tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקובוס הנילוס הפנים דווקא שחורות בעוד שהלחיים עלולות להיות חום כהה, ויש להם כתם לבן בצורת C מעל העיניים.
צבע הפרווה של תת-מין זה שחור בעיקר בגב, צדדי הבטן, הרגליים והגרון, כאשר פלג הגוף האחורי והעורף נוטים לחום אדמדם בהיר יחסית; בצוואר השחור יש פס לבן ארוך מהחזה עד הסנטר.
קובוס הנילוס לעומת זאת בצבע כהה אחיד בכל הגוף.
קובוס שחור רגל (Kobus kob): פרוותם של המבוגרים מתת-המין "leucotis" בצבע שחור-חום שוקולד, והם נבדלים מקובוס הנילוס בעיקר בשלושה מאפיינים: 1) סימוני פנים.
לקובוס שחור הרגל יש כתם לבן גדול המקיף את העיניים ומתפשט מעט לחוטם, וכתם לבן נוסף המקיף את האף, השפתיים, הסנטר, ומסתיים בסינר לבן בגרון.
לקובוס הנילוס לעומת זאת יש מסביב לעיניים רק כתם קטן הדומה ל-C, ואין לו סינר לבן בגרון.
לקובוס שחור הרגל פרווה קצרה מאוד, ואילו לקובוס הנילוס פרווה סבוכה וארוכה ובמיוחד בצוואר.
הזנב של קובוס שחור רגל קצר בהרבה משל קובוס הנילוס.
החלק המשני נמצא בעיקר סביבות יובלי הנילוס כדוגמת נהר סובט, נהר אדר, נהר יאבוס, מתחיל ממרכז מדינת הנילוס העליון, ממשיך דרומה עד לצפון מזרח מחוז ג'ונגליי, והוא מסתיים בצפון מערב מחוז גמבלה האתיופי.
בית גידולו של קובוס הנילוס הוא בעיקר ביצות סוד הדרום-סודאניות וביצות מאצ'אר האתיופיות, וכן אגמים, נהרות, מרעה וערבות עשב מוצפות סביבות הנילוס, לגונות, סבך קנים, סוף, וגומא פפירוס, עשב גבוה או קצר, שיחים, ובתי גידול נוספים המצויים בקרבת ביצות.
הקובוס נמצא תדיר באזורי מים רדודים, והעומק המועדף עליו הוא בין 10 ל-40 ס"מ.
הטמפרטורות באזורי תפוצתו משתנים במהלך השנה 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת בהם היא 1,000-500 מ"מ בשנה.
כמו אנטילופה רבות, קובוסי הנילוס פעילים בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב שבהם מזג האוויר סביר.
בשאר היום הם ינוחו באזורים הגבוהים ממפלס המים כדוגמת איים ושרטונים.
במהלך השנה הם נודדים למרחקים עונתיים קצרים (40-30 ק"מ) במקביל להצפת ונסיגת מי השיטפונות.
בעבר העדרים היו מגיעים למספרים של 50–100 פרטים, אולם בימינו הם נצפים בעיקר בקבוצות קטנות ובינוניות; הקבוצות הנפוצות יותר הם נקבות עם צאצאיהן וזכר בוגר אחד או קבוצה של זכרים צעירים, אשר ניתן לראות נקבות וצאצאיהם בלבד או זכר בודד המחזיק טריטוריה משלו.
לצבע הפרווה הכהה של הזכרים יש משמעות טריטוריאלית - כל עוד הכתם הלבן בעורף נעדר מהפרווה של הזכרים הצעירים הם נסבלים על ידי הזכר הגדול, אולם ברגע שהוא נראה, הקונפליקט ביניהם בלתי נמנע ועל פי רוב הם מגורשים על ידו.
בקבוצות של זכרים צעירים ההיררכיה נקבעת על ידי צבע הפרווה.
כאשר יש מפגש בין שני זכרים בוגרים, הם ינהלו קרב עיקש ותקיף הכולל נעילת קרניים, צבירת תאוצה והתנגשות - כשכל אלה מתרחשים בתוך המים.
תזונתו העיקרית היא שרכים, עשבי וצמחי מים.
בתקופות הגשמים וההצפות המזון המועדף עליו הוא אורז בר, ואילו בעת נסיגת המים התזונה כוללת שיעור גבוה יותר של עשבי ביצה.
לפעמים בתקופות של בצורת, הוא ניזון גם על שיחים, עלים וענפי עצים, שעליהם הוא מגיע על ידי עמידה על הרגליים האחוריות.
בעת מעבר דרך מים רדודים, קובוס הנילוס מתקדם במהירות על ידי סדרה של קפיצות חינניות, ואילו במים עמוקים יותר הוא שחיין מוכשר - הודות לפרסותיו.
באזורי מחייתו של קובוס הנילוס הטורפים נדירים יחסית, ולעיתים רחוקות ייטרף על ידי תניני יאור, אריות ונמרים.
בשעת סכנה הקובוס יברח לתוך המים העמוקים ויחכה שם עד יעבור זעם.
נקבות יגנו על העופרים מטורפים קטנים כדוגמת תנים וסרוואלים על ידי בעיטות.
ההיריון נמשך 7–9 חודשים (בסביבות 240 ימים), לאחריהם נולד עופר אחד השוקל בעת לידתו 5.5-4.5 ק"ג.
כחודש לאחר הלידה הנקבה עלולה שוב להיכנס להריון.
הלידות מתרחשות בכל השנה, ובעיקר בעונת הגשמים בחודשי נובמבר ופברואר.
העופר מוסתר במשך מספר שבועות בצמחייה, ואמו מגיעה מדי פעם להניקו.
לאחר 5–6 חודשים העופר נגמל, ומגיע לבגרות בסביבות 19–20 חודשים.
תוחלת החיים של קובוס הנילוס: בטבע 10–11 שנים, בשבי עד 21 שנים.
קובוס הנילוס מסווג על ידי IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), עם ירידה מוערכת של 50% בתקופה של 21 שנים בעיקר בשל ציד, אובדן בית גידול, ותחרות עם בעלי חיים מבויתים על מקורות מחייה.
בנוסף לכך נפגע קובוס הנילוס כתוצאה ממלחמות האזרחים הסודאניות שגרמה להתפשטות יישובי בני אדם ונשק חם לתחומי מחייתו, וכן תחום תפוצתו מצטמק בתקופת הקיץ כאשר חלקים גדולים מהביצות מתייבשים.
בדרום סודאן זקוקים לרישיון מיוחד כדי לצוד קובוס הנילוס, ואוכלוסיות שלו מצויות בשלושה אזורים מוגנים במדינה: 1) "ז'עראף": האזור המוגן העיקרי משתרע על פני 9,700 קמ"ר לאורך נהר בחר אל ע'זאל.
באזור נמצאת האוכלוסייה הגדולה ביותר של קובוס הנילוס והיא מאוימת לאחרונה על ידי חיפושי נפט; 2) "פאניקאנג'": משתרע על 480 קמ"ר, צפונית לנהר בחר אל-ע'זאל שמפריד בינו לבין "ז'עראף"; 3) "שאמבה": משתרע על 620 קמ"ר, לצד נהר בחר אל-ג'בל.
באתיופיה ניצודים כל שנה ברישיון מיוחד כשישה קובוסים בלבד, והאזור המוגן היחידי שהם נמצאים בו הוא "הפארק הלאומי גמבלה".
עם זאת, קובוסים רבים נודדים מהאזורים המוגנים לפאתי השמורות - שם הם נפגשים עם עדרים עצומים של בקר, וכן ציידים.
אומדן האוכלוסייה הקודם נאמד בסביבות 40,000-30,000 בשנת 1983; כרגע אין אומדן אוכלוסייה נוכחי, אולם האוכלוסייה ירדה בצורה דרסטית, כאשר סקר אווירי בדרום סודאן ב-2007 מצא רק 4,291 פרטים + 1,000 שנספרו באתיופיה ב-1988 וירדו משמעותית מאז מה שנותן הערכות של לא יותר מ-5,000 פרטים בטבע.
קובוס הנילוס מתרבה היטב בגני חיות רבים ברחבי העולם, כשבמספר אזורים כדוגמת פלורידה הצליחו לדמות את בית גידולו הטבעי, מה שגורם לריבוי מוצלח יותר מאשר בטבע.
מספר קובוסי הנילוס בשבי הוא כ-400 פרטים.
קובוס שחור (שם מדעי: Kobus leche smithemani; קרוי גם לצ'ווה שחורה), הוא אחד מחמשת תת-המינים של קובוס המשקפיים, החי באזורי ביצות שבזמביה.
פרוותו כהה יותר משאר תת-המינים וצבעה נע בין חום כהה לשחור.
פס לבן צר מתוח מהחוטם לאורך הצוואר, מתרחב באזור הבטן, מתפשט מעט לרגליים ומסתיים בתחתית הזנב.
פניו, עורפו וחלקו האחורי בהירים בדרך כלל, ורגליו, לחייו וקצה זנבו שחורים.
הגוף גבוה יותר בחלק האחורי, והפרסות רחבות וארוכות, ומונעות מהקובוס לשקוע באדמת ביצות, שהיא בית הגידול העיקרי שלו.
הנקבות בהירות יותר, ולעיתים אין אף הבדל ביניהם לבין תת-מינים אחרים.
הזכרים בעלי זוג קרניים ארוכות ודקות בצורת נבל, וגדולים יותר מהנקבות.
הקובוסים השחורים חיים בעדרים גדולים ורופפים, ללא מערכת חברתית נוקשה.
הזכרים נוטים להיות על אדמה יבשה יותר מהנקבות.
לקובוסים יש העדפה לאזורים מוצפים, ולעיתים קרובות הם נכנסים למים שמגיעים עד צווארם, כדי להגיע לצמחים מזינים יותר.
עונת הרבייה מתרחשת בעונת הגשמים שבין נובמבר לפברואר והזכרים מקיימים ביניהם קרבות, ומחזיקים טריטוריות קטנות.
תקופת ההיריון היא 7-8 חודשים, לאחריהם נולד ולד אחד, השוהה באזורים מוסתרים על היבשה בזמן שאמו אוכלת.
האם מגיעה מעת לעת כדי להניק את העופר.
העדרים נודדים בעקבות השיטפונות העונתיים, שמביאים בעקבותיהם אדמה פורייה וצמחים מזינים לרוב.
כאשר יש הצפה קיצונית הם מוצאים מקלט באזורים מיוערים.
ביבשה, הקובוסים די איטיים בגלל פרסותיהם, אך במים כאשר הם נמלטים מטורפים הם מסוגלים לרוץ במהירות, הודות לרגליהם הגדולות והחזקות שמניעות אותם בזינוקים ארוכים, וכן בגלל פרסותיהם המונעות מהם לשקוע - מה שנותן להם יתרון.
בעבר הקובוס השחור היה מצוי בשתי אוכלוסיות בזמביה: אחת בקרבת הגבול עם מלאווי, והשנייה, הגדולה יותר, בצפון זמביה עם גלישה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
כיום האוכלוסייה המזרחית נכחדה והאוכלוסייה הצפונית התמעטה ומתרכזת בעיקר סביב ביצת בנגוואולו.
גם כיום הקובוס השחור מאוים על ידי ציד לא חוקי ובניית סכרים, ומצבו מוגדר על פי IUCN כפגיע (VU).
האוכלוסייה העולמית שלו נאמדת בכ-36,000 פרטים.
קובוס (שם מדעי: Kobus) הוא סוג של אנטילופה מתת-משפחת צבאי סוף שבמשפחת הפריים (Bovidae) החיה בביצות ושטחים מימיים למחצה וגם בערבות עשב באפריקה.
הם נוהגים לשהות בצמחים ולברוח לכיוון המים כאשר טורף מתקרב ויש להם פרסות רחבות המאפשרות להם לרוץ מהר במים.
לקובוסים יש קרניים ישרות אך מעוקלות בקצה.
שם שם מדעי תמונה אורך משקל תפוצה קובוס המים Kobus ellipsiprymnus אורך: 177–235 ס"מ משקל: 161–262 ק"ג קובוס שחור רגל Kobus kob אורך: 1.25–1.8 ס"מ משקל: 63–94 ק"ג קובוס המשקפיים Kobus leche אורך: 130–180 ס"מ משקל: 60–130 ק"ג קובוס הנילוס Kobus megaceros אורך: 130–180 ס"מ משקל: 60–120 ק"גמרכז אפריקה.
קובוס וארדון Kobus vardoni אורך: בערך 80 ס"מ משקל: 70–80 ק"ג
קובו: אגדה של סמוראי הוא סרט קולנוע מונפש בטכניקת האנימציה "סטופ מושן" (או באנגלית "Stop motion") מסוגת פנטזיה והרפתקאות מבית אולפני לייקה משנת 2016. הסרט בוים על ידי טראוויס נייט, ונכתב על ידי מארק היימס וכריס באטלר.
גיבור הסרט הוא קובו (פרקינסון) בעל השמיסן הקסום שעינו נגנבה על ידי סבו מלך הירח.
מלווה במסעו בחיפושית ובקופיפה, עליו לברוח מסבו ומאחיותיו של אימו שרוצים לגנוב את עינו השנייה.
בתחילת תקופת יפן הפיאודלית, נער בן 12 עם עין אחת בלבד בשם קובו מטפל באמו החולה, סריאטו, במערת הרים ליד כפר.
הוא מרוויח את לחמם על ידי משחק באוריגמי בליווי מוזיקה מהשמיסן הקסום שלו (כלי מיתר יפני), וסיפור סיפורה של אביו החסר הנזו, לוחם סמוראי.
קובו אף פעם לא מצליח לסיים את סיפורו, כיוון שאינו יודע מה קרה לחנזו ואמו אינה יכולה לזכור את הסוף בשל מצבה הנפשי ההדרדר.
אמו מזהירה אותו לא לשהות בחוץ אחרי חושך, שכן אחיותיה קאראסו ווושי, כמו גם סבו, מלך הירח (שלקח את עינו השמאלית כשהיה תינוק) ימצאו אותו וייקחו את עינו הנותרת.
ביום אחד, קובו לומד על פסטיבל בון בכפר שמאפשר להם לדבר עם יקיריהם שנפטרו.
קובו משתתף בפסטיבל, אך נזף כשחנזו לא מופיע מתוך הפנס שלו, וכתוצאה מכך שוכח לשוב הביתה לפני שקיעת השמש.
האחיות, דודותיו התאומות של קובו, מוצאות אותו במהרה ותוקפות אותו, אך אמו מופיעה לפתע ושולחת את קובו למקום רחוק באמצעות הקסם שלה, ואומרת לו למצוא את שריון אביו.
קובו מתעורר בארץ רחוקה ומגלה שקוף הקוף שלו, הקוף העץ שלגי, החי מחדש.
הקוף מספר לו שאימו נעלמה והכפר נהרס.
בעזרתו של "חנזו הקטנטן", דמות אוריגמי המבוססת על אביו של קובו, הם יוצאים למצוא את השריון.
בדרך הם פוגשים בחרק החיפושית, סמוראי שתשכח את זיכרונו ונדון לקחת את צורתו של חיפושית קרן/אדם, אך מאמין שפעם היה מעריץ של הנזו.
שלוש הדמויות משיבות את ה'חרב הבלתי שבירה' ממערה שמאוחזת על ידי שלד ענקי.
הן חוצות את האגם הארוך בסירה עשויה עלים כדי לאתר את 'שריון החזה הבלתי חדיר' במים עמוקים.
קובו ובטלר צוללים כדי להשיג אותו ומפגשים את 'גן העיניים', מפלצת ים שמשתמשת בעיניה הרבות כדי להקסים את קורבנותיה על ידי הצגת חזיונות של סודות, ואז אוכלת אותם בזמן שהם מוסחים.
קובו משיג את השריון, אך נלכד במבט של היצור ובזמן שהוא מוקסם, מבין כי הקוף היא נשמת האם שלו שהשתקמה מחדש.
בטלר מציל את קובו שאיבד הכרה, אך ברגע שהם חוזרים לסירה, הם מגלים שמאנקי נפצעה קשה בקרב ובהשמדת אחת מאחיותיה.
בחוף כדי להתאושש, הקופה מסבירה שהיא ואחיותיה נשלחו מן השמיים והורו על ידי מלך הירח להרוג את הנזו, אך היא הגיעה מוקדם ובמקום זאת התאהבה בו, ועל כן גורשה מהשמיים.
באותו לילה, קובו חולם על פגישה עם סביו, שמכוון אותו לעבר ה"קסדה הבלתי פגיעה" במבצרו הנטוש של הנזו.
הם נוסעים לשם ביום הבא, אך מבינים מאוחר מדי שזה מלכודת.
האחות ששרד של סריאטו מופיעה והורגת את חיפושית, וגילתה שהוא בעצם הנזו, מוקלל על ידי מלך הירח על שלקח את בתו.
מונקי מקריבה את עצמה, וקובו מקבל את הזמן להשתמש בכלי שלו כדי להביס את האחות, ושוברת שתי מיתר מהשלושה שבו.
הנזו הקטן מעניק תובנה לקובו שהקסדה היא בעצם הפעמון בכפר, וקובו שובר את המיתר האחרון כדי להגיע לשם במהירות.
בכפר, קובו פוגש שוב את מלך הירח, שמציע לקחת את עינו השנייה של קובו כדי להפוך אותו למושלם ואלמותי, אך קובו מסרב.
כועס, מלך הירח משתנה למפלצת הירח, יצור ענק בדומה לדונקלוסטאוס, ורודף אחרי קובו ושאר אנשי הכפר לבית העלמין.
כאשר השריון מתגלה כבלתי יעיל, קובו מסיר אותו ומכין מחדש את כלי הנגינה שלו באמצעות מיתר הקשת של אביו, שערה של אמו ושערה שלו.
בזמן שהוא מנגן בכלי, הוא מקרא לרוחות האהובים של אנשי הכפר כדי להגן על כולם מהמפלצת ולהוכיח למלך הירח שהזיכרונות הם הקסם החזק ביותר מכל ולעולם לא ניתנים להרס.
קובו וקסמי הרוחות מוציאים ממלך הירח את כוחותיו, ומשאירים אותו כזקן בן-תמותה ללא שום זיכרונות.
בהשראת הסיפורים של קובו, התושבים בוחרים בחמלה ואומרים לו שהוא אדם עם תכונות חיוביות רבות, ומקבלים אותו בחזרה לכפר.
קובו מצליח לדבר עם רוחות הוריו במהלך טקס הבון שלאחר מכן, בזמן שהם צופים בלפידי המתים שבכפר הופכים לברבורי זהב ועפים לעולם הרוחות.
"קובו: אגדה של סמוראי" הוכרז על ידי אולפן הסטופ-מושן לייקה בדצמבר 2014 כסרט הבכורה של הבמאי טראוויס נייט.
מעצב ההפקה של לייקה, שאנון טינדל הציג את הסיפור כיצירת סטופ-מושן אפית.
למרות שהסטודיו מעולם לא התנסה בז'אנר הזה קודם, נייט היה נלהב מהפרויקט; זאת בעיקר בשל חיבורו הן לז'אנר "פנטזיה אפית" והן לתרבות היפנית בכלל.
מלאכת האנימציה שאבה השראה מסוגי אמנות יפנית כגון ציור ציור בשטיפת דיו ואוריגמי בין השאר.
השפעה מסוימת נבעה מסגנון ההדפס עץ אוקייו-אֵה, כאשר לייקה התכוונה לגרום לכל הסרט "להיראות ולהרגיש כאילו מדובר בהדפס עץ חי.
השפעה מרכזית שנייה על הסרט כללה את יצירותיו של קיושו סאיטו, שהיה אמן גרפי יפני במאה ה-20. סיוע הגיע מחברת ההדפסה התלת-ממדית סטרטאסיס שאיפשרה ללייקה להשתמש בטכנולוגיות החדשות שלה בתמורה למשוב עליהן.
נייט ציין כי הסיפור של הסרט הושפע חלקית מיצירותיו של המאנגה אנימטור היפני הייאו מיאזאקי ויוצר הסרטים אקירה קורוסאווה.
האמנות של קיושו סאיטו היוותה השפעה גדולה על על האנימציה בסרט.
בראיון, הבמאי טראוויס נייט תיאר את עבודותיו של סאיטו כ-"אבן חן", ושהיה האמן החזותי העיקרי שנתן לסרט השראה.
נייט מתאר גם את העובדה שהושפע עמוקות מהעניין של האמן בסגנונות אמנות מזרחיים ומערביים כאחד ושילובם ביצירותיו.
השילוב של סגנונות שונים מתרבויות שונות מעורר השראה בנייט ובצוות הסרט שלו ביצירת "קובו: אגדה של סמוראי"
בשביל השלד הענק שמופיע בסרט, הצוות יצר בובה ענקית בגובה 5 מטרים ובמישקל 180 קילוגרמים, מה שגרם לסטודיו לייקה להחזיק בשיא של בובת הסטופ-מושן הגדולה ביותר.
הרעיון ליצור בובה כזו גדולה נוצר מהפחד שבובה קטנה של דמות כזו גדולה לא תיראה תואמת וויזואלית לשאר הבובות שבסרט.
בובת התיאטרון שבסרט נבנתה משני חלקים שחוברו יחד באמצעות מגנטים.
לצורך תנועה, סטודיו לייקה נאלץ לעצב רובוט שיוכל להניע אותה בקלות.
הצוות ברגע מסוים רכש רובוט תעשייתי מ-Ebay, אך גילה שהוא לא יעבוד עם ההתקנה שלהם.
חלק קטן מהייצור פורסם ביוטיוב.
ב-22 בדצמבר 2014, ארט פרקינסון, מת'יו מקונויוהיי, שרליז ת'רון, רוני מרה, רייף פיינס וברנדה ואקרו הצטרפו לקאסט המדבבים.
את פסקול הסרט הלחין וניצח דריו מריאנלי.
אלבום הפסקול, הכולל 16 רצועות - בניהן גרסה בביצועה של רג'ינה ספקטר לשירו של ג'ורג' האריסון, "While My Guitar Gently Weeps" (מתוך האלבום הכפול של הביטלס משנת 1968 הידוע גם בשם "האלבום הלבן") - יצא לאור ב-5 באוגוסט 2016 על ידי חברת Warner Records.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות לרוב.
באתר IMDb קיבל הסרט ציון של 7.7/10 על סמך 318 ביקורות, ב-Rotten Tomatoes קיבל הסרט 97% על סמך 228 ביקורות וב-Metacritic קיבל הסרט ציון של 84% על פי 38 חווות דעת.
באתר RogerEbret.com העניק כריסטי למייר 3.5 כוכבים לסרט מתוך 4. הוא ציין שהסרט נותן כבוד לקהל שלו ושאנימציית הסטופ-מושן מרהיבה.
ב-ynet ארז דבורה ציין לשבח את האסתטיקה של הסרט, וטען שאם גם מבנה הסיפור היה משתווה אליה הסרט היה יצירת מופת.
הסרט היה מועמד לפרס סרט האנימציה הטוב ביותר ולפרס האפקטים הוויזואלים בטקס האוסקר ה-89.
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר.
הסרט זכה בפרס BAFTA של האקדמיה הבריטית לקולנוע בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר.
הסרט הכניס בקופות כ-48 מיליון דולר בארצות הברית ובכל העולם הרוויח כ-76 מיליון דולר.
יחד עם עלויות השיווק הסרט לא הכניס רווח נקי מבתי הקולנוע.
משחק ושמו "Kubo: A Samurai Quest" שוחרר ל-iOS ולאנדרואיד ב-20 באוגוסט 2016 ויצא מחנויות האפליקציות ב-17 באוקטובר 2017.
קובו-פוטוריזם מכונה גם פוטוריזם רוסי או בודייטסטבו (רוסית: Будетлянство), הוא זרם באמנות המודרנית של תחילת המאה ה-20. תנועת אמנות אוונגרד רוסי אשר הופיעה בעקבות פוטוריזם איטלקי וקוביזם צרפתי.
קובו-פוטוריזם הוא תנועה מקומית באוונגרד רוסי בציור ובשירה.
באמנות חזותית קובו-פוטוריזם מתבסס על חשיבה מחודשת לגבי המצאות ציוריות, קוביזם, פוטוריזם, נאו-פרימיטיביזם רוסי.
פוטוריזם רוסי הוא זרם אמנותי, גמיש בכוונה, שאיחד אמנים רבים בין השנים 1912–1916 בקירוב.
קבוצות של פוטוריסטים נוצרו במוסקבה ופטרבורג.
אמנים השייכים לתנועה זו הוציאו לאור כתבי עת, ארגנו דיונים ואצרו תערוכות של יצירותיהם.
המכנה המשותף להם היה השאיפה לחקור סוגים שונים של ביטויים בשירה, אמנות חזותית, מוזיקה ותיאטרון, בזמן שהתנפצו הפרדות ברורות בין התחומים הללו.
בין התערוכות שבהן הוצגו יצירותיהם של אמנים קובו-פוטוריסטים, ניתן לציין: "מטרה" (בשנת 1913), "Трамвай В" (ב-1915) ותערוכה "0,10" שהתקיימה בדצמבר-ינואר 1915–1916 בפטרוגרד
ציוריהם של אמנים קובו-פוטוריסטים מזכירים בסגנונם את אלה של הצייר הצרפתי פרנאן לז'ה.
הם מתאפיינים בקומפוזיציות מופשטות למחצה, שמורכבות מצורות שונות, כגון קונוסים, גלילים, נורות, צורות שמזכירות מעטפת נפחית חלולה.
ניכרים בהם צבעונית עזה וברק מתכתי, כביטוי למעבר בין קצב טבעי לקצב מכני של עולם המכונות.
מבקרי האמנות כינו את עבודותיהם של אמנים השייכים לזרם הפוטוריסטי "ריאליזם לא מובן וחסר משמעות", מפני שמודגש בהן חוסר ההיגיון ואבסורד של הקומפוזיציות.
הצייר הרוסי מזרם זה, קזימיר מלביץ', ציין כי אחד המאפיינים המובהקים של הפוטוריזם הרוסי הוא אי-הגיון של יצירות פוטוריסטיות, המבדיל בינן לבין אלה של אמנים מערב-אירופאים, למשל ביצירתו "פרה וכינור".
יצירות לא הגיוניות המעבדות את האסתטיקה של האבסורד.
בשלב מאוחר יותר אסתטיקה זו היוותה בסיס לזרמים אחרים באמנות האירופאית שהמשיכו את בקו זה, דאדאיזם וסוריאליזם.
סגנון הציור הרוסי משלב תכונות של שני זרמים באמנות אירופאית: צורות מקוטעות ותיאור התנועה.
קובו-פוטוריזם מתאפיין בפירוק הצורות, שינוי קווי מתאר, ערבוב או עקירה של נקודות מבט שונות, חיתוכים של משטחים בחלל, ניגודיות של מרקם וצבע.
כמו כן, שימוש בחומרים זרים על הבד, כמו דפי עיתונים, טפטים ואפילו חפצים קטנים, בסגנון הקוביזם הסינתטי בפריז.
אמנים קובו-פוטוריסטים הדגישו את המרכיבים הפורמליים של יצירותיהם, התעניינו במתאם של צבע, קו, צורה.
הם התמקדו בערך הפנימי של הציור כצורת האמנות, שלא לגמרי תלויה בסיפור הציורי.
פוטוריזם רוסי דחה שיטות אמנות מסורתיות והציע מילון מושגים חדש לחוויה מודרנית באמנות החזותית והשפתית.
במניפסט "סטירת לחי בטעם הציבורי" שפרסמו ולדימיר מאיאקובסקי ואחרים בשנת 1912, טענו "רק אנו הפנים של זמננו" והדגישו את זכותם "לשנוא את השפה שהייתה קיימת לפניהם".
הם חיבקו והעריצו סמלים של החדש: מדע, טכנולוגיה, המצאה ומהירות.
כל אלה היו סמלים של מודרניות, וגם של רוסיה חדשה, המזנקת מהעבר החקלאי למהפכה תעשייתית ופוליטית.
למרות שלילת העבר, פוטוריסטים רוסיים העריכו את המורשת המסורתית הרוסית, כולל היבטים של חיי העם ודת.
הם ציירו מתוך מכלול רחב של צורות אמנות רוסית "פרימיטיביות" איקונות ותחריטים, פיסול פגאני עתיק, אמנות עממית ותלבושות אותם תרגמו לצבע טהור וצורות מופשטות.
שמות האמנים השייכים לזרם, כפי שפורסם במאגר אוקספורד ארט אונליין(אנ')
קובה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הקובנים 24 מדליות, מהן 15 מדליות זהב.
קובה לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
במשחקי הקיץ קובה מדורגת במקום ה-11 עם 24 מדליות מתוכן 15 מדליות זהב.
הענף הבולט ביותר הוא אתלטיקה (7 מדליות, מהן חמש מדליות זהב) ולאחר מכן בענף האגרוף (6 מדליות, מהן 5 מדליות זהב) בו מדורגת קובה במקום הראשון.
קובה מדורגת במקום הראשון גם בענף הכדורעף יחד עם .
בענף הקרב חמש מודרני היא מדורגת במקום השלישי יחד עם ו.
המשלחת הראשונה של קובה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 41 ספורטאים שהתחרו ב-15 ענפי ספורט והייתה המשלחת הגדולה ששלחה קובה עד כה.
המשלחת זכתה ב-14 מדליות, מתוכן 11 מדליות זהב ודורגה במקום החמישי בטבלת המדליות.
בנוסף, המשלחת זכתה במדליית זהב בענף ההתעמלות בתרגיל קרקע נערים, וסיימה במקום השישי בתרגיל מתח ובמקום השביעי במקבילים ובקרב רב לנערים.
כמו כן, זכתה המשלחת במדליית זהב בענפים כדורעף בטורניר הנערים, קאנו/קיאק וקרב חמש מודרני בטורניר הנערות.
ספורטאי המשלחת סיימו במקום החמישי בענפים ג'ודו בקטגוריית משקל עד 100 ק"ג נערים ובקפיצה למים בקפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר.
המשלחת השתתפה בתחרויות בענפים חתירה, טריאתלון, סיף ושיט ללא הגעה להישגים משמעותיים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 12 ספורטאים שהתחרו בשבעה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים בענף האגרוף, בה היא זכתה בשתי מדליות זהב בקטגוריות המשקל תרנגול וכבד נערים ומדליית כסף בקטגוריית משקל קל נערים, ובענף הג'ודו עם זכייה במדליית ארד בקטגוריית משקל נערים עד 81 ק"ג.
ספורטאי המשלחת סיימו במקום השישי בענף החתירה בתחרות היחידים נערים והעפלה לרבע גמר בתחרות הספרינט לנערים בקאנו/קיאק.
המשלחת גם השתתפה בתחרויות בענפים טריאתלון, קשתות ושחייה אך לא הגיעה להישגים משמעותיים.
קובה: אנטומיה של מהפכה הוא ספר שנכתב על ידי פול סוויזי וליאו הוברמן, צמד כלכלנים מרקסיסטיים, אודות המהפכה הקובנית ב-1959 והאירועים שהתרחשו בשנתיים הראשונות שלה.
החלק הראשון של הספר מתאר את הרקע למהפכה הקובנית: עושרה של קובה והעוני של העם הקובני תחת השלטון המושחת של הרודן פולחנסיו בטיסטה שנתמך על ידי ארצות הברית.
החלק השני מתאר את המהפכה הקובנית עצמה, מההתקפות על צבאו של בטיסטה ועד להפלת שלטונו ב-1959.
החלק השלישי מתאר את הרפורמות הסוציאליסטיות בשירותי החינוך, הבריאות ושאר השירותים הציבוריים שקידם משטרו של פידל קסטרו בקובה בשנתיים הראשונות של המהפכה, ואת הקמת הקואופרטיבים החקלאיים ומוסדות הביצוע של הרפורמות: הראשון, המכון הלאומי לרפורמה אגררית, שתפקידו היה לספק שירותי חינוך, בריאות, שיכון, אשראי ופיתוח חקלאי בכפרים.
השני, המכון הלאומי לחיסכון ולשיכון, שתפקידו היה תכנון ובניית שיכוני דיור בערים.
הספר מתאר גם את מצבה הכלכלי הקשה של קובה, תלותה בייצוא קני סוכר והיחס העוין כלפיה בעולם, על אף שבתקופה זו עדיין לא הוטל האמברגו על קובה ויחסיה עם ארצות הברית עדיין נחשבו לטובים.
הספר עוסק גם באפשרויות שניצבו בפני קובה ובהגדרת המצב בה כסוציאליזם או קומוניזם - בתקופה שלאחר המהפכה, לא היה ברור שקסטרו מוביל את המדינה למשטר קומוניסטי.
כותבי הספר הם תומכים נלהבים במהפכה הקובנית וברפורמות שביצע קסטרו באותן שנים.
בשל מיקומה האסטרטגי בכניסה למפרץ מקסיקו ומשאבי הטבע הזמינים בה, קובה נטלה חלק חשוב במלחמה, ונהנתה מתוכנית השאל-החכר האמריקאית.
קובה הצטרפה רשמית למלחמה בדצמבר 1941, כשהכריזה מלחמה על מדינות הציר, והייתה לאחת הראשונות באמריקה הלטינית לעשות כן.
עד 1945 קובה צברה מוניטין של המדינה היעילה והמשתפת פעולה ביותר באיים הקריביים.
פדריקו לרדו ברו היה נשיא קובה כשהמלחמה פרצה, והוא כיהן בתפקידו עד 1940. האירוע היחיד שנוגע למלחמה בו עסק היה הספינה סנט לואיס.
בתפקידו זה הכריז שהנוסעים לא יהיו רשאים לרדת לחוף, ובסופו של דבר רוב הנוסעים שבו לאירופה, אחרי שגם ארצות הברית וקנדה סירבו לקבלה.
רבים מהנוסעים בספינה נרצחו מאוחר יותר על ידי הנאצים במחנות הריכוז.
בבחירות שנערכו ב-1940, הוחלף ברו על ידי פולחנסיו בטיסטה, דבר שעורר חשש בארצות הברית שמא יחבור למדינות הציר.
זמן קצר אחרי היבחרו התיר בטיסטה את פעילותו של ארגון פרו–פאשיסטי, שהיה מקושר לפרנסיסקו פרנקו, שליט ספרד.
עם זאת, החשש שהוא נוטה לטובת גרמניה התפוגג אחרי ששלח לבריטניה במתנה כמויות גדולות של סוכר.
בהמשך הובהרה גם התנגדותו לפרנקו, כשהציע לארצות הברית לבצע פלישה משותפת לספרד כדי להפיל את שלטונו בספרד, אולם ההצעה נדחתה.
התמיכה של בטיסטה בבעלות הברית הפכה מוחשית כשבפברואר 1941 גירש את כל הדיפלומטים הגרמנים והאיטלקים.
קובה נכנסה רשמית למלחמה ב-9 בדצמבר 1941, כשהכריזה מלחמה על יפן, ששיגרה יומיים קודם את המתקפה על פרל הארבור.
ב-11 בדצמבר קובה הכריזה מלחמה על גרמניה ואיטליה, ובהמשך להחלטת ארצות הברית, ב-10 בנובמבר 1942 ניתקה את היחסים עם צרפת של וישי.
לפי האדמירל האמריקאי סמואל אליוט מוריסון, צבא קובה הכי "שיתף פעולה וסייע" מבין מדינות הקריביים, וכן שהצי הקובני היה "קטן אך יעיל", במלחמתו נגד הצוללות הגרמניות.
לפני הכניסה הרשמית למלחמה, קובה התירה לארצות הברית לבנות שדות תעופה במדינה כדי להגן על איי הקריביים, וכן חתם על הסכם עם מקסיקו להגנה משותפת נגד צוללות אויב שיפעלו במפרץ מקסיקו.
שני שדות תעופה שבנו האמריקאים הועברו בסיום המלחמה לצבא קובה.
ארצות הברית גם סיפקה לקובה כלי טיס חדשים, שהיו חיוניים להגנת החופים ולמלחמה נגד הצוללות, וכן סיפקה נשק וציוד אחר לצי הקובני.
במהלך המלחמה, ליווה הצי הקובני מאות ספינות במים עוינים, שט מעל 640 אלף ק"מ במשימות סיור, וחיל האוויר טס מעל 83 אלף שעות.
קובה חילצה מעל 200 ניצולים מהצוללות הגרמניות, מבלי לאבד אף לא כלי טיס או שיט אחד.
על אף הפעילות הנמרצת של קובה, היו שמועות שלאורך המלחמה, הגרמנים הפעילו בסיסים קטנים בקובה, בהם חידשו את האספקה של הצוללות הגרמניות.
שמועות אלו מעולם לא אומתו, והיעדר בסיסי אספקה אילץ את הגרמנים לפתח צוללות אספקה מדגם XIV.
במהלך המלחמה איבדה קובה 6 אוניות סוחר, והצליחה להטביע צוללת גרמנית אחת.
ההתקפה הגרמנית הראשונה התרחשה ב-12 באוגוסט 1942, אז הוטבעו 3 אוניות, ו-33 מלחים נהרגו ועוד 30 שרדו בהתקפה הקטלנית ביותר על צי הסוחר הקובני במלחמה.
ההתקפה הבאה התרחשה ב-13 במאי 1943, אז הצוללת הגרמנית U-176 הטביעה את האונייה "ממבי".
היא נפגעה מטורפדו יחיד והוטבעה במהירות.
בהתקפה נהרגו 23 מלחים, ביניהם 5 אמריקאים ששמרו על האונייה.
11 אחרים שרדו, ביניהם רב החובל.
באותה התקפה נפגעה גם הספינה האמריקאית "ניקלינר" משני טילי טורפדו, שגרמו להרמת החרטום מהמים ולעמוד מים ולהבות, ופגעו במכלי האמוניה.
באורח פלא, איש לא נהרג, והצוות חולץ מסירות ההצלה על ידי ספינה קובנית מהצי.
ההתקפה האחרונה הייתה בפברואר 1944, ללא אובדן חיי אדם.
בסך הכל איבדה קובה במלחמה כ-80 אנשי צוות, והוקמה לזכרם אנדרטה בהוואנה.
הצוללת היחידה שהצליחו הקובנים להטביע הייתה ה-U-176, שהטביעה את האונייה "ממבי".
ב-15 במאי 1943, שלוש ספינות סיור מהצי הקובני ליוו שתי אוניות סוחר, אחת קובנית והשנייה מהונדורס, שנשאו סוכר.
הצוותים בספינות היו בכוננות מלאה.
זמן קצר לפני הגעתם ליעד, אותרה צוללת בקרבת השיירה.
הספינות הפליגו במרחק זו מזו.
בשעה 17:15, הגיח בשמיים מטוס אמריקאי מדגם ווט OS2U קינג-פישר, שהתריע על נוכחות צוללת וסימן את מיקומה המדויק.
לאחר שהפיל מצוף עשן, הורה מפקד השייטת הקובנית לבדוק את המקום עליו התריע המטוס.
אחת הספינות הפליגה במהירות למקום, שם איתר הסונאר את הצוללת.
לאחר מכן הוטלו שלוש פצצות עומק בהתאם למיקום המשוער של הצוללת.
זוהו ארבעה פיצוצים, כשהרביעי היה החזק מכולם וגרם לירכתי הספינה הקובנית לשקוע, ולמים להיכנס לחדר המכונות.
באותה עת דיווחו ההידרופונים על כך שהצוללת הגרמנית נפגעה.
כדי לוודא שהיא הוטבעה, הושלכו עוד שתי פצצות.
לאחר מכן צפו כתמי שמן ובנזין על פני המים, ודגימה נלקחה כדי לאשר את ההצלחה.
רק אחרי המלחמה, כשנתפסו מסמכים גרמניים, אושר שה-U-176 הוטבעה, אחרי שהצליחה להטביע 11 ספינות של בעלות הברית בפעילותה.
מפקד הספינה הקובנית, האנס מריו רמירז דלגאדו, שוחח לאחר החזרה לקובה עם הנשיא בטיסטה, שהנחה לשמור את הדבר בסוד, וההטבעה לא פורסמה בקובה עד סוף המלחמה.
ב-1946 הוענק לדלגאדו עיטור על ההטבעה.
על אף החשיבות של קובה, פעילות הביון של גרמניה במדינה הייתה מצומצמת מאוד, הודות לפעולות הריגול הנגדי של בעלות הברית.
זמן קצר אחרי פרוץ המלחמה, החלו הגרמנים להפעיל רשת ריגול נרחבת בדרום אמריקה.
בקובה הופעל סוכן האבווהר היינץ לינינג, במטרה להקים רשת רדיו חשאית שתעביר מידע שנאסף לסוכנים בדרום אמריקה.
לפי הסופר תומאס שונובר, למרות שהתכנון היה נכון, לינינג היה לא מיומן.
לדוגמה, הוא לא הפעיל את הרדיו כמו שצריך, לא ידע איך להשתמש בדיו החשאי שקיבל ופספס מידע.
אחרי מעצרו באוגוסט 1942, ניסו גורמים בממשלה, ביניהם הנשיא בטיסטה, לזייף קשר בין לינינג לצוללות הגרמניות במטרה להצדיק את הכישלונות שלהם במלחמה נגדן.
גורמים רשמיים הגדירו אותו כ"רב סוכן", הגדרה רחוקה מהמציאות, שכן לא ידוע על מידע חשוב שהוא אי פעם נחשף אליו.
לינינג הוצא להורג בנובמבר 1942, הסוכן הגרמני היחיד שהוצא להורג באמריקה הלטינית.
ארנסט המינגוויי התגורר בקובה כשהמלחמה פרצה.
התרומה הראשונה שלו למאמץ המלחמתי הייתה ארגון רשת ריגול נגדי כדי לחשוף סוכנים גרמנים.
הרשת כללה 18 חברים, שעם רבים מהם עבד קודם לכן במלחמת האזרחים בספרד.
עם זאת, המאמץ היה לא מוצלח, ועד מהרה הוא עבר לעסוק בצוללות הגרמניות.
שלושה שבועות אחרי שקיבל אישור מהשגריר האמריקאי ספרויל ברדן להקים את "צי החוליגנים", הוא ביקש אישור לחמש את סירת הדיג שלו, כדי לצוד צוללות.
למרבה ההפתעה ברדן אישר, והספינה "פילאר" חומשה במקלעים, רימוני יד ובזוקות.
המינגוויי תכנן לפעול בדומה לאוניית Q: שיט תמים בספינת סוחר עד שצוללת גרמנית תתפתה לעלות מעל לפני המים, ואז לתקוף אותה באמצעות הנשק שעליה.
ניסיונותיו של המינגוויי היו לא מוצלחים, ועם הזמן "פילאר" חזרה לשמש סירת דיג, כשהרימונים הושלכו למים במעין "משחק שיכורים".
אחרי שצירף את שני בניו לצוות, הבין המינגוויי שציד הצוללות הפך ל"הצגה", אך מעולם לא הודה בכך ישירות.
שנים אחר כך אמר מריו רמירז דלגדו, מפקד הספינה שהטביעה את ה-U-176, שהמינגוויי היה "נער שעשועים שצד צוללות מול חופי קובה כגחמה".
קובה נייה היא מזה לבנטיני פופולרי שמקורו כנראה בחלב שבסוריה.
המנה מורכבת מבשר טלה נא טחון מעורבב עם בורגול דק ותבלינים.
קובה נייה מוגשת לרוב עם עלי נענע, שמן זית ובצל ירוק.
משתמשים בפיתות כדי לאסוף (לגרוף) את המנה.
לפעמים מוגשת עם רוטב שום או שמן זית.
למנה יש ורסטיליות ייחודית בכך שבעת בישול השאריות שלה נוצרת מנה שונה.
כמו במנות אחרות המבוססות על בשר נא, מחלקות בריאות דורשות לנהוג בזהירות יתרה בעת ההכנה והאכילה של מנה מסוג זה.
מנה זו היא מאכל פופולרי בקרב הדרוזים בישראל.
קובה נייה היא מאכל פופולרי גם בקרב הנוצרים במזרח התיכון באירועים קבועים ובחגים כגון חג המולד וחג הפסחא.
היא גם מאכל פופולרי בקרב ערביי הגליל.
ישנם סיפורים שונים על מקורותיה של הקובה נייה, אולם מאמינים שחלב היא המקום הסביר ביותר בו התפתחה.
תושבי חלב היו שוחטים בעלי חיים בימי ראשון וימי חג ואוכלים את הבשר הטרי נא.
סיפור אחר מגיע מסוף המאה ה-13. בשנת 1283 פלשה הסולטנות הממלוכית לאזור המרוני של ג'בת בשארי (מחוזות בשארי וזגרטה של ימינו בצפון לבנון), הרסה כפרים רבים ושחטה או לקחה בשבי את התושבים.
כשהממלוכים הגיעו לכפר חדת' אל-ג'בה ברחו תושביו ומצאו מקלט במערת עאסי אל-חדת'.
לאחר מכן בנו הממלוכים מגדל שמירה בפתח המערה כדי לפקח על יציאת המארונים מהמערה.
כתוצאה מכך מארונים רבים מתו ברעב במערה.
על מנת לשרוד, החלו לאכול בשר נא, מעורבב עם בורגול שנכתש במכתש אבן.
אכילת הבשר נא אפשרה למארונים להימנע מגילוי מיקומם בפני הממלוכים, שכן בישול הבשר היה מתריע בפני הממלוכים באמצעות העשן של האש הדולקת.
המצור הסתיים לאחר שבע שנים, כאשר הממלוכים גילו את התעלה שהזינה מים למערה על ידי כך שהצמיאו את סוסיהם הכריחו אותם לחפש מים ולגלות כך את מקור המים, אותו ניתקו לאחר מכן מהמערה.
זה אילץ את המארונים לעזוב את המערה שהובילה לשחיטת הגברים כשהנשים נלקחו בשבי והכפר חדת' אל-ג'בה נשרף עד היסוד.
מסורת הקובה נייה נשתמרה ועברה לעת הנוכחית כתזכורת לדיכוי ולעוול שעברו המארונים.
קובוט, או רובוט שיתופי , הידוע גם בשם רובוט נלווה, הוא רובוט המיועד לאינטראקציה ישירה בין בני אדם לרובוטים בתוך מרחב משותף או בסביבה שבה בני אדם ורובוטים נמצאים בקרבה פיזית.
יישומי קובוטים נבדלים מיישומי רובוטים תעשייתיים מסורתיים, שבהם הרובוטים מבודדים ממגע עם בני אדם או שבני האדם מוגנים באמצעות אפודים טכנולוגיים רובוטיים .
בטיחות הקובוט עשויה להתבסס על חומרים קלי משקל, קצוות מעוגלים והגבלת מהירות וכוח מובנית, או על חיישנים ותוכנה המבטיחים התנהגות בטוחה.
הפדרציה הבין-לאומית לרובוטיקה (IFR), ארגון תעשייתי עולמי המאגד יצרני רובוטים ואיגודים לאומיים בתחום הרובוטיקה, מכירה בשתי קבוצות עיקריות של רובוטים: רובוטים תעשייתיים המשמשים לאוטומציה, ורובוטי שירות לשימוש ביתי ומקצועי.
רובוטי שירות יכולים להיחשב כקובוטים, מאחר שהם מיועדים לעבוד לצד בני אדם.
באופן מסורתי, רובוטים תעשייתיים פעלו בנפרד מבני אדם, מאחורי גדרות או מחסומים מגנים, אך קובוטים מבטלים את ההפרדה הזו.
קובוטים יכולים לשמש למגוון רחב של יישומים, החל מרובוטי מידע במרחבים ציבוריים (דוגמה לרובוטי שירות) ועד לרובוטים לוגיסטיים המובילים חומרים בתוך מבנים.
בנוסף קובוטים משמשים כרובוטים תעשייתיים המסייעים באוטומציה של משימות שאינן ארגונומיות, כגון סיוע בהרמת חלקים כבדים, הזנת מכונות וביצוע פעולות הרכבה.
הפדרציה הבין-לאומית לרובוטיקה (IFR) מגדירה ארבע רמות של שיתוף פעולה בין רובוטים תעשייתיים לעובדים אנושיים:
קיום במקביל: האדם והרובוט עובדים זה לצד זה ללא גדרות הפרדה, אך ללא שטח עבודה משותף.
שיתוף פעולה רציף: האדם והרובוט פועלים באותו שטח עבודה, אך תנועותיהם מתבצעות ברצף נפרד, ללא עבודה בו-זמנית על אותו חלק.
שיתוף פעולה פעיל: האדם והרובוט עובדים יחד על אותו חלק בו-זמנית, תוך כדי תנועה משותפת.
שיתוף פעולה תגובתי: הרובוט מגיב בזמן אמת לתנועותיו של העובד האנושי.
ברוב היישומים התעשייתיים של קובוטים, הקובוט והעובד האנושי חולקים את אותו מרחב עבודה אך מבצעים משימות באופן עצמאי או ברצף (קיום במקביל או שיתוף פעולה רציף).
שיתוף פעולה פעיל או שיתוף פעולה תגובתי נפוצים פחות בשלב זה.
קובוטים הומצאו בשנת 1996 על ידי ג'יי אדוארד קולגייט ומייקל פשקין, פרופסורים באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
פטנט שהגישו בארצות הברית, בשם "Cobots", מתאר "מכשיר ושיטה לאינטראקציה פיזית ישירה בין אדם לבין מתמר רב-תכליתי הנשלט על ידי מחשב".
ההמצאה נבעה מיוזמה של חברת ג'נרל מוטורס בשנת 1994, בהובלת פרסאד אקלה ממרכז הרובוטיקה של החברה, וכן ממענק מחקר שהוענק בשנת 1995 על ידי קרן ג'נרל מוטורס, במטרה לפתח רובוטים או ציוד דמוי-רובוט שיהיו בטוחים מספיק לעבודה משותפת עם בני אדם.
הקובוטים הראשונים הבטיחו את בטיחות האדם בכך שלא הכילו מקור הנעה פנימי.
במקום זאת, כוח ההנעה סופק על ידי העובד האנושי.
תפקידו של הקובוט היה לאפשר שליטה ממוחשבת על התנועה, על ידי ניתוב או הכוונת מטען, בשיתוף פעולה עם העובד.
בהמשך, קובוטים החלו לכלול גם מקורות כוח מוגבלים.
חברת ג'נרל מוטורס וקבוצת עבודה בתעשייה השתמשו במונח "מכשיר סיוע חכם" (Intelligent Assist Device - IAD) כחלופה למונח קובוט, מאחר שהמונח "קובוט" נתפס כקשור יתר על המידה לחברת Cobotics.
באותה תקופה, הביקוש בשוק למכשירי סיוע חכמים ולתקן הבטיחות "T15.1 Intelligent Assist Devices - Personnel Safety Requirements" נועדו לשפר את תהליכי הטיפול בחומרים בתעשייה ואת פעולות ההרכבה בתחום תעשיית הרכב.
חברת קובוטיקס (Cobotics), שנוסדה בשנת 1997 על ידי קולגייט ופשקין, ייצרה מספר דגמי קובוטים ששימשו בהרכבה סופית של כלי רכב.
קובוטים אלה היו מסוג שיתוף פעולה תגובתי (IFR), תוך שימוש במה שמכונה "בקרת הנחיה ידנית".
החברה נרכשה בשנת 2003 על ידי סטנלי אסמבלי טכנולוגיות Stanley Assembly Technologies.
חברת קוקה (KUKA) השיקה את הקובוט הראשון שלה, LBR 3, בשנת 2004. רובוט קל משקל זה, הנשלט על ידי מחשב, היה תוצאה של שיתוף פעולה ממושך עם המכון הגרמני לחקר התעופה והחלל.
קוקה המשיכה לשכלל את הטכנולוגיה, והשיקה את קוקה LBR 4 בשנת 2008 ואת קוקה LBR iiwa בשנת 2013.
חברת יוניברסל רובוטס (Universal Robots) השיקה את הקובוט הראשון שלה, UR5, בשנת 2008. קובוט זה יכול היה לפעול בבטחה לצד עובדים, תוך ביטול הצורך בגידור או מגבלות בטיחות.
הרובוט החדש סייע להשקת עידן של רובוטים שיתופיים גמישים, ידידותיים למשתמש וחסכוניים.
בשנת 2012, יוניברסל רובוטס השיקה את הקובוט UR10, ובשנת 2015 הם השיקו את UR3 הקטן יותר, בעל מטען נמוך יותר.
חברת רתינק רובוטיקס (Rethink Robotics) השיקה קובוט תעשייתי, בקסטר (Baxter), בשנת 2012 ורובוט שיתופי קטן ומהיר יותר, סויר (Sawyer), בשנת 2015, שתוכנן למשימות דיוק גבוה.
בין השנים 2009 ל-2013, ארבעה רובוטי קובוט (CoBot), שתוכננו, נבנו ותוכנתו על ידי קבוצת המחקר קורל (CORAL) באוניברסיטת קרנגי מלון, רשמו יותר מ-130 קילומטרים של נסיעה אוטונומית בתוך מבנים לצורך ביצוע שליחויות.
חברת FANUC השיקה את הרובוט השיתופי הראשון שלה בשנת 2015 – FANUC CR-35iA (ששמו שונה בשנת 2022 ל-CR-35iB), עם יכולת נשיאת מטען של 35 ק"ג.
מאז, השיקה החברה סדרה של רובוטים שיתופיים קטנים יותר, בהם FANUC CR-4iA, CR-7iA וגרסת הזרוע הארוכה CR-7/L.
חברת FANUC היא גם החברה הראשונה בעולם שפיתחה קובוט בעל דירוג עמידות בפני פיצוץ, המיועד ליישומי צביעה ולסביבות מסוכנות אחרות, כגון טעינת חומרי נפץ או עבודה באזורים הדורשים ציוד חסין פיצוץ.
חברת ABB השיקה בשנת 2015 את YuMi, הרובוט השיתופי הדו-זרועי הראשון.
בפברואר 2021 השיקה החברה את GoFa, בעל יכולת נשיאת מטען של 5 ק"ג.
חברת Dobot Robotics השיקה בשנת 2023 את סדרת CRA, הדור החדש של רובוטים שיתופיים.
בשנת 2019 הציגה החברה את טכנולוגיית SafeSkin הבלעדית, המאפשרת שיתוף פעולה בטוח בין בני אדם לרובוטים ביישומים מעשיים.
נכון לשנת 2019, חברת Universal Robots הייתה מובילת השוק, ואחריה דורגה .Techman Robot Inc.
חברת .Techman Robot Inc היא יצרנית קובוטים שהוקמה על ידי Quanta בשנת 2016. החברה ממוקמת בפארק הטכנולוגי Hwa Ya בעיר טאויואן ( Taoyuan ).
בשנת 2020, שוק הקובוטים התעשייתיים רשם קצב צמיחה שנתי של 50 אחוזים.
בשנת 2022, חברת קולבורטיב רובוטיקס (Collaborative Robotics בקיצור: co.bot ) נוסדה על ידי בראד פורטר, לשעבר סגן נשיא ומהנדס בתחום הרובוטיקה באמזון.
בשנת 2023 גייסה חברת Collaborative Robotics סכום של 30 מיליון דולר בסבב גיוס הון סדרה A, לצורך התחלת פריסת הקובוט החדש שלה וייצורו.
בשנת 2023 הציגו גאוטם סיוואץ' ושייריל לי יישומים חדשניים של עיבוד שפה טבעית (NLP) לשיפור התקשורת בין בני אדם לרובוטים שיתופיים מדגם UR3e.
התקן RIA BSR/T15.1, תקן בטיחות טיוטה למכשירי סיוע חכמים (Intelligent Assist Devices), פורסם במרץ 2002 על ידי איגוד תעשיות הרובוטיקה (Robotic Industries Association).
תקן הבטיחות לרובוטים ANSI/RIA R15.06 פורסם לראשונה בשנת 1986, לאחר ארבע שנות פיתוח.
הוא עודכן במהדורות חדשות בשנים 1992 ו-1999, ובשנת 2011 עבר עדכון נוסף.
כתוצאה מכך הוא מהווה אימוץ לאומי של התקנים המשולבים ISO 10218-1 ו-ISO 10218-2. תקני ISO מבוססים על ANSI/RIA R15.06-1999. התקנים ISO 10218-2:2011 ו-ISO/TS 15066 כוללים את דרישות הבטיחות הן ליישומי רובוטים שיתופיים והן ליישומים לא-שיתופיים.
יישום רובוטי שיתופי כולל את הרובוט, את הקצה האפקטורי (End-Effector) – רכיב המורכב על זרוע הרובוט או על המתמר לצורך ביצוע משימות כגון אחיזה או טיפול בחפצים – ואת החלק המעובד (Workpiece), במקרה שהרובוט מטפל בחפץ כלשהו.
בטיחות יישום של רובוט שיתופי היא סוגיה מרכזית, שכן אין מונח רשמי "קובוט" במסגרת תקני הרובוטיקה.
המונח "קובוט" נחשב למונח שיווקי, מאחר שהגדרת "שיתופיות" תלויה ביישום עצמו.
לדוגמה, רובוט המשתמש בכלי חיתוך או המטפל בחלק חד עלול להוות סכנה לבני אדם, בעוד שאותו רובוט הממיין שבבי קצף עשוי להיות בטוח לשימוש.
כתוצאה מכך, הערכת הסיכונים שמבצע "משלב הרובוטים" (Robot Integrator) מתייחסת ליישום המיועד.
תקן ISO 10218, חלקים 1 ו-2, מתבסס על הערכת סיכונים בהתאם לתקן ISO 12100. באירופה, הדירקטיבה למכונות (Machinery Directive) חלה על התחום, אך הרובוט עצמו נחשב למכונה חלקית.
מערכת הרובוט (הכוללת רובוט עם קצה אפקטורי המהווה התקן שמורכב על קצה הזרוע הרובוטית ומשמש לביצוע פעולות כגון אחיזה, חיתוך, ריתוך, שינוע, הברגה ועוד כדי שיוכל לבצע את משימותיו) ויישום הרובוט נחשבים למכונות שלמות.
קובה גומש דה קושטה (בפורטוגזית: Coba Gomes da Costa; נולד ב-26 ביולי 2002), המכונה לעיתים קובה, הוא כדורגלן ספרדי מגינאה ביסאו המשחק בעמדת הקיצוני בחטאפה מהלה ליגה.
קובה החל את דרכו במועדונים מהליגות הנמוכות בספרד.
ביולי 2022 עבר לטבור סז'אנה מהליגה הסלובנית, אך עזב את המועדון לאחר תקרית עם המאמן.
לאחר מכן שב לספרד, ובדצמבר 2022 הצטרף לקונקנסה.
ביולי 2024 עבר לחטאפה והצטרף לקבוצת המילואים, חטאפה ב'.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-1 בדצמבר 2024 בלה ליגה, וכבש את שער הבכורה שלו ב-12 בינואר 2025 מול לאס פאלמאס.
ביולי 2025 הועלה באופן רשמי לסגל הקבוצה הבוגרת וחתם על חוזה עד 2029.
קובט-מערב הוא מחוז ברפובליקה של קונגו, במערב המדינה.
גובל במחוזות קובט וסאנגה ובמדינת גבון.
בירת המחוז היא הכפר אוואו.
קובט מערב היה מקורן של כמה מהתפרצויותיו של נגיף האבולה.
קובי אור (1 בינואר 1948 – 9 בפברואר 2023) היה עיתונאי, פובליציסט, משורר ופילוסוף-רוק.
נולד בשם יעקב נח בן-עמי ברמת גן, בן יחיד ללאה לבית אורנשטיין ויהודה בן-עמי שעלו מגליציה לפני מלחמת העולם השנייה והשתקעו בעיר רמת גן.
לבנם קראו יעקב על שם סבו והעניקו לו שם נוסף: נח.
קובי אור נולד גדל וחי ברמת גן כל חייו.
מאז סוף שנות השבעים חיבר מאמרים בנושאי רוק אלטרנטיבי בישראל ובחו"ל.
בפברואר 1979, כשהיה בן 31, החל להוציא את "חמור", פנזין עצמאי על מוזיקה וספרות שאותו כתב, ערך והדפיס.
בריאיון לבן שלו הסביר את שם הפנזין: "מפני שחמור היא חיה דפוקה כזאת שכולם מרביצים לה וצוחקים עליה"; "זאת גם זברה שירדה מהפסים".
הפנזין "חמור" יצא בצורה לא סדירה במשך השנים וחולק חינם בחנויות תקליטים בודדות בישראל בלבד.
עשרת הגיליונות הראשונים של הפנזין, מהשנים 1979–1983, נחשבים ליקרי ערך ולפריטי אספנות.
הראשון שדיווח על כתיבתו יוצאת הדופן של קובי אור היה יואב קוטנר, במדורו בידיעות אחרונות, בשנת 1982. בשנת 1983 הפך "חמור", באופן זמני, למדור בירחון המוזיקה "ווליום".
ב-1984 החל אור לפרסם את מאמריו בעיתון "חדשות" (במסגרת המדור "קרוע"), במקומון "כלבו" בחיפה, ובמקומון "זמן תל אביב" של קבוצת מעריב.
כתיבתו של אור אופיינה בסגנון מופשט ואסוציאטיבי, השם דגש על ציטוטים והתייחסויות לדת, למוות, להיסטוריה ולפילוסופיה, והשפיעה על דור שלם של יוצרים ומבקרים, בהם יוסי בבליקי, בועז כהן, אהד פישוף, גלעד כהנא, רועי ארד, יאיר רוה, רוגל אלפר, עוזי וייל, אתגר קרת, אסף גברון ויוצרי פסטיבל הפנזינים.
כמו כן, להקת נושאי המגבעת הירושלמית שהוקמה באמצע שנות השמונים נקראה במקור "נושאי המגבעת של קובי אור" כמחווה לו.
בשנת 1999 אור הופיע במופעי ספוקן וורד בשילוב מוזיקה עם קוב והוציא לאור אלבום בשם "טרקסטים".
בשנת 2000 נעשה עליו הסרט הדוקומנטרי "אור קשה, אור רך" של הבמאי חן שיינברג.
בשנת 2006 החל לכתוב מאמרים לכתב העת לשירה "דקה".
בשנת 2007 הוציא לאור אלבום בשם "צודק כמו גשם", שבו הקריא טקסטים שלו על רקע מוזיקה שכתבו בועז כהן ויוסי בבליקי.
האלבום הודפס ב-59 עותקים פיזיים בלבד (גילו של קובי אור היה אז 59) אך הועלה במלואו להאזנה בחינם ברשת.
בין השנים 2008 ל-2010 היה אור שותף לצמד הנויז נמק (NEMEK), ביחד עם העיתונאי והיוצר הדוקומנטרי בועז גולדברג.
הטקסטים שאור הביא לנמק הציגו סגנון ששאב בעיקר מספרות הבלש והפשע האמריקאית, על הצד הכי קיצוני שלה.
הקו המוזיקלי שיקף את האהבה המשותפת של אור וגולדברג לזרמים אזוטריים ברוק כגון נאו-פולק, דרון ונויז.
הצמד נמק הופיע פעמים רבות.
בשנת 2019 יצר גולדברג סרט דוקומנטרי-מוזיקלי בשם "מחר כבר עבר", ובו מתועד גם שיתוף הפעולה שלו עם קובי אור במסגרת נמק.
ב-9 בפברואר 2026, ביום השנה השלישי למותו של קובי אור, הוציא גולדברג אלבום ל-NEMEK.
האלבום יצא בסטרימינג וגם בפורמט CD.
האלבום, שנקרא "קאפוט", הוא פרויקט קולאז'י שערוך בקפדנות וכולל את מיטב ההקלטות מאותה תקופה בוערת, לצד קטעים חדשים שנוצרו כמחווה לזכרו של קובי.
משנת 2010 ועד מותו ניהל בלוג בשם "קרמטוריום", שבו פרסם מאמרים על מוזיקה, שירה ותרבות בכללותה, בסגנון האופייני לו.
בספטמבר 2016 יצא לאור פנזין בשם "הטיסה" ובו טקסטים, צילומים ואיורים של קובי אור.
הפנזין יצא בהוצאת תחנת הנייר ומופץ במספר חנויות בתל אביב.
ב־9 בפברואר 2023 הלך לעולמו בבית החולים שיבא תל השומר לאחר מאבק בסרטן הלבלב.
"טרקסטים", מאי 1999, פוך (חברת תקליטים) של מוטי שהרבני.
אור קורא טקסטים שלו על רקע הנגינה של הגיטריסט קונץ.
"צודק כמו גשם", אוגוסט 2007, טרקטור (הוצאה לאור).
אור קורא על רקע המוזיקה האלקטרונית של בועז כהן ויוסי בבליקי.
"קאפוט", פברואר 2026, Zico Records.
אלבום במסגרת הצמד NEMEK (קובי אור ובועז גולדברג).
קובי אנגאי ג'ונס הוא כדורגלן עבר אמריקאי.
ג'ונס הוא מלך ההופעות בנבחרת ארצות הברית, עם 164 משחקים בסוף שנת 2004. במדי הנבחרת כבש 15 שערים ושיחק עימה במונדיאל 1994, מונדיאל 1998 ומונדיאל 2002. ג'ונס שיחק בקובנטרי סיטי האנגלית, בואסקו דה גאמה מברזיל וב-1 אף סי קולן הגרמנית לפני שעבר בשנת 1996 ללוס אנג'לס גלאקסי.
שנת 1998 הייתה השנה הטובה ביותר של ג'ונס בגלאקסי: הוא סיים שני בליגה בנקודות (51 נקודות ב-19 שערים ו-13 בישולים), הוא היה חלק מהרכב העונה ב-MLS וזכה בתואר הכדורגלן האמריקאי של השנה.
בתשע עונות ב-MLS, כבש ג'ונס 65 שערים ובישל 87 בישולים.
בסוף שנת 2004, ג'ונס הפך להיות שיאן המשחקים (223), השערים והנקודות של לוס אנג'לס גלאקסי.
בשנת 2007 פרש ג'ונס מכדורגל, בגיל 37. בשנים 2008–2010 שימש כעוזר מאמן בלוס אנג'לס גלאקסי.
קובי אוז (נולד ב־17 בספטמבר 1969) הוא זמר־יוצר, פזמונאי, מלחין, מוזיקאי, סופר, מחזאי, שדרן רדיו ומפיק מוזיקלי ישראלי.
לעיקר פרסומו זכה מחברותו בלהקת "טיפקס", שבה הוא הסולן וכותב השירים העיקרי.
אוז נולד בשדרות בשם יעקב אוּזָן, למשפחה של יוצאי תוניסיה.
חלק משנות ילדותו עברו עליו במושבה גן יבנה.
כשהיה בן 15 שינה את שמו לקובי אוז והחל לנגן בעיירה שבה נולד.
אוז ניגן בעיקר כקלידן בהרכבים שונים, בהם להקת שפתיים, אולם בעת שירותו בצה"ל, החל לנסות את כוחו כאומן סולו.
ב־1988 פרסם תקליט שדרים ראשון, ובו השירים "סילונים" ו"אל תלכי", שלא זכו להצלחה בתחנות הרדיו.
גם שירי הסולו הבאים שהוציא, "לספור כבשים" ו"גשם של שטן", לא זכו לתשומת לב מיוחדת.
מכיוון שידע לנגן רק בקלידים ובסינתיסייזרים, הבין במהרה שהצלילים שהפיק לא יישמעו היטב בעולם הרוק הישראלי המתעורר והחל לנגן עם נגנים אחרים, שמאוחר יותר התגבשו להרכב "טיפקס".
אוז הפך למנהיג הלהקה, לסולנה, לכותב המילים ולמלחין העיקרי בה.
להקת "טיפקס" נוסדה ב־1988, וב־1992 יצא אלבומה הראשון, "שביל קליפות הגרעינים".
עד לפירוקה בשנת 2008 הוציאה הלהקה תשעה אלבומי אולפן.
הרכב הלהקה השתנה פעמים רבות לאורך שנות פעילותה, אך חלק ממקימיה, ובהם אוז, נותרו בה לאורך כל התקופה.
אוז היה סולן הלהקה כמעט בכל שיריה, וכתב והלחין כמעט את כולם.
רבים משירי הלהקה הפכו ללהיטים וזכו להצלחה במצעדי הפזמונים, מה שהתבטא בין היתר בשלוש זכיות שלה בתואר "להקת השנה" במצעדי הפזמונים השנתיים של רשת ג', ובזכייתו של השיר "יושבים בבית קפה" שכתב והלחין אוז בתואר "שיר השנה" בגלי צה"ל בשנת 2001.
על השירים הבולטים שכתב אוז ללהקה נמנים "הרבי ג'ו כפרה", "בתוך נייר עיתון", "זמנים קטנים", "התחנה הישנה", "מה עשית", "יש לי חברה", "איזה עולם" (שיר הפתיחה הנודע של "שמש") "עוד שבת", "סתם", "למה הלכת ממנו", "שלוש בלילה", "יושבים בבית קפה", "כמו לפני עשרים ושנה", "ריקודי עמבה" ו"פרח השכונות".
בשנת 2000 זכה בפרס אקו"ם לפזמונאי.
בינואר 2007 החליטה ועדה מטעם רשות השידור על חברי להקת טיפקס כנציגי ישראל לתחרות האירוויזיון, שהתקיימה ב־10–12 במאי בהלסינקי, בירת פינלנד.
השיר "כפתור אדום" ("Push the Button"), שכתב והלחין אוז, נבחר להיות השיר שבוצע בתחרות.
הבחירה נעשתה על ידי צופי ערוץ 1 וצוות שופטים מיוחד בעל ניסיון בתוכני אירוויזיון.
השיר סיים בחצי הגמר במקום ה־24 עם 17 נקודות, וכיוון שלא סיים בין עשר המדינות בעלות הניקוד הגבוה ביותר בחצי הגמר, לא זכה להעפיל לגמר תחרות האירוויזיון.
בסוף שנת 2008 הודיעו חברי טיפקס על פירוק הלהקה.
באוקטובר 2014 חזרה טיפקס לפעילות.
בשנת 1993 הגיש פינה בתוכנית המוזיקה "מהקליפייה באהבה" בערוץ 2, לצד אברי גלעד ושרון קנטור.
לאורך שנות העבודה עם "טיפקס" עבד אוז עם אומנים נוספים.
בתחילת שנות התשעים עיבד עם חברי להקת "כנסיית השכל" אחדים משיריה, שנכללו באלבום הבכורה של הלהקה, "דברים בלחש", שיצא ב־1992. ב־1996 הלחין את פסקול המחזה "קומדיה של טעויות", ששיריו גם הופצו על גבי תקליטור בשם "שירים לעיר אפזוס מאת קובי אוז".
לאלבומה של גלי עטרי "גלידה", שיצא ב־1998, כתב והלחין את השיר "שיר אהבה מסובך".
ב־1999 הפיק אוז את האלבום "כנסיית השכל" של להקת "כנסיית השכל", עיבד את שיריו יחד עם חברי הלהקה, ובשניים מהם גם השתתף בהלחנה.
האלבום כלל להיטים רבים, ובהם "היינו עושים אהבה" ו"למיה יש אקדח".
"כנסיית השכל" הייתה מהלהקות הראשונות שהוחתמו בחברת ההפקה שהקים אוז, "לבנטיני", שמטרתה "לקדם אליטת אמנים אלטרנטיבית אשר תהווה בסיס לצליל אותנטי של הישראליות החדשה".
באותה שנה הקליטה להקת "טיפקס" עם שרית חדד את השיר "כשאני איתך אני כמו דג", שכתב והלחין אוז.
השיר נכלל הן באלבומה של חדד "כמו סינדרלה" והן באלבומם של "טיפקס" "דיסקו מנאייק".
בשנת 2000 הלחין אוז את מוזיקת הרקע ואת השירים למחזה "נאסר א־דין".
באותה שנה השתתף בעיבודי השירים באלבום הבכורה של חיים אוליאל, "סנדוק לעג'ב".
אוז הלחין גם מספר שירים עבור האלבום, ובהם להיטו הגדול ביותר, "סימני סערה", למילים של המשורר שמעון אדף.
בהמשך אותה שנה הפיק אוז את אלבום הבכורה של להקת הדג נחש, "המכונה של הגרוב".
אוז השתתף בעיבודי השירים עם חברי הלהקה, ושלושה מהם גם הלחין עמם: "לא מוותר", "עבריין" ו"צעצוע".
את השיר "הדג נחש" מהאלבום הלחין ביחד עם חברו ללהקת טיפקס מאיר עמר ("ביג אם").
תרומתו של אוז להפקת האלבום תוארה בשיר "לא מוותר": .
לאלבומה של שרית חדד "לעשות מה שבא לי", שיצא לאור בשנת 2000, כתב והלחין את השיר "כמעט הולכת".
בשנת 2001 יצא אלבומה של חדד "אשליות מתוקות", ובו שבעה שירים שאוז כתב והלחין.
עליהם נמנו הלהיטים "אשליות מתוקות", "תשתוק תשתוק" ו"יאללה לך הביתה מוטי", שנבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' לשנת תשס"א.
בשיר אחד באלבום השתתפו אוז ולהקת "טיפקס" בשירה: "תיזהרי ממנו".
באותה שנה הפיק אוז את האלבום "אהבה כתומה" של הצמד נערי רפול.
אוז השתתף בעיבודי השירים באלבום עם שני חברי הצמד, איתי זילברשטיין ומאיר עמר ("ביג אם"), שהיה חבר באותה עת גם ב"טיפקס".
אוז כתב והלחין את השיר "אני נשארת כאן" לאלבומה של גלי עטרי "חבק אותי לאט" מ־2003.
בשנת 2004 הוציא אוז אלבום סולו ראשון, "דמעות וים", שנוצר בעקבות תהליך הפרידה מאשתו הראשונה.
על אף שאוז היה החתום היחיד על האלבום, השתתפו בו בנגינה כל חברי להקת "טיפקס" באותה עת.
כדי להפריד בין פעילות הלהקה לבין אלבום הסולו של אוז, יצא האלבום בחברת "הליקון", בניגוד לאלבומי הלהקה, שיצאו בחברת "הד ארצי".
בין שיריו המוכרים של האלבום היו "זיכרונות" ו"אם תעזבי אותי".
עוד ב־2004 השתתף בעיבודי השירים באלבומם השני של "נערי רפול", "נמלים".
לאלבומה של שרית חדד "מיס מיוזיק", שיצא ב־2005, כתב והלחין את השיר "אכלו לי שתו לי".
השיר בוצע גם בגרסה שונה במעט באלבומה של "טיפקס" "רדיו/מוזיקה/עברית", שיצא כעבור שנה.
בשנת 2007 הפיק את אלבומו של חמי רודנר "מכונת השירים הגדולה", והשתתף בעיבודי שיריו.
לאלבומו של שמעון בוסקילה "מרגיש את זה", שיצא באותה שנה, כתב את מילות השיר "בימים עברו".
בפברואר 2010 הוציא אוז אלבום סולו שני, "מזמורי נבוכים", בעקבות מופע אקוסטי באותו השם.
האלבום כולל שירים חדשים שהוגדרו על ידי אוז כ"נעים באזור הערפילי שאינו דתי ואינו חילוני".
בשיר "אלוהיי" אף שולבה הקלטה ישנה של פיוט ששר רבי ניסים מסיקה (רבי שניישן), סבו של אוז מצד אמו, שהיה פייטן תוניסאי, אליו היה מאוד קשור.
באלבום נכללה גם גרסה מחודשת לשירה של להקת "טיפקס" "הרבי ג'ו כפרה".
במרץ 2011 יצא אלבומו השלישי, "מזמורים נוספים".
בין שיריו היו גרסתו של אוז לשירה של נעמי שמר "שירת העשבים", וכן גרסה מחודשת לשיר הנושא מהסרט "משפחת צנעני".
במקביל לשני האלבום מופיע אוז במשותף עם פייטנים וזמרים חסידיים, כאברהם פריד, דניאל זמיר, הרב דוד מנחם והתזמורת האנדלוסית.
בשנת 2012 החל אוז להשתתף בסדרת הדוקו־ריאליטי "גולסטאר", המשודרת בערוץ HOT3. בחודש נובמבר באותה שנה, תיאטרון באר שבע העלה את המחזמר "פרח השכונות" המבוסס על שירים שכתב והלחין אוז.
באותה השנה כתב עם יוני רועה את השיר "כמה כמה" עבור שרית חדד.
במרץ 2015 הוציא אלבום בשם "חלום עקבותיך" קאברים לשירים של אריק איינשטיין, שהוקלט בפרויקט מיוחד של כמה הופעות בפני קהל מצומצם בסלון ביתו של אוז.
במאי 2017 החל לשדר תוכנית אישית שבועית בכאן ב' של תאגיד השידור הישראלי.
בשנת 2018 הגיש את תוכנית הדוקו בנושא מוזיקה "צליל מכוון", ששודרה ב"כאן 11".
ב-2019 השתתף בפרסומת למשחק "ווינר" של המועצה להסדר ההימורים בספורט לצד חנן סביון וגיא עמיר.
בשנת 2020 ביצע את הקריינות בסדרה התיעודית "שמיים בצבע אדום" בערוץ "כאן 11".
במרץ 2022 השתתף בסדרת הרשת "אני אמחק אותך", במסגרתה המוזיקאי רועי לבס יצא לכאורה למסע נקמה באוז וניסה להדיח אותו מלהקת טיפקס.
אוז פרסם שני רומנים: "משה חוואטו והעורב" ב־1996 ו"עבריין צעצוע" ב־2002. שניהם יצאו בהוצאת קשת.
בשני ספריו שם אוז במרכז העלילה את השוליים החברתיים, והוא מעצב טיפוסים ביזאריים וצבעונים.
הביקורת העריכה את השימוש בשפה של אוז, והשילוב בין הומור ורצינות, רגישות ובוטות ואותנטיות "ילידית" ותרבותית.
אוז כתב טור שבועי בעיתון "מעריב".
בשנת 1999 נישא אוז לשחקנית אביטל אברג'יל.
בשנת 2005 נישא אוז בשנית לשירה ארד, דיג'יי, עורכת וידאו ושחקנית בעברה.
בשנת 2010 נישא בשלישית לבת שבע מזרחי.
בדצמבר 2018 פורסם שהיה מבין מייסדיה של מפלגת "גשר" בראשות אורלי לוי-אבקסיס.
2019 - אות בן-גוריון מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
2012 - חתן פרס ליבהבר מאת מכון שכטר למדעי היהדות.
הפרס הוענק לו על תרומה משמעותית להשגת סובלנות דתית ופתיחות תרבותית בישראל.
2017 - פרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום המוזיקה.
2000 - פרס אקו"ם לפזמונאי
ביום העצמאות ה־61 של מדינת ישראל נבחר להדליק אחת משתים עשרה המשׂואות בהר הרצל, עבור תרומתו לתרבות העברית בתל אביב.
בתחילת חודש פברואר 2022 זכה אוז במקום הראשון בתוכנית "מאסטר שף ספיישל VIP" ששודרה בערוץ קשת 12.
2024 - פרס לנדאו בתחום המוזיקה הישראלית
1996: שירים לעיר אפזוס מאת קובי אוז
קובי גנון (נולד ב-17 במאי 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קובי גנון החל לשחק בגיל 9 במחלקת הנוער של מכבי חיפה בתפקיד חלוץ, ובמהלך הופעותיו כבש עשרות שערים.
במדי מכבי חיפה זכה גנון עם קבוצת הנוער בגביע המדינה, בנוסף להצטיינותו באליפויות צה"ל.
בעונת הצטרף לקבוצת הבוגרים, והוסב לתפקיד המגן השמאלי על ידי המאמן גיורא שפיגל.
בשל מיעוט דקות המשחק שקיבל, הושאל בעונת להפועל בית שאן.
בעונה שלאחר מכן שיחק גנון בהפועל כפר סבא, ובקבוצה זו החל גם את העונה הבאה, אולם אז קיבל פניה מבית"ר ירושלים ובהסכמת מכבי חיפה הושאל אליה והצטיין בשורותיה.
בשנת 2000 רכשה בית"ר ירושלים את כרטיס השחקן שלו.
בשנת 2001 רכשה מכבי פתח תקווה את כרטיסו של גנון, ומאז שיחק בשורותיה במשך יותר מעשור בליגת העל.
בקיץ 2012, לאחר שירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
גנון קרוב משפחה של אלירן אלקיים ושל האחים גץ, שכיכבו בשנות ה-80 בליגה ארצית (שהייתה אז הליגה השנייה).
גנון גרוש, ואב לשתי בנות ולבן.
יעקב (קובי) אריאלי (נולד בכ' בתמוז תשל"ב, 1 ביולי 1972) הוא סאטיריקן, סטנדאפיסט, עיתונאי, פובליציסט, סופר, שחקן ואיש טלוויזיה ורדיו חרדי-מודרני.
אריאלי נולד בירושלים ליונה לבית הורוביץ ולרב אביגדור אריאלי, מחבר ועורך ספרים תורניים.
אבי סבו הוא הרב יצחק אריאלי.
בנעוריו למד בישיבות החרדיות-ליטאיות "כנסת חזקיהו", "קול תורה" ו"חברון".
אריאלי החל את דרכו התקשורתית ברדיו קול חי ובשבועונים החרדיים "יום השישי" ו"בקהילה".
משנת 1998, החל לכתוב בקביעות בעיתון "מעריב", בו כתב עד לשנת 2010. בשנת 2000 ייסד יחד עם ידידיה מאיר ויאיר חסדיאל את הניוזלטר הסאטירי "אפעס".
האהדה שצבר "אפעס" בקרב הברנז'ה העיתונאית סללה את דרכו מן התקשורת החרדית לכללית.