tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחנה הריכוז אורניינבורג היה מחנה ריכוז נאצי בעיר אורניינבורג שבקרבת ברלין, אחד ממתקני המעצר הראשונים שהוקמו על ידי הנאצים בגרמניה עם עלייתם לשלטון בשנת 1933. נכלאו בו יריבים פוליטיים של הנאצים מאזור ברלין, מרביתם חברי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה וסוציאל-דמוקרטים, כמו גם הומוסקסואלים.
המחנה הוקם במרץ 1933 במרכז העיר אורניינבורג, שבועות אחדים לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה על ידי כוחות אס אה שהשתלטו על מפעל נטוש.
העצירים הושמו ב"מעצר מגן" בלי מעורבות של מערכת המשפט, ולרוב אף בלי שיוחסה להם עבירה מסוימת.
מרבית העצורים שוחררו לאחר מספר שבועות, אחרים הועברו למחנות ריכוז אחרים.
ב-16 במאי 1933 אושר המחנה כמחנה ממשלתי, ותוקצב ככזה.
אורניינבורג שימש כמחנה בעיקר עבור אסירים מברלין ומברנדנבורג.
האסירים הראשונים שהגיעו אליו היו 40 צעירים יהודים בגילאי 13- 20, שהגיעו מפנימיית וולציג (Wolzig) והואשמו בהסתה קומוניסטית.
החל מ-27 במרץ 1933 ניתנו מספרים לאסירים.
המספר האחרון שתועד במסמכי המחנה היה 2874. מספרים של אסירים ששוחררו לא ניתנו לאסירים אחרים.
בכל תקופת המחנה נרשמו רק שתי בריחות מוצלחות ממנו.
אחת מהן הייתה של גרהרט סיגר (Gerhart Seger), שהצליח להימלט לפראג וכתב על המתרחש במחנה; היינריך מאן הוסיף הקדמה לדבריו.
היה זה אחד המסמכים הראשונים שתיארו את פעולותיהם של הנאצים במחנות הריכוז.
המחנה מילא תפקיד חשוב במסע הטרור של המשטר הנאצי כנגד האופוזיציה בתקופה הראשונה להתבססותו בברלין.
מתנגדים פוליטיים שהצליחו להימלט מגרמניה הפיצו ידיעות על הזוועות המתחוללות במחנה אורניינבורג, ומכונת התעמולה הנאצית גויסה להזמתם.
לאחר חיסולו המעשי של האס אה בליל הסכינים הארוכות, עבר מחנה אורניינבורג לידי האס אס, שהחליט על סגירתו ב-13 ביולי 1934 והחליפו במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בעת פירוקו של המחנה ביולי, הוחזקו בו למעלה מ-3,000 אסירים, מתוכם מתו לפחות ששה עשר, בהם המשורר והאנרכיסט אריך מיזם.
בנוסף הוחזקו בו גם פרידריך אברט הבן וקורט הילר.
מחנה הריכוז אקמצ'טקה (ברוסית ובאוקראינית: Акмечетка) היה מחנה ריכוז ,שהופעל בימי מלחמת העולם השנייה בשנים 1943-1942 באזור הקרוי טרנסניסטריה על ידי שלטון הכיבוש הרומני 2 ק"מ מרחק מהכפר האוקראיני אקמצ'טקה.
הנקרא החל משנת 1946 פריבוז'יה .
אקמצ'טקה שכן על הגדה המערבית של הנהר הבוג הדרומי, במחוז מיקולאייב.
בכפר אקמצ'טקה גרו אוקראינים, רוסים ויהודים.
הכפר היה מיושב בשנת 1943 על ידי כ-60 משפחות, שחיו בתנאי עוני.
הוא נמצא באמצע הדרך בין מחנות הריכוז בוגדנובקה ודומנובקה, במרחק 18 קילומטר מכל אחד, ו-60 קילומטר דרומית-מזרחית מן העיר גולטה (פרבומייסק), בירת המחוז דאז.
המחנה אולתר בתוך חוות חזירים ונועד להשמדה של יהודים על ידי עבודת פרך ללא אמצעי מחיה בסיסיים.
הוא פעל בשנים 1942–1943 בימי מלחמת העולם השנייה ב"טרנסניסטריה" - השטחים הכבושים על ידי הצבא הרומני באוקראינה, ביוזמת המשטר הפאשיסטי הרומני של יון אנטונסקו וקורבנותיו היו יהודים מבסרביה, כולל מקישינב, ויהודים מאודסה וחלקי טרנסניסטריה אחרים.
המחנה הוקף בשלוש שורות של גדרות תיל ובחפיר עמוק, תחת שמירה של שוטרים אוקראינים חמושים על ידי הרשויות הרומניות.
לאקמצ'טקה הובאו בשנים 1942–1943 אלפי יהודים, בעיקר מאלו שנחשבו בלתי כשרים לעבוד: קשישים, נכים, חולים, ילדים, לרבות כמה מאות ילדים יתומים או שנפרדו מההורים.
מי שקיבל פטור מעבודה למעלה מ-8 ימים היו מועמדים להישלח למחנה אקמצ'טקה ששמו היה מזוהה עם מוות ודאי.
נשלחו לכאן גם מספר יהודים שניסו לברוח ממחנות וגטאות אחרים או שנענשו בגלל אי-ציות לפקודות.
למגורשים לאקמצ'טקה הייתה גישה מוגבלת ביותר למזון ולמים לשתייה.
ביולי 1942 יהודים מהמחנה דומנובקה שהם בעצמם סבלו ממחסור קשה במזון, קיבלו רשות לשלוח קצת דברי מזון למאות האחדות של יהודים שנמצאו עדיין בחיים באקמצ'טקה.
אחד המשלוחים האלה כלל, למשל, 96 ככרות לחם, 10 בקבוקי שמן ו-5 קילוגרמים של מלח.
על הבאתם לאקמצ'טקה של 4,000 היהודים הראשונים באפריל-מאי 1942 הוחלט במרץ אותה שנה על ידי הפרפקט של מחוז גולטה, הלטננט-קולונל מודסט איסופסקו.
הם הוכנסו לתוך מבנה ללא חלונות וללא דלתות ולתוך ארבעה דירי ענק לחזירים, בעלי גגות עשויים מקש, חשופים לרוח, ובחורף - לשלג ולכפור.
כל דיר היה מחולק תאים-תאים באמצעות קרשים.
בכל תא שנועד לבהמה אחת, בלבד הוכנסו שמונה בני אדם.
תוך שבועות רוב האסירים מתו מרעב וממחלות - טיפוס הבהרות, טיפוס הבטן, גחלת, מלריה ואחרות.
עד מאי 1942 נותרו בחיים רק מאות אסירים.
בספטמבר 1943 נמצאו במחנה 25 אסירים יהודים, ובאוקטובר 1943 נמצאו 40 קשישים, חולים ונכים - שנשלחו מיישובים אחרים שבמחוז גולטה.
"ועד יהודי המחוז גולטה" שלח בקשה בהולה למושל אלקסיאנו שלא לאשר את תוכנית הפרפקט איסופסקו ושל סגנו, אריסטידה פדורה, לאסוף את כל 2,890 הניצולים היהודים שבמחוז לאקמצ'טקה על מנת לחסלם.
בהתחשב במצב הלא מזהיר בחזית נגד ברית המועצות, המושל, שהיה באותו שלב עסוק בהסתרת פשעים כנגד האנושות שנעשו תחת פיקודו נגד היהודים, נענה לבקשה בחיוב.
לפני סגירת המחנה, אנשי ממסד הכיבוש הרומני המקומי בראשות עם הפרפקט ואשתו, היועץ הגרמני פלטשר, ואירינה בורנאיה, הפילגש של המושל אלקסיאנו, ערכו משתה ובסיומו הלכו אל גדר המחנה על מנת להשתעשע עם מראות היהודים החצי-מתים והעירומים שגחנו על האדמה תוך כדי ניסיון לאכול מן הדשא.
לפי הנתונים של איליה ארנבורג (ב"ספר השחור") לאחר המלחמה, שאסף יחד עם וסילי גרוסמן מידע על גורל האוכלוסייה היהודית בשטחים הסובייטים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית ובני בריתה, באקצ'מטקה נספו 14,000 יהודים.
אולם אם מתחשבים בזמן היחסית קצר שבו פעל המחנה, בשטחו הקטן ובמיוחד במספר הקטן של האסירים ששהו בו בתקופות שונות בין הקיץ 1942 ובין סוף שנת 1943, המספר 8,000 מתים, המוזכר על ידי החוקר ז'אן אנצ'ל באנציקלופדיה של השואה הוא הסביר יותר.
באקמצ'טקה החיסול ההמוני לא נעשה על ידי יריות או שריפות המוניות, אם כי היו מקרים של אסירים שנורו למוות.
לידיה (גלטה) קרימר הצילה מספר יהודים ועל כך קיבלה הכרה החסיד אומות העולם.
במאי-יוני 1942 אלפי צוענים מרומניה גורשו למחוז גולטה בטרנסניסטריה, כולל לאקמצ'טקה.
בפקודה הסודית החתומה על ידי פרופ' גאורגה אלקסיאנו, מושל טרנסניסטריה, צוין כי אלו יוכלו להשיג דיור, עבודה ומזון.
ב-10 ביולי 1942 הרופא הצבאי של המחוז, דומיטרו טומסקו דיווח שהצוענים לא מקבלים אוכל ושרמת התברואה שלהם אינה מתאימה וזאת יחד עם הרעב עלול להפכם ל"סכנה אפידימולוגית" (הערכות דומות נעשו כבר לגבי האסירים היהודים של המחנות).
מחנה הריכוז אוהרדרוף היה מחנה ריכוז ומחנה עבודה נאצי ששכן ליד העיר ויימאר בגרמניה.
הוא היה חלק מרשת מחנות הריכוז שסבבו את מחנה הריכוז בוכנוואלד.
אוהרדרוף היה מחנה הריכוז הראשון ששוחרר על ידי כוחות צבא ארצות הברית.
המחנה הוקם בנובמבר 1944 בסמוך לעיר גותה במדינת תורינגיה שבמרכז גרמניה.
האסירים במחנה היו עובדי הכפייה ששימשו ככוח עבודה להקמת מסילת ברזל שהובילה למרכז תקשורת תת-קרקעי שהקמתו מעולם לא הושלמה, וזאת בשל ההתקדמות המהירה של הכוחות האמריקאים.
בסוף מרץ 1945 מנתה אוכלוסיית המחנה כ-11,700 אסירים, אך בתחילת אפריל, יחידות גולגולת המת של האס אס פינתה כמעט את כל האסירים לצעדות המוות למחנה בוכנוואלד.
אנשי האס אס הרגו רבים מהאסירים שנותרו במחנה מכיוון שהיו חולים מדי לצאת לצעדה.
המחנה שוחרר ב-4 באפריל על ידי הדיוויזיה המשוריינת ה-4 (4th Armored Division) ודיוויזיית הרגלים ה-89 (89th Infantry Division) של צבא ארצות הברית.
כשחיילי הדיוויזיה המשוריינת נכנסו למחנה הם גילו ערימות של גופות, חלקן מכוסות בסיד, וחלק אחר של הגופות כשהן שרופות באופן חלקי.
נלוו אליו גם הגנרלים ג'ורג' פטון ועומר בראדלי.
לאחר ביקורו, שלח אייזנהאואר מברק לגנרל ג'ורג' מרשל, ראש המטות המשולבים בוושינגטון, בו תיאר את מה שראה בביקורו במחנה.
הוא כתב שהאכזריות והבהמיות היו כל כך חזקים שהותירו אותו חולה.
לדבריו, גנרל פטון לא רצה להיכנס לראות, אך הוא שכנע אותו לבקר במחנה כדי שהוא והגנרלים האחרים שביקרו במחנה יוכלו להעיד בעתיד מיד ראשונה על הזוועות שביצעו הנאצים ביהודים, וכדי למנוע מאנשים לכנות את מה שהתחולל כתעמולה יהודית.
מחנה הריכוז בַּאניִיצָה (Banjica) היה מחנה ריכוז נאצי בסרביה הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה ממוקם בבאנייצה, פרבר של בלגרד, ויועד להחזקת בני ערובה.
המחנה שימש מאוחר יותר להחזקת סרבים, יהודים, צוענים, פרטיזנים שבויים ומתנגדים אחרים של גרמניה הנאצית.
23,697 אנשים נעצרו בבאנייצה לאורך המלחמה, ובכלל זה 688 יהודים.
המחנה היה מבצעי מיולי 1941 עד אוקטובר 1944. הוא נוהל במשותף על ידי כוחות כיבוש גרמניים, בפיקודו של קצין הגסטפו וילי פרידריך, ומשמר המדינה הסרבית.
המנהל הסרבי של המחנה היה סווטוזר וויקוביץ', ששיתף פעולה בהתלהבות עם הגרמנים.
יש שראו בבאנייצה את מחנה הריכוז הידוע ביותר לשמצה בסרביה בעת מלחמת העולם השנייה.
זמן קצר לאחר כיבוש בלגרד באפריל 1941, במהלך הפלישה ליוגוסלביה, הורו הגרמנים ל-12,000 יהודים בעיר לדווח על עצמם לרשויות הכיבוש.
ב-14 במאי, היהודים הוצאו מהרישום הרשמי והועברו נגדם שורה של חוקים, אשר אסרו עליהם מגוון רחב של משימות, מהליכה למסעדות ועד לנסיעה בחשמלית.
הגרמנים הקימו מספר מחנות ריכוז בסרביה במטרה להשתמש בהם כדי לכלוא, לענות ולהרוג יהודים, אנטי-פשיסטים ואלה שנחשבו כ"לא ראויים לחיות".
אחד המחנות הללו היה מחנה ריכוז באנייצה, לאחר שרשויות הכיבוש הגרמניות נתנו הוראות להקמתו בבלגרד.
מחנה הריכוז נפתח ב-5 ביולי 1941. הוא נוהל על ידי הגסטפו הגרמני, בשיתוף פעולה עם אנשי המשטרה המיוחדת בבלגרד.
חברי משמר המדינה הסרבי פעלו כצוות בית הסוהר.
המחנה עצמו היה בשימוש בעיקר לצוערים אנטי-פשיסטים שרובם היו סרבים אתניים.
שוכנו בו גברים ונשים בכל הגילים, כמו גם ילדים.
לפני הגיעם למחנה, האסירים שהו מספר ימים במעצר בכלא של הגסטפו והמשטרה המיוחדת, שם הוכו ועברו עינויים.
בזמן שהועברו לבאנייצה, חלקם כבר היו חבולים קשה או בעלי מום רציני.
המחנה היה ידוע לשמצה באכזריותו, הוצאות להורג היו תכופות ואקראיות והשומרים התעללו באופן קבוע באסירים.
ביצוע הרצח ההמוני הראשון בבאנייצה התרחש ב-17 בדצמבר 1941, כאשר 170 אסירים נורו למוות.
הוראות המחנה לגבי התנהגות האסירים תאמו מחנות ריכוז נאציים אחרים.
על הכלואים נאסר לשיר, לדבר בקול רם, לדבר בנושאים פוליטיים, להחזיק כלי כתיבה ונייר וכל חפץ אישי אחר.
למרות זאת, הכלואים האנטי-פשיסטים הפרו את הוראות הגרמנים בשירת שירי פרטיזנים, בהכרזות על תמיכתם בטיטו ובסטלין, ובביצוע הרצאות, דיונים, מחזות במערכה אחת, רסיטלים, ואף מופעי מחול בחניוני הלילה.
מפקד משטרת בלגרד, סווטוזר וויקוביץ', היה מפקד המשטרה המיוחדת של המחנה ושיתף פעולה בהתלהבות עם הגסטפו.
התפקיד שלו כלל הזמנת מעשי רצח והמצאת טכניקות עינויים.
רשימות הוצאה להורג הוכנו על ידו החל משנת 1942. וויקוביץ' בחר לעיתים קרובות קורבנות באופן אקראי, כולל ילדים, והוציאם להורג באמצעות חברי המשטרה המיוחדת בבלגרד ובאמצעות הגסטפו, ששיחק את התפקיד הראשי של התליין.
לפני המלחמה הוא היה שוטר בכיר במשטרת בלגרד, היה מעורב ברדיפת קומוניסטים ביוגוסלביה ואף המציא שיטות עינויים משפילות רבות.
הוצאות להורג התרחשו לעיתים קרובות בגחמה אישית שלו, ורק לעיתים נדירות הוא ביקש אישור מהשלטונות הגרמנים או הסרבים לבצע את מעשי הרצח.
הוא הורה להוציא להורג גם במקרים בו משרד הפנים החליט אחרת.
הוא דיווח למשל, כי התחנן לירות באופן אישי על עשרים נערות צעירות שהיו צריכות לצאת להורג באותו יום.
בסוף 1944, הגרמנים אילצו אסירים יוגוסלביים לשרוף את גופותיהם של הרוגי המחנה.
שריפת הגופות אורגנה על ידי יחידת הקומנדו הגרמנית של מבצע 1005, בפיקודו של שטנדרטנפיהרר פאול בלובל, האיש שהיה אחראי למחיקת עקבות מעשי הזוועה של הגרמנים לאורך אירופה הכבושה.
המחנה נסגר באופן רשמי ב-3 או 4 באוקטובר 1944.
23,697 אנשים נעצרו בבאנייצה לאורך כל המלחמה, מתוכם 688 יהודים.
ההרוגים נרצחו בעיקר על ידי הגרמנים, וכן על ידי חברי משמר המדינה הסרבי.
כמה אלפי אסירים מבאנייצה נשלחו למחנות ריכוז ועבודה בגרמניה ובפולין, כגון מאוטהאוזן ואושוויץ.
לאחר המלחמה, נשפט המפקד הגרמני של המחנה, וילי פרידריך, על ידי בית משפט צבאי יוגוסלבי בבלגרד וב-27 במרץ 1947, נידון למוות.
מחנה הריכוז הינצרט היה מחנה ריכוז נאצי בריינלנד-פפאלץ בגרמניה, במרחק של 30 ק"מ מגבול גרמניה-לוקסמבורג.
בשנים 1939 – 1945 נכלאו במחנה 13,600 אסירים פוליטיים בגילאי 18 עד 80. עבור רובם, הינצרט היה תחנת מעבר לפני שנשלחו למחנות ריכוז גדולים יותר, שבהם נרצחו.
המחנה פוקח, נוהל ונשמר בעיקר על ידי אנשי אס אס, שלפי עדויות ניצולי המחנה היו ידועים לשמצה באכזריותם וברשעותם.
המחנה הוקם על רמת הוכוואלד, בקרבת הרי הונסריק במערב גרמניה.
שמו ניתן לו עקב קרבתו לכפר הסמוך, הנקרא כיום הינצרט-פלרט (Hinzert-Pölert).
הרמה, שגובהה 550 מטרים, חשופה ללחות גבוהה, רוחות, משקעים עזים, ערפל וטמפרטורות קרות מאוד בחורף.
המחנה היה מוקף בעצי מחט, ששימשו כחומרי גלם לבנייתו ולתחזוקתו.
שביל גישה שגבל בשטח הקבורה של האסירים היה בסמיכות לאזור הראשון של המחנה.
אזור זה כלל שבעה מבנים: עמדת שמירה, עמדת פיקוד, מוסך, בית מלאכה, ביתן לקצינים ושתי בקתות מגורים לאנשי האס אס.
אזור זה של המחנה קושט בפרחים ובצמחייה.
האסירים נכלאו באזור אחר, בשטח של 200 מטרים על 200 מטרים, שהוקף בגדרות תיל בגובה 3 מטרים ובמגדלי שמירה.
באזור האסירים היו גם מטה מפקדי המחנה, סדנת בגדים, שטח נגרות, אזור הסגר, חדר מתים, אזור לחיטוי האסירים ו"מלתחה" בה הושארו חפצי האסירים.
האסירים שוכנו בארבעה צריפים; כל צריף הורכב משני חדרים ובכל אחד מהם 26 דרגשים, כך שהללו יכלו לאכסן 208 אסירים.
בהמשך הכניסו לצריפים מזרני קש כדי להגדיל את הקיבולת ל-560 אסירים.
כמה חדרים נשמרו במיוחד לאסירים שהשתייכו לקטגוריה מסוימת, דוגמת אסירי "הלילה והערפל" – אסירים שנכלאו בשל התנגדותם למשטר הנאצי.
המחנה הכיל שלושה מבנים נוספים: מבנה לאנשי הגסטפו, מבנה מנהלה, ומטבח.
בין אזורי המחנה השונים חצץ מגרש מסדרים מרכזי, ששטחו הוקטן עם הזמן לאחר שאנשי האס אס הקימו גינת ירק על חלק ממנו.
תורן ניצב במרכז המגרש, ועליו נתלו רמקולים, מהם בקעו קולות פקודה.
לעיתים היה על האסירים לעמוד מול התורן במשך שעות בתור עונש.
מגרש המסדרים שימש גם לאימונים ותרגילי סדר, שבהם היה על האסירים לקפוץ מעלה ומטה משעה ארבע וחצי בבוקר לצלילי תופים.
מחנה הינצרט הוקם בשנת 1938 על מנת לשכן בו פועלי בנייה שעמלו על הקמת קו זיגפריד.
המחנה עלה באש ב-16 באוגוסט 1939, ונבנה מחדש באוקטובר של אותה השנה.
הוא הוסב למתקן מאסר משטרתי ו"חינוך מחדש" עבור אסירים בעלי עונשים קלים (מתחת ל-14 שנות מאסר) וכן עבור פועלים שהפגינו התנהגות "אסוציאלית" בפי הנאצים.
פועלים אלה, שרובם נשלחו למחנה על ידי הגסטפו מברמן, עבדו לא רק על קו זיגפריד, אלא גם בתשתיות צבאיות נוספות כגון בסיסי אוויר במנהיים ובמיינץ.
מ-1 ביולי 1940 היה המחנה כפוף לאגף הפיקוח על מחנות הריכוז.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לבלגיה, הולנד, לוקסמבורג וצרפת בשנת 1940, מחנה הינצרט שימש גם ככלא עבור אסירים פוליטיים מאותן מדינות, שהיו צריכים לעבור תהליך של "גרמניזציה" או שהושמו ב"מעצר הגנתי".
ב-7 בפברואר 1942 הועבר הפיקוד על המחנה לידי המשרד המרכזי של האס אס למנהל וכלכלה.
המחנה שימש גם את הגסטפו של לוקסמבורג והעיר טריר.
עד לכניסתם של אסירי "הלילה והערפל" הראשונים, המחנה התנהל לפי המבנה הארגוני של מחנות ריכוז אחרים, וכלל מפקדה, אגף פוליטי, מחנה "שמירה וריתוק" ויחידות רפואה ושמירה.
לאחר כניסתם של האסירים הפוליטיים, האגף הפוליטי ומחנה ה"שמירה והריתוק" נסגרו.
המחנה נותר מחנה עצמאי, עד 21 בנובמבר 1944, אז סופח למחנה הריכוז בוכנוואלד.
המחנה נהרס חלקית בהפצצה אווירית ב-22 בפברואר 1945. למרות ההפצה, המחנה נותר פעיל עד 3 במרץ 1945, כאשר מרבית אסיריו הוצעדו בצעדת מוות לצפון הסן והיתר נשלחו למחנה בוכנוואלד.
ב-9 באוקטובר 1939, אס-אס שטנדרטנפיהרר הרמן פיסטר החל לפקד על המחנה, עד דצמבר 1941, אז ניתן לו הפיקוד על מחנה בוכנוואלד, והוא הוחלף על ידי האופט-שטורמפיהרר אגון ציל.
ציל, ששירת לפני כן במחנות הריכוז דכאו, בוכנוואלד, וראוונסבריק, נשלח למחנה נאצוויילר-שטרוטהוף באלזס באפריל 1942, שם שירת כסגן מפקד המחנה.
הוא הוחלף על ידי מפקד שלישי ואחרון על מחנה הינצרט, האופט-שטורמפיהרר פאול שפורנברג.
קרוב ל-13,600 אסירים נכלאו במחנה הינצרט.
האסירים הראשונים היו פועלי בניין גרמנים שעבדו בבניין קו זיגפריד והיו בעלי "התנהגות אנטי-סוציאלית".
זמן קצר לאחר מכן, הוכנסו למחנה עובדי כפייה מהמדינות הכבושות השכנות.
החל משנת 1941, קבוצות גדולות של אסירים נשלחו להינצרט, בעיקר אסירים פוליטיים מלוקסמבורג וצרפת.
יתר האסירים, שהיו בעיקר עובדי כפייה ושבוי מלחמה, הגיעו מפולין ומברית המועצות.
החל מ-7 בדצמבר 1941, אז ניתנה הפקודה של אסירי "הלילה והערפל", נאסרו במחנה מתנגדים לנאצים בדרכם למחנות ריכוז גדולים יותר כמו נאצוויילר-שטרוטהוף, דכאו, בוכנוואלד, שבהם האסירים נרצחו.
אסירים רבים ממחנה הינצרט נשלחו לעבודות כפייה שונות מסביב לשטח המחנה ביחידות "קומנדו" מיוחדות.
היו 23 יחידות שונות כאלה, והאסירים שנכללו בהם עבדו בעיקר בבסיסי אוויר, בייבוש ביצות, ובעבודות ייעור.
היו גם יחידות קומנדו מיוחדות שפעלו בשטח המחנה:
ממאי עד יוני 1942, קומנדו "בריכת שחייה" חפרו מאגר מים שיועד לכיבוי שריפות.
ביולי 1942 הוקם קומנדו "אבן", והאסירים שבו נשלחו לעבודות כרייה במכרות הסמוכים.
קומנדו "יער" פעלו ביערות שסביב למחנה; האסירים חטבו עצים לתחזוקת המחנה וכן סללו כביש (בשל החשש הגבוה שהאסירים יימלטו, קומנדו זה בוטל בשנת 1943).
קומנדו "עגלה" הורכב מ-18 אסירים שתפעלו עגלת מכרה ובה מחצבים וחומרים אחרים (אנשי האס אס נהגו לשחרר את הבלמים של העגלה בירידות תלולות על מנת לפצוע או להרוג את האסירים).
קומנדו "פחם" היו אחראים על שינוע יומיומי של קרון פחם במסילות הרכבת הקרובות למחנה על פני מרחק של ארבעה קילומטרים.
האסירים דחפו את הקרון הלוך וחזור ארבע פעמים ביום, כלומר בכל יום הם צעדו 32 ק"מ.
קומנדו "עץ" ביראו עצים בשטח המחנה בהם נעשה שימוש כדלק.
קומנדו "רומיקה" ו"שחור" עבדו בסדנאות העבודה שבמחנה והפיקו מוצרי גומי וציוד לחימוש החל משנת 1942.
רוב אסירי "הלילה והערפל" שובצו ביחידות הקומנדו הפנימיות, כדי להסוות את עקבותיהם ואת עצם כליאתם.
המחנה נבנה בתחילה כדי לשכן 560 אסירים, אך בפועל שוכנו בו בממוצע 800 אסירים.
לעיתים, כמות האסירים הוכפלה וכך היו כלואים במחנה 1,600 איש.
אסירי מחנה הינצרט הוחזקו בו בתנאים קשיים: האסירים הוכו בקביעות, וכן היו מקרים של התעללויות ושל הוצאות להורג בפומבי על מנת ליצור אווירת טרור ופחד.
אף על פי שרוב אסירי הינצרט נשלחו למחנות אחרים או נכלאו במחנה עד לשחרורם, מספר גדול של אסירים עונו ונרצחו במחנה.
על אף ששימש "רק" כמחנה מעבר, 321 איש מצאו את מותם במחנה.
קורבנות אלו נורו למוות, הוטבעו או נרצחו בזריקה קטלנית.
יתרה מכך, לפי רישומי בתי משפט, שומרי האס אס עינו את האסירים, הניחו להם למות מרעב ומחולי, והפכו את חלקם טרף לכלבי השמירה.
בשנת 1941, שתי משאיות הובילו 70 שבויי מלחמה סובייטים להינצרט.
לאסירים אלה נאמר שהם ישתתפו בניסוי רפואי, אך בפועל הם קיבלו זריקות של אשלגן ציאניד, רעל קטלני, והם מתו זמן קצר לאחר קבלתם.
הם נקברו ביער הסמוך למחנה.
הנאצים גייסו בכפייה חלק מתושבי לוקסמבורג לשורות הוורמאכט.
התושבים פתחו בשביתה כללית בשנת 1942, וזכו לתגובה כואבת: 21 מוחים נעצרו על ידי הגסטפו, נידונו למוות ונורו למוות בין הימים 2–5 בספטמבר 1942. גם הם נקברו בקרבת המחנה.
בשנים שלאחר מכן, מעל 350 לוחמים במחתרות התנגדות לנאצים נעצרו על ידי הגסטפו; 50 מהם נידונו למוות.
מתוך 50 הנידונים, 25 איש הוצאו להורג.
אולם 23 מתוך 25 הנותרים הוצאו גם הם להורג בהמשך בגין אחריותם לפעילות מחתרתית בלוקסמבורג.
מספרם המדויק של הקורבנות שנרצחו בהינצרט אינו ידוע.
בין 1,600 ל-1,800 אזרחי לוקסמבורג נשלחו למחנה.
תנועת המחתרת הלוקסמבורגית ספרה 321 מתים, בהם 81 לוקסמבורגים, אך לא כל שרידיהם של הנרצחים נמצאו.
בשנת 1946, לאחר שחרור המחנה על ידי בעלות הברית, שרידיהם של הקורבנות שהוזכרו לעיל נמצאו ונשלחו לארצות מוצאם עם עיטורי כבוד.
עצמותיהם של אלה שלא הוחזרו לארצם נקברו בבית קברות באתר זיכרון.
שרידיהם של הנרצחים מלוקסמבורג הוחזרו למולדתם בימים 9–10 במרץ 1946. לאורך כל דרכם, אזרחים עמדו לצדי הכבישים וכאות הזדהות לבשו מדי אסירים מפוספסים.
איגוד צרפתי לזכרם של המגורשים מצרפת העריך שקרוב ל-1,500 אסירי "הלילה והערפל" נשלחו להינצרט; 390 מהם שרדו וחזרו לצרפת, בעוד 804 מהם נהרגו.
אנדרטה מברונזה שעוצבה על ידי פסל מלוקסמבורג ניצבת באתר לזכרם של אסירי המחנה וקורבנותיו.
ב-10 בדצמבר 2005 הוקם בשטח מחנה הריכוז לשעבר אתר זיכרון ותיעוד.
במבנה המודרני, העשוי מברזל, מוצגים חפצי המחנה, תמונות וכן לוחיות הסבר.
מחנה הפליטים של קאלה היה מחנה פליטים הממוקם בעיר קאלה שבצפון צרפת.
במחנה, אשר מכונה "הג'ונגל" בשל התנאים הקשים ששררו בו והעדר אכיפה מצד גורמי הביטחון, חיו כ-7,000 פליטים.
בהיותה נקודת מעבר חשובה בין צרפת ואנגליה, הפכה קאלה, הממוקמת על גדות מצר דובר, למוקד של ניסיונות הגירה בלתי חוקיים לאנגליה.
בין המהגרים שחיו במחנה היה ניתן למצוא פליטים ומבקשי מקלט מאפגניסטן, דארפור, סוריה, עיראק ואריתריאה.
המחנה הוקם בעקבות סגירת מחנה "הצלב האדום" בעיירה סנגאט הסמוכה לקאלה בשנת 2002, והוא הפך לסמל של מאבק אירופה בהגירה הלא חוקית לגבולותיה.
המחנה, אשר היו ניסיונות רבים לסגרו במהלך השנים, היה אף נושאו של הסרט התיעודי "Welcome", שזכה לחשיפה רבה.
בשנת 1999, הוקם על ידי ארגון "הצלב האדום" מחנה הפליטים בעיר בשם "סנגאט" (Sangatte).
בנובמבר 2002, נסגר המחנה בעקבות הסכם שנחתם בין בריטניה לצרפת.
בעקבות התגברות זרם הפליטים, אשר התרכז באזור העיר, בניסיונותיהם להגיע לאנגליה השכנה דרך תעלת למאנש, ולאחר סגירת מחנה "סנגאט", החל להיבנות בשנת 2002 מחנה פליטים מרכזי בפאתיה הצפוניים של העיר, מזרחית לנמל.
עם השנים גדלה אוכלוסיית המחנה בצורה משמעותית, מ-4,500 איש ביוני 2016 לכ-7,000 איש, נכון לספטמבר 2016. תנאי המחיה במחנה קשים, כאשר הפליטים גרים בצפיפות ובדוחק באוהלים ומבנים ארעיים.
עם זאת, ובניגוד לריכוזי הפליטים האחרים בעיר, קיימת במחנה גישה לחשמל, למים זורמים ולשירותים.
ב-22 בספטמבר 2009, פשטו כוחות הביטחון הצרפתיים על המחנה ועצרו כ-278 מהגרים.
במסגרת הפינוי נהרס חלק גדול מן המחנה.
לאחר הפינוי ציין שר ההגירה הצרפתי אריק בסון, כי המחנה מהווה בסיס לסחר בבני אדם ואין לראות בו כמחנה הומניטרי.
ב-28 במאי 2014, התבצעה פשיטה נוספת של משטרת צרפת על המחנה ופינתה כ-650 פליטים כמו גם ציוד רב שהיה במקום.
במהלך הפשיטה, ערכו השוטרים חיפושים בתוך האוהלים ומתחת ליריעות שהמהגרים ישנו עליהן לפני שאטמו את המחנה ואסרו את הכניסה אליו בטענה כי במקום יש התפרצות סקביאס.
ב-29 בפברואר 2016, פרצו עימותים במחנה, לאחר שהרשויות בצרפת החלו בפירוק צריפי המגורים שבחלקו הדרומי, בעקבות הוראה של בית המשפט.
צו בית המשפט בהקשר זה לא כלל את המבנים "הציבוריים" במחנה, שמשמשים את הפליטים כבתי תפילה, בתי ספר וספריות.
במהלך המהומות התלקחו חלק מהמבנים כתוצאה מרימוני גז מדמיע שנזרקו על ידי כוחות הביטחון בעוד אחרים הוצתו על ידי תושבי המחנה, כמחאה על הליך הפינוי.
למחרת, התחדשו העימותים והתפשטו לאזור הכביש המהיר המוביל לנמל קאלה, אשר נחסם על ידי הפליטים.
בתגובה לפינוי המחנה הודיע ארגון זכויות האדם "אמנסטי אינטרנשיונל" כי ממשלות צרפת ובריטניה צריכות לקחת אחריות על הפליטים שפונו.
בין היתר נאמר כי על ממשלות אלו לאפשר גישה לתהליכי הגשת בקשת מקלט בצרפת וויזות לבריטניה.
ב-5 בספטמבר 2016, נחסם הכביש המוביל לנמל קאלה כחלק ממחאה של תושבי האזור שקראו לסגירת מחנה הפליטים.
בעקבות המחאה הודיע שר הפנים של צרפת ברנאר קזנב כי הממשלה תפעל לסגירת מחנה הפליטים מוקדם ככל האפשר.
עוד הודיע קזנב, כי המחנה יתוגבר בכ-200 שוטרים נוספים שיסייעו בשמירה על הסדר וכי בהמשך ייבנו מקלטים ומקומות מחסה לפליטים שיפונו מהמחנה.
ב-25 באוקטובר 2016, החל פירוק המבנים והאוהלים שבמחנה, במסגרתו פונו כ-3,100 מתושביו למרכזי סיוע ומחנות אחרים ברחבי צרפת.
לאחר סגירתו, הוקם המחנה מחדש כאשר זרם הפליטים המשיך להגיע לאזור.
פליטים רבים המשיכו להסתנן דרכו אל תוך גבולות בריטניה, בעיקר בעזרת נהגי משאיות שעברו באזור.
הניסיונות לפנות את המחנה המשיכו, ובשנים 2017–2018, לאחר שהמחנה פונה, הכריזו הרשויות על המקום כשמורת טבע ופארק לחיות בר.
ב-CNN דווח שהאתר ששימש מחנה לפליטים הופך למקלט לציפורים נודדות.
ארוגנים לסיוע וזכויות אדם טענו שהרשויות משתמשות באופן ציני בהגדרת השטח כאתר לשימור חיות בר במטרה למנוע התיישבות מחדש של פליטים באזור.
באוקטובר 2021 דוח של ארגון משמר זכויות האדם טען שבאזור נמצאים עדיין כ-2,000 פליטים, בכללם מאות ילדים ללא ליווי מבוגרים, שחיים באזורים המיוערים בסביבה, מחסנים נטושים ותחת גשרים.
מחנה הריכוז בולצאנו הוקם בידי גרמניה הנאצית בבולצאנו, עיר בנפת דרום טירול, באיטליה, באזור המבצעי של מרגלות האלפים.
המחנה פעל בתקופה השואה בסוף מלחמת העולם השנייה מאוגוסט 1944 ועד לסיום המלחמה, ושימש כמחנה ריכוז וכמחנה מעבר, בשלב ביצוע הפתרון הסופי באיטליה.
מחנה זה הוקם קרוב ככל הניתן לגבול עם אוסטריה, לאחר שהגרמנים פינו את מחנה הריכוז פוסולי (Fossoli), בשל התקדמות בעלות הברית.
המחנה הוקם בגריאס ׁ(Gries), אחד מפרברי בולצאנו, בסמוך למסילת הברזל בולצאנו–מיראנו .
צריפי המחנה נבנו מהאנגרים נטושים ששימשו בעבר כמוסכי מטוסים.
האסירים במחנה הובאו אליו ברכבות שיצאו מרציף מספר 21 (Binario 21), מתחנת הרכבת המרכזית במילאנו, מילאנו צ'נטראלה.
מהמחנה יצאו משלוחים לאושוויץ-בירקנאו, מאוטהאוזן, ברגן-בלזן, רוונסבריק, ופלוסנבירג.
כושר קליטתו של המחנה היה הגדול שבין המחנות שהקימו הגרמנים באיטליה, והיו כלואים עד 3,000 איש בו בזמן, היהודים במחנה היוו לא יותר מ-20% מהאסירים.
השלב הראשון בביצוע הפתרון הסופי באיטליה, החל מיד עם פלישת הגרמנים בספטמבר 1943, בעקבות נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה (שקרה עם הדחת מוסוליני בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה).
כל עוד איטליה הייתה מדינת עצמאית, נמנע היטלר לדרוש ממוסוליני מלדרוש את גירוש היהודים והשמדתם.
בוועידת ואנזה שהתכנסה בברלין ב-20 בינואר 1942, הופיעו 58,000 יהודי איטליה ברשימת היהודים שעתידים להיות מושמדים במסגרת הפתרון הסופי.
במספר זה נכללו גם יהודים באזורים שהיו בשליטת האיטלקים מחוץ לאיטליה
פרוץ המלחמה ב-1939 והצטרפות איטליה לצידם של הגרמנים, לא הביאו בתחילה לשינויים משמעותיים במעמדם החוקי של יהודי איטליה.
כבר ב-1938 משטרו הפשיסטי של מוסוליני הטיל על היהודים הגבלות וחוקקו חוקי גזע, אך לא הייתה פגיעה פיזית רחבת היקף ביהודים.
ערב כניסתה של איטליה למלחמה ביוני 1940, הוחל במאסרים נרחבים ללא משפט של פליטים יהודים ששהו באיטליה, והיו ללא אזרחות איטלקית, וכן של יהודים איטלקים שנחשדו כמתנגדים לשלטון.
זמן מה לאחר מכן, אותם יהודים נשלחו למחנות עונשין, אשר נכון לספטמבר 1940 כבר מנו 15 במספר.
מספרם של המחנות הגיע לשיא של כ-40 מחנות בכל רחבי איטליה, בעיקר בדרומה.
ב-30 בנובמבר 1943 פרסם שר הפנים של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, גואידו בופאריני גואידי , את "צו המשטרה מספר 5", לכל ראשי המחוזות לביצוע מיידי.
הצו החדש הורה על מעצרם של כל היהודים, ריכוזם במחנות ריכוז מקומיים קטנים ומותאמים, עד שיוקם מחנה לאומי גדול – פוסולי, ומיד לאחר מכן גם את הקפאת כל רכושם.
הצו הגדיל את הסכנה שהיו נתונים בה היהודים באיטליה.
היהודים שהסתתרו מפני הגרמנים באזורי הכפר או בערים קטנות, לא היו יכולים עוד להתחמק מעיניה של המשטרה האיטלקית.
מכאן ואילך, חיפשו ועצרו את היהודים בכל מקום: בבתיהם, ברחוב, ברכבות, בזמן ניסיונות בריחה לשווייץ או לשטחים בשליטת בעלות הברית, ועוד.
לאחר שנתפסו על ידי המשטרה הובאו היהודים לבתי סוהר מקומיים, ומשם הועברו למחנה הריכוז פוסולי שבקארפי, מדרום לנהר הפו, שבצפון איטליה.
מחנה פוסולי שימש את הגרמנים כמאגר נוח למכסות הגירושים למחנות ריכוז והשמדה מצפון לאיטליה..
בעקבות התקרבות כוחות בעלות הברית לפוסולי, והפחד של הגרמנים מפני התקפות של הפרטיזנים האיטלקים, שהיו באזור, החליטו הגרמנים להקים מחנה חדש בבולצאנו, הקרובה יותר לגבול עם אוסטריה.
מרבית האסירים, וכן הסגל הפיקודי של מחנה פוסולי, הועברו בבהילות למחנה בולצאנו.
רציף מספר 21 במילאנו צ'נטראלה היה בנוי מתחת לאדמה, ואיננו שימש להובלת נוסעים, אלא את שירות הדואר האיטלקי.
כך יכלו הנאצים להעמיס יהודים ואסירים אחרים על קרונות רכבת משא מבלי שהאוכלוסייה המקומית תבחין בכך.
בזמן פעילותו של הרציף כתחנת משלוחים, נשלחו ממנו 816 מיהודי מילאנו בכ-14 משלוחים מתוכם שרדו רק 26. חלק מהמשלוחים היו מיועדים ישירות לגרמניה ופולין, וחלקם עצרו קודם במחנות הריכוז פוסולי, ולאחר שנסגר, בבולצאנו.
הפעם הראשונה אשר הגיעו עצורים למחנה בולצאנו דרך רציף 21, הייתה בתאריך 19 באוגוסט 1944, ומשם, יצאו משלוחים לאושוויץ, עד 24 באוקטובר 1944, ולאחר מכן למחנות בגרמניה, ראוונסבריק ופלוסנבירג.
המשלוח האחרון יצא ב-25 בינואר 1945, ואחריו נותרו במקום כ-800 אסירים, אשר רק כמה עשרות מהם היו יהודים.
הגרמנים ניסו להוביל גם אותם לגרמניה במשלוח שיצא ב-25 בפברואר 1945, אך הם איחרו את המועד – מסילת הברזל במעבר ברנר שבאלפים נחבלה בהתקפות אוויריות, והקשר עם גרמניה נותק.
האסירים הוחזרו למחנה, ושם המתינו עד לשחרורם בסוף אפריל 1945.
ב-2013, הקימה הקהילה היהודית במילאנו אתר הנצחה לשואה ברציף 21 ממנו נשלחו הרכבות.
המחנה הוקם ממערב לבולצאנו, בפרבר גריאס, מצפון למסילת הברזל בולצאנו–מיראנו.
מבחינת מבנהו וסדרי החיים הנהוגים בו, דמה מחנה בולצאנו, יותר מכל מחנה אחר באיטליה, למחנות העבודה הגרמניים שנבנו בארצות אירופה הכבושות.
כושר קליטתו של המחנה היה הגדול שבין מחנות איטליה, ובו היו כלואים עד 3,000 איש בו בזמן.
במחנה היו היהודים למיעוט, כנראה לא יותר מ-20%.
רוב האסירים הועברו משם למאוטהאוזן שבאוסטריה.
צוות המפקדים במחנה והשומרים היו אכזריים כלפי האסירים.
בדומה למחנות אחרים, במחנה בולצאנו השתמשו הגרמנים בשומרים אוקראינים.
הוא נבנה במספר מבנים נטושים בעלי גגות מקומרים, ששימשו בעבר כהנגארים לאחסון מטוסים.
הצריפים היו מחולקים בפנים לחדרי שינה, שמחיצות בטון בגובה של 3 עד 4 מטרים מפרידות ביניהם, כך שיצרו חדרים גדולים שכונו "בלוקים".
האסירים ישנו על דרגשים מן הסוג הנהוג באניות, עשויים עץ וסדורים בשלוש קומות.
לכל אסיר היה דמוי מזרן ממולא נסורת ושתי שמיכות.
המחנה היה מוקף בגדר חשמלית, שמנעה מן העצורים בו מגע כלשהו עם העולם החיצון.
הבלוקים לא היו מבודדים זה מזה.
קליטת האסירים במחנה כללה תהליך של גילוח, החרמת רכוש (אריזציה), לבישת מדי אסירים אחידים וחיפוש בכליהם בדקדקנות.
לכל אסיר היה מותר להחזיק סכום של עד כ-500 לירות איטלקיות, בו בזמן שכל התעודות שלהם נלקחו מהם לאלתר.
לאחר מכן, ניתן לכל עציר מספר רישום מודפס על משולש בעל צבע משלו, והעציר היה חייב לשאת אותו במקום הנראה לעין.
מיד לאחר תהליך הקליטה, חילקו את האסירים לסוגים שונים אשר כל סוג אופיין בעזרת משולשים בצבעים שונים:
עובד: ללא סמל משולש וללא מספר רישום.
עליהם הטילו עבודות קלות, והיו עתידים להשתחרר מן המחנה לאחר זמן מה.
משולש אדום: עצירים פוליטיים בעלי עבר חמור ביותר.
עליהם הטילו עבודות קשות במיוחד והם היו מיועדים להעברה למחנות מדרג שני או שלישי.
משולש ורוד: עצירים פוליטיים שאין להם עבר חמור במיוחד.
עליהם הטילו עבודות מחוץ לכותלי המחנה.
להם היה סיכוי לעבור לסוג "העובדים" (משום שפשעם בעיני הגרמנים היו פחות חמור, ביחס לעצירים הפוליטיים בעלי המשולש האדום) או להישלח למחנות מדרג ראשון.
אלה עבדו בפנים המחנה ויועדו להעברה למחנות מיוחדים ליהודים.
משולש לבן: עצירים הנחשבים לבני ערובה.
מדובר היה בזקנים וילדים, והם עמדו תמיד לרשותה של מפקדת המחנה.
בסוף שנת 1944 היו במחנה 10 בלוקים, המסומנים באותיות לטיניות A-L :
בלוק A: עובדים קבועים: נגרים, מכונאים, חייטים וכיוצא בזאת.
אלה עבדו בשביל חיילי ה-אס אס, במחנה, וזכו להגנה מפני משלוח להשמדה או למחנות ריכוז בגרמניה ואוסטריה.
בלוק B: הכיל עובדים קובעים כמעט כמו בבלוק A, וגם אסירים מסוג "עובד".
בלוקים C–D, F–I: כוללים את כל יתר ציבור האסירים, מלבד היהודים שהועסקו בעבודות קשות מחוץ למחנה, במכרות ובמנהרות, תחת משמר מזוין.
בלוק E: כלל את כל הנשים היהודיות.
חלקן עבדו בתפירה, תיקון בגדים ובמכבסה של חיילי ושומרי המחנה.
היו נשים שהיו "עובדות קבועות".
בלוק L: כלל את כל הגברים היהודים.
עליהם הטילו הגרמנים את העבודות הבזויות ביותר מכל אסירי המחנה.
אלה נשלחו לאחר שהות מסוימת בבולצאנו למחנות בגרמניה ולהשמדה.
ניסיונות בריחה מן המחנה היו נדירים ביותר, משום שאוכלוסיית הסביבה, בני המיעוט האוסטרי, הייתה עוינת לאיטלקים בכלל, וליהודים בפרט.
אסירים אחדים שנמלטו מן המחנה ונתפסו בידי תושבים האזור, הוסגרו לידי שומרי המחנה והוצאו להורג בעינויים קשים ביותר כגון: הצלפה באמצעות שוט או חגור, מכות חשמל, חתכים בעור, רעב, אלימות, השפלה ועוד.
ב-25 בפברואר 1945 נכשל ניסיון של בריחה מאורגנת באמצעות מנהרה שנחפרה בבלוק הפוליטיים המסוכנים, ככל הנראה עקב בגידה של אחד האסירים.
הפיקוד והשמירה על המחנה הופקדו בידי אנשי אס.אס., ולא ניתנה לאנשי המיליציה הפאשיסטית דריסת רגל במקום.
זהותם של מפקדי המחנה, בחודשים הראשונים לקיומו, אינה ידועה, אך בסוף חודש יולי 1944, בעקבות סגירתו של פוסולי, הועברו לבולצאנו סגן טיטו ורב-סמל האנס האגה, ולצידם אישה בשם אלזה לאכרט (Else Lächert).
מעשיה הסאדיסטיים של לאכרט, שכונתה "הנמר", והתאכזרותה לאסירות היהודיות, נזכרים בעדויות השונות של האסירות.
כמו כן, מוזכרים באכזריותם שני שומרים אוקראינים צעירים, אשר היו גם הם משומרי המחנה.
שומרים אלה היו מופקדים על תאי העונשין, מהם כמעט אף אחד לא יצא בחיים.
כמו בכל המחנות, הקפידו הגרמנים גם בבולצאנו על מינוי בעלי תפקידים מקרב האסירים עצמם: ראש המחנה וסגנו, ראשי הבלוקים וראשי הקבוצות.
ראש המחנה היה אחראי על המסדר לקבלת רב הסמל האנס האגה, וגם לקבלת סגנו.
ראשי הבלוקים וראשי הקבוצות היו ממונים על ביצוע הוראות המפקדה בקרב העצירים הנתונים.
בכל בלוק מינו יועץ בלוק שתפקידו היה להשכין שלום בעניינים הפנימיים בין האסירים.
כל בעלי התפקידים ששמם נשתמר היו איטלקיים ולא יהודיים.
אחד משני הרופאים במחנה, היה פרופסור דיינה מטורינו, אשר עשה כמיטב יכולתו להגן על מצבם של האסירים.
השליטה במחנה הייתה אלימה עד מאוד וכללה גם הרעבה, השפלה, מסדרי ספירה שנמשכו שעות רבות, תרגילי הסרת כובעים, מכות, עינויים, ושליחה להשמדה.
העונשים במקרים חמורים היו הוצאה להורג בירייה אחת, ובמקרים חמורים פחות – הצלפות וצינוק.
בצינוק נכלאו גם אסירים מסוימים הנחשבים למסוכנים ביותר.
הציוד: כל אסיר קיבל, בבואו למחנה: סרבל פועלים כחול אשר נשא עליו מעין צלב שצבעו אדום, חולצה שצבעה ירוק-אפור, זוג תחתונים וזוג נעלי עץ.
בנוסף, כל עציר היה רשאי להחזיק גם את בגדיו האזרחיים.
המזון: העובדים הקבועים קיבלו מנת לחם של כ-150 גרם ביום ופעמיים ביום קערת פטריות במרק.
סוג "העובדים הקבועים", קיבלו חבילות מן החוץ, לאחר שעברו בדיקה קפדנית.
לאחרים ניתן רק קערת מרק ובו מעט אטריות פעמיים ביום ו-150 גרם לחם.
מערכת השעות: השכמה בשעה 4:45 לנשים ובשעה 5:00 לגברים.
בשעה 6:00 מפקד ובדיקת נוכחות.
בשעה 17:00 ארוחת ערב ובשעה 18:00 מפקד וסגירת הצריפים.
עזרה וטיפול רפואי: במחנה היה מרפאת שדה אשר פעלה באופן סדיר.
על מרפאה זו הופקדו רופאים וחובשים מבין אסירי המחנה.
משלוחים: איו יודעים בוודאות מאין הגיעו פקודות המשלוחים, ואף לא מה השיקולים שהביאו לפקודות הללו.
בדרך כלל הגיעו הפקודות באופן פתאומי וניתנו לכל היותר שעה אחת בלבד לפני מועד יציאת המשלוח.
המחנה לאחר מלחמת העולם השנייה
במקום שבו שכן מחנה הריכוז עומד כיום קומפלקס דיור שנבנה בשלהי שנות ה-60. החלקים היחידים המקוריים שנותרו מהמחנה הם למעשה קיר וגדר.
בכניסה הראשית ניתן לראות איורים המספרים על תולדות המחנה.
בשנת 1985, הוקמה על ידי עיריית בולצאנו אנדרטה מעשה ידיו של קלאודיו טרווי לזכר קורבנות המחנה, בחצר כנסיית פיוס העשירי (St.
Pius X), לא רחוק מהמקום שבו הייתה כנסיית אקס-לאגר (ex-Lager), וממוקמת בצד השני של ויה רסיה (Via Ressia).
בשנת 2005 הודיעה עיריית בולצאנו על תחרות לבניית אנדרטה לזכר השואה ואסירי המחנה.
היצירה הזוכה, של הפסל המקומי כריסטין צ'אגר, מוקמה ממול לכניסה המקורית של המחנה, ב-Via Pacinotti, בסמוך לפסי הרכבת שהעבירו את המשלוחים להשמדה, ולמפעלים שבו אסירי המחנה הועבדו בעבודה כפייה.
בשנת 2012, לכבוד יום הזיכרון הבינלאומי לשואה אפשרה העירייה גישה לארכיון עם הסברים בשפות שונות כדי לספר את ההיסטוריה של המחנה.
בשנת 2015, הונחו אבני הנגף בבולצאנו לזכר הקורבנות היהודים של המחנה.
אחת מהן, לזכרו של וילהלם אלכסנדר קאדונה, אשר נכלא ועבר התעללויות קשות במחנה לפני גירושו לאושוויץ.
מחנה הפליטים קַדּוּרָה הוא מחנה פליטים פלסטינים בנפת רמאללה ואל-בירה, השוכן בסמוך למרכז העיר רמאללה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, במחנה היו 924 תושבים באמצע שנת 2017. המחנה הוקם בשנת 1948, אך אינו מוכר כמחנה פליטים רשמי של אונר"א.
מחנה הריכוז דניצה היה מחנה הריכוז הראשון שהוקם בקרואטיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המחנה נוסד ב-15 או ב-20 באפריל 1941 ושכן במפעל נטוש לדשנים כימיים בשם "דניצה" ליד העיירה קופריבניצה.
מפקד המחנה היה מרטין נמץ, פעיל אוסטשה ותיק, אשר חזר מגלות.
נמץ וילדיו נהגו להתעלל בעצירי המחנה ובמיוחד נהגו לרמוס אסירים תחת פרסות סוס דוהר.
מחנה דניצה היה מחנה מעבר למחנות אחרים, אך עם זאת, הייתה בו תמותה גדולה של עצירים בעקבות תת תזונה, תנאים סניטריים ירודים, התעללות והוצאות להורג.
בליל ה-23 ביוני 1941 הובאו אסירים יהודים למחנה.
ב-8 ביולי 1941 הם נשלחו להשמדה בידובנו.
מאז חורף 1941 הופסקה הבאת יהודים למחנה.
גוּזֶן היה מחנה ריכוז שהורכב משלושה מחנות ריכוז משנה, שהתחיל בתור השלוחה הראשונה של מחנה מאוטהאוזן באוסטריה, שהוקם כשאוסטריה הייתה תחת שליטת גרמניה הנאצית בעקבות האנשלוס.
מחנה גוזן כלל שלושה מחנות:
גוזן I הוקם כארבעה ק"מ וחצי ממערב למאוטהאוזן, סמוך לעיירה סנט גאורגן על נהר גוזן .
מחנה זה התחיל לפעול ב-9 במרץ 1940 והחל מאפריל אנטון שטרייטוויזר היה מנהלו.
בשנתיים הראשונות לקיומו התנהל בו רישום נפרד לאסיריו, ורק אחר כך אוחד מספור האסירים בגוזן עם מחנה מאוטהאוזן.
ממאי 1940 ועד סוף אותה שנה הגיעו למחנה כ-5,000 אסירים פולנים והועסקו במחצבות ובבית-המלאכה לייצור לבנים שבמקום.
עד סוף אותה שנה מתו 1,507 מהם ונרשמו בספר הנספים הנפרד של המחנה.
נוסף להם הוצאו להורג בירייה כ-240 קצינים וסטודנטים פולנים, לפי רשימות שמיות בפקודת הגסטפו בפולין.
מפקד המחנה היה האופטשטורמפיהרר ס"ס קארל חמיילבסקי.
במחנה היו 30 צריפים ושני מבני אבן.
תחילה היו שישה צריפי בית-חולים, ובחורף 1943-1944 צורפו אליהם עוד ארבעה צריפים.
בשנת 1943 חוברו קווי מסילות ברזל מיוחדות למחצבות ולמפעלי חברות מסרשמיט ושטייר שפעלו במחנה, ובהם הועסקו אסירים רבים בייצור חלקי מטוסים ומכונות ירייה.
גוזן II הוקם ב-9 במרץ 1944 בקרבת מקום לגוזן I.
בגוזן II הועסקו האסירים בחפירת מנהרות תת-קרקעיות לאולמות למפעלי חימוש.
מנהרה אחת באורך 7 ק"מ, ברוחב 8 מטרים ובגובה 15 מטרים הושלמה, ובה התחילה חברת שטייר בייצור מיסבים כדוריים.
שאר המנהרות לא הושלמו עד גמר המלחמה.
פרויקט עצום זה מוכר בשם ברג-קריסטל (Bergkristall) .
שמו המלא בי-8 ברג-קריסטל (B8 Bergkristall).
בי-8 (B8) היה שמו של הצוות המיוחד של ה-אס אס שניהל את הקמת הפרויקט כדי להבטיח שקיומו יישמר בסוד.
גוזן III הוקם בדצמבר 1944 גם הוא בקרבת מקום.
הוא היה מחנה קטן, ובו היו 262 אסירים.
המחנות שוחררו ב-5 במאי 1945 על ידי צבא ארצות הברית.
תנאי החיים של האסירים במחנות גוזן היו קשים מאוד.
קצב העבודה המהיר הושג על ידי סגל שהיה ברובו הגדול מורכב מפושעים פליליים, והם רצחו בלי הבחנה את האסירים המוחלשים.
מאוקטובר 1941 ועד מאי 1942 בלבד נרשמו 2,151 שבויים סובייטים בספר המתים של המחנה, וזאת נוסף לנספים בני לאומים אחרים.
צריף 30 היה מקום מאסף של חולים שיש לרצוח אותם בזריקות פנול.
בצריף 31 נרצחו אסירים מוחלשים במהלומות מקל בידי 'זקן הצריף' (Blockälteste) .
מדי פעם נשלחו קבוצות אסירים למבצר הרטהיים, שם נרצחו בתא הגזים שבמקום.
בסך הכול נכלאו במחנות גוזן 67,677 אסירים, מהם נרשמו 31,535 ברשימות המתים.
למספר הזה יש להוסיף לפי הערכה זהירה כ-2,500 מתים, בעיקר יהודים, שלא נרשמו בספרי המחנה, ועוד 2,630 שנשלחו ממחנות גוזן למבצר הרטהיים ושם נרצחו.
לקראת השחרור, מצבם של כ-2,000 אסירים היה ירוד מאוד, והם מתו סמוך לשחרור.
אחרי המלחמה הועמד מפקד מחנות גוזן עד 1942, קארל חמיילבסקי, למשפט בעיר אנסבך ונידון למאסר עולם.
בשנת 1995 נערך לראשונה טקס זיכרון רשמי באתר הזיכרון של מחנות גוזן, שבמרכזו הקרמטוריום של מחנות גוזן.
אתר הזיכרון סמוך מאוד לבתי מגורים, מה שמעיד כי האוכלוסייה האוסטרית שהתגוררה בתקופת המלחמה הייתה מודעת היטב למתרחש שם.
בטקסים אלו בולטת נוכחותם של משפחות אסירים מספרד ואיטליה שנעצרו בשל פעילותם הפוליטית במדינותיהם ונשלחו למחנות גוזן.
אסירים שנותרו בחיים מגיעים עם מדי האסיר שלהם לטקסים.
הטקס מתקיים כל שנה, ביום שבת שלפני יום ראשון שבו מתקיים טקס הזיכרון במחנה מאוטהאוזן.
כתוצאה מקיומו ביום שבת, נציגים רשמיים של מדינת ישראל אינם נוטלים בו חלק.
לעומת זאת, פרויקט ברג-קריסטל (Bergkristall) נסגר על ידי ממשלת אוסטריה ולא ניתן לבקר בו באופן עצמאי במהלך השנה, למעט בשני מועדים: בתקופת טקסי הזיכרון בגוזן ומאוטהאוזן ובתקופת יום העצמאות האוסטרי.
מחנה הריכוז אלאך היה מחנה ריכוז נאצי, מחנה המשנה הגדול ביותר מבין מחנות המשנה של דכאו.
אלאך, מחנה המשנה הגדול ביותר של מחנה הריכוז דכאו, נפתח ב-19 במרץ 1943 בגלל מצוקת כוח אדם בענף החימוש והבנייה בגרמניה הנאצית.
המחנה היה גם אתר הייצור של חרסינת פורצלן ומדים גרמניים.
אלאך שוחרר ב-22 באפריל 1945 על ידי צבא ארצות הברית.
מפעל החרסינה של אלאך, Porzellan Manufaktur Allach, הוקם כקונצרן פרטי בשנת 1935 בעיירה הקטנה אלאך (Allach), בסמוך למינכן, גרמניה.
בשנת 1936 נרכש המפעל על ידי האס-אס.
היינריך הימלר ראה ברכישת מפעל חרסינה משובחת דרך להקים בסיס תעשייתי לייצור יצירות אמנות שייצגו בעיניו את "התרבות הגרמנית האמיתית".
פורצלן אלאך היה אחד הפרויקטים המועדפים על הימלר ובו הופקו צלמיות שונות (חיילים, בעלי חיים וכו') כדי להתחרות בשוק החרסינה הגרמני.
המפעל ייצר מעל 240 דגמי חרסינה וקרמיקה.
עם עליית התפוקה במפעל, העבירו הנאצים את הייצור למתקן חדש בסמוך למחנה הריכוז דכאו.
בית היציקה במחנה אלאך נוהל על ידי מורה מבית הספר שבעיירה הסמוכה.
שניים מתלמידיו סייעו לו בייצור חרבות ופגיונות.
ביצירה שולבו בדרך כלל רונות ובהן חותמת של ה-SS, סימן אותו ניתן לראות גם על כלי החרסינה שיוצרו באלאך.
במחנה שהו יהודים ולא יהודים בנפרד זה מזה, וכך גם גברים ונשים.
מספר האסירים השתנה בנקודות זמן שונות.
היו במחנה 3,000–4,000 גברים, כאשר עבור רבים מהם היה מחנה אלאך נקודת סיום של צעדות מוות ומשלוחים ממחנות ריכוז אחרים.
במחנה הלא-יהודי נכלאו בעיקר צרפתים, רוסים, פולנים, צ'כים והולנדים, כמו גם קורבנות רדיפות גזעיות ומתנגדי המשטר הנאצי בגרמניה.
אלאך היה אחד מבין שבעה מחנות משנה שסיפקו למפעל החימוש של ב.מ.וו עובדי כפייה.
אלה עבדו בייצור ותיקון מנועי מטוסים.
משנת 1941 הועסקו אזרחים גרמנים וכ-50 אסירים ממחנה אלאך בייצור אמנות וחרסינה.
מבין שני המפעלים - המפעל במחנה והמפעל בעיירה אלאך - נותר המפעל במחנה המפעל העיקרי לייצור חרסינה עדינה, גם לאחר שהמפעל המקורי בעיירה אלאך עבר מודרניזציה ונפתח מחדש.
המפעל בעיירה אלאך עבר מיצוב-מחדש לשם ייצור מוצרי קרמיקה כמו כלי חרס למשקי בית.
עם נפילת הרייך השלישי חוסל המפעל באלאך.
מפעלי אלאך הושבתו בשנת 1945 ומעולם לא נפתחו מחדש.
יחידה מצבא ארצות הברית נכנסה למחנה סמוך לשעה 9 בבוקר 30 באפריל 1945, יום לאחר שחרור המחנה הראשי בדכאו.
בית חולים שדה של הארמייה השביעית הוקם באלאך כדי לטפל באסירים החולים.
עד 10 במאי עברו אנשי הצוות של בית החולים למחנה הראשי של דכאו, כדי לעזור לטפל במגפת הטיפוס.
מחנה הריכוז גורניה רייקה הוא מחנה ריכוז שהתקיים במהלך מלחמת העולם השנייה בכפר גורניה רייקה שבקרואטיה תחת מדינת קרואטיה העצמאית.
מאות נשים וילדים נכלאו בגורניה רייקה בין נובמבר 1941 לאביב 1942. במחנה שוכנו בין 200 ל-400 בני אדם בכל זמן נתון.
בפברואר 1942, דיאנה בודיסאלביץ' פעלה יחד עם הצלב האדום להצלת 11 ילדים משם, ובמרץ הועברה קבוצה של 147 נשים וילדים סרבים מגורניה רייקה למחנה הריכוז לובורגרד.
בהמשך הועברו נשים מהמחנה לזאגרב, לזמון, ולמחנות בגרמניה ובסרביה.
באפריל, הנשים הסרבית הנותרות הועברו ללובורגרד, ולאחר מכן שוחררו.
בשלב זה נשארו במחנה 73 נשים יהודיות ו-7 נשים קתוליות.
הקטוליות שנתפסו בשל תעמולה קומוניסטית הועברו למחנה הריכוז סטארה גראדישקה והיהודיות הועברו ללובגרד במאי 1942, תוך ריקון אתר גורניה רייקה.
ב-24 ביוני 1942 הועברו למחנה הריכוז כ-100 נערים מאחד מיאסנובאץ, והוא נוהל על ידי נוער אוסטאשה .
ב-4 ביולי הגיעו עוד 200 נערים ונערות ממחנה הריכוז סטארה גראדישקה.
מיוני 1942, אכלסו המחנה כ-400 יתומים שנותרו ממתקפת קוזארה .
לאחר התפרצות קדחת הטיפוס שגרמה לכ-140 מקרי מוות בקרב הילדים במחנה, נטשו אותו השומרים ב-14 באוגוסט 1942, ופעילי הצלב האדום הקרואטי והרופאים פינו כ-200 ילדים ששרדו לבתי חולים בזאגרב ולמחנה הריכוז יאסטרברסקו.
מחנה הריכוז אלטהאמר היה מחנה ריכוז גרמני, תת-מחנה של מחנה ההשמדה אושוויץ, ששכן במערב פולין, בוורתגאו, כ-90 ק"מ ממערב לאושוויץ.
מחנה הריכוז הוקם על ידי האס-אס בספטמבר 1944 כאחד מתת-המחנות הרבים שנבנו סביב שני המחנות הראשיים של מחנה הריכוז אושוויץ.
הוא היה ממוקם בסטארה קוז'ניה (Stara Kuźnia), כעשרה קילומטרים מערבית לעיר הפולנית קטוביץ.
יוהאן מירבט (Johann Mirbeth) היה מפקד המחנה.
המחנה אמור היה לשמש לשם אספקת כוח אדם זול להקמת תחנת כוח תרמית.
מסיבה זו שוכנו בצריפי המחנה 486 אסירים יהודים.
רובם הגיעו מגטו לודז', אך גם אסירים מהונגריה, צרפת ויוון גורשו לאלטהאמר.
אסירים גרמנים שנכלאו במחנה החזיקו בתפקידים מיוחסים והיו בדרג גבוה יותר בהיררכיית האסירים.
היחס לאסירים היה גרוע ביותר.
הם עברו התעללות וסבלו מתת-תזונה.
בעיקר הועסקו בעבודות בנייה והובלה.
מיכון עבודה כמעט לא היה קיים.
בנוסף, חסרו האסירים ביגוד מגן.
30 אחוז מהכלואים חלו במחלה קשה.
רצח עצורים על ידי סוהרים עבר ללא עונש, וגם מפקד המחנה מירבט עינה והרג עצורים באופן אישי.
ב-19 בינואר 1945 פונה המחנה בחלקו.
כ-400 אסירים החלו בצעדת מוות לעבר גלייביץ.
יעדם היה מחנה הריכוז דורה-מיטלבאו.
מבין האסירים שהיו תשושים מכדי להתחיל בצעדת המוות, הרוב נורו ורק עשרות מעטות מהם הצליחו לברוח.
אסירים רבים לא הגיעו למחנות הריכוז שהיו יעד הצעדה, מכיוון שהחלשים נורו על ידי שומריהם בדרך.
מחנה הריכוז גונדה וודה (בבולגרית: лагер гонда вода) היה מחנה ריכוז בממלכת בולגריה, אשר הוקם בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי הוועדה לביטחון המדינה סמוך לעיירה אסנובגראד.
המחנה פעל מראשית 1941 ועד שלהי 1943, ויועד לאסירים פוליטיים, מתנגדי משטר וסייענים לפרטיזנים.
מחנה המעצר לגברים גונדה וודה הוקם בינואר 1941 על ידי משטרת ביטחון הפנים של בולגריה (DS), באישור מועצת השרים של ממשלת בולגריה, ופעל עד שלהי 1943. באתר שכן קודם לכן מתקן נופש לילדים שפעל בעונות הקיץ, והוא שופץ והוכשר כמתקן כליאה בפיקוח אדריכל העיר אסנובגראד ומפקד משטרת מחוז פלובדיב.
המחנה הוקם כ-6 קילומטרים דרומית לעיר אסנובגראד, השוכנת במחוז פלובדיב, בדרום מרכז בולגריה, וסמוכה לעיר פלובדיב.
בהתאם לתקנות המשטרתיות שהיו נהוגות בבולגריה המלוכנית, ניתן היה לבצע מעצר מנהלי ולכלוא במחנות מעצר אוכלוסייה שהוגדרה כמסוכנת לסדר הציבורי מבין מפלגות שנחשבו כאופוזיציה לשלטון, כגון המפלגה הקומוניסטית, מפלגת האיכרים וחברי איגודים מקצועיים.
מבין המעשים שהצדיקו מעצר מנהלי היו: פעולות טרור, ריגול למדינה זרה, התארגנות מהפכנית נושאת נשק להפלת השלטון ומאוחר יותר גם חברים בתנועה הפרטיזנית והמסייעים להם.
ב-23 בפברואר 1941 הגיעו ראשוני העצירים, ועד הקיץ מנו עצירי המחנה 162 נפשות.
העצורים הוכרחו לבצע עבודות כפייה.
בדצמבר 1941 נסגר המחנה, ונפתח מחדש באביב 1942 עת נכלאו בו 50 עצירים.
ביוני 1941 נפתח בסמוך למחנה גונדה וודה, מחנה המעצר "סווטי ניקולה" שיועד לנשים, ונכלאו בו בהדרגה 45 עצירות.
במחצית השנייה של אוגוסט 1941 בוצע ניסיון כושל של פרטיזנים בולגריים לשחרר את עצירי המחנה.
בסתיו 1943 נסגר המחנה ועציריו שוחררו.
מבין הכלואים נמנו בכירי המפלגה הקומוניסטית והוגי הדעות שלה בבולגריה אשר לימים הפכו חלק מהאליטה הפוליטית והאינטלקטואלית של חזית המולדת של בולגריה ובהמשך הרפובליקה העממית של בולגריה, כגון ניקולה פטקוב ואנטון יוגוב.
בהיסטוריוגרפיה של יהדות בולגריה מוכר מחנה גונדה-וודה בשל כליאתו של ברוך קונפינו במחנה לאחר טביעת ספינת המעפילים סלבדור.
מתנגדיו טענו כי נכלא ב"מעצר הגנתי" בכדי להגן עליו מזעם המשפחות, ומצדדיו טענו כי נכלא בשל קשריו עם "גורמים חתרניים" במסגרת מפעל ההעפלה שלו.
מחנה הפליטים רפיח הוא אחד משמונה מחנות פליטים פלסטינים ברצועת עזה הממוקם בנפת רפיח לאורך גבול מצרים – רצועת עזה.
פליטים רבים הגיעו לאזור דרום רצועת עזה במהלך מבצע יואב.
המחנה הוקם בשנת 1949 ובאותה תקופה היה מחנה הפליטים הגדול ביותר ברצועת עזה.
הפליטים התגוררו בצפיפות וקיבלו אוכל במנות של כ-1,748 קלוריות ליום.
בעת כיבוש רצועת עזה במבצע קדש על ידי צה"ל, נמצאו במחנה רפיח כ-31,000 אנשים.
במהלך השנים, היגרה חלק מהאוכלוסייה לשכונה הסמוכה תל א-סולטאן שהוקמה בשנות ה-70 של המאה ה-20 בידי ישראל כחלק ממהלך לשיקום מחנות הפליטים והטבת התנאים בהם.
בפועל מהווה המחנה חלק מהעיר רפיח.
בצמוד למחנה ממוקמת שכונת יבנא (על שם יבנא).
סמוך למחנה, על שטח שנותר ריק בין המתחם שנבנה בידי אונר"א לבין מסילת הרכבת שעברה באזור, נבנה בהמשך גוש בנינים שמהווה כיום את שכונת שאבורה, שכונה שלעיתים נתפסת כחלק ממחנה הפליטים.
על פי אונר"א, המחנה (יחד עם תל א-סולטאן) מונה 99,000 תושבים.
על פי אומדן אמצע השנה של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2006 אוכלוסיית מחנה רפיח לבדו מונה 59,983 תושבים, ואוכלוסיית תל א-סולטאן מונה 24,418 תושבים.
במחנה ישנם 31 בתי ספר (20 יסודיים, 11 תיכוניים) המנוהלים על ידי אונר"א.
מחנה הפליטים קנדה היה מחנה פליטים פלסטיני בצפון סיני ליד רפיח, שהוקם ב-1972 ופונה ב-2000. המחנה נקרא על שם המשלחת הקנדית של כוח החירום של האו"ם (UNEF I), שבעבר התמקם במחנה באזור.
רוב הפליטים הועברו לתל א-סולטאן שבדרום רצועת עזה.
במלחמת ששת הימים ב-1967 כבשה ישראל את סיני ואת רצועת עזה הסמוכה.
בשנים 1970–1971 הרסה ישראל בתים ברפיח לצורך הרחבת הכביש בטיעונים ביטחוניים.
16,000 פליטים פלסטינים (רבע מהם מרפיח) נאלצו לעבור למקום מגורים אחר כאשר בתיהם הקיימים נהרסו על ידי השלטונות הישראליים.
לפחות אלפיים מהפליטים הועברו לאל-עריש, בסיני ואילו כמה מאות אנשים עברו ליהודה ושומרון.
בשנת 1972 הוקם המחנה ברפיח המצרית ביוזמת ממשלת ישראל.
אונר"א סיפקה לימודים ומעט טיפול רפואי עם צוות שנתקע גם הוא מעבר לגבול.
לפליטים לא הייתה זכות לעבוד במצרים והם קיבלו מנות מזון וסכומי סיוע כספיים מינימליים.
מחנה זה נודע בשם "מחנה קנדה", על הכוחות הקנדיים מטעם כוח החירום של האומות המאוחדות שבעבר היה לו מחנה במקום.
פרויקט דומה פותח ב-1973 ברפיח העזתית בשם "מחנה ברזיל" מסיבות דומות.
הסכם השלום בין ישראל למצרים
לפליטים נאמר כי במסגרת הסכמי קמפ דייוויד משנת 1978, סיכמו ישראל ומצרים על החזרתם לרצועת עזה בתוך 6 חודשים.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979 נסוגה ישראל מסיני ב-1982 וגבול עזה–מצרים שורטט מחדש ו-8 משפחות חזרו לעזה ללא כל פיצוי.
ב-1985 עדיין היו 488 משפחות במחנה קנדה.
עם זאת, בעיות מימון, עיכובים בירוקרטיים ופוליטיים ותנאים ביטחוניים קשים האריכו את התהליך.
רק בשנת 1989 הוקם מנגנון להחזרת הפליטים לרצועת עזה.
זאת באמצעות לחץ ותמיכה כספית מצד ממשלת קנדה והקרן הכוויתית לפיתוח כלכלי ערבי ושיתוף פעולה בין ישראל והרשות הפלסטינית (שהוקמה מאוחר יותר).
הפליטים החלו לעבור את הגבול בעיקר לתל א-סולטן שברפיח.
בספטמבר 1989 חתמו מצרים וישראל על "תוכנית מוסכמת להעברת תושבי מחנה קנדה לרצועת עזה".
הוא קבע "שההעברה תתבצע אך ורק על בסיס רצונם החופשי של תושבי מחנה קנדה".
כתוצאה מכך, רק 20 משקי בית חזרו עם פיצוי כספי אך ללא קרקע.
הם קיבלו חלקת אדמה בתל אל סולטן.
הכסף לא הספיק כדי להשיג בית, אז כולם נאלצו ללוות.
מתיישבי גוש קטיף התנגדו להחזרת פליטים וטענו ב-1989 לעיתונאים מהג'רוזלם פוסט שמחזרת הפליטים תאפשר חזרה של מחבלים.
לאחר הסכמי אוסלו הרשות הפלסטינית הפכה להיות מעורבת בתהליך הרילוקיישן.
רק ב-27 בדצמבר 2000 יכלו המשפחות האחרונות לחזור.
קנדה גם סיפקה כספים לבניית מרכז קהילתי בטול א-סולטן לטובת המשפחות החוזרות.
חיי הפליטים במחנה קנדה היו קשים במיוחד, שכן הם היו מנותקים מעבודה הן בעזה והן בישראל, ולא יכלו לעבוד במצרים.
בנוסף על כך, הפליטים נאלצו לשלם כל שישה חודשים על מנת לחדש את הויזה המצרית שלהם.
השכלה גבוהה ושירותי בריאות נאותים היו זמינים רק באמצעות תשלום אגרות גבוהות בהרבה ממה שרוב האנשים יכלו להרשות לעצמם.
עבור טיפול בבעיות רפואיות חמורות, תושבי מחנה קנדה שילמו הון תועפות והיו צריכים לעיתים לנסוע עד מרכז הסהר האדום הפלסטיני בקהיר.
ישראל ומצרים התווכחו על המיקום שבו יוכלו הפליטים לחצות את הגבול.
ישראל רצתה שהם ישתמשו במעבר רפיח שבשליטת ישראל, ואילו מצרים התעקשה להשתמש בשער צלאח אל-דין במרכז רפיח (הידוע גם כשער "פישפש"), שכן זה היה המעבר הישיר היחיד בין מצרים לעזה מבלי לעבור באזורים שבשליטה ישראלית.
מחנה הריכוז אסטרווגן היה מחנה ריכוז נאצי שהוקם בסמוך לאסטרווגן והיה אחד מתוך סדרה של מחנות ריכוז שהוקמו לראשונה במחוז אמלנד שבגרמניה.
מחנה אסטרווגן הוקם בקיץ 1933 כמחנה ריכוז של אסירי "מעצר מגן" והיה לזמן מה מחנה הריכוז השני בגודלו אחרי מחנה הריכוז דכאו.
המחנה נסגר בקיץ 1936. לאחר מכן, עד שנת 1945 שימש כמחנה שבויים.
כמו כן הוחזקו בו אסירים פוליטיים, ומה שנקרא אסירי לילה וערפל.
לאחר סיום המלחמה, שימש אסטרווגן כמחנה מעצר בריטי, כבית סוהר, ועד שנת 2000 כמחסן של הצבא הגרמני.
האסיר המפורסם ביותר היה הסופר קרל פון אוסייצקי, שהיה העורך של השבועון די ולטבינה וזכה בפרס נובל לשלום בשנת 1935. הקומיקאי ורנר פינק נעצר באסטרווגן למשך שישה שבועות.
האופטשארפיהרר ס"ס גוסטב זורגה, אשר כונה "גוסטב הברזל" בשל אכזריותו הנודעת, היה שומר במחנה הריכוז באסטרווגן לפני שהוצב בזקסנהאוזן.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוא הורשע בפשעי מלחמה.
מחנה הריכוז אוסטהופן (בגרמנית : KZ Osthofen) היה מחנה ריכוז נאצי באוסטהופן שליד העיר וורמס שבגרמניה.
הוא הוקם במרץ 1933 במפעל לייצור נייר.
המחנה נוהל על ידי המשטרה הפוליטית של מדינת הסן, עם שומרים מה-SA וה-SS, מאוחר יותר רק אנשי SS.
האסירים הראשונים היו בעיקר קומוניסטים או סוציאל-דמוקרטים, אך בהמשך נשלחו למחנה גם האדוונטיסטים חברי תנועת JW וכן יהודים.
בדרך כלל, מחנה אוסטהופן החזיק 200 איש בו זמנית, כאשר הסך הכולל של המוחזקים בו היה כ-3,000 אסירים.
אף שאיש מהאסירים לא מת במחנה עצמו, רבים חלו בשל תנאי החיים וההיגיינה הירודים.
פעמים רבות האסירים, ששימשו כפועלים ללא שכר, חוו התעללות והשפלה.
מקס צ'ורניצקי, אחד משני האסירים שהצליחו להימלט מאוסטהופן, פגש את הסופרת אנה סגרס בגלותה בפריז, והרומן שלה "הצלב השביעי", מתאר את התנאים ב"מחנה ריכוז ווסטהופן" בדיוני, בהשראת אוסטהופן.
אתר מחנה הריכוז שימש כמפעל רהיטים בשנים 1936 עד 1976, והלוח הראשון להנצחת קיומו של המחנה הותקן רק בשנת 1978. לאחר לחצים, נרשם אתר המחנה כאנדרטה מוגנת ב-1989, ובסופו של דבר הפך לאנדרטה למחנה הריכוז על ידי מדינת ריינלנד-פאלץ.
ההיסטוריה הרשמית של מחנה הריכוז אוסטהופן מתחילה בצו של קומיסר המדינה ורנר בסט למשטרה בהסה ב-1 במאי 1933, לפיו כל מי שנעצר מסיבות פוליטיות בהסה למשך יותר משבוע, או צפוי להיות במאסר של יותר משבוע, נצטווה להישלח לאוסטהופן.
אולם בשלב זה המחנה כבר פעל באופן לא רשמי במשך חודשים.
לאחר צו שריפת הרייכסטאג ב-28 בפברואר 1933, חירויות האזרח בגרמניה הוגבלו, ומספר רב של קומוניסטים נעצרו.
ב-6 במרץ הוחרם מפעל הנייר הריק מבעליו החוקי, איש העסקים היהודי קארל ג'והלינגר, לשם הפיכתו למחנה ריכוז.
קבוצות גדולות של אסירים החלו להישלח למחנה החל מ-13 במרץ 1933, כאשר רוב האסירים הראשונים היו קומוניסטים או סוציאל-דמוקרטים.
מקיץ 1933 נכלאו גם יהודים לא פוליטיים, חברי JW, אדוונטיסטים ואחרים.