tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1964 יצאה לאור ספר סיפורים הראשון שלו.
בשנת 1968 ולאסוב התמסר לכתיבה בלבד.
הספר "סין–אזור מיוחד" (1973) מבוססת בין היתר על יומני אביו.
לאחר שנת 1973 ולאסוב תקופה ארוכה לא כתב שום דבר.
רק בשנת 1984 הוא הוציא ספר אוטוביוגרפי שכולל גם פרקים על היסטוריה של הרמת משקולות ומחשבות על ניהול הספורט.
בשנים 1985–1988 ולאסוב היה יושב ראש פדרציה של הרמת משקולות הסובייטית.
עם תחילת הפרסטרויקה ולאסוב החל בפעילות פוליטית.
הוא נבחר היה חבר של הסובייט העליון של ברית המועצות בשנים 1989–1991 ושל הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בשנים 1993–1995. בוועידה הראשונה בשנת 1989 הוא מתח ביקורת נוקבת על פעילות הק.ג.ב והמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנת 1992 הוא כתב מאמר נגד מדיניות ממשלתית ובעד הדחת הממשלה.
בבחירות לנשיאות 1996 ולאסוב היה מועמד אך זכה ב-0.2% בלבד.
יורי אלכסנדרוביץ' זָבָדְסקי היה שחקן ובמאי תיאטרון רוסי וסובייטי.
הוא זכה פעמיים בפרס סטלין, הוענק לו התואר אמן העם (1948) וכן פרס לנין (1965) ועיטורים נוספים, בהם גיבור העמל הסוציאליסטי (1973).
בשנת 1913 הוא התחיל ללמוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מוסקבה.
במקביל הוא למד ציור, ומשנת 1915 החל ללמוד משחק אצל יבגני וכטנגוב.
בשנת 1918 הכיר את מרינה צבטייבה, שהקדישה לו קובץ שירים.
בשנים 1920-1924 היה זבדסקי שחקן ובמאי בתיאטרון וכטנגוב, ולאחר פטירת וכטנגוב בשנת 1922 נבחר ליו"ר מועצת התיאטרון.
בשנים 1924-1931 הוא היה שחקן של התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
במקביל, החל משנת 1924 ועד 1936, עמד בראש סטודיו שבו שיחקו תלמידיו ורה מרצקאיה, פאינה רנייבסקאיה, רוסטיסלב פליאט, ניקולאי מורדבינוב.
בשנת 1924 נישא לשחקנית ורה מרצקאיה.
בשנות ה-30 לזוג נולד בן, אך זמן קצר לאחר לידתו זבדסקי עזב את אשתו לטובת הרקדנית גלינה אולנובה.
בשנות ה-20 שיחק במספר סרטי קולנוע.
בשנים 1932-1935 כיהן זבדסקי כבמאי הראשי של תיאטרון הצבא האדום במוסקבה, ובשנת 1936 נשלח להיות במאי בתיאטרון העירוני החדש בעיר רוסטוב על דון.
בשנת 1940 הוא חזר למוסקבה והועמד בראש תיאטרון על יד מועצת העיר.
בתיאטרון זה אסף את רוב תלמידיו, וניהל אותו עד יום מותו.
הוא העלה על במתו מספר הצגות מוצלחות, שעבורן הוענקו לו פרס סטלין ופרס לנין.
את ההצגה האחרונה העלה על הבמה בשנת 1969, בהיותו בן יותר מ-70.
בסוף שנות ה-40 נפרד זבדסקי מגלינה אולנובה, אך לא התגרש באופן הרשמי.
החל בשנת 1940 לימד זבדסקי בבית הספר למשחק במוסקבה ובשנת 1947 הועלה לדרגת פרופסור.
זבדסקי נפטר ב-5 באפריל 1977 ונטמן ליד אמו.
יורי יאקובלב היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי.
הוא זכה בפרס ברית המועצות, פרס הפדרציה הרוסית ובשנת 1976 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
על פעילותו בתחום התיאטרון הוא קיבל מספר עיטורים בתקופת ברית המועצות ורוסיה.
יורי יאקובלב נולד במוסקבה למשפחת משפטן.
בשנת 1937, במהלך הטיהורים הגדולים, חלק גדול מקרוביו אבדו.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה המשפחה נמלטה לאופה.
בהיותו באופה יאקובלב החל לעזור לאימו בבית חולים צבאי.
בשנת 1943 הם חזרו למוסקבה ויאקובלב החל לעבוד במוסך.
בשנת 1948 הוא ניסה להתקבל ללימודים ב-VGIK ללא הצלחה, אך התקבל לבית הספר למשחק ליד תיאטרון וכטנגוב.
את שנת הלימודים הראשונה הוא סיים בין הסטודנטים החלשים והיה על סף סילוקו מלימודים.
בהמשך הישגיו השתפרו, ובשנת 1952, לאחר סיום לימודיו, התקבל לתיאטרון ווכטנגוב.
יאקובלב שיחק על במתו של התיאטרון במשך כל חייו.
במספר הצגות הוא שיחק לצד מיכאיל אוליינוב.
את התפקיד הראשון בקולנוע יאקובלב גילם כבר בשנת 1953, בהיותו סטודנט.
בשנת 1958 הוא שיחק באחד התפקידים הראשיים בסרט של איוואן פירייב, "אידיוט", על פי ספרו של פיודור דוסטויבסקי.
ההצלחה הגדולה הגיעה ליאקובלב לאחר השתתפותו בסרטיו של אלדר ריאזנוב, הבלדה הגוסארית וצחוק הגורל (ואף הופיע בסרט ההמשך משנת 2007, צחוק הגורל 2,) ובסרטיו של לאוניד גאידאי, כדוגמת איוואן וסילייביץ' מסב את מקצועו.
במקביל לקולנוע, בו יאקובלב שיחק בכ-70 סרטים, הוא המשיך להופיע בתיאטרון ווכטנגוב והיה בין שחקניו המובילים.
יאקובלב עסק גם בדיבוב סרטים מצוירים ובקריינות.
בשנותיו האחרונות חדל להצטלם בקולנוע ובתיאטרון השתתף רק בהצגה אחת.
יאקובלב נפטר ממחלה ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
יאובקלב היה נשוי 3 פעמים ולו שלושה ילדים, כולם עוסקים במשחק.
יורי דולגורוקי (רוסית: К-535 Юрий Долгорукий; לפי קוד דיווח נאט"ו: Borei) הוא שמה של צוללת גרעינית רוסית, הנקראת על שם יורי דולגורוקי, ראש העיר המתועד הראשון של מוסקבה.
הצוללת היא הראשונה בסדרת הצוללות "בוריי", מהדור הרביעי.
הצוללת מוגדרת כצוללת טילים בליסטיים והיא הצוללת הראשונה מתוצרת הפדרציה הרוסית.
הצוללת הושקה בנובמבר 1996 ותוכננה להיכנס לשירות הצי הרוסי בשנת 2001. שלל ניסויי שיגור טילים שנכשלו עיכבו את הכנסת הצוללת לשירות, אך לאחר כניסתם לשירת של טילי RSM-56, בולבה התאפשר חימוש הצוללת ב-16 טילי בולאווה גרעיניים והחל מ-12 בפברואר 2008. הצוללת משרתת ב של הצי הרוסי.
הצוללת הראשונה מפרויקט 955 לייצור צוללות מדור רביעי (פרויקט שזכה לאחר מכן לשם "בּוּרֵיי"), נקראה "סנקט פטרבורג".
במאי 1996 הצוללת שינתה את שמה לשמה הנוכחי.
הצוללת הוכנסה לשיפוץ במספנות סבמאש באותה שנה אך בשל קשיי מימון, רענון המערכות והמודרניזציה נדחו וחודשו רק בשנת 2005.
בספטמבר 2003 הורכב צוות שיעבוד על הצוללת ובאפריל 2007 הוצאה הצוללת מהמספנה ובפברואר 2008 הורדה למים.
בנובמבר 2008 הכור הגרעיני של הצוללת החל בפעולתו והחל ממארס 2009 נוטלת חלק בניסויים ותרגולים צבאיים.
ביוני 2011 הצוללת שיגרה לראשונה טילי בולאווה במסגרת תרגיל צבאי שעבר בהצלחה.
ב-10 בינואר 2013 החלה לשרת באופן סדיר את הצי הרוסי והועברה לידי חטיבת הצוללות הגרעיניות ה-31 של הצי הצפוני, שבסיסה בגאדג'ייבו, מחוז מורמנסק.
בדצמבר 2013 הושבה למספנות סבמאש לצורך השלמת שיפוצים.
יורי יבסייצ'יק הוא מתאבק-עבר ישראלי, שהתחרה בסגנון יווני-רומי בקטגוריית משקל סופר-כבד (120 ק"ג ומעלה).
הוא זכה במדליית ארד באליפות העולם, וסיים במקום הרביעי באולימפיאדת סידני (2000), ההישג הגבוה ביותר שרשם מתאבק ישראלי במשחקים האולימפיים.
יבסייצ'יק נולד בדונצק שבברית המועצות (כיום באוקראינה), והחל להתאמן בהיאבקות בגיל 9. ב-1989 זכה במדליית הזהב באליפות אירופה לנוער שנערכה בוויטן שבגרמניה, בקטגוריית משקל של עד 115 ק"ג.
לאחר התפרקות ברית המועצות ועצמאות אוקראינה, עבר לייצג אותה, וזכה במקום החמישי באליפות העולם שנערכה בפראג ב-1995.
באמצע שנות ה-90 עלה לישראל, והצטרף למועדון מכבי אילת.
הוא החל לייצג את ישראל ב-1998. באליפות אירופה שנערכה באותה שנה במינסק סיים במקום השישי, ובאליפות העולם שנערכה באותה ביבלה שבשוודיה זכה במדליית ארד, הישג השיא שלו.
ב-1999 סיים במקום העשירי באליפות אירופה באתונה ובמקום החמישי באליפות העולם בסופיה.
באליפות אירופה שנערכה במוסקבה בשנת 2000 סיים במקום הרביעי.
בהמשך השנה השתתף באולימפיאדת סידני, וגם בה סיים במקום הרביעי, ההישג הגבוה ביותר אי פעם של מתאבק ישראלי במשחקים האולימפיים.
בשנת 2001 סיים במקום השישי באליפות אירופה באיסטנבול.
באליפות העולם שנערכה באותה שנה בפטרס, סיים רק במקום ה-20. ב-2002 שיפר את הישגיו, כשזכה במקום הרביעי באליפות אירופה שנערכה בסייניוקי שבפינלנד, ובמקום השישי באליפות העולם שנערכה במוסקבה.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד ב-2003 סיים במקום השישי, ובאליפות העולם שנערכה באותה שנה בקרטיי שבצרפת, סיים במקום ה-13. באליפות אירופה שנערכה בהפראנדה שבשוודיה סיים פעם נוספת במקום השני.
הוא השתתף באותה שנה גם באולימפיאדת אתונה (2004), אך לא הצליח לשחזר את הישגו מסידני, וסיים רק במקום ה-19. אחרי האולימפיאדה פרש מההיאבקות.
יורי כץ (נולד ב-19 בפברואר 1974) הוא צייר, מרצה לאמנות ואוצר ישראלי.
במרכז עבודותיו האקספרסיביות ניצבות דמויות אנוש ללא תווים ברורים, נושאות הבעות של מצבים רגשיים שונים.
כץ היה ראש מסלול ציור בבית הספר "בסיס" לאמנות ותרבות שבהרצליה.
הוא אוצר תערוכות יחיד וקבוצתיות בחללים מובילים ומכהן כראש ועדת שיפוט פרס אוסקר הנדלר לאמן צעיר.
כץ נולד בקייב שבברית המועצות (בהמשך עברה לשטחי אוקראינה).
הוא למד אמנות בתיכון בקייב ועלה לישראל בתחילת שנות ה-90. כץ הוא בוגר תואר שני באמנות והוראה מטעם אוניברסיטת חיפה.
מלמד אמנות בתיכון "מנור כברי" שבקיבוץ כברי.
לימד ציור במחלקה לתקשורת חזותית במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה ובמכללה האקדמית עמק יזרעאל.
החל משנת 2015 הוא מרכז את מסלול לימודי הציור בבית-הספר "בסיס" לאמנות בהרצליה.
כץ שימש כאוצר במספר גלריות נחשבות הממוקמות בפריפריה.
הוא אצר תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד רבות בגלריה של קיבוץ לוחמי הגטאות, בגלריה של קיבוץ ראש הנקרה וכן אצר את תערוכות בוגרי האקדמיות במסגרת יריד "צבע גליל".
כץ הציג תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות רבות וזכה במספר פרסים: בשנת 1999 זכה בפרס אמן צעיר מטעם משרד החינוך.
בשנת 2014 זכה בפרס שרת התרבות והספורט באמנות פלסטית.
במסלול הציור אותו הוא מוביל בבית הספר לאמנות "בסיס", פיתח כץ תוכנית לימודים ייחודית המאפשרת מבט רחב ומקיף על תחום הציור, בגישה המעודדת את הלומדים לבחור לעצמם את המקום והדרך כבר מתחילת לימודיהם.
כצייר, כץ מתאפיין בציור פיגורטיבי.
ממדי הציורים לא גדולים וחזותם הראשונית היא של ציור פשוט, ישיר, אפילו מסורתי.
בצפייה שנייה ושלישית עוברים וחווים הצופים הבנה מטלטלת; הציור שעורר את החשדות מטיב להפר אותן ומה שנתפס כמוכר מתבהר כרענן, לא שמרני וטרי.
התהיות הרבות מתקיימות בגוף הציור ומחיות אותו.
הספקנות והפקפוק משותפים לצייר ולצופים.
מתקבל ריאליזם חושפני, מביך, חודר, חסר נוסטלגיה, לא הפגנתי ולא וירטואוזי - מתבונן ומציאותי.
כץ מיוצג על ידי גלריה גורדון שבתל אביב, בה נערכו תערוכות היחיד שלו מאז שנת 2010. כץ חי ויוצר בקיבוץ אדמית.
טילמנס (בהולנדית: Youri Marion A.
Tielemans; נולד ב-7 במאי 1997) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר באסטון וילה ובנבחרת בלגיה.
טילמנס גדל במחלקת הנוער של אנדרלכט כשחתם על חוזה מקצועי ראשון במועדון בגיל 16.
ב-28 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כשנכנס כמחליף בדקה ה-25 בהפסד קבוצתו 2–3 ללוקרן, מה שהפך אותו לשחקן הרביעי הצעיר ביותר בתולדות הליגה.
ב-2 באוקטובר 2013, בגיל 16 שנים ו-148 ימים, הפך לשחק הבלגי הצעיר ביותר ששיחק בליגת האלופות כשפתח בהרכב אנדרלכט מול אולימפיאקוס.
בסך הכל שותף טילמנס ב-29 משחקים, בהן כבש שני שערים בעונת 2013/2014 בליגה הבלגית, בסיומה זכתה אנדרלכט באליפות הליגה.
בסיום אותה העונה זכה בפרס השחקן הבלגי הצעיר של השנה.
בעונת 2016/2017 כבש 13 שערים ב-37 הופעות בסיומה שוב זכתה אנדרלכט באליפות הליגה ואף זכה בפרס השחקן הטוב ביותר ממוצא אפריקאי ובכדורגלן העונה בליגה.
בנוסף, כבש חמישה שערים ב-15 הופעות במסגרת הליגה האירופית, אנדרלכט הגיעה עד לשלב רבע הגמר וטילמנס נבחר להרכב העונה של המפעל מטעם אופ"א.
ב-24 במאי 2017 חתם במונקו מליגת העל הצרפתית לחמש שנים תמורת 25 מיליון יורו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-29 ביולי במשחק הסופר קאפ הצרפתי בהפסד קבוצתו 1–2 לפריז סן ז'רמן.
בסיום אותה העונה בחר פראנס פוטבול בטילמנס כשחקן המאכזב ביותר של העונה.
ב-31 בינואר 2019 הושאל ללסטר סיטי עד לסוף העונה כאשר אדריאן סילבה עשה את הדרך ההפוכה.
ב-9 במרץ כבש שער בכורה בניצחון קבוצתו 1–3 על פולהאם.
ב-8 ביולי 2019 חתם בלסטר לארבע שנים תמורת 40 מיליון ליש"ט.
ב-15 במאי 2021 כבש שער ניצחון בגמר הגביע האנגלי שהעניק ללסטר סיטי את הגביע לראשונה בהיסטוריה לאחר ניצחון 0–1 על צ'לסי.
בתום עונת 2022/2023 נשר לצ'מפיונשיפ עם קבוצתו.
ב-1 ביולי 2023 הצטרף לאסטון וילה כשחקן חופשי, וחתם על חוזה לארבע עונות.
ב-12 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בתבוסה 1–5 לניוקאסל במחזור הפתיחה של עונת 2023/2024.
ביוני 2015 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של בלגיה, ב-9 בנובמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה, כשהחליף את סטיבן דפור בדקה ה-82 בתיקו 1-1 נגד נבחרת הולנד במשחק ידידות.
טילמנס נכלל בסגל נבחרת בלגיה למונדיאל 2018. הוא שותף בארבעה משחקים כולל הניצחון 0–2 על נבחרת אנגליה במשחק על המקום השלישי.
את שער הבכורה שלו כבש ב-21 במרץ 2019, במסגרת מוקדמות יורו 2020 נגד רוסיה, משחק אותו ניצחה בלגיה 1–3.
טילמנס נולד בסינט פיטרס ליו.
אביו ממוצא פלמי (בלגי) ואמו ממוצא קונגולזי.
הוא המשיך את לימודיו עד גיל 18, בשילוב לימודים עם הקריירה המקצועית שלו ככדורגלן.
טילמנס נשוי למנדי, ולהם שתי בנות.
יורי לוגביננקו הוא כדורגלן עבר קזחי ששיחק בעמדת הבלם.
לוגביננקו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אקטובה.
בגיל 18 הצטרף לקבוצה הבוגרת ובמהירות השתלב בה והפך לשחקן הרכב.
בעונתו השנייה במועדון זכה באליפות הראשונה שלו בקריירה.
ב-17 באוגוסט 2013 ערך את הופעתו ה-172 בליגה במדי המועדון ובכך הפך לשיאן ההופעות של המועדון בליגה.
ב-31 בינואר 2021, לוגביננקו חתם ברוטור וולגוגרד מליגת העל הרוסית, אך שוחרר ממנה כעבור חודשיים.
ב-5 במאי 2021, לוגביננקו חזר לקדנציה שנייה באקטובה.
ב-23 במאי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קזחסטן בהפסד 5-0 ל.
ב-1 ביוני 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2-5 נגד .
יורי ולדימירוביץ' לודיגין הוא כדורגלן רוסי-יווני המשחק בעמדת השוער בפאס יואנינה מליגת העל היוונית בכדורגל.
בשנת 2008 הצטרף לודיגין למחלקת הנוער של סקודה קסנתי מליגת העל היוונית.
הופעותיו בקבוצה הצעירה של המועדון, שזכתה באליפות יוון עד גיל 21, הובילו לחוזה מקצועני במועדון עליו חתם ב-17 ביוני 2009. בעונת הושאל לודיגין לאאורדאיקוס מהליגה היוונית השלישית למשך עונה אחת.
לאחר מכן חזר לודיגין לסקודה קסנתי וב-22 באפריל 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ובליגת העל היוונית, כששיחק 90 דקות בניצחון 2–4 על ארגוטליס במסגרת המחזור ה-30. זו הייתה הופעתו היחידה בעונת ובעונת הוא ערך 23 הופעות נוספות.
בחודש יוני 2013 חתם לודיגין בזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית, ששילמה עבורו 800 אלף אירו, במקומו של ויאצ'סלב מלאפייב שפרש מכדורגל.
ב-17 ביולי 2013 ערך לודיגין את הופעת הבכורה שלו במועדון ובליגת העל הרוסית, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על קרסנודאר במסגרת המחזור הראשון.
ב-18 בספטמבר 2013 ערך לודיגין את הופעת הבכורה שלו בשלב הבתים של ליגת האלופות, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–3 לאתלטיקו מדריד במסגרת המחזור הראשון לעונת 2013/2014. בעונתו הראשונה בזניט סנקט פטרבורג ערך לודיגין 30 הופעות ליגה, ובעונתו השנייה ערך 28 הופעות נוספות.
מאז החתמתו של אנדריי לוניוב לשוער זניט ב-2016, הפך לודיגין לשוער שני ומאז פתיחת עונת 2017/2018 עמד בשער פעם אחת בלבד, במסגרת משחק בליגה האירופית.
ברם תאחר פציעתו של לוניוב בתחילת 2018 חזר להרכב הפותח.
בינואר 2019 הושאל לאולימפיאקוס למשך חצי שנה ואימץ את מספר 32. הוא הופיע לראשונה במדי הקבוצה במשחק הליגה נגד כרתים, ב-25 בפברואר 2019, שבו קבוצתו ניצחה 1–5.
ב-3 באוגוסט 2019 חתם בגזיאנטפ הטורקית.
בינואר 2020 עזב את הקבוצה אחרי שרשם 2 הופעות בלבד.
בפברואר 2020 חזר לליגה הרוסית וחתם בארסנל טולה עד תום העונה.
בינואר 2021 חזר ליוון וחתם בפאס יואנינה מליגת העל היוונית.
לודיגין ערך 3 הופעות בנבחרת יוון עד גיל 21, אך לא ערך הופעות בנבחרת הבוגרת, על אף שזומן אליה.
ב-4 באוקטובר 2013 זומן לודיגין על ידי מאמן נבחרת רוסיה, פאביו קאפלו, למשחקים נגד נבחרות לוקסמבורג ואזרבייג'ן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014, אך לא שיחק בהם.
ב-19 בנובמבר 2013 ערך לודיגין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 במשחק ידידות נגד נבחרת קוריאה הדרומית.
לודיגין שימש כשוער שני לאיגור אקינפייב במונדיאל 2014 וביורו 2016, אך לא שיחק באף אחד מהם.
לקראת גביע הקונפדרציות 2017 הוא כבר לא זומן לסגל הנבחרת.
לודיגין נולד בולדימיר שברוסיה הסובייטית, ברית המועצות, לאב רוסי ולאם יוונית-פונטית.
הוא חי ביוון מאז שנת 2000.
יורי ניקיפורוביץ' דנילוב (; 13 באוגוסט 1866 - 3 בפברואר 1937) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על הארמייה החמישית במלחמת העולם הראשונה.
כונה "דנילוב השחור", במטרה להבדילו מדנילוב האדום ומדנילוב הלבן.
דנילוב נולד בעיר קייב ב-13 באוגוסט 1866 למשפחת אצולה.
ב-1883 התגייס לצבא האימפריה הרוסית, וב-1886 סיים את בית הספר לתותחנים מיכאילובסקי.
הוא הוצב בדרגת לוטננט בבריגדת התותחנים ה-27 אשר הוצבה בווילנה.
בין השנים 1889-1892 למד באקדמיית המטה הכללי וסיים אותה בהצטיינות.
ב-1892 הועלה לדרגת קפיטן והוצב במחוז הצבאי קייב, שם סייע בהכנת המוסדות האזרחיים לגיוס.
בין השנים 1896-1897 פיקד על פלוגה במסגרת רגימנט החי"ר ה-129. ב-1889 הועלה לדרגת פודפולקובניק, וב-1903 הועלה לדרגת פולקובניק.
הוא הוצב במטה הכללי ושרת בתפקידי ניהול ומטה.
ב-1906 מונה למפקד גדוד במסגרת הרגימנט הפיני של המשמר הקיסרי.
בין 1908-1914 שימש כראש אגף האפסנאות במטה הכללי.
ב-1909 הועלה לדרגת גנרל מיור וב-1913 לדרגת גנרל לייטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה דנילוב ראש אגף האפסנאות של המטה הכללי תחת הדוכס הגדול ניקולאי.
לאחר קרב גליציה הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בין השנים 1915-1916 פיקד על הקורפוס ה-25 ולחם עמו כחלק מהארמייה השלישית ומהארמייה הרביעית.
בין 1916-1917 הוא שימש כראש מטה החזית הצפונית.
במהלך מהפכת פברואר הוא נכח בהתפטרותו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
ב-29 באפריל 1917 מונה למפקד הארמייה החמישית.
הוא ניסה לחזק את הסדר והמשמעת בארמייה, אולם נכשל לנוכח הקריסה הכללית של רמת המשמעת בצבא.
ב-9 בספטמבר, לאחר שמתקפה נואשת של כוחותיו נכשלה, הוא הועבר לכוחות המילואים.
ב-1918 הציע דנילוב את שירותיו לצבא האדום, והציע תוכנית לייעול הצבא אשר לא אושרה בידי הסובנארקום.
הוא התנגד למגעים עם מעצמות המרכז, ולאחר החתימה על חוזה ברסט-ליטובסק, פרש מהצבא האדום והתגייס לצבא המתנדבים של הצבא הלבן.
הוא לחם במסגרת זו במלחמת האזרחים ברוסיה, ולאחר סיום המלחמה נמלט לצרפת וחי את שארית חייו כהיסטוריון של הצבא הרוסי במלחמת העולם הראשונה.
הוא נפטר בפריז ב-3 בפברואר 1937.
יורי ולדימירוביץ' ז'לודקוב (ברוסית Юрий Владимирович Желудков; נולד ב-8 במרץ 1959, לנינגרד, ברית המועצות) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל.
בעל תואר אמן הספורט של ברית המועצות (1980).
בגיל ארבע, עברה המשפחה לעיר פטרהוף.
ב-1976 התקבל למכון לתרבות הגוף על שם לסגאפט, שסיים בשנת 1997. בשנת 1999 היה חבר ברשימת המועמדים של מפלגת LDPR לבחירות הפרלמנטריות באותה שנה.
ז'לודקוב שיחק בליגת הילדים המחוזית של ילידי שנת 1958. ב-1971 זכתה הקבוצה בטורניר האזורי.
המאמן ויקטור סמאגין הזמין את ז'לודקוב להתאמן בבית הספר לכדורגל של מועדון "זניט".
בסוף 1976, בגיל 17, החל לשחק בליגה הסובייטית השנייה במדי דינמו לנינגרד.
שנתיים מאוחר יותר, לאחר שירותו הצבאי, קיבל את הזמנת המאמן הראשי של ספרטק מוסקבה קונסטנטין בסקוב, אך בסופו של דבר המאמן הראשי של "זניט" יורי מורוזוב הצליח לשכנע את ז'לודקוב לעבור לקבוצתו.
בעונת 1984, שיא הקריררה שלו, הוא זכה באליפות ליגת העל הסובייטית בכדורגל במדי זניט וגם הגיע לגמר הגביע הסובייטי בכדורגל.
בסוף 1985 זומן לורדר ברמן הגרמנית, אך המעבר לא התרחש עקב סירוב ועדת הספורט הממשלתית.
בסוף שנת 1989, יחד עם מנהל קבוצת "זניט" דוד אפטר ז'לודקוב נסע לשוודיה.
הוא כבר היה בגיל מבוגר למדי עבור שחקן - בשנת 1990 הוא חגג 31 שנים.
עם זאת, הדבר לא מנע ממנו מלהשתתף באליפות אחרת והוא חתם למשך שנה במועדון מהליגה שנייה "אסטרסונד", אלא שההצלחה לא האירה לו פנים - החלוץ הופיע ב-16 משחקים אך לא הבקיע אף שער ובסופו של דבר חזר לזניט.
בסוף 1991 יצא לישראל, שם הוא שיחק במכבי נתניה.
בשנים 1993–1995 שיחק בקבוצת KaIK מהעיר קסקינן בפינלנד.
מאוחר יותר, יחד עם ולדימיר דולגופולוב שיחק במועדון הארמני "קפאן-81".
בגיל 37 הודיע שהוא מסיים את קריירת המשחק שלו.
ב-2006 הצטרף לצוות האימון של קבוצת פטרוטרסט.
בשנת 2007, לאחר התפטרותו של סרגיי דמיטרייב מאימון "דינמו" סנקט פטרבורג, מונה ז'לודקוב למחליפו.
במשך תקופה מסוימת אימן את קבוצת הילדים "זניט-84".
ז'לודקוב ניחן בבעיטה שמאלית חזקה, והבקיע שערים רבים מבעיטות חופשיות.
אליפות ברית המועצות - 1984
יורי מולדר (בהולנדית: Youri Mulder, נולד ב-23 במרץ 1969 בבריסל שבבלגיה) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת החלוץ, וזוהה בעיקר עם שאלקה 04. ערך תשע הופעות והבקיע שלושה שערים במדי נבחרת הולנד, עמה השתתף ביורו 1996.
מולדר החל את קריירת הבוגרים שלו בטוונטה אנסחדה מליגת העל ההולנדית בעונת 1990/91, שבה הבקיע שישה שערים ב-28 הופעות, וסיים עם קבוצתו במקום השישי בליגה.
בעונת 1991/92 מולדר הפך לשחקן משמעותי הרבה יותר, כשהבקיע 18 שערי ליגה, ושוב סיים במקום השישי.
בעונת 1992/93 סבל מולדר מפציעה, וערך 11 הופעות ליגה בלבד, בהן הבקיע שלושה שערים.
טוונטה סיימה עונה זו במקום החמישי.
בקיץ 1993 עזב מולדר את טוונטה אנסחדה וחתם בשאלקה 04 מהבונדסליגה.
בקיץ 1996 הגיע לשאלקה המאמן ההולנדי הוב סטיבנס, שבנה שלד עם שחקנים רבים מהולנד, שאחד מהם היה מולדר, ואחרים היו מרקו ואן הוחדאלם ויוהאן דה קוק, ובהמשך גם רנה אייקלקאמפ ונילס קמפהאוס.
בעונת 1996/97 מולדר ושאלקה סיימו רק במקום ה-12 בבונדסליגה, אך השיגו זכייה היסטורית בגביע אופ"א לאחר שעברו את ולנסיה בחצי הגמר, כשבאחד מהמשחקים מולדר הבקיע שער, ולאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על אינטר מילאנו.
מולדר נעדר מהגמר בגין פציעה, ומסיבה זו החמיץ כמעט את כל עונת 1997/98, בה ערך ארבע הופעות ליגה בלבד.
שאלקה הודחה באותה עונה ברבע גמר גביע אופ"א על ידי אותה אינטר מילאנו.
בעונת 1998/99 מולדר חזר להיות שחקן משמעותי בשאלקה, כשהבקיע שישה שערים ב-26 הופעות.
עם זאת, שאלקה כשלה בעונה זו, כשסיימה רק עשירית בבונדסליגה והודחה מגביע אופ"א על ידי סלביה פראג בפנדלים כבר במשחק הראשון.
בעונת 1999/00 מולדר שוב נפצע, וערך רק שלוש הופעות ליגה באותה עונה, שהסתיימה במקום ה-13 בבונדסליגה.
בעונת 2000/01 מולדר ושאלקה חזרו לצמרת הכדורגל הגרמני, כששאלקה סיימה את העונה במקום השני והייתה קרובה מאוד לזכות באליפות, אך סיום עונה דרמטי בו באיירן מינכן השיגה נקודה עמוק בתוך תוספת הזמן של המחזור האחרון, העניק את האליפות לבאיירן מינכן.
שאלקה ומולדר התנחמו בעונה זו בזכייה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על אוניון ברלין.
בעונת 2001/02 מולדר שוב מיעט לשחק וערך עשר הופעות ליגה, בעונה אותה שאלקה סיימה במקום העשירי, אך זכתה שוב בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 4-2 בגמר על באייר לברקוזן.
מולדר לא שיחק כלל בשני גמרי הגביע.
באותה עונה, מולדר השתתף עם שאלקה לראשונה בליגת האלופות.
שאלקה הודחה בתום שלב הבתים עם שש נקודות, אך מולדר זכה להבקיע שער בניצחון 3-1 על ארסנל בשלב זה.
בתום עונת 2001/02 פרש מולדר ממשחק פעיל.
מולדר ערך תשע הופעות במדי נבחרת הולנד, כשהראשונה נערכה בשנת 1994 והאחרונה בשנת 1999. מולדר הבקיע שלושה שערים בתשע ההופעות שלו במדים הלאומיים.
בשנת 1996 זומן מולדר לסגל ההולנדי ליורו 1996. מולדר לא שיחק כלל בשלב הבתים, אותו הולנד סיימה במקום השני ועלתה לרבע הגמר.
בשלב זה, מולדר והולנד פגשו את נבחרת צרפת.
מולדר נכנס כמחליף בדקה ה-80 במקום ריצ'רד ויטסחה, אך התוצאה לא השתנתה, והולנד הפסידה לבסוף בבעיטות הכרעה והודחה.
לסגלים ההולנדיים למונדיאל 1998 וליורו 2000 מולדר לא זומן.
לאחר פרישתו, מולדר עסק מעט באימון כדורגל.
בעונת 2007/08 מולדר עבד בטוונטה אנסחדה כמאמן התקפה, ובמהלך אותה עונה עבר לשאלקה 04, שם החליף כמאמן ראשי את מירקו סלומקה שפוטר מאימון הקבוצה.
מולדר אימן את שאלקה באותה עונה בצוותא עם מייק בוסקנס.
לאחר מכן, בין השנים 2008 ו-2009, הפך מולדר לעוזר מאמן בשאלקה, ובשנת 2009 מונה שוב כמאמן זמני, והפעם במקומו של פרד רוטן שפוטר מאימון הקבוצה.
גם הפעם מולדר עבד בצוותא, והפעם עם אוליבר רק.
בין השנים 2011 ו-2015 עבד מולדר כעוזר מאמן בטוונטה אנסחדה.
מולדר שימש שדרן ספורט בערוץ הטלוויזיה ההולנדי נוס TV.
מולדר נשוי לנינה פריידהר ואב לשניים.
יורי מויסביץ 'דולז'נסקי היה יהודי-סובייטי, שעוטר לאחר מותו כגיבור ברית המועצות על פועלו כפוליטרוק של גדוד הסיור העשירי של חטיבת הסיור השישית בארמייה ה-60 של החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה בדרגת לויטננט בכיר.
הוא נולד ב-31 במאי 1923 בכפר וסיוליה טרני (כיום בעיר קריבי ריה) במשפחתו של פקיד יהודי.
ביולי 1941 בעודו סטודנט לפקולטה האלקטרומכנית של מכון הכרייה של העיר קריבוי רוג, גויס לצבא האדום.
בשנת 1942 סיים את בית הספר הצבאי-פוליטי ונהיה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
נלחם בחזית בריאנסק ובחזית המרכזית.
השתתף בקרבות על וולגה, בקרב קורסק, בשחרור הגדה השמאלית של דנייפר.
ב-26 בספטמבר 1943 הוא היה בין הראשונים שהתנדבו לצלוח את הנהר לגדה הימנית.
הצליחה בוצעה בסמוך לכפר פארישב בנפת צ'רנוביל של מחוז קייב.
יחידתו הצליחה לצלוח בזריזות את הנהר ולהשתלט על המובלעת הקטנה של הגדה הימנית.
בהמשך חיילי ורמאכט התחילו בהתקפת נגד הראשונה.
חיילים שבפיקודו אילצו אותם לסגת בהתקפה הזו.
בהמשך החלה הפגזה נוספת על הצולחים בשילוב עם המשוריינים.
הפוליטרוק הצליח עם רובה נ"ט לפגוע בתותח מתנייע, עוד כמה כלי רכב משוריינים חוסלו על ידי עוד חיילים חמושים ברובים הללו.
כאשר חיילי ורמאכט התקרבו למרחק של 20–30 מטרים הופעלו נגדם רימונים.
בהמשך הקרב נמשך פנים אל מול פנים וגם הפעם הסתיים בכמאה חיילי ורמאכט הרוגים.
אך ב-27 בנובמבר 1943 בהדיפת המתקפה הבאה הוא נהרג.
נקבר בקייב בפארק תהילת הנצח של לחיילי מלחמת העולם השנייה.
יורי אלכסנדרוביץ' דוּד הוא עיתונאי ספורט רוסי, שמנהל גם ערוץ יוטיוב, בו הוא מראיין אישים ידועים מאזור חבר המדינות.
דוד הוא ממוצא אוקראיני ורוסי.
הוא נולד בפוטסדאם, גרמניה וחי ברוסיה מגיל 4.
מאז 2001 הוא עבד בעיתון הרוסי איזבסטיה כעיתונאי פרילנסר והצטרף לסגל העיתון בגיל 16. בשנת 2008 סיים את הפקולטה לעיתונאות של אוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 2007 הוא עבד במגזין הספורט "PROsport" ולאחר מכן במחלקת הספורט של רשת NTV Plus.
מאז 2011, משמש בתור העורך הראשי של אתר האינטרנט הפופולרי Sports.ru.
בשנים 2011–2013 הוביל דוד את תוכנית הטלוויזיה "נגיחה לשער" ברוסיה-2. בשנים 2015–2017 הוא הנחה תוכנית אחרת "KultTura" עבור ערוץ הטלוויזיה Match TV.
ב-14 בנובמבר 2025 יורי דוד נידון שלא בפניו על ידי בית משפט ברוסיה לשנה ועשרה חודשי מאסר, על אי מילוי חובותיו כ"סוכן זר".
קולונל יורי זכרנקו (בבלארוסית: Юры Захаранка, ברוסית: Юрий Захаренко; נולד ב-1 בינואר 1952 - מת ב-7 במאי 1999) היה שר הפנים של בלארוס ופוליטיקאי אופוזיציוני, שנחטף וככל הנראה נרצח בשנת 1999.
יורי נולד בעיר וסילייביצ'י ברצ'יצה, במחוז הומל.
ברגע בו בלארוס קיבלה עצמאות בשנת 1990 היה זכרנקו סגן ראש המחלקה למלחמה בפשעים מאורגנים בין-אזוריים של משרד הפנים הסובייטי.
בשנת 1994 התמנה לשר הפנים של בלארוס.
ב-16 באוקטובר 1995 פוטר מתפקידו על ידי הנשיא אלכסנדר לוקשנקו.
זכרנקו טען כי הונחה לירות באזרחים והוא סירב לפקודת הנשיא לירות באזרחים ולהפר את החוקה.
זכרנקו הצטרף לאופוזיציה לנשיא ונבחר לחבר הוועד המנהל של מפלגת האזרחים המאוחדת של בלארוס.
לאחר תמיכה חזקה בקרב קצינים בכירים בצבא ובסוכנות ביטחון המדינה ("ק.ד.ב.") הפך זכרנקו לדמות יריבה ואויב מסוכן ללוקשנקו.
הוא הקים ארגון חברתי בשם "ברית הקצינים", שהצטרפו אליו בתוך יומיים 800 איש.
השר לשעבר נעלם בערב 7 במאי 1999. המדינה לא עשתה ניסיונות רציניים לחפש את הפוליטיקאי.
כעבור מספר שנים נמלט בכיר במשרד הפנים הבלארוסי לגרמניה והצהיר כי הוא היה עד לזכרנקו ולכמה מנהיגים אחרים שנחטפו ונרצחו בהוראתם של בכירי הממשלה.
כהנצחה וזיכרון לפוליטיקאים החטופים והאסירים הפוליטיים של בלארוס, האופוזיציה הבלארוסית ותומכיה עורכים ב-16 בכל חודש את "יום הסולידריות עם בלארוס".
בספטמבר 2004 פרסמו האיחוד האירופי וארצות הברית איסורי נסיעה לחמישה פקידים בבלארוס החשודים במעורבות בחטיפת זכרנקו, בהם: שר הפנים ולדימיר נאומוב, התובע הכללי ויקטור שיימן, שר הספורט והתיירות יורי סיוואקוב והקולונל דמיטרי פאבליצ'נקו ממשרד הפנים בבלארוס.
בדצמבר 2019 פרסם דויטשה וול סרט תיעודי בו יורי גרבסקי, לשעבר חבר ביחידה מיוחדת במשרד הפנים הבלארוסי, אישר כי היחידה שלו היא שעצרה ורצחה את זכרנקו ושהם אחר כך עשו אותו דבר עם ויקטור גונצ'ר ואנטול קראסוסקי.
יורי טרמאק (באסטונית: Jüri Tarmak; 21 ביולי 1946 – 22 ביוני 2022) היה אתלט סובייטי ממוצא אסטוני, אלוף אולימפי (מינכן 1972) בקפיצה לגובה.
יורי טרמאק נולד בטאלין (אז בתחומי ברית המועצות).
אביו היה ספורטאי מצטיין וזכה באליפות ברית המועצות בזריקת דיסקוס.
יורי טרמאק התאמן בקפיצה לגובה מאז ילדות.
בגיל 19 זכה במדליית כסף באליפות ברית המועצות לצעירים.
בתחילת שנות ה-70 התחיל ללמוד כלכלה באוניברסיטת סנקט פטרבורג ובמקביל החל להתאמן אצל פאבל גויכמן.
באליפות אירופה באולם שנערכה בסופיה, בולגריה ב-13 במרץ 1971 זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.17 מטר, אחרי אישטוואן מיור (2.17 מטר) ולפני אנדרה קלמן (2.17 מטר), שניהם מהונגריה.
באליפות אירופה באולם שנערכה בגרנובל, צרפת ב-11 במרץ 1972 זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.22 מטר, אחרי אישטוואן מיור שקבע שיא אליפות חדש של 2.24 מטר ובן ארצו קסטוטיס ספקה (2.22 מטר).
באולימפיאדת מינכן זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.23 מטר, לפני שטפן יונגה ממזרח גרמניה (2.21 מטר) ודווייט סטונס מארצות הברית (2.21 מטר).
הוא היה האלוף האולימפי האחרון שניצח בתחרות קפיצה לגובה תוך שימוש בסגנון גלילת הבטן.
בשנת 1975 לאחר סיום האוניברסיטה פרש מספורט תחרותי ובמשך שנים לימד כלכלה באוניברסיטה.
לאחר התפרקות ברית המועצות חזר לטאלין ופנה לעסקים.
יורי איוואנוביץ' מודין היה איש הק.ג.ב, שפיקח על "רשת קיימברידג'" בשנים 1948–1951, כאשר דונלד דוארט מקלין העביר סודות אטומיים לסובייטים.
בשנת 1951 סידר מודין את עריקתם של מקלין וגאי ברג'ס.
קודמיו של מודין בשליטה על רשת הריגול קיימברידג' הוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
מודין אמר על קים פילבי בפברואר 1994:הוא מעולם לא גילה את האני האמיתי שלו.
לא הבריטים, ולא הנשים שהוא גר איתן, וגם אנחנו עצמנו [הק.ג.ב] לא הצליחו לחדור את שריון המסתורין שלבש.
ההישג הגדול שלו בריגול היה מפעל חייו וזה העסיק אותו עד יום מותו.
אבל בסופו של דבר אני חושד שפילבי לעג לכולם, במיוחד לנו.בספרו מ-1994 חשף מודין כי בימים הראשונים מוסקבה לא ממש סמכה על סוכני רשת קיימברידג', שהעבירו מידע סודי לברית המועצות.
הק.ג.ב התקשה להאמין שלגברים תהיה גישה למסמכים סודיים ביותר; הם היו חשדניים במיוחד כלפי פילבי ותהו כיצד הוא יכול להפוך לסוכן בהתחשב בעברו הקומוניסטי.
על פי סקירת ספרו, "המרכז הגיע למסקנה שכל חמישתם חייבים להיות באמת קציני מודיעין בריטיים המנסים לחדור לק.ג.ב."
מודין פרסם את ספרו "Mes Camarades de Cambridge" בצרפת בשנת 1994. הספר זיהה את הברון רוטשילד כחבר חשוב בטבעת המרגלים של קיימברידג'.
לתרגום הבריטי, המו"ל הבריטי Headline Book Publishing, ביצע כמה שינויים, תחילה בכותרת והפך אותו ל"חמשת חבריי בקיימברידג'" עם כותרת המשנה: "בפעם הראשונה, איש הק.ג.ב.
שלהם חושף את סודות המפורסמים בעולם טבעת הריגול - ברג'ס, מקלין, פילבי, בלאנט וקיירנקרוס." שנית, הכותרת שינתה שורות בעמוד 104, ואמרה כעת כי ג'ון קיירנקרוס היה האדם החמישי: בסוף שנת 1944 התווסף שמו של ג'ון קיירנקרוס, שנקרא בשם הצופן הקרליאן, לארבעת הסוכנים שהוא פיקח עליהם.
קיירקרוס היה בשלב זה או אחר בקשר עם האחרים, אך הוא כמעט לא היה חבר בקבוצה.
המילים ששונו והוכנסו לכותרת היו המצאה, על פי מודין, שהצביע כי קיירנקרוס, לדעתו, מעולם לא היה בקשר עם אף אחד מחברי הקבוצה.
עיתונאי הגרדיאן ריצ'רד נורטון-טיילור התקשר למודין לבדוק זאת ומצא אותו כועס על כך שהטענות הכוזבות, השינויים וההונאות כלפי הציבור הבריטי (ומאוחר יותר האמריקאי) הועלו מבלי להתייעץ עמו.
אלן רוסברידגר, שהסכים עם ההערכה לפיה רוטשילד היה האיש החמישי, כתב גם בגרדיאן: "יורי מודין...
אומר במהדורה האנגלית של ספרו האחרון כי קיירנקרוס היה 'האיש החמישי'.
מודין אומר שמעולם לא השתמש במונח, שאינו כלול במהדורה הצרפתית של ספרו."
בראיון לאחר פרסום הספר הכחיש יורי מודין כי כינה את רוטשילד "סוכן סובייטי כלשהו".
"בגלל שהוא היה ב-MI5 הם למדו ממנו דברים.
זה לא הופך אותו לאיש החמישי, והוא לא היה." כותרת ספרו של מודין עצמו מבהירה את שמם של כל חמשת קבוצת הריגול קיימברידג': חמשת חברי קיימברידג': ברג'ס, מקלין, פילבי, בלאנט וקיירנקרוס על ידי איש הק.ג.ב.
יורי מודין מת בשנת 2007 במוסקבה.
יורי מיקולאיוביץ' ורנידוב (באוקראינית: Юрій Миколайович Вернидуб; נולד ב-22 בינואר 1966) הוא מאמן כדורגל אוקראיני וכדורגלן עבר ששיחק בעמדת המגן.
הוא החל לשחק כדורגל בז'יטומיר מולדתו, בקבוצות נוער מקומיות וערך את הופעת הבכורה שלו ב-1983 בספרטק המקומית בליגה הסובייטית השנייה.
בשנת 1987 הוא שיחק במדי קולוס ניקופול, ובשנת 1988 הוא הוזמן לדניפרו, אך מבלי ששיחק אפילו משחק אחד, עזב את הקבוצה.
הוא נלקח על ידי מועדון הליגה השנייה "פריקרפטיה", שם בילה את שאר עונת 1988.
בשנת 1989 עבר למועדון מטאלורג זפוריז'יה, איתו הצליח לעלות לליגה הבכירה, שם ערך את הופעת הבכורה שלו ב-11 במרץ 1991 במשחק מול "ספרטק" מוסקבה (2:1).
לאחר קריסת ברית המועצות, המשיך לשחק במטאלורג בליגת העל האוקראינית, שם בילה עוד שתי עונות.
בשנים 1994–1996 שיחק במועדון אחר של זפוריז'יה "טורפדו", אם כי לפני קיץ 1993 יצא לאירופה, לאחר שחתם על חוזה במועדון הגרמני קמניצר, ששיחק ב.
מאז 1997 שיחק בזניט סנקט פטרבורג, שם היה קפטן הקבוצה.
זכה בגביע הרוסי בעונת 1998/99 וערך את הופעת הבכורה שלו בתחרות האירופית בשנת 1999.
לאחר פרישתו למד באקדמיית הספורט לסגפט בסנקט פטרבורג.
מיוני 2009, הוא היה עוזר מאמן במטאלורג זאפוריז'יה.
לאחר ששימש כעוזר מאמן בזוריה לוהנסק הוא מונה למאמן זמני בנובמבר 2011 לאחר שהנהלת זוריה פיטרה את המאמן הראשי אנטולי צ'אנצב.
הוא עבד בזוריה עד ה־31 במאי 2019. לאחר שעזב את זוריה אימן את המועדון את שחטיור סוליהורסק הבלארוסית.
הוא מונה למאמן מועדון שריף טירספול ב-18 בדצמבר 2020. הוא זכה באליפות מולדובה 2020/21 בעונתו הראשונה במועדון.
בשנת 2021 הוא הוביל את הקבוצה לשלב הבתים בליגת האלופות – הפעם הראשונה שמועדון מולדובי הגיע להישג כזה.
החל מיוני 2022 מאמן את קבוצת קריוובס מליגת העל האוקראינית.
ליורי ורנידוב בן אחד - ויטלי ורנידוב (יליד 1987), אשר כמו אביו, היה כדורגלן מקצועי.
שיחק בקבוצות מטאלורג זפוריז'יה וזוריה לוהנסק.
החל משנת 2023 מתפקד כעוזרו של אביו באימון קבוצת קריוובס.
יורי גריגורייביץ' יבטושנקו (29 במאי 1964, נובוסיבירסק — 9 בנובמבר 2020, סנקט פטרבורג) היה איש צבא רוסי, קצין הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, שעמד בראש המרכז לפיוס הצדדים הלוחמים ושליטה על תנועת הפליטים בסוריה מינואר עד יולי 2018, סגן מפקד המחוז הצבאי המערבי.
נולד ב-29 במאי 1964 בנובוסיבירסק.
בוגר בית הספר הצבאי סברדלובסק סובורוב (1981), בית הספר הגבוה לנשק צבאי-פוליטי בנובוסיבירסק (1985) והאוניברסיטה הצבאית של משרד ההגנה (2007).
הוא שירת בחלקים מהמחוזות הצבאיים במזרח הרחוק, בסיביר ובמרכז רוסיה וכן במנגנון המרכזי של משרד ההגנה.
את שירותו החל כסגן מפקד פלוגה.
בשנת 2011 היה לסגן מפקד ארמייה 41. הוא עלה לדרגת גנרל-מייג'ור הכוחות המזוינים ושימש כסגן מפקד המחוז הצבאי המערבי לעבודה צבאית-פוליטית וכיהן בתפקיד מאז 2013).
בינואר - יולי 2018 עמד בראש המרכז לפיוס הצדדים הלוחמים בסוריה, במהלך המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה.
הוא היה נשוי וגידל שני ילדים.
ב-9 בנובמבר 2020 מת מסיבוכים של נגיף הקורונה בסנקט פטרבורג.
הוא נקבר ב-12 בנובמבר בנובוסיבירסק בבית הקברות זאלצובסקי.
יורי יובו (ברומנית: Iurie Iovu; נולד ב-6 ביולי 2002 בקישינב שבמולדובה) הוא כדורגלן מולדובני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת דנדי יונייטד ובנבחרת מולדובה.
יובו גדל במחלקות הנוער של זימברו קישינב וקליארי.
ב-31 באוגוסט 2022 חתם יובו על חוזה לשתי עונות בוונציה מהסרייה ב', והושאל מיד לאיסטרה 1961 מליגת העל הקרואטית.
ב-15 בנובמבר 2021 ערך יובו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מולדובה, בהפסד 4-1 לנבחרת אוסטריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
יורי ינקלביץ' (7 במרץ 1909 - 22 בספטמבר 1973) היה פדגוג כינור סובייטי ידוע שלימד וירטואוזים רבים מפורסמים בעולם במהלך כהונתו הארוכה בקונסרבטוריון במוסקבה .
יורי ינקלביץ' נולד בבזל, שווייץ.
אביו, אייסי לאונטיביץ' ינקלביץ', עורך דין ידוע, היה ממייסדי החברה הפילהרמונית של אומסק.
בשנות נעוריו באומסק יורי למד עם תלמידו של ליאופולד אור, אניסים ברלין, סבה של נטליה גוטמן.
בשנת 1923 התקבל ינקלביץ' לקונסרבטוריון לנינגרד, כתלמיד בכיתתו של חוהנס נלבנדיאן (גם הוא תלמידו של לאופולד אור).
על סיום לימודיו של יענקלביץ' העיר המלחין אלכסנדר גלזונוב : "קריירה של כנר וירטואוז בהחלט תהיה הייעוד שלו".
בשנת 1932 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון במוסקבה בהדרכת פרופסור אברם ימפולסקי, וסיים את תואר הדוקטור בשנת 1937. בין השנים 1930–1937 היה עוזר מאסטר בתזמורת הפילהרמונית של מוסקבה, ולאחר מכן התרכז בעיקר בפעילויות פדגוגיות.
מאז 1934 לימד בבית הספר לקונסרבטוריון מוסקבה, בקולג' הקונסרבטוריון של מוסקבה ובחטיבה הבכירה של קונסרבטוריון מוסקבה (תחילה כעוזרו של ימפולסקי, ואחר כך הוביל את הסטודיו שלו, ולבסוף הפך לראש החוג לכינור).
הוא גם התמסר ללימודי תיאוריה של נגינה בכינור, ויצר סדרה של פרסומים מתודולוגיים.
בספטמבר 1973 ינקלביץ' נפטר במוסקבה.
יורי איוונוביץ' מאנין (רוסית: Юрий Иванович Манин; 16 בפברואר 1937 – 7 בינואר 2023) היה מתמטיקאי רוסי, שעסק במגוון תחומים.
מאנין תרם רבות לגאומטריה אלגברית וחקר את הקשרים בינה לפיזיקה.
בנוסף, היה ממניחי היסודות לטופולוגיה אריתמטית ולמחשוב קוונטי, ועסק גם בפילוסופיה של המתמטיקה.
מאנין נולד בסימפרופול שבחצי האי קרים.
הוריו, איוון גברילוביץ' מאנין (1913–1943) ורבקה זינובייבה מילר, היו סטודנטים במכון הפדגוגי של קרים.
האב למד בפקולטה לגאוגרפיה ובהמשך לימד שם.
את שנות הילדות בסימפרופול בילה מאנין בעיקר בבית הוריה של אמו (סבו היה מחזאי ועיתונאי ודודתו, אחות אמו, חוקרת ספרות ומתרגמת).
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, המשפחה פונתה יחד עם המכון הפדגוגי למחצ'קלה שבקווקז, ומשם לצ'רג'ואו שבטורקמניסטן ולמירזאצ'ול שבאוזבקיסטן.
האב נלחם בחזית ונעדר מאז 1942.
עם תום המלחמה חזרה המשפחה לסימפרופול, שם עבדה האם כעורכת הראשית בהוצאה לאור (בהמשך פוטרה במסגרת המאבק בקוסמופוליטיות).
בהיותו תלמיד תיכון הושפע מאנין מהספר "יסודות תורת המספרים" של וינוגרדוב, ובגיל 15 שלח לווינוגרדוב מאמר עם נוסחאות שקיבל למספר הנקודות השלמות באליפסואיד (המאמר זכה בתחרות, תוך שהוא מנצח מאמרים של סטודנטים בוגרים).
ב-1953 סיים מאנין את התיכון עם מדליית זהב והחל ללמוד בפקולטה המכנו-מתמטית של אוניברסיטת מוסקבה.
ב-1958 סיים את הלימודים שם, והחל לכתוב דוקטורט תחת הנחייתו של איגור שאפארביץ'.
הוא סיים אותו וקיבל תואר "קנדידט למדעים" ב-1961 ותואר דוקטור למדעים ב-1963.
בין השנים 1992-1960 עבד במחלקה לאלגברה של המכון המתמטי ע"ש סטקלוב, ובשנים 1992-1965 באוניברסיטת מוסקבה (שם החל מ-1967 שימש כפרופסור בקתדרה לאלגברה).
בין 1992–1993 עבד כפרופסור ב-MIT, וב-1993 היגר לגרמניה ועד שנת 2005 היה מנהל שותף של מכון מקס פלאנק בבון.
בשנת 2002 מונה לפרופסור באוניברסיטת נורת'ווסטרן באוונסטון.
במהלך הקריירה שלו כתב מאנין ספרים ומאמרים בנושאים רבים והנחה מעל ל-50 תלמידי דוקטורט.
רבים מהם הפכו למתמטיקאים נודעים שכלעצמם – אלכסנדר בילינסון, ולדימיר ברקוביץ', ולדימיר דרינפלד (זוכה מדליית פילדס), וסילי איסקובסקי, דמיטרי לייטס, מיכאל קפרנוב, בוריס ציגן ואחרים.
בשנת 1969 היה מאנין בין 99 המתמטיקאים שחתמו על העצומה לשחרורו של אלכסנדר יסנין-וולפין (מתנגד משטר שנכלא בבית חולים פסיכיאטרי).
כתוצאה מכך, הרשויות הגבילו את יציאתו של מאנין והחותמים האחרים מגבולות ברית המועצות, ובמשך 20 השנים הבאות שיתוף הפעולה שלו עם מתמטיקאים מחוץ לברית המועצות התבצע רק דרך הדואר.
חמש פעמים הוזמן מאנין להרצות בפני הקונגרס הבין-לאומי של המתמטיקאים, אבל יכול היה להשתתף רק בקונגרס במוסקבה ב-1966.
מאנין ידוע כמתמטיקאי שהרבה לעבור בין תחומי מחקר שונים.
לסמינר שלו באוניברסיטת מוסקבה הביא כל סמסטר רשימת מאמרים חדשים אותם רצה להבין, כל שנה בתחום אחר.
הוא גם התעמק בפסיכולוגיה, בפילוסופיה, בספרות ובכתיבת שירה (הוא אירח בביתו סמינר בנושאים רחבים, וטען שמותר לדבר בו על הכל – חוץ ממתמטיקה).
בין השאר, הציג את ארכיטיפ העיר הריקה בפסיכולוגיה יונגיאנית וכתב על דמות התחבולן (trickster).
בין חוג חבריו נמנו סופרי הפנטזיה האחים סטרוגצקי (שביססו עליו את אחת הדמויות בספרם) והזמר ולדימיר ויסוצקי.
עבודתו המוקדמת של מאנין התמקדה בחבורות פורמליות של יריעות אבליות והשערת מורדל מעל שדות פונקציות (אותה הוכיח בעבודת הדוקטורט שלו ב-1963 ועליה הוענק לו עיטור לנין).
בהמשך חקר מאנין משוואות דיפרנציאליות אלגבריות וב-1958 הציג את קישור גאוס-מאנין לעקומות, שמאז הפך למרכיב חשוב בחקר הקוהומולוגיה במשפחות של יריעות אלגבריות.
מאנין השתמש בחבורת בראואר של יריעה אלגברית כדי להגדיר את מגבלת מאנין, שמודד את הכישלון של עקרון הסה עבור אותה יריעה באמצעות התורה של אלגבראות אזומאיה גלובליות.
בשנת 1967 הוזמן לפריז על ידי אלכסנדר גרותנדיק.
מאנין התרשם עמוקות גם מפריז וגם מהמארח שלו, ובין מאנין לגרותנדיק נקשרו קשרי ידידות.
מאנין היה מחלוצי התחום של טופולוגיה אריתמטית (יחד עם ג'ון טייט, דייוויד ממפורד, מייקל ארטין וברי מאזור).
הוא ניסח את השערת מאנין, בדבר ההתנהגות האסימפטוטית של מספר הנקודות הרציונליות מגובה חסום על יריעה אלגברית.
השפעה גדולה הייתה לספרו של מאנין מ-1972 על משטחים ועקומות קוביות (ממעלה שלישית), בו הוא חוקר אותם בכלים קלאסיים ומודרניים של גאומטריה אלגברית ושל אלגברה לא-קיבוצית.
בפיזיקה מתמטית, מאנין עסק בתורת יאנג-מילס בה חקר את האינסטנטונים והציג את בניית ADHM (במאמר משותף עם ולדימיר דרינפלד, נייג'ל היצ'ין ומייקל עטיה).
בכנס שנערך באוניברסיטת ברקלי בשנת 1991, מאנין התוודע לגישה של פיזיקאים מתורת השדה הקוונטית לגאומטריה אנומרטיבית באמצעות חישוב אינטגרלי פיינמן.
הוא פרסם מאמר בנושא יחד עם מקסים קונצביץ' וגם בהמשך עסק במחקר של סימטריית מראה.
מאנין היה מהראשונים שהציעו את הרעיון של מחשב קוונטי, בספרו "החשיב והבלתי-חשיב" מ-1980.
מאנין היה חבר-מתכתב של האקדמיה הרוסית למדעים (מ-1990), חבר האקדמיה המלכותית למדעים של הולנד, של אקדמיית גטינגן למדעים, של אקדמיה לאופולדינה, של האקדמיה הצרפתית למדעים (מ-2005), של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ושל האקדמיה האפיפיורית למדעים בוותיקן (מ-1996).
הוא דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות הסורבון, אוסלו וווריק.
בשנת 2000 הרצה מאנין בקונגרס האירופי למתמטיקה, ובשנת 2016 נשא את הרצאת אוילר באוניברסיטת פוטסדאם.
(הוצאה שנייה מ-2010 מכילה פרקים נוספים שכתב בוריס זילבר.)
Советское радио, 1979. -- היכיח והבלתי-יכיח
Советское радио, 1980. -- החשיב והבלתי-חשיב
(בגרסה הרוסית לספר מופיעים טקסטים בנושאי הגות ושירה שלא נכנסו לתרגום האנגלי.)
יורי לונצ'קוב הוא קוסמונאוט רוסי.
בשנים 2013–2017 הוא היה מנהל מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
יורי לונצ'קוב נולד בעיירה בלחש בקזחסטן הסובייטית שאז הייתה חלק של ברית המועצות.
לאחר סיום בית ספר הוא למד בבית ספר לטייסי קרב באורנבורג.
עם קבלת הסמכה כטייס לונצ'קוב בשנת 1986 החל לשרת ביחידה אווירית של צי הבלטי.
בשנת 1998 הוא סיים אקדמיה של חייל באוויר.
בשנת 1998 לונצ'קוב החל קורס במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בשנת 2001 לונצ'קוב היה בצוות STS-100 של מעבורת החלל אנדוור (קנת רומינג'ר היה מפקד צוות).
המטרה הייתה להתחבר לתחנת החלל הבין-לאומית ולהמשיך בהרכבתה.
בשנת 2002 לונצ'קוב היה מהנדס טיסה של סויוז TMA-1 (סרגיי זליוטין היה מפקד צוות).
החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית עם אספקה חדשה.
כל הצוות חזר לכדור הארץ בחללית סויוז TM-34 כעבור 8 ימים.
בשנת 2008 לונצ'קוב היה מפקד טיסה של סויוז TMA-13 שהתחברה לתחנת החלל הבין-לאומית והוא נכלל בצוות משלחת מס' 18 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של מייקל פינק.
במהלך שהייה בתחנת החלל לונצ'קוב ביצע פעמיים פעילות חוץ-רכבית באורך כולל של כ-10 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 178 ימים בחלל.
בשנת 2010 לונצ'קוב מונה למפקד צוות קוסמונאוטים.
הוא עזב את היחידה בשנת 2013 ובשנת 2014 חזר ומונה למנהל המרכז.
בתקופת הכהונה נמתחה ביקורת על דרך פעילותו ובשנת 2017 הוא שוחרר מתפקיד "לאור הצורך בטיפול בבעיות בריאות".
בשנת 2020 הוא מונה למנהל "מרכז למידע טכני ומדעי" במוסקבה.
יורי נאומוביץ' ונגרובסקי (באוקראינית: Юрій Наумович Венгеровський; 26 באוקטובר 1938 – 4 בדצמבר 1998) היה שחקן כדורעף יהודי-סובייטי יליד אוקראינה.
אלוף אולימפי (טוקיו 1964), עם נבחרת הכדורעף של ברית המועצות ואלוף עולם (1962) בכדורעף.
באליפות העולם שנערכה בברית המועצות באוקטובר 1962 זכה במדליית זהב לפני צ'כוסלובקיה ורומוניה.
בשנה זו, עבר מבורייוסטניק חרקוב לצסק"א מוסקבה.
ב-1972 פרש ממשחק פעיל, ואימן מספר קבוצות ברוסיה.
נפטר ב-4 בדצמבר 1998 בבלגורוד, רוסיה.
יורי ז'דאנוב היה כימאי סובייטי.
יורי ז'דאנוב נולד בשנת 1919 בטבר.
אביו היה אנדריי ז'דאנוב, פוליטיקאי סובייטי מקורב ליוסיף סטלין.
בשנת 1937 ז'דאנוב סיים בית ספר והחל לימודי כימיה באוניברסיטת מוסקבה.
הוא סיים את הלימודים בשנת 1941.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ז'דאנוב שירת במנגנון פוליטי של הצבא האדום.
בשנת 1945 הוא חזר לאוניברסיטה והחל לימודי תואר שלישי.
בשנת 1947 הוא החל לעבוד במנגנון המפלגתי ובשנת 1948 קיבל תואר שלישי בפילוסופיה.
בשנת 1948 ז'דאנוב ערך הרצאה בה מתח ביקורת על הישגיו של טרופים ליסנקו.
ליסנקו התלונן אצל סטלין שהעלה את הנושא בישיבת ראשי המפלגה.
באוגוסט 1948 ז'דאנוב כתב מכתב בעיתון "פרבדה" בה הודה בשגיאותיו.
בהמשך של אותו חודש נפטר אביו אנדריי ז'דאנוב.
באפריל 1949 אנדריי ז'דאנוב התחתן עם ביתו של סטלין סבטלנה אלילויבה.לזוג נולדה ילדה, אך כבר בשנת 1952 הם התגרשו.
החל משנת 1950 ז'דאנוב עבד במנגנון המפלגתי.
באוקטובר 1952 הוא נבחר לחבר של הוועד המרכזי של המפלגה.
לאחר פטירת סטלין אנדריי ז'דאנוב הועבר לרוסטוב על דון והחל לעבוד באוניברסיטת רוסטוב.
עד לשנת 1957 הוא עבד במקביל במנגנון המפלגתי.
בשנת 1957 ז'דאנוב סיים עבודת תואר שלישי נוספת, הפעם בכימיה, בשנת 1960 סיים עבודת פוסט-דוקטורט ובשנת 1961 קיבל דרגת פרופסור.
משנת 1957 ועד ל-1988 ז'דאנוב היה רקטור של האוניברסיטה.
הוא סיים את כהונתו, אך נותר באוניברסיטה וכיהן כראש קתדרה עד לשנת 1995.
ז'דאנוב עסק במחקרים בתחום כימיה אורגנית ופילוסופיה של המדע.
בשנת 1974 הוא היה שותף של ולדימיר מינקין לתגלית בתחום הכימיה.
בתקופת פעילותו הוא הדריך מספר עבודות תואר שלישי ופוסט-דוקטורט.
בשנת 1970 ז'דאנוב התקבל לאקדמיה למדעים של ברית המועצות כחבר בהתכתבות.
כמו כן הוענקו לו מספר עיטורים.
בשנת 1983 הוא קיבל פרס ברית המועצות.
לזכרו נקרא רחוב ברוסטוב על דון.
יורי ז'וזה פיקאנסו מדיירוש (בפורטוגזית: Iuri José Picanço Medeiros; נולד ב-10 ביולי 1994 בהורטה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הכנף השמאלי בקבוצת אויפשט מליגת העל ההונגרית.
מדיירוש גדל במחלקות הנוער של ספורטינג הורטה וספורטינג ליסבון, ובשנת 2012 החל לשחק בקבוצת המילואים של ספורטינג ליסבון במסגרת הליגה הפורטוגלית השנייה.
הוא שיחק בקבוצה במשך שלוש עונות.
בין השנים 2015–2017 הושאל לקבוצות ארוקה, מוריירנסה ובואבישטה מליגת העל הפורטוגלית.
את עונת פתח עם ספורטינג ליסבון בליגת העל הפורטוגלית, וערך שש הופעות ליגה במדיה, וב-25 בינואר 2018 הושאל לגנואה מהסרייה א'.
ב-3 בפברואר 2019 הושאל ללגיה ורשה מליגת העל הפולנית עד לתום עונת , וערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-19 ביולי 2019 חתם בנירנברג מהבונדסליגה השנייה.
ב-5 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-0 להמבורג במסגרת המחזור השני בליגה לעונת .
ב-28 ביולי 2020 הושאל מדיירוש לספורטינג בראגה מליגת העל הפורטוגלית, ובהמשך חתם על חוזה קבוע במועדון.
בסך הכל ערך 69 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 22 שערים.
ב-23 ביוני 2023 חתם מדיירוש בא-נסר דובאי מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות תמורת סכום העברה של 3 מיליון אירו.
ב-23 בינואר 2025 חתם על חוזה לשתי עונות וחצי בהפועל באר שבע מליגת העל הישראלית.
מדיירוש שיחק עם נבחרת פורטוגל עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2015 ובשנת 2017.
יורי סימונוב הוא מנצח רוסי.
סימונוב למד בקונסרבטוריון של לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) ואחר כך בקונסרבטוריון של מוסקבה אצל ניקולאי רבינוביץ'.
הוא זכה בפרס שני בתחרות מנצח התזמורת הטוב ביותר של ברית המועצות, וב-1966 היה אזרח ברית-המועצות הראשון שזכה בפרס במערב, בתחרות ניצוח שהתקיימה באקדמיה למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא שבאיטליה.
בעונת 1969–1970 היה עוזר מנצח ליבגני מראווינסקי בפילהרמונית של לנינגרד וב-1979 ייסד את התזמורת הקאמרית של תיאטרון בולשוי במוסקבה.
בשנים 1978–1991 לימד ניצוח תזמורת בקונסרבטוריון של מוסקבה; קודמו בתפקיד היה קיריל קונדראשין.
משנת 1982 הוא מנצח על אופרות במערב, בייחוד בלונדון.
יורי סרגייביץ' ריטחאו (רוסית: Юрий Сергеевич Рытхэу ; 8 במרץ 1930 - 14 במאי 2008) היה סופר צ'וקצ'י סובייטי שכתב בצ'וקצ'ית וברוסית.
ריטחאו נולד ביישוב אואלן (Уэлен) בצ'וקוטקה.
אביו היה צייד וסבו היה שמאן.
לצ'וקצ'ים לא היו שמות משפחה וריטחאו היה שמו המלא שמשמעו "הלא נודע".
כאשר היה חייב לקבל מסמכים רוסיים, רשם את "ריטחאו" כשם משפחה ואת השמות הרוסיים "יורי סרגייביץ'" כשם פרטי ושם האב.
לאחר שסיים שבע שנות לימוד בבית הספר ניסה להתקבל ללימודים גבוהים, אך נדחה בגלל גילו הצעיר.
הוא עבד בעבודות מזדמנות - היה מלח, סבל והצטרף למשלחת גאולוגים.
ב-1947 החל ללמוד במכללה באנדיר.
באותה תקופה התחיל גם לעבוד בעיתון סובייטסקאיה צ'וקוטקה ולפרסם מאמרים קצרים ושירים.
שם הכיר את הבלשן הרוסי פיוטר סקוריק, שהגיע מלנינגרד כדי לחקור את השפות של צפון רוסיה.
סקוריק סייע לריטחאו להגיע ללנינגרד ולהתקבל שם לאוניברסיטה הממלכתית.
כשהיה בשנות ה-20 שלו הצליח לפרסם את חיבוריו בכתבי העת הרוסיים המובילים נובי מיר ואוגוניוק.
לאחר סיום האוניברסיטה התגורר במגדן ועבד בעיתון המקומי.
לאחר מכן חזר ללנינגרד, בה בילה את מרבית חייו.
ריטחאו היה מוכר מחוץ לרוסיה וחיבוריו תורגמו לשלושים שפות, ביניהן אנגלית, גרמנית, יפנית ועברית.
ריטחאו פרסם סיפורים ורומנים רבים.
הנושא העיקרי שלהם היה חיי העם הצ'וקצ'י, ובפרט במעבר מחיים מסורתיים - בניית אוהלים, התקיימות מציד ושמירת מסורת עתיקה של שמאניזם אל חיים מודרניים, שמתאפיינים בבתי אבן, חינוך חובה, תעשייה ושפע יחסי.
הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות וברבים מחיבוריו הביע תמיכה בשלטון הסובייטי והכרה בכך שההתפתחות החברתית והתרבותית של המיעוטים ברוסיה התאפשרה בזכות מהפכת אוקטובר.
עם זאת מספריו לא נעדרה גם ביקורת וחלק מהדמויות הצ'וקצ'יות הביעו חוסר ביטחון בשלטון הסובייטי.
עם פירוק ברית המועצות בתחילת שנות התשעים ריטחאו איבד את התמיכה הממשלתית ביצירתו והפצת ספריו ברוסיה הופסקה.
בעזרת ידידו הסופר הקירגיזי צ'ינגיז אייטמטוב הוא קיבל חוזה הפצה חדש במערב אירופה וזכה להכרה מחודשת מחוץ לרוסיה.
מושל צ'וקוטקה המיליארדר רומן אברמוביץ' מימן באופן פרטי הוצאה מחודשת של ספריו ברוסיה.
ריטחאו נפטר ונקבר בסנקט פטרבורג בשנת 2008.
לעברית תורגמו ספריו "הצ'וקצ'ים קראו לו סון" (פורסם תחילה בהמשכים בהארץ שלנו) ו"מספרים מכושפים".
ב־2019 שדה התעופה אוגולני בבירת צ'וקוטקה אנאדיר נקרא על שם ריטחאו.
יורי פורמן (נולד ב-5 באוגוסט 1980) הוא מתאגרף ורב ישראלי.
אלוף העולם באגרוף במשקל קל בינוני לשנת 2009.
פורמן נולד בהומל שבברית המועצות (כיום בלארוס), החל להתאמן באגרוף מגיל 7 וכעבור שנתיים עלה לארץ עם משפחתו.
בשנת 2001 עזב פורמן לניו יורק, שם החל בשנת 2002 את קריירת האגרוף המקצוענית שלו.
פורמן הוא אחד המתאגרפים הטובים בעולם בקטגוריית משקל בינוני.
פורמן נחשב לאחד משלושת המתאגרפים היהודים הטובים בעולם, לצד רומן גרינברג ודמיטרי סליטה.
בנובמבר 2009 הוכתר כאלוף העולם של איגוד ה-WBA במשקל קל בינוני (עד 70 ק"ג) אחרי שגבר בהחלטת שופטים על הפורטוריקני דניאל סנטוס.
פורמן, הלומד בישיבה בברוקלין והוסמך כרב ב-2014, שלט בקרב מתחילתו למרות נחיתותו הפיזית מול העוצמה של סנטוס, ולאחר 12 סיבובים העניקו לו שלושת השופטים פה אחד את הניצחון, שהקפיץ אותו למאזן של 0:28 בקריירה שלו.
"אני מאוד גאה להשיג את מה שהשגתי עבור ישראל ועבור ברוקלין", אמר פורמן בסיום הקרב.
פורמן הפסיד את תואר אלוף העולם במשקל קל בינוני בתחרות מול מיגל קוטו שהתקיימה ב-5 ביוני 2010 ביאנקי סטדיום בניו יורק.
בשנת 2009 גילם תפקיד קטן בדרמת האגרוף "לחימה" לצד צ'נינג טייטום.
יורי סמויליץ' (נולד ב-20 באפריל 1991), הוא שחיין ישראלי.
אלוף ישראל (בריכת 25 מטר) במשחים ל-100 מטר חופשי ול-200 מטר חופשי, שותף לשיא הישראלי לקבוצות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ובעבר קבע מספר שיאי ישראל לנוער בבריכת 25 מטר.
סיים במקום שמיני באליפות אירופה לנוער בשחייה במשחה ל-200 מטר גב.
בגיל 16 עבר לפנימיית המחוננים בספורט בוינגייט ובגיל 18 חזר להתאמן באגודת ירושלים רבתי בהדרכתם של מנו מאי וברי אבנר.
באליפות אירופה לנוער בשחייה שנערכה בבלגרד, סרביה באוגוסט 2008 סיים סמויליץ' פעמיים במקום ה-11, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.92 שניות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.73 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בקריית ביאליק (בריכת 25 מטר) בדצמבר 2008 קבע סמויליץ' שני שיאי גילאים חדשים לגילאי 17 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.46 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.76 שניות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2009 זכה סמויליץ' בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.98 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש גילאי 18 חדש של 1:48.98 דקות.
באליפות אירופה לנוער בשחייה שנערכה בפראג, צ'כיה ביולי אותה שנה הוא העפיל לשלב הגמר במשחה ל-200 מטר גב וסיים במקום שמיני בתוצאה של 2:03.87 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 2:03.63 דקות.
במשחה ל-200 מטר חופשי הוא קבע שיא אישי בתוצאה של 1:52.67 דקות וסיים במקום ה-16.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם יניב שניידר, דוד דיסקין ונמרוד שפירא בר אור בשיא ישראלי לקבוצות של 7:35.52 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.82 שניות, אחרי שפירא בר אור בתוצאה המהווה את הזמן הביעי בהיסטוריה של ישראל למשחה זה ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:53.18 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט באוגוסט 2011 הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם אלכס קוטליארסקי, עודד עברי ונמרוד שפירא בר אור בשיא ישראלי חדש של 7:30.18 דקות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2012 זכה סמויליץ' בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.80 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.27 דקות.
באליפות דנמרק הפתוחה שנערכה בברונסאוי בסוף מרץ אותה שנה הוא קבע במשחה ל-200 מטר חופשי שיא אישי חדש של 1:51.98 דקורות.
יורי דנילוביץ' היה נסיך ולדימיר, הראשון מבין נסיכי מוסקבה שזכו לתואר זה.
יורי היה בנו הבכור של דניאל, נסיך מוסקבה, הוא הוכתר לנסיך מוסקבה בשנת 1303. באותה שנה הוא סיפח לנסיכות את העיר מוז'איסק והסביבה הקרובה אליה.
במשך שנים ניהל מאבק נגד מיכאל מטבר על השליטה בנסיכות ולדימיר, ובשנת 1311 כבש את ניז'ני נובגורוד והכתיר את אחיו להיות נסיך העיר.
בשנת 1317 נסע לאורדת הזהב ושהה שם במשך שנתיים.
לאחר שהתחתן עם אחת מבנותיו של החאן הוא הרגיש שהוא חזק מספיק להתחיל במאבק צבאי נגד מיכאל מטבר.
בקרב שהתרחש ב-22 בדצמבר 1317 הובס צבאו, ואשתו ואחיו נפלו בשבי.
יורי נסע לאורדת הזהב והחאן דרש שגם מיכאל מטבר יגיע לחצרו.
לאחר משפט קצר נגזר דינו של מיכאל מטבר, הוא הוצא להורג ויורי הוכתר לנסיך ולדימיר.
בשנת 1319 חזר לרוסיה, ובשנת 1320 הוא החל במערכה צבאית נגד נסיכות ריאזן והצליח לצרף את העיר קולומנה לנסיכות מוסקבה.
בשנת 1321 העביר אליו נסיך טבר דמיטרי מטבר מיסים שנגבו והיו מיועדים לחאן אורדת הזהב, תוך הכרה שיורי הוא הנסיך העליון.
במקום להעביר אותם לחאן, יורי השתמש בהם בעסקאות כלכליות במטרה להשיג רווחים, דמיטרי דיווח על כך לחאן והחאן מינה את דמיטרי מטבר לנסיך ולדימיר.
יורי נמלט לצפון ונבחר להיות נסיך רפובליקת נובגורוד, הוא ניהל מערכה צבאית מוצלחת נגד שוודיה והקים מבצרי גבול.
בשנת 1325 הגיע לאורדת הזהב במטרה להחזיר לעצמו את תואר נסיך ולדימיר, אך שם הוא נהרג על ידי דמיטרי מטבר.