנט העיראקי בשנת 1924.
לאחר חתימת ההסכם אירעו מספר התפתחויות, שהעיקרית שביניהן היא גילוי שדות נפט גדולים, והענקת הזיכיון להפקת הנפט לחברת הנפט העיראקית, תאגיד בשליטה בינלאומית ובריטית.
הסדר המנדט, שלא בוטל במפורש על ידי ההסדר משנת 1922, נראה מיושן.
הצדדים החלו בסוף שנות ה-20 במשא ומתן לכריתת הסכם חדש בין הממשלה הבריטית ובין ראש הממשלה הפרו בריטי נורי סעיד.
ההסכם ביטל את המנדט, והעניק לעיראק עצמאות מלאה.
כן תעמיד עיראק לרשות הבריטים במקרה מלחמה את השימוש במסילות הברזל, הנמלים, ושדות התעופה.
תוקף ההסכם - 25 שנה, והוא נכנס לתוקף ביום בו תתקבל עיראק לחבר הלאומים.
כאשר דן חבר הלאומים בקבלת עיראק כחברה, לא היה די לו בהוראות החוזה, והוא דרש ערבות לשוויון זכויות למיעוטים.
לאחר שזו ניתנה, התקבלה עיראק כחברה, בשנת 1932 וההסכם נכנס לתקפו.
מלכתחילה התנגדו הלאומנים העיראקים להסכם.
עיראק של שנות ה-30 הייתה מדינה לא יציבה, בה היו מרידות של מיעוטים ומעשי טבח, השושלת ההאשמית השלטת הייתה שנואה על העם ונתפסה כגורם חיצוני שהומלך על המדינה בלחץ המעצמות, והפיכות צבאיות זיעזעו את המדינה.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, בעוד ההסכם בתוקף, לא פעלה ממשלת עיראק על פי הוראות ההסכם.
היא ניתקה את היחסים עם גרמניה הנאצית, אך לא הכריזה עליה מלחמה.
משנכנסה איטליה הפשיסטית למלחמה, לא טרחה ממשלת עיראק אף לנתק איתה את היחסים.
באפריל 1941 עלתה לשלטון בהפיכה צבאית ממשלה פרו נאצית בראשות רשיד עאלי אל-כילאני.
הממשלה גירשה את העוצר הפרו בריטי עבד אל-אילה, ששלט בשמו של המלך פייסל השני שהיה פעוט.
לאחר מכן דרשה את ביטול ההסכם, ואת סילוק הצבא הבריטי משטחי עיראק.
במאי 1941 פרצה המלחמה האנגלו-עיראקית בה פלשו צבאות בריטניה ובעלות בריתה לשטחי עיראק, הביאו לסילוק אל-כילאני והחזירו את השושלת ההאשמית לשלטון.
הבריטים שלטו בעיראק שלטון צבאי, למעשה, במשך יתר ימי המלחמה.
ב-1948 חתמו הצדדים על הסכם פורטסמות' 1948, שנועד להחליף את ההסכם מ-1930. ההסכם אמור היה לבסס מחדש את יחסיהם, להסדיר את נסיגתם הכוללת של כוחות הצבא הבריטיים מעיראק תוך הותרת מעמדם הכלכלי והפוליטי המיוחד של הבריטים על כנו, לחמש את הצבא העיראקי ולסכם את עמדת הצדדים בשאלת ארץ ישראל.
בבגדד פרצו מהומות דמים בהובלתה של המפלגה הקומוניסטית העיראקית בעידודה של ברית המועצות.
עוצר עיראק עבד אל-אילה נסוג בתוך שבוע מההסכם.
הצטרפותה של בריטניה לברית בגדאד ב-1955 העמידה את היחסים עם עיראק על בסיס אזורי, רב צדדי.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ב-1958 ורציחתו של פייסל השני, בוטל ההסכם כליל.
ההנאה שבאיטיות הוא רומן מאת הסופר הצ'כי מילן קונדרה, שראה אור בשנת 1994.
זהו הראשון מבין הרומנים "הצרפתים" של קונדרה, שלאחר הגירתו לצרפת הפסיק לכתוב בשפת אימו, הצ'כית.
הסצנה הפותחת את הספר מתארת את המספר ואשתו נוסעים למלון הנמצא בטירה באחד ממחוזות צרפת.
במהלך הנסיעה הם מוטרדים ממכונית הנוסעת אחריהם בגלל התנועה העמוסה והמסוכנת בכביש.
אשתו תוהה מדוע נהגים אינם חוששים כשהם מאחורי ההגה?
תשובתו של המספר היא המוטו של הספר השתקפות התאוצה בעידן המודרני, מול ה"איטיות "של תקופות קודמות".
נשאלת השאלה: "מדוע נעלמה ההנאה שבאטיות?"
מספר קווי עלילה שזורים בסיפור: האחד מתקיים במאה ה-18 בטירה בצרפת, דומה מאוד לזו בה הם שוהים הסופר ואשתו.
השני מתאר ועידה בינלאומית של אנטמולוגים, באותה טירה, בהווה המסופר.
בקו העלילה ראשון האביר חווה לילה של עונג מתוזמן בקפידה עם בעלת הטירה, מאדאם דה טי.
בני הזוג יודעים שיהיה להם לילה אחד לעצמם.
מאדאם דה טי משתמשת במעשה כדי להונות את בעלה על אהובה האמיתי, המרקיז.
האחרון מגלה מאוחר יותר בפני האביר כי מאדאם דה טי פריג'דית.
בקו העלילה השני, מתואר כנס בו משתתף הפרופסור הצ'כי, צ'צ'ופישקי, שנאלץ לעבוד כעובד בניין במשך עשרים שנה.
עקב הדחתו מהאקדמיה בידי המשטר הקומוניסטי, הוא נאלץ לזנוח מחקר על זבובים.
במסגרת הכנס אמור היה להעביר הרצאה על המחקר.
הוא שוכח את ההרצאה שהכין ומדבר על עצמו ועל חייו הלא מוצלחים.
כל עלילה מספקת פרספקטיבה על מודרניות, זיכרון וחושניות.
בסוף הספר, כל העלילות הללו אוחדו במקום אחד והדמויות מקיימות אינטראקציה.
הן מראות כיצד האידיאלים שהן מייצגות פועלים יחד בעולם.
ההסכמה הבלטית בין המדינות הבלטיות אסטוניה, לטביה וליטא, התבססה על הסכם לשיתוף פעולה שנחתם בין שלוש המדינות ב-12 בספטמבר 1934 בז'נבה.
ההסכם עסק בעיקר במדיניות חוץ, וכלל תמיכה פוליטית זו בזו וגיבוי הדדי בפורומים בינלאומיים.
למרות איחוד הכוחות, למדינות הבלטיות היה כוח מצומצם, בהשוואה לברית המועצות, גרמניה ופולין השכנות.
באוגוסט 1939 הסכימו ברית המועצות וגרמניה על חלוקת מזרח אירופה ביניהן במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שכלל גם הסכמה להכללת המדינות הבלטיות ב"אזור ההשפעה" הסובייטי.
ביוני 1940 שלוש המדינות נכבשו על ידי ברית המועצות, וחודשיים אחר כך הן סופחו אליה רשמית.
הרעיון להקמת איחוד בלטי החל לעלות ב-1914–1918, עם התגברות הדרישה לעצמאות.
בתחילה, הרעיון פותח על ידי פליטים שנאלצו לברוח מרוסיה.
המאמץ הפך למציאות ב-1918, אחרי שמלחמת העולם הראשונה נגמרה.
בזכות ניצחון מדינות ההסכמה, והחולשה היחסית של גרמניה ורוסיה, נוצר עבור המדינות הבלטיות חלון הזדמנויות לממש את התיאוריה שלהן.
כל שלוש המדינות הצליחו לקבל עצמאות אחרי שחתמו על הסכם שלום מול רוסיה ב-1920. לאחר מכן כל מדינה קיבלה את הכרתן של האחרות.
בספטמבר 1921 התקבלו כל המדינות הבלטיות לחבר הלאומים, מה שנראה כאילו הבטיח את ביטחונן.
בסדר החדש באירופה של אחרי המלחמה, עצמאות המדינות הבלטיות הייתה חלק חשוב.
למרות הרצון, רק ב-1934 הוקמה ההסכמה הבלטית, זאת בשל מחלוקות בין ליטא לאסטוניה ולטביה.
בעוד הראשונה ראתה בברית המועצות ובגרמניה מדינות שיש לרקום ברית עמן, האחרות ראו בהן סכנה.
עם זאת, הסכמי אי–התקפה בין ברית המועצות ופולין ובין גרמניה לפולין גרמו לשינוי גישה בליטא.
בבסיס ההסכמה עמד הרצון לשמור על שלום מתמשך.
בדברי ההקדמה להסכם נכתב: "אנו נחושים בתוקף לקיים ולהבטיח את השלום, ולתאם את מדיניותנו החיצונית ברוח העקרונות של הסכם חבר הלאומים".
בלב ההסכם עמדה הקמת סוכנות תיאום שכן ההסכם דרש מדיניות חוץ משותפת.
בסעיף 2 נכתב: "לצורך האמור בסעיף הראשון, הצדדים המתקשרים בחרו לקיים ועידות תקופתיות של שרי החוץ של שלוש המדינות".
המוקש הראשון שעמד בפני הברית נגע לתקרית בין פולין לליטא שהסתיימה במותו של חייל פולני בגבול.
ממשלת פולין השתמשה בתקרית כדי לאלץ את ליטא לקיים עמה קשר ישיר.
בנוסף, לא פיתחה הברית כוח צבאי חזק, בשל התפיסה המוטעית לפיה אפשר להישאר נייטליים, חרף האיום המתקרב של מלחמת העולם השנייה.
העובדה שהברית לא הפכה לברית צבאית, מנעה מחברותיה להסתמך עליה להגנה.
לצד זה, לברית הייתה הגדרה מעורפלת לאויבים.
עמימות זו מנעה סימון מטרות משותפות והביאה לתחושה ששיתוף הפעולה אינו מועיל ליתרון ההדדי.
גורם אחר לכישלון היה היעדר בסיס כלכלי.
המדינות לא בנו שיתוף פעולה כלכלי, מה שגרם להן להתחרות זו בזו.
ולבסוף, לא נוצרה תחושת אחדות, וההבדלים במנטליות ובתרבות של המדינות עשו את שלהם.
היעדר הזהות המשותפת גרם לפיצול הולך וגובר ביניהן.
ההסברה הישראלית במלחמת חרבות ברזל היא המאמץ הישראלי במסגרת המערכה על דעת הקהל העולמית במלחמת חרבות ברזל.
מאבק זה מתקיים בצל העובדה שכשבוע לאחר פרוץ המלחמה בטבח שבעה באוקטובר נסגר משרד ההסברה הישראלי, ומשאבי המשרד עברו למנהלת תקומה החדשה, ותפקיד הסברת פעולות ישראל נמצא מאז באחריות משרד החוץ.
בפן הציבורי, מקיים גם העורף הישראלי פעולות הסברה, בעיקר ברשתות החברתיות, ואישים מפורסמים ופוליטיקאי עבר מגנים על ישראל, בעיקר בטלוויזיה העולמית.
מנהיגים בולטים בעולם, בעיקר במערב, בהם מנהיגי ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, גרמניה הולנד וצרפת, הביעו תמיכה בישראל, ואף ביקרו בה תוך כדי הלחימה.
עם התמשכות המלחמה והתרחבות המשבר ההומניטרי ברצועת עזה גברה הביקורת על ישראל.
ההסברה הישראלית ניצבת בפני מספר קשיים.
עוד לפני המלחמה היו תופעות של אנטי-ציונות ואנטישמיות בארצות הברית ובאירופה.
האנטישמיות החדשה הכתה שורש בארגוני ופעילי שמאל רדיקלי ופרוגרסיבים.
במסגרת המגמה של איחוד מאבקים, המאבק הפלסטיני נקשר למאבקים אחרים כמו זה של הקהילה הגאה, והאפרו-אמריקאים בארצות הברית.
חיבור זה העניק לגיטימיות לפלסטינים ומיתג אותם כעוד קבוצה מדוכאת שיש לתמוך בה.
כך התחזקו הגופים הפרו-פלסטינים והאנטי-ישראלים באוניברסיטאות בארצות הברית, כגון תנועת ה-BDS, סטודנטים למען צדק בפלסטין (SJP) וקול יהודי לשלום (JVP).
באוניברסיטאות עילית, כמו אוניברסיטת הרווארד, התפיסה המקובלת הייתה שאנשים לבנים (והיהודים בתוכם) הם המדכאים, הקולוניאליסטים, ואילו הפלסטינים הם המדוכאים.
בניגוד לסכסוכים אלימים אחרים בעולם, הסכסוך הישראלי-פלסטיני נתפס כמקרה נדיר של סכסוך בין 'לבנים' לבין 'לא לבנים', ולכן ההזדהות עם הפלסטינים היא גבוהה.
טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל שבאו בעקבותיה הציבו אתגרים חדשים להסברה הישראלית:
הבאת מקרי הטבח והחטיפה במתקפת הפתע, שנעשו בידי מחבלי חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, לידיעת הציבור בעולם.
הצדקת הנזק הנרחב שנגרם ברצועת עזה במהלך המלחמה, שבנוסף לפגיעה במחבלים כלל הרג עשרות אלפי אזרחים, הרס נרחב של בתים ותשתיות, הפיכת מאות אלפי פלסטינים לפליטים, ויצירה של רעב.
התמונות של הנזק הנרחב בעזה הגבירו את האהדה כלפי הפלסטינים.
הבאה לידיעת הציבור את גורלם של החטופים מישראל לרצועת עזה, אלה ששוחררו ואלה שנותרו בידי המחבלים.
התמודדות עם סרטונים שהעלו לוחמי צה"ל בהם ביצעו אקטים שנויים במחלוקת, לעגו להיקף ההרס ברצועה או הקניטו את העזתים.
בחלק מהסרטונים החיילים תיעדו את עצמם הורסים פריטים אישיים בבתים פרטיים ובחנויות, מחטטים בלבני נשים, קוראים להקמת התנחלויות בעזה, וכן מציתים בתים ומזון.
התמודדות עם התבטאויות של פוליטיקאים ישראלים שפורשו כקריאה לרצח עם ולפגיעה נרחבת באזרחים ברצועת עזה.
חלקן אף עוותו לחלוטין.בהתבטאויות אלה:
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, שתיאר את המלחמה כ"מלחמת בני אור ובני חושך" ואמר כי יש "למחות את זכר עמלק";
הנשיא יצחק הרצוג, שטען כי "זו אומה שלמה שם שאחראית.
השיח על אזרחים לא מודעים ולא מעורבים הוא לא נכון";
שר הביטחון יואב גלנט, שאמר כי "עזה לא תחזור למה שהייתה.
נחסל הכל […] שחררתי את כל המעצורים";
השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר, שאמר: "כשאנחנו אומרים שאנחנו רוצים להשמיד את חמאס, אנחנו מתכוונים גם לאלו שחגגו, תמכו וחילקו ממתקים – הם כולם טרוריסטים וגם אותם צריך להשמיד";
שר החקלאות אבי דיכטר, שהכריז "זו נכבת עזה 2023";
שר המורשת עמיחי אליהו, בדבריו לגבי הטלת פצצת אטום על עזה;
סגן יו"ר הכנסת ניסים ואטורי שקרא "לשרוף את עזה" ולהוציא להורג את כל הגברים ברצועה,
האמירה שהושמעה על ידי כמה פוליטיקאים לפיה בעזה "אין בלתי מעורבים".
גופי תקשורת זרים כמו ה־BBC הואשמו בהטיה פרו־פלסטינית.
בעקבות המלחמה החריפו התגובות האנטישמיות באוניברסיטאות בארצות הברית.
ב-6 בדצמבר ערך הקונגרס של ארצות הברית שימוע פומבי לאוניברסיטאות הרווארד, MIT ואוניברסיטת פנסילבניה בעקבות העלייה באנטישמיות בקמפוסים שלהן ושתיקת הנשיאות וההנהלה.
הנשיאות נשאלו "האם קריאה לרצח העם היהודי לא מהווה הטרדה, בריונות או עבירה על הקוד האתי?" וענו "זה תלוי בהקשר" ו"אם המילים הופכות למעשים".
תגובתן ספגה גינויים חריפים ודרישה מהן להתפטר.
תיעוד של השימוע והתגובות אליו פורסמו באינטרנט וזכו למיליוני צפיות ותגובות רבות המגנות או לועגות לאוניברסיטאות בשל כך.
בעקבות דבריה של אליזבת מגיל בשימוע, תורם מרכזי ביטל תרומה של 100 מיליון דולר לאוניברסיטת פנסילבניה.
עד 20 באוקטובר נרשמו יותר ממיליארד חשיפות לתכני ההסברה של משרד החוץ, חלקן בערבית ופרסית.
גם בצה"ל ישנה שותפות במאמץ ההסברתי, כאשר סרטון זוועות "מעיניים של חמאס" שפורסם על ידי דובר צה"ל זכה לשישה מיליון צפיות ביומו הראשון.
צה"ל פרסם סרטונים רבים נוספים וחקירות מחבלים רבות.
גם צה"ל וגם משרד החוץ מצנזרים מעט מאוד, על מנת לגרום לזעזוע בעולם, שיוביל לתמיכה בישראל.
משרד החוץ הקרין את הסרט המתעד את זוועות חמאס בעשרות נציגויות ישראל בעולם, וממשיך בכך.
דובר צה"ל תא"ל דניאל הגרי ערך מדי יום תדריך לתקשורת, לרוב בעברית ולעיתים – כאשר הציג מידע חשוב – גם באנגלית.
עם התקדמות המלחמה, דובר צה"ל חשף מידע מודיעיני וראיות שהושגו על ידי הלוחמים ויחידת התיעוד המבצעי בשטח, לכך שחמאס משתמש באזרחים ותשתיות אזרחיות כמגן אנושי באופן נרחב, כולל הצגת סרטוני וידאו וראיות מפלילות לכך שחמאס ניצל בתי חולים לצורכי טרור, ובפרט את בית החולים שיפא, בו הקים מפקדה תת-קרקעית.
אביחי אדרעי, דובר צה"ל בערבית, שסרטוניו מגיעים לקהל נרחב בפייסבוק וב X.
הממונה על המחלקה הבין-לאומית בדובר היה סא"ל ריצ'רד הכט.
תחתיו שירת במילואים במשך רבים מחודשי המלחמה סא"ל (מיל') פיטר לרנר.
לאחר שחרורו ממילואים מתח לרנר ביקורת על תפקודה של ממשלת ישראל בנושא ההסברה.
דובר צה"ל ערך סרט של 47 דקות, שהורכב מאוסף צילומים גולמיים מהטבח בעוטף עזה בטבח שבעה באוקטובר, וכולל בעיקר קטעים שצולמו ממצלמות גוף שלבשו מחבלי חמאס במתקפת הפתע, ומכיל סצנות של עינויים, רצח והשחתת גופות.
כדי לא לפגוע בכבוד המשפחות, לא נכלל בסרט תיעוד של מקרי אונס, אלא "רק את החלקים שאחרי שברור מאוד מהם שהיה אונס".
שמו הרשמי של הסרט הוא Bearing Witness to the October 7th Massacre (בתרגום חופשי מאנגלית: "עדויות מהטבח ב-7 באוקטובר") אך הוא זכה לכינוי "סרט הזוועות" בכלי התקשורת בישראל והציבור.
מאחר שהסרט מכיל תמונות קשות ועלול לגרום לטראומה ונזק פסיכולוגי לצופים, הוא מוגבל לצפייה ולא מופץ בקרב הציבור הרחב.
נציגים רשמיים של ישראל (משרד החוץ, דובר צה"ל, שגריר ישראל באו"ם) עורכים הקרנות סגורות למובילי דעת בישראל ובעולם, בהם חברי פרלמנט, עיתונאים ועורכי תקשורת, נציגויות זרות ועוד.
ב-15 באוקטובר חשף נשיא המדינה יצחק הרצוג בראיון לרשת CNN מסמך "תוכנית חטיפת השבויים", שנמצא על גופו של אחד המחבלים, אשר מפרט את ההדרכות שניתנו למחבלים כיצד לפעול בעת חטיפת החטופים.
בין ההדרכות נכתב שעל החוטפים לייצר כאוס והפחדה באמצעות כפיתה וכיסוי עייני השבויים, שימוש במכות חשמל והוצאה להורג של כל אדם אשר עלול להוות איום או הסחת דעת.
החוטפים הודרכו גם להשתמש בשבויים כמגן אנושי במידת הצורך.
כמו כן אמר הרצוג כי בשיטה דומה לארגון הטרור דאעש וככתוב במדריך, נדרשו המחבלים לתעד את מעשיהם בשידור חי, ובעת תקיפות צה"ל להוציא להורג את השבויים.
בחקירת כוחות הביטחון סיפר אחד המחבלים כי הנהגת חמאס הבטיחה דירה ומענק בסך עשרת אלפים דולר למי שיביא חטוף מעוטף עזה, כולל חטיפת קשישים, נשים וילדים.
בראיון ל-BBC ב-11 בנובמבר חשף הנשיא הרצוג עותק בערבית של הספר מיין קאמפף מאת אדולף היטלר שמצאו כוחות צה"ל בחדר ילדים בבית בעזה ששימש בסיס טרור.
תוכן הספר מסומן במרקר וכולל פתקים עם הערות בערבית.
ב-14 בנובמבר נאם הנשיא הרצוג בכותל המערבי נאום שהועבר בשידור חי להפגנה בעד ישראל בוושינגטון די.סי.
בה השתתפו כחצי מיליון בני אדם.
ב-27 בנובמבר לקח הנשיא הרצוג את נשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר לסיור בקיבוץ בארי, שנפגע קשות במתקפת הטרור.
שטיינאייר הבטיח שארצו תתרום 7 מיליון יורו לשיקום גלריית בארי.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו שוחח עם מנהיגים רבים בעולם כדי לגייס תמיכה בין-לאומית בישראל ועמד בקשר תדיר עם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן.
בנוסף, הרבה נתניהו להתראיין לרשתות התקשורת הזרות כדי להסביר את עמדת ישראל ולהצדיק את הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
ב-27 בנובמבר אירח נתניהו את אילון מאסק – אחד האנשים העשירים ביותר בעולם והבעלים של הרשת החברתית X (טוויטר) – ערך לו סיור בכפר עזה שנפגע קשות ממתקפת הטרור של 7 באוקטובר, והקרין בפניו את סרט הזוועות המתעד את פשעי המלחמה שביצע חמאס.
לאחר מכן, מאסק נפגש עם הנשיא יצחק הרצוג, יו"ר הכנסת אמיר אוחנה והשר בני גנץ.
ב-26 באוקטובר בנאומו בעצרת הכללית של האו"ם, הציג גלעד ארדן, שגריר ישראל באו"ם, את תמונת גופתה השרופה של פרמדיקית שנרצחה בקיבוץ בארי על ידי חמאס.
בנאומו הוא אמר: "זה לא אושוויץ, זה חמאס".
בנוסף, חילקו אנשי משלחת ישראל לנוכחים באולם דפים עם קוד QR לסריקה שבו יוכלו לצפות בזוועות שהתרחשו ב-7 באוקטובר.
ב-27 באוקטובר הקרינה הקונסוליה הישראלית בניו יורק סרט שמתעד את מעשי הזוועות שביצע חמאס בפני יותר מ-20 נשיאי גופי תקשורת, מגישים ועיתונאים בכירים מעיתוני הניו יורק טיימס ווול סטריט ג'ורנל ורשתות התקשורת ABC, NBC, CBS ו-CNN.
בסיום ההקרנה העביר השגריר גלעד ארדן תדריך לעיתונאים.
ב-31 באוקטובר הופיעו השגריר באו"ם ארדן וחברי משלחתו עם טלאי צהוב לדיון במועצת הביטחון של האומות המאוחדות כדי למחות על הדיון נגד ישראל, שנמנע מלהתייחס לטבח שביצע חמאס.
הוא ספג ביקורת בוטה: במשרד החוץ אמרו כי חרג מהמסרים שישראל מעוניינת לקדם בדבר מטרות המלחמה ויו"ר הנהלת יד ושם אמר כי הטלאי מסמל תקופה אחרת בה לא הייתה מדינה יהודית עצמאית עם צבא, האחראית לגורלה.
ב-20 בנובמבר התקיימה באו"ם הקרנה של "סרט הזוועות" בפני יותר מ-300 שגרירי המדינות השונות באו"ם, דיפלומטים, בעלי תפקידים בכירים באו"ם וראשי הקהילה היהודית בניו יורק.
בהקרנה לא נכח מזכ"ל האו"ם, שהוזמן על ידי ארדן אישית.
בפתח ההקרנה אמר ארדן: .
ב-4 בדצמבר התקיים באו"ם אירוע מחאה על התעלמות האו"ם מפשעי חמאס נגד נשים שכללו אונס ואלימות מינית, והפקרת הנשים היהודיות על ידי האו"ם וארגוני הנשים בעולם.
באירוע הוצגו עדויות לפשעי המלחמה של חמאס, והוקרן בו נאום וידאו של הילרי קלינטון.
האירוע אורגן על ידי שגריר ישראל באו"ם בשותפות עם המועצה הלאומית של נשים יהודיות בארצות הברית (NCJW), ההסתדרות הציונית העולמית, ההסתדרות הציונית הדסה, ויצו וקרן שוסטרמן.
כשבוע לאחר פרוץ המלחמה נסגר משרד ההסברה הישראלי, כשהשרה העומדת בראשו, גלית דיסטל-אטבריאן, צוטטה באומרה כי "משרד ההסברה התרוקן מסמכויות ומהווה בזבוז של כספי ציבור, ולא יכול לתרום למדינה תרומה משמעותית".
הסברה מטעם אנשי ציבור וידוענים
משפיעני רשת רבים פעלו להסברת ישראל ברשתות החברתיות והאינטרנט.
ראש ממשלת ישראל לשעבר נפתלי בנט הרבה להתראיין לרשתות התקשורת הזרות, הגן על ישראל, הצדיק את התגובה הצבאית והציג את אכזריות חמאס אותה הוא השווה לנאצים.
בנוסף פעל בנט לעודד את עם ישראל ולהעלות את המורל בקרב החיילים והאזרחים, בהקשר זה טבע את אמרת הכנף "יש לנו עם של אריות".
יוסף חדאד, פעיל הסברה ערבי-ישראלי, קיים אף הוא ראיונות רבים לכלי התקשורת הזרים והעלה סרטונים רבים לרשתות החברתיות בהן הוא מתאר את הפשעים שביצע חמאס, ותוקף את העולם על מה שהוא תופס כצביעות ביחסו לישראל.
חדאד גם פנה בערבית ישירות לפלסטינים וקרא להם למרוד בחמאס ולהפילו, ובפרט להתנקש ביחיא סנוואר, שאחראי לסבל שלהם.
מסעב חסן יוסף, הידוע גם בכינויים "הנסיך הירוק" ו"בן החמאס", בנו של פעיל חמאס מרכזי שהפנה עורף לדרך הטרור וסייע לשב"כ לסכל פיגועים בתקופת האינתיפאדה השנייה, הרבה להתראיין לתקשורת בכל רחבי העולם בה תקף וגינה בחריפות את חמאס ואת האידאולוגיה הג'יהאדיסטית שלו.
הסופר והעיתונאי הבריטי דאגלס מארי גיבה את ישראל על פעילותה ברצועת עזה נגד ארגוני הטרור בעקבות מתקפת הטרור שביצע ארגון הטרור חמאס נגד ישראל.
בראיונות טלוויזיה בבריטניה שלל את האפשרות להאשים את ישראל במצב שנוצר בעזה, או ניסיון להאשים את ישראל בתגובה בלתי פרופורציונלית, והסביר שבמלחמה לצד המפסיד יש בדרך כלל יותר אבדות וזה לא אומר שהוא הקורבן.
מארי גם יצא נגד המפגינים והפעילים הפרו-פלסטינים והפרוגרסיביים שהכחישו את מעשי הזוועות שביצע חמאס וכינה זאת "הכחשת שואה בזמן אמת".
ידוענים ישראלים ויהודים משתפים תוכני הסברה ברשתות החברתיות.
נועה תשבי מזה שנים מקדמת הסברה ישראלית, הצליחה בזמן המלחמה להגיע לקהל יעד נרחב יחסית, בעיקר בארצות הברית.
הפרשן והמשפיען היהודי בן שפירו התייחס רבות בנושא המלחמה במהלך תוכניותיו הקבועות, שבהן הוא עומד לצד ישראל ופועל בנושא ההסברה, כמו כן השתתף במספר ויכוחים פומביים, אחד מהם היה באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה, שבו שפירו התעמת עם סטודנטים פרו-פלסטינים, הציג את אכזריות חמאס והפריך תעמולה פלסטינית.
סרטונים אלו זכו למיליוני צפיות ולהשפעה עולמית.
כמהו גם הפעיל הפוליטי צ'ארלי קירק.
נת'ניאל בוזוליץ' – שחקן אוסטרלי, המוכר בעיקר בזכות גילום דמותו של קול מייקלסון בסדרה "יומני הערפד" ובסדרת הספין אוף שלה, "המקוריים".
לשחקן יש 3.3 מיליון עוקבים (נכון למרץ 2024) ומתחילת המלחמה מעלה לשם הסברה מטעם מדינת ישראל ואף טס לישראל להראות לעולם מה מתחולל בארץ.
גל גדות – דוגמנית, שחקנית ומפיקה ישראלית.
מוכרת בעיקר בזכות גילום הדמויות ג'יזל ישר בסדרת הסרטים "מהיר ועצבני", דיאנה פרינס / וונדר וומן בסרטים "וונדר וומן" ו"וונדר וומן 1984".
גל גדות בעלת 109 מיליון עוקבים באינסטגרם (נכון למרץ 2024), גל גדות פעלה להראות לבחירי הוליווד את סרט הזוועות (סרט שמתאר את זוועות ה-7 באוקטובר) ובכך סיפקה הסברה משמעותית מטעם מדינת ישראל.
חאבייר מיליי – נשיא ארגנטינה, מאז תחילת המלחמה הוא הביע תמיכה רבה בישראל וביקר בה מספר פעמים.
מיליי תומך נלהב של ישראל, בביקורו בארץ נטע עץ בירושלים.
מרואן ג'אבר – יוצר תוכן ישראלי-דרוזי ופעיל הסברה, בעל כ-240 אלף עוקבים באינסטגרם.
מוכר בזכות סרטוניו בעברית, בערבית ובאנגלית שבהם הוא מציג ומגן על עמדות ישראל.
סרטוניו זכו לחשיפה רחבה והובילו להזמנות לראיונות בכלי תקשורת מכל העולם.
מערכונים של ארץ נהדרת באנגלית
"ארץ נהדרת" הוציאה שני מערכונים שלעגו לערוץ החדשות של ה-BBC על הסיקור החד-צדדי שלו נגד ישראל ובפרט על הדיווח השגוי על הפיצוץ בבית החולים הערבי אל-אהלי שבו הם האשימו את ישראל, זכה לתהודה בבריטניה ונהפך לוויראלי.
ב-14 בנובמבר פרסמה "ארץ נהדרת" מערכון נוסף שלועג ל-BBC, בו המגישה רייצ'ל מראיינת באופן אוהד ביותר את יחיא סנוואר ובין השאר מאשימה תינוק ישראלי שנחטף בידי חמאס ובוכה ברקע בעינויים של מניעת שינה נגד סנוואר המחזיק בו.
בתום הריאיון מפנה רייצ'ל לפינה "רגע בהיסטוריה" של ה-BBC ושם, לצד תמונות ממלחמת העולם השנייה, נשמעת הקריינות: "ב-1944 וינסטון צ'רצ'יל סירב להפסקת אש והמשיך את רצח העם של גרמניה הנאצית – מה שהפך את הגרמנים לקורבנות – ואת בריטניה לפושעת מלחמה".
ב-5 בנובמבר 2023 שידרה "ארץ נהדרת" מערכון שלועג לתרבות ה"ווק" (Woke) ולתמיכה שלה כביכול זוכה חמאס בקמפוסים של אוניברסיטאות בארצות הברית, כשהוא מציג שני פעילים היפסטרים קווירים מתנועת "Queers for Palestine" באוניברסיטת קולומביה שמתרפסים בפני פעיל חמאס שמדבר בגלוי על רצונו לרצוח יהודים ולהט"בים.
כדי להדגיש את האבסורד בתמיכת להט"בים בחמאס האסלאמיסטי, במערכון אחר רואים את גרטה טונברי עם ידידות מניפות שלטים בתמיכת החמאס – להט"בית ויהודייה, ו"דרדס" שמציג שלט עליו כתוב "תומך בגרגמל".
בדצמבר 2023 שידרה "ארץ נהדרת" מערכון באנגלית בהשתתפות מייקל רפפורט שלועג לנשיאות אוניברסיטאות העילית על ידי שימוע שעורך אלבוס דמבלדור ל-3 פרופסורים בהוגוורטס שהביעו תמיכה ב"רצח עם של בוצדמים" ואחרי שסיפרו לו שזה בגלל כסף רב ממדינת Qataris גם הוא מצטרף.
במערכון השני הוצג וידאו קליפ שבו ראשי חמאס שרים כשהם מבזבזים מיליוני דולרים בקטר על מותרות וחיי פאר, המערכון נפתח בשחקנית פלסטינית שבוכה ומבקשת תרומות לעזה, אך כל הכסף עובר לראשי חמאס בקטר.
ישראלים רבים פועלים במהלך המלחמה למען הסברת ישראל, בעיקר ברשתות החברתיות.
הם מפיצים את הפשעים שביצע חמאס ומקימים מטות אזרחיים למען הסברת ישראל.
גופי תקשורת ישראליים מפרסמים תכנים בשפות זרות כדי לקדם את ההסברה הישראלית.
כאן 11 פרסמו סדרת סרטונים באנגלית, ספרדית, מרוקאית, פרסית וערבית.
מאקו פועלים ברשת עבור המאמץ ההסברתי בערוץ האינסטגרם.
סרטונים הופצו ברחבי האינטרנט המעודדים ומסבירים איך להצטרף לחזית זו, ואנשים פרטיים דאגו להפצת תכנים פרו-ישראליים, תוך כדי ביקורת ציבורית בנוגע למערך ההסברתי של המדינה.
בעקבות המלחמה הוקמו מספר מטות הסברה אזרחיים.
מטה ההסברה האזרחי בראשות אליאב בטיטו ערכה פעילויות הסברה רבות הכוללות בין השאר תיעוד, הפצה, תרגום, בדיקת עובדות וחדשות חיוביות.
גם ארגונים ותיקים הצטרפו למאבק ההסברתי.
StandWithUs הוא גוף הסברה פרו-ישראלי בין-לאומי היוצר תכנים רבים להפצה ברשתות החברתיות.
עמותת ישראליז קיימה סמינרים מקוונים שנועדו להכשיר את הציבור להסברה.
ארגון דיפלואקט פתח בתוכניות הכשרה לקהל הסטודנטיאלי וללוחמי מילואים העתידים להשתתף במשלחות הסברה ברחבי העולם.
משלחת מטעם הארגון, שביקרה בבית הדין הבין-לאומי בהאג, סוקרה בהרחבה בתקשורת הישראלית והבין-לאומית.
טענה שהועלתה נגד האפקטיביות של היוזמות הפרטיות היא שהאלגוריתמים של הרשתות החברתיות מביאים לכך שרוב קהל היעד שנחשף לתכנים הם הישראלים עצמם ורק אחוזים בודדים מהצופים בתכנים הם מחוץ לישראל.
מטה ההסברה האזרחי הוא ארגון הסברה פרו-ישראלי ללא מטרות רווח שהוקם בישראל, לאחר מתקפת הפתע של חמאס ב-7 באוקטובר 2023. הארגון הוקם על ידי איש התקשורת אליאב בטיטו במטרה ליצור הסברה רחבה על ישראל בארץ ובעולם, תוך מאבק באנטישמיות החדשה.
בתוך שעות ספורות מתחילת ההתארגנות הספונטנית, הצטרפו אל מאגר ההפצה קרוב ל-30,000 חברים.
בעקבות כך עלה הצורך בתכנים במגוון שפות אשר יותאמו למגוון פלטפורמות.
כשלושת אלפים מתנדבים הצטרפו לתפעל את המערך בתפקידים שונים: מתורגמנים, אנשי קריאייטיב ותוכן, עורכי וידאו וגרפיקאים, אנשי תחקיר והפקה, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים.
בנוסף, התגייסו לארגון כ-30 שיתופי פעולה טכנולוגיים עם חברות סטארט-אפ והיי-טק שנרתמו התנדבות.
לאחר שלושה שבועות של פעילות, נרשם הארגון כעמותה בשם "מטה ההסברה האזרחי".
חנניה נפתלי פרסם סרטון בפייסבוק וב X (טוויטר) במאלאית / אינדונזית בדמותו ובקולו על רקע תמונות וצילומים המתאימים לרעיונותיו, עם תרגום כתוב באנגלית.
סרטון נוסף של חנניה נפתלי פונה אל תושבי מלזיה באנגלית.
מתכנת מחשבים בשם גלעד צוקרמן, יצר כרזות משולשות מסוגננות המכילות האשטאגים אנטי-חמאסיים.
יהודים דוברי ערבית משתתפים במאבק ההסברה באופן רשמי ובלתי רשמי במאבק נגד התעמולה החמאסית בערבית, הגם שרובם כנראה אלמוניים.
3 כלי תעמולה ישראליים הם סרטוני "קפטן ג'הנם" מתוצרת החזית האזרחית.
שניים מהסרטונים נחשבים למטילי אימה על העזתים.
א:, ב:, ג: לעג לחסן נסראללה.
אלה קינן שעובדת כבלוגרית טיולים, הגתה בתחילת המלחמה את ההאשטאג "#HamasIsISIS", חמאס זה דאעש.
קינן ביקשה מ־200 אלף עוקביה להפיץ אותו.
בשבועות לאחר תחילת המתקפה ההאשטאג הפך לאחד הנפוצים ביותר בישראל ברשת טוויטר, ורבים השתמשו בו ובחומרים גרפיים שנוצרו איתו כדי לקדם הסברה ישראלית, לדוגמה כדי להגיב לתמיכתה של גרטה טונברי בעזה.
האשטאג נוסף אשר התחיל להיות נפוץ במהלך אוקטובר 2023 הוא "TheWestIsNext#" אשר מטרתו להעלות את מודעות העולם המערבי, בטענה שחמאס אינו מגביל את יעדיו רק נגד מדינת ישראל, וכי ישראל נלחמת למעשה כדי להגן על כל העולם המערבי.
במהלך פעילות ההסברה של קינן, הגיעו הציוצים שלה בין היתר לאחמד טאהא, משפיען מאיחוד האמירויות הערביות שלו קרוב לחצי מיליון עוקבים, ולשותף המייסד של סיילספורס ובעל המגזין טיים, מארק בניוף.
שלטי "נחטף על ידי חמאס"
הקמפיין "נחטף על ידי חמאס", באנגלית: "kidnapped by Hamas", החל כיוזמה של צמד האמנים "דדה" וניצן מינץ (שנמצאים בתוכנית רזידנסי בניו יורק) יחד עם המעצבת הישראלית טל הובר.
הקמפיין, המציג את פניהם של כמה עשרות מהאזרחים והחיילים החטופים בשבי החמאס, ומבוסס על פורמט מודעות הנעדרים המוכר בציבור בארצות הברית, הופץ בתחילה על ידי האמנים עצמם וקהילת הישראלים בניו יורק, אך בפרק זמן קצר הפך לקמפיין חוצות שמופץ ברחבי העולם.
השלטים הוצבו בעיקר על קירות, מחסומים, גדרות ומעקות.
כל שלט מתייחס לחטוף אחר שמוחזק ברצועת עזה.
בראש השלט נכתב "נחטף על ידי חמאס", במרכזו תמונה גדולה של החטוף ובתחתית שמו וגילו, ותחתיהם ההאשטאג "#NeverJustified", "אף פעם לא מוצדק" (בהתייחסות לחטיפת אזרחים).
הפצת ותליית השלטים הובילו לדיון ער ולסערה ברחבי העולם.
לא פעם נראו פעילים פרו-פלסטינים בעולם תולשים את המודעות, דבר שהוביל גם לעימותים מילוליים רבים.
מטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים
בערב למחרת מתקפת הפתע קיימו משפחות החטופים והנעדרים מסיבת עיתונאים, בה דרשו מהממשלה פתיחת שיח שוטף עם המשפחות, מינוי גורם האחראי לכך, קיום מבצע שמטרתו להחזיר את הנעדרים לישראל ועירוב מיידי של מנהיגים ערביים בעולם במטרה לשחרר את השבויים.
הממשלה מינתה את גל הירש לאחראי על הנושא.
בהמשך, פרסם המטה שלוש דרישות:
שחרור מיידי של כל בני הערובה, היות שהחזקתם מנוגדת לדין הבין-לאומי, היות שהיא מוגדרת כפשע מלחמה ופשע נגד האנושות.
פתיחה מיידית של מסדרון הומניטרי לאספקת תרופות וציוד נדרש לחולים כרוניים ופצועים.
ובדיקה של כל בני הערובה על ידי רופא.
התערבות וסיוע של מנהיגי המדינות השכנות לטובת שחרורם המיידי של בני הערובה החטופים.
ב-18 באוקטובר נפגשו נציגי משפחות החטופים עם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, שערך ביקור מיוחד בישראל בצל המלחמה.
הנשיא הצהיר כי ארצות הברית תומכת באופן מוחלט בישראל ופועלת למען שחרור החטופים, ושהיא תתרום ממשאביה ככל שיידרש לביצוע מטרה זו.
ב-24 באוקטובר הגיעה משלחת של מטה משפחות החטופים לדיון שהתקיים במועצת הביטחון של האו"ם בנוגע למלחמת חרבות ברזל.
במקביל התקיימה במקום הפגנת תמיכה במשפחות החטופים בה נכחו ישראליים רבים לצד פעילי ארגוני יהודיים בארצות הברית, שקראו לשחרור החטופים ותקפו את מועצת הביטחון של האו"ם שמסרבת לפעול נגד חמאס.
הוריו של עומר ניוטרה, שנחטף לעזה, נאמו בדיון במועצת הביטחון ודרשו מהאו"ם לפעול להשבת החטופים.
למחרת, לאחר שראניה מלכת ירדן הכחישה ביצוע עריפת ראשי אזרחים על ידי מחבלי הזרוע הצבאית של חמאס, שלח לה המטה קישור לאתר מקודד הכולל סרטוני עריפת ראשים, שריפת גופות והתעללות של המחבלים באזרחים.
שימוש חמאס באזרחים כמגן אנושי
חשיפת מטה החמאס מתחת לבית החולים שיפא
המידע הועבר גם לארגוני המודיעין של בעלות הברית של ישראל.
ב-6 בנובמבר 2023 פרשן ברשת אל-ערביה הסעודית אמר שמרכז הפיקוד של חמאס נמצא מתחת לבית החולים שיפא, ובכך קיבל או אישר את דברי צה"ל.
ב-15 בנובמבר 2023 כוחות מיוחדים של צה"ל פשטו על בית החולים שיפא וחשפו בו אמצעי לחימה, ציוד טכנולוגי וחדרי פיקוד של חמאס.
במחשבים שנתפסו בפשיטה נמצאו סרטונים ותמונות של החטופים הישראלים.
ב-16 בנובמבר חשף דובר צה"ל שבמתחם בית החולים שיפא אותר טנדר של חמאס מלא באמצעי לחימה ויועד למתקפת הטרור ב-7 באוקטובר.
כמו כן אותרו פירי מנהרות, תשתיות תת-קרקע, אמצעי לחימה ומידע מודיעיני בבית החולים.
ב-19 בנובמבר חשפו כוחות הנדסה קרבית, יהל"ם ועוקץ מנהרת טרור מתחת לבית החולים שיפא.
כמו כן טען שמחבלי חמאס רצחו את החטופה נועה מרציאנו בתוך בית החולים שיפא.
ב-22 בנובמבר פרסם דובר צה"ל תיעוד של המנהרות והמרתפים שנחשפו מתחת לבניין הקטרי בבית החולים שיפא ובנוסף נתן לכלי התקשורת להתלוות לסיור בהן, לצלם אותן בעצמם ולדווח עליהן לציבור.
עם זאת, האו"ם וארגון הבריאות העולמי נמנעו מלגנות את חמאס על שימושו בבתי חולים לצורכי טרור והחזקת בני ערובה.
כלי תקשורת דוגמת ה-BBC והניו יורק טיימס ניסו להמעיט במובהקות ההוכחות שפרסמה ישראל.
חשיפת שימוש חמאס בבתי חולים נוספים
ב-13 בנובמבר 2023, דובר צה"ל דניאל הגרי ביחד עם שייטת 13 ומלווה בכתבים זרים עם מצלמות, פשט על בית החולים רנתיסי בעזה שפונה לפני הפשיטה.
הוא הציג צילומים מבית החולים שמוכיחים שהוא נוצל על ידי חמאס לצורכי טרור וכנראה אף להחזקת בני הערובה שנחטפו לעזה במתקפת הטרור ב-7 באוקטובר.
בצילומים נראו פירי מנהרות, אופנוע ששימש את החוטפים, דפים עם תיעוד תורנויות שמירה של חמאס, מרתף ובו ציוד לשהייה ממושכת כולל חשמל (שנגנב מבית החולים), אוורור, מטבח ושירותים.
בבית החולים נמצאו אמצעי לחימה, חגורת נפץ ותחמושת.
כוחות מיוחדים ולוחמי חטיבת הצנחנים של צה"ל פשטו גם על בית החולים אל-קודס וחיסלו בקרב יריות מספר מחבלי חמאס.
בבית החולים אותרו אמצעי לחימה רבים.
ב-14 בנובמבר אמר ג'ון קירבי, ראש המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית כי לארצות הברית יש מידע מודיעיני שחמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני משתמשים בבתי חולים לצורכי טרור ואף החזיקו וכנראה גם עדיין מחזיקים בהם בני ערובה שנחטפו במתקפת הטרור מעוטף עזה.
ב-1 בנובמבר 2023 חשף צה"ל שיחה בה תועד איך חמאס גונב 1,000 ליטר של דלק מבית חולים.
שירות הביטחון הכללי חקר את מחבלי חמאס שנעצרו בידי כוחות הביטחון ותיעד את עדויותיהם בווידאו, אותם הפיץ לצורכי הסברה והצגת השימוש שמבצע חמאס בתשתיות רפואיות לצורכי טרור וכמגן אנושי.
ב-8 בנובמבר 2023 חשפה ישראל שיחות מוקלטות של חמאס ועדויות מחקירות בהן פעילי חמאס הודו שהם משתמשים באמבולנסים לצורכי טרור, הברחת אמצעי לחימה וחומרי נפץ, ותנועה של פעילי חמאס – כולל בכירים – מתוך ידיעה ש"צה"ל לא יורה על אמבולנסים".
בנוסף הודו המחבלים באחסון תחמושת ורקטות ארטילריות בבתי ספר.
חשיפת אמצעי לחימה במוסדות חינוך
במהלך הלחימה ברצועת עזה כוחות צה"ל מצאו אמצעי לחימה ותחמושת רבים, כולל רקטות ארטילריות, שאוחסנו או הוסתרו במוסדות חינוך, בתי ספר וגני ילדים.
החשיפות תועדו על ידי לוחמי תיעוד מבצעי של דובר צה"ל וגם על ידי כלי תקשורת שהתלוו ללוחמים.
ב-16 בנובמבר כוח צה"ל מצא רקטות וטיל נ"ט בתוך מיטה של ילדה ועגלת תינוק.
ב-17 בנובמבר איתר כוח צה"ל מחסן פצצות מרגמה בתוך גן ילדים.
ב-2 בדצמבר חשפו כוחות צה"ל 30 רקטות גראד לצד אמל"ח ותחמושת רבה, מוסתרים מתחת לארגזים של אונר"א.
שתיקת ארגוני נשים ביחס לאלימות מינית כלפי ישראליות
במתקפת הטרור על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, מחבלי חמאס ביצעו תקיפות מיניות והתעללות מינית בהיקף נרחב נגד נשים, נערות וגברים ישראלים.
ארגונים ופעילות ופעילים למען זכויות נשים בעולם – ארגוני נשים בין-לאומיים, ארגונים נגד תקיפה מינית, פעילות פמיניסטיות, וארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים – שתקו מול מעשי חמאס, רובם סירבו לגנותו וחלקם אף הכחישו את מעשי חמאס וטענו שמדובר בטענות ישראליות שלא הוכחו.
בנוסף פעילות הסברה ארגנו קמפיין נגד ארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים, ונוצר ההאשטאג "MeTooUnlessURaJew#" (שמבוסס על קמפיין MeToo נגד אלימות מינית כלפי נשים).
בסופו של דבר, כחודשיים לאחר האירועים, פרסם ארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים גינוי למעשי חמאס, אך נמתחה עליו ביקורת – בין השאר משר החוץ אלי כהן ושגריר ישראל באו"ם גלעד ארדן – שהוא רפה מדי ובא מאוחר מדי רק כדי לצאת ידי חובה.
ב-4 בדצמבר ארגן שגריר ישראל באו"ם בשיתוף ההסתדרות הציונית העולמית, ההסתדרות הציונית הדסה, ויצו וגופים יהודיים נוספים אירוע מחאה נגד שתיקת האו"ם והפקרת הנשים שנפגעו על ידי חמאס.
באירוע הוצגה עדויות וראיות לפשעי חמאס והשתתפו דיפלומטים רבים.
פגיעה במעמדה של ישראל בעולם
במהלך מלחמת חרבות ברזל חלה נסיגה חמורה במעמדה של ישראל בעולם.
תוצאות המלחמה, בהן עשרות אלפי אזרחים שנהרגו וחורבן חלק ניכר מרצועת עזה, קשים מאוד להסברה.
מהלכים מדיניים כנגד ישראל נעשו מצד מדינות מערביות, בהן צרפת, בריטניה, קנדה, אוסטרליה ופורטוגל, שהכירו במדינה פלסטינית, החלטה של הולנד להכריז על השרים בצלאל סמוטריץ' ואיתמר בן גביר כ"אישיות בלתי-רצויה", והכרזה של ממשלת גרמניה על אמברגו נשק על ישראל בשל תוכנית הממשלה להשתלטות על עזה.
אמירות של בכירים ישראלים פוגעים אף הם במאמצי ההסברה.
קריאות של שרים לכיבוש עזה והקמת התיישבות יהודית בה תרמו לפגיעה בהסברה הישראלית.
דבריו של שר האוצר בצלאל סמוטריץ' כי "אולי מוסרי להרעיב שני מיליון עזתים", עוררו סערה בתקשורת העולמית.
ציוץ של ראש הממשלה בנימין נתניהו הפנה למאמר במגזין האמריקאי Jacobin , תוך התעלמות מכך שלמגזין קו אנטי-ישראלי מובהק, שבמסגרתו פורסם בו גם מאמר הקובע שמלחמת ישראל ברצועת עזה היא "אחד הפשעים הגדולים בהיסטוריה".
מתחילת המלחמה הייתה באירופה עלייה באנטישמיות ובשנאת ישראל, עם תקריות רבות במדינות שונות.
גידול ניכר באנטישמיות נצפה גם בארצות הברית ובאוסטרליה.
"ההסכת שאין לומר את שמו" הוא הסכת שהופק במסגרת כאן הסכתים, במסגרתו קראו שיר ראובן ודור סער-מן את שבעת ספרי הארי פוטר.
במסגרת הפודקאסט, שודרו במשך שנתיים וחצי (החל ממאי 2020 ועד נובמבר 2022) 88 פרקים, ובעקבות טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, שודרו 4 פרקים נוספים (במהלך נובמבר 2023).
הפרקים עלו לאוויר אחת לשבוע, ובכל פרק נסקרו מספר פרקים, לפי סדר כרונולוגי, של הספר בו עסקה אותה עונה.
ראובן וסער-מן ניתחו כל פרק ורעיון בסדרה בניתוחים פסיכולוגיים, תרבותיים, אקטואליים ועוד.
מוטיב חוזר בניתוחים של ראובן היה עיסוק בטיפול, ואילו סער-מן התמקד בין היתר בניתוח בראי ההיסטוריה (כך בין היתר, נושא השואה ומלחמת העולם השנייה וכן עיסוק בנאציזם עצמו, היווה מוטיב שחזר פעמים רבות בהסכת).
בסיום כל עונה, אירחו שיר ודור אורח, איתו שוחחו על הסדרה כולה.
בנוסף, בסיום העונה השביעית שודרו מספר פרקי ספיישל: ספיישל סרטים, ספיישל דמויות אהובות, ספיישל הרגעים האהובים וספיישל תמות ורעיונות אהובים.
בפרק סיום הסדרה כולה התארחה מתרגמת ספרי הארי פוטר לעברית, גילי בר הלל.
את ההסכת ליוותה קבוצת פייסבוק בשם "הקבוצה שאין לומר את שמה" ובה כ-16 אלף חברים וחברות.
בשנת 2020 זכה הפודקאסט במקום הראשון בקטגוריית התרבות במצעד הפודקאסטים של עיתון מעריב, ובשנת 2022 זכה ההסכת במקום השני בקטגוריית התרבות בתחרות פודקאסט השנה של אתר גיקטיים.
במהלך שנת 2024, פתחו ראובן וסער-מן בפרויקט בשיתוף סינמטק תל אביב, סינמטק ירושלים, וסינמטק חיפה - במסגרתו מוקרנים לאורך השנה סרטי הארי פוטר לפי הסדר, כאשר לפני הקרנת כל סרט, ראובן וסער מן מרצים הרצאה בת כ־45 דקות על אותו הספר, ומביאים נקודות שלא עלו במהלך ההסכת עצמו.
עונה ראשונה - הארי פוטר ואבן החכמים
עונה שנייה - הארי פוטר וחדר הסודות
עונה שלישית - הארי פוטר והאסיר מאזקבאן
עונה רביעית - הארי פוטר וגביע האש
עונה חמישית - הארי פוטר ומסדר עוף החול
עונה שישית - הארי פוטר והנסיך חצוי הדם
עונה שביעית - הארי פוטר ואוצרות המוות
פרקי בונוס לאחר סיום ההסכת עצמו – עונת חירום עקב טבח שבעה באוקטובר
מספר הפרק מספר הפרק בעונהשם הפרק הפרקים בספר בהם הפרק עוסק תאריך פרסום אורך הפרק הערות891פרק חירום ראשון: גביע האשפרקים מהספר הרביעי: 32-3402/11/2334:30902פרק חירום שני: מסדר עוף החולפרקים מהספר החמישי: 35-3709/11/2338:47913פרק חירום שלישי: הנסיך חצוי הדםפרקים מהספר השישי: 27-3016/11/2332:35924פרק חירום רביעי: אוצרות המוותשלל קטעים מהספר השביעי, ללא פרק ספציפי23/11/2349:11
ההסכם המשולש משנת 1936 היה הסכם מוניטרי בין ארצות הברית, צרפת ובריטניה אשר נחתם בספטמבר 1936. מטרת החוזה הייתה ייצוב המטבעות של המדינות החתומות, הן מקומית והן בשוקי המטבע הבינלאומיים, במהלך השפל הגדול.
במהלך השפל הגדול, שיתוף הפעולה המוניטרי קרס במספר מדינות.
עקב ביטול תקן הזהב על ידי בריטניה בשנת 1931 ובארצות הברית בשנת 1933, נפגעו מאזני התשלומים בין מדינות אלה ובין מדינות גוש הזהב בכלל, וביחס לצרפת בפרט.
הפיחותים בדולר האמריקאי ובפאונד הבריטי העלו את מחיר הייבוא למדינות אלה.
ההסכם היה בלתי פורמלי וארעי.
המדינות החתומות עליו הסכימו להימנע מלהתחרות באמצעות פיחות מטבעותיהן ולשמר את ערכי המטבע הקיימים להוציא מקרים קיצוניים.
כחלק מההסכם התאפשר לצרפת לבצע פיחות במטבע שלה.
שאר מדינות גוש הזהב (בלגיה, שווייץ והולנד) הצטרפו להסכם גם הן.
המדינות החברות הסכימו כי עסקאות זהב ביניהן יתבצעו במטבע של המדינה המוכרת, בתעריף מוסכם מראש.
על אף שההסכם עזר לייצב את שערי המטבע, הוא לא עזר לשקם את המסחר העולמי.
הסכם בדבר השבת מצב השלום בין גרמניה לסין הוא מסמך שנחתם בבייג'ינג ב-20 במאי 1921 בין ממשלת גרמניה לממשלת סין, במטרה לחדש את יחסי השלום בין המדינות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הסכם זה היה בעל משמעות אסטרטגית עבור שתי המדינות, והוא סלל את הדרך לשיתוף פעולה בתחומים דיפלומטיים וצבאיים, שנמשך עד ערב מלחמת העולם השנייה.
האמנה נרשמה באופן רשמי בסדרת הסכמי חבר הלאומים ב-15 במאי 1922.
במלחמת העולם הראשונה, ב-14 באוגוסט 1917, ממשלת סין הכריזה מלחמה על האימפריה הגרמנית והצטרפה למעצמות ההסכמה.
הכרזה זו הייתה סמלית בעיקרה, ונועדה לאפשר את השתתפות סין בוועידת השלום בפריז, שלאחרי המלחמה.
עם סיום המלחמה, נחתם הסכם ורסאי ב-28 ביוני 1919, אך המשלחת הסינית קיבלה הוראה מהממשלה שלא לחתום עליו.
זאת בשל התנגדותה להעברת שטחים סיניים שהיו בשליטת גרמניה – ובעיקר חבל שאנדונג – ליפן.
בעקבות זאת, נותרה סין, מבחינה דיפלומטית, במצב מלחמה עם גרמניה.
ב-15 בספטמבר 1919 הוציא נשיא סין שו שה-צ'אנג צו המבטל את ההגבלות שהוטלו על גרמניה כ"מדינת אויב".
לבסוף, ב-20 במאי 1921, חתמו גרמניה וסין על הסכם עצמאי שהחזיר את מצב השלום בין המדינות, תוך שמירה על עקרונות מרכזיים מהסכם ורסאי, אך מבלי להכיר בהעברת המושבות הגרמניות לשעבר לשליטת יפן.
חידוש היחסים הדיפלומטיים והמסחריים בין גרמניה לסין.
ביטול הגבלות שהוטלו על גרמניה בזמן המלחמה.
סיום סמכות השיפוט הקונסולרית הגרמנית על אזרחים גרמנים בסין, שהייתה נהוגה לפני המלחמה.
אי-הכרה בהעברת שטחים סיניים, לרבות שאנדונג, לשליטת יפן.
להסכם צורפה הצהרה משותפת שבה הבהירו שתי הממשלות כי יחסיהן ינוהלו בהתאם לעקרונות המרכזיים של הסכם ורסאי, אך תוך שמירה על זכויותיה של סין בשטחים שנמצאו בשליטת גרמניה טרם המלחמה.
ההסכם חיזק את היציבות ביחסי גרמניה-סין והיווה בסיס לשיתוף פעולה צבאי נרחב, שהלך והתחזק עד סוף שנות ה-30. עם זאת, שיתוף פעולה זה הופסק כשגרמניה חברה ליפן במסגרת הסכם אנטי-קומינטרן ערב מלחמת העולם השנייה.
הסכם השלום הסינו-גרמני היה אחד הזריזים להסכם תשע המעצמות שהביא את יפן לסגת מהשטחים שכבשה בסין.
ההסכם בין ארצות הברית לטליבאן, המכונה רשמית הסכם הבאת השלום לאפגניסטן, הוא הסכם שלום שנחתם ב-29 בפברואר 2020 בדוחה, קטר, ולכן מכונה לעיתים גם "הסכם דוחה".
מטרת ההסכם הייתה לסיים את מלחמת אפגניסטן שהחלה בשנת 2001. ההסכם נחתם בין ארצות הברית של אמריקה לבין האמירות האסלאמית של אפגניסטן (הטליבאן), שאינה מוכרת כמדינה על ידי ארצות הברית.
את המשא ומתן להסכם ניהל מטעם ממשל טראמפ השליח המיוחד זלמאי ח'לילזאד, כאשר נציגי ממשלת אפגניסטן לא היו מעורבים בשיחות.
ההסכם, שכלל נספחים סודיים, נחשב לאחד הגורמים המרכזיים שהובילו לקריסת כוחות הביטחון וההגנה הלאומיים של אפגניסטן (ANDSF).
בעקבות חתימתו, ארצות הברית הפחיתה באופן ניכר את תקיפותיה האוויריות, מה שהותיר את כוחות ה-ANDSF ללא יתרון קריטי במאבק נגד הטליבאן.
הדבר יצר "תחושת נטישה בקרב ה-ANDSF והאוכלוסייה האפגנית", כפי שצוין בדו"ח של המפקח הכללי המיוחד לשיקום אפגניסטן (SIGAR).
כתוצאה מכך, ה-ANDSF לא היה כשיר כדי להגן על המדינה לאחר נסיגת הכוחות האמריקאים, מה שאיפשר למרד הטליבאן להתחזק ולהוביל, ובסופו של דבר לנפילת קאבול לידי הטליבאן ב-15 באוגוסט 2021.
ההסכם כלל הגבלות לחימה הדדיות והסדרת נסיגת כל כוחות נאט"ו מאפגניסטן, בתמורה להתחייבות הטליבאן להילחם בטרור.
בתוך 135 ימים, ארצות הברית צמצמה את כוחותיה מ־13,000 ל־8,600 איש, התחייבה לנסיגה מלאה עד מאי 2021, לסגירת חמישה בסיסים צבאיים ולהסרת הסנקציות על הטליבאן עד אוגוסט 2020. ההסכם זכה לברכות מצד פקיסטן, סין, רוסיה והודו ואושר פה אחד במועצת הביטחון של האו"ם.
למרות ההסכם, התקפות המורדים על כוחות הביטחון האפגניים התגברו וגרמו לאלפי הרוגים, אך הנסיגות האמריקאיות נמשכו.
בינואר 2021 נותרו רק 2,500 חיילים אמריקאים במדינה, וכל כוחות נאט"ו פונו עד סוף הקיץ.
ב־30 באוגוסט 2021 הושלם הפינוי האמריקאי, והטליבאן השתלט על המדינה בכוח.
מבקרי העסקה טענו כי ממשל טראמפ פייס את הטליבאן והתעלם מהממשלה האפגנית.
הסכם דוחא חייב את להסגת כל הכוחות האמריקאים תוך 14 חודשים, בתמורה להתחייבות הטליבאן לא לתקוף מטרות אמריקאיות.
ההסכם נחתם ללא שיתוף הממשלה האפגנית, מה שהחליש את מעמדה, פגע במורל כוחות הביטחון האפגניים שתמכו בסיוע אמריקאי, והעניק לגיטימציה בינלאומית לטליבאן.
כשהטליבאן החל במתקפות בזק ברחבי המדינה, כוחות הצבא האפגני התמוטטו במהירות, ללא התנגדות משמעותית, מה שסייע לנפילתה המהירה של הממשלה.
המשא ומתן הפנים-אפגני היה אמור להתחיל ב-10 במרץ 2020 באוסלו, נורווגיה.
הרכב צוות המשא ומתן של הממשלה האפגנית לא נקבע, כיוון שתוצאות הבחירות לנשיאות אפגניסטן ב-2019 היו שנויות במחלוקת.
ההסכם דרש מהממשלה האפגנית לשחרר 5,000 אסירי טליבאן עד תחילת השיחות, במסגרת עסקת חילופי שבויים תמורת 1,000 חיילי ממשלה שהוחזקו בידי הטליבאן.
ההוראות בהסכם כללו את נסיגת כל כוחות נאט"ו מאפגניסטן, התחייבות של הטליבאן למנוע מאל-קאעדה לפעול בשטחים שבשליטתו, התחייבות של הטליבאן שלא לתקוף כוחות אמריקאים, וקיום שיחות בין הטליבאן לבין הממשלה האפגנית.
ארצות הברית הסכימה לצמצום ראשוני של כוחותיה מ-13,000 ל-8,600 חיילים עד יולי 2020, ולנסיגה מלאה בתוך 14 חודשים, אם הטליבאן יקיים את התחייבויותיו.
מזכ"ל נאט"ו, ינס סטולטנברג, התחייב להפחית את מספר כוחות נאט"ו מכ-16,000 לכ-12,000 חיילים.
ארצות הברית גם התחייבה לסגור חמישה בסיסים צבאיים בתוך 135 ימים, והביעה את כוונתה לסיים את הסנקציות הכלכליות על הטליבאן עד 27 באוגוסט 2020.
ההסכם בין ארצות הברית לטליבאן קרא לתחילת שיחות ומשא ומתן באפגניסטן ב-10 במרץ, במטרה להשיג "הפסקת אש קבועה ומקיפה".
עם זאת, ממשלת אפגניסטן לא הייתה צד להסכם, וב-1 במרץ נשיא אפגניסטן, אשרף ע'ני אחמדזאי, דחה את רעיון שחרור האסירים.
לדבריו, שחרור אסירים אינו בסמכותה של ארצות הברית, אלא בסמכותה של ממשלת אפגניסטן, אשר לא לא התחייבה לשחרר 5,000 אסירי הטליבאן.
גאני אף הצהיר כי שחרור האסירים "אינו יכול להיות תנאי מקדים לשיחות", אלא רק חלק מהן.
ב-2 במרץ, דובר הטליבאן הצהיר שהם "מוכנים לחלוטין" לשיחות, אך הן לא יתקיימו ללא שחרור 5,000 האסירים.
הוא הוסיף כי תקופת הפחתת האלימות הסתיימה, וכי פעולות נגד כוחות הממשלה האפגנית עשויות להתחדש.
למרות המחלוקות, המשא ומתן בין ממשלת אפגניסטן לטליבאן בנוגע לשחרור אסירים החל כמתוכנן ב-10 במרץ 2020. באותו יום, גאני חתם על צו לשחרור 1,500 אסירים, בתנאי שיחתמו על התחייבות שלא ישובו ללחימה.
במקביל, ארצות הברית החלה להסיג חלק מכוחותיה.
אף על פי שתנאי הסכם השלום זכו לתמיכה פה אחד ממועצת הביטחון של האו"ם, מקורות המקורבים לטליבאן הודיעו שהארגון דחה את הצו של גאני, ועדיין התעקש על שחרורם של כל 5,000 האסירים.
ב-14 במרץ, דובר המועצה לביטחון לאומי, ג'אביד פייסל, הודיע כי גאני עיכב את שחרור האסירים בשל הצורך לבדוק את רשימתם, ובכך סיכן את הסכם השלום.
אף על פי כן, המשא ומתן בין ממשלת אפגניסטן לטאליבן לשחרור אסירים החל כמתוכנן ב-10 במרץ 2020. עם זאת, באותו יום גאני חתם גם על צו לשחרור 1,500 אסירים בטאליבן עד 14 במרץ, אך רק אם יסכימו לחתום על התחייבויות המבטיחות שלא יחזרו לקרב.
באותו יום, ארצות הברית החלה להסיג את חייליה.
למרות העובדה שתנאי הסכם השלום קיבלו תמיכה פה אחד גם ממועצת הביטחון של האו"ם, דובר הטאליבן סוהיל שאהין הודיע כי הארגון דחה את צו חילופי האסירים של הנשיא אשרף גאני, ועדיין מתעקש על שחרור כל 5,000 אסיריו.
ב-14 במרץ 2020, ג'אוויד פייסל, דובר המועצה לביטחון לאומי האפגנית, הודיע כי גאני עיכב את שחרור אסירי הטליבאן, בכדי לבחון מחדש את רשימת האסירים.
ב-27 במרץ, ממשלת אפגניסטן ניסתה לקדם את תהליך השלום כשהודיעה על הקמת צוות משא ומתן של 21 חברים.
אולם, ב-29 במרץ דחה הטליבאן דחה את הצוות, בטענה שההרכב שלו אינו תואם את ההסכמים.
דחייה זו הדגישה את המורכבות והמחלוקות סביב מנגנון המשא ומתן.
במקביל, ניכר היה ניסיון להגיע להתקדמות בערוצים אחרים.
ב-31 במרץ, משלחת של שלושה נציגים מהטליבאן הגיעה לקאבול, כדי לדון בשחרור אסירים.
הם היו נציגי הטליבאן הראשונים שביקרו בקאבול מאז 2001. אף על פי שהממשלה הסכימה לקיים את השיחות בכלא בגראם, ההתחלה הייתה קשה.
משלחת הטליבאן לא הופיעה לפגישות בזמן , ולאחר מכן סירבה להגיע להפסקת אש.
עם זאת, גורם ממשלתי רמז לסוכנות רויטרס כי שחרור האסירים עדיין אפשרי תוך ימים.
באותו יום, מועצת הביטחון של האו"ם קראה לכל הצדדים להכריז על הפסקת אש, כדי לקדם את תהליך השלום.
ב-1 באפריל הגיעה התפנית החיובית, כשנחשף שהטליבאן והממשלה קיימו שיחות פנים-אל-פנים בקאבול, בניגוד לשיחות ועידת הווידאו הקודמות, תחת פיקוח הצלב האדום.
אף על פי שדוברים משני הצדדים הגבילו את ההתקדמות לנושאים "טכניים" בלבד, (עם הצהרת דובר הטליבאן, זאביהולה מוג'אהיד, כי "לא יהיו שם שיחות פוליטיות"), עצם קיום הפגישה היה צעד משמעותי.
מחוץ לשיחות, נמשכו המתחים בין ממשלת אפגניסטן לטאליבאן.
הרשויות האפגניות האשימו את הטליבאן בפיצוץ ב-1 באפריל 2020 בו נהרגו מספר ילדים בהלמנד.
למרות זאת, ביום השני של המשא ומתן הוסכם כי ב-2 באפריל 2020 ישוחררו עד 100 אסירים של הטליבאן בתמורה ל-20 אנשי צבא אפגנים.
הסכם זה סימן התקדמות ממשית ראשונה מאז תחילת התהליך.
המשא ומתן לשחרור אסירים הגיע למבוי סתום בתחילת אפריל.
הטליבאן פרש מהשיחות בטענה שהן לא נושאות פרי, וקרא לצוות המשא ומתן שלו לחזור מקאבול.
אחת הסיבות המרכזיות לכך, הייתה שלא הצליחו להבטיח את שחרורם של 15 המפקדים המרכזיים ברשימתם.
ממשלת אפגניסטן, מצידה, שחררה כ-100 אסירי טליבאן, אך מכיוון שהיא קבעה לבדה את זהות האסירים המשוחררים, נוצרה חוסר אמון בין הצדדים, והתעורר חשד שהרשימה לא תואמת את דרישות הטליבאן.
הטליבאן סירב לאשרר את שחרור האסירים, מכיוון שאנשיו, שחזרו מקאבול, לא אימתו את זהות האסירים.