tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות הכלליות הביס ליץ' את וילסון בהפרש של 266.
ב-1980 התמודדו רומר ווילסון שוב מול ליץ' בבחירות המקדימות, ובנוסף התמודד גם חבר הסנאט של לואיזיאנה פוסטר קמפבל.
במרוץ ששוב היה צמוד, הגיע וילסון למקום השלישי, רומר למקום השני, וליץ' הוביל בראש עם 29 אחוזים מהקולות.
בבחירות הכלליות, בתמיכתו של וילסון, הביס רומר בקלות את ליץ', שזכה לתמיכתם של קמפבל, של מחוקקים רבים אחרים, ושל המושל לשעבר אדווין אדוארדס, וגרף 64 אחוזים מהקולות מול 36 האחוזים של ליץ.
במערכות הבחירות הבאות של 1982, 1984 ו-1986 נבחר רומר כברירת מחדל לאחר שלא ניצבו מולו יריבים.
בבית הנבחרים תמך רומר לעיתים קרובות במדיניותו של הנשיא רונלד רייגן, ונאבק בהנהגת הדמוקרטים בקונגרס, אף על פי שהוא נותר בשורות המפלגה.
הוא גם מתח ביקורת על מנהיג סיעת הדמוקרטים בבית הנבחרים, טיפ אוניל ממסצ'וסטס, על היותו "ליברלי יתר על המידה", ואוניל מתח עליו ביקורת על כך ש"לעיתים קרובות טעה אך לעולם לא התלבט".
לאחר שעזב רומר את בבית הנבחרים כדי לכהן כמושל, הוא הוחלף בעוזרו המנהלי, הרפובליקני, ג'ים מקריי
ב-1981 הצטרף רומר ל-47 חברי קונגרס דמוקרטים בתמיכה בהעברת חוק לקיצוצי מס של הנשיא רייגן, שאליו התנגדו נחרצות יושב הראש אוניל ועמיתו של רומר מלואיזיאנה, הדמוקרט גיליס ויליאם לונג.
ב-1984 התסכסך רומר שוב עם אוניל על רקע בקשת התמיכה של הנשיא רייגן לסיוע של ארצות הברית לאל סלוודור, שאותה תיאר רומר כ"מדינה אוהבת חירות".
הוא היה חלק ממשלחת המשקיפים של הקונגרס בבחירות הכלליות באל סלוודור.
בתקופת כהונתו הראשונה בבית הנבחרים, דחה רומר הצעה לשמש כחבר בוועדת הבנקאות של הבית שהוצעה לו על ידי הנהגת הדמוקרטים, ותחת זאת הוא מונה לוועדת העבודות הציבוריות והתחבורה על רקע הצבעתו עם הרפובליקנים על התמשכות הוויכוח על כללי הבית שהוצעו על ידי הדמוקרטים.
הוא היה חבר בחוגים השמרניים של המפלגה הדמוקרטית.
רומר היה אחד מהמועמדים הדמוקרטים הרבים שהתמודדו מול מושל לואיזיאנה שכיהן כבר שלוש תקופות כהונה (ושתיים ברציפות), אדווין אדוארדס, שאישיותו הראוותנית והמוניטין השנוי במחלוקת שלו בנוגע להתנהלות אתית קיטבו את ציבור הבוחרים.
המועמדים הנוספים שהתמודדו מול אדוארדס בבחירות המקדימות היו חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, הרפובליקני מניו אורלינס בוב ליווינגסטון, והדמוקרט ממחוז להפורשה בילי טאוזין.
מזכיר המדינה היוצא, עורך הדין ממחוז קונקורדיה ג'יימס ה.
"ג'ים" בראון, התמודד גם הוא.
בעוד שלאדוארדס היה שדה תמיכה רחב, למועמדותו של רומר היה היבט נוגע ללב.
רומר השני, היה היועץ הבכיר של אדוארדס ומנהל מסע הבחירות שלו בתקופת כהונתו הראשונה כמושל.
במערכת הבחירות הראשונה של אדוארדס ב-1972, טען באדי רומר שאדוארדס כמושל "יקשיב לציבור ולפקידי הממשל שמייצגים את הציבור לפני שיפעל בנוגע לכל בעיה של המדינה".
ב-1981 החל אביו של רומר לרצות עונש מאסר בעקבות הרשעה במכירת חוזי ביטוח של המדינה.
רומר פתח במסע בחירות לוהט נגד אדוארדס, וקרא לקיום "מהפכת רומר", בה הוא יוכל "לערבב את התקציב", לתקן את מערכת החינוך, לבצע רפורמות בכללים הפיננסיים של מערכות הבחירות, ולקצץ בבירוקרטיה המדינתית באמצעות "סתימת שלושת הקומות העליונות של בניין החינוך בלבנים".
רגע המפתח בבחירות של 1987 היה ככל הנראה בהתכנסות של המועמדים.
כרגיל, נושא הדיון המרכזי היא אדווין אדוארדס עצמו.
בדיון נשאלו יריביו בזה אחר זה אם הם ישקלו לתמוך באדוארדס בבחירות הכלליות אם לא יעלה בידם להעפיל לסיבוב השני.
המועמדים התחמקו מתשובה, במיוחד מזכיר המדינה ג'ים בראון.
אחרון המועמדים להשיב היה רומר: "לא, עלינו לקטול את הדרקון.
ב-14 במרץ 1988 הושבע רומר כמושל לואיזיאנה ה-52. בחודש שלאחר מכן, בצו מושל, הוא מינה את ויליאם הות'ורן לינץ', עיתונאי חוקר ותיק שבאותה עת עבד בשלוחת באטון רוז' של העיתון New Orleans Times-Picayune, לתפקיד המפקח הכללי הראשון של לואיזיאנה.
לינץ' הוסמך לחקור מעשי שחיתות, חוסר יעילות ממשלתית, ושימוש בלתי ראוי בנכסי המדינה.
הוא המשיך לשמש בתפקיד עד מותו ב-2004. רומר גם מינה את חבר בית הנבחרים של לואיזיאנה דניס סטין, איש עסקים בתעשיית העץ, כנציב המנהל, תפקיד שסטין שימש בו עד תם כהונתו של רומר כמושל.
באוקטובר 1989 דחה ציבור הבוחרים בלואיזיאנה במשאל עם מספר יוזמות בתחום המיסים שרומר הציג, אך אישר תיקון לחוקה שנגע לשיפורים בתחבורה.
כשהוא ניצב מול גירעון של 1.3 מיליארד דולר בתקציב המדינה, משימתו הראשונה של רומר הייתה לחסל את הגירעון.
ראש הסגל הראשון של רומר, לן סנדרסון הבן, שהיה קודם לכן עיתונאי ב-Alexandria Daily Town Talk, ניהל את מסע הבחירות של רומר והיה איש אמונו.
הוא ייצג את סדר היום מכוון הרפורמה שהגדיר מחדש את הפוליטיקה של לואיזיאנה בראשית כהונתו של רומר.
לדבריו של רון גומז, המזכיר למשאבי טבע בממשלו של רומר ומחוקק לשעבר, סנדרסון, שהתחנך באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, "עם שיערו הבלונדיני שהגיע אל מתחת לקו הכתפיים שלו, דרך על בהונות רבים ונתקל בכל כך הרבה פרצופים, כך שהוא לא שרד עד לשנת כהונתו השנייה של רומר".
לאחר מינוי זמני נוסף, מינה רומר את חבר בית הנבחרים המדינתי פ.
מילס לתפקיד ראש הסגל, ולדבריו של גומז, הוא "הביא קצת בגרות וניסיון לתפקיד".
פרשנים אחרים טענו שסנדרסון היה ראש סגל יעיל שסיים את תפקידו אך ורק כדי להשתקם מתאונת דרכים טרגית.
רוב צעדי החקיקה הרפורמיים שעברו בחודשים הראשונים לכהונתו של רומר היו כאשר סנדרסון היה בתפקיד ראש הסגל.
רבים אמרו שעזיבתו של סנדרסון הייתה נקודת מפנה כאשר "הדמות המהפכנית" של הממשל עברה ממצע רפורמיסטי מצליח לסדר יום פוליטי מסורתי.
רומר כינס את בית המחוקקים למושב מיוחד כדי לקדם תוכנית רפורמית שאפתנית בנוגע למיסוי ולכספים.
עובדי וגמלאי המדינה קיבלו העלאה קטנה בשכרם, בפעם הראשונה מזה שנים רבות.
רומר גם היה המושל הראשון בשנים האחרונות לפני כהונתו שנתן עדיפות להגנה על הסביבה.
מזכיר מחלקת איכות הסביבה, פול טמפלט, זעם פעמים רבות על חברות הנפט והגז בעלות העוצמה.
בית המחוקקים, שנשלט על ידי תומכיו של אדוארדס, התנגד שוב ושוב ליוזמותיו של רומר.
חבר בית הנבחרים המדינתי ברוס מ.
בולין, שבהמשך היה שופט מחוזי מדינתי, תמך במאמצי הרפורמה המוקדמים של רומר: " המדינה לא יכולה להיות הכול עבור כולם, והתקציב החדש משקף זאת".
בולין גם חזה נכונה שרומר יתמודד לימים לנשיאות, אך רומר לא עשה זאת אלא רק לאחר 24 שנים.
כדי להתמודד על הנשיאות, אמר בולין, רומר "לא זקוק לשום מטען פוליטי", ושלואיזיאנה "חייבת להיראות כמדינה פרוגרסיבית" עבורו כדי שהוא יוכל להשלים את המטרה.
סטימל, שהיה ראש אגודת העסקים והתעשייה של לואיזיאנה, תמך גם הוא ברפורמות המוקדמות של רומר.
העסקים, אמר סטימל, השיגו את מחצית מטרותיהם במושב בית המחוקקים של 1988. מושב נוסף עם תוצאות זהות, הוא הוסיף, יוכל לגרום ללואיזיאנה להפוך למדינה תחרותית מול שכנותיה תוך שנה.
ב-1989 המליצה מועצת החנינות של לואיזיאנה לחנון את האסיר הפוליטי והקורבן של המהומות הגזעיות שהתרחשו במהלך השילוב הגזעי בבתי הספר הציבוריים של לואיזיאנה, גארי טיילר .
על אף העובדה שאביו של רומר היה תומך נלהב בזכויות האזרח של האפרו-אמריקאים במהלך פעילותו הפוליטית, סירב רומר לשקול מתן חנינה לטיילר בסביבה ששינתה את פניה לגזענית ובה צבר דייוויד דיוק פופולריות וכוחו הפוליטי עלה.
באותה עת כבר חלפו 14 שנים מאז נדון טיילר למאסר, ועקב סירובו של רומר לשקול את חנינתו, הוא ריצה 27 שנים נוספות עד לשחרורו ב-2016.
ב-1990 הטיל רומר וטו על הצעת חוק, שנוסח על ידי הסנאטור המדינתי מייק קרוס, ונתמכה על ידי הסנאטור הרפובליקני רב ההשפעה פריץ ה.
וינדהורסט ועל ידי נשיא הסנאט אלן ביירס.
ביירס נתמך על ידי רומר בעת בחירתו כנשיא הסנאט על פני סידני ב.
נלסון, שבחש במשך חודשים מאחורי הקלעים כדי להיבחר לתפקיד.
לאחר שנתיים הצביעו הסנאטורים על העברתו של ביירס מתפקידו, החזירו את הנשיא הקודם סאמי נונז, מהלך שנראה כמכה עבור רומר.
הצעת החוק של רוס נועדה לאסור הפלות במקרים של אונס או גילוי עריות ועל פיה היה אמור להיות מוטל קנס של עד 100,000 דולר ועונש מאסר של עד 10 שנים לעוברים על האיסור.
רומר הכריז שהחקיקה נגדה את פסק דין רו נגד וייד של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הווטו שלו גרם לניכור כלפיו מצד חלק ניכר מהבסיס הפוליטי השמרן שלו.
בסופו של דבר עקף בית המחוקקים את הווטו עם רוב שהיה אף גדול יותר מזה של ההצבעה המקורית.
חבר בית הנבחרים וודי ג'נקינס, שהיה אחד ממובילי המתנגדים להפלות בבית המחוקקים, אמר שהאיסור בנוגע לאונס ולגילוי עריות צריך למנוע מנשים להגיש תלונות שווא במקרים אלו.
הסנאטור סידני נלסון אמר שהוא התנגד לאיסור על הפלות בשל הבעיות של ילדים בלתי רצויים ולידות של תינוקות פגומים.
בכל אופן, ב-1991 פסק שופט בית המשפט הפדרלי המחוזי והסנאטור המדינתי לשעבר, אדיראן ג.
דפלנטייר, שצעד החקיקה היה מנוגד לפסק הדין רו נגד וייד ולפסק הדין הקשור אליו, פסק דין הורות מתוכננת נגד קייסי מ-1991.
רומר ספג ביקורת קשה על כך ששכר ידיד שלו ללמד את אנשי הסגל שלו חשיבה חיובית.
אנשי הסגל התבקשו לענוד צמידי גומי על פרקי ידיהם, ונאמר להם לקרוע את הצמיד בכל פעם שהיו להם מחשבות שליליות.
מוקדם יותר, ב-1989, נפרד רומר מאשתו השנייה, פטי קרוקר מרצ'יאפווה.
לזוג נולד ילד אחת, דקוטה פרוסט רומר, שלימים היה איש עסקים.
רומר הוביל את החקיקה על הקמת הלוטו המדינתי, ואת ספינות ההימורים השנויות במחלוקת, יוזמות שכמה תומכי רפורמה התנגדו אליהם.
ב-1991, בתמיכתו, אישר בית המחוקקים את פתיחתם של 15 בתי קזינו צפים ברחבי לואיזיאנה, ואת חוקיותן של מכונות פוקר בברים ובתחנות מנוחה למשאיות ברחבי המדינה.
צעדים אלו יושמו כבר לאחר תום כהונתו כמושל.
במרץ 1991, חודשים ספורים לפני הבחירות בלואיזיאנה, עבר רומר לשורות המפלגה הרפובליקנית, ככל הנראה בעידודו של ראש סגל הבית הלבן ג'ון ה.
רומר, כמושל דמוקרטי בתחילת דרכו, הופיע בפני ועידת המפלגה הארצית של הרפובליקנים שהתקיימה ב-1988 כדי לברך את הנציגים.
הוועידה התקיימה בעיר בדחיקתה של חברת הוועדה הרפובליקנית הלאומית מלואיזיאנה וירג'יניה מרטינז, שעבדה עבור בוב ליווינגסטון במערכת הבחירות הקודמת.
היא גם הייתה יושבת ראש הוועדה המערכת ב-1988.
מעבר המפלגה של רומר בשלהי תקופת כהונתו הסעירה פוליטיקאים ופעילים רפובליקנים ודמוקרטים רבים כאחד.
אחד הרפובליקנים הזועמים היה יושב ראש המפלגה בלואיזיאנה, בילי ננגסר.
לאחר שלא עלה בידו לבטל את ועידת התמיכה של הרפובליקנים של לואיזיאנה, ויתר רומר על השתתפותו באירוע.
כמצופה, הוועידה הביעה את תמיכתה בחבר הקונגרס קלייד ס.
הולוויי , המועמד המועדף על מתנגדי ההפלות בלואיזיאנה, שאיתו היה רומר מסוכסך באותה עת.
בבחירות למשרת המושל של 1991 התמודדו רומר, אדווין אדוארדס, דייוויד דיוק וקלייד הולוויי.
רומר ניזוק כתוצאה משגיאותיו כמושל, בעוד שלאדוארדס ולדיוק היו קהלי תומכים נלהבים.
בבחירות המקדימות הגיע רומר למקום השלישי.
אחד הגורמים לתבוסתו היו הפרסומים של הרגע האחרון על ידי בעלי חברת Marine Shale ג'ק קנט.
החברה הייתה מטרה לחיצי ממשל רומר על פעולות זיהום הסביבה שלה, וקנט הוציא 400,000 דולר מכספו הפרטי לרכישת זמן פרסום נגד רומר בימים האחרונים של מערכת הבחירות.
תבוסתו של רומר משכה את תשומת הלב הלאומית לסיבוב השני שנערך בין דיוק לבין אדוארדס.
כחלופה לדיוק, תמכו רבים מתושבי לואיזיאנה באדוארדס, שבנסיבות אחריות היו ביקורתיים כלפיו.
אלו כללו את רומר עצמו, שארבע שנים קודם לכן התמודד תחת סיסמת הבחירות "כל אחד מלבד אדוארדס".
כך הוא סיים את דרכו כמושל תוך תמיכה באדוארדס כמועמד עדיף על פני דיוק, שנחשב למועמד רפובליקני.
עם תום כהונתו, חזה רומר שהישגיו "הבלתי ידועים" יזכו להכרה בתקופת כהונתו הבאה של אדוארדס כמושל.
לדבריו, גורם המפתח לתבוסתו היה התכחשות כלפיו מצד קבוצות אינטרס.
מיד לאחר תום כהונתו כמושל, לימד רומר קורס בכלכלה בסמסטר האביב של 1992 באוניברסיטת הרווארד.
לאחר תום מערכת הבחירות חבר רומר לידידו משכבר הימים, ג'וזף טרייגל, כדי להקים את קבוצת סטרלינג (.The Sterling Group, Inc).
השניים הכירו בסוף שנות ה-60 בשריבפורט, שם הם היו פעילים בלשכת הצעירים הבינלאומית .
קבוצת סטרלינג מתמחה בסחר בינלאומי בחומרי גלם פלסטים בין ארצות הברית לבין מקסיקו.
רומר שימש כיושב ראש מועצת המנהלים וטרייגל כנשיא החברה.
רומר היה תומך נלהב בשיפור הסחר בין לואיזיאנה וארצות הברית לבין מקסיקו.
ב-1997 רכש טרייגל את חלקו של רומר בחברה.
ב-1995 ניסה רומר להיבחר שוב כמושל.
לאחר שנדחק בין אדוארדס לבין דיוק בבחירות של 1991, הוא בחר הפעם להתמודד על מצע הרבה יותר שמרני, והדגיש את עמדותיו ללוחמה בפשע ונגד מדיניות מקדמת רווחה.
לדוגמה, הוא קרא להעסקתם של אסירים אזוקים בעבודות ניקיון לאורך כבישי המדינה.
לאורך רוב מסע הבחירות הוא הוביל, אך בימים שלפני הבחירות המקדימות דעך כוחו מול חבר הסנאט המדינתי מייק פוסטר, שהעביר את שיוכו המפלגתי מהדמוקרטים לרפובליקנים, וכך איבד את הצבעת הבוחרים השמרניים.
כתוצאה מכך סיים רומר בבחירות המקדימות במקום הרביעי עם 18 אחוזים מהקולות, שני אחוזים פחות ממה שנדרש לו כדי להגיע לסיבוב השני.
ב-2000 הוכנס רומר להיכל התהילה הפוליטי של לואיזיאנה.
בקיץ 2004 שקל רומר לזמן קצר את האפשרות להיכנס למרוץ להחלפתו של הסנאטור הפורש ג'ון ברו.
בסופו של דבר הוא ויתר על ההתמודדות, ולמושב בסנאט נבחר חבר בית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס הראשון של לואיזיאנה, דייוויד ויטר.
לאחר אי-הצלחתו לחזרה לפוליטיקה, פנה רומר לתחום ההשקעות והבנקאות.
הוא הקים חברה שבנתה דיור לפורשים ליד אוניברסיטאות, שקהל היעד היה אנשי הסגל.
הוא גם ייסד את בנק העסקים הראשון ( Business First Bank), שבסיסו בבאטון רוז', כשהוא שימש כנשיאו ומנהלו הכללי, וכלתו הת'ר שימשה כעוזרת הנשיא למשאבי אנוש.
ב-2008 הוא תמך במועמדותו של ג'ון מקיין לנשיאות ארצות הברית והשתתף במסע הבחירות שלו.
בינואר 2011 הודיע רומר לתחנת טלוויזיה בבאטון רוז' על כוונתו להתמודד בבחירות לנשיאות של 2012. ב-21 ביולי אותה שנה, באירוע בדארטמות' קולג', הוא הודיע על כניסתו למרוץ על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
במרץ 2011 הודיע רומר על הקמת ועדת גישוש כהכנה לאפשרות שהוא יתמודד על מועמדות הרפובליקנים לנשיאות ב-2012. הוא הודיע שרפורמה במערכת הפיננסית של מערכות הבחירות תהיה סוגיית מפתח במסע הבחירות שלו.
כשהוא התחייב להגביל תרומות למערכות בחירות לסכום של 100 דולר לאדם, הופיע רומר כאחד המועמדים בפורום שהתכנס באיווה במרץ 2011 מטעם קואליציית האמונה והחירות .
הוא לא הוזמן לאף אחד מעימותי הבחירות של המפלגה הרפובליקנית, שכן לא עלה בידו להציג את המינימום של 7 אחוזי תמיכה בסקרים.
בחלק מהסקרים לא עלה שמו כאפשרות עד לאספות הבחירה באיווה והבחירות המקדימות בניו המפשייר בראשית ינואר.
תחת זאת ניסה רומר להגיע לקהלים באמצעות המדיה החברתית, כולל פרסום ציוצים בעימותים שבהם הוא היה מנוע מלהשתתף.
התרומות עבורו עמדו על כ-30,000 דולר לחודש, הרבה פחות מהתרומות שגייסו המועמדים המובילים.
את הסיבה להיקף תרומות נמוך זה ניתן לייחס להגבלה של 100 דולר שרומר הטיל על תרומות אישיות מאזרחי ארצות הברית ולכך שהוא דחה תרומות מגופים ציבוריים ותאגידים.
בנובמבר 2011 הודיע רומר שהוא יבקש להתמודד מטעם ארגון "אמריקאים בוחרים" .
בפברואר 2012 פרש רומר מהמרוץ למועמדות המפלגה הרפובליקנית כדי להתמודד מטעם המפלגה הרפורמיסטית.
במאי אותה שנה הודיע ארגון אמריקאים בוחרים שהוא לא יציג מועמד לנשיאות באותה שנה.
בסוף אותו חודש הודיע רומר על תום מסע הבחירות שלו.
רומר היה נשוי שלוש פעמים.
נישואיו הראשונים היו ב-1962 לקוקי דלמר, ממנה הוא התגרש ב-1981. באותה שנה הוא נישא בשנית לפטי קרוקר, שממנה הוא התגרש ב-2000. באותה שנה הוא נישא בשלישית לסקרלט רומר.
הוא היה אביהם של שלושה ילדים.
ביוני 2005 עבר רומר ניתוח מעקפים.
ב-2014 הוא לקה בשבץ מוחי שהשפיע על אופן דיבורו.
הוא גם אובחן בסוכרת מסוג 1.
באדי רומר נפטר בביתו שבבאטון רוז' ב-17 במאי 2021, בגיל 77. גופתו נשרפה, ואפרו פוזר באחוזת המשפחה "סקופנה".
באוהאוס הוא שמו של בית ספר לעיצוב ואדריכלות שנוסד על ידי ולטר גרופיוס, ופעל בגרמניה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, בין השנים 1919–1933. הבאוהאוס נדד בין שלוש ערים: ויימאר (שבה נוסד), דסאו וברלין.
בבית ספר זה התחנכו ולימדו אדריכלים מפורסמים רבים, אשר פיתחו את הסגנון הבינלאומי, שהוא אחת האסכולות החשובות ביותר באדריכלות המודרנית.
הבאוהאוס ידוע בעיקר כסגנון אדריכלי, שנחשב פונקציונלי ומינימליסטי.
אולם הבאוהאוס עסק גם בתחומים של עיצוב פנים ועיצוב רהיטים וכלי בית שונים – תחומים שנלמדו בבית הספר עוד לפני שמקצוע האדריכלות נלמד בו.
מקור השם "באוהאוס" (על פי אחת הסברות) הוא במונח "באוהיטה" (Bauhütte), שפירושו "צריף הבנאים".
על פי חוקי הבנייה בגרמניה עד לעת החדשה, היה מוקם צריף בנאים לצד אתר הבנייה אליו היו מגיעים מדי יום צוותי העובדים באתר.
אם היה היום מתאים לעבודה – היו הפועלים עוסקים במלאכת הבנייה, אך אם היה זה יום סוער וגשום, היו הפועלים מתכנסים באותו צריף וכל בעל מלאכה היה מלמד את שוליותיו את אומנותו.
בבואו להקים בית ספר לאמנות האדריכלות, מצא מייסד בית הספר "באוהאוס" ולטר גרופיוס לנכון לקרוא למוסד על שמו של אותו צריף בנאים, בו ילמדו התלמידים את רזי אומנות הבנייה מטובי האדריכלים והאמנים בדורם.
הפירוש המילולי של השם "באוהאוס" הוא "בית הבנייה".
סגנון הבאוהאוס נקרא כך על שם בית הספר שנשא את אותו השם.
אסכולה זו, שכללה אדריכלים נוספים שלא היו קשורים לבאוהאוס, הובילה לפיתוח הסגנון הבינלאומי, שהיה לסגנון השולט ברחבי העולם משנות ה-30 ועד שנות ה־60 של המאה ה־20 בערך.
רבים מבלבלים בין "סגנון הבאוהאוס" שהוא שם כללי לסגנונות שצמחו בבית הספר באוהאוס וכללו גם סגנונות עיצוב של ריהוט וכלי בית, לבין "הסגנון הבינלאומי".
סגנון הבאוהאוס נולד מתוך הצורך לשקם את גרמניה במהירות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1919 הטילה ממשלת גרמניה על האדריכל ולטר גרופיוס להקים מכון שיסייע בשיקום המדינה מבחינה תרבותית וחברתית.
המכון שנקרא "באוהאוס" הוביל גישה שקראה להתנערות מהסגנון הפרוסי המצועצע, ולהדגשת האדם וצרכיו הפשוטים במרכז האידאולוגיה התרבותית.
בהתאם לכך הסגנון האדריכלי והעיצובי של הבאוהאוס הוא נקי ופשוט, ומרבה לעשות שימוש בקווים ישרים ואלמנטים אחרים ההופכים את תוצריו לקלים ופשוטים, הן לייצור והן לשימוש.
הבאוהאוס הוא אחת מאבני הדרך החשובות בתולדות המודרניזם, ובו טבע האדריכל מיס ואן דר רוהה את המשפט "פחות זה יותר".
בסך הכול פעל המכון של גרופיוס 14 שנה, עד שנסגר עם עליית הנאצים לשלטון.
בתקופה קצרה זו הוא העמיד מספר אדריכלים חשובים שהשפיעו השפעה רבה על הסגנונות העיצוביים המרכזיים של שנות ה-30 וה-40. עם המורים שלימדו בבית הספר נמנים האמנים וסילי קנדינסקי, פול קלה, לסלו מוהולי-נג'י, מרסל ברויאר יוזף אלברס, יוהנס איטן וגונטה שטלצל.
בין השנים 1919 ל-1924 פעל בית הספר בוויימאר, משכנן של האקדמיה לאמנות ושל בית הספר לאומנות ומלאכה שייסד אנרי ון דה ולדה.
למרות שגרופיוס הדגיש שבית הספר אינו פוליטי, היו מורי ותלמידי בית הספר הליברלים לצנינים בעיני הצבא, במיוחד לאחר ניצחון הימין בבחירות 1924 בתורינגיה.
ממשלת המחוז ביקשה לסיים את חוזי ההעסקה של כל המורים לקראת ספטמבר 1924 בשל היותו של המוסד חתרני ובלתי רווחי והיותו של גרופיוס "בלתי מוסרי".
אולם אז הזמין ראש העיר הסוציאל-דמוקרטי של דסאו, פריץ הסה, את בית הספר לעירו ואף ביקש מגרופיוס לעצב את מבנה בית הספר ואת מגורי המורים.
זמן קצר לפני עזיבת הבאוהאוס את וויימאר, ערך המוסד תערוכה שהוצגה במספר מוקדים ברחבי העיירה וחשפה את הישגי התלמידים ואת שאיפותיו של הבאוהאוס.
שיאה של התערוכה הייתה הקמתו של בית מגורים חדשני שנקרא "בית על ההורן" (Haus am Horn) ובתכנונו היו מעורבים מורי בית הספר כשאת הריהוט והציוד כולו עיצבו תלמידיו.
עם נעילת התערוכה עזב המוסד לדסאו ונפתח שם מחדש.
בית הספר ניסה להתעלות מעל שיטות ההוראה שהיו נהוגות אז (וגם שנים מאוחר יותר) בבתי הספר, בהם ישבו שורות של תלמידים מול מורה אחד, וניסה לשלב יחסי הוראה של מורה מול תלמיד או קבוצת תלמידים קטנה.
בשיטת הוראה זו ניסו לשחזר את אווירת ההוראה שהיה נהוגה בגילדות של בעלי המקצוע, בהן אומן לימד את השוליה את מקצועו.
ב-1928 העביר גרופיוס את ניהול בית הספר לאדריכל השווייצרי הנס מאייר.
מאייר הגדיל את הכנסות בית הספר מסדנאות הריהוט, האריגה והמתכת על מנת לבצע את עצמאותו הכלכלית.
ב-1930 עזבו מאייר וקבוצת תלמידים לרוסיה.
כמנהל בית הספר התמנה מיס ון דר רוהה.
באביב 1932 זכו הנאצים בראשות עיריית דסאו ומיס ון דר רוהה העביר את בית הספר למבנה בית חרושת נטוש בברלין, שם פעל מספר חודשים עד לעליית הנאצים לשלטון.
באפריל 1933 פרצו לבניין בית הספר פלוגות אס אס בהאשמה שהודפסו בו מנשרים קומוניסטיים.
מיס ון דר רוהה נקרא למשרדי הגסטפו ונתבע לפטר מורים יהודים ולמנות תחתם מורים נאצים.
ון דר רוהה הודיע על סגירת בית הספר ועד מהרה נמלטו ון דר רוהה, גרופיוס, מוהולי-נג'י, ברויאר ואלברס לארצות הברית וייסדו שם את האסכולה הבינלאומית של הבאוהאוס, כאשר הם "מורישים" את הרעיונות העיצוביים המרכזיים שלהם לסגנונות עיצוביים מאוחרים יותר, כמו ה"אר דקו".
בשנת 1996 הכריז אונסק"ו על הבאוהאוס ואתריו בדסאו וויימאר כאתר מורשת עולמית.
אחד המקומות שבו זכה סגנון הבאוהאוס להצלחה הוא היישוב העברי בארץ ישראל.
האידאולוגיה החברתית-תרבותית שמאחורי הבאוהאוס התאימה מאוד לתפישות הסוציאליסטית והרוח החלוצית, כמו גם הרצון לברוא ולעצב את העולם מחדש.
תפישות הבאוהאוס באו לידי ביטוי בארץ ישראל דרך הסגנון הבינלאומי.
הסגנון היה נקי מקישוטים, פשוט ותכליתי.
הוא פיאר את אסתטיקת המכונה ודגל באחידות בצבע, בגמר ובחזיתות הצנועות והפשוטות.
הסגנון ביטא נאמנה את רוח המקום והתקופה.
בשנת 2003 הוכרזה "העיר הלבנה" של תל אביב כאתר מורשת עולמית לסגנון הבינלאומי, בזכות בתים רבים בסגנון זה המרוכזים בה.
בשנת 2010 נפתח בתל אביב "מוזיאון הבאוהאוס" בעזרתו של האדריכל הישראלי רון ארד.
עם תלמידי הבאוהאוס הרבים נמנו ארבעה תלמידים ארץ-ישראלים: אריה שרון, שמואל מסטצ'קין, מוניו גיתאי-ויינראוב ושלמה ברנשטין.
רות סידור, שנקראה אז בשם סיטרואן, ממשפחת אמנים יהודים ברלינאים, הייתה מהנשים הבודדות שלמדו בבאוהאוס, במגמת אריגה.
היא נישאה לחנן סיטרואן (סידור) גם הוא בוגר הבאוהאוס (כאחיו הצייר ההולנדי פאול סיטרואן ) ושניהם עלו לארץ בעקבות בתם – תמר סיטרואן-שושן.
בתי הבאוהאוס הראשונים בישראל נבנו בסגנון הבינלאומי, כלומר בתים מרובעים אשר לעיתים משולבים בהם חלקים עגולים או זוויתיים.
לאחר תקופת מה הגיעו המתכננים הישראלים למסקנה כי החלונות הצרים או דמויי צוהר אונייה שהובאו מאירופה לא מתאימים לתנאי האקלים בישראל והרחיבו אותם.
במהלך השנים פיתחו אדריכלים ישראלים שהושפעו מהבאוהאוס, אם כי לא היו תלמידי בית הספר, כמו דב כרמי וזאב רכטר, סגנון ייחודי, שמומש בעיקר בתל אביב ובחיפה.
סגנון זה כלל בעיקר מרפסות גדולות ומאווררות, שבהן יכלו בני הבית לשבת וליהנות מהבריזה, פרגולות על הגגות, גגונים ואדני חלונות.
באהיה (בפורטוגזית: Bahia, מבוטא בָּאִייָה, משמעות מילולית: מפרץ) היא מדינה באזור הרשמי של צפון מזרח ברזיל.
מבחינה תרבותית, מתייחס המושג "באהיה" בעיקר לסלבדור בירת באהיה ולסביבתה, שבהם האוכלוסייה מושפעת מהתרבות האפריקאית, ולא לכל אזורי המדינה.
המדינה כוללת את אזור החוף האטלנטי, (mata atlântica), אזור המטעים היוצא ממפרץ באהיה, בו גדלים טבק וסוכר, (recôncavo) והאזור הפנימי, אזור הפלאנלטו (planalto).
נהר סאו פרנציסקו עובר מן האזור האטלנטי, דרך הפלאנלטו והגבול הצפוני של המדינה, לתוך המדינה השכנה, מינאס ז'ראיס.
מלבד הבירה סלבדור, קיימות מספר ערים חשובות במדינה: אִילִיֶאוּס (עירו של הסופר ז'ורז' אמאדו), העיר העתיקה איטפריקה, השוכנת על אי הנושא את אותו שם, במפרץ באהיה, קצ'ואיירה, ויטוריה לה קונקוויסטה, ולנסויה.
לפני ההתיישבות האירופית, התגוררו באזור קבוצות שונות של ילידים, ביניהן הפטקסו (Pataxó), אשר עדיין מצויים באזורים הפחות מיושבים של באהיה.
בשנת 1500 הגיע הפורטוגזי פדרו קברל לאזור החוף הדרומי של באהיה (כיום, פורטו סגורו) והכריז על השטח כטריטוריה פורטוגזית.
העיר סלבדור הוקמה על ידי פורטוגל ב-1549 בתקופת ברזיל הקולוניאלית.
העיר שימשה כמרכז המנהלי (וכעיר בירה בפועל) של הקולוניות הפורטוגזיות ביבשת אמריקה עד 1763. עם זאת, במשך תקופה קצרה, בין מאי 1624 לאפריל 1625, החזיקו ההולנדים בבאהיה.
אזור באהיה היה האחרון במדינות ברזיל שהצטרף לקונפדרציה העצמאית והוא נותר נאמן לכתר הפורטוגזי כשנתיים לאחר ששאר ברזיל קיבלה עצמאות.
בין המאות ה-16 וה-18 הייתה באהיה מרכז לגידול סוכר, ומספר ערים היסטוריות הוקמו בתקופה זו.
אחד מהגורמים החשובים בכלכלת גידולי הסוכר הייתה יבואם של עבדים מאפריקה.
יותר מ-37% אחוזים מכלל העבדים אשר נלקחו מאפריקה הובאו לברזיל, ורובם עברו דרך באהיה, לפני שהועברו למטעים ברחבי המדינה.
צ'ארלס דרווין ביקר בבאהיה ב-1832 במסעו המפורסם.
באהיה היא מרכז הייצור והייצוא העיקרי של קקאו בברזיל.
בנוסף לחקלאות והתעשייה החשובים, קיימים בבאהיה גם מרבצים של מינרלים ונפט.
יסוד נוסף בכלכלה הוא תיירות: קו החוף הארוך, החופים היפים ואוצרות התרבות שלה הופכות אותה לאחד מן היעדים העיקריים לתיירות בברזיל.
כאשר מתייחסים לתרבות בבאהיה, הכוונה בעיקר לתרבות בסלוואדור ובאזור מפרץ "כל הקדושים", שבהם נפוצה אוכלוסייה ממוצא אפריקאי.
בגלל היותה המרכז העיקרי של סחר העבדים בברזיל, קיים גם כיום חותם אפריקאי על התרבות והמנהגים בבאהיה, המשפיעים על ברזיל כולה.
בין ערכי התרבות החשובים בבאהיה אפשר לראות את דת הקנדומבלה המושפעת מהאמונות של היורובה, אמנות הלחימה קפואירה, מוזיקה המושפעת מאפריקה (כמו אשה), סגנון הריקוד אפוקסה וסגנון בישול המושפע מן המטבח המערב אפריקאי.
באהיה היא מקום הלידה של מוזיקאים ברזילאים מפורסמים כמו דוריבאל קאיימי, ז'ואאו ז'ילברטו, ז'ילברטו ז'יל, קייטנו ולוזו ואחותו מריה בתניה, ההרכב Novos baianos, דניאלה מרקורי, איווטי סנגלו, וקארליניוס בראון.
במחוז פועלות להקות מפורסמות כמו אולודום, ארה קטו ואילה איה, וכן היא מחוז הולדתו של הסופר ז'ורז'י אמאדו.
בָּאוֹבַּבּ או אדנסוניה (שם מדעי: Adansonia) הוא עץ מסדרת החלמיתאים.
מקורו בסוואנות של אפריקה, והוא גדל באזורי סוואנה יבשים.
הבאובב נחשב לאחד מסוגי העצים הגדולים בעולם.
גובהו יכול להגיע עד ל-25 מטרים (כגובה בניין בן 10 קומות), ורוחב גזעו עד ל-10 מטרים.
גזעו הרחב משמש לאגירת מים במהלך עונות הגשם, בהם משתמשים במהלך עונות היובש.
פרחי הבאובב לבנים וגדולים (20–30 ס"מ), בעלי ריח מתקתק, נפתחים בלילה ומתים עד הזריחה.
אחרי שהפרחים גדלים, הם מניבים פירות הדומים במראם למלפפונים.
הפירות הם מאכל אהוב על קופים, ולכן זכה העץ לכינוי "עץ לחם הקופים".
בישראל מצויים עשרות בודדות של עצי באובב, 25 מהם בגן הבוטני בעין גדי, בקרבת ים המלח.
שלושה מתוכם נִטּעו בסוף שנות ה-50 על ידי אלי רון, חבר הקיבוץ והגנן הראשון בעין-גדי.
היקף גזעו של הגדול מבין עצי הבאובב בעין-גדי הוא כ-8 מטרים.
באמצע שנות ה-90 הונבטו ונשתלו עצי באובאב ביישוב חד נס ברמת הגולן, על ידי גנן היישוב רון איתן.
בקיבוץ שדה אליהו שבעמק המעיינות, גדלים 4 עצים.
בקיבוץ מסילות גדלים שני עצים שנשתלו על ידי יוסי נווה.
בגן הבוטני באילת גדלים שישה עצים, הגדול ביניהם נשתל ב-1988.
בשנת 2013 הונבטו ונשתלו בקיבוץ אלומות 2 עצי באובב דרום אפריקאים מסוג Agansonia Digitata.
ביולי 2017 נשתלו 5 עצים של עץ הבאובאב מזן מדגסקרי בקיבוץ חולית בנגב המערבי.
בקיבוץ קטורה בערבה שני עצים.
עץ בודד נוסף קיים בחוות תנינים בסמוך לעיר אובות.
3 עצים נמצאים בתוך קיבוץ עין גדי בסמוך למלון: אחד במסעדת באובר (על שם באובב) ושניים בגן הבוטני בסמוך.
בקיבוץ מצפה שלם נמצאים 2 עצי באובב.
הגדול כבן 40 והקטן מבניהם נשתל בנובמבר 24.
בספר "הנסיך הקטן" של אנטואן דה סנט-אכזופרי מסופר כי בכוכב בו מתגורר הנסיך מלאה הקרקע בזרעי באובב ואם מאחרים לטפל בהם, "לנצח אי אפשר עוד להיפטר מהם.
הם מתפשטים בכל רחבי הכוכב, שורשיהם חודרים את מעבה האדמה, ואם הפלנטה קטנה מדי ועצי הבאובב רבים מדי, הפלנטה מתבקעת לבסוף לרסיסים." המחבר מסיים באזהרה:
בספר "בארץ לובנגולו מלך זולו" של נחום גוטמן מסופר כי
פרי הבאובב הוא בגודל של אגוז קוקוס, וטעמו תואר כמזכיר גלידה וכשילוב טעמיהם של אשכולית, אגס ווניל.
הוא מכיל ריבופלאווין, סידן, מגנזיום, אשלגן, ברזל ופיטוסטרולים.
ניתן לאכול את עליהם של מינים מסוימים וכן להפיק מזרעיהם שמן.
בשנת 2018 עלתה באנגליה הפופולריות של אבקה מיובשת של הפרי.
באהבה ובאמונה (נקרא בתחילתו, "באהבה ובאמונה", שונה ל"יהדות באהבה", ולאחרונה החל מעלון 1356 - שונה חזרה לשמו המקורי) הוא עלון פרשת שבוע בהוצאת מכון מאיר.
העלון החל להופיע בשנת תשנ"ה, כדף A4 בצבע אחד, ומבנה העלון ועיצובו שופרו במשך השנים.
המאמר הפותח את העלון, בכותרת "נכון לעכשיו", נכתב בידי ראש המכון, הרב דב ביגון, ועוסק לרוב בקישור האקטואליה לתכני פרשת השבוע.
בעלון מתפרסם מדי שבוע מאמר של הרב שלמה אבינר, שבו מתפרסמות שאלות שהופנו אל הרב, הדרכות לחיים או מאמרים בנושאים תורניים-הלכתיים והשקפתיים.
בעבר התפרסמו בעלון סיפור לילדים, גם הוא מאת הרב אבינר, "פינת החינוך" של הרב אלישע אבינר, ומאמר של הרב יעקב פילבר עם נגיעה לאירועים אקטואליים.
רבנים נוספים שכותבים בעלון הם הרב עזריאל אריאל והרב ערן טמיר.
בכסלו תשס"ח, הגיליון התרחב לחוברת בגודל A4 מהודקת בסיכות.
בעקבות קשיים כלכליים של מכון מאיר, צומצם מספר העמודים בשנת 2014 לארבעה.
במשך שנים רבות יצא העלון לאור על ידי חברת "פרסומי ישראל ושות'", אך בפברואר 2010 נוצר סכסוך בין מכון מאיר למו"ל על רקע סירוב העלון לכלול בו מאמר של הרב פרופ' נריה גוטל על היחס לאקדמיה.
בעקבות הסכסוך הופסקה ההתקשרות העסקית בין המכון למו"ל אשר החל להוציא עלון בשם "גילוי דעת", ו"באהבה ובאמונה" עבר להוצאה עצמית של מכון מאיר.
בכ"ה בטבת תשע"ב נמתחה ביקורת על העלון לאחר שתמונתה של רות פוגל הופיעה בפרסום בעיתון כשהיא מטושטשת.
לאחר הסערה שחלה פרסם העלון התנצלות בעמוד הראשי.
העלון מופץ בשש שפות: עברית, אנגלית, רוסית, צרפתית, גרמנית וספרדית.
באוד היה מדד נפוץ לקצב העברת מידע, עד שהוחלף במושגים יותר נוחים להשוואה, כמו ביטים לשנייה.
המונח באוד מייצג את כמות הסמלים בשנייה אחת.
מאחר שסמל הוא יחידת נתונים מורכבת היכולה לייצג יותר מביט אחד, הבאוד הוחלף במדד של ביטים לשנייה, כהצגה של קצב שידור הנתונים ללא הצורך לבצע שקלול נוסף של כמות הביטים שכל סמל מייצג.
המדד נקרא על-שם המהנדס הצרפתי ז'אן מאוריס אמיל בודו.
נעשה בו שימוש לראשונה כדי למדוד קצב שידור של טלגרף.
בּאוּדוֹלינוֹ (Baudolino) הוא ספר שכתב איש האשכולות האיטלקי אומברטו אקו בשנת 2000. הספר עוסק בהרפתקאותיו של בחור צעיר בשם באודולינו בעולם המציאותי והבדיוני של נצרות המאה ה-12. הספר נחשב קשה לתרגום מכיוון שבמקורו נכתב בערבוב של איטלקית מודרנית, איטלקית של ימי הביניים ושפות נוספות.
בשנת 1204 נכנס באודולינו, גיבור הסיפור, לקונסטנטינופול, מבלי להיות מודע לכך שמסע הצלב הרביעי הכניס אותה לכאוס שלם.
בתוך כל הערבוביה הוא מציל את חייו של ניקטאס כוניאטס.
ניקטס, אשר דמותו מבוססת על היסטוריון יווני בן התקופה, נדהם מיכולות לימוד השפה של באודולינו, אשר מסוגל לשלוט בכל שפה אשר שמע אי פעם, ומבקש מבאודולינו לספר לו את סיפור חייו.
באודולינו מתחיל בכך שב-1155 אומץ על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה.
בהמשך נשלח לפריז, על מנת ללמוד שם.
בפריז הוא נתקל בבני התקופה, מציאותיים ובדיוניים, ביניהם הכומר יוחנן.
בעקבות פגישה זו מייחל הגיבור להגיע לארצו האגדתית.
לאורך כל הספר נפגש הגיבור עם יצורים אגדתיים כגון חד-קרנים, סאטירים וכן יצורים מן המיתולוגיה היוונית.
הספר מכיל, כמו יצירותיו האחרות של אומברטו אקו, רבדים שונים של קומדיה, פילוסופיה, הרפתקאות אפיות והשפעות של דמיון ימי הביניים, אשר מתבטא במגוון החיות אשר נתקל בהן באודולינו.
הספר מכיל גם חלקים נרחבים הנוגעים בגישת החיים האגנוסטית.
הספר תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2005 בהוצאת כנרת.
באה מאהבה – קיסריה 2008 הוא אלבום כפול המתעד הופעה של הזמרת הישראלית יהודית רביץ בתיאטרון קיסריה ב-2008.
בשנת 2008, 21 שנים לאחר צאת אלבומה המצליח באה מאהבה והופעתה בתיאטרון בקיסריה, יצאה רביץ לסדרת הופעות בשם "באה מאהבה – קיסריה 2008" כחגיגות 20 שנה לאלבום.
בהופעה ביצעה רביץ ממיטב שיריה לאורך השנים, אירחה את יוני רכטר, דני ליטני ורע מוכיח וזכתה להצלחה עצומה, כך שבתוך חודשיים הופיעה בקיסריה ארבע פעמים.
בעקבות הצלחת המופע יצא אלבום הופעה כפול שתיעד אותו וכן סרט DVD שתיעד את ההופעה הראשונה בסדרה.
גרסת ה-DVD כללה דיסק בונוס המתעד את העבודה על האלבום "באה מאהבה", באדיבות ערוץ 24.
בתחילת 2009 יצאה רביץ לסיבוב הופעות נוסף עם אלבום זה.
בָּאוֹדִינְג (בסינית: 保定; בפין-יין: Bǎodìng) היא נציבות עירונית במחוז חביי שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
לעיר היסטוריה בת 2,500 שנה לערך של התיישבות עירונית וכיום היא מתפקדת כנציבות עירונית בכך שהיא כוללת בשטח שיפוטה את אזור המרכז של הרבעים העירוניים ואת העיירות והכפרים שמסביב.
כיום באודינג היא אחת הערים החזקות בסין מבחינה תעשייתית כשהיא חלק מאזור הסחר הגדול במדינה יחד עם הערים בייג'ינג וטיינג'ין, והיא גם בין הערים המובילות בעולם בפיתוח תעשייה המתבססת על אנרגיה מתחדשת, להפחתת התעשייה המזהמת.
בעיר יש גם אתרים היסטוריים רבים, כאשר שימשה בתקופות קדומות כמרכז הגנה חשוב לאזור ולבייג'ינג בפרט, וגם במלחמת העולם השנייה שימשה כמרכז אסטרטגי כאשר כוחות צבאיים רבים התבססו בה עם בניית מפקדות ובסיסים צבאיים מבוצרים, כאשר המשיכה לשמש כוח צבאי תוסף להגנה על בייג'ינג והאזור כולו.
כך גם מכונה העיר "השער הדרומי של בייג'ינג".
בכלל שטח השיפוט יש שרידים תרבותיים הנחשבים כחשובים במעמדם לכל סין.
האזור העירוני של באודינג החל להתגבש בין השנים 476–221 לפנה"ס, במקביל לתקופת המדינות הלוחמות שבה שרי צבא ובני אצולה השתלטו על מחוזות ומקומות שונים ברחבי מזרח סין וסיפחו אותם תחת שלטונם.
כך היה האזור נתון בין "מדינת ין" ו"מדינת דזהאו" בתקופת ההתיישבויות הראשונות בו, עד לתקופת הקמת שושלת צ'ין בשנת 221 לפנה"ס.
בשנת 477, במהלך תקופת שושלת "בֵּיי (צפון) וֵיי", הפך האזור לנפה בשם "צִ'ינְגְיְוֵּ'אן", ושמר על מעמדו כנפה במשך מאות שנים.
האזור היה בעל חשיבות אסטרטגית גדולה כבר מימיו המוקדמים, כאשר בין השנים 618–907 של תקופת שושלת טאנג, שכן בו מטה מפקדת אחד הצבאות ששמרו על החזית הצפון-מזרחית נגד אנשי "Khitan" שהתגוררו באזור צפון סין ועד לדרום מונגוליה.
מאוחר יותר שימש כאזור ניצבות חיל מצב הכוחות הממשלתיים שהגנו על הכניסה למחוז שאנשי מהמחוזות העצמאיים שבשטח מחוז חביי של היום.
בשנים 907–960 של תקופת חמש השושלות ועשר הממלכות, ובשנים 960–1279 בתקופת שושלת סונג, שימש האזור כנציבות צבאית בהיותו בשטח גבול המריבה שבין שושלת סונג ושושלת ליאו שמצפון לה (הידועה גם כ"אימפריית Khitan").
בין השנים 960–1279 כבר הפך האזור להתיישבות עירונית גדולה בצפון סין.
זאת למרות שהעיר נהרסה עם פלישת הכובשים המונגולים דרומה לסין בהנהגת ג'ינגיס חאן בתחילת המאה ה-13 שבמסגרת אותה תקופה.
אולם קצת מאוחר יותר, בשנת 1227 בתקופה שבה עוד התבססה שושלת יואן על ידי המונגולים, נבנתה העיר מחדש.
העיר באודינג בהמשך התפתחות האזור
בין השנים 1206–1368 של תקופת שושלת יואן ושיקום העיר, התקבל גם שמה הנוכחי כאשר המקום נקרא "אזור באודינג", יחד עם השליטה המנהלית שכבר היה לעיר גם על האזור שסביבה.
השם "באודינג" התקבל מאחר שמשמעותו בתרגום חופשי היא "להגן על הבירה", בהתייחס לחשיבותה האסטרטגית באותה תקופה ולקרבתה אל בייג'ינג בירת סין.
בין השנים 1368–1644, בתקופת שושלת מינג, קבע הממשל המרכזי את באודינג כאזור פלך גאוגרפי.
באודינג תפקדה במשך שנים רבות כבירת מחוז ג'ילי (השם הקודם של מחוז חביי), והיוותה מרכז תרבותי חשוב בתקופת שושלת מינג ותחילת תקופת שושלת צ'ינג.
במהלך שושלת יואן ושושלת מינג שאחריה (1368–1644), הועבר תפקיד עיר הבירה של סין מדרום סין אל בייג'ינג, ובאודינג הפכה להיות מעוז ההגנה הראשי של בייג'ינג כנגד התקפות מכיוון דרום והתקפות דרך המעברים של הרי טאיחאנג מכיוון מערב.
בתקופת שושלת מינג הפכה באודינג להיות המרכז המנהלי של כל אזור הנציבות שהיה מכונה "באודינג".
בתקופת שושלת צ'ינג (1644–1912) המשיכה לעלות בחשיבותה, כאשר שימשה הן כמקום מושב הממשל המחוזי של מחוז ג'ילי (הקודם למחוז חביי של היום), והן כמקום ממשל חלופי של המושל הצבאי של ג'ילי, לצד העיר טיינג'ין.
עקב כך גם הפכה באודינג לעיר מבוצרת היטב, עם חומות באורך של יותר משמונה קילומטרים אשר הקיפו את משרדי הממשל המחוזי, משרד המושל הצבאי, שטחים נרחבים של בסיסים צבאיים ואת האקדמיה הצבאית, שהוקמו כולם בעיר עקב חשיבותה האסטרטגית בצפון-מזרח סין.
באודינג במאה ה-20 וכנציבות עירונית כיום
בין השנים 1926–1937, היה אזור דִינְגְג'וֹאוּ מקום "האיגוד הלאומי" של "תנועת החינוך ההמוני", כניסוי של "תנועת הבנייה מחדש".
בשנות ה-90 של המאה ה-20 גם "התנועה החדשה של בנייה מחדש" המשיכה להפעיל במקום מרכז לאימונים ולקבלת הישגים מקיפים יותר במטרתה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה העיר מקום מושבן של מפקדות כוחות הכיבוש היפניים.
בשנת 1949, במהלך התקופות המוקדמות של ייסוד הרפובליקה העממית של סין, הפכה באודינג לבירת מחוז חֶבֵּיי החדש יחסית, שקם במקום מחוז ג'ילי, שבוטל בשנת 1928. בשנת 1958 הועבר תפקיד בירת מחוז חביי לעיר טיינג'ין, כאשר איבדה זו את מעמדה כעיריית-מחוז.
בשנת 1966 עלה מעמדה של טְייֵנְגִ'ין בחזרה לעיר שאינה כפופה למחוז כלשהו, אלא נתונה ישירות למרותו של השלטון המרכזי בסין – וכך גם קיבלה באודינג בחזרה את מעמדה כבירת מחוז חביי.
אולם בשנת 1970 החלה העיר שְׁה-גְ'יָאגְ'ווָאנְג לגדול בקצב מהיר, והפכה לבירת מחוז חביי במקום באודינג.
בחודש דצמבר לשנת 1994 התמזגו העיר באודינג ואזור באודינג להרכב עיר-נציבות באודינג, שקיבלה אחריות ניהולית על 24 רבעים ונפות נוספות שסביב למרכז העיר.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, מספר התושבים הכולל בנציבות היה כ-11.544 מיליון תושבים, מתוכם כ-3.15 מיליון בחמשת הרבעים העירוניים.
רוב תושבי העיר כיום הם בני "האן", כאשר מתגוררים בה גם בני שתי קבוצות אתניות נוספות, בני "חְווֵי" ובני "מָאן".
שטחה של באודינג כיום נראה כצורה מלבנית שמהווה את מרכז העיר, המוקפת בשטחי שדות חקלאיים ההולכים וגדלים על חשבון שטחי המגורים עם ההתרחקות ממרכזה.
אותו שטח מרכזי מחולק על ידי מסילת רכבת בשם "ז'ינגואנג", העוברת בעיר בכיוון צפון-דרום.
כך גם תחנת הרכבת בבאודינג מהווה מבחינה גאוגרפית ומבחינת התפתחות-עירונית את נקודת המרכז שלה, כאשר חלקה הישן של העיר נמצא ממזרח למסילה ומחולק בעצמו מבחינה מנהלית ל"עיר צפונית" ו"עיר מזרחית", והחלק שהתפתח בבנייה מאוחרת יותר נמצא ממערב למסילה.
מאז הפיכתה לנציבות עירונית, מורכבת כיום באודינג מחמישה רבעים, חמש עשרה נפות וארבע נפות עירוניות:
הנציבות העירונית באודינג משתרעת על פני 22,368 קמ"ר במרכז-מערב מחוז חביי וגובלת בבירת המחוז שה-ג'יאג'וואנג מדרום-מערב, בנציבויות העירוניות חֶנְגְשְׁווֵי, , ו מדרום, מדרום-מזרח, ממזרח ומצפון-מערב בהתאמה, בבייג'ינג בירת סין מצפון-מזרח ובמחוז שאנשי ממערב.
העיר עצמה מרוחקת כ-140 קילומטרים מדרום למרכז בייג'ינג, כ-150 קילומטרים ממערב לעיר טיינג'ין וכ-125 קילומטרים מצפון-מזרח למרכז בירת מחוז חביי שה-ג'יאג'וואנג, וממוקמת למעשה במרכז האזור שבין שלוש הערים.
באודינג ממוקמת למרגלות מזרח החלק הצפוני של רכס הרי טאיחאנג, כך ששטחה כולל בעיקר אזור הררי בשטחה הצפוני-מערבי, ושיפוע הקרקע כלפי מטה עד אל אזור מישורי המוקף באדמות חקלאיות בשטחה הדרומי-מזרחי, שבו נמצא מרכז העיר.
במזרח שטח המישור, ישנם משקעים רבים היוצרים מקווי-מים קטנים ואגמים רדודים אשר חוברים יחד ביצירת אזור בשם "אגם בָּאיְיָאנְגְדְייֵן", שבו שטחי מים עמוקים ומים רדודים עם ביצות, שלל שטחי יבשה בתצורות איים גדולים וקטנים.
גם תושבי האיים והאזור של שטח זה נכללים בתחום ניהולה של באודינג.
ולמעשה, שליש משטח באודינג נמצא ברכס הרי טאיחאנג במערב, שליש באזור המישור במזרח, ושליש באזור המרכזי ביניהם המכונה "אדמת הילי", שבו נמצא מרכז העיר.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בעיר היא 12 מעלות צלזיוס.
יש בה הבדל ברור בין עונות השנה, עם שינוי ניכר יחסית בטמפרטורות בין עונה לעונה.
העיר מצויה בתחום אקלים מונסון ממוזג-חמים לח-למחצה.
רוב הגשמים יורדים בעונת הקיץ, עם כמות משקעים ממוצעת של 570 מילימטרים במהלך עונת המונסון, בעוד שבחורף יבש והקור מגיע עד מתחת לאפס מעלות צלזיוס.
גם בעונת האביב שורר בעיקר יובש עקב מזג אוויר אביך, ובסתיו קריר.
באודינג ממוקמת במרכזו של אזור כלכלי בשם האזור הכלכלי של בוהאי, המהווה את אזור שלוש הערים בייג'ינג, טיינג'ין ושה-ג'יאג'וואנג.
אחד המפעלים הגדולים בבאודינג הוא "צָ'יְינָה לָאקי פילם", שהוא יצרן חומרים רגישים לאור וחומרי הקלטה מגנטית הגדול בסין.
כך גם הפכה לעיר בעלת שיעור הצמיחה הגבוה מבין כל הערים במחוז חביי, כאשר אזור ריכוז התעשייה בבאודינג, המכונה "עמק החשמל" ושנבנה במתכונת דומה לזו של עמק הסיליקון שבקליפורניה, הגדיל את היקף עסקיו פי ארבעה עקב שינוי זה.
מצב נוכחי מוצלח זה של התקדמות הפרויקט, מבוסס על דיווח מתאריך 16 באוגוסט 2009. אחת התוצאות המוצלחות של פיתוח תעשיית אנרגיה מחודשת זו, היא ייסוד 20 מפעלים לייצור הלהבים המשמשים במחוללים של טורבינת רוח ב"עמק החשמל", שאחד מהם הוא המפעל הגדול בסין בייצור זה.
לצד מפעל זה, יש שני מפעלים מרכזיים נוספים בבאודינג לטורבינות רוח שהם בין הגדולים בסין, אחד מהם הוא המפעל לטכנולוגיית רוח "טיין-ויי" (בתרגום מילולי: "טכנולוגיית כוח הרוח טיין-ויי").
מפעל זה ייצר 20 טורבינות ראשונות בשנת 2008, ייצר כ-150 יחידות טורבינות נוספות בשנת 2009, וצפוי לייצר עוד כ-500 יחידות במהלך שנת 2010 במסגרת הפיתוח המקיף של הפקת אנרגיה מחודשת.
בשנת 2007 עמד התוצר הלאומי הגולמי על 137.5 מיליארד "רנמינבי"/יואן (18.3 מיליארד דולר אמריקני), המהווים זינוק של 11.7% לעומת התוצר הגולמי הלאומי של שנת 2006, עקב הפיתוח התעשייתי המהיר ביותר בבאודינג ובאזור "רצועת בוהאי".
לבאודינג קשרים חזקים עם ערים אחרות, בעצם מיקומה על אחת הדרכים העיקריות המובילות אל העיר בייג'ינג ומחוצה לה.
הכביש המהיר "ג'ינגשי" מקשר בין שתי הערים, ובאודינג היא גם הנקודה המערבית הסופית של הכביש המהיר "באוג'ין", המקשר אותה עם טיינג'ין.
מסילת ג'ינגואנג מספקת שירותי הסעה תדירים לתחנה הרכבת של מערב בייג'ינג.
מספר רכבות יוצאות מספר פעמים במשך זמן מסוים במהלך היום מהערים בייג'ינג ושה-ג'יאג'וואנג אל באודינג, בין השאר בקווי מסילות בייג'ינג-גואנגג'ואו ו"-חְוָאנְגְחְווָה" העוברות דרך באודינג.
ישנו גם כביש מהיר מטיינג'ין אל באודינג, אשר מקל את הנגישות ומקצר את הדרך לשלוש שעות נסיעה בין השתיים.
נגישות הנסיעה באוטובוס מבייג'ינג אל באודינג גבוהה ביותר, כאשר באופן כללי יוצא אוטובוס מבייג'ינג אל באודינג מספר פעמים רב ביום.
מרכז באודינג מוקף בכביש טבעת, ומערכת התחבורה הציבורית בתחום העיר מורכבת מאוטובוסים (אשר גובים סכום של יואן אחד לכל נסיעה בתחומיה), ומוניות גם נפוצות בעיר.
מבחינת תחבורה אווירית, לבאודינג יש נמל תעופה קטן שאינו נכלל בדירוג 150 שדות התעופה הגדולים והנוחים בסין.
אולם באופן כללי, נגישות בדרכי תעופה בין מחוזות רחוקים בסין ומדינות אחרות לבין באודינג היא קלה, עקב היותה ממוקמת במרחק של כ-150 קילומטרים משלושת שדות התעופה הגדולים והנוחים: נמל התעופה הבינלאומי הגדול ביותר בסין של בייג'ינג, נמל התעופה הבינלאומי הגדול של טיינג'ין ונמל התעופה "גֶ'נְגְדִינְג" של שה-ג'יאג'וואנג.
כך גם רוב התיירים מגיעים לבאודינג דרך שלוש הערים הללו.
השפה המדוברת בבאודינג היא סינית מנדרינית, בתצורת ניב ייחודי לבאודינג הנקרא "ז'י-לו מנדרינית".
למרות קרבתה של באודינג אל בייג'ינג, הניב הסיני המדובר בה אינו דומה במיוחד לניב המדובר בבייג'ינג, אלא קרוב יותר לזה המדובר בטיינג'ין.
בנפת אנשין נמצא "איגוד המוזיקה של הכפר צ'ואנטואו" הממוקם באי בשטח "אגם באי-יאנגדין", שהיא קבוצה מוזיקלית מפורסמת המנגנת על "גְווָאן" – סוג של אבוב, "שֶׁנְג" – סוג של מפוחית פה, וכלי הקשה שונים.
מוצרי מאכל מקומיים ייחודיים שנעשים בעיר הם ביצת "בָּאייָאנְגְדְייֵן" שמורה, וחמוצי "קְווֵיחְווָאי".
הפסטיבלים והמופעים בעיר נערכים ברובם בעונות הקיץ והסתיו, ורבים מהתיירים מגיעים לעיר בעונת הסתיו שבה שורר מזג-אוויר קריר ונעים.
הפקת חומרי אמנות וחפצי אמנות:
הפקות מאבנים בשם "יִישְׁווֵי" להשחזת והכלת דיו, תחריטים באבנים בנפת צ'וּ'יָאנְג, יצירת דמויות העשויות מחימר "בָּאיגוֹאוּ", יצירת כלי חרס ופורצלן מפותלים בצורה אמנותית וסריגה בחומרים מצמחי הקנה והסוף.
"כדורי באודינג" – סט של כדורי מתכת המשמשים למדיטציה ולתרגול וגמישות בתזוזת אצבעות כף היד, ככל הנראה החפץ הידוע ביותר שמקום פיתוחו מיוחס לבאודינג.
בעיר יש שלושה פסטיבלים מרכזיים:
פסטיבל "לאנטרן" בנפה העירונית גְ'ווֹג'וֹאוּ – נערך ב-15 לחודש הראשון על-פי לוח השנה הירחי.
פסטיבל "פריחת האפרסקים" בנפת שׁוּנְפִּינְג – נערך בחודש אפריל.
פסטיבל "הלוטוס" באגם בָּאייָאנְגְדְייֵן – נערך ב-23 ביולי עד ה-23 בספטמבר.
בעיר מספר מופעים עממיים מרכזיים:
"באודינג לָאוֹדְיָאוֹ" – אופרה-מסורתית במרכז באודינג.
"הָאהָא-צְ'יָאנְג" – מזמורים עתיקים מקומיים בנפת צִ'ינְגיְוֵּ'אן.
"מוזיקת לְווֹגָאו העתיקה" – מופע של מוזיקה עממית בנפת לָאישְׁווֵי.
"ריקוד האריה" – מופע ריקוד עממי מקומי בנפת שׂוּ'שְׁווֵי.
"מחזה צללים" – בנפה העירונית גְ'ווֹג'וֹאוּ.
הרחוב בעל האופי המסורתי העיקרי בחלקה הישן של באודינג הוא "דרך יוּ'חְווָה", אשר נמשך ממרכז העיר עד לקצה המזרחי שלה.
רוב המבנים ההיסטוריים בעיר ממוקמים באזור של רחוב זה, לצד כמה ממרכזי הקניות המודרניים מהגדולים יותר שיש בעיר.
רחובות עיקריים נוספים כוללים את "דרך דונְגפֶנְג", ושדרת "צָ'אנְגְיָאנְג".
בבאודינג נמצאת אוניברסיטת חביי, בין שאר מוסדות חינוך גדולים בעיר, וקתדרלה גדולה, בין שאר מבני דת בעיר.
במרכז העיר יש שני אתרים היסטוריים בולטים ובכל שטחה הניהולי ישנם 15 אתרים היסטוריים של שרידים תרבותיים במעמד מדיני.
גן בריכת הלוטוס – גן בסגנון סיני קלאסי עם בריכה עתיקה של צמח הלוטוס במזרח מרכז העיר.
הגן נהרס והוקם מחדש ב-1227 (באותה שנה שבה נבנתה באודינג כולה מחדש על ידי המונגולים).
לגן גם חשיבות תרבותית גדולה, כאשר שימש מקום לימודיהם של חוגים מסוימים במאות הקודמות.
כיום נחשב בין עשרת הגנים העתיקים המפורסמים בכל סין.
אחוזת מושל ג'ילי – אחוזה היסטורית הכוללת משרדים וחדרי מגורים, אשר הייתה מקום מגוריו ומגורי משפחתו ומקום פעילותו של מושל מחוז ג'ילי (הקודם למחוז חביי), לניהול ענייני המחוז.
אחוזה זו נחשבת לאחד האתרים ההיסטוריים החשובים בכל השטח הניהולי של באודינג ובכל מחוז חביי, ונחשבת כאתר תרבות במעמד מדיני בסין.
בשנת 1988 הוסבה למוזיאון, כאשר האגף האמצעי והגדול ביותר שלה (מתוך שלושה אגפים), פתוח לקהל.
מצבות צִ'ינְג המערבית – מהוות את אחת משתי הקבוצות הגדולות בארכיטקטורת המאוזוליאום הקיסרית של תקופת שושלת צ'ינג, נפת יִישׁייֵן (1730–1915)
"קברי מָאנְצֶ'נְג הָאן" – מקום קבורתם של הנסיך "ליו שֶׁנְג" ואשתו "דוֹאוּ וָאן".
משרד המושל המחוזי של ג'ילי – מרכז באודינג (1730–1911)
אתרי טיולים מרכזיים נוספים בשטח העיר:
אגם באי-יאנגדיין – שטח המים המתוקים הגדול בצפון סין, בהרכבו משלל תצורות מקווי-מים עמוקים ורדודים על בסיס שקעי קרקע, ומהווה אזור תיירות בביקור באיים הרבים שבו ובאפשרויות השיט הרבות בנהרות ובערוצי המים שבין האיים והשדות המוצפים.
"אזור הנוף יֵה-סָאנְפּוֹ" – יעד תיירות חדש ומתפתח שבו שילוב גאוגרפי של קניונים והרים עם יערות בתוליים וערוצי נהרות.
פגודת "לְיָאודִי" – הפגודה הטרום-מודרנית הגבוהה בכל סין, מתנשאת לגובה של 84 מטרים (275 רגל), נבנתה בשנת 1055 בתקופת שושלת סונג.
בשנת 1973 התגלה בחפירות במקום קבר משנת 55 לפנה"ס, שנמצאו בו גם חתיכות דפים עם כתבי ספרות סינית, כולל כתב יד מוקדם של המאמרות של קונפוציוס.
באודינג ידועה כ-"עיר סטודנטים" כשיש בה 7 אוניברסיטאות ומכללות, 31 בתי-ספר טכניים ומתחם מתקני אימון בסוגי ספורט אולימפיים.
בנוסף ישנם מכללה לרפואה ומכון חקלאי.
מוסדות ההשכלה המרכזיים בעיר הם:
אוניברסיטת חביי – המוסד האקדמי המרכזי בעיר ואחד המובילים בסין בייחוד בפקולטות המדעים והטכנולוגיה.
באוניברסיטה נמצאת אחת הספריות הגדולות בסין, המכילה יותר מ-3,100,000 מיליון ספרים.
האוניברסיטה לאלקטרוניקה של צפון סין
מכון מרכז הפיננסים של חביי
המכון הטכני המקצועי לתכנות של חביי
המכון הטכני המקצועי של חביי
המכון הטכני המקצועי לאלקטרוניקה של חביי
לבאודינג יש עשר ערים תאומות:
מועדון ספורט באהיה (בפורטוגזית: Esporte Clube Bahia) הוא מועדון ספורט וקבוצת כדורגל מהעיר סלבדור שבמדינת באהיה, ברזיל.
קבוצת באהיה היא אחת משתי קבוצות הכדורגל הגדולות במדינת באהיה, לצד ויטוריה.
לבאהיה קהל האוהדים הגדול ביותר באזור הצפוני וה-12 בגודלו בברזיל.
היא הייתה אחת המייסדות של מועדון ה-13 ב-1987.
באהיה הייתה אחת הקבוצות החזקות ביותר בכדורגל הברזילאי בשנות ה-50 וה-60. בשנת 1959 הייתה לקבוצה הראשונה הזוכה בתחרות כדורגל ברמה לאומית כאשר גברה על סנטוס של פלה בגמר טאסה ברזיל, וכך הפכה לקבוצה הברזילאית הראשונה שהשתתפה בגביע ליברטדורס.
בשנות ה-80 שוב הייתה בין הקבוצות החזקות בברזיל; זכתה בליגת העל ב-1988 כשנצחה את אינטרנסיונל של טפארל בגמר.
היא זכתה באליפות מדינת באהיה 43 פעמים לעומת 26 של יריבתה ויטוריה.
בשנת 2003 ירדה באהיה לליגה ב' של אליפות ברזיל ובשנת 2005 ירדה לליגה ג'.
ב-2007 הייתה אלופת ליגה ג' ועלתה לליגה ב'.
בשנת 2010 הצליחה באהיה לחזור לליגת העל.
האצטדיון המסורתי של באהיה היה ה"פונטה נובה" (Fonte Nova) בסלבדור, עם תכולה של כ-60 אלף צופים, אותו שימש כמגרש ביתי שלה מאז שנת 1951. ב-2007 התמוטט חלק מהבטונדה העליונה, תאונה בה נספו 5 אוהדים.
האצטדיון נסגר והיום משחקת באהיה ב"אצטדיון פיטואסו" באופן זמני.
ב-29 באוגוסט 2010 נהרס הפונטה נובה לטובת בניית אצטדיון חדש שייקרא ארנה פונטה נובה, בעל תכולה של 56,600 מושבים, אשר שימש כאחד האצטדיונים של מונדיאל 2014.
אליפות באהיה - מקום ראשון 43 פעמים.
שד גרגורי מוס , ידוע בשם הבמה באו ואו (Bow Wow) ; הוא ראפר ושחקן אמריקאי.
אלבומו הראשון, Beware of Dog, יצא בעודו בן 13. באו הופיע לראשונה בקולנוע בשנת 2002, בהופעת קמע בסרט "הכל אודות בנג'מין".
תפקידו המשמעותי הראשון היה בסרט "שחק אותה כמו מייקל", אף הוא מאותה שנה.
באו ואו נולד בקולומבוס, אוהיו; בנם של תרסה רנה ושל אלפונסו פרסטון מוס.
בגיל חמש באו ואו התחיל את הקריירה תחת הכינוי "Kid Gangsta".
ב-1993 הוא הופיע בלוס אנג'לס, והראפר סנופ דוג הבחין בו ויותר מאוחר הביא לו את שם הבמה "באו ואו".
בשנת 1998, בגיל 11, פגש באו ואו את המפיק ג'רמיין דופרי, שעזר לקידום הקריירה שלו.
ב-1999 הוא התארח בפסקול של הסרט "פרוע על המערב" עם המנטור שלו ג'רמיין דופרי.
בשנת 2000 הוציא את אלבומו הראשון Beware of Dog.
האלבום כלל את הסינגלים: "Bounce with Me" עם להקת הבנות Xscape ו-"(Bow Wow (That's My Name" עם הראפר סנופ דוג; שדורג במקומות הראשונים של מצעדי ראפ, "Puppy Love" ו-"Ghetto Girls".
האלבום הוכתר כאלבום פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי ב-5 במרץ 2001, כאשר נמכרו 2 מיליון עותקים של האלבום.
בראיון מ-2009 טען באו ואו שנמכרו יותר מ-3 מיליון של עותקים מאז יציאתו.
(2002) Doggy Bag ושינוי שם הבמה
בשנת 2002 יצא אלבומו השני, Doggy Bag, שכלל את הסינגלים: "Take Ya Home" ו-"Thank You" עם ג'אגד אדג'.
האלבום הגיע למקום ה-11 במצעד בילבורד 200 ולמקום השני במצעד אלבומי הרית'ם אנד בלוז/היפ הופ הטובים ביותר של המגזין בילבורד והוכתר כאלבום פלטינה.
באו ואו ביצע את השיר "Basketball" לפסקול של הסרט שחק אותה כמו מייקל.
באפריל 2002 באו ואו הוריד את ה"Lil" (ליל) משם הבמה שלו.
בשנת 2003 יצא אלבומו השלישי Unleashed.
הסינגל הראשון מהאלבום "Let's Get Down", עם בירדמן (המייסד של קאש מאני רקורדס) ; הגיע למקום ה-14 במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום ה-6 במצעד Hot Rap Songs.
בניגוד לאלבומים הקודמים של באו ואו, Unleashed לא הופק על ידי ג'רמיין דופרי.
ב-25 בספטמבר 2003 האלבום הוכתר כאלבום זהב.
בשנת 2005 הוציא את אלבומו הרביעי Wanted.
הסינגל הראשון מהאלבום "Let Me Hold You", עם הזמר Omarion, הגיע למקום ה-1 במצעד שירי הראפ "החמים" של בילבורד ולמקום ה-4 במצעד בילבורד הוט 100. הסינגל השני באלבום היה "Like You", עם הזמרת סיארה, שבאותה התקופה היא הייתה במערכת יחסים עם באו ואו.
הסינגל השלישי מהאלבום "Fresh Azimiz", עם J-Kwon וג'רמיין דופרי, הגיע למקום ה-23 במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום ה-6 במצעד שירי הראפ "החמים".
ב-2006 יצא אלבומו החמישי The Price of Fame.
הסינגל המצליח באלבום היה "Shortie Like Mine", שבו התארח כריס בראון.
הסינגל הגיע למקום ה-9 במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום ה-1 במצעד שירי הראפ "החמים" של בילבורד.
הסינגל השני מהאלבום "Outta My System", הציג את הפרידה של באו ואו מבת זוגו סיארה.
ב-11 בדצמבר 2007 באו ואו ו-Omarion הוציאו אלבום משותף, Face Off.
הסינגל הראשון מהאלבום, "Girlfriend", הגיע למקום ה-33 במצעד בילבורד הוט 100.
באוקטובר 2008, לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית, ערך באו ואו קמפיין לעידוד הצבעה ב-15 ערים בארצות הברית.
במרץ 2009 יצא אלבומו השישי New Jack City II.
האלבום כלל את הסינגל "Marco Polo", שהופק על ידי Young Sity וסולג'ה בוי.
האלבום הגיע למקום ה-2 במצעד אלבומי הראפ החמים ולמקום ה-16 במצעד בילבורד 200. ב-16 באוגוסט הכריז באו ואו על חתימתו בחברת התקליטים קאש מאני רקורדס, שכללה אמנים מפורסמים כמו: ניקי מינאז', דרייק, ליל ויין ו-Birdman.
באו ואו שיחק בתפקידי אורח בקומדיות המצבים מואישה, קומדיית המצבים של ברנדי נורווד, The Steve Harvey Show, Brothers Garcia, ולאחרונה גם התארח בדרמת הנעורים סודות ההתבגרות.
ב-3 ביולי 2002 שיחק בואו ואו בתפקיד הראשי בסרט שחק אותה כמו מייקל, בו גילם את קלווין קיימבריג', ילד יתום שמוצא נעליים של מייקל ג'ורדן והופך לשחקן NBA מפורסם.
ב-2006 הופיע בתפקיד משנה בסרט הקולנוע מהיר ועצבני 3, וב-2010 שיחק בסרט Lottery Ticket, יחד עם אייס קיוב ובסרט "עונת ההוריקן".
ב-2011 גילם את טי-בוי בסרט "שגעון של משפחה", וגילם את ביירון בסרטו של טיילר פרי "המשפחה הגדולה והמאושרת של מדיאה".
באו ואו גר באטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית יחד עם אמו.
לבאו ואו בת בשם שי (Shai; נולדה ב-27 באפריל 2011) מחברתו לשעבר ג'וי צ'אביס.
בשנת 2005 יצא עם הזמרת סיארה אך הזוג נפרד באפריל 2006. בשנת 2012 יצא עם הדוגמנית אריקה מנה (אנ') ואף היו מאורסים תקופה קצרה.
+שנהסרטתפקידהערות2002הכל אודות בנג'מיןקלישחק אותה כמו מייקלקלווין קיימברידג' 2004שיגעון של חופשהג'יימס "די.ג'י" ג'ונסון 2005Roll Bounceחאבייר "X" סמית'2006מהיר ועצבני 3טווינקי2009עונת ההוריקןגארי דייוויס2010Lottery Ticketקווין קרסון2011Madea's Big Happy Family ביירוןשגעון של משפחהטי-בוי2012Allegiance כריס רייס2013מת לצעוק 5אריק2021מהיר ועצבני 9טווינקי
+שנהסדרהתפקידהערות2001מואישהרייפרק: "That's My Mama"Carmen: A Hip Hoperaחלילסרט טלוויזיה של MTV2006סמולווילביירןפרק: "Fallout"2008בטיעצמופרק: "Zero Worship"2008–2009הפמליהצ'ארלי5 פרקים2010–2013Are We There Yet?מרקוס קינגסטון פרסונסתפקיד ראשי (3 עונות); 100 פרקים2011–2012סודות ההתבגרותדנטה2 פרקים2012–2014106 & Parkמנחהתוכנית היפ-הופ; שודר ברשת BET2015–2016CSI סייברברודי נלסון (אנ')תפקיד ראשי (2 עונות); 31 פרקים2017–2021Growing Up Hip Hop: Atlantaמשתתףסדרה דוקומנטרית; 4 עונות
שודר ברשת We TV2019In Broad Daylightמאליק בודרוסרט טלוויזיה של TV One2020הזמר במסכההצפרדעסיים במקום השלישי; עונה 32022Hip Hop Family Christmas Weddingמגהסרט טלוויזיה של VH12023Growing Up Hip Hopמשתתףסדרה דוקומנטרית; עונה 7
הארי באוור רודריגז , ידוע יותר בשם הבמה שלו באואר (Baauer), הוא מפיק אמריקאי של מוזיקת טראפ (שילוב של היפ הופ וקראנק) ומוזיקת באס.
יצר מוזיקת דאנס כבר מגיל 13, בעיקר מסוגות האוס ואלקטרו.
הפיק בעבר רצועה בשם 'קפטן הארי', שבוצעה על ידי Kissy Sell Out.
כמו כן הפיק רמיקסים למבחר להקות מוזיקה אמריקאיות.
הארי נולד בפילדלפיה שבמדינת פנסילבניה, ועקב עבודתו של אביו נדדה המשפחה בין מספר מדינות.
גר בעיר ווסטפורט שבקונטיקט ולמד בתיכון סטייפלס עד 2006, השלים את לימודי התיכון בבית-הספר האמריקאי בלונדון ולאחר מכן עבר לניו יורק ולמד בסיטי קולג'.
באוגוסט 2012 חתם באואר חוזה עם חברת התקליטים LuckyMe, וערך איתה את הופעת הבכורה שלו.
2012, פריצת דרך רגעית עם "הארלם שייק"
ב-22 במאי 2012, הוציא את הסינגל Harlem Shake, עם חברת התקליטים Mad Decent.
באה פידלר היא שחקנית גרמנייה.
פידלר נולדה בנורדריין-וסטפאליה, ב-1977 הייתה נערת השער של פלייבוי גרמניה.
היא הופיעה במספר סרטים במדינתה.
בישראל התפרסמה כאשר שיחקה בשלושה סרטים ב"סדרת אסקימו לימון": היא גילמה את אווה בסרט ספיחס.