tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרק זה מאופיין בנושא איטי ועצוב, המופיע בווריאציות ביצירות אחרות של המלחין, כמו הקונצ'רטו מספר 1 לצ'לו, סימפוניות מספר 10 ו-15, סונאטה לפסנתר מספר 2 והקונצ'רטו מספר 1 לכינור.
נושא זה חוזר ומופיע בכל פרק ברביעייה, והוא מהווה את בסיסו של הנושא המהיר בפרק השלישי.
בהערת השוליים של הקלטת רביעיית בורודין ליצירה זו כתב המבקר אריק סמית: "רביעיית בורודין ביצעה יצירה זו לפני המלחין בביתו שבמוסקבה, בתקווה לקבל ביקורת על ביצועם.
אולם שוסטקוביץ', שנדהם מהביצוע היפה, אשר חדר לעמקי נשמתו, טמן ראשו בין ידיו ובכה.
כאשר סיימו לבצע את היצירה, ארזו ארבעת הנגנים את כלי הנגינה ללא הגה ויצאו חרש מהבית".
הרביעייה הישראלית העכשווית היא רביעיית מיתרים ישראלית, שהוקמה בשנת 2001. הרביעייה נודעת בשיתופי פעולה
עם אמנים בתחומים שונים, כגון תיאטרון, מחול וכוריאוגרפיה, ציור וווידאו, שהביאו ליצירות בין-תחומיות מקוריות.
היא מבצעת ומקליטה מוזיקה ישראלית עכשווית, פופולרית ואתנית עם הרכבים ומוזיקאים שונים בארץ.
מלחינים שונים הקדישו לה יצירות פרי עטם.
הרביעייה מופיעה בישראל ובעולם, בקונצרטים ובפסטיבלי מוזיקה.
בארץ הופיעה בפסטיבל ישראל, בפסטיבל האביב הבינלאומי בראשון לציון, הביאנלה למוזיקה בת זמננו במוזיאון תל אביב, "צלילים במדבר" בשדה בוקר, ימי המוסיקה בגליל העליון בכפר בלום, "הרמת מסך" בתל אביב ועוד.
נוסף לכך מופיעה הרביעייה בסדרות מוזיקה קאמרית במוזיאון תל אביב לאמנות, באולם הכט בחיפה, ב"אתנחתא" באולם הנרי קראון בתיאטרון ירושלים, במשכן אמנויות הבמה בתל אביב ועוד.
מחוץ לגבולות הארץ מופיעה הרביעייה הישראלית העכשווית בארצות הברית, אנגליה, פולין ואיטליה, בקונצרטים ובפסטיבלים.
בין חברי הרביעייה בעבר ניתן לכלול את הויולנית קטיה פולין והצ'לן עירא גבעול.
פרס ראשון בתחרות הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו בקרקוב, פולין, לשנת 2004
פרס שרת החינוך והתרבות לביצוע מצטיין של יצירה ישראלית לשנת 2003
עוד זכתה במלגות שונות, בהן מלגת אקדמיה ולקרוזה בצרפת, מלגת אלפרד אנסור באנגליה ומלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל
הִרִבְּיָא היה כפר ערבי במישור החוף הדרומי, כשישה קילומטרים מדרום לעיירה אל-מג'דל (אשקלון).
לפי ממצאים ארכאולוגיים, שנמצאו בחפירות באזור הכפר, המקום היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל.
ב"ח'ירבת א-שרף" (או ח'ירבת אום שרף), גבעה החולשת על הכפר מצפון, נערכה חפירה ארכאולוגית ב-1987.
בתקופת ממלכת ירושלים היה בהרביא מבצר צלבני קטן בשם לה-פורבי (La Forbie).
ב-4 באוקטובר 1244 יצא הצבא הצלבני מעכו לכיוון עזה.
הצבא כלל את האבירים הארץ ישראליים ואת צבאות המסדרים הצבאיים.
312 אבירים טמפלרים ועימם 324 טורקופולים, 328 אבירי מסדר ההוספיטלרים ועימם 200 טורקופולים, 400 אבירים של המסדר הטבטוני ומספר לא ידוע של אבירים מצורעים ממסדר סנט לזרוס.
נתמכים על ידי מספר גדול של חיילים רגליים – בסך הכול בין 12,000 ל-11,000 לוחמים, שהיו עיקר הכוח הלוחם של המדינה הצלבנית, בפיקוד העליון של גוטייה הרביעי מבריין, הרוזן של יפו ואשקלון, ולצידו פיליפ ממונפורט הקונטבל – (המפקד העליון) של צבא ממלכת ירושלים.
ב-17 באוקטובר נפגשו הצבאות בהרביא.
הקרב החל בהתקפה צלבנית על הצבא המצרי שנמשכה עד לשעות הערב של אותו יום, מבלי שהצלבנים יכולים להכריע את הקרב או לגרום לצבא המצרי לסגת.
בשעות החשכה הופסקו הקרבות וחודשו ביום המוחרת עם התקפה מסיבית של הצבא המצרי ובני בריתו.
כבר בהתנגשות הראשונה נשבר מרכז המערך הנוצרי-מוסלמי במרכזו.
הכוחות הדמשקאים נלחמו עד שהושמדו ברובם ואדונם, אל מנסור, ברח משדה הקטל מלווה ביתרת כוחו הצבאי – כ-280 לוחמים.
בשלב זה נותר צבא הצלבני לבדו בשדה הקרב.
מספר האבדות של הצבא הצלבני לא ידוע במדויק, ומקורות שונים מצטטים מספרים שונים.
בספרו של יהושע פראוור תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל ההיסטוריון מציין כי הוא מעריך את מספר האבירים שנהרגו בקרב ב-2000 ואת מספר החיילים הרגלים שנהרגו ב-10,000. בספר נכתב כי מכלל האבירים 50 הצליחו להימלט משדה הקרב.
בהמשך הכותב מציין כי 100 לוחמים נוספים ברחו משדה הקרב עם פיליפ ממונפורט בספר לא מצוין מספר הצלבנים שנלקחו בשבי.
בספרו "היסטוריה של הצלבנים" ("Histoire Des Croisades") מציין ז'אן רישאר (Jean Richard) את המספרים האלה: מתוך 348 טמפלרים שיצאו לקרב 36 נותרו בחיים, מתוך 351 הוספיטלרים 26 נותרו בחיים ומתוך 400 אבירים טבטוניים שלושה נותרו בחיים.
בשלהי התקופה העות'מאנית בארץ-ישראל הכפר היה חלק מנאחייה (תת-הנפה) של ח'אן יונס שבסנג'ק עזה (נפה).
רוב הבתים בכפר היו בדרך כלל בתי חימר.
תושבי הכפר התפרנסו מגידולי אבטחים, מלפפונים ועצי פרי.
בכפר הייתה באר ובריכת אגירה.
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, תיעד את השרידים העתיקים באזור, ואת חציית נחל שקמה (לו הוא קרא "נהר אריביה").
ב-1920 הסתיימה בנייתו של "בית מוסא עלמי" על גבעה ממערב לכפר.
את הבית בנה חאפז אל-עלמי, שהיה גיסו של מוסא אל-עלמי (ממנהיגי התנועה הלאומית הפלסטינית וחבר הוועד הערבי העליון).
הבית שימש בעיקר כבית קיט למשפחת אל-עלמי, שהייתה במקור מירושלים, אך אחזה בבעלות על אדמות רבות באזור זה ובאזורים אחרים בארץ.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בהרביא הייתה אוכלוסייה של 1,037 נפש, כולם מוסלמים למעט 6 נוצרים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 234 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 1,520 תושבים, כולם מוסלמים למעט 10 נוצרים.
בשנת 1933 אירח חאפז אל-עלמי את שר המושבות הבריטי בביתו שבכפר, לאחר שנכבדי עזה סירבו לפגוש אותו כאות מחאה על "תמיכת הבריטים בציונים".
בשנת 1943 הוקם בצמוד להרביא, על קרקעות שרכשה הקק"ל בשטח של 1,705 דונם, הקיבוץ "מצפה הים", שאחר שונה שמו ליד מרדכי.
היחסים בין הקיבוץ והכפרים הערביים השכנים : בית ג'רג'א, דיר סניד, הרביא וברייר היו טובים.
לחברי הקיבוץ היה רצון כן לפתח יחסי שכנות טובים, ו"מוכתר" הקיבוץ מונה לתפקידו בעיקר למטרה זו.
בכניסה ליישוב נבנה אוהל אירוח ובו שטיחים וכלים להגשת קפה, לפי המסורת הערבית.
המתיישבים החדשים למדו מהשכנים בכפר ברברה להשביח גפנים שהיו נפוצות באזור ולטפל בהן.
הנשים הערביות נעזרו ברופא המקומי, ד"ר קלר, בטיפול רפואי בילדיהן בתרופות שהיו חדשות להן, והכפריים שאלו משכניהם סוס ליום חריש או זרעי עגבניות מזן מובחר.
ילדי הקיבוץ טיילו לכפרים הערביים השכנים, והיו הזמנות הדדיות לשמחות משפחתיות מצדם כמו גם השתתפות נכבדי הכפרים בחגי המשק, כאורחים של כבוד.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 2,300 תושבים, 2,200 מוסלמים, 40 נוצרים ו-60 יהודים (תושבי יד מרדכי).
שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 22,312 דונם.
אשר מתוכם הוקצו 6,106 לחקלאות שלחין, 2,765 לגידולי הדרים ובננות ו-2,037 לגידולי דגנים.
בעקבות הישגי צה"ל במבצע יואב, הצבא המצרי החל בנסיגה מאיסדוד, ובתחילת נובמבר נצפה נסוג גם מאל-מג'דל (אשקלון).
ב-3 בנובמבר 1948 דיווח העיתון על המשמר כי תושבי הרביא והכפרים הסמוכים החלו בורחים.
בעקבות כך חטיבת גבעתי פתחה ב–5 בנובמבר במבצע 'מגע', שנועד לחזק את המצור על כיס פלוג'ה ממערב ולהשתלט על מג'דל וסביבותיה.
באותו יום נשלחו כוחות מגדוד 55 לעבר הכפרים ברברה, אל ג'ורה, נעליה, אל ג'יה, חרביה ובית ג'רג'א, שנתפסו ללא קרב וללא תושבים, לאחר שכבר ברחו דרומה לעזה.
לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, גבולה של רצועת עזה נקבע כקילומטר מדרום למקום שבו עמד הכפר.
רוב תושבי הכפר עברו לגור במחנה הפליטים א-שאטי הממוקם פחות מ-4 קילומטר מדרום למקום שבו עמד הכפר.
ב-15 בפברואר 1949, עלה קיבוץ זיקים על הקרקע על אדמותיה של משפחת עלמי, בית המשפחה שימש כחדר האוכל של הקיבוץ.
ב-21 באפריל 1950 הוקם על הגבעה בה עמד הכפר קיבוץ כרמיה.
"הרביעייה המוסקבאית" או "הרביעייה השלטת" (בהונגרית: A Négyesfogat שמילולית פירושו כרכרה רתומה לרביעיית סוסים) הייתה כינוי לרבעיית המנהיגים הראשיים המפורסמת של הונגריה בתחילת דרכה כנשלטת על ידי המפלגה הקומוניסטית ההונגרית ששינתה את שמה למפלגת העובדים ההונגרית לאחר האיחוד שלה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בשנת 1948.
כול ארבעת המנהיגים הראשיים היו יהודים-הונגרים ולפי חשיבותם וכוחם בסדר יורד:
מתיאש ראקושי (מתתיהו רוזנפלד), המזכ"ל של המפלגה וראש הממשלה.
ארנה גרה (ארנה זינגר) הסגן של ראקושי לכלכלה, שר האוצר.
מיהאי פרקש (הרמן לוי) הסגן המארגן, ראש המשטרה והצבא ההונגרי, שר ההגנה.
יוז'ף רוואי (יוז'ף לדרר) הסגן האידאולוג הראשי.
העורך הראשי של עיתון המפלגה "העם החופשי" (Szabad Nép).
היה איש בכיר נוסף לארבעת הנ"ל, חמישי, יהודי אף הוא שהיה גם החמישי בחשיבותו ומעט סמוי מטבע עיסוקו:.
5. גאבור פטר (בנימין אייזנברגר), ראש המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVO, ואחר כך ÁVH) בין השנים 1945 לבין 1952.
מהגרים היו בהיסטוריה של כל אומה, חלקם חזרו למולדתם כשכבר יכלו, לתקופה קצרה או ארוכה יותר, לכן המוסקבאים לא היו שונים מהבחינה הזאת, אך הם היו שונים מכל בחינה אחרת.
תפקידם החברתי - ייעודם - ומשימתם היו אופייניים.
המוסקבאי חזר עם משימה נחרצת ונחושה ולא רק כדי לחזור למולדתו.
הוא לא היה סוכן בתשלום, מרגל או כסוכן של מעצמה זרה (ברית המועצות) אלא פטריוט שרצה לבנות עתיד יותר לעמו.
אמינות הייתה תנאי ראשוני למנדט החשוב והסודי שניתן למי שחזר ממוסקבה, והם אכן היו בדרך כלל אנשים אמינים.
המנהיגים הקומוניסטיים של הונגריה 1956-1945
האם אישטוואן צ'ורקה היה אנטישמי או רק האיר את העובדות ההיסטוריות שאכן, במקרה של היהדות, יש תחושה חזקה של שייכות למוצאו של האדם, השזורה בפוליטיקה, בכלכלה, בתרבות?
מעורבות יהודית בקומוניזם ההונגרי, באנטי-סטליניזם, ובמרד ההונגרי בשנת 1956
הרבי מלך המשיח: שערוריית האדישות, והאיום על אמונת ישראל הוא ספר מאת הרב ד"ר דוד ברגר העוסק במגמת המשיחיות בחב"ד והתגובה היהודית האורתודוקסית המרכזית למגמה זו.
הרב ברגר מתייחס למותו של המשיח מנקודת מבט הלכתית.
הספר כתוב כנרטיב היסטורי המתאר את המפגש של ברגר עם משיחיות חב"ד בימי פטירתו של הרבי מליובאוויטש, רבי מנחם מנדל שניאורסון, בשנת תשנ"ד, ועד הוצאת הספר לאור בשנת תשס"א.
הנרטיב שזור במאמריו של ד"ר ברגר, התכתבויותיו כתובות שלו והרצאות פומביות מתומללות שנאם, שבהן הוא פונה בלהט הן להנהגת הקהילה האורתודוקסית והן להנהגת חב"ד בבקשה לתת מענה הולם למשיחיות חב"ד.
ההוכחה של ברגר היא הקטע בתלמוד המראה שרבי עקיבא ביטל בצד את טענותיו בדבר משיחותו המשוערת של בר כוכבא לאחר שבר כוכבא נרצח.
בעיני ברגר, השקפתם של המשיחיסטים בנושא זה היא מחוץ לאמונה היהודית האורתודוקסית המקובלת.
ברגר התאכזב מאוד מתגובת הממסד האורתודוקסי לטענות חב"ד כי שניאורסון הוא המשיח, וטען שקיימת "שערורייה של אדישות אורתודוקסית" בנוגע לחב"ד.
דעותיו של ברגר נתמכות על ידי אורתודוקסים בולטים רבים, ובהם הרב אלעזר מנחם מן שך, ההתנגדות החריפה לחב"ד של ישיבת חפץ חיים, ושל הסתדרות הרבנים דאמריקה.
הרב אהרן פלדמן, ראש ישיבת נר ישראל, כתב בשנת 2004 מכתב מפורסם, בו נאמר כי על יהודים אורתודוקסים להימנע מתפילה בבתי כנסת המשתייכים לחב"ד ומצהירים על אמונה באדמו"ר כמשיח.
הוא קבע כי אמנם אין בהלכה דבר הקובע שהדעות המשיחיות של חב"ד הן כפירה כשלעצמן, אך הן "חופרות ביסודות התורה" ויש להימנע מכל תמיכה בהן.
עימות על עמדתו של הרב אהרון סולובייצ'יק
ביוני 1996 פרסם ג'ואיש פרס מודעה בתשלום הכוללת מכתב הנושא את חתימתו של הרב אהרן סולובייצ'יק.
במכתב נכתב שסולובייצ'יק סבור ששניאורסון היה ראוי להיות משיח, שאי אפשר להגדיר את עמדת חב"ד לפיה שניאורסון הוא המשיח ככפירה, ובנוסף, המכתב ציטט מספר מקורות כדי להוכיח ששניאורסון יכול להיות המשיח.
המכתב תקף את מבקרי חב"ד, ושיבח את פועלה של חב"ד.
משיחיסטים רבים הביאו את המכתב כראיה לכך שסולובייצ'יק הגן על עמדתם.
אולם המכתב גרם לבלבול שכן זה היה היפוך עמדתו הקודמת של סולובייצ'יק בעניין.
ב-1994, סולובייצ'יק אמר להפורוורד ששניאורסון "לא יכול להיות המשיח - הוא לא חי - משיח חייב להיות חי.
משיח חי, לא משיח מת".
הוא גם הביע זעזוע מהרעיון שמישהו יכול להציע שהמשיח יכול להופיע מקרב המתים וציין ש"זה יכול להיות אפשרי באמונה הנוצרית, אבל לא ביהדות" והוסיף כי הדבר "מתנגד לכל מה שהיהדות מייצגת".
ברגר מביא מכתב שכתב סולוביצ'יק לחבר בשנת 2000, הפותר את הסתירה בין שתי עמדותיו.
פרסומים המזוהים עם תנועת ליובאוויטש הצהירו שאני מאשר את אמונתם שמשיח יהודי עשוי לקום מהמתים.
אני דוחה מכל וכל ומכחיש כל טענה כזו.
אמונה כזו דוחה את היהדות והיא האנטיתזה של האמת.
כוונתי הייתה לחתום על המכתב המקורי...
המכתב היה רק כדי להביע את דעתי שאסור לנו לתייג מאמינים אלו ככופרים.
כל הצהרות במכתב המרמזות על תמיכה בהשקפתן לא הוצגו בפני בזמן שחתמתי על המכתב ואני שוב דוחה כל טענה מגוחכת שכזו.
דייוויד סינגר, מנהל המחקר של הוועד היהודי-האמריקאי, כתב ביקורת על הספר ב-First Things , וטען, בין היתר, כי ברגר "הופיע בתור טורקמדה בסצנה האורתודוקסית, ודורש מדיניות של 'חוסר סובלנות' ו'הדרה' כלפי מי שהוא מחשיב ככופרים לאורתודוקסיה." ברגר הגיב בהרחבה באתר OrthodoxyToday.org, שם הודפס המאמר של סינגר מחדש.
ספר בשפה האנגלית בשם "קונטרס שמו של משיח" יצא לאור על ידי אהרן יעקב ליברמן, ומנתח באופן מעמיק את דעת חכמי התלמוד לגבי האפשרות של משיח שקם לתחייה.
הספר זכה לכמה הסכמות מרבנים.
הספר מציג מספר מקורות תלמודיים המוכיחים כי בקרב חכמי התלמוד, האמונה כי המשיח יכול לבוא מן המת הייתה נפוצה.
בתלמוד מופיעים מספר מקרים של תלמידים שהכריזו על מוריהם כמתאימים להיות המשיח בעודם בחיים והמשיכו לעשות זאת לאחר פטירתם.
גם עמדתו ההלכתית של הרמב"ם מביאה את האפשרות של משיח שקם לתחייה.
ספרו של ברגר הופיע גם בעברית בהוצאת אורים בשנת 2005.
הרבנות הראשית לישראל היא המוסד הרבני העליון הרשמי של מדינת ישראל.
תחומי אחריותה כוללים מינוי רבנים ודיינים, קביעת תקנות, הפעלת מערכת הכשרות הממלכתית ועוד.
חוק הרבנות הראשית לישראל ה'תש"מ–1980 מעניק את סמכויות הרבנות הראשית למועצת הרבנות הראשית ומונה בין תפקידיה:
מתן תשובות וייעוץ בענייני הלכה לציבור השואלים; קירוב הציבור לערכי התורה והמצוות; נתינת תעודות כשרות למסעדות, בתי עסק ומוסדות ציבוריים; מתן כשירות לרבנים לכהן כדיינים, רבני ערים ורבנים רושמי נישואין; פיקוח על יבוא בשר כשר לארץ, וכן כל פעולה נוספת הדרושה לביצוע תפקידיה על פי כל דין.
בראש הרבנות הראשית עומדים שני הרבנים הראשיים.
אחד מהם עומד בראש מועצת הרבנות הראשית והשני בראש בית הדין הרבני הגדול.
מערכת הרבנות הראשית לישראל פועלת מכוח חוק הרבנות הראשית לישראל, ה'תש"ם–1980.
הרבנות הראשית היא ממשיכת דרכה של "הרבנות הראשית לארץ ישראל" שייסד הרב אברהם יצחק הכהן קוק בתקופת המנדט הבריטי, ב־1921. בעבר שכנה הרבנות הראשית בבניין היכל שלמה ששמו הפך לשם נרדף לה.
כיום היא שוכנת בשכונת רוממה סמוך לכניסה הראשית לירושלים.
עדת הספרדים בירושלים הייתה רוב ביישוב היהודי מאז בוא מגורשי ספרד עד ראשית שנות השבעים של המאה ה-19, והעדה היחידה שהוכרה באופן רשמי על ידי השלטונות העות'מאניים.
בראש ההנהגה הרוחנית של העדה והיישוב היהודי בארץ ישראל עמד הרב הראשי, שכונה חכם באשי ובהמשך "הראשון לציון".
סמכויותיו של הראשון לציון הוכרו רשמית על ידי הסולטאן העות'מאני כראש הרבנים לארץ ישראל, שמושבו בירושלים.
הראשון לציון מינה רבנים ופיטר אותם, שימש כנציג העדה בפני השלטונות, נהנה מחסינות, והיה אחראי לגביית המיסים בעבור השלטונות ולחלוקת הנטל בין תושבי הארץ היהודים.
לעומת היהודים הספרדים בארץ, העדיפו היהודים האשכנזים להישאר בחסות הקונסולים האירופאים, במסגרת חוק הקפיטולציות.
הם היו מאורגנים על פי ארצות מוצאם ב"כוללים", והקימו לעדתם מערכות שירותי חינוך ודת נפרדים.
כשהוקם הממשל האזרחי הבריטי והרברט סמואל מונה לתפקיד הנציב, התחדשה הפעילות להגדרת מעמדו של היישוב היהודי, שהיה לא ברור עד לאותה עת.
כך קרה שמשלחות של יהודים מהארץ ניגשו לנציב והציגו טענותיהם, והנציב בתגובה מינה שתי ועדות: אחת – שתבדוק את מעמדן של העדות הדתיות בארץ וסמכויותיהן.
והשנייה – לבחינת בעיית ההנהגה הדתית של היישוב היהודי.
במהלך הדיונים התברר שקיימת נטייה להקמת מוסד "רבנות ראשית לארץ ישראל".
לאחר דיונים ממושכים סביב שאלת דרך בחירת הרבנים ויחסי הייצוג, הוחלט על הקמת גוף בוחר ששני שלישים מאנשיו יהיו רבנים, ושליש יהיו נציגי ציבור מרחבי הארץ.
הגוף כונס לראשונה ב-24 בפברואר 1921, ט"ז באדר א' ה'תרפ"א בבית יהודיוף-חפץ בירושלים ובחר על פי הצעתה של הוועדה בשני רבנים ראשיים: האחד אשכנזי – הרב אברהם יצחק הכהן קוק, והשני ספרדי – הרב יעקב מאיר.
כך הוקמה הרבנות הראשית בשנת ה'תרפ"א (1921), בחסות שלטונות המנדט הבריטי.
רבנות ראשית זו תפסה את מקום תפקיד החכם באשי שהתקיים תחת השלטון העות'מאני.
בנוסף, מונתה מועצת רבנות בת שישה חברים: שלושה אשכנזים ושלושה ספרדים.
לצד מועצת הרבנות, נבחרו שלושה יועצים שאינם רבנים, שסמכותם לא הייתה מוגדרת אך ביטאה את דרישות הציבור להתאמת ההלכה לתנאי הזמן.
בהמשך התבטל מעמדם של היועצים.
באותה השנה מינה הרב יעקב מאיר את הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל לממלא מקום הראשון לציון, ובשנת ה'תרצ"ט לאחר מותו של הרב יעקב מאיר, נבחר הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל לתפקיד הראשון לציון והרב הספרדי.
כחמש שנים לאחר פטירת הרב הרצוג, נבחר הרב איסר יהודה אונטרמן שהיה עד אז הרב הראשי של תל אביב לתפקיד הרב הראשי מולו התמודד הרב הצבאי הראשי הרב שלמה גורן.
בשנת ה'תשל"ג נערכו בחירות לתפקיד הרב הראשי למדינת ישראל ובמקום הרב אונטרמן והרב ניסים, נבחרו הרב האשכנזי והרב הספרדי של תל אביב, הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף שזכה לתמיכת הרב יוסף שלום אלישיב לרב האשכנזי והספרדי של ישראל בהתאמה.
בשנת ה'תשמ"ג התמודדו לתפקיד הרב הראשי - ראש ישיבת מרכז הרב הרב אברהם שפירא שנבחר לתפקיד, מולו התמודדו רבה של ירושלים - הרב יצחק קוליץ, וגיסו של הרב שלמה גורן - הרב שאר ישוב הכהן שהיה הרב הראשי לחיפה.
לתפקיד הרב הראשי הספרדי והראשון לציון התמודדו הרב מרדכי אליהו שנבחר לתפקיד, והרב אליהו בקשי דורון - הרב הספרדי של חיפה.
בשנת ה'תשנ"ג נבחר הרב ישראל מאיר לאו - הרב הראשי של תל אביב לתפקיד הרב הראשי לישראל, לתפקיד הרב הראשי הספרדי התמודד עמיתו - הרב הספרדי של תל אביב הרב חיים דוד הלוי, שהפסיד לרבה הספרדי של חיפה הרב אליהו בקשי דורון.
בבחירות לרבנות הראשית בה'תשס"ג בהם נבחרו הרב יונה מצגר והרב שלמה משה עמאר לרב הראשי, הרב יצחק דוד גרוסמן והרב אברהם יוסף היו מועמדים אפשריים לתפקיד אך הם בחרו לבסוף שלא להגיש את מועמדותם.
בבחירות לרבנות הראשית בה'תשע"ג בהם נבחרו הרב דוד לאו והרב יצחק יוסף לרב הראשי, הרב יצחק דוד גרוסמן היה גם כן מועמד, אך בחר שלא להתמודד בעקבות ציויו של אביו - רבי ישראל גרוסמן שהורה לו שעבודתו היא בחינוך ילדים.
בבחירות לרבנות הראשית בה'תשפ"ד נבחרו הרב קלמן בר והרב דוד יוסף, מועמד נוסף לתפקיד הרב הספרדי היה רבה של העיר באר שבע הרב יהודה דרעי - שנפטר חודשים מספר לפני הבחירות.
תפקידה הראוי של הרבנות היה נתון במחלוקת בין שלוש עמדות מרכזיות:
עמדת הרבנות – הרב קוק שאף לכך שמוסד הרבנות יהיה גוף א־פוליטי המאחד ומאגד את כל הכוחות הפועלים ביישוב.
משמעות הדבר היא שהרבנות צריכה לעמוד מעל כל המפלגות והארגונים השונים ביישוב ולהשפיע על אזרחי הארץ היהודים בכל תחומי החיים.
בהתאם לתפישתו, היה הרב קוק מעורב ככל יכולתו בסוגיות חברתיות, לאומיות ופוליטיות הקשורות לחיי היישוב, כגון עבודה עברית, חקלאות, עלייה, ביטחון, ועוד.
בהתאם לשאיפות אלה, פעלה הרבנות לעצב את החיים היהודיים ביישוב וטיפלה בנושאי עבודה בשבת, רישום נישואין וגירושין, כשרות, מינוי רבנים, דיינים ושוחטים, והקמת מועצות דתיות לצורך שירותי דת בכל הקהילות בארץ.
עמדת השלטון המנדטורי – כחלק ממגמת השלטון המנדטורי מראשיתו, להתנער ממחויבותו לתוכנית הבית לאומי ליהודים שעוגנה במפורש ובאופן מקסימליסטי בכתב המנדט, נקטו הבריטים בגישה אתנית-דתית, ובהתאם, שאף להעניק לרבנות עצמאות חלקית בלבד.
על פי הגדרה זו, הרבנות הראשית היא המייצגת בפועל של הקהילה היהודית, אך רק בנושאים מסוימים הקשורים בפעילותה ובמהותה.
עמדת היישוב – הציבור החילוני-ציוני לא קיבל את עמדתו של הרב קוק בדבר מעמדה של הרבנות.
בעיני ציבור זה, מוסד הרבנות לא היה עליון וגם לא שווה ערך למוסד ההנהגה החילוני-פוליטי.
אולם הייתה הבנה רחבה בקרב ציבור זה, שאין הם יכולים לצאת כנגד הרבנות, מכיוון שההכרה של מוסד הרבנות בתנועה הציונית הייתה חשובה הן למטרות פוליטיות חיצוניות והן למטרות פוליטיות פנימיות.
בעיניהם, תפקידיה של הרבנות היו צריכים להסתכם בהענקת שירותי דת.
אף כי רוב הציבור הדתי והמסורתי עמדו מאחורי הרבנות הראשית, קבוצה קטנה הביעה התנגדות, מסיבות אחרות, לרבנות הראשית.
בראש המתנגדים עמדו הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין, וההתנגדות זאת יחד עם התנגדות למינויו של הרב קוק לרבה האשכנזי של ירושלים הובילה להיפרדות מהקהילה הדתית של ירושלים, והקמת העדה החרדית כעדה יהודית נפרדת.
התנגדותם למעמדה של הרבנות נבעה הן מהתנגדות עקרונית לרבנות ראשית כלל-ארצית, והן מחששם ממיסוד קשר שוטף בין הממסד החילוני לרבנות, אשר עלולה להביא לידי התערבותו בחינוך ובהלכה הדתית.
לאחר קום המדינה, נחקקו חוקים שהסדירו את מעמדה של הרבנות הראשית:
חוק שיפוט בתי הדין הרבניים – הדין הדתי יהיה תקף לגבי תחום המעמד האישי (קרי נישואין, גירושין וכו').
חוק הדיינים – חוק שיוצר הפרדה בין הרבנות לבין מוסדות השיפוט הדתיים:
הדיינים בבתי הדין יהיו קבועים, וימונו על ידי ועדת מינויים הכוללת בין היתר אנשי מקצוע, לא בהכרח דתיים.
הרבנים הראשיים יהיו, כל אחד בתורו, אב בית הדין הרבני לערעורים.
אין העדפה רשמית בחוק לדת היהודית על פני דתות אחרות.
הוקם משרד ממשלתי לענייני דת, שתפקידו למלא תפקידים שהיו בעבר בתחומי סמכותו של הנציב העליון.
בצה"ל הוקמה רבנות צבאית ובראשה עומד הרב הצבאי הראשי.
תפקידה של הרבנות הראשית של צה"ל הוא הוראה בתחום הדתי, סיפוק צרכיו של החייל הדתי, ושמירה על הוראות דתיות המופיעות בפקודות מטכ"ל.
בשנת 1980, התש"ם, נחקק "חוק הרבנות הראשית לישראל", שמפרט את דרכי בחירתם של הרבנים הראשיים ומועצת הרבנות ואת משך כהונתם.
בישראל ישנם שני רבנים ראשיים, אחד אשכנזי ואחד ספרדי.
שני הרבנים הראשיים ועשרת הרבנים הנבחרים למועצה ממונים על ידי בחירות חשאיות ואישיות על ידי גוף של בוחרים המכיל 150 איש, בתוכו 80 רבנים: רבני ערים, מועצות ושכונות, דיינים, הרב הצבאי הראשי ועוד 70 נציגי ציבור: ראשי ערים, ראשי מועצות, שרים, ח"כים ואחרים.
רב ראשי מכהן 10 שנים, ואילו חבר מועצה נבחר לתקופה של 5 שנים (לפי הלוח העברי).
עם כניסתם לתפקיד מחויבים כולם לחתום אצל נשיא המדינה על הצהרת אמונים למדינת ישראל.
על הרבנים להיות אזרחי המדינה או תושביה.
נוסף על תפקידים פרקטיים אלו, יש לרבנים הראשיים גם תפקיד ייצוגי והנהגתי: הרבנים מופיעים בפני הציבור הישראלי המגוון, ונותנים הרצאות במגוון נושאים אקוטיים הרלוונטיים לחיי היומיום הישראלי חברתי-לאומי: יחסי דת ומדינה, אלימות במשפחה, שבת, דאגה לזולת ולנזקקים ועוד.
כמו כן, מקיימים הרבנים הראשיים פגישות עם מנהיגי דתות העולם בניסיון להביא להפגת מתחים דתיים ולקירוב השלום.
בשנת תשפ"ד מחמת אי בחירת רבנים ראשיים חדשים ומאידך פקיעת כהונתם של הקודמים, מונו בתקן ממלאי מקום: הרב אליעזר איגרא (נשיא בית הדין) והרב יעקב רוז'ה (נשיא מועצת הרבנות) שגם הם התפטרו מתפקידם אחד אחר שחצה את גיל השבעים והאחר מחמת שלא הסכים למינוי נשים לוועדה הבוחרת.
להלן רשימת הרבנים הראשיים לישראל מאז כינון הרבנות הראשית:
מס'הרב הראשי הספרדיהרב הראשי האשכנזידיוקןשם
(תקופת חיים)תקופת כהונה1הרב יעקב מאיר
26 במאי 1939הרב אברהם יצחק הכהן קוק
1 בספטמבר 1935הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג
1 בדצמבר 1936י"ט בתמוז ה'תשי"ט
25 ביולי 19592הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל
4 בספטמבר 1953הרב יצחק נסים
15 בנובמבר 19723הרב איסר יהודה אונטרמן
15 בנובמבר 19724הרב עובדיה יוסף
18 במרץ 1983הרב שלמה גורן
18 במרץ 19835הרב מרדכי אליהו
22 במרץ 1993הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא
22 במרץ 19936הרב אליהו בקשי דורון
2 באפריל 2003הרב ישראל מאיר לאו
2 באפריל 20037הרב שלמה משה עמאר
24 ביולי 2013הרב יונה מצגר
1 ביולי 2024הרב דוד לאו
1 ביולי 20249הרב דוד יוסף
4 בנובמבר 2024מכהןהרב קלמן בר
מועצת הרבנות הראשית היא הגוף העליון של הרבנות הראשית לישראל.
אחד הרבנים הראשיים מכהן כראש המועצה (חברו מכהן כנשיא בית הדין הרבני הגדול, ולאחר חמש שנים השניים מתחלפים בתפקיד).
מאז 1980 נקבע בחוק שהמועצה מורכבת מ-16 חברים: שני הרבנים הראשיים, אחד מהרבנים הראשיים של הערים ירושלים, חיפה, תל אביב ובאר שבע ברוטציה, כך שיהיו מחציתם ספרדים ומחציתם אשכנזים ועשרה רבנים נבחרים (חצי אשכנזים, חצי ספרדים).
מקום מושבה של הרבנות הראשית על פי החוק נקבע להיות בירושלים.
עד שנת 2011 שימש הרב הצבאי הראשי כמשקיף במועצה, אולם בשנת 2011 תוקן החוק והרב הצבאי הראשי משמש כחבר המועצה וזאת בתנאי שהוא בעל "כושר" לרבנות עיר.
הרבנים הראשיים של מדינת ישראל כיום הם הרב קלמן בר כרב הראשי האשכנזי והרב דוד יוסף כרב הראשי הספרדי והראשון לציון.
חברי מועצת הרבנות הראשית הנוכחית (ה'תשפ"ה) הם: הרב קלמן בר נשיא מועצת הרבנות הראשית והרב דוד יוסף נשיא בית הדין הרבני הגדול, הרב הצבאי הראשי תת-אלוף הרב אייל קרים וכן עשרה רבנים (מחציתם ספרדים ומחציתם אשכנזים) אשר נבחרו לכהונה בשנת ה'תשפ"ה:
הרב יעקב שפירא (ראש ישיבת מרכז הרב)
הרב יצחק דוד גרוסמן (רב העיר מגדל העמק, ראש מוסדות "מגדל אור")
הרב אליעזר שמחה וייס (רבה של מועצת עמק חפר)
הרב יעקב רוז'ה (נציג הרבנות הראשית במכון הלאומי לרפואה משפטית)
הרב אליעזר ברוד (רב היישוב כרמי יוסף)
הרב יוסף שלוש (רב מועצה אזורית דרום השרון)
הרב אליהו אלחרר (רב העיר מודיעין-מכבים-רעות)
הרב יוסף בן דוד (רב המועצה המקומית קריית עקרון)
אבני דרך בפועלה של הרבנות
דוגמאות להחלטות ופסיקות של הרבנות הראשית שעוררו בשעתן הד ציבורי גדול:
ההחלטות משנת תשל"ג (1972), מיד לאחר שנבחרו הרבנים הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף:
פסק הדין של הרב גורן ועוד תשעה דיינים שדנה בדבר ממזרותם של האח ואחות לנגר.
בניגוד לפסיקת בתי הדין הרבניים, בית הדין שהקים הרב גורן לצורך העניין פסק שהאח והאחות לנגר אינם ממזרים ומותר להשיאם לבני זוגם, לאחר שטען כי הגיור של הבעל הראשון של אמם לא היה תקף וממילא היא לא הייתה אשת איש.
פסק הדין של הרב עובדיה יוסף כי הפלאשים (ביתא ישראל) הם יהודים ויש להעלותם ארצה.
בעקבות פסק הדין פעלה הסוכנות היהודית להעלותם ונערכו מבצע שלמה ומבצע משה.
עם הקמת הרבנות הראשית הוחלט על הקמתו של בית-הדין הגדול לערעורים על פסקי הדין של בתי הדין הרבניים המקומיים.
הסדר זה נתקבל על דעת הרב קוק וחבריו במידה מסוימת בלחץ השלטון המנדטורי הבריטי.
מזונות ליבמה – יבם שסירב לקיים פסק בית-הדין שחייבו לחלוץ ליבמתו, יהא חייב מאותו יום במזונות ליבמתו.
תקנה שתיקנו הרב הרצוג והרב עוזיאל בחודש טבת תש"ד.
מזונות הילדים – תקנה המחייבת את האב בחיוב משפטי גמור, גם אם יש צורך בכפייה עליו, לפרנס את בניו ואת בנותיו עד גיל 15. עיקר הצורך והחידוש שבתקנת המזונות לילדים עד גיל 15, היה בקביעת חובת המזונות מדין ולא מצדקה.
נשואי בוסר – אסור לאיש מישראל לקחת לו אישה לנישואין כשהיא קטנה מגיל שש-עשרה שנה ויום אחד.
בשנת 2017 הורשע הרב יונה מצגר בעבירות של לקיחת שוחד במהלך כהונתו בסך כולל של כחמישה מיליון ש"ח.
הוא נידון לשלוש וחצי שנות מאסר בפועל.
בפברואר 2020 פרסמה הרבנות הראשית קוד אתי עבור הרבנים הפועלים מטעמה.
בשנת תשע"ה, 2015 שינתה הרבנות את הסמל הרשמי שלה ו"ריבעה" את הקצה העליון של לוחות הברית שבסמל, שקודם לכן היו מעוגלים.
הסיבה לכך קשורה בהבדלי גישות בנוגע לצורת הלוחות.
קיימת גישה לפיה הלוחות היו רבועים בלבד והנוקטים בגישה זו סוברים שהצגת הלוחות כמעוגלים מקורה באומנות של הנוצרים.
עם זאת ישנן גם גישות לפיהן הלוחות כן היו מעוגלים.
ולכן היו שפסקו שאין כל צורך לשנות את צורתן המקובלת.
החלטות בג"ץ הנוגעות לתפקוד הרבנות הראשית
ככל גוף מנהלי בישראל, גם הרבנות הראשית לישראל נתונה במהלך השנים לביקורת של בג"ץ, כשהאחרון פסל לעיתים החלטות של הרבנות הראשית.
מליחת בשר מיובא בארץ - בג"ץ 7471/05 בלדי בע"מ נ' מועצת הרבנות הראשית לישראל: חברה העוסקת ביבוא בשר עתרה נגד החלטה של מועצת הרבנות הראשית לחייב להכשיר בחו"ל בשר קפוא מיובא.
בעל עסק שאין לו תעודת כשרות המעיד על מרכולתו - דנג"ץ 5026/16 שי גיני ויהונתן ודעי נ' הרבנות הראשית לישראל: בג"ץ פסק בדיון נוסף כי בעל מסעדה רשאי להעיד על מרכולתו, גם אם אין בידיו תעודת כשרות של הרבנות.
מתן אפשרות לנשים לקבל סמיכה לרבנות - באפריל 2019 עתרו לבג"ץ שש נשים תלמידות חכמים אורתודוקסיות יחד עם ארגון עתים ובשיתוף ארגוני נשים נוספים, בדרישה לאפשר להן להיבחן במבחני ההסמכה לרבנות.
ביולי 2025 פסק בג"ץ פה אחד, כי על הרבנות הראשית לאפשר לנשים לגשת לבחינות להסמכה לרבנות.
המשנה לנשיא נעם סולברג קבע כי "חסימת נשים – 'דרשניות, צדקניות וחכמניות' – מן האפשרות לגשת לבחינות הנערכות על-ידי הרבנות הראשית הריהי הפליה אסורה, שאין בבסיסה הצדקה מספקת, ולמעשה הצדקה כלשהי." כדי לא ליישם את החלטת בג"ץ הוחלט ברבנות הראשית שלא לקיים את הבחינות בכלל, גם לא לגברים.
באוקטובר הציעה הרבנות ברבנות ביקשו לקיים דיון חוזר ולהגיע לפשרה לפיה יאפשרו לנשים להיבחן בנושאים מסוימים בלבד כגון הלכות שבת והלכות נידה.
בנובמבר 2025 נדחתה בקשת הרבנות הראשית לקיים דיון נוסף על פסק הדין שחייב אותה לאפשר לנשים לגשת לבחינות מטעמה.
בג"ץ ציין כי הבקשה מהווה ניסיון לעקוף את פסק הדין הסופי.
הוא פסק כי על הרבנות הראשית לפתוח את כל מבחני הרבנות לנשים, ודחה את ניסיונה לאפשר את השתתפותן בבחינות על נושאים מסוימים בלבד.
בעקבות פסק דין זה קיימה מועצת הרבנות הראשית ישיבה ובהחלטה שנתקבלה בה נאמר: "אנחנו רואים בחומרה ובכאב את התערבות בג"ץ בעניינים שאינם בסמכותו.
כל ענייני בחינות והסמכה הם בסמכות הרבנות הראשית בלבד, לפי מסורת הסמיכה והפסיקה מדורי דורות, שהיה נתון בידי חכמי ישראל בלבד".
ב-11 בפברואר 2026 פתחה הרבנות הראשית את מבחני הרבנות לנשים.
הרברט ג'ורג' וֵלס שנודע גם כ-H.G.Wells היה סופר, הוגה דעות, עיתונאי, סוציולוג והיסטוריון אנגלי.
נחשב לאחד האבות המייסדים של סוגת המדע הבדיוני וזכור בעיקר בעקבות ספריו המשויכים לתחום זה.
בניגוד לבן זמנו ז'ול ורן, מוקד סיפוריו לא היה ההרפתקה והאופקים החדשים, כי אם ביקורת חברתית נוקבת.
ולס נולד ב-1866 בברומלי (Bromley) במחוז קנט באנגליה.
הבן הצעיר מבין שלושה אחים; אביו היה בעל חנות ושחקן קריקט ואמו הייתה עוזרת בית.
כשנכשל אביו בעסקיו נאלץ ולס, כמו אחיו, להפסיק את לימודיו ולעבוד כשוליה של סוחר בדים.
את עבודתו בשנים 1880 עד 1883 תיאר אחר-כך ברומן "קיפס" (Kipps).
בשנת 1883 החל ולס ללמוד וללמד בבית-ספר "מידהרסט".
בגיל 18 קיבל מלגת לימודים בבית הספר למדעים בלונדון.
הוא למד ביולוגיה אצל הביולוג הנודע תומאס הנרי האקסלי, השתתף בחוגי דיונים וכתב בעיתון מדעי של האוניברסיטה.
בשנים אלה התחיל להתעניין ברפורמות חברתיות, ופנה לכיוון רעיונות סוציאליסטים.
התעניינותו בלימודים דעכה והוא הפסיק את לימודיו ב-1887. במשך ארבע שנים לימד בבית ספר פרטיים וקיבל תואר ראשון רק בשנת 1890.
שנה אחר כך התיישב בלונדון ונשא לאישה את דודניתו איזבל.
ולס המשיך לעסוק בהוראה עד שנת 1893, אז החל להקדיש את כל זמנו לכתיבה.
ב-1894 עזב ולס את איזבל אשתו לטובת אחת מתלמידותיו לשעבר, איימי קתרין רובינס (Robbins), איתה התחתן ב-1895. לזוג נולדו שני בנים - ג'ורג' פיליפ ופרנק ריצ'רד.
ספריו הראשונים היו ספרי מדע בדיוני.
ב-1895 ראה אור ספרו הראשון "מכונת הזמן" שזכה להצלחה.
ספרו השני היה "האי של ד"ר מורו" (1896), בו מסופר על מדען מטורף ההופך חיות ליצורים אנושיים.
ב-1897 פרסם את "האיש הבלתי נראה" על מדען המצליח להפוך עצמו לבלתי נראה, ו"מלחמת העולמות" שראה אור ב-1898 הוא רומן העוסק בפלישת אנשי המאדים לכדור הארץ.
הספר "האנשים הראשונים על הירח" היה ספר נבואי על השיטות לטיסות לחלל, וספרו "מלחמה באוויר" (1908) מתאר את התוצאות הקטסטרופליות היכולות להיגרם ממלחמות אוויריות.
הרומנים הבאים שכתב "Love and Mr.
Lewisham" (אהבה ומר לווישם) ו"קיפס" לא השתייכו לז'אנר המדע הבדיוני והעלו את ההערכה אליו כסופר.
בנוסף לרומנים פרסם ולס פמפלטים ביקורתיים על הסדר החברתי באנגליה הוויקטוריאנית, ביניהם Anticipations (ציפיות) (1901), ו"אוטופיה מודרנית" (1905).
מערכת יחסים שהייתה לו עם אמבר ריבס, בתם של פעילים מרכזיים באגודה הפביאנית, מצאה ביטויה ברומן "אן ורוניקה".
הספר עורר סערה, והיו שכינו את "אן ורוניקה" רעל רוחני, בטענה שהוא ישחית את הנוער.
ולס אמנם הוחרם, אך החרמתו העלתה את הפופולריות שלו בקרב הדור הצעיר כיוון שנתפס כמורד במוסכמות.
ולס הצטרף לתנועה הפביאנית בלונדון, אך במהרה הסתכסך עם ראשי האגודה, ביניהם ג'ורג' ברנרד שו.
התנסות זו היוותה את הבסיס לספר "מקיאבלי החדש" (1911), בו הוא מתאר את הפביאנים הידועים.
במשך נישואיו של ולס לאיימי היו לו קשרים עם נשים אחרות, בין השאר עם אמבר ריבס.
מרומן זה נולדה להם בת; בשנת 1911 הייתה לו מערכת יחסים עם עיתונאית, רבקה וסט.
רבקה הייתה צעירה ממנו ב-26 שנה, ולשניים נולד ילד מחוץ לנישואין - אנטוני וסט.
נשותיו והמאהבות שלו היוו בסיס לדמויות הנשיות ברומנים שכתב.
ביניהן היו כמה דמויות מרשימות כמו מורה באדברג, המתרגמת והמרגלת, מרגרט סאנגר - חלוצת ההפלות, הסופרת מרתה גלהורן (אשתו השלישית של המינגוויי), היורשת הנודעת קונסטאנס קולידג', ועוד רבות אחרות.
(חיי האהבה של ולס תועדו בספרה של החוקרת אדריאנה לין - "מאהבי הצללים")
ב-1913 כתב את "העולם יוצא לחופשי" (The World Set Free) ספר המזהיר מפני סכנות המלחמה, ומנבא את מלחמת העולם הראשונה .
מעבר לכך, ספר זה מנבא לראשונה את האפשרות לבניית נשק גרעיני.
וולס הוא אשר הטביע את המונח "פצצת אטום", המופיע לראשונה בספר זה, למונח מקובל בכל שפות העולם.
אם כי פרטי הפצצה שחזה וולס שונים מאלה של הפצצות הגרעיניות שנבנו בפועל (וולס חזה פצצה המבוססת על רדיום ולא על אורניום ופלוטוניום) הרי את תוצאותיה חזה בדייקנות (כלומר, פצצה אחת שמוטלת מהאוויר ומספיקה כדי להשמיד לחלוטין עיר שלמה).
אחדים מן הפיזיקאים שנטלו בשנות השלושים והארבעים חלק במחקר שהביא ליצירת הפצצות הגרעיניות הראשונות הצהירו במפורש כי שאבו השראה מספר זה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פרסם ולס מכתב גלוי לישראל זנגוויל, בו כתב כי "הגיעה השעה לייסוד מדינה יהודית".
לאחר מלחמת העולם הראשונה פרסם ספרות לא בדיונית.
ספרו ההיסטורי "תולדות העולם", שמחברו חשש כי יכשל כישלון נחרץ, הפך לרב-מכר ולמצליח מבין ספריו.
בהמשך פרסם את "מדעי החיים" (1929 - 1939), שכתב יחד עם ג'וליאן האקסלי וג'ורג' פיליפ ולס, ו"ניסיונות באוטוביוגרפיה" (1934).
ב-1914 ביקר ולס לראשונה ברוסיה.
ביקורו הותיר בו רושם שלילי מאוד על הממשל, ובעיקר על השחיתות בו.
למרות ההסתייגויות שהיו לולס מהשיטה הסובייטית, הוא הבין את מטרות המהפכה הרוסית.
ב-1920 ביקר שוב ברוסיה והייתה לו פגישה ידידותית עם לנין.
בשנות העשרים היה מועמד מטעם מפלגת הלייבור לפרלמנט הבריטי.
בין השנים 1924 עד 1933 התגורר ולס בעיקר בצרפת.
בשנים 1934–1946 שימש נשיא של אגודת הסופרים הבינלאומית PEN.
ב-1934 נפגש ולס עם סטלין ועם רוזוולט וניסה, ללא הצלחה, לעניין אותם ברעיונותיו.
אחרי פגישתו עם סטלין התפכח ולס מאשליותיו בנוגע לקומוניזם.
בספרו "The Holy Terror" משנת 1939 מתבונן ולס בהתפתחות הפסיכולוגית של רודן מודרני, ומתבסס על דרכם של סטלין, מוסוליני והיטלר.
בזמן מלחמת העולם השנייה חי ולס ברג'נטס פארק בלונדון וסירב לעזוב את העיר בתקופת הבליץ.
ספרו האחרון "Mind At The End Of Its Tether" שראה אור ב-1945 מבטא פסימיות לגבי עתיד האנושות.
ולס מת בלונדון ב-13 באוגוסט 1946.
ולס הניח ביצירתו את היסודות לכל ז'אנר המדע הבדיוני.
הוא מתאר תקופה עתידית, אך תוך יצירת אלמנט של הזרה למעשה מבקר את החברה בת זמנו.
ספרו הראשון "מכונת הזמן" הוא פרודיה על החלוקה המעמדית באנגליה.
המספר, הילייר, דן עם ידידיו בתאוריות של נסיעה בזמן.
הוא מספר על שובו משנת 802701, ומתאר שני סוגי בני-אדם שפגש: ה"אלוי" - אנשים קטנים וחלושים החיים על פני האדמה במקום דמוי גן-עדן, וה"מורלוק" - טורפים מפלצתיים החיים מתחת לאדמה וניזונים מהאלוי.
כאשר חברתו היפה נרצחת הוא בורח אל העתיד, שם הוא נתקל ביצורים דמויי סרטן, וביצורים דמויי פרפרים לבנים וענקיים שהשתלטו על כדור-הארץ.
בשנת 30,000,000 הוא מוצא חזזיות, ים אדום כדם ויצורים עם זרועות תמנון.
האווירה הריאליסטית של הספר מתקבלת מהקפדה מרובה על הפרטים הטכניים.
אחד העקרונות של המסע בזמן הוא בהתייחסות לזמן כאל המימד הרביעי.
הספר מכונת הזמן הועלה על מסך הקולנוע פעמים אחדות בגרסאות שונות.
הספר "האי של ד"ר מורו" (1896) עוסק במדען מטורף ההופך חיות ליצורים אנושיים.
אדם בשם פרנדיק מספר את הסיפור בטכניקת פלאשבק.
פנדריק נוסע לאי הנשלט על ידי ד"ר מורו, בו הוא מבצע במעבדה ניסויים בחיות ויוצר אנשי-חיה.
מורו נרצח על ידי אישה-פומה, ופנדריק נמלט מהאי וחוזר ללונדון.
ולס שהיה דרוויניסט, לא דחה את תורת האבולוציה אבל הזהיר מפני הסכנות הטמונות בהתפתחות המדעית.
מלחמת העולמות (1898) הוא רומן העוסק בפלישת אנשי המאדים לכדור הארץ.
באותה תקופה גילו "תעלות" על פני המאדים והועלו השערות לגבי אפשרות של קיום חיים על הכוכב.
המספר מתאר התרחשויות המתחוללות בתחילת המאה ה־20. כלי תעופה גליליים נוחתים קרוב ללונדון, ויצורים עגולים עם זרועות-ציד משתלטים על בני-האדם.
אנשי המאדים בונים מכונות המהלכות על שלוש רגליים ומצליחות להרוס את כל העומד בדרכן.
האזרחים נמלטים אחוזי בהלה, כוחות הצבא אינם מצליחים לעמוד בפניהם ולונדון מתרוקנת מיושביה.
אנשי המאדים מפזרים עשן שחור ורעיל אשר פוגע בסביבה.
בסופו של דבר מושמדים אנשי המאדים בעזרת חיידקים, היצורים הפשוטים ביותר עלי-אדמות, ולא בעזרת נשק קטלני או תחבולות אנושיות.
בספר יש ביקורת על הקולוניאליזם ועל יחס החברה האנושית לחיות שבסביבתה.
הספר מלחמת העולמות הומחז בארצות הברית כתסכית בשנת 1938. חלקים מהתסכית מלחמת העולמות היו בסגנון של שידור אירוע חי (פקו-דומנטיה).
תחילת התוכנית שודרה בטרם הסתיים שידור תוכנית פופולרית אחרת, כך שמרבית הקהל החל להקשיב לתוכנית "מלחמת העולמות" אחרי תחילת שידורה והחמיץ את העובדה שמדובר בתסכית.
חלק גדול מהמאזינים האמין לאורסון ולס, ששיחק את תפקיד השדר באופן משכנע.
לכן התעוררה היסטריה המונית ומנוסת רבים מבתיהם באזור ניו יורק וניו ג'רזי.
השידור הפך למעין מיתוס היסטורי, שלא ברור אם אכן קרה בצורה מספרית משמעותית, או שולס הגדיל את הסיפור מעבר לממדיו האמיתיים.
וודי אלן העלה את האירוע בסרטו "ימי הרדיו" משנת 1987.
מלחמת העולמות הועלה פעמיים על מסך הקולנוע.
בשנת 1953 הופק מלחמת העולמות ובשנת 2005 הופק מלחמת העולמות בבימויו של סטיבן ספילברג ובכיכובו של טום קרוז.
בנוסף לכך, הוקלטה לרומן גם גרסה מוזיקלית, האלבום מלחמת העולמות.
רב-המכר הראשון של ולס היה הספר "ציפיות" Anticipations שהוא עתידני בעיקרו.
כשעוד פורסם בהמשכים במגזין, נשא את כותרת המשנה "ניסוי בנבואה".
הספר מעורר עניין גם בנושאים שחזה נכונה (רכבות ומכוניות יגרמו למעבר אוכלוסייה מערים לפרוורים, שאיפה של גברים ונשים לחירות מינית והפחתת הגבלות מוסריות-תרבותיות), כמו גם בנושאים שנכשל בחזייתם (הניח שאנשי צוות בצוללות יחנקו למוות).
הרומן Kipps, המבוסס על ניסיון חייו של ולס כשוליה אצל סוחר בדים יצא לאור ב-1905. הרומן מגולל את סיפור חייו של ארתור קיפס, הגדל אצל דודו ודודתו ועובד כשוליה, עד אשר הוא זוכה בירושה ומצליח לטפס בסולם החברתי.
ולס מבקר בחריפות ברומן את המעמד הבינוני-גבוה.
ב"העולם יוצא לחופשי" (The World Set Free), רצה ולס להזהיר את הקוראים מפני סכנות המלחמה.
הספר פורסם בתחילת 1914 כחצי שנה לפי פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
המדען ליאו סילארד, אחד מאבות פצצת האטום, טען כי ספר זה של ולס היווה השפעת מכרעת על בחירותיו.
היבטים מסוימים המופיעים בספר קרו גם במלחמה, כמו חלק מהמקומות בהם התרחשה הלחימה עצמה.
אחד ההבדלים המשמעותיים היה זמן פריצת המלחמה - ולס ניבא שהמלחמה תפרוץ ב-1956. אחרי ששמע הרצאה על אנרגיה אטומית ולס ניבא גם את אפשרות קיומה של פצצת האטום.
ולס הושפע מספריו ומאמריו של הכימאי פרדריק סודי בנושא הרדיואקטיביות.
תורגם לעברית והופיע יחד עם קובץ הסיפורים "החידק הגנוב" תחת השם "כתבי הרברט ג'ורג' וולס" בשנת 1959 בהוצאת כרמי את שות בע"מ
תרגם חיים קדמן, אסטרולוג (2001)
האי של דוקטור מורו (The Island Of Dr.
תרגם יובל כשדן, הוצאת אסטרולוג (2001)
הרואה ואינו נראה - תרגם דב קמחי, יהושע צ'צ'יק (תש"ך)
האיש הבלתי נראה - תרגמו אהובה גסנר ושלה מאיר, אסטרולוג (2001)
תרגם מאנגלית ישראל פישמן, מצפה, (תרפ"ט)
תרגם אביטל ענבר, הוצאת כתר (1979)
תרגם ירון בן עמי, הוצאת ידיעות אחרונות (2005)
תרגמה ליאורה כרמלי, אסטרולוג (2001)
האנשים הראשונים על הירח (The First Men in the Moon, 1901)
תרגם יעקב קופליביץ (ישורון קשת), אמנות (תר"ץ)
מזון האלים : ספור דמיוני סמלי: מקצר ומעבד לנוער / עברית - א' א' עקביא [יעקבוביץ], הוצאת יזרעאל, (תשי"ב).
תרגום - חנה גולדשמיט ; עריכה - תמר פרי, אסטרולוג (2004)
דברי ימי עולם : הקוים העיקריים בתולדות העמים והארצות (The Outline of History)
בשישה כרכים, בצירוף המון מפות ותמונות, הוצאת ספרים מצפה, תל אביב, תרצ"ח
בארבעה כרכים / בתרגום י' בלובשטין, ח' גולדברג, מנחם זלמן וולפובסקי, ד' קמחי; בעריכת מ"ז ולפובסקי.
תולדות העולם - מאנגלית - שלמה ערב, יהושע צ'צ'יק, (תשי"ח)
מדעי החיים / מאת ה.ג.
ולס ; תורגם מאנגלית על ידי ש.
בס, ראובן גרוסמן, עבר הדני וב.
קרופניק ; עריכת הסגנון בידי אשר ברש, עשרה כרכים, הוצאת מצפה, תל אביב, תרצ"ב-תרצ"ד.
העבודה, הרכוש והאושר של בני האדם / בתרגום שמעון גינצבורג, אברהם יערי, וד' קמחי.
'מרקסיזם מול ליברליזם - ה.ג.
וולס משוחח עם יוסיף סטלין' (1945,Marxism vs.
Liberalism (New Century Publishers, New York).(מאנגלית: יהודה ויזן), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ג', 2013.
שחקן הקרוקט, תרגמה סמדר גונן, נהר ספרים 2023.
העולם שוחרר מכבליו (העולם יוצא לחופשי) (The World Set Free, 1914), מאנגלית איילת מור, מרתף ספרים 2023.
מכונת הזמן, מאנגלית דפנה רוזנבליט, כרמל, 2025.
הרברט באמלט היה מאמן כדורגל אנגלי.
את קריירת הכדורגל שלו התחיל דווקא כשופט, ובגיל 32 היה השופט צעיר ביותר ששפט בגמר הגביע האנגלי, במשחק של ליברפול נגד קריסטל פאלאס.
באמלט הפך למנג'ר מנצ'סטר יונייטד באפריל 1927, כאשר מונה כמחליפו של קלארנס הידיטיך.
לפני מינויו למנג'ר מנצ'סטר יונייטד אימן באולדהאם אתלטיק, ויגאן בורו ומידלסברו.
בשלוש השנים הראשונות שלו ביונייטד, הקבוצה לא הצליחה להתמודד עם שאר הקבוצות בליגה ובסופה של עונת 1930/1931, פוטר באמלט.
הרברט בלומסטדט (בשוודית: Herbert Blomstedt; נולד ב-11 ביולי 1927) הוא מנצח תזמורת שוודי יליד ארצות הברית.
בלומסטדט נולד בספרינגפילד (מסצ'וסטס), להורים שוודיים ועבר לשוודיה בגיל שנתיים.
הוא למד בקולג' המלכותי למוזיקה בסטוקהולם ובאוניברסיטת אופסלה.
בהמשך למד מוזיקה בת זמננו בדארמשטדט בשנת 1949 ומוזיקה של הבארוק אצל פאול זאכר ב"סקולה קנטורום בזיליינסיס", והשתלם בניצוח אצל איגור מרקביץ' יאן מורל בג'וליארד וליאונרד ברנשטיין במרכז המוזיקה ברקשייר בטנגלווד.
הוא זכה בפרס הניצוח על שם סרגיי קוסביצקי בשנת 1953 ובתחרות הניצוח בזלצבורג בשנת 1955.
משנת 1954 ועד 2005 כיהן בתפקידי מנהל מוזיקלי או מנצח ראשי בתזמורות סימפוניות בסקנדינביה, בגרמניה ובארצות הברית.
במרץ 2006 התמנה למנצח כבוד של התזמורת הסימפונית של במברג.
הוא גם מנצח כבוד של התזמורת הסימפונית NHK שביפן.
זוכה פרס רולף שוק למוזיקה לשנת 2014.
הרברט אלברט היה מנצח גרמני.
אחרי שלמד אצל קרל מוק כפסנתרן כיהן אלברט כמנהל מוזיקלי בשורה של תזמורות בבאדן-באדן, שטוטגרט וברסלאו (כיום ורוצלב בפולין), בשנות ה-30 וה-40. משנת 1946 עד 1948 היה מנצח ראשי של תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג.
בהמשך כיהן כמנצח גם בגראץ ובמנהיים.
הרברט ליירד דאוביגין היה קצין משטרה קולוניאלי בריטי בכיר; ערך ארגון מחדש של משטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הרברט דאוביגין נולד בשנת 1880. בשנת 1901 התגייס למשטרת ציילון ובשנת 1905 מונה למפקד משטרת קולומבו.
בין השנים 1913–1937 שירת כמפקח הכללי של המושבה הבריטית ציילון (כיום סרי לנקה).
היה זה פרק הזמן הארוך ביותר בו שירת, במסגרת השירות הקולוניאלי הבריטי, מפקח כללי של המשטרה במושבה כלשהי ועל כן זכה דאוביגין לכינוי "אבי המשטרה הקולוניאלית".
דאוביגין גרם למודרניזציה של משטרת האי והכניס לשירות טכניקות מתקדמות כמו זיהוי על פי טביעת אצבעות, שימוש בצילומים ושיפור מערכת הקשר האלחוטי והגברת ניידות הכח.
במהלך שירותו הסב את המשטרה מתפקוד מעין צבאי לתפקוד של משטרה אזרחית מונעת הכוללת פעילות של שוטרים לא חמושים.
דאוביגין הקים יחידה לחקירת פשעים ושם דגש על אימונים בשימוש בנשק.
בשנת 1925 הקים אקדמיה משטרתית.
למרות זאת, על תקופת כהונתו כמפקד משטרת ציילון מעיבה פעולות הדיכוי שנקט נגד תנועת השחרור והתנועה הסוציאליסטית בציילון שהתגבשו באותה עת.
היד הקשה שנקט במהומות שהתרחשו בציילון החל מה-28 במאי 1915 ועד 5 ביוני, כאשר בני הרוב הסינהאלזי - בודהיסטי תקפו את בני המיעוט המוסלמי, זכו לביקורת בבריטניה, אך משרד המושבות דאג להעניק לו גיבוי ולדחות את הביקורת.
דאוביגין היה נאמן לתפקידו וראה בו יעוד.
הוא טבע את הביטוי "דת המשטרה" (Police Religion).
יישום דת המשטרה על ידי איש המשטרה, הוא לדבריו: "לדבר אמת, לא לנצל לרעה את הסמכות שניתנה בידיו, למשול ברוחו, לשרת את הקהל ולמלא חובתו בכל התנאים".
הצלחתו בציילון הביאה להזמנתו כמומחה לייעוץ במושבות אחרות ברחבי האימפריה הבריטית.
בשנת 1926 נשלח לקפריסין לארגן בה את המשטרה הקולוניאלית.
בעקבות מאורעות תרפ"ט, כאשר בדעת הקהל באנגליה גברה הביקורת על מהלכי ממשלת המנדט בעת המאורעות וגברה הדרישה לחקירת סיבת כישלונה, הזמין משרד המושבות הבריטי את דאוביגין לבוא לארץ ישראל, לבדוק את בעיות הביטחון בה, לחקור את תפקודה של משטרת המנדט ולהכין תוכנית מפורטת לארגונה מחדש.
בעצם הטלת תפקיד זה על דאוביגין נראה היה כי ממשלת בריטניה הטילה ספק ביעילותה של משטרת המנדט תחת פיקודו של ארתור סטפן מאברוגורדאטו.
דאוביגין, ששירת בהצלחה במושבה בה הייתה משטרה קולוניאלית מסודרת זה עשרות שנים, ואשר גם בה הייתה בעיה של יחסים בין בני דתות וקבוצות אתניות שונות, נראה היה כמתאים לתפקיד ארגונה מחדש של משטרת המנדט במטרה לשפר את תנאי הביטחון בארץ.
בשנת 1937 הוא נשלח לצפון רודזיה למשימת ייעוץ דומה.
לאחר תום שליחותו בארץ ישראל שב דאוביגין לציילון והמשיך במילוי תפקידו כמפקד משטרת האי.
בינואר 1937 פרש דאוביגין מתפקידו בציילון.
ב-10 בינואר נערכה בקולומבו, בירת ציילון, עצרת בהשתתפות כעשרת אלפים מאנשי תנועות השחרור בציילון, לחגוג את עזיבתו של דאוביגין את האי ולגנות את פעילותו רבת השנים באי, בעיקר בעת אירועי 1915. בעצרת גינו את דאוביגין על אכזריות משטרתית, טרור ורצח.
דאוביגין נפטר בסאפוק באנגליה בשנת 1966, בגיל 86.
דו"ח דאוביגין על משטרת ארץ ישראל
ב-27 בינואר 1930 הגיע דאוביגין לארץ ישראל.
במהלך פברואר ותחילת מרץ סייר ברחבי הארץ, נפגש עם פקידי ממשלת המנדט, עם מפקדי חיל הספר העבר ירדני והלגיון הערבי ומנהיגי היישוב היהודי ושמע מהם את הצעותיהם.
הסיור זכה לפרסום רב ודווח בהרחבה בעיתונות.
דאוביגין הגיש דו"ח ביניים בנוגע לשמירה על מושבות יהודיות מבודדות והגדלת כח המשטרה הזמין להגנה על המושבות.
בחודש מאי 1930 הגיש דאוביגין דו"ח מפורט ותוכנית לארגון מחדש של משטרת המנדט וכוחות הביטחון בארץ.
הדו"ח נקרא על שם מחברו "דו"ח דאוביגין" (Dowbiggin Report).
מסקנתו הראשונה בדו"ח הייתה כי אי-הביטחון בארץ ישראל נובע מן הסכסוך בין שני העמים השוכנים בה.
מסקנתו השנייה הייתה כי החוויה הקשה של אירועי 1929 לא תשכח במהרה וכי ב-20 השנים הבאות לא יבוא שיפור ביחסי שני העמים.
על כן צריך הביטחון בארץ ישראל למשך עשרים השנים הבאות להישמר בעיקר על ידי הצבא הבריטי.
במשך עשרים שנים אלה תתפתח משטרת המנדט בהדרגה, כשהיא מורכבת משוטרים יהודים וערבים, עד שתחליף בבוא המועד את הצבא.
על כן יש להגדיל את כוחו של הצבא לסדר כוחות של שני גדודים שיחנו בשלוש הערים הגדולות ושתי יחידות של חיל הספר העבר ירדני שתשמורנה על גבולות הארץ מצפון וממזרח.
את התפקיד של שמירת היישובים העבריים הטיל על משטרת המנדט שכוחה יגדל ל-650 איש, בריטים, יהודים וערבים ותתוספנה לה 28 תחנות משטרה חדשות.
לשם הגנה ראשונית של היישובים, עד שתגיע המשטרה קבע דאוביגין כי יש לצייד את היישובים בנשק.
הנשק לצורך כך היו רובי "גרינר", שהיו קצרי טווח ומסורבלים להפעלה.
תוכנית ההגנה על היישובים נשענה על המתיישבים עצמם ושללה פינוי יישובים (Non-evacuation).
דואביגין המליץ על פירוק משטרת תל אביב ואיחודה עם משטרת המנדט והמלצה זאת נתבצעה למרות התנגדות מצד גורמים ביישוב היהודי.
דו"ח דאוביגין היה המקור לארגון משטרת המנדט בשנות השלושים.
התפקיד הוטל על שכמו של רוי ספייסר, המפקד החדש של משטרת המנדט שהתמנה בשנת 1931, בהמלצתו של דאוביגין.
ספייסר היה קצין מקצועי שבלט ביכולתו וביושרו והצליח תוך כמה שנים להפוך את משטרת המנדט למשטרה מקצועית מודרנית.
בפגישה שקיים ספייסר ב-10 באוגוסט 1931 עם חיים ארלוזורוב ממנהיגי היישוב, התרשם ממנו ארלוזורוב, כפי שכתב ב"יומן ירושלים" שלו, כי: " סיר הרברט דאוביגין הוא בשבילו 'משה רבנו' והדו"ח של דאוביגין - ספר הספרים".
הרבנים הצבאיים בצבא הבריטי (במלחמת העולם השנייה) (Jewish Chaplain) היו חלק מהיחידה של "מחלקת קציני הדת המלכותית" (Royal Army Chaplains' Department) בצבא הבריטי.
"מחלקת קציני הדת המלכותית" הוקמה בצו מלכותי ב-23 בספטמבר 1796 כיחידה תומכת לחימה של הצבא הבריטי.
בתחילה כללה היחידה רק כמרים אנגליקנים, אך במהלך השנים הצטרפו כמרים מזרמים שונים בנצרות וב-1892 הצטרפו לשירות גם רבנים.
הרבנים הצבאיים פעלו בתיאום עם הרב הראשי של בריטניה ובין השאר הוציאו לאור סידורים מקוצרים לחיילים, הן במלחמת העולם הראשונה (אז היה הרב מייקל אדלר הרב הצבאי הבכיר) והן במלחמת העולם השנייה.
כיום (2007) מכהן רב רק בצבא הטריטוריאלי (כוחות המילואים של הצבא הבריטי).
לרבנים הצבאיים היה תפקיד מיוחד בקרב המתנדבים היהודים מארץ ישראל שהתגייסו לשירות הצבא הבריטי.
תפקידם כלל מה שמוגדר היום בצבא הגנה לישראל כתפקידי דת, סעד ותרבות.
הם סיפקו לכל החיילים לא רק שירותים דתיים, אלא גם שירותים תרבותיים, לאומיים וסוציאליים.
עם זאת, עיקר טיפולם היה בחיילים ובחיילות שומרי המסורת, אשר פנו לסיוע לרבנים.
שירותם היה על פני שטחים גאוגרפיים גדולים, בהתאם לפריסתו של הצבא הבריטי בזמן המלחמה.
בין השאר הם שירתו את החיילים באזורים הבאים: ארץ ישראל, שאר ארצות המזרח התיכון, צפון אפריקה והמזרח הרחוק - בארצות כמו הודו ובורמה, ובאירופה.
בצבא הבריטי ידוע על 21 רבנים ששירתו בקרב המתנדבים היהודים מארץ ישראל.
מחצית מן הרבנים הצבאיים מחבר העמים הבריטי, ביניהם הרב ישראל ברודי - לימים הרב הראשי של יהדות בריטניה.
הרב ד"ר משה אברהם (מוריס) יפה שנודע בכנוי "המייג'ור" עבר מהצבא השמיני מבורמה/ הודו בתחילת 1945 ומונה כרב הצבאי של הבריגדה היהודית.
מייד לאחר המלחמה עוד בהיותו במדים סייע לרב הרצוג למציאת ילדים יהודים שהושארו אצל משפחות נוצריות או במנזרים.
כמו כן השיא חיילים ארץ ישראלים מהבריגדה לניצולות שואה על מנת לאפשר להם לעלות ארצה.
הצבא הבריטי כיבד את אנשי הדת, כולל הרבנים הצבאיים, והעניק להם דרגות צבאיות בכירות, ובדרך כלל השתדל להיענות לבקשותיהם, הן עבור היחידות שהיו תחת חסותם והן עבור החיילים הבודדים שפנו אליהם לשם פתרון בעיות אישיות.
הרבנים הצבאיים נדרשו להיות בעלי נתינות בריטית, ארצישראלית או של בעלות הברית, אישיות רצויה כקצין וידיעת השפה האנגלית.
כן התבקש אישור הרבנות הראשית על היותם שומרי מצוות ובעלי אחריות מוסרית ודתית, ומהרבנות גם הובאו המלצות אישיות מאת הרבנים הראשיים.
לפַחוֹת הערכה הם זכו מהממסד היהודי בארץ ישראל ומקבוצות מיוחדות של מתנדבים, בעלי תודעה ציונית-חילונית, אשר לא ראו בעין יפה פעילות של רבנים בכלל ורבנים צבאיים בפרט.
תרמה לכך גם העובדה שמחצית הרבנים היו רבנים מקהילות בגולה ולא הכירו את ההווי של "ארץ ישראל העובדת".
על רקע זה היו חיכוכים, למשל בנושא הטקסים בחגים הלאומיים: הטקסים במתכונת התנועה הקיבוצית בארץ ישראל, שהונהגו ביחידות העבריות ואחר כך גם בריכוזים היהודיים בגולה, לא התקבלו על ידי הממסד הרבני.
בתום מלחמת העולם השנייה פעלו הרבנים הצבאיים בארגון הקשרים עם היהודים הפליטים והגישו עזרה לקהילות המשתקמות ולריכוזי הפליטים בסיפוק מוצרי מזון כשרים ואביזרים דתיים.
בסופו של דבר, הם גם סייעו להם בעלייה לארץ ישראל, ובין השאר, גם במסגרת מבצע מאורגן של עריכת נישואין בין חיילים יהודים לבין נערות ניצולות שואה.
בנוסף למתנדבים מארץ ישראל, היו בצבא הבריטי גם חיילים יהודים מארצות הדומיניונים הבריטיים שהיו פזורים ברחבי החזיתות שבהן לחם הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
הרבנים ניסו להגיע לכל יהודי ויהודי, אפילו שירת במקום נידח.
הרבנים סיפקו צורכי דת, אך גם סיוע רוחני ומורלי.
במקרים אחדים היה על הרב הצבאי לנסוע ברכב ימים ולילות על מנת להגיע לעמדות צבאיות במקומות רחוקים.
כאשר הגיעו למקומות כאלה הם זכו להערכה רבה, והחיילים היהודים התמלאו גאווה.
תפקידי הרבנים ביחידות הצבאיות, בייחוד הארצישראליות, היו כדלקמן:
ארגון תפילות, בעיקר בימים נוראים ובמועדי ישראל.
לשם כך היה עליו לקבל את ההסכמה ואת הסיוע הלוגיסטי של מפקדות הצבא הבריטי להסעת החיילים למרכזים שבהם הוקמו בתי כנסת, אכסונם והזנתם, וזאת - לאחר שחרורם ממשימות צבאיות.
בדרך כלל נענו בקשות הרבנים בעין יפה.
ככלל, הרבנים הצבאיים סברו כי מפקדת הצבא הבריטי רואה את תפקידם באופן חיובי.
מקרה מיוחד היה במחנה מרכזי של חיל האוויר האמריקאי בגבול הודו-בורמה.
בימים הנוראים, אף על פי שעמדו בפני התקפה, הוחלט להטיס את כל החיילים היהודים - בריטים, אמריקאיים ומארץ ישראל, כולל הפצועים מבתי החולים, לבסיס מרכזי לקראת החגים.
משלוח בשר כשר ומוצרים כשרים לחיילים הבודדים שביקשו זאת.
הניסיון להקים מטבחים כשרים ביחידות, חוץ מאשר בבריגדה היהודית, נתקל בקשיים, בין השאר, במקרים אחדים גם מצד חבריהם היהודים.
לכן החיילים שלא שירתו בגדודי הבריגדה היהודית או ביחידות עבריות נהגו לאכול מהמטבח של הצבא הבריטי גם בעיתות שירות צבאי לא-מלחמתי.
טיפול בחללים היהודים וארגון טקסי ההלוויה והקבורה, בהתאם לדיני ישראל.
היהודים נקברו בבתי הקברות הצבאיים הבריטיים, במקום נפילתם, בהתאם למקובל בצבא הבריטי.
עם זאת בבית הקברות הצבאי ברוונה היהודים רוכזו באזור מסוים.
היו גם חיילים שנהרגו בתאונות או נפטרו ממחלות, אלו נקברו בבתי הקברות היהודיים בערים הקרובות למקום פטירתם.
במסגרת זאת נערכו טקסי חופה וקידושין בין חיילים לחיילות ובין החיילים לבין נערות של יהודי המקום.
הרב ד"ר משה יפה מספר על מאות מקרים שבהם התבקש להשיא חיילים יהודים עם נערות יהודיות מאירופה.
נישואין אלה היו מבטיחים לנערה עלייה לארץ ישראל.
אישור סופי לנישואי החייל היה צריך להינתן על ידי קצין בריטי בכיר.
הקצין חשש כי מדובר בפיקציה, והפסיק את רישום הזוגות לנישואין.
רק לאחר התערבות במפקדת הצבא הבריטי ובעזרת עורכי דין חודש ההסדר.
מסכם הרב: "בשלושת השבועות האחרונים לשהות הבריגדה באירופה היינו עסוקים רק ברישום נישואין, ביצועם ושליחת הנשים לארץ ישראל".
בדרך כלל, הספרים נרכשו באופן פרטי מתרומות.
לימוד התנ"ך בחוגים היה מקובל ביחידות אחדות.
ידועים היו חוגי התנ"ך שאורגנו בערבי החורף בבסיס האימונים של הבריגדה בפיוג'י.
חיילים פצועים היו מבקשים כי לבית החולים יביאו להם, מלבד שק החפצים, גם את ספר התנ"ך, וכאשר ביקר אצלם רב צבאי, הייתה להם בקשה מיוחדת ללימוד תנ"ך עמו.
עריכת מסיבות ליל שבת, סדרי פסח ואירועים בחגי ישראל.
האירועים התקיימו לא רק במחנות צבא אלא גם בחיק הקהילות היהודיות בלבנון, קהיר, מצרים ובנגזי שבלוב.
האירועים היו מתקיימים יחד עם הצעירים היהודים המקומיים, דבר שעודד את התודעה הציונית.
בקהילות חששו המקומיים כי "החיילים הישראליים יתקרבו לבנותיהם וישפיעו עליהם לעלות ארצה".
בהתערבות הרב ד"ר משה א.
יפה בוטלה הגזירה: תחילה הורשו להיכנס למועדון היהודי המקומי רק קצינים ולאחר זמן רשות הכניסה ניתנה לכלל החיילים היהודים.
השתתפות בטקסים בטרם יציאה לפעולות קרביות אשר בהם נוכחו הרבנים, השמיעו דברי תורה וברכו את החיילים במטרה לחזק את רוחם של החיילים.
הסברה בקרב הבריטים נחשבה בעיני הרב הצבאי, הרב אפרים אלימלך אורבך כפעולה חשובה.
בביקורו ביחידת חיילות הוא בקש מהן כי בפגישות עם חיילים וקצינים בריטים, ישתדלו לדבר לא רק על עניינים של מה בכך, אלה יגעו בעניינים החיוניים של עמינו, בשאיפותנו הלאומיות ותשתדלנה להסב את תשומת לבם של הנוכרים לכך.
הפצת עיתונים עבריים והקמת ספריות ניידות.
חלק מהפעולות בוצעו בשיתוף נציגי הוועד למען החייל.
בחודש נובמבר 1944, לאחר ההתנקשות בלורד מוין, כתגובה, עמד הגנרל ברנרד פאג'ט, המפקד הצבאי הראשי הבריטי במזרח התיכון, לפרסם שורת פקודות המפלות לרעה את חיילי היישוב העברי בארץ ישראל המשרתים במזרח התיכון.