tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמלך היה אדוארד אדם חזק ומרשים כאביו אך לעומת אביו היה נטול מוטיבציה ואמביציה והושפע באופן קבוע בידי האנשים החזקים שהיה בצילם.
הוא אף הפקיד את ניהול הממלכה בידי ידידו הקרוב פירס גווסטון, אביר גסקוני אשר גורש בידי אביו של אדוארד, והעניק לו את סמכויות העוצר בשעה שהוא עצמו נסע לצרפת.
עם זאת הוא עדיין פעל להגשמת החזון שלו - כהקטנת סמכויות האצולה - ואת עיקר חייו החברתיים בילה עם ידידים, שהיו שותפים לדעתו על האצילים.
אדוארד התחתן עם איזבל, בתו של פיליפ היפה מלך צרפת, ונולדו להם שני בנים ושתי בנות: אדוארד, ג'ון מאלתם, אלינור וג'ואנה (בהתאמה).
נישואיו פרחו בשנים הראשונות, אך לאחר מכן הלכו והדרדרו למשברים.
בסופו של דבר לברונים נמאס והם יצאו במרד נגד פירס בהנהגת בן דודו של אדוארד, תומאס, רוזן לנקסטר.
ב-1312 רצחו הברונים את פירס, ובאותה תקופה היה זקוק המלך לתמיכת הברונים ולכן לא היה יכול לנקום את מותו.
מאותה סיבה נשלטה הממלכה באותה תקופה על ידי ועדה בת 21 ברונים שכונו "לורדים מצווים" שקיבלו את סמכויות השליטה בממלכה במקום המלך.
הוועדה ראתה בפרלמנט אספה של אצילים ושללה מיושביו את סמכויותיהם, וכך הפכה אנגליה ממלוכה לאוליגרכיה.
במשך הסכסוך בין אדוארד ללורדים, הלך והתחזק בסקוטלנד המלך רוברט ברוס, שהשתלט על מצודות רבות אותן כבשו מלכי אנגליה שקדמו לאדוארד.
רק מצודה אחת נותרה לא כבושה - מצודת סטרלינג, עליה צרו הסקוטים.
אדוארד חש בושה עמוקה ויצא בראש צבא גדול למלחמה בסקוטלנד.
ב-23 ביוני 1314 נחל הצבא האנגלי תבוסה בקרב באנוקברן, מול צבאו של רוברט דה ברוס.
לאחר שהופתע במתקפת פתע של הסקוטים, הצבא הלא מוכן היה מבולבל וספג פגיעות קשות; אדוארד נילחם עד אשר מקורביו הוציאו אותו משדה הקרב כמעט בכח.
ניצחונו של ברוס בקרב נחשב מפואר מכיוון שצבאו היה קטן בהרבה מזה של אדוארד, ובעקבותיו זכתה סקוטלנד מחדש בעצמאותה.
בעקבות ניצחונו, אף החל רוברט ברוס לתקוף את מחוזותיה הצפוניים של אנגליה.
תבוסתו המבישה של המלך אדוארד גרמה לו ליתר תלות בברונים שלו.
שלוש סיעות נאבקו אז זו בזו על השלטון באנגליה: בראש האחת עמד תומאס מלנקסטר – שהיה אמנם מוכשר, אך נחשד בקשר סמוי עם ברוס מלך סקוטלנד, במטרה להחליש את מלך אנגליה.
בראש הסיעה השנייה עמד איימר מוולנס רוזן פמברוק, ששנא את לנקסטר כל כך עד שהחל לתמוך במלך, שאף השיב לו חלק מסמכויותיו ב-1318. המלך, מצידו, שנא את לנקסטר ופמברוק גם יחד, ומצא שותף בדמות יו לה דספנסר רוזן וינצ'סטר, שהיה ברון בעל ניסיון רב.
בנו של דספנסר, יו דספנסר הצעיר, הפך לחברו ואיש סודו של המלך, כשהוא ממלא את מקומו של גווסטון בחיי המלך.
הברונים תיעבו את הדספנסרים, וכעסו במיוחד על ניסיונו של הרוזן להשתלט על רוזנות גלוסטר דרך זכויות הירושה של אשתו אלינור דה קלייר.
יו דספנסר הצעיר הוצא להורג באכזריות כיאה לבוגד, בתלייה, גרירה וביתור.
ב-1321 התכנסו הברונים בפרלמנט, ובהנהגת לנקסטר, החליטו על הגליית הדספנסרים.
המלך התנגד להחלטה, יצא למלחמה נגד הברונים, השיב את הדספנסרים לאנגליה והביס את לנקסטר בקרב בורוברידג' ב-1322. לנקסטר נתפס והוצא להורג, ובמשך חמש השנים הבאות שלטו הדספנסרים במדינה.
שלא כמו הברונים המצווים הקפידו הדספנסרים לזכות בתמיכתם של "פשוטי העם", וכבר בשנת 1322 ביטל הפרלמנט שהתכנס ביורק את סמכויות הלורדים המצווים בטענה שזוהי פגיעה בסמכויות המלך.
מאז ועד היום לא ניתן היה יותר לחוקק חוקים ללא הסכמת "פשוטי העם", מה שהוביל להקמת הבית התחתון בפרלמנט האנגלי, בית הנבחרים (House of Commons).
זה היה ההישג החשוב ביותר לשיטת הממשל האנגלית בתקופת אדוארד השני.
שלטון הדספסנרים נעשה במהרה למושחת, והם השניאו את עצמם על שכבות נרחבות בציבור.
במיוחד עוררו את חמתה של המלכה איזבלה מצרפת.
סיום שנות המלוכה של אדוארד השני וכליאתו
איזבלה הבליגה עד שנת 1325, אז יצאה לצרפת ביחד עם בנה אדוארד מוינדזור.
אדוארד היה צריך לתת הומגיום (Homage), כוואסל לאדונו, אחי אמו, שארל הרביעי מלך צרפת, על חבל אקוויטניה שהיה בשליטתו.
איזבלה כרתה ברית עם רוג'ר מורטימר מוויגמור, אחד הברונים הגולים, ובספטמבר 1326, נחתה בראש צבאה באסקס.
המלכה הצהירה כי כוונתה היא לנקום את הריגתו של לנקסטר ולסלק מן השלטון את הדספנסרים.
תומכיו של המלך נטשו אותו והמלך נמלט מלונדון, אל אחוזתו של תומכו, דספנסר הצעיר בגלמורגן.
מורטימר יצא בעקבותיו, הרג את שני הדספנסרים ושם את המלך במאסר בטירת קנילוורת'.
בינואר 1327 התכנס הפרלמנט בווסטמינסטר, קרא למלך לפרוש מהמלכות ולתת ליורשו את הכס, ומינה במקומו את בנו כאדוארד השלישי.
אדוארד נכלא במספר מקומות, אך לאחר שהתגלה כי תומכיו מתכוננים לנסות לשחררו הועבר לטירת ברקלי אשר בנפת גלוסטרשייר.
גם שם ניסו תומכיו לשחררו ואף היו מספר מקרים של פריצה לטירה אך ללא הצלחה, וב-11 באוקטובר 1327 נפטר אדוארד, לפי הגרסה הרשמית ממוות טבעי.
יש האומרים שנרצח בצורה אכזרית שכללה החדרת מוט מלובן לפי הטבעת שלו ושריפתו מבפנים, אם כי רוב ההיסטוריונים לא תומכים בסברה זו בטענה כי מדובר בתעמולה מצד תומכיו של אדוארד השני אשר כעסו על מותו.
יש הטוענים שהוא לא מת בכלא אלא שוחרר בסתר על ידי תומכיו או שוחרר על ידי איזבלה ומורטימור, אך ההיסטוריונים חלוקים אם זה אכן קרה או שגם כאן מדובר בתעמולה נגד יורשיו.
אדוארד השני נקבר בטקס חגיגי בקתדרלה על שם פטרוס הקדוש בגלוסטר.
בנו אדוארד השלישי הקים מצבה מפוארת לזכרו, והמקום הפך לזירת עלייה לרגל בקרב בני העם, ולמקור לא אכזב של הכנסות לכנסייה.
לאחר שהגיע לגיל הבגרות ב-1330, הוציא אדוארד השלישי את מורטימר להורג ודרש מאמו לפרוש מן החיים הציבוריים.
ישנה הסוברים כי אדוארד היה הומוסקסואל, ושפירס גווסטון היה בעצם מאהבו איתו ניהל מערכת יחסים רומנטית ומינית.
אדוארד הואשם גם על ידי מתנגדיו שבתקופת שלטונו הרבה להסתובב רק עם ידידיו הזכרים, מה שלטענתם מעיד על כך שהיה הומוסקסואל.
בנוסף, יש הטוענים כי מערכת היחסים הכושלת שלו עם אשתו, וכעסה כלפיו נבעו מכך שהמלכה קינאה ביחסיו עם פירס.
עם זאת, מרבית ההיסטוריונים המודרניים אינם תומכים בתאוריה זו בשל היעדר ראיות מוצקות, וטוענים כי פירס היה חברו לנשק בלבד ושנטייתו המינית של אדוארד הייתה הטרוסקסואלית.
נחשב למי שהצליח בשדה הקרב ושיקם את סמכות המלוכה אחרי תקופתו של אביו אדוארד השני.
תקופת שלטונו (50 שנה) נחשבת לארוכה במיוחד, האחרון שמלך תקופה דומה לזו לפניו היה המלך הנרי השלישי, ואף מלך אחריו לא שלט במשך זמן כה רב עד לתקופת שלטונו של ג'ורג' השלישי.
בגיל 17 ביצע הפיכה נגד רוג'ר מורטימר, מאהבה של אימו איזבלה, אשר שימש כעוצר, והחל שולט בכוחות עצמו.
משימתו הראשונה הייתה שיקום כוחה וסמכותה של המלוכה לאחר שלטונו הכושל של אביו, אדוארד השני.
לאחר מכן התפנה להפיכת הממלכה האנגלית לכוח הצבאי היעיל ביותר באירופה.
לאחר שהצליח לנצח (אך לא לשעבד) את ממלכת סקוטלנד, הכריז על עצמו ב-1337 בתור היורש החוקי של הכתר הצרפתי, הכרזה אשר גרמה לפריצתה של "מלחמת מאה השנים".
לאחר מספר עיכובים ראשונים, הייתה ידה של אנגליה על העליונה במלחמה.
ניצחונותיהם של האנגלים בקרב קרסי ובקרב פואטייה הובילו לחתימה על הסכם ברטיני.
אך הצלחותיו של אדוארד נקטעו בנקודה זו, ושנות שלטונו המאוחרות יותר אופיינו בכישלונות בזירה הבינלאומית ומאבקים בתוך הממלכה, בין היתר עקב בריאותו המדרדרת של המלך.
אדוארד היה האדם אשר הקים את מסדר הבירית ובתקופת שלטונו נרשמו התפתחויות חיוניות ברשות המחוקקת והממשלה בכלל והתפתחות הפרלמנט האנגלי בפרט.
בתקופתו השתוללה המגפה השחורה באירופה.
אף על פי שאופיין כשליט חם מזג, נודע הוא גם כאדם רחום וחנון בעת הצורך.
ברוב המקרים דמתה אישיותו למלכים אחרים של התקופה, אשר עיקר עיסוקם היה שדה הקרב.
אף על פי שזכה להערצה עצומה בתקופת שלטונו ובמאות שלאחריו, הוקע אדוארד השלישי על ידי היסטוריונים ויגים ותואר כ"הרפתקן חסר אחריות".
עם זאת, היסטוריונים מודרניים זוקפים לזכותו הישגים רבים.
אדוארד נולד בטירת וינדזור ב-13 בנובמבר 1312 לאדוארד השני ולאיזבלה מצרפת, בתו של פיליפ הרביעי, מלך צרפת.
בתחילת ימיו כונה "אדוארד מוינדזור".
בגיל 12 אדוארד קיבל את התואר .
למפגש עם הבישוף של דרהאם, ריצ'רד דה ברי, הייתה השפעה מוקדמת על הנסיך אדוארד.
נראה שדה ברי, אחד הביבליופילים המרכזיים של המאה, הפך למנטור למלך.
בהדרכתו של דה ברי למד אדוארד לכתוב ולקרוא צרפתית ולטינית.
ב-1325 דרש מלך צרפת שארל הרביעי מגיסו אדוארד השני להעניק לו הומאגיום מתוקף החזקתו בדוכסות אקוויטניה.
כדי להימנע ממעמד משפיל זה בחר אדוארד השני להעניק לבנו את דוכסות אקוויטניה, ואדוארד הצעיר נלקח לצרפת עם אמו המלכה כדי לפגוש שם את דודו מלך צרפת ולהשתתף בטקס שבועת האמונים.
תקופת שלטונו של אביו, אדוארד השני, לוותה בתבוסה צבאית, ברונות מורדת וחצר מלכות רווית שחיתות.
עם זאת, לידתו של יורש זכר ב-1312 הצליחה לחזק את אחיזתו של אדוארד השני בכתר בצורה זמנית.
ב-20 בינואר 1327 כאשר היה אדוארד השלישי בן 14, המלכה, בסיועו של מאהבה רוג'ר מורטימר, הדיחה מהשלטון את בעלה.
לאחר הדחתו של אביו, אדוארד זכה לתואר "אדוארד השלישי" והוכתר למלך ב-1 בפברואר, בגיל 14. עד הגיעו לבגרות ניהלה להלכה מועצה את ענייני המדינה, אולם בפועל היה השלטון בידי המלכה האם איזבלה ומאהבה מורטימר.
במהלך התקופה נהג מורטימר בגסות והשפיל את אדוארד לעיתים קרובות, דבר שגרם למתיחות רבה בין השניים.
מורטימר גם ידע על שבריריות שלטונו.
מורטימר ניצל את כוחו כדי להשתלט על מספר אחוזות של אצילים, בהם כאלה אשר נשארו נאמנים לאדוארד השני ומאבקו באיזבלה ומורטימר.
עקב כך, הוצא אדוארד השני להורג בסתר ב-17 בנובמבר 1326. רכושו ותאריו הוחרמו עם הוצאתו להורג וכך התאפשר למורטימר לרכוש אותם.
עם זאת, תאוות הבצע והיהירות שהפגין מורטימר השניאו אותו בקרב רבים מהאצילים האחרים, דבר שלא חמק מעינו של המלך הצעיר.
זמן קצר לפני יום הולדתו ה-18, ב-19 באוקטובר 1330, ביצע אדוארד הפיכה בעזרת מספר קטן של בעלי ברית, אשר התרחשה בטירת נוטינגהאם ובמהלכה נאסרו מורטימר ואימו איזבלה.
מורטימר נשפט ונכלא במצודת לונדון וחודש לאחר מכן הוצא להורג בתלייה.
בעקבות המהפך הדרמטי החל למעשה שלטונו האמיתי של אדוארד.
אדוארד השלישי הוכתר ב-25 בינואר 1327, וב-1328 נשא לאישה את הנסיכה הצרפתייה פיליפה מאנו.
באותה שנה נפטר דודו של אדוארד, שארל הרביעי, מלך צרפת, ללא יורשים זכרים, וכעת היה אדוארד צאצאו הבכיר של פיליפ הרביעי מצד אמו.
עם עלייתו לכס המלכות בחר אדוארד לחדש את העימות הצבאי עם ממלכת סקוטלנד, שבה זכו אביו וסבו להצלחה חלקית בלבד.
אדוארד ביטל את הסכם אדינבורו-נורת'האמפטון אשר נחתם במהלך כהונתו כיורש העצר ובכך חידש למעשה את טענותיה של אנגליה על ריבונות בסקוטלנד, דבר שהוביל לפריצת מלחמת העצמאות הסקוטית השנייה.
אדוארד אשר היה נחוש בדעתו להשיב את אשר אבד לאנגליה, זכה במספר ניצחונות שבמהלכן כבש בחזרה את בריק שעל הטוויד ואף הביס בשנת 1333 בקרב גבעת הלידון את כוחותיו של דייוויד השני, מלך סקוטלנד.
בעקבות זאת, היה כעת אדוארד בעמדה שבה יכול היה להושיב את אדוארד באליול, שליט בובה מטעמו בכס המלכות של סקוטלנד ואף לדרוש שלל של 2,000 ליבראות אדמה באזור המדינות הדרומיות בממלכה.
על אף הניצחונות המוקדמים, הצליחו הכוחות הסקוטים להתאושש וב-1335 נתקל השלטון מטעם אנגליה בקשיים רבים והפסיד שטחים בקצב מהיר.
אף על פי שאדוארד השלישי הקצה צבאות גדולים במיוחד למערכה אל מול הסקוטים, ב-1337 היה כבר רוב השטח הסקוטי בידיו של דייוויד השני ורק מספר קטן של טירות נותרו בידי האנגלים.
המתקנים הללו לא היו ערוכים כדי לאכוף את שלטונו ובספטמבר 1338 השתנה מצבם של הכוחות האנגלים ממלחמת כיבוש לבלימה.
בעיותיו הצבאיות של אדוארד התנהלו בזמן זה בשתי חזיתות, בחזית אחת אל מול הסקוטים ובשנייה מול המלוכה הצרפתית אשר אף היא היוותה איום ממשי.
הצרפתים היוו איום בשלושה אזורים: ראשית, הם סיפקו תמיכה מתמשכת לסקוטים באמצעות הברית הפרנקו-סקוטית.
המלך פיליפ השישי הגן על דייוויד השני בגלות ותמך בפשיטות סקוטיות בצפון אנגליה.
שנית, הצרפתים תקפו מספר ערי חוף אנגליות, דבר שגרר גל שמועות בדבר פלישה בסדר גודל מלא אל אנגליה ולבסוף, החזקותיו של המלך האנגלי בצרפת היו תחת איום – ב-1337 סיפח פיליפ השישי את דוכסות אקוויטניה ואת מדינת פונטייה.
במקום לבחור בפתרון של שלום על ידי חלוקת כבוד למלך הצרפתי, תבע אדוארד את הזכות על הכתר הצרפתי בטענה כי הוא היורש הזכר היחיד לסבו מצד אמו, המלך פיליפ הרביעי.
הצרפתים עם זאת, נהגו לפי החוק אשר קובע את הזכות לשלטון מצד האב ולפיכך דחו את הטענה, והכריזו על יורשו של המלך פיליפ הרביעי, פיליפ השישי, בתור היורש לכתר ובכך הכשירו את הקרקע למלחמת מאה השנים.
במהלך המלחמה מול צרפת כרת אדוארד בריתות ונלחם באמצעות נסיכים צרפתים זוטרים אשר שימשו כשליחיו.
בשנת 1338 העניק לו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את התואר "המשנה לגנרל האימפריה הרומית הקדושה" והבטיח את תמיכתו בו.
אך אמצעים אלה הביאו להישגים מועטים ביותר, וההישג הגדול היחיד היה ניצחון של הצי האנגלי בקרב סלויס, שהתרחש ב-24 ביוני 1340, ובמהלכו נהרגו 16,000 מלחים וחיילים צרפתים.
הלחץ הכספי שנגרם עקב הבריתות היקרות של אדוארד הוביל להתמרמרות בממלכתו שלו.
בתגובה לכך, חזר אדוארד ב-30 בנובמבר 1340 לממלכה ללא הודעה מראש והתוודע לאי הסדר שהתחולל.
בעקבות המצב ביצע טיהורים בקרב מנהל המלוכה, אך דרכי הפעולה הללו לא תרמו ליציבות הפנימית ונוצר מצב של שוויון כוחות בין המלך לג'ון סטרטפורד שהיה הארכיבישוף מקנטרברי.
באפריל 1341, במעמד הפרלמנט, נאלץ אדוארד לקבל על עצמו מספר הגבלות קשות על עליונותו הכספית והאדמיניסטרטיבית, אך באוקטובר של אותה השנה ביטל המלך את ההסכם והארכיבישוף הוחרם פוליטית.
הנסיבות יוצאות הדופן של 1341 הובילו את המלך למצב של כניעה, אך תחת נסיבות רגילות היה למעשה כוחו של המלך באנגליה של ימי הביניים בלתי מוגבל, ואדוארד ניצל זאת.
לאחר מערכה ארוכה ולא מוכרעת ביבשת אירופה, החליט אדוארד לקיים פלישה רחבת היקף.
ב-1346 הוביל כוח בן כחמישה עשר אלף איש ששט לכיוון דוכסות נורמנדיה.
צבאו בזז את העיר קן וצעד לאורך צפון צרפת.
ב-26 באוגוסט התעמת הכוח האנגלי מול הכוח הצרפתי בקרב קרסי וזכה במערכה.
בנוסף לכך, רשמו האנגלים ניצחון נוסף לטובתם ב-17 באוקטובר, בהביסם את דייוויד השני, מלך סקוטלנד ולקיחתו בשבי בקרב צלב נוויל.
כעת, עם הרגיעה בגבולו הצפוני, ניצל אדוארד את ההזדמנות להוביל תקיפה גדולה מול הצרפתים והטיל מצור על העיר קאלה.
המצור צלח והעיר נפלה באוגוסט 1347.
לאחר מותו של לודוויג הרביעי באוקטובר 1347 ניהל בנו, לודוויג החמישי, דוכס בוואריה, משא ומתן עם אדוארד כדי שיתמודד מול המלך הגרמני החדש קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בסופו של דבר החליט אדוארד במאי 1348 שלא להתמודד על הכתר הגרמני.
ב-1348 הכתה המגפה השחורה באירופה במלוא כוחה והשמידה כשליש מאוכלוסיית אנגליה.
אובדן כוח האדם וכתוצאה מכך גם אובדן ההכנסה גרמו לעצירה בהכנות למלחמה.
בעלי הקרקעות הגדולים נאבקו עם המחסור בכוח אדם והעלייה בשכר העובדים.
בניסיון לעצור את העלייה בשכר, הגיבו, המלך והפרלמנט ב-1349 בחקיקת "חוק העבודה", ובנוסף חוקקו ב-1351 את "חוק העובדים".
עם זאת, המגפה לא גרמה להתמוטטות כללית של הממשל והחברה וההתאוששות הייתה מהירה במיוחד.
ב-1356, בזמן שהמלך לחם בצפון, זכה בנו הבכור, אדוארד, הנסיך השחור, בניצחון משמעותי בקרב פואטייה.
אף על פי שהכוחות האנגלים היו בנחיתות מספרית קשה, הם הצליחו לא רק להביס את הכוח הצרפתי, אלא אף לשבות את המלך הצרפתי, ז'אן השני.
לאחר שורת ניצחונות ביססו האנגלים הצלחות גדולות – המלך הצרפתי נפל בשבי, והממשל הצרפתי המרכזי כמעט התמוטט כליל.
בין אם טענתו של אדוארד לכתר הצרפתי הייתה אמיתית או רק עילה למלחמה, נדמה היה כעת כי מטרתו הייתה בהישג יד.
אך מערכה שניטשה ב-1359, במטרה להשלים את ההשתלטות על המדינה, לא צלחה, וב-1360 הסכים אדוארד לחתום על הסכם ברטיני, במסגרתו ויתר על טענותיו כלפי הכתר, אך באותו הזמן הבטיח לעצמו החזקות רחבות בצרפת.
אף כי ימי שלטונו המוקדמים אופיינו בהצלחות רבות, שנותיו המאוחרות יותר עמדו בסימן דעיכה, כישלונות צבאיים וסכסוכים פוליטיים.
ענייני השגרה של המדינה לא משכו את אדוארד כפי שנמשך אל מערכות צבאיות, וכך ב-1360 מצא עצמו מסתמך יותר ויותר על אלה הכפופים לו ובמיוחד על ויליאם ויקהאם.
אף כי ויקהאם עצמו הצליח במשך השנים לצבור מספר תפקידים, בין היתר משרת הלורד צ'נסלור, טעויות שביצע בהמשך גרמו לפרלמנט לאלצו להתפטר מתפקידו ב-1371. בעיה נוספת שהיה על אדוארד להתמודד איתה היו מותם של רבים מאנשיו הקרובים ביותר כתוצאה מהמגפה השחורה שהשתוללה.
בעיות נוספות התעוררו עם כישלון בנו של אדוארד, ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, להכניע ולדכא את כוחם של הלורדים האנגלו-אירים אשר נהנו מאוטונומיה רחבה.
בשנת 1362, האנגלית החליפה את הצרפתית כשפתה הרשמית של אנגליה.
באותו זמן בצרפת, אופיין העשור שלאחר חתימת הסכם השלום עם האנגלים ברגיעה יחסית בין הצדדים, אך ב-8 באפריל 1364 מת המלך ז'אן השני בעודו בשבי האנגלי, לאחר שכשל בניסיונו לגייס את דמי הכופר שלו.
יורשו, שארל החמישי, היה אדם נמרץ, וב-1369 פרצה המלחמה מחדש.
בנו השלישי של אדוארד, ג'ון מגונט, אשר מונה על המערכה הצבאית, כשל במלחמה, וב-1375 נחתם הסכם חדש, בו למעשה צומצמו החזקותיהם האדירות של האנגלים בצרפת לשלוש ערי חוף בודדות.
הכישלון הצבאי מעבר לגבול ועלותה הכספית הגבוהה של המלחמה גרמו פעם נוספת לתסיסה, ששיאה הגיע במושב הפרלמנט ב-1376, שבו נקרא לאשר מיסוי נוסף.
במקום זאת, בחר בית הנבחרים לנצל את ההזדמנות כדי להתייחס לתלונות שהועלו.
ביקורת ספציפית כוונה אל עבר אחדים מיועציו הקרובים של המלך, והללו נושלו מתפקידיהם.
פילגשו של אדוארד, אליס פררס, שנראה היה כי היא מחזיקה בכוח רב מדי גורשה מחצר המלכות.
עם זאת, יריבם הגדול ביותר של ההמונים היה בנו השלישי של אדוארד, ג'ון מגונט, שהחזיק במושכות השלטון במהלך מחלתם של אביו ואחיו הבכור.
אמנם הפרלמנט הצליח לאלץ את ג'ון להיכנע לדרישותיהם, אך עד מושב הפרלמנט הבא ב-1377 בוטלו רוב הישגיו של הפרלמנט.
לאדוארד עצמו לא הייתה כבר בשלב הנוכחי השפעה אמיתית על מהלך העניינים, והחל מ-1375 ואילך תפקידו בממשלה היה מוגבל.
קרוב ל-29 בספטמבר 1376 נפל למשכב בעקבות פצע מוגלתי.
לאחר תקופת התאוששות קצרה בפברואר מת המלך משבץ ב-21 ביוני.
בנו, הנסיך השחור, נפטר שנה קודם לכן, ואת הכתר ירש נכדו בן העשר של המלך, ריצ'רד השני.
אדוארד, הנסיך השחור, מת בימי חיי אביו, גם בנו הבכור של אדוארד מת, בנו השני - ריצ'רד השני עלה על כיסא המלוכה
ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, נינתו נישאה לבית יורק וכך סייעה לטענתם לזכות המלוכה
ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, מייסד בית לנקסטר, בנו, הנרי הרביעי הדיח את בן-דודו ריצ'רד השני
אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק, מייסד בית יורק
ג'ואן, מתה מהמגפה השחורה כנערה מאורסת
מרי מוולת'אם, נישאה לדוכס בריטני
אדוארד השמיני היה מלך הממלכה המאוחדת והדומיניונים של האימפריה הבריטית וקיסר הודו מ־20 בינואר 1936 ועד לוויתורו על כס המלוכה ב־11 בדצמבר באותה השנה.
אדוארד נולד בתקופת שלטונה של סבתו של אביו, המלכה ויקטוריה.
הוא היה לבנם הבכור של הדוכס והדוכסית מיורק באותה התקופה - ג'ורג', לעתיד ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ומרי מטק.
הוא הוכתר כנסיך ויילס ביום הולדתו ה-16, שבעה שבועות לאחר הכתרתו של אביו למלך.
אדוארד שירת בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה ויצא למספר מסעות מעבר לים בשליחותו ובשמו של אביו.
כמו כן, במהלך תקופה זו היה מעורב במספר פרשיות אהבים שהדאיגו הן את אביו והן את ראש ממשלת בריטניה, סטנלי בולדווין.
עם מות אביו בשנת 1936, היה אדוארד למונרך הבריטי השני לבית וינדזור.
אדוארד הביע חוסר סבלנות למסורות ונוהלי בית המלוכה וגרם לדאגה רבה בקרב הפוליטיקאים בשל התעלמותו מהמוסכמות החוקתיות שהיו נהוגות בממלכה, בעיקר בכל הנוגע לקשר שבין הכתר לממשלה.
לאחר חודשים ספורים, נוצר משבר חוקתי בממלכה בשל רצונו של אדוארד להינשא לווליס סימפסון, אמריקאית שהתגרשה מבעלה הראשון והייתה מצויה בתהליכי גירושים מבעלה השני.
ראשי הממשלות של הממלכה המאוחדת והדומיניונים התנגדו לנישואים, בטענה שאין זה ראוי מבחינה חברתית ופוליטית שגרושה ששני בעליה הקודמים עודם בחיים תהיה למלכה רעיה הבריטית.
מעבר לכך, נישואים אלו היו עומדים בסתירה עם מעמדו של אדוארד כראש הכנסייה האנגליקנית, שאסרה באותה התקופה על נישואים של גרושים שבני זוגם הקודמים עודם בחיים.
על פי המוסכמות החוקתיות בבריטניה, אדוארד היה מחויב להמלצות הממשלה, ואם היה מחליט להפר אותן הייתה נאלצת הממשלה להתפטר, מה שהיה מוביל לבחירות כלליות ולפגיעה בנייטרליות הפוליטית של אדוארד כמונרך חוקתי.
כשהתברר לו שלא יוכל להינשא לסימפסון ולהישאר על כס המלוכה, הוא זעזע את בריטניה כולה והחליט לוותר על המלוכה לאחר 326 ימים בלבד, מה שהופך את תקופת שלטונו לקצרה ביותר בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת.
תחתיו הומלך דוכס יורק, אחיו הצעיר של אדוארד, כג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת.
לאחר ויתורו על הכתר, קיבל אדוארד את התואר הוד מעלתו המלכותי דוכס וינדזור, שהיה תואר סמלי בלבד שלא היה בשימוש באותה העת.
הוא נישא לסימפסון בצרפת ב-3 ביוני 1937, לאחר שגירושיה השניים יצאו אל הפועל.
באותה השנה, יצא הזוג לסיור בגרמניה הנאצית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב אדוארד עם חיל המשלוח הבריטי בצרפת.
אולם, לאחר שעלו האשמות בנוגע לעמדותיו של אדוארד בנוגע לנאציזם, הוא מונה כמושל הבריטי של איי בהאמה.
את שנות חייו שלאחר המלחמה העביר אדוארד בצרפת לצידה של סימפסון, עד למותו בשנת 1972.
אדוארד נולד ב-23 ביוני 1894 בוויט לודג' שבפארק ריצ'מונד בפאתי העיר לונדון, במהלך תקופת מלוכתה של סבתו הגדולה, המלכה ויקטוריה.
הוא היה לבנם הבכור של הדוכס והדוכסית מיורק - ג'ורג' (לימים ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת) והנסיכה מרי מטק.
אביו היה בנו של יורשי העצר נסיך ונסיכת ויילס - אדוארד (לימים אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת) ואלכסנדרה, נסיכת דנמרק.
אמו הייתה בתם הבכורה של הנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג' ופרנסיס, דוכס טק.
עם לידתו, היה אדוארד לשלישי בסדר הירושה לכתר הבריטי, לאחר סביו ואביו.
אדוארד הוטבל בשם אדוארד אלברט כריסטיאן ג'ורג' אנדרו פטריק דייוויד על ידי הארכיבישוף מקנטרברי.
אדוארד כונה בקרב משפחתו וחבריו הקרובים בשמו האחרון, דייוויד.
כמקובל אצל ילדי המעמד הגבוה באותה התקופה, באדוארד ואחיו הצעירים טיפלו אומנות ולא הוריהם באופן ישיר.
אחת ממטפלותיו הראשונות נהגה לצבוט אותו לפני שהוצג בפני הוריו, ובעקבות כך אדוארד הבוכה והמטפלת שלו נשלחו על ידם בכל פעם מחדש.
כשנתגלה הטיפול הלקוי שלה בילדים, היא פוטרה והוחלפה בשרלוט ביל.
אביו של אדוארד, שהיה איש משמעת ומחנך קפדן, נהג דווקא להפגין חיבה כלפי ילדיו, ואמו נהגה סביבם בעליזות ושמחה, שעמדו בסתירה עם מעמדה הציבורי החמור והרציני.
אדוארד למד בחינוך ביתי בשנותיו הראשונות.
כשהוריו יצאו למסע באימפריה הבריטית למשך 9 חודשים לאחר מותה של המלכה ויקטוריה ב-1901, אדוארד הצעיר ואחיו נותרו בבריטניה עם סבם וסבתם, המלך אדוארד והמלכה אלכסנדרה.
עם חזרתם, אדוארד ואחיו הופקדו בידי פרדריק פינץ' והנרי הנסל, שהיו אחראים לחינוכם בפועל למשך יתר שנות ילדותם.
אדוארד נותר תחת השגחתו הקפדנית של הנסל עד שהיה כמעט בן 13; מורים פרטיים אחרים לימדו אותו גרמנית וצרפתית.
אדוארד עבר את בחינת הכניסה למכללה הימית המלכותית שבבית אוסבורן של הצי המלכותי הבריטי והחל את לימודיו בה ב-1907. הנסל ביקש שיתחיל את לימודיו מוקדם יותר, אך אביו של אדוארד סרב.
לאחר שנתיים בבית אוסבורן, בהן אדוארד לא נהנה, הוא עבר ללמוד במכללה הימית המלכותית "בריטניה" שבדארטמות', בה היה אמור ללמוד כשנתיים ולאחר מכן להצטרף לצי המלכותי.
אדוארד הפך באופן אוטומטי לדוכס קורנוול ולדוכס רות'סיי ב-6 במאי 1910, בעקבות מות סבו ועליית אביו לכס המלוכה בשם ג'ורג' החמישי.
הוא הוכתר כנסיך ויילס ורוזן צ'סטר כחודש וחצי לאחר מכן, ב-23 ביוני 1910, ביום הולדתו ה-16. ההכנות לקראת עתידו כמלך החלו באופן מיידי; מסלולו האקדמי במכללה הימית הופסק בטרם סיומו הרשמי, והוא החל שירות של שלושה חודשים כפרח קצונה על סיפון אה"מ הינדוסטן.
לאחר מכן, החל לימודים במודלין קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד; על פי דעת הביוגרפים של אדוארד, הוא לא היה מוכן ללימודים אלו מבחינה אינטלקטואלית.
הוא סיים את לימודיו לאחר 8 סמסטרים, ללא תואר או הכשרה אקדמית רשמית.
אדוארד הוכתר באופן רשמי כנסיך ויילס בטקס מיוחד שנערך בטירת קרנארבון ב-13 ביולי 1911. הטקס נערך בוויילס ביוזמתו של הפוליטיקאי הוולשי דייוויד לויד ג'ורג', שכיהן באותה העת כשר האוצר של בריטניה ולימים כראש ממשלת הממלכה המאוחדת מטעם המפלגה הליברלית.
הטקס שתכנן לויד ג'ורג' היה בעל מאפיינים ולשים טקסיים, והוא אף לימד את אדוארד מספר מילים בשפה הוולשית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, כבר היה אדוארד בגיל המינימלי לשירות בצבא הבריטי והיה נלהב לקחת חלק במלחמה.
הוא הצטרף למשמר הגרנדירים ביוני 1914 ועל אף שהיה נחוש לשרת בחזית המלחמה, שר המלחמה הוריישו קיצ'נר סירב לכך בטענה שההשלכות של נפילת יורש העצר בשבי האויב יהיו קשות ומרחיקות לכת.
אף על פי כן, אדוארד חזה במלחמת החפירות וביקר בקווי החזית בכל הזדמנות שנקרתה בדרכו, ועל כך הוענק לו ב-1916 הצלב הצבאי.
בנוסף, הוא יצא לטיסה הצבאית הראשונה שלו ב-1918 ובהמשך הוציא רישיון טיס.
על אף שתפקידו במלחמה היה מצומצם, הוא העניק לו פופולריות רבה בקרב אלו ששירתו בה.
בשנת 1917, במהלך חופשותיו מהשירות בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, נהג אדוארד לצאת למסיבות בפריז.
במהלך תקופה זו התאהב בקורטיזנה מרגריט אליבר, לה נהג לכתוב מכתבים רבים, אך מערכת היחסים ביניהם נמשכה שנה אחת בלבד.
ב-1923 אליבר זוכתה במשפט על רצח בעלה, לאחר שירתה בו למוות במלון סבוי.
מאמצים נואשים ננקטו מצד בית המלוכה על מנת למנוע את העלאת שמו של אדוארד בכל הקשור למשפט או לאליבר באופן כללי.
אחיו הצעיר של אדוארד, הנסיך ג'ון, מת בגיל 13 מפרכוס אפילפטי חריף ב-18 בינואר 1919. אדוארד, שהיה מבוגר מג'ון ב-11 שנים הכיר אותו רק בקושי וראה במותו "קצת יותר ממטרד מצער".
הוא כתב לפילגשו באותה העת ש"הוא סיפר לה הכל בנוגע לאח הקטן, ושהוא היה אפילפטי.
ג'ון היה מבודד בשנתיים האחרונות בכל מקרה, אז אף אחד לא ראה אותו חוץ מהמשפחה, וגם אז פעם או פעמיים בשנה.
הילד המסכן הזה הפך לחיה יותר מאשר לכל דבר אחר".
כמו כן, הוא כתב לאימו מכתב חסר רגישות, אשר אבד עם השנים.
היא לא ענתה למכתב זה, אולם אדוארד חש צורך לכתוב מכתב התנצלות, בו כתב "אני מרגיש כה קר לבב וחזיר לא סימפתי בשל הדברים שכתבתי...
אף אחד לא יכול להבין יותר ממך מה ג'וני הצעיר והמסכן היה עבורי, שבקושי הכרתי אותו...
אני כואב את כאבך, אימי היקרה, שהייתה גם אימו".
ב-1919 הסכים אדוארד להיות נשיא הוועדה המארגנת של תערוכת האימפריה הבריטית בוומבלי שבמידלסקס.
לבקשתו נבנה לטובת התערוכה "מגרש ספורט לאומי גדול", שלימים נודע כאצטדיון ומבלי.
במהלך שנות ה-20 ייצג אדוארד את אביו באופן תדיר כנסיך ויילס ברחבי בריטניה ומחוצה לה.
דרגותיו הצבאיות, מסעותיו, מראהו ועובדת היותו רווק משכו אליו את תשומת הלב הציבורית.
בשיא הפופולריות שלו הוא היה לאדם המצולם ביותר בעולם ונהג לקבוע טרנדים אופנתיים לגברים.
במהלך ביקורו בארצות הברית ב-1924 דיווח המגזין "Men's Wear" כי "הגבר הממוצע באמריקה מתעניין בבגדיו של נסיך ויילס יותר מאשר באלו של כל אדם אחר".
אדוארד הרבה לבקר באזורי עוני בבריטניה ויצא ל-16 מסעות ברחבי האימפריה הבריטית בין 1919 ל-1935. במהלך ביקורו בקנדה ב-1919 הוא רכש את חוות בדינגפילד שבקרבת פקיסקו שבפרובינציית אלברטה, ובביקורו במדינה ב-1924 העניק את גביע נסיך ויילס ל-NHL.
במהלך ביקורו באוסטרליה ב-1920 יצא ללא פגע כאשר הרכבת עליה נסע ירדה מהפסים בפאתי פרת'.
ביקורו בהודו בנובמבר 1921 התרחש במקביל להפגנות ושביתות התנועה לאי שיתוף פעולה של מהטמה גנדי למען שלטון עצמי להודו, ובשיאן התרחשו מהומות בבומביי.
ב-1929 אלכסנדר לית', שמרן מצפון אנגליה, שכנע את הנסיך להגיע לביקור של מספר ימים באזורי מכרות הפחם של נורת'מברלנד ודרהאם, בהם אחוז האבטלה היה גבוה מאוד.
בין ינואר לאפריל 1931 אדוארד ואחיו הנסיך ג'ורג' יצאו למסע בן 29,000 ק"מ בדרום אמריקה על אוניית הקו האוקיינית "אורופסה".
בשובם טסו לנמל התעופה לה בורז'ה ומשם בטיסה נוספת ומיוחדת של אימפיריאל איירווייז ישירות לפארק הגדול בווינדזור.
למרות מסעותיו המרובים ופגישותיו הרבות עם מנהיגים ואנשים מרחבי העולם, אדוארד החזיק בדעות קדומות על רקע גזעי כלפי זרים ורבים מנתיני האימפריה הבריטית, מאחר שהאמין שהלבנים הם עליונים מטבעם ומיסודם.
ב-1920, במהלך ביקור באוסטרליה, הוא כתב על האבוריג'ינים והאוסטרלים המקומיים כי "הם היצור החי המזעזע ביותר שראיתי מאודי!!
הם הצורה הנחותה ביותר של בני אדם והקרובה ביותר לקופים".
במהלך שנות ה-20 וה-30, התנהגותו של אדוארד התאפיינה ברדיפת שמלות וחוסר אחריות, אשר הדאיגו מאוד את ראש הממשלה סטנלי בולדווין, אביו המלך ג'ורג' החמישי ואת סביבתו הקרובה של הנסיך.
אביו היה מאוכזב מהתנהגותו ומחוסר יכולתו להשתקע ולהיות רציני, נגעל מהרומנים השונים שלו עם נשים נשואות והסתייג מעלייתו של אדוארד לכס המלוכה לאחר מותו.
"לאחר שאמות", אמר ג'ורג', "הילד יהרוס את עצמו תוך 12 חודשים".
למלך ג'ורג' הייתה חיבה יתרה והעדפה לבנו השני אלברט (שכונה "ברטי") ולבתו הבכורה של אלברט, אליזבת (שכונתה "לילבת"), לימים ג'ורג' השישי ואליזבת השנייה בהתאמה.
הוא אף אמר לאחד מאנשי חצר המלוכה כי "תפילותיי הן שבני הבכור לא יינשא ודבר לא יחצוץ בין הכתר לבין ברטי וליליבת".
ב-1930 ג'ורג' החמישי העניק לאדוארד את הבעלות על מבצר בלוודר שבסארי ועל הפארק הגדול בווינדזור.
במתחמים אלו השתמש אדוארד לטובת מערכות היחסים שלו עם נשים נשואות, וביניהן פרדה דאדלי וורד וליידי פארנס האמריקאית, שהייתה אשתו של חברו של אדוארד.
פארנס היא שהכירה לאדוארד בהמשך את חברתה ווליס סימפסון, אשר התגרשה ב-1927 מבעלה הראשון, קצין הצי האמריקאי, וינפילד ספנסר.
בעלה השני, ארנסט סימפסון, היה איש עסקים בריטי-אמריקאי.
ווליס סימפסון הפכה למאהבתו של אדוארד במהלך נסיעתה של פארנס מחוץ לבריטניה, על אף שהנסיך התעקש בפני אביו שאין כך הדבר ושהוא לא מנהל כל מערכת יחסים עמה.
אולם, על אף הפצרותיו, מערכת היחסים שלו עם אביו נפגעה והתערערה אף יותר בשל מערכת יחסים זו.
אף על פי שהוריו פגשו את סימפסון בארמון בקינגהאם ב-1935, הם סירבו לקבל אותה לביקור נוסף.
הרומן של אדוארד עם גרושה אמריקאית הוביל לחששות כה כבדים, שאחרי הזוג עקבו סוכנים מהאגף המיוחד של משטרת המטרופולין של לונדון, שבחנו בחשאי את טבע מערכת היחסים ביניהם.
דוח של המשטרה פירט על ביקורם של הזוג בחנות עתיקות, שבעליה דיווח לשוטרים כי "האישה הזו מחזיקה את נסיך ויילס בין אצבעותיה".
האפשרות שגרושה אמריקאית עם עבר מפוקפק תנהל מערכת יחסים כזו עם יורש העצר הוביל לבהלה בקרב אנשי הממשלה והממסד.
המלך ג'ורג' החמישי נפטר ב-20 בינואר 1936 בבית סאנדרינגהאם שבנורפוק לאחר 25 שנים על כס המלוכה.
אדוארד הוכתר תחתיו כאדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת בגיל 43, כשהוא לא נשוי וללא ילדים וכשהשמועות על אופיו והתנהגותו רוחשות מסביב לעולם.
אולם, טיב הקשר שלו עם סימפסון טרם היה ידוע ברבים.
ביום שלאחר מכן, אדוארד חרג מהנהוג וצפה בהכרזה על עלייתו לכס המלוכה מחלון בארמון סנט ג'יימס, כשהוא מלווה בסימפסון.
אדוארד הפך למלך הראשון בהיסטוריה של בריטניה לטוס במטוס, כשטס מסאנדרינגהאם ללונדון לטובת מועצת העלייה שלו.
אדוארד גרם לאי-נוחות בקרב חוגי הממשל בשל פעילויות שהתפרשו כהתערבות בעניינים פוליטיים.
לדוגמה, במהלך ביקורו בכפרים נחשלים בדרום ויילס, אמר אדוארד כי "משהו חייב להיעשות" למען כורי הפחם, מה שנתפס כניסיון להנחות את מדיניות הממשלה, על אף שלא הציע פתרונות או שינויים ממשיים.
שרי הממשלה הסתייגו מלשלוח מסמכים מסווגים או מדיניים למבצר בלוודר בו ישב אדוארד, מאחר שהיה ברור כי הוא אינו מקדיש להם תשומת לב.
כמו כן, רבים מהם חששו כי סימפסון ואורחים נוספים של אדוארד עשויים לקרוא בהם, מה שהיה עשוי להוביל לחשיפה של סודות מדינה.
גישתו החריגה והלא "אורתודוקסית" של אדוארד נגעה גם במטבעות שנשאו את דיוקנו; אדוארד ביקש לחרוג מן המסורת, במסגרתה צד הפרופיל של המלך מוטבע בכיוון ההפוך משל קודמו - הוא התעקש שפניו יופנו לכיוון שמאל, בדומה לאביו, על מנת שיהיה ניתן לראות את פסוקת השיער שלו.
קומץ מטבעות בלבד הוטבעו בטרם ויתורו של אדוארד על כס המלוכה, והם נדירים ביותר.
כשאחיו של אדוארד, ג'ורג' השישי, עלה לכס המלוכה אחריו, גם פניו הופנו כלפי שמאל על מנת לשמור על המסורת, שכן אדוארד היה אמור לפנות לימין.
ב-16 ביולי 1936 הוציא ג'ורג' אנדרו מקמהון אקדח טעון בקרבתו של אדוארד בזמן שרכב על סוס בדרך קונסטיטושן שבקרבת ארמון בקינגהאם.
המשטרה זיהתה את האקדח והתנפלה על מקמהון, שנעצר.
כמהלך משפטו, הוא טען כי "כוח חיצוני" הוא שפנה אליו על מנת להרוג את אדוארד, שהוא הודיע ל-MI5 על תוכניתו ושהוא הוציא אותה אל הפועל רק על מנת לעזור ל-MI5 לעצור את העבריינים האמיתיים.
בית המשפט דחה את טענותיו ושלח אותו לכלא לשנה.
יש המאמינים כי מקמהון באמת היה בקשר עם ה-MI5, אך המהימנות של טענותיו האחרות עדיין מוטלת בספק.
באוגוסט ובספטמבר אדוארד וסימפסון שטו במזרח הים התיכון על סיפון יאכטת הקיטור "נהלין".
באוקטובר כבר היה ברור שהמלך החדש מתכנן להתחתן עם סימפסון, במיוחד כשהליך גירושיה של סימפסון הגיע לבית המשפט לעניינים אזרחיים באיפסוויץ'.
על אף שהשמועות על הרומן בין סימפסון לאדוארד כבר היו נפוצות בארצות הברית בתקופה זו, כלי התקשורת בממלכה המאוחדת בחרו שלא לדווח על כך, ועל כן הציבור הבריטי לא ידע דבר עד לדצמבר 1936.
ב-16 בנובמבר 1936 הצהיר אדוארד בפני ראש הממשלה סטנלי בולדווין על רצונו להינשא לסימפסון כשהליך גירושיה יושלם.
בולדווין הודיע לו שהנישואים הללו יתפסו כ"לא מוסריים" בקרב העם.
כמלך אנגליה, אדוארד היה גם ראש הכנסייה האנגליקנית, והארכיבישוף מקנטרברי, היה מהמתנגדים החריפים לנישואים בין אדוארד לסימפסון והתעקש שאם אדוארד יבחר להינשא לה יהיה עליו לוותר על כס המלוכה.
אדוארד וסימפסון התעקשו למסד את מערכת היחסים ביניהם.
אדוארד ניסה להציע פתרון חלופי, במסגרתו הנישואים יוגדרו נישואים מורגנטיים, אולם ההצעה נדחתה.
בולדווין התייעץ גם עם פוליטיקאים בכירים מהאופוזיציה, ולאחר מכן הציג בפני המלך שלוש אפשרויות; הראשונה - שלא להינשא לסימפסון; השנייה - להינשא ולהסתכן במשבר חוקתי, שכן אז תיאלץ כל הממשלה להתפטר; והשלישית - לוותר על הכתר ולעשות כרצונו כאדם פרטי.
אדוארד חתם על כתב הוויתור ב-10 בדצמבר 1936 בנוכחות שלושת אחיו הצעירים - הנסיך אלברט, דוכס יורק, הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר והנסיך ג'ורג', דוכס קנט.
הפרלמנט הבריטי העביר למחרת היום חוק מיוחד לאישור התפטרותו של המלך.
בחוק נקבע שמיד עם חתימת ההסכמה המלכותית לחוק (חתימה הנדרשת לכל חוק באנגליה) יחדל אדוארד להיות מלך, והכתר יעבור אוטומטית לבא בתור בסדר הירושה - אחיו, אלברט (לעתיד, המלך ג'ורג' השישי).
ביום שלאחר מכן, פעולתו האחרונה של אדוארד כמלך הייתה לתת את חתימת ההסכמה לחוק.
כמו כן, בהתאם לחוק וסטמינסטר, אישרו כל ראשי הדומיניונים את הוויתור של אדוארד על כס המלוכה.
לאחר התפטרותו, ולאחר שחזר לתואר של נסיך, אדוארד נשא נאום רשמי לאומה בו הסביר את החלטתו.
הנאום כלל את השורה המפורסמת .
ביום שלאחר מכן אדוארד עזב את בריטניה וטס לאוסטריה; סימפסון לא יכלה להצטרף אליו עד שגירושיה הושלמו מספר חודשים לאחר מכן.
אדוארד לא זכה לטקס הכתרה בטרם ויתר על תוארו.
בתאריך שבו תוכנן במקור להיערך טקס ההכתרה שלו, הוכתר אחיו.
בתו הבכורה של אחיו, אליזבת, הפכה לראשונה בסדר הירושה לכתר הבריטי.
ב-12 בדצמבר 1936 התכנסה המועצה המלכותית לציון עלייתו לכס המלוכה של ג'ורג' השישי, אשר הכריז על כוונתו להעניק לאחיו אדוארד את התואר "דוכס וינדזור" ואת תואר הכבוד "הוד מעלתו המלכותי".
הוא ביקש להפוך את הענקת התארים לפעולתו הראשונה כמלך, אך המסמכים הרשמיים בנושא לא נחתמו עד 8 במרץ בשנה שלאחר מכן.
במהלך תקופת ביניים זו נקרא אדוארד "דוכס וינדזור" בלבד, ללא תואר הכבוד.
החלטתו של ג'ורג' להפוך את אדוארד לדוכס מלכותי נועדה, בין היתר, למנוע ממנו מלהתמודד לבית הנבחרים הבריטי או להביע עמדה פוליטית בבית הלורדים.
מכתב הרשאה מ-27 במאי 1937 העניק בשנית את התואר "הוד מעלתו המלכותי" לאדוארד, אך הבהיר מפורשות כי "אשתו וצאצאיו, אם יהיו, לא יזכו לתארים האלו".
יש שהגדילו לעשות ואף כינו אותו פשוט "מר אדוארד וינדזור".
ב-14 באפריל 1937 הגיש פרקליט המדינה הבריטי דונלד סומרבל למזכיר הפנים ג'ון סיימון תזכיר שמסכם את דעתו ואת דעותיהם של פרקליט המדינה הסקוטי תומאס קופר והיועץ הפרלמנטרי גרנוויל רם בנושא הענקת התואר "הוד מעלתה המלכותית" לסימפסון:
אנו נוטים לגישה שעם ויתורו על כס המלוכה, דוכס וינדזור לא יכול היה להמשיך לטעון לתואר "הוד מעלתו המלכותי".
במילים אחרות, לא יכלה לעלות התנגדות סבירה אם המלך היה מחליט שהוצאתו מסדר הירושה תגרור גם לשלילת זכותו לתואר שניתן לו במכתבי ההרשאה הקיימים.
אולם, את השאלה יש לבחון לאור העובדה כי, מסיבות מובנות, מי שנהנה מתמיכתו של הוד מלכותו לשאת בתואר זה כבר כונה בתואר "הוד מעלתו המלכותי" באירועים ובמסמכים רשמיים.
לאור התקדים, נראה ברור שאשתו של הוד מעלתו המלכותי תהנה מאותו התואר אלא אם ינקטו או ננקטו צעדים מתאימים על מנת למנוע אותו ממנה.
הגענו למסקנה שלאישה אין כל בסיס חוקי לטעון לזכות זו.
הזכות להשתמש בתואר, לתפיסתנו, נמצאת בשליטתו של הוד מלכותו ולו הכוח להסדירה באמצעות מכתבי הרשאה כלליים או ספציפיים.
סימפסון שינתה את שמה לווליס וורפילד ואדוארד נישא לה בטקס פרטי ב-3 ביוני 1937 בשאטו דה קנדה שעל יד טור שבצרפת.
הטקס נערך על ידי הכומר האנגליקני רוברט אנדרסון ג'רדין מדרלינגטון שבמחוז דרהאם.
ג'ורג' השישי אסר על חברי משפחת המלוכה להשתתף בטקס לתרעומתם של ווליס ואדוארד, שביקש שאחיו הנסיכים הנרי וג'ורג' (דוכסי גלוסטר וקנט בהתאמה) ובן דודו מדרגה שנייה לואי מאונטבאטן יגיעו לטקס.
שלילת התואר "הוד מעלתה המלכותית" מווליס גרם למתחים רבים בין אדוארד למלך ולבית המלוכה, אך מתחים אלו התגברו בשל המחלוקות על ההסדרים הכלכליים ביניהם.
ממשלת בריטניה סירבה לכלול את ווליס ואדוארד ברשימה האזרחית, אשר חבריה מקבלים תמיכה כלכלית מטעם האוצר הבריטי, ולכן המלך שילם את קצבתו של אדוארד מכיסו.
אדוארד, שהיה הבן הבכור, קיבל בירושה מאביהם את טירת בלמורל ובית סנדרינגהאם.
הארמונות, שהיו רכוש פרטי של משפחת המלוכה, לא עברו אוטומטית למלך החדש לאחר הוויתור על הכתר, ואדוארד הכריח את אחיו לקנות אותם ממנו ב-300 אלף לירות שטרלינג, אשר הועברו לו בתשלומים שנתיים.
אדוארד היה מתקשר לג'ורג' באופן תכוף בתחילתה של מלוכותו, על מנת להפציר בו להעביר לו כספים נוספים ולהעניק לווליס את התואר "הוד מעלתה המלכותית", עד שהמלך הורה לא להעביר אליו את השיחות.
היחסים בין אדוארד לשאר משפחת המלוכה היו מתוחים למשך עשרות שנים.
אדוארד הניח שלאחר מספר שנות גלות בצרפת הוא יוכל לחזור ולהשתקע בבריטניה.
אולם, ג'ורג' השישי, שנתמך בידי המלכה מרי והמלכה אליזבת, איים על אדוארד שאם יחזור לבריטניה ללא הזמנה הוא יפסיק את התמיכה הכלכלית בו.
אדוארד התמלא במרירות כלפי אימו, המלכה מרי, וכתב לה בשנת 1939 לאחר שסירבה לאשר לו להגיע לאזכרת אביו ש"מכתבך האחרון השמיד את שמץ הרגשות שנותרו לי כלפייך...
והפך את המשך ההתכתבות בינינו לבלתי אפשרית".
באוקטובר 1937 ווליס ואדוארד ביקרו בגרמניה הנאצית בניגוד להמלצת הממשלה הבריטית, ופגשו את אדולף היטלר בבית הנופש שלו ברגהוף שבבוואריה.
הביקור זכה לסיקור נרחב בתקשורת הגרמנית ובמהלכו הדוכס הצדיע במועל יד תוך אמירת זיג הייל.
בגרמניה "התייחסו אליהם כמו למלוכה...
אנשי האריסטוקרטיה קדו בפניה ונהגו בה בכל הכבוד והמעמד שהדוכס תמיד רצה בהם", טען הביוגרף המלכותי אנדרו מורטון בריאיון ל-BBC בשנת 2016.
אלברט פון מנסדורף-פויי-דיטריכשטיין, שהיה השגריר האוסטרי בלונדון ובן דודו מדרגה שנייה וחברו של המלך ג'ורג', האמין שאדוארד העדיף את הפשיזם הגרמני כסוללת מגן מפני הקומוניזם, ושהוא אף תמך תחילה בברית עם גרמניה הנאצית.
לדברי אדוארד, החוויות ו"סצנות האימה" בהן חזה במלחמת העולם הראשונה הובילו אותו לתמוך במדיניות הפיוס כלפי גרמניה הנאצית.
היטלר ראה באדוארד כידידותי כלפי משטרו והאמין שיחסי גרמניה–הממלכה המאוחדת יכלו להיות טובים בהרבה אם לא היה מוותר על כס המלוכה.
אלברט שפר ציטט את היטלר באומרו כי "אני בטוח שאיתו היה ניתן להשיג יחסים ידידותיים קבועים.
אם היה נשאר, הכל היה אחרת.
הוויתור שלו על כס המלוכה היה הפסד חמור עבורנו".
ווליס ואדוארד השתקעו בפריז, בה שכרו אחוזה בסוף 1938.
במאי 1939 אדוארד התראיין לתחנת הרדיו של רשת NBC - זה היה לריאיון הראשון שלו מאז ויתר על כס המלוכה.
הריאיון התקיים במהלך ביקורו של אדוארד בשדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה בוורדן שבצרפת.
בריאיון אדוארד קרא לשלום באירופה, בעקבות רוחות הקרב שנשבו בה באותה התקופה: "אני במודעות עמוקה לנוכחותם של המתים הרבים, ואני משוכנע שאם יכלו להשמיע את קולם הם היו תומכים בדבריי.
אני מדבר כעת כחייל של המלחמה הקודמת שתפילתו הכנה ביותר היא שרשע וטירוף הרסני לא יכבשו את המין האנושי בשנית.
אין אף אומה שאנשיה רוצים במלחמה".
הריאיון נשמע על ידי מיליונים ברחבי העולם, אך ה-BBC סירב לשדר אותו.
הריאיון שודר מחוץ לארצות הברית ברדיו גלים קצרים ודווח במלואו בעיתונות הכתובה הבריטית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, ווליס ואדוארד שבו לבריטניה בסיועו של לואי מאונטבאטן, על סיפון אה"מ קלי.
אולם, הם חזרו במהרה לצרפת, מאחר שאדוארד הצטרף לחיל המשלוח הבריטי בצרפת כמייג'ור גנרל, על אף שהיה בדרגת פילדמרשל.
בפברואר 1940 השגריר הגרמני בהאג, יוליוס פון צך-בורקרסרודה, טען שאדוארד הדליף את תוכניות המלחמה של בעלות הברית להגנה על בלגיה, טענה שהנסיך הכחיש.
כשגרמניה הנאצית פלשה לצרפת במאי 1940 ווליס ואדוארד נמלטו אל עיירת הנופש הדרומית ביאריץ, וביוני אל ספרד.
בספרד קיימו שורת מגעים עם נציגי המשטר הנאצי, בהם הביע אדוארד את אכזבתו מהמשטר בבריטניה.
הדבר דווח ליואכים פון ריבנטרופ ולאדולף היטלר אשר הורו לפעול להעברת הזוג לטריטוריה בשליטה גרמנית.
ביולי עבר הזוג לפורטוגל, שם גרו בביתו של ריקרדו איספיריטו סנטו, בנקאי פורטוגזי שהיה מקושר הן לבריטים והן לגרמנים.
תחת שם הקוד "מבצע וילי", סוכנים נאצים ובראשם ולטר שלנברג תכננו לשכנע את אדוארד לשוב לספרד, ואף לחטוף אותו אם הדבר יידרש.
אולם, הידיעות על ניסיונות החטיפה של אדוארד הגיעו למשרד החוץ הבריטי, אשר הזהיר את ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, אליו כתבו כי "הדוכס הוא תומך נאצים ידוע והוא עשוי להפוך למוקד למזימות".
לכן, צ'רצ'יל איים על אדוארד שאם לא ישוב לבריטניה יעלה אותו למשפט צבאי.
אדוארד מונה למושל איי הבהאמה, שהייתה מושבה בריטית.
הגרמנים, מצדם, ניסו לגרום לזוג להישאר בליסבון.
נעשו מאמצים מצידם לגרום להם להאמין שהשירות החשאי הבריטי חפץ במותם, וכי יחוסלו על ידו ברגע בו יגיעו לאיי הבהאמה.
על אף שפקידים פורטוגלים, עושי דברו של היטלר, השהו את הפלגת האנייה בנימוק כי בחפצי הזוג הונחה פצצה, ווליס ואדוארד עזבו את ליסבון ב-1 באוגוסט 1940 על סיפון אוניית המסחר האמריקאית אקסקליבר, שסטתה במיוחד מנתיבה לניו יורק ועצרה לטובת הזוג בברמודה.
מברמודה הם הפליגו ב-15 במאי לנסאו על סיפון אונייה של חברה בת של הרכבת הלאומית הקנדית והגיעו יומיים לאחר מכן.
אדוארד לא נהנה מתפקידו החדש ובשיחות פרטיות התייחס לברמודה כ"מושבה בריטית סוג ג'".
משרד החוץ הבריטי התנגד בחריפות כשווליס ואדוארד תכננו להפליג על סיפון יאכטה של איל ההון השוודי אקסל ונר-גרן, שסוכנויות המודיעין הבריטיות והאמריקאיות האמינו בשגגה שהיה לחבר קרוב של מפקד הלופטוואפה, הרמן גרינג.
אדוארד קיבל שבחים רבים על ניסיונותיו להילחם בעוני של תושבי איי הבהאמה, על אף שחש כלפיהם בוז כמו שחש כלפי רוב תושביה הלא-לבנים של האימפריה.
אדוארד צוטט בדבריו על אטיאן דופוש, עורך העיתון נסאו דיילי טריביון: "צריך לזכור שדופוש הוא יותר מחצי שחור (Negro) ובשל המנטליות המשונה של הגזע הזה, הם ככל הנראה לא יכולים לעלות לגדולה מבלי לאבד את שיווי המשקל".
הוא קיבל שבחים, אפילו מדופוש, על השקטת המרי האזרחי בנסאו שהתפרץ בשל העוני בעיר והמשכורות הנמוכות בה.
אולם, הוא האשים במרי ובאי השקט "עושי נזק - קומוניסטים" ו"אנשים בעלי שורשים מיהדות מזרח אירופה, שהבטיחו לעצמם משרות כאמתלה להימנעות מגיוס לצבא הבריטי".
הוא התפטר מתפקידו כמושל ב-16 במרץ 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
היסטוריונים רבים טענו כי אדולף היטלר היה מעוניין להפוך את אדוארד לשליט בובה גרמני של בריטניה לאחר מבצע ארי-הים.
כמו כן, נטען שבשל הסימפתיה שרכשו ווליס ואדוארד למשטר הנאצי לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה, התקבלה ההחלטה בממשלה הבריטית להעבירם לאיי הבהאמה וזאת על מנת למנוע אפשרות שייפעלו לטובתה.
ב-1940 אמר אדוארד כי "ב-10 השנים האחרונות גרמניה ארגנה מחדש את החברה שלה באופן מוחלט...
מדינות שלא היו מוכנות לקבל ארגון מחדש שכזה של החברה שלהן ואת ההקרבות הכרוכות בכך, צריכות לשנות את המדיניות שלהן".
בזמן השלטון הגרמני בצרפת, ביקש אדוארד מכוחות הוורמאכט להציב שמירה על נכסיו בפריז ובריביירה הצרפתית ונענה בחיוב.
בדצמבר 1940 התראיין אדוארד למגזין האמריקאי ליברטי במשכן המושל בנסאו.
את תוכן הריאיון העביר המראיין, פולטון אוורסלר, לנשיא האמריקאי, פרנקלין דלאנו רוזוולט, בפגישה שערכו בבית הלבן ב-23 בדצמבר 1940. הריאיון פורסם ב-22 במרץ 1941 ובו צוטט אדוארד באומרו ש"היטלר היה המנהיג הנכון וההגיוני של העם הגרמני" ושהגיע הזמן בו נשיא ארצות הברית צריך לגשר להסדר שלום באירופה.
אדוארד מחה בטענה כי דבריו סולפו והוצאו מהקשרם.
לאחר חששות רבים שעלו בקרב בעלות הברית מהמזימות שרוחשות סביב אדוארד, החליט רוזוולט להורות על מעקב מודיעיני אחריו ואחרי ווליס במהלך ביקורם בפאלם ביץ' שבפלורידה באפריל 1941. אחד מהמודיעים שגויסו היה קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, ששימש באותה התקופה כנזיר בנדיקטיני בארצות הברית.
הדוכס סיפר ל-FBI כי ווליס קיימה יחסי מין עם השגריר הגרמני בלונדון, יואכים פון ריבנטרופ ב-1936, שהיא נותרה איתו בקשר מאז ושהיא מדליפה סודות מדינה לגרמנים.
הסופר צ'ארלס הייאם טען כי אנתוני בלאנט, שהיה סוכן MI5 ומרגל סובייטי, פעל לקראת סוף המלחמה בהוראת בית המלוכה הבריטי על אדמת אירופה.
בלאנט הגיע לארמון בעיר קרונברג אים טאונוס שבהסן, אז בשטח הכיבוש האמריקאי בגרמניה על מנת להשיג מכתבים רגישים שהוחלפו בין אדוארד לבין אדולף היטלר ומנהיגים נאציים אחרים.
בשלהי שנות ה-50 פורסמו "מסמכי מרבורג", אשר נמצאו על ידי חיילים אמריקאיים במרבורג במאי 1945, ואלו חיזקו את התיאוריות בדבר תמיכתו של אדוארד באידאולוגיה הנאצית ואף אישרו את קיומו של מבצע וילי, שהיה מבצע בו תכננו הנאצים לחטוף את הדוכס ואשתו.
צ'רצ'יל דיווח לקבינט הבריטי באותה שנה כי אדוארד עצמו לא היה מודע לתוכנית.
ארבע שנים לאחר מכן המידע על מברקי הנאצים דלף לעיתונות, ואדוארד שנשאל עליהם פטר אותם כ"פברוק מוחלט".
לאחר המלחמה, הודה אדוארד בספר הזיכרונות שלו כי העריץ את הגרמנים, אך שלל טענות על היותו פרו-נאצי.
על היטלר כתב: "הפיהרר נדמה לי כדמות מגוחכת, עם ההצגות הדרמטיות שלו והיומרות הבומבסטיות שלו".
בשנות ה-50 העיתונאי פרנק ג'יילס שמע את אדוארד מאשים את שר החוץ הבריטי אנתוני אידן בכך ש"האיץ את המלחמה בשל היחס שלו למוסוליני...
זה מה שאידן עשה, הוא עזר להביא את המלחמה....
בשנות ה-60 אדוארד אמר לחברו, פטריק בלפור, ברון קינרוס כי "אף פעם לא חשבתי שהיטלר היה כזה בחור נורא".
בסרט התיעודי Edward VIII: Britain's Traitor King, אשר שודר במרס 2022 בערוץ 4 הבריטי, הוצגו מסמכים, קטעי יומנים וראיונות שחשפו את מידת המעורבות של אדווארד עם המשטר הנאצי.
בין השאר ניטען כי אדווארד קיווה לחזור לשלטון באנגליה בגיבוי הנאצים, ואף סיפק להם מידע מודיעני רגיש שנועד לאפשר להם להכניע את בריטניה במלחמה.
עוד נטען כי "פרשת סימפסון" לא הייתה אלא סיפור כיסוי, שמטרתו הייתה להסיט את תשומת הלב של הציבור מבגידתו בארצו ובמשפחתה.
עם תום המלחמה ווליס ואדוארד שבו לצרפת, בה התגוררו לשארית חייהם כשהם למעשה בגמלאות - אדוארד לא החזיק שוב באף תפקיד רשמי.
התכתבויות שנערכו בשנים 1946–1949 בין אדוארד לחברו קנת דה קורסי נחשפו בארצות הברית ב-2009; באותה התקופה בריאותו של ג'ורג' השישי התדרדרה ודה קורסי חשש מהשפעתה של משפחת מאונטבאטן על יורשת העצר, הנסיכה אליזבת.
על כן, במכתבים מתוארת תוכניתו של דה קורסי, במסגרתה ישוב אדוארד לאנגליה וימצב את עצמו כעוצר של הממלכה.
דה קורסי הציע לאדוארד לרכוש אחוזה חקלאית בפאתי לונדון על מנת לצבור את תמיכתו של הציבור הבריטי ולהפוך את עצמו לזמין במקרה שהמלך יהפוך לא כשיר.
אולם, אדוארד היסס להוציא לפועל את התכנית ובזמן זה התאושש המלך מניתוח שעבר, מה שהסיר זמנית את האופציה לאי כשירות.
הממשלה הבריטית סיפקה את קצבתו של אדוארד לאחר המלחמה והוא התפרנס גם מסחר לא חוקי במטבעות חוץ.
עיריית פריז סיפקה לו בית בפרוור ניי-סיר-סן תמורת דמי שכירות שנתיים.
הממשלה הצרפתית פטרה אותו מתשלומי מס הכנסה, והותר לו לרכוש מוצרים פטורים ממס דרך השגרירות הבריטית.
ב-1952 ווליס ואדוארד רכשו ושיפצו בית נופש בגיף-סור-איווט, שהיה לנכס היחידי שאי פעם היה בבעלותם.
ב-1951 אדוארד הוציא לאור ספר זיכרונות, "סיפורו של מלך", בו הביע את חילוקי הדעות שלו עם הפוליטיקה הליברלית.
התמלוגים על הספר הפכו להכנסה נוספת עבור הזוג.
גם בשנות ה-50 וה-60 נותרה תדמיתם של ווליס ואדוארד כידוענים ברחבי העולם ובייחוד בפריז, בה התגוררו וכן בערים גדולות כמו ניו יורק ולונדון.
הם נהגו לארח מסיבות, לשבת בבתי קפה יוקרתיים ותרו הלוך ושוב בין פריז לניו יורק.
בעקבות פטירתו של ג'ורג' השישי, בפברואר 1952 הוכתרה אחייניתו של אדוארד בשם אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ווליס ואדוארד לא הגיעו להכתרה, אלא צפו בה בטלוויזיה בפריז.
אדוארד טען שלא נהוג ששליט או שליט לשעבר יגיע להכתרה של שליט אחר.
אדוארד כתב מאמרי דעה על ההכתרה למגזין סאנדיי אקספרס הבריטי (מהדורה של הדיילי אקספרס) ולמגזין Woman's Home Companion האמריקאי, כמו גם ספר קצר בשם "הכתר והעם, 1902-1953".
ב-1955 הזוג הגיע לביקור בבית הלבן, בתקופת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר.
כמו כן, הם הופיעו בתוכנית הטלוויזיה "Person to Person" בהנחייתו של אדוארד מורו ב-1956, וב-1970 ערכו ריאיון טלוויזיוני בן 50 דקות ל-BBC בהנחיית קנת האריס.
ב-4 באפריל באותה השנה הזמין אותם הנשיא האמריקאי ריצ'רד ניקסון כאורחי כבוד לארוחת ערב בבית הלבן יחד עם וורן ברגר, צ'ארלס לינדברג, אליס רוזוולט, ארנולד פלמר, ג'ורג' הרברט ווקר בוש ופרנק בורמן.
משפחת המלוכה מעולם לא קיבלה את ווליס, והמלכה מרי מעולם לא הסכימה אפילו לפגוש אותה באופן רשמי.
כמו כן, במשך שנים רבות לא היו בני משפחת המלוכה בקשר גם עם אדוארד, כמעין חרם לא רשמי.
אולם, אדוארד פגש מדי פעם את אימו ואת אחיו המלך ג'ורג' ואף הגיע להלווייתו ב-1952. עד יום מותה, המלכה מרי כעסה על בנה וזעמה על בחירתו להתחתן עם ווליס, וצוטטה באומרה "לוותר על הכל בשביל זה?".
ב-1965 ווליס ואדוארד שבו ללונדון; ביקרו אותם המלכה אליזבת, גיסתו של אדוארד מרינה, נסיכת יוון ודנמרק ואחותו מרי, הנסיכה המלכותית, אשר מתה שבוע לאחר פגישתם והם הגיעו להלווייתה.
ב-1967 הצטרפו למשפחת המלוכה בציון מאה שנים להולדת המלכה מרי.
האירוע הרשמי האחרון בו השתתף אדוארד היה הלווייתה של מרינה ב-1968; הוא סירב להזמנתה של אליזבת השנייה להכתרתו של צ'ארלס כנסיך ויילס ב-1969 ואמר כי הוא בטוח שהנסיך לא ירצה שיגיע לשם "דודו-הגדול הזקן".
בשנות ה-60 בריאותו של אדוארד התדרדרה.
בדצמבר 1964 הוא נותח ביוסטון על ידי מייקל דבייקי בשל מפרצת באבי העורקים הבטני ובפברואר 1965 הוא נותח על ידי סטיוארט דיוק-אלדר בשל היפרדות רשתית בעינו השמאלית.
בשלהי 1971 אדוארד, שהיה מעשן מגיל צעיר, אובחן בסרטן ראש צוואר וטופל באמצעות טיפול קובלט רדיותרפי.
ב-18 במאי 1972, ביקרו אותו בביתו שבפריז אחייניתו המלכה אליזבת ובנה, הנסיך צ'ארלס במהלך ביקורם בצרפת.
המלכה ואדוארד שוחחו למשך 15 דקות, אך רק ווליס הופיעה בתמונה המלכותית, מאחר שאדוארד היה תשוש מדי.
ב-28 במאי 1972, עשרה ימים לאחר ביקורה של המלכה, אדוארד נפטר בביתו שבפריז, פחות מחודש לפני יום הולדתו ה-78. גופתו הושבה לבריטניה וארונו הוצב בקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור.
ב-5 ביוני נערך טקס הלוויה שלו בקפלה בנוכחות המלכה, משפחת המלוכה ואשתו ווליס, אשר לנה בארמון בקינגהאם.
במקור תכננו ווליס ואדוארד להיקבר בבולטימור, סמוך לקברו של אביה.
אולם, בעקבות הסכם שערכו עם המלכה אליזבת ב-1965 הוסכם שייקברו באנגליה.
אדוארד נקבר בבית הקברות המלכותי, פרוגמור, מאחורי המאוזיליאום המלכותי של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט.
כשהיא חלשה מאוד וסובלת מדמנציה, ווליס נפטרה ב-1986 ונקברה לצד בעלה בפרוגמור.
בראיית היסטוריונים כדוגמת פיליפ ויליאמסון, במאה ה-21 רווחת האמונה הפופולרית שגורסת כי הנסיבות שהובילו לוויתורו של אדוארד על כס המלוכה היו פוליטיות ולא דתיות וכי ההגבלים הדתיים שמנעו מאדוארד להמשיך ולכהן כמלך "לא מספקים הסבר שמניח את הדעת".
אולם, אמונה זו מקורה בעובדה שבחברה המודרנית גירושים הם הרבה יותר נפוצים ומקובלים חברתית מאשר בממלכה המאוחדת באותה התקופה.
ויליאמסון טוען כי הגבלים דתיים אלו שחלו על המלך אכן היו מספקים באותה תקופה ובשלם לא היה יכול להמשיך לכהן כמלך אם ביקש להתחתן עם גרושה.
28 במאי 1898 - 22 בינואר 1901 - הוד מעלתו המלכותי הנסיך אדוארד מיורק
22 בינואר 1901 - 9 בנובמבר 1901 - הוד מעלתו המלכותי הנסיך אדוארד מקורנוול ויורק
9 בנובמבר 1901 - 6 במאי 1910 - הוד מעלתו המלכותי הנסיך אדוארד מוויילס
20 בינואר 1936 - 11 בדצמבר 1936 - הוד מלכותו המלך אדוארד השמיני (בהודו: הוד מעלתו המלך-קיסר)
בעת עלייתו לשלטון השתמש אדוארד השמיני בשלט האצולה המלכותי, אולם זה עבר למלך ג'ורג' השישי לאחר המלכתו.
שלט האצולה שעוצב עבור דוכס וינדזור, עשה שימוש בשלט האצולה הקיים בשינוי אחד - הוספת שלוש תגיות שבאמצעית שבהן הוטען כתר אדוארד הקדוש.
אדוארד ון ביינום (בהולנדית: Eduard van Beinum; 3 בספטמבר 1901 – 13 באפריל 1959) היה מנצח הולנדי.
ביינום, יליד ארנהם התחיל ללמוד נגינה בכינור ובפסנתר בגיל צעיר והצטרף לתזמורת ארנהם ככנר בשנת 1918. הוא היה מנצח התזמורת של הארלם משנת 1927 עד 1931, ואחר כך התמנה למנצח משנה (לוילם מנגלברג, מנצחה של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם.
בשנת 1938 עלה לדרגת מנצח ראשי.
בשנת 1947 התייצב בראש התזמורת הפילהרמונית של לונדון, אבל עזב אחרי שתי עונות מוצלחות כדי לקבל שוב לידיו את הנהלת תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית.
הוא מת בשנת 1959 באמסטרדם מהתקף לב בשעת חזרה על הקונצרט, לקראת ביצוע הסימפוניה הראשונה של ברהמס.
אדוארד ויטן הוא פיזיקאי עיוני יהודי-אמריקאי, המתמקד בפיזיקה מתמטית.
זוכה מדליית פילדס, פרופסור במכון למחקר מתקדם באוניברסיטת פרינסטון.
מהחוקרים המובילים בעולם בתורת המיתרים (אבי תורת M) ובתורת השדות הקוונטית.
ויטן נולד בבולטימור שבמרילנד, בן ללוריין, בת למשפחה יהודית, וללואי ויטן, פיזיקאי עיוני שעסק בכבידה ובתורת היחסות הכללית.
קיבל תואר ראשון בהיסטוריה (מקצוע משני בלשנות) מאוניברסיטת ברנדייס.
ויטן חלם להיות כתב פוליטי ופרסם מאמרים ב"ניו ריפבליק" וב"דה ניישן" (The Nation).
עבד תקופה קצרה בקמפיין הבחירות של ג'ורג' מקגוורן.
השתתף במשך סמסטר אחד בלימודי כלכלה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ופרש.
אחר כך עבר לאוניברסיטת פרינסטון שם התחיל במחלקה למתמטיקה שימושית, עבר ללימודי פיזיקה עשה את עבודת הדוקטורט בהנחייתו של דייוויד גרוס (לימים חתן פרס נובל לפיזיקה) וקיבל תואר דוקטור בשנת 1976. בשנים 1976 – 1977 עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
שימש פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת פרינסטון בשנים 1980–1987. משנת 1987 משמש כפרופסור לפיזיקה מתמטית, כחבר קבוע במחלקת מדעי הטבע במכון למחקר מתקדם.
היה פרופסור אורח במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) למשך כשנתיים (1999-2001).
עבודתו של ויטן משלבת ראייה נרחבת בפיזיקה ושליטה יוצאת דופן במתמטיקה מודרנית.
הוא היה פעיל בעיקר בתחום תורת השדות הקוונטית ותורת המיתרים, ובתחומים קשורים בטופולוגיה.
בין תרומותיו הרבות נמצאות ההוכחה למשפט האנרגיה החיובית ביחסות הכללית, עבודתו ביחס לסופר-סימטריה ותאוריית מורס, מבואותיו לתורת טופולוגית השדות הקוונטית ועבודתו סביב שדות הכיול לסימטריית ראי וסופר-סימטריה, והנחתו בנוגע לקיום תורת ה-M.
ויטן הוא בעל מדד הירש הגבוה ביותר מבין הפיזיקאים החיים (נכון לשנת 2005).
לרגל קבלת פרס הארווי הגיע לסדרת הרצאות בטכניון (בין 31 בינואר ל-2 בפברואר 2006) שם הרצה בעיקר בנושאים הנוגעים לתורת המיתרים.
ויטן נשוי לפיזיקאית (ממוצא איטלקי) קיארה נאפי המשמשת כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת פרינסטון.
אחיו, מאט ויטן, הוא תסריטאי ומפיק של מספר סדרות טלוויזיה פופולריות, כולל "פרקליטי אל איי" ו"האוס".
ויטן נערץ רבות על ידי הסובבים אותו.
סר מייקל עטיה אמר עליו את דברי השבח הבאים:
"על אף היותו פיזיקאי באופן חד-משמעי, שליטתו במתמטיקה מתחרה עם קומץ מתמטיקאים...
שוב ושוב הפתיע את הקהילה המתמטית ביישום גאוני של רעיון פיזיקלי המובילים לתאוריות מתמטיות חדשות ועמוקות...