tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כוחו הסאטירי של בונפיד היה גדול, והוא הראה את יכולתו בתיאור התעלולים של אויבו יוסף ישועה וברישום אופיים של הפרנסים ובהעברת תמונות מהוויי מחיי הקהילה:
נראה שמזגו של בונפיד והאינטרס האישי גרמו לו להגזים מאוד בתיאוריו, שכן יוסף ישועה לא רק פסק הלכה, נשא דרשות ושמש כמורה הוראה, אלא גם לימד מדעים שונים ומשך לשיעוריו הרבה תלמידים.
ר' יצחק אבוהב (1433–1493) מזכיר את יוסף ישועה מתוך יראת כבוד, וגם התעודות מגלות כי 'Rabi Jucef ben Jesua' קיבל זכויות כלכליות ביצור יין בשנת 1464.
במחצית הראשונה של המאה ה-15 נערכה בעיר אגראמונט (Agramunt) שבקטלוניה חתונה מפוארת.
בונפיד שלח מפרי עטו לחתונת ידידו, הוא לא הסתפק בשיר אחד אלא שלח 4 שירים.
שיריו נוטים לתיאורי יתר, ובזכותם אנו יכולים לעמוד על פרטי המנהגים של טקסי הנישואים ועל עולם ערכים של החברה בתקופה זו.
מאפיינים אלו של הרחבה על די תוספת פרטים רבים והעושר הריאליסטי של תיאור החפצים משולבים עם דברי מוסר מתובלים בפתגמים ונקיטת עמדה של הטפה.
כל אלה היו מסימני ההיכר של חברי "עדת הנוגנים", חידוש שהחל כבר בימי דיפיארה.
בונפיד היה ממשיך נאמן של שושלת משוררי ספרד הנוצרית, שהמזיגה של חידוש ומסורת הייתה ממאפייניהם.
רק חלק קטן מן השירים והאגרות של שלמה בן ראובן בונפיד ראו אור עד כה במקומות שונים.
ספר דברי חכמים; נקבצו על ידי אליעזר אשכנזי, מץ: J.
צבי הירש עדעלמאן, דברי חפץ, לונדון: [חמו"ל], תרי"ג, עמ' 21.
'הדיואן לר' שלמה בונפיד', יוצא לאור בפעם הראשונה ע"פ כ"י יחיד שבאוצר הבודלייאנא באוכספורד עם הערות מאת אהרן קאמינקא, ממזרח וממערב ב (וינה תרנ"ה 1895), 107–128.
מבחר השירה העברית: למיום חתום כתבי הקדש עד גלות ישראל מעל אדמת ספרד בשנת ה"א רנ"ב; ערוך ומתקן על ידי חיים בראדי בהשתתפות מאיר וינר, לייפציג: אינזל, תרפ"ב, עמ' שכט–שלב.
יוסף פאטאי, 'שירי חשק של שלמה בונפיד', הצופה לחכמת ישראל י (תרפ"ו), 220–223.
אהרן קאמינקא, 'שירים ומליצות להר' שלמה בהר' ראובן בונפיד', הצופה לחכמת ישראל י (תרפ"ו), 295–288; יב (תרפ"ח), 33–42.
יוסף פאטאי, 'שירי חול של שלמה בונפיד', בספרו: משפני השירה, ירושלים: ר' מס, תרצ"ט, עמ' 85–67.
'הפולמוס של שלמה בונפיד בנכבדי סאראגוסה: קובץ מליצות חרוזות ושירים'; יוצא לאור על ידי ח.
שירמן, קובץ על יד (דברים שבכתב היוצאים לאור בפעם הראשונה) סדרה חדשה ספר ד (יד) (תש"ו), י–סד.
שירי בונפיד אל משוררים שהמירו דתם, נספח למאמרו של אברהם גרוס, 'המשורר שלמה בונפיד ומאורעות דורו', בתוך: דב ולפיש (עורך), ספר זיכרון לאפרים תלמג', כרך א, חיפה: אוניברסיטת חיפה, תשנ"ג, עמ' מט–סא.
הרב שלמה בכור חוצין (רשב"ח ; 1843–1892) היה פוסק, פייטן, עיתונאי, מתרגם, בעל בית דפוס ובין בולטי הרבנים בבבל במחצית השנייה של המאה ה-19.
נולד בבגדאד בשנת 1843 (ה'תר"ד) כבן למשפחת רבנים מיוחסת, מצאצאיו של הרב צדקה חוצין הראשון.
בצעירותו למד בישיבת מדרש בית זלכה, ונמנה עם תלמידיו של הרב עבדאללה סומך.
תחומי העניין שלו היו רבים, והוא עסק בפעילויות מגוונות לאורך חייו.
בין היתר, נהג לכתוב באופן קבוע לעיתונות העברית של התקופה, כולל לעיתונים שהתפרסמו בבגדאד, הודו, ארץ ישראל ומזרח אירופה.
לאורך השנים כתב למעלה מ-150 מאמרים לעיתונים שונים, כולל הלבנון, המגיד, הצפירה, החבצלת, הדובר (בגדאד), המבשר (כלכותה) ועוד.
מאמריו עסקו בנושאים מגוונים, כגון חיי הקהילות היהודיות בעיראק, כורדיסטן ופרס, הלכה, מוסר, תרבות, פוליטיקה עולמית וענייני השעה.
מאמריו הם מקור לידע רב על קורות היהודים באזור עיראק ופרס של זמנו, חייהם התרבותיים ורדיפות כנגדם.
במאמריו הוא ביטא גישה המשלבת בין קבלת ערכים משכיליים ומודרניים לבין שמירה על המסורת.
בתחום החינוך שימש כמנהל "מדרש תלמוד תורה" בבגדאד, וכן שימש לתקופה כמורה לתלמוד בבית הספר של כי"ח בעיר.
עוד שימש כראש סניף "חברת שומרי תורה" וסגן נשיא "חברת שומרי מצווה" בבגדאד.
כפוסק קיבל אליו שאלות הלכתיות מרחבי עיראק, וכן מהקהילה היהודית-בגדאדית בהודו וארצות נוספות.
בשנת 1867 הקים בית דפוס עברי בבגדאד (בית הדפוס העברי השלישי שהוקם בעיר), שהמשיך לפעול על ידי בנו גם לאחר מותו.
בין הספרים שהדפיס נכללים קבצים של סיפורי מעשיות שליקט וקיבץ לשלושה ספרים, ועוסקים במוסר וטוהר המידות.
בנוסף לבית הדפוס היה בעל בית מסחר לספרים עבריים בבגדאד, ושימש בתור הנציג המקומי של חברת מקיצי נרדמים.
כחלק מתפקידו פעל להפיץ מנויים של עיתונים עבריים שונים (כגון המגיד) בקרב יהודי בגדאד.
הוא שאף להקים כתב עת דו לשוני עברי-ערבי בבגדאד, אך לא הצליח לקבל רישיון לכך מהשלטונות העות'מאנים.
הלך לעולמו ב-29 בספטמבר 1892 (ח' תשרי ה'תרנ"ג) בגיל 49, ונקבר בבגדאד.
הגדה של פסח בתרגום לערבית-יהודית, ליוורנו 1887.
מעשה ניסים - סיפורים ממסורת ישראל, חמ"ד.
מעשים טובים - סיפורים ממסורת ישראל, בגדאד 1889.
מעשים מפוארים - סיפורים ממסורת ישראל, בגדאד 1890.
תלמוד קטן - חידושים בתלמוד עם קובץ הנחיות מוסר לתלמידים בשם "חנוך לנער"
שלמה בּלָזֶר (תרמ"ט, 1889 - כ"ח באב תש"ך, 21 באוגוסט 1960) היה עורך כתב העת "שערי ציון" ומעסקני הציבור ביישוב הישן בירושלים.
נולד בקובנה, בנו של הרב יצחק בלזר, מראשי תנועת המוסר.
בשנת תרס"ד (1904) עלה לארץ ישראל עם אביו והם התיישבו בירושלים.
בשנות ה-20 ערך את כתב העת "שערי ציון", יחד עם הרב אהרן יצחק זסלנסקי.
היה מעסקני היישוב הישן בירושלים ונשא בתפקידים רבים.
בין השאר היה מנהל ישיבת תורת חיים, מנהל כולל וילנה וחבר הנהלת בית החולים ביקור חולים.
נפטר ב-21 באוגוסט 1960 בגיל 71 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
בנו, יצחק, נולד זמן קצר לאחר פטירת סבו ונקרא על שמו.
בשנות ה-20 הוא היגר לדרום אמריקה ושימש שם כמורה לעברית.
נכדו הוא השופט מרדכי בלזר.
גיסו, בעל אחותו בריינה, היה הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי.
גיסו מצד אשתו היה הרב מרדכי לייב רובין, ראב"ד העדה החרדית.
רבי שלמה זלמן במברגר (תקצ"ה - תרע"ח, מכונה הרב מזנהיים) היה רבה של זנהיים (כיום בצרפת) ().
מחבר ספרות תורנית ומחבר הספר לימוד ערוך על ספר הערוך.
נולד בב' באייר תקצ"ה (1835) בוויסנברון, פרבר של וירצבורג, גרמניה, לרבי יצחק דב במברגר.
בסביבות שנת תרכ"ב נשא את לאה בת הרב אברהם אדלר אב"ד אשפנבורג.
היה זמן קצר מורה בהאספורט ובזלצבורג.
הוסמך לרבנות על ידי רבי יעקב אטלינגר באלטונה ועל ידי רבי מנחם דרייפוס בזלצבורג.
לאחר מכן עבר ללנגנאו, שווייץ, שם, בשנת תרל"ה נפטרה אשתו.
בשנת 1881 תרמ"א עבר לנידרהגנטל, ובשנת 1886 תרמ"ו החל לכהן כרבה של זנהיים.
במלחמת העולם הראשונה התחוללו בזנהיים קרבות קשים בין הצרפתים לגרמנים ומשום כך נאלצו רוב היהודים לברוח מהעיר והרב במברגר עבר לגור אצל בנו נפתלי בקיצינגן.
נפטר בוירצבורג בכ"ו באדר תרע"ח, לאחר מחלה קשה.
בנו הוא הרב פינחס במברגר.
בן נוסף היה ד"ר יצחק במברגר.
הגיון שלמה - תיקונים וביאורים לספר הערוך על פי כתב יד, מגנצא: יחיאל בריל, תרל"ה
למוד ערוך - פירוש תיבות ועניינים בהלכות ואגדות בתוך ספר הערוך ראש השנה, תענית, סוכה, מגילה, ברכות, שבת
הרב שלמה זלמן בלוך (ה'תרמ"ו, 1886 - י"א בסיוון ה'תשל"ו, 9 ביוני 1976) היה רב מקובל ליטאי, מדמויות תנועת המוסר בדור שלאחר מלחמת העולם השנייה, תלמידו של החפץ חיים שהתפרסם כבעל מופת.
נולד בברנוביץ', לאביו ר' אליעזר.
בגיל חמש עשרה החל ללמוד בישיבת נובהרדוק אצל "הסבא", רבי יוסף יוזל הורוביץ.
בתקופת לימודיו בנובהרדוק התקרב לרב העיר, רבי יחיאל מיכל אפשטיין.
מאוחר יותר למד בישיבת ראדין, שם נעשה למקורבו ותלמידו של החפץ חיים ואף למד עמו בחברותא.
הוא נמנה עם המניין שנשלח בידי החפץ חיים למשימות שונות שהצריכו "תפילת צדיקים".
לאחר נישואיו המשיך ללמוד זמן קצר בראדין, אחר כך עבר ללמוד בכולל הפרושים באיישישוק.
באיישישוק נסמך לרבנות בידי רב העיר, הרב יוסף זונדל הוטנר.
לאחר שנתיים עבר ללמוד בווילנה בה למד במשך חמש שנים ונסמך לרבנות בידי המו"צ הווילנאי ר' חיים סגלוביץ, מחבר "מקור חיים".
ב-1917 שרר רעב בווילנה בשל מלחמת העולם הראשונה והוא עקר לקלם ולמד ב"תלמוד תורה" הנודע בעיר.
בשנת ה'תרפ"ה, 1925, עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
הוא סירב לקבל משרות תורניות והתמיד בלימודיו ותפילותיו.
יצא לו שם של צדיק ובעל מופת ורבים נהגו לבקש שיעניק להם ברכה.
לפי דוד זריצקי, כבר רבו ה"חפץ חיים" הפנה אליו אנשים לברכה, ובין המפנים אליו לתפילה וברכה עבור חולים היה מאוחר יותר גם החזון איש.
הוא נפטר בגיל 90 בי"א בסיוון ה'תשל"ו, 9 ביוני 1976, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
רעייתו חנה אסתר נפטרה שש שנים לפניו, לשניים לא היו ילדים.
הרב שלמה בן חמו (נולד בתש"ח) הוא רב העיר הספרדי של קריית גת, ראש ישיבת אור חברון בקריית ארבע ונשיא כולל 'צבי ישראל' בקריית גת.
נולד בשנת תש"ח במרוקו לרב יעקב ראש ישיבת רבי ישראל אבוחצירא ('ישיבת בבא סאלי') ולאמו מרים.
בשנת תשכ"ד עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת מרכז הרב אצל רבו המובהק הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא עד לנישואיו בשנת תשל"ד.
לאחר נישואיו למד בכולל דיינות במכון הארי פישל בשעות הבוקר.
בצהריים המשיך בלימודיו בישיבת מרכז הרב.
במהלך שנים אלו הוסמך לרבנות ולדיינות על ידי הרב יוסף כהן דיין בבית הדין הרבני הגדול שכיהן כר"מ במכון.
קיבל סמיכה לרבנות גם מהרב אברהם אלקנה כהנא שפירא ומהרב שלום משאש.
כמו כן, אחד מרבותיו שגידל אותו והיה לו כאב הוא דודו הרב שמעון דיין אב בית דין במראקש ובקזבלנקה.
בנוסף היה מקורב לידיד משפחתו הרב יצחק חזן, חבר בי"ד עם הרב שלום משאש במרוקו, דיין בבית הדין הרבני בחיפה וחבר בית הדין הרבני הגדול.
בשנת תשמ"ג התמנה לרבה של העיר קריית גת.
החליף בתפקיד את קודמו הרב מרדכי אלמליח.
באותה שנה הקים בקריית גת את ישיבת 'צבי ישראל' על שם הרצי"ה קוק שמנתה כמה עשרות בחורים ופעלה עד לשנת תשמ"ז.
משנת תשמ"ז ועד היום מתקיים כולל במקום שהרב בן חמו משמש כנשיאו ומעביר בו שיעורים באופן קבוע.
מכהן לצד עמיתו האשכנזי הרב משה הבלין.
בנוסף מעביר שיעורי תורה בכל רחבי הארץ.
היה חבר בגוף הבוחר של הרבנים הראשים לישראל.
כמו כן, מספר פעמים היה שותף עם חברי תנועת "דרך אמונה".
היה נשוי לגאולה, אחות במקצועה, עד לפטירת ב-2025 ומתגורר בקריית ארבע.
משחר ילדותו במרוקו הביע עמדות ציוניות שקיבל מרבותיו ומביתו החורטות על דגלם את שלמות ארץ ישראל.
בעת הגיעו לארץ חיזק והעמיק דעות אלו על ידי הליכה לישיבת מרכז הרב ובשיטתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובנו הרצי"ה קוק הרואה את מדינת ישראל כ"יסוד כיסא הקב"ה בעולם" ואת הקמתה כאתחלתא דגאולה.
מורה לומר הלל ביום העצמאות, ומשתתף באופן קבוע באירועי יום ירושלים בישיבת מרכז הרב.
שבחי ארץ חמדה - על ארץ ישראל, ג' חלקים.
בהוצאת 'פאר הקודש', אשקלון תשע"ו.
שבחי מועדים - על המועדים.
בהוצאת 'פאר הקודש', אשקלון תשנ"ו.
שבחי תשובה - על התשובה.
שבחי פסחים - על חג הפסח.
הרב שלמה בורשטין (יט בטבת תרע"ה, 1914 – כ' בסיוון תשס"ד, יוני 2004) היה ראש "ישיבת הרב קוק" במונטווידאו, מייסד וראש הישיבה הראשון של ישיבת בני עקיבא בית שמואל בחדרה.
נולד לרב שלום (אלתר) וטובה (פעשע גיטל) בורשטין בעיר ביאליסטוק בפולין אשר משם עברה משפחתו לטיקטין.
בשנת תר"ץ עבר לישיבתו של רבי אלחנן וסרמן בברנוביץ'.
בגיל 17 עבר לישיבת מיר.
למד שם מפי המשגיח רבי ירוחם ליבוביץ ומרבו המובהק הרב יחזקאל לוינשטיין.
כמו כן מילא הרב בורשטין את "מקום הפסיקה" של העיירה מיר למשך תקופה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נותר תחת הכיבוש הנאצי, ואחרי תלאות וקשיים הצליח להימלט לוילנא, לשם עברה ישיבת מיר.
הוא נדד עם הישיבה ליפן ובהמשך לשאנגחאי.
בשנת תש"ו (1946), עת עזבו תלמידי ישיבת מיר את שאנגחאי, הוזמן הרב בורשטין לשמש כר"מ בישיבת רבי יצחק אלחנן בארצות הברית, אך העדיף להמשיך בישיבתו כשהוא פועל בעזרתו של הג'וינט להעברת תלמידי הישיבה מסין לארצות הברית.
היה בין מייסדי ישיבה קטנה בסן פרנסיסקו אשר קיימת עד היום.
משם עבר הרב עם ישיבת מיר לארצות הברית, עד הגיעה לברוקלין.
בתש"ז (1947) היגר הרב לבירת אורוגוואי מונטווידאו, שם הקים ישיבה גבוהה בשם "ישיבת הרב קוק" וכן ישיבה לתלמידי בית ספר תיכון משעות הצהרים.
בנוסף היה מסלול ישיבת ערב שכלל לימודי יהדות משלימים לסטודנטים ואחרים.
הוא היה רבו של בית הכנסת "ביהכנ"ס דליטא", כתב בעיתונות של הקהילה וכן כתב קונטרסי "פירוש למשנה ביידיש".
בקיץ תשכ"א (1961) עלה לישראל, ליישוב החדש 'דגנים' שלימים נקרא מרכז שפירא.
שימש כר"מ בישיבה התיכונית במקום.
בהמשך ייסד את ישיבת בני עקיבא בית שמואל בחדרה ועמד בראשה במשך מספר שנים.
קיבל את אות "יקיר החינוך הדתי" וכן יקיר העיר חדרה.
נפטר בכ' בסיוון תשס"ד, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בחדרה.
עם היווסדה של ישיבת "הרב קוק" נשא הרב לאישה את שושנה ספיר (נפטרה בי"א בניסן ה'תשע"ה).
בנו בכורו, הרב שלום פנחס היה רבה של עוצבת גולן, ראש ישיבה בחדרה, וראש ישיבת מדרשיית הגליל שהקים לעולים מחבר המדינות במגדל העמק.
כיום משפיע בישיבות בעיר צפת.
בתו, הרבנית טובה, נישאה לרב הלל דוד, לשעבר רב "הלל יפה" בחדרה
בתו הרבנית אסתר לבנון היא מראשי 'בנין שלם', נשואה לרב אליקים לבנון
בנו הרב דוד יהודה נשוי לבתו של הרב רפאל בנימין לוין
בנו הרב מנחם בורשטין, הוא ראש מכון פוע"ה ור"מ הלכה בישיבת מרכז הרב בירושלים
בתו זיוה היא מחנכת, נשואה לרב אברהם שילר, רבו של היישוב עלי
שלמי יחזקאל – מאמרי המשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין שסוכמו על ידו.
עריכה, מקורות ותרגום, בידי בנו הרב מנחם, ירושלים תשמ"ה.
בידרמן היה מורה למוזיקה, והלחין מספר שירים, כולל "נעמה" (מילים אברהם בר-עוז) שזכה במקום השני בפסטיבל הזמר והפזמון ב-1961, בביצועה של אסתר עופרים.
בשנים שלאחר מכן, זכה השיר לביצועים נוספים.
במיוחד התפרסם ביצועה של עופרה חזה באלבומה מ-1983, "שירי מולדת".
כמו כן ביצעו את השיר גם ג'ו עמר, גילה אדרי, חוה אלברשטיין וליאורה.
שירים נוספים שהלחין והתפרסמו הם: שיר הילדים "ענן ועננת" (מילים: שמואל בס), "צללים" (מילים: אורי אסף, ביצוע: נחמה הנדל) ו"המחרוזת" (מילים: אורי אסף, ביצוע: אסתר עופרים).
ניגן באקורדיון ולימד מוזיקה, בין היתר, בבית ספר "גולן" ברמת השרון.
יצא בשליחות מטעם ההסתדרות הציונית העולמית למקסיקו, שם שימש כמורה למוזיקה בבית ספר יהודי.
נרצח ב-6 ביולי 1995 במקסיקו.
היה נשוי ליעל ולהם שלושה ילדים, בהם המוזיקאי צליל בירן.
שלמה בידרמן (נולד ב-1947) הוא פילוסוף ישראלי, פרופסור אֶמֶרִיטוּס לפילוסופיה המתמחה בפילוסופיה הודית, פילוסופיה של הדת ובפילוסופיה השוואתית, לשעבר דיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב, לשעבר נשיא המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
בשנת 1971 קיבל תואר שני בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
פרופ' בידרמן לימד במשך שנים רבות בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב, והוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטה זו.
בשנת 2015 התמנה פרופ' בידרמן לנשיא האקדמית תל אביב יפו.
בינואר 2018 הוא נבחר ליו"ר ועד ראשי המכללות האקדמיות הציבוריות.
בשנת 2020 סיים את תפקידו כנשיא המכללה.
הוביל וקידם את פרויקט הקמת מעונות הסטודנטים במכללה.
בנו הוא ד"ר שי בידרמן, מומחה לפילוסופיה של הקולנוע ולפילוסופיה בקולנוע ובטלוויזיה.
מרצה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה ובמכללה האקדמית בית ברל, המדרשה לאמנות, המחלקה לקולנוע.
פילוסופיה הודית - קווי יסוד, אוניברסיטה משודרת, הוצאת משרד הביטחון, 1980
ראשית הבודהיזם, אוניברסיטה משודרת, הוצאת משרד הביטחון, 1995
מסעות פילוסופיים - הודו והמערב, הוצאת ידיעות אחרונות, 2004
תשוקה יחד עם רינה לזר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007
פילוסופיה במזרח ופילוסופיה במערב - בן עמי שרפשטיין, שלמה בידרמן, דן דאור, יואל הופמן.
רבי שלמה בוכנר מקשאנוב (ביידיש: באכנער, בערך תקי"ב, 1752 - י"ח באייר תקפ"ח, 2 במאי 1828) היה אדמו"ר חסידי בגליציה, אב"ד כשאנוב, תלמידו של רבי אלימלך מליז'נסק ורבו של רבי דב בעריש מאושפיצין.
נולד לרבי משה חריף מחמעלניק חבר ועד ארבע ארצות ונכד למהר"ם טיקטין, אביו היה מיוחס לגדולי אשכנז ביניהם הרב משה איסרליש ובעל הטורי זהב.
נישא להעסא בת רבי שמחה רפאפורט.
בעצת אשתו הפסיק ממלאכת הצורפות ונסע להיות תלמיד מובהק לרבי שמלקה בניקלשבורג, שם התיידד מאוד עם החוזה מלובלין.
אחר כך היה תלמיד הנועם אלימלך.
בליזנסק התרועע עם בעל המאור ושמש, וחליפת מכתבים התנהלה ביניהם.
היה למדן גדול, ואמר שיעורי חריפות לתלמידים, לפעמים 8 ימים ויותר על סוגיה אחת.
בתחילה סירב לקבל רבנות, ועסק במסחר, לבסוף נתרצה לאחר שראשי הקהל בקשו מרבו ר' שמלקה מניקלשבורג שיצווה עליו לקבל כהונה זו, ונתמנה לרב ואב"ד קשאנוב בשנת תקמ"ח.
לאחר מחלה של שנה, נפטר ביום ל"ג בעומר ה'תקפ"ח ועל מצבתו בקשאנוב נכתב:
תלמידו המובהק רבי דב בעריש מאושפצין בא אל ציונו כל שנה בל"ג בעומר וערך סעודה גדולה.
הכתבים שהשאיר אחריו אבדו, כולל ספרו הקבלי שערי אורה.
הניח אחריו משפחה ענפה של תלמידי חכמים באזור קראקוב, הם לא היו רבנים או אדמורי"ם, לפי צוואתו שלא יירשו אחריו שום התמנות.
ידוע הבטחתו לצאצאיו כי לאחר הסתלקותו יזכירו את שמו כסגולה להיוושע, כהבטחתו הידועה לזרעו אחריו, כאשר בעת צרה רח"ל יזכירו את שמו ושם אמו, "שלמה בן פייגא", תבא להם הישועה.
שלמה בן זאב (1941 – 29 בינואר 1992) היה כדורסלן ישראלי ששיחק במכבי קריית מוצקין, מכבי חיפה ובנבחרת ישראל בשנות ה-60. מלך הסלים של מכבי קריית מוצקין בכל הזמנים.
בעונת 1958/1959 ערך בן זאב את הופעת הבכורה שלו במכבי קריית מוצקין.
באותה עונה הצטרפו אל הקבוצה כוכבי הפועל קריית חיים: חנוך ברקון ראובן בורג ויצחק גודס, אשר יחד עם בן זאב ושלמה דובדבני - הרכיבו את חמישיית הקבוצה.
הקבוצה סיימה את העונה במקום התשיעי, כאשר בן זאב קלע בממוצע של 9.9 נקודות למשחק.
בן זאב יחד עם ברקון ודובדבני, הובילו את הקבוצה להישג השיא שלה - מקום שישי בליגה.
בן זאב קלע בממוצע של 13.9 נקודות למשחק.
בעונה הבאה, עונת 1960/1961 סיימה הקבוצה במקום ה-10. בן זאב (ממוצע 11.3 נקודות למשחק) המשיך להוביל את הקבוצה יחד עם ברקון ודובדבני.
עם זאת בן זאב המשיך לקלוע בממוצע גבוה - 16.2 ו-18.2 נקודות למשחק בהתאמה.
בשנת 1963 השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה שנערכה בורוצלב, תחת המאמן יהושע רוזין.
הנבחרת סיימה את האליפות במקום התשיעי עם ארבעה ניצחונות וחמישה הפסדים.
בן זאב שותף במשחק אחד, נגד בלגיה, בו קלע נקודה אחת.
בעונת 1966/1967 עבר בן זאב למכבי חיפה, תחת המאמן שמואל יעקובסון, ושיתף פעולה עם חיים בוכבינדר ודן אייק.
בעונה הראשונה סיימה הקבוצה במקום החמישי כאשר בן זאב קלע בממוצע של 11 נקודות למשחק.
בן זאב המשיך לשחק בחיפה עוד ארבע עונות, עד שפרש באמצע עונת 1971/1972.
סך הכל שיחק בן זאב 13 עונות בליגה הבכירה בהן השתתף ב-247 משחקי ליגה בהם קלע 3,178 נקודות, והוא מלך הסלים בכל הזמנים של מכבי קריית מוצקין.
במדי נבחרת ישראל רשם בן זאב 13 הופעות והשתתף באליפות אירופה בכדורסל 1963.
ביום 29 בינואר 1992 נפטר בן זאב ונטמן בבית העלמין צור שלום בקריית ביאליק.
בשנת 2016 קיבלה רעייתו בשמו פרס על תרומה מיוחדת בתחום הכדורסל מעמותת הספורט של קריית מוצקין.
רבי שלמה בן היתום היה מחכמי יהדות איטליה בסביבות המאה ה-12, שחיבר פירוש לתלמוד, אשר שרד ממנו פירוש למסכת משקין (מועד קטן) בלבד.
רבי שלמה חי כנראה בדרום איטליה בסביבות המאה ה-12. הוא מזכיר כמה הנהגות ומנהגים מארצות מוסלמיות ובפרט מארץ ישראל, דבר המעלה את האפשרות שמוצא משפחתו הוא מהמרחב המוסלמי (ואולי אף נולד שם), או שהגיע לשם במסגרת נדודיו.
חיות מחזק השערה זו בכינויו "בן היתום", שלדעתו לא מרמז על היות אביו יתום אלא מקורו בשם הערבי "ابن هيثم" (אבן הית'ם).
רבי שלמה היה בקיא במדעים וברפואה.
הוא כתב פירוש למסכתות רבות מן התלמוד הבבלי אך לידינו הגיע רק פירושו למסכת משקין (מועד קטן).
פירושו עוסק פעמים רבות בסדר העניינים בתלמוד ובמשנה, בסדר התנאים והאמוראים, בפירוש פסוקים שהובאו בגמרא ובענייני דקדוק.
הוא השתמש לא אחת בשפה הערבית כדי להסביר ביטויים תלמודיים.
הפירוש כתוב בסגנון ברור וקולח ולעיתים אף בלשון מקראית ומליצית.
ישראל תא שמע טוען שפירושו מבוסס במידה רבה על פירוש רבנו חננאל.
לדעת הרב צבי פרץ חיות, הפירוש נכתב במהירות וללא הגהה מספיקה, שכן הוא מוצא בו כמה סתירות, כפילויות ועניינים מתמיהים.
הפירוש ראה לאור בשנת ה'תר"ע על ידי הרב צבי פרץ חיות בהוצאת חברת מקיצי נרדמים.
ייתכן שכתב גם פירוש למשנה.
שלמה בלום (נולד בשנת 1954) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הסנטר, בין היתר, בהפועל רמת גן ובנבחרת ישראל.
בלום החל את הקריירה בהפועל רמת גן בתחילת שנות השבעים כאשר הקבוצה הייתה בליגה השנייה.
בעונת 1972/1973 שבה הקבוצה לליגה הראשונה, כאשר בלום הפך לשחקן בכיר בקבוצה.
בלום שיחק עוד ארבע עונות במדי הפועל רמת גן, במהלכן סיימה הקבוצה פעמיים במקום השני ופעמיים במקום הרביעי.
בעונת 1977/1978 עבר בלום לבית"ר תל אביב, ושיחק במדיה במשך ארבע עונות.
לאחר מכן שיחק עונה נוספת באליצור תל אביב.
סך הכל שיחק בלום 9 עונות בליגה הבכירה, בהן קלע 658 נקודות, בממוצע של 5.2 נקודות למשחק.
בנבחרת ישראל רשם בלום 12 הופעות, ובשנת 1975 שיחק במדיה באליפות אירופה בכדורסל 1975, טורניר בו סיימה הנבחרת במקום השביעי.
שלמה בונימוביץ' (20 בנובמבר 1952 – 5 בדצמבר 2020) היה ארכאולוג ישראלי, פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שהתמחה בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת במזרח הים התיכון, העולם האגאי וקפריסין.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה שלמה בונימוביץ שותף לסקר הר אפרים, שהיה המשך של סקר החרום שנערך בשנת 1968. הסקר היה חלק ממחקר אזורי שכלל גם חפירות מחודשות בתל שילה, אותן ניהל יחד עם ישראל פינקלשטיין וצבי לדרמן.
בין השנים 1990 – 2020 עמד בונימוביץ', יחד עם לדרמן, בראש משלחת החפירות הארכאולוגיות בתל בית שמש.
באותן שנים הועסק כסגל החוג לארכאולוגיה ולתקופה גם כראש החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בונימוביץ הרבה לעסוק בתיאוריה ובפילוסופיה שמאחורי עבודת השטח של הארכאולוגיה.
הוא חיבר מאמרים רבים, כתב פרקים בספרים על תקופת הברונזה ערך וכתב מספר ספרים והעמיד דור המשך של תלמידים.
בשנת 1990, החלו בונימוביץ' ולדרמן לחפור בתל בית שמש, מתוך הבנה כי רוב האתר כבר נחפר ומתוך כוונה לענות על מספר שאלות שנותרו פתוחות במבנה השכבות של התל ולמפות את ההקשר התרבותי של תל בית שמש.
החפירות התמקדו בצד הצפון מזרחי של התל שלא נחפר כלל.
עם זאת, החפירות העלו שפע ממצאים שהביאו להרחבת יריעת המחקר והתארכות תקופת החפירות.
החל משנת 2008, הופעלו באתר שיטות הדמיה דיגיטלית במטרה לשחזר את מראה השרידים והממצאים ואת תהליכי בתר ההרבדה של האתר, שאפשרו, בשילוב טכנולוגיות דיגיטליות, לשחזר את מראהו המשוער בעת שלבי קיומו השונים.
בין השאר נחשפו מקטעים נוספים של החומה שנחשפה לראשונה על ידי מקנזי, קטעי ביצורים נוספים, מבצר נוסף שנבנה מעל לחומה, ושער נוסף בצד הצפוני של התל.
על פי חוקרי אוניברסיטת תל אביב ביצורים אלו מתוארכים לתקופת הברזל ב' (הממלכה המאוחדת).
באתר גם נחשפה סדנת ברזל הקדומה ביותר שהתגלתה עד כה באגן המזרחי של הים התיכון.
ובה נחשפו כבשנים, כלי עבודה ששימשו להפקת המתכת ופריטים שיוצרו בסדנה ובהם ראשי חיצים.
החפירות בתל בית שמש הוסיפו נדבך נוסף לוויכוח שניטש על הכרונולוגיה של תקופת הברזל, בפרשנות שנתנו להיעדר עצמות חזיר וקרמיקה פלשתית באתר, ושינוי תיארוך הממצא.
בית שמש, לפי הבנתם, הייתה מרכז תעשייתי-מסחרי אזורי פעיל תחת שלטון מרכזי יהודי, במחצית השנייה של המאה העשירית ובתחילת המאה התשיעית לפני הספירה.
מציאת מערכות הגנה, אספקת מים ותעשייה בקנה מידה שאיננו אופייני לעיר שאיננה עיר-מדינה אלא עיר מחוז.
מול טענת פרופ' ישראל פינקלשטיין על חוסר של ישות פוליטית שיכולה להתפרש כ"ממלכה מאוחדת", הציבו בונימוביץ' ולדרמן, חופרי תל בית שמש את מסקנות מחקרם על המבט מגבול הממלכה.
לפי תפיסתם בחפירות שנערכו באתרים השוכנים על גבולות הממלכה כמו תל ירמות ותל לכיש נחשפו ממצאים המעידים בוודאות על קיומו של גוף פוליטי מרכזי ישראלי כבר מסוף המאה העשירית לפנה"ס ובתחילת המאה התשיעית לפני הספירה.
ביולי 2012 חשפו בונימוביץ ולדרמן בחפירות שערכו באזור, חותם, ובו דמות אדם הניצב מול "חיה גדולה עם ראש גדול וזנב מתעקל, מאוד חתולי", ומושיט ידו לעבר ראשה.
החותם נמצא בשכבה המתוארכת למאה ה-11 לפנה"ס.
הסמיכות הגאוגרפית והכרונולוגית למקום ולזמן בו פעל, לפי המסופר במקרא, השופט שמשון אשר שיסע "כפיר אריות" בידיו החשופות, יחד עם העובדה שלא מוכר חותם דומה ממקום אחר, רומזים, לדעת בונימוביץ ולדרמן, לכך שבאזור זה נפוצה המסורת המיתית שמצאה את מקומה בחותם ובמקרא.
שלמה בורנשטיין הוא ספורטאי פאראלימפי זוכה מדליות זהב (ניו יורק 1984) וכסף (סיאול 1988) בכדורעף בעמידה.
ב זכה במדליית זהב עם נבחרת ישראל בכדורעף בעמידה.
ב זכה במדליית כסף עם נבחרת ישראל בכדורעף בעמידה.
שלמה בן-אליהו (23 ביוני 1933 – 24 באפריל 2016) היה איש חינוך, מחלוצי שילוב מורשת יהדות המזרח במערכת החינוך, ממייסדי תוכנית הרווחה לתלמידי עיירות הפיתוח, מראשוני המפתחים של דרכי הערכה חלופיות לבחינות וממפתחי ההוראה בסגנון "למידה משמעותית".
שלמה בן-אליהו נולד וגדל בירושלים לעזרא בן-אליהו ובלה לבית מנחם.
בילדותו למד בתלמוד תורה "ענף החיים" לבני קהילת יהודי המדאן ובתלמוד תורה "בית אהרון" לבני עדת הספרדים.
לאחר לימודי התיכון נרשם ללימודי הוראה במכללת דוד ילין, ובמקביל עבד כמורה בבית ספר ערב לנערים עובדים בירושלים.
העלייה ההמונית בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל יצרה מחסור חמור במורים, ובן-אליהו הוצב להוראה בבית ספר ברעננה באמצע שנת הלימודים השנייה שלו במכללה.
בין השנים 1952–1955 שירת בצה"ל בגבעתי וכקצין בחיל התותחנים.
לאחר השירות הצבאי בן-אליהו למד תואר ראשון בשפה וספרות ערבית ולימודי המזרח התיכון, ובזכות כישוריו נקרא להקים יחידה ייעודית באגף המודיעין.
הקמת בתי ספר לילדי העולים בבית שמש
במקביל ללימודי התואר הראשון בן-אליהו עסק בהוראה, ובהמשך אף בהקמה וניהול של מספר בתי ספר בבית שמש.
היו אלו שנותיו הראשונות של היישוב, ובהיותה מעברה גרו בה בעיקר עולים מאיראן, עיראק, צפון אפריקה ורומניה.
רבים מתלמידיו של בן-אליהו נמנו עם משפחות העולים.
בתפקידו הראשון שימש כמורה בבית הספר היסודי על שם אהרן שמי, שם קודם להיות סגן מנהל לצד יהודה ארנן.
לאחר מכן היה שותף פעיל בהקמה של בית הספר היסודי "עדיהו" ועמד בראשו.
בנוסף הקים וניהל את בית הספר העל-יסודי הדו-שנתי על שם משה ל.
בשנת 1963 יצא בן-אליהו לשליחות בת שלוש שנים בעיר טורונטו שבקנדה עם אשתו נחמה.
שניהם עסקו בהוראה בבית הספר "בתי תלמוד התורה המאוחדים בטורונטו".
אחר חזרתו לארץ מילא בן-אליהו שורה של תפקידי ניהול במשרד החינוך: הוא הוביל את נושאי הטיפוח באגף החינוך העל-יסודי; הקים וניהל את "תוכנית הרווחה בחינוך", שנועדה לקדם את החינוך בעיירות פיתוח ושכונות מצוקה; ניהל את האגף לפיתוח תוכניות לימודים, האגף לתוכניות לימודים ייחודיות והאגף לחינוך על-יסודי.
לצד אליעזר שמואלי וד"ר נסים יושע, בן-אליהו הקים את "הוועדה לשילוב מורשת יהדות המזרח במערכת החינוך והתרבות", שלימים הפכה ל"מרכז למורשת יהדות המזרח" במשרד החינוך.
כחלק מפעילותו בוועדה פתח תחרות נושאת פרסים לכתיבת סיפורים ויצירות ספרות שעניינן קהילות המזרח, במטרה להשתמש ביצירות הזוכות בתוכניות הלימודים.
בנוסף פיתח תוכנית ללימודי היסטוריה בשם "יהודי המזרח בדורות האחרונים" והתוכנית יצאה לפועל בשנת 1983.
במקביל לעבודתו במשרד החינוך בן-אליהו למד תואר שני ושלישי בחינוך באוניברסיטה העברית וכתב עבודת דוקטורט תחת הכותרת: "בדיקת תוכניות הלימודים הייחודיות בבתי הספר העל-יסודיים והשוואתן לתוכניות הלימודים המרכזיות".
בשנת 1993 מינתה שרת החינוך שולמית אלוני ועדה בראשות פרופ' מרים בן-פרץ לבדיקת יעילותן של בחינות הבגרות.
בעקבות מסקנות הוועדה מונה בן-אליהו לעמוד בראש פרויקט "בגרות 2000" הניסיוני.
מטרת הפרויקט הייתה לקדם למידה משמעותית על ידי הערכה חלופית מתמשכת במקום בחינות הבגרות.
לצורך כך נבחרו 22 בתי ספר תיכוניים אשר התבקשו לבחור שלושה מקצועות שבהם המורים יעריכו את התלמידים בשיטות הערכה חלופיות.
בשנת 1995 הוביל בן-אליהו מערך אינטנסיבי של השתלמויות והדרכות למורים לקראת תחילת הפרויקט, ובמהלך השנים הבאות ניהל קבוצות של מומחים שליוו את בתי הספר במתן הדרכה ויישום מטרות הפרויקט.
בתום חמש שנים הסתיים הפרויקט וסיכומו הופקד בידי בן-אליהו.
מחקר שנערך מטעם אנשי חינוך ואקדמיה קבע כי פרויקט "בגרות 2000" הצליח לשפר תוצאות למידה.
פיתוח תוכניות במינהל החינוך הדתי
בהגיעו לגיל הפרישה בן-אליהו המשיך לעסוק בחינוך, אך למרות עברו העשיר בתחום החינוך הכללי הוא התמקד דווקא בחינוך הדתי.
בן-אליהו חבר לרב דוד פוקס והיה שותף לצוות של אנשי חינוך שפיתחו מספר תוכניות למידה ניסיוניות להוראה משמעותית: "תורת חיים", "שבעים פנים", "ללמוד וללמד" ו-"לפניהם".
בראש צוות זה עמד הרב שמעון אדלר, שהיה ראש מינהל החינוך הדתי.
התוכנית "תורת חיים" נועדה לעורר את התלמידים לראות בתורה מענה רוחני לכל חלקי החיים.
אחת ממטרות התוכנית הייתה לעודד את המורה ליצירתיות ולגבש את דרכי ההוראה באמצעות משוב מידי של המורה.
הפיזור הגאוגרפי הרחב של התוכנית הקשה על המורים לקיים דיונים על דרכי ההוראה, ובשל כך נוסדה התוכנית "ללמוד וללמד" אשר נועדה להכשיר את המורים לגמרא להוראה משמעותית.
תוכנית זו יושמה בבית מדרש ייחודי למורים מירושלים וסביבותיה, בשיתוף עם קרן וולפסון.
בתום התוכנית הוקם בית מדרש "לפניהם" להוראה מחנכת של מקצועות היהדות, הפועל בישיבת מרכז הרב במשך כל ימות השבוע.
בין בוגריו הבולטים של בית המדרש נמנה הרב דניאל ברק ווינט, ראש מכון "גמרא סדורה".
התוכנית "שבעים פנים" נועדה לקדם למידה משמעותית בקרב תלמידי החמ"ד בשיעורי תנ"ך.
התוכנית פעלה במשך מספר שנים וחומרי הלמידה שפותחו על ידי הצוותים בתוכנית הוטמעו בתוכניות הלימודים של החמ"ד.
לב לדעת היא תוכנית חינוכית כלל-ארצית הפועלת החל משנת 2009 במטרה לקדם למידה משמעותית בבתי הספר.
התוכנית הוקמה על ידי ד"ר משה וינשטוק, וכחבר מערכת בן-אליהו השתתף בפיתוח התוכנית ואף שימש כמלווה פדגוגי לאתר האינטרנט של התוכנית, המכיל ידע מקצועי בהוראה משמעותית וחומרי לימוד למורים.
במסגרת התוכנית נכתבו תוכניות לימודים והוכשרו מפקחים, מנהלים ומורים.
עיקרי התוכנית נכתבו בספר שיצא לאור תחת הכותרת "לב לדעת: לקראת למידה משמעותית" בהוצאת משרד החינוך.
חידוש בית הכנסת לעולי המדאן
בעשור האחרון לחייו בן-אליהו הוביל את תהליך שיקומו של בית הכנסת "בית מנחם", אשר נקרא על שם הרב מנחם שמואל הלוי, ראש קהילת יהודי המדאן בראשית המאה ה-20. בית הכנסת הוקם בשנות ה-50 בשכונת הבוכרים בירושלים על ידי עולי המדאן ושימש כמרכז לקהילה.
יחד עם בני הקהילה בן-אליהו דאג לשיפוץ ושחזור בית הכנסת, ובשנת 2012 חנך את בית הכנסת המחודש.
מאז בית הכנסת משמש כמוקד התכנסות לבני הדור השני והשלישי של עולי המדאן, שעל פי המסורת של בני הקהילה, היא שושן הבירה הנזכרת במגילת אסתר.
בן-אליהו נישא לנחמה לבית אניקסטר, אחותו של יהושע אניקסטר ונכדתו של הסופר פנחס גרייבסקי, מחנכת, סופרת ויקירת ירושלים (2006), ולהם שתי בנות ובן: בלהה - חוקרת ספרות, טליה, ואייל.
אחיו הוא אלוף בדימוס איתן בן-אליהו, מפקד חיל האוויר ה-13 (1996–2000).
השפעות על מערכת החינוך בישראל
בן-אליהו היה מהחלוצים שפעלו להטמעת מורשת יהדות המזרח במערכת החינוך, וממייסדי המרכז למורשת יהדות המזרח.
באותו מאמר הוא מצביע על התפתחות התחום בזירות שונות: כתיבת ספרים, מחקר אקדמי, חומרי הוראה למורים, ספרי לימוד, פרויקטים חינוכיים ועוד.
בשנת 2016, כחודשיים לפני פטירתו של בן-אליהו, הוקמה ועדת ביטון להעצמת הזהות של יהדות ספרד והמזרח במערכת החינוך.
כבר בשנת 1993 החל בן-אליהו בבחינת אפשרויות לדרכי הערכה חלופיות לבחינות הבגרות: הוא עמד בראש פרויקט "בגרות 2000", כתב מאמרים ותוכניות לימוד והקים שורה של מיזמים חינוכיים.
בשנת 1999, בעקבות ההצלחה של פרויקט "בגרות 2000" הורה שר החינוך יוסי שריד לערוך רפורמה מקיפה בבחינות הבגרות.
הרפורמה אמנם לא יצאה לפועל, אך ערכי התוכנית ממשיכים להיות מרכזיים במערכת החינוך ועקרונותיה מהווים חלק מתוכנית העבודה הרב-שנתית של המשרד.
בן-אליהו היה גם מהחלוצים והפעילים בארץ בפיתוח הוראה בסגנון "למידה משמעותית".
מבין שלל הפרויקטים החינוכיים של בן-אליהו מפורסם במיוחד מיזם "לב לדעת", אשר משמש עד היום כמקור השראה במשרד החינוך לשיטות הערכה חלופית, תוכניות לימוד ייחודיות והשתלמויות למורים.
פרס חינוך על מפעל חיים לשנת התשנ"ז (1997).
כיצד תופסים תלמידים במוסדות להכשרת מורים וגננות את ההוראה הרצויה ואת דמות '"המורה הטוב" בבית-המדרש למורים וגננות?, עבודת גמר לתואר מוסמך, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1979.
בדיקת תוכניות הלימודים הייחודיות והשוואתן לתוכניות הלימודים המרכזיות, חיבור לקבלת התואר "דוקטור לפילוסופיה", האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1991.
אישיות המורה ויחסי מורה-תלמיד, חיים שוהם (עורך), פרקים, סמינר שיין, פתח-תקווה, אייר תשל"ח, מאי 1928, עמ' 22–33.
שלמה בן-אליהו ויהודית ליפל, בדיקת היחס לדת אצל תלמידים בני עדות המזרח בבתי-ספר כלליים, עיונים בחינוך 20, אוניברסיטת חיפה, אלול תשל"ח, ספטמבר 1978, עמ' 39–52.
תכנון מרכזי במערכת עם מגמות לאוטונומיה, מ' צירלין (עורכת), תכנון לימודים - מבט לעתיד - סיכום סמינר, משרד החינוך - האגף לתוכניות לימודים, ירושלים, תשמ"ה, עמ' 2–6.
עשור שני לאגף לתוכניות לימודים, הלכה למעשה בתכנון לימודים 6, משרד החינוך - האגף לתוכניות לימודים, ירושלים, תשמ"ט, 1989, עמ' 7–25.
הבחינה כדרך חלופית להערכת הישגים, חינוך בראש על-יסודי 1, משרד החינוך - האגף לחינוך על-יסודי, ירושלים, 1995, עמ' 4–9.
השגתן של מטרות הוראה בתחום העמדות והערכים, חינוך בראש על-יסודי 2, משרד החינוך - האגף לחינוך על-יסודי, ירושלים, 1996, עמ' 19–24.
הערכת הישגים בית-ספרית ובחינות הבגרות, עיונים בחינוך כרך 3 חוברת 1, אוניברסיטת חיפה, תשנ"ח, עמ' 105–118.
בחינות הבגרות - בלם או מנוף לשינוי חברתי ופדגוגי?, אלעד פלד (עורך), יובל למערכת החינוך בישראל, משרד החינוך, 1999, עמ' 485–500.
מחינוך תיכון לחינוך על-יסודי, אלעד פלד (עורך), יובל למערכת החינוך בישראל, משרד החינוך, 1999, עמ' 895–910.
הערכת הישגים בתחום "בינת הלב", מ' גרנות (עורך), פירות יוסף - לקט מאמרים בנושאי חינוך והוראה, רכס - פרויקטים חינוכיים, אבן יהודה, 2001, עמ' 159–167.
עבודה שיתופית של צוות מורי המקצוע, רותי רז ושלמה בן-אליהו (עורכים), איך עושים את זה?
מדריך שימושי לחלופות בהערכת הישגים, משרד החינוך - האגף לחינוך על-יסודי והאגף לתכנון ולפיתוח תוכניות לימודים, ירושלים, תשס"ד, 2004, עמ' 15–29.
האמינות של הערכת ההישגים, רותי רז ושלמה בן-אליהו (עורכים), איך עושים את זה?
מדריך שימושי לחלופות בהערכת הישגים, משרד החינוך - האגף לחינוך על-יסודי והאגף לתכנון ולפיתוח תוכניות לימודים, ירושלים, תשס"ד, 2004, עמ' 45–60.
הערכה מעצבת בזיקה למטרות בתחום העמדות והערכים, רותי רז ושלמה בן-אליהו (עורכים), איך עושים את זה?
מדריך שימושי לחלופות בהערכת הישגים, משרד החינוך - האגף לחינוך על-יסודי והאגף לתכנון ולפיתוח תוכניות לימודים, ירושלים, תשס"ד, 2004, עמ' 314–335.
גלגולו של ניסוי, יצחק קשתי (עורך), הערכה, חינוך יהודי ותולדות החינוך - אסופה לזכרו של פרופ' אריה לוי ז"ל, הוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב, 2009, 147–171.
חשיבה ורגש בחינוך ומקומם בחינוך הממלכתי-דתי, ראובן מאמו וטוביה קיל (עורכים), ישועות יעקב, אסופת מאמרים לכבודו של ד"ר יעקב הדני, כתב וספר, ירושלים, תש"ע, 2010, עמ' 13–37.
חשיבה ורגש בחינוך ומקומם בחינוך הממלכתי-דתי, משה וינשטוק (עורך), לב לדעת - "לקראת למידה משמעותית", משרד החינוך - מינהל החינוך הדתי, ירושלים, תשע"ד, 2014, עמ' 57–64 .
מאמרים שהתפרסמו באתר לב לדעת
"שיקוף" של עידני חינוך, אתר לב לדעת, 16 בינואר 2013.
סודם של מחנכים יוזמים, אתר לב לדעת, 16 במאי 2013.
לשוני כוננת א-לוהי, אתר לב לדעת, 28 במאי 2014.
אמינות בהערכת הישגים, אתר לב לדעת, ללא תאריך.
היבטים פסיכולוגיים בפרשיות השבוע של החומש, אתר לב לדעת, ללא תאריך.
המבחן המשופר, אתר לב לדעת, ללא תאריך.
חלופות בהערכת הישגים ב"לב לדעת", אתר לב לדעת, ללא תאריך.
חשיבה ורגש בחינוך ומקומם בחינוך הממלכתי-דתי, אתר לב לדעת, ללא תאריך.
מהו שיקוף?, אתר לב לדעת, ללא תאריך.
מקומה של עבודת צוות שיתופית בהערכה ולמידה משמעותיות, אתר לב לדעת, ללא תאריך.
שלמה בלן הוא ספורטאי ספורט נכים ועורך דין ישראלי.
בלן היה פעיל במסגרת מרכז הספורט לנכים של איל"ן ברמת גן והיה חבר הנבחרת של המרכז בכדורסל כיסאות גלגלים.
ב התחרה בטניס שולחן בדרגת נכות C בתחרות יחידים ובתחרות זוגות (עם אהרון שאטל) ובשתיהן סיים בשמינית הגמר.
למד משפטים באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1968 נבחר לחבר ועד אגודת הסטודנטים.
היה חבר מועצת התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל וחבר ועדת הביקורת של ההתאחדות.
באותה שנה נבחר למבקר ההתאחדות.
בשנת 1972 החל לעסוק בעריכת דין והיה יועץ משפטי בהתנדבות לארגון הנכים בישראל ולארגוני ספורט נכים.
בשנות השמונים התחרה גם בטניס כיסאות גלגלים והשתתף באליפות ישראל לטניס נכים.
בשנת 1989 זכה עם אלישע עזרא במדליית הכסף באליפות הארץ לטניס נכים בזוגות.
שלמה בן-ישראל היה סופר ועיתונאי יהודי-ישראלי-אמריקאי, כתב וערך את סדרת ספריית הבלש.
שלמה בן-ישראל גלפר נולד בברסט-ליטובסק באותה תקופה האימפריה הרוסית לישראל ומאטל גלפר.
לפני עלייתו לארץ עבד כפקיד במשרד הארצישראלי בוורשה וארגן קבוצות הכשרה חלוצית שרבים מחבריה עלו לישראל, במרץ 1926 עלה לארץ כחלוץ ועבד בסלילת כבישים, חציבה וייבוש ביצות במושבות כברי, עתלית ובפרדס חנה-כרכור.
ב-1930 כתב בן-ישראל את סדרת הספרות הבלשית "ספריית הבלש" ולפי עצתו של זאב ז'בוטינסקי בחר בתור גיבור העלילות את דוד תדהר שבאותה תקופה עזב את משטרת המנדט בה שירת כקצין וכמפקד המשטרה של העיר החדשה בירושלים.
בנוסף לדוד תדהר השתתפו בסדרה גם עוזריו "סעדיה התימני" וירמיהו אלמוג.
ההשראה לדמותו של ירמיהו הייתה דוד (סוקוליק) אלמוג שהחל את דרכו כעוזרו של דוד תדהר במשרד החקירות שהקים.
בהשראת הדמות החליף דוד את שם משפחתו מסוקוליק לאלמוג.
ב-1934 ייסד בן-ישראל ביחד עם אביגדור המאירי ואלכסנדר זאובר את השבועון עיתון מיוחד, באותה תקופה עבד בדואר היום בתור עיתונאי ראשי ונשלח לחוץ לארץ לכיסוי כנסים ציוניים ואירועים אחרים.
ב-1936 עבד כעוזרו של סופר הניו-יורק טיימס בקהיר וביולי 1939 טס לארצות הברית ולמד עיתונאות באוניברסיטת בוסטון, שלוש שנים לאחר מכן החל לעבוד בעיתון הבוסטון גלוב בתור פרשן ענייני המזרח התיכון ונשלח מטעם העיתון ללוות את ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית, ועידת השולחן העגול והיה העיתונאי הראשון שחדר למחנות המעצר בקפריסין.
ב-1947 עבר מן העיתונות האנגלית אל העיתונות היידית והצטרף לצוות העורכים של הפורוורד בניו-יורק, שם עבד כסופר העיתון באו"ם וכעורך חדשות חוץ.
ב-1950 עבר מבוסטון לניו-יורק ושימש כפרשן מדיני בתחנת הרדיו של הפורוורד, מספר המאזינים לסקירתו השבועית הגיע למאות אלפים.
בימי מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים שידר מישראל לניו-יורק על המתרחש, באותן שנים היה נחשב בן-ישראל לעיתונאי היהודי המוביל בארצות הברית.
בנוסף לקריירה העיתונאית והספרותית שלו בן-ישראל היה מחזאי ותרם לתיאטרון הסאטירי כל הרוחות מחזות ופזמונים, אחד ממחזותיו "הגפיר האמיץ יחיא" הוצג בכל רחבי ישראל וזכה להצלחה נרחבת.
ב-1932 התחתן עם בת-שבע שנפטרה שנתיים לאחר מכן, ב-1936 נישא לבת יצחק צבי.
סבו היה הסופר יצחק אליעזר ליזרוביץ.
רב-טוראי שלמה בלבן (י"ז בתשרי ה'תש"ט, 20 באוקטובר 1948 – י"ט בתשרי ה'תשל"ד, 15 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שלחם ונהרג במלחמת יום הכיפורים ועוטר בעיטור העוז על גבורתו בזירה הדרומית.
שלמה נולד ב־1948 לאוגניה ואשר.
הוא למד ברמת גן בבית ספר ניצנים ובתיכון בליך.
בנוסף היה חבר בתנועות הצופים.
הוא התגייס למסגרת הנח"ל ביולי 1966, בקיבוץ בית העמק ועבד ברפת בקיבוץ.
לאחר סיום שירותו החל ללמוד רפואה וטרינרית באוטרכט, הוא הוצב במילואים כלוחם חרמ"ש בחיל השריון.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים ביקש לשוב ארצה מהולנד אך סורב לכן נסע לגרמניה ומשם מצא טיסה ארצה.
כבר למחרת הגעתו ארצה, ב-10 באוקטובר 1973, החל להילחם.
ב-15 באוקטובר 1973 הפלוגה שלו נלחמה על הדרך למעוז בודפשט כנגד כוח קומנדו מצרי.
במהלך הקרב נהרג ועל גבורתו בקרב עוטר בעיטור העוז.
נקבר בבית קברות זמני והובא לקבורת קבע ב-19 באוגוסט 1974 בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
לאחר נפילתו הוענק לו עיטור העוז.
שלמה בן-עמי (נולד ב-17 ביולי 1943) הוא פוליטיקאי, דיפלומט והיסטוריון ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלת ישראל, ולפני כן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
בן-עמי נולד בעיר טנג'יר שבמרוקו הספרדית, בשם שלמה בן אָבּוּ.
עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1955 וגדל באפיקים ולאחר מכן בקריית שמונה.
בשנת 1962 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני.
בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר.
בן עמי שימש כמפקד כיתה וכסמל.
בשנת 1965 השתחרר מצה"ל ושינה את שם משפחתו.
את התואר הראשון שלו, כמו את התואר השני, עשה באוניברסיטת תל אביב בתחומים הקשורים להיסטוריה עתיקה.
בהמשך, קיבל תואר דוקטור להיסטוריה מאוניברסיטת אוקספורד, תוך התמחות בתולדות ספרד במאה ה-20.
ב-1971 החל להורות באוניברסיטת תל אביב, ובשנים 1982–1986 כיהן בה כראש בית הספר להיסטוריה.
שימש כשגריר ישראל בספרד בין השנים 1987 עד 1991, ובתוקף תפקידו היה חבר המשלחת הישראלית בוועידת מדריד.
בשנת 1996 נבחר לכנסת ה-14 מטעם מפלגת העבודה, וכיהן כיושב-ראש ועדת המשנה לשירות החוץ, במסגרת חברותו ב, ב וב.
בן עמי התמודד מול אהוד ברק על תפקיד יושב ראש מפלגת העבודה ומועמדה לראשות הממשלה אך הגיע רק למקום השלישי בבחירות המקדימות עם 14.2% מהקולות.
בשנת 1999 נבחר בן עמי בשנית לכנסת ה-15, ברשימה המאוחדת ישראל אחת (העבודה, מימד וגשר) בה הוצב במקום הרביעי, ומונה לתפקיד השר לביטחון הפנים בממשלת ברק.
החל ב-2 בנובמבר 2000 כיהן במקביל לתפקידו במשרד לביטחון הפנים גם כשר החוץ, לאחר שדוד לוי התפטר ופרש מממשלת ברק.
ביולי 2000 השתתף בוועידת קמפ דייוויד, משא-ומתן מרתוני בין ראש הממשלה, אהוד ברק, ליושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, בחסות נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
במהלך המשא ומתן הסכים ברק לכינון מדינה פלסטינית על שטח של יותר מ-90% משטחי עזה והגדה, ואף לבצע ויתורים בירושלים.
המשא ומתן לא עלה יפה, ובן-עמי האשים את ערפאת בכישלון השיחות ובפרוץ האינתיפאדה השנייה חודשיים לאחר מכן.
אף-על-פי-כן, בדיון עם האקדמאי נורמן פינקלשטיין בפברואר 2006, הודה בן-עמי שאילו הוא היה פלסטיני, גם הוא היה דוחה את ההצעה הישראלית שניתנה לפלסטינים בוועידה.
לדבריו, הסרבנות הפלסטינית התבטאה בעיקר בדחיית ההצעה הישראלית בוועידת טאבה שבאה אחרי ועידת קמפ דייוויד, ומהדחייה של עקרונות מתווה קלינטון על ידי הפלסטינים.
בעקבות כישלון ועידת קמפ-דייוויד הביע בן-עמי את דעתו שרק מעורבות פעילה של הקהילה הבינלאומית תוכל לכפות הסדר בין ישראל לפלסטינים.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, בזמן כהונתו כשר ביטחון הפנים, התרחשו אירועי אוקטובר 2000, שבמהלכם נהרגו 13 אזרחים ערבים-ישראלים בעקבות עימותים עם משטרת ישראל.
הוא חווה ביקורת ציבורית קשה על תפקודו כשר ביטחון הפנים במהלך אירועים אלה, במיוחד מן המגזר הערבי במדינת ישראל.
בן עמי היה בין הגורמים שהחליטו על הקמת ועדת אור לבדיקת ההרג.
הוועדה קבעה במסקנותיה כי הוא השקיע מאמץ ממשי לשיפור היחסים עם ערביי ישראל, אך מתחה ביקורת על תפקודו בעת האירועים ובאי הכנת המשטרה לקראתם.
הוועדה המליצה למנוע ממנו לשמש שנית בתפקיד השר לביטחון-פנים.
לאחר בחירתו של אריאל שרון לראשות הממשלה, עסק במשך שנתיים במחקר אקדמי בלונדון.
לאחר מכן נסע לספרד והקים את מכון טולדו לשלום שהוא מכהן כנשיאו.
במסגרת המכון הוא מארגן כנסים בינלאומיים ועורך מחקרים.
הוא משמש כסגן הנשיא של "המכון לניהול סכסוכים" בטולדו, גוף בינלאומי חוץ-פרלמנטרי המייעד עצמו לסייע בפתרון סכסוכים בינלאומיים.
בשנת 2017 קיבל אזרחות ספרדית.
בן עמי נהג להשתתף בפורום ולדאי שהוקם על ידי הקרמלין, ובעל עמדות פרו-רוסיות.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-113 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
איטליה - מליברליזם לפאשיזם, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985.
כלים שלובים: חברה, ביטחון ומדיניות בישראל, המכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס, 1997.
מקום לכולם - אלי בר-נביא משוחח עם שלמה בן-עמי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998.
חזית ללא עורף - מסע אל גבולות תהליך השלום, ידיעות אחרונות, 2004.
שלמה (שלוימל'ה) בר-שביט (במקור: פרידמן; 7 בדצמבר 1928, כ"ד בכסלו ה'תרפ"ט – 8 בספטמבר 2019, ח' באלול ה'תשע"ט) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, מדבב, במאי ומנהל ישראלי, מגדולי השחקנים של תיאטרון הבימה, זוכה פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
נולד בשם שלמה פרידמן בשכונת שערי צדק בירושלים.
אביו אהרון היה פועל בניין, ואמו שולמית (בן דודה הוא הרב יוסף שלום אלישיב: אביה יצחק היה בנו של הרב שלמה אלישיב) הייתה אחות בבית החולים שערי צדק.
כשהיה בן 4 הוריו התגרשו והחליטו שהילד לא יגדל אצל אף אחד מהם.
בתור ילד בודד הוא עבר בין 13 מוסדות וקיבוצים בישראל (בהם משמר העמק, גבעת ברנר ועוד) עד שבגר.
בגיל 10 התקבל ל"חבורת עלומים" של חיים בר נחום וזהבה פוקס, שפעלה בכפר הנוער בן שמן ובה מצא את מקומו.
בנערותו הגיע למוסד החינוכי "השומריה" במשמר העמק, שם הצטיין בריצה למרחקים קצרים.
הסרט התיעודי "יתום עם הורים" שהופק בשנת 2004 מביא את סיפור ילדותו הקשה.
בגיל תשע הזדמן במקרה להשתתפות בהצגה במוסד הנוער בו למד, ובפעם הראשונה חווה את החוויה והחליט כי הוא רוצה להיות שחקן.
בקיץ 1946 נסע לתל אביב על מנת להשתתף באודישנים למחזור השני בבית הספר הדרמטי של הבימה.
לאודישנים היה עליו להכין קטע קומי וקטע דרמטי.
בין השופטים באודישן ישבו בכירי תיאטרון הבימה, שהחליטו פה אחד לקבלו.
בר-שביט הצטרף לסטודיו הדרמטי של הבימה בהדרכת צבי פרידלנד ושיחק לצד צעירי התיאטרון.
בתחילת 1948 גילם את "הגידם" בהצגה "יום ולילה" וזכה לתשבחות.
באותה שנה התגייס לצה"ל, יחד עם חבריו לספסל הלימודים כלהקה צבאית בשם "צעירי הבימה".
עם החלטת מחלקת התרבות לאחד את כל הלהקות הצבאיות ללהקה אחת, הצטרף ההרכב ללהקה הארצית.
לאחר מכן עבר בר שביט ללהקת הזמר של הפלמ"ח - "הצ'יזבטרון".
בר-שביט שכר במשותף חדר עם שמוליק סגל ברחוב גורדון 36 בדירת צ'מרינסקי.
השניים היו אורחים קבועים בקפה "כסית" באותה עת.
בר-שביט טוען ש"כסית" הייתה לו לבית שני.
בפברואר 1949 גילם את בן הקיבוץ, דני, בהצגה "בערבות הנגב", מחזה על מלחמת העצמאות מאת יגאל מוסינזון, שבו ניתנו בפעם הראשונה לצעירי התיאטרון תפקידים מרכזיים.
עזרא זוסמן כתב עליו: "היה צלול ויפה ונגע ללבנו" ובקול העם נכתב: "שחקן צעיר זה שהכרנוהו עד עתה רק מתפקידים שניים במעלה, גילה הפעם כישרון רב.
אמנם לא קשה לאדם צעיר בימינו לשחק את עצמו, אולם כאן דווקא אורבת הסכנה של חריגה מן המסגרת, אך הוא נשאר מרוסן וטבעי כאילו לא היה כלל על הבמה.".
לעומת זאת, שושנה שרירא כתבה: "ש.
בר־שביט עדיין איננו נותן במשחקו את בן־הקיבוץ המקריב את חייו בפשטות, מבלי לשאול ומבלי להסס, כאילו טבע שני הוא לו.
הוא חיוור אף כי פשטותו נעימה מלכתחילה עד הסוף והוא נזהר מאפקטים כל שהם.
אולם עדיין אין במשחקו כדי לגלם דמות (דמות שקשה כנראה אף למחבר לפסלה כראוי)".
בר שביט המשיך לשחק בתפקידים משניים ב"הבימה", בין השאר ב"בני ערובה", "אותלו", "בקץ הימים", "בית הלל" ו"בדרך לאילת".
בתחילת 1952 שיחק את אחד המשרתים ב"אילוף הסוררת".
למרות פרקודיו, היפוכיו, פיזוזיו וכרכוריו.
יש במשחקו משהו "משונן" והוא חסר את החופש המוחלט ואת הווירטואוזיות הנדרשים מאת שחקן ...".
בר שביט גילם ב"הבימה" כ-260 תפקידים (שיא ישראלי) במחזות קלאסיים, יהודיים, מודרניים ומקוריים.
בין השנים 1958–1960 היה חבר בהנהלת התיאטרון.
בשנים 1977–1978 שימש גם כמנהל האמנותי שלו.
בר-שביט שיחק גם במחזות הזמר "אירמה לה דוס", "קזבלן", "כנר על הגג" (בגרסה ביידיש), "גבירתי הנאווה", "סינדרלה", ו"סיפור הפרברים".
והקליט אלבומים עם סיפורים ואגדות לילדים והשתתף גם בתסכיתי רדיו.
בשנת 1962 העלה הבימה את מחזהו, "דירה להשכיר", בבימויו של ישראל בקר.
ב-1999 ביים בהבימה את המחזה "הבעל הנצחי", על פי ספרו של דוסטויבסקי.
במסגרת חגיגות 80 שנה להולדתו העלה הצגת יחיד בשם "שחקן מפתח" שביים משה בקר, שבה סיפר את סיפור חייו תוך מחווה ל"הבימה" באמצעות סרטונים והקלטות של מיטב שחקני התיאטרון הלאומי.
ב-1964 השתתף בסרט "הבו בנות לאילת" בהפקתו של נתן אקסלרוד.
ב-1968 השתתף בסרט "נס בעיירה" בתפקיד שדכן והשתתף בסרט "הבן האובד".
ב-1970 השתתף בסרט "התמהוני" של דן וולמן ובסרט "לופו" של מנחם גולן.
בתחילת שנות השבעים שיחק בתוכנית "חימדו לשון" של הטלוויזיה הלימודית בתפקיד פרופסור לשונאי.
בשנת 1982 שיחק בסרט האמריקאי "אישה ושמה גולדה".
ב-1993 השתתף בסרט "הירושה", בבימויו של אמנון רובינשטיין.
ב-2010 השתתף בסרט "פובידיליה" לצד עפר שכטר ובסרט "2048" לצד גילה אלמגור.
בין השנים 2009–2011 שיחק בדרמה הקומית "פולישוק" בתפקיד כתריאל, אביו של רובי פולישוק.
ב-2011 הופיע בפרק הבכורה של העונה התשיעית בסיטקום "החיים זה לא הכל".
ב-2015 שיחק בסרט "חרדת הבמאי" ובסדרה "רון".
בשנת 2001, פרסם אוטוביוגרפיה בשם "הנשמה התשיעית", ובנוסף נעשה סרט דוקומנטרי אודותיו, בבימויו של יהודה יניב.
ובשנת 2004 חזר לדבב שוב את ראפיקי בסרט "מלך האריות 3: האקונה מאטאטה".
בר-שביט היה נשוי לדיתה ולשניים בן ושתי בנות.
נפטר ב-8 בספטמבר 2019, בגיל 90, כתוצאה מסיבוכי דלקת ריאות, אחרי התמודדות ארוכת שנים עם שלל בעיות בריאות, בהן מחלת פרקינסון, ולאחר שהיה מרותק לכיסא גלגלים.
קבור בבית הקברות האזרחי "מנוחת עולם" נתניה.
ב-1987 הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות
ב-1999 זכה בפרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
ב-2002 זכה לתואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
ב-2012 הוענק לו התואר דוקטור לשם כבוד על ידי אוניברסיטת בר-אילן.
הרב שלמה בניזרי (נולד ב-7 בפברואר 1961, כ"א בשבט ה'תשכ"א) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס, מהכנסת השלוש עשרה ועד לכנסת השבע עשרה, והיה סגן שר הבריאות, שר הבריאות ושר העבודה והרווחה.
בניזרי נולד בנשר לעליזה ולמימון, הורים לשמונה.
בצעירותו למד ביסודי בבית הספר הממ"ד ישורון בשכונת תל חנן בעיר נשר, חטיבת הביניים בכפר הנוער הדתי ליד כפר חסידים, לאחר מכן למד בתיכון מקיף נשר.
התגייס לצה"ל והשתתף במלחמת לבנון הראשונה.
חזר בתשובה, למד 10 שנים בישיבת אור החיים, בראשות הרב ראובן אלבז, והוסמך לרבנות.
בישיבת אור החיים שימש כאחד מרבני הישיבה והמנהל הרוחני (משגיח).
הרצה בתנועות לחזרה בתשובה, בפנימיות דתיות ובמסגרות אחרות.
בשנת 1992 הוצב במקום השישי ברשימת ש"ס והחל לכהן כחבר הכנסת, כנציג של רבו - הרב ראובן אלבז.
בכנסת השלוש עשרה היה יושב ראש סיעת ש"ס.
בבחירות לכנסת ה-14 הוצב במקום הרביעי ברשימת ש"ס וכיהן כסגן שר הבריאות בממשלת נתניהו, תחת השר יהושע מצא.
בכנסת החמש עשרה כיהן כשר הבריאות בממשלה ה-28 שבראשות אהוד ברק וכשר העבודה והרווחה וכחבר הקבינט המדיני-ביטחוני בממשלה ה-29 שבראשות אריאל שרון.
בבחירות לכנסת ה-16 הוצב במקום השני ברשימה.
ש"ס לא הצטרפה לקואליציה ובניזרי לא מילא בכנסת זו תפקידים ממשלתיים.
בפעילותו בכנסת היה בניזרי מהח"כים הבולטים בש"ס.
הוא הרבה להתבטא במגוון נושאים, ובפרט בנושאי דת ומדינה.
בשנת 2004, בעקבות פרסום של אילה חסון בערוץ הראשון, נחקר בחשד לקבלת שוחד, ובחקירתו ניצל את זכות השתיקה.
בתחילת 2006 הוגש נגדו כתב אישום, שבו הואשם כי קיבל שוחד בהיקף כולל של מיליוני שקלים ממשה סלע, ובתמורה לכך השתמש בסמכותו כשר בממשלה כדי להיטיב עם סלע, יזם שעסק, בין היתר, בגיוס עובדים זרים לישראל.
הרב ראובן אלבז, פטרונו של בניזרי, הואשם כי יזם את השוחד.
חרף כתב האישום, החליט הרב עובדיה יוסף לשבץ את בניזרי ברשימה לכנסת, אם כי דחק אותו מהמקום השני למקום השישי.
ב-1 באפריל 2008 הרשיע בית המשפט המחוזי בירושלים את בניזרי בעבירות אחדות:
קבלת שוחד: "כספים שהועברו, על פי הנטען, מסלע לבניזרי כמתן אסור והוסוו כהלוואה לכיסוי הוצאות שהיו לבניזרי בגין יישובה של תביעת דיבה שהוגשה נגדו; רכישת פינת אוכל ומערכת מיזוג אוויר; ופירעון הלוואה שנטל ממוסד גמ"ח".
בתמורה עסק בניזרי במינויים פסולים, "פעל באופן מסודר ושיטתי כדי להיטיב עם סלע בכל הקשור לפרויקט עזריאלי" וכן "בניזרי סייע, לבקשת סלע, בהקצאת עובדים זרים למועצה האזורית מגילות" והורה להעביר לסלע פרוטוקולים חסויים.
הפרת אמונים: בניזרי היה נתון במצב של ניגוד עניינים בפרשות אחדות: "מעשיו בפרויקט 'קנית' – מגדלי עזריאלי; המינויים של בן הרוש ועדנה סלע; הקצאת עובדים זרים למגילות; קביעת המפתח להקצאת עובדים; ההוראות לבוכריס בעניין הפרוטוקולים ופרשת המכרז לניוד עובדים".
שיבוש מהלכי משפט: "יצירתו של 'מסמך ההשבה' של הכספים אותם העביר סלע לבניזרי; תיאום עדויות בין סלע לבניזרי ביחס לתביעה שהגישה המנקה רוסיצה לבית הדין לעבודה; שלוש פגישות שנערכו בין בניזרי לסלע בהן נדונו נושאים הקשורים לחקירה המשטרתית שהתקיימה אותה עת".
יחד עמו הורשע הרב ראובן אלבז בתיווך לשוחד ובקשירת קשר לביצוע פשע.
להרשעתם של בניזרי ואלבז תרמו העדות של משה סלע כעד מדינה, ועדותו של יעקב בוכריס, שאותו מינה בניזרי למנכ"ל שירות התעסוקה.
חלקים רבים מתוך עדותו של סלע אומתו בראיות נוספות.
לאחר הרשעתו אמר בניזרי: "שמונה שנים אני נרדף על לא עוול בכפי", והודיע שלא יתפטר מהכנסת כל זמן שלא נקבע שבעבירותיו יש קלון.
ב-27 באפריל 2008 גזר בית המשפט על בניזרי שמונה עשר חודשי מאסר בפועל, בגין העבירות שבהן הורשע, וקבע כי במעשיו דבק הקלון.
אי לכך הושעה בניזרי אוטומטית מחברותו בכנסת.
על פסק הדין ערערו המדינה ובניזרי.
בית המשפט העליון החליט לדחות את ערעורו של בניזרי ולקבל את ערעור המדינה, והחמיר את עונשו של בניזרי, לארבע שנות מאסר בפועל וקנס של 250,000 ש"ח.
בפסק דינו כתב השופט אדמונד לוי:
בקשתו של בניזרי לדיון נוסף בעניינו נדחתה על ידי בית המשפט העליון.
באוגוסט 2009 פנה השר אלי ישי לנשיא המדינה, שמעון פרס, בבקשה שיעניק חנינה לבניזרי.
הרב עובדיה יוסף תקף בחריפות את שופטיו של בניזרי, ואמר: .
ב-1 בספטמבר 2009 נכנס בניזרי לבית סוהר מעשיהו לרצות ארבע שנות מאסר.
ליווהו מאות מתומכיו וכל חברי הכנסת והשרים של תנועת ש"ס.
כעבור שנתיים וחצי, ב-1 במרץ 2012, שוחרר מהכלא, לאחר שמעונשו הופחת שליש בזכות התנהגות טובה (לאחר שהביע חרטה על מעשיו), וניתן לו קיצור נוסף כשחרור מנהלי.
עם שחרורו המשיך בניזרי לטעון שהוא חף מפשע, ותקף את מערכת המשפט באומרו: .
ב-25 בפברואר 2018 התראיין עד המדינה משה סלע ששיחד - על פי הטענות - את בניזרי.
בראיון מתח ביקורת על התנהלות מערכת המשפט ואמר שבניזרי חף מפשע, והוסיף שמאז שהמערכת סימנה את בניזרי, מיררו את חייו (של סלע) במשך 4 שנים רצופות של חקירות, שמוטטו אותו כלכלית וסחטו אותו נפשית עד שנאלץ לכאורה להרשיע אותו.
נערכה לסלע בדיקת פוליגרף ביוזמת רדיו ירושלים, שם נשאל אם אולץ לשקר בעדותו שעליה התבסס פסק הדין לבניזרי, והשיב בחיוב.
ואכן בפוליגרף יצא דובר אמת.
בניזרי הגיב על כך: "כולם שותקים למרות שברור שהורשעתי על ידי עד שקר".
לאחר שחרורו מהמאסר בשנת 2013 החל בניזרי לשדר את התוכנית "חד וחלק" ברדיו קול ברמה.
התוכנית עוסקת בנושאים אקטואליים בחברה הישראלית.
בניזרי כתב שלושה ספרים המכונים על ידו קונטרסים, בנושאים: גיוס חרדים לצבא, פרנסת החרדים ואיסור העלייה להר הבית.
כן חיבר את "סדר הדורות הקצר" העוסק בהיסטוריה יהודית על פי מקורות חז"ל, ו"השמיים מספרים" עוסק בתולדות הלוח העברי, אסטרונומיה, אסטרולוגיה ועוד.
במהלך שנת 2016 התארח על בסיס קבוע בתוכנית הלילה של ז'וז'ו אבוטבול ברשת ב'.
באוגוסט 2017 מונה בניזרי לעורך השבועון "יום ליום", לאחר שמפלגת ש"ס הודיעה כי אינה קשורה לעיתון והעורך הקודם התפטר.
לאחר כ-8 חודשים התפטר מתפקידו כעורך העיתון בגלל חילוקי דעות עם הבעלים.
בפברואר 2008, בעת דיון במליאת הכנסת על רעידות האדמה, אמר בניזרי: "הייתי מציע שהכנסת תבדוק איך למנוע משכבי זכר, ובכך לחסוך הרבה מאוד ברעידות האדמה".
באוגוסט 2009, זמן קצר טרם כניסתו לכלא, תקף את אמצעי התקשורת בישראל, וטען שערכו רצח אופי לאישים שונים (והוא בתוכם), והאשים את אמצעי התקשורת ברדיפת הציבור החרדי.
גרים גרורים בנושא הגיורים בצה"ל ובמדינת ישראל
קונטרס "עובדות או הסתה (פרנסת חרדים)" (2014)
קונטרס "תורתו אומנותו (מלחמת מצווה)" (מהדורה שנייה, אלול תשע"ג)
שלמה בַּסטומסקי (בכתיב יידי: באַסטאָמסקי; 1891–1941) היה סופר יידיש, אספן פולקלור, עורך, מו"ל ומחנך.
שלמה בסטומסקי, בן למשפחת מסגר ענייה בוילנא, התייתם בילדותו.
הוא למד ב"חדר" וגם בבית-ספר רוסי עממי.
בשנת 1912 סיים את הסמינר למורים הידוע של וילנה, ועסק בהוראה בבתי ספר יהודיים של "מפיצי השכלה".
בנוסף, בסטומסקי היה בעל יזמה חינוכית וייסד את בית הספר העממי הראשון בווילנה, שלשון ההוראה בו הייתה יידיש.
בסטומסקי היה גם אספן חשוב של יודאיקה נשכחת מליטא וסביבותיה, ופרסם יצירות פולקלור יהודיות בבמות מיוחדות.
בסטומסקי החל לפרסם כבר בשנת 1910, והיה סופר פורה מאוד.
הוא פרסם מאמרים בענייני חינוך, ערך כתבי עת לילדים, ובהם ה"גרינינקע ביימאלאך" (יידיש: "העצים הירקרקים").
שותפו לעבודתו זו היה פלק הלפרין.