tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיקומו של 'בית ברנשטיין' במרחק של עשרות מטרים מהים כשהוא חשוף לרוחות וללחות כבדה הוביל לכך שהוא הלך והפך לבלתי ראוי למגורים, כפי שקרה עם רבים מהבניינים בסביבה, עד אשר שופץ.
במסגרת עבודות השימור חוזק הבניין, הורחבו הקומות הקיימות ונוספו שתי קומות.
בית ברנשטיין בראשון לציון היה בית גדול עם בריכה, במזרח ראשון לציון, במקום שכונה "שכונת ברנשטיין".
הבית נבנה על ידי אליעזר ברנשטיין, שהתגורר בו ואירח בו בני העלית של היישוב.
ב-1934 התיישב ברנשטיין יחד עם רעייתו, בלה בלומה, בבית שבנה בראשון לציון, במרכזו של פרדס ברנשטיין, בית גדול עם בריכת שחיה, אורוות סוסים, מגרש טניס ומדשאות.
הבית היה למקום התכנסות של אנשים חשובים מאוד, כולל הנציב העליון, הרברט סמואל, אורד צ'ארלס וינגייט ומאיר דיזנגוף, ראש עיריית תל אביב.
לעיתים, בלילות ירח מלא, על שפת הבריכה, הנעימה לאורחים התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית.
עם בניית האזור כונה המקום "שכונת ברנשטיין".
הבית נמכר ב-1953 ונהרס לאחר מכן.
הזכר נשאר ברחוב, רחוב ברנשטיין ובגן סמוך, גן ברנשטיין.
שם השכונה שונה לנווה הדרים ומספר תושביה עולה על 6,000.
בית בפרובאנס הוא ציור שמן על בד משנים 1885–1886 מאת האמן הצרפתי פול סזאן.
היצירה נחשבת לאחת מן הדוגמאות המובהקות לסגנונו הייחודי של סזאן, המשלב בין המלאכותי לטבעי בהרמוניה פיוטית.
הבית בציור מתמזג בקוויו ובמשטחים הזוויתיים שלו עם ההר שמאחוריו, עד שהמבנה האנושי והטבעי נדמים כהשתקפויות זה של זה.
במרכז הקומפוזיציה מתואר בית כפרי בפרובאנס, שמדרונותיו וקירותיו מקבילים לקווי ההר ברקע.
ההר עצמו מופיע לעיתים כחצוב ונקי, בעל משטחים חדים המדמים בנייה אנושית, ולעיתים מחוספס ושחוק, בעל מדרונות שבורים וקווי מתאר לא סדירים.
החיבור בין הבית להר יוצר מדרג חזותי הנע בין גאומטרי לאורגני, המסתיים בצורות העגלגלות והמקוטעות של עצי הנוף.
עיקר ייחודו של הציור מצוי בשילוב הצבעים: סזאן הפך את הסדר הצפוי והעניק לגופים הישרים, כלומר הבית, את הצבעים החמים ביותר, בעוד ההר והעצים – האורגניים והפחות סדירים – זכו לגוונים קרים.
עם זאת, קיים מיזוג בין הטבעי למלאכותי באמצעות גוונים משותפים וצורות מקבילות, כאשר קו הרכס של הבית מתמשך אל תוך קו הצמחייה המתפתל.
העצים הממסגרים את הבית יוצרים בידודו מן הנוף הרחב, ובכך מעניקים לו מעמד עצמאי בתוך הקומפוזיציה.
תבניתם סימטרית במידה, וקצותיהם מקבילים לשבירות ולהצללות שבהר שמעל.
העץ הימני, הגבוה מכולם, מזדקר היישר מן הארובה ויוצר ציר מרכזי המאחד את הבית עם ההר.
קשר זה מודגש גם בכך שעץ זה ניצב ישירות מתחת לנקודת האור הבוהקת ביותר בהר, מוקד אליו מתכנסות באורח עדין גם שורות המדרון, העצים המרוחקים מימין וגמלון הבית משמאל.
שני עצי חזית, המוצבים זה על גבי זה ליצירת מראית עין של עץ יחיד, חוסמים את חיבור קירות הבית ומקהים את זווית המפגש ביניהם, עד שהם נדמים כמתקרבים לזווית ישרה כמעט.
סידור זה מחזק את האופקיות של המבנה ומונע תחושת נוקשות.
גם מיקום החלונות והדלת, הנראה לכאורה חריג, משתלב בהרמוניה עם קווי הבית והעצים: אחד החלונות מוסתר בחלקו בידי עץ, ואילו האחר והדלת נמתחים בקו אלכסוני עם הארובה והעץ הסמוך לה.
פרטי תכנון אלו ממחישים את דיוקו של סזאן ואת רגישותו לעיצוב.
הציור כולל אלמנטים המזכירים את אופן עבודתו של סזאן בצבעי מים, במיוחד בציור העצים הערומים משמאל ובחזרותיהם מימין.
אלמנטים אלו מוסיפים מימד של קלילות וארעיות אל מול המוצקות והנצחיות של הנוף.
מבקרים בני הזמן נוטים לראות ביצירה זו ביטוי ל"צורות היסוד" של הטבע.
אף אם דחיית התפיסה הפילוסופית הגלומה ברעיון זה מובנת, אין להתעלם מן המטפורה: סזאן אכן מצליח לחשוף הרמוניה טבעית שאינה גלויה בחוויית ההתבוננות הרגילה, ושאינה יכולה להתבטא אלא באמצעות עין אמנותית רגישה במיוחד לסדר ולמבנה.
בֵּית גִּידּוּל, ובלועזית הַבִּיטָט (Habitat), הוא סך כל תנאי הסביבה שמשפיעים על התפוצה ועל ההשפעה של אורגניזם במקום מחייתו הטבעי.
בית-גידול כולל את המקום הפיזי (האתר) בו חיים האורגניזמים ואת כל המשתנים (ביוטיים וא-ביוטיים) והגורמים הקבועים שמשפיעים על אורגניזמים במקום חיותם הטבעי.
קשה ואף בלתי אפשרי, לבודד כל אחד מהגורמים שמשפיעים על האורגניזם ולכן משתמשים לעיתים קרובות במושג זה כביטוי כללי לתיאור של סביבת החיים, כגון 'סוואנה' או 'חורש ים-תיכוני'.
חלק גדול מבתי הגידול מבודדים ולכן נוצר מטען גנטי מיוחד ליצורים הרבים החיים בתוכם.
בעקבות פגיעה בבית גידול טבעי, נפגעים יצורים שצברו מטען גנטי המותאם אליו.
ככל שבית הגידול רגיש יותר לאיומים חיצוניים (כמו איתני הטבע) ופגיע יותר, כך עולה רמת הסיכון של מינים המשתייכים לאותו בית גידול.
כאשר בית גידול לח, כמו שלולית חורף, נפגע בשל הצטברות רעלים, אין ליצורים החיים בו אפשרות לחמוק מן הזיהום ולעבור למקום אחר כיוון שבית גידול זה הוא סביבה סגורה המוקפת בגבולות ברורים, ולכן, בסופו של דבר, היצורים החיים בו נעלמים.
בהשאלה, הביטאט נזכר בהקשרים של מגורים מבודדים מתנאי הסביבה החיצונית, למשל באנטארקטיקה, במשימות אנלוגיות, ואף בדיבור על אפשרות לחיים בגרמי שמיים אחרים (למשל על הירח או על התיישבות על מאדים).
בֵּית גַ'ן היא מועצה מקומית בהרי הגליל העליון, אשר כלל תושביה הם דרוזים.
ממוקמת כ-5 קילומטרים דרומית מערבית להר מירון, בלב שמורת הרי מירון.
גובהו הממוצע 898 מטר ובשכונות הגבוהות והמיושבות הגובה מגיע עד 1,040 מטר מעל פני הים.
בשנת 1964 הוכרז היישוב כמועצה מקומית במחוז הצפון בישראל.
שטח השיפוט שלה הוא 5,079 דונם.
שמו של היישוב נובע ככל הנראה מהגנים הרבים שננטעו בו.
על-פי החוקר הצרפתי בן המאה ה-19 ויקטור גרן, הכפר נודע בימי הביניים בשם בתגן, וייתכן ששמו העברי בעת העתיקה היה בית-גנים.
סברה נוספת גורסת כי במקום ישבה בעבר העיר בית דגון, אם כי הדעות חלוקות האם העיר שכנה במקום זה או בקרבת בית דגן, סמוך לראשון לציון.
היישוב משתרע על כמה רכסים, הגבוהים שבהם על הר צפריר (1047 מטר מעל פני הים) והר הארי (ג'בל חיידר 1048 מטר מעל פני הים), שעל פסגתו, נמצא אתר המוקדש לבהא אלדין, אחד מחמשת נביאי הדת הדרוזית.
בקיץ מזג האוויר נעים ואף קריר בלילות, בחורף קר מאוד וגשום ושלג יורד מדי שנה לפחות פעם אחת.
במקום הייתה התיישבות מאז תקופת הבית השני, אך הכפר עצמו הוקם במאה ה-18 על ידי דרוזים שהגיעו מלבנון, וידוע כי במאה ה-19 ישבו בו גם יהודים.
משפחה יהודית שייצרה גבינות בכפר ב-1936 היא העדות האחרונה על יהודים בכפר.
בסוף המאה ה-19 ביקר בכפר המטייל והחוקר הצרפתי ויקטור גרן וכתב: .
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שערכו רשויות המנדט נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-1,640 נפשות ושטחו השתרע על פני 43,550 דונמים (מתוכם 17,956 דונמים של שטחים ציבוריים).
האומדן כלל גם את האוכלוסייה והשטח של הכפר הסמוך עין אל-אסד.
בשנת 1955 נחנך כביש גישה לכפר מכביש 864.
ב-14 ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה נפגע היישוב מרקטה שנורתה מלבנון.
בבית ג'ן בית ספר תיכון אחד, המצטיין בהישגיו.
ב-2018 עמד שיעור הזכאים לבגרות ביישוב על 99%, הגבוה בישראל, ושיעור הנשירה של תלמידים על 0.6%.
בבית ג'ן נמצא מפעל הקוסמטיקה של ד"ר דבור, החברה חברת דרמו־קוסמטיקה בבעלות זיאד דבור, מפתחת ומייצרת קוסמטיקה טבעית וטיפולית, על בסיס צמחי מרפא הגדלים בגינה ענקית, ומעסיקה נשים בלבד.
בעקבות מהפכה שהוביל מנהל בית הספר בכפר עלי סלאלחה, בשנת 2013 הוכרזה בית ג'ן במקום השלישי לזכאות לבגרות עם 85.46 אחוזים.
בשנת 2013 שבר בית הספר תיכון מקיף בית ג'ן שיא לאומי עם 100 אחוזי זכאות לבגרות.
בשנת 2014 הוכרזה בית ג'ן במקום הראשון לזכאות לבגרות עם 94.3%, לאחר שעקפה בנתונים את כפר יאיר ומועצה אזורית חוף השרון.
התושבים מתפרנסים בעיקר משירות בזרועות הביטחון וגם מתיירות.
ביישוב מתגוררים שישה חברי הכנסת לשעבר: מג'לי והבה מסיעת קדימה, סעיד נפאע מסיעת בל"ד (בעבר ראש המועצה), אסעד אסעד מהליכוד, סאלח סעד מהמחנה הציוני (מטעם מפלגת העבודה), מוחמד נפאע מסיעת חד"ש ואיש החינוך עלי סלאלחה ממרצ.
סמל המועצה המקומית נבחר בשנת 1964 עם כינון המועצה הראשונה על פי החלטת מליאת המועצה.
ענבי גפן: הגידול החקלאי הראשי בכפר ורוב אדמות הכפר היו נטועות בכרמים.
הצבעים ירוק, אדום, צהוב, כחול ולבן: אלה הם צבעי דגל העדה הדרוזית, שכל תושבי הכפר נמנים עליה.
הרים: ההרים בצבע צהוב מסמלים את הנוף ההררי בו שוכן הכפר.
הכפר משתרע על שבעה רכסים.
דובדבנים: פרי הדובדבן התווסף לאחר שהחלו לנטוע דובדבנים באדמות הכפר.
בֵּית גַּמְלִיאֵל הוא מושב של הפועל המזרחי, שנוסד בשנת 1949. בית גמליאל גובל בעיר יבנה צמוד לכביש 410, כביש יבנה-רחובות.
חובקים אותו נחל שורק ויובלו, נחל גמליאל.
המושב משתייך למועצה האזורית חבל יבנה והוא המזרחי ביותר מבין יישוביה.
בתחילה נקרא היישוב "יבנה ב'", אך לאחר מכן שונה שמו, על שם רבן גמליאל דיבנה, נשיא הסנהדרין ביבנה אחרי חורבן בית שני, שפעל בעיר יבנה הסמוכה.
תושבי המושב חיים לאור תפיסת "תורה ועבודה": השמירה על אורח חיים דתי-לאומי, יחד עם עבודת האדמה ואהבת ארץ ישראל.
המושב הוקם על ידי משפחות עולים יוצאי אירופה ששרדו את השואה.
המתיישבים הראשונים עלו מרומניה, הונגריה וצ'כיה.
מספר משפחות הגיעו מצפון אפריקה, אלג'יר ומתוניס.
המתיישבים הראשונים קיבלו משקים בגודל של שני דונם וחצי, לול ופרה.
המושב מנה 93 משפחות שהתפרנסו מענפי חקלאות שונים: רפת, ירקות, גידולי שדה, לול ומטעים.
במשך השנים הצטרפו למושב משפחות של מתיישבים חדשים שלא עסקו בחקלאות.
מיעוט קטן מהחברים מתפרנס מחקלאות.
מרבית התושבים עוסקים במקצועות חופשיים מחוץ למושב.
בתחילת שנות ה-90 קלט המושב גל מתיישבים חדש במסגרת תוכנית ההרחבה הראשונה.
בסוף שנות התשעים, במסגרת תוכנית ההרחבה לבני המושב ולתושבי חוץ, הוכפל מספר תושבי המושב והגיע לכ-270 משפחות.
במושב ספרייה ציבורית ("ספריית הילדה"), מועדון לאירועי המושב, מגרש כדורסל/קט-רגל מקורה, מגרש דשא סינתטי, סניף בני עקיבא וארבעה בתי כנסת פעילים.
רב המושב הוא הרב אליהו סלומון.
באוקטובר 2019 הוקם במושב מקווה טהרה מודרני ומונגש.
ילדי המושב מתחנכים בבתי ספר הממוקמים ביישובי הסביבה, בעיקר בבית הספר הממלכתי דתי בקבוצת יבנה.
בית גוברין היא עיר קדומה בשפלת יהודה, בין נחל גוברין לנחל מרשה, סמוך לקיבוץ בית גוברין.
השם "בית גוברין" נזכר במקורות חז"ל, ומשמעו בארמית הוא "בית גברים".
על פי המדרש ישבו במערות סביב היישוב ענקים, ומכאן שמה.
יוסף בן מתתיהו אינו מזכיר את העיר בשמה זה כלל, אלא מתייחס אליה בשמות "מרשה" ו"בּיתַבְּרִיס".
האסטרונום היווני תלמי (המאה ה-2 לספירה) הוא הסופר היווני הראשון שמזכיר את העיר בשמה זה: "בַּיְתּוֹגַּבְּרֵי" (βαιτογαβρει).
חשיבות העיר במיקומה על צומת הדרכים בין ירושלים לאשקלון ובין חברון לאשקלון.
ביוני 2014 הכריז ארגון אונסק"ו על בית גוברין ומרשה הסמוכה כאתר מורשת עולמית.
בימיו של המלך הורדוס (37 עד 4 לפנה"ס) ירשה בית גוברין את העיר מרשה כבירת חבל אדומיאה (חבל אדום, השתרע מדרום הר חברון ושפלת יהודה עד בקעת באר שבע וערד).
בשנות המרד הגדול (66 עד 70 לספירה) היה במקום ישוב יהודי שנהרס במסע הכיבוש של אספסיאנוס.
אספסיאנוס הרג כ-10,000 איש מתושבי המקום ושבה כ-1,000. לאחר הכיבוש הרומי נותר בעיר חיל מצב, בזכות תנאי המקום הנוחים לחניית כוחות.
בימי המשנה והתלמוד הייתה בה קהילה יהודית גדולה, שהעמידה תנאים ואמוראים נודעים.
במהלך הזמן פחת שיעורם של היהודים ביישוב, והכפר היהודי הפך ליישוב רומי בעל אוכלוסייה מעורבת.
העיר נכללה בתקנתו של רבי יהודה הנשיא הפוטרת תושבי ערים מעורבות מתרומות ומעשרות.
באמצע המאה השנייה הוקם בעיר אמפיתיאטרון ובהמשך הוקמו אמות מים - האחת מגיעה מהר חברון, השנייה הוקמה לאורך הדרך המובילה מהשפלה לירושלים.
בשנת 200 העלה הקיסר ספטימיוס סוורוס את מעמדה של העיר לעיר פוליס, ושינה את שמה ל"אלאותרופוליס" .
אז עלה מעמדה של העיר והיא שלטה על מחוז רחב.
עם תחילתה של התקופה הביזנטית (324 עד 638) מעמדה של אלאותרופוליס נעשה חשוב עוד יותר, והיא שלטה על שטחים נרחבים - מבקעת באר שבע ועד עמק האלה בצפון, ומים המלח במזרח עד מישור החוף במערב.
בעיר הוקמו כנסיות ומנזרים, והיא אף מופיעה במפת מידבא כעיר גדולה מוקפת חומה, ובה מבני ציבור ומספר כנסיות.
בתקופה הערבית הקדומה יורדה אלאותרופוליס מגדולתה, ושמה הפך ל"בית ג'וברין", בהיגוי ערבי.
במהלך המאות ה 8-9 נחצבו מערות הפעמון הגדולות של בית גוברין ושל לוזית, וע"פ חוקרים מסוימים חומר הגלם שימש לבניית העיר רמלה.
בשנת 1099 כבשו הצלבנים את א"י, ונאלצו להתמודד עם המצרים הפאטימים שגורשו מירושלים ונמלטו לאשקלון.
סביב אשקלון, שאותה לא הצליחו הצלבנים לכבוש בשנותיהם הראשונות בא"י, הקימו מספר מצודות, אחת מהן היא מצודת גיבלין בבית גוברין שב-1136 הועברה יחד עם רכושה למסדר ההוספיטלרים.
המתיישבים הפרנקים החלו להתגורר בסמוך למצודה לפני 1170. על פי בנימין מטודלה התגוררו בתקופה זו 3 משפחות יהודיות.
ב-1173 התרחב מאוד היישוב במקום, והוא כלל פרנקים, נוצרים סורים ונוצרים יוונים.
עוד ידוע כי התקיים מנזר יווני על שם ג'ורג' הקדוש בתקופה זו.
לאחר כיבושה של אשקלון בשנת 1153 התיישבו במצודה בבית גוברין נזירים ממסדר ההוספיטלרים, שסולקו בעת הכיבוש המוסלמי (1187).
בתקופה העות'מאנית התקיים במקום יישוב ערבי - הכפר בית ג'יבריל / בית ג'יברין.
הכפר נכבש במלחמת העצמאות, וכל בתיו נהרסו לבד מבית המוכתר.
קיבוץ בית גוברין עלה לקרקע ביום ה' סיוון תש"ט, 2 ביוני בשנת 1949, ממערב לבית גוברין הקדומה; ברחבת חדר האוכל של הקיבוץ מוצג כיום חלק מקורת גג מעוטרת (אפריז) של אכסניה מהמאה ה-4 עם הכיתוב: "בימיו של סלאוויס קינטיאנוס והקומס והדוכס המזהיר ביותר נבנתה האכסניה מהיסוד".
בֵּית גֻּבְרִין הוא קיבוץ בחבל לכיש, מצפון לבית גוברין הקדומה (שעל שמה הוא קרוי), וכ-14 ק"מ ממזרח לקריית גת.
מקור השם, מארמית, הוא "בית הגברים".
הקיבוץ משתייך למועצה אזורית יואב ומהווה את היישוב המזרחי והדרומי ביותר בה.
קיבוץ בית גוברין נוסד בשנת 1949, על אדמות הכפר הערבי בית ג'יברין שנכבש על ידי חטיבה 8 ב-27 באוקטובר 1948.
הקיבוץ השתייך ל"קיבוץ המאוחד" ולאחר מכן לתק"ם.
בשנת 2004 עבר הקיבוץ שינוי באורחות חיים והפך מקיבוץ מסורתי לקיבוץ משתנה.
בשנים 2006 - 2007 עבר הקיבוץ הליך של שיוך בתי המגורים לחברים.
בשנת 2006 הוקמה בקיבוץ מכינה קדם צבאית מעורבת, מיתרים לכיש - שלוחת בית גוברין.
הקיבוץ מתאפיין בכמה מרכיבים ייחודיים הקיימים בנופו: מבנים עתיקים, אחד מהם שימש בית משפט בתקופה העות'מאנית, עצי זית ותיקים וממצאים ארכאולוגיים.
ברחבת חדר האוכל של הקיבוץ מוצג חלק מקורת גג מעוטרת (אפריז) של אכסניה מהמאה ה-4 עם הכיתוב: "בימיו של סלאוויס קינטיאנוס והקומס והדוכס המזהיר ביותר נבנתה האכסניה מהיסוד".
כמו כן ישנם בקיבוץ פריטים אדריכליים של מתקנים חקלאיים מן התקופה הקדומה.
בית גִ'מָאל , הוא מנזר נוצרי קתולי של המסדר הסלזיאני הנמצא בשיפולי הרי יהודה, סמוך לצידה הדרומי של העיר בית שמש.
המנזר נמצא על גבעה בגובה 370 מטר מעל פני הים ובמרחק של 35 קילומטר מזרחית לקו החוף.
במתחם בית ג'מאל ישנם ארבעה מבנים מרכזיים: בית לנזירים הסליזיאניים, כנסיית סטפנוס הקדוש, מנזר לנשים של מסדר בית לחם של סן ברונו, ועל תל גמליאל שבדרום המתחם, נמצא המנזר לגברים של מסדר בית לחם של סן ברונו.
לפי המסורת הנוצרית, המקום נקרא בעבר כפר גמלא (כפר גמליאל), על שם רבן גמליאל הזקן שהיה נשיא הסנהדרין במחצית ה-1 של המאה ה-1 לספירה, ועל פי המסורת הכנסייתית הנזכרת לראשונה על ידי פוטיוס מקונסטנטינופול (המאה ה-9), התנצר בחשאי ונקבר במקום שהיה אחוזתו, וכתובת מקומית מן המאה ה-5 מתעדת את קבורתו.
במבנה הכניסה למנזר הנשים בית לחם, נמכרים מוצרי המנזר (כלי קרמיקה, שמן זית, זיתים כבושים, דבש, נרות ועוד) בשתי חנויות קטנות.
המנזר מוכר גם יינות של יקב כרמיזן בבית לחם.
במנזר נערכים קונצרטים של מוזיקה קלאסית בשבתות.
המקום משמש אתר תיירות ומשיכה למטיילים ישראלים רבים.
בחצר המנזר פועלת תחנה מטאורולוגית קטנה שהוקמה ב-1919 ונחשבת לתחנה הוותיקה בארץ ישראל אשר פועלת ברצף עד היום.מול הכניסה למנזר במרחק של כ-400 מטרים, על "תל גמליאל", ניצב מבנה המשמש כמנזר לגברים השייכים למסדר בית לחם.
במבנה זה גרים 6 נזירים (נכון ל-2021), העוסקים בחקלאות, בגידול גפנים (בעיקר קברנה סוביניון, שרדונה וריזלינג), במסיק זיתים, ובכבישת שמן זית וזיתים.
חלק מעצי הזית השייכים למנזר הם בני מאות שנים.
הגפנים משמשים לייצור יין ביקב כרמיזן, השייך למסדר הסלזיאני.
חלק מאדמות המנזר הוחכרו לקיבוץ צרעה הסמוך.
בית ג'מאל, כמו שאר ארץ ישראל, נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1517. על פי מרשמי המיסים משנת 1596 היה זה כפר בסנג'אק (מחוז) של עזה עם אוכלוסייה של 37 משקי בית, כולם מוסלמים.
הם שילמו מס קבוע של 33.3% לשלטון העות'מאני על מוצרים חקלאיים, שכללו: חיטה, שעורה, עצי זית, עזים וכוורות דבורים, ובנוסף, שילמו מס להכנסות מזדמנות בסך של 3,500 אקצ'ה.
באחד ממסעותיו הרבים, ויקטור גרין ביקר במקום בשנת 1863, ודיווח כי התושבים סובלים מחום כבד ומתגוררים בבתים רעועים.
בנוסף דיווח כי ישנה מגפה שהתפשטה והפילה חללים בבית ג'ימאל.
רשימת כפרים עות'מאנית, בשנת 1870 לערך, הראתה כי בבית ג'מאל האוכלוסייה מנתה 21 אנשים, עם בסך הכל 8 בתים, אם כי מפקד האוכלוסין כלל גברים בלבד.
אדמות בית ג'מאל נרכשו בשנת 1869 על ידי אנטוניו בלוני, כומר איטלקי בפטריארכיה הלטינית שבירושלים ופרופסור לתאולוגיה בסמינר הלטיני שבבית ג'אלא שליד בית לחם, במימון ובסיוע של המרקיז הקתולי סקוטי לורד דה בוטה.
בשנת 1878 יסד הכומר אנטוניו בלוני בית ספר חקלאי ופנימייה לבנים עניים ויתומים מהכפרים שבסביבה מתוך כוונה להקדיש את חייו וכוחו לטיפול ביתומים, תושבי המקום אף קראו לו "אבו אל-יתאמא" (אבי היתומים).
בשנת 1891 התמזגה הקהילה הקטנה של האב אנטוניו בלוני עם המסדר הסלזיאני אשר נוסד על ידי דון בוסקו הקדוש במאה ה-19, דון בוסקו הקדיש את חייו לחינוך ילדים ונערים ואף פיתח שיטת חינוך משלו אשר נקראת "השיטה המונעת" המבוססת על חכמה, אהבה ודת.
בשנת 1899 היו בבית היתומים בבית ג'מאל כ־30 יתומים, יחד עם נזירות ואחיות מהמסדר הסליזיאני של דון בוסקו הקדוש.
בשנת 1922 העניק חבר הלאומים לבריטניה מנדט על ארץ ישראל ובתוכה בית ג'מאל.
במפקד שנערך בשנת 1922 על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בית ג'מאל מנתה 59 אנשים, מתוכם היו: 56 נוצרים, ושלושה מוסלמים, כאשר מתוך הנוצרים היו 29 קתולים רומאיים, 24 מלכיתים ו-2 מרונים.
עד מפקד האוכלוסין של 1931 האוכלוסייה עלתה ל-168; 78 נוצרים ו-90 מוסלמים, ובסך הכל 22 בתים.
בשנת 1932 נבנתה כנסיית סטפנוס על שרידי הכנסייה הביזנטית שנמצאו בחפירה ארכאולוגית במקום.
בשנת 1945 האוכלוסייה של בית ג'מאל כללה בסך הכל כ-240; 120 מוסלמים ו-120 נוצרים.
שטח האדמה היה 4,878 דונם, מתוכם 715 דונם יועדו למטעים וקרקע להשקיה, 2,899 לדגנים, ואילו 1,264 דונם סווגו כקרקע שאינה מעובדת.
באוקטובר 1948 במהלך מבצע ההר שבמלחמת העצמאות, נכבש בית ג'ימאל והכפרים שסביבו על ידי הגדוד החמישי בפיקודו של משה בן דרור (מוריס) כחלק מכיבוש נרחב של האזורים השולטים על הדרך לירושלים.
בית ג'ימאל היה המקום שבו שכנה מפקדת כוחות המצריים באזור.
בעקבות מלחמת העצמאות, המצב הדמוגרפי באזור בית ג'ימאל השתנה, והיתומים והעניים שנהגו לפקוד את בית הספר החקלאי שבאזור חדלו מלהגיע.
בשנת 1991, בעקבות מלחמת המפרץ, הועתק משכנה של שגרירות איטליה בישראל למשך כחודשיים לבית ג'מאל, בתום המלחמה ב-28 בפברואר חזרה שגרירות איטליה לתל אביב.
בשנת 2000 על הגבעה הגבוהה ביותר בבית ג'מאל, תל גמליאל, הצטרפו כ־8 נזירים מאותו מסדר של נזירות בית לחם של סן ברונו הקדוש אשר נמצאים במבנה סגור וללא כניסת מבקרים.
הנזירים מתפרנסים מייצור סוגי קטורת שונים ונרות לכנסיות.
נכון לשנת 2024 יש במנזר זה 5 נזירים איטלקים בלבד.
הקרקע הסובבת את בית ג'מאל היא בבעלות המסדר הסליזיאני של דון בוסקו ובבעלות הכנסייה הקתולית.
בשנת 2004 חברת "קדמת עדן" חתמה הסכם פיתוח עם המסדר על כ-1,000 דונם המיועדים לבניית 4,300 יחידות דיור למגזר החרדי בבית שמש.
חברת הפיתוח קדמת עדן לא קידמה את ההסכם ועל כן בשנת 2015 נחתם הסכם חכירה בין המסדר ובין חברת "אקה פיתוח ובנייה".
העניין הובא לדיון בפני בית המשפט העליון.
ובשנת 2018 קבע בית המשפט כי חברת קדמת עדן תזכה לפתח קרקע באזור בית שמש תמורת מאות מיליוני שקלים.
לאחר פסק הדין, הגישה אקה ערעור אך בסופו של דבר ביוני 2021 משכה אותו בהמלצת השופטים.
את המסדר ייצג בבית המשפט עורך הדין דוד שמרון, ובמהלך המשפט הוגשו נגדו תלונות למשטרה ולבית המשפט על ידי חברת אקה בטענה כי הוא פועל לטובתה של חברת קדמת עדן בנוסף לעבודתו מול המסדר.
שמרון הכחיש את הטענות נגדו ואמר כי זהו ניסיון להפעלת לחץ על בית המשפט.
על פי המסורת הנוצרית, בשלושה בדצמבר בשנת 415 לספירה, חלם כומר ביזנטי בשם לוקיאנוס שהתגורר בכפר גמלא, כי עצמותיו של סטפנוס הקדוש נמצאות בבית ג'מאל.
בדרך פלא לאחר חיפושים אכן נמצאו עצמות במקום ועל כן נבנתה בו כנסייה ביזנטית על שמו של סטפנוס.סטפנוס נחשב בדיעבד למרטיר הנוצרי הראשון משום שהוא היה הנוצרי הראשון שנסקל למוות על חומות ירושלים בגלל אמונתו.
סטפנוס חי כיהודי ואף היה תלמידו של רבן גמליאל הזקן, אולם בסוף ימיו השתייך לקבוצת המאמינים היהודים בישו כמשיח.
הנוצרים מאמינים שרבן גמליאל הזקן תמך בסטפנוס במהלך המשפט שנערך לו כי האמין בדרכו ולכן איפשר את קבורת סטפנוס בנחלתו זו.
עם כיבוש ירושלים בידי הפרסים ב-614 נהרסה הכנסייה ביחד עם כנסיות נוספות בארץ ישראל וביניהן כנסיית הקבר וכנסיית הר הזיתים על ידי חוסרו השני מלך פרס.
בין השנים 1916 - 1922, בוצעו באתר חפירות ארכאולוגיות במהלכן התגלו בחצר בית בכפר בית ג'מאל שרידי הכנסייה הביזנטית מן המאה החמישית.
בין הממצאים שנמצאו היו יסודות הכנסייה, שרידי פסיפס וכתובת ביוונית.
כמו כן התגלתה בחפירות, מערה קטנה חצי אובלית ובה ארבעה קברים: קבר ראשון המיוחס לרבן גמליאל, קבר שני המיוחס לבנו אביבוס (חביב), קבר שלישי המיוחס לניקודמוס (נקדימון) וקבר רביעי אשר מיוחס לסטפנוס הקדוש.
על פי הצלב המופיע במוזאיקה שברצפת הכנסייה שנחשפה, סביר מאוד שהמוזאיקה נוצרה לפני שנת 427, שהיא גם השנה שבה אסר הקיסר על ציור צלבים ברצפה או במקום שדורכים עליו.
על שמו של סטפנוס הוקמה בחצר המנזר, על גבי השרידים הביזנטיים, כנסייה חדשה בשנת 1932. שרידי הפסיפס שנמצאו באתר הכנסייה הועברו לקיר מחוץ לכנסיית סטפנוס ושרידי הכתובת ביוונית הושארו במקומם על רצפת הכנסייה.
בשנת 2000 נתרם על ידי האמן יגאל תומרקין פסל צלב ממתכת עם ראש מכופף לציון מותו של סטפנוס הקדוש.
בשנת 2006 פרסם הכומר אמיל פוש מבית הספר הצרפתי לארכאולוגיה ומקרא בירושלים את ממצאיו מהחפירה הארכאולוגית במקום, וחשף כי על טבלת אזנים שנתגלתה במקום נכתב ביוונית עתיקה "ΔΙΑΚΟΝΙΚΩΝ ΣΤΕΦΑΝΟΥ ΠΡΩΤΟΜΑΡΤΥΡΟΣ" (דיאקוניקון סטֶפֿאנוּ פְּרוטומַרטירוס) ופירושו "משכן שרידיו של סטפנוס המרטיר הראשון".
גילוי זה מוכיח לטענת הנזירים במקום כי בית ג'מאל הוא אכן כפר גמלא מאיגרת לוקיאנוס ומקום קבורתו של סטפנוס הקדוש.
את תפעול ותחזוק הכנסייה מבצעים 7 נזירים סליזיאנים שחיים במבנה המרכזי שמדרום לכנסייה ובניהולו של אב המנזר שאף מבצע במקום הדרכות מפורטות לתיירים.
בתוך כנסיית סטפנוס, ישנם מדרגות היורדות מתחת לאדמה אל מקווה יהודי הלכתי, המתוארך למאה הראשונה לספירה.
במבנה הדרומי בבית ג'מאל נמצאות כיום נזירות של מסדר בית לחם, למסדר זה ישנם שלושה שמות: מסדר בית לחם; לזכרו של הולדת ישו בבית לחם.
מסדר עליית מרים הקדושה; נקרא כך בהשפעתו של האפיפיור פיוס השנים עשר, שהודיע ב-1 בנובמבר בשנת 1950 על הדוגמה, עיקרון אמוני נוצרי, שמרים אם ישו, עלתה לשמיים עם גופה.
באמונה הנוצרית, באמירה זו השווה האפיפיור את עוצמתה של מרים אם ישו לאלוהותו ולעוצמתו של ישו, משום שישו הוא היחיד שעלה בגופו לשמים ולא מת בארץ ישראל.
בהשפעת אמונה זו יוסד מסדר זה.
השם השלישי הוא מסדר על שם סן ברונו הקדוש שייסד את המסדר הקרטוזיאני במאה האחת עשרה.
כאשר הוקם המסדר, ביקשו הנזירות להשתייך גם למסדר סן ברונו הקדוש אשר משפיע מאוד על אורחות חיי הנזירות במנזר ומכאן השם הנוסף.
מסדר האחיות בית לחם נוסד בשנת 1950 בצרפת, ושייך לזרם הקתוזיאני של סן ברונו הקדוש.
הנזירות במקום מגיעות בעיקר מצרפת ומבלגיה, והשפה המשותפת ביניהן היא צרפתית.
הנזירות עוסקות במשך היום בתפילה בהגות ובהתבוננות וממעטות בדיבור.
במנזר נמצאות 25 נזירות, אשר חלקן נמצאות מרגע הקמת המנזר עבורן בשנת 1985 וחלקן הגיעו מאוחר יותר.
לכל אחת מהנזירות יש תפקיד משלה לקיום ולתפעול אורח החיים במנזר.
לפרנסתן יוצרות הנזירות כלי קרמיקה מעוצבים, ריבות ומיצים שונים הנמכרים לתיירים ומבקרים בחנות קטנה במנזר.
הנזירות אינן עוזבות את המנזר ללא סיבה הכרחית כמו סידורי ביטוח או ללכת לרופא.
על מנת לחיות חיים מלאים כנזירה, הנזירות מתנתקות מאמצעי תקשורת כטלוויזיה או טלפון ועסוקות במשך רוב היום בתפילה ובטקסים דתיים.
הנזירות לובשות כמה סוגי בגדים ומתוכם שני סוגים מרכזיים, לבן; לתפילה, לשירה ולשהות היומיומית במנזר.
כחול; לעבודה מלכלכת וליציאה לעיר, על מנת לא למשוך תשומת לב מיותרת.
מתוך מסורת עתיקת שנים ומתוך הסמליות של הנישואין עם האל הנזירות עוטות על ראשן כיסוי ראש וחלקן אף עונדות טבעת מבחירה כסמליות לנישואיהן עם האל.
בתוך מנזר הנשים ישנו חדר שהוא מעין קפלה או בית כנסת יהודי קטן, עם עמוד תפילה, מנורת שבעה קנים וספר תנ"ך פתוח.
החדר ללא סממנים נוצרים על מנת לאפשר תפילה ליהודים והוא נועד לקירוב לבבות בין נוצרים ליהודים.
הבאר הטורקית היא באר בעומק 6 מטרים אשר נמצאת במורדות הגבעה על נחל ירמות.
הבאר יועדה לתת מים בתקופה העת'מאנית.
גם כיום הבאר מלאה במים אך מסוכן להיכנס אליה עקב ברזלים הנמצאים בבאר.
על הגבעה בבית ג'מאל כ-600 מטרים מצפון למנזר, נמצא עץ זית שעל פי הנזירים במקום גילו כבן 2,000 שנה, והוא נחשב לאחד מעצי הזית העתיקים בישראל.
על פי משרד החקלאות גילו מוערך בכ-400 שנים.
אירועי טרור וּונדליזם בבית ג'מאל
ב-26 בפברואר 2010 נמצאה באזור המנזר גופתה של נטע שורק, אישה ישראלית מזכרון יעקב.
היא נעדרה יומיים קודם לכן לאחר ששהתה בבית ההארחה במנזר.
בתחילה סברה המשטרה שהתאבדה אולם לאחר מכן התברר שהיא נרצחה על ידי חוליה של מחבלים פלסטינים שדקרו וחנקו אותה למוות.
ב-20 באוגוסט 2013, כחלק מאירוע "תג מחיר" הושלכו על ידי אלמונים בקבוקי תבערה ורוססו כתובות נאצה בסמוך למנזר הנשים בבית ג'מאל.
ב-20 בספטמבר 2017, הושחתה כנסיית סטפנוס הקדוש שבמקום ובין היתר נופצו חלונות הויטראז' של הכנסייה, פסלה של מריה הקדושה נשבר והושחת ריהוט וחלקים נוספים בכנסייה.
ב-10 באוקטובר 2018 נגלה לעיני אנשי המנזר כי הושחתו עשרות קברים על ידי הפלת צלבי הבטון שעליהם בבית העלמין המקומי אשר מרוחק כחצי קילומטר מהמקום.
בית גורדון הוא מוזיאון טבע, חקלאות, היסטוריה, ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה בדגניה א'.
המוזיאון הוקם בשנת 1935 על שם אהרון דוד גורדון להנצחת ערכיו ומורשתו על ידי חברי קבוצת דגניה א'.
יעקב פלמוני התבקש לקבל על עצמו את הקמת המוזיאון והוא זה שהנחה את עקרונות עיצובו ותכניו החינוכיים והתרבותיים של הבית.
במוזיאון מוצגים פוחלצים של בעלי החיים והציפורים החיים באזור הכנרת, אוספי צמחים וחרקים, וכן, מאז שנת 1977 מוצגים במוזיאון ממצאים ארכאולוגיים וארכיטקטוניים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות מאזור הכנרת.
המוזיאון שם דגש על ההיסטוריה של הדיג והשייט בכנרת.
בשנת 1983 נכנס למבנה בית ספר שדה כינרות שפעל מטעם החברה להגנת הטבע.
מבנה המוזיאון, משנת 1935, תוכנן על ידי האדריכל מיכאל לשצ'ינר (אך הדבר אינו ברור לגמרי וייתכן ובפרויקט היו מעורבים גם האדריכלים יוחנן רטנר ובנימין אנקשטיין).
המבנה בולט בסגנון הבאוהאוס שלו ובצורה הייחודית של המגדל הבנוי בו, ונחשב מבנה לשימור על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בית גוברין - מָרֵשָׁה הוא גן לאומי שהוכרז בשנת 1989 כדי לשמר את שרידיה של העיר מרשה, המשך המחקר באתר ושימור החורש הטבעי.
הגן הלאומי משתרע על שטח של 5,000 דונם ובו מערות רבות וחללים תת-קרקעיים מגוונים ושרידים ארכאולוגיים חשובים.
בחלקו הדרומי והגבוה ביותר של הגן נמצא תל מרשה.
המסלע של שפלת יהודה בנוי משכבת קירטון שהוא גיר רך מתקופת האיאוקן בעיקר, שהורבדה בים קדום.
מעל לקירטון התפתחה שכבה בעובי של 1–3 מטר, של גיר קשה, המכונה 'נארי'.
מִסְלע הקירטון נוח לחציבת חללים תת-קרקעיים ולהפקת לבנים לבניין.
עיקר לבני הבניין נכרו ממערות בצורת פעמון שפתח עגול בראשן.
דרך פתחים אלו נכנסו אל תחילת מלאכת החציבה, וירדו כלפי מטה בחציבה, שורה אחר שורה, והוציאו כלפי מעלה לבני קירטון לצורכי בנייה.
חלק מן המערות והחללים שנחצבו שימשו גם לצרכים שונים, כגון מגורים, בתי בד, בורות מים, מתקני קולומבריה ומערות קבורה.
חלק מן המערות הרבות שבשטח הגן הותקנו לביקור קהל.
אחת מתכונות המערות הפעמוניות היא אקוסטיקה מעולה, וזו מנוצלת לעריכת קונצרטים, וכמו כן צולמה שם סצנה במחזמר ישו כוכב עליון ב-1973.
ביוני 2014 הכריז ארגון אונסק"ו על הגן הלאומי כאתר מורשת עולמית.
מרשה נזכרת ברשימת ערי יהודה בספר יהושע (יהושע ט"ו, מ"ד).
לאחר גלות בבל ישבו עמים רבים במרשה - אדומים, צידונים, ובתקופה ההלניסטית ישבו בה אף דוברי יוונית.
יוחנן הורקנוס כבש את העיר בשנת 112 לפני הספירה, תושביה התגיירו ועל-פי המסורת היא מקום מוצאו של הורדוס האדומי.
היישוב בית גוברין בא במקום מרשה, ולתולדותיו עדויות הן ממסמכים היסטוריים והן מממצאים ארכאולוגיים.
במשך השנים שלטו בה רומאים וביזנטים, יהודים, מוסלמים וצלבנים, שבנו בה מבצר.
כל אחת מתקופות אלה הותירה בה את שרידיה.
בתקופת המשנה והתלמוד ישבה בה קהילה יהודית גדולה, שהוציאה מתוכה תנאים ואמוראים רבים.
עד מלחמת העצמאות שכן במקום הכפר הערבי בית ג'יברין, שתושביו נמלטו ממנו במהלך המלחמה.
בית קברות מן המאה השנייה והשלישית לפני הספירה, ובו שתי מערות כוכים, הפתוחות לקהל.
המערה הפולנית, הקרויה כך משום שחיילים פולנים חרתו בה את המילים "ורשה ו"פולין" ואת סמל פולין כשביקרו בה בזמן מלחמת העולם השנייה, בשנת 1943.
מערת הקולומבריום, ששימשה לגידול יונים.
בסוף המאה השלישית לפני הספירה הופסק גידול היונים והמערות הפכו למחסנים.
מערת האמבטיה ובה תעלות מים לצורך רחצה ופולחן.
מערת בית הבד להפקת שמן זית.
המערה הצידונית (ראה תמונה) - מערת קבורה המכונה גם "מערת אפולופאנס", על שם משפחה הנזכרת בכמה כתובות במערה.
במערה ציורי קיר משוחזרים וכוכי קבורה.
מערת הקבורה וציורי הקיר מתוארכים לתקופה הרומית הקדומה, המאה הראשונה לפנה"ס.
התקופות בהן שהו צידונים במרשה, הן התקופות הפרסית והיוונית.
בתי מגורים ובורות מים, מן התקופה ההלניסטית, מקושרים במעברים תת-קרקעיים אל מתקני קולומבריה, בתי בד, מחסנים ובורות מים.
מגדל מצודה על ראש גבעת מרשה.
מצפון לו נמצאו חדרים, ששימשו למטרות שונות.
כנסיית צנדחנה, שיבוש של הערבים לשם סנטה אנה, נבנתה בתקופה הביזנטית.
מערות הפעמון, שמספרן כ-80 והן מחוברות ביניהן למערכת אחת.
אמפיתיאטרון אמיתי, עיגול שלם וסגור, שנועד למשחקי לודרים.
שרידיו כוללים עדיין קירות, גגות וכניסות.
בית גיבור ספורט הוא מגדל משרדים בן 37 קומות הנמצא במערב מתחם הבורסה ברמת גן, סמוך לנתיבי איילון.
גובהו בסיום הבנייה היה 116 מטר בהשמטת החוד הדקורטיבי, וכלל 29 קומות ובנייתו הסתיימה בשנת 2000. המגדל נמצא בין שני גורדי שחקים סמוכים.
מדרום לו נמצא לאונרדו סיטי טאוור ומצפון לו מגדל איילון.
שלושת המגדלים חולקים כביש גישה תת-קרקעי המוביל לחניוני הבניינים.
יזמי הפרויקט היו אלוני אופק בע"מ בבעלות מר רועי גיל וכן קבוצת בסר,
האדריכלים שעיצבו את הבניין הם אמנון ניב ואמנון שוורץ (אמאב אדריכלים), שבנוסף עיצבו את מגדל משה אביב ואת גשר היהלומים.
בשעות הלילה מואר המגדל בתאורה לבנה.
בשנת 2014 יזמה אלוני אופק בע"מ ורועי גיל תוכנית בסמכות הוועדה המחוזית תל אביב אשר אישרה תוכנית להגבהת בית גיבור ספורט ברמת גן ב-8 קומות, מ-29 ל-37 קומות, לגובה של 150 מטר.
אלוני אופק החלה בעבודות ההרחבה בשנת 2017 והן כללו בנוסף שיפוץ מקיף של כל הבניין, העבודות הסתיימו במחצית 2019 והבניין הגיע למלוא גובהו.
בשנת 2019 יזמה אלוני אופק בע"מ תוכנית בסמכות הוועדה המחוזית תל אביב להוספת 4 קומות בחלק הצפוני של המבנה (מעל החניון) והעבודות לתוספת הקומות החלו במחצית 2023.
בית גלנקרי הוא שיכון שהוא חלק מפרויקט הדיור הציבורי בראונפילד (Brownfield council estate) בשכונת פופלר שבלונדון.
את המבנה תכנן האדריכל ארנו גולדפינגר, בסגנון האדריכלות הברוטליסטי.
בדומה לעבודות אחרות שלו, גם מבנה זה שנוי במחלוקת.
גובה המבנה 14 קומות ובו 78 דירות (מהן 17 דירות חדר, 45 דירות שני חדרים, דירת ארבעה חדרים אחת בקומת הקרקע ו-12 דירות שלושה חדרים).
המבנה בנוי בסמוך לבית קאראדייל ומגדל בלפרון בסגנון בנייה דומה.
מאז 1979 מנוהל הבניין על ידי קואופרטיב דיור, המחכיר את הדירות לדיירים.
החוכרים רשאים למכור את רשות החכירה אולם הדירות נותרות בבעלות המועצה.
הבניין מנוהל על ידי מועצה נבחרת מבין דייריו, והוא מהווה מודל ייחודי לקואופרטיב דיור.
בשל חשיבותו הארכיטקטונית הוכרז המבנה בשנת 1998 כעל בניין לשימור.
בית גיז היה כינוייה של משפחת דוכסים צרפתיים שאחדים מהם היו אחראים למלחמות הדת בצרפת (1562- 1598).
מייסד בית גיז היה קלוד מלורן (1496–1550) שכאיש צבא עמד לשירותו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
ב-1528, כאות הוקרה על שירותיו, קיבל מן המלך את התואר "הדוכס מגיז" (על שם העיר גיז בחבל פיקרדי שבצפון צרפת).
בתו של קלוד הדוכס מגיז, מארי דה גיז (1515–1560), נישאה לג'יימס החמישי מלך סקוטלנד, ונכדתו הייתה מרי, מלכת הסקוטים.
בנו בכורו, פרנסואה, דוכס גיז (1519–1563), היה איש צבא שכבש את העיר קאלה שלחופי התעלה מידי האנגלים (7 בינואר 1558).
באותה שנה מרי, מלכת הסקוטים נישאה לפרנסואה, יורש העצר של ממלכת צרפת.
ב-10 ביולי 1559 מת אנרי השני, מלך צרפת, ובנו פרנסואה עלה על כס המלוכה בשם פרנסואה השני, מלך צרפת.
מאורע זה היה ניצחון גדול עבור בית גיז שנודעה לו השפעה רבה בחצר המלוכה.
פרנסואה, דוכס גיז, ואחיו, שארל, קרדינל לורן (1524–1574), הפכו למנהיגי מועצת המדינה שעל פיהם יישק דבר.
השפעתו של בית גיז הקתולי עוררה את חמתם של ההוגנוטים שרבים מהם נידונו למיתה.
במרץ 1560 הם קשרו קשר לנשל את בית גיז ממעמדו, אך ללא הצלחה (קנוניית אמבואז).
ב-5 בדצמבר של אותה שנה נפטר המלך כשהוא בן 16 בלבד, ואמו העוצרת, קטרינה דה מדיצ'י, ניסתה לפייס את ההוגנוטים.
פרנסואה הדוכס מגיז, ואחיו, שארל הקרדינל מלורן, התנגדו לכל ניסיונות הפיוס, מה שגרם למלחמות הדת בצרפת.
פרנסואה, דוכס גיז ניצח את ההוגנוטים בקרב דרה (19 בדצמבר 1562), אך כשניסה לכבוש מידיהם את העיר אורליאן, נורה בידי מתנקש (18 בפברואר 1563), ומת מפצעיו שישה ימים אחרי כן.
בנו, אנרי הראשון, דוכס גיז (1550–1588), תכנן את רצח גאספאר דה קוליני השני, מנהיג ההוגנוטים וצאצא לבית מונמורנסי היריב, שבו ראה את האחראי לרצח אביו.
מאורע זה (24 באוגוסט 1572), סימן את תחילת טבח ליל ברתולומאוס הקדוש שבו נרצחו אלפי הוגנוטים.
ב- 1576 ארגן את הליגה הקתולית כדי לחדש את המלחמה בהוגנוטים, וב- 1582 כרת ברית עם פליפה השני, מלך ספרד שמימן את פעולותיה של ליגה זו.
אנרי הראשון הדוכס מגיז טען לכתר צרפת כנצר של שושלת הקרולינגים.
ב-1584 נפטר יורש העצר פרנסואה, דוכס אנז'ו, אחיו של אנרי השלישי, מלך צרפת, מה שהותיר כיורש העצר את אנרי, מלך נווארה, מנהיג ההוגנוטים, (לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת), כצאצא של לואי התשיעי, מלך צרפת.
מאורע זה הוביל ל"מלחמת שלושה ההנרים" (אנרי השלישי, מלך צרפת, אנרי, מלך נווארה, ואנרי הראשון, דוכס גיז), כשלב של מלחמות הדת על השלטון בצרפת.
ב-12 במאי 1588 נמלט המלך אנרי השלישי מפריז, אחרי שאנרי הראשון הדוכס מגיז השתלט על העיר.
המלך נאלץ למנותו למפקד העליון של הצבא המלכותי, וקרא לאספת המעמדות הצרפתית להתכנס בארמונו שבעיר בלואה (על גדות הנהר לואר).
משהגיע הדוכס מגיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך (23 בדצמבר 1588).
לואי מלורן, הקרדינל מגיז, אחיו של הדוכס מגיז, הוצא להורג ביום המחרת.
מנהיגות בית גיז עברה לאחיו של הדוכס מגיז, שארל מלורן, דוכס מיין שפיקד על כוחות הליגה הקתולית.
באוקטובר 1595, אנרי הרביעי, מלך צרפת חתם על הסכם שלום עם שארל מלורן, דוכס מיין, ובכך הגיעה לקיצה הליגה הקתולית, מה שהביא לסיומן של מלחמות הדת בצרפת ב-1598.
בית גויטיין הוא מבנה בשכונת רחביה שבירושלים בפינת הרחובות אוסישקין ואברבנאל, ברחוב אוסישקין 10.
המבנה נבנה בין השנים 1930–1931 עבור בני הזוג דוד ואורה גוייטין.
את המבנה תכנן האדריכל ריכרד קאופמן בסגנון הבינלאומי.
למבנה מרפסת פינתית בעלת קירוי בטון, האופיינית לסגנון הבינלאומי, וכן גרם מדרגות חיצוני - שאינו אופייני לסגנון זה.
המבנה דומה לבית השמשוני הנמצא בסמוך, שתוכנן אף הוא בידי קאופמן.
בביתם אירחו בני הזוג גויטיין את סולתה ושמנה של ירושלים המנדטורית.
בשנות ה-90 נוספו למבנה שתי קומות.
בית גד פרומקין או בית חבצלת הוא בניין בשכונת רחביה בירושלים, ברחוב אבן עזרא 22 פינת רחוב רמב"ן 26. הבניין נבנה כבית מגורים עבור השופט גד פרומקין, וכיום משמש כישיבה.
הבית נבנה עבור השופט גד פרומקין, בנו של ישראל דב פרומקין עורך עיתון "חבצלת", ועל שם העיתון נקרא הבית.
פרומקין העדיף את שכונת רחביה על תלפיות לאחר שהחליט להפסיק להתגורר בשכירות (קודם לכן התגורר ברחוב הנביאים).
פרומקין החליף חלקת אדמה שהייתה בבעלותו בשכונת תלפיות עם חלקת אדמה בבעלות חברת הכשרת היישוב, בונת שכונת רחביה, בשכונה עצמה.
לצורך מימון בניית הבית לקח הלוואה מבנק ברקליס.
הבית תוכנן על ידי משרד האדריכלים של וילהלם הקר ואליעזר ילין אולם פרומקין התערב בתוכניות הבנייה ופיקח בעצמו על הבנייה.
פרומקין מספר בספרו "דרך שופט בירושלים" כי כאשר שאל הנציב העליון הבריטי, סר הרברט סמואל, מי תכנן את הבית השיב האדריכל הקר: "פרומקין, הקר וילין".
הבית נבנה בין השנים 1924–1925 בסגנון הבינלאומי אולם יש בו מספר מוטיבים מזרחיים - חלונות מקושתים ועמודים עם כותרות אשוריות (בדומה לבית ילין).
קירות המבנה היו דקים מהמקובל באותה תקופה (עוביים 50 ס"מ), דבר שהתאפשר בשל שיטות הבנייה המודרניות.
בבית הותקנו דלתות הזזה ורדיאטורים לחימום - אלמנטים אלה לא היו מצויים כלל במזרח התיכון באותה עת, והיה צורך להזמינם מברלין.
חומרי הבנייה הובאו בעגלות עד לטחנה שבקצה השכונה ומשם הועברו לגב בהמות והובאו לאתר הבנייה בהיעדר דרך סלולה.
ביתו של פרומקין שימש אתר מפגש לנכבדי העיר, בכירי פקידי השלטון הבריטי, הנציב העליון עצמו, וראשי הציבור בירושלים - הן יהודים, הן נוצרים והן מוסלמים.
בשנת 1925 התארחה בבית המשלחת המצרית שהגיעה לטקס פתיחת האוניברסיטה העברית.
בשנות החמישים נבנה בצידו הצפוני של הבניין אגף נוסף בתכנונו של האדריכל דוד ברוצקוס.
אגף זה משתלב במבנה המקורי.
בשנות השישים רכשה את הבית ישיבת "נצח ישראל" אשר הוסיפה לו אגף נוסף שאינו משתלב במבנה.
בית גלעין הוא מונח בוטני המתאר תצורה מסוימת של פרי, המורכב מגלעין בולט וקשה, וסביבו ציפת הפרי הכולל את הקליפה.
בתי גלעין מתפתחים מתוך שחלה אחת, לרוב מפרחים בעלי שחלה עלית.
בבתי גלעין הזרע הבודד של הפרי מוכל בתוך מעטפת נפרדת (הגלעין, באנגלית Endocarp), סביבה המעטפת העסיסית של הפרי (Mesocarp) וסביבה הקליפה (Exocarp).
פירות בהן הזרע עצמו בעל קליפה קשיחה ואינו עטוף גלעין אינם עונים על ההגדרה.
דוגמאות בולטות לבתי גלעין הן פירות מסוג פרונוס - אפרסק, שזיף, שקד (בו בשר הפרי אינו עסיסי, אך קיימות כל שכבות בית הגלעין), דובדבן וקרוביהם.
סוגי צמחים רבים אחרים גם כן מניבים בתי גלעין, כגון קפה, מנגו, זית ועוד.
קיימים פירות מורכבים, אשר כל אחד מהפירות הזעירים המרכיבים אותם הוא בית גלעין בזעיר אנפין (Drupelet).
דוגמה לפרי המורכב בתי גלעין הוא פטל.
מרבית הצמחים המניבים בתי גלעין מסתמכים על בעלי חיים להפצת זרעיהם.
בתי הגלעין מושכים חיות האוכלות את הפרי בשלמותו, כולל הגלעין, וזה עובר ונשחק במערכת העיכול שלהן.
לאחר מחזור עיכול מופרש הזרע ללא מעטפתו שנשחקה, בתוך דשן זמין.
מספר בתי גלעין משתמשים בשיטות הפצה אחרות, כגון אגוז הקוקוס, שאינו מסתמך על חיה שתבלע אותו בשלמותו.
בתי גלעין רבים מכילים סורביטול, שעשוי להחמיר מספר תסמונות עיכול באדם, כגון תסמונת המעי הרגיז.
בית ג'לאט המכונה גם בית הקרמיקה, הוא מבנה המצוי בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב אלקלעי 8, בפינת רחוב דיזראלי.
בית ג'לאט נבנה בשנת 1926 על פי תוכניות האדריכל ספירו ח'ורי פתאסיס עבור אליאס ג'לאט ורעייתו קתרין.
אליאס ג'לאט היה איש עסקים ערבי נוצרי - קתולי אשר שימש כקונסול כבוד של הונגריה בירושלים, וכנשיא מועדון רוטרי בירושלים.
בשנת 1948, לאחר דרישה של ארגון ההגנה, עזבו בני המשפחה את ביתם ועברו ללבנון.
משם היגרו לאנגליה ולארצות הברית.
במהלך מלחמת העצמאות הועבר המבנה לידי מוסד עליית הנוער.
במבנה שוכנו ילידי עליית הנוער שהתגוררו קודם לכן במשק שבמוצא, ואשר נאלצו לעזוב את המשק בשל הפגזות צבא ממלכת ירדן.
לאחר מלחמת העצמאות עבר המבנה לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים.
מוסד עליית הנוער שכן במבנה עד שנות ה-70, ולאחר מכן הושכר המבנה לארגונים שונים.
בשנת 2001 הושכרה קומת הקרקע של המבנה למוסד חינוכי של רשת אמי"ת, והקומה השנייה שימשה כאכסניה לבנות.
בהמשך העשור הראשון של המאה ה-21 נמכר המבנה ושופץ, והוא שב לשמש כבית מגורים.
המבנה נבנה בפאר רב, קומתו העליונה של המבנה מעוטרת באריחי קרמיקה ארמנית, והמבנה נחשב למבנה הקרמיקה המעוטר ביותר בירושלים.
קשת חלונות המבנה וכן פינות המבנה עוטרו בדוגמת אבלק שהייתה אופיינית בבניה הממלוכית.
על גגו של המבנה עיטורים שונים ובהם עיטורי פרחים, ואף שיני חומה (השונים ממבנים אחרים בשכונה בצורתם - צורה המדמה פרח, ולא צורה המזכירה את חומות ירושלים).
בשל קשריו העסקיים הרבים של אליאס ג'לאט, הבית, שנבנה כבית ליוואן אופייני (צורת הבנייה האופיינית למבנים ערבים עד אמצע המאה ה-20, והייתה נפוצה ביותר בשכונות טלביה וקטמון), כלל שני חדרי אירוח - בקומה הראשונה היה בית אירוח עבור אליאס ג'לאט, ובקומה שנייה חדר אירוח משפחתי אשר שימש את רעיתו.
בשנות ה-60 שימש המבנה לעליית הנוער תחת ניהולו של מר בנציון גבורין ורעייתו אסתר.
בית גבריאל בכנרת הוא מרכז תרבות על שפת ים כנרת, על יד צמח, שהוקם ביוזמת הנדבנית גיטה שרובר, על ידי "קרן גבריאל שרובר" בשיתוף פעולה עם המועצה האזורית עמק הירדן ולהנצחת בנה של גיטה, גבריאל שרובר.
בשנת 1988 נפטר גבריאל שרובר, בנה היחיד של גיטה שרובר בגיל 42, ממחלת האיידס (סיבת המוות נשמרה בסוד אך נחשפה על ידי חזי לסקלי בטור שכתב בעיתון "העיר").
באוגוסט 1988 הודיעה שרובר על הקמת קרן לזכרו ועל תרומה ראשונה להקמת המשך טיילת ארמון הנציב בירושלים, בין שכונת תלפיות מזרח לשכונת צפון תלפיות.
בקצה הטיילת תוכננה הקמתו של מתנ"ס, שלטובת הקמתו תרמה 4 מיליון.
אולם במרץ 1989, שרובר הסתכסכה עם עוזיאל וכסלר שהיה אז מנכ"ל הרשות לפיתוח ירושלים הממונה על הקמת הפרויקט, והודיעה על ביטול התרומה.
בספטמבר 1989, הודיעה שרובר על העברת התרומה לטובת הקמת "בית גבריאל" בצמח, כמרכז תרבות אזורי.
הקמת המבנה החלה ב-1990 ולצורך פיקוח על עבודות הבנייה רכשה מסוק שיטיס אותה במהירות מביתה בירושלים לאתר הבנייה.
בקיץ 1991 מונה העיתונאי רם עברון כמנהל "בית גבריאל", שתפקידו לפתח את התוכנית האומנותית שלו, אך לאחר זמן קצר חזר בו ולא לקח את התפקיד.
המרכז תוכנן על ידי האדריכל אולריק פלסנר, ועיצוב הפנים הופקד בידי האדריכלית זוכת פרס ישראל דורה גד.
המרכז כולל תיאטרון, אודיטוריום להרצאות וכנסים, גלריה לאמנות עם תצוגות מתחלפות, חדר עיון, חדרי ישיבות ומסעדה, וכן שני אולמות קולנוע ומהווה מרכז תרבות אזורי.
טקס חנוכת המרכז נערך ב-4 במאי 1993 בנוכחות נשיא המדינה חיים הרצוג, ראש הממשלה יצחק רבין ונשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר.
אחד מאירועי התרבות הראשונים שנערכו במרכז, ביולי 1993, היה הקרנת מספר סרטים שהוצגו במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים באותה עת.
ב-10 בנובמבר 1994 נערך במקום טקס חילופי מסמכי האשרור של הסכם השלום בין ישראל לירדן, בין יצחק רבין לחוסיין, מלך ירדן.
מול בית גבריאל, בסבך הצמחייה בתוך הכנרת, פורצות החוצה "מזרקות מי הירמוך".
אלו מים המועברים מנהר הירמוך לכנרת בצינורות במסגרת הסכם השלום עם ירדן.
על פי ההסכמים, ישראל זכאית ל-25 מיליון מטר מעוקב בשנה ממי הירמוך, שזורם ברובו בשטח מדינת ירדן.
מים אלה משמשים להשקיית אדמות עמק הירדן ועמק בית שאן.
את הגלריה לאמנות אצרה בתחליה הצלמת עליזה אורבך, והיא התרכזה בהצגת תערוכות צילום.
בין האמנים שהציגו בגלריה לאורך השנים: מנשה קדישמן, משה גרשוני, יעקב דורצ'ין, יאיר גרבוז, גרי גולדשטיין, ציבי גבע, מיכל נאמן, דגנית ברסט, תמר גטר, נורית דוד, רמי אטר ולארי אברמסון.
בית גולדמינץ הוא מבנה בנתניה, המשמש את בית הספר לפיתוח מנהיגות של צה"ל וכמתקן נופש של האגודה למען החייל.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 קידם ראש עיריית נתניה, עובד בן עמי, את עלייתם של יהלומנים יהודים מבלגיה ואת התיישבותם בעיר.
אחר מהם, רומי גולדמינץ, תושב אנטוורפן שתרם מהונו לטובת עליית הנוער וניצולי השואה, החליט לפתוח בעיר מוזיאון לאמנות.
לשם כך הוקם בניין מפואר, שתכנן האדריכל היינץ פנחל, בהשקעה של 650 אלף לירות (למעלה מ-8 מיליון שקלים חדשים בערכי 2012).
פנחל תכנן בניין מלבני שאורכו 100 מטרים, רוחבו 20 מטרים וגובהו 10 מטרים.
במרכז הבניין אולם בעל חלונות גדולים.
במרכז האולם בריכה, שנועדה להצבת פסלים.
הקירות הפנימיים צופו בשיש ובחרסינה שהובאה מבלגיה.
כן הוקם במבנה אודיטוריום ובו 350 מקומות, ומרפסת גדולה המשקיפה על חוף הים.
מיקומו של הבניין, באזור חוף ארגמן שבדרום העיר, נבחר על ידי העירייה, במטרה לתרום לפיתוחו של האזור, ולאחר שהמיקום הראשוני שנבחר לו, בסמוך לקריית צאנז שהחלה להיבנות, נדחה בשל בשאיפה להימנע מהקמת מרכז תרבות חילוני בסמוך לשכונה חרדית.
באפריל 1959 נחנך המוזיאון, בטקס במעמד אליזבת מלכת בלגיה (רעייתו של אלברט הראשון), ראש ממשלת ישראל לשעבר משה שרת, ראש ממשלת בלגיה לשעבר קאמיל הויסמנס וראש עיריית אנטוורפן.
העיתון דבר מנה את המוזיאון החדש בשורה אחת עם מוזיאון הארץ וביתן הלנה רובינשטיין, שנחנכו אף הם בשנות ה-50, וכך תואר:
במוזיאון הוצבו, בין היתר, יצירות של האמנים יצחק דנציגר, יעקב וכסלר, יוסף זריצקי, רודי להמן, צבי מאירוביץ, אברהם נתון, משה מוקדי, אביגדור סטימצקי, אבשלום עוקשי, דב פייגין, יחזקאל שטרייכמן ויחיאל שמי.
כן הוצבו בו פרוטומות של דוד בן-גוריון, זאב ז'בוטינסקי, ג'ון פיצג'רלד קנדי, עזריאל קרליבך, ואחרים.
חרף ההשקעה האדירה, לא משך אליו המוזיאון מבקרים, והוא נותר שומם.
בין הסיבות לכך - ריחוקו ממרכז העיר, היעדר קהילת אמנים בעיר, ומחסור במשאבים שמנע הבאת תערוכות מבחוץ.
ב-1963 נפטר גולדמינץ, ובהתאם לצוואתו, הועברה הבעלות בבניין למדינה.
האפוטרופוס הכללי בחן מספר אפשרויות, בהן הקמת ישיבה ובית ספר לניהול, אך מנהלי עזבונו של גולדמינץ בבלגיה פסלו אפשרויות אלה.
בסופו של דבר הוסכם על העברת הבניין לרשות האגודה למען החייל.
כחלק ממימוש הצוואה, הועברו לאגודה 240 אלף לירות נוספות מעזבונו של גולדמינץ, ונחתם הסכם בו נאמר כי "לא ישונה האגף המרכזי של המוזיאון ותקוים בו גם בעתיד תצוגה מתמדת של ציור והוא יהיה מופרד משאר האגפים ופתוח לציבור".
על אף ההסכם, נערכו בבניין שינויים שונים לאורך השנים, כדי להתאימו ליעודו החדש, מתקן נופש של האגודה למען החייל.
בין היתר, נאטמו החלונות גדולים שלו, החלל המרכזי פוצל לשתי קומות, הבריכה הוסרה מהמבנה ובמקומה הוקם חדר אוכל, חזית הבניין חופתה בקרמיקה בצבע בז', וסביב המבנה הוקמו מבני מגורים, כיתות לימוד ובריכת שחייה.
יצירות האמנות שהיו בבניין הוחזרו לבעליהם, והמתחם אינו פתוח לציבור הרחב.
במהלך השנים שימש המתחם לא רק כמתקן נופש לחיילים.
בין היתר, לאחר מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים, שימש כמתקן החלמה לחיילים פצועים, ובחופשות הקיץ נערכו בו קייטנות לילדים של חללי מערכות ישראל.
ב-1992 הוקמה במקום "יחידת הסברה שרון", שהשתייכה לחיל החינוך והנוער.
היחידה עסקה בהדרכת חיילים מכל חיילות צה"ל בנושאי ידיעת הארץ בדגש על איכות הסביבה.
משק"י/ות חינוך ערכו להם סדרת חינוך שכללה סיורי ידיעת הארץ בדגש איכות הסביבה (כמו הכרמל, קיסריה, נחל הירקון, נחל פולג, יפו וגם באתרי כמו חיריה, שפד"ן ומפעלי מיחזור) במטרה ליצור שינוי התנהגותי והגברת המודעות כחיילים ואזרחים.
הרצאות בנושאי תוכנית "ישראל 2020" שעסקה בתחזית השלכות צפיפות האוכלוסין במדינה, סימולציית בית משפט לגבי כביש 6 שסלילתו העתידית הייתה שנויה במחלוקת, הרצאות מתנדבי ארגון "גרינפיס".
לצד אלו התקיימו אירועים מיוחדים כמו ביקור השר לאיכות הסביבה יוסי שריד ביחידה והפיכת בית גולדמינץ לבסיס ירוק ובו כל כל אפשרויות המחזור זמינות לחיילים בבסיס.
בתחילת שנות האלפיים הועברה היחידה למצודת יואב ומאז נקראת "יחידת הסברה יואב" שעוסקת בתכנים דומים בשטח ארץ אחר.
כיום משמש מתחם בית גולדמינץ הן כמתקן נופש והן את בית הספר לפיתוח מנהיגות.
הוא כולל מספר מבנים בהם 88 חדרים, המכילים 528 מיטות, 40 כיתות לימוד, שני חדרי אוכל שבהם 450 מקומות ישיבה, ואולם קולנוע.
בֵּית גִנְזַיָּא (עברית: בית גנזים) הוא שמה הארמי של רשות לאגירת אוצרות ומסמכים של ממלכות, כגון ממלכת פרס בעת העתיקה.
בית גנזיא הכיל את אוצרות הממלכה שהיו שייכים על פי החוק למלך; והרשות הייתה כפופה ישירות למלך או למדינאי אשר עמד בראשן.
בתי גנזים כללו, בדרך כלל, חפצים סחירים, בצעי מתכת יקרה: זהב, כסף ונחושת, שחלקם הותכו ליחידות משקל נהוגות, אבני חן בעלות ערך, וכן תעודות חשובות.
במגילת אסתר מסופר על הצעתו של המן להביא לגנזי המלך כיכרות כסף (כִּכַּר הייתה יחידת משקל נהוגה באזור הסהר הפורה בעת העתיקה), בתמורה להסכמתו להכחדת היהודים מהממלכה:
בספר עזרא מסופר על "בית גנזיא" בעיר אחמתא, שבו הופקדו תעודות הרישיון שניתן ליהודי שבי ציון לחזור לארץ ישראל ולהקים את בית המקדש השני, והתוכניות והכללים לבנייתו.
בית גוטנברג הוא בית אצולה גרמני אשר שורשיו מתועדים משנת 1149. בניו הם צאצאים לבית פלסנברג העתיק אשר אימץ את השם גוטנברג בשנת 1310.
מקור בית גוטנברג מפרנקוניה (החלק הצפוני של בוואריה), בחלק הדרומי של גרמניה.
אבותיהם של בית גוטנברג מבית פלסנברג היו השרים הברונים לבית אנדכס, אשר הפכו עם הזמן לדוכסים של אנדכס ומראניאן.
לבית גוטנברג יש כיום שני ענפי משפחה באילן היוחסין, הענף הבכור צו גוטנברג והענף הצעיר יותר שטיינהאוזן.
צאצא ידוע לבית גוטנברג הוא הברון קרל תיאודור צו גוטנברג (נולד ב-5 במאי 1971) פוליטיקאי גרמני מטעם מפלגת איחוד החברה הנוצרית (CSU), אשר נשוי לרוזנת שטפני פון ביסמרק-שנהאוזן.
רשימה חלקית של חברי בית גוטנברג ידועים
יוהאן גוטפריד פון גוטנברג, נסיך ובישוף וירצבורג בין השנים 1684–1698.
אליזבט יוהאנה פרייפראו פון אונד צו גוטנברג (1900–1998), יושבת ראש אגודת הנשים הקתולית בבוואריה.
אמיל פרייהר פון גוטנברג (1841–1941), פוליטיקאי אוסטרי.
קרל לודוויג פרייהר פון אונד צו גוטנברג (1902–1945) מונרך קתולי, ופעיל אנטי נאצי.
קרל תיאודור פרייהר פון אונד צו גוטנברג (1921–1972), פוליטיקאי גרמני.
קרל-תיאודור צו גוטנברג (נולד ב 1971), פוליטיקאי גרמני.
בית גרימלדי (איטלקית: Grimaldi) הוא בית אצולה מקושר להיסטוריה של הרפובליקה של ג'נובה ושל נסיכות מונקו.
בני משפחת גרימלדי הם צאצאיו של גרימלדו קנלה (Grimaldo Canella), אשר היה מדינאי מג'נובה בזמן מסעי הצלב הראשונים.
גרימלדו קנלה הפך להיות הקונסול של ג'נובה בשנים 1160, 1170, ושוב בשנת 1184. צאצאיו הרבים וילדיהם הובילו משלחות ימיות ברחבי הים התיכון, הים השחור והים הצפוני, ועד מהרה הפכה משפחת גרימלדי לאחת המשפחות החזקות ביותר של ג'נובה.
בני משפחת גרימלדי חששו כי ראש המשפחה היריבה מג'נובה יכול היה לשבור את האיזון העדין של השלטון בהפיכה פוליטית ולהיות אדון ג'נובה כמו שקרה בערים איטלקיות אחרות, ועקב כך נכנסו לתוך ברית הגואלפים יחד עם בני משפחת פיאסצ'י על מנת להגן על האינטרסים המשפחתיים.
בשנת 1271 נאסר על בני משפחות הקשורות לברית הגואלפים לשהות בג'נובה, ולכן מצאו בני המשפחות מקלט בבניית טירות משלהם באזורי ליגוריה ופרובאנס.
המעבר הסופי מג'נובה לליגוריה ופרובאנס
עם הזמן חתמו בני גרימלדי על הסכם ברית עם שארל הראשון מלך נאפולי וסיציליה, כדי לכבוש מחדש את השליטה על ג'נובה ובאופן כללי להעניק סיוע הדדי.
בשנת 1276 הם קיבלו את הסכם השלום בחסות האפיפיור, אך עם זאת לא הפסיק את מלחמת האזרחים.
עם השנים החולפות לא כל בני גרימלדי בחרו לחזור לג'נובה, אלא העדיפו להישאר ולהתיישב בהתיישבויות פיאודליות שאותן בנו, ושם יכלו לגייס צבאות להגנת יישוביהם.
בית גרייג'וי הוא אחד ממשפחות האצולה בסדרת הפנטזיה שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר.
בני גרייג'וי שולטים באיי הברזל, מקום קר וקשה והים מלחך תמידית את האיים.
מעוז כוחם הוא טירת פייק, סמלם הוא קראקן מוזהב על רקע שחור ומימרתם היא "לא לנו הזריעה".
פתגם שגור באיי הברזל הוא "מה שמת לא ימות עוד", ומבוסס על פולחן הכניסה לאמונת האל הטבוע, שבו הכהנים מטביעים את המאמינים, ולאחר ההטבעה מבצעים בהם החייאה ומשיבים אותם לחיים.
האל של איי הברזל הוא האל הטבוע.
ברוח מימרתם, הם עוסקים בביזה ובשוד ימי כדי להתפרנס.
תרבותם מבוססת על רצח, אונס וחמס.
מקור כוחם של בני גרייג'וי הוא ספינותיהם ולמרות שאין להם צבא מסודר, הם מיומנים מאוד בפשיטות פתע.
באלון הוא הלורד השליט של איי הברזל.
בניו הם רודריק, מארון ותיאון, ובתו היא אשה.
באלון הוא אדם קר וקשה אשר ניסה בעבר למרוד במלך רוברט באראתיאון והמליך את עצמו למלך איי הברזל.
המרד דוכא בקלות על ידי אדארד סטארק ובמהלכו נהרגו רודריק ומארון, בעוד תיאון נלקח בשבי והפך לבן חסותו של נד, כדי להבטיח שהמרד לא יתחדש.
לאחר שתיאון חוזר לאיי הברזל כדי לבקש את עזרתו של באלון במלחמתו של רוב נגד ג'ופרי, אומר לו באלון לבחור צד.
באלון מכריז בשנית על עצמו כמלך ויוצא לפשיטות כדי לכבוש את הצפון.
מת לאחר שנפל מאחד הגשרים שמחברים בין מגדלי טירת ביתו, פייק.
באחד מהפרקים ששוחררו מהספר העתידי "רוחות החורף" מתגלה כי לאחיו יורון "עין-העורב" גרייג'וי, שלימים יתפוס את מקומו כמלך איי הברזל, הייתה יד במותו של באלון.
בנו היחידי של באלון שנותר בחיים.
נלקח בשבי בגיל עשר על ידי נד סטארק בעקבות המרד של בית גרייג'וי ומאז חי בטירת ווינטרפל.
תיאון חוזר לאחר שנים רבות לאיי הברזל ומגלה כי מתנהגים בו כזר ובזים לו על שנפל בשבי.
כדי לזכות בכבוד מאנשיו מחליט תיאון לתקוף את ווינטרפל ועם כמות מצומצמת של אנשים כובש את הטירה.
לאחר כיבוש טירת ווינטרפל, תיאון מנסה ללכוד את בראנדון וריקון ולשאת ולתת תמורתם.
הילדים מצליחים להימלט בזכותה של אושה אשת הפרא ותיאון הזועם תופס שני ילדים ומעלה אותם באש ומציג אותם כאילו בראנדון וריקון מתים.
בצינוק הטירה מוצא תיאון אסיר בשם "סרחן" (מאנגלית: Reek).
סרחן נשבע לתיאון אמונים ומשכנע אותו לתת לו כסף כדי לשכור שכירי חרב מצור מגור כדי שילחמו נגד כוחות בית סטארק שהגיעו כדי לכבוש את וינטרפל בחזרה.
אנשי סטארק אכן מובסים אך לאחר השמדתם, מגלה "סרחן" לתיאון את זהותו כראמזי שלג - בנו הממזר של לורד בולטון - ומצווה על שכירי החרב של צור-מגור לקטול את אנשיו של תיאון כאשר הוא עצמו נלקח לשבי.
תיאון הכלוא במרתפי צור מגור עובר עינויים בידי ראמזי.
ראמזי מטיל בתיאון מומים גופניים, כורת את אצבעותיו, פושט חלקים מעורו (בסדרת הטלוויזיה מתגלה כי ראמזי גם סירס את תיאון) ומשנה את זהותו של תיאון לזו של סרחן.
העינויים הגופניים הקשים ואלו הנפשיים הקשים אף יותר מצלקים את נפשו ומוחקים את זהותו של תיאון.
תיאון נכנס לחפיר קאילין (טירה החולשת על דרך המלך אל הצפון), בזמן שנשארו בה רק יילודי ברזל פצועים וגוססים.
לאחר שהמנהיג שנשאר מת, יילודי הברזל נכנעים, אך רמזי נכנס אל הטירה וטובח בכל האנשים החיים שנותרו.
לאחר כיבוש הטירה, ילדה המתחזה לאריה סטארק וראמזי (שעקב הכיבוש הפך לבולטון), מתחתנים.
תיאון מזהה אותה כג'יין פול, חברתה הטובה של סאנסה סטארק, ולאחר כמה ימים מבריח את שניהם מבעד לחומותיה של ווינטרפל החרבה, שם נערכה החתונה.
הם מגיעים למחנה של סטאניס.
תיאון מוחזק במעצר, וצפוי להיות מוצא להורג בקרוב.
לאחר מות אחיה ושוביו של תיאון, נותרה אשה אחרונה מילדיו של באלון.
היא הופכת ללוחמת מיומנת וקשוחה ועם השנים למפקדת כוחות איי הברזל.
בסדרת הטלוויזיה המבוססת על סדרת הספרים, שונה שמה של הדמות ליארה, כדי שהצופים לא יבלבלו אותה עם הפראית אושה, החוברת לנערי בית סטארק.
כבשה את טירת עומק יער.
סטאניס שחרר את עומק יער ולקח את אשה בשבי.
המבוגר מבין אחיו הצעירים של באלון גרייג'וי.
מתואר כשתום-עין, והוא הקברניט של ספינת מלחמה בשם "השתיקה" בה כל חברי הצוות הם אילמים.
לאחר שהוגלה על ידי באלון בעוון אונס אשת אחיו הצעיר ויקטאריון, יצא יורון עם ספינתו לנדוד ברחבי העולם כשודד-ים.
לטענתו, ביקר יורון עם ספינתו במקומות שכוחי אל כמו ארצות הצל ואף בחורבותיה העשנות של ואליריה, שהכניסה אליהן נחשבת טאבו.
אחיו הצעיר אאירון, שמשמש ככוהן האל הטבוע, סולד מיורון ודרכיו ומכנה אותו "כופר" ו"אדם חסר אל".
לאחר מותו של באלון, חוזר יורון אל איי הברזל כטוען לכתר, ובידיו קרן אותה מצא לטענתו בחורבות ואליריה ולדבריו יש בה את הכוח לאלף דרקונים.