tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחת מהופעותיו הציבוריות האחרונות של קלהאן הייתה ב-29 באפריל 2002, כאשר זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-90, הוא ישב לצד מי שכיהן אז כראש הממשלה טוני בלייר ולצד שלושה ראשי ממשלה לשעבר שהיו אז בחיים, בארוחת ערב בארמון בקינגהאם שהייתה חלק מחגיגות יובל הזהב למלכות אליזבת השנייה.
לצדו ישבה בארוחה בתו, מרגרט, שהיא חברת בית הלורדים.
ג'יימס קלהאן מת ב-26 במרץ 2005 בכפר רינגמר לאחר שלקה בדלקת ריאות, אי-ספיקת לב ובאי-ספיקת כליות.
הוא מת יום לפני יום הולדתו ה-93 ו-11 ימים לאחר מות אודרי, שלה היה נשוי 67 שנים ושבילתה את ארבע שנות חייה האחרונות בבית חולים סיעודי עקב מחלת אלצהיימר שלקתה בה.
נכון להיום, הוא ראש הממשלה שהאריך ימים יותר מכל מי שכיהן בתפקיד לפניו ואחריו והוא שבר את שיאו של הרולד מקמילן שבהשוואה אליו הוא האריך ימים ב-39 ימים.
גופתו של הלורד קלהאן נשרפה ואפרו פוזר בערוגת הפרחים סביב לפסלו של פיטר פן ליד הכניסה לבית החולים הגדול של רחוב אורמונד, שאשתו הייתה יושבת ראש מועצת הנאמנים שלו.
ארבעה עשורים לאחר פרישתו מתפקיד ראש הממשלה, הערכת פועלו של קלהאן היא עדיין נושא שנוי במחלוקת.
האגף השמאלי של הלייבור מחשיב אותו כמי שבגד בסוציאליזם הנכון ורואה בבגידתו זו כיסוד לצמיחת התאצ'ריזם.
הם מצביעים על ההחלטה משנת 1976 לאפשר לקרן המטבע הבינלאומית לשלוט על תקציב הממשלה.
הם מאשימים אותו בנטישת מחויבותה המסורתית של הלייבור לדאגה לתעסוקה מלאה.
הם מאשימים אותו בהצמדות קפדנית למדיניות של שליטה בגידול בהכנסות בחורף העגום.
מנגד, אנשי האגף הימני של המפלגה הלינו על כך שהוא היה מנהיג חלש שלא עלה בידו לעמוד מול אנשי האגף השמאלי.
אנשי "הלייבור החדש" (New Labour) מחסידיו של טוני בלייר, מזהים את קלהאן עם סגנון מפלגתי מיושן שהגיע למבוי סתום ושעל הדור החדש להתנכר אליו.
למעשה כל הפרשנים תמימי דעה שקלהאן עשה שגיאה רצינית כאשר הוא החליט שלא להכריז על עריכת בחירות בסתיו 1978. ברנרד דונהיו, שהיה פקיד בכיר בממשלתו של קלהאן, מתאר אותו כמנהיג חזק ויעיל שעלה על קודמו בתפקיד, הרולד וילסון.
בביוגרפיה שכתב קנת מורגן על קלהאן, הוא רואה אותו בדרך כלל באור חיובי, לפחות באמצע תקופת כהונתו כראש הממשלה, בעוד שהוא מודה בכישלונותיו של קלהאן בראשית תקופת כהונתו ובסיומה ובתפקידו כמנהיג המפלגה לאחר ניצחונה של תאצ'ר.
ג'יימס אוליבר קרומוול הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1995 על תפקידו בסרט "בייב" וזוכה פרס אמי לשנת 2013 על תפקידו בסדרה "אימה אמריקאית".
קרומוול נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה וגדל במנהטן, ניו יורק.
בתור ילד אומץ קרומוול על ידי שחקנית הקולנוע קיי ג'ונסון ובעלה הבמאי והמחזאי ג'ון קרומוול.
קרומוול למד ב"בית ספר היל" ולאחר מכן ב"מכללת מידלאבורי" שבמדינת ורמונט, משם עבר ללמוד הנדסה ב"אוניברסיטת קרנגי מלון", במוסדות אלה השתתף קרומוול גם בשיעורי משחק ובמספר מחזות.
גובהו של קרומוול הוא 2.01 מטרים.
בעקבות תפקידו בסרט "בייב", הפך קרומוול את אורח התזונה שלו לטבעונות ולקח חלק בארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים", עיקר טיפוליו היו בחזירים.
קרומוול היה נשוי פעמיים, לאן אולבסטאד משנת 1976 עד 1986 ולשחקנית הקולנוע ג'ולי קוב משנת 1986 עד 2006.
את הופעתו הראשונה על מסך הטלוויזיה ערך קרומוול ב-1974 בסדרת הפשע "the rockford files".
את הופעתו הקולנועית הראשונה ערך קרומוול שנתיים מאוחר יותר כשהופיע בתפקיד משני במותחן הקומי בהשראתו של המחזאי ניל סיימון "חמישה בלשים לקינוח".
בשנת 1995 הופיע בתפקיד ראשי בדרמת ההרפתקאות המשפחתית האוסטרלית "בייב".
בסרט גילם קרומוול את דמותו של ארתור הוגט, איכר פשוט שמחליט לנסות ומצליח לזכות בחזיר בשם בייב.
הוגט אשר מחבב את החיה מחליט לרשום את בייב לתחרות כלבי רועים גדולה מבלי שהוא מציין שהמשתתף הוא חזיר.
ב-1996 השתתף קרומוול בסרט השמיני בסדר סרטי "מסע בין כוכבים, "מסע בין כוכבים 8: המפגש" בו הופיע בתור דוקטור זפרם קוקראן ממציא ספינת החלל הראשונה בעלת הנעת על-חלל בשם "פניקס".
באותה שנה השתתף קרומלוול גם בסרט הפעולה "אירייזר" ובדרמה הביוגרפית של מילוש פורמן "לארי פלינט: האיש והסקנדל" המבוססת על חייו של המוציא לאור אמריקאי מייסד המגזין הפורנוגרפי "האסלר" לארי פלינט (וודי הרלסון).
ב-1997 השתתף קרומוול במותחן הפשע "סודות אל.
איי." המבוסס על הנובלה של ג'יימס אלרוי, בסרט הופיע בתור רב פקד דאדלי סמית'.
ב-1998 חזר קרומוול לגלם את הדמות אשר פרסמה אותו לראשונה ארתור הוגט, בסרט "בייב בעיר הגדולה".
בסרט האיכר הפשוט עומד על סף פשיטת רגל, לעזרתו מגיע החזיר הקטן שלו בייב שיוצא העירה כדי לחפש עזרה ולהציל את החווה מפשיטת רגל.
קרומוול השתתף בסרט האסונות "פגיעה קטלנית" וגילם את דמותו של מזכיר משרד האוצר האמריקאי אל ריטנהאוס.
ב-1999 גילם את דמותו הביוגרפית של ויליאם רנדולף הרסט בסרט "אר קיי או 281".
תפקיד קולנועי נוסף בו התפרסם קרומוול היה כאל מורס מנהל בית הכלא הנראה שברירי למדי בדרמה "גרין מייל" המבוססת על ספרו של סטיבן קינג.
בנוסף הופיע קרומוול בתפקיד ראשי בדרמה הפוליטית "בת הגנרל", שם הופיע בתור גנרל ג'וזף קמפבל אביה של אליזבט קמפבל שנאנסת ונרצחת באמצע הבסיס שלה.
את "שנות ה-90" סיים קרומוול בתפקיד ראשי במותחן המסתורין "שלג יורד על ארזים", שם גילם את השופט פילדינג האחראי על משפטו של אזרח יפני המואשם ברצח אמריקאי בעיירת הדייגים השקטה סן פדרו.
בשנת 2000 הופיע קרומוול בסרטו של קלינט איסטווד "ספייס קאובויס" בתור בוב גרשון, מנהל תוכנית חלל מיוחדת, תקון לווין שיצא מכלל פעולה, לאחר ששימש כתחנת ממסר רוסית.
ב-2001 השתתף בתפקיד אורח בארבעה פרקים בסדרה "ER", בסדרה הופיע בתור הבישוף סטיוארט.
ב-2002 גילם קרומוול את דמותו הבדיונית של נשיא ארצות הברית רוברט פאולר במותחן הריגול "כל הפחדים כולם" המבוסס על ספרו של טום קלנסי, קרומוול גם דיבב את דמותו של הגנרל בסרט האנימציה "סוס פרא".
ב-2004 השתתף קרומוול בסרט "אני, רובוט", בסרט גילם את דמותו של מדען רובוטיקה וממציא "חוקי הרובוטיקה" ד"ר אלפרד לנינג.
שנה לאחר מכן הופיע קרומוול בקומדיית הספורט "משחק מכור" שם שיחק סוהר בשם וורדן.
ב-2006 לוהק קרומוול לתפקידו של פיליפ, דוכס אדינבורו בסרט "המלכה" המבוסס על האירועים שלאחר מותה של הנסיכה דיאנה.
ב-2007 שיחק קרומוול בסרט "ספיידרמן 3", החלק השלישי בסדרת סרטי ספיידרמן של סם ריימי שם גילם את קפטן ג'ורג' סטייסי, אביה של גוון סטייסי (ברייס דאלאס הווארד) ומפקד משטרת העיר ניו יורק.
בנוסף גם שיחק בדרמה ההיסטורית "להיות ג'יין" שם הופיע בתור אביה של ג'יין אוסטן (אן האת'וויי).
ב-2008 שיחק קרומוול בדרמה הביוגרפית "W", שם גילם את דמותו של נשיאה ה-41 של ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
ב-2012 שיחק בסדרת האימה "אימה אמריקאית" בתור רופא, פושע מלחמה נאצי לשעבר.
על הופעתו בסדרה זכה קרומוול בפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2017 גילם את דמותו של החשמן ספנסר בסדרת הטלוויזיה "האפיפיור הצעיר".
ב-2018 השתתף בסרט "עולם היורה: נפילת הממלכה" כבנג'מין לוקווד, שותפו לדרך של ג'ון המונד, מקים פארק היורה.
בשנת 2020 שיחק בסדרה הדרמה-קומית "Operation Buffalo" של רשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC TV.
האויב הכי גרוע של עצמי (2008)
השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר (2017)
המשפחה: פונדמנטליזם ופוליטיקה באמריקה (2019)
ג'יימס רודני שלזינג'ר היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, שכיהן כמזכיר ההגנה בשנים 1973–1975 וכמזכיר האנרגיה בשנים 1977–1979.
שלזינג'ר נולד בשנת 1929 למשפחה יהודית בעיר ניו יורק.
בשנת 1952 סיים תואר שני בכלכלה באוניברסיטת הרווארד, ובשנת 1956 השלים דוקטורט בכלכלה באותו המוסד.
בין השנים 1955 ו-1963 לימד כלכלה באוניברסיטת וירג'יניה.
בשנת 1963 הצטרף לתאגיד ראנד, ועבד בו עד 1969. בשנותיו האחרונות שם היה מנהל המחקר האסטרטגי.
בבגרותו המיר את דתו לנצרות לותרנית.
בשנת 1969 הצטרף לממשל הנשיא ניקסון, בתפקיד מנהל באגף התקציבים, שבו עסק בעיקר בענייני ביטחון, עד שבשנת 1971 מונה על ידי ניקסון ליו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית (AEC).
בתפקידו זה ערך שינויים ארגוניים וניהוליים נרחבים.
בפברואר 1973 מונה לראש ה-CIA.
בכהונתו הקצרה שם יזם שינויים ארגוניים ואישיים נרחבים, שעוררו התנגדות בארגון.
ביולי 1973 מונה על ידי הנשיא ניקסון למזכיר ההגנה בממשלו, בגיל 44 בלבד.
במדיניותו דגל שלזינג'ר בהמשך גישת ההרתעה הגרעינית כנגד ברית המועצות.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, נקט במדיניות של סיוע לישראל באמצעות משלוחי נשק ותחמושת, אך לא בהתערבות צבאית ישירה.
זאת, לאור המדיניות הכללית של ממשל ניקסון, ושל מזכיר המדינה באותה עת, הנרי קיסינג'ר.
בין השנים 1977 ו-1979 כיהן שלזינג'ר כשר האנרגיה בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר.
כיהן לסירוגין כיועץ לענייני ביטחון בממשלו של ג'ורג' וו.
לשלזינג'ר ולאשתו רייצ'ל מלינג'ר נולדו 8 ילדים.
ג'יימס פיליפ "ג'יימי" רובין הוא איש ממשל אמריקאי לשעבר ועיתונאי, יהודי.
שירת כדובר מחלקת המדינה במהלך ממשלו של הנשיא ביל קלינטון, ולאחר מכן, הפך לעיתונאי ופרשן חדשות סקיי טלוויזיה.
מכהן כפרופסור בבית הספר ללימודים בינלאומיים ויחסי ציבור של אוניברסיטת קולומביה.
עד 2018 היה נשוי לכריסטיאן אמנפור, הכתבת הבינלאומית ומנחה ברשת CNN (לשעבר מגישת "השבוע הזה" ב-ABC).
ג'יימס רודיי רודריגז הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע, במאי ותסריטאי אמריקאי שזכה לעיקר פרסומו בזכות כיכובו בסדרה הקומית "בניחוש חוקר"בתור המדיום שון ספנסר.
נולד בשם ג'יימס דייוויד רודריגז (James David Rodriguez) בסן אנטוניו, טקסס שבארצות הברית, לאב ממוצא מקסיקני ולאם ממוצא בריטי.
אביו ג'יימי "ג'ים" רודריגז הוא ותיק חיל האוויר, ואמו היא דברה קולינס.
בוגר תיכון טאפט בסן אנטוניו.
לאחר מכן, התקבל לאוניברסיטת ניו יורק ולמד תיאטרון וסיים עם תואר ראשון באמנויות הבמה.
מגיל 22 ועד שנת 2020 אימץ את שם הבמה ג'יימס רודיי (James Roday).
בתחילת דרכו, רודיי השתתף במספר הפקות תיאטרון רבות ושונות, הבולטות הן "שלוש אחיות" בתפקיד אנדריי, ב"הלילה השנים עשר" בתפקיד סבסטיאן, וב"השערורייה המינית בשיקגו" בתפקיד לואי, הצגה שהפיק בחברת התיאטרון שלו.
לאחר מכן, כיכב בשנת 2003 בסרט, Rolling Kansas.
בשנת 2005 שיחק בקומדיית האקשן "הדיוק'ס קורעים את האזרד" בכיכובם של ג'סיקה סימפסון ושון ויליאם סקוט כבילי קריקט, ובסרט Beerpast.
מאחורי הקלעים, הוא כתב ביחד עם שניים מחבריו: טוד הרנאן וג'יימס דה מונקו את התסריט עבור Skinwalkers.
בנוסף גם היה שותף בכתיבת התסריט של הסרט Driver.
רודיי גם השתתף במסך הקטן במספר סדרות ותוכניות טלוויזיה.
בין היתר השתתף במספר פרקים ב-Miss Match של NBC כניק פיין.
ובעונה הראשונה של הסדרה First Years כאדגר רוס.
רודי לא המשיך לשחק בסדרות אלה וכשל פעם אחר פעם להתקבל לסדרות טלוויזיה וסרטים נוספים.
לבסוף מזלו השתנה כשהשתתף בפיילוט של סדרה קומית בשם "בניחוש חוקר" ב-7 ביולי 2006 עבור רשת USA Network.
פיילוט זה זכה להצלחה והופק ממנו עונה שלמה, כשרודי מקבל את התפקיד הראשי כשון ספנסר ומאז משחק בה כבר 8 עונות.
סדרה זו ורודיי זכו להצלחה רבה הן בארצות הברית והן בחו"ל, הצלחה זו הובילה למספר פרסים ומועמדויות בתחום הטלוויזיה.
בנוסף לכיכוב בסדרה הוא גם כתב מספר פרקים ומעורב מקצועית ברוב פרקי הסדרה.
הוא כיכב בסדרה עד פרקה האחרון בעונתה השמינית ב-2014.
רודיי גם השתתף והיה לאורח הכבוד במופע ה-WWE של במופע יום שני של לוחמי ה-Raw ביחד עם חברו ושותפו בסדרה בניחוש חוקר, ב-25 בינואר 2010. לאחר מכן גם השתתף במופע נוסף של ה-WWE, בספיישל Tough Enough.
ב-12 במרץ 2012 הופיע שוב בתוכנית Raw של ה-WWE על מנת לקדם פרק בסדרה בניחוש חוקר שבו מופיע המתאבק דה מיז בתפקיד אורח.
כמו כן באותו ערב שימש ככרוז מיוחד בקרב של דה מיז נגד CM פאנק.
בשנת 2015 שיחק בסרט "האהבה תנצח", קומדיה רומנטית בכיכובה של ג'סיקה אלבה.
באוקטובר יצא סרטו "רוטב", קומדיית אימה בכיכובם של סאטון פוסטר ושרה סילברמן.
בשנת 2018 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "מיליון דברים קטנים" ברשת ABC.
ב-2017 כיכב בסרט הטלוויזיה "Psych: The Movie", וב-2020 בסרט ההמשך "Psych 2: Lassie Come Home" (שניהם מבוססים על הסדרה בה כיכב, "בניחוש חוקר").
בשנת 2023 ביים שני פרקים מתוך הסדרה "קרוסאובר" בדיסני פלוס.
בשנת 2024 ביים את הפרק השביעי של הסדרה "פוטנציאל גבוה" ברשת ABC.
בשנים 2006–2014 היה בזוגיות עם עמיתתו לסדרה ב"ניחוש חוקר", השחקנית מגי לוסון.
רודיי הוא גם במאי אמנותי ב"Red Dog Squadron" - חברת תיאטרון בלוס אנג'לס.
חברה אותה הקים ביחד עם שותפו בראד ריידר.
היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר ברשתות הלוויין על משחקו בסדרה "בניחוש חוקר" בשנת 2006.
היה מועמד לפרס השחקן הבולט בקומדיה בפרס "NCLR ALMA" על משחקו בסדרה "בניחוש חוקר" בשנת 2008.
היה מועמד לאמי בקטגוריית השחקן הטוב בסדרת טלוויזיה מוזיקלית או קומדיה בסדרה "בניחוש חוקר" בשנת 2009.
דורג במקום ה-62 ברשימת 100 האנשים היפים ביותר של מגזין פיפל.
ג'יימס קליס הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע בריטי יהודי.
ידוע בעיקר בשל הדמות אותה גילם בסדרת המדע הבדיוני "בטלסטאר גלקטיקה" - ד"ר גאיוס באלטר.
כמו כן, קליס שיחק בסרט הקולנוע "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" בתפקיד טום - החבר הטוב ביותר של ברידג'ט.
בשנת 2010 לוהק לסדרת הטלוויזיה אאוריקה.
קליס נולד וגדל בלונדון ב-4 ביוני 1971, שם הוריו ניהלו אכסניה.
קליס הוא יהודי, נצר למהגרים מרוסיה ופולין.
קליס למד באוניברסיטת יורק בה רכש תואר בספרות בשנת 1993. בזמן לימודיו היה שחקן רוגבי נלהב בד בבד עם משחק, תסריטאות ובימוי.
קליס היה חבר באגודת גילברט וסאליבן ואפילו הופיע בהפקות של אוניברסיטת קיימברידג' כולל מחזה של הרולד פינטר - מסיבת יום הולדת.
קליס למד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון אותה סיים בשנת 1996. באותה השנה הוא זכה בפרס ג'ייק טינקר בתואר השחקן העולה המבטיח ביותר במחזה "Old Wicked Songs" לצד בוב הוסקינס.
קליס הופיע במגוון הפקות תיאטרון, רדיו וטלוויזיה.
הוא גם היה מעורב בכתיבה ובימוי.
בכורתו בבימוי הייתה בסרט מזל של מתחילים, בו היה גם שותף בכתיבה.
קליס גם כיכב בסרט לצד כוכבים רבים כגון: ג'ולי דלפי, סטיבן בקרוף וכריסטופר קזנובה.
הביקורות קטלו את הסרט, אך למרות זאת זכה להצלחה קטנה.
קליס הופיע בסרט יומנה של ברידג'ט ג'ונס לצד רנה זלווגר ויו גרנט בקיץ 2001. עד דצמבר 2002 השתתף במחזות בתיאטרון סוהו והופיע במספר תפקידים בטלוויזיה.
בשנת 2003, השתתף קליס במיני סדרה בטלסטאר גלקטיקה ובסדרה בטלסטאר גלקטיקה שמהוות רימייק לסדרה מ-1978 - בטלסטאר גלקטיקה בתור ד"ר גאיוס בלאטר - מדען מבריק ומפורסם המנוצל על ידי הסיילונים כדי לעזור להם לפרוץ את הגנות 12 הקולוניות של קובול.
על משחקו בסדרה הוא זכה בשנת 2006 בפרס סטורן עבור שחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס מכון הסרטים האמריקאי.
קליס נשוי לנהה משנת 1998 ויש להם שלושה ילדים.
שָׁנָהסרטתפקידהערות1997Weekend Birdמייקסרט קצר1999Suretyבןסרט קצר; גם במאי ומפיק2001יומנה של ברידג'ט ג'ונסטוםBegginer's Luckמארק פיינמןגם במאי שותף, מפיק שותף וכותב2004ברידג'ט ג'ונס: עובדות החייםטוםDead Coolג'וש2006לילה אחד עם המלךהמן, האגגי2010Reuniting The Rubinsדני רובינסMeet Pursuit Delangeמִרדָףסרט קצר2013Austanlandקולונל אנדרוזBelieveאיש במק2016The Hollowווהן קילינגרברידג'ט ג'ונס בייבטום2017בית ליד האגם סקוט2025ברידג'ט ג'ונס: חוזרת לשוקטום
סר ג'יימס קרייג, הוויקונט הראשון של קרייגבון היה ראש ממשלת צפון אירלנד הראשון וכיהן בתפקיד כעשרים שנה מאז יצירת צפון אירלנד ב-1921 ועד מותו ב-1940 ונחשב על ידי היוניוניסטים ל"אב המייסד" של המדינה הצפון אירית.
קרייג נולד בבלפסט ליצרן ויסקי עשיר (מיליונר שעשה את הונו בעצמו).
בית האחוזה של המשפחה במחוז דאון נקרא "קרייגבון".
לאחר לימודיו החל לעבוד כברוקר של ניירות ערך.
בינואר 1900 הצטרף לגדוד הקלעים השלישי של המיליציה האירית ויצא להילחם במלחמת הבורים.
הוא התקדם לדרגת קפטן לפני ששוחרר משירות עקב בעיות בריאות.
ב-1906 נבחר כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז דאון מזרח.
בשנותיו כחבר פרלמנט הוביל קרייג את היוניוניסטים מתנגדי רעיון "שלטון הבית" (Home Rule) לאירלנד.
הוא ארגן את מתנדבי אלסטר ועודד אותם להתגייס ולהילחם לצד הבריטים במלחמת העולם הראשונה.
בשנים 1920–1921 כיהן כמזכיר האדמירליות.
בפברואר 1921 ירש את מקומו של אדוארד קרסון בראשות מפלגת האיחוד של אלסטר (UUP).
לקרייג הייתה השפעה על עיצוב החוק שיצר את הפיצול בין מדינת אירלנד החופשית וצפון אירלנד ב-1920 והוא היה זה שדחף לבחירת ששת המחוזות של אלסטר כחלק של אירלנד שיישאר חלק מהממלכה המאוחדת.
בבחירות הראשונות שנערכו בצפון אירלנד לאחר הקמתה נבחר לחבר בית הנבחרים של צפון אירלנד וב-7 ביוני מינה אותו הלורד לוטננט (המושל הכללי של צפון אירלנד) למשרת ראש ממשלת צפון אירלנד.
קרייג הוביל מדיניות פרוטסטנטית ברורה וביקש לבדל את צפון אירלנד התעשייתית, העשירה והמלוכנית מהדרום הרפובליקי, הקתולי והנחשל.
חלק מבידול זה היה המאמץ לבסס את צפון אירלנד כישות של הממלכה המאוחדת שוות-מעמד לסקוטלנד או ויילס.
את הפן השני של הבטחת ההגמוניה הפרוטסטנטית השיג קרייג על ידי הקמת כוח השיטור המלכותי של אלסטר ככוח משטרתי חמוש, צבאי-למחצה ומתוגבר בוותיקי ארגון המתנדבים של אלסטר.
הכוח סייע בהדיפת התקפות הצבא האירי הרפובליקני בראשית ימיה של צפון אירלנד ושימש לדיכוי המיעוט הקתולי בהמשך.
קרייג הוביל מדיניות של הזנחה מכוונת של המיעוט הקתולי ולא הביע כל עניין בשילוב קתולים במארג הצפון-אירי הנרקם, דבר שהתבטא גם בפרלמנט .כפוליטיקאי שפעל הן בבלפסט והן בלונדון, עיקר מדיניותו הייתה לבסס את החרם הכלכלי הבריטי על מדינת אירלנד החופשית.
ביטול החרם ב-1938 היה אות להחלשות כוחו הפוליטי בבירה הבריטית.
קרייג זכה בחמש מערכות בחירות רצופות (1921, 1925, 1929, 1933 ו-1938) וביצר את מפלגתו כמפלגה היוניוניסטית הגדולה והחשובה ביותר.
לקראת מלחמת העולם השנייה, באפריל 1939 ולאחר פרוץ המלחמה במאי 1940 דרש קרייג מהממשל בלונדון להחיל גיוס חובה בצפון אירלנד, בדיוק כמו בשאר חלקי הממלכה.
בקשתו נדחתה בשל החשש בלונדון מפני התנגשויות אלימות על רקע חובת הגיוס בין יוניוניסטים לאירים-לאומנים קתולים.
קרייג היה ראש ממשלה מכהן כאשר נפטר בנובמבר 1940 ונקבר בבניין הפרלמנט של צפון אירלנד.
ב-1918 קיבל תואר ברונט והותר לו להוסיף את התחילית סר לשמו.
ב-1926 הועלה לדרגת ויקונט וחבר המועצה המלכותית.
ב-1965 הוקמה על גדתו הדרומית של אגם לוך ניי, עיר מתוכננת בשם קרייגבון, על שמו.
ג'יימס רוברט בייקר היה סופר אמריקאי.
נולד בשנת 1946 בלונג ביץ', קליפורניה.
בשנותיו כנער, החל להיות מודע לנטיותיו ההומוסקסואליות, אך חי בארון, מתוך חשש לתגובה שלילית מאביו.
בשנים אלו החל להשתמש בסמים ולשתות אלכוהול.
למד קולנוע באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בתחילת שנות ה-80 עבד כתסריטאי בהוליווד, אך לא הרגיש סיפוק מעבודתו.
בשנים שלאחר מכן החל לכתוב ספרים (בתחילה תחת שם עט) שבעיקר עסקו בהומוסקסואליות, אך גם בנושאים חברתיים כמו תעשיית הבידור האמריקאית.
ספריו מכרו כמות מכובדת של עותקים, אך לא היו רבי מכר והם קיבלו ביקורות מעורבות.
יש שהאשימו אותו בגזענות נגד אפרו-אמריקאים ולטינים סדרך הצגת דמויות שכאלו, אך הוא דחה טענות אלו.
לקראת אחרית ימיו, התקשה בייקר למצוא הוצאת ספרים שתהיה מוכנה להוציא את ספריו, ומצבו הכלכלי היה רעוע.
הוא התאבד במוסך שלו בשנת 1997.
ג'יימס וואטסון קרונין היה פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1980.
קרונין נולד בשיקגו, באילינוי שבארצות הברית.
אביו, ג'יימס פארלי קרונין, היה סטודנט באוניברסיטת שיקגו.
לאחר שקיבל האב את הדוקטורט שלו, עברה המשפחה לאלבמה, ובשנת 1939 עברה לדאלאס שבטקסס, שם קיבל האב את הפרופסורה שלו מטעם האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית (Southern Methodist University).
לאחר לימודיו התיכוניים, נשאר קרונין בדאלאס, ולמד גם הוא באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית, וקיבל מטעמה תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה ב-1951.
לאחר מכן חזר קרונין לאילינוי כדי ללמוד באוניברסיטת שיקגו, שם למד אצל זוכי פרס נובל רבים, כמו אנריקו פרמי, מריה גופרט-מאייר ומארי גל-מאן.
לאחר קבלת הדוקטורט שלו, בשנת 1955, הצטרף קרונין לקבוצתם של רודני קול ואורסטה פיצ'יוני במעבדה הלאומית ברוקהייבן.
בתקופה זו הכיר את ואל פיץ', אשר הביאו ב-1958 לאוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1980 זכו השניים בפרס נובל לפיזיקה, על גילוי ההפרה של עקרונות סימטריה בסיסיים בהתפרקות של מזוני K נייטרליים משנת 1964. גילוי זה תרם לתאוריה של המפץ הגדול.
קרונין היה נשוי לאנט מרטין עד למותה ב-2005. מנישואים אלה נולדו לו שתי בנות ובן.
בשנת 2006 נישא לקרול צ'מפלין, לה היה נשוי עד למותו בסיינט פול שבמינסוטה, בגיל 85.
קראפט ג'וניור הוא קצין בדימוס בדרגת מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כסגן מפקד הקורפוס המוטס ה-18.
ב-1986 סיים תואר ראשון באוניברסיטת טאוסן במסגרת תוכנית הכשרת קציני המילואים של צבא ארצות הברית.
שירת כמפקד מחלקה רובאית, מפקד מחלקת סיור וסגן מפקד פלוגה בגדוד הראשון רגימנט החי"ר ה-27 בהוואי.
עם יחידתו הוצב באוסטרליה, יפן, קוריאה הדרומית, תאילנד והפיליפינים.
תפקידים נוספים אותו מילא הם עוזר לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית, קצין אג"ם וראש מטה פיקוד המבצעים המיוחדים של הצבא, עוזר למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית ועוזר למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
באוגוסט 2015 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד פיקוד הכוחות המיוחדים ה-1, הפיקוד הגדול ביותר במסגרת פיקוד המבצעים המיוחדים של צבא ארצות הברית שאורגן במאי 2014 והפך למבצעי במהלך כהונתו של קראפט.
ביולי 2017 מונה למפקד כוח המשימה של המבצעים המיוחדים במבצע נחישות טבועה, בספטמבר אותה שנה מונה לסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של הצבא.
באוקטובר 2018 מונה לקצין המבצעים של פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה.
בנובמבר 2019 מונה לסגן מפקד הקורפוס המוטס ה-18.
קראפט בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי ותואר שני בתכנון ואסטרטגיה צבאית מהמכללה לפיקוד ומטה של הכוחות המשולבים.
נשוי לקלי והם הורים לארבע בנות.
ג'יימס קרייג אדמסון הוא אסטרונאוט עבר אמריקאי וקולונל בצבא ארצות הברית.
השתתף במשימות STS-28 ו-STS-43, והשלים 263 הקפות ו-334 שעות בחלל.
נולד בווארסאו שבניו יורק, ומתגורר בפישרסביל שבווירג'יניה עם אשתו ושניים משלושת הילדים שלו.
ג'יימס השלים את התואר הראשון שלו במדעי ההנדסה והוזמן להיות סגן משנה בבאוניברסיטה הצבאית של אמריקה.
ב-1977 השלים ג'יימס תואר שני בהנדסת תעופה וחלל באוניברסיטת פרינסטון ().
לאחר סיום לימודיו בפרינסטון הפך לפרופסור באוניברסיטה הצבאית בווסט פוינט.
בנוסף על כך ג'יימס פיתח מעבדות טיסה בבדיקות טיסת המטוסים וכתב טקסט על ביצועי המטוסים.
אדמסון הוא גם מהנדס מקצועי מוסמך וטייס מסחרי מורשה.
ג'יימס השלים גם הרבה מאוד קורסים שונים כגון: הישרדות הרים, טייס ניווט, אימון נשק גרעיני, וקצין מתחיל ומתקדם בצבא.
כאשר התחילה מלחמת וייטנאם ג'יימס היה טייס תצפית ובזכות התואר השני שלו בהנדסת תעופה וחלל הוא היה פרופסור בצבא האמריקאי שם לימד אווירודינמיקה, ביצועי מטוסים, יציבות ושליטה במטוס.
אדמסון גויס במרכז החלל לינדון ב.
ג'ונסון בשנים 1981 – 1992 בשלב מבחן הטיסה התפעולי של תוכנית ההסעות, שימש כטייס בדיקת מחקר וקצין אווירודינמיקה בבקרת המשימה אדמסון נבחר על ידי נאס"א כאסטרונאוט בשנת 1984, והיה כשיר למשימה בטיסות מעבורת החלל..
במשימה הראשונה STS-28 החללית שוגרה ב-8 באוגוסט.
ברוסטר שו היה מפקד צוות ואדמסון היה מומחה משימה.
החללית הקיפה את כדור הארץ 80 פעמים ב-121 שעות החללית נחתה בכדור הארץ ב-13 באוגוסט 1989 המשימה נשאה מטען מסווג של מחלקת ההגנה ומספר מטענים משניים.
כאשר חזר מהמשימה הוא קיבל את התפקיד מנהל ניתוח עיבוד המעבורות במרכז החלל קנדי.
במשימה השנייה החללית שוגרה ב-2 באוגוסט 1991. ג'ון בלאהה הי המפקד צוות של STS-43 ואדמסון היה מומחה משימה.
במשימה זו החללית הקיפה את כדור הארץ 142 פעמים ב-213 שעות ונחתה בכדור הארץ אחרי 9 ימים ב-11 באוגוסט 1991 במהלך טיסה זו ביצע אדמסון את מבחן הטיסה הראשון של הטייס הדיגיטלי האוטומטי של אורביטל.
לאחר פרישתו של אדמסון משירות ממשלתי ביוני 1992, הוא המשיך כיועץ ניהולי של נאס"א ותעשיית החלל.
עד ספטמבר 1994 שימש כיועץ ניהול ומתכנן אסטרטגי בחברת לוקהיד בתחום פעולות טיסה בחלל האנושי.
הוא גם נבחר על ידי מנהל נאס"א לשמש במועצה המייעצת של נאס"א.
במהלך חייו זכה אדמסון להרבה מאוד פרסים ביניהם: מדליות אוויר, מדליית שירות עליון להגנה, מדליית שירות מכובד, מדליית ציון לשבח של הצבא, מדליית שירות של נאס"א, שתי מדליות טיסה של נאס"א ועוד
ג'יימס קלייפול היה צייר פורטרטים אמריקאי.
הוא נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, בנו של ג'וזף קלייפול (1677-1740) ואשתו השנייה אדית וורד קלייפול.
בשנת 1741 הוא עדיין היה חניך אצל הצייר גוסטבוס הססיוס [7] (1682–1755), צייר יליד שוודיה שהתגורר בפילדלפיה.
סביר להניח שהוא צייר את דיוקנאותיהם של אחיו, ג'ורג' קלייפול האב (1706–1770) ואת גיסתו, חנה קלייפול (בערך 1708–1745).
הדיוקנאות האלה היו בביתו של ג'ורג' קלייפול, האב.
הדיוקנאות עברו בירושה לבנם הבכור של ג'ורג' וחנה קלייפול, ג'ורג' קלייפול ג'וניור, (1733–1793), שהיה אומן בפילדלפיה.
הציורים האלה עברו בירושה, ומאז 1984 ברשות הציבור בוילמינגטון, צפון קרוליינה.
היו לו שני סטודנטים שהפכו לאמנים ידועים: בנו ג'יימס קלייפול, ג'וניור (בערך 1743–1822), ומתיו פראט (1734–1805).
היו לו שלושה ילדים מנישואים אלה:
לאחר מותה של רבקה ב־19 ביולי 1749 התחתן ב 1750 עם מרי צ'יימברס (שנפטרה 1796) ונולדו איתה תשעה ילדים:
אליזבת קלייפול קופר מטלאק, (1751 לערך 1820); היא התחתנה לראשונה עם נוריס קופר וטימותי מטלאק בפעם השנייה.
מרי קלייפול פיל (1753–1829) נישאה ג'יימס פיל אחיו הצעיר של צ'ארלס וילסון פיל
הסטר קלייפול אלן, (1763-?) שהתחתנה עם ג'וזף אלן
ג'יימס קלייפול היה חותנו של צייר הפורטרטים המיניאטורים ג'יימס פיל וגם של טימותי מטלאק (1736-1829), קוואקר סוחר, מודד, אדריכל, מדינאי ופטריוט במהפכה האמריקאית.
ג'יימס קלייפול נפטר ב-21 בספטמבר 1784 בפילדלפיה, פנסילבניה, ונקבר בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית הקדושה של סיינט פאולוס, בפילדלפיה, פנסילבניה.
ג'יימס ג'רלד רוש הוא פוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בשנים 2001–2005. קודם לכן הוא שירת 23 שנים בצי ארצות הברית וכמנהל בחברת נורת'רופ גראמן.
ג'יימס רוש נולד בברוקלין, ניו יורק.
ב-1960 הוא התגייס לצי ארצות הברית.
באותה שנה הוא סיים לימודי תואר ראשון בשפות, ספרות ופילוסופיה במכון הטכנולוגי של אילינוי שבשיקגו.
ב-1966 הוא סיים לימודי תואר שני בהצטיינות בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
ב-1972 הוא סיים לימודי תואר דוקטור בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד.
כקצין בצי הוא פיקד על הספינה "ביוקנן" (USS Buchanan), משחתת טילים מונחים, ובמסגרת זו הוענק לו גביע על שיפורים ביחידתו ב-1974.
תפקידים נוספים בהם שירת בצי היו סגן מנהל ראשי של צוות ניהול המדיניות של מחלקת המדינה, חבר מקצועי בכיר בצוות ועדת המודיעין של הסנאט, ועוזר מנהל המחלקה להערכה עתידית של מחלקת ההגנה שתפקידה להביט קדימה 20 או 30 שנה על האופן בו עשויה המערכת הצבאית להראות.
הוא גם שימש כראש הצוות של הדמוקרטים בוועדת הכוחות המזוינים של הסנאט.
רוש סיים את שירותו בצי ב-1983 בדרגת קפטן.
ב-1984, לאחר תום שירותו בצי, הצטרף רוש לחברת נורת'רופ גראמן, שם הוא שימש בכמה תפקידי ניהול כולל סגן נשיא ונשיא מגזר חיישנים ומערכות אלקטרוניות.
ב-1 ביוני 2001 החל רוש לכהן כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית לאחר שמונה לתפקיד על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
ב-2003, במהלך הדיונים על הסבת מטוס התדלוק בואינג KC-135 סטרטוטנקר במטוס החדש בואינג KC-46 פגסוס, שלחה רובין קליבלנד, מנהלת ב"תוכניות הביטחון הלאומי" (OMB), הודעת דואר אלקטרוני לרוש, וביקשה את עזרתו בהשגת משרה בנורת'רופ גראמן, שבה הוא כאמור שימש קודם לכן בתפקיד ניהולי, לאחר סיום עבודתה בממשל.
רוש אכן עשה כן והשיב וכתב לקליבלנד על כך.
מעשה זה היווה הפרה של כללי האתיקה של מחלקת ההגנה.
בחקירה שנוהלה על מקרה זה נמצא שרוש "עשה שימוש לרעה במשרתו להשגת רווח פוליטי" ועשה שימוש במערכות התקשורת של הממשל לצורך זה, אך לא היו המלצות לנקיטת צעדים כלשהם כלפיו.
מזכיר ההגנה דונלד רמספלד לא ראה שום צורך להמשיך לעסוק במקרה.
ג'יימס קרול בקוויט היה צייר נוף, דיוקן וז'אנר אמריקאי, שסגנונו הנטורליסטי הביא להכרתו כדמות מכובדת באמנות האמריקאית.
קרול בקוויט, נולד בחניבעל, מיזורי ב-23 בספטמבר 1852, בנם של צ'ארלס ומליסה בקוויט.
עם זאת, הוא גדל בשיקגו, שם לאביו הייתה מכולת סיטונאית.
בשנת 1868, שהיה בן 16, הוא למד אמנות באקדמיה לעיצוב בשיקגו אצל וולטר שירלו עד שהשריפה הגדולה של 1871 הרסה הכל (כולל חלק ניכר ממרכז העיר).
לאחר מכן הוא נסע לניו יורק ולמד באקדמיה הלאומית לעיצוב אצל למואל וילמרט ובהמשך נסע לפריז, ושם שהה מנובמבר 1873 עד 1878.
בפריז הוא לקח קורסים לציור אצל אדולף איבון ולמד ציור אצל קרלוס דוראן שבשנת 1877 בחר בקרול בקוויט ובג'ון סינגר סרג'נט כדי לעזור לו בציור קיר בארמון לוקסמבורג.
כשחזר לארצות הברית בשנת 1878, הוא הפך בהדרגה לדמות בולטת באמנות האמריקאית.
כישרונותיו כצייר הבטיחו לו משרת הוראה בליגה לסטודנטים לאמנות בניו יורק, שם לימד בין השנים 1878 עד 1882 ובשנים 1886 עד 1887. אלברט הרטר היה בין תלמידיו.
כאמן, הוא התרכז בעיקר בפורטרטים, בחקר דמויות וברישומים מפורטות של אנדרטאות היסטוריות, אך מעולם לא איבד את התעניינותו בעיצוב דקורטיבי.
בין דיוקנאותיו ניתן למצוא את אלה של ויליאם מריט צ'ייס (1882), העלמה ג'ורדן (1883), מארק טוויין, תאודור רוזוולט, תומאס אליבון ג'נווייר, ג'ון שופילד וויליאם מ.
הוא התחתן עם ברטה הול ב-1 ביוני 1887, וחברו ג'ון סינגר סרג'נט נתן להם ציורי צבעי מים מוונציה במתנה.
בקוויט לקח חלק פעיל בהקמת האגודה לאמנויות יפות והיה נשיא הליגה הלאומית לאמנות.
הוא לימד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק - שם ויולט אוקלי הייתה אחת מתלמידותיו.
בקוויט זכה בפרסים רבים, כולל ציון לשבח בתערוכת פריז בשנת 1889 ומדליית זהב בתערוכת אטלנטה בשנת 1895.
הוא גם זכה בפרס בתערוכה בפריז בשנת 1899 על יצירה שהיא ככל הנראה עבודתו המפורסמת ביותר: דיוקן של ויליאם מ.
וולטון, 1886. הוא זכה במדליית זהב בתערוכת צ'ארלסטון בשנת 1902 והציג בתערוכת יריד העולם בסנט לואיס בשנת 1904 כשהוא מציג את ציורו "הנאוטילוס" יחד עם דיוקן אשתו.
קרול חזר לפריז בשנת 1893 כדי לצייר מספר ציורי קיר ואז חזר לארצות הברית לצייר ציורי קיר על אחת הכיפות בבניין האומנויות הליברליות, בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו בהמשך 1893. הוא התגורר באיטליה בשנים 1910 - 1914 וצייר מונומנטים, מבנים ונופים.
ג'יימס קרול בקוויט נפטר מהתקף לב בדירתו במלון שווילר ברחוב הארבעים וחמישה במערב העיר ניו יורק ב-24 באוקטובר 1917, בן 65.
ניירותיו, כולל ספרי הרישומים שלו והיומנים ששמר משנת 1871 ועד מותו בשנת 1917 מוחזקים על ידי האקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
ג'יימס קמפבל היה פוליטיקאי אמריקאי מפנסילבניה, שכיהן כתובע הכללי של פנסילבניה וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא פרנקלין פירס.
אביו היה אנתוני קמפבל וסבו היה ג'ורג' קמפבל, יליד פינטנה, שבמחוז טיירון, אירלנד.
קמפבל התחנך בבית הספר הפרטי גרלדוס סטוקדייל, ולמד משפטים בהדרכתו של רוברט ד.
ב־14 בספטמבר 1833 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
יום לאחר מכן הוא התמנה כנציב של מחוז סאות'ווק של פילדלפיה וכיהן בתפקיד זה עד למינויו למועצת החינוך.
ב־1840 הוא העלה הצעה להקמתו של בית הספר התיכון לבנות של פילדלפיה.
קמפבל שירת במועצת החינוך עד 1840, כאשר מינה אותו מושל פנסילבניה, דייוויד ר.
פורטר כשופט בית משפט השלום, משרה בה הוא החזיק עד ינואר 1851, כאשר מינוי השופטים בפנסילבניה עבר להתבצע באמצעות בחירות.
לאחר תיקון חוקת פנסילבניה ב־1850, על פיו החלו השופטים להתמנות באמצעות בחירות, הוצגה מועמדתו של קמפבל כשופט בית המשפט העליון של המדינה.
הייתה זו תקופה רוויית רגשות נייטיביסטים ואנטי-קתוליים.
יותר משני שלישים של נציגי ועידת המפלגה המדינתית אשררו את מועמדותו, אך הוא הפסיד בבחירות, אף על פי שארבעת עמיתיו מטעם המפלגה הדמוקרטית נבחרו.
ג'יימס ביוקנן העיר לאחד מידידיו בפנסילבניה, "יהיה זה עניין מצער עבור המפלגה, אם קמפבל ייכשל ושאר המועמדים לשיפוט ייבחרו.
הוא הקתולי הראשון, אני מאמין, שהתמודד אי פעם על משרה מדינתית, הוא מועמד ראוי ומוכשר מאוד.
אם הוא ייכשל, יהיה זה בשל אמונתו הדתית.
זה כמובן ירגיז את הקתולים במפלגה הדמוקרטית.
כולי תקווה שידידינו בכל מקום יזכרו זאת.
אתה בעל השפעה ויכול לעשות הרבה כדי למנוע קטסטרופה כזאת".
ב־1861 היה קמפבל מועמד להסנאט מול צ'ארלס באקלו, אך הוא הובס ברוב של קול אחד בבית המחוקקים של פניסילבניה, שבאותה עת היה זה שבחר בסנאטורים.
ב־1873 הוא נבחר כחבר בוועידה החוקתית של פנסילבניה, אך דחה את הבחירה בשל מצבו הבריאותי.
בתפקיד זה הוא שימש עד למותו.
ג'יימס קמפבל נפטר בפילדלפיה ב־27 בינואר 1893. הוא היה אחרון חברי הקבינט של פרנקלין פירס שנותרו בחיים.
הוא נטמן בבית הקברות הקתולי סנט מרי שבפילדלפיה.
ב־1959 שונה שמו של פארק כיכר אלגייני שברובע פורט ריצ'מונד שבפילדלפיה לכיכר קמפבל.
ג'יימס קלארק מק'ריינולדס היה עורך דין ושופט אמריקאי מטנסי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא וודרו וילסון וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא כיהן על כס השיפוט מאוקטובר 1914 ועד לפרישתו בינואר 1941. כיום הוא ידוע בעיקר בשל התנגדותו הממושכת למדיניות הפנים של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ובשל האנטישמיות הגלויה שלו.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה הוא עסק בעריכת דין בטנסי.
בתקופת נשיאותו של תאודור רוזוולט הוא היה עוזר התובע הכללי ונודע היטב בשל מיומנותו בתחום ההגבלים העסקיים.
לאחר תחילת נשיאותו של וודרו וילסון ב-1913, הוא מינה את מק'ריינולדס כתובע הכללי בממשלו.
ב-1914 מינה וילסון בהצלחה את מק'ריינולדס כשופט בבית המשפט העליון במקומו של הוראס לארטון שנפטר.
ב-26 שנותיו על כס השיפוט, כתב מק'ריינולדס 506 מחוות דעת הרוב של בית המשפט ו-157 חוות דעת מיעוט, מתוכן 93 היו נגד הניו דיל.
מק'ריינודלס היה חלק מקבוצת ארבעת הפרשים שהיו שופטים שמרנים שלעיתים קרובות הצביעו נגד תוכניות הניו דיל.
במהלך כהונתו בבית המשפט העליון כתב מק'ריינולדס את חוות דעת הרוב בתיקים כמו "מאייר נגד נברסקה", "ארצות הברית נגד מילר" ו"פירס נגד אגודת האחיות".
ב-1941 הוא קיבל "מעמד בכיר" והוחלף בג'יימס פרנסיס ברנס.
ג'יימס קלארק מק'ריינולדס נולד באלקטון, קנטקי לג'ון אוליבר ואלן (לבית ריבס) מק'ריינולדס, שניהם חברי כנסיית "חניכי הנוצרי" .
ג'ון אוליבר מק'ריינולדס היה פעיל במיזמים עסקיים ושירת כמנתח בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים.
הבית בו נולד ג'יימס קלארק מק'ריינולדס עדיין עומד על תילו וב-1976 נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון היוקרתי אקדמיית גרין ריבר.
בהמשך הוא למד באוניברסיטת ואנדרבילט שבנאשוויל, טנסי, שם הוא סיים את לימודיו ב-1882 וזכה לשאת את הנאום מטעם כיתתו בטקס הסיום.
לאחר מכן הוא השלים את לימודיו תוך 14 חודשים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה, שם הוא למד מפי ג'ון ב.
גם כאן הוא היה המצטיין בכיתתו וב-1884 הוא קיבל תואר במשפטים.
מק'ריינולדס היה מזכירו של הסנאטור האוול ג'קסון, שב-1893 מונה כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא עסק בעריכת דין בנאשוויל ושימש שלוש שנים כמורה מן החוץ למשפט מסחרי, ביטוח ודיני תאגידים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ואנדרבילט.
מק'ריינולדס נעשה פעיל בפוליטיקה, וב-1896 התמודד ללא הצלחה על מושב בקונגרס מטעם סיעת חסידי תקן הזהב במפלגה הדמוקרטית.
כראש המשלחת של טנסי לוועידת המפלגה שהתקיימה באותה שנה, הוא כתב את סעיף "המטבע הקשה" של המפלגה.
בממשלו של הנשיא תאודור רוזוולט שימש מק'ריינולדס בשנים 1903–1907 כעוזר התובע הכללי, תפקיד בו הוא שירת עד להתפטרותו כדי לשוב לעריכת דין במגזר הפרטי במשרד עורכי הדין הבולט של "גתרי, קרבת' והנדרסון" בניו יורק.
בתקופה זו, בה עסק בעריכת דין במגזר הפרטי, שכרה הממשלה את שירותיו של מק'ריינולדס בנושאים הקשורים לאכיפת ההגבלים העסקיים, במיוחד ההליכים נגד "נאמנות הטבק" בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת הטבק האמריקאית" .
תיק זה, שבו הוא עסק ומשך אליו את תשומת ליבו של הנשיא וילסון היה התביעה של הממשלה נגד חברת הטבק האמריקאית, שבו הוא ייצג את הממשלה, בעוד שהחברה יוצגה על ידי קלרנס דרו ו-17 עורכי דין נוספים.
ב-15 במרץ 1913, בעקבות סיום מוצלח של תיק זה, מינה הנשיא וילסון את מק'ריינולדס, בהמלצתו של התובע הכללי הקודם, ג'ורג' וודוורד ויקרשאם, כתובע הכללי ה-48 של ארצות הברית.
בתפקיד זה הוא כיהן עד 29 באוגוסט 1914. במהלך עיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי צבר מק'ריינולדס מוניטין כלוחם ללא חת בתחום ההגבלים העסקיים.
גם כתובע הכללי הוא המשיך לפעול באותו תחום.
על אף השקפותיו השליליות על תאגידים מונופוליסטים, היה מק'ריינולדס תומך נלהב של המדיניות הכלכלית לסה פר.
הנשיא וילסון סבר שקשה לעבוד עמו.
ב-19 באוגוסט 1914 מינה הנשיא וילסון את מק'ריינולדס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של הוראס לארטון שנפטר באופן פתאומי.
באותו יום אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי והוא החל לכהן על כס השיפוט ב-12 באוקטובר אותה שנה.
כאשר נפתח בניין בית המשפט העליון ב-1935, במהלך השפל הגדול, סירב מק'ריינולדס, כמו רוב השופטים האחרים, להעביר את לשכתו לבניין החדש.
הוא המשיך לעבוד במשרד אותו הוא החזיק בבית מגוריו.
הוא אמר שכשהאומה נמצאת בקלחת כלכלית, על הממשל לא להוציא כל כך הרבה כספים על בניין אחד.
ב-27 שנותיו על כס השיפוט כתב מק'ריינולדס 506 פסקי דין, 19 פסקי דין בשנה בממוצע.
בנוסף, הוא כתב 157 חוות דעת מיעוט, 93 מתוכן היו נגד הניו דיל.
התנגדותו התקיפה לצעדי החקיקה של מדיניות הניו דיל של הנשיא רוזוולט, שנועדה לספק רווחה לאזרחים ולהחזירם למעגל העבודה במהלך השפל הגדול גרמה למק'ריינולדס להיות מתויג כאחד מארבעת הפרשים, יחד עם ג'ורג' סאת'רלנד, ויליס ואן דוונטר ופירס באטלר.
הוא המשיך להצביע נגד צעדי הניו דיל גם לאחר שרוב שופטי בית המשפט עברו ב-1937 לתמוך בצעדי החקיקה שהיו קשורים למדיניות.
הווארד בול הגדיר את מק'ריינולדס בתור "המבקר הקולני ביותר בבית המשפט של תוכניות הניו דיל של רוזוולט".
כמתנגד מושבע של סמכות הממשל הפדרלי בנוגע לצעדים חברתיים או בנוגע לרגולציה כלכלית, הייתה לו "תשוקה של קנאי הדבק במטרה אחת".
מק'ריינולדס היה מאמין אדוק בתאוריה הכלכלית לסה פר, שלדבריו הייתה מעוגנת בחוקה.
לאחר סיום "עידן לוכנר" ב-1937, והגישה של בית המשפט שנקראה "המעבר במועד שיציל תשעה" , הפך מ'ריינולדס למתנגד שלה.
התנגדויותיו שנמשכו עד פרישתו ב-1941 המשיכו לשקף את הזלזול שלו בניצול הסמכות של הממשל הפדרלי.
בפסק הדין "סטיוארד משין נגד דייוויס" הוא כתב חוות דעת מיעוט נגד פסיקת דעת הרוב שקבעה את חוקיותו של חוק הביטחון הסוציאלי.
בחוות דעתו זו הוא כתב: "אני לא מצליח למצוא שום סמכות בחוקה להפיכת הממשלה הפדרלית לגבאי הצדקה של הציבור בכל רחבי ארצות הברית".
שנים קודם לכן כתב מק'ריינולדס שני פסקי דין בהם הוא עשה שימוש בהגנת התיקון ה-14 לחוקה על זכויות האזרח: "מאייר נגד נברסקה" מ-1923 ו"פירס נגד אגודת האחיות" מ-1925. פסק הדין מאייר נגד נברסקה היה קשור לחוקי המדינה שאסרו לימוד שפות זרות מודרניות בבתי ספר ציבוריים.
מאייר, שלימד גרמנית בבית ספר לותרני, הורשע על פי חוק זה.
שתי החלטות אלו שרדו לאחר עידן לוכנר.
פסק הדין "פירס נגד אגודת האחיות" היה קשור לתיגר שנקרא נגד חוק שאסר על הורים לשלוח את ילדיהם לכל בית ספר מלבד לבתי ספר ציבוריים.
בתיק זה כתב מק'ריינולדס את פסק הדין שהתקבל פה אחד על ידי כל שופטי בית המשפט, ובו נקבע שהחוק הפר את זכותם של ההורים לקבוע את דרך חינוכם של ילדיהם.
הוא כתב, "החירות הבסיסית שעל פיה כל הממשלות באיחוד זה מתעלמות מכל סמכות כללית של המדינה לתקנן את אופן חינוכם של ילדיהם באמצעות כפייה עליהם לקבל הנחיות ממורים ציבורים בלבד".
החלטות אלו היו תקפות זמן רב לאחר סיום כהונתו של מק'ריינולדס על כס השיפוט, והיוו משענת להחלטתו של בית המשפט על הזכות לפרטיות על פי החוקה בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" מ-1965 ומאוחר יותר בהחלטה על הזכות להפלה מלאכותית בפסק דין רו נגד וייד מ-1973.
מק'ריינולדס גם כתב את חוות דעת המיעוט ב"תיקי סעיף הזהב" , שדרשו את מסירתם של כל מטבעות הזהב, מטילי הזהב ותעודות הזהב לממשלה עד ה-1 במאי 1933 מתוקף הצו הנשיאותי 6102 שהוצא על ידי הנשיא רוזוולט.
מק'ריינולדס תויג כבן דמותו של אבנעזר סקרוג' על ידי העיתונאי דרו פירסון.
נשיא בית המשפט העליון והנשיא לשעבר, ויליאם הווארד טאפט, סבר שהוא אנוכי, בעל דעות קדומות, "ומישהו שכנראה מתענג לגרום לאחרים חוסר נוחות...
הוא רוטן באופן תמידי, והוא תמיד נפגע בשל העובדה שבית המשפט עושה משהו שהוא מתייחס אליו כלא מכובד".
בתחילת דרכו, מזגו השפיע על תפקודו בבית המשפט.
לדוגמה, הוא היה נחרץ בדעתו שג'ון קלארק, מינוי נוסף של וילסון, היה "ליברלי מדי" וסירב להחליף עמו מילה.
קלארק החליט לפרוש מוקדם מבית המשפט ואמר שהאנטיפתיה הגלויה של מק'ריינולדס הייתה אחד הגורמים להחלטתו זו.
מק'ריינולדס סירב לחתום על מכתב הפרידה המסורתי שהוגש לקלארק, ושתמיד היה נהוג להגישו לשופט שפורש.
טאפט כתב ש"זוהי דוגמה ברורה לאישיותו של מק'ריינולדס ולקשיים להסתדר עמו".
טאפט גם כתב שאף על פי שהוא החשיב את מק'ריינולדס כ"אדם מוכשר", הוא מצא שהוא "אנוכי ברמה הקיצונית ביותר ...גדוש בדעות קדומות יותר מכל אדם שהכרתי מימי ...אדם שנהנה לגרום לאחרים לחוש בחוסר נוחות.
אין לו שום תחושת אחריות ...נראה באמת שיש לו פחות תחושת נאמנות כלפי בית המשפט בהשוואה לכל אחד אחר".
ב-1929 ביקש מק'ריינולדס מטאפט שיכריז על משימות כתיבת פסקי הדין שיוטלו עליו, בהסבירו ש"קריאה דחופה גורמת לי לצאת מהעיר.
אני לא סבור שמחלתי הפתאומית תהיה קטלנית, אך דברים מוזרים מתרחשים לעיתים בתקופת חג ההודיה".
עונת ציד הברווזים נפתחה ומק'ריינולדס יצא למרילנד לעסוק בכך.
ב-1925 הוא עזב באופן כה פתאומי בנסיבות דומות כך שלא הייתה לו הזדמנות להודיע לנשיא בית המשפט על עזיבתו.
טאפט רתח מזעם, שכן שתי החלטות חשובות שהוא רצה למסור התעכבו בשל העובדה שמק'ריינולדס לא הגיש את חוות דעת המיעוט שלו לפני שעזב.
מק'ריינולדס נהג להשמיעה נאומי תוכחה כלפי "אנטי-אמריקאים" ו"חתרנים פוליטיים".
כמי שנודע בשל דעותיו הקדומות, הוא לא היה מוכן לקבל "יהודים, שתיינים, שחורים, נשים, מעשנים, אנשים נשואים או מאורסים" כפקידים משפטיים.
המגזין טיים כינה אותו "פוריטני", "גס רוח באופן בלתי נסבל", "סרקסטי באופן פראי", "ראקציונרי להפליא" ו"אנטישמי".
מק'ריינולדס סירב לדבר עם לואיס ברנדייס, השופט היהודי הראשון בבית המשפט העליון, במשך שלוש שנים לאחר מינויו של זה האחרון.
גם ב-1939, כאשר פרש ברנדייס מכס השיפוט, לא חתם מק'ריינולדס על מכתב הפרידה המסורתי.
כאשר ברנדייס דיבר, הוא נהג תמיד לעזוב את החדר.
כאשר עמד על הפרק מינויו של בנג'מין קרדוזו, שופט יהודי גם הוא, הצטרף מק'ריינולדס לעמיתיו פירס באטלר וויליס ון דוונטר כדי ללחוץ על הבית הלבן לא "לייסר את בית המשפט עם עוד יהודי".
כאשר פורסם דבר מינויו של קרדוזו, נטען שמק'ריינולדס אמר "הא, נראה שהדרך היחידה שאתה יכול להביא תועלת לבית המשפט העליון בימים אלה היא להיות בנו של פושע, או יהודי, או שניהם".
במהלך טקס ההשבעה של קרדוזו, עסק מק'ריינולדס במפגיע בקריאת עיתון.
לעיתים קרובות הוא נהג לעיין במסמך או בתיק כאשר קרדוזו הקריא את חוות הדעת שלו באולם בית המשפט.
הוא סירב לחתום על חוות דעת שנכתבו על ידי ברנדייס.
לדבריו של ג'ון פראש נוקס, ששימש כעוזרו המשפטי של מק'ריינולדס בשנים 1936–1937, לאחר שבע השנים בהן שימש בתפקיד מוריס מהוני, מק'ריינולדס לא החליף מילה עם קרדוזו מעולם.
הוא לא נכח בטקס הזיכרון שנערך בבית המשפט לכבודו של קרדוזו.
הוא גם לא נכח בטקס ההשבעה של פליקס פרנקפורטר, וקרא, "אלי, עוד יהודי בבית המשפט".
ב-1922 הציע טאפט ששופט בית המשפט העליון ייתלוו אליו לפילדלפיה לאירוע טקסי, אך מק'ריינולדס סירב להצטרף, וכתב: "כידוע לך, לא תמיד ניתן למצוא אותי כאשר יש עברי בסביבה.
לפיכך 'אי יכולתי' להשתתף לא צריכה להפתיע אותך".
בכל אופן, הסיפור החוזר ונשנה שמק'ריינולדס סירב להצטלם לתמונה השנתית של שופטי בית המשפט ב-1924 בשל עוינותו לברנדייס, הוא לא נכון.
מק'ריינולדס סירב להשתתף בתצלום בשל העובדה שלא חל שינוי בהרכב בית המשפט מאז התצלום השנתי של 1923. למעשה, מק'ריינולדס הצטלם במספר רב של תמונות קבוצתיות של שופטי בית המשפט יחד עם ברנדייס, ובהמשך גם עם פרנקפורטר.
באחת הפעמים, כאשר השופט הרלן סטון העיר בנוגע לדבריו של עורך דין שעתר בפני בית המשפט: " זה היה הטיעון המשעמם ביותר ששמעתי בימי חיי", הגיב מק'רריינולדס: "הדבר המשעמם יותר שאני יוכל לחשוב עליו הוא לשמוע אותך קורא את אחת מחוות הדעת שלך".
גסות רוחו של מק'ריינולדס לא הייתה מוגבלת לעמיתיו לכס השיפוט או ליהודים.
כאשר צ'ארלס המילטון יוסטון, אחד מעורכי הדין האפרו-אמריקאים הבולטים ביותר באותה תקופה, הופיע בפני בית המשפט לצורך טיעון לטובת ביטול ההפרדה הגזעית בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מיזורי בתיק "גיינס נגד קנדה" , סובב מק'ריינולדס את כסאו לאחור כדי שהוא לא יצטרך להביט בהמילטון.
כאשר זומן מק'ריינולדס בפני יושב ראש ועדת מועדון הגולף בצ'בי צ'ייס, מרילנד, כדי להשיב לתלונות נגדו, הוא אמר:
השופטים פירס באטלר וויליס ון דוונטר עברו ממועדון זה מפני שמק'ריינולדס הסתכסך עמם מעבר לגבול יכולתם.
כאשר הופיעה באולם בית המשפט עורכת דין אישה, דווח שמק'ריינולדס מלמל: "אני רואה שהנקבה שוב כאן".
לעיתים קרובות הוא עזב את מושבו כאשר אישה קמה כדי להציג מקרה.
הוא סבר שענידת שעוני יד על ידי גברים היא תופעה נשית ושנשים שצבעו את ציפורניהן בצבע אדום הן וולגריות.
מק'ריינולדס אסר על עישון בנוכחותו.
מקובל לומר שהוא האחראי על שלטי האיסור על עישון בבניין בית המשפט העליון שנחנך במהלך תקופת כהונתו.
הוא נהג להכריז באוזני כל שופט שניסה לעשן בחדר הישיבות ש"עשן טבק מעורר בי סלידה אישית".
מנגד, סופר על מק'ריינולדס שהוא היה נדיב באופן יוצא מן הכלל לשמשים שעבדו בבית המשפט והוא חש רגשי אהבה לילדיהם.
לדוגמה, הוא העניק עזרה נדיבה מאוד ואימץ 33 ילדים שהיו קורבנות של הבליץ על לונדון ב-1940, ובצוואתו הורה על מתן סכום נכבד לצדקה.
לאחר מות רעייתו של אוליבר ונדל הולמס הבן פרץ מק'ריינולדס בבכי בטקס ההלוויה שלה.
ב-1926 כתב הולמס: "מק'ריינולדס המסכן, אני חושב שהוא אדם של רגשות ושל לבביות סמויה במידה רבה ממה שאנו סבורים".
לעיתים קרובות הוא אירח אנשים בדירתו, ועל אף האיסור שהטיל על עישון לידו בבית המשפט, העביר לאורחיו סיגריות.
הוא נהג להזמין אנשים לארוחות ברנץ' בימי ראשון בבוקר.
לדבריו של ויליאם אורוויל דאגלס, "בהזדמנויות בלתי רשמיות אלו בביתו הוא היה מכניס אורחים ובן לוויה חביב".
באחת הפעמים, כאשר הוא נסע בחשמלית למשרדו, אדם שיכור עלה לחשמלית ונפל במעבר.
מק'ריינולדס הרימו, סייע לו לשוב למושבו וישב לצידו עד שהם הגיעו אל הקפיטול, ועזב אותו רק לאחר שנתן הוראות מפורשות לכרטיסן.
כאשר הוא נדרש לנהל את הדיון בבית המשפט בשל היעדרותם של שופטים בכירים יותר, "הוא שפע אדיבות, בירך את עורכי הדין משני המגדרים והקשיב קשב רב לטיעוניהם".
כלפי חוץ הוא נודע בשל הכנסת האורחים שלו.
הוא אירח לעיתים קרובות אנשים במלון ווילרד, ורשימת האורחים שלו הגיעה ל-150 איש, כולל עמיתיו לכס השיפוט, ובמסיבת ליקר ביצים שהייתה אחת מאירועי השיא החברתיים של עונת חג המולד.
אליס רוזוולט, שנמנתה על חוג ידידיו, ביקשה לקבל את שירותיה של הטבחית שלו, הגברת פרקר, לארוחת הבוקר של חתונתה.
לאחר ליקוי שמיעה משמעותי שלקה בו ב-1925, גמלה בלבו של מק'ריינולדס ההחלטה להתפטר מכס השיפוט, והוא נמלך בדעתו רק בשל בקשות של ידידים רבים, שראו בו "אחד ממעטים שעמדו באומץ לב למען זכות הקניין וזכויות האזרח".
ב-3 בינואר 1941 הוא קיבל "מעמד בכיר" , ולמעשה פרש מכס השיפוט.
הוא היה אחרון השופטים מבית המשפט בראשותו של אדוארד דאגלס וייט שנותר על כס השיפוט, וערב מותו הוא היה האחרון משופטי בית המשפט בראשותו של טאפט שנותר בחיים.
מק'ריינולדס התגורר במכלול הדירות רושמבו שבוושינגטון די.
החל מ-1915 ועד 1935. לאחר מכן הוא עבר לדירה בבית מספר 2400 ברחוב 16, שם הוא חי עד ליומו האחרון.
מק'רריינולדס מעולם לא נשא אישה.
הוא היה אחד מששת שופטי בית המשפט העליון שלא נישאו, כשהאחרים היו ויליאם מודי, בנג'מין קרדוזו, פרנק מרפי, דייוויד סוטר ואלנה קגן.
ג'יימס קלארק מק'ריינולדס נפטר בוושינגטון ב-24 באוגוסט 1946. הוא נטמן בבית הקברות שבעיר הולדתו אלקטון שבקנטקי.
תושבי העיר זכרו אותו בחיבה, והצביעו בגאווה על ביתו ומשרדו שם.
עוזרו המשפטי נוקס כתב, "הוא מת ב-1946 בבדידות בבית החולים, ללא שום ידיד או קרוב משפחתו לצד מיטתו.
הוא נטמן בקנטקי, אך אף אחד משופטי בית המשפט העליון לא נכח בהלווייתו, אף על פי שאחד מעובדי בית המשפט נסע עד לקנטקי כדי להשתתף בטקס".
בניגוד לכך, ב-1953, כאשר נפטר שליחו המבוגר של מק'ריינולדס, הארי פרקר האפרו-אמריקאי, נכחו בטקס ההלוויה שלו חמישה או שישה שופטים, כולל נשיא בית המשפט העליון.
אחיו של מק'ריינולדס, רוברט, ביקר אותו בבית החולים זמן קצר לפני מותו.
בצוואתו ביקש מק'ריינולדס "שלא יתקיים שום טקס בוושינגטון".
המרשל של ארצות הברית של בית המשפט העליון נסע לאלקטון לטקס ההלוויה.
העיתון The Christian Science Monitor שיבח את מק'ריינולדס בהספד כ"אדם הדגול האחרון והיחידי על כס השיפוט בבית המשפט העליון שנלחם בהשגת הגבול הקבועה של הסמכויות הפדרליות על זכויות המדינות וזכויות האזרח ...שעמד בשנים המאוחרות הללו במעבר תרמופילאי".
מק'ריינולדס הוריש את כל רכושו לצדקה.
הוא גם ציווה להעביר כספים לבית חולים לילדים בוושינגטון, שבו הוא תמך במשך שנים, דאג להתקנת מעלית בבניין ולמתן סכום של 10,000 דולר.
ספריו ופסקי הדין שלו הועברו לספריית הקונגרס וסכום של 10,000 דולר וגלימתו הועברו לאוניברסיטת ואנדרבילט, בה הוא שימש במשך 30 שנה כחבר חבר הנאמנים.
ג'יימס אדווין קמפבל היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1884–1889, וכמושל אוהיו ה-38 בשנים 1890–1892.
ג'יימס קמפבל נולד בעיר מידלטאון שבאוהיו, שם התחנך בבתי הספר המקומיים, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו.
במלחמת האזרחים שירת קמפבל בצבא האיחוד והיה מוצב בפלגת נהר המיסיסיפי.
הוא שירת כעוזר רב חובלים (master's mate) על סיפון ספינות התותחים "אלק" ו"נאיאד" עד שבריאותו התדרדרה והוא שב לביתו שהוא כחוש ורזה.
ב-1865 התקבל קמפבל ללשכת עורכי הדין ושנתיים לאחר מכן החל לעסוק במקצועו בהמילטון, אוהיו.
ב-1870 הוא נשא לאישה את מוד אליזבת אוונס מהמילטון.
קמפבל היה רפובליקני, והצביע עבור הנשיאים אברהם לינקולן ויוליסס ס.
גרנט, אך לאחר 1872 עבר לשורות המפלגה הדמוקרטית.
לאחר ששימש כתובע של מחוז באטלר באוהיו בשנים 1876–1880, נבחר קמפבל מטעם הדמוקרטים לבית הנבחרים של ארצות הברית, פעמיים מטעם מחוז הבחירה השביעי של אוהיו, ופעם אחת מטעם מחוז הבחירה השלישי, מושב שבעבר אויש על ידי דודו, לואיס קמפבל.
בבית הנבחרים כיהן קמפבל בשנים 1884–1889. בשנים 1885–1884 שימש קמפבל כיושב ראש ועדת בית הנבחרים לסחר במשקאות חריפים.
ב-1889 נבחר קמפבל כמושל אוהיו, וכיהן בתפקיד בשנים 1890–1892. בבחירות לכהונה שנייה ב-1891 לא עלה בידו להיבחר והוא נוצח על ידי מי שלימים כיהן כנשיא ארצות הברית, ויליאם מקינלי.
במהלך כהונתו כמושל הוא חתם על חוק לקיום הצבעה חשאית בבחירות באוהיו.
הוא כינס מושב מיוחד של האספה הכללית של אוהיו כדי להדיח את ממשל העיר המושחת של סינסינטי.
צעד זה עלה לו באובדן התמיכה מצד הדמוקרטים בחלק זה של המדינה, ומנע ממנו את הבחירה לכהונה שנייה.
ב-1895 הוא ניסה שוב להיבחר כמושל, אך שוב ללא הצלחה.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים ב-1892 הוא שב לעיסוקו בעריכת דין בקולומבוס.
בשנים 1895–1896 היה קמפבל חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת המדינה של אוהיו.
הוא נותר פעיל בפוליטיקה, והיה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1892, 1920 ו-1924. בשנים 1908–1911 הוא היה חבר בוועדה לארגון ספר החוקים של אוהיו.
ב-1906 היה קמפבל שוב מועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות.
ב-1908 הוא היה מועמד מפלגתו לסנאט של ארצות הברית, אך גם אז נוצח בבחירות.
ב-1913 מונה קמפבל כנאמן של החברה הארכאולוגית וההיסטורית של אוהיו, וב-1925 הוא נבחר פה אחד על ידי מועצת הנאמנים כנשיא החברה, תפקיד בו הוא שימש עד למותו.
קמפבל היה חבר הבונים החופשיים, במסדר האייל הקנדי, במועדון קולומבוס, במועדון סקיוטו, בכנסייה הפרסביטריאנית, בצבא הגדול של הרפובליקה, בלגיון האמריקני, ובמועדון קיט קט של קולומבוס.
ג'יימס קמפבל נפטר בקולומבוס ב-8 בדצמבר 1924. הוא נטמן בבית הקברות גרין לון שבעיר.
ג'יימס ברוקס איירז רוברטסון היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה הרביעי בשנים 1919–1923. קודם לכן מונה רוברטסון על ידי מושל אוקלהומה הראשון, צ'ארלס הסקל, כשופט מחוזי.
לאחר שעבר את בחירות לשכת עורכי הדין בגיל 21, היה רוברטסון לאחד מעורכי הדין המיומנים באוקלהומה, וטרם קבלתה של אוקלהומה כמדינה בארצות הברית, בטריטוריה האינדיאנית.
תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימנם של אשרור התיקון ה-18, שקבע את חוק היובש, ואשרור התיקון ה-19 למתן זכות בחירה לנשים, הטבח בטולסה, ופרשיות שחיתות.
בשנים 1915–1916 שימש רוברטסון כנשיא הגדול של המסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן.
רוברטסון נפטר ב-1938 עקב מחלת הסרטן ונטמן בעיר צ'נדלר שבאוקלהומה.
ג'יימס רוברטסון נולד במחוז קאוקוק שבאיווה, לאביו, שעל שמו הוא נקרא, ולאמו קלרה רוברטסון מאוהיו הוא היה הילד החמישי במשפחה של שישה בנים וחמש בנות.
סבו מצד אביו נקרא גם הוא באותו שם.
הוריו של רוברטסון עברו לאיווה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19, שם שירת האב כמתנדב בצבא האיחוד במלחמת האזרחים.
גידולו של רוברטסון באיווה החדירו בו את הגישה הפרוגרסיבית.
רוברטסון התחנך בבתי הספר הציבוריים של איווה.
בגיל 16 הוא הוסמך כמורה.
בעת שעסק בהוראה, הוא למד משפטים בקריאה עצמית וב-1892, כשהיה בן 21, עבר את מבחני לשכת עורכי הדין של איווה.
בשנה שלאחר מכן עבר רוברטסון לעיר צ'נדלר שבטריטוריית אוקלהומה.
צ'נדלר נוסדה זמן קצר קודם לכן, ב-28 בספטמבר 1891, על ידי מתיישבים לבנים במסגרת הבהלה לקרקעות שהתרחשה שם אז, והייתה מקום המושב של מחוז לינקולן.
רוברטסון ניצל את ההזדמנות ועסק בהוראה ובעריכת דין בעיר המתפתחת.
בהמשך הוא מונה כפרקליט המחוז.
בעת שהתגורר בצ'נדלר, הוא הכיר את אוליב סטבלפילד, שאותה הוא נשא לאישה ב-1898. לזוג נולדו בן ובת.
רוברטסון נודע כאחד מעורכי הדין המיומנים באוקלהומה ובטריטוריה האינדיאנית.
ב-1906 הוא היה לשותף במשרד עורכי הדין "הופמן ורוברסטון", בו הוא היה שותף בשנתיים הבאות.
ב-1907 התקבלה אוקלהומה כמדינה בארצות הברית.
מושל אוקלהומה הראשון, צ'ארלס הסקל, מינה את רוברטסון כשופט במחוז השיפוטי העשירי של המדינה.
המינוי חייב אותו להעתיק את מקום מגוריו מצ'נדלר לאוקלהומה סיטי, שם הוא התגורר עד יומו האחרון.
טרם מינויו כשופט, היה רוברטסון פעיל במפלגה הדמוקרטית, הן ברמה המדינתית והן ברמה הלאומית.
במסגרת זו הוא סייע למועמדי המפלגה הדמוקרטית בכל דרך.
במסעו עם המושל הסקל לדנוור הוא ייצג את המפלגה הדמוקרטית באוקלהומה.
הוא היה תומך נלהב של המועמד הדמוקרטי לנשיאות ויליאם ג'נינגס ברייאן.
רוברטסון המשיך לכהן על כס השיפוט עד לתום כהונתו של הסקל כמושל.
הוא התפטר מכהונתו כדי להתמודד על משרת המושל, אך בסופו של דבר פרש מהמרוץ כדי לתמוך במועמד המפלגה לי קרוס.
קרוס ניצח בבחירות הכלליות וכיהן כמושל אוקלהומה השני.
כשלא היה שבע רצון מחייו הפרטיים, התמודד רוברטסון על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
קביעת מחוזות הבחירה שלאחר מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך ב-1910 הובילה להענקת שלושה מושבים בבית הנבחרים לאוקלהומה.
רוברטסון התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה במחוז הבחירה שלו, אך לא עלה בידו לקבל את מועמדות המפלגה.
הוא שב לעיסוקו בעריכת דין, וב-1914 החליט המושל לי קרוס, כמו הסקל לפניו, שלא להתמודד לכהונה נוספת.
רוברטסון ניסה להתמודד שוב על מועמדות המפלגה, אך רוברט ויליאמס, הנשיא הפופולרי של בית המשפט העליון של אוקלהומה, ניצח בהתמודדות.
ב-1914 נפטרה רעייתו של רוברטסון, והותירה אותו עם שני ילדיו.
התמדתו של רוברטסון בפוליטיקה השתלמה לבסוף.
ב-1918, כשהתמודד על מועמדות המפלגה על משרת המושל בפעם השלישית, עלה בידו לנצח את ויליאם מארי.
הפופולריות של המושל לשעבר הסקל חיזקה את מעמדה של המפלגה הדמוקרטית באוקלהומה.
ב-1910 הופיעה מפלגה חדשה בפוליטיקה המדינתית, המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה.
בפעם הראשונה בתולדות אוקלהומה, התמודד בבחירות למשרת המושל מועמד מפלגה שלישית.
מול רוברטסון התמודדו מועמד המפלגה הרפובליקנית הוראס ג.
מקיבר, ומועמד הסוציאליסטים פטריק נייגל.