tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, המשך הפעילות הרצופה של העיתונים העבריים ביישוב כמעט והייתה בלתי אפשרית.
למרות השיבוש בשירותי הדואר והמברקים לסוגיהם, שגרם לנתק בין העיתון למקורותיו העיתונאיים, היה "החרות" העיתון המרכזי ביישוב בירושלים בתקופה זו.
מלבד הקושי של הנתק בין מקורותיו העיתונאיים בעולם בשל המלחמה, הצנזורה העות'מאנית הכבידה את פעילותו עוד יותר, ומנעה ממנו לכתוב בחופשיות.
למרות זאת, המשיך העיתון להופיע ולספק ידיעות אודות היישוב היהודי בירושלים, מוסדותיו והחיים הכללים בו בשנות המלחמה, ובין השנים 1916-1917 היה העיתון היומי העברי היחיד שהופיע בארץ ישראל.
לאחר פטירת המו"ל משה עזריאל בחודש אפריל 1916, נוספה לבן עטר גם משרת ההוצאה לאור מלבד משרת העריכה, עד לחודש ניסן ה'תרע"ז (1917), שאז הפסיק העיתון להופיע עקב גיוסו לצבא העות'מאני.
לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בחודש דצמבר 1917, ניסה בן עטר לחדש את הופעת "החרות", אך ללא הצלחה.
בשנת 1933, יצא לאור בירושלים עיתון נוסף בשם "החרות", על ידי אברהם אלמליח שהיה עורך "החרות" בשנים 1909 - 1910, ונערך במשך תקופה על ידי עו"ד מאיר לניאדו.
מלבד מספר עורכים זמניים או משניים כדוגמת אברהם לודויפול ור' בנימין שכיהנו בעיתון למשך תקופות קצרות, ערך רוב הזמן חיים בן עטר את העיתון.
בניגוד לתפיסה רבת השנים כי "החרות" היה עיתון עדתי, מגזרי ושולי, היה זה למעשה עיתון מרכזי שפנה לכלל בני היישוב, ללא הבדל עדה או מגזר.
בעלי "החרות" ראו את עיתונם כעיתון של כל תושבי ארץ ישראל, ילידים ועולים, וכותבי העיתון נמנו עם כלל עדות ומגזרי היישוב היהודי בארץ ישראל, ספרדים לצד אשכנזים, בעלי השקפות כלליות ודתיות מגוונות, מירושלים, מיפו ומהמושבות ברחבי הארץ.
לפי יצחק בצלאל, המגוון היישובי והמגזרי של כותבי העיתון היה רחב יותר מאשר כל עיתון אחר בארץ באותה תקופה, ומשה בהר ציין כי העיתון שימש כבמה פלורליסטית, כשהיחס המספרי בין כותבים מזרחים לאשכנזים בו היה מאוזן יותר מאשר בכל עיתון או כתב עת עברי אחר.
תחילה הופיע העיתון בימי שלישי ושישי.
אט אט גברה תדירותו בהדרגה, והחל מא' בסיון תרע"ב (1912), הופיע כיומון.
בניגוד לעיתונים אחרים שהופיעו ביישוב והפסיקו את פעילותם לעיתים, הופיע "החרות" בקביעות, עד שהפך לעיתון המסחרי הראשון ביישוב הודות לכך שהיה העיתון הראשון ששרד בזכות קוראיו, ולא נתמך על ידי מוסד כלשהו.
בעיתון פורסם בעיקר חומר אקטואלי, הכולל חדשות מהיישוב, ודיונים בנושאי חברה ופנאי.
הוא לא ייצג אידאולוגיה או השקפה מסוימת ברורה, בניגוד לעיתונים עבריים אחרים, והדגיש בעיקר את חיי היום יום של כלל בני היישוב, שהיוו את קהל היעד שלו.
לעיתים פורסמו בעיתון שירים, סיפורים, מחזות, אגדות, מאמרים על מחברים שונים, ביקורות ספרות, תרגומים לסיפורים, פיליטונים, חומר ספרותי-מדעי בהמשכים בתרגום מלאדינו ומצרפתית וספרות עברית מקורית.
עם זאת, היקף החומר הספרותי בעיתון היה מצומצם, בהשוואה לעיתונים אחרים בתקופה זו.
תוכן העיתון מהווה כיום מקור היסטורי חשוב לחקר היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת סוף שליטת האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה.
עוד מספק תוכן העיתון מקור לחקר אודות הקהילות הספרדיות והמזרחיות שחיו ביישוב היהודי בארץ ישראל, וקשריהן עם שאר קהילות האימפריה העות'מאנית.
החרות היה עיתון בעל ונושאים אלו היו בגדר עיסוקו המרכזי.
העיתון נקט עמדה עיקשת ובולטת לטובת העברית במלחמת השפות והיה במה עיקרית לתומכי העברית במהלכה.
כמו כן, במהלך שנותיו של העיתון, הוקדשו בו גיליונות לציון אירועים ציוניים שונים, בהם גיליונות לזכרו של בנימין זאב הרצל, לרגל יובל שנים לחיים נחמן ביאליק, לרגל ביקור נחום סוקולוב בארץ ישראל ולרגל קונגרסים ציוניים.
חיים בן עטר, אברהם אלמליח, משה עזריאל ומשה חי בן נאים היו חברים פעילים באגודת "צעירי ירושלים", אגודה לאומית ותרבותית עברית שפעלה בירושלים בשנים 1905-1904, בתמיכת אליעזר בן יהודה.
כחברי אגודה זו, וכאנשי הצוות של העיתון, הם הובילו בו קו תמיכה ברור בשפה העברית כשפה הרשמית של העם היהודי, ובכל שנותיו השתדלו לעשות כמה שפחות שימוש בשפות אחרות בעיתון.
בתקופת "מלחמת השפות", הגיעה תמיכת העיתון בעברית לשיאה, תוך עמידה לצד המחנה העברי.
צוות "החרות" אף העמיד לרשות המחנה העברי את העיתון כבמה מובילה, ולבסוף היה הוא אחד מהגורמים המרכזיים בהכרעת המאבק מול חברת עזרה.
יחסו ליחסי היהודים וערבים בארץ ישראל
נושא יחסי היהודים וערבים בארץ ישראל בלט מאוד בעיתון.
יחד עם הרעת היחסים בין הערבים ליהודים בארץ ישראל וסביבתה בשנים 1911-1910, גברה ההתנגדות הערבית להתיישבות הציונית בארץ-ישראל.
בתקופה זו, בין השנים 1909-1914, פורסמו בעיתון כ-500 מאמרים שהכילו ידיעות עיתונאיות, מאמרים פובליציסטיים, תרגומים וראיונות מהעיתונות הטורקית והערבית, כולם סביב נושא היחסים שבין היהודים לערבים בארץ ישראל.
כותבי העיתון שעסקו בנושא זה, סברו כי יש להסדיר את הסוגיות הלאומיות במסגרת האימפריה העות'מאנית, בין אם תוקם ישות יהודית עצמאית בארץ ישראל ובין אם לא.
הכותבים, שמרביתם נמנו עם עדות המזרח, הביעו את חרדתם מפני התפשטות האיבה הערבית ליהודים, ודרשו להעמיד במוקד סדר היום מאבק הסברתי באיבה זו.
כיוצאי עדות המזרח - שראו עצמם כבקיאים ביחסים עם הערבים בניגוד ליוצאי אירופה, בעיקר בשל ידיעת השפה והכרת התרבות ואורח החיים הערבי - מגמת הכותבים הייתה למצוא פתרון שיאפשר חיים משותפים בארץ ליהודים ולערבים יחד.
מפי כותבים אלו נשמעו טענות, שלפיהן עסקני היישוב היהודי יוצאי אירופה מתעלמים מעמדותיהם בנושא זה, תוך התנשאות וזלזול, ובכך לטענתם גרמו העסקנים נזק רב ליישוב כולו.
למרות שהעיתון לא הציג אידאולוגיה ברורה, לעיתים הביעו כותביו את עמדתם בנושאים שונים, ואף התפלמסו עם כותבים מעיתונים אחרים.
דוגמה לכך היא "מאורע ברנר" בשנים 1911-1910. יוסף חיים ברנר סבר כי הזהות היהודית אינה מיוסדת על מחויבות דתית, ולכן המרות דת אינן מסכנות את הקיום היהודי, ובתגובה תקפו כותבים רבים ב"החרות" את עמדתו.
לאור רצונו של איתמר בן-אב"י לחזק את עיתונו הצבי כעיתון מוביל, הוא בחר להיטפל לעסקן אברהם אלברט ענתבי באמצעות סדרת כתבות שפרסם כנגדו באביב 1909. לאור מסע ההשמצה, "החרות", שהחל לצאת לאור באותה תקופה, עמד לצידו של ענתבי ולקח חלק במאבק לטיהור שמו, בעוד "הצבי" חזר והכפישוֹ.
במסגרת מסע ההשמצה, בן-אב"י הודיע שבתוך מספר שבועות יחשוף עדויות על מעשי שחיתות של ענתבי, אך לא קיים את הבטחתו.
"החרות", ביודעו כי אין בידי הראשון אף מסמכים, דרש ממנו בלעג להציג את המסמכים, אם אכן לטענתו נמצאים בידיו.
מסע ההשמצה חזר על עצמו, כשבן-אב"י מכפיש את ענתבי, ו"החרות" מטהר את שמו, עד לדעיכת הפרשה בחודש יולי 1909.
החרב בעלת שלושת הלהבים הוא הכינוי של חוליית ההתקפה האמריקאית שכיכבה בגביע העולם לכדורגל נשים שנערך ב-1991 בסין.
חוליית ההתקפה, שהייתה חלק ממערך 4-3-3 שקבע המאמן אנסון דוראנס, כללה שלוש שחקניות: מישל אקרס כחלוצה מרכזית (Centre-forward) ואת אפריל היינריקס וקארין ג'נינגס כקיצוניות (Winger).
המשחק הבינלאומי הראשון של השלישייה נערך במינסוטה ב-7 ביולי 1987, במפגש ידידות נגד נבחרת קנדה.
בשנים הראשונות שלהן יחדיו לא הצליחו השחקניות ליצור רושם מיוחד, כשהסיבה העיקרית לכך הייתה היעדרותה הממושכת של אקרס בעקבות זעזוע מוח שספגה בטורניר ההכנה של פיפ"א ב-1988. שנתיים לאחר מכן, חזרה אקרס לכושר משחק והשילוב בין השלוש צבר תאוצה.
ב-25 ביולי 1990, בניצחון 0-4 על נורווגיה, כבשו שלושתן לראשונה באותו משחק.
באותה שנה, הן אף היו אחראיות ל-18 שערים מתוך ה-26 שכבשה ארצות הברית בשישה משחקים.
במשחקי גביע הזהב שנערכו באפריל 1991 ושימשו כטורניר המוקדמות לגביע העולם, כבשה הנבחרת האמריקאית 49 שערים בחמישה משחקים בלבד, כאשר לרוב השערים הייתה אחראית השלישייה ההתקפית.
במשחק הגמר גברו האמריקאיות 0-5 על קנדה, וארצות הברית העפילה כנציגה היחידה של CONCACAF לטורניר הגמר של גביע העולם.
בשלב הבתים הוגרלה ארצות הברית ביחד עם שוודיה, ברזיל ויפן.
במשחק הראשון ניצחו האמריקאיות 2-3 את השוודיות, במשחק בו קארין ג'נינגס כבשה צמד.
במשחק השני הן כבר הביסו 0-5 את ברזיל (צמד להיינריקס ושער אחד לאקרס וג'נינגס) ובמשחק השלישי גברו 0-3 על יפן, כאשר אקרס כובשת את שני השערים הראשונים.
משחק רבע הגמר נגד טאיוואן היה תצוגה אישית של אקרס, בו היא כבשה חמישה שערים (שיא לשחקנית במשחק גביע העולם).
בחצי הגמר גברה ארצות הברית 2-5 על גרמניה, במשחק בו ג'נינגס כבשה שלושער והיינריקס צמד.
במשחק הגמר ההיסטורי, שנערך אל מול קהל של 63,000 צופים בגואנגג'ואו, ניצחה ארצות הברית 1-2 את נורווגיה וזכתה בטורניר.
אקרס כבשה את שני השערים בגמר וסיימה כמלכת השערים של הטורניר, כשלזכותה עשרה כיבושים.
בנוסף, היא קטפה את פרס "כדור הכסף", המוענק לשחקנית השנייה בטיבה במונדיאל.
היינריקס, ששימשה כקפטנית הנבחרת, זכתה להיות הכדורגלנית הראשונה שמניפה את גביע העולם לנשים.
ג'נינגס, שסיימה עם שישה שערים בטורניר, נבחרה לשחקנית המצטיינת.
השלישייה הייתה אחראית ל-20 שערים מתוך ה-25 שכבשו האמריקאיות בזמן הטורניר, ובמהלכו הן זכו לכינוי "החרב בעלת שלושת הלהבים" מצד התקשורת הסינית.
אחרי השיא בגביע העולם, לא חזרה השלישייה לשתף פעולה.
אפריל היינריקס נאלצה לפרוש ממשחק פעיל עקב פציעה בברך, כשלזכותה 37 שערים ב-47 משחקי נבחרת.
בשנת 2000 היא חזרה לנבחרת ארצות הברית, אך הפעם כמאמנת ראשית, ושימשה בתפקיד זה עד 2005. עם פרישתה של היינריקס, החליט המאמן דוראנס, להעביר את מיה האם לחוד ההתקפה וליצור שלישייה התקפית חדשה.
מהר מאוד הפכה האם לכוכבת החדשה של הכדורגל האמריקאי, ובהמשך הפכה לכדורגלנית עם הכי הרבה שערים בינלאומיים - 158.
ג'נינגס המשיכה לשחק עד אחרי אולימפיאדת אטלנטה ב-1996, בה כבר שימשה בעיקר כשחקנית מחליפה, ולאחר מכן הודיעה על פרישה.
בתשע שנים בנבחרת ארצות הברית היא כבשה 56 שערים ב-119 הופעות.
השריד האחרון של "החרב בעלת שלושת הלהבים" - מישל אקרס, המשיכה לשחק עד שנת 2000. בזמן הזה, הספיקה אקרס לזכות בפעם השנייה בגביע העולם (1999), בשתי מדליות אולימפיות והתבססה כאחת הכדורגלניות הטובות ביותר אי פעם.
היא סיימה את הקריירה שלה עם 107 שערים ו-37 בישולים ב-155 משחקי נבחרת.
החרק האורב הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיע בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת DC Comics Presents #52 מדצמבר 1982 והיא נוצרה בידי הכותב פול קופרברג והמאייר קית' גיפן.
החרק האורב הוא האלטר-אגו של אירווין שוואב, אדם שקיבל חליפה ירוקה בצורת חרק המאפשרת טלפורטציה.
החליפה נשלחה מכוכב הלכת שוואב בהשמדתו כחלק ממלתחת בגדים שלמה, וזו יורטה בידי עכביש רדיואקטיבי חללי ענקי.
לאחר ההתרסקות בכדור הארץ, רק שני פריטים שרדו - חליפת החרק האורב וגרב מרושע וחי בעל מסכת מתכת כפארודיה על דוקטור דום מחברת מארוול קומיקס המתחרה.
בהופעותיו הראשונות בחוברות DC Comics Presents הוא הופיע כנבל ומטרד, ולאחר מפגשים עם סופרמן החליט לשנות את דרכיו ולהפוך לגיבור.
במקור הוא ביצע טלפורטציה באמצעות חרקים השוכנים באנטנות שבמסכתו, אך לאחר שהאנטנות התפוצצו ותלבושתו נעשתה שחורה זמנית (כפארודיה על שינוי תלבושתו של ספיידרמן ממארוול קומיקס באירועי "מלחמות סודיות") יכל לבצע טלפורטציה לבדו.
בשנת 1985 נכתבה לדמות למיני-סדרה בת 4 חוברות, בה הוא "מאמץ" בובה שמצא ונלחם בנבל בשם סקברד מקומיקס אחר של DC.
סקברד הובס ועזב כאשר הבין שהוא בקומיקס הלא נכון.
לדמות נכתבה מיני-סדרה נוספת בה נלחם בגרב המרושע, ובסופה "עזב" את יקום DC.
הוא הופיע בשנת 2001 בקבוצת "ליגת הצדק של האנרכיה" המורכבת מהארלי קווין, טריקסטר ואיש הפלסטיק בין היתר, נעשה חבר בליגת הצדק של פיירסטורם לאחר "המשבר האינסופי" אשר פורקה במהירות, וג'ימי אולסן השתמש בכוחותיו במהלך הספירה לאחור למשבר האחרון.
בשנת 2008 נכתבה לדמות מיני-סדרה נוספת בעלת 7 חוברות.
החוברת השישית לא פורסמה, אך המספור המשיך ודילג על החוברת השישית.
הדמות נעשתה לחברה בקבוצת פטרול האבדון עד לאתחול המחודש של יקום DC.
החרק האורב מופיע לאחר האתחול המחודש כחבר ב"ערוץ 52" המסקר אירועים ביקום DC.
הדמות היא פארודית וסאטירית השוברת את הקיר הרביעי, המוצגת כקוראת קומיקס מושבעת.
החרק האורב הופיע בסדרת האנימציה "באטמן: האמיצים והנועזים", במשחק ה-MMORPG "יקום די.סי.
החרם על אולימפיאדת מוסקבה ב-1980 היה אחד משורה של צעדים שיזמה ארצות הברית כדי למחות על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
ארבע שנים לאחר מכן, ב-1984, החרימו ברית המועצות ומדינות נוספות את אולימפיאדת לוס אנג'לס.
הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בדצמבר 1979 דרבנה את נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר להציג ב-20 בינואר 1980 אולטימטום שאם תוך חודש לא ייסוגו כוחותיה של ברית המועצות מאפגניסטן, ארצות הברית תטיל חרם על משחקי אולימפיאדת מוסקבה באותו קיץ.
בפגישתו עם חברי הוועד האולימפי הבינלאומי ב-24 באפריל, הודיע יושב ראש הוועד האולימפי הלאומי של ארצות הברית, רוברט קיין, שארצות הברית תהייה מעוניינת לשלוח את נבחרתה האולימפית למוסקבה אם יתחוללו "שינויים יוצאי דופן במצב הבינלאומי".
עוד לפני מועד פקיעת האולטימטום האמריקאי, ארגן נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי, מייקל קילנין, פגישות עם הנשיא קרטר ועם המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ליאוניד ברז'נייב, בניסיון להציל את המשחקים.
קילנין עמד על כך שהמשחקים האולימפיים יתקיימו כמתוכנן והנשיא קרטר הבהיר שוב שעמדת ארצות הברית בנוגע לחרם תעמוד בעינה, אלא אם כן ברית המועצות תיסוג מאפגניסטן.
פגישת קבוצת בילדרברג באאכן בסוף אפריל כללה דיונים על השלכות החרם.
הוסכם שהעולם יקבל את החרם כצעד שיהווה לא הרבה יותר ממחאה רגשנית ולא כצעד אסטרטגי.
נציג מאפריקה שהשתתף במפגש הביע דעה שונה.
הוא האמין שבין אם תהיה תמיכה של מדינות נוספות בחרם ובין אם לאו, החרם יהווה מחאה סמלית שתשפיע על ברית המועצות.
ממשל קרטר הפעיל לחץ משמעותי על חברות נאט"ו לתמוך בחרם, אך לא כולן עשו כן.
הוועדים האולימפיים הבינלאומיים מחו על הלחץ שהופעל על ידי ארצות הברית ועל ידי מדינות אחרות שתמכו בחרם, שכן הם ראו בחרם כצעד בלתי ראוי להשיג מטרות פוליטיות וסברו שהקורבנות של צעד כזה יהיו הספורטאים עצמם.
קנצלר גרמניה, הלמוט שמידט אמר שבעלות בריתה של ארצות הברית "צריכות לבצע בפשטות את מה שנאמר להן".
המתאגרף מוחמד עלי נשלח על ידי ממשלת ארצות הברית לטנזניה, ניגריה וסנגל כדי לשכנע את מנהיגיהן להצטרף לחרם.
נאמר רבות בתקשורת המקומית האמריקאית שהתגובות להצהרותיו הפומביות של עלי בטנזניה הוכיחו ששליחותו נחלה כישלון.
מדינות מסוימות הצטרפו בסופו של דבר לחרם המלא של ארצות הברית על המשחקים.
בין המדינות הללו ניתן היה למנות את יפן ואת גרמניה המערבית שהקנצלר שלה, הלמוט שמידט הצליח לשכנע את הוועד האולימפי הגרמני לתמוך בחרם בהחלטה שנתקבלה ברוב צר.
סין, הפיליפינים, ארגנטינה וקנדה החרימו גם הן את המשחקים באופן מלא.
כמה מן המדינות הללו התחרו במשחקים חלופיים שנקראו "המשחקים הקלאסיים של פעמון הדרור" (Liberty Bell Classic), או "משחקי החרם האולימפיים" (Olympic Boycott Games), שנערכו באותו קיץ בעיר פילדלפיה.
ממשלות הממלכה המאוחדת, צרפת ואוסטרליה תמכו בחרם, אך השאירו את ההחלטה הסופית על ההשתתפות במשחקים בידי הוועדים האולימפיים שלהן ולספורטאים עצמם.
הממלכה המאוחדת וצרפת שלחו משלחות מצומצמות הרבה יותר בהשוואה למה שתוכנן מלכתחילה.
ההתאחדויות הבריטיות לענפי ספורט הרכיבה, ההוקי וענפי השיט למיניהם, החרימו את המשחקים במוסקבה.
אף על פי כן, הממלכה המאוחדת שלחה לאולימפיאדה משלחת של 219 ספורטאים וספורטאיות, המשלחת הגדולה ביותר מקרב מדינות מערב אירופה.
ספרד, איטליה, שוודיה, איסלנד ופינלנד היו המדינות האירופאיות הבולטות ששלחו את הספורטאים שלהן למשחקים.
הספורטאים האיטלקים שהיו בשירות צבאי לא יכלו להשתתף במשחקים בשל התמיכה הרשמית של הממשלה בחרם.
אירועים רבים במשחקי מוסקבה הושפעו מהעדרם של משתתפים רבים וכמה מהספורטאים ילידי ארצות הברית שהיו אזרחיהן של מדינות אחרות, כמו איטליה ואוסטרליה, השתתפו במשחקים.
איראן, שבה התחוללה שנה קודם לכן המהפכה האיראנית שהעלתה לשלטון את אויבה המושבע של ארצות הברית, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, החרימה גם היא את משחקי מוסקבה לאחר שח'ומייני הצטרף לגינוי של האו"ם ושל ארגון הוועידה האסלאמית על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
ללא קשר לחרם שיזמה ארצות הברית, דחק ארגון הוועידה האיסלאמית לחרם מיד לאחר תחילת הפלישה.
במקביל האשים ח'ומייני את מוסקבה בחימושם של הבלוצ'ים הבדלנים שלחמו במשטרו.
משלחות רבות שהשתתפו באולימפיאדת מוסקבה זכו להתעלמות מהטלוויזיה הסובייטית בטקסי הפתיחה והנעילה של המשחקים בשל העובדה שממשלותיהן תמכו באופן רשמי בחרם.
דגליהן של מדינות אלו לא הונפו, וההמנונים שלהן לא נוגנו.
בין המדינות הללו ניתן למנות את אוסטרליה, אנדורה, בלגיה, דנמרק, צרפת, הממלכה המאוחדת, אירלנד, איטליה, לוקסמבורג, הולנד, פורטוגל, פוארטו ריקו, סן מרינו, ספרד ושווייץ.
ספורטאים שהתחרו שלא תחת דגלם הלאומי
ארבעה ספורטאים מניו זילנד התחרו עצמאית וצעדו תחת דגל הוועד האולימפי הלאומי שלהם בשל העובדה שממשלת ניו זילנד תמכה באופן רשמי בחרם.
הספורטאים של 16 מדינות לא הניפו את דגלם הלאומי כאשר הם זכו במדליות.
תחת זאת, הונף הדגל של הוועד האולימפי הלאומי של מדינות אלו וההמנונים הלאומיים של מדינות אלו לא נוגנו כאשר הן זכו במדליית זהב ותחת זאת נוגן ההמנון האולימפי.
באחד מטקסי הענקת המדליות הונפו שלושה דגלים של הוועדים האולימפיים של המדינות שזכו בשלוש המדליות.
שינויים נוספים נערכו באירועי האולימפיאדה, כמו העובדה שנבצר מראש עיריית מונטריאול, ז'אן דרפו, לקחת חלק בטקס הפתיחה.
מדליקי הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת מונטריאול ב-1976, סטיב פרפונטיין וסנדרה הנדרסן, ייצגו את דרפו במעמד העברת הדגל האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת מוסקבה.
בטקס הנעילה של אולימפיאדת מוסקבה הונף דגל לוס אנג'לס במקום דגל ארצות הברית כדי לסמל את העיר המארחת של המשחקים האולימפיים הבאים והדגל האולימפי הועבר לחבר הוועד האולימפי האמריקאי במקום למי שכיהן אז כראש עיריית לוס אנג'לס, טום ברדלי.
באולימפיאדת מוסקבה השתתפו 80 מדינות בלבד, המספר הנמוך ביותר מאז אולימפיאדת מלבורן ב-1956. למרות זאת התאפיינה אולימפיאדת מוסקבה בכך שנשברו בה יותר שיאי עולם בהשוואה לאולימפיאדת מונטריאול.
64 מדינות שהוזמנו להשתתף באולימפיאדת מוסקבה לא השתתפו במשחקים מסיבות שונות, כולל החרם וכולל סיבות כלכליות.
בנוסף, לא יכלה קטר להשתתף במשחקים עד להכרה רשמית של הוועד האולימפי הבינלאומי, שאכן נתנה ב-1980, אך מאוחר מדי כדי שהיא תזכה לקבל הזמנה רשמית.
טאיוואן סירבה להשתתף במשחקים כמחאה על החלטת נגויה מ-1979 שעל פיה התאפשר רק לרפובליקה העממית של סין להשתתף במשחקים האולימפיים תחת השם "הרפובליקה של סין" ואילו לטאיוואן הותר להשתתף תחת השם "טאיפיי הסינית".
המדינות שהחרימו באופן מלא את המשחקים היו:
מדינות שלא השתתפו בטקס הפתיחה
שבע מדינות השתתפו במשחקי מוסקבה אך לא לקחו חלק בטקס הפתיחה:
מדינות שיוצגו בטקס הפתיחה על ידי ראש המשלחת
שתי מדינות שהשתתפו במשחקים שלחו נציג לטקס הפתיחה שנכנס לאצטדיון האולימפי כשהוא נושא את הדגל האולימפי.
עבור שתי מדינות אלו הייתה זו מחווה סמלית, שכן ממשלותיהן התירו לספורטאים לקחת חלק במשחקים במידה ויבחרו לעשות כן.
אירלנד, בנוסף לצעד זה, התחרתה גם תחת הדגל האולימפי.
מדינות שהתחרו תחת הדגל האולימפי
משלחותיהן של חמש מדינות התחרו במשחקים תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגלן הלאומי או תחת דגל הוועד האולימפי הלאומי שלהן, וזאת כדי לציין את העובדה שהשתתפותן הותרה על ידי מדינותיהן.
מדינות שהתחרו תחת דגלי הוועדים האולימפיים הלאומיים שלהן
ישראל, בדומה למרבית המדינות המערביות ובלחץ של ארצות הברית, החרימה את האולימפיאדה במוסקבה.
ב-7 בספטמבר אותה שנה הוענקו 24 "עיטורי מוסקבה" (עיטור כבוד ותעודת הוקרה) לספורטאים שהיו חברי הסגל האולימפי ונמנע מהם להשתתף במשחקים אלה בגלל אותו חרם.
המשחקים האולימפיים הבאים התקיימו ב-1984 בלוס אנג'לס שבארצות הברית.
משחקים אלו עמדו בסימן של חרם נוסף שהפעם הובילה אותו ברית המועצות.
ב-8 במאי 1984 פרסמה ברית המועצות הצהרה שהיא תחרים את אולימפיאדת לוס אנג'לס עקב "רגשות לאומניים והיסטריה אנטי-סובייטית שהתעוררו בארצות הברית".
13 בעלות ברית של ברית המועצות הצטרפו לחרם זה.
איראן ואלבניה היו שתי המדינות היחידות שהחרימו הן את אולימפיאדת מוסקבה והן את אולימפיאדת לוס אנג'לס.
רומניה הייתה המדינה היחידה מהגוש המזרחי שהשתתפה במשחקים ב-1984.
החרם על אולימפיאדת לוס אנג'לס שהתקיימה ב-1984 הוטל בעקבות החרם על אולימפיאדת מוסקבה שהוטל ב-1980. בחרם היו מעורבות 14 מדינות הגוש המזרחי ובעלות בריתן בהנהגת ברית המועצות, שיזמה את הטלת החרם ב-8 במאי 1984. החרם השפיע על מספר רב של אירועי האולימפיאדה שבאופן רגיל בלטו בהן נציגי המדינות הנעדרות.
המדינות המחרימות ארגנו אירוע נפרד, שכונה "משחקי הידידות" ונערך ביולי ואוגוסט אותה שנה.
ברית המועצות הודיעה על כוונותיה להחרים את אולימפיאדת לוס אנג'לס ב-8 במאי 1984, בציינה את דאגותיה בסוגיות ביטחוניות ואת "הרגשות הלאומניים והיסטריה אנטי-סובייטית שהתעוררו בארצות הברית".
פקיד בממשל האמריקאי אמר שארצו התעלמה מהרמזים של הסובייטים בשבועות שלפני ההכרזה ושלמרות כל הסימנים, ארצות הברית הייתה "המומה לחלוטין" כאשר פורסמה ההכרזה.
לאחר פרסום הודעתה של ברית המועצות הצטרפו לחרם שש מדינות נוספות, כולל בולגריה, גרמניה המזרחית, שהודיעו על כך ב-10 במאי; מונגוליה ווייטנאם, שהצטרפו ב-11 במאי; ולאוס וצ'כוסלובקיה ב-13 במאי.
באותו יום הודיעה סין על כוונתה להשתתף במשחקים.
מאוחר יותר החליטה אפגניסטן להחרים גם היא את המשחקים והייתה למדינה השמינית שהודיעה על כך.
ב-16 במאי הודיעה הונגריה על הצטרפותה לחרם ופולין הצטרפה אליה למחרת והן היו המדינות התשיעית והעשירית מהגוש המזרחי שהצטרפו לחרם.
הונגריה טענה שחיי הספורטאים שלה עלולים להיות בסכנה בזמן שבו הם ישהו בלוס אנג'לס.
פולין מאידך, טענה שארצות הברית מעורבת ב"מערכה שמטרתה לשבש את המשחקים".
ב-24 במאי הייתה קובה למדינה ה-11 שהודיעה על הצטרפותה לחרם וגרמה לכותרות ראשיות בתקשורת האמריקאית בשל ההשפעה של פרישתה מהמשחקים על ענפי הבייסבול והכדורסל.
ב-27 במאי הייתה דרום תימן למדינה ה-12 שהצטרפה לחרם.
אחריה הייתה קוריאה הצפונית למדינה ה-13 שהצטרפה לחרם.
שתי המדינות האפריקאיות הראשונות שהצטרפו לחרם היו אתיופיה ואנגולה.
איראן קיבלה שנה קודם לכן החלטה להחרים אולימפיאדת לוס אנג'לס בשל "התערבותה של ארצות הברית במזרח התיכון, תמיכתה במשטר הכיבוש בירושלים והפשעים שבוצעו על ידי ארצות הברית באמריקה הלטינית, במיוחד באל סלוודור".
איראן ואלבניה היו שתי המדינות היחידות שהחרימו הן את אולימפיאדת מוסקבה והן את האולימפיאדה בלוס אנג'לס.
תחת ממשלתו המהפכנית של תומא סנקרה החליטה הוט וולטה (ששמה בורקינה פאסו ב-2 באוגוסט 1984) להחרים את המשחקים כתגובה לתמיכה של ארצות הברית בדרום אפריקה, אשר החלה ליישם.
מדיניות אפרטהייד באותה תקופה, ותכנון לערב את דרום אפריקה באולימפיאדת הקיץ 1984, ונבחרת הרוגבי של אנגליה המבקרת בדרום אפריקה למשחק ידידות.
לוב הודיעה על החרמת המשחקים לאחר שארצות הברית סירבה לאשר את כניסתם לשטחה של עיתונאים לובים ביולי, בנוסף לאיסור היצוא של סחורות מארצות הברית ללוב שהוטל ב-1983 וחידוש איסור הנסיעה ללוב על נושאי דרכונים אמריקאים.
לוב ואתיופיה היו שתי המדינות היחידות שהחרימו הן את אולימפיאדת מונטריאול ב-1976 והן את המשחקים בלוס אנג'לס.
ב-1980 הודיע נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר על החרמת המשחקים שנערכו אז במוסקבה ו-59 מדינות הצטרפו לחרם.
היה זה החרם רחב הממדים ביותר בהיסטוריה האולימפית המודרנית.
ב-1984, שלושה חודשים לפני פתיחת המשחקים בלוס אנג'לס, הכריזה ברית המועצות על "אי השתתפותה במשחקים", עקב ההתמסחרות של המשחקים והעדר אמצעי ביטחון מספקים עבור הספורטאים.
בעקבות הכרזתה של ברית המועצות הצטרפו אליה 13 מדינות.
טינר מהשיקגו טריביון אמר ש"ביסודו של דבר היה זה ללא ספק הכאב והמבוכה של 1980 שעמדו מאחורי ההחלטה של ברית המועצות שלא להשתתף במשחקים".
רוב אמצעי התקשורת בעולם פירשו את החרם הסובייטי כנקמה על החרם האמריקאי על משחקי מוסקבה ב-1980, שהוטל כתגובה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979, למרות שאמצעי התקשורת במדינות שבשליטת ברית המועצות חזרו על הקו הממשלתי שהחרם היה אמצעי זהירות להגנת הספורטאים.
אף על פי כן, לא התגלה שום איום ממשי לביטחונם של הספורטאים מהגוש המזרחי והספורטאים מהמדינה המזרח אירופאית היחידה שהשתתפה, רומניה, לא נתקלו בבעיות כל שהן.
למעשה זכו הרומנים לתשואות רמות בהשוואה לשאר המשלחות שנכנסו לממוריאל קוליסיאום בטקס הפתיחה.
רומניה סיימה שלישית בדירוג המדליות באולימפיאדת לוס אנג'לס.
בין אלה שתמכו ב"השערת הנקמה" היה פיטר אוברות', ראש הוועדה המארגנת של משחקי לוס אנג'לס, שהביע את דעתו במסיבת עיתונאים שהתקיימה לאחר הכרזת החרם, באותו יום בו החל מסע הלפיד האולימפי בניו יורק.
נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן ציין מאוחר יותר שהוא מאמין שהסובייטים חששו מעריקות של הספורטאים שלהם למערב.
כמו כן הנשיא וממשלו עמדו בכל הדרישות שברית המועצות העמידה כתנאי להשתתפות של מדינות הגוש המזרחי להשתתפות באולימפיאדה, וזאת בניגוד מוחלט לגישתו הניצית של הנשיא רייגן במדיניות החוץ שלו במסגרת המלחמה הקרה.
ככל שיותר ויותר מדינות הודיעו על החרמת האולימפיאדה, הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי על דחיית המועד האחרון להודעה על השתתפות במשחקים.
שלוש המדינות שהיו בראש רשימת הזוכים במדליות באולימפיאדת מוסקבה (שכאמור התקיימה תחת חרם של יותר משישים מדינות), היו בין אלו שהודיעו על החרמת אולימפיאדת לוס אנג'לס ועל פי ניתוחי התקשורת מצב כזה אמור היה להוריד את רמת המתחרים בכמה ענפי ספורט.
רשימת המדינות שהצטרפו לחרם (על פי סדר הצטרפותן להודעת החרם):
שלוש מדינות נוספות החרימו את המשחקים, בציינן סיבות פוליטיות שונות, אך הן לא היו חלק מהחרם הסובייטי:
מדינה אחת לא זכתה אז להכרה דיפלומטית ולפיכך לא הייתה יכולה להשתתף במשחקים, גם אם הייתה רוצה בכך:
מדינות בעלות משטר סוציאליסטי שלא החרימו את המשחקים
עשר מדינות שבאותה עת היו בעלות משטר סוציאליסטי, מתוכן שש מאפריקה, לא הצטרפו לחרם בהנהגת ברית המועצות והשתתפו באולימפיאדת לוס אנג'לס:
סין הייתה באותה עת עוינת במידה זו או אחרת את ברית המועצות ובמקביל החלה לקיים יחסים לבביים עם ארצות הברית.
ב-1980 שלחה סין משלחת לאולימפיאדת החורף שהתקיימה בלייק פלאסיד שבארצות הברית, ובה בעת החרימה את אולימפיאדת הקיץ במוסקבה.
אולימפיאדת לוס אנג'לס הייתה הראשונה בה השתתפה סין מאז אולימפיאדת 1932, שבאופן מקרי התקיימה גם היא בלוס אנג'לס.
רומניה הייתה החברה היחידה בברית ורשה שלא לקחה חלק בחרם.
מנהיגה, ניקולאה צ'אושסקו, התפרסם בהתנגדות שהביע באופן פומבי לצעדי מדיניות שונים של ברית המועצות.
סומליה ניתקה את יחסיה עם ברית המועצות לאחר שזו האחרונה העניקה את תמיכתה לאתיופיה במסגרת מלחמת אוגדן.
יוגוסלביה הייתה מדינה בלתי מזדהה שפעלה באופן עצמי מברית המועצות.
ליוגוסלביה היו יחסים ידידותיים הן עם ברית המועצות והן עם ארצות הברית ולפיכך היא לא לקחה חלק לא בחרם על אולימפיאדת מוסקבה ולא בחרם על אולימפיאדת לוס אנג'לס.
באותה שנה היא גם אירחה את אולימפיאדת החורף בסרייבו.
החריץ הקדם-מרכזי הוא חריץ בקליפת המוח של האונה המצחית, המקביל בכיוונו לחריץ המרכזי ונמצא מלפניו.
חריץ זה מפריד את שלושת הפיתולים המצחיים: התחתון, האמצעי והעליון מן הפיתול הקדם-מרכזי, ובכך מהווה את קו החיץ המפריד את קליפת המוח הקדם-מצחית משאר האונה המצחית.
ברוב המוחות החריץ הקדם-מרכזי מחולק לשני חלקים: החריץ הקדם-מרכזי העליון והחריץ הקדם-מרכזי התחתון.
עם זאת בחלק קטן מן המוחות ניתן למצוא חריץ זה מחולק לשלושה חלקים או ללא חלוקה כלל.
החרם על נסטלה התחיל בארצות הברית ביולי 1977, במסגרתו הוחרמו מוצרי החברה ככלל.
נסטלה הואשמה בקידום המסחרי של תרכובת מזון לתינוקות כתחליף להנקה, בעיקר בקרב מדינות העולם השלישי.
יוזמי החרם סברו כי מוצרים אלה השפיעו על עלייה בתמותת התינוקות.
החרם התפשט במהירות לאוסטרליה, קנדה, שוודיה ומערב גרמניה.
ב-1980 נסטלה הודיעה כי רווחיה ירדו בכ-16 אחוזים.
הרבה אנשים מקהל היעד של נסטלה, בעיקר אוכלוסיית יבשת אפריקה, אינם בעלי גישה למקורות למים נקיים, דבר המהווה בעיה.
על תווית האריזה של תרכובת מזון לתינוקות הודפסו הוראות שימוש בשפה האנגלית, ביניהן הדרישה להרתיח את המים המזוהמים לפני הערבוב עם פורמולת החלב.
רוב אוכלוסיית איננה יודעת לקרוא בשפה האנגלית.
תחליפים אלו הוכנו תוך התעלמות מהנחיות חיוניות אשר העמידו את התינוקות בסכנת חיים.
היוניסף העריך שלתינוקות שהואכלו בפורמולה שיוצרה בסביבה המאופיינת במחלות רבות וחוסר היגיינה, סיכוי גבוה פי 6 עד 25 יותר למות משלשול ועד פי 4 יותר למות מדלקת ריאות, בהשוואה לתינוקות יונקים.
בעיה נוספת היא שהורים נטו להשתמש בפחות פורמולה מהנדרש כדי להכין יותר מנות מזון, דבר שהוביל תינוקות לתת תזונה.
במרץ 1974 התפרסם המאמר "רוצח התינוקות" (The Baby Killer)על ידי ארגון הצדקה הבריטי War On Want בלונדון.
המאמר הדגיש את הבעיות הנובעות משימוש בפורמולת חלב אם בעולם המתפתח.
המאמר הצליח לערער את דעת הקהל הציבורית והיווה אבן יסוד לפתיחה בחרם.
הארגון מדינות עולם שלישי (Third World Action Group-AgDW) תרגם את המאמר לשפות רבות ביניהן שוודית, תוך שינוי הכותרת ל"נסטלה רוצחת תינוקות".
נסטלה הגישה עתירה לבית המשפט בה תבעה את הארגון מדינות עולם שלישי על שינוי כותרת המאמר.
ב-1976 ניתן פסק הדין בתביעה אשר מוצא את ארגון מדינות עולם שלישי באשמת לשון הרע בגין כותרת המאמר בלבד.
הארגון נקנס בסכום סמלי בלבד ונסטלה הוזהרה לשנות את נוהלי השיווק שלה.
המאמר העלה את הנושא לתודעה הציבורית והוביל ליוזמת החרם על נסטלה.
ב-1977 הכריזו ארגון קואליציית פורמולת התינוקות (INFACT) חרם על מוצרי חברת נסטלה במיניאפוליס שבארצות הברית.
לאחר זמן קצר החרם התפשט לאוסטרליה, קנדה, ניו זילנד ואירופה.
במאי 1978 הסנאט האמריקאי ערך שימוע פומבי בנושא קידום תחליפי חלב אם במדינות מתפתחות.
בשנת 1979 אירחו ארגון הבריאות העולמי ויוניסף ישיבה בינלאומית שקראה לפתח נוהלי שיווק בינלאומיים וכן לפעול בחזיתות נוספות, שיפור נוהלי האכלת תינוקות וילדים, בנוסף, רשת הפעולה הבינלאומית למזון לתינוקות (IBFAN) הוקמה בפגישה זו.
ב-1981, כנס הבריאות העולמי ה-34 הכריז על תמיכה בפתרון WHA34.22 אשר כולל את הנהלים הבין לאומיים לשיווק תחליפי חלב אם.
הנוהל כולל את הפורמולות לתינוקות ומוצרי חלב אחרים, מזון ומשקאות, אשר משווקים או מוצגים כתחליף חלקי או מוחלט של חלב אם.
הנוהל אוסר על קידום תחליפי חלב אם ומעניק לעובדי הבריאות את הסמכות לייעוץ להורים בנוגע לדרכים אופטימליות בתזונת התינוק.
בנוסף הנוהל מגביל את חברות הייצור ממסירת מידע לעובדי הבריאות וקובע דרישות תיוג חדשות.
בשנת 1984 נפגשו רכזי החרם עם היצרנית נסטלה, בפגישה סוכם כי נסטלה תיישם את הנהלים אשר נקבעו בוועידה בתמורה לסיום החרם.
החרם הושעה רשמית עד 1988 כאשר פעיל בארגון IBFAN טען כי חברות תחליפי חלב אם הציפו מתקני בריאות במדינות מתפתחות באספקה של פורמולות חלב בעלות נמוכה, והחרם הושק מחדש בשנה שלאחר מכן.
במאי 1999 ניתן פסק דין נגד נסטלה על ידי רשות תקני הפרסום בבריטניה (ASA).
נסטלה טענה בפרסומת נגד חרם כי היא משווקת פורמולה לתינוקות "מבחינה אתית ואחראית".
ה-ASA מצא כי נסטלה לא יכולה לתמוך בטענה זו ולא בטענות אחרות לנוכח עדויות שהועלו על ידי הקבוצה הנאבקת "Baby Milk Action".
בנובמבר 2000 הזמין הפרלמנט האירופי את יוניסף, IBFAN ונסטלה להציג ראיות לדיון בפני הוועדה לפיתוח ושיתוף פעולה.
ראיות הובאו על ידי קבוצת IBFAN מפקיסטן והקצין המשפטי של יוניסף דיבר על כישלונה של נסטלה כדי ליישר את מדיניותה עם החלטות עצרת הבריאות העולמית.
נסטלה דחתה את ההזמנה להשתתף בטענה לתזמון סכסוכים, אם כי שלחה את נציג חברת הביקורת שהזמינה כדי להפיק דוח על פעולתה בפקיסטן.
ב-2001 קמרון היא המדינה ה-51 שהצטרפה לחרם על נסטלה והמדינה הראשונה המצטרפת מיבשת אפריקה.
לאחר שנסטלה סירבה בעקביות לדבר בפומבי יחד עם הארגון IBFAN, נסטלה (בריטניה) הסכימה לדיון באוניברסיטת קיימברידג'.
סטודנטים ברחבי הארץ פקדו אירועי גיוס בוגרים של נסטלה, מסרבים לתת לחברה במה.
נסטלה דוחה את תוכנית ארבע הנקודות של ארגון הבריאות העולמי שמטרתה להציל חיי תינוקות ובסופו של דבר לסיים את החרם, אף על פי שנקבעו הדברים בין יוניסף לנסטלה בכתב בעבר.
נכון לשנת 2020 החרם על נסטלה עדיין קיים ומתמקד בקפה נס קפה, מותג הדגל של נסטלה.
בנוסף ישנה רשימה מפורטת אשר מעודכנת על ידי IBFNA וכוללת מוצרי נסטלה נוספים אשר הארגון מעודד להחרים, למרות טענותיהם של חברת נסטלה כי הם עומדים בתקנות של ארגון הבריאות העולמי.
לחרם הצטרפו גם כמה אוניברסיטאות וארגוני סטודנטים, במיוחד בבריטניה.
נכון לינואר 2020, החברה עומדת בראש המחקר על תחליפי חלב אם בהודו.
רשות המחקר הרפואי בהודו ביקשה מהחברה להפסיק לשלם למשתתפי המחקר, שכלל אימהות בהריון ומניקות.
החרמת ישראל בספורט מתייחסת להחרמת ספורטאים ישראלים ומועדוני ספורט בישראל, בפרט על-ידי מדינות מוסלמיות וערביות, וספורטאים מטעמן.
החרמת ישראל, ספורטאים ישראלים, ומועדוני ספורט ישראלים נהוגה בפרט על-ידי מדינות מוסלמיות וערביות במזרח התיכון (שבאסיה) ובצפון אפריקה, וספורטאים מטעמן.
אולם גם צפון-קוריאה הצטרפה אליהן נגד נבחרת ישראל בכדורגל בשנות ה-70. בין המדינות המוסלמיות המובילות בהחרמה נמצאות איראן וכוויית.
מדינות ערביות נוספות בהן החרימו ספורטאיהן את הספורטאים הישראלים הן סודאן, אלג'יריה ותוניסיה.
עם זאת אירעו מקרים חרם בודדים גם מצד ספורטאים סינים.
החרמה זו כוללת הימנעות ופסילה טכנית שלהן מהשתתפות בתחרות ספורט כאשר המתחרה הישיר הוא מישראל, או לעיתים (כמו בשנות ה-70 במסגרות אסייאתיות בכדורגל של AFC) הצבעתן נגד השתתפותה של נבחרת ישראל.
ההתאחדות לכדורגל בישראל הייתה חברה בקונפדרציית הכדורגל של אסיה בשנים 1954–1974. בעקבות החרם הערבי על ישראל, מדינות ערביות ומוסלמיות סירבו להתחרות נגד ישראל.
במוקדמות מונדיאל 1958 שולבה ישראל בבית עם מתחרות מאפריקה ומאסיה.
ישראל העפילה אוטומטית לסיבוב השני עקב פרישתה של טורקיה מהתמודדות מולה.
אינדונזיה פרשה לאחר שפיפ"א דחתה את בקשתה לשחק מול ישראל במיקום נייטרלי.
ישראל העפילה לסיבוב האחרון אוטומטית, ובעקבות פרישת מצרים גם סודאן העפילה אוטומטית.
סודאן סירבה לשחק נגד ישראל, כך שמבחינה טכנית ישראל הייתה אמורה להעפיל אוטומטית.
אולם, לפני תחילת טורניר המוקדמות קבעה פיפ"א שנבחרת לא תוכל להעפיל אם לא שיחקה לכל הפחות משחק אחד (למעט האלופה המכהנת והמארחת), ולפיכך ישראל הייתה צריכה להשתתף במשחק אחד לפחות.
בשל כך הוגרלה ישראל מול ויילס, הפסידה ולא העפילה למונדיאל.
בשנת 1974 הורחקה ישראל מקונפדרציית הכדורגל של אסיה (ה-AFC), בלחץ מדינות ערביות ומוסלמיות ובראשן כוויית (אולם גם צפון-קוריאה הצטרפה אליהן בהצבעה נגד ישראל).
ישראל שהייתה ללא התאחדות יבשתית שיחקה באופן זמני במוקדמות המונדיאל נגד קבוצות מאירופה, ולאחר מכן הועברה זמנית לשחק בבית האוקיאני הכולל את נבחרות אוסטרליה ניו זילנד ופיג'י.
ישראל התקבלה בשנת 1992 כחברה נלווית לאיגוד התאחדויות הכדורגל האירופיות (UEFA), ולבסוף, בשנת 1994 כחברה מלאה באופ"א.
ניסיונות של הפלסטינים ובראשם יושב ראש התאחדות הכדורגל הפלסטינית ג'יבריל רג'וב להרחיק את ישראל מכל פעילות בפיפ"א (FIFA, הפדרציה הבין־לאומית לכדורגל) לא-צלחו.
בשנת 2018 הטילה פיפ"א עונש השעייה לשנה וקנס כספי על רג'וב, שקרא לשרוף חולצות של ליונל מסי בעקבות כוונתה של נבחרת ארגנטינה בכדורגל להגיע למשחק ידידות בישראל.
החרמת ספורטאים ישראלים גוררת פעמים רבות ענישה כלפי המחרימים הערבים והמוסלמים, מצד הגורם המארגן של תחרות עולמית או יבשתית כזו או אחרת – אך זה מעולם לא-עצר בעד המחרימים.
אינדונזיה הייתה אמורה לארח את גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2023. אולם בעקבות ההפגנות נגד השתתפות נבחרת ישראל בטורניר, וסירובה של אינדונזיה להכניס את נבחרת ישראל למדינה, נשללה מאינדונזיה הזכות לארח את הטורניר וארגנטינה התנדבה לארח את הטורניר במקום אינדונזיה.
במקרים מסוימים עמדו ספורטאים ממדינות ערב והאסלאם בפני לחץ שלא להשתתף בתחרות בה משתתף גם נציג ישראלי, בעודם מייצגים מועדונים בינלאומיים וקבוצות ממדינות זרות אף מחוץ לשטח מולדתם ובפרט החרמה של הגעתם לישראל.
בשנת 2007, מושיר ג'אוור, רץ קנייתי שהתחרה תחת דגל בחריין התחרה בישראל במרתון טבריה וזכה במקום הראשון.
הוא איבד בשל כך את אזרחותו הבחריינית, חזר למולדתו, ולאחר מכן התחרה במרתון בישראל תחת דגל קניה.
בשנת 2012 סרבה הנבחרת המצרית בהוקי גלגיליות לעלות לשחק מול נבחרת ישראל.
הג'ודוקא סעיד מולאי, אולץ על ידי השלטונות האיראנים להפסיד בחצי גמר אליפות העולם 2019, במטרה להימנע ממפגש בגמר עם הישראלי שגיא מוקי.
מולאי נאלץ להפסיד בקרב בכוונה.
בעקבות כך הוא עזב את מדינתו ועבר למונגוליה.
בשנת 2021 ביקר מולאי בישראל לצורך השתתפות בתחרות גראנד סלאם תל אביב.
הטניסאית הישראלית שחר פאר סורבה לקבל אשרת כניסה לדובאי שבאיחוד האמירויות הערביות לצורך השתתפות בטורניר.
בשנה זו היחסים היו מתוחים עקב חיסול מחמוד אל-מבחוח וטרם נחתם הסכם איחוד האמירויות הערביות – ישראל.
ג'ודוקאים מצריים התחרו נגד ישראלים, אך סירבו ללחוץ את ידם בתום הקרב, כמקובל.
לוחמי הטאקוונדו, אבישג סמברג ודניאל גויכמן, העפילו לאולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) באמצעות כרטיס חופשי לאחר שתוניסיה, בניגוד לחוקת הוועד האולימפי הבינלאומי, מנעה את כניסתם של הספורטאים הישראלים לאליפות העולם לנוער בטאקוונדו לשנת 2018.
בפברואר 2023 הוזמנה קבוצת הרוגבי תל אביב היט להשתתף במשחקי הליגה הבינלאומית לרוגבי בדרום אפריקה, אך לאחר פניות של גופים מתנועת ה-BDS החליטו באיגוד הדרום-אפריקאי למשוך את ההזמנה, ולא לשתף במפעל את הקבוצה מישראל.
החריג באקדמיית מלך השדים (ביפנית: 魔王学院の不適合者 史上最強の魔王の始祖、転生して子孫たちの学校へ通う) היא סדרת מנגה הרפתקאות פנטזיה ורומנטיקה, שנכתבה על ידי שו ואויירה על ידי יושינורי שיזומה.
הסדרה החלה במקור כרומן אינטרנט באפריל 2017 והיא נרכשה מאוחר יותר על ידי ASCII Media Works, שהחלו לפרסם אותה באופן רשמי במרץ 2018. עיבוד המנגה מאת קאיאהרוקה הועלה מיולי 2018 עד יולי 2021, ואז הסתיים עקב מותו של המחבר מסרטן הלבלב.
לאחר מכן פורסם עיבוד של סדרת באנימה מאת סטודיו Silver Link והיא שודרה מיולי עד ספטמבר 2020. באותו חודש Aniplex שחררה דיבוב לאנגלית של הסדרה.
ב-6 במרץ 2021 הוכרזה עונה שנייה.
לאחר 2,000 שנים של מלחמות וסכסוכים עושה מלך השדים אנוס וולדיגורדו עסקה עם הגיבור האנושי, קאנון, להקריב את חייו שלו כדי להבטיח שהשלום יוכל לפרוח.
בהתגלמות נשמות 2,000 שנה מאוחר יותר, אנוס מגלה ששדים מלכותיים שולטים כעת בחומרה על שדים היברידיים מהמעמד הנמוך בחברה שמעריכה את צאצאיו הטהורים של אנוס על פני השדים שהשתלבו עם מינים אחרים, כגון בני אדם ורוחות.
כשמצא כי הקסם בכללותו החל לרדת וצאצאיו חלשים כתוצאה מהשלום שיצר, אנוס, כיצור כלאיים בעצמו מבחינה טכנית, מחליט להחזיר לעצמו את התואר הקודם שלו מלך השדים, אך ראשית, עליו לסיים את לימודיו באקדמיית מלך השדים שבה הוא מתויג כנחות וחריג לחלוטין.
אנוס וולדיגוד - מלך השדים.
אנוס ביצע עסקה עם גיבור בני האדם קארון בה הקריב את חייו למען השלום ונשבע לחזור בגלגול.
לאחר 2000 שנה אנוס נולד לשני הוריו האנרגטיים והאוהבים ונוכח לגלות כי השלום עדיין אינו שורר בין בני האדם לבין השדים, וכי ישנה אפליה בין השדים מבני האצולה לשדים המעורבים ושרמת הקסם של צאצאיו נמוכה עד מאוד.
על מנת להשיב לעצמו את כתר המלוכה הוא נרשם לאקדמיית מלך השדים.
קאנון - גיבור האנושות שנלחם באנוס לפני 2000 שנה, ונרצח זמן קצר לאחר שעשה עסקה עם אנוס על מנת לאפשר שלום בין בני האדם לבין השדים.
מישה נקרון - שדה שהיא צאצא של איוויס נקרון, אחד משבעת קיסרי השדים המבוגרים.
למישה יש אחות תאומה בשם סשה אותה היא אוהבת מאוד זאת אף על פי שהשנייה מראה אך ורק שנאה כלפיה, זאת מפני ששניהן הן תוצאה של ניסוי בו גוף אחד התפצל לשניהן ורק על אחת מהן לשנות ביום הולדתן ה-15. לבסוף שניהן מתפייסות וזוכות לחיות בעזרתו של אנוס.
סשה נקרון - אחותה התאומה של מישה.
סשה ידועה בתור מכשפת ההרס בשל עיני השד המיוחדות שלה.
בעקבות המפגש עם אנוס, בו היא הובסה לחלוטין על ידו, היא הצטרפה לקבוצה שלו, התפייסה עם אחותה התאומה לה הראתה שנאה (על מנת שתדחה אותה ותזכה לחיות על פניה), ואף גילתה סימני חיבה לאנוס בעצמו.
ריי גלנזודליי - חבר בדור הכאוס ותלמיד מעבר המומחה באומנות החרבות ואינו מבין כל כך בקסם.
מכונה "קדוש חרב השדים" ריי הוא גלגול נשמתו של הגיבור קאנון וחזר לעולם החיים על מנת להתחזות למלך השדים, אבוס דילהביה, בחזרתו ולהיהרג בקרב למען השלום.
לריי אמא החולה במחלה סופנית אשר בעזרתם של אנוס ומיסה (אליה הוא גם מפתח רגשות) היא נרפאת לגמרי.
מיסה איליאוראגו - חברת כיתתו ולאחר מכן קבוצתו של אנוס ונשיאת איגוד המעריצים שלו.
היא חציה רוח וחציה שדה ובהמשך הסדרה מפתחת רגשות לריי גלנזודליי.
אמיליה לודוול - מורה בכיתתו של אנוס, בתו של אליו לודוול אחד מקיסרי השדים.
במהלך הסדרה אנוס הפך אותה לבת כלאיים זאת לאחר שהתעללה בבנות כיתתו.
שין רגילה - סייף, היה יד ימינו של אנוס לפני 2,000 שנה.
אלינור ביאנקה - תלמידה באקדמיית הגיבורים, נוצרה על מנת לשכפל גיבורים נוספים אשר יהיו מוכנים לקרב נגד השדים.
שבעת קיסרי השדים - שבעה שדים שנוצרו מדמו של אנוס מלפני 2000 שנה רגעים לפני הקרבתו.
אנוס מגלה כי זכרונם נמחק והם פועלים בשם מלך שדים מתחזה בשם אבוס דילהביה.
הראל הרוש-מעריץ שרוף וראה יותר 200 אנימות
החרם נגד גרמניה הנאצית הונהג על ידי מספר ארגונים יהודיים, אך היו גם ארגונים יהודיים אחרים שהתנגדו לו.
החרם פגע מעט בכלכלת גרמניה הנאצית, אך זו התאוששה בתוך שנתיים.
החרם לא הצליח לצמצם את ההתנכלויות ליהודי גרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ומינויו של אדולף היטלר לתפקיד קנצלר גרמניה בינואר 1933, המפלגה הנאצית עודדה אלימות נגד יהודים וקראה לחרם צרכנים על עסקים יהודיים.
ממשלת גרמניה הנאצית סירבה לפעול נגד החרם, והרמן גרינג הצהיר: "אני אעסיק את המשטרה, ללא רחמים, בכל מקום שבו נפגעים אנשים גרמנים, אבל אני מסרב לאשר למשטרה להגן על חנויות של יהודים."
התאחדות יהודי גרמניה חשה מחויבת לפרסם הצהרת תמיכה בממשלת גרמניה הנאצית וקבעה כי "רשויות הממשל האחראיות אינן מודעות לחומרת המצב.
אנחנו לא חושבים שאזרחי גרמניה ייסחפו ויפגעו ביהודים." גם אנשי עסקים יהודים בולטים פרסמו מכתבי תמיכה במשטר הנאצי, וקראו למנהיגי הארגונים היהודיים בעולם להימנע מחרם על גרמניה.
הצהרה דומה פורסמה על ידי קבוצה שולית של יהודים שתמכו בהיטלר בשם "איגוד היהודים הגרמנים-לאומיים".
ההכנות לחרם בארצות הברית ובבריטניה
כתגובה לאירועים האנטישמיים בגרמניה, הקונגרס היהודי האמריקאי החל בהכנות לחרם על גרמניה הנאצית.
מספר ארגונים יהודיים התנגדו לצעדים אלה, בטענה שהם עלולים לפגוע ביהודי גרמניה.
בין המתנגדים נמנו ועד שליחי הקהילות בבריטניה, בני ברית והוועד היהודי-האמריקאי.
הימשכות ההתקפות הנאציות על יהודי גרמניה גרמו לבני ברית ולוועד היהודי-האמריקאי לשקול מחדש את עמדתם, והם החליטו לתמוך בחרם.
ב-12 במרץ נפגשו בניו יורק מספר נציגים של ארגוני יהודים ודנו בהכנות לחרם.
באותו יום נאצים תקפו ברחוב בברלין שני יהודים אמריקאים.
ב-20 במרץ 1933 נפגשו במלון אסטור בניו יורק 1,500 נציגים של ארגונים יהודיים שונים, והחליטו לארגן עצרת מחאה המונית באצטדיון בכיכר מדיסון ב-27 במרץ 1933. (האצטדיון בכיכר מדיסון נקרא אז "מדיסון סקוור גארדן", והוא נהרס בשנת 1968. כיום קרוי אצטדיון אחר בשם זה.)
היה בין הבולטים בפעולות המחאה, ותכנן צעדה לבניין העירייה של ניו יורק בהשתתפות 20,000 חיילי מילואים יהודים במדים, ללא כרזות מלבד דגלי ארצות הברית, מגיני דוד וסממנים יהודיים.
בפגישה ב-21 במרץ אמר ויליאם ו.
כהן, אחד ממנהיגי הארגון: "יהודי שקונה מוצר מתוצרת גרמניה, אפילו בשווי פרוטה אחת, הוא בוגד בעמו."
הרב סטיבן שמואל וייז דחה טענות של מתנגדי החרם באומרו: "זה הזמן להפגנות המוניות.
עבר זמנם של צעדים זהירים.
אם נמשיך לשתוק, איך נוכל לבקש מחברינו הנוצרים להרים את קולם במחאה נגד העוולות הנגרמות ליהודי גרמניה?
האירועים המתרחשים בגרמניה היום עלולים לקרות מחר בכל מדינה אחרת, אלא אם כן יגנו אותם ויעצרו אותם.
זו איננה מתקפה על יהודי גרמניה, אלא על יהודי העולם." הוא קבע שהחרם הוא חובה מוסרית: "עלינו להשמיע את קולנו.
אם זה לא יועיל, לפחות נדע שאמרנו את דעתנו."
על פי בקשת התאחדות יהודי גרמניה, שלחה הנהלת הסוכנות היהודית בירושלים מברק ללשכתו של היטלר, בו הבטיחה לו שהיהודים בארץ ישראל לא הכריזו ולא התכוונו להכריז חרם על גרמניה.
על אף בקשת המנהיגים היהודים בגרמניה, הקונגרס היהודי האמריקאי החליט לקיים את פעולות המחאה.
ב-27 במרץ 1933 התקיימו עצרות מחאה המוניות של הארגונים היהודים באמריקה.
באירוע המרכזי באצטדיון בכיכר מדיסון השתתפו 55,000 מפגינים, ובין היתר נאמו בו ראש עיריית ניו יורק אל סמית' והרב משה זבולון מרגליות.
אירועי מחאה נוספים נערכו בבולטימור, בוסטון, פילדלפיה, קליבלנד, שיקגו ו-70 ערים נוספות בארצות הברית, בהשתתפות ראשי כנסיות ואיגודים מקצועיים.
ההפגנות סוקרו ושודרו ברחבי העולם.
מארגני המחאה קראו לנשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, לתקן את חוקי ההגירה ולאפשר ליהודי גרמניה להגר לארצות הברית.
החרם על גרמניה הנאצית החל במרץ 1933 באירופה, בארצות הברית ובארץ ישראל המנדטורית.
הוא נמשך עד כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-7 בדצמבר 1941.
במרץ–אפריל 1933 נערכו כינוסי מחאה בבתי כנסת בקאהיר, אלכסנדריה, ביירות, דמשק וחלב.
באפריל 1933 הצטרפו יהודי מצרים לחרם שהוכרז נגד בתי מסחר ומוצרים גרמניים.
אספות המחאה מנו כמה אלפי אנשים, שהתכנסו בבתי הכנסת ושלחו מברקי מחאה לחבר הלאומים ולנשיא גרמניה.
במצרים ובלבנון הצטרפו אל המוחים גם אישים לא-יהודיים מקרב האוכלוסייה המוסלמית והנוצרית.
יהדות בריטניה, שהתנגדה בתחילה לחרם, הצטרפה בנובמבר 1933.
חברת הספנות הגדולה Hamburg America Line נקלעה לקשיים עקב החרם, וביולי 1933 נאלצה מועצת המנהלים להתפטר.
הייצוא מגרמניה לארצות הברית ירד בכמעט רבע בהשוואה לשנה הקודמת, דבר שהדאיג את המשטר.
יוזף גבלס אמר בנאום באתר הכינוסים של המפלגה הנאצית כי זו סיבה ל"דאגה רבה".
החרם היה יעיל במיוחד בארץ ישראל, ורבים קראו לציבור היהודי להחרים את תוצרת גרמניה.
בעיקר הוחרמו בארץ ישראל חברות תרופות גרמניות.
כשני שלישים מתוך 652 הרופאים היהודים שהיו בארץ באותה עת הפסיקו לתת מרשמים לתרופות גרמניות.
ב-15 במרץ 1937 נערכה באצטדיון בכיכר מדיסון בניו יורק עצרת מחאה גדולה נוספת שתמכה בחרם על גרמניה הנאצית.
מספר ניסיונות להפסיק את החרם, ולו רק באופן חלקי, נדחו.
הן בתוך גרמניה והן מחוצה לה, החרם נתפס כצעד "תגובתי ותוקפני" של הקהילה היהודית בתגובה לרדיפות המשטר הנאצי.
העיתון הבריטי "דיילי אקספרס" פרסם ב-24 במרץ 1933 את הכותרת "יהודה מכריזה מלחמה על גרמניה".
ב-27 במרץ 1933 הכריז שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס על שורה של "צעדי נגד חריפים" נגד יהודי גרמניה בתגובה לחרם של יהדות ארצות הברית.
הוא הכריז על חרם של יום אחד נגד עסקים יהודיים בגרמניה שיתרחש ב-1 באפריל 1933, שיבוטל אם יופסק החרם נגד גרמניה הנאצית.
הוא אף הזהיר שאם המחאה נגד גרמניה לא תיפסק, אזי "החרם יחודש...
בחרם אחד באפריל 1933 הוצבו אנשי אס אה ואס אס בחזית כל עסק שהוגדר יהודי, והודיעו לכל לקוח שביקש להיכנס כי זהו עסק יהודי, אולם ההחלטה אם להיכנס נותרה בידי הלקוח, וכך היה החרם מבחינה רשמית בגדר המלצה.
לובשי החולצות החומות הציבו בפתחי חנויות, מרפאות ומשרדי עורכי דין, שלטים שהודפסו בנוסח אחיד וכרוזים עם סיסמאות מוכנות מראש.
משאיות מלאות אנשי אס אה וחיילים משוחררים של אגודת "קסדת הפלדה" הלאומנית עברו ברחובות ודרשו לא לקנות אצל יהודים.
בנוסף, ברבעים היהודיים הכו אנשי האס אה כמה עוברי אורח שניסו לעזור ליהודים.
המשטרה התערבה רק לעיתים רחוקות.
החרם לא הצליח לצמצם את ההתנכלויות ליהודים בגרמניה, ונחשב כיום לאחד האירועים שקדמו להשמדת היהודים במהלך השואה.
גרמניה הנאצית התגברה על הפגיעה הכלכלית הראשונית שחוותה עקב החרם, בעיקר בעזרת הסכם העברה ובתוכנית חשאית לחימוש צבא גרמניה הנאצית, שהתבססה על ייצור מקומי.
במהלך המאה ה-20 נהגו יהודים בישראל ובארצות הברית להחרים מפעם לפעם מוצרים של חברות ששיתפו פעולה עם המשטר הנאצי בגרמניה, בהן פולקסווגן, מרצדס-בנץ, ב.מ.וו ותאגידים נוספים.
החרישו ממני ואדברה היא קינה על גזירות תתנ"ו שמחברה אינו ידוע, הנאמרת בסדר הקינות לתשעה באב במנהג אשכנז המזרחי.
הקינה מתארת את נכונותם של היהודים למות ואף להרוג את עצמם ואת ילדיהם על קידוש השם.
נושא מרכזי נוסף בקינה הוא החורבן שגרמו הגזירות לתורה וללומדיה.
מחבר הקינה מקונן על הפרעות ומעשי הטבח שנערכו ביהדות גרמניה בשנת 1096, המכונים גזירות תתנ"ו.
הקינה עוסקת בקהילות הקודש שסירבו לכרוע ברך בפני עבודה זרה, והעדיפו למסור נפשם על קידוש השם.
הקינה נפתחת בפסוק "הַחֲרִישׁוּ מִמֶּנִּי וַאֲדַבֵּרָה וְיַעַבֺר עָלַי מָה" מספר איוב, אותו אומר איוב לידידיו שמפצירים בו למעט לדבר מחשש כי יטיח דברים כלפי אלוהים.
למרות זאת, מקונן הקינה קובל כלפי שוכן שמיים וזועק את תלונת העשוקים על כך שנעשתה בהם רעה בלי משפט.
במהלך הקינה המקונן משתמש בהטיות רבות של פסוקים, בעיקר מספרי הנביאים, כדי לקונן על המאורעות והפרעות.
"החשוד האחרון" הוא סרט פשע ישראלי משנת 2005 בבימוים של אריק לובצקי ומתי הררי, עם שמיל בן ארי, חיים זנאתי ואוראל טימסית בתפקידים הראשיים.
התסריט שנכתב גם הוא על ידי אריק לובצקי ומתי הררי, מבוסס על הרומן "ברזניץ" של חיים לפיד משנת 1992.
שמיל בן ארי היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר ומתי הררי ואריק לובצקי היו מועמדים לפרס אופיר לבמאי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2005.
רב פקד דני ברזניץ (שמיל בן ארי) עובד שנים רבות כחוקר בתנת משטרה במחוז תל אביב.
המפקד היוצא סנ"צ שם טוב (מארק רוזנבאום) מרוצה מתפקודו ורוצה לקדמו בתפקיד אך הוא מסרב.
שם טוב מבחין שהוא נמצא בלחץ נפשי אך ברזניץ אומר שהכל אצלו בסדר.
האמת היא שנישואיו עם רותי (רותי נבון) עומדים לפני סיום לאחר 25 שנה.
ברזניץ נמצא בקשר מיני אובססיבי עם אווה (אוראל טימסית) הצעירה ממנו בשנים רבות, העובדת כמורה במכללה לאמנות.
הוא עוקב אחריה, מבחין בגבר שיוצא מדירתה וחובט בו קשות, פוצע אותו ונמלט במהירות במכוניתו שמתנגשת בקיר והוא נפצע קשה ומפונה לבית חולים.
המפקד החדש סנ"צ בכר (נתן נתנזון) וסגנו בביוף (ירון לוי סבג) לא מחבבים אותו.
כאשר הוא משתחרר, בכר מסמיך אותו לטיפול בתיק על גופה בלתי מזוהה שנמצאה ביער בן שמן עם אוזן כרותה.
השב"כ עצר סטודנט פלסטיני שהתפאר בכפרו שהוא הרוצח והראה לכולם את האוזן.
איש השב"כ (הראל הרנוף) מבקש מברזניץ לחתום על ניירות כי לדעתו החקירה הושלמה.
ברזניץ חוקר את הסטודנט מופיד (ג'וני ערביד) ומוצא פגם בעדותו היות שהבדיקה הפתולוגית הראתה שהאוזן נלקחה כשבועיים לאחר הרצח.
מופיד נשבר ומגלה כי היה משת"פ של השב"כ ונאלץ להראות את האוזן כדי להוכיח את נאמנותו לפלסטינים.
לדבריו הובילה אותו לגופה ידידה מיפו ג' בשם סוזי אוחיון.
ברזניץ ועוזרו דודי (חיים זנאתי) חוקרים את סוזי (רותם זיסמן כהן) והיא מוסרת שאת מיקום הגופה גילה לה קרוב משפחתה, עדי אסולין (ציון ברוך) הם עוקבים אחריה וכשהיא נפגשת עם עדי הם עוצרים אותו ובעיתונים מתפרסמת ידיעה שהוא הרוצח.
עדי מוסר כי הלך להתבודד ביער וגילה שם את הגופה.
הוא מבקש מברזניץ להגיע לסבתו ג'וליה (ג'וליה מסלאווי) שם הוא מראה לו את השעון שלקח מהגופה ועליו הקדשה ליונתן שדות.
ביציאה מבית הסבתא מגיע אקדוחן על אופנוע והורג את עדי ביריות אקדח.
בכר כועס על ברזניץ ומשעה אותו מהחקירה אבל ברזניץ ממשיך ביחד עם דודי והם מגיעים להוריו של יונתן (אסי הנגבי ותמי ספיבק) שאומרים שאינם בקשר עם בנם יונתן שעזב לפני שנים וגר בתל אביב עם גבר.
הם חוקרים את אריאל מרקוביץ (עודד מנסטר), בן זוגו של יונתן אבל הוא מכחיש כל קשר לרצח למרות שהם חובטים בו.
ברזניץ שבור לגמרי, נפרד מאשתו וישן בחדרו במשטרה.
הוא נובר שוב בכל המסמכים ומסתבר לו שהנרצח למד במכללה לאמנות.
הוא מגיע לביתה של אווה והיא מגלה לו את האמת המרה כי אכן יונתן היה סטודנט במכללה והגיע אליה לקבל עצה.
לאחר שברזניץ הכה אותו קשות, היא העלתה אותו לדירתה והוא מת כעבור זמן קצר.
בעזרת אחותה שירה (אסנת חכים) הן העבירו את הגופה ליער בן שמן.
ברזניץ מתקשר לדודי ומורה לו להפסיק את החקירה "כי הרוצח נמצא אצלו".
החרמת נשק מיהודי גרמניה החלה בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, ותחילה נעשתה רק באזורים נקודתיים.
אחד האזורים המרכזיים בהם נלקח נשק מיהודי גרמניה הנאצית היה ברלין, שם נערכות לעיתים קרובות פשיטות לחיפוש ותפיסה אחר כלי נשק.
החל מ-1936 אסר הגסטפו על חלוקת רישיונות נשק ליהודים, ובנובמבר 1938 נחקק חוק האוסר על יהודים להחזיק כל אמצעי נשק מכל סוג.
היסודות המשפטיים שבהם השתמשה המפלגה הנאצית מאוחר יותר לצורך פירוק היהודים מנשקם הונחו כבר בימי רפובליקת ויימאר, כאשר "חוק הרייך כלי נשק ותחומשת" שנחקק ב-12 באפריל 1928 כלל מדיניות חדשה לפיה רק "אנשים מורשים" יוכלו לרכוש ולהחזיק בכלי נשק.
כמו כן, במסגרת החוק, החל רישום חובה של כל אמצעי נשק, דבר שנתן לממשלה הגרמנית את היכולת לגשת לבעל הנשק ולהחרימו בכל עת במידת הצורך.
החל מ-1930, הוסדרה גם המדיניות לגבי כלי נשק עם להבים.
נשיאת נשק בפומבי הצריכה כעת היתר נשק.
הגבלות אחרות הוטלו גם על ייצור ומכירה של כלי נשק.
למעשה, המדיניות אפשרה לממשלה הגרמנית להחליט למי היא רוצה לאפשר לשאת בנשק ולמי לא, ובכך סללה את הדרך להגבלות האחזקה בנשק ליהודי גרמניה בידי הנאצים.
מיד לאחר עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933, חוקי הנשק שנחקקו בימי רפובליקת ויימאר, שימשו את הנאצים כדי להחרים נשק מיהודים, או כדי להשתמש בחוק כתירוץ של "חיפוש נשק" וביצוע פשיטות בבתים של אזרחים יהודים.
מלבד זאת, חוק הנשק שימש גם לחיפושים בבתים ולפשיטות, שלא היו יכולות להיעשות לולא החוק.
הנאצים חיפשו בבתיהם של יהודים רבים, בטענה כי הם מסתירים כמויות גדולות של נשק ותחמושת.
אחד מהחיפושים הבולטים היו החיפוש בבית הקיץ של הפיזיקאי אלברט איינשטיין, בקפת' , הדבר היחיד שמצאו השוטרים הנאצים היה סכין לחם.
החל מ-1935 מנע הגסטאפו הוצאת רישינות נשק והיתרי רכישת נשק ליהודים.
רשויות המשטרה היו הרשויות המבצעות, והיה עליהן לציית לפקודות שהוציא הגסטפו.
הזכות להגנה העצמית של היהודים בוטלה.
ב-1938, המפלגה הנאצית ערכה רפורמה יסודית בחוק הנשק.
ב-18 במרץ 1938 נלקק חוק שלכאורה הקל על המדיניות הקיימת בעניין נשיאת ומכירת נשק אך בפועל היטב רק עם חברי המפלגה הנאצית ומקושרים אחרים.
החוק קבע כי פקידי המפלגה אינם זקוקים יותר לאישור כלשהו להחזקת נשק.
המדיניות הקלה גם על אנשי אס אס, אס אה והנוער ההיטלראי.
החוק גם אסר על כל החזקת, מכירת ונשיאת נשק באופן גורף של צוענים ושל אנשים שהורשעו בסעיף 175.
מיד לאחר ליל הבדולח, גם על יהודים נאסר להחזיק, למכור או לשאת כל סוג של נשק, עד כניעת גרמניה הנאצית ותהליכי הדה-נאציפיקציה, יהודים וקבוצות אחרות לא יכלו להשתמש או לשאת בנשק.
החשוד האחרון הוא מותחן פשע אמריקאי משנת 2024 בבימויו של אדם קופר, עם ראסל קרואו בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על הרומן "The Book of Mirrors" מאת יוג'ין צ'ירוביצ'י משנת 2017.
העלילה היא על שוטר בגמלאות הסובל מדמנציה ומתבקש לחקור רצח בעבר.
בסרט יש קטעים רבים של פלשבקים.
רוי פרימן (ראסל קרואו) הוא שוטר שהוצא לפנסיה מוקדמת עקב תאונה שגרם כשנסע שיכור.
הוא גר לבדו וסובל מדמנציה בשלבים ראשוניים.
כל הבית מלא בפתקים שעוזרים לו לזכור.
כעת הוא נמצא בטיפול נסיוני בו נועצים אלקטרודות במוחו שמטרתם לגרות את עצבי המוח וביחד עם אמצעים נוספים כמו הרכבת פאזל גדול, יש תקווה לשיפור מצבו.
יום אחד מגיעה אליו עורכת דין בשם אמילי דיץ (קלי גרייסון) מטעם אגודת מתנדבים למען אסירים ומודיעה לו כי האסיר איזק סמואל (פצ'ארו מזמבה) שנידון למוות לפי עשר שנים על רצח ד"ר ג'וזף וידר, בגילום מרטון צ'וקאש, מבקש להיפגש אתו.
פרימן אינו זוכר את המקרה אך תיק החקירה נמצא בביתו והוא מתחיל לשנן אותו.
סמואל מודה כי אכן היה בביתו של וידר אך אין לו קשר לרצח.
כולם חשודים ברצח אלא שעם התפתחות החקירה מתבהר זכרונו של פרימן והוא מגלה כי הוא עצמו היה קשור לפרשה, גילוי שגורם לו הלם נפשי קשה (ללא ספוילר).
שם השחקן/ית שם הדמות הערותראסל קרואורוי פרימןקארן גילאןלורה ביינסמרטון צ'וקאשד"ר גוזף וידרטומי פלנגןג'ימי רמיסהארי גרינוודריצ'רד פיןתומאס רייטג'יימס דברופצ'ארו מזמבהאיזק סמואלאמילי דיץקלי גרייסוןעורכת דין
בשנת 1902, נשים יהודיות בניו יורק יזמו חרם צרכנים על קצבים כשרים בתגובה לעלייה מתואמת במחיר הבשר הכשר מ-12 ל-18 סנט לפאונד.
עלייה זו הייתה משמעותית עד כדי כך שמשפחות יהודיות רבות לא יכלו להרשות לעצמן לרכוש בשר.
המחאות, בהובלת נשים יהודיות מהגרים בעיקר מהאיסט סייד של מנהטן, היו שנויות במחלוקת בשל הטקטיקות האלימות שלהן, אך היו מוצלחות במידה רבה והובילו להורדת מחיר הבשר ל-14 סנט לפאונד.
חרם הבשר הכשר של 1902 התפתח עם סיום העידן המוזהב.