tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונה זו הוא סייע לשאלקה לסיים במקום השני בבונדסליגה, אחרי שטוטגרט, וזכה בתואר השוער המצטיין של הליגה על אף גילו הצעיר, ונחשב כבר אז כמחליפו הפוטנציאלי של ינס להמן בנבחרת גרמניה.
בעונת 2007/2008 ערך נוייר את הופעת הבכורה שלו עם שאלקה בליגת האלופות.
במשחק הגומלין של שמינית גמר המפעל, נגד פורטו, הציל נוייר שערים רבים וכך גרר את המשחק לדו-קרב בעיטות עונשין, שגם בו עצר בעיטות של ברונו אלבש וליסנדרו לופס והביא לעלייתה המפתיעה של שאלקה לרבע הגמר, שם היא הודחה על ידי ברצלונה.
הוא נבחר לשוער המצטיין של ליגת האלופות באותה עונה.
במסגרת הבונדסליגה, הוא היה אחד משלושה שחקנים ששיחקו בכל דקה של העונה, אותה סיימה שאלקה במקום השלישי.
בעונת 2008/2009 לא הצליח להעפיל עם שאלקה לליגת האלופות, בשל הפסד לאתלטיקו מדריד במוקדמות, וסגר עם שאלקה עונה חלשה, בה סיימה הקבוצה רק במקום השמיני בבונדסליגה.
עם זאת, כבר בעונה זו החל נוייר לעניין את באיירן מינכן, אך בשאלקה דחו את ההתעניינות בו.
בעונת 2009/2010 נוייר הצטיין עם שאלקה, וסיים עם הקבוצה במקום השני בבונדסליגה.
עונת 2010/2011 הייתה עונה חלשה מאוד עבור שאלקה בבונדסליגה, כאשר הקבוצה סיימה במקום ה-14, כשנוייר סופג 44 שערי ליגה.
עם זאת, שאלקה ונוייר זכו באותה עונה בגביע הגרמני, לאחר ניצחונות 0–1 על באיירן מינכן בחצי הגמר ו-0–5 על דיסבורג בגמר.
באותה עונה, נוייר ושאלקה הפתיעו כשהגיעו עד לחצי גמר ליגת האלופות, כאשר הדיחו בדרך את אלופת אירופה המכהנת אינטר מילאנו ברבע הגמר, והודחו על ידי מנצ'סטר יונייטד.
באפריל 2011 נוייר הצהיר כי לא יאריך את חוזהו בשאלקה, שעתיד היה להסתיים בתום עונת 2011/2012, ועורר את זעמם של אוהדי שאלקה, משום שעתיד היה לעבור ליריבה באיירן מינכן.
בתום עונה זו נבחר נוייר בפעם הראשונה ככדורגלן השנה בגרמניה.
ביוני 2011, שנה לפני תום חוזהו בשאלקה, חתם נוייר על חוזה לחמש שנים במועדון באיירן מינכן, תמורת סכום המוערך בכ-22 מיליון אירו.
אחת הסיבות למחאות היא העובדה שנוייר הגיע משאלקה, הידועה כיריבה של באיירן מינכן.
סיבה אחרת היא העובדה ששנתיים קודם לכן חגג נוייר בהפגנתיות מול אוהדי באיירן מינכן עם דגל הקרן, לאחר ניצחון של שאלקה על באיירן מינכן באליאנץ ארנה.
אקט זה היה חיקוי של חגיגה דומה של אוליבר קאן כאשר זכה עם באיירן באליפות בעונת 2000/2001 בדקה ה-94 של המחזור האחרון, ומנע אליפות משאלקה, וחגג בהפגנתיות מול אוהדיה עם דגל הקרן.
המחאות נגד נוייר נרגעו לאחר דיונים בין נציגי אוהדים מהמחנות התומכים והמתנגדים לעסקה עם הנהלת הקבוצה, והגעה להסכמה כי נוייר הוא חלק חשוב מהקבוצה.
נוייר תפס במהרה את אפודת השוער הראשון של באיירן מינכן, וכבר בתחילת עונתו הראשונה בקבוצה, 2011/2012, שבר את שיאו של אוליבר קאן כאשר לא ספג שער במדי באיירן מינכן מעל לאלף דקות בכל המסגרות.
עם זאת, עונה זו הסתיימה עבור נוייר ובאיירן מינכן במפח נפש, כשהקבוצה סיימה שנייה בכל המסגרות.
בבונדסליגה איבדה באיירן מינכן את האליפות לבורוסיה דורטמונד, על אף שנוייר ספג רק 22 שערי ליגה.
בגמר הגביע הגרמני הפסידו נוייר ובאיירן מינכן גם כן לבורוסיה דורטמונד בתוצאה 2–5. בליגת האלופות נוייר ובאיירן מינכן עברו את ריאל מדריד בחצי הגמר לאחר ניצחון בפנדלים, בו נוייר עצר בעיטות של כריסטיאנו רונאלדו וקאקה, והטעה את סרחיו ראמוס שבעט את הפנדל האחרון של ריאל מדריד מעל השער.
בגמר ליגת האלופות 2012 שנערך באליאנץ ארנה, נוייר ובאיירן מינכן הפסידו לצ'לסי בפנדלים, וסיימו עונה ללא אף תואר.
בעונת 2012/2013 היה נוייר חלק מהעונה הגדולה ביותר בהיסטוריה של באיירן מינכן.
בעונה זו, באיירן מינכן זכתה בטרבל.
באיירן מינכן ונוייר זכו באותה עונה באליפות הבונדסליגה בפער שיא של 25 נקודות מהסגנית בורוסיה דורטמונד, כשנוייר סופג 18 פעמים בלבד, ושובר את שיא הבונדסליגה למיעוט ספיגות.
באיירן זכתה גם בגביע הגרמני לאחר ניצחון 2–3 בגמר על שטוטגרט.
באיירן ונוייר עברו באותה עונה בליגת האלופות את יובנטוס וברצלונה מבלי לספוג שער אחד.
בגמר ליגת האלופות 2013 נוייר ובאיירן ניצחו 1–2 את בורוסיה דורטמונד משער ניצחון של אריין רובן בדקה ה-89, ובאיירן זכתה בליגת האלופות בפעם הראשונה מאז עונת 2000/2001. נוייר שיתף פעולה בהגנת הקבוצה בעונה זו עם פיליפ לאם, דאנטה, ג'רום בואטנג, דויד אלאבה וחאבי מרטינס.
בתחילת עונת 2013/2014 הפסידו נוייר ובאיירן מינכן לבורוסיה דורטמונד במשחק הסופר קאפ הגרמני, אך זכו בתואר הסופר קאפ האירופי לאחר ניצחון בפנדלים על צ'לסי, במשחק שהסתיים בתיקו 2-2 בתום 120 דקות.
בבעיטות ההכרעה נוייר עצר את הפנדל האחרון של רומלו לוקאקו והעניק לבאיירן מינכן זכייה בתואר.
בהמשך העונה זכו באיירן מינכן ונוייר באליפות העולם לקבוצות כדורגל 2013 לאחר ניצחון בגמר על רג'א קזבלנקה.
בהמשך העונה נוייר ובאיירן מינכן זכו בדאבל מקומי בגרמניה בקלות, כשהן בליגה והן בגביע הגרמני הסגנית הייתה בורוסיה דורטמונד.
בליגת האלופות הגיעו באיירן מינכן ונוייר לחצי הגמר, כאשר בדרך עברו את ארסנל, לאחר שנוייר עצר פנדל של מסוט אוזיל בניצחון של באיירן מינכן 0–2 באצטדיון האמירויות.
בתחילת עונת 2014/2015 נוייר ובאיירן מינכן הפסידו שוב לבורוסיה דורטמונד במשחק הסופר קאפ הגרמני.
בסיום העונה זכו שוב באליפות, כשנוייר משווה את שיא הספיגות הנמוך לעונה בבונדסליגה, 18 ספיגות.
באותה עונה הקבוצה סבלה מפציעות רבות לקראת סוף העונה שלא פסחו גם על נוייר, ששיחק פצוע בחלק מהמשחקים.
בחצי גמר הגביע הגרמני נוייר ובאיירן מינכן הודחו על ידי בורוסיה דורטמונד לאחר 0-0 בתום 120 דקות, כשנוייר אמנם עוצר שני פנדלים, אך גם מחטיא פנדל, כמו שלושה שחקנים אחרים, ובורוסיה דורטמונד ניצחה 0–2 בבעיטות ההכרעה.
בליגת האלופות הודחו נוייר ובאיירן מינכן בחצי הגמר על ידי ברצלונה.
גם את עונת 2015/2016 פתחו באיירן מינכן ונוייר בהפסד במשחק הסופר קאפ הגרמני, והפעם לוולפסבורג, לאחר בעיטות הכרעה, בהן נוייר לא הצליח לעצור אפילו בעיטה אחת.
בהמשך העונה זכו נוייר ובאיירן מינכן בדאבל.
בליגה נוייר ספג 17 שערים בלבד, ושבר את השיא של עצמו למיעוט ספיגות בליגה.
בגביע הגרמני נוייר ובאיירן מינכן זכו לאחר ניצחון על בורוסיה דורטמונד בבעיטות הכרעה, כשנוייר עצר בעיטות של סוון בנדר ושל סוקרטיס פאפאסטאטופולוס.
באותה עונה הודחו נוייר ובאיירן מינכן שוב בחצי גמר ליגת האלופות, הפעם על ידי אתלטיקו מדריד.
ביולי 2017 מונה נוייר כקפטן באיירן מינכן, לאחר פרישתו של פיליפ לאם ממשחק פעיל, במקביל למינויו לתפקיד הקפטן גם בנבחרת גרמניה.
בתחילת עונת 2016/2017 ניצחו באיירן מינכן ונוייר במשחק הסופר קאפ הגרמני את בורוסיה דורטמונד, וזכו בתואר אותו לא השיגו שלוש עונות ברציפות.
בסוף העונה, נוייר ובאיירן מינכן זכו באליפות חמישית ברציפות בבונדסליגה, והודחו על ידי בורוסיה דורטמונד בחצי גמר הגביע הגרמני.
בשלהי העונה סבל נוייר מפציעה בקרסול, ובמשחקים רבים הוחלף על ידי שוערי המשנה סוון אולרייך וטום שטארקה.
נוייר הוכשר במיוחד לצמד המשחקים ברבע גמר ליגת האלופות מול ריאל מדריד, שלאחריהם הודחה באיירן מינכן מהמפעל, ולאחר מכן נותח ולא חזר עוד לשחק בעונה זו.
בתחילת עונת 2017/2018 חזר נוייר לשחק, אך הפציעה שלו בקרסול חזרה לאחר שהיה בתהליך שיקום, ואת מקומו בשער תפס סוון אולרייך עד לתום העונה, שבסיומה זכתה באיירן מינכן באליפות הבונדסליגה אך הודחה מול ריאל מדריד בחצי גמר ליגת האלופות.
בגמר הגביע הגרמני, מול איינטרכט פרנקפורט, ישב נוייר על הספסל, לראשונה מאז שנעדר בגלל הפציעה, אך לא שיחק.
באיירן מינכן הפסידה באותו גמר 1–3 לאיינטרכט פרנקפורט.
באוגוסט 2018 חזר נוייר ללבוש את אפודת השוער הראשון של באיירן מינכן, בניצחון 0–5 על איינטרכט פרנקפורט במשחק הסופר קאפ הגרמני.
נוייר המשיך לשחק בקביעות בעונת 2018/19, והודח עם קבוצתו כבר בשמינית גמר לליגת האלופות על ידי ליברפול.
בהמשך העונה נפצע נוייר ואת מקומו בהרכב ירש סוון אולרייך.
נוייר הספיק לחזור בדיוק לגמר הגביע הגרמני, והצטיין במשחק בו ניצחה באיירן את ר.ב.
לייפציג בתוצאה 0–3, מה שהשלים דאבל עבור באיירן מינכן.
בעונת 2019/20 זכה נוייר עם באיירן בטרבל נוסף, ואף בישל שער לרוברט לבנדובסקי בגמר הגביע הגרמני, בו ניצחה באיירן 2–4 את באייר לברקוזן.
בחודש אוגוסט 2020, נוייר המשיך לשחק בעמדת השוער במסגרת חידוש עונת המשחקים בליגת האלופות, שנדחתה בעקבות מגפת הקורונה, והמשיך להציג יכולת טובה.
נוייר ניצח עם באיירן מינכן 0–1 את פריז סן ז'רמן בגמר ליגת האלופות 2020 והשליםטרבל שני בקריירה, לאחר שהציג בגמר יכולת שיא.
בעונת 2020/21 ספגה ההגנה של באיירן מינכן 44 שערי ליגה, מתוכם נוייר ספג 42 שערים ב-33 הופעות, שזו הכמות הגבוהה ביותר שבאיירן מינכן ספגה בעונה אחת מאז הגעת נוייר לקבוצה.
עם זאת, באיירן מינכן זכתה בכל זאת באליפות התשיעית ברציפות בבונדסליגה.
בגביע הגרמני הודחו באיירן ונוייר באופן מפתיע על ידי הולשטיין קיל בשמינית הגמר, ובליגת האלופות הודחו באיירן ונוייר ברבע הגמר על ידי פריז סן ז'רמן לאחר הפסד 2–3 בבית וניצחון 0–1 בחוץ.
בעונת 2021/2022 זכה עם הקבוצה באליפות עשירית ברציפות.
לאחר המונדיאל הכושל של נבחרת גרמניה, בו הודחה באופן מפתיע מונדיאל שני ברציפות בשלב הבתים, נוייר שבר את רגלו בחופשת סקי, וסיים את העונה.
ב-28 באוקטובר 2023 אחרי 350 ימים חזר נוייר לשחק, בניצחון 0–8 על דרמשטאדט 98.
ב-3 בפברואר 2025 האריך נוייר את חוזהו בבאיירן מינכן בעונה אחת עד קיץ 2026.
נוייר שיחק בקביעות בנבחרת הצעירה של גרמניה, ופתח בשערה 20 פעמים בין השנים 2006 ו-2009. הוא העפיל עם הנבחרת והשתתף עמה באליפות אירופה לנבחרות צעירות ב-2009, וסייע לה לזכות באליפות לאחר ניצחון 0–4 בגמר על אנגליה.
נוייר עצמו זכה בתואר השוער המצטיין של הטורניר.
נוייר היה מועמד לסגל הנבחרת הלאומית של גרמניה לקראת יורו 2008, אך לא נכלל בסגל הסופי לטורניר.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הוא ערך ביוני 2009 נגד איחוד האמירויות הערביות, במסגרת מסע משחקים של הנבחרת באסיה.
בעקבות מותו של רוברט אנקה ופציעתו של רנה אדלר, נבחר נוייר להיות שוער הראשון של נבחרת גרמניה במונדיאל 2010. בטורניר זה נוייר ספג שער אחד בלבד בשלב הבתים, בהפסד 0–1 לנבחרת סרביה.
בשמינית הגמר בישל נוייר שער למירוסלב קלוזה בניצחון 1–4 על נבחרת אנגליה.
נוייר עמד בשער גם בניצחון 0–4 על נבחרת ארגנטינה ברבע הגמר, ובהפסד 0–1 לנבחרת ספרד בחצי הגמר.
במשחק על המקום השלישי, בו ניצחה גרמניה את נבחרת אורוגוואי, נוייר לא עמד בשער, ואת הכבוד קיבל הנס יורג בוט.
נוייר לא החמיץ אפילו דקה אחת בטורניר מוקדמות יורו 2012, בו ניצחה נבחרת גרמניה את כל עשרת משחקיה ולא שמטה אפילו נקודה אחת.
ביורו 2012 עצמו הציג נוייר יכולת טובה, אך נבחרתו הודחה בחצי הגמר לאחר הפסד 1–2 לנבחרת איטליה.
במוקדמות מונדיאל 2014 נוייר המשיך לעמוד בשער הנבחרת, שסיימה את הבית עם מאזן של תשעה ניצחונות ותיקו אחד.
נוייר עמד בשער הנבחרת הגרמנית גם במונדיאל 2014 עצמו, וזכה עמה בגביע העולם בכדורגל.
ברבע הגמר נוייר שמר על שער נקי בניצחון 0–1 על נבחרת צרפת.
בחצי הגמר נוייר היה שותף למינייראסו, בו הביסה גרמניה את המארחת, נבחרת ברזיל בתוצאה 1–7, כשאת שער הניחומים הברזילאי נוייר ספג בדקה ה-90 מרגלי אוסקר.
במשחק הגמר, שמר נוייר על רשת נקייה בניצחון 0–1 על נבחרת ארגנטינה, במשחק בו הצטיין.
במוקדמות יורו 2016 לא היטיבה נבחרת גרמניה לשחק, אך עלתה ליורו 2016 בקלות.
בטורניר יורו 2016 עצמו, נוייר לא ספג אפילו שער אחד בשלב הבתים ובשמינית הגמר.
במשחק רבע הגמר מול נבחרת איטליה נוייר ספג שער שוויון מאוחר מפנדל של לאונרדו בונוצ'י לאחר שנבחרתו הובילה 0–1, והמשחק הגיע להארכה ולפנדלים.
ספיגה זו קטעה רצף של 557 דקות שהחל במונדיאל 2014, בהן נוייר לא ספג שער בטורניר גדול.
זהו שיא חדש ששבר את השיא של ספ מאייר שלא ספג 481 דקות רצופות בטורנירים גדולים.
במהלך הפנדלים מול איטליה, כל נבחרת בעטה תשע בעיטות.
האיטלקים החטיאו ארבע בעיטות, כאשר סימונה זאזה וגרציאנו פלה בעטו מחוץ לשער, ונוייר הדף את הפנדל של לאונרדו בונוצ'י ואת הפנדל המכריע של מתאו דרמיאן, וגרמניה העפילה לחצי הגמר, לאחר ניצחון 5–6 בבעיטות ההכרעה.
בחצי הגמר נוייר וגרמניה הפסידו לנבחרת צרפת המארחת בתוצאה 0–2, מצמד של אנטואן גריזמן, והודחו מהטורניר.
ב-31 באוגוסט 2016 מונה נוייר לקפטן נבחרת גרמניה לאחר פרישתו של בסטיאן שוויינשטייגר מהנבחרת הלאומית.
את מוקדמות מונדיאל 2018 צלחה נבחרת גרמניה בקלות ולא איבדה אפילו נקודה אחת, אך נוייר היה פצוע בחלק מהמשחקים ואת מקומו מילא בעיקר מארק אנדרה טר שטגן.
על אף שלא שיחק כמעט לכל אורך עונת 2017/18, זומן נוייר במאי 2018 לסגל הגרמני המורחב למונדיאל 2018. נוייר ערך הופעת בכורה לראשונה מאז נפצע בתחילת יוני 2018, במשחק ידידות בו הפסידה גרמניה 1–2 לנבחרת אוסטריה.
נוייר זומן לבסוף לסגל הגרמני הסופי למונדיאל 2018, ועמד בשער בכל שלושת משחקיה של גרמניה, שהודחה באופן מפתיע כבר בתום שלב הבתים.
נוייר עמד בשערה של גרמניה גם ביורו 2020 שנערך בשנת 2021. בטורניר זה הודחו גרמניה ונוייר בשמינית הגמר, לאחר הפסד 0–2 לאנגליה.
נוייר נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר מונדיאל 2022, בו הודחה נבחרת גרמניה באופן מפתיע במונדיאל שני ברציפות בשלב הבתים.
נוייר נכלל בסגל גרמניה ליורו 2024 בו הגיעה עד לרבע הגמר והודחה על ידי נבחרת ספרד.
ב-21 באוגוסט 2024 הודיע נוייר על פרישה מהנבחרת אחרי 18 שנים.
נוייר גדל בגלזנקירכן ולמד באותו בית ספר לכדורגל עם מסוט אוזיל.
המודל לחיקוי של נוייר בנעוריו היה השוער ינס להמן.
אחיו של נוייר, מרסל, הוא שופט כדורגל בליגות המחוזיות בגרמניה.
נוייר הוא נוצרי קתולי, ותורם דרך הכנסייה הקתולית לילדים עניים.
על שמו קיימת קרן המסייעת לילדים עניים.
בשנת 2011 הוא השתתף בגרסה הגרמנית לשעשועון "מי רוצה להיות מיליונר?", בה זכה בחצי מיליון אירו, והוא העביר אותם כתרומה לילדים עניים.
מלבד עיסוקו כשחקן כדורגל, נוייר דיבב את "פרנק מקיקיי" בגרסה הגרמנית לסרט בית ספר למפלצות.
במאי 2017 הוא התחתן באוסטריה עם נינה וייס, חברתו מזה שנים ארוכות.
ב-2020 נפרדו השניים ונוייר החל לצאת עם שחקנית כדוריד מקומית.
ב-14 באוקטובר 2024 נולד בנם הראשון, לוקה.
קבוצת השנה העולמית מטעם IFFHS: 2020
השוער המצטיין של ליגת האלופות: 2019/2020
כפפת הזהב של גביע העולם: 2014
נבחרת הטורניר של גביע העולם: 2014
נבחרת החלומות של כדור הזהב: הקבוצה השלישית: 2020
מנואל הראשון קומננוס , היה קיסר האימפריה הביזנטית מבית קומננוס ששלט באמצע המאה ה-12 בתקופה של פרשת דרכים בהיסטוריה של האימפריה הביזנטית, הים התיכון ואירופה.
במהלך שלטונו הארוך הוא ניהל מדיניות חוץ שונה מזו של הקיסרים הביזנטיים שלפניו תוך כדי יצירת בריתות עם מעצמות שונות באירופה.
הוא היה הקיסר הביזנטי ששלט בזמן מסע הצלב השני ובשלב מסוים הפך למגינם של הצלבנים באזור.
בין היתר הוא פלש לאיטליה וניסה לתקוף את מצרים ביחד עם ממלכת ירושלים הצלבנית.
לאחר מותו התדרדרה האימפריה הביזנטית במהירות עד שנפלה לידי הצלבנים במהלך מסע הצלב הרביעי ב-1204.
מנואל היה בנו הרביעי של הקיסר הביזנטי הקודם יוחנן קומננוס ושל הקיסרית פירושקה-אירנה, נסיכה הונגרית לשעבר.
לפני מות אביו, בחר יוחנן את מנואל ליורשו על פני אחיו הגדול יותר.
לאחר מות אביו, זכה מנואל לתמיכת הצבא הביזנטי, אשר שהה באותו הזמן בקיליקיה.
משם, שלח מנואל שליחים ומיהר בעצמו לקונסטנטינופול כדי לתפוס את השלטון ולמנוע מאחיו הגדול, ששהה שם, לעשות זאת.
תחילת שלטונו של מנואל ומסע הצלב השני
ב-1144 פלש ריימונד נסיך אנטיוכיה לשטחיה של האימפריה בקיליקיה.
מנואל הגיב בתקיפות ושלח כוח ימי ויבשתי משולב כדי לתקוף את ריימונד.
במקביל לכך, נפלה רוזנות אדסה הצלבנית לידי המוסלמים.
ריימונד, אשר נחשף כך להתקפות המוסלמים, בחר להיכנע והגיע בעצמו לקונסטנטינופול לשם כך.
מנואל קיבל את כניעתו רק לאחר שנשכב על הרצפה למשך זמן ממושך תוך כדי השפלה עצמית.
נפילתה של אדסה גרמה לקריאתו של האפיפיור, אאוגניוס השלישי, למסע צלב גדול נוסף הידוע כמסע הצלב השני, אליו הצטרפו המלך הצרפתי לואי השביעי, והמלך הגרמני קונרד השלישי.
שני המלכים הגיעו לגבולות האימפריה הביזנטית ב-1147 ולאחר חיכוכים ולחימה בין הצדדים הועברו על ידי מנואל לאסיה הקטנה, משם המשיכו במסע הצלב שנכשל בסופו של דבר.
לאחר שקונרד חלה, הזמין אותו מנואל לקונסטנטינופול, שם טיפל בו בעצמו וסייע לו לחזור מאוחר יותר למסע הצלב.
פעולה זו, יחד עם העובדה שמנואל היה נשוי לאחייניתו של קונרד אשר אומצה מוקדם יותר לבתו, תרמה ליחסים הטובים בין שני השליטים עד למותו של קונרד ב-1152, וליצירה של ברית צבאית נגד רוג'ר השני, מלך סיציליה, אשר שלט בדרום איטליה, אזור אותו רצו שני השליטים לעצמם.
עד שנת 1175 שרר "שלום קר" בין האימפריה הביזנטית ובין הסלג'וקים של סולטנות רום, אשר הונהגו על ידי קיליצ' ארסלן השני.
הסלג'וקים היו מעוניינים להאריך את חוזה השלום, אך מנואל סירב, מתוך הנחה שיוכל להשיב לעצמו את השטחים אשר אבדו לאימפריה באנטליה כמאה שנים לפני כן בקרב מנזיקרט.
מנואל גם ביקש לנצל את מותו באותה העת של נור א-דין להשיב לעצמו את השליטה בנסיכויות הצלבניות בקיליקיה אשר באופן פורמלי היו כפופות לו.
סיבה נוספת הייתה מחלוקת על שטחים שכבשו הסלג'וקים מידי נסיכות דאנשמד, אשר הביזנטים טענו לבעלות עליהם.
סיבות אלו גרמו למנואל לדחות את הצעת השלום של הסלג'וקים ולצאת נגדם לקרב.
ב-17 בספטמבר 1176 הביס קיליצ' ארסלן השני את צבאו של מנואל בקרב מירקפלון תבוסה ניצחת (אם כי רוב צבאו לא הושמד, אך רוב הפיקוד הבכיר נהרג בקרב).
ולפי חלק מן המקורות מנואל איבד את עשתונותיו עד כדי ניסיון בריחה לבדו משדה הקרב.
קיליצ' ארסלן שלא בטח בכוחו להשמיד את שארית צבאו של מנואל, הציע כמוצא של כבוד להתיר לצבא הביזנטי לסגת מאנטליה תמורת ויתור על תביעותיו מהסלג'וקים, והשבת שטחים לידיהם.
מנואל פרנסיסקו אנטוניו חוליאן מונט טורס (בספרדית: Manuel Francisco Antonio Julián Montt Torres; 4 בספטמבר 1809 – 20 בספטמבר 1880) היה מדינאי וחוקר צ'יליאני.
מונט נבחר פעמיים לנשיאות צ'ילה, וכיהן בתפקיד בשנים 1851–1861.
על שמו נקראת העיר פוארטו מונט בדרום צ'ילה, שנוסדה בתקופת כהונתו כנשיא.
מנואל (מנו) טְרַכְטֶנְברג (בספרדית: Manuel Trajtenberg; נולד ב-21 בספטמבר 1950) הוא כלכלן פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כראש המכון למחקרי ביטחון לאומי, ויושב ראש הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה.
חבר הכנסת ב מטעם המחנה הציוני.
טרכטנברג נולד בקורדובה שבארגנטינה לחוליו (יחיאל), רואה חשבון ועיתונאי בעיתונות היהודית, ושרה לבית קרביץ, מורה בבית הספר היהודי.
חוליו היגר עם אמו מעיירת הולדתו באוקראינה לארגנטינה בשנת 1922, לאחר שאביו נרצח בשנת 1920 כשהיה בדרכו לאודסה להשיג אשרות עלייה לארץ ישראל.
טרכטנברג גדל בארגנטינה בתנאי מחסור, עד שעלה לישראל בגיל 16 במסגרת תוכנית לטיפוח מנהיגים צעירים ושימש מדריך בתנועה הציונית.
בוגר קומיטה של מרכזים הבלתי מפלגתיים הציונים, היום תנועת נוער החלוץ למרחב.
למד ב והשלים תואר ראשון בכלכלה ב-1973 ותואר שני בכלכלה וסוציולוגיה ב-1976. בשנת 1984 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד על עבודתו בנושא ניתוח כלכלי של חדשנות המוצר: המקרה של סורקי סי.טי.
ב-1985 זכה למלגת תוכנית פולברייט ללימודי פוסט-דוקטורט במכון הלאומי למחקר כלכלי בבוסטון.
עם שובו לישראל הצטרף לסגל האקדמי באוניברסיטת תל אביב, והוא פרופסור מן המניין בבית הספר לכלכלה ע"ש איתן ברגלס.
טרכטנברג כיהן במספר תפקידים ציבוריים.
שימש יועץ למשרד התמ"ת ולמשרד ראש הממשלה, וכיהן בין השנים 1999–2006 כראש התוכנית המחקרית ב"מדע, טכנולוגיה וכלכלה" במוסד שמואל נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה שבטכניון.
בשנת 2006 התמנה לייסד את המועצה הלאומית לכלכלה במשרד ראש הממשלה, תפקיד בו כיהן עד התפטרותו בשנת 2009. בשנת 2007 כיהן כחבר בוועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה.
בספטמבר 2009 התמנה ליו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה, תפקיד בו היה אחראי על תקציב של כ-7 מיליארד שקלים בשנה.
באוגוסט 2011, בעת מחאת האוהלים, מונה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לעמוד בראש "הוועדה לשינוי חברתי כלכלי" שנודעה על שמו כ"וועדת טרכטנברג", במטרה לבחון ולהציע פתרונות למצוקת יוקר המחיה במדינת ישראל.
בשנת 2012 קיבל את אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון.
בשנת 2021 הוחלט על מינויו לתפקיד ראש המכון למחקרי ביטחון לאומי, החל ממאי 2021. בינואר 2024 הודיע על פרישתו מתפקיד זה בחודש מאי של אותה שנה.
ב-17 בדצמבר 2014, הודיע טרכטנברג שיפרוש מתפקידיו כדי להתמודד בבחירות לכנסת ה-20 מטעם "המחנה הציוני".
בבחירות שנערכו במרץ 2015, שוריין פרופסור מנואל טרכטנברג במקום ה-11 במפלגת העבודה המהווה חלק מסיעת "המחנה הציוני", על ידי יו"ר הסיעה יצחק הרצוג, ונבחר לכנסת.
לאחר הבחירות לכנסת, בהן זכתה רשימת "המחנה הציוני" ב-24 מנדטים, מונה כחבר בוועדת הכספים ובוועדת המדע והטכנולוגיה.
בנוסף, כיהן ח"כ טרכטנברג כיו"ר השדולה לגיל הרך, יחד עם חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס.
ב-28 בספטמבר 2017 הוא הודיע על פרישתו מהכנסת וחזרתו לאקדמיה.
ב-1 באוקטובר הגיש את מכתב ההתפטרות ליו"ר הכנסת יולי אדלשטיין.
ב-16 בספטמבר 2025 הכריז גדי איזנקוט על הקמת מפלגתו ישר!
עם איזנקוט, בה ימוצב טרכנטנברג כחלק מרשימת המפלגה לכנסת.
טרכטנברג נשוי לד"ר נדין בודו-טרכטנברג, שאותה הכיר במהלך לימודיו בהרווארד, לשעבר המשנה לנגיד בנק ישראל, ולהם שלוש בנות.
תחומי התמחותו האקדמיים הם כלכלת מחקר ופיתוח, צמיחה, פטנטים וחדשנות טכנולוגית.
חיבר ספרים ומאמרים מדעיים שפורסמו בכתבי עת מובילים, ונחשב לאחד המומחים הבולטים בתחומים אלה.
כמו כן הוא חבר במכוני מחקר בארצות הברית ובאירופה.
טרכטנברג נחשב לתומך בכלכלת שוק, למעט במקרים של הגבלים עסקיים.
הוא הביע הסתייגות מאכיפת חוקי עבודה ובפרט מחוק שכר מינימום.
על פי עבודת מחקר שערך טרכטנברג בנושא מדיניות התמיכה במחקר ופיתוח בישראל, ההצלחה הכלכלית של התעשייה הישראלית מיוחסת, בין היתר, למדיניות ממשלתית גמישה ואקטיבית שהתאימה עצמה לתנאים משתנים.
טרכטנברג מרבה לבקר את מה שהוא רואה כעודף רגולציה והעדר משילות בישראל.
כך לדוגמה, במהלך שנת 2015 העביר ביקורת על מתווה הגז של הממשלה, ואת מה שהוא רואה ככשל רגולטורי מתמשך שהוביל למצב שהמתווה מנסה לפתור.
לדבריו, המתווה המתוכנן מנוגד לכללי כלכלת השוק אשר בתנאי מונופול דורשת פיקוח אפקטיבי על המחיר, ויביא לעלייה מתמדת במחירי הגז במשך כ-15 השנים הבאות.
טרכטנברג מאמין כי מדינת ישראל נמנעה ביודעין מלהתמודד עם הסוגיות המרכזיות הקיומיות שלה, כמו פתרון הסכסוך הפלסטיני, גיוס חרדים, טיפול במערכות החינוך, הדיור וביוקר מחיה ועוד.
הוא סבור שהשבעה באוקטובר הראה כי הכרחי להתמודד עם הסוגיות האלה ללא דיחוי ולהכריע הכרעה ערכית לגביהן.
טרכטנברג הציע שלושה עקרונות יסוד לאורן יש לפתור את הסוגיות האלה: 1. ישראל מקיימת דמוקרטיה ליברלית שוויונית, 2.ישראל מאמצת יהדות פלורליסטית, 3. ישראל דוגלת בכלכלת שוק מוסרית.
ההאטה בגידול הפריון בישראל: 90–1960: (כולל תקציר עברי ואנגלי), מכון גולדה מאיר לחקרי עבודה וחברה, 1991
מחקר ופיתוח, היי-טק וצמיחה כלכלית, רבעון לכלכלה שנה 49, דצמבר 2002.
אג'נדה כלכלית חברתית לישראל 2008-2010, ירושלים: המועצה הלאומית לכלכלה, משרד ראש הממשלה, 2007. (תקציר הפרסום באתר משרד ראש הממשלה)
דו"ח הוועדה לשינוי כלכלי חברתי, ירושלים, תשע"א 2011.
מנואל פואיג (Manuel Puig; 28 בדצמבר 1932, פרובינציית בואנוס איירס - 22 ביולי 1990, קוארנבקה שבמקסיקו) היה סופר ותסריטאי ארגנטינאי.
פואיג למד תחילה ספרות באוניברסיטת בואנוס איירס.
אחר-כך למד בעזרת מלגה החל משנת 1956 קולנוע ברומא.
הוא עבד בתור מורה לספרדית ברומא ומורה לאיטלקית בבואנוס איירס, והיה עוזר במאי בסרטים שונים בשתי הערים.
בשנת 1963 הוא עבר לניו יורק וכתב את הרומן הראשון שלו "La traición de Rita Hayworth", "בגידתה של ריטה הייוורת'".
הרומן קיבל את תואר "היצירה הטובה ביותר של שנת 1968\1969" על ידי עיתון לה מונד.
בשנת 1967 חזר פואיג לבואנוס איירס.
אחרי שגם הרומן השני שלו, Boquitas Pintadas, הצליח מאוד, הוא כתב את "The Buenos Aires Affair".
מותחן זה, בעל נטייה אנטי-פרוניסטית מובהקת עורר שערורייה, הוא צונזר כפורנוגרפיה, ואחרי איומים שונים ברח פואיג מארגנטינה מחשש לחייו.
הוא התיישב במקסיקו, שם כתב את El beso de la mujer araña, "נשיקת אשת העכביש", שהיה לספרו המפורסם ביותר.
ביולי 1990 עבר פואיג ניתוח הוצאת כיס המרה, אך בעקבותיו הידרדר מצבו והוא נפטר.
"טנגו שברון הלב", תרגום: יואב הלוי, הוצאת שוקן, 1978.
"נשיקת אשת העכביש": האסיר ההומוסקסואל הנשי מולינה מספר לוולנטין, אסיר שיושב איתו באותו תא, עלילות של סרטים, בשביל להעביר את הזמן.
הם מאוד שונים באופיים, כי וולנטין הוא מהפכן קצר-רוח.
הרומן עובד לתסריט ולמחזה וזכה להצלחה רבה מאוד בשלושת המדיה.
"קללת נצח על קורא דפים אלה", תרגום: עמשי לוין, הוצאת כתר, 1989. הרקע הוא ניו יורק של סוף שנות השבעים.
לארי ג'ון הוא היסטוריון מובטל המתפרנס מסיעוד קשישים.
הקשיש המופיע ברומן הוא רמירס, ארגנטינאי שבזמן שישב בכלא כתב יומן שג'ון חושב שיביא לו פרסום כהיסטוריון.
"המסתורין של זר הוורדים": מחזה.
תרגום:אייל לוי, ספריית התיאטרון, 1991. אנו נמצאים בבית חולים יוקרתי בבואנוס איירס, שקט, תאורה עמומה, לא זועקת, עם חולה עשירה ואחות עניה.
החולה מתמוטטת לאחר מותו בתאונת דרכים של נכדה בן ה-22.
"בגידתה של ריטה הייוורת'", תרגום: ליה נרגד, הוצאת עם עובד, 2018.
מנואל ממפאסו בואנו (בגליסית וספרדית: Manuel Mampaso Bueno; 1924 – 7 ביוני 2001) היה צייר, מעצב במה, במאי, מעצב תפאורות ותלבושות גליסי מספרד.
היה אחד מנציגי האמנות המופשטת הספרדית משנות ה-50. מאוחר יותר חזר גם לציור פיגורטיבי.
ניסיונו מתקופת האוונגרד שלו שימש אותו ביצירות תפאורה ועיצוב במה בתיאטרון ובקולנוע.
יליד לה קורוניה, גליסיה, מנואל ממפאסו חי מגיל שש במדריד.
התחיל לצייר מילדות והמשיך בשנות מלחמת האזרחים הספרדית, שהטביעה את חותמה על חייו.
בתום המלחמה צייר בכתבי עת אוניברסיטאיים ויצר תפאורות תיאטרון.
למד באקדמיה לאמנויות סן פרננדו במדריד, בה זכה לפרסים ולמלגות.
לראשונה ביקר בפריז בשנת 1949 ונמשך באותה תקופה אל צורות הביטוי המודרניסטיות ששלטו באופנה.
בשנת 1952 הציג לפי הזמנתו של אאוחניו אורס ב"סלון דה לוס אונסה" של האקדמיה לאמנויות עם הציור Verdes y Redes.
ממפאסו השתתף בביאנלה הראשונה ההיספנו-אמריקאית ובביאנלה השנייה בסאן פאולו בשנת 1955 וכן בתערוכה הבינלאומית של אמנות מופשטת בסנטאנדר.
עבד זמן מה ב"הוסטל דוס ראיס קטוליקוס" בסנטיאגו דה קומפוסטלה וערך מסע לארגנטינה.
הוזמן במהדורה ה-26 וה-28 של הביאנלה של ונציה והחל משנת 1961 היה לו חוזה עם גלריה במילאנו.
דיוקנאות שצייר בעט היו ידועים מאוד מעמודיהם של המגזין לספרות "אינסולה" (Insula, בתרגום: האי) והעיתון ABC.
בשנת 1958 ניהל את הביתן הספרדי בתערוכה העולמית של בריסל.
היה אחראי על עיצוב הביתן הספרדי גם ביריד הבינלאומי של ניו יורק בשנת 1964.
בשנת 1969 הפתיע שהציג ציורים ריאליסטים עם מסר חברתי בתערוכה בגלריה ביוסקה במדריד.
אחרי שנת 1964 הקדיש עצמו בעיקר לעיצוב תפאורות, עיצוב במה ותלבושות לתיאטרון ולקולנוע, למשל להצגות "מחסום הפה" מאת אלפונסו ססטרה, "החולצה" מאת לאורו אולמו, "המשפט של ישו" מאת אוגו בטי, "רומנסת הזאבים" (Romance de lobos) ו"סמל הנשר" (Aguila de blasón) מאת רמון דה ואליה-אינקלאן.
עיצב תפאורות גם למופעי סרסואלה, כמו La Tabernera del porto לאופרה נורמה ועוד.
השתתף בתחום העיצוב בסרט O mundo segue (1963) בבימויו של פרננדו פרנאן גומס, בסרטים "חמישים וחמישה יום בפקין" (1963), "הקרב בארדן" (Battle of the Bulge) (1965) ופטון (1970), ובשנת 1987 בסרט החצי-תיעודי Os catro ventos Lauaxeta בבימויו של חוסה אנטוניו סוריליה.
בשנות ה-70 השתתף גם בעיצוב הפנים של בית הקפה "צ'יניטס" במדריד.
בשנות ה-80 התבלט בתפאורה שיצר להצגת המחזה "אנריקו הרביעי" מאת פירנדלו.
ב-1987 אורגנה במוזאון לאמנויות ביוסטון, טקסס תערוכה של ציוריו ורישומיו של ממפאסו, יחד עם תפאורותיו ותלבושותיו בתיאטרון ובקולנוע.
יצירותיו מוצגות, בין השאר, במוזיאון לאמנות בת זמננו במדריד, במוזיאון לאמנות מופשטת של קואנקה ובהרבה מוזיאונים
בשנת 1990 הטירה קסטילנובו ליד סגוביה ארכה תערוכה מוקדשת למפעל חייו.
ממפאסו נפטר בשנת 2001 במדריד אחרי מחלה קצרה.
צייר עד שבועיים לפני מותו.
הובא לקבורה בבית הקברות דה לה אלמודנה במדריד.
1973 - הפרס הלאומי לתיאטרון של ספרד
5 פרסים בסירקולו דה בליאס ארטס (Circulo de Bellas Artes) במדריד
סבו היה עורך ראשי של העיתון הרפובליקאי הקתולי בספרד, שהסתתר בתקופת מלחמת האזרחים בספרד בביתם של נזירים שהואשמו באידאולוגיה אנרכיסטית ותמיכה בטרוצקי.
לאחר ניצחונו של פרנסיסקו פרנקו, נאלץ לעזוב את משרתו.
אביו של מנואל היה חוויאר ואלס, צייר יליד ברצלונה.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר לפריז, שם פגש את אשתו לעתיד, לואיזאנג'לה גאלפטי, אזרחית שווייצרית איטלקייה במוצאה, ואחותו של האדריכל אאורליו גאלפטי.
מנואל ואלס עצמו נולד וגדל בשכונת אורטה בברצלונה.
בשנת 1980, בהיותו בן 17 בלבד, הצטרף ואלס למפלגה הסוציאליסטית הצרפתית במקביל ללימודיו באוניברסיטת פריז, שם למד היסטוריה.
ב-1986 נבחר למועצה האזורית של איל-דה-פרנס, בה כיהן עד 1992. ב-1988 הפך למנהיג סניף המפלגה בארגנטיו-בזונס והיה סגן ראש העיר שם.
מ-1988 עד 1991 היה אחראי לתפקוד קבינט ראש הממשלה.
עד 1993 היה חבר במשלחת הממשלתית לאולימפיאדת חורף 1992 באלברוויל.
ב-1995 הפך למזכיר התקשורת מטעם המפלגה, וב-1997 היה אחראי לקשרים עם התקשורת מטעם ראש הממשלה.
ב-1998 נבחר כסגן נשיא המועצה האזורי של איל-דה-פרנס, עד 2002. באותה תקופה נבחר ב-2001 לראש העיר של אוורי.
ב-2002 מונה לסגן מחוז הבחירה הראשון באסון, ומ-2008 היה נשיא מרכז אוורי-אסון.
ב-2008, בזמן הבחירות למנהיגות המפלגה הסוציאליסטית, הוא תמך בסגולן רויאל.
ביוני 2009 הכריז שהוא מעוניין להתמודד לפריימריז של נשיאות המפלגה ב-2011. הוא הקים ארגון פוליטי עם הסיסמה "השמאל צריך אופטימיות" כדי לספק לעצמו תמיכה פיננסית למועמדותו לנשיאות המפלגה ב-2011. בליל הבחירות הוא השיג 6 אחוזים בלבד, והפסיד לסגולן רויאל.
בזמן הבחירות לנשיאות צרפת ב-2012 הוא היה מנהל התקשורת והפרסום של פרנסואה הולנד.
לאחר ניצחונו של הולנד בבחירות הוא מונה לחבר ממשלה והיה שר הפנים בממשלתו של ז'אן-מארק ארו.
במרץ 2014, לאחר הפסדים גדולים למפלגה הסוציאליסטית בבחירות המוניציפליות, מינה אותו הולנד לראש ממשלת צרפת לאחר התפטרותו של ארו.
ממשלת ואלס הראשונה הושבעה ב-2 באפריל 2014, והיא מנתה 16 חברי ממשלה מהמפלגה הסוציאליסטית ושר אחד מהמפלגה הרדיקלית השמאלנית.
בעקבות התבטאויות ציבוריות של מספר שרים כנגד מדיניותה הכלכלית של הממשלה, הממשלה פוטרה ב-25 באוגוסט 2014 והייתה הממשלה הקצרה ביותר בתולדות הרפובליקה החמישית.
הנשיא הולנד אפשר לוואלס להדיח את השרים הסוררים ולהקים ממשלה חדשה.
בדצמבר 2016 הוא פרש מתפקידו כראש ממשלה על מנת להתמודד בפריימריז למועמדות המפלגה הסוציאליסטית לבחירות לנשיאות צרפת 2017, אך הפסיד לבנואה המון ברוב של 58%-41%.
לבסוף, במרץ 2017, הודיע על תמיכתו במועמד העצמאי הקרוב לדעותיו, עמנואל מקרון.
לאחר שהכריז על פרישה מהחיים הציבוריים בצרפת, הקים במרץ 2019, את המפלגה הפוליטית "ברצלונה לשינוי" .
כדי להשתתף במירוץ לראשות עיריית ברצלונה ב-25 במאי 2019. המפלגה השיגה מקום רביעי מבחינת מספר קולות המצביעים, ו-6 חברי מועצה מקומית מטעם מפלגתו.
כיוון שאת מספר הקולות קיבל המועמד לראשות העיר, ארנסט מארגל התומך בבדלנות קטלוניה, הציע ואלס את הקולות בהם זכה למועמדת אדה קולאו שלא תמכה בעצמאות קטלוניה, כך נבחרה אדה קולאו לקדנציה נוספת בראשות עיריית ברצלונה.
מנואל ואלס נחשב למתון במפלגה הסוציאליסטית, ושייך למחנה הליברלי הימני במפלגה.
בבחירות המקדימות לראשות המפלגה הוא זיהה עצמו כתומך בצורת ממשל "הדרך השלישית", כמו זו של טוני בלייר בבריטניה וביל קלינטון בארצות הברית.
לואלס קשרים טובים עם הקהילה היהודית בצרפת והוא נוקט בקו תקיף ועקבי נגד האנטישמיות החדשה במדינה.
כך למשל האשים בשנת 2003, במאמר משותף עם הפוליטיקאי ז'אן לוק מלנשון, את האינטלקטואל השווייצרי-מוסלמי טארק רמדאן באנטישמיות בחזות של פרוגרסיביות, בעקבות דבריו כי האינטלקטואלים היהודים של צרפת נוקטים בלאומנות פרו ישראלית.
בינואר 2015, לאחר פיגוע במרכול כשר, התבטא כי "צרפת ללא יהודיה לא תהיה צרפת", וכן פעל בסוף 2014 לאסור על הופעות הקומיקאי האנטישמי דיידונה מ'באלה מ'באלה על אף מגבלות חופש הביטוי.
בנובמבר 2014 העניקה לו ועידת רבני אירופה (CER) את הפרס ע"ש לורד יעקובוביץ' על "נחישותו המופתית להיאבק באנטישמיות".
אמירותיו על האנטישמיות ועל קשריו לעם היהודי באמצעות משפחתו הובילו להאשמה נפוצה בקרב חוגי הימין הקיצוני בצרפת, שלפי חוקרי החוגים הללו שואבת השראה מתאוריות קשר אנטישמיות שהפיץ כמאה שנה קודם לכן הסופר הצרפתי אדואר דרימון, לפיה ואלס נתון ל"השפעות יהודיות" מצד אשתו היהודיה.
ואלס היה נשוי מאז 1987 לנטלי סולי, והם הורים ל-4 ילדים.
ביולי 2010 התחתן שוב, עם אן גרבוין, נגנית כינור מוערכת ממוצא יהודי.
בזכות הרקע המשפחתי שלו הוא מדבר צרפתית, ספרדית, קטלאנית ואיטלקית.
מנואל סלאיה (בספרדית: Manuel Zelaya; נולד ב-20 בספטמבר 1952) הוא פוליטיקאי מהונדורס שכיהן כנשיאה בשנים 2006–2009.
סלאיה נבחר לנשיאות הונדורס בשנת 2006. כנשיא, נתפס כליברל וכאיש שמאל.
בזמן נשיאותו כרת ברית עם הברית הבוליברית.
ביוני 2009, עברה הונדורס משבר חוקתי.
סלאיה ניסה להוביל מהלכים למשאל עם שיוביל לניסוח חוקה חדשה.
על אף שבית המשפט הורה לו להפסיק את המהלך, הוא סירב, ובית המשפט העליון של הונדורס הוציא צו מעצר סודי לתאריך 26 ביוני.
יומיים מאוחר יותר נכנסו חיילים מצבא הונדורס לבית הנשיא באישון ליל ועצרו אותו.
במקום להעמיד אותו למשפט, הצבא העלה אותו למטוס לקוסטה ריקה.
מאוחר יותר באותו יום הצביע הקונגרס בהונדורס על הדחתו מתפקידו ומינה את יו"ר הקונגרס להשלים את כהונתו.
בשנת 2011, ועדת האמת של הונדורס הגיע למסקנה שסלאיה הפר את החוק בשעה שלא ציית לפסיקת בית המשפט העליון לבטל את משאל העם, עם זאת, גם הרחקתו מהמדינה נחשבה להפיכה צבאית שאינה חוקית.
בסוף 2021 זכתה בבחירות לנשיאות רעייתו סיומרה קסטרו והיא החלה לכהן ב-2022.
מנואל ולאסקס וייוורדה (בספרדית: Manuel Velázquez Villaverde; 24 בינואר 1943 - 15 בינואר 2016) היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת קשר בריאל מדריד ובנבחרת ספרד.
ולאסקס החל את דרכו באקדמיה של ריאל מדריד, ממנה הושאל לקבוצה אחרת בעיר - ראיו וייקאנו.
לאחר שנה אחת עבר לשחק במלאגה, אותה עזב בתום שנתיים וחזר למועדון נעוריו ריאל מדריד.
בשנת 1965 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד תחת המאמן מיגל מוניוס, בה הפך לאחד השחקנים הבולטים בחבורת ה'יה-יה'.
כבר בעונתו הראשונה זכה עם הקבוצה בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון על פרטיזן בלגרד במשחק הגמר שנערך באצטדיון הייזל בבריסל.
ולאסקס הפך לשחקן מוביל בריאל מדריד, בה רשם מעל 400 הופעות ב-12 עונות.
בשנת 1978 עבר לשנת ניסיון בקבוצת הכדורגל של טורונטו הקנדית.
בסיום אותה שנה פרש מכדורגל.
מנואל (מנל) פורקאנו אי אפריסיו (בקטלאנית: Manuel [Manel] Forcano i Aparicio; נולד ב-2 באוגוסט 1968, בברצלונה) הוא משורר ומתרגם קטלאני.
בשנת 1986, בהיותו סטודנט שנה א' באוניברסיטת ברצלונה, כוננו יחסים דיפלומטיים בין ספרד לישראל, דבר שאפשר לו לבוא לישראל וללמוד עברית באולפן קיבוץ העוגן.
עם סיום התואר בשנת 1991 שב פורקאנו לישראל, הפעם לבית הספר לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית, שם השלים את שתי הרמות האחרונות להוצאת הפטור בעברית.
מששב לברצלונה שימש מורה לעברית באגודה לקשרי תרבות קטלוניה ישראל לרבות שנה אחת (1995) באוניברסיטת ז'ירונה, וכן כמתרגם רשמי עבור הקונסוליה של ישראל בברצלונה (שנסגרה בינתיים).
בשנת 1996 לאחר שסיים את כתיבת הדוקטורט שלו התקבל כמרצה מן המניין במחלקה לפילולוגיה שמית באוניברסיטת ברצלונה, סיים שנים אחדות קודם לכן.
כמו כן העביר קורסים בהיסטוריה של המזרח הקדום במסגרת מכון "קלוס" לארכאולוגיה במוזיאון מצרים העתיקה בברצלונה.
לאחר מכן השתלם בערבית באוניברסיטת דמשק וכן במכון הבינלאומי לשפות בקהיר.
בשנת 2000 הצטרף לצוות הקִטלוּג של פרויקט "מָנוֹמֵד" – יוזמה של הקהילה האירופית, לקטלוג הספריות וכתבי היד הכתובים ערבית, ארמית (נוצרית סורית) ועברית במזרח הים התיכון.
הרעיון היה להנגיש את האוספים הללו לחוקרים, ונדרשו לשם כך מורים לשפות הללו, אנשי אקדמיה השולטים בצורת הרישום הביבליוגרפי המקובלת בספריות באירופה, לביצוע מלאכת הקטלוג.
כמו כן הוא עוסק בתרגום שירה עברית של משוררים מכוננים.
במסגרת סדנה למתרגמים מערבית לקטלאנית היה שותף בתרגום דוגמה מיצירתו של המשורר המרוקאי מוחמד בֶּנִיס, ומשיריה של עזיזה יחדיך, משוררת בת סהרה המערבית.
התרגום לא ראה אור בסופו של דבר, בשל בעיות בהשגת זכויות היוצרים לפרסומו.
כמו כן, תרגם יחד עם מרגריטה קַסְטֵייס את "מסעות אִבֵּן בָּטוּטָה".
בשנת 2004, משפקע החוזה שלו עם אוניברסיטת ברצלונה, פרש מן ההוראה והחל לעבוד כיועץ אמנותי עבור אגודת "Alia Vox" של המלחין ז'ורדי סוואל העוסקת בשחזור ובהפקת מוזיקה עתיקה.
במסגרת עבודתו זו הרבה לנסוע לנקודות נידחות על פני הגלובוס על מנת להציל מתהום הנשייה מנגינות עַם אבודות ולחנים על סף הכחדה וכן לחקור את הרקע בו נוצרו.
החל מראשית שנת 2016 משמש פורקאנו כמנהל מכון רמון ליול (Institut Ramon Llull) לקידום והפצת תרבות קטלוניה ולשונה.
מזיכרון אחד למשנהו (D'un record a l'altre) זוכה פרס אמאדאו אולייר, 1992.
בידיים יחפות (Les mans descalces) זוכה פרס חוסה מריה לופס פיקו, 1992 ופרס ברצלונה 1993.
עם ליל (De nit) זוכה פרס משחקי הפרחים לשנת 1995.
קורינתוס (Corint) זוכה פרס משחקי הפרחים לשנת 2000.
כמו פרסי (Com un persa) זוכה פרס טיבולי הבינלאומי לשנת 2002.
הרכבת לבגדד (El Tren a Bagdad) זוכה פרס קרלס ריבה לשנת 2003.
מנואל מוניוס בוררו (בספרדית: Manuel Muñoz Borrero; 4 בפברואר 1891 – 5 באוקטובר 1976) היה דיפלומט שייצג את אקוודור בשוודיה בתקופת מלחמת העולם השנייה, והוכר כחסיד אומות העולם.
מוניוס בוררו נולד בקואנקה שבאקוודור בשנת 1891. כמו אביו לפניו, הצטרף מנואל לשירות החוץ של ארצו וב-1931 מונה לקונסול אקוודור בסטוקהולם.
בנוסף לספרדית, דיבר גם צרפתית ואנגלית וידע גרמנית בסיסית.
בבית הספר למד לטינית ובשוודיה למד שוודית.
בעקבות המהפכה הפוליטית באמצע שנות ה-30, שנבעה מהשפל הגדול והתבטאה בחוסר יציבות פוליטית ממשלת אקוודור ביטלה את תפקידו הקונסולרי של מוניוס בוררו שזוהה כבעל דעות ימניות.
עם זאת, מוניוס בוררו המשיך לעבוד כקונסול דה פקטו, בלי שקבל עבור המשרה תמורה כספית.
ב-1941 העביר מוניוס בוררו באמצעות הקונסוליה של צ'ילה (מאחר שלאקוודור לא הייתה נציגות דיפלומטית בטורקיה) כ־80 דרכונים לאיסטנבול לחלוקה לאזרחים פולנים, רובם יהודים.
בשל פעילותו זו, שלא בוצעה על דעת ממשלתו, מוניוס בוררו פוטר ממשרתו על פי צו נשיאותי מינואר 1942. ממשלת אקוודור הודיעה לממשלת שוודיה על פיטוריו, אך לא שלחה נציג אחר במקומו.
מוניוס בוררו פנה למשרד החוץ וביקש לערער על פיטוריו, אך לא נענה.
השוודים לא מילאו אחר בקשת אקוודור להחרים את הארכיון של הקונסוליה, וכך נשארו ברשותו של מוניוס בוררו חותמות וטפסים רשמיים של ארצו.
בשלב זה פנו למוניוס בוררו מנהיגים יהודים שוודים, ובהם הרב אברהם ישראל יעקובסון והילל סטורץ', בבקשה להנפיק דרכונים נוספים ליהודים באירופה הכבושה על מנת שיהודים נוספים יזכו להגנה היחסית מפני שילוחים למזרח, לה זכו בעלי אזרחות לטינו-אמריקאית.
ד"ר מוניוס בוררו נענה לבקשה, והחל להנפיק דרכונים על פי רשימות שקיבל מן המנהיגים היהודיים, וזאת על אף שנאסר עליו לעשות שימוש כלשהו בציוד הקונסוליה.
בשל כך, נחקר על ידי משטרת שוודיה והושם תחת מעקב של השירותים החשאיים שלה.
מתן הדרכונים היה מנוגד להנחיות ממשלת אקוודור, שהנחתה את הנציגויות שלה למנוע הגירת יהודים לארצם, ובכך סתם ד"ר מוניוס בוררו את הגולל על סיכוייו לחזור אי פעם לשירות החוץ של ארצו.
הדרכונים של אקוודור שנשלחו משוודיה לפולין, לא הצילו בסופו של דבר את בעליהם.
דרכונים אלה זיכו את בעליהם בפטור מענידת הטלאי ומדחיית הגירוש למחנות במזרח.
גם מתוך קבוצה זו נשלחו 96 למחנה הריכוז ברגן-בלזן.
חלקם נספו בתנאים האיומים במחנה.
אחד הדרכונים ששלח מוניוס בוררו להולנד הוצג כראיה במשפטו של אדולף אייכמן בישראל.
לאחר המלחמה הוא לא חזר לכהן במשרתו.
הוא נשאר בשוודיה עד לשנת 1964 ואז חזר לאקוודור.
שם עבד ככתב מאמרים בעיתון El Tiempo ובעיתונים נוספים.
הוא נפטר ב-5 באוקטובר 1976 במקסיקו.
מנואל מעולם לא סיפר לאיש, אפילו לא למקורביו, על חלקו בהצלת יהודים בשואה.
קבוצה מקרב השורדים ההולנדים שמוניוס בוררו הציל בזכות הדרכונים שהנפיק, פנתה ליד-ושם בבקשה להכיר בקונסול כחסיד אומות העולם.
אחד מסיפורי ההצלה שנודעו ליד-ושם היה זה של ניצולת השואה, בטי מאייר לבית אייכנהויזר, שהיגרה מגרמניה להולנד.
היא ואמה קיבלו שני דרכונים של אקוודור על שמן ונותר להן רק להדביק את תמונותיהן ולחתום.
בעזרת דרכונים אלה, ניצלו בטי ואמה משילוח למזרח.
הן הגיעו לברגן-בלזן ומשם יצאו בינואר 1945 ברכבת לשווייץ, במסגרת עסקת חליפין וכך שרדו את השואה.
ב-23 ביוני 2011 התקיים בבית הכנסת ביד-ושם טקס הענקת אות חסיד אומות העולם לד"ר מנואל אנטוניו מוניוס בוררו מאקוודור.
את האות והמדליה קיבל בשמו בנו, לנרט בלקה.
הטקס נערך בנוכחות שגריר אקוודור בישראל, שגרירת שוודיה בישראל, נכדיו של החסיד, אחיינו של החסיד, ניצולת השואה בטי מאייר לבית אייכנהויזר, בני משפחה וחברים.
האות והמדליה הוענקו על ידי מנהלת מחלקת חסידי אומות העולם ביד ושם.
מנואל סאגר הוא דיפלומט שווייצרי שכיהן כשגריר שווייץ בארצות הברית.
סאגר נולד בקנטון ארגאו, הוא סיים את הדוקטורט שלו במשפטים באוניברסיטת ציריך, לאחר מכן ביצע לימודי פוסט-דוקטורט בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דיוק.
הוא עבד כעורך למספר חברות בארצות הברית.
ב-1988 החל לעבוד במשרד החוץ השווייצרי ועבד על תקן דיפלומט בהכשרה באתונה.
שימש כסגן הקונסול השווייצרי בניו יורק מ-1995 ועד 1999. סאגר עבד בשגרירות השווייצרית בוושינגטון הבירה בתפקיד בתחום התקשורת בשנים 1999–2001. בין השנים 2001–2002 עמד מנואל סאגר בראש המשרד לתיאום עניינים הומניטריים בין-לאומיים בדירקטוריון המשפט הבין-לאומי, ולאחר מכן ראש אגף במשרד החוץ.
משנת 2003, הוא היה ראש מידע במשרד הפדרלי לענייני כלכלה.
מ-2005 ועד 2008 שימש בתפקיד ניהולי בבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח בלונדון.
ב-2010 מונה לשגריר שווייץ בארצות הברית ובשנת 2014 הוחלף על ידי מרטין דהינדן.
מנואל טוריסו ספאטה (בספרדית: Manuel Turizo Zapata; נולד ב-12 באפריל 2000), הידוע כמנואל טוריסו או בכינויו MTZ, הוא זמר קולומביאני.
הוא החל ליצור מוזיקה בגיל 13. בשנת 2016, זכה לפופולריות לראשונה עם צאתו של השיר "Una Lady Como Tú".
באוגוסט 2019 יצא אלבום הבכורה שלו, ADN.
המוזיקה של טוריסו מכילה השפעות של מוזיקת פופ, טראפ וואיינאטו, והמנעד הווקאלי שלו מסווג כבריטון.
ב-2022 הוציא טוריסו את הלהיט "La Bachata", שהגיע למקום השישי במצעד הבילבורד גלובל 200 ולראש מצעד האירפליי הלטיני של בילבורד.
מנואל לוקאטלי (באיטלקית: Manuel Locatelli; נולד ב-8 בינואר 1998 בלקו שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת יובנטוס מהסרייה א' ובנבחרת איטליה.
לוקאטלי גדל במחלקות הנוער של אטאלנטה ושל מילאן מהסרייה א'.
ב-21 באפריל 2016 ערך לוקאטלי את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' במדי מילאן, כשנכנס כמחליף בדקה ה-87 בתיקו 0-0 נגד קארפי.
ב-2 באוקטובר 2016 הבקיע לוקאטלי את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–4 על ססואולו.
בסך הכל ערך לוקאטלי 48 הופעות ליגה במדי מילאן, בהן הבקיע שני שערים.
בקיץ 2018 הושאל לוקאטלי לססואולו מהסרייה א'.
ב-26 באוגוסט 2018 ערך לוקאטלי את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד קליארי בליגה.
בעונת ההשאלה ערך לוקאטלי 29 הופעות ליגה והבקיע שני שערים, ובתום העונה חתם בקביעות במועדון.
לוקאטלי עזב את ססואולו בקיץ 2021 לאחר שרשם במדיה 99 הופעות, כבש 7 שערים והוסיף 11 בישולים.
ב - 18 באוגוסט 2021 הודיעה יובנטוס על החתמתו של לוקאטלי עד 2026 כאשר השנתיים הראשונות הן בהשאלה מססואולו.
ב-26 בספטמבר כבש שער בכורה בניצחון 2–3 על סמפדוריה.
ב-7 בספטמבר 2020 ערך לוקאטלי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה, בניצחון 0–1 על נבחרת הולנד במסגרת ליגת האומות 2020/2021. ב-28 במרץ 2021 הבקיע לוקאטלי את שער הבכורה שלו בנבחרת איטליה, בניצחון 0–2 על נבחרת בולגריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
לוקאטלי נכלל בסגל נבחרת איטליה לטורניר יורו 2020. במחזור השני של שלב הבתים של הטורניר הבקיע לוקאטלי שני שערים בניצחון 0–2 על נבחרת שווייץ.
מנואל ארצ'יבלד לוחאן הבן היה פוליטיקאי אמריקאי מניו מקסיקו, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנים 1969–1989 וכמזכיר הפנים של ארצות הברית בשנים 1989–1993.
מנואל לוחאן נולד בסן אילדפונסו שבניו מקסיקו כבנם של מנואל ארצ'יבלד לוחאן האב ושל לורנסיטה (לבית רומרו) לוחאן.
אביו היה ראש עיריית סנטה פה, שהתמודד ללא הצלחה בבחירות על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
לוחאן התחנך בבתי ספר קתוליים בסנטה פה.
הוא החל ב-1946 את לימודיו בקולג' סנט מרי בקליפורניה וב-1950 סיים את לימודיו בקולג' סנט מייקל שבסנטה פה.
לאחר סיום לימודיו עבד לוחאן עבור חברת הביטוח של משפחתו, שאביו פתח ב-1925. החברה, שבסיסה באלבקרקי, קיימת עד היום כחברה מובילה בתחום ביטוחי ריסק.
היא דורגה כחברה הרווחית ביותר בניו מקסיקו שבבעלות היספנים.
לוחאן גם הלך בדרכי אביו בפוליטיקה.
ניסיונו הראשון בתחום היה ניסיון בלתי מוצלח להיבחר לסנאט של ניו מקסיקו ב-1964. שלוש שנים לאחר מכן הוא סייע להקים את "האספה הלאומית הרפובליקנית ההיספנית (Republican National Hispanic Assembly).
ב-1968 ניצח לוחאן את חבר בית הנבחרים המכהן תומאס ג.
מוריס וכיהן בו במשך עשרים שנה.
במהלך שנות ה-70 נבחר לוחאן לבית הנבחרים שוב ושוב ורכש לעצמו מוניטין של מחוקק בפרופיל נמוך, איש הספסלים האחוריים.
האינטרסים שלו כמחוקק היו קשורים בעיקר לסדרי העדיפויות של מדינות המערב באותה תקופה, כולל ענייני האינדיאנים, התרחבות השימוש באנרגיה גרעינית ופתיחת אדמות הממשלה הפדרלית למסחר ופנאי.
ב-1978 היה לוחאן הרפובליקני הראשון שהצטרף לוועדת חברי הקונגרס ההיספנים.
שנות ה-80 הביאו עמם אתגרים חדשים וקידמו את לוחאן לקדמת הבמה.
ב-1980 הוא כמעט ואיבד את מושבו בקונגרס אל מול אתגר קשה ובלתי צפוי בדמותו של הדמוקרט ביל ריצ'רדסון.
בחלוקה מחדש של מחוזות הבחירה של ניו מקסיקו שהתבצעה לאחר מכן, מחוז הבחירה של לוחאן השתנה ללא הכר לאחר שניו מקסיקו הגדירה מחוז בחירה שלישי.
מחוז הבחירה הראשון הישן היה בעיקר מחוז כפרי וכלל את החלק הצפון-מזרחי של המדינה, כולל רוב שטחה של אלבקרקי.
מחוז הבחירה הראשון החדש היה קטן ועירוני יותר וכלל שלושה רבעים משטחה של אלבקרקי.
בשל השינוי בדמוגרפיה של המחוז, עבר לוחאן מוועדת הפנים של בית הנבחרים לוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל.
בנוסף לתפקידיו בבית הנבחרים, ייצג לוחאן את ניו מקסיקו בכל הוועידות הארציות של המפלגה הרפובליקנית החל מ-1972 ועד 2004. ב-1980 הוא היה נואם בולט בוועידה בלילה בו התכנסו הנציגים לבחור את מועמד המפלגה לסגן הנשיא.
החל מתחילת נשיאותו של רונלד רייגן ב-1981 הוזכר שמו של לוחאן כמועמד אפשרי לתפקיד מזכיר הפנים של ארצות הברית.
יחד עם דיק צ'ייני הוא היה אחד מהשמות המובילים כמחליפו של ג'יימס ואט לאחר התפטרותו, אף על פי שבסופו של דבר מונה לתפקיד ויליאם פ.
ב-1988, כאשר פנה צוות המעבר של ג'ורג' הרברט ווקר בוש ללוחאן בהצעה לקבל את התפקיד, הוא דחה בתחילה את ההצעה, אך שינה את דעתו לאחר פנייה אישית מהנשיא הנבחר.
לאחר כהונותיהם של ואט ושל דונלד הודל, נחשב לוחאן במידה רבה כאיש מתון כאשר אושר מינויו פה אחד בסנאט בפברואר 1989. מינויו נתקל בהתנגדות קלה, אם כי כמה ארגוני סביבה מתחו ביקורת על הצבעותיו בבית הנבחרים.
בחודשים הראשונים לכהונתו נמתחה על לוחאן ביקורת מארגוני שמירת הסביבה ומהתקשורת על מדיניותו הרפה ועל נאומיו שגרמו למבוכה.
באחת מהערותיו שצוטטו רבות, הוא אמר לעיתונאי שהממשלה הפדרלית קיבלה תשלומי תמלוגים עבור זכויות כרייה מסוימות.
מאוחר יותר הוא הודה "לא ידעתי על מה אני מדבר".
כראש קבוצת המחקר של הבית הלבן לחקר קידוחי הנפט הימיים, לוחאן הביע תמיכה בקידוחי הנפט מול חופי קליפורניה בנאום מול מושלי מדינות המערב.
19 חברי הקונגרס מטעם קליפורניה ומושל המדינה פט וילסון קראו ללוחאן לפרוש מקבוצת המחקר בשל היותו משוחד לטובת אחת מנקודות המבט בנושא, אך הוא סירב להתפטר.
כאיש המפתח של הממשל בסוגיית הקידוחים הימיים, הוא התנגד למאמצי הדמוקרטים לבלום אותם לאחר אסון הנפט של אקסון ואלדז ב-1989.
אף על פי שלוחאן זכה להערכה רבה יותר בהמשך תקופת כהונתו, הוא המשיך להיות מטרה לחיצי הביקורת של אנשי איכות הסביבה.
בראיון מ-1990 הוא תיאר את חוק המינים בסכנת הכחדה כ"קשור מדי", ואמר שלא יהיה זה נחוץ "להציל כל תת-מין".
ממשל בוש התכחש באותה עת לדבריו אלה של לוחאן כאשר העיתונות החלה לכתוב על חזרתו מדבריו.
אירועים בולטים נוספים בתקופת כהונתו של לוחאן כמזכיר הפנים כללו ויכוחים תכופים על הלילית המנוקדת, בניית האצטדיון של וושינגטון פוטבול טים על קרקע בבעלות הממשל הפדרלי בוושינגטון הבירה, והרחבת הפיקוח על בתי הקזינו של האינדיאנים.
באופן כללי זכה לוחאן לתשבחות על טיפולו בענייני האינדיאנים, נושא שאותו הוא קידם כבר מראשית ימיו בקונגרס.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הפנים עם תום נשיאותו של בוש, אפיין לוחאן את תפקידו ככזה שהיה רצוף במתחים.
"אף אחד לא שבע רצון.
אם אתה מבצע משהו לטובת הפיתוח, תקים נגדך את קבוצות הסביבה, ואם תעשה משהוא שהוא לטובת הסביבה תקים עליך את קבוצות התעשייה", אמר לוחאן לכתב Associated Press ב-9 במאי 1993. "מה שניסיתי לעשות, ואני חושב שהצלחתי בכך, היה ליצור את האיזון בין ניצול המשאבים בקרקעות הציבוריות לבין השיקולים הסביבתיים".
בחודשי כהונתו האחרונים כמזכיר הפנים, הוזכר שמו של לוחאן לעיתים קרובות כמועמד למשרת מושל ניו מקסיקו בבחירות של 1994, אך הוא הזים את השמועות.
לאחר תום כהונתו, עבד לוחאן כלוביסט וכדובר.
ב-2004 הוא הקים את "המכון הברית ההיספנית לקידמה", צוות חשיבה שמרני שמתמקד בסוגיות כלכליות וסוגיות ערכי משפחה מנקודת המבט ההיספנית.
תקופת כהונתו של לוחאן מואזכרת מאז סיומה בהענקת פרס לכבודו.
בכל שנה מעניקה מחלקת הפנים את "פרס מנואל לוחאן הבן" לעובדי המחלקה שביצעו "עבודה יוצאת מן הכלל בביצוע משימות המחלקה".
בנוסף, מחלקת הפנים והלשכה לענייני אינדיאנים שלה קראו לבניין הלשכה באלבקרקי על שמו.
אחיו של לוחאן, אדוארד, שימש כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית בניו מקסיקו במשך שנים רבות והיה בעל השפעה מרכזית בפיתוח המרכז הלאומי לתרבות היספנית.
דודניתו, מישל לוהאן גרישם, חברת המפלגה הדמוקרטית, כיהנה שלוש תקופת כהונה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה הראשון של ניו מקסיקו, והחל מ-2019 מכהנת כמושלת ניו מקסיקו.
מנואל לוחאן נפטר באלבקרקי ב-25 באפריל 2019 כתוצאה מכשל לבבי.
מנואל סאואנה (בספרדית: Manuel Seoane; 19 במרץ 1902 – 21 באוגוסט 1975), כונה "לה צ'נצ'ה", היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
סאואנה נחשב לאחד הכדורגלנים הטובים בהיסטוריה לא רק באינדפנדיינטה, אלא גם בכדורגל הארגנטינאי .
הוא קיבל הכרה מצד המדיה והאוהדים על היותו שחקן אסטרטגי וקבוצתי, ביחד עם טכניקה גבוהה עם הכדור.
בנוסף לכך, סאואנה היה חלוץ מצוין, סגן מלך השערים של אינדפנדיינטה בכל הזמנים אחרי ארסניו אריקו ומקום חמישי בליגה הארגנטינאית.
סאואנה התחיל לשחק בגיל 15 בקבוצה פרוגרסיסטה.
לאחר שכבש צמד במשחק הכנה, הצטרף לאינדפנדיינטה, שם ערך את הופעת הבכורה הרשמית ב-6 במרץ 1921 נגד סן לורנסו.
הוא זכה עמה באליפות הראשונה שלה ב-1922, עוד בעידן החובבני, עם השפעה רבה מצד התקשורת שכינתה את הקבוצה "לוס דיאבלוס רוחוס" (השדים האדומים).
השחקנים הבולטים היו סאואנה בעצמו, ריימונדו אורסי, זואילו קנאברי, אלברטו לאלין ולואיס רוואשינו, שנחשבים לפורצי הדרך של המועדון עד היום.
סאואנה כבש במדיה 241 שערים ב-264 הופעות בסך הכל.
הוא סיים כמלך שערי הליגה הארגנטינאית שלוש פעמים במהלך הקריירה, וזכה עם אינדפנדיינטה באליפות חובבנית שנייה ב-1926. סאואנה המשיך לשחק בה עד פרישתו בגיל 31 בעקבות עודף משקל.
אינדפנדיינטה ארגנה לכבודו משחק ב-22 באוגוסט 1934, וערכה גביה כדי לקנות לו בית.
לאחר הפרישה סאואנה המשיך לקריירת אימון מצליחה כשהיה מאמן נבחרת ארגנטינה בין השנים 1935–1937. הוא הוביל אותה לזכייה בקופה אמריקה 1937. מאוחר יותר עבד בתעשיית טקסטיל ובשנותיו האחרונות היה אחראי על מחנאות של אינדפנדיינטה הממוקם בקילמס, בואנוס איירס.
בזמן ששיחק באל פורבניר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה, שם שיתף פעולה בהתקפה לצד צ'זרו אונזרי.
הייתה הופעה זו נגד פרגוואי בשנת 1921 כאשר הנבחרת נסעה לשם לסדרת משחקי ידידות.
סאואנה זכה עמה בקופה אמריקה 1925 בו כבש בכל משחקי הנבחרת כולל שלושער בניצחון 1–4 על ברזיל.
מבחינה אישית זכה בתואר הכובש המצטיין עם שישה שערים ונבחר לשחקן המצטיין בטורניר.
על אף היכולת הטובה שהציג, סאואנה ספג ביקורת מצד המגזין הארגנטינאי המפורסם "אל גראפיקו" על היותו לא בכושר בשל עודף משקל.
הוא כבש צמד בניצחון 1–7 על בוליביה במסגרת קופה אמריקה 1927 (טורניר שבו נבחר פעם נוספת לשחקן המצטיין), והשלים זכייה שלישית שלו איתה ב-1929.
מלך השערים של הקופה אמריקה: 1925 (6 שערים)
מנואל לנסיני הוא כדורגלן ארנטינאי המשחק בעמדת הקשר בוריבר פלייט.
לאנסיני מחזיק בשיא של כובש השער המהיר ביותר שהובקע בדרבי הסופר קלאסיקו, כשהבקיע רק 43 שניות מפתיחת המשחק.
רמון מדוני, אשר גילה שחקנים כמו חואן רומן ריקלמה, קרלוס טבס ועוד, רצה להחתים את לנסיני בבוקה ג'וניורס.
לנסיני דחה את ההצעה, ואמר כי הוא מתכוון לשחק רק עבור המועדון אותו הוא אוהד, ריבר פלייט.
בסופו דבר, בשנת 2002, הוא הוחתם בריבר פלייט.
את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת ערך ב-8 באוגוסט 2010, נגד טיגרה במשחק הראשון של פרטורה וקלאוסורה.
הופעתו של לנסיני הפכה אותו לאחד השחקנים הצעירים ביותר שהופיעו לראשונה בליגה הראשונה בריבר פלייט, בגיל 17, 5 חודשים ו-24 ימים, מבוגר רק מדניאל "קקו" ויז'לבה, אדולפו פדרנרה ושחקן ברצלונה וריאל מדריד לשעבר, חבייר סביולה.
ב-19 ביולי 2011, ריבר פלייט הסכימה להשאיל את לנסיני לפלומיננסה תמורת עמלה של 400,000 דולר.
לנסיני ערך את הופעת הבכורה שלו בברזילאירו בניצחון 3–0 מול פיגיירנסה.
לאחר מכן הוא גם הבקיע את שערו הרשמי הראשון במשחק ה-20 של הקבוצה בטורניר, בניצחון 2–1 נגד סאו פאולו.
ב-6 באוגוסט 2014, לעבר לנסיני לאל ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות בחוזה לארבע שנים.
זה הפך אותו לשחקן הזר הצעיר ביותר ששיחק בליגה, בגיל 21 בלבד.
ב-22 ביולי 2015, הושאל לנסיני לווטסהאם יונייטד מהפרמייר ליג עם אופציה לרכישה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-6 באוגוסט בסיבוב המוקדמות השלישי של הליגה האירופית נגד אסטרה ג'יורג'יו לאסטרה ג'ורג'יו וכבש כבר בדקה השלישית בהפסד 2–1. הופעת הבכורה שלו בליגה הגיעה ב-15 באוגוסט בהפסד 1–2 ללסטר סיטי.
ב-29 באוגוסט הוא כבש את שער הליגה הראשון שלו לאחר שלוש דקות בלבד נגד ליברפול בניצחון 3–0, הניצחון הראשון שלהם באנפילד מאז 1963. במרץ 2016, ווסטהאם אישרה כי יממשו את האופציה להחתים את לנסיני בחוזה קבוע, החל מ-1 ביולי 2016.
ב-2 באוגוסט 2023 חזר לנסיני לאחר תשע שנים לקבוצת נעוריו ריבר פלייט.
במאי 2017 נקראה זומן לנסיני לראשונה לסגל נבחרת ארגנטינה עבור משחקי הידידות הקרובים נגד ברזיל וסינגפור.
הוא ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו נגד ברזיל ב-9 ביוני אותה השנה.
ב-23 במרץ 2018 הוא שיחק במשחק הידידות נגד איטליה באצטדיון אתיחאד במנצ'סטר וכבש את שערו הבינלאומי הראשון כאשר ארגנטינה רשמה ניצחון 0–2.
אליפות ארגנטינה (1): פינאל 2014
מנואל דומינגוס אוגוסטו (בפורטוגזית: Manuel Domingos Augusto; נולד ב-2 בספטמבר 1957) הוא עיתונאי, פוליטיקאי ודיפלומט אנגולי.
לשעבר שר החוץ של אנגולה.
למד, גדל והתחנך בלואנדה שבאנגולה.
עבד כעיתונאי בין השנים 1976–1982. הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1982, כאשר עבד אצל שר שיתוף הפעולה המתמחה ב"ענייני המערב".
הוא המשיך במסלול מיוחד זה בשנת 1988 כששימש כיועץ הבכיר של משרד המסחר באגף "מדינות המערב" שבמדינה.
הוא שימש כשגריר אנגולה בניגריה בשנים 1988–1992, כמנהיג הנציגות הדיפלומטית בדרום אפריקה בין השנים 1992–1994, וכשגריר בזמביה בשנים 1994–1999. ב-1999 חזר לאנגולה והחל לעבוד במשרד הפנים.
ב-2005 חזר למשרד החוץ ונהיה שגריר אנגולה באתיופיה, ובמקביל, לנציגה של אנגולה באיחוד האפריקאי באדיס אבבה.
בשנת 2017 הוא מונה לשר החוץ וכיהן בתפקיד עד לשנת 2020.
אוגוסטו דובר פורטוגזית, אנגלית, צרפתית וספרדית.
מנואל סנטנה (בספרדית: Manuel Santana Martínez; 10 במאי 1938 – 11 בדצמבר 2021) היה טניסאי ספרדי.