tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 1911 הקים ביחד עם סלדן ספנסר את משרד עורכי הדין "Spencer & Donnell".
דונל נישא להילדה הייס ב-1913. נולדו להם שני ילדים – רות וג'ון לנייר.
ב-1917 היה נשיא איגוד הרפובליקנים הצעירים של מיזורי, בשנים 1918–1920 היה חבר בוועד המנהל של הוועדה המדינתית הרפובליקנית של מיזורי, ובשנת 1919 כיהן נשיא המועדון הרפובליקני ברובע ה-28 של סנט לואיס.
הוא היה התובע העירוני של ובסטר גרובס, פרוור מדרום-מערב לסנט לואיס.
דונל נבחר למושל מיזורי בנובמבר 1940 וכיהן תקופת כהונה אחת מ-1941 עד 1945. דונל ניצח את לואיס לורנס "לארי" מקדניאל, פוליטיקאי מקומי מסנט לואיס, בהפרש של 3,613 קולות מתוך כמעט 2 מיליון מצביעים, בעיקר בזכות תמיכה שקיבל מאזורים כפריים.
הוא היה המושל הרפובליקני הראשון לאחר קריסת המערכת הפוליטית של תומאס פנדרגסט והרפובליקני הבכיר היחיד שנבחר בכל המדינה בבחירות 1940. הדמוקרטים עיכבו את השבעתו במשך שישה שבועות עד שבית המשפט העליון של מיזורי כפה את קיום השבעתו במה שכונה על ידי יריביו הפוליטיים כ"גניבת המושלוּת הגדולה".
קודמו של דונל, לויד סטארק, השתלט בשנת 1936 על המינויים הפדרליים במיזורי מידי "מכונת פנדרגסט".
כתוצאה מכך, עלה חשש מכך שמושל רפובליקני חדש ישתלט על המינויים הפוליטיים.
שעות ספורות לאחר הבחירות, מספר חברים במפלגה הדמוקרטית התכנסו במלון דה-סוטו בסנט לואיס כדי לדון בתגובה למצב.
בין הנוכחים היו הסנאטור בנט צ'אמפ קלארק, ראש עיריית סנט לואיס ברנרד פ.
דיקמן, יו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית רוברט האנגן, התובע הכללי של מיזורי רוי מקיטריק, ויו"ר המפלגה הדמוקרטית במיזורי מריון הולן.
האסטרטגיה שלהם הייתה לטעון שקולות רפובליקניים נרכשו במרמה.
הם ביקשו להסתמך על סעיף בחוקת מיזורי המאפשר ליו"ר בית הנבחרים של מיזורי "לספור ולפרסם בפני הציבור הרחב מי ניצח".
בתקופת ספירת הקולות בידי בית הנבחרים הדמוקרטי, סירב בית הנבחרים להשביע את דונל לתפקידו, אף על פי שסטארק עצמו דרש כי ייכנס לתפקידו.
לבסוף, הכריע בית המשפט העליון של מיזורי לטובתו והוא הושבע כמושל.
דונל היה חבר מסדר הבונים החופשיים בלשכת טוסקן מס' 360 בסנט לואיס, כיהן כ"מורה הנכבד" (Worshipful Master) בשנת 1915, ובהמשך נבחר לכהן כ"מאסטר הגדול" של מסדר הבונים החופשיים במיזורי (1942–1943) במהלך כהונתו כמושל.
באופן אירוני, הדמוקרט הארי טרומן רמז כי קשרי הבונים החופשיים בינו לבין דונל סייעו לו לנצח בבחירות לסנאט בשנת 1940. דונל ניסה לקדם תוכניות שאפתניות כמושל, אך מרבית יוזמותיו סוכלו, אף על פי שהרפובליקנים הצליחו להשיג שליטה בבית הנבחרים ומחצית ממושבי הסנאט של מיזורי בשנת 1942.
דונל נבחר לסנאט של ארצות הברית בנובמבר 1944. במערכת בחירות זו ניצח את התובע הכללי של מיזורי, רוי מקיטריק, בהפרש של 1,988 קולות מתוך כמעט 1.56 מיליון קולות שנספרו.
מקיטריק הדיח את הסנאטור המכהן בנט צ'אמפ קלארק בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן בין השנים 1945 ל-1951. כסנאטור, תמך דונל בחוק טאפט-הארטלי , בצעדים נוספים נגד איגודי העובדים, ובהפחתת מס הכנסה.
הוא התנגד למס רווחי-יתר ולרוב הסיוע הכלכלי למדינות שמעבר לים.
בבחירות 1950 לסנאט של ארצות הברית הוא הפסיד לחבר הקונגרס לשעבר, תומאס הנינגס הבן, בתוצאה של 53.6% מול 46.4%.
לאחר תום כהונתו שב דונל לעסוק בעריכת דין ופרש לגמלאות בשנת 1956. הוא שימש כנשיא אגודת הבוגרים של אוניברסיטת מיזורי וכנאמן של החברה ההיסטורית של מדינת מיזורי.
הוא נפטר בשנת 1980 בגיל 95 בעיר סנט לואיס ונקבר בבית הקברות בלפונטיין.
פורץ השחקים הוא סרט דרמה בריטי משנת 1952, בבימויו של דייוויד לין.
הסרט מתמקד במאמציהם של טייסי ניסוי ומהנדסים לשבור את מחסום הקול, ובוחן את ההשפעות של השאיפה הזו על חייהם האישיים.
הסרט עוקב אחר סיפורו של טוני גטרס (רלף ריצ'רדסון), תעשיין תעופה שאפתן, המקדיש את חייו לפיתוח מטוס סילון המסוגל לשבור את מחסום הקול.
הוא מגייס את חתנו, טייס הקרב לשעבר ג'ון רידג'פילד (נייג'ל פטריק), לשמש כטייס הניסוי.
במהלך הניסויים, ג'ון מתמודד עם אתגרים טכניים ופיזיים, בעוד אשתו סוזן (אן טוד) חוששת לחייו.
הסרט מציג את המתח בין הקדמה הטכנולוגית לסיכונים האישיים הכרוכים בה.
רלף ריצ'רדסון – טוני גטרס, תעשיין תעופה נחוש.
נייג'ל פטריק – ג'ון רידג'פילד, טייס ניסוי וחתנו של טוני.
אן טוד – סוזן גטרס, אשתו של ג'ון ובתו של טוני.
ג'ון ג'סטין – כריסטופר "כריס" גטרס, בנו של טוני וטייס קרב.
דיינה שרידן – ג'סי רידג'פילד, אשתו של כריס.
הסרט היה הסרט ה-12 הפופולרי ביותר בקופות הבריטיות ב-1952 וגם הצליח בארצות הברית.
הוא זכה לשבחים על הבימוי של דייוויד לין ועל הופעות השחקנים, במיוחד זו של רלף ריצ'רדסון.
בוסלי קראותר מהניו יורק טיימס כתב כי "סרט זה, שבוים והופק באנגליה על ידי דייוויד לין על פי תסריט מקורי יוצא דופן ברמתו הספרותית וברגישותו מאת טרנס רטיגן, הוא יצירה מרהיבה ומרתקת הלוכדת את עוצמתם של מטוסי הסילון ואת מחשבותיהם ורגשותיהם של האנשים העוסקים במכונות מופלאות אלו.
הסרט מבוצע בגילוי מושלם של דמויות עמוקות ועדינות על ידי צוות שחקנים בראשות ראלף ריצ'רדסון, נייג'ל פטריק ואן טוד".
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 86% על סמך 14 ביקורות.
באתר Metacritic, הציון הממוצע הוא 75 מתוך 100, בהתבסס על 5 ביקורות.
המבקרים ציינו את השילוב המוצלח בין דרמה אישית למתח טכנולוגי, ואת האותנטיות שבה מוצגים האתגרים של שבירת מחסום הקול.
פוֹרֶסט סִיטִ הוא פרויקט נדל"ן תיירותי ואזור פיננסי מיוחד (Special Financial Zone - SFZ) שהוקם בפרוורי העיר איסקנדר פוטרי במדינת ג'והור, מלזיה ויועד למשוך השקעות זרות, בעיקר מסין.
הפרויקט בהשקעה של 100 מיליארד דולר היה מיועד למשקיעים סינים מהמעמד הבינוני-גבוה, אך נכשל וב-2022 הפרויקט הפך ל"עיר רפאים".
הוכרז לראשונה בשנת 2006 כפרויקט השקעה בן עשרים שנה הממומן ברובו על ידי החברה הסינית Country Garden (בסינית: 碧桂园) שהוקם במסגרת יוזמת החגורה והדרך.
החברה הסינית מחזיקה ב-60% מהפרויקט ויתר ה-40% שייכים לחברה בבעלות ממשלת המחוז.
ב-2016 נערך טקס פתיחה חגיגי של הפרויקט בהשתתפות ראש ממשלת מלזיה נג'יב רזאק, שהודיע כי פורסט סיטי תוגדר כאזור פטור ממכס.
כמה גורמים עיקריים הביאו להאטה עד כדי עצירת מכירות הנכסים והשקעות בפרויקט וכתוצאה מכך לכישלונו:
בתקופה שבה החלו המכירות הראשונות של נכסים בפרויקט, הכריז נשיא סין שי ג'ינפינג על מגבלות מטבע ובכללן הגבלת הוצאת כספים מחוץ למדינה, מעל תקרה שנתית של 50,000 דולר.
המקומיים, ראו בפרויקט "מובלעת זרה" ולא התפתו לפרסומות.
בין השנים 2020–2022 אירע משבר כלכלי - פוליטי חמור במלזיה, עד כדי חששות ליציבות השלטון המרכזי.
בנוסף, הפרויקט עורר ביקורת מקומית ועולמית בשל הרס אקולוגי נרחב, שנגרם עקב בנייתו על קרקע מיובשת מהים (במיוחד, להרס של בתי גידול רבים).
התוכנית הייתה לבנות דירות ל-700,000 תושבים על כ-19 קמ"ר, הבנויים על ארבעה איים מלאכותיים.
עד יוני 2023 נבנו רק 26 אלף דירות, בעשרות מגדלים, על אי אחד בלבד.
מספר התושבים נאמד בפחות מ-9,000.
החברה הסינית Country Garden הפכה חדלת פירעון בשנת 2023.
באוגוסט 2023 הכריז ראש ממשלת מלזיה אנואר איברהים כי פורסט סיטי הוגדרה כאזור פיננסי מיוחד כדי לשפר את התחרותיות שלה.
בשנת 2024, פורסט סיטי הוכרזה על ידי ממשלת מלזיה כ-SFZ הראשון של מלזיה, כדי למשוך שירותים עסקיים גלובליים, מוסדות בנקאיים וחברות טכנולוגיה פיננסית.
במסגרת זו נקבעו תמריצים מיוחדים למשקיעים.
על פי אמנת רמסר הוגדרה שמורת יער המנגרובים של Pulai River, כאזור ביצה בעל חשיבות בינלאומית.
בים שבאזור Tanjung Kupang גדלים עשבי ים החיוניים למערכת האקולוגית הימית.
האזור משמש בית גידול למגוון מינים ימיים, כולל דגים, סרטנים, וצבי ים נדירים ובנוסף העשב מסייע בהגנה על החוף מפני סחף והצפות.
על אף שהפרויקט שווק כ"עיר חוף חסכונית באנרגיה, רגישה אקולוגית, שומרת קרקע" ועם פוטנציאל זיהום סביבתי נמוך, בפועל הייתה לפיתוח השפעה סביבתית שלילית משמעותית, עם נזק בלתי הפיך.
גורמי הגנת הסביבה העלו טענות לפיהן נעשה שימוש בחול מגבעות מקומיות לצורך הקמת הפרויקט.
בחלק מהבניינים, בתי המלון ובכבישים התגלו סדקים והועלו טענות מלאכת ביסוס הקרקע הייתה חפוזה והקרקע לא הספיקה להתייצב.
נטען אף שהקרקע שוקעת, וככל הנראה תמשיך לשקוע בעתיד.
פורטס סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה־42 של מדינת מיזורי בין השנים 1949–1953. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
סמית' נולד סמוך להרדין , במחוז ריי שבמיזורי.
הוא התחנך במכון וודסון שבריצ'מונד, ובהמשך למד בקולג' וסטמינסטר.
ב־12 באוקטובר 1915 נישא למילדרד ויליאמס, ולזוג נולדו שתי בנות – פורסטין ומרי ג'וזפין.
סמית' ניהל אורח חיים מתודיסטי.
את דרכו הפוליטית החל סמית' בשנת 1910 כסגן מעריך נכסים במחוז ריי.
בשנת 1914 נבחר לנציב מחוז ריי, תפקיד בו כיהן במשך שמונה שנים.
בין השנים 1925–1932 שימש כחבר בוועדת המיסים של מדינת מיזורי, תפקיד שסלל את דרכו לתפקידים בכירים יותר.
בנובמבר 1932 נבחר סמית' למבקר המדינה של מיזורי, תפקיד בו כיהן במשך 16 שנים, עד שנבחר למושל בשנת 1948. לפי דיווח במגזין טיים מאוגוסט 1948, סמית' שמר על הפופולריות שלו באמצעות הדגשת תפקידו בשליחת המחאות לתשלומי קצבאות הזקנה במדינה.
ב-2 בנובמבר 1948 נבחר למושל מיזורי אחרי שגרף 56.98% מקולות הבוחרים.
הוא ניצח את מועמד המפלגה הרפובליקנית מאריי תומפסון ומועמדים נוספים מהמפלגה הסוציאליסטית של אמריקה, מהמפלגה הפרוגריסיבית וממפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה.
קודם לכן גבר על עמיתו הדמוקרטי רוי מקיטריק בבחירות המקדימות.
כהונתו של סמית' כמושל לוותה בחשדות וברמיזות, בעיקר סביב הקשרים האפשריים בינו לבין גורמים בעולם הפשע המאורגן.
לפי דיווחים שונים בעיתונות, סמית' נעזר בתמיכתו של צ'רלי בינאג'יו, מראשי המאפיה בקנזס סיטי, שביסס דריסת רגל פוליטית לאחר קריסת אחיזתו הפוליטית של טום פנדרגסט בפוליטיקה הדמוקרטית במדינה.
תמיכה ארגונית זו כללה גיוס כספים משמעותי מגורמי הימורים, בסכומים שהוערכו בין 50 ל־200 אלף דולר אמריקאי, בעיקר מאזור סנט לואיס.
קשר זה תרם לפתיחת חקירות סביב מערכת הבחירות של סמית', ואף עלה בדיוני הוועדה המיוחדת של הסנאט של ארצות הברית לחקירת פשע מאורגן, בראשותו של הסנאטור אסטס קיפאובר.
בעקבות הפרשה, היחסים בין סמית' לבין המפלגה הדמוקרטית הלאומית נפגעו, אך למרות זאת שימש סמית' כראש משלחת מיזורי לוועידה הדמוקרטית הלאומית בשנת 1952.
בשנת 1951 חתם סמית' על "חוק התחדשות השטחים העירוניים", שאִפשר לרשויות מקומיות להנפיק איגרות חוב לצורך פיתוח תשתיות ציבוריות והקמת תעשיות חדשות באזורים מוחלשים.
עם סיום כהונתו בינואר 1953, פרש סמית' מהחיים הציבוריים.
פורסט סמית' נפטר ב־8 במרץ 1962 בגולפפורט שבמיסיסיפי, ונטמן בבית העלמין סאני סלופ שבריצ'מונד, מיזורי.
אגם פורסט, הנמצא בפארק הלאומי ת'אוזנד הילס סמוך לקרקסוויל שבמיזורי, נקרא על שמו.
בניין מגורים באוניברסיטת מיזורי שבקולומביה נשא את שמו עד שנהרס בשנת 2004. פעילותו של סמית' נגד תוכניות חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית להקמת סכר על נהר הקרנט נחשבת לאחת מהסיבות המרכזיות לסיכול התוכנית.
פּוֹרְפִירִינִים הם תרכובות אורגניות הטרוציקליות , המורכבות מארבע תת-יחידות פירול מותמרות, המחוברות ב שלהן באמצעות גשרי (=CH−).
בבעלי חוליות, חבר חיוני בקבוצת הפורפירינים הוא ההם, המהווה מרכיב ב, שתפקידיהם כוללים נשיאת חמצן במחזור הדם.
בצמחים, נגזרת פורפירין חיונית היא הכלורופיל, המעורב ב וב בפוטוסינתזה.
תרכובת האב של הפורפירינים היא , תרכובת כימית נדירה בעלת עניין תאורטי בלבד.
עם סך של 26 אלקטרוני פאי, מבנה טבעת הפורפירין הוא מערכת ארומטית קואורדינטיבית.
תוצאה אחת של המערכת המצומדת הגדולה היא שפורפירינים בולעים בחוזקה בתחום הנראה של הספקטרום האלקטרומגנטי, כלומר הם בעלי צבע עמוק.
השם "פורפירין" נגזר מיוונית πορφύρα (פורפירה), 'סגול'.
קומפלקסים של פורפירין מורכבים מליבת MN4 .
ההיקף של הפורפירינים, המורכב מפחמנים בהכלאת sp2, מציג בדרך כלל סטיות קטנות ממישוריות.
פורפירינים "מרופטים" (ruffled) או בעלי צורת אוכף מיוחסים לאינטראקציות של המערכת עם סביבתה.
בנוסף, המתכת אינה ממוקמת לרוב במרכז מישור ה-N4. עבור פורפירינים חופשיים, שני פרוטוני הפירול נמצאים בטראנס הדדי ובולטים מחוץ למישור ה-N4. עיוותים לא-מישוריים אלה מקושרים לתכונות כימיות ופיזיקליות משתנות.
טבעות כלורופיל הן באופן מובהק יותר לא-מישוריות, אך הן רוויות יותר מפורפירינים.
במקביל לעקירת שני פרוטוני N-H, פורפירינים קושרים יוני מתכת ב"כיס" ה-N4. ליון המתכת יש בדרך כלל מטען של 2+ או 3+.
משוואה סכמטית לסינתזות אלה מוצגת להלן, כאשר M = יון מתכת ו-L = ליגנד:
גאופורפירין, הידוע גם כפטרופורפירין, הוא פורפירין ממקור גאולוגי.
הם עשויים להימצא בנפט גולמי, פצלי שמן, פחם או סלעי משקע.
הוא כנראה המינרל הגאופורפיריני היחיד, שכן נדיר שפורפירינים מופיעים בנפרד ויוצרים גבישים.
ראשיתו של תחום ה במיצוי פורפירינים מנפט.
ממצאים אלה סייעו לבסס את המקורות הביולוגיים של הנפט.
נפט לעיתים "מזוהה" (fingerprinted) על ידי אנליזה של כמויות קורט של פורפיריני ניקל ו.
מטלופורפירינים באופן כללי הם תרכובות אורגניות יציבות מאוד, והמבנים המפורטים של הנגזרות שמוצו הבהירו שמקורם בכלורופיל.
באאוקריוטים שאינם מבצעי פוטוסינתזה כגון בעלי חיים, חרקים, פטריות ופרוטוזואה, כמו גם בקבוצת החיידקים , ל של פורפירין הוא יצירת (δ-ALA, 5-ALA או dALA) על ידי התגובה של חומצת האמינו גליצין עם ממעגל קרבס.
בצמחים, אצות, חיידקים (למעט קבוצת האלפא-פרוטאובקטריה) וארכאונים, הוא מיוצר מחומצה גלוטמית דרך גלוטמיל-tRNA ו.
האנזימים המעורבים במסלול זה הם , , ו.
מסלול זה ידוע כמסלול ה-C5 או מסלול ביל (Beale).
לאחר מכן, שתי מולקולות של dALA משולבות על ידי לקבלת פורפובילינוגן (PBG), המכיל טבעת פירול.
ארבע מולקולות PBG משולבות לאחר מכן באמצעות דיאמינציה ל (HMB), שעובר הידרוליזה ליצירת הטטרה-פירול הטבעתי .
מולקולה זו עוברת מספר שינויים נוספים.
תוצרי ביניים משמשים במינים שונים ליצירת חומרים מסוימים, אך בבני אדם, התוצר הסופי העיקרי משולב עם ברזל ליצירת הם.
הם תוצרי הפירוק של ההם.
הסכמה שלהלן מסכמת את הביוסינתזה של פורפירינים, עם הפניות לפי ומסד הנתונים OMIM.
הפורפיריה המקושרת למחסור בכל אנזים מוצגת גם היא:
סינתזה נפוצה לפורפירינים היא , שדווחה לראשונה ב-1936, שהיא גם הבסיס לשיטות חדשות יותר שתוארו על ידי אדלר ולונגו (Adler and Longo).
הסכמה הכללית היא תהליך של תגובת דחיסה וחמצון המתחיל מפירול ואלדהיד.
פורפירינים הוערכו בהקשר של טיפול פוטודינמי (PDT) מכיוון שהם בולעים אור בחוזקה, אשר מומר לאחר מכן לחום באזורים המוארים.
טכניקה זו יושמה בניוון מקולרי באמצעות .
PDT נחשב לטיפול לא פולשני בסרטן, המערב אינטראקציה בין אור בתדירות מסוימת, פוטו-סנסיטייזר (חומר מעורר רגישות לאור), וחמצן.
אינטראקציה זו מביאה ליצירת (ROS) בעלי תגובתיות גבוהה, בדרך כלל , כמו גם אניון סופראוקסיד, רדיקל הידרוקסיל חופשי, או מי חמצן.
צורוני חמצן פעילים אלו מגיבים עם ביומולקולות אורגניות תאיות רגישות כגון ליפידים, חומצות אמינו ארומטיות, ובסיסים הטרוציקליים של חומצת גרעין, כדי לייצר רדיקלים מחמצנים הפוגעים בתא, ועשויים להשרות אפופטוזיס או אפילו נמק.
תרכובות מבוססות-פורפירין מעוררות עניין כרכיבים אפשריים של ופוטוניקה.
צבעני פורפירין סינתטיים שולבו באבות-טיפוס של תאים סולאריים מרוגשי צבע (DSSC).
פורפירינים נחקרו כתכשירים נוגדי דלקת אפשריים והוערכו על פעילותם האנטי-סרטנית והנוגדת החמצון.
נמצא כי מספר מצומדי פורפירין-פפטיד הם בעלי פעילות אנטי-ויראלית נגד HIV בתנאי מעבדה (in vitro).
הביוסינתזה של הם משמשת כסמן ביולוגי במחקרי טוקסיקולוגיה סביבתית.
בעוד שייצור עודף של פורפירינים מצביע על חשיפה ל, עופרת מעכבת את האנזים .
מספר תרכובות הטרוציקליות הקשורות לפורפירינים נמצאות בטבע, כמעט תמיד קשורות ליוני מתכת.
בנזופורפירין הוא פורפירין בעל טבעת בנזן מאוחה לאחת מיחידות הפירול.
לדוגמה, הוא נגזרת של בנזופורפירין.
איזומר הפורפירין הסינתטי הראשון דווח על ידי עמנואל פוגל (Emanuel Vogel) ועמיתיו ב-1986. איזומר זה, [18]פורפירין-(2.0.2.0), מכונה פורפיצן, וחלל ה-N4 המרכזי יוצר צורת מלבן כפי שמוצג באיור.
פורפיצנים הראו התנהגות פוטופיזיקלית מעניינת ונמצאו כתרכובות רב-גוניות עבור טיפול פוטודינמי.
תוצאה זו לוותה בהכנת [18]פורפירין-(2.1.0.1), שנקרא קורפיצן (corrphycene) או פורפיצרין (porphycerin).
פורפירינים לא-טבעיים אחרים כוללים [18]פורפירין-(2.1.1.0) ו-[18]פורפירין-(3.0.1.0) או איזופורפיצן (isoporphycene).
פורפירינים N-confused ("פורפירינים מבולבלים") מתאפיינים באחת מתת-יחידות הפירול כאשר אטומי החנקן פונים החוצה מליבת המאקרוציקלוס.
פּוֹרְשֶׁה AG היא חברה גרמנית לייצור מכוניות.
חברת הרכב פורשה נוסדה על-ידי פרופ' פרדיננד פורשה בשנת 1931 בעיר שטוטגרט שבגרמניה, כחברה לתכנון וייעוץ הנדסי.
מטה החברה הראשי של פורשה שוכן בעיר צופנהאוזן, עיר בפרברי שטוטגרט בבאדן-וירטמברג, שם גם נמצא מתקן הייצור המקורי, בנוסף למתקן הייצור החדש של החברה בעיר לייפציג.
חברת פורשה נוסדה באפריל 1931 על ידי פרדיננד פורשה במשרד שפתח ברחוב קרונן 24 (Kronenstraße) במרכז העיר שטוטגרט בגרמניה.
בתחילה עסקה החברה בפיתוח מנועים, הנדסה וייעוץ ליצרני כלי רכב, אך לא ייצרה מכוניות תחת שמה.
החברה ביצעה פרויקטים ליצרניות רכב כגון ונדרר (Wanderer) ו-NSU, וליצרניות אופנועים כגון צונדאפ.
בשנת 1933 פיתחה פורשה לחברת אוטו יוניון מכונית מרוץ למרוצי הגראנד פרי, בעלת מנוע 16 צילינדרים מרכזי.
בשנת 1934 נחתם החוזה הגדול ביותר של החברה עד אז, עם ממשלת גרמניה הנאצית, לאחר שזו ביקשה ממנה לתכנן את הפולקסוואגן, מכונית העם, אשר לימים הפכה ל"חיפושית".
פרויקט נוסף נעשה בשנת 1939 לחברת מרצדס-בנץ כאשר פרדיננד פורשה פיתח ועיצב את מכונית המרצדס T80, אשר נועדה לשבור את שיא העולם במהירות למכוניות ביבשה.
בשנת 1939 פותחה בסדנאות פורשה המכונית הראשונה, מכונית הפורשה 64 .
מכונית זו הייתה בעלת מרכב אלומיניום אשר נבנה בעבודת יד, ובעלת מנוע בוקסר 4 צילינדרים בנפח 1.1 ליטר והספק של 50 כ"ס, כאשר מהירות השיא הייתה כ-160 קמ"ש.
בסה"כ שלוש יחידות נבנו מדגם זה אשר פותחו על ידי פורשה בעיקר כדי להשתתף במרוצי סיבולת למרחק ארוך.
יש הרואים בפורשה 64 כדגם המכונית הראשון של החברה, ויש החולקים על כך מאחר שהפורשה 64 הייתה מכונית אשר חלקה את רוב רכיביה עם מכונית ה"חיפושית".
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה פסקה החברה מייצור ופיתוח מכוניות וחזרה לעבוד תחת חוזים בלבד בעיקר לצבא הנאצי.
עקב הסכנה מן הפצצות בעלות הברית לקראת סוף המלחמה, ביצעה חברת פורשה מעבר לעיר גמונד (Gmünd) אשר בקרינתיה, אוסטריה.
לאחר המלחמה נכבשו מפעלי פולקסווגן בוולפסבורג על ידי הבריטים, ופרדיננד פורשה נעצר והוחזק על ידי הצרפתים ללא משפט במשך 20 חודשים.
בספטמבר 1947 שוחרר פרדיננד פורשה ממעצרו לאחר שזוכה על ידי בית הדין הצרפתי מההאשמות שהופנו נגדו.
עקב מעצרו של אביו לקח על עצמו פרי פורשה, בנו של פרדיננד, את ניהול החברה, בתפקיד זה החזיק פרי עד לפרישתו בתחילת שנות ה-90.
בשנת 1946 כאשר אביו כלוא בצרפת, החלה פורשה תחת ניהולו של פרי ולצד כמה מעמיתיו לחזור ולעבוד ממקום מושבה החדש והבסיסי של החברה בעיר גמונד באוסטריה.
עקב תוצאותיה הקשות של המלחמה נאלצה החברה להקים עצמה מן הבסיס מחדש, והחלה להציע בין היתר עבודות תיקונים ושירותים שונים כגון עבודות תיקונים למכונות חקלאיות, זאת לצד חתימת חוזים חדשים לעבודות הנדסה באיטליה.
אחד מן החוזים העיקריים שחתמה החברה היה תכנון ופיתוח מכונית פורמולה 1 בעלת הנעה כפולה למרוצי הגרנד פרי, עבור קבוצת צ'יסיטליה (Cisitalia) של התעשיין האיטלקי פיירו דוסיו.
הודות לחוזים אלו החל להתייצב בשנת 1947 מצבה הפיננסי של החברה, דבר זה אפשר לה לשוב ולפתח פרויקטים עצמיים שונים, כאשר בכוונת החברה ובעיקר בכוונתו של המנכ"ל פרי לפתח מכונית ספורט בעלת שני מושבים שימושית לשימוש יומיומי, עם אחיזת כביש טובה, האצה מהירה ובלימה טובה אשר תישא את שם החברה.
ביולי החלה פורשה בפיתוחה של מכונית זו.
ביוני 1948 הוצג דגם אבטיפוס, כאשר המכונית נקראה פורשה 356. המכונית תוכננה ופותחה על ידי החברה בראשותו של פרי פורשה לאחר שכהגדרתו הוא "פשוט לא מצא את המכונית שהופיעה בחלומותיו" (ציטוט: "I couldn't find the sports car of my dreams, so I built it myself").
מכונית זו סימנה את לידתו של מותג מכוניות הספורט פורשה.
49 היחידות הראשונות של דגם ה-356 יוצרו בסדנה בעיר גמונד שבקרינתיה, כאשר באפריל 1950 עבר הייצור לעיר צופנהאוזן אשר בפרברי שטוטגרט, שם גם שוכן מטה החברה כיום.
המכונית הייתה מצוידת במנוע בוקסר אחורי מקורר אוויר, ועל כן בעלת צליל מנוע דומה לזה של החיפושית.
בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה נוצר מחסור גדול בחלקים ורכיבים, כאשר מלאי החברה הצטמצם משמעותית והאספקה הייתה מוגבלת מאוד.
עקב כך הכילה בתחילה הפורשה 356 מכלולים רבים של חברת פולקסווגן כגון מנוע, תיבת הילוכים ומערכת המתלים, אך חלקים אלו הוחלפו במהירות לחלקים מייצור עצמי, כולל המנוע האחורי.
אף על פי שחלקה בתחילה רכיבים עם החיפושית, נחשבת מכונית ה-356 כדגם הראשון של פורשה, מאחר שהייתה למכונית הראשונה אשר נמכרה על ידי החברה הצעירה, והראשונה אשר נשאה את השם פורשה.
בשנת 1950 הפכה פורשה ליצרנית רכב עצמאית, בבעלות שווה של משפחות פורשה ופיך, כאשר בשנת 1951 נפטר פרדיננד פורשה בגיל 75.
בשנת 1953 הציגה פורשה את מכונית הספורט והמרוצים הפורשה 550.
לאחר הצלחות מוטוריות בזירות המרוצים בעזרת דגמים שונים בהם הפורשה 550, הציגה פורשה בספטמבר 1963 את מכונית הפורשה 911 אשר זכתה לתהילה.
הפורשה 911 היא מכונית 2+2 (שני מושבים קדמיים ובנוסף שני מושבים אחוריים קטנים), בעלת מנוע בוקסר 6 צילינדרים אחורי.
עד לסדרת ה-996 אשר הוצגה בשנת 1998, היו כל מנועיהן של מכוניות ה-911 מקוררי אוויר, כאשר לאחר מכן היו למקוררי מים.
דגם הפורשה 911 הוא המזוהה יותר מכל עם חברת פורשה, נמכר עד היום בגרסאות משופרות בהצלחה עצומה, ונוחל הצלחות מוטוריות על מסלולי המרוצים.
הפורשה 911 נחשבת גם כיום, יותר מחמישים שנה לאחר יציאתה לשוק, למופת של מכונית ספורטיבית ומהנה לנהיגה.
ציוני דרך בציר הזמן של החברה
בשנת 1952 הציגה פורשה את ה'פורשה ג'וניור', טרקטור מונע דיזל אשר ייצורו נמשך עד לשנת 1963. דגמים נוספים היו הפורשה דיזל סטנדרט ופורשה סופר.
בשנת 1953 הציגה פורשה את רכב השטח למטרות צבאיות פורשה 597. יוצרו 71 יחידות בלבד.
בשנת 1965 הציגה פורשה את מכונית הפורשה 904, מכונית מרוץ מהמצליחות ביותר של חברת פורשה אשר יוצרה בגרסה חוקית לכביש.
בשנת 1969 פותחה ויוצרה במשותף עם חברת פולקסווגן הפורשה 914 ומעט מאוחר יותר הפורשה 916, שהחליפו את הפורשה 912 ויוצרו עד שנת 1976.
בשנת 1972 הפכה פורשה לחברה ציבורית, כאשר החברה הונפקה בבורסה של פרנקפורט וגייסה הון ציבורי לראשונה.
באוקטובר 1974 הציגה פורשה בתערוכת פאריס את הפורשה 930, או בשמה הרשמי פורשה 911 טורבו, ה-911 הסדרתית הראשונה בעלת מגדש טורבו.
בשנת 1976 הציגה פורשה את מכונית הפורשה 924. הפורשה 924 החליפה את מכוניות ה-914 וה-916 כדגם הבסיס של החברה.
דגם זה הכיל מכלולים רבים של חברת אאודי בהם מנוע הרכב, והורכב במפעלה של חברת אאודי בעיר נקרסולם.
בשנת 1978 הציגה פורשה את מכונית ה-גראן טוריסמו הפורשה 928 אשר במקור הייתה אמורה להחליף את הפורשה 911, אולם רעיון זה נזנח עקב מכירותיה הרבות של ה-911.
בשנת 1982 הציגה פורשה את מכונית הפורשה 944 אשר החליפה את מכונית הפורשה 924.
בשנת 1986 הציגה פורשה את מכונית העל של החברה הפורשה 959, ה-959 הייתה למכונית המתקדמת ביותר לזמנה, וזכתה במקומות 1–2 במרוץ הראלי פאריס-דאקר לשנת 1986.
בשנת 1992 הציגה פורשה את מכונית הפורשה 968 אשר החליפה את מכונית הפורשה 944.
בשנת 1996 הציגה פורשה את מכונית הפורשה בוקסטר, מכונית הרודסטר הראשונה של החברה מאז הפורשה 550. מכונית הבוקסטר הייתה לדגם הנמכר ביותר של החברה עד להצגתה של הפורשה קאיין.
בשנת 1998 נפטר פרי פורשה, אך השליטה בחברה נשארה עדיין בידי משפחות פורשה ופייך.
בשנת 2002 הציגה פורשה את הפורשה קאיין, רכב הפנאי-שטח הראשון של חברת פורשה, אותו הניב שיתוף פעולה עם חברת פולקסווגן.
פלטפורמת הקאיין פותחה על ידי חברת פורשה, ומשותפת לאאודי Q7 ולפולקסווגן טוארג.
הקאיין ממוצב בראש קטגוריית רכבי הכביש-שטח ונועד להתחרות בדגמים כמו ה-ב.מ.וו X5 והמרצדס-בנץ M-קלאס.
בשנת 2004 הציגה פורשה את מכונית העל הפורשה קאררה GT.
הקאררה GT היא מכונית מתקדמת מאוד טכנולוגית, ובעלת מנוע 10 צילינדרים אשר פותח למטרות מרוצים.
הקאררה GT יוצרה במפעלה החדש של פורשה בלייפציג.
בשנת 2005 הציגה פורשה את מכונית הפורשה קאיימן, מכונית ספורט בתצורת קופה אשר נבנתה על בסיס הפורשה בוקסטר.
בשנת 2009 הציגה חברת פורשה מכונית הפורשה פאנאמרה, מכונית סלון פאר אשר מתחרה בעיקר במרצדס-בנץ S-קלאס, בב.מ.וו סדרה 7 ובאאודי A8.
בשנת 2010 הציגה פורשה את מכונית העל ההיברידית הפורשה 918. נכון לשנת 2015 הפורשה 918 מחזיקה בשיא ההקפה המהירה ביותר במסלול הנורדשלייפה בנורבורגרינג למכונית חוקית לנהיגה בכבישים ציבוריים, לאחר שהקיפה את המסלול בשנת 2013 ב-6:57.00 דקות.
בשנת 2013 הציגה פורשה את מכונית הפורשה מאקאן, מכונית פנאי ספורטיבית בגודל בינוני.
פורשה 911 פורשה בוקסטר פורשה קאיימן פורשה קאיין פורשה פאנאמרה פורשה מאקאן
+פורשה 992פורשה טייקאןפורשה קאיין קופה
לחברת פורשה היו מתחילת דרכה יחסי עבודה הדוקים עם חברת פולקסווגן.
כמו כן חברת פורשה הייתה ממחזיקי המניות העיקריים של קבוצת פולקסווגן, כאשר בשיאה בחודש ינואר 2009 כחלק ממהלך של ניסיון השתלטות על הקבוצה אותו הוליך מנכ"ל פורשה וונדלין ווידקינג, החזיקה החברה יותר מ-50 אחוזים ממניותיה של קבוצת פולקסווגן.
בדיעבד התברר כי מהלך זה היה יומרני מדי, והכניס את חברת פורשה לסחרור בעקבות המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, והמיתון בשוק הרכב, בדמות חובות של 10 מיליארד אירו ומהלך שבסופו השתלטה קבוצת פולקסווגן על חברת פורשה.
דבר זה גרם לסערה בחברת פורשה ולפיטוריהם של מנכ"ל פורשה המצליח במשך 16 שנים וונדלין ווידקינג, ושל סמנכ"ל הכספים של החברה.
מייד לאחר ההשתלטות על פורשה הודיעה קבוצת פולקסוואגן כי בשנת 2011 יתבצע מיזוג חברות בינה ובין חברת פורשה, שנדחה עקב בעיות משפטיות ובוצע לבסוף בשנת 2012.
בשנת 1996 חתמה חברת פורשה על חוזה לשיתוף פעולה תעשייתי עם חברת ואלמט הפינית (VALMET).
כאשר חברת פורשה התקשתה לעמוד בקצב ההולך וגובר של ביקושים לדגם הבוקסטר, הוחלט לבצע מיקור חוץ ולהעביר חלק מהייצור לחברה הפינית.
החל מ-1997 נכנס שיתוף הפעולה לתקפו והוארך בהמשך עד לשנת 2008.
גם כיום משמשת "פורשה" כחברה לתכנון הנדסי, כפי שהייתה בראשית דרכה.
ממרכז הפיתוח שלה בוואיסק, 25 ק"מ מערבית לשטוטגרט, שנפתח ב־1972 סייעה חברת פורשה בתכנון המכונית הרוסית לאדה סאמארה, הסיאט איביזה והאופל זאפירה.
כמו כן נתנה החברה שירותי ייעוץ הנדסי לחברת דייהו, לחברת סטודיבייקר, לחברת סובארו ועוד.
מרכז הפיתוח האמור מעסיק 2,500 מהנדסים ועוסק כיום בפרויקטים של חטיבת המכוניות של פורשה עצמה.
בנוסף רכשה חברת פורשה ב-2001 25% מחברת Bertrandt AG, המתמחה בתכנון ופיתוח רכב.
החל משנת 1948 החלה פורשה להתחרות במרוצי מכוניות.
לאורך השנים החברה ידעה הצלחות רבות בדמות ניצחונות רבים במגוון רחב של מרוצים שונים וקטגוריות שונות, כולל עשרות זכיות באליפויות שונות אשר רבות מהן מרוצי סיבולת יוקרתיים למרחקים ארוכים.
בין מרוצים אלה ניתן למנות את מרוץ הטארגה פלוריו באיטליה ואת מרוץ הקאררה פאנאמריקנה במקסיקו.
פורשה היא מותג הרכב המצליח ביותר בהיסטוריית מרוצי המכוניות בעולם.
כמו כן, פורשה היא יצרנית רכבי המרוץ הגדולה בעולם, כאשר בשנת 2006 החברה ייצרה 195 מכוניות מרוץ לקבוצות מרוץ שונות ברחבי העולם, ואילו ב-2007 ייצרה 275 מכוניות.
עיקר המוניטין המוטורי של פורשה נבנה לאחר הצלחת החברה במרוץ 24 השעות של לה מאן היוקרתי, מרוץ בו ניצחה 18 פעמים, מספר המהווה שיא זכיות ליצרנית רכב במרוץ.
מרוצים אלו היוו חלק חיוני במחקר והפיתוח המתמשך של החברה בתחום ההנדסה, כאשר באופן מסורתי טכנולוגיות ופיתוחים אלו אשר פותחו למרוצי המכוניות נמצאו בסופו של דבר במכוניות החברה הסדרתיות.
את מורשת המרוצים של פורשה ניתן לייחס החל מה-11 ביולי 1948 כאשר הרבט קיס אחיינו של פרדיננד פורשה נהג במכונית הפורשה מרכב מס' 1 במרוץ המכוניות הראשון שנערך באוסטריה לאחר המלחמה, מרוץ בו זכה בניצחון הקטגוריה בה התמודד.
בשנות החמישים והשישים התמודדה החברה רק עם מכוניות בעלות מנועים בנפח קטן כאשר היא מנצחת מרוצים רבים בקטגוריות השונות בהן התמודדה, ומדי פעם גם ניצחונות כלליים במרוצים מול מכוניות אבטיפוס ייעודיות בעלות מנועים בנפח גדול יותר.
אחד מניצחונות כלליים אלו והנודע שבהם היה במרוץ הטארגה פלוריו שנערך באיטליה בשנת 1956, מרוץ בו התמודדה החברה על ידי מכונית הפורשה 550. מרוץ הטארגה פלוריו היה מרוץ סיבולת יוקרתי אשר נהוג היה להתקיים החל משנת 1906 בהרי סיציליה בדרכים ובכבישים ציבוריים.
מסלול המרוץ היה בעל עקומות ופניות חדות רבות, בכבישים הרריים בגובה רב כאשר לעיתים קרובות במהלך המרוץ מרחשים שינויי אקלים קיצוניים.
היה נחשב אחד המרוצים הקשוחים והמפרכים ביותר באירופה.
בנוסף ידעה החברה ניצחונות במרוץ זה בשנים 1959, 1960, 1964, ובין השנים 1966–1970, ועל ידי מכוניות נוספות דוגמת הפורשה 904, הפורשה 718, פורשה 906, 907, 908 והפורשה 910. ניצחון נוסף במרוץ זה בו זכתה החברה היה בשנת 1973 על ידי מכונית הקאררה RSR.
בשנת 1957 זכתה החברה בניצחון ראשון בפורמולה 2 בגרנד פרי הגרמני, זאת על ידי גרסה משופרת בעלת מושב אחד של מכונית הפורשה 550 A ספיידר.
בשנת 1959 זכתה החברה בניצחון הראשון שלה במרוץ טיפוס גבעות, זאת על ידי מכונית הפורשה 718 RSK ספיידר.
בשנת 1960 זכתה פורשה באליפות העולם ליצרנים בפורמולה 2 בראשותו של נהג המרוצים הבריטים סטרלינג מוס על ידי מכונית הפורשה 718. בשנת 1962 במהלך הגרנד פרי הצרפתי זכתה פורשה במרוץ הפורמולה 1 הראשון שלה, זאת על ידי הנהג דן גורני ומכונית הפורשה 804 בעלת מנוע 8 צילינדרים.
הצלחות נוספות של החברה בפורמולה 1 היו בעונות 1984–1986 כאשר קבוצת מקלארן הבריטית זכתה באליפות העולם ליצרניות ואלן פרוסט וניקי לאודה זכו באליפות העולם לנהגים, זאת כאשר פורשה סיפקה את מנועי המכוניות.
ראלי ומרוצי שטח מהווים חלק משמעותי בהיסטוריה המוטורית של פורשה החל מניצחונו של האנס הרמן במרוץ הקאררה פאנאמריקנה היוקרתי בשנת 1954 בקטגוריית 1,500 סמ"ק על ידי מכונית הפורשה 550 ספיידר.
במהלך השנים התמודדה הפורשה 911 במרוצי הראלי השונים כאשר היא זוכה להצלחות.
בשנת 1967 זכתה החברה באליפות העולם בראלי בקטגוריית סדרת גרופ 1 למכוניות טורינג על ידי מכונית הפורשה 912. בנוסף זכתה פורשה שלוש שנים ברציפות בשני המקומות הראשונים במרוץ הראלי מונטה קרלו בין השנים 1968–1970. בשנת 1970 זכתה החברה באליפות הבינלאומית ליצרנים (IMC).
בנוסף ידעו מכוניות החברה הצלחות תחת קבוצות מרוץ פרטיות דוגמת ז'אן-פייר ניקולא אשר זכה במרוץ הראלי מונטה קרלו בשנת 1978 על ידי מכונית פורשה 911SC פרטית.
בשנים 1984 ו-1986 זכתה החברה במרות הראלי פאריס-דאקר על ידי מכונית הפורשה 953, גרסת הראלי של הפורשה 911, ועל ידי הפורשה 959.
במהלך השנים התמודדה החברה רבות במרוצי סיבולת, אחד מן המפורסמים שבהם הוא מרוץ 12 השעות של סברינג כאשר ניצחונה הכללי הראשון במרוץ של פורשה הגיע בשנת 1960 על ידי מכונית הפורשה 718RSK 60 ספיידר של הנהגים האנס הרמן ואוליבר גנדביאן.
נכון לשנת 2015 פורשה מחזיקה במספר שיא של 18 ניצחונות כלליים ו-47 ניצחונות קטגוריה במרוץ זה.
בשנת 2015 זכתה החברה באליפות העולם במרוצי סיבולת.
למרוץ 24 השעות של לה מאן שבצרפת, היה חלק משמעותי בהצלחתה בזירה המוטורית של פורשה, כאשר במהלך השנים זכתה החברה במספר שיא של 18 זכיות במרוץ הסיבולת המפורסם.
ניצחונה הכללי הראשון במרוץ זה של פורשה הושג בשנת 1970 על ידי מכונית הפורשה 917, זאת לצד זכייה שנייה רצופה בשנה שלאחר מכן.
החל מאמצע שנות השבעים ועד לתחילת התשעים היו מרוצי לה מאן בסימן שליטה מוחלטת של פורשה.
סקירת השנים במרוץ לה מאן
בשנת 1951 הייתה פורשה יצרנית הרכב הגרמנית הראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה אשר הצטרפה להתמודדות במרוץ.
בשנה זו התמודדה על ידי זוג מכוניות פורשה 356 עשויות מרכב אלומיניום בעלות מנוע בנפח 1.1 ליטרים, מס' 46 של הנהגים אוגוסט ואלה ואדמונד מושה ומס' 47 של הנהגים רודולף סוארווין ורוברט ברונה.
מכונית הפורשה מספר 47 התרסקה במהלך האימונים לפני המרוץ ולא השתתפה במרוץ עצמו.
מכונית הפורשה 46 זכתה בניצחון הקטגוריה בה התמודדה והגיעה אל המקום ה-20 בניקוד הכללי של המרוץ.
בשנת 1952 התמודדו שלוש מכוניות פורשה 356, שתיים של החברה ואחת של קבוצה פרטית.
עבור הקבוצה הפרטית המירוץ הסתיים לאחר תאונה, כאשר מכונית ה-356 מס' 51 של הנהגים הושקה פון הנסטיין ופיטרמקס מולר נאלצה לפרוש לאחר בעיות בתיבת ההילוכים.
מכוניתם של ואלה ומושה הייתה מכונית הפורשה היחידה אשר סיימה את המרוץ כאשר זכתה שוב בניצחון קטגוריית ה-1.1 ליטרים והגיעה אל המקום ה-11 בניקוד הכללי.
מרוץ שנה זו בולט בעיקר על ידי הנהג פייר לבג כאשר הייתה זו הפעם היחידה בתולדות הלה מאן בה התמודד במכונית נהג יחיד.
לבג, ללא נהג שותף, נהג במשך 23 שעות עד אשר תקלה בתיבת ההילוכים גרמה לשבר במנוע מכוניתו ולפרישתה.
לבג נהרג במהלך מרוץ לה מאן 3 שנים לאחר מכן בתאונה אשר הייתה לקטלנית ביותר בהיסטוריית הספורט המוטורי בעולם.
בשנת 1953 התמודדה פורשה על ידי זוג מכוניות פורשה 550 ומכונית פורשה 356 אחת.
מכונית 356 נוספת התמודדה על ידי קבוצה פרטית.
שתי מכוניות ה-356 נאלצו לפרוש עקב בעיות במנוע, כאשר זוג מכוניות ה-550, מס' 45 של הנהגים ריכארד פון פרנקנברג ופול פרר ומס' 44 של הנהגים הלמוט גלוקר והאנס הרמן זכו במקומות 1–2 בקטגוריית ה-1.5 ליטרים והגיעו אל המקומות 15–16 בדירוג הכללי של המרוץ.
בשנת 1954 קבוצת פורשה הרשמית מנתה ארבע מכוניות פורשה 550, מתוכן שלוש בנפח 1.5 ליטרים ואחת בנפח 1.1 ליטרים.
מנועים אלה היו מסוג חדש ותוכננו על ידי ארנסט פורמן.
בשנת 1955 התמודדו במרוץ 6 מכוניות 550 ספיידר, שלוש מתוכן על ידי פורשה (שתיים בנפח 1.5 ליטר ואחת בנפח 1.1 ליטר) ושלוש על ידי קבוצות פרטיות (גם כן שתיים בנפח 1.5 ליטר ואחת בנפח 1.1 ליטר).
במהלך מרוץ זה התרחשה התאונה הקשה ביותר בהיסטוריית המרוצים בעולם אשר גרמה להרג 80 אנשים, כמו גם למותו של הנהג פייר לבג.
במרוץ זה סיימו מכוניות הפורשה 550 ספיידר במקומות 4-5-6 בדירוג הכללי במרוץ.
בשנת 1956 אזור רחבת הטיפולים (פיט) נבנה מחדש לאחר התאונה הקשה.
פורשה התמודדה על ידי זוג מכוניות פורשה 356 וזוג מכוניות 550 RS קופה, כאשר זוג נוסף של 550 התמודדו על ידי קבוצות פרטיות.
המכונית היחידה אשר סיימה את המרוץ הייתה המכונית מס' 25 של הנהגים ריכארד פון פרנקנברג וולפגנג פון טריפס אשר הגיעה אל המקום החמישי בדירוג הכללי של המרוץ.
הישג זה נחשב לטוב ביותר עד לאותו זמן של פורשה במרוץ לה מאן, מאחר שהמרוץ בשנה הקודמת בה התרחשה התאונה הקשה לא היה מרוץ טיפוסי.
בשנת 1957 פורשה התמודדה עם מכונית הפורשה 718 RSK החדשה שלה, לצד זוג מכוניות 550A RS.
בנוסף קבוצות פרטיות התמודדו עם זוג 550 נוסף ופורשה 356 אחת.
הפורשה היחידה אשר סיימה את המרוץ הייתה 550A RS של קבוצה פרטית אשר זכתה בניצחון קטגוריית ה-1.5 ליטרים והגיעה אל המקום השמיני בדירוג הכללי.
בשנת 1958 פורשה חגגה 10 שנות ייצור של מכוניות ספורט והתמודדה על ידי שלוש מכוניות 718 RSK של קבוצת החברה הרשמית לצד זוג מכוניות 550A RS של קבוצות פרטיות.
בשנה זו ידעה החברה הצלחה גדולה במרוץ בדמות מקומות 3-4-5 בדירוג הכללי ופודיום ראשון לחברה במרוץ.
מכונית ה-718 RSK מס' 29 בנפח 1.6 ליטרים של הנהגים ז'אן בהרה והאנס הרמן זכתה בניצחון קטגוריית 2.0 ליטרים והגיעה אל המקום השלישי בדירוג הכללי של המרוץ.
במקום הרביעי זכתה מכונית ה-718 בנפח 1.5 ליטרים מס' 31 של הנהגים אדגר בארת' ופול פרר כולל ניצחון קטגוריית ה-1.5 ליטר.
ובמקום החמישי ה-550A RS ספיידר מס' 32 של הנהגים קרל גודין דה בופור והרברט לינגה.
לאחר ההצלחה בשנת 1958 מרוץ 1959 היה כישלון מוחלט עבור פורשה.
שלוש מכוניות 718 התמודדו במרוץ על ידי הקבוצה הרשמית של החברה לצד שתי מכוניות 718 ומכונית 550 אחת של קבוצות פרטיות.
כל שש המכוניות פרשו עקב בעיות טכניות (שלוש עם בעיות מנוע ושלוש עם בעיות בתיבת ההילוכים).
בשנת 1960 התמודדה פורשה במרוץ על ידי שלוש מכוניות פורשה 718 RS60 אשר היוו שדרוג ל-718 RSK, בנוסף למכונית פורשה 356B קאררה אבארת' GTL 1.6, אשר נבנתה בשיתוף פעולה עם חברת אבארת'.
זוג מכוניות 718 RS60 נוספות התמודדו על ידי קבוצות פרטיות.
מכונית ה-356B הגיעה אל המקום ה-10 בדירוג הכללי של המרוץ וזכתה בניצחון קטגוריית ה-1.6 ליטר.
שלוש מכוניות 718 בנפח 1.6 ליטר נאלצו לפרוש עקב בעיות במנוע.
בשנת 1961 פורשה התמודדה עם שלוש מכוניות 718 RS61 בנוסף למכונית 356B קאררה אבארת' GTL 1.6. מכונית 356B נוספת התמודדה על ידי קבוצה פרטית של יבואן מכוניות פורשה בצרפת אוגוסט וולה.
מכונית הפורשה 718 RS61 בנפח 2.0 ליטרים מס' 33 של הנהגים בוב הולברט ומאסטן גרגורי הגיעה אל המקום החמישי בדירוג הכללי של המרוץ וזכתה בניצחון קטגוריית ה-2.0 ליטר.
מכונית ה-718 מס' 32 של הנהגים הנס הרמן ואדגר בארת' הגיעה אל המקום השביעי בדירוג הכללי, ומכונית ה-356B אבארת' של הנהגים בן פון והרברט לינגה הגיעה אל המקום העשירי.
בשנת 1962 התחרו רק שלוש מכוניות מתוצרת פורשה, שלושתן מכוניות 356B אבארת' GTL, שתיים של קבוצת פורשה ואחת של קבוצתו הפרטית של היבואן וולה.
התוצאה הטובה ביותר עבור פורשה הושגה על ידי ה-356B מס' 34 של הנהגים אדגר בארת' והאנס הרמן שסיימו בדירוג הכולל במקום השביעי בנוסף לניצחון קטגוריית ה-1.6 ליטר.
בשנת 1963 התמודדו במרוץ ארבע מכוניות פורשה, כולן של הקבוצה הרשמית של החברה.
מכונית 718 W-RS ספיידר, 718 GTR קופה בעלת מנוע 8 צילינדרים בנפח 2.0 ליטר חדש, ושתי מכוניות 356B GS קאררה 2 GT בעלות מנוע 4 צילינדרים בנפח 2.0 ליטר.
התוצאה הטובה ביותר עבור פורשה הושגה על ידי מכונית 718 W-RS מס' 28 של הנהגים אדגר בארת' והרברט לינגה אשר הגיעה אל המקום השמיני.
מאחר שקטגוריית ה-2.0 ליטר למכוניות אב טיפוס בוטלה הם נאלצו להתחרות בקטגוריית ה-3.0 ליטר כך שניצחון קטגוריה נמנע מהם.
כל המכוניות אשר סיימו לפניהם היו בעלות נפח מנוע 3.0 ליטר.
בשנת 1964 פורשה התמודדה עם שמונה מכוניות 904 חדשות אשר הציגה, שלוש מתוכן על ידי צוות החברה הרשמי כולל שתי מכוניות 8 צילינדרים (היחידות שנבנו אי פעם).
מכונית 904 אחת התרסקה במהלך האימונים ולא התחרתה במרוץ, התוצאה הטובה ביותר אשר הושגה עבור החברה הייתה מקום שביעי בדירוג הכללי וניצחון קטגוריית ה-2.0 ליטר על ידי הפורשה מס' 34 של הנהגים רוברט בושה וגיא ליגייר של קבוצתו הפרטית של אוגוסט וולה.
כל המכוניות אשר סיימו לפניהם היו מכוניות 3 ליטרים ומעלה דוגמת מכונית השלבי קוברה בנפח 4.7 ליטר.
בשנת 1965 פורשה התמודדה שוב עם שמונה מכוניות 904 כולל אותן שתי מכוניות שמונת הצילינדרים אשר התחרו בשנה שלפני כן.
אחת ממכוניות שמונת הצילינדרים לא השתתפה במרוץ עקב תקלות, כאשר השנייה פרשה באמצע המרוץ עקב תקלות.
בנוסף למכוניות הארבעה צילינדרים השתתפו במרוץ בשנה זו גם שתי מכוניות 904 בעלות 6 צילינדרים.
אחת ממכוניות השישה צילינדרים פרשה עקב תקלת מנוע, בעוד שהשנייה, מכוניתם של הנהגים הרברט לינגה ופיטר נוקר, סיימה במקום ה-4. דירוג סופי במרוץ: 4-5.
בשנת 1966 הציגה פורשה את מכונית המרוץ פורשה 906, מכונית אבטיפוס ייעודית למרוצים הראשונה של החברה, פרי חזונו של היו"ר פרדיננד פייך.
מכונית זו פותחה ותוכננה במיוחד למרוץ לה מאן ולקטעי הישורת הארוכים.
בנוסף פורשה התחרתה במרוץ על ידי 6 מכוניות 906 בעלות 6 צילינדרים, חמש ישירות על ידי צוות המפעל ואחת על ידי צוותו של אוגוסט וולה, ולראשונה במרוץ לה מאן התמודדה פורשה 911, אשר התחרתה על ידי קבוצה פרטית.
תוצאות המרוץ עבור פורשה היו טובות כאשר ארבע מכוניות ה-906 סיימו במקומות 4-5-6-7, כאשר לפניהם 3 מכוניות פורד GT40 בעלות מנוע בנפח 7 ליטר.
בשנת 1967 החל עידן פורשה תחת פרדיננד פייך, עידן בו השקיעה החברה רבות במרוצים ובפיתוח מכוניות מרוץ ייעודיות כאשר רבות כאלה הוצגו, אחת מהן היא הפורשה 907 אשר הוצגה והתמודדה לראשונה במרוץ לה מאן.
שתי מכוניות 907 נרשמו למרוץ על ידי צוות חברה, יחד עם שתי מכוניות פורשה 910, ומכונית 906 אחת.
906 נוספת וארבע מכוניות פורשה 911 נרשמו על ידי קבוצות פרטיות, כאשר בסה"כ התחרו במרוץ מספר שיא של 10 מכוניות פורשה, כולן בעלות מנועי 6 צילינדרים בנפח 2.0 ליטרים.
כהצעתו של פרדיננד פייך הועבר מושב הנהג במכונית ה-907 מצד שמאל המסורתי (בדומה למכוניות הכביש בגרמניה) לצד ימין (בדומה למכוניות הכביש באנגליה), שינוי זה העניק יתרונות רבים מאחר שבמסלולי המרוצים נוהגים בכיוון השעון.
גם במרוץ זה ידעה פורשה הצלחה רבה כאשר מכוניות החברה להן מנועי 2.0 ליטרים סיימו במקומות 5-6-7-8 אחרי מכוניות ה-7 ליטר של פורד וה-4 ליטר של פרארי.
מכונית הפורשה אשר השיגה את התוצאה הטובה ביותר הייתה מכונית ה-907 מס' 41 של הנהגים האנס הרמן וג'ו סיפרט אשר הגיעה אל המקום החמישי בדירוג הכללי והשיגה את ניצחון קטגוריית ה-2 ליטר.
18 זכיות במרוץ 24 השעות של לה מאן
22 זכיות במרוץ 24 השעות של דייטונה
20 זכיות באליפות אירופה בנסיעת טיפוס גבעות
18 זכיות במרוץ 12 השעות של סברינג
15 זכיות במרוץ מכוניות העל של ה-IMSA
11 זכיות במרוץ 24 השעות של נורבורגרינג
12 זכיות במרוץ 6 השעות של נורבורגרינג
11 זכיות במרוץ הטארגה פלוריו
7 זכיות במרוץ 6 השעות של סילברסטון
8 אליפויות עולם למרחק ארוך
4 זכיות במרוץ ראלי מונטה קרלו
2 זכיות במרוץ הראלי פאריס-דאקר
2 זכיות באליפות העולם לקבוצות ו-3 אליפויות עולם לנהגים בפורמולה 1 כספקית מנועים למכוניות קבוצת מקלארן
פּוֹרְשֶׁה מיובאת לישראל באופן סדיר מאז 1996. החל מ-2016 מיובאת על ידי חברת "אורכיד ספורטס קארס ישראל".
בנוסף, פועלים מתווכים העוסקים בייבוא עצמי לנהגי רכב פורשה ישראליים.
פורשה הוא מותג היוקרה הראשון בתחום התחבורה ששווק בישראל באופן סדיר.
הצלחתו הובילה לייבוא של מותגים מקבילים, כגון אסטון מרטין הבריטית ופרארי ומזארטי האיטלקיות.
מוזיאון פורשה נפתח לראשונה בשנת 1976. בשנת 2005 הוחל בבנייתו של המוזיאון החדש הנמצא בסמוך למטה החברה בשטוטגרט.
במוזיאון נמצאים דגמי סדרתיים של החברה לצד מכוניות מרוץ שיוצרו לאורך השנים.
חברת פורשה קרויה על שם משפחתו של פרדיננד פורשה, ויש לכנותה כהגייתה המדויקת בגרמנית כאשר האות פ' דגושה, והאות ש' בסגול.
יש הנוהגים לכנותה במילת הקיצור "פורש", כאשר האות ש' בשווא, במיוחד בארצות הברית.
זוהי אינה טעות אלא שם קיצור וחיבה אשר השתרש באנגלית, בדומה לכינויי החיבה 'למבו' לחברת למבורגיני ו'בימר' לחברת BMW.
הגייה נוספת הנהוגה בארצות הברית היא פורשה כאשר האות ש' בקמץ.
פורקיוס פסטוס היה נציב יהודה מטעם הרומאים בין השנים 60 עד 62 לספירה.
בימי כהונתו של הנציב פורקיוס פסטוס גברו המשיחיות ותנועת המרדנות.
בימיו הופיע עוד מתנבא, הוזה, שמשך רבים אחריו למדבר.
הרומאים מיהרו להתערב, ורבים מצאו את מותם כתוצאה מכך.
כדי להבליט את המתיחות בעם מציין יוסף בן מתתיהו סכסוך שפרץ בין המלך אגריפס השני לבין העם.
בין ארמונו של אגריפס לבין המקדש נבנתה חומה שנועדה למנוע מאגריפס לצפות מארמונו בעבודת הקרבנות במקדש.
אגריפס זעם ופסטוס ביקש להסיר את החומה.
היהודים פנו לקיסר נירון אשר פסק דווקא לטובתם.
זאת משום שביקש לרצות בכך את אשתו, פופאיה, אשר נטתה ליהדות, אם כי אין להוציא מכלל אפשרות את השיקול הפוליטי - הרגעת הרוחות ביהודה שעלולות להזין את מדורת המרידה.
עם מותו של פסטוס נשלח ליהודה נציב חדש, אלבינוס.
פורקיופיין טרי היא להקה בריטית שהוקמה על ידי סטיבן וילסון ונחשבת לאחת מהלהקות החשובות בז'אנר הרוק המתקדם בבריטניה.
"פורקיופיין טרי" היה בתחילה כינוי שנתן וילסון לאלבומי סולו שהוציא ב-1987 ואשר נוצרו "כדי לספק את העניין הגובר בעץ הקיפודים האגדי" כפי שכתב וילסון בהומור בספרון שצורף לאחד האלבומים.
במרוצת הזמן כתוצאה מההתעניינות הגוברת ביצירות אלה צירף אליו וילסון את ריצ'רד ברביירי כקלידן, את קולין אדווין כבסיסט ואת כריס מייטלנד כמתופף.
ההרכב נשאר ללא שינוי עד 2002, אשר בשנה זו הוחלף כריס מייטלנד בגווין האריסון.
סטיבן וילסון, העומד בראש הלהקה, אחראי גם לפרויקטים מוזיקליים רבים אחרים ביניהם בלאקפילד (Blackfield) (ביחד עם הזמר והיוצר הישראלי אביב גפן), "נו-מן", "I.E.M", "בס קומיוניון", וכן הפיק אלבומים ללהקות רבות, ביניהן להקת Opeth.
הסגנון העיקרי של הלהקה השתנה בזרמים מוזיקליים שונים.
בשנותיה הראשונות של הלהקה, הצלילים הושפעו מרוק פסיכדלי, אוונגרד, מוזיק קונקרט וסגנון אקספרימנטלי.
בסוף שנות ה-90, פנתה הלהקה לסגנון "מסחרי" יותר ופופי עם פניית הלהקה לזרם הרוק האלטרנטיבי.
בתחילת שנות האלפיים, הלהקה פנתה לכיוון המושפע מהבי מטאל ובכך הפכה הלהקה ללהקת פרוגרסיב מטאל.
הלהקה הופיעה בישראל 4 פעמים: 3 הופעות בשנת 2000 (במועדון התיאטרון ובסינרמה בתל אביב ובחיפה), והופעה נוספת בשנת 2010 בגני התערוכה.
עשור לאחר התפרקותה, פרסמה הלהקה ב-1 בנובמבר 2021 את הסינגל "Harridan", והודיעה על אלבום חדש שיצא לאור ב-24 ביוני 2022.
פורשה 911 היא מכונית ספורט, בעלת ביצועים גבוהים המיוצרת על ידי חברת פורשה הגרמנית החל משנת 1963.
למכונית מנוע בוקסר 6 צילינדרים בתצורה אחורית, תצורה יוצאת דופן וייחודית מן ההיבט ההנדסי בתעשיית הרכב בעולם, כאשר בניגוד מוחלט לרוב המכוניות מנועה ממוקם מאחורי הסרן האחורי של הרכב.
עד להצגת סדרת ה-996 בשנת 1998 היו כל מנועיהן של מכוניות הפורשה 911 מקוררי אוויר.
מאז הוצגה לראשונה עוברת הפורשה 911 באופן מתמיד ועקבי שדרוגים ושיפורים מדי כמה שנים המעלים בכל פעם את רף הביצועים.
בנוסף שודרגה והותאמה לאורך השנים על ידי חברת פורשה וגם מצד גורמים פרטיים למרוצי מסלול, למרוצי ראלי ולשאר תחרויות מוטוריות.
מכונית הפורשה 911 היא המכונית המצליחה ביותר בהיסטוריית מרוצי המכוניות בעולם.
במהלך השנים זכתה הפורשה 911 באליפויות ובמרוצים משמעותיים רבים כגון: מרוץ הטארגה פלוריו, דייטונה, סברינג, סילברסטון, מרוץ 1000 הק"מ של נורבורגרינג, 24 השעות של ספא ובמרוץ 24 השעות של נורבורגרינג.
בשנת 1979 זכתה מכונית הפורשה 935 - גרסת המרוצים של הפורשה 911 טורבו במרוץ 24 השעות של לה מאן היוקרתי, ובשנת 1984 זכתה הפורשה 953 - גרסת הראלי של הפורשה 911 במרוץ הראלי פאריס-דאקר.
רבים טוענים ובהם מגזין הרכב היוקרתי והנמכר ביותר בבריטניה 'אוטו-אקספרס', כי הפורשה 911 היא מכונית הספורט המפורסמת ביותר בעולם.
בתחרות הבינלאומית של מכונית המאה שנערכה בשנת 1999, הגיעה ה-911 למקום החמישי אחרי הפורד מודל T, מכונית המיני, הסיטרואן DS והפולקסווגן חיפושית.
בתחילה הפרויקט קומנדה הציע תרשימים ראשוניים של עיצוב מכונית עם ארבעה מושבים מלאים אך פרי פורשה דחה זאת על הסף.
דמויות בולטות נוספות בפיתוח המכונית היה המנהל הטכני ומהנדס יחידות הכוח וההינע בחברה הנס טומלה שתכנן ופיתח את מנוע הבוקסר של מכונית ה-911 ופיתח בין היתר את מכונית האבטיפוס "טייפ 7" שקווי העיצוב שלה הובילו באופן ברור לעיצוב הפורשה 911, ופרדיננד פייך נכדו של פרדיננד פורשה ולימים יו"ר קבוצת פולקסווגן.
בהשוואה לפורשה 356 מכונית ה-911 הציגה עיצוב אווירודינמי יותר, בסיס גלגלים ארוך יותר, חלל פנימי גדול יותר, שלדה חדשה ובלמי דיסק.
הפורשה 911 הייתה ארוכה יותר ב-15 סנטימטרים מאשר דגם ה-356 אך גם צרה יותר בשישה ס"מ.
בנוסף הותקנו חלונות גדולים יותר אשר שיפרו את ראות הנהג ושידרגו את רמת הבטיחות במיוחד במהירויות גבוהות.
נפח תא המטען הוגדל לאחר שאחת מן הדרישות של פרי פורשה ממהנדסיו בתכנון המכונית היה "תא מטען המכיל שטח נאות לאחסון סט אחד של מקלות גולף".
עיצוב פנים המכונית הותאם לרוח התקופה של שנות השישים ובמחווה למכוניות המרוץ של פורשה בלה מאן מפתח התנעת הרכב מוקם בצד שמאל.
בדומה לפורשה 356 מנוע מכונית הפורשה 911 היה בתצורת מנוע בוקסר אחורי מקורר אוויר על ידי מאוורר צירי גדול.
אחת מן הסיבות להחלטה על מערכת קירור אוויר נבעה מהעובדה שמזג האוויר הקר בחורף בגרמניה גרם לעיתים למערכות קירור המבוססות על מים לקפוא והייתה לא נחוצה מאחר שמערכת קירור אוויר התמודדה בהצלחה עם הקיץ הגרמני הנוח יחסית.
עם זאת מנוע הארבעה צילינדרים בנפח 1.6 ליטרים של הפורשה 356 הוחלף במכונית החדשה במנוע שישה צילינדרים חדש עם בית ארכובה עשוי יציקת אלומיניום ושני גלי זיזים עיליים בנפח 2.0 ליטרים אשר סיפק 130 כ"ס ב-6100 סל"ד.
מהירות השיא של המכונית הייתה 210 קמ"ש.
חידושים נוספים כללו עוקת שימון יבשה, מצנן שמן במנוע אשר סייע בקירורו (מאוחר יותר מצנן נוסף בכנף הקדמית הימנית), ומאייד כפול חדש להפקת תערובת דלק/אוויר אופטימלית.
חידוש נוסף שהציגה המכונית הייתה האפשרות להתקנת תיבת הילוכים ידנית 5 מהירויות כאשר בשנים ההן רוב מכוניות הספורט המתחרות הוצעו עם תיבה בת 4 מהירויות.
בנוסף בשנים ההן רוב מכוניות הספורט של התקופה השתמשו במערכת מתלים מקובעת על קפיצי עלה בעוד הפורשה 911 הציגה מערכת מתלים עצמאית מתוחכמת עם זרוע נגררת למחצה וקפיצים מאזני פיתול בסרן האחורי, ותמוכת מקפרסון בסרן הקדמי.
בספטמבר 1963 הוצג לראשונה דגם אב טיפוס בתערוכת המכוניות פרנקפורט וצוין כפורשה 901 אך מאחר שדגם זה חסר רכיבים רבים לא היה מוכן עדיין לייצור סדרתי.
מודל המכונית סומן במספר 901 מאחר שהיה זה מספר הפרויקט הפנימי של מחלקת התכנון והפיתוח בחברת פורשה עבור הרכב.
אחת מן הסיבות העיקריות למוניטין אותו צברה מכונית הפורשה 911 היא תצורת המנוע האחורי הייחודית עמה היא מזוהה כל כך.
ואכן כך היה הדבר כאשר הדגמים הראשונים של המכונית חוו קשיים בפניות קשות במהירויות גבוהות וחברת פורשה נאלצה להתמודד עם ביקורות מסוימות שנשמעו בעולם הרכב.
אולם לצד הביקורות מעריצים ולקוחות רבים הביעו התלהבות גדולה וראו בנטייה להיגוי היתר של המכונית כמרכיב ההנאה מנהיגה העיקרי שלהם, וראו בזה כמאפיין העיקרי והייחודי של המכונית.
בכל דור שפותח מהנדסי החברה פעלו לשיפור וצמצום תופעות אלה ובעשורים האחרונים על ידי שיטות מתוחכמות, מערכות בקרה ועזרים אלקטרוניים שונים הפכו חסרונות אלו ליתרונות.
מאז תחילת מכירתה ב-1964 ועד היום דגמי ה-911 רועננו וחודשו בכל כמה שנים – כל דגם חדש הציג עיצוב מודרני יותר והעלה את רף הביצועים.
בשונה מחברות רכב אחרות, לפורשה פילוסופיית עיצוב שונה: במהלך השנים החברה מתמקדת בפיתוח ובשיפור הדגם מדור לדור, ולא ביצירת דגם מחדש (אבולוציה במקום רבולוציה).
הבולטים בדגמי ה-911 לאורך השנים:
בגרסתה הראשונה, הייתה הפורשה 911 לבעלת מנוע בוקסר אחורי מקורר אוויר, 6 צילינדרים בנפח 1991 סמ"ק ובעל הספק של 130 כוחות סוס.
(זאת לעומת הפורשה 356 שהייתה בעלת מנוע ארבעה צילנדרים בנפח של 1600 סמ"ק ובעל הספק של 90 כוחות סוס).
תיבת ההילוכים של המכונית הייתה תיבה ידנית בעלת ארבעה או חמישה הילוכים.
בשנת 1966 הציגה פורשה את גרסת ה-911S החזקה יותר כאשר הספקו של המנוע עלה ל-160 כוחות סוס.
בשנת 1967 הוצגה גרסת הטארגה (פירוש באיטלקית: מגן).
באותה שנה הוצגה גם ה-911T, גרסה חלשה יותר בעלת 110 כוחות סוס אשר החליפה את הפורשה 912. בנוסף שונה שמה של גרסת ה-130 כ"ס לפורשה 911L.
עוד הוצגה גרסת ה-911R - גרסה מרוצים קלת משקל עם דלתות אלומיניום, בית ארכובה עשוי מגנזיום, ובעלת הספק מנוע של 210 כוחות סוס.
גרסה זו יוצרה בגרסה מוגבלת מאוד של 20 יחידות בלבד.
באוגוסט 1968 הוצגה סדרת B אשר החליפה את הסדרה הראשונה של הפורשה 911. הדגם שהוצג היה 911E אשר החליף את דגם ה-911L, וכלל חידושים כגון מערכת הזרקת דלק, וחישוקי גלגלים וצמיגים גדולים יותר אשר שיפרו את אחיזת הכביש של המכונית.
באוגוסט 1969 הוצגה הסדרה השלישית לפורשה 911 סדרת C.
בסדרה זו גדל בסיס הגלגלים הן ל-911 ולפורשה 912 מ-2211 מ"מ ל-2268 מ"מ, תרומה משמעותית לאחיזת הכביש הרגישה של המכונית.
בסה"כ אורך המכונית לא השתנה אלא בסיס הגלגלים האחורי מוקם מחדש.
לגרסת ה-S בסדרה זו הוצגה מערכת הזרקת דלק מכנית, כמו גם לגרסת ה-911E.
נפח המנוע של המכונית הוגדל ל-2.2 ליטרים.
דגמי 1972–1973 מסדרת E המשיכו למעשה את אותן גרסאות קודמות, אלא עם מנועים חדשים אשר נפחם הוגדל ל-2341 סמ"ק, אלו הם למעשה הדגמים המוכרים בעגה כדגמי ה-2.4 ליטר (2.4L).
דגמי ה-911E וה-911S היו בעלי הזרקה דלק מכנית בכל השווקים בעולם, לעומת ה-911T שהייתה בעלת מאייד, למעט דגם T נפרד ששווק לשוק האמריקני ולכמה שווקים אסייאתים, שם תקנות נוקשות על רמת פליטה מזהמת אילצו את חברת פורשה להתקין מערכת הזרקת דלק מכנית גם בדגם זה.
עם העלאת נפח המנוע עלה גם מומנט הכוח של המנוע, על כן קיבלו דגמי ה-2.4L מערכת הילוכים חדשה וחזקה יותר, אשר נבנתה על בסיס מערכת ההילוכים של הפורשה 908 - מכונית מרוץ של החברה.
בנוסף קיבל דגם ה-911S ספויילר חבוי מתחת הפגוש הקדמי אשר שיפר את יציבות המכונית במהירויות גבוהות.
בהתחשב בעובדה שהמכונית שקלה 1050 ק"ג בלבד, דגם זה של ה-911S נחשב לעיתים כדגם ה-911 הטוב ביותר מן מבין הדגמים הסדירים של הפורשה 911 קלאסיק.
במקביל יוצרה בייצור מוגבל גם ה-911ST - מכונית מרוצים של פורשה, ייצור אשר נמשך בין 1970–1971, המכונית הייתה זמינה בשני מנועים שונים 2466 סמ"ק או 2492 סמ"ק בעלי הספק של 266 כ"ס, כאשר משקל המכונית הופחת ל-960 ק"ג.
ה-911ST ידעה הצלחות רבות בזירות המרוצים, ביניהם מרוץ 6 השעות של דייטונה, מרוץ 12 השעות של סברינג, מרוץ 1000 הק"מ בנורבורגרינג, ומרוץ הטארגה פלוריו בסיציליה איטליה.
סדרה נוספת שהוצגה הייתה סדרה F עם מערכת הזרקת דלק מתמשכת K-Jetronic חדשה של חברת בוש ושיווקה נמשך בין השנים 1972–1973.
בשנת 1973 הוצגה גרסת הקצה של הפורשה 911 בימים ההם: קאררה RS.
דגמים אלו נחשבים לבעלי ערך גבוה מאוד על ידי אספנים ומעריצים ונחשבים על ידי רבים לדגמי ה-911 קלאסיק הטובים ביותר בכל הזמנים.
RS - ראשי תיבות של המילה Rennsport בגרמנית, אשר פירושה בעברית הוא 'ספורט מרוצים'.
השם קאררה הוצג שוב על ידי פורשה לאחר שכבר הוצג בעבר בדגם הפורשה 356 קאררה, ונגזר משמו של מרוץ הקאררה פאנאמריקנה, מרוץ מכוניות אשר נהוג היה להתקיים במקסיקו בשנות ה-50 ובו פורשה ידעה הצלחות רבות.
ה-RS נבנתה כדי שפורשה תוכל להתחרות בסבבי המרוצים השונים, על פי חוקי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) חובה על כל יצרן המעוניין לשתף דגם מסוים במרוצים לייצר מספר נתון או רף מינימום מסוים של יחידות המותרות לנסיעה בכביש, כאלה שיקבלו תקינה ראויה וימכרו ללקוחות.
משקלה של מכונית הכביש הסדרתית היה 1075 ק"ג.
בשנת 2014 נמכרה במכירה פומבית יחידה אחת של קאררה RS בסכום של 1.42 מיליון דולר אמריקני.
בשנת 1974 הציגה פורשה את הקאררה 3.0 RS, בעלת מנוע בוקסר אחורי 6 צילינדרים בנפח של 2993 סמ"ק אשר סיפק 230 כ"ס.
זמן ההאצה מ-0 ל-100 קמ"ש של מכונית זו היה 5.3 שניות, ומהירותה המרבית עמדה על 245 קמ"ש.
מחירה של ה-3.0 היה כמעט כפול משל ה-2.7, אבל בתמורה היא הציעה רכב ספורט עם יכולות של רכב מרוץ.
שלדת המכונית הייתה דומה מאוד לשלדת הקאררה RSR של 1973 - גרסת המרוצים הקיצונית של פורשה לקאררה RS, ומערכת הבלמים נלקחה הישר מן הפורשה 917 - מכונית המרוצים של פורשה למרוצי סיבולת, מנצחת מרוץ 24 השעות של לה מאן שנתיים ברציפות בשנים 1970 ו-1971.
דגם הקאררה 3.0 RSR נמכר על ידי פורשה לקבוצות מרוץ שונות, והניבה לאלו מיד ניצחונות במרוצים יוקרתיים ועיקריים, כמו גם דגם אבטיפוס מיוחד של הקאררה 3.0 RSR טורבו, אשר הגיע למקום השני במרוץ 24 השעות של לה מאן בשנת 1975, והניב ניצחונות שונים בכמה מרוצים יוקרתיים.
מכונית זו הייתה לבעלת משמעות גדולה מאוד, שכן מנועה יהיה לבסיס של חברת פורשה בתחרויות ובמרוצים השונים בשנים הבאות, כמו כן מנוע הטורבו של דגם זה יהווה את התחלת מחויבות פורשה למנועי טורבו ובכללם דגם הטורבו הסדיר לכביש של פורשה, ה-911 טורבו אשר יופיע בשנים הבאות.
השינוי השלישי הוא השימוש במערכת הזרקת דלק מכנית חדשה של חברת בוש הגרמנית, בשניים מתוך שלושה דגמים בהיצע.
דגמי ה-911 וה-911S אמנם שימרו את עיצוב הקשת האחורית הצרה של דגמי ה-2.4L הישנים, אבל שודרגו בהתקנת מנועים חדשים של דגם ה-RS בנפח 2.7 ליטרים ובמיפוי חדש שנתנו הספק של 150 כ"ס ו-175 כ"ס בהתאמה.
לעומת זאת מנועה של דגם הקאררה 2.7 CIS ששווקה לשוק האמריקני היה מנוע גרסת ה-S של בעל הספק של 175 כ"ס בלבד בעקבות הצורך לעמוד בתקנות הפליטה של חוקי ארצות הברית.
עבור כל דגמי 1974 הוצע כאפשרות לאביזר הספויילר 'זנב הברווז' האחורי אשר הוצג בקאררה RS, כאשר בדגמי השוק האמריקני ספויילר זה הותקן במכוניות כאביזר סטנדרט.
בגרמניה אסרו הרשויות בחוק את התקנת זנב הברווז, דבר שהוביל לאפשרות להתקנה בתשלום בדגמי הקאררה 2.7 של השנים 1974–1975 את זנב הלוויתן הגדול של דגם הפורשה 930 טורבו אשר הוצג באותה שנה.
בשנת 1976 נבנו 113 יחידות אחרונות מדגם הקאררה 2.7 עם מנוע ה-RS עבור השוק הגרמני ו-20 יחידות במרכב טארגה לזה הבלגי.
דגמים אלו של הקאררה 2.7 MFI של שנת 1976 הם דגמי הפורשה 911 האחרונים בעלי מנוע ה-RS ומערכת הזרקת הדלק המכנית והוחלפו בשנה זו על ידי דגם הקאררה 3.0 בעל המנוע החדש.