tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על העמודים גילופים דקורטיביים עם אפריז של גנאות (גמדים מיתיים) עם הבעות פנים שונות.
משני צידי הכניסה עומדים דווראפאלות (שומרים) אוחזים בפרחים, ולא בכלי נשק.
כמו מערה 1, אמנות מערה 2 משקפת את התאולוגיה והאמנויות ההינדית.
התבליט הגדול ביותר במערה 2 מתאר את האגדה של וישנו בצורת ה שלו, תוך כדי אחד מ"שלושת הצעדים של וישנו".
מתחת למדרגה המוגבהת יש אפריז המראה את האגדה על אווטאר הגמד של ואמנה של וישנו, לפני שהוא הופך לצורת הטריוויקרמה.
תבליט גדול נוסף מציג את האגדה של וישנו באווטאר שלו כ מציל את כדור הארץ בתור ממעמקי האוקיינוס הקוסמי, עם נחש רב ראשים המכה על חטא (נאגה) למטה.
בדומה לפסלים עיקריים אחרים במערות בדאמי זו ואחרות, יצירות האמנות של וראהה ממוקמת במעגל ומעוצבת באופן סימטרי.
בקירות ובתקרה יש עקבות של צבע, מה שמרמז שהיו בעבר ציורי פרסקו במערה.
תקרת מערה 2 מציגה גלגל עם שישה עשר חישורי דגים במסגרת ריבועית.
במפרצי הקצה יש זוג מעופף ווישנו על גארודה.
האולם המרכזי במערה הוא ברוחב 10.16 מטרים, עומק 7.188 מטרים וגובה 3.45 מטרים ונתמך על ידי שמונה עמודים מרובעים בשתי שורות.
בתקרת האולם הזה יש לוחות מלאים בגילופי תבליטים.
הפסלים של מערה 2, כמו מערה 1, הם בסגנון הדקאני הצפוני של המאה ה-6 וה-7 בדומה לפסלים במערות אלורה.
מערה 3 היא הקדום ביותר באזור הדקאן.
הוא מוקדש לווישנו; זוהי המערה הגדולה ביותר במתחם.
יש בה אפריזים מגולפים בצורה מורכבת ודמויות ענק טריויקרמה, אננטסאיאנה, ואסודווה, וראהה, ו.
הנושא העיקרי של מערה 3 הוא וישנואיסטי, אם כי היא מציגה גם את האריהארה על הקיר הדרומי שלה - חצי וישנו וחצי שיווה מוצגים כדמות אחת, מה שהופך את המערה לחשובה ללימודי השיוויזם.
מערה 3, הפונה צפונה, נמצאת במרחק של 60 צעדים ממערה 2 במפלס גבוה יותר.
המרפסת של מערה 3 היא באורך של 21 מטרים עם רוחב פנימי של 20 מטרים; הוא נחצבה בעומק של 15 מטרים לתוך ההר; מקדש ריבועי נוסף בקצהו מרחיב את המערה 3.7 מטרים פנימה.
רוחבה של המרפסת עצמה הוא 2.1 מטרים ויש לה ארבעה עמודים מגולפים המפרידים בינה לבין האולם.
גובה המערה 4.6 מטרים; היא נתמכת על ידי שישה עמודים, כל אחד בשטח של 0.23 מטרים רבועים.
כל עמוד ופיליסטר מגולפים עם בסיסים רחבים ועמוקים עטורים בכותרות המוסתרות בחלקן בזיזים משלושת הצדדים.
בכל זיז, למעט אחד, יש גילופים של דמויות אנושיות העומדות מתחת לעלווה בתנוחות שונות, של דמויות מיתולוגיות גבריות ונשיות, ודמות מלווה של גמד.
כרכוב יצוק בחזית, עם של בלוקים מתחתיו (בדרך כלל באורך 2.1 מטרים כשלושים תאים מגולפים בשני גמדים הנקראים .
במערה 3 יש גם ציורי פרסקו על התקרה, חלקם דהויים ושבורים.
אלה הם בין העדויות המוקדמות ביותר ששרדו לציור פרסקו באמנות ההודית.
האל ההינדי ברהמה נראה על העוף באחד מציורי הקיר.
, בהשתתפות אלים הינדים שונים היא נושא נוסף.
יש מדליון לוטוס על הרצפה מתחת לציור הקיר התקרה של ברהמה.
בתקרה יש תבליטים של אלים ואלות ודים רבים כמו אגני, אינדרה ווארונה.
יצירות האמנות של המערה, בחלק מהמקרים, מציגות חתימות של האמנים, כמו גם כתובת מרכזית.
עדות אפיגרפית זו ואחרות מצביעות על כך שמקדש המערה נחנך ב"יום הירח המלא, 1 בנובמבר 578".
בתקרת המרפסת יש שבעה לוחות שנוצרו על ידי קורות צולבות; כל אחד מהם מצויר בתאים עגולים עם תמונות של אלוהויות כולל שיווה, וישנו, אינדרה, ברהמה ו, עם דמויות קטנות יותר של (שומרים) בפינות.
בתקרת המעבר הקדמי יש לוחות עם ציורי קיר במרכז של צלמיות זכר ונקבה שעפים בעננים; הדמות הגברית היא יאקשה המחזיקה חרב ומגן.
עיטור של פריחת לוטוס נראה גם על הפנלים.
תקרת האולם מחולקת לתשעה פאנלים מעט מעל מפלס התקרה.
הפאנל המרכזי כאן מתאר רכוב על איל - משערים שזהו אגני.
גם תמונות של ברהמה ושל וארונה מצוירות על הלוחות המרכזיים; בלוחות הנותרים נראים דמויות מרחפות.
הפסלים במערה 3 שמורים היטב.
וישנו מוצג כאווטארים וצורות שונות, כגון וישנו עומד עם שמונה זרועות; וישנו יושב על הנחש בעל הברדס ששה בצד המזרחי של המרפסת; וישנו כנראסימהה (אווטאר אדם-אריה); וישנו בתור וראהה (אווטאר אדם-חזיר בר) מציל את כדור הארץ; האריהארה (חצי שיווה, חצי וישנו והשוויון ביניהם); ואוואטרים של טריוויקרמה-ואמאנה.
בקיר האחורי יש גילופים של .
המערה מציגה סצנות רבות בזיזים של העמודים, שבהן אישה וגבר נמצאים בחיבוק חיזור או ארוטיות.
היבטים של התרבות, הקוסמטיקה והלבוש במאה ה-6 ניכרים באמנות שפוסלה במערה זו, ומעידים על מסורת מתוחכמת.
רצפת מערה 4 ממוקמת סמוך וממזרח למערה 3, נמוכה יותר ב-3 מטרים והיא הקטנה מבין הארבע.
היא מוקדשת ל, הדמויות הנערצות של הג'ייניזם.
הוא נבנה לאחר שלושת הראשונים, בחסות מלכים הינדים בחלק מאוחר יותר של המאה ה-7. כמה חוקרים טוענים כי ייתכן שהמערה הזו נוצרה במאה ה-8. סביר להניח שחלק מהקישוטים נוספו במאות מאוחרות יותר עד למאה ה-11 או ה-12 בערך.
כמו המערות האחרות, מערה 4 כוללת גילופים מפורטים ומגוון רחב של מוטיבים.
למערה כניסה עם חמישה מפרצים עם ארבעה עמודים מרובעים - כל אחד עם זיזים וכותרות.
בחלק האחורי של המרפסת הזו יש אולם עם שני עמודים נפרדים ושני עמודים מחוברים.
המעבר הראשון הוא מרפסת באורך 9.4 מטרים וברוחב 2 מטרים, המשתרעת לעומק של 4.9 מטרים.
מהאולם מובילות מדרגות אל קודש הקודשים, שרוחבו 7.8 מטרים והמשתרע לעומק של 1.8 מטרים.
בתוך המערה יש גילופים עיקריים של ומאהאווירה עם תצוגה סמלית של טירתנקרות אחרות.
בהובאלי עומד בתנוחת המדיטציה עם קנוקנות של גפנים כרוכים סביב רגלו, האיקונוגרפיה הקלאסית שלו.
פרשוואנאתה מוצג עם קוברה עם חמשת הראשים.
מאהאווירה מיוצג יושב על כס אריה, שסימני הזיהוי שלו אינם גלויים ומזוהה על ידי כמה חוקרים פשוט כ"ג'יין יושב".
דמות זו מוקפת בתבליטים של מלווים עם צ'אורי (מניפות), סרדולות וראשי מקארה.
גילופים אחרים כוללים מכוסה בארבעה נחשים, ברהאמי וסונדארי.
בקודש הקודשים מופיעה דמותו של מאהאווירה נחה על הדום המכיל כתובת קאנדה מהמאה ה-12 המציינת את מותו של אדפ בשם ג'קאווה.
עשרים וארבע תמונות קטנות של טירתנקרות ג'יינים חרוטות על העמודים והקירות הפנימיים.
בנוסף ישנם דמויות של יאקשה, ו.
היצירה האמנותית, האייקונים המייצגים רעיונות ואת המוטיבים במערת בדאמי 4, אומרת ליסה אוונס, דומה לאלו של מערות ג'ייניות הסמוכות באיהולה והמערות הג'ייניות במערות אלורה, הרבה יותר צפונה בצפון מהאראשטרה.
מלבד המערות הממוספרות, בדאמי היא משכן של מונומנטים רבים של מערות אחרות ומקדשים מתקופת ימי הביניים.
בצדו השני של האגם, ליד מקדש בהוטנאטה, נמצאת מערה מתקופת צ'לוקייה מהמאה ה-7–8 בעלת ממדים קטנים.
בפנים, יש פסל מגולף היושב מעל כס מלכות מפוסל עם תבליטים המציגים אנשים אוחזים בצ'אורי (מניפות), פיקוס קדוש, פילים ואריות בתנוחת תקיפה.
בצד אחד של הפסל צ'אקרה, בצד השני קונכייה.
הפסל עונד שפע תכשיטים וחוט על חזהו.
חזיתו של פסל זה פגומה ופניו חסרות.
ישנן מספר תאוריות לגבי השאלה את מי מייצג הפסל.
תאוריה אחת גורסת כי מדובר בתבליט של הבודהה בתנוחת ישיבה.
זה נתמך על ידי שני נושאי צ'אורי שעשויים להיות בודהיסטוות משני צדי הבודהה.
לפי ג'ורג' מייקל, ההילה, הפיקוס הקדוש והשמלה דמוית הגלימה מעידים על כך שזהו במקור פסל בודהה.
שטי - ארכאולוג ואוצר של מוזיאון הנסיך מוויילס של מערב הודו, המערה לא הוסבה אך מלכתחילה ייצגה מחווה למייאמוהא של ה ההינדיות, או בודהוואטארה וישנו (אווטאר תשיעי של וישנו).
תאוריה זו נתמכת על ידי ה, ה והתכשיטים הכלולים באיקונוגרפיה שלו.
הסגנון מצביע על כך שהוא כנראה נחצב במאה ה-8 או לפניה.
תאוריה נוספת שנמצאה בטקסטים מהתקופה הקולוניאלית כמו אחת מאת ג'ון מאריי - מיסיונר בהודו הבריטית וחוקר ג'ייניזם, קובעת שהדמות העיקרית שנחצבה במערה 5 היא זו של דמות ג'יינית.
לפי תאוריה שלישית, מאת הנרי קוזנס וא' סונדרה - ארכאולוגים הנתמכים באגדות מקומיות, הפסל הוא של מלך קדום; בתצלום של הפסל שצולם לפני שנפגעו פניו, הדמות חסרה את מקלעת השיער המכונה שמפוסלת בדרך כלל על ראשו של הבודהה.
לפסל מספר קישוטים יוצאי דופן שאינם מקובלים בפסלי בודהה כגון טבעות לאצבעות, שרשרת ורצועת חזה; הוא לובש חוט הינדי וראשו סגנונית קרוב יותר לראש ג'ייני מאשר לראש של בודהה.
מאפיינים אלה מראים שהפסל עשוי להיות של מלך המיוצג עם מאפיינים של מסורות שונות.
לדברי קרול רדקליף בולון - עוזרת אוצרת בגלריה לאמנות סמיתסוניאן פריר, התאריך והזהות של הפסל הראשי במערה 5 נותרו חידה.
קרוב למערה השנויה במחלוקת יש מונומנטים נוספים.
אחד מהם הוא מקדש קטן המורכב מגילוף סלע מהמאה ה-7 של אננטאשאיאנה וישנו, או וישנו שוכב עם לקשמי וגארודה בתנוחת נמסטה.
וישנו מוצג כשהוא מחדש את המחזור הקוסמי על ידי לידת כל הקיום.
מעל התבליט המגולף השוכב נמצאים עשרת האווטרים של וישנו - מַצְיָה, קוּרְמָה, וָרָהָה, נָרָסִימְהָה, וָמָנָה, פָּרָשוּרָאמָה, ראמה, קרישנה, בָּלָרָאמָה (או בודהה) וקָלְקִי.
בין הנרסימהה לוואמנה מוצג תבליט של חוט ברהמה המחובר לטבורו של וישנו.
משמאל לתבליט מתואר השילוש - וישנו, שיווה וברהמה, ואילו מימין זוג אנושי ופרה עם עגל יונק.
בשנת 2013, דיווח מנג'ונת סולולי - עוזר מנהל מחוז בגאלקוט העובד עבור ממשלת מדינת קרנאטקה, על גילוי של מערה נוספת עם 27 גילופי סלע, כ-500 מטרים מארבע המערות הראשיות.
מים זורמים כל השנה מהמערה שהתגלתה באותה שנה.
מתוארים בה וישנו ואלים הינדיים אחרים, והיא כוללת כתובת בכתב דוואנגרי.
התיארוך של גילופים אלה אינו ידוע.
מערבולת הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2021 בבימויו של גספר נואה.
הסרט מציג את חייהם של זוג קשישים המתמודדים עם דמנציה וקשיים בזִקנה, תוך שימוש בטכניקת צילום ייחודית של מסך מפוצל.
את התסריט כתב נואה בהשראת חוויותיו האישיות עם דמנציה של אמו.
ממכב בו בתפקיד הראשי דאריו ארג'נטו כאבא וסופר
הסרט הוקרן בבכורה בבפסטיבל קאן 2021 וזכה לשבחים רבים מצד מבקרי קולנוע, בשונה מסרטיו הקודמים של נואה שזכו לקבלות פנים מפלגות.
שבחים ניתנו במיוחד על הבימוי של נואה, הביצועים של ארג'נטו ולברון, העוצמה הרגשית של הסרט, היקפו, האמביציה והביצוע של הסרט.
זה סימן את המעבר המקצועי והיצירתי של נואה מקיצוניות לז'אנר הקולנוע האיטי, עם שימוש בדרמת אופי ריאליסטית.
הסרט עוקב אחר זוג מבוגר החי בדירה בפריז.
הסיפור מתאר את המאבק היום-יומי שלהם עם הדמנציה ועם תהליך ההתדרדרות שלהם, הן כפרטים והן כזוג, כאשר הזיכרון והמציאות מטשטשים.
המסך מפוצל לשניים, כך שניתן לראות את נקודות המבט השונות של בני הזוג במקביל.
הסרט זכה לשבחים נרחבים על הדרך בה הוא מתאר את ההתמודדות עם הדמנציה ועם סוף החיים.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 93% מהמבקרים.
ב-Metacritic, הוא קיבל ציון של 82 מתוך 100, והפך לאחד הסרטים המוערכים ביותר של גספר נואה.
מערות בדסה (במראטהית: बेडसे लेणी, באנגלית: Bedse Caves) הן קבוצה של מערות בודהיסטיות סמוך ל במדינת מאהאראשטרה בהודו.
חציבת המערות מיוסות לתקופת שושלת סאטווהאנה במאה הראשונה לפני הספירה.
המערות שוכנות כ-9 קילומטר ממערות בהאג'ה.
מערות נוספות באזור הן מערות קרלה ומערות נאשיק.
המערה הידועה ביותר היא הצ'איטיה (אולם תפילה - מערה 7) עם סטופה גדולה יחסית, המערה השנייה היא המנזר או הוויהארה (מערה 11).
הם מסומנים על ידי שפע של מוטיבים דקורטיביים של או קשת צ'איטיה.
מערות בדסה שוכנות על נתיב סחר ישן ברמת דקאן ליד הרי גהט המערביים; מנזרי המערות של קרלה ובהאג'ה נמצאים במרחק של קילומטרים ספורים בלבד משם.
העיירה הגדולה הבאה היא על קו הרכבת מומבאי-פונה.
משם או מתחנת הרכבת המקומית קמשט, המערות נגישות בקלות באמצעות מונית או ריקשה ממונעת.
עם זאת, ההגעה למערות עצמן מחייבת טיפוס לגובה של כ-35 מטרים.
מכיוון שהמתחם אינו מעוטר ברובו, מתחם המנזר הבודהיסטי מתוארך למאה ה-1 לפני הספירה.
אזור הכניסה הדקורטיבי ביותר אך חסר הדמויות, הנושא דמיון רב למנזר מערות קונדנה הממוקם כ-30 ק"מ (בקו אוויר) לצפון-מערב, יכול היה להיות מתוכנן גם מאוחר יותר במאה ה-1 או ה-2 לספירה.
אחת האטרקציות הרבות של בדסה היא אזור הכניסה המעוצב בצורה עשירה אך כמעט לאולם הצ'איטיה.
כאן שולטים מוטיבים גדולים של המסודרים זה לצד זה וזה מעל זה, עם קשתות פרסה מלאות בקמרונות מזויפים מקוצרים; קצוות הקורות של הקמרונות נראים באזור הקדמי.
בחלק העליון, כל הקשתות מסתיימות בנקודות שנוצרו משתי קשתות העוברות בכיוונים מנוגדים, ויוצרות את מוטיב קשת המחודדת () שלא היה ידוע באירופה באותה תקופה וגם בתרבויות מוקדמות אחרות של העולם הישן.
שני עמודים מתומנים גדולים ושני חצאי עמודים עם כותרות עגולות גדולות בצורת לוטוס, מעליהם פילים וסצנות ארוטיות הרוכבים בנפרד על שני בעלי חיים (סוס ושור/תאו), תומכים את מסגרת האבן העשירה בתבליטים של אולם הכניסה.
הכניסה הראשית מובילה לחדר הראשי של אולם צ'איטיה; שער נוסף מוביל ישירות למעבר השמאלי, מה שמבטיח פראדקשינה של הסטופה בכיוון השעון.
אולם הצ'איטיה של בדסה הוא חדר עם ספינה ראשית ושתי ספינות משנה, גובהו רק כ-5.50 מטרים בסך הכל, עם שתי שורות עמודים מוטות מעט לכיוון האמצע, המורכבת מ-26 עמודים מתומנים אך חסרי בסיס וחסרי כותרות הנפגשים מאחורי הסטופה האנוקונית, כך שאפשר לבצע פראדקשינה של הסטופה ללא מגע.
הסטופה עצמה, שנחצבה בסלע, מחולקת לשני מקטעים עגולים על ידי שורות של תבליטים של גדרות (וודיקה), המוכתרות על ידי כיפה עם חלק העליון בצורת קובייה ובולט החוצה (הרמיקה) ומטריה (צ'אטרה) הפרושה מעל עמוד אבן (יאסטי).
המוט והמטריה מתפרשים לעיתים קרובות כעץ עולמי או כציר העולם.
באזור התקרה המקומרת עדיין ניתן לראות עקבות של קורות העץ שתמכו בעבר בקמרון - שהיו חסרות משמעות לחלוטין מבחינה התמיכה במבנה.
אולם הוויהארה, שגם תקרתו מקומרת בצורה יוצאת דופן, מורכב מתשעה חדרים חצובים בסלע, שהכניסות אליהם מכוסות בקשתות עיוורות או חלונות עיוורים וממוסגרים על ידי בליטות קיר אנכיות ואופקיות.
בין הבליטות מהקיר חצובים בסלע כמה סורגים מזויפים ().
בין החלונות הכוזבים (גוואקשה) עם הקמרונות הכוזבים המקוצרים לעין, קצות הקורות הבולטים כנראה בתוך הקשת, עוברת גדר אבן (וודיקה) בתבליט, שחוזר על עצמו – תוך כדי שינויים מעטים - מתחת לבסיס הקמרון.
החלק האחורי הוא חצי מעוגל (חריג משמעותי בין מערות ויהארה), יוצר הקבלה לאולם הצ'איטיה ובכך אווירה מרחבית כמעט קדושה.
כ-50 עד 100 מטרים מערבית למתחם הראשי ישנן מספר מערות קטנות יותר, שחלקן גם לא גמורות.
באחד מהם שוכנת סטופה פולחנית לא גמורה, בגובה של כ-2.50 מ', הממלאת כמעט את כל החלל.
מערבל הוא מכשיר המשמש לעיבוד רכיבים ולמיזוגם לתערובת אחידה.
המערבל משמש לעיבוד מזון בשוק הביתי, למיזוג רכיבים בשוק התעשייתי, ולעיבוד ושינוי רכיבים כימיים במעבדות.
מערבל פשוט - מערבל בו קערת המערבל נעה גם היא לצורך ערבול החומרים
מערבל פלנטרי - מערבל הנע סביב קערת הרכיבים בדומה לפלנטה בה נעים כוכבי הלכת סביב השמש
מערבל פלנטרי בשימוש צבאי הוא מכשיר המשמש לייצור דלק מוצק המשמש בעיקר עבור רקטות וטילים.
בגללל שרוב המערבלים המשמשים לצורך זה הם פלנטרים התקבעה בתקשורת ובשפה בכלל המונח 'מערבל פלנטרי' ככינוי כולל למערבלים בשימוש צבאי.
המערבל הפלנטרי משמש לערבוב חומר ההנעה הגולמי היבש (אבקת אלומיניום, אמוניום פרכלוראט) עם מרכיבים רטובים (פולימר כגון HTPB, פלסטייזר) כהכנה ליציקה לתוך מארז המנוע.
המערבל עובד בעיקרון דומה לכל מיקסר ביתי.
ההבדלים העיקריים ביניהם הם שברכיב הביטחוני תשומת לב מיוחדת ניתנת לאטימות המערבל כדי ליצור וואקום על מנת להוציא אויר כלוא מיותר מהדלק הנוצר; הצורך בהוצאתו הוא קריטי על מנת למנוע לחץ פנימי גבוה העלול לגרום לפיצוץ.
הבדל נוסף הוא שברכיב הביטחוני מנוטרת טמפרטורת המערבל, ומשתנה על ידי 'מעיל מים' סביב המערבל.
היות שהמערבל הוא רכיב קריטי בייצור דלק מוצק וכפועל יוצא גם בשימוש בטילים מדויקים, מדינות החפצות בטילים מדויקים נאלצות להשיג מערבל.
עם זאת, לא כל מדינה יכולה לייצרו, בשל טכניקות הדיוק הקפדניות בתהליך היצור, ולכן החזקה בו מהווה נכס אסטרטגי משמעותי.
בשנת 2021 תקפה ישראל בלטקיה, סוריה מכולות שהכילו על פי הדיווחים מערבלים כאלו על מנת למנוע הברחתם ללבנון.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, במבצע ימי תשובה (2024), הושמדו, על פי מקורות זרים, כעשרים מערבלים כאלה שאותם קיבלה איראן מהרפובליקה העממית של סין עקב אי יכולתה לייצרם בעצמה.
במהלך מבצע עם כלביא תקף חיל האוויר הישראלי אתרי יצור טילים בליסטיים, בין היתר אתרים בהם מערבלים פלנטריים.
מערבלים משמשים לצרכים מגוונים בתעשייה אך ניתן להבחין לכמה ענפים מרכזיים:
בתעשייה היצרנית מערבלים משמשים כגורם מרכזי בתעשייה לצורך ייצור חומרים כצמיגים ועוד מערבלים אלו הם ברובם המכריע פלנטרים בגודל בינוני עד גדול
בתעשיית הבנייה מערבלים משמשים שימוש רב בבנייה בין בערבול בטון במערבל פשוט המותקן בדרך כלל על גבי משאית או רכיב נע אחר בין בערבול צבע בצורה פלנטרית על מנת לאחדו
במדע שם משמש המערבל לצורך מיזוג רכיבים כימיים ועיבודם.
במעבדות משתמשים לעיתים במערבל מגנטי המורכב ממגנט מסתובב היוצר שדה מגנטי משתנה המניע מוט בחישה לצורך ערבול הרכיב.
בשימוש ביתי משמש מערבל מזון ככלי לערבוב מהיר של תערובות ועיסות, כולל ערבוב קמחים ונוזלים ליצירת בצק או ערבוב חלבונים להקצפה.
מכשירי מטבח נוספים המשמשים בעיקר לחיתוך וגריסה, כמו בלנדר ומעבד מזון, משמשים לעיתים גם לצורך ערבול.
מערבל מגנטי הוא מכשיר מעבדה שמשתמש בשדה מגנטי משתנה בכדי לגרום למוט הנתון בנוזל להסתובב מהר מאוד, ובכך לבחוש את הנוזל.
השדה המסתובב עשוי להיווצר על ידי מגנט מסתובב או קבוצה של אלקטרומגנטים נייחים, הממוקמים מתחת למכל הנוזל.
המערבל משמש בכימיה ובביולוגיה כדרך נוחה לערבב נוזלים בנפח קטן ובמקרים בהם צורות אחרות של ערבוב, כגון בוחשים עיליים ומוטות ערבוב, עשויות להיות פחות יעילות.
הפטנט הראשון למערבל מגנטי נרשם ב-9 באוקטובר בשנת 1917 על ידי ריצ'רד ה.
המערבל של סטרינגהם השתמש באלקטרומגנטים נייחים בבסיס, ולא במגנט קבוע מסתובב, בכדי לסובב את המערבל.
ארתור רוזינגר מניוארק, ניו ג'רזי רשם פטנט בארצות הברית בשם Magnetic Stirrer ב-6 ביוני 1944, לאחר שהגיש בקשה ב-5 באוקטובר 1942. הפטנט של רוזינגר כולל תיאור של מגנט המוצב בכלי, המונע על ידי מגנט מסתובב על ידי מנוע הממוקם בבסיס מתחת לכלי.
רוזינגר גם גילה שציפוי המגנט בפלסטיק או כיסויו בזכוכית או פורצלן הופך אותו לאינטלי כימי.
המגנט המצופה פלסטיק הומצא באופן עצמאי בסוף שנות ה-40 על ידי אדוארד מקלוהן, שעבד ב-Torpedo Experimental Establishment (TEE), בגרינוק, סקוטלנד.
המערבל המגנטי הרב-נקודתי הראשון פותח ורשם פטנט על ידי סלבדור בונט מחברת SBS בשנת 1977. בונט קבע בנוסף את הנוהג לציין את הערך של כוח ערבוב ב"ליטר מים", שהוא תקן השוק כיום.
מערבל מגנטי מורכב ממגנט המוצב בתוך נוזל ומספק את פעולת הבחישה.
תנועת המגנט המערבל מונעת על ידי מגנט מסתובב אחר או מכלול אלקטרומגנטים בבסיס המערבל, מתחת לכלי המכיל את הנוזל.
מוטות הערבוב מצופים בדרך כלל ב-PTFE, או, לעיתים רחוקות יותר, בזכוכית; הציפויים נועדו להיות אינרטיים מבחינה כימית, ואינם מזהמים או מגיבים כימית לתערובת שבה הם נמצאים.
באם PTFE אינו מתאים בגלל טמפרטורה גבוהה או תגובה כימית, זכוכית מהווה תחליף הולם.
בהמסת הפחתות מתכות המשתמשות במתכת אלקליית המומסת באמין ראשוני, טפלון עשוי להנזק במידה מסוימת.
למרות שגם זכוכית עלולה להנזק על ידי חומר אלקלי חזק (כגון לורית) בהתאם לחום, זמן החשיפה והריכוז.
לעיתים מכיל המערבל פלטות חמות שמשרתות לעיתים קרובות מטרה כפולה על ידי שילוב הן מכלול המערבבים והן גוף חימום.
גופי חימום כאלה עשויים לנוע בעוצמתם בין כמה מאות לכמה אלפי וואט, ולאפשר ערבוב וחימום בו זמנית.
טמפרטורת הנוזל המקסימלית שניתן להגיע אליה תלויה בגודל הבקבוק, בכמות התמיסה שיש לחמם, בעוצמת גוף החימום ובכמות הבידוד במערכת.
החומר המגנטי בתוך הסורגים הוא לרוב אלניקו או קובלט סמריום, שיכול לעמוד בטמפרטורות גבוהות ללא אובדן חוזק מגנטי, אם כי עבור ערבול רכיבים בטמפרטורה נמוכה ניתן להשתמש בניאודימיום.
בגלל גודלו הקטן, המגנט המשמש לערבוב (בתוך החומר שבכלי) מנוקה ומעוקר בקלות רבה יותר מאשר מכשירי ערבוב אחרים.
ואינו דורש חומרי סיכה שעלולים לזהם את כלי התגובה ואת המוצר.
על מנת להוציא את המגנט מהכלי משתמשים ב-stir bar retriever - מגנט נפרד בקצה מקל ארוך (המצופה גם בטפלון אינרטי כימית) המשמש להסרת מוטות ערבוב מכלי.
מערבלים מגנטיים משמשים לעיתים קרובות במעבדות בכימיה ובביולוגיה, שם ניתן להשתמש בהם בשביל לערבב כלים או מערכות סגורים הרמטית ללא צורך באטמים מסובכים.
הם מועדפים על פני בוחשים ממונעים מכנית מכיוון שהם שקטים יותר, יעילים יותר, ואין להם חלקים חיצוניים נעים שעלולים להישבר או להתבלות (מלבד המגנט הפשוט עצמו).
המערבלים המגנטיים עובדים היטב בכלי זכוכית המשמשים בדרך כלל לתגובות כימיות, בשל כך שזכוכית אינה משפיעה באופן ניכר על השדה מגנטי.
הגודל המוגבל של המגנט העליון גורם לכך שניתן להשתמש במערבלים מגנטיים רק לניסויים קטנים יחסית, של 4 ליטר או פחות.
מוטות ערבוב מתקשים גם להתמודד עם נוזלים צמיגיים או תרחיפים סמיכים.
עבור נפחים גדולים יותר או נוזלים צמיגיים יותר, יש צורך בדרך כלל בבחישה מכנית כלשהי (למשל, בוחש עילי).
מערבל וורטקס או מערבל מבחנות , הוא מערבל המצוי בדרך כלל במעבדות, ומשמש על פי רוב לערבב מבחנות ובקבוקונים קטנים של נוזל, על ידי יצירת מערבולת (ומכאן שמו וורטקס (Vortex) באנגלית מערבולת).
המערבל מורכב ממנוע חשמלי עם ציר ההנעה בכיוון אנכי, המחובר לחתיכת גומי בצורת כוסית, המותקנת מעט מחוץ למרכז הציר.
בזמן שהמנוע פועל, חתיכת הגומי מתנדנדת במהירות בתנועה מעגלית.
כאשר מבחנה או מכל מתאים אחר נלחץ לתוך כוס הגומי (או נוגעים בקצה שלה) התנועה משפיעה על הנוזל שבתוכו ויוצרת מערבולת.
רוב מערבלי הוורטקס מתוכננים בתצורות של 2 או 4 צלחות, יש להם הגדרות מהירות משתנות הנעות בין 100 ל-3,200 סל"ד, וניתן להגדיר אותם לפעול ברציפות, או לפעול רק כאשר מופעל לחץ כלפי מטה על חתיכת הגומי.
מערבלי הוורטקס נפוצים למדי במעבדות ביו-טכנולוגיות.
במעבדות תרבית תאים ומיקרוביולוגיה הם עשויים לשמש ליצירת קולואיד (תרחיף) מתאים.
במעבדה ביוכימית או אנליטית ניתן להשתמש בהם כדי לערבב את ה-Reagent (מגיבים) של הערכה או כדי לערבב דגימה ניסיונית וחומר מדלל .
מערבל המערבולת הומצא על ידי האחים ג'ק א' והרולד ד' קראפט בזמן שעבדו עבור חברת Scientific Industries, Inc., בניו יורק (יצרנית מכשירי מעבדה).
הפטנט הוגש על ידי האחים קראפט בשם Scientific Industries, Inc (מכשיר לעיבוד חומר זורם) חלופה למערבל וורטקס החשמלי היא טכניקת "מערבולת האצבעות" שבה נוצרת מערבולת באופן ידני על ידי פגיעה במבחנה בתנועה קדימה ומטה עם האצבע או האגודל.
פעולה זו בדרך כלל אורכת יותר זמן ולעיתים מביאה לתוצאה לא מספקת, אם כי היא עשויה להספיק במקרים מסוימים כאשר מערבל וורטקס אינו זמין או שהכוחות המעורבים במערבולת שיוצר מערבל וורטקס יפגעו בדגימה, אך טכניקה זו אינה מומלצת כאשר מעורבים בדגימה כימיקלים קאוסטים.
טכניקה זו מתאימה יותר להאצת תערובת של תמיסות שאינן דורשות את קלט האנרגיה הקינטית הדרוש ליצירת מיתלים.
עבור צלחות פטרי, מערבלי וורטקס מאפשרים שימוש בבקרת טמפרטורה מדויקת במהירויות ערבוב שונות, מה שהופך אותם לאידיאליים עבור מגוון רחב של שימושי ביולוגיה מולקולרית כולל תגובות אימונוכימיות, ניתוח אנזימים וחלבונים וניתוח מיקרו-מערכים.
מַעְר֫וּבּ הוא כפר שיעי לבנוני בנפת צור, מחוז דרום לבנון.
הכפר שוכן בגובה 280 מטרים מעל פני הים, כ-15 קילומטרים מזרחית לצור, בין הכפרים דיר קאנון א-נהר (ממערב) ודרדע'יא (ממזרח).
מדרום לכפר שוכן הכפר באריש.
שטח הכפר הוא 562 דונם, והוא מחולק לשני חלקים: הכפר העתיק, והחלק המודרני.
על פי החוקר אדוארד הנרי פאלמר שם הכפר מגיע משפע של מים.
החוקר כתב שאינו יודע מה מקור השם כי לשורש השמי ע.ר.ב.
יכולות להיות מספר משמעויות, כמו: "(א) ערבוב ומיזוג.
בנוסף, אפשר שמדובר בחיבור של שתי מילים, כמו 'בית ערוב', או מער + רוב.
משמעות המילה הראשונה היא מערה, ומשמעות המילה השנייה היא שפע וגדלות."
בשנת 1875 ביקר בכפר ויקטור גרן וכתב: "כפר קטן בשם עין מערוב החייב את קיומו למעיין סמוך, הזורם אל הוואדי ומשקה עצי תאנה ורימון.
ניתן להעריך את אוכלוסיית הכפר הזה ב-100 מתואלים שהתיישבו [על גבי] יישוב עתיק כי אני רואה פה ושם כמה אבנים מסותתות וכותרת קורינתית קטנה משיש לבן קיר של בית פרטי...
בשנת 1881, משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל (SWP) תיאר את הכפר: "כפר בוץ ואבן, המיושב עם כ-200 מתאולים, בנוי על צלע גבעה, עם תאנים ואדמות חקלאיות מסביב.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 2,442 בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
מָערוּף אל-כָּרחִ'י (שמו המלא: מערוף בן פירוז אל-כרח'י; בפרסית: معروف بن فيروز الكرخي; בן המאה ה-8) היה קדוש מוסלמי סופי.
מערוף נולד במאה ה-8 באזור בבגדד.
על פי כמה מקורות, הוא ממוצא מנדאי אך יש הסבורים שהיה בן למשפחה נוצרית.
שמו של אביו היה פירוז (Firuz), מה שמרמז על היותו ממוצא פרסי.
המשורר הפרסי, סופי, פריד א-דין עטאר כתב בספרו (זיכרון לקדושים) כי מערוף דחה את כל צורות הפוליתאיזם והתאסלם בגיל צעיר בעזרת עלי אל-רידה, האימאם השיעי השמיני על פי המסורת, לאחר שסיפר זאת להוריו, הם שמחו להתאסלם עמו.
כמה שנים לאחר שהתאסלם, הפך מערוף לתלמידו של המלומד האסלאמי ומיסטיקן סופי שהיה סוני.
בנוסף, הייתה למערוף מערכת יחסים קרובה עם אחמד אבן חנבל (אף הוא סוני) שאמר עליו "יֶדע אמיתי הוא רק זה שמערוף השיג".
בסופיות חשוב הייחוס ומאחר ומערוף למד אצל האמאם השמיני, שיש לו ייחוס מוכח עד לנביא מוחמד, הוא קשור למה שמכונה , קו חניכה היוצר שרשרת בלתי נשברת למוחמד.
מאחר שבנוסף, מערוף אצל דאוד א-טאאי הסוני והיה יורשו, הסופים מכבדים אותו בשל השושלות הרוחניות המרובות שהשתלבו בדרכו.
שהיה מורו של ג'ונייד אל-בגדאדי.
מערוף מת בשנת 815 ונקבר בעיר מגוריו בגדאד.
על קברו נבנה מסגד ובית הקברות כולו נקרא על שמו: .
על פי המסורת מערוף נודע כמי שתפילותיו נענות ולכן קברו היה מקום עלייה לרגל של נזקקים, חולים ומבקשי בקשות.
מערת ים היא סוג של מערה הנוצרת בעיקר כתוצאה מפעולת גלים של הים.
התהליך המרכזי המעורב הוא סחיפה.
מערות ים נמצאות ברחבי העולם, ונוצרות באופן פעיל לאורך חופים בני-זמננו, או נותרות כמאובן גאולוגי של מערות ים על קווי חוף קדומים.
כמה מהמערות הגדולות בעולם שנחצבו-בגלים מצויות בחופי נורווגיה, אך כיום הן ממוקמות מעל 30 מטרים מעל פני הים.
גם אלה נחשבות עדיין למערות ליטורליות.
לעומת זאת, באזורים כמו מפרץ פאנג נגה בתאילנד, מערות שנוצרו כתוצאה ממסיסות בסלעי גיר הוצפו עם עליית פני הים וכיום נתונות לשחיקה ימית — שלב חדש בהתפתחותן.
כמה ממערות הים המפורסמות ביותר נמצאות באירופה.
מערת פינגל באי סטפה בסקוטלנד היא מערה מרווחת באורך של כ־70 מטרים, שנחצבה בבזלת בעלת עמודונים גאולוגיים.
המערה הכחולה שבקאפרי, אם כי קטנה יותר, מפורסמת בזכות האור הכחול הזוהר שבה, שמקורו באור החודר דרך פתחים תת-ימיים.
הרומאים בנו גרם מדרגות בחלקה האחורי ומנהרה (שקרסה מאז) שהובילה לפני הקרקע.
גם איי יוון ידועים בזכות יופיין הרב של מערות הים שלהן.
באנגליה, סקוטלנד וצרפת (בעיקר בחוף נורמנדי) נערכו סקרים מקיפים של מערות ים.
עד שנת 2013 נחשבו המערות הגדולות ביותר למערות שבארצות הברית, הוואי ואיי שטלנד.
באותה שנה פורסם על גילויה של מערת הים הגדולה בעולם – מערת מטיינקה באוטגו שבהאי הדרומי של ניו זילנד, באורך של 1.5 ק"מ.
גם ב-2013 דווח על מערכת מערות באורך מעל קילומטר בחוף Bethells Beach שבאי הצפוני של ניו זילנד.
מערות ים מצויות במגוון רחב של סוגי סלעים, לרבות משקעים, מותמרים ויסודיים, אך לרוב המערות הגדולות יותר מצויות בסלעים קשים, בזכות עמידותם הרבה.
לצורך היווצרות מערת ים דרושה תחילה רצועת חולשה בסלע.
בסלעים יסודיים או מותמרים מדובר לרוב בהעתק (כמו באיי התעלה של קליפורניה) או דייק (כמו במערות הענקיות של חוף נא פאלי בקוואי, הוואי).
בסלעי משקע, זו עשויה להיות שכבת מגע בין שכבות קשות ורכות.
באי סנטה קרוז, לדוגמה, הגלים תקפו את המגע שבין בזלת אנדזיטית לבין אגלומרט.הכוח המניע להתפתחות מערות ים הוא פעולת הגלים.
הסחיפה מתרחשת תמיד היכן שגלים מכים בצוקים, אך כאשר קיימות רצועות חולשה, הסלע מוסר בקצב מואץ.
כניסת הים לסדקים יוצרת לחץ אדיר ומרחיבה את החללים — הן בשל כוח הגלים עצמם וחלקיקי הסלע שבמים, והן בשל דחיסת האוויר שבתוך המערה.
"חורי גיהוץ" (blowholes) מעידים על תהליך זה, בו האוויר הדחוס נפלט בעוצמה יחד עם מי ים.
רוב קירות מערות הים הם מחוספסים ולא סדירים, אך לעיתים קיימים קטעים חלקים יותר, כאשר חלוקי נחל בתנועת גלים מסתחררת שוחקים ומעגלים את הקירות.
אין לבלבל מערות ים עם מערות יבשתיות שנחשפו עקב נסיגת קו החוף, או חללים מסיסים שנוצרו באזורי חוף באיים טרופיים.
לדוגמה, במפרץ האלונג בווייטנאם, קיימות מערות גיריות שנוצרו קודם לכן בתהליכי מסיסות, וכיום נתונות לשחיקה גלית – מקרה של מערות היברידיות.
גם מי גשם יכולים להשפיע על תהליך ההיווצרות, שכן חומצות אורגניות מקרקעית הקרקע חודרות לסלע ומחלישות אותו.
מערות ים מסוימות אף מכילות ספלאותמים קטנים.
לעיתים קורס גג המערה, ונוצרת שקיעת גג ליטורלית – לדוגמה קערת השטן באורגון, או בריכת המלכה בחוף נא פאלי.
צוקים צרים עשויים לכלול מערות המחוררות מצד לצד, והתמוטטות מערה כזו יכולה להשאיר מחט ים מבודדת.
באי אנאקפה שבקליפורניה, שלושת איי המשנה נחשבים לכאלה כתוצאה מתהליך כזה.
חיים ימיים תורמים אף הם לשחיקה – לדוגמה, קיפודי ים חופרים בסלע ומסירים ממנו חומר לאורך דורות.
רוב מערות הים קטנות ביחס לסוגים אחרים.
בנורווגיה נמצאו מערות מאובנות באורך מעל 300 מטרים, ורבות נוספות טרם נחקרו עקב מיקומן המרוחק או תנאי ים קשים.
גורמים המשפיעים על גודל כוללים:
אופי רצועת החולשה – קשה למדידה אך חיוני.
מיקום הפתח – מערות הפונות לגלים חזקים נוטות לגדול יותר.
לדוגמה, באי סנטה קרוז המערות הגדולות פונות לצפון-מערב.
סוג הסלע – בזלת חזקה מאפשרת חדירה עמוקה לצוק, מה שלא מתאפשר בסלעים רכים.
זמן – שינויים גאולוגיים כגון עליית פני הים או התרוממות קרקע.
לדוגמה, מערת פיינטד בגובה 40 מ', או מערות בנורווגיה בגובה 30 מ' מעל הים, חלקן מתוארכות למיליון שנה לפחות.
מורכבות גאולוגית – מערות רבות הן חד-מעבריות, אך חפיפה של העתקים יוצרת מערכות מסועפות.
מערות עם פתחים מרובים חשופות ליותר פעולת גלים וגדלות מהר יותר.
לדוגמה, מערה תת-קרקעית גדולה בפוגלה סקרי (שטלנד) נחשבת לאחת הארוכות, ומערת מטיינקה כוללת 12 פתחים נפרדים.
המערה במפרץ סלרנו היא נושא לפחות ארבעה ציורים שצייר ג'וזף רייט מדרבי בעקבות ביקורו במקום בשנת 1774. בציורים מתוארת המערה בתאורה משתנה, בהתאם לשעות שונות של היממה.
נושא ציורים אלו הוא המערות שבסביבת נאפולי.
ג'וזף רייט מדרבי ערך מסע באיטליה בשנות ה-70 של המאה ה-18, ובשנת 1774 הקדיש זמן רב לרישום ולציור סצנות באזור סלרנו ונאפולי.
פרטים מדויקים על מסעו מצויים במחברת שרשימותיה השתמרו.
בשנים שלאחר מכן יצר רייט ציורים של הר וזוב וקבר ורגיליוס, וכן מספר וריאציות בנושא המערות.
שלושה מהציורים מציגים את המערה בזמנים שונים של היום, ומכונים לפי תנאי התאורה: אור ירח, שקיעה, והגרסה של הציור הכוללת את הדמות יוליה הצעירה .
המוזיאון האמנויות היפות בבוסטון מחזיק בגרסה משנת 1778 של ציור זה, הנושאת את השם "מערה לחוף הים בממלכת נאפולי".
ציור זה, בגודל של 48 על 68 אינץ', מתאר את פתח המערה שטוף באור מסנוור של שקיעה, ובתוכה נראית קבוצה של שודדים.
הגרסה המכונה "Banditti" (שודדים), יחד עם גרסה נוספת הכוללת את הדמות "יוליה הצעירה", נמכרו כזוג על ידי רייט, בצירוף אחד מציורי קבר ורגיליוס, לאספן בשם מר קוקשאט (Mr.
Cockshut), ומאוחר יותר עברו לידי משפחת מיינל (Meynell).
גרסה זו הועמדה שוב למכירה פומבית בשנת 2015.
המוזיאון לאמנות בדרבי מחזיקים באוסף מיצירותיו של ג'וזף רייט מדרבי, ובכללן שתי יצירות העוסקות בנושא המערות.
בשנת 2007, שני רישומי גיר שחור של מערה זו מאת רייט נמכרו במכירה פומבית במחיר מוערך של כ-40,000 פאונד.
בסופו של דבר הם נמכרו במחיר של יותר מפי עשרה.
בשנת 2015 העמידו גודפרי מיינל, שכיהן כשריף העליון של דרבישייר בשנת 1982, ובנו, גרסה של ציור זה למכירה פומבית בבית סותבי'ס.
הציור היה אחד ממספר יצירות של ג'וזף רייט מדרבי שנשמרו באחוזת מיינל לנגלי הול.
הכנסות המכירה יועדו לסיוע לפליטים סורים ביוון, והציור נמכר תמורת 665,000 לירות שטרלינג.
גרסה זו נוצרה בשנת 1774 עבור ג'ושוע קוקשאט, ומציגה את המערה כשבתוכה, בצידה הימני, מופיעה דמות המכונה "יוליה".
יוליה מזוהה במסורת כמי שהייתה נכדתו של הקיסר הרומי אוגוסטוס.
מיינל ציין כי הציור נמסר לאביו החמישי במספר (סבא-רבא -רבא -רבא) בשנת 1840, ונשמר במשפחה במשך דורות.
מערות ואני (בגאורגית: ვანის ქვაბები; תעתיק עברי: ואניס כּווַאבֵּבִּי) או מערות וַאהָאנִי (בגאורגית: ვაჰანის ქვაბები) הוא מתחם מערות מנזרי.
הוא נמצא במחוז סאמצחה-ג'אוואחתי שבדרום גאורגיה, 27 ק"מ מאספינדזה, וליד מתחם מנזרי מוכר יותר – ורדזיה.
בחלק העליון של נהר הקורה על הגדה הימנית.
המערות חצובות ב-16 שכבות, כשהמערה המוקדמת יותר מתוארכת למאה ה-8. המנזר הורחב ביוזמת תמר מלכת גאורגיה.
כמו בוורדזיה, המערות היו אמורות להגן מפני פולשים.
בשנת 1089, רעידת אדמה חזקה גרמה לחלק המרכזי של המערות לקרוס והקתדרלה במרכזה.
במהלך המאה ה-12, עד 1191, שימש הקומפלקס כמנזר האבות של הבית גוּרגֶנִיסדזֶה.
הכנסייה בצורת כיפה – כנסיית גיאורגי הקדוש – נמצאת במרכז הקומפלקס.
חומות הכנסייה הקטנה יותר הוקמה ב-1204, בשכבה העליונה של המערות.
עליה מצויה הקדשה הכתובה בדיו על ידי אישה שהסתתרה שם, במחצית השנייה של המאה ה-15. הכתובת היא מובאה מתוך הפואמה של שותא רוסתוולי, עוטה עור הנמר.
מערות פעמון הן מחצבות מלאכותיות בנות מאות שנים שנתגלו באזור שפלת יהודה ואחת ברכס הכרמל.
המערות נקראות על שום צורתן, המזכירה דמות פעמון.
עד כה ידועות כ-1600 מערות פעמון, המרוכזות בקבוצות, שהגדולה בהן כוללת כ-400 מערות.
רוב מערות הפעמון נחצבו בסלע רך הנקרא קירטון, הנפוץ מאוד בשפלה.
הקירטון נוטה להתחמצן במגע עם אוויר ומים, להתכהות ולהתקשות.
שכבה דקה יחסית של קירטון מחומצן נקראת פטינה, ואילו שכבה עבה, היכולה להגיע אף לעובי של שלושה מטרים, נקראת בשם נארי.
מסלע הקירטון המכסה את השפלה התחמצן במהלך התקופות הגאולוגיות, עד שפני השטח הפכו לשכבת נארי קשה בעובי של כשני מטרים, המחביאה תחתיה את הקירטון.
יושבי השפלה העדיפו לבנות את בתיהם בחומר המקומי שעמד לרשותם - האבן.
הם העדיפו את הקירטון הרך והנוח לחציבה, אך בדרכם עמדה שכבת הנארי הקשה.
הם עקפו את הבעיה בכך שפערו בנארי חור קטן יחסית, לעיתים למעבר אדם אחד או שניים בלבד, ואת עבודת החציבה הרחבה ביצעו בסלע הרך, שהוצא מתחת לתקרת הנארי.
תקרה זו החזיקה לרוב מעמד בשל חוזקה ובזכות צורת הפעמון המקושתת, שחילקה את העומס באופן שווה על הדפנות.
מבנה זה שירת נאמנה את החוצבים בימות הגשם והשרב, וסייע בשמירה על לחות הקירטון הנוטה להתייבש, להתפורר ולהתקשות במגע עם אוויר ומים.
רוב המערות נחצבו לעומק של מטרים אחדים, אך ישנן מערות גדולות במיוחד שנחצבו לעומק של 20 מטרים ויותר.
חבורות החוצבים חוררו את הנארי במרחקים גדולים אלה מאלה, אולם ככל שהמערות הלכו והתרחבו, וה"פעמונים" הלכו וגדלו, אירעה לא פעם התמזגות בין שתי מערות או יותר.
כך נוצרו חללים גדולים מאוד, שבתקרתם כמה פתחי נארי.
בגן הלאומי בית גוברין - מראשה ובמערות לוזית, למשל, ישנם חללים עצומים המורכבים לעיתים מכמה עשרות מערות פעמון שהתחברו.
חציבת הקירטון נעשתה באופן שיטתי למדי: החוצבים השתמשו באזמלי ברזל והעמיקו בכל פעם את הבור בשכבה אחידה של כשלושים סנטימטרים.
עובדה זו עולה מסימני החציבה האלכסוניים הניכרים עד ימינו בדפנות המערות, אשר מסודרים במרחקים זהים כמעט זה מזה.
סימני החציבה נותרו כה ברורים, עד כי ניתן לראות אם החוצב היה ימני או שמאלי.
החומר הוצא דרך הפתח בגושים מלבניים, ששקלו על פי ההערכה חמישה עד שבעה קילוגרם.
האבנים שנחצבו מתוך מערות הפעמון שימשו לבנייה המקומית, ואף יוצאו לכל אזור השפלה ומישור החוף הדרומי.
כן ייתכן כי חלק מהחומר שימש לסיד, ועל זאת יעידו שני כבשני סיד שנתגלו באזור.
תושבי השפלה ניצלו את החללים הריקים שנפערו סמוך לביתם למטרות שונות, בעיקר לאחסון, כקולומבריום, כבורות מים מטוייחים ולבתי מלאכה.
במקרים בהם נדרשה גישה נוחה למערה, נסתם הפתח המקורי שבתקרה והוחלף במנהרת כניסה משופעת.
נהוג להפריד בין שני סוגי מערות פעמון: מערות-מחצבות קטנות לשימוש מקומי, המתוארכות לימי בית המקדש השני; ומערות-מחצבות גדולות המתוארכות לתקופה הביזנטית, אשר שימשו לתעשייה וייצוא.
החציבה התעשייתית הגיעה לשיאה בתקופה הערבית הקדומה.
עדות לכך ניתן למצוא בסמלי הצלבים החרוטים בחלקיהן העליונים של המערות, סמוך לפתח, ובכתובות הערביות החרוטות בחלקים הנמוכים יותר.
הגאוגרף המוסלמי מֻקָדַּסי בן המאה העשירית כתב בספריו כי במחוז בית גוברין ישנן מחצבות שיש רבות, ומאחר שבארץ ישראל אין שיש, נראה שכוונתו הייתה למחצבות הפעמון.
מערות מוגאו (בסינית: 莫高窟, בפין-יין: mò gāo kū), הידועות גם כמערות אלף הבודהות ומערות דוּנְחְוָאנְג, הן מערכת של 492 מקדשים השוכנת במרחק 25 קילומטרים דרומית-מזרחית למרכז , שהיא עיר השוכנת בהצטלבויות דרכים בעלות חשיבות תרבותית ודתית על דרך המשי, בקטע העובר במחוז גאנסו שבסין.
במערות נמצאות כמה מהדוגמאות הידועות ביותר לאמנות בודהיסטית, והן משתייכות לתקופה של כאלף שנים.
בניית מערכת המקדשים החלה בשנת 366 בקירוב, והם שימשו כמקום אחסון עבור כתבי קודש וחפצי אמנות.
לפי כתבי יד שהתגלו במקום, הנזירים הבודהיסטים החלו לחצוב את המערות בשנת 366, ואילו המדינה הכירה בבודהיזם כדת רק בשנת 444. רוב התאים והמקדשים נבנו החל מהמאה ה-5 ועד למאה ה-14, ולאחר מכן הבנייה נעצרה בעקבות דעיכה במעמדו של האזור.
במקביל לכך קירות המערות נצבעו בציורי קיר על ידי עולים לרגל שעברו באזור.
ציורי המערות והאדריכלות היו חלק מהגורמים שסייעו למדיטציה, כאמצעי לייצוג המסע לחיפוש ההארה, כמכשירים לשיפור הזיכרון, וככלי למידה להעברת מידע על האמונות והסיפורים הבודהיסטיים לסינים שאינם יודעים קרוא וכתוב.
חלק מהחפצים שנמצאו במערות (פסלי ענק של בודהה ופרסקאות המתארים דוקטרינות) תואמים לתקופה במאה ה-7 שבה שושלת טאנג הצליחה לחזק את שליטתה בדרך המשי.
הטנטרות הקדומות ביותר מתוארכות לתקופה שבין 790 ל-851, כאשר דונחוואנג הייתה נתונה לשלטון כיבוש טיבטי.
לאחר שהטנגוטים כבשו את גאנסו ב-1036 הוגדל מספר הטנטרות, בעיקר בעידודה של שושלת שיה המערבית.
ציורי הקיר משתרעים על פני שטח של 42,000 מטרים רבועים.
בתקופה מסוימת לאחר המאה ה-11 המערות הוקפו בחומה, לאחר שהן הפכו למאגר של כתבי קודש חשובים, פגועים ומשומשים, וכן חפצים אישיים.
טאואיסט סיני בשם ואנג יואנלו מינה את עצמו לשומר של חלק מהמקדשים בתחילת המאה ה-20. ואנג גילה אזור חסום בקיר בצד אחד של מסדרון המוביל אל מערה ראשית.
מאחורי הקיר הייתה מערה קטנה שמולאה בכמות רבה מאוד של כתבי יד המתוארכים לתקופה שבין 406 ל-1002. כתבי היד הללו כללו מגילות קנבוס שנכתבו בסינית ובשפות אחרות, ציורים על קנבוס, משי או נייר, ובנוסף נמצאו במערה פסלונים וחפצי קודש אחרים הקשורים לבודהה.
המגילות שהתגלו עסקו בנושאים רבים, ומלבד עבודות קנוניות בודהיסטיות היו בהן גם פרשנויות מקוריות, עבודות הקשורות לספרים חיצוניים לבודהיזם, חוברות עבודה, ספרי תפילות, עבודות קונפוציוניות, עבודות טאואיסטיות, עבודות נסטוריאניות, מסמכים של הממשלה הסינית, מסמכים מנהליים, אנתולוגיות, מילונים, ועבודות קליגרפיה.
רוב החפצים הללו נמכרו לאורל שטיין תמורת 220 פאונד בלבד, ובשל כך שמו נודע לרעה מאז.
ב-1910 הגיעו לאזור מספר משלחות אירופאיות בעקבות השמועות על גילוי המערות.
בין המשלחות ניתן למנות את הקבוצה הבריטית-הודית של הארכאולוג וחוקר הארצות אורל שטיין (Aurel Stein; 1943-1862), בריטי יליד הונגריה ממוצא יהודי, שלקח מאות עותקים של סוטרת היהלום כיוון שלא ידע לקרוא סינית, ומשלחת צרפתית בראשותו של פול פליו.
פליו התעניין בכתבי היד יוצאי הדופן של ואנג, כגון אלו שעסקו בניהול ומימון המנזרים.
אחת הסיבות העיקריות שכתבי היד הללו שרדו הייתה שהם היו סוג של פלימפססט שבו הכתבים הבודהיסטיים נכתבו על הצד הנגדי של הנייר.
שאר כתבי היד הסיניים נשלחו לספרייה הלאומית של סין בבייג'ינג בהוראתה של הממשלה הסינית, וכתבי היד הטיבטיים נותרו במקום.
ואנג החל במסע שיקום וחידוש של המקדשים, שזכה למימון חלקי מהערים השכנות, ולמימון חלקי מטעם שטיין ופליו.
מערות מורבעאת (בערבית "מערות הריבועים") הן שלוש מערות קרסטיות בעלות פתחים מרובעים, השוכנות ברום מצוקי נחל דרגה בצפון מדבר יהודה.
בראשית שנות ה-50 נתגלו בהן ממצאים מתקופות שונות, ובעיקר מימי מרד בר כוכבא, שהצביעו כי המערות היו מערות מפלט בתקופת מרד בר כוכבא.
איגרות שנתגלו מימי המרד, שהיו חתומות בידי בר כוכבא עצמו, היוו מקור ראשון והוכחה לקיומו.
מערות מורבעאת שוכנות בקניון משאש, בחלקו התיכון של נחל דרגה.
הן נוצרו על ידי חלחול מי גשמים בשכבות סלעי הגיר, דבר שגרם להמסה וליצירת החללים הגדולים.
הפתחים המרובעים נוצרו בהמשך, עם שבירת חלל הסלע בכוח הכבידה בזוויות של 90 מעלות, בהתאם לשכבות הסלע.
צורת שבירה זו אופיינית למערות קרסטיות בהן פסקו תהליכי ההמסה וחלל המערה התייבש.
במערה פעילה (כמו מערת שורק) פעולת השבירה היא עגולה ורכה.
בשנת 1950 מצאו בדואים תושבי האזור בני שבט תעמרה חפצים וכלים עתיקים בעומק מערות מורבעאת.
היה זה אך שנים ספורות לאחר גילוי מגילות מדבר יהודה בקומראן שעורר עניין רב בעולם האקדמי.
העניין הגדול גם בשוק העתיקות היווה תמריץ ליושבי המדבר לאתר ממצאים נוספים, בתקווה לתגמול הגון.
במשך כמעט 20 שנה התגלו עוד ועוד ממצאים ותגליות מימי קדם במערות מדבר יהודה, עד כי בשנת 1965 כבר היו בידי החוקרים כ-1,200 איגרות ומסמכים מתקופות שונות, שנתגלו בהן.
הממצאים המשמעותיים ביותר היו חפצים (כמו תפילין) ואיגרות שנכתבו על גבי קלף ופפירוס מימי מרד בר כוכבא, וכן בריכת איגום למי שתייה ליד המערות, שהותקנה בידי המסתתרים במטרה לחסוך את מאמץ הירידה לתוך תוואי הנחל.
התעודות, שהיו ברובן מנהליות (בניגוד לרוב התעודות מקומראן, שהיו דתיות), הועברו בתום בדיקתן למוזיאון רוקפלר בירושלים, ושכנו שם עד מלחמת ששת הימים ב-1967. לאחר איחוד ירושלים, הועברו התעודות למוזיאון ישראל ונחקרו לראשונה בידי מומחים ישראלים.
הארכאולוג יגאל ידין עמל על פענוח הטקסטים ועל קטלוגם, והעלה את ממצאיו על הכתב, בספר "המגילות הגנוזות במדבר יהודה".
מהממצא הארכולוגי עולה שהמערות שימשו את האדם בשתי תקופות עיקריות: הנאולית הקדם קרמי וימי המרידות ברומאים, בעיקר מרד בר כוכבא.
בשנת 2021 פורסם כי בסקר שנערך על ידי רשות העתיקות נמצא באחת המערות סל גדול.
הסל העשוי להכיל כ-92 ליטר, נמצא כמעט ריק, וסגור במכסה המקורי שלו.
החוקרים מתארכים אותו לתקופת הנאולית הקדם קרמי (לפני כ-10,500 שנה).
הממצאים העיקריים נחפרו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. מניתוחם עולה שמערות מורבעאת שימשו את לוחמי בר כוכבא כמערות מפלט, בשל גודלן שאפשר אכלוס קהל רב, ובשל ריחוקן ממקום יישוב.
בין החפצים והכלים שהותירו אחריהם המסתתרים בלטו איגרות, שחלקן נכתב על ידי בר כוכבא עצמו, כשהוא חותם 'שמעון בר כוסיבא' או 'כוסבא', ומכאן נתברר ש'בר כוכבא' הוא כינוי.
במדבר יהודה חיו בכירים בצבאו של בר כוכבא, שהותירו אחריהם תכתובת ענפה בינם ובין מנהיגם ובין מפקדים אחרים.
האיגרות עוסקות בציוד ואספקה, באופני הלחימה ומטרותיה, ואף איומים מצידו של בר כוכבא אם הוראותיו לא ימולאו.
האיגרת הראשונה שנמצאה במערות מורבעאת, ונשאה את שמו של בר כוכבא, נשלחה לישוע בן גלגולא, שמתעודה אחרת ידוע שהיה מפקד "מחנה" של מורדים, ו"לאנשי הכרך" (אולי הרודיון).
זוהי איגרת ראשונה מתוך חמש איגרות שנשלחו לבן גלגולה.
מאחר שהאיגרות נמצאו במערות מורבעאת, והוצע לזהות את "המחנה" ו"הכרך" עם הרודיון, הסיקו חוקרים כי המורדים שהסתתרו במערות מורבעאת, ברחו אליהן מהרודיון, השוכן בראש נחל דרגה.
באיגרת זו פוקד בר כוכבא על בן גלגולה לעשות דבר מה לגבי "הגללאים" שאצלם.
אולי מדובר ביהודים גליליים, שאולי נשבו והובאו למחנה המורדים, ייתכן בשל סירובם להשתתף במרד, ובר כוכבא מזהיר שיש לשמור עליהם היטב שלא יברחו.
באיגרת הוא מאיים על אנשי צבאו שאם לא יעשו כדבריו, הוא יכבול את בן גלגולה וחייליו ברגליהם, ויעשה להם מה שעשה "לבן עפלול".
איגרת זו מלמדת על אופיו של בר כוכבא, ועל האופן הכוחני שבו ניהל את צבאו.
מסמך צבאי נוסף שנשלח מבר כוכבא לבן גלגולה דן בשליחת תבואה למחנה, וחתום במילים: "התחזקו וחזקו את המקום", סיומת המאפיינת את מסמכי המרד.
איגרת נוספת כוללת דרישה מבן גלגולה לשלוח חמישה כור חיטה ללוחמים, ואירוח השליחים שהביאו את האיגרת בשבת.
תעודה נוספת היא שטר חכירה של שדה, שנכתב על ידי אלעזר בן יהודה בן רבא בשנה השנייה למרד.
השטר עוסק בשדה שהוחכר עד סוף "ערב" השמיטה, כנראה בשל האיסור לעבוד את האדמה בשנת השמיטה.
חשיבותו של השטר הוא בתארוכו: השנה השנייה למרד (נתון חשוב גם לתיארוך המרד), דבר המקנה לשטר תוקף היסטורי, ומלמד על אורח חייהם של המורדים והקפדתם על מצוות גם בעיצומו של המרד.
האיגרת המאוחרת ביותר שנתגלתה במערות מורבעאת, ותוארכה לימי מרד בר כוכבא, נשתמרה באופן גרוע ביותר, וניתן היה לקרוא רק חלקים בודדים ממנה, ובעיקר סופי שורות.
הטקסט הכיל ביטויים כמו "עד הסוף", "אבדו בחרב", "אין תקומה" וכדומה, ונדמה כי האיגרת תיארה את קריסת המרד ותוצאותיו.
מסמכים נוספים שנתגלו במערות מורבעאת היו קטעי מגילות, שנשאו טקסטים מקראיים.
ניתוח מגילות אלו מלמד כי אנשי בר כוכבא הסתמכו בכתביהם על נוסח המסורה בלבד, זאת להבדיל מקומראן, שאנשיה, שחיו כ-60 שנה לפני מרד בר כוכבא, הסתמכו גם על נוסחים אחרים.
מהאיגרות שנתגלו במערות מורבעאת ניתן ללמוד על לשון הדיבור והכתיבה של המסתתרים, הנחשבת חוליה מקשרת בין לשון תקופת בית שני ובין לשון חכמים.
עיון מעמיק באיגרות מלמד כי אנשי בר כוכבא לא שלטו בעברית, עד כי באיגרות הראשונות נכתב הטקסט בעברית משובשת, ולאחריה תרגום ליוונית, עם התנצלות שאין בין הלוחמים דוברי עברית בצורה שוטפת.
למעשה, היה זה בר כוכבא שהתעקש על כתיבת האיגרות בעברית, מתוך כוונה להחיות את השפה שהלכה ואבדה לאחר חורבן בית המקדש ונפילת ירושלים.
כמו כן, נמצא חותם לחם צבאי מעץ, המציין שם חייל ואת הקנטוריה אליה השתייך.
בשורה הראשונה רשום "הקנטוריה של Amae(us)".
ממצאים דומים מימי מרד בר כוכבא נתגלו במערות מפלט באזור עין גדי, שם נמצאו תעודות ומכתבים המלמדים על חיי היום-יום במערות ועל מהלך המרד.
מערות מורבעאת שוכנות ברום המצוק המזרחי של קניון משאש, והגישה אליהן אפשרית בטיפוס דרך שביל מסומן ובו יתדות אחיזה.
הכניסה אפשרית למערה אחת בלבד; הכניסה למערה השנייה אסורה בשל מפולות אבנים, ואל המערה השלישית לא ניתן להגיע כלל.
המערה הנגישה עמוקה מאוד, ומגיעה לכ-50 מטרים.
בשל כך חובה להצטייד בפנס בעת הכניסה אליה.
מערות סמך הוא גן לאומי באזור דרום השפלה, הממוקם כשני קילומטרים מזרחית לנועם ושלושה קילומטרים מערבית ללכיש, בסמוך לכביש 6. בגן שלוחה קירטונית עם מערות פעמון וחורבת סמך שהיה מאוכלס מהתקופה הרומית עד סיום התקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
כמו כן, נמצא בו קבר שייח, עבדאללה.
מערות הגמדים הן סלעי אבן חול צבעוניים בגדלים שונים השוכנות בין באד קיסינגן לאויירדורף בעמק הזאלה הפרנקוני שבחבל פרנקוניה בגרמניה.
המערות כיום הן אזור מוגן בשמורה האקולוגית רֵן (Rhön).
הסלעים נמצאים ליד כביש 287 בין באד קיסינגן לאויירדורף, במרחק של כקילומטר לערך מהעיר באד קיסינגן ובמקביל למגרש הגולף של העיר.
אבן החול הוא מסלע אופייני לאזור פרנקוניה התחתית.
במשך מאות ואלפי שנים התחפר אפיק נהר הזאלה, וכתוצאה מכך נוצרו סדקים בגדלים שונים בסלעים שהפכו למערות קטנות.
לא ניתן לעבור דרך סדקים אלו בגלל היותם צרים.
המערות כיום הן מרכיב נוף מוגן בקצה השמורה האקולוגית רֵן, והן משמשות כמקום מחסה לחיות בר בעונת החורף.
הרשויות המקומיות לשמירת הטבע עורכות ביקורות תכופות במקום.
לפני כמאה שנה פיסל האומן מיכאל ארנולד פסלים של שני גמדים.
הפסלים נעלמו מאז וכיום לא ידוע היכן הם.
הסופר יוהאן נפומוק מילר כתב ב-1873 חמשיר על אותם גמדים.
האגדה טוענת שרק גמדים מסוגלים לעבור דרך הסדקים הצרים שבין הסלעים ושכל לילה היו הגמדים נפגשים כדי לטכס עצה ולהחליט החלטות חשובות.
אגדה נוספת מספרת שבכל לילה באו הגמדים לבית טוחן החיטה כדי לעזור לו בעבודתו, הטוחן התעשר מאוד.
יום אחד הוא כעס והעליב את הגמדים והם נעלמו לנצח ועל כן חזר הטוחן להיות עני מרוד כמו בעבר.
מערות לוזית הן סדרה של מערות פעמון, השוכנות על גבעה שטוחה בגובה של 210 מטרים מעל פני הים, כקילומטר דרומית-מזרחית ליישוב לוזית שבשפלת יהודה.
רוב המערות מחוברות ביניהן ויוצרות אולמות וחללי ענק.
הן אינן מוסדרות לביקור בדומה למערות בית גוברין, אך הגישה אליהן נוחה.
לפי ההערכות, המערות נחצבו והיו בשימוש החל בתקופה ההלניסטית ולפחות עד התקופה הערבית.
בחלק מהן נחצבו קולומבריה, תאים מרובעים ומשולשים בקירות המערה, אשר נועדו, ככל הנראה, לגידול יונים.
עוד השתמרו במקום כתובות וסימני צלב שנחרטו על קירות המערות בידי החוצבים, וכן כתובת של חייל רומי מימי מרד בר כוכבא.
הירידה אל המערות אפשרית ברגל או באמצעות סנפלינג.
עוד נמצאים בסמוך למקום רשת של מערות זחילה ושל מעברים תת-קרקעיים, ושרידי באר אנטיליה בעומק של 30 מטרים, בריכת אגירה ומספר מבנים הרוסים.
על הגבעה בה שוכנות המערות שכן עד 1948 היישוב הערבי דיר דבאן ("מנזר הזבובים") והתגוררו בו כחמש מאות איש.
הועלתה סברה שאין לה תימוכין, כי הכפר שימר בשמו את שמה של העיר המקראית "דיבון" שנזכרה בספר נחמיה.
קק"ל הכריזה על האתר כלא בטוח וסגור למבקרים.
מערות המפלט במדבר יהודה הן מערות טבעיות אשר אליהן נמלטו פליטים יהודים בעקבות דיכוי מרידות, ובעיקר בגלל דיכוי מרד בר כוכבא.
מערות המפלט, בניגוד למערכות המסתור, הן מערות טבעיות הממוקמות במצוקים של נחלי מדבר יהודה ובאתרים שונים התגלו למעלה משלושים מערות פליטים מתקופת סוף מרד בר כוכבא, חלקן ממוקמות במצוקים התלולים לאורך נחלי מדבר יהודה.
מחקרים חדשים מלמדים כי תפוצתן של מערות המפלט נרחבת בהרבה ממה שהיה ידוע בשנות החמישים והשישים בעקבות הסקרים והחפירות שנעשו באותה עת בגזרת ים המלח.
בעשרים וחמש השנה האחרונות נתגלו שרידים משלהי מרד בר-כוכבא הן במערות באזור יריחו, הן בחלקו המערבי העליון של מדבר יהודה, בקרבת יישובי ספר המדבר, והן במערב יהודה, באזור חברון, בית שמש ומודיעין.
במערות הבר-כוכבאיות התגלו ממצאים שונים בני הזמן הנדון ובהם כלי חרס, כלי זכוכית, כלי אבן, אריגים, כלי נשק, מטבעות כסף וברונזה, וכן תעודות כתובות על גבי פפירוס.
בשנת 1998 פרסמו חנן אשל ודוד עמית, ספר שסיכם את תופעת מערות המפלט המוכרות עד אותה עת, ובו נדונו 27 מערות אליהן ברחו פליטים יהודים בקיץ של שנת 135 לספירה.
הסקר המחודש של מערות במדבר יהודה החל בשנת 2001 הניב גילוי מערות מפלט בלתי מוכרות, ובהן ממצא משמעותי מתקופת המרד.
שלושה מכלולים של מערות מפלט התגלו בין ואדי מורבעאת לעין גדי: מערות הרומח, מערת הדינר ומערות התאנים; שתי מערות מפלט נמצאו בתחום נווה המדבר של עין גדי: מערת הר-ישי ומערת צבר.
וכן שלושה מכלולים של מערות מפלט בר-כוכבאיות בנחל ערוגות.
במערב יהודה, התגלתה כנראה מערת מפלט באזור תרקומיא ליד חברון, שמתוארכת על ידי דוד עמית ועמוס פרומקין למרד בר כוכבא.
וכן מערות מפלט באזור בית שמש, הידועה שבהן היא מערת התאומים, ומערות נוספות ליד הכפר עבוד במערב השומרון.
לאחר נפילת ביתר וסיום המלחמה בסתיו 135, נמלטו פליטים יהודים – בעיקר מפקדי צבא, פקידים ובני משפחותיהם – למערות טבעיות מחוץ לכפרים ביהודה.
הירונימוס (מת בשנת 420) מספר כי:
בעניין זה מספר התלמוד הבבלי כדלקמן:
מקור ציורי ודרמטי זה מעיד על גודש המתיחות שאחז בנמלטים, שמא ייחשפו על ידי הרומאים.
ייאושם של אלה מקבל אולי תהודה באגדה באיכה רבה, שתרגום מעובד שלה מובא כאן: "יהודים אלה אשר היו מתחבאים [במערות] אכלו את בשרם של אחיהם המתים.
מדי יום הסתכן אחד מהם והביא את הגופות אליהם, אותן אכלו.
יום אחד אמרו, "ייצא אחד מאיתנו, ואם ימצא משהו – שיביאו ויהיה עלינו לאוכלו".
כאשר יצא החוצה, מצא את גופתו של אביו המת, אותה קבר וסימן את הנקודה.
הוא חזר ודיווח כי לא מצא דבר.
מכיוון שכך, נשלח אדם שני לנסות ולמצוא אוכל.
הוא חפר החוצה את הגופה שהוחבאה על ידי הראשון, והביאה אל המחנה.
כאשר גילה כי אכל מגופתו של אביו בכה הבן: "אוי לו לאותו האיש, שאכל מבשר אביו".
מגילות ים המלח נמצאו ב-11 מערות מוסתרות בסמוך לשרידי היישוב קומראן בשנים 8–1947. בעקבות הממצאים סביבות קומראן, הרחיבו הארכאולוגים את חיפושיהם באזור מדבר יהודה.
ביצועו של מפעל סקר המערות בדרום מדבר יהודה בשנים 1960 ו-1961. את הסקר ביצעו ארבע משלחות בראשותם של פרופ' נחמן אביגד, פרופ' יוחנן אהרוני, פסח בר-אדון ופרופ' יגאל ידין.
במערות מורבעת התגלו מגילות שונות, בהן התגלו לראשונה מגילות הנושאות במפורש את שמו של "שמעון בן כוסבה".
משלחות ארכאולוגיות ישראליות שהחלו לחקור את האזור בעקבות המשלחות הזרות, חפרו את המערה בנחל צאלים, שם נמצאו קטעי פפירוסים וקלף תפילין עתיק.
בנחל משמר התגלה על ידם מטמון כלי נחושת מן התקופה הכלקוליתית.
בנחל חבר נתגלו במערת האימה ממצאים ושלדים מתקופת מרד בר כוכבא, ובמערת האגרות נחשף הארכיון של בבתא בת שמעון, ויחד עמם תעודות של בר כוכבא וממצאים נוספים.
ב-1986 וב-1993 נמצאו מספר תעודות במערות בכתף יריחו.
שתי תעודות יוניות כתובות על גבי פפירוס נמצאו במערת מפלט ליד עין גדי.
כן נמצאו ארבעה קטעים קטנים שנותרו ממגילה שהכילה את ספר ויקרא.
מערות מורבעת (בערבית "מערות הריבועים") הן שלוש מערות קרסטיות בעלות פתחים מרובעים, השוכנות ברום מצוקי נחל דרגה בצפון מדבר יהודה.
בראשית שנות ה-50 נתגלו בהן ממצאים מתקופות שונות, ובעיקר מימי מרד בר כוכבא.
מערת האימה היא מערה במצוקו הדרומי של נחל חבר, במערה נתגלו ממצאים מעטים, הואיל והיא נסרקה בידי הבדואים טרם הגעתה של משלחתו של יוחנן אהרוני למקום בשנת 1960. הכינוי "מערת האימה" ניתן לה לאחר שנתגלו בה שלדיהם של 40 גברים, נשים וילדים.
בהמשך נמצאו במערה גם מספר קרעי איגרות וכתבים, מספר מטבעות בר כוכבא, וכן עותק יווני של ספר תרי עשר.
לצד השלדים שבמערה נמצאו גם שלושה חרסים עם שמותיהם של שלושה מהנפטרים במקום.
בראש המצוק שמעל למערה נתגלו חורבותיו של מחנה רומאי, דומה לזה שנמצא מעל מערת האיגרות בצד השני של הנחל.
מחנה זה שימש למצור הרומאי על המסתתרים היהודים במערת האימה, שסופם שגוועו בה ברעב ובצמא.
לפי הסברה שהעלה פרופ' ידין, חלק מהאיגרות והשטרות מימי מרד בר כוכבא, אשר נמכרו בהמשך בידי הבדואים ומקורם לא היה ידוע, נחשפו במערה זו.
מערת טור-צפא היא מערה טבעית, הגדולה ביותר מבין המערות במורדות המערביים של ההר בישראל.
המערה נחקרה על ידי דוד עמית מרשות העתיקות ועמוס פרומקין מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
המערה שימשה כמערת מפלט בימי מרד בר כוכבא.
במערה נמצאו למעלה מעשרים וחמישה מטבעות בערכים שונים, מזמן מרד בר-כוכבא (132–135): 20 מטבעות ברונזה ועליהם עץ תמר, מטבע אחד שעליו ציור כד ושישה דינרי כסף.
מערת התאומים היא מערה בשיפולי הרי יהודה, לא הרחק מן העיירה בית-שמש, אשר שימשה מערת מפלט של מורדים ממרד בר-כוכבא, שנסו אליה מאחד מן היישובים הסמוכים למערה.
במערה נמצא מטמון המכיל 83 מטבעות כסף שנטבעו מחדש על ידי המינהל של בר-כוכבא וכן שני מטמונים נוספים – אחד בן עשר מטבעות רומיות והשני – 24 מטבעות זהב, כסף וברונזה.
עוד נמצאו שני כלי-נשק שאחד מהם הוא רומח מייצור עצמי של המורדים.
שני כלי-הנשק הוסתרו אך נראה כי אופן הסתרתם איפשר שימוש מיידי בהם בעת הצורך.
השימוש במערת התאומים כמערת מפלט מלמד כי ניצול מערות טבעיות כמערות מפלט בימי המרד לא היה נחלת מדבר יהודה בלבד, אלא התקיים גם בהרי יהודה – מוקד מרד בר-כוכבא.
בדרום הר חברון ממזרח לתל זיף ולארסטובוליה ומצפון לכרמל, ישנה מערה באחד היובלים של נחל חבר המכונה "מערת סלע".
מערת סלע היא מערה טבעית שנוצרה בתהליך בלייה המכונה - קרסט.
אותם נמלטים הגיעו ככל הנראה מאזורים סמוכים בהר חברון, אולי מזיף אשר הייתה בתקופה זו בירת המחוז.
מערת הסלע קיבלה את שמה בעקבות מטבע "סלע" שנמצא במערה.
מערת מפלט במצוק הדרומי של נחל מכמש.
המערה שמשה כמערת מפלט לנמלטים מתקופות שונות.
בשנת 1997 מצא הפרופסור חנן אשל במערה שלושה מטבעות מתקופת מרד בר כוכבא, אלו מוכיחים את שימושה כמערת מפלט גם בתקופה זו.
מערות נוספות הן: מערת נחל מכמש, מערת אל מיסיה, מערת הבריכה בנחל דוד, מערות נחל צאלים, מערת הרומח, מערת נחל ערוגות, מערות נחל קדרון, מערת הר ישי, מערות נחל דוד, מערות נחל מכוך, מערת עבוד.
מערות הכומר (באוקראינית: Озерна; "אגם", על שם האגמים במערה) הן מערכת גדולה של מערות גיר, נמצאות כ-450 ק"מ (280 מייל) ממערב לקייב, וכ-5.5 ק"מ (3.4 מייל) מדרום לבורשצ'יב שבאוקראינה.
זוהי אחת ממערכות המערות הארוכות ביותר בעולם עם יותר מ-124 ק"מ (77 מייל) של מסדרונות וחדרים.
במהלך מלחמת העולם השנייה התחבאו בהן יהודים שחיו בסודיות ובחושך מוחלט, וכך הצליחו להינצל.