tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראש הממשלה הראשון של האיחוד היה לואי בותה שעלה לשלטון בשנת 1910 עם מפלגת דרום אפריקה.
בותה כיהן בשלטון כ-9 שנים עד מותו והוחלף על ידי יאן סמאטס שגם הוא ייצג את מפלגת דרום אפריקה.
ההישג הגדול של סמאטס והמפלגה היו הסכמי פריז, אך סמאטס ניסה גם להביא שלום בין המורדים האירים לבריטניה ללא הצלחה.
הוא ניהל מדיניות ליברלית ופרו-בריטית, עד לתבוסתו בבחירות בשנת 1924 למפלגה הלאומית בעלת האידאולוגיה הלאומנית-ימנית ובראשה ג'יימס ברי מוניק הרצוג.
הוא כיהן לתקופת הזמן הארוכה ביותר (15 שנים) ונלחם לשיקום האפריקאנרים לאחר מלחמת הבורים.
הרצוג שינה את דגל איחוד דרום אפריקה ולצד המנון "אלוהים ישמור את המלך" נוסף המנון "הקול של דרום אפריקה".
הרצוג התעמת ישירות עם דניאל מאלאן, שר הפנים שלו, על יחסה לשפה ההולנדית וליחס לקהילה הצבעונית.
הרצוג סבר שהולנדית תמיד הייתה שפת התרבות של האפריקאנרים כמו האנגלית לאמריקנים ולאוסטרלים.
בזמן שמאלן סבר שהולנדית היא מוצר זר.
הרצוג רצה להשאיר את הצבעוניים ברשימות המצביעים, ואילו מאלן רצה למחוק את אותם מרשימות המצביעים.
מלחמת העולם השנייה ערערה את מושבו של הרצוג.
בפרלמנט הכריז הרצוג כי האינטרסים של דרום אפריקה אינם מאוימים על ידי גרמניה ושאין להכריז מלחמה לדעתו.
בנאומו, הרצוג טען שפעולות גרמניה מוצדקות במידה מסוימת עקב שלום ורסאי.
לאחר מכן קרא הרצוג למושל הכללי לפזר את הפרלמנט ולקרוא בחירות כדי לאמוד את דעת העם.
מהלך הישיבה הפרלמנטרית ב -1940 הרצוג אכן שימש כמנהיג האופוזיציה, אך עד מהרה התברר שרוב הלאומנים כבר לא רוצים לתמוך בעמדתו המתונה.
חודש לאחר מכן התפטר ממושבו.
אחרי שהתפטר הרצוג חזר יאן סמאטס לכהונה שנייה כשהפעם ייצג את המפלגה המאוחדת.
הסיבה המרכזית בגללה הוא חזר היא דעתו בנוגע למלחמת העולם השנייה – לנתק את היחסים עם גרמניה.
באמצע 1940 שלח סמאטס את צבא דרום אפריקה לקניה למלחמה נגד כוחות הציר באפריקה.
לקראת סוף שנת 1942 העביר סמאטס החלטה בפרלמנט בדרום אפריקה המתיר לחיילי ארצו להתנדב לשירות במלחמה מחוץ ליבשת אפריקה.
בבחירות לפרלמנט בשנת 1943 הגדילה המפלגה המאוחדת של סמאטס את כוחה.
בתום המלחמה מילא סמאטס שוב תפקיד בוועידת השלום בפריז.
בכך היה למדינאי היחיד שחתם על הסכמי השלום של סיום שתי מלחמות העולם.
מדיניותו הפרו-בריטית של סמאטס והתייצבותו לצידה במלחמה גרמו לירידת הפופולריות שלו בקרב בני עמו האפריקאנרים, ובבחירות 1948 הוא נוצח ברוב קטן.
את סמאטס החליף יריבו דניאל מאלאן והמפלגה הלאומית שהנהיגו את משטר האפרטהייד לעשורים הבאים.
למרות שכיהן רק שש שנים ויורשיו, יוהנס סטריידום והנריק פרוורד כיהנו ארבע ושמונה שנים משטר האפרטהייד החזיק הרבה שנים מעבר.
בשנת 1910 נפתחה מערכת הבחירות הראשונה בה ניצח לואי בוטה.
ב-1915 שמר לואי בותה על מקומו אך בעקבות מותו נבחר סמאטס ב-1921.
משאל העם היחיד אותו עברה איחוד דרום אפריקה היה על האם להחליף את איחוד דרום אפריקה ברפובליקת דרום אפריקה ועם רוב קטנטן של 52% הוקמה רפובליקת דרום אפריקה כפי שאנחנו מכירים אותה כיום.
איחוד האמירויות הערביות משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
היא השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער קנגוון (2024).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מאיחוד האמירויות הערביות מדליית כסף יחידה ברכיבה.
המשלחת הראשונה של איחוד האמירויות הערביות למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 4 ספורטאים שהתחרו ב-4 ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים בענף הטאקוונדו, בה היא סיימה במקום החמישי בקטגוריית משקל עד 49 ק"ג בנות, ובענף הרכיבה, בה היא סיימה במקום התשיעי ולא זכתה לעלות לשלב הגמר.
כמו כן, השתתפו ספורטאי המשלחת בתחרויות בענפי השיט והשחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפים.
המשלחת לא הגיעה להשיגים משמעותיים באולימפיאדה זו.
ספורטאי המשלחת השתתפו לראשונה בענפי האתלטיקה והקליעה.
כמו כן, ספורטאי המשלחת השתתפו בשנית בתחרויות בענפי השיט והשחייה.
איחוד הפטריוטים של מיאנמר, "מא בה ת'ה" או PAM בבורמזית "מא בה ת'ה" תרגומו "ארגון להגנה על הלאום והדת" הוא ארגון בודהיסטי במיאנמר (בורמה).
כמה מחברי PAM קשורים לתנועה הבודהיסטית 969, אשר ידועה בהתנגדותה להשפעות האסלאם על האוכלוסייה הבודהיסטית ולעידוד לאומנות בודהיסטית, אולם קולות אחרים בארגון מטיפים לסובלנות דתית ועידוד דיאלוג.
ב-15 בינואר 2014, PAB נוסדה רשמית בכינוס גדול של נזירים בודהיסטים במנדלאיי, עם מטרה של הגנה על הטהרוואדה בבורמה.
השם המקומי הוא Sāsana Vaṃsa Pāla שפירושו המילולי "מגן הגזע הססני".
אחד המנהיגים הבולטים של PAM הוא אשין ויראת'ו אשר נחשב לאחד הסמנים הלאומנים בקבוצה.
הוועדה המרכזית אשר מנהיגה את הארגון מורכבת מ-52 צירים.
איחוד הנסיכויות הרומניות (ברומנית: Unirea Principatelor Române), המכונה גם "האיחוד הקטן" (ברומנית: Mica Unire), היה תהליך פוליטי שקרה באמצע המאה ה-19 על ידי מיזוגן של נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה (צארה רומנאסקה) לכדי ישות מדינית אחת, שנקראה הנסיכויות הרומניות המאוחדות, תהליך שהיווה נדבך חשוב בהנחת היסודות לייסודה של המדינה הרומנית המודרנית.
תהליך האיחוד התבסס על קרבה תרבותית וכלכלית חזקה בין שתי הנסיכויות, וקרה בפועל על ידי בחירת קולונל מולדבי בשם אלכסנדרו יואן קוזה כשליט הנסיכויות ב-5 בינואר 1859 בנסיכות מולדובה ו-24 בינואר 1859 בוולאכיה.
על כן, ה-24 בינואר הוא חג לאומי ברומניה ונקרא יום איחוד הנסיכויות הרומניות (ברומנית: Ziua Unirii Principatelor Române).
התהליך החל בשנת 1848 עם השלמת איחוד המכסים בין מולדובה לבין ולאכיה, בתקופת שלטונם של מיכאיל סטורדזה, וגיאורגה ביבסקו בהתאמה.
מהלך זה הואץ כתוצאה ממלחמת קרים מתוך מטרה לעצור את שאיפותיה הגאופוליטיות של האימפריה הרוסית בדנובה התחתונה, מבלי לחזק את האימפריה העות'מאנית, שהסתמכה על הנסיכויות.
הצבעה בעד האיחוד בשתי המדינות, קרתה כאשר דיוואנים אד-הוק (אסיפות בעלי אופי ייצוגי) משתי הנסיכויות הצביעו בעד מינוי ראש ממשלה משותף.
אור ירוק בינלאומי למהלך פוליטי זה ניתן במסגרת הסכמת פריז בו הכירו המעצמות באיחוד בין שתי הנסיכויות.
ב-24 בינואר 1859 מנהיג איגוד מקצועי מולדבי אלכסנדרו יואן קוזה נבחר נסיך מולדביה וולאכיה, מהלך שהביא את שתי המדינות להיות באוניה פרסונלית, הנסיכויות הרומניות המאוחדות.
בשנת 1862, עם איגודים בשתי המדינות, קוזה מאוחדת בפרלמנט ובממשלה, השיגה איחוד פוליטי.
לאחר הדחתו מהשלטון ב-1866, האיחוד המשיך להתחזק, ליורשו מונה הנסיך קרול הראשון, מלך רומניה והחוקה החדשה שאומצה קבעה כי המדינה החדשה נקראת ממלכת רומניה.
ב-1 בינואר 1848 נכנס לתוקפו הסכם מולדובה וואלאכיה אשר ביטל את המכס בין שתי המדינות, למעט על מלח.
קדם לחוק, ב-1842 פרויקט של איחוד אמצעים ומשקולות.
החתונה של גיאורגה ביבסקו נערכה בפוקשאן, בספטמבר 1845, בכנסיית סנט ג'ון ליד ציון דרך, הסנדק של החתונה היה נסיך מולדביה, מיכאיל סטורדזה.
הרעיון של איחוד של מולדובה לבין ולאכיה, צבר פופולריות מאז המאה שמונה העשרה, לאחר מלחמת קרים (1853 - 1856) והיווה נושא מרכזי בשיח הפוליטי הן בשתי הנסיכויות והן בעולם.
המצב החיצוני היה חיובי; להביס רוסיה ההגמוניה הפוליטית של צרפת הציעה על סביבה נוחה ליישום הפרויקט, על אחת כמה וכמה מאז נפוליאון השלישי, קיסר הצרפתים, רצה מעוז מזרחי שיעדיף את מדיניותו ואשר יאזן את ההתפשטות הרוסית, וביחד עם איטליה, יתרום לערעור ואף נפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
תפקיד מרכזי בקידום הרעיון התבצע על ידי מנהיגים של המפלגות בתוך הנסיכויות ומחוצה להן.
פעילות "מכירת הרעיון" מחוץ לנסיכויות הרומניות התבצעה בעיקר בצרפת בצורות שונות: פנייה לדעת הקהל האירופית, פרסום מניפסטים פוליטיים בפרסומים שונים כמו "רומניה העתידית" (פריס, 1850), "הרפובליקה הרומנית" (פריז, 1850, בריסל, 1853).
שותפות עם "הוועד המרכז אירופי הדמוקרטי" שישב בלונדון ופעל לקידומן של מהפכות לאומיות באירופה, כמו גם תמיכה של אישים שונים ובהם נפוליאון השלישי ו-ראש ממשלת בריטניה.
תעמולה זו דרשה סכומי כסף גדולים עבור תמריצים חומריים של אישים צרפתים ואחד הפעילים, ג.
ברטיאנו העיר על כך שמכר את האחוזה של אשתו כדי להבטיח את הכספים האלה.
מדינה, פעולות איגוד התקיימו בהקשר החדש שקבע הסכם באלטה לימאן המאשר את הדרכים השונות: הקמת ועדת ינירי יאסי ובוקרשט (1856); כלי תקשורת עריכה כמו רומנייה ספרותית, סטיאווה הדנובה (Iasi), רומניה (בוקרשט); חוזר הביתה של מהפכן (במיוחד מולדובה, בעקבות משטר ליברלי מתון של הנסיך גריגורה אלכסנדרו גיקה).
ההחלטות שאומצו בהסכמת פריז התירו את הכנסתן של הנסיכויות הרומניות תחת חסותן המשותפת של 7 מעצמות אירופיות (האימפריה העות'מאנית, צרפת, פרוסיה, האימפריה האוסטרית, האימפריה הבריטית, האימפריה הרוסית וממלכת סרדיניה.
בבחירות לדיוואן-אד הוק נבחרו נציגים של מגוון זרמים בחברה ובפוליטיקה של הנסיכויות שהתמקדו באינטגרציה בין שתי הנסיכויות הרומניות, ובניית מערכת פוליטית משותפת להן, חופש השיט בדנובה תחת פיקוח בינלאומי ועוד.
אסיפות האד-הוק היו ייעוציות בעיקרן וכללו נציגים של הכנסייה, האצולה, והאיכרים.
הבחירות לאסיפות הללו לוו במתיחות גדולה.
בוולאכיה דעת הקהל ברובה תמכה באיחוד העתידי בין הנסיכויות בעוד שבנסיכות מולדובה המצב היה מורכב יותר: המפלגה ההתאחדותית, שייוצגה על ידי אישים כגון קוזה, מיכאיל קוגלניצ'אנו, מנולאקה קוסטאקה יפוריאנו, ואנסטסיה פאנו (רומנית: Anastasie Panu), נאלצה להתמודד מול התנגדות גוברת של כוחות שהתנגדו לאיחוד.
אלו שהתנגדו לאיחוד טענו כי אזור מולדביה ויאשי לא יזכה באותו יחס מצד הממשל המאוחד אשר בירתו תהיה בבוקרשט (ולאכיה), מהלך שקרה ב-1861.
תהליך האיחוד היה תהליך מורכב מבוסס על הזיקה החזקה מבחינה לשונית, תרבותית וכלכלית שביניהן.
אחרי שהאסיפות אד הוק הצביעו בעד איחוד הנסיכויות, המעצמות אימצו בוועידת פריז (מאי-אוגוסט 1858) את רעיון האיחוד החלקי, מעין פדרציה, וביקשו לערוך בכל נסיכות בחירות לשליטים, לממשלות ולפלמנטים נפרדים.
אחרי שתחילה הועלו המועמדויות של וסילה אלכסנדרי ושל קוסטקה נגרי, בסופו של דבר "המחנה הלאומי" -Partida Națională - שנהנה מרוב קולות ותמך באיחוד - בחר בקולונל אלכסנדרו יואן קוזה כמועמד שלו.
המועמד הנגדי של המחנה השמרני היה השליט לשעבר, מיכאיל סטורדזה.
בבחירות שהתקיימו ב-5 בינואר 1859 (17 ינואר לפי לוח השנה הגרגוריאני) נבחר אלכסנדרו יואן קוזה כשליט של מולדובה, על ידי כל 48 הנציגים הנוכחים.
תומכי סטורדזה- חלקם נמנעו מלהצביע, חלקם הצטרפו לעמיתיהם מהמחנה הלאומי.
בוולאכיה האספה הבוחרת נראתה בהתחלה נשלטת על ידי שמרנים, אבל לחץ דעת הקהל היטה את הכף לטובת רעיון האיחוד.
מועמדיהם, השליטים לשעבר ברבו שטירביי וגאורגה ביבסקו יצאו מהתחרות.
לפי הצעתו של דימיטריה גיקה, המועמד הליברלי ניקולאיה גולסקו ויתר על מועמדותו לטובת אלכסנדרו יואן קוזה, השליט הנבחר של מולדובה.
ב-24 בינואר 1859 (5 בפברואר לפי לוח השנה הגרגוריאני) כל 64 הנציגים שנכחו בהצבעה בחרו בקוזה גם כשליט של ולאכיה הסכם פריז לא כלל שום איסור על בחירת אותו השליט בשתי הנסיכויות.
לפיכך הנסיכויות המאוחדות של מולדובה וולאכיה שאת הקמתן אישרו המעצמות האירופיות שהתכנסו בפריז, הפכו לאוניה פרסונלית בהנהגת שליט משותף.
בכך יצרו הבחירות ישות מדינית חדשה, הנסיכויות הרומניות המאוחדות או בשם הרשמי "הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה".
בחירות אלה נועדו לעקוף החלטת המעצמות בעניין הנסיכויות, החלטה שרצתה להעמיד שושלת זרה בראשן.
שני חבלי הארץ התאחדו תחת אוניה פרסונלית.
תוארו של קוזה היה דומניטור, או דומן.
בין השנים 1859–1861 הנסיכויות המאוחדות התנהלו בהתאם להסכם בפריז עם שתי ממשלות ושני פרלמנטים נפרדים.
בהמשך בשנת 1861 בתמיכת חסידי האיחוד המוחלט, איחד קושה את הפרלמנטים ואת הממשלות וב-24 בנובמבר 1861 השיג גם את הכרת איחוד זה מצד האימפריה העות'מאנית, המעצמה השלטת, אמנם רק הכרה זמנית מוגבלת לשנות שלטונו של קוזה.
ב-22 בינואר 1862 הורכבה הממשלה המאוחדת הראשונה בראשותו של ברבו קטרג'יו וכעבור יומיים - ב-24 בינואר 1862 - הפרלמנט היחיד.
קוזה, כשליט משותף, פעל להידוק האיחוד וב-1862 האיחוד זכה לשם חדש, רומניה.
על רקע חילוקי דעות בין קוזה ובין חלקים גדולים מהצמרת הרומנית, הודח קוזה מתפקידו ואולץ לחתום על התפטרותו ולעזוב את רומניה.
הרומנים חיפשו שליט ממוצא זר ברוח הוועדה בפריז.
על גורלן המדיני של הנסיכויות הרומניות המאוחדות היו צריכות להחליט שבע המעצמות, האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, האימפריה העות'מאנית, צרפת, פרוסיה, הממלכה המאוחדת ואיטליה, ובהחלטתן, לאחר הדחת קוזה, קראו לבחירת דומניטור חדש והבהירו שאם בני מולדובה יבקשו לפרק את האיחוד, זו תהיה זכותם.
שלוש המעצמות הראשונות ברשימה היו מעוניינות בפירוק האיחוד, כדי להשאיר את שכניהם הרומנים מפורדים וחלשים, אך המעצמות האחרות אותתו אחרת.
האימפריה האוסטרית הייתה מעוניינת להשתלט על מוצא הדנובה לים השחור ופעילותה מאחורי הקלעים הביאה אף למהומות נגד האיחוד ב-3 באפריל, מהומות שנגמרו בשפיכות דמים.
לבסוף, נבחר קרול לתפקיד הדומן.
מרבית המעצמות התנגדו תחילה ולא הכירו בשלטונו של קרול, והאימפריה העות'מאנית אף איימה לכבוש את רומניה.
הממשלה הראשונה תחת שלטון קרול הייתה ממשלת אחדות לאומית בראשות לסקר קטרג'יו וכללה את השמרנים, המתונים וגם את הרדיקלים (שכונו "האדומים") והיא גייסה את הצבא הרומני, החלש יחסית והמצויד בנשק מיושן, כדי להתכונן לפלישה עות'מאנית.
לאחר שקרול ביקר ברוסיה, הכיר בו הצאר הרוסי.
אוסטריה, שהייתה עסוקה מדי בסכסוך שלה עם פרוסיה, העדיפה לא לפתוח חזית נוספת, והאימפריה העות'מאנית, בשל מרד בכרתים והתסיסה בסרביה, הגיעה למסקנה דומה, וכך זכה קרול להכרת המעצמות בשלטונו.
ב-11 באוקטובר 1866 השער הנשגב הוציא את הצו המאשר את שלטונו של קרול ברומניה.
באתה העת, הנסיכויות הרומניות המאוחדות היו מדינה קליינטית של האימפריה העות'מאנית.
UGEI – אגודת הצעירים היהודים באיטליה (Unione Giovani Ebrei d'Italia) היא ארגון יהודי איטלקי המייצג כל הנוער היהודי באיטליה בגילאים 18 עד 35. UGEI מייצג את ארגוני הנוער באיחוד הקהילות היהודיות הכללי באיטליה (UCEI), ומשתתף כמשקיף עם זכות דיבור בכנסים של מועצת איחוד הקהילות ובוועידה הכללית המתקיימת כל ארבע שנים.
הפעילות העיקרית של אגודת הצעירים היא הוצאת העיתון 'התקווה', וארגון אירועים מיוחדים על ידי מחלקת Rewibe.
האגודה נוסדה ב-21 במאי 1995 בוועידה המייסדת שהתקיימה במילאנו, והיא החליפה את הפדרציה של הנוער היהודי באיטליה - FGEI, שהייתה פעילה לפני כן.
במסגרת הוועידה הכללית, נבחרים מדי שנה חברי הוועד הפועל של השנה הנכנסת.
על חברי הוועד הפועל מוטל לבצע את התוכניות שהתקבלו על ידי הוועידה.
חלוקת התפקידים בוועד הפועל של UGEI בשנים הקודמות
אגודת הנוער היהודי באיטליה מרכזת ומקשרת את ארגוני הנוער היהודי באיטליה ואת הצעירים היהודים הקשורים אליה.
תפקידה הוא לפתח תודעה יהודית ולמטרה הזאת היא פעילה בתחומים שונים:
UGEI מייצגת את ארגוני הנוער היהודי באיטליה באיחוד הקהילות היהודיות - UCEI - ומשתתפת בכל האספות של UCEI כמשקיף עם זכות הדיבור.
בין מטרותיה הכנת הצעירים להשתתפות לא רק בחיי הקהילות היהודיות אלא גם בחיי מדינת איטליה באופן כללי.
במטרה לשמור ולחזק את הזהות היהודית, האיטלקית והאירופאית, האגודה מארגנת סופי שבוע להכרה של הקהילות היהודיות הקטנות המפוזרות בכל גבולות איטליה.
כמו כן האגודה מארגנת מסעות זיכרון למקומות השואה באיטליה ובמדינות אחרות.
האגודה מטפחת את הכרת התרבות היהודית ולימוד השפה העברית, מכבדת את אורח חיים היהודי, ומתחייבת ליצור את התנאים המאפשרים שמירת המצוות.
היא משמרת את זיכרון השואה למען הדורות הבאים, נלחמת נגד עיוות של ההיסטוריה, ומעבירה לנוער את המורשת המוסרית של זיכרון ההתקוממות נגד השלטון הנאצי-פשיסט.
האגודה משתפת פעולה עם כל ישות דתית שמטפחת את הערכים הנצחיים של שלום, של חרות, של דמוקרטיה, התקדמות החברה האנושית ואחווה.
במקביל, על בסיס של חופש מחשבה וחופש פעולה הדדית, האגודה משתפת פעולה עם המוסדות שמייצגים את יהדות איטליה ועם ארגונים יהודים שונים, גם מאיטליה וגם בין לאומיים.
האגודה מארגנת אירועים שונים לצעירים החברים בה, אירועים המהווים גורם מלכד.
בנוסף, בתור נציגים בארגון הגג UCEI, האגודה מאפשרת לחבריה להשתתף כנציגיה לאירועים באיטליה ובעולם, ומקדמת אירועים של ארגונים אחרים בתאום איתם.
האגודה מארגנת סמינריונים ודיונים כדי ליצור מפגע לעיון והעמקה בין הצעירים היהודים.
פעילות האגודה בתחום הרעיוני והתרבותי פתחה בפניה את האפשרות להשתתף בדיונים בנושאים מדיניים באיטליה בתור בר שיח אמין שאינו קשור למפלגה כלשהי.
האגודה מפרסמת ביטאון בשם 'התקווה', שפתוח לשיח חפשי והעלאת רעיונות.
הביטאון הופיע לראשונה ב-1949 כמוסף של העיתון 'ישראל' שהיה אז בטאון הקהילות היהודיות באיטליה.
'התקווה' יצא כעיתון עצמאי החל משנת 1957. מאז שנת 2010 יוצא כעיתון און ליין וגם כמוסף בדפוס של הירחון Pagine Ebraiche.
עיתון התקווה מצטיין כבר מהתחלה כבמה לשיח בנוער היהודי באיטליה על הנושאים החשובים הקשורים לענייני זהות ומדינת ישראל, כמו כן נותנים תשומת לב מיוחדת לנושאים העומדים על הפרק בתוך החברה האיטלקית, כמו ההתנגדות נגד כל גלוי חדש של פשיזם, הנצחת זיכרון ההתקוממות נגד המשטר של הנאצי-פשיזם במלחמת העולם השנייה.
מאז שנות הששים והשבעים של המאה העשרים ישנם מאמרים מרובים הקשורים לפעילות של תנועות הסטודנטים ותנועת המחאה של הנוער וגם כן לנושאים בוערים של רפורמות סוציאליות באיטליה, כמו חוק הגירושים וחוק היתר ההפלה.
אחרי שנות השמונים העיתון יוצא מדי פעם, תוך הפסקות זמן מרובות, בשנת 2010 העיתון חוזר להופיע כמוסף חודשי של Pagine Ebraiche ועל האתר של www.ugei.it.
משנת 2020 נעשה הסכם של שיתוף פעולה עם העיתון Shalom, בטאון הקהילה היהודית ברומא.
בחודש יוני 2020 עיתון התקווה נכנס להיסטוריה אחרי שיצר את הפודקאסט העברי האיטלקי הראשון: "היהודים שעשו היסטוריה".
בזמן הסגר, בעקבות הפנדמיה בשנת 2020 ,הורגש הרצון עז ללכד ולחזק את חיי היהדות באיטליה שהביא את הוועד הפועל של UGEI לידי יצירת מחלקה מיוחדת באגודה, המוקדשת במיוחד לארגון מסיבות ואירועים.
תוך יצירת צורות, סימנים ואמצעי תקשורת חדשים וחדשנים, דרך התכנית Rewibe מנסה אגודת הנוער היהודי באיטליה לפנות לדורות החדשים כדי לבנות את עתידה של יהדות איטליה.
הפועל איחוד בני מג'ד אל-כרום (או "איחוד בני אחמד מג'ד אל כרום") היא קבוצת כדורגל ישראלית מהיישוב מג'ד אל-כרום.
הקבוצה משחקת בליגה ב' צפון א'.
המועדון הוקם בשנת 2008, בעזרת מהמועצה המקומית מג'ד אל-כרום, לאחר שהקבוצה שייצגה את היישוב, הפועל מג'ד אל כרום, התפרקה באותה העונה, כשירדה מהליגה הארצית לליגות הנמוכות יותר.
כבר בעונתה הראשונה ב-2008/2009, היא סיימה במקום הראשון בליגה ג' גליל עליון והעפילה לליגה ב' צפון א' (כשהקדימה בנקודה אחת את הסגנית - מכבי סקציה מעלות תרשיחא).
בסיום עונת 2013/2014, המועדון מעפיל לראשונה לליגה א' צפון וזאת לאחר 5 עונות רצופות בליגה ב'.
באותה העונה איחוד בני מג'דל כרום נאבקה בצמרת ליגה ב' צפון א' עם הפועל כפר כנא כאשר שתי הקבוצות סיימו את העונה עם 71 נקודות, פעמים 0:0 במהלך העונה הסדירה ולכל אחת מהן גם 22 ניצחונות שגרם לשוויון מוחלט.
לכן הקבוצות נפגשו משחק על העלייה שבו בדקה ה-89 נכבש 0:1 לכפר כנא, ולאחר מכן תוך 3 דקות הגיע השוויון, בדקה ה-92. הקבוצות המשיכו להארכה שגם היא הסתיימה ב1:1, בתום בעיטות ההכרעה התוצאה עמדה על 3:4 לטובת איחוד בני מג'ד אל-כרום שהעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה א' צפון.
בליגה א' צפון הקבוצה שרדה 2 עונות כאשר בתום עונת 2015/2016, המועדון ירד שוב לליגה ב' (אחרי שסיימה באותה העונה במקום האחרון עם 14 נקודות בלבד וגם בהפרש 14 נקודות מהקו האדום).
בעונת 2019/2020, אחרי 4 שנים, ואחרי הפסקת הליגה בעקבות משבר הקורונה, סיימה הקבוצה את הליגה במקום הראשון וחזרה שוב לליגה א' צפון.
הקבוצה סיימה העונה במקום הראשון ליגה ב' צפון א' כשארבע נקודות הפרידו בינה לבין סגניתה הפועל בועיינה.
באותה העונה השיגה הקבוצה 63 נקודות (ב-24 משחקים) שהיוו 87.5% הצלחה, ולזכותה היו 20 ניצחונות, 3 תוצאות תיקו והפסד אחד בלבד, והיא הוכתרה לעונה המוצלחת ביותר של המועדון עד אז.
בסיום עונת 2020/2021 סיימה הקבוצה במקום ה-18 בליגה א' צפון וירדה בחזרה לליגה ב' צפון א'.
איחוד בני שפרעם הייתה קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר שפרעם, שנוסדה בשנת 2019. הקבוצה הוקמה כתחליף לקבוצת הכדורגל מכבי שפרעם שהתפרקה ב-2009.
הקבוצה נוסדה בשנת 2019 בחודש אוגוסט ונרשמה לליגה ג'.
בסיום העונה הראשונה לקיומה העפילה לליגה ב'.
הקבוצה שהתה שתי עונות בליגה ב' והעפילה בסיום העונה השנייה לליגה א' צפון.
בסיום עונת 2022/2023 העפילה הקבוצה לליגה הלאומית.
את עונת 2024\2023 בליגה הלאומית סיימה הקבוצה במקום האחרון ונשרה לליגה א'.
בפברואר 2025 פורקה הקבוצה בעיצומם של משחקי הליגה בעקבות קשיים כלכליים.
איחוד הארגונים היהודים באירופה הוא ארגון מייצג של קהילות וארגונים יהודים אורתודוקסים באירופה.
ממקום מושבו של הארגון, למול מוסדות האיחוד האירופי בבריסל שבבלגיה, מפעיל הארגון ומתאם עשייה במאות קהילות יהודיות ברחבי אירופה וביותר מעשרים ארגונים יהודים שונים.
הארגון נוסד בשנת 2007 על ידי הרב מנחם מרגולין.
רוב פעילויותיו של הארגון מתבצעות ממשרדיו הראשיים בבריסל.
האגודה פועלת ממשרדים במדינות נוספות בעולם.
הארגון רשום כעמותה ללא מטרות רווח (ASBL) בבלגיה, ונמצא בפנקס השקיפות של ארגוני לובינג מוסמכים המוחזקים על ידי המוסדות האירופיים.
הארגון עוסק בסיוע לקהילות יהודיות באירופה, ומספק להם תמיכה תורנית וביטחונית, תוכניות חברתיות וחינוכיות, ומזון כשר, בעיקר בחגי ישראל.
הארגון פועל להעלאת המודעות וקידום מאבק חוקי וציבורי באנטישמיות.
במסגרת זו יזם האיגוד את תוכנית "עשרת הדיברות של ה-EJA למיגור האנטישמיות" הכוללת:
עידוד והדגשת החשיבות למדינות האיחוד האירופי, ששמירה על זכותם של יהודים במדינות השונות לחיות על פי אמונתם, היא זכות יסוד של האיחוד האירופי.
קידום יוזמות חינוכיות להטמעה בתוכניות ממלכתיות, המדגישות כי אין לאנטישמיות מקום באירופה המודרנית והסובלנית.
הקצאת תקציב מהאיחוד האירופי, ועידוד המדינות החברות להקדיש תקציב לתחזוקה ותמיכה של מוסדות חינוך יהודיים.
עידוד מדינות האיחוד לתמוך בביטחון המוסדות והבניינים היהודיים, ולהגביר את התמיכה בעת מתיחות מוגברת.
לחץ על רשתות חברתיות לפעול באופן מהר ותכליתי יותר למניעת תוכן שנאה, ולהשתת עונשים חמורים וכספיים כאשר תוכן כזה מתפרסם.
על מדינות האיחוד לפעול נגד ארגונים או קבוצות המקדמים או תומכים באנטישמיות על פי הגדרת IHRA.
התניית קבלת מימון מהאיחוד האירופי בהתחייבויות למאבק בגזענות, אנטישמיות ואפליה.
על מדינות שטרם מינו נציב מיוחד למאבק באנטישמיות לעשות זאת בהקדם, ובנוסף להקים ועדות רשמיות לניטור ומלחמה באנטישמיות בפרלמנטים הלאומיים.
הקמה ומיסוד של אמצעי הגנה משפטיים נגד BDS ברמה הפאן-אירופית והמדינתית.
החלת איסור על מכירת מזכרות נאציות במכירות פומביות וברשת לאנשים פרטיים או לגופים שאינם מעורבים ישירות במתקני חינוך כגון אוניברסיטאות או מוזיאונים.
כחלק מהתוכנית, יזם האיגוד הקמה של קבוצות עבודה פרלמנטריות במוסדות האיחוד האירופי ובפרלמנטים ברחבי אירופה להנעת התהליך ולקידום חקיקה בנושא.
הארגון עומד בראש המאבק נגד המכירות הפומביות של מזכרות נאציות, בפן הציבורי על ידי העלאת המודעות העולמית לתופעה ובפן המשפטי על ידי קידום חקיקה בנושא.
האיגוד פעיל מאוד בתחום בשימור זיכרון השואה.
הוא מקדם תוכניות חינוכיות בנושא המאבק באנטישמיות ומדי שנה יוזם משלחות של מאות שרים, חברי פרלמנט ודיפלומטים אירופאים לכנסי זיכרון במחנות השמדה ומחנות ריכוז ברחבי היבשת.
מדי שנה מפעיל האיגוד את קמפיין הרשתות החברתיות - האשטאג NotOnMyWatch# (בעברית - "לא במשמרת שלי") המתקיים ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה, ובמסגרתו מאות נרות זיכרון מופצים בקרב ראשי מדינות, שרים, חברי פרלמנט ואישי ציבור, מודלקים ומצולמים תחת ההאשטאג.
הארגון מפעיל שורה של פרויקטים לסיוע לקהילות יהודיות באירופה לשמירה וקיום אורח חיים יהודי הכוללים תמיכה ביטחונית, חלוקת סלי מזון כשר, הקמת בתי כנסת ומקוואות, ותוכניות חינוכיות.
מאז כינונו בשנת 2007, מתמקדות מטרותיו של הארגון בשלוש זירות מרכזיות:
הגנה על האינטרסים של יהודי אירופה, באמצעות קשרי ממשל, תקשורת ומערכת המשפט.
הארגון הוביל את הפעילות פוליטית, המשפטית והציבורית לביטול חקיקות ופסיקות בתי משפט באירופה שביקשו לאסור קיום אורח חיים יהודי במדינות אירופיות - למשל, ביצוע ברית מילה ושחיטה כשרה.
החלטות שלולא שונו עלולות היו להיות בעלות השלכות מרחיקות לכת על חיי היהודים באירופה כולה.
כך בגרמניה, בהולנד, בפולין ובמדינות נוספות.
הארגון מתנהל מדי יום הן במוסדות האיחוד האירופי והן במדינות אירופה, תוך שיתוף פעולה מלא עם הארגונים היהודיים האחרים, גורמי ממשל ישראלים ובסוגיות הכשרות אף עם ארגוני דת מוסלמים ברחבי אירופה.
חיזוק הזהות היהודית באירופה, באמצעות פרויקטים חינוכיים ותרבותיים, סיוע לקהילות יהודיות והכשרת מנהיגות רוחנית ונשית, בין היתר באמצעות הארגונים השותפים לו ברחבי העולם.
שיפור התדמית של מדינת ישראל באירופה: לנוכח האנטישמיות הגואה באירופה, הוקמו בשנת 2012 שני ארגונים הפועלים לקידום ענייניה של ישראל מול חברי הפרלמנט האירופי, בכירי מוסדות האיחוד האירופי וידוענים שונים ברחבי אירופה.
מאז הקמתם, הארגונים אירחו בישראל מאות פרלמנטרים, פרשנים, כתבים ועורכים בכירים ממגוון מדינות באירופה.
מאות עורכים וכתבים אירופאים משתתפים בתדרוכי הארגון בבירות אירופה השונות עם פוליטיקאים ועיתונאים ישראלים.
באמצעות אתר האינטרנט שלו והרשתות החברתיות, מפיץ הארגון חומר על ישראל והמזרח התיכון ליותר מ-3,500 פרלמנטרים ואנשי תקשורת בכירים.
ישנם מספר ארגונים שותפים לאגודה היהודית האירופית, להם יעדים דומים ברחבי היבשת.
ארגונים אלו תורמים למען מגוון רחב של פעילויות:
RCE - מרכז רבני אירופה
ECJS - ארגון סטודנטים יהודים באירופה
איחוד ברסט (בפולנית:Unia brzeska) היה החלטה של רוב ראשי הכנסייה האורתודוקסית ב"ארצות הרותניות" שבאיחוד הפולני-ליטאי לעבור מחסות הפטריארכיה של קונסטנטינופול אל חסות האפיפיור.
בכך נוסדה הכנסייה הרותנית המאוחדת עם רומא, המכונה גם הכנסייה היוונית-קתולית הרותנית.
האיחוד נחתם ברומא בדצמבר 1595 ואושר רשמית באוקטובר 1596 בוועידה (סינוד) שהתקיימה בברסט.
הכנסייה החדשה שמרה על הפולחן הביזנטי והשפה הסלאבית הכנסייתית העתיקה.
ההחלטה הובלה על ידי המיטרופוליט של קייב, מיכאיל רוהוזה, וחמישה בישופים נוספים.
מתנגדי המהלך, בראשות הפרטיארך האקסארך ניקיפור, שני בישופים ממיטרופוליית קייב והנסיך קונסטנטין אוסטרוז'סקי, הכריזו על נאמנותם לקונסטנטינופול והטילו חרם על התומכים באיחוד.
ממשיכי הכנסייה כיום הם הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית והכנסייה היוונית-קתולית הבלארוסית.
ב-1054 הנוצרים הכפופים לאפיפיור ברומא ניתקו את קשריהם עם הנצרות הביזנטית הכפופה לפטריארך בקונסנטינופול.
במהלך מאות השנים נעשו כמה ניסיונות לחדש את הקשר ולאחד מחדש את המאמינים במזרח הקרויים "אורתודוקסים" והכנסייה הקתולית.
אחד מהם היה איחוד פירנצה ב-1439 שנתמך על ידי המיטרופוליטי איזידור של קייב (שכיהן ב-1437–1441 והודח) ושהבטיח את איחוד הכנסייה האורתודוקסית הרוטנית עם רומא.
איחוד ברסט הקים את הכנסייה הרוטנית המאוחדת עם רומא בשטח האיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1700 דיוקסיית לבוב הצטרפה לכנסייה היוונית-קתולית וב-1702 גם דיוקסיית לוצק, שהשלימה את מעבר הדיוקסיות האורתודוקסיות באיחוד הפולני-ליטאי לדת היוונית-קתולית.
מיטרופוליית קייב התפצלה ליוונים-קתולים ואורתודוקסים שהתנגדו לאיחוד עם רומא.
החוגים המנהיגים באצולה הקתולית באיחוד הפולני-ליטאי ובראשם המלך זיגמונט השלישי, תמכו בכנסייה החדשה והפכו את הכנסייה האורתודוקסית המסורתית לדת בלתי חוקית ורדופה והעבירה את נכסיה ליוונים-הקתולים.
מבחינת האיחוד הפולני-ליטאי, איחוד ברסט תרם להחלשתם של טענות הפטריארכיה ממוסקבה לבעלות על האדמות בדרום-מערב האימפריה הרוסית ושל הקשרים הרוחניים של הנוצרים האורתודוקסים באיחוד הפולני-ליטאי עם המדינה הרוסית.
חתימת איחוד ברסט גרמה למאבקים ארוכים ולעיתים עקובים מדם בין המאמינים בשתי הדתות בארצות ה"רותניות".
למשך רבע מאה הנוצרים האורתודוקסים באיחוד הפולני-ליטאי נותרו ללא מיטרופוליט.
מיטרופוליית קייב חזרה על כנה רק ב-1620 ואז חזרו ראשיה להיקרא "מיטרופוליטים של קייב ושל כל רוסיה".
ב-1633 המיטרופוליט פטרו מוהילה השתדל להשיג הכרת הממלכה בכנסייה האורתודוקסית אבל בהמשך ההפליה נגדה חזרה שוב.
להפך תומכי איחוד ברסט נרדפו באימפריה הרוסית, לרבות באדמות שעברו מהאיחוד הפולני-ליטאי לרוסיה.
בשלהי המאה ה-18 איחוד ברסט התפורר עם סיפוחה של מערב אוקראינה ובלארוס לאימפריה הרוסית.
ב-12 בפברואר 1839 מעל 1600 פרוכיות אוקראיניות (וולהיניות) ובלארוסיות עם מעל 1,600,000 תושבים חזרו לחיק הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, דבר שקיבל גושפנקא בוועידה הכנסייתית בפולוצק.
ב-11 במאי 1875 עוד 236 פרוכיות עם מעל 234,000 תושבים שבו לאמונה האורתודוקסית באזור חולם.
התהליך המשיך בצורה מכרעת תחת השלטון הסובייטי.
במרץ 1946 ועידת לבוב הכריזה על ביטול איחוד ברסט ואיסור הכנסייה היוונית קתולית ברחבי ברית המועצות.
פעילותה חזרה להיות חוקית ב-1990.
בימינו הכנסיות המאוחדות עם רומא שקמו עם איחוד ברסט מיוצגות על ידי הכנסיות היווניות-קתוליות האוקראינית, הרותנית, הבלארוסית והרוסית.
הארכימנדריט של מנזר לברישאבה, גדאון ברולניצקי
ארכיבישוף לבוב, יאן דימיטר זוליקובסקי
נציג מלך פולין, הוויבודה מטרוקי, מיקולאי קשישטוף רדזיוויל
הקצנלר הגדול של ליטא, לב ספייהה
איחוד בני הברית היא מפלגה פוליטית ישראלית.
זוהי ברובה מפלגה ערבית נוצרית, עם תמיכה מסוימת של יהודים ומוסלמים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים שינתה המפלגה את שמה ל"התנועה הנוצרית הליברלית" .
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע שינתה המפלגה את שמה ל"ברית השותפות לאיחוד לאומי".
בני הברית החדשה, שהפכה במהרה לבני ברית, הוקמה ב-2013 במטרה לייצג את האינטרסים של הנוצרים הערבים בישראל.
המפלגה מעודדת שילוב מלא של נוצרים ערבים בחברה הישראלית, פתרון שתי המדינות וגיוס נוצרים דוברי ערבית לצבא ההגנה לישראל.
היא נוסדה על ידי בשארה שליאן, רב חובל מנצרת, וממייסדי פורום הגיוס הנוצרי ומקדם מרכזי של גיוס נוצרים לצבא ההגנה הישראלי.
הנוצרים הערבים בישראל הם בעיקר יוונים מלכיים וקתולים ומייצגים מיעוט באוכלוסייה הערבית הרחבה יותר של המדינה.
מייסד המפלגה, בשארה שליאן, אמר שהוא רוצה לבנות פסל בגובה של 30.5 מטרים (100 רגל)של ישו (בדגם של פסל ישו הגואל של ריו דה ז'ניירו) על ראש הר בנצרת.
לדבריו, מטרת הפסל תהיה למנוע את כרסום המורשת הנוצרית של נצרת.
האוכלוסייה הנוצרית בעיירה הצטמצמה בהתמדה ביחס לאוכלוסייתה המוסלמית, כאשר תושבים נוצרים עזבו לערים היהודיות ברובן נצרת עילית, שפרעם וחיפה .
הרשימה הוגשה רשמית בבחירות לכנסת העשרים ואחת כאיחוד בני הברית.
המפלגה שואפת לקדם שוויון בין רוב ומיעוטים בישראל, ברוח מגילת העצמאות הישראלית.
בשידור הטלוויזיה שלה הבטיח שליאן להפוך את ישראל למעצמה ימית במאמץ נוצרי-יהודי מצטרף.
המפלגה השתתפה בבחירות לכנסת העשרים ושתיים תחת השם החדש "התנועה הליברלית הנוצרית", עם אותו מנהיג.
איחוד בתי הכנסת הקונסרבטיביים הוא הארגון המרכזי של היהדות הקונסרבטיבית בצפון אמריקה, והגוף הקהילתי הגדול בעולם שלה.
הארגון עובד בשיתוף פעולה הדוק עם כנסת הרבנים, הארגון הבינלאומי של הרבנים הקונסרבטיביים.
הוא מרכז ומסייע לפעילויות של הקהילות החברות בו בכל הרמות.
ב-23 בפברואר 1913 נציגים של עשרים ושתיים קהילות יהודיות בצפון אמריקה נפגשו בבית המדרש לרבנים באמריקה והקימו את איחוד בתי הכנסת הקונסרבטיביים, כדי לפתח ולקדם את היהדות הקונסרבטיבית.
הקבוצה בחרה את הרב שניאור זלמן שכטר כנשיא הראשון.
בישיבת המועצה הפועלת באפריל 1913, מטרות הארגון הוגדר:
לקדם את שמירת השבת ואת כשרות;
לשמר את עברה של ישראל ולקדם את שיקומה;
לשמור על מנהגי תפילה יהודית מסורתית בעברית;
לקדם את היהדות המסורתית בבית; ולעודד הקמת בתי ספר יהודיים דתיים אשר הוראתם כוללת את לימוד השפה העברית וספרותה כקשר המאחד את העם היהודי ברחבי העולם.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החל הארגון להיות פעיל גם בישראל.
במאי 1962⁩ נערך הכינוס העולמי הראשון של הארגון בבנייני האומה בירושלים.
הכינוס נערך מאז בישראל כל ארבע שנים.
בשנת 1967, מיד לאחר מלחמת ששת הימים הודיע הארגון כי ירחיב את פעילותו למען ישראל בתחומי עידוד העלייה, השקעות, פיתוח תיירות ומיזמים נוספים, בהם הקמת
סניף של בית המדרש לרבנים באמריקה בירושלים, שהחל לפעול תחת השם "נוה שכטר".
הסניף הוקם בשכונת נווה גרנות.
בשנת 2005 קיבל הסניף, שקיבל את השם מכון שכטר למדעי היהדות, הכרה מהמועצה להשכלה גבוהה לפעול כמוסד אקדמי ישראלי שמוסמך להעניק תואר שני M.A.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 התיר הארגון לנשים לעלות לתורה ולהיכלל במניין, אך תחילה רק כמחצית מבתי־הבנסת הקונסרבטיביים התירו זאת בפועל.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 התיר הארגון לנשים לשמש כרבנים.
בשנת 1985 הייתה איימי איילברג לרבה הקונסרבטיבית הראשונה.
בדצמבר 2002 קראה לראשונה נשיאת איחוד בתי הכנסת הקונסרבטיביים לכנסת הרבנים לבחון מחדש את החלטות קודמות לאסור על הסמכת רבנים הומוסקסואלים ולסביות.
שנים של דיונים הלכתיים הובילו ב-2006 לשני פסקי הלכה סותרים, האחד מחייב הסמכת רבנים חד מיניים, והשני שולל.
שני הסמינרים להכשרת רבנים של התנועה בארצות הברית אימצו את הפסק המקל, והביאו את התנועה לסף פילוג, בעוד שהסמינרים בירושלים ובבואנוס איירס אימצו את האיסור ההלכתי.
ב-2012 גם "מכון שכטר למדעי היהדות" בישראל הסכים להכשיר רבנים חד מיניים.
במאי 2012, לאחר מאבק של שנים רבות, הודיעה מדינת ישראל כי היא מוכנה להכיר בראשי קהילות רפורמיות וקונסרבטיביות כרבנים לכל דבר, ולממן את משכורותיהם.
זאת בעקבות עתירה לבג"ץ, בעקבותיה הוחלט לממן באופן שוויוני את שכר הרבנים הלא-אורתודוקסיים במועצות אזוריות וישובים חקלאיים.
בשלב ראשון התחיבה המדינה על מימון 15 תקנים.
בארגון חברים כ-600 קהילות נכון לשנת 2017.
איחוד בתי הכנסת הקונסרבטיביים נותן חסות לתוכניות הבאות:
המשימה של תנועת הנוער היא להעצים בני נוער יהודים לפתח חברויות, כישורי מנהיגות, תחושת שייכות לעם היהודי, מעורבות עמוקה ואהבה לישראל, ומחויבות לחיים יהודיים מלאי השראה באמצעות חוויות משמעותיות ומהנות המבוססות על האידאולוגיה של היהדות הקונסרבטיבית.
נתיב היא תוכנית שנת הפער האקדמית של הארגון בישראל לסטודנטים במכללות.
הישיבה הקונסרבטיבית בירושלים היא קהילת הלומדים של הארגון בישראל.
איחוד בני הישיבות (מכונה לעיתים גם "האיחוד" או "איגוד בני הישיבות") הוא ארגון חינוכי-קהילתי חרדי הפועל בישראל, אשר מפעיל גם תנועת נוער מוכרת.
מטרת הארגון היא לחזק ולגבש את בחורי הישיבות באמצעות רשת סניפים, מערך חינוכי-קהילתי ותוכניות תמיכה מגוונות.
הארגון פועל בפריסה ארצית, ומספק מסגרת רוחנית, לימודית וחברתית לבחורי ישיבות לאורך כל השנה, עם דגש מיוחד על פעילות בתקופות בין הזמנים.
שמו הציבורי של הארגון הוא "איחוד בני הישיבות", וכך גם שם תנועת הנוער.
הוא רשום כעמותה רשמית בשם "איחוד הנוער (ע"ר)".
הארגון הוקם בראשית שנות ה-2000 כיוזמה קהילתית מקומית במספר קהילות חרדיות, בראשן ירושלים ומודיעין עילית, מתוך מטרה להעניק לבחורי ישיבות מסגרת ערכית ותורנית בתקופות שאינן חלק מהשגרה הישיבתית – בעיקר בבין הזמנים ובחופשות.
היוזמה נולדה מתוך צורך שעלה מהשטח, על ידי הורים, אנשי חינוך ורבנים, שזיהו פער בשמירה על הרציפות הרוחנית, הלימודית והחברתית של תלמידי הישיבות, וחיפשו אמצעים לחיזוק החיבור הקהילתי והאישי שלהם.
כמענה לכך הוקמו מוקדים קהילתיים מקומיים שפעלו בהתנדבות, וארגנו פעילות תורנית, חברתית ורגשית מותאמת לבחורי ישיבה.
הצלחת המודל המקומי והביקוש הגובר הביאו להקמת רשת סניפים אזורית שהתפתחה לרמה ארצית.
את תהליך ההרחבה והמיסוד הוביל הרב יהודה וייספיש, שעמד אז בראש מסגרות הנוער המקומיות במודיעין עילית.
בשנת 2023 נרשם הארגון באופן רשמי כתנועת נוער מוכרת במשרד החינוך, תחת השם "איחוד בני הישיבות".
לחזק את הרציפות הרוחנית של בחורי הישיבות בתקופות שבין זמני הלימוד הסדירים.
להעניק תמיכה אישית לבחורים המתמודדים עם אתגרים רגשיים, חברתיים או לימודיים.
לפתח מסגרות חינוכיות בלתי-פורמליות ברוח עולם הישיבות, תוך שמירה על אקלים תורני.
ליצור חיבור עמוק של הבחור לזהותו הפנימית כבן ישיבה, ולחזק את זיקתו לקהילה ולעולם הישיבות.
נשיא הארגון הוא מנהיג הציבור החרדי-ליטאי הרב משה הלל הירש, ראש ישיבת סלובודקה (בני ברק), אשר מלווה את הארגון מבחינה רוחנית.
לצידו מכהן בנשיאות הרב דוד כהן, ראש ישיבת חברון וחבר מועצת גדולי התורה.
תחת הנהגה זו פועלת ועדת רבנים בראשות הרב יוסף קורלנסקי, משגיח בישיבת בית מדרש עליון.
יו"ר הארגון והמנכ"ל הוא הרב יהודה וייספיש, המוביל את הפעילות השוטפת ואת ההכוונה החינוכית.
לצדו פועלת הנהלה מקצועית ורשת של רכזים אזוריים ומתנדבים מקומיים, הפועלים בתיאום עם הנהגת הקהילות והרבנים המקומיים.
הארגון מפעיל כמה אגפים מקצועיים ותוכניות העונות לצרכים שונים של תלמידי הישיבות:
אגף המתמחה בליווי בחורים הנמצאים בצומת דרכים או מתקשים להשתלב במסגרת לימודית קיימת.
האגף מספק ייעוץ אישי, שיחות הכוונה מקצועיות וסיוע בשיבוץ מחדש לישיבה מתאימה.
מערך תמיכה לבחורי ישיבות המתמודדים עם אתגרים רגשיים, חברתיים או לימודיים.
האגף פועל בשיתוף אנשי מקצוע, מחנכים ורבנים, ומקיים ימי עיון וקווי סיוע ייעודיים.
תוכנית לעידוד כתיבת חבורות וחידושי תורה המיועדת לכלל תלמידי הישיבות.
החיבורים נבחנים בידי צוות רבנים, ומחבריהם משתתפים בטקס הוקרה שנתי וזוכים בפרסים ומלגות.
תוכנית משותפת של האיחוד וואגף א' לחינוך ילדים ונוער בסיכון במשרד החינוך, הפועלת בכל הישיבות הגדולות בארץ.
במסגרתה מוצב בישיבה משיב ייעודי האחראי על תלמידי שיעור א
שמירה על קשר אישי עם הבחורים בתחילת דרכם בישיבה.
איתור מוקדם של קשיי הסתגלות ואתגרים לימודיים או חברתיים.
תיאום הפניה לאגפי הסיוע המתאימים באיחוד ולרכז הסניף המקומי.
היעד הוא לזהות קשיים ולמנוע נשירה עוד בטרם יחמירו, ולסייע לבחורים לצלוח את תקופת ההסתגלות הראשונית לישיבה הגדולה.
האיחוד מפיץ באופן קבוע שני פרסומים מרכזיים, המבטאים את היקף פעילותו ואת רוחו התורנית-קהילתית.
ירחון חודשי (מאז תשרי תשפ"א, 2020) המשמש במה לביטוי אישי ותורני של בחורי הישיבות.
כולל חידושי תורה, מאמרי השקפה וליבון סוגיות אקטואליות, מדורים קבועים ודברי חיזוק פרי עטם של משתתפי הסניפים.
מופץ באלפי עותקים דרך רכזי הסניפים ובחלוקה מוסדית רחבה בעולם הישיבות.
כל גיליונותיו נשמרים בארכיון הספרייה הלאומית.
נשלח בדוא"ל אחת לחודש לאלפי מנויים – הורים, רכזים ורבנים המלווים את פעילות האיחוד.
כולל סקירות פעילות, נתונים סטטיסטיים, ראיונות ועדכונים מערכתיים מן השטח.
בכל בין הזמנים (תשרי וניסן) מפעיל הארגון מערך טיולים ארצי לכ-20 אלף בחורי ישיבות בשבוע.
הטיולים מהווים פעילות חברתית-קהילתית מפוקחת: רכזי הסניפים מלווים את החניכים, משוחחים איתם בדרך ומפנים במידת הצורך לאגפי הסיוע של הארגון.
תשרי תשע"ח – טיול צפון ל-בחורי ירושלים ובני-ברק.
ניסן תשע"ח – מסלול יער ויום פיינטבול בצפון.
אב תשפ"ה – הקמת מתחם "איחודצ'ה" בכרמיאל לשירות אלפי משתתפי טיולי הצפון.
תשרי תשפ"ה – בעקבות מלחמת חרבות ברזל ביטל הנשיא הרב הירש את כל הטיולים, על-אף נזק שנאמד בלמעלה ממיליון ₪.
יום עיון לבחורי הישיבות הגדולות
האיחוד מקיים אחת לשנה יום עיון בן-יומיים לבחורי הישיבות הגדולות, הכולל לינה, פאנלים חינוכיים וליבון סוגיות מחיי הישיבה.
אחת לשנה מתקיימת ועידה מרכזית למאות רכזים, ראשי סניפים ואנשי צוות מכל רחבי הארץ.
הוועידה כוללת הרצאות, סדנאות, הכשרות מקצועיות, שיחות חיזוק ודיונים מערכתיים.
מטרת הוועידה היא לחזק את הקשר בין השטח להנהלה המרכזית, ולתאם מדיניות חינוכית וקהילתית אחידה.
הארגון מקיים מדי שנה וועידה ארצית לאלפי חניכים, לרוב במרכז הקונגרסים בנייני האומה בירושלים, המשלבים הרצאות ונאומים מראשי ישיבות ומנשיאי הארגון, לצד מופעי זמר של אמני מוזיקה חסידית.
ב-3 באוקטובר 2021 קיים הארגון וועידה ארצית במתכונת רחבה יותר, ראשונה מסוגה, בהיכל פיס ארנה ירושלים לכ-12,000 בני ישיבות מכל רחבי הארץ.
בוועידה השתתפו עשרות רבנים וראשי ישיבות ומנהיגי הציבור החרדי ובראשם הרב חיים קניבסקי, הרב ברוך דב פוברסקי, ונשיאי הארגון הרב משה הלל הירש והרב דוד כהן.
ב-16 באוקטובר 2025 קיים הארגון וועידה ארצית נוספת לכ-12,000 בני הישיבות הגדולות, בהיכל פיס ארנה בירושלים, בהשתתתפות עשרות ראשי הישיבות הגדולות בישראל, רבני קהילות ומנהיגי הציבור החרדי-ליטאי הרב דב לנדו והרב משה הלל הירש נשיא הארגון.
נתוני פעילות נכון לשנת תשפ"ה (2025)
פעילות ב-31 ערים ו-358 מוקדי פעילות.
תוכנית "מסילות": 1,242 משתתפים ב-69 מוקדים.
תוכנית "מקדשי שביעי": 12,560 משתתפים ב-210 מוקדים.
פעילות בין הזמנים: 347 מוקדים.
איחוד קאלמאר (בדנית, בנורווגית ובשוודית: Kalmarunionen) הוא מונח היסטוריוגרפי המתאר מספר אוניות פרסונליות (1397–1524) שאיחדו את שלוש הממלכות דנמרק, נורווגיה (כולל איסלנד, גרינלנד, איי פארו והאיים שטלנד ואורקני) ושוודיה (לרבות חלקים מפינלנד) תחת מלך אחד.
היוזמה לאיחוד הייתה של מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק.
הייסוד הרשמי של האיחוד התרחש בעיר קאלמאר השוודית, שם הוכתר אריק מפומרניה למלך שלוש הישויות בשנת 1397. מרכז הכוח של האיחוד היה ממוקם בדנמרק, אך המדינות נשלטו בעיקר על פי חוקים ומסורות משלהן.
האיחוד החזיק מעמד עם הפסקות קצרות משנת 1397 עד 1448. בעקבות זאת, רק האיחוד האישי עם נורווגיה – עם כמה הפרעות – נותר בתוקף (עד 1814), ואילו המלכים הדנים הצליחו לשלוט רק בשוודיה לתקופות קצרות.
עד ששוודיה פרשה באופן סופי על ידי הכרזתו של גוסטב וסה למלך שוודיה בשנת 1523.
טכנית, המדינות לא ויתרו רשמית על ריבונותן או על עצמאותן, אך במושגים פרקטיים, הן היו יחידות אוטונומיות בלבד, כשהמונרך מחזיק בריבונותן, ובפרט מוביל את יחסי החוץ שלהן.
למדינות היו אינטרסים שונים משלהן (במיוחד אי שביעות הרצון של האצולה השוודית מהתפקיד המרכזי שמילאה דנמרק באיחוד), דבר שהוביל בסופו של דבר לעימות בין המדינות המאוחדות, ולפער ביניהן, שהלך והתעצם עד לפירוק האיחוד בשנת 1523, כשגוסטב ואסה הפך למלך שוודיה.
טכנית, האיחוד מעולם לא בוטל.
נורווגיה ומושבותיה, המשיכו להוות חלק מדנמרק, כחלק מממלכת דנמרק-נורווגיה, תחת שושלת אולדנבורג, למשך מספר מאות לאחר פירוקו של איחוד קאלמאר.
במסגרת דיני התכנון ובנייה בישראל, איחוד וחלוקה מחדש הוא הליך של שינוי חלקות הרישום וקביעת חלוקה חדשה לחלקות שתתאים לצורכי התכנון המשתנים כפי שנקבעו בתוכנית מפורטת, תוכנית מתאר מקומית או כל תוכנית אחרת לפי חוק התכנון והבניה.
הליך של איחוד וחלוקה נקבע בתוכנית כאמור, שבמסגרתה מותווים מגרשים חדשים לייעודי הקרקע השונים שבשלב רישום התכנית (רישום פרצלציה) יהפכו לחלקות רישום.
מלבד יצירת חלקות הרישום, תוכנית איחוד וחלוקה מביאה עימה שינוי במערך הזכויות בקרקע שבתחום התכנית והבעלויות מוקצות מחדש במגרשים החדשים שנוצרו.
בדין הישראלי קיים הליך ייחודי שאינו שכיח בעולם, של קביעת החלוקה והקצאת הזכויות מחדש בין הבעלים באופן כופה וללא הסכמת הבעלים.
חלוקה קדסטרית לחלקות רישום מתאימה לתכנון מסוים.
שינויים ברגולציה של שימושי הקרקע מחייבים גם יצירת קדסטר חדש.
דהיינו, יצירת חלקות רישום חדשות המתאימות לתכנון החדש.
שוויון בחלוקת ההטבות והעלויות בתחום התכנית.
על כך כתב משה רז כהן: "אחד מן הקשיים המרכזיים של התכנון הוא האפליה הבלתי נמנעת כמעט בין בעלי הזכויות בתחום התכנית.
מגוון הייעודים השונים והצורך בהקצאה לצורכי ציבור יביאו בהכרח לפערים עצומים במידת ההטבה או במידת הפגיעה בבעלים בתחום התכנית.
בתוכנית איחוד וחלוקה ייחלקו הבעלים כולם בתועלות התכנית ובעלויותיה" .
חלוקה חדשה שהיא הכרחית לתכנון מחדש טעונה הסכמה בין כל בעלי הזכויות הנגעים בדבר.
שימוש בסמכות לאשר תוכנית איחוד וחלוקה ללא הסכמה תחלץ את המיזם מקיפאון ותביא ליעילות בשימושי הקרקע.
הפרשת קרקע לצורכי ציבור בתוכנית איחוד וחלוקה היא יעילה, מצמצמת בעלויות הציבוריות ותורמת להגינות לעומת הליכי הפקעה: "נטילה לצורכי ציבור בהליכי חלוקה מחדש מקדמת באופן האופטימאלי את כלל השוויון במימון.
היינו, נטל ההפרשה של קרקע פרטית לטובת הכלל מתפזר באופן פרופורציונלי בין פרטים רבים.
כמן כן, מתקיימת זיקה ברורה בין מטרת ההפקעה לבין התועלת שהפרט מפיק ממנה.
כלל זה מפחית למינימום את תחושת השרירותיות שמלווה בעל זכויות שרכושו הופקע, ומביא להגברת האמון בין השלטון לפרט, משום שהוא מאיין את החשש מפני גחמה שלטונית".
יצירת איחוד כפוי בין כל בעלי הקרקע.
פרוק האיחוד הכפוי שנעשה בשלב הראשון.
המגרש החדש יהיה קרוב ככל האפשר למקומו הקודם לפני האיחוד.
השווי היחסי של המגרש החדש יהיה זהה לזה של המגרש הישן.
תשלומי איזון בין הבעלים של המקרקעין, בעל חלקה ששוויו היחסי גבוה משאר החלקות לעומת המצב שלפני האיחוד וחלוקה ישלם תשלומי איזון לוועדה המקומית לתכנון ובנייה כאשר היא רק מתווכת בין בעלי המקרקעין והיא לא מרוויחה או מפסידה.
בישראל, איחוד רשויות מקומיות הוא תהליך הנועד לאחד בין רשויות מקומיות בישראל, בדרך כלל למטרת ייעול מנהלי וכלכלי.
בתולדות השלטון המקומי בישראל בוצעו כמה וכמה איחודים של רשויות מקומיות – עיריות, מועצות מקומיות, או מועצות אזוריות.
נכון לתחילת שנת 2024 ישנן בישראל 257 רשויות, בהן 77 עיריות, 124 מועצות מקומיות ו־56 מועצות אזוריות.
תהליך האיחוד נחשב מאז ומתמיד יעד תקציבי של משרדי האוצר והפנים, אשר ביקשו לייעל את המנגנונים של רשויות הסמוכות זו לזו, ומהלך של איחוד ביניהן נראה טבעי.
בדרך כלל התגלה קושי בביצוע.
התנגדותם של תושבים אשר חששו מאיבוד הצביון המקומי של ישובם (למשל איחוד רשות הנחשבת אזור מגורים יוקרתי עם רשות הנחשבת אזור נחשל).
התנגדותם של בעלי מִשׂרות מפתח ברשויות החוששים לאבד את מעמדם.
כך למשל ראש עיר או חברי מועצה לא ממהרים לוותר בקלות על התפקיד אותו הם עלולים לאבד.
ועדי עובדים ברשויות החוששים מפיטורי עובדים כתוצאה מאיחוד המנגנונים.
בנוסף לכל אלו, נחשבים הליכי האיחוד בעייתיים מבחינת הביצוע שלהם הכרוך בקשיים בירוקרטיים שונים.
1989 כסרא וכפר סמיע כסרא-סמיע 1993 מוצא תחתית, ירושלים ירושלים 1995 זלפה, מוצמוץ, מושרייפה וסאלם מעלה עירון 1995 אום אל-גנם ושבלי שבלי - אום אל-גנם בשנת 1996 הופרדו, ואוחדו מחדש.
1995 ברטעה, מועאוויה ועין א-סהלה בסמ"ה 1995 כעביה-טבאש וחג'אגרה כעביה-טבאש-חג'אג'רה
האיחוד הגדול - איחוד 2003
איחוד הרשויות הגדול ביותר בוצע בשנת 2003 על ידי ממשלת הליכוד ביוזמת שר האוצר בנימין נתניהו ושר הפנים אברהם פורז, כחלק מחוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל.
במסגרתו אוחדו המועצות המקומיות, העיריות והמועצות האזוריות המפורטות להלן.
במהלך השנים שלאחר האיחוד, בוטלו ארבעת האיחודים שבוצעו במגזר הערבי והדרוזי, ונותרו על כנם שבעת האיחודים שבוצעו במגזר היהודי.
רשות ראשית רשות מצטרפת רשות מאוחדת הערות מג'ד אל-כרום בענה, דייר אל-אסד שגור ב־15 במרץ 2005 הוענק לשגור מעמד של עיר.
בשנת 2008 החליטה הכנסת על ביטול האיחוד.
בחירות חדשות נערכו ברשויות הנפרדות ב-18 באוגוסט 2009. ירכא אבו סנאן, יאנוח-ג'ת, ג'וליס גייא איחוד גייא בוטל בעקבות חוסר שביעות רצון התושבים מהאיחוד, ובלחץ ועד משותף של מנהיגי הדרוזים, שבא לידי ביטוי, בין היתר, בהחרמת הבחירות בחלק מהכפרים.
הביטול הרשמי היה ב־17 במאי 2004, כאשר הכנסת קיבלה את חוק הרשויות המקומיות (ביטול איחוד המועצות המקומיות אבו סנאן, ג'וליס, ינוח-ג'ת וירכא), התשס"ד-2004. באקה אל-גרביה ג'ת באקה-ג'ת בשנת 2010 החליטה הכנסת על ביטול האיחוד.
כוכב יאיר צור יגאל כוכב יאיר צור יגאל - סביון גני יהודה סביון -
מועצה אזורית יישובים מצטרפים יישובים יוצאים חוף הכרמל עתלית, קיסריה - עמק הירדן כנרת (מושבה) - דרום השרון רמות השבים צור יגאל, גני יהודה מטה אשר שבי ציון -
איחוד היישובים בית אריה ועופרים
בשנת 2004 אוחדו היישובים הסמוכים עופרים שהיה שייך למועצה אזורית מטה בנימין ובית אריה, היישוב שנוצר הוא בית אריה-עופרים.
איחוד היישובים מהמועצה האזורית אפעל שפורקה
לאחר פירוק של מועצה אזורית אפעל שבבקעת אונו, היישובים רמת אפעל וכפר אז"ר סופחו לעיריית רמת גן והיישוב רמת פנקס סופח לעיריית אור יהודה.
האיחודים בוצעו בפועל בתחילת שנת 2008.
בשנת 2009 הוקמה על ידי משרד הפנים ועדה לחקר הגבולות בין בת ים לחולון וראשון לציון.
הוועדה קבעה שיש פערים גדולים בין בת ים והערים השכנות בכל הקשור במשאבי קרקע ושימושים עסקיים במקרקעין.
עם זאת היא לא המליצה לשנות את הגבולות בין הערים.
ב-27 במרץ 2014, הגישה עיריית בת ים עתירה כנגד שר הפנים גדעון סער, ונגד שלוש העיריות הסמוכות אליה - תל אביב, חולון וראשון לציון.
לפי העתירה, בת ים מופלית לרעה בהיקף שטחי המסחר והתעסוקה לעומת שכנותיה, וכך הכנסותיה נפגעות משמעותית.
לטענתה, יש עיוותים היסטוריים בחלוקת הקרקעות בגוש דן.
העיוותים נוגעים לשטח גאוגרפי מצומצם של בת ים, לצפיפות אוכלוסין גבוהה ולמחסור בשטחי תעסוקה ומסחר שהגבילו מאוד את אפשרות העירייה להפיק הכנסות מארנונה ומהיטלי פיתוח.
בעקבות העתירה, הודיע שר הפנים גדעון סער על הקמת ועדה לחקר גבולות בין תל אביב ובת ים, כאשר ועדה זו עשויה אף לבדוק את האפשרות לאיחוד בין שתי הערים, שביניהן יש רצף טריטוריאלי.
עיירת בת ים התנגדה לאיחוד עם תל אביב במתכונת שעמדה על הפרק, והביעה את החשש שהאיחוד יהפוך את בת ים ל"דרום תל אביב" וכך סוברים חלק מתושבי העיר.
מנגד, אחרים מן התושבים בבת ים ובתל אביב תומכים ביוזמה לאחד את תל אביב ובת ים, והם הקימו את "התנועה לאיחוד המטרופולין", אשר תומכת ביוזמה לאחד את בת ים עם תל אביב.
ב-8 ביוני 2021 בוטלה היוזמה לאיחוד בין שתי הערים.
איחוד מעלה שומרון וקרני שומרון
ב-7 בספטמבר 2020 חתמו שר הפנים אריה דרעי ואלוף פיקוד המרכז תמיר ידעי על איחוד מוניציפלי בין מעלה שומרון למועצה המקומית הסמוכה קרני שומרון בעקבות המלצת ועדת הגבולות של משרד הפנים.
לפני האיחוד מעלה שומרון היה שייך למועצה האזורית שומרון.
המועצה המקומית לאחר האיחוד נשארה להקרא קרני שומרון.
איחוד שערי תקווה ועץ אפרים
במאי 2022 אלוף פיקוד מרכז יהודה פוקס חתם על הצו לאיחוד היישובים שערי תקווה ועץ אפרים והפיכתם למועצה מקומית שער השומרון, ובכך הושלם המהלך שנרקם כשבע שנים וקיבל את תמיכתם ואישורם של שרת הפנים איילת שקד ושר הביטחון בני גנץ.
על פי נתוני הלמ"ס, ערב ההכרזה על האיחוד היו ביישוב שערי תקווה כ-6000 תושבים, וביישוב עץ אפרים כ-2500 תושבים.
בסוף מאי 2022 מינתה שקד את אבי רואה ליו"ר המועצה המקומית שער השומרון.
ב-23 ביולי 2018, אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה תוכנית מתאר ארצית (תמ"א 35) אשר במסגרתה, בתקופה הקרובה, מתוכנן סיפוחם של כ-20 מושבים לערים שצמודות להם.
המושבים ירקונה, עדנים וגני עם להוד השרון
נכון לתחילת 2025, אף ישוב מהרשימה לא סופח.
בשנת 2015, ועדת הגבולות של משרד הפנים החלה לדון בשינוי תחום השיפוט בין כוכב יאיר צור יגאל לבין מועצה אזורית דרום השרון.
ההצעה שעומדת על הפרק היא שהיישוב צור יצחק, השייך למועצה אזורית דרום השרון, יועבר לתחום אחריותה של המועצה המקומית כוכב יאיר צור יגאל.
עם זאת, כתוצאה מאי־רצון מובהק של תושבי כוכב יאיר צור יגאל (שכבר עברו איחוד רשויות בעבר) ורתיעת המועצה וראש המועצה - אין נראה כי סיפוח צור יצחק למועצה יתקיים באופק הקרוב, נכון ל־2024.
באפריל 2022, שרת הפנים, איילת שקד חתמה על ההחלטה העקרונית להקים רשות מקומית עצמאית בצור הדסה ולהיפרד ממועצה אזורית מטה יהודה.
צור הדסה הוא ישוב המונה מעל 10,000 תושבים, עם צפי גידול לכ-25,000 תושבים ובעתיד מתוכנן להפוך לעיר.
ב-23 במאי 2023 הודיע שר הפנים, משה ארבל, על מינוי תומר מוסקוביץ ליו"ר הוועדה הקרואה של המועצה המקומית עצמאית צור הדסה.
באפריל 2022, שרת הפנים, איילת שקד חתמה על ההחלטה לסיפוח הכפר הערבי הלא חוקי דהמש לרמלה.
החלטה התקבלה אף על פי שהוועדה שמונתה להסדרת מעמד הכפר המליצה על צירופו לרמלה רק בעדיפות שנייה – כשהעדיפות הראשונה הייתה לספח את הכפר למועצה אזורית שדות דן.
גם תושבי הכפר רצו להצטרף למועצה האזורית שדות דן.
כמו כן, קיימת התנגדות של עיריית רמלה והם מתכוונים לעתור לבג"ץ.
ביולי 2024 פורסם שמשרד הפנים, בהובלתו של השר משה ארבל, פתח בתהליך לבחינת איחודן של מספר רשויות מקומיות קטנות ברחבי ישראל, שחלקן מונות אלפי תושבים בלבד, וגם איחוד בין 3 ערים במרכז הארץ: קריית אונו, גני תקווה וגבעת שמואל, הבחינה תתבצע על ידי הוועדה לבחינת איחודי רשויות מקומיות.
ביולי 2025 פורסם כי שר הפנים משה ארבל כי שער שומרון תתאחד עם היישוב אלקנה למועצה מקומית אחת, והמועצה האזורית אלונה תתאחד עם מועצה אזורית מנשה.
איחוד משפחות הוא הגירה הנעשית על ידי בני משפחה על מנת להתאחד עם בני משפחה אחרים שכבר נמצאים בארץ היעד.
מדינות רבות בעולם מתירות הגירה באמצעות איחוד משפחות בתנאים שונים, תוך ניסיון לשמור מצד אחד על הזכות הבסיסית של האדם הגר אצלן לגור עם משפחתו או בן זוגו, ומצד שני, על זכות המדינה להגביל הגירה אליה.
פיצולן של המשפחות המבקשות איחוד יכול לנבוע מהגירה של חלק מבני המשפחה, או משינויי גבול.
במצבים היסטוריים, שבהם מוקמות מדינות חדשות או משתנה הגבול בין מדינות קיימות, קורה שהגבולות החדשים חוצים משפחות רבות מאוד ומפרידים בין אחים, בין הורים לילדיהם ובין בני זוג.
הבעיה ההומניטרית מחמירה כאשר הגבולות החדשים אינם גבולות של שלום.
כך קרה כאשר נחלקה גרמניה לגרמניה המזרחית והמערבית, וכאשר נחלקה קוריאה לקוריאה הדרומית והצפונית.
איחוד משפחות כזכות של ילדים במשפט הבינלאומי
איחוד משפחות הוא מונח במשפט הבין לאומי המתאר הליכים משפטיים ומנהליים שמטרתם לאפשר לבני משפחה שהופרדו להתאחד מחדש במדינה אחת.
הפרדה משפחתית מתרחשת בעיקר בהקשרים של הגירה בין לאומית, פליטות, עקירה כפויה, סכסוכים מזוינים, אסונות הומניטריים ומדיניות הרחקה.
כאשר מדובר בילדים, איחוד משפחות קשור לזכותו של הילד לגדול במסגרת משפחתית ולהיות בקשר עם הוריו, וכן לחובתן של מדינות לבחון בקשות לאיחוד משפחות בצורה המתחשבת בטובת הילד.
אמנת זכויות הילד (1989) מהווה את המסגרת המרכזית במשפט הבין־לאומי בנוגע לזכותם של ילדים לשמירה על חיי משפחה ולצמצום מצבים של הפרדה משפחתית.
האמנה אינה כוללת סעיף אחד שכותרתו "איחוד משפחות", אך היא מעגנת מערכת הוראות שמייצרות יחד בסיס נורמטיבי ברור המחייב מדינות להתייחס להפרדה משפחתית ולבקשות איחוד משפחות של ילדים, ובייחוד כאשר מדובר בהליכי הגירה או פליטות.
סעיף 3(1) לאמנה מעגן את עקרון טובת הילד ומורה כי בכל פעולה הנוגעת לילדים, טובת הילד תהיה שיקול ראשון במעלה.
עיקרון זה מהווה נקודת מוצא לבחינת בקשות לאיחוד משפחות של ילדים, משום שהוא מחייב התייחסות להשלכות הממשיות של החלטה מנהלית או משפטית על הילד, ולא רק לשיקולים מערכתיים כלליים.
בהקשר של איחוד משפחות, עקרון טובת הילד עשוי לדרוש בחינה פרטנית של מצבו האישי של הילד, מידת תלותו בהורה או בקרוב משפחה, משך ההפרדה המשפחתית, והנזק האפשרי העלול להיגרם כתוצאה מהמשך ניתוק.
סעיף 9(1) לאמנה מתייחס לאיסור על הפרדה בין ילד להוריו, וקובע כי מדינות יבטיחו שילד לא יופרד מהוריו בניגוד לרצונם, אלא כאשר ההפרדה נחוצה לטובת הילד ונעשית בהתאם להליך מתאים.
הוראה זו משקפת את ההנחה שלפיה שמירה על הקשר המשפחתי היא ברירת המחדל, וכי הפרדה משפחתית דורשת הצדקה מהותית ופרוצדורלית.
לעניין איחוד משפחות, ניתן לראות בסעיף זה בסיס נורמטיבי לכך שמדינות אינן רשאיות להתייחס להפרדה משפחתית כמצב "ניטרלי" או שגרתי, אלא כמצב המחייב בדיקה ומענה, במיוחד כאשר מדובר בילדים קטינים התלויים בבני משפחתם.
סעיף 10(1) לאמנה הוא ההוראה המרכזית המכוונת במפורש לבקשות הנוגעות לאיחוד משפחות בהקשר חוצה גבולות.
הסעיף קובע כי בקשות של ילד או הוריו להיכנס למדינה או לצאת ממנה לצורך איחוד משפחות יטופלו על ידי המדינות בגישה חיובית, אנושית ומהירה.
הוראה זו מתייחסת באופן ישיר למאפיין המרכזי של איחוד משפחות בדיני הגירה: העובדה שמימוש הזכות תלוי לעיתים במדינה זרה ובסמכויות שלטוניות כגון מתן אשרות, רישוי כניסה, וקריטריונים מנהליים.
חשיבות הסעיף היא בכך שהוא אינו מסתפק בהכרה עקרונית בזכות לחיי משפחה, אלא קובע גם דרישה אופרטיבית ביחס לאופן הטיפול בבקשות: מדינות נדרשות לקדם הליכים יעילים ולאפשר איחוד משפחות מבלי ליצור עיכובים או חסמים בלתי נחוצים.
פרשנות ויישום לפי ועדת זכויות הילד
ועדת זכויות הילד של האו"ם, המפקחת על יישום האמנה, פיתחה לאורך השנים פרשנות מצטברת להוראות האמנה בהקשר של ילדים מופרדים ובקשות לאיחוד משפחות.
פרשנות זו מבוססת על העיקרון לפיו איחוד משפחות אינו רק יעד חברתי או מוסרי, אלא מרכיב מרכזי במימוש זכויות הילד המעוגנות באמנה עצמה.
בהקשר זה, הוועדה הדגישה כי מדינות מחויבות לנקוט צעדים מעשיים לקידום איחוד משפחות של ילדים, כגון טיפול פרטני בבקשות, מניעת עיכובים מיותרים, והפחתת חסמים פרוצדורליים העלולים לפגוע בילדים באופן לא מידתי.