tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיטות נוספות בוחנות אם שני נוגדנים חד-שבטיים (mAB) יכולים להיקשר לאנטיגן בו זמנית או להתחרות זה בזה כדי להיקשר באותו אתר.
טכניקה נוספת כוללת מוטגנסיס בתפוקה גבוהה, אסטרטגיית מיפוי אפיטופים שפותחה כדי לשפר מיפוי מהיר של אפיטופים קונפורמציים על חלבונים מורכבים מבחינה מבנית.
מוטגנסיס משתמשת במוטציות אקראיות / מוכוונות אתרים, בשאריות יחידות, לשם מיפוי אפיטופים.
ניתן להשתמש במיפוי אפיטופים של תאי B לפיתוח תרופות נוגדניות, חיסונים מבוססי פפטיד וכלים אימונו-דיאגנוסטגיים.
אפיטופים משמשים לעיתים קרובות בפרוטאומיקה ובמחקר מוצרי גנים אחרים.
באמצעות טכניקות DNA רקומביננטיות ניתן למזג אל תוך הגן רצפים גנטיים המקודדים אפיטופים שמוכרים על ידי נוגדנים נפוצים.
בעקבות התרגום, תג האפיטופ שנוצר מאפשר לנוגדן למצוא את החלבון או תוצר גנטי אחר המאפשר לטכניקות מעבדה לבצע לוקליזציה, טיהור ואפיון מולקולרי נוסף.
פפטידים יכולים להיות קשורים גם על ידי חלבונים היוצרים קשרים קוולנטיים לפפטיד, ומאפשרים הצמדה בלתי הפיכה.
אסטרטגיות אלה יושמו בהצלחה גם בפיתוח חיסון "ממוקד אפיטופ".
החיסון הראשון מבוסס אפיטופ פותח בשנת 1985 על ידי Jacob et al.
חיסונים מבוססי אפיטופ מגרים תגובות חיסוניות הומורליות ותאיות באמצעות אפיטופים של תאי B או תאי T.
חיסונים אלה יכולים להשתמש באפיטופים מרובים כדי להגביר את יעילותם.
כדי למצוא אפיטופים לשימוש בחיסון, משתמשים לעיתים קרובות במיפוי אין סיליקו.
לאחר שנמצאו אפיטופים מועמדים, הבנייה מתוכננת ונבדקת יעילותו הפוטנציאלית של החיסון.
בעוד שבדרך כלל חיסונים מבוססי אפיטופ הם בטוחים, תופעת לוואי אפשרית אחת היא סערת ציטוקינים.
קובע נאו-אנטיגני הוא אפיטופ על נאו-אנטיגן, שהוא אנטיגן חדש שלא הוכר בעבר על ידי מערכת החיסון.
נאו-אנטיגנים קשורים לעיתים קרובות לאנטיגנים של גידולים ונמצאים בתאים אונקוגניים.
נאו-אנטיגנים, ובהרחבה, קובעים נאו-אנטיגניים, יכולים להיווצר כאשר חלבון עובר שינוי במסלול ביוכימי כגון גליקוזילציה, זירחון או פרוטאוליזה.
מגנון נוסף ונפוץ של יצירת נאו-אנטיגן הוא צבירת מוטציות ברצף ה-DNA המקודד לחלבון המקורי.
דרך מנגנונים אלו, הגורמים לשינוי רצף חומצות האמינו של החלבון או מבנהו, נוצרים אפיטופים חדשים שנקראים קובעים נאו-אנטיגנים.
זיהוי נאו-אנטיגנים אלו דורש נוגדנים או קולטני TCR ספציפיים.
ושונים מאלו המזהים את האנטיגן המקורי.
נאו-אנטיגנים הם הבסיס לזיהוי תרים סרטניים ע-ידי מערכת החיסון.
על-מנת להימנע מהרג של תאים תקינים מערכת החיסון מכירה את מרבית האטיגנים הקיימים בגוף הבריא, ועקב כך מסוגלת לזהות את הנאו-אנטיגנים כאנטיגנים זרים ולפעול כנגד התאים המבטאים אותם.
עובדה זו עומדת בבסיס הטיפולים האימונותרפיים המגייסים את מערכת החיסון לשם מלחמה בסרטנים שונים.
אפיוס קלאודיוס פולכר היה קונסול רומי ברפובליקה הרומית.
פולכר היה בן לענף פולכר המכובד בגנס הקלאודיים, שרבים מבניו שימשו כמגיסטראטים ברפובליקה הרומית.
האזכור הראשון לפולכר הוא בשנת 88 לפנה"ס, שנה בה כיהן כפראיטור ושירת בצבא הרומי תחת פיקודו של לוקיוס קורנליוס סולה.
פולכר היה מתומכיו הנאמנים של סולה עם פרוץ מלחמת האזרחים הרומית.
לאחר כיבושה של רומא בידי סולה הוא מינה את פולכר לפקד על הצבא שצר על העיר נולה, אחד מהמעוזים האחרונים של המורדים האיטלקים.
לאחר שסולה יצא למזרח באותה שנה להילחם במיתרידטס השישי, מלך פונטוס, התלקחה מחדש מלחמת האזרחים ורומא נפלה לידיהם של גאיוס מריוס ולוקיוס קורנליוס קינה.
פולכר הצליח להימלט מהטבח שביצעו הפופולרים בראשות מריוס בתומכי סולה, אולם הוא נאלץ לגלות מאיטליה.
בזמן גלותו הוחרבו אחוזתו ורכושו הוחרם על ידי הממשלה הפופולרית.
עם חזרתו של סולה מהמזרח בשנת 83 לפנה"ס חבר אליו פולכר בשנית.
הניצחון הסופי של סולה במלחמת האזרחים החזיר לפולכר את מעמדו הקודם ובשנת 79 לפנה"ס הוא נבחר למשרת הקונסול.
עם תום שנת כהונה זו נשלח פולכר למוקדון שם שימש כנציב רומא עד שנת 76 לפנה"ס.
אפיוס קלאודיוס פולכר היה נשוי ככל הנראה ל (בתו של ), אף שהדבר אינו מקובל על כל החוקרים.
ההיסטוריון הבריטי מאמין שאשתו הייתה סרוויליה קייפיונה (Servilia Caepione) (ידוע שהייתה סרוויליה בתקופה זו.
זו הייתה אשתו של פולכר, אבל לא ידוע איזה פולכר).
ג'פרי טאטום חושב שיש מעט מדי מידע כדי להיות בטוח בכל מקרה.
היו לו שישה ילדים ידועים:
אפיוס קלאודיוס פולכר (קונסול משנת 54 לפנה"ס)
פובליוס קלאודיוס פולכר, ששינה את שמו לקלודיוס
קלאודיה (הידועה גם בשם קלודיה), אשתו של קווינטוס קייקיליוס מטלוס קלר
קלאודיה (בערך 90 לפנה"ס - לאחר 66 לפנה"ס), אשתו הראשונה של לוקיוס ליקיניוס לוקולוס, ממנו התגרשה בשנת 66 לפנה"ס.
טימותי וייסמן גם העלה השערות שקלודיה אשתו של הייתה אולי אחת מבנותיו.
אפיוס קלאודיוס קאודקס היה פטריקי מבית האב של הקלאודיים.
הוא נבחר לקונסול שנת 264/263 לפנה"ס, ופיקד על חיל המשלוח שיצא לעזרת הממרטינים במסאנה שבסיציליה בתחילת המלחמה הפונית הראשונה.
הוא נחשב למצביא הרומי הראשון שנלחם מחוץ לאיטליה.
לדברי פוליביוס חצה קלאודיוס את המצר בלילה מרגיום אל מסאנה, התייצב תחילה לקרב נגד הסירקוסאים בהנהגת היירון ואחר כך נגד הקרתגים בהנהגת חנו בן חניבעל וניצח את שניהם.
לאחר מכן הוליך את חייליו אל סירקוסאי, אך התקפותיו על העיר לא הצליחו והוא שב אל מסאנה, השאיר בה חיל מצב ומשם הפליג חזרה אל רגיום.
סנקה, הלועג לאלו המבלים את ימיהם במחקרים ספרותיים חסרי תועלת, מזכיר את אפיוס קלאודיוס בהביאו דוגמאות לדברים בטלים שאין בהם צורך: "מי הוא הראשון אשר המריץ את הרומיים לרדת באניות?
זה היה קלאודיוס, אשר בעבור פעלו ההוא כינוהו בשם Caudex (בול עץ)."
בנו, פובליוס קלאודיוס פולכר, היה קונסול ב-249 לפנה"ס.
מתורגמות מרומית עם מבואות והערות מאת אהרן קמינקא.
תל אביב, הוצאת דבר בהשתתפות מוסד ביאליק, תש"ג.
אפידוט הוא מינרל השייך לקבוצת האפידוט – קבוצה של מינרלים סורוסיליקטיים (סיליקטים במבנה של טטרהדרונים כפולים) – המורכב מסידן, אלומיניום, ברזל, וסיליקט שנוסחתו (Ca2(Al, Fe)3(SiO4)3(OH המתגבש במערך מונוקליני.
גבישים מפותחים היטב של אפידוט נפוצים למדי וצורתם פריזמטית.
כיוון אורך הגביש ניצב למישור הסימטריה היחיד.
ברוב המקרים פני הגביש מקווקווים ונוצרים גבישים תאומים לעיתים קרובות.
רבות מתכונות המינרל משתנות בהתאם לתכולת הברזל.
למשל, הצבע, הקבועים האופטיים, והמשקל היחסי.
הפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בולט והצבעים המופיעים הם בדרך כלל ירוק, צהוב וחום.
קלינוזואיסיט הוא סוג של אפידוט בגוון לבן או אדום חיוור המכיל מעט מאוד ברזל, ונוסחתו זהה למינרל האורתורומבי זואיסיט.
מקור השם הוא מיוונית - "אפידוסיס", כלומר "תוספת".
את השם למינרל נתן המינרלוג הצרפתי רנה הואי (René Hauey) ב-1801 על מנת להבדילו מקבוצת הטורמלין שבה נחשב חבר עד אז.
אפידוט הוא מינרל יוצר סלעים המצוי בשפע, אבל ממקור שניוני.
הוא מופיע באבני גיר גבישיים וסלעי שיסט שמקורם בסלעים מותמרים.
המינרל הוא גם תוצר של שינוי הידרותרמי של מינרלים שונים (פצלות השדה, נציצים, פירוקסנים, אמפיבולים, גארנטים ואחרים).
סלע הבנוי מקוורץ ואפידוט ידוע כאפידוזיט.
בישראל ניתן למצוא אפידוט בחללים בסלעי בזלת וטוף בכרמל ובתור מינרל משני בסלעים מגמתיים פרקמבריים ובסלעים מותמרים באזור אילת.
את הגבישים השקופים לחלוטין בצבע ירוק כהה מקנאפנוואנד ומברזיל נוהגים לעיתים לחתוך כאבני חן.
המינרלים פיימונטיט ואלניט הוא איזומורפים לאפידוט וניתן לכנותם אפידוט מנגני ואפידוט צריומי בהתאמה.
פיימונטיט מופיע כגבישים קטנים מונוקליניים בצבע שחור־אדמדם במכרות המנגן בסן מרצ'ל סמוך לאיבריאה בפיימונטה ובשיסטים גבישיים בכמה מקומות ביפן.
צבע הארגמן של אבן הפורפיר המצרית מקורו בנוכחות מינרל זה.
לאלניט יש נוסחה זהה לנוסחת האפידוט והוא מכיל מתכות מקבוצת הצריום.
המינרל נראה שונה לגמרי מהאפידוט שכן צבעו שחור או שחור חום, למינרל יש ברק של זפת והוא אטום, יותר מכך הפצילות באלניט מועטה או לא קיימת בכלל וגבישים מפותחים היטב נדירים.
התכונות הקריסטלוגרפיות והאופטיות של האלניט זהות לאפידוט.
הפליאוכרואיזם באלניט הוא חזק בגוונים של חום־אדמדם, חום־צהבהב וחום־ירקרק.
אף על פי שאינו מינרל נפוץ תפוצתו רחבה למדי כמינרל נלווה לסלעים רבים: גנייס, גרניט, סיאניט, ריוליט, אנדזיט ואחרים.
המינרל נתגלה לראשונה בגרניט של מזרח גרינלנד ותואר על ידי תומאס אלן (Thomas Allan), שעל שמו קרוי המינרל, ב-1808.
תהליך הידרציה (הוספת מים) לאלניט משנה את מבנהו והוא הופך לאיזוטרופי מבחינה אופטית ולאמורפי.
מסיבה זו הוגדרו סוגים שונים של אלניט וניתנו להם שמות רבים.
אורתיט הוא השם שנתן יונס יעקב ברצליוס ב-1818 לסוג אלניט שעבר הידרציה והתגלה כגבישים דקים פריזמטיים לעיתים באורך של 30 ס"מ בפינבו (Finbo), סמוך לפאלוּן בשוודיה.
אפיון מערכת מידע הוא שלב חשוב בראשית פיתוחה של מערכת מידע.
לאחר שהוחלט על פיתוח של מערכת חדשה או שינוי של מערכת קיימת, נדרש להגדיר מה המערכת אמורה לעשות.
במילים אחרות, אילו שירותים המערכת תספק למשתמשים שלה ולבעלי העניין.
את אוסף הדרישות, שחלקן מתייחסות ליכולות המערכת, חלקן מתייחסות לרמת ואופן הביצוע של יכולות אלו וחלקן כלליות, מרכזים במסמך הנקרא "אפיון המערכת" או "מפרט תוכנה/מערכת".
כאשר לקוח מזמין מערכת בחברת פיתוח תוכנה, במידה ועדיין לא קיים אפיון - השלב הראשון שחברת הפיתוח תבצע הוא יצירת האפיון.
מאידך, עדיף להגדיר את הדרישות באמצעות מסמך אפיון לפני ההתקשרות עם החברה.
דבר זה מבטיח, שלשני הצדדים ברור יותר מה תכולת העבודה, ולמעשה, זה מעין חוזה ותיאום ציפיות בין הצדדים, שמגדיר לחברת הפיתוח את גבולות ותחום עבודתה ומבטיח ללקוח שיקבל תמורה מלאה והולמת עבור מה ששילם.
בהקבלה בין ענף פיתוח התוכנה לענף הבניין, ניתן לומר שאם התוצר הסופי שבו אנו מעוניינים הוא בניין משרדים, הרי שהאפיון מהווה את תוכנית העבודה העקרונית לבניית בניין זה.
כשם שתוכנית עבודה לבניין תכיל פרטים כלליים לגבי גודל הבניין, התשתיות הנדרשות, התקציב הנדרש וכו', כך גם יכיל האפיון את סדר גודל המערכת, התשתיות הנדרשות (כדוגמת חומרה, מוצרי תשתית אפליקטיבית) ועוד.
לרוב, במיוחד בגופים מקצועיים, תפורט תוכנית האפיון במסמך אפיון, המהווה תוצר של תהליך ניתוח מערכות מידע.
המסמך יכלול בין היתר את תיאור המצב הקיים, זיקה למערכת קודמת, בעיות שהמערכת אמורה לפתור ובעיות שהיא עלולה ליצור.
כלי עזר לניתוח מערכות מידע הוא תרשים זרימת נתונים.
אפיון של דמות היא טכניקה ספרותית הכרחית בפרוזה.
כל דמות המופיעה בקטע פרוזה, ואף דמות המספר מאופיינת על ידי הקטע.
אפיון ישיר הוא הצורה הפשוטה ביותר לאפיין דמות, צורה שהיא גם נפוצה מאוד.
האפיון הישיר הוא תיאור אחד לאחד של הדמות.
למשל: "הוא היה חכם" – זהו אפיון ישיר המלמד אותנו על חוכמתה של הדמות.
כמעט תמיד יבוא האפיון הישיר כמילת תואר.
לעיתים יופיע אפיון ישיר שקרי בתיאורו של אדם.
במקרה הפשוט יותר, מדובר בסרקזם, במקרה המורכב יותר מדובר במספר בלתי מהימן, כלומר מספר שאינו אובייקטיבי.
בשני המקרים אנו לומדים על הדמות: במקרה הראשון אנו מסיקים שכל מה שאמר המספר הוא הפוך למציאות, ובמקרה השני אנו לומדים שהמספר אינו אובייקטיבי כלפיו, דבר שייתכן ויתרום להבנת הדמות.
במקרה של אפיון שקרי המספר עצמו מאופיין אפילו יותר מהדמות.
אפיון עקיף היא צורה מחוכמת יותר לאפיין דמות.
צורה זו היא הצורה המוערכת יותר בספרות היפה.
האפיון העקיף הוא אפיונה של דמות ללא אמירה ישירה על הדמות.
כלומר: ניתן להסביר לקורא שהדמות חכמה מבלי לומר זאת מפורשות.
יש שיטות רבות לאפיין דמות באפיון עקיף.
האפיון העקיף פועל באמצעות מטונימיה, אנלוגיה ובשיטות דומות.
הדמות מאופיינת באופן עקיף על ידי מעשיה, המראה שלה, דרך דיבורה או מחשבתה, ואף על ידי הדברים הסמוכים לה.
גם דבריהן של דמויות אחרות מוסיפות לאפיון הדמות, ממש כמו דבריו של המספר.
אפיון על פי ההתנהגות של הדמות – זוהי גם צורת האפיון העקיף הפשוטה ביותר.
אם הדמות זוכה בפרס נובל לפיזיקה, ניתן ללמוד שכנראה שהדמות מבינה בפיזיקה, אם היא רוצחת בדם קר ניתן להסיק מכך על אופיה ומניעיה וכדומה.
אפיון על פי מבע – דרך מחשבותיה של דמות או דבריה, ניתן ללמוד על כוונותיה ודרכי פעולותיה בהמשך.
צורה מורכבת לאפיין דמות בצורה עקיפה, היא דרך דבריהן של שאר הדמויות.
אפשר לתאר את הדמות על פי מה שאר האנשים חושבים עליה, מי מהם חושב עליה מה, ולמה.
הצורה הזו מורכבת, כי לרוב אף אחת מהדמויות לא תתאר את הדמות בצורה אובייקטיבית, אלא רק תיצור עוד נקודת מבט על הדמות.
דרך שילוב של כל ההיבטים הללו ניתן יהיה לקבל דמות עמוקה ומורכבת ללא תיאור ישיר של המספר.
מעשיה של דמות מאפיינות אותה כיוון שהמעשים נובעים מהאישיות.
למשל אם דמות רוצחת דמות אחרת, ניתן ללמוד עליה הרבה, כששרלוק הולמס פותר תעלומה אנו מבינים שהוא חכם, מבלי שהמספר יתאר אותו בתור אדם חכם.
שיטת אפיון זו היא הצורה הפשוטה ביותר לאפיין דמות באפיון עקיף והיא קיימת כמעט בכל קטע פרוזה.
סופרים רבים נותנים משמעות רבה לצורת הדיבור של הדמויות שלהן, לדוגמה ב"אם יש גן עדן" מאת רון לשם, החיילים משתמשים בסגנון דיבור במשלב לשוני צבאי.
בסיפורים בגוף ראשון יש הרבה חשיבות למבע בה מסופר הסיפור.
למשל, ב"שום גמדים לא יבואו" מאת שרה שילה המספרת דוברת בשפה קלוקלת, ותוך זה אנו לומדים עליה ועל ילדותה.
צורת החשיבה של הדמות יכולה לבוא לידי ביטוי גם בסיפור המסופר בגוף שלישי דרך הטכניקה של המבע המשולב.
למשל, ב"סיפור פשוט" מאת עגנון, צירל מתוארת בחלק הראשון של הספר בעזרת המבע המשולב, ואנו כמעט לא לומדים עליה משום מקור אחר.
המבע המשולב מאפשר למספר לחדור למחשבותיה של הדמות, להשתמש בניסוחיה, ובו בזמן גם לבקר את הדמות ודעותיה.
קיימות טכניקות ספרותיות רבות המשמשות לאפיונה של דמות.
הטכניקה הבולטת ביותר באפיון היא האנלוגיה.
לעיתים תכופות משווה המספר דמות אחת לדמות אחרת בעזרת אנלוגיה.
אנלוגיה בין דמויות, ככל אנלוגיה, יכולה להיות ניגודית, ישירה או מעורבת.
למשל, ב"האדונית והרוכל" מאת עגנון, הקורא למד על יוסף שהוא תמים מאוד, ובנוסף יש כל מיני אמצעים היוצרים אנלוגיה ניגודית בין יוסף והלנה (למשל שמותיהם, דרך התנהגותם ודרך תיאורם החיצוני, ובעצם כל מאפיין של האחד מופיע בהיפוך אצל האחר).
כך הקורא יכל להבין שהלנה אינה תמימה כלל ושהיא זוממת משהו.
טכניקה נוספת המתארת דמות היא ההֶרְמֵז.
הקישור של דמות לטקסט המוכר לקורא מאפשרת לו להכיר את הדמות.
הארמזים מהסוג הזה יבואו בדרך כלל בשמותיהם של הדמויות.
הקישור במטונימיה מתבצע דרך סמיכות.
כך, כאשר מתוארת סביבתו של האדם, הקורא משליך את אפיוני הסביבה גם על אישיותו של האדם.
דוגמה קלאסית לאפיון מטונימי נמצאת באקספוזיציה הארוכה להפליא של הרומן "אבא גוריו" מאת באלזאק.
דמותה של הפונדקאית מאופיינת על ידי תיאור סביבתה - מתיאור פריז כולה, דרך תיאור השכונה ועד תיאור הבית והחצר.
עוד טכניקות נפוצות הן המטפורה והדימוי.
טכניקות אלו משתמשת בסמליות, שבה תכונתו של פרט אחד מושלכת על הפרט האחר באמצעי לשוני.
למשל, בסיפור הגלגול מאת קפקא מתוארות כל הדמויות דרך פרטים סמליים המופיעים בשמותיהם, בדבריהם או בפעולותיהם.
הדוגמה הבולטת בסיפור היא גרגורי עצמו המתואר כחרק, על אף שזהו כמובן תיאור סמלי–מטאפורי, לאישיותו.
אפיון דרך דבריהן של שאר הדמויות
אפיון זה הוא אולי המורכב ביותר והוא אפיון הנוצר מדבריהן של שאר הדמויות.
התיאור הזה מורכב כיוון שהוא יוצר נקודת מבט אובייקטיבית מתוך רצף של נקודות מבט סובייקטיביות.
לא כל מה שאומרות הדמויות האחרות מדויק, וחלקו אינו נכון כלל, אך דרך כל התיאורים שלה מפי אחרות, הקורא מקבל תמונה של דמות עמוקה ורבת פנים.
דוגמה לאפיון מסוג זה הוא "פרנהיים" של עגנון, בו מתואר הגיבור כמעט אך ורק דרך דבריהם ומחשבותיהם של שאר הדמויות עליו.
בדוגמה זו אף אחת מהדמויות לא מחבבת את פרנהיים ובכל זאת הקורא מקבל תמונה חיובית יחסית של הדמות.
אפיוס קלאודיוס פולכר היה מצביא רומאי בן המאה השלישית לפנה"ס שלחם במלחמה הפונית השנייה.
אפיוס קלאודיוס, בנו של פובליוס קלאודיוס פולכר (קונסול בשנת 249 לפנה"ס) מבית-האב של הקלאודיים, נבחר לאיידיל ב-217 לפנה"ס.
שנה אחר כך השתתף כטריבון צבאי בקרב קאנאי.
החיילים שנמלטו לאחר הקרב אל קנוסיום בחרו בו ובפובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס למפקדיהם העליונים.
ב-215 לפנה"ס נבחר לפראיטור ונציב סיציליה ויצא אליה עם הלגיונות ששרדו את קרב קאנאי כדי למנוע מהיירון טיראן סירקוסאי לבטל את הברית עם רומא ולעבור לצדה של קרתגו.
הוא נשאר בסיציליה שנה נוספת כפרופראיטור וכלגאטוס של מרקוס קלאודיוס מרקלוס, ופיקד על הצי המלחמתי ועל מחנה הצבא בלאונטיני.
ב-213 לפנה"ס, כאשר צבא קרתגי נחת באי, עמד יחד עם מרקוס קלאודיוס מרקלוס בראש חיל המשלוח ששוגר נגדו.
ב-212 לפנה"ס נבחר לקונסול, ויחד עם עמיתו קווינטוס פולביוס פלאקוס המשיך את המצור על קאפואה.
בסיום שנת כהונתו, על פי החלטת הסנאט הרומאי, שב לרומא ומינה שני קונסולים חדשים.
הקונסולאט שלו עצמו הוארך בשנה נוספת.
הוא נפצע בקרב נגד חניבעל ליד קאפואה, ומת מפצעיו זמן קצר לאחר כניעת העיר.
אפיוס קלאודיוס היה אביהם של אפיוס קלאודיוס פולכר, פובליוס קלאודיוס פולכר וגאיוס קלאודיוס פולכר.
המושג אפידוּרל הוא קיצור של הרדמה אפידוּּרלית.
הרדמה זו היא סוג של הרדמה אזורית, במהלכה מוזרקים סמים מאלחשים באמצעות קתטר אל החלל האפידורלי.
הזריקה, הנעשית בשלב הראשון של הלידה (בפתיחה של 3 עד 5 סנטימטר), עשויה לגרום לאובדן תחושה.
אובדן התחושה גורם להפחתה ברמת כאבים מהם סובלת האישה, על ידי חסימת מעבר של אותות כאב בעמוד השדרה.
אף על פי שנהוג לחשוב כי "אפידורל" הוא החומר המוזרק, למעשה, ניתן השם בשל מיקום ההזרקה בתוך גוף היולדת.
האזור המדובר נמצא בעמוד השדרה, ברווח שבין חוט השדרה לבין תעלת החוליות שסביבו.
רווח זה מחולק ל-3 קרומים/שכבות כאשר הרחוקה ביותר מחוט השדרה נקראת "dura mater" הזריקה מוזרקת לחלל מעל השכבה הזו ומשם השם זריקה אפידורלית.
זאת בניגוד למיקום של זריקת הרדמה ספינלי, שבה המחט עוברת דרך הקרום הקשה והקרום העכבישי ומגיעה לחלל התת-עכבישי.
התהליך מתבצע באמצעות הזרקה של משכך כאבים, בדרך כלל בופיווקאין או רופיווקאין.
לניתוח קיסרי לידוקאין מספק הרדמה אינטנסיבית וקצרה.
המנגנון בנוי ממזרק ובתוכו צינורית דקה, שקצהּ השני נמצא בתוך מכשיר המאפשר הזרקה קבועה של חומר ההרדמה.
לחיצה על הכפתור הנמצא בתוך המזרק מביאה להגברה רגעית של ההרדמה.
הצינורית נשארת בגופה של היולדת במהלך כל הלידה ומוצאת כשעתיים לאחר הלידה.
מכיוון שמיקום שגוי של המחט עלול להיות מסוכן ביותר, נוקטים צעדי זהירות להבטחת מיקומה מדויק של המחט, בהם: החדרת מנת מבחן קטנה, כדי לוודא שאין תופעות שליליות על היולדת, לאחריה מוחדר שאר החומר במנות קטנות.
כדי למנוע סיבוכים אפשריים, לפחות איש צוות רפואי אחד חייב להיות נוכח במקום במשך כל התהליך.
כמחצית מהיולדות בבתי החולים בישראל בשנת 2007 עשו שימוש באפידורל.
יתרונו של האפידורל הוא בכך שהאישה היולדת לא סובלת את כאבי הלידה והצירים וחוויית הלידה רגועה יותר.
כאבי לידה עלולים להיות חזקים מאוד, והצורך להתמודד עם הכאב לאורך זמן מאתגר מאוד.
לידות, ובעיקר לידות ראשונות, יכולות לארוך שעות, ושימוש באפידורל מאפשר ליולדת לישון ולהתאושש.
בעבר נטען כי חומר האלחוש האפידורלי אינו משפיע על גופו של העובר, אלא נשאר בגופה של האם בלבד - טענה זו לא הוכחה מחקרית.
המתנגדים לאלחוש אפידורלי מונים כמה בעיות:
לא ניתן לצפות מראש רגישות לחומר העלולה לגרום לתופעות קשות.
הפרוצדורה לעיתים מאטה את קצב הלידה ומאריכה את משכה הכולל.
יש הטוענים כי הפרוצדורה מגדילה את הסיכוי ללידת מכשירים.
אולם אחרים טוענים שזה לא הוכח.
מרגע שניתנה זריקת אפידורל צריכה היולדת להיות תחת השגחת מוניטור רצופה עד סוף הלידה.
עקב השיתוק הנלווה להרדמה, מוכרח השלב השני של הלידה להיעשות בשכיבה, בניגוד לכוח הכבידה, תוך לחיצות שעלולות להיות לא-יעילות עקב חוסר התחושה של היולדת.
הדבר עלול לגרום לסיבוכי לידה שונים ולנזקים לרצפת האגן של היולדת.
השלכה מיידית של ההזרקה היא חסימת העצבים המוליכים כאב, אולם עלולות להיות השלכות נוספות.
סמים מאלחשים מקומיים בחלל האפידורלי עלולים לחסום גם סוגי עצבים אחרים, בהתאם לסוג הסם ולכמות הניתנת.
חסימות אלה עלולות להתבטא ב:
זה יותר נפוץ בשימוש באופיואידים כמו פנטניל..
אובדן תחושה (כמו חוש מגע).
אובדן פעולה של המערכת הסימפתטית השולטת בלחץ הדם.
במקרים בהם מוזרקת כמות גדולה מדי של אפידורל, עלול להיגרם שיתוק בסרעפת ובשרירי החזה.
כמו כן עלולה הפעילות הסימפתטית של הלב להיפגע, מה שיכול להוביל לירידה משמעותית בקצב פעימות הלב ולחץ הדם.
כרבע מהיולדות המטופלות באפידורל סובלות במשך ימים אחדים לאחר הלידה מתופעות לוואי קלות, בהן חולשה כללית, צמרמורת וכאבי ראש.
תופעות קשות יותר הן נדירות וכוללות: תגובה אלרגית לחומר, זיהומים ודימומים באזור ההזרקה.
מקרים בהם נוצרים סיבוכים קטלניים כתוצאה מהתהליך הם נדירים למדי; החמורים שבהם - שיתוק בפלג הגוף התחתון ומקרי מוות - מתרחשים ביחס של פחות מאחד למאה אלף.
דוגמה למקרה כזה היא החדרת החומר למקום שגוי שעלולה לגרום לתופעות קשות, בהן: שיתוק זמני ובמקרים חריגים שיתוק קבוע במקומות שונים בגוף, בדרך כלל ברגליים, פגיעה מוחית ואפילו מוות.
אַפְּיוּס קְלָאוּדְיוּס פּוּלכֶּר היה פוליטיקאי רומאי בן המאה ה-2 לפנה"ס.
פולכר היה בן למשפחת הקלאודיים, אחת ממשפחות האצולה הוותיקות ביותר ברומא.
אביו, גאיוס קלאודיוס פולכר, נבחר לקונסול שנת 177 לפנה"ס.
אפיוס פולכר נבחר לקונסולאט של שנת 143 לפנה"ס ויזם מערכה צבאית כנגד הסלאסים (Salassi), שבט שהתגורר בהרי האלפים.
בתחילה לא האירה לו ההצלחה פנים, אך בסופו של דבר הצליח להכריעם.
חרף זאת סירב הסנאט לכבד אותו בטריומף, כיבוד שפולכר חשק בו ביותר.
בתגובה ערך טריומף לעצמו, וכשאחד מהטריבונים של הפלבס ניסה לעוצרו, השתמש בבתו קלאודיה, שהייתה בתולה וסטלית, כדי למנוע זאת.
פולכר ניסה להיבחר לקנסורה בשנת 142 לפנה"ס אולם הדבר לא עלה בידו.
בסופו של דבר עלה בידו להיבחר לקנסור שנת 136 לפנה"ס יחד עם קווינטוס פולוויוס נוביליור.
בתקופה זו, כפי הנראה, מונה גם לפרינקפס סנאטוס.
פולכר היה יריבו הפוליטי של פובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס ומתומכיו של טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס, שהיה נשוי לבתו.
הוא נתן לו את תמיכתו כאשר ניסה להעביר אוסף חוקים בשם Lex Sempronia agraria (לקס סמפרוניה אגראריה).
המלצותיו היו שהשלטון יחרים קרקעות שהיו ציבוריות במקור (שטחים שנכבשו על ידי רומא במלחמות קודמות) אך הוחזקו בפועל על ידי בעלי קרקעות מבוססים; אלה קנו, יישבו או השכירו אותן בתקופות קודמות, לפעמים כמה דורות קודם לכן.
הכוונה הייתה לקרקעות ששטחן עלה על 500 היוגרה (כ-1.3 קמ"ר) שהותר לאדם אחד להחזיק על פי חוק קדום אותו ניסה גרקכוס להחיות.
לאחר אישור החוק כיהן פולכר כחבר בוועדה ליישומו יחד עם גרקכוס ואחיו גאיוס.
פולכר מת זמן קצר לאחר הרצח של חתנו גרקכוס.
אפיוס קלאודיוס סבינוס רגילנסיס, פוליטיקאי פטריקי קיצוני ברפובליקה הרומית המוקדמת.
קלאודיוס נחשב לאבי משפחת הקלאודיים רבת ההשפעה.
קלאודיוס היגר לעיר עם קבוצה גדולה של קליינטים, הוא קיבל אזרחות, חלקת אדמה באזור שמעבר לאניו וחלקת קבורה לבני משפחתו למרגלות גבעת הקפיטולין.
בנוסף קלאודיוס הפך לחלק מהאורדו של הפטריקים והפך לחבר הסנאט ועם הזמן צבר בו השפעה ניכרת.
קלאודיוס נבחר לכהן כקונסול של שנת 495 לפנה"ס, באותה שנה מת המלך המודח לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס בגולה ובעקבות זה הסנאט החל לנקוט גישה מחמירה יותר בהתמודדות עם הפלבס.
כאשר הסנאט התכנס בעקבות מחאותיו של הפלבס על מצבם של בעלי החוב ששועבדו למלווים בריבית קלאודיוס סבר שיש לנקוט גישה מחמירה כדי להשקיט את הפלבס בעוד שעמיתו לקונסולאט פובליוס סרוויליוס סבר שגישה קיצונית תחמיר את האי השקט במקום להרגיעו.
בעוד הסנאט מתדיין בקשר לנתיב הפעולה הנכון קמה מלחמה על הרומאים מצד הוולסקים, הסאבינים והאברונקים.
הסנאט שלח את סרוויליוס לפייס את הפלבס שסירב להתגייס למלחמה והוא הצליח במשימתו לאחר שהוציא צווים המגבילים את הפגיע בבעלי החובות.
אולם לאחר הניצחון במלחמה קלאודיוס סירב למלא את צווי הקונסול ובתמיכת הסנאט החל מכביד את העול על כתפיהם של בעלי החובות, בתגובה אספת העם מנעה ממנו להקדיש מקדש למרקוריוס.
כאשר נפתחה מלחמה חדשה כנגד רומא מצד הסאבינים שוב הפלבס סירבו להתגייס בגלל מצב בעליו החובות, בתגובה קלאודיוס גינה את התנהגות העם ואת התנהגותו של בן זוגו לקונסולאט שאותה תפס כנרפית.
הוא ניסה לשבור את ההתנגדות הפלבאית על ידי מאסר אחד ממנהיגיהם, דבר זה הגביר את השנאה אליו מצד הפלבס אולם הפך אותו לגיבור בעיני הפטריקים.
המשבר המשיך גם בשנת 494 לפנה"ס והתחוללו מהומות בין הפלבס לסנאט, קלאודיוס שוב נקט גישה קיצונית בדיונים בסנאט בקשר לנתיב הפעולה הנכון וסבר שהבעיות נובעות מפריצות הפלבס ושרק מינוי דיקטטור יכול לשמש פתרון לבעיה שאליה נקלעה המדינה.
הסנאט קיבל את דעתו וכמעט שמינה אותו לדיקטטור אולם בסופו של דבר החליט כנגד זה מכיוון שקלאודיוס היה שנוא הפלבס.
עם הפרישה של הפלבס להר הקדוש הוא התנגד לכל פשרה איתם.
הרעב שממנו רומא סבלה בשנת 493 לפנה"ס חידש את המתיחות בין הפלבס ולסנאט כאשר הראשונים הטיחו באחרונים שהמשבר נגרם כתוצאה מחוסר יעילותם.
קלאודיוס טען שעל הסנאט לא לוותר לפלבס אלא להבטיח שיתקנו את המעוות ובאותו זמן לטפל ביד קשה בפלבאים שהסיתו את ההמון כנגדם, כאשר המצביא קוריאולנוס התנגד לחלוקת דגן לפלבס הוא זכה לתמיכתו של קלאודיוס.
אפיוס קלאודיוס פולכר , היה פוליטיקאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית.
פולכר נולד ברומא בתחילת המאה הראשונה לפני הספירה לערך והיה בן למשפחת הקלאודיים רבת ההשפעה.
אביו אפיוס קלאודיוס פולכר כיהן כקונסול בשנת 79 לפנה"ס.
את תחילת הקריירה שלו עשה פולכר בשנת 70 לפנה"ס יחד עם אחיו פובליוס קלודיוס פולכר בצבאו של לוקיוס ליקיניוס לוקולוס שהיה נשוי לאחותו.
באותו הזמן היה הצבא מוצב באסיה ועסוק במלחמה כנגד מיתרידטס השישי, מלך פונטוס וטיגרנס השני מלך ארמניה.
לוקולוס שלח אותו אל טיגרנס עם הדרישה שיסגיר לידי הרומאים את מיתרידטס.
פולכר שהה ביוון בשנת 61 לפנה"ס למטרת איסוף חפצי אמנות שישמשו אותו במשחקים שהוא התכוון לעלות כשיבחר כאיידיל, אולם תודות להשפעתו של הקונסול של שנת 58 לפנה"ס, לוקיוס קלפורניוס פיסו, הוא נבחר לפראיטור של שנת 57 לפנה"ס מבלי לכהן קודם כאיידיל כפי שנדרש במסלול המשרות.
כפראיטור פיקח על משפטי הסחיטה שהתנהלו כנגד מושלי הפרובינקיות.
כמו כן תמך באחיו קלודיוס שכיהן באותה שנה כטריבון הפלבס ושכר בשבילו גלדיאטורים שישמשו אותו בקרבות הרחוב שהוא ניהל בעיר.
הוא התנגד להחזרתו של קיקרו, שיצא לגלות שנה קודם לכן, כתוצאה מחוק שחוקק אחיו.
לאחר תום כהונתו הוא כיהן כמושל סרדיניה עד שנת 55 לפנה"ס.
פולכר נבחר לכהן כקונסול של שנת 54 לפנה"ס לצדו של לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס, הוא היה זה שהאשים את אולוס גביניוס בקבלת שוחד של 10,000 טאלנטים מידיו של תלמי השנים עשר בתמורה לסיוע שהוא נתן לו להחזיר את כס המלוכה במצרים.
הוא גם תמך בהענקת טריומף לגאיוס פומפטינוס.
לפי קיקרו המניע שלו לפעולות אלו היה רצונו לרווח כספי תמורת תמיכתו.
לאחר סיום כהונתו הוא מונה למושל קיליקיה.
התנהלותו בזמן תקופת שלטונו הייתה רודנית והוא נהג לעשוק את תושבי הפרובינקיה.
פולכר ניהל מערכה צבאית באזור אמנוס כנגד התושבים המקומיים.
כאשר חזר לרומא הוא הואשם בניהול רודני של הפרובינקיה שלו ובכך שהוא שיחד מצביעים במהלך מסע הבחירות שלו לקנסורה ורק תודות להתערבות של פומפיוס, קיקרו, מרקוס יוניוס ברוטוס והורטנסיוס הוא זוכה.
פולכר נבחר לכהן כקנסור בשנת 50 לפנה"ס יחד עם פיסו.
כקנסור נהג בחומרה יתרה וכשערך את רשימת הסנאט (lectio senatus) סילק מספר חברים שלדעתו לא היו ראויים להיכלל בין חברי המוסד.
פולכר היה מקורבו של פומפיוס וכשמלחמת האזרחים פרצה בשנת 49 לפנה"ס בינו לבין יוליוס קיסר הוא תמך בפומפיוס והלך אחריו ליוון.
הוא מת בשנת 48 לפנה"ס, לפני שיכל היה לחזות במפלה הרפובליקאית בקרב פארסאלוס.
אָפְּיוּ (בלאדינו: Apiu) הוא סוג של מתאבן מהמטבח היהודי ספרדי של תפוצות הבלקנים ואסיה הקטנה העשוי משורש סלרי וגזר ומוגש קר.
המילה אפיו היא שיבוש של המילה אפיום (Apium), שהיא המינוח הספרדי לסלרי.
עם זאת סביר להניח שהמאכל שאול ממתאבן טורקי עות'מאני, שהכיל ירקות נוספים ובכלל זה לבבות ארטישוק.
במהלך המאה ה-19 חלה נסיגה משמעותית במצבם הכלכלי של יהודי הבלקן בכלל ואזורי בולגריה ומקדוניה בפרט, אשר חפף לתהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית.
היהודים חיו בעוני ודלות וכפי שאירע בקהילות יהודיות רבות באירופה, רכשו את מוצרי המזון הזולים והנפוצים ביותר וכך התבסס המאכל על שורש הסלרי והגזר.
יהודי הבלקן אשר שימרו דורות ארוכים את שפת הלאדינו כינו את המתאבן על שם המרכיב המרכזי שלו.
ההכנה מתבססת על אידוי פרוסות של שורש סלרי וגזר בתיבול מגוון המתאים לייעודה של המנה, בדרך כלל עשבי תיבול ומיץ לימון או חומץ.
אפיון גזעי (אנגלית Racial profiling) הוא נוהל שבמהלכו גורמי אכיפת החוק משתמשים בגזעו של אדם או בקבוצה האתנית אליה הוא משתייך בתור קריטריון מהותי בהחלטה לתחקר או לעצור אותו, או לבצע פעולות אחרות הנתונות בסמכותם, על אף היעדרו של חשד סביר ספציפי נגד אותו אדם.
למשל, אם מדיניות מסוימת של גורמי אכיפת חוק גורמת לכך שהסיכוי שאדם בעל צבע עור מסוים בסיטואציה מסוימת ייעצר לתחקור, שונה מהסיכוי עבור אדם בעל צבע עור אחר באותה הסיטואציה בדיוק (כלומר, רק בשל צבע עורו), זו דוגמה לאפיון גזעי.
התומכים בנוהל זה טוענים כי טקטיקת אפיון הגזעי אינה אלא הכרה של גורמי אכיפת החוק בכך שמבחינה סטטיסטית ישנה סבירות גבוהה יותר שאנשים המשתייכים לקבוצות אוכלוסייה מסוימות יבצעו סוגים מסוימים של פשעים מאשר אנשים המשתייכים לקבוצות אחרות (מה שנקרא: "אפליה סטטיסטית").
לעומת זאת, המתנגדים טוענים שנוהל זה אינו אפקטיבי, ומשמש דה-פקטו ככלי ממוסד להפרה גזענית של זכויות יסוד, שכן בפועל הוא מיושם בדרך כלל נגד אוכלוסיות מוחלשות, גם במקרים בהם אין הצדקה לכך.
נוהל זו מעורר מחאות וויכוחים סוערים, בין היתר בארצות הברית, שם נשמעות לעיתים קרובות טענות לפיהן אפיון גזעי משמש בפועל להצדקת תחקור, עצירה ואף ירי לא מוצדק באזרחים.
מבחינה מחקרית, על אף שקיימים הבדלים סטטיסטיים ברמות פשיעה בין אוכלוסיות שונות, החוקרים חלוקים בדעותיהם ביחס למקור אותם פערים, כלומר, האם מקורן באותן אוכלוסיות או שמא בגורמים אחרים כגון יחס חברתי מפלה ואכיפה בררנית.
כך למשל, במקרה של אפיון גזעי, במחקר מקיף של האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, נמצא שהסיכוי של אפרו-אמריקאים להישאל האם הם נושאים נשק או סמים, להתבקש לעזוב את הרכב או לעבור חיפוש בגופם או ברכב גבוה פי שלושה עד חמישה מאשר של אמריקאים לבנים.
סוגים מסוימים של אפיון גזעי התקיימו בעבר (למשל כליאת היפנים בארצות הברית), אבל הטקטיקה זכתה לחשיפה תקשורתית רבה רק לאחר פיגוע התאומים בשל השימוש הרב שנעשה בה על ידי רשויות התעופה כלפי אזרחים מקומיים במספר מדינות בעולם המערבי על מנת לזהות טרוריסטים פוטנציאליים ולמנוע מהם לעלות למטוסים.
ישנן עדויות מחקריות לכך שישראל משתמשת באפיון גזעי במערכות האבטחה השונות שלה, וזאת על רקע איומי הטרור אתם היא מתמודדת.
שיטת אבטחה זו מבוססת על זיהוי המפגע במקום זיהוי הנשק, ומתמקדת בישראל בבעלי זהות אתנית ערבית.
דוגמה לכך היא מערכת האבטחה של נמל התעופה בן-גוריון, אשר משתמשת בשיטת אפיון גזעי על מנת למנוע אירועי טרור במטוסים.
רשויות המדינה הפעילו שיטה זו בעקבות מספר אירועי טרור, אשר התרחשו הן על גבי מטוס והן בשדה תעופה.
אותם אירועים הם חטיפת מטוס סבנה אשר בוצעה על ידי ארגון הטרור ספטמבר השחור והטבח בנמל התעופה של לוד שבוצע על ידי ארגון הצבא האדום היפני.
במהלך הכניסה של הנוסעים לאזור ההמתנה לטיסה, הם מסווגים לקטגוריות סיכון על בסיס אתני.
בהתאם לבסיס זה, צוות האבטחה של נמל התעופה מאשרר את הסיווג באמצעות טכניקות המיועדות לאשרר מוצא, מברר מידע הנוגע לכבודה של הנוסעים, ובמקרים מסוימים עובדי המערכת בודקים את הנוסעים באזור נפרד הכולל סריקות אלקטרוניות של כבודה וכן תשאול נוסף.
שיטה זו ספגה ביקורות באשר להפרת זכויות אזרח, והועלו רעיונות שונים על מנת להימנע מהשיטה על ידי פתרונות טכנולוגיים כגון סריקת טביעת אצבע ושיפור כולל של מערכי אבטחה.
מחקר שנערך בשדה התעופה הבינלאומי בן-גוריון באוגוסט 2008 מצא כי כמחצית מהמזוודות של אזרחים ישראלים ממוצא ערבי נבחרו להקרנה נוספת שכללה פתיחת מזוודותיהם בפומבי, ואילו רק כ-10% ממזוודות אזרחי ישראל ממוצא יהודי נבחרו, מה שמעיד על שימוש באפיון גזעי בביטחון שדה התעופה.
האזרחים הערבים שהמזוודות שלהם נפתחו, דיווחו על חוסר שביעות רצון ותסכול גדול מתהליך האבטחה.
זה ערער את אמונם ברשות שדה התעופה.
קבוצות מיעוטים מתלוננות כי המדינה וסוכנויות הביטחון שלה רואות בהן "הקהילה החשודה".
המחקר מצא כי כוונה לבטל את השימוש בטכניקות פוגעניות בביטחון בשדה התעופה נגד אזרחים ערבים (כגון פתיחת מזוודותיהם בפומבי וחיפושים גופניים ופולשניים) נמצא כיעיל מאוד בשיפור הרגשות של חברי הקבוצה.
כלומר, תפיסות לגבי טיפול לא הוגן אינן בלתי נמנעות בקרב מיעוטים, שכן הם תלויים בעיקר לא במאפייני הרקע של הקבוצה, אלא במאפייני הטיפול הישיר שקיבלו מהאבטחה.
אַפְּיון המדקדק או המבאר (Apion, ביוונית: Ἀπίων; 30-20 לפנה"ס - 48-45 לספירה בערך) היה סופר וחוקר מצרי-יווני במחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה.
היה ידוע בכינויים: "גרמטיקוס", "פלייסטוניקוס" ו"מוכתוס".
השם "אפיון" הוא שם מצרי הנגזר מכינויו של האל המצרי אפיס.
על פי יוסף בן מתתיהו, אפיון נולד ככל הנראה באואסיס (נווה מדבר) הגדול שבמצרים העליונה, מערבית לתבאי.
הוא עקר לאלכסנדריה ושם רכש את השכלתו ומיומנותו ברטוריקה.
הוא זכה לפרסום בספרות יוונית, במיוחד כמומחה בכתבי הומרוס ואף עמד בראש "האסכולה ההומרית" באלכסנדריה כתלמידו של דידימוס וכיורשו של תאון בן ארטמידורוס.
הוא הפך לאזרח העיר ודמות מובילה בעיר ההלניסטית הגדולה דוברת היוונית.
מאוחר יותר הגיע לרומא, שם שימש כמורה בימי שלטונם של הקיסרים טיבריוס וקלאודיוס.
בתקופת קליגולה (בין 37 ל-41 לספירה) ערך מסעות ביוון, בהם הרצה כנואם ופרשן של שירת הומרוס וזכה בשל כך לפרסום רב.
בשנת 40/39 לספירה, היה אפיון אחד מחברי משלחת עירונית של אלכסנדריה שהתנצחה בפני הקיסר גאיוס קליגולה עם משלחת יהודית יריבה בראשות פילון האלכסנדרוני על זכויותיהם ומעמדם האזרחי של יהודי אלכסנדריה.
על פי הסודא, מקור מאוחר מסוף המאה ה-10, היה אפיון תלמידו של אפולוניוס בן ארכיביוס ומורו של אנתרוס (הנקרא גם אפולוניוס), מדקדק מאלכסנדריה.
ספריו של אפיון לא השתמרו.
הוא כתב פירושים ולקסיקון אלפא-ביתי לכתבי הומרוס, שנערכו על פי שיטתו של המלומד האלכסנדרוני אריסטארכוס (145-217 לפנה"ס).
בלקסיקון של אפיון השתמש הסופר אפולוניוס הסופיסט לכתיבת מילון משלו, שרק תקציר שלו שרד.
מלבד פרשנות על הומרוס, אפיון כתב גם על הלשון הלטינית, על האלף-בית ועל סוגיות לקסיקליות שונות, דברים שבזכותם זכה לתואר "המדקדק" (Grammatikos).
תואר זה נזכר אצל יוספוס פלביוס, טטיאנוס, קלמנס מאלכסנדריה ויוליוס אפריקנוס.
בתחום ההיסטוריה, אפיון כתב על אלכסנדר מוקדון, ובדומה למנתון הוציא לאור חיבור בשם "דברי ימי מצרים" ("אגיפטיאקה") ב-5 ספרים.
נראה כי במאה ה-2 לספירה חיבור זה היה אחד ממקורות המידע המקובלים ביותר על ההיסטוריה של מצרים.
בספר זה הביא אפיון את הידוע לו על תולדות היהודים, על יציאת מצרים ועל מנהגיהם הדתיים.
בהסתמך על דברי קלמנס ואפריקנוס, ייתכן גם שכתב ספר נפרד בשם "נגד היהודים".
החיבור על מצרים לא השתמר, אבל קטעים אחדים ממנו צוטטו אצל סופרים אחרים ובעיקר אצל יוסף בן מתתיהו בספרו "נגד אפיון" (Contra Apionem) המכוון כולו כדי לְהָזֵם את האשמותיו של הלה.
הסופר הרומאי אולוס גליוס (המאה ה-2 לספירה) מצטט מתוך חיבור מאת אפיון בשם "פלאות מצרים" ("Aegyptiacorum").
בין המשכילים של זמנו היו שראו בו שרלטן, רכלן ושחצן.
אולוס גליוס כתב שאפיון החזיק בידע רחב מאוד על תרבות יוון ועבודתו הייתה בעלת שם, אולם הוא מוסיף שאפיון הכביר במילים בתיאורו של מה שהוא טוען ששמע או קרא, תוך תאוות חשיפה ראויה לגינוי, כי הצטיין בפרסום עצמי דרך הפגנת ידענותו.
פליניוס הזקן סיפר כי אפיון היה מתרברב בהפגנתיות ומצהיר שכל מי שזכה להתייחסות כלשהי בכתביו, גם זכה בנצח.
עוד הוא סיפר, שהקיסר טיבריוס כינה את אפיון בלעג "פעמון העולם" ("Cymbalum mundi"), כמשל למי שמדבר גבוהה גבוהה בכל מקום ובכל הזדמנות, אך טוען שמתאים לו יותר הכינוי "התוף של תהילת עצמו" ("famæ propriae tympanum").
בגלל השקעתו הגדולה לרכישת אהדת ההמונים, זכה אפיון גם לכינוי הגנאי "מוכתוס" (Mochthus, "תלאה").
הוא קיבל גם את התואר "פלייסטוניקוס" ("מרבה ניצחונות").
סביר להניח שאימץ את התואר היומרני מתוך אהבת הכבוד שלו ושחצנותו וכאיש שעשה הרבה לפרסומו והפצת דעותיו, אך יש חוקרים המפרשים את הכינוי הזה דווקא לגנאי במשמעות של "איש מדון".
הסודא גרסה בטעות ש"פלייסטוניקוס" היה שמו של אביו.
מכיוון שכתיבתו התאפיינה בפופוליזם ובניסיון למצוא חן בעיני ההמון הפשוט, הוסיף אפיון סיפורים גם מדמיונו ואף תיאר את עצמו כעד ראייה למספר סיפורים מפורסמים ואגדתיים, כגון: סיפור אנדרוקלוס והאריה, סיפור הילד והדולפין ו"ראיון" אישי עם פנלופה לגבי מחזריה.
הוא המציא לעצמו "מקורות" כשטען ששמע מקטסון מאיתקה תיאור מדויק של משחק הדמקה ששיחקו המחזרים והרחיק לכת עד כדי כך שכתב שהשיג מידע אוטוביוגרפי מהצל של הומרוס בעולם התחתון.
פליניוס כתב שניתן רק לדמיין את שקריהם של הקוסמים בימי קדם, כאשר מתודעים למה שנאמר על ידי המדקדק אפיון, שהוא עצמו זוכר שראה אותו כשהיה צעיר.
אפיון טען לגבי צמח מסוים שהוא מאוד שימושי להגדת עתידות ושהוא עצמו העלה את רוחות המתים כדי לחקור את הומרוס לגבי ארץ מולדתו והוריו, אולם הודיע כי אינו מעז לחשוף את התשובה שקיבל.
ברומן הנוצרי "דרשות קלמנט" (סוף המאה ה-3) אפיון מוצג כמגן המיתולוגיה היוונית וכמאמין ואף עוסק בקסמים.
ב"נגד אפיון" טוען יוסף בן מתתיהו, שכל חייו היה אפיון "מנצח על ההמון ההולך בחושך".
הוא מצטט מתוך ספרו של אפיון, שם הוא מנה מספר אנשי סגולה "ממציאים בתחום האומנות והמלאכה" ו"מצוינים בחוכמה", ולסוקרטס, זנון וקליאנתס הוסיף גם את שם עצמו וכתב: "אשרי עיר אלכסנדריה שאזרח כזה שוכן בקרבה".
יוסף לועג לאישיותו של אפיון וטוען שהחמיא לעצמו "כי נבצר ממנו למצוא עדים זולתו, כי בעיני כל הבריות נחשב לראש-אספסוף נבזה ואיש נשחת בכל הליכות חייו ובכל מוצא שפתיו, עד כי יאות בצדק לנוּד לעיר אלכסנדריה, אם התברכה באיש אשר כזה".
על פי יוסף בן מתתיהו, למרות שלעג אפיון ליהודים על היותם נימולים, נאלץ לעבור מילה בעצמו, בעקבות זיהום באיבר מינו, אלא שהניתוח לא הועיל כיוון שהנמק פשט בגופו והוא מת בייסורים.
אולוס גליוס מספר בספרו "לילות אטיקה" על אירועים שאפיון הצהיר שראה אותם במו עיניו: על אהבת אריה ואדם ואהבת דולפין וילד.
בספר החמישי של חיבור בשם "פלאות מצרים", אפיון מספר שנכח בעצמו בקירקוס מקסימוס ברומא, בעת הצגה גדולה של קרב חיות פרא ענקיות, שבה משך את תשומת הלב גודלו העצום של אחד האריות.
אחד הנידונים לקרב עם החיות היה אנדרוקלוס, עבד של קונסול לשעבר.
כאשר ראה האריה את אנדרוקלוס, ניגש אל האיש לאט ובשקט, כאילו הוא מזהה אותו ותוך שהוא מכשכש בזנבו כמו כלב, החל ללקק את רגליו וידיו של אנדרוקלוס הרועד מפחד.
לנוכח המראה המדהים, פצח הקהל בצעקות רמות וגאיוס קיסר זימן אליו את אנדרוקלוס ושאלו מדוע חס האריה על חייו שלו דווקא.
העבד סיפר שבעליו היה מושל אפריקה בדרגת פרו-קונסול ובזמן ששהה איתו שם, נאלץ להימלט מהלקאותיו היומיות ומצא מסתור במישורים מדבריים מבודדים.
אנדרוקלוס שלף שבב עץ ענקי מכף רגלו, סחט החוצה את המוגלה וניקה את הפצע.
האריה הניח את רגלו על ידו של אנדרוקלוס ונשכב לישון.
הם חיו ביחד 3 שנים שלמות במערה כשהם חולקים גם את אותו מזון, כאשר האריה היה מביא לאנדרוקלוס את החלקים הנבחרים של הטרף שצד, אותם היה מייבש בשמש מכיוון שלא הייתה לו אפשרות להבעיר אש.
כאשר נמאס לו מחיי הטבע, עזב אנדרוקלוס את המערה בזמן שהאריה יצא לציד ולאחר 3 ימים נתפס ונלקח לבעליו ברומא, שדן אותו למוות בקרב עם חיות פרא.
אפיון מספר שסיפורו של אנדרוקלוס נכתב במלואו על לוח שנישא סביב הקירקוס ולבקשת כולם העבד זוכה ושוחרר, ומוסיף שלאחר מכן הם היו רואים את אנדרוקלוס עם האריה קשור ברצועה דקה כשהם סובבים את חנויות העיר.
אנדרוקלוס היה מקבל כסף ועל האריה היו מפזרים פרחים וכל מי שראה אותם קרא: "זה האריה שהיה חברו של אדם, זה האדם שהיה רופאו של אריה".
אפיון מספר שראה בעצמו ליד דיקיארכיה (Dicaearchia, השם היווני הקדום של פוטיאולי) את הדולפין המאוהב בילד ששמו היה היאכינתוס (Hyacinthus), בא אליו בשקיקה לשמע קריאתו, מקצר את סנפיריו כדי להימנע מלפצוע את עורו העדין של מושא אהבתו ונושא אותו כמו סוס למרחק קרוב ל-40 קילומטר.
רומא וכל איטליה יצאו לראות את הדולפין שנמצא תחת השפעתה של אפרודיטה.
אולם לאחר מכן הילד חלה ומת והדולפין התשוש מגעגועים מת גם הוא.
הוא נמצא שוכב על החוף על ידי אלה שהכירו את הסיפור ונקבר באותו קבר יחד עם אהובו.
סיפורים דומים על אהבת חיות לבני אדם מופיעים גם אצל פליניוס הזקן, ואתנאיוס.
קלאודיוס איליאנוס מביא סיפור על אהבת נחש לנערה.
בספר "נגד אפיון", מביא יוסף בן מתתיהו את עיקרי דבריו של אפיון על היהודים, מתוך "שטנה שלמה" שחיבר עליהם, כאשר הוא מתמקד בנושאים הבאים: יציאת מצרים, התקפה על זכויות יהודי אלכסנדריה, וזלזול בקדושת בית המקדש ובחוקי הדת היהודית.
כמו קודמיו ובראשם מנתון, גם אפיון כתב "היסטוריה נגדית" לסיפור יציאת מצרים שבמקרא.
על פי גרסת אפיון, משה הוציא את היהודים ממצרים בשנה הראשונה של האולימפיאדה ה-7 (שנת 752 לפנה"ס).
גם גרסתו כוללת את עלילת המצורעים, אולם אפיון הוסיף לה נדבך משלו: האוכלוסייה כללה 110 אלף מצורעים, עיוורים, פסחים ונגועים במחלות.
היהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה".
מסיבה זו קראו היהודים ליום הזה בשם "שבת", כי המצרים קוראים לכאב דלקת המפשעות "סבתוסיס".
אפיון הוסיף שמשה עלה אל הר סיני, נשאר שם 40 יום ואז ירד מן ההר ונתן ליהודים את התורה.
אפיון ככל הנראה לגלג על חוניו ודוסתאי (דוסיתיאוס) היהודים שעמדו בראש הצבא של תלמי פילומטור ואשתו קלאופטרה השנייה והאשים את חוניו על כך שתקף את אלכסנדריה בזמן שנלחם בתלמי פיסקון, אחיו שניסה לתפוס את השלטון.
כמו כן, הוא גידף את היהודים גם על כפיות הטובה שלהם כלפי קלאופטרה השביעית.
אפיון טען שיהודי העיר באו מסוריה ואלכסנדריה אינה מולדתם והם גם אינם אזרחי העיר, ולראיה: בזמן בצורת, היהודים לא מקבלים מהלחם המחולק לתושבי אלכסנדריה.
ואם היהודים הם אכן אזרחי העיר, תהה, מדוע אינם עובדים את האלים של אלכסנדריה?
לטענת יוסף, אפיון ניסה לגרום לביטול זכויות היהודים על ידי האשמתם בכך שאינם מציגים את הצלמים של קיסרי רומא והם מעוררי מהומות ונוטים למרד ומריבות.
בעקבות פוסידוניוס ודיודורוס סיקולוס, וכדי לפתור את תעלומת הפולחן המסתורי, טען אפיון שבמקדש בירושלים היה מוצב פסל זהב של ראש חמור, שהיהודים סגדו לו (עלילת החמור), אך נעלם משם כשאוצרות המקדש נלקחו על ידי אנטיוכוס אפיפנס.
בעקבות פוסידוניוס ואפולוניוס מולון, ניסה גם אפיון ללמד סנגוריה על שוד המקדש של אנטיוכוס והאשים את היהודים בקרבן אדם.
הוא סיפר שאנטיוכוס מצא במקדש אדם שוכב על מיטה ולידו שולחן מלא במאכלי בשר.
האנשים המגישים לו מזון סיפרו לו שליהודים יש חוק סודי די חדש לפיו הם תופסים איש יווני זר, מפטמים אותו במשך שנה שלמה ואז מוציאים אותו לאחת החורשות, מעלים אותו לקרבן ואוכלים ממעיו, ונשבעים לשנוא יוונים תמיד.
אפיון הוא הסופר היווני היחיד הידוע לנו, מלבד היסטוריון בן המאה ה-1 לספירה בשם דמוקריטוס, שטען שהיהודים נהגו לבצע רצח פולחני של נוכרים.
אולם אצל דמוקריטוס (שהכיר גם הוא את האגדה על הפולחן של ראש החמור מזהב) הקורבן הוא נוכרי באופן כללי והטקס מתרחש בכל 7 שנים.
הדבר רומז שלא הייתה תלות הדדית קרובה בין שני הסופרים.
זבידוס בנה מכונת עץ עם 3 שורות של נרות ונכנס לתוכה.
וכך נכנס ויצא, עד שנראה בעיני העומדים מרחוק כמו כוכב שנע על הארץ.
היהודים ראו את המראה הזה ונבהלו מאוד, וכך זבידוס נכנס ללא הפרעה לתוך ההיכל, הסיר את ראש הזהב של "החמור הגדול" ונמלט איתו במהירות לדורא.
הבדיה מבוססת על הרעיון שעיר שאיבדה את האל שלה, שהוא פטרונה, נחרץ גורלה.
השימוש במונח "מכונה" (machina) רומז למוטיב הספרותי של "אל מתוך מכונה".
כוונת המחבר הייתה גם להציג את היהודים כשוטים ופתאים, דבר המשתלב עם ספרות השטנה ההלניסטית – היהודים מאמינים בהבל, באמונות טפלות.
אפיון הוסיף וקבע, כי היהודים נשבעים להרע לנוכרים ובמיוחד ליוונים.
הוא לעג ליהודים על כך שהם מלים את עורלתם ותקף אותם על שאינם אוכלים חזיר, אך לעומת זאת טען כי מנהגם לשחוט את בהמות הבית למאכל עלול להביא להכחדת בהמות המרעה.
הוא הסביר כי אין ליהודים חוקים ישרים וזאת הסיבה לכך שאין להם שלטון עצמי, הם תמיד נתינים של עמים אחרים ואסונות תכופים פוקדים את בירתם.
מלבד זאת, אפיון טוען (בעקבות אפולוניוס מולון) כי לא יצאו מתוכם אנשים חשובים, אנשי מדע, אמנים או פילוסופים.
יוסף בן מתתיהו מתמודד עם הכפשותיו של אפיון על ידי טיעונים נגדיים, תקיפת האיש עצמו ותקיפת המצרים בכלל.
הוא תוקף את אפיון על "עזות מצחו" ועל השימוש שלו בטענות הדומות לדברי סופרים אחרים, להן הוא מוסיף טענות נוספות ב"חסרון-טעם".
יוסף טוען שרוב דבריו הם "הבל הבלים" ו"נבערים מכל חכמה" ושלא קל לקרוא את דבריו ולרדת לסוף דעתו, בגלל המהומה הרבה וגיבוב השקרים השולטים בכתביו.
הוא מכנה את ספרו של אפיון "כתב שטנה"
יוסף בן מתתיהו מסיים את ספרו תוך שלילה מוחלטת של דברי השנאה של אפיון ודומיו: "האפיונים והמולונים למיניהם וכל השמחים לדבר שקר וחרפות הם בטלים ומבוטלים".
יוסף תוקף בסרקזם את "נפלאות" דברי אפיון על משה וקובע שמדובר בשקרים שבדה מלבו.
הוא יוצק לעג אירוני-סרקסטי בתוארו של אפיון "המדקדק" תוך לגלוג על דקדקנותו ההיסטורית לצד זו הלשונית, כאשר בפירושו למקור המילה "שבת" הוא נשען על אסוציאציה אטימולוגית חסרת יסוד לשוני.
יוסף מדגיש את ההבדל הלשוני בין שתי המילים כדי לחשוף את בורותו של אפיון ובכך קורא תיגר על מומחיותו כבלשן בנימוק בלשני מובהק.
הזמן שבו התרחשה היציאה ממצרים - כמו הסופרים הקודמים לו, שכל אחד מהם נתן תאריך כטוב בעיניו, גם "המבאר המדקדק הזה" דייק מאוד ובהיותו "הרודף אמת יותר מכולם" קבע שהתרחשה הרבה יותר מאוחר והוסיף כי באותה שנה יסדו הפיניקים את קרתגו, במחשבה שזה יחזק את אמינות דבריו.
אבל בכך סתר את כל אשר אמר, כי על פי ספרי הפיניקים, המלך חירם חי מעל 150 שנה לפני יסוד קרתגו, וחירם היה ידידו של שלמה ועזר לו בבנין בית המקדש בירושלים מעל 600 שנה אחרי יציאת היהודים ממצרים.
דלקת המפשעות - לא ברור אם צריך לצחוק או להתרגז על "הנבלה" במה שכתב אפיון.
הרי ברור מדבריו, כי כל האנשים האלה לקו בדלקת המפשעות.
אבל אם היו עיוורים, פסחים ונגועים במחלות, כמו שהעיד עליהם, הרי לא היה להם כח ללכת אפילו יום אחד, ואם בכל זאת יכלו ללכת דרך המדבר וגם לנצח במלחמה את כל היוצאים לקראתם – איך לקו כולם בדלקת הזאת כעבור 6 ימים?
הרי אין המחלה הזאת מנת חלקם של כל מי שהולך בדרכים, כי רבבות חיילים עברו בכל הדורות דרכים כמו אלה והלכו ימים רבים ולא ניזוקו, וגם לא ייתכן שהדבר הזה קרה לפתע פתאום.
הזמן שארכה היציאה ממצרים - אחרי שהודיע אפיון, "איש הפלאות הזה", שאבות היהודים הגיעו כעבור 7 ימים לארץ יהודה, סיפר עוד פעם, שמשה עלה אל הר סיני, שנמצא בין מצרים ובין ערב ונשאר שם 40 יום.
ואיך יכול להיות שהיהודים התמהמהו 40 יום במדבר ובכל זאת הגיעו לארץ יהודה כעבור 6 ימים?
שבת - אפיון נתן פירוש "נפלא ונאמן מאד" לַשם "שבת" והראה שלא הייתה בו בושה וגם לא בינה, כי המילים "סבּוֹ" (Sabbo) ו"שבת" (sabbaton) רחוקות מאוד זו מזו, כי "שבת" בלשון היהודים משמעותה מנוחה מכל מלאכה.
מוצאו המצרי של אפיון - אפיון כתב שקרים על אבותינו ואמר שהיו ילידי מצרים, אולם על עצמו סיפר בשקריו את ההפך.
הוא נולד באואסיס של מצרים וניתן לומר כי היה המצרי הראשון להתכחש למולדתו ועמו בכך ששיקר כי הוא אלכסנדרוני ובכך העיד בעצם על תועבת עמו, ונראה שקרא בשם "מצרים" לאנשים ששנא ורצה להשמיץ, כי לולא חשב שהמצרים הם השפלים מכל העמים, לא היה מתכחש למוצאו.
וכשהמצרים אומרים שהיהודים ממוצא מצרי, או שהם רוצים להרים בכך את קרנם, או שהם מתכוונים להשפיל את כבודנו כשהם נותנים לנו חלק בשמם הרע.
אולם בחרפות אשר שפך עלינו אפיון "הנכבד", רצה לגמול טובה לתושבי אלכסנדריה היוונים על האזרחות שהעניקו לו, כי היה מודע לשנאתם ליהודים היושבים בקרבם והחליט לחרף ולגדף אותם, וכלל בדברי החרפות גם את כל שאר היהודים ועל כולם הרבה שקרים.
אזרחות העיר אלכסנדריה - אלכסנדר הגדול הוא זה שנתן ליהודים להתיישב בה עם זכויות שוות ליוונים.
ואם קרא אפיון את מכתביהם של אלכסנדר מוקדון, תלמי הראשון ומלכי מצרים אשר היו אחריו, וראה את העמוד שהוקם באלכסנדריה שעליו חקוקות הזכויות שנתן יוליוס קיסר ליהודים, ובכל זאת העז לכתוב את ההפך - הרי שהיה נבל, ואם לא ידע את כל אלה - הרי שהיה נבער מדעת.
העובדה שהוא תמה על כך שהיהודים האלה נקראים בשם "אלכסנדרונים" גם היא בורות, כי כל האנשים שהוזמנו לקחת חלק ביסודו של ישוב, מקבלים את שמו, גם אם נבדלים זה מזה במוצאם.
ואם אפיון שולל סוג כזה של אזרחות, איך הוא עצמו יכול להקרא "אלכסנדרוני"?
הרי הוא נולד בלבה של ארץ מצרים, ואיך יכול היה להיות אזרח אלכסנדריה, אם הוא פוסל אזרחות הניתנת במתנה?
ולשאלת אפיון, אם היהודים הם אזרחי העיר – מדוע אינם עובדים את האלים של האלכסנדרונים, אני משיב: אם מצרים אתם – למה אתם נלחמים זה בזה כל כך הרבה ולא יכולים להסכים בעניין אמונתכם?
האם בגלל זה לא תקראו כולכם "מצרים"?
והאם בגלל שאתם מגדלים וסוגדים לחיות הרעות שצוררות את בני-האדם, לא תקראו בכלל "בני אדם"?
גם אם היה שמץ של אמת בדבריו של אפיון על כך שיהודי אלכסנדריה מעוררי מהומות – מדוע הטיח את האשמה ביהודים כולם?
משום שידוע שיש אחווה בקרבנו?
קל לראות שמחוללי המהומות האמתיים הם אזרחי אלכסנדריה הדומים לאפיון.
כי כל עוד אזרחי העיר היו יוונים בלבד, לא הייתה מריבה ביניהם ובין היהודים.
אולם כאשר גדל בקרבם מספר המצרים, פשה בהם גם הנגע הזה, ורק בגללם נפתחה הרעה הזאת, כי לא היו להם את המידות הטובות ואת החכמה שיש ליוונים, אלא התמכרו לכל המנהגים הרעים של המצרים והמשיכו להפעיל נגדנו את שנאתם העתיקה.
ובעוד שרבים מהם השיגו לעצמם את אזרחות העיר שלא כדין, הם כינו בשם "זרים" את יהודי אלכסנדריה, שידוע לכל שקיבלו כולם את הזכות הזאת מהשלטונות.
לכן גם ניסה אפיון להטיל בנו דופי כשטען שאין אנו מציגים צלמים של הקיסרים, כאילו הקיסרים לא ידעו על כך או שהיו זקוקים להגנת אפיון על כבודם.
חוניו ודוסתאי - אפיון היה צריך להכיר בתרומתם ולשבחם על שהצילו את אלכסנדריה, שבה הוא התאמץ כל כך להיות אזרח, כי בזמן שנלחמו אנשי אלכסנדריה בקלאופטרה השנייה, ראשי הצבא היהודים עשו הסכם שלום ושמו קץ למלחמת האחים במצרים.
ולאחר מותו של פילומטור, יצא חוניו להילחם בתלמי פיסקון, כי היה נאמן למשפחת המלוכה ולא הפנה עורף לקלאופטרה השנייה גם בעת צרה.
וההוכחה לאמון שנתנו מלכי בית-תלמי הקודמים ביהודים היא בכך שהפקידו בידיהם את הפיקוח על הנהר וחשבו כי הם ראויים לפיקוח על הממלכה כולה.
קלאופטרה השביעית - אפיון היה צריך להוכיח את האישה הזאת, שלא נבצר ממנה כל מעשה עָול ורשע, וזה רק כבוד לנו אם, לפי סיפורו, בימיה לא עלה לחם על שולחנות היהודים בזמן רעב.
אולם ידוע היטב מה חשבו כל קיסרי רומא על היהודים באלכסנדריה, וגם חלוקת הדגנים לא עברה עליהם בדרך שונה מאשר על יתר האלכסנדרונים.
יוסף תוקף את אפיון ואומר שהיה מוכרח היה להיות טיפש גדול כדי לחבר את דברי השקר שלו על פסל החמור, שהעובדות סותרות אותם ואיש לא ימצא היגיון בהם, או שפשוט החל לספר משהו ולא היה מסוגל להשלימו.
הוא אומר שעלילת הדם היוונית גדושה ברשע אכזרי ומלאה דברי נבלה, שקרים והשמצות כלפי היהודים, הכתובים ברשע ובזדון ונועדו להוליך שולל את האנשים שאינם טורחים לחקור את האמת ועל ידי כך להבאיש את ריחם של היהודים.
הוא טוען שמדובר ב"חרפה" ותוהה האם "המדקדק הזה" לא קיבל על עצמו כאיש מדע להציע תיאור היסטורי אמיתי?
הרי אפיון לא חקר את כל הדברים האלה אלא רק "הגיש דברי בדים אשר לא יאָמנו כי יסופרו" ולעג ליהודים כשהוסיף לשקריו את המעשייה שייחס למנסיאַס על גנבת ראש החמור:
עלילת פסל החמור - ליהודים היו תמיד אותם חוקים ואף אחד מאלה שכבשו את ירושלים ונכנסו לבית המקדש כמו פומפיוס, קראסוס וטיטוס, לא מצא שם דבר כזה.
ואילו באמת נמצא דבר כזה אצלנו, הרי בוודאי שלא איש מצרי יוכל לגנות אותנו על כך: האם חמור גרוע יותר מעכברי-פרעה, תישים וחיות אחרות שנחשבו בעיני המצרים לאלים?
עלילת היווני בהיכל - בניגוד לדברי הסופרים שיצאו להגן על כבודו, העלילה הזאת לא מנקה את אנטיוכוס מאשמת חילול הקודש, שהרי לא ידע מראש את מה שגילה רק לאחר שנכנס למקדש.
ידוע שחוקינו שונים ואף מנוגדים לחוקי עמים רבים אחרים ואין עם או ממלכה שלא באו מהם אנשים להתגורר בארצנו, מדוע אם כן רק על היוונים בלבד קשרנו קשר לשפוך את דמם?
וכיצד ייתכן שכל היהודים יֵאספו יחד אל מקום הקרבן הזה?
וייתכן שקרביו של איש אחד יספיקו לרבבות אדם לטעום מהם?
ומדוע לא ציין מי היה האיש הזה שנתגלה במקדש ולא נכתב שמו?
ולמה לא שלח אותו אנטיוכוס למולדתו ברוב פאר והדר?
הרי אם היה עושה כך, היה זוכה לשם של מלך בעל מצפון ואוהב מסור ליוונים, ועוד היה רוכש לו את תמיכת היוונים כולם בשנאה גדולה ליהודים.
גנבת ראש החמור - נראה שאפיון העמיס מטען כבד מדי של שקרים על "החמור הגדול" - והחמור הגדול היה הוא עצמו, כי הוא כתב על מקומות שלא קיימים ושגה במיקומן של ערים שכלל לא הכיר.
כי אין בארץ אדום שום עיר שנקראת "דורא" ואמנם יש בפיניקיה עיר בשם הזה לרגלי הר הכרמל, אולם אין לה קשר עם עלילות אפיון, כי היא רחוקה 4 ימים מארץ אדום שמשתרעת ממול עזה.
ומדוע הוא מאשים אותנו שאין לנו אלים משותפים עם עמים אחרים, אם אמנם אבותינו התפתו בקלות להביא אליהם את אפולו והאמינו כי ראו אותו מהלך על האדמה?
והנה מדבריו מתברר כי לפני כן לא ראו היהודים האלה נר מעולם - אנשים שנוהגים לקיים חגי אורים כה גדולים!
ומוזר איך איש מהמוני האנשים לא ראה את הנוכל כשהלך על הארץ, בעוד שהוא מצא את החומות עזובות משומרים ודווקא בזמן שיש מלחמה בין היהודים לאדומים.
גובה שערי המקדש היה 60 אמות ונדרשו לפחות 200 איש לסגור אותם מדי יום, כי אסור היה להשאירם פתוחים.
אבל נושא הנרות הזה פתח אותם לבדו בקלות כשהוא נושא בידיו את ראש החמור הגדול.
והאם הביא את הראש הזה בחזרה לבית המקדש, או שמא היה זה אפיון עצמו שהחזיר אותו לשם, כדי שאנטיוכוס ימצא אותו בהתאם לעלילה השנייה של אפיון?
יוסף בן מתתיהו טוען כי אפיון מלמד בדברי השטנה שלו קטגוריה גם על עצמו ועל יתר המצרים:
השבועה להרע ליוונים - מאחר שכבר שיקר, צריך היה אפיון לומר: "למצרים".
כי אז עניין השבועה היה תואם את שקריו הראשונים, שאבותינו גורשו על ידי המצרים על לא עוול בכפם.
והרי רחוקים אנחנו מהיוונים במקומות מושבנו יותר מאשר במעשינו ומנהגינו, ולכן אין לנו סיבה לשנוא אותם או לקנא בהם.
להפך, רבים מהם אף התייהדו, אך איש מאלה לא סיפר כי שמע על דבר שבועה כזאת, ונראה כי רק אפיון שמע זאת, כנראה כי הוא עצמו המציא אותה.
היהודים נתונים לשליטת עמים אחרים ואסונות רבים פקדו את בירתם - מדברי אפיון אפשר לחשוב כאילו לאנשי אלכסנדריה עירו תמיד הייתה ריבונות ומעולם לא השתעבדו לרומאים.
והרי רק על עמים מעטים נגזר למשול על עמים אחרים וגם אלה נאלצים מדי פעם להשתעבד לאחרים, והנה לדברי אפיון, העם היחיד שקיבל את הזכות המיוחדת שלא להשתעבד לשליטי אסיה או אירופה, הם המצרים.
וידוע לכולם, חוץ מאפיון, שהמצרים מעולם לא זכו ליום חופש אחד, אפילו לא מידם של עריצים מקומיים.
אך בניגוד לדרכו של אפיון, אין להחשיב זאת למצרים כחרפה, כי אין לגנות את נפגעי האירועים הללו, רק את מבצעיהם.
המילה והחזיר - אילו נשאל אפיון, את מי הוא חושב מבין המצרים לחכמים והמאמינים ביותר, היה מסכים לכך שאלה הם הכהנים.
והנה כל הכהנים המצרים נימולים ואינם אוכלים בשר חזיר, וגם יתר המצרים אינם מקריבים חזיר לאלים.
והאם לא היה אפיון עִוֵר בשכלו, כשהחליט לפסול את היהודים במומי המצרים?
בכך בעצם קטרג על המצרים, שהרי לא רק שהם מחזיקים במנהגים הללו, אלא, כפי שסיפר הרודוטוס, את המילה הם גם לִמְדו עמים אחרים.
אפיטסיו לינדולפו דה סילבה פסואה (בפורטוגזית: Epitácio Lindolfo da Silva Pessoa; 23 במאי 1865 - 13 בפברואר 1942) היה משפטן ופוליטיקאי ברזילאי, אשר כהן כנשיא ברזיל בין השנים 1919 ו-1922. שלטונו סימן את תחילת סופה של הרפובליקה הישנה בברזיל, תהליך שהסתיים עם מהפכת 1930.
פסואה התייתם בגיל 7 (הוריו מתו מאבעבועות שחורות), ולמרות הילדות בעוני, נתמך על ידי המשפחה והשיג תואר עורך דין מהפקולטה למשפטים של רסיפה.
הוא עבד כמורה ועבר לריו דה ז'ניירו.
נכנס לפוליטיקה בעזרת קרוב משפחתו ז'ואאו פסואה, פוליטיקאי בעל שיעור קומה, ומילא מספר תפקידים חשובים.
נבחר לקונגרס הלאומי של ברזיל ב-1890 וכיהן כשר המשפטים בממשלת קמפוס סאלס (1898–1902).
ב-1902 מונה לשר בית המשפט העליון בממשלתו של רודריגס אלווס.