tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנעדר הנוכח, הכיסא הריק באמנות הישראלית, הגלריה האוניברסיטאית ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב
סוד הצמצום הצבעוני, אמנות לעם, המחלקה לאמנות פלסטית
אמנות ישראלית 1990 מוזיאון מוסקבה, מוזיאון ישראל, ירושלים
44 – לילה, מוזיאון פרואן, בון
פרספקטיבה, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, מוזיאון תל אביב לאמנות
אמנות ישראלית עכשווית – תצוגה מורחבת, מוזיאון תל אביב לאמנות
1992: ארט אקספו, סוויליה, ספרד
מיכאל גורבצ'וב – פורטרט של מהפכה, בית אגודת האמנים, תל אביב
אורנמנטיקה – מקורות אישיים, הסדנה לאמנות חדשה, ראשון לציון
1994: חפץ כאובייקט, פורום המוזיאונים לאמנות בישראל
דמויות מהלכות, מוזיאון וילפרד ישראל, קיבוץ הזורע
עשור לפרס שר התרבות לאמנות חזותית, מוזיאון תל אביב לאמנות
1997: פנטזיה, מוזיאון הרצליה לאמנות
1998: קול הכבוד, פורום המוזיאונים לאמנות בישראל
2000: תערוכה קבוצתית, בוקה ראטון, פלורידה
2002: כלולות, בית הגפן, חיפה
2003: משפחת האדם, הפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת חיפה
משה רון, מאיר פיצ'חדזה, גלריה דביר אינטרטור, תל אביב, 1988.
מרדכי עומר, מאיר פיצ'חדזה - אמנות כאוטוביוגרפיה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2003.
נטע גל-עצמון, שפה זרה - אסד עזי ומאיר פיצ'חדזה, הגלריה לאמנות אום אל-פחם, 2005.
משה אביר (עורך), גדעון עפרת, מאיר פיצ'חדזה, גלריה דן, תל אביב, 2008.
הרב מאיר קצנלנבוגן, (מכונה מהר"ם פדובה ובקיצור מהרמ"פ) מפדובה (בכתיב לועזי: Katzenellenbogen; 1473, – 12 בינואר 1565, י' בשבט ה'שכ"ה, פדובה), מגדולי הפוסקים האשכנזים במאה ה-16.
נולד בשנת 1473 ליוליה מלכה, בתו של יחיאל לוריא מבריסק ולרב יצחק קצנלנבוגן.
בילדותו למד בפראג אצל רבי יעקב פולק, בעל החילוקים, ביחד עם רבי שלום שכנא מלובלין.
מפראג עבר לפדובה, שם למד בישיבתו של רבי יהודה מינץ, שהיה רבהּ של פדובה באותה עת, ואף נשא את נכדתו, חנה בת בנו רבי אברהם מינץ, לאישה.
מצד אימו היה בן דודה של מלכה איסרליש אם הרמ"א.
בשנת ה'רפ"ה 1525 מונה להיות רב קהילת האשכנזים בפדובה, ועמד בראש הישיבה במשך ארבעים שנה עד מותו.
כן כיהן כראש ועד רבני המחוז בוונציה.
בתקופתו פרחה הישיבה, ומשכה אליה תלמידים מרחוק.
בנו היה הרב שמואל יהודה קצנלנבוגן (המהרשי"ק).
נכדו היה רבי שאול וואהל מלך פולין.
מהר"ם מפדובה נודע בחריפותו ובעומק דעתו המקיפה, ועל כן היה מוערך מאוד בקרב חכמי הדור.
רבים מחשובי רבני אירופה, ובהם הרמ"א, מכנים אותו אב"ד מדינת ונציה.
באמצע המאה ה-16 היה המהר"ם מפדובה מזקני הדור ומגדולי תלמידי החכמים.
דעתו התבקשה בכל בעיה חברתית או הלכתית חשובה, ואכן חליפת השו"ת שלו הקיפה את כל גדולי הדור באירופה ובארצות המזרח.
חלק מתשובותיו התפרסמו בספר 'הא לכם זרע' (ונציה ה'שי"ג).
המהר"ם מפדובה הגיה והדפיס את הספר 'משנה תורה' לרמב"ם.
הספר נדפס בין השנים ה'ש"י-ה'שי"ד אצל המדפיס הנוצרי ברגדין, ובסוף המהדורה צירף הגהות וחידושים משלו.
ההשקעה הייתה גדולה, והמהר"ם מפדובה ציפה להתפרנס ממכירת הספרים.
ואולם מתחרהו של ברגדין, בעל בית דפוס נוצרי בשם יוסטיניאן, גנב מברגדין את הגהותיו של המהר"ם מפדובה, הוציא לאור מהדורה דומה, ומכרהּ במחיר נמוך יותר.
פרשה זו הסעירה את העולם היהודי, והרמ"א (כבן בת-דודתו) שנדרש להיכנס לעובי הקורה, הוציא מניפסט שבו קרא לקנות את החיבור במהדורת פדובה בלבד, ואף הטיל חרם ונידוי על מי שיקנה את מהדורת יוסטיניאן.
פרשה זו גרמה למחלוקת חמורה, שהביאה לכך ששלושה מומרים – יוסף מורו צרפתי, חננאל דה פוליניו ושלמה רומאנו (נכדו של המדקדק אליהו בחור) – הלשינו, בהשראת המדפיסים, זה כנגד זה על התלמוד, שהוא מלא שטנה וקללות על הנצרות והנוצרים.
האפיפיור יוליוס השלישי הוציא צו לשריפת התלמוד בראש השנה שנת ה'שי"ד.
הפולמוס על הדפסת ספרי הקבלה
הדפסת מספר ספרי קבלה באירופה תרמה להפצת תורת הקבלה החל ממחצית המאה ה-16. ספרים אלו נדפסו אמנם בלא "הסכמות", אך הדפסתם לא עוררה התנגדות.
ברם הדפסת 'ספר הזוהר' וספר 'מערכת האלוהות' (המיוחס לרבי פרץ רבם של הר"ן והריב"ש) בשנת ה'שי"ח עוררה ויכוח מר, שכתוצאה ממנו הורו חכמי אשכנז שלא להדפיס ספרי קבלה.
בפולמוס זה היה מעורב בין היתר המהר"ם מפדובה, שחתם על חרמות נגד הדפסת הספרים.
קיימות פסיקות מדרבנן שנועדו לשמור על השלום.
פסיקות אלו ניתנות בשלושה תחומים: כלל היחסים בין בני אדם, היחס לעם הארץ והיחס לגויים.
המהר"ם מפדובה דן בשאלה כיצד יוכלו שני אחים, שאביהם היה שר וגדול שהשתמד, לעלות לתורה, שכן כעיקרון אין קוראים בשמו של משומד.
עלתה אפשרות לקרוא על שם אבי אביהם הסב, אך גם פתרון זה לא נראה להם, ולפיכך פנו בשאלה זו.
המהר"ם מפדובה השיב כי בשל כבוד הבריות של הבנים וכבודו של אביהם, יש בכל זאת לקרוא בשמו, וזאת כדי שלא יפגעו ממעשיו של אביהם המשומד, שהיה כאמור אדם חשוב, שלא ניתן להתעלם ממנו או לא לציין את שמו.
לדעתו, כאן עולה נימוק דרכי שלום, שמחמתו יש לקרוא למשומד בשמו.
הספרים אשר חיבר המהר"ם מפדובה הם:
פסקים ושו"ת - שנדפסו בוונציה בשנת ה'שי"ג.
הוספות לספר גיטין וחליצה לרבי יהודה מינץ.
ספר בעניין שמות וקבלה מעשית.
הרב מאיר צבי ברגמן (נולד בכ"ח בחשוון ה'תר"צ, 1 בדצמבר 1929) הוא ראש ישיבת רשב"י, ממנהיגי הציבור החרדי - ליטאי זקן מועצת גדולי התורה של דגל התורה, וגם הוותיק ביותר מבין חבריה.
נולד בעיר העתיקה בירושלים לרב משה ברגמן ולאלטא ליבא רייזיל, בתו של רבי יונה זאב הרשלר.
הוא דור שביעי בירושלים, נצר לרב אליעזר ברגמן ולרב אברהם שאג-צוובנר.
הרב ברגמן התייתם מאמו שחלתה בטיפוס בהיותו בן שבע.
אחיו נחום נדרס למוות בפיגוע טרור, על ידי נהג אוטובוס ערבי בבית לחם, בכ"ו באלול ה'תרצ"ד.
בשנות ה-50 התיישב אביו במירון, והיה בין מקימי ישיבת בני עקיבא במקום.
בשנת ה'תשכ"ה עבר אביו להתגורר בבני ברק והקים בה את ישיבת רשב"י.
בשנת תש"א למד למשך שנה בישיבה קטנה שבשכונת מקור חיים בראשות רבי משה טיקוצינסקי, לימים משגיח ישיבת סלבודקה.
לאחר מכן בגיל 11 החל ללמוד בישיבת תפארת ציון אצל הרב מיכל יהודה ליפקוביץ.
במהלך לימודיו התאכסן במשך כשנתיים בביתו של ה"חזון איש" שלמד אתו, במהלך תקופה זו היה שליחו של רבי שלמה גולדמן אדמו"ר חסידות זוועהיל אל החזון איש, בעניין פולמוס השבת ביפן וקו התאריך ההלכתי.
בספר פאר הדור חלק ד' עמוד כ"ג מעיד מחבר הספר הרב שלמה כהן שהחזון איש נהג לזרזו בלימודים בלשון זו: "למד, למד, הדור מצפה לך".
לאחר מכן למד בישיבת לומז'ה שבפתח תקווה אצל הרב ראובן כץ, המשגיח הרב אליהו דושניצר והרב אלעזר מנחם מן שך - שמאוחר יותר היה לחותנו.
בישיבת לומז'ה למד בחברותא עם ידידו הרב חיים קנייבסקי.
בח' בסיוון ה'תשי"א נשא את דבורה, בתו של הרב שך, (נפטרה בליל "זאת חנוכה", ב' בטבת ה'תשפ"ה - 1 בינואר 2025).
את הקידושין סידר קרוב המשפחה, הרב איסר זלמן מלצר.
לאחר נישואיו למד בכולל חזון איש, בחברותא עם הרב יעקב ישראל קניבסקי, עם ידידו מישיבת לומז'ה הרב גדליה נדל ועם הרב חיים קניבסקי.
הרב ברגמן שימש כשליח ציבור בימים הנוראים אצל החזון איש, ולאחר פטירתו בהיכל כולל חזון איש.
לימים ביקשו הרב יעקב ישראל קנייבסקי לשמש בתפקיד זה בישיבת בית מאיר.
לימד בישיבת קלצק-רחובות (ישיבת הדרום), בה כיהן קודם לכן חמיו הרב שך.
לאחר מכן בהוראת חותנו הקים את כולל רשב"י בבית מדרשו של אביו בשכונת זכרון מאיר בבני ברק, במסגרתו הוא מוסר שיעורים ושיחות לאברכים.
עם הקמת הכולל מימן הרב שך את משכורתם של האברכים כשבהמשך הורה לו הרב שך לנסוע לחו"ל למען החזקת הכולל.
בעשור השני של המאה ה-21 הפסיק את נסיעותיו לחו"ל, ובנו הרב בן ציון מסייע בניהול והחזקת הכולל.
לאחר 4 שנים בהם לא נסע לחו"ל, בחודש סיון תשפ"ג יצא למסע חיזוק והוקרה לעמלי התורה בארצות הברית, עם הגיעו נפטר בנו הרב עזריאל ובפסק דין מיוחד הורו רבני לייקווד שימשיך במסעו.
במהלך השנים נמנע מלעסוק בענייני ציבור, למעט מקרים יוצאי דופן, כגון בשנת הקמת תנועת דגל התורה אז שימש כשלוחו של חמיו מייסד התנועה הרב שך בכל העניינים הקשורים להקמת והצלחת התנועה החדשה.
כמו כן, קודם הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה - 2001 פרסם העיתון יתד נאמן את הכרעתו להצביע לאריאל שרון, למרות שההליכה לקלפי אינה למטרת בחירה במפלגה חרדית.
בערב פסח בשנת תשס"ג מונה לכהן כחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
מאז החל לעסוק ולהביע את דעתו בעניינים ציבורים.
בעת המחלוקת בציבור הליטאי הוא נמנע מליטול עמדה באופן אקטיבי, אך המשיך לתמוך במפלגת דגל התורה ומכתבים בחתימתו המשיכו להתפרסם בעיתון יתד נאמן.
עם פטירת רבי גרשון אדלשטיין נחשב לאחד ממנהיגי הציבור החרדי - ליטאי.
בשיחותיו הוא נוהג להתייחס לנושאי השקפה העומדים על סדר יומה של היהדות החרדית, בהם הוא משמיע ממשנתו השמרנית של חמיו הרב שך, כגון בסוגיית עליית יהודים להר הבית, החזרת שטחים וגיוס בני ישיבות.
נחשב כבר-סמכא אצל גדולי תורה רבים כמייצג דעתו של הרב שך שמקובל בעולם הישיבות כאבי ההשקפה החרדית בעידן המודרני, ומפעם לפעם נועצים בו ונעזרים בו בעדויותיו על הוראותיו ועמדותיו של הרב שך.
לאחר הפיגוע בעיר בני ברק ב-29 במרץ 2022 תקף בחריפות את הקריאות שהופנו למגזר החרדי לעשות רישיון להחזקת נשק.
ב-20 באוגוסט 2023 ביקר יו"ר המחנה הממלכתי ח"כ בני גנץ בביתו של הרב ברגמן שהשיחה נסובה בעניין חוק הגיוס, בדברים שפורסמו לאחר הפגישה נשמע הרב אומר לגנץ שביקש להגיע למתווה מוסכם: "את בני הישיבות היא אפשר להזיז.
אנחנו לא יכולים לזוז מזה".
עם כינונה של הממשלה בכסלו תשפ"ג פורסם בשמו מכתב לאחד מראשי הישיבות בחו"ל בו הוא מביע את דעתו בעניין חוק הגיוס כי: "יש להשיב המצב לקדמותו, לכל הפחות כפי מה שהיה בחוק טל".
לאחר החלטת בג"ץ בחודש סיון תשפ"ד כי על המדינה לגייס לאלתר את כלל בחורי הישיבות, פרסם מכתב תקיף כי 'כל חוק המנוגד לחוקי התורה הוא בטל ומבוטל כעפרא דארעא'.
בי"ט תמוז תשפ"ד, כשהחלו להתפרסם יוזמות של הקמת מסגרות בצה"ל עבור הציבור החרדי, תקף בחריפות את הרב דוד לייבל, מיוזמי ומובילי המהלך.
בחודש כסליו ה'תשפ"ה ועל רקע ביטול מעמדם החוקי של בני הישיבות כתב הרב ברגמן: "חובה קדושה עלינו בעת הזאת לחזק ולאמץ ידי בני הישיבות היקרים, שאינם מתייצבים ברשויות הצבא.
ונשמעים אך ורק לחוקי התורה.
ואינם נרתעים לשום איומים שונים של הליכה לכלא או היזק ממון".
בכינוס ועד הישיבות שנערך ב-31 ביולי 2025 ובנוכחותם של בכירי המנהיגים הליטאים הרב משה הלל הירש והרב דוב לנדו השמיע הרב דברים נוקבים כנגד גיוס חרדים לצבא באומרו: "זו ממש גזירת שמד, מי שהולך לשם - מאבד עצמו לדעת מבחינה רוחנית, וחייבים למסור את הנפש על זה!
וכל מרביץ תורה צריך לחנך לזה".
ב-17 בנובמבר 2025 ברקע הדיונים על קידום חוק הגיוס ("מתווה ביסמוט") פורסמה בתקשורת הקלטה מדברים שהשמיע הרב ברגמן, בהם הוא מביע את עמדתו המתנגדת באופן גורף לקידום המתווה.
בדבריו אמר הרב ברגמן: "אי אפשר להסכים לדבר כזה.
זה גם טיפשות וגם רשעות.
הם יכולים לעשות מה שהם רוצים, אבל אנחנו לא יכולים להסכים לזה.
לא על 50 אחוז, ולא על אחוז אחד.
אנחנו צועקים שזה 'שמד' וצריך למסור את הנפש ופתאום תומכים בזה?".
ארץ ישראל \ החזרת שטחים
באפריל 2022 התפרסמו בתקשורת דברים שאמר לח"כ ישראל אייכלר: "לדעתי עדיף ללכת עם הערבים מאשר עם הרפורמים במפלגת העבודה.
עיקר הדברים שצריך לדאוג זה לעולם הישיבות.
הרב שך היה אומר שהולכים איתם כי הם הכי קרובים ליהדות.
כשהיינו בחוץ לארץ לא היינו הולכים להסתדר עם הגויים?
הלא הרב מפוניבז' ישב בסיים הפולני.
מה שיהיו יכולים להסתדר היינו עושים.
וכי יש לנו שייכות איתם?!".
לאחר בחירות בשנת 2022 נרשמה הצלחה למפלגות החרדיות ולגוש הימין, בעת שנשא דבריו על קבר חמיו הרב שך, אמר "שאף אחד לא יחשוב שכבר הגיע הישועה, שיש לנו כבר ממשלה, אבל האמת הוא שאנחנו נמצאים עדיין בגלות והחושך יכסה ארץ ומוקפים באויבים ורק התורה הקדושה ולימודה היא השמירה עלינו".
בערב הבחירות לכנסת ה-25 פרסם מעל גבי העיתון יתד נאמן מכתב חריף נגד המתכוונים להצביע למפלגות הימין הקיצוני שלדבריו "מעמידים בסכנה את כל כלל ישראל בכך שמתגרים באומות העולם, ועולים בטומאה למקום המקדש, ועוברים על ג' השבועות שהשביע הקב"ה את ישראל".
לקראת תום מושב הקיץ של הכנסת ה-25 על רקע המשבר החריף בחוק הגיוס והמשך הלחימה ברצועת עזה, ב-03.07.25 התפרסמו בתקשורת דברים חריפים שהשמיע ליו"ר דגל התורה וחבר הכנסת משה גפני, בהם תקף את נבחרי הציונות הדתית באומרו: "הם כפויי טובה.
אנו תמכנו בפעולותיהם גם כשלא היו קשורות אלינו, ובמקום להכיר טובה - הם גומלים לנו רעה בענייני גזירת גיוס בני הישיבות".
כמו גם התייחסותו להמשך הלחימה ברצועת עזה והקריאה לשחרור החטופים - זאת על רקע המתקפות כנגד ח"כ גפני שקרא לסיום המלחמה - באומרו: "הצדק עמך, וכל הביקורת שנשמעת עליך, מצד אנשים שקידשו את 'תאוות הניצחון המדומה' תוך סיכון חיים ממשי - אלו דברים בטלים".
לקראת הבחירות המוניציפליות ב-2024 פרסם מכתב בו קרא לכבד את ההסכם עליו חתמה דגל התורה עם מפלגת ש"ס בעיר אלעד, זאת בתגובה למכתב שפרסם יום קודם הרב דוב לנדו בו כתב שאין משמעות להסכם.
היה נשוי לדבורה, בתו של הרב אלעזר מנחם מן שך, עד לפטירתה בליל זאת חנוכה ב' בטבת ה'תשפ"ה בגיל 97. לזוג נולדו תשעה ילדים, שמונה בנים ובת.
בנו הגדול, הרב בן ציון ברגמן, הוא חתנו של הרב דוד זינגרביץ' שהיה משגיח בישיבת פוניבז'.
הוא הוכתר על ידו כממלא מקומו בהנהגת ישיבת רשב"י.
הרב איסר זלמן, מכהן בראשות כולל 'משנת רבינו' שברחוב סוקולוב בבני ברק.
שושנה נשואה לרב חיים פאס, מתלמידיו הוותיקים של הרב שמואל אוירבך, והוא מכהן כדיין ומו"ץ בלייקווד ניו ג'רזי.
הרב ישכר, הוא מייסד ומנהל ת"ת דרכי אי"ש לבני אברכים ספרדים בבני ברק, ובעבר כיהן כחבר המועצה הממונה אלעד.
בשנת 1990 פורסם בעיתונות שהוא מקורב לרוני מילוא שר המשטרה מהליכוד, ושסבו הרב שך אסר עליו לקבל מינוי ממשלתי במשרד הרווחה, כדי להסיר לזות שפתיים שלא יאמרו שהוא גרם לתמיכתו של הרב שך בטרפוד התרגיל המסריח ובהקמת ממשלת יצחק שמיר.
הרב אשר, התפרסם בהוצאת הספרים "מכתבים ומאמרים" של סבו, הרב שך, ובחיבור עשרות ספרים נוספים.
בן דודו הוא שמעון מנחם ברגמן שכיהן במשך שנים רבות כסגן ראש עיריית ירושלים טדי קולק מטעם מפלגת פא"י (פועלי אגודת ישראל).
גיסיו הם, רבי ישראל צבי יאיר דנציגר האדמו"ר מאלכסנדר, ורבי יעקב גולדמן רב חסידות זוויהל בבני ברק אביו של רבי אליעזר גולדמן האדמו"ר מזוויעהל ארצות הברית.
'שערי אורה' על התורה, שני כרכים
'שערי אורה - מאמרים', שני כרכים נוספים של מאמרי השקפה ומוסר על סדר הפרשיות שנערכו על ידי תלמידיו
ספרי 'בית המדרש', בהם קובצו מבחר משיעוריו במהלך השנים במסכתות התלמוד ויצאו לאור על ידי ישיבת רשב"י בני ברק
'מבוא שערים', ספר ביבליוגרפי על תורה שבעל פה, בני ברק תשכ"ד.
יצא מאז במהדורות רבות, כולל המהדורה המנוקדת הראשונה בחשון תשס"ה.
הספר נחשב לרב מכר ברחבי העולם היהודי, תורגם בראשונה לאנגלית ויצא לאור בהוצאת מסורה (ארטסקרול), ברוקלין 1985. המהדורה הראשונה בצרפתית יצאה לאור בפריז 1997
ביאורים בעניין "שחיטה באיסור" ~ בני ברק תשל"ה
'שערי אורה' ~ סדרה ערוכה ובה נקודות מבט תורניות, בשפה האנגלית (ביטויים בעברית עם תרגום לאנגלית), נערך על ידי יעקב לבון, ויצא לאור על ידי הוצאת ספרים פלדהיים ירושלים 1997, כולל הפניות ביבליוגרפיות
'אמה של מלכות' ~ על מגילת רות, באנגלית, נערך על ידי מנחם גרינברג, ויצא לאור בלייקווד ניו ג'רזי 2014
'המאיר' על מסכת כריתות (יצא לאור בבחרותו)
מאיר פוזנר (בכתיב יידי: פּאָזנער; בלועזית: Meyer Posner; 1890, פלוצק – 8 בפברואר 1931, ארצות הברית) היה מלחין, מנצח, ומעבד בתחום המוזיקה היהודית, היידיש והחזנות, שפעל בניו יורק בעשורים הראשונים של המאה ה-20.
מאיר פוזנר נולד בפלוצק שבפולין הקונגרסאית (ב"תחום המושב" שבאימפריה הרוסית) בשנת 1890. את השכלתו היהודית המוקדמת רכש בעיר לודז', ובשלב מסוים היגרה משפחתו ללונדון.
בסביבות שנת 1910 מונה פוזנר למנצח המקהלה ב"בית הכנסת האורתודוקסי Borough Synagogue שברובע סאת'ק.
באותה תקופה חיבר פוזנר נעימה פופולרית לשירו של המשורר מוריס רוזנפלד "הערבסט בלעטלעך" (עלי סתיו).
במקביל למד מוזיקה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה, וסיים ב-1914. בשנת 1916 מונה למנהל המוזיקלי והמנצח של בית הכנסת הגדול שברחוב דיוקס פלייס (Dukes Place).
בלונדון חיבר פוזנר אופרטה בעברית בשם "עזרא ונחמיה" וכן גרנד אופרה בכותרת "שאול".
הפרטיטורות של שתי היצירות לא שרדו.
בשנת 1919 היגר פוזנר לארצות הברית, והחל לכהן כמנהל מוזיקלי ומנצח של מקהלת "חוג הפועלים" (ארבעטער רינג).
בתפקיד זה כיהן עד מותו בשנת 1931. עבור מקהלה זו הלחין, עיבד ותזמר שירים רבים ביידיש למקהלה, לפסנתר ולתזמורת.
חלק מעבודות אלו יצאו לאור על ידי חברת מטרו מיוזיק.
ב"שנות העשרים הסוערות" היה פוזנר לאחת הדמויות הבולטות בסצנת המוזיקה היהודית בניו יורק וניו ג'רזי.
בשנת 1922 הלחין וניצח על מוזיקה למחזות ביידיש "אַ מאָל איז געווען אַ מעשה" (היה היה מעשה), ו"דאָס גרויסע געווינס" (הזכייה הגדולה).
בשנת 1923 פרסם סדרת כתבות בנושא מוזיקה בעיתון היהודי "דער טאָג" ("היום").
באותה שנה מונה למנצח המקהלה בבית הכנסת "אוהב צדק" שליוותה את החזן יוסל'ה רוזנבלט.
כמו כן ליווה את החזנים מרדכי הרשמן, דוד רויטמן ויוסף שליסקי בקונצרטים.
פוזנר אף הלחין מספר לא מבוטל של יצירות חזנות, ברובן עבור החזן יוסל'ה שליסקי.
כמו כן ניצח פוזנר על מגוון הפקות, מקהלות ומקהלות ילדים.
בשנת 1924 הוציא לאור ספר ללימוד מוזיקה ביידיש בשם "האַרמאָניע" (הרמוניה), ובשנת 1928 הוציא לאור ספר נוסף בשם "אלעמענטארער מוזיק לערער" (תאוריה אלמנטרית של המוזיקה).
בשנת 1929, יצירתו "המכונה" ("די מאשין") לטקסט נשכני של מוריס רוזנפלד, עוררה עניין גדול, כשהעניק לה ביצוע גרנדיוזי עם מקהלה בת 200 קולות ותזמורת גדולה.
באותה שנה נישא פוזנר, וב-8 בפברואר 1931, כשהיה באמצע הכנות לקראת ביצוע של האורטוריה "אליהו" מאת פליקס מנדלסון, נפטר באופן פתאומי מהתקף לב בגיל צעיר.
בהלווייתו, שנערכה בגשם ובקור חודר עצמות, השתתפו כ-700 איש, והחזנים רוזנבלט, רויטמן ושליסקי נשאו תפילות ומזמורי התהילים, מלווים בחברים מהמקהלות השונות עליהן ניצח.
בארכיון בית המדרש לרבנים באמריקה מצוי "אוסף המוזיקה של מאיר פוזנר".
מאיר פנים - כח לתת הוא ארגון חסד ישראלי המספק מענה לצרכים שונים של האוכלוסייה הנזקקת, ופועל לפיתוח מעורבות ואחריות חברתית בדאגה לחלשים.
נכון ל-2009, הארגון מפעיל 40 מוקדי פעילות ברחבי ישראל, מתוכם 14 בתי תמחוי המשרתים אלפי נזקקים מלמעלה ממאה יישובים ברחבי ישראל.
יתר המוקדים הם מחסני ציוד יד שנייה, מועדוני נוער ומרכזי השמה.
הארגון הוקם בשנת 2000 על ידי דודי זילברשלג ואשתו רבקה לזכרו של בנם מאיר שנפטר בגיל 13 לאחר מחלת כבד ממנה סבל מעת לידתו.
הארגון מתאפיין בשירות אוכלוסיות מגוונות בישראל, בהקפדה על שמירת כבודם ומניעת תיוגם של הנזקקים ובפעילות למען השבתם למעגל העצמאות.
פעילויות הארגון ממומנות מתרומות פרטיות, אך נעשות בשיתוף עם שירותי הרווחה והקליטה הציבוריים.
לאחר כ-7 שנים של הפעלת הארגון, עזב זילברשלג את תפקידו.
נכון ל-2016, העומדת בראש הארגון היא חיה מורגנשטרן.
בתי התמחוי של מאיר פנים מעוצבים כמסעדות לכל דבר על מנת להעניק לסועד חוויה שוות ערך לארוחה במסעדה טיפוסית, במטרה לשמור על כבוד הנזקקים.
התפריט השבועי בנוי על פי המלצתו של תזונאי, וכולל את כל אבות המזון וויטמינים חיוניים.
המתנדבים המגישים את הארוחות מונחים להעניק גם חום ותמיכה רגשית לנזקקים.
בתי התמחוי מספקים מנות חמות לבתי קשישים או אנשים בעלי מוגבלות על בסיס יומי.
המתנדבים המחלקים מונחים להתעניין במצבו הבריאותי של הקשיש, ומעניקים לו סיוע כגון קניית תרופות, תיקון מכשירי חשמל ועוד.
הארגון מספק ארוחות חמות לבתי ספר וגני ילדים שמנוהג בהם יום לימודים ארוך, על מנת להבטיח לילדים לפחות ארוחה אחת ביום.
הארוחות ניתנות תמורת 3 שקלים לארוחה או ללא תמורה כלל למשפחות שאינן יכולות לשלם סכום מועט זה.
לקראת חגים או אירועים מיוחדים אחרים, הארגון מחלק חבילות מזון לנזקקים בשיתוף גורמי הרווחה בערים השונות.
הארגון מפעיל רשת מועדוני נוער המעניקה לילדי רווחה תמיכה רגשית ומקצועית במגוון תחומי החיים.
המועדוניות מופעלות בשעות אחר הצהריים בשיתוף תנועות הנוער ושירותי הרווחה.
במסגרת המועדוניות הילדים מקבלים עזרה בשעורי הבית, שיעורי העשרה, חזרה לקראת מבחנים ותמיכה רגשית.
התוכנית מותאמת אישית לכל ילד בתיאום עם המוסד החינוכי בו הוא לומד.
במהלך השהות במועדוניות הילדים מקבלים ארוחת צהרים מזינה, וארוחה קלה נוספת בטרם היציאה לביתם.
במהלך חופשות בתי הספר, המועדוניות מפעילות מערך של פעילויות מגוונות הכוללות משחקים וטיולים.
הארגון מעניק אפשרות תעסוקתית לקשישים ולפגועי נפש בסניפיו השונים.
השיקום המקצועי כולל הכנת מזון, עריכת שולחנות והגשת המזון לנזקקים.
תמורת עבודתם מקבלים המשוקמים מלגה סמלית שאינה פוגעת בזכאותם הסוציאלית לתשלומים.
כמו כן מועסקים בסניפים עובדי שירות מטעם שירות בתי הסוהר ועובדים המחויבים בשירות מבחן.
כח לתת הוא מפעל התנדבותי המספק ציוד ביתי כרהיטים ומוצרי חשמל שנתרמו על ידי הציבור למשפחות נזקקות.
הציוד שנאסף עובר תהליך של מיון, ניקוי והתאמתו לשימוש באמצעות מתנדבים.
הציוד נמסר לנזקקים תמורת סכום סמלי.
הארגון מפעיל כ-15 סניפים של "כח לתת" ברחבי הארץ.
מאיר פרינסטיין Prinstein נולד כ-Mejer Prinsztejn ; 22 בדצמבר 1878 – 10 במרץ 1925) היה אתלט אמריקאי-יהודי ממוצא פולני, אלוף אולימפי בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת ושיאן עולם בקפיצה לרוחק.
זכה במדליות זהב בשלוש אולימפיאדות שונות.
פרינסטיין נולד בשצ'וצ'ין, פולין להורים ממוצא רוסי-פולני.
ב-1883 משפחתו היגרה לניו יורק ולאחר זמן קצר עברה לגור בסירקיוז, שם גדל.
הוא בן שלישי מתוך תשעה אחים (חמש בנות וארבעה בנים).
אביו היה אופה ובעל מכולת.
הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת סירקיוז, שבה שימש כקפטן נבחרת האתלטיקה.
ב-11 ביוני 1898 בתחרות שנערכה בניו יורק קבע פרינסטיין בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 7.235 מטר.
שבוע לאחר מכן שיאו נישבר על ידי ויליאם ניובורן מאירלנד.
השיא נישבר לאחר שנה על ידי אלווין קריינזלין מארצות הברית.
ב-28 באפריל 1900 בתחרות שנערכה בפילדלפיה הוא קבע שיא עולם חדש נוסף של 7.50 מטר.
שיא זה נישבר לאחר 4 חודשים על ידי פיטר אוקונור מאירלנד.
בינו לבין קריינזלין היה הסכם לא כתוב שלא להתחרות ביום ראשון אך קריינזלין בכל זאת התחרה ושיפר את תוצאתו מהמוקדמות ולכן ניצח בתחרות.
התנהגותו זו עוררה את כעסו של פרינסטיין שכנראה תקף והכה את קריינזלין.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה פרינסטיין בשתי מדליות זהב, בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.35 מטר והגן על תוארו, לפני בני ארצו פרדריק אנגלהרט (13.90 מטר) ורוברט סטנגלנד (13.36 מטר) ובקפיצה לרוחק בשיא אולימפי חדש של 7.34 מטר, לפני בני ארצו דניאל פרנק (6.89 מטר) וסטנגלנד (6.88 מטר).
בנוסף, הוא סיים במקום חמישי בריצת 60 מטר, חמישי בריצת 400 מטר ובמקום 11 בריצת 100 מטר.
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה פרינסטיין במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.20 מטר, לפני שיאן העולם אוקונור (7.025 מטר) ובן ארצו הוגו פרנד (6.96 מטר) והגן על תוארו.
בנוסף, הוא סיים במקום 11 בלבד בקפיצה משולשת בתוצאה של 12.270 מטר ובמקום 29 בריצת 100 מטר.
אוקונור מחה על כך שהשופט היחידי בתחרות, מת'יו הלפין, היה המנהל של הנבחרת האמריקאית, אך מחאתו נדחתה.
פרינסטיין פרש מתחרויות בשנת 1906. הוא התמחה בעריכת דין.
ואחר כך היה לאיש עסקים.
הוא נפטר ב-10 במרץ 1925 בבית חולים הר סיני שבניו יורק.
הירש; כ"א בכסלו ה'תר"ץ, 23 בדצמבר 1929 - כ"ט בסיון ה'תשע"ז, 23 ביוני 2017) היה סופר ומתרגם חרדי ישראלי, הנחשב לגדול מתרגמי הספרות החרדית האירופית לשפה העברית.
נולד בירושלים ב-1929, בנו של שלמה זלמן פרוש ונכדו של הרב אהרן יעקב פרוש.
כישרונו הספרותי התגלה בגיל צעיר, ובתחילת שנות החמישים החל לעבוד בהוצאת פאר, שפעלה באותם ימים ביצירת ספרות חרדית בעברית.
במשך השנים הוא תרגם בעבורה שורה ארוכה של ספרות חרדית בגרמנית וביידיש, שרובה עסקה בסיפורים בעלי רקע היסטורי.
בשל גילו הצעיר בחר לפרסם את ספריו תחת שמות עט שונים.
כמה מספריו יצאו בהוצאות אחרות, כמו "פאר" ו"מוריה".
פרוש תרגם מגרמנית כעשרים מספריו של הרב מאיר להמן, וכן מספריהם של שרה הירש, זליג שכנוביץ, נפתלי אהרמן ומשה שוטן.
כמו כן תרגם מיידיש כמה מספרי הסופר דוד זריצקי.
אחד הספרים הפופולריים שבתרגומו הוא סדרת "מעיינה של תורה" מאת הסופר והמחנך החרדי הרב אלכסנדר זושא פרידמן, על חמישה חומשי תורה.
הסדרה המתורגמת יצאה לאור בשנת 1956 בהוצאת "פאר", ומאז יצאה במהדורות רבות והיא נחשבת אחת מהקלאסיקות של ארון הספרים היהודי בדור האחרון.
אגרת פלאים: סיפורי הבעל-שם-טוב ותלמידיו
חד וחלק: אוצר חידודים, דברי בדיחה ופרפראות משל גדולי ישראל ומפי העם (4 כרכים)
סוכת החורף: סיפורים לבני הנעורים
שבת ומועד לילדי ישראל (בחרוזים)
אגדות הזוהר - מאת הרב יהודה יודל רוזנברג
מעשה אלפס - מאת רבי בן-ציון אלפס
עולמות טמירים: סיפור חיי הגאון מווילנה
אם בישראל: ספר זיכרון לשרה שנירר
ספר המחזות (חנה ושבעת בניה, כוחה של שבת) של שרה שנירר
מעיינה של תורה - מאת הרב אלכסנדר זושא פרידמן
מאיר קוטיק (Cotic; 1908 – 2003) היה עורך דין ישראלי יליד האימפריה הרוסית ופעיל ציוני ברומניה, שעסק בחקר עלילות דם ומשפטים אנטישמיים.
יליד העיירה מרקולשט שבבסרביה, בוגר החוג לפילוסופיה ולספרות, בעל תואר דוקטור למשפטים מהאוניברסיטה החופשית של בריסל.
עסק בשימור השפה היידית ובעיקר בתיעוד משפטים אנטישמיים נגד יהודים בעולם.
היה נשוי בראשונה לשושנה, בשנית לשלומית, ובערוב ימיו לד"ר מרים ולדמן.
היה מזכיר המפלגה המאוחדת "האיחוד העולמי פועלי ציון - צ"ס - התאחדות" ועורך ראשי של ביטאוניה.
כיהן כסגן יו"ר ההסתדרות הציונית וכיו"ר המשרד הארצישראלי.
מיוזמי ומארגני עליית הנוער והמעפילים, במהלך תקופה זו בחר להחדיר בתנועה את חשיבותה של העלייה לארץ ישראל, ובמשותף עם חברו לתנועה יצחק קורן פעל להגברת הפעילות הציונית והעלייה הרומנית.
קוטיק היה ציר במספר קונגרסים ציוניים וחבר הוועד הפועל הציוני.
הוא נאסר על ידי המשטרה הלגיונרית, אך חולץ בעזרת שוחד ערב הוצאתו המתוכננת להורג.
במרץ 1941 קוטיק עלה לארץ ישראל, ופנה לפעילות עסקית במשרד עורכי דין שהקים ולפעילות ציבורית.
היה שליח תנועת העבודה הציונית העולמית באירופה, יו"ר התאחדות עולי רומניה, חבר נשיאות האיגוד העולמי של יהודי בסרביה, חבר הלשכה של האגודה לידידות ישראל-צרפת וחבר הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודיים.
הקונגרס היהודי העולמי הראשון (יידיש, בוקרשט 1936)
גולה במאבקה - מערכת הסבל והגבורה של יהודי רומניה (ישראל, 1944)
מארקולשטי - יד למושבה יהודית בבסרביה (עם לייב קופרשטיין, 1977)
סדרת הספרים על משפטים ועלילות דם אנטישמיות:
משפט שוורצבארד - רצח נקם על רקע הפוגרומים באוקראינה (1972)
משפט בייליס - עלילת דם במאה העשרים (1978)
משפט פראג - משפט הראווה האנטי ציוני הראשון בגוש הקומוניסטי (ישראל 1985, ניו יורק 1987)
משפט-עלילה-פרשה - היהודי זיס, עלילת דמשק, פרשת ליאו פרנק (ישראל 1990)
נאשמים ללא אשם - משפטים בצל האנטישמיות (1993)
מאיר פרנקל (4 בספטמבר 1906 – 1976) היה בלשן, חוקר בתחומי השפה העברית וקרבת לשונות.
נולד בברלין ב-1906 למשפחה יהודית אמידה, בעלת "בנק פרנקל".
שמו המלא היה פריץ מאיר (הוגו-היינריך), על שם שני סביו ועל שם המשורר היינריך היינה שהיה נערץ על אביו פליקס-עוזר.
אימו הייתה מרגריטה לבית פיק, והיו לו שתי אחיות.
משפחתו הייתה מתבוללת ורחוקה מיהדות וציונות.
פרנקל החל לגלות עניין בשפה העברית כנער, ועסק בלימוד השפה בעצמו ובעזרת מורה פרטי, ובהמשך בחקר מקורן של מילים וקרבתן לשפות שמיות.
בנעוריו הצטרף לתנועת הנוער היהודית-ציונית "בלאו וייס", כיהן בתפקידים בתנועות הנוער הציוניות בברלין ובלייפציג כמנהל סניף הקרן הקיימת, ופרסם מספר מאמרים בביטאון התנועה הציונית בגרמניה, "יודישע רונדשאו", עד 1938.
בשנת 1919 היה פרנקל בין התלמידים הראשונים בבית הספר ללשון העברית של ד"ר משה זמורה.
הוא החל להתעניין במילים בעברית המתחדשת, במטרה לאגדן בקבוצות, למיינן במילון, בחרוזים וכדומה.
פרנקל למד באוניברסיטת גיסן בתחום לשונות שמיות, ועסק בקרבת מילים וביטויים זהים או קרובים בעברית ובלשונות השמיות.
פרנקל עזב את גרמניה ב-1933 ועלה לישראל.
הוא השתקע בירושלים ונישא למרים ויגדרהויז.
עבד במוסדות הלאומיים ובקרן היסוד, ובמקביל המשיך בחקר השפה העברית והוראת העברית לעולים חדשים.
כתב מאמרים בעיתונים "הצופה", "הבוקר", "דואר היום", "הארץ", "דבר", "העולם", "ידע עם", "בצרון" ו"תלפיות".
לאורך השנים פרסם ארבעה ספרים וכ-700 מאמרים.
היה שותף בחבר היועצים וסייע להפקת "המילון החדש" של אברהם אבן-שושן.
פרופ' ראובן מירקין, מזכיר האקדמיה ללשון העברית, כתב אודותיו במאמר לציון 100 שנה להולדתו של פרנקל:
משה קול כתב בספרו "מורים וחברים":
טיולים בגן-השעשועים של הלשון, הוצאת דר" פטר פרוינד (11 עמ') תש"ו 1946
פולקלור לשוני של יהודי ברלין, "עדות" שנה ב' חוברת א-ב עמודים 116-121.
מאיר איסר פינס (בכתיב יידי: פינעס; בכתב לטיני: Pines; ברוסית: Пинесъ, בכתיב עכשווי: Пинес; 1881 – 1942/1943?) היה היסטוריון של ספרות יידיש ופעיל ציוני סוציאליסטי, ממייסדי מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית (ס"ס) ברוסיה ועיתונאי.
פינס נולד במוהילב שברוסיה במשפחה אמידה, בן למשפחת פינס הענפה מרוז'ינוי.
גדל ברוז'ינוי, ולמד ב"חדר" ובישיבה.
בשנים 1900–1902 למד משפטים באוניברסיטת ברן שבשווייץ, ומ-1902 ועד 1905 למד בסורבון שבפריז, ואז שב לרוסיה.
היה פעיל בתנועה הסוציאליסטית היהודית, ובאותה שנה (עם מהפכת 1905) לקח חלק בתנועה המהפכנית ברוסיה ובייסוד מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית (ס"ס) והיה ממנהיגיה (תחת השם "בּריסקמַן").
אותה שנה נשלח כציר מטעמה לקונגרס הציוני השביעי, שנערך בבזל, ואחריו, תומך הטריטוריאליזם, סייע לישראל זנגוויל בייסוד ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית (יט"א).
ב-1907 היה מועמדה של הס"ס לדומה השנייה מפלך גרודנה.
הוא המשיך את לימודיו בסורבון, וב-1910 קיבל ממנה תואר דוקטור על יסוד הדיסרטציה "היסטוריה של הספרות היהודו-גרמנית" (Histoire de la littérature judéo-allemande).
עבודתו התפרסמה כבר באותה שנה בצורת ספר.
דב בר בורוכוב וישראל צינברג קבעו כי ספרו דילטנטי, אך הוא זכה לפופולריות ותורגם עד מהרה ליידיש, גרמנית ורוסית (לימים ראה אור גם בתרגום לעברית).
כתב ביקורות ספרות בעיתונות העברית, היידית והגרמנית.
בשנת 1909 שב עם משפחתו לרוסיה.
תחילה התגוררו בריגה, שם היה ממייסדי היומון היהודי הריגאי "די יִידישע שטימע".
ב-1915 עברו לעיר ארכנגלסק שבצפון.
ב-1919, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית, עזבו את רוסיה, תחילה ללונדון, ולבסוף השתקעו ב-1921 בברלין בירת גרמניה.
שם עבד באורט (האגודה למלאכה מקצועית) ובאגודה היהודית למהגרים.
ב-1941, במלחמת העולם השנייה, היה בין הנשלחים לברית המועצות במסגרת הסכם החילופים תמורת אזרחים גרמנים.
נספה ככל הנראה ב-1942 או 1943 במחנה עבודה סובייטי.
בנו שלמה פינס היה פילוסוף ישראלי, חוקר פילוסופיה יהודית וכללית.
די געשיכטע פון דער יודישער ליטעראטור ביז'ן יאר 1890; ארויסגעגעבן אונטער דער רעדאקציע פון בעל מחשבות, ורשה: ב' שימין, תרע"ב 1911.
קורות ספרות יידיש; הקדים מבוא: דב סדן; מצרפתית: שלמה צוקר, רמת גן: אורצל, 1981.
מאיר פינקל (נולד ב־29 באפריל 1968) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת־אלוף, שימש עד 2019 מפקד מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית.
הוא דוקטור בביולוגיה, מדע המדינה וארכאולוגיה ועוסק במחקר של אסטרטגיה, טקטיקה והיסטוריה צבאית, וכן במחקר ארכאולוגי ואקולוגי.
מאיר פינקל נולד ב־29 באפריל 1969 וגדל במושב כפר ביל"ו ליהודה ומרים פינקל.
פינקל הוא בעל תואר ראשון בביולוגיה ותואר שני בנוירוביולגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
פינקל הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני בתחום זה מאוניברסיטת חיפה.
בנוסף הוא בעל תואר שני בארכאולוגיה מאוניברסיטת תל אביב.
לפינקל יש שלושה תוארי דוקטור.
תואר דוקטור בביולוגיה אבולוציונית מאוניברסיטת חיפה, בהנחיית אביתר נבו ותואר דוקטור במדעי המדינה, מאוניברסיטת בר־אילן, בהנחיית אבי קובר.
ב־2019 קיבל תואר דוקטור שלישי בארכאולוגיה פרהיסטורית, בנושא "מערך מחצבות הצור ובתי המלאכה הפרהיסטוריים במזרח הגליל", בהנחיית רן ברקאי, אבי גופר וארז בן יוסף מאוניברסיטת תל אביב.
עם גיוסו לצה"ל ב־1987 שובץ בחיל השריון.
בהמשך שימש כמפקד פלוגת "מגן", שעימה לחם בגזרה המערבית ברצועת הביטחון בלבנון, וכמפקד גדוד 9. במסגרת זאת לחם במהלך השנה הראשונה של האינתיפאדה השנייה.
שירת כמפקד קורס קציני שריון במשך שנתיים שבמהלכן פעל הגדוד במבצע חומת מגן בקלקיליה ובאזור חברון.
ב־2005 מונה למפקד חטיבת מרכבות הפלדה, חטיבת שריון במילואים, ולחם עימה במלחמת לבנון השנייה, בקרבות בכפרים יארון, עייתרון, עיינאתא, עין אבל, מארון א־ראס, בינת ג'בייל וג'בל עאמל.
לאחר המלחמה נתמנה לרמ"ח תורת לחימה ותפיסות בזרוע היבשה, ומילא את התפקיד במשך שבע שנים.
ב־2014 החליט הרמטכ"ל בני גנץ למנותו למפקד מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית, והוא קודם לדרגת תא"ל.
סיים את תפקידו כמפקד מרכז דדו ב־2019, ומאז משמש בתפקיד ראש תחום המחקר של המרכז.
משנת 2015 משרת במילואים במפקדת פיקוד הצפון.
ב־2025 מונה לחבר בצוות המומחים לבדיקת איכות התחקירים והפקת הלקחים מטבח שבעה באוקטובר.
פינקל הוא חוקר רב־תחומי ובין־תחומי המשלב במחקריו רעיונות מתחומים שונים.
ספרו הראשון על הגמישות בשדה הקרב מבוסס על רעיון אבולוציוני.
בהמשך הוא חקר שמרנות מבחירה גם בהקשר של אבני היד האשליים וגם בהקשר של הארגון הצבאי, תוך שימוש בהמשגה אבולוציונית.
תחום המחקר העיקרי של פינקל הוא צבא וביטחון, בתחום זה פרסם עשרות מאמרים וכן מספר ספרים:
ב־2007 יצא לאור ספרו "על הגמישות – התמודדות עם הפתעה טכנולוגית בשדה הקרב באמצעות גמישות והסתגלות" בהוצאת מערכות.
הספר שזכה בפרס יצחק שדה מבוסס על עבודת הדוקטורט שלו.
הספר תורגם לאנגלית ויצא לאור בשנת 2011 בהוצאת אוניברסיטת סטנפורד, בשם On Flexibility.
ב־2013 יצא לאור קובץ מאמריו "אתגרים ומתחים בתהליך בניין הכוח" בהוצאת מערכות, עליו זכה בפרס מולדובן לספרות צבאית מקורית.
ב־2018 יצא לאור ספרו "הרמטכ"ל - מחקר השוואתי של שישה היבטים בתפקודו של מפקד הצבא" בהוצאת מערכות ומודן, ועליו הוא זכה שוב בפרס מולדובן לספרות צבאית מקורית.
ב־2020 יצא לאור ספרו "המטכ"ל – כיצד הוא לומד, מתכנן ומתארגן" בהוצאת מערכות ומודן.
ב־2022 יצא לאור ספרו "מפקדת חיל־האוויר – תהליכי בניין הכוח ופיתוח התוכניות להפעלתו" בהוצאת מודן ומרכז דדו.
ב־2022 יצא לאור הספר אותו יזם וערך "התפתחות הקרב המשולב בצה"ל – עבר, הווה ומבט לעתיד" בהוצאת מערכות ומודן.
ב־2023 יצא ספרו "מפקדת זרוע היבשה ומפקדות הפיקודים המרחביים" בהוצאת מודן ומרכז דדו.
על ספר זה זכה פינקל בפרס מולדובן לספרות צבאית בפעם השלישית.
ב־2024 יצא ספרו "אמ"ן - במציאות מורכבת ומשתנה" בהוצאת מודן ומרכז דדו.
פינקל פרסם יחד עם רן ברקאי, אבי גופר וארז בן יוסף מחקרים העוסקים בכלי צור בתקופה הפלאוליתית בצפון ישראל.
הוא מיפה וניתח אתרי חציבה וסיתות צור מהתקופה הפלאוליתית התחתונה והתיכונה לאורך מחשופי תצורת האאוקן תמרת בגליל המזרחי, באתרים באגן נחל דישון והר עכברה.
באתרים אלה התבצע ייצור רחב היקף של אבני יד מהתקופה הפלאוליתית התחתונה, סיתות גרעיני לוולואה מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ובהמשך, גרזנים מהתקופה הנאוליתית־כלקוליתית.
יחד עם הארכאולוג גונן שרון והגאולוג יואב בן דור, הוא שילב סקרי שטח עם שיטות ספקטומטריות על מנת לאתר את מקורות הצור ששימשו את האתרים האשליים גשר בנות יעקב ומעיין ברוך.
מסקנתו הייתה שהצור הגיע מאתר החציבה בנחל דישון, הנמצא 20 ק"מ מערבית להם.
בנוסף, גילה אתר חציבה ועיבוד צור מהפלאוליתית התיכונה, באתר קלע בצפון הגולן.
פינקל וברקאי העלו גם כמה השערות ביחס לשימוש בכלי צור בתקופה הפלאוליתית.
לטענתם, משך הזמן הארוך בו נותרו אבני היד האשליות ללא שינוי משקף שמרנות תרבותית מבחירה, שנגרמה לאור התאמתם המיטבית לטביחת יונקים גדולים.
פינקל וברקאי הציעו גם שמחצבות הצור היו מרכזי כוח ואולי אף אתרים קדושים לאדם הקדמון.
בגליל הם נקשרו למקורות מים ולמסלולי הנדידה של פילים, ומכאן נבעה מרכזיותם.
יחד עם אביתר נבו, פינקל חקר בסוף שנות ה־90 את המגוון הביולוגי של צמחים, חיפושיות ונמלים באתר "קניון האבולוציה II" בנחל כזיב, בגליל העליון המערבי.
מחקריו התמקדו בהבדלי מיקרו-אקלים חדים בין המדרון הדרומי החם והיבש של הנחלים לבין המדרון הצפוני הקריר והלח, והשפעתם על הרכב המינים, תפוצתם ושונותם העונתית והבין־שנתית.
לאחר עשרים שנה חזר למעקב והרחבת המחקר באתר זה.
המחקרים הראו שינוי גדול בהרכב המינים המעיד על השתנות טבעית, שאינה קשורה להשפעת אדם, וכן את החשיבות של מחקר שיטתי לצורכי ניטור אמין של פרוקי רגל.
פינקל חוקר גם את תופעת הידע הקולקטיבי בגישה של אבולוציה תרבותית.
פינקל נשוי ואב לשלושה, גר באבירים ועבד במשרה חלקית בתור מורה להיסטוריה ואזרחות בבית הספר העל־אזורי תפן.
הוא התנדב לשנת שירות פעמיים, בשנת 1986 בגרעין עודד של תנועת המושבים במועצה האזורית מבואות חרמון, ובשנת 2025 בשנת שירות למבוגרים "עכשיו הזמן" במועצה האזורית אשכול בעוטף עזה.
הרב מאיר קסלר (נולד בא' באדר תשכ"א, 17 בפברואר 1961) הוא רבה של מודיעין עילית.
נולד לרב שמחה וטובה גיטל קסלר בבני ברק, למד בישיבת פוניבז' לצעירים ואחר כך למד בישיבות קול תורה ובריסק.
בשנת תשמ"א נשא את רחל, בתו של הרב ישראל קליינר ראש ישיבת בית הכרם.
לאחר נישואיו התגורר בירושלים והמשיך את לימודיו בישיבת בריסק בראשותו של הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק.
עם פטירת אביו בכ"ו בסיוון תשנ"ו מונה לכהן תחתיו כרבה השני של מודיעין עילית.
הרב קסלר אף חבר ופעיל בוועדת הרבנים לענייני חינוך שעל ידי מועצות גדולי התורה, ובוועדת הרבנים לענייני תקשורת.
תחת שם העט "רחל בן מנחם" פרסמה מספר ספרים, וכן סיפורים בזרקור.
אסר על בחורי ישיבה לנסוע באוטובוסים בעיר בשעות העומס מטעמי צניעות, אסר על אברכים להתנדב בשמירת העיר, אסר החזקת נשק לאברך, אסר על שימוש בתכנים של המחוז החרדי בגנים, אסר על נסיעה בבימבה בשבת ועוד.
בעקבות עליית מחירים של דירות להשכרה בעירו, המליץ למשפחות רבות לעבור לפריפריה.
רבי מאיר פיימר (ה'ת"ר, 1840 – כ' באייר תרע"א, 18 במאי 1911) היה רב ליטאי, רבן של ברזין, קרליץ, לכוביץ' וסלוצק.
נולד בסלוצק לרבה של העיר, רבי יוסף פיימר.
בתקופת כהונתו של רבי יוסף דב הלוי סולובייצ'יק בסלוצק, עיר רבנותו של אביו המנוח ר' יוסף פיימר, עמד רבי מאיר לימינו, במספר מקרים בהם ערערו גורמים בקהילה על מנהיגותו, לפעמים בטענה כי רבי מאיר הוא האמור לרשת את אביו ולא הרב סולובייצ'יק.
בקיץ תרל"ה, 1875, לאחר התפטרותו של הרב סולובייצ'יק מרבנות העיר, מינו אנשי הקהילה לבקשתו את רבי מאיר פיימר, על כסאו של אביו המנוח.
בתחילה סירב לשבת על כסאם של אביו ושל ה"בית הלוי", אך לאחר התערבות חותנו (מנישואין שניים) רבי נח חיים אברהם שפירא קיבל על עצמו את המשרה, אך לפי דרישתו הוגדר כממלא-מקום בלבד, כל עוד לא נבחר ה"בית הלוי" לכהן ברבנות עיר אחרת.
הוא נכנס לתפקידו בחודש סיוון תרל"ה.
בשנת תרמ"ח עזב את סלוצק ועבר להתגורר כאדם פרטי במינסק.
הוא היה מראשוני המתנגדים לתנועת המוסר ופרסם מאמר בשם "התורה והמוסר" נגד התנועה, בתגובה למאמרו פרסם הרב נחום גרינהויז, רבה של טרוקי, מאמר תגובה חריף, תחת הכותרת "שבקיה רבי מאיר לחסידותיה" [=עזב רבי מאיר את חסידותו].
בין השנים ה'תר"ן-תרנ"ה (1890–1895) כיהן כרבן של העיירות קרליץ ולכוביץ'.
ובשנת תרנ"ה חזר לסלוצק והתיישב בה כחבר קהילה מן המניין.
הוא נפטר בסלוצק בכ' באייר תרע"א, 18 במאי 1911.
בנו, רבי יוסף פיימר, נולד י"ט באדר ב' תרל"ה בברזין, סירב לכהן ברבנות סלוצק ולכן שימש רב אזורי של קהילת ה"בעלי-בתים" בסלוצק, בין השנים תר"ס-תרפ"ב.
בשנת ה'תר"ף (1920) נשרף ביתו בסלוצק שבו היו כל כתביו של אביו.
הוא היגר לארצות הברית ונפטר בברוקלין בראש חודש כסלו תרצ"ט.
מאיר פַייבֶל גֶץ (בצורה הרוסית: מאיר בֶּנצילוביץ' גץ; בכתיב היידי, שנהג בזמנו: געטץ; בכתב לטיני: Goetz (נכתב גם Getz, Gettz, Gotz); בליטאית: Gec; 1853, ה'תרי"ג – 1 בינואר 1932, כ"ב בטבת ה'תרצ"ב) היה מחנך, פקיד ממשלתי, פובליציסט וסופר עברי ליטאי, עסקן ושתדלן יהודי באימפריה הרוסית ובסוף ימיו בריגה בירת לטביה.
מלבד ספריו, פרסם גץ מאמרים בכתבי העת העבריים שנדפסו בתקופתו באירופה.
גץ נולד בשנת 1853 במשפחה יהודית בעיירה זאמוט שבאזור ליטא, האימפריה הרוסית.
גץ היה יהודי דתי ומשכיל.
הוא שימש בתפקיד "היהודי המלומד" שעל יד המפקח על החינוך של מחוז וילנה.
ניהל גימנסיה עברית במוסקבה ובריגה וניהל קורסים פדגוגיים של "צעירי ישראל" ולמען מורים של "יבנה" בקובנה.
הוא הפעיל קרן עזרה לצעירים הרוצים להכשיר את עצמם להיות מורים במוסדות חינוך יהודיים.
הדת והחִנוך (וילנה: דפוס ראם, תרנ"ו)
עד מתי תחרישו: קול קורא לשלומי אמוני ישראל (וילנה: דפוס גארבער, תרס"ח) (תחת הפסבדונים פ' מ-ר)
משטר החברתי והכלכלי ביהודה העתיקה על פי התורה והעתיד שלו (פרנקפורט: מוריה, תרפ"ו)
זכרונות פון אן אלטן שתדלן (ריגה תרצ"ב)
רבי מֵאִיר פִישֶׁלְס (~ה'תס"ג, 1713 - י"ז בכסלו ה'תק"ל, 16 בדצמבר 1769) היה רב, ראש ישיבה ודיין אשכנזי, ראב"ד פראג וראש הישיבה בה במשך ארבעים שנה.
מכונה לעיתים מהר"ם בומסלא על שם עיר הולדתו.
נולד לרב אפרים פישל מרגליות בבומסלא הסמוכה לפראג, ועל שמו מכונה בשם "פישלס".
למד בילדותו מפי רבי שמואל קרקויער ולאחר שרבו נפטר בצעירותו היה מתלמידיו ומקורביו של רבי יהונתן אייבשיץ.
הוא היה חבר בבית הדין של רבי יחזקאל לנדא רבה של העיר.
כיהן כראב"ד פראג וכראש הישיבה הגדולה בה במשך ארבעים שנה, ורבים מתלמידיו התפרסמו וכיהנו ברבנות.
בין תלמידיו: רבי אלעזר פלקלס ורבי יעקב גינצבורג.
לצד הרבצת תורה, עסק הרב פישלס שהיה עשיר גדול גם בצדקה; הוא פרנס משפחות רבות ותלמידי חכמים בפראג.
רוב כתביו אבדו בשריפה שפרצה בפראג בשנת 1754, חלק מכתביו נדפסו לאחר פטירתו בספר "הסברות מהר"ם בומסלא".
תלמידו רבי בצלאל רנשבורג כתב בהקדמת ספרו "חכמת בצלאל - פתחי נדה" שהיה לפניו כתבי רבו.
נפטר בי"ז בכסלו ה'תק"ל, 16 בדצמבר 1769. בהלווייתו ספד לו ה"נודע ביהודה" שהקריא דברים שלדבריו נמסרו לו בחלומו בשבוע שלפני פטירת הרב פישלס, לומר בהספדו כשימות.
רבי מאיר פישלס נישא לייטל בת ר' משה גינזבורג.
לאחר פטירתה נישא בשנית לריצ'ל בת ר' שמעון פרנקל שפירא, ראש הקהל בפראג, שהייתה אלמנת ר' ברוך שפיץ.
לאחר פטירתה נישא בשלישית לייטל לבית לייטרסדורף, אלמנת רבי עקיבא איגר מפרשבורג.
בניו היו רבי ליב פישלס שכיהן אחרי אביו בראשות הישיבה, ורבי משה פישר מחותנו של הרב שמואל לנדא, בן הנודע ביהודה, רבה של פראג.
חתנו הרב ברוך בנדט דושנית, היה רבה של ניימכן שבהולנד.
נכדו, דוד פישל, היה גביר מנכבדי הקהילה בפראג.
נכד נוסף מרקוס פישר היה היסטוריון.
מאיר קדוש (נולד ב-25 בנובמבר 1965) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר והבלם בבית"ר ירושלים בה שיחק לאורך כל הקריירה שלו.
קדוש נולד בירושלים להורים שעלו ממרוקו, כבן למשפחה בת שישה ילדים.
גדל במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים, ועלה לבוגרים של בית"ר בעונת 1984/1985. במחזור ה-19 של אותה עונה, התפרסם קדוש בעקבות אירוע חסר מזל בו החזיר כדור לשוער הקבוצה, יוסי מזרחי, אך הכדור נתקע בתוך שלולית מים, מה שאפשר לקשר מכבי חיפה, אברהם אבוקרט, לכבוש שער.
קדוש המשיך לשחק בבית"ר בעונות הבאות כשרובן תפקד כקשר אחורי, ואופיין בתור שחקן שקט שלא הרבה להתראיין בתקשורת וביצע עבודה טקטית טובה.
היה שותף לזכייה של המועדון בשלושה גביעי מדינה בין השנים: 1984–1989, לאליפות ההיסטורית בעונת 1986/1987, וכמו כן לאליפות בעונת 1992/1993.
קדוש חווה מספר פציעות במהלך הקריירה, אך המשיך לשחק בבית"ר עד לפרישתו בסוף עונת 1994/1995. בסך הכל שיחק קדוש 11 עונות רצופות בקבוצה בהן רשם 279 הופעות ליגה.
קדוש מתגורר בנווה אילן, והוא בעל מגרש מכוניות.
לקדוש שני ילדים מנישואיו הראשונים וילד נוסף מנישואיו השניים.
מאיר (מרטין) פלסנר היה מזרחן ופילולוג יהודי-גרמני אשר חקר את תולדות המדעים באסלאם ומחברו של ספר הלימוד הראשון לערבית לבתי ספר עבריים.
מאיר (מרטין) פלסנר נולד בעיר פוזן, הקיסרות הגרמנית, ליצחק ורוזה.
אבי-סביו היה שלמה (סולומון) פלסנר, דמות חשובה ומשפיעה ביהדות האורתודוקסית הגרמנית במאה ה-19. כשהיה בן ארבע עברה המשפחה לברסלאו.
הוא למד בגימנסיה קלאסית בעיר זו, והמשיך ללימודים גבוהים בה ובברלין, בהתמקדו בשפות שמיות ומדעי האסלאם, לצד עיסוק בבלשנות קלאסית, תולדות ימי הביניים, תולדות האמנות ופילוסופיה.
במהלך לימודיו, בשנים 1921–1922, היה עוזר-ספרן במחלקה האוריינטלית בספריית המדינה הפרוסית בברלין, תחת ניהולו של גוטהולד וייל.
בראשית 1925 עבר בהצלחה את בחינת הדוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת ברסלאו, בהנחיית גוטהלף ברגשטרסר.
את עבודת הדוקטורט כתב על המקור היווני הסמוי בחיבור הערבי 'תדביר אל-מנזִל'.
לאחר קבלת התואר, הוזמן להמבורג, לשמש כעוזרו של המזרחן הלמוט ריטר במכון לתולדות המזרח בעיר.
בשנת 1927 חזר פלסנר לברלין ושימש עוזר מדעי במכון לחקר תולדות מדעי הטבע, אשר אותו ניהל יוליוס רוסקה.
בשנת 1929 הוזמן על ידי ריטר להיות אורחו באיסטנבול למשך כחצי שנה, שם סייע לריטר להשלים את העבודה על פרסום מהדורה מדעית לספר תכלית החכם (Picatrix).
עם שובו לגרמניה, עבר פלסנר לעיר בון, שם שימש עוזר מדעי וספרן בסמינר האוריינטלי, תחת ניהולו של פאול קאלה.
כעבור שנה, בסתיו 1930, הוזמן לאוניברסיטת פרנקפורט על ידי הפרופסור לשפות שמיות, יוסף הורוביץ, ובראשית שנת 1931 השלים את הקריטריונים הנדרשים להביליטציה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, והחלת החוק להשבת הפקידות המקצועית על כנה, פוטר פלסנר באופן מיידי ממשרתו באוניברסיטת פרנקפורט ובאפריל 1933 היגר לפלשתינה.
מכיוון שלא נמצא מקום עבורו במכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית, הגיע פלסנר לחיפה והחל לשמש מורה לערבית בבית הספר הריאלי בעיר.
בשנת 1934 קיבל מהאוניברסיטה העברית את הפרס ללימודי ערב ע"ש הלורד הרברט פלומר.
הוא התגורר עם משפחתו בשכונת הדר הכרמל.
עם ראשית עבודתו ביקש ממנו מנהל בית הספר, ד"ר ארתור בירם, לחבר ספר לימוד עברי לשפה הערבית, הראשון מסוגו בעברית מודרנית.
פלסנר השלים משימתו זו באביב 1935, ופרסם את הספר 'תורת הדקדוק הערבי'.
במקביל לעבודתו בבית הספר הריאלי, הפך פלסנר מעורב בחיים הפוליטיים ביישוב – הוא היה מיודד עם אנשי ברית שלום כגרשם שלום וארנסט סימון ושימש חבר פעיל באגודת איחוד, ממשיכתה הרעיונית של 'ברית שלום', לכשזו הוקמה בשנת 1942 ולמשך שנים רבות אחר כך.
בנוסף, היה פלסנר חבר הסניף החיפאי של מפלגת עלייה חדשה.
בשנת 1945 עבר פלסנר עם משפחתו להתגורר בשכונת קטמון בירושלים.
מעבר זה אפשר לו לחדש את פעילותו האקדמית, אשר לדבריו "הופסקה במידה ניכרת במשך 12 השנים של היותי בחיפה".
בשנים הראשונות בירושלים המשיך פלסנר ללמד ערבית – עתה, בבית הספר התיכון הדתי 'מעלה' שבעיר – אך במקביל השתתף במפעלים אנציקלופדיים עבריים שונים, בהם האנציקלופדיה המקראית והאנציקלופדיה העברית (בה היה עורך מדור האסלאם), והיה העורך המדעי של הספר "הרצאות על האסלאם", בתרגום יוסף יואל ריבלין.
לאחר שהושלמה המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות, הועסק פלסנר על ידי בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי במיון וקטלוג ספרים וכתבי עת מהספריות הפלסטיניות הנטושות במערב העיר.
הוא השתתף בפרויקט בשנים 1949–1950, ובשנת 1951 החל לעבוד כספרן המכון למדעי המזרח.
במקביל, החל ללמד בשנת 1952 במכינה לערבית של האוניברסיטה העברית, ובשנת 1955 מונה לפרופסור חבר בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה.
עם שובו לאקדמיה, שב פלסנר גם לפעילות מחקרית שוטפת, ובשנת 1962 יצא לאור תרגומו המדעי לגרמנית (בשיתוף עם הלמוט ריטר) של ספר תכלית החכם.
ב-1963 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין ומונה לראש החוג לתרבות האסלאם, תפקיד בו כיהן עד פרישתו בשנת 1969.
בזירה הציבורית, לאחר קום המדינה לא הצטרף פלסנר לאף מפלגה קיימת אך השמיע את דעותיו היוניות על גבי העיתונים בישראל.
בשנת 1958 נאם במסגרת ועידה שנערכה בעיר פירנצה על הערכים המשותפים לדתות המונותאיסטיות.
הוא ספג ביקורת קשה בישראל לאחר שלא פרש מן הוועידה יחד עם חברי המשלחת הישראלית, אשר מחלקם נמנעה תחילה הכניסה לדיונים.
בראשית שנות השישים היה ממובילי הקריאה לכינון יחסים מדעיים עם גרמניה, ואף נסע להרצות בפרנקפורט עוד בשנת 1962, טרם כינון היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ישראל לגרמניה.
פלסנר הלך לעולמו בשנת 1973 בירושלים.
בנו, פרופ' יקיר פלסנר (1935–2014), היה פרופסור לכלכלה, היועץ הכלכלי של שר האוצר והמשנה לנגיד בנק ישראל.
בתו, פרופ' חגית לבסקי (ילידת 1939) היא היסטוריונית החוקרת את תולדות היישוב וציונות יהודי גרמניה.
פריטים מעזבונו מצויים בארכיון הציוני המרכזי ובארכיון הספרייה הלאומית.
תורת הדקדוק הערבי: ספר עזרה לבתי ספר עבריים, חיפה: הוצאת בית הספר הריאלי העברי בחיפה, תרצ"ה
הרב מאיר פרימן (נולד ב-31 בינואר 1965) הוא דיין בבית הדין הרבני הגדול.
שימש כראש "כולל עיון" בישיבת מרכז הרב.
נולד בירושלים למרדכי פרימן, מוותיקי הקריינים בקול ישראל, עורך ומגיש תוכניות רדיו וטלוויזיה, ולרחל.
גדל כבן יחידי עם עוד שתי אחיות.
צאצא של משה יפה, שעלה לארץ ישראל בשנות ה-90 של המאה ה-18 והתיישב בחברון בהוראת "האדמו"ר הזקן" של חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל התניא, והיה שליח דרבנן של אותו אדמו"ר לחיפוש אחר עשרת השבטים במזרח הרחוק.
הרב פרימן הוא דור שמיני לילידי ישראל, ודור רביעי בירושלים.
למד בישיבת נתיב מאיר ולאחריה בישיבת מרכז הרב והיה לאחד מתלמידיו הקרובים של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
במשך מספר שנים בודדות שימש כר"מ בישיבת מרכז הרב ולימד בעיקר גמרא בעיון.
בנובמבר 2002 התמנה לכהן כדיין, וכיהן במקביל כדיין בבתי הדין בחיפה, בתל אביב ובאריאל.
באוקטובר 2015 התמנה לכהן כאב בית הדין בבית הדין הרבני בתל אביב.
ובשנת תש"פ התמנה לכהן כאב"ד בבית הדין הרבני בירושלים.
ב-2024 התמנה על ידי הראשון לציון הרב דוד יוסף לחבר במינוי זמני בבית הדין הרבני הגדול.
בחודש יוני 2025 התמנה להיות דיין במינוי קבוע בבית הדין הגדול.
בשנת 1998 התמנה לראש 'כולל עיון' בישיבת מרכז הרב בירושלים.
נשוי ליונת (בתו של הרב דוד מצגר מהמועצה הדתית בחיפה, אחייניתו של הרב יונה מצגר) ולזוג 10 ילדים, מתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
הרב מאיר ציפסר (בכתיב יידי: ציפסער; ח' באב ה'תקע"ה, 14 באוגוסט 1815 - ו' בטבת ה'תר"ל, 10 בדצמבר 1869) היה רב והיסטוריון הונגרי.
בראשית דרכו היה מזוהה עם האורתודוקסים, אך במהלך הקריירה הרבנית שלו נטה לנאולוגים.
למד בישיבות שונות, בין רבותיו: רבי בנימין זאב וולף בוסקוביץ ורבי מאיר איזנשטטר.
הוא רכש השכלה כללית באופן עצמאי ובסיוע הרב הנאולוגי ליב שוואב.
משנת 1843 כיהן כרב בסקשפהרוואר (בשמה הגרמני: שטול-ווייסנבורג).
ב-1849 פרץ סכסוך בעיר, כאשר הנפיק גט לאישה במקום בניגוד לנוהג שלא לעשות כן, בגלל שמה הסבוך של העיר.
הרב ציפסר ניסה להסביר את עמדתו בפמפלט "מי השילוח" (פשט תרי"ג) בהסכמת הרב ליב שוואב, אך ללא הועיל, הרב ידידיה גוטליב פישר מתלמידי החת"ם סופר וסוחר מצליח (לימים רבה האורתודוקסי של העיר), פרסם את החיבור "דלתים ובריח" נגד הסבריו של הרב ציפסר, והוא אולץ להתפטר.
במקומו התמנה הרב יוסף גוגנהיים, חתנו של רש"ר הירש.
בעקבות הפרשה, סומן הרב ציפסר כנאולוג.
הכתב סופר כינה אותו במליצה במכתבים לרבני הערים הסמוכות: "סורר ומורה לעדתו" (מכתב לרבה של שרבוגראד, אברהם צבי אבלס); "רב החובל פרוץ ומקולקל" (מכתב לרבה של קמרן, פנחס ליב פרידן).
בחוברת "דלתים ובריח" שזכתה להסכמתם של רבנים ידועי שם כמו הרב חיים יוסף פולק, האריך המחבר בהקדמתו למצוא רמזים בכתביו הלועזיים של ציפסר לכך שהוא "מכת החדשים אשר מקרוב באו".
הרב ציפסר עבר לכהן כרבה של רכניץ, שבה כיהן למעלה מעשור עד לפטירתו בשנת 1869.
הרב מאיר צבי גרוזמן (כונה ר' מונקע; י"ז בשבט ה'תרצ"ד, פברואר 1934 – י"ז בטבת ה'תשע"ז, 15 בינואר 2017) היה ראש ישיבה בקריית מלאכי ומראשי ישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד ובחולון.
שיעוריו הודפסו בספר "אמרי צבי" והם עוסקים בפרשנות וחידושים על התלמוד הבבלי ועל משנה תורה לרמב"ם.
נולד בברית המועצות למרדכי ופלה והתגורר בעיר מוסקבה.
בשנת 1946 המשפחה עלתה לישראל והתיישבה ברמת גן.
למד בישיבת אחי תמימים בתל אביב ובישיבת תומכי תמימים המרכזית בלוד שבה התקרב למשפיע הרב שלמה חיים קסלמן.
בשנת תשט"ו החל לשמש כר"מ בישיבת תומכי תמימים בלוד.
בו' באלול ה'תשט"ו נישא לחיה בת הרב ישראל יוסף שניאורסון.
בין השנים תשמ"ד-תשמ"ח כיהן כראש ישיבת בית הר"מ בקריית מלאכי, היה מראשי ישיבת חב"ד בחולון.
ר"מ ומראשי ישיבת חב"ד המרכזית בכפר חב"ד.
בי"ז בטבת ה'תשע"ז נפטר בגיל 83 ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בצפת.
שיעוריו על התלמוד הבבלי ועל משנה תורה לרמב"ם נדפסו בספרו "אמרי צבי".
חלק מבניו של הרב גרוזמן משמשים כשלוחי חב"ד:
הרב יצחק - שליח חב"ד בראשון לציון
הרב שמואל - שליח חב"ד במגדל
הרב שלום דובער - שליח חב"ד בווינה, אוסטריה
הרב ישראל יוסף - היה בעבר שליח חב"ד במינסק.
בנו הוא העיתונאי מנדי גרוזמן, מגיש בכאן מורשת
הרב משה - שליח חב"ד ומשפיע בקהילת חב"ד בראשון לציון ובישיבת תורת אמת בירושלים
הרב ד"ר מאיר צבי גרוזמן (נולד בי"ד באלול תרצ"ה, 12 בספטמבר 1935) הוא מרצה באוניברסיטת בר-אילן, סופר ואיש חינוך.
גרוזמן היה בעברו מרצה באוניברסיטת בר-אילן, מורה במדרשיית נעם פרדס חנה, ומראשוני המרצים בתנועות התשובה בישראל.
הוציא לאור מספר ספרים העוסקים בהגות ובמחשבת ישראל.
מאיר צבי נולד בירושלים לחיים ולחיה שרה (חייקה), שעלו כחצי שנה קודם לכן מאוקראינה.
למד בתלמוד תורה יבנה, ולאחר מכן בישיבת תפארת צבי, משם המשיך עם כל כיתתו לישיבת חברון, נסמך לרבנות מראשי הישיבה, הרב יחזקאל סרנא והרב משה חברוני.
בספטמבר 1957 שימש כר"מ בישיבה התיכונית-מקצועית "תורה ומלאכה" בכפר צבי סיטרין שבחוף הכרמל, ושנה לאחר מכן נתמנה כמנהל חינוכי של מוסד זה.
בו זמנית עשה שירות צבאי מקוצר במסגרת הרבנות הצבאית, והועבר לסגל המילואים שלה.
בהמשך סופח ליחידת המרצים של הרבנות הצבאית, ועד לשחרורו הסופי צבר מאות הופעות שבהן הרצה ולימד תרבות יהודית, לרוב בפני יחידות צה"ל.
ב-1965 עבר לתל אביב ולימד בבתי ספר תיכוניים שונים.
לאחר שנה יצא עם רעייתו בשליחות חינוכית מטעם הסוכנות היהודית לניו יורק לשלוש שנים, שם לימד בבית הספר התיכון ישיבה דפלטבוש, התמחה בתלמוד ובפרשנות המקרא וקיבל תואר MRE לאחר שכתב עבודת מחקר על רבי יוסף בכור שור, בהדרכתו של פרופ' משה צוקר.
עם שובו ארצה המשיך את לימודיו לקראת התואר השני באוניברסיטת בר-אילן, וכתב עבודת מחקר על "תולדותיהן של הלכות סוכה" בהדרכתו של פרופ' יצחק דב גילת.
כחלק מלימודיו לקראת התואר השלישי כתב עבודת מחקר על "תולדותיהן של הלכות נדה המתייחסות לימי טוהר", בהדרכתו של פרופ' דניאל שפרבר.
ב-1969 נתקבל כמרצה באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לתלמוד ובמרכז ללימודי יסוד, ובעבודה זו שימש במשך 45 שנה עד שפרש לגמלאות, ואף לאחר מכן.
בין השנים 1977–1979 שימש כראש המגמה לתושב"ע במחלקה לתלמוד, ובמקביל עד ל-1991 שימש כמרצה גם במדרשה לבנות של האוניברסיטה.
בין השנים 1980–1991 שימש כמרצה ליהדות בבית הספר לפיקוד ולמטה (פו"ם) של צה"ל.
באותן שנים לימד גם במכללת אורות ישראל קורסים ביהדות לקראת התואר הראשון.
כמו כן, היה מרצה קבוע בקורסים שקוימו לרבנים צבאיים, ובהשתלמויות לעובדי הוראה וחינוך.
בשנת 1988, בהיותו בשבתון בלונדון, לימד ב־Jews College ובשובו ארצה נתמנה כראש בית הספר ללימודי יסוד עד שנת 1992. עם פרישתו לגמלאות עבר לעסוק בהוראת התלמוד ונספחיו במכללת אורות ישראל.
לימד תנ"ך במדרשיית נעם משנת 1965 ועד ל-1998. היה מרצה קבוע בסמינריונים לתודעה יהודית של 'אל המקורות', 'ערכים', 'אפיקים', 'אז נדברו', 'אל-עמי' ועוד.
גרוזמן היה צאצא מצד אביו של רבי ישעיהו הורביץ בעל השל"ה ורבי יחזקאל לנדא בעל "הנודע ביהודה".
נשוי לשפרה ואב לארבעה ילדים.
השתתפות בכנסים מדעיים של המחלקה לתלמוד, של בית הספר לחינוך ושל בית הספר לעבודה סוציאלית.
חבר בוועדות ממשלתיות מטעם משרד החינוך והתרבות.
האחרונה – בשנים 1996–1997 לתכנון מחודש של תוכנית הוראת התורה שבע"פ לכל מסגרות החינוך במדינה.
חבר בוועדה מטעם עיריית ת"א להענקת פרס הרב קוק לספרות תורנית מחקרית.
הופעות בכנסים, בסמינרים ובימי עיון מטעם מוסדות, ארגונים ואגודות שעניינם תרבות, מדע, הלכה, חינוך, ביבליוגרפיה, דת, תפילה, ציונות ועוד.
חבר במערכות כתבי עת ופרסומים: ניב המדרשיה, שדה חמד ופרויקט התורה שבעל פה.
הופעות קבועות ברדיו: ב"קול ישראל" פינה קבועה לענייני הלכה, וב"קול חי" פינה קבועה למושגים יהודיים.
נולד במשפחה מחסידי הוסיאטין, והיא מחסידיהם של אדמו"רי הוסיאטין, רבי ישראל, רבי יעקב ורבי יצחק.
לאחר פטירתו של האחרון בשושלת הוסיאטין, רבי יצחק - היה לחסידם של אדמו"רי חסידות סדיגורה לדורותיהם, רבי מרדכי שלום יוסף, רבי אברהם יעקב ורבי יצחק יהושע העשיל פרידמן.
כחסיד הוסיאטין וסדיגורה מבית רוז'ין, פרסם מאמרים, סיפורים וספרים אחדים על השושלות ודמויותיהן.
בין השנים 1985–2010 ניהל יחד עם ידידו הרב דב שחור את בית הכנסת "עטרת מרדכי" (הורונצ'יק) בתל אביב.
ב-2010 בהגיעו לפתח תקווה נתמנה עם אנשים נוספים על הקדש בית הכנסת זכר חיים בעיר.
בנוסף לכך הקים בתרומתו את בית הכנסת בית מאיר בביתר עילית.