tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1897 הוקם הבונד, מפלגה יהודית סוציאליסטית ואוטונומיסטית.
האידאולוגיה שלה קראה לצדק ולשוויון כלכלי וחברתי ועימם זכויות פוליטיות ליהודים כפרטים וכמיעוט לאומי דובר-יידיש.
ב-1898 הוקמה במינסק, מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית שבראשה עמד ולדימיר איליץ' לנין.
בעקבות מחלוקת שפרצה בכנס המפלגה בלונדון ב-1903 המפלגה התפצלה בין הבולשביקים בראשות לנין והמנשביקים בראשות יולי מרטוב, שאליו חברו פלחנוב ואקסלרוד.
לנין דרש שקבלת ההחלטות במפלגה תהיה שמורה לקבוצה נבחרת של מהפכנים אינטלקטואלים, שתהיה הגוף הבכיר, "הוועד המרכזי".
לנין טען כי מאבק כלכלי בלבד של הפרולטריון הוא בסך הכל מאבק בורגני של מעמד הפועלים.
הוא רצה לבנות מפלגה מהפכנית אוונגרדית שבראשה קבוצה אינטלקטואלית של מהפכנים מקצוענים עם משמעת פנימית חמורה ואחדות דעים מלאה.
מפלגה זו אינה נכנעת לפועלים, אלא מדריכה ומכוונת אותם.
המהפכה צריכה להיות מיידית; גם אם העובדים לא רכשו עדיין הכרה סוציאליסטית מלאה, זאת תבוא מעצמה לאחר נפילת הקפיטליזם.
מרטוב, לעומתו, רצה שהמפלגה תהיה פתוחה יותר לחברים כדוגמת המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות באירופה כאשר חברי המפלגה תומכים בה מבלי להיות חברים פעילים במחתרת.
ב-1912 הפילוג היה לעובדה ושתי הסיעות פעלו בנפרד.
מלחמת העולם הראשונה והפילוג הגדול
פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 הביא למשבר חריף בתנועה הסוציאליסטית העולמית.
בוועידות של האינטרנציונל ב-1907 וב-1912 הועלו הצעות למנוע מלחמה, כולל שביתה כללית או מרד מזוין, אך רעיונות אלו נדחו.
בניגוד לעקרון האינטרנציונליזם (סולידריות פועלים בינלאומית), רוב המפלגות הסוציאליסטיות בחרו לתמוך בממשלותיהן הלאומיות ובמאמץ המלחמתי.
פלגים שמאלניים, בראשות לנין התכנסו בשווייץ ב-1915 וב-1916 וקראו לסיכול "המלחמה האימפריאליסטית".
לאחר מהפכת אוקטובר ברוסיה (1917), חל קרע סופי בין הזרמים: הקומוניסטים: תומכי לנין והמהפכה הבולשביקית הקימו מפלגות קומוניסטיות נפרדות והצטרפו לקומינטרן (האינטרנציונל השלישי).
הסוציאליסטים/סוציאל-דמוקרטים: דבקו בדמוקרטיה פרלמנטרית והתנגדו לדיקטטורה של הפרולטריון בנוסח הסובייטי.
התקופה שבין סיום מלחמת העולם הראשונה לפרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה סוערת במיוחד עבור התנועה הסוציאליסטית.
היא אופיינה מצד אחד בהגעה חסרת תקדים לעמדות שלטון ועיצוב דמוקרטיות חדשות, ומצד שני במשברים כלכליים קשים, בפילוג פנימי עמוק, ובמאבק הישרדות מול עליית הפשיזם.
"הפילוג הגדול": סוציאל-דמוקרטיה מול קומוניזם
האירוע המכונן של התקופה היה מהפכת אוקטובר (1917) ברוסיה.
הקמת ברית המועצות וייסוד "האינטרנציונל הקומוניסטי" (הקומינטרן) ב-1919 אילצו כל מפלגה סוציאליסטית בעולם לבחור צד.
מרבית המפלגות (כגון ה-SPD בגרמניה, מפלגת הלייבור בבריטניה וה- בצרפת) דחו את הדיקטטורה הסובייטית ובחרו במסלול של סוציאליזם דמוקרטי דרך הפרלמנט (רפורמיזם).
הפלגים המהפכניים פרשו והקימו מפלגות קומוניסטיות נפרדות.
בשנות ה-20 וה-30 נוצרה יריבות מרה בין הסוציאליסטים לקומוניסטים.
המפלגות הקומוניסטיות, בהוראת יוסיף סטלין, אף כינו את הסוציאל-דמוקרטים "סוציאל-פשיסטים" וראו בהם אויב מסוכן יותר מהימין הקיצוני.
פילוג זה החליש את מעמד הפועלים מול עליית הנאציזם.
הסוציאליסטים בשלטון: בניית דמוקרטיות מול משבר כלכלי
לאחר קריסת האימפריות ב-1918, מפלגות סוציאליסטיות מצאו עצמן לראשונה בעמדות הנהגה והיו שותפות מרכזיות בכינון רפובליקות דמוקרטיות.
בגרמניה הייתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (ה-SPD) הכוח המוביל בהקמת רפובליקת ויימאר.
נשיאה הראשון של הרפובליקה, פרידריך אברט, היה מנהיג המפלגה.
ה-SPD קידמה חוקת עבודה מתקדמת, יום עבודה בן 8 שעות וזכות הצבעה לנשים.
בבריטניה מפלגת הלייבור הפכה למפלגה השנייה בגודלה (על חשבון המפלגה הליברלית), ובשנים 1924 ו-1929 הקים מנהיגה, רמזי מקדונלד, את ממשלות הלייבור הראשונות.
עם זאת, פרוץ השפל הגדול ב-1929 העמיד את הממשלות הסוציאליסטיות בפני שוקת שבורה.
הכלים הכלכליים האורתודוקסיים של התקופה לא הצליחו לבלום את האבטלה ההמונית, והדבר הוביל לקריסת ממשלות הלייבור וה-SPD בתחילת שנות ה-30.
הצלחות: "וינה האדומה" והמודל הסקנדינבי
לצד הכישלונות, היו שני מוקדים שבהם הצליחו הסוציאליסטים ליישם מדיניות רווחה מהפכנית, שהפכה למודל עולמי.
וינה האדומה (Rotes Wien) - בין השנים 1919–1934 שלטה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית בבירה וינה.
המפלגה הנהיגה מיסוי פרוגרסיבי כבד על עשירים, ובכסף זה בנתה פרויקטים אדירים של דיור ציבורי (כגון קרל מרקס הוף), וסיפקה שירותי בריאות וחינוך חינם למעמד הפועלים.
סקנדינביה: ב-1932 עלתה לשלטון מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה בראשות פר אלבין הנסון.
הנסון טבע את המושג (Folkhemmet), שהיווה בסיס למדינת הרווחה הסקנדינבית המודרנית – שילוב של קפיטליזם יצרני עם רשת ביטחון סוציאלית אוניברסלית, שיתוף פעולה בין איגודי עובדים לתעשיינים, ושמירה על דמוקרטיה יציבה.
מדינות נוספות שבהן עלו הסוציאליסטים לשלטון בתקופה שבין שתי מלחמות העולם כללו את בלגיה, דנמרק, נורווגיה, אוסטרליה וניו זילנד.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, המטרה המרכזית של הסוציאליסטים הפכה לבלימת הפשיזם.
באיטליה, באוסטריה ובגרמניה נרמסו המפלגות הסוציאליסטיות, מנהיגיהן נרצחו או נשלחו למחנות ריכוז (שרבים מהם, כמו דכאו, נבנו במקור עבור אסירים פוליטיים מהשמאל).
כדי למנוע תרחיש דומה במדינות אחרות, אישרו הסוציאליסטים (וב-1935 גם הקומינטרן שינה את עמדתו) אסטרטגיה של "החזית העממית" – ברית פוליטית של סוציאליסטים, קומוניסטים וליברלים-בורגנים.
צרפת: ב-1936 ניצחה "החזית העממית" בבחירות, ולאון בלום הפך לראש הממשלה הסוציאליסט הראשון של צרפת.
ממשלתו העבירה את "הסכמי מטיניון" (Accords de Matignon; על שם הוטל מטיניון, מעון ראש ממשלת צרפת) שהעניקו לפועלים חופשה שנתית בתשלום ושבוע עבודה בן 40 שעות.
ספרד: ניצחון החזית העממית הספרדית ב-1936 הוביל למרד צבאי בראשות פרנסיסקו פרנקו ולפרוץ מלחמת האזרחים בספרד.
סוציאליסטים מכל העולם התגייסו לבריגדות הבינלאומיות כדי להילחם למען הרפובליקה.
הסוציאליזם הציוני: בניין "המדינה בדרך"
בניגוד למפלגות הסוציאליסטיות באירופה, שפעלו במדינות מתועשות ונאבקו על חלוקה מחדש של ההון, תנועת העבודה הציונית בארץ ישראל ניצבה בפני אתגר שונה לחלוטין: היעדר מוחלט של כלכלה מפותחת, בורגנות או מעמד פועלים.
המציאות כפתה עליה לפתח דגם ייחודי שנקרא "סוציאליזם קונסטרוקטיבי", שמטרתו לבנות את התשתית הכלכלית והלאומית.
בשנות ה-20 וה-30 הקימה התנועה מוסדות שהפכו ל"מדינה בדרך", בראשם ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל (1920) בהנהגת דוד בן-גוריון וברל כצנלסון.
ההסתדרות הקימה את "חברת העובדים", וייסדה מוסדות כגון סולל בונה, תנובה, בנק הפועלים וקופת חולים כללית.
בשנת 1930 הוקמה מפלגת מפא"י (מפלגת פועלי ארץ ישראל), שאימצה את תפיסת ה"ממלכתיות" של בן-גוריון תחת הסיסמה "ממעמד לעם".
מפא"י זכתה בהגמוניה בהסתדרות הציונית העולמית והובילה את ההתיישבות השיתופית (הקיבוצים והמושבים) ואת ארגון ההגנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה: תור הזהב
לאחר 1945, המפלגות הסוציאליסטיות במערב אירופה (כגון בבריטניה, גרמניה המערבית, צרפת וסקנדינביה) זנחו בהדרגה את הרעיונות המרקסיסטיים הנוקשים של הלאמת כל אמצעי הייצור.
מפלגות אלו הפכו לאדריכליות של מדינת הרווחה: שילוב של כלכלת שוק עם מיסוי פרוגרסיבי, ביטוח לאומי, שירותי בריאות ציבוריים וחינוך חינם.
תקופה זו נחשבת ל"תור הזהב" של הסוציאל-דמוקרטיה.
בבריטניה זכתה מפלגת הלייבור לרוב בפרלמנט בבחירות של 1945 והקימה ממשלה בראשות קלמנט אטלי.
ממשלתו של אטלי הייתה מחויבת להלאמה נרחבת של תעשיות המפתח, וזאת מכמה סיבות.
ראשית, תוכנית הרווחה והבריאות השאפתנית שאותה יישמה הניחה כהנחת בסיס קיומה של תעסוקה מלאה, אידיאל שניתן להשגה קלה יותר במשק מתוכנן, שבו מולאמות תעשיות המפתח.
מבחינה אידאולוגית הייתה הממשלה מחויבת למשק מעורב, שבו המדינה יוזמת ומתערבת, בנוסח משנתו של ג'ון מיינרד קיינס.
ההלאמה התבצעה בשלבים, שנה אחר שנה, החל ב-1946, הולאמו גופים ותעשיות שונים.
ראשית הולאמו בנק אנגליה והתעופה האזרחית, לאחריהם תעשיות הפחם, הרכבות, התעלות ושירותי הטלפון והרדיו, ולאחר מכן שירותי החשמל והגז.
ההלאמה הגיעה לשיאה בשנת 1951, עם הלאמת תעשיות הפלדה.
הנהלת המפעלים המולאמים נמסרה לתאגיד ציבורי או לרשות ציבורית שמטרתם הייתה ניהול רווחי וכלכלי של העסק המולאם.
בשנת 1951 היו עשרים אחוז מהמשק הבריטי בבעלות ציבורית.
במסגרת זו נוצרו גם רשויות חדשות כרשות הגנים הלאומית, ומערכת התכנון והבנייה.
כשהמפלגה השמרנית חזרה לשלטון ב-1951 היא ביטלה את הלאמת הפלדה, אך כשהלייבור שב לשלטון הוא חזר והלאים תעשייה זו ב-1964. מפלגת הלייבור חזרה לשלטון בשנים 1966–1970 בראשות הרולד וילסון, אבל לא הרחיבה את הלאמת אמצעי הייצור.
אחרי מלחמת העולם השנייה חזרה מפלגת ה-SPD בגרמניה לפוליטיקה הגרמנית וזכתה בשליש מהקולות.
בוועידה בבאד גודסברג (1959), ה-SPD ויתרה רשמית על המרקסיזם.
עד 1966 היא הייתה באופוזיציה, אז הצטרפה לקואליציה.
כתוצאה מהבחירות של 1969 ו-1972 עמדה המפלגה בראשות קואליציה, כשהונהגה על ידי וילי ברנדט.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 עם עליית הנאו-ליברליזם וקריסת הגוש הסובייטי, נקלעו מפלגות סוציאליסטיות למשבר זהות.
בתגובה למשבר זה הופיע בשנות ה-90 של המאה ה-20 זרם נוסף בסוציאל-דמוקרטיה.
הסוציולוג אנתוני גידנס, נשיא בית הספר לכלכלה של לונדון, טבע את המושג "הדרך השלישית", שלפיו שתי הגישות הקוטביות – קפיטליזם וסוציאליזם, סובלות כל אחת מליקויים חמורים והדרך הטובה ביותר היא פשרה ביניהן – מדינת רווחה, אך לא מתוך פשרה בין כוחות חברתיים שונים אלא כאידאולוגיה.
בעקבות גידנס אימץ אידאולוגיה זו גם טוני בלייר, יושב ראש מפלגת הלייבור הבריטית ולימים ראש ממשלת בריטניה.
גם יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה, ה-SPD, גרהארד שרדר, אימץ אידאולוגיה זו והתחיל ביישומה עם עלייתו לשלטון.
בישראל אומצה אידאולוגיה זו על ידי ראש הממשלה באותה התקופה אהוד ברק.
לטענת רבים, עם זאת, ההבדלים בין הגישה השמרנית וגישת הדרך השלישית הם סמנטיים ותדמיתיים בעיקרם.
במאה ה-21, מפלגות סוציאליסטיות מסורתיות חוות ירידה בכוחן האלקטורלי (, על שם המפלגה היוונית פאסוק), כאשר חלק מהמצביעים נודדים למפלגות שמאל רדיקליות חדשות (כגון סיריזה ביוון או פודמוס בספרד) או למפלגות ימין פופוליסטיות, כדוגמת האיחוד הלאומי בצרפת, אלטרנטיבה לגרמניה בגרמניה או פידס בהונגריה.
אף על פי שישנם הבדלים רבים בין המפלגות השונות, רובן חולקות מספר עקרונות ליבה:
צדק חלוקתי: שאיפה לצמצום פערים כלכליים באמצעות מיסוי והעברת הכנסות.
בעלות או פיקוח ציבורי: תמיכה בבעלות המדינה על משאבי טבע ותשתיות חיוניות (מים, חשמל, תחבורה), או רגולציה חזקה על המגזר הפרטי.
זכויות עובדים: תמיכה באיגודים מקצועיים, שכר מינימום, ותנאי עבודה הוגנים.
סולידריות בינלאומית: חברות בארגונים בינלאומיים כגון "האינטרנציונל הסוציאליסטי" או "הברית הפרוגרסיבית".
התנועה הציונית הושפעה עמוקות מהסוציאליזם.
מפא"י (מפלגת פועלי ארץ ישראל) הייתה המפלגה הדומיננטית ביישוב ובמדינה בשלושת העשורים הראשונים לקיומה, והובילה קו סוציאל-דמוקרטי פרגמטי.
מפ"ם ייצגה זרם סוציאליסטי מרקסיסטי יותר, עם זיקה לקיבוצים (השומר הצעיר).
נכון לעשור השלישי של המאה ה-21 מייצגות מפלגת העבודה הישראלית (ממשיכת דרכה של מפא"י) ומפלגת הדמוקרטים (איחוד פוליטי של העבודה ומרצ) את הזרם הסוציאל-דמוקרטי והסוציאליסטי הציוני.
בנוסף, מפלגת חד"ש (הכוללת בתוכה את המפלגה הקומוניסטית הישראלית - מק"י) מייצגת תפיסה סוציאליסטית-מרקסיסטית לא ציונית.
מפלגת גשר ובשמה המלא תנועת גשר - תנועה לאומית חברתית הוקמה כמפלגה עדתית חברתית בשלהי הכנסת ה-13, בידי דוד לוי, שפרש מהליכוד עם דוד מגן ב-11 במרץ 1996. ב-25 בדצמבר 2018 הודיעה בתו של דוד לוי, אורלי לוי-אבקסיס, על הקמת מפלגת חדשה בעלת שם זהה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-14 התאחדה עם הליכוד וצומת במסגרת הליכוד-גשר-צומת.
לאחר מכן פרשה מהממשלה ומן האיחוד והתכוננה לריצה עצמאית ואף רצה בצורה עצמאית בבחירות לרשויות המקומיות ב-1998.
ב-23 בפברואר 1999 התרחש פילוג בסיעה: דוד מגן פרש מהסיעה המשותפת וחבר לחברי כנסת מהליכוד צומת והעבודה בהקמת סיעת "ישראל במרכז" (מפלגת המרכז).
מיכאל קליינר חבר לחברי כנסת מהליכוד בהקמת סיעת חרות.
חברי גשר הנותרים פרשו והקימו את סיעת גשר.
בבחירות לכנסת ה-15 בשנת 1999 התאחדה עם מפלגת העבודה ומפלגת מימד במסגרת ישראל אחת.
לאחר מכן פרשה גם ממנה ומן הממשלה ויצרה סיעה חדשה בכנסת בת שלושה מנדטים.
ב-8 באפריל 2002 נכנסה גשר לממשלת שרון, אך פרשה ממנה לאחר שלושה חודשים וחצי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16, פרש דוד לוי מראשות המפלגה ועבר לליכוד בצעד שגרם לחילוקי דעות רבים בקרב חברי המפלגה.
באספה שהתקיימה על ידי חברי המפלגה בעקבות המעבר, נבחרה אתי שירז, שעמדה עד אז בראש מטה ההסברה במפלגה, לעמוד בראש במקומו של לוי.
רשימה בראשותה, עם שישה מתמודדים (כולל שירז), הוגשה לוועדת הבחירות המרכזית, בצעד שדווח בתקשורת כמפתיע.
דוד לוי הגיב בעתירה הקוראת למנוע מחברי המפלגה מלקיים את "גשר", וביקש לפרק את המפלגה.
בפסק דין של נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב נקבע כי המפלגה לא תוכל להתמודד בבחירות לכנסת ה-16 והחלטה זו נותרה על כנה גם לאחר ערעור שהוגש לבית המשפט העליון.
המאבק על שימור המבנה המפלגתי נמשך זמן רב לאחר הבחירות.
בעוד דוד לוי ותומכיו ביקשו לפרק את "גשר" ולהתייחס למעברו כאל היטמעות המפלגה כולה בליכוד, שירז ושאר חברי המפלגה נאבקו למען המשך קיומה הפוליטי ופעילותה הציבורית, אם כי במתכונת חדשה, לטובת קידום הערכים החברתיים שעל בסיסם הוקמה.
לאחר שהוגשה בקשה לפירוק המפלגה, בתום מאבק המשפטי שארך מספר שנים לאחר מכן, החליט בית המשפט לאשר את הפירוק והמפלגה חדלה מלהתקיים.
דוד לוי אמנם נבחר לכהן בכנסת ה-16 אך בבחירות לכנסת ה-17 לא זכה למקום ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת ונעלם מן הזירה הפוליטית.
לאחר ההכרזה על הקדמת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס הודיעה ב-25 בדצמבר 2018 על שם מפלגתה החדשה כשם מפלגת אביה "גשר".
(1992)דוד לוי, דוד מגן הסיעה הוקמה במרץ 1996 לאחר שדוד לוי ודוד מגן פרשו מהליכוד.הכנסת ה-14
(1996) במסגרת הליכוד-גשר-צומת(מתוך 32 לרשימה כולה)דוד לוי, דוד מגן, מקסים לוי, מיכאל קליינר, יהודה לנקריהכנסת ה-15
(1999) במסגרת ישראל אחת(מתוך 26 לרשימה כולה)דוד לוי, מקסים לוי, מרדכי משעני ב-15 בפברואר 2001 פרש אלי גולדשמידט חבר העבודה מהכנסת.
ב-5 ביוני 2002 פרש מקסים לוי מהכנסת לאחר שנבחר לראשות עיריית לוד.
החליף אותו יהודה גלעד חבר מימד (בשל העובדה שבמקור היו שניהם ברשימת ישראל אחת).
מפלגת אח"י (ראשי תיבות של: ארץ, חברה, יהדות; בשמה הקודם: ציונות דתית לאומית מתחדשת) היא מפלגה ציונית-דתית-לאומית שהוקמה על ידי פורשי המפד"ל בכנסת ה-16. המפלגה היוותה בעבר חלק מהאיחוד הלאומי ובכנסת ה-17 הייתה חלק מרשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל ומהבית היהודי.
הפכה לסיעה עצמאית בכנסת, ובבחירות לכנסת השמונה עשרה והעשרים ואחת רצה עם הליכוד ברשימה משותפת, אך בהמשך התפלג הח"כ היחיד שלה, אלי בן-דהן.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש היא הייתה חלק מרשימת ימינה, אך נציגתה לא נכנסה לכנסת.
הסיעה הוקמה על ידי חברי הכנסת אפי איתם ויצחק לוי שפרשו מהמפד"ל בעקבות הקרע שנוצר במפלגה בינם לבין מחנהו של זבולון אורלב שסירב לפרוש מהממשלה אחרי שאישרה את תוכנית ההתנתקות.
הפרישה עצמה באה רק אחרי שאיתם הושעה מתפקידו כיו"ר המפלגה והמפד"ל דחתה את הצעתו לאחד את המפד"ל עם האיחוד הלאומי לגוש ימין גדול.
השניים פרשו מהמפד"ל ובתחילה קראו למפלגתם החדשה הציונות הדתית, אך המפד"ל התנגדה לשם זה בטענה שהמונח "ציונות דתית" מייצג ציבור שלם ומגוון ואין לייחדו לתנועה מפלגתית בודדת.
בעקבות דיון אצל רשם המפלגות, שינו השניים את השם לסיעת התחברות.
בחודש מאי 2005 התנתקה הסיעה באופן סופי מהמפד"ל ונרשמה בפנקס המפלגות בשם מפלגת "ציונות לאומית דתית מתחדשת".
ב-1 באוגוסט 2005 הכריזה על התאחדותה עם האיחוד הלאומי.
בבחירות לכנסת ה-17 התמודדה במסגרת רשימת האיחוד הלאומי והמפד"ל.
ב-11 בנובמבר 2007 שינתה את שמה למפלגת אח"י (ראשי תיבות של ארץ ישראל, חברה, יהדות) ופתחה את המפקד הלאומי במטרה לאחד את כל המפלגות הדתיות הציוניות הימניות תחת שם אחד מחודש.
המפלגה, בראשותו של אפי איתם, זכתה לתמיכתו של חתן פרס נובל הפרופסור ישראל אומן.
לאחר הקמתו של הבית היהודי, פרשו חברי אח"י יצחק לוי ואפי איתם מן האיחוד והקימו סיעה עצמאית, שרצה עם הליכוד בבחירות לכנסת ה-18 בזכות הסכם שהושג ב-28 בדצמבר 2008 ובו הבטחה לשריון ברשימה המשותפת במקומות ה-39 לשלום לרנר ובמקום ה-45 לאדמונד חסין.
אפי איתם לא שובץ ברשימת הליכוד ולא התמודד לכנסת ה-18. יצחק לוי הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
בבחירות אלו זכתה רשימת הליכוד-אח"י ב-27 מנדטים ונציגי אח"י לא נבחרו לכנסת.
המפלגה לא התמודדה בבחירות לכנסת ה-19.
בבחירות לכנסת ה-21 וה-23 המפלגה שימשה את הבית היהודי על מנת לשריין נציגים שלה ברשימות שונות.
בבחירות לכנסת ה-21, כחלק מהסכם בין איחוד מפלגות הימין לליכוד, מס' 4 בבית היהודי הרב אלי בן דהן שובץ במקום ה-28 ברשימת הליכוד מטעם אח"י, ולאחר הבחירות התפלג לסיעת יחיד.
בבחירות לכנסת ה-23 מס' 3 בבית היהודי שרה ב"ק שובצה במקום ה-8 ברשימת ימינה מטעם אח"י, בעוד מס' 2 מוטי יוגב שובץ במקום ה-11.
מפלגת אח"י הייתה מפלגת ימין דתית-לאומית ודגלה בארץ ישראל השלמה ובמפעל ההתנחלויות בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה.
התנועה קמה מתוך ההתנגדות לתוכנית ההתנתקות אך שללה אלימות וסרבנות נגד צה"ל במסגרת פינויי יישובים (או בכלל).
בנוסף שמה לעצמה התנועה מטרה להילחם בשחיתות השלטונית.
התנועה זכתה לתמיכתו של הרב שלמה אבינר, ששימש לה מעין מורה דרך רוחני.
כנסת חברי כנסת/מועמדים הערותהכנסת ה-16 (2003)2 מנדטים: אפי איתם, יצחק לוי הסיעה הוקמה ב-21 במרץ 2005 עם פרישת חבריה מהמפד"ל והקמת סיעת התחברות.
ב-16 במאי 2005 שונה שמה לסיעת ציונות דתית לאומית מתחדשת.הכנסת ה-17 (2006) במסגרת האיחוד הלאומי והמפד"ל2 מנדטים (מתוך 9 לרשימה כולה): אפי איתם, יצחק לוי ב-3 בדצמבר 2008 שינתה הסיעה את שמה ל"הבית היהודי מיסודם של המפד"ל והאיחוד הלאומי".
ב-23 בדצמבר 2008 התפצלה סיעת הבית היהודי לשלוש סיעות: "אח"י - ארץ חברה יהדות", "הבית היהודי מיסודה של המפד"ל" ו"מולדת-האיחוד הלאומי".מועמדי המפלגה לכנסת ה-18 (2009) במסגרת הליכוד-אח"ישלום לרנר (מקום 39), אדמונד חסין (מקום 45)הכנסת ה-21 (2019)
במסגרת רשימת הליכוד1 מנדט (מתוך 35 לרשימה כולה): אלי בן-דהן בן-דהן, איש הבית היהודי, התפטר באופן פורמלי מהבית היהודי ועבר לאח"י, מטעמה שוריין במקום ה-28 ברשימת הליכוד
ב-2 ביוני 2019, לאחר ההחלטה על פיזור הכנסת, התפלג בן-דהן מהליכוד לסיעה עצמאיתמועמדת המפלגה לכנסת ה-23 (2020)
במסגרת רשימת ימינה שרה ב"ק (מקום 8)ב"ק הוצבה ברשימה כמועמדת מטעם הבית היהודי אך רשמית התמודדה מטעם אח"י כדי לעקוף את חוקת המפלגה שלא אפשרה שריון שלה.
היא לא נכנסה לכנסת, לאחר שהרשימה קיבלה 6 מנדטים בלבד.
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה הייתה מפלגת השלטון המרקסיסטית-לניניסטית של גרמניה המזרחית, החל מייסוד המדינה ב-1949 עד לאיחוד גרמניה מחדש ב-1990. המפלגה נוסדה באפריל 1946 על ידי מיזוג המפלגה הקומוניסטית של גרמניה והסניפים המזרחיים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
המשטר בגרמניה המזרחית היה חד מפלגתי, אך קיומן של מפלגות אחרות כחלק מחזית עממית היה חוקי אם כי רק אם הסכימו לשתף פעולה עם מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
המפלגות הללו היו: מפלגת האיחוד הנוצרי דמוקרטי, המפלגה הליברל דמוקרטית, מפלגת האיכרים הדמוקרטית והמפלגה הלאומית דמוקרטית.
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי הפכה את לימוד יסודות המרקסיזם לניניזם והשפה הרוסית חובה בבתי ספר.
בשנות ה-80, המפלגה דחתה את מדיניות הליברליזציה של המנהיג הסובייטי, מיכאיל גורבצ'וב כמו פרסטרויקה וגלסנוסט אשר יובילו לבידודה של גרמניה המזרחית מברית המועצות המתחדשת עד לנפילת המפלגה בסתיו 1989.
ולטר אולבריכט היה המנהיג המרכזי ודמות דומיננטית בגרמניה המזרחית מ-1950 עד 1971. ב-1953, פרץ המרד המזרח-גרמני כנגד המפלגה, והיא הגיבה עם דיכוי אלים שלה בעזרת השטאזי והצבא האדום.
ב-1971, את תפקידו של אולבריכט ירש אריך הונקר, אשר שלט במשך תקופה יציבה בהתפתחותה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, עד אשר הכריחו אותו להתפטר במשך איחוד גרמניה.
מנהיגה האחרון של המפלגה, אגון קרנץ, כשל בניסיונו לשמר את שליטתה של המפלגה על השליטה בגרמניה המזרחית ונכלא אחרי איחוד גרמניה מחדש.
המחנה הרפורמי במפלגה, אשר דוכא מזה זמן רב, לקח את השליטה במפלגה בסתיו 1989. בכך קיווה לשנות את תדמיתה של המפלגה, וב-16 בדצמבר שינה את שמה של המפלגה למפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי, ובכך המחנה נטש את האידאולוגיה המרקסיסטית לניניסטית והכריז עצמו כדמוקרט-סוציאליסטי.
המפלגה המחודשת קיבלה 16.4% מהקולות בבחירות הפרלמנטריות של 1990 במזרח גרמניה.
ב-2007 המפלגה המחודשת התמזגה עם מפלגת "עבודה וצדק סוציאלי" לתוך מפלגת "די לינקה" (השמאל), המפלגה החמישית הגדולה ביותר בפרלמנט הגרמני לאחר הבחירות הכלליות של 2017.
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה נוסדה ב-21 באפריל 1946 על ידי מיזוג של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה עם המפלגה הקומוניסטית של גרמניה אשר נכחו באזור הכיבוש הסובייטי של גרמניה ובסקטור הסובייטי הכבוש של ברלין.
ארכיונים רשמיים מזרח-גרמנים וסובייטים מתארים את התיאור כוולונטרי על ידי שתי המפלגות הסוציאליסטיות.
על אף זאת, ישנם הרבה הוכחות לכך שהמיזוג היה הרבה יותר מסובך ממה שמתואר.
לפי כל העדויות, סמכויות הכיבוש הסובייטי כיוונו הרבה לחץ על הסניף המזרח-גרמני של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית להתאחד עם המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
המפלגה הממוזגת החדשה, יחד עם עזרתן של רשויות סובייטיות, המפלגה זכתה בבחירות של 1946 במועצות המקומיות והאזוריות באזור הכיבוש הסובייטי.
מנהלת הצבא הסובייטי בגרמניה שלטה באופן ישיר באזורים המזרחיים של גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, והשירותים החשאיים עקבו אחרי כל פעילות פוליטית.
דיווח חשאי של המנהלה תחת הצו של סרגיי איוונוביץ' טיולפנוב הראה כי החברים לשעבר של המפלגות אשר יצרו את המפלגה המאוחדת יצרו מחנות פוליטיים חדשים בתוך המפלגה המחודשת ונשארו אנטיגוניסטיים לאחר איחודן של המפלגות למפלגת האיחוד הסוציאליסטי הגרמני.
הדיווח הראה גם קושי מסוים בשכנוע הציבור המפלגה היא מפלגה גרמנית לגיטימית ולא כלי של הכוחות הסובייטיים.
הבעיה עם המפלגה שאחר כך נודעה לסובייטים היא שלמפלגה היה פוטנציאל להתפתח לתוך מפלגה לאומנית.
בפגישות מפלגה גדולות, החברים מחאו כפיים הרבה יותר לחברים אחרים אשר דיברו על לאומנות מאשר חברים אשר החליטו לדבר על פתירת בעיות חברתיות ושוויון מגדרי.
כמה אפילו הציעו הקמת מדינה גרמנית סוציאליסטית עצמאית, אשר לא תושפע על ידי הסובייטים וגם לא על ידי המערב.
למרות שהמפלגה היוותה איחוד של כמה מחנות פוליטיים, מתחילתה המפלגה הייתה נשלטת על ידי קומוניסטים.
עד לשנות ה-40 המאוחרות, המפלגה החלה לטהר את הסוציאל-דמוקרטים הסרבנים משורותיהם במפלגה.
עד להיווסדה של גרמניה המזרחית ב-1949 המפלגה כבר הייתה קומוניסטית באופן מלא, במהותה המשיכה את תפקידה של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בשם חדש.
באותה תקופה לואיס פירנברג כתב המנון המפלגה עם המילים "המפלגה תמיד צודקת".
למרות שמפלגות אחרות המשיכו להתקיים במדינה, רשויות הכיבוש הסובייטיות הכריחו אותן להצטרף ל"חזית העממית של גרמניה הדמוקרטית", קואליציה של מפלגות שלמרות שכולן היוו חלק בהן מפלגת האיחוד הסוציאליסטי שלטה בקואליציה ביד רמה.
במשך השנים, מפלגת האיחוד הסוציאליסטית השיגה לעצמה את התדמית של אחת המפלגות הכי קשוחות בגוש המזרחי.
כאשר מיכאיל גורבצ'וב החל את הרפורמות שלו בברית המועצות בשנות ה-80, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי החליטה לשמר קו פעולה שמרני.
ארגון המפלגה היה מבוסס על מוסדות המדינה.
השפעת המפלגה לקחה חלק בכל צד של החיים הציבוריים.
המפלגה חייבה את כל חבריה לחיות לפי המנטרה "היכן שיש חבר (קומראד/גנוסה) המפלגה נמצאת גם כן" מה שזה אמר הוא שלמפלגה היו נציגים במפעלים ובעסקים ציבוריים, תחנות טרקטורים, חוות, ובקופראטיבים.
מה שאפשר למפלגה לפקח ולנהל כל צעד של כל מוסד.
הארגון הקטן ביותר במפלגה היה "קבוצת המפלגה".
חברי הקבוצה הצביעו עבור אחד מחברי הקבוצה להיות "מארגן הקבוצה", אותו אדם היה אחראי לפעילות הקבוצה.
בנוסף על כך היה גזבר, ותעמולן.
במידה ויש כמה קבוצות מפלגה באותו אזור, הן מוזגו לתוך "מחלקת ארגון מפלגתי" אשר לה יהיה בבוא הזמן גם את ההנהגה שלה ומזכיר המחלקה.
ועידת המפלגה הייתה באופן רשמי המוסד המנהיג של המפלגה.
ועידות המפלגה היו מתוכננות באופן מדויק מאוד.
לוועידה היו יותר תפקידים מרק פוליטיים.
בוועידות גם נבחרו נציגים מהסניפים האזוריים לפי תבחינים שנקבעו על ידי הוועדה המרכזית של המפלגה.
תשומת לב רבה הושקעה לכדי קביעת כמות הנשים, נציגי הנוער, חברים מארגונים ציבוריים, ו"עובדים לדוגמה".
תפקיד מזכיר המפלגה נכח בכל מיני רמות במפלגה, בדרך כלל הוא כלל משרות ללא תשלום, לעיתים עבודות משרדיות עם שכר.
כאשר יחידה אדמיניסטרטבית גדלה מעבר לגודל מסוים ולחץ נוצר בין חברי הוועדה למזכיר המפלגה, ימונה מזכיר במשרה מלאה ובשכר לאותה יחידה.
מזכירי מפלגה במוסדות כלכליים גדולים ימלאו תפקיד שהוא מעבר לתפקידיהם המזכיריים הרגילים ויהיו גם חלק מגוף חזק יותר, אשר מגיע עד לוועידה המרכזית של המפלגה.
המשימה של מזכירי המפלגה הייתה לארגן את העבודה הפוליטית.
הם כוננו את פגישות המפלגה וארגנו הכשרה פוליטית עם מנהיגי המפלגה.
הם בדקו שהחלטות המפלגה יושמו בסניפים.
עליהם היה גם להכין אחת לחודש דיווח על "מורל ודעות" בקרב הסניף.
כאשר עבודה על נושא משוים משכה אליה גם ביקורת מסוימת, היו הרבה דרכים לשם החלת שינויים.
למרות זאת, תהליך הבירוקרטיזציה המתמשך של המפלגה והנטייה של המפלגה לסטליניזם פגעה ביכולת זו.
מזכירי מפלגה עברו כל חודש תהליך פוליטי ייחודי אשר כלל הדרכה שנעשתה על ידי נציגי המפלגה מדרגים גבוהים יותר.
בנוסף לאחריות המפלגתית שלהם, מזכירי המפלגה היו גם חלק ממנהל המדינה והם ביטחו את המקום עבור הנהגת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי הגרמני.
למעט במקרים בהם התאספה ועידת המפלגה, הוועדה המרכזית הייתה הגוף הגובה ביותר והמנהיג של המפלגה.
מזכיר הוועדה היה תפקיד שנבחר על ידי המזכיר הראשון של המפלגה או המזכיר הכללי, חברות בוועדה המרכזית הייתה בדרך כלל גם משולבת עם חברות בפוליטביורו של המפלגה.
המזכיר הכללי של המפלגה עד 1971 היה ולטר אולבריכט, והוא הומשך על ידי אריך הונקר.
בהיררכיה הפוליטית של גרמניה המזרחית, חברי הוועדה המרכזית היו מעל שרים ממשלתיים.
ביולי 1950, בכינוס המפלגה השלישי, הוועדה המרכזית של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה נבחרה לפי המודל הסובייטי, מה שאמר שחברי המפלגה היו בוחרים את הנציגים לוועדה דרך דף נייר שעליו מסומנים המועמדים.
דבר שהפתיע הרבה מאוד חברים הוא שיותר מ-62% מהמועמדים שנבחרו לוועדה המרכזית היו חבריי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית בעבר, לפני המיזוג ב-1946.
ב-1989 מספר החברים בוועדה המרכזית הוגדל ל-165: בנוסף לכך היוו כ-57 אנשים כמועמדים לוועדה.
בנוסף לפוליטיקאים בוועדה, היו גם האנשים שהיו בראש המוסדות הראשיים והארגונים התעשייתיים במדינה, כגון נשיא איגוד הכותבים במדינה, הדרג הצבאי ההעליון, וטרנים ועוד.
המבנה המגדרי של הוועדה היה תמיד ברובו גברי.
נשים לא היוו למשך כל תקופת קיום הוועדה יותר מ-15% מהחברים בוועדה.
העבודה היומיומית של הוועדה המרכזית הייתה נעשית על ידי הפוליטביורו (הלשכה הפוליטית), מעגל צר של ותיקי המפלגה, בין 15 ל-25 חברים, בנוסף לעוד עשרה חברים שהיו מועמדים לתפקיד, ולא יכלו להצביע בהחלטות הלשכה.
חברי הפוליטבוירו היוו כ-10 מזכירי הוועדה המרכזית.
המזכיר הכללי של הוועדה המרכזית החזיק בראשות הפוליטביורו.
ממשלת המדינה, אשר הונהגה על ידי מועצת השרים, הייתה חייבת ליישם רק החלטות שנקבעו על ידי הפוליטביורו.
מה שאומר שמועצת השרים הייתה תחת שליטה תמידית של ועדות המפלגה, מבנה שהבטיח את המשך שלטונה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי הגרמני.
הסטטוס הזה נקבע רשמית ב-1968 לאחר שינוי החוקה, שהגדירה את גרמניה המזרחית כ"מדינה סוציאליסטית" אשר מונהגת על ידי "מעמד הפועלים ומפלגתו המרקסיסטית-לניניסטית."
מזכירות הוועדה המרכזית נפגשה כל יום רביעי כדי ליישם את ההחלטות הסופיות של הפוליטביורו מהיום הקודם ולהכין את לוח הזמנית של הוועדה המרכזית למפגש של השבוע הבא.
המזכירות של הוועדה המרכזית לקחה חלק מכירע בבחירת הנומנקלטורה של הוועדה המרכזית.
חברי הנומקלטורה היו אלה שהחזיקו ב-300 התפקידים הכי חשוב במפלגה ובמדינה.
שינוי בנומנקלטורה חייב את אישור מזכירות הוועדה המרכזית.
כינוס המפלגה הראשון התרחש ב-21 באפריל 1946, זה היה כינוס האיחוד של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
במהלך הכינוס נבחרו שני יושבי ראש למפלגה: וילהלם פיק, המנהיג לשעבר של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, ואוטו גרוטווהל, המנהיג לשעבר של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
האיחוד היה אמור להיות בהתחלה כאיחוד של המפלגות בכל גרמניה הכבושה, אך האיחוד נדחה על ידי שלושת אזורי הכיבוש האחרים של גרמניה, שם המפלגות האלה (הקומוניסטית והסוציאל-דמוקרטית) נשארו עצמאיות.
האיחוד של שתי המפלגות לפי כך היה רק אפקטיבי באזור הכיבוש הסובייטי.
המפלגה החדשה, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה נבנתה במודל הדומה לשל המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
הכינוס השני של המפלגה נערך בין ה-20 ל-24 ביולי 1947. במהלכו אומץ תקנון חדש למפלגה, אשר יצר בעצם את הוועדה המרכזית של המפלגה.
הכינוס השלישי של המפלגה נערך ביולי 1950 ושם דגש בעיקר על התקדמות תעשייתית.
המגזר התעשייתי אשר העסיק 40% מהאוכלוסייה העובדת, עבר יותר הלאמות מה שגרם ליצירת "חברות העם" אותן חברות היוו כ-75% מהמגזר התעשייתי.
באותו זמן, המפלגה סיימה את המעבר שלה למפלגה בסגנון סובייטי שמרני, לאחר היבחרו של ולטר אולבריכט למזכיר הכללי של המפלגה.
כינוס המפלגה האחד עשר התרחש בין ה-17 ל-21 באפריל 1986, במהלכו הובטח המשכו של אריך הונקר כמזכיר הכללי של המפלגה לעוד קדנציה.
המפלגה במהלך הכינוס חגגה את הישגיה כ"מפלגה הכי מצליחה באדמה הגרמנית" ושיבחה את גרמניה המזרחית כ"מדינה סוציאליסטית יציבה פוליטית וכלכלית", והצהירה על כוונתה להמשיך את מדיניות המפלגה הקיימות.
הצלחותה של גרמניה המזרחית נזקפו לזכותו של אריך הונקר, והיוו ימי הזהב של המנהיג.
נוכחותו של מיכאיל גורבצ'וב בכינוס תרמה ליוקרתו של הכינוס.
לבסוף, ניתן לומר כי הכינוס האחד עשר בעיקר הפגין ביטחון בתפקידה של גרמניה המזרחית ככלכלה החזקה והיציבה ביותר במזרח אירופה.
גורבצ'וב הילל את הניסיון המזרח-גרמני בכלכלה מתוכננת והתגאה בכך שהיא אפקטיבית וניתנת לביצוע בשנות ה-80.
ימיה האחרונים: קריסתה של המפלגה
ביום השנה ה-40 להקמתה של גרמניה המזרחית, 7 באוקטובר 1989, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית הוקמה מחדש באופן לא חוקי.
בהמשך החודש נראו הפגנות רחבות בכל המדינה, לרבות ברלין המזרחית ולייפציג.
בפגישת פוליטביורו מיוחדת ב-18 באוקטובר, הונקר הודח מתפקידו כמזכיר הכללי של המפלגה והוחלף על ידי אגון קרנץ, המנהיג השני בחשיבותו במפלגה.
קרנץ ניסה להציג את עצמו כרפורמיסט, אך מעטים האמינו לו.
העם סלד מאגון כמעט באותה מידה כמו שסלד מהונקר, ורוב האוכלוסייה זכרה לו שארבעה חודשים לפני כן, הוא נסע לסין להודות למשטר הסיני על הדיכוי האפקטיבי של כיכר טיאנמאן.
קרנץ עשה מאמצים לשנות את מדיניות המדינה, אך לא הצליח לספק את הדרישות העולות של האזרחים לחופש.
אחד מהמאצים של המשטר להמעיט את ההתנגדות המסיבית היווה פעמון המוות של המשטר.
ב-9 בנובמבר הפוליטביורו של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה הוציא טיוטה לתקנות נסיעה חדשות המאפשרות לכל מי שחשק לבקר את גרמניה המערבית לעשות כך על ידי קבלת רשות מיוחדת בגבולות המזרח גרמניים.
עם זאת, אף אחד לא אמר לדובר הלא-רשמי של המפלגה, מנהל סניף המפלגה במזרח ברלין, גונטר שבובסקי, שהתקנות החדשות יהיו תקפות מאחר הצהריים של היום הבא.
כאשר כתב שאל אותו מתי התקנות יכנסו לתוקף, שבובסקי שיער שהן כבר נכנסו לתוקף והגיב "לפי מה שאני יודע – התקנות נכנסות לתוקפן באופן מיידי ללא עיכוב".
מהלך זה התפרש על ידי רבים כהחלטה לפתוח את חומת ברלין.
אלפי ברלינאים מהמזרח הצטופפו ליד החומה, ודרשו שייתנו להם לעבר.
השומרים שלא ציפו להם, היו חסרי כל כח להדוף אותם ולא מוכנים לכך, החליטו לתת להם לעבור למערב ברלין.
נפילת חומת ברלין הרסה את המפלגה באופן פוליטי.
ב-1 בדצמבר 1989, הפרלמנט המזרח-גרמני, הפולקסקאמר, ביטל את תוקפה של חוקת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, אשר הגדירה את המדינה כמדינה סוציאליסטית תחת הנהגתה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי הגרמני, ובכך באופן רשמי את סיום השלטון הסוציאליסטי בגרמניה המזרחית.
ב-3 בדצמבר 1989, הוועדה המרכזית במלואה והפוליטביורו, כולל קרנץ – התפטרו.
כמה מהחברים הצעירים של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה אשר היו פתוחים לרפורמות של גורבצ'וב הושתקו עד אירועי 1989. זמן קצר לאחר שמפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה נטשה את עמדותיה, גרגור גישי, רפורמיסט, נבחר לתפקיד יושב ראש המפלגה מחדש.
בנאומו הראשון גישי הודה בך שמפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה הייתה אחראית לבעיותיה הכלכליות של המדינה אך הכחיש את מעשיה של המפלגה מ-1949. הוא הצהיר שהמפלגה צריכה לאמץ צורה אחרת של סוציאליזם.
במהלך חודש דצמבר, רוב השמרנים של המפלגה, לרבות הונקר, קרנץ ואחרים, הודחו מהמפלגה כחלק מניסיון נואש לשנות את תדמיתה של המפלגה.
בכינוס מפלגה מיוחד ב-16 בדצמבר, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה לא הייתה יותר מפלגה מרקסיסטית לניניסטית.
כדי להרחיק עצמה מעברה, המפלגה הוסיפה לשמה את השם "מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי".
ב-4 בפברואר 1990, מה שנשאר מהמפלגה הוחלף לשם זה.
ב-18 במרץ 1990, המפלגה הפסידה בבחירות הכלליות של 1990, ומפלגת האיחוד הנוצרי-דמוקרטי ניצחה והחלה מגעים לאיחוד עם המערב.
מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי המחודשת שרדה את איחוד גרמניה מחדש.
ויוצגה בבונדסטאג ללא מחלוקות והפרעות עד 2007, ואז החלה גדול שוב.
המפלגה נשארה משמעותית ובעלת השפעות במזרח גרמניה לשעבר, בעיקר בדרגים המחוזיים.
ב-2007 המפלגה התאחדה עם מפלגה "עבודה וצדק סוציאלי" ליצירת מפלגה חדשה, "די לינקה" – השמאל.
אשר קיבלה תמיכה יותר רחבה במדינות גרמניה המערביות והיום מיוצגת בפרלמנטים המקומיים של מספר מדינות גרמניה.
במקור, למפלגת האיחוד הסוציאליסטי הגרמני היה סניף במערב ברלין, אך ב-1962 הסניף הזה נהיה מפלגה נפרדת אשר נקרה "מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של מערב ברלין".
המפלגה שינתה את שמה ל"יוזמה סוציאליסטית" באפריל 1990, ואחר כך התפרקה ביוני 1991. חבריה לאחר מכן עברו למפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי.
מפלגת בוואריה היא מפלגה גרמנית בדלנית הקוראת להפיכתה של בוואריה, המדינה הגדולה בשטחה בגרמניה, למדינה עצמאית.
המפלגה נוסדה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה ובתחילה זכתה להצלחה מרובה בבוואריה (המדינה היחידה בה היא מתמודדת) עם 21% מהקולות הבוואריים בבחירות הכלליות בגרמניה בשנת 1949 (4.2% מכלל הקולות), הישג שזיכה אותה ב-17 מושבים בבונדסטאג.
בבחירות לפרלמנט של בוואריה ב-1950 זכתה ב-18% מהקולות וב-39 מושבים, והייתה עד ל-1958 המפלגה השלישית בגודלה בבוואריה.
המפלגה ישבה בכמה ממשלות בבוואריה וחבר פרלמנט מטעמה שימש כממלא מקום ראש הממשלה.
לאחר פרשת שחיתות שנחשפה ב-1962 צנחו הישגי המפלגה, וב-1966 לא הצליחה להיכנס לפרלמנט.
שנה מאוחר יותר התפצלה המפלגה לשלוש מפלגות אשר שתיים מהן התפרקו מאז.
המפלגה רצה בקביעות בכל מערכת בחירות בבוואריה ובגרמניה.
הישגה הגדול ביותר מאז שנות הזוהר היה בבחירות למועצת האיחוד האירופי ב-1994, אז זכתה ל-1.6% מקולות הבוחרים.
למפלגה, נכון לשנת 2005, 15 נציגים בשבע ערים ומחוזות בבוואריה.
בבחירות הכלליות בגרמניה ב-2005 זכתה ב-35,543 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
למפלגת בוואריה, אשר סניפה הראשי במינכן, עמדות בנושאים שונים שאינם קשורים להיפרדות מגרמניה: למפלגה מצע "ירוק" יחסית, והיא קוראת להפסקת השימוש באנרגיה אטומית, לשיפור והרחבת התחבורה הציבורית, לאיסור על ניסויים בבעלי חיים ולשימוש במקורות אנרגיה ניתנים למיחזור.
מפלגת בוואריה מגלה תמיכה במפלגות בדלניות אחרות באירופה (בסקוטלנד, חבל הבסקים, קטלוניה, קורסיקה, פלנדריה ועוד).
מפלגת האזרחים הדמוקרטית (בבוסנית: Građanska Demokratska Stranka) היא מפלגה רב-אתנית בבוסניה והרצגובינה.
בבחירות לבתי הנבחרים שנערכו ב-5 באוקטובר 2002, המפלגה לא זכתה באף מושב.
אך המפלגה זכתה במושב אחד מתוך 140 המושבים של בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
מפלגת האיחוד לקידום החינוך והחברה בישראל הייתה מפלגה שכיהנה בכנסת התשיעית.
הסיעה הוקמה ב-11 בנובמבר 1980 עם פרישתו של פעיל הפנתרים השחורים סעדיה מרציאנו ממחנה של"י והקמת סיעת יחיד.
ב-30 בדצמבר 1980 ניתן לה השם "שוויון בישראל - פנתרים".
ב-19 במאי 1981 הצטרף למרציאנו חבר סיעת היחיד מרדכי אלגרבלי (שפרש כשנה וחצי קודם לכן מהתנועה הדמוקרטית), ושם הסיעה שונה ל"מפלגת האיחוד".
הקמת תמ"י הקטינה את הסיכויים של המפלגה להיכנס לכנסת, שהיו נמוכים ממילא.
ניסיונם של אלגרבלי ומרציאנו להשתלב בתמ"י לא צלח, לאחר שהוצע להם המקומות התשיעי והעשירי ברשימה.
בבחירות לכנסת העשירית קיבלה המפלגה 1,293 קולות ולא עברה את אחוז החסימה, ובעקבות כך נעלמה מהמפה הפוליטית.
מפלגת אוהבי הבירה הפולנית (פולנית: Polska Partia Przyjaciół Piwa), הייתה מפלגת מחאה פוליטית שהתקיימה בפולין בשנות התשעים של המאה העשרים.
המפלגה נוסדה בשנת 1990, ואחת ממטרותיה הייתה לעודד שתיית בירה בפאבים הפולנים, כמנהג הבריטי, במקום וודקה, כפי שהיה נהוג בפולין.
זאת על מנת להילחם באלכוהוליזם (בבירה יש פחות אחוזי אלכוהול מאשר בוודקה).
שמה של המפלגה, המעיד על הומור, הביא פולנים רבים להצביע עבורה כמחאה על התנהלות המערכת הפוליטית בארצם.
על אף שהמפלגה התחילה כמתיחה, עם הזמן היא גיבשה מצע מסודר ורציני.
בבחירות שנערכו בשנת 1991 השיגה המפלגה 16 מושבים בסיים, מתוך 460 מושבים, אך בבחירות של שנת 1993 זכתה המפלגה ב-0.1 אחוזים מן הקולות והתפרקה.
מפלגת אל-ופד הייתה מפלגה מצרית לאומית שהוקמה בשנת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, כמשלחת לוועידת פריז.
המשלחת לא זכתה להשתתף בוועידה בעקבות סירובה של הממשלה הבריטית.
מפלגת אל-ופד מילאה תפקיד חשוב במהומות 1919. המפלגה פעלה במצרים במשך 30 שנים עד פיזורה ב-1953 על ידי גמאל עבד אל נאצר.
את מפלגת אל-ופד (הוופד) המשיכה מפלגת הוופד החדשה שהוקמה ב-4 בפברואר 1978.
מצרים נכבשה ב-1882 על ידי הבריטים שהקימו במדינה פרוטקטורט.
השלטון היה נתון בידי הקונסול הבריטי שהוצב במדינה והמצרים שותפו בניהול ענייני המדינה.
ההנהגה המצרית הייתה הח'דיו (עד 1914), ראש ממשלה ומועצת שרים.
מלחמת העולם הראשונה השפיעה קשות על מצרים:
מבחינה כלכלית: הבריטים הטילו הגבלות פוגעות על היבולים החקלאים.
הם היו מעוניינים לשלוט על יבולי הכותנה.
שררה אינפלציה, גויסו אנשים ובהמות לשירות הבריטים והוטלה צנזורה.
כל אלו הביאו למצוקה כלכלית.
מבחינה פוליטית: המלחמה נפתחה עם הכרזת הפרוטקטורט שעצרה את תהליכי הלאומיות והעצמאות אשר המצרים האינטלקטואלים החלו לשאוף אליהן.
לאחר המלחמה השפיע גם רעיון ההגדרה העצמית שהציג הנשיא האמריקאי וודרו וילסון ב"ארבע עשרה הנקודות", ועורר צפיות רבות.
מצב זה הוביל לתסיסה לאומית אנטי בריטית ולדרישה מצרית להשתתף בוועידת השלום בוורסאי.
כך הוקמה הוופד ב-1919 כארגון וכמשלחת.
סעד זע'לול הגיע לנציב הבריטי העליון במצרים, רג'ינלד וינגייט, ודרש להשתתף בוועידת השלום בפריז, אך דרישתו נדחתה על ידי הממשלה הבריטית חרף עצתו של וינגייט להיענות לה.
למרות שיעודה של המשלחת לא התממש, הפכה והתעצבה המשלחת לכדי מפלגה פוליטית ב-1923. בבחירות לפרלמנט שהתקיימו ב-1924 זכתה המפלגה ב-179 מתוך 211 מושבים.
בשנים הראשונות לקיומה זכתה הוופד לפופולריות רבה, אולם בעקבות ביטול החוקה של 1923, לא השתתפה המפלגה בבחירות של 1931.
לאורך השנים השתנה אופי המפלגה במידה ניכרת, והוופד איבדה מכוחה בשל פילוגים רבים ואיבדה במידה רבה את תדמיתה כמפלגה צעירה ואידיאליסטית.
כמו כן, מנהיגה הראשון סעד זע'לול היה מנהיג כריזמטי אולם יורשו כמנהיג המפלגה, א-נחאס, התקשה לסחוף את ההמונים.
בחלק מתקופת קיומה, הייתה מפלגת הליברלים החוקתיים במצרים היריב הפוליטי המרכזי של הוופד.
הבדלי העמדות בין המפלגות היו על רקע אידאולוגי, פוליטי ובעיקר טקטי, בשל העובדה שהליברלים הסכימו לפשרה מול הבריטים ולא חיפשו הסכם שיביא עצמאות מוחלטת.
בשנת 1936 הקים מחמוד אבו אל-פתח את עיתון המפלגה "אל-מצרי", שפעל עד סגירתו על ידי השלטונות ב-1954, והיה בעל תפוצה נרחבת במצרים בשנות פעילותו.
ב-1936 החל תהליך של איבוד אמון ציבור בוחרי המפלגה בדרכה, בשל ההסכם האנגלו-מצרי.
התהליך המשיך אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה כשנחשפו ב-1942 שערוריות בהן היו מעורבים א-נחאס ואשתו.
סיבות אלו ואחרות גרמו לירידת הפופולריות של המפלגה ובבחירות לפרלמנט ב-1936 היא זכתה ב-89 מתוך 157 המושבים.
הירידה בכוחה נמשכה עד אשר איבדה את השלטון ב-1944.
עד סוף ימיה, נמצאה המפלגה, למעשה, בידי בעלי האחוזות שהיו מנהיגיה.
אולם, קהל הבוחרים שלה הורכב מקשת רחבה מאוד בעם המצרי: סטודנטים, פלאחים, אנשי המעמד הבינוני ועוד.
מפלגת אל-ע'ד שפירוש שמה מפלגת המחר, היא מפלגה במצרים, שזכתה בהיתר מפלגתי בשנת 2004. רוב מייסדי המפלגה הם חברים לשעבר במפלגת אל-ופד החדשה ובהם חברי הפרלמנט ד"ר איימן נור ומוחמד פריד קחמיס שהם הוגי רעיון המפלגה.
מייסד מפלגת אל-ע'ד, ד"ר אימן נור, הוא עורך דין מצליח שהחל את דרכו הפוליטית ב-1984 ככתב בעיתון של מפלגת אל-וופד.
ב-1995 הוא נכנס לפרלמנט ונבחר שוב ב-2000. ב-2001 לאחר פטירתו של מנהיג המפלגה, פואד סראג אל-דין, נוצרו חילוקי דעות בינו ובין היושב ראש החדש של המפלגה נואמן גומאא שהובילו לפרישתו והקמת מפלגת אל-ע'ד.
בנובמבר 2004, באספה הראשונה של המפלגה, נבחר נור ליושב ראש המפלגה.
המפלגה מעוניינת להצטייר כקול צעיר של דור ליברלי של פוליטיקאים וכלכלנים, ואכן גילם של מרבית חברי המפלגה צעיר מ-45. כמו כן, 37% ממייסדי המפלגה הן נשים עמן נמנית הד"ר מונה מכרם עביד (منى مكرم عبيد), האישה הקופטית הראשונה המחזיקה בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה.
בינואר 2005 החלה המפלגה להוציא עיתון.
מצע המפלגה שם דגש רב על זכויות אדם ומתרכז במציאת פתרון לעוני ולבעיות היומיומית של האזרחים.
עוד ביולי 2003 הגישה המפלגה בקשה להיתר חוקי מהוועדה לענייני מפלגות.
אולם בקשה זו נדחתה בטענה שמצעה אינו ייחודי.
נור ערער על ההחלטה בבית הדין המנהלי ולאחר מספר שימועים נקבע תאריך פסק הדין למאי אותה שנה.
אולם פסק הדין נדחה שלוש פעם, בפעם הראשונה ל-25 בספטמבר, בפעם השנייה בעקבות היעדרותם של שלושה מתוך שמונת המושבעים שבהם חברי המפלגה הלאומית הדמוקרטית, ושוב עקב היעדרות מכוונת נוספת של חמישה מתוך שמונת המושבעים.
כך שרק ב-6 בנובמבר הוכרז פסק הדין שלא התיר את הקמת המפלגה.
במקביל לערעור בבית הדין המנהלתי, הגיש נור שלוש בקשות נוספות להכרה במפלגתו מהוועדה לענייני מפלגות, כשבכל פעם הוא משנה לצורך כך את שם המפלגה.
ב-27 באוקטובר 2004 אישרה הוועדה לענייני מפלגות את היתר הקמת המפלגה.
לאור הישג זה, הביע נור את תקוותו שגם מפלגת אל-וסט שעדיין לא זכתה בהיתר הקמה, תזכה בהכרה רשמית בעתיד הקרוב.
ב-29 בינואר 2005 נעצר נור באשמת זיוף ייפויי כוח לייסוד מפלגתו, האשמות שהוכחשו על ידו.
מעצר זה שנתפס כמעצר פוליטי, גרר מחאות בתוך מצרים ומגורמי חוץ.
במרץ שוחרר נור בעקבות התערבות של איגוד של פרלמנטרים אירופאים היושב בקהיר בנוסף על לחץ אמריקאי.
הוא הספיק להתכונן במשך 18 יום לבחירות הראשונות לנשיאות שכללו מספר מועמדים.
נור שהגיע במקום השני בבחירות לנשיאות אחרי מובארכ, השיג על פי הממשלה 7% מהקולות, אולם משקיפים עצמאים סבורים שמדובר בכ-13% מהקולות.
אך הוא נשפט שוב ב-24.12.2005 בפני בית משפט אזרחי בקהיר ונידון לחמש שנות מאסר.
נור המשיך בפעילותו הפוליטית גם מתוך כותלי בית הכלא.
הוא התרכז בכתיבת ביקורת על הממשל ופרסום היחס הקשה שנהגו בו.
אולם, בעקבות מעצרו נוצר פילוג בשורות המפלגה שהוביל לעלייתו של יריבו הפוליטי מוסטפא מוסא ליו"ר המפלגה.
בנובמבר 2008 פרצו תגרות בין אנשיו של נור לבין אנשיו של מוסא שהובילו לשרפת מטה המפלגה.
במרץ 2008 דחה בית הדין המנהלי את ערעורו של נור, וסירב לשחררו מהכלא מסיבות בריאותיות.
אולם ב-18 בפברואר 2009 שחרר משרד הפנים את נור על רקע מצבו הבריאותי המידרדר, זאת, בהתאם להחלטת התובע הכללי.
במסיבת עיתונאים שנערכה יום לאחר שחרורו הצהיר נור כי הוא ימשיך בפעילותו הפוליטית ויפעל לטיהור שמו.
אמין נור וחברי המפלגה השתתפו באופן פעיל באירועים במצרים שהובילו להחלפת השלטון בשנת 2011. אמין נור אף נפצע וטופל בבית חולים.
הוא גם הודיע שהוא מעוניין להשתתף בבחירות למשרת הנשיא.
הוא גם הודיע שמבחינתו, תקופת הסכמי קמפ דייוויד הסתיימה.
יו"ר המפלגה- איימן עבד אל-עזיז נור (أيمن عبد العزيز نور).
דובר המפלגה- רגב הילאל חמידה (رجب هلال حميدة).
סגן יו"ר המפלגה- וליד ריאד חסין (وليد رياض حسين).
מפלגת אל-וסט ("מפלגת האמצע", בערבית: حزب الوسط) היא מפלגה מצרית שהוקמה בשנת 1996. המפלגה לא זכתה להכרה מהממשל המצרי.
רשימת מייסדי מפלגת אל-וסט מנתה 74 איש, מתוכם 62 חברים מוצהרים לשעבר באחים המוסלמים, שהחזיקו בעמדות מפתח באיגודים מקצועיים, בראשם אבו אל-עלא מאדי , עצאם חשיש, עצאם סולטאן, עומר עבדאללה, מוחמד עבד אל–לטיף, וסלאח עבד אל-מקצוד.
מסיבה זו, נתפסה המפלגה בראשיתהּ כניסיון של "האחים" להשיג הכרה פוליטית חוקית.
ואולם בין מייסדיה היו גם כמה נשים ונוצרים קופטים.
חברותם של קופטים נועדה להדגיש את תמיכתה של אל-וסט בעקרון האחדות הלאומית שבין מוסלמים ללא-מוסלמים (וטניה), וכן להבליט את אופייה האזרחי לעומת הדתי, האסור על פי החוק.
מבין מייסדיה הקופטים בלט בעיקר רפיק חביב, דובר המפלגה, סוציולוג בהכשרתו ובנו של ראש הכנסייה האוונגלית הפרוטסטנטית.
הפרופיל האידאולוגי של אל-וסט מבשר חריגה בהיבטים מסוימים מזה של תנועת האחים המוסלמים.
על פי מנהיגי אל-וסט, המפלגה מציגה אסלאם אחר, פתוח ומתון, בהתאם למונח וסאט אותו אימצה המפלגה כשמה, המצדד במערכת פוליטית פלורליסטית בלא מונופול על האמת הדתית וההיסטורית.
מנהיג המפלגה אבו אל-עלא מאדי, שכיהן בעבר כסגן מזכ"ל איגוד המהנדסים המצרי, הצהיר כי העניין המרכזי של מפלגתו הוא בקידום צדק חברתי ופוליטיקה הוגנת.
על אף היותה מפלגה אסלאמית, מדגיש מצע המפלגה דווקא את הצד הדמוקרטי של המפלגה:
במאי 1996 הגישו מייסדיה בקשה להכרה מהוועדה לענייני מפלגות, אולם בקשה זו נדחתה בנימוק שמצעה אינו ייחודי כפי שדורש חוק המפלגות הפוליטיות, וכי הרבה מהשקפותיה הפרוגרסיביות שאובות ממצע מפלגת השלטון.
מאדי לא ויתר, ו-48 שעות לאחר דחיית הערעור הוא הגיש בקשה נוספת להקמת המפלגה.
הפעם הוא שינה את שמה של המפלגה לאל-וסט המצרית וכן רענן את המצע ואת רשימת המייסדים: הפעם היא מנתה רק 24 פעילים לשעבר באחים המוסלמים מכלל 93. כל זאת כדי להתנתק מהאחים המוסלמים.
עם זאת, בספטמבר שוב נדחתה בקשת הערעור.
ב-2004 פנתה אל-וסט לבית הדין המינהלי, אולם בינואר 2007 נדחתה ההכרה ב-12 מפלגות לא-חוקיות, ובהן אל-וסט.
למרות הדחיות החוזרות של הממשל להכיר במפלגת אל-וסט, ב-2007 הצהיר מאדי בעיתונות כי הוא נחוש להשיג הכרה חוקית במפלגתו.
מפלגת אל-איסתקלאל הייתה מפלגה פוליטית לאומית פאן-ערבית חילונית שהתקיימה בקרב הציבור הפלסטיני בתקופת המנדט בין השנים 1932–1947. המפלגה הציבה קו תוקפני כנגד ממשלת המנדט, בה ראתה שותפה פעילה למעשה הציוני; הציונות, מצידה נתפסה כזרוע של האימפריאליזם הבריטי.
בין השנים 1936–1939 הנהיגה המפלגה את המרד הערבי הגדול שכוון בעיקר כנגד הבריטים ורק כתוצר-לוואי כנגד היישוב.
עקב כך נאסרו רבים מראשיה והוגלו לאיי סיישל.
הקמת מפלגת איסתקלאל הפלסטינית הייתה תוצאה של ניסיון להקים ארגון פוליטי כלל-ערבי.
בזמן כינוס הקונגרס האסלאמי העולמי בדצמבר 1931 בירושלים, התכנסו כ-40 פעילים, של אגודת "אל-פתאה" ופעילים של ממשל פייסל בדמשק (בשנים 1918–1920), וחיברו אמנה לאומית פן-ערבית, שתהווה בסיס לכינוס ועידה ערבית כללית.
האמנה קבעה כי ארצות ערב אינן ניתנות לחלוקה ופסלה כל מדיניות מקומית נפרדת, וכן גם הצהירה שהאומה הערבית מתנגדת לכל צורה של אימפריאליזם.
המתכנסים בחרו ועדה שתארגן את הוועידה: אסעד דאע'ר (מרוני מלבנון שעבד בעיתון אל-אהראם במצרים), ח'יר א-דין א-זרכלי (סורי שחי במצרים), עג'אג' נויהד (דרוזי מלבנון שחי בארץ ישראל), ושלושה פלסטינים, צובחי אל-ח'דרא , עיזאת דראוזה ועווני עבד אל-האדי.
הוועדה, שכינתה עצמה "הוועד הפועל של הוועידה הערבית הכללית", הזמינה אישים ערבים, בעיקר מעיראק, להשתתף בוועידה שנועדה להתקיים לארח אותה, אולם המלך הסעודי, חשש שהוועידה תקדם את השליטים ההאשמים והתנגד לקיומה.
גם הבריטים לחצו שלא לאפשר את קיום הוועידה בבגדאד ופייסל דחה אותה לסתיו 1933. אלא שהוא נפטר ב-8 בספטמבר ויוזמי הוועידה כבר לא ראו טעם בכינוסה.
בעקבות ביטול הוועידה, החליטו הפן-ערבים הפלסטינים להקים מפלגה פן-ערבית משלהם, שעשויה בעתיד לשמש בסיס למפלגה שתאגד בתוכה את החוגים הפן-ערביים בכל ארצות ערב.
אחד החותמים על ה"קול-קורא" לכינוס ועידה פן-ערבית כללית היה אמין אל-חוסייני, והוא ותומכיו השתתפו בדיונים המוקדמים על הקמת המפלגה, אולם כאשר נתברר לו כי היוזמה החדשה מביאה ליצירת מפלגה שהיא אמנם פן-ערבית, אבל פלסטינית בלבד, נטש אותה עם תומכיו.
ב-13 בדצמבר 1931 חתמו 11 פלסטינים על "קול-קורא לעולם הערבי": צובחי אל-ח'דרא, אסחאק דרויש, מוחמד אל-עפיפי, ראע'ב אבו אל-סעוד אל-דג'אני, אחמד חילמי עבד אל-באקי, עיזאת דראוזה, עווני עבד אל-האדי, מועין אל-מאדי , אחמד אל-אמאם, עג'אג' נויהד וכאמל אל-דג'אני.
המפלגה נוצרה כתוצאה מפילוג במחנה המג'ליסיון (תומכי משפחת חוסייני או "החוסיינים"), שניזון פוליטית מתנועות לאומיות ערביות ובפרט "הגוש הלאומי" בסוריה (מפלגות אלה בעולם הערבי מאמצות את השם "איסתקלאל").
צעירים קיצוניים חילונים שהושפעו מהלכי רוח לאומניים יצרו ב-4 באוגוסט 1932 את המפלגה סביב דמותו של עווני עבד אל-האדי, מתוך רצון לפעולה דינמית ומודרנית יותר מזו שיוצגה על ידי חוגי המועצה המוסלמית העליונה.
המפלגה הוקמה על ידי עשרה אנשים.
שישה מהם היו בין 11 החותמים על ה"קול-קורא": אל-ח'דרא, עבד אל-באקי, דראוזה, עבד אל-האדי, אל-מאדי ונויהד.
ארבעת האחרים היו: רשיד אל-חאג' אבראהים, אכרם זעיתר, פהמי אל-עבושי ודוקטור סלים סלאמה (הנוצרי היחיד).
לאחר זמן קצר, הצטרפו אליהם שני אישים נוספים,
חמדי אל-חוסייני (מעזה) וחרבי אל-איובי.
12 האישים האלה היוו את הרשות המרכזית של המפלגה.
אף אחד מהם לא היה מירושלים, מלבד נויהד, שהתגורר בה, אולם בהיותו דרוזי מלבנון, היה זר למחנאות המשפחתית שבה.
בין מייסדי המפלגה היו מנהלי בנקים ואנשי כספים (אבראהים ועבד אל-באקי), עורכי-דין (עבד אל-האדי, אל-ח'דרא ואחמד שוקיירי), עיתונאים (נויהד, חמדי אל-חוסייני ואבראהים א-שנטי, עורך "א-דפאע"), מורים (זעיתר והאשם א-סבע) ורופא (סלאמה).
מצע המפלגה, שהתבסס על ה"קול-קורא" מדצמבר 1931, כלל חמישה סעיפים, שאינם שונים שוני מהותי ממצען של שאר המפלגות הלאומיות הערביות:
לאחר הקמת המפלגה, היא החלה בפעילות פוליטית.
אורגנו אסיפות בערים ופורסמו כרוזים חריפים בעלי תוכן פן-ערבי, אנטי-אימפריאליסטי, אנטי-בריטי ואנטי-ציוני, בהם שבו מחבריהם לקרוא לארץ ישראל "סוריה הדרומית".
נישאו נאומים שתקפו את הממשלה ואת הערבים המשתפים איתה פעולה ובהם נשיא המועצה המוסלמית העליונה, אמין אל-חוסייני.
הציבור נקרא שלא לשתף פעולה עם הממשלה, לא לשלם מיסים ולהיאבק במנדט הבריטי.
פעילות זו החריפה בתחילת 1933. היא התקבלה בציבור בחיוב, במיוחד בקרב הנוער והמשכילים.
המפלגה משכה אליה את ארגוני הנוער, אגודת הצעירים המוסלמים ופלוגות הצופים, ובמחצית הראשונה של 1933 הגיעה לשיא השפעתה.
לאחר מכן ירד היקף הפעילות.
בספטמבר נערך המפגש הפומבי האחרון ובסוף השנה חדלו רוב הסניפים להתקיים.
תהליך הדעיכה חל על רקע הפיצול הפנימי בין תומכי ההאשמים לתומכי הסעודים, וכן על רקע מריבות אישיות.
המפלגה גם סבלה מקשיים כספיים, וזאת בשל היעדר תמיכה מצד משפחה עשירה של נכבדים והיעדר מנגנון ציבורי הדומה למועצה המוסלמית העליונה.
באוגוסט 1933, כשביקרה המפלגה את אמין אל-חוסייני על שיתוף הפעולה שלו עם הממשלה, תקפו אותה החוסיינים והמועצה המוסלמית העליונה פיטרה את עאוני עבד אל-האדי מתפקידו כיועצה המשפטי.
במרץ 1935 יצרו החוסיינים, כתגובת נגד, את המפלגה הערבית הפלסטינית.
האידאולוגיה של האיסתקלאל פנתה בראש ובראשונה כנגד האימפריאליזם הבריטי המפצל את העולם הערבי וראתה בציונות רק ענף אחד מענפי האימפריאליזם, זאת בעוד החוסיינים ריכזו את מלחמתם ביהודים הציונים ונזהרו בבריטים.
למרות הצגת התמונה האידאולוגית הזו, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה התהפכה המגמה בעוד החוסיינים נטו יותר לכיוון הפשיסטי ואנשי איסתקלאל נטו לעודד את הבריטים במדיניותם האנטי-ציונית ולתמוך במדיניות הספר הלבן.
הבדל נוסף בין החוסיינים לאיסתקלאל היה שהאיסתקלאל הייתה מפלגה חדשה של עירוניים צעירים משכילים וחילונים ללא קהל תומכים כפרי, בעוד החוסיינים נהנו ממאגר גדול של תומכים בקרב האוכלוסייה הכפרית, המבוגרת והמוסלמית של הארץ ומהמבנה המסורתי של החמולות.
לאיסתקלאל היו תדיר בעיות מימון (שלא היו לחוסיינים שנהנו משליטה בכספי הווקף) שהצריכו אותה ליטול הלוואות מבנקים ובעלי הון.
בקיץ 1935 תמכה המפלגה בהקמת "קופת האומה להצלת הקרקעות", בראשה עמד אחמד חילמי עבד אל-באקי, ראש "בנק האומה".
מטרת הקופה הייתה לסייע בפיתוח כלכלי ורכש קרקעות כתגובת-נגד לגאולת הקרקעות של התנועה הציונית.
בשל המרד, המשברים הכלכליים ואווירת המשבר של "מאתיים ימי החרדה" פעלה הקופה בעיקר החל מסתיו 1943. במקביל להשקעת כספים בפיתוח תעשייה חקלאית מודרנית בכפרים, פעלה הקופה כגוף תעמולה שהציג את המוכר את אדמתו ליהודים או העוסק בתיווך למטרה זו כבוגד בעמו.
חוגי החוסיינים יצאו במתקפה כנגד "הקופה" ומנהליה בדרישות לחשיפת מקורות המימון שלה, שהגיעו ממקורות הליגה הערבית.
כיוון שהכספים שהוקצו על ידי מדינות ערב למטרת סיוע לאחיהם הפלסטינים הופנו משקמה הקופה למטרה זו, הם חדלו להגיע אל קופות המועצה המוסלמית העליונה (החוסיינית), כפי שהיה לפני הווסדה.
כדי להתמודד עם בעיה זו יצר מוסא אל-עלמי את "המפעל הקונסטרוקטיבי" החוסייני, שהיה בעל מטרות זהות לאלו של "הקופה".
בהתאם לנטייה האנטי-בריטית נוצרו בתוך המפלגה שני אגפים.
האגף ה"ימני" ניסה ליצור קשרים עם משטרים פשיסטיים באירופה, בעיקר באיטליה הפאשיסטית בעוד האגף ה"שמאלי" יצר קשרים עם קומינטרן (האינטרנציונל הקומוניסטי).
לאחר תום מלחמת העולם השנייה התדלדלו שורות המפלגה והיא התפוררה.
מפלגת המחוזות או מפלגת האזורים (באוקראינית: Партія регіонів) היא מפלגה באוקראינה שהייתה המפלגה הגדולה ביותר משנת 2006, לאחר שזכתה במרב המושבים בראדה העליונה ועד 2014 עת פורקה.
ראש ממשלת אוקראינה לשעבר, מיקולה אזארוב היה מנהיג המפלגה האחרון.
המפלגה הוקמה ב-26 באוקטובר 1997, זמן קצר לפני הבחירות לפרלמנט האוקראיני ב-1998 תחת השם מפלגת התחייה האזורית של אוקראינה.
המפלגה תמכה בנשיא ליאוניד קוצ'מה והייתה חלק מברית של תומכי הממשלה באוקראינה במהלך הבחירות לפרלמנט ב-30 במרץ 2002. הבסיס האלקטורלי והפיננסי של המפלגה נמצא בעיקר במזרח ובדרום מזרח אוקראינה, שם היא נהנית מתמיכה עממית רחבה.
המחוז שבו המפלגה נהנית מתמיכה מובהקת הוא מחוז דונצק, ששם המפלגה נחשבת למפלגה השלטת בכל זרועות הממשל במחוז.
המפלגה חתמה על הסכם שיתוף פעולה בשנת 2005 עם מפלגת "רוסיה המאוחדת" הרוסית.
בספטמבר 2009 הכריז מיקולה אזארוב על הקמת הפורום האנטי-פשיסטי של אוקראינה, הפורום נוצר במהלך הכנס הבינלאומי "מלחמת העולם השנייה: תוצאות ומשמעות עבור אוקראינה" שנערך בחרקוב ביוזמת אספת העמים הסלאביים.
מפלגת התחייה האזורית של אוקראינה
הקונגרס המייסד של מפלגת התחייה האזורית של אוקראינה התקיים ב-26 באוקטובר 1997 בקייב.
המנהיג הראשון של המפלגה היה ראש עיריית דונצק ווֹלוֹדימיר ריבק.
ב-6 בנובמבר 1997, המפלגה נרשמה במשרד המשפטים האוקראיני.
במהלך 1998 המפלגה זכתה ב-0.9% מהקולות בבחירות לפרלמנט.
בקיץ 1999, המפלגה נכנסה לגוש אלקטורלי "הבחירה שלנו – ליאוניד קוצ'מה", שתמכה בנשיא המכהן ליאוניד קוצ'מה לבחירות הנשיאותיות של שנת 1999.
מפלגת האזורים נוצרה במרס 2001 מתוך איחוד של חמש מפלגות.
ב-18 ביולי 2000, מנהיגי חמש מפלגות פוליטיות, בהשראת פטרו פורושנקו, מנהיג תנועת סולידריות, הכריזו על נכונותם לאחד את מפלגותיהם לתוך מפלגת אחת.
ב-18 בנובמבר 2000, חמש מפלגות פוליטיות: מפלגת התחייה האזורית של אוקראינה, תנועת סולידריות, מפלגת העבודה האוקראינית, המפלגה לאוקראינה יפה והמפלגה הלאומית של הגמלאים, מוזגו לתוך המפלגה החדשה ונבחרו שלושה יושבי ראש: וולודימיר ריבק, ממפלגת התחייה האזורית של אוקראינה, פטרו פורושנקו וולנטין לאנדיק, מנהיג מפלגת העבודה האוקראינית.
אל המפלגה הצטרפו ראש העיר העתידי של קייב, ליאוניד צ'רנובצקי ומיקולה אזארוב, בעל ברית ותיק של הנשיא דאז ליאוניד קוצ'מה, שנבחר למנהיג המפלגה במרס 2001, אך התפטר בדצמבר אותה שנה.
יורשו היה סגן ראש הממשלה וולודימיר סמיונז'נקו.