tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבנים הנטושים הוסבו למבני ציבור ושלטון של הממשל הבריטי: אכסניית הגברים הפכה לתחנת משטרה מרכזית; אכסניית הכמרים והנזירים הפכה לבית משפט; אכסניית האצילים (חצר סרגיי) הפכה למשרד ממשלתי, ואכסניית הנשים הפכה לבית הסוהר המרכזי.
בראשית תקופת המנדט נכלאו בבית הסוהר המרכזי בירושלים כ-250 אסירים.
לקראת סוף התקופה הוכפלה אוכלוסיית האסירים במתחם.
במאי 1948, לקראת תום תקופת המנדט פונה בית הסוהר המרכזי מיושביו, והאסירים הועברו לבתי כלא אחרים.
ב-14 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נכבש מגרש הרוסים על ידי ההגנה בסיוע אצ"ל ולח"י במבצע קלשון.
לאחר ההכרזה על מדינת ישראל שימש הבניין לצרכים אזרחיים שונים, ובהם מחסנים של הסוכנות היהודית.
בשנת 1965 נחנך במבנה אתר הנצחה לאסירי אצ"ל ולח"י, שנקרא "היכל הגבורה".
מבנה המוזיאון הוא מבנה לשימור של המועצה לשימור אתרים.
ביולי 2022 אישרה ממשלת ישראל השלושים ושש בראשות ראש הממשלה, יאיר לפיד תוכנית לשיפוץ המוזיאון.
חלק מחדרי התצוגה מנציחים אירועים מסוימים, כמו הבריחה הגדולה של לוחמי אצ"ל ולח"י מהכלא בשנת 1947, או התאבדותם המשותפת של לוחמי המחתרת משה ברזני ומאיר פיינשטיין (להלן).
כמה חדרים נבחרו לשמש כחדרי הנצחה, דוגמת "חדר עולי הגרדום" או חדר שהוקדש לאסירות המחתרת, שנכלאו בבית הסוהר לנשים בבית לחם.
חלק ניכר מחדרי המוזיאון מציג סוגים שונים של תאי אסירים: חלקם שימשו "אסירים רגילים" וחלקם - "אסירים מיוחסים", אסירים שזכו לישון בחדר בעל תנאים משופרים, בשל העובדה שנחשבו לכאלה שמגיע להם עונש פחות.
חדריהם של הראשונים מציגים עליבות רבה: לא היו להם כל מיטות, והאסירים ישנו על גבי מחצלות ("בורשים").
לאחר ספירת האסירים בערב, הם לא הורשו לעזוב את החדר, ולכן בפינת החדר ניצב דלי לעשיית צרכים ("קרדל"), ששימש במשך הלילה.
האסיר החדש ביותר (או הפחות מיוחס בחדר) ישן בסמוך לדלי, בניגוד ל"מוכתר החדר", שהיה האסיר האחראי מטעם הבריטים על התנהלות חבריו לחדר, שישן הכי רחוק ממנו.
"מוכתר" זה אף היה היחיד שזכה לישון על מיטה של ממש.
חדרי "האסירים המיוחסים", לעומת זאת, כללו מיטה לכל אסיר וארגזי אחסון לחפצים אישיים שהונחו מתחת למיטות.
לכל אסיר היה מדף מעל מיטתו, עליו יכול היה להניח את ספריו וחפציו.
בנוסף, אסירים מהחדר המשופר היו זכאים ללבוש בגדים רגילים (ולא את מדי הכלא), לאכול אוכל חיצוני (שלא הגיע ממטבח הכלא) ולבחור האם לעבוד בבתי המלאכה.
מחדר 23 שבאגף הצפוני ברחו 12 אסירים חברי המחתרות אצ"ל ולח"י בפברואר 1948, לאחר שחפרו בהיחבא מנהרה שהתחברה למערכת הביוב שמחוץ לבניין.
בתא זה, כמו ברוב התאים בבית הסוהר, ישנן חריטות על המרצפות ועל אדני החלונות שהותירו אחריהם האסירים.
בין החריטות מופיעים שמות אסירים, או סמלים לאומיים כדוגמת מגן דוד, וסמלי ארגונים פוליטיים ולאומיים.
בבית הסוהר הועסקו האסירים במלאכת כפיים, שנועדה להעסיק אותם בשעות הפנאי הרבות ולמנוע מריבות הנובעות משעמום, ומאידך נועדה לספק את צורכי הכלא ואף למכור את התוצרת מחוץ לכתליו.
רבים מהאסירים רכשו בכלא מקצוע, בו עסקו לאחר שהשתחררו.
באחד האולמות הארוכים במוזיאון ישנה תצוגת קבע, המתארת את המאבק המזוין של המחתרות לגירוש הבריטים מארץ ישראל ולהקמתה של מדינת ישראל.
התצוגה כוללת כרזות, חפצים וכלים מן התקופה, כמו רדיו ישן המשדר את שידורי המחתרת, או כובע הפרווה שחבשו הסוהרים הבריטים בימי החורף.
חדר תצוגה נוסף מציג עבודות כפיים נדירות ביופיין, שיצרו האסירים בשעות האינסופיות שעמדו לרשותם בכלא.
חלק ניכר מן המוצגים נשלחו על ידי האסירים לבני משפחותיהן עוד במהלך שבתם בכלא, או לאחריו, ונתרמו למוזיאון מאוחר יותר.
כמה מהחדרים בקומת הכניסה למוזיאון משמשים מדי פעם במה לתערוכה מתחלפת, כמו תערוכת הגמר של מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר בירושלים, תערוכת תמונות היסטוריות של ארכיון יד בן צבי וכדומה.
בית הכנסת של האסירים היהודים בכלא שכן באחד מחדרי בית הסוהר, ותפקד כבית כנסת בימי שבת וחג בלבד.
באולם הצנוע נוהלו התפילות על ידי הרב אריה לוין, שכונה "רבם של האסירים".
בית הכנסת שוחזר במלואו, והוא כולל כמה ספסלים, תמונות של הרב אריה לוין, וכן ארון קודש, שעליו הפסוק הסמלי מספר תהילים: "הוציאה ממסגר נפשי להודות את שמך".
במקביל לבית הכנסת פעל בבית הסוהר גם מטבח יהודי, שסיפק אוכל כשר למעוניינים בכך.
מטבח זה נפתח בעקבות השתדלותו של הרב אריה לוין.
במרץ 1946 גילה אחד האסירים לוחם הפלמ"ח גדעון (ג'וני) פלאי, בעת עבודתו במשמרת במטבח, כי חברתו ברכה פולד (לוחמת פלמ"ח אף היא), נהרגה על ידי הבריטים בפעולה להורדת מעפילים מאונייה בחוף תל אביב.
את הבשורה המרה הוא גילה בקוראו גיליון עיתון שריפד ארגז מלפפונים, אותו רוקן לכיור (שנתיים לאחר מכן נהרג ג'וני בקרבות מלחמת העצמאות בכיבוש הקסטל).
שתי החצרות ששימשו במאה ה-19 את הצלייניות הרוסיות להתחממות בשמש, שימשו את האסירים להליכה יומית ולחילוץ עצמות.
לאחר "הטושה הגדולה" הפכה החצר הצפונית לחצר טיולים ליהודים בלבד, ואילו הדרומית - לחצר למוסלמים בלבד.
החצר הדרומית אף שימשה כמקום תפילה מוסלמי, ובשל כך צויר על הקיר הדרומי מחראב לציון מקום התפילה לכיוון מכה.
בחצר זו גם הוצאו לפועל עונשי המלקות בשוֹט או במקל חזרן דק לעיני כל.
תאי הצינוק היו קטנים מאוד, וציודם כלל מחצלת ודלי לצרכים בלבד.
במוזיאון פזורים כמה חדרי הנצחה לדמויות או קבוצות, כך למשל חדר ההנצחה לעולי הגרדום בדור התקומה, בו מוצגות תמונותיהם של 13 יהודים חברי שלוש המחתרות, שהוצאו להורג בתלייה בתקופת המנדט הבריטי.
לצדם מוצגות תמונותיהם של שניים מחברי ארגון ניל"י שנתלו על ידי השלטון העות'מאני, וכן שלושה סוכנים ישראלים שהוצאו להורג במדינות ערב לאחר קום המדינה.
רוב הנידונים למוות מקרב אסירי המחתרות, הועלו לגרדום בעיר עכו, שהייתה אז עיר ערבית.
בירושלים נתלו בתקופת המנדט כ-100 אסירים ערבים, ואף לא יהודי אחד.
בחדר הגרדום מונצחים שני לוחמי מחתרת, שאמורים היו להיות היהודים הראשונים להיתלות בכלא בירושלים - משה ברזני ומאיר פיינשטיין.
השניים נשפטו למוות בגין עבירות שונות, ושוכנו בצינוק הנידונים למוות ליד חדר הגרדום.
לבושם של הנידונים למוות היה אדום (מוצג בחדר הצינוק).
משהבינו השניים כי לא יינצלו, ביקשו מחבריהם שיגניבו אליהם לכלא רימוני יד מוחבאים בתוך תפוזים.
הם ביקשו לפגוע בבריטים בעזרת הרימון הראשון ולהתאבד בעזרת הרימון השני בעלותם לגרדום, בבחינת "תמות נפשי עם פלשתים", אך משהבינו כי בטקס התלייה יהיה נוכח רב הכלא, הרב יעקב גולדמן והוא עלול להיפגע, התאבדו ערב קודם לכן בתאם.
מותם עורר רעש גדול, ובעקבותיו החליטו הבריטים לא לתלות יהודים בירושלים כלל.
חדר הנצחה נוסף שוכן באגף הצפוני של הכלא.
בחדר מוצג נושא העצירות והאסירות היהודיות, לוחמות המחתרת, שנכלאו לתקופות זמן שונות בבית הסוהר לנשים בבית לחם.
בין הכלואות המפורסמות ניתן לציין את גאולה כהן, שאף ניסתה לברוח ללא הצלחה, (וברחה לבסוף מבית החולים) וכן את שרה לבני (אמה של ציפי לבני) שהצליחה לברוח מהכלא, ולהצטרף לחבריה בחזית, ואת טובה סבוראי שלא הצליחה לברוח.
מוזיאון אסירי המחתרות - עכו הוא מוזיאון הנצחה לזכרם ופועלם של חברי המחתרות העבריות בתקופת המנדט הבריטי, שנכלאו בכלא עכו.
המוזיאון מספר את המאורעות ההיסטוריים שהתרחשו במקום, וממחיש את חייהם של אסירי המחתרות ואת הפריצה לכלא עכו באמצעות חיזיון אור-קולי.
באתר מוקדשים חדרי הנצחה לתשעת הנופלים בפריצה ולתשעת עולי הגרדום.
המוזיאון משוכן במבצר עכו אשר נבנה בתקופה העות'מאנית.
המבצר שימש בתקופת השלטון העות'מאני כבסיס צבאי, מעון מושל עכו ואף בית סוהר.
ראשוני אסירי המחתרות שנכלאו במקום, בשנת 1912, היו חיים שטורמן וצבי ניסנוב, חברי ארגון השומר.
עם כיבושה של עכו בידי הבריטים, בשנת 1918, הפך המקום לבית הסוהר המרכזי בארץ ישראל לתקופת המנדט הבריטי.
בתחילה עיקר אוכלוסיית הכלא הייתה מורכבת מאסירים ערבים, רובם פושעים פליליים.
בשנת 1920 נכלא במקום זאב ז'בוטינסקי יחד עם 19 מחבריו שהיו מגיני ירושלים במאורעות תר"פ.
תא כלאו של ז'בוטינסקי פתוח למבקרים במוזיאון.
בתקופת המנדט הבריטי לכל אורכה נכלאו בכלא עכו מאות מחברי המחתרות, ההגנה, אצ"ל ולח"י.
שמונה מעולי הגרדום מצאו את מותם בתליה בכלא עכו: שלמה בן-יוסף, דב גרונר, יחיאל דרזנר, אליעזר קשאני, מרדכי אלקחי, מאיר נקר, אבשלום חביב ויעקב וייס.
ביום 4 במאי 1947 פרצו לכלא עכו לוחמי האצ"ל ושחררו 41 מחבריהם שהוחזקו במקום.
בפריצה נפלו תשעה לוחמים ובהם דב כהן גונדר "שמשון" מפקד הפעולה.
ב-1963, במלאת 25 שנים להוצאתו להורג של איש האצ"ל שלמה בן-יוסף, נחנך במקום מוזיאון אסירי המחתרות.
כיום משמש המבנה כמוזיאון אסירי המחתרות, אחד מעשרת המוזיאונים של משרד הביטחון.
המוזיאון מציג את סיפורם של אסירי המחתרות העבריות בתקופת המנדט הבריטי - "ההגנה", אצ"ל ולח"י, בהתמקדות על שנתיים ספציפיות מתקופת המנדט, 1946–1947. כמו כן, המוזיאון מספר על חיי היום יום של האסירים, העבודות, התאים בכלא, התנאים ואת סיפור הפריצה מכלא עכו.
המוזיאון מופעל על ידי יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון.
מול המוזיאון ממוקמת אנדרטת פורצי כלא עכו שנבנתה בצורת לפיד-אש.
האנדרטה הוקמה לצורך הנצחת שמותיהם של לוחמי האצ"ל והלח"י שנהרגו בעת הפריצה לכלא ובעקבותיה.
מוזיאון בּוֹדֶה הוא אחד המוזיאונים המצויים באי המוזיאונים שבמרכז ברלין.
למבנה המוזיאון חשיבות ארכיטקטונית והיסטורית, ולמוצגיו חשיבות תרבותית רבה.
מסיבות אלה הוא הוכרז (יחד עם מבנים נוספים באי) כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
סגנוננו של המוזיאון השפיע ככל הנראה על הסגנון שקנצלר גרמניה והפיהרר אדולף היטלר תכנן למוזיאון האישי שלו, מוזיאון הפיהרר.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ארנסט פון אינה (Ihne) ונבנה בשנת 1904 עבור "מוזיאון הקייזר פרידריך" , שנקרא על שמו של הקיסר הגרמני פרידריך השלישי.
בשנת 1956 שונה שם המוזיאון וכיום הוא נקרא על שם האוצר הראשון שלו, וילהלם פון בודה.
צורתו של מבנה המוזיאון ייחודית בשל התאמתו לצורת אי המוזיאונים.
בשנת 1997 נסגר המבנה לצורך שיפוצו, וב-18 באוקטובר 2006 נפתח מחדש.
כיום מוצגים שם אוסף של פסלים (פסלים דתיים של הנצרות האורתודוקסית ובעיקר פסלים קופטיים ממצרים, פסלים מימי הביניים, אמנות גותית ואמנות מראשית הרנסאנס), אמנות ביזנטית וכן מטבעות ומדליות.
בחלק מחדרי המוזיאון מוצג ה-Münzkabinett ("ארון המטבעות") - אוסף של מטבעות שהוצג בעבר במוזיאון פרגמון הסמוך, הכולל מטבעות מאז ראשית ההטבעה - מטבעות מהמאה השביעית לפנה"ס מאנטליה ועד מטבעות מודרניים.
מוזיאון בית אוסישקין הוא מוזיאון להיסטוריה ולטבע על שם מנחם אוסישקין, הנמצא בקיבוץ דן שבצפון עמק החולה.
הוא מחולק לשני אגפים עיקריים: זואולוגי, וארכאולוגי/היסטורי.
המוזיאון הוקם על מנת להציג בו את הנוף הייחודי ועולם החי שאפיינו את עמק החולה טרם ייבוש החולה והביצות.
באגף הזואולוגי מוצגים אוספים של פוחלצי בעלי חיים - דגים, פרפרים, זוחלים, דו-חיים, עופות ויונקים.
התצוגה הזואולוגית מוקפדת ומתבססת על חלוקה טקסונומית-מדעית, ודיורמות שמציגות בצורה אמנותית בתי גידול שונים.
הדיורמות נבנו בידי צייר הטבע וולטר פרגסון ומנהל מוזיאון הטבע בירושלים, סידני קורקוס.
במאי 2022 נפתחה במקום תערוכה חדשה בשם "בשיעור טבע" שמציגה אמצעים נוסטלגיים להמחשה וללימוד מדעים, חלק מאוסף גדול שהתגלה במחסן ובמשרדי המוזיאון.
באגף זה נמצאים משרדי המוזיאון, חדר הפיחלוץ (מתוכנן להפוך לסדנת חינוך פעילה) ומחסנים,
האגף הארכאולוגי-היסטורי שכולל אודיטוריום, מציג תערוכה חדשה (2020) שבחלקה מציגה את אורח החיים בעמק החולה בתקופת המקרא.
במסגרת תערוכה זו מוצגים ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בחפירות תל דן, מפות התיישבות ועוד.
חלקה השני של התערוכה מדלג למאות ה-19 עד ה-21 וסוקר את תולדות ההתיישבות החדשה בעמק בעזרת מוצגים, ביניהם חפצים ייחודיים לאזור וחוזה רכישת הקרקעות בידי קרן קיימת לישראל, וסרטוני יומן.
עוד מוצג בו הסרטון 'דן מדן' שמציג בעזרת אנימציה על גבי צילום תקופתי ועדכני, את סיפורו של המוזיאון והיסטוריה מקומית של האזור.
המוזיאון היה בעבר נקודת ההתחלה הצפונית של שביל ישראל, אך במאי 2023 שונה התוואי כך שאינו עובר בקרבת המוזיאון.
המוזיאון שייך לחברה להגנת הטבע ומופעל בשיתוף המועצה האזורית גליל עליון וקיבוץ דן.
הוא הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
מנהל המוזיאון הראשון היה אלימלך הורביץ.
על הקמת וניהול המוזיאון הוא קיבל את פרס העבודה.
בעבר היה יוסי לב ארי מנהל המוזיאון, במקביל אליו פעל המשמר גיורא גיסיס.
המנהלת הנוכחית היא ענת ניסים והאוצר סער נודל (החל משנת 2017).
ראשיתו של המוזיאון באוסף של דוגמיות שנאספו מן הטבע בצריף המזכירות של קיבוץ דן.
עם גידול האוסף חיפש אלימלך הורביץ, מאנשי הקיבוץ, מישהו שיממן הקמת מוזיאון, ולאחר דחיות מצד אנשים שונים שטענו שאין טעם להקים מוזיאון בכפר נידח, הצליח לשכנע את יוסף ויץ להקים בקיבוץ מוזיאון על שמו של מנחם אוסישקין.
אבן פינה למוזיאון הונח באוקטובר 1951. מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל לאופולד קרקואר והוא נבנה מאבנים שהובאו למקום מהכפר הערבי הנטוש הונין שברכס רמים, ועובדו בידי סתתים מירושלים.
בשל צורתו הייחודית הכריזה המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות על בית אוסישקין כמבנה לשימור.
אגף ראשון של המוזיאון נחנך ב-13 בינואר 1955. בשנת 1960 נחנך האגף השני.
באותה שנה ביצע המוזיאון סקר ארכאולוגי של בקעת החולה.
המוזיאון הופגז במלחמת ששת הימים ושוקם לאחר מכן.
בנובמבר 1969 נחנך במוזיאון מרכז אזורי לחקר הקרקע על שם הרברט טנזר.
בשנת 2021 היה המוזיאון בסכנת סגירה משום שהמועצה האזורית גליל עליון הפסיקה לשלם את חלקה בתקציב המוזיאון, ובנוסף דרשה תשלום ארנונה בגובה עשרות אלפי שקלים.
לבסוף, ויתרה המועצה על הדרישה והסכם חדש בין המועצה לחברה להגנת הטבע סלל דרך להמשך פעילות תקינה.
עם פינוי קיבוץ דן בתחילת מלחמת חרבות ברזל נסגר המוזיאון באופן זמני.
באוגוסט 2024 נפל רחפן-נפץ בחצר המוזיאון אך לא התפוצץ ולא נגרם נזק.
מוזיאון אשדוד לאמנות הוא מוזיאון לאמנות השוכן ב"מרכז מונארט לאמנויות" בקריית התרבות של העיר ע"ש צבי צילקר באשדוד.
המוזיאון נפתח בשנת 2003 והוא מעוצב כפירמידת זכוכית שתחתיה שלוש קומות תצוגה מעגליות המחוברות זו לזו בגרמי מדרגות.
בחלל שלושה-עשר חללי תצוגה קטנים הפרושים מסביב לפיר מרכזי.
במוזיאון מתקיימות כשלוש תערוכות של אמנות ישראלית ובינלאומית המתחלפות במשך השנה.
כמו כן, המוזיאון מציג באופן קבוע עבודות ותערוכות מאוסף המוזיאון.
יובל ביטון הוא האוצר הראשי של המוזיאון ולצידו רוני כהן-בנימיני המשמשת כאוצרת.
נעמי אדר הופמן מכהנת מאז 2005 כמנהלת המוזיאון ומוסדות האמנות באשדוד.
מוזיאון אשדוד לאמנות נפתח ב-2003 ביוזמתה ובתרומתה של לליה מורדוך.
בתקופת כהונתו של יונה פישר כאוצר ראשי של המוזיאון (2004–2011) הוא פעל לסימון דרכו, לביסוסו על מפת האמנות המקומית ולהפיכתו למוזיאון מוכר על פי חוק המוזיאונים (ב-2009).
עקרון המפתח שהנחה אותו בגיבוש מדיניות המוסד היה הגדרתו כמוזיאון "רגיונלי" – כמוזיאון אזורי שמתייחס לתרבות ולהיסטוריה המקומית באמצעות פעילות בעלת גוון מקומי, שאינה מסתפקת בהשלמה של מהלכי המרכז.
מאז פרישתו של פישר, ביטון וכהן-בנימיני המשיכו לבסס את צביונו הרגיונלי של המוזיאון כמאופיין בבחינה מתמדת של סוגיות הנוגעות לזהות מקומית.
סוגיות אלו נבחנות על רקע אופייה הייחודי של העיר אשדוד – העיר הישראלית הראשונה שתוכננה והוקמה לאחר קום המדינה – כעיר מהגרים ים תיכונית, מרובת זהויות ורב-תרבותית.
מאז פרישתו של פישר, משמש יובל ביטון כאוצר הראשי של המוזיאון ולצידו רוני כהן בנימיני המשמשת כאוצרת.
ביטון וכהן-בנימיני המשיכו לבסס את צביונו האזורי של המוזיאון כמאופיין בבחינה מתמדת של סוגיות הנוגעות לזהות מקומית.
אוסף מוזיאון אשדוד לאמנות מכיל עבודות מתקופות שונות באמנות המקומית והבינלאומית.
גוף העבודות המשמעותי שביסס את הקמתו של אוסף המוזיאון היה תרומת האספן השוודי רלף הרמנס – יותר ממאה עבודות של אמנים, שוודים ברובם.
הקרן הציבורית ע"ש אוזיאש הופשטטר תרמה עבודות על נייר, המהוות חתך מייצג של יצירתו.
אלמנת הפסל פנחס עשת תרמה למוזיאון את עזבון האמן.
כן נרתמו לאוסף מראשיתו עבודות מעזבונות של אמנים שונים.
חלק חשוב באוסף מוזיאון אשדוד לאמנות הוא האוסף על שם יונה פישר, המורכב ברובו מעבודות של אמנים שעבדו עם פישר במשך השנים ואף הציגו במוזיאון.
לרוב, בחרו האמנים עצמם את העבודות, על רקע דיאלוג ישיר או עקיף שניהלו עם פישר.
ב-2013 הוצג האוסף בתערוכה ששיקפה את הדרך שעשה המוזיאון בעשור הראשון לפועלו וציינה את פרישתו של פישר.
עבודות רבות מאוסף זה מוצגות בתערוכה הנוכחית.
בשנים האחרונות מתמקד אוסף המוזיאון בליבת תחומי העניין של המוזיאון.
כך, נרכשו לאוסף עבודות של אמנים שהציגו בתערוכות המוזיאון בשנים האחרונות, והוא הועשר גם בעבודות מאת אמנים נוספים העוסקים בנושאי הליבה של המוזיאון.
עבודות מאוסף המוזיאון הוצגו בתערוכה שיעור אמנות (ינואר – אפריל 2014) ובתערוכה מאסף (דצמבר – יוני 2017) שהציגה מקבץ רחב של רכישות חדשות לאוסף המוזיאון.
כמו כן, עבודות מן האוסף מוצגות באופן קבוע בתערוכות המוזיאון ובגלריית האוסף הנמצאת במבוא למוזיאון.
לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל
(אוצרים: יונה פישר ותמר מנור-פרידמן, יולי-דצמבר 2008. קט.)
התערוכה נערכה כחלק מהמיזם "שישים שנות אמנות בישראל" שנעשה בשנת השישים למדינת ישראל ובשיתוף של שישה מוזיאונים ברחבי הארץ.
כל מוזיאון התבקש להציג תערוכה המוקדשת לעשייה בתחום האמנות בעשור אחד מתוך ששת העשורים לקיום המדינה.
התערוכה במוזיאן אשדוד לאמנות עסקה בעשור השני באמנות ישראל.
אוצרי התערוכה יונה פישר ותמר מנור-פרידמן, ביקשו להתבונן אל פרק היסטורי-תרבותי זה במבט כפול: מיפוי היסטורי של אמנים ויצירות מן התקופה לצד התבוננות ביקורתית ממרחק חמישה עשורים.
(אוצרים: יובל ביטון, רוני כהן-בנימיני, ינואר-אפריל 2013. קט.)
תערוכה זו הייתה "תוצר נלווה" של מהלך מאומץ להקמת אוסף על שם יונה פישר במוזיאון אשדוד לאמנות – אוסף מגוון ובין-דורי הנושא את רוחו הייחודית של פישר.
Drive-in: צילום ישראלי בשנות ה-80
(אוצר: יובל ביטון, ינואר-מאי 2015)
תערוכה זו הציגה לראשונה את מהלכי ההתבססות של הצילום האישי באמנות ובתקשורת בישראל, כעוסק בשאלות של מקומיות וזהות.
תערוכה זו הציגה לראשונה את מהלכי ההתבססות של הצילום האישי באמנות ובתקשורת בישראל בעבודותיהם של 28 צלמים מרכזיים שפעלו בשנות ה-80, והרחיבה את היריעה להקשרי הזמן והתרבות שהיוו תשתית להתפתחות הצילום כאמנות בישראל.
שלוש קומות המוזיאון אורגנו כמסלול הנע מהנוף הפתוח של הארץ, דרך אירועי הזמן והמקום, אל נקודת המבט האישית והפרטית במהלך מכונן שנבחן מחדש בתערוכה זו גם מנקודת המבט העכשווית של עידן ההצפה הצילומית ותרבות הדימוי.
טרילוגיית תערוכות זו שהוצגו בשיתוף פעולה עם פסטיבל מדיטרנה לתרבות ים תיכונית, הציעה דיון מושגי -בזהות הנתונה בשינוי ובהתהוות מתמדת.
כולן ביקשו לחשוף ולבחון את המרכזים העצביים הרגישים של התרבות הישראלית העכשווית, כמו גם את התנודות הטקטוניות חסרות המנוח המטלטלות אותה.
זמר בודד הוא הלב: מוזיקה מזרחית בישראל
(אוצר אורח: ערן ליטוין, יוני-דצמבר 2017. קט.)
התערוכה ביקשה להצביע על חשיבותה של המוזיקה המזרחית לסיפור הכללי של התרבות הישראלית, כשדה שמלכתחילה שילב "גבוה" ו"נמוך", מסורתי וחדשני, פיוט ופופ.
התערוכה לוותה בקטלוג רחב היקף הכולל מגוון מאמרים של כותבים שונים העוסקים בנושא.
את התערוכה אצר ערן ליטוין, עורך מוזיקה בקול ישראל, אוצר ואספן, שעוסק בתיעוד ובמחקר של המוזיקה הישראלית.
גוף ראשון, יחיד: גברויות באמנות הישראלית
(אוצרים: רוני כהן-בנימיני, יובל ביטון, יוני-נובמבר 2019. קט.)
התערוכה גוף ראשון, יחיד: גברויות באמנות הישראלית קיבצה מגוון רחב של עבודות מראשית המאה ה-20 ועד ימינו, רבות מהן מכוננות ורבות-השפעה, בניסיון להאיר מופעים וייצוגים של גבריות ישראלית מנקודת המבט של שיח הזהויות והמגדר העכשווי.
בהיקפה הרטרוספקטיבי התערוכה הציגה עבודות של הבולטים באמני ישראל לאורך השנים, ביקשה להשיל את הפרשנויות האוניברסליות והלאומיות המקובלות, לחצות את גבולות ה"מובן מאליו" ולסמן את הגבריוּת הישראלית כ"זהות" מובנית מובחנת, שגם הליכי הבְנייתה זקוקים לדיון.
התערוכה בחנה את מודל הגבריות הישראלי ואת התנסחותו בתרבות, בחברה, במשפחה, ביחסים בין המינים ועוד, וביקשה לסמן כך את מהלכי הגדרת הזהות של המגדר הגברי ה"הגמוני" המקומי.
את בניין המוזיאון, שגג זכוכית בצורת פירמידה מתנוסס מעליו, תכננו האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן כחלק ממתחם הקרוי כיום "מרכז מונארט לאמנויות", מרכז התרבות הרב תחומי בלב העיר אשדוד.
לופנפלד וגמרמרן תכננו בעיר גם את "מרכז קליטה בית קנדה" ברחוב שבי ציון שברובע א'.
בניין זה, שהוקם בשנות ה-90 באתר הצופה אל הים והמרינה של אשדוד, עבר שורה של שינויים מבניים עוד בטרם נחנך כמוזאון, כדי לאפשר תנאי תצוגה מוזיאליים נאותים.
האדריכליות כרמלה יעקבי-וולק והיידי ארד הופקדו על עיצוב הפנים של המתחם כולו, ואילו העיצוב המחודש של חללי התצוגה הופקד בידי האדריכלים רפי סגל, אייל ויצמן ומנואל הרץ.
חללים אלה נבנו כגלריות מלבניות בהשראת המבנים המלבניים של מכולות הנמל והיו לסימן ההיכר של המוזאון.
בתחתית המוזיאון ממוקמת כספת, שבה נעשה שימוש ראשון במהלך מבצע עמוד ענן כדי להגן על 15 יצירות של ציבי גבע.
הכספת, הממוקמת בגובה 4 קומות מתחת לפני הקרקע, תוכננה לעמוד אף בלוחמה ביולוגית.
במוזיאון שנים עשר גלריות תצוגה הפרושות על פני שלוש קומות המוזיאון במבנה ספירלי פתוח.
מסלול התצוגה מורכב משני סוגי חללים: חללי הפנים האחידים וחללי המעבר ה"בלתי סדירים".
בנוסף, בלובי המוזיאון ישנה גלריית אוסף.
הגלריות נבנו בנפחים משתנים ואורגנו בשלושה מפלסים בתצורה ספירלית, שהותאמה לשלד הפנימי המרוקן של הבניין.
המִפתחים, המעברים, ה"מרפסות" וה"חלונות", לוחות העץ המכסים את קירות הגלריות החיצוניים, ציר החלל המרכזי וגרמי המדרגות המתכתיים החוצים אותו במרכזו, יצרו תשלובת היברידית ייחודית המאזכרת במידת-מה את מכולות הנמל ומייצרת מרחב תצוגה מורכב.
עם כניסתו של יונה פישר לתפקידו כיועץ אמנותי וכאוצר ב-2004, הכתיבו חללים יוצאי דופן אלה את הפעולה האוצרותית.
בתערוכה הראשונה שאצר במוזאון הניח פישר את היסודות לדפוס האוצרוּת ה"אשדודי", מתוך כוונה להבחין את המקום בפעילות אוצרוּתית רציפה ומובהקת.
שם התערוכה "פנים-חוץ" רמז לתערוכה שנושאה הוא החלל עצמו: "חללים קופסתיים, בנפחים משתנים, המקיימים יחסים קונטראפונקטיים בינם לבין עצמם ובינם לבין החללים המקיפים אותם", כתב פישר, "דורשים תצוגה אינטימית המחייבת תכנון של כל חלל כאילו הוא עומד ברשות עצמו".
במקביל, הוסיף, "היא קוראת ליצירת מצבים המקשרים את החלל עם חללים אחרים".
מחלקת החינוך של מוזיאון אשדוד לאמנות מקיימת פעילות חינוכית מוזיאלית רחבת היקף ומגוונת.
סיורים מודרכים בתערוכות – מותאמים לגיל ואופי הקבוצה.
המגמה במוזיאון אשדוד לאמנות – תוכנית 5 יחידות לבגרות לתלמידי י'–י"ב.
התכנית נכתבה על ידי צוות החינוך של המוזיאון בשיתוף מנהל החינוך בעיריית אשדוד והיחידה לתוכניות ייחודיות במשרד החינוך.
הלימודים במגמה מתקיימים בשטח המוזיאון בשעות אחר הצהריים.
התלמידים מגיעים מבתי ספר שונים באשדוד ולומדים לימודי סדנה – ציור, פיסול צילום ומיצג, לימודים עיוניים, סיורים במוזיאונים ומפגשי אמן.
מגמה צעירה – תוכנית מצוינות באמנות לתלמידי ז'–ט' – מוזיאון אשדוד לאמנות הוכר על ידי המחלקה למצוינים ומחוננים במשרד החינוך כמרכז מצוינות עירוני לאמנות פלסטית.
מראות: מרחב אמנות ותרפיה – היחידה לטיפול באמנות.
היחידה מציעה טיפולים פרטניים, קבוצתיים, פרויקטים מיוחדים, סדנאות והכשרות למטפלים.
הצוללת הירוקה – האגף לחינוך סביבתי ואמנות.
מרחב מעוצב ואינטראקטיבי המציע פעילויות וסדנאות לילדים ולמבוגרים בנוגעים לאיכות הסביבה בהיבט של תרבות הצריכה והטיפול בפסולת.
קו מנחה – סדנאות למגזר העסקי אשר מחברות בין עולם האמנות לעולם הייעוץ הארגוני.
חוגים לילדים ולמבוגרים – חוגי ציור, פיסול, קרמיקה וקדרות לכל הגילאים.
מוזיאון אשמוליאן ובשמו הרשמי מוזיאון אשמוליאן לאמנות וארכאולוגיה ממוקם ברחוב בומונט, בעיר האוניברסיטאית אוקספורד שבאנגליה.
מוזיאון זה היה המוזיאון האוניברסיטאי הראשון שהוקם.
המוזיאון נפתח לציבור ב-6 ביוני 1683.
לאחר מעבר המוזיאון למבנה הנוכחי, בשנת 1845, שימש המבנה הישן כבניין משרדים עבור צוות מילון אוקספורד, ומאז 1935 משמש המבנה המקורי של המוזיאון כמוזיאון להיסטוריה של המדע.
המבנה הנוכחי של המוזיאון תוכנן על ידי צ'ארלס רוברט קוקרל בסגנון אדריכלות נאו קלאסית.
באחד מאגפי המבנה ממוקם מכון טיילור - המכון ללימוד שפות של אוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 2001 נפתחה במוזיאון ספריית סאקלר המתמקדת בתרבויות עתיקות.
בין השנים 2006–2009 בוצע שיפוץ נרחב במוזיאון, והוא נפתח מחדש ב-7 בנובמבר 2009.
כיום המוזיאון מציג פריטים ארכאולוגיים של מצרים העתיקה, יוון העתיקה והתרבות המינואית.
האוסף כולל מספר גדול של פפירוסים לרבות Papyrus Oxyrhynchus 5101 ופפירוס אוקסירינכוס 3522.
ב-21 בדצמבר 1999 נגנבה מהמוזיאון יצירה של פול סזאן, בשווי מוערך של 4.8 מיליון דולרים.
מוזיאון בית רמברנדט (בהולנדית: Museum het Rembrandthuis) הוא מבנה הממוקם ביודנבריסטראט באמסטרדם שבהולנד.
המבנה, בו התגורר הצייר רמברנדט ואן ריין במשך מספר שנים, החל משנת 1639 ועד שפשט רגל בשנת 1656, משמש כיום כמוזיאון להנצחת חייו ועבודתו.
המבנה בו ניצב כיום המוזיאון נבנה בין השנים 1606–1607 עבור קורנליוס ואן דר וורט ברחוב סינט אנתוניסריסטראאט (Sint Anthonisbreestraat - רחוב אנתוניוס הקדוש הרחב).
לימים נודע הרחוב בשם "רחוב היהודים הרחב".
המבנה נבנה על שני מגרשים סמוכים במזרח העיר (מס' 4 ו-6), בשכונה בה התיישבו באותה עת סוחרים עשירים ואמנים.
המבנה המקורי היה מבנה דו קומתי, בראשו גמלון מדורג.
בין השנים 1627–1628 שופץ המבנה, שונתה חזיתו, נוספה קומה שלישית ובראשה גמלון משולש (שהיה אופייני באותה עת).
ככל הנראה השיפוץ בוצע על ידי האדריכל יאקוב ואן קאמפן (האדריכל שבנה את בניין עיריית אמסטרדם - לימים, ארמון המלוכה, בכיכר דאם).
בשנת 1639 רכש רמברנדט את המבנה בעבור סכום של 13,000 גילדרים (אשר בוצע בתשלומים, מאחר שלרמברנדט לא היה את כל הסכום).
בעת רכישת המבנה היה רמברנדט אמן ידוע, ובאותה שנה אף התבקש לצייר את "משמר הלילה" של העיר אמסטרדם.
על אף רווחיו, לא עמד רמברנדט בתשלומי המשכנתא וההלוואות שלקח.
בין השנים 1652–1656 לקח רמברנדט הלוואות נוספות על מנת לשלם את הלוואותיו הקודמות, אולם לא הצליח לשלם את אלה ובשנת 1656 פשט רגל ונכסיו נמכרו על מנת לשלם לנושים.
בשנת 1658 נמכר הבית במכירה פומבית על מנת לשלם את יתרת החובות ונמכר בסכום של 11,000 גילדרים.
רמברנדט עבר להתגורר בבית שכור ברוזנחראכט בו התגורר עד מותו בשנת 1669.
בין השנים 1660–1662 שופץ המבנה וחולק לשני בתי מגורים.
בשני המבנים התגוררו משפחות שונות עד סוף המאה ה-19, והמבנה שופץ ושונה מספר פעמים, ומצבו התדרדר במהלך השנים.
הבית היה במצב רעוע חיצונית, ואלמלא היה זה ביתו של הצייר המפורסם היה כנראה נהרס על ידי עיריית אמסטרדם.
ב-1862 קנה את הבית יהודי בשם יוכם איזאק אהרון שפיץ.
הוא חי בבית עם אשתו ותשעת ילדיו.
בקומה השנייה של הבניין היה בתקופה זו בית כנסת.
בשנת 1906 נערכה תערוכה של יצירות רמברנדט, ובעקבותיה התעורר לחץ ציבורי מהקהילה היהודית בעיר שהביא לרכישת המבנה על ידי עיריית אמסטרדם מידי משפחת שפיץ, המשפחה האחרונה שחייתה בבית לפני הפיכתו למוזיאון.
לאחר רכישתו, העירייה העניקה את הבית לקרן בית רמברנדט (Stichting Rembrandthuis) שהוקמה בשנת 1907 במטרה לשחזר את הבית למצב בו היה בעת שרמברנדט התגורר בו, אולם משיקולי תקציב לא בוצע שחזור היסטורי מלא.
שיפוץ המבנה הסתיים בשנת 1911 והמוזיאון נחנך בנוכחות המלכה וילהלמינה והוצגו בו רישומים מעשה ידי רמברנדט.
במהלך שנות פעילותו הראשונות של המוזיאון גדל אוסף הרישומים שלו (כתוצאה מרכישות וממתנות למוזיאון), וכן נערכו תערוכות משתנות במבנה.
בראשית שנות ה-90 החליט חבר המנהלים של המוזיאון לרכוש את המבנה הסמוך למוזיאון על מנת לאפשר את הרחבתו.
במקום המבנה הסמוך נבנה אולם כניסה בתכנונם של האדריכלים משה שוורץ (Moshé Zwarts) וריין יאנסמה (Rein Jansma) ובעיצוב מעצב הפנים פטר סאס (Peter Sas).
האגף החדש נפתח ב-7 במאי 1998 ובו שני אולמות תצוגה, משרדים, ספרייה ומרכז מידע.
בעקבות הקמת האגף החדש הוחלט לבצע את התוכנית המקורית לשיפוץ המבנה משנת 1911 אשר לא בוצעה.
עבודות השחזור הושלמו בשנת 1999
בעת פתיחת המוזיאון בשנת 1911 הוחלט להציג בו בעיקר את הרישומים שעשה רמברנדט בעת שהתגורר במבנה.
במסגרת הכנת התצוגה נתרמו למוזיאון והושאלו לו רישומים רבים, ולאחר פתיחתו החלו תורמים לתת למוזיאון רישומים וכן מענקים שונים שאפשרו רכישת רישומים נוספים.
מוזיאון הרייקסמוזאום תרם למוזיאון 11 רישומים שהוצגו בו, ובמכירה פומבית שנערכה במאי 1913 נרכשו ארבעה ציורים מתוך 23 ציורים של רמברנדט מאוספי האספן הרביטי ג'י.
Heseltine) שהוצאו למכירה: "אישה עם ילד על זרועה", "הריסות בית העירייה הישן של אמסטרדם", "מבט על מונטלבאסנטורן" ו"נערה ישובה ישנה".
בשנת 1914 נרכשו במכירה פומבית בברלין 19 רישומים נוספים, לרבות הרישום "מות מופיע בפני זוג נשוי", ו"אירה צד".
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופסקו הרכישות, אף שבשנת 1915 הצליח המוזיאון לרכוש 26 רישומים נוספים (מרביתם הושאלו למוזיאון קודם לכן ועתה נרכשו על ידו).
בשנת 1919 נרכש דיוקן עצמי של רמברנדט מאוספי תרזה ואן דויל (Therèse van Duyl), וכן נרכשה תמונה של אישה זקנה ושל אישה עם ילדה - שכיום סבורים שצוירה על ידי ניקולאס מאאס ולא על ידי רמברנדט.
בשנת 1927 רכש המוזיאון דיוקן של אימו של רמברנדט וכן מספר רישומים המתארים דמויות מיתיות.
יאן ות' (Jan Veth), אוצר המוזיאון והרוח החיה מאחורי הרכישות מאז הקמתו של המוזיאון, נפטר בשנת 1925 וקצב הרכישות פחת, אף שבפברואר 1933 נרכשו שישה רישומים נוספים במכירה פומבית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה והפלישה של גרמניה הנאצית להולנד, הוסתרו היצירות במרתף המוזיאון, אולם בשל הצפת העיר באביב 1944, ומחשש לשלומם של היצירות הועברו לכספת בסניף בנק סמוך עד לתום המלחמה.
המוזיאון נפתח מחדש לציבור ביולי 1945.
בשל קשיים כלכליים נמנע המוזיאון לרכוש יצירות נוספות, אולם בשנת 1962 נתרמו למוזיאון מספר יצירות ובהן דיוקן עצמי של רמברנדט בצעירותו.
מיעוט היצירות שהוצעו למכירה, ועליית מחירי יצירותיו של רמברנדט במהלך השנים מנעה מהמוזיאון דל האמצעים לרכוש את היצירות.
בשנת 1977 רכש המוזיאון יצירה של תלמידו של רמברנדט - קונסטנטין ואן רנסה (Constantijn van Renesse) אשר רמברנדט ביצע בה מספר תיקונים, ובשנת 1980 נרכש רישום של גבר היושב על כיסא.
אוסף המוזיאון כולל כיום כ-260 מתוך כ-290 הרישומים שרמברנדט עשה בחייו.
מוזיאון ברברה הפוורת' וגן הפסלים הסמוך הם מוזיאון הממוקם בסנט אייווס, בקורנוול שבאנגליה.
המוזיאון ממוקם בחדר העבודה של הפסלת ברברה הפוורת'.
המבנה נרכש על ידה בשנת 1949 והוא בנוי בסגנון הטיפוסי לאזור.
במוזיאון מוצג חדר המגורים של האמנית וחדר העבודה שלה, ובגן המבנה מוצגים פסליה.
הפוורת' עבדה במבנה עד מותה בשריפה בשנת 1975 בהיותה בת 72. חדר העבודה נותר כפי שהיה ביום מותה, ומוצגות בו עבודות בלתי גמורות וכן חומרי גלם לעבודות עתידיות.
המוזיאון מנוהל על ידי גלריית טייט.
מוזיאון ארץ יהודה הוא מוזיאון העוסק בתולדות ארץ יהודה ותרבותה, באמצעות תצוגת קבע ופעילות למגוון האוכלוסייה בתחומי ארכאולוגיה, היסטוריה תרבותית וזהות מקומית.
הוא ממוקם בבניין מועצת קריית ארבע.
המוזיאון נפתח בספטמבר 2002 במעמד נשיא המדינה, משה קצב.
על הממצאים הייחודיים במוזיאון נמנים "מצבת ישראל", כד מטבעות מתקופת פעילותו של דוד המלך בחברון שהתגלה טמון בבית כנסת מתקופת בית שני, וחותם "למלך חברון" מתקופת בית ראשון.
בשונה ממוזיאונים אחרים לארכאולוגיה בישראל, בסיור מודרך ניתן לפתוח את דלתות הארונות ולצפות במוצגים ללא כל חציצה.
המוזיאון יועד בעיקרו להצגת ממצאים ארכאולוגיים שנחפרו באזור במשך 35 שנים.
מקור הממצאים בפריטים שנאספו במחסני "קצין מטה ארכאולוגיה ביהודה שומרון ועזה".
הממצאים מוצגים דווקא במוזיאון זה, משום שמדינת ישראל התחייבה בהסכמי אוסלו לא להעביר ממצאים ארכאולוגיים שנתגלו בשטחי יהודה ושומרון לתוך תחומי הקו הירוק.
המוזיאון אוצר בתוכו מאות חפצים ופריטים ארכאולוגים הממחישים פנים שונות בחיי היום-יום בחבלי ארץ יהודה בימי קדם.
שטח המוזיאון כ-630 מ"ר, ובו שלושה אולמות בהם מוצגים ממצאים ארכאולוגיים שונים המסודרים על-פי תקופות החל מתקופת המקרא וכלה בימי בית שני, התקופה הרומית.
תצוגת משקופים עתיקים מבתי כנסת באשתמוע מן התקופה הביזנטית המעוטרים במנורת שבעת הקנים.
פסיפס מתקופת בית שני שנחשף בחפירה ארכאולוגית בבית המרחץ מההרודיון, הארמון המלכותי של הורדוס.
תצוגת ממצאים מהתקופה המקראית כגון: כלי מתכת, תכשיטים, קנקני חרס וכן ממצאים מתקופת בית שני המשנה והתלמוד.
סמל המוזיאון הוא מנורה ועץ דקל ומבוסס על משקוף בית כנסת עתיק שמוצג במוזיאון.
מוזיאון בית מרים - הים ומלואו הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בקיבוץ פלמחים מעל מצוק הצופה לים.
המוזיאון מתרכז בממצאים ארכאולוגיים שנחפרו באזור הקרוב לפלמחים, בחלקו התחתון של ערוץ נחל שורק וממצאים שנמשו מהים בקרבת הקיבוץ.
המוזיאון נתמך על ידי משרד התרבות והספורט ומשרד החינוך.
תחילתו של המוזיאון בממצאים שנמצאו ברחבי הקיבוץ שהתגלו בעת חפירת יסודות למבנים השונים וממצאים שנמשו מהים על ידי דייגי הקיבוץ.
בשנת 1969 החליט הקיבוץ להקים מוזיאון שירכז את הממצאים הרבים שנאספו.
מייסדו של המוזיאון היה שמואל ליפשיץ, והוא נקרא על שם אשתו מרים שסייעה בליקוט החרסים הראשונים.
במשך הזמן נוספו למוזיאון ממצאים שונים שחפרו בחפירות הצלה באזור וממצאים מחפירות יזומות.
בתחילה נקרא המוזיאון "בית מרים מוזיאון לעתיקות האזור", בעקבות הצטברות ממצאים מחפירות יבנה ים, הוחלט להוסיף לו אגף שירכז ממצאים מחפירה זו וחפירות נוספות, ושמו שונה בהתאם
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל הישראלי שמואל ביקלס ונחנך ב-1969. ביקלס הידוע כמתכנן המשכן לאמנות עין חרוד ובית לוחמי הגטאות, השתמש במערכת מיוחדת של חלונות בגג להחדרת אור טבעי למוזיאון.
כמו כן ניכר סגננו המיוחד בעיצוב הפרגולה והחצר הפנימית המקשרת את שני אגפי המוזיאון למכלול אדריכלי מגובש.
באגף הוותיק הראשון ממצאים מהתקופה הנאוליתית ועד התקופה הערבית המאוחרת.
באגף נמצאת רצפת פסיפס גדולה מתל יבנה ים מהתקופה הביזנטית, גלוסקמות קבורה מהתקופה הכלכוליתית, ומפה מוארת להכרת והמחשת השייט והסחר בים התיכון בתקופות קדומות ועוד.
האגף השני הוא אגף "ים ומלואו" המוקדש לממצאים משקפים את חיי התושבים באתר הארכאולוגי יבנה ים הנמצא בסמוך לקיבוץ, את פעילות הנמל והפעילות המסחרית בים.
התצוגה כוללת בין השאר אוסף עוגנים, נרות שמן וכלי חרס מגוונים, תכשיטים וכלי זכוכית רבים ממערות קבורה סמוכות וכן תכשיטי זהב, משקולות וכלים רבים אחרים שנמשו מנמל יבנה-ים.
אגף "הים ומלואו" מוקדש גם לנושא האקולוגיה הימית תוך דגש על מעורבות האדם בסביבה הימית.
תצוגה המאפשרת לראות ומה ניתן לעשות על ידי מיחזור הפסולת המזהמת את חוף הים.
תצוגת צילומי ענק של החי והצומח מתחת לפני הים, וכן דגמי ספינות.
בכניסה למוזיאון נמצא דגם של מבנה קבורה עגול מהתקופה הכלכוליתית, וצילום מפת האתר הארכאולוגי כפי שנמצא בשטח.
כתובת יבנה ים - כתובת יוונית מתקופת החשמונאים.
בכתובת זו החקוקה על אבן גיר קשה, מבקשים הצידונים תושבי יבנה-ים מאנטיוכוס אאופטור בנו של אנטיוכוס אפיפנס "הרשע" שייתן להם הקלות במיסים בגין שירותי הים שנתנו לסבו.
הכתובת באה לאשש את המסופר בספר מכבים ב' על הסיוע שנתנו הצידונים לאנטיוכוס השלישי סבו של אאופטור אשר שמו חקוק על האבן.
העתק המכתב ממצד חשביהו – כתובת עברית כתובה על חרס מתקופת המלך יאשיהו, ממצד חשביהו הסמוך לפלמחים, כתוב בכתב עברי עתיק בסגנון מקראי.
זהו מכתב תלונה של איכר יהודי – אריס – שאת בגדו חבלו.
ייתכן מאוד שכותב התלונה ביסס את טיעונו על פי חוק התורה בספר שמות, פרשת משפטים: "אם חבול תחבול שלמת רעך עד בוא השמש תשיבנו לו".
זוהי עדות לקיומם של חיים יהודיים באזור זה בתקופת בית ראשון.
כתובות בערבית - על עמוד שיש גדול המוצג מחוץ למוזיאון, חקוקות שבע כתובות ערביות מראשית האסלאם.
עוברי אורח ערביים שעברו במקום ביקשו מאללה את ברכת הדרך ושיזכה אותם במות קדושים.
דיסקוס שיש מהמאות ה-4 - 5 לפנה"ס ששימש כאישון לעיטור עין בחרטום של אוניות מלחמה ושימש כהגנה מפני עין הרע, קינאה כעזר לניווט, וכזוג עיניים הצופות קדימה ומתריעות מפני סכנה.
דיסקוס שיש דומה נמצא גם במוזיאון הימי בחיפה.
אבן רכב של רחיים של דחף - עשויים מבזלת מיבנה ים.
רחיים אלה מכונים "רחיים של יד" (תוספתא, זבים, ד,ב) מורכבים מאבן שכב שצורתה מלבן שטוח ומאבן רכב דמוית מסגרת מלבנית בעלת חריץ בתחתיתה.
רחיים אלה הופיעו לראשונה בתקופה הפרסית ושימשו עד התקופה הביזנטית.
רצפת פסיפס - מהתקופה הביזנטית מיבנה ים.
ממצאים ממערות מיקמר - מערות קבורה מתקופה הרומית המאוחרת (מאות 2-3 לספירה) - עד ראשית התקופה הביזנטית.
המערות נמצאו ליד קיבוץ פלמחים במהלך עבודות להנחת קו הבוצה מהשפד"ן לים מדרום לקיבוץ.
המערות היו בשימוש על ידי תושבי יבנה- ים והן ממוקמות מחוץ לסוללת ההגנה הקדומה שתחמה את העיר.
בכל מערה פתח אחד וכמה דרגשים חצובים בסלע הכורכר.
מעל כל דרגש סותת קימור בצורת כיפה שנתנו למערות את שמן.
הממצאים כוללים כלי זכוכית, נרות שמן תכשיטים מחומרים שונים, חותמות, כלי בושם ותמרוקים וסירי בישול עתיקים.
בית היוצר – ים המלח (בעבר מוזיאון בית היוצר) הוא מבנה שתוכנן על ידי האדריכל שמואל מסטצ'קין ושימש כמרכז חינוכי שהציג את סיפור התעשייה בחבל ים המלח.
כיום המבנה משמש כבית תרבות וכמתחם לאירוח כנסים ואירועים.
בית היוצר - ים המלח הוקם לראשונה כמוזיאון בשנות ה-60 של המאה העשרים, במסגרת תוכנית שיזם ראש המועצה האזורית תמר יהודה אלמוג להקמתם של שלושה מרכזי למידה לאורך ים המלח.
לבד ממנו תוכננו מרכז לימוד וחינוך למרגלות מצדה ומרכז לימוד וחינוך בעין גדי, ללימוד הטבע בחבל ים-המלח (לא הוקם).
הקמת המבנה נתקלה תחילה בקשיים, אך לבסוף הודות לתמיכה שהתקבלה על ידי מרדכי מקלף, מנכ"ל מפעלי ים המלח באותה עת, הושלם הפרויקט.
האתר שנבחר להקמת הפרויקט היה בצמוד לכביש 90 ובסמוך לעין בוקק.
לתכנונו הוזמן האדריכל בוגר בית הספר באוהאוס - שמואל מסטצ'קין שתכנן בין השאר את בית התרבות וחדר האוכל בקיבוץ עין גדי.
מסטצ'קין תכנן למעשה את כל המבנים באזור נווה זוהר ולבד ממתחם המוזיאון והאכסניה גם שכונת מגורים, חוף רחצה ומרכזיית טלפונים.
בכל המבנים בלט השימוש בחומרים מקומיים וזמינים כמו אבן מקומית ובטון חשוף.
האתר מורכב מרחבה פתוחה ומרוצפת ולצידה מבנה שבקומת הקרקע משמש כמוזיאון ובקומה העליונה מרפסת תצפית ובמרכזה מודל תלת-ממדי של ים המלח וסביבתו.
בהמשך אכלס המוזיאון גם את סירתו של תומאס הווארד מולינה.
התצוגה במוזיאון נועדה להמחיש למבקר תהליך מיצוי של המינרלים מים-המלח ושימושם.
בסמוך למבנה המוזיאון הוקמה אכסניה שתוכננה כחלק מהמתחם.
בשנת 2000 החלה פעילות המוזיאון לדעוך עד שהמקום נסגר, ובמשך שנים עמד המבנה נטוש ופרוץ.
כיום האכסניה במתחם אינה פעילה, אולם המבנה בו שכן המוזיאון בעבר שופץ באופן נרחב בידי החברה הכלכלית חבל ים המלח וכעת הוא משמש כמרכז תרבות ובילוי המארח סדנאות, אירועים וכנסים.
מוזיאון בית השומר הוא מוזיאון לתולדות ארגון "השומר", התפתחות כוח המגן בארץ ישראל, וההתיישבות בגליל ובאצבע הגליל הפועל בכפר גלעדי.
מופעל על ידי יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון וקיבוץ כפר גלעדי ומוכר כאתר מורשת של מדינת ישראל על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
בסמוך למקום נמצאת חלקת אנשי השומר בבית הקברות כפר גלעדי - תל חי.
המוזיאון הוקם על ידי אנשי "השומר", ובראשם מאיר ספקטור, רחל ינאית בן-צבי ונחום הורביץ בשנת 1969 במטרה להציג את תולדותיהם של ארגון "השומר" והארגון ממנו צמח, "בר גיורא", ואת תפקידיהם בהתיישבות, בגיוס נשק ובהגנת היישוב.
מבנה המוזיאון תוכנן כמעין מגדל שמירה על צלע ההר הצופה לעבר אצבע הגליל וחצר תל חי.
אוצר המוזיאון ותצוגתו כוללים מסמכים היסטוריים, צילומים, דגמים ובהם ה"מדאפה" שבהם התקבלו תושבי האזור וחדרם של מניה וישראל שוחט, דיוראמה אור-קולית, חיזיון אור-קולי, מבחר כלי נשק, דגלים ופריטי לבוש של חברי "השומר".
בחדר הנצחה מוצגים קורות חייהם של חברי "השומר", ובאגף אחר מוצגות עבודותיה של הפסלת בתיה לישנסקי בת דורם של אנשי "השומר".
במוזיאון מוצג גם סיפורן של הנשים חברות "השומר", שיצאו למאבק על שוויון חובות וזכויות בארגון וביססו בכך תקדים ודגם לחיקוי.
בין המוצגים במוזיאון נמצאים דגלו המקורי של הארגון ועליו סיסמתו , הרובה של יוסף טרומפלדור, אותו קיבל מאנשי "השומר" עם הגיעו להגנה על תל חי, וספרים על תולדות "השומר" וחבריו, בהם "יזכור" שראה אור בשנת 1916.
משנת 2008 פועל המוזיאון במתכונת חדשה, לאחר שיפוצו במלאת מאה שנים לייסוד "בר גיורא".
התצוגה החדשה נוצרה בעיצובו של האדריכל אורי אברמסון ובשיתוף עם עמותת מורשת "השומר".
את התצוגה מלווה מוזיקת רקע שנכתבה ובוצעה על ידי אבינעם גולן.
המבקרים עוברים בין תחנות שונות ומפעילים סרטוני מולטימדיה, בין השאר של הצלם יעקב בן דב, המראים את תקופת העלייה השנייה, וברקע מוקראים חילופי מכתבים בין איש "השומר" לאחותו.
מוזיאון בית אוּרי ורמי נחושתן הוא מוזיאון לאמנות מודרנית הנמצא בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
המוזיאון הוקם בשנת 1958 על ידי מאיר ורעיה נחושתן, לזכרם של בניהם אורי ורמי נחושתן.
בתחילה היה זה מבנה צנוע בו הוצגו רק עבודותיהם של האחים.
עם הזמן התפתח המוזיאון והפך למוזיאון לאמנות מודרנית בדגש על התמודדות אמנותית עם בעיות החברה הישראלית.
את שני אגפיו המקוריים של המוזיאון תכננו האדריכלים שולמית נדלר, מיכאל נדלר ושמואל ביקסון (בשנת 2015 פרסם המוזיאון קטלוג העוסק בתולדות אדריכלות המבנה).
בזכות עיסוקו של מאיר נחושתן ביציקת נחושת הוא היה בקשר עם אמנים רבים, שסייעו להקמת המוזיאון ביצירה ובתרומה.
אגודת הציירים והפסלים היהודיים בפריז אימצה את המוזיאון והעשירה את אוספיו ביצירות מאסכולת פריז.
עם השנים נוספו לאוסף יצירות של אמני הארץ בכלל אמני ועמק הירדן בפרט.
באולם מיוחד מוצגים דרך קבע נופי רישומיהם של אורי ורמי נחושתן, המצוירים ביד בוטחת ורבת כישרון.
ראוי לציון בתמונות אלה הוא מבטם הבוגר והעמוק של מי שהיו אך נערים במותם.
אורי ורמי נחושתן גדלו בקיבוץ אשדות יעקב.
במלחמת העצמאות, בטרם מלאו לו שמונה עשרה שנה, התגייס אורי, האח הבכור, לגדוד הקומנדו בחטיבה 8 ושימש כסגן מפקד מחלקה בפלוגת הג'יפים.
אחיו רמי נשלח עם בני כיתתו להגשת עזרה בקיבוץ יראון שבגליל.
ובהיותו בשדה הוכש על ידי נחש צפע, בן שבע עשרה ומחצה היה במותו.
עוד בילדותם התבלטו האחים נחושתן בכישרונם האמנותי, וציורים משל אורי אף נדפסו ב"דבר לילדים" באותן השנים.
המוזיאון אירח במשך השנים תערוכות הנוגעות להנצחה הלאומית והחילונית בארץ.
כן הוצגו מאות תערוכות של עבודות פיסול וציור מקומיות בנות זמננו.
התערוכות מתחלפות מדי חודשיים שלושה.
במוזיאון קיימת מחלקת הדרכה לילדי גנים ותלמידי בית ספר, ההפעלות בנויות בצורה חווייתית ומטרתן לפתח אצל הילדים כלים להתבוננות, ניתוח והנאה מהאמנות הפלסטית.
במלאת חמישים להקמתו עבר המוזיאון תהליך של שינוי ושדרוג.
מרחב התצוגה גדל, והמוזיאון מכיל אולמות לתצוגות מתחלפות, ותצוגת הקבע של האחים אורי ורמי נחושתן.
אולם עיקר ביסוסו של המוזיאון הוא על תערוכות מתחלפות.
מדי שנה נפתחות כארבע עד חמש תערוכות חדשות.
ב-1998 הציג המוזיאון את תערוכה "שבת בקיבוץ" (אוצרת: טלי תמיר) שהציגה דיאלוג בין אמני הקיבוץ לדורותיהם.
בשנת 2007 אצר יעקב גרוס לצלם יעקב בן דב את התערוכה "מדברים גלויות מארץ ישראל", שבה בשילוב בין שלושת ענפי הצילום הוצגו תצלומים של הגשמת המפעל הציוני ברחבי הארץ החל מימי העלייה השנייה, ובמהלך העשורים הבאים של המאה העשרים.
שתי התערוכות כאחת הצביעו על אופיו של המוזיאון, המתמודד בעזרת יצירות אמנות עם משברים חברתיים ואידאולוגיים בחברה הישראלית.
ב-2015 הוצגה במוזיאון תערוכת יחיד ראשונה בישראל לאמן גרפיטי, עדי סנד (אוצר: מיכאל יעקובסון).
באותה שנה הוצגו גם שתי תערוכות שהתמקדו באדריכלות: התערוכה "עבודת צוות" שעסקה בעבודות משרד האדריכלים "נדלר נדלר ביקסון גיל" שתכננו בין השאר את בניין המוזיאון המקורי, והתערוכה "באר בקיבוץ" שעסקה בעבודות של האדריכל מנחם באר חבר קיבוץ געתון.
ביוני 2025 נסגר המוזיאון בעקבות צמצום משמעותי בתקצובו, ולאחר שהושג תקציב חדש נפתח המוזיאון בדצמבר 2025.
מוזיאון בית חנקין הוא מוזיאון רב תחומי השוכן במרכז מושב כפר יהושע וממוקם בתוך מתחם בית הספר היסודי 'מרחבים' שבמושב.
המקום נפתח ב-1950 ומוצגים בו כיום עשרות פוחלצים ושלדים של עופות ויונקים הנפוצים בעמק יזרעאל בפרט ובארץ בכלל, וכן מגוון עשיר של צמחים מיובשים, פינת העבודה של יהושע חנקין, מוצגים ארכאולוגיים, גאולוגיים ותכנים אקולוגיים.
במקום נמצאת גם גלריה לאמנות עכשווית ובה מוצגות תערוכות מתחלפות.
בית חנקין הוקם במושב כפר יהושע שבעמק יזרעאל.
המושב נוסד בשנת 1927 על ידי אנשי העלייה השלישית מכוחה של אידאולוגיה חזקה ונקרא על שמו של יהושע חנקין.
מייסדי הכפר פעלו למען הקמת חברה חדשה ומתוקנת, המשלבת את פועלם של האינדיבידואל והקולקטיב גם יחד.
בשלהי שנות הארבעים של המאה העשרים, בהתאם לצוואתו של יהושע חנקין, יזם המורה ואיש הטבע מנחם זהרוני 1979-1912) את הקמתו של "מכון אזורי לטבע ולידיעת המולדת - "בית חנקין", בבית הספר בכפר יהושע.
את הכסף לבניית המקום הותיר יהושע חנקין – 2,500 ל"י, וכפר יהושע נטל על עצמו לכסות את רוב ההשקעה הכספית, בתקווה כי מוסדות ואישים המוקירים את זכרו של חנקין ישתתפו גם הם בהקמת הבניין.
אבן הפינה לבית הונחה ב-1949. מנחם זהרוני תיאר את הקמת המכון:
להנחת אבן הפינה נשלח מברק ברכה מקרן קיימת לישראל:
ב-1950, כשנה לאחר שהונחה אבן הפינה, השתרע בית חנקין, שהוקם בשטח בית הספר של המושב על 220 מ"מ.
המבנה כלל אולם תצוגה רב תחומי- בית חנקין, מעבדת כימיה וביולוגיה, מחסן, מצפה כוכבים קטן ע"ש הטייס מאיר חפשי, פינת חי וגן בוטאני.
שלוש שנים לאחר ההקמה נבנה האגף לחקלאות- 'יד מיכאל', לזכרו של מיכאל כפרי, חבר הכפר ובו אולם להרצאות ותערוכות.
בשנת 1953 סיכמה הנהלת המוסד את הפעילות בשנותיה הראשונות ודיווחה כי אל המקום הגיעו בשנה זו 4,000 מבקרים מכל הארץ.
אך לא בביקורים ראתה הנהלת המוסד את עיקר פעילותה: 'בית יהושע חנקין נועד לצורכי לימוד, להרבצת תורה לעם...הדרך למטרה הזו עוברת את בית הספר והמטרה תושג בעיקר על ידי עובדי החינוך.' רוב פעילותו של המוסד התקיימה בקרב מורים שהשתלמו בקורס טבע ובקורס לידיעת הארץ.
מלבד הקורסים נערכו טיולים בהדרכתם של עובדי הבית וכן מספר כנסים וימי עיון.
בשנים 1954–1956 ניטעה מסביב לבית חנקין גינה בוטאנית ובה פינת צמחי מים.
שתי ספריות הועמדו לרשות המבקרים והמשתלמים, באחת נאספו ספרי מדע בעברית ובלועזית, במקצועות מדעי הטבע וידיעת-הארץ, ובשנייה, נאספו ספרי עזר לתלמיד ולמורה בעברית בלבד.
מנחם זהרוני היה למנהלו של המקום מיום היווסדו ובמשך שנים פיתח אותו למרות קשיים רבים שניכרו בדרכו.
זהרוני החל לעבוד בבית הספר בכפר יהושע בשנת 1936 כשהוא משלב את ההוראה בלימודים במכון הביולוגי של יהושע מרגולין בתל אביב ובלימוד עצמי.
במהלך עבודתו הקים בית טבע, ובעזרת הילדים מילא אותו באוספים, פלקטים ומכשירי עזר.
זהרוני עסק בטבוע ציפורים, הקים פינת חי והרבה לשוטט ברחבי הארץ.
בקיץ 1947, יצא זהרוני לשליחות כחבר ב'הגנה', להקמת בתי ספר במחנות הפזורים ברחבי אוסטריה ולגיוס אנשים וכספים.
שנתיים אחר כך החל בהקמת 'בית חנקין'.
זהרוני "המשוגע לדבר" הקדיש את זמנו, את נשמתו ואף את ממונו לפיתוח המקום.
הגרעין לאוסף המוזיאון היה האוסף הפרטי שלו אליו נוספו ברבות השנים מוצגים שנאספו על ידי הקהילה וממשיכי דרכו של זהרוני.
זהרוני אסף במו ידיו את המוצגים מהסביבה, מן החי והצומח, מוצגים גאולוגיים וארכאולוגיים.
במקום רוכזו אוספים עשירים במדעי הטבע, חקלאות, ארכאולוגיה של האזור, וכן הוקמו בו מעבדה לביולוגיה, אולם תצוגה לבעלי חיים, עופות, צמחים ומוצגי גאולוגיה.
עוד היו במקום גם אוסף מטבעות עתיקים וספריה.
הקמת 'בית חנקין' תאמה את תפישת החינוך בכפר ואת שיטת ההוראה ופעילותו של מנחם זהרוני.
תפישתו החינוכית, הרב תחומית של 'בית חנקין' נבנתה כהמשך לטיולים הרגליים הרבים שערכו באזור, ואשר היו חלק ממהלך הלימודים השוטף וכהמשך ללימוד הספרות היהודית והתנ"ך.
אחרי שעות הלימודים עזרו הילדים ותושבי הכפר בארגון 'בית חנקין', בתחזוקה, באיסוף המוצגים ובטיפול בפינת החי הצמודה.
איסוף הממצאים הארכאולוגיים, הזואולוגיים, הבוטניים והגאולוגיים על ידי זהרוני ובני המקום, הכנסתם והצגתם ב'קודש הקודשים' החילוני – המוזיאון ובית הספר, היו צעדים נוספים ביצירת המטא-נרטיב הציוני.
לשם כך גויסו מאמצים מוזיאליים, שבאו לידי ביטוי בבניית מקום בעל תחושת ייחוד, קדושה ומסתורין, בבחירת התכנים, באיסוף המוצגים, באופן התצוגה המפואר, בשיתוף הקהילה ובחשיפת המקום לקהל רחב.
זהרוני הצהיר על החשיבות האסתטית, שראה בעיצוב הבניין והתצוגה.
כעשור לאחר מכן, ב-1963 היה המקום ל'מרכז ארצי לחינוך שדה', מנהלו מנחם זהרוני, פרש מתפקידו בשל חילוקי דעות אידאולוגיים וכספיים, ונגה הראובני מונה למחליפו.
הראובני ביקש שתוכנו המחקרי והלימודי של המוסד יהיה טבע הארץ ונופה בראייה של קדמוני ישראל ומתוך זיקה לחיי יום יום בהווה.
המרכז עסק בשלושה תחומים עיקריים: א.
מחקר- חקירת הטבע והנוף במקורות הספרותיים וביטויים בשטח ב.
הוראה- תלמידי 'המדרשה למורי כפר', בנהלל למדו במקום באופן קבוע, וכן נערכו חוגים למורים וגננות בתחום חינוך השדה.
תצוגה- הכנת תערוכות קבועות ונודדות, כמו תערוכת 'נופי מקרא' שהוצגה ב-11 מרכזים עירוניים וכפריים ברחבי הארץ.
ב-1969 פרצה במקום שרפה ומאז עמד שומם מספר שנים.
ב-1973 קיבל על עצמו אילן טל שהיה מורה לגאוגרפיה ומדעים את ניהול המקום וחידושו.
בעזרת ביל פרגסון, צייר ואיש אקדמיה, עוצבה התצוגה מחדש בהתאם לנרטיב אקולוגי.
נערך מיון, צוירו דיורמות והמקום זכה לעדנה מחודשת.
במהלך השנים לאור שינויים אידאולוגיים, חברתיים ותרבותיים ובשל העדר עניין ותקציב מצד הקהילה ומוסדותיה, הלכה הפעילות בבית חנקין והצטמצמה, עד לסגירתו המוחלטת.
משנת 2014 צמחה פעילות התנדבותית של אנשי הקהילה לשיקום ולפיתוח המקום מחדש, ולגיבוש תוכנית עתידית.
במסגרת התוכנית, לצד פיתוחו והתאמתו לרוח הזמן, יישמר ייחודו ההיסטורי והערכי של המקום, על ידי שימור המבנה ותערוכת הקבע.
במקביל מוצגות תערוכות אמנות מתחלפות באולם 'יד מיכאל', אשר מתפקד כגלריה לאמנות עכשווית.
התערוכות המוצגות במקום מתייחסות באופן ביקורתי ועדכני לאוספים, למוצגים ולתכנים הקיימים במרחב הבית.
מוזיאון בית שטורמן, השוכן בקיבוץ עין חרוד מאוחד, נוסד בשנת 1941 על ידי חבר הקיבוץ שמואל סבוראי כמוזיאון אזורי לטבע ולידיעת הארץ.
המוזיאון קרוי על-שם חיים שטורמן, חבר קיבוץ עין חרוד שנרצח בשנת 1938, והוא המוזיאון הראשון להתיישבות שהוקם בארץ ישראל.
חיים שטורמן היה מאנשי העלייה השנייה ומראשוני עין חרוד, איש השומר וחבר ההגנה.
בשנת 1938, במסגרת תפקידו כאיש הביטחון של "הגוש" (יישובי עמק חרוד ועמק בית שאן), ובשליחות הקרן הקיימת לישראל, נסע שטורמן לעמק בית שאן יחד עם חבריו אהרון אטקין והווטרינר ד"ר דוד מוסינזון, לסימון מקומות להקמת נקודות התיישבות חדשות.
בתום הסיור, בדרך לטירת צבי, עלה רכבם על מוקש ושלושתם נהרגו.
בי"ח באלול תש"א (11 באוגוסט 1941), שלוש שנים לאחר נפילתו, נחנך בעין חרוד, ביוזמתו של חבר עין חרוד שמואל סבוראי, מכון ומוזיאון "לידיעת המולדת" - בית המציג את רוחה ודמותה של המולדת כפי שחיים שטורמן גילם באישיותו ובקורות חייו ואת הערכים שהיו חשובים לו: אהבת האדם, האדמה, הטבע, ההתיישבות והחקלאות.
כראשון המוזיאונים להתיישבות בארץ, הבינו מקימי המוזיאון כי לעשייתם תהיה חשיבות להבנת ולהכרת חזון ההתיישבות בארץ ישראל בעתיד.
הוא היה סמן דרך לאתרים ולמקומות רבים ברחבי הארץ, לשימור המורשת בהיבטיה השונים, הפיזיים והרוחניים, מעשה האדם בכל התקופות והשפעתו על סביבתו הטבעית ועל השתנותה.
בנאומו בחנוכת בית שטורמן, אמר שמואל סבוראי: .
ראשיתו של בית שטורמן כמוזיאון ומכון לידיעת הארץ בבניין בן שתי קומות.
מאוחר יותר הוא הפך למוזיאון לתולדות האזור, העשיר במיוחד בשרידים היסטוריים.
מבחינה גאוגרפית, עמק חרוד הוא השלוחה המזרחית של עמק יזרעאל, ועוברת בו דרך הים הקדומה.
המוזיאון מציע מגוון תוכניות, פעילויות וסיורים, החל מיום סיור הכולל תצפית על עמק יזרעאל המזרחי כיחידת נוף והיסטוריה, ביקור בתצוגות המוזיאון, ועד פעילויות קצרות יותר הנערכות בשטח המוזיאון, והמותאמות לגילים שונים ולאופי הקבוצה.
התכנים מתמקדים בנושאי נוף טבע וסביבה, מורשת ודמויות מופת, התיישבות והיסטוריה, וכוללות תערוכות המתחלפות מעת לעת, הקשורות בתכנים ובמטרות המוזיאון.
תפיסת העולם של עין-חרוד, הקיבוץ הראשון הגדול בארץ, הייתה להיות מרכז יוצר לתרבות מחדשת המשלבת מסורת ושיבה לארץ ולעבודת האדמה.
במסגרת זו נבנו בה מוסדות התרבות (המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, "הבמה" האזורית).
ראשיתו של בית שטורמן בבניין צנוע בן שתי קומות, שהיה המבנה הראשון של "בית הספר המשותף" (האזורי).
קומה אחת יוחדה ללימודי המדעים של בית-הספר והשנייה כמכון לידיעת המולדת ובו תצוגה של חי וצומח.
ברבות השנים נבנו חללי תצוגה נוספים.
בשנת 1968 עברו כיתות המדעים של בית-ספר למשכן חדש, והמבנה כולו היה ל"מוזאון ומכון לידיעת האזור".
ב-1971, לציון יובל לעמק, נוסף אגף חדש שתכנן שמואל ביקלס, האדריכל של מבנים רבים בעין-חרוד, בהם המשכן לאמנות ו"מזכירות הקיבוץ".
בנאום חנוכת הבית ציין שמואל סבוראי את מטרותיו:
כמוזיאון ומכון לידיעת האזור הוא מציג באוספיו פריטים רבים המייצגים היבטים שונים של החיים בעמק יזרעאל.
טבע (חי וצומח) היסטוריה וארכאולוגיה.
ההתיישבות בימי קדם ועד ימינו, ההגנה על האזור בתקופת היישוב, מקורות המים, אתנוגרפיה, חי וצומח.
אוסף הטבע (מוצג באולם טבע) – אוסף פוחלצים, שהיה בעבר מהגדולים בישראל, המשקף את המגוון הרחב של בעלי החיים (שחלקם כבר נכחדו), שחיו או חיים בעמק חרוד ובעמק בית שאן.
"הידיד" - אורד צ'ארלס וינגייט (תצוגת קבע) - תצוגה בקומה התחתונה של המוזאון, המוקדשת לדמותו הייחודית של אורד צ'ארלס וינגייט, ומתמקדת בעיקר בתקופה בה הקים ופיקד על פלגות הלילה המיוחדות, שמרכזן היה בעין חרוד, וכן במערכת היחסים המיוחדת, שנרקמה בינו לבין חיים שטורמן, עד לנפילתו של האחרון.
תערוכת ה"ידיד" נוצרה כהוקרה לווינגייט על תמיכתו, ידידותו והתגייסותו לעזרת היישוב היהודי בארץ ישראל.
"הפילוג"- תערוכה המציגה את הסיפור של הפילוג בעין חרוד והתנועה הקיבוצית על רקע אידאולוגי בשנות החמישים.
באולם זה מוצגות תערוכות שונות המתחלפות מדי כמה חודשים.
2015 - טוביה ריבנר, נוף-תערוכה קבוצתית
2016 – למראית עין, ציפורה דוד - צלמת חלוצה
2017 – אוסף האומנות של רחל סבוראי
2017 - דיין, אלבום משפחתי
בחצר המוזאון ובאגפו המזרחי מוצג חלק מהאוסף הארכאולוגי העשיר שלו, כולל אבני מיל שנאספו באזור, סרקופגים וכלים לעיבוד חקלאי.
סמוך לכניסה למוזאון מוצגים מספר כלי נשק, בהם נעשה שימוש בתקופת מלחמת העצמאות, כולל מרגמת דוידקה, תותח הרים צרפתי, שכונה בישראל בשם נפוליאונצ'יק, וכן שלדת משאית משוריינת מאולתרת, ששימשה להובלת אספקה לירושלים הנצורה בתקופת המלחמה.
בחצר נמצא אתר זיכרון לבני עמק-חרוד אשר נפלו במערכות ישראל.
מפעל ההנצחה לחללי עמק חרוד החל מיד בתום מלחמת העצמאות בהצבת קיר זיכרון לנופלי העמק מתקופת המאבק, טרם הקמת המדינה, ונופלי מלחמת העצמאות.
בחזית הבית נטעו שלושה ברושים: הראשון לזכרו של משה שטורמן, בנו של חיים שטורמן (הסב).
בצד הברוש לזכרו של משה שטורמן, ניטעו ב-1969 וב-1970, עוד שני ברושים צעירים: האחד לזכר בנו של משה, חיים שטורמן (הנכד), שנפל במבצע כיבוש האי גרין בתעלת סואץ, והשני לזכר אמיר ברין, נכד נוסף לחיים הסב, בנם של תמה שטורמן ושלמה ברין, שנפל על גדות תעלת סואץ.
אחרי מבצע קדש, נקרא חנוך סלור, חבר בית השיטה, לעצב את חצר ההנצחה של המוזיאון, אשר נחנכה בשנת 1961. בשנת 2008, הורחבה חצר ההנצחה וחודש לוח השמות לנופלים, לפי תכנונו של האדריכל נבות ציזלינג.
בקיר הזיכרון חקוקים שמותיהם של כל בני עמק חרוד שנפלו במלחמות ישראל ובפעולות איבה.
ליד לפיד אש התמיד נחרט הפסוק מקינת דוד "עַל בַּמוֹתֶיךָ חָלָל" () וחותמת אותו תפילה מתוך מחזור ליום הכיפורים: "אָנָּא יִשָּמַע בְּחַיַינוּ הֵד גְּבוּרָתָם וּמְסִירוּתָם וְיֵרָאֶה בְּמַעֲשֵׂינוּ טֹהַר לִבָּם."
מוזיאון בעלות הברית הוא מוזיאון להיסטוריה בעיר ברלין, בירת גרמניה.
הוא מוקדש להיסטוריה הפוליטית והצבאית של שלטון הכיבוש של בעלות הברית המערביות בגרמניה - ובברלין בפרט - בשנים 1945-1994.
המוזיאון ממוקם בשכונת דאהלם ברובע שטגליץ-צלנדורף שבדרום-מערב ברלין, אשר נכלל באזור הכיבוש האמריקאי בעיר.
הוא שוכן בשדרת קליי (Clayallee) שנקראה על שמו של גנרל לושיוס קליי האמריקאי.
שני מבנים צבאיים לשעבר, ששכנו ליד המפקדה האמריקאית בעיר, משמשים את המוזיאון - אולם הקולנוע Outpost וספריית הזיכרון על שם ניקולסון.
המוזיאון נחנך ב-1998, במלאת 50 שנה להפעלת הרכבת האווירית לברלין, במעמד קנצלר גרמניה הלמוט קוהל.