tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההתכנסות היא תגובה רגשית טבעית לבריחה ממקור סכנה ומציאת מקום מבטחים.
האינדיבידואל הסכיזואידי דואג אם כן להימנע מסכנה ולהגיע למקום בטוח.
המשמעות של תכונה זו היא ניתוק מהעולם החיצוני.
צדה השני של האינטרוברסיה היא המופנמות.
בעוד שישנם הרבה אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית המציגים מופנמות (ביישנות, אי רצון, או הימנעות מהעולם החיצוני ומיחסים בינאישיים), מופנמות זו מגדירה מאפיינת רק חלק מהם שכן כאמור, רבים מהם חברותיים ומתקשרים והם למעשה סכיזואידים חשאיים.
הסכיזואידים החשאיים יכולהים להתפס כזמינים ומתעניינים באינטראקציות בינאישיות אך בפועל הם מנותקים רגשית ומקיימים מרחב ביטחון פנימי.
מאחר שחלק מהסכיזואידים מקיימים מופנמות שאינה גלויה, תצפית התנהגותית על המטופל לא תחשוף את עולמו הפנימי ולכן זהו לא מאפיין אמין לאבחון.
גאנטריפ מגדיר נרקיסיזם כ"מאפיין העולה מתוך החיים הפנימיים של החיים הסכיזואידים.
מושאי אהבתו פנימיים ונמצאים בתוכו והוא מזדהה איתם בחוזקה.
השאלה היא האם החיים הפנימיים האינטנסיביים של הסכיזואידים נובעים מתשוקה ורעב להתאחד עם אובייקטים חיצוניים או עקב נסיגה מן החוץ אל עולם פנימי בטוח יותר לכאורה".
נרקיסיזם הוא מאפיין שעולה החוצה מהחיים הפנימיים שהאדם עם ההפרעה חי בהם.
אהבתו לאובייקטים כולה בתוכו, יתרה מכך, הוא מזוהה עמם במידה כה רבה עד כי הליבידו הקשור בהם נראה כהוא עצמו.
הצורך בקשר הוא מניע רב עוצמה אצל סכיזואיד כפי שהוא אצל כל אדם.
למרות זאת, מכיוון שאהבת האובייקטים של האדם עם הפרעת אישיות סכיזואידית היא פנימית, הוא או היא מוצאים ביטחון מבלי ליצור קשר וחיבור עם אובייקטים בעולם האמיתי.
רובם המכריע של הסכיזואידים מציגים יכולת כבירה של דיות עצמית יכולת לפעול לבד ולנהל את חייהם באופן עצמאי ואוטונומי.
גאנטריפ כותב: "האינטרובקסיבי הנרקיסיסטי הזה המספיק לעצמו, נעדר יחסים אישיים בעולם החיצון בעוד שכל היחסים הרגשיים שלו נישאים על עולמו הפנימי, זה שומר כנגד חרדה הפורצת החוצה בהתמודדות עם אנשים אמיתיים".
ככל שהסכיזואיד יכול להסתמך על עצמו, כך הוא פחות נאלץ להסתמך על אחרים ולהיחשף לסכנות פוטנציאליות וחרדות הקשורות בתלות, או גרוע מכך, בחוסר עצמאות.
גאנטריפ טוען: "תחושת עליונות קשורה באופן טבעי לדיות העצמית.
מרגע שאין צורך באנשים אחרים, הם הופכים בעיני הסכיזואידי למיותרים.
פעמים רבות הסכיזואידים שרויים בתחושה שהם שונים מאנשים אחרים".
לתחושת העליונות של הסכיזואיד אין קשר עם הגרנדוזיות העצמית של ההפרעה הנרקיסיסטית.
זה לא מוצא ביטוי אצל אדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית דרך הצורך להפחית ערך או להשמיד אחרים הנתפסים כמתקיפים, מבקרים, מאשימים או משפילים.
סוג זה של עליונות תואר על ידי אדם צעיר החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית כך: "אם אני עליון על אחרים, אם אני מעליהם, אז אני לא צריך אותם.
כאשר אני אומר שאני מעל אחרים, זה לא במובן שאני חש טוב מהם, הכוונה היא שאני במרחק מהם, מרחק בטוח."
גאנטריפ ראה חוסר רגש בסיטואציות חיצוניות כחלק בלתי נפרד מההפרעה.
בכלל הכיתור העצמי שקיים אצל הסכיזואידים, יש צורך ביצירת עצמי מכיל ועצמי שניתן לסמוך עליו נוצרת הפרעה בלתי נמנעת בתשוקה וביכולת לחוש בחוויות של אחרים ולהיות אמפתי ורגיש.
החוויה הסובייקטיבית היא של חוסר רגש.
אצל חלק מהסכיזואידים חוסר הרגש עשוי להיראות כחוסר רגישות שברמותיו הקיצוניות נראה כמו ציניות, קשיחות (נוקשות) ואפילו אכזריות.
המטופל נראה כבלתי מודע לכך שהערותיו או פעולותיו משפיעות ופוגעות באנשים אחרים.
אך לרוב חוסר הרגש מתגלה בתוך המטופל כמבוכה האמיתית, כתחושה שמשהו חסר בחיי הרגש שלו.
גאנטריפ מסביר: "בדידות היא תוצאה שאין מנוס ממנה מהאינטרוברסיה הסכיזואידית ומביטול היחסים החיצוניים.
זה נחשף בכמיהה עזה לחברות ואהבה הפורצת שוב ושוב.
בדידות באמצע המון זו החוויה של הסכיזואיד המתנתק ממערכות יחסים.
זו חוויה של הסכיזואיד שלעיתים קרובות נעלמת לצופה.
בניגוד לקריקטורה המוכרת של הסכיזואיד הבלתי מודאג מאחרים וקר, רוב הסכיזואידים שהפכו למטופלים הביעו בכמה נקודות בטיפול שלהם את כמיהתם לחברות ולאהבה.
זהו לא הסכיזואיד כפי שהוא מתואר ב-DSM.
כזו כמיהה אינה פורצת את חיי הפנטזיה של הסכיזואיד וייתכן שהמטפל לא ייחשף אליה כלל במהלך הטיפול.
אם כמיהה היא בהווה המיידי, קרוב לוודאי שבכל זאת מדובר בהפרעת אישיות הימנעותית.
יש טווח צר מאוד של סכיזואידים שלהם התקווה לחברות היא כה מינימלית עד שהיא כמעט נעלמת.
לכן, הכמיהה לקרבה וקשר כמעט בלתי ניתנת להגדרה על ידי הסכיזואיד עצמו.
סכיזואידים אלה לא יהפכו למטופלים.
הסכיזואיד שמגיע לטיפול עושה זאת בדרך כלל משני מניעים: בדידות וכמיהה.
המטופל החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית עדיין מאמין שסוג מסוים של קשר ומגע הם אפשריים ומטופלים אלה מתאימים מאוד לטיפול פסיכותרפי."
גאנטריפ מתאר דה-פרסונליזציה כאובדן תחושה של זהות ואינדיבידואליות.
דה-פרסונליזציה היא הגנה שיוצרת נתק או הפרדה.
הסכיזואיד מתאר זאת לעיתים קרובות ככיוונון החוצה, או ככיבוי, או כמו חוויה של הפרדה בין המתבונן לבין החלק המשתתף בתהליך.
זה נחווה על ידי אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית החשים שהחרדות עומדות להכריעם.
זו צורך קיצונית יותר של תופעת אובדן הרגש שתורה קודם לכן.
אובדת הרגש הוא מצב כרוני יותר.
דה-פרסונליזציה היא הגנה חריפה כנגד חוויה מיידית יותר של התגברות חרדה או תחושת סכנה.
גאנטריפ מגדיר תסוגה כייצוג/סימול לעובדה שאדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית חש מוכרע על ידי העולם החיצון והוא במנוסה אחורנית לקרקע יציבה, מטאפורית לרחם אימו.
תהליך כזה כולל שני מנגנונים שונים: כלפי פנים ולאחור.
רגרסיה כלפני פנים מדברת על גודל התלות (הביטחון והאמון) ועל צורות ראשוניות של פנטזיה של הכלת עצמי.
רגרסיה לאחור אל הביטחון של הרחם זו תופעה סכיזואידית ייחודית ומציגה את הצורה העזה ביותר של הגנת הנסיגה במאמץ למצוא ביטחון להימנע מהרס על ידי המציאות החיצונית.
"התופעה הסכיזואידית, יחסי אובייקט והעצמי" (1992).
"התאוריה הפסיכואנליטית, טיפול והעצמי: מדריך בסיסי לאישיות האנושית של פרויד, אריקסון, קליין, סוליוואן, פיירבאירן, הארטמן, ג'ייקובסון, וויניקוט" (1985).
"מבנים אישותיים ואינטראקציות אנושיות" (1995).
"פסיכולוגיה לכוהנים ולעובדים סוציאליים" (1949).
הארי הפל הוא שחקן ומוזיקאי אנגלי.
הפל נולד בסנדרלנד שבאנגליה בשם דייוויד הפל.
ב-2006 סיים את לימודיו באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
באותה שנה הופיע בהופעת בכורה במחזה "אלסקה" בתיאטרון רויאל קורט לצדם של רייף ספול וכריסטין בוטומלי.
בהמשך הופיע במחזה "שמש בוגדנית" לצדם של קירן היינדס, רורי קיניר ומישל דוקרי שהועלה בתיאטרון המלכותי הלאומי.
ביוני 2009 שיחק הפל במחזמר "Been So Long" מאת צ'ה ווקר עם מוזיקה מאת ארתור דארוויל בתיאטרון יאנג ויק.
הפל הופיע על בימות התיאטרון ברחבי הממלכה המאוחדת בהם תיאטרון יאנג ויק, תיאטרון לייב, ניוקאסל, תיאטרון טראוורס, תיאטרון בוש, תיאטרון רויאל קורט, Menier Chocolate Factory, שייקספיר גלוב והתיאטרון המלכותי הלאומי.
בטלוויזיה שיחק הפל בסדרות של ה-BBC "המפקח ג'ורג' ג'נטלי", "הנוכלים", "הולבי סיטי" ובתפקיד ראשי בסדרה הקומית "בן לוקח בת".
עוד הופיע בסדרה "עברייני על" של ערוץ E4.
"הארי" הנרי תאקר בֶּרְלי היה מלחין מעבד וזמר אפרו-אמריקאי, שנודע בקול הבריטון שלו.
ברלי, המלחין השחור הראשון שמילא תפקיד חשוב בפיתוח מוזיקה אמריקאית אופיינית, יצר מוזיקה שחורה זמינה לאמנים בעלי הכשרה קלאסית, הן בכך שהציג לפניהם ספיריטואלז והן בעיבודם לצורה קלאסית יותר.
הנרי תאקר ברלי נולד באירי, פנסילבניה, ב-1866 להנרי תאקר ואליזבת ברלי.
סבו, המילטון ווטרס, זכה בשחרור מעבדות במחוז סומרסט מרילנד, אחרי שפדה ב-$55 את אמו ואת עצמו (50 תמורתו ו-5 תמורת אמו) בשנת 1832 וקיבל כתב שחרור בשנת 1835. הם נסעו לאית'קה (ניו יורק), שם חיו שניים מאחיו למחצה של ווטרס.
אחרי מות אמו, נשא ווטרס לאישה את לוסינדה דנקנסון.
אביו של ברלי, הנרי תאקר ברלי הראשון, ששירת בצי במלחמת האזרחים, היה המושבע השחור הראשון במחוז אירי בשנת 1871. אחרי מות אביו ב-1873, נישאה אמו בשנית ב-1875. בעלה השני, ג'ון אלמנדורף, היה גם הוא ותיק הצי של צפון ארצות הברית.
סבו של ברלי, שנודע ב"קולו המלודי באופן יוצא מגדר הרגיל", לימד את ברלי הצעיר ואת אחיו רג'ינלד ספיריטואלז מסורתיים ושירי עבדים.
ברלי עזר בפרנסת משפחתו בעבודות מזדמנות שונות: הדלקת פנסי גז, מכירת עיתונים ושליחויות בבית דפוס, עבודה כרכב וכדייל בספינות קיטור על ימת אירי.
כמו כן למד ראיית חשבון במכללת קלארק לעסקים במקביל ללימודיו בתיכון.
אמו עבדה מדי פעם בשירות בתו של המעסיק של ברלי האב, כשזו קיימה ערביות מוזיקליות בביתה.
ברלי עבד כשוער כשמוזיקאים ידועי שם הופיעו בערביות אלה, בהם הפסנתרנית הוונצואלית טרזה קארפיו והטנור האיטלקי איטאלו קמפאניני.
ברלי למד פיתוח קול אצל ג'ורג' בריירלי, ובשנות לימודיו בתיכון ואחריהן עשה לו שם כאחד הזמרים הקלאסיים המוכשרים ביותר באירי.
כמה כנסיות ובי כנסת אחד באירי שכרו את שירותיו כסולן, והוא שר גם כסולן בהרבה אירועים קהילתיים ועירוניים.
בקונסרבטוריון הלאומי, קשר עם דבוז'אק
ברלי התקבל במלגה לקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה היוקרתי בניו יורק בגיל 26. הוא השיג את המלגה בעזרת פרנסס מקדואל, אמו של המלחין אדוארד מקדואל, ובהמשך ניגן בקונטרבס בתזמורת הקונסרבטוריון.
בתחילה דחתה הנהלת הקונסרבטוריון את בקשתו של ברלי להתקבל ללימודים, בטענה שציוניו נמוכים, עמדה הגב' מקדואל, (הממונה על הרישום), על כך שינסה לגשת שוב לבחינת הכניסה, והפעם קיבל את המלגה.
לפרנסתו בתקופ ת הלימודים, עבד ברלי אצל הגב' מקדואל כאיש תחזוקה.
על פי השמועה, נהג ברלי, שעשה לו שם עולמי בשנים הבאות בקול הבריטון המעולה שלו, לשיר ספיריטואלז בזמן שניקה את חדרי הקונסרבטוריון, ושירתו משכה את תשומת לבו של מנהל המוסד, המלחיון הצ'כי אנטונין דבוז'אק, שביקש מברלי לשיר לפניו.
ברלי אמר: "שרתי לו את שירי השחורים שלנו לעיתים קרובות מאוד, ולפני שכתב את הנושאים שלו, התמלא ברוח הספיריטואלז הישנים." דבוז'אק אמר: "במלודיות של אנשיה השחורים של אמריקה גיליתי את כל הדרוש לאסכולה גדולה ואצילה של מוזיקה."
ממה שכינה "מלודיות של שחורים" ומוזיקה של אמריקאים ילידים, לקח דבוז'אק את הסולם הפנטטוני, המופיע בכמה מקומות בסימפוניה התשיעית, "מן העולם החדש", ובראשית כל פרק של רביעיית המיתרים "האמריקאית" שלו.
בסימפוניה, נושא לחליל דומה לספיריטואל "Swing Low, Sweet Chariot", שייתכן מאוד שהיה בין אלה שברלי שר לדבוז'אק.
ב-1922 כתב תלמיד אחר של דבוז'אק, ויליאם ארמס פישר את השיר דמוי-הספיריטואל "Goin' Home", המבוסס על נעימה לקרן אנגלית מתוך הפרק השני (לארגו) של הסימפוניה.
אין כל ראיה לכך, שהשיר היה קיים לפני 1922, או שהמלודיה קדמה לסימפוניה (1893), אף כי שתי ההנחות הוזמו.
בשנת 1893 עזר ברלי לדבוז'אק להעתיק תפקידי תווים לנגני הסימפוניה.
בשנה שלאחריה, השתתף ברלי בביצוע העיבוד של דבוז'אק לקלאסיקה של בן פנסילבניה סטיבן ק.
הוא סיים את לימודיו ב-1896.
ברלי החל את קריירת השירה שלו כבריטון ברביעייה המשפחתית שלו.
עד שעזב את אירי בינואר 1892, הופיע ברלי בשירה עם טובי הזמרים של העיר באירועים עירוניים ובמפגשי כנסייה.
בשלהי קיץ 1892, הופיע ברלי בנורת' האדסון שבאדירונדאקס, מדינת ניו יורק, כסולן ראשון במעלה ב"בית ספר קיץ לפועלים נוצרים".
תשעה חודשים אחרי הגיעו לניו יורק, הופע ברלי בשני קונצרטים של הכנסייה המטרופוליטנית בוושינגטון הבירה,
ב-1894 היה לסולן בכנסייה האפיסקופאלית סנט ג'ורג' במנהטן.
היו בקהילה מי שהתנגדו להעסקת ברלי מחמת גזעו, בכנסייה שכל באיה לבנים, בתקופה שכנסיות אפיסקופליות אחרות בניו יורק אסרו על שחורים להשתתף בתפילות.
מורגן, שהיה אז חבר בכנסיית סנט ג'ורג', היה הקול המכריע בקבלת ברלי לעבודה.
על אף הקשיים הראשוניים בקבלת המינוי, התקרב ברלי לרבים מן החברים במשך כהונתו הארוכה בכנסייה.
בסוף שנות ה-90' של המאה ה-19 יצא לברלי שם של סולן קונצרטים, ששר לידר ואריות מתוך אופרות נוסף לשירי עם אפרו-אמריקאים.
הוא שר לפני המלך אדוארד השביעי בלונדון בשנת 1908, ובקונצרטים חשובים אחרים באירופה.
מ-1990 עד 1925, היה ברלי חבר גם במקהלת בית כנסת בטמפל עמנואל בניו יורק, האפרו-אמריקאי היחיד ששר שם.
ברלי הסתייג מהקלטות ובמשך שנים סברו, בטעות, שאין שום הקלטה של קולו.
הוא הקליט פעם אחת ב-1919, לחברה קטנה שניהל חברו ג'ורג' ברום, ושוב ב-1944 לכנסיית סנט ג'ורג'.
ההקלטה מ-1919 קיימת, אבל ההקלטות המאוחרות יותר לא נמצאו מעולם.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19, החל ברלי לפרסם עיבודים משלו לשירים קלאסיים.
בסביבות 1898 החל להלחין שירים משלו, ובשלהי העשור השני של המאה ה-20 היה ברלי אחד המלחינים הנודעים ביותר באמריקה לשירים קלאסיים.
החל ב-1910 עבד ברלי גם בעריכת מוזיקה לג'וליו ריקורדי, מו"ל מוזיקה איטלקי, שהחזיק משרדים בניו יורק.
ברלי פרסם כמה גרסאות לספיריטואל השחור "Deep River" ב-1916 וב-1917, ותוך זמן קצר נודע בעיבודיו לספיריטואלז לקול ופסנתר.
בזכות עיבודיו היו הספייריטואלז לסוגה פופולרית בקרב זמרי קונצרטים, ותוך שנים ספורות, נהגו זמרים רבים ידועי-שם לבצע את עיבודיו של ברלי.
הפופולריות של עיבודי ברלי הגיעה לשיא בשנות ה-20' של המאה ה-20. הוא כתב מוזיקה לכמה פואמות של וולט ויטמן, וכן הוציא לאור מוזיקה לפסנתר וכינור.
ההערכות לתפוקת המוזיקה המקורית של ברלי נעות בין 200 ל-300 שירים.
ב-1914 היה בין החברים המייסדים של האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור (ASCAP), וב-1941 קיבל מושב בחבר המנהלים שלה.
במהלך שנות ה-20 וה-30, המשיך ברלי לקדם במיוחד את הספיריטואלז, באמצעות פרסומים, הרצאות ועיבודים.
תמיכתו בספיריטואלז העיבה על קריירת השירה שלו, כמו גם על עיבודי השירים הקלאסיים שעשה.
הוא פרש בשנת 1946 בגלל בעיות בריאות, ובנו העביר אותו מלונג איילנד אל דיור מוגן בסטנפורד, קונטיקט, שם הלך לעולמו בגיל 82 בגלל דום לב, ב-12 בספטמבר 1949. יותר מ-2,000 אנשים באו ללוותו בדרכו האחרונה בכנסיית סנט ג'ורג'.
גופתו הובאה לקבורה באירי, פנסילבניה.
לנוכח הצלחתם של רולנד הייס, מריאן אנדרסון, פול רובסון ואחרים, שברלי הדריך רבים מהם, מתעמעם תפקידו הראשוני כמי שהציב סולנים אפרו-אמריקאים על בימות הרסיטל באמריקה.
רבים משיריו הקלאסיים הפופולריים מראשית המאה ה-20 אזלו ולא הודפסו שוב מאז מותו.
אף על פי כן, הארי ברלי היה ונשאר אחד המלחינים החשובים ביותר של אמריקה מראשית המאה ה-20.
ב-1917 קיבל ברלי את מדליית ספינגארן, שהאגודה הלאומית לקידום שחורים (NAACP) מעניקה מדי שנה על הישג יוצא דופן של אפרו-אמריקאי.
כמו כן קיבל ברלי תואר כבוד מאוניברסיטת הווארד ומן האוניברסיטה של אטלנטה.
"שש נעימות מטעי כותנה" לכינור ופסנתר (1901)
מספר רב של שירים אמנותיים
הארי גרג היה כדורגלן ומאמן צפון אירי, ששיחק בעמדת השוער.
הוא השתתף עם נבחרת צפון אירלנד במונדיאל 1958 וזכור כ"גיבור" של האסון האווירי במינכן על כך שהציל חיי אדם.
גרג נולד בטובמור שבצפון אירלנד בשנת 1932. כשהוא בן 18 שיחק בדונקסטר רוברס ובדצמבר 1957 עבר למנצ'סטר יונייטד תמורת סכום של 23,500 ליש"ט, סכום שבאותה תקופה היה נחשב לשיא שכר עולמי עבור שוער.
באופן אירוני למדי, היה זה הרכש הראשון שלה אחרי ארבע שנים, כי המועדון הקים באקדמיה פס ייצור לשחקנים צעירים, ובמשך תקופה לא היה צורך להביא חיזוק מבחוץ.
גרג היה חלק מהאסון האווירי במינכן בו חלק מחבריו לקבוצה איבדו את חייהם.
הוא בעצמו שב להכרתו בתוך תא הנוסעים, במחשבה שהוא מת.
מאז אותו מקרה לפעמים כונה כ"גיבור של מינכן" על כך שחילץ 7 אנשים מהמטוס הבוער וביניהם היו מאמנו מאט באזבי, בובי צ'רלטון, ג'קי בלאנשפלאוור ודניס ויולט.
כוכב הכדורגל ג'ורג' בסט שנהג בנעוריו לצחצח את נעליו של גרג, אמר על מעשו: "אומץ לב הוא דבר אחד, אך מה שהארי עשה היה יותר מאשר גבורה".
הופעתו הראשונה במנצ'סטר יונייטד הגיעה רק לאחר האסון במשחק נגד שפילד ונסדיי בסיבוב החמישי בגביע ה-FA.
הם ניצחו אותה 0–3 והמשיכו עד לגמר ב-1958 בו הפסידו 2–0 לבולטון וונדררס.
השער השני שספגה היה שנוי במחלוקת לאחר והכובש, נט לופטהאוס, הדף את גרג ביחד עם הכדור אל השער.
בעקבות האסון בו איבדו כמה שחקנים הם סיימו בעונת 1957/58 רק במקום התשיעי בליגה.
אומנם גרג היה חלק מהקבוצה שזכתה בכמה תארים אך מעולם לא היה שותף ברגעי הזכייה.
לפני שעוד שיחק את משחקו הראשון במנצ'סטר הם זכו במגן הקהילה ב-1957, ובגמר גביע ה-FA בו ניצחו ב-1963 לא שיחק בעקבות פציעה בכתף והשוער דייוויד גאסקל תפס את מקומו.
הפציעה נמשכה גם בעונת 1964/65 וכתוצאה מכך לא שיחק אף משחק בעונת האליפות.
במהלך הקריירה במנצ'סטר יונייטד שמר על שער נקי ב-48 הופעות מתוך 247 בסך הכל.
בדצמבר 1966 גרג עבר לסטוק סיטי בה ערך שתי הופעות בלבד.
בראשונה ספג ארבעה שערים בהפסד 4–2 נגד לסטר סיטי ובשנייה שמר על רשת נקייה בניצחון 0–2 על בלקפול.
בתום עונת 1966/67 פרש מכדורגל.
במדי נבחרת צפון אירלנד גרג ערך 25 הופעות כשהראשונה הגיעה במרץ 1954 נגד ויילס.
הוא היה שותף בניצחון 2–3 על אנגליה בוומבלי בנובמבר 1957, ועזר לה להעפיל למונדיאל 1958. גרג לא היה שוער שגרתי לתקופתו, הוא אהב להיות מעורב, לחזות מהלכים, להתחיל התקפות בזריקות ארוכות לאגפים, ולעיתים אפילו לצאת מחוץ לרחבה בדומה ללב יאשין.
במשחק שלה הבתים נגד גרמניה המערבית שנגמר בתיקו 2–2 נתן תצוגה הרואית הכוללת זינוקים תכופים אל עבר החלוצים הגרמנים שהקסימו את הקהל ואת אנשי המקצוע.
צפון אירלנד סיימה את דרכה ברבע הגמר וגרג נבחר להיות לשוער המצטיין בטורניר.
בעודו שחקן דונקסטר רוברס גרג התחתן עם אשתו הראשונה, מאוויס מרקהאם, בשנת 1957 בכנסיית סנט ג'יימס.
מאוחר יותר באותה השנה נולדה בתם הראשונה בשם לינדה ואילו בתם השנייה, קארן, נולדה שנה אחר כך.
אשתו מאוויס נפטרה ב-1961 כתוצאה ממחלת הסרטן וגרג התחתן בפעם השנייה ב-2 ביולי 1965 עם קרולין מונדרס בכנסיית פאריש סנט מרי ברוסטרן.
לזוג נולדו ארבעה ילדים: ג'ולי, ג'יין, סוזן וג'ון הנרי.
טרגדיה נוספת קרתה לו ב-24 באפריל 2009 כאשר בתו קארן נפטרה גם היא מסרטן כשהיא בת 50. דודו של גרג היה סבו של הכדורגלן סטיב לומאס, ששיחק במועדונים מנצ'סטר סיטי ווסטהאם יונייטד.
בעבר המלון וינדזור בעיירה ווארט פורטסטווארט היה בבעלותו.
במהלך שנות ה-50 גרג שיחק בקבוצת הנוער של קולריין במשחק גביע רמלטון, ובמאי 2011, כשהוא בן 78, הסכים לחזור לרמלטון שם בילה ערב לצד ג'ובי קרוסאן ואנשים מקומיים בהיכל התהילה שם.
גרג נפטר ב-16 בפברואר 2020 בקולריין שבצפון אירלנד בגיל 87. ממשפחתו נמסר כי הוא "הלך לעולמו בבית החולים, כשהוא מוקף על ידי משפחתו האוהבת".
במנצ'סטר יונייטד, וכן שחקני הקבוצה לשעבר, ספדו לגרג.
הקבוצה פרסמה סרטון מחווה לשוערה לשעבר בעמוד הפייסבוק שלה.
בובי צ'רלטון אמר על האיש שהציל את חייו: "קראתי לו בגאווה 'חבר לקבוצה', עבורי הוא תמיד ייזכר כגיבור.
יש סיבות רבות לכך שהוא ייזכר כאחד מהשמות הגדולים של מנצ'סטר יונייטד".
המאמן לשעבר של הקבוצה סר אלכס פרגוסון ספד גם הוא לגרג: "הוא היה אדם בעל אופי נהדר, ואגדה אמיתית של המועדון.
תמיד נהניתי מחברתו ומהעצות הרבות שנתן".
השוער המצטיין בגביע העולם: 1958
הנבחרת המצטיינת בגביע העולם: 1958
הארי האפט (הידוע גם בשם הרשל האפט נולד; הרצקו או הרצקה האפט; 28 ביולי 1925 – 3 בנובמבר 2007) היה מתאגרף וניצול אושוויץ, שם התאגרף עם אסירים אחרים כדי לשרוד.
לאחר המלחמה הפך למתאגרף מקצועי בגרמניה ובארצות הברית בשנים 1948–1949.
האפט נולד בבלחטוב שבפולין ב-28 ביולי 1925. אביו נפטר כשהיה בן שלוש.
הוא היה עד לפלישה ולכיבוש גרמניה של פולין בשנת 1939. תחת הכיבוש הנאצי עסק בהברחות.
בשנת 1942, נאסר האפט במספר מחנות ריכוז, שם הוכה והורעב.
בגלל קומתו הפיזית החזקה, אימן אותו באגרוף איש אס אס, והכריח אותו להתחרות בקרבות עד מוות.
בשלב מסוים הוכשר לקרבות שערכו הגרמנים לשם שעשועם.
קרבות אלה נערכו עד הנוקאאוט, שמהם נלקח המפסיד אל מותו.
הקרבות התנהלו במחנה הריכוז יאבוז'נו, ששכן במכרה פחם מצפון למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
האפט הבין שהנאצים רוצים נוקאאוטים רבים אך איטיים.
הם ביקשו ליהנות קצת מתבוסתו של הקורבן.
והוא למד לציית ולשעשע אותם כדי לשרוד.
בעקבות הקרבות תנאיו שופרו וקצין האס אס שאימן אותו נתן לו ולבני משפחתו הגנה.
שומרי המחנה כינו את האפט "החיה היהודית".
הוא התמודד מול יהודי שהיה "אלוף צרפת לשעבר".
האפט נלחם שם בסך הכל ב-76 קרבות.
כשמחנה הריכוז יאבוז'נו פורק בגלל התקדמות הצבא האדום הסובייטי, אלפי אסירים ששרדו נשלחו מערבה בצעדות המוות לגרמניה.
האפט הצליח להימלט מצעדה אחת כזו באפריל 1945. בריצה הוא הרג חייל גרמני שהתרחץ.
הוא לבש את מדיו וברח.
בשבועות שנותרו עד סוף המלחמה עבר מכפר לכפר.
בשלב מסוים הוא הרג שני קשישים שהחזיקו אותו בחווה שלהם מכיוון שהוא חשש שיגלו שהוא לא חייל גרמני ויסגירו אותו לרשויות.
האפט הלבוש בגדי חייל נאצי הסגיר את עצמו וגילה את מוצאו לצבא האמריקאי.
בשנת 1945 מצא האפט מקלט במחנה עקורים שהפעיל הצבא האמריקאי בגרמניה הכבושה.
הוא ניהל בית בושת בו עבדו נשים גרמניות.
הוא הרג קאפו יהודי שהתעלל בו במחנה.
בינואר 1947 זכה ב"אליפות אגרוף למתאגרפים יהודים חובבים במשקל כבד", שארגן הצבא האמריקאי במינכן שלאחר המלחמה.
מי שהעניק לו את הגביע היה הגנרל לושיוס קליי.
בשנת 1948, בן 22, היגר לארצות הברית בעזרתו של דודו שהתגורר בניו ג'רזי.
שם התפרנס על ידי התחרות כמתאגרף במשקל כבד משנת 1948 עד 1949. השיא של האפט כולל 21 קרבות, מתוך 104 מחזורים בסך הכול, עם 13 ניצחונות ו-8 הפסדים.
הוא ניצח ב-12 הקרבות הראשונים שלו, אך הפסיד ב-5 בינואר 1949 מול מתאגרף מנוסה יותר, פט או'קונור יליד אירלנד במרכז מחוז וסטצ'סטר.
או'קונור השתתף באירלנד בתחרויות אגרוף למשקל כבד ובינוני.
ב-14 בינואר 1949 התאגרף מול בילי קילבי בבינגהמטון, ניו יורק.
הוא ניצח בנוקאאוט, לאחר ששבר את לסתו של יריבו.
ב-30 במאי 1949 הוא ניצח את ג'וני פרצי בברוקלין בנוקאאוט טכני.
פרצי היה מתאגרף חזק עם שיא נוקאאוט מרשים, שהתאגרף מול רוקי מרציאנו חודשיים קודם לכן.
ב-27 ביוני 1949 לאחר ניצחון זה, הוא הפסיד למתאגרף מניו יורק, רולאן לסטארזה בסיבוב הרביעי.
הקרב נערך בקוני איילנד שבברוקלין.
הקרב האחרון של האפט היה נגד אלוף העולם העתידי רוקי מרציאנו.
הקרב התקיים ב-18 ביולי 1949 באודיטוריום ברוד איילנד, במה שהיה הקרב המקצועי ה-18 של מרציאנו.
האפט ערך הופעה טובה בסיבוב הראשון, והנחית מכה בבטנו של מרציאנו שהייתה האגרוף הראשון של ההתמודדות.
הוא המשיך לתת אגרופים, מכה אחר מכה בדקה הראשונה והשנייה של הקרב, אך נדחק על ידי מרציאנו במחצית הראשונה של הסיבוב השלישי.
לאחר שקיבל זרם של אגרופים.
בביוגרפיה שלו טען האפט כי הוא אוים על ידי המאפיה ונאלץ להפסיד בקרב מול מרציאנו.
לאחר ההפסד למרציאנו, פרש האפט מאגרוף תחרותי.
הוא התחתן עם מרים וופסוניקר בנובמבר 1949 ופתח חנות פירות וירקות בברוקלין.
בנו הבכור אלן סקוט, שכתב את הביוגרפיה על אביו, נולד בשנת 1950, ואחריו נולדו להם בתו ובן.
באפריל 2007 הוכנס האפט ל.
הוא נפטר מסרטן בנובמבר של אותה שנה, בפמברוק פיינס, פלורידה בגיל 82.
האפט סיפר את סיפור חייו לבנו אלן סקוט בשנת 2003, שערך ופרסם את הביוגרפיה בשנת 2006. על בסיס הביוגרפיה שפורסמה, יצר הסופר והעיתונאי רומן גרפי, שהתפרסם ברצף בכתב העת הגרמני פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג במהלך 2011. הספר היה מועמד ל לשנת 2014 לרומן גרפי מצטיין.
בשנת 2018 פורסם כי יחלו צילומיו של סרט ביוגרפי הוליוודי, שעלה לאקרנים לבסוף בשנת 2021. את הסרט, "השורד", ביים בארי לוינסון, והשחקן בן פוסטר מגלם את האפט.
לסרט לוהקו בילי מגנוסן, דני דה ויטו, ויקי קרייפס, פיטר סארסגארד, דר זוזובסקי וג'ון לגוויזאמו.
הארי האמפרי מור היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בעבודותיו המתארות את יפן, ספרד וצפון אפריקה.
אביו, קפטן ג'ורג' האמפרי מור, היה בונה ספינות וצאצא של אוזיאס האמפרי, צייר מיניאטורות אנגלי.
בתחילה למד בבית הספר האמריקאי לחירשים בווסט הרטפורד, המוסד הוותיק ביותר באמריקה מסוג זה, ולאחר מכן הועבר לבית הספר לחירשים, בפילדלפיה.
שם הוא התחיל לקחת שיעורי אמנות מצייר הדיוקנאות, סמואל בל ווה דרכו הוא פגש את תומאס אייקינס, והחל לקחת גם ממנו שיעורים.
על פי המלצתו של אייקינס, הוא נסע לפריז כדי ללמוד בבית ספר לאמנויות אצל ז'אן-לאון ז'רום.
הוא גם למד אצל אדולף איבון.
מאוחר יותר, הוא לקח כמה קורסים באנטומיה בבית ספר לרפואה בסן פרנסיסקו, והיה מבקר באזור זה לעיתים קרובות עד 1907.
לאחר שסיים את לימודיו הבסיסיים, בשנת 1869, הוא ליווה את אייקינס ואת החרט ויליאם סארטיין, בטיול לספרד.
הוא התרשם מאוד, ונשאר שם מספר שנים לאחר שחבריו חזרו לפריז.
בספרד שהה בעיקר בסגוביה ובגרנדה, שם הוקסם במיוחד מהתרבות המורית.
ב-1872 הוא התחתן עם איזבלה דה סיסטו אי נייטו, ממשפחה צבאית בולטת בסרגוסה, שידעה שפת סימנים כי הייתה לה חברת ילדות חירשת.
הם נסעו לגור במרוקו, שם שהו כמעט שנתיים - טיילו וציירו לעיתים קרובות בליווי צבאי.
הוא חזר לניו יורק ב-1874 ופתח סטודיו והשתתף בתערוכות באקדמיה הלאומית לעיצוב ובאקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה.
הוא גם הציג שתי תערוכות יחיד, בסן פרנסיסקו, בגלריה סנו ומיי ובמועדון הבוהמיין.
שם פגש את קתרין בירדסל ג'ונסון (1834–1893), פילנתרופית ואספנית אמנות, שהזמינה אותו ואת אשתו להתלוות אליה בטיול ליפן ב-1880. הוא הסכים, והפך לאחד האמנים האמריקאים הראשונים שהגיעו לשם.
הוא יצר למעלה משישים ציורים תוך כדי ביקור, שהם בין היצירות המוכרות ביותר שלו.
הוא בילה את רוב הקריירה המאוחרת שלו בציור פורטרטים של ילדים, אמריקאים עשירים ובני האצולה האירופית.
זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוא נסע לחיות באירופה ומת בפריז.
הארי ליימן דייוויס היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כראש עיריית קליבלנד ה-38 וה-44 וכמושל אוהיו ה-49.
הארי דייוויס נולד בקליבלנד כבנם של איוון וברברה ג'ונס דייוויס.
בגיל 13 הוא עזב את לימודיו בבית הספר כדי לעבוד במפעל פלדה, והמשיך ללמוד בבית ובבית ספר של ערב.
בגיל 21 הוא היה היועץ המשפטי של חברת הטלפונים של קליבלנד ומאוחר יותר הקים חברות למכירת מניות בחברות טלפון ופוליסות ביטוח.
ב-1909 נבחר דייוויס כגזבר המפלגה הרפובליקנית בקליבלנד.
ב-1915 הוא נבחר כראש עיריית קליבלנד לאחר שניצח בבחירות את פיטר ויט.
כראש העיר הקים דייוויס ב-1917 את המועצה המייעצת למלחמה לסיוע למאמץ המלחמתי במלחמת העולם הראשונה, ופעולתו זכתה להכרה לאומית.
הוא גם התמודד עם מהומות 1 במאי 1919 והפצצת ביתו על ידי מסיתים קומוניסטים.
הבהלה האדומה שהתחוללה באותה תקופה יצרה סדרה של דילמות חדשות.
דייוויס הגיב לפגיעות בקידום גירושם של הקומוניסטים מאמריקה.
ב-1919 התפטר דייוויס מכהונתו כראש העיר והתמודד בהצלחה בבחירות למשרת מושל אוהיו.
כמושל כיהן דייוויס תקופת כהונה אחת.
בעת כהונתו כמושל הוא ארגן מחדש את מבנה הזרוע המבצעת של הממשל באוהיו כך שתכלול קבינט של שבעה בעלי תפקידים שיסייעו לו בניהול ענייני המדינה.
ב-1922 לא התמודד דייוויס על כהונה שנייה כמושל, והעדיף להתמודד שוב ב-1924, עת הובס על ידי המושל שהחליפו א.
בשנים 1934–1935 כיהן דייוויס שוב כראש עיריית קליבלנד.
בשנותיו האחרונות הייתה בריאותו של דייוויס רופפת.
הארי דייוויס נפטר בביתו שבקליבלנד ב-21 במאי 1950, זמן קצר לאחר שלקה בקריש דם במוחו.
הוא נטמן בבית הקברות לייק ויו שבעיר.
הארי הוּלֶה (בנורווגית: Harry Hole) הוא דמות בדיונית, גיבור סדרת ספרים מאת יו נסבו.
הארי הולה הוא בלש קשוח במשטרת מחוז אוסלו, המתמודד עם רוצחים, שודדים וגנבים, כמו גם עם שחיתות בממסד, ועם פרשיות אפלות בעברה של נורווגיה, כגון שיתוף הפעולה של חלק מן הנורווגים עם הנאצים במלחמת העולם השנייה.
חקירותיו של הולה נערכות בנורווגיה ומובילות אותו לארצות נוספות, בהן אוסטרליה, תאילנד, שווייץ וברזיל.
לצד חקירותיו מתמודד הולה עם נטייתו לאלכוהוליזם.
הארי הולה נולד ב-1965. אמו, שמוצאה מהסאמים, נפטרה מסרטן באמצע שנות העשרים לחייו.
להארי לא היה קשר הדוק עם אביו, אולף, מורה לשעבר, אבל הוא קשור מאוד לאחותו סֶס (Søs), הלוקה בתסמונת דאון.
הארי הוא גבוה (1.93 מטר), אתלטי, רזה, שיער בלונדיני קצוץ, עיניים כחולות, על פניו צלקת מהפה ועד האוזן.
הוא מופנם ונוטה לדיכאון, מעשן בשרשרת ואלכוהוליסט, המנסה להתגבר על תשוקתו לאלכוהול.
המשקה החביב עליו הוא ויסקי "".
מקום השתייה החביב עליו הוא מסעדת שרדר , המתוארת כ"מסבאה יותר מכל דבר אחר".
הוא מגלה עניין רב ובקיאות במוזיקה פופולרית.
הוא שוטר במפלג הפשיעה האלימה של משטרת מחוז אוסלו, ונמצא בקשר עם תושבים בעיר ממגוון רקעים.
מסתבך מפעם לפעם בתגרות ידיים, ולעיתים פועל בניגוד לחוק במאמציו לפענח פשע.
בעקבות תקרית בספר "איש השלג" האמה באחת מידיו הוחלפה בתותב מטיטניום.
נהג המונית אויסטיין אייקלנד הוא ידיד קרוב של הארי מאז לימודיהם בבית הספר.
לצרכים של זיהוי פלילי הארי נעזר בביאטה לן, מהמחלקה לזיהוי פלילי של משטרת אוסלו.
הארי קיבל הדרכה מיוחדת בשיטות תשאול ובכלי ירייה ב-FBI.
התנהגותו החריגה מובילה לעימותים בינו לבין הממונים עליו ועמיתיו.
ביארנה מולר, המפקד של משטרת מחוז אוסלו, נדרש פעמים רבות להגן עליו מפני פיטורים, משום שהעריך שהוא בלש מבריק החיוני בחקירות מסוימות.
הארי מקורב לעמיתיו ביאטה לן וביורן הולם, שניהם מהמחלקה לזיהוי פלילי, קטרינה בראט וגונאר האגן.
כישוריו של הארי הביאו להזמנתו כיועץ בערים אחרות ובמדינות אחרות.
בספר הראשון בסדרה, "העטלף", הוא מוזמן לסידני שבאוסטרליה על מנת לסייע למשטרה הפדרלית של אוסטרליה.
בספר השני בסדרה, "התיקנים", הוא נקרא לתאילנד, כדי לחקור את רצח השגריר הנורווגי.
הארי נמצא בזוגיות עם רקל פאוקה, שאותה פגש בספר "אדום החזה".
בנה מזוגיות קודמת שלה, אולג, רואה בהארי דמות אב.
לאחר שהקשר בין הארי לרקל משתבש, הוא פורש מהמשטרה ועוזב את אוסלו, ועובר לגלות מרצון בהונג קונג.
קאיה סולנס, שוטרת חדשה במחלקת הפשיעה של משטרת מחוז אוסלו, מזמינה אותו לחזור לאוסלו כדי לסייע בחקירת רציחות סדרתיות.
בהתחשב בכך שאביו נוטה למות הארי נענה להזמנה.
קשריו עם רקל מתחדשים, אך טראומות גורמות לו להחליט לעבור להונג קונג לצמיתות.
בספר "רוח רפאים" הארי חוזר שוב לאוסלו, משום שאולג, בנה של רקל, נעצר בחשד לרצח.
הארי מגלה את הרוצח, אך הוא נורה, והספר מסתיים בלי שיהיה ברור האם ישרוד.
בספר העשירי בסדרה, "משטרה", מתברר שהארי שרד, וכדי להימנע מקשר ישיר עם פושעים הוא הופך למרצה באקדמיה לשוטרים ומחדש את הקשר עם רקל.
סדרת רציחות גורמת לעמיתיו לשעבר לקרוא לו לעזרה.
הארי מתחתן עם רקל ומאמץ את בנה, אולג.
הוא מבטיח לסיים את עבודתו במשטרה, אך נמשך לחקירה נוספת בספר "צמא".
בספר השנים-עשר בסדרה, "סכין", הארי נפרד מרקל, אך מזועזע לשמוע שהיא נרצחה בביתה בדקירות סכין.
עקב קרבתו למנוחה הוא מושעה מחקירת רצח זה.
הוא משוכנע שהרוצח הוא סוויין פינה, שהשתחרר לאחר מאסר ממושך, ושואף לנקום בהארי על שהרג את בנו.
1997: העטלף, תרגמה רות שפירא, הוצאת בבל, 2016. הארי נשלח לסידני שבאוסטרליה כדי לסייע למשטרה הפדרלית של אוסטרליה בחקר רציחתה של אזרחית נורווגית.
הספר זכה ב-1997 בפרס ריברטון ובפרס מפתח הזכוכית .
1998: התיקנים, תרגמה רות שפירא, הוצאת בבל, 2017. הארי נשלח לתאילנד, כדי לחקור את רצח השגריר הנורווגי.
2000: אדום החזה, תרגמה דנה כספי, הוצאת בבל, 2010. עלילת הספר מתרחשת בסוף 1999 ובתחילת 2000, עם פלאשבקים לתקופת מלחמת העולם השנייה.
הארי נתקל בנאו-נאציזם ובמורשת מלחמת העולם השנייה בנורווגיה, בעת שהוא עוקב אחר מתנקש.
הספר זכה בשנת 2000 בפרסי הספרות הנורווגיים "פרס בוקהנדלר" ו"פרס ריברסון", ובשנת 2004 נבחר על ידי רשות השידור של נורווגיה כספר המתח הנורווגי הטוב בכל הזמנים.
2002: נמסיס, תרגמה דנה כספי, הוצאת בבל, 2011. הארי חוקר שוד בנק קטלני, ומוצא עצמו מעורב ברצח של חברתו לשעבר.
בשנת 2010 היה הספר מועמד לפרס אדגר.
2003: כוכב השטן, תרגמה רות שפירא, הוצאת בבל, 2012. הארי חוקר רציחות סדרתיות וחושד שעמית לעבודה מעורב בפעילות פלילית.
2005: המושיע, תרגמה דנה כספי, הוצאת בבל, 2014. הארי יוצא בעקבותיו של רוצח שכיר קרואטי שרצח איש צבא הישע במהלך קונצרט רחוב לחג המולד.
2007: איש השלג, תרגמה רות שפירא, הוצאת בבל, 2015. הארי מנסה לחשוף את הרוצח הסדרתי הראשון בנורווגיה, שצץ מחדש שנים לאחר פשעו האחרון.
הספר זכה בשנת 2007 בפרס מוכרי הספרים הנורווגים ובשנת 2008 בפרס מועדון הספר הנורווגי.
2009: לב משוריין, תרגמה דנה כספי, הוצאת בבל, 2017. לאחר שהארי פרש מהמשטרה ועבר לגלות מרצון בהונג קונג, הוא מוזמן לחזור לאוסלו כדי לחקור באופן לא רשמי מקרה של רוצח סדרתי.
טראומות גורמות לו להחליט לעבור להונג קונג לצמיתות.
2011: רוח רפאים, תרגמה רות שפירא, הוצאת בבל, 2018. בשנת 2011 הארי חוזר שוב לאוסלו, משום שאולג, בנה של רקל, נעצר בחשד לרצח.
החקירה מפגישה את הארי עם סצנת הסמים של אוסלו.
העלילה מוצגת לסירוגין משתי נקודות מבט לסירוגין: זו של המספר, המציג את פעילותו של הארי, וזו של הנרצח, שבמחשבותיו ברגעיו האחרונים מספר את קורותיו עד לרציחתו.
2013: משטרה, תרגמה דנה כספי, הוצאת בבל, 2019. הארי עוזב את אוסלו והופך למרצה באקדמיה לשוטרים.
הוא מוזמן לסייע בלכידת רוצח סדרתי של שוטרים.
2017: צמא, תרגמה רות שפירא, הוצאת בבל, 2021. הארי הבטיח לאשתו שהוא פורש מהמשטרה, אבל נאלץ לחקור כאשר רוצח סדרתי שנעלם לפני שנים רבות חוזר לרצוח, תוך שהוא שותה את דם קורבנותיו.
2019: סכין, תרגמה רות שפירא, הוצאת בבל, 2022. רקל, אשתו בנפרד של הארי, נרצחת בביתה בדקירות סכין.
לאחר שמתגלה אליבי לפינה עולים חשודים אחרים, בהם הארי עצמו.
ספרי הסדרה כוללים תיאורי התעללות ברוטלית, במעשי הרצח הנחקרים ובמעשים נוספים של עבריינים.
לצד העלילה הבלשית כוללים ספרי הסדרה גם תיאורים של החברה שבה מתרחשת העלילה, כגון מעמד האבוריג'ינים באוסטרליה, ותיאורים מפורטים של הסביבה שבה פועל הארי, באוסלו ובערים נוספות.
הספר "איש השלג" עובד בשנת 2017 לסרט קולנוע באותו שם , שבו מייקל פסבנדר גילם את הארי הולה.
בשנת 2026 מתוכננת הקרנה של סדרת טלוויזיה "הארי הולה".
הארי גילבי הוא שחקן אנגלי, הידוע בעיקר בשל גילומו של ג'.
טולקין הצעיר בסרט "טולקין" (אנ') משנת 2019 ומגילומו של אתלסטאן בעונה החמישית של סדרת הדרמה "הממלכה האחרונה".
גילבי נולד בנוטינגהאם, אנגליה ב-21 באוגוסט 2001 לניל והלן גילבי.
הוא למד בבית הספר היסודי סאטון בונגטון.
לאחר מכן למד בטרנט קולג' כשהיה בן 11. הוא החל להתאמן בסדנת הטלוויזיה בנוטינגהאם כשהיה בן 12. גילבי גילם את ניית'ן במחזמר "ללכת על הכל" שעלה בתיאטרון נואל קאוורד בווסט אנד של לונדון.
גילבי ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ב-2016, כשגילם בחור כפרי בסדרת הטלוויזיה "Jericho" .
בשנת 2017 הוא שיחק בסרט Just Charlie, כשגילם את צ'רלי לינדזי, נערה טרנסג'נדרית עם כישרון מיוחד לשחק כדורגל.
על הופעתו בסרט הוא היה מועמד לפרס השחקן החדש המבטיח ביותר בטקס פרסי הסרטים העצמאיים הבריטיים לשנת 2017 ולפרס הכוכב עולה החדש הטוב ביותר בטקס פרסי הסרטים הלאומיים בבריטניה 2018
בשנת 2018, הוא גילם את ארלו בסרט הקצר "איווי".
בשנת 2019, הוא גילם גרסה צעירה של הסופר ג'.
הוא הופיע בשלושה פרקים של "נפגעים" בתור טובי ויליאמס, נער צעיר שמת מלוקמיה.
בשנת 2022, הוא שיחק אתלסטן בעונה החמישית של סדרת הדרמה ההיסטורית "הממלכה האחרונה".
בשנת 2022, הוא לוהק לתפקיד אותו גילם בסדרה, בסרט ההמשך העלילתי "שבעה מלכים צריכים למות".
בשנת 2025 גילם את דן בדרמה הרומנטית "אשמתי: לונדון".
שנה סרטתפקיד הערות 2017Just Charlie צ'רלי לינדזי 2019 טולקין (אנ') ג'.
טולקין בצעירותו 2023 שבעה מלכים צריכים למות אתלסטן2025אשמתי: לונדוןדןLegend Has Itדריוש
שנה סדרהתפקיד הערות 2016Jericho נער כפריפרק: "#1.4" 2019Casualty טובי ויליאמס 3 פרקים2020גרנצ'סטר (אנ')רובין מרטיןפרק: "Episode 6" 2022 הממלכה האחרונה אתלסטן תפקיד ראשי (עונה 5); 10 פרקים2024–2025Boardersרופרט11 פרקיםTBAMaliceסדרת טלוויזיה עתידית של פריים וידאו
הארי ברטו האווס היה עורך דין, פעיל שימור טבע ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בבית הנבחרים ובסנאט מטעם מדינת מיזורי.
הוא ידוע בעיקר בזכות חוק הייר–האווס–קאטינג, החוק הראשון בארצות הברית שהעניק עצמאות לפיליפינים, וכן בזכות פעולותיו המוקדמות שסייעו להפיכת הרפובליקה של הוואי לטריטוריה של ארצות הברית.
הארי האווס נולד ב-15 בנובמבר 1869 בקובינגטון שבקנטקי, לסמית' ניקולס וסוזן אליזבת (סימרל) האווס.
סבו היה ריצ'רד האווס, חבר קונגרס אמריקאי והמושל השני של קנטקי מטעם הקונפדרציה.
משפחת האווס הייתה פעילה בפוליטיקה מאז מימיה הראשונים של אמריקה.
מלבד סבו של הארי, דודיו איילט האווס ואלברט גאלאטין האווס וכן בן דודו איילט האווס באקנר היו דמויות פוליטיות ידועות במאה ה-19. לאחר השכלתו הבסיסית בקנטקי, עבר האווס ב-1887 לסנט לואיס שבמיזורי.
שם קיבל משרה בבנק Third National Bank, והמשיך בלימודי משפטים בזמנו הפנוי.
ב-1896 השלים את לימודיו ב-Washington University School of Law והחל להתמחות במשפטים, בעיקר בתחום החברות והמשפט הבינלאומי, יחד עם סגן מושל מיזורי לשעבר, צ'ארלס פ.
פעילותו בתחום המשפט הבינלאומי הובילה אותו להיות מעורב בשאלת סיפוח איי הוואי לארצות הברית.
הוא שימש כנציג בקונגרס Trans-Mississippi בסולט לייק סיטי שביוטה, ונפגש שם עם לורין א.
ת'רסטון, אחד המובילים להפלת ממלכת הוואי ב-1893 ולהקמת הרפובליקה של הוואי.
האווס תמך בנחרצות בהפיכת הוואי לטריטוריה של ארצות הברית, וקיבל משרה דיפלומטית כרב-קונסול משפטי כדי לייעץ לממשל הרפובליקה בנוגע למאמצי הלובינג שלו, משרה שהחזיק עד שהוואי הפכה רשמית לטריטוריה של ארצות הברית ב-1898.
ב-13 בנובמבר 1899 נישא האווס לאדפס אוסבורן רובינסון, בת למשפחה עם שורשים פוליטיים בווירג'יניה עוד לפני מלחמת העצמאות.
לאחר מכן הקים משרד עורכי דין חדש, Johnson, Houts, Marlatt & Hawes, שהפך במהרה לאחד המצליחים במיזורי.
באותה תקופה מונה גם למועצת משטרת סנט לואיס על ידי מושל מיזורי לשעבר, לורנס וסט סטיבנס, ושימש כיו"ר המועצה.
הוא התפרסם בניהול שביתת החשמליות של סנט לואיס ב-1900, שבמהלכה נדרשה חובת גיוס של 2,500 שוטרים כדי לעצור את ההפרות.
השביתה הסתיימה לאחר ארבעה חודשים, בהם נהרגו 14 ופונו 200 פצועים.
האווס מונה מחדש למועצת המשטרה ב-1901 על ידי המושל אלכסנדר דוקרי, ושירת עד 1904.
כניסתו לפוליטיקה של מיזורי החלה ב-1904, כאשר התמודד למועמדות הדמוקרטית למושל המדינה.
אולם הוא הפסיד למועמד אחר, ג'וזף פולק.
ב-1916 נבחר לבית הנבחרים של מיזורי, שם יזם חקיקה להקמת מחלקת הכבישים של מיזורי, רפורמת חוקי תנועה, וכיהן כיו"ר ועדת הכבישים הטובים.
בנוסף, יזם את "Lakes to the Gulf Waterway Association" – יצירת מערכת סוללות ותעלות להובלת סחורות על נהרות מיזורי, אילינוי ומיסיסיפי.
עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, התפטר מבית הנבחרים כדי לשרת בצבא.
הוא מונה לקפטן בחיל המודיעין הצבאי, שירת בבצרפת ובספרד, והוצב בשגרירות ארצות הברית במדריד.
הוא שוחרר בדרגת מייג'ור ב-1919.
ב-1920 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 במיזורי, והתמודד בפני אתגר משפטי עקב טענות להפרות בחירות.
הוא כיהן בבית הנבחרים במשך שלוש כהונות רצופות, עד שהתפטר ב-15 באוקטובר 1926 כדי להתמנות לסנאט, לאחר מותו של הסנאטור סלדן ספנסר.
האווס תפס את מושב הסנאט שלו שלושה חודשים מוקדם יותר, ב-6 בדצמבר 1926, והחליף את ג'ורג' הווארד ויליאמס שמונה לתפקיד באופן זמני.
בסנאט, פעל האווס לשליטה על הצפות וניהול נהרות, כולל "תוכנית מיזורי" לסוללות על נהר המיסיסיפי שאושרה ב-1929. בנוסף, תמך בשימור חיות הבר ומונה לוועדת שימור לציפורים נודדות באותה שנה.
הישגו המוכר ביותר בקונגרס הוא חוק הייר-האווס-קאטינג, שהועבר בשיתוף עם חבר בית הנבחרים באטלר ב.
הייר מקרוליינה הדרומית והסנאטור מניו מקסיקו ברונסון קאטינג, שנועד להעניק לפיליפינים עצמאות מלאה בהדרגה תוך עשור.
החוק עבר בקונגרס בדצמבר 1932, אך הוטל עליו וטו על ידי הנשיא הרברט הובר.
הקונגרס עקף את הווטו בינואר 1933, אך החוק דרש גם את אישור הסנאט הפיליפיני, שלא התקבל.
ב-1934 נחקק החוק המקביל חוק טיידינגס-מקדאפי, לאחר שהאווס כבר פרש מהסנאט.
לאחר עזיבת הסנאט חזר האווס לעיסוק פרטי במשפטים בינלאומיים, ושימש כיועץ משפטי לממשלת הפיליפינים הגולה בזמן הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה.
הוא חיבר שני ספרים: Philippine Uncertainty: An American Problem (1932) ו-Fish and Game: Now or Never (1935), והמשיך בקידום פעולות שימור טבע, כולל השבחת מאגרי דגים במיזורי.
האווס מת בוושינגטון הבירה ב-31 ביולי 1947. שרידיו שנשרפו הוחזרו למיזורי והאפר פוזר על נהר קארנט ליד דוניפן, מיזורי.
הוריו של האווס ואחיו הצעיר ריצ'רד סימראל האווס עברו ב-1887 לסנט לואיס זמן אחריו.
אביו היה במצב בריאותי לקוי בשל פציעות מתקופת שירותו במלחמת האזרחים, אך עבד זמן מה כמנהל עסק סיטונאי לעץ לפני מותו ב-1889. האווס התחתן עם אליזבת אפס אוסבורן רובינסון ב-13 בנובמבר 1899. היו להם שתי בנות, אפס ופייטון.
אליזבת האווס למדה אמנות והציגה תערוכות מוקדמות בחברת האמנים בוושינגטון.
הרולד לויד הופקינס היה מדינאי אמריקאי.
כעוזרו הנאמן של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, הופקינס ניהל את תוכניות הסיוע של הניו דיל לפני שכיהן כמזכיר המסחר השמיני של ארצות הברית בין השנים 1938 ל-1940 וכיועץ מדיניות החוץ הראשי של רוזוולט ואיש הקשר למנהיגי בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך הקריירה שלו, הופקינס פיקח על מנהל סיוע החירום הזמני של ניו יורק, , ומינהל קידום העבודות, אותו הפך למעסיק הגדול ביותר בארצות הברית.
מאוחר יותר הוא פיקח על תוכנית הסיוע הצבאי לבעלות הברית בשווי 50 מיליארד דולר, וכשליחו האישי של רוזוולט, מילא תפקיד מרכזי בעיצוב הברית בין ארצות הברית לבריטניה.
הופקינס נולד באיווה, והתיישב בניו יורק לאחר שסיים את לימודיו ב.
הוא קיבל משרה בלשכה לרווחת הילד בעיר ניו יורק ועבד עבור ארגונים שונים לעבודה סוציאלית ובריאות הציבור.
הוא נבחר לנשיא ב-1923. ב-1931, יו"ר מנהל סיוע החירום הזמני של ניו יורק, ג'סי שטראוס, שכר את הופקינס כמנכ"ל הסוכנות.
כאיש סודו הקרוב ביותר של רוזוולט, הופקינס לקח על עצמו תפקיד מוביל במדיניות החוץ לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1940 ל-1943 התגורר הופקינס בבית הלבן וסייע לנשיא בניהול מדיניות החוץ האמריקנית, במיוחד כלפי בריטניה וברית המועצות.
הוא נסע לעיתים קרובות לבריטניה, שראש ממשלתה, וינסטון צ'רצ'יל, הזכיר את הופקינס בזיכרונותיו כ"מנהיג טבעי של אנשים" עם "נפש בוערת".
הופקינס השתתף בוועידות החשובות של בעלות הברית, כולל ועידת קזבלנקה (ינואר 1943), ועידת קהיר (נובמבר 1943), ועידת טהראן (נובמבר-דצמבר 1943) וועידת יאלטה (פברואר 1945).
בריאותו המשיכה להתדרדר, והוא נפטר ב-1946 בגיל 55.
הופקינס נולד ברחוב העשירי 512 בסו סיטי, איווה.
הוא היה הילד הרביעי מבין ארבעה בנים ובת אחת של דייוויד אלדונה ואנה (לבית פיקט) הופקינס.
אביו, שנולד בבנגור שבמיין, ניהל חנות רתמות (לאחר קריירה לא יציבה כאיש מכירות, מחסנאי ומפעיל אולם באולינג), אבל התשוקה האמיתית שלו הייתה באולינג, ובסופו של דבר הוא חזר לזה כעסק.
אנה הופקינס, ילידת המילטון, אונטריו, עברה בגיל צעיר ל בדקוטה הדרומית, שם נישאה לדייוויד.
היא הייתה דתית מאוד ופעילה בענייני הכנסייה המתודיסטית.
זמן קצר לאחר שהארי נולד, עברה המשפחה בזה אחר זה למגורים שונים באיווה ובנברסקה, הם היו שנתיים בשיקגו ולבסוף התיישבו ב שבאיווה.
הופקינס למד במכללת גרינל וזמן קצר לאחר סיום לימודיו ב-1912 החל לעבוד בבית כריסטודורה, בית התיישבות חברתית בגטו לואר איסט סייד בניו יורק.
באביב 1913 הוא קיבל משרה מג'ון א.
קינגסברי מ בניו יורק (AICP) כ"מבקר ידידותי" ומפקח על לשכת התעסוקה במחלקה לרווחת המשפחה של ה-AICP.
ב-1915 מינה ראש עיריית ניו יורק את הופקינס למזכיר הבכיר של .
הופקינס התנגד בתחילה לכניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, אך כאשר הוכרזה מלחמה ב-1917, הוא תמך בה בהתלהבות, אף שלא הצליח להתגייס בגלל בעיה בעיניו.
הוא עבר לניו אורלינס, שם עבד עבור הצלב האדום האמריקאי כמנהל הסיוע האזרחי בחטיבת המפרץ.
בסופו של דבר, החטיבה התמזגה עם הדיוויזיה הדרום-מערבית, שבסיסה כיום באטלנטה, והופקינס מונה למנהל הכללי ב-1921. הוא עזר לנסח אמנה עבור (AASW) ונבחר לנשיאה ב-1923.
ב-1922 חזר הופקינס לניו יורק, שם הפך למנהל פרויקט הבריאות בלוויו-יורקוויל ועוזר מנהל ה-AICP.
באמצע 1924 הוא התמנה למנכ"ל האגודה לשחפת בניו יורק.
ב-1931 מינה מושל ניו יורק פרנקלין דלאנו רוזוולט את נשיא חנות הכלבו מייסיס ג'סי שטראוס לנשיא מנהל סיוע החירום הזמני (TERA).
שטראוס מינה את הופקינס, שלא היה מוכר אז לרוזוולט, לתפקיד מנכ"ל TERA.
ניהולו היעיל משך את תשומת לבו של רוזוולט, וב-1932 הוא קידם את הופקינס לנשיאות הסוכנות.
הופקינס ואלינור רוזוולט החלו בידידות ארוכה, שחיזקה את תפקידו בתוכניות הסיוע.
במרץ 1933 זימן רוזוולט את הופקינס לוושינגטון כמנהל הסיוע הפדרלי.
משוכנע שעבודה בשכר חשובה יותר מבחינה פסיכולוגית מאשר קבלת נדבות במזומן, הופקינס ביקש להמשיך ולהרחיב את תוכניות הסיוע בעבודה של מדינת ניו יורק, מנהל סיוע החירום הזמני.
הוא פיקח על מנהל סיוע החירום הפדרלי (FERA), מנהל העבודות האזרחיות (CWA) ומנהל התקדמות העבודות (WPA).
למעלה מ-90% מהאנשים שהועסקו בתוכניות הופקינס היו מובטלים או נזקקי רווחה.
הוא הסתכסך עם הרולד איקס, שניהל תוכנית מתחרה, .
FERA, התוכנית הגדולה ביותר בין השנים 1933 ל-1935, כללה מתן כסף ליישובים לצורך הפעלת פרויקטים של סיוע בעבודה, כדי להעסיק את אלה שקיבלו סיוע ישיר מהמדינה.
CWA הייתה תוכנית דומה, אך היא לא דרשה מהעובדים להיות במצב של קבלת סיוע כדי לקבל עבודה בחסות הממשלה.
תוך פחות מארבעה חודשים, CWA שכרה ארבעה מיליון עובדים, ובמהלך חמשת חודשי פעילותה, CWA בנתה ותיקנה 200 בריכות שחייה, 3,700 מגרשי משחקים, 40,000 בתי ספר, 250,000 מייל (400,000 ק"מ) של כבישים ו-12 מיליון רגל של צינורות ביוב.
ה-WPA פעל בעצמו בפרויקטים נבחרים בשיתוף פעולה עם ממשלות מקומיות ומדינתיות, אך תמיד עם צוות ותקציב משלו.
הופקינס הקים תוכניות לנוער () ולאמנים וסופרים ().
הופקינס ואלינור רוזוולט עבדו יחד כדי לפרסם ולהגן על תוכניות הסיוע של הניו דיל.
לפני שמצבו של הופקינס החל להידרדר בעקבות מאבקו בסרטן הקיבה בסוף שנות ה-30, נראה היה שרוזוולט מאמן אותו כיורש אפשרי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה, רוזוולט התמודד שוב ב-1940 וזכה בכהונה שלישית חסרת תקדים.
ב-10 במאי 1940, לאחר לילה ויום ארוכים של דיונים על הפלישה הגרמנית להולנד, בלגיה ולוקסמבורג שסיימה את מה שמכונה "המלחמה המדומה", דחק רוזוולט בהופקינס העייף להישאר לארוחת ערב ולאחר מכן ללון בחדר השינה בקומה השנייה בבית הלבן.
הופקינס חי מחוץ לחדר השינה במשך שלוש וחצי השנים הבאות.
בדצמבר 1941, בשעה 13:40, הופקינס היה בחדר העבודה הסגלגל בבית הלבן ואכל ארוחת צהריים עם הנשיא רוזוולט, כאשר רוזוולט קיבל את הדיווח הראשון על כך שפרל הארבור הותקפה בטלפון ממזכיר הצי פרנק נוקס.
בתחילה, הופקינס היה סקפטי לגבי החדשות עד שראש המבצעים הימיים, אדמירל , התקשר כמה דקות לאחר מכן כדי לאשר שפרל הארבור אכן הותקפה.
במהלך שנות המלחמה שימש הופקינס כשליחו הראשי של רוזוולט לראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל.
בינואר 1941 שלח רוזוולט את הופקינס להעריך את נחישותה ומצבה של בריטניה.
צ'רצ'יל ליווה את האורח החשוב בכל רחבי הממלכה המאוחדת.
לפני שחזר, בארוחת ערב קטנה במלון נורת' בריטיש בגלאזגו, הופקינס קם והציע הרמת כוסית: "אני מניח שאתה רוצה לדעת מה אני הולך לומר לנשיא רוזוולט כשאחזור.
ובכן, אני הולך לצטט בפניכם פסוק אחד ממגילת רות...
'אל אשר תלכי, אלך, ובאשר תליני אלין, עמך עמי ואלוהיך אלוהי'." הופקינס הפך למנהל תוכנית השאל-החכר, שבמסגרתה סיפקה ארצות הברית לבריטניה ולברית המועצות, לסין ולמדינות בעלות הברית האחרות מזון, נפט וציוד, כולל ספינות מלחמה, מטוסי קרב וכלי נשק.
הפירעון היה בעיקר בדמות פעולה צבאית של בעלות הברית נגד האויב, כמו גם חכירה של בסיסי צבא וים בשטחי בעלות הברית ששימשו את הכוחות האמריקאים.
להופקינס היה קול מרכזי במדיניות של תוכנית השאל-החכר בשווי 50 מיליארד דולר, במיוחד בכל הנוגע לאספקה, תחילה לבריטניה ולאחר מכן גם לברית המועצות.
הוא נסע למוסקבה ביולי 1941 כדי ליצור קשר אישי עם יוסיף סטלין.
הופקינס המליץ ורוזוולט הסכים לכלול את הסובייטים בחוזה.
הופקינס קיבל החלטות במונחים של יעדי מדיניות החוץ הרחבים של רוזוולט.
הוא היה תומך נלהב של סין, שקיבלה סיוע עבור הצבא וחיל האוויר שלה.
הופקינס החזיק בכוח דיפלומטי רב יותר מכל מחלקת המדינה.
הוא עזר לזהות ולתת חסות למנהיגים פוטנציאליים רבים, כולל דווייט אייזנהאואר.
הוא המשיך להתגורר בבית הלבן ופגש את הנשיא לעיתים קרובות יותר מכל יועץ אחר.
באמצע 1943 התמודד הופקינס עם מטח של ביקורת מצד הרפובליקנים והעיתונות על כך שהוא ניצל לרעה את מעמדו לרווח אישי.
אחד הנציגים טען כי טייקון התקשורת הבריטי נתן לאשתו של הופקינס, לואיז, אבני ברקת בשווי 500,000 דולר, דבר שלואיז הכחישה.
העיתונים פרסמו סיפורים המתארים ארוחות ערב מפוארות שהופקינס השתתף בהן בזמן שקרא בפומבי להקרבה ציבורית.
הופקינס שקל לזמן קצר לתבוע את ה"שיקגו טריביון" על הוצאת דיבה לאחר שפורסם בעיתון סיפור שהשווה אותו לגריגורי רספוטין, איש החצר המפורסם של הצאר ניקולאי השני, אך רוזוולט הניא אותו מכך.
אף על פי שבריאותו של הופקינס התדרדרה בהתמדה, רוזוולט שלח אותו למסעות נוספים באירופה ב-1945. הופקינס השתתף בוועידת יאלטה בפברואר 1945. הוא ניסה להתפטר לאחר מותו של רוזוולט, אך גם יורשו של רוזוולט, הנשיא הארי טרומן, שלח את הופקינס למשימה נוספת במוסקבה.
הופקינס נפגש עם סטלין בסוף מאי כדי להבטיח את המעורבות הסובייטית בזירת האוקיינוס השקט ולארגן ויתורים בנושא מרחב ההשפעה הסובייטי בפולין שלאחר המלחמה.
להופקינס היו שלושה בנים ששירתו בכוחות המזוינים במהלך המלחמה: רוברט, דייוויד וסטיבן.
סטיבן נהרג במסגרת שירותו בחיל הנחתים.
הופקינס היה הפקיד האמריקני הבכיר ביותר שהופקד על הקשר עם הפקידות הסובייטית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא יצר קשר עם פקידים סובייטים מהדרג הבינוני ועד הגבוה ביותר, כולל סטלין עצמו.
אנסטאס מיקויאן היה מקבילו של הופקינס בפרויקט השאל-החכר.
הוא הסביר לעיתים קרובות את תוכניותיו של רוזוולט לסטלין ולבכירים סובייטים אחרים, כדי לגייס את תמיכת ברית המועצות למטרות אמריקאיות, מאמץ שנחל הצלחה מוגבלת.
דוגמה בולטת במיוחד לחוסר תום לב הייתה סירובה של מוסקבה לאפשר למומחי הצי האמריקאי לראות את תחנת הצוללות הניסיונית הגרמנית בגדיניה לאחר שנכבשה ב-28 במרץ 1945, ובכך לסייע בהגנה על השיירות שנשאו סיוע לאירופה.
מנגד, הופקינס העביר את המטרות והצרכים המוצהרים של סטלין לרוזוולט.
כמקבל ההחלטות האמריקאי הבכיר ביותר בתוכנית, הוא נתן עדיפות לאספקה לברית המועצות, למרות התנגדויות חוזרות ונשנות מצד הרפובליקנים.
כאשר החיילים הסובייטים נשאו בנטל המלחמה, הופקינס הרגיש שהסיוע האמריקאי לסובייטים יזרז את סיום המלחמה.
ב-10 באוגוסט 1943 הוא דיבר על תפקידה המכריע של ברית המועצות במלחמה ואמר כי "ללא רוסיה במלחמה, לא ניתן להביס את מדינות הציר באירופה, ומעמדו של ארגון האומות המאוחדות הופך לרעוע.
באופן דומה, מעמדה של רוסיה באירופה לאחר המלחמה יהיה דומיננטי.
כשגרמניה נמחצת, אין באירופה כוח להתנגד לכוחות הצבאיים האדירים שלה".
הופקינס המשיך להיות יעד להתקפות גם לאחר מותו.
העיד בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית בדצמבר 1949 כי הופקינס העביר סודות גרעיניים לסובייטים.
היסטוריונים אינם מציינים את ג'ורדן כאמין מכיוון שבזמן שג'ורדן טען שנפגש עם הופקינס בוושינגטון בנוגע למשלוחי אורניום, הופקינס היה בטיפול נמרץ במאיו קליניק במינסוטה.
ב-1963, ה-FBI הגיע למסקנה שג'ורדן שיקר או הזה.
סביר להניח שכל סובייטי ששוחח עם הופקינס היה נדרש באופן שגרתי לדווח על הקשר לנ.ק.ו.ד, הסוכנות הסובייטית לביטחון לאומי.
רן ניוטון, מחבר הספר FDR והשואה, כתב שאף כותב שדן בהופקינס לא זיהה סודות כלשהם שנחשפו או החלטה כלשהי שבה הוא עיוות את סדרי העדיפויות האמריקאים כדי לסייע לקומוניזם.
ב-1913 נישא הופקינס לאתל גרוס, מהגרת יהודייה-הונגרית שהייתה פעילה בתנועה הפרוגרסיבית של ניו יורק.
נולדו להם שלושה בנים: דייוויד, רוברט וסטיבן, והם איבדו בת תינוקת עקב שעלת.
אף על פי שגרוס התגרשה מהופקינס ב-1930, זמן קצר לפני שהופקינס הפך לדמות ציבורית, השניים שמרו על התכתבות אינטימית עד 1945.
ב-1931 נישא הופקינס לברברה דאנקן, שמתה מסרטן שש שנים לאחר מכן.
נולדה להם בת אחת, דיאנה.
ב-1942 נישא הופקינס ללואיז גיל מייסי בבית הלבן.
מייסי הייתה גרושה ועורכת לשעבר בהרפרס בזאר.
השניים המשיכו להתגורר בבית הלבן לבקשתו של רוזוולט, אם כי לואיז דרשה בסופו של דבר בית משלהם.
הופקינס סיים את שהותו הארוכה בבית הלבן ב-21 בדצמבר 1943, ועבר עם אשתו לבית עירוני בג'ורג'טאון.
באמצע 1939 נאמר להופקינס שהוא חולה בסרטן הקיבה, והרופאים ביצעו בו ניתוח גסטרקטומיה שהסיר 75% מהקיבה.
מה שנותר מקיבתו של הופקינס התקשה לעכל חלבונים ושומן, וכמה חודשים לאחר הניתוח, הרופאים קבעו שנותרו לו רק ארבעה שבועות לחיות.
בשלב זה, רוזוולט הביא מומחים, שעירו להופקינס פלזמת דם שעצרה את ההידרדרות שלו.
כאשר הסתיים שלב המלחמה המדומה במלחמת העולם השנייה במאי 1940, המצב דרבן את הופקינס ועורר אותו לחיים.
למרות שמותו יוחס לסרטן הקיבה שלו, עלו טענות שהמוות נגרם מתת תזונה מצטברת הקשורה לבעיות העיכול שלו לאחר הסרטן.
הצעה אחרת היא שהופקינס מת מאי ספיקת כבד עקב דלקת כבד או שחמת.
ג'יימס הלסטד, רופא וחוקר תזונה ידוע, הגיע למסקנה כי "לאור כל העובדות הזמינות עד מותו ב-1946, נראה מוצדק לשער שהוא סבל ממחלת צליאק לא טרופית או צליאק במבוגרים (אנטרופתיה של גלוטן)".
הופקינס נפטר בניו יורק ב-29 בינואר 1946, בגיל 55. גופתו נשרפה ואפרו נקבר בעיר בה למד בקולג', בבית הקברות הייזלווד בגרינל, איווה.
מבנה בקמפוס של מכללת גרינל נקרא על שמו, ובית ילדותו, עם לוחית זיכרון, ממוקם בשדרה השישית וברחוב אלם.
הארי ברירלי היה מטלורג אנגלי שהמציא את "הפלדה ללא חלודה" (שנקראה לאחר מכן "פלדת אל-חלד").
בעבודתו בשפילד, המצאתו אפשרה סכו"ם זול להמונים, ותרמה לשגשוג תעשיית הסכו"ם המסורתית של העיר.
ברירלי נולד ב-18 בפברואר 1871 בשפילד, אנגליה, בנם של ג'ון ברירלי, עובד פלדה, ואשתו ג'יין ברירלי לבית סניור.
הוא עזב את בית הספר וודסייד בגיל שתים עשרה כדי להתחיל את עבודתו הראשונה כפועל במפעלי הפלדה שבהם עבד אביו, ולימים קיבל את תפקיד העוזר הכללי במעבדה הכימית של החברה.
הוא נישא להלן תרזה קרנק (1874–1955) ב-23 באוקטובר 1895. במשך מספר שנים, בנוסף לעבודתו במעבדה, הוא למד בבית ולאחר מכן בכיתות ערב רשמיות, כדי להתמחות בטכניקות ייצור פלדה ובשיטות ניתוח כימי הקשורות.
בשנות השלושים המוקדמות לחייו, ברירלי רכש מוניטין כמקצוען מנוסה ובעל חשיבה חדה לפתרון בעיות מתכותיות תעשייתיות מעשיות.
ב-1908, כאשר שתי חברות פלדה מרכזיות בשפילד הסכימו באופן חדשני למימון משותף של מעבדה למחקר (מעבדות בראון פירת'), נתבקש הארי ברירלי להוביל את הפרויקט.
לאחר שעזב את בראון פירת', ברירלי הצטרף למפעלי הפלדה למפעלי הפלדה של בראון ביילי, גם כן בשפילד; הוא הפך למנהל בחברה ב-1925.
ב-1941, ברירלי הקים אמון צדקה בשם The Freshgate Trust Foundation, ארגון צדקה המעניק מענקים הפועל בשפילד ובדרום יורקשייר.
מטרתו הייתה לספק "שער חדש" או הזדמנות חדשה לאנשים כמוהו שנולדו בנסיבות צנועות כדי שיוכלו לחוות טיולים, חינוך, אמנויות ומוזיקה.
היסוד עדיין פועל כארגון צדקה רשום המעניק מענקים למטרות צדקה בדרום יורקשייר.
ברירלי נפטר ב-14 ביולי 1948, בטורקי.
גופתו נשרפה בקרמטוריום אפורד, אפורד, ליד פלימות' ב-16 ביולי 1948 ואפרו פוזר בגן הזיכרון של קרמטוריום אפורד.
בשנים הסוערות טרם מלחמת העולם הראשונה, ייצור נשק עלה משמעותית בבריטניה, אך תעשיית הייצור נתקלה בבעיות מעשיות עקב שחיקה (בלאי מוגבר) של פני השטח הפנימיים של קני רובים.
ברירלי החל לחקור פלדות חדשות שיכולות לעמוד טוב יותר בשחיקה הנגרמת מטמפרטורות גבוהות (ולא קורוזיה, כפי שמוזכר לעיתים בקשר זה).
הוא החל לבחון את הוספת כרום לפלדה, שהיה ידוע כמרים את נקודת ההיתוך של החומר, בהשוואה לפלדות פחמן סטנדרטיות.
המחקר התרכז בכימות ההשפעות של שינוי רמות פחמן (C, בריכוזים של כ-0.2% משקל) וכרום (Cr, בטווח של 6 עד 15% משקל).
כדי לבצע מטלוגרפיה ללימוד המבנה מיקרוסקופי של התאימות הניסיוניות (הגורם העיקרי האחראי לתכונות המכניות של פלדה) היה צורך ללטש ולהטביע את הדגימות המתכתיות שנוצרו.
עבור פלדת פחמן, פתרון מדולל של חומצה חנקתית באתנול מספיק לייצר את ההטבעה הנדרשת, אך ברירלי גילה שהפלדות החדשות עם כרום עמידות מאוד בפני התקפה כימית.
סביר להניח שהחינוך של הארי ברירלי בשפילד, עיר מפורסמת בייצור סכו"ם מאז המאה ה-16, הוביל אותו להעריך את הפוטנציאל של פלדות אלה ליישומים לא רק בשירות בטמפרטורות גבוהות, כפי שתוכנן במקור, אלא גם בייצור המוני של יישומים הקשורים למזון כגון סכו"ם, סירים וכו'.