tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיתון נוסד על ידי ג'ורג' סמית (George Murray Smith) ב-7 בפברואר 1865 ברחוב פאל מאל בלונדון, רחוב מרכזי בשכונת סנט ג'יימס במרכז הבירה הבריטית, בו שכנו מועדוני ג'נטלמנים רבים.
העיתון הגיע לקיצו ב-1923, עת נמכר והתמזג ב-איבנינג סטנדרד.
שמו של העיתון נלקח מסיפור של ויליאם מייקפיס תאקרי.
בין הכותבים בעיתון לאורך שנותיו נמנו ג'ורג' ברנרד שו, אנתוני טרולופ, פרידריך אנגלס, אוסקר ויילד, ג'וליאן קורבט ורוברט לואיס סטיבנסון.
העיתון נוסד על ידי חברת ההוצאה לאור Smith, Elder & Co כבטאון שמרני, קרוב ברוחו למפלגה השמרנית, כך פעל עד 1880. בשנה זו נרכש העיתון על ידי הנרי ייטס תומפסון (Henry Yates Thompson) אשר שינה את כיוונו כליל לכיוון המפלגה הליברלית.
עורכו הראשון של העיתון בתקופה זו היה ג'ון מורלי (John Morley), וסגנו היה ויליאם תומאס סטאד .
ב-1883 התפטר מורלי והעיתון עבר לעריכתו של סטאד.
תחת עריכתו של ויליאם תומאס סטאד
סטאד היה חלוץ העיתונות החוקרת.
המטרה העיקרית אותה העמיד לנגד עיניו הייתה העלאת גיל ההסכמה בבריטניה מ-13 ל-16 ומלחמה בזנות קטינים.
גורמים בפרלמנט הבריטי, כמו גם פעילות פמיניסטטיות כג'וזפין באטלר פנוו אל סטאד וביקש ממנו לנסות להשפיע על דעת הקהל וליצור לחץ חברתי לשינוי גיל ההסכמה.
במשך חודש ימים ערך סטאד תחקיר לגבי הזנות, ולאחריו פרסם סדרה של ארבעה מאמרים שנקראו "קורבן הבתולה בבבל המודרנית" ופורסמו בין התאריכים 6–11 ביולי 1885. בכתבות אלו הציג סטאד בצורה בוטה ואף צהובה את מצב הזנות ופיתוי ילדות בנות 13 לעסוק בזנות בלונדון.
במאמריו השווה סטאד בין לונדון לאתונה העתיקה, כאשר באתונה הוקרבו בתולות למינוטאורוס ובלונדון הוקרבו בתולות רבות לתאווה הגברית.
סטאד סקר בכתבותיו את התנהלות עולם הזנות הלונדוני.
בהתייחסו בעיקר לשימוש בילדות בין הגילאים אחת עשרה לשלוש עשרה בזנות.
הוא ראיין בעלים של בתי זונות, שתיארו את הדרך בה קנו ילדות צעירות בגילאים הקרובים לגיל ההסכמה, שיכרו אותן או סיממו אותן והעבירו אותן ללקוח המרבה במחיר.
אחד הסיפורים המרכזיים בכתבותיו היה סיפורה של לילי, נערה בת שלוש עשרה, שאמה השיכורה הסכימה למכור אותה למתווכת תמורת חמש לירות שטרלינג.
סטאד תיאר את האכזריות בה נבדקה לילי ואת מכירתה ללקוח בבית הזונות..
מאמריו של סטאד השפיעו על דעת הקהל וגרמו למהומות במקומות שונים בבריטניה.
והיו בעלי השפעה מכרעת על הלך הרוח פרלמנט.
חוק גיל ההסכמה שונה באותה שנה וגיל ההסכמה עלה מגיל משלוש עשרה לשש עשרה.
חומרת הענישה בחוק הוחרפה והוגבר הפיקוח על בתי הזונות כדי לעקוב אחר גילאי הנשים שהועסקו במקומות הללו.
על מנת להשיג הוכחות חותכות לקלות שבה מתנהל סחר בילדות בלונדון, רכש סטאד ילדה בת 13 בעצמו.
הילדה, אלייזה ארמסטרונג, הוברחה לצרפת ונשארה זמן קצר בצרפת לפני שחזרה לאנגליה.
שם בעזרת סטאד היא נכנסה למוסד חינוכי שם הוכשרה לעבודה כמשרתת.
לאחר כמה שנים היא כתבה לסטאד כדי להודות לו על מעשיו.
אולם, בעת שהתפרסמו המאמרים, לא ציין סטאד את העובדה כי הוא עצמו רכש את הילדה מידי אמה.
כיוון שאביה לא הסכים למכירתה לזנות, הוגשה נגדו תלונה ונפתחה חקירה פלילית נגדו.
סטאד נעצר והועמד לדין בעוון הדחה לזנות.
בסופו של דבר ריצה סטאד שלושה חודשים בכלא.
תומפסון, בעליו של העיתון, נרתע מן השערורייה.
סטאד פוטר ובמקומו נשכר הנרי קאסט (Henry Cust), שהחזיר את העתיון לפסים שמרניים.
ב-1896 נמכר העיתון לוויליאם וודלורף אסטור ממשפחת אסטור.
עורך העיתון מאז ועד 1909 היה דונלד סטרייט (Douglas Straight).
לאחר מכן התחלפו עוד מספר עורכים, שלא הצליחו להציל את העיתון מהתדרדרות, עד שנמכר ב-1923 לקבוצת האיבנינג סטנדרד ומוזג לתוכו.
Pall Mall Budget היה שבועון שהתקיים במשך רוב ימי קיומו של העיתון (1868 עד 1920) וכלל ריכוז של מאמרים נבחרים מן העיתון היומי.
בסיפורו של ארתור קונאן דויל, "הרפתקת הכדכוד הכחול" (1892), שרלוק הולמס מפרסם מדעה בעיתן
וולס, מכונת הזמן (1895) ומלחמת העולמות (1898), העיתון מסמל את לונדון של ימיו
בספר דרקולה (1897) מאת ברם סטוקר, מצוטטת ידיעה שהתפרסמה בעיתון
ב-Il Piacere מאת גבריאלה ד'אנונציו מצוין הגאזט כעיתון בריטי שערורייתי
The Presidents of the United States of America (תעתיק: "דה פרזידנטס אוף דה יונייטד סטייטס אוף אמריקה", בעברית: "נשיאי ארצות הברית של אמריקה") הם להקת רוק אלטרנטיבי מסיאטל, שידועים בעיקר בזכות שיריהם המשעשעים ולעיתים רוויי הנונסנס.
שמם נבחר כדי למשוך תשומת לב.
הלהקה הוקמה בשלהי שנת 1993 על ידי כריס באלו ודייב דדרר.
הצמד, שהיה בתחילה ללא מתופף, הופיע בשנה זו בשמות "The Low Fis", "The Dynamic Duo" ו-"Pure Frosting".
הם החליטו על שמם הסופי בהופעה במרתף בסיאטל, כשמבין השמות שהמציאו, השם הזה זכה לתשואות הגדולות ביותר בקרב הקהל המצומצם.
זמן קצר לאחר ההחלטה על שמם, הצטרף ללהקה המתופף ג'ייסון פין.
הפרזידנטס הקליטו קלטת עם עשרה שירים בשם "Froggystyle" בתחילת 1994, שאותה הם מכרו בהופעות במהלך השנה.
ג'ייסון פין מכר את הקלטת גם בבר שבו עבד כברמן.
בהמשך 1994 חתמו הפרזידנטס על חוזה עם חברת תקליטים קטנה מסיאטל בשם "PopLlama Records", והם הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, הקרוי על שמם, בשנה לאחר מכן.
חברת התקליטים Columbia Records החתימה את הלהקה מעט לאחר מכן והוציאה מחדש את האלבום בשלהי יולי 1995. בעזרת הסינגלים שהוציאו ממנו, "Lump' "Peaches" ו-"Kitty", האלבום זכה להצלחה אדירה.
הביקורות שיבחו את השירים הקליטים וההומוריסטיים שלהם, שהיו שונים מסצנת הגראנג' האופיינית לסיאטל.
האלבום היה מועמד לפרס גראמי בשנים 1996 ו-1997.
אלבומם השני, "II", קיבל ביקורות דומות, אולם לא זכה להצלחה מסחרית כמו אלבומם הראשון.
הפרזידנטס יצאו למסע הופעות לקידום האלבום, שכלל הופעות באירופה, באוסטרליה וביפן.
הם זכו להצלחה כה גדולה ביפן, שחברת התקליטים של סוני הוציאה אלבום של בי-סיידס ודמואים בשם "Rarities", שנמכר רק ביפן.
הפרזידנטס התפרקו בינואר 1998 משום שבאלו רצה לבלות יותר זמן עם משפחתו הצעירה ולחקור תחומים מוזיקליים נוספים.
"Pure Frosting", אלבום שהורכב משירים חדשים, מגרסאות כיסוי לשירים ישנים ומדמואים, פורסם ב-1998. הדיסק הכיל גם קליפים לשירים "Lump", "Peaches", "Mach 5" ו-"Dune Buggy".
האלבום הכיל שני שירים שהתפרסמו בסרט ובתוכנית טלוויזיה: השיר "Video Killed the Radio Star" (במקור של להקת הבאגלס) הופיע בפסקול הסרט "זמר החתונות", ו-"Cleveland Rocks" שימש כשיר הפתיחה בחלק מעונותיה של התוכנית "המופע של דרו קארי".
בעקבות פירוק הלהקה, התעסק כל אחד מחברי הלהקה בפרויקטים עצמאיים.
כריס באלו הוציא אלבומים עם הלהקות "The Giraffes" ו-"The Tycoons".
ה-"Giraffes" היא בעצם להקת יחיד של באלו, המנגן בכל הכלים, וה"נגנים" בלהקה לפי הדיסק הם הבובות של ילדיו.
דייב דדרר שיתף פעולה עם בסיסט Guns N' Roses לשעבר דאף מק'אגן בתור להקת "The Gentlemen", וג'ייסון פין תופף עבור מספר להקות, ביניהן "The Nevada Bachelors" ו-"Love Battery", להקתו המקורית.
הפרזידנטס גם הצטרפו ל-"Sir Mix-A-Lot" כ-"Subset", להקת רוק והיפ הופ.
הם יצאו למסע הופעות קצר והקליטו מספר שירים, אולם מעולם לא הוציאו אלבום.
לבסוף הם התפרקו בשל חילוקי דעות.
ב-1998 הוציאה חברת ההקלטות סוני אלבום אוסף של שירי הפרזידנטס בשם "Lump", ללא אישור או שיתוף פעולה מצד הלהקה.
הפרזידנטס התאחדו בשנת 2000 כדי להוציא סינגל חדש בשם "Jupiter" בחברת ההקלטות Musicblitz.
בשל הפופולריות הרבה שלו, שכנעה חברת התקליטים את הלהקה להקליט אלבום חדש.
האלבום, "Freaked Out & Small", יצא באותה שנה וזכה לביקורות טובות, אולם מכר פחות מ-25,000 עותקים.
דדרר האשים את חברת ההקלטות בכך שלא עמדה בדרישות לאלבום.
Musicblitz היו סטרט אפ של לייבל מוזיקה באינטרנט.
בשביל לממן את הקלטות האלבום, הם ביצעו מכירה מקדימה עבור מעריצי הלהקה, ששילמו תקופה מסוימת מראש ובתמורה זכו בחבילת מעריצים, ובכך ששמם ייכתב בתודות של הדיסק.
כשהפרזידנטס התאחדו אצל Musicblitz, סוני לא התירו להם לחזור לשם המקורי שלהם, שהיה בבעלות החברה.
לכן הם קראו לעצמם תחילה The Quitters, כשהוציאו את הסינגל של "Jupiter".
לאחר מכן, כשהאלבום היה מוכן, הם הדפיסו את הדיסקים עם השם The Presidents עליהם, ואז סוני נכנעה למאבק המשפטי, ואת החוברת של הדיסק (כלומר, העטיפה) כבר הדפיסו עם השם המלא של הלהקה.
בניגוד לשאר אלבומיהם, באלבום הזה היה דדרר הדומיננטי בכתיבת ובעיבוד השירים, במקום באלו, וזו אחת הסיבות לכך שהלהקה אינה מבצעת שירים ממנו בהופעות.
בארבע השנים הבאות, עסקו חברי הלהקה בעבודות על פרויקטים עצמאיים משלהם.
באלו המשיך להפיק ולהקליט את עבודתו שלו ושיתף פעולה עם טד האצ'יסון מלהקת "The Young Fresh Fellows" בשם "The Chris and Tad Show".
הפרזידנטס הקימו חברת הקלטות משלהם, בשם "Pusa INC" (ראשי התיבות של שם הלהקה באנגלית), בשנת 2004, ובמסגרת חברה זו הוציאו את אלבומם האחרון עד כה, "Love Everybody".
כמו אלבומיהם הקודמים, גם אלבום זה זכה לביקורות מוצלחות.
שני סינגלים מתוך האלבום יצא לאורו דרך החנות הווירטואלית של Apple iTunes.
בשנת 2004 חזרו הזכויות על אלבום הבכורה לידי הלהקה, והם הוציאו אותו מאז פעמיים בחברת ההקלטות שלהם: פעם אחת במהדורת "יום השנה העשירי", ושוב באביב 2006 במהדורה במחיר נמוך.
גם האלבום "Freaked Out & Small" יצא מחדש בגרסה מיוחדת, עם שירי בונוס.
כשהחליט באלו להופיע עם להקת היחיד שלו, The Giraffes, הוא הביא שני נגנים, מתופף וקלידן, להופיע עמו.
בהופעה זו הם ביצעו את השיר "Some Postman" מתוך האלבום "Love Everybody", ובאלו הסביר את סיפורו של השיר, על כך שהוא שלח לידידה שלו בדואר דיסק והוא לא הגיע ליעדו, ובעקבות כך שניהם החליטו שאיפשהו קיים דוור שרוקד לצליליו.
הקליפ לשיר הוא הקליפ הראשון בעולם שצולם במצלמות של טלפון סלולרי, והוא זכה לאזכורים בכלי התקשורת בשל כך.
למרות שמם, המוזיקה של הפרזידנטס נשארה א-פוליטית, למרות שהלהקה הופיעה בשנת 1994 בפני נשיא ארצות הברית דאז, ביל קלינטון.
הלהקה גם תמכה במועמד לנשיאות ג'ון קרי במסע הבחירות בשנת 2004.
לאחרונה החליף אנדרו מק'קיג את דייב דדרר בלהקה, לאחר שזה האחרון החליט לפרוש לטובת זמן עם משפחתו.
אנדרו היה חבר במספר להקות, ביניהן "The Black Panties", לפני הצטרפותו ללהקה.
הוא היה חבר טוב של הלהקה לפני הצטרפותו, ואף ניגן בחתונה של דייב.
בשני הקליפים האחרונים שלהם הוא מופיע במקום דדרר, למרות שזה האחרון הוא זה שהשתתף באלבום.
זאת לאחר שהם הגיעו להחלטה משותפת שדדרר כבר לא פיזית בלהקה, ושלשם קידומה יש להציג את אנדרו כחבר קבע ולא כמחליף (או בכינויו "Mister Vice President", "מר סגן הנשיא").
כיום פעיל באלו בעיקר בהרכב החדש שלו, The Feelings Hijackers, הרכב היפ הופ אלקטרוני באווירת צ'יל אאוט, עם הראפר אאוטסייט.
מעבר לכך, הוא כותב ג'ינגלים ופרסומות לרדיו ולטלוויזיה, וגם היה אחראי על כמה פסקולים לקולנוע, ביניהם "George of the Jungle", ששיר הנושא שלו בוצע על ידי הפרזידנטס.
פין, הרווק היחיד בלהקה והיחיד ללא ילדים, שותף במספר פאבים ומסעדות בסיאטל.
מק'קיג עובד בחברת ניהול אמנים.
באלו ודדרר (לאחר מכן מק'קיג) מנגנים, בהתאמה, בבסיטאר ובגיטבאס, שהן גיטרות רגילות, בעלות שישה מיתרים, שהותאמו לשימוש בשני מיתרים (עבור בס) או בשלושה מיתרים (עבור גיטרה).
את הרעיון המקורי שאב כריס באלו מחברו מארק סנדמן המנוח, מנהיג וסקסופוניסט להקת מורפיין.
לבאלו יש שתי גיטרות בסיטאר להופעות: על אחת מהן כתוב ROK, ועל השנייה RAW.
פין שמאלי, אבל מנגן על מערכת תופים המותאמת לימנים.
הסאונד שמאפיין אותו הוא מצילות בקוטר קטן, שמניבות צליל דק ונעים יותר משל להקת הרוק הממוצעת ובלוקי-עץ (טוקטוקים), למרות שהפסיק להשתמש בהם אחרי האלבום השלישי, למגינת לבם של חברי הלהקה האחרים.
שנה שם חברת הקלטות הערות 1993 Froggystyle --- קלטות דמו שנמכרו בהופעות.
ככל הנראה, קיימים פחות מ-500 עותקים.
1996 II Columbia אלבום האולפן השני.
1997 Rarities Sony אלבום של בי-סיידס ודמואים, שהופץ רק ביפן.
1998 Pure Frosting Columbia אוסף של שירים חדשים, שירים שטרם שוחררו, שירים בהופעה חיה וגרסאות כיסוי של שירים.
2000 Lump Sony אוסף "הלהיטים הגדולים".
מכר מתחת ל-25,000 עותקים בשל בעיות הפצה.
שנה שם חברת הקלטות הערות 1994 Fuck California C/Z Records 1,000 עותקים בלבד.
1994 Naked and Famous Che Orrore Records ההפצה המקורית הופסקה בגלל בעיות זכויות יוצרים ושוחררה מחדש.
שתי ההפצות הוגבלו ל-1,000 עותקים.
הופץ דרך החנות הווירטואלית של Apple iTunes.
אוסף של מספר גרסאות של השיר, שהוקלטו בין השנים 1991 ו-2005.
The Raven ("העורב") הוא אלבום קונספט מ-2003 מאת לו ריד.
מטרתו היא ניתוח סיפוריו ושיריו הקצרים של אדגר אלן פו באופן ווקאלי, תוך דיבור ושירה, ושמו קרוי על שם הפואמה הידועה של פו, "העורב".
שניים מהשירים הכלולים באלבום, "The Bed" ו-"Perfect Day", הם שירים ישנים של ריד המופיעים בעיבודים חדשים ושונים מאוד מן המקור.
השיר "Fire Music" הוא קטע בסגנון רעש.
באלבום מתארחים האמנים לורי אנדרסון, דייוויד בואי בשיתוף הפעולה הראשון שלו עם ריד מזה שלושה עשורים, אנתוני הוגרתי, סטיב בושמי ו-וילם דפו המצטט את הפואמה "העורב".
האלבום יצא לאור בשתי גרסאות בעת ובעונה אחת, כאלבום כפול וכן כאלבום בודד שנערך מתוך האלבום הכפול.
האלבום מגוון מאוד מבחינה מוזיקלית וכולל מספר כמעט שווה של קטעי דיבור וקטעי שירה.
עבודותיהם של ריד ופו ידועות בחקירתן את הצד האפל של החיים, ואת האפשרויות הגלומות בשימוש בשפה האנגלית.
שניהם ידועים בחיים אישיים שנויים במחלוקת שכללו עמימות על רקע נטייה מינית ושימוש בסמים מסוכנים.
על רקע זה פנה במאי התיאטרון רוברט וילסון אל ריד בהצעה ליצור את המופע "POEtry", שהאלבום מהווה למעשה אוסף קטעים שיצר ריד עבורו.
ריד התייחס להקבלה בין יצירתו לזו של פו בהערות שצורפו לאלבום:
גרסת האלבום הכפול - מהדורה מוגבלת
"Call on Me (עם לורי אנדרסון)"
"The Raven (עם ויליאם דפו)"
"Hop Frog" (עם דייוויד בואי)
"Guardian Angel" גרסת האלבום הבודד - הרגעים הגדולים
The Postal Service (דה פוסטל סרביס, בעברית: שירות הדואר) היא להקה אמריקאית המשלבת אלמנטים של מוזיקה אלקטרונית, אינדי ופופ.
הלהקה מורכבת מהסולן בן גיברד, החבר גם בלהקה דת' קאב פור קיוטי, והמפיק ג'ימי טמבורלו.
שירים אחדים מתוך האלבום הראשון שלהם, Give Up, לוו בקולות ושירה של ג'ני לואיס, מוזיקאית וסולנית הלהקה ריילו קיילי, וכמו כן, גם בקולות ושירה של המוזיקאית ג'ן ווד.
כריס ואלה הפיק את אלבום הלהקה, ואף ניגן בגיטרה ופסנתר בחלק מן השירים.
The Real Thing ("הדבר האמיתי") הוא אלבומם השלישי של להקת פיית' נו מור, והראשון שלה עם הסולן מייק פאטון.
האלבום היה להצלחה, ווידאו קליפים לשני סינגלים ("Epic" ו-"Falling to Pieces") הופיעו ללא הרף ב-MTV באותה תקופה.
האלבום הכיל גם גרסת כיסוי לשירם של בלאק סבאת' "War Pigs", שיר מחאה אנטי-מלחמתי.
"From out of Nowhere" (מילים: פאטון; לחן: גולד/בוטום) - 3:21
"Epic" (מילים: פאטון; לחן: גולד/בוטום/בורדין/מרטין) - 4:51
"Falling to Pieces" (מילים: פאטון; לחן: גולד/בוטום/מרטין) - 5:17
"Zombie Eaters" (מילים: פאטון; לחן: גולד/בוטום/בורדין/מרטין) - 6:00
"The Real Thing" (מילים: פאטון/גולד; לחן: גולד/בוטום) - 8:12
"Underwater Love" (מילים: פאטון; לחן: גולד/בוטום) - 3:36
"The Morning After" (מילים: פאטון; לחן: גולד/בוטום/מרטין) - 3:40
"War Pigs" (באטלר/איומי/אוסבורן/וורד) - 7:42
"Edge of the World" (מילים: פאטון; לחן: גולד/בוטום/בורדין) - 4:10
The Polyphonic Spree היא להקה אמריקנית שנוסדה בשנת 2000 בדאלאס, טקסס.
הלהקה מורכבת מכ-23 נגנים וזמרים ומשייכת את עצמה לז'אנר "רוק סימפוני מקהלתי".
מספר הנגנים משתנה (עקב הקושי לנהל מסע הופעות עם מספר נגנים גדול) אך לרוב ניתן למצוא בה מקהלה בת 10 אנשים, שני קלידנים, מתופף, בסיסט, חלילן, גיטריסט, חצוצרן, כנרת/ויולן, ונגנים על טרומבון, כלי הקשה, נבל, קרן צרפתית, טרמין ואפקטים אלקטרוניים.
את הלהקה מנהיג טים דלאוטר, המתפקד כמנהל מוזיקלי, סולן ראשי, גיטריסט, וקלידן.
שלושה מחברי הלהקה, טים דלאוטר, מארק פירו ובריאן וייקלנד, היו חברים בלהקת Tripping Daisy בטרם מות הגיטריסט ווס ברגרן ב-1999. הלהקה התפרקה ודלאוטר פנה לנהל חנות תקליטים בדאלאס, טקסס.
בשנת 2000, השלושה נתבקשו ליצור אלבום לכבוד הלהקה Grandaddy.
במקום לאחד את Tripping Daisy, החליטו השלושה ללכת עם רעיונו של דלאוטר וליצור להקת רוק סימפוני, שתכלול מקהלה.
דלאוטר הושפע בילדותו מסאני ומלהקות ניסיוניות כמו Electric Light Orchestra וכן מלהקת הכנסייה המקומית.
דלאוטר קרא למגוון רחב של מוזיקאים להצטרף למיזם, ובמהרה החלה להיווצר להקה שמנתה 13 חברים.
הלהקה המשיכה לגדול לגודלה הנוכחי (23 נגנים) וזכתה לביקורות חיוביות.
הנוכחות הדומיננטית של הלהקה על הבמה הצליחה לקנות לה קהל מעריצים נלהב.
ב-2002 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, The Beginning Stages Of..., בעקבות הביקוש הרב.
בהופעותיהם עטו חברי הלהקה גלימות לבנות שייצגו טוהר ושמחה, דבר שבהתאם עם המוזיקה שיצרו גרם לרבים לחשוב שמדובר בכת.
מאוחר יותר הם לבשו גם גלימות צבעוניות.
הלהקה הצליחה מאוד בבריטניה והוזמנה על ידי דייוויד בואי להופיע בפסטיבל Meltdown ב-2002.
ב-2003 שירם "Light and Day / Reach For the Sun" הושמע בקמפיין פרסום של פולקסווגן ואייפוד, וכן במשדרים נוספים בטלוויזיה.
הלהקה גם הוזמנה להיות מופע החימום של דייוויד בואי במסע ההופעות "Reality Tour".
ב-2004 עברה הלהקה לחברת ההקלטות Holywood Records והוציאה את אלבומה השני Together Were Heavy, שכלל את הלהיט Hold Me Now.
הלהקה הופיעה בסדרות סקראבס ולאס וגאס, וכן סיפקה את חלק מפסקול הסרט שמש נצחית בראש צלול.
בסוף אותה שנה, הופיעה הלהקה בקונצרט בחלוקת פרס נובל לשלום לואנגרי מאטאיי.
ב-2007 יצא אלבום האולפן השלישי של הלהקה, The Fragile Army, והלהקה עברה ללבוש מדים צבאיים במקום חלוקים לבנים.
בסתיו 2007, השתתפה הלהקה בקמפיין של אדידס, במהלכו כתבה את השיר "H-O-O-P-S Yes!" למועדון הכדורגל של דאלאס.
הלהקה ממשיכה להרוויח משימוש בשיריהם בפרסומות שונות (בעיקר בבריטניה).
מארק פירו - גיטרת בס
אוון היסיי - אורגן, סינתיסייזר
אודרי איסלי - חליל, פיקולו
ריק נלסון - כינור, ויולה
קית' הנדריקס - כלי הקשה
The Predator הוא אלבום הסולו השלישי של הראפר אייס קיוב.
האלבום הופץ בעיצומן של המהומות בלוס אנג'לס ב-1992, וכלל שירי תגובה רבים למתיחות שהייתה בין הגזעים.
שם האלבום הוא רפרנט לסרט הטורף 2, ובאלבום כלולים מספר סאמפלים מהסרט.
האלבום הוא המצליח ביותר מבין האלבומים של אייס קיוב מבחינה מסחרית, הגיע לסטטוס פלטינה כפולה בארצות הברית.
שנה אלבום מיקום במצעדים Billboard 200 מצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ 1992 The Predator #1 #1
The Prophet The Best Of The Works Front.jpg הוא אלבום אוסף של הראפר האמריקאי טופאק שאקור, לאחר מותו בשנת 1996. האלבום יצא בשנת 2003 על ידי חברת התקליטים Death Row Records.
The Power to Believe הוא אלבום ה-13 של קינג קרימזון שיצא בשנת 2003. המיני אלבום, Happy With What You Have to Be Happy With מכליל כמה משירי האלבום לפני יציאתו של האלבום.
הלהקה חזרה לפעולה ב-2009. ב-2012 בראיון, רוברט פריפ שהוא לוקח הפסקה מתעשיית המוזיקה ומשאיר את עתידה של קינג קרימזון כלא בטוח.
The Power of Five (בעברית: הכוח של החמישה, בארצות הברית ידוע גם כ"שומרי הסף") היא סדרה של ספרי פנטזיה ומתח, שנכתבה על ידי הסופר הבריטי היהודי אנתוני הורוביץ.
בשנת 2012, הושלמו כל הרומנים (אף על פי שהורוביץ ציין בטוויטר שהוא מתכנן לשכתב ולהוציא מחדש את הספר החמישי, Oblivion).
הרומן החמישי, Oblivion, יצא ב-4 באוקטובר 2012.
הסדרה מתפרסמת בבריטניה על ידי הוצאת "Walker books".
הרומנים עוסקים במיוחד בתורת הנסתר ורעיונות פגניים מיסטיים כהקרבת קורבנות אדם וטקסי דם הם מרכיבי עלילה מרכזיים.
לדוגמה: בספר הראשון הגיבור, מתיו פרימן, נרדף על ידי חברי כת שטנית שרוצים להשתמש בו בקורבן אדם ולהקריבו כדי לפתוח שער באמצעות שילוב של פיזיקה גרעינית ומאגיה שחורה, לממד נוסף אשר מחזיק קבוצה של שדים רעים עתיקים בשבי.
ספרי הסדרה טרם תורגמו לעברית.
הסדרה מספרת על חמישה ילדים אשר נקראים שומרי הסף (Gatekeepers), שלכל אחד מהם כוח על אחר והם אינם מכירים אחד את השני.
הם צריכים להיפגש כדי לעצור קבוצה של שדים עתיקים, הנקראים "The Old Ones", אשר נכלאו כ-10,000 שנים לפני קו העלילה, מלהשתחרר ולהשתלט על העולם.
בסדרת ספרים זו, כל ספר מספר על אחד משומרי הסף.
מספר את סיפורו של מאתיו פרימן בן ה-14 (המכונה מאת'), מנהיג החבורה וגם פושע צעיר.
הספר מתמקד בבריחתו מכת שטנית שרוצה להקריב אותו כדי לפתוח שער לממד מקביל וגילוי כוח העל שלו.
בסוף הספר מאת' מגלה כי יש עוד 4 כמוהו.
מספר על שער נוסף הממוקם בפרו שעומד להיפתח, ומאת' נשלח כדי למנוע זאת.
שם מאת' פוגש ילד שפעם שדד אותו, אותו ילד נקרא פדרו ויש לו את הכוח לרפא.
מספר על התאומים ג'ימי וסקוט, שלהם היכולת לשלוט במחשבות.
מספר על סקרלט המסוגלת לשלוט במזג האוויר.
הספר, שיצא ב-2012, מסיים את הסדרה ומספר על כך שהכוח של החמישה (כך מכונים שומרי הסף) התאחד ונלחם בקבוצת השדים אשר יצאה מן השער האחרון.
הורוביץ הצהיר שהוא ביצע מחקר בנושא ההתחממות הגלובלית לצורך כתיבת ספר זה.
The Queen Is Dead הוא אלבום האולפן השלישי של הלהקה הבריטית הסמית'ס.
הוא יצא לאור בבריטניה ב-16 ביוני 1986 דרך חברת התקליטים העצמאית Rough Trade ובארצות הברית ב-23 ביוני 1986 דרך הלייבל Sire Records ונחשב לאלבום הפופולרי ביותר של הלהקה.
האלבום שהה 22 שבועות במצעד האלבומים הבריטי, בו הגיע למקום השני.
במצעד הקנדי הגיע האלבום למקום ה-28, ובמצעד בילבורד האמריקאי הגיע למקום ה-70. ב-1990 הוכתר האלבום לאלבום זהב על ידי ה-RIAA, איגוד תעשיית ההקלטות של אמריקה.
על עטיפת האלבום מופיעה תמונה של השחקן הצרפתי אלן דלון מתוך הסרט L'Insoumis מ-1964.
ג'וני מאר, גיטריסט הלהקה, כתב כמה מהשירים שהופיעו ב-The Queen Is Dead במהלך סיבוב ההופעות של הסמית'ס בבריטניה בתחילת 1985. The Boy with the Thorn in His Side, לפי מאר, היה "קטע מוזיקלי שנכתב ללא מאמץ" במהלך אותה תקופה.
מילות השיר הן אלגוריה להתמודדותה של הלהקה עם חוסר הערכה מצד תעשיית המוזיקה.
ב-2003 ציין מוריסי כי זהו השיר האהוב עליו של הסמית'ס.
בקיץ 1985 הניח מאר הקלטת דמו של המוזיקה מהשיר Some Girls Are Bigger Than Others בתיבת הדואר של מוריסי, שבתורו הוסיף למוזיקה מילים.
בראיונות ציין מאר כי הוא חושב שהמוזיקה בשיר טובה יותר מהמילים.
Shankly, I Know It's Over ו-There Is a Light That Never Goes Out נכתבו על ידי מוריסי ומאר ב"מרתון" של כתיבה בסוף אותו קיץ בביתו של מאר.
השני, לפי הסברה, הוא פנייה לג'ף טרוויס - מנהל חברת התקליטים של הסמית'ס, Rough Trade.
טרוויס תיאר את השיר כ"שיר מצחיק" על "רצונו של מוריסי להיות במקום אחר" והודה כי השורה בשיר על "שירה נוראית" מתייחסת לפואמה שכתב עבור הזמר.
לפי מאר, "כשניגנו אותו לראשונה חשבתי שזה השיר הכי טוב שאי פעם שמעתי".
מנגינת השיר Never Had No One Ever, שהושלם באוגוסט 1985, התבססה על דמו שמאר הקליט בדצמבר 1984, שבתורו היה מבוסס על השיר I Need Somebody של הסטוג'ס.
לפי מאר, "האווירה בשיר הזה די מסכמת את כל האלבום ואת חוויית ההקלטה שלו".
מילות השיר מתארות את תחושת חוסר הביטחון של מוריסי ואת ההרגשה כי כבן למשפחת מהגרים הוא איננו בביתו ברחובות מנצ'סטר.
Shankly הושמעו לראשונה בהופעה חיה במהלך סיבוב הופעות בסקוטלנד בספטמבר-אוקטובר של אותה שנה, בעוד The Queen Is Dead ו-There Is a Light That Never Goes Out נוגנו במהלך בדיקות הסאונד.
The Queen Is Dead מבוסס על שיר שמאר כתב בנעוריו, בעוד Cemetry Gates (שגיאת הכתיב במקור) היה תוספת מאוחרת לאלבום.
מאר לא חשב שמנגינת הגיטרה בשיר הייתה מעניינת מספיק כדי להתפתח לכדי שיר, אך מוריסי לא הסכים עם הטענה כששמע אותו מנגן אותה.
האלבום הופק על ידי מוריסי ומאר, בשיתוף עם טכנאי הסאונד סטיבן סטריט איתו עבדו גם על האלבום הקודם, Meat Is Murder.
סטריט נזכר, כי "למוריסי, לג'וני ולי היו יחסי עבודה טובים – שלושתנו היינו בערך באותו גיל ואהבנו את אותם דברים, אז כולם הרגישו די רגועים באולפן".
הלהקה סבלה מבעיות שונות עם חברת התקליטים Rough Trade באותה תקופה, אך לפי סטריט, "זה לא פגע בהקלטה כי האווירה באולפן הייתה מאוד בונה".
רוב האלבום הוקלט במהלך חורף 1985 באולפני ג'ייקוב בפרנהאם תחת השם Margaret on the Guillotine.
השיר הראשון מתוך האלבום שהוקלט, במהלך יולי 1985, היה The Boy with the Thorn in His Side.
ההקלטה התבצעה באולפן קטן במנצ'סטר והייתה אמורה לשמש כדמו במקור, אך הלהקה חשבה שהיא טובה מספיק כפי שהיא והחליטה לשחרר אותה כסינגל.
השיר יצא לחנויות ב-16 בדצמבר 1985 והגיע למקום ה-23 במצעד הסינגלים הבריטי.
הזמרת קירסטי מק'קול הקליטה קולות רקע לשיר Bigmouth Strikes Again, אבל מאר חשב שהם נשמעים "מוזר מאוד" והם הוחלפו בגרסה הסופית של האלבום בקולו של מוריסי מנוגן במהירות גבוהה.
בעטיפת האלבום ניתן הקרדיט על קולות הרקע ל"אן קוטס" – מחווה למחוז אנקוטס במנצ'סטר.
בשיר Some Girls Are Bigger Than Others המוזיקה נחלשת בתחילת ההקלטה.
לפי סטריט, האפקט נעשה באופן מכוון כדי ליצור אשליה של דלת נסגרת ונפתחת מחדש.
Shankly היה ניסיון לשחזר את ה"הרגשה" שבשיר Yesterday's Man של סנדי שו, אף על פי ש"זה לא ממש עבד" לפי מאר.
לינדה מקרטני הוזמנה לנגן בפסנתר בשיר, אך סירבה להצעה, והקלטה ראשונית של השיר הכוללת חצוצרה נגנזה.
השיר The Queen Is Dead היה אחד האחרונים שהוקלטו.
לופ התופים המאפיין אותו הוקלט על ידי מייק ג'ויס וסטיבן סטריט בעזרת סמפלר והוא נפתח בקטע שירה הלקוח מסרטו של בריאן פורבס מ-1962, The L-Shaped Room.
האלבום יצא לאור כחצי שנה לאחר סיום ההקלטות, ביוני 1985, לאחר שבחודש מאי אותה שנה הופץ הסינגל Bigmouth Strikes Again כהקדמה.
השיר היה לסינגל היחיד שיצא באופן רשמי מהאלבום.
רבים עודדו את הלהקה להוציא גם את השיר There Is a Light That Never Goes Out כסינגל, אך ג'וני מאר רצה להוציא שיר קצבי יותר שיכריז על חזרתה של הלהקה, בדומה ל-Jumpin' Jack Flash של הרולינג סטונז.
השיר לא זכה להצלחה משמעותית והגיע למקום ה-26 במצעד הבריטי.
The Queen Is Dead נחשב על ידי רבים לאלבום הטוב ביותר של הסמית'ס.
הערבוב בין השפעות ג'אנגל פופ, הפלישה הבריטית, רוקבילי ופאנק רוק (Punk rock) נחל הצלחה מיידית בבריטניה ומיצב את הסמית'ס כאחת הלהקות הגדולות במדינה באותה תקופה.
מוריסי ומאר, עם זאת, סבורים שדווקא האלבום Strangeways Here We Come שיצא בשנה שלאחר מכן הוא פסגת היצירה של הלהקה.
המגזין רולינג סטון נתן לאלבום ציון של חמישה כוכבים.
המבקר מארק קולמן ציין את חוש ההומור של מוריסי ושיבח במיוחד את ביצועיו של הסולן בשיר Cemetry Gates.
בסיכום הביקורת כתב, כי "בין אם תאהבו את זה או לא, הבחור הזה הולך להיות בסביבה עוד הרבה זמן".
ב-2003 הוצב באלבום במקום ה-216 בדירוג 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של הרולינג סטון, ב-2006 הוא הוכתר לאלבום הבריטי השני הכי טוב על ידי המגזין NME וב-2006 הוא הוצב במקור השלישי ברשימת 40 האלבומים הטובים של שנות השמונים של המגזין Q.
המגזין הבריטי Clash הוסיף את האלבום לרשימת האלבומים הקלאסיים של כל הזמנים בגיליון יוני 2011, בו נכתב כי "זה אלבום ללכת לאיבוד בתוכו.
יש בו עומק, מיקוד וכמה מנגינות נהדרות.
קל להבין למה האלבום זוכה לחשיבות כה גדולה בקרב מעריצים של הסמית'ס ולמה, עשור לאחר מכן, הוא היה להשפעה מרכזית על כל מה שקשור לבריטפופ".
ב-2012 הציב המגזין Slant את האלבום במקום ה-16 בדירוג האלבומים הטובים של שנות ה-80, בו נכתב כי "ייתכן שלעולם לא יהיה שוב אלבום אינדי רוק טוב כמו The Queen Is Dead".
בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-113 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים המחודשת.
השיר There Is a Light That Never Goes Out היה אמור להיות הסינגל המוביל של האלבום, אך לבסוף הוא הוחלף על ידי Bigmouth Strikes Again.
הוא זכה להוצאה מאוחרת ב-1992 כסינגל לקידום ההוצאות המחודשות של WEA.
Cemetry Gates היה תגובתו הישירה של מוריסי למבקרים שהאשימו אותו בגנבת טקסטים שנכתבו על ידי כמה מהסופרים האהובים עליו, כמו שילה דלייני ואליזבת סמארט.
אוסקר ויילד, שהואשם גם הוא בגנבה ספרותית, מתואר במילות השיר כפטרון של מוריסי.
ציטוט של המשורר, "המוכשרים לווים, הגאונים גונבים", נחרט על הוויניל בהוצאה הבריטית של הסינגל Bigmouth Strikes Again.
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי מוריסי ומאר, למעט Take Me Back to Dear Old Blighty (המופיע בפתיחת השיר The Queen Is Dead), אשר נכתב על ידי איי.ג'יי מילס, פרד גודפרי ובנט סקוט.
The Quiet Zone/The Pleasure Dome אשר יצא ב-1977 היה האלבום האחרון של להקת ואן דר גראף ג'נרייטור עד איחודם ב-2005.
האלבום מאופיין בצליל יותר אנרגטי בסגנון ניו וייב אשר היה שונה באלבומים הקודמים של הלהקה שהתאפיינו ברוק מתקדם.
זה היה בלתי צפוי מצד הסולן ומנהיג הלהקה, פיטר האמיל.
באלבום הזה, הבסיסט ניק פוטר חזר ללהקה, שעזב בשנת 1970, והכנר גרהאם סמית', הצטרף גם הוא להרכב, במקומם של הקלידן יו בנטון והסקסופוניסט דייוויד ג'קסון, זה גרם לשינוי הלהקה במידה ניכרת.
באופן רשמי, שם הלהקה קוצר ל-Van der Graaf לאלבום הזה ואלבום ההופעה החי Vital שבא אחריו, אבל התקליטים האלו היו השיא של חברת התקליטים Charisma כשהלהקה השתמשה בשמה המלא והמקוצר.
כל השירים נכתבו על ידי פיטר האמיל למעט איפה שמצוין
זהו היה האלבום האחרון של הלהקה שנוספו לו רצועות בונוס
ניק פוטר - גיטרת בס
פיטר האמיל - שירה, פסנתר, גיטרה
The Pretty Reckless היא להקת רוק אלטרנטיבית מניו יורק, שנוסדה ב-2009 והתפרסמה בעיקר בעשור השני של המאה ה-21. הלהקה כוללת את טיילור מומסן, בן פיליפס, מארק דיימון וג'יימי פרקינס.
השיר "Kill Me" של הלהקה היה מועמד לשיר השנה במגזין הרוק "Revolver".
השיר שודר בסיום הפרק האחרון של העונה השישית בסדרה "אחת שיודעת", בה גילמה בעבר חברת הלהקה מומסן את דמותה של ג'ני האמפרי.
הלהקה ערכה סיבוב הופעות בעולם מ-2010 ועד מרץ 2012 כדי לקדם את אלבום הבכורה שלה, "Light Me Up".
לאחר סיום סיבוב ההופעות, יצאה הלהקה לסיבוב נוסף, בו תפקדה כהופעת חימום לאוונסנס וללהקת מרילין מנסון.
טיילור מומסן - סולנית וגיטרה.
בן פיליפס - גיטרה, סולן משנה.
מארק דיימון - גיטרה בס.
ג'יימי פרקינס - כלי הקשה, מערכת תופים.
מאט צ'יארלי - גיטרה בס.
ניק קארבון - כלי הקשה, מערכת תופים.
אנה מאונטיין - סולנית משנה.
The Quantum Enigma הוא אלבום האולפן השישי של להקת המטאל הסימפוני ההולנדית Epica.
האלבום יצא לאור ב-2 במאי 2014. זה היה האלבום הראשון עם הבאסיסט החדש של הלהקה - רוב וואן דר לו, שמחליף את איב האטס.
הגיטריסט והזמר מארק יאנסן מספר בראיון על האלבום: "אני שומע את האלבום החדש שלנו, ואני לא יכול להפסיק!
הוא נשמע מודרני, אבל מכיל את כל האלמנטים הקלאסיים של Epica.
מרענן היא המילה המתאימה לתאר אותו.
האלבום הזה היה גם התוצאה של מאמץ קבוצתי".
"זה היה נהדר לראות את כולם כל-כך נמרצים ליצור את האלבום הכי טוב שלנו".
"למרות שהאלבום נשמע כבד יותר (הגיטרות, הבאס והתופים פשוט אכזריים!), הוא עדיין קליט מאוד.
הוא מושפע מאוד מהשירים הראשונים שלנו, עם השפעות מ-Design Your Universe ואלמנטים חדשים נוספים".
"אני כבר לא יכול לחכות לרגע שבו אתם תשמעו את היצירה החדשה שלנו, מה שיעשה את כולנו מאוד גאים".
ב-18 במרץ, הסינגל "The Essense Of Silence" שוחרר ב-iTunes בארצות הברית.
ב-3 באפריל, הסינגל "Unchain Utopia" הודלף לאינטרנט, יום לפני פרסומו המתוכנן בארבעה באפריל.
בריאיון עם Sonic Cathedral Webzine, הסולנית סימונה סימונס אישרה שסרטון ל-Unchain Utopia ישוחרר בקרוב.
מארק ינסן – גיטרה, גראולינג
אייזק דלהיי – גיטרה, גיטרה אקוסטית, גיטרה קלאסית
רוב וואן דר לו – גיטרת באס
קון ג'נסן – סינתיסייזר, פסנתר
אריאן וואן ווסנביק – תופים, דיבור
יוסט וואן דר ברוק – הפקה
מארטן דה פליפר – מהנדס קול
"The Power of Good-Bye" (בעברית: "כּוֹחָהּ שֶׁל הַפְּרֵדָה") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, Ray of Light (1998).
הוא נכתב על ידי מדונה וריק נואלס, והופק על ידי הזמרת ביחד עם ויליאם אורביט ופטריק לאונרד.
השיר הופץ כסינגל הרביעי מתוך האלבום ב-22 בספטמבר 1998, בהוצאת חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס.
הוא הופץ בנוסף כסינגל איי-סייד כפול בממלכה המאוחדת בצירוף השיר "Little Star".
מילות השיר עוסקות בכמה חופשית ומעצימה יכולה להיות התחושה שבפרידה או סיום של מערכת יחסים.
הבלדה האלקטרונית המלנכולית הזו, כוללת שימוש בגיטרות אקוסטיות וכלי מיתר בעיבודו של קרייג ארמסטרונג.
"The Power of Good-Bye" זכה לשבחים ממבקרי מוזיקה ברחבי העולם, שהגדירו אותו כאחד מהשירים הטובים ביותר ב-Ray of Light; הם ציינו לשבח את המנגינה והאווירה האלקטרונית שלו, כמו גם את שירתה של מדונה שהושוותה ל-"Frozen" (1998).
השיר זכה להצלחה מסחרית ברחבי אירופה, ודורג בעשירייה הפותחת במצעדים בלמעלה מתשע מדינות, כולל אוסטריה, גרמניה, הונגריה, איסלנד, ספרד והממלכה המאוחדת, בעוד שבארצות הברית הגיע למקום ה-11, והפך לשירה ה-37 של מדונה שדורג ב-20 העליונים במדינה.
בישראל, הוכתר "The Power of Good-Bye" לשיר ה-15 המצליח ביותר במדינה במצעד השנתי שפורסם על ידי גלגלצ בשנת 1999. הוא דורג במקום ה-15 במצעד השבועי של גלי צה"ל.
את הווידאו קליפ בעל הגוון הכחול-ירוק של "The Power of Good-Bye" ביים מת'יו רולסטון.
הוא צולם במאליבו, קליפורניה, ומככב בו השחקן גוראן וישניץ' בתור מושא אהבתה של מדונה.
היא ביצעה אותו בשידור חי במספר טקסי פרסים ובמהלך הופעות שונות בטלוויזיה, אך מעולם לא כללה אותו ברשימת השירים של אחד מסיבובי ההופעות שלה.
באותה העת, כתבה מדונה את "The Power of Good-Bye" ביחד עם נואלס; הוא היה לאחד מתשעת השירים שהם כתבו ל-Ray of Light.
לאחר ש-"Drowned World/Substitute for Love" הופץ כסינגל השלישי מתוך האלבום ברחבי העולם, "The Power of Good-Bye" נבחר לצאת כסינגל הרביעי מתוך האלבום, כיוון ש"ששדרני רדיו ומעריצים מושבעים [של מדונה] הפעילו לחץ שהדבר ייצא לפועל".
בארצות הברית, הופץ השיר כסינגל השלישי מתוך האלבום, לאחר שנשלח לרדיו להיטים עכשוויים ב-1 בספטמבר 1998, ויצא לרכישה ברשתות הקמעונאות ב-22 בספטמבר 1998, בשני פורמטים.
בממלכה המאוחדת, "The Power of Good-Bye" הופץ כאיי-סייד כפול עם "Little Star" ב-23 בנובמבר 1998. בשאר רחבי אירופה, נכלל האחרון במהדורות הסינגל כבי-סייד.
במהדורות המקסי סינגל האירופאיות, נכללו כמה רמיקסים ניסיוניים שנעשו על ידי לוק סלייטר ורמיקס נוסף של דאלאס אוסטין, שעבד עם מדונה ב-Bedtime Stories (1994).
פרומיס מ-AllMusic, "המיקס של לוק סלייטר הופך את הבלדה להמנון דיפ האוס קצבי וגורם לו להישמע כמו שיר אחר לגמרי".
בהמשך, תיאר את המיקס של פאביין כ"מיקס אלקטרוני, שמצליח לשמור על שלמותו של "The Power of Good-Bye" המקורי".
לאחר שמפגשי כתיבת השירים הסתיימו עם נואלס, מדונה החלה לשתף פעולה עם אורביט ולאונרד בהקלטת שאר רצועות האלבום.
עם זאת, מכיוון שלאונרד לא יכול היה להישאר זמן רב באולפן, היא עבדה אך ורק עם אורביט.
בסביבות יוני 1997, נכנסה הזמרת לאולפן לאראבי נורת', יוניברסל סיטי, קליפורניה במטרה להמשיך את תהליך ההקלטה, בליווי אורביט, מהנדס ומפיק מוזיקלי.
לדבריו, "רוב הרצועות היו קיימות מראש.
לכן, מדונה עבדה על השירה והמילים בבית, או בעת שנסעה במכונית שלה"; עם זאת, הוא לא חש בנוח כאשר זו הייתה נוכחת באולפן וזאת, כיוון שהיא הפעילה עליו לחצים שפגעו בתהליך ההקלטה, עד שהדינמיקה ביניהם הסתדרה.
יתר על כן, אופיו הבלתי מאורגן של אורביט כמעט הוביל לפיטוריו כשהגיע לביתה כדי להשמיע את "The Power of Good-Bye" והבין שהוא הביא עימו את קובץ ה-DAT הלא נכון.
כתוצאה מכך, אילצה אותו מדונה להישאר באולפן במשך שבוע עד שסיים לערוך את השיר.
את "The Power of Good-Bye" הפיקו מדונה, אורביט ולאונרד, בעוד קרייג ארמסטרונג היה אחראי על עיבוד כלי המיתר.
הוא נכתב בסולם פה מינור בקצב מתון של 80 פעימות בדקה; הוא בעל קצב איטי-בינוני ואורכו ארבע דקות ועשר שניות.
שירתה של מדונה נעה בין G3 ל-C5 והשיר עוקב אחר רצף בסיסי של כמהלך ההרמוני שלו.
מבקרי המוזיקה גרסו שזוהי בלדה מלנכולית אלקטרונית, והעיבוד שלה תואר כ"כזה המעוגן בקצב איטי-בינוני בשילוב כלי מיתר ותזמורת, עם גיטרה אקוסטית".
על המאסטרינג שלו היה אחראי טד ג'נסן.
לדברי ריקי רוקסבי, מחברת הספר, The Complete Guide to the Music of Madonna, "The Power of Good-Bye" מתחיל ברצף ארפג'ו ובעל ארבעה אקורדים.
לטענתה, יש בו משפטים מלודיים "קליטים", תוך שימוש בחצוצרה סינת'ית בסוף הפזמון הראשון, כמו גם שימוש בכלי מיתר עליהם היה אחראי ארמסטרונג.
השיר כולל קטעים אינסטרומנטליים ארוכים, בדומה לשירים נוספים ב-Ray of Light.
בהמשך, הוסיפה שהאקורדים של הגיטרה האקוסטית הכפולה נותנים אווירה "אורגנית" בתחילת הבית השני, תוך שימוש בקודה קצרה.
בשיר ישנם צלילים אלקטרוניים כמו גם צלילי טכנו, שהצליח אורביט ליצור באמצעות סינתיסייזר אנלוגי מדגם Korg MS-20. הוא הסביר כי "[יש] משהו ייחודי בדגם הספציפי [של ה-MS-20] שגורם לצליליו להיות חודרניים ועמוקים.
צלילים שיכולים לגרום לכלי המוזיקלי הזה לצעוק".
מוזיקולוגים ומבקרי מוזיקה שונים הגדירו את "The Power of Good-Bye" כשיר מסוגת האלקטרוניקה.
מבחינת המילים, "The Power of Good-Bye" עוסק בכוח המגיע לאחר שחרור מדבר מסוים, והוא תואר ככזה הממשיך את הנושאי של "Frozen" (1998) שכן, שניהם עוסקים בשברון לב, התבוננות ואהבה נכזבת.
הרעיון להשתמש בניתוק כהשראה לשיר נבע מהתעניינותה של מדונה בפילוסופיה בודהיסטית, כמו גם מתרגול יוגה.
נואלס תיאר את מילותיו כ"מדהימות" ושיבח את אופיו הכנה.
הוא תיאר אותו כמעין "מדיטציה" והוסיף שהוא "יפהפה".
מבקר המוזיקה האוסטרלית וחברה של מדונה, מולי מלדרום, טען שהשיר עוסק בבעלה לשעבר, שון פן.
תוכנו הושווה ליצירות ספרותיות של ויליאם שייקספיר, סילביה פלאת' ואן סקסטון.
את הווידאו קליפ של "The Power of Good-Bye" ביים מת'יו רולסטון בין 8–10 באוגוסט 1998, בבית סילברטופ בלוס אנג'לס, קליפורניה ובחוף מאליבו.
על פי תוכנית הטלוויזיה האמריקאית "אנטרטיינמנט טונייט" , הצילומים היו רגשיים עבור מדונה בגלל משמעות השיר של הפרידה ו"סיפור אהבה שהשתבש".
היא רצתה להפוך את הסיפור החזותי לדרמטי, ולכן בחרה את רולסטון כבמאי, וביחד הם יצרו את הנרטיב הרגשי של הקליפ.
אף על פי שהיא העריכה את חזונו של במאי הקליפ, מדונה בכל זאת רצתה לקחת חלק בתהליך היצירתי של צילומיו.
בסצנות שבהן מופיעה מדונה על שפת הים, השתמשו בהליכון.את מושא אהבתה של מדונה בקליפ מגלם השחקן הקרואטי, גוראן וישניץ', שנבחר על ידה, לאחר שזו העריכה את כישורי המשחק שלו בסרט "סרייבו" , שיצא שנה קודם לכן.
היא כינתה אותו בתור – "הגבר הסקסי ביותר שפעל באותה העת", והסבירה ש"היא חיפשה שחקן שיופיע בקליפ, ופניו נכנסו לה לראש באותם הרגעים".
הקליפ שודר לראשונה ב-MTV ב-10 בספטמבר 1998, מספר דקות לפני תחילת המופע השנתי שהתקיים באותה שנה.
חברת התקליטים שלה – וורנר מיוזיק גרופ, דאגה לפרסם אותו במהלך קטעי מעבר שהתקיימו בסדרת האימה האמריקאית, "פליסיטי".
את הקליפ צילמו בצבעים קרים במטרה להעצים את הדכדוך והעצב המאפיינים אותו.
כמו כן, צולמו סצנות שונות בחוף מאליבו ומאפיין הצבעים בולט גם בהן.
תחילה, ניתן לראות את מדונה ואת וישניץ' משחקים בשחמט, דבר אשר מסמל את תחילת מערכת היחסים ביניהם.
באמצע המשחק, מדונה הופכת את שולחן המשחק.
היא מעיפה לכל עבר את כלי השחמט, והדבר מסמל את קץ מערכת היחסים.
לאחר מכן, היא יוצאת מתוך המבנה בו חל משחק השחמט.
בסמוך לכך, ניתן לראותה כשהיא מתהלכת על שפת ים; היא חולפת על פני איש ההולך עם הכלב שלו לאורך החוף.
במהלך הקליפ, ישנן סצנות שבהן ניתן לראות את מדונה כשהיא יושבת על שפת הים ושרה את השיר באיטיות.
הגוונים שבהם צילמו את אותו נוטים לגוון הכחול-ירוק ("צבעים קרים").
סצנת השחמט נוצרה בהשראת הסרט משנת 1968, "השוד המושלם" (עם סטיב מקווין ופיי דאנאוויי).
הקליפ דורג במקום ה-23 ברשימת – "55 הקליפים הטובים ביותר של מדונה", שנערכה על ידי לואי וירטל מאתר המוזיקה AfterEllen, שאמר שהזמרת נראית – "מדהים להפליא, ואת גרונות הייסורים שלה בקליפ ניתן להרגיש בקלות כצופה".
הסצנות בהן התהלכה מדונה לבד לאורך שפת הים, היו מחווה לשחקנית ג'ואן קרופורד בסרט, "הומורסקה" (1946).
כריסטופר רוזה מ-VH1 דירג את הקליפ בתור אחד מהקליפים הטובים ביותר שהוציאה מדונה.
הוא השווה את האפקטים והצבעים החזותיים לקליפ של שירה "Frozen" (1998), שצולם גם כן באותה הצורה, אך אמר ש"משמעות הקליפ הזה חזקה יותר".
רוזה ציין שהסיום בו נראית מדונה כשהיא הולכת לכיוון הים היה מעורפל בכוונה, ואמר ש"היא מטביעה את עצמה בתוך הים וממשיכה הלאה מבן זוגה לשעבר.
מה שלא יהיה, אין להכחיש שהקליפ המצוין הזה הוא אחד מהמרגשים ביותר שלה".
10 שנים לאחר מכן, יצא אלבום הווידאו, Celebration: The Video Collection, בו נכלל הקליפ גם כן.
סטיבן תומאס ארלוויין מ-AllMusic בחר ב-"The Power of Good-Bye" כאחד מרגעי השיא ב-Ray of Light, ואילו איימי פטיפר מ-The Quietus כינתה אותו "אחד מהרגעים הטובים ביותר של [הזמרת]".
לארי פליק מבילבורד שיבח את העובדה ש"[מדונה] מתפרקת בצורה מבריקה באמצעות בלדת האהבה, בתוך מסגרת פופ אלקטרונית חדשנית".
הוא ציין ש"[אדם] יכול להאזין לשיר הזה תריסר פעמים ועדיין לחוש משהו חדש מהעיבוד המורכב שלו", תוך הדגשת יכולת השירה של מדונה, וכתב שהיא "מלאה בביטחון עצמי המאפשר לה להגיע לטון רחב שמעצים את השיר.
זאת, בנוסף לכך שהוא גדוש ברגש ונשמה".
ב-Daily Record קבעו שהוא "מבריק".
בריאן לארק מ-The Michigan Daily בחר אותו ואת "Frozen" (1998) בתור "שני השירים הטובים ביותר באלבום", וציין ששניהם הוכיחו ש"[מדונה] עדיין אוהבת ללכת לפי התלם".
בהמשך חיזק את טענתה שמדובר ב"אלבום טכנו שאינו מתיימר להיות [עוד] סדרת מצבי רוח".
גרג קוט משיקגו טריביון חש ש"הסחיפה המלהיבה של '' מוכיחה שמדונה הצליחה היכן שכל חבריה לפופ נכשלו: הצלחתה התבטאה הן בדיסקו והן בפופ".
אלן מץ וקרול בנסון כותבי הספר, The Madonna Companion, קבעו שהשיר יחד עם "Frozen" ו-"To Have and Not to Hold", מהווים "טרילוגיית חלומות" במהלכה מדונה עושה מונולוג עם עצמה, ומדברת על אלוהות.
רייצ'ל ברודסקי מ-Spin ציינה ש-"The Power of Good-Bye" ו-"Frozen" הצליחו "להבליט ולהחזיר את תרבות הדאנס שפעם נדחקה למסיבות מרתף בלתי חוקיות".
אליזה גרדנר מלוס אנג'לס טיימס חשה ש"הכישרון המתמשך של מדונה לשלב טקסטורות מודרניות ואקזוטיות במנגינות פופ כאלה, ניכר ברצועות דאנס בעלות נטייה אוונגנית כמו "Nothing Really Matters" ו-"The Power of Good-Bye" גם כן".
שרלוט רובינסון מ-PopMatters שיבחה את העובדה שמדונה כללה את השיר ב-GHV2 (2001).
בנוסף, שיבחה אותה על כך שהיא מייצגת "עדות ליכולת [של המפיק] להשתמש בגאדג'טים ובכלי נגינה אלקטרוניים לא כדי להרחיק את המאזינים, אלא למשוך אותם פנימה".
סאל צ'ינקוומני מ-Slant Magazine העניק ציון של לשיר על הלחנתו, וכתב שהוא "נבנה כמו הבלדה העכשווית הממוצעת, עם מספיק כלי נגינה אלקטרוניים שגורמים לו להישמע עצבני".
בהמשך לכך, הוסיף ש-"The Power of Good-Bye" פורץ דרך בתחום המוזיקה האלקטרונית.
בעת שדירגה את שיריה של מדונה לכבוד יום הולדתה ה-60, ג'וד רוג'רס מגרדיאן דירגה אותו במקום ה-29, וכינתה אותו כאחת מהבלדות החזקות ביותר ב-Ray of Light.
באופן דומה, צ'אק ארנולד מאנטרטיינמנט ויקלי הכתיר את "The Power of Good-Bye" כשיר ה-41 הטוב ביותר שלה.
ריצ'רד לאבו ממדיום טען שמדובר ב"אחד מהשירים הלא מוערכים בקריירה שלה" והוסיף שהוא "מלנכולי" ו"עמוק".
"The Power of Good-Bye" דורג לראשונה במקום ה-24 במצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית בשבוע שהסתיים ב-17 באוקטובר 1998, והפך לשירה ה-16 של מדונה שהופיע לראשונה ב-40 העליונים במצעד ולשירה ה-38 שדורג ב-40 העליונים.
הוא הגיע בשיאו למקום ה-11 בשבוע שהסתיים ב-28 בנובמבר 1998. לפי חוסה פ.
פרומיס מ-AllMusic, מה שמנע מהשיר להגיע לעשירייה הפותחת היה העובדה ש"(תקליטור המקסי שלו), למרבה הצער, מעולם לא ראה אור בארצות הברית".
"The Power of Good-Bye" שהה בסך הכול 19 שבועות בהוט 100. בקנדה, הופיע לראשונה במקום ה-87 ב-RPM; הוא הגיע בשיאו למקום ה-16 במצעד לאחר 10 שבועות מצאתו.
בממלכה המאוחדת, זכה השיר להצלחה גדולה יותר מזו בארצות הברית.
האיי-סייד (ביחד עם "Little Star") הופיע לראשונה במקום השישי במצעד הסינגלים הבריטי, ושהה בו בסך הכול 11 שבועות; הוא נמכר בלמעלה מ-175,095 עותקים נכון לאוגוסט 2008, לפי חברת המצעדים הרשמית (OCC).
הוא הפך לשירה ה-36 הנמכר ביותר של מדונה במדינה ובמאי 2018 קיבל את תואר הכסף על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI).
גרסת התקליטור של השיר התפרסמה בנפרד, והופיעה לראשונה במקום ה-91 במצעד של המדינה.
"The Power of Good-Bye" הגיע בשיאו למקום ה-39 במצעד הדאנס הבריטי בזכות רמיקסים שונים שהופצו בסמוך לצאתו.
במדינות כמו אוסטריה, פינלנד, גרמניה, הולנד, סקוטלנד, ספרד ושווייץ הצליח "The Power of Good-Bye" להגיע לעשירייה הפותחת.
מיקומי השיא הגבוהים שלו אפשרו לו להופיע במקום השני באירופה הוט 100, מאחורי "Believe" (1998) של הזמרת שר.
בנוסף לכך, הוא קיבל את תוארי הזהב באוסטריה, גרמניה ושוודיה.
בספרד, "The Power of Good-Bye" היה הסינגל היחיד מ-Ray of Light שלא הגיע למקום הראשון.
באוסטרליה, היה לסינגל הראשון שלה מאז "Love Don't Live Here Anymore" (1996) שלא דורג ב-20 העליונים במצעד הסינגלים האוסטרלי.
עם זאת, זכה להצלחה רבה באיסלנד ודורג בשיאו במקום השני במצעד של המדינה.
"The Power of Good-Bye" זכה להצלחה רבה בישראל כאשר יצא.
הוא נוגן בתחנות הרדיו לעיתים קרובות, ודורג במקום ה-15 באחד המצעדים השבועיים של גלי צה"ל.
מיקום השיא שלו במצעד לא תועד, אך במצעד הפזמונים הבין-לאומי השנתי של גלגלצ דורג במקום ה-15, בעוד ש-"Beautiful Stranger" דורג במקום ה-11. בשנת 2018 זכה השיר להצלחה מחודשת, כאשר הושמע בפרק ההדחה של "האח הגדול".
מדונה ביצעה את "The Power of Good-Bye" לראשונה ב-23 באוקטובר 1998, במהלך טקס פרסי האופנה של VH1 ו-Vogue, כשהיא והרקדנים שלצידה היו לבושים בבגדים שחורים העשויים מעור, בליווי "ילדי אופוס 118" מבית הספר לאמנויות בהארלם .
ב-12 בנובמבר באותה השנה, ביצעה אותו בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה 1998, שאירע באסאגו, איטליה, כשהיא לבושה בבגדים שחורים גם כן.
ג'ון דינגוול מ-Daily Record ציין ש"מדונה נראתה לחוצה ועצבנית יתר על המידה בעת שביצעה את השיר".
"The Power of Good-Bye" היה לאחד מהשירים היחידים אותם ביצעה מדונה בתוכנית Top of the Pops של BBC ששודרה לאחר שבעה ימים לאחר מכן.
ב-23 בנובמבר 1998, הופיעה מדונה בתוכנית הספרדית, RTVE, שם ביצעה את "The Power of Good-Bye" ביחד עם הסינגל הקודם מתוך האלבום, "Drowned World/Substitute for Love".
מקוםתאריםמכירותאוסטריה (IFPI Austria)זהב25,000גרמניה (BVMI)זהב250,000הממלכה המאוחדת (BPI)כסף200,000צרפת (SNEP)77,000שוודיה (GLF)זהב15,000סיכוםבכל העולם1,540,000 מכירות + הזרמת מדיה בלבד
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורארצות הברית22 בספטמבר 1998תקליט 7 אינץ' • תקליט 12 אינץ'האחים וורנר • מאבריקאירופה16 בנובמבר 1998יפן26 בנובמבר 1998מקסי סינגל • קלטת שמע
The Prismatic World Tour Live הוא אלבום הופעה הראשון של זמרת קייטי פרי.
זהו ה-DVD הראשון של פרי שצולם בסבב הופעות Prismatic World Tour בשנת 2014.
ב-12-13 בדצמבר 2014, בסידני, שבאוסטרליה צילמה פרי את ה-DVD הראשון שלה לסבב הופעות המצליח Prismatic World Tour אשר יצא ב-30 באוקטובר 2015. ב-28 במרץ 2018, רשת השידור "Epix", שידרו את ההופעה של פרי בחינם באתר שלהם.
כל מצעדי האלבומים שלהלן, הם מצעדי אלבומי וידאו בלבד, ובהם פרי הצליחה לכבוש פסגות מצעדים רבות.
מקוםתאריםמכירותאוסטרליה (ARIA)פלטינה 2×30,000ברזיל (Pro-Música Brasil)זהב15,000
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורארצות הברית30 באוקטובר 2015די וי די, בלו-ריי והורדה דיגיטליתקפיטול
The Puppy Episode (בתרגום חופשי לעברית: הפרק עם הכלבלב) הוא פרק בן שני חלקים של קומדיית המצבים האמריקאית "אלן".
הפרק מתאר כיצד אלן מורגן (הדמות הראשית בסדרה, בגילומה של אלן דג'נרס) מגיעה להכרה שהיא לסבית ויוצאת מהארון.
את תסריט שני הפרקים (פרקים 22 ו-23 בעונה 4 של הסדרה) כתבו התסריטאים מארק דריסקול, טרייסי ניומן, דאבה סאבל וג'ונת'ן סטארק על פי סיפור עלילה שכתבה דג'נרס.
את הפרק ביים גיל יאנגר.
במקור, שני הפרקים שודרו ברשת ABC ב-30 באפריל 1997. שמו של הפרק נועד לשמש כשם קוד על מנת לשמור בחשאיות את נושא העלילה המרכזי של הפרק, שבאותה העת היה שנוי במחלוקת עבור הפריים טיים של הטלוויזיה האמריקאית.
בשנת 1996, דג'נרס, שבאותה העת עוד לא יצאה מהארון באופן פומבי, החלה לנהל משא ומתן עם רשת ABC על מנת שמורגן תצא מהארון כלסבית.
כאשר יצאה השמועה על המשא ומתן, דג'נרס מצאה את עצמה במרכז סערה ציבורית, מתי היא או דמותה, או שתיהן, יצאו מהארון.
במשך תקופה ארוכה, דג'נרס רמזה על היציאה הצפויה מהארון, הן של עצמה והן של מורגן, בהופעות פומביות שונות, הן בתור עצמה והן בתור דמויות בדיוניות שגילמה.
השמועות אומתו במרץ 1997, כאשר החלה ההפקה של הפרק The Puppy Episode.
למרות איומים מצד מפרסמים וקבוצות דתיות, הפרק The Puppy Episode היה הצלחה אדירה מבחינת רייטינג, זכה במספר פרסים (בהם שני פרס אמי ופרס פיבודי) והפך לתופעה תרבותית.
עם זאת, דג'נרס והסדרה שלה החלו לספוג במהירות עוד ועוד ביקורות על היותם "עליזים מדי"; הסדרה בוטלה בשנה שלאחר מכן, בתום עונתה החמישית, כאשר דג'נרס ולורה דרן, שהופיעה ככוכבת אורחת בפרק, נאלצו להתמודד עם פגיעה בקריירה שלהן.
אלן מורגן (אלן דג'נרס) יוצאת לארוחת ערב עם חברה הוותיק ריצ'רד (סטיבן אקהולדט), עיתונאי שהגיע לעיר על מנת לסקר סיפור.
המפיקה שלו, סוזן ריצ'מונד (לורה דרן), מצטרפת אליהם לקינוח, ואלן וסוזן מתחילות להתיידד.
אלן מלווה את ריצ'רד בחזרה אל חדר המלון שבו הוא שוהה.
ריצ'רד מנסה להתחיל עם אלן, גורם לה להרגיש שלא בנוח, והיא עוזבת.
בדרכה החוצה מהמלון היא נתקלת בסוזן, וחוזרת איתה לחדרה.
השתיים ממשיכות ליהנות האחת בחברתה של השנייה, עד שסוזן יוצאת מהארון בפני אלן, אומרת לה שהיא לסבית ושהיא חושבת שאלן עשויה להיות גם היא לסבית.
אלן מכחישה זאת, ומתלוצצת שסוזן מנסה "לגייס" אותה, וסוזן משיבה, בציניות, שאילו הייתה מצליחה - הייתה זוכה סוף סוף בטוסטר אובן.
אלן, נבוכה ונסערת, ממהרת לעזוב את החדר וחוזרת לחדרו של ריצ'רד, נחושה לקיים עימו יחסי מין על מנת להוכיח לעצמה שהיא לא לסבית.
למחרת, בחנות הספרים בה היא עובדת, אלן מספרת לחבריה שהיא וריצ'רד קיימו יחסי מין, שהיו מדהימים.
בהמשך, נחשף כי דבריה היו שקריים כשהיא מספרת את האמת למטפלת שלה (אופרה וינפרי): היא לא הייתה מסוגלת לקיים יחסי מין עם ריצ'רד.
אלן אומרת שהיא פשוט רוצה מישהו שאיתו יש לה "קליק".
המטפלת שואלת אותה אם אי פעם היה מישהו שהיא חשה כך כלפיו, ואלן משיבה: "סוזן".
ריצ'רד מודיע לאלן שהוא עוזב את העיר מוקדם מהמתוכנן, והיא ממהרת אל שדה התעופה על מנת לראות את סוזן.
אלן אומרת לסוזן שהיא צדקה, ומתקשה למצוא את המילים, עד שלבסוף היא אומרת בפשטות: "אני לסבית" (במקור: "I'm gay"), אך בשל חוסר תשומת לב, המשפט נאמר אל תוך מיקרופון פתוח, המחובר אל מערכת הכריזה של שדה התעופה, וגורם לכל הנוכחים לחוש מבוכה.
אלן, אשר הניחה שסוזן עוזבת את העיר ביחד עם ריצ'רד, מגלה שסוזן תשהה בעיר למשך עוד שלושה ימים נוספים, והשתיים עוזבות ביחד את שדה התעופה, בדרכן לשתות יחד קפה.
אלן חולמת חלום, בו היא יוצאת לקניות בסופרמרקט וחשה פחד שהנוכחים יגלו שהיא לסבית.
היא מספרת למטפלת שלה על החלום, ומבינה שהיא מדכאת את המיניות שלה במשך שנים רבות.
המטפלת שלה מעודדת אותה לצאת מהארון בפני חבריה, אך אלן חוששת שהם לא יקבלו אותה.
אלן מזמינה לביתה את כל חבריה, על מנת לצאת בפניהם מהארון.
לפני שהם מגיעים, אלן יוצאת מהארון בפני פיטר (פטריק בריסטוב), שכן שלה שהוא בעצמו הומוסקסואל גלוי.
כאשר חבריה מגיעים, אלן מתקשה לספר להם שהיא לסבית, עד אשר פיטר בטעות עושה לה אאוטינג.
אלן מאשרת את דבריו, וחבריה מביעים את תמיכתם.
למחרת, אלן מראה לסוזן את חנות הספרים בה היא עובדת.
סוזן אומרת לאלן שיש לה רגשות כלפיה אבל היא נמצאת במערכת יחסים רצינית.
אלן חשה שבורת לב, וסוזן עוזבת את המקום.
על מנת לעודד אותה, חבריה לוקחים אותה לבית קפה לסבי.
על רקע כתוביות סיום, סוזן מפגישה את אלן עם מליסה אתרידג', שמחתימה אותה על מספר מסמכים (בהם, כביכול, אלן מאשרת שהיא לסבית), ולאחר מכן היא מעניקה לסוזן טוסטר אובן.
בסוף העונה השלישית של "אלן", המפיקים חשו תסכול מחוסר המיקוד של הסדרה ומחוסר העניין שאלן מורגן, הדמות אותה גילמה אלן דג'נרס, הפגינה כלפי דייטינג ומערכות יחסים - מהמאפיינים הסטנדרטיים של ז'אנר הסיטקום.
מייקל אייזנר, מנהל בכיר בדיסני, הציע שמכיוון שהדמות לא הראתה עד כה עניין לצאת לדייטים, עליה לאמץ כלבלב.
"זו הייתה אינדיקציה עד כמה הסדרה הייתה אבודה, עד כדי כך שמנהלי הרשת יתלהבו מכך שאלן תקנה כלבלב", אמר המפיק הבכיר מארק דריסקול.
הצעה זו היא שהעניקה לתסריטאי ג'ונתן סטארק את הרעיון לתת לפרק את השם הזמני "The Puppy Episode" (בתרגום חופשי לעברית: "הפרק עם הכלבלב"), והשם הזה פשוט נשאר.
בקיץ 1996 דג'נרס וכותבי הסדרה האחרים פתחו במשא ומתן עם ABC וחברת האם שלה, דיסני, על מנת שהדמות אלן מורגן תצא מהארון במהלך העונה הרביעית של הסדרה.
בספטמבר של אותה השנה החלו להתרוצץ שמועות על המשא ומתן הסודי, והדבר עורר ספקולציות רבות: האם מורגן או דג'נרס או שתיהן יצאו מהארון.
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה (GLAAD), ארגון אמריקאי העוסק בניטור אמצעי התקשורת בארצות הברית על מנת למנוע השמצה כנגד הקהילה הגאה באמצעי במדיה, השיק קמפיין בשם "" ("תנו לאלן לצאת [מהארון]!"), שכלל הקמת אתר אינטרנט בשם "Ellen Watch" ("אלן וואטש").
דיסני דחו את הטיוטה הראשונה של התסריט, כאשר דין ולנטיין, מנהל בכיר בדיסני, טען שהתסריט לא הלך מספיק רחוק.
הבמאי גיל יאנגר דיווח כי ולנטיין אמר "'אם אנחנו הולכים לעשות את זה, בואו נעשה את זה'.
ברגע שהוא אמר ללכת הכי רחוק שאפשר, הכתיבה נעשה לכיף גדול".
לאחר שהאישור הסופי של דיסני אושר, רשת ABC הודיעה ב-3 במרץ 1997 כי אלן מורגן תצא מארון.
ב-7 במרץ החלה הפקת הפרק "The Puppy Episode".
כוכבים רבים הביעו עניין בהופעת אורח כחלק מפרויקט זה.
על פי התסריטאי/מפיק דריסקול, "פתאום כל השחקנים המוכשרים האלו עמדו בתור על מנת לקחת חלק בפרק.
היה סביבו באזז, שזה יהיה פרק היסטורי.
כשאופרה הגיעה - והיא הייתה כל כך נהדרת ופתוחה ונותנת - פתאום היה לזה משקל גדול".
עם הפרסום על הפרק הצפוי, נאלצו האולפנים והשחקנים לספוג את ההשלכות מהעיסוק בנושא.
האולפנים קיבלו לפחות איום אחד על פצצה ודריסקול קיבל שיחת טלפון, בה נאמר לו שהוא הולך לגיהנום.
מאוחר יותר, לפחות פעם אחת, כאשר דג'נרס נהגה ברכבה בדרכה אל האולפנים, עקב אחרי רכב שבו נהג "אדם חשוד".
חלק מאנשי תעשיית הבידור הניחו שהיציאה מהארון זה רק תעלול יח"צי להעלאת הרייטינג, ותגובתה של דג'נרס לכך היתה: "עשיתי את זה מתוך אנוכיות, למען עצמי, ומכיוון שחשבתי שזה יהיה דבר נהדר עבור התוכנית, שנזקקה נואשות לנקודת מבט [חדשה]".
בפרקים שקדמו לפרק "The Puppy Episode", דג'נרס כללה בסדרה מספר רמזים מטרימים על כוונתה לצאת מהארון בחייה האמיתיים, וגם להוציא מהארון את דמותה הבדיונית בסדרה.
בין רמזים אלו נכללת סצנה בה אלן מורגן יוצאת פיזית מתוך ארון בגדים.
דג'נרס התארחה במופע של אופרה וינפרי יחד עם בת זוגה, אן הייש, בתוכנית ששודרה באותו יום השידורים המתוכנן של "The Puppy Episode".
בתוך עלילת הפרק "The Puppy Episode" עצמו, דג'נרס התייחסה לתקופה שקדמה ליום השידורים של הפרק - חודשים של רמיזות על המיניות שלה, שרק עודדו את הטירוף התקשורתי.
בפרק, חבריה של מורגן נראים כשהם מחכים לה, חסרי סבלנות, וצועקים: "אלן, את יוצאת או לא?" ו-"צאי כבר החוצה!".
המטפלת של מורגן אומרת לה שאם לא תצא מהארון, אז עם הזמן "כל הרמזים הקטנים האלו יהפכו ליותר ויותר ברורים.
בסופו של דבר, זה מייגע".
עוד נאמר בפרק שמורגן לא יכולה להאשים את עצמה בחוסר נכונותה לצאת מהארון בצורה תקשורתית.
הבמאי גיל יאנגר נזכר בתקופה בה השחקנית דג'נרס "הייתה פורצת בבכי" תוך כדי חזרות לצילומי הסצנה שבה דמותה אלן מורגן ממהרת אל שדה התעופה כדי לראות את סוזן.
על פי יאנגר, סצנה זו הייתה "הכי קשה בשלב החזרות, מבחינה רגשית".
כאשר אלן מורגן יוצאת מהארון כלסבית, באמצעות המיקרופון שבשדה התעופה, הקהל שהיה באולפן במהלך הצילומים מחא כפיים, "צחק והריע", והניצבים שבשדה התעופה "נראו המומים".
אמה של דג'נרס, בטי, הייתה בין הניצבים של הסצנה.
הפרק "The Puppy Episode" ויציאתה המתוכננת של דג'נרס מהארון עוררו פרסום עצום בתקשורת, עוד לפני שידורו של הפרק.
קבוצות ימניות, כמו "איגוד המשפחות האמריקני", לחצו על רשת ABC להוריד את קו העלילה הזה, וחלק ממעניקי החסות של "אלן" איימו שיפסיקו לפרסם בסדרה; שניים מנותני החסות, J.
Penney וקרייזלר, הודיעו שלא יקנו זמן אוויר לפרסומות במהלך פרק זה.