tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביקורת על האסלאם, במובן הצר, היא ביקורת תאולוגית על הדוגמה האסלאמית ועל הקוראן, ובמובן הרחב יותר ניתן לייחס אותה גם לביקורת פוליטית על החברה האסלאמית, על השריעה ועל האסלאמיזם הפוליטי, על הג'יהאד המיליטנטי, ועל ההתנגדות ל"אג'נדה" איסלאמית.
השקפות שליליות על האסלאם מכונות לעיתים אסלאמופוביה.
הביקורת מתמקדת לרוב במוסריות חייו של מייסד האסלאם מוחמד, הן בחייו הציבוריים והן בחייו האישיים.
סוגיות הנוגעות לאותנטיות ולמוסר של כתבי הקודש המוסלמים, הן הקוראן והן החדית'ים, גם מהווים מוקד לביקורת.
האסלאם נתפס גם כצורה של אימפריאליזם ערבי, ועל כן זכה לביקורות מצד אישים שונים באפריקה ובהודו, על מה שהם מחשיבים כהרס של תרבויות ילידיות.
ההכרה של האסלאם בעבדות כמוסד, אשר תרמה לכך שמוסלמים עסקו בסחר עבדים, שייצא עד 17 מיליון עבדים מחופי האוקיינוס ההודי, אזור המזרח התיכון ואזור צפון אפריקה, גם מהווה מוקד לביקורת.
ביקורת נוספת מתמקדת בשאלת זכויות האדם בעולם המוסלמי, הן מבחינה היסטורית והן במדינות המוסלמיות המודרניות, כולל זכויות נשים ומעמד האישה באסלאם, היחס ללהט"ב ולמיעוטים דתיים ואתניים.
השפעת האסלאם על יכולתם או על רצונם של מהגרים מוסלמים להתבולל בעולם המערבי, ובארצות אחרות, אליהם מגיעים המהגרים המוסלמים זכה גם לביקורת.
התגובות מצד האוכלוסייה המוסלמית לביקורת על האסלאם משתנה ממדינה למדינה.
בחברות מוסלמיות הובילה ביקורת על האסלאם פעמים רבות למחאות, גילויי אלימות ודיכוי.
חלק מהמבקרים טוענים כי כדת וכמערכת חוקים המשמשת לשליטה בחברה, האסלאם אינו מסתמך על ערכים מוסריים מקובלים על פי אמות מידה מודרניות.
בימי הביניים השונים הוגים מערביים וביזנטיים שונים החשיבו את מוחמד לנביא שקר ואפילו לאנטיכריסט.
כמה מהם, כמו התאולוג והנזיר הדומיניקני תומאס אקווינס, מתחו ביקורת על ההבטחות של מוחמד על הנאת הבשרים בחיים שלאחר המוות.
הביקורות בעת המודרנית מצד גורמים דתיים וחילוניים מתמקדת בעיקר במוסריותו של מוחמד, בכך שהיו בבעלותו עבדים, ביחסו לאויביו, בנישואיו לנשים שנאנסו לעשות זאת, ובמצבו הפסיכולוגי.
מוחמד הואשם בין היתר בסדיזם ובחוסר רחמים - בפרט במקרה בו כבש ורצח את כל הגברים בשבט בני קוריט'ה שחיו בצפון חצי האי ערב - בכך שקיים יחסי מין עם נשים שהפך לשפחות מין, ועל נישואיו לעאישה כשהיא הייתה בת שש ובעילתה בהיותה בת תשע.
שלא בדומה לחברות המערביות בהן התנגדותן לעבדות הולידה את התנועה לביטול העבדות, תנועות כאלו לא התפתחו מעולם בחברות המוסלמיות.
רק בתחילת המאה ה-20 (לאחר מלחמת העולם הראשונה) העבדות הוצאה מחוץ לחוק בהדרגה במדינות המוסלמיות, בעיקר בשל הלחץ שהופעל על אותן המדינות מצד מעצמות מערביות כמו בריטניה וצרפת.
נושא העבדות בעולם האסלאמי בעת החדשה הוא שנוי במחלוקת.
לאורך השנים תועדו של מקרים באזורי מלחמה כמו סודאן וסומליה בהם מתקיימת עבדות.
בכתב העת הדיגיטלי דאבק של המדינה האסלאמית משנת 2014 נטען במפורש כי ישנה הצדקה דתית לשעבוד נשים יאזידיות.
על פי השריעה, כאשר אדם מוסלמי נוטש באופן מודע את האסלאם הוא נחשב כופר.
עד סוף המאה ה-19, הרוב המכריע של המשפטנים הסונים והשיעים טענו שעבור גברים מבוגרים מעשה כפירה נחשב פשע, חטא, ומעשה בגידה אשר העונש עליו צריך להיות עונש מוות, כאשר בדרך כלל ניתנה לכופר תקופת זמן בה הוא היה מורשה לחזור לאסלאם בטרם הוצא להורג.
מסוף המאה ה-19 השימוש בעונשים פליליים בגין כפירה דעך.
לטענת עבדול ראשיד עומאר רוב המשפטנים המוסלמים המודרניים ממשיכים לראות בכפירה כפשע אשר ראוי לתת עליו עונש מוות.
לטענת ח'אלד אבו אל פאדל מוסלמים מתונים אינם נוטים להאמין שיש להעניש כופרים.
המבקרים טוענים כי עונש מוות או עונש אחר על כפירה באסלאם מהווה פגיעה בזכויות האדם האוניברסליות ואינו מאפשר חופש דת וחופש מדת לאנשים שהוגדרו ככופרים.
נכון ל-2014 במדינות שונות בעלות רוב מוסלמי עדיין קיימים עונשי מוות או מאסר בפועל לאנשים שמוגדרים ככופרים.
בשנים 1985–2006 שלוש מדינות שונות הוציאו להורג ארבעה כופרים על האסלאם - אדם אחד הוצא להורג בסודאן באשמת כפירה ב-1985, שניים באיראן ב-1989 וב-1998, ואדם אחד הוצא בערב הסעודית ב-1992. נכון לשנת 2013 היו ב-23 מדינות מוסלמיות חוקים כלשהם נגד כופרים.
על פי סקר של מרכז המחקר פיו התמיכה הציבורית בעונש מוות על כפירה בקרב מוסלמים נע בין 78% באפגניסטן לפחות מאחוז אחד בקזחסטן.
לטענת המזרחן הבריטי-אמריקני ברנרד לואיס:
לטענת מבקרים כגון אייאן חירסי עלי ורוברט ספנסר קיים פער בין השריעה לבין ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של האו"ם משנת 1948 וכי משום כך מספר מדינות בעלות רוב מוסלמי כמו מלזיה וערב הסעודית סירבו לאשרר את ההצהרה.
ב-1990 פרסמה הוועידה האסלאמית הצהרה נפרדת בקהיר לזכויות אדם, אשר תואמת את השריעה.
נכון ל-2012 ב-33 מדינות היו חוקים כלשהם נגד חילול הקודש.
מתוכם 21 מדינות הם מדינות עם רוב מוסלמי - אפגניסטן, אלג'יריה, בחריין, מצרים, אינדונזיה, איראן, ירדן, כווית, לבנון, מלזיה, האיים המלדיביים, מרוקו, עומאן, פקיסטן, קטר, ערב הסעודית, סומליה, איחוד האמירויות הערביות, וסהרה המערבית.
במדינות הללו, קיומם של החוקים נגד חילול הקודש הובילו במקרים רבים לרדיפה, לרצח או למעצר של אנשים שונים לאחר שהועלו נגדיהם האשמות בגין חילול הקודש.
במדינות מוסלמיות מסוימות חילול הקודש נחשב לפשע הכרוך בעונש מוות.
בשנים האחרונות הוצאו פאטוות נגד סלמאן רושדי ותסלימה נסרין .
הפאטוות וכמו גם חוקים הנוגעים לחילול הקודש שנויים במחלוקת ברחבי העולם וגם בעולם המוסלמי.
פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית ופעולות טרור בולטות אחרות שבוצעו במהלך המאה ה-21 על ידי ארגוני טרור מוסלמים קיצוניים גרמו לכך שרבים החלו להחשיב את האסלאם לדת אלימה.
בפרט, הכתבים בקוראן שעוסקים במלחמה ושלום הפכו לנושאים שעוררו דיונים סוערים בתחילת המאה ה-21. מצד אחד, ישנם מבקרים שטוענים כי פסוקים מסוימים בקוראן קוראים לביצוע פעולות צבאית נגד כופרים - הן במהלך תקופת חייו של מוחמד והן באופן כללי.
בקוראן כתוב "הילחם בשם הדת שלך באלה שנלחמים בך." לעומת זאת, רוב החוקרים המוסלמים, כולל אחמדיה, טוענים כי המבקרים שמתייחסים לפסוקים הללו אינם קוראים אותם בהקשר הנכון, וכי כאשר קוראים את הפסוקים בהקשר הנכון מובן בבירור שהקוראן למעשה אוסר על תוקפנות, ומאפשר לחימה רק מתוך הגנה עצמית.
מבקרים כמו רוברט ספנסר מאמינים שלא רק האסלאם הקיצוני הוא שמטיף לאלימות אלא גם האסלאם עצמו.
הוא טוען כי אף על פי שהאסלאם אינו מטיף במפורש לג'יהאד מזוין, העובדה שמוסלמים מתונים טוענים שמוסלמים קיצוניים אינם פועלים בהשראת הקוראן איננה קבילה.
לטענת ספנסר, החשיבות של שמירה על זכויות אדם והיטמעות בחברות המערביות אליהם מהגרים אוכלוסיות מוסלמיות דורשת בפועל שאוכלוסיות מוסלמיות מתונות ידחו היבטים מסורתיים של האסלאם, כגון ג'יהאד, דהימיטות ושריעה.
סקילה של אנשים נשואים שנאפו
חוק חובה לפי השרעיה אשר מתקיים במדינות כמו איראן, ערב הסעודית ובבתי הדין השרעיים המקומיים בצפון ניגריה.
מבקרים שונים, כולל מבקרים מוסלמים, מחשיבים עונש זה כאכזרי וברברי.
במדינות מוסלמיות מסוימות נהוג על פי החוקים המקומיים לכרות יד גנב אשר גנב פריט/פריטים ששווים יותר מערך של דינר אחד בהסתמך על כך שכתוב בקוראן לעשות זאת.
עריפת ראשים הייתה שיטת הוצאה להורג סטנדרטית במשפט האיסלאמי לפני העידן המודרני, בדומה למשפט האירופי לפני העידן המודרני.
עד סוף המאה ה-20 מרבית המדינות המוסלמיות הפסיקו להוציא להורג אנשים באופן זה.
כיום רק בערב הסעודית נהוג להוציא להורג אנשים על ידי עריפת ראשם.
עריפת ראשים חוקים גם בקטר, ובתימן, והייתה קיימת גם באיראן עד ל-2001 כאשר בוצע בה ההוצאה להורג האחרונה באופן זה.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 ארגוני טרור מוסלמיים קיצוניים כגון המדינה האסלאמית החלו להוציא להורג שבויים רבים על ידי עריפת ראשיהם.
הדבר זכה לפרסום רב בעולם לאחר שהארגון המדינה האסלמית פרסמה תמונות וסרטוני עריפת ראשים של שבויים באינטרנט.
מבקרים כמו הפעילה הלסבית אירשאד מנג'י ומוסלמים לשעבר כמו הפוליטיקאי האיראני-הולנדי אחסן ג'אמי והפוליטיקאית לשעבר ההולנדית-סומלית אייאן חירסי עלי מתחו ביקורת על עמדות האסלאם כלפי הומוסקסואלים.
רוב ארגוני זכויות האדם הבינלאומיים כגון ארגון Human Rights Watch וארגון אמנסטי אינטרנשיונל מגנים את החוקים האסלאמיים שמגדירים כפשע אקטים הומוסקסואלים.
מאז 1994 ועדת האו"ם לזכויות אדם קבעה שחוקים אלה פוגעים בזכות לפרטיות המובטחת בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ובאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות.
ב-10 מדינות שונות בעולם אשר בעלות רוב מוסלמי ניתן להעניש אנשים על אקטים הומוסקסואליים, אם כי בחלקם העונש מעולם לא מיושם.
לטענת המוסלמי לשעבר איבן וואראק על אף שהקוראן מגנה הומוסקסואליות בפועל החברה המוסלמית נוהגת לרוב להתעלם מהאספקט הזה וכי עד לאחרונה העולם המוסלמי היה הרבה יותר סובלני להומוסקסואליות מאשר החברות הנוצריות.
באופן מסורתי המוסלמים מדברים על "פסוק החרב", בגוף יחיד.
לפי דיפאק קוטה, "חלק גדול מההצדקה הדתית לאלימות נגד אנשים לא מאמינים (דר אל כופר) על ידי מובילי הג'יהאד מבוססת על פסוקי החרב מהקוראן".
הקוראן מכיל קטעים אשר ניתן לפרש כדי לאשר ולעודד אלימות, בהם קוראן 2:191, 4:76, 9:5 ו49:9.
חוקרי הקוראן טוענים כי ההקשר של הפסוק הוא מלחמה הגנתית.
לאחר שהסכם החודיבייה הופר על ידי שבט בני בקר שהיה בעל ברית של שבט קורייש איתו נכתם ההסכם, כאשר השבט תקף את שבט בני ח'זאעה שהיה בברית עם המוסלמים.
בתגובה שלח הנביא מכתב לקורייש, פרשו מהברית עם בני בקר או שלמו כופר.
קורייש דחו את שתי הצעותיו, ובכך הפרו את ההסכם.
כמו כן מוסכם כי הפסוק מתייחס רק לאלו ששברו את הברית.
בשל כך נהוג לטעון כי לחימה מותרת רק למטרת הגנה.
בפסוקים 2:191 ו-8:39 בקוראן, ישנן שתי נקודות הגרומות לוויכוח.
הראשונה היא, שרצח אחרים מורשה במקרה של "רדיפה".
השנייה היא שלחימה עשויה להימשך עד ש"הדת תהיה כולה לאללה בלבד" ואין יותר "פיטנה" (לפיטנה יש פירושים אפשריים רבים, ככל הנראה "רדיפה", " דיכוי", או "כישוף", איך יש המפרשים זאת כ"חוסר אמונה ועבודת אלים אחרים פרט לאללה"
על פי האנציקלופדיה הראשונה של האסלאם של א.ג'יי.
בריל, 1913-1936, כרך 4, המונח עובדי האלילים בקוראן מתייחס לתושבי מכה הלא מאמינים, אשר נלחמו בנביא מוחמד.
מאוחר יותר נצטוו המוסלמים להפריד את עצמם מהלא מאמינים ולהגן על עצמם מפני התקפותיהם ואף לנקוט במתקפה.
מרבית הסונות מתייחסות בקוראן לכופרים (לא מאמינים) באופן כללי, גורלם ביום הדין והיעד שלהם בגיהנום.
ישנם חוקרים שונים שטוענים שהשריעה מעודדת אלימות במשפחה נגד נשים, כאשר הבעל חושד ב"נושוז" (אי-ציות, אי-נאמנות, מרדנות או התנהגות רעה) מצד אשתו.
אחד הפסוקים בקוראן שמתירים אלימות במשפחה הוא סורה 4:34 על סמך פסוק זה במדינות שונות בהן חל חוק השריעה סירבו לאורך השנים להעמיד לדין על מקרים של אלימות במשפחה.
דיני מעמד אישי ונישואים לקטינות
השריעה היא הבסיס לדיני המעמד האישי במרבית מדינות האסלאם.
חוקי המעמד האישי קובעים את זכויות הנשים בענייני נישואין, גירושין ומשמורת על הילדים.
לפי דו"ח של ארגון יוניסף משנת 2011 חוק השריעה מפלה נשים מהאספקט של זכויות אדם.
בהליכים משפטיים על פי חוק השריעה, עדותה של אישה שווה חצי מהעדות של גבר בבית המשפט.
למעט איראן, לבנון ובחריין אשר מאפשרות נישואין לקטינות, ברוב המדינות בהן הרוב הוא מוסלמי הקוד האזרחי איננו מאפשר נישואים לקטינים.
אף על פי כן, בתי הדין השרעיים בכל המדינות הללו מסוגלים לעקוף את הקוד האזרחי.
בתי הדין השרעיים מאפשרים לבנות צעירות מגיל 18 להינשא.
החל משנת 2011 נישואים לקטינות הפכו נפוצים במספר מדינות במזרח התיכון, כאשר 1 מכל 6 נישואים במצרים הם נישואין בין מבוגר לקטינה ו-1 מתוך 3 נישואים בתימן הם נישואים בין מבוגר לקטינה.
עם זאת, גיל הנישואין הממוצע ברוב מדינות המזרח התיכון עולה בהתמדה והוא לרוב בין תחילת שנות ה-20 עד אמצע שנות ה-20 עבור נשים.
אונס נחשב לפשע בכל המדינות המוסלמיות, אך בתי דין שריעיים בבחריין, עיראק, ירדן, לוב, מרוקו, סוריה ותוניסיה מתירים במקרים מסוימים לאנסים לחמוק מעונש אם הם מתחתנים עם הקורבן.
במדינות מוסלמיות מסוימות כאשר הקורבן מתלוננת על כך שנאנסה, היא עשויה לעמוד לדין באשמת ניאוף.
באסלאם, האישה זכאית לירושה אבל חלקה בירושה הוא נמוך מזה של הגבר.
יש הטוענים שהבדלים אלו בין גברים לנשים נובעים מהאחריות שיש לגבר בתמיכה כלכלית באשתו ומשפחתם בעוד שחלקה של האישה יהיה תמיד שלה.
בהרבה מדינות מוסלמיות, חוק המדינה המתייחס לירושה הוא החוק הנזכר.
הקוראן מבטיח לנשים את הזכות לרשת יחסית את חלקן בירושת הוריהם.
אישה שמתאלמנת יורשת את חלקה מרכוש בעלה.
ביקורת על הגירה מוסלמית ומהגרים מוסלמים
ההגירה של מוסלמים למדינות אירופה גדלה באופן מהותי בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. העמדות המוסלמיות השמרניות בנושאים מודרניים גרמו לקיומן של מחלוקות שונות באזורים בהם ישנו ריכוז גדול של מהגרים מוסלמים.
בקרב חוקרים ישנן חילוקי דעות לגבי המידה שבה לאמונות האסלאמיות יש השפעה על העמדות הללו בקרב המהגרים.
חלק מהמבקרים סבורים שהאסלאם איננו תואם את אורח החיים של החברה המערבית החילונית, וכי בניגוד לדתות אחרות, האסלאם מצווה על חסידיה לכפות את החוקים הדתיים של האסלאם על כל העמים - הן המוסלמים והן הכופרים כאחד בכל האמצעים הדרושים לשם כך.
ג'ון אספוזיטו כתב מספר כתבים על האסלאם והעולם המוסלמי.
הוא התייחס לנושאים כמו עליית האסלאם המיליטנטי, נשים ורעלות ודמוקרטיה.
לטענת אספוזיטו כי לרוב בעת הכיסוי בתקשורת על האסלאם והעולם המוסלמי יוצא מנקודת הנחה שהאסלאם הוא מונוליטי וכל המוסלמים זהים.
מבחינתו, תפיסה שכזו היא נאיבית ולא לוקחת בחשבון כי ישנם מחלוקות והבדלים מהותיים בתוך העולם המוסלמי.
בספרו "Muhammad: Prophet and Statesman" ויליאם מונטגומרי וואט עוסק במוסר של מוחמד.
לטענת וואט כי יש לשפוט את מוחמד על פי אמות המידה של הזמן והמקום בו הוא חי, ולא על סמך האנשים הנאורים ביותר בעולם המערבי כיום.
במאמרו של אדוארד סעיד "האסלאם דרך עיניים מערביות" כותב סעיד כי ישנה הטיה בכתבים של מזרחנים רבים.
לטענתו האסלאם נבחן באיבה ובפחד מסוימים בשל סיבות דתיות, פסיכולוגיות ופוליטיות ברורות, הכל מתוך תחושה ש"מבחינת המערב, האסלאם מייצג לא רק מתחרה אדיר אלא גם אתגר מתקרב לנצרות".
ביקורת התבונה המעשית הוא הספר השני מבין שלוש הביקורות של עמנואל קאנט, שפורסם בשנת 1788. הספר ממשיך בביקורתו של קאנט שהחלה ב"ביקורת התבונה הטהורה" ועוסק בפילוסופיה המוסרית שלו.
לביקורת השנייה הייתה השפעה מכרעת על התפתחות ההגות בתחום תורת המוסר והמידות במאות ה-19 וה-20 והפכה במהלך השנים לנקודת ההתייחסות העיקרית בפילוסופיה מוסרית דאונטולוגית.
הספר תורגם לעברית על ידי שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך ויצא לאור בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 1973.
בפרקים אלו קאנט משרטט את המהלך של הביקורת.
שני הפרקים הללו עוסקים בהשוואת המצב של התבונה העיונית והמעשית ולכן גם דן כיצד "הביקורת על התבונה המעשית" משתווה ל"ביקורת התבונה הטהורה".
בביקורת הראשונה, "ביקורת התבונה הטהורה", קאנט מטיל ביקורת על יומרותיהם של פילוסופים רציונליסטים הטוענים כי ניתן להשתמש בתבונה העיונית טהורה להגיע לאמיתות מטאפיזיות מעבר להכרות אמפיריות.
מסקנתו של קאנט הייתה שיש צורך לרסן את התבונה העיונית הטהורה, מכיוון שהיא מעלה טיעונים מבולבלים כאשר היא מיושמת מחוץ לתחום המתאים לה.
עם זאת, "ביקורת התבונה המעשית" איננה ביקורת על התבונה המעשית "הטהורה", אלא הגנה עליה כמי שמסוגלת לעגן התנהגות העולה על זו שמושתתת על ידי תבונה מעשית מבוססת-מאוויים.
מדובר למעשה בביקורת על היומרות של התבונה המעשית "המיושמת".
אסור לרסן תבונה מעשית טהורה, אלא יש לטפחה.
מבנה הביקורת השנייה מבוסס על אותו המבנה כמו בביקורת הראשונה: "האנליטיקה" תחקור את פעולות כושר השיפוט המעשי; "הדיאלקטיקה" תחקור כיצד ניתן להסיט את הכושר הזה ממסלולו הראוי; "ותורת המיתודה" תדון בשאלות של חינוך מוסרי.
תבונה מעשית היא הכושר לקביעת הרצון, הפועלת על ידי יישום עקרון פעולה כללי למצב הספציפי של היחיד.
עבור קאנט, "עיקרון" יכול להיות כלל מעשי בלבד אם הוא מבוסס על רחשי ליבו של היחיד או "חוק" אם הוא חל באופן אוניברסלי.
כל עיקרון שמניח מראש רצון קודם לאובייקט כלשהו ביחיד תמיד מניח שהיחיד הוא מסוג האנשים שהיו מעוניינים באותו אובייקט מסוים.
כל דבר שיחיד מעוניין בו יכול להיות קונטינגנטי בלבד ולעולם לא הכרחי.
ולכן זה לעולם לא יכול להיות חוק.
כך למשל, לומר שישנו חוק לשרת את האל משמעותו שהחוק תלוי בעניין באל.
זו אינה יכולה להוות בסיס מוצק לחוק מוסר אוניברסלי.
לומר שהחוק הוא לייצר את מרב האושר עבור מרב האנשים או את מרב הטוב, לוקה באותה טעות שהרי יש בכלל זה הנחה של עניין במרב האושר, מרב האנשים, מרב הטוב, וכיו"ב.
קאנט מסכם כי מקורו של האופי הנומולוגי של חוק המוסר עליו לבוא לא מתוכנו אלא מצורתו בלבד.
תוכנו של החוק המוסרי האוניברסלי, הצו הקטגורי, אינו יכול להיות דבר גופא מצורתו של חוק, אחרת יהא תלוי ברחשי הלב של בעל החוק.
החוק היחיד שתוכנו הוא צורתו, לפי קאנט בא לידי ביטוי במימרה:
קאנט ממשיך לטעון כי הרצון הפועל על פי החוק המעשי הוא רצון הפועל על פי הרעיון של צורת החוק, רעיון של תבונה שאינו מבוסס על החושים.
מכאן שהרצון המוסרי אינו תלוי בעולמם של החושים, עולם בו הוא עשוי היה להיות מוגבל על ידי מאוויו הקונטינגנטיים.
לפיכך, הרצון הוא חופשי מיסודו.
ולהפך: אם הרצון הוא חופשי, עליו להיות מוכתב על ידי כלל, כלל אשר תוכנו אינו מגביל את חופש הרצון.
הכלל המתאים היחיד הוא הכלל שתוכנו שווה לצורתו, "הצו הקטגורי".
לקיים את החוק המעשי זה להיות אוטונומי, ואילו לעקוב אחר כל סוג אחר של חוקים קונטינגנטיים (או "צווים היפותטיים" ) זה להיות הטרונומי ולכן לא-חופשי.
החוק המוסרי מבטא את התוכן החיובי של החופש, בעוד שהיותו חופשי מהשפעה זרה מבטא את תוכנו השלילי.
יתר על כן, אנו מודעים לפעולה של החוק המוסרי עלינו ודרך הכרה זו אנו מודעים לחופש שלנו ולא באמצעות כל סוג של כושר מיוחד.
אף שפעולותינו נקבעות בדרך כלל על בסיס שיקולי תועלת ("אהבה עצמית"), אנו מבינים שאנו יכולים להתעלם מדרישות האהבה העצמית כאשר חובה מוסרית מונחת לפתחינו.
הכרת החוק המוסרי היא "א-פריורית" ואיננה ניתנת לאנליזה.
בחלק השני של האנליטיקה, קאנט עוסק בבלבול בין הטוב והעונג המתעורר גם כאשר אנו מבלבלים בין מושגי "הטוב מול הרשע" לבין המושגים של "טוב מול רע." הטוב, בניגוד לרע, הוא באמת רק הנאה.
אבל זה איננו המקרה עם הטוב, במובן של טוב "מוסרי".
אדם טוב מבחינה מוסרית עשוי לסבול ממחלה כואבת (רעה), אך הוא אינו הופך לפיכך לאדם רע (רשע).
אם אדם רשע מוסרית נענש על פשעיו, זה עלול להיות רע (כואב) עבורו, אך טוב וצודק במובן המוסרי.
אליבא דקאנט הטעות של כל החקירות הפילוסופיות הקודמות לו לגבי מוסר היא שניסו להגדיר את המוסרי במונחים של הטוב ולא להפך.
בדרך זו, כולם נפלו קורבן לאותה טעות של בלבול בין הנאה למוסר.
אם האדם חפץ בטוב, יפעל כדי לספק את מאוויים אלו, כלומר על מנת לייצר הנאה.
החוק המוסרי, לדעתו של קאנט, מקביל לרעיון החופש.
מכיוון שלא ניתן לתפוס את הדברים כשלעצמם (הנומנלי), אנו יכולים לדעת שמשהו צודק מבחינה מוסרית רק על ידי שקילה אינטלקטואלית האם ניתן לרצון לבצע באופן אוניברסלי פעולה מסוימת אותה אנו רוצים לבצע כיחידים.
קאנט מכנה את הרעיון שאנחנו יכולים לדעת מה נכון או לא נכון רק באמצעות הכרה מופשטת "רציונליזם מוסרי".
זאת להבדיל משתי גישות אלטרנטיביות שגויות לדידו לאפיסטמולוגיה מוסרית: "אמפיריציזם מוסרי", על פיה טוב ורע מוסריים הם דברים שאנו יכולים לתפוס מהתבוננות בעולם "ומיסטיקה מוסרית", על פיה מוסר הוא עניין של חישה כלשהי של תכונות על-טבעיות, כמו רצון האל.
אף ששתי העמדות שגויות ומזיקות, לפי קאנט, אמפיריזם מוסרי הוא הרבה יותר גרוע מכיוון שהוא משווה בין המוסרי לרדיפה אחר הנאה.
בסיום חלק זה, קאנט מנסח את ניסוחו הברור והמפורש ביותר של העמדה שהוא נוקט ביחס לשאלת מהותו היסודית של המוסר.
עמדתו של קאנט היא כי הטוב המוסרי, שהוא עקיבה אחר הכלל של הציווי הקטגורי, הוא בסיסי יותר לאתיקה מאשר תוצאות טובות של מעשים, וכי המניעים הנכונים - ההכרה בהכרח שבחובה המוסרית - הם הקריטריונים להגדרת האדם כטוב.
מכאן שקאנט הוא דאונטולוג, במינוח של הפילוסופיה העכשווית.
הוא גם נוקט עמדה בשאלה החשובה כיצד נוכל להבחין בין הצודק לבין מה שאינו צודק.
קאנט מאמין שלעולם לא נוכל להיות בטוחים כאשר היינו עדים למעשה מוסרי, מכיוון שצדקותו המוסרית של מעשה מורכבת מכך שהיא נגרמת בדרך הצודקת מהעולם הניומנלי, שהוא מעצם הגדרתו אינו ניתן לידיעה.
מכאן שהוא "רציונליסט מוסרי" .
תבונה טהורה, בביטוייה העיוניים והמעשיים, עומדת בפני בעיה יסודית.
רוב הדברים בעולם הפנומנלי של החוויה הם מותנים (כלומר הם תלויים בדבר-מה אחר) אך התבונה הטהורה תמיד שואפת אל הללא-תנאי.
הבעיה היא שהבלתי-מותנה, לטענת קאנט, נמצא רק בעולם הנומנלי.
התבונה הטהורה, כאשר היא מנסה לחרוג מגבולותיה לתחום הבלתי-מותנה של הנומנון בהכרח תיכשל והתוצאה היא היווצרות האנטינומיות של התבונה.
אנטינומיות הן הצהרות סותרות שעל-פניו, שתיהן נראות מאומתות על ידי התבונה.
קאנט חשף מספר אנטינומיות כאלה של תבונה ספקולטיבית בביקורת הראשונה.
בביקורת השנייה הוא מוצא אנטינומיה של תבונה מעשית טהורה שפתרונה הכרחי על-מנת לקדם את הידיעה שלנו.
במקרה זה, האנטינומיה נוצרת מכך שמושא הסיבה המעשית הטהורה חייב להיות הטוב העליון ("Summum bonum").
פעולות טובות תלויות בטוב העליון כדי להפוך אותן לראויות.
ברם, הנחת קיומו של טוב עליון מוביל לפרדוקס ואילו הנחת אי-קיומו של טוב עליון מוביל אף הוא לפרדוקס.
קאנט מציע שני מובנים שונים של "הטוב העליון".
במובן אחד, המושג מתייחס לזה שהוא טוב תמיד ואשר כל שאר ה"טובים" נגזרים ממנו.
במובן אחר, הטוב העליון מתייחס למיטב מבין המצבים הטובים, גם אם חלק מאותו מצב הוא רק טוב יחסית.
במובן זה, הטוב העליון משלב בתוכו סגולה טובה עם אושר.
הטוב העליון הוא מושא התבונה המעשית הטהורה, ולכן איננו יכולים להשתמש במובן השני אלא אם כן אנו מאמינים כי הראשון בר השגה.
עם זאת, ברור שסגולה טובה לא מובילה בהכרח לאושר בעולם הזה, ולהפך.
אין קשר הכרחי בין פעולה טובה ואושר או בין אושר ופעולה טובה.
הפתרון של קאנט הוא להצביע על כך שאנו לא רק מתקיימים רק בעולם הפנומנלי, אלא גם מבחינה נומנלית.
אף על פי שאנו איננו בהכרח מתוגמלים באושר בעולם הפנומנלי, אנו עשויים עדיין להיות מתוגמלים בחיים שלאחר המוות שניתן לשער כקיימים בעולם הנומנלי.
מכיוון שמדובר בתבונה מעשית טהורה (ולא רק הכללים של תבונה מעשית מבוססת-מאוויים) הדורשת את קיומם של חיים שלאחר המוות, אלמותיות, איחוד עם אלוהים וכד', אזי הדברים האלה מהווים תנאי הכרחי עבור כושר התבונה בכללותה ומכאן מצווה עלינו לקבלם.
אליבא דקאנט, הטוב העליון דורש בהכרח את מידת הסגולה הטובה הגבוהה ביותר וכן גם את רמת האושר הגבוהה ביותר, כדי לתגמל את רמת הסגולה הגבוהה ביותר.
לפיכך עלינו להניח את אלמותיות הנפש על-מנת שהסגולה הטובה ביותר תהא בת השגה, ועלינו להניח כי ישנו אל יודע-כל שיכול לסדר את העולם על-פי דין צדק ולגמול לנו על הסגולה המוסרית שלנו.
בביקורת הראשונה, תורת המתודה מתכננת את המחקר המדעי של עקרונות התבונה העיונית הטהורה.
אולם כאן תורת המתודה תהא דיון על כיצד ניתן להביא את עקרונות התבונה המעשית אל החיים האמיתיים.
במילים אחרות, תורת המתודה בביקורת השנייה עוסקת באופן בסיסי בחינוך מוסרי: השאלה כיצד אנו יכולים לגרום לאנשים לחיות ולהתנהג באופן מוסרי.
חינוך מוסרי צריך לנצל את הנטייה האנושית הטבעית לביצוע הערכות מוסריות על ידי הצגת דוגמאות היסטוריות של מעשים טובים ורעים לתלמידים.
באמצעות דיון בערך הדוגמאות הללו, כל מקרה לגופו, תינתן לתלמידים הזדמנות לחוות בעצמם את ההערצה שאנו חשים לטוב המוסרי ואת אי שביעות הרצון שאנו חשים כלפי רוע מוסרי.
עם זאת, קאנט מדגיש את הצורך לבחור את הדוגמאות הנכונות כדי להפגין טוב מוסרי אמיתי.
קאנט מצביע על שני סוגי טעויות בהן אנו עלולים לשגות.
סוג השגיאה הראשון הן דוגמאות בהן מוסריות ואהבה-עצמית חופפות זו את זו.
סוג השגיאה השני כרוך בניסיון לעורר את התלמידים רגשית לגבי מוסר על ידי מתן דוגמאות לגבורה מוסרית יוצאת דופן, מעל ומעבר למה שבדרך כלל מצופה מאיתנו.
הדוגמאות שאנו כמחנכים בוחרים צריכות להדגיש צייתנות פשוטה.
השיטה הראשונה עתידה להיכשל מכיוון שהתלמידים לא יבינו את טיבה הבלתי-מותנה של החובה המוסרית.
הדוגמאות גם לא יהיו מעוררות השראה.
אנו שואבים השראה והתרגשות כאשר אנו חוזים בהקרבה עצמית יוצאת-דופן בשם של עקרון מוסרי.
אך כאשר אנו רואים מישהו עוקב אחר עיקרון שכמעט ואינו דורש ממנו הקרבה או עלות, איננו מתרשמים באותה מידה.
השיטה השנייה תיכשל אף היא מכיוון שהיא פונה לרגשות ולא לתבונה.
רק התבונה יכולה לחולל שינוי לאורך זמן באופי של אדם.
שיטה זו גם מובילה את התלמידים לקשר מוסר עם התיאטרון הבלתי-אפשרי של המלודרמה, ולפיכך עלולים לבטל את החובות היומיומיים שבהם הם מחויבים כמשעממים וחסרי תועלת.
קאנט מסיים את הביקורת השנייה בנימה אופטימית לגבי עתידה של האתיקה.
נפלאות העולמות הפיזיים והערכיים הן ברי השגה:
ביקורת על אפל קיימת בכל תחומי פעילות החברה.
לפי טענות מבקריה, היא מוכרת ציוד אלקטרוניקה ללקוחות קצה ובו גם עיצובים גנובים או שנרכשו, בעוד היא טוענת כי מדובר בעיצובים שלה.
הביקורת על אפל תוקפת גם את דרכי הפעולה העסקיות הלא-אתיות, כמו התנהגותה שמונעת תחרות, התדיינויות פזיזות, טקטיקות מס מפוקפקות; עוד נטען כי שיטות הייצור שלה כוללות שימוש בסדנות יזע, וכמו כן שירות לקוחות הכולל אחריות מטעה, אי אבטחת מידע מספקת והרס סביבתי.
בנוסף, ספגה החברה ביקורת על שיתוף הפעולה שלה עם תוכנית המעקב האמריקאית פריזמה.
סיכול תחרות מצד מתחרים קטנים יותר
תנאי עבודה תובעניים והאשמות בדבר העסקת ילדים
שיתוף פעולה עם הממשלה הפדרלית של ארצות הברית והסוכנות לביטחון לאומי
האשמות בדבר התנהגות לא תחרותית
אפל נקלעה למחלוקות ביחס למכירות מקוונות של מוזיקה באיחוד האירופי, בו, כשוק אחיד, לקוחות חופשיים לרכוש סחורות ושירותים מכל אחת מהמדינות החברות בו.
iTunes אילצה את הצרכנים ורוכשי המוזיקה האחרים לרכוש בה בלבד, על ידי הגבלת רכישות התוכן למדינה בה היו רשומים פרטי התשלום של הלקוחות, מה שאילץ משתמשים במדינות מסוימות לשלם מחירים גבוהים יותר.
ב-3 בדצמבר 2004 הפנה המשרד הבריטי לסחר הוגן את iTunes לנציבות האירופית בגין הפרה של חקיקת הסחר החופשי של האיחוד.
אפל הגיבה כי היא לא מאמינה שהיא מפרה את חוקי האיחוד האירופי, וכי היא פעלה בהתאם לגבולות חוקיים שהוענקו לה מחברות התקליטים והמפרסמים.
באתר PC World נכתב כי נראה ש"המטרה העיקרית של הנציבות אינה אפל אלא חברות המוזיקה והסוכנויות לזכויות מוזיקה, העובדות על בסיס לאומי ומעניקות לאפל מעט מאוד ברירות להציען על פי לאומים".
אפל ספגה ביקורת על ניסיונה למנוע ממשתמשי אייפון להשתמש ביישום Google Voice על ידי השבתתו באייפון.
אפל סירבה לאשר את היישום לשימוש, וטענה כי הוא שינה את הפונקציונליות המיועדת לאייפון, כלומר, עם התקנת היישום, הודעות קוליות לא מועברות עוד ל-iPhone Visual Voicemail, אלא מנותבות לגוגל, ובכך פוגעות בחוויית המשתמש.
הדבר גרם למחלוקות בקרב המפתחים והמשתמשים באייפון, ורשות התקשורת הפדרלית (FCC) החלה לחקור את החלטתה של אפל לשלול מהמשתמשים את היכולת להתקין את היישומון מחנות האפליקציות שלה.
החל מנובמבר 2010 הותר השימוש ב-Google Voice.
עם פרסום iOS 4.0 SDK, שינתה אפל את תנאי השירות שלה ואסרה על שימוש בתכנות שנכתבות בשפות שאינן מאושרות על ידה.
עדכון זה ספג ביקורת על היותו אנטי-תחרותי.
הניו יורק טיימס ציטט עובד של אפל שטען כי המדיניות נוגדת תחרות.
ב-3 במאי 2010 דיווחו אתר Ars Technica והניו יורק פוסט כי רשות הסחר הפדרלית ומחלקת המשפטים של ארצות הברית בודקות איזו סוכנות תפתח בחקירת הגבלים עסקיים בנושא.
בסעיף 3.3.1 שעודכן על ידי אפל נכתב טרם העדכון:
בסעיף 3.3.1 המתוקן נכתב כך:
בתגובה, פרסם סטיב ג'ובס פוסט שכותרתו "מחשבות על פלאש", אך לא התייחס ישירות לכלי פיתוח של צד שלישי למעט פלטפורמת אדובי פלאש.
הפוסט "מחשבות על פלאש" זכה לקיתונות של ביקורת על כך שסטיב ג'ובס משקר ברבים.
במאי 2015 דווח כי מחלקת המשפטים וה-FTC האמריקאית החלו לחקור את אפל בחשד שהיא מנהלת קרטל יחד עם חברות תקליטים מרכזיות שמרתיע אותן מפני הזרמה של המוזיקה שברשותן באופן מקוון תוך שימוש בפרסומות, וזאת על מנת לדחוף את המשתמשים להשתמש בשירות Beats Music שעמד בפני השקה מחודשת.
בפרט נחשד כי אפל דחפה את חברות התקליטים להוציא את המוזיקה שהן מפרסמות מהשירות המתחרה ספוטיפיי המבוסס על מודל Freemium לעומת מודל המנויים ב-Apple Music.
יישומים הזמינים דרך ה-App Store המחייבים תשלום עבור תכונות נדרשים להשתמש במערכת התשלומים של אפל, שבתורה גוזרת עמלה של 30% על כל עסקה.
מדיניות זו ספגה ביקורת על כך שאפל לוקחת סכומי כסף לא סבירים, בהשוואה לעמלה של 1%-5% שגובות חברות האשראי ועמלה של 1%-10% שחלק מהשירות המקוונים גובים.
ביולי 2015 שלח שירות המוזיקה ספוטיפיי הודעה למנויים ב-iOS ובה דחק בהם לבטל את המינויים שלהם שרכשו דרך שירות התשלומים של ה-App Store, ולאחר מכן לחדש את המינוי דרך אתר ספוטיפיי, תוך עקיפת העמלה שמשלמת ספוטיפיי לאפל על כל מינוי.
כשנה לאחר מכן דווח כי היועץ המשפטי של ספוטיפיי שלח מכתב ליועץ המשפטי של אפל ובו כתב כי החברה "גורמת לנזק חמור לספוטיפיי ולקוחותיה", משום שהיא לא מאשרת עדכון לאפליקציה.
אפל לא אישרה את העדכון בשל "כללי המודל העסקי" שמחייבים את ספוטיפיי להשתמש במערכת התשלומים של אפל (ITunes) אם היא "רוצה להשתמש באפליקציה כדי לשכנע לקוחות חדשים ולמכור מינויים".
היועץ המשפטי של ספוטיפיי מתח ביקורת נוקבת על השתלשלות האירועים, וכתב כי "הפרק האחרון מעורר חששות כבדים לאור חוקי התחרות של ארצות הברית והאיחוד האירופי.
הדבר ממשיך דפוס פעולה מטריד של אפל לשלול ולהפחית את התחרות של ספוטיפיי ב-iOS וכן כמתחרה לאפל מיוזיק, במיוחד כשנראית כמכוונת נגד ספוטיפיי".
הוא תיאר גם את תהליך האישור ב-App Store כ"נשק לפגיעה במתחרים".
באוגוסט 2016 החלה ספוטיפיי "להעניש" אמנים שהציעו לאפל מיוזיק בלעדיות על התוכן שלהם באמצעות הפחתת החשיפות למוזיקה שלהם והציעה פחות אפשרויות לקידום מכירות.
במאי 2017 דיווח פייננשל טיימס כי ספוטיפיי, כמו גם מספר חברות אחרות, הגישו מכתב לאיחוד האירופי בטענה כי "כמה" מערכות הפעלה, חנויות אפליקציות ומנועי חיפוש ניצלו לרעה את כוחם והיותם "שערים" כדי לשמש "שומרי סף".
מספר ימים לאחר מכן דיווחה רויטרס כי האיחוד האירופי מכין חוקים שנועדו להתמודד עם סכסוכים בין תאגידים גדולים ועסקים קטנים יותר, במיוחד בנוגע ל"נהלי סחר בלתי הוגנים".
בדצמבר 2018 ביטלה נטפליקס את האפשרות לרכוש מינויים אצלה דרך iTunes של אפל, במטרה להימנע מעמלה של 30% שגובה אפל; זאת על רקע הידיעה שאפל פועלת כדי להקים שירות וידאו עצמאי.
כמו כן פורסם כי האפשרות לצפייה בסרט האינטראקטיבי של מראה שחורה: בנדרסנאץ' אינה זמינה עבור משתמשי Apple TV.
הגבלת אפליקציות המתחרות במערכת ההפעלה
יממה לאחר מכן, מפתחי התוכנה הפכו את היישום ללא זמין למכשירי אפל, לאחר שיצרו קשר עם החברה וקיבלו מידע כי הדבר מפר את הסכם המפתחים.
במרץ 2016, במסגרת עדכון למערכת ההפעלה שלה, אפשרה את מצב "Night Shift" ב-iOS, ושנה לאחר מכן הרחיבה את התמיכה גם ל-MacOS.
לאחר העדכון, פרסמו מפתחי f.lux הודעה בה שיבחו את אפל וציינו את עצמם כ"חדשנים והמובילים המקוריים בתחום זה".
הם גם ביקשו מהחברה לאפשר את הגישה גם ל-f.lux, ובכך לתמוך במשימה "לקדם את חקר השינה והכרונוביולוגיה".
ביקורות דומות עלו בשנת 2019, כאשר דווח שאפל דרשה לבצע שינויים או הסירה אפליקציות הכוללות בקרת הורים ומעקב אחר שימוש במכשירים; עם העדכון ל-iOS 12, נוספה תכונה בשם "זמן מסך".
בשנת 2005 אסר סטיב ג'ובס על כל הספרים של ג'ון ויילי ובניו להופיע בחנויות של אפל בתגובה לפרסום ביוגרפיה לא מורשית בשם icon: Steve Jobs.
הספר ספג ביקורת בגין היותו "כזה שאינו מביע באופן מגובש וברור את דעתו של ג'ובס, יתירות לשוניות ואנקדוטות מגושמות".
עם זאת, למרות הביקורת על איכות כתיבתם של ג'פרי ס.
סימון והניסיונות להדגיש את המאפיינים ה"שליליים" של ג'ובס כבוס וכאדם, היו שכתבו כי הספר מציג מבט מבדר יחסית על חייו של סטיב ג'ובס.
אפל ספגה ביקורת על הורדות מחירים אחרי השקות, הבולטת שבהן הייתה הורדת מחיר האייפון ב-200 דולר חודשיים בלבד לאחר יציאתו.
הירידה המהירה במחיר הביאה לתלונות בפני אפל, על כך שלקוחות שרכשו את המכשירים של אפל מיד לאחר ההשקה שילמו יותר, ובשל כך אפל הציעה 100 דולר מתנה לרוכשים הראשונים מאפל או מ-AT&T.
אפל ספגה ביקורת על שיטותיה לשליטה הדוקה במידע הנוגע להשקות מוצרים, תוך שהיא מפיצה בכוונה מידע שגוי על מנת לאתר מדליפים ולהותיר את התקשורת בעלטה בכל הנוגע להתפתחויות באפל.
לפיכך, השיטות של אפל גורמות להתלהבות רבה יותר סביב המוצר.
במקרים מסוימים, הדליפה אפל בכוונה מידע לציבור על מנת לאמת את הכדאיות בהשקת מוצרים כמו אייפד.
רבים מייחסים את החשאיות בה פועלת אפל לאופי האינדיבידואלי של סטיב ג'ובס, ש"תמיד שמר דברים קרוב לחזה...
וסיפר עליהם בפני אנשים מעטים יחסית".
אפל הואשמה כי לחצה על עיתונאים לחשוף את מקורותיהם והגישה תביעות נגד אלמונים, כדי לגלות כיצד מידע אודות המוצר שלהם הודלף.
בפרט, אפל ניהלה מאבק ממושך נגד אתר Think Secret שהביא ל"פתרון חיובי עבור שני הצדדים".
ב-2006 נטען ב-Mail on Sunday כי מפעלי אפל בסין, בניהולן של פוקסקון ואינוונטק, שמייצרים את האייפוד ומקיימים סדנות יזע.
במאמר נכתב כי מפעל אחד העסיק 200 אלף עובדים שהתגוררו ועבדו בו למעלה מ-60 שעות בשבוע.
המאמר דיווח גם כי העובדים הרוויחו כ-100 דולר בחודש ונאלצו לשלם עבור שכר דירה ומזון במפעל, דבר שגרם להם להוציא למעלה מחצי ממשכורתם.
במאמר נאמר כי חולקו דליים לעובדים על מנת שיוכלו לשטוף את בגדיהם.
מיד לאחר הפרסום הודיעה אפל על פתיחה בחקירה ועבדה יחד עם היצרנים על מנת להבטיח שהתנאים יותאמו לסטנדרטים שלה.
בשנת 2007 החלה החברה בביקורות שנתיות של תנאי העבודה של כל הספקים שלה, תוך העלאת הסטנדרטים בהדרגה וניתוק הקשרים עם אלה שלא עמדו בהם.
דו"חות התקדמות שנתיים מפורסמים גם כן מאז 2008.
עובדים המרכיבים מכשירי אייפון, אייפד ואחרים עובדים לעיתים קרובות בתנאים קשים, לפי עובדים במפעלי פוקסקון.
על פי דיווחי החברה, ספקי אפל בסין השליכו באופן לא ראוי פסולת מסוכנת ורשומות מזויפות.
פיצוץ במאי 2011 במפעל המייצר אייפדים בצ'נגדו, נהרגו ארבעה אנשים ונפצעו 18. העובדים עבדו שעות נוספות, ובמקרים מסוימים שבעה ימים בשבוע, וחיו במעונות.
היו שהתלוננו על כך שהם עומדים שעות רבות כל כך עד שהם מתקשים ללכת.
השימוש של פוקסקון בסטודנטים ובקטינים הוא חלק מהניסיון למצוא עובדים גמישים בעלות נמוכה.
כשגל ההתאבדויות ב-2010 הותיר את החברה במחסור בעובדים, ממשלת מחוז הנאן סייעה להפר את החוק.
המחוז הפנה 100 אלף סטודנטים לעבודה בקווי הייצור בשנזן כ"מתמחים" (משמעות המונח הסיני יכולה להיות גם "חניך") והודיע להם תשעה ימים מראש.
הסטודנטים אמרו כי נאמר להם שאם לא כן, לא יורשו ללמוד תואר שני.
המתמחים הפכו למרכיב משמעותי מכוח העבודה של פוקסקון, ומהווים עד 15% - או 180 אלף מתמחים - בזמני שיא.
מורים הוצבו במפעלי החברה כדי לעקוב אחר נוכחות המתמחים, חלקם בני 14 או פחות - הפרה של החוק הסיני.
בסוף שנות ה-80 הייתה אפל חלוצת טכניקת הנהלת החשבונות "אירי כפול עם כריך הולנדי" שמפחיתה תשלום מיסים על ידי ניתוב רווחי החברה דרך חברות בנות איריות והולנדיות לקריביים.
בשנת 2004, היו באירלנד שליש מהכנסות אפל ברחבי העולם, על פי החברה.
רוברט פרום, החשב של אפל באמצע שנות התשעים, כינה את הטקטיקה "הסוד השמור ביותר באירופה" טקטיקות מסוג זה סייעו לאפל לשמור על תשלום מיסים בסך 3.2% מהרווחים הזרים, ובהמשך להפחית אותם ל-2.2% ב-2010, ועוד פחות מכך על פי החברה.
על פי דו"ח הסנאט על מבנה המיסים של החברה ממאי 2013, אפל החזיקה ברווחים של מיליארדי דולרים בחברות בנות איריות כדי לשלם מעט או בכלל לא מיסים לממשלה.
כמעט כל הפעילות הזרה של אפל מנוהלת על ידי חברה אירית ללא עובדים.
אפל משלמת 2% או פחות למס ההכנסה של אירלנד.
חברת Apple Operations International, שסיפקה 30% מהרווחים הנקיים העולמיים של אפל בין השנים 2009 עד 2011, אינה משלמת מיסים כלל.
רווחי אפל בארצות הברית מועברים גם הם לאירלנד.
כחלק מהדלפות לוקסמבורג, נחשפה אפל כמי שמשתמשת במקלט מס בלוקסמבורג לצורכי הימנעות מתשלום מיסים.
מועצת תלונות הצרכן הדנית דיווחה על תקלה בקו מוצרי ה-iBook, מתחה ביקורת על תגובת אפל לנושא, והצביעה על בעיות בשירות הלקוחות של אפל.
התקלה גרמה לשבר בחלק המחבר בין שני רכיבים במחשב, שקרה לרוב אחרי תום תקופת האחריות של אפל.
למרות קיום מצומצם של נוזקות ווירוסים במוצרי אפל, דו"ח משנת 2006 שערכה חברת אבטחת המחשבים מקאפי מצא עלייה של 228% בשיעור הפגיעויות השנתי בשנים 2003–2005. יתר על כן, כל שנה מאז ועד היום נמצאו מספר משמעותי של פגיעויות שתוקנו באמצעות עדכוני אבטחה.
ב-27 בדצמבר 2011, אפל נקנסה על ידי רשות התחרות האיטלקית ב-900 אלף אירו בגין העובדה שהחברה לא הודיעה כנדרש ללקוחותיה על זכותם החוקית לשנתיים אחריות על פי קוד הצרכן האיטלקי.
על פי הרשות, אפל חשפה אחריות לשנה בלבד ומכרה ללקוחותיה את שירות AppleCare לשנה נוספת בניגוד לחוק.
הרשות קנסה את אפל ב-400 אלף אירו על אי-פרסום האחריות לשנתיים ועוד 500 אלף על מכירות AppleCare.
ב-15 במרץ 2013, הטלוויזיה המרכזית של סין שידרה תוכנית לכבוד יום הצרכן הבינלאומי.
התוכנית ביקרה את האחריות של אפל בסין.
נאמר בה כי האייפון תמיד מקבל כיסוי אחורי ישן כשהוא מתוקן בסין.
עוד נכתב כי תקופת האחריות למוצר השתנתה ל-90 יום ותקופת האחריות למקינטוש והאייפד איננה על פי החוקים הסיניים לאחריות.
ב-1 באפריל אותה שנה התנצל מנכ"ל אפל טים קוק בפני הצרכנים הסינים על המדיניות והודיע כי ישנה אותה.
בנובמבר 2008 שלחה אפל מכתב הפסקת פעילות לצמיתות ל-BluWiki, ספקית ויקי שאינה מסחרית, בטענה להפרת זכויות יוצרים במילניום הדיגיטלי.
אפל טענה כי קיום דיונים אודות כיצד אפשר לגרום לתוכנות אחרות לרוץ על מכשירי האייפוד שלה מפר את זכויות היוצרים שלה.
ב-27 באפריל 2009 מפעילי BluWiki תבעה את אפל בגין הצהרה על אי-הפרה ואי-עקיפה.
לבסוף, אפל חזרה בה מטענותיה ב-8 ביולי 2009.
במקרה אחר, גוגל האשימה את אפל (וכמו כן את אורקל, מיקרוסופט ואחרות) בניסיון להוריד את אנדרואיד באמצעות התדיינויות על פטנטים.
הדבר קשור לתביעות של אפל נגד סמסונג שכללו למעלה מ-50 תביעות ברחבי העולם עם תביעות נזיקין בגובה מיליארדי דולרים.
גוגל טענה כי היא צד שלישי בתביעה, וכי זהו ניסיון נוסף של אפל להוריד את אנדרואיד, תוך שהיא ציינה כי אפל ביקשה מהשופט להכריח את גוגל להעביר לידיה מסמכים המכילים את קוד המקור של אנדרואיד.
האשטאג "החרם את אפל" ב- +Google
ביוני 2012 התקוממו ב+Google בעקבות צו מניעה שיצא לבקשת אפל נגד הגלקסי נקסוס שהיה מכשיר הדגל של מערכת ההפעלה אנדרואיד.
אמנם בית המשפט לערעורים בארצות הברית הסיר את צו המניעה, אך מ-30 ביולי 2012 הפך ההאשטג "BoycottApple" לזה שהיה הארוך ביותר אי פעם ב +Google.
אפל הואשמה לעיתים קרובות בדבר התיישנות מתוכננת של מכשיריה.
לפי טענה זו, החברה גורמת למכשירים להרגיש מיושנים יותר מאשר הם באמת, ובכך לגרום למשתמשים לרכוש "גרסה חדשה ומשודרגת" של המכשיר בדצמבר 2015 הוגשה נגד אפל תובענה ייצוגית בגין התיישנות מתוכננת בעת העדכון ל-iOS 9.
אפל מסרה בדצמבר 2017 כי הסיבה לכך שהטלפונים הישנים שלה פועלים לאט יותר היא משום שהסוללה שלהם נשחקת עם הזמן וכי הטלפונים הישנים שלה עשויים להיסגר באופן בלתי צפוי.
ביקורופא היא חברה ישראלית המספקת שירותי רפואה פרטית.
לביקורופא 23 מרכזים רפואיים בישראל.
מרכזי הרפואה מטפלים במגוון תחומים: טראומות גופניות (חבלות וחתכים שונים) וכן במחלות שאינן דורשות אשפוז.
מרפאות ביקורופא מפחיתות את העומס על חדרי המיון וקופות החולים.
ביקורופא מעניקה שירותי רפואה לחברות ולארגונים גדולים וכן למגזר המוסדי הכולל את חברי קופות החולים, חברות הביטוח השונות וצה"ל.
רשת ביקורופא בע"מ הוקמה בשנת 1993 כחברה פרטית למתן שירותי רפואה ראשונית דחופה לכלל האוכלוסייה בישראל.
במאי 2000 החברה תכננה לגייס כחמישה מיליון דולר באמצעות הנפקת מניותיה בבורסה בתל אביב, הנפקה שלא יצאה אל הפועל בסופו של דבר.
ב-2001 החברה החזיקה ב-15 מרפאות ברחבי ישראל, ונמכרה לחברת השירותים הרפואיים שח"ל תמורת 7.8 מיליון דולר, בבעלותה הייתה עד שנת 2005. בשנת 2005, רשת ביקורופא מנתה 19 מרפאות ברחבי הארץ, ונמכרה לחברת האחזקות IEL בבעלותו של מורטון מנדל.
כיום, רשת ביקורופא מעסיקה כ-1000 עובדים, מתוכם כ-350 רופאים, והשאר אחיות מוסמכות, טכנאי רנטגן, מזכירות רפואיות ועובדים מקצועיים נוספים, ומספקת מענה ליותר ממיליון מטופלים בשנה.
מנכ"ל החברה היא רנית רנד סרוקה.
סמנכ"ל הרפואה של החברה הוא ד"ר דוד מוסינזון.
בשנים האחרונות הרחיבה חברת ביקורופא את פעילותה והיא מציעה שירותים נוספים כמו רופא עד הבית, רופא אונליין, שירותי הוספיס בית, אשפוז בית ועוד.
ביקורופא אף פיתחה אפליקציה ייעודית למטופליה, בשם ביקורופא LIVE, המאפשרת ייעוץ מרופאים מומחים שונים בכל זמן ומכל מקום בעולם.
ביקורופא אף משתפת פעולה עם רשת סופר פארם ודואגת להעברת המרשמים באמצעות המערכת הממוחשבת.
ביקורופא מוסמכת על ידי משרד הביטחון וצה"ל להעניק שירות רפואי לכלל חיילי צה"ל בשירות חובה, בקבע ובמילואים, כתחליף למרפאות קצין העיר.
השירותים במרפאות מוענקים על ידי צוות רופאים באמצעות מכשור רפואי מתקדם ועל פי ההנחיות של משרד הביטחון וצה"ל.
במסגרת ההסכם, מעניקה החברה טיפול רפואי דחוף לחיילי צה"ל.
במסגרת שדרוג מערך הרפואה הצבאי, צה"ל מאפשר לחייליו אף להשתמש באפליקציה של ביקורופא לצורך קבלת ימי מחלה והיוועצות עם רופאים מומחים מרחוק.
בשנת 2013 פורסם תחקיר במסגרת תוכנית כלבוטק ולפיו חברת ביקור רופא מחזיקה מספר נמוך של רופאים המבצעים ביקורי בית ועובדי המוקד מונחים לתעדף מקרים של מטופלים שתמורת הטיפול בהם יכנסו רווחים גדולים יותר לחברה.
מאז הקמת מדינת ישראל ביקרו בה שישה מראשי ממשלת הממלכה המאוחדת.
הביקור הראשון נערך בשנת 1986 והאחרון בשנת 2023. רוב הביקורים התקיימו בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21, בצל מהלכים וניסיונות לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני, וכן במסגרת ההתחממות ביחסים בין המדינות בתקופת זמן זו.
בתקופת כהונתה כראש ממשלה, ביקרה תאצ'ר בישראל בשנת 1986 ובכך הייתה לראש הממשלה הבריטי הראשון שמבקר בישראל בעת כהונתו.
תאצ'ר התקבלה בטקס בנתב"ג על ידי חברי ממשלת ישראל.
בעת הביקור, היא נפגשה עם ראש הממשלה שמעון פרס והנשיא חיים הרצוג, וכן עם שר החוץ יצחק שמיר, שר הביטחון יצחק רבין ובכירים נוספים.
בעת הביקור, ניסתה תאצ'ר לקדם את חידוש הדיונים בין ישראל ומדינות ערב לשם הסכם שלום, ואף הציעה קיום בחירות פלסטיניות חופשיות ביהודה ושומרון וברצועת עזה.
עם זאת, היא הבהירה שלאש"ף לא יהיה חלק בדיאלוג בין ישראל לפלסטינים, כל עוד הוא לא זונח את הטרור ומכיר בזכותה של ישראל להתקיים.
בעת הביקור, תאצ'ר נפגשה עם שמונה מנהיגים פלסטינים מיהודה ושומרון ועזה.
מחליפה של תאצ'ר בראשות המפלגה השמרנית ובראשות ממשלת הממלכה המאוחדת, ג'ון מייג'ור, ביקר בישראל במרץ 1995. במהלך ביקורו, נפגש עם מקבילו הישראלי יצחק רבין, הנשיא עזר ויצמן ושר החוץ שמעון פרס.
בנוסף, מייג'ור סייר ברמת הגולן עם רבין והפך למנהיג המערבי הראשון שביקר את יו"ר הרשות הפלסטינית הטרייה, יאסר ערפאת, כשנפגש עמו בעזה.
ביקורו של מייג'ור היה במסגרת סבב אזורי שערך, אשר כלל גם את ירדן.
מייג'ור חזר לישראל שמונה חודשים לאחר מכן, כדי להשתתף ולייצג יחד עם הנסיך צ'ארלס את הממלכה המאוחדת בהלוויית יצחק רבין.
בעת כהונתו בת עשר השנים (1997–2007), ביקר טוני בלייר בישראל חמש פעמים, יותר מכל ראש ממשלה בריטי אחר:
ביקורו הראשון התקיים באפריל 1998, במסגרת סבב ביקורים שנערך במזרח התיכון.
בעת הביקור, נפגש בלייר עם עמיתו הישראלי בנימין נתניהו ועם יו"ר הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
ב-5 במאי, מספר שבועות אחרי הביקור של בלייר, נתניהו וערפאת נפגשו עימו וכן עם מזכירת המדינה האמריקאית מדליין אולברייט בלונדון במאמץ לקדם את תהליך השלום בין ישראל והפלסטינים.
במסע נוסף במזרח התיכון בנובמבר 2001, ביקר בלייר פעם נוספת בישראל והוא נפגש עם ראש ממשלת ישראל אריאל שרון ויו"ר הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
במהלך מסיבת העיתונאים המשותפת שלהם, התגלעו חילוקי דעות בין בלייר ושרון.
בלייר ביקור עוד פעם בישראל בדצמבר 2004, בניסיון לקדם יוזמה לכינוס ועידה לשלום במזרח התיכון.
במסגרת קידום היוזמה, ראש הממשלה הבריטי ביקר גם ברמאללה ונפגש עם בכירים פלסטיניים.
ביקורו הרביעי של בלייר בישראל התקיים בספטמבר 2006, חודש אחרי סיום מלחמת לבנון השנייה.
בלייר נפגש עם ראש הממשלה הישראלי אהוד אולמרט בירושלים ועם יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס ברמאללה.
פגישה נוספת בין אולמרט לבלייר התקיימה בירושלים בדצמבר 2006.
גורדון בראון הגיע לביקור בישראל ביולי 2008. בביקור, הפך לראש הממשלה הבריטי הראשון שנואם בפני הכנסת.
במהלך הביקור, נפגש בראון עם הנשיא שמעון פרס וראש הממשלה אהוד אולמרט ושורת בכירים ישראליים נוספים.
בראון ביקר גם ברשות הפלסטינית ונפגש עם נשיאה מחמוד עבאס.ב-18 בינואר 2009, אחרי סיום מבצע עופרת יצוקה, בראון הגיע עם חמישה מנהיגים אירופיים נוספים לישראל כדי להביע תמיכה בהפסקת האש.
בראון ויתר המנהיגים הגיעו לירושלים אחרי הפסגה שכונסה בשארם א-שייח' על ידי נשיא מצרים חוסני מובארכ לשם תמיכה בתוכנית הפסקת האש.
במרץ 2014, הגיע דייוויד קמרון לביקור ראשון בישראל.
כמו קודמו, בראון, נאם קמרון גם הוא במליאת הכנסת.
בנאום זה הציע את תמיכתו המלאה במאמצים לשלום בין ישראלים ופלסטינים.
בנוסף הביע תקווה שניתן להגיע לפתרון שתי המדינות.
לצד זאת הוא תיאר בבירור את התנגדותו לחרמות אקדמיים או צרכניים, בהכרתו בזכות של ישראל להגן על אזרחיה, כ"זכות אשר מעוגנת בחוק הבינלאומי".
בעת הביקור, נפגש קמרון עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ועם נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
ב-19 באוקטובר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל הגיע לאות תמיכה רישי סונאק לביקור בישראל.
עם נחיתתו אמר "אני כאן בישראל בזמן החשוב הזה, ומעל לכול אני כאן כדי להביע את הסולידריות שלי עם העם בישראל."
במהלך ביקורו נפגש עם נשיא המדינה יצחק הרצוג, ראש הממשלה בנימין נתניהו, ונציגי משפחות האזרחים החטופים לעזה.
מאז הקמת מדינת ישראל ביקר בה רק נשיא רוסיה מכהן אחד (מתוך שלושה), ולדימיר פוטין.
הביקור הראשון שלו מתוך שלושה נערך בשנת 2005, השני ב-2012 והאחרון בשנת 2020. מיעוט הביקורים ומועדיהם ביטאו את המורכבות של יחסי שתי המדינות, כמו גם את היחסים המשופרים שהתבססו בין המדינות לאחר מכן (בעיקר בתקופת נשיאותו של פוטין).
נשיא אחד ביקר בישראל זמן קצר לאחר פרישתו מהתפקיד, היה זה בוריס ילצין שביקר בישראל בינואר 2000. דמיטרי מדבדב שלא ביקר בישראל בשנות נשיאותו, ביקר בה כראש ממשלת רוסיה בשנת 2016, ואף חשף שביקר בישראל בשנות ה-90 של המאה ה-20 בהיותו עורך דין.
נשיא רוסיה היוצא, בוריס ילצין, הגיע לישראל ב-5 בינואר 2000, לביקור בן שלושה ימים, רק 5 ימים לאחר שהודיע על התפטרותו.
במהלך שהותו ביקר בבית לחם, נפגש עם הנשיא דאז עזר ויצמן ועם יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
למרות שלא היה ראש מדינה מכהן, צוין ביקורו כאירוח רשמי וקיום תחת כללי הטקס לראשי מדינות.
הביקור המבוטל של דמיטרי מדבדב
דמיטרי מדבדב היה אמור בתקופת נשיאותו להגיע לביקור בישראל ב-17 בינואר 2011 לביקור בן יומיים ובראש משלחת של 500 איש, אלא ששביתת עובדי משרד החוץ טרפדה את ההכנות לביקור ובסופו של דבר מדבדב ביקר ברשות הפלסטינית בלבד, כשהוא פוגש ביריחו את אבו מאזן.
בסופו של דבר מדבדב הגיע לביקור כראש ממשלת רוסיה, בנובמבר 2016.
ולדימיר פוטין ביקר לראשונה בישראל בשעות הערב של יום ה-27 באפריל 2005 והיה זה הביקור הראשון של נשיא רוסי מכהן בישראל.
במהלך הביקור נפגש עם ראש ממשלת ישראל אריאל שרון, עם הנשיא משה קצב כמו כן ביקר ביד ושם וב.
פוטין ביקר בישראל ב-25 ביוני 2012, בביקור בן יום שבמהלכו חנך אנדרטה בנתניה ופגש את הנשיא שמעון פרס ואת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ב-23 בינואר 2020 הגיע פוטין לישראל במסגרת פורום השואה העולמי החמישי שנערך ביד ושם ולקראת חנוכת אנדרטת נר הזיכרון לזכר המצור על לנינגרד ומגיני העיר.
בביקור זה נפגש פוטין גם עם אמה של נעמה יששכר, שביקשה ממנו חנינה עבור בתה שהייתה עצורה ברוסיה.
ביקורת היסטורית , המכונה גם השיטה ההיסטורית-ביקורתית או ביקורת גבוהה, היא ענף בביקורת המקרא החוקר את הטקסטים של התנ"ך והברית החדשה ומתייחס לתולדותיו של הטקסט והתפתחותו לאורך הזמן.
השיטה עוסקת בהיבטים שהידע ההיסטורי יכול לשפוך עליהם אור, כמו שאלות מתי נכתב הטקסט, מי עשוי להיות הכותב וכדומה.
אף על פי שהשיטה נדונה לעיתים קרובות בהקשר של כתבי קודש, השיטה ההיסטורית-ביקורתית הוחלה גם על כתבים דתיים וחילוניים אחרים, ממקומות שונים בעולם ומתקופות אחרות בהיסטוריה.
המטרה העיקרית של הביקורת ההיסטורית היא לגלות את המשמעות הפרימיטיבית, או המקורית של הטקסט בהקשרו ההיסטורי המקורי, והמשמעות ההיסטורית המילולית שלו.
המטרה המשנית מבקשת לשחזר את המצב ההיסטורי של תקופת המחבר ושל קוראי הטקסט.
ניתן להשיג מטרה זו על ידי שחזור הטבע האמיתי של האירועים שהטקסט מתאר.
טקסט עתיק עשוי לשמש גם כמסמך, תיעוד או מקור לשחזור העבר הקדום, אשר עשוי לשמש גם כעניין מרכזי למבקר ההיסטורי.
בהקשר של המקרא, המבקר ההיסטורי יוכל לפרש את ספרות ישראל וגם את תולדות עם ישראל .
בביקורת המקרא החל מהמאה ה-18, היה המונח "ביקורת גבוהה" נפוץ במחקר, כניגוד ל"ביקורת הנמוכה".
ב, ביקורת היסטורית היא המונח הנפוץ יותר ל"ביקורת גבוהה", וביקורת נוסח המקרא נפוצה יותר מהביטוי הרופף "ביקורת נמוכה".
הביקורת ההיסטורית החלה ב וזכתה להכרה רחבה במאות ה-19 וה-20. נקודת המבט של החוקרים הראשונים שנקטו בגישה זו הייתה נטועה באידאולוגיה של הרפורמציה הפרוטסטנטית, שכן גישתה ללימודי המקרא הייתה נקייה מהשפעת הפרשנות המסורתית.
היכן שהחקירה ההיסטורית לא הייתה זמינה, הביקורת ההיסטורית נשענה על פרשנות פילוסופית ותאולוגית.
עם כל מאה שחלפה, הביקורת ההיסטורית השתכללה למספר מתודולוגיות שונות, המשמשות אותה ב: ביקורת מקורות, ביקורת צורות, ביקורת עריכה, ביקורת מסורת, ביקורת קנונית ומתודולוגיות נלוות.
שיטות היסטוריות-ביקורתיות כוללות פרוצדורות ספציפיות המשמשות לבחינת מקורותיו ההיסטוריים של הטקסט, כגון הזמן והמקום בו נכתב הטקסט; מקורותיו; והאירועים, התאריכים, האנשים, המקומות, הדברים והמנהגים המוזכרים או משתמעים בטקסט.
חוקרים הנוקטים בגישת הביקורת ההיסטורית משווים את הטקסט של כתב הקודש לכל טקסט או חפץ טקסטואלי בן זמנם, כלומר טקסטים אחרים שנכתבו באותו זמן.
דוגמה לכך היא שחקר הברית החדשה המודרני ניסה להבין את ספר חזון יוחנן בהקשרו ההיסטורי של המאה ה-1 על ידי זיהוי הסוגה הספרותית שלו עם ספרות אפוקליפטית יהודית ונוצרית מהתקופה.
ביחס לספרי הבשורות, הביקורת ההיסטורית החלה לעוסק ב"בעיה הסינופטית", שאלת היחס הספרותי הספציפי בין שלוש הבשורות הסינופטיות (הבשורה על-פי מתי, הבשורה על-פי מרקוס והבשורה על-פי לוקאס) כלומר, השאלה לגבי המקור או המקורות שבהם השתמשה כל בשורה סינופטית בעת כתיבתה.
הסיבה היא שספרי שלוש הבשורות הסינופטיות דומים, הסיפורים בהם חוזרים, עם גרסאות שונות.
הביקורת ההיסטורית ביקשה להבין את הטקסטים של הברית החדשה בהקשר היסטורי שלהם: כלומר, שאין לקבלם כמו שהם, אלא להכיר בכך שהם כתבים המבטאים מסורת שנכתבה ועובדה על ידי אנשים שונים.
הגישה של לביקורת ההיסטורית, שהתפתחה במסגרת הלימודים הקלאסיים המדעיים במאה ה-19, ביקשה לשים בצד מאמצים למלא את הדת במשמעות ישירה ורלוונטיות מהטקסט, והקדישה את עצמה במקום זאת לאיסוף ידע ביקורתי ולסדר הכרונולוגי של חומר המקור.
היא התמקדה בניסיון להבין מהם גרסאות המקור, כדי לקבוע מי כתב אותן, היכן ומתי נכתבו.
יישום הביקורת ההיסטורית התרחב במשך השנים לכתבים דתיים אחרים של ההינדואיזם, הבודהיזם, הקונפוציאניזם והאסלאם.
ביקורת מקורות היא החיפוש אחר המקורות המקוריים העומדים מאחורי טקסט נתון.
היא החלה על ידי הכומר הצרפתי מהמאה ה-17, ריצ'רד סימון, והתוצר המשפיע ביותר שלה הוא ללא ספק הספר "אקדמות לדברי ימי ישראל" (1878) שכתב יוליוס ולהאוזן, שהתובנות ובהירות הביטוי שלו הותירו את חותמם על חקר המקרא המודרני.
חקר הסוגים מפרק את המקרא לחלקיו, המנותחים ומסווגים לפי סוגה ספרותית (פרוזה, מכתבים, חוקים, ארכיון בית משפט, זמירות מלחמה, שירי קינה וכו').
לאחר מכן, חקור הסוגים מנתח את ההקשר בו נעשה השימוש בטקסט המסוים.
הרמן גונקל ( 1932-1862) מייסד שיטת חקר הסוגים, ביקש לחשוף את התחלותיה של הספרות המקראית בשלבים שקדמו לאיסוף הכתובים ל"ספר אחד".
התחלות אלה היו פעמים רבות יצירות שבעל פה, וגונקל רצה לשחזר את צורתן המקורית ואת ההזדמנות החוזרת בחיים הציבוריים, שבה כל אחת מן היצירות הללו נאמרה או הושרה.
את ההזדמנות החוזרת הזאת הוא כינה "מושב בחיים"
חקר "היסטוריית המסורת" היא היבט ספציפי של חקר הסוגים, שמטרתו להתחקות אחר האופן שבו נכנסו חלקי הטקסט ליחידות הגדולות יותר של הקאנון המקראי, במיוחד האופן שבו הם עשו את המעבר מצורה שבעל פה לכתב.
האמונה בעדיפות, ביציבות ואפילו בניתנות לזיהוי, של מסורות שבעל פה הוכרה כמפוקפקת, עד כדי כך שהיא הופכת את ההיסטוריה של המסורת לחסרת תועלת במידה רבה, אך חקר הסוגים עצמו ממשיך להתפתח כמתודולוגיה בת קיימא בחקר המקרא.
ביקורת עריכה או ביקורת הרדאקציה, היא שיטה לחקר טקסטים מקראיים, המתייחסת לעורך הטקסט של חומרי המקור.
בניגוד לדיסציפלינה האם שלה, חקר הסוגים, ביקורת עריכה אינה מסתכלת על החלקים השונים של הנרטיב כדי לגלות את הסוגה המקורית.
במקום זאת, השיטה מתמקדת בשאלה כיצד העורך עיצב ויצר את הנרטיב כדי לבטא מטרות תאולוגיות ואידאולוגיות.
הביקורת ההיסטורית החלה עם ברוך שפינוזה (1632–1677).
כאשר היא מיושמת על המקרא, השיטה ההיסטורית-ביקורתית נבדלת מהגישה המסורתית-דתית של קריאת הטקסט.
בעוד שקוראים מאמנים עוסקים במסר הכולל של המקרא, היסטוריונים ביקורתיים בוחנים את המסרים המובהקים של כל ספר במקרא.
בהנחיית הגישה המסורתית, למשל, נוצרים לעיתים קרובות משלבים תיאורים מבשורות שונות לסיפור אחד, אך היסטוריונים מנסים להבחין במה הייחוד של כל בשורה, לרבות כיצד הם שונים.
הביטוי "ביקורת גבוהה יותר" הפך פופולרי באירופה מאמצע המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-20, כדי לתאר את עבודתם של חוקרים כמו ז'אן אסטרוק (1684-1766), יוהאן סלומו סמלר (1725-91), יוהאן גוטפריד אייכהורן ( 1752–1827), פרדיננד כריסטיאן באור (1792–1860), ויוליוס ולהאוזן (1844–1918).
בחוגים אקדמיים, זהו גוף העבודה שנחשב כ"ביקורת גבוהה", אבל הביטוי מיושם לפעמים על עבודה מוקדמת או מאוחרת יותר בשיטות דומות.
"ביקורת גבוהה" התייחס במקור לעבודתם של חוקרי מקרא גרמנים של אסכולת טובינגן.
לאחר העבודה פורצת הדרך על הברית החדשה מאת פרידריך שליירמאכר (1768–1834).
הדור הבא, שכלל חוקרים כמו דוד שטראוס (1808–1874) ולודוויג פוירבך (1804–1872), באמצע המאה ה-19. הם חקרו את התיעודים ההיסטוריים של המזרח התיכון מימי התנ"ך, בחיפוש אחר אישור לאירועים בתנ"ך.
החוקרים שאחריהם התבססו על מסורת ההשכלה וההוגים הרציונליסטיים כמו ג'ון לוק (1632–1704), דייוויד יום, עמנואל קאנט, גוטהולד לסינג, יוהאן גוטליב פיכטה והרציונליסטים הצרפתים.
רעיונות כאלה השפיעו על המחשבה באנגליה דרך עבודתו של סמואל טיילור קולרידג', ובמיוחד דרך תרגומיו של ג'ורג' אליוט ל"חיי ישו" מאת שטראוס (1846) ול"מהות הנצרות" של פוירבך (1854).
בשנת 1860, שבעה תאולוגים אנגליקניים ליברליים החלו בתהליך שילוב הביקורת ההיסטורית הזו בדוקטרינה הנוצרית בספר "מאמרים וסקירות", וגרמו לסערה של חמש שנים של מחלוקת, שהאפילה לחלוטין על הטיעונים על ספרו החדש של צ'ארלס דרווין, על מוצא המינים שיצא לאור באותו הזמן.
שניים מהסופרים הואשמו בכפירה ואיבדו את מקום עבודתם ב-1862, אך בשנת 1864, פסק הדין בוטל בערעור.
"חיי ישו" (1863), יצירתו המכוננת של הצרפתי ארנסט רנן (1823–1892), המשיכה באותה מסורת כמו שטראוס ופיירבך.
במהלך שבעת העשורים של מלכותה ערכה מלכת בריטניה אליזבת השנייה 267 ביקורים בארצות ומדינות מחוץ לבריטניה - במושבות בריטניה, במדינות חבר העמים הבריטי ובמדינות אחרות.
אליזבת השנייה מלכה בבריטניה בין השנים 1952–2022. הביקור הרשמי האחרון שערכה המלכה מחוץ לבריטניה התקיים בנובמבר 2015, מעט לפני שמלאו לה 90 שנה.
בשנות פעילותה היא ערכה 170 ביקורים במושבות בריטניה ובמדינות חבר העמים הבריטי ו-97 ביקורים במדינות אחרות.
כל המושבות שבהן ביקרה הפכו במהלך כהונתה למדינות עצמאיות.
בסך הכל ביקרה המלכה ב-106 ארצות, מושבות ומדינות שונות.
המלכה ערכה את מספר הביקורים הגדול ביותר בפער ניכר ממדינות אחרות בשלוש מממלכות חבר העמים הבריטי - קנדה (28 ביקורים), אוסטרליה (18) וניו זילנד (10).