tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת דרכו עסק בעיקר בסוגיות דיאלקטולוגיות, פונולוגיות ו מורפולוגיות של השפה ההונגרית, כמו גם במחקרים פינו-אוגריים, בשפה המרדווינית, והיה בין הראשונים שנסע לאזורים שהיו מאוכלסים בצ'אנגואים במולדובה ואסף ניבים יחד עם הבלשן ההונגרי יהודי אף הוא ברנאט מונקאצ'י.
בהשפעת מורו, ארמין ומברי, וכן בעידוד יוז'ף בודנץ ויצחק יהודה גולדציהר, פנה לשפה הטורקית ולפילולוגיה ב-1880 באמצע.
שהותו בקונסטנטינופול בין השנים 1885–1890, נסע לרומליה, אנטוליה, סוריה, ארץ ישראל ומצרים.
בדרכו רשם את הניבים הטורקים ואת אמנות הפולקלור, הרגלי האוכלוסייה ופריטים מסוימים אחרים של הפולקלור הטורקי, כגון קאראגוז הידוע כמשחק תיאטרון צלליות.
הכשרון המשמעותי ביותר שלו היה הרישום של הסיפור עממי והאנקדוטה הטורקיים בהיקף ועושר חסרי תקדים במזרח התיכון.
אוספי השירה (חריזה) העממית הטורקית שלו, שפורסמו מסוף שנות השמונים של המאה העשרים, פורסמו לא רק בהונגרית, אלא גם בכמה שפות אירופיות, ויצירותיו היו הראשונות לספק תובנה לעולם השירה העממית האנטולית והרומלית, שלא הייתה ידועה כמעט לאקדמיה ולקהל הרחב.
הוא גם רשם את חוויותיו באסיה הקטנה כהערות מסע.
הוא סיכם, עיבד ופרסם את אוספיו משנת 1890 ואילך, כתב ספרי דקדוק טורקיים, עסק במגמות בספרות הטורקית בת זמנו ובסוגיות בתולדות הטורקולוגיה ולמד לעומק גם סיפורי עם יוונים ויפנים.
האקדמיה ההונגרית למדעים הזמינה אצלו מילון הונגרי-טורקי, אך זה לא הושלם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1915, הוא אסף חומר עממי משמעותי מהאסירים הטטרים של קאזאן וחצי האי קרים שחיו במחנות הכלא באסטרגום ובאגר .
נבחר בשנת 1893 לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים.
משנת 1889 הוא היה חבר חיצוני ב- Société asiatique בפריז,
נבחר כחבר נספח של האגודה הפינו-אוגרית בהלסינקי (Suomalais-ugrilainen Seura)
הוא מילא את תפקיד סגן הנשיא של המרכז הבינלאומי למרכז ומזרח אסיה.
איגנץ רייך (בהונגרית: Reich Ignác; ז'אמבק, 1821 – בודפשט, 18 באפריל 1887) היה סופר, משורר, מורה, מתרגם יהודי-הונגרי.
רייך תרגם להונגרית חלק מספרי החומש וכן את ההגדה של פסח.
איגנץ רייך נולד בעיירה בת כ-5,000 תושבים במחוז פשט, שם אביו היה המזכיר של הקהילה היהודית.
בשנת 1842 עבר לפשט כדי להמשיך בהשכלתו, אך ויתר בגלל קשייו הכלכליים.
בשלב זה כבר דיבר הונגרית, גרמנית, צרפתית, עברית ולטינית.
עד 1848 התחנך אצל משפחות יהודיות בפשט ואז חזר לעיירת הולדתו והחל ללמוד אנגלית במטרה להגר מהונגריה.
אולם בשנת 1850 ניתנה לו האפשרות ללמד בבית הספר של הקהילה היהודית בסקשפהרוואר ולכן נטש את תוכנית ההגירה.
משנת 1851 לימד בבית הספר של הקהילה היהודית של פשט, שם השתמש לראשונה בשפת ההוראה ההונגרית בהוראת הדקדוק העברי.
הוא יזם את תרגום הטקסט העברי של המקרא להונגרית.
הוא פרש בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19. מאמריו בגרמנית פורסמו בעיתונות הקהילה היהודית ההונגרית.
הוא תרגם את המנון הונגריה לעברית, אך גם כתב שירה בעצמו.
שירי אהבת מולדת (בודה, 1848)
טקס ליל הסדר לשני ערבי הפסח (בחו"ל עורכים שני לילות סדר).
תרגום ההגדה להונגרית על בסיס הטקסט העברי.
ספר החומש הראשון (בראשית), תורגם מהמקור העברי, לשימוש בתי ספר ופרטיים (בודפשט, 1879)
מוריץ הורשצקי, סקיצה ביוגרפית (Szeged, III.
(Magyar Izraelita) :פורסם במגזין "היהודי ההונגרי":
סדרת מאמרים הומוריסטיים שכותרתם עורבים ספרותיים (1861–1864)
בוחר'ל (בחור לומד תלמוד) סיפור
פורסם בספר השנה של וינטר:
איגרות בר כוכבא הן האיגרות שנמצאו מתוך חילופי המכתבים בין שמעון בן כוסבא ("בר כוכבא") לאחדים מפקודיו במרד בר כוכבא (132–136 לספירה).
מרבית האיגרות נמצאו בשנים 1960–1961 במערת האיגרות.
כיום האיגרות שמורות בידי רשות העתיקות והן מהוות חלק מהקורפוס של מגילות מדבר יהודה שנמצאו במדבר יהודה מסוף שנות הארבעים של המאה העשרים.
רבות מהאיגרות עוסקות בענישה ובהעברת אספקה של "אתרוגים ולולבים" לצורכי הדת.
האיגרות משמעון בן כוּסִבא הנשיא ואליו זוהו באופן ודאי עם בר כוכבא, והיגוי שמו אף הוא זוהה באופן ודאי כבן כוּסִיבא על פי אחד המכתבים של חייל יווני (אולי יהודי) בשם "איליאנוס", הכתוב בשפתו.
בשורה עצמה במכתב, כתוב השם "סימון" ("שמעון" ביוונית), ומעל השורה הוסיף הכותב את השם "Χωσιβα" ("כוסיבא", בכ"ף רפה), ככל הנראה לשם תוספת זיהוי, מאחר ש"שמעון" היה שם שכיח ביותר.
בין הכתבים שנמצאו במערות המסתור מאותו המרד, גם מסמכים אישיים שאינם איגרות כמו הארכיון של בבתא, אישה עשירה שלקחה עימה את מסמכיה הכוללים חוזי החכרת וקניין קרקעות, ואף גט מנישואין.
השלד שלה זוהה בין המתים ולפי הסנדל שלרגליה נמצא שהייתה לה בעיה רפואית.
אוסף האגרות הנוכחי מכיל 14 מסמכים בעברית, בארמית וביוונית, ולוח עץ אחד.
ניב העברית של האגרות הוא עברית ארצישראלית דמוית לשון חז"ל באותיותיה, היגויה ותחבירה.
ניב הארמית של האגרות הוא ארמית ארצישראלית.
האיגרות היו צרורות בתוך נאד עור וטמונות תחת סלע.
לצד האיגרות נמצאו בקבוקי בושם, חרוזים, מראה וכלי איפור, כך שייתכן שהצרור השתייך לאשתו או לאחותו של יהונתן בן בעיה.
שנים עשר מן המסמכים הם איגרות שנשלחו מבר-כוכבא למפקדי המרד בעין גדי, יהונתן בן בעיה ומסבלה בן שמעון.
בר כוכבא חתם על האיגרות בשם "שמעון בן כוסיבה הנשיא על ישראל".
באיגרות שולח בר כוכבא אל פקודיו הוראות בטון תקיף ותוך איומים בעונשים.
בין הטקסטים ניתן למצוא את המסרים הבאים:
שלו[ם] מעיד אני עלי תשמים
כל אדם שאני נותן תכבלים
בפקודה לאנשי עין גדי: "וכל איש תקועי אשר ימצא אצלכם - הבתים אשר ישתכנו בתוכם - יישרפו".
"ואת יהושע בן תדמריה תשלחו אלי בהבטחה (משמר) ולא תתרשלו לפרק חרב מעליו".
"משמעון בר כוסבא לאנשי עין גדי למסבלא ליהונתן בר בעין שלום בטוב אתם יושבין אוכלין ושותין מנכסי בית ישראל ולא דואגין לאחיכם לכל דבר".
"שמעון ליהודה בר מנשה לקריית ערביה שלחת לך תרי חמרין די תשלח (שלחתי לך שני חמורים כדי שתשלח)
עמהן תר גברין לות יהונתן בר בעין ולות מסבלה די יעמרן (עמהם שני אנשים ביד יונתן בן בעיה וביד מסבלה כדי שיעמיסו)
וישלחן למחניה לותך ללבין ואתרגין.
ואתשלח אחרנין מלותך (וישלחו למחנה בידך לולבים ואתרוגים.
וימטון לך הדסין וערבין ותקן יתהן ושלח יתהן למחניה בחוץ (ויביא לך הדסים וערבות, והתקן אותם ושלח אותם למחנה בחוץ)
חשיבות האיגרות להבנת התפתחות הלשון העברית
חוקרים רבים כיוחנן ברויאר ומשה בר אשר סבורים שאיגרות בר כוכבא, יחד עם לשונם הייחודית ועם עדויות אחרות, מורות על המשך הדיבור בעברית גם אחר חורבן הבית.
אך יש הסבורים כי מדובר רק בתכתובת צבאית.
יחזקאל קוטשר היה סבור שעברית זו הייתה לשון מדוברת שלא נכתבה עד אז, תוך שימור "הניב המקראי" לצורך הכתב.
הוא וחוקרים נוספים נסמכים על שלל ראיות לשוניות.
יגאל ידין סיפר שדוד בן-גוריון התאכזב מאוד כשהתברר שהאיגרת הארוכה ביותר הייתה כתובה דווקא בארמית.
מצד שני הייתה התרגשות כלל ארצית מכך שדווקא משלחת הרמטכ"ל לשעבר היא שמצאה והביאה לידיו את מכתבי מפקד הצבא, 1900 שנה לאחר המרד.
אחד המאפיינים הלשוניים הבולטים של איגרות בר כוכבא ברמה המורפו-סינטקטית הוא השימוש בת' (ta) לציון מושא ישיר (אקוזטיב) מיודע, בדומה לעברית הדבורה בת ימינו.
למשל: "מודא אני לכם היום שחכרתי מכם תמקום שנקרה הסלם […] ותעפר הלבן ותדקל הטוב".
בספרו "שושנת יריחו" כותב עמוס קינן על הגילוי שהעברית ממרד בר כוכבא והעברית החדשה שיתפו את צורת הדיבור ת'שמים במקום את השמים, וכן ת'כבלים, בהשמטת האות א' של המילה את, בדומה ל"צברים" הצעירים לוחמי הפלמ"ח במלחמת העצמאות כפי שתועדו בספרי אורי אבנרי ומשה שמיר מהתקופה.
איגנץ פרנטישק פלאצר היה פסל צ'כי אוסטרי של תקופת הבארוק המאוחר.
פלאצר נולד למשפחת הגלפים של יאן בנדיקט פלאצר במערב בוהמיה, למד באקדמיה הווינאית בסטודיו של ג'ורג' רפאל דונר.
בשנת 1744 פלאצר כבר היה מבוסס בפראג שם הקים בית מלאכה גדול לפיסול.
בהזמנתה של מריה תרזה יצר שלושה פסלים עבור גן הפסלים של ארמון שנברון.
לאחר מותו בית המלאכה עבר לבנו איגנץ מיכל אשר מכונה גם בשם איגנץ השני, ובהמשך עבר לדור הבא ופעל עד לשנת 1907.
איגנץ שוגאר (במקור יצחק שוגאר, בהונגרית: Sugár Ignác; מישקולץ, 12 במאי 1860 – מישקולץ, 3 בספטמבר 1917) היה דוקטור למשפטים יהודי-הונגרי, מזכיר לשכת המסחר והתעשייה של העיר מישקולץ (עיר של מעל 150,000 תושבים).
איגנץ שוגאר נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט שוגאר (Schugar) ושל חני פרידלנדר.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בחלקו בנירג'האזה בגימנסיה הלותרנית, ובחלקו בגימנסיה הקלוויניסטית במישקולץ.
בחינות הבגרות שלו הסתיימו בשנת 1879. את התואר האקדמי קיבל בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ביולי 1883. מיוני 1885 הצטרף לחברת "הרכבת הממלכתית ההונגרית המלכותית", שם פעל במשך חמש שנים.
מ-1 בספטמבר 1890 מונה למזכיר השני של לשכת המסחר והתעשייה של מישקולץ.
בינתיים עבד גם כמורה חוץ בבית הספר התיכון העליון למסחר של מישקולץ ולימד את תחומי המסחר והמשפט.
הוא נבחר למזכיר הראשון בשנת 1903 ובאותו זמן התפטר כמורה.
שוגאר היה המנהל, המזכיר וחבר הכבוד של כמה איגודי תעשייה ומסחר מקומיים.
בשנת 1903 קיבל תואר גם במדע המדינה באוניברסיטת פרנץ יוזף המלכותית בקולוז'וואר.
שנתיים לאחר מכן זכה במלגה מטעם לשכת המסחר לביקור במספר מדינות מערב אירופה.
מותו נגרם כתוצאה מסרטן המעי.
הוא היה חבר מערכת בכמה עיתונים וכתבי עת מקומיים ומטרופוליטנים.
כתב מאמרים בעיתונים וכתבי עת אלה:
החקלאי הלאומי ההונגרי (Magyar Nemzetgazda)
העיתון הפיננסי ההונגרי (Magyar Pénzügy)
ב-5 בספטמבר 1917 הובא למנוחות בבית הקברות היהודי במישקולץ, שם ספד לו הרב שלמה שפירא.
כלכלה לאומית לבתי ספר למסחר.
על מצב ערי השדה שלנו.
מישקולץ (הדפסה מיוחדת מ"הסקירה הכלכלית")
איסוף הזמנות (סעיף XX של שנת 1900) מישקולץ 1901
איגנץ וילמוש פישהוף (בהונגרית: Fischhof Ignác Vilmos; אובודה, 7 בספטמבר 1814 – בודפשט, 15 ביוני 1897) היה רופא יהודי-הונגרי.
איגנץ פישהוף נולד במשפחה יהודית באובודה (בודה הישנה) בהונגריה כבנם של יוזף פישהוף, יליד אייבנשיץ (כיום איוואנצ'יצה שבחבל מוראביה) ושל רוזלי לבית לוי, ילידת בודה.
הוא היה אחיו של אדולף פישהוף.
איגנץ למד בפשט ובווינה וסיים את לימודיו באוניברסיטה וינה.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 הוא הפך לרופא ליד פריסניץ (Prießnitz הוא כפר ועירייה לשעבר במחוז Burgenlandkreis, בסקסוניה-אנהלט, גרמניה.
מאז 1 בינואר 2010, היא חלק מהעיירה נאומבורג), בבית חולים ביסניק שבשלזיה (כיום חלק מצ'כיה) ולאחר מכן בווינה.
במגרש משלו שקנה, סמוך לקפלת הרמינה, הקים ספא רפואי לטיפול במים קרים, שהוא ניהל בעצמו עד 1888. ובשנת 1892 המקום נרכש על ידי הממשלה ובמקום הוקם המכון לעיוורים.
פישהוף היה אחד התועמלנים והמקדמים הראשונים של המים הרפואיים של הסליאץ' (סליאץ' היא עיירת ספא במחוז באנסקה ביסטריצה שנפת באנסקה ביסטריצה בסלובקיה).
איגנץ קונט (במקור קוהן עד 1878, הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן; בהונגרית: Kont Ignác; טט, 27 באוקטובר 1856 – פריז, 22 בדצמבר 1912) היה היסטוריון ספרות יהודי-הונגרי, מורה בגימנסיה, אחר כך פרופסור בסורבון בפריז, חבר נספח באגודת קישפלודי ובאגודת פטפי.
איגנץ קוהן בא ממשפחה יהודית ענייה, בנם של משה קוהן ושל ינקה אפפל; בגיל ארבע עבר עם הוריו לעיר גיור לרובע שכונה "האי".
בהיעדר גימנסיה יהודית בעיר, משנת 1867 למד בגימנסיה הראשית הבנדיקטינית בגיור במשך שמונה שנים.
בנוסף למקצועות בית הספר למד עברית, צרפתית ואנגלית.
בשנת 1875 למד כבר באוניברסיטת וינה בלשנות קלאסית; בינתיים ביקר גם בהרצאות על היסטוריה עתיקה, ספרות גרמנית ואחרות.
הוא הגיע לבודפשט ב-1877 כדי להשלים את השנה השלישית של האוניברסיטה, שם הפך לחבר במכון להכשרת מורים.
ב-1878 שירת בצבא בעיר גיור, תוך כדי שינוי שם משפחתו לקונט.
ב-1879 קיבל דוקטורט בפילולוגיה ובגרמנית.
אף על פי שלימד עוד שנתיים, הוא נאלץ להתפרנס בדבר מה אחר.
הוא כתב מאמרים ודו"חות על חברות מדעיות בפשטי נפלו.
ב-1881 החל ללמד כמרצה בכיר באוניברסיטה ובשנה שלאחר מכן נסע לפריז להכשרה נוספת.
שם השתתף בין היתר בהרצאות בסורבון.
לאחר שעבר בחינות הכשרת מורים בהצלחה, נשאר בצרפת.
בסוף 1883 מונה למורה בקולג' של העיר אוסר וכעבור שנתיים הועבר לאיסואר (Issoire במחוז Puy-de-Dôme).
ב-1886 קיבל מלגה ממשרד החינוך הצרפתי לסורבון, שבעזרתה השיג את גם את הדוקטורט הצרפתי.
תחילה לימד שפות וספרות גרמנית בלוריאן (מחוז Morbihan בבריטאני), לאחר מכן בלה האבר, ומשנת 1892 בפריז.
משנת 1902 היה פרופסור חבר לשפה וספרות הונגרית בסורבון, ומשנת 1907 פרופסור מן המניין.
את מחקריו בתולדות הספרות פרסם בהונגרית, בגרמנית ובצרפתית.
משנות ה-90 ואילך, הוא עבד על מספר נושאים מדעיים הונגריים וגרמניים בצרפתית.
הוא זכה בשני פרסים מטעם האקדמיה הצרפתית.
אחת המטרות החשובות בחייו הייתה לתאר את החיים האינטלקטואליים ואת הספרות ההונגרית גם מחוץ להונגריה, והוא טיפח בקפידה את קשריו ההונגריים.
מאמרים בכתב העת הפילולוגי האוניברסלי ( Egyetemes Philologiai Közlöny) משנת 1878
אוריפידס מנקודת מבט דתית, 1880–1884
חמישה דיווחים על ספרות פילולוגית צרפתית חמש פעמים לאחר 1884, המציגים יצירות צרפתיות בתחומי הספרות היוונית, הלטינית, הצרפתית והזרה
1889 ספרו של רופא ראשי הונגרי מהמאה ה-18
1897. ביצירותיו של איגנץ קלוץ קופצקי)
בפשטי נפלו (1880–1882) על מכוני הכרת ספרים וידע, (פלוטארכוס אז והיום)
הוא כתב מאמרים ביקורתיים בצרפתית בכתבי עת צרפתיים רבים:
איגנץ שטרסנוף (בהונגרית: Strasznof Ignác; מאטסלקה, 24 באפריל 1868 – דברצן, 9 ביולי 1933) היה נוכל בינלאומי יהודי-הונגרי.
הוא נולד במשפחה יהודית זעיר בורגנית, אביו היה מור שטרסנוף, ואמו רוזה גולדשטיין.
אחיו הוא השחקן המפורסם היה, במאי התיאטרון, מיהאי סנדראי.
המשפחה אימצה את השם סנדראי (Szendrey) בשנת 1902, אך איגנץ לא שינה את שמו.
הוא החל את לימודיו היסודיים בעיר הולדתו ומירר למדי את חיי היומיום של הוריו.
בגיל עשר אומץ על ידי אמנית הקרקס האוסטרי-הונגרי "Zirkus Monarchie".
הוא הסתובב עם הקרקס במשך שלוש שנים כשלמד מצוין את השפה הגרמנית.
לאחר מכן חזר אל אמו ולאחר מותה אל קרובי משפחתו בפשט.
בגיל 20 בלבד, נגזר עליו עונש מאסר של שלוש וחצי שנים על גניבת שעון כיס.
הוא התחיל את קריירת הנוכלות הגאונית שלו על פי העיקרון של "אל תיקח דבר, דאג שהוא יינתן לך מרצון".
לאחר שחרורו מהכלא, אחיו, הבמאי מיהאי סנדראי סידר לו משרת כתב בעיתון.
במהלך פעילותו העיתונאית ביצע הונאת בחירות.
הוא הסתובב ורימה בכל העולם במדי סגן הוסרים עם יכולת חברתית ויכולת שיחה שנונים ביותר.
הוא "עקץ" טייקונים, רימה כמרים בכירים.
הוא ביצע את הונאותיו לא רק בהונגריה, אלא גם בחו"ל, כמו בפריז, בריסל והמבורג.
הוא המשיך בפעילות המרמה שלו אפילו בבית הכלא בלפוגלאב (היום בקרואטיה), שם מכר את כל ציוד בית הכלא.
כשמצבו הכלכלי התדרדר החליט לכתוב את זיכרונותיו, את הזכויות עליהם מכר לשני מוציאים לאור.
כשראה ש"הקריירת הנוכלות" שלו הסתיימה חזר להונגריה.
הוא התחתן עם אישה צעירה ממנו ב-30 שנה ועבר לביתו במטסלקה.
בסתיו 1932 הועבר למרפאה על שם מיקלוש הורטי בדברצן עם ניוון ריאתי חמור, שם נפטר.
ראשי פרקים בלבד על עלילותיו מספרו של אטילה שלגה.
המלך הבלתי מוכתר של הנוכלים:
הוא היה שחקן מעולה, הצלחה שוברת קופות.
חבל שכל התיאטראות התגלו כקטנים עליו, כך הוא נאלץ להופיע על במת החיים.
הוא נידון ליותר מעשרים שנות מאסר במהלך "הקריירה" שלו.
שטרסנוף לא יחמיץ את הדלת!
לא שיחקתי, ובכל זאת זכיתי
יש לרכוש פרווה על פרווה
מזכירו ועוזרו של הארכיבישוף ושל הארכידוכס יוזף
נתקעתי בלולאה של מפעל החבלים
דיקלמתי את השיר של הנסיכה
עדר השוורים לא הולך לברלין
בדיקה מזויפת של תכשיטים אמיתיים
אני לא מתחתן, אבל מקבל תכשיטים
אחי אימרה, נפלתה על הראש!
כסף אמיתי עבור פרנק מזויף
סרט טלוויזיה על חייו הוסרט בשם " אני, איגנץ שטרסנוב, הנוכל ", עם השחקן המפורסם דיולה בנקה (1966) בתפקיד הראשי.
דמותו מופיעה (ברמת האזכור) ברומן הפשע של הסופר ההונגרי וילמוש קונדור בשם "בודפשט בנובמבר".
אישטוואן ראדו: איגנץ שטרסנוף ההטעיות, האהבות וההרפתקאות של מלך ההרפתקנים המפורסם בעולם דרך שבע מדינות ; נויפלד, בודפשט, 1932
איגנץ שלזינגר (בהונגרית: Schlesinger Ignác; ברטיסלאבה, 9 במרץ 1810 – פשט, 22 באוגוסט 1849) היה רופא יהודי-הונגרי, פוליטיקאי.
שלזינגר הוא אחת הדמויות החשובות ביותר שתרמו רבות להקמת אגודות ומוסדות יהודיים בעיר פשט (לימים בודפשט) בתקופת ההתגבשות הן של הלאומיות ההונגרית והן של הלאומיות הדתית היהודית הונגרית בממלכת הונגריה.
איגנץ שלזינגר נולד לסוחר יהודי בברטיסלאבה (אז ממלכת הונגריה ומקום מושב האספה הלאומית ההונגרית).
הוא עשה את שלוש השנים הראשונות (התאורטיות) להשכלתו הגבוהה באוניברסיטת פשט (כיום שמה אוניסרסיטת אטווש לוראנד) משנת 1828, ולאחר מכן את שנות הלימודים (המעשיות) באוניברסיטת וינה בהדרכת פרופסור פרנץ חבר פון הילדנברנד (Franz Xaver von Hildenbrand) (1849-1789), שם קיבל בשנת 1832 תואר דוקטור לרפואה.
במשך תקופה קצרה עבד כרופא נשים בבית החולים הכללי בווינה.
בשנת 1833 מונה לרופא של בית החולים של הקהילה היהודית בקסג.
ב-1835 עבר לפשט ובנוסף לפעילותו הרפואית עסק בפעילות ציבורית יהודית ופעל להקמת "האגודה ההונגרית יהודית למלאכה וחקלאות" (MIKÉFE-Magyar Izraelita Kézműves és Földmívelő Egylet) של הקהילה היהודית של פשט והיה המזכיר שלה.
האגודה נוסדה בשנת 1842 ביוזמת קהילה היהודית למטרת עיסוק במלאכות, בתעשיות כבדות ובחקלאות, טיפוח השפה ההונגרית והפצת ידע ציבורי ומוסר טהור.
בתחילה פעלה האגודה על מנת לשכנע מאסטרים לקבל כשוליות חניכים יהודים.
בשנת 1843 הקימה האגודה בית ספר משלה לרכישת ידע יסודי.
לאחר "מלחמת העצמאות של 1848" דאגה האגודה גם להשכלתם הגבוהה של כמה מהסטודנטים המוכשרים יותר.
בשנת 1893 עלה מספר חברי האגודה ל-1,189 ומספר התלמידים באגודה ל-410.
בשנת 1842 התמנה שלזינגר למזכיר גם של "האגודה הטריטוריאלית היהודית הכללית" (Zsidó Általános Területi Szövetség) שהוקמה בשתדלנותו.
בשנת 1843 ייסד את "אגודת התרבות היהודית בפשט" (Pesti Zsidó Kulturális Egyesület), ובשנת 1848 נבחר לנשיא הקהילה היהודית של פשט ולחבר במשלחת ובנציגות של יהודי הונגריה באספה הלאומית שהתכנסה בבראטיסלבה במהלך מהפיכת 1848 בהונגריה.
בנוסף, היה חבר מייסד ב"אגודת הרופאים המלכותית של בודפשט" (Budapesti Királyi Orvosegylet) וחבר נספח באגודת הרופאים בפריז.
במהלך מהפכת 1848 בהונגריה ומלחמת העצמאות ההונגרית שלאחריה, עבד בבית חולים למגפות, שם נפטר משחפת זמן קצר לאחר ההתמוטטות מלחמת העצמאות.
מאמריו פורסמו בכתבי עת רפואיים רבים של אותה תקופה לרבות ב"עבודות ומחקרים של רופאים ואנשי טבע הונגרים" (1847) וב"יומן השנה הראשון של יהודי הונגריה" (1848).
עבודת גמר (דוקטורט) - טיפול רפואי במיגרנה סולארית (וינה, 1832) (Dissertatio inaug.
על השימוש הפנימי בחומצה הידרוכלורית של בדיל (murias stanni), Orvosi Tár.
Medicinische Topographie der königlichen Freistädte Pesth und Ofen (הספא של הערים המלכותיות החופשיות של פשט ובודה), 1840. על עבודתו זו קיבל פרס כספי של מאה פורינט זהב מסגל אוניברסיטת בודה-פשט.
תרומה לטיפול במחלת השושנה (מחלה), 1842
סקירה (ונתיחה פתולוגית) של המתים בפשט שנמצאו בתוך הדנובה ב-16 השנים האחרונות, 1843
על הקרבה של כמה מחלות שנחשבות עצמאיות, 1844.
יוז'ף רוז'אי : נאום זיכרון לאיגנץ שלזינגר (פשט, 1861)
איגנצי לוקשביץ' (בפולנית: Ignacy Łukasiewicz; 8 במרץ 1822 – 7 בינואר 1882) היה רוקח, מהנדס, איש עסקים, ממציא ונדבן פולני.
אחד הנדבנים הבולטים בממלכת גליציה ולודומריה, ארץ הכתר של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בנה ב-1856 את בית הזיקוק לנפט המודרני הראשון בעולם.
הישגיו כללו את הגילוי כיצד לזקק קרוסין מנפט, המצאת מנורת הנפט המודרנית (1853), הצגת פנס הרחוב המודרני הראשון באירופה (1853) ובניית באר הנפט המודרנית הראשונה בעולם (1854).
לוקשביץ' נולד ב-8 במרץ 1822 ב, ליד מיילץ שבממלכת גליציה ולודומריה שבאימפריה האוסטרית (לאחר חלוקת פולין) כבן הצעיר מבין חמישה ילדים.
המשפחה שכרה אחוזה קטנה בזדושניקי, אך זמן קצר לאחר לידתו של איגנצי נוצר קושי כלכלי והם נאלצו לעבור לעיר הסמוכה ז'שוב.
על מנת לעזור להוריו ולתמוך כלכלית בכל קרובי המשפחה, עבר ללנצוט, שם החל לעבוד כעוזר רוקח.
עם המעבר ללנצוט, לוקשביץ' היה מעורב במספר ארגונים פוליטיים שתמכו ברעיון החזרת הריבונות והעצמאות הפולנית והשתתף בכנסים פוליטיים רבים ברחבי האזור.
ב-1840 חזר לז'שוב, שם המשיך לעבוד בבית המרקחת הפרטי של אדוארד הובל.
ב-19 בפברואר 1846 נעצרו לוקשביץ' וכמה מחברי המפלגה שהקים עם על ידי השלטונות האוסטריים ונכלאו בעיר לבוב.
עם זאת, ב-27 בדצמבר 1847 שוחרר לוקשביץ' מהכלא בשל היעדר ראיות נגדו, אך במשך כל חייו נחשב כ"בלתי אמין מבחינה פוליטית".
ב-15 באוגוסט 1848 הועסק באחד מבתי המרקחת הגדולים והטובים ביותר בממלכת גליציה ולודומריה בלבוב.
ב-30 ביולי 1852 סיים לוקשביץ' את לימודיו במחלקה לרוקחות באוניברסיטת וינה, שם קיבל תואר שני במדעי הרוקחות.
ברגע שחזר לבית המרקחת בלבוב החל שלב חדש בחייו שהוקדש ללימודי ניצול הקרוסין.
בסתיו 1852 לוקשביץ' וכמה מחבריו ניתחו נפט שסופק בכמה חביות על ידי סוחרים מהעיר דרוהוביץ'.
בתחילת 1854 עבר לוקשביץ' לגורליצה, שם המשיך בעבודתו.
באותה שנה פתח את מכרה הנפט הראשון בעולם בבוברקה, ליד קרוסנו (המבנה עדיין פעיל נכון ל-2020).
במקביל לוקשביץ' המשיך בעבודתו על מנורות נפט.
מאוחר יותר באותה שנה, הקים את פנס הרחוב הראשון המבוסס על נפט ברובע זאוודזי בגורליצה.
בשנים שלאחר מכן פתח כמה בארות נפט אחרות.
ב-1856 פתח את בית הזיקוק לנפט התעשייתי הראשון בעולם.
מכיוון שהביקוש לנפט היה עדיין נמוך, המפעל ייצר בתחילה בעיקר אספלט מלאכותי, שמן מנוע וחומרי סיכה.
בית הזיקוק נחרב בשריפה ב-1859, אך נבנה מחדש בפולנקה, ליד קרוסנו בשנה שלאחר מכן.
לוקשביץ' התחתן עם אחייניתו הונורטה סטאצ'רסקה ב-1857, ולאחר שאיבדו את בתם היחידה מריאנה, בני הזוג אימצו את ולנטינה אנטונייביץ'.
לוקשביץ' תמך בגלוי במרד ינואר ומימן עזרה לפליטים במרד.
ב-1865 קנה אחוזה גדולה ואת הכפר , שם הקים עוד בית זיקוק לנפט.
לוקשביץ' הקים אתרי ספא בכפרו וכנסייה בזרנצ'ין.
ב-1877 ארגן את קונגרס תעשיית הנפט הראשון והקים את אגודת הנפט הלאומית.
איגנצי לוקשביץ' מת בחורקובקה מדלקת ריאות ב-7 בינואר 1882, ונקבר בבית קברות בזרנצ'ין.
איגרות החוכמה הן כתבי הקודש של הדת הדרוזית.
הספרים מועתקים אך ורק בכתב יד, הנכתב על קלף על ידי סופר המוכשר לכך.
רק חכמי הדת בחברה הדרוזית (عقال, "עוקאל") קוראים בהם, והם נשמרים בסוד מפני ההדיוטות (جهال, "ג'וּהאל").
באיגרות החוכמה נכללות 111 איגרות.
המזרחן הצרפתי יליד המאה ה-18, סילבסטר דה סאסי, טען כי מספרן של האיגרות הוא למעשה 113, וזאת בהתבסס על כתב יד מ-1583 המצוי ב.
בכתב היד הזה ישנן שתי איגרות נוספות, הממוספרות כאיגרות 69 ו-70. עם זאת, זהו כתב היד היחיד שבו שתי האיגרות הללו מופיעות.
לפיכך, נהוג שלא להחשיב את שתי האיגרות הללו כחלק מהקאנון הדרוזי.
המסורת הדרוזית נוטה לייחס את כתיבת האיגרות לשלושה מחברים עיקריים: חמזה בן-עלי, שחיבר את איגרות מספר 35-5, א-תמימי, שחיבר את איגרות מספר 40-36, ובהאא א-דין, שחיבר את איגרות מספר 41–111. חלק מהאיגרות נושאות את תאריך כתיבתן.
האיגרות בדרך כלל מועתקות בכתב יד על ידי נשים.
הדעה המקובלת במחקר היא שהאיגרות נערכו עוד ב על ידי בהאא א-דין בשבתו במצרים.
עם זאת, לפי האמונה הדרוזית, מקבץ האיגרות ועורכן היה המלומד הדרוזי ג'מאל א-דין א-תנוח'י, שישב בלבנון ב.
ב-1700 שמו לראשונה אנשים לא-דרוזים את ידם על כתב יד של איגרות החוכמה.
הוא הובא ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ומאז הוא מאוחסן בפריז.
כתבי יד נוספים דלפו במהלך מלחמותיו של אבראהים פאשא בשנות ה-30 של המאה ה-19, וכן במהלך מרד הר הלבנון.
ארבעים איגרות החוכמה הראשונות באו לדפוס בעבודת הדוקטורט של דויד בראייר.
ב-2007 יצא לאור תרגום לצרפתית של איגרות אלה, מאת דניאל דה סמט.
111 האיגרות מחולקות לשישה ספרים:
הספר הראשון קרוי בשם אַ-סִגִ'ל (السجل, "הצו"), ומכיל את איגרות 1–14. איגרת 1 עוסקת בהיעלמותו של הח'ליפה הפאטמי אל-חאכם, הדמות המרכזית בדת הדרוזית.
איגרת 2 עוסקת בענייני היתר לאכילת מזון.
איגרת 3 כוללת ויכוח של אל-חאכם עם היהודים והנוצרים.
איגרת 4 כוללת את הוויכוח שלו עם הקרמטים.
איגרת 5 עוסקת בשבועה שעל המאמין הדרוזי לקבל על עצמו כדי לקיים את מצוות הדת.
איגרת 6 שוללת את דת האסלאם.
איגרת 7 מציגה את עקרונותיה של הדת הדרוזית.
איגרת 8 עוסקת במעמד האישה בעדה הדרוזית.
איגרות 9–12 עוסקות באלוהותו של אל-חאכם.
איגרות 13–14 עוסקות בנביאי הדת האחרים.
הספר השני קרוי בשם אַ-רַד (الرد, "המענה"), ומכיל את איגרות 15–40. איגרת 15 שוללת את הדת העלווית.
איגרת 16 שוללת את נביאותו של מוחמד בן אסמאעיל א-דרזי, שהיה ממייסדיה של הדת הדרוזית אך חברי הדת התכחשו לו בהמשך דרכם.
איגרות 17–19 עוסקות בסוגיות שונות בענייני הדת הדרוזית.
איגרות 20–22 עוסקות במינויים בתוך העדה הדרוזית.
איגרות 23–28 וכן איגרת 34 עוסקות בדרכים שבהן אפשר לקיים את חיי הדת.
איגרות 32–33 עוסקות במעמדו של חמזה בן-עלי.
איגרת 35 קוראת למאמינים שלא לאבד את אמונתם חרף היעלמותו של אל-חאכם.
איגרות 36–40 הן איגרותיו של א-תמימי.
איגרת 40 קרויה בשם "אַל-קַצִידַה אַל-מִימִיַה" (القصيدة الميمية, "השיר החורז באות מים").
שיר זה, בן שלושים הבתים, עוסק בראשית התפתחותה של הדת הדרוזית.
הספר השלישי קרוי בשם אַל-גֻ'זְא' אַל-אַוַול (الجزء الاول, "החלק הראשון"), ומכיל את איגרות 41–55. איגרות 41–44 עוסקות במבוכתם של המאמינים הדרוזים עקב היעלמותו של אל-חאכם.
איגרות 45–49 עוסקות במינויים בתוך הדת הדרוזית.
איגרות 50–52 מתפלמסות עם מתנגדי הדת.
איגרות 53–55 שוללות את הנצרות.
הספר הרביעי קרוי בשם אַל-אִיקַאט (الاقاط, "ההערה"), ומכיל את איגרות 56–70. באיגרות אלה מצויות הנחיות לקהילות הדרוזיות כיצד לקיים את חיי הדת.
הספר החמישי קרוי בשם אַל-מִעְרַאג' (المعراج, "העלייה לשמיים"), ומכיל את איגרות 71–77. איגרות אלה עוסקות בסוגיות שונות בענייני הדת הדרוזית.
הספר השישי קרוי בשם אַ-תַוְובִּיח (التوبيح, "התוכחה"), ומכיל את איגרות 78–111. איגרות 78–86 מתפלמסות עם מתנגדי הדת.
איגרות 90–93 וכן 100–101 עוסקות בהופעתם מחדש של אל-חאכם ושל חמזה.
שאר האיגרות עוסקות, בין השאר, בכללים אתיים ומסחריים.
איגרות 1–4 שונות במידה ניכרת מאיגרות 5–111. מעבר לעובדה שאלו האיגרות היחידות שלא מצוין מיהו כותבן, אפילו במסורת הדרוזית, אלו גם האיגרות היחידות שבהן אל-חאכם מופיע כדמות בשר ודם, ואלוהותו אינה מוזכרת.
בעוד שבאיגרות 5–111 אל-חאכם זוכה לכינוי "מַוְולַאנַא גַ'לַּ דִ'כְּרֻהֻ" (مولانا جل ذكره, "אדוננו יתעלה זכרו"), באיגרות 1–4 הוא מכונה בשם "אַמִיר אַל-מֻאְמִנִין" (امير المئمنين, "מפקד המאמינים").
זהו התואר שבו כונו כל הח'ליפים שקדמו לאל-חאכם.
בכך איגרות 1–4 מציבות את אל-חאכם באותה שורה עם יתר הח'ליפים, ואינן מעניקות לו מעמד מיוחד.
לפי המסורת הדרוזית, איגרות 1–4 הוצבו בכוונת מכוון בראשית "איגרות החוכמה", כדי לשוות להן אופי של ספר מוסלמי.
כיוון שאיגרות אלה אינן כוללות מונחים דרוזיים, והן כתובות בסגנון מוסלמי, אלו הן האיגרות היחידות המותרות לקריאה בקרב ההדיוטות בחברה הדרוזית (جهال, "ג'וּהאל"), ולא רק בקרב חכמי הדת (عقال, "עוּקאל").
האיגרות מזכירות את הקוראן פעמים רבות ואף מצטטות ממנו פסוקים למכביר.
עם זאת, הקוראן זוכה באיגרות החוכמה לא ליחס חיובי אך גם לא ליחס שלילי, מה שעשוי להעיד על יחסם של המאמינים הדרוזים לקוראן כספר חשוב, אך לא קדוש.
איגנץ פרקש (בהונגרית: Farkas Ignác; אדלן, 29 באפריל 1875 – בודפשט, 18 בינואר 1943) היה רופא יהודי-הונגרי אורולוג-כירורג, רופא ראשי, מנהל בית חולים, יועץ בריאות.
איגנץ פרקש נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט פרקש ושל בטי לוקס.
הוא החל את לימודיו התיכוניים בגימנסיה המלכותית הקתולית במישקולץ, ולאחר מכן סיים את לימודיו ואת בחינות הבגרות בגימנסיה המלכותית הראשית בארד (1894).
הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1899 בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).פרקש החל לעבוד כעוזר רופא ומתמחה במכון הפתולוגי מס' 1, משם עבר למרפאה הכירורגית מס' 1 עם פרופסור דיולה דולינגר.
במהלך תקופה זו, קיבל הסמכה ככירורג.
לאחר מכן עבד במחלקה הכירורגית של המרפאה בבודפשט תחת הרופא הראשי גזה אייש.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ביצע שירות בשדה הקרב כרופא גדודי וקיבל מספר עיטורים.
באפריל 1915, נבחר למנתח ראשי של "הבית הלאומי לילדים נכים" (Nyomorék Gyermekek Országos Otthona).
לאחר שחרורו מונה לראש המחלקה האורולוגית של כמה בתי חולים הצבאיים.
בישיבה שהתקיימה ב-17 בדצמבר 1925, בחרה בו הנהלת הקהילה היהודית של פשט לעמוד בראש המחלקה האורולוגית החדשה שהוקמה בבית החולים היהודי צדקה של פשט.
בנוסף, הוא היה הרופא הראשי של המכון המרכזי לאורולוגיה של המוסד לביטוח לאומי ההונגרי.
מחקריו עסקו בעיקר בכירורגיה אורולוגית, שחפת כלייתית וטיפול רפואי בהיפרפלזיה של הערמונית.
מותו נגרם כתוצאה מאי ספיקת לב ומסרטן המעי הגס.
פרקש הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
בשנת 1930, כהוקרה על עבודתו האיכותית בתחום שירותי הבריאות הציבוריים, הוענק לו התואר "יועץ בריאות מלכותי הונגרי".
ב-1938 הוא נבחר לחבר כבוד באיגוד הרפואי של קלוז'
הוא היה המזכיר הכללי ואחד ממייסדי האגודה האורולוגית ההונגרית, שנוסדה ב-1925
סגן הנשיא של הקזינו הרפואי
נשיא הכבוד של החברה הרפואית ליפוטוורוש (רובע 5)
אשתו הייתה הדוויג וידר (1890–1944) , בתם של מור וידר ושל הרמינה קאן, לה נישא ב-11 בינואר 1912 בבודפשט.
בעלה פרנץ קסג (1901–?) היה רופא שיניים.
בעלה אנדרה רודנאי (רוטנשטיין) (1912–?) היה אורולוג-כירורג.
על טיפול בדלקת שלפוחית השתן החריפה והכרונית .
המצב הנוכחי של הטיפול בהיצרות השופכה הגברית .
על טיפול רפואי במחלת שחפת של האשך והאפידידימיס.
תוצאות שהושגו עם חיסון גונוקוק (ארתיגון) (Gonococcus vaccinnal (arthigon)) במקרים של דלקת מפרקים גאוטי.
האקטופרוטאין (Actoprotein) תכשיר חלבון חדש.
היפרטרופיה של הערמונית מנקודת מבט כספית של קופות החולים .
כליות מאוחדות חד צדדיות דיסטופיות.
יצירותיו הספרותיות הבולטות ביותר היו "אגדות ומשלים" (1779), "סאטירות" (1779), ומכתבים פיוטיים ומזמורים דתיים, שבהם הגיעה אמנות השפה הפואטית שלו לפסגה.
קרשיצקי נולד בדובצק, על נהר הסאן בדרום פולין, למשפחת האצילים , שנשאה את התואר .
הוריו היו הרוזן יאן בוז'י קרשיצקי (Jan Boży Krasicki ; 1704–1751) ואשת הרוזן, אנה סטז'חובסקה (Anna Starzechowska; 1706–1766).
איגנצי היה קשור בקשרי דם למשפחות המפוארות ביותר באיחוד הפולני-ליטאי, כולל משפחות ספייהה, פוטוצקי וז'בוסקי, ובילה את ילדותו מוקף באהבה של משפחתו.
הוא למד בבית ספר ישועי בלבוב, ולאחר מכן למד בסמינר לכמרים הקתולי בוורשה (1751–54).
בשנת 1759 קיבל הסמכה לכהונה והמשיך את לימודיו ברומא (1759–61).
שניים מאחיו היו גם הם כמרים.
כשחזר לפולין, קרשיצקי הפך למזכיר הפרימוס של פולין ופיתח ידידות עם המלך לעתיד סטניסלאב פוניאטובסקי.
כשפוניאטובסקי נבחר למלך (1764), קרשיצקי הפך לכומר שלו.
הוא השתתף ב"" המפורסמות של המלך וייסד את ה, כתב העת הבולט של הנאורות הפולנית, בחסות המלך.
בשנת 1766 קרשיצקי, לאחר ששימש באותה שנה כעוזר בישוף של הנסיך-הבישוף של ורמיה , מונה בעצמו לנסיך-הבישוף של ורמיה ומתוקף התפקיד גם חבר בסנאט של האיחוד הפולני-ליטאי.
משרה זו העניקה לו מעמד גבוה בהיררכיה החברתית ותחושת עצמאות.
עם זאת, היא לא הייתה מקלט שליו.
חברי המועצה של קתדרלת ורמיה קיבלו את הממונה עליהם בקרירות, מחשש לשינויים.
במקביל, התגברו התגרויות ולחצים מממלכת פרוסיה, לקראת ההשתלטות על ורמיה בחלוקה הראשונה של האיחוד הפולני-ליטאי.
קרשיצקי מחה בפומבי נגד התערבות חיצונית.
בשנת 1772, כתוצאה מחלוקת פולין הראשונה, ביוזמת פרידריך השני, מלך פרוסיה ("הגדול"), הפך קרשיצקי לנתין פרוסי.
עם זאת, הוא לא הוקיר את השליט החדש של ורמיה.
הוא ערך ביקורים תכופים בברלין, בפוטסדאם ובארמון סנסוסי לפי בקשתו של פרידריך, שעמו טיפח היכרות.
כך נוצר מצב קשה עבור המשורר-הבישוף, שבעודו ידיד של המלך הפולני, שמר על קשרים קרובים עם המלך הפרוסי.
מציאות זו לא הייתה יכולה שלא להשפיע על אופיין וכיוונן של היצירות הספרותיות הבאות של קרשיצקי, אולי בשום מקום יותר מאשר בסיפורי (1779).
זמן קצר לאחר החלוקה הראשונה, קרשיצקי ערך את טקס פתיחת קתדרלת הדוויג הקדושה בברלין ב-1773, אותה אישר פרידריך השני לבנות עבור מהגרים קתולים לברנדנבורג ולברלין.
בשנת 1786 נקרא קרשיצקי ל.
מגוריו בטירת ב (בגרמנית, היילסברג) ובארמון הקיץ של הבישופים של ורמיה ב הפכו למרכזי חסות אמנותית לכל המגזרים של פולין המחולקת.
לאחר מותו של פרידריך הגדול, המשיך קרשיצקי בקשרים עם יורשו של פרידריך.
בשנת 1795, שש שנים לפני מותו, מונה קרשיצקי לארכיבישוף של גנייזנו (לפיכך, לפרימוס של פולין).
מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי כיבד את קרשיצקי בהענקת חברות ב וב, וכן במדליה מיוחדת משנת 1780 הכוללת את המוטו הלטיני, "Dignum laude virum Musa vetat mori" ("המוזה לא תאפשר לאבד אדם הראוי לתפארת"); ומלך פרוסיה פרידריך הגדול העניק לו חברות ב.
עם מותו בברלין ב-1801 הובא קרשיצקי למנוחות בקתדרלת הדוויג הקדושה, אותה קידש.
ב-1829 הועברו שרידיו ל בפולין.
צ'סלב מילוש תיאר את קרשיצקי כך:
איגנצי קרשיצקי היה הנציג הספרותי המוביל של - סופר פרוזה ומשורר מוערך מאוד על ידי בני דורו, שהעריצו את יצירותיו בשל שנינותן, דמיונן וסגנונן הקולח.
כתביו הספרותיים של קרשיצקי פארו את שלטונו של מלך פולין סטניסלב אוגוסט פוניאטובסקי, אף שהם לא דגלו ישירות בתוכנית הפוליטית של המלך.
קרשיצקי, הנציג המוביל של הקלאסיציזם הפולני, הופיע לראשונה כמשורר עם המזמור, "Święta miłości kochanej ojczyzny" ("הו אהבת הארץ האהובה"), שפורסם ב-1774. הוא היה אז קרוב לארבעים.
לפיכך הייתה זו הופעת בכורה מאוחרת שהביאה את ההצלחה יוצאת הדופן של מזמור זה, שאותו ישלב קרשיצקי כחלק מהשיר התשיעי בפואמה מסוגת ה, "Myszeida" ("עכבריה", 1775).
ב"הו אהבת הארץ האהובה" גיבש קרשיצקי רעיון אוניברסלי של פטריוטיות, המתבטא בסגנון גבוה ובטון מרומם.
המזמור ישמש מאוחר יותר, במשך שנים רבות, כהמנון לאומי ויתורגם לשפות רבות, כולל שלושה תרגומים לצרפתית.
הנסיך הבישוף מוורמיה העניק צורה פולנית מצוינת לכל הסוגות של הקלאסיציזם האירופי.
הוא גם סלל נתיבים לסוגות חדשות.
הבולט בהן היה הרומן הפולני המודרני הראשון, "Mikołaja Doświadczyńskiego przypadki" (, 1776), סינתזה של כל הזנים של רומן ההשכלה: החברתי-סאטירי, ההרפתקני (בסגנון רובינזון קרוזו), אוטופי ודידקטי.
המסורת מספרת שפואמת האפוס ההיתולי של קרשיצקי, "Monachomachia" (מלחמת הנזירים, 1778), נוצרה בהשראת שיחה עם פרידריך השני בארמון סנסוסי, שם שהה קרשיצקי בדירה ששימשה בעבר את וולטר.
פרסום הפואמה עורר בזמנו שערורייה ציבורית.
האנדרטה הספרותית המתמשכת ביותר של הנאורות הפולנית היא המשלים של קרשיצקי "Bajki i Przypowieści" (, 1779) ו-"Bajki nowe" ("אגדות חדשות", שפורסמו לאחר מותו ב-1802).
המשורר גם רשם את תצפיותיו הנוקבות על העולם ועל ב-"Satyry" (סאטירות, 1779)
יצירות אחרות מאת קרשיצקי כוללות את הרומנים, "Pan Podstoli" (פאן פודסטולי, שפורסם בשלושה חלקים, 1778, 1784 ואחרי מותו ב-1803), אשר יסייעו להוות השראה ליצירות של אדם מיצקביץ', ו-"Historia" (היסטוריה, 1779); האפוס, "Wojna chocimska" (מלחמת צ'וצ'ים, 1780, על מלחמת חוטין); ועוד רבים אחרים, ב, בתאולוגיה ובהרלדיקה.
בשנים 1781–83 פרסם קרשיצקי אנציקלופדיה בת שני כרכים, "Zbiór potrzebniejszych wiadomości" (אוסף של מידע חיוני), האנציקלופדיה הכללית השנייה בשפה הפולנית אחרי "Nowe Ateny" (אתונה החדשה, 1745–46) של .
קרשיצקי כתב את"Listy o ogrodach" (מכתבים על גנים) ומאמרים ב שהיה שותף להקמתו, ובעיתון שלו "Co Tydzień" (כל שבוע).
קרשיצקי תרגם לפולנית, את פלוטרכוס, אוסיאן, קטעים מהקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי, ויצירות מאת אנאקראון, ניקולא בואלו, הסיודוס ותאוקריטוס.
הוא כתב מ-1772 חיבור "על התרגום של ספרים" ("O przekładaniu ksiąg") ואחר, שפורסם לאחר מותו ב-1803, "על תרגום ספרים" ("O tłumaczeniu ksiąg").
יצירותיו העיקריות של קרשיצקי זכו לתהילה אירופאית ותורגמו ללטינית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, רוסית, צ'כית, קרואטית, סלובנית והונגרית.
העניין הרחב ביצירותיו נמשך לאורך המאה ה-19.
קרשיצקי היה הנושא של יצירות של משוררי תקופת הנאורות הפולנית – , , וויצ'ך מייר (Wojciech Mier) - ובמאה ה-20, מאת .
הוא היה גיבור יצירות הפרוזה של , אדולף נובצ'ינסקי (Adolf Nowaczyński) והנריק סנקביץ'.
חוקרים ראו את האגדות והסאטירות של קרשיצקי כמתאימים לתרבות שלשמה הם נכתבו, וכטעונים פוליטית.
המאפיינים לא התבססו על שחזורים של פרטים מתוך התבוננות ישירה, אלא היו מבנים בדיוניים ששיקפו את הערכים הממשיים של החברה.
קרשיצקי קבע שהפולנים, והאנושות בכלל, נשלטו על ידי חמדנות, איוולת ומידות רעות.
עדות לכך מצויה בהקדמה, "לילדים", של "אגדות ומשלים" המיועדת לא לילדים אלא לכפריים, לקהילות ולציבור.
האגדות נועדו להפנות את תשומת הלב לשאלות מרכזיות של היום, ולקדם רפורמות חברתיות.
קטז'ינה זכנטר (Katarzyna Zechenter) טוענת ברבעון שהיסטוריונים מערביים התעלמו בדרך כלל מיצירותיו של קרשיצקי, וכי המוציא לאור של "אגדות פולניות" התעלם מחשיבותו של "ההקשר הפוליטי והחברתי התורם למקור [האגדה]".
עם זאת, קל לראות את השפעתו של קרשיצקי על בני דורו ועל תחילת המאה ה-19, כמו במקרה של , נסיכה, משוררת וכותבת יומן פולנייה.
ב-1846 היא הקימה עיתון לאינטליגנציה של וילנה וורשה, וקידמה את ביסוסם של אגדות קרשיצקי בחיים הפוליטיים המדוכאים של פולין.
ביומן השנים 1815–1843 מתמקדת פוזינינה באגדה, "ציפורים בכלוב", כפרשנות על חלוקות פולין.
איגנץ פינטר (במקור עד 1904 פייפר -Pfeifer, בהונגרית: Pintér Ignác; טפולצה, 16 ביולי 1861 – בודפשט, טרזווארוש, 12 בנובמבר 1934) היה מנהל בית ספר, מזכיר התאחדות הלאומית של המורים היהודים בהונגריה במשך 30 שנה, סבו של הכירורג אישטוואן צ'ילאג, דודם של איגנץ פייפר ושל השחקנית פרנציסקה גאל.
הוא היה אחד מחמשת הפצועים בהתנקשות בבית הכנסת הגדול של בודפשט בשנת 1931.
איגנץ פייפר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פייפר, סוחר בעיר פאפה ושל נטי קאופמן.
הוא היה מורה ולאחר מכן מנהל בית הספר התיכון בנאג'ווארד.
מאוחר יותר עבר לבודפשט ולימד בבתי הספר של הקהילה היהודית של פשט.
כמו כן עבד כמנהל בית הספר היהודי האזרחי לבנות ברחוב ושלני.
הוא היה מזכיר התאחדות הלאומית של המורים היהודים בהונגריה במשך קרוב לשלושה עשורים.
הוא ערך את העיתון הרשמי של ההתאחדות, עלון החינוך היהודי.
הוא היה חבר במועצת המנהלים של האגודה הלאומית של ארגוני המורים ההונגרים.
פינטר כתב מאמרים פדגוגיים רבים וראו אור מספר ספרי לימוד שלו לבית הספר היסודי.
הוא פרש לגמלאות ב-1925. ב-4 במרץ 1931 היה אחד מהפצועים בניסיון ההתנקשות בבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני.
פינטר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (1ב-10-9).
ב-3 באפריל 1931, במהלך תפילת ערב שבת, היה בית הכנסת הגדול של בודפשט, הגדול באירופה, בית הכנסת ברחוב דוהאני, עמוס עד אפס מקום.
בתום התפילה, הקהל זרם לכיוון היציאה.
גבר לבוש ז'קט אפור עם מבט מבולבל מיהר לעבר ספסלי בית הכנסת ואז שלף אקדח וירה מספר יריות.
לאחר רגע של אימה קפואה, האקדח הופל במהירות מידו, ואז ההמון התנפל עליו.
הוא ניצל מלינץ' רק על ידי שוטר ענק.
חמישה בני אדם נפצעו, שניים מהם (ינה רוט ונתן טאגליך) מתו מאוחר יותר מפצעיהם.
התוקף, מהנדס המכונות אמיל זטלוקה, לא היה יציב בנפשו וטופל במוסד לחולי נפש מספר פעמים.
בחקירותיו סיפר כי כל חייו נרדף על ידי "הבונים החופשיים", ובגלל זה רצה להרוג את מנהיגי הקהילה היהודית.
בית המשפט מצא את האיש כלא כשיר לעמוד דין והגביל אותו לאשפוז בבית חולים לחולי נפש עד סוף ימיו.
ההתנקשות גונתה על ידי כל הכוחות הפוליטיים והפורומים הציבוריים, אך עד מהרה התפתחה סביבה פולמוס עיתונות לוהט.
רבים טענו שרעיון הפיגוע בבית הכנסת אולי לא התרחש במוחו הפגוע של האיש במקרה, אלא אולי שנים רבות של הסתה אנטישמית מתמשכת שיחקה בכך תפקיד.
העיתונות הימנית הקיצונית השמיעה מיד אזעקה.
מתוך הבנה לא נכונה של הקולות המבקרים את התעמולה האנטי-יהודית, הימין סירב ל"התנערות קולקטיבית מאחריות" של כל ההונגרים הנוצרים.
אשתו הייתה הנרייטה (יטה) נוימן.
בעלה ד"ר ארון (אהרון) בורוש (1880–?) היה מורה בבית ספר מסחרי בבודפשט.
ספר לימוד לשפה הונגרית לכיתות ב'-ג' בבית הספר היסודי.
איגנץ ראדוש (במקור ראוסניץ-Raussnitz, בהונגרית: Rados Ignác; פשט, 15 במאי 1859 – בודפשט, 20 בנובמבר 1944) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי, מהפוריים באמצעות פרסומיו הרבים בכתבי עת מקצועיים, מראשוני החוקרים של המתמטיקאי הדגול יאנוש בויאי, הוא היה אחד העורכים הראשיים של לקסיקון פאלאס הגדול, אחיו של גוסטב ראדוש.
איגנץ ראוסניץ נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר קארוי ראוסניץ ושל רוזליה זוננשיין.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בבגימנסיה הראשית הממלכתית ברובע 5 בבודפשט ב-1877. הוא סיים תואר בקורס תלת שנתי באוניברסיטת מדעי הרוח והאמנות בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
במשך שנה אחת היה חבר יוצא דופן בבית הספר להכשרת מורים בבודפשט.
הוא השיג את תעודת ההוראה שלו במתמטיקה ובפיזיקה ב-1883 ולאחר מכן הוסמך גם בגאומטריה גרפית וסיים עבודת דוקטורט.
משנת 1884 לימד באקדמיה למסחר של בודפשט.
ב-8 באוגוסט 1888 הועבר לבית הספר הריאלי הראשי ב-Székelyudvarhely.
משנת 1894, לימד בבגימנסיה הראשית של רובע 5 עד שפרש ב-1920 וכן משנת 1895 לימד מתמטיקה באקדמיה המסחרית.
כמורה למתמטיקה, הוא היה המורה לבגרות של המדען בעל השם העולמי לאו סילארד.
ב-20 בנובמבר 1944 התאבד ככל הנראה עקב תלאות השואה.
מחקריו ומאמריו הרבים על מתמטיקה פורסמו ב:
האפנדיקס (Appendix) של יאנוש בויאי
את וולפגנג ויוהאן בוליאי מאת פאל סטקל (Wolfgang und Johann Bolyai).
חלק מתרגומיו משנת 1897 יצא לאור כחוברות בתמיכתה הכספית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
איגנץ ראדוש עשה רבות כדי להבטיח שיצירתו של יאנוש בויאי לא תישכח.
הוא היה אחד העורכים הראשיים של לקסיקון פאלאס הגדול, וכתב מאמרים רבים בכרכי האנציקלופדיה.
אִיגְנַץ צוֹלְשַׁן היה רופא ואנתרופולוג אוסטרי-בריטי.
איגנץ צולשן נולד ב שבאוסטריה (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית) כבן למשפחה יהודית; היו לו שני אחים ששניהם נמלטו מן השואה.
הוא למד רפואה באוניברסיטת וינה.
הוא עבד כרדיולוג בקרלובי וארי (קרלסבאד) ונשאר שם גם לאחר הקמת צ'כוסלובקיה ב-1918, שאת אזרחותה קיבל.
ב-1921 פרסם את ספרו "Krise und Sezessionsgefahr im Zionismus und deren Ursachen" (משבר ואיום פרישה בציונות וסיבותיהם) שבו דרש שהציונות תתמקד רק בבניין ארץ ישראל.
הוא קידם את הקמת שירות הרנטגן הרפואי במרכז רפואי הדסה בירושלים והחזיק במעמד של יועץ ב (WJC) שנוסד ב-1936.
החל מ-1910 פרסם כתבים בנושא שכונה "שאלת הגזע", בניסיון להדוף את הפרסומים האנטישמיים בעלי ההשפעה של יוסטון סטיוארט צ'מברלין, בהם "Das Rassenproblem.
תוך התייחסות מיוחדת ליסודות התאורטיים של שאלת הגזע היהודי", 1910) ו-"Revision des jüdischen Nationalismus" (בחינה מחדש של הלאומיות היהודית, 1919).
ב-1937 ייסד "חברה לחקר מדעי של שאלת הגזע".
צולשן נישא ב-1938 למתרגמת רות וולשטיינר (Ruth Wollsteiner; 1904–1993), שהייתה עורכת-שותפה של כתב העת "" (המחברת הכחולה).
ב-1938, בעקבות הסכם מינכן, הופרד חבל הסודטים מצ'כוסלובקיה וסופח לגרמניה הנאצית.
צולשן נאלץ לוותר על המרפאה שלו בקרלובי וארי ונמלט דרך הונגריה לזאגרב שבממלכת יוגוסלביה.
ב-1939 המשיך עם אשתו לאנגליה.
בלונדון היה מעורב במהלך מלחמת העולם השנייה בארגוני עזרה עצמית בקרב הפליטים הצ'כוסלובקים.
הוא השתתף בתוכניות הרדיו בשפה הגרמנית של ה-BBC.
ב-1942 קיבל צולשן מעמד אורח ב.
צולשן נפטר ב-1948 ונקבר בלונדון.
אִיגְנָצִי פּוֹטוֹצְקִי (בפולנית: Ignacy Potocki; ) היה אציל פולני, חבר במשפחת פוטוצקי רבת ההשפעה, הבעלים של ו (ליד קורוב), פוליטיקאי, מדינאי, סופר ונושא משרה.
הוא היה פעיל חינוכי, חבר ב, והיוזם והנשיא של .
הוא היה ממתנגדיו של מלך פולין סטניסלאב השני בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-18, ודמות מרכזית בפוליטיקה הפולנית של אותה תקופה.
במהלך הסיים הגדול היה מנהיג ותנועת הרפורמה, ולבסוף תמך במלך בפרויקטים רבים של רפורמה.
כתומך במגמה פרו-פרוסית, הוא סייע בכריתת ב-1790. הוא היה ממחברי חוקת 3 במאי 1791.
פוטוצקי נולד ברדזין ב-28 בפברואר 1750 למשפחת פוטוצקי רבת ההשפעה.
הוא היה בנם של אאוסטכי פוטוצקי ומריאנה קונצקה, ואחיהם של יז'י מיכאל פוטוצקי, יאן נפומוצן אריק פוטוצקי וסטניסלב קוסטקה פוטוצקי.
פוטוצקי היה בוגר ה בוורשה, שם למד בשנים 1761–1765. מ-1765 למד תאולוגיה ומשפטים ברומא, שם למד בקולגיום נזרנום עד סביבות 1769. הוריו ייעדו אותו לשורות הכמורה, אך הוא סירב ללכת בדרך זו.
לאחר מסע ברחבי איטליה וגרמניה, חזר לפולין בסביבות 1771. ב-27 בדצמבר 1772 נישא לאלז'בייטה לובומירסקה.
נישואים אלה קירבו אותו לסיעה הפוליטית של ה.
כבר בשלב מוקדם, עשה פוטוצקי רושם רב על רבים מבני דורו, והוכשר כמנהיג הבא של הפמיליה.
מ-1772 הוזמן ל של המלך סטניסלאב השני.
הוא עמד בראש שיפוץ ספריית זלוסקי (ב-1774).
הוא היה מעורב בפיתוח פרויקטים רבים, כגון תוכנית הלימודים בהיסטוריה.
ב-1781 הוא סקר ואישר את עבודתו של הוגו קולונטיי באקדמיית קרקוב.
מעורבותו בפרויקטים החינוכיים זיכתה אותו בכינוי bakałarz (מורה).
מעורבותו ברפורמות החינוכיות פחתה רק בתקופת הסיים הגדול (1788–1792), כאשר הפך מעורב יותר ויותר בתוכנית הרפורמה הרחבה.
ב-29 במאי 1773 קיבל את משרת , תפקיד בדרגה נמוכה יחסית שנראה בעיני חלק כנמוך עבור המגנאטים של משפחת פוטוצקי.
הוא השתתף ב של 1773, שם ישב במספר וועדות.
כמי שראה עצמו באופוזיציה למלך, הוא סירב למושב ב שהוצע לו במרץ 1774. המלך ניסה לפייס אותו עם ב-14 ביולי אותה שנה, אך נכשל בניסיון להביא את פוטוצקי לצדו.
במקום זאת, פוטוצקי הפך, במשך העשור וחצי הבאים, לאחד ממבקריו ומתנגדיו הפוליטיים הראשיים; ב-1776 נסע למוסקבה כדי לטעון, ללא הצלחה, להגבלת כוחם של המלך והשגריר הרוסי, .
מאוחר יותר באותה שנה, בחירתו לסיים הייתה שנויה במחלוקת, והמלך ושטקלברג הצליחו לחסום את בחירתו.
ב-1778, לעומת זאת, הקרע הגובר בין המלך לשטקלברג אפשר לו לתפוס, באמצעות תמרונים פוליטיים, את ראשות המועצה המתמדת כ.
באותה שנה הפך גם לאביר .
ב-1779 הצטרף פוטוצקי לבונים החופשיים, ועד 1780 התקדם לראשות לשכה של הבונים החופשיים.
הוא הפך למנהיג דה פקטו של ה, ושל האופוזיציה האנטי-מלכותית (ירש את המנהיג הקודם, , לאחר מותו ב-1783).
בשנה זו גם אשתו מתה בחטף.
במהלך טיול לאיטליה וצרפת, בהיעדרו, השפעת הפמיליה הביאה למינויו למשרת .
הוא המשיך להתנגד לפרויקטים מלכותיים שונים בכינוסי הסיים של 1784 ו-1786. ב-1785 נפגעה תדמיתו בשל מעורבותו בפרשת דוגרומובה, שבה הואשם המלך לשווא בהסתה לניסיון הרעלה.
פוטוצקי, שהיה מאוכזב מחוסר התמיכה של רוסיה ברפורמות רציניות כלשהן בפולין, עבר לתמוך בברית עם ממלכת פרוסיה במקום זאת.
ב-1790, בתיווכו של , המלך ופוטוצקי החלו להתקרב, ועבדו על טיוטת מסמך שבסופו של דבר תהפוך לחוקת 3 במאי 1791. לצד פוניאטובסקי, קולונטיי ופיאטולי, הוא נחשב לאחד המחברים העיקריים של מסמך זה.
הוא תמך במעין-הפיכה שבה הועברה החוקה ב-3 במאי 1791.
ב-17 במאי 1791, התפטר מתפקידו בוועדה לחינוך לאומי כדי לקבל מינוי (שר המשטרה) בממשלה החדשה שנוצרה, שזכתה לשם .
ממרץ 1792 החזיק גם בתפקיד שר המלחמה.
במהלך , יצא לשליחות דיפלומטית כושלת לברלין כדי לבקש סיוע מממשלת פרוסיה.
ב-4 ביולי 1792, דיכאון פתאומי גרם לו להתפטר מתפקידיו המיניסטריאליים.
כמתנגד קולני של וכנראה מחבר של ספרון אנונימי נגד טרגוביצה, הוא התבקש במפורש על ידי הממשלה הרוסית שלא להיות מעורב במשא ומתן; הוא גם סירב להצטרף לקונפדרציית טרגוביצה, גם לאחר הצטרפותו של פוניאטובסקי אליה.
לאחר ניצחון קונפדרציית טרגוביצה וביטול חוקת 3 במאי 1791, פוטוצקי היגר מהאיחוד הפולני-ליטאי והתיישב בלייפציג.
יחד עם טדאוש קושצ'ושקו, הציע תוכנית לברית רפובליקות צרפתית-פולנית, אך זו לא זכתה לתמיכה רבה בצרפת.
הוא היה שותף לכתיבת עבודה עם הוגו קולונטיי, "על האימוץ והנפילה של החוקה הפולנית של 3 במאי" (O ustanowieniu i upadku Konstytucji Polskiej 3-go Maja, 1793, 1793).
פוטוצקי השתתף בהכנות למרד קושצ'ושקו של 1794. בתחילת אפריל עזב את לייפציג והגיע לקרקוב.
הוא היה מעורב במשא ומתן דיפלומטי כושל עם מעצמות זרות שונות, בניסיון שווא להשיג תמיכה במורדים.
במהלך המרד שימש כחבר ב (Rada Najwyższa Narodowa), כראש המחלקה הדיפלומטית שלה.
עם דיכוי המרד, במקום להגר שוב, הוא לקח חלק במשא ומתן על הכניעה, מה שזיכה אותו בכבוד בחוגים רבים.
לבסוף, ב-21 בדצמבר 1794 נכלא על ידי השלטונות הרוסיים הצאריסטיים.
הוא איבד את רוב הונו בעקבות המרד, שכן רוב אחוזותיו הוחרמו.
לקראת סוף חייו היה מוטרד מחוסר יכולתו לשלם חובות משנות ה-80 של המאה ה-18.
לאחר שוחררו ב-1796, בעקבות מותה של יקטרינה הגדולה, פרש פוטוצקי לקורוב, במחוז פולאווי (מרכז פולין).
שם הקדיש את עצמו למחקרים היסטוריים, ופרסם מספר ספרים, תרגומים ופרשנויות.
הוא כתב גם שירים, אך אלה מעולם לא פורסמו בימי חייו.
היסטוריונים עדיין מתווכחים האם היה המחבר של מספר יצירות אנונימיות (בעיקר ספרונים פוליטיים).
הוא הרחיק את עצמו מפעילים שדנו במרד חדש, אך בכל זאת נעצר ונכלא שוב על ידי השלטונות האוסטריים בשנים 1798–1800. ב-1801 הצטרף ל.
הוא חזר לפוליטיקה זמן קצר לאחר שחלק גדול מגליציה שוחרר על ידי נפוליאון וסופח לדוכסות ורשה.
במהלך המשא ומתן עם נפוליאון בדרזדן לקה בשלשול חמור ומת ב-30 באוגוסט 1809. הוא נקבר ב.
לא היו לו צאצאים ישירים; בתו היחידה ששרדה, כריסטינה (ילידת 1778), מתה ב-1800. אחוזותיו המצומצמות עברו בירושה לאחיינו, אלכסנדר פוטוצקי.
בחייו הפרטיים, נאמר עליו שהיה לו חולשה להימורים, אך היה לו גם מוניטין של רפורמטור ישר, המעמיד את טובת המדינה מעל טובתו האישית.
הוא אחת הדמויות שהונצחו בציורו של יאן מטייקו מ-1891, .
איגרת הבזק היא איגרת ששלח ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך ריינהרד היידריך אל ראשי האיינזצגרופן שהיו ממוקמים בפולין הכבושה.
האיגרת נשלחה ב-21 בספטמבר 1939, שלושה שבועות לאחר כניסת הכוחות הגרמניים לפולין ופתיחתה של מלחמת העולם השנייה.
באיגרת כתב היידריך את ההוראות הראשונות בנושא יהודי פולין.
יש לשמור על האמצעים המתוכננים כסוד כמוס;
יש להבדיל בין: "המטרה הסופית" (Endziel), (שמחייבת זמן רב יותר) ובין: שלבים בביצוע המטרה הסופית (שיש להוציאם לפועל בפרקי זמן קצרים).
התוכניות מצריכות הכנה יסודית, טכנית וכלכלית.
העברת היהודים – יש להעביר את כל יהודי השטחים למקומות קרובים (גטאות לעתיד) ליד צומתי רכבות.
הקמת מועצת זקנים – צריך להקים מועצת נכבדים (יודנראט), אשר תרכז בתוכה את מנהיגי היישובים.
המועצה תרכז בתוכה עד 24 מנהיגים, בהתאם לגודל הגטו.
השארת סוחרים – ניתן להשאיר בלית ברירה סוחרים יהודיים אשר יספקו מזון לצבא הגרמני.
השארת מפעלים יהודיים – ניתן להשאיר מפעלים יהודיים אשר יפעלו למען הצבא הגרמני.
מיון היהודים – היודנראט צריכים למיין את כל היהודים לקבוצות של גיל ומין.
העברת רכוש לפולנים – שטחים חקלאיים של יהודים יועברו לידי איכרים פולנים וגרמנים שימשיכו את עיבודם.
תיאום ודיווח – מפקדי האיינזצגרופן ידווחו באופן שוטף להיידריך.
למען השגת המטרה יופעלו כל כוחות הביטחון.
מפקדי גדודי האיינזצגרופן המוצבים בסמיכות יקפידו על תיאום ביניהם.
איגֶרֶת חוב (בראשי תיבות: אָגָ"ח; בריבוי איגְרות חוב או אג"חים) היא נייר ערך המהווה תעודת התחייבות לתשלום חוב.
זהו מכשיר פיננסי בעזרתו לווים גופים שונים כסף.
בהנפקת איגרת חוב, מקבל מנפיק האיגרת סכום כסף מרוכש האיגרת מראש, ומתחייב לרוב, בתמורה, לשלם לשיעורין או בבת אחת את הסכום הנקוב (לעיתים בתוספת הצמדה), וכן ריבית, במועדים עתידיים הנקובים בנייר.
שני הסוגים המקובלים ביותר של איגרות חוב הם איגרות המונפקות על ידי חברות גדולות וגורמים ממשלתיים.
מרבית איגרות החוב סחירות, ויכולות לעבור מספר ידיים מרגע הנפקתן ועד לפדיונן.
המסחר באיגרות חוב עד לפירעונן נעשה לרוב באמצעות בורסה.
המסחר בבורסה אינו משנה את גובה הפדיון של האיגרת (קרן וריבית), ומייצג רק את הביקוש וההיצע שלה במהלך חייה.
הביקוש וההיצע מייצגים שילוב הן של סכומי הפירעון המובטחים על ידי האיגרת, הביטחון של מחזיק האג"ח ביכולת המנפיק לעמוד בהתחייבויותיו, ובמצב השוק באותה העת.
אם קיימות אלטרנטיבות הנותנות תשואה דומה בסיכון נמוך יותר, או תשואה רבה יותר באותו הסיכון, ערך האיגרת למסחר יורד.
בשונה מקניית מניות של חברה, בעל איגרת חוב אינו הופך לבעל חלק בחברה אלא לבעל חוב שלה.
אין חובה שתהיה בטוחה או ערבות לתשלום החוב, אך לעיתים מוגדרות כאלה וזאת על מנת להפחית את הסיכון של רוכש האיגרת.
איגרת החוב דומה באופייה לשטר חוב, אך נבדלת ממנו במספר מאפיינים, בעיקר במספר מחזיקי האיגרת, לעומת השטר שבדרך כלל מחזיק בו יחיד, בין אדם ובין תאגיד, ובכך שאיגרות חוב סחירות יותר.
סוג מוכר של איגרת חוב הוא שטר המשכנתה, בו אדם לווה כספים מבנק או גורם ממשלתי, משלם את חובו לשיעורין ובתוספת ריבית, וכעירבון לתשלום חובו ממשכן רכוש (לרוב ממשכן את נכס מקרקעין שלצורך רכישתו ניטלה ההלוואה).
איגרות חוב מונפקות בעיקר על ידי גורמים ממשלתיים, רשויות ציבוריות אחרות וחברות.
בנקים ומוסדות אשראי לא מנפיקים אג"ח אלא משתמשים בשטרי הון מאחר שאינם יכולים לשעבד את נכסיהם.
האיגרות נמכרות לציבור על ידי חברי הבורסה.
עבור הלווים, מהוות איגרות החוב כלי לגיוס הלוואות ארוכות-טווח מבלי לשנות את מבנה הבעלות בחברה (כפי שקורה בעת הנפקת מניות).
ממשלות, לרבות ממשלת ישראל, עושות שימוש נרחב באיגרות חוב למימון פעילותן.
לדוגמה ניתן לראות את איגרות החוב שהנפיקה ממשלת ישראל כדי ללוות כספים מהציבור למימון תוכנית ההתנתקות.
למדינת ישראל ניתנו ערבויות לאיגרות החוב על ידי הממשל האמריקאי, דבר שהביא לרכישתן על ידי גורמים עסקיים בחו"ל בריבית נמוכה יותר.
את איגרות החוב מחזיקים בין השאר משקיעים מוסדיים (קופות גמל ופנסיה, קרנות השתלמות, קרנות נאמנות) עבור החוסכים בהם, תוך שימוש בכספי החוסכים.
משך חיים ממוצע (נקרא גם מח"מ) הוא התקופה המשוקללת לפדיון סופי של קרן אג"ח ותשלומי הריבית עליה.
בין היתר, משמש המח"מ כמדד לרמת הסיכון של האג"ח, כך שככל שהוא גבוה יותר רמת הסיכון לכשל פרעון עולה בהתאם, ולהפך.
לדוגמה, אם מדובר באג"ח ללא ריבית ושבה הקרן מסולקת בסוף משך השימוש של האג"ח, המח"מ יהיה זהה למשך השימוש של האג"ח - כלומר משך הזמן שנשאר עד לפירעון האג"ח.
באג"ח שבה הקרן נפרעת לשיעורין למשך השימוש של האיגרת, המח"מ יהיה קצר משמעותית ממשך השימוש של האג"ח מכיוון שחלק מהקרן נפרעת בתקופות מוקדמות יותר.
באיגרת סטנדרטית, שבה הקרן משולמת בסוף חיי האיגרת והריבית משולמת בכל תקופה, המח"מ יהיה קצר במעט ממשך השימוש של האיגרת.
לדוגמה, אג"ח לשנתיים הנושאת ריבית של 5%.
עבור קנייה בשער 100 נקבל 5 בתום השנה הראשונה ו-105 בתום השנה השנייה.
מונחים שגורים ביחס לאיגרות חוב
ערך כולל: מספר האיגרות שהוצאו במכפלת סכומן.
ערך נקוב: בישראל, איגרות חוב מונפקות תמיד לפי ערך ראשוני של 100 אגורות חוב כל אחת.
100 האגורות הן קבועות, ועשויות לשאת הצמדה על פי תנאי התשקיף.
ייתכן וערך האיגרת בעת ההנפקה יהיה נמוך יותר (הנפקה בנכיון) או גבוה יותר (הנפקה בפרמיה), וכן שהיא תיסחר במחיר נמוך או גבוה יותר.
ריבית (קופון): תוספת התשלום שמנפיק האיגרת מתחייב לשלם לבעלי איגרות החוב.
תשלום ריבית מועבר בדרך כלל פעם או פעמיים בשנה.
שיעור הריבית על איגרות חוב נקבע מראש בעת הנפקת האיגרת, ונגזר על פי נוסחה מסוימת מערכה הנקוב (שאינו משתנה בשום מקרה) וזאת ללא קשר לערך השוק שלה.
עם זאת, הריבית יכולה להיות צמודה למדדים שונים כמו מטבע זר או מדד המחירים לצרכן, ובמקרים של אג"ח בריבית משתנה גם להיקבע מחדש בכל תקופה בהתאם לערך בסיס מסוים (לדוגמה, אפשר לקבוע שערכה יהיה ערך ריבית הליבור בתוספת אחוז מסוים).
מקור הכינוי "קופון" בימים בהם איגרות החוב היו אכן איגרות נייר, שאליהן היו מחוברים פתקים תלישים (קופונים) אותם ניתן היה לפדות תמורת כסף מזומן.
מועד לפדיון: המועד (תאריך) בו האיגרת ניתנת לפדיון ככסף מזומן.
מועד הפדיון של איגרת מאפשר למשקיעים או לרוכשים לדעת מתי תשולם תמורת האיגרת ולאורך כמה זמן תשולם ריבית עליה.
הטווח הרגיל לאיגרות חוב הוא בין שנה ל-30 שנה.
ישנם שלושה סוגים עיקריים של מועדי פדיון לאיגרות חוב:
אג"ח קצר מועד: לפדיון בתוך פחות משנה.
אג"ח לטווח בינוני: לפדיון בין שנה לעשר שנים.
אג"ח לטווח ארוך: לפדיון בתוך יותר מעשר שנים.
הטווח המרבי הרגיל לאג"ח לטווח ארוך הוא 30 שנה, אך ישנן גם איגרות עם טווח של מאה שנה וישנן איגרות שלעולם אינן נפדות (והמחזיק בהן מרוויח רק את הריבית התקופתית שהן משלמות).
מחיר שוק: מחיר הקניה של האיגרת בשוק ההון כיום.