tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב"מחולה" ישנן גם להקות בוגרות (לרקדנים בוגרים ומקצועיים מעל גילאי 20) אשר מוכרות בארת ברמתן הגבוהה.
"הלהקה הבוגרת" מעלה מדי שנה מספר הפקות בתיאטרות השונים בארץ במסגרת הלהקות הייצוגיות של רשת "מחולה" ובנפרד.
בנוסף מתקיים ב"מחולה" מסלול תחרותי שאליו מתנקזים טובי התלמידים ומקבלים תכנים ייחודיים להם ומשתתפים בתחרויות מחול.
עיקר רקדני בית הספר רוקדים במבנה של "להקות" עם צוות מורים אישי, רפרטואר ריקודים ייחודי וקצב ההתקדמות מותאם.
הרקדנים משובצים בהתאם לגילם, רמות הידע, הכישרון והיכולות, כך שכל רקדן/ית יוכלו לרקוד בקבוצה המתאימה להם ביותר ולמצות את פוטנציאל הלימוד.
שיטות הלימוד והשפה התנועתית נוצרה בתוך "מחולה" וייחודית לבית הספר.
העבודה משלבת טכניקות של מחול ישראלי, ג'אז מחול מודרני ועכשווי.
תלמידים רבים לוקחים חלק גם במגמות הבלט וההיפ-הופ, מקבלים מגוון רחב מאוד של סגנונות וגדלים להיות רקדנים ורסטיליים ורב גוניים.אם להנאה ואם באופן רציני ומקצועי כל הרקדנים זוכים ללמוד מצוות המורים המקצועי ביותר.
טובי הרקדנים גם משתתפים במסלול התחרותי על תכניו.
להקת מחולה – הלהקה הבוגרת
1989 – הקמת הלהקה הבוגרת "מחולה ירושלים"
1989–2004 – מנהלת אמנותית: שוקי הופמן, ולצידה מנהלי חזרות (אורן מנצורה, שמעון מנצורה, חגית זרגרי, שירה גנור) ומנהל אמנותי שותף יורם כרמי.
2004 – הקמת הלהקה הבוגרת "מחולה תל אביב" במקביל לקאסט הירושלמי המוכר.
2004–2010 – מנהל אמנותי: יניב הופמן, בירושלים ותל אביב.
2010 – רשת "מגוונים" העירונית רמת השרון מאמצת את הלהקה הבוגרת של מחולה תל אביב, שתיקרא מהיום להקת "מחולה רמת השרון".
במקביל, ב"מחולה- ירושלים" מקבל תומר יפרח את ניהול הלהקה.
2010–2020 – להקת "מחולה רמת השרון" בתמיכת רשת "מגוונים" בניהולו האמנותי של יניב הופמן
2013–2017 – הלהקה הבוגרת של "מחולה ירושלים" עוברת לניהולה האמנותי של אביב שם טוב
2017–2020 – הלהקה הבוגרת של "מחולה ירושלים" עוברת לניהולו האמנותי של אלמוג דוד
2014 ואילך – מוקמת ברמת השרון להקת בוגרת 2 לצד הלהקה הבוגרת הנתמכת של מגוונים, בניהולו של יניב הופמן.
2020 ואילך – גל ליברפרוינד מתמנה למנהלת אומנותית של 'בוגרת ירושלים' ובהמשך פותחת גם את 'אנסמבל בוגרת 2' בעיר.
2020 ואילך – יניב הופמן מסיים את תפקידו עם להקת מחולה ההיסטורית ופתוח להקה עצמאית 'להקת המחול יניב הופמן'
להקת מחולה ירושלים – ארכיון
הלהקה הבוגרת הוקמה בירושלים בשנת 1989 בניהולה האמנותי של שוקי הופמן שפרשה אז מניהול הלהקה העירונית "הורה ירושלים".
להקת "מחולה ירושלים" בניהולה, זכתה מהר להכרה והישגים, ביניהם מדליית כסף בתחרות הבינלאומית בדיז'ון (צרפת) בשנת 1992 מתוך 40 מדינות.
כל הרפרטואר של הלהקה היה בנוי מכוריאוגרפיות של שוקי.
בתקופת ניהולה, עבדו עם הלהקה מנהלים אמנותיים שותפים ומנהלי חזרות מוכרים בעולם המחול, ביניהם האחים שמעון ואורן מנצורה, יורם כרמי ושירה גנור.
שוקי יצרה ללהקת "מחולה" רפרטואר פולקלורי ומודרני, המוכר ונרקד עד היום.
מן המוכרים: לא תפגע בי עין הרע, דואו, סובבוני, לירושלים.
לצד ריקודיה של שוקי, רקדה הלהקה הבוגרת "מחולה ירושלים" גם יצירות של טובי הכוריאוגרפים בישראל וביניהם היו יונתן כרמון, סילביה דוראן וד"ר מיכה ספירא.
בשנת 2004, עבר שרביט ניהול הלהקה הבוגרת לבנה יניב הופמן.
יניב המשיך את הישגיה של אימו, חיזק את הלהקה מבחינה טכנית והוסיף רפרטואר מודרני ברמה טכנית גבוהה.
בין יצירותיו ללהקה: "שלל שרב", "ארץ אחרת", "טנגוס", "ריקוד סוף המאה" וכן "חד גדיא", שזיכתה את הלהקה במקום הראשון בתחרות הארצית ע"ש לאה פורת גור לשנת 2011.
במקביל פעלה בכל אותן שנים להקת "נעורי מחולה ירושלים", ששימשה כמקור גידול וטיפוח של רקדנים מצטיינים בעיר ירושלים.
רקדניה הופיעו ברחבי הארץ והעולם.
לאורך השנים נוצר ללהקת הנעורים רפרטואר ייחודי וליווה אותה צוות אמנותי נפרד מהלהקה הבוגרת.
החל משנת 2002 ניהלה אותה אמנותית דורית הופמן עד לשנת 2010. בשנים אלה יצרה דורית עבור הלהקה את יצירותיה הבולטות עד היום: קול תפילותיי, שיר ארץ, רוקסן, מעגל מתופפים, ילדותי השנייה ועוד.
לצידה של דורית עבדו מנהלים אמנותיים שותפים, המורים הבכירים יורם כרמי ויוני סוטחי.
לצד יצירותיהם ולצד השחזורים לריקודיה של שוקי, דאגו יניב ודורית לקדם טכנית את רקדני הלהקות עם חומרים ושחזורים גם של יוצרים בעלי שם ארצי ועולמי, ובין היתר שיחזרו יצירות של עידו תדמור, יורם כרמי, רמי באר וג'רום רובינס, איתם הופיעה הלהקה בהפקות ומופעים שונים.
במהשך הדרך התחלפו המנהלים האמנותיים והיו: תומר יפרח, נועה הופמן, נטע קל, אביב שם טוב, אלמוג דוד.
כיום מפקדת על ניהול הלהקה בירושלים הכוריאוגרפית גל ליברפרוינד.
בשנת 2004 הקימו שוקי ויניב את הלהקה הבוגרת של "מחולה תל אביב".
בלהקה נבנה צוות רקדנים חדש וכעבור זמן מה, החלו להצטרף אליו רקדנים שצמחו בעברם ב'מחולה ירושלים'ועזבו בבגרותם את הבירה לכיוון המרכז.
בשנת 2010 אומצה הלהקה הבוגרת של תל אביב על ידי רשת 'מגוונים רמת השרון'של המרכזים הקהילתיים.
מאז עברה הלהקה להתאמן ברמת השרון והיא זוכה לתמיכה תקציבית של העיר.
הלהקה מתאמנת ברמת השרון ומהווה להקת הדגל של העיר.
הלהקה מופיעה באירועי העיר ובמקביל הופיעה מאז ועד היום ברחבי הארץ וכן בחו"ל.
משנת הקמתה ב-2004 ועד 2020 ניהל אותה אומנותית יניב הופמן, ובמהלך השנים הללו המשיך יניב בשחזור יצירות שלו, של שוקי אימו, של דורית אשתו וכן יצירות של רקדניו המוכשרים, ביניהם גם שתי אחיותיו שהפכו גם הם והן ליוצרים מצליחים.
לאור ההצלחה, גדלה הלקה הבוגרת ומ-2013 היא כוללת שני צוותים של רקדנים בוגרים: "הלהקה הבוגרת מחולה רמת השרון" וכן להקת "בוגרת2" המשמשת כאנסמבל לרקדנים בוגרים.
בשנים האלה הוסיף יניב ללהקה הבוגרת את היצירות: "שקרים קטנים", "רגשות בבת אחת", "Marry you", "מחוברים" ו"יפה כלבנה".
הלהקה הבוגרת לוקחת חלק במיזמי מצוינות והופיעה ביצירות של להקת המחול הקיבוצית, של להקת ורטיגו, של עידו תדמור ועוד, כל זאת בחסות המוסד התומך - 'מגוונים-אלון'.
הלהקה מופיעה מדי שנה בהפקות מחול גדולות, באירועים מוזמנים בישראל ומחוצה לה, באירועים קהילתיים של העיר רמת השרון ובאירועים ארציים גדולים.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, בכל שולחות מחולה פועלות להקות תיכוניות, כהכנה ללהקה הבוגרת.
הלהקה הבוגרת של מחולה ירושלים ומחולה רמת השרון פועלות במקביל, כאשר כל אותן שנים מלווה שוקי הופמן את כלל העשייה באופן שוטף וצמוד- בכל הפקה ובכל יצירה ושחזור שנעשים.
לאורך השנים השתתפו רקדני "מחולה" במאות פרויקטים ומופעים ברחבי הארץ והעולם וכן העלו עשרות הפקות מקוריות:
מופעים מפורסמים: נתראה בשמחות, פפרינו מאדרה, ארים ראשי - תפילתי, רק בישראל, אבק כוכבים, מנהרת הזמן, מכל האהבות, זן נדיר, תלת מימד, יציאות, ה-חתונה, חלונות, ספורטיאדה.
טקסי פתיחת אירועי המכביה ונעילתם
אירועים מרכזיים של הסוכנות היהודית והשתתפות במופעי מגה "תגלית" ואירועי "מסע".
תוכניות טלוויזיה בישראל ומחוצה לה ביניהם: מיס יוניברס, 30 למותה של שושנה דמארי, תוכניות אירוח ותוכניות בוקר רבות, עיר ערוץ הילדים, החדר של חני, נולד לרקוד, צופית גרנט, האח הגדול (המשימה הסודית), פרסומות, תוכניות יום ירושלים ותוכניות יום העצמאות.
טקס פתיחת המכביה בברלין, לזכר ניצחון 70 שנה על הנאצים, 2015.
השתתפות בפסטיבלי מחול ופולקלור בדנמרק, הולנד, בלגיה, קפריסין, צרפת, ספרד, קנדה ועוד.
1992 - "עת קציר" + "סחרחורת"/שוקי הופמן - זכייה במדליית כסף בתחרות הפולקלור הגדולה בעולם - דיז'ון (צרפת) בשנת 1992 מתוך כ-42 מדינות.
1999 - מופע השנה/ שוקי הופמן - בחירת ריקודי הלהקה הבוגרת על ידי משרד החוץ וע"י ועדת מומחי מחול (ד"ר דן רונן, דיקאן האקדמיה בתיה כהן ועוד) לביתן הישראלי באורלנדו במילניום.
2000 - ג'אז מאניה / אורן מנצורה - מקום שני בתחרות הג'אז בפסטיבל כרמיאל.
2001 - שייק / חגית זרגרי - מקום ראשון בתחרות הארצית לג'אז בבנייני האומה בירושלים.
2002- "אל עיר אבנים" /יניב הופמן - 4 פרסי מחול בפסטיבל כרמיאל 2002 (היצירה שזכתה במספר הרב ביותר של פרסים בתחרות זו אי פעם) - פרס ראשון בביצוע, בתלבושות, במוזיקה, ומקום שני בכוריאוגרפיה.
2002 - "טוחן ת'קפה" / אורן מנצורה - מקום ראשון בתחרות הג'אז בכרמיאל
2003 - "מאמין בך" /יניב הופמן - פרס הכוריאוגרפיה ופרס השלום בפסטיבל בקפריסין הטורקית.
2003 - "דבקה" /יניב הופמן - מקום שני בתחרות במודיעין.
2004 - "הורה יין"/ קים גורדון - מקום ראשון בתחרות הכוריאוגרפיה בפסטיבל כרמיאל.
2005 - "אדון הסליחות" / קים גורדון - מקום שלישי בתחרות הג'אז בפסטיבל כרמיאל.
2006 - "שיר ארץ" /דורית הופמן - מקום שלישי בתחרות תות שדה ברמת השרון ללהקות מכל הארץ.
2006 - "נוואר" / אורית ונטורה - מקום ראשון בתחרות הג'אז בכרמיאל.
2008 - פרס יקיר ירושלים לשוקי הופמן.
2009 - "חומות חימר" / יוני סוטחי - מקום שני בתחרות הכוריאוגרפיה בפסטיבל כרמיאל.
2010 - רוקסן" / דורית הופמן - מקום שני בתחרות הג'אז בפסטיבל כרמיאל.
2011 - "חג גדיא" /יניב הופמן - מקום ראשון בתחרות ע"ש לאה פורת גור ל-40 להקות מכל הארץ.
2013 - "אוצרות שמיים" / נועה הופמן - מקום שלישי בתחרות הכוריאוגרפיה בפסטיבל כרמיאל.
2014-"יאוו'לי" /שוקי הופמן - מקום ראשון בתחרות הג'אז בפסטיבל כרמיאל.
2016-"סרגינו" / לי יפרח סגן - מקום שלישי בתחרות הג'אז בפסטיבל כרמיאל.
2016 - "משיח" / נועה הופמן - עליה לגמר תחרות המחול על שם לאה פורת.
2016 - "יפה כלבנה" / יניב הופמן - עליה לגמר תחרות המחול על שם לאה פורת.
2017 - "שלדים" / חן ריינשטיין - מקום שני בתחרות מחול עכשווי בפסטיבל כרמיאל.
2018 - "מטאדור" / דורית הופמן - מקום ראשון בקטגוריית בוגרים ומקום ראשון ב-overall בתחרות המחול הארצית באשקלון.
2018 - "MESS" / גל ליברפרוינד - מקום ראשון בקטגוריית צעירים ומקום שני ב-overall בתחרות המחול הארצית באשקלון.
2018 - "עת קציר" / שוקי הופמן - מקום ראשון בתחרות כוריאוגרפיה לבמה - פסטיבל "אשדודאנס".
2018 - "אליזבת' - ספור חיים" / נועה הופמן - עלה לגמר תחרות פרס פרינג' למחול מתוך 42 יצירות שהועמדו.
2019 - "Relationship" / דורית הופמן - זכה במקום ראשון בקטגוריית הצעירים ומקום ראשון ב-overall בגמר הארצי בתחרות I Believe
2019 - "Inside Out" / דורית הופמן - זכה במקום השלישי בגמר הארצי בתחרות I Believe
2019 - "אין מחיר לחופש" / דורית הופמן - זכה במקום ראשון בקטגוריית הבוגרים בגמר הארצי בתחרות I Believe
2019 - "אין מחיר לחופש" / דורית הופמן - זכה במקום ראשון בקטגוריית הבוגרים ובגביע ה־overall למקום הראשון בתחרות המחול הארצית באשקלון.
2019 - "Relationship" / דורית הופמן - זכה במקום ראשון בקטגוריית הצעירים ובגביע ה־overall למקום השני בתחרות המחול הארצית באשקלון.
2019 - "Inside Out" / דורית הופמן - זכה במקום הראשון ובפרס הגראנד פרי בתחרות מחול- אולימפיאדת הילדים ה-12, וינגייט.
2019 - "ימי תשובה" / יניב הופמן ונועה הופמן - מקום שני בתחרות הכוריאוגרפיה הארצית לבמה - פסטיבל "אשדודאנס".
2020 - "במצולות הים" / דורית הופמן - זכה במקום שני בגמר הארצי בתחרות I Believe
2020 - "הנסיך הקטן" / דורית הופמן - זכה במקום שני בגמר הארצי בתחרות I Believe
2020 - "שברי זיכרונות" / דורית הופמן - זכה במקום שני ברמת עלית בגמר הארצי בתחרות I Believe
2020 - "במצולות הים" / דורית הופמן - זכה במקום הראשון + פרס ה־Overall בגמר תחרות וירטועוז
2020 - "שבעת החטאים" / נועה הופמן - זכה במקום הראשון + גביע ה־Overall ברמת מתקדמים בגמר הארצי בתחרות I Believe
2020 - "בית הבובות" / נועה הופמן - זכה במקום הראשון + פרס הגראנד פרי ב בגמר הארצי בתחרות JUST DANCE
2021 - "מטהמורפוזה" / נועה הופמן - זכה במקום הראשון בגמר הארצי בתחרות I Believe
2021 - "Transform Yourself" / נועה הופמן - זכה במקום השלישי ברמת מתקדמים בגמר הארצי בתחרות I Believe
2021 - "חיות או לא להיות" / דורית הופמן - זכה במקום הראשון בגמר הארצי + פרס ה־Overall הכללי של תחרות I Believe
2021 - "אפקט הפרפר" / מעיין ברגר - זכה במקום הראשון בגמר הארצי בתחרות I Believe
2022 - ",תן בליבנו" / דורית הופמן, נועה הופמן - זכה במקום הראשון בתחרות המחול העכשווי בפסטיבל כרמיאל
2022 - "צ'ארלי" / עינת בלנובסקי - זכה במקום הראשון עם הציון הכי גבוה במקצה + גביע ה־Overall בגמר הארצי בתחרות I Believe
2022 - "Chess" / עינת בלנובסקי - זכה במקום השני בסגנון מודרני + פרס ציון לשבח משופטי התחרות בגמר הארצי בתחרות I Believe
2022 - "Talking To The Moon" / עינת בלנובסקי - זכה במקום השלישי ברמת מתקדמים בגמר הארצי בתחרות I Believe
2022 - "Sweet Dreams" / עינת בלנובסקי - זכה במקום הראשון + פרס ציון לשבח משופטי התחרות בגמר הארצי בתחרות I Believe
2022 - "מאסטר שף" / דורית הופמן - זכה במקום השני ברמת מתקדמים בגמר הארצי בתחרות I Believe
2022 - "נשל הנחש" / דורית הופמן, מעיין ברגר - זכה במקום השלישי ברמת מתקדמים בגמר הארצי בתחרות I Believe
2022 - "Sweet Dreams" / עינת בלנובסקי - זכה במקום הראשון בגמר הארצי בתחרות DWC
2022 - "צ'ארלי" / עינת בלנובסקי - זכה במקום רביעי בגמר תחרות DWC
2022 - "Talking To The Moon"" / עינת בלנובסקי - זכה במקום השני בגמר תחרות DWC
2022 - "מאסטר שף" / דורית הופמן - זכה במקום השני ברמת עלית בגמר תחרות וירטועוז
2023 - "פואבלו" / אלמוג דוד - זכה במקום הראשון עם הציון הכי גבוה + פרס ה־Overall הכללי בגמר הארצי בתחרות I Believe
2023 - "The Farmer's Revenge" / דניאל בן אברהם, דור אלדר - זכה במקום הראשון בקטגוריית היפהופ + מקום שני כללי בגמר הארצי בתחרות I Believe
2023 - "Love is Love" / עינת בלנובסקי - זכה במקום השני בגמר הארצי בתחרות I Believe
2023 - "The Bridge" / אלמוג דוד - זכה במקום השלישי ברמת עלית בגמר הארצי בתחרות I Believe
2023 - "Timeout" / דניאל בן אברהם, דור אלדר - זכה במקום השלישי ברמת עלית בגמר הארצי בתחרות I Believe
2023 - "Love is Love" / עינת בלנובסקי - זכה במקום הראשון בגמר הארצי בתחרות GDO
2023 - "פואבלו" / אלמוג דוד - זכה במקום הראשון בגמר הארצי בתחרות GDO
2023 - "The Bridge" / אלמוג דוד - זכה במקום השני בגמר הארצי בתחרות GDO
2023 - "ריקוד אינפרנום קרו" / דניאל בן דוד - זכה במקום הראשון בגמר הארצי בתחרות B*HHI
2023 - "לא פשוט להיות פשוט" / נועה הופמן, טל מלמן - זכה במקום הראשון בגמר תחרות DWC
2023 - "תפסו אותו גונב" / נועה הופמן - זכה במקום הראשון בסגנון מודרני + מקום שלישי בקטגוריה בגמר הארצי בתחרות I Believe
2023 - "כבשת הרש" / נועה הופמן - זכה במקום הראשון ברמת מתקדמים בגמר הארצי בתחרות I Believe
2023 - "לא פשוט להיות פשוט" / נועה הופמן, טל מלמן - זכה במקום השני ברמת אינטרמידייט בגמר הארצי בתחרות I Believe
מחול האבירים היא יצירה קלאסית שנכתבה על ידי המלחין הרוסי סרגיי פרוקופיב עבור הבלט רומיאו ויוליה משנת 1935. הגרסאות המאוחרות של היצירה נכתבו הן עבור פסנתר והן עבור תזמורת.
היצירה מורכבת משני חלקים כך שהחלק הראשון חוזר על עצמו פעמיים (בצורה של ABAׂ).
החלק הראשון (A) של היצירה מתחיל מאוד חזק עם כלי נשיפה ממתכת, שיוצרת אווירה אפלה.
בבלט, בחלק זה נכנסים הקפולטים ורוקדים ריקוד איטי בדרך מסוימת וקבועה, כאשר מוזיקה זו מייצגת אותם ביצירה.
בחלק השני (B), פרוקופייב הכניס נגיעות קטנות של צ'לסטה, שהייתה מאוד נדירה בתזמורות בתקופתו.
באמצע קטע זה מופיע סולו של האבוב המלווה בפיציקטו של מיתרים.
חלק זה אומר לייצג את כניסתה של יוליה לתוך המחול.
כאשר יש חזרה על החלק הראשון (A), אז מתבצע איחוד בין רומיאו ויוליה.
חלק זה קצר מעט מהראשון, ומכיל סולו של סקסופון, אשר היה מאוד יוצא דופן בתקופתו.
מחולות גלנטה (בהונגרית: Galántai táncok) הוא יצירה תזמורתית מאת המלחין ההונגרי זולטאן קודאי (1967-1882) משנת 1933.
היצירה הוזמנה לרגל מלאת 80 שנה להקמת החברה הפילהרמונית בבודפשט.
היא מבוססת על מוזיקה עממית מגלנטה, עיירה בסלובקיה, עד 1918 חלק מממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בעיר הזאת בילה קודאי כמה שנים מילדותו, לדבריו היפות בחייו.
באותה תקופה פעלה בגלנטה תזמורת צוענים מפורסמת של 12 נגנים בניהול הכנר ה"פרימאש" יאנוש מיהוֹק (שנפטר ב-1904).
כדברי ההסבר של קודאי עצמו "...אלו היו הקולות התזמורתיים הראשונים שהגיעו לאוזני הילד..."; "בווינה פורסמו כ-1,800 ספרי מחולות הונגריים, מהם ספר אחד שכלל מוזיקה 'מפי כמה צוענים מגלנטה'...
המלחין שאל את הנושאים הראשיים מאותם התווים".
רוב הקטעים היו מחולות מסוג ורבונקוש שבוצעו במקור כמוזיקה שליווה את גיוס הגברים לצבא, אך הפכו לז'אנר חשוב במסורת העממית ההונגרית החל מתחילת המאה ה-19.
קודאי חזר לגלנטה בשנת 1905 ורשם לפחות 150 מנגינות מן האזור.
אלו, יחד עם אלבום שירי העם שפורסם בווינה במאה ה-19, היוו את החומר המקורי ליצירתו "מחולות גלנטה".
הוא כתב אותם אחרי הצלחה רבה שקטפה יצירה אחרת שלו המבוססת על הפולקלור, "מחולות מארושסק" (Marosszéky táncok).
יצירה זו משנת 1927, שהולחנה תחילה לפסנתר ואחר כך קודאי עיבד אותה בשנת 1929 לתזמורת קיבלה השראה מריקודי עם מן האזור מארוש-סק (Marosszék או ברומנית Scaunul Mureșului) מטרנסילבניה.
"מחולות גלנטה" בוצעה בבכורה ב-23 באוקטובר 1933 תחת שרביטו של ארנסט פון דוהנאני.
היא נכנסה לרפרטואר של הפילהרמונית של ברלין, תזמורת גירצניך בקלן, הפילהרמונית של מינכן, וינה, התזמורת הסימפונית של וינה והתזמורת סיפוניקה סיצ'יליאנה.
מחולות גלנטה של קודאי מורכבים מחמשה חלקים ונמשכים בסך הכל 16 דקות.
הם נכתבו לשני חלילים, פיקולו, שני אבובים, שני קלרינטים ב"לה", שני בסונים, ארבע קרנות יער ב-"פה", שתי חצוצרות ב"דו", טימפני, משולש, גלוקנשפיל, תוף סנר ותזמורת כלי קשת עם שני כינורות, ויולות, צ'לי וקונטרבסים.
הקלרינט בולטת במיוחד, וממלאת את מקומו של הכלי המסורתי המכונה "טארוגאטו" (tárogató - סוג של כלי נשיפה בעל קנה אחד).
היצירה משחזרת את המבנה בעל שני החלקים איטי-מהיר של מוזיקת הוורבונקוש המסורתית: היא פותחת במבוא איטי (טמפו: Lassú, בהונגרית - "לאט") המוביל לקדנצה (סולו) ארוכה ווירטואוזית של הקלרינטן.
מחצית היצירה היא במבנה רונדו.
במחצית השנייה מופיעות מנגינות חדשות במקצב מאסטוזו, הנקרא בהונגרית friss ("רענן") ובעקבותיהם באים ארבעה חלקים ריקודיים מהירים.
לחלקים המהירים מקצב סינקופי אופייני.
בשלב מסוים ישנו גם קטע איטי יותר אנדאנטה והסיום הזוהר הוא מלא חיים - מתעכב קצת בעת קדנצה של הקלרינט המלווה בחלילית.
מחולות גלנטה משמשים תכופות כחומר לימודי בבתי ספר לנגינה.
קודאי שמר על הצורה המסורתית המורכבת מקטע איטי וחופשי (lassú) ואחריו הקטע המהיר מורחב, בעל מקצב כובל.
המבוא האיטי כולל שני חלקים ועולה בעוצמה עד לשיא בסיום.
החלק המהיר כולל 5 ריקודים, עם שלוש חזרות של הנושא אנדאנטה מאסטוזו מן החלק האיטי.
צורה: נושא andante maestoso AB החוזר עם וריאציות
קלרינט סולו ומשפטי "tutti" מתגרים
צורה:ריקוד ראשון AB AB מקצב 2/4 עם קצת רובאטו - lento-allegretto moderato
אינטרלוד andante maestoso, גרסה חזקה יותר
צורה:ריקוד שני AB B2 - הריקוד הקליל של הסוויטה -
גרסה יותר קצרה של נושא זה, מקצורת
צורה:ריקוד שלישי- אפיזודי, עם ABACA, ואחר כך וריאציות, לרוב סינקופתי ומעורר
הריקוד הרביעי AB - כולל יסודות של הריקוד הבא
meno mosso מזכיר אתהאופי העליז של הריקוד הראשון
הריקוד החמישי ופינאלה, עם שלושה נושאים ראשיים, חוזר על הריקוד השלישי החל מהתיבה 490; המהיר ביותר, עם accelerando סוחף;
פינאלה - תיבת 580 המוטיב המרכזי מן הריקוד החמישי; התזמורת "משתוללת"
"מחול מטורף" הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ביולי 1989 ומאוחר יותר נכלל באלבום אוסף "תחנות בזמן".
השיר נכתב על ידי מירי פיגנבוים, הולחן על ידי רמי קלינשטיין ועובד על ידי לואי להב ומשה לוי.
השיר נכתב עבור סיבוב ההופעות של ריטה לאחר צאת אלבומה "ימי התום", הוקלט בהופעה חיה ומלווה בוידאו קליפ.
באוגוסט 2023, פורסם כי מופע הפסטיגל השנתי צפוי לעסוק בעולם המוזיקה, וכי כוכבי המופע יבצעו שירים ישראליים מוכרים.
במסגרת המופע, נועה קירל ביצעה את השיר.
הסינגל השיווקי יצא ב-14 באוגוסט 2023 כסינגל הראשון מתוך חמישה שיצאו לקראת המופע, שהתקיים בשנת 2024.
מחולל חמצן הוא מכשיר שמרכז את כמות החמצן מתוך תערובת גזים (בדרך כלל אוויר הסביבה).
על ידי ברירה סלקטיבית של חנקן וסילוקו, ובכך מאפשר אספקת זרם גז המועשר בחמצן.
מחוללי חמצן ביתיים הומצאו בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 ותפוקת הייצור של מכשירים אלה גדלה לקראת סוף שנות ה-70. היצרנים הראשונים היו תאגיד יוניון קרביד ותאגיד בנדיקס.
לפני עלייתם של מחוללי החמצן, טיפול בחמצן רפואי ביתי דרש שימוש בגלילי חמצן כבדים ומגושמים אליהם נדחס האוויר בלחץ גבוה או במערכות חמצן נוזליות, אשר דרשו לקרר את החמצן עד לטמפרטורה נמוכה מאוד (מינוס 183 מעלות צלזיוס.
שתי השיטות הללו לאספקת חמצן דרשו ביקורים ביתיים של ספקים כדי לחדש את אספקת החמצן.
בעקבות כך, מחוללי חמצן הפכו לאמצעי המועדף והנפוץ ביותר לאספקת חמצן ביתי.
בעקבות הפופלוריות שצברו מחוללי החמצן הביתיים, גדל מספר היצרנים והוביל להוזלת המחירים בעקבות התחרות שהתפתחה.
כיום, מחוללי חמצן המשתמשים בטכנולוגיה של ספיחה של לחץ סווינג (PSA), שכיחים יותר בקרב היישומים השונים לטיפול בחמצן.
במיוחד מאחר שאספקת חמצן נוזלי או חמצן בלחץ גבוה עלולים להיות מסוכנים מדי או פחות נוחים למטופל הביתי.
מחולל חמצן אוסף אוויר מהסביבה בעזרת מדחס ומסיר ממנו את חלקיקי החנקן.
פעולה זו, של סינון החנקן מתוך תרכובת הגז, משאירה בסופה גז המועשר בחמצן לשימושם של אנשים הזקוקים לחמצן רפואי בגלל רמות חמצן נמוכות בדם.
מאז תחילת המאה ה-21 נכנסו חברות רבות אל שוק מחוללי החמצן הניידים.
בדרך כלל, מכשירים אלה מאפשרים זרימה רצופה של חמצן בתפוקה של אחד עד חמישה ליטרים לדקה.
במחוללי החמצן הניידים קיים בדרך כלל וסת אלקטרוני המזהה שאיפה של המשתמש על מנת לספק חמצן רק בשעת הצורך.
בנוסף, המשתמש יכול לשלוט בדרגות הזרימה של אספקת החמצן באופן ידני על פי החלטתו.
מחוללי חמצן ניידים מתחברים לשקע חשמלי לפעילות על בסיס מקור חשמל ישיר ומאפשרים הפעלה רצופה.
בנוסף לכך, יתרונם הגדול של מחוללי החמצן הניידים על המחוללים הביתיים הוא יכולתם לעבוד על סוללת ליתיום-יון המאפשרת הפעלה מחוץ לבית ובמהלך הפסקות חשמל.
בדרך כלל ניתן לחבר מחוללי חמצן ניידים לשקע טעינה ברכב ובכך מתאפשרת טעינה בדרכים.
רשות התעופה הפדרלית (FAA) אישרה את השימוש במחוללי חמצן ניידים בחברות תעופה מסחריות.
עם זאת, על משתמשים במכשירים אלה לבדוק מראש אם המותג או הדגם המסוים מותרים בחברת תעופה מסוימת.
בדרך כלל, מחוללי חמצן אינם משמשים את החולים בזמן שהם ישנים.
זאת מאחר שנצפו מקרים בהם המחולל לא זיהה מתי המשתמש שואף אוויר.
למחוללי החמצן קיים יתרון בכך שהם אינם מסוכנים כמו בלוני חמצן, העלולים להגדיל מאוד את קצב הבעירה של שרפה במקרה של דליפת הבלון.
באמצעות הסבה ניתן להשתמש במחוללי חמצן רפואיים למטרות חיתוך, ריתוך ועבודות ניפוח זכוכית.
מחול בישראל מהווה חלק חשוב מהתרבות המקומית והלאומית במדינת ישראל.
ניתן למצוא בו מגוון רחב של סגנונות ריקוד ישראליים וגלובליים, בהם ריקודי עם ישראליים, ריקודים אתניים, מחול מודרני, בלט קלאסי, בוטו, קונטקט אימפרוביזציה, כתב תנועה, וידאו-דאנס, פלמנקו, מחול מזרחי וריקודי בטן, ריקודים סלוניים, ריקודי רחוב והיפ-הופ.
שדה המחול בישראל פעיל ועשיר וקיימות בו להקות מחול מודרני, בלט קלאסי ומחול עכשווי, להקות ריקודי עם, ויוצרות ויוצרי מחול עצמאיים שרובם פועלים תחת ארגון הגג עמותת הכוריאוגרפים.
התחום נתמך ברובו על ידי משרד התרבות והספורט ועל ידי גופים אחרים כגון מועצת הפיס לתרבות ואמנות והרשויות המקומיות.
בישראל נערכים מדי שנה פסטיבלים ואירועים רבים בתחום המחול.
לדוגמה, אירועי הרמת מסך - בכורות במחול במרכז סוזן דלל בתל אביב-יפו, פסטיבל מחול שלם בירושלים, פסטיבל אינטימדאנס בתיאטרון תמונע, פסטיבל מחול כרמיאל בעיר כרמיאל, פסטיבל מחול יזרעאלי שנערך מדי שנה בחג השבועות כחלק מאירועי פסטיבל חלב ודבש בעמק יזרעאל ופסטיבלים אחרים.
תחום המחול נלמד במערכת החינוך הישראלית באמצעות תוכנית מחול לכל המיועדת לבתי ספר יסודיים ותוכנית מחול כתחום התמחות הפועלת בחטיבות הביניים ובחטיבות העליונות.
בישראל מספר מכללות ללימודי מחול והכשרת מורים למחול, בהן מכללת סמינר הקיבוצים בתל אביב, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ומכללת אורות ישראל באלקנה.
לצידן פועלות תוכניות עצמאיות להכשרת רקדנים ויוצרים.
לדוגמה, המסלול להכשרת רקדנים בתל אביב-יפו או התוכנית לכוריאוגרפיה בכלים בבת ים.
בישראל קיימת גם קהילה אקדמית העוסקת במחקר מחול בישראל ובכתיבה מחקרית בהיבטים פילוסופיים, היסטוריים, חברתיים, תרבותיים, חינוכיים, אסתטיים ומדעיים.
לדבריה של חוקרת המחול ליאורה בינג-היידקר, "במחצית הראשונה של המאה ה-20 נוצרה בארץ ישראל ברית אידאולוגית בין מחול וציונות.
המחול היטיב לבטא את הרטוריקה הציונית ולתת לה תוקף פיזי על ידי מימושה בגוף; בתמורה לכך העניקה הציונות במה והכרה למחול כאמנות בעלת ערך לאומי".
ואכן, המחול העממי מגיע לארץ ישראל עם עליית החלוצים והביל"ויים בשנות ה-80 של המאה ה-19. הוא התפתח בקרב קהילות יהדות אירופה כחלק מצמיחת האידאולוגיה של הציונות ומתוך התפיסה של יהדות השרירים, אשר קראה ל'גוף חדש' - פיזי, שרירי ועובד אדמה של ה'יהודי החדש', כאנטיתיזה לדימוי היהודי הגלותי.
המחול העממי, שהיה מושפע מארץ מוצאם של החלוצים והביל"ויים - האימפריה הרוסית, יובא גם מתרבויות של עמים נוספים ממזרח אירופה.
המחול העממי ומחול לבמה נתפסו כתחום חשוב בחיי היישוב וכחלק מהשאיפה להגדרה מחדש של העם היהודי ומפרויקט בניית תרבות עברית מקומית בארץ ישראל.
אנשי היישוב החדש, שהתיישבו בקיבוצים ובתל אביב, רקדו בתחילה ריקודים עממיים מארצות הולדתם כמו הורה, קזצ'וק, פולקה ואחרים.
עם זאת, נשות העלייה השלישית והרביעית דחו את השימוש במחול המיובא 'כפי שהוא' וקראו ליצור מחולות מקומיים ישראליים.
כחלק מגישה זו, מרבית השירים שליוו את הריקודים נכתבו בשפה העברית וכך החלה לצמוח תנועת ריקודי העם בישראל.
בין יוצרות המחול העממי הישראלי החדש היו גורית קדמן, רבקה שטורמן ולאה ברגשטיין.
בשנים אלה ריקוד ההורה ביסס את מעמדו בקרב החלוצים והחלוצות הצעירים כריקוד-עם מיתולוגי ישראלי חדש, כשהוא מגלם בצורתו המעגלית את ערכי השוויון והאחדות הקולקטיבית של הציונות הסוציאליסטית.
תנועת ריקודי העם הישראליים, שהתפתחה כפרויקט לאומי, קיימת ומשתמרת עד היום.
מאז הקמת מדינת ישראל, ישראלים רבים בישראל ובעולם רוקדים מדי שבוע ריקודי עם ותיקים וחדשים.
במקביל להתפתחות תנועת ריקודי העם, הגיעו לארץ ישראל בשלושת העשורים הראשונים של המאה העשרים חלוצים וחלוצות מחול מודרני שהושפעו באופן ישיר או עקיף מתנועת האקספרסיוניזם הגרמני וממחול ההבעה הגרמני, שנקרא גם "המחול החדש" או "מחול חופשי".
ברוח המודרניות, הם ביקשו ליצור שפת מחול חדשה ומקורית שתתאים לנרטיב הציוני ולמאפיינים התרבותיים המזרח תיכוניים של ביתם החדש, ארץ ישראל.
ודבורה ברטונוב, שעלתה לארץ מטיביליסי, גיאורגיה ואימצה גישה אנתרופולוגית למחול ולהוראת מחול.
מתחום הבלט הקלאסי הגיעו לארץ רינה ניקובה, ילידת סנקט פטרבורג שברוסיה, שהייתה בין חלוצות הבלט הקלאסי בישראל, ניהלה את להקת הבלט של האופרה הארצישראלית והקימה את "להקת הבלט התימני" ואת הבלט הירושלמי לתנ"ך ולפולקלור, ומיה ארבטובה, רקדנית וכוריאוגרפית, שעלתה מרוסיה ונחשבה למורה מיתולוגית בסטודיו שפתחה בתל אביב.
מורות ורקדניות בלט נוספות היו עדה טריינין מלנינגרד, מיה פיק מברלין, אנה אלפין מפולין, ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן מלטביה (שהתיישבה ולימדה בחיפה), חנה אלפין מפולין, ג'ניה כוגן מרוסיה, אירינה גיטרי מפולין, קלרה בונדי מיוגוסלביה, אלכסנדר גרפצוב מרוסיה ואדיס דה פיליפ מאוקראינה.
יוצאת דופן בקבוצה זו של חלוצות מחול הייתה ירדנה כהן, ילידת הארץ אשר ביקשה ליצור "אמנות כנענית" ונסעה ללמוד מחול הבעה בווינה, אוסטריה ובדרזדן, גרמניה.
שני העשורים 1960–1970 של המאה העשרים מאופיינים בהקמה ומיסוד של להקות מחול מודרני ברובן, שפעלו בעיקר בתל אביב ובהידוק הזיקות התרבותיות הבינלאומיות בין קהילת המחול בישראל עם קהילות מחול במערב.
בשנת 1942, הקימה הרקדנית והכוריאוגרפית יורקיה חייבי, מחלוצות בנות העדה התימנית שהעלו ריקודים תימניים על הבמה המקצועית, את "להקה למחול וזמר".
הלהקה נוסדה מתוך רצון לבטא את החיים המתרקמים בארץ ישראל ולהעלות על הבמה את הריקוד והשירה מתוך אוצרותיו העשירים של הפולקלור התימני..
בשנת 1949 נוסדה להקת ענבל על ידי שרה לוי-תנאי, ילידת הארץ, שביקשה ליצור שפה של תיאטרון-מחול ייחודית, "השפה הענבלית", שהייתה בנויה משילוב של מחולות אתניים תימנים ומחול מודרני אמריקאי.
לדברי גילה טולדנו, רקדנית הלהקה, לוי-תנאי שאבה את נושאי יצירותיה מ"מקורות תימן, התנ"ך והמסורת היהודית, הנוף המזרחי וישראל המתחדשת".
להקת "תיאטרון מחול ענבל" הופיעה רבות בחו"ל וקודמה בארצות הברית על ידי הכוריאוגרף האמריקאי ג'רום רובינס וממשיכה לפעול בביתה של הלהקה במתחם סוזן דלל בנווה צדק בתל אביב, בפורמט אמנותי מחודש תחת ניהולו האמנותי של אלדד גרופי.
בשנת 1962 נוסד בתל אביב "התיאטרון הלירי" על ידי אנה סוקולוב, רקדנית וכוריאוגרפית אמריקאית שהייתה רקדנית בלהקתה של מרתה גרהם שפעלה בישראל בשנות החמישים והשישים.
באותה שנה ייסדה חסיה לוי-אגרון את להקת "ירושלים למחול בן זמננו".
להקת בת-שבע נוסדה בשנת 1964 ביוזמת הברונית בת שבע דה רוטשילד ובשיתוף עם הכוריאוגרפית האמריקאית מרתה גרהם.
הקמתה של הלהקה נחשבת לנקודת מפנה משמעותית בהיסטוריה של המחול בישראל.
מחול ההבעה שהיווה סוגה מרכזית בתקופת היישוב נדחק לשוליים, ואת מקומו תפסה פרקטיקת הטכניקה של מרתה גרהאם והאסתטיקה האמנותית שאפיינה את יצירותיה.
רינה גלוק ורינה שחם, רקדניות וכוריאוגרפיות ילידות ארצות-הברית שעלו לישראל בשנות החמישים והיו גם הן תלמידותיה של גרהאם, נחשבו למורות חלוצות של המחול האמריקאי בתל אביב.
הלהקה עובדת תחת ניהולו האמנותי של אוהד נהרין משנת 1990. מנהלות אמנותיות שותפות היו נעמי בלוך פורטיס בשנים 1998–2009, עדי סלנט בשנים 2012–2018 וגילי נבות בשנים 2018–2022. משנת 2022 המנהלת האמנותית היא ד"ר ליאור אביצור.
ב-1967 הקימו ז'נט אורדמן ובת שבע דה רוטשילד את אולפן בת דור לאמנות המחול ושנה לאחר מכן הוקמה להקת בת דור שהציבה לעצמה מטרה לאפשר לרקדנים ישראלים ללמוד ריקוד באופן מקצועי ואשר הזמינה לעבוד עימה כוריאוגרפים בינלאומיים.
בשנת 1967 נוסדה גם להקת הבלט הישראלי על ידי ברטה ימפולסקי והלל מרקמן.
הלהקה פועלת עד היום כלהקה הגדולה היחידה בישראל בסוגת הבלט הקלאסי.
מלבד להקת הבלט הישראלי פעלו בישראל להקות בלט נוספות כמו להקת בלט חיפה אשר הוקמה בשנת 1974 על ידי זוג הכוריאוגרפים אילנה פסטרנק ואדם פסטרנק, בלט ירושלים אותה מנהלת נדיה טימופייבה, ולהקת בלט פאנוב, שהוקמה על ידי הכוראוגרף ולרי פאנוב ורעייתו בשנת 1993 פעל בעיר אשדוד.
להקת המחול הקיבוצית הוקמה בשנת 1970 בקיבוץ געתון בגליל המערבי ופועלת משנת 1996 תחת ניהולו האמנותי של רמי באר.
בשנת 1970 גם נוסדה "להקת משה אפרתי וקול ודממה – להקה לרקדנים שומעים וחירשים" על ידי משה אפרתי את בתל אביב.
שנות ה-80 של המאה העשרים מבססות את התפתחותו של המחול העצמאי בישראל המכונה על ידי היסטוריונית המחול רות אשל "המחול האחר" או "מחול שוליים" – מחול שפועל בפרינג'.
כחלק ממהלך זה, לצד להקות המחול הממוסדות החלו לפעול יוצרות ויוצרים באופן עצמאי ואקספרימנטלי ולהרחיב את העשייה בשדה מחול.
אפיינו אותם יצירות סולו והרכבים קטנים, בחינת הקונוונציות המקובלות של הכלים הכוריאוגרפים והפרפורמטיביים והרחבת השפה הגופנית והתנועתית של המחול.
שנים אלו נחשבות גם הן לנקודת מפנה בהיסטוריה של המחול בישראל שהושפעו מה האמריקאי ומתיאטרון המחול של פינה באוש מגרמניה.
כבר במחצית שנות השבעים פועלות בסוגות אלה כוריאוגרפיות כמו רחל כפרי, הדה אורן, רונית לנד, רות זיו איל, רנה ירושלמי, אשרה אלקיים רונן, רות אשל ותמר בן-עמי.
רובן יצאו ללימודים בארצות הברית ואירופה וחזרו לארץ עם ידע ופרקטיקות חדשות.
כוריאוגרפיות עצמאיות נוספות המתחילות לפעול בשנות השמונים הן מירל'ה שרון, סאלי אן-פרידלנד, רנה שינפלד, דורית שמרון, תמרה מיאלניק ונאוה צוקרמן.
להקת מחול תמ"ר (תיאטרון מחול רמלה) נוסדה בשנת 1982 על ידי הרקדן צבי גוטהיינר והרקדן והכוריאוגרף אמיר קולבן.
באופן ייחודי היא פעלה כקולקטיב בעיר רמלה וביקשה להגיב למציאות הפוליטית בישראל דאז.
צמיחת המחול העצמאי בישראל חייבה את משרד התרבות לשנות את המדיניות שלו שהייתה עד אז מכוונת לתמיכה רק במוסדות ולא ביוזמות פרטיות.
בעקבות זאת הוקם בשנת 1980 ה"מדור למחול" בניהולה של נילי כהן, המכהן עד היום כוועדה מקצועית של מומחי ומומחיות מחול ואנשי ציבור, שתפקידה לייעץ למשרד התרבות המטווה את מדיניות התמיכה בתחום המחול בישראל.
בעקבות זאת אף נוסדו מסגרות במתיות להצגת עבודות המחול של היוצרים העצמאיים.
בין המוקדמות שבהן "במת הכוריאוגרף" שהוקמה בשנת 1965, בימת מחול בתיאטרון "נחמני" בשנת 1972 ומופעים שנערכו במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1980. בשנת 1984 נוסד פסטיבל "גוונים במחול" ביזמתם של אלידע גרא, שהייתה אחראית על תחום המחול באמנות לעם ויוסי פרוסט, מנכ"ל אמנות לעם.
המטרה הייתה לייסד פסטיבל שנתי כדי לעודד יצירה עצמאית צעירה ומקומית לטווח ארוך.
פסטיבל 'גוונים' הראשון התקיים בעיר רמלה וכלל 36 יצירות סולו, דואטים וסדנאות שהוצגו במהלך שלושה ימים.
הפסטיבל השני של "גוונים במחול" ואלה שבאו אחריו התקיימו בעיר תל אביב.
המסגרת הקבועה של הפסטיבל אפשרה ליוצרים וליוצרות עצמאיים לצמוח בזירת המחול לאורך זמן וליצור הרכבים חדשים.
בהם "מאגמה קבוצת מחול" שהוקמה על ידי רנה בדש, אור בגים ודיתי תור, וקבוצת תיאטרון המחול "גופים מדברים" שחבריה היו מרב זמרי-שטרית, הילה סבר-בהט ומיקי בש.
בשנת 1989 נחנך מרכז סוזן דלל למחול ותיאטרון בשכונת נווה צדק בתל אביב-יפו.
הוא הוקם ביוזמת משפחת סוזן דלל ובשיתוף עם ראש העיר תל אביב-יפו שלמה להט ויאיר ורדי, כוריאוגרף ורקדן להקת בת-שבע לשעבר, שכיהן כמנהלו מאז ועד שנת 2020. מרכז סוזן דלל משמש לעמוד התווך של שדה המחול בישראל והמחול הבינלאומי המתארח בישראל.
משנת 2020 המרכז מנוהל על ידי ענת פישר לונטון כמנכל"ית ונעמי פרלוב כמנהלת אמנותית.
בשנת 1989 גם נוסדה המסגרת של 'הרמת מסך' ביוזמת "מדור מחול" ובתמיכה של מינהל התרבות במשרד התרבות והספורט.
המסגרת נועדה לשמש בימה מרכזית ליוצרות ויוצרים עצמאיים בעלי ניסיון, ולקדם את יצירתם באמצעות הפקת בכורות במחול.
אירועי "הרמת מסך" מתקיימים עד היום בכל שנה בסתיו ומנוהלים אמנותית על ידי מנהלים מתחלפים מתחום המחול והתיאטרון.
רבים מהיוצרים והיוצרות שהחלו את דרכן בפסטיבל "גוונים" המשיכו להתפתח מקצועית במסגרת "הרמת מסך".
שנות האלפיים רואות את פריחתו של המחול העכשווי שאת ניצניו ניתן לראות כבר בעשורים שלפניו בישראל ובקהילת המחול הבינלאומית.
פסטיבלי מחול ופסטיבלים שמארחים מחול מתקיימים בכל שנה בישראל ומהווים זירה מרכזית להתפתחות וקידום היוצרות, היוצרים, הלהקות והמחול העצמאי.
הפסטיבלים נתמכים על ידי מדור פסטיבלים במשרד התרבות ונדרשים לעמוד בקריטריונים הנדרשים.
בין הפסטיבלים המרכזיים: אירועי הרמת מסך, פסטיבל תל אביב דאנס, חשיפה בינלאומית במחול, פסטיבל ישראל, פסטיבל אינטימדאנס, פסטיבל מחול שלם, פסטיבל כלים, פסטיבל מחול בכפר, ורטיגו, פסטיבל ריקודי חדר, פסטיבל צוללן, פסטיבל מחול בין שמיים לארץ, שבוע המחול הבינלאומי בירושלים, פסטיבל מיפו עד אגריפס.
מחקר מחול בישראל החל יחסית מאוחר בהשוואה למדינות אחרות במערב.
הסיבה המרכזית היא שבישראל לא קיימת תוכנית ללימודי מחול לתואר שלישי.
חוקרות וחוקרי המחול בישראל נאלצים לצאת ללימודים בחו"ל או לחלופין, למצוא מנחות ומנחים מתחומי ידע אחרים באקדמיה הישראלית שנותנים את הסכמתם להנחיית מחקר מחול במחלקותיהם.
בין התחומים בהם נערך מחקר על מחול בישראל: חינוך, סוציולוגיה, לימודי תרבות, היסטוריה, היסטוריה של האמנות, תיאטרון, חקר הביצוע, פילוסופיה ולימודי קוגניציה ומוח.
מדי שנה מתקיימת בישראל תחרות שנתית – הבוטי (BOTY - Battle of the Year).
ב-1934 הוקם בית הספר לריקודים סמי ובנו, בו נלמדו ריקודים סלוניים.
מייסד בית הספר היה מורה לריקוד בשם סמי פרי.
בית הספר פעל בעיקר בתל אביב אך היה לו גם סניף בחיפה.
בבית הספר למדו הרבה עולים חדשים שעלו למדינה הצעירה עם הקמתה.
בנו של סמי, שמי ניהל את בית הספר מ-1961 ואף הקים ב-1965 את העמותה לקידום הריקודים הסלוניים בישראל.
בנוסף לכך, שמי היה ממקמי התחרות לריקודים סלוניים המקצועיים הראשונה בישראל שנערכה ב-1995 והתקיימה בבית דני שבתל אביב.
תחרות זו זכה להצלחה ואף קיבלה הכרה ממספר מוסדות בינלאומיים בתחום הריקוד באירופה.
ב-2011 הוקמה הקרן לקידום ריקודים סלוניים בישראל במטרה לקדם את ענף הריקודים הסלונים בישראל כענף ספורט, להעלות את רמת הריקודים בישראל ובהמשך אף לצמצם פערים מול שאר מדינות העולם בעניין הריקודים.
באפריל 2015, זכו ליאנה אודיקדזה וארטיום ליאסקובסקי במקום הראשון לקטגוריה של מתמודדים עד גיל 21 וזאת בתחרות בינלאומית שנערכה במולדובה.
זו הייתה הזכייה הראשונה של ישראלים באליפות העולם בריקודים סלונים.
שנה לאחר מכן, באפריל 2016 פורסם כי הקרן לקידום ריקודים סלוניים ערכה מחנה אימונים פתוח בו התארחו כ-2,000 רקדנים ורקדניות בתחום הריקודים הסלוניים באתר המחנה שבמרכז ימי קיסריה שנמצא בסמוך לשדות ים.
לתחרות זו הגיעו 6 מומחים בינלאומיים בתחום הריקודים הסלוניים וזאת לצד שורה של מאמנים בעלי רקורד עשיר ממגוון מדינות.
ריקודי עם ישראליים כוללים מספר סוגים של ריקוד עם, החל מהורה, ריקוד תימני ועד דבקה שנפוץ בעיקר בקרב ערביי ישראל אך בשנים האחרונות גם על ידי בני נוער יהודיים.
אחת מחלוצות תחום ריקודי העם בישראל היו גורית קדמן שארגנה את כנסי מחלות העם בקיבוץ דליה והייתה בנוסף לכך כוריאוגרפית ומורה לריקוד.
על פעילותה בתחום המחול הישראלי בכלל ובפרט בתחום ריקודי העם זכתה קדמן ב-1981 בפרס ישראל בתרבות המחול.
אחת מהלהקות שהתפרסמו עם השתתפותם בכנס המחלות שארגנה קדמן הייתה להקת ענבל שנוהלה על ידי הכוריאוגרפית והמלחינה, שרה לוי-תנאי.
לוי-תנאי הקימה את להקת ענבל במטרה להמשיך ולהחיות את התרבות התימנית בישראל.
בינואר 2017 הוקם במשרד התרבות והספורט מדור חדש שעוסק בריקודי עם ישראליים.
מחול עכשיו הוא כתב עת המתמקד בעשייה המגוונת של המחול בישראל, ויוצא לאור פעמיים בשנה.
ד"ר רות אשל היא העורכת הראשית מאז היוסדו בשנת 2000. כתב העת מעניק במה לכתיבה לחוקרים, כוריאוגרפים, רקדנים, היסטוריונים, מורים, אנשי חינוך, מעצבי תפאורה ותלבושות, ובוחן גם סוגיות תרבותיות הקשורות לתחום.
הוא מופק על ידי תיאטרון תמונע ונתמך בידי משרד התרבות והספורט.
כתב העת יוצא בפורמט מודפס ובהמשך מועלה לאתר יומני מחול, ופתוח לשימוש מקוון לקהל הרחב.
מתחילת שנות ה-60 ועד שלהי שנות ה-70 של המאה הקודמת, התאפיין המחול בישראל בריכוזיות עם להקות ממוסדות בודדות, שהרפרטואר של רובן התבסס בעיקר על כוריאוגרפים אורחים מחו"ל.
רוב היצירות שנוצרו היו בהשראת המחול המודרני האמריקני (בעיקר של מרתה גרהם) ושל יוצרים אירופאיים מודרניים המתבססים על טכניקת הבלט.
ב-1977 החלו להיווצר סדקים בריכוזיות על ידי קומץ כוריאוגרפים ורקדנים/יוצרים עצמאיים ישראליים שביקשו ליצור מחול ניסיוני ולמצוא את הקול שלהם.
אותה פעילות בשולי עולם המחול קיבלה שמות שונים ובהם, "מחול אחר", "תיאטרון-מחול", "מחול פוסט-מודרני" או "תיאטרון-תנועה".
השנתון מחול בישראל תיעד את ראשית התהליך, רבעון מחול בישראל המשיך בדרך זו, וכתב העת מחול עכשיו מעניק במה בכתיבה לפריחה של המחול בישראל בעשורים הראשונים של שנות האלפיים.
השנתון מחול בישראל נוסד ב-1975 על ידי גיורא מנור וג'ודית ברין-אינגבר.
ג'ודית, רקדנית ועולה חדשה, שימשה כאחת מעורכות המשנה של כתב העת Dance Magazine בארצות הברית.
היא ערכה עם מנור שני שנתונים ואחר כך חזרה עם משפחתה לארצות הברית.
מנור המשיך לערוך את השנתון לבדו, ועם השנים, החלה גילה טולדנו לסייע לו בצדדים האדמיניסטרטיביים של הפקת כתב העת.
גילה הייתה יד ימינה של הכוריאוגרפית שרה לוי-תנאי ובאותה עת סיימה את תפקידה כמנכ"לית תיאטרון מחול ענבל.
החל מ-1985 הייתה עורכת שותפה למנור.
כל שנתון כולל בתוכו מקבץ מאמרים בעברית, רשימת הבכורות שהועלו באותה שנה (שמותיהם של הריקודים, הכוריאוגרפים, הרקדנים, מעצבי התפאורה והתאורה), רשימה של הופעות של להקות אורחות מחו"ל ואירועים מיוחדים.
בחלקו האמצעי של השנתון מצוי מקבץ עשיר של צילומים מהופעות הבכורה.
השנתון חותם בתרגום של חלק מהמאמרים בעברית לאנגלית ולמאמרים באנגלית שער בשפה האנגלית.
בשנתונים שזורות מודעות פרסומת רבות, שהן כשלעצמן מהוות תיעוד היסטורי של העשייה באולפני המחול ושל האופן שבו נהגו להקות ואומנים לפרסם את עצמם.
בין הכותבים נמנו גיורא מנור, ג'ודית ברין אינגבר, צבי פרידהבר, נעמי בהט-רצון, עמוס חץ, יוסי תבור, חרמונה לין, אליקים ירון, אריה יאס, ירון מרגולין, אסתר אמרד, אינסה אלכסנדרוביץ, רונית לנד ורות אשל.
לאורך השנים יצאו לאור 13 שנתונים, בתמיכת "האגודה למחול בישראל" שבמשמר העמק.
ב-1984 הצטרפה להפקת השנתון "אגודת ידידי הספרייה למחול".
הרעיון לצמוח עסקית לכיוון מגזינים בתחום התרבות קסם לו והוא מיקד הרבה מהמרץ והיכולות שלו לפיתוח יוזמה זו יחד עם צוות משרדו.
אחרי שיצאו לאור ארבעה גיליונות של מגזין מחול בישראל בפורמט עיצובי חדש ומודרני, בהפצה בכל דוכני העיתונים בארץ ולאחר השקת תוכנית מנויים מוצלחת למגזין, החל הרבעון לקבל תמיכה ממשרד החינוך - מהמועצה הציבורית לתרבות ואמנות – המדור למחול, בניהולה של נילי כהן.
גיליונות חגיגיים יצאו לאור על להקת בת שבע, להקת המחול הקיבוצית, להקת קול ודממה וכן מוספים למחול עם (בעריכת ברכה דודאי ויזרעאלה כהנא).
אל הכותבים הוותיקים של שנתון מחול בישראל התווספו גבי אלדור, הניה רוטנברג, יוסי זיידר, אדה דוברובצסקי, מאירה אליאש, דני קרוון וראדו קלפר.
באותן שנים, גיורא מנור כתב על מחול בישראל לכתבי עת מקצועיים מובילים בעולם, והוא הוזמן לפסטיבלים שם גייס מבקרים וחוקרי מחול לכתוב לרבעון, ובהם אנדראה אמורט, יוכן שמידט, רוג'ר קופלנד והלמוט שייר.
ויינטראוב היה איש שיווק ויזם מעולה, והמגזין הגיע לתפוצה ארצית ובינלאומית (במגזין היה חלק מובנה באנגלית), פורסמו בו מודעות של מפרסמים גדולים וכן של כל להקות המחול ובתי הספר למחול בישראל, הצטרפו אלפי מנויים והוצאו לאור מוספים מיוחדים.
בהמשך הוציא ויינטראוב ומשרדו מגזינים ארציים נוספים בתחום המוזיקה ובתחום התיאטרון.
לאורך השנים יצאו לאור 13 גיליונות של הרבעון מחול בישראל.
במהלך 1999 גיורא מנור שכנע את "חבצלת", מוסדות תרבות וחינוך של השומר הצעיר, להפיק כתב עת למחול.
התנאי לתמיכה בכתב העת למחול היה מינויה של רות אשל לעורכת והיא קיבלה לידיה את מלוא הסמכויות הקשורות לתכנים.
מזכירת המערכת הייתה אורדית קוטלר.
הוקמה מערכת שכללה את טולי באומן (נציג "חבצלת"), הניה רוטנברג, דן רונן, גבי אלדור, טלי פרלשטיין, גיורא מנור ורות אשל.
רות שינתה את שם כתב העת ל"מחול עכשיו", כשהמאמרים נשאו אופי אקדמי יותר, ועם זאת היו נגישים וידידותיים גם לקהל לא מקצועי.
בשנים 2000–2003 נתמך כתב העת על ידי המדור למחול (בניהולה של נילי כהן) שבמועצה הציבורית לתרבות ואמנות, ועל ידי חבצלת.
למרות היקף המכירות וחוות הדעת הטובות, המשיכה "חבצלת" לספוג הפסדים כספיים.
לאחר עשר חוברות הודיעה "חבצלת" שהיא נאלצת להפסיק את פעילות כתב העת.
רות אשל פנתה אל טליה פרלשטיין, שהייתה בשעתו מנהלת הספרייה הישראלית למחול, בבקשה שהספרייה תשמש בית לכתב העת שהמשיך לקבל תמיכה של משרד החינוך, התרבות והספורט, מינהל תרבות – המחלקה למחול.
בין השנים 2004–2005 יצאו לאור שלוש חוברות (גיליונות מס' 11–13), אבל פעילות כתב העת נקטעה לאחר שהספרייה נכנסה לקשיים.
קיטוע פעילות כתב העת במשך קרוב לשלוש שנים פגע בו קשות, והוא איבד את המנויים שלו.
רק ב-2008 בשלו התנאים לחידוש ההוצאה לאור של מחול עכשיו, ושוב רות אשל חיפשה בית חדש ופנתה אל נאוה צוקרמן שניאותה שתיאטרון תמונע יהיה המו"ל.
באותה עת אשל גם ביקשה את הסיוע של הניה רוטנברג ומינתה אותה לעורכת שותפה לגיליונות 14–18. לאחר שהניה רוטנברג פנתה לאפיקים אחרים ועזבה את כתב העת, המשיכה רות אשל לערוך את מחול עכשיו לבדה בסיוע חברי המערכת.
רשימת הכותבים הגדלה משקפת את הגידול במספר החוקרים (שלרובם תואר דוקטור) כמו גם את השאיפה של מחול עכשיו להיות עדכני, ולשקף את השינויים המתחוללים בשדה המחול בישראל.
"מחול עכשיו" משקף, מגיב, יוצר דיאלוג עם הפעילות המקצועית בתחום המחול בישראל, תוך התמקדות במחול לבמה (Concert Dance).
המעצב הגרפי של כתב העת הוא דור כהן.
לאורך השנים שימש מחול עכשיו פלטפורמה לכתיבה לכותבים שחלקם נמנים היום עם בכירי החוקרים והחוקרות בתחום המחול בישראל.
לצד השמירה על כתיבה מוקפדת מבקש כתב העת לפנות אל הקהל הרחב.
בין התכנים הקבועים המצויים בו: כוריאוגרפים כותבים על תהליכי יצירה, מחקרים חדשים של חוקרים, סטודנטים ובוגרים של מוסדות להשכלה גבוהה, מבט על ההיסטוריה של המחול בישראל, מסות על מחול, ראיונות עם אומנים וביקורת ספרים.
מאמר אחד בשפה האנגלית, ותוכן עניינים באנגלית.
עד 2014, גיליון 7, (כולל) מופיעה בכל גיליון רשימת בכורות, אבל השימוש הגובר באינטרנט הוריד את הצורך להמשיך בכך.
כדי לתת מענה לצורך של חוקרי מחול בישראל הקשורים לאקדמיה לפרסם מאמרים שעברו שיפוט מדעי, נעשה ניסיון לשלב במחול עכשיו מאמרים שעברו הערכת עמיתים.
לשם כך הוקמה מערכת שכללה את ילי נתיב, שרי אלרון ורות אשל.
בגיליונות 24 ו-26 מופיעים מאמרים בודדים שעברו הערכת עמיתים, אבל הניסיון לא האריך ימים בגלל הכמות הקטנה של המאמרים שהגיעו למערכת כתב העת, הקושי למצוא בישראל עמיתים שיוכלו לשפוט את המאמרים וגם הצורך לשמור את שמות העמיתים חסויים במדינה שבה קהילת מחול אקדמאית קטנה.
בכל גיליון מופיע לפחות מאמר אחד מתורגם לאנגלית שעוסק במחול בישראל המיועד למנויי מחול עכשיו בחו"ל ולקוראים בספרייה למחול ע"ש ג'רום רובינס בלינקולן סנטר, ניו יורק.
יוצא דופן הוא גיליון 36 שכולו כתוב באנגלית ומוקדש כולו לכנס על יהודים במחול שהתקיים באוניברסיטת אריזונה, כאשר עורכת אורחת הייתה ג'ודית ברין אינגבר.
בין חברי המערכת של מחול עכשיו כיום ניתן למנות את נאוה צוקרמן, דן רונן, גילי שנית, שרי כץ-זכרוני, יעל מירו, יונת רוטמן, עינב רוזנבליט ורונית זיו.
מחול אקספרסיבי הוא צורת ריקוד אמנותית שבמרכזה ההצגה האישית והאמנותית של רגשות.
הוא הופיע כתנועת נגד לבלט הקלאסי בתחילת המאה ה־20 באירופה.
הבלט המסורתי נתפס כמחמיר, מכני, וכבול לצורות קבועות ושגרתיות.
לעיתים מכנים אותו גם "מחול מודרני" או (במיוחד בהקשר של תולדות המחול) "מחול חופשי", "מחול אקספרסיוניסטי" או "מחול אמנותי חדש", ובארצות דוברות אנגלית גם "מחול גרמני".
בשנת 2014, הוסיפה גרמניה את המחול המודרני, עם צורותיו הסגנוניות וצורות התיווך של תנועות ריקוד קצביות ואקספרסיביות, לרשימת "המורשת התרבותית הבלתי־מוחשית הגרמנית" כפי שהוגדר על ידי אמנת אונסק"ו לשמירה על מורשת תרבותית בלתי מוחשית.
הריקוד האקספרסיוניסטי הגרמני קשור לתיאטרון מחול.
המחול האקספרסיוניסטי נוצר והתפתח על רקע מודרניזם, ויטליזם, אקספרסיוניזם, אוונגרד, ומחאה כללית נגד הקיפאון האמנותי והחברה הישנה.
הבלט הקלאסי נתפס כבידור שטחי.
המחול החדש נועד להיות אמנות, להבדיל מבידור, ולהיות יצירה אישית ואמנותית כאחד.
מחול זה עלה בצורת מהפכה מתנגדת: בניגוד לבלט, הדגש במחול האקספרסיוניסטי הוא על הפגנת רגש ורוח, ופחות על וירטואוזיות טכנית.
הוא עושה יותר שימוש באלתור, והוא יותר נועז ופחות עצור.
נשים תפסו את מרכז הבמה.
מרכזית ביניהן הייתה איזדורה דאנקן, שבסביבות שנת 1900 נטשה את טכניקת ואת תלבושות המחול הקלאסי.
אף את נעלי הריקוד המיוחדות הסירה, באומרה "אין מנגנים בפסנתר בכפפות".
היא שאפה לאחד את הגוף והנפש באמצעות אמנות, ולצד אולגה דזמונד חיפשה השראה באמנות יוון ומצרים העתיקות, בתקופה שבה האוריינטליזם היה נפוץ.
מהפכת המחול בלטה ביותר בגרמניה ובארצות הברית, שתי מדינות ללא מסורת בלט ארוכה.
על החלוצות באירופה נמנו קלוטילדה פון דרפ, הרטה פייסט, הילדה הולגר, לואי פולר, ג'ו מיהאלי ובמיוחד מרי ויגמן.
בהוראת מחול אקספרסיוניסטי היו תפיסות ודגשים מיוחדים בריקוד, כגון טבעיות התנועה, נשימה, מתח לעומת הרפיה, ועוד.
לעיתים קרובות המחול היה קשור למגע ברצפה, ל"משקל" של תנועות ריקוד, ולניסויים במוזיקה.
רודולף פון לאבאן היה תאורטיקן בולט של המחול החדש, ושילב בו רעיונות מטפיזיים.
בשנים 1913–1918 ניהל פון לאבאן בית ספר לאמנות במושבה מונטה וריטה באסקונה, שווייץ, שהפך למרכז הוראה למחול החדש.
בין תלמידיו היו קורט יוס ומרי ויגמן.
מרי ויגמן השפיעה מאוד כרקדנית, ככוריאוגרפית וכמורה.
בבית הספר שלה בדרזדן (שנפתח ב־1920) לימדה ויגמן את הרקדניות הצעירות המובילות באירופה: גרט פאלוקה, האראלד קרויצברג, ג'ינה פאלק, דורה הוייר, איבון גאורגי.
הניה הולם הביאה איתה את התיאוריות של ויגמן לארצות הברית, ואילו בירגיט אוקסון המשיכה בדרך משלה במחקר מחול.
בארצות הברית, יסדו רות סנט דניס וטד שון בשנת 1915 את בית הספר למחול "דנישון", שעל תלמידיו נמנו מרתה גרהם ודוריס האמפרי.
הריקוד העצמאי והחלוצי של אותו בית ספר הפך לעמוד השדרה של המחול המודרני, שענפיו הרבים משתרגים עד היום.
תיאטרון המחול היפני בוטו שואב השראה מהמחול האקספרסיוניסטי הגרמני של שנות ה־50.
הרקדן ההודי פַּטרוּני סַסְטְרי פיתח סגנון כוראוגרפי שהוא מכנה "אקספרסיוניזם הודי", שבמרכזו זכויות קוויריות ונושאים חברתיים אחרים.
המחולות הפולובציים הוא שמה של הסצנה המפורסמת ביותר מן האופרה "הנסיך איגור" מאת המלחין אלכסנדר בורודין.
מקור השם הוא ב"פולובצי" הרוסי - השם שניתן לקיפצ'קים ולקומנים ברוסיה.
היצירה לא הושלמה עקב מותו של בורודין ב-1887, אחרי שעבד עליה יותר מעשור.
גרסה מלאה הושלמה על ידי המלחינים ניקולאי רימסקי-קורסקוב ואלכסנדר גלזונוב בשנת 1890, ובנוסף נכתבו לאופרה מספר גרסאות אחרות ו"השלמות".
הריקודים מבוצעים עם מקהלה ונמשכים בין 11 ל-14 דקות.
הם מתרחשים במערכה 1 או במערכה 2, תלוי באיזו גרסה של האופרה משתמשים.
המוזיקה שלהם פופולרית ולעיתים קרובות ניתנת בקונצרט כמופע ראווה תזמורתי.
בהופעות כאלה לרוב מושמטים חלקי המקהלה.
באופרה יש גם "מצעד פולובציאני" שפותח את מערכה 3, ופתיח בתחילתו.
כאשר הריקודים ניתנים בקונצרט, עשויה להיווצר סוויטה: אוברטורה - מחולות פולובציים ומארש מהנסיך איגור.
הריקוד הראשון, שאינו משתמש במקהלה ולעיתים מושמט בקונצרטים, הוא מס' 8, שכותרתו "ריקוד העלמות הפולובציאניות": פרסטו, 6/8, F מז'ור; הוא ממוקם ישירות אחרי "מקהלת העלמות הפולובציאניות" שפותח את המעשה ואחריו "הקאוואטינה של קונצ'קובנה".
מחול השדונים (מצרפתית: La Ronde des Lutins), הידועה גם בשמה הרשמי "סקרצו פנטסטי" (Scherzo Fantastique), אופ.
25, היא יצירה וירטואוזית לכינור בליווי פסנתר פרי עטו של המלחין האיטלקי אנטוניו בציני.
היצירה נודעת כאחת מן המאתגרות ברפרטואר הסטנדרטי לכינור, וכוללת מפגן ראווה של טכניקות מתקדמות, כגון נגינת תווים גבוהים, ריקושט, פלג'ולט ופיציקטו ביד שמאל.
אורך היצירה הוא כחמש דקות.
אנטוניו בציני (1818–1897) היה כנר וירטואוז ומלחין איטלקי, יליד העיר ברשה שבמחוז לומברדיה בצפון איטליה.
כבר בהמשך שנה, פצח בציני בקריירה בינלאומית משגשגת וניגן עם מיטב התזמורות בכל רחבי אירופה.
בין השנים 1840–1845, התגורר בציני בגרמניה והופיע ביחד עם תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, תחת שרביטו של המלחין פליקס מנדלסון.
לבסוף, פרש בציני מהופעותיו כסולן ושב לעיר הולדתו ברשה, אז החליט להקדיש את מלוא זמנו להוראה ולהלחנה.
מבין שורות תלמידיו בולטים ענקי האופרה ג'אקומו פוצ'יני ופייטרו מסקאני.
בציני היה אחד המוזיקאים המוערכים ביותר בשעתו.
הוא חיבר בעיקר יצירות כליות, לרבות רביעיות, חמישיות, סונאטות, סימפוניות, פראפרזות ופנטזיות.
עם זאת, יצירות אלה חצו את גבולות ארץ מולדתו רק בעשורים האחרונים.
עיקר התהילה והפרסום אשר לו זכה טמון ביצירות הווירטואוזיות שחיבר לכינור בשלב מוקדם בקריירה שלו, ובפרט ביצירה "סקרצו פנטסטי", המוכרת בשם "מחול השדונים", שחיבר בשנת 1852, זמן קצר לאחר שהעתיק את מקום מגוריו לפריז.
מלחיני המוזיקה הקלאסית הושפעו מאגדות ומעשיות ונהגו לשלב ביצירותיהם יצוגים של יצורים קסומים ועל-טבעיים.
ביצירות אופרה ובלט מתקופת הרנסאנס וכלה בתקופה הקלאסית, אפשר להבחין ברעיונות מוזיקליים המתארים יצורים מיתיים ומעשי קסמים כמו כישוף והעלאה באוב.
בהשפעת תחיית הספרות והשירה הגותית, דורות המלחינים הבאים, בני התקופה הרומנטית, נשאו עיניהם לנושאים אפלים יותר, ובכלל אלו מסתורין ומוות, וביצירותיהם הופיעו ישויות מטילות מורא – שדים, מכשפות וערפדים.
המחזה הטרגי "פאוסט", יצירתו המונומנטלית של יוהאן וולפגנג פון גתה, טומנת בחובה אלמנטים מסתוריים ועל-טבעיים ושימשה השראה עבור מלחינים רומנטיים רבים, בהם שוברט, שומאן, ברליוז וליסט.
השתאותם ממחוזות הפנטזיה הטביעה את חותמה בפרט על הרפרטואר שהולחן לכינור, עם יצירות כגון סונאטת סלסולי השטן מאת ג'וזפה טרטיני ו"ריקוד המכשפות" מאת ניקולו פאגאניני.
גם יצוגים של גובלינים, שדונים גמדיים ונבזיים, הופיעו ביצירות מוזיקליות מן התקופה, למשל במיניאטורה "ריקוד הגולבין" ובפואמה הסיפמונית "גובלין המים " מאת אנטונין דבוז'אק, וביצירותיו של אדוורד גריג, שנהג לשלב בהן ביתר שׂאת מוטיבים צפון-אירופאיים עממיים.
היצירה "מחול השדונים" היא תרומתו של בציני לרפרטואר הרומנטי לכינור המושפע מדמותו השובבה והערמומית של הגובלין.
היצירה נקראת בשפת המקור "La Ronde des Lutins" – מחול של יצורים דמיוניים המתקראים לוּטִינִים .
לוטין הוא סוג של גובלין מהמיתולוגיה של נורמנדי, חבל ארץ בצפון צרפת.
דמותו משיקה ל"רוחות הבית" מפולקלור עמי גרמניה וסקנדינביה.
על פי המסורת, הוא מתואר כזאטוט קטן ושובב שנוהג לעולל מעשי קונדס בזולתו.
בחלק מן המסורות מסופר כי הלוטין שוזר את קווצות שיערם של ילדים לכדי פקעות סבוכות, ובכך מאלצם לגזור את הפקעות כליל.
אופי הלוטין ומעלליו מיוצגים היטב בכל חלקי היצירה, בין היתר – המלודיה הראשית השובבה שמנגן הכינור לפרקים, התזזיתיות המהתלת והתרוצות הזריזות בחטיבה B, והמלודיה הלירית והמעודנת בחטיבה C, הנענית לפתע ב"צחקוק" קונדסי של סדרת צלילים חורקים.
סוגת היצירה – סקרצו פנטסטי
המונח "סקרצו" (מאיטלקית: "הלצה") מתייחס לקטע מוזיקלי בעל אופי משועשע שהחליף בהדרגה את פרק המינואט בסימפוניות מהתקופה הקלאסית, ולמן התקופה הרומנטית החל להופיע כיצירה עצמאית ולא היה כבול עוד ליצירות גדולות יותר או מרובות-פרקים.
עם שחר התקופה הרומנטית, מלחינים גרמנים וצרפתים, ובראשם פליקס מנדלסון והקטור ברליוז, החלו לחבר קטעי סקרצי בסגנון חדש, הנבדלים מהסגנון המסורתי בנופך הקסום והעל-טבעי שלהם.
הסקרצי החדשים הללו ניחנו באופי פנטסטי ודמיוני, הפורץ את גבולות המציאות ונדמה כי לקוח מתוך סיפור עם.
הדוגמאות המוקדמות ביותר לסגנון הזה מצויות ביצירותיו של מנדלסון הצעיר – הפרק השלישי מתוך האוקטט במי במול מז'ור, אופ.
20 (1825), המעוטר בקישוטים עדינים ובמלודיות חרישיות המתפתחות ללא הרף ברב-קוליות; והפתיחה שחיבר ל"חלום ליל קיץ", אופ.
21 (1826), השרויה במעטה אפלולי של משיכות קשת זריזות וקצרצרות.
הסקרצו הראשון שהתהדר בכינוי "Scherzo Fantastique" ("סקרצו פנטסטי"), כינוי שהגו מבקרי היצירה, היה "סקרצו המלכה מֶבּ", מתוך הסימפוניה הדרמטית "רומיאו ויוליה" מאת ברליוז (1839).
היצירה מחקה במופתיות את אוושושי הכנפיים של פיות במעופן.
בחלוף הזמן, הסקרצי הפנטסטיים נהיו לתת-סוגה מובחנת ונבדלת מהסקרצי הישנים והמסורתיים, אך הם לא ירשו את מקומם.
המלחין ההונגרי סטפן הלר הלחין סקרצו פנטסטי ב-1845, וכך גם המלחין יואכים רף ב-1847, הגם שהשמיד את היצירה במו ידיו.
היצירה המוכרת והמצליחה ביותר מבין היצירות המוקדמות שנכתבו בסוגה זו היא "מחול השדונים" פרי עטו של בציני.
כפי שמרמז שמה בשפת המקור, "La Ronde des Lutins", היצירה בנויה בצורת רונדו, A–B–A–C–A.
הנושא הראשי (חטיבה A) חוזר ונשנה לאורך היצירה, ולסירוגין מתנגנות אפיזודות מנוגדות (חטיבות B ו-C), המסיירות בסולמות קרובים ורחוקים ומביעות אופנים שונים של מחול השדונים.
להוציא כמה נקודות המנוגנות בקול רם, הנדרשות לציון קטעי מעבר ומהלכים הרמוניים בולטים, רוב היצירה מתנהלת בטווח הדינמי שבין פינאניסימו לפיאניסיסימו, ובכך מצטיירת תמונה מוזיקלית של יצורים גמדיים וערמומיים.
המרקם התוסס של שצף הצלילים הנפלט מגדר מיתרי הכינור מבטא בבהירות את אופיים הזדוני והערמומי של היצורים העממיים הללו.
היצירה נפתחת בהקדמה קצרה, צלילי תרועה בפסנתר המצהירים בגאון על כניסת הכינור.
לאחר מכן, הסולן מוביל את הדרך בנגינת הנושא הראשי בסולם מי מינור – מלודיה נלהבת ושגעונית, המנוגנת במפעם מהיר במיוחד, "דמוי פרסטו" ("Quasi Presto").
המלודיה הזו מוצגת גם בסולם המקביל, סול מז'ור.
בהמשך, הנושא מתפתח בהדרגה ונוספת לו כרומטיות.
התזזיתיות הקבועה של הכינור ונגינת הסטקטו העוקצנית מקנות ליצירה סגנון של פרפטואום מובילה.
החטיבה נחתמת במפגן וירטואוזי של תווי שש-עשריות.
צלילי התרועה מתחילת היצירה משמשים כמעבר לחטיבה הבאה.
חטיבה B עוברת לסולם דו מז'ור ומציגה נושא חדש, עליז ונלהב.