tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן נכנסה ניקול, כלה ביום חתונתה שכל החברות המלוות שלה 'הבריזו' לה, ולפיכך היא צריכה את עזרת הדיירים להתכונן לחופה.
לאחר מכן האח הגדול זייף "הדחת דיירים" בה "הודחה" מיידית יוכי.
לאחר מכן היא שוחחה עם לירון וגיא מחוץ לבית ברחבת האולפן ולאחר מכן חזרה עמם במדרגות לבית ומייד אחר כך ניהלו את אספת הדיירים השבועית בעוד לירון וגיא נוכחים ומנחים את האספה, כשאת התלונות כתבו משפחות הדיירים.
עם זאת, למחרת האח הגדול הציע לאיסקוב לבחור בין אירוע חינה או מגדת עתידות לכלל הדיירים, איסקוב בחר באירוע חינה בשביל חן ושירז.
משימת הבאזר — ביום ה-101, האח הגדול ביקש מהדיירים לדרג את הדיירים שעוסקים בסדר וניקיון הבית לעומת אלו שלא ולנמק את הבחירה (דבר שגרם לוויכוחים קולניים על כל מקום ומקום), לאחר מכן הציג את שקלול התוצאות והודיע לדיירים שכל דייר יקבל סכום כסף אותו יוכל לחלוק עם דייר נוסף.
לאחר מכן האח הציג להם על המסך מספר הטבות שיוכל לקבל הדייר הראשון שילחץ על באזר בצבע כחול שהונח ליד המסך.
ההטבה הראשונה הייתה "תיירות ונופש" (מחירה 500 ש"ח) ותרצה וארז לחצו על הבאזר במשותף.
ההטבה הבאה הייתה "צרכנות" (מחירה 100 ש"ח) ועל הבאזר לחץ יוסי.
ההצעה הבאה הייתה "מסעדות וארוחות (מחירה 300 ש"ח), יובל קנה עבורו ועבור שני.
לאחר מכן שון קנה עבורו ועבור שני משקולות ואביזרי ספורט ("כושר וספורט"), לשימוש יומי בן שעה כל יום (ב-400 ש"ח).
לאחר מכן שירז קנתה (ב-150 ש"ח) "מופעים והצגות", ועל המסך הוקרן האודישן הראשון של ארז מוגרבי עם מלהקת התכנית.
לאחריהם קנתה יוכי את "חזרה לבית הספר" (700 ש"ח, ארז השלים לה 100 ש"ח) והוצעה לה פגישת וידאו עם 'ספיר', מחנכת כיתה א' של בנה "בנו", שעומד להתחיל ללמוד בכיתה א', בפגישה יוכי סיפרה על בנה ועל התרגשותה.
הקטגוריה האחרונה, "מופעים ושירים", עלתה 1,450 ש"ח וכלל הדיירים השתתפו בקנייתה.
מחדר האח יצא הזמר מושיק עפיה ושר את שירו "שובר שתיקה".
התחרות הגדולה — ביום ה-104, הדיירים לבשו בגדי ספורט ממותגים של חברת נייקי ויצאו לחצר, שם הוצבה זירת היאבקויות גדולה.
האח הגדול הודיע לדיירים שהם יתחרו במהלך היום במשימות פיזיות ומנטליות, והמנצח יזכה בחסינות מההדחה הקרובה והגורלית.
המשימה הראשונה הייתה לעמוד ברגליים יחפות על בלוק קרח (אחד לכל דייר) שבתוכו מוקפאת מדליה זהובה, מבלי ליפול.
כל הדיירים שרדו והמשיכו לשלב הבא: לנסות לחלץ את המדליה תוך שימוש בגופם בלבד, כאן כולם נכשלו.
אך אז הציע לדיירים לבחור בדייר אחר ולהאט את קצב ההתקדמות שלו, שון ניצח בסבב וקיבל 10 נקודות.
המשימה הבאה הייתה נהיגה בג'יפ על שלט אליו מחובר בלון, בקדמת הג'יפ הוצמדה סיכה – על כל דייר לפוצץ בלון של דייר אחר.
שירז הגיעה למקום השלישי וזכתה ב-3 נקודות, שון למקום השני וזכה ב-5 נקודות ואיסקוב ניצח וזכה ב-10 נקודות.
המשימה הבאה הייתה החזקת משקולות, בזוגות, במשך כמה שיותר זמן.
יוכי ושירז זכו ב-10 נקודות כל אחת.
בערב הדיירים התחלו למקצה גברים ונשים, במהלכו כל דייר ודיירת לבשו סרבל סקוץ' וניסו לתפוס עם גופם כמה שיותר כדורים.
במשימה הבאה הדיירים היו צריכים לחמוק מכדור מלא במים שהתנודד במטוטלת מעל ראשם, ובחידון טריוויה על ידע כללי ליוכי ואיסקוב (עם בלון מים שיתפוצץ לאחר 3 פסילות), כשתרצה מנחה את השעשועון.
בסבב הגמר התמודדו איסקוב ושון בגרסה המזכירה התאבקויות סומו, בזירה עגולה וחלקלקה.
המתמודד שרוב חלקי גופו יצאו אל מחוץ לקו הסימון האדום ייפסל, למשחק 3 סיבובים.
לאחר המשימה שירז מימשה את זכותה לפגוש את 'פלורה' בגן הקסום, שם התבקשה לבחור האם להתקשר לאביה בשיחת טלפון או לתת לשון להתקשר לאמו.
תחרות הכישרונות הגדולה – ביום ה-106 הדיירים התכוננו לישיבת התקציב האחרונה שלהם, כשהאח הגדול הודיע שהוא נותן תקציב מותרות כהלוואה (פרסומת ממומנת להפניקס), ועל הדיירים לפרוע את החשבון באמצעות הצגת כישרון (שהאח הגדול חושב שיתאים עבורם) ולהופיע בערב כישרונות מיוחד.
משימת הקרב על הגמר — ביום ה-111, הדיירים הנותרים התכנסו בסלון לראיונות עם קווין רובין (מנחה תוכנית הליווי – "אח לילה", ברשת 13), כשהמטרה המוצהרת היא: "לשכנע ולהסביר מדוע דווקא לו/לה מגיע לזכות בפרס הגדול ובגמר", כשקווין שאל שאלות מעוררות מחלוקת ודיון בין הדיירים, וסיים בפרגונים מדייר לדייר.
בערב האח קיים מהדורה כללית ומורחבת של "פודקאסט האח הגדול" בחצר הבית, כשהדיירים מתראיינים בזוגות בשאלות דומות לחלק הראשון של המשימה (על ידי קווין רובין).
לבסוף סיפרו על רגשותיהם לקראת הגמר, כל דייר בנפרד, בחדר האח הגדול.
+ מקרא חסינות לדייר זה מועמדות אוטומטית להדחה, ללא כל הסתמכות על מס' העמדות מסוימות דייר זה יכול להכניס דייר אחר לרשימת ההדחה באופן אוטומטידייר זה גורשדייר זה עזב את הבית
לפני תחילת העונה החדשה של האח הגדול, שודר פרק מיוחד בו דייר העבר, שי חי, חזר וראיין דיירי עבר על השינוי שנגרם להם מהשתתפותם בתוכנית.
בתוכנית השתתפו: ספיר בורגיל, אברהם אקלום, אביבית בר זוהר, אור בן דוד, הדר שירי ונתנאל רודניצקי.
"אח לילה" שודרה אחרי כמעט כל פרקי העונה בתור לייט-נייט.
את התוכנית הנחה קווין רובין, יחד עם ארבעה פאנליסטים אחרים מפאנל המומחים שיצטרפו לקווין, פאנל המומחים כלל את יוצאי העונות הקודמות של התוכנית: שני גולדשטיין (עונה 8), גיא איתן (עונה 13), ישראל אוגלבו (עונה 9) והדר שירי (עונה 14), מדי פעם יצטרפו מודחים מהעונה לאחד הפרקים.
הבוחשת: רומי גיאור (משתתפת עונת ה-VIP הרביעית), "הבוחשת", מנחה את התוכנית ומראיינת כל מיני אנשים הקשורים לדיירים שנמצאים בבית או כוכבי העונות הקודמות כמו שני גולדשטיין וסתיו סטרשקו.
הספא של לירז: לירז עוזרי (אושיית רשת), האחות הדיגיטלית של עונת 2025, מנחה תוכנית ראיונות משלה שמראיינת את המודחים יום לאחר היציאה שלהם מהבית.
הפודקאסט של האח: בדומה לעונה הקודמת, בכל שבוע שניים מדיירי הבית התיישבו מול המיקרופון כדי להעניק הצצה בלעדית לחיים בתוך הבית.
פולואו-רץ: מדי שבוע ליאון רביץ מסכם את מדד העוקבים באינסטגרם של הדיירים.
האחד במאי 1851 הוא ציור שמן מאת הצייר פרנץ קסאבר וינטרהאלטר, חתום ומתוארך לשנת 1851. היצירה צוירה בהזמנתה של המלכה ויקטוריה, והתקבלו בגינה תשלומים מתועדים מ־18 ו־19 ביולי באותה שנה, בסך כולל של 500 לירות שטרלינג.
הציור מתאר את המלכה ויקטוריה כשהיא אוחזת בבנה השלישי, הנסיך ארתור, המוגש לה על ידי סנדקו, הדוכס מוולינגטון.
הדוכס כורע ברך ומגיש לנסיך תיבת תכשיטים, בעוד הילד מושיט לעברו זר של שושנת העמקים.
פרח זה מזוהה כמנחה מסורתית ל־1 במאי, בייחוד בצרפת, כסמל למזל טוב ולבואו של האביב.
מאחורי הדמויות עומד הנסיך אלברט, לבוש במדי פילדמרשל, ועליו תו מסדר גיזת הזהב, סרט וכוכב מסדר הבירית.
ארמון הקריסטל, שאירח את התערוכה הגדולה בהייד פארק, מוצג ברקע התמונה.
בבגדיה של המלכה ניכרים פרטים סמליים וחזותיים רבים: היא חובשת נזר בעל עיצוב של קרני שמש, שיוחס ליצירה של בית ראנדל עבור המלכה אדלייד; עונדת צמיד עשוי שורות פנינים עם מיניאטורה של הנסיך אלברט; וכן את אות Lesser George שעליו תבליט שיצר נתניאל מרצ'נט עבור ג'ורג' הרביעי.
הנסיך ארתור לובש דרָאפֶּרִיה בסגנון קלאסי.
זרי החבצלות, תנוחת הדוכס, ועיצוב הנזר משתלבים יחד באיקונוגרפיה המזכירה סצנות סגידה, ובהן דמויות כורעות או מקבלות את פני דמויות נשגבות.
היצירה נועדה לציין תאריך בעל שלושה מישורים: זהו יום הולדתו הראשון של הנסיך ארתור, יום הולדתו ה־82 של הדוכס מוולינגטון, ויום הפתיחה של התערוכה הגדולה.
המלכה ויקטוריה כתבה ביומנה (21 במאי 1851) כי היוזמה לציור הייתה שלה, אך לדבריה, וינטרהאלטר התקשה להוציא אותה לפועל.
הנסיך אלברט הוא שהעניק לו את רעיון הקומפוזיציה.
הציור כולל אלמנטים שאינם תואמים לעובדות ההיסטוריות.
המתנה שהדוכס העניק לנסיך לא הייתה תיבת תכשיטים אלא גביע זהב וצעצועים.
תיבת התכשיטים שולבה בתמונה על פי הצעת הנסיך אלברט, מטעמים אסתטיים בלבד.
כאשר שלח הנסיך ארתור מכתב לאמו בשנת 1871 וביקש לדעת האם התיבה בציור יועדה להיפתח בהגיעו לגיל עשרים ואחת, השיבה לו המלכה כי אין בכך כל יסוד.
לדבריה, "פאפא היקר ווינטרהאלטר רצו שהציור יציין אירוע, כפי שפטר פאול רובנס ופאולו ורונזה ציירו 'תקופות' בהיסטוריה - בלי תיעוד של עובדה מסוימת".
היא הוסיפה כי הדבר ממחיש עד כמה "שגוי לא לצייר את הדברים כפי שהיו באמת".
וולינגטון, שנודע בניצחונותיו במלחמת חצי האי ובקרב ווטרלו, כיהן מאוחר יותר כראש ממשלה.
עד למועד התערוכה נותר דמות משפיעה ויועץ בלתי רשמי של המלכה.
הוא נפטר בספטמבר של השנה שלאחר מכן.
היצירה הוזמנה על ידי ויקטוריה ובשנת 1863 נתלתה במסדרון הגדול בטירת וינדזור.
הציור נותר באוסף המלכותי עד היום.
האח הגדול עונה 16 היא העונה ה-16 של תוכנית המציאות הישראלית "האח הגדול", והעונה השמינית (כולל עונות ה-VIP) של התוכנית במצטבר שמשודרת ברשת 13. העונה תשודר החל מ-7 במרץ 2026. את העונה תנחה לירון ויצמן.
גיא זו-ארץ שהנחה לצד ויצמן את העונות האחרונות צפוי להיעדר מהנחיית התוכנית בעקבות צילומי הישרדות.
טרם ידוע אם נמצא מחליף לזו-ארץ.
זאת העונה הרגילה מספר שש עשרה במצטבר והעונה השמינית הרגילה ברשת 13. על אף היותה העונה הרגילה השש עשרה שהופקה לתוכנית, היא משווקת בגופי השידור השונים כ"עונה 8", בשל היותה העונה הרגילה השביעית של התוכנית במסגרת הזכיינית "רשת מדיה".
המשפחה עוררה עניין רב, בייחוד מאז שהחלו להתפרסם הרומנים של שלוש האחיות: "ג'יין אייר" מאת שרלוט ברונטה, "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה ו"הדיירת מאחוזת ויילדפל" מאת אן ברונטה.
שני הספרים הראשונים הם מהידועים ברומנים שבספרות האנגלית.
כנהוג באותה תקופה, פרסמו האחיות את ספריהן בשמות בדויים של גברים, כדי להסתיר את זהותן כנשים.
הספרים זכו לתשומת לב מיידית של הציבור, בשל מקוריותם ובשל עוצמת הרגשות שהפגינו.
"ג'יין אייר" היה הראשון שהצליח מאוד, ולאחר שנים הצטרפו גם שני הספרים האחרים לרשימות ההצלחה, על אף שספריהן של שרלוט ואמילי מפורסמים יותר מספריה של אן.
שלוש האחיות ברונטה היו בנותיהם של כומר ממוצא אירי, פטריק ברונטה, ואשתו מריה ברנוול ברונטה.
למשפחת ברונטה היו חמש בנות ובן אחד, והיא השתקעה בכפר האוורת' שבערבות יורקשייר לאחר שהאב קיבל שם משרה של כומר הקהילה.
לאחר זמן קצר נפטרה אם המשפחה, ובעקבותיה הלכו גם שתי הבנות הבוגרות, מריה ואליזבת.
אחותה של האם, אליזבת ברנוול, הגיעה מקורנוול כדי לטפל בארבעת הילדים שנותרו, שרלוט, אמילי, אן, והבן ברנוול.
כל הילדים במשפחת ברונטה זכו לחינוך בבתי ספר שונים וגם בביתם.
פעמים רבות הם נאלצו לשהות לבדם בביתם המבודד, ולהעסיק את עצמם ביצירת עולמות בדויים ובכתיבת סיפורים.
שלוש האחיות הועסקו מדי פעם כמורות ואומנות, ובשלב מסוים אף נסעו שרלוט ואמילי לבריסל כדי לשפר את הצרפתית שלהן וללמוד גרמנית.
הן תכננו לפתוח בית ספר במימון דודתן, אך נאלצו לחזור באמצע לימודיהם לאחר שזו נפטרה.
שרלוט חזרה לבריסל לשנה נוספת, ועל פי מכתביה ניתן להתרשם שהתאהבה באחד המורים בבית הספר, קונסטנטין הגר, שהיה איש בעל תפיסה וניסיון יוצאי דופן.
הוא השפיע רבות על שרלוט, אלא שהיה נשוי, והיא ניתבה את השפעתו עליה לכיוון הספרותי.
בשנת 1845 התאחדה המשפחה שוב, אך הבן ברנוול, ששאיפתו להתפרסם כצייר נכזבה, כבר היה אלכוהוליסט ומכור לסמים.
בשנת 1846 פרסמו האחיות ספר שירה תחת שמות בדויים, שנוצרו מהאות הראשונה של שמותיהן: קורר, אליס ואקטון בל (Curer, Ellis and Acton Bell).
הוצאת הספר עלתה להן 50 לירות שטרלינג, אך הן הצליחו למכור ממנו רק שני עותקים.
שרלוט ניסתה ללא הצלחה לפרסם את ספרה הראשון, "הפרופסור", ואז שלחה במקומו את "ג'יין אייר", שהתבסס רבות על ניסיונותיה בחיים, והצלחתו הייתה מיידית.
זהו ספר עז, פראי ויוצא דופן.
שני הרומנים של אן הושפעו מניסיונה בעבודתה עם ילדי עשירים מפונקים.
ספרה הידוע ביותר, "הדיירת מאחוזת ויילדפל", נחשב לאחד מהרומנים הפמיניסטיים הראשונים.
הוא זכה להצלחה רבה מיד עם הוצאתו לאור, אך באופן מפתיע, לאחר מותה של אן, מנעה אחותה שרלוט את יציאתו המחודשת, משום שסברה שהספר אינו תואם את אופיה העדין של אחותה.
ברנוול, אחיהן, מת בספטמבר 1848. אמילי חלתה בהלווייתו, וניסתה להתגבר על מחלתה ללא עזרת רופאים, אך נפטרה משחפת בדצמבר 1848. זמן קצר לאחר מכן חלתה גם אן, ומתה במאי 1849.
לאחר מות אחיותיה נותרה שרלוט בבית אביה וכתבה שני רומנים נוספים, "שירלי" ו"וילט".
ב-1854 נישאה שרלוט לסגנו של אביה, הכומר בל ניקולס.
במרץ 1855 נפטרה, בעודה בהיריון.
מקומן של האחיות ברונטה בתרבות
ייחודן של האחיות ברונטה כרוך גם בהתבדלותן כקבוצה בביתן.
השפעתן על הספרות קיימת, אך קשה להצביע מפורשות היכן היא מתרחשת.
אצל סופרים כמו תומאס הרדי וג'ורג' אליוט ניתן להבחין בהשפעה של עולם אפלולי ומיוסר.
"ג'יין אייר" ו"אנקת גבהים" הם ספרים שנקראים בשקיקה עד היום.
מאז שנת 1857, עת פרסמה אליזבת' גסקל את ספרה המפורסם: "חייה של שרלוט ברונטה" לא חלפה שנה אחת מבלי שיפורסמו פרטים נוספים על ההופעה בספרות של בנות ברונטה.
החל ממאמרים בעיתונות, ביוגרפיות, סרטים על פי ספריהם, איורים על מגבות מטבח, משחקים ואף רומנים.
ביתם של משפחת ברונטה הפך למקום עלייה לרגל, ואלמנה של שרלוט סיפר על מאות ואלפים שהיו באים כדי לראות את הבית שבו גדלו האחיות המוכשרות.
לעיתים היה האב הכומר נעתר לבקשות המבקרים ומספר על בנותיו.
בשנת 1979 הופק סרט קולנוע בבימויו של אנדרה טשינה ובכיכובה של איזבל אג'אני: "האחיות ברונטה".
בשנת 2022 הופק סרט הקולנוע "אמילי" בבימויה של פרנסס או'קונור.
בשנת 2016, שופץ ושוחזר בית ספר שבו עבדו האחיות כמורות, לאחר מבצע גיוס תרומות שנמשך שמונה שנים.
ספר שירה שהוציאו שלוש האחיות ברונטה בשמות בדויים (1846)
האחיות מגדלנה הוא סרט קולנוע שנכתב ובוים בידי פיטר מולאן והופק בשנת 2002. הסרט מספר את סיפורם של מנזרי מגדלנה באירלנד.
הסרט מתמקד בארבע נערות, כל אחת עם סיפור אישי משלה, אשר הוביל את כולן לאותו גורל:
מרגרט (אן מארי דאפי), נאנסה על ידי בן-דודה ומצאה עצמה אשמה בפרשה.
ברנדט (נורה ג'יין נון), יתומה שפלרטטה עם הבנים וסומנה על ידי מוריה השמרניים.
רוז (דורותי דאפי) וקריספינה (איילין וולש), שתיהן ילדו ילד מחוץ לנישואין, האחת כתוצאה מסקרנות מינית, והשנייה כתוצאה מאונס, ככל הנראה.
כולן נשלחו על ידי האחראים עליהן אל מנזר מגדלנה, שם נועדו לעבודת פרך ככובסות מקומיות, אשר עבודתן הקשה נועדה להבטיח את ניקוי חטאיהן, אך גם נועדו לחיות שם את שארית חייהן.
המנזר מנוהל תחת שליטתן של הנזירות, בראשן האחות הראשית בריג'ט (ג'רלדין מקיואן) אשר שליחותן האלוהית מהווה הצדקה להשפלות בלתי פוסקות במטרה לדכא את נפשן ורצונן של הנערות לחזור אל העולם שבחוץ, בידיעה שסומנו לעד כחוטאות.
עלילתו של הסרט מתרחשת בשנות השישים.
גם ברנדט מנסה לברוח מהמנזר, אך נתפסת ועוברת התעללות על ידי הנזירות, אוגרת את זעמה, מתכנסת בתוך עצמה ומאמצת את שיטת עבודת הפרך של המנזר.
דיכוי רוחן של הנשים במנזר הוא חלק מהשיטה המתמשכת של הנזירות האחראיות.
בעוד הנשים מסתפקות בתנאים מינימליים ובאוכל דל, הנזירות מתפנקות על אוכל משובח אל מול הנשים המורעבות, דרך אשנב שבו הן נראות מדושנות עונג.
בנוסף לעבודת הפרך והתנאים הירודים, עריצותן הישירה של הנזירות היא חלק בלתי נפרד החיים השותפים.
בהגעתן המשותפת של מרגרט, ברנדט ורוז, מציגה האחות ברידג'ט את חוקי המקום, ולאחר מכן עוברת על פני כל אחת מן הנערות כדי לשבור את רוחן, כאשר לרוז היא משנה את השם לפטרישיה (השם בו הובאה לנצרות), מאחר שכבר קיימת במנזר אחת בשם רוז.
בשגרת היומיום הנשים אסורות מלדבר אחת עם השנייה וליצור חברויות, ומי שעוברת על חוקים אלו נענשת בעקבות אי צייתנות.
באחת הסצנות הקשות בסרט הנערות ניצבות עירומות במקלחות, אל מול הנזירות המתבדחות על הפגמים הגופניים שלהן.
בסופו של הסרט כל אחת מארבע הנערות עוזבת את המנזר, בדרך זו או אחרת.
במהלך השהות במנזר מגלה מרגרט כי קריספינה, הסובלת מפיגור קל, מנוצלת מינית על ידי הכומר הראשי של המנזר, האב פיצרוי, ומחליטה להתנקם בו על ידי טמינת סרפד בתוך הכביסה שלו.
במהלך טקס פומבי בעיירה שבסמוך למנזר, אליו מובאות הנערות, הסרפד מתפשט על גופו של הכומר והוא פושט את בגדיו אל מול כל הנוכחים החוזים בגופו הפצוע.
אז מסתבר שהסרפד עבר גם אל ירכיה של קריספינה בעקבות משגל שנערך עם הכומר זמן מה לפני, והיא מתחילה לאבד את העשתונות בנוכחות כל תושבי העיירה (בצעקות האשמה כלפי הכומר "אינך איש האלוהים!").
כתוצאה מכך מחליטה האחות ברידג'ט לשלוח את קריספינה למוסד לחולי נפש.
מרגרט מנסה לבוא להגנתה של קריספינה, אך מתקפלת מול זעמה של האחות ברידג'ט.
בחג המולד השלישי להגעתן, מגיע אחיה הצעיר של מרגרט, עתה בוגר בן שמונה עשרה, עם מכתב אישור מן הכומר של המשפחה על מנת להוציא את אחותו מן המנזר.
ביציאה מן המנזר עוצרת מרגרט את האחות ברידג'ט והארכיבישוף הנוכח בבקשה שתיתן לה לעבור על פניהם.
האחות ברידג'ט בזה לגילוי עזות המצח של מרגרט ואוסרת עליה לצאת מן המנזר עד שתסור מדרכה, אך זו כורעת על ברכיה לתפילה, והנוכחים מוותרים על ההמתנה וממשיכים הלאה.
בשנה הרביעית לשהייתן של השתיים הנותרות, מבקשת רוז מהאחות ברידג'ט רשות לשלוח גלויה ליום הולדתו של בנה, אך האחות העסוקה בלמצוא את המפתח האבוד לכספת של המנזר, פוטרת אותה בבוז בטענה כי אין לה הזכות להיקרא אמא.
רוז מצטרפת בחוסר רצון לחיפושים אחר המפתח, וכאשר היא מוצאת אותו חבוי מתחת לשידת מגירות היא אינה מדווחת על מציאתו.
ברנדט, שכבר אמצה את שיטת המנזר, מתנערת מכל גילוי של נדיבות וטוב לב שהיה בה לפני שהגיעה.
אך כאשר קייטי הקשישה נפטרת היא מחליטה שהיא לא מתכוונת לסיים כמוה.
היא ורוז הן מחליטות לברוח עוד באותו הלילה.
הן מוצאות במשרד את המפתח לדלת הכניסה, וכאשר מגיעה האחות ברידג'ט היא נאבקת בברנדט עד אשר רוז שולפת את המפתח של הכספת, ותאוות הבצע של האחות ברידג'ט מנצחת אותה.
השתיים בורחות מן המנזר ומגיעות אל דבלין, שם הן מוצאות מקלט אצל בת דודתה של ברנדט, ספרית במקצוע.
רוז עובדת לליברפול וברנדט נשארת אצל בת דודתה ומתמקצעת כספרית.
מרגרט מעולם לא נשאה, הפכה להיות מורה ובהמשך לסגנית מנהל בית ספר.
ברנדט פתחה מספרה משל עצמה, נישאה והתגרשה שלוש פעמים.
רוז נישאה והולידה שתי בנות.
נפגשה מחדש עם בנה בשנת 1996, שנתיים לפני מותה.
קריספינה, ששמה האמיתי מחוץ למנזר היה הרייט, נפטרה בביה"ח מאונט ורנון בגיל 24 מאנורקסיה
הסרט מנסה להצביע על השגיאות של הממסד הדתי ועל שיתוף הפעולה של החברה השמרנית, ששתקה ונתנה לאירועים כאלה להתממש בתוך חומות המנזר, בעוד החברה המודרנית ממשיכה הלאה.
האחיות אנדרוז הייתה הלהקה הנשית הקולית המצליחה ביותר בארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה ובשנים שלאחריה.
האחיות שרו בסגנון "הרמוניה צפופה", (close harmony), שבו המרווחים בין הקולות קטנים, כך שהאקורדים הנוצרים עם שילוב הקולות פרושים על המרווח המינימלי האפשרי.
סגנון זה אפיין בדרך כלל את להקות הברברשופ הגבריות.
מעט להקות נשים וגברים התקרבו להצלחה המרשימה לה זכו האחיות אנדרוז בתקופה שבין סוף שנות ה-30 עד לתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, תקופה שבה נתנו את הטון תזמורות ביג בנד וזמרים סולנים.
הסגנון האופטימי שלהן תרם לעידוד המורל בשנות המלחמה, ושיריהן זכו להצלחה עצומה.
השלישייה מכרה למעלה מ-100 מיליון תקליטים, והן זכורות מאותה התקופה לבושות במדי צבא בהשמיען את השיר "Boogie Woogie Bugle Boy" שהפך לסמלן המסחרי.
האחיות אנדרוז נולדו במינסוטה לאב מהגר ממוצא יווני ולאם ממוצא נורווגי.
את אהבתן למוזיקה פיתחו הבנות בבית הוריהן.
בילדותן נהגו השלוש להתאסף סביב הפסנתר המשפחתי ולשיר יחדיו.
הן אהבו לחקות את כוכבי התקופה, ובהן אלה פיצג'רלד.
כשהלהקה הוקמה הייתה פטרישיה (פטי), האחות הצעירה והזמרת המובילה של השלישייה, בת 7 בלבד ובת 12 כשהשלישייה זכתה לראשונה בתחרות לכישרונות צעירים, במיניאפוליס.
היא מתוארת באתר הרשמי של הלהקה כ"בלונדית קולנית" שהנהיגה את השלישייה בקולה הבוטח.
מקסין, האחות האמצעית, מתוארת כ"ברונטית" שייחודה במגוון ווקלי, שיצר אפקטים מעניינים.
האחות המבוגרת, לה וורן, תוארה כ"ג'ינג'ית חזקה ופראית, בעלת חוש הומור ועין אופנתית".
הרפרטואר של האחיות אנדרוז כלל מגוון של סגנונות מסווינג ועד קאנטרי.
הפופולריות הרבה שלהן באה לידי ביטוי לא רק בתעשיית המוזיקה, אלא גם בתוכניות רדיו, בסרטים הוליוודיים, במחזות על בימת ברודוויי וגם בפרסומות.
"ביי מיר ביסט דו שיין"
את צעדיהן הראשונים בקריירה המוזיקלית עשו במחיצת המופע המוזיקלי של לארי ריץ', אליו התלוו ברחבי ארצות הברית.
במקביל הופיעו האחיות בירידים, במופעי וודוויל ובמועדונים.
כל רגע פנוי הן ניצלו לצורך חזרות, כשלעיתים הן מתכוננות להופעה הבאה במושב האחורי של מכונית הביואיק של אביהן.
בשנת 1937, לאחר שש שנים "בדרכים" זכו הבנות להצלחה הראשונה, בעזרת הלהיט ביידיש "ביי מיר ביסט דו שיין", שהוקלט בחברת התקליטים "דקה" ונמכר ב-350 אלף עותקים.
ההצלחה העלתה אותן לדרגת כוכבות והפכה אותן ללהקה הנשית הראשונה אי פעם בארצות הברית שקיבלה "תקליט זהב".
במשך שנים רבות נחשבו האחיות אנדרוז ללהקת הנשים הפופולרית ביותר בכל הזמנים.
השיר "ביי מיר ביסט דו שיין", נכתב ב-1932 עבור אופרטה כושלת ביידיש שכעבור שנה ירדה מהבימה.
את המילים כתב יעקב ג'ייקובס ואת המנגינה המלחין שלום סקונדה.
השניים, יחד עם מפיק ההצגה, ניסו למכור אותה להוליווד אולם לא הצליחו לעניין איש.
לבסוף, בשנת 1937, מכרו סקונדה ויעקב את השיר למוציא לאור תמורת 30 דולר, כשהם מתחלקים בכסף שווה בשווה.
שלושה חודשים לאחר מכן כבר נוגנה ברדיו גרסה חדשה לשיר, באנגלית, של האחות אנדרוז.
מהשיר היידי נותר רק המשפט "ביי מיר ביסט דו שיין".
עד מהרה הפך השיר ללהיט ענק.
הלהקה התפרקה ב-1953 כשפטי, בהשפעת בעלה שהיה גם סוכנה, החליטה לפתוח בקריירה משל עצמה.
שתי אחיותיה קראו לראשונה על ההחלטה של פטי במדור רכילות, וכתוצאה מכך נותק הקשר ביניהן למשך שנתיים.
היחסים הורעו עוד יותר כשפטי תבעה את אחותה לה וורן בדרישה לקבל נתח גדול יותר מעזבון ההורים.
מקסין ולה וורן ניסו להמשיך כדואט ואף זכו לביקורות טובות במהלך סיור בן 10 ימים באוסטרליה אלא שניסיון התאבדות של מקסין, בדצמבר 1954, הפסיק את המשך ההופעות.
השלישייה חזרה להופיע יחדיו ב-1956 לאחר שהאחיות התפייסו ביניהן.
הן חתמו על חוזה הקלטות חדש עם חברת "קפיטול רקורדס" והקליטו 12 תקליטונים במהלך 1959. ב-1962 הן חתמו על חוזה הקלטות חדש, הפעם על הקלטת תקליטים בשיטת הסטריאו.
במרוצת חמש השנים הבאות הקליטו סדרה של אלבומים, שכללו כמה מלהיטיהן הקודמים.
בשנות השישים הן קיימו מסעות הופעות אינטנסיביים במועדוני היוקרה של לאס וגאס, קליפורניה ולונדון.
המסך ירד סופית על הלהקה ב-1967, בשעה שהאחות הבכירה, לה וורן, נפטרה ממחלת הסרטן, שנה לאחר שחלתה.
בתקופת אשפוזה החליפה אותה בלהקה הזמרת ג'ויס דה יונג.
לה וורן הייתה תמיד המפייסת בין האחיות בעתות משבר.
כשנפטרה מקסין לא ראתה עוד טעם בהמשך קיומה של הלהקה ועברה לקריירה חדשה כמורה למשחק, דרמה ופיתוח קול לבני נוער במצוקה.
פטי לעומתה המשיכה בקריירה סוליסטית עד פטירתה.
לאחר מותה של לה וורן התאחדו מקסין ופטי פעם נוספת כדי להקליט ב-1972, ביחד עם הזמרת בט מידלר, גרסת רוק אנד רול ללהיטן Boogie Woogie Bugle Boy, אבל ההופעה המחודשת המשמעותית יותר הייתה במסגרת המחזמר הנוסטלגי על ימי מלחמת העולם השנייה Over Here!
היו אלה ימי התהילה האחרונים של צמד האחיות.
האחיות פיק (ידועות גם בתור: שרונה ודניאלה, שרונה ודניאלה פיק), הן האחיות שרונה פיק ודניאלה פיק, בנותיהם של הזמר והמוזיקאי צביקה פיק והפזמונאית מירית שם-אור, בנות דודות של השחקנית תמר שם אור.
השתיים פעלו כהרכב פופ בשנים 2002–2005.
הסינגל המוכר ביותר שלהן הוא "השיר הזה", שהוציאו ב־2003.
ב־2004 הוציאו מיני-אלבום, גם הוא בשם "השיר הזה".
האלבום נמכר ביותר מ-20,000 עותקים וזכה באלבום זהב.
באמצע 2005 הן פירקו את ההרכב ופנו לקריירות שירה נפרדות.
הסינגל הראשון שהוציאו שרונה ודניאלה היה "זאת אהבה", שהתפרסם בנובמבר 2002. השתיים הקליטו ופרסמו אותו בהצאה עצמית, והוא לא זכה להצלחה.
לאחר מכן חברו האחיות לחברת NMC.
באוקטובר 2003 הוציאו האחיות ב־NMC את הלהיט הראשון שלהן, "השיר הזה".
את הסינגל כתבה להן אמן, מירית שם-אור, הלחינה שרונה והפיק אסף אמדורסקי.
השיר הפך לאחד הלהיטים הבולטים של אותה שנה.
עוד לפני כן הופיעו האחיות יחד בפינת ייעוץ בשם "הפיקסיז" בתוכנית הנוער "אקזיט", אך פרשו ממנה כדי להתרכז בקריירה המוזיקלית שלהן.
בסוף אותה שנה יצא הלהיט השני של האחיות "שוב הגשם", ובמרץ 2004 יצא שוב "זאת אהבה", הפעם כסינגל השלישי מתוך האלבום, וזכה להצלחה.
בתחילת 2004 הוציאו האחיות מיני-אלבום (EP), שכלל את שלושת הסינגלים שלהן ושירים נוספים, שזכו אף הם להצלחה.
כמו כן כלל האלבום גרסת רמיקס של ל"השיר הזה".
האלבום נמכר ביותר מ-20,000 עותקים וזכה בתקליט זהב.
את האלבום כולו כתבה להן אימן, מירית שם-אור, ואת רובו עיבדו האחיות בעצמן, ובעזרתו של אסף אמדורסקי.
ב־2004 חידשו האחיות את השיר "תמיד עולה המנגינה" של להקת חיל האוויר לשיר הנושא של סדרת האנימציה "מ.ק 22", והוא זכה להצלחה רבה.
האחיות הופיעו בהזדמנויות רבות, בין השאר בכפר המוזיקה של קוקה קולה, בפארק רעננה, ובפסטיבלים שונים ברחבי הארץ.
כשנשאלו על סגנון ההופעות שלהן בריאיון שנערך עמן באתר האינטרנט של ב־2004, ענו האחיות שהמופע שלהן משלב "המון תיאטרליות, ריקודים והרבה גלאם רוק, נוצץ וזוהר".
באוקטובר 2004 הוציאו את הסינגל "בייבי" שזכה להצלחה, ושנועד להיכלל באלבומן השני אותו הן הקליטו במקביל אך לא יצא בסוף לאור.
ב־2005 התמודדו בתחרות הקדם אירוויזיון בשיר "הלו הלו" שזכה במקום ה־12. מולן התמודד גם אביהן, צביקה פיק שזכה במקום השלישי.
ב־2005, זמן קצר לאחר תחרות הקדם אירוויזיון, הודיעו האחיות על פירוק הצמד ופנייה לקריירות סולו.
הן טענו כי הפירוק אינו בשל משבר ביחסיהן, אלא בשל "משיכה לכיוונים אמנותיים שונים".
במספר הזדמנויות וראיונות ציינו האחיות כי ברצונן לפצל את דרכן האמנותית, הואיל ושרונה מעוניינת להמשיך בפופ, ואילו דניאלה נמשכת יותר לכיוון הרוק.
הדינמיקה כצמד, והעבודה על מוזיקה
האחיות טענו בראיונות רבים שהן חברות טובות, אך אם לא היו אחיות – סביר להניח שלא היו מתחברות זו לזו, הן בשל הפרשי הגילים, והן בשל ההבדלים באישיות.
את רוב שיריהן כתבה להן אימן, מירית שם-אור, והן שרו אותם יחד, ואף עיבדו את רובם בעצמן.
את רוב שיריהן הלחינה שרונה, שהלחינה שירים גם לאמנים נוספים, ומנגנת בקלידים מגיל צעיר.
שרונה סיפרה בריאיון שהיא נוהגת לעיתים לעבוד הפוך: להלחין מנגינה לשיר, ורק אז לחבר לו מילים, בעזרת אימה.
דניאלה, הנחשבת לרוקיסטית מבין השתיים, סיפרה בראיונות שהיא "שרה עוד לפני שהחלה לדבר", ושחלמה לשיר ולהיות זמרת מגיל צעיר מאוד.
על אף היותן בנותיו של צביקה פיק, אביהן לא התערב ביצירתן כצמד, ולמעשה לא הפיק או עיבד להן שיר, מלבד "מתלבטת" של שרונה, שיצא ב־2007.
"תמיד עולה המנגינה" (2004) - שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה מ.ק.
"הלו הלו" (2005) - השיר שאיתו הן התחרו בתחרות הקדם אירוויזיון באותה השנה.
האחווה הפרה-רפאליטית (או "הפרה-רפאליטים", באנגלית: Pre-Raphaelite Brotherhood או "Pre-Raphaelites") הייתה קבוצה של ציירים, משוררים, מבקרים ופסלים אנגליים, שהוקמה בשנת 1848. מייסדיה היו ויליאם הולמן האנט, ג'ון אוורט מיליי ודנטה גבריאל רוזטי.
אל השלושה הצטרפו ויליאם מייקל רוזטי, ג'יימס קולינסון, פרדריק ג'ורג' סטפנס ותומאס וולנר על-מנת להקים אחווה בעלת שבעה חברים.
האחווה התפרקה רשמית שלוש שנים מאוחר יותר, אך דרכם נמשכה.
המטרה הכללית של האחווה הייתה שינוי שדה האמנות על ידי דחיית הגישות שהיו מקובלות בזמנו באקדמיה המלכותית לאמנויות של אנגליה בפרט ובאמנות העולם המערבי בכלל, גישות שנתפסו על-ידם כבעלות מאפיינים מכניסטיים אשר אומצו לראשונה על ידי אמנים שבאו בעקבות רפאל ומיכלאנג'לו.
מכאן נובע שמם, "הפרה-רפאליטים" ושם סגנונם האמנותי המקובל, "פרה-רפאליטיזם", pre מלשון קדם, קודם, קודם לרפאל.
הציורים הפרה-רפאליטיים מאופיינים בדגש על מימזיס עשיר בפרטים, בצבעים עזים, ובדיוק רב.
הקומפוזיציות בהם נוטות להיות מורכבות.
הם מאוכלסים בסימבוליות רבה, והדימויים המיוצרים מן המיתולוגיה, התאולוגיה והספרות עוסקים לעיתים בנושאים מורבידיים במיוחד.
ביטויים אמנותיים ופואטיים של הפרה-רפאליטים עוררו במשך השנים תרעומת רבה.
האחווה הפרה-רפאליטית הוקמה בבית הוריו של מיליי ברחוב גוור (Gower Street) בלונדון ב-1848. בפגישה הראשונה נכחו מיליי, האנט, ודנטה רוזטי.
השלושה נפגשו קודם לכן במקום שנקרא "המועדון הציקלוגרפי" (Cyclographic Club).
רוזטי היה תלמיד של פורד מדוקס בראון.
שאיפתו של רוזטי הייתה לפתח זיקה בין שירה רומנטית לבין אמנות.
עד הסתיו הצטרפו ארבעת חברי האחווה הנוספים: רוזטי האח, וולנר, קולינסון וסטפנס.
בראון הוזמן להצטרף אך ביקש להישאר עצמאי.
הוא נשאר קרוב לקבוצה ואף כתב במגזין שהוציאו לאור.
ציירים ופסלים צעירים אחרים היו ביחסים קרובים עם חברי האחווה, אך בתחילה שמרו על קיום הקבוצה בסודיות מפני חברי "האקדמיה המלכותית".
ההצהרות הראשוניות של חברי האחווה התמקדו במספר עקרונות לא-דוגמטיים במכוון.
זאת, משום שאיפתם קודם כל ולפני הכול, להדגשת האחריות האישית של אמן בבחירת רעיונותיו הוא ובשיטות התיאור המועדפות עליו.
כמו כן, הושמו דגשים על החשיבות של העלאת רעיונות מקוריים; לימוד הטבע בתשומת-לב רבה ובשקדנות על-מנת בסופו של דבר, להוציא לפועל את אותו ידע; הזדהות עם כל מה שרציני, עמוק, והרחקתו של כל ה"קונבנציונלי", של כל מה שניכרת בו קלות-ראש, וכל מה שיש בו למידה דרך שינון.
הפרה-רפאליטים האמינו שהקומפוזיציות האלגנטיות והתנוחות הקלאסיות שיוצרו מאז רפאל היוו השפעה משחיתה על לימודי האמנות האקדמיים; בכך הם למעשה תקפו את העדפת היופי והחן על פני חקר העובדות והאמיתות של הטבע, כפי שהם תפסו אותם.
הם גרסו שהמסלול הראוי לציירים המודרניים הוא בשיבה אל הכנות והמהימנות של המאסטרים המוקדמים.
בהשפעה מהרומנטיציזם, משנתם הייתה שחופש ואחריות הם שני דברים בלתי נפרדים.
ולמרות זאת, תרבות ימי הביניים ריתקה אותם בצורה יוצאת דופן.
הם האמינו שתקופה זו מכילה יושר רוחני ויצירתי שהלך לאיבוד בעידנים שבאו אחריו.
בניסיון זה להשגת ה"אמיתי" יותר, לפי תפיסתם, הם שמו דגש על מחקר מן הטבע המחפש אחר "פשטות" ואת מה שנתפס על-ידם כנושאים בעלי אופי מוסרי.
לפיכך ובהתאם לזאת, הרבה מיצירותיהם עוסקות בנושאים "כואבים" ואף מורבידיים, שלעיתים מעורבבים במיסטיקה, כיוון שראו באמנות קודם כל עניין רוחני.
האחווה התנגדה להשפעתו הגדולה של סר ג'ושוע ריינולדס, המייסד של "האקדמיה המלכותית לאמנויות" באנגליה, אותו הם כינו "Sir Sloshua" ("סר רישולוע"), בהאמינם שתורתו היא צורה של מנייריזם אקדמי מרושל והתחזות לציור איכותי.
ציור שלעניות דעתם היה פזיז ונמהר שאותו הם כינו Sloshy .
בניגוד לכך, רצו הפרה-רפאליטים לשוב אל ציור עשיר בפרטים, צבעים עזים וקומפוזיציות מורכבות בסגנון "קואטרוצ'נטו" (Quattrocento) של אמנות איטלקית ופלמית (המקיף את סגנונות הציור של ימי הביניים המאוחרים, ושל הרנסאנס המוקדם) בנסיונותיהם להחיות את הצבע המבריק של סגנון זה.
האנט ומיליי פיתחו טכניקת ציור בשכבות דקיקות של פיגמנט, מעל רקע לבן ולח.
הם קיוו שבדרך זו צבעיהם ישיגו שקיפות מעודנת ובהירות גדולה יותר.
דגש זה על ברק הצבע היה בתגובה לשימוש הנפוץ בביטומן על ידי אמנים בריטים כמו ריינולדס, דייוויד וילקי, ואחרים.
ביטומן הפיק אזורים לא יציבים של חשכה בוצית – אפקט שהפרה-רפאליטים תיעבו.
הפרה-רפאליטים נחשבים כתנועת האוונגרד הראשונה באמנות, למרות דחייתם של סטטוס זה משום השמת הדגש שלהם על רעיונות המימזיס ובעקבות אימוץ הקונצפטים העיקריים של ההיסטוריה של הציור כמהותיים למטרת האמנות.
למרות זאת, הפרה-רפאליטיים הגדירו עצמם כתנועה רפורמיסטית, נתנו לאמנותם שם ספציפי ופרסמו מגזין בשם "דה-ג'רם" ([[:en:The Germ (periodical)The|Germ]]) על-מנת לקדם את רעיונותיהם, בין החודשים ינואר ואפריל 1850. המגזין פרסם שירה של האחים רוזטי, של וולנר ושל קולינסון, יחד עם מאמרים על אמנות וספרות שנכתבו על ידי ידידי האחווה ובעלי-בריתה.
המגזין לא הצליח לצבור תנופה והפרויקט הופסק, כאמור, באפריל אותה שנה.
תצוגה של עבודות פרה-רפאליטיות ראשונות התקיימה בשנת 1849. גם "איזבלה" (Isabella ; 1848–1849) של מיליי וגם "ריינזי" (Rienzi ; 1848–1849) של האנט, הוצגו באקדמיה המלכותית.
"ילדותה של הבתולה מריה" (Girlhood of Mary Virgin) של רוזטי הוצג בתצוגה בפינת הייד פארק בלונדון.
רוזטי כתב שיר שמבאר את הסמליות של הציור, בהתאם לניסיונותיו ליצור זיקה בין שירה וציור.
כפי שהוסכם על ידיהם מראש, שבעת חברי האחווה חתמו על עבודותיהם בשמם יחד עם הוספת ראשי התיבות .P.R.B.
עבודות נוספות הוצגו שנה מאוחר יותר.
לאחר תצוגות אלה, מבקרי אמנות של התקופה יצאו במתקפה חריפה על האחווה ויצירות האמנות שהוציאה לפועל.
בשלישי ובשביעי לחודש מאי 1851, פרסם עיתון הטיימס סקירה של התערוכה השנתית של "האקדמיה המלכותית" שהכילה ביקורת חריפה על ציורי הפרה-רפאליטים.
הביקורות היו אנונימיות וביקרו את חברי האחווה על זניחת חוקי הפרספקטיבה והתאורה והאשימו אותם במנייריזם של עידנים קדומים.
התמקדותם בימי-הביניים הותקפה בשל המבט אחורנית, או חוסר ההסתכלות קדימה, ומסירותם הגדולה לפרטים גונתה ככיעור לא נעים לעין.
בביקורת של השביעי למאי נכתב בין היתר:
הציור "ישו בבית הוריו" של מיליי, עורר כעס אצל הסופר צ'ארלס דיקנס, אשר ראה בו חילול קודש.
הוא התייחס אל האחווה בביטול גמור ובלעג מלא הומור וטען שמריה של מיליי מכוערת ביותר.
מיליי דווקא השתמש בגיסתו, מרי הודג'קינסון (Mary Hodgkinson), כמודל למריה בציור זה.
עוד טען דיקנס, שמיליי גרם למשפחה הקדושה להיראות כעניים אלכוהוליסטים המאמצים תנוחות ימיביניימיות:
בהמשך ביקורתו, מביע דיקנס ציניות רבה על כך שציור זה מוצג בשנה השמונים ושבע של התערוכה השנתית של האקדמיה, אבל מודה שמיליי מוכשר באומנותו ושצייר את נסורת העץ בצורה נהדרת.
למרות זאת, הוא מציין שטוב יהיה אם האקדמיה תבין את הסיכון שבשימת כל המשקל רק על הגימור – ישנם גם "טעם" ו"הגינות", טען דיקנס.
כהערה להתנגדותם של הפרה-רפאליטים להשתמש בחוקי הפרספקטיבה, דיקנס ממשיך בלעגו לאחווה וממציא בהומור רב את האחווה "הפרה-ניוטוניאנית" שבה חברים אלה המתנגדים להיותם כבולים לחוקי הכבידה ואת "האחווה הפרה-גלילאואית" של אלה המסרבים להסתובב סביב השמש.
לעומת זאת, האחווה מצאה תמיכה אצל המבקר ג'ון ראסקין שפיאר את המסירות הפרה-רפאליטית לטבע ואת דחייתם של השיטות הקונבנציונליות לבניית קומפוזיציה.
ראסקין, למרות שהתעקש על אי מעורבותו בקבוצה, שלח לעיתון "הטיימס" שני מכתבים להגנתם בגלל מה שראה כביקורת חמורה מדי ושלא במקומה.
במכתב הראשון שפורסם ב-13 במאי, הוא מבקש להגן על הדיוק הפרה-רפאליטי ואומר שהטיפול שלהם בפרספקטיבה ותיאור הפרטים שלהם הוא מצוין ושלא היה באמנות דבר כה שלם כתמונות שלהם מאז אלברכט דירר.
למרות שלא היה לו נוח עם השם "פרה-רפאליטים", ראסקין התנגד לטענה שאמנים אלה מחקים את אמנות העבר, וטען שהם אך ורק מחפשים לשחרר עצמם מהקונבנציות של עשיית ציור אקדמי.
במכתב השני ב-26 במאי, הוא מעלה מספר ביקורות על העבודות אבל כבדיקה יותר רצינית של סגולותיהם וחסרונותיהם.
ראסקין המשיך לתמוך בפרה-רפאליטים גם מבחינה פיננסית וגם בכתביו.
בהרצאה שנשא באדינבורו בשמונה-עשרה בנובמבר 1853 הוא הגן על האחווה ואמר:
לאחר התפרצות המחלוקות קולינסון עזב את האחווה, שמצידה התדיינה בשאלה האם יש להחליפו באמן זה או אחר.
אך לכאורה, חברי האחווה לא הצליחו להגיע להחלטה ומרגע זה והלאה האחווה התפרקה.
למרות זאת, השפעתה המשיכה להיות מורגשת.
אמנים אלה ואחרים שעבדו בסגנון זה, הלכו כעת לפי עקרונות האחווה למרות שלא חתמו יותר על העבודות בראשי התיבות .P.R.B.
דגש על תרבות ימי הביניים היה למעשה מנוגד למספר עקרונות בסיסיים של ריאליזם המדגישים התבוננות "עצמאית" יותר על הטבע.
בשלביה הראשונים, האחווה הפרה-רפאליטית האמינה ששני אינטרסים אלה הם קונסיסטנטיים אחד עם השני.
אך כמה שנים מאוחר יותר התנועה הפרה-רפאליטית התפצלה לשני כיוונים שונים.
הצד הריאליסטי הובל על ידי האנט ומיליי, והצד הימיביניימי הובל על ידי דנטה רוזטי וממשיכי דרכו, אדוארד ברן-ג'ונס וויליאם מוריס.
הפיצול הזה מעולם לא היה אבסולוטי, משום ששני הצדדים צידדו בכך שאמנות היא בסופו של דבר, רוחנית בטבעה ובהעמידם את האידיאליזם שלהם לעומת הריאליזם המטריאליסטי המקושר לגוסטב קורבה והאימפרסיוניסטים.
אמנים שהושפעו מהאחווה כוללים את ג'ון ויליאם ווטרהאוס, גוסטב מורו, אוולין דה מורגן, אוסקר ויילד, הנרי פיץ' רובינסון ורבים אחרים.
פורד מאדוקס בראון המקושר אל האחווה מרגעיה הראשוניים, נחשב כמאמץ של העקרונות הפרה-רפאליטיים.
לאחר 1856, דנטה גבריאל רוזטי הפך לדמות מעוררת השראה של הענף הימיביניימי של התנועה.
הוא השפיע רבות על חברו ויליאם מוריס ואף הצטרף כשותף לחברה שהלה הקים: Morris, Marshall, Faulkner & Co.
מאדוקס בראון וברן-ג'ונס הפכו אף הם לשותפים.
דרך החברה של מוריס, האידיאלים הפרה-רפאליטיים השפיעו על מעצבי פנים ואדריכלים רבים, בעוררם עניין בעיצובים ימיביניימיים.
הדבר הוביל ישירות לתנועת האמנויות והאומנויות בראשות ויליאם מוריס.
ויליאם הולמן האנט לקח חלק בתנועה בעיצוב, דרך חברת "דלה רוביה פוטרי" ([[:en:Della Robbia Pottery|Della Robbia Pottery]]).
כאמור, לאחר 1850, גם האנט וגם מיליי פנו מחיקוי ישיר של אמנות ימי הביניים.
שניהם הדגישו כעת את האספקטים הריאליסטיים והמדעיים של התנועה, למרות שהאנט המשיך לטעון בעד המשמעות הרוחנית של האמנות ובעד רצונו לפייס בין דת ומדע על ידי התבוננות דקדקנית ולימוד של מקומות במצרים וב"ארץ ישראל זאת על-מנת להיות "נאמן" כמה שיכל לציוריו העוסקים בנושאים תנ"כיים.
ההשראה לחלק מציורים אלה באה מלימודי התלמוד שלו, כמו בציורו "השעיר המשתלח לעזאזל" (The Scapegoat) אותו צייר בארץ ישראל.
לעומתו, מיליי נטש את הפרה-רפאליטיזם אחרי 1860, באמצו סגנון תחת השפעתו של סר ג'ושוע ריינולדס.
ויליאם מוריס ואחרים יצאו נגד היפוך עקרונות זה.
התנועה הפרה-רפאליטית השפיעה רבות על עבודתם של אמנים בריטים רבים היישר לתוך המאה העשרים.
מאוחר יותר, דנטה רוזטי נחשב כאמן שהקדים את התנועה הרחבה יותר של הסימבוליזם האירופאי.
למוזיאון וגלריית האמנות של ברמינגהאם יש אוסף מכובד של יצירות מאת ברן-ג'ונס והפרה-רפאליטים, שאחדים טוענים, שהשפיעו על ג'.ר.ר.
טולקין הצעיר, שלאחר מכן ילך ויכתוב את "ההוביט" ואת "שר הטבעות" תחת השפעה שניזונה מן הסצנות המיתולוגיות המתוארות בעבודות אלה.
במאה העשרים, אידיאלים אמנותיים השתנו ואמנות עברה מייצוג המציאות.
העניין בפרה-רפאליטים פחת, אך מאז שנות השבעים ישנה התעניינות מחודשת בתנועה.
"אחוות הרורליסטיים" (Brotherhood of Ruralists) ביססו את מטרותיהם על הפרה-רפאליטיזם וגם ה"סטקיסטיים" (Stuckists) שאבו מהם השראה.
במהלך השנים האחרונות הביקורת הפמיניסטית החלה להתמקד, בין היתר, בדרכי הייצוג של נשים בדימויים הפרה-רפאליטים.
נאמר ונטען שברבים מן הציורים, ייצוג הנשים הוא של אובייקטים מיניים, קורבנות, נשים מסרסות, מכשפות, או שדות.
לדוגמה, על הציור "ליידי לילית" (Lady Lilith''; 1868-1869), של דנטה גבריאל רוזטי, נאמר שהאישה לילית היא מצד אחד מייצגת אובייקט מיני, כאשר שמלתה נראית כעומדת להיות מופשלת ממנה.
אך מצד שני, בנוסף לסמלי המוות והנרקיסיזם, לילית כאן אדישה למבט המציץ, אפופה בסמלי סירוס, מעדיפה להסתכל על עצמה ולשחק באדישות בכוחה במקום להיות כנועה לגבר.
לכן, בין היתר, היא כאן על תקן של מכשפה ומהווה סכנה כאישה.
ביקורות נוספות הובעו על היחס של הציירים הפרה-רפאליטים אל המודליסטיות שציירו.
דנטה גבריאל רוזטי (Dante Gabriel Rossetti; צייר, משורר)
ויליאם הולמן האנט (William Holman Hunt; צייר)
ג'יימס קולינסון (James Collinson; צייר)
תומאס וולנר (Thomas Woolner; פסל, משורר)
פורד מדוקס בראון (Ford Madox Brown; צייר)
אדוארד ברן-ג'ונס (Edward Burne-Jones; צייר)
כריסטינה רוזטי (Christina Rossetti; משוררת)
ויליאם מוריס (William Morris; מעצב, מחבר)
ג'ון ראסקין (John Ruskin; מבקר)
אליזבת סידל (ציירת, משוררת, מודליסטית)
צ'ארלס אלסטון קולינס (Charles Allston Collins; צייר)
ג'יין מוריס (Jane Morris; מודליסטית)
אפי גריי (Effie Gray; מודליסטית)
אנני מילר (Annie Miller; מודליסטית)
הנרי פיץ' רובינסון (Henry Peach Robinson; צלם)
ג'ון ויליאם גודוורד (John William Godward; צייר)
ג'ון ויליאם ווטרהאוס (John William Waterhouse; צייר)
גוסטב מורו (Gustave Moreau; צייר)
אוולין דה מורגן (Evelyn De Morgan; ציירת)
ישנם אוספים גדולים של עבודות פרה-רפאליטיות ב"גלריית טייט" (Tate Gallery), מוזיאון ויקטוריה ואלברט (Victoria and Albert Museum), גלריית האמנות של מנצ'סטר, (Manchester Art Gallery), גלריית "ליידי לוור" (Lady Lever Art Gallery), גלריית ווקר לאמנות בליברפול, ובמוזיאון של ברמינגהאם (Birmingham Museum & Art Gallery).
כמו כן, במוזאון האמנות של דלאוור (The Delaware Art Museum) יש את האוסף הגדול ביותר של יצירות פרה-רפאליטיות, מחוץ לגבולות בריטניה.
אנדרו לויד ובר הוא אספן נלהב של עבודות פרה-רפאליטיות ובשנת 2003 הוצגו שלוש-מאות עבודות מהאוסף שלו בתערוכה גדולה ב"אקדמיה המלכותית" (Royal Academy).
האחיות ברי (לעיתים בארי; באנגלית: The Barry Sisters; ביידיש: שװעסטער באַרי) הוא שם הבמה של קלרה ומיני בייגלמן – אחיות יהודיות-אמריקאיות, שהתפרסמו בשנות ה-40, ה-50 וה-60 כזמרות ג'אז (בעיקר סווינג) ביידיש.
תחילה הופיעו בשם "האחיות בייגלמן", אך עד מהרה שינו את שם הבמה שלהן ל"האחיות ברי".
האחיות ברי הקליטו מאות שירים וביצועים בתשע שפות שונות, אך רוב הרפרטואר שלהן היה שירי יידיש מקוריים וכן עיבודים רבים של שירי יידיש מסורתיים בביצוע סווינגי.
האחיות ברי הופיעו לעיתים קרובות בתוכנית הרדיו "Yiddish Melodies in Swing" (ניגוני יידיש בסווינג).
בשיא הפופולריות שלהן, הופיעו האחיות בתוכניות טלוויזיה מרכזיות כמו אלו של אד סאליבן וג'ק פאר.
ב-1959 נמנו עם האמנים הבודדים שהורשו להופיע מעבר למסך הברזל.
בשנות השישים הופיעו האחיות ברי באולם אהל שם בתל אביב במסגרת תוכנית הבידור של קול ישראל אשר הועברה בשידור ישיר ברדיו.
ב-דצמבר 1981 הגיעה קלרה לסיבוב הופעות בישראל (ידיעה בעיתון דבר, 29.11.1981 באתר JPRESS)
האחיות ברי הקליטו שירים גם יחד עם אמנים אחרים, בהם ברברה סטרייסנד ומוישה אוישר.
האחות ג'קי היא סדרת קומדיה שחורה אמריקאית ששודרה לראשונה ב-8 ביוני 2009 ברשת "שואוטיים".
הסדרה עוסקת בחייה של האחות ג'קי פייטון שעובדת בבית החולים "אול סיינטס" בניו יורק.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות אך איגוד האחיות בניו יורק טען שהסדרה מייצגת בצורה מוטעית את האתיקה המקצועית של האחיות.
פיילוט הסדרה היה המצליח ביותר של רשת "שואוטיים", וזכה לצפייה של כמיליון צופים.
הסדרה שודרה במשך 7 עונות, והפרק האחרון שודר ב-28 ביוני 2015.
פרקים 68–80 העונה האחרונה של הסדרה.
מועמדות לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומית לשנת 2010 (אידי פאלקו)
מועמדות לסדרת הקומדיה או הסדרה המוזיקלית הטובה ביותר לשנת 2010
מועמדות לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומית לשנת 2011 (אידי פאלקו)
מועמדות לסדרה הקומית הטובה ביותר לשנת 2010
זכייה בשחקנית ראשית בסדרה קומית לשנת 2010 (אידי פאלקו)
מועמדות לשחקן האורח הטוב ביותר בסדרה קומית לשנת 2010 (אלי וולך)
מועמדות לבמאי הטוב ביותר בסדרה קומית לשנת 2010 (אלן קולטר)
מועמדות לליהוק הטוב ביותר בסדרה קומית לשנת 2010
מועמדות לצילום הטוב ביותר בסדרה קומית לשנת 2010
הדמות הראשית, ג'קי, מתוארת על ידי הרשת "שואוטיים" כ"חזקת אופי, אחות ניו-יורקית אופיינית המנסה להתמודד עם עבודתה בבית חולים אורבני תוך שמירה על איזון בין העבודה לחייה האישיים", ובנוסף מתארים אותה כחלשת אופי לתרופות שונות שעוזרות לה להעביר את היום.
שאר הדמויות הרשיות כוללות את דר.
אלינור א'והרה רופאה בריטית העובדת בבית החולים וחברתה הטובה ביותר של ג'קי; זואי בארקו, אחות מתלמדת שאפתנית אך חסרת ניסיון; דר.
פיץ' "קופ" קופר, רופא צעיר שלפעמים מתנהג כבעל ניסון ובגרות ולפעמים מתנהג כילד; אדי וולזר, רוקח לשעבר עמו ג'קי מנהלת רומן.
אידי פאלקו – ג'קי פייטון
איב בסט – אלינור א'והרה
מריט ובר – זואי בארקו
פול שולצה – אדי וולזר
דומיניק פומוסה – קווין פייטון
אנה דוויר סמית' – גלוריה אקליטוס
האז סליימן – מוחמד "מומו" דה לא קרוז
פיטר פצינלי – פיץ' "קופ" קופר
כריסטופר אבוט – אנדי סינגר
האחיות צ'ונג (וייטנאמית: Hai Bà Trưng; 12–43 לערך) היו מנהיגות צבאיות, שלחמו באזור וייטנאם כנגד השלטון הסיני במאה הראשונה לספירה.
הן נחשבות גיבורות לאומיות בווייטנאם המודרנית כיוון שהובילו מרד מוצלח נגד שושלת האן הסינית, והשיגו שלטון עצמאי למשך שלוש שנים.
האחות הבכורה צ'ונג צ'ק (Trưng Trắc) והצעירה צ'ונג ני (Trưng Nhị) נולדו בצפון וייטנאם, בכפר קטן בשולי הפריפריה של מחוז מה לין, למשפחה בעלת מסורת צבאית.
אביהן היה ראש המשטרה המחוזית.
הן קיבלו חינוך צבאי מילדות, שכלל לימוד תורות לחימה ותרגול אמנויות לחימה.
מחוז מה לין היה נתון בתקופה זו לשליטת הסינים, והאחיות היו עדות לאורך ילדותן ליחס המשפיל והאכזרי לו זכו המקומיים מצד האצולה הסינית האזורית.
בביקור של ראש משטרה ממחוז שכן פגשה צ'ונג צ'ק את בנו, טי סק (Thi Sách), ובהמשך הם נישאו.
טי סק ניסה להנהיג מרד בסינים, בתגובה ליחסם הנוקשה, אך הוא נכשל והוצא להורג בפומבי.
צ'ונג צ'ק החליטה למלא את מקומו עם אחותה, ולהצית את המרד מחדש.
בעקבות המרד שהובילו האחיות הצליחו התושבים לגרש כוח סיני מקומי בשנת 39 לספירה.
לאחר מכן החלו האחיות להקים צבא גדול, שלפי הגרסה המסורתית היה מורכב מנשים בלבד.
הכוח כבש כ-65 מבצרים וגירש את הסינים מממלכת נאם וייט.
לפי הדיווחים, האחיות בחרו 36 נשים (כולל אמן) והכשירו אותן להיות מפקדות הצבא.
במשך השנתיים הבאות משלו האחיות כמלכות בממלכה, והצליחו להדוף את כל ההתקפות הסיניות עליה.
עם זאת, שלטונן לא ארך ימים.
הסינים גיבשו כוח צבאי רב, והצליחו להביס את הכוחות הווייטנאמיים.
על פי הגרסה המסורתית, אחת הדרכים שבהן הם עשו זאת היא באמצעות כניסתם של חיילים סיניים ערומים לשדה הקרב, דבר שגרם לחיילות צבא האחיות להתבייש ולברוח, והקל על הסינים להשמיד את שאר הכוחות, שכבר היו מוחלשים.
כשהבינו האחיות שלא יוכלו להדוף את הסינים, הן התאבדו בטביעה בנהר, כדי לא ליפול לידי הסינים.
חלק מלוחמיהן המשיכו בקרבות עד תבוסתם, וחלק התאבדו כמוהן.
תאריכי לידתן ומותן של האחיות אינם ברורים, אולם משערים שהן התאבדו בסביבות שנת 43 לספירה.
סיפורן של האחיות מוערך מאוד בווייטנאם, כמנהיגות תנועת המרד הראשון בסינים לאחר 247 שנות שלטון סיני.
מקדשים רבים בווייטנאם מוקדשים להן, ובכל שנה בפברואר מתקיים יום זיכרון לציון מותן.
על שמן נקראים אזור האי בה צ'ונג במחוז האנוי, וכן מספר בתי ספר ורחובות ראשיים בערים הגדולות.
באמנות הן מאוירות ומפוסלות לרוב כשהן רוכבות על פילים במהלך קרב.
סיפורן של האחיות, לצד מספר סיפורים נוספים על לוחמות שנודעו במסורת הווייטנאמית, מצוטטים על ידי היסטוריונים כרמזים לכך שהחברה הווייטנאמית בתקופה זו הייתה מטריארכלית בחלקה, כלומר נשים יכלו לתפוס תפקידי מנהיגות שונים ולא הוצבו בפניהן מכשולים לכך בשל מינן.
Karl Borromäus) הוא מסדר נזירות - אחיות שמקורו בעיר נאנסי בצרפת הנקרא על שם פטרון המסדר מן המאה ה-16, הקדוש קארלו בורומאו.
המסדר קיים עד ימינו כאיגוד של מסדרים שונים במספר מדינות, הפועלים לפי אותו תקנון נזורה.
המסדר צמח ב-1626 על רקע הקונטרה-רפורמציה הקתולית לשם סיוע לחולים בבית החולים (הנקרא כיום) סן-שארל בנאנסי.
בסביבות 1650 נטל הקרדינל קארלו בורומאו חסות על המסדר.
במקביל לטיפול בחולים סיפקו האחיות גם חינוך לילדים, בפרט יתומי המגפות.
על אף שמדובר במנזר קתולי, מבני המסדר מצטיינים בצניעות העיטורים ובארכיטקטורה פשוטה.
בתקופת המהפכה הצרפתית נרדף המסדר אך המשיך בפעילות ועם עליית נפוליאון בונפרטה זכה להכרה רשמית בפעילותו.
בשנת 1859 נקבע תקנון המסדר, המבוסס על התקנון של אוגוסטינוס.
התקנון זכה לאשרור אפיפיורי מאת האפיפיור לאו השלושה-עשר ב-1892. במהלך המאה ה-19 נפתחו תתי-מסדרים רבים של בורומאיות בבוהמיה, מוראביה, אוסטריה, שלזיה, (מחוז המשתרע סביב משולש הגבולות בלגיה-הולנד-גרמניה) ועוד.
הענף הגרמני של המסדר (שמרכזו במדינת סקסוניה-אנהלט) החל לפעול במזרח התיכון ב-1884 במנזר שנפתח באלכסנדריה.
בהמשך נפתחו מנזרים בורומאים בירושלים (מנזר האחיות הבורומאיות; 1886), חיפה (1888), קהיר (1904) ואמאוס ניקופוליס (ליד לטרון).
האחיות וצ'אוסקי הן זוג אחיות, אמריקאיות טרנסג'נדריות.
היו ידועות בתור האחים וצ'אוסקי (Wachowski Brothers), אך לאחר התאמה מגדרית של לאנה, הן שינו גם את שם הצמד ל-The Wachowskis.
שתיהן ידועות בזכות סדרת הסרטים המצליחה שיצרו "מטריקס".
האחיות הן לאנה וצ'אוסקי (לשעבר לורנס "לארי"; נולדה ב-21 ביוני 1965), שהיא במאית הקולנוע הראשונה בהוליווד המזדהה כטרנסג'נדרית ולילי וצ'אוסקי (לשעבר אנדרו פול "אנדי"; נולדה ב-29 בדצמבר 1967).
לילי וצ'אוסקי הודיעה בשנת 2016 שגם היא מזדהה כאישה טרנסג'נדרית.
שתיהן נולדו בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית למשפחה בה האב, רון וצ'אוסקי, היה אתאיסט ממוצא פולני.
האם לין (לבית לאקינביל) הייתה אמריקאית ממשפחה בעלת שורשים בריטיים.
האחיות מגדירות עצמן ללא השתייכות נוצרית ספציפית.
בשנת 1995 השתתפו בכתיבת התסריט לסרט "המתנקשים" בכיכובם של סילבסטר סטאלון ואנטוניו בנדרס.
הסרט הראשון שביימו היה "קשורות" משנת 1996, אך הסרט המצליח ביותר שלהן היה "המטריקס" מ-1999, שהיה הראשון בטרילוגיית מטריקס (שכוללים גם את "מטריקס Reloaded" ו"מטריקס רבולושנס") בכיכובו של קיאנו ריבס כניאו.
הסרט הראשון בסדרה זכה בפרס סאטורן לבמאיות הטובות ביותר.
בעקבות ההצלחה המסחרית של הטרילוגיה הם כתבו והפיקו את סרט הקומיקס "ונדטה" מ-2006. ב-2008 ביימו יחדיו את הסרט "ספיד רייסר" (Speed Racer).
ב-2012 הן ביימו את הסרט "ענן אטלס" בהתבסס על ספרו של דייוויד מיטצ'ל, שזכה לביקורות מעורבות ולהצלחה נאה בקופות.
ב-2015 יצא לאקרנים סרטן "עלייתה של ג'ופיטר", שנקטל על ידי המבקרים.
ביוני אותה שנה יצאה סדרת טלוויזיה ראשונה בהפקתן בשם "סנס8", דרמת מדע בדיוני, ברשת נטפליקס.
לילי התחתנה עם אליסה בלסינגאם בשנת 1991. בשנת 2016 לילי ציינה שיש לה חבר.
בשנת 2019 אמרה כי מיקי ריי מהוני הפך לבן זוגה ועבר לגור איתה.
מהוני הוא פרופסור מן המניין בבית הספר של המכון לאמנות בשיקגו וטרנסג'נדר.
לאנה התחתנה עם תיאה בלום בשנת 1993; הן התגרשו בשנת 2002. לפני הגירושים החלה לאנה לצאת עם קארין ווינסלו; הן התחתנו בשנת 2009. ווינסלו היא חברת הנהלה בסוכנות לדיור ולשירותים חברתיים של שיקגו.
כמי שגדלו עם אב "אתאיסט כבד" ואם "קתולית לשעבר, שהפכה לשמאניסטית", הצמד תיארו עצמן פעם כלא דתיות.
במהלך הפריימריז הנשיאותיים של המפלגה הדמוקרטית בשנת 2016, פרסם האדבוקט הודעת וידאו בה לאנה מסבירה מדוע תתמוך בברני סנדרס.
האחות בטי הוא סרט אמריקאי משנת 2000 בבימויו של ניל לביוט ובכיכובה של רנה זלווגר.
קומדיה שחורה, המתארת את התמוטטות העצבים שחווה מלצרית מקנזס שהייתה עדה לרצח בעלה, וכתוצאה מתחילה לעקוב באובססיביות אחר כוכב אופרת הסבון האהוב עליה.
בסרט משתתפים גם גרג קיניר, מורגן פרימן, וכריס רוק.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן, וזכה בפרס התסריט הטוב ביותר.
בעבור תפקידה בסרט, זכתה זלווגר בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט מוזיקלי או קומדיה.
בטי (רנה זלווגר) היא מלצרית טובת לב מעיר קטנה במדינת קנזס, אשר צופה בדבקות באופרת הסבון "סיבה לאהוב".
היא לא מודעת לכך שבעלה, דל, שעובד כסוכן מכוניות, מנהל רומן עם מזכירתו ומתכנן לעזוב אותה.
היא גם לא מודעת לעובדה שדל מכניס כסף בצד ממכירת סמים.
לאחר שדל מנסה לרמות את צ'ארלי (מורגן פרימן) בעסקת סמים, הלה מופיע בפתח ביתה של בטי יחד עם רוצח שכיר שני, וסלי (כריס רוק), ושניהם מענים את דל עד שהוא מספר להם שהחביא את הסמים בתא המטען של אחד מרכבי סוכנות המכירות.
כשווסלי מחליט לקרקף את דל, וכתוצאה נאלצים השהשניים להורגו, בטי - שהייתה עדה נסתרת לכל זה - נכנסת למצב דיסוציאטיבי, בו היא משוכנעת שהיא דמות מאופרת הסבון - אחות סיעודית בעלת עבר רומנטי עם המנתח שהוא הדמות הרומנטית המובילה בתוכנית.
עוד באותו ערב, עת המשטרה והתקשורת נמצאות בביתה בעניין הרצח, בטי אורזת מזוודה ומתעלמת מהמהומה.
בתחנת המשטרה בודק אותה פסיכיאטר, ומשחרר אותה לשהות בביתה של חברה.
באמצע הלילה, נכנסת בטי למכוניתה ונוסעת משם.
היא ממשיכה לנסוע עד אריזונה, שם היא יושבת בבר ומספרת לברמנית את סיפור חייה - שהוא חייה של הדמות מאופרת הסבון, ולא ההיסטוריה האישית של בטי.
בינתיים, צ'ארלי ווסלי יוצאים בעקבותיה, לאחר שהבינו שכנראה המכונית שהיא נוסעת בו הוא זה עם הסמים.
בזמן החיפוש אחריה, צ'ארלי מתחיל להתאהב בדמות של בטי, כפי שהוא רואה אותה בעיני רוחו - האידיאל של היופי והחן, והפתרון לכל תקוותיו האבודות.בטי מגיעה בינתיים ללוס אנג'לס, ומנסה להתקבל למשרה כאחות, בזמן שהיא מחפשת אחר "ארוסה" האבוד, המנתח.
בהיעדר מסמכים, היא אינה מתקבלת לעבודה כאחות, אז היא מתחילה לעבוד בבית מרקחת של בית החולים, לאחר שהצילה את חייו של קרבן ירי.
בטי מתחבבת על הפציינטים במרכז הרפואי, ואף עוברת להתגורר עם רוזה, מזכירה במשרד עורכי דין אשר מנהלת שורת רומנים כואבים.
רוזה מציעה את עזרתה באיתור המנתח, וכך מגלה ש"דייוויד" הוא בעצם רק דמות טלוויזיונית.
היא מעמתת את בטי עם תגלית זו, ובטי בתורה משוכנעת שרוזה פשוט מקנאת בה, ודוחה מעליה את טענותיה.
עורך הדין אצלו עובדת רוזה מציע להשתתף באירוע צדקה שם ג'ורג' מקורד (גרג קיניר) - השחקן המגלם את דייוויד המנתח - אמור להופיע.
בטי פוגשת שם את ג'ורג', שבתחילה חושב להתעלם מבטי כעוד מעריצה נסחפת, אבל משהו בה מעורר את עניינו, והוא חוזר לדבר עמה.
הוא משתכנע שבטי היא בעצם שחקנית שמנסה להשיג תפקיד באופרת הסבון, אז הוא זורם עם "ההצגה" שהיא נשארת בדמות במשך שעות, ואז מסיע אותה הביתה.
ג'ורג' מתחיל להתאהב בבטי, ומחליט יחד עם מפיק התוכנית ליצור עבורה דמות בסדרה - האחות בטי.
כשבטי מגיעה לסט, ורואה את כל פעולות אחורי-הקלעים, זה משיב אותה בזעזוע להכרה באמצע טייק.
ג'ורג' קורא לה "משוגעת", והיא יוצאת מהסטודיו בתרעומת ובהלה.
בבית, בטי מתכוונת לארוז את דבריה ולחזור לקנזס.
היא מספרת את קורותיה לרוזה, ובדיוק אז מגיעים הרוצחים השכירים.
הם משיבים לעצמם את הסמים מהמכונית, ואז מתלבטים מה לעשות עם שתי הנשים.
בזמן שהם מתלבטים, מגיעים גם השריף והעיתונאי מעירה של בטי, ונהיים גם הם לבני ערובה של הרוצחים.
צ'ארלי - שזו לו הפעם הראשונה שהוא בעצם פוגש את בטי - לוקח אותה לחדר השינה כדי להתוודות על רגשותיו אליה, ומספר לה שהיא האישה האידיאלית בשבילו.
וסלי נשאר בסלון עם בני הערובה, ובעימות שנוצר, השריף יורה בווסלי למוות.
בשלב זה, מתגלה שווסלי היה בעצם בנו של צ'ארלי.
ביגונו, צ'ארלי מחליט שהוא מעדיף למות מאשר להעצר, ובמקום לרצוח את בטי, הוא יוצא אל מול כוחות המשטרה שהגיעו בינתיים והחלו לירות עליו מבחוץ, והוא נהרג.
לאחר שהתקשורת מהללת את בטי כגיבורת המאורעות, ג'ורג' מציע לה תפקיד קבוע באופרת הסבון, למען הרייטינג.
בטי היא להיט גדול, ומשתתפת בתוכנית כשלושה חודשים - מספיק זמן כדי לחסוך ללמוד בבית ספר לאחיות.
בדיוק כשהקרדיטים עולים למסך, הקהל לומד שהיא סיימה את לימודיה ויצאה לטיול חלומותיה באיטליה.
רנה זלווגר - בטי סייזמור
גרג קיניר - ג'ורג' מקורד (ד"ר דייוויד ראבל)
אהרון אקהרט - דל סייזמור
פרואיט טיילור וינס - שריף אלדון באלארד
טיה טקסדה - רוזה הרננדז
אליסון ג'אני - לילה ברנץ'
אליזבת מיטשל - קלואי ג'נסן
האחות בטי זכה לביקורות חיוביות ממבקרים, ויש לו רייטינג של 84% באתר Rotten Tomatoes.
הסרט יצא לאקרנים במקום מספר 2 בקופות, עם הכנסות של 7.1 מיליון דולר בסוף שבוע הפתיחה.
פרסי הקומדיה האמריקאים (American Comedy Awards): השחקנית המצחיקה ביותר (רנה זלווגר)
פרסי Black Reel: השחקן הטוב ביותר (מורגן פרימן); שחקן המשנה הטוב ביותר (כריס רוק)
פרסי הקולנוע העצמאי הבריטיים: הסרט הזר הטוב ביותר - אנגלית
פסטיבל הקולנוע בקאן: התסריט הטוב ביותר
פרסי אדגר אלן פו: הסרט הטוב ביותר
פרס גלובוס הזהב: השחקנית הטובה ביותר בסרט קומדיה (רנה זלווגר)
פרסי Image: שחקן המשנה המצטיין בסרט קולנוע (מורגן פרימן)
מבקרי הסרטים בלונדון: שחקנית השנה (רנה זלווגר)
פרסי Satellite: השחקנית הטובה ביותר (רנה זלווגר); סרט הקומדיה הטוב ביותר; שחקן המשנה הטוב ביותר (מורגן פרימן)
האחיות מיראבל (בספרדית: Las Hermanas Mirabal) הן ארבע אחיות מהרפובליקה הדומיניקנית שהתנגדו באופן פעיל ומתמשך למשטר הדיקטטורי של רפאל טרוחיו, והיו מעורבות בפעילויות חשאיות נגד משטרו.
שלוש מהאחיות נרצחו ב-25 בנובמבר 1960. רציחתן הפכה את האחיות מיראבל ל"סמלים של התנגדות עממית ופמיניסטית".
ב-1999 זכו האחיות להכרה על ידי אספת ארגון האומות המאוחדות, שהכריעה כי תאריך הוצאתן להורג, 25 בנובמבר, יוכרז כיום המאבק הבינלאומי למניעת אלימות נגד נשים כאות הערכה לפועלן.
משפחת מיראבל הייתה משפחה של חקלאים מאזור מרכז סיבאו שברפובליקה הדומיניקנית.
בנות המשפחה גדלו בסביבה של מעמד הביניים ברפובליקה הדומיניקנית.
דדה מעולם לא הלכה ללמוד בקולג' כפי שאחיותיה עשו, אלא עבדה כעקרת בית בסיוע למשפחתה בעבודת השדה וברעיית הבקר המשפחתי (עובדה שתציל את חייה בעתיד, ותגרום לה להפוך לאחות היחידה ששרדה ממשפחת מיראבל).