tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא נהוג להפעיל את היפוך הדחף בעת נחיתת גחון משום שזה עלול לגרום נזק נוסף למנועים ואף ליציאה מאיזון אם אחד ממהפכי הדחף ניזוק מהר יותר מהשני.
גורם נוסף לנחיתות גחון הוא כשל מבני כגון התעייפות או שיתוך.
כשל מבני עלול לגרום לכני הנסע להינזק או להישבר בעת הפגיעה במסלול הטיסה, ואף לגרום להם להתנתק מגוף המטוס.
בממוצע, יש לטוס פעם ביום במשך 2,500 שנה כדי לחוות נחיתת גחון.
בין 2010 ל-2015, תועדו בארצות הברית רק 80 מקרים של נחיתות גחון, ברובם לא היו נפגעים.
על פי נתוני יאט"א, צריך לטוס פעם ביום בממוצע במשך 16,581 שנה כדי להיהרג בנחיתת גחון.
על פי נתוני הלשכה האוסטרלית לבטיחות בתחבורה , מתוך 14,162 תאונות ותקריות תעופה מדווחות בתעופה הכללית בין 2003 ל-2023, 243 מקרים היו נחיתת גחון, כולל קריסת כני הנסע בעת הפגיעה במסלול הטיסה.
רק 78 מהמקרים היו בחברות תעופה מסחריות.
ב-29 בספטמבר 1940 אירעה ההתנגשות האווירית בברוקלסבי, שבמהלכה נותרו שני המטוסים לכודים יחד זה מעל זה ללא אפשרות להשתחרר.
ב-13 בספטמבר 1994, מטוס מדגם בואינג 737-3Q8 שהיה בטיסה 844 של פולינזיאן איירליינס נחת נחיתת גחון לאחר שגלגל האף לא ירד.
בעקבות זאת התגלתה גופתו של נוסע סמוי שהסתתר בכן הנסע.
כל 72 הנוסעים ואנשי הצוות שרדו את התקרית.
הסופר הסמואי ספא'ו רופראק פטאיה שהיה עד ראייה לנחיתה כתב את הספר הנס בהשראת התקרית.
ב-4 ביולי 2000, טיסה 262 של מאלב , ניסתה לנחות כאשר כני הנסע בפנים.
כשהבינו את טעותם ניסו הקברניט פיטר "טרנקי" טרנקנר וטייס המשנה לבטל את הנחיתה ולהגביר את דחף המנועים במטרה להמשיך לטוס, אולם המנועים הגיבו באטיות והמטוס החליק על מסלול הטיסה ללא כני נסע כ-650 מטר, עד שהמנועים הגיבו והוא המריא מהמסלול.
הטיסה נחתה ללא אירועים נוספים זמן קצר לאחר מכן.
ב-9 באפריל 2009, צוותו של מטוס כיבוי אש מדגם קנדאייר CL-215 לא הוריד את כני הנסע לפני הנחיתה.
המטוס החליק ללא כני נסע על מסלול הטיסה, המריא חזרה ונחת ללא ללא אירועים נוספים זמן קצר לאחר מכן.
נוצר חור באורך של כחמישה מטרים בגוף המטוס אולם לא היו הרוגים.
ב-1 בנובמבר 2011, טיסה 16 של לוט פוליש איירליינס נחתה נחתיתת גחון בנמל התעופה ורשה שופן אחרי שכני הנסע לא ירדו עקב כשל הידראולי.
כל 231 הנוסעים ואנשי הצוות התפנו ממטוס הבואינג 767-35DER ללא פציעות חמורות.
ב-22 במאי 2020, טיסה 8303 של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס פגעה במסלול הטיסה אחרי שצוות הטיסה ניסה לנחות ללא כני נסע.
הטייסים החלו לנטוש את הנחיתה אולם המנועים, שנפגעו מנחיתת הגחון לא הפיקו מספיק דחף והמטוס התרסק בשכונת מגורים ליד נמל התעופה הבין-לאומי עלאמה אקבאל.
97 מתוך 99 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-5 באוקטובר 2023, מטוס מטען מדגם בואינג 757 שהיה בטיסה 1376 של פדקס אקספרס המריא מנמל התעופה מטרופוליטן צ'טנוגה לנמל התעופה הבין-לאומי של ממפיס , אולם נאלץ לחזור עקב תקלה בכני הנסע.
המטוס סטה מהמסלול בנחיתת הגחון ונעצר ללא הרוגים.
ב-29 בדצמבר 2024, טיסה 2216 של צ'ג'ו אייר התרסקה בנמל התעופה הבין-לאומי מואן שבקוריאה הדרומית.
בסרטון שצולם בזמן ההתרסקות ניתן לראות את המטוס מחליק ללא כני נסע על המסלול, סוטה מהמסלול ומתנגש בקיר.
179 מתוך 181 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
במהלך ההיסטוריה תועדו מספר מקרים של נחיתות גחון בלתי מאוישות של כלי טיס בלתי מאוישים או מטוסים שננטשו על ידי צוותם ונחתו נחיתת גחון.
ב-13 באפריל 1942, אחרי הפצצת הספינות הרוסיות קייב ואוקסידנט, למטוס מדגם יונקרס Ju 88 של הלופטוואפה אזל הדלק.
הצוות נטש את המטוס מעל נורווגיה.
לאחר מכן המטוס המשיך לטוס ונחת נחיתת גחון בלתי מאוישת.
המטוס מוצג במוזיאון התעופה הנרווגי החל משנת 1988.
ב-27 בספטמבר 1956, מטוס נסיוני מדגם X-2 סטארבסטר הסתחרר ללא שליטה מעל מדבר מוהאבי.
הטייס היחיד, הקברניט מילבורן ("מל") ג'.
אפט, החל בתהליך הנטישה וניתק את תא הטייס משאר המטוס, אולם הוא איבד את ההכרה ולא הספיק לצנוח מתא הטייס.
הוא נהרג כאשר תא הטייס פגע בקרקע.
המטוס נחת נחיתת גחון בלתי מאוישת במדבר, התפרק לשלושה חלקים עיקריים וספג נזקים קלים בלבד.
ב-2 בפברואר 1970, התרחשה תקרית הנטישה ונחיתת הגחון של קונבאייר F-106 דלתא דארט , במהלכה מטוס מדגם קונבאייר F-106 דלתא דארט של חיל האוויר של ארצות הברית הסתחרר מעל מונטנה.
הטייס היחיד, גארי פוסט, נטש את המטוס בגובה של כ-15,000 רגל.
המטוס התייצב אחרי הנטישה ונחת נחיתת גחון בלתי מאוישת בשדה תירס אחרי שנגמר לו הדלק.
הוא מוצג כיום במוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית.
נחל אביחיל הוא נחל אכזב בצפון השרון הקרוי על שם המושב הסמוך אליו, אביחיל.
אורכו כ־10 קילומטרים ושטח אגן הניקוז שלו הוא 24 קמ"ר.
הנחל הוא אחד מיובליו של נחל אלכסנדר.
הנחל מתחיל בגבעות החמרה שבאזור פרדסיה.
הוא זורם בכיוון מערב באדמת החמרה, מדרום לנורדיה.
בהגיעו לנתניה נכנס הנחל למוביל מים תת-קרקעי.
הנחל ממשיך מערבה עד שמגיע לרכס כורכר שמונע ממנו להמשיך לזרום מערבה אל הים התיכון.
שם הוא פונה צפונה מעט ז=דרום־מזרחית למחלף נתניה וצפונה מהמחלף הוא יוצא מהמוביל התת-קרקעי.
הנחל ממשיך צפונה במקביל לכביש 2 בעמק שנוצר בין שני רכסי כורכר, בין שטחים חקלאיים.
הקרקע שם היא אלוביאלית, קרקע שנסחפה בזרם של מים והנחל זורם בתעלה ניקוז מבטון.
משם מגיע הנחל אל עמק חפר ולבסוף מתרחב הנחל ונשפך לנחל אלכסנדר, בקרבת גשר הצבים, המושב כפר ויתקין וכביש 5720.
בעבר רכסי הכורכר חסמו את זרימת הנחלים מהרי השומרון, וכתוצאה מכך נוצרו ביצות באזורים שלא היו מנוקזים.
במפות מתחילת המאה העשרים מופיע רק החלק ההתחלתי של הנחל שזורם ממזרח למערב, ובאזור המרזבה מסומנים חולות וביצה.
ככל הנראה המשכו של נחל אביחיל נוצר בעקבות ניקוז הביצות בתקופה בה התחילה ההתיישבות החלקאית באזור.
נחיתת חירום הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2023 בבימויו של ז'אן-פרנסואה ריצ'ט על פי תסריט מאת צ'ארלס קאמינג וג'יי פי דייוויס.
בסרט מככבים ג'רארד באטלר, מייק קולטר, יוסון אן וטוני גולדווין.
העלילה מתרכזת סביב הטייס (באטלר) שחובר לאסיר הנאשם ברצח (קולטר), זאת כדי להציל את נוסעיו משהייה בשטח עוין בו הם נחתו לאחר נחיתת חירום.
הוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-13 בינואר 2023.
הסרט מתחיל בהכנות לטיסה אזרחית שגרתית מסינגפור לטוקיו.
על הטיסה ישנם רק 14 נוסעים ובהם אסיר נמלט שהואשם ברצח ושוטר המלווה אותו.
הטיסה נקלעת לסופה קשה ולמערכות במטוס נגרמים נזקים קריטיים.
הטייס מבצע נחיתת חירום במקום שנראה כאי נידח.
עד מהרה הוא מבין שהאי שהוא נחת בו הוא האי ג'ולו , אזור נידח בפיליפינים הנשלט על ידי מיליציות אנטי-ממשלתיות חמושות.
הטייס ברודי משחרר את האסיר מהאזיקים ויחד הם מחפשים אפשרות ליצור תקשורת עם העולם החיצוני.
בינתיים מיליציה מקומית מוצאת את הנוסעים ולוקחת אותם כבני ערובה, מתוך כוונה לדרוש עבורם ממשפחותיהם דמי כופר גדולים.
יחידת הצלה שמגיעה למקום נקלעת לקרב יריות עם החוטפים.
החטופים מצליחים להימלט חזרה לכיוון המטוס והטייס מצליח להמריא בשנית ולנחות בשלום באי סמוך.
ג'רארד באטלר – ברודי טוראנס, הטייס
מייק קולטר – לאיס גאספר, האסיר שהואשם ברצח
יוסון אן – סמאול דיל, טייס המשנה
טוני גולדווין – סקארסדייל, עומד בראש כוח החילוץ
דניאלה פינדה – בוני ליין, הדיילת הראשית
נחל אדמונית הוא נחל אכזב בשמורת הר מירון שבגליל העליון.
הנחל קרוי על שם האדמוניות שפרחו בו בעבר.
מוצא הנחל ממוקם בהר זבד, כ־2.3 קילומטרים מדרום־מערב לפסגת הר מירון, בגובה של כ־980 מטרים מעל פני הים.
כיוון הזרימה הכללי שלו הוא מערב.
במרחק של כ־800 מטרים מצפון־מזרח למועצה המקומית בית ג'ן, ובגובה של כ־750 מטרים מעל פני הים, הנחל נשפך לנחל כזיב.
נחיתת חירום לאהבה (בקוריאנית: 사랑의 불시착; באנגלית: Crash Landing on You) היא סדרת טלוויזיה דרום קוריאנית מסוגת רומנטיקה-קומית-דרמטית משנת 2019–2020 שנכתבה על ידי פארק ג'י-און, בבימויו של לי ג'ונג-היו ובכיכובם של היון בין, סון יה-ג'ין, סאו ג'י-היי וקים ג'ונג-היון.
סדרה זו עוסקת באשת עסקים ויורשת צ'יבול מדרום קוריאה מצליחה, שבזמן שהיא גולשת במצנחי רחיפה ליד סיאול, דרום קוריאה, לצורך קמפיין פרסומי בעבור המותג שלה, היא נסחפת בסערה פתאומית ונוחתת בחלק הצפון קוריאני של האזור המפורז הקוריאני (DMZ).
שם היא פוגשת את הקפטן של הצבא ואת בנו של מנהל הלשכה המדינית הכללית בכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית, המחליט להסתיר אותה ולהגן עליה תוך סיכון חייו, במטרה להשיבה בבטחה לדרום קוריאה מבלי שתיחשף על ידי הרשויות המקומיות.
עם הזמן, הם מתאהבים, למרות הפער והמחלוקת בין מדינותיהם.
במהלך הסדרה מתפתחים קשרים מורכבים גם עם דמויות נוספות: אנשי הכפר הצפון קוריאני, קצינים בכירים, יריבים עסקיים מדרום קוריאה, ואויבים עם חשבונות ישנים.
לצד הרומנטיקה, הסדרה עוסקת בזהות, נאמנות, הקרבה ומשמעותו של בית – כל זאת עם רגעים של הומור, דרמה ומתח.
הסדרה שודרה בערוץ tvN, מהערוצים בולטים בקוריאה דרומית, כמו גם בנטפליקס ברחבי העולם מ-14 בדצמבר 2019 ועד 16 בפברואר 2020. זוהי דרמת ה-tvN בעלת הדירוג הגבוה ביותר ודרמת הטלוויזיה הדרום קוריאנית בעלת הדירוג הרביעי בתולדות הטלוויזיה בכבלים.
הסדרה זכתה לשבחים על איכות ההפקה, הכתיבה הרגישה, הבימוי הקולנועי והכימיה יוצאת הדופן בין השחקנים הראשיים.
היא נחשבת לנקודת ציון בתרבות הפופולרית הקוריאנית ולהישג משמעותי בגל ה-Hallyu (הגל הקוריאני) הגואה.
נחטף על ידי חמאס הוא קמפיין גרילה לאמנות רחוב ציבורית, שעלה ביוזמת האמנים הישראלים ניצן מינץ, Dede וטל הובר בתגובה לאירוע החטיפה מישראל לרצועת עזה ובמטרה להעלאת המודעות למצבם של מעל ל-200 אזרחים, בהם זקנים, נשים ילדים ותינוקות, בטווח הגילאים שבין 9 חודשים ועד גיל 85.
הקמפיין נוצר על ידי האמנים הישראלים ניצן מינץ, Dede וטל הובר, מעצבת קריאייטיב והבעלים של חברת המיתוג ג'ירף.
דדה וניצן היו בתוכנית רזידנסי של שלושה חודשים בניו יורק כאשר פרצה מלחמת חרבות ברזל, וארבעה ימים לאחר המתקפה הראשונית, יצרו השלושה את הכרזות כקבצים דיגיטליים להורדה.
הקמפיין התפשט במסגרת מאמץ עממי והועצם בעקבות תמיכתם של השחקנים גל גדות, איימי שומר וג'ק בלאק.
לטענת דדה יוצרי הקמפיין קיבלו את ההשראה לקמפיין מהתמונות של הנעדרים שהיו מוצגים במהלך שנות ה-80 על קרטוני חלב בארצות הברית, ובשל כך הם בחרו את הצבעים והגופנים לכרזות הקמפיין על מנת שהם יהיו דומים להם.
על הכרזות מכילות את המילה באנגלית "KIDNAPPED" (נחטף) וכל כרזה כוללת תצלום של אחד מהחטופים הישראלים.
הכרזות נתלו על ידי מתנדבים שונים בין היתר על פנסי רחוב, עצים, שלטי רחוב ובתחנות הרכבת התחתית בערים רבות ברחבי העולם.
בעיר ניו יורק תלו האמנים אלפי כרזות.
בנוסף פעילים תלו אותם גם בברלין, בליסבון ובבואנוס איירס.
האמנים הסתמכו על בני משפחה וחברים של אנשים חטופים עבור רשימת השמות והתמונות שמופיעים בכרזות.
בשלב הראשוני של הקמפיין נתלו בסביבות 2,000 עותקים של הכרזות ברחבי מנהטן.
בשבועות הבאים הכרזות פורסמו ב-30 שפות שונות ובמקומות נוספים בעולם בהם סידני, סנטיאגו, ואפילו מטה האו"ם.
הקמפיין העניק השראה לתנועה דומה בלוס אנג'לס שבחרה להשתמש בשלטי חוצות על מנת להעלות את המודעות לילדים הישראלים שנחטפו.
הסנאטור ג'ון פטרמן כיסה את משרדו בכרזות ואמר ש"הם יישארו תלויים עד שכל החטופים יחזרו בשלום הביתה".
הניו יורק טיימס תיאר את הכרזות כ"סמלי הכאב הלאומי של הישראלים" לאחר מתקפת הפתע של החמאס והשווה אותם לכרזות שפרסמו בני משפחות הנספים לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בעקבות הצלחת הקמפיין מינץ ודדה החליטו להתמקד בפרויקט ובתשומת הלב התקשורתית לו זכה הקמפיין.
בערים מסוימות ובקמפוסים של מכללות שונות היו מקרים בהם חלק מהמקומיים בחרו להסיר את הכרזות, לעיתים מיד לאחר שהם נתלו.
בעקבות כך פורסמו ברשתות החברתיות סרטונים של מקרים רבים בהם אנשים שונים מסירים את הכרזות, ובתגובה היו אף מקרים בהם חלק מאותם האנשים פוטרו בעקבות כך ממקום עבודתם.
לפי הניו יורק טיימס אנשים שמתנגדים באופן נחרץ לכך שהכרזות יהיו תלויים התייחסו אל הכרזות כ"תעמולה בזמן מלחמה" ולרוב לא היה להם שום הבנה מעמיקה לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
היו שציינו שהאנשים שמסירים את הכרזות עושים זאת בשל אנטישמיות ו"חוסר אנושיות בסיסית".
בעיני מינץ ההסרה של הכרזות הוא מעשה אנטישמי מובהק, אבל הביא את המודעות לרמת השנאה שעימה מתמודדות הקהילות היהודיות ברחבי העולם.
המשטרה בבריטניה, כולל בלונדון ובפרסטוויץ', אזור במנצ'סטר עם קהילה יהודית גדולה, קיבלה ביקורת בסוף אוקטובר 2023 על כך שהורידה את הכרזות לאחר שהתקבלו תלונות על תליית הכרזות.
משטרת המטרופולין הסירה את הכרזות במטרה "למנוע כל עלייה נוספת במתחים של הקהילה".
תגובות למקרים של הסרת כרזות
תעודים מצולמים של תקריות בהם הוסרו כרזות, והעימותים שבאו בעקבות כך, התפשטו באופן נרחב ברשתות החברתיות.
במקרים מסוימים הסרות של כרזות אף הובילו לאישומים פליליים.
בעוד שרוב תקריות הסרת הכרוזים בעיר ניו יורק התרחשו במקומות ציבוריים, משטרת ניו יורק עצרה שני אנשים בנובמבר על כך שהסירו לכאורה כרזות חטופים מאזורים שנמצאים בבעלות פרטית.
לאחר שהתפשטו סרטונים של אנשים שמסירים את הכרזות, חלקם אף פוטרו ממקום עבודתם.
קארין ז'אן-פייר, שהיא דוברת הבית הלבן בממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ציינה בראיון לתקשורת ש"להסיר תמונות של יקיריהם - המוחזקים כבני ערובה על ידי חמאס - זה שגוי ופוגע".
הארגון היהודי הוועד היהודי-האמריקאי כינה את הסרת הכרזות "אנטישמיות".
העיתון האמריקאי-יהודי "הפורוורד" כינה את הסרת הכרזות סימן לכך ש"אנשים רבים מתקשים להכיר בסבלם של שני העמים".
נחל אברך הוא נחל אכזב במערב השומרון.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־230 מטרים מעל פני הים, בין הכפרים הפלסטיניים כפר סור וא-ראס, בסמוך ממערב לכביש 574 בתחומי הרשות הפלסטינית.
כיוון הזרימה של הנחל הוא מערבה.
הנחל עובר מתחת לגדר ההפרדה וזורם מצפון למושב סלעית, במקביל לכביש 5533. לאחר מכן הוא חוצה את הקו הירוק ונכנס לחלקה הדרומי של העיר טייבה, בשרון.
לקראת סופו עובר הנחל מתחת לכביש 444 ולכביש 6, ואז פונה צפונה ונשפך, בגובה של כ־40 מטרים מעל פני הים, לנחל אלכסנדר.
נחל אודים הוא נחל קצר במישור החוף, מדרום־מזרח לנתניה.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כעשרה מטרים מעל פני הים בצמוד ממערב לכביש 553, בין העיר נתניה מצפון, המושבים כפר נטר ובית יהושע ממזרח, תחנת הרכבת בית יהושע מדרום ומושב אודים ממערב.
הוא זורם לדרום־מערב בין מושב אודים לכביש 553. הנחל נשפך לנחל פולג בגובה של חמישה מטרים מעל פני הים בתחומי שמורת שער פולג.
נחל אבן הוא נחל בחיפה היורד לנחל תן וממנו לנחל גיבורים באורך 2 קילומטרים.
אורכו של הנחל הוא שני ק"מ.
נהוג לטייל בו יחד עם נחל תן הממשיך בירידה לנחל גיבורים.
הנחל קרוי כך בשל האבנים הרבות והגדולות שנמצאות בו ובשל סלע גדול הנמצא בו אשר שימש כפינת ישיבה בטבע של תושבי שכונת מרכז הכרמל ואחוזה בחיפה.
סימונו של השביל הוא אדום-לבן והוא מתחיל ברחוב שוהם בשכונת ורדיה והוא חולף ליד בית הספר תיכון עירוני ה' בצמוד לרחוב האסיף ומתחת לשכונת ורדיה בחיפה, משם הנחל נשפך לנחל תן בסמוך לשכונה החרדית גאולה, ומשם ממשיך לנחל גיבורים.
השביל העובר בנחל הוא חלק מתוואי שביל ואדיות חיפה.
נחיתת ירח או נחיתה על הירח היא נחיתה של חללית לפני הירח, כולל טיסות מאוישות ומופעלות מרחוק כאחד.
החפץ הראשון מעשה ידי אדם שנגע בירח היה לונה 2 בשנת 1959.
בשנת 1969 אפולו 11 הייתה טיסת החלל הראשונה המאוישת שנחתה על הירח.
בין 1969 ל-1972 היו שש טיסות חלל מאוישות, ונחיתות מאוישות מרחוק רבות.
כדי להגיע לירח, חללית חייבת תחילה לעזוב את באר כוח הכבידה של כדור הארץ; נכון לעכשיו, האמצעי המעשי היחיד לעשות זאת הוא רקטה.
בניגוד לכלי תעופה כמו בלונים וסילונים, רקטה יכולה להמשיך להאיץ בוואקום שמחוץ לאטמוספירה.
עם התקרבות לירח, חללית תתקרב אליו ותאיץ לכיוונו עקב כוח הכבידה.
על מנת לנחות בשלום עליה להאט עד פחות מ- ואו להיות בנויה כדי לעמוד בפגיעה שתגיע מ"נחיתה קשה", או שהוא חייב להאט למהירות אפסית במגע ל"נחיתה רכה" (האפשרות היחידה עבור טיסות מאוישות).
שלושת הניסיונות הראשונים של ארצות הברית לבצע "נחיתה קשה" על הירח עם בשנת 1962 כשלו.
הסובייטים הצליחו לנחות לראשונה על הירח ב"נחיתה קשה" עם מצלמה מוקשחת ב-1966, כמה חודשים לאחר מכן הצליחה ארצות הברית לבצע "נחיתה קשה" עם חללית לא מאוישת.
כדי לחזור לכדור הארץ, יש להתגבר על מהירות הבריחה של הירח כדי שהחללית תימלט מבאר הכבידה של הירח.
לשם כך צריך להשתמש ברקטה כדי לעזוב את הירח ולחזור לחלל.
בהגעה לכדור הארץ, נעשה באטמוספיריות כדי לספוג את האנרגיה הקינטית של חללית חוזרת ולהפחית את מהירותה לנחיתה בטוחה.
נחיל רעידות אדמה הוא רצף של אירועים סייסמיים המתרחשים באזור מקומי בפרק זמן קצר יחסית.
פרק הזמן המשמש להגדרת נחיל משתנה, אך עשוי להיות ימים, חודשים או שנים.
שחרור אנרגיה כזה שונה מהמצב שבו רעידת אדמה גדולה (רעידה עיקרית) מלווה בסדרה של רעידות עוקבות.
בנחילי רעידות אדמה, אף רעידת אדמה אחת ברצף אינה מהווה באופן ברור את הרעידה העיקרית.
גם צביר של רעידות עוקבות המתרחשות לאחר רעידה עיקרית אינו נחשב לנחיל רעידות אדמה.
ככלל, רצפים שאינם מתאימים לתבנית של רעידת אדמה ראשית, שלאחריה רעידות עוקבות, נחשבים בדרך כלל לנחילים.
הכינוי "נחיל" מיושם בדרך כלל כאשר אנו צופים ברעידות אדמה רבות יחסית בתוך שטח קטן יחסית, שאינן תואמות את התבנית של רצף רעידות אדמה ראשיות עם רעידות עוקבות אחריהן.
אין הגדרה מדויקת מתי רצף רעידות אדמה ראשיות עם רעידות עוקבות הופך לנחיל.
רצפי רעידות אדמה עוקבים אחר מגוון רחב של התנהגויות.
הכינוי "נחיל" מיושם בדרך כלל כאשר אנו צופים ברעידות אדמה רבות יחסית בתוך שטח קטן יחסית, שאינן תואמות את התבנית של רצף רעידת אדמה ראשית עם רעידות עוקבות רבות.
אחד הנחילים המתועדים ביותר התרחש ליד מצושירו, פרבר של נאגנו , מצפון-מערב לטוקיו.
נחיל מצושירו נמשך בין השנים 1965 ל-1967 ויצר כמיליון רעידות אדמה.
נחיל זה היה ייחודי בכך שהוא ממוקם ממש מתחת למצפה סייסמולוגי שהוקם בשנת 1947 במנהרה צבאית שהוצאה משימוש.
הוא החל באוגוסט 1965 עם שלוש רעידות אדמה חלשות מכדי שיורגשו, אך שלושה חודשים לאחר מכן, ניתן היה לחוש מאה רעידות אדמה מדי יום.
ב-17 באפריל 1966, המצפה מנה 6,780 רעידות אדמה, כאשר 585 מהן היו במגניטודה גדולה מספיק כדי שיורגשו, מה שאומר שניתן היה לחוש רעידת אדמה, בממוצע, כל שתי דקות וחצי.
התופעה זוהתה בבירור כקשורה להתרוממות מאגמה, שאולי החלה על ידי רעידת האדמה בניאיגטה (1964), שהתרחשה שנה קודם לכן.
נחילי רעידות אדמה נפוצים באזורים געשיים כמו יפן, מרכז איטליה, שקע אפאר או איסלנד, שם הם מתרחשים לפני ובמהלך התפרצויות, אך הם נצפים גם באזורים של געשיוּת רביעונית או של מחזור הידרותרמי, כמו ווגטלנד/מערב בוהמיה ורכס הווז', ובתדירות נמוכה יותר הרחק מגבולות הלוחות הטקטוניים במקומות כמו נבדה, אוקלהומה או סקוטלנד.
בכל המקרים, נדידת נוזלים בלחץ גבוה בקרום כדור הארץ, נראית כמנגנון ההפעלה והתהליך המניע השולט בהתפתחות הנחיל במרחב ובזמן.
נחיל רעידות האדמה הוכשטאופן בבוואריה, עם מוקדים בעומק של 2 ק"מ בלבד, הוא אחת הדוגמאות הנדירות בהן ניתן היה לקבוע קשר בלתי מעורער בין פעילות סייסמית למשקעים.
נחילי רעידות אדמה מעלים סוגיות של בטיחות הציבור: ראשית, משום שלא ניתן לחזות את סיום הפעילות הסייסמית; שנית, משום שלא ברור האם תתרחש רעידת אדמה נוספת בעלת מגניטודה גדולה מזו של הזעזועים הקודמים ברצף.
רעידת האדמה בל'אקווילה באיטליה בשנת 2009 מדגימה זאת, עם זעזוע במגניטודה 6.3 בעקבות פעילות של נחיל רעידות אדמה במגניטודות שבין 1 ל-3. אף על פי שנחילים בדרך כלל מייצרים זעזועים מתונים, המשך רעידות האדמה המורגשות יכול להיות משבש חיים, ולגרום למצוקה לאוכלוסייה.
הדוגמאות הבאות נבחרו בשל מאפיינים ייחודיים של נחילים מסוימים (לדוגמה: מספר רב של אירועים, אינטראקציה מורכבת עם זעזועים גדולים יותר, פרק זמן ארוך, עומק מוקדי רדוד במיוחד), או בגלל אזורם הגאוגרפי, כאשר נחילים מסוימים מתרחשים באזורים אסייסמיים.
אין מדובר ברשימה של כל הנחילים המתרחשים ברחבי העולם.
מאז 11 בנובמבר 2018, נחיל רעידות אדמה נצפה באזור דהאנו , מהרשטרה, אזור אסייסמי בדרך כלל.
עשר עד עשרים רעידות אדמה מורגשות מדי יום, עם מגניטודה נמוכה, בדרך כלל מ-3.5 (המקסימלית 4.1 בפברואר 2019).
אפילו עם מגניטודה נמוכה זו, שתי רעידות האדמה התגלו כהרסניות ואף קטלניות, כנראה משום שמוקדיהן היו רדודים מאוד.
גם הכפר במורי במחוז סאוני חווה רעידות אדמה באופן קבוע מאז פברואר 2000.
נחיל רעידות אדמה התרחש מתחילת אפריל 2017 ועד אמצע אוגוסט באותה שנה במחוז בטנגס .
ארבעה זעזועים בעוצמה של 5.5-6.3 (רעידות אדמה בטנגס 2017) גרמו נזק בדרום לוזון; הם התרחשו בתחילת הנחיל: מגניטודה 5.5 (4 באפריל), ומגניטדות 5.6 ו-6.0 (8 באפריל), ו-6.3 (11 באפריל).
מקורן של שלוש רעידות האדמה הגדולות הראשונות נראה מבוסס מכיוון שהיה להן כמעט אותו מוקד; הן התרחשו בתוך הקרום (טווח עומק של 7 - 28 ק"מ).
עם זאת, נראה שהרעידה החזקה והאחרונה אינה קשורה לנחיל: מוקדה נמצא במרחק של 50 ק"מ, ועומק המוקדי שונה מאוד (177 ק"מ), ועל פי Phivolcs , סוכנות הניטור הסייסמי המקומית, הרעידה מסווגת כ"אירוע בעומק בינוני".
דוגמה זו מראה עד כמה מורכבת יכולה להיות האינטראקציה בין נחיל רעידות אדמה לרעידת אדמה עצמאית, אף על פי שסביר מאוד שהאחרונה נגרמה על ידי פעילות הנחיל.
ב-15 באוקטובר 2020 התרחש נחיל רעידות אדמה באי פאנאי במגניטודה של 2.5-4.5. רוב רעידות האדמה הללו הורגשו בעיר אילוילו.
נחיל קודם פגע גם הוא בפנאי ב-5 בנובמבר 2018 (כולל פרובינציית אנטיק) אילוילו וגימארס ) במגניטודה של 4.0-4.8. רעידת האדמה הראשונה (במגניטודה4.7) בשעה 7:45 בבוקר התרחשה בסן חוזה , אנטיקה.
דקות ספורות לאחר מכן התרחשה רעידת האדמה השנייה (במגניטודה 4.0) בסיבונאג , גימארס.
בשעה 10:54 התרחשה רעידת האדמה השלישית (במגניטודה 4.8) בגוימבל , אילוילו.
סדרה של רעידות אדמה שפגעו במינדנאו ב-2019 סווגו כנחיל רעידת אדמה.
ב-16 באוקטובר, רעידה במגניטודה של 6.3 הכתה את טולונאן קוטבאטו (מוקד רעידת האדמה).
הרעידה הורגשה בטולונאן, במ'לנג , במקילאלה בקידאפוואן סיטי , ובקוטאבאטו.
עוצמה סייסמית VI הורגשה בעיר דיגוס , דבאו דל סיר ; סנטו ניניו, דרום קוטאבאטו והעיר טקורונג וסולטן קודראט .
ב-29 באוקטובר, רעידה במגניטודה של 6.6 הכתה שוב את טולונאן.
דווח על לפחות עשרה הרוגים וארבע מאות אנשים נפצעו.
עוצמה סייסמית VII נרשמה בטולונאן ובמקיללה; בעיר קידפאוואן; דיגוס סיטי, בנסלאן ומאגנסיי דבאו דל סור ומאלונגון , סרנגאני.
עוצמה VI נרשמה בעיר קורונדאל ובעיר דאבאו.
יומיים בלבד לאחר מכן, ב-31 באוקטובר, רעידת אדמה פגעה שוב בטולונן במגניטודה 6.5. מספר ההרוגים משתי רעידות האדמה עלה על 24 ו-563 נפצעו.
מלון אווה בעיר קידאפאוואן קרס במהלך רעידת האדמה.
בין ה-14 ל-18 באוקטובר 2021 התרחש נחיל רעידות אדמה בקמרינס הדרומית במגניטודה של 1.7 - 4.3 בעומק של 1 - 40 ק"מ.
חלק מהאירועים הללו הורגשו בקמרינס נורטה ובאלביי .
PHIVOLCS תיעדה לפחות 27 רעידות אדמה (10 הורגשו) בקמרינס הדרומית.
נחיל רעידות אדמה עזות בחצי האי רייקיאנס, איסלנד, החל ב-24 באוקטובר 2023, עקב חדירת מגמה מתחת לאזור.
תדירותן ועוצמתן עלו באופן דרמטי ב-10 בנובמבר, כאשר עד אז נרשמו 20,000 רעידות אדמה, כאשר הגדולה שבהן עלתה על מגניטודה 5.2 בסולם ריכטר.
רובן התרחשו בעומק של 2 - 4 ק"מ.
הוראת פינוי ניתנה בעיירה גרינדאוויק, הממוקמת בסמוך לאזור הפעילות הסייסמית.
שקיעה בקנה מידה גדול בתוך וסביב העיר, על פי דיווחים, גרמה לנזק משמעותי.
הלשכה המטאורולוגית האיסלנדית (IMO) דיווחה כי הנחיל התמקד סביב סווארטסנגי , מצפון לגרינדוויק.
ה-IMO חזה כי התפרצות וולקנית סבירה, וקבע כי "ייקח מספר ימים עד שהמאגמה תגיע לפני השטח".
ההערכה הייתה כי חדירת המאגמה הייתה הגדולה ביותר סביב שרשרת מכתשי סונדהנוקור, כ-3.5 ק"מ מצפון לגרינדוויק.
מכשירים זיהו נוכחות של גופרית דו-חמצנית באטמוספירה ב-14 בנובמבר, דבר המצביע על כך שהמאגמה נמצאת כעת רק כמה מאות מטרים מתחת לפני השטח.
אף על פי שמספר רעידות האדמה ירד במקצת מאז 10 בנובמבר, ה-IMO עדיין תיעד בין 700 ל-1,000 רעידות אדמה מדי יום עד 14 בנובמבר.
חיישני מעוותי קרקע בפסטארפיאל ובסווארצנגי תיעדו שהקרקע זזה זו מזו ב-120 סנטימטרים.
מדידות לוויין תיעדו את השקיעה של כמטר אחד של רצועת אדמה באורך של כחמישה קילומטרים ורוחב של שני קילומטרים, המשתרעת ממכתשי סונדהנוקור ועד לצד המערבי של גרינדוויק.
יצירתה של תצורה דמוית גראבן זו אפשרה למדענים להעריך את נפח הפלישה המגמטית בכ-70 מיליון מטר מעוקב.
ההערכה היא שהשקיעה נמשכת בקצב של כארבעה סנטימטרים ביום.
סדק גדול נפתח ברחבי העיר, אשר מפות ישנות מצביעות על הפעלה מחדש של העתק קיים.
מדענים מאוניברסיטת איסלנד מאמינים שההעתק נוצר על ידי ההתפרצות האחרונה של סונדהנוקור לפני למעלה מ-2,000 שנה.
חיישנים שהוצבו בקידוח בסווארצנגי זיהו נוכחות של גופרית דו-חמצנית ב-16 בנובמבר, סימן קלאסי של מאגמה קרובה לפני השטח.
עובדה זו הובילה את IMO למסקנה כי האזור סביב מבנה הגעש Hagafell, כ-2 ק"מ צפונית לגרינדוויק, נמצא ברמת הסיכון הגבוהה ביותר.
התרוממות קרקע מהירה של 30 מ"מ באזור סווארטסנגי נרשמה בין ה-18 ל-21 בנובמבר, דבר המצביע ככל הנראה על התפרצות מאגמה ממקור חמישה קילומטרים או יותר מתחת לפני הקרקע.
סדרת ההתפרצויות החלה ב-18 בדצמבר 2023 ונמשכה עד לפחות אפריל 2025.
אזור בוהמיה/ווגטלנד המערבית הוא אזור הגבול בין הרפובליקה הצ'כית לגרמניה, שם נחקרו לראשונה נחילי רעידות אדמה בסוף המאה ה-19. פעילות נחילים חוזרת ונשנית שם, לעיתים במגניטודות מקסימליות גדולות יחסית, כמו ב-1908 (מגניטודה מקסימלית 5.0), 1985–1986 (מגניטודה 4.6), 2000 (מגניטודה 3.2) או 2008 (מגניטודה 3.8).
נחיל זה התרחש ליד נובי קוסטל באוקטובר 2008 ונמשך רק 4 שבועות, אך כ-25,000 אירועים זוהו על ידי WEBNET, רשת הניטור המקומית.
נחיל זה השתחרר על מישור שבר תלול, שבו נצפתה נדידה כוללת כלפי מעלה במעלה מישור השבר - אירועים ראשונים בתחתיתו ואירועים אחרונים בראשו.
באלפים של פרובאנס עילית, עמק אוביי הוא האזור הסייסמי הפעיל ביותר באלפים הצרפתיים.
רעידות אדמה יכולות לעקוב שם אחר הסכימה הקלאסית של "רעידת אדמה עיקרית + רעידות עוקבות" (לדוגמה, רעידת האדמה במגניטודה 5.5 ב-1959, שגרמה נזק כבד ושני נפגעים).
אך אנרגיה סייסמית משתחררת בעיקר על ידי נחילים.
זה נכון במיוחד בעמק העליון, בין ברסלונט לגבול צרפת-איטליה.
בתחילת המאה ה-21, לה קונדמין-שאטלארד חוותה פעילות נחילים יוצאת דופן באזור שבו בדרך כלל מתרחשים רק כמה אירועים במגניטודה נמוכה מדי שנה.
נחיל ראשון התפתח בשנים 2003–2004 כאשר יותר מ-16,000 אירועים זוהו על ידי רשת הניטור המקומית, אך עם מגניטודות שנשארו על ערכים נמוכים (2.7).
לאחר תקופה של חוסר פעילות כמעט מוחלט, הגיע נחיל שני (2012–2014) ובאורך של 11 ק"מ.
רוב המוקדים היו ממוקמים בטווח העומק של 4–11 ק"מ, בתוך הקרום.
מנגנוני המוקדים כוללים העתקים נורמלים, אך גם העתקי תזוזה אופקית.
בעמק הרון התחתון, "נחיל הטריקסטין" ידוע מהמאה ה-18 כמקום מושבם של נחילי רעידות אדמה שלעיתים גרמו נזק, כמו בשנים 1772 – 1773 ו-1933–1936, ואשר התאפיינו ב"פיצוצים דמויי מטחים" - לפחות כך דווח על ידי התושבים.
לא תועדה פעילות סייסמית באזור מאז 1936, כאשר הופיע נחיל חלש מאוד במשך מספר חודשים בשנים 2002 – 2003 (מגניטודה מקסימלית 1.7).
אלמלא היו מוקדיהם ממוקמים ממש מתחת לכפר קטן בסביבת קלנסייס , וקרוב מאוד לפני השטח (בעומק 300 מטר), זעזועים אלה היו נעלמים מעינינו.
בתרחיש כזה של סייסמיות "רדודה במיוחד", אפילו רעידות אדמה במגניטודה נמוכה מאוד (1, או 0, או אפילו מגניטודה שלילית) יכולות להיות מורגשות כפיצוצים או רעשי פטיש אוויר, יותר מאשר כרעידות.
רוב המוקדים היו ממוקמים על לוח אבן גיר של שונית מתקופת הקרטיקון העליון, אשר פורץ החוצה מעת לעת במהלך מאות שנים מסיבות שעדיין לא ידועות, למשך מספר חודשים או מספר שנים.
עומק מוקד של 200 מטר נחשב ל"שיא עולמי ברדידות" לאירועים טקטוניים.
באלפים הצרפתיים, עמק מוריין מועד מעת לעת לנחילי רעידות אדמה.
במהלך המאה ה-19, נחיל ממושך נמשך 5 וחצי שנים: מדצמבר 1838 עד יוני 1844. כמה רעידות אדמה מהסדרה גרמו נזק באזור הסמוך לסן-ז'אן-דה-מוריין , אך נחיל ארוך זה עם אירועים מורגשים רבים הקשה במיוחד על האוכלוסייה.
נחיל נוסף הופיע באוקטובר 2015 ליד מונטגלפריי , בחלק התחתון של העמק.
פעילותו נותרה נמוכה עד 17 באוקטובר 2017, אז התרחשו יותר מ-300 רעידות אדמה תוך שבועיים, כאשר מגניטודה מקסימלית של 3.7 הגיעה פעמיים בסוף אוקטובר 2017. הפעילות הסייסמית נמשכה שנה שלמה נוספת, ובכך הניבה משך של יותר מ-3 שנים לנחיל המלא.
מאז 26 בינואר 2025, נצפתה פעילות סייסמית עזה בין האי אמורגוס לאי סנטוריני, כשהאי אנידרוס במרכזה.
באופן ספציפי, נצפו מעל 7,700 רעידות אדמה, מתוכן כ-100 חרגו ממגניטודה 4 בסולם ריכטר, כאשר רעידת האדמה הגדולה ביותר הייתה 5.2 בערב 5 בפברואר.
באפריל 2017, העיר אנטיגואו קוסקטלן באל סלבדור, פרבר של סן סלבדור, חוותה רצף של קרוב ל-500 רעידות אדמה בתוך יומיים, במגניטודה של 1.5 - 5.1. ברעידת האדמה החזקה ביותר נהרג אדם אחד ונגרם נזק קל.
מומחים מקומיים לא זיהו פעילות חריגה בהרי געש סמוכים.
בין פברואר לנובמבר 2008, חוותה נבדה נחיל של 1,000 רעידות אדמה במגניטודה נמוכה, המכונות בדרך כלל רעידות האדמה של רינו 2008 .
שיא הפעילות היה באפריל 2008, כאשר 3 רעידות אדמה במגניטודה גדולה מ-4 התרחשו בתוך יומיים.
הגדולה שבהן רשמה מגניטודה של 4.9, וגרמה נזק באזור הקרוב סביב מוקד הרעש.
קלדרת ילוסטון , סופר-וולקאנו (בעל התפרצויות על) בצפון מערב ויומינג, חוותה מספר נחילי רעידות אדמה חזקים מאז סוף המאה ה-20. בשנת 1985 נצפו יותר מ-3,000 רעידות אדמה במשך מספר חודשים.
מאז התגלו יותר מ-70 נחילים קטנים יותר.
המכון הגאולוגי של ארצות הברית קובע כי נחילים אלה נגרמים ככל הנראה עקב החלקות על שברים קיימים, ולא מתנועות של מאגמה או נוזלים הידרותרמיים.
בתחילת שנת 2008 התגלו יותר מ-500 רעידות אדמה מתחת לקצה הצפון-מערבי של אגם ילוסטון במשך שבעה ימים, כאשר הגדולה ביותר רשמה מגניטודה של 3.9. נחיל נוסף החל בינואר 2010, לאחר רעידת האדמה בהאיטי.
עם 1,620 אירועים קטנים בסוף ינואר 2010, נחיל זה הוא השני בגודלו שתועד אי פעם בקלדרת ילוסטון.
מעניין לציין, שרוב הנחילים הללו מאפיינים של "אש מהירה" (Rapid Fire): הם נראים מופיעים לפתע "משום מקום", ויכולים לגרום לעשרות או מאות רעידות אדמה קטנות עד בינוניות בתוך פרק זמן קצר מאוד.
נחילים כאלה מתרחשים בדרך כלל בתוך גבול הקלדרה, כפי שקרה במיוחד בשנת 2018.
נחיל רעידת האדמה גיא-גרינברייר התרחש במרכז ארקנסו החל מאוגוסט 2010. מוקדי רעידת האדמה מראים התפלגות ליניארית, עם שינוי כללי ברור בפעילות לכיוון דרום-מערב עם הזמן, ומגניטודה של 4.7 חושבה עבור האירוע הגדול ביותר.
ניתוח הנחיל הציע קשר לקידוחי סילוק פסולת נוזלית עמוקה .
הדבר הוביל להקפאת קידוחים כאלה.
ב-2 בספטמבר 2017, התרחש נחיל רעידות אדמה סביב סודה ספרינגס , איידהו.
חמש רעידות אדמה במגניטודה שבין 4.6 ל-5.3 התרחשו תוך 9 ימים.
בהתחשב במקרה של ל'אקווילה בשנת 2009, ומכיוון שאיידהו חוותה רעידת אדמה במגניטודה של 6.9 בשנת 1983, הזהירו מומחים את התושבים כי רעידת אדמה חזקה יותר עלולה להתרחש.
מתחילת 2016 ועד סוף 2019, התרחש נחיל רעידות אדמה ליד קאהילה במחוז ריברסייד, קליפורניה.
נרשמו יותר מ-22,000 אירועים סייסמיים בודדים, במגניטודה שנעה בין 0.7 ל-4.4. החזקה ביותר שבהן התרחשה באוגוסט 2018, מדרום לאגם ריברסייד, ממש ליד כביש המדינה 371 .
באמצעות אלגוריתמים ממוחשבים ולמידת מכונה, הצליחו החוקרים להסיק את התמונה המפורטת הבאה של אזור העתק קאווילה , האחראי לנחיל רעידות האדמה: אזור ההעתק אינו רחב יותר מ-50 מטר, ואורכו 4 ק"מ.
אירועי הנחיל הסייסמי המוקדמים ביותר התרחשו בסמוך לבסיסו, בעומק של 9 ק"מ מתחת לפני השטח, והאירועים האחרונים נדדו כלפי מעלה עד 5 ק"מ מתחת לפני השטח, והתפשטו לכל אורך אזור ההעתק.
אזור ההעתק, מכיל תעלות אופקיות תת-קרקעיות מורכבות וכיפופים בולטים בפרופיל העומק שלו, ו"יושב" על גבי מאגר תת-קרקעי טבעי עמוק יותר של נוזל תחת לחץ עם מחבר בעומק של 8 ק"מ מתחת לפני השטח, אשר היה אטום בתחילה מאזור השבר.
כאשר האטם הזה נשבר בתחילת 2016, נוזלים הוזרקו לבסיס אזור השבר, והתפזרו באיטיות דרך התעלות המורכבות עד 5 ק"מ מתחת לפני השטח, מה שגרם לנחיל רעידות אדמה ממושך שנמשך עד סוף 2019. ניתוח זה מספק ראיות מפורטות לכך, ששסתומי אזור ההעתק הם מנגנון לסייסמוגנזה בנחילים.
באל היירו , האי הקטן והרחוק ביותר בדרום ובמערב האיים הקנריים, נרשמו מאות רעידות אדמה קטנות מיולי עד אוקטובר2011 במהלך התפרצות אל היירו בשנים 2011–2012 .
האנרגיה המצטברת ששוחררה על ידי הנחיל גדלה באופן דרמטי ב-28 בספטמבר.
הנחיל נבע מתנועת מאגמה מתחת לאי, וב-9 באוקטובר זוהתה התפרצות געשית תת-ימית.
נחיל רעידות אדמה החל ממזרח למיוט ב-10 במאי 2018. רעידת האדמה החזקה ביותר הגיעה למגניטודה 5.9 - האירוע בעוצמה הגדולה ביותר שתועד אי פעם באזור איי קומורו, והוא התרחש ב-15 במאי 2018. הנחיל כולל אלפי רעידות אדמה, רבות מהן הורגשו על ידי התושבים המאורים.
סייסמומטרים שהותקנו זמנית בקרקעית האוקיינוס הראו שאזור הנחיל הפעיל ממוקם 10 ק"מ מזרחית למאיוט, עמוק בתוך הליתוספירה האוקיאנית, בטווח עומקים של 20–50 ק"מ - הנחיל נחשב כנגרם עקב התרוקנות מאגר מאגמה הממוקם 45 ק"מ מזרחית למאיוט, בעומק של 28 ק"מ.
במאי 2019 גילה סקר אוקיינוגרפי הר געש תת-ימי חדש, בגובה 800 מטר מעל סביבתו, וממוקם 50 ק"מ מזרחית למאיוט.
הנחיל הלך והצטמצם בין אוגוסט לנובמבר 2018, כאשר התרחש אירוע 11 בנובמבר 2018. באירוע זה לא היו גלי P או S הניתנים לזיהוי, אך הוא יצר גלי שטח שניתן היה לצפות בהם ברחבי העולם על ידי מצפי תחנות סייסמוגרפיות.
הנחיל המשיך להיות פעיל לאורך כל שנת 2019.
בינואר ובפברואר 2013, איי סנטה קרוז חוו נחיל רעידות אדמה גדול עם רעידות אדמה רבות במגניטודה 5 ו-6: יותר מ-40 רעידות אדמה במגניטודה 4.5 ומעלה התרחשו במהלך 7 הימים הקודמים, כולל 7 אירועים במגניטודה הגדולה מ-6. הנחיל "גלש" לרעידת אדמה במגניטודה 8.0 באיי שלמה ב-6 בפברואר 2013 .
נַחַל אֲלֶכְּסַנְדֶּר (בעבר: נהר אסְכַּנְדֶרוּנה) הוא נחל הזורם מהרי השומרון ועד לים התיכון.
ברובו הוא זורם בעמק חפר.
שפך הנחל מצוי מצפון לנתניה בין המושבים מכמורת ובית ינאי.
הנחל מנקז את אזור שכם ומרכז השומרון, וכן חלק משפלת החוף.
חלקו התחתון של הנחל וסביבותיו הם גן לאומי מוכרז.
הנחל מקבל מים מנחל שכם, נחל תאנים, נחל אומץ, נחל בחן ונחל אביחיל.
בחלקו העליון, ההררי, הנחל אכזב, מכיוון שהמבנה הסלעי גורם לחלחול רב.
בנחל נמצאת אוכלוסייה חשובה של צבים רכים.
על הנחל הוקם גשר הצבים, המושך מטיילים רבים הבאים לצפות באוכלוסיית הצבים.
סמוך לגדה הצפונית של נחל אלכסנדר, בחלקו העליון (המזרחי) מצוי האתר הארכאולוגי "שייח מושארף".
החל ממושב תנובות ועד לשפך בחוף מכמורת, מסומן לצד הנחל שביל לטיול.
אורכו של מסלול זה כ-22 קילומטרים, והוא נגיש גם לרוכבי אופניים.
ב-2020, הנחל נוסף אל שביל השרון.
קיימות שתי גרסאות למקור שמו של הנחל:
אחת היא על שמו של המלך אלכסנדר ינאי שהיה מלך מבית חשמונאי וכבש את האזור שבו זורם הנחל במאה ה-1 לפנה"ס.
לפי ההסבר השני לשם, טרם קום מדינת ישראל, ערביי הארץ קראו לנחל "וואדי איסכנדיר" (או "נהר אסכנדרונה"), על שם אסכנדר אבו זבורה, בעל קרקעות עשיר וסוחר אבטיחים מצליח שחי במאה ה-19 והיה מייצא אבטיחים מאזור שכם למצרים.
הוא היה משיט את האבטיחים ברפסודות ששטו לאורך הנחל עד לים התיכון, שם סמוך למושב מכמורת של היום היה "מינת אבו זבורה" (נמל אבו זבורה) שבבעלותו, ומשם הוא היה שולח אותם באוניות למצרים.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20, היה נחל אלכסנדר אחד הנחלים היחידים בישראל שצביונו הטבעי נשמר במידה ניכרת, ומימיו לא זוהמו.
אך מאז זוהם בשפכים של יישובי הסביבה ומפעילות חקלאית אינטנסיבית, ומרבית המים ממקורות טבעיים שהגיעו אליו נלקחו לשימושים אחרים.
הנחל, בדומה לנחלי חוף אחרים בישראל, סבל מבעיות זיהום חריפות שנבעו בעיקר מהזרמת שפכים לא מטוהרים, חומרי הדברה ודשן.
גדות הנחל התמוטטו, והצמחייה הטבעית נעלמה במקומות רבים.
אוכלוסיית הצבים הרכים הייחודית לנחל בקושי הצליחה לשרוד בגלל הזיהום.
החל משנת 1995 החלו ניסיונות לשיקום הנחל.
תוכנית האב לשיקום הנחל הוכנה על ידי האדריכל עמוס ברנדייס.
מטרת התוכנית הייתה לטפל בבעיות בכל אגן הניקוז של הנחל, שיובליו נמצאים בהרי השומרון ובתחומו יש יישובים גדולים כמו שכם וטול כרם.
לפי התוכנית, יש להביא לשיפור משמעותי באיכות מי הנחל ולשמר שטחים נרחבים סביב לגדות שיהיו מיועדים לפעילות נופש וקייט.
הוקמה ה"מינהלה לשיקום נחל אלכסנדר", המאגדת כ-20 גופים בעלי עניין בשיקום הנחל.
הייחוד של המנהלה לשיקום הנחל הוא שנציגים של גופים רבים שותפים לעבודה.
נמצאו בה נציגים של המשרד להגנת הסביבה, הקרן הקיימת לישראל, נציגי החברה להגנת הטבע, רשות מקרקעי ישראל, רשות הטבע והגנים, נציגי יישובי האזור ועוד.
בשנת 2000, בוצע פרויקט חירום ראשוני לטיפול בשפכי שכם וטול כרם, שהם אחד ממקורות הזיהום של הנחל.
פרויקט זה הושלם בשנת 2002, במסגרתו נלכדים המים המזוהמים לפני כניסתם לקו הירוק, המים נאגמו במספר בריכות שיקוע, מטוהרים, ונאגמו שוב באזור קיבוץ בחן, בסמוך לכביש חוצה ישראל ושימשו להשקיה חקלאית.
לאחר השלמת התוכנית, החלו בנחל פעולות השיקום.
הזרמת שפכים מכמה יישובים הופסקה, וגם מפעלים ורפתות באזור הפסיקו להזרים אליו שפכים לא מטוהרים.
בכמה מקטעי הנחל שוקמה צמחיית הגדות, וליד קיבוץ מעברות הוקם קטע שיקום לדוגמה שהפך לאתר טיולים ופיקניקים.
עד היום השקיעו הגורמים השונים כ-50 מיליון שקלים בשיקום הנחל.
ב-2003 במהלך "פסטיבל הנחלים" באוסטרליה, פרויקט שיקום נחל אלכסנדר זכה במקום הראשון בתחרות הבינלאומית "RIVERPRIZE" בנושא איכות הסביבה.
אחד הנחלים המזוהמים בארץ הפך למקור דוגמה למנהלות לשיקום נחלים ברחבי העולם.
מטרת התחרות, הייתה לעודד פעילות לניהול נכון של נחלים ונהרות.
הפרס הראשון - 100 אלף דולר אוסטרליים (כ-280 אלף שקלים), לא מוענק על פי גודל הנחל או רק אם הושג שיקום מלא, אלא לתוכניות שאיכותן גבוהה ונמצאות בשלבי יישום.
הפרס הוענק לנחום איצקוביץ', ראש המועצה האזורית עמק חפר, לעמוס ברנדייס שהכין את תוכנית האב, שהובילו וקידמו בשיתוף המשרד לאיכות הסביבה והקק"ל את תוכנית שיקום נחל אלכסנדר.
רשות ניקוז השרון, אגודת המים "אפיקי עמק חפר", החברה הממשלתית לתיירות ונציבות המים היו הגופים המתקצבים.
בשנת 2005 הושלם מכון הטיהור ביד חנה.
המטהר את שפכי נחל שכם, היובל העיקרי של נחל אלכסנדר.
פרויקט משותף של עיריית טול כרם והמועצה האזורית עמק חפר.
כ-65 מיליון שקלים הושקעו בפרויקט.
חלק מעלות הפרויקט נתרמה על ידי ממשלת גרמניה.
הגורמים השונים השקיעו כ-50 מיליון שקלים בשיקום הנחל.
קיבולת מכון הטיהור ביד חנה, מוצתה תוך שנים ספורות ושוב החל הנחל להיות מזוהם באופן קבוע.
בשטחי הרשות אין מכון לטיהור השפכים, שפכים לא מטופלים מבתי בד ומשחטות זורמים לנחל.
כבר בסוף שנות ה-90 הסכימו גורמי מימון בינלאומיים, לממן מתקני טיהור שפכים שישרתו את הרשות הפלסטינית.
אך מדינת ישראל התעקשה שההתנחלויות יתחברו לאותו מתקן טיהור, התורמים התנגדו ומשכו את כספם.
ב-2017 שפכים שזרמו לנחל גרמו לזיהום חמור ולתמותה נרחבת של דגים בשפך הנחל.
שנה אחר כך, היה אמור המנהל האזרחי לפזר בשטחים פתוחים את הפסולת שנוצרת בהפקת שמן זית באזור נחל שכם ולמנוע את שפיכתם לנחל.
אך הפעולות הנדרשות לפינוי הפסולת לא בוצעו.
בתחילת 2020, דם ממשחטות פלסטיניות זרם לנחל והוביל לזיהום חמור.
לצד השיקום, רשות הניקוז סימנה יחד עם הוועדה לשבילי ישראל מסלול טיול לצד הנחל.
חלק זה מתחיל במושב תנובות ומסתיים בחוף מכמורת, ונבנו בו שני מצפורים ושני חניוני יום.
אורך המסלול הוא כ-22 קילומטרים, והוא פרוץ בצורה המאפשרת גם רכיבה על אופניים.
פארק צבי הנחל הוא פארק סמוך לגשר הצבים.
קק"ל רכשה את אדמות העמק בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20. למרגלות המגדל קיים מזח קטן, הצמוד לנחל.
הגשר המקורי היה גשר עץ מעל הנחל ששימש את חקלאי כפר ויתקין.
ממנו הושלכו פסדים מן המשקים סביב ולכן גם נוצר ריכוז גדול של צבים רכים סביבו.
בשנת 1986 הוקם גשר בטון לצד הגשר המקורי, שנהרס בשיטפונות כמה שנים לאחר מכן.
הצב הרך הוא בעל חיים נדיר.
הוא מגיע עד לאורך של מטר ומשקלו יכול להגיע עד 50 ק"ג.
לצבים צוואר ארוך וגמיש המשמש אותם כצינור נשימה בעת היותם מתחת למים.
הם ניזונים בעיקר מבעלי חיים קטנים החיים במים.
הצבים הרכים נמצאים בסכנת הכחדה, עקב פגיעה באזורי ההטלה שלהם, זיהום וייבוש נחלים, פגיעה מפסולת וקרסים ודריסה.
גם חיות הבר, כמו שועלים או נמיות פוגעים בצבים על ידי אכילת ביציהם.
בחורף 1992 היו שיטפונות וצבים רבים נסחפו אל הים התיכון ומתו.
פרויקט הצלת הצב הרך בנחל אלכסנדר היה הפרויקט הראשון בשיקום הנחל.
במהלכו נבנו אזורים מוגנים להטלת ביצים ומשטחי התחממות עבור הצבים, אשר מוגדרים כבעלי דם קר.
באזורי ההטלה הוצבו שלטים, ופקחי רשות הטבע והגנים, מסיירים במקום כדי למנוע פגיעה בהם.
בעונת ההטלה קיני הצבים מועברים לכלובים מוגנים, ויום לאחר בקיעת הצבים, שאורכם כ-5 ס"מ, הם משוחררים לנחל בלילה.
בנוסף לצב הרך ניתן לעיתים לצפות באזור באגמיות, ברכייה, סופיות ולעיתים אף בנוטריות ובנמיות.
הפארק כולל את הקטע "נחל לדוגמה" שהוא חלק משוקם של הנחל.
החלק המשוקם באזור פארק איטליה כולל שבילי הליכה נגישים, פינות ישיבה ופרגולות וחורשת אקליפטוסים.
הקטע, שאורכו כ-750 מטרים, משמש דוגמה לפרויקט שיקום הנחל, ומוביל ל"שביל הנחל" שמגיע עד לגשר הצבים ופארק צבי הנחל.
הפארק נקרא על שם ידידי קק"ל באיטליה.
לרוחב הנחל נבנו שלושה סכרוני אבן קטנים.
הסכרונים מערבלים את המים ומעשירים אותם בחמצן ובנויים כ"סולמות דגים", שכן הדגים יכולים לטפס דרכם במעלה הנחל.
בשל תנאי החמצן המשופרים, מצטופפים ליד הסכרונים מיני הדגים המתקיימים בנחל כגון שפמנון, צלופח וקיפון בורי.
בקטע "נחל לדוגמה" נמצאים שני גשרים.
הראשון שבהם הוא "גשר הפרות" – גשר בטון ששימש בעבר את רועי הבקר של קיבוץ מעברות להעברת העדר לשטחי המרעה שהשתרעו מצפון לנחל אלכסנדר.
כחצי קילומטר מצפון לקטע נחל לדוגמה נמצא תל חפר.
בחפירות שהתנהלו במקום התגלו ממצאים המוכיחים כי המקום היה מיושב מהאלף ה-4 לפני סה"נ ועד התקופה הערבית הקדומה (המאה ה-8).
כיום שוכנים במורדות התל בתי העלמין של היישובים מעברות ואלישיב.
נחל ארנון הוא נחל איתן הנמצא בעבר הירדן המזרחי, ונשפך לים המלח.
זיהויו של ואדי אלמוג'ב עם נחל ארנון המקראי מקובל על כל החוקרים.
שטח אגן הניקוז של הנחל הוא 6,450 קמ"ר וספיקת המים שלו היא כ-7,200 מטר מעוקב בשעה.
בחלקו הצפוני של אגן הניקוז של הנחל, מגיע יובלו העיקרי, ואדי ואלה, עד סמוך לעמאן, ובדרום אגן הניקוז מגיעות שלוחותיו עד כרך.
מקורו המזרחי של הנחל האיתן מצוי בעין אל-לג'ון, בגובה של 690 מטר מעל פני הים, בין כרך ובין תחנת קטראני שעל מסילת הברזל החיג'אזית, במקום הנקרא "ראס אלמוג'ב".
מנקודה זו ועד שפכו במרכז חופו המזרחי של ים המלח, יורד הנחל כ-1,111 מטרים במהלך של 51 קילומטר.
אורכו של הנחל הוא כ־76 ק"מ.
כיום, חלקו התחתון של הנחל הוא חלק משמורת טבע מוכרזת של "הרשות המלכותית לשמירת טבע" בירדן.
השמורה משתרעת על השטח שבין ואדי זרקא-מעין בצפון ובין ואדי שקיק בדרום.
סמוך לשפך הנחל הוקם גשר המשמש את הכביש הסלול לאורך חופו המזרחי של ים המלח.
הנחל הוא בעל אופי קניוני לכל אורכו, וכולל מפלי מים רבים שמונעים הליכה רצופה בערוצו.
הנחל אינו ניתן לחצייה אלא במעבר ערוער בו פונה הנחל מזרימה צפונה לזרימה בכיוון מערב.
מעבר זה (מעברות הארנון) היה בעל חשיבות רבה מאז ומתמיד.
ב-2004 נחנך באזור המעבר סכר אל-מוג'יב הגדול אשר יוצר אגם מלאכותי שמימיו מיועדים להשקיה.
בחלקו התחתון של הנחל, מכ-15 קילומטר ממזרח לים המלח ועד שפכו, זורם הנחל בקניון אבן חול נובית בשורה של מפלים.
בשפך הנחל לים המלח נוצרה דלתה ברוחב ובאורך של כקילומטר.
אדמת הסחף של הדלתה מכוסה בצמחייה סבוכה וגדלים בה עצי אשל, שיזף מצוי, דקל ושיטה וחישות של קנה מצוי וקנה צמר.
בנחל מתרחשים שיטפונות מעת לעת וכתוצאה מכך משתנה מדי פעם מהלך הנחל בתוך הדלתה.
בשנת 1925 ערכו תלמידי גימנסיה הרצליה טיול במקום, נקלעו לשיטפון ואת אשר ראו תיאר רפאל סברדלוב:
הסכר על הנחל והשפעתו על מאזן המים של ים המלח
הסכר, שנחנך כאמור בשנת 2004, מסוגל לאגור 39 מיליון מטרים מעוקבים.
בפועל הוא אחד משמונה סכרים גדולים שנבנו בממלכת ירדן מאז 1977 באגנים המזרחיים לים המלח.
סכרים אלו (כולל הארנון) אוצרים יחד מעל 300 מיליון מטרים מעוקבים ונפח האיגום הכולל של הסכרים שנבנו על האגנים המזרחיים מגיע ל־550 מיליון מטרים מעוקבים.
יש הטוענים כי סכר זה מהווה חלק משמעותי ממגמה רחבה יותר שמתרחשת באגנים המזרחיים של ים המלח, שהיא הגורם המרכזי והמובהק המאיץ את ירידת מפלס ים המלח.
הנחל נזכר רבות בתנ"ך כנקודת ציון בתיאור הגבול שבין שטחי מואב שלא יועדו לבני ישראל (מדרום לנחל) ובין שטחי מואב שהיו בשליטת האמורים (מצפון לנחל), ואשר יועדו לנחלות גד וראובן:
בספר יהושע מתואר כי גבול בני ישראל בעבר הירדן היה מערוער שבשפת נחל ארנון (כיום "ח'רבת עראער" שבאפיק הארנון) בדרום ועד הר חרמון בצפון:
חז"ל מייחסים את הפסוק לנס שנעשה לעם ישראל בנחל ארנון בזמן יציאת מצרים: כאשר עמדו בני ישראל לעבור בערוץ נחל ארנון, המתינו להם אמוריים בשני ההרים שמצידי הנחל על מנת להרגם כשיעברו בנחל, אך קודם שהגיעו בני ישראל לאזור קרבו שני ההרים זה לצד זה ומחצו למוות את האמוריים שבפנים.
בני ישראל עברו על פסגת ההר ולא ידעו על האויבים הקבורים בו, וכדי לפרסם את הנס זרמה בארה של מרים לתוך הנחל ושטפה מתוכו החוצה את דמם ואיבריהם של המתים.
נחל ארנון נזכר גם במצבת מישע של מישע מלך מואב שישב בדיבון הסמוכה מצפון (כיום דיבאן), שם הוא מציין כי סילק את ישראל ואת בני שבט גד מהאזור, ובנה "מסילה" (דרך) בארנון.
נחל ארנון מצוין גם באופן בולט בפסיפס מפת מידבא.
בימי רומא נפלה באזור אימת השודדים ועל כן התקיימה בו פעילות צבאית של לגיונות רומיים.
נַחַל בֶּזֶק (ואדי שובאש) הוא נחל אכזב הזורם מדרום לגלבוע, ומנקז את מימי הר הגלבוע והרי צפון-מזרח השומרון.
הוא מפריד בין השומרון המזרחי ובין רכס הגלבוע.
אורכו של הנחל הוא כ־25 ק"מ, ושטח אגן הניקוז שלו הוא כ־163 קמ"ר.
שמו נגזר משמה של העיר המקראית הסמוכה בזק (ח'רבת אבזיק).
הנחל יורד מאזור הכפר ראבא (בהר בזק, גובה 713 מטר) לכיוון צפון-מערב, פונה מזרחה ב"ברך", ונשפך ל מדרום לקיבוץ טירת צבי.
באזור הנחל שתי שמורות טבע:
בשנת 1969, במהלך תקופת המרדפים בבקעת הירדן נהרגו שישה לוחמי צה"ל, ובהם מפקד גדוד 50, משה פלס, וסגנו דורון מנור, במרדף אחרי מחבלי פת"ח במעלה הנחל.
בשנת 1984 התרחשה בו תאונת המסוק בנחל בזק.
נַחַל אֶל עָל הוא הנחל האיתן הדרומי ביותר ברמת הגולן.
החלק הקניוני של הנחל, בין המושבים אלי-עד ואבני איתן, הוגדר כשמורת טבע "אלי על" שמשתרעת על שטח של כ-2,107 דונם.
חלקו העליון של הנחל נקרא בערבית: ואדי דופילה (נחל ההרדופים) וחלקו התחתון ואדי א-שבאב (נחל הנערים).
בחלקו המזרחי הרדוד, נתפסים מימיו של נחל אל על במאגר בני ישראל בסמוך לחיספין, מגדולי מאגרי המים בגולן.
הנחל עובר בשמורה בערוץ שהולך ומעמיק תוך כדי מורד הנחל ויוצר במהלכו כמה מפלי מים, ביניהם "המפל הלבן" ו"המפל השחור", וכמה בריכות טבעיות ומלאכותיות, ביניהם "גבעת הפרה" הטבעית ו"עין נוקד" ו"עין כיף" המלאכותיות שמקבלות את מימיהן מנביעה מצלעות הערוץ.
נחל אל על מתלכד יחד עם ואדי סמך ויוצר את נחל סמך הנשפך לכנרת.
אמת מים שאורכה 25 קילומטרים הוליכה בעבר את מי הנחל לעיר סוסיתא בתקופה ההלניסטית.
סמוך לנחל, בקצה המערבי של השמורה, נמצא אתר קדום (מתקופת הברונזה הקדומה - כ-3000 לפני הספירה) הקרוי "מתחם ברדוויל".
הנחל נקרא על שם כפר סורי עזוב ששכן מדרום לנחל (אל-על).
המפל השחור - גובהו 8 מטרים ונקרא על שם הנביעה מבין סלעי הבזלת.
המפל הלבן - גובהו 14 מטרים ונקרא על שם הנביעה מבין סלעי הגיר.
נַחַל בְּאֵר שֶׁבַע הוא נחל הזורם באזור הנגב, ואחד הגדולים בנגב הצפוני.
הוא אחד מיובליו של נחל הבשור.
הנחל הוא נחל אכזב, אורכו כ־50 קילומטר, ושטח אגן הניקוז שלו הוא כ־1,700 קמ"ר.
בקטע של הנחל העובר בבאר שבע זורמים שפכים שמקורם בנחל חברון, אשר נספגים באדמה ביציאה מבאר שבע.
ראשיתו של נחל באר שבע ממערב לתל ערד.
הנחל מתחיל בכיוון דרום, עובר ממערב לכסיפה ופונה מערבה.
סמוך לתל מלחתה מתחבר אליו נחל מלחתה.
הנחל ממשיך לכוון מערב, עובר בסמוך לאבו רוקייק ונכנס לבקעת באר שבע מצפון לנבטים.
הנחל ממשיך מערבה מדרום לתל שבע ולתל באר שבע, חוצה את העיר באר שבע וממשיך בכיוון הכללי דרום מערב עד הישפכו לנחל הבשור בסמוך לבאר אסנת.
בדרכו עד השפך עובר הנחל בשטחי החולות ומישורי הלס של הנגב בצפוני.
מראשית הנחל ועד העיר באר שבע נשפכים אל הנחל היובלים היורדים מרכס הרי דימונה והיובלים מהמורדות הדרומיים של הר חברון.
יובלי הנחל הם: מכוון מזרח נחל טלה ונחל עדרים.
היובלים הנשפכים מכוון צפון הם נחל ענים ונחל יתיר.
יובלי הדרום הם נחל ערוער, ונחל נבטים.
בתוואי הנחל הסמוך לעיר באר שבע, מתל באר שבע עד שכונת נווה זאב, באורך של כ-8 ק"מ, בשטח של כ-5,300 דונם.
הפארק כולל אמפיתיאטרון ל-12 אלף צופים, מתחם אגם מלאכותי בשטח של כ-670 דונם שבמרכזו אגם מים בשטח 90 דונם, שבילי אופניים, טיילת, מגוון שטחים ירוקים פתוחים, מתקני משחק, וספורטק.
נַחַל אַיָּלוֹן הוא נחל אכזב (אך היה בעבר נחל איתן) שמוצאו בגבעת זאב, והוא נשפך לנחל הירקון בתל אביב.
אורכו הכולל של הנחל הוא כחמישים קילומטר ושטח אגן הניקוז שלו כ-815 קילומטר רבוע.
הנחל מנקז, בין היתר, את נחל גזר, נחל ברקת, נחל בית עריף, נחל נטוף, נחל כופר, נחל יהוד, נחל מודיעים, נחל שפירים ונחל ענבה.
הנחל היה מוכר בעבר בשמו הערבי: וָאדִי מוּסְרָרָה (وادي المصرارة "ואדי אל-מצרארה").
יש המפרשים את השם הערבי במשמעות "צרורות אבנים" (صرّة "צֻרָה"= צרור).
את שמו העברי קיבל מעמק איילון בו הוא עובר, לאורכו.
השמות הקודמים של הנחל: w.
Musrara (מועתקים כלשונם בלועזית ממפת מחלקת המדידות).
נחל איילון שמימיו נאספים מיובלים בהרי יהודה, זורם בעמק איילון, משם הוא נכנס למאגר איילון וממשיך לרדת במורדות ההר, מזרחית ליישובים כפר שמואל ומשמר איילון.
ואדי עלי, שהכניסה הצרה אליו נקראת שער הגיא, הוא יובל מזרחי של נחל איילון.
הנחל עובר מערבית למחצבת מפעל נשר ובפאתי לוד הצפון-מערבים.
נחל איילון ממשיך לזרום מהשפלה לכיוון כללי של צפון מערב.
מערבית לנמל התעופה בן-גוריון, מתחברים שני יובליו הגדולים.
הנחל נכנס לפארק אריאל שרון בקצהו המזרחי של הפארק מתחת לכביש 412 וחוצה אותו לכל אורכו עד שהוא מתועל לנתיבי איילון בכניסה לתל אביב.
מנקודה זו ועד קרוב לשפך הוא זורם לכיוון צפון בתעלה בין נתיבי הכביש המהיר.
נחל איילון נשפך לנחל הירקון ודרכו לים התיכון.
נקודת המפגש עם הירקון יוצרת לשון יבשה המפרידה בין הנחלים ונקראת "פארק ראש הציפור", בשל צורת השטח במבט מהאוויר.
היא נמצאת בשטחו של פארק הירקון.
בעבר היה תוואי הנחל מזרחית לתל אביב מפותל מאוד וגרם להצפות בעונות הגשמים.
פיתול חד במיוחד היה בסמוך לשבע טחנות צפונית לשכונות רמת גן (על התוואי שיובש נסלל רחוב חרוזים ברמת גן) ולמרגלות תל נפוליאון.
ב-1952 מונתה ועדה ציבורית בשם "הוועדה לחציית תל אביב על ידי רכבת" למציאת פתרון שיאפשר העברת מסילת ברזל לאורך תל אביב.
ב-1953 לאחר 13 ישיבות הוחלט על יבוש אפיקו של נחל איילון בגבולה המזרחי של העיר והטיית מי הנחל לשפך חדש מדרום ליפו.
העלויות הגבוהות מנעו את ביצוע התוכנית וב-1961 בעקבות דיונים עם משרד האוצר הוכרזה תוכנית "הדרך המהירה" שאימצה את מסקנות הוועדה הקודמת והחליטה להוסיף כביש מהיר במקביל למסילת הברזל, לימים נתיבי איילון.
ההצעה המליצה להטות את נחל איילון בסמוך לשכונת עזרא ודרך מנהרה באורך 5 קילומטר לתוך הים דרומית לנמל יפו.
פתרון נוסף של בניית סוללות בטון לאורך הערוץ נדחה בשל עלותו הגבוהה.
גם החלטה שהתקבלה נתקלה בקשיים תקציביים כאשר עלות הביצוע גדלה מאוד מהערכתה המקורית ולוגיסטיים ברכישת הקרקעות הכרוכות בכריית המנהרה ולכן החלו באופן זמני ליישר את פיתוליו של תוואי נחל איילון לתוך תעלה מלאכותית כדי להאיץ את זרימתו לים ולמנוע הצפות בשכונות תל אביב ורמת גן.
עבודות הישור התבצעו לאורך השנים בכמה פרויקטים שונים עד שלבסוף הוחלט לאמץ את התוכנית המקורית של בניית תעלת בטון לנתיב הזרימה, עבודות שנמשכו עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 והתוואי הסופי בו הנחל זורם כיום.
בעבר היה נחל איילון נחל איתן בעל ספיקה גבוהה ואגן ניקוז גדול יותר ובעברו הרחוק יותר אף נשפך ישירות לים.
עדות לאפיקו הקדום היא קטיעת רצף גבעות כורכר בחוף שמצפון ליפו.
הנחל היה עולה על גדותיו בעונות החורף, וגורם להצפות בשכונות המזרחיות של תל אביב, בשכונת עלית ברמת גן, וכן לחסימת המעבר על גשר שרונה (ומכאן ניתוקן של רמת גן, פתח תקווה, ומושבות השרון מתל אביב בטרם נסלל כביש החוף).
כדי לצמצם את התופעה, הוקם מאגר איילון, ותוואי הנחל הוסדר ויושר במסגרת פרויקט נתיבי איילון.
כדי למנוע שיטפונות נבחנות כיום הצעות להטיית הנחל לים התיכון בתעלה סגורה דרך התוואי ההיסטורי, אך עלותה גבוהה וקיים חשש שהיא תגרום לזיהום חוף יפו ולנזקים אקולוגיים נוספים.
מנגד נבחנות הצעות לבניית משטחי הצפה במסגרת פרויקט פארק איילון, אשר יזינו את האגם המתוכנן בפארק.
נַחַל בֶּצֶת הוא הצפוני מנחלי הגליל המערבי.
הנחל נכנס לשטח מדינת ישראל מלבנון בין היישובים שתולה לזרעית, ונשפך לים בקרבת ראש הנקרה.
ערוץ הנחל עובר בקרבת היישובים שומרה, עראמשה, אילון, אדמית, יערה, מצובה, שלומי ובצת.
אורך הנחל כ־21 ק"מ ושטח אגן היקוותו כ־123 קמ"ר, והוא מנקז גם את הנחלים שרך, גליל, נמר, חניתה, ומצובה.
חלקו של הנחל שמצפון לקיבוץ אילון זרם בעבר כל ימי השנה ובצידי אפיקו מצויים שרידים רבים של טחנות קמח ומתקנים חקלאים שונים.
מימיו של הנחל נאגרו על ידי הקיבוץ לצורכי שתייה והשקיה עד לתחילת שנות אלפיים כאשר התייבשו עיינות כרכרה עקב שאיבת יתר מן האקוויפר.
הנחל זורם על בסיס אחד מקוי השבר הגדולים של הגליל ולכן מהלכו ישר יחסית והוא אינו מאופיין בפיתולים רבים וחזקים.
המסלע מורכב בעיקר דולומיט ומגיר קשה ומעט עדשות קרטוניות של גיר רך על פני השטח.
בגלל אופיו הקרסטי והשבור של המסלע הנגר העילי מועט יחסית והפעילות הגיאומורפולוגית איטית לעומת נחלים באזורי הארץ האחרים.
בנחל מספר מעיינות שכבה הקרויים עינות כרכרה.
על הצוקים שעל גדותיו של הנחל מערות רבות שביניהן מערת האלה ומערת קשת המפורסמת.
בנחל שרך ובנחל נמר הסמוכים נמצאות מערות נטיפים מהיפות שבארץ ישראל.
נחל בצת נכנס לשטח מדינת ישראל מלבנון בין היישובים שתולה לזרעית, ונשפך לים התיכון כ־300 מ' מדרום למאגר ראש הנקרה.
יובליו העיקריים – מצפון: נחל נמר ונחל חניתה; ומדרום: נחל שרך, נחל גליל ונחל מצובה.
בצידי אפיק הנחל קיימים שרידים רבים של טחנות קמח ומתקנים חקלאיים שונים המעידים על עברו של הנחל כנחל איתן.
אולם כיום נחל בצת ויובליו הם נחלי אכזב, למעט קטע באורך של כ־1 ק"מ מצפון לקיבוץ אילון, שבו מזרימה רשות הטבע והגנים מים לנחל באופן מלאכותי לצורך שמירה על ערכי הטבע בנחל.
כמות המשקעים היורדים על אגן ההיקוות של נחל בצת היא גבוהה יחסית – 800–850 מ"מ בממוצע לשנה.
בנחל מספר מעיינות שכבה (עיינות כרכרה) שבעבר הייתה שפיעתם איתנה, בספיקה של כ־1.1 מיליון מ"ק מים בשנה.
אולם בגלל שאיבה מוגברת ממי התהום ממזרח וממערב למעיינות, יורד בקיץ מפלס מי התהום המזין אותם אל מתחת למפלס הנביעה, ועקב כך מתייבש כיום נחל בצת בסוף האביב, החל ממאי ועד לגשמי נובמבר או דצמבר, ובמשך מעל לחצי שנה אין נביעה ממעיינותיו.
בשנות הבצורת האחרונות נותרו המעיינות יבשים גם בעונת החורף.
הסיבה לכך שבשנת 2000 יבשו המעיינות בנחל היא עקב שאיבת יתר בקידוחי חברת "מקורות", שהורידו את גובה מי התהום אל מתחת לגובה הנביעה.
בניסיון לפתור זאת, במאי 2002 ובאוקטובר 2006 הניחה רשות הטבע והגנים צינורות חירום מבריכת אדמית, המספקים בקיץ מים לנחל בספיקה של כ־25 מ"ק לשעה (0.14 מיליון מ"ק מים בשנה).
אולם ספיקה זו אינה מקיימת זרימה רצופה לכל אורך הנחל כפי שהמעיינות קיימו בעבר, והפגיעה בחי ובצומח נמשכת.
בנוסף, ביובלי הנחל העליונים: נחל בירנית, נחל שרך ונחל גליל, זורם מדי פעם ביוב גולמי או מטוהר ברמות משתנות מיישובי הסביבה, עקב תקלות במערכות הביוב האזוריות, ומזהם את מי התהום בסביבת הנחל.
באפיק הנחל צמחי נחלים אופייניים כמו שערות שולמית, הרדוף הנחלים, דולב מזרחי ועוד ומסביבו חורש ים-תיכוני של סביבת האלון והאלה.
בנחל מיני חיות שונות האופייניות לשמורות הגליל כמו חזירי הבר, תנים, שועלים, שפני סלע ועוד.
בבריכות שבאזורו הזורם של הנחל חיים דגי חפף מצוי, מיני דו-חיים, שפיריות ועוד סוגים של חרקים וחובבי מים.
לאחרונה נעשה ניסיון לאקלם באזור את היחמור שנעלם מנופי הגליל במאה ה-19.
בני אדם ניצלו את הנישה האקולוגית הברוכה שמציע הנחל במשך כל הדורות וארכאולוגים מצאו בו אתרים חשובים, ביניהם:
מערת האלה ובה שרידים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ועד התקופה האפיפלאוליתית.
אתרי נחל בצת I ו-II שבהם שרידים מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית ועד התקופה הכלקוליתית הקדומה.