tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא סייע לאדמו"ר להשיג אשרות כניסה לארצות הברית עבור בתו חיה מושקא ובעלה רבי מנחם מנדל שניאורסון, אך לא הצליח להציל את הבת השנייה שיינא ובעלה מנחם מנדל הורנשטיין, והזוג נספה בשואה.
בשנת 1944 הקים סניפים של ישיבת תומכי תמימים בפיטסבורג, בניו הייבן וברובע הברונקס, בסניף זה כיהן חתנו הרב מרדכי אלטיין כראש ישיבה.
בשנת 1962 הקים בשכונת קראון הייטס בברוקלין את ישיבת "הדר התורה" לחוזרים בתשובה.
במקביל ניהל את בית הספר לבנות "בית רבקה".
ארכיונו הכולל כעשרת אלפים מכתבים ומסמכים מפעילותו שמור בידי צאצאיו.
נקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי, בחלקת אגודת חסידי חב"ד בסמיכות לאוהל הק'
היה נשוי לשיינא ולהם שלש בנות: חיה (אשת הרב שלמה זלמן הכט), חוה ורחל (אשת הרב מרדכי דב אלטיין).
בני דודו הם שמעון הלקין ואברהם הלקין, כמו כן גם המשורר הסובייטי שמואל הלקין.
הרב ד"ר ישראל גולדשטיין היה רב קונסרבטיבי, ממנהיגי הפלג הציוני של יהדות ארצות הברית.
ישראל גולדשטיין נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה בשנת 1896 לדוד ופניה גולדשטיין.
התחנך בבתי ספר ציבוריים בעיר, בישיבת "משכן ישראל" ובקולג' גְרֵץ.
כמו כן, בילה חלק מילדותו בחדר מסורתי בפאתי ריגה.
כבר מגיל צעיר ניכר כעילוי.
בשנת 1914 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת פנסילבניה, בשנת 1917 תואר שני מאוניברסיטת קולומביה, ובשנת 1918 הוסמך לרבנות על ידי בית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק, וכיהן שם כרב קונסרבטיבי עד עלייתו לישראל ב-1960. ב-1927 קיבל מבית המדרש תואר דוקטור בלימודים עבריים.
בשנת 1946 היה מיוזמי ומייסדי אוניברסיטת ברנדייס בבוסטון, כמוסד אקדמי יהודי איכותי שנועד לשפר את מצב האומה לאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-1948 שהה בישראל כשנה בתפקידו כגזבר הסוכנות היהודית, ועמד על צורכי היישוב כדי שיוכל להביאם בפני תורמים בארצות הברית, זאת אף על פי שעד 1948 לא היה מבין התומכים בגיוס כספים מקהילת יהודי ארצות הברית ואף נחשב על ידי דוד בן-גוריון לגורם מעכב.
באוגוסט 1949 שב לארצות הברית על רקע חילוקי דעות בינו ובין בן-גוריון; גולדשטיין תבע לצמצם ולהסדיר את גל העלייה ההמונית כדי שיתאים למשאבים המצומצמים של הסוכנות היהודית, ובן-גוריון התנגד לכך.
עם זאת, בשהותו בארץ פעל להקמת רשת כפרי הנוער "יסודות" לקליטת נוער מפליטי השואה שעלו במסגרת עליית הנוער.
בנוסף היה חבר בהסתדרות ציוני אמריקה ובמגבית היהודית המאוחדת, נציג הברית העולמית של המפלגה הפרוגרסיבית בסוכנות היהודית וציר מטעמה לקונגרס הציוני ויו"ר קרן היסוד בין השנים 1961–1971.
אשתו, ברטה, הייתה גם היא פעילה בולטת בתחומי זכויות עובדים וזכויות נשים.
על אף שלא שלל את הקיום היהודי בגולה, הטיף לעלייה לישראל, בעיקר של נוער, ואף עלה בעצמו, בצעד יוצא דופן לגבי מנהיג כמותו (רוב ראשי יהדות ארצות הברית, גם הציונים, לא עלו לארץ בעצמם בפועל).
ב-1960 עלה לישראל והשתקע בירושלים, ולא זאת בלבד – אף הפך לגורם פעיל בעידוד עלייה בנאומים שנשא ופרסומים שכתב.
בין שנת 1961 לשנת 1966 הגיעו לישראל כל שנה כ-3,000 עולים מארצות הברית וקנדה, רבים מהם בעידודו.
חוות הנוער הציוני בירושלים נקראה על שמו עוד בחייו
בית הכנסת ע"ש ד"ר ישראל גולדשטיין בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית
פרס על שמו למנהיגות ציונית יוצאת דופן מוענק מטעם קרן היסוד
רבי ישראל מברונא (כונה מהר"י ברונא או ישראל ברין; ק"ס, 1400-ר"מ, 1480 לערך) היה מגדולי פוסקי ההלכה באשכנז של המאה ה-15.
רבי ישראל נולד בגרמניה לרבי חיים.
בין רבותיו נמנים: רבי ישראל איסרלין (מהרא"י, בעל "תרומת הדשן"), רבי יעקב וייל (המהרי"ו) ורבי זלמן כ"ץ (המהרז"ך, בעל "ספר היריעה" שעוסק בהלכות גיטין שבהן היה הסמכות העליונה בדורו והיה חברו הקרוב של המהרי"ל).
המהר"י כיהן ברבנות בברונא שבמדינת מוראביה, ומשם השיב תשובות לשואלים.
ומכאן נודע בשם מהר"י ברונא.
אחר גירוש היהודים מהעיר בשנת 1454 עבר לרגנסבורג (רגנשבורג) ופתח ישיבתו בעיר.
ברגנשבורג היו תלמידי חכמים מובהקים (ביניהם מהר"ם מינץ) ודייני בתי דינו היו מובחרים ביותר ונשאו ונתנו עם גדולי הדור.
ברגנסבורג הייתה לו מחלוקת עם רבי אנשיל מקולוניא ואנשיו, שרצו למנוע את מהר"י ברונא מלכהן כרב ולתת לר' אנשיל את המינוי, למרות פסק דין לטובת מהר"י שפסקו מהר"י וייל ובעל "תרומת הדשן", ולבסוף התקבל כרב הקהילה.
בשנת 1454, כתוצאה מעימות בין פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והדוכס של לנסברג על מיסים לקהילה היהודית, נכלא ר' ישראל על ידי הקיסר כדי להביא אותו לתמיכה בעמדתו; אחרי 13 ימים בכלא הוא שוחרר.
לקראת סוף חייו, בשנת 1474 יהודי משומד בשם הנס ואגול האשים את ר' ישראל בעלילת דם והוא נעצר.
הקהילה פנתה לפרידריך השלישי וגם ללדיסלב מלך בוהמיה, שהצליחו לשחררו.
אחר השחרור ר' ישראל עבר לפראג, בה נפטר אחר כשש שנים .
אחרי מותם של רבותיו הוא נחשב לגדול רבני אשכנז, ופסקיו הובא ב"שולחן ערוך" הרבה פעמים על ידי הרמ"א בשם 'מהר"י ברין'.
284 מתשובותיו בהלכה נלקטו ונדפסו ב"שו"ת מהר"י ברונא".
קצת מאמריו ופסקיו הובא בספר "לקט יושר" וגם בתשובות רבותיו ב"שו"ת מהר"י וייל" ובשו"ת "תרומת הדשן".
חיבר ספר שחיטות ובדיקות שהובא בספרות הפוסקים, ייתכן שזהו ספר שחיטות ובדיקות למהרי"ב שנדפס מכתבי יד על ידי מכון משנת אפרים בתוך 'רבינו מנחם ממירזבורק' ירושלים ה'תשפ"א.
הוא כתב הערות על פירוש הטור לתורה.
ישראל ברנע (1906 – 4 בדצמבר 1984) היה אלוף בצה"ל, מקימו ומפקדו הראשון של חיל התובלה.
ברנע נולד בבסרביה בשם ישראל בוגנוב.
אביו נרצח בפרעות 1905, ברנע עלה לארץ ישראל בשנת 1920. ב-1921 הצטרף לארגון ההגנה.
עבד במוסך וכנהג ועם הקמת אגד נבחר להנהלת החברה.
בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 נשכר על ידי הבריטים לרכז את שירות הרכב שלהם בארץ ישראל.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ושירת כנהג ביחידת תובלה בקרבות המערכה במדבר המערבי בצפון אפריקה.
באפריל 1942 מונה לעמוד בראש פלוגת ההובלה 462 שסייעה בהקמת קו הביצורים באל-עלמיין.
ביוני התחלף בתפקיד עם מפקד פלוגת ההובלה 179, הרי יפה.
הפלוגה בפיקודו סייעה לכוחות הלוחמים במערכה בצפון אפריקה והייתה חלק מכוחות הקורפוס ה-10 של הצבא הבריטי שהונחת באיטליה בסלרנו בספטמבר 1943 ועמד בראשה עד לפירוק הפלוגה ב-1946.
ברנע השתחרר מהצבא הבריטי בדרגת מייג'ור, בשובו לארץ ישראל היה מראשי קואופרטיב אגד ונקרא להקים את שירות התחבורה בהגנה.
חלק ניכר מהמאמצים בתקופתו הוקדש להגדלת מצבת המשוריינים בשירות.
עם הקמת צה"ל עמד בראש חיל התובלה וקודם לדרגת אלוף-משנה.
בסוף 1949 הועלה לדרגת אלוף ונשלח למוסקבה לשמש כנספח הצבאי בברית המועצות.
באוקטובר 1950 שב לישראל ומונה שוב למפקד חיל התובלה, תפקיד בו שימש עד 1953, עת פרש מהשירות הצבאי.
אחר שחרורו מונה לראש חברת "לפידות" לחיפושי נפט.
בהמשך כיהן כמנהל המרכז הישראלי לניהול עד 1972. היה חבר בחבר הנאמנים של הבימה לאחר הפיכתו לתיאטרון ציבורי לאומי.
במלחמת יום הכיפורים התנדב לשמש נהג משאית אשפה בתל אביב וכיהן במטה החירום של העירייה.
היה נשוי לשושנה לבית פרלמוטר, שחקנית תיאטרון האהל.
ישראל גוטליב (דצמבר 1917 – 1988) היה ראש העירייה השישי והשמיני של בני ברק.
גוטליב נולד בכ"א כסלו תרע"ח במונקאץ'.
הוא למד בבית ספר עברי בתלמוד תורה ובישיבה.
בסוף שנת 1935 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והחל לפעול בתנועת בני עקיבא.
בשנת 1938 שירת כנוטר בעין השופט.
בהמשך היה מזכיר סניף תל אביב של האיגוד המקצועי של הפועל המזרחי.
כן כיהן בתפקידים שונים מטעם התנועה, בהם חבר הנהלת הצופה, חבר הוועד המפקח של קופת-חולים הכללית וראש המחלקה לאיגוד מקצועי של הפועל המזרחי.
גוטליב השתייך בשנות ה-40 לסיעת "למפנה" ובהמשך עבר לסיעת ליכוד ותמורה במפד"ל, בראשות יצחק רפאל.
גוטליב נבחר לראשונה למועצת עיריית בני ברק בשנת 1965. במרץ 1968 נתמנה לסגן ראש העירייה, לאחר שחבר סיעתו משה בגנו פרש מטעמי בריאות.
לאחר הבחירות בסוף שנת 1969 גיבש קואליציה עם המערך וגח"ל והותיר את הגוש התורתי באופוזיציה.
בה'תשל"ו גוטליב נכנס לכהונה שנייה, במסגרת הסכם רוטציה עם אגודת ישראל.
בבחירות 1978 זכה המפד"ל בראשותו בשישה מנדטים מתוך 21 מקומות במועצה, לעומת 9 מנדטים של "למען בני ברק התורתית" וגוטליב היה לממלא מקום ראש העירייה.
בדצמבר 1981 הוא התפטר מתפקידו כממלא מקום ראש העיר ובמקומו התמנה רפאל מרובקה.
ב-1981 שימש כעד מדינה במשפט השוחד של אהרן אבוחצירא.
הוא התמוטט מתשישות על דוכן העדים.
"תשובות השקר שלו הן שגרמו לתשישותו במהלך החקירות על ידי הסנגוריה", קבע השופט יהודה כהן - נשיא ההרכב, השופטים זיכו את אבוחצירא מחמת הספק.
לאחר מותו, הונצח גוטליב על ידי עיריית בני ברק, בקריאת רחוב בעיר על שמו.
במהלך כהונתו השנייה כראש העיר התפתחו הפגנות סביב דרישה לסגירת רחוב השומר לנסיעת כלי רכב בשבת.
החרדים פעלו לסגור את הכביש בכח וגורמים חילוניים ארגנו הפגנות נגדיות נגד החרדים.
האירועים התדרדרו לאלימות הדדית וגוטליב פעל רבות בניסיון למצוא פתרון שירגיע את הרוחות, לחץ על הרשויות לסגור את רחוב השומר ודרש מהציבור החרדי לשמור על איפוק עד מציאת פתרון של פשרה.
העירייה בראשותו הציבה שלטים המבקשים שלא לנסוע ברחוב.
חרדים קיצונים הפעילו על גוטליב לחץ וטענו שהוא תומך בחילונים.
ביוני 1977 הוחלט במועצת העירייה לחסום את הכביש לנסיעה בשבת.
המפקח על התעבורה במחוז תל אביב הביע התנגדות לסגירת הכביש והתריע על הסכנה שבהצבת שרשרת בכביש, וגוטליב השיב לו שהוא תמיה על התנגדותו לסגירת הכביש הנתמכת על ידי המשטרה וכי בעיית השימוש בשרשרת היא בעיה טכנית שניתן להתגבר עליה.
ב-2 ביולי 1977 התנגש ג'יפ בשרשרת בלתי מוארת שהוצבה לאורך רחוב השומר כדי למנוע תנועה בשבת, והנוסע שישב ליד הנהג נהרג.
בפברואר 1978 החליט היועץ המשפטי לממשלה אהרן ברק להעמיד את גוטליב, את מועצת העיר ואת הנהג לדין על גרימת מוות ברשלנות.
ההעמדה לדין ספגה ביקורת רבה בחוגים דתיים, אשר טענו שהנוסע נהרג בזמן שהנהג ניסה לפרוץ את המחסום, ולא בגלל שהוא לא ראה אותו.
כמו כן, ההעמדה לדין ספגה ביקורת מצד אנשי מרכז השלטון המקומי שטענו שהדבר יפגע בתפקודם של ראשי רשויות.
גוטליב זכה לאהדה רבה מצד הציבור החרדי ובעת פתיחת משפטו שבתו החנויות בבני ברק במשך שעתיים לאות הזדהות עמו.
המשפט נפתח במרץ 1978, אך לבקשת גוטליב נדחו הדיונים לדצמבר 1978 לאחר הבחירות לראשות עיריית בני ברק.
בפברואר 1980 גוטליב הורשע בדין, והיה זה מקרה ראשון בו ראש עירייה בישראל הורשע בגרימת מוות ברשלנות.
גוטליב נידון למאסר על תנאי ותשלום קנס.
ישראל ברנדמן , היה מנצח, מוזיקאי, מלחין, כנר ומנהל מקהלות באוסטריה ובישראל.
מ-1913 ועד 1917 למד ברנדמן בקונסרבטוריון בסנט פטרסבורג, שב לעיר הולדתו וגם בה היה פעיל כמלחין ומנצח.
ב-1917 ייסד ברנדמן, בעירו מקהלה יהודית חלוצית, בשם "קדימה" אשר את מרבית שיריה שרה בשפה העברית.
המנצח והמקהלה עלו יחדיו ב-1921 לארץ ובסוף 1922 הפכו רשמית למקהלת פועלי תל אביב.
ברנדמן שעלה לישראל במסגרת העלייה השלישית, התפרסם בנוסף להיותו מנצח גם ככנר מחונן.
ב-1924, עבר להתגורר בווינה, שם היה ממקימי האגודה לקידום מוזיקה יהודית שנוסדה ב-1928. ברנדמן למד באקדמיה למוזיקה בווינה, והיה תלמידם של המלחינים והפסנתרנים הנודעים פרנץ שמידט ואלבן ברג ברדנמן השתתף בקונצרטים רבים ובמקביל שימש כמנהל המקצועי של האגודה לשירת מקהלה יהודית.
ברנדמן עיבד לכינור וריאציות רבות של שירים ביידיש, כגון עיבודו בן 11 הדקות לשיר היידישאי המפורסם: "Her nor, Du scheyne Meydele", אשר הוקלט והופץ בווינה ב-1930. הוא כתב את הסימפוניה "החלוץ", אשר ב-1 בפברואר 1931 זכתה תחת שרביטו, לביצוע של התזמורת הסימפונית של וינה.
מ-1931 ועד 1935 כיהן כמנצח והמנהל המוזיקלי של מקהלת יהודי וינה, נחשב למנצחה הטוב ביותר, הרחיב מאוד את רפרטואר המקהלה והיא התפרסמה גם מחוץ לחוגי הקהילה היהודית.
החל מ-1934 גברה האנטישמיות הממוסדת באוסטריה והשלטונות החלו מפלים את בני הקהילה היהודית ובכלל זה המוזיקאים.
הופסקה התמיכה הכספית בתזמורות והמקהלות ובהמשך נאסרה עבודתם של יהודים במוסדות למוזיקה.
ברנדמן סומן כ"מטאור" מוזיקלי ומומחים נבאו לו עתיד מזהיר בעולם המוזיקה, אך בשל האקלים הפוליטי והתחזקות האנטישמיות באוסטריה, נאלץ ב-1935 לעזוב את המדינה ולחזור לישראל.
המדינה הקטנה שבדרך הייתה רווייה במוזיקאים, מלחינים ומנצחים, רבים מהם הגיעו במסגרת העלייה החמישית מגרמניה, כך שהתחרות הייתה קשה וההיצע מצומצם.
בראשית שנות ה-40 קיבל לידיו בשנית מידי שלמה קפלן את הניהול המוזיקלי והניצוח על מקהלת פועלי תל אביב.
בדצמבר 1941 יזם ברנדמן את כנס מקהלות אזור תל אביב אשר התקיים בעיר תל אביב.
ב-22 באפריל 1944 נטלה מקהלת פועלי תל אביב חלק בכנס הראשון של מקהלות הפועלים אשר התקיים בעין חרוד וכפר יחזקאל ובמסגרתו הופיעו 25 מקהלות פועלים.
כינוס זה נחשב ל"אבן הפינה" לייסוד הזמריות, אירוע שהוחל במדינת ישראל בראשית שנות ה-50.
הפעם הראשונה שבוצעה אורטוריה בישראל, הייתה תחת שרביטו במסגרת מקהלת פועלי תל אביב.
ישראל ברנדמן היה מבין מייסדי האופרה הישראלית ובמסגרתה ניצח על המקהלה וניגן ככנר ראשון בתזמורתה.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, נוצר בארץ סגנון מוזיקלי ייחודי שכונה סגנון "ימתכוני", אשר התאים לצרכים החברתיים והאידאולוגיים של החברה והמדינה שבדרך.
ברנדמן השתלב היטב בסגנון זה ואף נחשב פורץ דרך בענף של המוזיקה הימתכונית המכונה "עבודת האדמה / אווירה כפרית" והפואמה הסימפונית שכתב "החלוץ", שיקפה היטב אווירה זו.
גם בהמשך פועלו במקהלת פועלי תל אביב הרבה לבצע מיצירותיו של נחום נרדי, המשתלבות באותו סגנון מוזיקלי.
בשנות ה-60 חלה דעיכה במוזיקה הימתכונית, עם חדירתה של השפעה מערב אירופית למוזיקה בישראל ובכלל זה השימוש בכלי נגינה חשמליים.
ביוני 1968 ערכה מועצת פועלי תל אביב מסיבה לכבוד ישראל ברנדמן במלאת יובל להקמת מקהלת "קדימה" ו-45 שנים לייסוד "מקהלת פועלי תל אביב".
באירוע הופיעו מקהלת פועלי תל אביב בניצוחו של ברנדמן ומקהלת צדיקוב בניצוחו של לסלו רוט.
ברנדמן כיהן כמנצח מקהלת פועלי תל אביב עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 והחליפו בתפקיד עובדיה טוביה.
במקביל הקים ברנדמן מכון למוזיקה בו לימד ניצוח, ניהול מקהלות ונגינה.
באפריל 1979 נערכה מסיבת הוקרה לברנדמן, משה ביק וד"ר ישעיהו שפירא על תרומתם לקידום מקהלות הפועלים בישראל.
ברנדמן היה נשוי לברנה פסנתרנית מקהלת הפועלים של תל אביב שהלכה לעולמה ב-1977. הוא הלך לעולמו בתל אביב, בינואר 1993 והוא בן 92 שנים.
וריאציות על נושא ארץ ישראל – לרביעיית מיתרים.
וריאציות על שיר מאת אנגל – עיבוד לתזמורת 1934.
שלוש מנגינות לחג הפסח, לרביעיית מיתרים.
ישראל מאיר גוּדוֹביץ' (נולד ב-12 בינואר 1934) הוא אדריכל ישראלי.
כיהן כמהנדס העיר תל אביב בשנים 1999–2000.
גודוביץ נולד בחיפה ליעקב ולפרידה, שהייתה נכדתו של הרב אריה לייב הכהן פופקא (מצד ביתו סוניה שרה בלוך) ונינתו של החפץ חיים; נולד ארבעה חודשים לאחר פטירת החפץ חיים ונקרא על שמו.
הוא בוגר תיכון חדש ובוגר הפקולטה לאדריכלות של הטכניון בחיפה וכן עמית לתואר שני באדריכלות באוניברסיטת טוקיו - שם למד אצל האדריכל קנזו טנגה, והצטרף לצוות של קבוצת U.R.T.E.K יחד עם האדריכלים ארטה איסוזקי ורייקו טומיטה.
הפרויקט הבולט הראשון שיצר גודוביץ היה בית ספר שדה בחצבה, שזכה לפרסום עולמי, ובעקבותיו נערכה תערוכת אדריכלות במוזיאון ישראל.
גודוביץ תכנן גם את בית ספר שדה נעמה בשארם א-שייח' וכן תכנן הרחבה לבית ספר שדה עין גדי.
בשנים 1967–1975 היה ממונה על התכנון הכפרי במשרד השיכון.
במסגרת קמפיין הבחירות לראשות העיר של רון חולדאי בשנת 1998, טבע גודוביץ לראשונה את המושג "העיר ההיסטורית של תל אביב", ואף תחם את גבולותיה בין הרחובות יהודה הלוי והרכבת ומסילת הרכבת הישנה בדרום, הים במערב, נחל הירקון בצפון ורחוב אבן גבירול במזרח.
בעקבות זכייתו של חולדאי בבחירות הוא מינה את גודוביץ למהנדס העיר, והוא כיהן בתפקיד זה מינואר 1999 ועד פרישתו לאחר כשנה, במרץ 2000. בתקופת כהונתו הציג את חזונו לעיר בתערוכה שנקראה "אם תרצו".
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 רץ בראש רשימת "מדינת תל אביב" למועצת העיר, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
ביולי 2014 נבחר לתפקיד יו"ר הוועד המנהל של העמותה המנהלת את ארכיון אדריכלות ישראל.
בשנת 2015 השתתף בעונת ה-VIP השנייה של "האח הגדול", אך פרש מרצונו כעבור עשרה ימים בבית לאחר שהגיע לדבריו לתחושת מיצוי.
גודוביץ היה נשוי לאראלה מאמצע שנות ה-50 ועד למותה ב-2022. היא הייתה אדריכלית וכן שותפתו לעבודה.
הוא מתגורר בתל אביב ואב לשני בנים: ד"ר תומר גודוביץ, מומחה לתחבורה ציבורית, והאדריכל דקל גודוביץ.
שכונת מגורים לזוגות צעירים באור יהודה.
אנדרטת אוגדת הפלדה - הוקמה במקור במרכז ימית ונהרסה והוקמה מחדש בסמוך לכרם שלום.
אנדרטה לחללי גדוד השריון 46 - הוקמה במקור בסיני והוקמה מחדש במושב עין הבשור.
חדר אוכל - קיבוץ כרם שלום.
חדר אוכל - קיבוץ יד חנה.
היכל הספורט ע"ש בנדל - מרכז אזורי צמח.
תערוכת הכ"ה למדינת ישראל - גני התערוכה בתל אביב.
תחנת הדלק סונול - כביש החוף במבואות חיפה ליד שכונת שער העלייה.
הקולוסיאום - עיצוב פנים מועדון בכיכר אתרים בתל אביב.
"מגדלי אביב" - בדרך בגין בתל אביב.
מרכז תרבות ובית הכנסת הגדול של קהילת חב"ד - מוסקבה.
בית ספר שדה חצבה - חצבה (כיום נטוש בחלקו)
בית ספר שדה נעמה - אופירה (פורק והמבנים הועתקו לשטח ישראל)
Red tape: מחווה לפרקינסון: תרשים זרימה ארכיטקטוני; הקדמה מאת סיריל נורתקוט פרקינסון, תל אביב: חמו"ל, 1980. (בחסות חברת סונול ישראל) (קטלוג התערוכה "רד טייפ" (כינוי לבירוקרטיה), שנערכה בגלריה מבט בתל אביב מ-23 ביוני 1980)
40X40: ארבעים מגדלים – ארבעים שנה; עורך הספר: משה ליכטמן, תל אביב: עם עובד, תשס"ז 2007. ("דיאלוג אורבני בין האייקון הנקרא "מגדל" ובין מיקומו בעיר ובסביבה, מזווית אישית")
משולש הזהב, מיניאטורות תל אביביות, כתבה פרידה גודוביץ', ערך והביא לדפוס ישראל גודוביץ', הוצאה עצמית, 2023
מחקריו עסקו בתורת האופרטורים, משוואות אינטגרליות, תורת המערכות ותורת המטריצות.
חתן פרס רוטשילד במתמטיקה בשנת 1985.
גוכברג למד לתואר ראשון במכון הפדגוגי בבישקק, קירגיזסטן ואחר כך למד לתואר שני באוניברסיטת מולדובה (אנ').
בהמשך השלים את לימודי הדוקטורט (1954) באוניברסיטת סנקט פטרבורג, תחת הנחייתו של המתמטיקאי הסובייטי מארק קריין.
משנת 1969 החל לנסות לעלות לישראל, אולם הצליח לקבל את האישורים הנדרשים רק כעבור חמש שנים, ובשנת 1974 עלה לישראל עם משפחתו.
בישראל הצטרף לאוניברסיטת תל אביב ולימד גם במכון ויצמן למדע.
נפטר ב-12 באוקטובר 2009 בגיל 81, והובא למנוחות בבית העלמין הישן ברעננה .
פרס רוטשילד במתמטיקה בשנת 1985
דוקטור למדעים לשם כבוד מאוניברסיטת מולדובה, בשנת 2002
דוקטור למדעים לשם כבוד מאוניברסיטה מערב טימישוארה, בשנת 2002
דוקטור למדעים לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של וינה, בשנת 2001
דוקטור למדעים לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של דרמשטדט, בשנת 1997
דוקטור למדעים לשם כבוד מהטכניון, בשנת 2008
ישראל בשביל אופניים היא עמותה הפועלת ברחבי ישראל לקידום תחבורת אופניים לצורכי יוממות, להגברת הבטיחות בדרכים ושיפור איכות החיים והסביבה של כלל התושבים.
בשנת 1994 נפגשו 4 רוכבי אופניים בתל אביב והחליטו לקדם בה תשתיות לטובת תחבורת אופניים.
לאחר מספר פגישות עם פקידים בכירים בעיריית תל אביב הם קיבלו תשובה שלילית.
הם צרפו מספר רוכבים נוספים וייסדו בשנת 1995 נוסדה את עמותת "תל אביב בשביל אופניים" כדי לקדם את תרבות האופניים ותחבורת האופניים בתל אביב.
בשנים ראשונות אלו הוביל גרעין של כ-15 מתנדבים פעילות ברמה העירונית מוניציפלית בתל אביב בפעילות מול עיריית תל אביב וכן בקיום אירועי "מסה קריטית (אופניים)" - רכיבה של עשרות או מאות רוכבים בקבוצה בכביש במטרה לעודד מודעות לרוכבים ולתשתיות הנחוצות להם.
בשנת 2008 שונה שם העמותה ל"ישראל בשביל אופניים" במקביל להרחבת הפעילות לרמה הארצית.
עם זאת, הארגון שמר על אופיו ההתנדבותי ועד היום מתנדבים בו עשרות רוכבים ובהם מתכנני תחבורה ומתכנני ערים אדריכלים ומתכנני נוף, אנשי מדיה וסטודנטים.
החלק התל אביבי של העמותה לחץ על העיירה לקדם תשתיות אופניים בעיר באמצעות שילוב של פעילות ציבורית ופגישות מקצועיות.
בשנת 1998, לאחר היבחרו של רון חולדאי לראשות עיריית תל אביב, החל שיפוץ שדרות רוטשילד בתל אביב, תחת פיקוחו של אדריכל הנוף גדעון שריג ובמסגרת השיפוץ נוספו בשדרות שבילי אופניים.
בנוסף פעלה העיירה לקדם רשת אופניים באיכות נמוכה ברחובות שונים (ציוד של אופניים על המדרכות) ושבילים בפארק הירקון.
בנוסף יזם החלק התל אביבי את פרוקיט השכרת האופניים שהיה בעיר "תל אופן", קידם אירועים לטובת עידוד רכיבה כמו "סובב תל אביב", ופעל למען שדרוג איכות שבילי האופניים והיקפם.
עם השנים רשת האופניים של העיר הלכה והתפתחה הן באיכות השבילים והן בהיקפם והפיכתם לרשת.
במקביל החל לעלות בעיר מספר הרוכבים.
מבחינת העמותה, תל אביב תפקדה כ"מעבדה" שהוכיחה את ייתכנות תחבורת האופניים בישראל ועמותה פעלה לשכפל הצלחה זו בערים נוספית.
לארגון קבוצות פעילים ברחבי הארץ: ברמת גן וגבעתיים, בחיפה, ירושלים, באר שבע, ראשון לציון, אשדוד וערים נוספות.
בתחילת שנות ה-2000 הובילו משרד התחבורה ומשרד השיכון כתיבת הנחיות לתכנון שביל אופניים בערים וצוות התכנון של העמותה היה שותף לגיבוש הנחיות אלה.
בנוסף צוות התכנון של העמותה, שהורכב ממתכני ערים ומומחי תחבורה, היה שותף לגיבוש הנחיות לתכנון שבילי אופניים לאורך כבישים בין עירוניים וגיבוש ולגיבוש תקן חניה לאופניים (מול המועצה הארצית לתכנון ולבנייה ומנהל התכנון).
הצוות גם ליווה תכנון של שבילי אופניים ביישובים שונים ופעל למען רשת אופניים מטרופולינית במרכז הארץ (אופנידן) ובצפונה, וכן פעל מול צוותי "המאיץ" של משרד התחבורה.
בשנת 2010, צוות אופני ערים של העמותה נפגש עם שר התחבורה דאז, ישראל כץ.
בעקבות הפגישה הוגדר לראשונה, תקציב ממשלתי שנתי לפיתוח תשתיות בטוחות לרכיבת אופניים ואויש תפקיד רפרנט לנושא אופניים במשרד התחבורה.
לאחר קמפיין ממושך הצליח צוות אופניים ותחבורה ציבורית של הארגון להסדיר את העלאת אופניים לאוטובוסים הבין עירוניים, לרכבת ישראל ולכרמלית וזאת ללא תשלום.
הצוות פעל בהמשך להרחיב את ההסדר המאפשר העלאת אופניים מתקפלים לאוטבוסים העירוניים ולרכבת הקלה.
צוות מדיניות ציבורית של הארגון קידם הצעת חוק המחייבת ילדים בחבישת קסדה בזמן הרכיבה.
החוק מחייב חבישת קסדה גם למבוגרים הרוכבים בשטח או ברכיבה לאורך כבישים בין עירוניים.
הצוות ניסה גם לקדם הצעות חוק לקידום תחבורת אופניים ולהגברת בטיחות הרוכבים.
בשנת 2017 יחד עם העמותה לכלכלה בת קיימא קרא הארגון להפחית את תאונות דרכים בישראל לקידום חזון אפס בישראל על ידי צעדים כמו תכנון שונה על רשת הדרכים העירונית, שילוב של הפרדה ושילוב בטוח של אופניים לפי סוג הרחובות ופעולות נוספות.
ארגון אירועי מסות קריטיות של מאות רוכבי אופניים ברחבי הארץ באופן שוטף
יזום פרויקט שבילי האופניים של תל אביב הכולל סלילת עשרות קילומטרים של שבילים, לובי בקרב חברי מועצת העיר לקידום הפרויקט
בניית תוכנית חינוכית לעידוד הרכיבה באופניים והדרכתה בבתי ספר על ידי פעילי העמותה
השתתפות בוועדות היגוי ותכנון של פרויקטי אופניים בערים השונות (תל אביב, הרצליה, רעננה, עמק חפר, חולון, פרדס חנה-כרכור)
ליווי תכנון שבילי אופניים בעשרות רשויות מקומיות במסגרת הקול קורא של המשרד להגנת הסביבה.
הקמת פורום מתכננים והעשרה מקצועית לאדריכלים, מהנדסים ומתכננים
פרויקט האופניים באוניברסיטת תל אביב
שותפות בהפקת אירועים מיוחדים שמטרתם העלאת המודעות לנושא - יום ללא מכוניות, יום כדור הארץ, אירוע "עיר על גלגלים" בהשתתפות 12,000 רוכבים ועוד
השתתפות במאבק הארגונים הירוקים על שמירת השטחים הפתוחים בפארק איילון, פי גלילות (סילוק חוות מכלי הגז) בשמורת פולג, ארץ המכתשים ואחרים
השתתפות בפרויקט שביל ישראל לאופניים אותו מובילים רשות הטבע והגנים והקרן הקיימת לישראל
השתתפות בצוות בראשות מנכ"ל משרד התחבורה להקמת תוכנית אב ארצית.
השתתפות בצוות לכתיבת הנחיות לתכנון שבילי אופניים
לובי בקרב חברי הכנסת ושרים לקידום תשתיות ומודעות ברמה הארצית וקידום חקיקה המעודדת שימוש באופניים
בשנת 2008 זכה יותם אביזוהר מנכ"ל הארגון ואחד ממקימיו בפרס הגלובוס הירוק כפעיל סביבתי המוביל חזון ומשפיע על המציאות הסביבתית חברתית של ישראל
ישראל ברקוביץ' (ברומנית: Israil (Israel) Bercovici) (1921–1988) היה דרמטורג, מחזאי, במאי, מתרגם וביוגרף יהודי-רומני שפעל בתיאטרון היהודי הממלכתי של רומניה בין 1955 עד 1982. כמו כן כתב שירה ביידיש.
ברקוביץ' נולד ב-1921 למשפחה ענייה ממעמד הפועלים בבוטושאן.
אביו היה חייט וקיבל חינוך יהודי מסורתי.
היה אוטודידקט ורכש לבד תרבות כללית רחבה וידע רב בתרבות היידיש.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא היה אסיר במחנה עבודה עד הגעת הצבא הסובייטי לרומניה.
ב-1950 סיים במקום הראשון את הלימודים "בית הספר לספרות ולבקורת ספרות על שם מיכאי אמינסקו" שהוקם על ידי השלטון הקומוניסטי החדש.
מיד אחרי המלחמה הוא התחיל לעבוד בעיתוני יידיש וברדיו ובייחוד באיקוף־בלעטער (1946–1953 .ב-1953–1955 עבד כעורך התשדירים ביידיש של רדיו בוקרשט.
מאוחר יותר כתב ב- Revista Cultului Mozaic din R.P.R (כתב העת של הקהילות היהודיות ברומניה, הידוע ביידיש כצייטשריפט).
מיוזמת הרב הכולל משה רוזן כתב העת התחיל לצאת לאור ב-1956 והיו בו מדורים ברומנית, יידיש ועברית.
ברקוביץ ערך את המדור ביידיש מ-1970 עד 1972.
ברקוביץ' פרסם לראשונה שירה ביידיש באיקוף־בלעטער.
על פי ביקורות תיאטרון שכתב בראשית שנות החמישים נראה שהיה קומוניסט נלהב, אסיר תודה על שחרורו ממחנה העבודה ועל ההזדמנות לקבל חינוך חילוני, כשהוא דוגל באסתטיקה של ריאליזם סוציאליסטי עבור התיאטרון ביידיש.
קשריו עם התיאטרון היהודי הממלכתי החלו ב-1955, בתחילה כמזכיר ספרותי במקום אורי בן-הדור.
הוא המשיך להיות ער להתפתחויות בתיאטרון הכללי ולא רק זה שביידיש.
הוא דחף והמריץ שהתיאטרון יהיה עכשווי ולא יהיה רק מוזיאון של מחזות ישנים.
אלווירה גרצינגר (Elvira Groezinger) משווה את מטרותיו לאלה של ארבעטער טעאטער פארבאנד בניו יורק, מטרות הקשורות לאלו של התנועה הקומוניסטית.
ברקוביץ' תרגם יצירות מהספרות העולמית: פרנק V מאת פרידריך דירנמט, (1964), אוריאל אקוסטה מאת קארל גוצקוב, (1968), "הבנאי האומן" מאת הנריק איבסן (1972).
כמו כן כתב מחזות ביידיש ביניהם: דער גאלדענע פאדעם (חוט הזהב) (1963 על אברהם גולדפדן שיסד ב- 1876 את תיאטרון היידיש הראשון בעולם ביאשי, רומניה.
כן כתב מחזה מוזיקלי בשם א שנירל פערל (מחרוזת פנינים), (1967).
הוא כתב גם ספרים על תולדות תיאטרון יידיש.
לקראת סוף הקריירה המקצועית של ברקוביץ' הייתה היידיש שפה בשקיעה ברומניה, כמו במדינות אחרות.
תיאטרון היידי הממלכתי ביאשי נסגר ותיאטרון הממלכתי ביידיש שהמשיך לפעול בבוקרשט התמודד עם בעיה זו, באופן חלקי, על ידי התקנת אוזניות בכל האולם כדי לאפשר תרגום סימולטני של ההצגות לרומנית.
עדיין משתמשים בשיטה היום זו כאשר מעלים מחזה ביידיש.
אוסף הספרים בן 3000 הכרכים ביידיש נמצא כעת בספריית אוניברסיטת פוטסדאם.
הרשימה הבאה לקוחה מתולדות התיאטרון ביידיש שכתב ברקוביץ' (ברקוביץ' 1981).
הרשימה לא מלאה; רבות מיצירותיו של ברקוביץ' היו מוזיקליות או מחזות פולקלוריים.
אחרות היו עיבודים של פורים שפיל.
המוזיקה לרוב מחזותיו של ברקוביץ' נכתבה על ידי חיים שוורצמן.
במחזה חוט הזהב יש מוזיקה שכתב אברהם גולדפדן, שהמחזה כתוב עליו.
שוורצמן ואאוג'ן קופלר (Eugen Koffler) כתבו מוזיקה לשרשרת הפנינים ול"ברשאום 72"
יחד עם יוליאן שוורץ עיבד לבמה את ספרו של מנדלה מוכר ספרים"מסעות בנימין השלישי" שהוצג על במות התיאטרון ביידיש ביאשי ובבוקרשט.
אן אוונט פון יידישן פאלקלאר (ערב של פולקלור יידיש) (4 באוקטובר 1962)
מיט א ליד צו די שטערן (עם שיר לכוכבים) (13 בפברואר 1963)
יידישער הומאר און מוזיקלישער פאלקלאר (הומור יהודי ופולקלור מוזיקלי)
דער גאלדענער פאדעם (חוט הזהב), 25 באוקטובר 1963).
בהפקה מ-1976 עם שירים נוספים של אדלברט וינקלר
א שנירל פערל (שרשרת פנינים) (2 באפריל 1967)
ניי יאר זיכרונות (זכרונות של השנה החדשה) (31 בדצמבר 1967)
Cîntarea cîntărilor (שיר השירים – מחזה ניסיוני ברומנית המבוסס על שירה עברית) (5 במרץ 1968)
Mangheriad, מבוסס על שירים של איציק מאנגר (6 באפריל 1968)
עם מוזיקה מאת חיים שוורצמן, אאוג'ן קופלר, דובי זלצר, חנוך קון ושמחה שוורץ.
ברקוביץ' פרסם שלושה ספרים עיקריים של שירה ביידיש:
אין די אויגן פון א שווארצער קאווע (1974) (בעיניו של קפה שחור)
פונקן איבער דורות (1984 (ניצוצות על פני הדורות)
פליענדיקע אותיות (1984) (אותיות פורחות)
בנוסף תרגמו ברקוביץ' ונינה קסיאן לרומנית את יצירתו של המשורר איציק מאנגר.
כרך של תרגומים אלה פורסם ב-1983 בשם "Balada evreului care a ajuns de la cenuşiu la albastru" ("בלדת היהודי שעבר מאפור לכחול").
קובץ שירים שלו תורגם לרומנית אחרי מותו על ידי פטרה סולומון ואנטון צ'לארו.
הונדערט יאר יידיש טעאטער אין רומעניע : 1876-1976, בוקארעשט : קריטעריאן, 1976.
1956 - עיטור מסדר העבודה של רומניה, דרגה ג, לרגל מלאת 80 שנה לתיאטרון היהודי של אברהם גולפדן ביאשי
ישראל ברגיל (פברואר 1934 – 14 באוגוסט 2023) היה מנהלם של מספר מוסדות, בהם הרשות לפיתוח ירושלים ומפעלי ביוב וטיהור ירושלים.
מילא תפקידים בכירים במספר מוסדות נוספים, בהם גן החיות התנ"כי, הסתדרות הפקידים והאוניברסיטה העברית.
ברגיל עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער בהיותו בן 12. לאחר לימודים בכפר הנוער ע"ש ב.צ.
מוסינזון במגדיאל ובאלוני יצחק היה חבר במושב השיתופי תלמי יפה, ומילא בו שורה של תפקידים.
במשך 20 שנה עבד באוניברסיטה העברית בירושלים, תחילה בפקולטה למדעי הטבע שבה היה דיקן-משנה, ואחר כך סגן המנהל הכללי לכספים ולבסוף המנהל הכללי וסגן נשיא.
ב-1987 התמנה ליועץ ארגוני וכספי במפעלי תעשייה, ואחר כך היה סגן מנהל כללי לכספים ומינהל בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וחבר בצוות ההקמה.
שימש כסגן מנהל כללי ואחר כך כמנהל כללי ברשות לפיתוח ירושלים, וכמנהל הכללי של מפעלי ביוב וטיהור ירושלים.
כמו כן מילא שורה של תפקידים ציבוריים, בהם יושב ראש הנהלת קופת הפנסיה של עובדי האוניברסיטה העברית, חבר מזכירות הסתדרות הפקידים, חבר הנהלת מרכז ההדרכה לספריות, חבר דירקטוריון הנהלת גן החיות התנ"כי בירושלים, חבר הנהלה בסינמטק ירושלים, חבר הנהלת חממה טכנולוגית – ון ליר בירושלים ומוסדות נוספים.
בשנת 2007 הוענק לו התואר יקיר ירושלים.
בשנת 2011 נבחר כיקיר התיאטרון וזכה לתואר "עמית כבוד" מטעם עמותת תיאטרון הקרון.
בשנת 2017 הוענק לו תואר נאמן כבוד של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובשנת 2019 הוענק לו תואר עמית כבוד מטעם מכללת עזריאלי – מכללה אקדמית להנדסה בירושלים.
עד למותו היה חבר הנהלה במוסדות וארגונים שונים בירושלים, בהם האקדמיה למוסיקה, המכללה האקדמית להנדסה ירושלים, מט"י ובית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
יו"ר הנהלת קופת פנסיה של עובדי האוניברסיטה העברית
דמ"צ החברה המרכזית לניירות ערך בע"מ
דמ"צ בחב' אמיליה פיתוח (מ.עו.פ) בע"מ
דמ"צ בבנק לאומי לפיתוח התעשייה בע"מ
דח"צ בחב' מרדכי אביב תעשיות בניה בע"מ
חבר ועדת השקעות - קרן השתלמות בנק ישראל
חבר ועדת ביקורת בחב' בנין הספרייה הלאומית (חל"צ)
הרב, סר ישראל ברודי (10 במאי 1895 ניוקאסל - 20 בפברואר 1979) היה הרב הראשי של בריטניה וחבר העמים הבריטי בין השנים 1948–1965.
ישראל ברודי נולד לאהרן ברודי בניוקאסל שעל נהר טיין, באנגליה והתחנך בהתחלה במכללת רד'רפורד בעיר הולדתו.
לאחר מכן למד במכללה יהודית Jews' College ובקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
בהמשך למד בבייליול קולג', אוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1917 התגייס לחיל האוויר המלכותי ושימש כרב צבאי עד סוף מלחמת העולם.
בשנת 1921 עבד בשרותי הרווחה של האיסט אנד הלונדוני עד שנסע לאוסטרליה.
בעת ביקור הרב הראשי של בריטניה, ג'וזף הרץ, באוסטרליה, הוחלט למנות את הרב ברודי לרב הקהילה האורתודוקסית Melbourne Hebrew Congregation במלבורן.
הוא שרת קהילה זו בשנים 1923–1937. באותה תקופה פעל גם במסגרת החוגים הציונים באוסטרליה ונבחר ליושב ראש הראשון של הפדרציה הציונית של אוסטרליה וניו זילנד שקמה בשנת 1927 על מנת לתאם פעילויות המועצות הציוניות הממלכתיות של אוסטרליה בחסות סר ג'ון מונש.
בעת שהותו באוסטרליה היה פעיל הרב ברודי גם בעיתונות היהודית (כחבר במערכת ה-Australian Jewish Herald).
החל משנת 1933 והצטרף לבונים חופשיים בלשכת הדוכס מססקס מס.
48 תחת חסות הלשכה הגדולה של ויקטוריה.
בהמשך הצטרף ל"לשכת המחקר ויקטוריה" מס.218 והיה למגיסטר שלה.
בשנת 1935 עבר לצ'פטר קולינגווד והיה ל-Past Grand Chaplain של הלשכה הגדולה ויקטוריה.
בראש הקהילה של בית הכנסת החדש של מלבורן, ניהל הקמת בית מדרש גדול ליד בית הכנסת.
באפריל 1937 החליט לחזור לאנגליה.
היה רבה של מלבורן באוסטרליה.
אחרי סיום מלחמת העולם השנייה התמנה לרב ראשי לאנגליה, בגיל 53. הוא הקים את ועידת רבני אירופה.
כמו כן עזר ליהודי אירופה להשתקם אחרי מלחמת העולם השנייה.
ביום פרישתו מהרבנות קיבל תואר אבירות כאות הוקרה על עזרתו ליהודי בריטניה; הוא היה הרב הראשון שזכה בכך.
ישראל גור-אריה (אינגרלייב) (8 באוקטובר 1925 - 19 במאי 2014) היה איש שירות הביטחון, דיפלומט בשירות החוץ הישראלי וצייר.
גור אריה נולד בשנת 1925 בעיר אקרמן שבמחוז בסרביה ברומניה (כיום אוקראינה), בנם של הרב הראשי שלמה אינגרלייב והרבנית ציפורה לבית הלוי.
עם עליית הנאצים לשלטון הועסק בעבודות כפייה שבמסגרתן נאלץ לפרק מוקשים שהטילו האמריקאים.
בשנת 1944 הצליח לברוח מרומניה בסירה רעועה והגיע לארץ ישראל.
עם קום מדינת ישראל גויס לצה"ל.
בשנת 1952 עבר לשב"כ ושימש כמנהל המחלקה הצבאית בשב"כ.
משנת 1960 שירת בניו יורק כאחראי על נציגויות השב"כ באמריקה (בין השאר טיפל בפרשת יוסל'ה שוחמכר).
בשנת 1969 נשלח לתפקידו הראשון בשירות החוץ כציר-יועץ בשגרירות ישראל בבואנוס איירס בירת ארגנטינה, ושימש שם כשגריר בפועל עד לחזרתו לישראל ב-1974.
בשנים 1974–1979 שימש כסמנכ"ל למִנהל במשרד החוץ בתחילת 1980 מונה לשגריר ישראל בארגנטינה, אולם מסיבות רפואיות לא יכלה משפחתו לצאת לארגנטינה והוא נותר בישראל כאחראי על ענייני אמריקה הלטינית.
בשנת 1981 מונה לשגריר ישראל במקסיקו.
במהלך שליחותו זו קיבל מידי נשיא מקסיקו את העיטור הגבוה ביותר הניתן לאזרחים זרים.
בין השנים 1983–1987 כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ לענייני אמריקה הלטינית.
עד 1983 השתתף גור אריה במימוש מדיניות של אי-התערבותה של ישראל בבירור גורלם של נעדרי המלחמה המלוכלכת.
בשנת 1987 מונה כשגריר ישראל בקנדה, שם כיהן עד לפרישתו לגמלאות ב-1991.
בשנת 1974 החל גור-אריה לצייר.
הוא הציג מספר תערוכות יחיד בארץ בערים תל אביב, ירושלים ורמת גן וכן במקסיקו ובקנדה.
כמו כן השתתף בתערוכות קבוצתיות בפלורידה, בפנסילבניה ובירושלים.
בשנת 2010 נבחרה עבודתו "Colors in flight" ככרטיס הברכה הרשמי לשנה החדשה אשר נשלח מטעם שגרירויות ישראל ברחבי העולם.
גור-אריה נפטר במאי 2014, בגיל 89. הותיר את אשתו שולמית ובתו שירה ומשפחתה.
ישראל ברנר (4 באוגוסט 1947 - 3 ביולי 2012) היה שופט ומאמן כדוריד ישראלי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הצעיד את הפועל רמת גן ומכבי ארזים רמת גן (כדוריד) לזכייה בגביעי המדינה והפך את קבוצת הפועל אזור לשם דבר בענף הכדוריד.
בשנות ה-80 אימן את הפועל פתח תקווה והוביל אותה לצמרת הליגה, את אס"א תל אביב, ואת מכבי רעננה, שאותה העלה לליגה הראשונה.
במסגרת הקריירה הענפה שלו שימש ברנר כעוזר מאמן נבחרת ישראל, מאמן נבחרת הנוער ומאמן נבחרת האפרוחים.
בסוף שנות ה-80 הקים את ארגון מאמני הכדוריד בישראל והביא מאמני כדוריד מהשורה הראשונה בעולם להשתלמויות והעשרות למאמני הכדוריד בישראל.
בתחילת שנות ה-90 החל לכהן כיו"ר מועדון אס"א תל אביב, תפקיד שמילא בהתנדבות במשך 18 שנים.
כיו"ר אס"א תל אביב, הנהיג את המועדון לזכייה באליפות אחת, ארבעה גביעי המדינה והשתתפויות מוצלחות במפעלים אירופאים.
בעונת 2008/9 שימש מאמן הקבוצה והצעיד אותה לזכייה בגביע המדינה.
כיהן כחבר הנהלת איגוד הכדוריד בישראל וכיו"ר הוועדה המקצועית ובמסגרת פועלו, הביא לקידום שחקנים צעירים, חשיפת הענף ליישובים בפריפריה ויצירת הסכם השידורים הראשון של הליגה בכדוריד בערוץ הספורט.
התגורר ברעננה, היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
ב-3 ביולי 2012 נהרג ישראל ברנר בתאונת דרכים ב"ציר המוות" בפתח תקווה.
הוא נטמן בבית העלמין כפר נחמן שברעננה.
ישראל ברוך (נולד ב-13 באוגוסט 1960) הוא מאמן כדורסל ישראלי המאמן כיום במחלקות הנוער של הפועל עומר הפועל באר שבע.
עלה עם קבוצתו לליגות בכירות יותר, שלוש פעמים ברציפות.
כיום מאמן את קבוצת מכבי דימונה מליגה א'.
בשנת 1995 שימש כעוזר מאמן של פיני גרשון בנבחרת צה"ל בכדורסל, ובמקביל שימש כעוזר מאמן של אלי קנטי במכבי רמת גן.
בעונת שימש כעוזר מאמן של קנטי בגבעת שמואל.
בין השנים 1994–1996 אימן את קבוצת הנוער של הפועל אשכול איתה עלה לליגת הנוער הבכירה דאז (ליגה לאומית), שמה של הקבוצה יצא למרחוק ושחקנים מכל רחבי הדרום הגיעו לשחק בקבוצה.
בין השנים 1998–2001 אימן את הפועל בארי, ובמקביל את קבוצות הנוער של ביתר באר שבע.
בין הישגיו בהפועל בארי – העפלה לליגה הארצית, ובאותן שנים העפיל עם קבוצת הנוער של ביתר באר שבע לליגה הלאומית.
בעונת אימן את קבוצת הבוגרים של ביתר באר שבע.
בעונת היה שותף להקמתה של מחדש הפועל באר שבע, ואימן אותה עד שנת 2007, כשפשטה רגל פעם נוספת.
בעונת שוב היה שותף להקמתה של הקבוצה מחדש, יחד עם כפיר ארזי (א.א.
מאז הוקמה עלתה הקבוצה שלוש ליגות ברציפות, עונה אחר עונה, באימונו של ברוך.
משנת 1995 משמש כמאמן נבחרות ישראל הצעירות.
בשנת 1998 יזם והתחיל את פרויקט הכדורסל בבית הספר מקיף ג' בבאר שבע, ומשמש כמנהל הפרויקט.
בין הישגיו עם נבחרת הנוער של המקיף - העפלה לרבע הגמר ולליגת העל לתיכונים.
בעונת 2020/2021 אימן ברוך את קבוצת הנוער המחוזית של הפועל עומר, תחת חסות של הפועל באר שבע, איתה עלה בסופו של דבר לליגת הנוער ארצית, אך ויתר על המשכת אימונה עקב עומס נסיעות.
נכון לעונת 2021/2022 מאמן ברוך את קבוצת הנוער מחוזית של הפועל באר שבע.
ישראל גוט (1 בנובמבר 1891 - 28 באפריל 1970) היה מייסד קולנוע ציון שהיה בית הראינוע הראשון בירושלים.
בהכשרתו היה פסל ואמן מתכת.
גוט נולד בלבוב שהייתה באותה תקופה בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1 בנובמבר 1891. לאחר סיום לימודיו בבית ספר תיכון בלבוב למד בבית הספר לאומנויות ריימן בברלין, שם פגש את בוריס שץ שחיפש מורים לבית הספר בצלאל שהקים באותם ימים.
ש"ץ, שידע שגוט פעיל באגודות סטודנטים ציונית, שכנע אותו לעלות ארצה ולהקים בבצלאל מחלקה לעבודות מתכת.
ב-1911 הגיע גוט לארץ ישראל ולימד בבצלאל פיסול וריקוע מתכת.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 גורשו מארץ ישראל, שנכללה בתחומי האימפריה העות'מאנית, רוב סגל בית הספר בצלאל משום שהיו בעלי אזרחות רוסית ובית הספר נסגר.
גוט, שהיה בעל אזרחות אוסטרו-הונגרית, הורשה להישאר בירושלים אך נשאר מובטל.
בתחילה מצא עבודות במטה הצבא הגרמני שהוצב בארץ ולאחר מכן קנה את "ראינוע פייג" מהגרמני הטמפלרי סמואל פייג.
גוט שיפץ את הראינוע, ששכן בצריף פח שעמד בשטח כיכר ציון של ימינו, ותיקן את מכונת הסינמטוגרף הישנה שהייתה בו.
בשנותיו הראשונות של הראינוע הוקרן בו רק סרט אחד שהורכב משאריות סרטים ישנים ונערך מדי פעם בצורה שונה על מנת שלא ישעמם את הקהל.
לאחר סיום המלחמה וכיבושה של ירושלים בידי הבריטים, הסב גוט את שם הראינוע ל"ציון" ולאחר מכן צירף אליו שותף בשם יצחק פרץ.
שני השותפים ניהלו יחד את בית הראינוע (שהפך לקולנוע ב-1930) בגלגולים שונים עד סגירתו בשנת 1972. במקומו הוקם בניין בנק הפועלים.
בשנת 1925 היה שותף בייסוד לשכה של הבונים החופשיים בירושלים.
בשנת 1968 הוענק לו אות יקיר ירושלים.
גוט היה נשוי ללאה (לבית נייגר) ונולדו להם שלושה ילדים: אלכס הבכור, רפאל, ורחל (שלה)
ישראל ברדוגו (נולד ב-1 במאי 1984) הוא צלם ישראלי, העוסק בצילום אווירי ודוקומנטרי.
מתעד גם קהילות יהודיות בעולם.
ברדוגו נולד בירושלים, בהמשך עברה משפחתו לשליחות בעיר מגדל העמק.
משפחתו עסקה בתחום הצילום באירופה ואביו עסק בצילום אווירי מבצעי במסגרת שירותו בחיל האוויר הישראלי.
למד במוסדות חב"ד ובישיבות תומכי תמימים בישראל ובניו יורק.
במקביל החל לעבוד עם הצלם האמריקאי סיימון רומאני.
כשחזר לישראל עסק בהקמה של אתרי אינטרנט כאשר הוא משמש להם עורך וצלם ואף פנה ללימודי משפטים - ולאחר סיומם פנה לעסוק בדיני קניין רוחני.
ברדוגו עורך פרויקט ארוך שנים של צילומי אוויר, המתעד את התפתחותה של ישראל.
החל משנת 2015, תצלומי הפרויקט מוצגים במסגרת שיתוף פעולה של ברדוגו עם אתר ynet מדי יום העצמאות.
בפברואר 2021 נהרג בתאונת מסוק הטייס הראשי של הפרויקט, עמוס גבעול.
בין הפרויקטים הבולטים שביצע: תיעוד בניית מגדל החירות בניו יורק, צילום מהאוויר של המונדיאל בברזיל בשנת 2014 וחגיגות החנוכה בבית הלבן בוושינגטון.
תמונה שצילם בביתו של הרב עובדיה יוסף, שבועות ספורים לפני מותו, הפכה שנה לאחר מכן לבול ממלכתי של דואר ישראל.
ב-2005 תיעד את ההתנתקות מגוש קטיף.
ב-2008 נבחר לאחד מחמשת הצלמים הבולטים בישראל של מגזין "דיגיטל ישראל".
ב-2011 החל לפרסם במקור ראשון את הטור המצולם "ברדוגו בדרכים".
ב-2014 זכה בפרס התמונה הטובה ביותר של לע"מ.
את הפרס העניק לו ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ב-2016 הפיק תערוכת צילומים בירושלים.
החל משנת 2014, ברדוגו מצלם את סדרת הספרים ילדים בשליחות, סדרה המתעדת את חיי ילדי השלוחים של חב"ד ברחבי העולם.
הסדרה צולמה בסיביר, טוקיו, בנגקוק, אוסלו, קזבלנקה, ונציה, אסונסיון, ג'קסון הול, אבוג'ה ואף בישראל.
ב-2016 הפיק תערוכת צילומים שהוצגה בירושלים, ובשנת 2018 הוצגו יצירותיו ברחבת הכותל המערבי.
בנובמבר 2017 במסגרת צילומים בניגריה הגיע ברדוגו לכפר בו הכה ארגון הטרור בוקו חראם וסייע לתושבים עם ציוד ותרופות.
ביולי 2018 בעקבות טרור העפיפונים יצא בפרויקט תיעוד היקף השריפות ביישובי עוטף עזה מהאוויר.
בינואר 2022 נבחר ברדוגו על ידי מגזין Forbes כאחד מחמשת הצלמים הישראלים המובילים בשוק הבינלאומי, צלמים אשר מוכרים את יצירותיהם בעשרות אלפי דולרים.
ברדוגו משמש כראש תחום מדיניות באיגוד הצלמים הישראלי, והופיע בדיוני ועדות הכנסת כמשפטן וכנציג היוצרים.
ברדוגו הגיש תביעות רבות כנגד תאגידים ורשויות בטענה שאלו מפרים את זכויות היוצרים שלו וגורמים לו לנזקים.
באוקטובר 2018 זכה ברדוגו ב-50,000 שקלים בתביעה שניהל כנגד "ידיעות ספרים" וכן בצו האוסר על ההוצאה למכור שני ספרים שבהם צילומיו.
בדצמבר 2020 זכה בתביעה מול משרד האנרגיה בסכום של 30,000 ש"ח בגין שימוש בתצלום במצגת ממשלתית.
על פסק דין זה הגיש ברדוגו ערעור בטענה כי הסכום הנפסק נמוך וסכום הפיצוי הוגדל ל-76,000 ש"ח.
בספטמבר 2020 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב כי חברת אדריכלות שפרסמה תצלום של ברדוגו ללא אישורו בתערוכה בינלאומית תפצה אותו ב-65,000 ש"ח.
בספטמבר 2021 זכה ברדוגו בלמעלה מ-100,000 ₪ במסגרת תביעה שניהל מול עיריית חיפה לאחר שזו עשתה שימוש בשני תצלומי אוויר שערכם עשרות אלפי שקלים.
במסגרת התביעה נדחתה הטענה כי ברדוגו היה צריך לבקש אישור מהעירייה כדי לצלם בשטחה.
ברדוגו נשוי בשנית לשירן אוריאל ולו 2 ילדים מהנישואים הראשונים.
הרב ישראל גולדפרב היה חזן ומלחין יהודי גליציאני-אמריקאי.
כמה מיצירותיו הפכו לקלאסיקה של הזמר היהודי הכללי, כמו ניגון "שלום עליכם", ברכות הדלקת נרות חנוכה ועוד.
נולד בעיירה שיניאווה שבגליציה, אוסטריה (כיום פולין), בשנת 1879, ובנעוריו, בשנת 1893, היגר לארצות הברית כרבים אחרים והתיישב בניו יורק.
אחיו היה המוזיקאי והמלחין שמואל אליעזר גולדפרב , ראש המחלקה למוזיקה במשרד החינוך בניו יורק.
למד רבנות בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTSA) וחינוך מוזיקלי באוניברסיטת קולומביה ובבית הספר ג'וליארד.
ב-1902 הוסמך לרבנות, לצד מרדכי קפלן, מייסד תנועת הרקונסטרוקציוניזם.
בשנים 1902–1905 שימש רב וחזן בקהילת סטטן איילנד.
לאחר מכן מונה לחזן ראשי ומנהל בית ספר בקהילת בית ישראל אנשי אמת, ושנה לאחר מכן גם כרב, משרה שאותה החזיק עד לפטירתו.
בין השנים 1920–1942 עבד כמורה למוזיקה ליטורגית בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTSA).
שיטתו בהוראת חזנות אומצה במכון לחזנות בבית המדרש לרבנים באמריקה, בבית הספר לחזנות בישיבה יוניברסיטי ובמוסדות נוספים.
בין היתר היה מורהו הפרטי של אהרן קופלנד, ופרסם חוברות שירים.
בין שיריו המפורסמים הוא הניגון ל-"שלום עליכם", שפורסם ב-Jewish Songster ב-1918. לדברי אליהו שלייפר ב-2006, שיר זה הוא מהפופולריים ביותר מבין זמירות השבת ומושר בכל החוגים ביהדות.
לחנים נודעים נוספים שחיבר הם "יה ריבון עלם", "יפה נוף", "שומר ישראל שמור", "ל"ג בעומר" והנוסח האשכנזי המקובל למנגינת "ברכת הנרות" של הדלקת נרות חנוכה.
ישראל ברמה (20 בנובמבר 1956 – 21 בדצמבר 1984) היה סופר ישראלי שכתב בסגנון הכתיבה זרם התודעה.
ישראל ברמה נולד בפתח תקווה ב-1956, בן לטובה ונחמן ברמה.
בגיל 11 לקה ברמה במחלת ניוון שרירים.
בגיל 17 החל לפרסם סיפורים ומאמרים בכתב העת "עכשיו".
למד ספרות באוניברסיטת בר-אילן והכין עבודת גמר לתואר שני על הסופר והמשורר האמריקאי ויליאם פוקנר.
הוא נפטר ב-21 בדצמבר 1984 ונטמן בבית העלמין סגולה בעיר הולדתו, שאת נופיה האורבניים הרבה לתאר בסיפוריו.
על מצבתו חקוקות מילותיו האחרונות "החיים יפים, מלאים כאב".
ספרו היחיד, "ימים קרועים" (1991), פורסם כשבע שנים אחרי מותו.
כתיבתו הושפעה מזו של אורי ניסן גנסין, והתאפיינה באינטנסיביות של יחסים בין נוף לדמות.
בנובלה "שעה אחרת" המופיעה בספרו, מהדהדת מלחמת יום הכיפורים כטראומת רקע.
סיפוריו מתאפיינים בליריות ותמונתיות לשונית רבה, בדומה לזו של ס.
הסופר אמנון נבות, שהקדים מבוא לספר סיפוריו היחיד, כתב שסיפוריו רוויים ב"עמודים רבים של תיאורי נוף מדהימים ביכולת ההבעה, בעומק ההשגה ובאיכויות הפלאסטיות שלהם".
בחייו קיים מערכות יחסים מצומצמות עם הסופרים א.
יהושע, יצחק אורפז, יורם קניוק ואמנון נבות, אבל ככלל נותר במידה רבה "סופר לסופרים", כלומר מי שהיה מוכר בקרב חוג מצומצם של יודעי דבר ספרותיים.
ברמה כתב ביקורות ספרותיות בודדות שפורסמו בכתב העת "עכשיו".
חומר נוסף מיצירותיו ראה אור בכתב העת "דחק".
הארכיון כולל כתבי יד של סיפוריו וכן מחזות, תרגום ובקורת ספרותית.
ימים קרועים, הוצאת כתר, ירושלים, 1991. בעריכת גבריאל מוקד ויגאל שוורץ, בצירוף מבוא על ישראל ברמה ויצירתו, "על מים נסתרים", מאת אמנון נבות.
איזאיה ישראל ברוסארד הוא שחקן קולנוע אמריקאי.
התפרסם בשל תפקידו כקרטר דייוויס בסרטי האימה "מז"ל טוב" ו-"מז"ל טוב 2" וגם כג'וש סנדרסון בסרט "לכל הנערים שאהבתי".
ברוסארד נולד בגולפפורט, מיסיסיפי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית.
הוריו הם אנג'לה (לבית קלאפ), יועצת קוסמטיקה ב"מרי קיי" ולורנס קלייטון אדמס (1999-1957) שמת כשהיה בן ארבע.
הוא גדל בסוסייר שבמיסיסיפי על ידי אימו ואביו החורג, גיל ברוסארד, מתכנת מחשבים אשר מאוחר יותר אימץ אותו ואת אחותו הגדולה, אוברי.
לו אח-למחצה צעיר מנישואיה השניים של אמו.
ברוסארד למד בבית ספר יסודי ציבורי וקיבל שם מחסה כאשר הוריקן קתרינה פגע במיסיסיפי.
אחרי ההרס של הסופה הוא למד במסגרת חינוך ביתי.
בשנת 2010, עבר ברוסארד ללוס אנג'לס.
ברוסארד החל את הקריירה שלו עם תפקידים קטנים כמו גארט איינביבדר ב"הפוך" וג'וש ב-"The Chaperone".
הוא זכה לשבחים על הופעתו בסרט "בלינג רינג" ב-2013. ב-2015, הוא גילם את דמותו של קרסון טאפט בסרט "Perfect High".
שנה לאחר מכן, ברוסארד גילם את מייק ג'נינגס בסרט "החופשה האחרונה".
ברוסארד כיכב בתור קרטר דייוויס בסרט האימה של כריסטופר ב.
בשנת 2018, ברוסארד כיכב בסרט הנעורים של נטפליקס, "לכל הנערים שאהבתי" בבימויו של סוזן ג'ונסון, בתפקיד ג'וש סנדרסון.
ברוסארד חזר לתפקידו כקרטר דייוויס גם בסרט ההמשך, "מז"ל טוב 2", לצד ג'סיקה רות'.
+שנהסרטתפקידהערות2010הפוךגארט אינבינדר2011הורה מלווהג'וש2013בלינג רינגמארק האל2014להציל את אקוקמרון2015H8RZג'ק סטנטון2016Jack of the Red Heartsרוברט אדמסהחופשה הראשונהמייק "ספייס" ג'נינגס2017מז"ל טובקרטר דייוויסSay You Willבובי נימיץ2018לחיים ולמוותמיילסלכל הנערים שאהבתיג'וש סנדרסון2019מז"ל טוב 2קרטר דייוויס2021Fear of Rain קיילב
+שנהסדרהתפקידהערות2010Romantically Challengedג'סטין תומאס2 פרקים2013ילדי האנרכיהג'ואי נוןפרק: "Sweet and Vaded"2015Perfect Highקרסון טאפטסרט טלוויזיה של Lifetime2016אימת המתים המהלכיםג'יימס מק'אליסטר2 פרקים2019Into the Dark ספנסרפרק: "All That We Destroy"
ישראל (סורל) גולדנשטיין (16 במאי 1952 – 6 ביוני 2018) היה איש ציבור ישראלי, מהמובילים והמייסדים של העיר מעלה אדומים.
כיהן כמנכ"ל הראשון של עיריית מעלה אדומים, ייסד את מוזיאון הצייר משה קסטל ושימש כיו"ר הראשון שלו.
מעוטר עיטור המופת על גבורתו במלחמת יום הכיפורים.
גולדנשטיין נולד ב־16 במאי 1952 בעיירה פלטיצ'ן שברומניה.
בשנת 1958 עלה לישראל עם משפחתו.
המשפחה השתקעה ביפו, וגולדנשטיין התחנך במסגרת חברת הנוער "שלהבת" בקיבוץ עין צורים.
בשירותו הצבאי שירת כקצין נ"מ בגדוד 66. במהלך מלחמת יום הכיפורים הפגין אומץ לב יוצא דופן, כאשר תחת הפגזות כבדות הפעיל לבדו את צריח הנ"מ בתל אביטל במשך ארבעה ימים רצופים והפיל מטוס מיג 21. על מעשיו אלה הוענק לו עיטור המופת.
לאחר שחרורו, למד באוניברסיטה העברית בירושלים בין השנים 1976–1978. במהלך לימודיו נבחר לכהן כיו"ר הסתדרות הסטודנטים וכיו"ר דירקטוריון "אקדמון", החברה הכלכלית של אגודת הסטודנטים.
בשנת 1980 עבר להתגורר עם משפחתו במעלה אדומים.
באותה שנה מונה למזכיר המועצה המקומית ובהמשך למנכ"ל העירייה הראשון של מעלה אדומים, תפקיד בו שירת במשך שמונה עשרה שנים.
בתקופת כהונתו, תחת הנהגת ראשי העיר עמוס טרטמן ובני כשריאל, נטל חלק מרכזי בתכנון העיר, פיתוחה ובניית מוסדות הציבור שבה.
לאחר סיום כהונתו שימש כמנכ"ל החברה הכלכלית לפיתוח מעלה אדומים.
בשנת 1984 יזם את הקמת מוזיאון הצייר משה קסטל בעיר, ופעל יחד עם אלמנת הצייר, בלהה קסטל, להקמת המבנה ולגיבוש תצוגת הקבע שלו.
במהלך חייו הציבוריים נשא בתפקידים מגוונים, ביניהם יו"ר מתנ"ס מעלה אדומים במשך כשלושים שנה, יו"ר הרשות לפיתוח ירושלים (הרל"י) משנת 2005, חבר דירקטוריון גן החיות התנ"כי, הגן הטכנולוגי מלחה, ויו"ר הנהלת חברת "עדן" לפיתוח כלכלי בירושלים.
כיזם, הקים את החברות "מתאם" ו"יודיד הכסף", שעסקו במתן שירותים מוניציפליים.
כמו כן, כיהן כחבר דירקטוריון ויו"ר במספר גופים ציבוריים ועסקיים, בהם החברה הישראלית למדליות ולמטבעות, "נאות קדומים", "רותם פיתוח ותשתיות", "מ.
ביום 7 באוקטובר 1973, במהלך שירותו כקצין נ"מ בתל אביטל, פעל גולדנשטיין באופן עצמאי במשך ארבעה ימים תחת אש כבדה.
במהלך הלחימה הצליח להפיל מטוס מיג 21. על פעולתו קיבל את עיטור המופת, שהוענק לו מאי 1975 על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור.
"ביום 7 באוקטובר 1973 שימש סגן ישראל גולדנשטיין כמפקד צוות נ"מ בתל אביטל.
מאחר שנשאר רק צריח אחד שמיש בצוות ומאחר שהתל עמד תחת הפגזות קשות, השאיר את פקודיו בבונקר, כשהוא עצמו מאייש את הצריח ומפעילו.
כך פעל 4 ימים רצופים, ביזמתו.
באחת מהתקפות המטוסים הפיל מטוס 'מיג 21'.
במעשיו אלה גילה יזמה, אומץ-לב ורוח-התנדבות למופת."
גולדנשטיין היה נשוי למיכל ואב לארבעה.
התגורר במעלה אדומים עד לפטירתו בכ"ג בסיוון ה'תשע"ח, 6 ביוני 2018. נקבר בבית העלמין במישור אדומים.
בשנת 2019, במלאת שנה לפטירתו, מוזיאון משה קסטל במעלה אדומים הקדיש אולם תצוגה על שמו להנצחת פועלו.
ישראל זכרוביץ' ברלין Захарович Берлин; 1886 – אחרי 1920) היה היסטוריון רוסי, עורך שותף ב"יברייסקיה אנציקלופדיה".
בשנת 1902 היה בישיבה בלובביץ'.
לאחר 1917 לקח חלק פעיל בפעילות השלטונות הבולשביקים בפטרוגרד, שסייעו במיוחד לפיתוח עבודה בקרב היהודים.
בשנת 1919 פרסם מונוגרפיה מחקרית על גורל היהודים ברוסיה "גורלו ההיסטורי של העם היהודי בשטח המדינה הרוסית".
ישראל גור אריה (הורודצקי) (5 בפברואר 1900 – 1962) היה אמן ופסל ישראלי, עבד יחד עם אחיו האמן מאיר גור אריה ועם האמן זאב רבן.
ישראל גור אריה (הורודצקי) נולד בבוברויסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), ב-5 בפברואר 1900 ליעקב קופל הורודצקי (פחח-מסגר ממשפחת למדנים חסידי חב"ד) ולאימו לאה (בת למשפחה מיוחסת מקרמנצ'וג, אוקראינה שעבדה כתופרת עבור המעמד הגבוה ברוסיה הלבנה).
אימו הגיעה ממשפחה שנקראה במשך דורות בשם המשפחה העברי "גור אריה", ובשם זה בחרה משפחת הורודצקי לאחר עלייתה לארץ ישראל, שנים לאחר מכן.
גור אריה קיבל חינוך בבית ספר עממי רוסי ובשנת 1913 עלה לארץ עם הוריו, והתקבל מיד עם הגעתו, כתלמיד בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות בו למדו בשנים שונות גם אחיו, מאיר גור אריה, ואחותו שושנה גור אריה.
החל משנת 1917 ולאחר שסיים את "בצלאל" בהצטיינות, המשיך ועבד במוסד בפיתוח עץ, נחושת, אבן, שנהב וטכניקות נוספות, תחת הנהלת פרופ' בוריס שץ.
הכין ויצר כלי קודש שהוזמנו עבור בתי כנסיות בארץ ובארצות הברית.
בנוסף, עבד כפסל וריכז עבודות פיסול אמנותי עבור זאב רבן ומאיר גור-אריה, אחיו.
במהלך השנים יצר עבודות רבות אשר קיימות וממוקמות עד היום ברחבי העיר ירושלים ובהן: סיתות פסלי האריות וריקוע נחושת של 4 מפות שושנת הרוחות שממוקמים במגדל ימק"א בירושלים, סיתות תבליטי אבן של אדם וחווה בגן עדן, ושל קין והבל.
הפסלים ממוקמים בכניסה לבית האומנים שברחוב שמואל הנגיד שבירושלים, ריקוע נחושת על דלתות בית-החולים "ביקור חולים" בירושלים, בהן נראים סמלי 12 השבטים.
העבודה נעשתה יחד עם האומן חביב ששון.
הריקוע נעשה על פי עיצובו של זאב רבן.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, היה בין הראשונים שהתגייסו לגדוד העברי.
בשנת 1920 בקירוב, הפך למנהל עבודה בבית החרושת "זלצמן", מייסודו של אלפרד זלצמן.
מבנה המפעל היה בין הבתים היהודיים הראשונים בשכונת בקעה שבירושלים.
במפעל ייצרו בין השאר כלי מטבח, קופסאות לתרופות עבור הצבא הבריטי, קופסאות התרמה וחלקי חילוף לנשק עבור ההגנה.
גור אריה עסק בין היתר, בתהליך עבודה של הלבנה.
על עבודה זו, נרשם על שמו פטנט בימי מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן התקבל לעבודה ברשות הדואר בסניף המרכזי בירושלים, ועסק בעיקר בפיתוח חותמות ועבודות מכניות.
ובהמשך הפך לפקיד הדואר הראשי בירושלים לעבודות טכניות.
בשנת 1929 בהיותו חבר בהגנה, היה בין המגינים על שכונת תלפיות בירושלים, בשנת 1936 היה בין המגינים על העיר העתיקה, ולפני מלחמת השחרור, הגן על ירושלים החדשה.
לאחר כיבוש הר-ציון, תיקן עבודות אמנותיות שונות שנפגעו כתוצאה מהמלחמה.
הוא נשלח לכך מטעם משרד הדתות.
בין היתר עסק בתיקון פסל בנדיקט הקדוש בכנסיית הדורמיציון, כשהוא נעזר באישור מיוחד וליווי לשם כך.
נפטר באופן פתאומי בשנת 1962, ונקבר בהר המנוחות גבעת שאול שבירושלים.
בשנת 1927 נשא לאישה את שפרה בת זאב מולדבסקי (מחנכת, ילידת יפו), בניו הם זאב גור אריה, ודן גור אריה.
הרב ישראל ברי"ל (ראשי תיבות על שם אביו: בן רבי יהודה לייב; ה'תק"ט – ט"ו בשבט ה'תקס"ח, פברואר 1808) היה רב הונגרי, רבה של וארפלוטה.
נולד בשנת ה'תק"ט בעיר טוול שבהונגריה לרב יהודה ליב.
במשך תקופה ארוכה למד אצל בעל "הנודע ביהודה", הרב יחזקאל לנדא ואף מוזכר בשו"ת של הרב לנדא.
בשנת ה'תקמ"ב מונה לרבה של קהילת וארפלוטה, שבמחוז וספרם.
כיהן ברבנות הקהילה עד לפטירתו.
הרב בריל נפטר בט"ו בשבט ה'תקס"ח, פברואר 1808. אשתו זכתה להאריך ימים עד לפטירתה שלושים שנה מאוחר יותר.
לרב בריל לא היה בן, אך זכה להשיא את בנותיו לרבנים ולאישים ידועים:
בתו הבכורה, חיה שרה (נפטרה בל' באב ה'תקפ"ז, אוגוסט 1827), נישאה לרב חיים קיצה (1772 – ל' בסיוון/א' בתמוז ה'תר"ט, יוני 1849), רבה של אירשה (נתאחד עם הכפר אלברטי, וכיום נקרא אלברטירשה) ובעל הספר אוצר חיים
בתו השנייה נישאה לרב עמרם רוזנבוים
בתו השלישית נישאה לרב ישראל קאהוט, אביו של חנוך יהודה קאהוט, מחבר הספר ערוך השלם וממייסדי בית המדרש לרבנים באמריקה
ישראל חואקין גונזאלס נונייס (בספרדית: Israel Joaquín González Nuñez; נולד ב-16 בפברואר 1975) הוא מאמן כדורסל ספרדי המאמן את אלבה ברלין מהבונדסליגה הגרמנית והיורוליג.
גונזאלס שימש עוזר מאמן בקנטבריה מהליגה הספרדית השנייה בכדורסל ובגראן קנריה מליגת ה-ACB, העליונה במבנה ליגות הכדורסל בספרד, וב-2017 מונה לעוזרו של איטו גארסיה רנסס באלבה ברלין.
ב- הוביל את הקבוצה לגמר היורוקאפ, בו הפסידה לוולנסיה, וב-2020 זכה עימה באליפות גרמניה הראשונה שלה מאז 2009 ובגביע הגרמני הראשון שלה מאז 2016.
ב-2021 מונה למאמן ראשי לאחר שחוזהו של גארסיה לא חודש, ובעונת 2021/22 זכה עם אלבה בדאבל של אליפות וגביע.
ישראל ברודרמן (ה' בניסן תרפ"ז, 7 באפריל 1927 - ט"ו בשבט תשפ"ב, 17 בינואר 2022) היה פרופסור מן המניין לרפואה באוניברסיטת תל אביב ומנהל מחלקת ריאות במרכז רפואי מאיר בכפר סבא.
ברודרמן נולד בעיירה פרצ'ין בהרי הקרפטים, באזור שהיה שייך לצ'כוסלובקיה וכיום שייך לאוקראינה, לרגינה (רלי) לבית שינברון ולאליעזר ברודרמן.
הוא קרוי על שם סבו מצד אביו, ישראל ברודרמן.
היה הבן הבכור במשפחתו והייתה לו אחות צעירה ממנו, יהודית.
בילדותו היה תלמיד טוב וסיים את לימודיו התיכוניים בהצטיינות.
באפריל 1944 גורש עם משפחתו לגטו, ולאחר מספר שבועות הובא לאושוויץ ומשם עבר לבוכנוואלד.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה השתתף בצעדת המוות במחנה טרזין, וב-8 במאי 1945 שוחרר על ידי הצבא האדום.
לאחר המלחמה, ברודרמן ואביו עברו לגור בפראג.