tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך למד זמן מה מדעים כלליים בבית המדרש לרבנים בברסלאו, אך בשנת 1883 שב למינסק, והקדיש עצמו לעיסוק בספרות יהודית ובהוצאה לאור.
ציטרון כתב על בניין ארץ ישראל, ובפרט על סופרים יהודים, ויצא בחיבוריו כנגד ההתבוללות.
תרגם לעברית את "אוטואמנציפציה!" ליהודה לייב פינסקר, תחת הכותרת "אם אין אני לי מי לי".
עסק בתרגום יצירות נוספות (בעיקר מיידיש) לעברית, בהן משל אריה ליב לבנדה, קרל אמיל פרנצוז, זליג שכנוביץ וש.
אנ-סקי, וכן יצירתו המונומנטלית של צבי גרץ, "דברי ימי ישראל".
בין השנים 1886–1887 היה ממובילי העבודה על הקובץ של יוסף ספיר (מאודסה), "כנסת ישראל".
אז כתב על אברהם מאפו ועל פרץ סמולנסקין.
בהמשך חיבר ציטרון ספר על הספרות היהודית ברוסיה של המאה ה-19, וחיבורים נוספים על ספרות זמנו ("הספרות והחיים", "המשורר בחייו ובמותו").
לאחר עלייתו של הרצל, נסחף ציטרון אחר הרעיון הציוני ונטל חלק ככתב ביידיש, בעברית וברוסית בעיתוני הקונגרסים הציוניים ה-6, ה-11 וה-12.
בשנת 1916, בעת הכיבוש הגרמני, כיהן ציטרון כמפקח על בתי הספר היהודיים בווילנה.
ב-1920 החל לעבוד בקביעות בעיתון היידי "דער מאָמענט", שבו פרסם מספר מאמרים והיה אחראי למספר סדרות, ובהן הסדרות "משומדים" ו"נשים יהודיות נודעות" (שבהמשך יצאו כספרונים בודדים).
ציטרון היה משתתף קבוע של כל העיתונים והמאספים הקבועים של שנות השמונים של המאה ה-19. פרסם עשרות כתבות על אישי ציבור וספרות מהתקופה.
החל מ-1911 ועד יום מותו פרסם ב"העולם" סדרת כתבות מחקר חשובות, שנקראה: "רשימות לתולדות העיתונות העברית" והשתרעה על פני גיליונות רבים של כתב העת.
בין כתבי העת עליהם כתב נמנו: המגיד, הכרמל, הלבנון, המליץ, הקול, האמת והצפירה.
בסדרת כתבות אלו הביא ציטרון חומר רב וחשוב על תולדות העיתונות העברית, בתוכו שילב את המידע הרב שאסף מניסיונו האישי בשירות אותם העיתונים.
בשנת 1924 השלים ציטרון את מפעלו העיקרי, הלקסיקון הציוני העברי, ובו ביוגרפיות של מרבית הפעילים הציוניים.
שמואל ליב ציטרון נפטר בשנת 1930, בגיל 68.
אחיינו ישראל אבא ציטרון היה רבה של פתח תקווה.
משוק החיים: יכלכל שלשה ספורים מחיי בני ישראל: א) חטאת הקהל, ב) בעבור ביצה, ג) שלומיאל, ורשה: א.
יונה פותה: ספור מחיי בני ישראל (חבר בעקבות ספור בשפת הארץ), ורשה: בית מסחר הספרים של א.
מראשית ימי התנועה עד שנתאשר ועד חובבי-ציון באודיסה, אודסה: ועד חובבי-ציון באודיסה, תרע"ד.
דריי ליטערארישע דורות: זכרונות וועגן יידישע שריפטשטעלער, וילנה: ש.
אנשים וסופרים: זכרונות ורשמים מימי בכורי חבת-ציון והציונות, וילנה: ש.
יוצרי הספרות העברית החדשה: תולדותיהם, יצירותיהם, סגנונם וערך פעולתם, וילנה: שרברק, תרפ"ב.
משומדים: טיפן און סילועטן פונם נאענטן עבר, ורשה: צענטראל, תרפ"ג-1923.
די געשיכטע פון דער יידישער פרעסע: פון יאר 1863 ביז 1889, ורשה: אחיספר, 1923.
מאחורי הפרגוד: מומרים, בוגדים, מתכחשים, וילנה: צ.
לקסיקון ציוני: תולדות אנשי-שם שהצטיינו על שדה הרעיון הציוני, ורשה: ש.
ציטראן, אלע ווערק, ורשה: ש.
רשימות לתולדות העיתונות העברית, 'העולם':
אם אין אני לי מי לי, או, תוכן דברי המחברת אויטאעמאנציפאטיאן: ונלוה אליו מאמר שני בשם יתבררו ויתלבנו הדברים, וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראָם, תרמ"ד-1883.
קאַרל עמיל פראַנצאָז, שני ספורים מחיי בני ישראל (תרגם: שמואל ליב ציטראן), ורשה: [חמו"ל], תרמ"ה-1885.
אריה-לייב לבאנדה, אברהם בן-יוסף: ספור מחיי היהודים במלכות פולין מלפנים מהמאה השלישית לאלף הששי (תרגם: שמואל ליב ציטרון), ורשה: תושיה, תרע"א.
ד"ר צבי גרץ, דברי ימי ישראל, כרך ראשון: מראשית היות ישראל לעם עד התקוממות החשמונאים; כרך שני: מימי הנשיאים החשמונאים עד חרבן ירושלים; תרגום ש.
שמואל לוי (אופל) (14 במרץ 1884, סופיה – יולי 1966, ירושלים) היה צייר ישראלי, יליד בולגריה.
בעבודותיו בולטת הנטייה לתיאורי דמויות אוריינטליסטיות, בייחוד של יהודים תימנים.
לוי נולד בסופיה שבבולגריה לאברהם ונעמה.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה החל בלימודי אמנות באקדמיה לאמנות של סופיה .
עם ייסוד "בצלאל" בשנת 1906 עלה לוי לארץ ישראל והצטרף כתלמיד בכיר לבית הספר בהזמנתו של בוריס שץ.
השם "אופל" הוסף על ידו כמעין שם עט, אולם לוי בחר לנטוש אותו בשלב מסוים.
תערוכה באימפריה הרוסית זכתה, על פי עדותו, בהצלחה כלכלית שאפשרה את לימודיו באקדמיה ז'וליאן שבפריז, החל משנת 1913. בתקופת שהותו בצרפת השתתף בתערוכת ה"אורינטליזם" הצרפתיים.
לאחר שובו לארץ ישראל, בראשית מלחמת העולם הראשונה, היה לוי פעיל במסגרת האמנות המקומית.
בשנת 1920 היה לוי ממקימי "אגודת אמנים עברית".
ב-18 באפריל 1927 נפתחה תערוכה מעבודותיו בבית יוסף אליהו שלוש, ששכן בשדרות רוטשילד 9 פינת רח' הרצל בתל אביב.
ב-1931 הציג תערוכה ב"Galerie Sélection" בצרפת.
בשנת 1960 נערכה רטרוספקטיבה מיצירותיו במוזיאון תל אביב לאמנות ובבית האמנים בירושלים.
עבודותיו נמצאות באוספים שונים, ביניהם אוסף מוזיאון לוקסמבורג בפריז.
נפטר ב-1966. נקבר בהר המנוחות.
שמואל לייב שניידרמן (בכתיב יידי: שניידערמאן; 15 ביוני 1906 – 8 באוקטובר 1996) היה עיתונאי וסופר יהודי פולני־אמריקאי - ישראלי.
בכתיבתו עסק רבות ביהודי פולין.
שניידרמן נולד בעיירה קז'ימייז' דולני ("קוזמיר דלובלין") שליד לובלין שבפולין, בנם של חנה לבית מנדלבאום ואברהם שניידרמן (Sznajderman).
למד באוניברסיטת ורשה ובבית הספר הגבוה לעיתונאות, שם הכיר את אשתו לעתיד, הלינה-איילין.
בשנים 1929–1932 ערך את ביטאון האקדמאים היהודים בפולין Trybuna Akademicka ('הבמה האקדמית'), ובשנת 1931 ערך את Almanach Literacki ('אלמנך ספרותי') – אנתולוגיה של שירה ופרוזה מודרנית יידית ועברית.
פרסם שני ספרי שירה: "גילדערנע פייגל" ('ציפור זהובה'; ורשה 1927) ו"פייערן אין שטאט" ('להבות בעיר'; ורשה–פריז 1932), ותרגם ליידיש מפולנית את Laur olimpijski (1928) למשורר קזימייז' ויֶיז'ינסקי (Wierzyński) ואת הרומן הפוטוריסטי Palę Paryż ('אני שורף את פריז') למשורר והסופר היהודי-פולני ברונו ישיֶינסקי (Jasieński) (ורשה 1929).
כן השתתף במשך שנים רבות בכתב העת הספרותי היידי "ליטעראַרישע בלעטער".
משנת 1931 שימש ככתב שטח בפריז (גם בשם העט "א.
לוּבּלִינֶר") עבור כמה יומונים יהודיים-פולניים ביידיש ובפולנית, בהם Chwila, Nasz Przegląd ו-Nowy Dziennik, וכן היה עורך-משותף של הירחון הספרותי היידי "בלעטער" ועורך השבועון היידי "פּאַריז".
במסגרת עבודתו סיקר את מלחמת האזרחים בספרד, ולבסוף פרסם רפורטז'ה בשם "קריג אין שפאַניען" ('מלחמה בספרד', 2 כרכים; ורשה 1938).
בשנת 1933 נישא להָלָה (הלינה) שִימִין (Szymin; לימים איילין (Eileen); 1908–2004), בתם הבכורה של רגינה ובנימין שימין (1880–1942), מו"ל נודע של ספרים עבריים ויידיים בוורשה, שותף בהוצאת הספרים החשובה "צֶנטרַל", ואחותו הגדולה של צלם העיתונות הנודע דוד סימור ("שִים").
איילין, שהייתה נשואה לשניידרמן עד מותו, לקחה חלק מרכזי במחקר ובעריכת חומריו של בעלה.
בשנת 1940, בעת מלחמת העולם השנייה, היגר עם אשתו ובתו לארצות הברית והתאזרח בה ב-1949. התגורר בניו יורק.
משנת 1945 כיהן כתב שטח באו"ם עבור עיתונים בארצות הברית, בארץ ישראל, באירופה ואמריקה הדרומית.
ב-1945 ערך את הספר הראשון שסיפר על אודות גטו ורשה – יומנה של מרי בֶּרג.
כבר בסוף 1944, כחצי שנה לפני תום המלחמה, פרסם שניידרמן קטעים מהיומן בתרגום לאנגלית וליידיש.
בפברואר 1945 התפרסם היומן המלא בתרגום לאנגלית; כבר באותה שנה תורגם לעברית (על ידי יהודה האזרחי), ולאחר מכן תורגם לשפות רבות נוספות.
בהמשך התקין לדפוס את זיכרונותיה מהגטו של מרים בידרמן, "נעורים בצל המות" (עברית: חוה יערי; תל אביב תשכ"א), וכן את זיכרונותיה של ג'מה לה גוארדיה גלוק (אחותו של פיורלו לה גוארדיה), שהוחזקה בעת המלחמה כאסירה פוליטית במחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק, וניצלה (My story, ניו יורק 1961).
שניידרמן כתב בקביעות ביומון הניו-יורקי "פאָרווערטס" ולעיתונים יידיים נוספים בארצות הברית וברחבי העולם (בהם "דער טאָג", "דער אידישער קעמפער").
כן הרבה לכתוב בעיתונות האנגלית האמריקאית (The Reporter, The New York Times Book Review ועוד) ובעיתונות העברית בישראל ("על המשמר", "דבר").
הרבה לנסוע לאירופה (בעיקר למדינות הגוש הסובייטי) ולישראל.
בשנים 1975–1978 כיהן כנשיא אגודת פא"ן היידית בארצות הברית.
בשנת 1946 ביקר בפולין ודיווח על המתרחש בה.
את רשמיו כינס בספר "צווישן שרעק און האָפענונג: א ריַיזע איבער דעם ניַיעם פוילן" ('בין פחד לתקווה'; בואנוס איירס 1947; יצא באותה שנה באנגלית: Between Fear and Hope, ניו יורק 1947), שבו הביע דאגה מהאנטישמיות בקרב האוכלוסייה הפולנית לאחר המלחמה.
בשנת 1959 פרסם ספר נוסף, The Warsaw Heresy, שבו תיאר את האי-שקט האזרחי בפולין ב-1956 והרפורמות שבאו בעקבותיו.
בשנת 1965 כתב את הסרט The Last Chapter: The Rise and Fall of the Thousand Year Old Jewish Community in Poland ("הפרק האחרון: אלף שנות חיים יהודיים בפולין"), אשר עוקב אחר ההיסטוריה של יהדות פולין מההגירה לפולין בימי הביניים, דרך ממלכת הכוזרים ועד ההשמדה בשואה, ומתאר את השטעטל והקהילה היהודית.
ב-1970 פרסם בתל אביב את הספר "ווען די ווייסל האָט גערעדט יידיש"" ('כשהוויסלה דיברה יידיש'; יצא באנגלית בשנת 1978 בשם The River Remembers), המתאר מסע אישי והיסטורי בנבכי יהדות פולין.
הספר זכה ב"פרס הזיכרון" של הפדרציה העולמית של אגודות ניצולי ברגן-בלזן, הניתנת ליצירה ספרותית העוסקת בשואה ובמורשתה.
בשנת 1994 עבר שניידרמן מביתו שבשדרה התשיעית במנהטן לרמת אביב.
נפטר בישראל בשיבה טובה בשנת 1996 בעקבות שבץ.
אשתו איילין נפטרה ב-2004, ונקברה לצדו.
בתו הלן שניידרמן שָׂרִיד (נולדה ב-1937) עלתה לישראל ב-1962, מורה לאנגלית באוניברסיטת תל אביב (בדימוס), מתגוררת ברמת אביב.
בנו בן שניידרמן (נולד ב-1947; ) הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת מרילנד, ומתגורר בוושינגטון הבירה.
לאחר מותו תרמה אשתו את ארכיונו, הכולל את כל פרסומיו, למרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן באוניברסיטת תל אביב.
1973 – "פרס הזיכרון" של הפדרציה העולמית של אגודות ניצולי ברגן-בלזן, על "ווען די ווייסל האט גערעדט יידיש"" ('כשהוויסלה דיברה יידיש')
1986 – פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש
1995 – פרס שלום עליכם, על מפעל חיים בספרות יידיש
גילדערנע פייגל, ורשה: סעמאַפאָר, 1927. ("ציפור זהובה") (שירה)
פייערן אין שטאָט, ורשה–פריז: אייגנס, 1932. ("להבות בעיר") (שירה)
צווישן נאַלעווקעס און איַיפל-טורעם; איַינלייטונג פון עגאָן ערווין קיש, ורשה: ב' שימין, 1936. ("בין רחוב נאלבקי [המרכז היהודי של ורשה] למגדל אייפל") (תורגם לפולנית על ידי אשתו, הלה שימין) (מסות)
קריג אין שפאַניען; אילוסטראַציעס פון שים, ורשה: יִידישע אוניווערסאַל-ביבליאָטעק, 1938. ("מלחמה בספרד")
צווישן שרעק און האָפענונג: א ריַיזע איבער דעם ניַיעם פוילן, בואנוס איירס: צענטראַל-פאַרבאַנד פון פוילישע יידן אין אַרגענטינע, 1947. ("בין פחד לתקווה: מסע לפולין החדשה") (הופיע גם בתרגום לאנגלית)
איליאַ ערענבּורג, ניו יורק: אידישער קעמפער, תשכ"ט 1968. (מונוגרפיה)
ווען די ווייסל האט גערעדט יידיש; אילוסטראַציעס פון חיים גאָלדבערג, תל אביב: פארלאג י.
פרץ, תשל"א 1970. ('כשהוויסלה דיברה יידיש'; על חורבן העיירות היהודיות משני עברי הוויסלה, ובמיוחד על קוזמיר) (הופיע גם באנגלית)
אַרטור שיק: דאָס שטורמישע לעבן און שאַפן פון דעם גרויסן יִידישן מיניאַטור-מייסטער, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תש"ם 1980.
מרים בידרמן, נעורים בצל המות; עברית: ח' יערי, תל אביב: דבר, תשכ"א.
צוזאַמען: זאַמלבוך פאַר ליטעראַטור, קונסט, יִידישע פראָבלעמען און דאָקומענטאַציע, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ד.
קאַזשימיעזש וויעזשינסקי, "דער אָלימפּישער לאָרבער", אין: די יִידישע וועלט, 1928.
ברונאָ יאַשיענסקי, כ'פאַרברען פּאַריז; איבערגעזעצט: ש"ל שניידערמאן, ורשה: ניַיע קולטור, 1929. (רומן) ('אני שורף את פריז')
הרב שמואל לורנץ (נולד ב-1964) הוא רב ישראלי המשמש כראש ישיבת בני עקיבא נחלים.
למד בישיבת נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת שבות ישראל.
שירת בצה"ל כמפקד מחלקה ובמהלך המילואים קודם לתפקיד סמג"ד.
לאחר השירות הצבאי למד בישיבת הר עציון.
בשנת ה'תשמ"ז (1987) גילה הרב לורנץ ספר תנ"ך של הרב שלום שכנא ילין, שעליו סימונים שהועתקו מכתר ארם צובא.
הספר שהה שנים רבות בעליית גג ביתו של יצחק יעקב ילין בשכונת קריית משה בירושלים, וניצל ברגע האחרון על ידי לורנץ, שהיה באותה עת תלמיד ישיבת הר עציון.
הוא העבירו לידי החוקר יוסף עופר.
הרב מרדכי ברויאר הוציא מהדורה נוספת של התנ"ך, לאור ההערות האמורות, בהוצאת חורב, בשנת תשנ"ח (1998).
בשנת 1991 הקים את ארגון "ידידים" העוסק בטיפול בנוער במצוקה, הארגון זכה בפרס יו"ר הכנסת לאיכות חיים.
הרב לורנץ משמש כיו"ר הארגון.
בשנת תשנ"ה מונה לתפקיד ר"מ בישיבת ההסדר בעתניאל ושימש בתפקיד זה במשך כעשור.
במקביל, שימש מספר שנים כיו"ר ועד היישוב עתניאל.
בשנת תשס"ד מונה לראש ישיבת בני עקיבא נחלים.
בתשפ"ב קיבל את פרס החינוך למנהלים פורצי דרך מטעם המינהל לחינוך התיישבותי, פנימייתי ועליית הנוער במשרד החינוך.
שמואל (סם) ליימן-ווילציג (נולד ב-25 במאי 1949) הוא חוקר תקשורת, פרופסור אמריטוס במחלקה למדע המדינה ובבית הספר לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן.
החל מ-2023 מכהן כראש התוכנית בחוג לתקשורת, המרכז האקדמי פרס, שהקים יחד עם פרופסור טלי תאני-הררי.
תחומי המחקר שלו הם פעילות חוץ-פרלמנטרית ותקשורת פוליטית.
בשנים האחרונות הוא חוקר וכותב בתחום תקשורת, טכנולוגיה וחברה.
ליימן-ווילציג כיהן כחבר וכיושב ראש של כמה ועדות מל"ג לאישור הקמת בתי ספר לתקשורת בישראל; כיו"ר ועדת משרד החינוך לגיבוש תוכנית לימודים בתקשורת למערכת הממלכתית-דתית; וב- 2014-2015 היה חבר בוועדה הממלכתית מטעם משרד התקשורת לגיבוש מדיניות חדשה להסדרת השידורים האודיו-ויזואליים בישראל.
ליימן-ווילציג נולד במנהטן לג'ני (לבית ויינרב), מעצבת אופנה ילידת גרמניה, ולארתור ווילציג, איש עסקים יליד פולין, סגן יו"ר הג'וינט בקובה לשעבר.
גדל בשכונת וושינגטון הייטס, ולמד בבית הספר היסודי בישיבה על שם הרב משה סולובייצ'יק.
לאחר מכן למד בתיכון ישיבה יוניברסיטי.
ליימן-ווילציג למד מדע המדינה בסיטי קולג' של ניו יורק, וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה בשנת 1971. משם המשיך לבית הספר לממשל בהרווארד, ובשנת 1976 השלים את הדוקטורט שלו בנושא "השמרנות החדשה בארצות הברית".
בהרווארד למד אצל החוקרים המובילים בעולם בתחום: סימור מרטין ליפסט, לואיס הרץ, דניאל בל וסמואל הנטינגטון, שהיה מנחה הדוקטורט שלו.
בזמן לימודיו בהרווארד פגש את קרול (תמי) ליימן, והם נישאו ביוני 1974, ושילבו את שמות המשפחה שלהם: ליימן-ווילציג.
לאחר נישואיהם הצטרפו לתנועת "העלייה" של צפון אמריקה (NAAM), בה הפך ליימן-ווילציג לנשיא התנועה בתוך שנתיים, במקביל לעבודתו במשרד המבקר של עיריית ניו יורק כאחראי על ההשכלה הגבוהה.
באוקטובר 1977 עלו ליימן-ווילציג ואשתו לישראל, והוא החל לעבוד כמרצה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1985 התגייס לצה"ל והמשיך בשירות מילואים בחיל החינוך במשך 15 שנים.
בנוסף לכהונות שלו כראש המח' למדעי המדינה וראש ביה"ס לתקשורת בבר-אילן, ליימן-ווילציג כיהן במספר תפקידי ניהול אקדמיים אחרים באוניברסיטת בר-אילן: ראש החטיבה לעיתונאות ולימודי תקשורת (1991-1996); סגן ראש המחלקה למדע המדינה (והממונה על תוכנית התקשורת הפוליטית 2000-2004); סגן ראש המחלקה לתקשורת (2011–2014) וראש בית הספר לתקשורת (2014–2016).
בשנות השבתון שלו הוא לימד במכון ליפינסקי ללימודי יהדות, במכללת סן דייגו (1989–1990), באוניברסיטת בראון (2008-2009) ובמכון גילדנהורן לחקר ישראל באוניברסיטת מרילנד (2013).
ליימן-ווילציג חיבר חמישה ספרים אקדמיים והיה שותף בעריכה (עם ברוך זיסר) של אנתולוגיה לימודית אחת.
הוא פרסם 72 מאמרים: 44 בכתבי עת שפיטים ו-28 כפרקים בספרים אקדמיים.
ניתן לחלק את תחומי עשייתו המחקרית לשלושה תחומים מרכזיים:
המחצית הראשונה של הקריירה האקדמית של ליימן-ווילציג הוקדשה בעיקר להתנהגות חוץ-פרלמנטרית בישראל, והיא מתבטאת בשני ספרים שהוציא בנושא זה.
שני הספרים ניתחו וסיכמו בצורה מקיפה ומאורגנת מאמרים רבים שפורסמו בנושא במהלך שנות השמונים.
המסקנה המרכזית של ספרו הראשון הייתה שאף על פי שישראל הובילה בעולם הדמוקרטי בהשתתפות פעילה במחאות יחסית למספר האוכלוסין, הצלחת המחאות בה הייתה מוגבלת מאוד כתוצאה ממערכת תקשורת פוליטית לא מתפקדת.
הספר השני חקר את התוצאה של כישלון המחאות הללו: הקמתן האינטנסיבית, אד הוק, של "מערכות רווחה חברתית חלופיות" על ידי הציבור הישראלי, שעמדו כתחליף ובתחרות מול מערכות שהממשלה לא הצליחה לחולל בהן רפורמות.
כך למשל בנושאי חינוך, כלכלה, בריאות, תחבורה, תקשורת, דיור, דת וכו' הוקמו מערכות "אפורות" (על גבול החוקי) ו"שחורות" (בלתי-חוקיות).
ליימן-ווילציג טען (דבר שהיה שנוי במחלוקת) שתופעה מסיבית זו הייתה הגורם הבסיסי מאחורי מדיניות ההפרטה רחבת ההיקף של מדינת ישראל בנוגע לשירותים ציבוריים, שהחלה בשנות השמונים וצברה תאוצה בשני העשורים שלאחריהן.
מתוך מסקנות מחקרו אודות המחאה הציבורית, עבר ליימן-ווילציג בהמשך הקריירה שלו לעסוק בחקר התקשורת הפוליטית.
עיסוק זה הועמק עם הקמת המגמה לתקשורת פוליטית במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן, אותה טיפח מאז הקמתה.
בשנות ה-90 ובשנות האלפיים פרסם בהרחבה מאמרים רבים שעסקו בתעמולת בחירות, עיתונות, ניו מדיה.
המאמר הראשון עסק בשאלת הבעיה העיתונאית בחשיפת בריאות לקויה בקרב מנהיגים לאומיים (עוד בטרם חלה אריאל שרון), העשויה לפגוע בתפקודו הקוגניטיבי או הפיזי.
המאמר ניבא כי דילמות מסוג זה יגדלו כתוצאה מטכנולוגיות בריאות ומידע חדשות.
המאמר השני עסק בהתוויית המודל (הנלמד בבתי ספר לתקשורת עד היום) "שישה שלבים במחזור חיים של מדיה", העוסק בהתפתחותם של אמצעי מדיה חדשים מלידה ועד התיישנות, תוך שימת דגש על הצורך שלהם להתחרות עם תקשורת עוינת בוגרת, בתוך הסביבה האקולוגית של התקשורת.
המאמר השלישי טען כי הדיכוטומיה המקובלת של "חדשות רכות" ו"חדשות קשות" בקרב חוקרי תקשורת, אינה מספקת בלימודי ובמחקרי עיתונאות וזאת משום שישנם אינדיקטורים חסרים בשתי הקטגוריות הללו.
כך הוצעה קטגוריה ביניים שלישית: "חדשות כלליות", דבר שאפשר סיווג טוב יותר לידיעות חדשותיות והפך את הטיפול המתודולוגי בהן למדויק יותר.
שני המאמרים האחרונים לעיל מצוטטים בהרחבה בספרות המחקרית העולמית.
ב-2024 פרסם ליימן-ווילציג יחד עם ד"ר טלי פרידמן ספר מעמיק ורב-תחומי: חופש הביטוי של רבני הציונות הדתית: בין הלכה, משפט ותקשורת בדמוקרטיה הישראלית.
ספר זה בוחן את גבולות חופש הדיבור של אנשי דת, בין שמכהנים במשרה ממלכתית או לאו.
לאורך כל הקריירה האקדמית שלו הביע ליימן-ווילציג עניין בתת-התחום מדע, טכנולוגיה וחברה.
במשך למעלה משלושים שנה הוא לימד קורס לתואר שני שעסק במעבר מהעידן הפוסט-תעשייתי לעידן המידע, כהרחבת עבודתו של דניאל בל.
במשך כל התקופה הזו כתב ליימן-ווילציג מספר מאמרים מקוריים (אשר ממשיכים להיות מצוטטים), ועוסקים בהיבטים "עתידניים" של טכנולוגיה עכשווית ומדע והשפעתם על החברה.
במאמריו הוא עמד על תקדימים חוקיים-משפטיים במשך אלפיים שנה, אשר דנו בישויות "תת-אנושיות" המסוגלים להוות בסיס להתייחסות עכשווית ועתידית ליצורים בעלי תבונה מלאכותית, כגון רובוטים וכדומה וניתח את היכולות הקיימות והעתידיות של תרגום על ידי מכונה, תוך שימת דגש על ההשפעות החברתיות, כלכליות, פוליטיות ותרבותיות האפשריות.
באופן פרדוקסלי, אחת המסקנות הייתה שמערכות תרגום אוטומטיות "יצילו" מספר לא בטל של שפות מהכחדה ויפחיתו את הדומיננטיות של השפה האנגלית.
מזווית זו, עסק המאמר גם בהיבטים אתיים של פיתוחים אלה.
גולת הכותרת של פרסומיו בתחום זה הוא ספרו שיצא לאור ב-2021:
הספר סוקר את תופעת ה"וירטואליות" במהלך ההיסטוריה האנושית בתחומי חיים רבים, זאת כדי להראות שלא רק שהתופעה אינה "מודרנית" אלא שהיא מהווה חלק בלתי נפרד מחיי האדם האישיים והחברתיים.
(את פרקי הספר ניתן להוריד חינם לקריאה אישית.)
ליימן-ווילציג פרסם גם שני ספרים שאינם אקדמיים: המדריך השימושי לתקשורת: מדריך לתאוריה ומעשה לעיתונאות, פרסום ויחסי ציבור (תל אביב: הוצאת יעדים, 1994), וכן ספר הילדים "מלחמיץ" העוסק בעסקים, פרסום, שיווק והתנהגות אתית (תל אביב: הוצאת כנרת, 1995), הנמצא באתר האישי שלו.
במהלך השנים, ליימן-ווילציג היה בעל טור קבוע במספר כתבי עת ועיתונים (למשל בשנות התשעים בכתב העת "אותות", כתב העת המקצועי לשיווק ויחסי ציבור בישראל; בשנות האלפיים, בעיתון Providence Jewish Voice & Herald), כמו גם בלוג שבועי שיזם בתקופת כהונתו כראש מחלקה בין השנים 2004–2007, ונקרא "?Higher.Education".
שמואל לופו (תר"כ 1860 – תש"א 1941) היה איש חינוך ואיש ציבור יהודי.
כיהן כמנהל בתי הספר של כי"ח בבולגריה, בטורקיה ובארץ ישראל.
היה מראשי העדה הספרדית בירושלים.
נולד ברוסג'וק שבבולגריה לעזריה לופו, ממשפחה יהודית ממוצא רומני.
קיבל חינוך תורני אצל מנחם פרחי והרב חיים בז'רנו.
השתלם בבית המדרש למורים של כי"ח בפריז.
בתום לימודיו נשלח אל העיר פיליפופולי שבבולגריה לייסד בה בית ספר מטעם כי"ח.
בשנת 1883 עבר לנהל את בית הספר של כי"ח באדריאנופול שבטורקיה וכיהן בתפקיד כעשרים שנה.
בשנת 1903 עלה לארץ ישראל לנהל את בית הספר החקלאי מקוה ישראל של חברת כל ישראל חברים, וכיהן בתפקיד כעשר שנים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה עבר לירושלים לנהל את בית הספר של כי"ח בירושלים, לאחר התפטרותו של אלברט ענתבי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עמד בראש העדה הספרדית בירושלים.
כמו כן, כיהן כסגן נשיא הקהילה העברית המאורגנת וחבר הנשיאות של ועד העיר.
בשנת 1920 נמנה בין מייסדי הסתדרות הספרדים.
היה חבר אספת הנבחרים הראשונה.
היה פעיל בארגונים שונים, ובהם ועד הסיוע האמריקאי בירושלים וועד היתומים שעל יד ועד הצירים.
בסוף שנות העשרים, לקראת הגיעו לגיל שבעים, פרש מתפקידיו הציבוריים ועבר להתגורר בפריז.
הרב ד"ר שמואל למברגר (Shmuel Lemberger; 8 במאי 1886 – 12 באוגוסט 1960, י"ט באב תש"כ) היה מאנשי אגודת ישראל וכיהן כחבר (ממלא מקום) במועצת המדינה הזמנית.
שמואל למברגר נולד ברוז'ניאבה שבהונגריה (כיום בסלובקיה), בן מלכה (אמיליה בת שופרה) ביליצר (נפטרה ב-19 בפברואר 1938 וקבורה בווינה), נצר למשפחת רבנים (דור 9 ל).
בן יהודה לייב (שהיה רב של הקהילה ברוז'ניאבה) בן הרב שלמה.
למד בישיבת פרשבורג והיה תלמיד של נכדו של החתם סופר - ה"שבט סופר".
בגיל 22 הוסמך לרבנות, לאחר 11 שנים בישיבה.
התמנה לרב בקהילת סנט יורגן, עוד כשיהיה רווק.
למד בברלין התמחות בשפות, היה בעל תואר במשפטים, ועשה שני דוקטורטים, האחד בברלין במשפטים והאחר בווינה בשפות שמיות.
אחד הדוקטורטים עסק ביחס ובהשפעה של מקורות חז"ליים על פירושו של אב הכנסייה הירונימוס לספר ישעיהו.
שירת כרב צבאי ארבע שנים בצבא האוסטרו-הונגרי (של Szentgyörgyi כחלק מ-Hadffy השייכת ליחידת Mackensen) והשתתף במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרח (היה ברוסיה), ואף קיבל אות הצטיינות על גבורה ואומץ לב (Koronás Arany Érdemkereszt a Vitézségi Érem szalagján).
שירת כרב ראשי של חזית המזרח שמתחתיו שירתו 32 רבנים צבאיים.
היה נשוי לנוחה (או ניחה) נטה (Nata - נטליה - Natalie) לבית שיף (28 בינואר 1893– 29 ביולי 1970/ כ"ה תמוז תש"ל), ילידת דויטשקרויץ שבאוסטריה, בת לאברהם שיף (Schif - שיפף).
נוחה הייתה בתה של רגינה רחל (ראכלה) (בת ר' שמשון הלוי ומרת יטל) לבית גולדשטיין, והיו לה שנים עשר אחים ואחיות.
משפחת למברגר גרה בווינה ושם נולדו להם עשרה ילדים, שניים נפטרו בצעירותם (שלמה נפטר בגיל 10 חודשים ואהרן נפטר מאפנדציט בירושלים בגיל 8 ב-1939, כ"ט בסיוון תרצ"ט, ונטמן בהר הזיתים).
המשפחה חיה בווינה והיה בעל מוסד בנקאי הילדים חונכו בחינוך דתי המשלב השכלה כללית.
הרב שמאל היה חבר הבורסה לניירות ערך של ווינה.
ב-1938 נעצר הרב למברגר על ידי הגסטאפו ונכלא למשך שלושה חודשים במחנה דאכו.
למחרת ליל הבדולח פרצו חיילי SS לבית המשפחה בווינה, הרב שמואל הוזהר ככל הנראה מבעוד מועד ועזב את הבית.
לפני שהחיילים נכנסו לבית הם שאלו את האם האם היא יהודייה, והורו לה לשלוח את הילדים לחדר אחר.
3 נאצים הלכו לסלון ושברו כלי חרסינה וקריסטל לרוב, כמו גם את דלת המזנון, לאחר שהאם התמהמה לפתוח דלת זו.
הילדים שישבו בחדר הסמוך, חרדו לגורלה של אמם ופחדו פחד מוות מהרעש וההמולה ששמעו.
לאחר שהרב למברגר השיג אישור עלייה לארץ ישראל (כנראה בעד ממון רב), עזבה המשפחה את וינה באנייה של "אדריאטיקה" שעזבה את וינה ב-13 בפברואר 1939, והגיעה לחיפה ב-23 בפברואר 1939 והתיישבה בתל אביב ברחוב מאפו 10. בתקופת המנדט היה הרב למברגר חבר בוועד ההצלה הישובי.
הוא עמד בראש חוג חתם סופר ונמנה עם פעילי אגודת ישראל בארץ, השתתף בארגון הוועידות הארציות, ואף ייצג את אגודת ישראל, כממלא מקום של מאיר דוד לוונשטין, במועצת המדינה הזמנית.
בשנת 1952 מונה לשופט עירוני של העיר תל אביב-יפו, לצד 30 איש אחרים.
בתוך שלל עיסוקיו, ראה שמואל למברגר חשיבות רבה בהדפסה מחדש של ספרי קודש שהיו נדירים באותה התקופה, בין השאר, הדפיס מחדש את התלמוד הירושלמי, חומש 'תורה תמימה', סידור 'סדר עבודת ישראל' (שהודפס במקור בדפוס רדלהיים , גרמניה), חידושי הריטב"א ועוד.
בכל בוקר, בשעה 5:00, הרב שמואל לימד דף יומי בבית כנסת 'בית אל' ברחוב פרישמן 23 בתל אביב.
אשתו, נוחה הייתה פעילה בנשות אגודת ישראל, ובימי ראשון היה בביתה שיעור נשים של הרב מיכלסקי.
בנו של למברגר, , נפל ביום כ"ו בניסן תש"ח (5 במאי 1948) בקרב על גוש עציון במלחמת העצמאות.
בשל קשיי תקשורת, הבשורה על נפילתו של אברהם הגיע רק שבוע מאוחר לתל אביב, מקום מגורי המשפחה, וכך אירע שהמשפחה ישבה עליו שבעה ביום העצמאות הראשון של מדינת ישראל (ה' באייר תש"ח).בן אחר, יהודה, היה חבר באצ"ל ונתפס בשנת 1945 בידי הבריטים סמוך למבצר "שוני".
יהודה נשפט, נידון למאסר וישב בכלא עכו כשנתיים, הועבר למאסר בירושלים, ולבסוף שוחרר לקראת קום המדינה.
שמואל למברגר נפטר בי"ט באב תש"כ (12 באוגוסט 1960).
הרב שמואל סג"ל לנדא (ה'תק"י, 1750 – כ"ח בתשרי תקצ"ה, 31 באוקטובר 1834) היה ראב"ד פראג וראש הישיבה בה במפנה המאה ה-19. היה פוסק הלכה ומחבר תורני, כתב חלק מתשובות אביו רבי יחזקאל לנדא והוציאם לאור לאחר פטירתו, במהדורה שנייה של הספר נודע ביהודה.
נולד ביאמפול, בנו השני של רבי יחזקאל סג"ל לנדא - הנודע ביהודה, שכיהן כרב העיירה.
בהיותו בן 5 עברה משפחתו לפראג, שם נתמנה אביו לכהן כרב העיר.
נשא את הינדכה, בתו של הרב אורי פייבל (פייביש) היילפרין רבן של קעלין וליסא, ונכדת רבי שמואל הילמן היילפרין רבה של מץ.
לעת זקנותו של אביו, מינהו אביו למלא את מקומו בתפקידיו כרב העיר וכראש הישיבה, עד לפטירת אביו המשיך לכתוב את תשובותיו ולאחר פטירתו הוציא לאור את המהדורה השנייה של הספר 'נודע ביהודה' כשחלק מתשובותיו מובאים בספר.
לאחר פטירת אביו מילא את מקום אביו כראש בית הדין בפראג אך מאז פטירת אביו לא התמנה אב"ד רשמי לעיר.
למינוי התלווה סכסוך ארוך עם הרב ברוך ייטלס שקידם עצמו כמועמד לאב"ד פראג.
במהלך הסכסוך האשים הרב לנדא את ייטלס בגנבה ספרותית מדרשותיו.
הרב ייטלס מצדו הגיב בפרסום ספר בעילום שם נגד הרב לנדא, הספר "האורב" (סלוניקי תקנ"ה) מציג שני קונטרסים - "פלוגתיה דשמואל", המציג את עמדתו של הרב לנדא, ו"תיובתיה דשמואל", המשיב על טענותיו.
המריבה נסובה בפומבי על מינויים של שני דייני העיר האחרים, הרב יעקב גינצבורג מחבר "זרע יעקב" והרב מיכאל בכרך מחבר "ערוגת הבושם" כדיינים עצמאיים שאינם כפופים למרות ראש בית הדין.
עם שוך הסכסוך חזרו השלושה לשתף פעולה בהנהגת הקהילה היהודית בפראג, רבי שמואל אף כעס על פרסום דין הדברים שהיה ביניהם, וכתב ששלח את הדברים בצנעא, ולא רצה לבזות את חבריו.
בתק"ס (1800) פרץ עימות קשה עם קהילת הפרנקיסטים הגדולה שחיה בעיר כמעט בגלוי ושסרה למרותה של הנביאה השבתאית רייזל איגר.
בשיאו הושלכו לזמן מה לנדא והדיין אלעזר פלקלס יחד עם ראש בית הדין הרב מיכאל בכרך, שתקפו את אויביהם קשות, לבית האסורים.
נפטר בכ"ח תשרי תקצ"ה (31 באוקטובר 1834) ונקבר בבית העלמין היהודי בפראג-ז'יז'קוב.
מעט מתשובותיו נוספו על ידו לספר של אביו 'שו"ת נודע ביהודה', שהוא הוציא לאור לאחר פטירת אביו.
כמו כן הוציא לאור את תשובותיו בשו"ת "שיבת ציון", בו הוא מתמקד בביאור תשובות אביו.
כתב הגהות לספר שער המלך שנדפסו במהדורת מכון ירושלים של ספר זה.
בנו, רבי יוסף סגל לנדא מפראג.
בנו, משה סגל לנדא מאומן (נזכר בשו"ת נודע ביהודה מהדו"ת יו"ד קצ"ה קצ"ו קצ"ז ועוד).
נישאה לרבי ליפמאן בן רבי יעקב מפראג.
הרב שמואל יהודה כהנא שפירא (ט"ו בטבת תרפ"ו – כ"ג בכסלו תשע"ב, 1 בינואר 1926 – 19 בדצמבר 2011) היה רב ודיין ישראלי.
כיהן כאב בית הדין בבית הדין הרבני בירושלים ובטבריה.
נולד בירושלים, דור שביעי בעיר, להענע רייזל (לבית זקס) ולרב שלמה זלמן, בנו של הרב צבי אשר, מראשי ישיבת המקובלים שער השמים, למשפחה מיוחסת מתלמידי הגר"א.
מצד אמו הוא נינו של הרב אברהם אלקנה זקס.
למד בתלמוד תורה בשכונת גאולה, בישיבת חברון ולאחר מכן, החל משנת ה'תש"ז, בישיבת מרכז הרב.
שירת בצה"ל בזמן מלחמת העצמאות.
בעת לימודיו במרכז הרב זכה בפרס משרד הדתות לבני ישיבות מצטיינים לשנת תשי"ג.
נישא לחיה בת הרב אריה ליב בויארסקי מרבני פרדס חנה, חתנו של הרב אליהו דוד שולזינגר.
שימש כר"מ בישיבת מרכז הרב.
בשנת תש"ך, לאחר נישואיו, הוסמך לדיינות ומונה לדיין בית הדין הרבני בעיר טבריה, לאחר מספר שנים מונה לאב"ד.בהמשך שימש כדיין ואב"ד בבית הדין הרבני בירושלים.
הרב שמואל יהודה כהנא שפירא נפטר בירושלים בכ"ג בכסלו תשע"ב (2011) ונטמן בבית הלוויות שמגר.
קבע שאסיר חייב במזונות בניו.
בתו רבקה נישאה לרב יוסף גולדברג, אב"ד בירושלים ובנו של הרב אברהם הלל גולדברג.
בתו אביטל נשואה לרב ברוך מרדכי אטינגר.
אחיו הרב אברהם אלקנה שפירא שימש כראש ישיבת מרכז הרב וכרב הראשי לישראל.
אחיו הבכור היה הרב אהרן יהושע פישל, אביו של הרב אליעזר שפירא.
היה מאנשי "בראשית" של חיי האמנות בארץ; חלוץ האמרגנים והראשון בהם בירושלים, מייסדו ומנהלו של משרד תיאטרוני ראשון.
יקיר ירושלים בתחום התרבות והאמנות.
שמואל כהנא נולד בשנת 1902 בקמיאנקה אשר בפלך פודוליה (בעבר בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה) בבית חסידי לאומי.
סבו היה שוחט ומוסמך לרבנות, ואביו היה סוחר אמיד ויושב ראש האגודה הציונית בעיירה.
בביתו ספג אהבה לתרבות יהודית ולארץ ישראל.
כאשר היה בן שש עשרה ארגן להקת חובבים שהעלתה מחזות ביידיש, בה שימש לחשן.
עם ראשוני העלייה השלישית עלה גם הוא דרך רומניה לארץ ישראל.
בראשית ימיו בארץ עבד כפועל בניין וייסד את קבוצת "אבניה" למפעלי בנין בתל אביב.
במאורעות תרפ"א השתתף בהגנת נווה שלום ונפצע מיריות שוטרים ערביים.
התגורר זמן מה בשכנות ליוסף חיים ברנר, שיעץ לו לעלות לירושלים ולעסוק שם בתיאטרון, תחום שאליו נמשך.
בשנות ה-30 ייסד את משרד הכרטיסים הראשון בירושלים.
הוא התוודע אל סופרים, מחזאים, אמנים ואנשי רוח, וחלם על פיתוח אמנות הבמה בארץ.
בנוסף ארגן הצגות ומופעים, והביא לירושלים גלריה מובחרת של אמנים, שחקני תיאטרון, נגנים, זמרים וחזנים, שחוללו מהפכה בחיי הרוח והתרבות של היישוב העברי בארץ, שעדיין היה בחיתוליו.
בין אלו שאת מופעיהם ארגן: התיאטרון של מרים ברנשטיין-כהן, התיאטרון של דוידוב, יאשה חפץ, זיגמונט טורקוב, יוסלה רוזנבלט, יאן פירס, זבולון קווארטין, מוריס שוורץ, גולינקין, האופרה עם אדיס דה פיליפ.
כהנא הוא ממייסדי התזמורת הפילהרמונית, יחד עם ברוניסלב הוברמן.
על פועלו זה קיבל את תואר יקיר ירושלים.
כהנא נפטר ב-1980 בטבת, התש"ם בירושלים, ונקבר בהר המנוחות.
שמואל לָהִיס (18 בנובמבר 1926 – 5 במרץ 2019) היה עורך דין ישראלי, שכיהן כמנכ"ל הסוכנות היהודית.
הורשע ברצח על חלקו בטבח חולא (1948), שאירע בעת היותו סמ"פ בחטיבת כרמלי במלחמת העצמאות, ונחון על ידי הנשיא יצחק בן-צבי בשנת 1955.
במלחמת העצמאות היה להיס סמ"פ בגדוד 22 של חטיבת כרמלי.
ב-23 ביוני 1948 נמנה עם שומריהם של עצורים במחנה יונה, מרביתם עולי אלטלנה.
במהלך פעילות זו פצע בירייה את אחד העצורים.
הפרקליטות הצבאית הגיעה למסקנה שלהיס ירה בחוסר זהירות ויש להאשימו בפציעה שלא כחוק.
בהמשך המלחמה מונה למפקד פלוגה בגדוד 22, בדרגת סגן ראשון, והיה אחד מהאחראים לטבח חולא.
סמג"ד בחטיבה, דב ירמיה, גילה זאת, ולהיס טען בפניו כי הייתה זו נקמתו על רצח חברו הטוב ביותר בטבח בית הזיקוק בחיפה.
בעקבות כך הדיח אותו ירמיה מתפקיד המ"פ.
להיס הועמד לדין בבית דין צבאי באשמת רצח של אנשים אחדים.
במשפטו טען שהפשע בוצע מחוץ לגבולות ישראל, ולכן הדין הישראלי אינו חל עליו.
בית הדין הצבאי דחה טענה זו, אבל אִפשר דחייה במשפט על מנת לאפשר עתירה לבג"ץ.
ב-1955 קיבל להיס חנינה בדיעבד מנשיא המדינה יצחק בן-צבי.
במהלך השנים שינה להיס את גרסתו לגבי מה שהתרחש בטבח חולא, כדי להצדיק את מעשיו, ובריאיון איתו מ-2010 טען טענות המנוגדות לאירועים שפורטו בכתב האישום.
להיס הוסמך לעורך דין, ושימש נציג הגזברות ונציג מנהלת הסוכנות היהודית בארצות הברית.
בראשית שנת 1978 מונה למנכ"ל הסוכנות היהודית.
ב-1979 הציע שיום שחרור ירושלים ייקבע בחוק כ"יום ירושלים".
בשנת 1980 התבקש לאסוף מידע על ממדי ההגירה מישראל לארצות הברית.
הדו"ח של להיס העריך שבין 300,000 ל-500,000 ישראלים חיים בארצות הברית כאשר רובם מרוכזים בניו יורק ובלוס אנג'לס.
בשנת 1981 התפטר מתפקידו בעקבות ביקורתו על ממדי הירידה מהארץ אותה חשף בדו"ח ובעקבות סכסוך עם אריה דולצ'ין.
בשנת 1989 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים על "הגברת העלייה, מניעת הירידה והקלת הקליטה".
נפטר ב-5 במרץ 2019 ונטמן בבית הקברות שדה יהושע בחיפה.
הותיר בת זוג, פרופ' לאה ביידר, ושתי בנות.
שמואל כהן (נולד ב-18 בנובמבר 1946) הוא משורר, סופר ילדים ועורך דין ישראלי.
בצעירותו עסק בהדרכת נוער, שהגיע מחוץ לישראל.
למד בבית ספר תיכון על שם הימלפרב בירושלים.
את שירותו הצבאי בחיל השריון סיים בהצטיינות.
בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים (סיים בשנת 1971) ומוסמך בעריכת דין.
למד כתיבה יצירתית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
שיריו התפרסמו בעיתונים יומיים ובכתב העת "מאזניים".
מרצה בתחומי הספרות, השירה, מחשבת ישראל וחוכמת הקבלה ועורך ומגיש מופעי תרבות, "באומר ובצליל", המשלבים סיפור, הרצאה וזמר.
חבר אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל
בעבר יו"ר הנהלת בית הסופר על שם חיים הזז בירושלים
בעבר חבר ועדת ההוראה של האוניברסיטה העממית בירושלים
בעבר חבר הנהלת בית עגנון
בעבר חבר הנהלת האגודה למען החייל.
"לשמור את הזיעה קרוב לגוף", הוצאת "כרמל" (2003)
"הנשים של עשר בבוקר", הוצאת כרמל (2006)
"גשם על המלך ג'ורג'" הוצאת "קורות", קיבוץ ברעם (2014)
"שני משוררים בעירנו", הוצאת "עמדה" (2018) (בשיתוף ד"ר צדוק עלון).
"אגוז תמר ורוח בר", הוצאת צבעונים (2012)
"דמבי-דב ולהקת הבלט עלים", הוצאת אבן חושן (2014)
"בלטיקה וטואלטו", הוצאת צבעונים (2020)
כהן נשוי ואב לשלוש בנות ומתגורר ברמת גן
שמואל לוי (1 בינואר 1946 – 16 במרץ 1965) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז על פעולתו בגבול ישראל-סוריה.
שמואל לוי נולד בעיר מקנס שבמרוקו, הצעיר מבין ארבעה בנים במשפחתו.
הוא עלה לישראל בגיל שש.
הוא למד בבית הספר היסודי "הבונים" בקריית ביאליק והיה פעיל בתנועת הנוער העובד.
בשנת 1963 גויס לוי לצה"ל בגיוס מוקדם, והוצב לשירות בחיל ההנדסה.
ב-16 במרץ 1965 נשלח לוי להפעיל טרקטור לשם עיבוד אדמה ברמת כורזים שמצפון-מזרח לכנרת, בסמוך לגבול ישראל-סוריה.
היה זה אחד האזורים שבהם הטריד הצבא הסורי באש את העובדים הישראלים שעיבדו את האדמה בסמוך לגבול.
לוי הפעיל טרקטור באתר זה בעבר, ובעת שיצא למשימה ידע, שבימים הקודמים ירו הסורים לעבר כלי העבודה שם.
הוא נכנס לחלקה והפעיל את הטרקטור בקרבת הגבול בערוץ נהר הירדן, באזור סמוך לעמדות סוריות.
מהן נורה לעברו פגז מתותח ללא רתע שפגע בטרקטור.
הוא חולץ מהטרקטור הבוער, אך בהמשך מת מפצעיו.
במקום התפתח קרב שנמשך עד הערב, שבו השיב צה"ל אש לעבר עמדות הצבא הסורי וגרם לו אבדות.
בקרב גם נפצעו ארבעה חיילי צה"ל.
שמואל לוי היה בן 19 במותו.
הרמטכ"ל יצחק רבין העניק ללוי לאחר מותו ציון לשבח.
בשנת 1973 הומר הציון לשבח לעיטור העוז.
שמו של לוי הונצח במספר אנדרטאות לזכר חללי צה"ל - באנדרטת חללי חיל ההנדסה שליד צומת חולדה, באנדרטה לנופלים בני קריית ביאליק, באנדרטה לנופלים בשדות היישוב אלמגור עד למלחמת ששת הימים וכן באנדרטה בבית הספר היסודי שבו למד.
שמואל ללקין (8 בפברואר 1926 – 26 בנובמבר 2020) היה מבכירי עסקני הספורט בישראל, מנכ"ל ההתאחדות לספורט בישראל בשנים 1962–1995, שעמד בראש ארבע משלחות אולימפיות של ישראל – מקסיקו (1968), מינכן (1972), מונטריאול (1976), לוס אנג'לס (1984).
ללקין נשא את הנאום המפורסם לאחר פרשת טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, בו הצהיר כי ישראל תמשיך להשתתף במשחקים האולימפיים.
בצעירותו היה ללקין שחקן כדורעף וטניס שולחן במסגרת מועדון הפועל תל אביב, ואף לחם במסגרת הפלמ"ח כמפקד כיתה, ומאוחר יותר במלחמת השחרור כקצין.
ללקין נולד בתל אביב ומצעירותו היה ספורטאי פעיל בענפי הכדורעף, כדורסל, טניס וטניס שולחן במסגרת מועדון הפועל תל אביב.
בגיל 17 הצטרף להגנה, סיים קורס מפקדי כיתות בשפיה והדריך בגדודי הנוער (גדנ"ע).
התגייס לפלמ"ח באוקטובר 1943 ושירת בקיבוץ קריית ענבים, ברמת רחל ובבית הערבה.
בנובמבר 1945, כאשר היה מפקד כיתה בבית הערבה, הוביל יחידת סיור מבית הערבה לרמת רחל, כאשר מארב בריטי תפס את היחידה וגרם לכך שהחוליה נידונה לשבע שנות מאסר באשמת נשיאת נשק.
ללקין שוחרר מהמאסר באוגוסט 1947, והמשיך לשרת כמפקד מחלקה בחטיבת הראל.
במלחמת העצמאות עלה כמפקד פלוגה בשיירה האחרונה שעלתה לירושלים, השתתף בקרבות על שועפאט, אזור הר הצופים - האוניברסיטה העברית, ובניסיון כיבוש של אוגוסטה ויקטוריה.
לאחר המלחמה גויס לצה"ל וסיים קורס מפקדי גדודים ואת בית ספר לפיקוד ומטה.
היה מדריך בקורס מג"דים, קצין אג"ם חטיבה 7 בשנים 1951–1953, מפקד יחידת סיור 7, עוזר קצין אג"מ בפיקוד דרום בשנת 1955, וקצין אג"ם הגנה מרחבית של פיקוד דרום.
לאחר שחרורו מהצבא בשנת 1962, מילא שורה של תפקידים בספורט הישראלי, ביניהם חבר ההנהלה של איגוד הטניס, יו"ר הקרן לעידוד ספורטאים של הוועד האולימפי ומנכ"ל ההתאחדות לספורט בישראל במשך שנים רבות.
לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן הודיע ללקין, לאחר התייעצות עם ראש הממשלה גולדה מאיר, בנאום שנשא בשפה העברית, כי משלחות ישראל ימשיכו גם בעתיד להתחרות במשחקים האולימפיים.
לימים סיפר ללקין כי בסיור שערך בכפר האולימפי במינכן כחודש לפני האולימפיאדה התריע על מחדלי אבטחה רבים, אך איש לא לקח את דבריו ברצינות.
בשנים שלאחר הטבח, פעל רבות להנצחת הספורטאים הישראלים שנרצחו, בטקסים הרשמיים במשחקים האולימפיים.
מיזם נוסף של ללקין, במסגרת תפקידו כמנכ"ל ההתאחדות לספורט היה הקמתו של מטווח הקליעה האולימפי בהרצליה.
כמו כן היה פעיל שנים רבות במכון הלאומי למצוינות בספורט וינגייט.
ללקין, שהיה שנים רבות תושב שכונת צהלה בתל אביב, היה נשוי לירדנה עד למותה ב-2017 ואב לשני ילדים.
כיהן במשך 10 שנים כיו"ר השכונה, וכיו"ר מרכז הספורט (הקאנטרי) השכונתי והיה ממייסדי מועדון הטניס של הפועל צהלה.
בשנותיו האחרונות התגורר ללקין בדיור מוגן בכפר סבא.
הוא נפטר ב-26 בנובמבר 2020 והובא למנוחות בבית הקברות מנוחה נכונה בכפר סבא.
שמואל לייב בריל (בהונגרית: Brill Sámuel Lőb; פשט, 24 בספטמבר 1814 – פשט, 8 באפריל 1897) היה הרב של העיר פשט.
בריל היה בנו של הרב (1778–1853) שפעל בפֶּשט במחצית הראשונה של המאה ה-19. חיבורו המרכזי היה "הדרת קודש", שמסביר כמה ממסכתות המשנה, כולל תרגום לגרמנית.
בתקופה מסוימת היה המנהיג הרוחני של הקהילה היהודית של פשט.
אביו דאג שבנוסף לתלמוד ולמדעי העברית, ילמד בנו של הרב הנאור עזריאל בריל גם מדעי חול ולפני ששלח אותו לישיבה, דאג שילמד ויעבור מבחנים ב-6 כיתות בבית הספר התיכון הלותרני בטרם שלח אותו לישיבה.
בישיבה בעיר אייזנשטט (אז בממלכת הונגריה היום באוסטריה) הוא היה תלמידו המועדף של הרב משה פרלס.
בגיל 19 הפך לתלמידו של החתם סופר בברטיסלבה, שם בלט בידיעותיו הרבות, אך נרתעו מלראות שהוא עוסק גם במדעי חול.
לאחר מכן התחנך 4 שנים עם משפחת פפנהיים המפורסמת דאז בברטיסלבה, שבמהלכן עסק בשקידה רבה בספרות העברית, הלטינית והיוונית.
לאחר מכן עבר לפראג הוא שיכלל את הידע התלמודי שלו לצדו של הרב שמואל קאודרס ולמד מדעי הרוח באוניברסיטה.
לאחר שסיים את לימודיו, סייע לאביו הזקן בתפקידו כרב, לאחר מותו ב-1853 הפך ליורשו בתפקיד ושבשנת 1874 מונה גם לנשיא הרבנות של קהילת פשט.
מטעם הממשלה ההונגרית השתתף בעבודת הוועדה להכנת הקמת בית המדרש לרבנים בבודפשט ב-1864 והרצה במשך עשור תלמוד בבית המדרש שנפתח ב-1877. בשנים 1868–1869 בקונגרס של יהודי הונגריה (הקרע ביהדות הונגריה), הוא הפעיל את כל יוקרתו למען הקידמה המודרנית בחיי היהדות בהונגריה.
הוא היה סמכות מוכרת בתחום מדעי המקרא והתלמוד ופתר שאלות הילכתיות רבות ומורכבות לרוב שעלו בפניו כרב הקהילה הגדולה בהונגריה, בידע הילכתי מעמיק ובשיקול דעת.
זה אובדן נצחי למדע היהדות שהוא נמנע בכוונה מפרסום יצירותיו הכתובות וכתוצאה מכך כל פסיקותיו ההילכתיות במהלך כמעט 50 שנות פעילותו אינן מתועדות.
הייתה לו הופעה מכובדת שזכתה לכבוד רב.
הוא היה הומניסט חד רואי שצייר לעיתים קרובות דמויות שלמות בהערה מלאת דמיון.
אף על פי שחי במצב כלכלי דחוק, עדיין רכש ספרייה יוקרתית מלאה ביצירות נדירות, שזכתה לאחר מותו למקום בספריית בית המדרש לרבנים בבודפשט.
הוא נפטר באותו בית ברחוב קיראי שבו נולד 82 שנים קודם לכן.
הביוגרפיה שלו נכתבה על ידי הרב ההיסטוריון לאיוש בלאו.
שמואל לבן (נולד ב-21 בינואר 1981) הוא כדורגלן עבר ישראלי-בלגי ששיחק בעמדת הבלם.
לבן נולד בירושלים ובגיל צעיר עזב עם משפחתו לבלגיה.
לבן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בירסחוט ממנה עבר לזו של לירסה.
ב-12 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-0 למכבי חיפה.
בירושלים שיחק שנה וחצי אך שיחק רק 10 משחקים.
לאחר מכן חזר לבלגיה ושיחק בדניצה, רוסלארה, רויאל אנטוורפן וברכם ספורט.
כאשר שיחק באנטוורפן חווה אירוע אנטישמי במשחק ליגה נגד מכלן כאשר שחקן היריבה אמר לו: "חבל שהעבודה של הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה לא הושלמה".
לבן שיחק בעברו גם נבחרת הנוער ובנבחרת הצעירה.
השתתף באולימפיאדת הלסינקי (1952), האולימפיאדה הראשונה שבה השתתפה ישראל.
לביב נולד וגדל בראשון לציון.
בשנים 1949 ו-1950 זכה באליפות ישראל בקליעה תחרותית.
באולימפיאדת הלסינקי סיים במקום 26 ברובה חופשי שלושה מצבים ל-300 מטר בתוצאה 973 נקודות (שכיבה - 367 נקודות, כריעה - 315 נקודות, עמידה - 291 נקודות).
בתחרויות הקליעה ב שנערכו בשנת 1957 זכה במדליית כסף ברובה חופשי ל-300 מטר בשלושה מצבים, בתוצאה של 984 נקודות, אחרי נחמיה סירקיס (985 נקודות) ולפני דב בן דב (972 נקודות), שניהם מישראל.
לביב השתתף באליפות העולם שנערכה בברית המועצות באוגוסט 1958.
נפטר ב-18 ביולי 2012. הותיר אחריו תאומים.
שמואל חיים כרמלי הוא פרופסור אמריטוס לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
כרמלי הוא בנו של אלוף-משנה הלל כרמלי.
בשירותו הצבאי הסדיר השתתף במלחמת יום הכיפורים ונפצע קשה בקרב החווה הסינית.
כרמלי נפגע מפגז טנק בתאונת ירי דו-צדדי וסבל מפגיעה בעמוד השדרה ובשתי רגליו.
כרמלי התחרה בספורט נכים ובשנים 1978–1979 השתתף במשחקי סטוק מנדוויל.
בשנת 1978 זכה עם אסף אגמון ועמית דרור במדליית כסף במשחה שליחים 3X50 בסגנון מעורב אישי.
בשנת 1987 השלים לימודי דוקטורט בכימיה באוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופ' יואל קשמן.
בשנים 1988–1990 יצא לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת הוואי במנואה ועם חזרתו לישראל הוענקה לו מלגת אלון והוא נכנס לסגל אוניברסיטת תל אביב.
תחום ההתמחות של כרמלי בתהליכים כימיים ופעילות ביולוגית במדעי הים.
בשנת 1986 קיבל את מגן שר הביטחון על הישגיו והתמודדותו בשיקום.
שמואל מִיקוּנִיס (10 באוגוסט 1903 – 20 במאי 1982, כ"ז באייר תשמ"ב) היה פוליטיקאי ישראלי ואחד מהמנהיגים הקומוניסטים היהודים הבולטים בישראל.
הוא שימש מזכיר כללי למפלגה הקומוניסטית הישראלית, והיה חבר הכנסת מטעמה.
מיקוניס נולד בעיירה פולונה שבפלך פודוליה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיירה בבתחומי מחוז חמלניצקי של אוקראינה), למשפחה חסידית, וקיבל חינוך יהודי מסורתי בתלמוד תורה.
הוא היה פעיל בהסתדרות הגימנזיסטים הציונים ובתנועת "החלוץ", ועם גרעין של תנועה זאת עלה לארץ ישראל בשנת 1921. שניים מאחיו נשארו בברית המועצות ונרצחו בתקופת שלטונו של סטלין.
בארץ עבד תחילה כפועל בפרדסי אייזנברג ברחובות, ולאחר מכן עבר להתגורר בתל אביב והתפרנס מעבודות שונות - ביניהן: סבלות, תיקוני מרצפות דרכים והנחת מסילות ברזל.
תוך כדי עבודתו החל בקריירה אמנותית כשחקן בתיאטרון "האוהל" ונמנה עם גרעין המייסדים שלו.
בשנים 1925–1930 הוא שימש כשחקן וכמזכיר המועצה האמנותית של התיאטרון.
הוא סבר כי התיאטרון צריך להיות תיאטרון של פועלים, לכן במקביל לעיסוקו האמנותי בשעות הערב, המשיך לעבוד במשך היום כפועל במחלקת הניקיון של עיריית תל אביב.
לאחר שעזב את התיאטרון נסע לצרפת לצורך לימודים בפוליטכניקום שבסופם הוסמך להנדסה ועם חזרתו מצא עבודה כמהנדס בחברת הנפט "של" בשנים 1933–1945. בתפקיד זה הקים עבור הבריטים בסיסי צבא וכבישים בנגב.
כביש 211 לניצנה היה מוכר ככביש מיקוניס בגלל השתתפותו בסלילתו.
שניים מאחיו שנותרו בברית המועצות נפלו קורבן ל של סטלין בסוף שנות ה-30 שם.
הצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ).
ב-1939 היה מזכיר הוועד המרכזי של המפלגה, ומונה לעורך עיתון המפלגה "קול העם".
כאשר פורק הקומינטרן ב-1943 והפק"פ השתחררה משליטתה של מוסקבה, פעל כנגד מזכ"ל המפלגה רדואן אל-חילו והקו הערבי-לאומני שהוביל במפלגה – מה שהביא לבסוף לפילוג הפק"פ, כאשר החברים הערבים עזבו את המפלגה והקימו את הליגה לשחרור לאומי.
כשנה לאחר הפילוג הצליח מיקוניס לייצב את המפלגה ולהפוך למנהיגה.
ב-1944 היה חבר אספת הנבחרים, מזכ"ל מק"י (המפלגה הקומוניסטית הישראלית) בשנים 1947–1974, וכן חבר מועצת העם ומועצת המדינה הזמנית.
בשנת 1947 ייצג את מפלגתו בוועידת לונדון - ועידה של כל המפלגות הקומוניסטיות באימפריה הבריטית - ודרש הכרה בזכויותיו הלאומיות של היישוב היהודי על ידי הקמת מדינה דו-לאומית בארץ ישראל והתרת עלייה יהודית לארץ ישראל.
על עמדה זאת זכה להתקפה חריפה מצד אמיל חביבי, נציג הליגה לשחרור לאומי, שגרס כי ליישוב היהודי לא מגיעות כל זכויות לאומיות ודגל במדינה ערבית שבה ליהודים יהיו זכויות אזרח שוות.
הוועידה הלכה לכיוון דעתו שהצהירה שעל חלק מהפליטים היהודים להיקלט בארץ ישראל, אולם בכל שאר הדברים קיבלה את עמדתו של חביבי, על אף שההחלטה הפכה לחסרת משמעות עם נאום אנדריי גרומיקו באו"ם בזכות חלוקת הארץ לשתי מדינות שבועות מעטים לאחר סגירת הוועידה.
בעת מלחמת העצמאות יצא מיקוניס לשליחויות בארצות הקומוניסטיות במזרח אירופה לשם גיוס נשק ומתנדבים.
עם תום המלחמה הצליח לפעול לטובת שחרור הקומוניסטים הערבים שנעצרו על ידי צה"ל והשבת משפחותיהם לארץ.
בשנת 1949 נבחר לכנסת מטעם מק"י, וכיהן כחבר כנסת עד לסיום ימי הכנסת השישית בשנת 1969. בשנת 1965 כתב מאמר שפורסם בעיתון המפלגה "קול העם" שיצא נגד נאום שטנה שנשא מנהיג אלג'יריה אחמד בן-בלה בשעה שקיבל את פרס לנין לשלום, ובו קרא להשמדת ישראל.
בעקבות הפילוג איבדה מק"י את רוב מצביעיה, שעברו לרק"ח, ובבחירות לכנסת השישית זכתה מק"י רק במנדט אחד, ומיקוניס היווה סיעת יחיד בכנסת.
מעמדו במפלגה נחלש עם הזמן, עם התחזקות מעמדו של משה סנה; בבחירות לכנסת השביעית הוצב מיקוניס במקום השני ברשימת מק"י, לאחר משה סנה, ומכיוון שהרשימה זכתה רק במנדט אחד איבד את מושבו.
הוא נכנס רק כשנתיים וחצי לאחר תחילת כהונתה, לאחר פטירתו של סנה ב-1 במרץ 1972, וכיהן בה כשנתיים.
לקראת סוף ימי הכנסת השביעית הקים עם תנועת תכלת-אדום בראשות מאיר פעיל את מפלגת מוקד כסיעת יחיד בפרלמנט.
בבחירות לכנסת השמינית קיבלה המפלגה רק מנדט אחד, ומיקוניס, שהוצב במקום השני ברשימה, שוב נשאר מחוץ לכנסת.
בשנת 1974 התפטר מיקוניס מתפקידו כמזכ"ל מק"י מאחר שלטענתו המפלגה התקרבה יותר מדי לציונות.
הוא הצטרף לאק"י, שהקימה אסתר וילנסקה שנים מספר לפני כן לאחר שפרשה ממק"י מאותה סיבה.
שמואל מיקוניס נפטר ב-20 במאי 1982, בגיל 78, ונקבר בבית העלמין הדרום.
נקרא על שמו רחוב בעיר תל אביב.
שרה ברייטשטיין (עורכת), בסער תקופות:: מבחר כתבים ודברים, 1942–1969, תל אביב: הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 1969.
על: 1) סתירות ומסקנות (פ.ק.פ.
- מק"י) 2) על זהות לאומית יהודית והמאבק על העיקר, תל אביב: 1976.
הרב שמואל מוהליבר (כ"ז בניסן ה'תקפ"ד, 25 באפריל 1824 – י"ט בסיוון ה'תרנ"ח, 10 ביוני 1898) היה רב ומנהיג ציבור, ממייסדי תנועת חובבי ציון ומאבות הציונות.
נולד בעיירה הליבוקיה שליד וילנה לר' יהודה לייב, רב שעסק במסחר והיה בן למשפחת רבנים.
בגיל 15 נישא וכעבור שלוש שנים עבר ללמוד בישיבת וולוז'ין, שם הוסמך לרבנות בגיל שמונה עשרה על ידי רבי יצחק מוולוז'ין.
במשך מספר שנים עסק במסחר פשתן, עד שעסקיו התמוטטו ופנה לרבנות.
הרב מוהליבר היה בעל אמצעים, שלא כרוב רבני ליטא, ולא היה תלוי ברבנות לפרנסתו.
הוא היה שותף באחוזה וניהל משק חקלאי.
ניסיון חייו וידיעותיו שימשוהו לימים בפעילותו בתנועת חיבת ציון.
כבר בצעירותו התבלט כעסקן וכאיש ציבור מובהק.
בשנת 1873 הוזמן להשתתף באספת הרבנים וראשי המשכילים בפטרבורג.
רעיונותיו של הרב מוהליבר החלו להתפרסם בשנות השבעים של המאה ה-19, במאמרים שפרסם בעיתונות העברית.
בשנים 1872–1874 התנהל בעיתונות פולמוס בין משכילים לרבנים, ובפולמוס התערב הרב מוהליבר, וביטא עמדה מגשרת בין מסורת להשכלה; וכי יש לאחד את "שתי בנות אלקים אלה האמונה וההשכלה".
לעמדתו היו מעריצים רבים בקרב סופרים ורבנים במחנה המסורתי אך היא עוררה גם לא מעט ביקורת.
הרב מוהליבר כתב שתי סדרות מאמרים בעיתון הלבנון.
כמו כן יצא גם בביקורת על החברה החרדית בת זמנו, על כך שלטענתו היא משתמטת מחובותיה האזרחיות, נמנעת מללמוד את שפת המדינה ואינה עוסקת בהלכות ארץ ישראל.
פעילותו למען יישוב ארץ ישראל החלה בשנת 1874. באותה שנה מלאו לשר משה מונטיפיורי תשעים, ולכבודו הוקמה קרן מיוחדת ושמה "מזכרת משה" שנועדה לתמוך ביישוב היהודי בארץ ישראל.
הרב מוהליבר פעל להתרמת קהילות למען הקרן, ומאז הפך רעיון יישוב ארץ ישראל למרכז חייו ועיסוקו.
בשנים 1881–1882 היה הרב מוהליבר מראשי אגודות חובבי ציון.
הוא הקים את "בני ציון" ואת קבוצת חובבי ציון הראשונה בוורשה.
לאחר הפרעות של 1881 (סופות בנגב), עם תחילתו של גל ההגירה הגדול למערב, ובעיקר אל ארצות הברית, פעל בקרב יהודים למען עלייה לארץ ישראל.
הוא קרא ליישוב הארץ ברוח המסורת וניסה לגייס את תמיכת רבני רוסיה לעלייה לארץ ישראל.
בינואר 1882 התכנס בעיר פוקשאן שברומניה קונגרס פוקשאן, ובו נכחו 51 צירים, שייצגו 32 אגודות של חובבי ציון.
לאור קשיי האגודות, יזם הרב מוהליבר (לצד משה לייב ליליינבלום, יהודה לייב פינסקר ושאול פנחס רבינוביץ) את ועידת קטוביץ, ההתארגנות הלאומית היהודית העולמית הראשונה של היהודים, שבה נוסד "חיבת ציון", ארגון הגג שאיחד את כל האגודות הקיימות של חובבי ציון.
הוועידה התכנסה ב-6 בנובמבר 1884. כנשיא הכבוד של הוועידה נתמנה הרב מוהליבר, והניהול המעשי הוטל על פינסקר.
בשנת 1882 יצא למסע בגרמניה ובצרפת במסגרת נסיונותיו לאיתור נדבנים שירימו תרומתם לבניית היישובים בארץ-ישראל.
תחילה פנה אל חברת כל ישראל חברים בדבר מצוקתם של יהודי רוסיה, כדי שיידבו לקניית קרקע בארץ-ישראל.
בפנייה אליהם טען שאמנם יישוב ארץ ישראל תובע מאמצים רבים אך "האם כבר מת כל רגש קודש ולאומי מקרבנו".
לאחר שנענה בשלילה, ובסיוע רבה של פריז, הרב צדוק כהן ומיכאל ארלנגר, אמרכלו של הברון, נקבעה לו פגישה אצל הברון רוטשילד.
בעקבות פגישה זו נרתם הברון למפעל יישוב ארץ ישראל.
ההישג המיידי של פגישה זו הייתה הקמת המושבה עקרון בתמיכת הברון ובפיקוחו של הרב מוהליבר שהיה איש הקשר בין הברון למתיישבים.
בשנת 1887 ביקר הברון רוטשילד במושבה ושינה את שמה למזכרת בתיה על שם אמו.
במכתב משנת 1886 מספר הרב מוהליבר על חלקו בהקמת המושבה:
בפולמוס השמיטה בשנת תרמ"ט (1889-1888) היה הרב מוהליבר מראשי התומכים בהיתר המכירה שאפשר את המשך עבודת האדמה בארץ ישראל, בעיקר נוכח איומו של הברון רוטשילד שיפסיק את תמיכתו ביישוב אם תיפסק עבודת האדמה.
הרב מוהליבר צירף לפסק ההלכה שלו את הרב יהושע מקוטנא, ואת רבי יצחק אלחנן ספקטור.
אולם חלק מחקלאי פתח תקווה וחקלאי מזכרת בתיה שמרו את מצוות השמיטה מבלי להסתמך על היתר המכירה.
הדבר הביא לסכסוך חריף ביניהם לבין הברון רוטשילד, אשר ראה בהם עצלנים, והאשים את הרב מוהליבר כי "הוא האשם בכל, כי לפי בקשתו עשיתי את הכל.
הוא לא אומר כלום, ועל ידי שתיקתו הוא מחזק את המתקוממים".
הרב מוהליבר הורה לחקלאים להסתמך על ההיתר מכירה, אך הם סירבו לקבל פסיקתו והסתמכו על פסיקת רבני היישוב הישן.
בכדי שהברון רוטשילד לא יראה בחקלאי מזכרת בתיה מורדים, הרב מוהליבר לא דיווח על כך.
הרב מוהליבר המשיך לתמוך בהיתר גם כעבור שבע שנים בשמיטה של שנת תרנ"ו (1896-1895).
רעיון חיבת ציון ויישוב ארץ ישראל היו בראש מעייניו של הרב מוהליבר.
הוא האמין שעבודה למען יישוב ארץ ישראל משותפת לכל חלקי העם.
ולכן פעל למען קירוב לבבות בין כל קצוות העם, משכילים חילונים ורבנים חרדים.
הוא תמך בקבלה של כל יהודי לתנועת חיבת ציון, ללא סייג של שמירת ההלכה.
הרב מוהליבר פעל מצד אחד להשפיע על המנהיגים החילונים כדי למנוע פגיעה בדת ובחלוצים הדתיים במושבות של חיבת ציון בארץ, ומצד שני ניסה לקרב לרעיון חיבת ציון ויישוב הארץ את גדולי הרבנים בני דורו והמוני בית ישראל.
כמו הרב צבי הירש קלישר סבר גם הרב מוהליבר כי התחלת הגאולה של עם ישראל תהיה בדרך הטבע ובשלבים: "קמעא קמעא", ולא בבת אחת.
בהסתמכו על מדרשי חז"ל ועל דברי רמב"ן, סבר שיישוב ארץ ישראל היא אחת המצוות הגדולות ביותר, השקולה כנגד כל התורה כולה.
עם זאת, הוא הדגיש שתורת ישראל היא מקור חיינו והיא צריכה להיות יסוד תחייתנו בארץ האבות.{{הערה|1= ראו: יוסף מוהליבר, דעותיו והשקפותיו של רבי שמואל מוהליבר'', ירושלים תרפ"ג.}}
יומיים לפני פטירתו הוא ניסח מכתב רחב היקף בעניין ה"קולוניאל בנק".
במכתב זה, אשר כינו אותו "צוואתו של הרב מוהליבר", הוא כתב:
בשנת 1890 יצא הרב מוהליבר בראש משלחת של חיבת ציון מנמל אודסה לארץ ישראל.
תפקיד המשלחת היה לבחון במיוחד את מצב המושבות בארץ.
מנחם אוסישקין, שהיה אז סטודנט צעיר, מתאר את הפרידה מהמשלחת במילים נרגשות: .
המשלחת הגיעה בראש חודש סיוון ליפו.
את פני המשלחת ביפו קידמו רבים מתושבי העיר, נציגי היישוב הישן והיישוב החדש, וראשי פקידות הברון רוטשילד.
בביקורם עברו אנשי המשלחת במושבות החדשות, ובתוכן עקרון (מזכרת בתיה).
המשלחת שהתה בארץ כחודש ימים ונחלה הצלחה רבה.
גם ראשי המתנגדים למתן היתר המכירה (הרב שמואל סלנט והרב מרדכי גימפל יפה) קיבלו את הרב מוהליבר בכבוד גדול.
מיד עם בואו לארץ, שם פניו לירושלים בה שבת את שבתו הראשונה בארץ.
על פי הזמנתו של הרב שמואל סלנט, דרש הרב מוהליבר בבית כנסת "החורבה" דרשה בהלכה ובאגדה.
עד לאחר שבועות שהה בירושלים, סייר בה ועמד על בעיות ההתיישבות שבה.
לאחר מכן יצא לביקור יסודי במושבות פתח תקווה, ראשון לציון, נס ציונה (ואדי חנין דאז), עקרון, גדרה, קסטינה וזכרון יעקב.
בביקורו הבחין במתח וברוגז השוררים בין האכרים לבין פקידי הברון רוטשילד, והשתדל בכל מאודו להשכין שלום ביניהם.
לאחר שהיה של מעל לחודש בארץ, חזרו הרב מוהליבר ומשלחתו לרוסיה, מעודדים מהתקדמות היישוב בארץ ישראל.
כבר בהיותו "באניה על הים התיכון בחֹדש תמוז תר"ן" 1890, החל לכתוב את החיבור: מטרת נסיעתי לארצנו הקדושה.
בראשון הציג את עיקרי תפיסתו בנוגע למעלתה הרוחנית של ארץ ישראל.
בשנת תרנ"ג (1893) עמדו "חובבי ציון" בפני קשיים גוברים.
כמה מפעולותיהם בארץ ישראל נכשלו.
השלטונות הטורקיים הצרו את צעדי היישוב וגזרו על הפסקת העלייה.
מנהיג התנועה, ד"ר יהודה פינסקר נפטר.
בעקבות מאמריו של אחד העם "אמת מארץ ישראל", בהם מתח ביקורת קשה על כל מעשי ההתיישבות בארץ ועל הנהגת חובבי ציון, נתערערה בלב רבים האמונה בצדקת דרכם ומעשיהם של חובבי ציון.
כמו כן, ההתנגדות לתנועה הן בחוגי החרדים והן בחוגי המשכילים גברה והלכה.
הרב מוהליבר יזם אספה מיוחדת שהתקיימה בעיר דרוזגניק בחודש אלול באותה שנה.
באספה הוקם מרכז חדש, בראשות הרב מוהליבר, שתפקידו לעסוק בפעילות הסברה בקרב הציבור היהודי הרחב לשם הפצת רעיונות התנועה.
מרכז זה נקרא "מרכז רוחני", ובקיצור מזרח"י, והוא קדם לתנועת המזרחי שהקים מאוחר יותר הרב ריינס.
משימתו העיקרית של המזרח"י התמצתה בארגון התנועה הלאומית כתנועה מאחדת של "חובבי ציון" על דעותיהם השונות.
הפעולות העיקריות, שבראשם עמד הרב מוהליבר, היו מסירת סקירות מפורטות על המצב הכללי והחברתי ששרר בארץ ישראל, ועל אפשרויות לרכישת קרקעות באמצעות הנדיב הידוע הברון רוטשילד, מסירת ייעוץ לדרכי עליה והתיישבות, סיוע לביסוס כלכלת היישוב, עידוד קניית תוצרת חקלאית ארצישראלית ברוסיה ובפולין, וגיוס תרומות עבור פועלים חקלאים בארץ.
לאחר הקמת מזרח"י התעורר "פולמוס בני משה", שבראשם עמד אחד העם.
אחד העם מתח ביקורת קשה על התנהלות ההתיישבות בארץ ישראל, ועל "חובבי ציון".
הרב מוהליבר ניסה למתן את העמדות הקיצוניות ולהגיע להבנה, אך עדיין בעקבות הפולמוס נתערערה האמונה המלאה בצדקת דרכם.