tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתוך הראש, יש יותר מקילומטר שלם של כבלים ו-21 מנועים, אשר כולם עובדים יחדיו כדי להחיות את הפסל.
ניתן לשנות את התכנות של תנועות הפסל והאמן יכול ליצור כוריאוגרפיות חדשות.
מאידך, עלות התחזוקה גבוהה, שכן השירות חייב להיעשות כל שבועיים.
המבקרים מציינים שהפסל הוא יותר שלט פרסומת לקניון מאשר יצירת אמנות.
הם טוענים כי הפסל חסר קשר לעבודתו של קפקא, וכי אין במשיכה הנוצצת, והמרתקת הזו ענווה ורגישות.
כאשר הצופים מסתכלים על הפסל המושך מבחינה ויזואלית, והמושלם מבחינה טכנולוגית, הם מתגעגעים לנפשו האבודה והמהרהרת של פרנץ קפקא - כך הביקורת.
פסל החייל האלמוני (באלבנית: Ushtari i panjohur) הוא פסל הממוקם בטירנה ומוקדש לזכר החיילים שנפלו במאבק נגד הפולשים האיטלקים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הפסל ממוקם בסמוך לפרלמנט האלבני.
הוא הוצב על ידי הקומוניסטים האלבנים: לצורך בנייתו נהרס מסגד בן 350 שנה שנבנה על ידי מייסד הבירה, סולימאן פאשא ברגיני.
הפסל מציג חייל עם אגרוף מונף ורובה.
פסל גד מנלה הוא פסל ברונזה שיצר האמן נתן רפפורט.
הפסל מוצב בכניסה לקיבוץ תל יצחק ומנציח את גד מנלה, בן הקיבוץ, שנהרג ביולי 1968 במהלך מרדף אחרי מחבלים בבקעת הירדן.
הפסל מנציח גם את אלוף-משנה אריק רגב, שנהרג יחד עמו באותה פעולה.
הפסל נוצר ביוזמת קיבוץ תל יצחק.
בעת עבודתו על הפסל התגורר רפפורט בטורונטו שבקנדה.
הקשר להזמנת הפסל נוצר באמצעות אחד מחברי הקיבוץ, שהיו לו מכרים בקנדה אשר הסכימו לממן את שכרו של רפפורט בסך חמישה עשר אלף דולר.
נתן רפפורט נחשב לדמות מפתח בתרבות הזיכרון הישראלית.
פסליו המוקדמים, ובהם אלה שהוצבו בקיבוצים נגבה ויד מרדכי, נושאים אופי הרואי וריאליסטי ומשקפים את סגנון האמנות הסובייטית שאפיין את תקופת פעילותו בברית המועצות.
הפסל עשוי ברונזה, בגובה של כמאה שמונים סנטימטרים, ומוצב על סלע שהובא ממקום נפילתם של מנלה ורגב בבקעת הירדן.
הדמות המפוסלת היא של גדי מנלה במדי צנחן, אך בניגוד לפסלי הגבורה הקלאסיים של רפפורט, הדמות משדרת רכות ורגישות יוצאות דופן.
הגפיים של הדמות דקות וארוכות מעט, הראש קטן יחסית, והפנים דומים לפני ילד.
שתי הזרועות מונפות לפנים: האחת מזכירה את תנועת ברכת הכוהנים, והאחרת כאילו מצביעה ואומרת "עד כאן", כפי שפירשו זאת אנשי הקיבוץ.
נשקו של מנלה מוסתר מאחורי גבו, בהתאם לבקשת הקיבוץ.
דמותו של מנלה מתוארת כילד נצח יהודי, ויש הרואים בה גרסה ישראלית לדמות פיטר פן – ברגע שלפני ההמראה לשמים.
הפסל מבטא ניסיון ליצירת דמות מאחדת בזיכרון הלאומי הישראלי.
עם זאת, על פי תום שגב, ככל שנראה היה שהשלום מתקרב התרחקה תחושת האחדות, והשסע החברתי העמיק.
הפסל שיקף תהליך זה והפך לסמל גם לשבר בתפיסת הזהות הקולקטיבית.
פסנתר הוא כלי נגינה ממשפחת כלי המקלדת שהומצא בתחילת המאה ה־18. מנעד הצלילים של הפסנתר הוא הגדול ביותר מבין כל כלי הנגינה מלבד
העוגב, ומתפרש על פני 7.25 אוקטבות.
כמעט כל הפסנתרים הם בעלי 88 קלידים, ומגיעים מלה נמוך (במפתח פה, אוקטבה מתחת לשישה קווי עזר נוספים לחמשה) ועד דו גבוה (במפתח סול, שתי אוקטבות מעל ל־9 קווי עזר נוספים לחמשה).
יש גם פסנתרים עם יותר קלידים, עד ל־97 במספר.
קיימים שני סוגים של פסנתרים: פסנתר כנף, שבו המנגנון המכני של הפסנתר מקביל לקרקע, ופסנתר עומד, שבו המנגנון המכני נמצא במאונך לקרקע, ומכונה גם "פסנתר קיר" או "פסנתר מוצב".
הפסנתר הומצא בשנת 1699 על ידי ברתולומאו כריסטופורי, אוֹצֵר כלי הנגינה של משפחת מדיצ'י בפירנצה שבאיטליה.
בשונה מכלי המקלדת שהיו קיימים עד אז, הכלי החדש אִפְשֵׁר לשלוט על חוזק הצליל בהתאם לעוצמת הלחיצה על הקלידים, ולכן הוא זכה לשם "פיאנו־פורטה" (Piano-Forte, באיטלקית: "חלש־חזק").
כיום הפסנתר נקרא בשפות רבות "פיאנו" (Piano), כקיצור של פיאנו־פורטה.
המילה העברית "פסנתר" מבוססת על כלי נגינה בשם "פסנתרין" המוזכר בספר דניאל, ושמו נובע מהמילה היוונית העתיקה פְסַלְטֶרִיוֹן, שפירושה "נבל" (מאותו השורש נובעת גם המילה הלועזית למזמור תהילים, psalm, לציון שיר המושמע בליווי של נבל).
הפסנתר הוא פיתוח של כלי מקלדת שכבר היו קיימים מאות שנים לפניו: הצ'מבלו והקלוויקורד.
כמו הצ'מבלו, גם הפסנתר הוא כלי מקלדת וכלי מיתר, אך בעוד שקלידי הצ'מבלו פורטים על המיתרים שבתוכו, קלידי הפסנתר מניעים "פטישים" אשר מקישים על המיתרים, ולכן הפסנתר נחשב גם כלי הקשה.
כלי מקלדת נוסף שקדם לפסנתר הוא העוגב, אך בו אין מיתרים כלל, וצליליו מופקים באמצעות דחיסת אוויר לתוך צינורות באורכים שונים.
מיתרי הפסנתר עשויים פלדה, והם רבים יותר ממספר הקלידים: בפסנתר ממוצע יש 88 קלידים וכ-230 מיתרים.
כאשר קליד נלחץ הוא דוחף את ה"פטיש" שמאחוריו, וזה מכה בבת אחת בכמה מיתרים המכוונים לנגן את אותו התו.
לרוב מדובר בשלושה מיתרים, אך התווים הנמוכים מכים בשני מיתרים, והנמוכים ביותר מכים במיתר אחד בלבד.
הצליל שנוצר מרטט של שלושה מיתרים חזק ועשיר יותר, והפחתת מספר המיתרים בתווים הנמוכים יוצרת איזון בין העוצמות של התווים השונים, משום שמיתרי התווים הנמוכים יוצרים צליל חזק יותר.
הצליל הבוקע מהמיתרים מוגבר על ידי לוח עץ שאליו הם צמודים ומשמש כמעין תיבת תהודה.
צורתו המיוחדת של הלוח ומיקומו בתוך גוף הפסנתר מאפשרים לכל התדרים להדהד ולהתגבר במידה שווה.
גוף הפסנתר מהווה תיבת תהודה נוספת.
השילוב בין פטיש מכוסה לבד אשר מקיש על מספר מיתרי פלדה שרוטטים בתדירות כמעט זהה לתוך שני גופי התהודה הוא שיוצר את הצליל הייחודי והעשיר של פסנתר אקוסטי.
מנגנון הפסנתר שוכלל לא מעט מאז המצאתו, ונוספו לו מרכיבים ששיפרו אותו מבחינות שונות.
כך לדוגמה, את פטישי העור המקוריים החליפו פטישים מצופים בד לבד דחוס, המאפשרים צליל עמוק וחזק יותר; גם מנגנון ההקשה השתפר בכך שהפטישים חוזרים למקומם מהר יותר לאחר ההקשה עליהם, דבר המאפשר נגינה מהירה של אותו צליל פעמים רבות.
למעשה, מנגנון ההחזרה בפסנתרי כנף מהיר יותר מכיוון שהוא אופקי, כך שפטישי הקלידים שעליהם מפעיל הנגן לחץ, שבים לנקודת המוצא שלהם במהירות רבה יותר בשל כבידת כדור הארץ.
בפסנתר עומד המנגנון הוא אנכי ולכן נדרשת מערכת של קפיצים ומשקולות שיחזירו את הפטישים לנקודת המוצא שלהם.
אלמנטים מרכזיים נוספים במנגנון הפסנתר הם האטמים, שתפקידם למנוע מהמיתרים לרטוט כאשר לא מנגנים עליהם.
מעל כל קליד יש אטם, אשר צמוד למיתרים שלו ומונע מהם לרטוט.
כאשר הקליד נלחץ האטם מורחק מהמיתרים ומאפשר להם לרטוט ולהשמיע צליל בתגובה למכת הפטיש.
כאשר הנגן עוזב את הקליד, האטם חוזר ונצמד למיתר, ובכך משתיק את הצליל.
בנוסף, לפסנתרים יש שתיים או שלוש דוושות.
תפקידה של הדוושה הימנית, הקרויה דוושת ה-הַשְׁהָיָה (sustain), הוא לבטל באופן זמני את פעולת האטמים, ובכך לאפשר לצלילים להימשך גם לאחר שהפסנתרן עזב את הקלידים.
הדוושה השמאלית מחלישה את הצליל, בדרך שתלויה בסוג הפסנתר: בפסנתר כנף הפטישים מוסטים הצידה, כך שהם פוגעים רק במיתר אחד או שניים במקום בשלושה, ובפסנתר עומד הפטישים מתקרבים אל המיתרים, כך שהם מכים עליהם חלש יותר.
בפסנתרים רבים קיימת גם דוושה אמצעית, אשר תפקידה משתנה בהתאם לסוג ולמודל של הפסנתר.
בפסנתרים עומדים הדוושה האמצעית היא לרוב "דוושת אימון": לחיצה עליה מורידה יריעת לבד בין הפטישים למיתרים, כך שצליל הפסנתר נחלש ומתעמעם.
לדוושה זו אין חשיבות מוזיקלית, ותפקידה הוא רק לאפשר לתלמידים להתאמן בווליום נמוך.
ברוב פסנתרי הכנף, לעומת זאת, הדוושה האמצעית היא דוושת sostenuto, אשר מאפשרת להשהות באופן סלקטיבי רק את הצליל של תווים נבחרים.
דוושה זו חשובה מאד לנגינה של יצירות מסוימות, אך השימוש בה דורש מיומנות גבוהה והיא משמשת בעיקר נגנים מקצועיים.
קיימים גם פסנתרים עומדים בהם הדוושה האמצעית היא sustenuto ופסנתרי כנף בהם הדוושה האמצעית היא דוושת אימון, אך קונפיגורציות אלה נדירות למדי.
מלבד זאת, בחלק מהפסנתרים אין דוושה אמצעית כלל.
מיתרי הפסנתר מתוחים על פני מסגרת בעלת צורה ייחודית, שבפסנתרים העתיקים הייתה עשויה מעץ.
עם המעבר למסגרת פלדה (בשנת 1820 לפסנתר כנף וב־1825 לפסנתר עומד) התאפשר לבוני הפסנתרים למתוח את מיתרי הפסנתר למתח גבוה מאוד, של כעשרים טונות, ובכך ליצור צליל חזק ומתמשך.
צלילם של הפסנתרים שקדמו לאמצע המאה ה-19, ועבורם נכתבו היצירות הקלאסיות לפסנתר, היה קטן בהרבה מהצליל של הפסנתר המודרני.
עקב תכונותיו הייחודיות, והקלות היחסית של הפקת הצליל בו, הפך הפסנתר לכלי נפוץ מאוד.
בתחילת המאה העשרים, לאחר שהושלם פיתוחו של הפסנתר המודרני, פעלו בעולם אלפי חברות לייצור פסנתרים.
כיום, עם העלייה בשימוש בכלי מקלדת דיגיטליים, פחת מספרם של יצרני הפסנתרים האקוסטיים.
הפסנתרים הטובים ביותר נחשבים אלו המיוצרים בגרמניה, בצ'כיה, במזרח הרחוק ובאוסטרליה.
במשך מאה וחמישים השנים האחרונות התייחסו המומחים לשלושה יצרנים מובילים - Steinway & Sons, Bechstein ו-Boesendorfer - כאל יצרני הפסנתרים הטובים בעולם.
בשנת 1981 הוקם באיטליה מפעל חדש לייצור פסנתרים שהתיימר להיות הטוב בעולם, ושמו פציולי.
המפעל, שעושה שימוש בעץ ממנו נבנו כלי המיתר של סטרדיווריוס, הוקם על ידי המהנדס והפסנתרן פאולו פציולי.
במקביל לירידה המתמשכת בביקוש לפסנתרים, שתי מלחמות העולם פגעו קשות ביצרני הפסנתרים הגרמנים שהוזכרו לעיל, בכשטיין ובוסנדורפר, וכיום אף אחד מהם איננו בבעלות גרמנית.
מפעל בכשטיין, לדוגמה, הועבר לידי הממשלה במסגרת תהליך הנאציפיקציה בגרמניה, עקב הקשרים ההדוקים בין בעלת המפעל הלנה בכשטיין לאדולף היטלר.
במהלך המלחמה המפעל הופצץ ונהרס, מלאי העץ הנדיר ששימש לבניית הלוחות הושמד, רבים מבעלי המלאכה המומחים של החברה נהרגו, והצליל המקורי של פסנתרי בכשטיין אבד.
לאחר המלחמה החברה ניסתה להתאושש אך עברה תהפוכות רבות, החליפה בעלים מספר פעמים ובתחילת שנות ה-90 אף הגיעה לסף פשיטת רגל.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 פסנתרי בכשטיין חווים התאוששות אמנותית וכלכלית, והם עדיין מיוצרים כיום, במפעל חדש ותוך שיתוף פעולה עם יצרני פסנתרים צ'כים.
לכל פסנתר ניתן מספר סידורי ייחודי שאותו ניתן למצוא בתוך תיבת התהודה.
באמצעות מספר ייחודי זה מתועדים פרטי הייצור של הפסנתר, ובכללם שם היצרן, המדינה ושנת הייצור.
הפסנתר משתתף בסוגי מוזיקה רבים אך מזוהה בעיקר עם מוזיקה קלאסית.
רוב המלחינים הגדולים של התקופה הקלאסית, כגון מוצרט ובטהובן ניגנו בפסנתר וכתבו יצירות לביצוע בו.
בתקופה הרומנטית: פרדריק שופן, פליקס מנדלסון.
עם הזמן, היצירות לפסנתר הפכו למשוכללות ומורכבות יותר, למשל ביצירותיו של ליסט ושל מלחיני פסנתר במאה ה-20 ואילך.
הפסנתר משמש גם כלי עזר למלחינים רבים, כיוון שניתן לנגן בו צלילים רבים בו זמנית.
מלחין הכותב לתזמורת יכול לנגן חלקי תזמור שונים על מקלדת הפסנתר וכך לדמות את תוצאת החיבור בין תפקידים שונים.
כתוצאה מכך, יצירות רבות נכתבו במקור לפסנתר או עובדו לנגינה בו לאחר שנכתבו לכלים אחרים.
במאה העשרים השתלב הפסנתר גם במוזיקה הקלה.
בג'אז מספק הפסנתר בדרך כלל את ההרמוניה, ככלי מלווה, וכסולן.
בהרכבים מסוימים, למשל שלישיית ג'אז, משמש הפסנתר ככלי מוביל.
פסנתרנים מפורסמים בג'אז הם ריי צ'ארלס, נינה סימון, ביל אוונס, ת'לוניוס מונק, בובי טימונס, הרבי הנקוק, וינטון קלי, קית' ג'ארט ובאד פאוול.
בפסנתר ובכלים חשמליים שמבוססים עליו משתמשים גם בסוגי מוזיקה מודרניים יותר, כמו פופ, רוק, קאנטרי, בלוז ועוד.
שאלה העולה תדיר ביחס לפסנתרים היא כיצד ניתן למדוד את איכותו של הפסנתר.
שאלה זו חשובה שכן פסנתר הוא כלי נגינה מורכב מבחינה טכנית, ומכאן שאין די בצליל טוב כמדד יחיד לאיכותו.
גם שם טוב איננו בהכרח מעיד על טיבו של הפסנתר או אמינותו – מפעלים רבים החליפו בעלים, ורבים אף יותר המפעלים בעלי השמות המבטיחים לכאורה שתוצרתם ירודה.
יתרה מכך, בשונה ממוצרים ביתיים אחרים, פסנתר ישן איננו בהכרח גרוע מפסנתר חדש.
איכותו של פסנתר תלויה בשילוב בין צלילים נעימים לאמינות מכנית גבוהה.
צליל טוב תלוי לא רק באופי הצליל הנשמע אלא גם ביכולתו הדינמית של הפסנתר, היכולת להשמיע צלילים נעימים במגוון רחב של עוצמות.
צליל טוב נובע משילוב של גורמים רבים ומגוונים – החל מאיכות העץ ממנו נבנה לוח התהודה של הפסנתר, סוג העץ, הדבק המשמש להדבקת לוח התהודה וכלה במצבם של המיתרים והפטישים.
יש המטילים יהבם על פטישים מתוצרת גרמנית, אך גם פטישים מהאיכות הטובה ביותר אינם יכולים לפצות על בנייה ירודה, עץ שלא עבר תהליך נכון של יבוש, ועוד.
פסנתר עומד שגובהו מתחת לכ־1.16 מטר יתקשה להשמיע צליל טוב מאוקטבות הבס, שכן מיתרי הבס זקוקים לאורך רב יותר על מנת להתנודד ולהשמיע צליל.
מכאן, שבפסנתרים שגובהם נמוך מ־1.16 מטר יש להאזין לבסים (במיוחד אלה שמנוגנים לעיתים קרובות) בקשב רב על מנת לעמוד על טיבם.
האזנה זו עתידה להיות מלווה באכזבה שכן מעטים הפסנתרים העומדים המסוגלים להפיק צלילי באס שדומים באופיים לזה של פסנתר כנף.
ביחס לפסנתרי כנף, ממד האורך אף הוא מהווה קושי, פסנתר קצר (פחות מכ־1.55 מטר) יתקשה לעיתים קרובות להפיק צליל עשיר.
אורכו האידיאלי של פסנתר כנף המיועד לבית מגורים הוא כ־1.85 מטר לערך.
פסנתרים ארוכים יותר מכונים "כנף קונצרטנטי", והם מיועדים לאולמות.
הכנף משמשת בפסנתרים המצוידים בה כמגבר אקוסטי שמקרין את הצליל.
יכולת ההקרנה של הצליל בפסנתרי כנף גבוהה מזו של פסנתרים עומדים בין היתר מכיוון שמקור הצליל הוא אופקי ולא אנכי.
על מנת לאבחן את מצבו המכני של הפסנתר יש להיעזר בדרך כלל בספרי הדרכה או במומחה.
באופן דומה, את גילו של פסנתר ניתן לאבחן באמצעות השוואת מספר השלדה של הפסנתר, המופיע בדרך כלל על לוח התהודה סמוך לפתחו העליון של הפסנתר העומד או סמוך לקלידים בפסנתר כנף.
מכיוון שיצרנים נוטים למספר את כל סוגי הפסנתרים המיוצרים במפעלם במספור עוקב, ניתן באמצעות מדריך מתאים (המכונה לעיתים 'אטלס') לגלות מה גילו של הפסנתר.
בפסנתרים מודרניים המצוידים בפטישים מסוג 'רנר' ניתן להבחין בתאריך הייצור המדויק של הפטישים המוטבע על הפטיש הסמוך לזה עליו מוטבע שם החברה.
בדיקה ויזואלית של המנגנון יכולה ללמד רבות על מצבו של הפסנתר, ככל שהדבר נוגע לצבעם של החלקים ואחידותם.
המכניקה, כלומר מנגנון הפסנתר, היא לבו של הפסנתר.
בהיעדרה של מכניקה טובה ייתכן שהפסנתר יפיק צלילים עשירים, אך פסנתרנים יתקשו בנגינה עליו.
הבעיות העיקריות הנובעות ממכניקה לקויה הן מגע קל או קשה מדי (שני ליקויים אלה ניתנים לתיקון במקרים מסוימים, אך כרוכים בהשקעה כספית) והעדר החזרה טובה של הקלידים (גם כאן ניתן במקרים רבים לתקן את הליקוי).
פסנתר מתוחזק היטב, אשר עבר כיוון מדי כשנה (או יותר) טוב במידה ניכרת מפסנתר חדש יותר, מאותה תוצרת, שלא תוחזק כראוי.
מזיקים העלולים לפגוע בפסנתר הם עש, עכבר ותולעת עץ.
נגד העש נהגו בעבר לשים בפסנתרים נפתלן, אך הנפתלן פולט לחות ולכן יכול לגרום לחלודה או לפגוע בפעולה המכנית של המנגנון.
כתחליף ניתן להשתמש בעץ ארז, נייר מיוחד הדוחה עש או חומרים ריחניים אחרים הדוחים את המזיקים (פלפל שחור, רוזמרין ועוד).
כמו כן, מקובל ששימוש תדיר בפסנתר, בדיקה וביקורת תקופתית של כוונן פסנתרים מספקים הגנה טובה מפני מזיקים.
פסנתרן הוא אדם המנגן בפסנתר כמקצוע או כתחביב.
פסנתרן מקצועי משמש במגוון רחב של תפקידים ובמסגרות מוזיקליות שונות – נגינה כסולן, ליווי זמרים והשתתפות בהרכבים מוזיקליים.
מקובל להניח כי כדי להיות פסנתרן מקצועי יש להתחיל ללמוד ולתרגל לימודי פסנתר כבר בגילי הילדות.
הלימודים מתקיימים במסגרות ממוסדות כמו קונסרבטוריון או בתי ספר למוזיקה.
במסגרות כאלו נלמדים אספקטים נוספים מלבד הפסנתר, כמו תאוריות, היסטוריה של המוזיקה, הרמוניה, הרכבים עם כלים אחרים ועוד.
לא פחות נפוצים, ואולי אף יותר, הם הלימודים במסגרות מצומצמות של שיעורים פרטיים ותרגולים בבית.
הפסנתרים הם מרכיב בולט בתחום המוזיקה הקלאסית, ויש להם מקום נכבד ברוב ההרכבים המוזיקליים.
מלחינים מפורסמים רבים נודעו כפסנתרנים וירטואוזיים, בהם וולפגנג אמדאוס מוצרט, לודוויג ואן בטהובן, פרנץ שוברט, פרדריק שופן, פרנץ ליסט, וסרגיי רחמנינוב.
ביצירות רבות שכתבו מלחינים אלה הפסנתר משמש כלי נגינה מרכזי.
תפקידי הפסנתרן בימינו מנותבים בשני מסלולים עיקריים:
סולן/מבצע – הפסנתרן הסולן מנגן לבדו בקונצרטים וברסיטלים או משתתף כמבצע בתזמורת גדולה.
מלווה – פסנתרן המתמחה בליווי ממעט לנגן יצירות סולו.
הוא מלווה זמרים אחרים ומשתתף בהרכבים מצומצמים.
ברחבי העולם מתקיימות תחרויות לפסנתרנים סולנים, וכמה מהפסנתרנים הגדולים של ימינו קנו את פרסומם בתחרויות אלו, למשל ולדימיר אשכנזי, איוו פוגורליץ', מרתה ארחריץ', בנימין רביץ ומאריי פרחיה.
הפסנתרן במוזיקה של המאה ה-20
במוזיקה שהתפתחה במאה ה-20, כמו הרוק והפופ, תפקידו של הפסנתרן הוא בעיקר ליווי – כמלווה יחיד או כחלק מתזמורת.
יוצאים מהכלל, למשל ריצ'רד קליידרמן, עוסקים בהשמעת מוזיקה קלה בנגינות סולו.
פסנתרנים אחרים נודעו בעיקר בעיסוקם המוזיקלי האחר, בהם סטיבי וונדר, אייזק הייז, אלישה קיז, בילי פרסטון, נורית הירש, נעמי שמר, שמעון כהן ויוני רכטר.
גם בג'אז הפסנתרן מלווה, אך לעיתים הוא מאלתר ואף מוביל את ההרכב.
בין הפסנתרנים הידועים בתחום הג'אז: דיוק אלינגטון, אוסקר פיטרסון, ת'לוניוס מונק וביל אוונס.
עם התפתחות כלי המקלדת החשמליים הדומים לפסנתר באופן השימוש בהם, כמו האורגן, צמחו מוזיקאים המתמחים בנגינה על כלים אלה.
נגן על אורגן או על מקלדת אלקטרונית מכונה קלידן.
כמה סרטי קולנוע מפורסמים עוסקים בפסנתרנים, בהם:
ניצוצות (1996), המספר את סיפורו של דייוויד הלפגוט, הפסנתרן היהודי שגדל בבית אביו הקפדן וקיבל חינוך מוזיקלי תובעני המביא אותו עד כדי טירוף.
הסרט זכה בפרסי אוסקר, והלפגוט עצמו זכה בעקבותיו לפרסום בינלאומי.
מאדאם סוזצקה (1988), שבו מככבת שירלי מקליין כמורה לפסנתר המשתלטת על חייו של תלמיד.
הסרט זיכה אותה בפרס גלובוס הזהב.
הפסנתרן (2002), סרטו של רומן פולנסקי על ולדיסלב שפילמן, פסנתרן יהודי פולני אשר ניצל מהשמדה בשואה בזכות נגינתו.
"אגדת הפסנתרן" (The Legend of 1900 (1998, סרטו של ג'וזפה טורנאטורה בכיכובו של טים רות'.
הסרט מספר על פסנתרן שנולד בשנת 1900 באונייה וגדל בה כפסנתרן וירטואוז.
"התחרות" (1980) סרטו של הבמאי ג'ואל אוליאנסקי, בכיכובם של ריצ'רד דרייפוס ואיימי אירווינג, עוסק בתחרות פסנתר בינלאומית ובסיפורם האישי של שניים מן המתחרים.
שני סרטים תעודיים על חיי הפסנתרנית עליזה זומר, שנגינתה בפסנתר הצילה את חייה ואת חיי בנה במלחמת העולם השנייה בטרזיינשטט ומנעה את שילוחם לאושוויץ.
פְּסָמוֹן (שם מדעי: Psammomys obesus; מילולית: עכבר החול השמן) הוא מין של מכרסם בינוני מתת משפחת הגרביליים, החי ומתבסס בחיים באזורים חוליים ומדבריים ומכאן שמו.
הפסמונים הם פעילי יום, ופעילותם קשורה לטמפרטורת הסביבה; בעונות הקרירות פעילים מזריחה לשקיעה ובעיצומה של עונת הקיץ החמה, נמנעים מפעילות רוב שעות היום ופעילותם מתרכזת בשעות הבוקר הקרירות יחסית.
לאחר שהשביעו את רעבונם בשעות הבוקר הם אוגרים את מזונם על ידי גיזום ענפים וגרירתם למחילה, ובימים חמים במיוחד הפסמונים יישארו במחילה ויאכלו את המזון האגור.
מזונם העיקרי של הפסמונים הוא צמחי מליחה מדבריים, רבים ממשפחת הסלקיים; מינים של מלוח, אכם, יפרוק המדבר, חמדה, מלחית ועוד.
בהיותם ניזונים מהשיח מלוח קיפח, נמצא שמגרדים את שכבת המלח הנמצאת על גבי העלים עם הרגליים הקדמיות והשיניים.
התנהגות אכילה דומה של צמחי מלוח נמצאה אצל המכרסם האמריקאי "עכבר הקנגורו" מהמין "Dipodomys microps".
כדי להתמודד עם ריכוזים כה גבוהים של מלחים המצויים במזונם, הפסמונים פיתחו כליות מפותחות ויעילות במיוחד שמסוגלות להיפטר מכמויות המלח הגדולות ולרכז שתן עד פי 4 לערך מכליית האדם.
הפסמונים מתבססים תחת שיחי המלוח, וחיים תחתם במחילות.
לכל פרט מערכת מחילות מסועפת הכוללת אפיקים לשינה, אגירת מזון ורבייה.
לזכרים טריטוריות גדולות יותר, הכוללות לעיתים מספר טריטוריות של נקבות.
הזכרים נפגשים עם הנקבות לצורך רבייה.
ההיריון נמשך כ-25 יום ובסופם ממליטה האם 1–8 גורים השוהים איתה במחילה.
כאשר משתנה תזונתם הטבעית של הפסמונים, חלק מן הפרטים מפתחים תסמינים של מחלת הסוכרת או השמנת יתר ולכן משמשים הפסמונים חיות מחקר חשובות בחקר התופעות הללו.
ברם, החזקתם אינה קלה שכן תזונתם ייחודית, ולכן קיימות מושבות מחקר מעטות.
תפוצת המין היא ממדינות צפון אפריקה ועד חצי האי ערב.
בישראל חי המין בנגב ובמדבר יהודה, באפיקי נחלים, מלחות ומישורים חוליים.
פסנתר אלקטרוני (Electronic Piano) הוא כלי מוזיקה אלקטרוני המדמה את סאונד של פסנתר, אך הוא פועל באמצעות מערכת אלקטרונית ולא באמצעות מכניקה כמו בפסנתרים הקלאסיים.
פסנתרים אלקטרוניים מצוים בגרסאות שונות, והם יכולים לשמש ככלי מוזיקה מעולה למטרות מגוונות.
פסנתרים אלקטרוניים כוללים מקשים דינמיים שניתן לשחזר ולנגן עליהם כמו בפסנתר קלאסי.
הם נפוצים בתחום המוזיקה האלקטרונית, בהקלטות סטודיו ובהופעות חיות.
יתרה מכך, הם נמצאים גם בבתי סטודנטים, בבתי ספר, ובבתי פרטיים, ונהנים מפופולריות רבה בין למתחילים ובין למוזיקאים מנוסים.
הפסנתרים האלקטרוניים מצוידים במגוון סאונדים שניתן לבחור ביניהם, והם יכולים להציע יכולות נוספות כמו הקרנת סאונדים וכלי נגינה נוספים, כמו סקסופון, חצוצרה, תופים, ועוד.
כמו כן, הם יכולים להיות נתמכים בממשקי MIDI, המאפשרים לנגן ולהקליט מוזיקה באמצעות מחשבים ותחנות עבודה מוזיקליות.
פסנתרים אלקטרוניים מגוונים במחירם ובתכונותיהם, וניתן למצוא מכשירים מתחילים ועד למכשירים מקצועיים ויקרים יותר.
הם נוצרים על ידי יצרנים שונים ברחבי העולם ומתקדמים עם הזמן כך שמצויה תמיד טכנולוגיה חדשה בתוכם.
כשהם מחוברים לרמקולים או למערכת סאונד, פסנתרים אלקטרוניים יכולים ליצור סאונד איכותי ומרשים, והם משמשים ברוב המקרים ככלי מוזיקה רב-תכליתיים שיכולים להתאים למגוון סגנונות מוזיקה ולמטרות שונות.
בשפה העברית הוא תכופות מכונה בטעות "פסנתר חשמלי", אך זהו כלי נגינה אחר.
רוב הפסנתרים האלקטרוניים המודרניים הם "touch sensitive", כלומר עוצמת הצליל משתנה בהתאם לעוצמת המגע.
ההבדלים בין פסנתר אלקטרוני לפסנתר קלאסי
ישנם מספר הבדלים מרכזיים בין פסנתר אלקטרוני (פסנתר דיגיטלי) לפסנתר קלאסי (פסנתר אקוסטי):
פסנתר קלאסי הוא כלי אקוסטי עם פטישים הפוגעים במיתרים, ומפיקים צליל באמצעות מנגנונים פיזיים.
יש לו גוון אקוסטי עשיר וטבעי.
פסנתר אלקטרוני (דיגיטלי) פועל באמצעות טכנולוגיה דיגיטלית.
הוא משתמש בדרך כלל בחיישנים או בעיבוד אותות דיגיטלי ליצירת צליל אלקטרוני.
פסנתרים אלקטרוניים יכולים לחקות צלילי כלי נגינה שונים כמו כינורות, תופים ועוד ולעיתים קרובות יש להם תכונות דיגיטליות נוספות כמו הקלטה וחיבור למחשב לצורך עריכה.
פסנתרים קלאסיים הם כלים גדולים וכבדים.
פסנתרי כנף יכולים להיות מסיביים למדי ודורשים מיקום קבוע.
פסנתרים זקופים הם מעט יותר קומפקטיים אך עדיין משמעותיים.
פסנתרים אלקטרוניים הם בדרך כלל קטנים וקלים יותר בהשוואה.
הם מיועדים לניידות וניתנים להזזה בקלות רבה יותר.
פסנתר קלאסי (אקוסטי): פסנתרים קלאסיים דורשים תחזוקה שוטפת, כוונון והתאמות.
הם רגישים לגורמים סביבתיים כמו לחות וטמפרטורה.
פסנתר אלקטרוני (דיגיטלי): פסנתרים אלקטרוניים דורשים תחזוקה מינימלית.
הם אינם זקוקים לכוונון ומושפעים פחות מתנאי הסביבה.
פסנתרים קלאסיים יכולים להיות יקרים לרכישה ולתחזוקה.
המותג, המצב והגודל יכולים להשפיע באופן משמעותי על המחיר.
פסנתרים אלקטרוניים מגיעים במגוון רחב של מחירים, מה שהופך אותם לנגישים יותר למגוון רחב יותר של תקציבים.
ישנם דגמים סבירים המתאימים למתחילים ולדגמים מקצועיים ברמה גבוהה.
פסנתר אלקטרוני (דיגיטלי): פסנתרים אלקטרוניים מגיעים לרוב עם תכונות נוספות שאינן מצויות בפסנתרים קלאסיים, כגון מטרונומים מובנים, צלילי כלי נגינה שונים (למשל, פסנתר חשמלי, עוגב), יכולות הקלטה, קישוריות MIDI ושקעי אוזניות.
פס עוצמת הקול של פסנתר קלאסי נקבעת לפי העוצמה שבה אתה מכה על הקלידים.
יש לו טווח דינמי אבל לא מתכוונן מבחינת נפח.
פסנתרים אלקטרוניים מאפשרים לך לשלוט בעוצמת הקול, מה שהופך אותם למתאימים לתרגול עם אוזניות או להתאים את רמת הצליל להעדפתו של הנגן.
הבחירה בין פסנתר אלקטרוני לפסנתר קלאסי תלויה בהעדפות אישיות, בתקציב, בשטח ובשימוש המיועד.
פסנתרים קלאסיים מציעים חוויה אקוסטית של כלי נגינה קלאסי והפקת צליל באמצעים מכניים של הקשה על מיתרים, בעוד פסנתרים אלקטרוניים קלים וניידים יותר עם יכולות דיגיטליות מודרניות.
מותגים מוכרים וחברות המייצרות פסנתרים אלקטרונים
חברות הייצור של פסנתרים אלקטרוניים מגוונות ומצוינות ברחבי העולם.
הנה מספר חברות מוכרות בתחום הייצור של פסנתרים אלקטרוניים:
1. **Yamaha**: ימאהה היא אחת מחברות האלקטרוניקה המוכרות ביותר בעולם, והיא מייצרת מגוון רחב של פסנתרים אלקטרוניים, כולל סדרת ה-Yamaha Clavinova ו-Yamaha P-סדרה.
2. **Roland**: חברת Roland היא חברת אודיו יפנית המייצרת פסנתרים אלקטרוניים, כמו הסדרה המוכרת של Roland RD וסדרת ה-V-Grand.
3. **Korg**: חברת Korg מייצרת פסנתרים אלקטרוניים ומקלדות אלקטרוניות מוכרות, ולדוגמה, הן מייצרות את הסדרה המוכרת של Korg SV, Korg Grandstage ו-Korg Kronos.
4. **Casio**: חברת Casio היא חברה יפנית שמייצרת מגוון רחב של מוצרים אלקטרוניים, כולל פסנתרים אלקטרוניים בסדרות ה-Casio Privia ו-Casio Celviano.
5. **Nord**: חברת Nord השוודית היא ידועה בייצור מקלדות אלקטרוניות מתקדמות כולל פסנתרים אלקטרוניים משובחים כמו ה-Nord Stage וה-Nord Electro.
6. **Kawai**: חברת Kawai היא חברה יפנית מוכרת בייצור פסנתרים אלקטרוניים, והיא מייצרת את הסדרה המוכרת של Kawai MP ו-Kawai ES.
7. **Kurzweil**: חברת Kurzweil מייצרת מקלדות אלקטרוניות ופסנתרים אלקטרוניים, והיא ידועה במוצריה המתקדמים כמו ה-Kurzweil Forte ו-Kurzweil Artis.
8. **Arturia :**Arturia היא חברה צרפתית המייצרת מקלדות וסינטיסייזרים אלקטרוניים דינמיים.
9. **Studiologic**: חברת Studiologic האיטלקית מייצרת מגוון מקלדות אלקטרוניות ופסנתרים אלקטרוניים.
10. **Nektar :**Nektar היא חברה המייצרת מקלדות אלקטרוניות וגם קונטרולרים מוזיקליים.
פסלי הארד המוזהבים מקרטוקטו די פרגולה (באיטלקית: Bronzi dorati da Cartoceto di Pergola) היא סדרת פסלים של קבוצת רוכבים, העשויים מארד מוזהב.
סדרת הפסלים הזו היא הסדרה הרומית היחידה שקיימת עד היום, אשר עשויה מארד מוזהב.
במקור הסריה הייתה מורכבת משני אבירים, שני סוסים, ושתי נשים עומדות.
מבין פסלי האבירים והסוסים, נשאר רק פריט אחד מכל סוג.
כיום קיימים ארבעה פריטים מהסדרה, וכל אחד מהם במצב שימור שונה.
ביוני 1946, מאות של חתיכות קטנות של ארד מוזהב, חלקן שוקלות מאות קילוגרמים, נתגלו בסנטה לוסייה די קלמלו (Santa Lucia di Calamello), ליד קרטוקטו די פרגולה שבאיטליה.
הגילוי עצמו נזקף לזכותו של קנון ג'ובאני ורנארצ'י (Canon Giovanni Vernarecci), שהיה באותו זמן האחראי הארכאולוגי של פוסומברונה (Fossombrone), ונסיבות ואופן הגילוי ידועים מעדותו הכתובה.
הפסלים שוקמו וחוברו מחדש על ידי ורנארצ'י ונראו אלפירי (Nereo Alfieri), המפקח האזורי על ה- Soprintendenza alle Antichità delle Marche.
השיקום החל ב-1949 ונערך בהפסקות, עד שהסתיים ב-1988. בכל שלבי השיקום יחד, חוברו 318 חלקים שהרכיבו את ארבעת הפסלים הקיימים כיום.
מקום מציאת הפסלים, המבודד מכל מרכז עירוני, הוביל להשערה כי היצירות הוזזו ממקומן המקורי והושלכו למקום מבודד מתישהו בשלהי העת העתיקה, או לפני תקופת האימפריה הביזנטית.
שוער כי אם מעשה כזה נעשה, אז הוא נעשה כדומנטיו ממוריאה - פירוש: "הכחדת הזיכרון" - פעולה של חיסול זיכרון של בוגדים ודומיהם שהנהיגו השלטונות הרומיים.
עדיין לא ידוע בוודאות מקום הימצאותם המקורי של הפסלים.
ההשערה המקובלת היא שהם נמצאו במקור במקום ציבורי כלשהו, ככל הנראה פורום של עיר רומית שליד מקום גילוי הפסלים.
פורומים שהועלו כאפשריים הם: פורום סמפרוני (Forum Sempronii), אשר בפוסומברונה, העיר הקרובה ביותר למקום התגלית; סנטינום (Sentinum), אשר בססופרטו (Sassoferrato), ששם, לפי ממצאים, הוצגו פסלים רבים; או סואסה (Suasa), משום ששם נמצאו חלקים גדולי־ממדים של פסל סוס מארד מוזהב דומה.
הסדרה מורכבת משני פרשים, שתי נשים ושני סוסים.
ארבעת הגברים והנשים ככל הנראה היו כולם ייצוג של אנשי סנאט.
זיהוים של האנשים הוא לא־ודאי, והוצעו מספר הנחות לגבי זהותם.
בתחילה, הקבוצה קושרה עם השושלת היוליו-קלאודית, והפסלים תוארכו לתקופה שבין השנים 20 ו-30 לספירה: שיערו ששני הפרשים היו נירון קיסר ודרוסוס קיסר, בניו של גרמאניקוס, ושהנשים היו ליוויה ואגריפינה, סבתו ואשתו של גרמאניקוס.
ההשערה המקובלת ביותר כיום מתארכת את זמן פיסול הפסלים לתקופה שבין ה-50 ל-30 לפנה"ס, ומזהה את האנשים כמשפחת של לגאטוס מכובד שמוצאה באזור בו הפסלים נמצאו, אגר גליקוס (Ager Gallicus).
האפשרויות שהוצעו לזהותם היו: משפחתו של דומיטיוס אהנוברבוס (Domitius Ahenobarbus); משפחתו של מרקוס סטריוס (Marcus Satrius), חבר-סנאט בסנטינום (Sentinum); ומשפחתו של לוקיוס מינוסיוס בסילוס (Lucius Minucius Basilus), מייסד הקוֹמוּנֶה קופרה מריטימה - Cupra Maritima.
לפי השערה אחרונה, הקבוצה היא משפחתו של מרקוס טוליוס קיקרו, ואחד הפרשים הוא קיקרו עצמו, ובנוסף לכך - מקום מוצאם הוא האי סאמוס.
שני פסלי בודהה בבאמיאן (בפשטו: د بودا بتان په باميانو کې; בפרסית: تندیسهای بودا در بامیان) היו פסלים מונומנטליים של הבודהה בעמק באמיאן במרכז אפגניסטן, שניצבו בתוך שתי נישות שנחצבו במצוק אבן חול במרחק של כ-450 מטר זו מזו.
הפסלים שכונו הבודהה הגדול והבודהה הקטן, נישאו לגובה של 55 ו-37 מטר בהתאמה.
הם הוקמו במהלך המאה ה-6 ונהרסו בסדרה של פיצוצים שערך שלטון הטליבאן במקום במהלך חודש מרץ 2001 במטרה להשמידם ולאחר שהגדירם כ"לא-אסלאמיים".
עמק באמיאן שוכן בגובה של 2,500 מטר, כ-230 ק"מ מערבית לקאבול, בירת אפגניסטן.
שני הפסלים נחצבו באבן המקורית, אך כוסו בשכבות של תערובת בוץ ותבן ובשכבת סטוקו.
כדי ליצור את פרטי הדמויות נצבעו שכבות הציפוי בפסל הבודהה הקטן בצבעים שונים, ואילו הבודהה הגדול נצבע בגווני אדום, אך שכבות אלה התבלו זה לא מכבר.
ידיהם של הפסלים נתמכו במסגרות עץ, והחוקרים סבורים כי פני הפסלים עוצבו באמצעות מסיכות או תבניות עץ.
עמק באמיאן שוכן על דרך המשי שהובילה מסין ומהודו במזרח לאירופה ולמזרח התיכון במערב.
עד למאה ה-12 היה העמק חלק מהממלכה ההודית של גנדהארה, ושימש כמרכז חשוב לדת ולפילוסופיה בודהיסטיות והינדיות.
בעמק שכנו מספר מקדשים הינדיים ובודהיסטיים והוא נחשב למרכז לאמנות הודו-יוונית.
הבודהיזם שלט באזור מהמאה ה-2 ועד להתפשטות האסלאם מזרחה במאה ה-9. נזירים התגוררו במערות שנחצבו במצוק באמיאן, ורבים מהם עיטרו את מערותיהם בפרסקאות ובפסלים בנושאים דתיים.
שני פסלי הבודהה, שהגדול שבהם היה גם הבודהה הניצב הגדול בעולם, נבנו במהלך המאה ה-6. פסל הבודהה הקטן הוקם בשנת 507 והפסל הגדול ניצב במקום מאז 554. החוקרים סבורים כי הפסלים הוקמו על ידי עמים הודו-אירופים, ככל הנראה על ידי אימפריית קושאן או ההונה בשיא פריחתם.
נוסע סיני שחלף בעמק בשנת 630 תיארו כמרכז בודהיסטי משגשג שבו יותר מעשרה מנזרים וכאלף נזירים, וכי פסלי הבודהה עוטרו בזהב ובאבנים טובות.
עוד הזכיר נוסע זה פסל שלישי של בודהה, גדול מהשניים המוכרים, אך זה לא נמצא והחוקרים מאמינים כי לא שרד.
כאשר נכבש העמק בידי האימפריה הע'זנווית הסונית בתחילת המאה ה-11, נבזזו ונהרסו מנזרים בודהיסטים ברחבי אפגניסטן, אך שני פסלי הבודהה בעמק באמיאן ניצלו מהרס.
גם ג'ינגיס חאן חס על הפסלים כאשר שעט דרך העמק בדרכו מערבה ב-1222, אך במאה ה-17 השחית אורנגזב, שליט האימפריה המוגולית את פניהם של שתי הדמויות, ומספר שנים לאחר מכן רוסקו רגליו של הבודהה הגדול.
הטליבאן עלה לשלטון באפגניסטן בשנת 1995, וביולי 1999 הוא פרסם צו לפיו על פסלי הבודהה להישמר שכן שוב אין במדינה אוכלוסייה בודהיסטית, ועל כן אין חשש לסגידה לפסלים.
המולה מוחמד עומאר ציין כי הממשלה האפגנית בפסלי הבודהה בבאמיאן דוגמה למקור פוטנציאלי להפקת רווחים לאפגניסטן ממבקרים בינלאומיים.
הטליבאן מצהיר כי באמיאן לא תיהרס אלא תישמר".
בתחילת שנת 2001 פורסם צו נוסף לפיו על פי החלטת בית המשפט העליון של המדינה, על כל הפסלים ברחבי המדינה להיהרס, שכן הם "לא-אסלאמיים" ומשמשים כדמויות אליליות לכופרים.
כל מדינות הליגה הערבית גינו את כוונת הטליבאן להרוס את הפסלים, וכך גם זה המופתי הגדול של מצרים ושר החוץ של איראן, ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק אף הציע לשלוח צוות מומחים לאפגניסטן כדי לטפל בהעברת הפסלים מהמדינה.
אולם המחאה הבינלאומית לא הועילה ובתחילת חודש מרץ 2001 הושמדו הפסלים בסדרה של פיצוצים באמצעות דינמיט.
למרות ששתי דמויות הבודהה הושמדו כמעט לחלוטין, עדיין ניתן להבחין בקווי המתאר של הפסלים בתוך הנישות, ומספר ארגונים בינלאומיים התחייבו להקימם מחדש, ככל הניתן בשיטות ובחומרים מקוריים.
למרות זאת טרם הוחלט באופן סופי על שחזור הפסלים בתוך הנישות, והועלתה הצעה להקים מוזיאון פתוח בעמק באמיאן תוך הותרת הנישות ריקות כפי שהן כיום, כאתר זיכרון למעשה ההרס.
לאחר נפילת משטר הטליבאן החל ארגון אונסק"ו במימון פעולות לאיסוף שברי הפסלים שחלק מהם שוקלים מספר טונות.
שרידי הפסלים ומספר אתרים נוספים ברחבי העמק הוכרזו בשנת 2003 כאתר מורשת עולמית.
ממשלת אפגניסטן הזמינה את האומן היפני הירו יאמאגאטה לשחזר את הפסלים באמצעות מופע שיכלול 14 מערכות לייזר אשר יקרינו את דמויותיהם על המצוק.
הפרויקט היה בבדיקה ואמור היה להיחנך בשנת 2012 בעלות של 9 מיליון דולר, אולם לא התקדם.
בשנת 2015 ניצלו שני אנשי טכנולוגיה סינים, בני הזוג ז'אנג שיניו וליאנג הונג, את ההתקדמות בתחום ההולוגרפיה והקרנת המידע כדי לשוב אל המקום שבו ניצבו שני הפסלים בבאמיאן ולהקרין שוב את שני הפסלים עם ציוד בעלות של 100 אלף דולר, ציוד שבסופו של דבר נתרם לאנשי המקום.
אתרי המורשת העולמית האחרים בעמק במיאן
למעלה ממאה מערות שוכנות בעמק קאקראק, כ-3 ק"מ דרומית-מזרחית למצוק באמיאן, והן מתוארכות למאות ה-6 עד ה-13. במקום שרידיו של פסל בודהה שנישא לגובה של 10 מטר ומקדש מהתקופה הסאסאנית.
מערות עמק פולאדי נמצאות כ-2 ק"מ דרומית-מערבית למצוק ומחולקות לשתי קבוצות עיקריות שבהן עיטורים חשובים.
שהר-י זוהאכ כ-15 ק"מ מזרחית למצוק קשור בעיקר לשלטון האסלאמי בין המאה ה-10 למאה ה-13, אף כי המצודה שניצבת במקום מתוארכת למאה ה-6 או ה-7.
המונומנטים בקאלאי קפהארי שוכנים כ-12 ק"מ מזרחית למצוק בשני צברים שבהם חומות ביצורים, מגדלי שמירה ומצודות, ואלה מתוארכים למאה ה-6 ולמאה ה-8.
שהר-י ע'ולע'לה היא מצודה מבוצרת הניצבת על גבעה במרכזו של עמק באמיאן, ואשר הוקמה בין המאה ה-6 למאה ה-10.
פסל רולנד הוא מונומנט עתיק הניצב בכיכר השוק בעיר ברמן כשמבטו מופנה אל הקתדרלה, ומתאר את הגיבור האגדי רולנד.
זו כנראה הדוגמה המפורסמת ביותר לז'אנר "פסלי רולנד", שהיו נפוצים בעיקר בערי צפון ומזרח גרמניה ונועדו לסמל את ההגנה על זכויות העיר; נוסף לכך, זהו הפסל הגרמני הגדול ביותר מימי הביניים.
"הרולנד של ברמן" הוא אחד מסמליה של העיר.
ב-2004 הוכר הפסל, ביחד עם בית עיריית ברמן שלפניו הוא עומד, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
גובהו של הפסל 5.47 מטר, והוא ניצב על כן בגובה 60 סנטימטר; מאחוריו עמוד תמיכה שבראשו בלדקינו ("סוכך" בסגנון כנסייתי) גותי.
ביחד עם הכן והבלדקינו מתנשא המונומנט כולו לגובה 10.21 מטרים.
הרולנד הראשון בברמן היה עשוי עץ, ועל פי המסופר הופל ארצה ונשרף בליל ה-28 במאי 1366 על ידי חיילי הארכיבישוף אלברט השני.
את הפסל החדש, הבנוי אבן, קיבלה העיר ב-1404. על פי ספר חשבונות שנמצא בבניין העירייה ב-1822, שולמו עבור בנייתו 170 מארק לסתתים קלאוס צלייר ויאקוב אולדה.
אזרחי ברמן זייפו מסמך קיסרי שבו ניתנת להם הזכות להוסיף לפסל את שלט האצולה של הקיסר.
וכך קיבל המגן על הפסל את סמל העיט הדו-ראשי, וכתובת מחורזת בגרמנית תחתית המציגה את רולנד כמבשר החירות הקיסרית לעיר:
הפסל עשוי אבן גיר, והעמוד מאבן חול.
כשהוקם הפסל הוא היה צבעוני, במאה ה-18 נצבע אפור, ובסופו של דבר התקבעה העדפה לפסל אפור ברובו, עם שימוש חסכני בצבעים.
כשנפוליון ביקש להעביר את הפסל למוזיאון הלובר, העידו בפניו תושבי העיר כי לפסל ערך אמנותי נמוך, וכך נשאר רולנד במקומו.
המרחק בין שתי הברכיים של הפסל הוא בדיוק אמה אחת של ברמן (55.372 סנטימטר).
הפסל שופץ ושוקם פעמים רבות.
ב-1939 הוא נבנה מחדש מטעמי בטיחות, ובעת המלחמה הוקף בחומת מגן מפני רסיסים.
ב-1983 נבנה סביבו מעקה, כפי שהיה עד 1939, והוא זכה בראש חדש (הראש המקורי מוצג במוזיאון פוקה בעיר).
בעת השיפוץ האחרון, ב-1989, התגלתה בתוך הפסל קופסה ובה חומרי תעמולה נאציים, שהוטמנה בו ב-1938.
לרגלי הפסל נמצאת דמות נמוכה, הקשורה אולי לאגדה על אמה מלזום (Emma von Lesum), רוזנת הנחשבת לקדושה, אף כי הכנסייה הקתולית מעולם לא הכירה בה ככזו.
על פי האגדה, ביקשו ממנה תושבי העיר בשנת 1032 לתת להם שטח מרעה נוסף, והיא הסכימה לתת להם שטח גדול כפי שיכול להקיף אדם ביום אחד.
אך אחיה הוא שתבע לבחור את אותו האדם, וכיוון שדאג לירושתו בחר באדם קיטע שתי רגליו.
בסופו של דבר התגלה הקיטע כבעל כוח רב, והוא הצליח להקיף שטח גדול למדי, שכיום הוא אזור בעיר בשם Bürgerweide ("אחו אזרחי העיר").
על פי המסורת, מי שמשפשף את ברכו של הפסל, ישוב שנית לעיר.
אגדה נוספת הקשורה לפסל היא כי כל עוד הוא עומד על המשמר בכיכר העיר, תישאר ברמן עיר חופשייה ועצמאית, וכי בין קמרונות מרתף בית העירייה חבוי פסל רולנד שני, כדי להחליף במהירות את הפסל הנוכחי אם יאונה לו רע.
על כל פנים, בנוסף, בתקופת השלטון הנאצי איבדה העיר את מעמדה כעיר חופשית ועצמאית, אף כי הפסל עמד בכיכר כרגיל (אחרי המלחמה הושב לברמן מעמדה כעיר חופשית).
פסלות שופט היא מצב שבו שופט פסול מלשפוט במשפט מסוים, מחמת עילות היוצרות חשש ממשי שמשפטו לא יהיה משפט צדק.
במסכת כתובות (ק"ה ב) מובאים סיפורים אחדים על דיינים שפסלו עצמם מלשבת בדין, לאחר שנוצרה זיקה קלושה בין הדיין לבין אחד מבעלי הדין.
דוגמה לכך הוא סיפורו של אמימר, שבעת שישב בדין עפה נוצה אל ראשו, והגיע איש והסירה.
כאשר התברר לאמימר שהאיש הגיע לדין לפניו, פסל את עצמו.
אסור לדיין לדון למי שהוא אוהבו אף על פי שאינו שושבינו ולא ריעו אשר כנפשו ולא למי ששונאו אף על פי שאינו אויב לו ולא מבקש רעתו.
אלא צריך שיהיו שני בעלי דינים שוין בעיני הדיינים ובלבם, ואם לא היה מכיר את אחד מהם ולא מעשיו אין לך דיין צדק כמוהו.
אמנם, יחד עם זאת, על פי המשפט העברי האחריות הזו היא על הדיין ואם אחד מבעלי הדין דורש לפסול את אחד מן הדיינים, אך דרישה זו איננה נכונה בעיני הדיין הוא איננו פסול.
יתר על כן, לעניין זה מבחין המשפט העברי בין דיינים שבעלי הדין בחרו בהם, אז יכול הדיין לנהוג בעצמו מנהג חסידות, אך אם הדיין ממונה על ידי הציבור, כל עוד הוא כשר לדון על פי הציבור, הוא איננו יכול לפסול עצמו אלא רק על פי תקנות הקהל.
כמו כן, תקנות הקהל יכולות לאפשר חריגות מן הכלל שכל נגיעה של דיין לעניין פוסלת אותו מלדון.
בסעיף 77א לחוק בתי המשפט מפורטות עילות לפסלות שופט.
העילה הכללית לפסלות שופט היא "שופט לא ישב בדין אם מצא, מיזמתו או לבקשת בעל דין, כי קיימות נסיבות שיש בהן כדי ליצור חשש ממשי למשוא פנים בניהול המשפט".
בנוסף קובע החוק עילות ספציפיות:
שופט לא ישב בדין בידעו שמתקיים אחד מאלה:
(1) צד להליך, בא כוחו או עד מרכזי, הוא בן משפחה של השופט או שקיימת ביניהם קרבה ממשית אחרת;
(2) יש לשופט עניין כספי ממשי או עניין אישי ממשי בהליך או בתוצאותיו, בצד להליך, בבא כוחו או בעד מרכזי, או שלבן משפחה מדרגה ראשונה של השופט יש עניין כספי ממשי או עניין אישי ממשי בהליך או בתוצאותיו, בצד להליך או בבא כוחו;
(3) בטרם התמנה לשופט היה השופט מעורב באותו עניין הנדון בהליך שלפניו כבא כוח, כבורר, כמגשר, כעד, כיועץ מקצועי, כמומחה, או בדרך דומה אחרת.
על שופט שהועלתה בפניו טענת פסלות לדון בה לפני כל טענה אחרת.
על החלטתו המנומקת של השופט ניתן לערער בפני בית המשפט העליון.
בשנים האחרונות זוהתה מגמה בפסיקתה של נשיאת בית המשפט העליון, השופטת אסתר חיות, להתחשבות כמעט אוטומטית ב"טעמים של מראית פני הצדק" כשיקול רלוונטי בהליכי פסלות שופט, וזאת לצד עילות הפסלות בסעיף 77א לחוק בתי המשפט.
עילה שאינה ראויה לפסילתו של שופט היא השתייכותו לקבוצה מסוימת או היותו בעל השקפת עולם מסוימת.
עמד על כך נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) מאיר שמגר:
שופט אינו נפסל עקב השתייכות לקבוצת התייחסות, לעדה או ללאום – שהם זהים לאלו של בעל הדין.
שופט בעל השקפות עולם דתיות אינו פסול בשם כך לדון בענינו של בעל דין דתי או בלתי דתי.
השתייכות כללית שאין בה נדבך נפרד או נוסף גם זיקה אישית למשפט המסוים שנדון בפני אותו שופט אינה צריכה לפסול שופט כי אצל שופט מקצועי אין בכך אפשרות ממשית למשוא פנים.
האמור כאן חל גם על סוג המשפטים בעל זיקה כללית לתפיסת העולם או החיים של השופט, כגון מי שעובר עבירה מטעמי קנאות דתית הנשפט בפני שופט דתי או בלתי דתי, לפי העניין.
פסנוע חדשות הוא פסנוע כותרות טקסטואליות המופיעות בתחתית או בצד מסך הטלוויזיה, לרוב במהדורות חדשות מסוגים שונים.
רשת CNN הייתה הרשת החדשותית הראשונה בעולם שהחלה להשתמש בפסנועי חדשות, במהלך שנות התשעים.
הרשת ואנשיה קיצרו את דברי הקריין לכדי משפט אחד או שניים, כאשר מעליו נמצאת הכותרת הראשית.
ערוץ 2 היה הראשון להשתמש בפסנועים בתקשורת הישראלית.
הפסנועים היו תמונה שקשורה לנושא (למשל, בזמן מחאת הסטודנטים ב-1994 התמונה הייתה מחברות לימוד).
בשנת 1995, עם שינוי פורמט החדשות, הוקטנו התמונות ומתחתם נכתבה כותרת שמסכמת את הנושא (למשל, בניסיון התנקשות כושל נכתב "נוסה ונכשל").
השימוש בפסנועים הללו הסתיים ב-1996 עם מעבר חדשות 2 לאולפנים חדישים, אבל גם שם נעשה ניסיון להחזרתם ב-1997. בפיגוע שהתרחש בצומת מי עמי בשנת 2001, לאחר שחדשות 2 כבר לא השתמשו בפסנועי הצד, נכתב טקסט שמסכם את תוצאות הפיגוע ושודר במבט אותה שנה, מתחת לקריינית שהגישה את התוכנית.
עם הקמת חדשות 10 הייתה החברה החדשותית הראשונה שהתחילה להשתמש בפסנועים קטנים ונוחים.
לאחר מכן, בשנת 2005 גם חדשות 2 יצרו פסנועים קטנים וקריאים.
פסנוע היה אמצעי התקשורת האלקטרוני הדיגיטלי המוקדם ביותר, באמצעותו הועברו מחירי ניירות ערך על גבי קווי טלגרף.
פסנוע כלל סרט נייר שהורץ דרך מכונה, אשר הדפיסה עליו ראשי תיבות של שמות חברות בסמלים אלפביתיים, שלאחריהם מספרים המייצגים מידע לגבי מחירי עסקאות בניירות ערך ושערי המסחר.
מערכות פסנוע היו היישום הראשון של מערכות להעברת טקסט על גבי תיילים אל התקן הדפסה.
הפסנוע הומצא ב-1867 על ידי אדוארד א.
קלאהן, עובד של חברת הטלגרף האמריקאית.
מכונות הפסנוע היו בשימוש בין 1870 ל-1970. הן הפכו למיושנות החל משנות ה-60, כאשר גבר השימוש בטלוויזיה ובמחשבים להעברת מידע כלכלי.
לעומת זאת, הפסנוע כמושג ממשיך להתקיים ומתאר כיום רצועות אלקטרוניות נגללות המוצגות על קירות מוסדות ברוקרים ובתוכניות טלוויזיה, שם פסנועים משמשים הן להצגת מידע כלכלי והן להצגת מבזקים.
באנגלית נקרא הפסנוע ticker tape - רצועה מתקתקת, על שם הרעש שהשמיעה המכונה בעת ההדפסה.
למכונות הפסנוע קדמה המצאת הטלגרף המדפיס, על ידי דייוויד א.
קלאהן המציא את מערכת הפסנוע הראשונה למסחר בניירות ערך ב-1863 והציג אותה ב-1867 בניו יורק.
מערכת זו הייתה האמצעי המכני הראשון למסירת ציטוטים פיננסיים למרחק רב על גבי תיילי טלגרף.
בתחילת דרכו עשה הפסנוע שימוש בסימני קוד מורס להעברת המסרים.
קודם לכן הועברו המסרים ידנית על ידי שליחים, בכתב או בעל פה.
כיוון שציטוט פיננסי רלוונטי לזמן קצר, לרוב הם לא נשלחו למרחק רב, ובמקומם נשלחו סיכומים יומיים בלבד.
הגברת המהירות הודות לפסנוע אפשרה מכירות מהירות ומדויקות יותר.
כיוון שהפסנוע פעל ללא הפסקה, ניתן היה לעדכן באופן מיידי יותר כל שינוי במחירי הניירות ולפיכך עלתה רגישותו של המסחר לזמן.
כך לראשונה החל מסחר קרוב לזמן אמת.
עד שנות ה-80 של המאה ה-19 הותקנו קרוב לאלף מכונות פסנוע במשרדי בנקים וברוקרים בניו יורק.
אחת ממכונות הפסנוע האפקטיביות הראשונות, פותחה על ידי תומאס אדיסון ב-1869. בין 1869–1873 אדיסון פיתח מספר שכלולים למכונת הפסנוע, שהפכה להיות המכונה הסטנדרטית בתעשייה זו.
מכונות הפסנוע בבניינים בהן הותקנו, היו מחוברות אל קווי טלגרף.
בצידו הנגדי של קו הטלגרף הייתה מכונת כתיבה מיוחדת, שתוכננה להפעלה באמצעות כבלי טלגרף.
הטקסט שהוקלד עליה העביר פולסים חשמליים בקו הטלגרף, אשר הועברו אל הפסנוע, שם הסתובב גלגל אותיות אל התו הנכון והדפיסו על סרט נייר.
גלגל אותיות טיפוסי בן 32 תווים נאלץ לנוע בממוצע 15 צעדים עד שנעצר באות הנכונה, כך שמהירות ההדפסה הייתה איטית מאוד - כתו לשנייה.
ב-1883 מקלדת הצד השולח דמתה למקלדת פסנתר, מקשים שחורים יצגו אותיות ומקשים לבנים - מספרים ושברים, זאת במקביל לשני גלגלי תווים במדפסת הפסנוע.
במנהטן תחתית נהגו לחתוך את סרטי הנייר של הפסנוע ולהשתמש בהם כקונפטי במצעדים, שכונו בשל כך ticker-tape parade (מצעדי קונפטי).
שם זה נותר בשימוש גם כיום, כאשר פירורי הקונפטי אינם עשויים נייר פסנוע.
פסלי הענק של מֶמנוֹן הם שני פסלים גדולים מאבן חול, של המלך אמנחותפ השלישי מהמאה ה-14 לפנה"ס.
הפסלים מוצבים בנקרופוליס של תבאי מצידו המערבי של הנילוס מול העיר המודרנית לוקסור.
הפסלים הוכרזו בשנת 1979 כאתר מורשת עולמית כחלק מהנקרופוליס של תבאי.
במיתולוגיה היוונית, ממנון היה גיבור מלחמה ממוצא אתיופי, שהוביל את צבאו מאפריקה כדי לסייע לטרויה הנצורה במלחמת טרויה.
ממנון נרצח בסופו של דבר על ידי אכילס.
רעידת אדמה שאירעה בשנת 27 לפנה"ס, סדקה את הפסל המזרחי מבין השניים.
רוחות הבוקר שנשבו מבעד לסדק השמיעו קול שנשמע כאנחה.
היוונים הקדמונים שבאו לבקר את הפסל, ראו בקול זה את האנחה של ממנון.
סטראבון ביקר את הפסלים בשנת 20 לפנה"ס וטען ששמע את הקול באופן אישי.
המסורת מייחסת לקיסר הרומי ספטימוס סוורוס את תיקון הפסל הסדוק שבעקבותיו האנחה נעלמה.
שני הפסלים זהים ומתארים את אמנחותפ השלישי במצב ישיבה, כשידיו מונחות על ברכיו ומבטו מופנה מזרחה לכיוון הנילוס.
בבסיס הפסלים ליד רגליו חצובות שתי דמויות, אשתו תיה עם שבויות כנועות לה, ואמו מותמויא; בת שלישית, לא מזוהה (כיום דמותה לא שרדה) עמדה בין רגליו.
על הפנלים הצדדיים בבסיס הפסלים חצובה דמותו של אל הנילוס חעפי.
גובהם של הפסלים 18 מטר, כולל בסיס שגובהו 4 מטר.
משקלם המוערך הוא 720 טון.
שני הפסלים ניצבים במרחק של 15 מטר האחד מהשני.
הפסלים חצובים מגושי אבן חול קוורציט שנחצב במחצבות שנמצאו ליד קהיר של ימינו.
הגושים הועברו דרומה, מרחק של 675 ק"מ.
במקורם, ניצבו הפסלים כשומרים ליד שער הכניסה של מקדש המתים של אמנחותפ השלישי שנבנה בתקופת מלכותו.
המקדש שניצב ממערב לפסלים, היה המפואר והגדול מסוגו במצרים, אורכו היה 700 מטר ורוחבו 550 מטר.
המקדש עמד צמוד לגדת הנילוס, ויסודותיו נפגעו מההצפות העונתיות של הנילוס.
שרידיו שימשו פרעונים אחרים בבניית מקדשי המתים שלהם.
מהמקדש נותרו כיום שרידים מעטים.
בציורו של הצייר דייוויד רוברטס משנת 1848 רואים את פסלי ממנון מוקפים במים.
פסלטר (מלטינית: Psalterium) הוא כינוי בנצרות לספר המכיל את ספר תהילים וכן תפילות נוספות (כגון לוח שנה ובו מועדי ימי זיכרון לקדושים נוצריים).
ספרים אלה היו כתבי היד הנפוצים ביותר באירופה של ימי הביניים, בבתי משפחות האצילים ובעלי הממון, עד ימי הביניים המאוחרים עת שספרי השעות החליפו אותם.
לרוב היו ספרים אלה הספרים היחידים שנמצאו בבתי האצילים, והם שימשו הן לתפילה והן ללימוד קריאה.
בשל העובדה שמרבית מחזיקי הספרים לא ידעו לקרוא, הספרים היו עשירים באיורים, המהווים דוגמה לאמנות ימי הביניים.
כתיבת ספרי תהילים, כספר נפרד מיתר כתבי הקודש הנוצריים, החלה בראשית המאה השמינית, במערב אירופה.
אחת הדוגמאות הראשונות של כתב יד מסוג זה הוא פסלטר אוטרכט - כתב היד החשוב ביותר ששרד מהתקופה הקרולינגית.
לאיורים המופיעים בכתב יד זה הייתה השפעה רבה על התפתחות האמנות האנגלו-סקסית.
תפוצתם של ספרי הפסלטר כספרי תפילה, והעבודה הרבה שהושקעה באיורים שהופיעו בהם, מעידות על הפופולריות של ספרים אלה ועל השימוש הרב שנעשה בהם כספרי תפילה.
הספרים כללו, מלבד 150 מזמורי ספר התהילים, גם לוח שנה נוצרי, וכן תפילות נוספות.
בחירת הטקסטים הנוספים המופיעה בספרים מסייעת לתארך אותם וכן לשייך אותם למזמין הספר (מנזרים וכנסיות שהזמינו את כתיבת כתב היד, בחרו לרוב להוסיף תפילות הקשורות לקדוש הנוצרי המשויך לאותו מנזר או כנסייה).
בפסלטרים הופיעו שני סוגים איורים -
איורים בגודל עמוד מלא, שנועדו להקל על הניווט בספר, והפרידו לרוב בין חלקי הספר או קטעי קריאה, שכן ספרים אלה לא הכילו מספרי עמודים.
איורים מיניאטוריים המדגישים ומעטרים את האות הראשונה של המזמור - כאשר החשוב מבין האיורים המיניאטוריים, הוא המיניאטורה הראשונה, המעטרת את האות "B" הפותחת את ספר התהילים הלטיני (הנפתח במילים Beatus vir...
- "אשרי האיש"), ולרוב האיור המעטר את האות הראשונה היה שונה מייתר איור האותר הראשונה של הספר.
בכנסייה המזרחית ובנצרות האורתודוקסית נהגו לחלק את ספרי הפסלטר ל-20 מקטעים שנקראו קתיזמות - ואלה נקראו במהלך התפילות.
משמעות המילה "קתיזמה" - "ישיבה", שכן מזמורים אלה נקראו ברובם בישיבה (למעט מספר פסוקים שנקראו "סטאסיס" ונאמרו בעמידה), בניגוד ליתר חלקי התפילה שנאמרים בכנסייה המזרחית בעמידה.
הספר הראשון שהודפס בצפון אמריקה היה פסלטר שנקרא ספר תהילים של מושבת המפרץ.
ספר זה הודפס בשנת 1640 בקיימברידג' שבמושבת מסצ'וסטס.
כתך סנט קולומבה, מראשית המאה השביעית;
פסלטר גרטרוד, שלהי המאה ה-10;
פסלטר מליסנדה, שנת 1135 לערך;
פסלטר רמסי או פסלטר רמזי הוא כתב יד מאויר, של ספר תהילים שנכתב במאה ה-10. כתב היד הוא ספר תפילה נוצרי מסוג פסלטר המכיל את כל ספר התהילים, וכן תפילות נוספות.
על פי סיגנונו, כתב היד נכתב בוינצ'סטר שבאנגליה וככל הנראה הוזמן על ידי מנזר רמסי - מנזר בנדיקטיני בעיר רמסי (ייתכן שעבור ראש המנזר אוסוולד מווסטר), וזאת מאחר שההקדשה של כתב היד היא לבנדיקטוס הקדוש, ובמהלך המאה העשירית מסדר רמסי היה המסדר היחיד באנגליה המוקדש לקדוש נוצרי זה.
האיורים בכתב היד הושפעו מאיורים אירופאים של התקופה, ובעיקר מסגנון האיורים המופיע בפסלטר אוטרכט, עם שימוש רב בשריגים שהיו נפוצים בעיטורים באותה תקופה.
בכתב היד האותיות הראשונות של הפרקים מעוטרות, נוהג המופיע לראשונה בשפה האנגלית בפסלטר זה.
כתב היד היווה מקור השראה לאדוארד ג'ונסטון לעיצוב הקליגרפיה המודרנית של השפה האנגלית.
פסניארי (Песняры, מבצעי שירים) הוא אנסמבל ווקאלי ואינסטרומנטלי נודע שנוסד במינסק בשנת 1969 ופעל בברית המועצות ובלארוס עד לשנת 1998. הבסיס לשירי הלהקה היה הפולקלור הבלארוסי.
שירי הלהקה בוצעו בבלארוסית וברוסית.
היא הגיעה לשיא הפופולריות בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
הלהקה נוסדה ב-1 בספטמבר 1969 כאשר קבוצת מבצעים ממינסק קיבלה הכרה רשמית כלהקה.
אומנם כבר בשנת 1968 הקבוצה הופיע במספר הופעות כליווי לזמרים וגם עם שירים שבוצעו על ידי חבריה.
השם של הלהקה היה "ליאבוני".
מייסד ומנהלה היה ולדימיר מוליאבין.
בשנת 1970 הלהקה השתתפה בתחרות זמר כלל ארצית וזכתה במקום השני.
באותה שנה הוחלט לשנות את שמה ל"פסניארי".
בשנת 1970 ללהקה הצטרף לאוניד בורטקביץ'.
באביב 1971 הוצא התקליט הראשון של הלהקה.
הלהקה המשיכה להשתתף בהצלחה בתחרויות זמר בברית המועצות ואף נשלחה לתחרויות מחוץ לגבולות ברית המועצות.
בשנת 1976 היא לראשונה הופיע עם סדרת הופעות בארצות הברית.
בשנים 1973-1976 הלהקה שולבה במספר סרטים בה בוצעו שיריה הפופולריים.
בשנת 1976 הלהקה הופיע עם אופרת רוק ובשנת 1978 עם אופרת רוק נוספת.
האופרות התבססו על פולקלור בלארוסי.
בשנת 1979 למייסד הלהקה ולדימיר מוליאבין הוענק תואר אמן העם.
רפרטואר הלהקה כלל בעיקר שירים שנכתבו על ידי ולדימיר מוליאבין על פי מילים של שירי עם בלארוסים.
בנוסף לכך היו שירים שהולחנו על ידי אלכסנדרה פחמוטובה, אוסקר פלצמן ונוספים.
בתחילת שנות ה-80 לאוניד בורטקביץ' עזב את הלהקה.
לקראת סוף שנות ה-80 רק מוליאבין ונגן סקסופון ולאדיסלב מיסביץ' נותרו מההרכב המקורי של הלהקה.
בשנת 1998 ולאדיסלב מיסביץ' מונה למנהל הלהקה.
כצעד מחאה מוליאבין פנה לאלכסנדר לוקשנקו והנשיא החליט על הקמת להקה חדשה בראשות מוליאבין.
ללהקה זו חזר גם לאוניד בורטקביץ'.
אומנם בשנת 2003 מוליאבין נהרג בתאונת דרכים ולהקה התפרקה.
בשנת 2013 קיימות מספר להקות שמבצעות שירי הלהקה המקורית וטוענות להיות יורשים של הלהקה המקורית.
מייקל דייוויד רוזנברג ידוע בשם הבמה: פסנג'ר (Passenger) הוא זמר אנגלי ממוצא יהודי, השר בסוגת פולק רוק.
מוכר בעיקר בזכות הסינגל שהוציא "Let Her Go", שזכה ל-3.7 מיליארד צפיות ביוטיוב, וממוקם במקום ה-24 ברשימת הסרטונים הנצפים ביותר ביוטיוב.
רוזנברג נולד בברייטון אנד הוב שבמחוז מזרח סאסקס דרום-מזרח אנגליה, לאב ממוצא אמריקאי-יהודי ולאם אנגלייה.
בילדותו למד לנגן על גיטרה קלאסית, ובגיל 14 החל לכתוב שירים.
בשנת 2003 הקים יחד עם מספר חברי ילדות את להקת פסנג'ר, שבה היה הסולן והכותב העיקרי.
להקת פסנג'ר התפרקה בשנת 2009, ורוזנברג המשיך בקריירת סולו עם שם הלהקה.
אחד משיריו, "Let Her Go", שיצא ביולי 2012, הגיע למקומות הראשונים במצעדי מוזיקה רבים ברחבי העולם.
בישראל הוכתר השיר כשיר השנה של גלגלצ לשנת 2013.
ב-8 בינואר 2021, הוא הוציא את הסינגל "Sword from the Stone".
הפסל של פרנץ קפקא הוא פסל חוצות עשוי מברונזה של הסופר הצ'כי-יהודי פרנץ קפקא, אשר פוסל על ידי ירוסלב רונה (נולד בפראג, ב-1957).
הפסל ניצב משנת 2003 ברחוב ווזנסקיה שרובע היהודי יוספוב, ליד בית הכנסת הספרדי שבפראג, בקרבת מקום הולדתו של קפקא.
בשנת 2000 השיקה מועצת העיר פראג תחרות על תכנון הפסל.
מבין שבע ההצעות שהועלו, נבחרה תוכניתו של ירוסלב רונה.
הפסל הושלם בשנתיים ושמונה חודשים.
העבודה מומנה על ידי המרכז למורשת פרנץ קפקא, בתמיכתם הכספית של טלוויזיה נובה ומועצת העיר.
הפרויקט כולו עלה ארבעה מיליון כתרים.
הפסל ממוקם על גבול העיירה היהודית לשעבר (יוספוב) והאזור הנוצרי (Staré město) בצומת הרחובות דושני ו-ווזאצ'קה בכיכר קטנה.
מאחורי היצירה עומדים בית הכנסת הספרדי והכנסייה הקתולית של רוח הקודש.
מיקום הפסל הוא סמלי, כפי שרצתה מועצת העיר להצביע, כי פראג, הגרמנים והיהודים, וקהילות דתיות שונות חיו יחד בפראג זמן רב.
מאפיין נוסף של המקום הוא העובדה שפרנץ קפקא התגורר בבית ברחוב דושני 27.
הפסל מבוסס על הדמות Vivid מהנובלה הראשונה של קפקא, "אמריקה", בו מתואר מועמד בבחירות (בדמותו של קפקא), הנישא ברחובות על כתפיו של ענק, במהלך מסע הבחירות.
דמותו של קפקא, שמזוהה בקלות על ידי כובעו הייחודי, יושבת על צווארו של אדם גדול, חסר גוף וחסר פנים.
בחינה מדוקדקת יותר של היצירה מגלה שהחלק התחתון הוא באמת רק מעיל ריק.
הפסל מייצג את קפקא היושב על כתפי אביו, שתואר תמיד על ידי הסופר כאדם ענק וחסיד.
קפקא יושב על מעילו, כאילו כדי להראות שהוא התגבר על פחדו מאביו בזכות המכתב המפורסם שכתב לאביו.
הפסל מביא לידי ביטוי גם את המטמורפוזה ואת נטישת גופו (כמו בספרו הגלגול).
למעשה, כשרואים את המעיל הריק, תוהים מה קרה לגוף שמילא אותו.
אנו יכולים אפוא להתייחס למונח "קפקאי" גם במקרה זה.
פסלה של איימי ויינהאוס הוא פסל שנוצר בשנת 2014 על ידי האמן הבריטי סקוט איטון, כמחווה לזמרת הבריטית איימי ויינהאוס, שנפטרה ב-23 ביולי 2011.
ויינהאוס (1983–2011) הייתה זמרת בריטית וכותבת שירים שהייתה קשורה לקמדן טאון עד למותה בשנת 2011. ויינהאוס נפטרה בביתה ליד כיכר קמדן בשל הרעלת אלכוהול, ב-23 ביולי 2011. גובהה המקורי היה 1.59 מטר, והיא נהגה להסתובב בתסרוקתה הידועה, תוך שנהגה לנעול נעלי עקב.
על הפסל ניתן למצוא שרשרת עם מגן דוד, וביום הצגתו היה ורד אדום אמיתי קלוע בשיערה.
הוא פוסל על ידי הפסל הבריטי סקוט איטון, שאמר שהוא נועד להעביר את "הגישה והחוזק של ויינהאוס, אך גם לתת רמזים עדינים לחוסר ביטחון".
סקוט איטון זכה לתשובה חיובית מצד אביה של ויינהאוס, בעת שזה סיפר לו על רעיון הפסל.
לטענתו, הפסל לא נועד לשקף תמונה או תלבושת מסוימת של ויינהאוס, אלא ללכוד את הופעתה בציבור.
בנוסף, הסביר שהוא נועד ללכוד את הפוזה המזוהה עימה ביותר; כשידה על אחת המותניים, וידה השנייה אוחזת בחצאיתה.
פרטים אלו נועדו להעניק "אישיות", לפסל.
המיקום המקורי של הפסל היה באולם המוזיקה ראונד-האוס, בחוות "גיר", אך בשל הנגישות הציבורית, הועבר לשוק הסמוך.
חשיפתו של הפסל נערכה על ידי העמותה של ויינהאוס ("Amy Winehouse Foundation"), השחקנית הבריטית ברברה וינדזור , והוריה של ויינהאוס, מיץ' וג'יין, ב-14 בספטמבר 2014, בדיוק בעת יום הולדתה ה-31.
אחד המבקרים טען שהוא "מעוצב בדיוק כמו ויינהאוס".
המועצה ביצעה מעשה חריג כאשר אישרה את הפסל, כיוון שבדרך כלל נהוג לבנות פסלים רק לאחר 20 ממות האמן.
מיץ' ויינהאוס, שאישר את רעיון הפסל, אמר ש"איימי הייתה מאוהבת בקמדן וזה המקום שמעריציה מכל העולם היו מקשרים אליו".
הוא הוסיף שמראהו של הפסל היה "רגשני להפליא", ושהוא "בדיוק מראה את ויינהאוס בתנוחה היפה ביותר שאפשר לפסל [...] אנחנו באמת מקווים שהמעריצים של איימי אוהבים את הפסל".
אמה של ויינהאוס, ג'ניס, הצהירה: "אני מרוצה מהדרך שבה הפסל נבנה.
אפשר לראות בבירור שזו איימי [...] קמדן הוא המקום שלה, לשם היא שייכת".
השחקנית וינדזור הצהירה גם היא: "זכיתי הרבה כבוד לאורך כל הקריירה שלי, אך זה הכבוד הגדול ביותר...
הייתי אחד מבני המזל שהכירו את איימי בשנים האחרונות של חייה הקצרים מדי.
היא אחד הכישרונות הגדולים ביותר שנודעו בבריטניה.