tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניקולאי ז'וקובסקי נולד בכפר במחוז ולדימיר למשפחת מהנדס שעבד במערכת מסילות רכבת הרוסית.
בשנת 1858 הוא התחיל את לימודיו בגימנסיה במוסקבה.
ז'וקובסקי רצה כאביו להיות מהנדס רכבות, אך לאור כך שעלות הלימודים באוניברסיטת מוסקבה הייתה נמוכה בהרבה הוא התקבל לאוניברסיטה.
בשנת 1868, לאחר סיום האוניברסיטה, הוא ניסה בפעם נוספת להתקבל למכון ללימודי רכבת אך ללא הצלחה.
בשנת 1870 ז'וקובסקי התחיל לעבוד כמורה לפיזיקה בבית הספר לבנות.
בשנת 1871 הוא סיים לימודי תואר שני והתחיל ללמד באוניברסיטה טכנית במוסקבה.
בשנת 1882 ז'וקובסקי סיים את עבודת הדוקטורט והתחיל ללמד באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1886 הוא קודם לדרגת פרופסור.
מתחילת שנות ה-90 ז'וקובסקי החל במחקרים בתחום התעופה.
בשנת 1891 הוא פרסם עבודה על מעוף הציפורים.
בהמשך הוא חקר את זווית ההתקפה.
בשנים 1897-1898 ז'וקובסקי חקר תקלות במערכת אספקת המים של מוסקבה ופיתח נוסחאות של הלם מים.
בשנת 1904 ז'וקובסקי פיתח נוסחאות לחישוב כוח עילוי שנמצאות בשימוש עד היום.
בשנת 1905 ז'וקובסקי נבחר ליושב ראש של החברה המתמטיקאית המוסקבאית.
בשנת 1908 ז'וקובסקי יסד באוניברסיטה הטכנית של מוסקבה חוג תעופה בו למדו חלוצי תעופה רוסית כולל אנדריי טופולב.
בשנת 1918 בהתאם להמלצותיו הוקם המכון האווירוהידרודינמי המרכזי במוסקבה שהפך למכון מחקר תעופה ואווירודינמיקה המשמעותי בברית המועצות, המכון פעיל גם היום ונקרא על שמו של ז'וקובסקי.
בשנת 1920 ולדימיר לנין חתם על צו לפי החלה חלוקת "פרס ז'וקובסקי" עבור עבודות מחקר בתחום התעופה.
ז'וקובסקי נפטר בשנת 1921 ונטמן בשטח מנזר דונסקוי במוסקבה.
בשנת 1950 צולם סרט על חייו ובמקום הולדתו פועל מוזיאון לזכרו.
ניקולאי זימיאטוב הוא ספורטאי סובייטי בעבר, בענף סקי למרחקים (קרוס קאנטרי).
הוא אלוף אולימפי, בעל 5 מדליות, מהן 4 זהב.
ניקולאי זימיאטוב זכה מספר פעמים בתואר אלוף ברית המועצות בתחרויות אישיות ומרוצי שליחים.
ניקולאי זימיאטוב נולד בעיירה רומיאנצבו במחוז מוסקבה.
הוא היה ילד חולני ואימו רשמה אותו לבית הספר למוזיקה.
בשנת 1969 זימיאטוב החל להתאמן בסקי למרחקים.
תחילה הוא לא בלט בין יתר הילדים.
בשנת 1970 הוא השתתף באליפות מחוז מוסקבה וסיים במקום השלישי.
בשנת 1972 באליפות ברית המועצות לנערים זימיאטוב הגיע למקום השלישי.
למרות ההישג הוא לא נכלל בנבחרת הנוער של ארצו ועוד שנה המשיך אצל מאמנו.
בשנת 1973 זימיאטוב ניצח באליפות ברית המועצות לנערים וגם זכה במדליית כסף באליפות אירופה.
בשלב זה עזב את מאמנו הראשון והחל להתאמן אצל מאמני הנבחרת.
אומנם הם נותרו קשורים ובמשך כל הקריירה הוא המשיך להתייעץ עם מאמנו הראשון.
בשנת 1978 זכה במדליית כסף באליפות העולם ונכלל בין חברי המשלחת ללייק פלאסיד 1980. הוא לא היה ידוע במיוחד ומדליית כסף נחשבה כהפתעה טובה.
למרות הציפיות הנמוכות זימיאטוב הצליח באולימפיאדה זו לזכות ב-3 מדליות זהב.
בכך הוא היה הספורטאי הראשון שזכה באולימפיאדה בודדת ב-3 מרוצים שונים.
במרץ 1980, לאחר הזכייה במשחקים האולימפיים, זימיאטוב זכה במדליית זהב באליפות ברית המועצות.
לאחר עונה מוצלחת זו הוא לא בלט במיוחד במשך מספר עונות ולא היה ברור כלל האם הוא יוצב במשחקים האולימפיים של שנת 1984. בתקופה זו הוא התחתן ולמד במכון לספורט במסלול מאמנים.
היקף האימונים שלו ירד אך בכל זאת הוא המשיך להתאמן.
בתחילת עונת שנת 1984 הוא נשלח לתחרויות משניות ולהפתעת כולם ניצח ב-2 מרוצים.
גם בתחרויות של גביע המדינה זימיאטוב ניצח.
לאחר ניצחונות נוספות הוחלט להחזיר אותו לנבחרת ולשלוח לסרייבו 1984. באולימפיאדה זו הוא ניצח במרוץ יחידים וזכה במדליית כסף במרוץ שליחים.
לאחר סיום הקריירה בספורטיבית זימיאטוב היה מאמן.
המרוץ הראשון בו השתתף זימיאטוב בלייק פלאסיד 1980 היה מרוץ ל-30 ק"מ.
לקראת הקילומטר העשירי הוא היה מוביל המרוץ וסיים אותו במקום הראשון.
במרוץ השני ל-15 ק"מ זימיאטוב הגיעה למקום הרביעי.
המרוץ ל-50 ק"מ הוא בין היוקרתיים במרוצי סקי למרחקים.
עד לשנת 1980 הספורטאים הסובייטים לא הצליחו לנצח במרוץ זה.
זימיאטוב היה הראשון שהצליח במרחק זה.
במרוצי שליחים זימיאטוב הוצב במקום ה-4 וזכה עם הנבחרת במדליית זהב אולימפית.
המרוץ הראשון בו השתתף זימיאטוב בסרייבו 1984 היה מרוץ ל-30 ק"מ.
זימיאטוב החל את המירוץ בין האחרונים והצליח לסיים אותו במקום הראשון.
אומנם לאחר הצלחה זו, במרוצים ל-50 ק"מ ול-15 ק"מ זימיאטוב לא הצליח להתברג לעשירייה הראשונה.
במרוץ שליחים זימיאטוב היה אחרון בין רצי הנבחרת וביחד עם נבחרתו זכה במדליית כסף.
ניקולאי ינושקביץ' היה גנרל רוסי ממוצא פולני שכיהן כראש המטה הכללי בסטאבקה של צבא האימפריה הרוסית, תחת פיקודו של ניקולאי ניקולאייביץ', בין אוגוסט 1914 לספטמבר 1915.
לפני מלחמת העולם הראשונה שימש ינושקביץ' רק בתפקידי מטה, ויש שתלו את מינויו למפקד בפועל של צבאות האימפריה הרוסית במהלכי המלחמה הראשונים בכישוריו הפוליטיים.
יש הסבורים שגם הוא כמו מפקדו ניקולאי ניקולאייביץ', לא מילא תפקיד ממשי במהלכי המלחמה ותפקידו היה ייצוגי בלבד.
ינושקביץ' היה אנטישמי והיה אחראי במידה ניכרת להלך הרוח בצבא הרוסי לפיו היהודים אחראים לכישלונות הצבאיים, ולסיפורי-בדים על יהודים המרגלים ומבריחים זהב לצבא הגרמני.
לאחר הכישלונות הרוסיים בתחילת המלחמה, פוטר ינושקביץ' בספטמבר 1915 מתפקידו, כאשר הצאר ניקולאי השני נטל לידיו את הפיקוד הצבאי.
למרות פיטוריו המשיך לכהן בפועל בתפקידו.
לאחר מהפכת פברואר פרש משירות פעיל; בראשית 1918 נעצר במוהילב ונשלח לפטרוגרד.
הוא לא הגיע לשם, שומריו רצחו אותו בדרך.
ניקולאי היינריך (נולד ב-1938) הוא דייג ופוליטיקאי גרינלנדי.
הוא הקים את מפלגת הקוטב וייצג אותה בפרלמנט של גרינלנד בשנים 1987–1995, אך מאוחר יותר עבר לסיומוט.
הוא עשה קאמבק פוליטי קצר כראש העיר של נוק בשנים 2007–2009 לפני הרפורמה המוניציפלית של 2009 בגרינלנד, שבה התמזגה עיריית נוק לתוך עיריית סרמרסוק.
ניקולאי מיאסקובסקי היה מלחין רוסי-סובייטי, הנחשב ל"אבי הסימפוניה הסובייטית".
זכה להכרה נרחבת כבר במהלך חייו, וזכה בין השאר בחמישה פרסי סטלין.
מיאסקובסקי נולד בעיירה שעתה מהווה חלק של נובידבור מזובייצקי בפולין.
אביו היה מהנדס צבאי, וגם הוא למד בבית הספר לקצינים ושירת בצבא האימפריה הרוסית.
בשנת 1906 החל מיאסקובסקי ללמוד בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
הוא לא קיבל עידוד לקריירה מוזיקלית, אך לאחר ששמע את הסמפוניה הפתטית של צ'ייקובסקי בביצוע ארתור ניקיש החליט לחזור אל המוזיקה.
הוא לקח שיעורים פרטיים, השלים את השכלתו המוזיקלית בקונסרבטוריון של סנט פטרסבורג ופנה להלחנה.
לאחר מהפכת אוקטובר מיאסקובסקי לא עזב את רוסיה, והחל קריירה של מלחין.
ביצירתו המוקדמת, שנכתבה בקונסרבטוריון, הושפע מיאסקובסקי בעיקר מצ'ייקובסקי ומסקריאבין.
רק מקצת יצירותיו התזמורתיות מאותה העת שרדו.
עם זאת, במהלך לימודיו בקונסרבטוריון שיתף פעולה עם סרגיי פרוקופייב לפחות ביצירה משותפת אחת, ששימשה את פרוקופייב בפרק השקט של הסונטה מס' 4 לפסנתר שלו.
הסונטה מס' 1 של מיאסקובסקי, שנכתבה באותם הימים ומורגשת בה השפעת סרקיאבין, תוארה על ידי גלן גולד כ"אולי אחת היצירות הראויות לציון ביותר מאותה תקופה".
מיאסקובסקי השלים את חוק לימודיו ב-1911, והחל להרצות בקונסרבטוריון.
כמו כן שימש כמבקר מוזיקה חריף.
במסגרת תפקידו זה היה מן המעטים שידעו להעריך את יצירתו של איגור סטרווינסקי כבר בראשית דרכו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לצבא ולקח חלק פעיל בלחימה.
הוא נפצע בחזית האוסטרית עת עסק בביצורי החוף של העיר טאלין, וסבל מהלם קרב.
שתי הסימפוניות שכתב בתקופת המלחמה מנוגדות מאוד באופיין.
בעת המהפכה ומלחמת האזרחים שבעקבותיה הוא כבר היה ברוסיה.
באותה העת נרצח אביו, שהיה גנרל לשעבר בצבא הצאר, על ידי מהפכנים בולשוויקים.
גם דודתו, אליה היה קשור, מתה באותה תקופה, וגיסו התאבד בשל משבר כספי.
מיאסקובסקי עצמו שירת בצבא האדום בין 1917 ל-1921. לאחר מכן קיבל תקן בקונסרבטוריון של סנט פטרסבורג, שם התגורר בדירה אחת עם אחותו האלמנה ולנטינה ובתה.
מיאסבקובסקי היה רווק כל ימיו ומתואר כאדם ביישן, סגור, רגיש ופורש מחברה.
בשנות העשרים והשלושים מיאסקובסקי היה למלחין הבולט של ברית המועצות, וכתב את מרבית יצירתו בסגנון הקלסי המסורתי.
הוא לא כתב אופרות אך כתב 27 סימפוניות (וכן שלוש סימפונייטות), שלושה קונצ'רטי, ועוד יצירות לתזמורת- 13 רביעיות מיתרים, 9 סונטות לפסנתר סולו, וכן יצירות קטנות רבות וכמה יצירות ווקליות.
עם זאת, הוא היה חבר באגודה למוזיקה בת זמננו, שהייתה אמונה על טיפוח המוזיקה המודרנית.
הוא גם שמר על קשריו עם פרוקופייב בעת שהותו בגלות מברית המועצות.
בשנות העשרים והשלושים יצירותיו נוגנו גם בארצות הברית ובאירופה.
הוא כונה לעיתים "המצפון של מוסקבה".
היו שסיווגו אותו בין גדולי המלחינים הרוסיים של זמנו.
מאמצע שנות השלושים חלה ירידה בפוריותו המוזיקלית.
על אף הסתייגותו ממשטר סטלין, מיאסקובסקי עשה כל שביכולתו להימנע מעימותים עם השלטונות.
אף שכמה מיצירותיו מתייחסות לאירועי הזמן, רובן ככולן חסרות כל מימד פרוגרמטי או תעמולתי.
אחת הפתיחות שכתב הוקדשה לסטלין לרגל יום הולדתו הששים.
סגנונו המאוחר חזר לכמה מן הדפוסים החדשניים של צעירותו.
הוא חשש מהוקעה על ידי השלטונות והשתדל לחמוק ממנה.
אף על פי כן הוא הואשם, יחד עם כמה מלחינים אחרים, בסטייה מן הקו המפלגתי שחייב כתיבת מוזיקה 'פרולטרית' ובעלת גישה פורמליסטית.
הוא סירב להשתתף בדיונים שנפתחו נגד מלחינים אלה, ועל אף ביקור של טיחון חרניקוב, שהזמין אותו לשאת נאום חרטה באיגוד המלחינים, הוא שמר על שתיקה.
השלטונות הסובייטיים הכריזו עליו כאחד המלחינים המוחרמים.
הוא מת ב-1950 מסרטן ורק לאחר מותו זכה ל.
הוא הותיר אחריו יבול מוזיקלי של 87 יצירות שלא פורסמו בחייו.
על מורשתו המוזיקלית התנהל - ועדיין מתנהל - פולמוס חריף, במיוחד בקרב מוזיקאים רוסיים.
ניקולאי מולר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר.
לזכותו של מולר שתי הופעות במדי נבחרת גרמניה.
מולר החל לשחק בגיל 11 בקבוצת הנוער של איינטרכט פרנקפורט, שם שיחק עד גיל 16. בגיל זה, בשנת 2003, הצטרף לגרויטר פירט, והחל משנת 2006 החל לשחק בקבוצות הבוגרות של המועדון.
תחילה שיחק מולר בעיקר בקבוצת המילואים, וערך הופעות ספורות בקבוצה הבכירה, והושאל לחצי עונה לס.ו.
זנדהאוזן ששיחקה בליגה השלישית בפעם הראשונה בתולדותיה.
החל מעונת 2009/10, לאחר שהציג יכולת טובה הן בקבוצת המילואים והן בזנדהאוזן, הפך מולר לשחקן הרכב קבוע בקבוצה הבכירה של גרויטר פירט, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
בעונה זו הבקיע מולר שישה שערים, ובעונת 2010/11 הבקיע שבעה שערי ליגה.
לאחר עונה זו, בה סיימה גרויטר פירט במקום הרביעי והחמיצה העפלה לבונדסליגה, הפך מולר לשחקן מבוקש, ובקיץ 2011 חתם במיינץ 05 מהבונדסליגה על חוזה לארבע שנים.
הופעת הבכורה של מולר במדי מיינץ 05 נערכה באוגוסט 2011 במשחק ליגה מול הנובר 96, אז החליף את אריק מקסים צ'ופו מוטינג.
שלושה מחזורים אחר כך, פתח מולר לראשונה בהרכב מיינץ, במשחק ליגה מול בורוסיה דורטמונד, בו הבקיע מולר.
בתום עונה זו, הבקיע מולר ארבעה שערי ליגה.
שתי העונות הבאות של מולר היו טובות אף יותר, בהן הבקיע 19 שערים בכל המסגרות, וסייע למיינץ להתברג בחלק העליון של הבונדסליגה ואף לשחק במפעלים האירופיים.
מולר, שאף זומן לסגל נבחרת גרמניה בתקופה זו, שיתף פעולה עם יוליאן באומגרטלינגר, אלקין סוטו, אנדראס איבנשיץ', יונוס מאלי ואדם שאלאי.
בתום עונת 2013/14 נמכר מולר להמבורג, שם חתם על חוזה לארבע עונות.
את הבכורה בהמבורג ערך מולר בהפסד 0–2 להנובר 96 במחזור הפתיחה של עונת 2014/15. לאחר משחק זה פוטר מאמן המבורג מירקו סלומקה, והוחלף במאמן יוזף צינבאואר, שאיפשר למולר לפתוח בהרכב בתיקו 0-0 המפתיע מול באיירן מינכן.
את שערו הראשון הבקיע מולר בהפסד 1–2 לאיינטרכט פרנקפורט בספטמבר 2014. בתום עונה זו, ניצלו מולר והמבורג מנשירה לבונדסליגה השנייה לראשונה בתולדות המועדון, לאחר שניצחו במפגש כפול את קרלסרוהה שסיימה שלישית בבונדסליגה השנייה.
מולר לא שיחק במשחק הראשון בהמבורג, שהסתיים בתיקו 1-1. משחק הגומלין היה דרמטי במיוחד, כאשר קרלסרוהה הובילה עד לדקת הסיום.
מולר נכנס כמחליף בדקה ה-77 במקומו של איביצה אוליץ', והיה שותף לשער השוויון של מרסלו דיאס בתוספת הזמן, שמנע ירידה מהמבורג וגרר את המשחק להארכה.
בדקה ה-115 של המשחק, הבקיע מולר את שער הניצחון להמבורג והשאיר אותה בליגה.
על אף זאת, עונת 2014/15 הייתה עונה חלשה יחסית עבור מולר, בה הבקיע שער אחד בלבד.
בעונת 2015/16 הבקיע מולר תשעה שערי ליגה, וסייע להמבורג לסיים במקום העשירי, הרחק ממאבקי התחתית, בהם השתתפה הקבוצה באופן קבוע בעונות הקודמות.
בעונת 2016/17 מולר והמבורג שוב הידרדרו למאבקי תחתית, ונשארו בליגה לבסוף, בעונה בה מולר הבקיע חמישה שערים.
במחזור הראשון של עונת 2017/18 הבקיע מולר שער ניצחון כבר בדקה השמינית במשחק מול אאוגסבורג.
מולר חגג את השער ובעת החגיגות התנגש בדגל הקרן, וספג פציעה ברצועה הצולבת הקדמית, שבגינה החמיץ כמעט את כל העונה.
המבורג נשרה בסיום העונה לבונדסליגה השנייה לראשונה בתולדותיה, ומולר עזב את המועדון.
ביולי 2018 חתם מולר באיינטרכט פרנקפורט, אליה עבר בהעברה חופשית מהמבורג.
במשחק הבכורה שלו בבונדסליגה במדי פרנקפורט, הבקיע מולר שער בניצחון של פרנקפורט 2-0 על פרייבורג.
עד למחצית עונת 2018/19 ערך מולר שבע הופעות ליגה במדי איינטרכט פרנקפורט והבקיע שני שערים.
בינואר 2019 הושאל מולר להנובר 96 מהבונדסליגה עד לתום העונה.
מולר הבקיע שלושה שערים במדי הקבוצה, אך לא הצליח למנוע את נשירתה לבונדסליגה השנייה.
בתום ההשאלה חזר מולר לאיינטרכט פרנקפורט.
בזכות יכולתו הטובה בעונת 2012/13, זומן מולר לסגל נבחרת גרמניה לשני משחקי ידידות שנערכו בארצות הברית, על ידי המאמן יואכים לב.
במשחק הראשון, במאי 2013, ניצחה גרמניה 2–4 את נבחרת אקוודור, כשמולר נכנס כמחליף בדקות הסיום.
המשחק השני התקיים מול נבחרת ארצות הברית, שניצחה את גרמניה בתוצאה 3–4. גם במשחק זה מולר זכה לדקות בודדות.
לאחר שתי הופעות אלו, מולר לא זומן עוד לנבחרת.
הנסיך ניקולאי סרגייביץ' טרובצקוי היה בלשן והוגה דעות רוסי שפעל בעיקר באוסטריה ונמנה עם נציגי אסכולת פראג לבלשנות סטרוקטורליסטית.
כהוגה דעות ופובליציסט נמנה עם מנהיגי התנועה האיראסיאתית בקרב הגולים הרוסים במערב.
ניקולאי טרובצקוי נולד בשנת 1890 במוסקבה כילד הבכור בין שלושת ילדיה של משפחה רוסית אריסטוקרטית.
אביו, הפילוסוף סרגיי ניקולאייביץ' טרובצקוי, היה נסיך, צאצא לשושלת הגדימינים הליטאית וכיהן כפרופסור לפילוסופיה דתית וכרקטור הנבחר הראשון של אוניברסיטת מוסקבה.
אחד מדודיו מצד האב, יבגני, היה גם כן הוגה דעות נוצרי.
דוד אחר, גריגורי טרובצקוי נודע כדיפלומט והוגה דעות.
בני טרובצקוי הצטיינו כפאן-סלאביסטים ליברלים והיו מעורבים בתנועות לרפורמה בכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
אמו הייתה פרסקוביה ולדימירובנה אובלונסקיה.
ניקולאי טרובצקוי התחנך בילדותו אצל מורים פרטיים באחוזת הוריו.
כבר בגיל 13 פקד ניקולאי טרובצקוי את ישיבות המחלקה האתנוגרפית של חברת חובבי מדעי הטבע, האנתרופולוגיה והאתנוגרפיה שליד אוניברסיטת מוסקבה.
ריתקו אותו במיוחד הפולקלור הפיני ותולדות שירת הקאלוואלה.
בגיל 15 פרסם את מחקרו הראשון תחת הדרכתם של הארכאולוג סטפן קוזנצוב והפולקלוריסט וסבולוד מילר.
המחקר דן בשיר הפיני Kulto neito כחוויה של מנהג פגאני.
בנעוריו למד 12 שפות מודרניות וקדומות.
עשה מחקרים נוספים על של פולקלור השוואתי, התעניין בפולחני המוות, אלילות הפוריות ומיתוסי הבריאה במיתולוגיה של דוברי השפות האוראליות.
החל משנת 1907 ערך מחקרים השוואתיים על השפות הצפון-קווקזיות ועל השפות מצ'וקוטקה וקמצ'טקה.
מאוחר יותר ב-1911 ערך ניתוח של אגדת הגבור הקווקזי רדדיה, בה ראה השאלה מן הכרוניקות הרוסיות הקדומות.
אחרי שנים רבות של לימודים פרטיים בביתו, רק בשנה האחרונה של התיכון 1908, הוא ביקר בגימנסיה הפרטית מס.5 במוסקבה, וסיים את בחינות הבגרות.
בהמשך נרשם לפקולטה לפילוסופיה ולפסיכולוגיה של אוניברסיטת מוסקבה.
לפי עדות ידידו באותם הימים, בוריס פסטרנק, אז התלהב טרובצקוי מהפילוסופיה הדתית הרוסית ומהנאו–קאנטיאניזם של נציגי אסכולת מרבורג.
אחר כך התעניין בספרות המערב-אירופית ובסיום התואר ב-1913 השתלם למשך שנה באוניברסיטת לייפציג בבלשנות השוואתית של השפות ההודו-אירופוית, בין השאר, אצל אוגוסט לסקין, שהיה חלוץ בחקר החוקים הפונולוגיים ואצל קרל בגוגמן, גם הוא כמו לסקין מאסכולת "הדקדוק החדש".
קודם לכן למד בלשנות השוואתית אצל ויקטור פורז'זינסקי וערך מחקרי שדה בקווקז בחברת מילר.
טרובצקוי סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1913 עם עבודה על "צורות זמן העתיד בשפות ההודו-גרמאניות החשובות".
עם מוריו נמנו ויאצ'סלב שצ'פקין, פיודור קורש ומיכאיל פוקרובסקי, שהיו תלמידיו של פיליפ פורטונטוב.
הוא קיבל משרה כמרצה הבכיר לסנסקריט עד לימי מהפכת אוקטובר ב-1917. אולם בגלל בעיות בריאות וקשיי ראייה נהג לקחת חופשות ארוכות לצורך הבראה בקיסלובודסק בצפון קווקז.
הוא הוסמך בשנת 1916 גם בתחום הבלשנות ההשוואתית והסנסקריט.
בשנת 1917 שהה בקיסלובודסק כשפרצו אירועי המהפכה הבולשביקית.
לא שב יותר למוסקבה ונסע לבאקו, בה לקה בטיפוס.
כשהחלים נסע לעיר הנמל רוסטוב על הדון על חוף הים השחור ולימד שם באוניברסיטה המקומית.
ברוסטוב עבד טרובצקוי למיזם בלשני שהעסיק אותו כל חייו - הניסיון לשחזר את השפה הפרוטו-סלאבית.
בהתקרב הצבא האדום לאזור שבו נמצא, בשנת 1919 התפנה טרובצקוי דרך יאלטה ואיסטנבול לבולגריה.
תוך כדי פינוי השאיר מאחוריו כתבי היד רבים שלו על "(פרה)-היסטוריה של השפות", על השפות הצפון–קווקזיות ועל השפות בצ'וקוטוקה וקמצ'טקה.
בהמשך, בשנים 1922-1920 לימד כמרצה לפילולוגיה סלאבית ולבלשנות השוואתית באוניברסיטת סופיה.
הירצה על מורפולוגיה ודקדוק השוואתיים בשפות ההודו-אירופיות החשובות ולימד קורס מבוא וקורס מתקדם בסנסקריט, ובנוסף הירצה על ההיסטוריה של המחשבה הדתית בהודו.
בדצמבר 1922 עבר טרובצקוי עם משפחתו לווינה לבית אחד מדודיו, גאורגי טרובצקוי.
הוא החליף את ואטרוסלב יאגיץ' בקתדרה לפילולוגיה סלאבית שבאוניברסיטת וינה.
טרובצקוי כיהן בתפקיד זה עד מותו ב-1938. לימד 5 פעמים בשבוע שפות (שש במספר), ספרות ומאוחר יותר גם פונולוגיה סלאביות.
הוא נפטר בווינה מאוטם שריר הלב, אחרי שנחקר על ידי הגסטפו בעקבות בקורת חריפה שהוא מתח על הנאציזם.
הגסטפו החרים את כתב היד שלו - "הפרהיסטוריה של השפות הסלאביות".
שנה לפני מותו, ב-1937 הוצא להורג בימי הטרור הגדול הסטליניסטי בברית המועצות אחיו, הסופר ולדימיר טרובצקוי, שנודע בשם העט ולדימיר וטוב.
עיקר תרומותיו המדעיות של טרובצקוי התמקדו בתחום הפונולוגיה, במיוחד בניתוח המערכות הפונולוגיות של השפות השונות ותוך כדי חיפוש אחרי חוקים פונולוגיים כלליים וכלל-לשוניים.
ספרו העיקרי Grundzüge der Phonologie (יסודות הפונולוגיה) יצא לאור אחרי מותו.
בספר זה הוא הגדיר את הפונמה כיחידה המוגדרת הקטנה ביותר במבנה של כל שפה.
ספרו זה היה מכריע בהגדרת מקומה של הפונולוגיה כתחום שונה מהפונטיקה.
דעותיו בתחום הבלשנות היו לעיתים דומות מאוד לאלו של ידידו, הבלשן רומן יאקובסון, חבר באותה אסכולת פראג לבלשנות.
את ספרו "אירופה והאנושות" פרסם בעת שהייתו בבולגריה.
הוא דן בו בסמינר באוניברסיטת סופיה, שבו השתתפו פ.
השקפתו ה"אירו-אסייתית" באה לידי ביטוי גם בקובץ הראשון "היציאה אל המזרח".
ב"אירופה והאנושות" טען טרובצקוי כי רוסיה אינה מבחינה תרבותית חלק מאירופה ועליה לפתח מערכת הפוליטית משלה, על בסיס הגאוגרפיה והמורשת המשותפת שלה עם עמי אירואסיה.
עם תלמידיו נמנה רודולף יאגודיץ' שירש את הקתדרה שלו בווינה.
החל משנת 1914 טרובצקוי היה נשוי לוורה פטרובנה ביזלבסקאיה (1968-1892).
נולדו להם 4 ילדים, מהם הראשון מת בינקות.
טרובצקוי לימד באוניברסיטת וינה כ-100 קורסים ופרסם כ-150 פרסומים בתחום הפונולוגיה, הפרוזודיה, הבלשנות ההשוואתית, הגאוגרפיה הבלשנית, הפולקלור, הספרות, ההיסטוריה ומדעי המדינה.
1920 - אירופה והאנושות (סופיה)
מבט אל ההיסטוריה הרוסית לא ממערב, אלא ממזרח (ברלין)
1927 - על סוגיות המודעות העצמית הרוסית (פריז) כולל פרק על השפות העממיות והספרותיות הסלאביות, דיון ב"צמדים" הלשוניים (doublets)
Grundzüge der Phonologie 1939 (יסודות הפונולוגיה) מוקדש לרומן יאקובסון
(על התפתחות הצלילים הרוסיים פירוק השפה הרוסית המשותפת)
1928 - על ניקולאי גוגול- ברדיו וינה
1936 - ניטרול הניגודים הפונולוגיים
ניקולאי איגורייביץ' לבדב הוא תסריטאי, מפיק ובמאי רוסי.
אביו, איגור ניקולאייביץ' לבדב, היה קצין במשמר הגבול הסובייטי ולאחר מכן עבד כמהנדס במפעל אלקטרוני בעיר קישינב.
ניקולאי נקרא על שם סבו.
אמו, ילנה אלכסיי בנה, הייתה כלכלנית ומוצאה ממשפחת קוזאקים, מדרום רוסיה.
כבר מילדותו ניקולאי נמשך לתחום הקולנוע, דבר שהוריו טיפחו אצלו ותמכו בו.
הוא למד עיתונות באוניברסיטת מוסקבה וסיים לימודיו שם ב-1991 ובשנת 1993 השלים את לימודי התסריטאות מ-VGIK.
במקביל ללימודיו עבד כעיתונאי בטלוויזיה המולדבית וכתב מספר תוכניות ילדים לטלוויזיה.
בשנים 1995–1996 היה לבמאי ותסריט הגרסה הרוסית של "רחוב סומסום", ששודרה בערוצים NTV וב-ORT.
משנת 1997 החל לביים סרטי קולנוע בכוחות עצמו ועם השנים ביים סרטים מוצלחים לרבות, "הכוכב", "כלב זאב" (שהיה לסרט הפנטזיה הראשון מסוגו ברוסיה), "אגדה מספר 17" (שזכה להצלחה רבה בקולנוע הרוסי) וסרט האסונות "הטיסה".
בשנת 2020 תכנן להתחיל בצילומי הסרט "האמן ומרגריטה", אך בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה, נאלץ לעצור את ההפקה.
הוא הוחלף על ידי במאי אחר ובסופו של דבר התמקד בהפקת הסרט נירנברג אודות משפטי נירנברג.
הוא נשוי לאירינה לבדבה, כלכלנית.
יש לו בת אחת: סבטלנה.
שנה סרט בימוי הפקה תסריט משחק 1991 לינה.
ניקולאי אלכסנדרוביץ' מורוזוב היה מהפכן רוסי, שלאחר 25 שנה בבית הכלא פנה לעסוק במדע.
חבר כבוד של האקדמיה הרוסית למדעים.
ידוע כמהפכן שהיה חבר בחוגים שונים כולל תנועת נרודניה ווליה והיה שותף למזימה להתנקש בחייו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
בשנת 1882 נידון לעבודות פרך ועד 1905 היה עצור במבצר פֶּטְרוֹפַּבְלוֹבְסקיה ובשליסלבורג.
כתב עבודות מחקר רבות בתחומים מדעיים ובשנת 1918 מונה למנהל המכון למחקרי טבע על שם לסגאפט בלנינגרד, כתב חיבורים רבים ובזקנותו נלחם בחזית, במלחמת העולם השנייה.
חייו עובדו לסדרת טלוויזיה בהפקת רשת NTV בשם הסב מורוזוב .
ניקולאי מיק יורגנסן (בדנית: Nicolai Mick Jørgensen, נולד ב-15 בינואר 1991 בבאלרופ שבדנמרק) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת החלוץ.
יורגנסן שיחק כנער במועדון הדני אקדמיסק בולדקלוב במשך תשע שנים, למעט תקופה של כחצי שנה בה שיחק בברונדבי.
בעונת 2008/09 החל יורגנסן לשחק בקבוצה הבוגרת של אקדמיסק בולדקלוב, וערך שמונה הופעות ליגה בעונה זו, בה סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגת המשנה הדנית.
בעונת 2009/10 הפך יורגנסן לשחקן הרכב, והבקיע שבעה שערי ליגה, וקבוצתו סיימה רביעית בליגת המשנה הדנית.
ביולי 2010 הצטרף יורגנסן לבאייר לברקוזן מהבונדסליגה, וערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 3–6 לבורוסיה מנשנגלדבך במסגרת הבונדסליגה כעבור כחודש, במשחק בו נכנס כמחליף.
עד לסיום עונת 2010/11, ערך יורגנסן תשע הופעות בלבד במדי באייר לברקוזן, ולא הבקיע בהן.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השני.
את עונת 2011/12 החל יורגנסן בבאייר לברקוזן, ועד למחצית העונה ערך הופעת ליגה אחת בלבד.
קייזרסלאוטרן, בשורותיה ערך יורגנסן חמש הופעות ליגה, וירד עמה אל הבונדסליגה השנייה.
עם תום ההשאלה לקייזרסלאוטרן, חזר יורגנסן לבאייר לברקוזן והושאל שוב, הפעם לפ.צ.
בעונת ההשאלה, 2012/13, הבקיע יורגנסן 11 שערי ליגה, וזכה עם קופנהגן באליפות.
לאחר מכן נרכש יורגנסן מלברקוזן, ושיחק בקופנהגן שלוש עונות נוספות.
בעונת 2013/14 הבקיע שבעה שערים וסיים עם הקבוצה במקום השני.
במוקדמות ליגת האלופות של עונה זו, הודחו יורגנסן וקופנהגן ונשרו אל הליגה האירופית, ממנה הודחו בשלב הבתים.
בעונת 2014/15 סיימו יורגנסן וקופנהגן שוב במקום השני בליגה, כשיורגנסן תרם עשרה שערים.
קופנהגן ויורגנסן הודחו בשלב הבתים של הליגה האירופית בעונה זו.
בנוסף, זכו בעונה זו יורגנסן וקופנהגן בגביע הדני, לאחר ניצחון 2–3 בגמר על וסטסיאלנד.
בעונת 2015/16 רשם יורגנסן עונת שיא אישית עם קופנהגן, וזכה עמה באליפות, כשהוא מבקיע 15 שערי ליגה.
בליגה האירופית נחלו יורגנסן וקופנהגן אכזבה, כשהודחו כבר בפלייאוף העלייה לשלב הבתים על ידי יבלונץ בשערי חוץ.
בסיום עונה זו, זכו יורגנסן וקופנהגן בגביע הדני בפעם השנייה ברציפות, לאחר ניצחון 1–2 בגמר על ארהוס, במשחק בו יורגנסן הבקיע את השער הראשון.
בקיץ 2016 נמכר יורגנסן לפיינורד מליגת העל ההולנדית, ששילמה עבורו 3.5 מיליון אירו לפ.צ.
יורגנסן חתם על חוזה לחמש שנים בקבוצה.
בעונת הבכורה שלו בליגה ההולנדית, 2016/17, הבקיע יורגנסן 21 שערים והוכתר כמלך השערים של ליגת העל ההולנדית, וזכה עם פיינורד באליפות הראשונה של הקבוצה מאז 1999. בעונה זו השתתפו פיינורד ויורגנסן בליגה האירופית והודחו בשלב הבתים.
בקיץ 2017 זכו פיינורד ויורגנסן במגן יוהאן קרויף, לאחר ניצחון בפנדלים על ויטסה ארנהם.
יורגנסן הבקיע את הפנדל המכריע לפיינורד במשחק זה.
בעונת 2017/18 הבקיע יורגנסן תשעה שערי ליגה, ופיינורד סיימה במקום הרביעי.
בליגת האלופות סיימו פיינורד ויורגנסן במקום האחרון בשלב הבתים.
בסיום עונה זו זכו יורגנסן ופיינורד בגביע ההולנדי לאחר ניצחון 0–3 על א.ז אלקמאר בגמר, כשיורגנסן מבקיע את השער הראשון.
יורגנסן שיחק בכל הנבחרות הצעירות של דנמרק.
באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2011 הבקיע יורגנסן שער ניצחון עבור נבחרת דנמרק בכדורגל עד גיל 21 במשחק מול הנבחרת המקבילה של בלארוס.
עם זאת, דנמרק הודחה בשלב הבתים של אליפות זו.
באותה שנה, ערך יורגנסן את הבכורה שלו בנבחרת דנמרק הבכירה, וזומן לסגל למשחקים במסגרת מוקדמות יורו 2012, שאותן דנמרק סיימה במקום הראשון.
עם זאת, יורגנסן לא זומן לסגל הדני ליורו 2012 עצמו.
למונדיאל 2014 כשלו יורגנסן ודנמרק להעפיל, לאחר שסיימו את בית המוקדמות במקום השני, אך היו הנבחרת הגרועה ביותר מבין אלה שסיימו במקום זה.
במוקדמות יורו 2016 סיימו יורגנסן ודנמרק את הבית במקום השלישי, והודחו לאחר פלייאוף מול נבחרת שוודיה, ולא העפילו ליורו 2016. במשחק הראשון בדנמרק, הבקיע יורגנסן שער חוץ בהפסד 1–2. המשחק הביתי של דנמרק הסתיים בתיקו 2-2, שלא הספיק.
יורגנסן ודנמרק העפילו למונדיאל 2018, ויורגנסן נכלל בסגל הנבחרת לטורניר זה.
יורגנסן פתח בהרכב בשני משחקיה הראשונים של דנמרק בשלב הבתים, בהם ניצחה 0–1 את נבחרת פרו וסיימה בתיקו 1-1 עם אוסטרליה.
יורגנסן נעדר מהתיקו 0-0 מול צרפת בסיום שלב הבתים.
בשמינית הגמר מול קרואטיה, נכנס יורגנסן כמחליף בדקה ה-66 במקום אנדראס קורנליוס.
יורגנסן החטיא את הפנדל החמישי והאחרון של דנמרק, שהודחה בעקבות כך מהמונדיאל.
אליפות ליגת העל ההולנדית: 2016/17
ניקולאי הנסן (בנורווגית: Nicolai Hanson, 24 באוגוסט 1870 - 14 באוקטובר 1899) היה זואולוג נורווגי וחוקר יבשת אנטארקטיקה.
הוא היה חבר במשלחת צלב הדרום בהנהגת קאשטן בורשקרווינק לאנטארקטיקה והיה לאדם הראשון שנקבר באנטארקטיקה.
ניקולאי הנסן נולד בקריסטיאנסנד במחוז מרה אוג רמסדל, נורווגיה.
הוא היה בוגר אוניברסיטת כריסטיאנה (כיום אוניברסיטת אוסלו), שם למד זואולוגיה אצל פרופסור .
הנסן היה חבר במשלחת צלב הדרום לאנטארקטיקה, שהייתה המשלחת המדעית הראשונה ששהתה פרק זמן ניכר באנטארקטיקבה וחקרה את בעלי החיים הימיים הייחודים למחוז זה.
הנסן חלה באופן חמור במהלך המסע מאנגליה אחרי שהגיע למחנה החורף של המשלחת בכף אדייר, נשתפר מצבו די הצורך להוציא לפועל חלקים מן הפעילות המדעית המתוכננת.
הוא מת ב-14 באוקטובר 1899, כנראה ממחלת מעיים, והיה הראשון שנקבר ביבשת אנטארקטיקה.
לפי בקשתו, נקבר הנסן בקטע ההררי שמעל כף אדייר, שם נחצב קבר מתוך ההר.
הקבר מסומן באבני קוורץ לבנות ובצלב עץ עם לוח שם, שמחובר אל אבן גדולה.
הקבר נמצא ברשימת אתרים ומונומנטים היסטוריים באנטארקטיקה של הברית האנטארקטית.
מבקרים שהגיעו בתקופות מאוחרות יותר לאנטארקטיקה שחזרו את הצריף הבודד ומוכה השלגים, שייצג את המבנה הקבוע הראשון ביבשת הדרומית.
מחנה הבסיס הריק הזה מהווה גם יד זיכרון לניקולאי הנסן.
הנסן נשא אישה זמן קצר לפני שיצא למסע לאנטארקטיקה.
הוא הותיר אחריו אישה ותינוקת, יוהנה הנסן פוגט (1999-1898), שנולדה אחרי שיצא עם המשלחת.
הדג האנטארקטי "טרמאטומוס ניקולאי" קרוי על שם ניקולאי הנסון.
מאונט הנסן, פסגה קטנה של כף אדייר, קרויה אף היא על שמו.
ניקולאי ניקולאייביץ' ליסובוי היה פילוסוף והיסטוריון סובייטי-רוסי, מחבר סרטי טלוויזיה תיעודיים, איש ציבור וחבר החברה הארץ-ישראלית הקיסרית מאז 1974 ועד מותו שימש כסגן יו"ר החברה.
חבר התאחדות הסופרים ברוסיה (1992).
מאז 1967 עבד במכון למתמטיקה יישומית של האקדמיה למדעים של ברית המועצות; מאז 1974 - במכון טורז לשפות זרות; מאז 1975 - בפקולטה הפילולוגית של אוניברסיטת מוסקבה; בשנים 1981 עד 1995 - במוזיאון ההיסטורי הממלכתי.
נודע כהיסטוריון מומחה לתולדות הכנסייה.
מאז 1995 - חוקר בכיר, ולאחר מכן חוקר מוביל במכון להיסטוריה רוסית של האקדמיה הרוסית למדעים היה חוקר ראשי של המרכז לתולדות הדת והכנסייה.
מאז 1969 הוא שיתף פעולה כפרילנסר עם מחלקת הפרסום של הכנסייה האורתודוקסית ופרסם מאמרים בכתבי העת של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית תחת שם השם "א.
במחצית השנייה של שנות התשעים ניהל את תוכנית הטלוויזיה היומית "לוח שנה אורתודוקסי" ברשת RTR.
הוא מת ב-7 בינואר 2019 במוסקבה, בגיל 73. נקבר בבית הקברות דנילובסקי במוסקבה.
בשנת 1977 הגן על התזה שלו לקראת קבלת תואר בפילוסופיה בנושא "ניתוח פילוסופי של מושגי זמן מודרניים בפיזיקה וקוסמולוגיה" (התמחות 09.00.08 - "פילוסופיה של מדע וטכנולוגיה").
בשנת 2007, במכון להיסטוריה כללית של האקדמיה הרוסית למדעים, הוא הגן על עבודת המחקר שלו לתואר דוקטור למדעים היסטוריים בנושא "נוכחות רוסית ופוליטית רוסית בארץ הקודש ובמזרח התיכון במאות ה-19 - תחילת המאה העשרים" (התמחות 07.00.02 - "היסטוריה פטריוטית").
מסדר הנסיך ולדימיר הקדוש מדרגה שלישית
מסדר הנסיך הקדוש דניל מדרגה שלישית
ניקולאי סידורוביץ' ולאסיק היה איש ביטחון סובייטי וגנרל, הידוע בעיקר כראש מעגל האבטחה האישי של סטלין בשנים 1931 – 1952.
הוא נולד בכפר בוביניצ'י במחוז סלונים בהורדנה (כיום מחוז הורדנה, בלארוס) ב-22 במאי 1896 ומת ב-18 ביוני 1967 מוסקבה.
הוא שימש בדרגת לוטננט גנרל.
הקריירה הצבאית של ולאסיק הייתה בראשית דרכה.
במרץ 1915 הוא נקרא לצבא ובראשית מהפכת אוקטובר כבר מונה לדרגת רב-טוראי.
בנובמבר 1917 החל לשרת במיליציה העממית במוסקבה.
בספטמבר 1919 הוא הועבר לצ'קה.
בינואר 1926 הוא הפך לנציג הבכיר של אגף המבצעים של או.ג.פ.או.
יתרה מזאת, ולאסיק קיים פיקוח על תפקידים מבצעיים, שכלל את ההגנה על ראשי המפלגה והממשלה.
במשך שנים רבות היה ולאסיק ראש שירות האבטחה האישי של סטלין בקרמלין, החל משנת 1931 (שירות זה הוכפף ישירות לסטלין ולא היה תלוי במשטרה החשאית, הנ.ק.ו.ד.).
הוא גם הפך, במהותו, לבן משפחה.
לאחר מותה של אשתו של סטלין, נדז'דה אלילוייבה, הוא היה גם המורה של ילדיו של סטלין.
בזיכרונות בתו של סטלין, סווטלנה אלילוייבה, היא מאפיינת את ולאסיק כ"בור, טיפשי, מחוספס ועריץ חצוף מאוד".
היא אמרה שהוא כל כך מושחת, ש"הוא התחיל להכתיב לעובדי אמנות ואומנויות, את טעמו של החבר סטלין", ו"...
דמויות הקשיבו ועקבו אחר עצותיו.
כל קונצרט חגיגי בתיאטרון בולשוי או בהיכל גאורגי לא התקיים ללא הוראה של ולאסיק".
ב-15 בדצמבר 1952, סולק ולאסיק מתפקידו ונעצר במהרה באשמה בקשר עם מזימת הרופאים.
מיד לאחר מותו של סטלין, שוחררו כל הרופאים הנאשמים וההאשמות נגדם הוסרו.
עם זאת, ולאסיק לא שוחרר וההאשמות נגדו שונו לשימוש לרעה בכוח ומעילה.
בשנת 1955 הופשט מדרגתו הכללית וכל המדליות שהשיג והוגלה למשך עשר שנים לקרסנויארסק.
בהתאם לחנינה קודמת (27 במרץ 1953), הופחת עונשו לחמש שנים.
בשנת 1956 ולאסיק קיבל חנינה אך דרגתו לא הוחזרה לו.
בזכרונותיו כתב ולאסיק, "נפגעתי קשה מסטלין.
במשך 25 שנה של עבודה בלתי ניתנת להחלפה ולא קיבלתי שום דבר מלבד עידוד ופרסים, גורשתי מהמפלגה ונזרקתי לכלא.
על נאמנותי הבלתי מוגבלת הוא נתן לי את האחריות על אויביי.
אבל מעולם, במשך כל דקה מהמצב שהייתי בו, לכל הלעג שהייתי חשוף בזמן שהייתי בכלא, לא הייתה בנשמתי שום כוונת זדון כנגד סטלין".
לדברי אשתו, ולאסיק היה משוכנע שלברנטי בריה "עזר" לסטלין למות.
בשנת 2000, 33 שנה לאחר מותו, בוטל עונשו באופן רשמי.
בשנת 2015 הופקה סדרת טלוויזיה על חייו בשם "ולאסיק: הצל של סטלין" (Власик.
Тень Сталина) בכיכובם של קונסטנטין מילובאנוב כולאסיק, אולגה פוגודינה כאהובתו אסיה ולבאן מסיחילאדזה כסטלין.
הסדרה שודרה בערוץ הראשון ברוסיה במאי 2017.
ניקולאי אלכסנדרוביץ' וטורוב (27 באפריל 1866 – 20 במאי 1918) היה תעשיין רוסי.
על פי מחקר של פורבס משנת 2006, שהכליל את בית רומנוב, הוא החזיק בתואר האיש העשיר ביותר ברוסיה ערב מלחמת העולם הראשונה והונו הוערך ב-60 מיליון רובל בזהב.
ניקולאי היה חייב את הונו לאביו, אלכסנדר וטורוב, איש עסקים מצליח באירקוצק שהקים רשת קמעונאית טרנס-סיבירית.
עם מותו בשנת 1911 נאמד הערך הנקי של אלכסנדר וטורוב ב-13.6 מיליון רובל; ההון עבר בירושה לניקולאי ולאחיו הפחות ידוע, שחי במוסקבה מאז 1897. ניקולאי וטורוב ניצל את הונו של אביו כדי להשתלט על בנקים (כמו I.
Yunker & Co., שאורגן לכדי בנק התעשייה המוסקבאי, Московский промышленный банк, עם הון של 30 מיליון רובלים) וחברות ייצור רבות, כמו שותפות הייצור של אלברט גובנר (Товарищество ситцевой мануфактуры Альберта Гюбнера) שהוקמה על ידי רוסים יוצאי צרפת ב-1871 והחזיקה בבעלותה מספר מפעלי טקסטיל.
מדיניות ההשתלטות האגרסיבית שלו זיכתה אותו בכינוי "מורגן הרוסי".
הוא מכונה "הראשון ששבר את המסורות הישנות לטובת ארגון רציונלי ואינטליגנטי של עסקים מסחריים."
עם כניסתה של רוסיה למלחמת העולם הראשונה, הפך וטורוב לאחד הקבלנים הצבאיים הגדולים של ממשלת האימפריה הצאר, כשהוא צבר סובסידיות אדירות לבניית מפעלי ייצור חדשים במרכז רוסיה; הוא היה מנהל התעשייה הביטחונית בפועל בכל אזור מוסקבה.
וטורוב החליט להישאר ברוסיה אחרי מהפכת 1917 והתחייב לנאמנות למשטר הבולשביקי.
פחות משנה לאחר מכן, במאי 1918, הוא נרצח; הוא נורה למוות ב-20 במאי 1918 במשרדו ב"חצר העסקים" במוסקבה (על פי מקורות אחרים, ב-5 במאי 1918 בביתו).
על פי דברי כותבת הכרוניקה של אירקוטסק, ניטה רומנוב, הוא נרצח על ידי בנו השני בשל סכסוך אישי.
עם זאת, הנסיבות המדויקות של מותו נותרו לא ידועות.
הוא נקבר בבית הקברות במנזר סקורביאשנסקי, במוסקבה.
רבים מהפרויקטים הגדולים ביותר של וטורוב בתקופת המלחמה, שהולאמו על ידי הסובייטים, עדיין פועלים:
העיר אלקטרוסטאל (זאטישיה לשעבר) מרכזת מפעלי יציקה ומפעלים ביטחוניים, כמו מפעל אלקטרוסטאל שהוקם יחד עם אלכסנדר קונובאלוב ומיכאיל טרשצ'נקו כמפעל הפלדה החשמלי הראשון ברוסיה תחת השותפות אלקטרוסטל (שנוסדה בשנת 1916, עם הון של 3 מיליון רובל; מחוז בוגורודסקי, מחוז מוסקבה).
בתי יציקה ומפעלי הגנה של העיר נוגינסק (לשעבר בוגורודסק)
המפעל על שם ליכאציו'ב (חברת המשאיות המקורית של AMO) בוטלה מאז 2012. במקומה פועלת חברת MSTs6 AMOZIL
מפעלי וטורוב פחות מוכרים עדיין פועלים בכל רחבי העיר מוסקבה.
ביתו לשעבר של וטורוב, בית ספאו, נתפס על ידי הממשלה הסובייטית בשנת 1918 ששינה בה מאז את שגריר ארצות הברית בברית המועצות (1933—1991) וממשיך לשמש את שגריר ארצות הברית בפדרציה הרוסית.
ניקולאי סרגייביץ' ואלוייב הוא פוליטיקאי רוסי ומתאגרף מקצועי לשעבר.
חבר הדומה השישית והדומה השביעית, סגן יו"ר ועדת הדומה הממלכתית לאקולוגיה והגנת הסביבה מאז 21 בדצמבר 2011.
במהלך קריירת הספורט שלו ואלוייב הופיע בקטגוריית המשקל הכבד.
אלוף העולם במשקל כבד על פי התאחדות WBA בין השנים (2005—2007) וגם ב-2009. ואלוייב הוא סגן נשיא פדרציית הבנדי הרוסית.
ואלוייב הוא בעל נתונים פיזיים יוצאי דופן: גובה - 213 ס"מ ומשקל - על פי נתונים החל מה -16 בפברואר 2008, 146 ק"ג (כששקלו אותו לפני הקרב עם המתאגרף הבלארוסי סרגיי ליאחוביץ'), קיבל את הכינוי "הענק הרוסי", "חיה מהמזרח" .
ואלוייב גם מחזיק בשיא כמתאגרף עם האגרופים הגדולים בהיסטוריה (43 ס"מ) וכאלוף העולם באגרוף הגבוה ביותר.
ניקולאי אלכסנדרוביץ' לוקשנקו (בבלארוסית: Мікалай Аляксандравіч Лукашэнка, מיקאלאי אליאקסנדרביץ' לוקשנקה; נולד ב-31 באוגוסט 2004, מינסק, בלארוס) הוא בנו השלישי של נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו.
מופיע באופן קבוע עם אביו באירועים רשמיים.
ניקולאי לוקשנקו נולד ב-31 באוגוסט 2004 מחוץ לנישואין.
אביו של ניקולאי הוא נשיא הרפובליקה של בלארוס אלכסנדר לוקשנקו שמאז 1975 היה נשוי לגלינה לוקשנקו (ז'לנרוביץ'), אך לא חי עמה בפועל מאז שנבחר לנשיא בשנת 1994. לא ידוע מי היא אמו של ניקולאי.
בריאיון לקומסומולסקאיה פרבדה אמר לוקשנקו, בלי להזכיר את שמה של אמו של ניקולאי, כי היא עובדת כרופאה.
על פי הגרסה העיקרית של התקשורת, אמו של ניקולאי היא אירינה אבלסקאיה, הרופאה האישית לשעבר של לוקשנקו שהייתה הרופאה הראשית של המרכז הרפואי הרפובליקני בלשכת הנשיא בשנים 2001–2007, ואז שוב החל מנובמבר 2009.
הופעתו הראשונה של ניקולאי לוקשנקו באירוע ציבורי הייתה באפריל 2008 - הילד שהיה אז בן שלוש ושבעה חודשים, הגיע יחד עם אביו לאתר הבנייה של מינסק-ארנה.
באותה תקופה לא צוין איזה ילד היה עם הנשיא, אך עד מהרה בראיון הודה אלכסנדר לוקשנקו שזהו בנו השלישי.
בשנת 2011 החל ללמוד בתיכון העירוני אוסטרושיצקו.
עם זאת, למרות החובה ללמוד בבית הספר, הוא ממשיך ללוות את אביו באירועים ציבוריים שונים, כולל טיולים חוץ למדינה.
הוא עוסק במוזיקה (נגינה בפסנתר), הוקי, סקי וביאתלון.
ניקולאי גראסימוביץ' וולודצ'נקו (; 20 בנובמבר 1862 – 1945) היה לוטננט גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על החזית הדרום-מערבית במלחמת העולם הראשונה.
וולדצ'נקו נולד ב-20 בנובמבר 1862, בעיר סנט פטרבורג באימפריה הרוסית.
הוא התחנך בגימנסיה הצבאית בסנט פטרבורג, וב-1 בספטמבר 1881, נרשם לבית הספר לתותחנים מיכאילוב.
הוא סיים את לימודיו ב-14 באוגוסט 1884 והפך לפודפורצ'יק בבריגדת התותחנים הראשונה של המילואים ב-7 באוגוסט 1886. בשנת 1892 עבר וולודצ'נקו בהצלחה את בחינות הכניסה לאקדמיית המטה הכללי.
הוא סיים את לימודיו באותה שנה, וב-6 במאי הוצב במטה המחוז הצבאי וילנה.
ב-26 בנובמבר הועבר למטה דיוויזיית הפרשים ה-2. ב-17 באפריל 1894 הוא הועלה לדרגת קפטן והועבר לחיל הפרשים.
ב-18 באפריל 1899 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק, וחזר למטה המחוז הצבאי וילנה.
ב-20 ביולי 1902 מונה לראש מטה דיוויזיית הפרשים ה-2 וב-6 באפריל 1903 הוא הועלה לדרגת פולקובניק.
עם פרוץ מלחמת רוסיה-יפן ב-1904, וולודצ'נקו צורף לארמיית מנצ'וריה השנייה, לחם בהצטיינות וזכה בעיטור מסדר ולדימיר הקדוש דרגה רביעית.
ב-27 באוקטובר 1905 הוא הועבר למשמר הגבול.
ב-14 ביולי 1909 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 מונה וולודצ'נקו למפקד דיויזיית הקוזאקים של הדון השלישית.
החל מ-26 באפריל 1915 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-16. במהלך מתקפת גורליצה-טרנוב הוא פיקד על כוחות הפרשים של הארמייה השלישית.
ב-16 ביוני 1915 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
הוא המשיך לפקד על הדיוויזיה שלו בקרבות שונים, בין היתר בקרב לימנובה.
ב-7 באפריל 1917 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-46. ב-9 בספטמבר של אותה שנה הוא הועבר לפקד על החזית הדרום-מערבית.
לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף וולודצ'נקו הצטרף ל.
הוא לחם בתחילה בחזית באוקראינה וב-1919 הועבר ל ושימש כמפקד הכוחות שהגנו על הרכבת המזרחית הסינית.
לאחר המלחמה הוא המשיך להתגורר בחרבין ומדי פעם פרסם מאמרים בכתב עת של גולים רוסיים.
ב-24 בספטמבר 1945 הוא נעצר על ידי הסמרש באשמת פעילות אנטי-סובייטית ומת בסוף השנה במעצר במהלך חקירה.
ב-22 בנובמבר 1999 טוהר שמו בידי התובע המחוזי של אומסק.
ניקולאי פליקסוביץ' חומריקי הוא במאי קולנוע ותסריטאי רוסי.
סרטיו "977" ו"סיפור על חושך" הוקרנו בתוכנית "תצוגה לא שכיחה" בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 1996 היה לבוגר הפקולטה לכלכלה של האוניברסיטה הבינלאומית המוסקבאית.
לאחר האוניברסיטה עבד כרואה חשבון בנציגות הרוסית של קוקה קולה ולאחר מספר שנים המשיך את לימודיו באירופה.
הוא נכנס בבת אחת לשתי אוניברסיטאות הולנדיות – מאסטריכט ואמסטרדם ואז באמסטרדם הוא וחבר פתחו חברה שעסקה בייבוא כימיקלים ביתיים מהולנד לרוסיה.
בשנת 2000 סיים את לימודיו בקורסים הגבוהים של תסריטאים ובמאים.
עבודתו הראשונה של ניקולאי חומריקי הייתה מערכון בן שלוש דקות בשם "זרוק", שזכה בפרס פסטיבל סופוט, שבראש חבר המושבעים היה הבמאי הפולני קרישטוף זנוסי.
בשנת 2001 קיבל מלגה ממשרד החוץ הצרפתי להכשרה בתחום הבימוי.
בשנת 2005 סיים לימודי תואר שני במחלקת הבימוי של בית הספר הממלכתי לקולנוע (La Fémis) בפריז.
בתום לימודיו הזמין אותו פיליפ גארל לעבוד כעוזרו בסרט "קבוצות אוהבים" שקיבל את פרס אריה כסף בפסטיבל ונציה.
בשנת 2005, סרטו הקצר של ניקולאי חומריקי "ביחד" השתתף בתחרות הסטודנטים Cinéfondation בפסטיבל קאן וזכה בפרס שני.
סרטו העצמאי הראשון של ניקולאי שאינו קצר היה "977".
סרט זה התמודד בפרס "הנוף הבלתי רגיל".
הסרט הבא – "סיפור על חושך" נכלל בתוכנית התחרותית של קינוטאבר ופסטיבל קאן.
בשנת 2016 ביים את סרט האסונות "שוברת הקרח" בכיכובו של פיוטר פיודורוב וביים את סלפי, מותחן פסיכולוגי בכיכובו של קונסטנטין חבנסקי.
בשנת 2018 ביים לראשונה קומדיה היסטורית בשם התשיעית, שעלילתה מתרחשת בתקופת האימפריה הרוסית ובכיכובם של יבגני ציגאנוב ודייזי הד, כאשר בשנת 2021 יצא לאקרנים ברוסיה סרטו שלג לבן, דרמת ספורט בכיכובה של אולגה לרמן אודות ילנה ויאלבה, שזכתה בשלוש מדליות זהב אולימפיות בענף סקי למרחקים.
2012 – הסיפור האחרון של ריטה
ניקולאי לבניקוב הוא שופט כדורגל מקצועי ברוסיה, בעבר כדורגלן.
ניקולאי לבניקוב נולד בפינסק אז בבלארוס הסובייטית, כיום בבלארוס.
בשנת 1984 הוא החל להיות שופט במשחקי אליפות ברית המועצות בכדורגל.
בשנת 1991 הוא לראשונה היה שופט בתחרות בינלאומית - באליפות אירופה לנוער.
בשנת 1996 הוא היה שופט ביורו 1996. בשנת 1998 הוא הגיע למונדיאל, אך לאחר משחק בודד ברזיל-מרוקו לא קיבל מינוי למשחקים נוספים.
בסך הכל ניקולאי לבניקוב היה שופט ב-71 משחקים בינלאומיים וב-155 משחקים של אליפות ברית המועצות ואליפות רוסיה בכדורגל.
בשנת 2001 הוא התמנה ל"מפקח פיפ"א" ובהיותו בתפקיד זה השתתף ביורו 2004 ומונדיאל 2006.
בשנים 2001–2006 לבניקוב היה נשיא איגוד שופטי הכדורגל הרוסית.
הוא פוטר מתפקיד זה על ידי ויטאלי מוטקו.
ניקולאי לבניקוב ממשיך בפעילותו בתחום הכדורגל ומנהל "אקדמיה לשיפוט ספורטיבי" בסנקט פטרבורג.
בנו קיריל לבניקוב, לאחר קריירה של כדורגלן גם הוא פנה לתחום השיפוט.
ניקולאי טיכוברזוב היה צייר רוסי, שנודע בעיקר בזכות ציורי ההיסטוריה וסצנות הז'אנר שלו.
הוא למד באקדמיה בסנט פטרסבורג אצל קארל בריולוב, וקיבל את התואר אקדמאי בזכות עצמו ב-1852.
את החינוך לאמנות קיבל בהשתתף בשיעורים של האקדמיה האימפריאלית לאמנויות (מאז 1835).
הוא היה תלמידו של קארל ברולוב.
במהלך לימודיו הוענקה לו מדליית כסף קטנה (1840), שתי מדליות כסף קטנות (1841) ומדליית זהב קטנה אחת (1843).
הוא סיים את לימודיו בשנת 1845, מדליית זהב גדולה על העבודה "המשיח מגרש את הסוחרים מהמקדש".
לאחר שהאקדמיה נתנה לו מלגה לשהות באירופה ב־1847, הוא התיישב ברומא.
ב-1849 חזר לרוסיה ומאז התגורר בסנט פטרבורג, עסק ביצירה ולימד רישום.
בשנת 1852, על הציור "אישה בתלבושת אלבנית יושבת בעבודת התפירה" זכה בתואר אקדמאי.
בנוסף לציור תמונות, הוא עסק בציור מונומנטלי - הוא צייר את האיקונוסטזיס, יצר לוחות קיר וציורים דקורטיביים לקישוט מבנים.
הוא קיבל את התואר פרופסור לפי דרגת האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1859).
בשנות ה-60 של המאה ה-19 היה טיכוברזוב בעל בית מלאכה לצילום בסנט פטרבורג.
ציוריו של האמן זמינים בגלריה טרטיאקוב ובמוזיאון הממלכתי של פושקין.
ניקולאי לומטב היה צייר היסטוריה וגרפיקאי רוסי בסגנון אקדמי.
הוא נולד למשפחת סוחרים מרוסטוב ב-1816 או ב-1817. באמצע שנות ה-30 עברה המשפחה לסנט פטרסבורג ואביו היה רשום באגודת הסוחרים.
בסביבות 1837, הוא נכנס לאקדמיה לאמנויות ולמד אצל צייר ההיסטוריה, פיודור ברוני.[3] ב-1838 נסע ברוני לרומא כדי להשלים שם עבודה, והוא הלך בעקבותיו ב-1839, על חשבון אביו.
ב-1840, כשברוני חזר לרוסיה, הוא נשאר באיטליה, הוא המשיך להעתיק את עבודות המאסטרים הישנים, ולשרטט נופים ולנהל יומן מפורט.
ב-1846, לבקשת אביו, הוא חזר לסנט פטרסבורג וזכה בתואר "אמן" מהאקדמיה על ציורו של "המלאכים מכריזים על העונש של סדום ועמורה".
הוא המשיך לצייר בעיקר סצנות תנ"כיות והיסטוריות, למרות שצייר גם נופים.
כמה מיצירותיו היו בין הראשונות שנרכשו על ידי פאבל טרטיאקוב, אך בסך הכל, הן לא זכו להצלחה כלכלית, ובסוף שנות ה-50 הוא שוב היה על סף עוני.
לאחר מות אביו, הוא קיבל ירושה שהפכה אותו לעצמאי מבחינה כלכלית, אך זמן לא רב לאחר מכן הוא מת משפעת או דלקת ריאות ב-1858 או ב-1859.
ניקולאי לשינגר , מהנדס מאודסה, מחסידי אומות העולם, שהציל נער יהודי במלחמת העולם השנייה וקשר את גורלו עם מדינת ישראל.
ניקולאי בן העיר אודסה, היה בן בכור להוריו שעבד במפעל לייצור שמן.
בשנת 1939 נישא לרחל כהן, יהודייה.
עם פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות במבצע ברברוסה שלח ניקולאי את רחל עם בתם הקטנה מזרחה ועבר לגור בבית אימו טטיאנה באודסה.
אודסה נכבשה על ידי הצבא הרומני ששיתף פעולה עם גרמניה הנאצית ב-11 באוקטובר 1941. חודשיים לאחר מכן ראה ניקולאי את היהודים המגורשים מן העיר כשהם מובלים לאורך הרחוב שבו גר.
ניקולאי הבחין בילד כבן 11 שנורה על ידי שוטר נאצי בזמן שניסה לברוח.
הנער נפל על הקרקע ואיבד את הכרתו.
לאחר שהשיירה חלפה, ניגש ניקולאי אל הנער והבחין כי הוא נפצע ברגלו.
ניקולאי נשא את הילד לביתו, טיפל בו וחבש את רגלו.
לאחר שהנער חזר להכרה, סיפר לניקולאי ששמו אלכסנדר גילרמן.
אלכסנדר סיפר שאמו חיה צעדה איתו בשיירת המגורשים והיא דחפה אותו כדי שימלט.
ניקולאי החליט לקחת את אלכסנדר תחת חסותו והחביא אותו בבית אמו בזמן המלחמה.
אלכסנדר הוחבא במזווה שהיה בדירה.
המזווה היה בעל דלת מוסווית ושטיח כניסה שכיסה את פתח הכניסה אליו, ודלת המזווה נחסמה על ידי מיטת האם.
ניקולאי טיפל באלכסנדר חודשים רבים עד שהבריא.
כשנתיים וחצי, מדצמבר 1941 עד שחרור אודסה בידי הצבא האדום ב-10 באפריל 1944, החביא ניקולאי את אלכסנדר בתוך המזווה תוך ידיעה שאם הצבא הגרמני יגלה אותו, הם יהרגו אותו ואת משפחתו.
בסיום המלחמה התאחד ניקולאי עם אשתו ובתו ששהו בקזחסטן במהלך המלחמה וחזרו לאודסה.
ניקולאי עבד במפעל לייצור שמן עד יציאתו לגמלאות.
באוקטובר 2001, כאשר היה בן 89, הוא ומשפחתו עלו לישראל וקבעו את ביתם בבית שמש.
ב-3 בדצמבר 2003, הלך ניקולאי לעולמו בגיל 92.
ב-30 בדצמבר 2001, ניקולאי הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בטקס שהתקיים לכבודו ביד ושם אמר ניקולאי: "מעולם לא חשבתי שמה שעשיתי היה כה משמעותי".
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) אותר קברו של ניקולאי בבית העלמין בבית שמש.
ניקולאי לוזין היה מתמטיקאי סובייטי, מייסד אסכולה המתמטית של מוסקבה ממנה יצאו מספר מדענים בולטים.
לוזין נולד בשנת 1908 באירקוטסק למשפחת בורגרים.
בשנת 1901 אביו מכר את העסק המשפחתי וכל המשפחה עברה למוסקבה.
לוזין החל לימודי מתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה אותה סיים בשנת 1905. תקופה מסוימת לוזין לא היה בטוח שהוא מעוניין להמשיך בלימודי מתמטיקה, אך בשנת 1908 סיים תואר שני וקיבל הסמכה להעברת קורסים באוניברסיטה.
בשנת 1910 לוזין נסע לאוניברסיטת גטינגן בה עבד בהדרכת אדמונד לנדאו.
בשנת 1914 הוא חזר למוסקבה.
בשנת 1915 לוזין סיים עבודה שהעניקה לו תואר שלישי ובשנת 1917 מונה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
בתקופת פעילותו באוניברסיטת מוסקבה לוזין גידל מספר מדענים בולטים לרבות אנדריי קולמוגורוב, פאבל אלכסנדרוב, מיכאיל לברנטייב ומארק אייזרמן.
בעקבות "פרשת לוזין" הוא פוטר מאוניברסיטה.
הוא התחיל לעבוד במכון לבקרה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
לוזין נפטר בשנת 1950 מבעיית לב.
לוזין פעל בתחום תורת הקבוצות והוכיח משפט לוזין.
לאחר פטירתו פורסם קובץ עבודות של לוזין ב-3 כרכים בעריכת מיכאיל לברנטייב.
על שם לוזין נקרא מכתש פגיעה במאדים ואסטרואיד 5096.
בשנת 1945 הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל.
ב-2 ביולי 1936 בעיתון "פרבדה" פורסם מאמר בו לוזין הואשם בפעילות נגד המדינה.
במוסדות השכלה גבוהה ברחבי ברית המועצות נערכו ישיבות בגנות לוזין.
בעקבות המאמר הוקמה ועדה מיוחדת בראשות גלב קרז'יז'אנובסקי בה היו חברים אלכסנדר פרסמן, סרגיי ברנשטיין, אוטו שמידט, איוואן וינוגרדוב, אלכסיי באך ועוד כמה מדענים.
פיוטר קאפיצה לא היה חבר בוועדה אך כתב מכתב להגנה של לוזין לויאצ'סלב מולוטוב.
פאבל אלכסנדרוב שהיה בין תלמידיו של לוזין תמך בהאשמות נגדו.
ב-13 ביולי הוועדה פרסמה את מסקנותיה בה התנהגותו של לוזין הוצגה כ"אינה ראויה" אך צוין שהוא יכול לשנות אותה.
ב"פרבדה" פורסם מאמר ביקורתי נוסף, אך מסקנות הוועדה לא השתנו.
אלכסנדרוב נבחר לאקדמיה רק לאחר פטירתו של לוזין.
ניקולאי סרגייביץ' טראסוב הוא כדורגלן יהודי-רוסי המשחק בעמדת הבלם.
טראסוב התחיל את הקריירה שלו בקבוצות ילדים שונות בהן זניט סנקט פטרבורג ואמקאר פרם.
עם סיום גיל הנוער שיחק בעיקר בקבוצות מילואים ובקבוצות שונות בליגות הנמוכות של רוסיה.
בעונת חתם באטיראו מליגת העל הקזחית.
ב-5 במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 0-0 נגד אקסו.
ב-1 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד אורדבסי שימקנט.
6 ימים לאחר מכן, הבקיע צמד בניצחון 0–3 נגד קאיראט אלמטי.
בעונת חתם בקיזילקום זראפשון מליגת העל האוזבקית בה שיחק שנתיים.
ב-5 בינואר 2025 סיכם בבני יהודה מהליגה הלאומית.
ניקולאה האראלמביה (ברומנית: Nicolae Haralambie; 27 באוגוסט 1835 – 3 באפריל 1908) היה גנרל ופוליטיקאי רומני, שכיהן כראש ממשלת רומניה לזמן קצר, ומהמפקדים הבולטים במלחמת העצמאות של רומניה.
ניקולאה האראלמביה נולד ב-27 באוגוסט 1835 בבוקרשט, בירת נסיכות ולאכיה.
הוא התגייס לצבא הנסיכות והחל את דרכו הצבאית כקצין זוטר.
האראלמביה השתתף במספר קרבות חשובים במהלך הקריירה הצבאית שלו:
מלחמת העצמאות של רומניה (1877-1878) - פיקד על בריגדה והיה אחד המפקדים הבולטים בקרבות נגד האימפריה העות'מאנית
דיכוי מרד האיכרים (1907) - השתתף בפיקוד על הכוחות שדיכאו את המרד
במהלך מלחמת העצמאות, האראלמביה פיקד על הכוחות הרומנים בקרבות חשובים כולל:
לאחר סיום שירותו הצבאי, פנה האראלמביה לפוליטיקה וכיהן בתפקידים הבאים:
ראש ממשלת רומניה (11 בפברואר 1891 - 21 בפברואר 1891) - כיהן כראש ממשלה למשך 10 ימים בלבד
האראלמביה מונה לראשות הממשלה ב-11 בפברואר 1891 בעקבות התפטרות הממשלה הקודמת, אך כהונתו נמשכה רק 10 ימים.
הסיבות העיקריות לכהונה הקצרה כל כך:
משבר פוליטי חריף - הממשלה הקודמת התפטרה בשל קשיים פנימיים קשים במפלגה השלטת
חוסר יכולת לגבש קואליציה - האראלמביה, כמועמד פשרה, לא הצליח לאחד את הפלגים השונים במפלגה הליברלית
התנגדות מצד המלך - המלך קרול הראשון לא תמך באופן מלא במינויו והעדיף מועמד אחר
חוסר ניסיון פוליטי - כגנרל בדימוס, חסר היה את הכישורים הפוליטיים הדרושים לנווט במשבר המורכב
מחלוקות על מינויים - הוא נתקל בהתנגדות למינויים הממשלתיים שהציע
ב-21 בפברואר 1891 התפטר מתפקידו לאחר שהבין שלא יצליח להשיג רוב פרלמנטרי יציב.
תקופה קצרה זו הפכה אותו לאחד מראשי הממשלה שכיהנו לזמן הקצר ביותר בתולדות רומניה, וסימלה את חוסר היציבות הפוליטית שאפיינה את רומניה בתקופה זו.
ניקולאיה האראלמביה נפטר ב-3 באפריל 1908 בבוקרשט.
הוא זכור כאחד מהמפקדים הצבאיים החשובים של רומניה בתקופת המעבר לעצמאות וסימל את הדור הראשון של הקצינים הרומנים במדינה העצמאית.
על אף כהונתו הקצרה כראש ממשלה, הוא נותר דמות משמעותית בפוליטיקה הרומנית של סוף המאה ה-19.
מספר רחובות ומוסדות ברומניה נקראו על שמו, ובהם:
בית ספר צבאי על שמו
מסדר מיכאי האמיץ - דרגה III
מסדר הכוכב של רומניה - דרגת מפקד
עיטורים זרים מהאימפריה הרוסית, בולגריה וסרביה
ניקולאי סוקולוב (1886–1965), מנצח וכנר רוסי-אמריקאי.
סוקולוב נולד בקייב, אוקראינה ולמד באוניברסיטת ייל בארצות הברית.
את הקריירה שלו החל ככנר.
בשנים 1916-1917 היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית העממית של סן פרנסיסקו, שם עמד על כך שגם נשים ינגנו בשורות התזמורת ויקבלו אותו שכר כמו הגברים.
הוא התמנה למנהל המוזיקלי הראשון של תזמורת קליבלנד בשנת 1918 והתמיד במשרה זו עד שנת 1932. בשנים 1935 ל-1938 ניהל את פרויקט המוזיקה הפדרלי, במסגרת הניו דיל, שהעסיקה מוזיקאים בנגינה ובמתן השכלה מוזיקלית לציבור.
ניקולאי ויקטורוביץ' פודגורני היה מדינאי סובייטי, יושב ראש נשיאות הסובייט העליון.
פודגורני נולד בשנת 1906 למשפחת איכרים בקרלובקה, אוקראינה, אך במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, הוא טען שנולד שלוש שנים קודם, ב-1903. לאחר המלחמה היה פעיל בתנועת הקומסומול.
פודגורני היה מהנדס מזון במקצועו, הוא למד במכון הטכנולוגי לתעשיית מזון בקייב.
כשסיים את לימודיו בשנת 1931 עבד בעבודות הנדסיות בתעשיית הסוכר.
במהלך השנים הוא התקדם בתעשיית המזון של אוקראינה והיה לסגן שר תעשיית המזון של אוקראינה.
בשנת 1940 התמנה לסגן מפכ"ל תעשיית עיבוד המזון הסובייטית.
מינויו הראשון במסגרת המפלגה הקומוניסטית היה כמזכיר הראשון של ועדת המפלגה האזורית בחרקוב (1950–1953), ועד מהרה היה למזכיר הראשון של ועדת המפלגה באוקראינה (1957–1963).
ב-1958 התמנה למועמד לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
במאי 1960 היה לחבר מלא יחד עם אלכסיי קוסיגין.
בהמשך הועלה לדרגת מזכיר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (1963–1965).
ב-1964 פודגורני השתתף באופן פעיל בהדחתו של ניקיטה חרושצ'וב יחד עם ליאוניד ברז'נייב, מיכאיל סוסלוב, אלכסיי קוסיגין ואלכסנדר שלפין.
לאחר ההדחה השתתף ב"שלטון הטרויקה" כאשר ליאוניד ברז'נייב התמנה למזכיר הכללי של המפלגה, אלכסיי קוסיגין לראש ממשלה ופודגורני ליושב ראש נשיאות הסובייט העליון, דה פקטו נשיא המדינה.
עם התחזקות מעמדו של ליאוניד ברז'נייב לאורך שנות ה-70 הצטמצמה השפעתו ולבסוף ב-1977 הודח ממשרתו על ידי ברז'נייב שלקח את התפקיד לעצמו והוא הופרש לגמלאות.
ניקולאי אלכסייביץ' פיליוגין (5 במאי 1908 - 2 באוגוסט 1982) היה מהנדס סובייטי וחלוץ בתחום פיתוח מערכות הנחיה ובקרה לטילים, משגרי לוויינים וחלליות.
בשנת 1935 פיליוגין סיים את המכון הטכני על שם באומן במוסקבה.
לאחר סיום הלימודים עבד במכוני מחקר ותכנון.
בהתאם להמלצת סרגיי קורוליוב בשנת 1946 התמנה למתכנן ראשי של מערכות בקרה.
פיליוגין נטל חלק מרכזי בפיתוח הטיל הבליסטי הסובייטי R-7 סמיורקה, ובדגמיו השונים ששימשו לשיגור לוויינים וחלליות.
היה מתכנן מערכת הבקרה והשליטה של המשגר הכבד "פרוטון".
משנת 1948 ועד מותו, היה מנהל מכוני המחקר בתחום ההנחיה לטילים NII-885 ו - NII AP.
לימים אוחדו לכלל משרד תכנון, מחקר ופיתוח, הקרוי בשם משרד התכנון פיליוגין והפעיל ברוסיה.
ניקולאי סמיונוב היה כימאי רוסי-סובייטי, אחד מאבות הכימיה הפיזיקלית, חתן פרס נובל לכימיה בשנת 1956 (ביחד עם סיריל הינשלווד) על מחקריהם של מנגנון התגובות הכימיות.
ניקולאי סמיונוב נולד בעיר סראטוב.
בשנת 1913 החל את לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג וסיים אותה בשנת 1917. בשנים 1918-1920 עבד באוניברסיטת טומסק.
בשנת 1920 הוזמן על ידי אברם יופה והחל משנת 1922 היה סגנו במכון לפיזיקה וטכנולוגיה.
בשנת 1931 הקים את המכון לכימיה פיזיקלית של האקדמיה למדעים של ברית המועצות והיה למנהלו עד יום מותו.
בשנת 1944 הוא החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה ונתקל בהתנגדות.
בעקבות כך אברם יופה כתב "מכתב 4 אקדמאים" וויאצ'סלב מולוטוב.
ביחד עם פיוטר קפיצה היה בין מקימי מכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה.
הוא היה שותף לבניית פצצה גרעינית סובייטית.
בין הישגיו המדעיים – תאוריית של תגובות כימיות מסוג שרשרת.
על עבודה זו הוענק לו פרס נובל לכימיה בשנת 1956.
בשנת 1969 קיבל מדליית זהב על שם לומונוסוב.
בשנת 1976 זכה בפרס לנין.
הוטמן בבית העלמין נובודוויצ'י במוסקבה.
סמיונוב התחתן בשנת 1921 עם אישה מבוגרת ממנו וכבר היו לה 4 ילדים.
היא נפטרה בשנת 1923 מסרטן.
בשנת 1924 הוא התחתן שנית עם קרובת משפחה של אשתו הראשונה.
הבת התחתנה עם הפיזיקאי ויטלי גולדנסקי.
בשנת 1971 הם התגרשו וסמיונוב התחתן בפעם השלישית עם עוזרת מדעית שלו.
ניקולאי איבנוביץ' נבוגטוב היה קצין ימיה רוסי.
שירת כמפקד השייטת הפסיפית השלישית במהלך מסע הצי הבלטי וכמפקד החטיבה השלישית במהלך קרב צושימה.
נבוגטוב נולד למשפחה של קצין בקרבת סנקט פטרבורג והפך בגיל 16 לצוער בחיל הים.
ההתקדמות שלו בצי הבלטי הייתה איטית וב-1889 התמנה לתפקיד פיקודי ראשון על סיפון אוניית התותחים גרד.
בשנת 1894 קודם נבוגטוב לדרגת קפטן וב-1901 לתת-אדמירל.
עם פרוץ המלחמה נבוגטוב פיקד על יחידת האימונים של הארטילריה של צי הים השחור.
בדצמבר אותה שנה הוא מונה למפקד פלוגת מס' כלי שיט שנדחו על ידי השייטת של הצי הפסיפי בפיקודו של זינובי רוז'סטבנסקי ונשארו מאחור.