tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, בהחלטה שזרעה ייאוש בקרב רוב חייליהם, החליטו המפקדים הבריטים לבטל את ההתקפה ולסגת ובכך להקנות לטורקים תחושת ניצחון.
ניסיון שני לכבוש את עזה בוצע ב-19 באפריל ובאותה עת היו כבר המגינים הטורקים אף יותר נחושים בדעתם והאתגר שעמד בפני הבריטים היה אף יותר קשה.
קרב זה היה ידוע בשם קרב עזה השני.
דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק לקחה חלק שולי בלבד בקרב וספגה רק 105 אבדות מתוך 5,917. קרב עזה השני היה תבוסה הרת אסון מבחינתם של מדינות ההסכמה.
ביוני 1917 שונה שמה של דיוויזיית הרוכבים האימפריאלית ל"דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית" (Australian Mounted Division).
באוגוסט מונה שובל להיות מפקד "הגיס הרכוב המדברי" (Desert Mounted Corps), שכלל שתי דיוויזיות רכובות אוסטרליות, דיוויזיית פרשים בריטית ואת בריגדת הגמלים האימפריאלית.
שובל היה לאוסטרלי הראשון שמונה לפקד על גיס וכן לאוסטרלי הראשון שהועלה לדרגת לוטננט גנרל.
לאחר כישלון קרב עזה השני, התחוללו קרב באר שבע וקרב עזה השלישי בין ה-31 באוקטובר לבין ה-7 בנובמבר 1917. יחידות מדיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק ומהדיוויזיה האוסטרלית הרכובה לקחו חלק בקרב.
הקרב היווה הצלחה מלאה עבור כוחות ההסכמה.
קו עזה-באר שבע נתפס במלואו ו-12,000 חיילים טורקים נפלו בשבי.
הרגע המכריע של הקרב היה כיבושה של העיר באר שבע ביום הראשון על ידי הפרשים הקלים האוסטרלים.
בריגדת הפרשים הקלים הרביעית האוסטרלית, בפיקודו של בריגדיר גנרל ויליאם גרנט, הסתערה לאורך 6.4 ק"מ של החפירות הטורקיות, עברה אותן וכבשה את חומות העיר.
במהלך הקרב נהרגו 31 אוסטרלים ו-32 נוספים נפצעו, בנוסף ל-80 סוסים שאבדו.
בצד הטורקי נהרגו מעל 500 איש, 1,500 נפלו בשבי והשלל כלל 9 קני ארטילריה, מספר מכונות ירייה וציוד נוסף.
בשבוע הראשון של נובמבר 1917 העסיקו כוחות מאסף טורקים חזקים את חיל המשלוח המצרי בשטחי השפלה שלמרגלות הרי יהודה.
כתוצאה מכך היה מסוגל הצבא הטורקי לבצע את נסיגתו בצורה מסודרת.
כוחות המאסף עצמם הצליחו גם הם לסגת בחסות החשיכה בשני הלילות שבין ה-6 בנובמבר וה-8 בנובמבר.
בלילה השני, שרידי היחידות של הארמיות השביעית והשמינית הטורקיות עיכבו גם הן את התקדמותן של יחידות גיס הרוכבים המדברי בפיקודו של שובל, את הדיוויזיה ה-52 (מהקורפוס ה-21 בפיקודו של אדוארד באלפין) בפיקודו של מייג'ור גנרל אדמונד הקוויל-סמית ואת דיוויזיית הפרשים ה-75 בפיקודו של מייג'ור גנרל פיליפ פיילין.
שאר היחידות של חיל המשלוח המצרי סבלו ממחסור באספקה.
יחידות אלו היו הדיוויזיה ה-54 שישבה בעזה ובריגדת הפרשים ה-15 בבית חאנון.
כמו כן היו במאסף כל הגיס ה-20 בפיקודו של צ'טווד שהעביר את אמצעי התובלה שלו לגיס ה-21. הדיוויזיה ה-53 שלה ופרשי הגיס, יחד עם בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית, פעלו בקו החזית ליד דל אל חווילפה, בגבעות יהודה מצפון לבאר שבע.
בעוד שדיוויזיית חיל הרגלים ה-60 נחה בהוג', הדיוויזיה העשירית ודיוויזיית חיל הרגלים ה-74 נחו בכרם.
כוחות רכובים מדבריים ושתי דיוויזיות חיל רגלים של הקורפוס ה-20 (בפיקודו של לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד), הועסקו בסדרה של היתקלויות בימים שלפני הקרב וביום שלאחריו.
היתקלויות אלו החלו ב-10 בנובמבר, כאשר אחת הבריגדות של הדיוויזיה ה-50 ושתי בריגדות של דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק חצו בהצלחה את נחל לכיש והקימו ראש גשר על האגף הימני של הטורקים.
שלוש בריגדות של דיוויזיית הרוכבים האוסטרלית הסתערו על האגף השמאלי של כוח המאסף הטורקי ליד צמיל.
כוחות הפרשים כבשו את הכפר ב-11 בנובמבר, אך לא היו מסוגלים להתקדם עוד עקב אש ארטילרית טורקית עזה שנמשכה לכל אורך היום.
ב-12 בנובמבר, ערך אלנבי הכנות לקרב ביום המחרת.
הוא הורה לדיוויזיה ה-52 לתקוף ולהרחיב את עמדותיה לאורך נחל לכיש באגפו הימני של הצבא הטורקי.
כשהוא מתוגבר בשתי בריגדות נוספות, הוא הורה לדיוויזיית הרוכבים האוסטרלית להתקדם לכוון תל א-צאפי, שם הם נתקלו במתקפת נגד נחושה של הטורקים.
התקפת נגד זו אילצה את הדיוויזיה הרכובה לסגת מהשטח שנכבש באותו יום וקו החזית נכנס לקיפאון ליד צמיל.
בבוקר המחרת, לאחר הקרב על גבעות מע'אר, נכבש צומת דרכים ובמהלך הימים הבאים נמצאו כפרים נוספים נטושים.
בבוקרו של ה-14 בנובמבר הסתערה בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית מול כוח מאסף טורקי נחוש ומחופר היטב בקרב עיון קרא.
לחימה עזה מול דיוויזיית חיל הרגלים השלישית הטורקית נמשכה כל אותו אחר הצהריים.
אף על פי שהאיום עליהם היה רציני, נחלה בסופו של דבר דיוויזיית הרובאים הרכובה הניו זילנדית ניצחון והצליחה לכבוש את יפו יומיים לאחר מכן.
הקרב על גבעות מע'אר התנהל ב-13 בנובמבר והשתתפו בו הדיוויזיות ה-52 וה-75 במרכז, דיוויזיית הרוכבים האוסטרלית באגף הימני ודיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק באגף השמאלי.
הקרב התנהל בשני שלבים שבהפוגה שביניהם התקדמה הארטילריה.
בעקבות ההסתערות המוצלחת של הפרשים על הרכס, שני כפרים מבוצרים חיוניים נכבשו על ידי יחידות של הדיוויזיה ה-52. ניצחון זה הוביל לכיבושו של צומת הרכבות החיוני בין יפו לבין ירושלים.
הקרבות הבאים בהשתתפות הכוחות האוסטרלים היו שני קרבות שהתנהלו בהרי יהודה: הקרב על נבי סמואל שהתנהל בין ה-17 ל-24 בנובמבר וההגנה על ירושלים בין ה-26 לבין ה-30 בדצמבר.
לאחר סדרה של מתקפות נגד בסופו של חודש נובמבר ובתחילתו של חודש דצמבר, פינתה הארמייה השביעית את ירושלים.
לקראת סוף נובמבר הצליחו כוחות האימפריה הבריטית לדחוק את רגליים של הטורקים למרחק ניכר הן מיפו והן מירושלים.
קו הגנה חזק שנקרא קו שתי העוג'ות, התייצב ונותר עד ספטמבר 1918. הקו השתרע מנקודה צפונית לשפך הירקון ועד לכפר עוג'ה א-תחתא שמצפון ליריחו.
השטח שבשליטת הבריטים התרחב עם כיבוש יריחו בפברואר ועם אבטחת השטח שבסמוך לים המלח.
הכוחות הרכובים האוסטרלים לקחו חלק בקרב על גבעות מע'אר ובכיבוש ירושלים.
כוחות מהדיוויזיה הרכובה האוסטרלית היו כוחות הפרשים הראשונים שנכנסו לירושלים בדצמבר 1917.
במרץ ובאפריל 1918, לקחו הכוחות הרכובים האוסטרלים והניו זילנדים וכוחות חיל הרגלים הבריטים, חלק בשתי פשיטות ממזרח לנהר הירדן לכיוון עמאן ולסלט.
אף על פי שפשיטות אלה לא היו מוצלחות, הן גרמו למפקדים הטורקים להאמין שהמאמץ העיקרי של הבריטים יהיה לאורך נהר הירדן, אף על פי שלמעשה הוא היה במישור החוף.
לפני תחילתם של מבצעים אלה, היה צורך לכבוש את האזור שממזרח לירושלים ואת בקעת הירדן עד ליריחו.
ההתקפה על דיוויזיות חיל הרגלים ה-26 וה-53 העות'מאניות בוצעה על ידי הדיוויזיה ה-60 הבריטית ועל ידי הדיוויזיות הרכובות של אנזא"ק ב-19 בפברואר.
ביום המחרת נכבשה טאלת א-דום שעל הדרך היורדת מירושלים ובערבו של אותו יום נכבשו ואדי פארה ונבי מוסא.
ב-21 בפברואר נכבשה יריחו על ידי שתי דיוויזיות של חיל המשלוח המצרי.
בספטמבר 1918, בשלב האחרון של המערכה על ארץ ישראל, השתתפו שתי דיוויזיות של הכוחות הרכובים האוסטרלים וכן סיירת הרכבים הקלים הראשונה וטייסת 1 של "כוחות התעופה האוסטרלים" (Australian Flying Corps- AFC), בקרב מגידו, שהתנהל ב-28 בספטמבר והיווה ניצחון בריטי מכריע, שבו נשבו 70,000 חיילים טורקים.
גיס הרוכבים המדברי תקף לאורכה של רמת הגולן וב-29 בספטמבר הוא ניתק את המבואות הצפוניים והצפון-מערביים של דמשק.
ב-30 בספטמבר פגעו הפרשים הקלים האוסטרלים באופן קשה בראש הטור שמנה 20,000 חיילים טורקים וגרמנים כאשר הם ניסו לסגת מערב דרך ערוץ נהר ברדה.
הכוחות האוסטרלים היו הראשונים להיכנס לדמשק, שנפלה ב-1 באוקטובר.
לאחר התקדמות של 300 ק"מ נוספים נכבשה חלב ב-25 באוקטובר.
ממשלת טורקיה חתמה על שביתת נשק ב-28 באוקטובר 1918 ובמסגרת הפסקת האש של מודרוס שנחתמה ב-30 באוקטובר, הסתיים מצב הלוחמה בין האימפריה העות'מאנית לבין מדינות ההסכמה.
בעקבות חתימת שביתת הנשק, התכנסה הדיוויזיה הרכובה האוסטרלית למחנה בטריפולי שבלבנון והדיוויזיה הרכובה של אנזא"ק, שנשאה בנטל הלחימה בכל ימי המערכה, סבלה קשות ממלריה ומשפעת בשהותה בבקעת הירדן.
תפקידם של החיילים האוסטרלים במערכה על סיני וארץ ישראל זכה מאוחר יותר להכרה בחשיבותו מפיו של הפילדמרשל אדמונד אלנבי, שהיה המפקד העליון של כוחות ההסכמה במזרח התיכון.
במרץ 1916, הועברו יחידות חיל הרגלים של ה-AIF ממצרים לאירופה כדי להשתתף בלחימה בחזית המערבית.
בתחילה הם אורגנו בשני גייסות, "גיס אנזא"ק הראשון" (I ANZAC Corps) ו"גיס אנזא"ק השני" (II ANZAC Corps), לצד "הדיוויזיה הניו זילנדית".
אך ב-1 בנובמבר 1917 אוחדו הדיוויזיות האוסטרליות ל"גיס האוסטרלי" (Australian Corps).
הדיוויזיה השנייה הייתה הראשונה שהגיעה לצרפת ולאחריה הדיוויזיה הראשונה ומאוחר יותר, ביוני 1916 עזבו הדיוויזיות הרביעית והחמישית את מצרים.
הדיוויזיה השלישית הייתה האחרונה להגיע לאחר שהוקמה באוסטרליה במרץ 1916 והועברה לאנגליה ביולי לאימונים לפני שליחתה לצרפת בדצמבר.
חיילי היחידות הללו לא היו האוסטרלים הראשונים ששירותו בחזית המערבית.
בית חולים התנדבותי אוסטרלי הוקם באנגליה כבר באוגוסט 1914 על בסיס אוסטרלים תושבי בריטניה.
כל בעלי המקצוע הרפואיים היו אוסטרלים ואף על פי שלנשים לא הותר לשרת כרופאות, אחיות כן התקבלו.
היחידה עברה לצרפת באוגוסט 1914 והחל מאוקטובר היא הוצבה בוימרו, שם הצטרף אליהם "בית החולים הכללי השני" ביוני 1916. ביולי 1916 נקלט בית החולים ההתנדבותי האוסטרלי בצבא הבריטי.
עם הגעתה של הדיוויזיה הראשונה, היא התאחדה מחדש עם היחידה הממוכנת שלה.
בספטמבר 1914, החליט הצבא לספק אמצעי תובלה ממוכנת לדיוויזיה הראשונה והקים פלוגה אחת בניו סאות' וילס ואחת בוויקטוריה.
היו אלה שתי היחידות הממוכנות הראשונות אי פעם בצבא אוסטרליה.
כמעט 20 כלי רכב נרכשו ושתי היחידות הפליגו ממלבורן למצרים ב-22 בדצמבר 1914. לרוע המזל, כלי רכב במשקל של יותר מ-5 טון לא הורשו לנוע בקהיר, שכן רוב הגשרים בעיר לא היו מסוגלים לשאת את משקלם ואילו משקלם של רכבי היחידה עלו על 7 טון.
לפיכך, הוסדר שהם ימשיכו לאנגליה ולשם הם הגיעו ב-15 בפברואר 1915. הם אוכסנו שם באוהלים במישור סולסברי ושימשו להובלת חצץ לכבישים לפני שנשלחו לצרפת ביולי 1915.
קבוצה נוספת של אוסטרלים הגיעה לצרפת לפני גיס אנזא"ק הראשון.
ביוני 1915 הוקמה "בריגדת ארטילריית המצור הראשונה" (1st Siege Artillery Brigade) בפיקודו של לוטננט קולונל וולטר קוקסן, מפקד הארטילריה של צבא אוסטרליה, לשירות בחזית המערבית.
כמחצית מאנשי היחידה היו תותחנים קבועים בארטילריית חיל המצב.
הבריגדה יצאה ממלבורן לאנגליה ב-17 ביולי 1915 ונחתה בצרפת ב-27 בפברואר 1916. "סוללת המצור ה-54" צוידה בתותחי הוביצר 8 אינץ' ו"סוללת המצור ה-55" צוידה בתותחי הוביצר 9.2 אינץ'.
ב-7 באפריל, תפס גיס אנזא"ק הראשון עמדות בגזרה שקטה מדרום לארמונטייר, שכונתה "המשתלה" (Nursery).
במשך השנתיים וחצי הבאות, הסבבים הקבועים ליציאה מהקו ולכניסה אליו, נקטעו במספר קרבות ראשיים, שבהם זכו האוסטרלים במוניטין ראוי לציון.
עם העברת רוב חיילי ה-AIF לצרפת, הועתק בסיסו הראשי של החיל לבריטניה.
רוב יחידות האימונים הועברו למישור סולסברי והוקמו מרכזי אחסנה בפרהם דאון, ברולסטון, בלרקהיל ובטידוורת'.
עם הגעתה, הועברה גם הדיוויזיה השלישית למחנות באזור זה.
מחנות החלמה, שבהם שהו הפצועים עם שובם מבתי החולים לפני שליחתם חזרה ליחידותיהם, הוקמו בפרהם דאון, בווימות', בוול ובוורגרט.
מחנות מעבר לחיילים שהועברו מבריטניה לצרפת הוקמו באטפלה.
ביוני 1917, הועברו מחנות אלה הוחלפו עם הקנדים בתמורה למחנות סביב ללה הבר, וכך קוצר זמן הנסיעה ממישור סולסברי.
מפקדת ה-AIF הוקמה ברחוב הורספרי בלונדון וקולונל אנדרסון מונה להיות המפקד שלה.
מהאוסטרלים נחסכה החוויה הקשה של ההשתתפות ביום הראשון של הקרב על הסום.
עם זאת, בתוך שלושת השבועות של תחילת המתקפה של מדינות ההסכמה, היו כבר ארבע דיוויזיות של ה-AIF מעורבות בלחימה.
רק הדיוויזיה השלישית לא לקחה חלק בקרב, עקב כך שהיא הגיעה מאוסטרליה לבריטניה זמן קצר לפני כן.
הדיוויזיה החמישית, שהוצבה באגף השמאלי של הטריז, הייתה הראשונה להשתתף בלחימה בקרב פורמל ב-19 ביולי 1916 וספגה 5,533 קורבנות ביום אחד.
הדיוויזיה הראשונה נכנסה לקו החזית ב-23 ביולי ולקחה חלק בתקיפה בפוזייר.
בשלב הראשון הם הצליחו לעמוד מול העמדות הגרמניות באבדות מועטות יחסית, אך לאחר שהגרמנים התאוששו, הם כיוונו ארטילריה כבדה על העיירה וגרמו לאבדות כבדות.
בעת בה הוחלפה הדיוויזיה הראשונה בדיוויזיה השנייה ב-27 ביולי נמנו כבר 5,286 אבדות.
יומיים לאחר שלקחה הדיוויזיה השנייה על עצמה את האחריות על הגזרה, היא מצאה את עצמה בעיצומו של קרב שתוכנן בחופזה, שכתוצאה ממנו נגרמו אבדות נוספות כאשר הגרמנים הבחינו בהערכות האוסטרלים והמטירו עליהם את כל כובד הארטילריה שלהם ואת אש מכונות הירייה שלהם.
מתקפה נוספת שוגרה ב-4 באוגוסט, ועל אף שהיא נחלה הצלחה, היא עלתה במחיר של כמעט 7,000 חללים ולמחרת היום שוחררה הדיוויזיה מהאחריות לקו.
בעקבות המתקפה על פוזייר, נקראו האוסטרלים לתקוף באוגוסט את חוות מוקה.
כל שלוש הדיוויזיות של גיס אנזא"ק הראשון היו שותפות למאמץ ליצור פריצה בקווים הגרמנים מעבר לטיפוואל שמצפון לפוזייר.
שלוש מתקפות נוספות בוצעו במהלך שלושת השבועות הבאים, כשהאוסטרלים נלחמו לאורכו של אזור הכפר ספוג פגזי הארטילריה ולאחר מכן אולצו שוב לסגת עקב ריכוז ההפגזה הארטילרית הגרמנית.
שתי הדיוויזיות האחרות של גיס אנזא"ק הראשון היו במצב מעט יותר טוב יחסית במתקפות אלו ובסיומו של סבב לחימה זה הסתכמו האבדות האוסטרליות בלחימה בקרב מוקה ב-6,300 איש.
עם התמשכות הקרב על הסום, הובא הגיס הקנדי והחליף את ה-AIF כדי שזה יוכל לסגת ולהתארגן מחדש, לאחר שספג 23,000 אבדות במהלך 45 ימים בהם הם השתתפו בקרב.
הדיוויזיה החמישית נפגעה בצורה כה קשה, עד שהיא איבדה באופן כה משמעותי את כושר הלחימה שלה ורק באוקטובר היא הייתה מסוגלת לשוב לחזית ולהצטרף לדיוויזיות הראשונה, השנייה והרביעית בלחימה ליד פלר.
במרץ 1917 דחקו שני כוחות פשיטה מיוחדים (flying columns) מהדיוויזיות השנייה והחמישית את הגרמנים בחזרה אל קו הינדנבורג וכבשו את העיירה בפום.
ב-11 באפריל, תקפו הבריגדות ה-4 וה-12 של הדיוויזיה הרביעית את קו הינדנבורג במסגרת קרב בולקור הראשון.
הקרב היה הרה אסון ובו נהרגו מעל 3,000 חיילים ו-1,170 נפלו בשבי הגרמני.
ב-15 באפריל הוכו הדיוויזיות הראשונה והשנייה במסגרת מתקפת נגד גרמנית שהחלה עם שחר ליד העיירה לניקור.
באמצעות כוח שמנה 23 גדודים ניסו הגרמנים לנצל את החולשה של צבאות ההסכמה בעקבות המתקפה הבריטית באראס.
בתחילה נאלצו האוסטרלים לנטוש את העיר לטובתם של הגרמנים ובמהלכו של תהליך זה אבדו כמה סוללות ארטילריה, אך בשעה 7:00 בבוקר, שוגרה מתקפת נגד מוצלחת על ידי ארבעה גדודים אוסטרלים וכתוצאה מכך העיירה נכבשה מחדש וקני הארטילריה הושבו להם.
מאוחר יותר, ב-3 במאי, לקחו הבריגדות החמישית והשישית של הדיוויזיה השנייה חלק בקרב בולקור השני, בו הם הצליחו ללכוד חלקים מקו הינדנבורג ובסופו של דבר עלה בידם להחזיק בהם עד אשר הם הוחלפו על ידי כוחות הדיוויזיה הראשונה.
ב-7 במאי החליפה הדיוויזיה החמישית את הדיוויזיה הראשונה והיא נותרה שם עד לסיום הקרב באמצע חודש מאי.
הקרב, שהסתיים בניצחון למדינות ההסכמה, גבה מה-AIF מחיר של 7,482 אבדות ובסופו של דבר בוטלה התוכנית להרחיב אותו בדיוויזיה שישית.
ב-7 ביוני 1917, יחד עם שני גיסות בריטים, פתח הגיס השני של אנזא"ק, כולל הדיוויזיה השלישית האוסטרלית, הדיוויזיה ה-25 הבריטית והדיוויזיה הניו זילנדית, בנוסף לדיוויזיה הרביעית האוסטרלית, במבצע בפלנדריה שבדרום בלגיה, ליד הכפר מסין.
מטרת הקרב הייתה לחסל טריז שהתפתח בקו החזית מדרום לאיפר ואפשר לגרמנית לקיים תצפיות מרכס וויטשט-מסין ולאיים באש על השטחים שדרכם תכננו הבריטים לשגר מתקפה על איפר בהמשך אותה שנה.
המתקפה החלה בפיצוץ של חומרי נפץ במשקל של 450 טונות שהוטמנו מתחת לרכס מסין בתוך 19 מנהרות נפרדות והרסו באופן מוחלט את תעלות המגן הגרמניות.
בעקבות הפיצוץ, הצליחו צבאות ההסכמה להתקדם ללא התנגדות מצדם, שכן הגרמנים היו המומים מדי והמורל שלהם היה ירוד כדי לבלום את המתקפה.
עם זאת, לא הכול התנהל כמתוכנן מבחינתם של האוסטרלים.
הדיוויזיה השלישית, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון מונש, סבלה אבדות כבדות כאשר הופעל נגדם גז פוסגן ונורו עליהם פגזים בעת התקדמותם לעמדת הפתיחה של הקרב, אך הדיוויזיה עדיין הצליחה לתפוס את עמדותיה עד לתחילת הקרב.
מתקפת נגד גרמנית חזקה שוגרה למחרת היום, ושוב גובתה בהפגזה ארטילרית כבדה.
עם זאת, התנופה לא נעצרה והכוחות התקדמו דרך מצדיות הבטון שהגרמנים הקימו והמשיכו עד שמטרות הלחימה הושגו.
אבדות האוסטרלים בקרב זה הסתכמו בכמעט 6,800 הרוגים.
ב-2 ביולי 1917 נהרג מייג'ור גנרל הולמס מרסיס פגז כאשר השקיף על שדה הקרב במסין יחד עם ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ויליאם הולמן.
בין ספטמבר לנובמבר 1917 לקח גיס אנזא"ק הראשון חלק במספר פעולות סביב לאיפר שבבלגיה, בעת שכוחות ההסכמה פתחו במערכה ללכוד את מישור גילוולט.
כל הפעולות הללו יחדיו נודעו כקרב פשנדל (או קרב איפר השלישי), אף על פי שבפי האוסטרלים הם כונו על שמות המקומות בהם הם השתתפו בקרבות: דרך מנין, יער פוליגון, ברודסינד, פולקאפל ופשנדל.
גיס אנזא"ק הראשון נכנס לקרב שישה שבועות לאחר תחילתו וב-16 בספטמבר, לאחר שצעדו דרך איפר בלילה הקודם, התמקמו הדיוויזיות הראשונה והשנייה בתעלות על הרכס הראשי ביער גלנקורס.
ההתקפה הראשונה החלה ב-20 בספטמבר בדרך מנין, שם נחלו האוסטרלים הצלחה בהשגת המטרות מול האויב במחיר של 5,000 הרוגים.
ב-26 בספטמבר, תקפו הדיוויזיות הרביעית והחמישית ולכדו את יער פוליגון.
ב-4 באוקטובר בוצעה מתקפה מוצלחת נוספת על רכס ברודסינד, שם היו מעורבות בלחימה ארבע דיוויזיות אוסטרליות שלחמו כתף אל כתף מול מתקפת הנגד הגרמנית ששוגרה בו זמנית עם המתקפה האוסטרלית.
התוצאה הייתה מוצלחת מבחינת האוסטרלים וקו החזית הגרמני נפרץ בעקבות מתקפות חוזרות כנגד הביצורים הגרמנים והרכס נכבש.
שתי המתקפות הראשונות היו מוצלחות וכאשר מפקדי צבאות ההסכמה החלו להאמין שפריצת דרך אפשרית, שוגרו מתקפות נוספות בפולקאפל ב-9 באוקטובר ובפשנדל ב-12 באוקטובר, למרות גשם כבד שירד והפך את האדמה לשטח בוץ טובעני.
שתי המתקפות נדונו בסופו של דבר לכישלון, עם אבדות כבדות והכוחות שקעו בבוץ ועם שוך הקרב, הוחלט שהגיעה השעה להסיג את הכוחות האוסטרלים מקו החזית.
מהלך זה הושלם ב-14 בנובמבר 1917. במהלך שמונת השבועות של הקרבות סביב לאיפר, ספגו הכוחות האוסטרלים 38,000 הרוגים.
ב-21 במרץ 1918, כשהוא מעודד מנפילתה של האימפריה הרוסית, שיגר הצבא הגרמני את מתקפת האביב כנגד מדינות ההסכמה עם עוצמה מדהימה של 63 דיוויזיות בחזית שאורכה היה 110 ק"מ.
כאשר צבאות ההסכמה החלו לסגת כנגד כוחה העצום של המתקפה, מיהרו הדיוויזיות השלישית והרביעית האוסטרליות ב-25 במרץ דרומה לאמיין, שם הם החזיקו את קו החזית במסין.
בכל התקופה הזו, היו האוסטרלים מעורבים בסדרה של פעולות בדמקור, במורלנקור, בוילר-ברוטונה, ביער הנגרד, בהזנברוק ובהאמל.
מבין כל הפעולות הללו, האחרונה, שהתנהלה בהאמל ב-4 ביולי 1918 היא אולי הבולטת שבין כולן.
אף על פי שהפעולה הייתה יחסית שולית בהיקפה בהשוואה לקודמותיה, היא תיזכר בשל העובדה שהיא הייתה הפעולה המתוכננת הראשונה שתוכננה ובוצעה על ידי המפקד שזה מכבר התמנה לגיסות האוסטרלים, לוטננט גנרל ג'ון מונש ומאז היא הייתה מופת ודוגמה לביצועה של מתקפה משולבת מוצלחת.
באמצעות שימוש במטוסים, בארטילריה, שריון וחיל רגלים, המתקפה הסתיימה תוך 93 דקות.
המתקפה השיגה את מטרותיה ליישור קו החזית של צבאות ההסכמה וכיבוש העיירה האמל.
האוסטרלים קידמו את קו החזית בכמעט 2 ק"מ לאורך 6.5 ק"מ ובמהלך פעולה זו שבו כ-1,600 שבויים גרמנים ולקחו שלל של 200 מכונות ירייה, מרגמות ונשק אנטי-טנקי.
אבדות האוסטרלים הסתכמו ב-1,062 הרוגים.
המאמץ האחרון של הגרמנים לנחול ניצחון במלחמה הגיע באמצע יולי, שלאחריו מכן היה פרק זמן קצר של רגיעה, שבמהלכה קיימו האוסטרלים סדרה של פעולות מוגבלות לתפישת חלקים מקו החזית הגרמני.
פעולות אלו נודעו בכינוי "החדירות השקטות" והיו שילוב בין מתקפות פתע לבין סיורים.
הצלחתן של פעולות אלו נסמכה על מנהיגותם ויוזמתם של המפקדים הזוטרים ועל יכולותיהם של החיילים ליישם עקרונות של ירי ותמרון.
הפוגה זו לא ארכה זמן רב ועד מהרה היו צבאות ההסכמה מוכנים לשיגור המתקפה הבאה, שנודעה בשם מתקפת מאה הימים, שהביאה בסופו של דבר לסיומה של המלחמה.
המתקפה החלה ב-8 באוגוסט 1918, כאשר 20 דיוויזיות של צבאות ההסכמה, כולל ארבע דיוויזיות אוסטרליות הכו את הגרמנים בקרב אמיין.
באמצעות שילוב של שיטות לוחמה שפותחו קודם לכן בהאמל, השיגו כוחות ההסכמה הישגים טריטוריאליים שלא היו כדוגמתם מתחילת המלחמה.
בגזרת הלחימה של האוסטרלים, היוו בתחילה הדיוויזיות הרביעית והחמישית את ראש החץ של תנועת ההתקדמות, לפני שהדיוויזיות השנייה והשלישית התקדמו לאורך שלושה ק"מ נוספים להבטיח את מטרות המשנה של המתקפה.
המתקפה הייתה כה מוצלחת, עד כי מאוחר יותר היא תוארה על ידי הגנרל הגרמני, אריך לודנדורף, כ"יום השחור" של צבא גרמניה.
לאחר מכן התנהלה המתקפה של צבאות ההסכמה במשך ארבעת החודשים הבאים, ממש עד לסוף המלחמה.
במהלך הקרב השני על הסום נלחמו הגיסות האוסטרלים בליהון, באטינהם, בפרויאר, בשוגינה ובמונט-סנט-קונטן, לפני שהם לקחו חלק בפעולה האחרונה שלהם במלחמה ב-5 באוקטובר במונטברן.
אבדות האוסטרלים במהלך קרבות אלו היו כבדות במיוחד והיו משולבות בהפסקת התגבורות שהגיעו מאוסטרליה.
משמעות דחיית ההצעה להנהגתו של גיוס חובה ושחרורם של כל אלה ששרתו מאז 1914, הייתה שהתארכותה של המלחמה הייתה מעבר לכוחותיו של ה-AIF.
כתוצאה מכך, בשיאה של המתקפה, הוחלט לפרק שלושה גדודים, ה-36, ה-47 וה-52, כדי לתגבר יחידות אחרות.
הפעולה במונטברן הייתה האחרונה מאלו שבוצעו על ידי הכוחות האוסטרלים במלחמה וכאשר נחתם הסכם שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918, הם כבר היו מחוץ לחזית.
עם סיום המלחמה שהו 92,000 חיילים אוסטרלים בצרפת, 60,000 באנגליה ו-17,000 במצרים, בארץ ישראל ובסוריה.
מספר קטן של חיילים שירתו בזירות אחרות.
כוחות אוסטרלים מ"יחידת האלחוט האוסטרלית הראשונה" (1st Australian Wireless Signal Squadron), סיפקו שירותי קשר לכוחות הבריטים במהלך המערכה במסופוטמיה.
הם השתתפו במספר קרבות, כולל כיבוש בגדאד במרץ 1917 והקרבות ברמאדי בספטמבר אותה שנה.
בעקבות המהפכה הרוסית ב-1917, קרסה החזית הקווקזית וכך נותר מרכז אסיה פתוח לצבא הטורקי.
כוח מיוחד, שנודע בשם "דנסטרפורס" (Dunsterforce, על שם מפקדו, מייג'ור גנרל ליונל דנסטרוויל), הוקם מלקט של קצינים ונגדים בריטים, שעליהם הוטל לארגן את שרידי הכוחות הרוסים הצבאיים או האזרחיים שהיו מוכנים להילחם נגד הטורקים.
כ-20 קצינים אוסטרלים שירתו בכוח זה במערכה בקווקז ויחידה אחת תחת פיקודו של קפטן סטנלי סאביג', תרמה תרומה משמעותית באבטחתם של אלפי פליטים אשורים.
אחיות אוסטרליות איישו ארבעה בתי חולים בריטיים בחזית המקדונית ועשרה בתי חולים בהודו.
"כוחות התעופה האוסטרלים" (The Australian Flying Corps – AFC) הוקמו במרץ 1914 ועד מהרה הם נשלחו לפעול בגינאה החדשה הגרמנית באמצעות מטוס B.E.2 אחד על צוותו שסופחו ל"חיל המשלוח הימי והצבאי האוסטרלי", אף על פי שהמושבה נכנעה עוד קודם לפריקתו של המטוס.
הטיסות המבצעיות הראשונות לא התקיימו עד ה-27 במאי 1915, כאשר "מחצית הגף המסופוטמי" (Mesopotamian Half-Flight) נקרא לסייע לצבא הודו הבריטית בהגנה על מאגרי הנפט הבריטים בשטחים שכיום מהווים את עיראק.
מאוחר יותר השתתפו כוחות התעופה בפעילות במצרים, בארץ ישראל ובחזית המערבית במשך כל מהלך המלחמה.
כשהם מאורגנים בארבע טייסות מבצעיות בצרפת ובמזרח התיכון ובארבע טייסות אימונים נוספות באנגליה, היו כוחות התעופה חלק מה-AIF.
אף על פי שהתעופה הצבאית האוסטרלית הייתה עדיין בראשית דרכה, זהותם של כוחות התעופה האוסטרלים כחיל נפרד הייתה חשובה, שלא לומר יוצאת דופן.
אלפי צוותי אוויר מדומיניונים אחרים, כמו ניו זילנד וקנדה, טסו במסגרת גיס התעופה המלכותי ובמסגרת שירות האוויר הימי המלכותי של בריטניה ובמסגרת היורש שלהם החל מה-1 באפריל 1918, חיל האוויר המלכותי, במהלך המלחמה, מבלי שרכשו לעצמם ניסיון פיקודי ומנהלי הנחוצים לחיל אוויר עצמאי.
עם סיום המלחמה, היה לארבע הטייסות ניסיון קרבי, 460 קצינים ו-2,234 בעלי דרגות אחרות שירתו בכוחות התעופה האוסטרלים ובנוסף, 200 אוסטרלים שירתו בצוותי האוויר של כוחות התעופה הבריטים.
על הנפגעים של החיל נמנו 175 הרוגים, 111 פצועים, 6 נפגעים מגז ו-40 שבויים.
כוחות התעופה האוסטרלים פורקו ב-1919 והוחלפו בגיסות האוויר האוסטרלים (Australian Air Corps) שב-1921 היו לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
מחצית הגף המסופוטמי (The Mesopotamian Half-Flight), שהייתה ידועה גם כ"מחצית הגף האוסטרלית" (Australian Half-Flight), הייתה היחידה הראשונה של כוחות התעופה האוסטרלים שלקחה חלק בפעילות מבצעית.
ב-8 בפברואר 1915, קיבלה ממשלת אוסטרליה בקשה מהמושל הודו לסיוע אווירי במלחמה נגד הטורקים (אזור מסופוטמיה נמצא תחת שליטת השלטון הבריטי בהודו).
כוחות התעופה האוסטרלים היו עדיין בתהליך הקמה והיו מסוגלים להקצות צוותי אוויר וקרקע רק כדי לאיש מחצית גף.
לפיכך נקראה היחידה בשם מחצית הגף המסופוטמי ולמפקדה נתמנה קפטן הנרי פטר.
חיל המשלוח של כוחות התעופה הפליג לבומביי וב-20 באפריל 1915 הוא הפליג לבצרה, לשם הוא הגיע בסוף מאי.
כשברשותה כלי טיס בלתי אמינים כמו מטוסי הקאודרון, מוריס פרמן ומרטינסייד, סבלה היחידה משיעור התשה גבוה, כשהיא מאבדת שני טייסים הרוגים ושישה שבויים מתוך תשעה בלבד.
הגעתן של תגבורות אפשרה את הקמתה של הטייסת ה-30 של גיס התעופה המלכותי, אך בנובמבר 1915, רק טייס אחד מהכוח המקורי שרד.
הטייסת עסקה בעיקרה במשימות סיור בלתי חמושות, אף על פי שמאוחר יותר חומשו המטוסים בפצצות במשקל 4.1 ק"ג.
באוקטובר, הפגיזו שלושה מטוסים אוסטרלים שבט ערבי שהיה ידוע בעוינותו, בניסיון בלתי מוצלח להביא לידי כניעתו.
במהלך המצור על כות, הטיל הטייס האוסטרלי האחרון במסופוטמיה, קפטן הנרי פטר בעצמו, אספקה לחיל המצב.
כאשר נכנעה כות, נפלו בשבי אנשי צוות הקרקע של כוחות התעופה האוסטרלים שהוצבו במקום, שבעה מתוכם מתו לאחר מכן בשבי.
פטר הטיס את מטוס השורטהורן האחרון שנותר למצרים ב-7 בדצמבר 1915, שם הוא התאחד מחדש עם הטייסת הראשונה של כוחות התעופה האוסטרלים, ובכך ציין את סיום פעילותה של מחצית הגף המסופוטמית.
כוחות התעופה האוסטרלים במזרח התיכון
בסוף 1915 החלו כוחות התעופה האוסטרלים להשלים את איושן של הטייסות המלאות.
על פי בקשת הבריטים הועברה טייסת 1 למצרים עם 28 קצינים ו-195 בעלי דרגות אחרות, שם הם צוידו בכלי טיס בריטים, כולל B.E.2 ומרטינסייד G-100. הטייסת פעלה מהליופוליס, מארץ ישראל ומסוריה במשך השנתיים הבאות וסייעה לכוחות הקרקע בכל הקרבות החשובים במערכה על ארץ ישראל כנגד הטורקים.
משימות הטייסת כללו סיורים אווירי, הפגזת עמדות אויב, קישור ותצפיות ארטילריות.
הם גם היו מעורבים בקרבות אוויר-אוויר עם מטוסים גרמנים ובזירה זו התוודעו הטייסים האוסטרלים לראשונה לנשק אנטי-אווירי.
כוחות התעופה האוסטרלים בחזית המערבית
טייסות נוספות של כוחות התעופה האוסטרלים הוקמו לצורך שירות בחזית המערבית.
טייסת 2, טייסת 3 וטייסת 4 הגיעו לצרפת בין אוגוסט לדצמבר 1917. טייסת 2, שהייתה מצוידת במטוסי DH.5, השתתפה בהמשך בקרב קמברה שהתנהל בנובמבר 1917, וביצעה משימות סיור, הפצצות קרקעיות והפגזת כוחות ועמדות אויב.
האבדות היו כבדות, שכן 7 מתוך 18 כלי הטיס של הטייסת הופלו ושני טייסים נהרגו.
טייסת 3, שהייתה מצוידת במטוסי RE8, הגישה סיוע אווירי במסגרת השלב הסופי של קרב פשנדל, וביצעה בעיקר משימות תצפית ארטילריות אוויריות.
טייסת 4, שהייתה מצוידת במטוסי סופווית קאמל, הייתה האחרונה להגיע לצרפת והיא סופחה לארמייה הראשונה באזור לאנס.
פעילות ראויה לציון של הטייסת במהלך חודש מרץ 1918, היה הקרב שנוהל כנגד מטוסים גרמנים, שעל אחד מהם פיקד מנפרד פון ריכטהופן ("הברון האדום") ובמסגרתו הופלו שני מטוסים גרמנים ומטוס אוסטרלי אחד.
הגזרה שסביב ללאנס הייתה שקטה יחסית עד ה-21 במרץ, כאשר הגרמנים שיגרו את מתקפתם העיקרית וטייסת 4 הועסקה באופן נרחב בהפצצות מגובה נמוך כדי לסייע לדיוויזיה הרביעית האוסטרלית.
הטייסות האוסטרליות מילאו תפקיד מוגבל בהתקדמות צבאות ההסכמה באמיין ב-8 באוגוסט 1918. טייסת 3 הועסקה במשימת סיור וקישור לסיוע כוחות הקרקע.
הם גם ביצעו משימות רבות של צילום אווירי לצורך מיפוי ואיתור עמדות הארטילריה הגרמניות.
במהלך תקופה זו הוצבו טייסות 2 ו-4 באזור איפר-אראס והיו מעורבות במשימות סיור ובפשיטות על מסילות ברזל בקרבת ליל.
עם נסיגתם של הגרמנים במהלך ספטמבר, היה על הטייסות לחץ קשה לשמור על כשירותן.
ללא קשר לכך, טייסת 4 לקחה חלק, בפעולה שאולי הייתה המרהיבה ביותר, בשבועות האחרונים של המלחמה.
ב-29 באוקטובר, נתקלו 15 מטוסי סופווית' סנייפ ביותר מ-60 מטוסי פוקר גרמנים, במה שהתפתח להיות אחד מקרבות האוויר הגדולים במלחמה.
ידם של האוסטרלים הייתה על העליונה ו-10 מטוסים גרמנים הופלו לעומת מטוס אוסטרלי אחד שהופל ומספר מטוסים נוספים שניזוקו.
במהלך תקופת שהותם בחזית המערבית, השתתפו טייסות 2 ו-4 בעיקר במשימות קרב, בעוד שטייסת 3 ביצעה בעיקר משימות סיור.
טייסת 4 הייתה לטייסת הקרב המוצלחת ביותר בצרפת, שבמאזן ההפלות שלה היו 199 מטוסי אויב, בעוד שלזכותה של טייסת 2 נזקפו 185 הפלות.
סך כל האבדות של הטייסות האוסטרליות בחזית המערבית הסתכמו ב-78 הרוגים, 68 פצועים ו-33 שבויים.
לאחר סיום המלחמה ב-11 בנובמבר 1918 (לאחר שנחתם הסכם שביתת הנשק ביער קומפיין), הייתה טייסת 4 היחידה מבין הטייסות האוסטרליות שהוצבה במסגרת צבא הכיבוש הבריטי והיא הגיעה לגרמניה בדצמבר והוצבה בקלן.
שלוש הטייסות האוסטרליות העבירו בסופו של דבר את כלי הטיס שלהן ואת ציודן לחיל האוויר המלכותי ובפברואר 1919 שבו לאוסטרליה, שם הן פורקו.
הפלגה הייתה תחת פיקודו של אדמירל משנה סר ג'ורג' א.
פאטי, קצין בריטי שתואר האבירות הוענק לו על סיפון ה"אוסטרליה" לפני הפלגתה לאנגליה ב-1913.
הפעולה הימית הראשונה במלחמה התנהלה לצורך סיוע לחיל המשלוח הימי והצבאי האוסטרלי, במהלך כיבושה של גינאה החדשה הגרמנית.
החלק הימי של הכוח כלל את ה"אוסטרליה", ה"מלבורן", ה"סידני", את ה"וארגו" את הסיירת הממוגנת "אנקאונטר" (HMAS Encounter) ואת הצוללת AE1. האבדה היחידה במהלך המערכה בגינאה החדשה הייתה היעלמותה של ה-AE1 ב-14 בספטמבר 1914, על שלושת קציניה ו-32 מלחיה.
הניצחון החשוב הראשון של הצי המלכותי האוסטרלי היה כאשר ה"סידני" הטביעה את הסיירת הקלה הגרמנית אמדן ליד חופי איי קוקוס ב-9 בנובמבר 1914. 4 אוסטרלים נהרגו בתקרית זו ו-12 נפצעו.
ספינות הצי המלכותי האוסטרלי העניקו הגנה ימית במהלך הנחיתות בגליפולי והצוללת AE2 הסירה את ההסגר על הדרדנלים והטרידה ספינות טורקיות, אך מאוחר יותר הוטבעה בים מרמרה וצוותה נשבה.
ב-1915 נשלחו ה"סידני" וה"מלבורן" לאוקיינוס האטלנטי, שם הן שירתו לצדן של הפלגות של צפון אמריקה ושל איי הודו המערבית של הצי המלכותי, שעסקו בפעולות מעקב אחר כמויות גדולות של ספינות גרמניות שמצאו מקלט בנמלים אמריקאים נייטרליים עם פרוץ המלחמה.
מצב זה נמשך עד ספטמבר 1916, כאשר שתי הסיירות הועברו אל הים הצפוני, שם הן הצטרפו ל"אוסטרליה" שסייעה לצי המלכותי הבריטי בסגר שהוא הטיל על צי הים הפתוח הגרמני.
במהלך תקופה זו המשיך הצי האוסטרלי לבצע משימות באוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי.
ב-1915, היו 74 ספינות גרמניות שמצאו מקלט בנמלים של איי הודו המזרחית ההולנדים.
נוכחותם של ספינות אלו בקרבה לאוסטרליה ולנתיבי הספנות שקישרו אותה לבריטניה ולמזרח התיכון, הייתה למקור דאגה לצי האוסטרלי ובאמצע שנת 1915 נשלחו הסיירת "סייקי" (HMAS Psyche) והסלופ "פנטום" למפרץ בנגל כדי לבצע משימות סיור.
באוקטובר אותה שנה, כוח של שלוש משחתות, יאכטה והסיירת "אנקאונטר" נשלחו למצר מקאסאר לחיפוש אחר בסיס תחמושת גרמני שדווח על קיומו באזור.
במשימה זו לא נמצא דבר, אף על פי שכוח סיור זה גרם להפרעה למאמצים הגרמנים לבצע פעולות חתרניות במספר מושבות בריטיות.
במאי 1917 ביקשה ממשלת בריטניה את סיועה של ממשלת אוסטרליה בטיפול באיום ההולך והגדל מצדן של הצוללות הגרמניות.
שש משחתות נשלחו כמענה לבקשה זו וביצעו לוחמה נגד צוללות במימי הים האדריאטי, ליד חופי ברינדיזי כחלק ממחסום אוטרנטו.
היחידה המעוטרת ביותר של הצי המלכותי האוסטרלי במלחמת העולם הראשונה הייתה "שיירת הגישור" (Royal Australian Navy Bridging Train), יחידת מילואים בפיקודו של לוטננט קומנדר לייטון ברייסגירדל, שהעניקה סיוע לבריטים במפרץ סולבה במהלך מערכת גליפולי על ידי הקמת רציפים ונמלים במפרץ.
לאחר מכן שירתה היחידה במצרים ובארץ ישראל, לקחה חלק בתקיפה הימית על אל עריש ובקרב עזה הראשון, לפני שהיא פורקה ב-1917. במהלך המלחמה הסתכמו אבדות הצי המלכותי האוסטרלי ב-171 הרוגים (15 קצינים ו-156 מלחים) שמתוכם 6 קצינים ו-57 מלחים הושאלו מהצי המלכותי הבריטי.
אף על פי שההתמקדות העיקרית של הכוחות הצבאיים של אוסטרליה במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה הפעילות באירופה ובמזרח התיכון, עדיין היה צורך בהחזקת כוחות באוסטרליה עצמה כדי למלא מספר משימות חשובות.
אלמלא לקחו על עצמם את המשימות הללו כוחות המיליציה והצבא הסדיר, היה ה-AIF נאלץ לקחת אותן על עצמו.
בשלבים הראשונים של הגיוס, נקראו מספר גדודים של המיליציה לבצע משימות שמירה במתקני תשתית שנחשבו חיוניים למאמץ המלחמתי, כמו מפעלי תחמושת, מתקני תקשורת, מצבורי תחמושת ומרכזי תחבורה.
500 איש מרגימנט קנדי נשלחו מטאונסוויל לאי יום חמישי (Thursday Island) שבקווינסלנד, כדי לשמש כחיל מצב באי בתגובה לאיום אפשרי של כוחות גרמנים בגזרת האוקיינוס השקט.
בנוסף, כוחות מיליציה שימשו להקמת מתקני מעצר ושמירה עליהם וכוחות ארטילריה והנדסה מהמיליציה גויסו לסייע ליחידות הסדירות שאיישו את עמדות הגנת החופים.
עם סוף שנת 1914 המצב בגזרה הימית של האוקיינוס השקט הוקל באופן משמעותי בעקבות הטבעת ה"אמדן" והוחלט שלא יהיה עוד צורך בהחזקת משמרות ברבים מהמתקנים בעלי החשיבות המשנית ותחת זאת הוחלט לרכז את מערך הגנת הבית בפעילות הגנת החופים ובאבטחת הספינות בעת עגינתן בנמלים.
עם זאת, בנמלים הגדולים הצריכו אמצעי זהירות אלה מחויבות לאספקת משאבים נרחבים ואת העסקתו של כוח אדם בהיקף מתאים.
כוחות הארטילריה וההנדסה חיל המצב של המיליציה היו נחוצים לכל אורך המלחמה כדי לאייש את מערך הגנת החופים.
למרות העובדה שלאחר 1915 הוחלט שרק כוחות מצומצמים של חיל מצב ידרשו לשירות פעיל, הצטוותה המיליציה לשמור על מוכנותה במקרה שהיא תקרא לפעילות ועקב כך הייתה חשיבות רבה לפעילותם, עד כי נאסר עליהם להצטרף ל-AIF לפעילות מעבר לים.
בפברואר 1916, עקב החשש מפלישה גרמנית, הוגבר הגיוס ליחידות ארטילריית החופים.
הגיוס נמשך עד אפריל אותה שנה, כאשר הופחת מספרם של כוחות הארטילריה בשירות המיליציה והוסרה ההגבלה על גיוסם לשירות מעבר לים.
באפריל 1918 חודש הגיוס לכוחות הארטילריה של המיליציה, אך הפעם נמשך גיוס זה חודש אחד בלבד, כאשר הגיעו הידיעות על כניסתן של שתי ספינות שנועדו לחבל בקווי הסחר, אל המים הטריטוריאליים האוסטרלים מוקדם יותר באותה שנה.
ביוני עמדה מצבת כוח האדם של המשרתים בעורף האוסטרלי על 9,215 איש, מתוכם 2,476 סדירים.
באותה עת לקח הצי על עצמו את משימת אבטחת הספינות בעת שהותן בנמלים ואת שמירתם של מתקני התקשורת, ובכך אפשר ליחידות רבות של המיליציה להשתחרר לטובת אימונים נוספים ועקב כך הוחלט להגדיל את משך תקופות האימונים של המיליציה מ-8 ימים ל-24 ימים.
מתחילת המלחמה ועד לסופה התבסס כוח האדם של הכוחות האוסטרלים שנשלחו להילחם מעבר לים על מתנדבים.
עם זאת, באוסטרליה עצמה התחולל ויכוח קשה על שאלת גיוס החובה.
נושא זה עמד על הפרק באופן קבוע מאז איחוד אוסטרליה וכאשר הוקם בסופו של דבר ה-AIF ב-1914, הוחלט שהכוח יתבסס כולו על מתנדבים, וזאת על פי סעיפיו של חוק ההגנה (Defence Act) שמנע משליחת מגויסי חובה אל מעבר לים.
עם זאת, עם התקדמות המלחמה, החלו האבדות בקרב הכוחות הלוחמים להגיע לשיעורים מדאיגים וכאשר ב-1916 החל שטף התגבורות ל-AIF להתדלדל, עלתה מחדש סוגיית גיוס החובה.
עם זאת, הציבור האוסטרלי היו חלוק בדיון על הסוגיה.
אוסטרלים רבים התנגדו להנהגתו של גיוס חובה על בסיס מוסרי, מתוך תחושה שהמצב אינו כה נואש כדי לנקוט בצעד כה קיצוני, בעוד שאחרים טענו שיש צורך לנקוט בצעד זה כדי להשיג ניצחון במלחמה.
ממשלת הלייבור בראשותו של בילי יוז החליטה לקיים משאל עם בשאלת גיוס החובה שנערך ב-28 באוקטובר 1916. במשאל עם זה הצביעו 51% מהמצביעים נגד גיוס החובה ו-49% נגדו.
למרות התוצאות הללו, פילגה סוגיית גיוס חובה את מפלגת הלייבור ותומכי גיוס החובה בהנהגתו של ראש הממשלה יוז, עזבו בסופו של דבר את המפלגה, חברו לתומכי גיוס החובה משורות האופוזיציה ויחד הם הקימו מפלגה חדשה, המפלגה הלאומית.
עם החרפת המחסור בכוח אדם בחזית המערבית, נערך ב-20 בדצמבר 1917 משאל עם שני.
הפעם הובסו תומכי גיוס החובה ברוב גדול יותר של 54% מתנגדים מול 46% תומכים.
עם התמשכות המלחמה, גדל המחסור בכוח אדם.
על פצועים הופעל לחץ לחזור לחזית והיו אף מקרים של סירוב פקודה בגדוד הראשון ובגדוד ה-59. ב-23 בספטמבר 1918 הורה מונש על פירוקם של גדודים שהיו בתת-תקן כדי לתגבר אחרים.
בשורות ה-AIF הייתה ההשתייכות לגדוד מקור הגאווה וההזדהות עבור החיילים, יותר מאשר היווה הרגימנט בצבא הבריטי, כך שבמקרים מסוימים נקרא תיגר על פקודתו זו של מונש.
חלק מהאנשים, שלא היו זכאים לקבל מנות מזון בשל העובדה שיחידותיהם לא היו קימות יותר, התקיימו ממזון גנוב או שחלקו את מנותיהם עם יחידות אחרות.
לזמן מה ביטל מונש את ההוראה, אך בסופו של דבר כפו הקצינים את ביצועה של הפקודה על ידי הצעדתן של פלוגות בלילה והעברתן לגדודים שונים.
בסופו של דבר היה שינוי זה בלתי נחוץ, שכן המלחמה הסתיימה זמן קצר לאחר מכן.
משמעות אופייה הבינלאומי של המלחמה היה שרבים מהתפקידים שהוטלו קודם לכן על ממשלות מדינות אוסטרליה היו צריכים כעת להיות תחת שליטתה של הממשלה הפדרלית.
בנוסף, משמעותם של אילוצי המלחמה היה שהממשלה נזקקה לסמכות להפעיל חוקים מסוימים שעל פי החוקה היא לא הייתה יכולה להפעילם.
כדי לאפשר זאת, הוגש באוקטובר 1914 "חוק אמצעי הזהירות של המלחמה" (War Precautions Act 1914) שנתן לממשלת הפדרלית מגוון רחב של סמכויות לפרק זמן שהוגדר עד לחצי שנה לאחר שתסתיים המלחמה.
הסעיפים העיקריים של החוק התמקדו במתן אפשרות לממשלה לבצע צעדי חקיקה שנדרשו לצורך קיום מהלכה התקין של המלחמה.
התחומים העיקריים שהחוק עסק בהם היו: מניעת סחר עם מדינות אויב, יצירת מנגנוני מיון לטובת המאמץ המלחמתי, הנהגתה של מערכת מיסוי לאומית, ייצוב המחירים למוצרים מסוימים, מעצרם של אנשים שנחשבו כסיכון למאמץ המלחמתי, חובת רכישתם של מוצרים אסטרטגיים וצנזורה על אמצעי התקשורת.
עם פרוץ המלחמה חיו באוסטרליה כ-35,000 אנשים שנולדו בגרמניה או באימפריה האוסטרו-הונגרית.
עקב היקף רחב של הגירה גרמנית לאוסטרליה בסוף המאה ה-19, היה גם מספר לא ידוע של אנשים ממוצא גרמני, רבים מהם שמרו על זיקה למורשת אבותיהם.
רבים מאלה היה אזרחים אוסטרלים ומקובל לחשוב של-AIF התגייסו רבים ממוצא גרמני.
עם זאת, עקב חששות לנאמנותם של חלק מאנשי הקהילות הגרמנית והאוסטרית, הוקמו מחנות מעצר עבור אלה שנחשדו בפעילות בלתי פטריוטית.
לאחר סיום המלחמה גורשו 6,150 מתוכם.
בנוגע לדרך שבה יושמו חלק מסעיפי חוק אמצעי הזהירות, הייתה תגובה חריפה, במיוחד בנוגע ליחסים עם חלקים מסוימים של האוכלוסייה כמו האיגודים המקצועיים ואחרים, שעקב סיבות שונות לא אהדו את מטרותיה של בריטניה כמו רוב האוכלוסייה.
ואכן, ב-1917, בעקבות דיכויו של האיגוד המקצועי המוביל ומעצרם של 12 מחבריו באשמת המרדה וחבלה, נראה היה שהמאמץ המלחמתי של אוסטרליה עלול להיות בסכנה של התמוטטות.
לאחר המלחמה, המשך יישומו של חוק אמצעי הזהירות הוביל לאי שקט חברתי ופוליטי משמעותי, שהחל בסוף שנת 1918 ונמשך לתוך שנת 1919 והתרחשו מספר תקריות אלימות על רקע זה.
האירוע הבולט ביותר מבין אלה היה מה שנקרא "מהומות הדגל האדום" (Red Flag Riots) שהתרחשו בבריזביין ב-1919.
בתחילת המלחמה, הייתה כלכלת אוסטרליה בעלת ממדים קטנים ובעיקר נסמכה על ענפי החקלאות והמחצבים כענפי ייצוא, בעוד שרוב המוצרים התעשייתיים יובאו מעבר לים.
כבר בהתחלה הייתה תחושה של חוסר ודאות בנוגע להמשך הסחר הבינלאומי, שגרמה לעלייה בשיעור האבטלה ואכן, ההערכה היא שימים ספורים לאחר שבריטניה הכריזה על מלחמה, כמעט 15,000 איש פוטרו מעבודתם בניו סאות' ויילס לבדה עקב חששות מחוסר הנגישות של השווקים הבינלאומיים לתוצרת האוסטרלית.
עם זאת, החששות הראשוניים הללו, לא האריכו ימים, לפחות לא בתחילה, כאשר ממשלת בריטניה הבטיחה שהיא תבטח בסכום נכבד לאור סיכוני המלחמה את תנועת הספנות כדי לאפשר את הסחר עם הדומיניונים להמשיך כסדרו.
זמן קצר לאחר מכן החל המסחר לעבור לשגרת מלחמה כאשר הבריטים בקשו מממשלת אוסטרליה להטיל מספר מגבלות על הסחר הבינלאומי כדי להבטיח את אספקתם של משאבים חיוניים למאמץ המלחמתי ולהגביל את יכולותיהן של מעצמות המרכז להשיג את המוצרים הללו מאוסטרליה דרך מדינות נייטרליות.
במידה מסוימת הגבילו מגבלות אלו את יכולתם של היצרנים האוסטרלים למצוא שווקים לתוצרתם, לפחות בשלבים הראשונים, אך עם זאת, במקרים רבים יזמו הבריטים בעצמם רכישה של מוצרים אלה ובכך הקלו על החששות של האוסטרלים בנוגע להורדה משמעותית ברמת חייהם.
הבנה זו הוכחה כמועילה במיוחד עבור תעשיות הצמר והחיטה.
ממשלת בריטניה לקחה על עצמה לרכוש את המוצרים האוסטרלים, על אף שעקב מחסור באמצעי הובלה ימיים, לא היה סיכוי שמוצרים אלו יגיעו אליהם.
באופן כללי, התרחבו ממדי הסחר האוסטרלי עקב המלחמה, אף על פי שעלויות המלחמה היו משמעותיים במיוחד וממשלת אוסטרליה נזקקה להלוואות חוץ כדי לממן את המאמץ המלחמתי שלה.
במונחים כספיים, היקף היצוא האוסטרלי עלה בכמעט 45%, בעוד שמספר האוסטרלים שהועסקו במגזר התעשייתי גדל ביותר מ-11%.
מצב זה התאים ברוב המקרים ליכולת המצומצמת של הספקים המסורתיים להמשיך לספק לאוסטרליה את המוצרים התעשייתיים ועקב הצורך החיוני במוצרים אלה הואץ קצב התפתחותה של התעשייה האוסטרלית.
במונחים של התפתחות התעשייה המקומית, ההערכה היא שבעקבות חוסר היכולת של הספקים המסורתיים לשווק את מוצרי התעשייה שלהם בשל מגבלות סחר ומחסור באמצעי שינוע ימיים, יותר מ-400 סוגי מוצרים החלו להיות מיוצרים בבתי החרושת האוסטרלים כתוצאה מהמלחמה.
נתון זה לא היה משמעותי במיוחד, אף על פי שתהליך השינוי שהתחולל בכלכלה האוסטרלית כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה, היה מעל לכל ספק משמעותי לא פחות מהתהליך הדומה שהתחולל בעת מלחמת העולם השנייה.
ברור היה שתהליך הרחבת ממדיה של תעשיית הפלדה שהתרחש במהלך אותה תקופה הניח את היסודות לתהליך התיעוש העתידי.
למרות הגידול שחל בתעשייה המקומית, היה עדיין מחסור בסוגי מוצרים רבים.
תופעה זו התרחשה בין השאר עקב העדיפות שנתנה לצרכים הצבאיים על פני הצרכים האזרחיים, אך עם זאת, היה גם מחסור בחומרי גלם ובמשאבים אחרים שנדרשו לייצור.
מצב זה התחולל עקב מחסור באמצעי שינוע ימיים וכן מהמגבלות שהוטלו על אספקתם של משאבים אלו על ידי הבריטים עקב צורכיהם הגדלים והולכים.
מחיר המוצרים לצריכה המקומית עלו, בעוד שמחירי המוצרים לייצוא המשיכו להיות נמוכים בהשוואה למחירי השוק כדי למנוע לחצים אינפלציוניים בינלאומיים נוספים.
כתוצאה מכך, יוקר המחיה עבור האוסטרלי הממוצע עלה באופן משמעותי.
במקביל התרחשה במהלך המלחמה באופן בלתי נמנע עלייה בכוחם ובהיקף פעילותם של האיגודים המקצועיים ובמספר חבריהם.
למרות העלייה המשמעותית במחיריהם של רבים ממוצרי היסוד, שאפה הממשלה לשמור על גובה השכר כמו שהיה קודם למלחמה.
אף על פי שהשכר השבועי הממוצע במהלך המלחמה על בשיעור של 8–12 סנטים, לא הצליחה עלייה זו להדביק את קצב האינפלציה וכתוצאה מכך הורגש חוסר שביעות רצון בקרב אנשי מעמד העובדים ובעקבותיהם החלו סכסוכי עבודה.
לא כל העימותים הללו התחוללו על רקע כלכלי, ואכן, בחלק מהמקרים הם פרצו על רקע ההתנגדות האלימה לסוגיית גיוס החובה, שרבים מפעילי האיגודים המקצועיים התנגדו לו.
עם זאת, צעדים אלה גרמו לשיבושים רבים וההערכה היא שבשנות המלחמה התרחשו 1,945 סכסוכי עבודה שהובילו לאובדן של 8,533,061 ימי עבודה ולהפסד של 7,785,607 ליש"ט בשכר עבודה שלא שולם.
בסך הכול, למלחמה הייתה השפעה שלילית על הכלכלה האוסטרלית.
סך כל התוצר המקומי הגולמי ירד ב-9.5% בתקופה שבין 1914 ל-1920, בעוד שגיוסו לצבא של כוח האדם החיוני לתעשייה גרם לירידה בשיעור של 6% במספר האזרחים המועסקים.
אף על פי שהגידול באוכלוסייה המשיך במהלך שנות המלחמה, הוא היה קטן במחצית מהשיעור שבתקופה שלפניה.
שיעור ההכנסה לנפש צנח בצורה חדה ב-16%.
עם סיום פעולות האיבה באירופה החליטה ממשלת אוסטרליה שכוחותיה הצבאיים לא ייקחו חלק בכוחות הכיבוש שנשלחו לגרמניה במסגרת ההסדרים שלאחר המלחמה, כדי שהיא תוכל להתחיל בשחרורם של חיילי ה-AIF מוקדם ככל האפשר.
לוטננט גנרל סר ג'ון מונש מונה להיות המנהל הכללי האחראי על תהליך השחרור והחזרה למולדת והוא דאג לקידומו של התהליך בבריטניה ולוטננט גנרל הנרי שובל לקח אחריות על הנושא במזרח התיכון.
במקום לשחרר את הכוחות על פי יחידותיהם או על פי מקצועם הצבאי, הוחלט להנהיג מערכת שוויונית לשחרור החיילים על פי מפתח של ותק ואלה ששהו מחוץ לבית במשך הזמן הארוך ביותר שוחררו ראשונים.
עקב גודלו של הכוח שהוצב מעבר לים, כ-167,000 איש בצרפת, בבריטניה ובמצרים, ועקב הצרכים הלוגיסטיים שנדרשו להחזרתם של החיילים הביתה, התהליך התארך עד מאוד והיה צורך להעסיק את הכוחות בזמן ההמתנה.
כדי להשיג מטרה זו וכדי להכין את האנשים לחזרתם לתעסוקה האזרחית, הוקם מערך הכשרה חינוכי בניהולו של ג'ורג' לונג וליחידות ששהו בבריטניה הוצעו מגוון קורסים והזדמנויות השמה בתעסוקה ואף על פי שתוכניות אלו לא נחלו הצלחה כפי שהיה מצופה מהן, כמה אלפי חיילים ניצלו אותן.
חלק מהאוסטרלים החליטו להשהות את חזרתם הביתה ותחת זאת הצטרפו לצבא הבריטי ויצאו לשרת בצפון רוסיה במהלך מלחמת האזרחים, אף על פי שבאופן רשמי סירבה ממשלת אוסטרליה לשלוח כוחות למערכה בה התערבו מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים הרוסית.
ספינות הצי המלכותי האוסטרלי, "יארה", "טורנס", "סוואן" ו"פארמטה" הוצבו במימי הים השחור במהלך עימות זה.
במצרים, בראשית 1919 לקחו מספר יחידות פרשים קלים אוסטרלים חלק בדיכוי המהומות שהתחוללו אז, בעת שהם המתינו לחזרתם הביתה.
למרות המחסור בספינות תובלה, תהליך החזרתם של החיילים לאוסטרליה הושלם במועד מוקדם יותר מהצפוי ובספטמבר 1919 נותרו 10,000 חיילים בבריטניה שהמתינו לשובם הביתה.
שיירות התובלה האחרונות העיקריות הפליגו מאנגליה ב-23 בדצמבר 1919 והגיעו לאוסטרליה בראשית 1920. שנה מאוחר יותר, ב-1 באפריל 1921, פורק ה-AIF באופן רשמי.
למרות זאת לא הסתיים תהליך השיבה הביתה.
עם שובם של החיילים לאוסטרליה, הוסבו המאמצים להחזרתם של החיילים למעגל העבודה, להכשרתם ולדאגה לאלה שמצבם הבריאותי לא אפשר להם להשתלב במקומות התעסוקה.
כדי לקדם את המטרות הללו, הקימה ממשלת אוסטרליה את "משרד השיבה למולדת" (Repatriation Department), שבפניו הוצבו המטרות לדאוג להשמתם של החיילים המשוחררים במקומות העבודה, להעניק להם הכשרה מקצועית ולדאוג לשיכונם.
בסופו של דבר הוטלה על המשרד גם המשימה הקשה של ניהול תשלומי הקצבאות לחיילים המשוחררים, ניהול בתי החולים לשיקום, ניהול בתי ההחלמה והקמתם של יישובים לשיכונם של החיילים המשוחררים.
העלות מימונן של כל המשימות הללו הייתה ניכרת וביוני 1935 הוערך שעלותן הגיעה ל-238 מיליון ליש"ט, יותר מסך כל הוצאות הביטחון במהלך המלחמה.
כדי להבטיח את זכויותיהם של אלפי הגברים והנשים ששבו הביתה, נוסדו ארגונים רבים של חיילים משוחררים.
הבולט ביותר מכולם הוא "הליגה האימפריאלית של המלחים והחיילים המשוחררים של אוסטרליה" (The Returned Sailors and Soldiers Imperial League of Australia – RSSILA), שנוסד ב-1916 על ידי נציגים של ארגונים שכבר התקיימו קודם לכן.
לאחר המלחמה גדלה השפעתו הפוליטית של הארגון, שורותיו התרחבו והוא היה פעיל מאוד בתהליך השיבה הביתה של החיילים, בפעילות למען זכויות החיילים המשוחררים ובהבטחת תנאיהם של החיילים ששבו למעגל העבודה האזרחי.
ב-1919 הוערך שמספר חברי הארגון עמד על 150,000 איש, אף על פי שמספר זה ירד באופן משמעותי באמצע שנות העשרים.
מלחמת העולם הראשונה השפיעה על אוסטרליה באופנים רבים, אף על פי שניתן לטעון שהשפעה זו לא הייתה רבה יותר מזו של אומות אירופאיות אחרות שהיו מעורבות באופן ישיר יותר במלחמה.
מבחינה כלכלית השפיעה המלחמה על אוסטרליה בכמה היבטים, אף על פי שהשפל הגדול השפיע מאוחר יותר בצורה הרבה יותר משמעותית והתעשייה האוסטרלית לא עברה תהליך שינוי גדול יותר מאשר זה שהיא עברה בעקבות מלחמת העולם השנייה.
בנוף הפוליטי חל גם שינוי משמעותי בעקבות שסעים שנגרמו בוויכוח הגדול על שאלת גיוס החובה, בעוד שבמידה פחותה יותר, בתפקידן של הנשים בחברה האוסטרלית חלה התפתחות, כשיותר נשים החלו להיכנס למעגל העבודה.
ואכן, בין השנים 1914 – 1918, חל גידול של 13% בשיעור תעסוקת הנשים, אך גידול זה חל בעיקר בענפי התעסוקה המסורתיים של הנשים.
בנוסף, אף על פי שכ-2,000 נשים הועסקו כאחיות במסגרת ה-AIF, לא הייתה מעורבות משמעותית של נשים בכוחות הצבא במהלך המלחמה.
מורשת נוספת של המלחמה היה האופן שהוביל להתפתחותה, אם כי רק לטווח קצר, של מדיניות החוץ העצמאית האוסטרלית.
אף על פי שבעבר האינטרסים החיצוניים של אוסטרליה נוהלו בעיקר על ידי בריטניה, כאחת מהארצות שהשתתפו באופן פעיל במלחמה, שלחה אוסטרליה משלחת לוועידת השלום בפריז שהתקיימה ב-1919 ובמקביל היא החלה לפעול באופן החלטי יותר בסוגיות האזוריות במרחב הפסיפי.
בוועידת השלום דרש ראש ממשלת אוסטרליה, בילי יוז שישולמו לאוסטרליה פיצויי מלחמה ושיוענק לה מנדט על שטחי גינאה החדשה הגרמנית, דרישות שעמדו בניגוד לגישה הבינלאומית של ארבע עשרה הנקודות של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון.
ללא קשר לכך, לאחר המלחמה חל שינוי קטן בלבד ביחסים בין הדומיניונים של האימפריה הבריטית וכתוצאה מכך ניתן לטעון שהמלחמה לא גרמה לשינוי משמעותי בתפיסתה של אוסטרליה את מעמדה הבינלאומי.
ואכן, שינוי מעמיק יותר חל רק בעקבות הצטרפותה של יפן למלחמת העולם השנייה ב-1942, שבסופו של דבר הובילה את אוסטרליה לפנות למדיניות חוץ עצמאית מבריטניה ולכריתתה של ברית עם ארצות הברית.
ההשפעה הגדולה ביותר של המלחמה על החברה האוסטרלית היא ככל הנראה ההשפעה הפסיכולוגית.
האובדן הכבד השפיע עמוקות על רבים באופן ישיר ואתרי זיכרון למלחמה נבנו בכל רחבי הארץ, שכן לאנשים היה חשוב לשמור את זכר המתים.
עם זאת, למרות ההיקף הגדול של תרומתה של אוסטרליה למאמץ המלחמתי, היו אוסטרלים רבים שלא חוו את הלחימה באופן ישיר.
מי שהבין זאת ואף חווה את המלחמה באופן אישי, היה צ'ארלס בין, שלקח חלק משמעותי בכתיבתה ובעריכתה של סדרת הכרכים "ההיסטוריה הרשמית של אוסטרליה במלחמה" (Official History of Australia in the War of 1914–1918), והדגיש את הצורך לזיכרון לאומי והיה אחד מאלה שפעלו להקמתה של אנדרטת המלחמה של אוסטרליה בקנברה.
חוויית המלחמה הנציחה גם מושגים רבים בנוגע לדמותה של הזהות הלאומית האוסטרלית שמתקיימת עד ימינו.
עבור אוסטרלים רבים, תפקודם של החיילים, בעיקר במהלך מערכת גליפולי הכושלת, סייע להבליט את עלייתה של האומה כחברה של ממש בקהילה הבינלאומית ולהדגשת האמונה ביכולתם הטבעית של האוסטרלים כחיילים.
עמדתם של אוסטרלים רבים כלפי המלחמה כשלעצמה הושפעה אז גם היא.
הייתה סלידה נרחבת מההרס בקנה מידה רחב ומאובדן החיים והובע הרצון שאלה לא יתרחשו עוד.
במובנים רבים גישה זו הובילה לשאננות כללית בסוגיות צבא וביטחון לאחר המלחמה וניתן לטעון שהיא גרמה לחוסר המוכנות של האומה האוסטרלית למלחמה הבאה ואף ניתן להבחין בתופעות אלו באסטרטגיה האוסטרלית עד ימינו אלה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתו מעל 421,809 איש בשירות צבאי, שמתוכם 331,781 שירתו מעבר לים.
מעל 60,000 אוסטרלים איבדו את חייהם במלחמה ו-137,000 נפצעו, שיעור אבדות מהגבוהים בקרב מדינות האימפריה הבריטית.
עלות המלחמה עבור ממשלת אוסטרליה הסתכמה ב-188,480,000 ליש"ט.
אוסטשיקי דולנה (בפולנית: Ustrzyki Dolne; ביידיש: איסטריק דולנה) היא עיירה במחוז פודקרפצקיה שבפולין, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נוסד במאה ה-15, ובשנת 1727 קיבל זכויות עירוניות.
בשנת 1772 נעשה לחלק מממלכת הבסבורג.
העיירה המודרנית התפתחה בשלהי המאה ה-19, עם חיבור היישוב למסילת הרכבת המוליכה מלבוב לבודפשט ומקרקוב לסטניסלבוב, וכן הוקם בה בית זיקוק, לאחר מציאת נפט בסביבתה.
בשבועות הראשונים למלחמת העולם הראשונה נכבשה העיירה בידי הרוסים, ובמאי 1915 נכבשה על ידי צבא אוסטרו-הונגריה.
בחורף 1919-1918 ניטשו בסביבות העיירה קרבות כבדים בין יחידות צבא הרפובליקה האוקראינית המערבית ובין הצבא הפולני.
בזמן המלחמה נגרם הרס ניכר לעיירה, ובתים רבים הועלו באש.
היהודים היו מראשוני המייסדים-המתיישבים בעיירה המודרנית, ועד מלחמת העולם הראשונה היוו כ-60% מתושביה.
בראשית המאה ה-19 הרב שמואל זיינוול בראוור, חסיד של החוזה מלובלין, היה לרב הראשון של העיירה, ואחריו באו בנו ונכדו.
מסוף המאה ה-19 שימשו היהודים כפועלים שכירים במנסרה ובבית הזיקוק שבעיירה, וכן עסקו ברוכלות ובמלאכה.
בתחילת המאה ה-20 נבחר לכהן כרב העיירה הרב יוסף בר יצחק-משולם-זלמן ריינמאן.
רוב יהודי העיירה היו חסידים.
בזמן הכיבוש הרוסי בימי מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיירה רוב יהודיה, ואלו שבו אליה רק עם שחרורה.
בשנים 1919-1918 נפגעו יהודי העיירה מהתעמרות חיילי הצבא הכחול, ובשנים שלאחר מכן, עזבו יהודים רבים את העיירה, ובהם כ-150 לארץ ישראל.
בין שתי מלחמות העולם כיהנו כרבני העיר הרב אברהם ריינמאן והרב שלום לייטר (שניהם נספו בשואה).
בעיירה נתקיימו שני בתי כנסת, בתי מדרש, וישב בה האדמו"ר יוסף מושקוביץ, מצאצאי הרב מאיר מפרמישלאן.
בראש מועצת העיירה עמד משה פרנקל.
חוג ציוני ראשון הוקם בעיירה בשנת 1902, ובשנת 1908 הוקם בה סניף פועלי ציון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התרחבה הפעילות הציונית בעיירה, והוקמה בה סניפים של ארגונים שונים, ושל תנועות נוער, ובהן השומר הצעיר, גורדוניה, הנוער הציוני ובית"ר.
בשנת 1922 הוקם בעיירה בית ספר מרשת בית יעקב.
בסוף שנות השלושים סבלו יהודי העיירה מגילויי אנטישמיות, ובמספר מקרים הוכו יהודים ונופצו שמשות בתי יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,768 יהודים, למעלה ממחצית מסך תושביה.
משנפתחה מלחמת העולם השנייה, פרצה בהלה בקרב יהודי העיירה, ורבים שניסו לברוח ממנה מזרחה נתקלו בדרכים חסומות.
בין יום 8 בספטמבר ל-10 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה החלו בלקיחת יהודים לעבודות כפייה שונות.
את בתי הכנסת ובתי המדרש בעיירה הסבו הגרמנים לאורוות.
בימים שלאחר מכן תפסו שוטרים אוקראינים כ-40 עד 60 יהודים שניסו להימלט ממנה, ולאחר שהוחזקו יומיים בידי הגרמנים, הושלכו מהגשר אל נהר סטרוויונז', והנותרים נרצחו ביער זאמסי שליד הכפר ברהי, ושם נקברו בקבר אחים.
שני נערים יהודים ששמעו על המעשה, וניסו ליידע על כך את הקהילה, נתפסו ונרצחו.
ימים אחדים ארבו הגרמנים והשוטרים האוקראינים על הגשר המוליך אל העיירה, והיו משליכים לנהר יהודים העוברים בו.
כמו כן, פרצו הגרמנים בחברת האוקראינים לבתי היהודים, שדדו אותם והכו את יושביהם.
באותה עת נרצח גם יושב ראש הקהילה מנדל פויטישר (פוטשר).
במהלך הימים הנוראים של שנת ת"ש תקפו הגרמנים את היהודים בעת תפילה, ריכזו כ-120 יהודים, ואילצו אותם לעבוד בשדה התעופה אוסטיאנובה.
במיוחד התעללו הגרמנים והאוקראינים ביהודים מבוגרים, תוך גזיזת זקנים וכפיית עבודות משפילות בחוצות העיירה.
בסוף ספטמבר 1939 נכנסו לעיירה כוחות הצבא האדום.
בתקופה זו פורקו המוסדות היהודיים בעיר, והיהודים פונו מדירותיהם הטובות.
הפליטים שהגיעו לעיירה ממערב פולין שולחו לפנים רוסיה, וכך גם מספר יהודים מקומיים.
לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, ב-24 ביוני 1941, שבו הגרמנים לעיירה, ובה בעת הוקם בה יודנרט, שבראשותו הועמד ד"ר שימל, אשר הצטווה לספק יהודים לעבודות כפייה עבור הגרמנים.
יהודי העיירה הועסקו בתנאי רעב בסביבות הכפר יאלוב, ובמהלך העבודות אף נרצחו מספר יהודים בידי אוקראינים.
כמו כן, כשבוע או שבועיים לאחר כניסתם לעיירה, ציוו הגרמנים על היהודים לענוד על זרועם סרט עם מגן דוד, כאשר העונש על הפרת ההוראה היה 25 מלקת, ובמספר מקרים אף נרצחו יהודים.
בנוסף, נאסר על היהודים ללכת ברחובות הראשיים בעיירה, ונקבעה שעת עוצר.
במהלך התקופה נפרצו תכופות בתי היהודים, ורכושם נשדד.
על הנוצרים בעיירה נאסר למכור ליהודים מזון.
בחורף 1942-1941 צוו היהודים בעיירה למסור את מוצרי הפרווה שברשותם לגרמנים, ולאחר מכן נצטוו למסור גם את תכשיטיהם ודברי הערך שלהם.
באפריל 1942 החל בעיירה ניצול נמרץ של כוח העבודה היהודי, במהלכו נבנו מבנים שונים, וכן גשר שרוצף במצבות שנעקרו מבית העלמין היהודי בעיירה.
כמו כן, הועסקו היהודים בפירוק בונקרים וביצורים סובייטיים.
בסמוך לחג השבועות תש"ב נערכה בפקודת המשטרה הגרמנית רשימת יהודים בני 65 ומעלה, ואלו צוו להגיע לבניין היודנרט בבגדי חג.
כ-300 איש שהגיעו למקום נכלאו בבית הסוהר, ובלילה הוצאו החוצה.
קבוצה אחת נורתה בשוק ליד בית המשפט, וקבוצה שנייה הובאה ליער זאמסי שליד הכפר ברהי, ושם נורו אנשיה.
לאחר מכן, נהגו אנשי הגסטאפו לצאת מדי לילה לכפרי הסביבה, ולירות באוכלוסייה היהודית המקומית.
בסוף יולי או בראשית אוגוסט 1942 הובאו לעיירה היהודים שנותרו בכפרים הסמוכים (בהם יהודי צ'ארנה ולוטוביסקה), תוך אלימות קשה.