tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה הוכרז המפטון על ידי האומות המאוחדות כשגריר המוזיקה.
המפטון רתם עצמו לפעילויות חברתיות, ביניהן קידום פרויקט דיור ציבורי למעוטי יכולת בניו-יורק ובניו ג'רזי, עמד בראש קרנות שהעניקו מלגות לימודים לסטודנטים מעוטי יכולת וייסד מחלקה ללימודי מוזיקה באוניברסיטת איידהו, שנקראת על שמו.
ב-1982 נחנך כוכב עם שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד וב-1987 בחרו בו קוראי המגזין דאון ביט להיכל התהילה של הג'אז.
כמו כן זכה במספר תוארי דוקטור לשם כבוד ומדליות נשיאותיות מהנשיאים ג'ון פ.
קנדי, ריצ'רד ניקסון, ביל קלינטון וג'ורג' בוש על הישגיו האמנותיים, על פעילויות הצדקה שלו, על תרומתו לתרבות האמריקאית והעולמית וכהוקרה על תרומתו לקידום הקהילה האפרו-אמריקאית.
ב-1991 התמוטט המפטון במהלך הופעה בפריז ואובחן כסובל משבץ.
השבץ, בנוסף לדלקת מפרקים כרונית ממנה סבל, הובילו להפסקה כמעט מוחלטת של הופעותיו.
בשנת 1936 נשא לאשה את גלדיס, שהייתה למנהלת האישית שלו עד מותה ב-1971. לזוג לא היו ילדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התקרב המפטון ליהדות, גייס כספים לטובת מדינת ישראל והלחין סוויטה בשם "המלך דוד", שנוגנה בבכורה בהופעה בישראל.
המפטון ביקר בישראל ב-1955 עם התזמורת שלו שניגנה מדי ערב לפני קהל של אלפים בזירתרון ברמת גן.
המפטון היה האמן הגדול הראשון מתחום המוזיקה הפופולרית שהופיע במדינה הצעירה והתקבל בחום רב.
הוא נפגש עם הרב הראשי לישראל, יצחק אייזיק הרצוג וכאורחו של עמנואל זמיר השתתף אף במפגש של ותיקי המחלקה הערבית של הפלמ"ח.
בשנת 1957 הוא הופיע במשחק כדורסל בין נבחרת ישראל ונבחרת ישיבה יוניברסיטי.
ליונל הרברט בליית' ברימור היה שחקן תיאטרון, שחקן קולנוע ובמאי קולנוע והופיע גם כשחקן בתסכיתי רדיו.
הוא זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ב-1931 על תפקידו בסרט "נפש חופשייה".
הוא אחי-סבה של השחקנית דרו ברימור.
ברימור נולד בפנסילבניה למשפחה קתולית.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 שיחק על במות ברודוויי עם אחותו, אתל אחיו ג'ון ודודו, ג'ון דרו ג'וניור בהצגות ומופעי וודוויל.
ב-1904 נשא לאישה את השחקנית דוריס רסקין (Doris Rankin; 1888–1946), שאחותה הבכירה הייתה נשואה לדודו.
הם היו נשואים עד גירושיהם ב-1923.
הוא גם ביים סרטים אילמים, הסרט האילם האחרון שהפיק אולפן מטרו (לימים חלק מ-MGM, מטרו גולדווין מאייר) ב-1917, "Life's Whirlpool", בוים על ידי ברימור בכיכובה של אחותו את'ל.
כך יצר ברימור קשר חברי עם לואי ב.
לאחר מכן חלה ברימור קשות בשפעת ספרדית והחלים.
ב-1924 הופיע בסרטו של גריפית' "אמריקה" וב-1928 הופיע פעם אחרונה עבור גריפית' בסרט "תופי האהבה".
ב-1924 נשא לאישה את אירן פנוויק (Irene Fenwick), שתהיה אשתו עד מותה בגיל 49 ב-1936. מאז 1926 עבר ברימור כמעט אך ורק עבור אולפני MGM בהוליווד.
לצדו שיחקו כמה מכוכבות התקופה כג'ין הארלו, גלוריה סוונסון וגרטה גרבו.
הוא נודע במיוחד בזכותו קולו, שעבר היטב במערכות ההקלטה של התקופה.
במסגרת MGM ברימור גם ביים סרטים ואף היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ב-1930 על "מאדאם X".
שנה לאחר מכן זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "נפש חופשייה".
בשנות השלושים והארבעים שיחק במגוון סרטים בהם גילם דמויות נבלים כרספוטין (בסרט בשם זה מ-1932 בו הופיעו גם אחיו ג'ון ואת'ל) ודמותו של אוליבר ג'ורדן בסרט "ארוחת ערב בשמונה" (1933, לצד ג'ין הארלו ומארי דרסלר ובהשתתפות אחיו ג'ון).
כן שיחק את ד"ר גילספי בסדרת הסרטים "ד"ר קילדר" ואת השופט חמור-הסבר ג'יימס ק.
הארדי בסדרת סרטי "הארדי גארדי" בכיכובו של השחקן-הילד מיקי רוני, שגילם את בנו.
תפקידו הבולט ביותר מתקופה זו הוא הנבל הנרי פוטר בסרט "אלו חיים נפלאים" מ-1946, בבימוי של פרנק קפרה ובכיכובו של ג'יימס סטיוארט.
באותה שנה שיחק גם במערבון "דו-קרב בשמש".
ב-1943 שיחק בסרט "בחור ושמו ג'ו" לצידו של ספנסר טרייסי.
בשנות הארבעים החל ברימור להופיע גם בתסכיתי רדיו.
הוא הופיע בסדרת "ראש העיר" (Mayor of the Town) ששודרה ב-CBS ו-NBC בין 1942 ל-1949.
על שמו נטבע כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ליותפראנד (Liutprand, מת בינואר 744) היה מלך הלומברדים בין יוני 712 ועד מותו בשנת 744 והוא זכור בעיקר בשל מתת סוטרי (בשנת 728) ובשל זמן שלטונו הארוך, במהלכו נקלע לסכסוכים ברחבי איטליה של ימינו (ובדרך כלל יצא בהם כשידו על העליונה).
תקופתו נחשבת בדרך כלל כתקופת השיא של לומברדיה.
ליותפראנד ניצל את חולשתם של הביזנטים להרחבת השפעתו לאזור אמיליה-רומאניה.
ליותפראנד בלט בחוקים שהנחיל ללומברדיה ובקידום הנצרות בארצו.
בתקופתו הפכו הדוכסויות ספולטו (Spoleto) ובנוונטו לחלק מממלכתו, והוא ויתר על רומא לטובת האפיפיור זכריה בהסכמים בין ממלכתו לזו של האפיפיור.
ליותפראנד נולד לפני 680 למלך לומברדיה אנספראנד, הדוכס מאסטי.
תחילת דרכו בישרה לו דווקא רעות: אביו גורש מממלכתו לגלות בקרב הבווארים; אחיו הגדול זיגיפרט עוּוַר על ידי המלך אריפרט השני ואמו ואחותו הפכו לנכות.
ליותפראנד ניצל מכיוון שנראה צעיר ולא מסוכן.
הוא שוחרר מכלאו של אריפרט והורשה להצטרף לאביו בגולה.
ליונל פואלן היה אופה ואיש עסקים צרפתי.
בראשית שנות השלושים, אביו, פייר-לאון פואלן, הקים מאפייה בפריז, שם הוא יצר מכר את מחמצת שאור "לחם פואלן" שהתפרסם.
ליונל פואלן נולד בקנקל, בשלהי שנות השבעים נעשה אופה ופיתח את העסק המשפחתי הקטן, בכלל זה פתח סניף של המאפייה ברובע החמישה-עשר של פריז.
הוא מייצר לחם כפרי האפוי בתנורי עצים.
הצלחת הלחם והמוניטין שלו גדלו, במיוחד בעולם האנגלו-סקסי ובאסיה, דבר שאפשר לו לפתח רשת הפצה נרחבת.
בשנות השמונים פתח מאפייה ב-Bièvres, ליד פריז, ובשלב מאוחר יותר נבנה מאפייה נוספת ללונדון.
ב-31 באוקטובר 2002, נהרגו ליונל פואלן ואשתו, אירנה, בעקבות התרסקות מסוקם בקנקל, ברטאן.
בתו הצעירה, אפולוניה, תפשה את הפיקוד על החברה אותה ירשה מהוריה, היא בוגרת אוניברסיטת הרווארד.
אחיו, מקס פואלן, יצא לדרך עצמאית ופתח מאפיה משלו, כיום מצויות שלוש מאפיות הנושאות את השם "מקס פואלן" בסביבות פריז.
ספרים שהיה בהם מחבר שותף
ליונל רוגוזין (מאנגלית: Lionel Rogosin; 22 בינואר 1924 - 8 בדצמבר 2000) היה במאי קולנוע יהודי-אמריקאי.
ביים סרטים דוקומנטריים וחברתיים בסגנון הנאו-ריאליזם איטלקי.
נולד בניו יורק, בנו של ישראל רוגוזין, איש עסקים יהודי ותעשיין טקסטיל.
רוגוזין למד באוניברסיטת ייל, שם סיים תואר בהנדסת כימית כדי להצטרף לעסקי אביו.
הוא שירת בחיל הים האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם חזרתו הוא טייל במזרח ומערב אירופה ובישראל וכן באפריקה.
אחר כך עבד בחברה של אביו עד לשנת 1954.
רוגוזין לימד את עצמו כיצד להשתמש במצלמת Bolex 16 מילימטר.
הוא היה מעורב בפעילות חברתית ופוליטית, ויצר סרט דוקומנטרי קצר אודות מצוקת הפליטים ההונגרים בעבור האומות המאוחדות.
בשלב מסוים החליט לזנוח את המעורבות בעסקי אביו ולהתמסר לפעילות חברתית.
הוא התמקד בנושאים חברתיים כמו גזענות ואימפריאליזם.
מטרתו הראשונה הייתה משטר האפרטהייד.
סרטו העלילתי השני באורך מלא (כבמאי, מפיק ותסריטאי), "שובי אפריקה", אותו צילם במחתרת בדרום אפריקה, הוקרן בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1959 וזכה שם לתואר "חביב המבקרים".
הוא יצר את הסרט "Wood-cutters of the Deep South" אודות קואפרטיב משותף לשחורים ולבנים בדרום ארצות הברית, ואת "Arab-Israeli Dialogue" המתאר מפגש של המשורר הפלסטיני ראשד חוסיין עם העיתונאי הישראלי עמוס קינן.
בשנות השמונים עבר לאנגליה ובשנות התשעים עבר ללוס אנג'לס.
ליונל ג'ורג' לוג היה קלינאי תקשורת אוסטרלי שטיפל בהצלחה בג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת, אשר סבל מגמגום.
לוג נולד באדלייד שבאוסטרליה הדרומית והיה הבכור מבין ארבעה אחים.
אביו, ג'ורג' אדוארד לוג, היה פקיד, ושם אמו לביניה רנקין.
את השכלתו רכש במכללת הנסיך אלפרד, שם למד בשנים 1889 - 1896, ובין היתר למד בה את תורת הנאום אצל אדוארד ריבס.
בשנת 1902 החל לוג לעבוד אצל ריבס כמזכיר וכעוזר מורה, בזמן שהוא לומד מוזיקה בקונסרבטוריון של אוניברסיטת אדלייד.
לאחר מכן בילה זמן ככורה זהב בקלגורלי שבאוסטרליה המערבית.
את הקריירה שלו בנאום החל בעיר פרת', שם בנוסף להוראת אמנות הנאום והמשחק, הוא השתתף בארגון אירועים ציבוריים של הרצאות ומופעים ואף הקים מועדון נאומים.
ב-1911 יצא לסיור בעולם במטרה ללמוד טכניקות נוספות בתחום תורת הנאום.
בהמשך חזר לפרת', ולאחר מלחמת העולם הראשונה פיתח שיטות לטיפול וריפוי הלומי קרב שדיבורם נפגע בעקבות טראומות שחוו בעת המלחמה.
בנוסף לתרגילי נשימה ותרגילים פיזיים אחרים, כלל הטיפול גם היבטים של הומור והיבטים אחרים שנועדו לרכוש סימפתיה בעיני המטופל.
ב-1924 היגר לוג עם אשתו מירטל ושלושת ילדיהם ללונדון.
תחילה שימש מורה בבתי ספר שונים לנאום, וב-1926 פתח קליניקה לטיפול בבעלי לקויות דיבור.
הוא נהג לגבות עמלות גבוהות מאנשים אמידים, שסייעו לו במתן טיפולים בחינם לאלו שלא יכלו לשלם.
לוג היה ממייסדי האגודה הבריטית של קלינאי התקשורת ב-1935 וממקימי המכללה לקלינאי תקשורת ב-1944. הוא מת בלונדון ב-12 באפריל 1953.
לפני הכתרתו למלך, אלברט דוכס יורק, חשש מנאומים ציבוריים בגלל בעיית גמגום ממנה סבל.
נאום הסיכום שלו בתערוכת האימפריה הבריטית בוומבלי ב-31 באוקטובר 1925 היה חוויה קשה עבורו ועבור קהל המאזינים.
כדי לטפל בבעיית הגמגום שלו שכר הדוכס את ליונל לוג.
לוג נתן לו תרגילים יומיים מגוונים שעזרו לו להירגע ולדבר בביטחון כמעט ללא הפסקות.
ב-1927 הוא נשא נאום בפתיחת הפרלמנט האוסטרלי מבלי לגמגם.
על כך מבוסס הסרט "נאום המלך".
עבודתו של לוג עם הדוכס נמשכה לאורך שנות ה-30 ושנות ה-40. לוג עזר למלך להתכונן לטקס ההכתרה ולשאת את נאומיו הפומביים, שכללו בין היתר שידורי רדיו בתקופת מלחמת העולם השנייה שנסכו ביטחון בקרב אזרחי הממלכה.
שני האישים נשארו חברים עד למותו של המלך ב-1952. כאות הוקרה על שירותיו מינה ג'ורג' את ליונל לוג לחבר במסדר הוויקטוריאני המלכותי.
נכדו של לוג, מרק, כתב ספר יחד עם פטר קונרדי, בשם "The King's Speech: How One Man Saved the British Monarchy", המתאר את מערכת היחסים בין סבו והדוכס מיורק שהפך מאוחר יותר למלך ג'ורג' השישי.
כותרת הספר שימשה כשם לסרט הבריטי משנת 2010 "נאום המלך", דרמה היסטורית בה מגלם השחקן ג'פרי ראש את דמותו של לוג.
מחזה נוסף העוסק בנאומו של המלך ג'ורג' ב-1937 ובהכנות אליו, נכתב על ידי מארק בורגס בשנת 2009, גם הוא בשם "נאום המלך".
הרב ליונל בלו היה רב רפורמי, עיתונאי ושדרן רדיו אנגלי.
בלו היה הרב הבריטי הראשון שיצא מהארון.
בלו שירת ב"תנועה ליהדות רפורמית" בבריטניה.
בלו נולד באיסט אנד שבלונדון, בן לחייט ולמזכירה משפטית.
למד היסטוריה בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד ולימודי העמים השמיים באוניברסיטת לונדון, בטרם הוסמך לרבנות בשנת 1960. הוא שרת למשך זמן קצר בצבא בריטניה, אך שוחרר לאחר שעבר התמוטטות עצבים.
בצעירותו התרחק מהיהדות, לדבריו לאחר שאלוהים לא נענה לתפילתו להעלים את היטלר במהירות.
בזמן הבליץ על לונדון נאלץ לנדוד ב-16 כתובות שונות עד שיכל לחזור לעיר.
כאשר שקל להתנצר אימו איימה כי תתאבד ביחד עם אביו אם יעשה זאת.
בסופו של דבר חזר ליהדות וקיבל תואר ברבנות במכללת ליאו בק, פינצ'לי, צפון לונדון.
הוא לימד במכללה בשנים 1967-2013 ומילא תפקידים שונים בקהילה הרפורמית של אנגליה וגם במוסדות עולמיים של התנועה.
משנת 1963 עד 1967 הוא כיהן בתפקיד המנהל האירופי של האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
הוא סבל פעמיים מהתמוטטות עצבים: כאשר שירת בצבא (ועל כן סולק ממנו) ובאוניברסיטה.
את שני האירועים ייחס להיותו הומוסקסואל.
באחד הראיונות שנערכו איתו סיפר שהיה לו רומאן "נלהב אך צנוע" עם אישה, שבסופו הבין שהוא הומו.
ב-1980 יצא מהארון, והיה בכך לרב הראשון שעשה זאת.
מאז שנות ה-80 השתתף בלו באופן קבוע בתוכנית "Thought for the Day" ברדיו 4 של ה-BBC.
הפינה שודרה בימי שני בבוקר ובלו הסביר שעיקר מטרתו בשידור הייתה לשכנע אנשים להתחזק רוחנית ולצאת מהמיטה אחרי סוף השבוע.
שידוריו לא היו שנויים במחלוקת והסתיימו בבדיחה.
על פי סקר שנערך בשנת 2001, הוא היה מוערך בבריטניה כמנהיג רוחני יותר מאשר האפיפיור או הארכיבישוף של קנטרברי.
הוא נפטר ב-19 בדצמבר 2016 לאחר שסבל ממחלות שונות כולל מחלת פרקינסון.
ליונל צ'ארלס אדריאן פיינינגר (Lyonel Charles Adrian Feininger, 17 ביולי 1871 – 13 בינואר 1956) היה צייר גרמני-אמריקאי, ממובילי התנועה האקספרסיוניסטית.
אביו, קארל פיינינגר, היה כנר ממוצא גרמני, ואמו, אליזבת, הייתה פסנתרנית וזמרת.
מגיל צעיר ניגן בפסנתר ובגיל 16 נסע עם משפחתו לברלין.
תחילה חשב להשלים את לימודיו במוזיקה, אולם בגרמניה החליט לעסוק באמנות.
פיינינגר התקבל לאקדמיה לאמנות בברלין, ובשנת 1891 החל לעבוד כקריקטוריסט ומאייר.
בשנת 1901 הוא התחתן עם אחותו של מברו אדמונד פירסט.
ב־1911 הציג ב"סלון האמנים העצמאים", שם הכיר את יצירותיהם של האמנים הקוביסטים והושפע מן התפיסה הגאומטרית הקוביסטית.
ב־1912 פיתח פיינינגר קשרים עם חברי הקבוצה האמנותית "הגשר", ובפרט עם אריך הקל וקרל שמידט-רוטלוף.
בשנים 1919–1932 לימד בבית הספר באוהאוס, עד 1925 בויימאר ובהמשך בדסאו.
קרל גרוסברג היה בין תלמידיו.
פיינינגר היה חבר בקבוצת "ארבעת הכחולים" (Die Blaue Vier), יחד עם פאול קלה, וסילי קנדינסקי ואלכסיי פון יבלנסקי.
הקבוצה הוקמה ב־1923, וקיימה הרצאות ותערוכות משותפות, ביניהן תערוכה בארצות הברית ב־1924.
עליית הנאצים לשלטון ב־1933 הקשתה על חייו של פיינינגר.
יצירתו סווגה כאמנות מנוונת, בית הספר "באוהאוס" נסגר, ואשתו הייתה יהודיה.
בני הזוג הגרו לארצות הברית בשנת 1936.
פיינינגר נפטר בניו יורק בשנת 1956, בגיל 84.
ב־2011 הוצגה במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו.
ב־1901 נישא פיינינגר ל, ביתו של הצייר .
ליונל רובינס היה כלכלן בריטי, אשר התפרסם בעיקר בשל עבודתו "מאמר על החשיבות של מדעי הכלכלה".
רובינס מילא תפקיד חשוב בהסטת הכלכלה האנגלו-סקסית מהגישה המרשליסטית (כפי שנהגתה על ידי אלפרד מרשל) אל עבר הגישה הקונטיננטלית.
רובינס היה בעל השפעה לא רק ככלכלן, אלא גם בקידום מערכת ההשכלה הגבוהה בבריטניה.
"דו"ח רובינס" שכתב בשנות ה-60 וה-70 הוביל להתרחבות מערכת ההשכלה הגבוהה בבריטניה ולהפיכתה למערכת הלימוד האוניברסיטאית הנוכחית במדינה.
מערכת האוניברסיטאות שהוקמה בעקבות הדו"ח, נתנה מענה לא רק לכמויות הסטודנטים הגדולות במדינה, אלא גם התאימה את עצמה לצורכי החברה הבריטית.
עבודתו של רובינס השפיעה בצורה ניכרת על הפצת ההשכלה הגבוהה לחלקים רחבים בחברה.
לורד ליונל רובינס נבחר עמית האקדמיה הבריטית בשנת 1942 והיה נשיאה בשנים 1962 – 1967.
ליונס מייד הוא מותג גלידות ושלגונים בריטי של חברת J.
שיא הצלחת המותג היה ככל הנראה בשנות ה-70, אז נמכרו גלידות ליונס מייד במגוון רחב של סוגים.
מוצרי הגלידה התקשרו פעמים רבות לדמויות מהטלוויזיה או מהקולנוע וכללו הפתעות.
לעיתים קרובות כללו המוצרים עטיפות ייחודיות, ואף הופצו בהם רצועות קומיקס.
למשל, הופצו גלידות שבהן נכללו תחת העטיפה קלפים של פרקי סדרת הטלוויזיה "חלל: 1999" (Space: 1999), או מסכות של דמויות ראשיות ב"מלחמת הכוכבים" ועובדות מעניינות על אודות סרטי הסדרה, או אלמנטים הקשורים ל"סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים", "סופרמן" ואף ארטיקים מסוג "גול" על מקלות המגולפים בדמויותיהם של כדורגלני התקופה.
הלוגו של ליונס מייד, שנודע רשמית כ"סמל השעות היפות" (Good Time Sign), המציג שלושה ילדים רוקדים, הופיע תחילה על רכבי אוטו גלידה בלבד, אך עם הזמן שולב במכלול המוצרים של המותג.
הוא נמצא בשימוש עד 1992, אז עבר המותג לשליטת נסטלה.
נסטלה שילבה תחילה את הלוגו הבינלאומי הסטנדרטי שלה למוצרי גלידה, שעשוי בצבעי כחול-לבן, עם "סמל השעות היפות" של ליונס מייד.
מיתוג זה התקיים עד 1998, אז בוטל המותג ליונס מייד ומוצרי הגלידה שלו החלו לנשוא את לוגו הגלידה הסטנדרטי של נסטלה.
המתחרה העיקרי של גלידות ליונס מייד היה גלידות Wall's, מותג שנמצא כיום בבעלות יוניליבר.
עם מוצרי Wall's ניתן למנות את Mini Milk או טילון קורנטו (Cornetto) שעדיין נמכרים כיום.
ב-2008 החליטה יצרנית הגלידה הבריטית R&R Ice Cream לחדש את מותג ליונס מייד.
שרלוט המבלינג (Charlotte Hambling), מנהלת שיווק בכירה בחברה, אמרה אז כי: "על ידי החזרת ליונס מייד לשולחן ארוחת הערב במקומות שונים ברחבי המדינה, נגרה את המטען הנוסטלגי העז שנקשר עם המותג, כמו גם את המסורת הצרכנית החזקה ואת מידות המודעות הצרכנית והאמון הגבוהות שהמותג נהנה מהן.
באמצעות מוצרי ליונס מייד החדשים שלנו, אנו מסתייעים בגורמים אלו ומציגים שלל מנות אהובות על החוג המשפחתי, וכמו כן מייסדים את המותג מחדש."
ליונל ז'וספן הוא פוליטיקאי צרפתי שכיהן כראש ממשלת צרפת בשנים 1997–2002.
בשנים 1995 ו-2002 היה ז'וספן מועמד המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית לנשיאות צרפת.
ב-1995 הפסיד בקרב צמוד בסיבוב השני, ראש בראש מול ז'אק שיראק שנבחר לנשיא.
הוא התמודד שוב על התפקיד ב-2002, אך הודח כבר בסיבוב הראשון לאחר שלסיבוב השני עלו שיראק ומועמד הימין הלאומני ז'אן-מארי לה פן.
מיד לאחר הפסדו זה הודיע ז'וספן על פרישתו מהפוליטיקה.
ליונל ז'וספן נולד למשפחה פרוטסטנטית ב-Meudon שברמות הסן, פרוור של פריז.
הוא היה פעיל באגודת הסטודנטים Union Nationale des Étudiants de France ומחה כנגד מלחמת העצמאות של אלג'יריה (1954–1962).
הוא סיים את שירותו הצבאי כקצין האחראי על אימוני שריון בטריר שבגרמניה.
לאחר שסיים את לימודיו ב-École nationale d'administration ב-1965, השתלב ז'וספן במשרד החוץ של צרפת כמזכיר לענייני חוץ.
הוא קיבל שם את האחריות לשיתוף פעולה כלכלי ועבד שם עם Ernest-Antoine Seillière, מנהיגו לעתיד של איגוד המעסיקים Mouvement des Entreprises de France.
כנציגו של דור אשר מתח ביקורת על המפלגה הסוציאליסטית French Section of the Workers' International, הצטרף ז'וספן בשנות ה-60 של המאה ה-20 לקבוצה טרוצקיסטית, the Internationalist Communist Organization, בטרם נקלט במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית המתחדשת.
ז'וספן השתלב במעגל המקורבים של פרנסואה מיטראן והפך לחבר המפלגה השני בבכירותו ב-1979 ולאחר מכן, ב-1981, הפך ז'וספן למזכיר הראשון, משנבחר מיטראן לנשיאות צרפת.
כשהחליט מיטראן כנשיא, ב-1982–1983 לשנות את המדיניות הכלכלית שלו למתן קדימות למאבק באינפלציה ולקידום מטבע קשה, הצדיק ז'וספן את המהלך באומרו שהכוח הסוציאליסטי רק "פתח סוגריים".
ב-1984 כאשר נבחר לורן פביוס לכהן כראש ממשלה, התגלעה יריבות בין שני יורשיו הפוליטיים הללו של מיטראן.
היריבות צפה אל מעל פני השטח כאשר ז'וספן ופביוס התחרו על ההנהגה בבחירות לאספה הלאומית ב-1986.
ב-1988, לאחר שמיטראן נבחר מחדש לנשיאות, עזב ז'וספן את הנהגת המפלגה הסוציאליסטית ומונה למשרת שר החינוך, על אף העובדה שמיטראן שקל למנותו לתפקיד ראש הממשלה.
יריבותו עם פביוס התעצמה וגרמה למשבר פנימי, בעיקר במהלך קונגרס רן (1990).
ואכן, קבוצת תומכי מיטראן במפלגה התפצלה משום שחסידיו של ז'וספן כרתו ברית עם פלגים אחרים על מנת למנוע את בחירתו של פביוס כמזכיר הראשון של המפלגה.
התפתחויות אלו הזיקו ליחסיו של ז'וספן עם הנשיא מיטראן והביאו לכך שלאחר כישלון המפלגה הסוציאליסטית בבחירות המקומיות במרץ 1992 לא נכלל ז'וספין בממשלה החדשה שהוקמה בראשות פייר ברגובוי.
כחבר באספה הלאומית, שימש ז'וספן בתחילה כנציג של פריז (1978–1986) ולאחר מכן כנציג מחוז Haute-Garonne (1986–1988).
ז'וספן איבד את כסאו באספה הלאומית בתבוסה הגדולה שנחלו הסוציאליסטים בבחירות 1993, והודיע על פרישתו מהפוליטיקה.
ב-1993 מונה ז'וספן כבא כוח השר מדרגה שנייה (מעין נציג זוטר, תקן פחוּת משגריר) בדרגת שגריר, משרה בה החזיק עד מינויו כראש ממשלה ב-1997. עם זאת, הוא מעולם לא מונה לשרת בשגרירות כלשהי.
לבסוף, ז'וספן חזר וטען שיש צורך לעשות חשבון נפש ביחס לירושת מיטראן, כדי לשקם את אמינותה של המפלגה הסוציאליסטית.
בכך, הוא נבחר להיות המועמד הסוציאליסטי לנשיאות בבחירות 1995, מול מנהיג המפלגה הסוציאליסטית, אנרי עמונאלי.
בעקבות התבוסה הצורבת של הסוציאליסטים ב-1992–1994, ז'וספן נחשב לבעל סיכויים מועטים לנצח.
אולם הוא זכה להצלחה רבה, הוביל בסיבוב הראשון, והפסיד בסיבוב השני בקרב צמוד, לאחר מאבק ראש בראש מול ז'אק שיראק.
על אף תבוסתו, ביצועיו נתפסו כסמל לתחייה הסוציאליסטית ככוח חזק בפוליטיקה הצרפתית, והוא חזר להיות המזכיר הראשון של המפלגה.
ז'וספן בנה קואליציה עם מפלגות שמאל אחרות: המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, מפלגת הירוקים הצרפתית, Radical Party of the Left ותנועת הרפובליקנים והאזרחים הדיסידנטית.
שנתיים לאחר מכן, החליט שיראק להכריז על בחירות מוקדמות לאספה הלאומית, כשהוא מקווה לזכות לאישורו האישי.
אולם המהלך פעל כבומרנג, כאשר הקואליציה השמאלית שנוצרה זכתה לרוב בפרלמנט וז'וספן מונה לראש ממשלה.
ז'וספן חבר ב-Club of Madrid, מוסד ללא כוונת רווח עצמאי המורכב מ-81 נשיאים וראשי ממשלה דמוקרטיים מ-57 מדינות.
ז'וספן שימש כראש ממשלה תחת ממשלת "אחדות" Cohabitation (ממשלה שנוצרת כאשר הנשיא בא ממפלגה המהווה מיעוט בפרלמנט) השלישית בתולדות צרפת.
הוא שימש בתפקידו בשנים 1997–2002 תחת הנשיא ז'אק שיראק.
על אף תדמיתו כסוציאליסט נוקשה, פנה ז'וספן למכירת חברות ממשלתיות ולהורדת מס ערך מוסף, מס הכנסה ומס חברות.
במהלך כהונתו, בסיוע מצב כלכלי טוב, ירדה האבטלה בצורה משמעותית, כאשר 900,000 בני אדם מצאו עבודה.
בממשלתו של ז'וספן כיהנו מספר נשים, אולם לא היה ייצוג למיעוטים.
"החוק נגד הדרה חברתית" (1998) הרחיב את הביטוח הלאומי והציג אמצעים שונים למאבק בעוני.
אופטימיזציה של רווחים נוספים למקבלי Revenu minimum d'insertion (קצבה המוענקת לאנשים הנמצאים בגיל העבודה, אולם הם חסרי כל הכנסה ונטולי זכויות לקבלת דמי אבטלה).
הבטחת אספקה של שירותי טלפון, מים וחשמל, בין היתר באמצעות תשלום חשבונות שטרם נפרעו.
הגדלת מקבצי דיור וסובסידיות לדיור, תוך הנהגת מס על דירות שאינן בשימוש.
איזונים ישירים של סיוע לקבוצות עם בעיות מיוחדות בשוק העבודה (כולל אנשים חסרי הכשרה מקצועית, מובטלים מבוגרים, צעירים, ואנשים המובטלים במשך פרק זמן ממושך) באמצעות מתן אינטגרציה, התמחויות והשתלמויות, הדרכה אישית וחונכות וסבסוד שכר.
בתקופת כהונתו של ז'וספן בתפקיד ראש הממשלה, נעשו שיפורים מתמשכים בתחום ההטבות הסוציאליות, בד בבד עם העלאת שכר המינימום.
בוצע גידול של 3% ב-Revenu minimum d'insertion והובטחו שתי העלאות בהכנסת המינימום ב-1998, אשר תוארכו לשנה קודם לכן, בעוד שההוצאה על שירותי בריאות וחינוך הוגדלה.
הוצג חוק שוויון אשר חייב את כל המפלגות להציב מספר זהה של נשים וגברים כמועמדים בבחירות הארציות.
מיד לאחר תחילת כהונתו של ז'וספן הוצא צו אשר הגדיל את המענק ששולם להורים בתחילת שנת לימודים מ-420 ל-1,600 פרנק צרפתי, למשקי בית עם הכנסה חודשית של פחות מ-11,600 פרנק צרפתי.
בחודשים מרץ וספטמבר 2000 הונהגו קיצוצים במס הכנסה אשר העדיפו באופן לא פרופורציונלי אנשים בעלי הכנסה נמוכה או נטולי הכנסה.
ב-2002 הוצגה "פרמיית תעסוקה", בדומה לנקודות זיכוי ממס בבריטניה ובארצות הברית, פרמיה אשר סיפקה סבסוד מדינה לעובדים בעלי שכר נמוך.
בתוך מספר שנים נהנו מתוכנית זו שמונה מיליון בני אדם.
הוקצבו כספים לשיפוץ דיור ציבורי, בעוד שתוכניות חיסכון פנסיוניות הורחבו כך שיכסו עסקים קטנים או בינוניים.
ממשלת ז'וספן גם אִפשרה לחברות קטנות או בינוניות להקים במשותף סוג זה של קרנות.
הוקמה קרן הון של המדינה לפיקוח על ביטוח זקנה, אשר יצרה כיסוי הון שולי ונועדה להגן על רמות הפנסיה מסיכונים פיננסיים בשוק.
הופחתו ההפרשות הסוציאליות לעובדים בעלי הכנסה נמוכה ובוצעה עלייה של 5% ב-Revenu minimum d'insertion.
כמו כן יצאה לפועל רפורמה בתחום זכויות נשים ולידות אלמוניות.
אמצעים שונים הוצגו כדי לשפר את המתקנים וההטבות לאנשים בעלי מוגבלויות.
בוצעה תפנית במערכת המשפט במטרה להבטיח שהנאשם הוא באמת חף מפשע עד שהוכחה אשמתו.
הוצגה חבילת סיוע חירום למובטלים בסך מיליארד פרנק צרפתי.
ב-1998 הועמד תקציב של 500 מיליון פרנק צרפתי כדי לממן חלקית הכשרת מובטלים.
בוצעו שיפורים בשירות תעסוקת הנכים COTOREP והוכנסו אמצעים על מנת לשפר את נגישות הנכים לתחבורה ציבורית, לצד כל סוגי המבנים המשמשים את הציבור הרחב.
הממשלה כוננה את זכותו של העובד לקחת חופשה מהעבודה במקרה שאחד הילדים במשפחה היה חולה מאוד.
חופשה זו נתמכה במענק שהחליף את אובדן ההכנסה במידה מסוימת וסיפק תמיכה כספית להורים שחוזרים לעבודה לאחר מחלתו של הילד.
נחקק חוק נגד אפליה (על רקע מיני, גזעי או פיזי) על מנת להעמיד את החוק הצרפתי בקנה אחד עם החקיקה החדשה של האיחוד האירופי נגד אפליה.
הושק מסע פרסום נגד אלימות וסחיטה באיומים בליווי יישום של מספר טלפון "SOS Violence".
הוצגו תוכניות שונות בתחום התחבורה, הן לתחבורה הפרטית, הן לתחבורה ציבורית.
ב-1999 נחקק חוק אשר סיפק גישה חוקית לטיפול פליאטיבי ולפיתוחו של טיפול פליאטיבי, "המאפשר חופש משפטי לתמיכה בבן משפחה בשלב האחרון של מחלה סופנית".
"חוק הסולידריות וההתחדשות העירונית" ((The Solidarity and Urban Renewal Law (2000) דרש כי לפחות 20% ממלאי הדירות בכל רשות עירונית בת מעל ל-3,500 תושבים, צריכים להיות מורכבים מדיור ציבורי.
הוצגה קצבת דיור משופרת לצד חוזים קבועים ארוכים יותר.
בנובמבר 2000 חוקקה ממשלת ז'וספן חוק המחייב שוויון מיני במקומות העבודה, כולל סעיף המבטל את האיסור על עבודת לילה לנשים, אשר נחקק במטרה לעמוד בדרישות של האיחוד האירופי בנושא שוויון בין המינים.
סעיף זה של החוק עורר התנגדות עזה של חוגים פוליטיים ואיגודי מסחר, על אף העובדה שהיו פטורים רבים מאיסור זה.
חוק "המודרניזציה החברתית" כלל הוראות הקשורות לעבודה, כגון אמצעים למאבק ב"הטרדה מוסרית" (בריונות) בעבודה, אמצעים להילחם בתעסוקה הנתונה תחת סיכון (באמצעות הגבלות על חוזים לזמן קצוב) והכרה משופרת בכישורים ובניסיון מקצועיים.
הועבר חוק על "תקנות כלכליות חדשות", שנועד להוסיף היבט מוסרי לנהלים כספיים, להבהיר כללי תחרות, שיפור הדיאלוג החברתי ואכיפת זכויותיהם של הצרכנים".
במונחים של יחסי עבודה, החוק החדש חיזק במידה מסוימת את סמכויותיהן של מועצות עובדים בעת השתלטויות, מיזוגים וחילופי מניות מוצעים.
הוצגו בנוסף הטבות לילדים פצועים קשה או חולים, כמו גם הטבות שמטרתן לעודד נשים להיכנס מחדש לשוק העבודה.
ממשלת ז'וספן גם הקימה (במסגרת מדיניות שמטרתה שיפור הכיסוי למחלות תעשייתיות) קרן פיצויים לנפגעי אזבסט, והרחיבה את הזכות למקלט מדיני.
בוצעה חנינה מותנית למהגרים בלתי חוקיים וכתוצאה ממנה הוצעו מגורים חוקיים ל-75,000 מהגרים כאלו.
ב-1998 חוזקו הצעדים שכוונו לשילובם מחדש בשוק התעסוקה של אנשים המובטלים במשך פרק זמן ממושך.
באותה השנה הוקמו קבוצות חירום, בתיאום הנציגים המקומיים הבכירים בממשלה ברמת המחוז, במטרה לבחון תשלומים אישיים לאלו הנמנים עם הנזקקים ביותר.
בוצעה בדיקה של סולמות הסיוע בדיור, והוצג חוק בנוגע לשוויון בין המינים במקום העבודה.
חקיקה זו הסירה את האיסור על עבודת לילה לנשים והציגה את התקנות החדשות לסוג זה של עבודה, עם כיסוי לכל העובדים.
הועבר חוק מימון ביטוח לאומי לשנת 2002 בו, בין היתר, הוצגה עלייה כללית בפנסיה, וחופשת אבהות מוגדלת, משלושה ל-11 ימים.
הוסרו חלק מהחסמים המבניים לתעסוקה, בכך שנעשה קל יותר לשלב בין הכנסות מתעסוקה להעברות חברתיות.
הכנסות הון חויבו במס גדול יותר, בזמן שהוכנסו צעדים שונים לטובת שכבות חברתיות נמוכות, מה ששיפר את כוח הקנייה שלהן.
המועסקים היו הנהנים היחידים מתשלומי רווחה מונמכים.
הועלו הטבות הרווחה, חוזקה הפרוגרסיביות במס ההכנסה, עם קיצוצי מס שמהם נהנו קבוצות חלשות, יותר מאשר קבוצות חזקות יותר.
סעיפי ההכנסה הנמוכה של האוכלוסייה קיבלו תמיכה ממוקדת וכמעט כל אמצעי המס שהונהגו על ידי ממשלת ז'וספן, נועדו להגביר את הביקושים ולהקטין את אי השוויון.
בין 1997 ל-2002, כוח הקנייה כשיעור מהכנסות משק הבית, גדל בשיעור של 16%, העלייה החמש-שנתית הגדולה ביותר בפרק זמן של עשרים השנים שקדמו לכך.
בנוסף, ההוצאה הממשלתית גדלה ב-8.9% בין השנים 1997 ל-2002. בסך הכל, המדיניות החברתית והכלכלית שיושמה על ידי ממשלת ז'וספן, סייעה לצמצם פערים חברתיים וכלכליים, כשאי השוויון בהכנסות צנח בין השנים 1997 ל-2001, במונחים של מדד ג'יני.
בתחום היחסים הבינלאומיים, ז'וספן בעיקר הקפיד להתרחק מהתערבות בתחום מדיניות חוץ בתקופתו כראש ממשלה.
עם זאת, בשנת 2000, גינה ז'וספן את "פעולות הטרור נגד אוכלוסייה אזרחית וחיילים ישראלים" של חזבאללה, עמדה פרו-ישראלית משמעותית במידה ניכרת מזו של הנשיא שיראק.
ב-26 בפברואר, בעת ביקורו של ז'וספן באוניברסיטת ביר זית, הושלכו אבנים לעברו על ידי סטודנטים פלסטינים, אירוע שהסתיים בכך שז'וספן נפצע באורח קל, כשסבל מחתך מדמם בחלק האחורי של ראשו ומשברים בידיו.
ז'וספן התמודד במסע הבחירות לנשיאות צרפת בשנת 2002. בשלבים המוקדמים נראה כאילו ז'וספן נהנה ממומנטום, אולם לאחר מכן התברר כי הקמפיין מתמקד בסוגיות של חוק וסדר שבהן, כך נטען, הממשלה לא השיגה תוצאות משכנעות; הדבר עלה בקנה אחד עם דגש חזק של אמצעי התקשורת אודות מספר מקרי פשע מבישים.
על ראש הממשלה נמתחה גם ביקורת חריפה מצד השמאל הקיצוני ביחס למדיניותו הכלכלית המתונה אשר, לטענת המבקרים, לא הייתה שונה במידה ניכרת מזו של ממשלת הימין בהעדיפה את העסקים ואת השוק החופשי.
בבחירות התמודדו גם מועמדים רבים של מפלגות השמאל, אשר נגסו בתמיכה בז'וספן.
כתוצאה מכך סיים ז'וספן במקום השלישי לאחר שיראק ומנהיג הימין הקיצוני ז'אן-מארי לה פן, תוצאה שמנעה מז'וספן להעפיל לסיבוב השני של הבחירות.
בעקבות תבוסתו באפריל 2002 החליט ז'וספן להכריז מיד על פרישתו מפוליטיקה, והתפטר מתפקידו כראש ממשלה.
הוא השמיע לאחר מכן תגובות אפיזודיות בעניינים פוליטיים עכשוויים; כך למשל הצהיר על התנגדותו לנישואים חד-מיניים.
בשנת 2005 חזר לזירה הפוליטית הלאומית בקמפיין לטובת החוקה האירופית המוצעת.
בשנת 2006 הודיע ז'וספן כי הוא "זמין" להיות המועמד הסוציאליסטי לנשיאות בשנת 2007. כאשר סגולן רויאל הפכה לכוח עולה בסקרים חזר בו ז'וספן ממועמדותו, על מנת שלא "לחלק את המפלגה".
ב-5 ביוני 2001 התוודה ז'וספן בפני הפרלמנט שהוא שמר על קשרים עם קבוצה טרוצקיסטית "בשנות ה-60" ואף שמר על קשר עם מפלגתו של פייר למבר, ה-Internationalist Communist Organisation לאחר כניסתו למפלגה הסוציאליסטית ב-1971.
ב-14 ביולי 2012 הודיע נשיא צרפת פרנסואה הולנד כי ז'וספן יעמוד בראש ועדה אודות דאונטולוגיה ואתיקה בחיים הפוליטיים בצרפת.
ועדה זו ספגה ביקורת על היותה דומה מדי לוועדה של אדואר בלאדור באותו נושא, אשר נוצרה ב-2007 על ידי הנשיא ניקולא סרקוזי.
ליונל שרייבר היא סופרת ועיתונאית אמריקאית.
ליונל שרייבר נולדה בשם מרגרט אן שרייבר בגסטוניה שבקרוליינה הצפונית, לאב שהיה כומר פרסביטריאני.
בגיל 15 שינתה את שמה הפרטי לליונל, משום שלא אהבה את השם שניתן לה, וכטומבוי הרגישה ששם גברי תואם אותה יותר.
למדה בבארנארד קולג' ולאחריו באוניברסיטת קולומביה, שבה קיבלה תואר ראשון ותואר שני.
התגוררה בניירובי, בבנגקוק, בבלפסט ובישראל (בקיבוץ דפנה, בתל אביב ובירושלים), ומאז שנות ה-90 היא מתגוררת בלונדון.
נשואה לנגן הג'אז ג'ף ויליאמס.
כעיתונאית כתבה בעיתונים וול סטריט ג'ורנל, Financial Times, הניו יורק טיימס וגארדיאן, ולשבועון האקונומיסט.
שרייבר כתבה שבעה רומנים, שמהם שישה יצאו לאור (לאחד לא נמצא מו"ל), קודם שכתבה את הרומן "חייבים לדבר על קווין" (We Need to Talk About Kevin), שהביא לה את פרסומה.
ספר זה יצא לאור בשנת 2003, ובשנת 2005 זיכה אותה בפרס אורנג'.
זהו מותחן הבוחן את האמביוולנטיות האִמהית וחלקה בהחלטתו של גיבור הספר, קווין, לרצוח תשעה אנשים בבית הספר התיכון שבו למד.
בשנת 2010 יצא לאור ספרה "עד כאן" (So Much for That)
בספריה היא מעדיפה לעצב דמויות ש"קשה לאהוב אותן".
We Need to Talk About Kevin (2003) עברית: "חייבים לדבר על קווין".
בשנת 2011 עובד לסרט באותו שם
The Post-Birthday World (2007) עברית: "העולם שאחרי יום ההולדת"
בספרה "עד כאן" מתחה ביקורת חריפה על מערכת הבריאות בארצות הברית.
עמדה דומה הביעה גם בריאיון שנתנה.
שרייבר חברה בארגון הבריטי Population Matters, החותר לצמצום הריבוי הטבעי.
ביחס ל"משבר ההגירה באירופה", שרייבר סבורה כי אין זה משבר אלא "הנורמה החדשה".
לואי-פרדינאן-ליונל-נואל רואייה היה צייר צרפתי של ציורים היסטוריים, מיתולוגיים ודתיים, חלקם מונומנטליים, נציג של "האסכולה האקדמית".
נודע, בין השאר, בציורי הקיר מחיי ז'אן ד'ארק בבזיליקה די בואה שני בדומרמי-לה-פוסל.
ליונל רואייה נולד בשאטו-די-לואר במחוז סארט לאביו, נואל, ואמו, ויקטוריה רואיה.
זמן קצר אחרי לידתו המשפחה עברה לעיר טור.
ליונל התייתם מאביו, ואמו עברה עם ילדיה למאן.
רואייה עבד מגיל צעיר כחניך במפעל לקישוטים.
בשנת 1870 השתתף ביחידה של "מתנדבי המערב" במלחמת צרפת–פרוסיה, ובקרב לואני ב-2 בדצמבר.
מפקדו, אתאנאז דה שארט דה לה קונטרי, שהתרשם מכישרונו לציור, והעניק לו מלגת לימודים בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ("בוזאר") בפריז.
שם היה רואייה תלמידם של אלכסנדר קאבאנל ושל ויליאם בוגרו, נציגים של הזרם האקדמיסטי שהתנגדו לאימפרסיוניזם, ודגלו בסגנונות הנאו-קלאסיציסטי ורומנטיציסטי.
רואייה הציג החל משנת 1874 בסלון לציור ופיסול וזכה בשנת 1884 במדליה בדרגה 3, וב-1896 במדליה בדרגה 2. ב-1882 הוא זכה בפרס השני של רומא ובשנת 1900 במדליית ברונזה בתערוכה העולמית של פריז.
התחיל את הקריירה עם ציורים בנושאי דת, ("ישו על הצלב" 1879) והתמחה בהמשך בציור דיוקנאות ובראש ובראשונה של סצנות היסטוריות.
עם יצירותיו המפורסמות נמנות "ורקינגטוריקס נכנע לקיסר" (1899) והציורים המקשטים את בזיליקת דומרמי המוקדשת לז'אן ד'ארק.
רואייה תרם מכישרונו גם לאיורי אקטואליה במוספים מאוירים של עיתוני התקופה, כמו ב"דרייפוס בבית הכלא" או "אוגיסט קונט ושלוש המוזות שלו".
לזכר קרב לאוני, שבו השתתף, הוא תרם שתי תמונות לכנסייה שנבנתה מחדש באותו כפר, אחת המתארת את "מתנדבי המערב" נוכחים במיסה לפני יציאתם לקרב, והשנייה המתארת את שעות הלילה הקשות שעברו על הגנרל דה סוני שאיבד רגלו בשדה הקרב.
בשנת 1897 תרם רואייה לחברה ההיסטורית והארכאולוגית של מן, שהוא נמנה עם חבריה, עשרה דגמים בצבע מים המציגים את חיי ז'אן ד'ארק שהוצגו ב-1893 בתחרות של אמני ויטראז'ים בקתדרלת אורליאן, ושהוא לא הספיק להשלימם.
בוויטראז' "מלאך מפקיד את החרב בפיירבואה" Dépôt de l'épée de Fierbois par un ange, בדיוקנו של ז'אן פוטון דה קסנטראי (מלוחמיה הנאמנים של ז'אן ד'ארק) ניתן לראות את תווי פניו של האדריכל פול סדי, שתכנן את הבזיליקה.
לרואייה נולדו שתי בנות ובן.
האחרון, כומר בהכשרתו, מת במלחמת העולם הראשונה, בעקבות הרעלה באמצעות גז לחימה.
רואייה נפטר ביוני 1926 בנאי-סיר סן והובא לקבורה בפונטנה-או-רוז.
עם תלמידיו נמנה האמן א.ו.ד.
Femme en deuil (אישה באבל) (במוזיאון המחוזי של מחוז האלפים העליונים בגאפ)
Diane surprise (דיאנה במבוכה) במוזיאון טסה
Le Crucifix הצלב, בהוטל די קרוסיפיקס, קתדרלת מאן
Mauresque (מורסק) - במוזיאון לאמנויות יפות במרסיי
1882 -Portrait de Robert דיוקנו של רובר - במוזיאון טסה במאן
1885 - קולונל אתאנאז דה שארט, מפקד הזואבים של האפיפיור - בבזיליקת "מרים, מלכת העולם" במונטריאול
1893 -Cupidon et Psyché קופידון ופסיכה - הוצג בשיקגו בעת התערוכה הקולומביאנית העולמית ב-1893
1895 - Alfred Dreyfus dans sa cellule avant la déportation à l'île du Diable אלפרד דרייפוס בתאו לפני שליחתו לאי השטן - ציור ב, פטי ז'ורנל אילוסטרה" גיליון 218, 20 בינואר 1895
1899 Vercingétorix jette ses armes aux pieds de César (ורקינגטוריקס נכנע לקיסר) - תמונה מונומנטלית המעלה על נס את דמותו של ורקינגטוריקס כגיבור לאומי, באווירה שלאחר תבוסת צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה - במוזיאון קרוזאטייה בפי-אן-ולה
בעיני ההיסטוריונים התמונה נחשבת "מלאכת מחשבת של אנכרוניזם" בגלל היצירתיות שהפעיל האמן בשחזור הפנטזיסטי של התקופה והאווירה.
התלמידים בצרפת לומדים בימינו שבניגוד לתמונה, לוורקינגטוריקס לא היה שפם, לסוסו לא היו רתמות אוכף כמו שצויר.
1908 - Marchande de Fleurs מוכרת הפרחים, באוסף פרטי
(הוצאתו להורג של דוכס אנגיין)
La Communion des zouaves - תפילת הזואבים - רואייה מצייר את "המתנדבים של המערב", יחידה שבה הוא השתתף, מתפללים לפני קרב לואני ב-2 בדצמבר 1870. הצייר מופיע בתמונה כשהוא מחזיק נר בידו.
1911 - 8 ציורי קיר על חיי ז'אן ד'ארק בבזיליקה בדומרמי, ציורים מונומנטליים.
הוצגו קודם לכן ב-1911 בתערוכה ב"סלון" ואחר כך בבזיליקה החל משנת 1913.
רואייה הצטיין גם בעדינותם ובדיוקם של רישומיו.
2001 ציורים שלו הוצגו בתערוכה "ציירים וחבל סארט" בלה מאן, במוזיאון מלכת ברנז'ר ובמנזר אפו.
ליונל ג'יי סטנדר היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודי אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב לשנת 1982 על תפקידו בסדרת הדרמה "הארט ואשתו".
סטנדר הופיע בסרטים "מר דידס הולך העירה" ו"ניו יורק, ניו יורק".
סטנדר נולד ברובע הברונקס, ניו יורק למהגרים יהודים רוסים.
למד ב"אוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל", שם התנסה לראשונה במשחק ולאחר מכן התאמן בתיאטרון ב"בבית הבובות פרובינסטאון שבגריניץ' וילג', ניו יורק סיטי.
סטנדר החל את דרכו בהוליווד בשנות ה-30 של המאה ה-20 בסרטים "מר דידס הולך העירה" של פרנק קפרה בתפקיד קורנליוס קוב לצידו של גרי קופר, "כוכב נולד" של ויליאם ולמן בתור מאט ליבי, "הנבל" של בן הכט וצ'ארלס מקארתור ו-"The Gay Deception" של ויליאם ויילר.
סטנדר היה ליברל בדעותיו ונחשד על ידי הגופים השמרניים בהוליווד כקומוניסט.
מה שהביא להחרמתו בקרב אולפני ההפקה בהוליווד ולהפסקת עבודתו כשחקן מן המניין.
הוא עבד במשך תקופה בעבודות מזדמנות, בין היתר גם כסוחר מניות בוול סטריט.
לצורך הקריירה שלו עבר סטנדר לעבוד באירופה והשתתף בעיקר בסרטים איטלקים.
הוא הופיע בסרטים "ללא מוצא" של רומן פולנסקי בתור הגנגסטר דיקי, בסרט הבריטי "מפגש קסנדרה" ובמערבון "היו זמנים במערב" של סרג'ו לאונה.
סטנדר חזר בשנות ה-70 להוליווד כדי לשתף פעולה עם הבמאים מרטין סקורסזה בקומדיה המוזיקלית "ניו יורק, ניו יורק" בתפקיד טוני הארוול סוכנה של הזמרת פרנסין אוונס (לייזה מינלי) וסטיבן ספילברג בקומדיית המלחמה ההיסטורית "1941".
לאחר שנים שבהן חי מחוץ למולדתו חזר סטנדר לארצות הברית כדי לשחק בסדרת הדרמה שיצר סידני שלדון "הארט ואשתו" בתפקיד מקס, המשרת של המיליונר ג'ונתן הארט (רוברט ואגנר).
סטנדר זכה בשנת 1982 על הופעתו בסדרה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה.
לסטנדר נולדו חמש בנות משש מערכות נישואיו שהסתיימו בגירושין.
הוא נפטר ב-30 בנובמבר 1994 ממחלת סרטן הריאות בלוס אנג'לס בגיל 86
מר דידס הולך העירה (1936)
החטא של הארולד דילבוק (1946)
טקסס, ברוקלין וגן עדן (1948)
הכנופיה שלא יכלה לירות ישר (1971)
ליונל טרטיס היה ויולן וירטואוז יהודי בריטי, סולן, מבצע מוזיקה קאמרית ומורה.
ליונל טרטיס היה ראשון התורמים לקידום הויולה ככלי סולו ועשה רבות להעלאת רמת הנגינה בכלי זה.
טרטיס ניגן עם כמה מהמפורסמים שבמוזיקאי תקופתו, ביניהם המנצחים אדריאן בולט, תומאס ביצ'ם, הכנרים אז'ן איזאיי, פריץ קרייזלר, ויליאם פרימרוז (לפני שעבר לנגינה בויולה), הפסנתרן ארתור רובינשטיין והצ'לן פבלו קזאלס.בנוסף, טרטיס ערך סיורים כסולן ויולה ברחבי ארצות הברית ואירופה וייסד את ההרכב "נגני המוזיקה הקאמרית" (Chamber Music Players).
הוא יצר לעצמו ויולה משלו, "ויולת טרטיס" -בעלת יתרונות אקוסטיים.
ליונל טרטיס נולד בשנת 1876 (באותו תאריך כמו פבלו קאזלס), בווסט הארטלפול במחוז דרהאם שבאנגליה, כבן למהגרים יהודים (אב יליד רוסיה ואם ילידת פולין).
למד מילדות לנגן בפסנתר ובגיל 6 ניגן לראשונה על במה.
בגיל 13, עזב את בית הוריו כדי לנהל חיים עצמאיים.
הוא פירנס את עצמו למשך שלוש שנים על ידי נגינה בפסנתר בתזמורות בעיירות קיט על שפת הים ובעבודות מזדמנות אחרות.
בעזרת חסכונותיו קנה לעצמו כינור, קיבל שיעורי כינור ונרשם לבסוף בטריניטי קולג' של לונדון.
הוא השתלם שם בנגינה על פסנתר וכינור ומורו היה ג'ון טיפליידי קארודוס.
מאוחר יותר, הוא נסע להשתלם למשך שישה חדשים בנגינה על כינור בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג.
בשובו ללונדון, המשיך לימודיו באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
טרטיס ניגן לראשונה בוויולה בגיל 16, כשנאלץ במקרה למלא תפקיד ויולן במסגרת רביעיית סטודנטים למוזיקה.בסופו של דבר עבר בגיל 19 להתמחות בויולה בעצת מנהל האקדמיה למוזיקה, אלכסנדר מקנזי.
את רוב הכשרתו עשה לבדו, כי עד מהרה התאכזב ממורו, אוסקר נדבאל.
הוא למד הרבה תוך הקשבה לביצועי הויולנים של התקופה והחליט, שמשימת חייו תהיה לגאול את הכלי הזה מ"מעמד הסינדרלה" בו נמצא.
העלאת קרנה של הויולה ככלי סולן
בשנות צעירותו, סברה דעת הקהל שויולה אינה מתאימה ככלי סולו.
בדיעבד משערים, כי אחת הסיבות לכך הייתה שבמקרים רבים ניגנו בה כנרים בינוניים.
היצירות היחידות שבהן הופיעו קטעי ויולה סולו היו הסימפוניה "הרולד באיטליה" מאת ברליוז והסימפוניה קונצ'רטנטה לכינור, ויולה ותזמורת מאת מוצרט.
בין השנים 1900–1904, היה טרטיס ויולן סולן של תזמורת ה Queen's Hall ואחרי שנת 1909, היה ויולן סולן בתזמורתו של תומאס ביצ'ם.
כבר ב-1901 (בגיל 21) החל ללמד כפרופסור לוויולה באקדמיה המלכותית למוזיקה שבה למד.
דורות רבים של ויולנים בריטים עברו תחת הכשרתו.
בשנים 1924–1929 ניהל באקדמיה את הכיתה להרכבים קאמריים.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא, אך המשיך לנגן וארגן מופעי מוזיקה למטרות צדקה.
במהלך השנים ערך טרטיס סיורי הופעות רבים ברחבי אירופה וארצות הברית, יחד עם סולנים אחרים כמו ארתור רובינשטיין ופבלו קאזלס.
בימי מלחמת העולם הראשונה, ניגן לעיתים תכופות יחד עם אז'ן איזאיי.
טטריס היה אחד הויולנים הראשונים שקנה לעצמו הכרה בינלאומית.
טרטיס העדיף ויולות גדולות וניגן שנים רבות על ויולה מבית היוצר של מונטניאנה משנת 1717.
אחרי שנת 1936 האט את פעילותו כסולן, ודווקא בגיל 87 הופיע שוב בקדמת הזירה המוזיקלית כמורה וכמקדם דגם חדש של ויולה גדולה שפיתח בעצמו - "ויולת טרטיס", באורך של 46 ס"מ.
מלחינים רבים, כולל ויליאם וולטון, ארנולד בקס, ג'ון בלקווד מקיואן, בנג'מין דייל, יורק באואן, פרנק ברידג', והרי פרג'ון הלחינו יצירות בשבילו.
עם תלמידיו נמנתה הוויולנית רבקה קלארק.
1950 - מסדר האימפריה הבריטית בדרגת מפקד (CBE)
1980 הוקמה תחרות בינלאומית לוויולה שנקראה על שמו
טרטיס עצמו כתב מספר רב של עיבודים וטרנסקריפציות לויולה.
בגיל 97 פרסם ספר זיכרונות תחת הכותרת - "הוויולה שלי ואני" (My Viola and I)
"שיר מאת מלחין אלמוני מן המאה ה-15" לוויולה, צ'לו ופסנתר.
Hier au soir (אמש) לוויולה ופסנתר
"שקיעה" Sunset (Coucher du soleil) - לוויולה (או צ'לו) ופסנתר
שלוש סקיצות (Sketches) לוויולה ופסנתר:
"סרנדה" (בגרסה חדשה - "מנגינה")
"מנגינה" - לוויולה ופסנתר (פורסם ב-1954) - הגרסה השנייה של "סרנדה"
וריאציות על פסקליה מאת הנדל לשתי ויולות (1935).
במקור מתבססת על פסקליה מאת יוהאן הלוורסן
וריאציות על נושא בן 4 תיבות מאת הנדל, לוויולה וצ'לו
מקיואן - קונצ'רטו לוויולה (1901)
ארנולד בקס - סונטה לויולה ופסנתר (1924)
גוסטב הולסט - תנועה לירית (Lyric Movement) (1934)
ראלף ווהן-ויליאמס -: סוויטה לויולה ותזמורת (1934); Flos campi
ויליאם וולטון - קונצרטו לויולה (1930)
בנג'מין דייל - סוויטה לויולה (1914); שישיה עם ויולה;
1974 - My Viola and I, ספר אוטוביוגרפי
ג'ון ליונל אייריי ווטסון (John Lionel Airay Watson; 1901–1969) היה מהנדס העיר חיפה בשנים 1934–1951.
ליונל נולד בניו זילנד לכומר פרוטסטנטי.
למד הנדסה אזרחית באנגליה ושרת במספר מועצות מקומיות וכן בדרום אפריקה.
בשנת 1934 הגיע ווטסון לארץ ישראל והשתקע בחיפה, ולאחר הקמת נמל מים עמוקים בעיר הועבר למחלקת ההנדסה בעיריית חיפה כדי לעמוד בראשה.
בין השנים 1945-1944 כיהן כנשיא מועדון הרוטרי החיפאי.
בשנת 1948, עם תום המנדט הבריטי בארץ ישראל, לא עזב ווטסון את הארץ כשאר אנשי המינהל הבריטים אלא נשאר לשרת בעירייה.
ווטסון כיהן בתפקידו עד לשנת 1951 עת מונה, בשנת 1952, למהנדס כבישים במע"צ ומאוחר יותר כמהנדס תברואה ראשי במשרד הבריאות.
ווטסון הטביע את חותמו על התכנון האורבני של חיפה, דגל בתפיסות ההנדסה והאדריכלות המודרניות והרבה ליישם את נושא השטחים הציבוריים הפתוחים במרחב העירוני.
כמו כן הוא נטל חלק משמעותי בבחירת סמל העיר חיפה.
ווטסון נשא לאישה את רבקה, שהייתה מזכירתו במשך 10 שנים.
ליונל ווטסון נפטר בשנת 1969 ונקבר בבית הקברות של הקהילה המשיחית שבחיפה.
על שמו אחד הרחובות הראשיים בשכונת רמת בגין בעיר, ו"קרן ווטסון" - קרן מלגות במועדון הרוטרי החיפאי.
ליופלרודון (שם מדעי: Liopleurodon; מילולית: "שן בעלת צידיים חלקים") הוא סוג של זוחל ימי גדול ממשפחת הפליוזאוריים (Pliosauridae) הנכחדת, שהייתה חלק מסדרת הפלזיוזאורים ששלטו באוקיינוסים בעידן המזוזואיקון במשך היורה שלפני 160 עד 155 מיליון שנה מזמננו.
בעבר נחשב הליופלרודון לגדול ביותר מבין הפלזיוזאורים, אורכו הוערך כ-25 מטר וכך הוא תואר בסרטים רבים.
עם זאת הערכות אלה נחשבות למוגזמות וגם תוארו משברים חלקיים הנחשבים לחסרי בסיס אמיתי.
הגיוני יותר שהגיע לאורך 5–7 מטר או לכל היותר לעשרה מטרים, כך שהיו פליוזאורים גדולים ממנו כמו הקרונוזאורוס והפליוזאורוס.
אף שלא היה הגדול ביותר היה הליופלרודון טורף-על קטלני בעל שיניים ולסתות עצומות וסנפירים יעילים שעזרו לו לשעוט קדימה במהירות אחרי טרפו.
הוא טרף זוחלים ימיים אחרים, דגים, רכיכות שונות וככל הנראה אף כרישים.
המאובנים של הליופלרודון נמצאו באנגליה, צרפת וגרמניה.
ליופלרודון הופיע בכמה מסרטי המסע לעמק החלומות.
ליופלרודון הופיע בפרק "ים האכזרי" בסדרה "ללכת עם דינוזאורים", שם הוא מתואר כגדול בהרבה ממה מכפי שהוערך כיום וכטורף העל הימי הגדול ביותר בים, הניזון מהאופתלמוזאורוס, מהקריפטולידוס ומכרישים קדומים וכן מהאאוסטרפטוספונדילוס השוחה בחופים.
ואולם בסוף הפרק הוא נסחף בידי סופה ליבשה ונמעך למוות על החוף.
הוא נראה גם בסדרה מפלצות ים של נייג'ל מארוון, בו הוא מוצג כיצור קטן יותר הניזון בקבוצה מדגים גדולים כמו הלידסיכתיס.
2 פרטי ליופלרודון מופיעים בסדרה בראשית בעונה 5, תוקפים צוללת.
בספרו של סטיב אלטן - "Meg: Hell's Aquarium", מוזכר הליופלירודון כיצור הגדול מהמגלודון - טענה שכנראה אינה נכונה.
הליופלירודון מופיע בסרט הIMAX: "Sea Rex 3D".
ליופלירודון מופיע במשחק עולם היורה: המשחק וגם במשחקים Ark: Survival Evolved וJurassic World Evolution 2.
ליונל גרינסטריט היה הקצין הראשון של האונייה "אנדיורנס" וחבר במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית בשנים 1917-1914, שעל השתתפותו בה זכה במדליית הקוטב.
במותו ב-13 בינואר 1979, היה השריד האחרון לקבוצת ים ודל במשלחת.
גרינסטריט נולד למשפחת קצינים בצי הסוחר של האימפריה הבריטית; אביו, הרברט אדוארד גרינסטריט הוסמך לרב חובל בחברת הספנות של ניו זילנד.
בגיל 15, היה גרינסטריט לצוער ימי, ולא חזר עוד אל ספסל הלימודים.
בשנת 1911 קיבל תעודת חובל.
כקצין סיפון צעיר, בשנת 1914, כתב אל רב החובל של "אנדיורנס", פרנק וורסלי, בבקשה לשקול את מועמדותו למקום באונייה.
בקשתו הגיעה בדיוק בזמן שהקצין הראשון המיועד של האונייה הודיע על פרישה כדי להתגייס למלחמת העולם הראשונה, שפרצה באותם ימים ממש.
גרינסטריט נקרא לעלות על ה"אנדיורנס" במצר פליימות לראיון; עם הגיעו, לאחר בדיקה קצרה מצד וורסלי, נאמר לו ללא גינונים נוספים, שמשרת הקצין הראשון שמורה לו ויש לו עשרים וארבע שעות להתכונן ליציאת האנייה אל האוקיינוס הדרומי.
קצין הספינה הטרי נזכר לאחר זמן, איך עלה בידו במאמץ לא קטן להסדיר את כל ענייניו ולהתייצב על סיפון האונייה, שהפליגה 30 דקות לאחר הופעתו.
חובותיו של גרינסטריט השתנו עם מצבה החדש של הספינה; הוא קיים משמרות סיפון בניסיון למצוא נתיב של מים פתוחים, שדרכו תוכל האונייה להיחלץ ולמלט את עצמה, והצטרף אל צוות שמונה לעבוד בבטן האונייה בניסיון חסר סיכוי לעצור את הדליפות מבעד לבקיעים, שהקרח החל לפרוץ בשדרית.
על אף עמלם של גרינסטריט ושאר מלחיה וקציניה של הספינה, נאלץ שקלטון להורות על נטישתה ב-27 באוקטובר.
28 חברי המשלחת והסגל, ניצולי האונייה, נאלצו לחנות יחדיו על שטחו הקפוא של ים ודל.
אחרי נטישת ה"אנדיורנס", השתנו שוב חובותיו של גרינסטריט.
הוא קיבל פיקוד קצר-מועד על צוות של כלבי מזחלת ויצא לצייד להשיג בשר טרי להעשיר את אספקת המזון הדלה של ניצולי האונייה.
שקלטון סיפר לאחר זמן בהכרת תודה כיצד קטלו גרינסטריט ושותפו לצייד, אלכסנדר מקלין, כלב ים ודל במשקל 360 ק"ג והביאוהו למחנה.
במועד מאוחר יותר בקיומם על הקרח, אחרי שהמצוף שנשא את מחנה האוהלים של אנשי "אנדיורנס" נסחף צפונה, אל מים חמימים יותר, גרם השינוי בטמפרטורת המים להתפרקות מפלטם, וב-9 באפריל 1916 נאלצו לעלות על סירות ההצלה הפתוחות שהוצלו מן האונייה הטובעת.
שקלטון ואנשיו הצילו שלוש סירות הצלה וגרינסטריט היה הרביעי בדרגה בין חברי המשלחת.
הוא התלווה אל רב החובל שלו, פרנק וורסלי, ב"דאדלי דוקר" במסע של שמונה ימים עתירי תלאות וסכנות, שבהם שטה הסירה הפתוחה אל בסיס חדש ובטוח יותר על אי הפיל בארכיפלג של איי שטלנד הדרומיים.
במהלך המסע המפרך, הייתה ה"דאדלי דוקר" בסכנת התנגשות קטלנית עם צוק סלע, ששתי הסירות האחרות הצליחו לעקוף ללא פגע.
גרינסטריט עודד בקריאותיו את החותרים למאמצים גדולים מכפי שהתנסו בהם קודם לכן, ולא הרפה עד שהסכנה חלפה.
גרינסטריט, אף שוורסלי תיאר אותו כ"ימאי משובח", לא נבחר לקבוצת השישה שהפליגה מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית.
תחת זאת עבד הקצין הראשון לשעבר יחד עם ויליאם בייקוול בעיבוד פיסות וקרעים של קנבס מן האונייה הטרופה ליצירת מעטה סיפון, שיאפשר לסירת ההצלה היחידה שהייתה במצב מתאים להפלגה, הג'יימס קיירד, לצאת אל הים הפתוח.
וורסלי, שחייו היו תלויים בהצלחת עבודתם, תיאר אותה במילים הבאות:
לאחר שמעטה הסיפון הותקן במקומו, יצאו שקלטון, וורסלי וארבעת חבריהם ב"ג'יימס קיירד" אל האוקיינוס הדרומי.
גרינסטריט ושאר 21 ניצולי ה"אנדיורנס" נשארו על אי הפיל, משם חולצו לבסוף ב-30 באוגוסט 1916.
לאחר חזרת המשלחת, כשמלחמת העולם הראשונה הייתה עדיין בעיצומה, גויס גרינסטריט ב-1917 כסג"ם בזרוע תעבורת המים של חיל ההנדסה המלכותי ושירת באסדות אספקה על ה"טיגריס" במסופוטמיה, שתחת הכיבוש הבריטי.
הוא נשא לאישה את מילי בדלי מור בשנת 1917. אחרי המלחמה בחר גרינסטריט לחיות על היבשה, ועבד בביטוח ימי.
במלחמת העולם השנייה חזר לשירות פעיל כקצין בחיל המילואים של הצי המלכותי.
בינואר 1942 פרש גרינסטריט מן הפיקוד על גוררת האדמירליות "פריבוטר" והיה לקצין ציוד גוררות הצלה וחילוץ, ממונה על בנייה של גוררות הצלה בשביל האדמירליות בתוכנית החכר והשאל.
אחרי המלחמה, חזר לעבוד בביטוח עד לפרישתו.
אשתו מילי מתה ב-1955 והוא נשא לאישה את אודרי דיי.
וורסלי, שבחר בגרינסטריט בהתראה של יממה להצטרף למשלחת הגורלית, חלק לו שוב ושוב שבחים בזכרונותיו.
במהלך המסע הראשון בסירת ההצלה, "גרינסטריט היה נפלא, מעולם לא איבד תקווה והיה מוכן תמיד להשמיע איזו בדיחת מלחים חבוטה."
ליונל יוג'ין הולינס הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1975–1985, בעמדת הרכז.
בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן פורטלנד טרייל בלייזרס, ולאורך קריירת המשחק השתתף פעם אחת במשחק האולסטאר () והעמיד ממוצעים כוללים של 11.6 נקודות, 2.4 ריבאונדים, 4.5 אסיסטים ו-1.6 חטיפות למשחק.
שימש כמאמן הראשי של קבוצות ה-NBA ונקובר/ממפיס גריזליס וברוקלין נטס.
הולינס נולד בארקנסו סיטי שבקנזס, וגדל בעיר לאס וגאס הצפונית שבנבדה.
בין השנים 1971–1973 למד באוניברסיטת המדינה של דיקסי אשר בסנט ג'ורג', יוטה, ובשנתיים הבאות למד באוניברסיטת המדינה של אריזונה.
בעונת 1974/1975 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה להישגה הטוב אי פעם – העפלה לשלב רבע הגמר של טורניר אליפות המכללות ("NCAA Elite Eight").
בשתי עונותיו באריזונה רשם ממוצעים של 17.0 נקודות ו-4.2 אסיסטים למשחק.
בדראפט ה-NBA 1975 נלקח הולינס בבחירה השישית, על ידי קבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס.
בסיום עונת הרוקי שלו נבחר הולינס לחמישיית הרוקיז של העונה, לאחר שקלע 10.8 נקודות בממוצע למשחק.
בעונה הבאה העפילה פורטלנד לפלייאוף ה-NBA בפעם הראשונה בתולדותיה, הודות ליכולת טובה של הולינס (14.7 נקודות למשחק), ביל וולטון (18.6) ומוריס לוקאס (20.2).
בפלייאוף עצמו גברו הטרייל בלייזרס על שיקגו בולס (2–1), דנוור נאגטס (4–2), לוס אנג'לס לייקרס (4–0) ופילדלפיה 76' (4–2) בדרך לזכייה בתואר האליפות, על אף שהיו ללא יתרון ביתיות מאז הסיבוב השני.
לאורך הפלייאוף היה הולינס חלק חשוב בהצלחת קבוצתו, כשקלע 17.3 נקודות ומסר 4.5 אסיסטים בממוצע למשחק.
בעונת קלע שיא קריירה של 15.9 נקודות למשחק, נבחר לחמישיית ההגנה של העונה והשתתף בפעם היחידה בקריירה במשחק האולסטאר.
בעונה העוקבת המשיך להציג יכולת טובה בפורטלנד כשקלע 15.3 נקודות למשחק ונבחר לחמישיית ההגנה השנייה.
ב-18 באפריל 2007, כ-30 שנה לאחר שזכה עמה באליפות ה-NBA, הפרישה פורטלנד טרייל בלייזרס את גופייתו של הולינס, עם המספר "14".
באמצע עונת , לאחר 4 עונות וחצי בפורטלנד, הועבר הולינס בטרייד לפילדלפיה 76' בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
בסיום אותה עונה העפיל עם פילדלפיה לגמר ה-NBA, בו הפסידה ללוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4. בעונה הבאה הודחה הקבוצה בסדרת גמר המזרח, ובעונת חזרה פילדלפיה לגמר ה-NBA, ושוב הפסידה ללייקרס בתוצאה 2–4. בשלוש עונותיו בקבוצה רשם הולינס ממוצעים כוללים של 10.5 נקודות ו-4.1 אסיסטים למשחק.
לקראת עונת נשלח הולינס בטרייד לסן דייגו קליפרס, בתמורה לשתי בחירות דראפט עתידיות.
בעונתו היחידה בקבוצה קלע 13.5 נקודות ומסר שיא קריירה של 6.7 אסיסטים למשחק.
בשתי העונות הבאות שיחק עבור דטרויט פיסטונס ויוסטון רוקטס, בהתאמה, ובקיץ 1985 פרש ממשחק, בגיל 31.
בשנים 1985–1988 שימש הולינס כעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אריזונה סטייט, ובין העונות – היה עוזר מאמן בקבוצת פיניקס סאנס, תחת המאמנים קוטון פיטסימונס ופול וסטפאל.
בעונת רשמו הסאנס את מאזן העונה הסדירה הטוב בתולדות המועדון (62–20), והגיעו עד גמר ה-NBA.
לקראת עונת הבכורה של ונקובר גריזליס, , מונה הולינס לעוזרו של מאמן הקבוצה בראיין וינטרס.
ב-3 מתוך 4 העונות הראשונות של הגריזליס סיימה הקבוצה עם המאזן הגרוע ביותר בליגה, ורשמה מאזן כולל של 56 ניצחונות לעומת 240 הפסדים (18.9%).
במהלך עונת , כאשר עמדה ונקובר על מאזן ניצחונות שלילי 4–18, מונה הולינס למאמן הקבוצה הזמני במקומו של בראיין היל.
עד סיום אותה עונה רשמו הגריזליס שיפור מסוים כשניצחו 18 מתוך 60 המשחקים הנותרים, אך הקבוצה החליטה לפטר את הולינס ומינתה את סידני לואו כמחליפו.
בעונות 2001 ו-2002 שימש הולינס כמאמן ראשי בקבוצות "לאס וגאס סילבר בנדיטס" (מ"ליגת הכדורסל הבינלאומית") ו"סנט לואיס סקייהוקס" (מליגת ה-USBL).
בעונת חזר לתפקיד עוזר מאמן הגריזליס, כעוזרו של יובי בראון, ובסוף עונת העפיל עם הקבוצה לפלייאוף ה-NBA לראשונה בתולדותיה.
לאחר 12 משחקים בעונת התפטר בראון מתפקיד המאמן, והולינס מונה למחליפו הזמני, במשך 4 משחקים, עד מינויו של מייק פראטלו.
עד סיום עונת המשיך להחזיק בתפקיד תחת פראטלו וטוני בארון.
בתחילת עונת מונה לעוזרו של סקוט סקיילס, מאמן מילווקי באקס.
ב-25 בינואר 2009 קיבל הולינס את תפקידו הראשון כמאמן ראשי קבוע ב-NBA, כאשר מונה למאמנה של ממפיס גריזליס במקומו של מארק אייברוני.
את אותה עונה סיימו הגריזליס עם 24 ניצחונות בלבד, אך בעונה הבאה רשמו שיפור של 16 ניצחונות והוצבו במקום העשירי באזור המערבי.
בעונת הוביל הולינס את הקבוצה למאזן חיובי 46–36, ולהעפלה ראשונה לפלייאוף מזה 5 עונות.
בסיבוב הפלייאוף הראשון גברה ממפיס על סן אנטוניו ספרס (4–2), ובכך העפילה לראשונה בתולדותיה לסיבוב השני, בו הפסידה לאוקלהומה סיטי ת'אנדר (3–4).
את העונה העוקבת סיימו הגריזליס עם אחוז הניצחונות הגבוה בתולדות הקבוצה (62.1%), אך הודחו כבר בסיבוב הפלייאוף הראשון.
בעונת שוב שברה הקבוצה את שיא הניצחונות שלה, עם מאזן 56–26 (68.3%), אך בשל חוזקן של קבוצות האזור המערבי הוצבה במקום החמישי בלבד במערב.
אף על פי שלא החזיקו ביתרון ביתיות באף סדרת פלייאוף, גברו הגריזליס הן על לוס אנג'לס קליפרס (4–2) והן על אוקלהומה סיטי (4–1), לפני שהודחו בגמר המערב על ידי סן אנטוניו (0–4).
הייתה זו העפלתה הראשונה אי פעם של ממפיס לגמר המערב.
בסיום אותה עונה תם חוזהו של הולינס בקבוצה, אשר מינתה במקומו את עוזרו דייוויד ייגר.
מאזנה הכולל של ממפיס תחת הולינס (באותה קדנציה) עומד על 196 ניצחונות ו-155 הפסדים (55.8%) בעונה הסדירה.
לקראת עונת מונה הולינס למאמן ברוקלין נטס, כשחתם בקבוצה על חוזה ל-4 עונות.
בעונתו הראשונה בברוקלין רשמו הנטס מאזן שלילי 38–44, והעפילו לפלייאוף מהמקום השמיני במזרח.
בסיבוב הפלייאוף הראשון התמודדו הנטס מול המדורגת ראשונה אטלנטה הוקס, והפסידו לה בתוצאה 2–4. לאחר שפתח את עונת עם 10 ניצחונות לעומת 27 הפסדים, פוטר הולינס מתפקיד מאמן הקבוצה.
לְיוֹנֵל פִּנְקוּס היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי-אמריקאי ומייסד קרן ההשקעות ורבורג פינקוס.
פינקוס נולד בשנת 1931 בעיר פילדלפיה אשר במדינת פנסילבניה שבארצות הברית, למשפחה יהודית, תרזה סליה (לבית לויט) והנרי פינקוס.
התחנך בבית הספר היל (The Hill School), סיים לימודי תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1953 ולימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה בשנת 1956.