tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-15 ביולי 1944, נפל לידי כוחות בעלות הברית הבסיס החשוב של היפנים בסאיפאן.
כיבוש סאיפאן סיפק לאמריקאים בסיסים קדמיים הולמים לשגר מהם מפציצי B-29 ארוכי טווח ולפגוע באיי יפן עצמה.
לאחר נפילת סאיפאן חזה המטכ"ל היפני שבעלות הברית ינסו לכבוש את הפיליפינים, שהיו בעלי חשיבות אסטרטגית בשל מקומם בין שדות הנפט של דרום מזרח אסיה ובין יפן.
התחזית הזאת התאמתה ב-17 באוקטובר 1944, אז תקפו בעלות הברית את האי סולואן והחלו בקרב מפרץ לייטה.
צי האוויר הראשון של הצי הקיסרי היפני שבסיסו במנילה מונה לסייע לספינות יפניות להילחם נגד בעלות הברית במפרץ לייטה.
אבל צי האוויר הראשון מנה באותה העת 40 מטוסים בלבד: 34 מטוסי A6M זירו, שלושה מפציצי טורפדו נקאג'ימה B6N, מפציץ מיצובישי G4M ושני מפציצי יוקוסוקה P1Y, וכן מטוס לאיסוף מידע.
המשימה שעמדה לפני כוחות האוויר היפניים נראתה כבלתי אפשרית.
מפקד צי האוויר הראשון, תת-האדמירל טקיג'ירו אונישי, החליט להקים יחידה לתקיפות התאבדות, הוא כוח ההתקפה המיוחד קמיקזה.
בפגישה בשדה תעופה במנילה ב-19 באוקטובר, הציע אונישי, שביקר במפקדת כוחות הצי האוויריים ה-201: "לא נראה לי שתהיה דרך אחרת לבצע את המשימה (להחזיק בפיליפינים) מלבד לחמש מטוס זירו בפצצה של 250 ק"ג ולרסק אותו על נושאת מטוסים אמריקאית כדי להשבית אותה לשבוע".
המפקד היפני אסאיקי טמאי הזמין קבוצה של 23 טייסים מתלמדים מוכשרים שאימן בעצמו וביקש מהם להתנדב לכוח תקיפה מיוחד.
כל הטייסים הרימו את ידיהם והתנדבו להצטרף לפעולה.
אחר כך התבקש סגן יוקיו סאקי לפקד על כוח התקיפה המיוחד.
סאקי היה לטייס הקמיקזה ה-24 שנבחר.
לפני היציאה למשימה, הטייסים היו שרים את השיר היפני הפטריוטי "אומי יוקבה".
לפחות מקור אחד מציין שמטוסים יפניים התרסקו על USS אינדיאנה ו-USS רנו במחצית השנייה של 1944, ואלה היו תקיפות הקמיקזה הראשונות במלחמת העולם השנייה.
אבל כנראה שאלה היו התנגשויות מקריות או החלטות של הרגע האחרון שקיבלו טייסים שמטוסיהם נפגעו ממילא.
רב החובל מסאפומי ארימה, מפקד צי האוויר הקטן ה-26 (חלק מצי האוויר ה-11) נחשב לפעמים לממציא טקטיקת הקמיקזה.
ארימה פיקד בעצמו על התקפה של כ-100 מפציצי צלילה מסוג יוקוסוקה D4Y סויסי נגד נושאת המטוסים מסדרת אסקס, USS פרנקלין, קרוב למפרץ לייטה ב-15 באוקטובר 1944. אף על פי שארימה נהרג וחלק ממטוסו פגע בפרנקלין, לא ברור אם זו הייתה התקפת התאבדות מתוכננת.
המטכ"ל ואנשי התעמולה היפנים מיהרו לנצל את דוגמתו של ארימה: הוא הועלה לאחר מותו לדרגת אדמירל וזכה להוקרה רשמית על ביצוע התקפת הקמיקזה הראשונה.
דוחות רשמיים על ההתקפה בפועל מראים דמיון מועט לאירועים שיוחסו לו.
על כל פנים רעיון התקפות ההתאבדות לא היה חדש - ומתיאוריהם של עדי ראייה חיילי בעלות הברית - התקפת הקמיקזה הראשונה בוצעה על ידי טייס אלמוני שלא השתייך לכוח הקמיקזה המיוחד; מטרתו הייתה אוניית הדגל של הצי המלכותי האוסטרלי, HMAS אוסטרליה.
ההתקפה אירעה ב-21 באוקטובר 1944 סמוך לאי לייטה; תותחנים מ-HMAS אוסטרליה ו-HMAS שרופשייר ירו במטוס יפני בלתי מזוהה, ולפי דיווחם גם פגעו בו.
המטוס התרחק מן הספינות ואז חזר וטס לכיוון האוניה אוסטרליה, פגע בה מעל לגשר הפיקוד והפיץ דלק בוער על פני שטח גדול לפני שנפל אל הים.
פצצה של 200 ק"ג שנשא המטוס לא התפוצצה.
אילו הייתה מתפוצצת בוודאי הייתה הספינה נפגעת פגיעה קשה.
לפחות 30 אנשי צוות נהרגו בהתקפה, ובהם הקצין אמיל דצ'ינאוקס.
בין הפצועים היה גם מפקד הכוח האוסטרלי, ג'ון קולינס.
ב-25 באוקטובר 1944 נפגעה האונייה אוסטרליה פעם נוספת ונאלצה לפרוש לתיקונים בניו הברידס.
באותו היום ביצע כוח הקמיקזה המיוחד את משימתו הראשונה.
חמישה מטוסי זירו בפיקודו של סאקי, שלוו עד למטרה בטייס היפני המצטיין ביירוטים הירויושי נישיזאווה, תקפו את נושאת המטוסים USS סנט לו.
בסופו של דבר פגע רק אחד מן המטוסים במטרה, אבל הפצצה שנשא התפוצצה וחוללה שרפה שהביאה לידי פיצוץ מחסן הפצצות והספינה טבעה.
מטוסים אחרים פגעו בכמה ספינות אחרות של בעלות הברית.
בסופו של יום 26 באוקטובר, פגעו 55 טייסי קמיקזה מכוח הקמיקזה המיוחד גם בנושאות המטוסים הגדולות USS סנגאמון, USS סוואני, USS סנטי ובקטנות יותר USS וייט פליינס, USS קלינין ביי ו-USS קיטקון ביי.
בסך הכול נפגעו 7 נושאות מטוסים ו-40 ספינות אחרות (5 טבעו, 23 נפגעו קשה ו-12 נפגעו פגיעה קלה).
HMAS אוסטרליה שבה להילחם בקרב מפרץ לינגאיין בינואר 1945. אולם ב-5, ב-6, ב-8 וב-9 בינואר הותקפה האונייה בשנית על ידי טייסי קמיקזה וספגה נזק שאילץ אותה לפרוש מלחימה פעם נוספת.
האונייה איבדה כ-70 אנשי צוות בתקיפות הקמיקזה.
ספינות אחרות של בעלות הברית ששרדו תקיפות חוזרות של טייסי קמיקזה במלחמת העולם השנייה היו פרנקלין ו-USS אינטרפיד.
הגל העיקרי של תקיפות קמיקזה
לאחר ההצלחות הראשונות, כדוגמת הטבעת סנט לו, הורחבה התוכנית היפנית לתקיפות התאבדות, ובמהלך כמה חודשים ביצעו יותר מ-2,800 מטוסים תקיפות קמיקזה.
במטוסים שנבנו במיוחד לצורך קמיקזה, בניגוד למטוסי קרב ומפציצי צלילה שהותאמו לצורכי קמיקזה, לא הותקן כן נחיתה.
מטוס מדחף שתוכנן במיוחד נקג'ימה Ki-115 טסורוגי, היה מטוס פשוט וקל לבנייה, שיועד להיבנות ממאגרי מנועים קיימים ושלדת עץ מצופה פלדה פשוטה.
כן הנחיתה לא התכנס לגוף המטוס אלא הושלך לים זמן קצר לאחר ההמראה למשימת ההתאבדות, וכך היה אפשר לעשות בו שימוש חוזר במטוסים אחרים.
יוקוסוקה MXY7 Ohka - שהיו טילים נגד ספינות שהונחו על ידי טייסים - הופעלו לראשונה במרץ 1945. עוד ייצרו היפנים סירות קטנות מלאות בחומרי נפץ וטורפדו מאוישים שנקראו "קייטן".
פעילות הקמיקזה הגיעה לשיאה בין אפריל ליוני 1945 בקרב אוקינאווה.
ב-6 באפריל 1945 תקפו גלי מטוסים מאות תקיפות, במבצע קיקוסוי.
באוקינאווה התמקדו תקיפות הקמיקזה בתחילה במשחתות של בעלות הברית שמילאו תפקידי ליווי ושמירה, ורק אחר כך בנושאות המטוסים שבמרכז השייטת.
בתקיפות התאבדות באמצעות מטוסים או ספינות באוקינאווה הוטבעו או יצאו מכלל פעולה לפחות 30 אוניות מלחמה ולפחות שלוש ספינות סוחר אמריקניות, וכן כמה כלי שיט של בעלות הברית האחרות.
ספינות רבות מכל הסוגים נפגעו, מקצתן פגיעה קשה, אבל אף נושאת מטוסים ואף אוניית מערכה או סיירת לא הוטבעו בידי טייסי קמיקזה באוקינאווה.
רוב הספינות שהוטבעו היו משחתות או ספינות קטנות יותר.
שיטות התקיפה של הקמיקזה השתכללו עם הזמן וחלק ממטוסי ההתאבדות היו דאונים מונעים ברקטות, שהוטלו ממטוס אם בקרבת המטרה.
בשל אימונם המועט היו טייסי הקמיקזה מטרה קלה לטייסי בעלות הברית המנוסים, שהטיסו מטוסים בעלי עליונות ניכרת.
הצוותים הימיים של בעלות הברית החלו גם לפתח שיטות לנטרול תקיפות קמיקזה, כגון ירי תותחים על מטוסי תקיפה שטסו סמוך לגובה הים כדי ליצור חומות מים שיפגעו במטוסי התקיפה.
השיטות האלה לא היו יעילות נגד תקיפות במהירויות ובזוויות גדולות, אבל אלה היו חשופות יותר לאש נ"מ ולמטוסי קרב של בעלות הברית.
במהלך 1945 החל הצבא היפני לאגור מאות טסורוגי, מטוסי מדחף אחרים, אוקה, וסירות התאבדות לשימוש נגד כוחות בעלות הברית שיפלשו ליפן.
רק במעטים נעשה שימוש אי פעם.
שימוש בטקטיקה לצורכי הגנה אווירית
כשהחלה יפן להיות נתונה בהפצצות אסטרטגיות אינטנסיביות של מפציצי B-29, לאחר כיבוש איוו ג'ימה, ניסה הצבא היפני להשתמש במתקפות התאבדות גם כנגד האיום הזה.
התברר שהטקטיקה הזו אינה יעילה מפני שבתור מטרה המטוס מהיר הרבה יותר מספינה, כושר התמרון שלו טוב יותר והוא מהווה מטרה קטנה הרבה יותר.
זאת ועוד, מטוסי B-29 היו מצוידים גם בנשק הגנה.
תקיפות התאבדות נגד המפציצים האלה דרשו כושר ניווט ניכר, מה שעמד בניגוד לכוונה הראשונית להשתמש בטייסים שכדאי להקריבם.
גם הניסיון לעודד טייסים מוכשרים לצנוח מהמטוס לפני ההתנגשות לא היה יעיל והיה קשה מאוד ליישום.
לפי אתר חיל האוויר האמריקני:
"בכ-2,800 תקיפות קמיקזה הוטבעו 34 ספינות צי, נפגעו כ-368 אחרות, נהרגו 4,900 מלחים ונפצעו יותר מ-4,800. חרף גילויי רדאר, יירוט בטיסה ומסכי אש מסיביים נגד מטוסים, שרדו כ-14 אחוז מטייסי הקמיקזה והצליחו להשיג פגיעה בספינה; קרוב ל-8.5 אחוזים מכל הספינות שנפגעו מקמיקזות טבעו."
מקורות אחרים מציינים שלמעלה מ-70 כלי שיט אמריקניים הוטבעו או נפגעו פגיעה אנושה בתקיפות קמיקזה.
חלק קטן מטייסי הקמיקזה סירבו לבצע את משימות ההתאבדות שלהם.
לדוגמה, הטייס קישי אישיבאשי (石橋輝志 Ishibashi Kishi), סגן-משנה שפיקד על טייסת 62 של הצבא היפני, מחה כשקיבל פקודה מהפיקוד הקיסרי להפוך את הטייסת שלו ל"טייסת מיוחדת".
אישיבאשי טען שאינו רוצה לגרום לפקודיו ולעצמו "למות לשווא".
אישיבאשי שוחרר מתפקידו עוד באותו היום ולבסוף נלקחו מהטייסת גם מטוסי המיצובישי Ki-67 שהותאמו במיוחד למשימות קמיקזה.
גם חלק מהקצונה הגבוהה הייתה ביקורתית כלפי משימות הקמיקזה.
קצינים כמו מינורו גנדה (Minoru Genda), טאדאשי מינובה (Tadashi Minobe) ויושיו שיגה (Yoshio Shiga), סירבו לציית בתואנה שטייסי הקמיקזה צריכים לנסות להשלים את משימותיהם לפני שיתאבדו ולהשתמש בהתאבדות כמוצא אחרון בלבד.
קצינים אחרים הסתייגו מהטקטיקה אבל צייתו לפקודות בסופו של דבר.
קצין נוסף, טצוזו איוומוטו (Tetsuzo Iwamoto) סירב פקודה מטעמי יעילות.
לדעתו טייס יכול להועיל יותר למאמץ המלחמה אם ישמור על עצמו ועל מטוסו על מנת שיוכל לבצע גיחות רבות.
טייסי קמיקזה אחרים נכשלו במשימתם מפאת כשלים טכניים.
טייסים אלו סבלו לאחר המלחמה מסטיגמה חברתית ולרוב סירבו לדבר על תחושותיהם.
שנים רבות לאחר תום המלחמה, כשהחלו להיחשף עדויותיהם של הטייסים האלה, סייע הדבר בשיקום הניצולים ובהבנה של התהליך הפסיכולוגי שגרם להם להשלים עם גורלם.
במלאת 70 שנה לתום מלחמת העולם השנייה נחשף סיפורו של טקהיקו אנה (Takehiko Ena), טייס ששרד שתי גיחות קמיקזה בשל תקלות במנוע מטוסו.
מוזיאון להנצחת זכרם של הטייסים המתאבדים משורות הצבא הוקם בצ'יראן, עיר קטנה שבדרום האי קיושו.
המוזיאון נקרא "מוזיאון השלום של הקמיקזה", ולמרות שמרבית הטייסים המתאבדים באו משורות הצי, יוחדה בו תשומת לב מועטה בלבד לטייסי הצי.
פסל של טייס קמיקזה המנציח את טייסי הקמיקזה עומד במקדש יסוקוני בלב טוקיו.
קָמִין או אָח הוא מתקן בעירה עשוי מתכת או לבנים (כגון לבני שמוט או אבן), המשמש להבערת אש בתוכו, ומוסק באמצעות חומרי בערה שונים – עץ, גלולות פלט, גז בישול, נפט או סולר.
החום שנוצר על ידי הקמין משמש בעיקר לצורכי חימום המבנה בו הוא ממוקם, ויש המשתמשים בו גם לצורכי בישול.
ישנם קמינים עצמאיים (Free Stand) המונחים כמות שהם בחלל המבנה וישנם קמינים בנויים "ליבות" המיועדים להתקנה בתוך דקורציית גבס, אבן, מתכת, אדמה ועוד.
קמינים מודרניים עשויים מגוף מתכת ונסגרים באמצעות דלת זכוכית כדי שניתן יהיה לראות דרכה את האש.
בעלי וסתים לוויסות כמות חומר הבעירה, וסתים לכמות האוויר וארובה לפליטת העשן.
לעיתים מותקנים קמינים כפריטי ריהוט ועיצוב דקורטיביים ולא בהכרח למטרות הסקה ובישול.
מקור המילה קמין במילה היוונית καμινος (קרי: קָמִינוֹס), שמשמעה תנור או כבשן.
המילה אח בעברית מקורה על פי התלמוד הבבלי ב"אחוות" העצים המבעירים ותורמים יחד זה לבערתו של זה.
בכל הנוגע לאספקת חום לעומת ניצול אנרגיה, יעילות הקמינים משתנה בהתאם לסוג, חומר הבערה ומבנה הקמין.
מבין סוגי הקמינים, קמיני הגז והפלט הם הקמינים היעילים יותר.
בקמיני הנפט, הפלט והגז תמיד תהיה דלת הקמין סגורה בעת ההפעלה בעוד שבקמיני עץ ניתן להפעיל את הקמין גם עם דלת פתוחה.
בקמיני עץ סגורים היעילות וניצולת טובים יותר מקמיני עץ פתוחים, מכיוון שבאלו הסגורים ישנה אפשרות לשלוט על כמות האוויר הנכנסת לקמין ולשלוט על פליטת העשן.
בקמיני עץ סגורים פליטת העשן נמוכה יותר מאשר באח פתוח שבו האש בוערת באוויר הפתוח.
התא הסגור מאפשר ניצולת גבוהה יותר ואובדן מופחת של חום.
קמיני נפט מודרניים כוללים בדרך כלל מעכבי עשן ובעירה משנית, וניתן לכוון בהם את כניסת האוויר לכיוון יציאת גזי השריפה כך שגזי השריפה וחלקיקי העשן יישרפו שוב בבעירה משנית, להעלאה נוספת של הניצולת ולהקטנה של פליטת חלקיקים מזהמים דרך הארובה.
סגירה של האש בתא סגור וחיבורה לארובה מונעת אובדן אוויר מחומם דרך הארובה אל מחוץ לחדר.
שינוי משמעותי ביעילות לעומת אובדן אוויר מחומם כאשר מדובר באש באוויר הפתוח.
תחילה הייתה האש מוקפת על ידי לבנים בשלושה צדדים – קירות מכתש ומכוסה בצלחת ברזל.
רק בשנת 1735 נעשה העיצוב הראשוני של תא בעירה סגור: תנור Castrol של האדריכל הצרפתי פרנסואה דה קיווייה (François de Cuvilliés).
היה זה מבנה בנוי מכוסה בלוח ברזל מחורר הידוע גם בשם "תנור נזיד".
לקראת סוף המאה ה-18, העיצוב עודן על ידי תלייה של סירים בתוך החורים באמצעות צלחת ברזל עליונה.
בשנת 1742 רשם בנג'מין פרנקלין פטנט על כל התנורים עם דלתות מתכת מתקפלות.
כמה מהתנורים משתמשים בממיר מזרז שגורם לשריפה של הגזים וחלקיקי העשן שטרם נשרפו.
על פי דו"ח של ארגון הבריאות העולמי משנת 2015, חימום ביתי בדלקים מוצקים הוא מקור משמעותי של זיהום אוויר, בעיקר של חלקיקים נשימים מסוגים PM10 ו-PM2.5, פחמן שחור ופחמן חד-חמצני.
לפי מקדמי הפליטות שפורסמו על ידי הסוכנות האירופאית לאיכות הסביבה עץ הוא חומר הבעירה המזהם ביותר, ואילו גז הוא חומר הבעירה הפחות מזהם.
בעירת עצים המשמשים לחימום ביתי מייצרת עשן המכיל חלקיקים מיקרוסקופיים מזהמים וחומרים רעילים שונים הנפלטים לאוויר.
העשן עלול לפגוע בבריאות של מי שחשוף אליו באופן קבוע, ובין היתר – להגביר את ההסתברות לתחלואה בסרטן מסוגים שונים.
מנתוני מרשם הפליטות עבור שנת 2018 שפורסם על ידי המשרד להגנת הסביבה עולה כי שריפת עץ לחימום ביתי באמצעות קמינים תורמת 8% מפליטת חלקיקים נשימים מסוג PM10, 10% מפליטת חלקיקים עדינים נשימים מסוג PM2.5 ולפליטה של חומרים המוכרים או חשודים כמסרטנים.
בעירה חלקית של נפט משחררת פחמן חד-חמצני ואדי מים, חומר רעיל העלול לגרום להפרעות נוירולוגיות ארוכות ולהרעלת פחמן חד-חמצני.
כמו כן הבעירה משחררת תרכובות נוספות, בהן גופרית דו-חמצנית ותחמוצות חנקן, העלולות להזיק לסביבה.
הקמין הנפוץ בישראל הוא קמין הנפט, לאחר שנים שבהן קמין הסולר היה פופולרי יותר.
עם זאת, על פי משרד הבריאות בראשית המאה ה-21 יש עלייה בשימוש בקמיני העץ נוכח המחיר הנמוך של העץ כמקור בערה לעומת התחלפות האחרות.
כמו כן, מצוין כי קמין הגז הסוג הפחות נפוץ מבין סוגי הקמינים הנמכרים בישראל.
על אף האמור לעיל, על פי משרד הבריאות אי-אפשר לאמוד את השכיחות היחסית של סוגי הקמינים השונים במשקי הבית בישראל, בין השאר מכיוון שאין גוף שמרכז אצלו את המידע הזה.
לפי המשרד להגנת הסביבה, בעונת החורף מתקבלות תלונות רבות מצד אזרחים על מטרדים הנגרמים מהפעלת תנורי הסקה, ובעיקר מהפעלת תנורי הסקה בעץ.
קמינים שנמכרים בארץ, יוצרו על ידי נפחים ומסגרים מקופסאות פח הכוללות דלת רגליים ופתח עליון לארובה.
בתי המלאכה שעדיין מייצרים את הקמינים בישראל משתמשים בטכנולוגיית ריתוך לחיבור האלמנטים השונים.
הקמינים המיובאים לארץ מיוצרים לרוב ביציקה, בעלי דלת זכוכית, מדף עליון לשריפת גזים ומגירות לאגירת האפר.
קמינים בנויים יכולים לעיתים להשתמש ביתרונות של מסה תרמית שמחממת את הבית לאט אך באופן קבוע.
ישנם מספר תקנים המתייחסים לקמינים ברגולציה הישראלית.
התקן הישראלי 838, "מתקן של תנור ארובה להסקה דירתית" – סדרה של ארבעה תקנים הקובעים את מבנה התנור, ניצולת השריפה של התנור, גובה הארובה של התנור ואת הדלקים בהם ניתן לעשות שימוש בתנור.
התקן הישראלי 1368, "תנור הסקה ביתי המוסק בחומר מוצק" – סדרה של שלושה תקנים הקובעים את מבנה התנור, ניצולת השריפה של התנור וגובה הארובה של התנור.
תקן ישראלי 158, "מתקנים לגזים פחמימניים מעובים (גפ"מ)" – סדרה של ארבעה תקנים הקובעים את כלל הדרישות עבור תנורי הסקה בגז.
אי עמידה בתקנים האלו מהווה עבירה על תקנות התכנון והבנייה.
קמינו ריאל הוא מחזה משנת 1953 בסגנון תיאטרון האבסורד מאת טנסי ויליאמס.
המחזה מבוסס על סיפור קצר שכתב המחזאי ויליאמס והמחיז הבמאי איליה קאזאן כתרגיל בסדנת התיאטרון שלו (אולפן השחקנים).
בעצת קאזאן, איתו שיתף פעולה במספר הצגות, החליט ויליאמס להתאים את המחזה לאורך מלא, והשניים העלו אותו על במת ברודוויי בשנת 1953 (עוזרת הבמאי הייתה אנה סוקולוב).
המחזה מביא את סיפורן של מגוון דמויות המוכרות מעולם הספרות כגון, קזנובה, דון קישוט, סנצ'ו פנשה קמיליה ועוד, הנמצאים בבית מלון בלב המדבר, לצד באר יבשה, בהמתנה לטיסה המבוששת לבוא אשר אמורה לגאול אותם משהותם במקום המדכדך.
המחזה לא זכה להצלחה בקופות ואצל המבקרים, אולם ויליאמס החשיב אותו בין הטובים במחזותיו.
גם הוא וגם קאזאן, שכתב על כך בזיכרונותיו, תיארו את חוויית העלאת המחזה על הבמה כחוויה מעשירה ומעניקת השראה.
המחזה עדיין עולה מדי פעם בתיאטראות.
קמינו (בספרדית: Camino; באופן מילולי: "דרך") הוא דפדפן חופשי המבוסס על מנוע Gecko של קרן מוזילה.
הוא פותח במיוחד עבור מערכת ההפעלה Mac OS X.
בעוד מרבית יישומי מוזילה משתמשים בשפת הממשק XUL, עובד קמינו בסביבת Cocoa הטבעית במקינטוש; התאמת הדפדפן למערכת ההפעלה מתבטאת בתכונות נוספות, דוגמת שיתוף הפעולה עם תוכנות כ־Keychain ו־Bonjour.
ראשית הדפדפן בניסוי שערכו מייק פינקרטון ווידור אפראו במסגרת עבודתם בנטסקייפ, שמטרתו הייתה שילוב בין Gecko לבין Cocoa.
בראשית 2002 הצטרף אליהם דייב היאט, ממפתחי פיירפוקס, ובנה עבורם את המעטפת "כימרה".
הגרסה הראשונה של "כימרה", 0.1, שוחררה למרשתת בשלושה־עשר בפברואר, 2002, וצברה פופולריות במהרה, בעיקר בזכות היותה מהירה בהרבה מהמתחרה העיקרי, אינטרנט אקספלורר 5 למקינטוש.
במהלך 2002 נשכר היאט על ידי אפל, והתחיל לעבוד על מה שיהיה, מאוחר יותר, לדפדפן ספארי.
למרות עזיבתו, והעדר תמיכה מצד מנהלי AOL, הבעלים של נטסקייפ, הצליח גרעין המפתחים לשחרר במרץ 2003 את גרסה 0.7. בשלב זה כבר שונה שם הדפדפן ל"קמינו", מטעמים משפטיים.
ביטול הפרויקט על ידי נטסקייפ חייב את המפתחים להגדיל את הסתמכותם על הקהילה; ואכן, גרסה 0.8 פותחה בעיקר לפי אידאולוגיית הקוד הפתוח, על ידי תורמים מכל העולם, בניגוד לקודמתה, שדמתה מאוד לדפדפן של נטסקייפ.
שלב הבטא הסתיים עם פרסום הגרסה הרשמית הראשונה, 1.0, בארבעה־עשר בפברואר 2006.
יתרונו המרכזי של קמינו על פיירפוקס הוא התאמתו למערכת ההפעלה.
כך, למשל, אפשר להוסיף כתובת דוא"ל מהדפדפן ישירות לספר הטלפונים, או לחפש באמצעות Spotlight בין הסימניות.
יתרון נוסף הוא מערכת ניהול הסימניות האינטואיטיבית.
קמינו תומך בגלישה בלשוניות וכולל מנהל הורדות וחוסם חלונות קופצים.
כמו כן הוא מציע אפשרויות מתקדמות לאבטחה ולפרטיות.
קמילו סיינפואגוס גוריאראן (בספרדית: Camilo Cienfuegos Gorriarán; 6 בפברואר 1932 - 28 באוקטובר 1959) היה ממנהיגי המהפכה הקובנית, לצד פידל קסטרו, ראול קסטרו וצ'ה גווארה.
סיינפואגוס נולד למשפחה אנרכיסטית בהוואנה.
הוא החל ללמוד בבית הספר סן אלחנדרו לאמנות פלסטית, אך עזב את הלימודים בשל קשיים כלכליים, והחל לעבוד כמתמחה בחברת האופנה "אל ארטה".
בגיל 16 החל גם בפעילות פוליטית, כשהצטרף להפגנות נגד העלאת תעריפי הנסיעה בתחבורה ציבורית.
ב-1953 היגר סיינפואגוס לארצות הברית, אך בשל מה שהגדיר כניצול העובדים בה, שב לקובה.
לאחר שובו, הצטרף לתנועת סטודנטים מחתרתית שהתנגדה לשלטונו של פולחנסיו בטיסטה.
ב-7 בדצמבר 1955 אף נפצע מירי המשטרה במהלך הפגנה.
לאחר שלא הצליח למצוא עבודה וסבל מהטרדות המשטרה, שב לארצות הברית והתגורר לזמן מה בניו יורק.
בהמשך נסע למקסיקו, שם פגש את פידל קסטרו, שעסק בהכנות למהפכה.
בנובמבר 1956 הצטרף ל-81 מהפכנים נוספים שעלו על סיפונה של הגראנמה, שהביאה אותם לקובה.
המורדים נחתו בפלאיה לאס קולוראדאס שבחופה הדרום מזרחי של קובה, במחוז אוריינטה, ב-2 בדצמבר, והחלו לעשות דרכם לכיוון סיירה מאסטרה.
בדרכם נתקלו בכוחות צבא, שהרגו את רובם.
היתר, ובהם סיינפואגוס, הצליחו להימלט בקבוצות קטנות.
לאחר חודש התאחד עם קסטרו בסיירה מאסטרה.
במהלך 1957 היה סיינפואגוס לאחד ממנהיגי המהפכה, וקיבל את הדרגה "קומנדנטה" (comandante).
לאחר כישלון מבצע וֶרָאנוֹ של בטיסטה, פתחו המורדים במתקפת נגד.
סיינפואגוס עמד בראש אחד משלושה טורים שנעו מערבה, לכיוון סנטה קלרה.
הטור בפיקודו יצא לכיוון בסיס צבאי ביגואחאי, והוא כלל 60 לוחמים בלבד (כרבע מכלל כוחותיו של קסטרו).
הוא צבר תמיכה רבה בדרכו, ועד הגיעו ליגואחאי כבר מנה הטור קרוב ל-500 לוחמים.
למחרת, חבר סיינפואגוס לגווארה בסנטה קלרה, בקרב שסימן את ניצחון המהפכנים.
לאחר עלייתו של קסטרו לשלטון, הצטרף סיינפואגוס לשורות הצבא וסייע בדיכוי התקוממויות נגד הממשל החדש.
ב-28 באוקטובר 1959 עלה על טיסה מקמגואיי להוואנה.
מטוסו נעלם מעל הים הקריבי, ולאחר מספר שבועות של חיפושים, הוכרז כמת.
לפי שמועות שונות, מטוסו הופל בהוראתו של קסטרו או בשל טעות בזיהוי של חיל האוויר הקובני, אך היסטוריונים סבורים כיום כי מדובר בתאונה.
לאחר מותו הוקם מוזיאון לזכרו ביגואחאי.
המוזיאון כולל את תיאור הקרב ביגואחאי ופריטים הקשורים בעברו.
על גג המוזיאון הוקם פסל גדול בדמותו.
דמותו של סיינפואגוס מופיעה על שטרות בערך של 20 פסו ועל מטבעות בערך של 40 סנטים.
מדי שנה, ב-28 באוקטובר, נוהגים תלמידי בתי ספר להשליך פרחים לים או לנהר, לציון יום מותו.
האקים סריקי (נולד ב-28 בנובמבר 1979) הידוע יותר בשם הבמה שלו קמיליונר (Chamillionaire) שהוא הלחם בסיסים של המילים "chameleon" (זיקית) ו-"millionaire" (מיליונר), הוא ראפר אמריקאי מיוסטון, טקסס.
הוא מוכר בעיקר בזכות שירו 'Ridin' שהיה להיט גדול בשנת 2006 וגם זיכה אותו בפרס גראמי לביצוע הראפ הטוב ביותר של צמד או קבוצה לשנת 2007.
בנוסף לכך הוא מחזיק בתואר הראפר שמכר הכי הרבה רינגטונים.
בהלכה היהודית, קמיצה היא אחת מהעבודות בבית המקדש, הנעשות בקרבן מנחה.
הקמיצה נחשבת לעבודה, ומהותה - נטילת אובייקט המוקטר על המזבח ממקומו הקודם (בדומה לקבלת הדם) ולכן עליה להעשות על ידי כהן.
הקמיצה נעשית על ידי כהן העובד במשמרת השבועית שבבית המקדש.
במשנה נזכרת הלכה זו במילים אלו: .
לדברי מפרשים אחרים (והרמב"ם בכללם) הקמיצה נעשית בחמש אצבעות.
במקרה שבמנחה מעורבים גם שמן ולבונה, עליו לקמוץ גם את השמן המעורב בקמח, אך לא את הלבונה.
אם קמץ ועלה בידו צרור או גרגר מלח או קורט של לבונה פסול, מפני שבמקרה שעלה גרגיר מלח או לבונה בתוך הקומץ, נמצא חסר משיעור הקמח שצריך להיות בתוך הקמיצה, והרי זו כקמיצה חסרה שפסולה.
הקמיצה נעשית מתוך כלי שרת - לתוך כלי שרת.
נחלקו חכמי התלמוד האם כלי השרת שקומצין ממנו, יכול להיות גם על הקרקע, או עליו להיות דווקא בידי כהן.
לפי שיטת אבימי ותלמידו רב חסדא, על הכהן לאחוז את הכלי בידו בשעת הקמיצה, וגם הכלי שלתוכו מניחים את הקומץ, צריך להאחז ביד כהן.
לפי זה לפעולת הקמיצה נצרכים שלושה כהנים: הכהן הקומץ, הכהן האוחז את כלי השרת שבתוכו מונחת הקורבן מנחה וממנו נעשית הקמיצה, וכהן שלישי שאוחז בידו כלי שרת אחר - ריק - אשר לתוכו נעשית הקמיצה.
לעומת זאת, פוסק רב ששת, כי גם אם הכלי מונח על הקרקע, ניתן לקמוץ מתוכו.
לדבריו, ישנה ראייה מפורשת להלכה זו: כאשר נטלו הכהנים את שתי כפות הלבונה משולחן הפנים, הם לא הגביהו את השולחן; ומכיוון שמהותן שתי העבודות שוות - נטילה מכלי לצורך הקטרה - מוכח כי הקמיצה כשרה גם אם נעשית מכלי שרת שנמצא על גבי הקרקע.
רבא, הסתפק באופן דומה לגבי פעולת ההנחה: האם יש להניח את הקומץ לתוך כלי האחוז ביד כהן ואינו מונח על גבי הקרקע, או שמא גם אם הכלי מונח על גבי הקרקע הוא כשר.
השאלה היא האם יש ללמוד ממנחה, שהנחתה בכלי השרת כדי לקדש אותה בקדושת קרבן מנחה כשרה גם כאשר הכלי מונח על גבי הקרקע, או מקבלת דם השחיטה בכלי שרת האחוז בידי כהן כדי לזרקו על המזבח.
מסקנת רבא היא שהנחת הקומץ בכלי שרת אחר דומה יותר לדם, שכן שתי הפעולות נעשות כדי לקבל ולהקטיר על המזבח, ולכן על הכלי להיות ביד כהן.
נחלקו חכמי המשנה, אם הקמיצה נעשתה בפסול, האם ניתן להחזיר את הקמח שנקמץ חזרה לכלי השרת, ובכך להכשיר את הכלי לקמיצה חוזרת באופן כשר.
לפי רבי יהודה בן בתירה ניתן להחזיר את הקומץ לכלי שרת, אך חכמים חולקים עליו.
נחלקו חכמי המשנה והתלמוד בשיטת רבי יהודה בן בתירא, האם דבריו אמורים גם אם הקומץ הפסול כבר הונח בכלי שרת אחר - ובכך השלים למעשה את הקמיצה (אם כי באופן פסול), כלומר האם גם אז ניתן להחזיר את הקומץ לכלי השרת הראשון או לא.
לפי שיטת רבי יוסי בן יוסי בן יאסיין ורבי יהודה הנחתום עם ההנחה הקמיצה נפסלה סופית ואין שום דרך להכשירה, אלא יש להביא מנחה אחרת בכלי שרת.
לעומת זאת סבור רב, שגם באופן כזה הקמיצה לא נפסלה סופית, וניתן להחזירה לכלי השרת הראשון כדי לבצע שוב את הקמיצה באופן ראוי, שכן קמיצת פסולים אינה נחשבת לקמיצה כלל.
שיטת רבי יוסי בן יוסי בן יאסיין ורבי יהודה הנחתום
חכמי התלמוד התקשו בהבנת שיטת רבי יוסי בן יוסי בן יאסיין ורבי יהודה הנחתום: אם קמיצת הפסולים נחשבת לקמיצה, עליה להפסל לפני הנחת הסולת בכלי השרת; ואם קמיצת פסולים אינה נחשבת כקמיצה כלל, מדוע הנחתה בכלי שרת פוסלת את המנחה כך שלא ניתן להחזיר את הקומץ לכלי הראשון ולקמוץ שוב?
מכאן למדו חכמי התלמוד שני חידושים:
הקמיצה היא מעשה מתמשך, בן שני שלבים: האחד הוא נטילת הקומץ מכלי השרת הראשון, והשני הוא הנחת הקומץ בכלי השרת השני.
כל עוד לא הושלמו שני שלבים אלו ניתן להחזיר את הקומץ לכלי השרת הראשון, ולקמוץ שוב, כראוי; אך אם הונח הקומץ בכלי השרת השני, נפסלה המנחה.
אין הנחת הקמיצה בכלי השרת מקדשת את הקומץ אלא אם הונח מדעת, על מנת שיתקדש בכך - שהרי הפסולים יכולים להשיב את הקומץ לכלי השרת הראשון, ואין הדבר נחשב להשלמת מעשה הקמיצה.
קמינגטוניט הוא מינרל אינוסיליקטי (סיליקט במבנה בצורת שרשרת) של ברזל, מגנזיום והידרוקסיד, השייך לתת הקבוצה קלינו-אמפיבול בקבוצת האמפיבול, והוא גם שמה של קבוצת מינרלים הכוללת את הקמינגטוניט.
נוסחת המבנה הכימי של הקמינגטוניט היא Mg,Fe2+)7Si8O22(OH)2).
נוסחה זו זהה לנוסחת המינרל הנפוץ יותר אנתופיליט שהוא פולימורף אורתורומבי של הקמינגטוניט המונוקליני.
הקמינגטוניט נמצא באמצעיתה של קבוצה בת שלושה מינרלים איזומורפיים (כלומר תרכובות דומות בהרכבן) היוצרים ביניהם תמיסה מוצקה, שבה כמויות משתנות של מגנזיום וברזל, והקרויה קבוצת הקמינגטוניט.
המינרל העשיר יותר בברזל קרוי גרונריט.
ריכוזי הסידן, הנתרן והאשלגן בקמינגטוניט נמוכים.
עם זאת קמינגטוניט נוטה יותר להחלפה של אטומים בסידן מאשר האנתופיליט.
לעומת זאת בקמינגטוניט יש תכולה נמוכה יותר של Fe+3 ושל אלומיניום מאשר באנתופיליט.
קיים דמיון בין ההרכב של קמינגטוניט לבין הרכב של מינרלים אמפיבוליים אלקליים אחרים כדוגמת ארפוודסוניט או גלאוקופן-ריבקיט.
עם זאת כמעט שלא נוצרת תמיסה מוצקה בין הקמינגטוניט למינרלים אלו בשל ההבדל בצורת הגבישים וחוסר האפשרות להחלפה בין יסודות אלקליים ויסודות פרו-מגנזיים (ברזל-מגנזיום, כלומר השייכים לקבוצת מתכות המעבר) בתוך מבנה האמפיבול.
גם מנגן יכול להחליף את הברזל או המגנזיום בקמינגטוניט, כשהוא מחליף את האטום באתר B.
מינרלים שבהם בוצעה החלפה כזו מצויים בתצורת ברזל הפסים מותמרת בדרגה גבוהה ואז נוצרים המינרלים טירודיט (Mn2Mg5Si8O22(OH)2) או דנאמוריט (Mn2Fe5Si8O22(OH)2) או שילוב ביניהם.
הקמינגטוניט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" , וחבורת סימטריות מרחבית C2/m.
ככל מינרל בקבוצת האמפיבול בנוי הקמינגטוניט משרשרת כפולה שבה שתי שורות של ארבעונים של סיליקט (SiO4) מתחברות אל שתי שורות אחרות דרך קטיונים של מגנזיום או ברזל.
המינרל מופיע בדרך כלל כמקבצים סיביים קורנים באורך עד 20 ס"מ, עמודיים, להביים, או גרגיריים (גבישים בלתי מפותחים).
לקמינגטוניט יש פצילות מושלמת המצטלבת בזוויות של 56° ו-124° (האופייניות לקבוצת האמפיבול).
הקשיות של המינרל בינונית, 6-5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 3.35 גרם לסמ"ק.
השקיפות של גבישי הקמינגטוניט נעה משקיפות מלאה דרך שקיפות למחצה ועד אטומה, צבעם בדרך כלל הוא בגוונים של ירוק כהה, חום, חום שחרחר, אפור.
בשקף מנוסר הקמינגטוניט חסר צבע עד ירוק חיוור.
הברק של הקמינגטוניט הוא זגוגי או משיי, והנפיצה שלו חלשה.
הקמינגטוניט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש עד בינוני (תלוי בתכולת הברזל).
משתי זוויות הוא נראה חסר צבע, ומזווית שלישית הוא נראה חסר צבע עד ירוק חיוור.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1824 בסמוך לעיירה קמינגטון (Cummington) במחוז המפשייר (Hampshire) שבמדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
יש שימוש מועט למינרל קמינגטוניט, והוא משמש מעט כמינרל לאספנים.
חבר אחר בקבוצת הקמינגטוניט, המינרל גרונריט, נכרה לשימוש כאזבסט במזרח פרובינציית טרנסוואל שבדרום אפריקה תחת השם המסחרי אמוסיט.
קמינגטוניט מצוי בסלעים עשירים במגנזיום שעברו התמרה וכן באמפיבוליטים.
המינרל מצוי בדרך כלל יחד עם מינרלים כדוגמת הורנבלנדה או אקטינוליט, קלינוכלור מגנזי, טלק, סרפנטין-אנטיגוריט או פירוקסן שעבר התמרה.
קמינגטוניט עשיר במגנזיום עשוי להימצא יחד עם אנתופיליט.
קמינגטוניט נמצא גם בסלעי יסוד פלסיים כדוגמת דקיט.
קמינגטוניט עשוי להיווצר בשלב מאוחר בסלעי יסוד כדוגמת בזלת ונוריט, אבל כמעט שאינו מופיע בסלעי עשירים בסיליקה.
סוגים עשירים במנגן מצויים בסלעים מותמרים עשירים במנגן.
הסוג גרונריט מאפיין את תצורת ברזל הפסים המותמרת של אזור ימת סופיריור ושל חגורת לברדור.
בהתמרה מתקדמת (התמרה שבמהלכה הטמפרטורה והלחץ עולים) הקמינגטוניט והגרונריט עוברים התמרה לחברים בקבוצות האוליבין והפירוקסן (היפרסתן ואנסטטיט).
התמרה נסוגה (התמרה שבמהלכה הטמפרטורה והלחץ יורדים) יכולה לגרום לשחזור הקמינגטוניט כמו גם אמפיבולים אחרים של ברזל ומגנזיום.
קמיקזה הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי.
הקוקטייל מורכב מ 30 מ"ל וודקה, 30 מ"ל טריפל סק, 30 מ"ל מיץ ליים.
את המרכיבים מוזגים לשייקר, מסננים לכוס קוקטייל ומקשטים בפלח ליים.
שמו של הקוקטייל בתרגום מיפנית הוא רוח אלוהית והוא מוכר בעולם בעיקר בהקשר של מעשי התאבדות של טייסים יפנים במלחמת העולם השנייה.
קמינאר (ברומנית: Căminar) היה בנסיכויות הרומניות דרגטור שגבה את המיסים על בתי המרזח.
בימי הביניים הקמינאר הייתה משרה של פקיד, שהוטל עליו לגבות מיסים מסוימים, בתחילה המיסים על השעווה.
במאה ה-17 נקבע תפקיד של "קמינאר גדול" ובהמשך, בתקופתו של דימיטריה קנטמיר, הקאמינר הגדול נכלל בשורת הבויארים הגדולים.
גאורגה אמינוביץ', אבי המשורר מיכאי אמינסקו היה קמינאר.
קָמִיקִיִּים (שם מדעי: Anhimidae) היא משפחה של עופות מים שתפוצתם באמריקה הדרומית.
הקמיקיים הם עופות די גדולים יחסית לסדרת האווזאים.
הם עומדים זקופים ולא שוחים אם כי יש להם קרומי שחייה.
הם חיים בעיקר בערבות עשב וליד יערות.
סוג ומין יחיד קמיקי מקרין (Anhima cornuta)
קמיקי הצווארון או קמיקי דרומי (שם מדעי: Chauna torquata) הוא מין של דמוי אווז גדול החי בטבע בביצות, שפכי נהר וגדות יערות באמריקה הדרומית.
הוא שייך למשפחה ייחודית שנקראת משפחת הקמיקיים וקרובי משפחתו הם הקמיקי המצויץ והקמיקי המקרין.
הקמיקי חי דרומה מעט מקרוב משפחתו באזור דרום ברזיל, דרום פרו, דרום מזרח בוליביה, פרגוואי, אורוגוואי וצפון ארגנטינה.
הוא נפוץ בעיקר בין הביצות ויש לו קרומי שחייה אך הוא אינו יכול לשחות.
הקמיקי הוא עוף גדול שאורכו 81-95 ס"מ ומשקלו 3-5 ק"ג והוא גדול מקרובו הצפוני.
מוטת הכנפיים באורך של 170 ס"מ בממוצע.
הוא בעל נוצות אפורות וראש אדום בוהק עם כתר אפור של נוצות על הראש.
הצוואר לבן עם פס עבה שחור ושאר הגוף אפור כהה כשהרגליים הארוכות ורודות.
הוא חי בעיקר על הקרקע בין הביצות מחפש מזון בין צמחי המים.
הוא אינו נוטה לשחות אך יכול לעוף להגנה מטורפים.
עוד הגנה שלו הם זוג הגדילים המוסתרים שבין כנפיו.
הקמיקי נוטה לחיות בחבורות אך מחפש את מזונו לבד.
הוא נפוץ לאורך טווח מחייתו ולא נשקפת לו סכנה.
מזונו העיקר הוא צמחי מים, עלים וזרעים ורק לעיתים נדירות הוא מגוון בבעלי חיים קטנים.
קמיקי מצויץ או קמיקי צפוני (שם מדעי: Chauna chavaria) הוא מין של דמוי אווז גדול החי בטבע בביצות של צפונה של אמריקה הדרומית.
הוא שייך למשפחה ייחודית שנקראת משפחת הקמיקיים וקרובי משפחתו הם קמיקי הצווארון והקמיקי המקרין.
קמיקי זה נפוץ בטבע רק בקולומביה בצ'וקו, אנטיוקיה, קורדובה, סוקרה, בוליבר, מגדלנה, סנטנדר וססאר, ובוונצואלה בסוליה, מרידה וטרוחיו.
הוא נפוץ בעיקר בביצות ובקצוות היערות הגדולים.
הקמיקי מזכיר את קמיקי הצווארון הנפוץ יותר ודומה לו מאוד.
אורכו הממוצע 88 ס"מ ומשקלו 3.5 ק"ג.
הוא בעל נוצות אפורות ובין הכנפיים מסתתרים טפרים ננסיים, ראש אדום בוהק עם צוואר ארוך ושחור.
הרגליים הוורודות בעלי קרומי שחייה קטנים שאינם משמשים לשחייה והמקור קטן.
כפי ששמו מרמז הוא בעל ציצת ראש אפורה-לבנה הפונה אחורה.
הקמיקי חי בביצות וניזון מצמחי מים.
הנקבה מקננת בין צמחי המים ומטילה ביצים מוסווים וכשהאפרוחים בוקעים הם יכולים מיד להתרוצץ.
למרות קרבתו המשפחתית לברווזים הוא אינו יודע לשחות, אך יכול לעוף הרחק בעת סכנה מטורפים.
קמיקי זה נמצא בסיכון בטבע עקב פגיעה באזורי מחייתו, אך הוא נפוץ בגני חיות רבים בעולם.
קמיקי מקרין (שם מדעי: Anhima cornuta) הוא מין עוף ביצה החי בטבע בדרום אמריקה.
הוא שייך לסדרת האווזאים ולמשפחת הקמיקיים והיא המין היחיד בסוגו.
הוא בעל ראש וצוואר שחורים וחזה בעל נוצות לבנות מפוספסות מעט.
הגוף והכנפיים חומים והבטן לבנה.
על ראשו יש כתר שבקצהו קרן קטנה, שנתנה לו את שמו, והיא מחוברת באופן רופף לגולגולת.
הוא בעל עיניים צהובות, מקור קטן וקרומי שחייה קטנים בין רגליו.
הוא גם בעל זיזי טפרים קטנים הנחבאים על הכנפיים, תופעה נדירה אצל עופות.
באופן כללי הקמיקי מזכיר במראהו תרנגול או שכווי, יותר מאשר אווז.
בזמן החיזור הוא קורא קריאות רמות מאד, תוך שהוא עף, קופץ ורוקע ברגליו.
הקמיקי חי בטבע בביצות ויערות דרום אמריקה בקולומביה, ונצואלה, ברזיל, בוליביה, פרו, אקוודור, סורינאם, גויאנה וגינאה הצרפתית ובעבר הוא חי גם בטרינידד וטובגו.
הוא צמחוני וניזון בעיקר מצמחי ביצות.
הוא נפוץ בין צמחי מים בביצות ובונה קן ליד המים כמו רוב האווזים.
הנקבה מטילה שלוש ביצים חומות ומסווה אותן.
כאשר האפרוחים בוקעים הם כמעט עצמאיים ויכולים ללכת בעצמם.
קמיקי (שם מדעי: Chauna) הוא סוג של עופות מים הקרובים לברווזים וחיים רק בדרום אמריקה.
הם בעלי מקור אדום קצר, לחיים לבנות וציצה שחורה על הראש.
הם מזכירים בהרבה מהרגליהם אווזים אך חיים על היבשה ויודעים לרוץ מהר אך לא יודעים לשחות.
בעונת הרבייה הם משמיעים קריאות חזקות מאוד מגרונם.
קמיקצו (ביפנית: 上勝町) היא עיירה במחוז טוקושימה שביפן.
בשנת 2016 הוערכה אוכלוסייתה בכ-1,482 איש וצפיפות של 7.2 לקמ"ר.
קמיקצו התפרסמה כעיירת "Zero waste" (אפס אשפה).
משמעות הדבר היא שהעיירה כולה ממחזרת את כל האשפה שהיא מייצרת, וזו ממוינת לכ-45 סוגים שונים של אשפה, המטופלים באופן ספציפי.
בפועל העיירה באמת ממחזרת כ-80% מהאשפה שלה ושמה לה למטרה להגיע ל-100% עד שנת 2020.
אצבע קמיצה היא האצבע הרביעית בכף יד של אדם.
היא ממוקמת בין האמה לזרת.
הקמיצה קצרה יותר מה'אמה' וארוכה יותר מהזרת.
אך היחס בינה לבין האצבע המורה משתנה מאדם לאדם, אך על פי רוב היא ארוכה יותר מהאצבע.
ראו להלן על יחס אצבעות.
הקמיצה מתאפיינת בכך שקשה יותר לזקוף אותה אחורה וטווח התנועה שלה מצומצם יותר, מאשר של האצבעות האחרות, כפי הנראה שריד לתקופה בה האבות הקדמונים של בני האדם נהגו לנתר בין העצים והיו זקוקים למנגנון נעילה, כאשר היו נאחזים בענפים, על מנת שלא ליפול.
בתרבויות רבות נהוג לענוד את טבעת הנישואין על אצבע הקמיצה של יד שמאל.
השם 'קמיצה' מופיע בתלמוד במסכת מנחות .
מקור השם הוא בעבודת הקמיצה שהייתה נעשית במנחות, כשכהן היה קומץ את סולת המנחה בשלוש אצבעותיו: אצבע אמה וקמיצה.
קמיצה אם כן היא האצבע האחרונה בטקס הקמיצה, ומכאן שמה.
אורך הקמיצה והיחס בינה לבין האצבע המורה מסומן לעיתים ב-2D:4D, ונמדד בדרך כלל ממקום החיבור של האצבע לכף היד עד לקצה האצבע.
האורך הזה עשוי להשתנות מאדם לאדם.
קיימת טענה כי היחס מושפע מהחשיפה לאנדרוגנים, כגון טסטוסטרון, בעת ההתפתחות ברחם.
יחס 2D:4D מחושב על ידי מדידת אורך האצבע המורה והקמיצה ביד ימין וחלוקתם זה בזה.
על פי רוב אצל גברים האצבע המורה קצרה מן הקמיצה ואצל נשים היא שווה לה או ארוכה ממנה.
תחילת הדרך זוהתה בפלאסה דה סנטו דומינגו (Plaza de Santo Domingo), קרוב מאוד ל, הכיכר המרכזית של מקסיקו סיטי, ול של ימינו.
הדרך נמשכה צפונה דרך סן מיגל דה איינדה, הקצה הצפוני של הדרך היה ליד סנטה פה בניו מקסיקו.
בשנת 2010, הכריז ארגון אונסק"ו על קבוצה של 55 אתרים וחמישה אתרי מורשת עולמית קיימים לאורך הקטע המקסיקני של הדרך כאתר מורשת עולמית, כולל ערים היסטוריות, עיירות, גשרים, האסינדות ומונומנטים אחרים לאורך נתיב בן 1,400 קילומטרים בין המרכז ההיסטורי של מקסיקו סיטי (אתר מורשת עולמית בפני עצמו) והעיירה במדינת צ'יוואווה.
חלק מהמסלול ליד בניו מקסיקו נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-2014.
הרבה לפני שהגיעו האירופים, השבטים והממלכות השונים של הילידים שקמו ברחבי הערבה המרכזית הצפונית של מקסיקו סללו את המסלול שלימים יהפוך לקמינו ריאל דה טיירה אדנטרו כציר מרכזי לציד ולמסחר.
המסלול חיבר בין עמי עמק מקסיקו לאלה של הצפון באמצעות חילופי מוצרים כמו טורקיז, אובסידיאן, מלח ונוצות.
עד שנת 1000 לספירה, התקיימה רשת מסחר פורחת ממסו-אמריקה ועד הרי הרוקי.
לאחר הכנעת טנוצ'טיטלאן ב-1521, החלו קונקיסטאדורים ומתיישבים ספרדים בסדרה של משלחות במטרה להרחיב את תחום שלטונם ולהשיג עושר רב יותר עבור הכתר הספרדי.
ניסיונותיהם הראשוניים הובילו אותם להשתמש בשבילים שסללו הילידים שהחליפו סחורות בין הצפון לדרום.
באפריל 1598, קבוצה של סיירים צבאיים בראשות , המושל הקולוניאלי החדש של הפרובינציה , הלכה לאיבוד במדבר שמדרום לפאסו דל נורטה בזמן שחיפשה את הנתיב הטוב ביותר אל הריו דל נורטה.
אינדיאני מקומי שהם תפסו בשם מומפיל צייר בחול מפה של המעבר הבטוח היחיד לנהר.
הקבוצה הגיעה לריו דל נורטה ממש דרומית לאל פאסו ולסיודאד חוארס של ימינו בסוף אפריל, שם הם חגגו את חג העלייה הקתולי ב-30 באפריל, לפני שחצו את הנהר.
לאחר מכן הם מיפו והרחיבו את המסלול עד למה שהוא כיום העיר בניו מקסיקו, שם אוניאטה עתיד להקים את בירת הפרובינציה החדשה.
שביל זה הפך לקמינו ריאל דה טיירה אדנטרו, הצפוני ביותר מבין ארבע "הדרכים המלכותיות" הראשיות – ה"קמינו ריאל" שקישרו את מקסיקו סיטי לפרובינציות העיקריות של ספרד החדשה, באקפולקו, וראקרוס, גואטמלה וסנטה פה.
לאחר מרד הפואבלו של 1680, אשר באלימות אילץ את הספרדים לנטוש את הפרובינציה של סנטה פה דה נואבו מחיקו, החליט הכתר הספרדי לא לנטוש את הפרובינציה כליל אלא שמר על ערוץ לפרובינציה כדי לא לנטוש לחלוטין את נתיניו שנותרו בו.
מלכות המשנה של ספרד החדשה ארגנה מערכת, הקרויה קונדוקטה (conducta), כדי לשלוח אספקה למיסיונים, ל (מחנה צבא מבוצר) והחוות הצפוניים.
הקונדוקטה הייתה מורכבת משיירות שיצאו כל שלוש שנים ממקסיקו סיטי לסנטה פה לאורך הקמינו ריאל דה טיירה אדנטרו.
המסע היה ארוך וקשה ונמשך כחצי שנה, כולל 2–3 שבועות מנוחה בדרך.
הקונדוקטה ונוסעים אחרים היו צריכים להתמודד עם סכנות רבות.
שיטפונות נהר עלולים לאלץ שבועות של המתנה על הגדות עד שהשיירה תוכל לחצות בבטחה.
בפעמים אחרות, בצורת ממושכת באזור עלולה לגרום למחסור במים וקשה למצוא אותם.
הקטע המפחיד ביותר במסע היה חציית ה ("מסלול המת") מעבר לאל פאסו דל נורטה: כמעט 100 קילומטרים של מדבר רחב ידיים ועקר ללא כל מקורות מים שירוו את האנשים והבהמות.
מעבר לצורכי הקיום, הסכנה הגדולה ביותר לשיירה הייתה של תקיפות מקומיות.
קבוצות של שודדים שוטטו ברחבי השטח ואיימו על השיירה ממדינת מקסיקו הנוכחית למדינת קרטרו, בחיפוש אחר פריטים בעלי ערך.
ומהחלק הדרומי של סקטקס והלאה צפונה, האיום הגדול ביותר היו הילידים בני ה, שהסיכוי שיתקפו גדל ככל שהשיירה התקדמה צפונה יותר.
המטרה העיקרית של הצ'יצ'ימקה הייתה סוסים, אבל הם גם היו לעיתים קרובות שובים נשים וילדים.
סדרה של מחנות פרסידיו לאורך הדרך אפשרה לקבוצות של חיילים לספק הגנה נוספת לשיירות.
בלילה באזורים המסוכנים ביותר, היו השיירות יוצרות מעגל בעזרת הקרונות שלהם עם האנשים והחיות בפנים.
הקמינו ריאל שימש באופן פעיל כנתיב מסחרי במשך יותר מ-300 שנה, מאמצע המאה ה-16 ועד המאה ה-19, בעיקר להובלת כסף שהופק ממכרות הצפון.
במהלך תקופה זו, הדרך שופרה ללא הרף, ועם הזמן הסיכונים הלכו והצטמצמו ככל שצצו האסיינדות ומרכזי האוכלוסייה.
במהלך המאה ה-18 גדלו באופן משמעותי האתרים לאורך הקמינו ריאל דה טיירה אדנטרו.
האזור בין הווילות של דורנגו וסנטה פה זכה לכינוי "שביל הצ'יוואווה".
הווילה של סן פליפה אל ריאל (San Felipe el Real, היום העיר צ'יוואווה), שהוקמה בשנת 1709 כדי לתמוך במכרות שמסביב, הפכה למרכז המסחרי והאזור הפיננסי החשוב ביותר לאורך קטע זה.
הווילה של סן פיליפה נרי אלבורקרקה (San Felipe Neri de Alburquerque, היום אלבקרקי) נוסדה בשנת 1706 וגם היא הפכה לנקודה קצה חשובה.
בגלל העמדה ההגנתית שלה על הקמינו ריאל, וילה דה אלבורקרקה הפכה למרכז החליפין המסחרי בין נואבו מחיקו לשאר מלכות המשנה של ספרד החדשה במהלך המאה ה-18, תוך סחר בבקר, צמר, טקסטיל, עורות בעלי חיים, מלח ואגוזים.
סחר חליפין זה התרחש בעיקר עם ערי הכרייה של צ'יוואווה, ו.
היישוב אל פאסו דל נורטה (היום סיודאד חוארס) הפך לתחנה מרכזית נוספת במסלול.
בשנת 1765, אוכלוסיית אל פאסו דל נורטה נאמדה ב-2,635 תושבים, מה שיצר את מה שהיה אז המרכז העירוני הגדול ביותר בגבול הצפוני של ספרד החדשה.
אל פאסו דל נורטה הפכה למרכז חשוב של חקלאות וחוות, הידועה ביינות, ברנדי, חומץ וצימוקים.
במאה ה-18, הכתר הספרדי אישר הקמת ירידים לאורך הקמינו ריאל כדי לקדם מסחר (אם כי צורה כלשהי של אלה כבר הייתה קיימת זמן מה קודם לכן).
כמה מהירידים החשובים ביותר לאורך הקמינו ריאל כללו את יריד סן חואן דה לוס לאגוס (San Juan de los Lagos) בחליסקו, יריד סלטיו ויריד צ'יוואווה, שהיה בעל חשיבות רבה לסוחרי נואבו מחיקו.
גם יריד בניו מקסיקו של ימינו היה אירוע שנתי חשוב שבו הקומאנצ'ים והיוט החליפו נשק, תחמושת, סוסים, מוצרים חקלאיים, פרוות ובשרים עם הספרדים.
ספרד שמרה במקביל על מונופול על מוצריה של מחוזותיה הצפוניים, ולכן לא התרחש סחר עם המושבה הצרפתית לואיזיאנה.
במחצית השנייה של המאה ה-18, ייצג הגבול הצפוני של ספרד החדשה אינטרס בסיסי עבור האימפריה הספרדית ומדיניותה הרפורמיסטית, במטרה להבטיח את הריבונות הספרדית על מחוזותיה הצפוניים, הנחשקת מאוד מבחינה גאופוליטית על ידי מעצמות אירופיות אחרות - במיוחד אנגליה וצרפת.
הכתר הספרדי עמל לשלב את הילידים ברווחה החברתית והכלכלית של מחוזותיו ולתת להם סיבות להשתתף בהגנה על הגבול הספרדי.
מהסקירה שלו, המרקיז הציע קו של פרסידיו לאורך הגבול הצפוני של ספרד החדשה, שיוקם ממפרץ מקסיקו ועד למפרץ קליפורניה כדי להגן על עצמו מפני היוט, האפאצ'ים, הקומאנצ'ים והנאוואחו.
דון , הנציב המיוחד לספרד החדשה עבור קרלוס השלישי, קידם את רעיון "הפיקוד הכללי של הפרובינציות הפנימיות" (Comandancia General de las Provincias Internas) עבור הפרובינציות הצפוניות של ספרד החדשה.
עם זאת, הוא גם זיהה שבלתי אפשרי לנצח במלחמה ארוכה עם הילידים או להתמיד בה בשל המחסור במשאבים צבאיים באזור.
מתוך תפיסה זו, הוא עצמו קידם כינון שלום יציב בפרובינציות ונוכחות מסחרית גדולה יותר ב-1779.
בשנת 1786, פרסם אחיינו של חוסה דה גאלבס, , המשנה למלך ספרד החדשה את "הוראותיו" שכללו שלוש אסטרטגיות להתמודדות עם הילידים: המשך הלחץ הצבאי על שבטים עוינים ושבטים שלא כרתו ברית; חתירה ליצירת בריתות עם שבטים ידידותיים; וקידום תלות כלכלית עם אותם ילידים שחתמו הסכמי שלום עם הכתר הספרדי.
בעשור האחרון של המאה ה-18 הושג שלום שביר בין הספרדים לשבטי האפאצ'י כתוצאה מהשינויים האדמיניסטרטיביים והאסטרטגיים הנ"ל.
כתוצאה מכך, המסחר לאורך הקמינו ריאל התרחב מאוד עם מוצרים מכל רחבי העולם, כולל מוצרים משאר הפרובינציות של ספרד החדשה, שהובאו בדרך היבשה, מוצרים אירופאים שהובאו על ידי הצי הספרדי; ואפילו אלה שהגיעו מהגליאון של מנילה שהגיע מדי שנה לאקפולקו ממערב האוקיינוס השקט.
המאה ה-19 הביאה שינויים רבים הן למקסיקו והן לגבולה הצפוני.
מהמלחמות הנפוליאוניות ועד לתחילת מלחמת העצמאות של מקסיקו, השלטון הקולוניאלי לא היה יציב ונאבק להמשיך לשלוח משאבים לפרובינציות הצפוניות.
חלל זה הוביל להקמת ספקים חלופיים ודרכי אספקה לאותן פרובינציות.
בשנת 1807, נשלח הסוחר והסוכן הצבאי האמריקני לחקור את הגבולות הדרום-מערביים בין ארצות הברית לספרד החדשה מתוך כוונה למצוא שביל להכנסת המסחר של ארצות הברית אל נואבו מחיקו ונואבה ויסקאיה (צ'יוואווה).
פייק נלכד ב-26 בפברואר 1807 על ידי השלטונות הספרדיים בצפון נואבו מחיקו, ששלחו אותו בקמינו ריאל לעיר צ'יוואווה לחקירה.
בזמן שפייק היה בעיר זו, הוא השיג גישה למספר מפות של מקסיקו ולמד על חוסר שביעות הרצון מהשליטה הספרדית.
ב-1821, לאחר 11 שנות מאבק, קיבלה מקסיקו את עצמאותה מספרד.
הקמינו ריאל שמר על תפקיד חשוב בתקופה זו, שכן נוסעים הביאו מידע על האירועים המתרחשים במרכז הארץ לעיירות ולכפרים של הפרובינציות הפנימיות.
במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, הקמינו ריאל שימש את שני הכוחות, המורדים והכוחות המלכותיים.
לדוגמה, לאחר שהמשחרר פתח במלחמת העצמאות, הוא השתמש בדרך בנסיגה צפונה לאחר התבוסה ב שהתחולל על גדות הנהר קלדרון (יובל של הנהר ), 60 קילומטרים מזרחית לגוודלחרה ב בחליסקו של ימינו צפונה.
בסופו של דבר הוא הגיע לבארות בחאן (Norias de Baján) בקואווילה שם הוא נתפס והוצא להורג על ידי הכוחות המלכותיים.
בשנים 1821–1822, לאחר תום המלחמה לעצמאות מקסיקו, הוקם שביל סנטה פה כדי לחבר את שטח ארצות הברית של מיזורי עם סנטה פה.
בתחילה, סוחרים אמריקאים נעצרו ונכלאו בגין הברחת סחורות לשטח מקסיקו; עם זאת, המשבר הכלכלי הגובר בצפון מקסיקו הוליד סובלנות מוגברת לסוג זה של סחר.
למעשה, שביל סנטה פה (Sendero de Santa Fe) סיפק שווקים נחוצים למוצרים מקומיים (כגון כותנה) ומוצרים מיוצרים מנואבו מחיקו, כך שתושבי נואבו מחיקו ראו בעין יפה נתיב סחר חדש זה.
בהגיע 1827 נוצר קשר מסחרי רווחי בין מיזורי, נואבו מחיקו וצ'יוואווה.
בשנת 1846, המחלוקת על גבול טקסס-מקסיקו עם ארצות הברית הובילה לפלישה שלאחר מכן של כוחות צבא ארצות הברית והחלה מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
על אחד הכוחות הללו פיקד הגנרל , שהשתמש בשביל סנטה פה כדי להשתלט על בירת נואבו מחיקו.
עוד אחד מהכוחות בפיקודו של קולונל הביס קבוצה קטנה של כוחות מקסיקנים בקמינו ריאל בקרב אל ברסיטו דרומית למה שהוא כיום לאס קרוסס, בניו מקסיקו.
כוחותיו של דוניפאן המשיכו וכבשו את אל פאסו דל נורטה ומאוחר יותר את העיר צ'יוואווה.
במהלך השנים 1846–1847 הפך הקמינו ריאל דה טיירה אדנטרו לנתיב של שימוש מתמשך, כאשר כוחות אמריקאים השתמשו בו כדי להגיע אל תוך מקסיקו.
במהלך מסעם, ניהלו מטיילים אמריקאים רבים יומנים וכתבו הביתה על מה שהם ראו בדרך.
אחד החיילים סיפק אומדן של אוכלוסיית מספר ערים לאורך הקמינו.
החיילים אף שמרו רשימות של המוצרים, המחירים והחיות שמצאו במסעותיהם.
עם חתימת הסכם גואדלופה אידלגו בפברואר 1848, המלחמה הסתיימה רשמית, כאשר מקסיקו ויתרה על רוב שטחיה הצפוניים לארצות הברית, כולל חלקים ממה שהם כיום מדינות ארצות הברית: ניו מקסיקו, קולורדו, אריזונה וכל קליפורניה, נבאדה ויוטה.
השם הוא לפעמים מקור לבלבול, שכן בתקופת מלכות המשנה של ספרד החדשה כל הדרכים הניתנות למעבר בסוס ועגלה נקראו "קמינו ריאל", ומספר לא מבוטל של דרכים ברחבי מלכות המשנה נשאו תואר זה.
באופן דומה, כל השטחים הפנימיים מחוץ למקסיקו סיטי נקראו פעם "טיירה אדנטרו", ובמיוחד החלקים הצפוניים של הממלכה.
זו הסיבה שחלק הדרך בין קרטרו לבין סלטיו נקרא לחלופין "השער של טיירה אדנטרו" (La Puerta de Tierra Adentro).
היסטורית היו כמה "קמינו ריאל דה טיירה אדנטרו" שהוגדרו ברחבי ספרד החדשה, אולי השנייה בחשיבותה אחרי הדרך לסנטה פה הייתה הדרך שהובילה מסלטיו לאזור טקסס.
קטע הדרך העובר דרך מקסיקו הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1 באוגוסט 2010. ההכרזה זיהתה אזור ליבה של 31.02 קילומטרים רבועים עם אזור חיץ של 2,680.57 קילומטרים רבועים המחולק על פני 60 אתרים היסטוריים.
אונסק"ו זיהה/הכיר 60 אתרים לאורך הדרך בהכרזתם שהדרך היא אתר מורשת עולמית.
חמישה מהם (המרכז ההיסטורי של מקסיקו סיטי, קרטרו, גואנחואטו, סן מיגל דה איינדה וסקטקס) הוכרו בנפרד בעבר כאתרי מורשת עולמית.
מסיבה זו הוצעה הרחבה אפשרית של ההכרזה לעתיד.
(בראשי תיבות INAH) עורך מחקר כדי למצוא ולאסוף עדויות לחלקים ואתרים נוספים של הקטעים המקוריים של הדרך ההיסטורית, כגון גשרים, מדרכות, אסיינדות וכו'.
שעשויים להתווסף להכרזה המקורית של אונסק"ו.
1351-000: המרכז ההיסטורי של מקסיקו סיטי
1351-001: מבנה קולחיו דה סן פרנסיסקו חבייר (משמש כיום את המוזיאון הלאומי של מלכות המשנה של ספרד החדשה) ב
1351-004: הקטע של קמינו ריאל בין לסן חואן דל ריו (San Juan del Río)
1351-005: מקדש והמנזר לשעבר של סן פרנסיסקו בטפחי דל ריו דה אוקמפו והגשר
1351-006: קטע של הקמינו ריאל בין גשר לה קולמנה לבין אסיינדה דה לה קניאדה (Hacienda de La Cañada).
1351-009: הקפלה של אסיינדה דה בואנאוויסטה (Hacienda de Buenavista)
1351-010: המרכז ההיסטורי של קרטרו
1351-012: "בית החולים המלכותי הישן של סן חואן דה דיוס" (Antiguo Real Hospital de San Juan de Dios) בסן מיגל דה איינדה
1351-014: גשר לה קמדה (Puente La Quemada) בסן פליפה
1351-015: המתחם הישועי חסוס נסרנו דה אטוטונילקו וסן מיגל דה איינדה
1351-016: המרכז ההיסטורי של העיר גואנחואטו והמכרות הנלווים
1351-017: המרכז ההיסטורי של העיר והגשר
1351-018: המרכז ההיסטורי של העיירה
1351-024: המרכז ההיסטורי של אגואסקליינטס
1351-025: מוזיאון המרד באסיינדה דה פביון דה אידלגו (Hacienda de Pabellón de Hidalgo)
1351-026: הקפלה של סן ניקולאס טולנטינו של האסיינדה דה סן ניקולאס דה קיחאס (Hacienda de San Nicolás de Quijas)
1351-034: ההרכב האדריכלי של העיירה
1351-035: הקטע של קמינו ריאל בין אוחוקליינטה (Ojocaliente) למועצה המקומית סקטקס
1351-039: המרכז ההיסטורי של סן לואיס פוטוסי
1351-040: הקפלה של סן אנטוניו של האסיינדה דה חואנה גרה (Hacienda de Juana Guerra)
1351-041: כנסיות בעיירה נומברה דה דיוס (Nombre de Dios)
1351-043: המרכז ההיסטורי של דורנגו
1351-044: כנסיות בעיירה קואנקמה (Cuencamé) וקריסטו דה מפימי (Cristo de Mapimí)
1351-046: הכנסייה הראשית של סן חוסה דה אבינו (Iglesia Principal de San José de Avino) בעיירה סן חוסה דה אבינו
1351-047: הקפלה של האסיינדה דה לה אימקולדה קונספסיון (Hacienda de la Inmaculada Concepción, "העיבור ללא חטא") בפלמיטוס דה אריבה (Palmitos de Arriba)
1351-048: הקפלה של האסיינדה דה לה לימפה קונספסיון (Hacienda de la Limpia Concepción) בפלמיטוס דה אבאחו (Palmitos de Abajo)
1351-050: העיירה סן פדרו דל גאיו (Pedro del Gallo)
1351-053: קפלת סן מטאו של האסיינדה דה סן מטאו דה לה סרקה (Hacienda de San Mateo de la Zarca)
1351-054: אסיינדה דה לה לימפיה קונספסיון (Hacienda de la Limpia Concepción) בעיירה קנוטייו (Canutillo)
1351-056: הקטע של קמינו ריאל בין נסס לסן פדרו דל גאיו
1351-058: מערת לאס מולס דה מולינו (Cueva de Las Mulas de Molino, מילולית פרדות הטחנה)
1351-058: העיירה ואייה דה איינדה (Valle de Allende)
בארצות הברית, מגבול טקסס-ניו מקסיקו ל, צפונית ל, המסלול המקורי (בעבר שורטט כ של ארצות הברית, אך הוחלף מאוחר יותר בכבישים הבין-מדינתיים של ארצות הברית ו-) סומן כ, בשם אל קמינו ריאל.
שבילי הולכי רגל, אופניים ורכיבה על סוסים נוספו לחלקים ממסדרון נתיב המסחר במהלך העשורים האחרונים.
אלה כוללים את "שביל פסאו דל בוסקה (Paseo del Bosque) הקיים באלבקרקי וחלקים משביל ריו גרנדה המוצע.
הקצה הצפוני שלו, סנטה פה, הוא גם קצה של ושל .
לאורך השביל, פאראחה (parajes, עצירות ביניים) שנשמרו עד ימינו כוללים את "אל ראנצ'ו דה לאס גולונדרינס" (El Rancho de las Golondrinas).
המבצרים הצבאיים האמריקניים פורט קרייג (Fort Craig) ופורט סלדן (Fort Selden) ממוקמים גם הם לאורך השביל.
CARTA מפרסם כתב עת רבעוני אינפורמטיבי, Chronicles of the Trail, המספק לאנשים היסטוריה נוספת ואקטואליה של השביל ומה CARTA, כארגון, עושה כדי לעזור לשמר אותו.
קמילו ז'ין ניקולאס פלגן (; 17 בנובמבר 1920 – 16 ביולי 2005) היה זמר, תמלילן, תקליטן ומגיש טלוויזיה לוקסמבורגי.
הוא ייצג את מדינתו באירוויזיון 1960 וב-1962.
לאחר לימודיו האקדמיים החל פלגן לעבוד כמורה.
במרוצת מלחמת העולם השנייה תרגם לנאצים, שכבשו את לוקסמבורג, כמה כתבים בצרפתית, ואף כתב מקומון בשפה לרווחת התושבים.
בד בבד למד תיאטרון ומוזיקה אופראית במכללות בבריסל ובלייז'.
בשנת 1946 הצטרף לרדיו הממלכתי של לוקסמבורג כזמר במקהלה וככתב בשפה הצרפתית.
בשנת 1949 סיים את התמחותו כזמר בריטון וכשחקן תיאטרון.
ב-1951 הוציאה לאור את סינגל הבכורה שלו, "Bonjour les amies" ("שלום חברים"), בפורמט תקליט.
שירו השני הפך לשיר הנושא של רשות השידור הלוקסמבורגית.
בשנת 1953 פרסם את "Onkel Toms altes Boot" ("הסירה הישנה של הדוד טום"), שהיה לשירו הראשון של פלגן בשפה הגרמנית.
בשנת 1960 הכריזה רשות השידור הממלכתית במדינה כי פלגן נבחר לייצג אותה באירוויזיון 1960, עם השיר "So laang we's du do bast".
הוא הגיע למקום ה-13 והאחרון, עם נקודה אחת שהוענקה על ידי חבר השיפוט האיטלקי.
שנתיים אחר כך נבחר שוב לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון 1962, עם השיר "Petit bonhomme".
בניגוד לפעם הקודמת, הוא הגיע למקום השלישי עם 11 נקודות.
הוא הקליט גרסת כיסוי לשיר "I respect your grey hair" של הזמר הבלגי בוביאן סחופן.
גרסה זו הפכה ללהיט בלוקסמבורג, הולנד, בלגיה וצרפת.
פלגן החל לתרגם שירים מוכרים לשפה הגרמנית תחת שמו הבדוי, ז'אן ניקולאס.
הוא תרגם עבור כמה ממיטב המוזיקאים בשנות ה-60 דוגמת קוני פרנסיס וקטרינה ולנטה.
שמועה בנוגע לזהותו של המתרגם המסתורי לא איחרה לבוא.
לפיה, פלגן השתמש בשם עט נוסף, "לי מונטגיו", שהיה שם העט של לורנס "לארי" מ.
לורנס היה מורה בבית ספר בלונדון.
בשנות ה-60 החל להתפרסם כזמר בגרמניה, ואף עבד עם כמה חברות תקליטים מוכרות כמו A&M רקורדס, לפני פרישתו ומעברו ל.
בשנת 1964 פרסם פלגן תחת שמו האמיתי את תרגומו לשירים של הביטלס "I Want to Hold Your Hand" ו-"She Loves You".
בשנים 1965–1973 הנחה פלגן את השידורים בגרמנית של "Jeux sans frontières".
לאחר מכן פרש מהקריירה שלו ועבר לגור בעיירה נידחת בלוקסמבורג.
קַמִילוּ קַשְׁטֶלוּ–בְּרַנְקוּ (בפורטוגזית: Camilo Castelo Branco; 16 במרץ 1825 – 1 ביוני 1890) היה סופר פורטוגלי פורה במאה ה-19, לאחר שכתב למעלה מ-260 ספרים (בעיקר רומנים, מחזות ומסות).
כתיבתו נחשבת מקורית בכך שהיא משלבת את הרוח הדרמטית והסנטימנטלית של התנועה הרומנטית עם שילוב אישי ביותר של סרקזם, מרירות והומור שחור.
הוא גם מהולל בזכות שנינותו המיוחדת ואופיו האנקדוטלי, כמו גם בזכות חייו הסוערים (וסופם הטרגי).
כתיבתו, שהתרכזה בהווי המקומי והציורי ומזוהה באופן כללי עם המסורת הרומנטית, נתפסת לעיתים קרובות בניגוד לזו של - קוסמופוליטי ותומך נלהב של , שהיה בן תקופתו של קמילו למרות היותו צעיר ממנו ב-20 שנה.
במתח הזה בין קמילו לאסה - שמכונה לעיתים קרובות על ידי המבקרים הגרילה הספרותית - רבים פירשו סינתזה של שתי המגמות הגדולות הקיימות בספרות הפורטוגזית של המאה ה-19.
הטענות על כך שהוא הצטרף לבונים החופשיים ב-1846 סותרות במידה מסוימת את האינדיקציות שבאותה תקופה, במהלך , הוא נלחם לטובת ה כ"עוזר לפקודות הגנרל הסקוטי רנאלד מקדונל (Ranald MacDonell)", שהיה פעיל ב שקם לתחייה בדיוק כדי להילחם בבונים החופשיים.
באופן דומה, חלק ניכר מהספרות שלו מדגימה את האידיאלים שלו לגבי הלגיטימיזם ודעותיו כמסורתי, שמרן וקתולי.
קשטלו ברנקו בילה את שנותיו הראשונות בכפר ב, שם התחנך בביתו על ידי שלוש דודות לא נשואות.
בגיל 13 הוא נרשם לסמינר הקתולי של וילה חיאל הסמוכה, שם התחנך על ידי כמרים קתולים.
במהלך שנות העשרה שלו, הוא התאהב בשירתם של לואיש דה קמואש ו, בעוד פרנאו מנדש פינטו העניק לו תאווה להרפתקה.
למרות העניין הזה בספרות, ושליטתו יוצאת הדופן ביוונית ובלטינית, היה קמילו תלמיד שדעתו מוסחת וגדל להיות חסר משמעת וגאה.
מגיל 17 ועד שנות ה-20 המוקדמות לחייו, למד לסירוגין רפואה ותאולוגיה בפורטו ובקוימברה ובסופו של דבר בחר להיות סופר.
לאחר תקופה של עבודה עיתונאית בפורטו ובליסבון הוא המשיך לסמינר האפיסקופלי בפורטו על מנת ללמוד לכמורה.
בתקופה זו כתב קשטלו ברנקו מספר יצירות דתיות ותירגם את יצירתו של פרנסואה-רנה דה שאטובריאן.
למעשה קיבל הסמכה לכמורה, אך אופיו חסר המנוחה הרחיק אותו מהכהונה והוא התמסר לספרות עד סוף ימיו.
הוא נעצר פעמיים; בפעם הראשונה על כך שחשף את שרידי אשתו הראשונה (שאיתה התחתן בגיל 16, ואשר מתה בגיל 24), והשנייה בשל רומן ניאוף שלו עם , שהייתה נשואה לאחר באותו הזמן.
תקופת הכליאה הראשונה שלו הייתה קצרה, ככל הנראה הודות להתערבותו של טיישיירה דה קיירוש (Teixeira de Queiroz), שופט רב השפעה ובמקרה, אביו של הסופר הידוע .
במהלך הכליאה השנייה והארוכה יותר הוא כתב את מה שרבים מחשיבים את יצירתו הטובה והאופיינית ביותר "Amor de Perdição" (אהבת אבדון).