tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא קטן מפיתון שחור-ראש ומגיע רק לאורך של 2.3-1.5 מטרים.
הוא בעל גוף רחב עם ראש צר יותר וקצה הגוף עד לזנב נעשה דק.
צבע הרצועות חום בהיר עד שחור והרקע חום זית, כתום, ורוד או אדמדם.
הבטן לבנה או אפורה בהירה.
הנחש נפוץ מאוסטרליה המערבית עד לקצה ניו סאות' ויילס במזרח ונפוצים לאורך כל אזור המחיה, אך נתונים בסכנת הכחדה.
הוא חי באזורי חולות ומצוי מתחת לקרקע הרבה פעמים ויוצא רק בלילות.
טרפו מורכב מיונקים קטנים, עופות ולטאות, לעיתים במאורות באדמה והנחשים הורגים את טרפם בעיקר על ידי לחיצתו אל קיר האדמה עד למותו.
הם יעדיפו לטרוף זוחלים אחרים אף על פי שיאכלו גם מינים בעלי דם חם.
הנחש נמצא בסכנת הכחדה והידלדל במקומות חיותו ב-50% באזורים מסוימים.
נעשו כמה ניסיונות להרבות אותו בשבי ולהחזיר לטבע.
גן חיות בצפון אוסטרליה שחרר כמה נחשים צעירים לטבע אבל הם נטרפו על ידי נחשים ארסיים מהמין נחש מולגה.
פיתון ברונגרסמה (שם מדעי: Python brongersmai) הא מין של פיתון גדול החי בדרום-מזרח אסיה.
הוא קרוי ע"ש החוקר ההולנדי לאו ברונגרסמה.
הפיתון חי בטבע רק בחצי האי המלאי במלזיה, מזרח סומטרה בטווח המרכזי בין ההרים, באי באנקה, באיים במצר מלאקה ובתאילנד.
הוא חי בעיקר בביצות טרופיות והוא מתמחה בשחייה.
צבעם אדום כהה- כתום והכתמים עליהם לבנים.
הם יכולים גם להאריך ימים עד ל-20 שנה ויותר.
הנחש ניזון מעכברים, חולדות, עטלפים, דו-חיים, עופות וזוחלים אחרים שהוא מוצא בביצות.
הוא חונק את טרפו עד שהוא מת.
פיתון בורנאו (שם מדעי: Python breitensteini) הא מין של פיתון שאיננו ארסי האנדמי לבורנאו.
זהו פיתון קטן יחסית היכול להגיע לאורך 2.1 מטר אך בדרך כלל אורכו 1.2 מטר.
נחשים גדולים יכולים להגיע למשקל 13.2 ק"ג, כשהנקבות גדולות מהזכרים.
ראשם רחב ובעל חיישני חום לאורך החוטם.
הזנב קצר ומסתיים בקצה חד.
דוגמת הצבעים חום עם חלק עליון לבן או צהוב, כשהראש צהוב.
הוא חי רק באי בורנאו שמחולק על ידי אינדונזיה מלזיה וברוניי.
הוא מצוי ביערות גשם ובשדות לחים באזורי שפילה.
הוא מצוי גם באזורים אנושיים.
הפיתון ניזון רק מטרף קטן ואיננו מסוכן לאדם.
טרפו העיקרי הוא מכרסמים שונים וזוחלים אחרים.מצב שימור הנחש הוא ללא חשש.
פיתון טימור (שם מדעי: Python timoriensis) הא מין של נחש לא-ארסי מהסוג פיתון החי באיי אינדונזיה.
בעבר הם נחשבו לתת-מינים של פיתון מרושת או פיתון הודי.
הפיתון חי באיי סונדה הקטנים שבאינדונזיה, לרבות באיים פלורס, לומביאן וטימור.
פיתון זה מגיע עד לאורך 180 ס"מ אך הגודל משתנה בכל אי והפיתונים הארוכים הם דקים יחסית.
עלולים להתבלבל ביניהם לפיתוני מקלוט החיים באותו אזור ודומים להם.
קשקשי הפיתון הם ירוקים בהירים ולעיתים גם צהובים והלסתות המוארכות צהובות.
הפיתון פעיל בעיקר בשעות הלילה ומחפש מכרסמים קטנים או עופות אותם הוא יכול לחנוק למוות בעזרת שריריו הגדולים.
פיתון מיאנמר (שם מדעי: Python kyaiktiyo) הא מין של נחש לא-ארסי מהסוג פיתון החי במיאנמר.
נחש זה הוא קרובו הרחוק של פיתון הדם וקרוביו קצרי הזנב (פיתון בורנאו ופיתון ברונגרסמה).
הוא התגלה ב-2002 במיאנמר, שם התגלתה נקבה שאורכה היה 150 ס"מ ומשקלה 3.6 ק"ג.
פיתון זה מגיע לאורך של 1.8 מטר וגופו בצבע חום עד חום אדמדם עם קשקשים כתומים וכתמים חומים כהים עבים.
הפיתון טוב בטיפוס עצים והוא מצוי רוב הזמן על העצים.
הוא פעיל בלילות ומחפש טרף כמו יונקים ועופות קטנים וכן זוחלים.
הוא ממית את טרפו בחניקה בעזרת שריריו העצומים.
פיתון מנומר (שם מדעי: Antaresia maculosa) הוא מין של נחש ממשפחת הפיתוניים החי בצפון אוסטרליה ובפפואה ניו גיני.
פיתון זה הוא אחד מהקטנים שבבני המשפחה.
הוא בעל גוף כהה עם רצועות בהירות ומוכתמות על גופו, מהם קיבל את שמו.
הראש חשוף יחסית והזנב קצר ומעוגל בקצה.
הפיתונים חיים במגוון בתי גידול, אך מעדיפים בעיקר אזורי סלעים חשופים, צוקים ומערות.
הם ניזונים מיונקים ועופות קטנים ויודעים לתפוס עטלפים המעופפים בפתחי המערות בהם הם חיים.
בשבי הם ניזונים בעיקר על חולדות ועכברים.
פיתון גמדי (שם מדעי: Antaresia perthensis) הוא מין של נחש ממשפחת הפיתוניים החי במערב אוסטרליה.
זהו הפיתון הקטן ביותר בעולם ואורכו מגיע ל-50 ס"מ בלבד ולמשקל של 210 גרם (בהשוואה, המין הארוך ביותר במשפחה, פיתון מרושת יכול להגיע לאורך של 7.9 מ').
פיתונים אלה הם אדמדמים או כתומים בצבעם, כשפרטים בוגרים הופכים למעט יותר כהים מאחרים, ובעלי כתמים חומים לאורך הגוף עד לזנבם המעוגל.
תפוצתם היא במערב אוסטרליה ובכמה איים בחופים לידה באזורים טרופיים.
תפוצתו העיקרית היא באזורי סלעים, במערות ובתלי טרמיטים.
הם ניזונים מטרף קטן הכולל יונקים וזוחלים קטנים.
הנקבה מטילה 6 ביצים באדמה שבוקעות כעבור חודשיים.
"פיתול טיפות I" (2004) הוא הדפס מאת הצייר הישראלי אסף בן צבי.
ההדפס "פיתול טיפות" הוא חלק מסדרה בת שני הדפסים שיצר אסף בן-צבי בטכניקה של אקווטינטת סוכר והודפסה במהדורה של 12 עותקים על ידי רן סגל בסדנת ההדפס ירושלים.
היא נוצרה עבור תערוכה שהתקיימה בסדנה במסגרת הביאנלה לרישום.
במקביל לסדרת ההדפסים יצר בן צבי סדרה של חמישה ציורים גדולי ממדים בשם זה.
העבודה מציגה דימוי של ספינה שטה ומעליה קו מתפתל גדול ממדים, כמעין גל.
אירנה גורדון תיארה את ההדפס כביטוי למשבר או לבעייתיות של ייצוג הדימוי ביצירתו של בן-צבי.
פרשנות כזו קשורה גם אל האיקונוגרפיה הארספואטיקה של דימוי הספינה בעבודתו של בן-צבי.
בסדרת הדפסים קודמת (1999) ציטט האמן תיאור של פרננדו פסואה אודות .
בראיון משנת 2005, לרגל הצגת תערוכה בשם זה, תיאר בן-צבי את השימוש במונח "פיתול טיפות" כביטוי של פרדוקס:
פיתול מושלם הוא מותחן, קופרודוקציה צרפתית-רוסית משנת 2013 שנכתב ובוים על ידי אריק רושאן (Éric Rochant) בכיכובם של ז'אן דוז'רדן כמרגל רוסי בשם גרגורי, ססיל דה פראנס כאהובתו אליס ו-ולדימיר מנשוב כמפקדו של גרגורי.
המרגל הרוסי וסוכן שירות הביטחון הפדרלי גרגורי ליובוב נשלח למונקו כדי לנטר את פעולותיו של אוליגרך רוסי רב עוצמה בשם איוואן רוסטובסקי.
במסגרת המשימה הצוות מגייס טירונית מוכשרת המומחית בתחום הפיננסים בשם אליס.
בחשד להיותה בוגדת, גרגורי שובר את כלל הזהב ויוצר איתה קשר.
ביניהם מתחילה תשוקה שעלולה להרוס את הקריירות של שניהם.
בנובמבר 2011, ז'אן דוז'רדן וססיל דה פראנס לוהקו לתפקידים בסרט.
במהלך פסטיבל קאן במאי 2012, טים רות', הודה שהוא מגלם דמות של אוליגרך רוסי החשוד בביצוע פשע.
הבמאי אריק רושאן מצא דמיון פיזי בין השחקן לבין רומן אברמוביץ', אוליגרך רוסי שדורג במקום התשיעי בעושרו ברוסיה והבעלים של מועדון הכדורגל הלונדוני צ'לסי.
על פי "לה פיגארו", הצילומים החלו במאי 2012 ונמשכו שמונה עד תשעה שבועות באתרים בדרום צרפת, לוקסמבורג, בריסל, בלגיה ובמוסקבה, רוסיה.
שלב הפוסט-פרודקשן התחיל באוקטובר 2012.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהעיתונות והציבור.
פיתול החגורה הקדמי העליון (dACC - dorsal Anterior cingulate cortex) הוא חלק מפיתול החגורה הקדמי (ACC) שנמצא בפיתול החגורה הממוקם בקליפת המוח הלימבית.
אזור זה מקושר לקליפת המוח הקדם-מצחית והוא אחראי על הפן הקוגניטיבי של תהליכי עיבוד המידע במוח ועל תהליכי קשב.
פיתול החגורה הקדמי העליון מקושר לשליטה קוגניטיבית ומעורב בתהליכים של הערכת גמולים וחיזוקים, ניטור רמת התפקוד ובחירה בין פעולות אפשרויות.
הוא גם מעורב בתהליכים של איתור טעויות וניטור קונפליקטים קוגניטיביים, כמו אלו המודגמים באמצעות אפקט סטרופ.
חישוב הערך הצפוי של השליטה יכול לשמש כדי לקבוע האם משימה מסוימת מצדיקה את ההשקעה הקוגניטיבית שהיא דורשת, איזו רמה של שליטה קוגניטיבית כדאי להשקיע במשימה מסוימת ולצורך בחירת האפשרות המשלמת ביותר, במקרים שבהם קיימות מספר משימות מתחרות.
כלומר, פיתול החגורה הקדמי העליון מעורב בתהליכי קבלת החלטות בנוגע לאופן השקעת השליטה הקוגניטיבית.
פיתון מים דובודינגאלה (שם מדעי: Liasis dubudingala) הוא מין נכחד של פיתון מים ממשפחת הפיתוניים אשר חי בעבר בצפון אוסטרליה.
המאובנים שלו התגלו בצפון-מזרח קווינסלנד ב-1992 ב"אתר בלוף דאון" .
המאובנים כללו חוליות, שברי צלעות ומאובני שיניים של הנחש.
פיתון זה דמה במראהו לפיתון זית אך היה גדול בהרבה והגיע לאורך של 10 מטרים, גדול בהרבה מהנחשים הגדולים ביותר בימינו - אנקונדה כהה ופיתון מרושת על פי המדידות המדויקות.
בשל גודלו הוא היה טורף-על מסוכן לכל בעלי החיים של אוסטרליה הקדומה של תחילת תקופת המיוקן.
הוא חי ביערות וסבכים וכן בביצות ונהרות רדודים טרופיים ושם ארב למיני יונקים, עופות וזוחלים אחרים ואולי יכל לטרוף תנינים צעירים.
בדומה לקרוביו המודרניים הוא לא היה ארסי אלא השתמש בשריריו כדי לחנוק את הטרף.
הוא הטיל ביצים ושמר עליהם כרוך סביבם כמו פיתונים חיים.
פכיצפלוזאורוס (שם מדעי: Pachycephalosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת פכיצפלוזאוריים שחי בתקופת הקרטיקון המאוחר באמריקה הצפונית.
זהו דינוזאור צמחוני בעל אגן דמוי עוף, המאופיין בגולגולת עבה במיוחד.
פירוש שמו: "לטאה בעלת ראש עבה".
אורך גופו הגיע 4.5 מטר והמשקל ל-450 ק"ג.
הפכיצפלוזאורוס הילך על שתי רגליים והיה בעל עצם עבה במיוחד, דמוית כיפה, בראש הגולגולת, שהגיעה בשיאה לעובי של כ-15 ס"מ.
אין עדיין הסכמה מלאה לגבי מטרת הגולגולת העבה, אך ההשערה המקובלת היא שהכיפה שימשה את הזכרים שהתנגחו ביניהם בחיזור אחרי נקבה או במאבק על טריטוריה.
ייתכן שהגולגולת העבה שימשה גם כנשק לנגח טורפים.
מחקרים שנעשו בשנים האחרונות נוטים לשלול השערה זו, בטענה שעצמות הצוואר שלו לא היו עומדות בעוצמת הנגיחות.
שלד שלם של המין לא נמצא, אך העצמות שכן נמצאו מעידות שמדובר במין "פרימיטיבי" יחסית לתקופתו, בעל מאפיינים של תקופות קדומות יותר.
בסרט פארק היורה: העולם האבוד הופיע פכיפצלוזאורוס (המכונים בסרט "פאטצ'י") בסצנה בה הוא נראה קטן יותר מהמציאות, לאחר שחברת אינג'ן לכדה מספר פרטים אך הם השתחררו.
הוא הופיע גם בקטע מתוך עולם היורה והוזכר בתוך רשימת בעולם היורה: נפילת הממלכה.
הוא נראה על ספרים ואיורים גם בעולם היורה: מחנה הקרטיקון.
קבוצת פכיפצלוזאורוסים הופיעה בסרט המסע לעמק החלומות, כאשר קבוצה שלהם תוקפת את סרה, לא ברור אם כטורפים או כשומרים על שטחם, אך הם נמלטים כשרואים את החבורה כצללית גדולה.
הם מופיעים גם בעוד מסרטי המסע לעמק החלומות.
בסרט עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים נראים פרטי פכיצפלוזאורוס, המוצגים כגדולים בהרבה מגודלם האמיתי.
הם מוצגים גם במשחק הווידאו הנלווה עידן הקרח 3: המשחק.
מופיע פכיצפלוזאורוס במשחקי המחשב ללכת עם דינוזאורים ו-"Walking with Dinosaurs: Inside Their World".
ייתכן שהוא מופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים, אך הדגם שלו מבוסס על ספיירות'ולוס או פרנוצפל.
הוא מוצג בסדרה "Age of the Great Dinosaurs", כשאחד הפרטים נטרף בידי טירנוזאורוס.
הוא מופיע גם בסרט "Tirano's Claw" מ-1994.
כמה פרטים מופיעים בזיכיון קינג קונג, בסדרה קונג: סדרת האנימציה וכן בסרט "Kong: Return to the Jungle".
פרטים שלו נראים בכמה מפרקי סדרת הילדים רכבת הדינוזאורים, ג'ייגנטו והדינוזאורים, "Dink, the Little Dinosaur" וכן בסדרה "Dino-Riders".
פכיצפלוזאורוס בשם בונטהד מופיע בסדרה "Dinosaucers".
זהו דינוזאור טיפש לרוב, אך בעל יכולת להגדיל את ממדיו לגודל עצום.
בסרטי רובוטריקים הדמויות הארדהד ודינטרון יכולים להפוך לדינוזאור פכיצפלוזאורוס.
גם בסדרה היפנית "Dinozaurs" מופיעה דמות דינוזאור פכיצפלוזאורוס בשם פאטצ'י.
במשחקי פוקימון יהלום ופנינה שתי דמויות, קראנידוס ורמפרדוס מבוססות על פכיצפלוזאורוס.
כמו כן דמויות המבוססות על פכיצפלוזאורוס מופיעות בפאוור ריינג'רס עוצמת הדינוזאור ובפאוור ריינג'רס דינו צ'ארג'.
הוא מופיע בסדרת המדע הדינוזאורים!
ובסדרה "Nova", שניהם של ערוץ PBS ובתוכניות של נשיונל ג'יאוגרפיק "Dinosaurs Decoded" ו-"Bizarre Dinosaurs".
הפכיצפלוזאורוס מופיע במשחקי הווידאו הבאים: מלך הדינוזאורים, "Ark: Survival Evolved", קרניבורים, "Savage Quest", "Jurassic: The Hunted" וב-"Saurian".
למרות שמו הוא אינו קשור כלל לדינוזאור.
פכיצפלוזאורים (שם מדעי: Pachycephalosauria) היא אינפרא-סדרה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף בתוכה משפחה יחידה: פכיצפלוזאוריים (Pachycephalosauridae).
כמה חוקרים רואים בשלושה סוגים במשפחה חברים במשפחה נפרדת - הומלוצפליים (Homalocephalidae).
פכיצפלוזאורים היו מאופיינים בראשים מעוגלים ובמצחיהם המעובים.
הם החלו להופיע באמצע הקרטיקון והתקיימו עד סופו.
אפשר שמעולם לא שגשגו כקבוצה או שמא חיו במקומות שבהם לא היו התנאים הדרושים להתאבנות שרידיהם.
כאמור, המאפיין הבולט ביותר שלהם הוא גולגולתיהם המעובות, שאף נתן להם את שמם: "לטאות ראש עבה" ("פכי" = עבה, "צפלו" = ראש, "זאור" = לטאה).
הפכיצפלוזאורים הפרימיטיביים היו בעלי גולגולת מועבה אך שטוחה אך הפכיצפלוזאורים המתקדמים יותר היו בעלי גולגולת מעובות שהתסיימו בכיפת עצם עבה במיוחד וסביבה קישוטים שונים, בליטות וקרניים קטנות.
קיימת מחלוקת בין פלאונטולוגים למה שימשו גולגולות מוזרות אלה: אין ספק שהם שימשו לצורכי ראווה וחיזור אחרי נקבות, אך לא ברור האם שימשו כ"אייל ניגוח" שבו פכיצפלוזאורים הסתערו אחד על השני והטיחו ראשם זה בזה (כשם שכבשי בר או עזי בר עושות).
פיתיה (ביוונית עתיקה: Πυθία) היא הכוהנת הראשית במקדש האל אפולו בדלפי: האורקל מדלפי.
כשהאל רוצה להעביר מסר דרך הפיתיה הנתונה בשיכרון, הוא נכנס בגופה ומדבר מפיה.
דבריה של הפיתיה בלתי מובנים לעיתים קרובות: מפי הפיתיה נפלטות מילים מסתוריות, הנאמרות כחידה הניתנת לפירוש במספר דרכים.
ייתכן אפילו שהמסקנות הנובעות מפירוש דברי הפיתיה יהיו רחוקות זו מזו באופן קיצוני.
את הכוונה בדבריה של הפיתיה על האדם להסיק לבדו, ללא עזרתה.
פיתוניים (שם מדעי: Pythonidae) הם משפחת נחשים לא-ארסיים ההורגים את טרפם באמצעות חניקתו.
לרוב, לנחשים הנמנים עם משפחה זו מידות גוף גדולות וחוליות שדרה קצרות המאפשרות להם להיכרך סביב לקורבנם.
נחשים אלה דומים לבני משפחת החנקיים והם קרובים אליהם יחסית.
בני משפחת הפיתוניים חיים בדרום-מזרח אסיה, באוסטרליה ואפריקה, באזורים טרופיים מרובי צמחייה.
הם שחיינים טובים ורובם אף מטפסים על עצים.
גודלם של הפיתונים נע בין מטר אחד ל-6 מטרים, ובמקרים חריגים אף יותר.
הפיתונים הם בין הנחשים הארוכים בעולם - אורכו של הפיתון המרושת, הנחש השני הגדול בעולם, יכול להגיע אף ל-10 מטרים.
לעיתים נמצאים אצלם שרידים של עצמות רגליים מנוונות בשולי הגוף.
פיתונים טורפים בדרך כלל עופות ויונקים.
הם מסוגלים לטרוף אף חיות גדולות יותר, כגון צבאים, תנינים והיפופוטמים.
לאחר הריגתו, הטרף נבלע בשלמותו ומעוכל במשך מספר ימים עד מספר חדשים.
למרות גודלם, ברוב המקרים אין הפיתוניים מסוכנים לבני אדם, ונמנעים מלהתקרב אליהם.
עם זאת, נחשי פיתון שזה עתה התעוררו משנת החורף שלהם יהיו רעבים מספיק כדי לאכול כל יצור הנמצא בסביבתם.
מדי שנה מדווחים מספר מקרים של בליעת בני-אדם, בעיקר נשים או ילדים באזורים כפריים, על ידי שני מיני הפיתון הגדולים - פיתון מרושת ופיתון סלעים אפריקני.
נקבות הפיתון, כשאר הזוחלים, מטילות ביצים.
הן מסדרות אותן בערימה ונכרכות סביבן.
זהו אחד מהמקרים היחידים הידועים של התנהגות הורית אצל נחשים, שבדרך כלל נוטשים את צאצאיהם לאחר ההטלה.
תוחלת החיים שלהם היא עד 35 שנים.
כאמור, בטבע הפיתון נמנע בדרך כלל מלהתקרב לבני האדם ואינו מסוכן להם.
משום כך הפיתון נפוץ כחיית מחמד, וניתן למצוא אותו בחנויות המוכרות חיות מחמד אקזוטיות.
בגלל התנהגותו הבלתי צפויה, צריך להיות מגדל מנוסה כדי לגדל מינים גדולים של פיתון, כגון הפיתון הבורמזי או הפיתון המרושת.
מגדל לא מנוסה עלול להבהיל או להרגיז את הנחש, שעלול לנסות לברוח או לתקוף את המטפל.
פיתונים שברחו מהשבי עלולים להפר את האיזון הטבעי בסביבת מגוריהם, ואף לסכן את בני האדם החיים באזור.
תועדו מקרים בהם הרג הנחש את המטפל הבלתי-מנוסה.
משפחה זו כוללת, נכון למאי 2025, 38 מינים.
סוג ומין יחיד פיתון איריאן (Apodora papuana)
סוג ומין יחיד פיתון ביסמרק טבעתי (Bothrochilus boa)
מין פיתון מים חום (Liasis fuscus)
מין פיתון בריידי (Morelia bredli)
מין פיתון עבה-קשקשים (Morelia carinata)
מין פיתון השטיחים (Morelia spilota)
מין פיתון עצים ירוק (Morelia viridis)
מין פיתון ברונגרסמה (Python brongersmai)
מין פיתון מלכותי (Python regius)
מין פיתון סלעים אפריקני (Python sebae)
פִיתְחַֿנַה או פִיתְחַֿנַש היה מלך החתים במאה ה-17 לפנה"ס.
פיתחנש קבע את העיר קוּשַרַה/קושרש בדרום-מזרח אנטוליה לבירתו.
בתקופת שלטונו כבש פיתחנה את העיר כַּנֶש (נשש) שהיוותה עד לאותה עת את מוקד הסחר האשורי באשור הקדומה עם המושבות האשוריות באנטוליה.
יורשו היה אניתה שנודע בעיקר בזכות כיבוש העיר חתושה, בירתם העתידה של החתים.
פיתון הסלעים האפריקני (שם מדעי: Python Sebae), נקרא גם פיתון סריגי, הוא מין נחש לא ארסי מהסוג פיתון שבמשפחת הפיתוניים, המצוי באפריקה שמדרום לסהרה.
זהו הנחש הרביעי בגודלו בעולם (לאחר המינים: אנקונדה כהה, פיתון מרושת, ופיתון בורמזי בהתאמה) אך הגדול שבנחשי אפריקה.
הנחש הוא טורף-על באזור מחייתו.
רוב זמנו הוא מצוי ביערות, ביצות ומקווי מים, בהם הוא אורב לטרף.
אורכו של פרט בוגר יכול להגיע למעלה מ-6 מטרים, דבר ההופך אותו לאחד ממיני הנחשים הגדולים ביותר.
אורכו הממוצע של בוגר הוא 4.8 מטר, אך קיימים דיווחים אמינים על פרטים באורך 6 מטר.
משקלו המרבי מגיע ל-90 קילוגרם.
צבעו הוא בדרך כלל חום משובץ בירוק זית ובז' ,הדוהה ללבן מבחוץ.
הוא דומה במראהו לפיתון הבורמזי, אולם אין בין שני המינים קרבה.
בשבי הוא יכול להאריך חיים עד ל-12 שנים.
פיתון הסלעים הצפוני ידוע כגדול יותר כאשר נצפו פריטים שהגיעו לאורך של מעל 7.5 מטר ומשקל העובר 110 ק"ג.
פיתון הסלעים הדרומי נחשב לקטן יותר באופן יחסי ומגיע לאורך של כ-2.5-4.5 מטרים.
הוא מצוי בעיקר באזור עשבי ובסוואנה, קרוב למקור מים (נהרות, נחלים, ביצות) ולעיתים ביערות גשם.
לעיתים קרובות מצוי ליד או בתוך שדות קנים.
לנחש זה 2 תת-מינים המוגדרים לפי אזור תפוצתו:
פיתון הסלעים הצפוני (python sebae sebae) - חי בנווה מדבר חי בכוכים ומערות חשוכות ונטושות של בעלי חיים אחרים.
פיתון הסלעים הדרומי (Python sebae natalensis) - חי בשטחי מים, עצים ואזורים סלעיים, נפוץ בסוואנות.
חלק מהחוקרים מגדירים את תת-המין כעצמאי.
מין זה מוגדר מאוים ובסכנה וכלול ברשימת CITES קטגוריה II למינים, ששמה הגבלות על ייצואו ברחבי העולם.
הדבר נובע מכך שעורו משמש את תעשיית העור, בעיקר לנעלים, חגורות וארנקים.
תלויים מאוד במקורות מים, פיתון הסלעים האפריקני נכנס לתרדמת קיץ בתקופות חמות במיוחד, שבהן הוא מתחפר עמוק במחילות של בעלי חיים אחרים.
ידוע בתוקפנותו ונכונותו לנשוך אם מרגיזים אותו, זאת בניגוד לפיתון בורמזי.
לעיתים נמצא נחש זה כחיית מחמד עבור מגדלי חיות אקזוטיות אך אינו מבוקש דיו בעקבות מזג רוחו ותוקפנותו ובעקבות ממדיו הגדולים.
פעולה מיוחדת במין זה בשונה מפיתונים אחרים כאשר מרגיש מאוים ורוצה לברוח, הוא מעגל ומרים את זנבו על מנת לבלבל את אויבו במחשבה שיתקוף את הראש (כאשר הוא בעצם תוקף את הזנב) זוהי דרך מילוט מסכנה עבור הנחש.
כמו כל הפיתונים, פיתון הסלעים הוא נחש לא ארסי ההורג את טרפו באמצעות חניקה.
תזונתו מגוונת במיוחד וכוללת כמעט כל בעל חיים שהוא יפגוש ויהיה מסוגל להתגבר עליו.
הפרטים הצעירים ניזונים בעיקר ממכרסמים למיניהם.
פרטים בוגרים, לעומת זאת, מסוגלים לטרוף טרף גדול במיוחד הכולל תנינים, קופים, עיזים וצבאים.
בעת בליעת טרפו, מסוגל הפיתון להגדיל את קוטר פיו לפי 3 מגודלו הרגיל בהתאם לגודל הטרף אותו אוכל.
פיתון הסלעים האפריקני נחשב לטורף על באפריקה, והוא בעל מעט מאוד טורפים מאחר שהוא יתקוף באגרסיביות גם חיות הגדולות ממנו בהרבה ויגרום להם נזק בעזרת מחיצתו החזקה ונשיכתו האימתנית.
תקיפות בני אדם על ידי מין זה הן מועטות ביותר, ומתרחשות לרוב בשבי כתוצאה של החזקה לקויה.
בשל חוזקו הרב הוא יכול לגרום לפציעה חמורה ואף למוות של אדם בוגר.
למרות זאת, לרוב הוא אינו מזהה בני אדם בתור טרף פוטנציאלי.
סיפורי פולקלור על נחשי ענק אוכלי אדם התבררו לרוב כאגדות בלבד ואין תיעוד של מקרים בהם אדם בוגר נטרף על ידי נחש ממין זה.
רוב מקרי התקיפה הם של ילדים, הדומים בגודלם לטרף הטבעי של הנחש ובעלי יכולת מועטה להתגונן.
ידוע מקרה יחיד מסוגו בו נטרף ילד בן עשר, בשנת 2002.
ב-2013 אירע אירוע דומה בקנדה בו פיתון סלעים שהיה כחיית מחמד טרף את שני ילדיו של בעליו.
גילאי הילדים היו 4 ו-6 ואורכו של הנחש היה כ-4.3 מטרים ובמשקל של כ-45 קילוגרם.
ב-2018 דווח בבריטניה על מקרה דומה בו מין זה חנק למוות את בעליו (אדם בוגר) בן ה-31 לחייו הפיתון עצמו היה באורך 2.4 מטר (אורך יחסית קטן לגודלו המקסימלי).
בקהילות כפריות באזורי המחיה שלו קיים פחד גדול מפני פיתון הסלעים והוא ניצוד בכמויות.
באזורים מסוימים הוא ניצוד גם למטרות מאכל ושימוש בעורו.
מין זה משמש גם כחיית מחמד, אך התנהגותו תוקפנית ובלתי צפויה, מה שהופך את הטיפול בו בשבי למסוכן ודורש מומחיות וזהירות רבה במיוחד.
אזורי המחיה שלו אף הם בסכנה.
למשל, אוכלוסיית הנחשים בדרום-מזרח ניגריה נמצאת בסכנה חמורה וממשית עקב כריתת יערות גשם לטובת תעשיית הנפט.
לא מצוי מידע רב על היקף הסחר העולמי בפיתון הסלעים.
הוא נחשב למין מוגן ומצוי לעיתים קרובות באזורים מוגנים, כמו הפארק הלאומי סרנגטי בטנזניה, שהוא אתר מורשת עולמית.
הפיתון המרושת (שם מדעי: Python reticulatus) הוא מין של נחש לא ארסי מסוג פיתון הנפוץ בדרום-מזרח אסיה.
נחש זה עשוי להגיע לאורך של 3–6 מטרים.
אחד הפרטים המפורסמים הגיע ככל הנראה לאורך של .
פיתון זה הוא תוקפני למדי, ולמרות שלרוב הוא נמנע מעימותים עם בני אדם, לעיתים מדווחים מקרים של טריפת בני אדם בוגרים על ידי פרטים ממין זה.
הפיתון חי בעיקר בסביבות יערות גשם.
הוא שחיין טוב ומיטיב לטפס על עצים.
הפיתון ניזון מיונקים שונים ומעופות.
הפרטים הקטנים ניזונים בעיקר ממכרסמים, בעוד שהגדולים טורפים חיות גדולות יותר כגון קופים, איילי קוהל, ואף חזירים במשקל 60 ק"ג ודובים מלאים קטני משקל.
אורך הטרף יכול להגיע לרבע מאורך הנחש, ומשקלו עשוי להגיע למשקל הנחש עצמו.
גודל התטולה נע בין 60 ל-100 ביצים, אשר בוקעות כעבור 88 יום בממוצע.
בשנת 2007 טען גן החיות בצ'ורוגסוו (Curugsewu) אשר בג'אווה שבאינדונזיה, כי הוא מחזיק שם נחש מסוג פיתון מרושת אשר אורכו ומשקלו .
לאחר בדיקה התברר שאורכו הוא רק כ-.
בסוף שנת 2025 נכנסה לספר השיאים של גינס נקבת פיתון מרושת שהתגלתה בטבע באי סולאווסי שבאינדונזיה, שאורכה 7.22 מטר, ומשקלה 96.5 קילוגרם.
פיתון זה תואר על ידי החוקר יוהאן גוטלוב שניידר ב-1801.
פַּכוֹמיוּס היה אחד מאבות הנזורה במצרים ומכאן אחד מאבות הנזורה הנוצרית בכלל.
נחשב כמייסד צורת ה"קוינוביון" של המנזר.
פכומיוס הוכרז כקדוש על ידי הכנסיות השונות.
בנצרות הקופטית יומו הוא 9 במאי, ובנצרות הקתולית ובנצרות האורתודוקסית יומו הוא 15 במאי.
פכומיוס היה חסיד של אנטוניוס הגדול, החליט שיש לייסד קהילה של נזירים, שבה הנזירים חיו בחדרים שונים אך עבדו, אכלו והתפללו יחד.
שיטה זו של ארגון נזירי מכונה "קוינוביון" או מבוססת-קהילה.
המידע על חייו של פכומיוס מגיע מהגיוגרפיה שנכתבה עליו.
פכומיוס נולד בתבאי שליד לוקסור של ימינו למשפחה פגאנית קופטית ממעמד כלכלי נמוך.
הוא גויס בכפייה לצבא הרומי בתחילת המאה ה-4, בתקופה בה היו רדיפות נגד נוצרים (כלומר בין שנת 303 לשנת 313).
המגויסים הוחזקו במאסר (כנראה במטרה למנוע בריחתם) עד שיגיע זמנם להשלח למקום בו יחוילו, ושם הוא נתקל לראשונה בנוצרים מקומיים שהגיעו לכלא על מנת לסייע לנוצרים כלואים והעניקו מזון וסעד גם לכלואים אחרים ובהם לקבוצת החיילים אליה השתייך.
הוא התרשם מאוד ממעשי החסד שעשו הפילנתרופים הנוצרים ונדר כי כשישתחרר ימיר דתו לנצרות.
הוא הצליח להשתחרר מהצבא מבלי להילחם וב-314 המיר דתו לנצרות.
פכומיוס התחבר לנזיר מתבודד בשם פלאימון (Palaemon) שחי ליד הנילוס בסמוך לדנדרה.
פכומיוס הפך לתלמידו של פלאימון בשנת 317 והתבודד יחד איתו כ-7 שנים באזור מיושב בעמק הנילוס.
לאחר מכן החליט לעבור לחיי התבודדות במדבר סקטיס (Sketis) ליד המנזר של אנטוניוס הגדול שאת אורחותיו אימץ.
פלדיוס (Palladius) מהלנופוליס (365–425), בחיבורו על הנזירות "Historia lausiaca" , מספר שאחרי כ-5 שנים, בעת שישב במערתו ליד טבניסי (Tabennisi) שמע פכומיוס בת קול שאמרה לו כי מאחר שארגן את חייו נכון, אסור לו לשבת לבד במערה ועליו לצאת ממנה ולבנות מעון (מונסטריון) לנזירים שיגיעו.
פכומיוס אימץ אורח חיים שהתחיל מקריוס ממצרים, נזיר מתלמידי אנטוניוס, שארגן נזירים בתאי התבודדות.
אנשים ששמעו על פכומיוס החליטו לבוא ולחיות באורח החיים שהוא חי.
הם מצאו כפר בעל חומות שניטש, כנראה בגלל עול המיסים, והתיישבו בו.
שם הקימו קבוצה שיתופית של גברים בלבד לעיבוד האדמות ולעבודת האל.
עד אותה תקופה סגפנים התבודדו איש איש (או אישה) בבקתה, מערה או תא משל עצמו, בבדידות ממתבודדים אחרים.
הם היו נפגשים רק לעיתים (בדרך כלל אחת לשבוע) לשם עבודת אל משתפת והחלפת התוצרת שייצרו במהלך השבוע (לרוב סלי קש ומחצלאות) במזון וחומרי גלם חדשים.
פכומיוס ייסד מבנה ארגוני חדש, הקוינוביון, בו חיה קבוצת אנשים (קבוצות נפרדות של גברים ושל נשים) ביחד תוך שיתוף נכסים תחת הנהגת אב מנזר (או אם מנזר).
פכומיוס עצמו היה אב המנזר של המנזר בטבניסי.
את המנזר הראשון ייסד פכומיוס בטבניסי בשנת 320 לערך.
הראשון שהצטרף אליו היה אחיו הבוגר.
תוך זמן קצר חיו במנזר כ-100 נזירים שחיו בקומונה או בלשונם קוינוניה כלומר חבורה שיתופית, ותוך שנים ספורות עלה המספר לכ-1,000 נזירים.
צורות של חבורות שיתופיות היו עוד קודם לכן במצרים, ואף אנטוניוס צירף את אחותו לקבוצה כזו.
אולם הקבוצות הקודמות התגוררו ביישובים קיימים ואילו הקבוצה של פכומיוס הייתה הראשונה (שידוע עליה) שהשתלטה על מקום עזוב והתיישבה בו.
פכומיוס בנה ממול לטבניסי, על גדת הנילוס, מנזר נשים, בו השתכנה אחותו והוא עמד בראש שני המנזרים.
המנזר היה מוקף חומה, במתחם המנזר היו כנסייה, חדר אוכל משותף, מאפייה, בית חולים ואכסניה לאורחים.
הנזירים עצמם חיו בבתים פשוטים, כל זאת על פי דגם מחנה צבאי רומי.
בכל אחד מהבתים חיו כ-20 נזירים, כל קבוצת נזירים הונהגה על ידי פריור, שהיה המדריך הרוחני של הנזירים שבחסותו, אחראי המשמעת והאחראי לסדר ולנהלי החיים.
כאשר הצטרפו נזירים נוספים נוצרו אולמות שינה בהם ישנו עשרות נזירים.
בין שני המנזרים היו יחסי גומלין כלכליים, הנשים ייצרו בגדים (משלב טווית החוטים) למנזר הגברים ואלו נתנו להן בתמורה תוצרת חקלאית ומוצרים מבתי המלאכה וכן הגנה.
עם הצטרפותם של נזירים נוספים הקים פכומיוס מנזרים נוספים.
סך הכל 9 מנזרי גברים ו-2 מנזרי נשים, כולם שכנו בין העיר לטופוליס לבין פנופוליס (Panopolis).
ייתכן ולא כל המנזרים נוסדו על ידי פכומיוס ואנשיו, וחלקם נוסדו על ידי אחרים והצטרפו לרשת המנזרים של פכומיוס.
מספר כה רב של נזירים מצריך נוהלי חיים והיררכיה.
פכומיוס אימץ רעיונות שנחשף אליהם בעת שירותו בצבא הרומי בנוגע לסדר והיררכיה.
כפי שהצבא הרומי היה מאורגן בקנטוריות שבראשן קנטוריון, כך גם הנזירים אורגנו בקבוצות ובראש כל קבוצה הועמד פריור.
פכומיוס עצמו עמד בראש ההיררכיה.
הנזירים צייתו לתקנון נזורה (רגולה) שנכתב על ידי פכומיוס ובבסיסו צייתנות מוחלטת של הנזיר לממונים עליו.
ביטול הרצון הפרטי שנדרש לצורך מימוש אותה צייתנות נתפס כחלק מהותי מהאסקטיות, כלומר דרך החיים הסגפנית הכוללת ויתור על הנאות העולם החומרי.
פלדיוס כתב שפכומיוס קיבל רגולה הכתובה (בקופטית) על לוח נחושת מידי מלאך, אולם רגולה זו לא שרדה.
הירונימוס תרגם בשנת 404 את התקנון של פכומיוס ללטינית, ורק העתקי תרגום זה הועברו לדורות הבאים.
אף על פי ששימש פכומיוס כרועה רוחני ומתווה דרך, לא הוא ולא איש מאנשיו הפכו לכמרים ועל מנת לקיים את טקסי הדת היה צריך להביא כמרים למנזרים.
אל מנזרי הנשים היה מותר רק לכמרים מבוגרים (זקנים) להיכנס.
מנזרי הגברים התקיימו כמושבות חקלאיות מאורגנות היטב ועצמאיות.
הנזירים שבמנזריו של פכומיוס בילו חלק ניכר מיומם בתפילה משותפת, בקריאה בכתבי הקודש, בסעודות משותפות ובעבודה שאף היא הייתה לרוב משותפת.
העבודה מילאה צורך כפול, הן צורך כלכלי של סיפוק צורכיהם של הנזירים, הן מילוי תוכן ביומם של הנזירים והן דרך ליגע את הגוף כך שהנזיר יהיה חשוף פחות לפיתויים.
על מנת שיוכלו לקרוא את התפילות ואת כתבי הקודש דאג פכומיוס שהנזירים ירכשו יכולות קריאה.
הנזירים במנזריו של פכומיוס לבשו גלימה אחידה, נטולת שרוולים.
אחרי שנת 336 בילה פכומיוס את רוב זמנו במנזר שבפבאו.
אחרי כ-40 שנה בהן שימש אב מנזר פכומיוס חלה.
לפני מותו הספיק למנות את יורשו ולהיפרד מהנזירים.
תופעת המנזרים התפשטה במהירות בעמק הנילוס, נאמר כי במותו של פכומיוס ב-348 היו במצרים כ-3,000 מנזרים.
ממצרים התפשטו המנזרים לארץ ישראל, לסוריה וטורקיה של ימינו, לצפון אפריקה ותוך דור או שניים לשאר חלקי האימפריה הרומית ואז כבר דובר על כ-7,000 מנזרים.
פכומיוס נחשב גם הנוצרי הראשון שעשה שימוש במחרוזת תפילה על מנת למנות את מספר הפעמים שהתפלל.
בין אלו שערכו מסע אל פכומיוס היה גם בזיליוס הגדול (מקייסרי) שאימץ חלק מרעיונותיו ומימש אותם בקפדוקיה.
בזיליוס התרשם מאוד מהקהילות המאורגנות שהתפתחו תחת הדרכתו של פכומיוס.
קהילה ומשמעת תרמו מאוד לגיבוש התכונות הנזיריות האידיאליות: צניעות, פרישות וצייתנות.
הוא כתב (ביוונית) בין השנים 358 ל-364 סדרה של מדריכים לחיים הנזיריים, שאם כי לא היו "חוקים" במובן המשפטי של קודים מערביים מאוחרים יותר, הראו על החשיבות הרבה של קהילה מאוחדת של נזירים, החיים תחת אותו הגג, ותחת ההדרכה - ואפילו המשמעת - של אב-מנזר חזק.
תורתו של בזיליוס הייתה מודל לנזירות היוונית והרוסית, אך הייתה לה השפעה פחותה במערב הלטיני.
בזיליוס שם דגש על הקהילתיות, על הקשר שבין הנזירים לבין עצמם וכך התקנון שלו יוצר רשת חברתית בין הנזירים, קובע עקרונות עזרה הדדית, ובפעם הראשונה תקנון כתוב יוצר קהילה במקום אוסף אינדיבידואלים שחיים יחדיו ומצייתים כולם לאדם אחד.
פיתיונאיים (שם מדעי: Antennariidae) הם משפחה של דגים מסדרת החכאים ולהם פה גדול אשר יחד עם סנפירי הצד שלהם הקנה להם את הכינוי "דגי צפרדע" (אם כי שם זה נקשר גם למשפחה קרפדנונים (Batrachoididae)).
הם נפוצים כמעט בכל האוקיינוסים והימים למעט באזור הים התיכון.
הם יעדיפו אזורי מים רדודים ושוניות אך יכולים לשרוד גם בתהומות הים.
הפיתיונאיים הם דגים קצרים בעלי סנפירים דמויי רגליים מצידם.
הם מוסווים היטב, מגדלים "שערות" המדמות צמחי ים זעירים ועיניהם זעירות ביותר כמו רוב בני הסדרה.
כמוהם יש להם חכה דמוית שערות עבות היכולה לנוע ולמשוך דגים קטנים וטרף דומה אל פיהם.
אז החכה נמתחת אחורה ובתוך פחות מאלפית שנייה הדג הקטן נשאב אל תוך לועו של הפיתיונאי.
זוהי המהירות הגבוהה ביותר בעולם החי על פי ספר השיאים של גינס.
הם דבוקים למקום מושבם, בדרך כלל אלמוג, סלע או ספוג ונוטים לא לנוע הרבה והם מאוד איטיים בשחייה.
להגנתם מטורפים הם מסתמכים על ההסוואה היעילה שלהם.
Antennarius - 11 מינים, ביניהם פתיונאי מוכתם.
סוג ומין יחיד פיתיונאי הסרגסום (Histrio histrio)
סוג ומין יחיד פיתיונאי תהומי (Nudiantennarius subteres)
סוג ומין יחיד פיתיונאי גלאורט (Allenichthys glauerti)
סוג ומין יחיד פיתיונאי חלק (Phyllophryne scortea)
סוג ומין יחיד פיתיונאי אדום-אצבע (Porophryne erythrodactylus)
סוג ומין יחיד פיתיונאי בוטלר (Tathicarpus butleri)
פיתון עצים ירוק (שם מדעי: Morelia viridis) הוא מין של נחש עצים ממשפחת הפיתוניים החי באינדונזיה, גינאה החדשה והקצה הצפוני של מדינת קווינסלנד באוסטרליה.
נחש זה ירוק כמעט לגמרי בצבעו למעט כתמים לבנים לאורך הגב, הבולטים בעיקר אצל צעירים, והלסתות שלו לבנות.
חוטמו מוארך והעיניים בעלות קרום שקוף וכתום.
לנחשים אלה ישנן גומות החשות בחום גוף של חיות אחרות, מה שמכוון אותם לטרפם גם בחשיכה מוחלטת.
הם פחות ארוכים משאר מיני הסוג ואורכם 150–180 ס"מ בממוצע.
נחשים אלה נכרכים על ענפי העצים ביער ואורבים לטרף לא זהיר אותו הם יחטפו מהענפים הסמוכים ואף מהאוויר.
לעיתים נחש זה נצפה גם על קרקע היער.
הטרף העיקרי שלו כולל חיות בעלות דם חם כמו עופות, יונקים קטנים שונים וגם זוחלים קטנים.
פיתון עצים ירוק מזכיר את הנחש ממין רב חנק איזמרגדי (Corallus caninus) מאמריקה הדרומית שכמותו חי על העצים וצבעו ירוק, אך שניהם שייכים למשפחות נפרדות: הראשון לפיתוניים והאחרון לחנקיים.
נחשים אלה משמשים גם כחיית מחמד מוצלחת ופופולרית שאינה מצריכה גידול מיוחד, ואינם נחשבים מסוכנים לאדם.
פיתון עצים (שם מדעי Morelia) הוא סוג של נחש מסוג פיתון ממשפחת הפיתוניים הנפוץ בגינאה החדשה ובאוסטרליה והוא כולל 7 מינים ועוד מין נכחד.
נחשים אלה מצויים ביערות גשם, על גבי ענפים והם גדולים לגודל של 2–3 מ' בממוצע.
כמו רוב הפיתוניים הם הורגים את טרפם בעזרת אחיזת חנק ולא על ידי ארס.
בצידי העיניים שלהם וגם בחלק החיצוני של פיהם ישנם חיישני חום המכוונים אותם ליצורים חמי דם, המהווים למשה את טרפם.
riversleighensis (נכחד, שרידיו נמצאו בקווינסלנד שבאוסטרליה)
פיתון מקלוט (שם מדעי: Liasis mackloti) הוא מין של נחש גדול ממשפחת הפיתוניים ומהסוג פיתון מים החי ברחבי איים באינדונזיה.
הוא קיבל את שמו מהחוקר היינריך מקלוט .
הנחש יכול להגיע לאורך 3-4 מטר בממוצע והוא חום כהה עד ירוק ולעיתים נדירות גם צהוב ובעל ראש ועיניים קטנים.
נחש זה יודע לטפס טוב ומצוי הרבה בין העצים.
הוא נפוץ בטבע ביערות גשם באינדונזיה באזור איי טימור ופעיל בעיקר בלילות.
עקב גודלו הוא טורף מרשים באזוריו וניזון בעיקר מיונקים שונים, עופות וזוחלים אחרים.
הוא כורך את גופו על קרבנו עד שהטרף נלחץ למוות.
mackloti - נפוץ בטימור, ווטר ובמזרח איי סונדה הקטנים .
savuensis - נפוץ בסאבו ובמזרח נוסה טנגרה.
פיתון עבה-קשקשים (שם מדעי: Morelia carinata) הוא מין של פיתון עצים הנפוץ באוסטרליה הטרופית.
הפיתון עבה-הקשקשים יכול להגיע באורכו לשני מטרים והוא בעל קשקשים חיוורים בצבע דבש ועליהם כתמים חומים-אדמדמים.
הקשקשים גדולים ונתנו לנחש את שמו והעיניים גדולות עם ראש רחב.
הנחשים נמצאים בעיקר במערב אוסטרליה בחלקים הדרומיים של נהרות מיטשל והנטר והם נפוצים הרחק מהחופים.
תפוצתם היא באזורים סלעיים ומכוסי שיחים ועצים.
נחש זה נחשב לרגוע באופיו ופעיל בעיקר בשעות בין הערביים, אז הוא יוצא לצוד.
כמו שאר הפיתונים הוא מחכה לטרף במארב והורג אותו על ידי מחיצה בגופו הגדול.
הוא ניזון מעופות, עטלפים, יונקי כיס, זוחלים ומכרסמים.
פיתון שחור-ראש (שם מדעי: Aspidites melanocephalus) הוא מין של נחש גדול ממשפחת הפיתוניים המצוי ברחבי צפון אוסטרליה.
אורכו של פיתון זה 2-1.5 מטרים ואף לאורך 3.5 מטרים והוא שוקל 16 קילוגרם בממוצע.
הוא בעל קשקשים גדולים ומפוספס בצבעים בולטים בצבע חום כהה על רקע כתום ובטן לבנה וצהובה.
החלק העליון והראש שחורים לגמרי.
הגוף מתקצר ככל שהוא קרב לקצה והזנב דק מאוד.
הנחש מצוי בצפונה של אוסטרליה בכל האזורים למעט באזורים יבשים ביותר, באזורים הטרופיים עד לאזורים צחיחים למחצה.
הוא מתחבא רוב זמנו בין הסלעים והנקיקים באוסטרליה ובמקרה שיתקפו אותו ישרוק בקול.
רק לעיתים נדירות הוא ינשוך לצורך הגנה.
נחשים אלה ניזונים בעיקר מלטאות וזוחלים אחרים וקצת פחות מיונקים.
עקב שהותם באזורים חמימים הם יכולים לעכל מהר ולשרוד הרבה זמן ללא מזון.
הם יכולים לאכול טרף הגדול מראשם, כשהם מפרידים את הלסתות אחת מהשנייה.
פיתון מקסיקני (שם מדעי: Loxocemus bicolor) הוא מין של נחש יחידי בסוגו ובמשפחתו, הלוקסוסמיים (Loxocemidae).
נחש זה מכונה פיתון, אף שאיננו שייך למשפחת הפיתוניים.
עם זאת הוא נחשב לקרובם הרחוק.
הוא חי בטבע במרכז אמריקה ובמקסיקו.
נחש זה מגיע לאורך מרבי של 1.57 מטר, אך בדרך כלל אורכו רק 90 ס"מ.
כמו קרובו הוא בעל שרירים גדולים, עיניים קטנות ולסת ארוכה בעלת שיניים מחודדות.
הוא אינו ארסי והורג את קרבנותיו בלפיתת מוות על ידי שריריו.
צבע הקשקשים כהה מלמעלה ולבן למטה, אך לעיתים הפיגמנטים למעלה נעלמים ויש נחשים שראשם לבן לגמרי.
הנחש נפוץ ביערות טרופיים, יערות יבשים ובהונדורס וגואטמלה הם נצפו בעמקים יבשים הנשפכים לים הקריבי.
מזונם העיקרי מורכב מלטאות וממכרסמים.
הם נצפו גם אוכלי ביצי איגואנה.
סוג ומין יחיד פיתון מקסיקני (Loxocemus bicolor)
הסוג פיתון מפוספס הוא סוג של נחשים ממשפחת הפיתוניים הנפוצים בצפונה של אוסטרליה.
בסוג זה ישנם 2 מינים.
אלו נחשים גדולים המגיעים לאורך של יותר מ-2 מטרים והם מפוספסים בצבעים כהים וגופם כתום-צהבהב עם בטן לבנה.
הם פעילי לילות בעיקר ומצויים באזורים יבשים באוסטרליה.
הם הורגים את טרפם באמצעות חניקה וגם על ידי מחיצתו על קירות המאורה בה הוא נמצא.
שם שם מדעי תמונה תפוצה פיתון שחור-ראש Aspidites melanocephalus אזור צפון אוסטרליה למעט אזורים צחיחים ביותר.
פיתון וומה Aspidites ramsayi מערב אוסטרליה עד מרכזה מאוסטרליה המערבית, דרך צפון הטריטוריה הצפונית ואוסטרליה הדרומית ועד לדרום קווינסלנד וצפון ניו סאות' ויילס.
פיתון צ'ילדרן (שם מדעי: Antaresia childreni) הוא מין של נחש ממשפחת הפיתוניים החי בצפון אוסטרליה ובכמה איים בקרבתה.
הנחש קרוי ע"ש החוקר ג'ורג' צ'ילדרן (John George Children).
אורכו של נחש זה הוא 1-1.5 מ' והוא בעל גוף בהיר עם שקשים מעט מפוספסים ומבריקים.
הראש גדול ומעוגל, השפתיים צהובות, הלשון ורודה והעיניים ירוקות.
הפיתון נמצא רוב זמנו על הקרקע אך גם יטפס על עצים או ישחה בעת הצורך.
הוא חי ביערות הגשם הצפוניים של אוסטרליה.
הוא יוצא לפעילות בלילות ומחפש טרף קטן כמו יונקים קטנים, עופות וזוחלים אחרים.
הוא יכול לבלוע טרף הגדול מראשו והורג אותו על ידי כריכת גופו סביב הטרף עד למותו.
הוא מגיע למערות מסוימות כדי לתפוס עטלפי חרקים שיוצאים ממנה ואז תופס אותם.
הפיתון הוא חיית מחמד נפוצה וקלה לגידול ברחבי העולם.
פיתון קטן (Antaresia) הוא סוג של נחשים ממשפחת הפיתוניים בתוכו ישנם 4 מינים.
בעבר הם נחשבו למינים בסוג פיתון מים (Liasis).
הם חיים באוסטרליה בביצות ובערבות עשב והם מהקטנים שבפיתונים.
הם בעלי ראש מעוגל ועיניים גדולות.
חלקם נפוצים מאוד בהיתלות בענפים והמתנה לטרף שיעבור תחתיהם, אותו יטרפו על ידי לסתותיהם ושריריהם החזקים.
פיתון סטימסון (שם מדעי: Antaresia stimsoni) הוא מין של נחש ממשפחת הפיתוניים החי באוסטרליה.
הפיתון הוא נחש לא ארסי המגיע עד לאורך 100 ס"מ והוא בעל רצועות חומות על רקע בהיר באופן העוזר לו להסתוות על הקרקע.
הראש רחב, העיניים ירוקות ועל השפתיים חיישנים הקולטים חום גוף.
הנחש מצוי בטבע מחופי מערב אוסטרליה ועד לאזורים המרכזים בכל מדינות אוסטרליה (למעט ויקטוריה).
הוא אינו מצוי במזרח, צפון או דרום אוסטרליה אך מצוי באי דירק הארטוג .
הוא מצוי בבתי גידול יבשים וסלעיים, כולל במדבר וברמות ההרריות של מרכז היבשת, וכן ביערות אקליפטוס, נקיקים וערבות שיחים.
הוא מצוי גם בתלים של טרמיטים.
הנחש אורב לטרפו בשעות הלילה ומחכה לטרף קטן של יונקים, צפרדעים וזוחלים אחרים.
נחש זה הוא חיית מחמד פופולרית הדורשת גידול מועט.
פיתיון הוא אמצעי לדיג של דגים שונים באמצעות משיכתם לעבר הדייג.
הפיתיון מוצמד לקרס הנמצא בקצה חכת דיג.
כאשר דג בולע את הפיתיון הוא נתפס בקרס ונמשך למעלה.
ישנם 2 סוגים של פתיונות:
פתיונות טבעיים: זוהי הצורה הקדומה של הפיתיונות וגם השיטה המצליחה יותר.
היא מורכבת מיצורים חיים קטנים או מפיסות מזון.
הפתיון העיקרי בחכות כאלה הוא של זחלי העש Achroia grisella וכמותו מוצלחים גם תולעים שונות כמו תולעי אדמה, כמה עלוקות, דגים ממשפחת הקרפיוניים, דו-חיים, חרקים וסרטנים שונים.
כמה דייגים משתמשים גם בגבינות או בפירורי לחם כדי להשיג את אותה מטרה.
הפתיונות יכולים להיות חיים או מתים, זה לא משנה עבור הדגים.
פתיונות מלאכותיים: צורה מודרנית של הפתיונות הקלאסיים.
פתיונות אלו קשורים לקרס והם נראים בדמות דג עם סנפירים זזים או בדמות נוצה.
הוא משפיע על הדגים כמו הפתיונות הרגילים אך פועל פחות טוב.
פיתיונאי הסרגסום או הִיסְטְרִיּוֹן (שם מדעי: Histrio histrio) הוא מין של דג ממשפחת הפיתיונאיים שבסדרת החכאים.
דג זה יחידי בסוגו ומצוי רק בין אצות הסרגסום הצפות מעל פני שטח האוקיינוסים הסובטרופיים.
דג זה מוסווה ביותר וגופו נראה כמו אצת הסרגסום.
כמו קרובי משפחתו הוא מתמחה במארב חרישי לטרפו והוא יכול לבלוע במהירות כל טרף מזדמן בעזרת לסתותיו שיכולות להיפער קדימה תוך שבריר שנייה ולבלוע טרף הגדול גם ממנו.
הוא נע באמצעות סנפיריו הבשרניים המקילים עליו להיאחז בצמחייה ואולם מקשים עליו לשחות.
למעשה הוא זז מעט מאוד כל חייו.
הפיתיונאי ניזון ממגוון יצורי ים קטנים ביניהם דגים, רכיכות וסרטנים שחלקם מוסווים לא פחות ממנו.
הפיתיונאי יכול לבלוע יצורים הגדולים גם ממנו עצמו והוא גם קניבל.
בבטנו של פרט אחד נמצאו 16 פיתיונאי סרגסו צעירים.
הפיתיונאי חי רק על אצות הסרגסום והוא גם מתרבה ומטיל ביצים עליהם.
הסוואתו מצילה אותו מטורפים כמו עופות ים ודגים גדולים יותר ואם זה לא עוזר הוא יכול לקפוץ אל האצה שמעל פני המים.
פכיצפלוזאוריים (שם מדעי: Pachycephalosauridae) היא משפחה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף המתאפיינים בכיפת גולגולת משוריינת וחזקה, איתה יכלו לנגוח ביריבים וטורפים.
דינוזאורים אלה יכלו להגיע לאורך 5 מטט ולשקול עד 500 ק"ג, והם היו אוכלי צמחים.
גולגולתם כוסתה בשכבת מגן עבה מאוד וגם בזיזי עצם קטנים ואצל כמה מינים בקרניים חדות.
הם יכלו לנגוח ביריביהם ובטורפים בלי להיפגע.
הם נעו על שתי רגליים ונדדו בעדרים.
דינוזאורים אלה חיו רק בתקופת הקרטיקון ונכחדו יחד עם שאר הדינוזאורים לפני 66 מיליון שנה.
כמה מדענים רואים בהומלוצפל, הגויוצפל והואננוזאורוס (Wannanosaurus) חברים במשפחה נפרדת - הומלוצפליים (Homalocephalidae).
פכיקורמאים (שם מדעי: Pachycormiformes) היא סדרת דגים מקריני סנפיר נכחדים אשר התקיימה בעידן המזוזואיקון מסוף הטריאס עד סוף הקרטיקון ונכחדו לחלוטין לפני 65 מיליון שנה בעת הכחדת הקרטיקון הגדולה.
מאובניהם נמצאו באירואסיה ואמריקה הצפונית.
לדגים אלה היו סנפירי חזה רחבים דמויי-משוט והם היו בעלי חוטם גדול ועיניים גדולות.
הם היו שייכים לקבוצה תמים גרמיים, בה דגי התנין והקשות-סנפיר המודרניים.
מינים אלה היו בעלי גדלים שונים והגדול שבהם היה הלידסיכתיס (Leedsichthys), גדול דגי הגרם מעולם שהגיע לאורך של מעל 16 מטרים.
דג זה לא היה צייד אלא מסנן פלנקטון כמו כריש ענק וכריש לווייתני.
בעבר שייכו לסדרה גם את האיכתיודקטידיים הטורפים אך כיום מעריכים שהם קרובים יותר לגרום לשונאים.
פכידיפטיס המכונה גם פינגווין ענק ניו זילנדי (שם מדעי: Pachydyptes) הוא סוג של פינגווין גדול אשר חי בסוף תקופת האאוקן לפני 34–37 מיליון שנה מימינו.
מאובניו כללו רק ממצאים בודדים שהתגלו ב-1930 במחוז אוטגו שבאי הדרומי של ניו זילנד.
בסוג זה היה מין בודד.
הפכידיפטיס היה הפינגווין הכבד ביותר שהתקיים אי-פעם, אך היה נמוך מעט מהאנטרופורניס.
להשוואה הגדול שבפינגווינים החיים - פינגווין קיסרי מגיע רק לגובה 130 ס"מ ולמשקל 45 ק"ג.
הפכידיפטיס היה עוף ימי שחי לאורך חופי ניו זילנד ודג במימיה שהיו חמימים מכיום.
ככל הנראה הוא גם חי במושבות על החופים.
פכיסטרוטיו (שם מדעי: Pachystruthio) הוא סוג נכחד של עוף גדול לא מעופף, שהשתייך למשפחת היעניים.
בעבר הוא נחשב ליען (הסוג Struthio), אך הוא הופרד על סמך כמה הבדלים ב-1954. סוג זה כלל 3 מינים: P.
ישנם חוקרים הרואים במאובנים אלה שרידי יענים רגילים, אך ענקיים.
המאובנים של יען זה התגלו בגאורגיה ובחצי האי קרים, ועצמות הרגליים שלהם היו ענקיות בהרבה מאשר ליענים מודרניים.
הפכיסטרוטיו הגיע בבגרותו לגובה של 3 מטרים ולמשקל של 450 ק"ג, כמו דוב קוטב.
למעשה הוא נחשב לאחד העופות הגדולים ביותר מעולם, קטן רק מהוורומבי, הדרומורניס ואולי מהאפיאורניס.
מבנה הרגליים שלו מעיד שהיה יכול לרוץ היטב כדי לברוח מטורפים גדולים כמו שנחרבים, ברדלסי ענק, זאבים ודובים שחיו באירופה בזמן הפליסטוקן.
עם זאת הוא היה איטי מכדי לברוח משבטי ציידים שאולי צדו אותו ותרמו להכחדתו.
פיתונומורפה (שם מדעי: Pythonomorpha) היא קבוצה של קשקשאים בני הקבוצה דמויי קמטן, המכילים את המינים הקרובים לנחשים ובני הקבוצה אופידיה וכן לטאות קדומות כמו המוזאזאוריים והאיגיאלוזוריים.
מינים אלה החלו להתפתח במשך אמצע היורה מלפני 170 מיליון שנה והתפצלו מדמויי קמטן אחרים כמו הקמטניים או לטאות הכוח, להם מאפיינים דומים.
הם בעלי לסתות ארוכות בעלות שיניים חדות ומעוקלות הניזונים מבשר חי, בעלי כלוב צלעות רחב ובעלי גפיים מנוונות עד שנעלמו לחלוטין אצל הנחשים או התפתחו לסנפירים אצל המוזאזאורים הימיים.
בני הקבוצה משתנים בגודלם מהנחשיליים שאורכם כמה סנטימטרים עד לנחשי האנקונדה והפיתון שיכולים להגיע לאורך 8 מטרים.
בעבר היו מינים גדולים כמו המוזאזאורוס שהגיע לאורך 18 מטרים ומשקל 20 טון והיה טורף-על מאיים גדול על כל יצורי הים סביבו.
עם זאת רוב המינים הגדולים נכחדו עם הכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה.
משפחה דוליכוזאוריים (Dolichosauridae) - נכחדה
פיתונים בורמזיים (שם מדעי: Python bivittatus) הם נחשים שנפוצים בדרום-מזרח אסיה.
עם זאת, מאז סוף המאה ה-20 הם הפכו למין פולש ואוכלוסייה מבוססת ומתרבה בדרום פלורידה.
אף על פי שנראו לראשונה פיתונים בורמזיים בפארק הלאומי אוורגליידס בשנות התשעים, הם לא הוכרו רשמית כאוכלוסייה מתרבה עד שנת 2000. מאז, מספר תצפיות הפיתון גדל באופן אקספוננציאלי עם למעלה מ-300 תצפיות בין השנים 2008 ל-2010.
פיתונים בורמזיים טורפים מגוון רחב של ציפורים, יונקים ומיני תנינים המצויים באוורגליידס.
ירידות בולטות בכמה מינים של יונקים חפפו מרחבית וזמנית עם ריבוי הפיתונים בדרום פלורידה, דבר המצביע על כך שההשפעה על בעלי חיים מקומיים היא כבר הרסנית.
אף על פי שהקושי לזהות פיתונים מקשה לאמוד את גודל האוכלוסייה, רוב החוקרים מציעים שלפחות 30,000 וככל הנראה למעלה מ-300,000 פיתונים כבר מצויים בדרום פלורידה, וכי אוכלוסייה זו רק תמשיך לגדול.
יבוא פיתונים בורמזיים נאסר בארצות הברית בינואר 2012 על ידי מחלקת הפנים של ארצות הברית.
פיתונים בורמזיים מסווגים כמין פולש במדינת פלורידה.
הם משבשים את המערכת האקולוגית בכך שהם טורפים מינים מקומיים, מונעים ממינים מקומיים מזון או משאבים אחרים או משבשים את האופי הפיזי של הסביבה.
הם דומים בגודלם או אפילו גדולים יותר מהנחשים המקומיים ומגיעים במהירות לגדלים המפחיתים את סיכוייהם להיטרף.
עם זאת, הם לעיתים קרובות מותקפים ונטרפים על ידי האליגטור האמריקני כאשר הם פולשים לטריטוריה שלו.
פוטנציאל הרבייה הגבוה, ההגעה המהירה לבגרות מינית ואריכות החיים של פיתונים בורמזיים מקשים לשלוט בגודל האוכלוסייה.
נקבה טיפוסית מייצרת מקבץ של בין עשרים לחמישים ביצים פעם בשנתיים, ויכולה לחיות עשרים שנה ומעלה.
בנוסף, כטורפי-על בעלי תזונה מגוונת, פיתונים בורמזיים תוקפים מגוון רחב של קבוצות טקסונומיות.
לפיכך, הם אינם תלויים במין טרף ספציפי.
הדרישות התזונתיות הגמישות של פיתונים בורמזיים מאפשרות להם לשרוד לפרקי זמן ארוכים ללא אוכל, אך כאשר הטרף זמין, הם אוכלים באופן קבוע.
כתוצאה מכך, פיתונים בורמזיים מהווים איום גדול על חיות הבר, ובפרט על יונקים בגודל בינוני.
הירידה הדרסטית שחלה באוכלוסיות של יונקים שונים ברחבי אוורגליידס עשויה להיות קשורה להתרבות הפיתונים.
השוואה בין סקרי דרכים שנערכו בשנים 1996–1997 (לפני ההתפשטות) ובשנים 2003–2011 (לאחר ההתפשטות) הצביעה על ירידה של בין 88% ל 100% בתדירות התצפיות של דביבונים, אופוסומים, שונרים מצויים, ארנבים, שועלים ומיני יונקים אחרים.
ירידות אלה תואמות את הגאוגרפיה המרחבית של התפשטות הפיתון.
מאידך, ידוע כי רוב המינים הללו גדלו במספרם בעקבות הפרעה אנושית.
אוורגליידס הוא אזור של שטחי ביצות סובטרופיות המרכיבות את השליש התחתון של חצי האי פלורידה.
רק 25% מהאוורגליידס המקוריים נותרו מוגנים בתוך הפארק הלאומי של אוורגליידס (ENP).
האקלים של דרום פלורידה ומיקומו של אוורגליידס, מוקפים באזור מטרופולין ממזרח, נאפולי ממערב ומפרץ פלורידה מדרום, הופכים אותו לפגיע במיוחד להתפשטות של מינים אקזוטיים.
מיאמי, במיוחד, היא המרכז לסחר בחיות מחמד אקזוטיות בארצות הברית.
אף על פי שמקורם המדויק של פיתונים בורמזיים באוורגליידס אינו ידוע, סביר להניח שרבים היו בעבר חיות מחמד ששוחררו על ידי בעלים שהתקשו לטפל בהם.
אולם, רוב החוקרים מסכימים שאוכלוסיית הפיתונים גדלה במיוחד לאחר הוריקן אנדרו .
ההוריקן הרס מתקן לגידול פיתונים, ושחרר מספר עצום של פיתונים לביצות הסמוכות.
בדיקה גנטית שנערכה לפיתונים בורמזיים שנדגמו בפארק הלאומי אוורגליידס הראתה שהאוכלוסייה נבדלת מבחינה גנטית מפיתונים שנדגמו באזור המחיה המקורי שלהם, אך בקרב אוכלוסיית אוורגליידס, יש מגוון גנטי קטן.
בשנת 2001 החל הסקר הגאולוגי של ארצות הברית לבצע מחקר שנמשך 10 שנים ובמסגרתו בוצעו בדיקות גנטיות ל-400 פיתונים שנלכדו באוורגליידס.
הסקר זיהה קשרים גנטיים סבוכים בין הנחשים שנתפסו, וגילה שחלק מהפיתונים באוורגליידס הם בני כלאיים.
13 מתוך 400 הפיתונים שנבדקו היו בעלי חתימות גנטיות של פיתון הסלעים ההודי בתוך ה-DNA שלהם.
פיתון הסלעים ההודי ידוע כזן קטן יותר, מהיר ותוקפני יותר מהפיתון הבורמזי.
ניתן לשער כי הכלאה זו מאפשרת למין ההיברידי הפולשני להסתגל במהירות רבה יותר למערכת האקולוגית של אוורגליידס.
קשה להעריך את גודלה של אוכלוסיית הפיתונים הבורמזיים באוורגליידס בגלל אופיו החשאי של מין זה, ובגלל היכולת המוגבלת לבצע הערכה בשיטה המסורתית של לכידת בעלי חיים, סימונם ושחרורם.
אינטואיטיבית, שחרור מחדש של פיתונים שנלכדו נוגד את המטרה העיקרית שהיא הפחתת מספרם.
בשנת 2025 נעשה ניסיון להילחם בפיתונים בעזרת ארנבים רובוטיים סולריים המפיצים חום וריח.
הפיתונים מסתתרים, אך לאחר שהם מתגלים לכידתם קלה יחסית.
מקווים שהארנבים יפתו אותם לצאת ממחבואיהם.
כמו כן נערכת תחרות נושאת פרסים בין הציידים.
פכיארמתריום (שם מדעי: Pachyarmatherium) הוא סוג נכחד של דלשינאי מסדרת הארמדילאים, אשר התקיים באמריקה הדרומית והצפונית שלפני 4.9 מיליון שנה עד לפני 11,000 שנה מזמננו, ונכחד לפני ההולוקן.
הסוג נקרא בשמו בידי החוקרים די דאונינג ווייט (Downing and White) ב-1995.
Pachyarmatherium leiseyi - שמאובניו התגלו בפלורידה שלפני 4.9 עד 0.3 מיליון שנה.
Pachyarmatherium tenebris - שמאובניו התגלו בוונצואלה שלפני 800 עד 11 אלף שנה.
Pachyarmatherium brasiliense - שמאובניו התגלו במדינת ריו גראנדה דו נורטה שבברזיל לפני 100 אלף שנה.
זהו דמוי-ארמדיל גדול יחסית ששכן הן באמריקה הצפונית והן באמריקה הדרומית, כך שהוא שרד את ההחלפה האמריקאית הגדולה שבסוף הפליוקן.
בעבר הוא נחשב לקרוב לגליפטודוניים או לפמפתריים, שחיו לצידו אך בימינו רואים בו בן למשפחה נפרדת.
הפכיארמתריום היה בעל כסות שריון אוסטאודרם, המכסה את שריונם של הארמדילים החיים להגנה.
היה לו חוטם צר בעל שיניים מעטות וחלשות יחסית וככל הנראה הוא השתמש בלשון ארוכה כדי לאכול נמלים.
המינים הגדולים עלו בגודלם על ארמדיל ענק מודרני והגיעו למשקל מוערך של 100 ק"ג.
פכיאורניס (שם מדעי: Pachyornis; מילולית: "עוף מעובה") הוא סוג נכחד של עופות גדולים חסרי יכולת תעופה מסדרת הדינורניטיים, אשר התקיימו בניו זילנד בין הפליסטוקן להולוקן.
בדומה לקרוביו הוא נכחד עם הגעת האדם לניו זילנד בשנת 1500 בקירוב.
סוג זה תואר ב-1891 בידי החוקר האנגלי ריצ'רד ליידקר .
עוף זה היה קרוב של מואה רחבת-מקור ומואה מזרחית אך היה כבד משתיהן.
המין הגדול ביותר בסוג היה Pachyornis elephantopus, אשר הגיע לגובה של כ-1.8 מטר ולמשקל של כ-145 ק"ג, מה שהופך אותו לשני בגודלו בין המואות לאחר הדינורניס הענק.
ביציהם של עופות אלה הגיעו לאורך 226 מ"מ ורוחב של 158 מ"מ.
מואה כבדה זו הייתה בעלת רגליים עבות וחזקות, מהם קיבלה את שמה ובעלת כנפיים מנוונות.
היא ניזונה מצמחייה קרקעית ומעלים וזרעים וחיה בסביבות שיחים או בתות ויערות יבשים.
חלק מהמואות התקיימו באזורי אחו אלפיני, סביב העיר נלסון וכנראה נוצותיהם הותאמו להגנה מהקור.
בניו זילנד לא היו טורפים יבשתיים, כך שהסכנה היחידה שלהם הגיע מעיט האסטי הענקי שנכחד לצידם עם בוא האדם לאיים.
פכיפנתרה (שם מדעי: Pachypanthera; מיללית: "פנתר עבה") הוא סוג של חתול נכחד שהתקיים בסוף המיוקן בדרום-מזרח אסיה הנחשב לקרוב לפנתרים החיים.
זהו סוג שתואר ב-2023 על סמך ממצאים מאובנים ממערה באיסאן שבצפון-מזרח תאילנד שכיום מצויים באוניברסיטת צ'ולונגונגקורן.
הסוג תואר בידי החוקר de Bonis והמין היחיד בסוג הוא: Pachypanthera piriyai, לכבוד החוקרת Piriya Vachajitpan.
ממצאי הסוג כללו שיניים רבות ולסת תחתונה שאופיינו במבנה מסיבי ומחוזק ביותר ביחס לחתול, דומים מאוד לאלה של צבועיים.
אלה יכולים לרמז שהחתול ניזון מעצמות אותם שבר עם לסתותיו.
המבנה שלו רמז שהיה קשור לחתולים הגדולים כמו המיופנתרה, נמר ערפילי והפנתרים החיים.
בגודלו הוא דמה לגודל של יגואר במשקל של 142 ק"ג.
החתול התקיים באזורים שבין שטחי ביצות ליערות גשם בהם התגלו מאובנים של מספר מכפילי פרסה כמו חזיריים, אנתרקותריים, ג'ירפיים ופריים וכן שרידי מספר פילאים וקרנפיים.
כמו כן התגלו מאובני של קוף אדם, ה-Khoratpithecus.
בעלי חיים אלה אולי ניצודו בידי הפכיפנתרה.
פכירת אצבעות, המכונה בסלנג "קנאקים" (מגרמנית: Knack) או "קליקים", היא מחוות גוף שבה מכופפים, מותחים או מניעים את פרקי האצבעות וכן מפרקים אחרים בגוף, כך שישמיעו צליל חד כשל פיקוק או היסדקות.
כדי להפיק צלילים אלה, אנשים רבים נוהגים לכופף או להניע את אצבעות ידיהם לתנוחות בלתי רגילות.
לדוגמה: מושכים את האצבעות לאחור, אל עבר גב היד, או החוצה מכף היד.
בסרטי קולנוע מוקדמים רבים הוצגה פכירת האצבעות כאופיינית לדמויות קשוחות ומחוספסות, וסימלה בדרך כלל איום באלימות.
דימוי זה זכה אחר כך לפרודיה בסרטי הנפשה רבים.
המנגנון הפיזי של פכירת האצבעות אינו ידוע.
תהליך של קוויטציה (מיעור) בתוך המפרק - התנועה החדה של פכירת האצבעות גורמת לעלייה בנפח ולירידה בלחץ של הנוזל שבתוך המפרק, וכתוצאה מכך נוצרים אזורים דמויי בועות של ריק חלקי בנוזל (קוויטציה).
כאשר הלחץ יורד עוד, בועות אלה קורסות או "מתפוצצות" וגורמות לצליל החד המוכר.
סברה זו הועלתה בכתב עת רפואי.
המתיחה הפתאומית של רצועות המפרק.
שחרור של גז שהיה מומס בתוך נוזל המפרק כתוצאה מהתנועה הפתאומית.
זה ההסבר המקובל לצליל שניתן להפיק מכל מפרקי הגוף בכירופרקטיקה.
הסבר זה זכה לאישוש במחקר חדש שנעשה על ידי חוקרים קנדים ובו בעזרת צילום MRI הוכיחו כי הוא נגרם על ידי היווצרותו של חלל מלא בגז בתוך הנוזל הסינוביאלי, לפני הפקיעה זוהה הבזק לבן ולאחר מכן נשמע הצליל של התבקעות הבועה.
באירוע בודד של פכירת אצבעות אין נזק רפואי.
אין די מחקרים רפואיים שבדקו את הנזק ארוך הטווח של פכירת אצבעות חוזרת ונשנית.
לפי מחקר של Castellanos ו-Axelrod, שבדקו 300 חולי דלקת מפרקים, אין קשר סיבתי מוכח בין פכירת אצבעות לדלקת המפרק.
מן הצד החיובי, פוכרי אצבעות רבים מדווחים על תחושת שחרור ויכולת תנועה מוגברת אחרי פכירת האצבעות.
כאשר פוכרים את האצבעות, מגורים אברוני הגיד על שם גולג'י (קבוצה של קצות עצבים המעורבים בתחושת התנועה) והשרירים המקיפים את המפרק נרגעים.
יש הטוענים שה"קנאקים" גורמים לרעידות באצבעות בזקנה, אך אין מחקרים ברורים המצביעים על כך.
בנוסף, יש האומרים שרק במקרה שה"קנאקים" מכאיבים לאצבעות, הם עלולים לגרום לנזקים.
פל קל הייתה שיטת בנייה של תקרות בטון שהומצאה על ידי המהנדס אלי רון בסוף שנות השבעים של המאה ה-20. שיטת פל קל הציעה פתרון קל, מהיר וזול יותר ליציקת תקרות במקום תקרות צלעות מבטון מזוין.
יישומים מסוימים של שיטה זו התבררו כמסוכנים מאוד והשימוש בתקרת פל קל מסוג בלתי תקין היה הגורם המרכזי לקריסת הרצפה באסון ורסאי.
בעקבות האסון, חלק מהמבנים שנבנו בשיטה זו תוקנו, והשיטה נאסרה לשימוש.
העיקרון הבסיסי של שיטת הפל קל הוא שימוש בארגזים של פח גלי בתוך הבטון המחליפים את מוטות הפלדה המיועדים לזיון כנגד גזירה ואת מוטות הזיון העליונים.
צורת הבטון הנוצק בין צלעות הפח דומה לזו המתקבלת בתקרת צלעות רגילה, בחלק מהתקרות הפל קל גם היה קרום בטון תחתון.
ארגזי הפח מונחים עם הפתח כלפי מטה ועם רווחים ביניהם.
בין הפחים ובשכבה של עוד כמה סנטימטרים מעליהם יוצקים את הבטון.
ארגזי הפח יוצרים חללי אוויר בתוך התקרה אך מאפשרים לה עובי סטטי מספיק גדול.
הפח הגלי מתפקד גם כטפסות וגם כזיון העוזר לבטון עם מאמצי המתיחה והכפיפה.
במקרים בהם נבנתה תקרת פל קל בגרסה שאינה תקנית, הפח החליף גם את חישוקי הפלדה האמורים למנוע גזירה.
חתך הבטון הבסיסי בתקרות אלו הוא T או I (מבחינת צורת הבטון).
במהלך השנים פותחו מספר גרסאות לשילוב של ארגזי פח וחתכים שונים לתקרת הבטון, עם או בלי חישוקי פלדה נוספים:
תקרה בחתך T שבצלעותיה יש חישוקים וזיון אופקי תקניים ובתחתיתה שכבת בטון דקה.
תקרה בחתך I שבצלעותיה יש חישוקים תקניים.
תקרה בחתך I שבצלעותיה אין חישוקים.
תקרה בחתך I שבצלעותיה יש חישוקים שאינם עונים לדרישות התקן.
בגרסאות 1 ו-2 קיימים חישוקים המהווים זיון כנגד גזירה ותקרות מסוג זה הן תקניות.
גרסאות 3 ו-4 בהן אין חישוקים אינן תקניות ואף מסוכנות.
תהליך בניית התקרה מתחיל ביציקה של בטון דק מאוד עם מעט זיון.
תפקידו של בטון זה אינו קונסטרוקטיבי.
על הבטון או לתוך הבטון בעודו רך, מכניסים את ארגזי הפח בצורת האות ח.
מעל הפחים וביניהם יוצקים את שאר הבטון המשמש לבסוף תקרה מקשית.
תפקידו של הפח הגלי הוא בין השאר להבטיח הידבקות טובה יותר בינו לבין הבטון.