tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיים שאבו (נולד ב-1 באפריל 1973) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל וכיום עוזר מאמן מכבי נתניה.
שאבו התחיל את הקריירה שלו בהפועל רמת השרון.
בקיץ חתם במכבי פתח תקווה.
ב-11 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-3 נגד באייר לברקוזן במסגרת גביע האינטרטוטו.
ב-29 באפריל 1995 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד מכבי הרצליה.
שאבו שיחק בפתח תקווה 6 עונות.
בינואר חתם במכבי הרצליה עד לסיום העונה.
בסיום העונה חזר לרמת השרון במדיה שיחק שנתיים.
בקיץ חתם בהפועל הרצליה במדיה שיחק 6 עונות.
שאבו היה שותף להישג השיא של בית"ר שמשון תל אביב בגביע המדינה בכדורגל 2007/2008 בו הגיעה לחצי גמר הגביע בו הפסידה להפועל תל אביב בדו-קרב פנדלים.
בסיום העונה חזר לקדנציה שלישית ברמת השרון ובהמשך שיחק גם במכבי השקמה/רמת חן והפועל הוד השרון.
עם פרישתו מונה למאמן קבוצת הנוער של הפועל רמת השרון.
ב-22 בספטמבר 2013 מונה למאמן הקבוצה הבוגרת לאחר פיטוריו של רפי כהן אותה אימן חודש.
עונה לאחר מכן מונה למאמן הקבוצה הבוגרת לאחר שירדה לליגה הלאומית.
שנה לאחר מכן אימן את מכבי הרצליה עד למרץ של אותה שנה.
בקיץ מונה למאמן הפועל כפר שלם מליגה א' דרום, אך ב-7 בנובמבר פוטר.
כחודש וחצי לאחר מכן חזר לרמת השרון.
ב-15 במרץ 2018 עזב את המועדון ועבר להפועל כפר סבא שאותה אימן כחודש בלבד.
בעונת 2019/2020 מונה לעוזרו של רוני לוי בצוות המקצועי של בית"ר ירושלים.
ב-14 בדצמבר 2020 מונה למאמנה של הפועל פתח תקווה שאותה אימן כשלושה חודשים.
ב-19 ביולי 2021 מונה למאמן הפועל ראשון לציון שאותה אימן כארבעה חודשים.
ב-11 במרץ 2022 חזר לרמת השרון כמנהל מקצועי.לאחר עונה סיים את תפקידו.
ב-19 בינואר 2026 מונה לעוזר מאמן מכבי נתניה.
הרב חיים רפאל עטייא (ה'תרכ"ד, 1864 - ד' באלול ה'תש"ט, 1949) היה פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של רבאט שבמרוקו במחצית הראשונה של המאה העשרים.
נולד ברבאט ולמד אצל חכמי העיר.
בצעירותו היה שוחט ובודק, ולעומת חבירו הרב חיים יקותיאל בירדוגו שהיה נוהג לפסוק במהרה אם הבשר כשר, רבי חיים רפאל נטה להסס יותר ולא הכריע מייד.
בהמשך התמנה לסופר בית הדין.
בט"ו בשבט תרמ"ז החל לשמש בחברה קדישא.
לא יאוחר משנת תר"ע (1910), התמנה לדיין בבית הדין של רבאט בראשות הרב יוסף חיים בן עטר והרב חיים יקותיאל בירדוגו לצד הרב דוד צבאח.
בשנת תרפ"א התמנה לרבה הראשי של רבאט.
בשנת תש"א יצא לגמלאות, והחליפו הרב דוד צבאח.
התכתב בענייני הלכה עם חכמי מרוקו, כדוגמת הרב שלמה הכהן אצבאן רבי אברהם ריווח ורבי רפאל אנקאווא.
תלמידו הרב משה מלכה סיפר, כי רבי חיים רפאל הנהיג להתפלל מנחה של חול ללא חזרת הש"ץ וללא אמירת תחנון.
באייר תרצ"ד שיכל את בנו אליהו.
נפטר ברבאט בד' אלול תש"ט (1949), בהיותו בן שמונים וחמש.
כשבוע לאחר פטירתו, הספידו הרב יוסף בן נאיים.
פסקי דין - נדפסו בספרי חכמי דורו.
קורות יהודי רבאט - בכתב יד.
חיים שושקס (1891 - 7 במאי 1964) היה כלכלן, עיתונאי, אתנוגרף ועסקן אמריקאי-יהודי יליד פולין.
נולד בביאליסטוק ולמד באוניברסיטת חארקוב והאוניברסיטה של בריסל.
בין השנים 1918-1920 היה מנהל הבנק היהודי בחארקוב ובין השנים 1921-1923 היה מפקח הבנק הפולני הקואופרטיבי.
ב-1939 היה בין חברי המועצה היהודית בוורשה בעת הכיבוש הנאצי, ודיווח לעיתונות העולמית על התנהלות הנאצים ועל ההנחיות להקמת הגטו.
בהמשך אותה שנה היגר לארצות הברית בה כיהן החל משנת 1941 כקונסול-כבוד של פולין.
מעט לאחר הגעתו לארצות הברית החל לעבוד כעיתונאי במערכת 'דער טאג'.
במסגרת תפקידו סייר ברחבי העולם וכתב על סוגיות הנוגעות ליהדות ולישראל.
בשנות ה-60 סייר במדינות הערביות במזרח התיכון: בסוריה, במצרים, ובלבנון, ודיווח בין היתר על מצב היהודים בהן.
בירדן ביקר לאחר שנפגש עם המלך חוסיין בעצרת האו"ם וקיבל לכך את ברכתו, והגיע בין היתר גם למקומות הקדושים ליהדות שהיו תחת שלטון ירדני - הכותל המערבי, קבר רחל ומערת המכפלה.
כשביקר בקהילה היהודית בלוב, נעצר וגורש מהמדינה.
גם בקהילות היהודיות בברית המועצות ביקר עוד טרם הסרת מסך הברזל וכן ביקר את הקהילה היהודית באתיופיה, בדרום אמריקה ובדרום אפריקה.
ב-1959 היה בין יוזמי הקמת איגוד עיתונאים יהודים עולמי.
כיהן גם כסגן יו"ר מגבית ההסתדרות בארצות הברית ובהנהלת היאס.
פרסם ספרים רבים על מסעותיו בייידיש ובאנגלית, שאחדים מהם תורגמו לעברית.
מהקרמלין עד הפירמידות: רשמים, ירושלים: מ' ניומן, תשי"ט
עולם ומלואו, תל אביב: המנורה, תשכ"ד
בדרכי תבל: פרקי מסע (עברית: ב' וילינצ'וק), תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ד
חיים שכאלה היא סדרת תוכניות אירוח בטלוויזיה הישראלית ששודרה קרוב ל-30 שנה ועסקה בחייהם של אישים שונים בתולדות המדינה ובתרבותה.
מנחה כל התוכניות היה עמוס אטינגר, למעט התוכנית לחיים יבין שצולמה ב-2008 והונחתה על ידי יגאל רביד.
התוכנית נוצרה בשנת 1966 כתוכנית רדיו ברשת ב' בשם "אלה הם חייך".
מנחה התוכנית והתחקירן הראשי שלה היה עמוס אטינגר, ששידר את התוכנית בממוצע מדי ארבעה חודשים.
בשנת 1972 הפכה תוכנית הרדיו לתוכנית טלוויזיונית בשם "חיים שכאלה", ובמהלך השנים צולמו כ-80 פרקים שלה לטלוויזיה, רובם עד שנת 2000.
ביוני 1973 התארח בתוכנית יצחק (אייק) אהרונוביץ', ומאז לא שודרה התוכנית במשך כמעט שנתיים.
במאי 1975 חזרה התוכנית לשדר, ובה התארח חיים לבקוב.
לתוכנית היו אחוזי מדרוג גבוהים, בפרט כאשר הערוץ היה בלעדי בישראל.
בפסח תשמ"ז-אפריל 1987 שודרה תוכנית היובל במספר, שהוקדשה לשייקה דן, והייתה אמורה להיות תוכנית הסיום, אך התוכנית המשיכה כאמור עוד הרבה שנים.
בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 השתנה במעט שמה של התוכנית והיא נקראה "חיים שכאלה חוזרים", ושם התארחו דמויות שכבר היו בתוכנית בעשורים הקודמים, כגון חיים טופול, יהורם גאון ועוד.
התוכנית האחרונה שודרה בשנת 2000. בשנת 2007 חזרה התוכנית ואירחה את שדרן הרדיו ומנחה השעשועון "מקבילית המוחות" יצחק שמעוני.
תוכנית נוספת לכבודו של יעקב טרנר צולמה בפברואר 2011, ועוד תוכנית לכבוד מאמן הכדורגל שלמה שרף, שצולמה בינואר 2013.
ברוב התוכניות נהגו להפתיע את "כוכב" התוכנית והכניסו אותו לאולפן טלוויזיה חשוך, ואז היו נדלקים האורות ובמחיאות כפיים, והמנחה, אטינגר, היה מלווה את האישיות לאורך הקהל ומשם לבמה.
באולפן ישבו אנשים מתקופות שונות בחייו של כוכב התוכנית שסיפרו עליו דברים שונים, רציניים ופיקנטיים.
לכל תוכנית הובא אדם מפתיע מעברו של כוכב התוכנית.
המשפט בתוכנית שהפך למטבע לשון היה: "מה אומר לך הקול הבא?", שאלה שהיה נשאל והיה עליו לזהות לפי הקול את מי יזמין אטינגר להצטרף התוכנית.
אוסף התחקירים שנאסף, הוגש בסוף התוכנית לכוכב אותה תוכנית בצורת ספר-מתנה למזכרת.
התוכנית נפתחה באות מוזיקלי (נעימה בשם Pensive Miss של המלחין ניל הפטי).
האות גם סיים את התוכנית, אז מכריו של האורח ניגשו אליו, נישקו אותו או הגישו לו פרחים, כחלק מריטואל קבוע בתוכנית.
בפורים 1976 בוצעה תוכנית מיוחדת לפורים עם אחשוורוש (שאותו שיחק אבנר חזקיהו).
הראשון שהתארח בתוכנית היה המשורר חיים גורי, בתוכנית ששודרה ב-25 באפריל 1972, והאחרון היה מאמן הכדורגל שלמה שרף, בתוכנית ששודרה בשנת 2013.
התכנית שודרה במשך 30 שנה.
בין 65 האורחים המפורסמים שהתארחו ב"חיים שכאלה" היו 10 נשים בלבד.
האורח הצעיר ביותר בתולדות התכנית היה אביגדור קהלני, בן 30 בלבד ב-1975 כשצולמה התכנית איתו.
התכנית זכתה לגרסאות פרודיות בתוכניות בידור וסאטירה כמו, "זהו זה!", "רק בישראל" ו"הקומדי סטור".
בתוכנית "המחסן של כאילו" ריבה, דודתו של כאילו וכמוני דנו בשיחת טלפון האם לקיים לכאילו מסיבת יום הולדת בסגנון "חיים שכאלה".
בסדרה "קרובים קרובים" קוזילביץ' (שמוליק סגל) חשב ששכניו מארגנים מסיבה בסגנון "חיים שכאלה".
בסדרה "הפיג'מות" נעשה פרק של "חיים שכאלה" על צמחוני (ניר רון), בהנחיית יורם צוברבולר (קובי פרג').
חיים של אחרים () הוא סרט קולנוע גרמני עטור פרסים אשר יצא לאקרנים בשנת 2006 ועלילתו מתרחשת בשנותיה האחרונות של גרמניה המזרחית.
זוכה פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2006. זהו סרטו הארוך הראשון של במאי ותסריטאי הסרט, פלוריאן הנקל פון דונרסמארק.
במזרח ברלין של שנת 1984, בהוראת שר התרבות, ברונו המפף, מתמנה קצין השטאזי גרד ויזלר (אולריך מיהה) לעקוב אחר המחזאי גיאורג דריימן (), למרות שדריימן מוכר כנאמן לשלטון הקומוניסטי.
אנשי השטאזי מתקינים מספר רב של אמצעי ציתות בדירתם של דריימן ובת זוגו, כוכבת התיאטרון כריסטה-מריה זילנד (מרטינה גדק).
ויזלר, איש מנגנון אפרורי החי בגפו, מתמקם בעליית הגג מעל דירתם של השניים ועוקב משם אחר חייהם.
במהלך המעקב אחרי דריימן נחשף ויזלר לחיי האמנות והרוח במזרח ברלין, ואל חיי החברה של האליטה התרבותית בה.
הוא גם נחשף לחיים האינטימיים של דריימן ובת זוגו והופך להיות מעורב בחייהם הפרטיים ללא ידיעתם.
ויזלר מגלה כי המניע למעקב אחר המחזאי ובת זוגו אינו אידאולוגי אלא אישי – שר התרבות חושק בזילנד, ולכן הוא חפץ בהפללת דריימן.
דריימן משנה את יחסו לשלטונות מזרח גרמניה בעקבות התאבדות של אחד מחבריו, במאי תיאטרון שהוחרם על ידי השלטונות.
ויזלר בוחר להתעלם מפעולותיו החתרניות של דריימן ומחפה עליו ללא ידיעתו.
דריימן מבריח לגרמניה המערבית מאמר שכתב על התאבדויות בגרמניה המזרחית, וזה מתפרסם בעילום שם בשבועון "דר שפיגל".
בניסיון לאתר את כותב המאמר עורך השטאזי חיפוש בביתו של דריימן, לשם איתור מכונת הכתיבה ששימשה לכך, אך אינו מאתר אותה.
מלאכת החקירה מוטלת על ויזלר, המצליח להוציא מזילנד את מקום המסתור, בדירתו של דריימן.
אנשי השטאזי חוזרים לדירה וניגשים למקום המסתור.
זילנד, שרואה זאת וחרדה מהתוצאות, יוצאת מהדירה, רצה לכביש, ונפגעת אנושות ממכונית חולפת.
בדירה פותחים אנשי השטאזי את מקום המסתור, אך אינם מוצאים דבר, משום שויזלר הקדימם וסילק משם את מכונת הכתיבה.
דריימן יוצא מדירתו אל זילנד הפצועה, והיא גוועת בזרועותיו.
ויזלר מודח מתפקידו בשטאזי, אף שאין ראיות להרשעתו, ומקבל תפקיד עלוב של פותח מכתבים שהשטאזי מעוניין לקרוא, כחלק מפעילות המעקב.
לאחר שנים אחדות בתפקיד זה, חומת ברלין נופלת.
דריימן הופך למחזאי חופשי, והוא ניגש למשרדי השטאזי, שבהם הוא יכול כעת לעיין בתיקיו שם.
מעיון בתיקים מתברר לו שהסוכן שעקב אחריו, החותם על דו"חות המעקב שלוו בשם HGW 20/7, החל בשלב מסוים לכתוב דו"חות כוזבים, המסתירים את פעילותו הפלילית של דריימן, ובכך הגן עליו ממאסר.
דריימן מברר שסוכן זה הוא ויזלר, ומגלה שויזלר הוא כעת דוור.
הוא צופה בו בעבודתו, אך אינו ניגש אליו (בעקבות המהפך הפוליטי התהפכו התפקידים, והעוקב הפך לנעקב).
דריימן כותב ספר חדש, בשם "סונטה לאדם טוב", שזוכה להצלחה רבה.
בסצנה האחרונה של הסרט, אנו רואים את ויזלר בעוברו ליד חנות ספרים, רואה את הספר ומזהה את שם הסופר.
הוא נכנס לחנות, לוקח עותק של הספר וניגש לשלם עליו.
בעודו ממתין לתורו, הוא פותח את הספר, ורואה בעמוד הראשון את ההקדשה: "מוקדש ל-HGW XX/7".
הסצנה מסתיימת בתמונת תקריב של פניו, מוארות, מביטות בחיוך מהורהר כלפי מעלה.
פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2007; פרס מבקרי הקולנוע בגרמניה לסרט הבכורה הטוב ביותר, לשחקן הטוב ביותר (אולריך מיהה), לצילום ולעריכה.
גרמניה המזרחית, או בשמה הרשמי "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (GDR), התקיימה בין השנים 1949–1990 כגרורה של ברית המועצות.
למרות שמה, השלטון במדינה היה חד-מפלגתי בפועל והיה נתון בידי "מפלגת האיחוד הסוציאליסטי" הקומוניסטית.
שנה לאחר הקמת הרפובליקה הוקם "המשרד לביטחון המדינה", הידוע בכינוי שטאזי, שחרת על דגלו את הסיסמה "Schild und Schwert der Partei" ("המגן והחרב של המפלגה").
בנוסף למשימות ביון מחוץ לגבולות גרמניה, עסקו סוכני השטאזי במעקב ובילוש אחר אזרחי גרמניה המזרחית והמערבית.
בשנות ה-80 פיתח הארגון רשת של מודיעים שהעבירו מידע על מכריהם.
על פי הערכות, העסיק השטאזי יותר מ-90 אלף שכירים ו-300 אלף מודיעים ערב קריסתה של גרמניה המזרחית ב-1989. בעת ההפיכה השלווה של 1989 ניסו אנשי השטאזי להשמיד תיקים חסויים במשרדי הארגון.
לאחר איחוד גרמניה נפתחו התיקים שנותרו בארכיון השטאזי לעיונם של האזרחים שהיו מטרה למעקב.
התיקים חשפו במקרים רבים מעורבות של בני זוג, קרובי משפחה, עמיתים לעבודה וחברים במסירת מידע לשטאזי אודות הקרובים להם.
עלילתו העיקרית של הסרט מתרחשת בשנת 1984, שנים אחדות טרם קריסתה של גרמניה המזרחית.
מבקרי הקולנוע רואים בבחירתה של שנה זו דווקא רמז לספרו של ג'ורג' אורוול, "1984", העוסק אף הוא בשלטון העוקב אחר כל אזרחיו ושולט בחייהם.
המבקר אורון שמיר רואה זיקה הדוקה יותר בין הסרט ובין הספר, ומציין:
לכל אורכו, מקיים הסרט דיאלוג עם הספר "1984" של ג'ורג' אורוול.
הוא אמנם שומר מרחק מן האפוקליפטיות ומן הגישה הצינית שמאפיינת את הספר, אבל בהחלט אפשר להצביע על כמה נקודות דמיון.
השנה שבה מתרחשת עלילת הסרט היא 1984, ונדמה לי שאין מדובר במקריות.
רגעים רבים מזכירים באווירה שלהם את הפראנויה המוחלטת שמאפיינת את הספר, נותנים תחושה ששום מקום הוא לא בטוח מספיק כדי להגיד בו את שעל לבך, לחשוב מחשבות משלך ולהחזיק בדעות אינדיבידואליות.
גרד ויזלר (בגילומו של אולריך מיהה) הוא חוקר של השטאזי, העוסק גם בהדרכה של מתלמדים בתחום זה.
הוא מסוגל לחלץ מנחקר את ההודאה או המידע המבוקשים, ללא מגע פיזי עמו אך תוך הפעלת לחץ נפשי וגופני (מניעת שינה) מתמשך.
הוא פועל בקשיחות אך מתוך מניע אידיאליסטי - אמונה בצדקת דרכה של המפלגה, אך הצפייה במפקדו האופורטוניסט ובשר התרבות המושחת גורמת לו לשנות את דרכו, ולחפות על המחזאי גאורג דריימן וחבריו, המתנגדים למשטר.
השינוי שעובר ויזלר הוא מרכיב מהותי בסרט.
גיאורג דריימן (בגילומו של סבסטיאן קוך) הוא מחזאי מצליח.
הוא נזהר שלא לחרוג מכללי המשחק שמכתיב השלטון, ולכן משוכנע שאין שום סיבה לנהל מעקב אחריו.
לאחר קריסת גרמניה המזרחית הוא מופתע לשמוע שהתנהל מעקב מדוקדק אחריו, באמצעות מכשירי האזנה שהוטמנו בדירתו.
דריימן, הצופה גם הוא בשר התרבות המושחת, ומזועזע מהתאבדות חברו הבמאי, כתוצאה מהחרמתו על ידי השלטונות, עובר אף הוא שינוי, ומסכן עצמו בהצטרפות לחבריו החתרניים ובכתיבת מאמר ביקורתי, המתאר את ההתאבדויות בגרמניה המזרחית ומתפרסם במערב.
כריסטה-מריה זילנד (בגילומה של מרטינה גדק) היא שחקנית תיאטרון מצליחה ובת זוגו של דריימן.
שר התרבות חושק בה, ולמעשה אונס אותה, אך היא מבליגה ביודעה שהתנגדות תוביל לקץ הקריירה שלה.
כאשר היא נעצרת, בניסיון של השטאזי לקבל מידע מפליל ממנה, תחילה היא אינה נשברת בחקירה, אך בסופו של דבר נכנעת ומוסרת מידע שעלול להביא להפללתו של דריימן.
אנטון גרוּבּיץ (בגילומו של אולריך טוקור) הוא קצין בשטאזי, מפקדו של גרד ויזלר.
גרוביץ ממלא את תפקידו באופורטוניזם, ללא שמץ של מניע אידאולוגי, כל החלטה שלו נשקלת בהתאם לטובה האישית שתצמח לו.
את גישתו זו הוא מנסה להנחיל גם לויזלר.
חיים שפיר (נולד ב-5 במרץ 1950) הוא סופר ומפתח משחקים ישראלי.
למד לתואר ראשון בפקולטה להנדסת חקלאית בטכניון.
לאחר שנתיים של עבודה כמהנדס שכיר, עזב את עבודתו ופיתח צעצועי עץ עם ידידו אבי ינאי.
לאחר כשנה, החל לפתח ולייצר משחקים תחת שם המותג "משחקי שפיר" שהוחלף בשנת 2013 ל"המשחקים של חיים שפיר".
שפיר מתמחה בעיקר במשחקי חברה, למנעד גיל רחב ופיתח למעלה מ-100 משחקים הנמכרים בכ-25 ארצות.
בין משחקיו המפורסמים: טאקי, פיקולו, לוגי, קוקוטאקי, שמונה וחצי, אוצרות או צרות, תפוס ת'כוס, קלאק קלאק וגרסת משחק קופסה למשחק "ארץ עיר".
שפיר כתב גם ספרים לילדים, בהם "ארץ האין", "ארץ עכשיו" ו"פנסים".
בשנת 2018 שיחק שפיר בתפקיד עצמו בעונה השנייה של סדרת הילדים והנוער "צפוף".
שפיר נשוי ואב לשני בנים, השותפים עימו בניהול החברה.
נולד בקובנה לרב רפאל אלתר שמואלביץ, שהיה במשך תקופה ר"מ בישיבת נובהרדוק ולאחר מכן גם ראש ישיבה בסטוצ'ין שבפולין, ולאטל, בתו של רבי יוסף יוזל הורוביץ - הסבא מנובהרדוק.
הסנדק בברית המילה שלו היה רבי יצחק בלאזר.
עד גיל 16 למד תורה מפי אביו.
כנער נחשב לעילוי, ובגיל צעיר נשלח ללמוד בישיבת שער התורה שבעיר גרודנה.
ראש הישיבה הרב שמעון שקופ שנודע בדרכו האנליטית השפיע על דרך לימודו, והוא מינה אותו כמגיד שיעור בישיבה לתלמידים הצעירים.
בשנת ה'תרפ"ה עבר לישיבת מיר, ושם התפרסם בכינוי "העילוי מסטוצ'ין".
בישיבה נודע כמתמיד ובעל בקיאות רבה בספריית הישיבה.
נישא בג' בטבת תר"צ לחנה מרים פינקל, בתו של ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל (נפטרה בי"א תשרי ה'תשנ"ו).
בחורף תרצ"ו התמנה לר"מ בישיבה והחל למסור שעורים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, גלתה הישיבה ממיר לווילנא ולאחר כחודשיים לקיידאן.
לאחר כשבעה חדשים עזבו את המקום בפקודת השלטון הקומוניסטי בעיר.
התלמידים הצליחו לקבל אשרת כניסה ליפן בעזרתו של סוגיהארה, והם שהו בקובה כ-6 חודשים, ולאחר מכן עברו לשנגחאי.
כיוון שחמיו ראש הישיבה, נסע לא"י לגיוס תרומות ולא יכול היה לחזור, ניהלו רבי חיים ורבי יחזקאל לוינשטיין את חיי היום-יום בישיבה.
כשעברה הישיבה לשנגחאי, טיפל רבי חיים בעניינים הכספיים של כל הישיבות שגלו לעיר, בהן ישיבת ליובאוויטש, ישיבת קלצק וישיבת קמניץ.
הישיבה שכנה בשנגחאי במשך חמש וחצי שנים.
בחודש טבת תש"ז נסע עם הישיבה לארצות הברית, וכחצי שנה אחר כך עלה לארץ ישראל וסייע לחמיו בייסוד ישיבת מיר שם.
עם פטירת חותנו בשנת תשכ"ה מונה לכהן תחתיו בראשות ישיבת מיר.
עם פטירת גיסו הרב חיים זאב פינקל אף החל למסור שיחות מוסר.
בשיעוריו נהג להציג קושיות רבות ולתרץ את כולן בסופו של דבר בעזרת יסוד אחד.
שילב בשיעוריו את שיטת מורו רבי שמעון שקופ עם פיתוח עצמאי שלו.
הקפיד להעלות את כל חידושיו על הכתב, והשאיר אחריו אלפי דפים בכל מסכתות הש"ס.
מספר ימים לאחר חג הסוכות תשל"ט, הובהל רבי חיים לבית החולים שערי צדק, שם אושפז במצב קריטי כחודשיים.
רבי משה פיינשטיין אמר: "כל העולם נח על כתפיו של ר' חיים".
ונקבר בהר המנוחות בירושלים בהלוויה מרובת משתתפים שבה ספד לו הרב אלעזר מנחם מן שך באמרו: "משמת רבי חיים בטלו השקדנים".
את ספריו של הרב חיים ערכו בני המשפחה ותלמידיו:
שערי חיים שעוריו על הש"ס, נכתב בחלקו על ידי תלמידיו ונערך על ידי בני המשפחה, כאשר יצאו מספר כרכים והעבודה עדיין בעיצומה.
שיחות מוסר סדרת שיחות מוסר שמסר הרב חיים בישיבת מיר, נכתב בחייו על ידי בנו הרב רפאל שמואלביץ ואחיינו הרב אריה פינקל, ונערך מחדש בשנים האחרונות על ידי נכדיו.
ספר הזיכרון מח ולב נערך לאחר פטירתו של הרב שמואלביץ לזכרו בהוצאת מוריה ובתוכו מאמר בשם מח ולב שנכתב על ידי הרב ראובן גרוסמן.
הספר נחשב לתיאור ממצה של דרכו ויצא לאור אחר כך כספר בפני עצמו.
הרב שמואל יעקב בורנשטיין, ראש ישיבת קריית מלך, בני ברק
הרב ישראל גרוסמן ראש ישיבת פינסק קרלין
הרב יוסף חיים בלוי רב העיר אשקלון
הרב אליהו ברוך פינקל מראשי ישיבת מיר
הרב אליעזר צבי סילבר ראש ישיבת דרך חכמה
הרב אברהם יפה שלזינגר, רבה של ז'נבה
בנו הרב רפאל, מראשי ישיבת מיר ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית (נפטר ט' בשבט ה'תשע"ו)
בנו הרב אברהם צבי, ר"מ בישיבת מיר (נפטר י"א בתמוז ה'תשפ"ד)
בנו הרב מאיר, אב"ד בבית הדין לדיני ממונות שעל ידי המועצה הדתית בירושלים וראש מערכת האנציקלופדיה התלמודית.
חתנו הרב נחום פרצוביץ, ראש ישיבת מיר
חתנו הרב יצחק אזרחי, מראשי ישיבת מיר
חתנו הרב ישראל מאיר ווייס, ראש ישיבת נחלת הלויים בחיפה
חיים שמש (נולד ב-26 במאי 1959) הוא מפיק ומנהל מוזיקלי ישראלי.
שמש נולד בשם ז'אימי שאמס בסאו פאולו שבברזיל.
בגיל 9 עלה עם משפחתו לישראל.
הוא החל את דרכו בתעשיית המוזיקה כטכנאי קול ותאורן למופעים.
לאחר שלוש שנות לימודי סאונד ב-New School בניו יורק, החל לעבוד בחברת התקליטים "הד ארצי" כעוזרו האישי של יאיר ניצני, אשר היה בזמנו מנכ"ל החברה.
במסגרת עבודתו כמנהל המחלקה הישראלית בהד ארצי, הפיק שמש את אלבומיהם של אמנים רבים.
בשנת 1997 הקים את חברת התקליטים "סאנשיין רקורדס", אשר פעלה עד שנת 2001, והפיקה אלבומים עבור אסף אמדורסקי ("מנועים שקטים"), אביתר בנאי, שבק ס' ("כנען 2000"), יהלי סובול, ערן צור ועוד.
בשנת 2002 הצטרף לחברת התקליטים NMC שם שימש כמנהל המחלקה העברית.
בשנת 2005 פרש מחברת "NMC", ומאז עובד כמפיק ומנהל אמנותי עצמאי.
עכשיו" - חידוש של אלבומי מופת ישראליים עם ביצועים מחודשים והפקה מוזיקלית חדשה, ב-2021 הפיק את "פסטיבל בשחור-לבן", לכבוד יובל ה-50 של תיאטרון ירושלים.
בנוסף שימש כמורה בבית הספר למוזיקה Muzik.
עם תגליותיו של שמש נמנים: החברים של נטאשה, היהודים, איפה הילד, הקרקס של דולי, אביב גפן, אלג'יר, אביתר בנאי, תערובת אסקוט, אפרת גוש, יוני בלוך, חם ומחמם בום, המושבה, דוד דאור, להקת הבילויים, אסף אמדורסקי, מוניקה סקס, רונית שחר ועוד.
שמש חי בעבר בזוגיות עם מאיה קרבט שהייתה דוברת שידורי קשת, בנותיהם הן שירה ועלמה קרבט שמש.
אחר כך היה בזוגיות עם הזמרת אפרת גוש, שבמקביל שימש כאמרגנה.
בשנת 2022 גילם אייל שכטר את דמותו בסדרה "שנות הירח".
הרב חיים שלמה ליבוביץ (ה'תרצ"ד, 1933 - י"ח באדר א' ה'תשע"ו, 27 בפברואר 2016) היה ראש ישיבות קמניץ ופוניבז'.
נולד בברנוביץ', בלארוס, לצייטה לאה ולרב יעקב משה, בנו של רבי ברוך בר ליבוביץ.
דודו היה הרב ראובן גרוזובסקי.
בשנת ת"ש נמלטה המשפחה עם תלמידי ישיבת כנסת בית יצחק לווילנה.
הם הצליחו לברוח לארץ ישראל באונייה שבה נמלטו גם הרב דוד פוברסקי ומשפחתו והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, והתיישבו בירושלים.
אביו הקים את ישיבת קמניץ בישראל, עם גיסו הרב משה ברנשטיין.
למד בישיבת תפארת צבי ובישיבת חברון, ובמקביל השתתף בשיעוריו של אביו.
בהמשך למד אצל הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק ואצל בנו הרב יוסף דוב, עם הקמת ישיבת בריסק.
בשנת ה'תשכ"א נישא לסימא (נפטרה בה'תשע"ט), בתו של הרב אברהם יצחק רוטשטיין, מנהל בית היתומים דיסקין בירושלים.
בני הזוג התגוררו בשכונת מקור ברוך ומאוחר יותר במאה שערים.
לאחר פטירת אביו בסיון תשכ"ד התמנה במקומו לראשות ישיבת קמניץ.
הוא העביר בישיבה שיעורים מדי יום ושיעור כללי שבועי.
העביר גם "חבורות" בביתו לבני ישיבות ואברכים.
בפרט עסק בהסברת חידושיו של סבו רבי ברוך בר בספרו הלמדני "ברכת שמואל".
בשנת תשס"ז עבר להתגורר לסירוגין גם בבני ברק בדירה שהקצתה לו ישיבת פוניבז', שבה התחיל לכהן כראש ישיבה, לצד ראשי הישיבה הוותיקים, הרב גרשון אדלשטיין והרב ברוך דב פוברסקי.
הוא הרצה בישיבה שיעורים יומיים וכלליים עד סמוך לפטירתו.
הרב ליבוביץ נפטר ביום שבת י"ח באדר א' ה'תשע"ו, 27 בפברואר 2016. הלווייתו יצאה למחרת מהיכל ישיבת פוניבז' בבני ברק, ועברה בהיכל ישיבת קמניץ בירושלים.
הוא נקבר בליל כ' באדר א' בהר המנוחות בירושלים.
בתשע"ח יצא ספרו "משנת רבי חיים שלמה - על מסכת שבת", מכתביו ומסיכומים של בנו הרב עוזיאל מלימודם המשותף.
יצא עם ספרו של סבו הרב ברוך בער, כתבי ברכת שמואל - על מסכת שבת.
אחיו היה הרב זלמן נטע, מחבר סדרת הספרים ברכת יעקב (על שם אביהם).
הרב ליבוביץ שיכל בן ובת בחייו.
מבניו: הרב ברוך בער, ראש ישיבת קמניץ; הרב יעקב משה, ר"מ בישיבת באר התורה; הרב שמעון, ראש כולל בבני ברק; הרב עוזיאל, ראש ישיבת "ברכת שמואל" בארץ ישראל.
מחתניו: ישראל חיים, בנו של הרב ברוך דב פוברסקי; הרב בנימין בינוש אפשטיין, כיהן כר"מ בישיבות באר התורה וכנסת הגדולה; הרב מרדכי קפלינסקי, ראש חבורת קדשים בישיבת מיר.
בין גיסיו: הרב נחום רוטשטיין, ראש ישיבת נזר התורה; הרב עוזיאל משה רוטשטיין, מחבר ספרי "נחלת משה"; הרב דב צבי רוטשטיין; הרב בן ציון פלמן והרב פינחס שרייבר.
רבי חיים שניאור זלמן שניאורסון מלאדי (ה'תקע"ג 1813 - ד' בטבת ה'תר"ם, 19 בדצמבר 1879) היה אדמו"ר לחסידי חב"ד-ליאדי ובנו השלישי של האדמו"ר בעל צמח צדק מליובאוויטש.
המהרש"ז נולד בעיירה לובביץ' לאביו ולאמו הרבנית חיה מושקא .
בשנת ה'תקע"ג (1813), כמה חודשים לאחר פטירת זקנו האדמו"ר הזקן מחב"ד, ונקרא על שמו.
היה תלמידו של סבו האדמו"ר האמצעי.
לאחר הסתלקות סבו בשנת ה'תקפ"ח (1828), קיבל אביו את נשיאות חסידות חב"ד, ובנו שניאור זלמן, למד אצלו.
בבחרותו חלה במחלה קשה, ואביו הצ"צ הוסיף לו את השם "חיים".
כאשר חסידות חב"ד הלכה והתעצמה ואלפי חסידים הגיעו ללובביץ', נרתם גם הוא לעזרת אביו הצמח צדק שמינה אותו לחזור את דרושי החסידות שלו בפני החסידים ולהשיב על שאלותיהם הן בעניינים של עבודת השם והן בעניינים גשמיים.
שם אשתו חיה, שם חותנו ישעי' מהאמיל.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרכ"ו (1866), קיבל אחיו הצעיר שמואל את נשיאות התנועה.
אך הוא נשאר להתגורר יותר משנתיים בליובאוויטש, בסמיכות לאחיו.
בחודש אב שנת תרכ"ח (1868) עבר לעיירה לאדי, מקום מגורי זקנו שעל שמו הוא נקרא בצטטו את הפסוק "דור רביעי ישובו הנה.." (הוא היה דור רביעי לאדמו"ר הזקן) והקים את חסידות חב"ד-ליאדי.
נפטר בד' טבת ה'תר"ם, 19 בדצמבר 1879. לפני פטירתו, הורה לתת רביעית מעיזבונו בסך עשרת אלפים רובל כסף לצדקות שונות.
לאחר פטירתו התפלגה החסידות לשניים, כאשר מרבית החסידים קבלו עליהם את הנהגת בנו יצחק דובער שניאורסון מחבר ספר "סידור מהרי"ד" שנשאר בעיר ליאדי.
וחלקם קיבלו את הנהגת חתנו רבי לוי יצחק גוטרמן מסירוטשין (צאצא לאדמו"רי ראדזימין שבפולין, שעבר לחסידות חב"ד).
רבי לוי יצחק העביר את מרכז החסידות שלו לעירו סירוטשין, אך בסוף ימיו עבר לוורשה שבפולין ושם נפטר בכ"ב בטבת ה'תרס"ה (1904).
בנו רבי יצחק דובער שניאורסון, ממשיך דרכו כאדמו"ר חסידות חב"ד-לאדי.
בתו סטערנא, אשתו הראשונה של אחיו רבי שמואל שניאורסון ונפטרה כשלושה חודשים לאחר חתונתה
בתו הרבנית ראדא, הייתה נשואה בנישואין ראשונים עם בן דודה שניאור (בן רבי יעקב שניאורסון בן הצמח צדק) ובנישואים שניים התחתנה עם רבי לוי יצחק גוטרמן.
כמה מכתבים ממנו נדפסו בספר 'מבית הגנזים'.
באדר א' תשפ"ב (פברואר 2022) העלתה ספריית חב"ד לאתר האינטרנט של הספרייה סריקה של כמה כרכים של מאמרי חסידות שאמר, חלקם בכתב ידו, ותיאור של כמה דרושים שלא עלתה סריקה מהם.
חיים שמואל קהימקר (1830 – 9 באוקטובר 1908), היסטוריון, מורה, פילנתרופ ופובליציסט בן לקהילת "בני-ישראל" בהודו.
קהימקר היה דמות מרכזית בפרסום הקהילה לעולם ולקהילות היהודיות השונות הנמצאות בו.
הוא הקים את אחד מבתי הספר לעברית הראשונים בהודו, וכן מספר עיתונים הקשורים ליהדות ולמסורות ישראל.
חיים שמואל קהימקר נולד ב-1830 בכפר אליבג, כ-25 מייל דרום מזרחית לבומביי, אביו שמואל יעקוב קהימקר היה מפקח מטעם בתי הספר של המיסיון האמריקאי בהודו, והיה מורהו הפרטי של בנו חיים בתחילת חייו ולימד אותו עברית, מראטהי ואנגלית.
אפשר להתחקות אחר משפחתו עד לסביבות המאה ה-17 לאדם בשם אהרון (ארונג'י) שגר בכפר קהים ממנו נגזר שם משפחתו או לחלופין שם הכפר נגזר משם משפחתו כמקובל בשמות המשפחה בעדתו.
נכדו של אהרון, יוסף (איסופג'י) עבר לכפר ראמסאג' ולאחר מכן לאליבג שם נולד נינו חיים.
בשנת 1852 הקים את ארגון "החברה הנדיבה של הבני-ישראל", במטרה לקדם חינוך והשכלה גבוהה בקרב בנות ובני הקהילה, בתי הספר שנוהלו על ידי הארגון אף סיפקו קורת גג ליתומי הקהילה, בשנת 1868 פרש מהנהלת הארגון אך המשיך לתמוך בו.
בשנת 1875 הקים את "בית הספר הישראלי" בבומביי באזור קדאק.
בשנת 1876 הוא שלח יחד עם אברהם דניאל דיווח על תולדות בני ישראל ללונדון.
בשנת 1886 הוא תואר בהצפירה כראש חברת "גומלי חסדים" "איש נודע לשם במעשי צדקותיו".
בשנת 1890 הוא עמד בראש ועד למען בתי הספר היהודיים בהודו.
במסגרת תפקידו הוא שלח ליהודים בארצות שונות בקשות לתרומות לחיזוק בתי הספר וצירף אליהם ספר בן 38 עמודים על תולדות עדת בני ישראל בהודו.
ב-5 בספטמבר 1888 הקים את בית הכנסת "עץ החיים" בבומביי אשר קיים ופעיל עד היום.
ספרו של קהימקר אשר פורסם באנגלית 29 שנים לאחר פטירתו, היווה את הספר המלא הראשון על קהילת בני ישראל בשפה זרה, עליו התבססו רוב הספרים העוסקים בהיסטורית העדה ב-100 השנים הבאות.
כתיבת הטיוטה נסתיימה ב-1897, גרסה במראטהית יצאה בשנת 1927 על ידי הוצאת פראקש ההודית ומשפחתו של קהימקר.
בשנת 1936 קיבל עמנואל אולסבנגר את הספר על ידי צאצאיו של קהימקר בעת ביקורו בהודו מטעם קרן היסוד והוא הוציאו לאור ב-1937 בארץ ישראל המנדטורית בתרומה של יהודים מדרום אפריקה.
נעשו מספר ניסיונות להוצאת ספרו בעברית על ידי אישי תרבות מתוך הקהילה כגון הסופרים אליעז ראובן-דנדקר ואביחי בהסטקר, אך לבסוף יצאה בסוף שנת 2023 מהדורה בעברית על ידי איגוד החזנים של "בני ישראל"- עולי הודו.
קהימקר נפטר ב-9 באוקטובר 1908 ונקבר בבית העלמין היהודי מזגאו שבבומביי.
קהימקר התחתן עם מילקה (מלכה) סולומון ג'יראד (ג'ירדקר קאזי), וממנה נולדו לו 8 ילדים.
רבים מצאצאיו חיים כיום בישראל וקנדה.
חלקם הגדול עסק ברפואה, ספרות וקהילה.
בין צאצאיו נמנה הסופר והיסטוריון ניסים מוזס (טלקר).
הרב חיים שלום דייטש (נולד בכ"ג בתשרי תש"ה, 10 באוקטובר 1944) הוא משפיע חב"די, ראש "כולל אברכים צמח צדק" בעיר העתיקה, ר"מ בישיבת תורת אמת בירושלים ומשפיע של קהילת מעייני ישראל.
נולד בירושלים לרב יוסף אליהו דייטש, ראש ישיבת אנשי מעמד בירושלים, ולמרים דייטש, דור שישי לרבי שניאור זלמן מלאדי.
למד בישיבת עץ חיים, תורת אמת ובישיבת פוניבז'.
בתקופה זו החל להתקרב לחסידות חב"ד, ונסע לשמוע את הרב שלמה חיים קסלמן, משפיע בישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד.
בהמשך עבר ללמוד בישיבה זו.
נישא לאסתר לאה, בתו של הרב אשר זאב ורנר.
לאחר חתונתו למד בכולל בראשות הרב זלמן נחמיה גולדברג.
שימש כר"מ בישיבת תומכי תמימים בקריית גת, ר"מ בישיבת קרלין לעלוב ועוד.
עמד גם בראש מכון ללימודים לקראת סמיכה לרבנות שהקים.
הוא ראש כולל בבית הכנסת צמח צדק בעיר העתיקה.
במסגרת הכולל, ערך את הקובץ "יגדיל תורה" וספרי "הערות וביאורים בשולחן ערוך אדמו"ר הזקן".
בהתוועדויות שהוא עורך הוא עוסק רבות בנפש וברגשות האדם.
עוסק גם בקירוב נוער חרדי נושר.
הרב דייטש מתגורר בשיכון חב"ד בירושלים ולו עשרה ילדים, מהם:
בנו הרב אשר הוא שליח חב"ד הראשי בפתח תקווה
בנו הרב נפתלי הוא שליח חב"ד בבוקרשט רומניה
בנו הרב שלמה הוא שליח חב"ד ורב העיר סמרה ברוסיה
בנו הרב שניאור זלמן הוא שליח חב"ד ורב העיר פערם ברוסיה
חתנו הרב אורי לפידות הוא שליח חב"ד ורב מנדוסה בארגנטינה
חתנו הרב שלום לפידות (נפטר בשנת תשפ"ד-2024) היה מנהל רוחני של תלמוד תורה תורת אמת ירושלים ור"מ בכולל צמח צדק
הרב מנחם מענדל מרדכי, מקים "קריית רבינו הגדול בהאדיטש" ומגדולי העסקנים בחב"ד.
הרב משה, מנהל ארגון החסד חסדי יוסף בעזרה וחסד לאברכים ונצרכים.
הרב שלמה יהודה, מקים ומייסד ארגון החסד חסדי יוסף בעזרה וחסד לאברכים ונצרכים.
נפטר בקיו"ש בן ל"ו שנים.
הרב שניאור זלמן, כיהן כראש ישיבת "אנשי מעמד" בירושלים, נפטר בכ"ח בטבת תשפ"ג.
חיים שמואל שמרלינג (תקפ"ו, 1826 - כ' באדר א' תרנ"ד, פברואר 1894) היה ממייסדי הקהילה האשכנזית ביפו, ואחר כך ממייסדי ועד הקהילה היהודית המשותף של יפו "שבה חברו אשכנזים וספרדים גם יחד", במאה ה-19.
חיים שמואל שמרלינג נולד בחברון בשנת תקפ"ו (1826).
אביו, משה ואמו חנה דבורה, עלו יחד עם הסב שמעון שמרלינג ואשתו שרה משקלוב בשליחות אדמו"ר חב"ד הרב דובער שניאורי להקמת הקהילה החב"דית בחברון (בשנת ה'תקפ"א) שהייתה ראשית היישוב של חב"ד בעיר.
וייתכן שעלו כבר בשנת ה'תקע"ט - 1819.
נשא לאשה את מלכה חאשע (חסיה), ובניהם הם: יצחק דב, יחיאל אביגדור, מנחם צבי (הירש) ושמעון אורי.
לאחר נישואיו החל לעסוק במסחר בין חברון לירושלים.
בכך הוא צבר ניסיון וניצל את שליטתו בשפה הערבית לכינון קשרי מסחר עם ערביי הסביבה.
ניסיונו זה סייע לו רבות לאחר המעבר ליפו (בשנת 1866), בקשריו הן עם סוחרים יהודים וערבים והן עם השלטונות.
בשנת 1876 הלכה לעולמה אשתו, מלכה חאשע.
חיים שמואל נשא לאשה את סימקע בת אחיו הבכור, הרב יוסף יהודה לייב, וממנה נולדה לו בת, בשם מלכה חאשע.
ישנן דעות שונות באשר למועד הגעתו של שמרלינג ליפו.
דעה אחת טוענת שהוא התיישב ביפו בשנת 1866, עם הקמת העסק לעמילות מכס.
אך על פי יצחק שמר, נינו וחוקר תולדות המשפחה, הוא התיישב ביפו בין שנת 1859 לשנת 1862 ועסק בה בחלפנות ומסחר.
בשנת 1866 הקים יחד עם בניו שירות חדש שלא היה קודם לכן בנמל יפו - עמילות המכס שמרלינג, לשם טיפול בפריקת סחורות ייבוא מהאניות, שחרורן משלטונות המכס, שילוח למזמינים ברחבי הארץ וכן הטענת סחורות ייצוא על האוניות בנמל.
פעילות זו דרשה ניהול מערכות יחסים עם שלטונות הנמל והשלטונות העות'מאניים בארץ, עם הפקידים, הסוחרים וראשי הספנים.
בפעולות העסק בא לידי ביטוי ניסיונו במסחר ושליטתו בערבית, אותם רכש בשנות פעילותו בחברון וירושלים.
העסק שירת סוחרים יהודים וערבים מרחבי האזור וכן ייצג חברות זרות.
כמו כן, הרחיב שמרלינג את עסקיו למסחר בטבק כשותף בחברה בשם "לאנדא ושמרלינג".
חברה זו יסדה מפעל לעיבוד טבק ביפו והעסיקה בו פועלים יהודים.
שנים אחדות אחרי התיישבותו ביפו צבר שמרלינג מעמד אישי וציבורי.
בכוח מעמדו עזר רבות לעולים שהגיעו באותה עת לארץ.
פעמים רבות מנע את גירושם, שימש כבורר בסכסוכים כספיים עם בעלי הסירות, ועזר בהמשך דרכם לירושלים.
בעיקר שמח לעזור לעולים להשתקע ביפו ובכך להגשים את חזונו להפוך את יפו לעיר יהודית.
בשנת תר"ן (1890) השתתף בייסוד קהילה אשכנזית עצמאית ביפו.
הוא גם יזם הקמת בית כנסת וחברה קדישא אשכנזיים בעיר.
שנה לאחר מכן השתתף בייסוד קהילה משותפת לאשכנזים ולספרדים, בשם "ועד העיר ליהודי יפו", והיה מראשי עסקניה, ומאז השתתף בכל הפעולות שהביאו לבסוף לידי ליכוד הספרדים והאשכנזים בקהילה אחת.
בשנות השמונים של המאה ה-19 הואצה פעילותו הציבורית.
אנשי חובבי ציון מרוסיה ורומניה התכנסו בביתו, וכמו כן "ועד חלוצי יסוד המעלה".
שמרלינג השתתף בהקמת חברת החסד "עזרת ישראל", אשר הקימה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 את בית החולים בית החולים שער ציון.
כדי לממן את פעילות הצדקה הוועד הטיל מס על משלוחי אתרוגים לחו"ל ושמרלינג, תוך כדי עבודתו בנמל, השגיח שהמס ישולם.
שמרלינג היה מראשוני היהודים שבנו בית מחוץ לתוואי חומות העיר יפו, עוד לפני הקמתה של שכונת נווה צדק.
ביתו היה בפועל חלק מראשית ההתיישבות היהודית הראשונה מחוץ ליפו.
בתי משפחת שמרלינג נקראו בפי המשפחה "חצר שמרלינג" (בהגייה אשכנזית יידישאית - "חוֹצֶר שמרלינג").
החצר נבנתה בשכונת מנשיה (גן צ'ארלס קלור של ימינו), קרוב לים, בין בתי הערבים, לימים השכונה היהודית, יפה נוף (יפו), בשטח שנרכש או נחכר מסגן הקונסול האוסטרי, יעקב פאסקאל.
החצר שכנה כמה מאות מטרים מדרום למסגד חסן בק.
במזרח גבלה החצר בביתו של הספרדי אבו נעים ובין המשפחות שררו יחסי שכנות טובים.
ביתו של אבו נעים גבל במזרחו בבית החולים שער ציון.
ממערב ומצפון לחצר שמרלינג היה שטח חולי עד לים.
מדרום לחצר שכן ביתו של בורסקאי (מעבד עורות) ערבי.
המבנה כלל חצר פנימית, וסביבה ביתנים בצורת האות ח'.
במרכז החצר עמדה באר ממנה שאבו מים לכל צורכי החיים.
הביתנים כללו דירות מגורים בנות שני חדרים אשר שימשו את בני המשפחה.
חיים שמואל שמרלינג נפטר בגיל שישים ותשע ביום כ' באדר א' תרנ"ד (1894).
על פי צוואתו, הוא נקבר בהר הזיתים בירושלים בחלקת שמרלינג.
גופתו הועברה לקבורה בירושלים באמצעות מסילת הרכבת יפו–ירושלים.
לפי החלטת מועצת העיר תל אביב-יפו משנת 1950, נקבע שמו של חיים שמואל שמרלינג על רחוב בשכונת נווה צדק.
נינו, יצחק שמר (שמרלינג), נכדו של יצחק דב, היה מבכירי רואי החשבון בישראל והיו"ר השני של עמותת אקים בשנים 1965–1973. (1924-2009)
בנו יחיאל אביגדור שמרלינג היה מעסקני ומקימי היישוב היהודי ביפו.
נכדו ישראל מלך שמרלינג, בנו של יחיאל אביגדור, היה מראשוני המתיישבים ב"עיר גנים" (רמת-גן), שימש יו"ר המועצה הראשונה של רמת גן, ואחר כך סגנו של אברהם קריניצי.
בנו מנחם מנדל צבי הירש שמרלינג היה שו"ב.
נכדו הרב יוסף מנדל שמרלינג (בן מנחם מנדל צבי) היה אף הוא שוחט ובודק ראשי של העדה החסידית ביפו (1876–1956).
רחוב בשכונת נווה צדק בסמוך לחצר שהקים, נקרא על שמו.
הוקמה אנדרטה, ביוזמת נינו, יצחק שמר-שמרלינג, בשנת 2008.
בלוח האבן של האנדרטה נכתב:
הבית היהודי הראשון מחוץ לחומות יפו, שנבנה ואוכלס במקום זה על ידי חיים שמואל שמרלינג בשנת תרל"ו - 1876
חיים שלי (פיינברג) (תרנ"א/ 1891 – ט"ז בחשוון תשל"ט/ 15 בנובמבר 1978) היה איש העלייה השנייה, מורה ומחנך, חוקר תנ"ך מראשוני "החברה לחקר המקרא בישראל" וסופר ישראלי, ממייסדי בית הכרם (כיום שכונה בירושלים).
חיים שלי (פיינברג) נולד ב-1891 (תרנ"א) בבוברויסק שברוסיה (רוסיה הלבנה) לזלמן וחנה פיינברג.
הוא למד בחדר ואחר כך בישיבת "כנסת בית יצחק" בסלובודקה שליד קובנה, ליטא (אחת משתי הישיבות החשובות של עולם הישיבות הליטאי).
השכלה חילונית רכש בגימנסיה רוסית.
בירושלים החל ללמוד בבית המדרש למורים העברי (לימים המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין), שאותו ייסד ב-1913 וניהל פרופ' דוד ילין.
אחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל, יחד עם שאר תלמידי הסמינר, אזרחות עות'מאנית, ובערב פסח תרע"ו (1916) גויס עם חבריו לצבא העות'מאני.
הוא סיים קורס קצינים באיסטנבול (יחד עם מגויסים אחרים, בהם משה שרת ודב הוז) ושירת במלחמה בדרגת סגן-משנה (מולאזם ת'אני).
בעת המלחמה בבריטים שכבשו את המזרח התיכון, זכה לאות הצטיינות על "ביצוע נסיגה למופת".
אחרי שנכבשה ארץ ישראל על ידי הבריטים והצבא העות'מאני נסוג צפונה, נשלחו הקצינים הארץ ישראליים שבו לאיסטנבול.
פיינברג החליט לנטוש את שורות הטורקים המובסים וחזר לירושלים להשלים את לימודיו בבית המדרש למורים.
על חלקו בשירות הצבאי במלחמת העולם הראשונה עוטר על ידי משרד הביטחון בעיטור לוחמי המדינה (על"ה) ובאות ההתנדבות.
ב-1919 סיים את לימודיו בבית המדרש והוסמך כמורה.
באותה שנה נשא לאישה בכפר השילוח (סילואן) את מלכה בית-אורה (מולה ליכְטְהוֹיז; 1891–1975), שהייתה אחות ראשית בבית המרפא לחולי עיניים ובמרפאת הבריאות הממשלתית בירושלים בשנים 1919–1923. הזוג ובתם הבכורה דימונה (דימה) התגוררו בשכונת הבוכרים בירושלים.
ב-1922 עִברת את שם משפחתו מפיינברג לשלי.
בשלהי 1925 עבר חיים שלי עם משפחתו לשכונת המורים והסופרים בית הכרם, שעם מייסדיה נמנה, אחרי שהושלמה בניית ביתם (בין 50 הבתים הראשונים שנבנו) על הקרקע שרכש.
חצר ביתם גבלה במשבצת הקרקע, שהוקצתה לחיים נחמן ביאליק כדי שיבנה בו בית קיט, אולם ביאליק הסתפק בנטיעת חורשת עצי אורן, שנקראה לימים על שמו, "חורשת ביאליק".
בשנת 1928, שלוש שנים לאחר חנוכת האוניברסיטה העברית, בשנה הראשונה ללימודי מוסמך רשמיים, החל ללמוד בה בעקבות המלצתו של פרופ' ילין.
ב-1937 סיים את לימודיו באוניברסיטה וקיבל תואר מוסמך לספרות עברית, מקרא, יוונית עתיקה והיסטוריה של יוון ורומי.
חיים שלי שימש כמורה וכמנהל בירושלים במשך שלושים וחמש השנים שלאחר לימודיו בבית המדרש.
בין בתי הספר שלימד בהם: בית הספר למל, בית הספר לבנות ג' ובית הספר "נחשון" במי נפתוח (ליפתא).
ב-1942 יצא לאור ספרו "מחקר המקרא בספרות ההשכלה" בהוצאת ראובן מס.
הספר היה הראשון בסדרת "ספריית המוסמכים של האוניברסיטה העברית", ופרופ' יוסף קלויזנר, שיזם את הוצאת הספר, הגדיר אותו כ"חיבור יקר וחשוב" וכ"דוגמה נאה למונוגרפיה מדעית".
ב-1943 יצא לאור קיצור ועיבוד של "סיפורו של חטוף" מאת יהודה שטיינברג בהוצאת ראובן מס (ואחר כך ב"קהלת" של הסתדרות המורים), במהדורה מותאמת לתלמידי בתי הספר.
בשנים 1944–1945 ישב שלי בדגניה א', אחרי שהוזמן ללמד בבית החינוך המשותף דגניה.
בין תלמידיו הייתה נעמי ספיר (לימים נעמי שמר).
אחרי קום המדינה שימש כמנהל בית הספר ע"ש אוסישקין בירושלים, עד צאתו לגמלאות ב-1955.
שלי היה חבר פעיל בחברה לחקר המקרא, ובמשך שנים היה חבר הנהלת איגוד המורים הוותיקים במסגרת הסתדרות המורים.
אחרי פרישתו לגמלאות הִרבה ללמד בהתנדבות בחוגים ללימוד התנ"ך, בתחילה בירושלים ואחר כך בתל אביב, שאליה עקר עם רעייתו ב-1960.
בשנותיו האחרונות עסק שלי בהתקנת תרגום משַחְזֵר לעברית של תרגום השבעים לפי קודקס ותיקנוס.
הוא זכה להשלים רק את התרגום המשחזר לספרי נביאים ראשונים, שיצא לאור ב-1983 בחסות החברה לחקר המקרא ובתמיכת קרן עמו"ס שליד נשיא המדינה.
בתו דימה לוין הייתה מורה, מחנכת ומנהלת, מכפר תבור ודגניה א' (בית החינוך המשותף בעמק הירדן) ועד לניהול בית החינוך לילדי עובדים בצפון ע"ש א"ד גורדון בתל אביב.
אשתו של המחנך ואיש הציבור שלום לוין (מזכ"ל ונשיא של הסתדרות המורים, נשיא הפדרציה הבינלאומית של התאגדויות המורים, חבר הכנסת ויו"ר המועצה הפדגוגית) ואמם של יואב לביא (פובליציסט, סופר ויועץ) ונעמה ארז (משוררת, סופרת ועיתונאית).
נכדָהּ (נין של שלי), עידו לביא, היה שחקן נבחרת ישראל בכדוריד.
מחקר המקרא בספרות ההשכלה; עם הקדמה מאת יוסף קלוזנר, ירושלים: ר' מס ('ספריית המוסמכים של האוניברסיטה העברית'), תש"ב/ 1942.
תרגום לעברית של נוסח ב של תרגום השבעים לנביאים ראשונים, תל אביב: ח.
ירושלים היהודית החדשה בתקופת המנדט, כרך ראשון, מאת יהושע בן-אריה, הוצאת יד בן-צבי, 2021; פרק ב' ע"ע 105–130
הקשר הרב-דורי, ראשונים ופורצי דרך במשפחתי, בית התפוצות
יוסף קלויזנר, הקדמה, בתוך: חיים שלי, מחקר המקרא בספרות ההשכלה, (ירושלים, תש"ב / 1942).
הקדמה, בתוך: חיים שלי, תרגום לעברית של נוסח ב של תרגום השבעים לנביאים ראשונים (תל אביב, 1983).
חיים שני (נולד ב-1957) הוא מהנדס ומנהל ישראלי.
כיהן כמנכ"ל חברת נייס מערכות וכמנכ"ל משרד האוצר.
שני סיים ב-1982 תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון וב-1987 סיים תואר שני במנהל עסקים מ-INSEAD.
לאחר לימודי התואר הראשון עבד שני ב-IBM ישראל ובסאיטקס.
ב-1992 מונה לנשיא אורבוטק אירופה, ב-1993 מונה לנשיא שלוחת אורבוטק במזרח הרחוק, בשנים 1995 עד 1998 כיהן כסגן נשיא לשיווק, מכירות ופיתוח עסקי גלובלי באורבוטק.
ב-1998 מונה לסגן נשיא באפלייד מטיריאלס ומנהל פעילות החברה בישראל.
ב-2001 מונה למנכ"ל נייס מערכות וכיהן בתפקיד עד אוקטובר 2009. הוא נכנס לתפקיד בתקופה בה שווי השוק של החברה ותחת הנהגתו הוביל מהלך של צמיחה, רכישת חברות וגידול ניכר בשווי השוק.
בנובמבר 2009 מונה למנכ"ל משרד האוצר, הוא כיהן כיו"ר משותף של הוועדה להגברת התחרותיות במשק יחד עם מנכ"ל משרד ראש הממשלה אייל גבאי.
ביולי 2011 התפטר מתפקידו כמנכ"ל המשרד על רקע חילוקי דעות עם שר האוצר יובל שטייניץ.
ב-2012 הקים את קרן ההון סיכון Israel Growth Partners עם משה ליכטמן, קרן שמשקיעה בחברות טכנולוגיה ישראליות בשלב הצמיחה.
באותה שנה מונה ליו"ר מרכז הטכנולוגיות בריטניה-ישראל.
הרב ד"ר חיים שמואל יעקב פאלק (1708 – 17 באפריל 1782), הידוע גם כ"בעל שם מלונדון" או "דוקטור פאלקון", היה רב, בעל שם, מקובל מעשי ואלכימאי וגם חובב מרוצי סוסים.
תמונתו יוחסה בטעות לרבי ישראל בעל שם טוב מייסד החסידות.
מקום הולדתו המשוער של שמואל פאלק הוא בפיורדא שבבוואריה או בפודהייצה שבפודוליה.
אביו כונה רפאל הספרדי על שם תפלתו בנוסח ספרד.
ב-1736 שהה בוסטפאליה שם נשא אשה שתוארה כמפוקפקת, הוא הורשע על ידי הרשויות בכישוף ונידון להעלאה על המוקד אך ניצל בנס ומצא מקלט אצל הרוזן הגרמני אלכסנדר ליאופולד פון רנצו בהולצמיינדן שבסקסוניה התחתונה.
במהלך שהותו אצל הרוזן, ביצע פאלק הופעות קבליות מרשימות בטירת רנצו להן היו עדים בנו של הרוזן וחביריו האצילים.
וכן הוועד על פעולות מאגיות שביצע בבראונשווייג.
זמן מה לאחר מכן, הגיע פאלק ללונדון, מקום מגוריו עד מותו.
הוא חי חיי עושר, ונמנע מלבוא במגע עם אנשי שלטון שבקשו את קרבתו.
אך התגורר בשכנות לפילוסוף, המדען והמיסטיקן השוודי, עמנואל סוודנבורג והשפיע עליו רבות.
לפי המסופר ביקר פאלק את , מלך קורסיקה המודח, שהיה כלוא בלונדון בשל חובות בין השנים 1749 – 1756, ורצה להסתייע ביכולותיו המאגיות לגילוי אוצרות אבודים באוקיינוס.
ביומנו מוזכרת גם פגישה מסתורית עם בן למשפחת צ'רטוריסקי, ועם אישיות המתוארת כמשרתו של מלך צרפת, פאלק גם שלח טבעת עם קמיע ללואי פיליפ השני, דוכס אורליאן כהבטחה לזכות בכתר הצרפתי, הטבעת עברה בירושה לבנו לואי פיליפ.
במשך השנים נפוצו מספר סיפורים המעידים על יכולותיו יוצאות הדופן של חיים שמואל יעקב פאלק:
פאלק נהג להגיע בעגלתו לביקורים חשאיים ביער אפינג, אשר בו, לטענתו, היה קבור אוצר.
באחת הפעמים הללו השתחרר גלגל מהכרכרה בדרך וייטצ'אפל, אך הכירכרה המשיכה לנסוע בלעדיו והגלגל עקב אחרי העגלה כל הדרך אל היער.
פאלק יצר פחם על ידי ביצוע טקס מיסטי שכלל 3 כותנות ושופר.
היו שטענו כי הוא הציל את בית הכנסת הגדול של לונדון מאש על ידי כתיבת משהו בעברית על משקופי הדלת הראשית.
היו שהעידו כי היה יכול להדליק נרות ולהעביר חפצים ממקום אחד למשנהו בעזרת כוח המחשבה בלבד.
פאלק הוריש בצוואתו סכום שנתי של 100 פאונד וכמה ספרי תורה לבית הכנסת הגדול.
הרב יעקב עמדין האשים אותו בשבתאות, כלומר, אחד מתומכי שבתאי צבי, מאחר שפאלק אירח בביתו את משה דוד מפודהייצה, שבתאי נודע, שהיה ממקורבי רבי יהונתן אייבשיץ.
מאידך רבי יעקב אייכהורן כותב ששמע מחמיו שהעיד לו שהתפלל בראש השנה במנין של פאלק והפליג ביראת שמים שלו, גם רבי פנחס אליהו הורביץ מחבר ספר הברית הגיע לאותו בית כנסת וראה את כתביו של פאלק והפליג בשבחו ובגדלותו בחכמת הקבלה.
שמואל פאלק ניהל יומן המכיל רשומות של חלומותיו ושמות קבליים של מלאכים, פירוט נתינות לצדקה, רשימות ספרים כמו ספרי דקדוק ופילוסופיה וספרי ויכוח, חילופי כספים, וקבלות בעד הכנת משקאות אלכוהוליים.
כמו כן ישנן רשומות על תיבות זהב קבורות ביער.
היומן הגיע לאחר מותו של פלק לידי רבי שלמה הירשל רבה הראשי של בריטניה, וכיום הוא נמצא בספרייה של ק"ק כנסת ישראל בלונדון.
היומן כתוב באותיות עבריות בצורה מוצפנת.
בשנת 2002 הוציאה לאור מיכל אורון את הביוגרפיה של פאלק הכוללת את יומניהם של פאלק ועוזרו, צבי הירש מקאליש.
פאלק נפטר ב-17 באפריל 1782 ונקבר בבית הקברות דרך אלנדרי באיסט אנד, לונדון.
חיים שפיר (במקור, "חיים וייספיש"; 1929 – 17 באפריל 2021) היה איש אצ"ל ומתאגרף ישראלי.
פעמיים ברציפות אלוף המכביה (1961 ו-1965) במשקל קל בינוני.
שפיר נולד בתל אביב לאליקים גצל ולהניה ויספיש.
בגיל 5 עברו לשכונת הצריפים בקריית מוצקין.
בצעירותו התאמן ופיתח כישרון טבעי לאגרוף.
שפיר היה מתאגרף חובב והתפרנס למחייתו מעבודה כמסגר.
שפיר הצטרף בגיל 13, בשנת 1942, למועדון מכבי חיפה וגם התגייס לאצ"ל.
באצ"ל השתתף במספר פעולות באזור חיפה ובאזור המרכז.
לאחר ששמו הוזכר בין מבוקשי הבריטים, ברח לראש פינה ומשם המשיך לפעול.
בין הפעולות הידועות בהן השתתף, פיצוץ תחנת רכבת חיפה מזרח וליל האווירונים, עת השמידו חלק ממטוסי ח"א הבריטי בתל נוף.
הוא טען שנרדף על ידי מנהיגי היישוב, והוכה בידי אנשי ההגנה.
שפיר שירת בצה"ל כקצין ביחידת סילוק הפצצות ואחר כך, בחיל ההנדסה, עד דרגת רס"ן.
פרש משירות קבע בשנת 1981.
שפיר היה אלוף ישראל באגרוף במשך 17 שנה.
הוא הוכתר כאלוף ישראל במשקל חצי בינוני, בתחילה כחבר מכבי חיפה ולאחר מכן בבית"ר טבריה, בית"ר קריית מוצקין, א.ס.א.
היה חבר בנבחרת ישראל עם חברו, נחמן פרקש.
בתחרות האגרוף של המכביה השישית שנערכו באולם גל רון ביפו בספטמבר 1961 זכה שפיר במדליית זהב במשקל חצי בינוני לאחר שניצח בקרב הגמר את שארל פיטוסי מצרפת, ב"קרב היפה ביותר" של ערב הגמרים.
שפיר השתתף ב-217 קרבות וסיים עם מאזן של 204 ניצחונות, 11 הפסדים, 2 תיקו, ומעולם לא נוצח בנוק-אאוט.
נוצח בנוק-אאוט כאשר התייצב מול מתאגרפים במשקל גבוה משלו, כגון ישראל מקלר.
ב-17 באפריל 1979 ערך את קרב הפרישה שלו בקולנוע אורות מול בנו הבכור, אליקים, בן ה-16 (אז, סגן אלוף ישראל לנוער).
היה בעלים ומאמן של מכון שפיר במוצקין, ואימן גם סטודנטים בטכניון.
המשיך לאמן עד מלאת לו 70.
לשפיר נולדו שלושה בנים, שאת כולם לימד אגרוף, ובת שהייתה אלופת מכבי ישראל בהתעמלות מכשירים, בגיל 9.
נפטר ב-17 באפריל 2021, והובא למנוחות בבית העלמין צור שלום.
הרב סניור חיים שמואל הכהן קונורטי (1810, ה'תק"ע – 1873, ה'תרל"ג) היה שד"ר, אב בית דין והחכם באשי של טבריה, ומגדולי רבניה ומנהיגיה.
נולד באיטליה בשנת 1810 (ה'תק"ע), ובסביבות שנת 1827 (ה'תקפ"ז) עלה לארץ ישראל והשתכן בטבריה.
בטבריה לקח חלק בשיקום הריסות העיר לאחר רעידת האדמה שהתרחשה בה בשנת 1837, והקים את המבנה שעל קבר רבי מאיר בעל הנס.
בשנת 1839 (ה'תקצ"ט) הקים בטבריה מתחם שבו ייסד את בית הכנסת "מדרש חשמ"ך" (ראשי תיבות של שמו) שכונה גם בית הכנסת הסניור.
בחודש אוקטובר 1840 (תשרי ה'תר"א) יצא כשד"ר לטורקיה עבור קופת רבי מאיר בעל הנס בטבריה, ועבור שיקום מבני העיר שנפגעו ברעידת האדמה שפקדה אותה.
בשנת 1844 (ה'תר"ד) יצא שוב בשליחות לטורקיה וביקר גם בסלוניקי.
משם המשיך לאיטליה וטריאסטה, שם השפיע על נדבנים לתרום כסף לייסוד ישיבה בטבריה.
כשחזר לטבריה הקים במתחם בית הכנסת שלו את ישיבת "מדרש שמואל" שהייתה השנייה בגודלה בעיר, וכן מקווה לטבילה.
במסעותיו אסף אלפי כתבי יד וספרים נדירים ועתיקים, והקים במתחם ספרייה גדולה.
בשנת 1848 (ה'תר"ח) יצא שוב לשליחות באיטליה עבור היישוב בטבריה, ובעיקר עבור הישיבה שהקים.
בשנת 1857 (ה'תרי"ז) מונה לשמש כרב ראשי וכחכם באשי של טבריה, וכאב בית הדין של העדה הספרדית בעיר, עד לפטירתו.
הלך לעולמו ב-9 בספטמבר 1873 (י"ז באלול ה'תרל"ג), ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה.
בתו היחידה אסתר שרה נישאה לרב המקובל יעקב שאלתיאל ניניו, מחבר הספרים "אמת ליעקב" ו"זרע יעקב".
נינו היה הרב חיים אלחדיף, ששימש כחכם באשי בטבריה, ומנהל ישיבת רבי מאיר בעל הנס בעיר.
בן נינו היה זאכי אלחדיף וצאצא נוסף שלו היה הרב שלמה ילוז.
תלמידיו היו הרב חביב חיים דוד סתהון, הרב ימין כלפון והרב יוסף שמואל אבואלעפייא.
מספר חיבורים שכתב, בהם ספר שו"ת, הושארו בספרייתו שב"חצר ניניו", אך כיום לא ידוע מה עלה בגורלם.
תשובות שכתב הודפסו בספר זרע יעקב - דרושים, מאת הרב יעקב שאלתיאל ניניו.
הרב חיים שלמה דיסקין (נולד בד' בתשרי ה'תש"ך, 6 באוקטובר 1959) הוא הרב הראשי האשכנזי של קריית אתא, רב קהילת חב"ד בעיר וחבר בבית דין רבני חב"ד.
נולד בבני ברק לחנה ולרב שמעון משה דיסקין.
בילדות למד בתלמוד תורה חב"ד בבני ברק, בישיבת תומכי תמימים בלוד וישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד, בח' באלול תשל"ז נשלח על ידי הרב מנחם מנדל פוטרפס ביחד עם עוד חמישה בחורים לפתוח את הישיבה במגדל העמק אותה הקים הרב יצחק דוד גרוסמן, שבוע קודם.
בהמשך נקראה הישיבה בשם ישיבת תומכי תמימים, בשנת תש"ם נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בברוקלין שבניו יורק.
בטבת תשמ"ג נישא לרחל בת הרב שלמה קופצ'יק ששימש כשליח חב"ד בקריית אתא.
למד בכולל בקריית אתא ובקריות במשך חמש שנים, שם קיבל סמיכה מטעם הרבנות הראשית לישראל.
בשנת תשמ"ז התמנה לרב בית ספר בקריית אתא, כעבור זמן התמנה לרב של כל בתי הספר הממלכתיים בעיר.
בשנת תש"ן, לאחר פטירת חמיו, התמנה הרב דיסקין לשליח חב"ד בקריית אתא.
במשך השנים פתח הרב דיסקין גני ילדים, ארבעה בתי חב"ד, ספרייה עם למעלה מאלפיים ספרים וארגון "ארוחה חמה" המספק בכל יום ארוחות חמות למאות נזקקים.
בשנת תשס"ב הוא הקים בקריית אתא בניין בצורת בניין 770.
בשנת תשע"א הוא התמודד בבחירות לרבנות בקריית אתא על פי בקשת הרב שמעון למברגר האדמו"ר ממאקאווא ונבחר בט"ו בשבט תשע"א לרבה האשכנזי של קריית אתא.
בשנת תשע"ד הוא הקים את מרכז 'אור הבית', שייתן מענה מקצועי ומותאם על ידי אנשי מקצוע שומרי תורה ומצוות בנושאי זוגיות וחינוך לקהילת חב"ד ולציבור החרדי והדתי בכלל.
בשלהי שנת תש"פ הוא הקים בקרית אתא סניף של ישיבת "תומכי תמימים", הישיבה מהווה שנת המשך לבחורים לאחר שלמדו שלוש שנים בישיבת "תומכי תמימים ליובאוויטש - מגדל העמק", ולפני שטסים לניו יורק - לשנת לימוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית.
בתמוז תשפ"ד מונה לכהן כחבר בבית דין רבני חב"ד.
נשוי לרחל (לבית קופצ'יק) ולהם שני בנים וארבע בנות.
בנו, הרב מנחם מענדל, מכהן כמנכ"ל מוסדות בית רבקה וכפר חב"ד ב'.
אחיו, הרב ישראל מאיר, משמש כשליח חב"ד הראשי בגרמניה ורב במינכן.
"חיים של אחרים" היא תוכנית רדיו, בהגשת ערן סבאג, המשודרת בימים א'-ד' בתחנת הרדיו גלי צה"ל.
התכנית משודרת מאז 2008 ועוסקת מידי ערב בדמות או נושא היסטורי שונה.
בתוכנית מוצגות מדי יום ביוגרפיות של דמויות ופרשיות היסטוריות.
רבות מן הדמויות נמנות עם מבקרי התרבות, מהפכנים, מתקני עולם, פילוסופים, אנשי תרבות הנגד, מוזיקאים (בעיקר אמני בלוז ומוזיקאי רגאיי ג'מייקנים) ואמנים מאסכולות שונות.
כחלק מהתפיסה האידיאלוגית של השידור התוכן ההיסטורי משולב במוזיקה שורשית שחורה (Roots Music) - בלוז ורגאיי.
התכנית הייתה חלוצה בשידור מיסיסיפי-בלוז כקו מוזיקלי ראשי.
עם הזמן החל סבאג לשלב עם הבלוז מוזיקת רגאיי שורשית, וכן מוזיקה אפריקנית.
נתח ניכר בתוכנית מוקדש לעיסוק בהיסטוריה של יבשת אפריקה, תרבותה וגיבוריה.
מעורכי התכנית בעבר: ענבר מאור, שאולי מלמד, אחינעם קפון, יובל שילר ונעמי קנטור-יצחייק.
בין מפיקי העבר נמנים: שירה אל עמי, איתמר לב-אוחנה, נגה סמדר, גולי דולב-השילוני, שקד הילה שובל.לי רודוי ועמליה נוימן.
על צוות התכנית היום נימנים, נמרוד קהלני ואלון אביטל.
ממפיקי התוכנית בעבר: אור עזרתי ז"ל, שהפיק אותה עד 2020.
& the M.G.'s) הוא אות פתיחה של התוכנית.
לתוכנית קהל מאזינים אדוק, שפעיל כקהילה.
התכנית מתקיימת גם כפודקאסט ביישומון גלי צה"ל ובאתרים icast ו-Mixcloud, והחל משנת 2011 כמה פעמים פגשה את מאזיניה במסגרת מופעים מיוחדים מול קהל בשם "ערבי חיים של אחרים".
המופעים, בהנחיית סבאג, עוסקים בדמויות מרכזיות מגיבורי התכנית והם כוללים הופעות מוזיקאים, הרצאות מפי מומחים וכן מוקרנים ומוקראים בהם קטעים ארכיוניים נדירים.
כולם הועברו בשידור חי בגלי צה"ל.
ערב התכנית הראשון הוקדש להוגה הדעות והמורה, איש העלייה השנייה, אהרן דוד גורדון והתקיים במועדון הבארבי.
ערב התכנית השני, התקיים באותו מקום והוקדש למהפכן הקומוניסטי היהודי לאון טרוצקי.
ערב התוכנית השלישי התקיים במועדון רדינג 3 והוקדש למשורר הרוויזיוניסטי אורי צבי גרינברג.
שני ערבי התכנית האחרונים התקיימו במועדון התיאטרון, כשהרביעי הוקדש לקיסר אתיופיה האחרון היילה סלאסי, והחמישי הוקדש לציון 100 שנים למהפכת אוקטובר.
הרב חיים סלימאן (שלמה) עראקי הכהן (ה'תרמ"ח – ט"ו באדר א' ה'תשל"ח; 1888 – 22 בפברואר 1978) היה איש ציבור ירושלמי, ראש ישיבה ודיין, מייסד שכונת נחלת אחים בעיר.
נולד בירושלים לשלמה (סלימאן) עראקי, בן למשפחה שמוצאה בתימן.
בצעירותו למד בישיבת "אוהל מועד", ולאחר מכן בבית הספר דורש ציון.
בסיום לימודיו למד את מקצוע השחיטה, ושימש כשוחט מוסמך של העדה התימנית בעיר.
נמנה עם עסקני העדה התימנית בירושלים, ובשנת ה'תרפ"ג (1923) ייסד בעיר את שכונת נחלת אחים יחד עם יעיש נדאף.
בשכונה הקים בית לעולים, תלמוד תורה ובית כנסת מרכזי, שנקרא "מקור חיים" על שמו.
הוא עצמו התגורר בצמוד לבית הכנסת (כיום: נרקיס 28).
בשנת ה'תרפ"ט (1929) מונה לשמש כחבר בית הדין של העדה התימנית בעיר, בראשותם של הרב שלום אלשיך והרב יהודה חבשוש, ובהמשך שימש כראש ישיבת "חיי שלום" בשכונת נחלת צבי בעיר.
בשנת ה'תרצ"ז (1937) הוציא לאור בירושלים יחד עם הרבנים יהודה חבשוש ושלום נג'אר את הספר "אמונת ה'" (שנכתב על ידי הרב יוסף צובירי זצ"ל), העוסק באמיתות הזוהר כמענה לספר "מלחמות ה'" של הרב יחיא קאפח.
בשנת ה'תש"ה (1945) שימש כחבר האספה הבוחרת של מועצת הרבנות הראשית לישראל, ולקראת הבחירות לעיריית ירושלים בשנת ה'תש"י (1950) נמנה עם מועמדי רשימת "יהודי תימן" לעירייה.
בשנת ה'תשט"ו (1955) נבחר לשמש כחבר הוועד הרוחני של העדה התימנית, ובשנת ה'תשי"ט (1959) נבחר לשמש כנשיא הכבוד של מועצת הרבנות של העדה התימנית בישראל.
נפטר בט"ו באדר א' ה'תשל"ח (22 בפברואר 1978), ונקבר בבית הקברות הר המנוחות בירושלים.
חיים שלי היא קומדיית מצבים ישראלית.
את הסדרה יצר הסטנדאפיסט קובי מימון וכתב אותה יחד עם יובל מורן ורועי מורן.
בסדרה מגלם מימון את עצמו.
הסדרה עלתה לשידור בערוץ רשת 13 החל ב-17 במאי 2018. שידורי העונה הראשונה הסתיימו ב-19 ביוני 2018, לאחר 9 פרקים.
השחקנים הראשיים בסדרה הם משפחתו האמיתית של מימון.
מועד עליית הסדרה נדחה מספר פעמים, ולבסוף עלתה הסדרה לשידור כשנתיים לאחר שצולמה.
בסדרה מוצגים לצופים את הקונפליקטים בחייו של קובי מימון.
ניתן לראות כיצד הוא מנסה למצוא איזון בין האגו והרצון שלו, לבין לשרת את הסביבה ולהיות מפורסם.
הסדרה מתמקדת בסיפור חייו של קובי מימון, ומעניקה הצצה הומוריסטית בהם.
קובי מימון - שחקן וסטנדאפיסט, נשוי לקרן, מיוצג על ידי סוכנו גיל.
קרן שיניוק מימון (קרן שיניוק) - אשתו של קובי.
עמוס (עמוס חלפון) - נהג מונית אשר מסיע את קובי ומנהל ההצגה שלו.
גיל (גיל אולימפיארל) - סוכנו של קובי.
(יחיאל שקלים) - סבו של קובי.
(ליטל בן שלמה) - טובה.
ידוענים שהתארחו בתפקיד עצמם בסדרה
הסדרה שודרה בערוץ 13 במסגרת "שידורי רשת", עלתה לשידור ב-17 במאי 2018 ושודרה בימי שלישי.
עונה מספר פרקים פרק בכורה פרק סיום ממוצע מדרוג תאריך מדרוג תאריך מדרוג1917 במאי 201827.8%19 ביוני 2018--
הרב חיים שמרלר הוא רב וראש ישיבה חסידי, מקים ארגון הגפן וארגון שערי הוראה.
נולד לרב אליהו שמרלר, ראש ישיבת צאנז בנתניה.
הרב שמרלר הוא רב בית המדרש 'היכל צבי' רודניק של חסידי צאנז בירושלים.
כיהן כראש ישיבת אורייתא בין השנים תשס"ו - תשע"ז.
בין השנים תשע"ז - תשע"ט הוא כיהן כראש ישיבת חיי תורה.
שתי הישיבות מיועדות לבחורים מתבגרים, בגילאי קיבוץ.
בתשע"ג הוציא לאור את ספרו 'אוצרות אורייתא' שיעורים לפי סדר פרשיות התורה, משיעוריו שמסר בישיבת אורייתא באקטואליה בהלכה.
בתשע"ז הוציא לאור מהדורה מורחבת, שני כרכים, בהוצאת עוז והדר.
לרב שמרלר סדרת שיעורים מוקלטים על כל התלמוד בבלי.
וכן על כל שולחן ערוך, פרקי אבות וסדרת שיעורים על המועדים.
רבי מרדכי הגר מוויז'ניץ מונסי נהג להקשיב לשיעוריו בשנותיו האחרונות, כשראייתו נחלשה.