tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיור נועד לבדוק את טענות התושבים לבעלות על הקרקע שכביכול נמכרה לעינב.
עינב הגיע למקום חמוש עם חמישה מאבטחים.
עינב היה מעורב גם בהקמת ההתנחלות כפר אורנים (במקור גבעת אוהד).
בשנת 1979 הקים חברה בשם "בר-טורא" יחד עם ארבעה שותפים: הקבלן וחבר מרכז חירות משה דולגין; איש עסקים, מפעילי חירות, נחום סלונים; יהודה מור ומנדל מלצקי, אנשי עסקים יוצאי אצ"ל.
החמישה פנו לבנק ישראל וביקשו להקים חברת קש בפנמה.
האישור להקמת חברות כאלה לא ניתן אז בדרך כלל, משום החשד שינצלו אותן לצורך הברחת מטבע חוץ או לצורך הלבנת הון.
יוסף סריג, שהיה אז המפקח על מטבע חוץ, אישר באוקטובר 1979 את הקמת החברה, במטרה "לרשום על שמה בנאמנות קרקע ביהודה ושומרון באותם מקרים שבהם אי אפשר לחשוף את המוכרים, בעלי הקרקע".
כדי להתגבר על הקשיים המשפטיים ברישום הקרקע והקמת היישוב, הם מסרו את ניהולן הרשמי להממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון והאדמות הוכרזו אדמות מדינה והוקצו לשותפים.
אחר כך טען הממונה שהקרקעות היו אדמות מדינה מלכתחילה, פרץ סכסוך משפטי ארוך שנים והקמת ההתנחלות התעכבה עד סוף שנות ה-90.
בתחילת שנות ה-2000 היה עינב מעורב בפרויקט "מתתיהו מזרח", פרויקט הרחבה של העיר מודיעין עילית.
לטענתו, רכש במקום, יחד עם שותפים זרים, 1,000 דונם תמורת 10 מיליון דולר, ואחר כך רכש, לטענתו, 300 דונם נוספים.
יחד עם קרקעות סמוכות תוכננה לקום במקום שכונה של 30,000 תושבים.
תושבי הכפר הסמוך בלעין, בעלי חלק מהקרקע, טענו שמעולם לא מכרו קרקעות במקום.
בהמשך מכר עינב את הקרקע לחברות הבנייה חפציבה ודניה סיבוס שהחלו בהקמת השכונה עוד בטרם קיבלה אישורי בנייה.
באוקטובר 2004 תבעו האחים משה ויגאל גינדי את עינב על סכום של 128 מיליון שקל.
לטענתם, הם התקשרו בשנת 1983 בהסכמים עם עינב ועם החברה שבבעלותו, "דקל בנייה ומסחר (קרני שומרון)", בהם רכשו קרקעות במקומות שונים ביהודה ושומרון: כ-600 דונם בגבעת זאב, כ-400 דונם בכפר ג'יוס, כ-400 דונם באפרת, כ-700 דונם בפרח'ה וכ-880 דונם ברמת קדרון.
אך הוא העביר להם רק חלקים קטנים בלבד מהקרקעות, בעוד הם כבר הצליחו להתקשר בהסכמים למכירת מגרשים בהיקפים של מאות דונמים, עם רוכשים שונים.
עקב כך צברו הפסדים כבדים, לאחר שנאלצו לפצות ולהחזיר לרוכשים כספים רבים.
בשנת 2008 תבעו את עינב רוכשי מגרשים בנבי סמואל.
לטענתם רכשו ממנו באוגוסט 1974 מגרשים במקום, אך במשך 34 השנים שחלפו ממועד חתימת ההסכמים עימם, לא נרשמו הזכויות במקרקעין על שמם.
נפטר בשנת 2018 בגיל 96, והובא למנוחות בבית העלמין ביישוב סביון בו התגורר.
בנו יפתח עינב, הצטרף לעסקי אביו בשנות ה-90 של המאה ה-20, והיה מעורב בפרויקט "הר שמואל" ו"מתתיהו מזרח".
שמואל סמי ספירו (12 ביוני 1885 – 5 בדצמבר 1960) היה רופא מומחה במחלות ריאה ושחפת, הקים ובנה את השרות הרפואי של עליית הנוער וכיהן כמנהלו (1938–1957).
כרופא הראשי של עליית הנוער טיפל בילדי פליטים מגרמניה ומחנות המעצר בקפריסין כמו גם בילדי טהראן.
ספירו (לשעבר: שפירו) נולד בעיירה שנקלנגספלד במדינת הסן שבגרמניה, למשפחה יהודית חרדית.
אביו, יעקב ספירו, היה מורה וסמכות רוחנית בקהילה היהודית בפולדה לשם עברה המשפחה משנקלנגספלד.
עם תום לימודיו התיכוניים נסע ספירו לפרנקפורט על נהר מיין ללמוד בישיבתו של הרב שלמה זלמן ברויאר.
עד מהרה עזב את לימודי הדת, והחליט ללמוד רפואה.
למד במרבורג, מינכן, וירצבורג וסיים בגיסן ב-1912.
בשנות לימודיו הצטרף לארגון סטודנטים יהודי ציוני.
ספירו התמחה במחלות ריאה ושחפת, ופתח קליניקה ברחוב קורפירסטנדאם שבברלין.
היה עד 1928 הרופא הראשי של הביטוח הלאומי בברלין בנושאים הקשורים למחלות ריאה, ולאחר מכן עד 1933, שימש כיועץ מומחה למוסד.
בשנת 1932 (או סמוך לה) התמנה ספירו לרופא של המשרד הא"י בברלין (הסוכנות היהודית) וכיהן בתפקיד עד להגירתו.
בקיץ 1938 הגיע ספירו לארץ ישראל וקבע את מקום מגוריו בירושלים.
רעייתו, גרטה ספירו עם שני ילדיה הקטנים, נשארו בגרמניה לנסות ולהציל מה שניתן מרכוש המשפחה.
המעט שהצליחה להציל הגיע לאחר מסע תלאות לירושלים.
גרטה והילדים ניצלו מפרעות ליל הבדולח ובמרץ 1939 הגיעו לחיפה.
עם עלייתו לארץ ישראל הצטרף ספירו למפעל עליית הנוער בראשותה של הנרייטה סאלד.
ספירו הקים ובנה את השרות הרפואי של עליית הנוער וכיהן כמנהלו עד לפרישתו לגמלאות ב-1957.
בשנות מלחמת העולם השנייה היה אחראי על קליטתם הרפואית של ילדי טהראן (1943), ובאותה שנה אף ביקר בסוריה יחד עם רחל ינאית בן צבי כדי לפגוש בצעירות יהודיות שעמדו לעלות ארצה במסגרת עליית הנוער.
ב־1946 יצא בשליחות הסוכנות היהודית ובחסות ארגון אונרר"א של האו"ם (סוכנות הסעד והשיקום של האומות המאוחדות) למחנות העקורים בגרמניה כדי לבדוק ולבחון את מצב הילדים שנותרו ולהכין את קליטתם בארץ ישראל.
כמו כן נישלח, ב-1947, למחנות המעפילים בקפריסין כדי לבדוק את מצבם הבריאותי של המעפילים המבוגרים בכלל והילדים בפרט.
בשנות ה-50 נקלטו בעליית הנוער אלפי ילדים שהגיעו בעלייה ההמונית מתימן וצפון אפריקה.
בתקופה זו ספירו הקים בירושלים את "הכפר השוודי", בו קיבלו טיפול רפואי ילדים ילדים בעלי צרכים מיוחדים.
בצד עבודתו כמנהל השרות הרפואי של עליית הנוער היה ספירו מראשי "הליגה למלחמה בשחפת".
עם פרישתו לגמלאות ב-1957 קיבל ספירו מידי ראש המחלקה לעליית הנוער משה קול את אות ההצטיינות "אורדר דה מריט" (ORDER DE MERIT) מטעם הארגון הבינלאומי להגנת הילד בז'נבה על שירותו רב השנים בעליית הנוער למען בריאות הילדים.
ספירו נפטר ב-5 בדצמבר 1960. נטמן בהר המנוחות, הממוקם מצפון מערב לשכונת גבעת שאול.
משה קול (כיהן כראש מחלקת עליית הנוער בסוכנות היהודית) בהספדו:
בשנת 1935 נשא לאישה את גרטה לינה הנרייטה לבית נאומן, לבורנטית וצלמת (1902–1987).
המשפחה התגוררה בקריית שמואל שבין קטמון לרחביה בירושלים.
שמואל פוהורילס (1928 – 14 באוקטובר 2020) היה פרופסור לכלכלה חקלאית באוניברסיטת תל אביב, מנהל הרשות לתכנון ופיתוח חקלאי במשרד החקלאות וממייסדי מרכז פרס לשלום.
פוהורילס נולד בפולין למשפחה אמידה ובעלת חווה שעסקה בגידול ושווק חקלאי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא נמלט עם אמו לרוסיה ושם שרד את השואה.
עם תום המלחמה, חזר לפולין ולמד כלכלה חקלאית, הצטיין בלימודיו והשלים את לימודי הדוקטורט בגרמניה.
פוהורילס עלה לישראל בשנת 1956 ונקלט במשרד החקלאות.
רוב עבודתו הייתה ברשות לתכנון ופיתוח חקלאי בה השתלב והתקדם בתפקידים שונים.
בעת כהונתו של אריאל שרון כשר חקלאות, ביוני 1978, מונה למנהל הרשות.
בינואר 1975 שימש כנציג ישראל בוועידת ארגון המזון והחקלאות של האו"ם.
בשנת 1980 הוקמה ועדה חקלאית משותפת לישראל ומצרים, בראשה עמד פוהורילס.
הוועדה החליטה להקים במשותף חווה חקלאית גדולה, כאשר המצרים מינו מטעמם את הארגון ליצור חקלאי, הכפוף למשרד החקלאות המצרי, ומטעם ישראל נתמנתה חברת אגרידב לתכנן, להקים ולהפעיל במשותף את החווה.
המטרה הייתה לפתח את האזורים הצחיחים-למחצה במדבר המערבי של מצרים, להכין תשתית חקלאית וקהילתית וליישב באזור תושבים חדשים.
החווה פעלה בהצלחה רבה כעשר שנים.
בשנת 1982, עמד בראש הוועדה לפיתוח בקעת הירדן.
בשנת 1985, נשלח לראשונה לסין לקדם את קשרי החקלאות עם המדינה.
פוהורילס פרש מתפקידו ממשרד החקלאות בשנת 1992. במקביל לעבודתו במשרד החקלאות, היה מרצה לכלכלה באוניברסיטת תל אביב ופרסם מאמרים וספרים בתחום הכלכלה החקלאית.
בשנת 1996 היה ממייסדי מרכז פרס לשלום, שם הקים את המחלקה החקלאית ועסק בקידום פרויקטים, לסיוע חקלאי, במצרים, במרוקו, באבו דאבי ובירדן.
ביוני 1989 זכה בפרס מאת ממשלת ארצות הברית על תרומתו לפיתוח החקלאות.
פוהורילס גם זכה להוקרה על פעילותו למען ארצות מתפתחות, כאשר קיבל תעודת הוקרה מיוחדת של ארגון האומות המאוחדות.
בינואר 2019, זכה בפרס במסגרת מיזם "Global Impact Awards" מטעם ארגון הפיתוח הבין-לאומי בישראל, במעמד נשיא המדינה ראובן ריבלין, על תרומתו לפיתוח החקלאות במדינות העולם המתפתח ועל תרומתו לחיזוק הקשרים הדיפלומטיים של ישראל באמצעות החקלאות.
פוהורילס היה נשוי לאולגה ואב לשני בנים, ליאון רופא קרדיולוג ואביעד פוהורילס עיתונאי וכתב ספורט.
שמואל פינקלשטיין (בפולנית: Samuel Finkelstein; 1895 – 1942) היה צייר יהודי בפולין שבין מלחמות העולם, שנספה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
פינקלשטיין נולד בסנדומייז', במחוז רדום בפולין הקונגרסאית.
הוא סיים לראשונה בית ספר למסחר, אך לא היה מרוצה מהמקצוע אותו למד והחל לצייר.
חבריו ובני משפחתו הציעו לו ללמוד שיעורי אמנות, ובשנים 1913–1914 הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות בקרקוב שם למד בהוראתו של וויצ'יך וייס מתנועת פולין הצעירה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא התיישב בלודז', שם הציג תערוכות.
הוא הפך לחבר בעמותת הציירים "סטארט" ובאגודת האמנים בעיר לודז'.
הוא גם נסע בקביעות לאזורים שונים בפולין ולכפר האמנים קז'ימייז' דולני.
הוא התחיל להיות פעיל בסצנת האמנות בקרקוב כשהצטרף ל"גילדת האמנים Jednoróg" - קבוצת בוגרי האקדמיה בקרקוב - והציג איתם תערוכות משותפות.
הוא גם השתתף בפעילות הקהילה היהודית וצייר סצנות מחיי היומיום.
הוא נכלל בתערוכת התרבות היהודית "העולם התעורר" שארגן מוזיאון מחוז נובי סאץ'.
אף שהיה מזוהה בעירו עם הקונסטרוקטיביסט אוונגרד והיה מיודד עם אמנים כמו ולדיסלב סטרזמנסקי, קטרינה קוברו וקרול הילר, ציוריו נשאו את הסגנון המסורתי האימפרסיוניסטי במוטיבים, בצבעים ובעבודת המכחול שלו.
כשפינקלשטיין נסע לקז'ימייז' דולני, הוא צייר את חיי היהודים בחוץ כפי שראה אותם.
חיים גולדברג, צייר יהודי-פולני יליד קז'ימייז', נזכר באמן כשעמד לבדו וצייר בשדה.
שמואל פינקלשטיין נספה בשנת 1942 בטרבלינקה.
שמואל סנדלר (נולד ב-3 במרץ 1947) הוא נשיא מכללת אמונה אפרתה, פרופסור אמריטוס במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
סנדלר נולד בולדז' בפולין, הוא גדל בחיפה ולמד בתיכון הדתי יבנה.
הוא בוגר תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה (1970) ותואר שני מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1973).
את הדוקטורט השלים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בארצות הברית (1977).
עם סיום לימודיו הצטרף סנדלר כחבר סגל למחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
במהלך השנים כיהן במספר רב של תפקידים: ראש המחלקה למדע המדינה (1998–2001), דקן הפקולטה למדעי החברה (2006–2010), ראש הקתדרה לדת ופוליטיקה ע"ש יהודה אבנר (2011-2015), וראש מערך המכללות של האוניברסיטה (2011–2016).
כמו כן כיהן כחוקר בכיר במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, וכעמית מחקר במרכז ירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
בשנת 2016 מונה לנשיא מכללת אמונה אפרתה.
תחומי המחקר של פרופסור סנדלר הם יחסים בינלאומיים, פוליטיקה פנימית ומדיניות חוץ, פוליטיקה אתנית/דתית במדיניות החוץ הישראלית, דת ויחסים בינלאומיים, והמימד היהודי במדיניות החוץ הישראלית.
סנדלר פרסם לאורך הקריירה שלו עשרות ספרים ומאמרים.
סנדלר, ש., מדינת הלאום, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 1999
סנדלר נשוי, אב לארבעה ומתגורר בירושלים.
שמואל (שמוליק) פישמן (30 בספטמבר 1948 – 2 באפריל 2019) היה פיזיקאי תאורטי ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה לפיזיקה בטכניון.
נודע כחלוץ וכמומחה בעל שם עולמי בחקר כאוס קוונטי.
שמואל פישמן נולד בווילנה, בן בכור להוריו, שיינה (לבית זילברמן) וישראל פישמן.
ב-1958 עלתה משפחתו לישראל והתיישבה במושב חרות.
הוא ואחיו הצעיר פסח (פול) התייתמו מהוריהם בילדותם, ושמואל נשלח לכפר הנוער בן שמן, שלא התאים לכישוריו האינטלקטואלים, ובעזרת קרוב משפחה שעמד על כישרונו עבר לפנימיית בויאר בירושלים ושם השלים את לימודיו התיכוניים.
בהיותו כבן 18 הצטרף לעתודה האקדמית ונרשם ללימודי תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בלימודי התואר השני היה היה לתלמידו של ד"ר (לימים פרופ') אלכס גרסטן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולאחר מכן החל את לימודי הדוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופ' אמנון אהרוני.
עבודת המחקר שלו עסקה בחקר חבורות רנורמליזציה בהקשר של מעברי פאזה, במערכות מגנטיות אקראיות.
בראשית שנות ה-80 נסע לארצות הברית ושימש עמית בתר-דוקטורט בהנחיית פרופ' מייקל פישר באוניברסיטת קורנל ובאוניברסיטת מרילנד.
ב-1983 חזר לישראל והצטרף לשורות הפקולטה לפיזיקה בטכניון.
במרוצת השנים התמנה לפרופסור חבר ולאחר מכן לפרופסור מן המניין.
כיהן כראש מכון לווינר לפיזיקה תאורטית ובשנותיו האחרונות יצא לגמלאות.
פישמן, שלא נישא ולא הביא ילדים, התגורר בגפו בחיפה.
הוא נפטר בפתאומיות באפריל 2019, במהלך יום עבודתו, ונטמן בבית העלמין תל רגב בעירו.
במותו נאמרו עליו דברי הספד מפי גדולי הפיזיקאים, בהם אריק הלר ומייקל ברי.
במאי 2022 ערך הטכניון לזכרו ועידה רבת-משתתפים.
פישמן כתב לאורך השנים מעל 180 מאמרים שפורסמו בכתבי עת מובילים בפיזיקה, חלקם ראו אור לאחר מותו.
עם תלמידיו לאורך השנים נמנים הפרופסורים דורון כהן, עודד אגם, סער רהב, נעמה ברנר, והמרצים הבכירים הגר וקסלר ויבגני בר לב.
העניין של פישמן בנושא של כאוס קוונטי החל במהלך בתר-הדוקטורט שלו באוניברסיטת מרילנד, בשיתוף פעולה עם דניאל גרמפל וריצ'רד פראנגה שהובילו לתובנה חשובה בתחום הכאוס הקוונטי.
תחום הכאוס הקוונטי עוסק בשאלה כיצד כאוס במערכת קלאסית בא לידי ביטוי במערכת הקוונטית המקבילה.
פישמן ושותפיו הגיעו לתובנה מקורית בחקירה של מערכת מודל פשוטה יחסית: "רוטור מדורבן" (Kicked Rotor, ).
רוטור קלאסי בתנאי דרבון חזק הוא מערכת כאוטית.
ואז האנרגיה שלו גדלה עם הזמן לאין שיעור, בתהליך דמוי דיפוזיה.
מאידך, בסימולציות ממוחשבות נמצא כי במערכת הקוונטית המקבילה, האנרגיה מפסיקה לגדול בזמנים ארוכים.
פישמן, גרמפל ופרנגה הציגו הסבר לתופעה שהתבסס על מיפוי הבעיה לבעיית ההולכה החשמלית של חומר קווונטי חד-ממדי לא מסודר.
פיליפ אנדרסון הראה שחומר כזה (בטמפרטורה קרובה לאפס המוחלט) הוא מבודד, והחלקיק נשאר באזור תחום במרחב גם בזמנים ארוכים מאוד.
פישמן, גרמפל ופרנגה הראו שתרגום התוצאה של אנדרסון, המכונה "לוקליזציית אנדרסון", למודל של רוטור מדורבן הוא שהאנרגיה של הרוטור נשארת באזור תחום ואינה יכולה לגדול ללא שיעור.
בכך נפתרה התעלומה שעלתה בסימולציות, וכלל האצבע שעלה מכך, הוא שבמערכות קוונטיות, הכאוס מופחת בהשוואה למערכות קלאסיות ומכניזם הלוקליזציה של אנדרסון הוא מעין טביעת אצבע קוונטית של כאוס קלאסי.
החקר של מערכות כאוטיות הורחב על ידי פישמן ותלמידיו לפונקציות גל, לפונקציות ויגנר (שהן הכללות של פונקציות גל למרחבי פאזה) ולאלמנטי מטריצה.
הסטטיסטיקה הספקטרלית של מערכות אשר נמצאות באזור הביניים שבין רגילות (אינטגרביליות) לכאוטיות, נלמד אף הוא בפירוט על ידי פישמן ותלמידיו.
המתמטיקה של רוטור מדורבן קוונטי
התנע הזוויתי של רוטור קוונטי מקבל ערכים שלמים ביחידות של קבוע פלאנק.
לכן, פונקציית הגל של הרוטור ניתנת להצגה כפונקציה מרוכבת על סריג חד-ממדי כאשר נקודות הסריג מציינות את התנע הזוויתי של הרוטור.
המיפוי (דהיינו, הקידום הדיסקרטי) בזמן של פונקציית הגל, בהצגה של פונקציית הגל על מרחב התנע הזוויתי של הרוטור המדורבן, נתון על ידי הטרנספורמציה האוניטרית :
המיפוי מתאר התפתחות של חלקיק קוונטי על סריג חד-ממדי כאשר אמפליטודת הסתברות המעבר מאתר לאתר היא ותלויה באתר דרך הפאזה .
הוא פרמטר חסר-ממדים שמתכונתי לקבוע פלאנק, , המאפיין את הבעיה הקוונטית ומתאפס בגבול הקלאסי .
כאשר מספר רציונלי, הסדרה מחזורית, וכאשר הוא אי-רציונלי הסדרה היא פסאודו-אקראית.
נניח שבזמן פונקציית הגל ממוקמת על אתר יחיד למשל .
לאחר מחזורי דירבון, פונקציית הגל נתונה על ידי .
השאלה הפתוחה שפישמן וחבריו התמודדו איתה, היא האם פונקציית הגל בזמנים ארוכים מתפשטת על הסריג ללא הגבלה או נשארת ממוקמת (עד כדי זנבות קטנים מעריכית).
פליקס בלוך הראה בעבודת הדוקטורט שלו בשנת 1928 שההתפתחות בזמן של חלקיק קוונטי בסריג מחזורי היא בליסטית, והחלקיק מתפשט ללא גבול.
בשנת 1958 הראה פיליפ אנדרסון שחלקיק קוונטי בסריג אקראי נשאר ממוקם באזור סופי.
התופעה היא אפקט גלי וקשורה בהתאבכות.
פישמן ושותפיו הראו שתופעה דומה קורה ברוטור הקווונטי המדורבן: כאשר אי-רציונלי, פונקציית הגל נשארת באזור מוגבל של התנע הזוויתי.
באופן זה הסבירו פישמן ושותפיו את התופעה שתהליך הדיפוזיה הקלאסית המאפיין את הכאוס ברוטור המדורבן נעצר בזמנים ארוכים, עקב תהליך קוונטי שאנלוגי ללוקליזציית אנדרסון.
מעבר למחקר הבסיסי בו עסק, התעניין פישמן ביישומי חקר הכאוס גם ברפואה.
הוא ועמיתו, הרופא הפנימי ד"ר גיא דורי, יישמו כלים מחקר מערכות דינמיות לשם הבחנה בין סיגנלים קוואזי-מחזוריים וכאוטיים אצל לבבות של יונקים בתנאי מעבדה שונים (באמצעות חישוב ממד הקורלציה), ובניטור שינויים בשיפוע של השיא הראשון בסיגנל אק"ג בעת אירוע לבבי כלילי.
שמואל פיזאר (Samuel Pisar; 18 במרץ 1929 – 27 ביולי 2015) היה עורך דין ומשפטן יהודי-אמריקאי, סופר, דיפלומט וניצול השואה.
פיזאר נולד בביאליסטוק לדוד והלנה פיזאר.
הייתה לו אחות קטנה בשם פרידה.
הגרמנים נכנסו לביאליסטוק ב-27 ביוני 1941 ומיד החלו בפרעות ביהודים.
הוא ומשפחתו גורשו לגטו ביאליסטוק שם הספיק לחגוג בצמצום את בר המצווה שלו לפני שאביו נרצח על ידי האס אס.
המשפחה חיה בפחד ובצמצום עד שפונה הגטו והוא הופרד מאמו ואחותו שהובלו להשמדה והוא הועלה על קרון בקר.
כאן החל מסע הייסורים שלו דרך מחנות מיידנק, אושוויץ, זקסנהאוזן, מחנה הריכוז אורניינבורג, בליצין , מחנה הריכוז דכאו, ובמפעל המטוסים במנהרת אנגלברג .
לבסוף הצליח להימלט עם חבריו בן וניקו ולאחר מסע נדודים פגש בטנק אמריקאי עם נהג אפרו-אמריקאי וצרח לעומתו "אלוהים ברך את אמריקה".
בכל התקופה הזאת היה נתון לרעב, מכות, הלקאות והשפלות.
באושוויץ עמד כבר בתור לתאי הגז והבחין בדלי, מטלית ומטאטא ועשה עצמו שמנקה וכך הצליח לחמוק מהתור.
לאחר השחרור נשאר עם שני חבריו באזור הכיבוש האמריקאים והם סחרו בשוק השחור עד שנתפסו ונכלאו כלא לנדסברג (בו נאסר בעבר היטלר).
לבסוף איתרה אותו דודתו ברברה מפריז ולאחר שהות קצרה שם טס למלבורן לדודיו נחמן ולזר שלקחו אותו תחת חסותם ושיקמו את חייו.
שם גם טופל בשחפת שבה לקה במחנות.
במאמץ מרוכז למד אנגלית ומקצועות נוספים, עמד בהצלחה בבחינות הבגרות וסיים בהצטיינות את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת מלבורן.
בעקבות זה קיבל מלגה לאוניברסיטת הרווארד שם קיבל תואר דוקטור למשפטים.
הוא עבד כיועץ משפטי לאונסקו ולג'ון קנדי.
פתח משרד מצליח לייעוץ משפטי לחברות גדולות ובתוכן גם לרוברט מקסוול.
היה בין הפעילים החשובים של יד ושם.
ב-1979 פרסם את ספרו האוטוביורגפי "Of Blood and Hope" שהפך לרב-מכר עולמי ותורגם לעשרות שפות.
תורגם לעברית על ידי אריה חשביה בשם "כעוף החול".
לבקשת ליאונרד ברנשטיין הוא כתב את דברי הקריאה לסימפוניה השלישית של ברנשטיין, "קדיש".
פיזאר נפטר ב-2015 מדלקת ריאות.
מאשתו הראשונה נורמה נולדו הבנות אלכסנדרה והלנה.
לאחר 15 שנות נישואים התגרש ונישא לג'ודית ממנה נולדה בתו לאה.
הוא היה אב חורג לבנה של ג'ודית, אנתוני בלינקן.
הרב שמואל סלוטקי (נולד בי"ז בטבת ה'תשכ"ח, 18 בינואר 1968) הוא דיין בבית הדין לגיור של חיילים בקורס "נתיב".
לשעבר מנהל ארגון הקהילות ובתי הכנסת האורתודוקסיים, רב קהילת "ישראל הצעיר" בשכונת רמות ורב קיבוץ עין הנצי"ב.
בשנת 2025, נבחר להשיא משואה בטקס יום העצמאות, בגין תפקודו ושירותו בכוחות הביטחון לאחר ששכל את שני בניו בטבח השבעה באוקטובר.
הרב סלוטקי נשוי לטלי, ולשניים 7 ילדים.
שכל את שני בניו, נועם וישי סלוטקי, אשר נלחמו בקרב בקיבוץ עלומים.
משנודע לשניים על חדירת מחבלי חמאס, השניים נסעו מרחק של כ-40 דק' מבאר שבע על-מנת לסייע ולהגן על תושבי עוטף עזה, וזאת בטרם קיבלו זימון למילואים.
על-פי ראיות שנמצאו ממצלמות האבטחה במקום וכן ממצלמות של מחבלי ארגון חמאס, עולה כי בניו הסתערו על כוח שמנה בין 40 ל-50 מחבלים כשהם חמושים באקדחים בלבד.
השניים זכו לאחר מותם באות נשיא המדינה לגבורה אזרחית.
משפחתם בחרה להנציחם על-ידי המשך עשייה ברוח דרכם, שבאה לידי ביטוי ב-7.10 כשיצאו לקרב באופן עצמאי ומבלי שנדרשו לכך, משום שחשו מחויבות לסייע לכלל ולהגן על תושבי העוטף, וכן באמונתם באחדות עם ישראל ועזרה לזולת.
הרב סלוטקי למד מהתנהלותם גם לקח במישור הלאומי: "כשהיינו בגלות והיה פוגרום בעיירה מסוימת מי שיכול היה בורח, מי שיכול היה מתחבא, אבל לא שמענו על יהודים מעיירה אחרת שבאו להציל יהודים בעיירה המותקפת".
הוא בוגר ישיבת "הר עציון", ובוגר מכון מנדל, בית הספר למנהיגות חינוכית.
לשעבר ראש צוות "צהר" לחקיקה בכנסת.
בשירותו הצבאי שירת כלוחם בשריון, ולאחר עשר שנות מילואים עבר קורס רבנים צבאיים ושירת כרב בגדודו.
בהמשך מונה למפקד פלוגת סריקה מטכ"לית והגיע לדרגת סגן-אלוף במילואים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, פיקד על פלוגת הסריקה, המטכ"לית שמטרתה איתור ואיסוף של ממצאי חללים מאזורי לחימה על-מנת להביאם לקבורה, ולאפשר זיהויים של קורבנות וחללים.
הפלוגה עסקה בסריקת מי שנפלו בטבח שבעה באוקטובר ולהביאם לקבורה בישראל.
זכה בגין שירותו באות מצטייני מערך המילואים שהוענק לו על-ידי הרמטכ"ל הרצי הלוי.
הרב סלוטקי נבחר להשיא משואה ביום העצמאות בשנת 2025. שרת התחבורה מירי רגב נימקה את בחירתה בכך ש"בגבורתו ובהקרבתו הוא מייצג את כל היפה והנאצל שבארץ הזו.
הוא שילם את המחיר הכבד ביותר, וגם לאחר בשורות האיוב המשיך להקדיש את כל כוחותיו לאיתור נעדרים ולהצלת חיי אדם".
הרב סלוטקי קרא להימנע מהחרמת טקס המשואות, והדגיש כי כשם שבניו נפלו יחדיו "דתי וחילוני", כך יש מקום לשמור על הטקסים הממלכתיים בלי קשר לעמדות הממשלה ולא לפגוע בהם, ולהתאחד סביב המשותף והמוסכם.
היה ממקימי פרויקט "הדיבור", במסגרתו החלו לפרסם מדי שבוע את "מדד הדיבור המפלג".
במסגרת המדד, מנטרים את התבטאויותיהם של אנשי ציבור ופוליטיקאים על-פי קריטריונים של שימוש בביטויים קיצוניים ובוטים, הצגה חד צדדית ומוטה של נושאים, פרשנות מגמתית, דיבור מכליל, השמצות אישיות והתייחסות לגופו של אדם.
התפיסה של הפרויקט הוא שבאמצעות שיימינג והצבת תמונת מראה בפני המתבטאים, ניתן יהיה להפעיל לחץ לטיוב השיח הציבורי והפיכתו לקיצוני פחות.
מטרת המיזם היא לפעול להקטנת הקיטוב והגברת האחדות בעם.
הרב סלוטקי התחיל מיד אחרי השבעה על בניו לנסות לטפל במה שהגדיר בתור "שבר חברתי קשה" שפקד את החברה הישראלית בטרם ה-7.10.
כנגד המדד נטען שהוא עלול לעודד דווקא מרוץ לתחתית, כאשר במקום שיימינג, המתבטאים דווקא יראו בהופעתם במדד משום אות כבוד.
עוד נטען כי בדיקת ההתבטאויות והמילים נעשית באופן טכני מדי וללא התייחסות להקשר המילים או לנכונותן ותרומתן לשיח, ובכך מביאות למדרוג לא נכון של הדוברים, ואף ליצירת סימטריה לא נכונה.
כנגד ביקורת זו נטען שהמיזם דווקא עושה את תפקידו נאמנה, כאשר הרב סלוטקי אף טען כי פוליטיקאים ואנשי ציבור רבים אף החלו להתייעץ עם אנשי המיזם ולקחת את הביקורת לתשומת ליבם.
הרב אף הצהיר על כוונתו להמשיך בפרויקטים נוספים, במטרה ליצור ולעצב תודעה של סיפור משותף ומאחד בקרב הציבור הישראלי.
לאחר נפילת שני בניו, יזם הרב סלוטקי, יחד עם אלן פלד, גיגי לוי-וייס ואישים מובילים נוספים, את הקמת 'יהדות בהסכמה', ארגון הפועל למען עתיד משותף טוב יותר, מחבר יותר.
כזה שמתאים לכל מי שרואה עצמו ציוני ורואה בעתיד את מדינת ישראל ממשיכה להיות מדינה יהודית ודמוקרטית.
מסמך החזון של התנועה, נפתח במילים: "אנו מכירים בזאת כי לכולנו היסטוריה וזהות משותפת, שתחילתה בימי אברהם אבינו.
הזהות וההיסטוריה המפוארת שלנו מהוות מקור לגאווה.
הנרטיב המסורתי שעליו מבוססת המורשת היהודית יצר מוסר וערכים ברוח נביאי ישראל, אשר בא לידי ביטוי במקרא, בתלמוד ובמגילת העצמאות של מדינתנו.
למורשת זאת שותפים כל היהודים – מסורתיים, חילוניים, חרדים ודתיים – והיא אשר, יותר מכל דבר אחר, מגדירה אותנו כעם יהודי אחד ויוצרת לוח שנה, תרבות, שפה, מנהגים, וערכים משותפים לכולנו.
מטרת מסמך העקרונות שלנו הינה לאפשר את החיים המשותפים יחד מתוך החזון היהודי המשותף."
הרב סלוטקי פסק כי השתמטות מגיוס עולה כדי "חילול השם".
במהלך תקופת הקורונה, פסק הרב סלוטקי שתפילה ללא מסיכה היא "עבירה", וקרא להקפיד על הנחיות משרד הבריאות.
בתוך כך, הרב סלוטקי קרא לרבני קהילות לפעול להגביל את כניסתם של בלתי מחוסנים לבתי הכנסת, תוך מציאת פתרון לאוכלוסיות פסולות חיסון.
הרב סלוטקי אף פסק שכניסה כזו עולה כדי התנהלות הנוגדת את התורה.
סלוטקי גרס כי "מהותו האמיתית" של עם ישראל ("פנימיותו") היא אחדות העם ולא המחלוקות, כפי שהתבטאה בשירות מילואים פעיל במהלך מלחמת חרבות ברזל.
לדידו, יש "הבנה בציבור" שיש לחתור לאחדות, ואף ישנה "נכונות לוויתורים" מצד קבוצות שונות בחברה הישראלית.
ביחס למלחמת חרבות ברזל, הרב הביע ביקורת על השיח בדבר מטרות המלחמה, שלדידו צריך לשמור על איזון בין התחשבות בטובת המדינה לבין הסתכלות על החטוף ומשפחתו.
הרב סייג את דבריו וטען שלא ברור שטובת הכלל היא דווקא הימנעות מעסקת חטופים, והדגיש כי ביקורתו ממוקדת בשיח שמבקש להמעיט בחשיבותו של האינטרס הציבורי.
שמואל פילדרמן (ברומנית: Samuel (Șmil) Filderman) (1853 – 1938) היה תעשיין יהודי יליד רומניה שהקים בעיר בקאו ברומניה, יחד עם בניו וחתנו, את "מפעלי ש.
פילדרמן", אחד המעסיקים הגדולים באזור וספקי הצבא הרומני במלחמת העולם הראשונה והשנייה.
שמואל פילדרמן נולד בשנת 1853 בעיר פוקשאן ברומניה.
בשנת 1876 הגיע לבקאו שם הקים מפעל בורסקאות בצפון העיר, על הגדה הימנית של הנהר ביסטריצה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 היוו היהודים כ-48% מאוכלוסיית העיר בקאו והיו הכוח החלוץ בפיתוח התעשייה בה.
המפעלים לבורסקאות, ייצור מוצרי עור והנהלה קיבלו תנופה גדולה בשל הקרבה לנהר ביסטריצה ושפע הבקר שגדל באזור.
בשנת 1884 נרשם מפעלו של שמואל פילדרמן במרשם החברות הפרטיות תחת השם "מפעלי ש.
פילדרמן" עם תחומי פעילות "מסחר בעור וכל החפצים הנחוצים לייצור נעליים".
המבנה הראשון של המפעל נבנה בשנת 1886. המפעל השתמש לצורך עיבוד העורות בשיטה הצמחית, על בסיס טאנין שהופק מקליפות עצים.
בשיטה זאת אפשר היה להפיק רק עור שחור המתאים בעיקר לייצור סוליות נעליים.
בשנת 1908, הקימו שמואל פילדרמן וחתנו ד"ר הנרי פרלברגר את החברה "ד"ר ה.
פרלברגר ושות' " לצורך ניהול מפעל הבורסקאות הראשון ברומניה המבוסס על שיטת עיבוד העורות באמצעות מלחי כרום.
שיטה זאת, שהובאה לרומניה על ידי ד"ר פרלברגר בשנת 1906, מניבה עור רך, גמיש שניתן לצביעה במגוון צבעים.
בשל איכותם הגבוהה של המוצרים, היו "מפעלי ש.
פילדרמן" היחידים ברומניה שסיפקו לצבא הרומני מגפיים, רתמות לסוסים ומעילים וכובעים מפרוות כבשים בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
מפעל הבורסקאות נהרס בשריפה שפרצה בבקאו בשנת 1922. בשנת 1923 הקים שמואל פילדרמן יחד עם בניו מאני פילדרמן, המהנדס יאנקו פילדרמן וד"ר יוסיף פילדרמן את השותפות בשם "מפעלי ש.
פילדרמן עבור תעשיית העור וטחינה".
בניו של שמואל פילדרמן המשיכו לפתח את המפעלים גם לאחר מותו בשנת 1938. בשנת 1939 פעלו תחת ניהולם שני מפעלים לייצור עור, מפעל אחד לייצור לבד, מפעל לייצור נעליים אזרחיות וצבאיות, טחנה קמח, מאפייה ותחנה הידרואלקטרית שסיפקה כוח להפעלת כל המכונות.
בשנת 1941, לאחר הצטרפותה של רומניה למלחמת העולם השנייה, גויס כל ייצור המפעלים לטובת הצבא הרומני.
בשנת 1944 העסיקו המפעלים מעל 500 עובדים.
המפעלים המשיכו לעבוד עד שנת 1948 כאשר הולאמו על ידי המדינה.
תרומה לקהילה וקשר עם הציונות
שמואל פילדרמן היה התורם העיקרי של בית היתומים היהודי "גן הילדים" בבקאו, בו שהו 57 ילדים וילדות.
בבית היתומים פעלו מנהל, רופא ומורה והוא נתמך חלקית על ידי העירייה.
בשנת 1929 הקים שמואל פילדרמן את בית היתומים "דבורה ושמואל פילדרמן" בבניין בבעלותם.
בבית יתומים זה התארחו 10 ילדים ו-10 ילדות.
סניף תנועת גורדוניה בבקאו פעל במבנה בית היתומים.
בתו של שמואל פילדרמן, רוז פרלברגר, הייתה נשיאת סניף ויצו בבקאו.
בתפקיד זה היא גייסה תרומות לקרן היסוד ולתמיכה בכפר הנוער עיינות שהוקם בשנת 1930 על ידי ארגון ויצו, ונפגשה תקופות עם פעילי עלייה, ביניהם עדה מימון ומשה אגמי.
שמואל פרידמן (נולד ב-1951) הוא אמן שחמט וברידג'.
ייצג את ישראל בענף השחמט באולימפיאדת השחמט 1972 שהתקיימה בסקופיה, ובאולימפיאדת הסטודנטים בגראץ (אוסטריה 1972).
פרידמן שחמטאי בדרגת אמן-בכיר, חלק מקום שני באליפות ישראל ה-16, וכן חלק את פרס היופי בתחרות בינלאומית ב-1973, במשחקו בו זכה נגד לוחם החופש הצ'כי, רב-אמן לודק פאכמן.
פרידמן היה חבר הנבחרת הלאומית של ישראל בברידג', שהשתתפה באליפות אירופה לאומות בקילארני (אירלנד) ובאליפות אירופה לנבחרות צעירים בקופנהגן
משחק ששיחק ככרוז בנבחרת הלאומית הישראלית באליפות השוק המשותף באתונה 1991 זכה בפרס הביצוע היעיל והיפה ביותר ששוחק בעולם באותה שנה.
שמואל פרידמן השתתף בנבחרתה האולימפית של ישראל באולימפיאדת סקופיה ב-1972.
שמואל (סמי) פלאטו שרון (18 בינואר 1930, י"ח בטבת ה'תר"ץ – 6 בדצמבר 2018, כ"ח בכסלו ה'תשע"ט) היה איש עסקים ישראלי וחבר הכנסת מטעם מפלגתו, פיתוח ושלום, בכנסת התשיעית.
היה ידוע באורח החיים הראוותני שלו.
בישראל הורשע פעמיים, בשוחד בחירות ובמרמה, וריצה תקופת מאסר.
בנוסף התנהלו נגדו הליכים משפטיים שונים בצרפת.
פלאטו שרון נולד בשם שמואל שייביץ בעיר לודז' שבפולין.
שייביץ היה שם המשפחה של אמו.
הוריו נשאו בחתונה יהודית אך לא נרשמו ולכן קיבל את שם משפחת אמו.
הוא שינה זאת לפלאטו רק עם תום מלחמת העולם השנייה.
בהיותו כבן שלוש עברה אמו לצרפת והוא גדל עם סבו וסבתו בלודז'.
בהיותו בן שבע, שנתיים לפני כיבוש פולין בידי גרמניה הנאצית, עבר לצרפת.
הוא למד בבית ספר יסודי, ולאחר מכן בבית-הספר המרכזי של ט.ס.פ.
ליד שטרסבורג, והיה פעיל ב"ליגת הקומוניסטים הצעירים" בפריז.
בספרו האוטוביוגרפי "המעלית" הוא מספר כי בהיותו נער בתיכון כבר עשה עסקים זעירים ממכירת סיגריות, לאחר מכן עבר לעסקי המיחזור, וכונה בעיתונות הצרפתית "מלך תעשיית המיחזור של פריז".
בגיל 25 חלש על צי של עשרות משאיות המובילות סחורה ברחבי צרפת, וכעבור שנים אחדות רכש מפעלי תעשייה, הקים רשת מסעדות ובתי קפה, והשתלב בחיי הלילה של החברה הגבוהה בפריז.
לאחר מכן עשה עסקים באפריקה, ועד סוף שנות ה-60 כבר היה בעליהן של עשרות חברות בתחומים שונים, בתי מלון, קרקעות ובניינים ברחבי אירופה, ארצות הברית ודרום אמריקה.
בתחילת שנות ה-70, החלה חקירה נגדו על ידי שלטונות המס בצרפת.
בשנת 1973 עלה פלאטו לישראל, רכש וילה גדולה בסביון, ומיד החל בפעילות עסקית כאשר רכש את חברת לוינסקי, במטרה להקים את התחנה המרכזית החדשה בתל אביב, ונכנס כשותף עם הקבלן אברהם פילץ בהקמת דיזנגוף סנטר, הקניון הראשון בישראל.
עם הגיעו לישראל הוצא נגדו על ידי צרפת צו מעצר בינלאומי, במקביל נשלחה לישראל בקשת הסגרה, ובה צוין כי פלאטו הואשם בעבירות מרמה ומס.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 שינה את שמו לשמואל שרון והקים מפלגת יחיד בשם "שמואל שרון – האיש הבודד לכנסת", בעזרתה קיווה למנוע את הסגרתו, מאחר שלא ניתן להסגיר אדם שהוא חבר כנסת מכהן.
במסע הבחירות העלה פלאטו-שרון שני נושאים עיקריים:
יש להציל את פלאטו שרון מ"התנכלותה האנטישמית של מערכת המשפט הצרפתית".
פלאטו שרון יגבש תוכנית לפתרונות דיור מהפכניים, שבמסגרתה ישכיר דירות זולות לאלפי מעוטי יכולת.
עוד במהלך הקמת המפלגה, וביתר שאת תוך כדי הבחירות, פעל פלאטו שרון כדי להוכיח את רצינות כוונותיו ביכולתו לתרום לחברה מכספו הפרטי, יזם פעולות שונות לנזקקים, ותרם למוסדות ולמפעלים ציבוריים.
בבחירות עצמן זכה במספר קולות המספיק לשני חברי כנסת, אך בשל היותו רשימת יחיד נבחר לבדו כחבר כנסת יחיד, והמנדט השני חולק בין שאר 11 המפלגות שנבחרו לכנסת התשיעית כ"קולות עודפים" בהתאם לחוק בדר-עופר.
הוא כיהן עד לתום מושב הכנסת התשיעית ב-1981. עוזרו ויד ימינו היה שבתאי קלמנוביץ', שנכלא מאוחר יותר באשמת ריגול עבור ברית המועצות והקג"ב.
בעת כהונתו נחקר פלאטו שרון על פעולותיו לפני היבחרו, הוגש נגדו כתב אישום, וב-1979 הורשע בעבירות של הבטחות שווא של פתרונות דיור לקבוצות בוחרים.
כתב אישום זה נדון בשלוש ערכאות עקב ערעורים שהוגשו על ידי פלאטו-שרון ועל ידי המדינה, ובסופו של דבר, בפסק דין של בית המשפט העליון ב-1984 הורשע פלאטו שרון בשלושה סעיפי אישום, ונידון לשלושה חודשי עבודות שירות ול-15 חודשי מאסר על-תנאי.
במהלך המשפט התברר כי פלאטו שרון "קנה" קולות בבחירות לכנסת התשיעית בכך שהבטיח דירות לזוגות צעירים במחירים מוזלים, פלאטו שרון גם שילם לבוחרים אחרים (אשר הוגדרו רשמית כ"עובדי קמפיין") כדי שיצביעו לו.
כמו כן, התברר כי העד ג'ו סרוסי, שסיפר בחקירת משטרה כי פלאטו שרון הבטיח לו לממן מועדון אגרוף אם יגייס לו מצביעים חזר בו מעדותו וטען כי הוא לא יודע עברית וזאת על אף החקירה המפורטת שעבר.
עד נוסף, מדימונה טען כי אנשיו של פלאטו שרון הבטיחו לו כ-5000 לירות ישראליות אם יגייס 300-400 קולות למפלגתו של שרון.
"מה אתה עושה בשביל מדינה?"
פלאטו שרון נחשב לדמות צבעונית ומעוררת עניין ציבורי בישראל מאז עלייתו לישראל.
באמצעי התקשורת סוקרו בהרחבה עניינים הקשורים בו ובחייו במשך שלושה עשורים ויותר, ובהם בחירתו לכנסת, מעצריו ומאסריו, בריחתו מאיטליה, יוזמות עסקיות שלו בישראל ובעולם, פרשיות מעברו וענייני רכילות.
בעת ויכוחים במליאת הכנסת, קרא פלאטו שרון לעבר מבקריו: "מה אתה עושה בשביל מדינה?" משפט זה, על שיבושו הלשוני, נחרט בתודעה הציבורית, ומהווה ביטוי שנעשה בו שימוש בהקשרים שונים.
פלאטו שרון בעצמו השתמש במשפט זה כמעין מוטיב המלווה את דמותו.
לאחר תקופת עבודת שירות שב לעסקים פרטיים, וביחד עם אשתו, אנט, התפרסמו כידוענים המארחים למסיבות יוקרתיות בביתם שבסביון אנשי עסקים וידוענים אחרים.
בכל אותו זמן לא בוטל צו המעצר הבינלאומי של ממשלת צרפת, והוא נחשב לעבריין נמלט, ומיעט לצאת מגבולות מדינת ישראל מחשש שייעצר.
בהיותו חבר הכנסת, הצליח לגרום בעזרת הליכוד להעברת חוק למניעת הסגרה של אזרחים ישראלים למדינות זרות, גם כאשר קיימים הסכמי הסגרה תקפים בין המדינות.
באוקטובר 1985 לאחר שהבין כי שמו הוסר מרשימת המבוקשים של האינטרפול, נסע לביקור עסקים באיטליה, ובעת נחיתתו ברומא נעצר על ידי השלטונות המקומיים, והצרפתים ביקשו את הסגרתו.
הוא שוחרר בערבות עד למתן החלטה על ההסגרה ובאפריל 1986 הצליח לברוח מאיטליה לישראל, בעזרת דרכון מזויף, כשהוא מחופש ושערו צבוע בצבע בלונד.
פלאטו שרון התמודד גם בבחירות לכנסת העשירית.
גם הפעם עסקה תעמולת המפלגה באישיותו של פלאטו שרון, והציגו אותו כאיש עסקים פעיל ויזם, העושה למען הזוגות הצעירים וחסרי הדיור, מקום בו הממסד מגלה חוסר אכפתיות ואדישות.
עוד במהלך הכנסת התשיעית, הוסב שמה של הסיעה ל"פיתוח ושלום".
בסופו של דבר כשלה סיעתו, ולא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
גם בבחירות לכנסת האחת עשרה נכשלה הסיעה ולא עברה את אחוז החסימה.
בינואר 1991, לאחר משפט שנמשך עשר שנים, קבעה השופטת הדסה בן עתו שפלאטו שרון ישלם 41 מיליון דולר לחברה הצרפתית "קומפני פריזיין דה פרטיסיפסיון".
ב-1992, לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה ניסה פלאטו-שרון להתמודד פעם נוספת לכנסת.
באפריל של אותה השנה, מספר שבועות לפני הבחירות, פנה פלאטו-שרון לאן פולארד, אשתו של המרגל הישראלי-אמריקאי יונתן פולארד וביקש ממנה את הסכמתו של פולארד לגבי ריצה משותפת לכנסת של השניים.
עם זאת, התוכנית לא יצאה לפועל ופלאטו-שרון לא רץ לכנסת ופולארד נשאר בכלא האמריקאי עד אמצע העשור השני של המאה ה-21.
התמודד בשנת 1996 על מקום ברשימה הארצית בבחירות המקדימות לקביעת רשימת הליכוד לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה, והגיע למקום ה-53 הלא ריאלי עם כ-5,070 קולות בלבד.
בשנת 2000 הורשע בבית המשפט המחוזי בתל אביב, בכך שיחד עם אחרים קיבל במרמה מחברה צרפתית סכום של עשרה מיליון פרנקים צרפתיים.
בהתאם לעסקת טיעון נגזרו עליו 11 חודשי מאסר בפועל (אותם ריצה בבית סוהר חרמון), תשלום 1.2 מיליון דולר פיצויים לחברה הצרפתית, ובנוסף לכך שלוש שנים מאסר על תנאי מעבר למה שהוסכם בהסדר הטיעון.
ערעורו של פלאטו שרון על תוספת המאסר על תנאי נדחה.
לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה קבע יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית, השופט מישאל חשין, כי הרשעתו זו של פלאטו שרון בעבירה שיש עמה קלון שוללת ממנו את הזכות להיבחר לכנסת.
ב-2003 הוא כיכב בקמפיין שניצלים של חברת טיבון ויל, הוא קיבל עבור השתתפותו בקמפיין כ-500,000 שקלים, איתם קנה מוצרים לנזקקים שאותם תרם לעמותת פתחון לב.
גם ב-2007 כיכב בקמפיין פרסומי של חברת נקניקים ותרם את שכרו לארגון צדקה אחר.
במאי 2012 תרם פלאטו-שרון ביחד עם מנהל בית החולים קפלן, פרופ' יעקב יהב מזוזה ששוקלת כ-40 קילוגרם וגובהה הוא כ-1.4 מטרים, זו הייתה המזוזה הגדולה ביותר בעולם עד ל-2018.
בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הודיע פלאטו-שרון שיתמודד בפריימריז על מקום ברשימת הליכוד.
אך לבסוף הסיר את מועמדותו יומיים לפני מועד הפריימריז.
עד 2017 הגיש בימי שישי את תוכנית הרדיו "פלאטו בלי חשבון" בתחנת הרדיו המקומי "רדיוס".
גם בשנותיו האחרונות היה דמות צבעונית בתוכניות טלוויזיה שונות אליהן הוזמן כאורח.
הוא היה ידוע בישירות דעותיו על נושאים רבים.
בשנת 2014 השתתף בתפקיד אורח בפרק בסדרת הטלוויזיה של נאור ציון, "עממיות".
היו לו בת מנישואיו הראשונים ובן מנישואיו השניים לאנט, ממנה התגרש.
בספטמבר 2018 אושפז עקב אירוע לבבי כשהוא מורדם ומונשם.
קומיקאים וסאטיריקנים נמשכו אל דמותו הצבעונית של שרון.
בסרט הקולנוע האיש שבא לקחת, דמותו של איש העסקים הצרפתי שמגלם זאב רווח היא פרודיה על שרון.
במשחק המחשב בתככי הרייטינג מופיעה דמות המעוצבת ומתנהגת כקריקטורה של שרון.
לפודוקאסט מה יש בזה יש פרק שעוסק בפלאטו שרון.
במבואה של מגדל האשפוז על שם גור שאשא בבית החולים בילינסון שוכן "מוזיאון תולדות האמנות על שם שמואל פלאטו-שרון" - תערוכה קבועה של עשרות העתקי ציורים מפורסמים שנתרמה על ידי פלאטו-שרון.
סקס גורלי, הוצאת ירון גולן, 1994
– כלכלת ישראל מבוססת ועצמאית – משימה אפשרית, הוצאת המחבר, 1980
חוצה גם באדום, הוצאת סימיבול בע"מ, 1980
שמואל פלאטו שרון; המעלית נכתב במשותף עם סטיוארט בל, הוצאת אורן, 1972
שמואל צבי הולצמן (1883 (לערך), ירושלים - 9 בדצמבר 1960, רחובות) היה איש עסקים חרדי, ממייסדי חברת "אל-ההר".
הולצמן נולד בעיר העתיקה בירושלים ולמד בישיבת תורת חיים.
כתחביב טיפח גינת פרחים על גג ביתו.
בגיל 15 שלחו אותו הוריו לארצות הברית כדי ללמוד לרבנות.
לאחר שהותו בארצות הברית הוא נסע לאוסטרליה, בה עסק בחיפוש זהב והקים מכרה זהב, לו קרא "הר ציון".
במהלך חייו נדד ברחבי העולם ועסק במלאכות שונות ומגוונות.
הוא אף בילה זמן מה באמריקה ובדרום אפריקה.
בשנת 1903 חזר לארץ ישראל, והקים את "הפרדס לגידולים מיוחדים" בראשון לציון.
באותה תקופה הביא לארץ ישראל כמאה זנים של צמחים טרופיים מהמזרח הרחוק, מרביתם מסינגפור.
בין הגידולים שהביא היו זנים רבים של בננות, שייבואם פתח את גידול הבננות החקלאי בארץ ישראל, ושתילים של עץ הפומלו שהביא מתאילנד.
ב-1905 נישא לאיילת, בתו של אברהם זאב גורדון.
בשנת 1912 הביא הולצמן לארץ ישראל 11 יענים לשם ייצור נוצות עבור נשות מצרים.
ב-1914 יצא עם אשתו ושלושת ילדיו לאוסטרליה, אולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נותרה המשפחה באוסטרליה ללא יכולת לחזור.
בשנות המלחמה הושמדה להקת היענים והעצים בפרדס נבלו.
המשפחה נשארה בעיר פרת' באוסטרליה עד שנת 1927 והשתלבה בקהילה היהודית במקום.
בשנת 1924 הוא נתמנה לשופט במערב אוסטרליה, תפקיד בו החזיק גם לאחר עוזבו את אוסטרליה, בעת הגיעו לביקור.
כמו כן הוא כיהן כחבר המועצה החקלאית באוסטרליה.
בקיץ 1927 חזרה המשפחה לארץ.
הולצמן הקים מחדש את הפרדס לגידולים מיוחדים ברחובות, שהכיל עתה כ-200 זנים של פירות וצמחים שונים שאסף ברחבי העולם והביא עימו ארצה, בהם פומלות, בוטנה (פיסטוק), פקאן, טנג'לו (הכלאה בין טנג'רין לפומלה או אשכולית) ועוד.
בשנת תרצ"ב (1932) ייסד יחד עם יצחק צבי רקובסקי ואברהם אפשטיין חברה בשם "אל ההר" שמטרתה להקים יישובים חדשים בהר חברון.
בשם החברה קנה אדמות רבות, ביניהן את אדמות מגדל עדר שננטשה במאורעות תרפ"ט.
תוכניתו הייתה להקים יישובים שיתפרנסו ממשק חקלאי מעורב וקיים.
היישוב הראשון נקרא "כפר-עציון" על שמו (בגרמנית, "הולץ" פירושו עץ).
בהמשך, האזור כולו כונה גוש עציון.
החברה הביאה למקום קבוצת פועלים, הקימה משתלה והתחילה להכשיר קרקעות.
על הכביש הראשי ירושלים-חברון הקים הולצמן מבנה בן שני חדרים ששימש כמרפאה.
כרופא שימש בנו, מאיר שמעון, אשר בא לשם כך במיוחד מאנגליה.
תקוותו הייתה כי עזרה רפואית שתוגש לערביי המקום, תביא לקרוב לבבות.
הקמת היישוב החדש לוותה בקשיים רבים ולאחר פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 ננטש רעיון ההתיישבות במקום.
כפר עציון הוקם לבסוף ב-1943 על ידי קק"ל.
כישלון ההתיישבות בהר הותיר את הולצמן במצב כלכלי קשה.
בשנת 1938 נסע עם אשתו לאנגליה, וב-1939 עסק בכריית זהב בגיאנה הבריטית.
הולצמן נפטר מהתקף לב ב-9 בדצמבר 1960 ברחובות, ונקבר בבית הקברות בעיר.
הרב שמואל צבי מרגליות (בהגייה יידית: מרגוליס; בלועזית: Samuel Hirsch Margulies; 1858–1922) היה רב פירנצה בין השנים 1890-1922.
שמואל צבי נולד ליונה וחיה מרגליות, סוחר יהודי בברז'ני (Brzezany) בגליציה, אז בשליטת הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
למד בבוצ'אץ' אצל הרב שמואל ישכר שטרק, קבל תואר רב מבית המדרש לרבנים בברסלאו (Breslau Jewish Theological Seminary) ותואר של ד"ר לפילוסופיה ושפות שמיות מהאוניברסיטאות לייפציג (Leipzig) וברסלאו בגרמניה.
נישא לרעכא שרה רוזנטל, בתו של הרב פרדיננד רוזנטל.
בשנים 1885-1887 הוא נבחר לרב קהילת נווה שלום הספרדית באלטונה שבגרמניה ואחר כך לרב במחוז הרבנות וויילבורג שבהסן-נסאו (Hessen-Nassau) בשנים 1887-1890.בשנת 1890 עבר לפירנצה, שם כיהן כרב עד יום מותו.
בשנת 1899 הוא העביר לפירנצה את בית המדרש לרבנים (Collegio Rabbinico Italiano) שהיה ברומא, לאחר שהועבר לשם מפדובה, שם הוקם על ידי שמואל דוד לוצאטו.
כך הפך את פירנצה למרכז של פעילות יהודית עד למלחמת העולם השנייה.
מרגוליס היה רבה של יהדות פירנצה.
במסגרת תפקידו מילא גם תפקידים חינוכיים וציוניים.
הקים את בית המדרש לרבנים בו הנהיג שיטות לימוד בגמרא ובפוסקים, כמקובל בישיבות מזרח אירופה.
כן החדיר לבית המדרש את התודעה הציונית.
נמנה עם ראשי הסתדרות ציוני איטליה.
בשנת 1904 הוא ארגן את הפגישה בין בנימין זאב הרצל לבין מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי.
לפני כן הוא נפגש עם מלך איטליה והסביר לו את מטרות ההסתדרות הציונית.
כן הוא יסד את ביטאון יהודי איטליה "Rivista Israelitica".
עניין מיוחד היה לו ביהדות אתיופיה.
הוא שיתף פעולה עמו בהבאתם לאיטליה של מניין צעירים יהודים מאתיופיה.
התלמידים חיו אצל משפחות איטלקיות ולמדו בבית הספר היהודי בפירנצה.
המפעל נכשל מסיבות בריאות, הילדים חלו משחפת ומתו כעבור שנים.
רק תאמרת עמנואל (לימים פרופסור, שוחט ובודק), שלמד בבית המדרש לרבנים, נשאר בחיים.
שמואל צבי מרגוליס הוציא לאור תרגום בגרמנית של יצירותיו של רבי סעדיה גאון בערבית.
קשריו עם רבני ארץ ישראל
הרב מרגוליס בקש לגרום לכך כי רב מארץ ישראל יסע לאתיופיה וינחה את יהדות אתיופיה בנושאים יהודיים.
בשנת תרע"ב (1912) הוא פנה לרב אברהם יצחק הכהן קוק.
ששימש אז כרבה של יפו וביקשו למצוא מורה מתאים לבית ספר שתוכנן לקום באריתריאה.
באתר מובאת התכתבות מפורטת בנושא: הרב קוק כותב: "...
וע"ד מורה לבית הספר שלבני הפלשים, חושב אני שאפשר להשיג מורה בא"י".
הוא מבקש לדעת את הכישורים הדרושים, כמו ידיעת מקצועות לימוד כלליים וכן מה יהיו תנאי עבודתו של השליח מארץ ישראל.
הרב קוק, לא מצא מורה מתאים מבני עדתו והוא פנה לעמיתו, רבה של יפו, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, בבקשה שימצא מועמד מתאים מבני הספרדים.
בבקשתו הוא מכנה את הרב מרגוליס "אחד הרבנים הגדולים בחו"ל".
הוא מתאר במכתבו את מסגרת עבודתו החינוכית ואת תנאי שכרו ומסכם כי על המועמד להיות : "בעל רגש קודש, שיוכל להלהיב את לב נידחי צאן קדושים אלה, להתקשר בעבותות אהבת התורה והיהדות באמונת אומן ויראת ד'".
באתר מובאת התכתבות נוספת בין הרב מרגוליס לבין הרב קוק, מימי גלותו בשווייץ.
Breslau: Druck von Grass, Barth und comp., 1884 - תרגום בגרמנית של יצירותיו של רבי סעדיה הגאון בערבית
שמואל פקטור Factor (Faktor); 22 בספטמבר 1883, לודז' – 11 בינואר 1949, שיקגו) היה שחמטאי יהודי-פולני-אמריקאי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה פקטור אחד משחקני השחמט החזקים בלודז'.
בשנת 1916 הפסיד דו-קרב להירשביין +2 -4 =4 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בשנת 1917 הגיע למקום השלישי באליפות לודז', לאחר גרז סלווה ותיאודור רגדינסקי.
באותה שנה הוא הפסיד למשה הירשביין עם תוצאה (+2=4-4).
בשנת 1918 הגיע למקום השני, לאחר תיאודור רגדינסקי ובשנת 1919 ניצח באליפות מועדון השחמט של לודז'.
לאחר מכן היגר, בתחילה להולנד ולאחר מכן לארצות הברית.
בסוף שנת 1919 סיים פקטור בתיקו מיני דו-קרב עם ריכרד רטי +1 -1 בעיר רוטרדם.
במרץ 1920 חלק מקום 2–3 עם אברהם שפייר, אחרי עקיבא רובינשטיין בתחרות רוטרדם.
ביולי 1921 חלק פקטור מקום 5–7 בתחרות אטלנטיק סיטי (הקונגרס האמריקאי השמיני).
בחודש אוקטובר 1921 סיים פקטור במקום השני, אחרי אדוארד לסקר בתחרות קליבלנד.
בחודש אוגוסט 1922 ניצח פקטור בתחרות לואיסביל (אליפות איגוד השחמט המערבי) ובאותה שנה ניצח באליפות שיקגו.
בשנת 1928 השתתף פקטור בנבחרת ארצות הברית באולימפיאדת האג.
במסגרת זו זכה במדליית כסף קבוצתית .
בשנת 1930 חלק פקטור מקום ראשון-שני עם נורמן וויטקר בתחרות שיקגו (אליפות איגוד השחמט המערבי).
בחודש אוגוסט 1932 חלק מקום 7–10 בתחרות פסדנה (ניצח: אלכסנדר אלכין).
פקטור מת בשנת 1949 לאחר מחלה קצרה.
שמואל פלקוביץ (5 בספטמבר 1915 – 31 בינואר 2005) היה יזם ותעשיין ישראלי.
שמואל פלקוביץ נולד ב-5 בספטמבר 1915 בעיירה בלכטוב (Bełchatów) שבמחוז לודז' בפולין.
בגיל 16 יצא ללמוד בבית ספר גבוה למסחר וכלכלה בווילנה.
לאחר מכן למד הנדסת טקסטיל באנגליה.
בשנת 1939 היה בסיור בארץ ישראל ומצרים, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר לפולין להיות לצד משפחתו.
בקיץ 1940 הצליח להימלט לחלק של פולין שהיה תחת כיבוש ברית המועצות משם המשיך לרוסיה.
ודרך רומניה, טורקיה, סוריה ולבנון הגיע, בקיץ 1941, חסר כל, לארץ ישראל.
הוריו; יעקב ורוזה רבקה, אחיו יצחק (איטשה) ואחותו יסכה, לא שרדו את השואה.
ב-29 בפברואר 1944 נישא לאסתר חנה לבית ונדרובניק ובשנים 1945, 1946 ו 1950 נולדו להם; יהודה, יעקב ורבקה.
את דרכו בתעשיית הטקסטיל התחיל בשנת 1937 כשהצטרף כשותף פעיל למפעל לאריגת תחרה של דודו בלודג'.
לאחר עלותו ארצה, בשנים 1944–1941, עבד כשכיר בתעשיית הטקסטיל (אריגה) שהחלה את דרכה בתל אביב.
בשנת 1944 הקים בגבעת הרצל (ב"פסג' אקו") שעל גבול תל אביב יפו של אז, מפעל לאריגת מגבות רחצה "פניקס" (כעוף החול, באופן אישי ולאומי).
עם פרוץ הקרבות, לאחר החלטת החלוקה, העביר את המפעל לתל אביב, ושם הוסיף לו אגף לאריגת וילונות תחרה שעיקר תוצרתו הייתה ליצוא.
ב 1954 נענה לקריאתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון ויזם הקמת מטוויה לחוטי כותנה בחבל לכיש, לימים קריית גת.
בינואר 1956,במעמד הנחת אבן הפינה למפעל אמר בן-גוריון:
"המפעל, שאנו יורים היום אבן פינתו, הוא בעצם מפעל צנוע שלא מעטים כמותו בישראל אבל יש לו משמעות גדולה מאוד, אני חושש להגיד משמעות היסטורית.
עד עכשיו, היצירה שלנו התרכזה בחלק הקטן של הארץ, בחלק הצפוני.
הגאולה של צבא ההגנה לישראל לא תיכון בידינו אם אנחנו לא ניישב השטחים הרחבים והריקים.
זו היא החשיבות הגדולה של המפעל הזה.
בשנה האחרונה החלו לתכנן ישוב חבל לכיש; אבל זה הוא אחד המפעלים החלוציים הראשונים שהעיזו להעביר החרושת למרחב של הדרום.
מפעל זה ישמש דוגמה ליוזמים וליוצרים בארץ שיצאו מהרצועה הצרה והמסובכת של חיפה ותל אביב ויתפשטו לדרום.
אבל לאחר שיתבסס החבל הזה ויקומו עוד יישובים חקלאיים מסביב ותבנה העיר הזאת שתהיה של מלאכה וחרושת ודעת – תתחיל ההתפשטות דרומה.
ותבוא ברכה על היוזמים אשר העיזו להיות הראשונים, להקים בית חרושת בקצה הדרום-הצפוני ממנו נתפשט ונגיע ביישובים רבים עד אילת."
פלקוביץ הקים וניהל את "המטוויה הישראלית לחוטי כותנה דקים בע"מ".
המטוויה הייתה למעשה אבן הפינה לעיר קריית-גת, שתושביה הראשונים היו פועלי הבניין שהקימו את בנייני המפעל ואשר בהמשך עברו הסבה מקצועית למחלקות היצור במטוויה.
בשנת 1960 פרש מניהול המטוויה והקים על יסודות מפעל אשפרה ישן את "זיקית – מפעלי צביעה, דפוס ואשפרה בע"מ", שהפכה לאחד מעמודי התווך לתעשיית הטקסטיל הישראלית והייתה, ברבע האחרון של המאה ה-20, דומיננטית ביותר בתעשיית הטקסטיל בישראל בכלל ובמוצרי הטקסטיל וההלבשה שיועדו ליצוא בפרט.
פלקוביץ עמד בראש "זיקית" עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1998.
פלקוביץ היה פעיל ב"התאחדות בעלי התעשייה בארץ-ישראל", (לימים התאחדות התעשיינים בישראל), חבר הנהלת סקציית הטקסטיל וחבר הוועד הפועל בשנות ה-40. ונציג ישראל בקרן הכותנה הבינלאומית בשנות ה-70 וה-80.
שמואל פלקוביץ הלך לעולמו ב-31 בינואר 2005.
שמואל צמח (21 במאי 1932 - 15 באוקטובר 2017) היה מפיק, אמרגן ואיש תרבות ישראלי.
הוא החל את דרכו כמארגן פסטיבלי ריקודים ופסטיבל באר שבע בשנות ה-50. היה שליח המדינה בארצות הברית במשך שנה וארגן שם את חגיגות העשור למדינת ישראל.
היה מנהל ההפקה של להקת כרמון, מפיק מחזות זמר בתיאטרון גיורא גודיק.
צמח הפיק בארץ גרסאות עבריות למחזות זמר כמו "כנר על הגג", "גברתי הנאוה" ו"סיפור הפרברים".
לאחר מכן נהפך לאחד ממפיקי המופעים הבולטים בישראל ונחשב לחלוץ הופעות האצטדיונים בישראל.
צמח היה מפיק ואמרגן עצמאי אשר הביא ארצה אמנים מן השורה הראשונה, בהם אנריקו מסיאס, פרנק סינטרה, מרסדס סוסה, הבולשוי הרוסי, לאונרד כהן, אריק קלפטון, ג'ואן באאז ורבים אחרים.
שימש נשיא כבוד לתמיד של ארגון האמרגנים בישראל, יקיר העיר תל אביב, וזוכה בפרס אמ"י למפעל חיים לשנת תשס"ט.
בטקס פרסי אקו"ם של שנת 2017, קיבל פרס מפעל חיים על תרומתו להעשרת התרבות בישראל.
עיריית תל אביב קבעה לזכרו לוחית זיכרון בכניסה לפסאז' הוד ברחוב דיזנגוף היכן שהיה משרדו.
הרחבה מאחורי היכל התרבות בפתח תקווה נקראת על שמו.
שמואל פרלמן (10 בינואר 1887 – 28 בנובמבר 1958) היה מתרגם ישראלי, עורך העיתונים "הארץ", "העולם", "דואר היום" ועוד.
מעורכי הוצאות הספרים "הספר" ו"לִגבולם", במסגרתן ערך ספרים רבים.
נולד במינסק לדב ושרה פרלמן.
אמו הייתה בת הרב משה אוקון, ראש ישיבה במינסק.
פרלמן הוא מצאצאי הרב יחיאל הלפרין, מחבר "סדר הדורות".
פרלמן למד בחדר ובביתו בהדרכת סבו, ראש הישיבה, ועל-ידו הוסמך לרבנות בגיל צעיר מאוד.
כמו כן השלים שיעורים פרטיים בגרמנית, רוסית ולימודים כלליים.
בגיל 17 פרסם מאמרי ביקורת בכתבי העת "הדור" ו"השילוח".
בעצת עורכי העיתונים יוסף קלוזנר ודוד פרישמן, נסע ללמוד בשווייץ, ובשנת 1911 סיים את לימודיו לתואר דוקטור בפילוסופיה באוניברסיטת ברן.
בתקופת היותו סטודנט תרגם לעברית את היצירה "שלומית" של אוסקר ויילד עבור כתב העת "המעורר" בעריכת יוסף חיים ברנר.
ב-1912 התמנה פרלמן למנהל המשרד הראשי בברלין של "ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית".
ב-1914 היה ממארגני הקונגרס הציוני העולמי בווינה.
במשפט מנדל בייליס שהתקיים בקייב ב-1913, סייע פרלמן בהכנת החומר המדעי להפרכת מומחיותו לכאורה של עד התביעה נגד בייליס, הכומר פראנייטיס.
שימש לצד ליאו מוצקין ככתב מטעם העיתונות הגרמנית, ופרסם פרוטוקולים מהמשפט.
לאחר סיום המשפט, בו זוכה בייליס, סייע להעלאת בייליס ומשפחתו לארץ ישראל.
פרלמן עלה בעצמו לארץ ישראל באפריל 1914.
לאחר הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה ב-1914, גורש פרלמן מהארץ מכיוון שהיה אזרח רוסי.
הוא עבר למצרים, שם שימש כמנהל בית הספר העברי לפליטי ארץ ישראל שנוסד באלכסנדריה.
בסיום המלחמה, ב-1918, שב לארץ ישראל ושימש כעורך העיתון היומי העברי שנוסד אז, "חדשות הארץ", וששינה את שמו ב-1919 ל"הארץ".
לצידו כתבו וערכו בעיתון זאב ז'בוטינסקי, אברהם לודויפול, משה סמילנסקי, יעקב פיכמן ועוד.
בעקבות שינויים שנערכו בעיתון בסוף שנת 1921, עזב את העיתון ועבר לברלין.
ב-1923 שימש כעורך השבועון "העולם" בברלין.
בשנת 1925 עבר לפריז ושם היה מעורכי הוצאת "הספר".
הוא ערך ופרסם לצד ז'בוטינסקי את האטלס המדעי העברי הראשון, "כל-בו" לתלמידים, ספר לימוד בעברית שכלל נתונים מדעיים וגאוגרפיים (יצא מחדש בשנת 2005), ביוגרפיות של יהודים, מדריכים ומאמרים שונים.
בשנים 1926–1932 שימש דקאן ומרצה בקולג' העברי בבוסטון.
ב-1932 חזר לארץ ישראל ושימש כעורך בשבועון "בוסתנאי", עד סגירתו באוקטובר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-1933 ערך את העיתון "דואר היום".
מסוף 1935 ערך את העיתון "הבוקר" במשך ששת החודשים הראשונים להקמתו.
ב-1940 ייסד את הוצאת הספרים "לִגבולם", שנועדה ל"כִּנוס מבחר יצירותיהם של יהודים מלשונות נכר", דהיינו הוצאת תרגומים עבריים ליצירות של יהודים (השם הוא אלוזיה לפראזה ).
במסגרת ההוצאה הוציא עשרה ספרים בעריכתו, מתוכם שני כתבי פרוזה של היינריך היינה שתרגם.
עבור תרגום "כנסת הרומנטיקה: דת ופילוסופיה באשכנז" של היינה זכה פרלמן בפרס טשרניחובסקי ב-1944. בשנה זו גם החליף את יהושע חנא רבניצקי, לאחר מותו, כעורך הראשי של הוצאת "דביר".
פרלמן נפטר ב-1958 בתל אביב ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
עד גיל 18 למד בישיבה מסורתית מקומית.
ביחד עם בניו של הרב, אורי ניסן גנסין ומנחם גנסין, החל לעסוק באמנות, ובשנת 1905 עלה לארץ ישראל והצטרף למחזור הראשון של תלמידי "בצלאל" כתלמיד בכיתה העליונה.
לאחר סיום לימודיו שימש פרסוב כראש המחלקה לעיצוב פיליגרן ב"בצלאל" והיה מעורב בניהול "מושבת בצלאל" בבן שמן.
בשנת 1908 נישא לפועה הילמן (1885–1963), שאותה הכיר במטבח הפועלים בירושלים.
לזוג נולדו חמישה ילדים, בהם בועז פרסוב, שהיה חבר ב"קבוצת הרועים" בשייח' אבריק ונפטר בשנת 1936 (נקבר בבית הקברות של אגודת השומרים), ושחקן הקולנוע והתיאטרון נחמיה פרסוף.
ב-1913 היה שותף ביחד עם זאב רבן ומאיר גור אריה בהקמת בית המלאכה לאמנות "מנורה".
בנוסף לפעילותו בבצלאל היה פרסוב חבר מפלגת "הפועל הצעיר" וחבר "חובבי הבמה העברית".
בשנת 1923 היגר פרסוב לארצות הברית.
בשנת 1949 חזר לישראל ושימש כמורה בבית הספר "מאיר שפיה".
בשנותיו האחרונות התגורר בקיבוץ שדות ים, שם התגוררה בתו, תמר.
ב-16 בינואר 1961, נפטר ונקבר בבית העלמין בשדות ים.
שמואל צוקר הוא איש צבא ישראלי, שסיים את שירותו בצה"ל בדרגת תת-אלוף.
כיהן כמפקד חטיבת הנח"ל, מפקד אוגדת עזה ומפקד עוצבת הגליל.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש ראש מנהל ההרכשה והייצור (מנה"ר) במשרד הביטחון.
שירת גם במשטרת ישראל, כמפקד הימ"מ.
עבר צוקר מסלול הכשרה כלוחם, קורס סיור וקורס מ"כים חי"ר.
עם סיום הקורס שב לסיירת כמפקד צוות, לחם במלחמת ההתשה ונפצע בידו.
בשנת 1978 שימש צוקר כמפקד גדוד 13 (גדעון) של חטיבת גולני, ופיקד עליו במבצע ליטני בקרב לכיבוש הכפר אל-ח'יאם.
באוקטובר 1983 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד מפקדת אזור יהודה ושמרון, מפקדה בדרג חטיבתי שהופקדה על ההיבט הביטחוני במרחב, תפקיד בו החזיק עד אוקטובר 1984. בשנים 1986–1987 פיקד על חטיבת הנח"ל.
במרץ 1990 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד אוגדת עזה, תפקיד בו כיהן עד 1991. בשנים 1992–1993 פיקד על עוצבת להב, ובשנים 1996–1994 פיקד על עוצבת הגליל.
תפקידו האחרון היה נספח צה"ל בגרמניה.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה לראש מנהל ההרכשה והייצור (מנה"ר) במשרד הביטחון.
לאחר מלחמת לבנון השנייה שימש כחוקר מטעם ועדת וינוגרד וחקר את מהלכי עוצבת הגליל בפיקוד גל הירש.
בשנת 2011 עמד בראש ועדת בדיקה פנים משרדית שבדקה את פרשת מסמך הרפז.
ב-2017 סיים כהונה בת 6 שנים כראש מינהל הרכש, ופרש לגמלאות.
באותה שנה מסר עדות במשטרה בעניין תיק 3000.
שמואל פרסבורגר (1930 – 13 ביולי 2004) היה סגן קחצ"ר, ומפקד חטיבות 275 ו־9100, ממקימי תנועת שלומציון ומזכ"ל התנועה, מועמד הליכוד לראשות עיריית ירושלים וראש סיעת הליכוד במועצת העירייה.
פרסבורגר נולד בפרסבורג (ברטיסלבה) שבצ'כוסלובקיה לבנימין ומרים פרסבורגר, משפחה אמידה ולה שישה ילדים.
מספר חודשים לאחר פלישת הגרמנים לצ'כוסלובקיה בשנת 1939 ברחה המשפחה לבודפשט.
עם כניסת הגרמנים לבודפשט ב-1944 נשלח אביו של פרסבורגר לעבודה בבית חרושת ולבסוף נספה ב"צעדת מוות".
המשפחה גרה עם עוד מספר משפחות יהודיות ב"בתים המוגנים" שבעיר שהיו תחת דגל שווייץ, פינלנד, בלגיה ושוודיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצטרף פרסבורגר לעליית הנוער.
קבוצתו כללה כ-30 ילדים בגילאי 14-18, שעלו במרסיי שבצרפת על אוניית המעפילים "תיאודור הרצל".
הבריטים השתלטו על הספינה בקרבת חוף ארץ ישראל ונוסעיה הועברו לקפריסין.
בהמשך הותר לפרסבורגר לעלות לארץ והוא הגיע לבית הספר החקלאי בנהלל.
שם למד עברית ועבר אימוני נשק.
במאי 1948, עם פרוץ מלחמת העצמאות, ברח פרסבורגר עם מספר חברים מבית הספר במטרה להתגייס לצבא.
קבוצתו הוכרזה ככיתה והם הופעלו בליווי שיירות ואבטחת יישובים.
לאחר מספר חודשים פורקה הכיתה ואנשיה נשלחו בחזרה לבית הספר החקלאי בנהלל.
בהמשך המלחמה החליט פרסבורגר לברוח שנית מבית הספר ולהתגייס לצה"ל.
הוא שירת בגזרת ג'נין, ובהמשך השתלם בקורס מפקדי כיתות ונשאר בו כמדריך עד סוף המלחמה.
לאחר מלחמת העצמאות הוא סיים קורס סמלים קרביים לאחריו שימש כמדריך בקורס.
בשנת 1950 נשלח לקורס קצינים, ועם סיומו שב לתפקידי הדרכה בקורס מ"כים ובקורס קצינים.
מונה למפקד קורס הצלפים השני בצה"ל.
בהמשך השתלם בקורס מפקדי פלוגות, ובמלחמת סיני לחם בגדוד 51 כמפקד פלוגה.
לאחר מלחמת סיני הוא הדריך בקורס קצינים ולאחר מכן היה קצין אג"מ של חטיבת גולני.
הוא עבר קורס פיקוד ומטה והיה לסגן מפקד גדוד נח"ל מוצנח.