tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המיעוט הערבי במדינת ישראל / מאת יעקב שמעוני, ירושלים: המכון להשכלה ציונית (סדרת 'ספרית כיס מדינית'), 1950.
מדינות ערב / מאת יעקב שמעוני, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל - המרכז לתרבות והסברה, בהשתתפות דבר (סדרת 'כדור הארץ: סדרת חוברות על עמים ומדינות', חוב' א), תשי"ב.
(מהדורות נוספות: עם עובד ('ספרית עינות'), תשי"ט; "מדינות ערב בימינו", עם עובד, תשכ"ה; "מדינות ערב: פרקי היסטוריה מדינית", עם עובד, תשל"ז; שם, תשמ"ח-1988.)
אסיה בימינו: פרקי היסטוריה מדינית (מפות - מרדכי ברנר), תל אביב: הוצאת יזרעאל, תשכ"ב-1961.
בעיות חברתיות ומדיניות במדינות החדשות בדרום מזרח אסיה, רחובות: המחלקה לפרסומים (בסדרת 'לקט הרצאות על ארצות מתפתחות'), תשכ"ב.
תגובה: בדידות בעולם שותק, על כישלון מרד הכורדים / יעקב שמעוני, ירושלים: משרד החינוך והתרבות - אגף הנוער - המחלקה לחינוך חברתי, [תשל"ה].
לקסיקון פוליטי של העולם הערבי / יעקב שמעוני, ירושלים: כתר, 1988.
לקסיקון פוליטי של המזרח התיכון במאה ה-20 / בעריכת יעקב שמעוני, אביתר לוין (עריכה לשונית ותרגום מאנגלית: אריה זיו), ירושלים: ג.א.
בית ההוצאה הירושלמי, 1971. (מהדורה נוספת ב-1974, עם 'נספח 1971-1974' בעריכת חיים שקד ואיתמר רבינוביץ.)
תעודות ודמויות מגנזי הכנופיות הערביות במאורעות 1936–1939 / מאת עזרא דנין בהשתתפות יעקב שמעוני, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"א.
שלך בידידות: התכתבות / אטה מירון, יעקב שמעוני (תרגום מכתבים: ידידיה פלס), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1994.
ארתור רוזנברג, הריפובליקה הגרמנית: לידתה ושקיעתה / מגרמנית: יעקב שמעוני, תל אביב: עם עובד, תש"ג.
מקס בר, חמישים שנות סוציאליזם בינלאומי: פרקי זכרונות / תרגם מאנגלית: יעקב שמעוני, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ח.
יעקב שרגא פייבל זינגר (תרנ"ט, 1899 – ט"ז בתמוז תש"ב, 1 ביולי 1942) היה רבה האחרון של אוסטרובה (אוסטרוב מזובייצקה) הפולנית, נכדם של אדמו"רי אלכסנדר, נספה בשואה.
נולד לרב יצחק מאיר, רבה של אלכסנדר לודז'.
אביו היה בנו של הרב אליהו אב"ד בפשיסחה ואחר כך רבה של קאליש וחתנו של רבי שמואל צבי דנציגר בעל ה"תפארת שמואל" מאלכסנדר.
בילדותו התחנך אצל סבו האדמו"ר מאלכסנדר ובגיל 11 נשלח לקאליש ללמוד אצל סבו הרב זינגר.
אצל סבו זה למד מלבד גמרא גם הלכה והוראה וכבר בבחרותו התפרסם כלמדן ותלמיד חכם.
בגיל 18 התארס ליוטא, בתו של רבי יוסף קאליש, אז רבה של אוסטרוב ולימים האדמו"ר מאמשינוב ונישאו בשנת תרע"ז באוסטרוב.
בשנת תרע"ח נפטר רבי מנחם קאליש האדמו"ר מאמשינוב, ובנו רבי יוסף נקרא למלא את מקומו.
הרב יעקב פייבל עזב יחד עמו לאמשינוב שם ישב ושקד על לימודו בהתמדה.
את מקום חמיו ברבנות מילא רבי מאיר דן פלאצקי אשר נפטר בשנת תרפ"ח.
שנתיים חיפשו תושבי העיר רב שימלא את מקומו ולא מצאו.
באותם הימים הגיע רבי יוסף שכיהן כאדמו"ר מאמשינוב לביקור בעיר רבנותו לשעבר ואז הועלתה ההצעה לקחת את חתנו רבי יעקב פייבל לכהן כרב; בט"ו בשבט תר"צ הוכתר לרבה של אוסטרוב.
הרב זינגר התמסר לקהילתו וניהל את העיר בחכמה על פי עצת חותנו.
בסוף שנת תרצ"ט החלו הנאצים להפציץ את העיר וכעבור שבוע נכנסו לעיר ומיד עם כניסתם רצחו חמישה עשר יהודים.
הרב יעקב פייבל יחד עם כמה יהודים התעסקו בקבורתם והנאצים רצו להורגם בבית הקברות.
בני המשפחה התחננו לנאצים והם שחררו אותם חזרה לביתם.
בראש השנה ת"ש לקחו הנאצים את הרב ואת מזכיר הקהילה והכריחו אותם לגזוז אחד לשני את זקנם ולאחר מכן התעללו בהם.
הרב זינגר החליט לברוח לשטחים שהיו כבושים על ידי הרוסים אך לפני שהספיק נתפס שוב על ידי הגסטפו שדרשו ממנו להביא חמישה קילו זהב תוך 24 שעות.
באותו לילה נמלט לזמברוב ומשם לסלונים (שהייתה אז כבר חלק מבלארוס בשליטת הרוסים) שם שהה אצל בן דודו רבי שלמה דוד יהושע וינברג האדמו"ר מסלונים (חתן דודו ה"עקידת יצחק").
בסלונים התאושש הרב זינגר והחל לדאוג לפליטי עירו ששהו בסביבה.
הרב זינגר תכנן להימלט לווילנה שהייתה אז עצמאית בשלטון ליטא ושלח לשם את בנו הבכור הרב יחיאל מנחם למצוא דירה שם.
בינתיים השתלטו הרוסים על וילנה ולאחר מכן בוטל ההסכם עם הנאצים ואלו האחרונים פתחו במבצע ברברוסה והשתלטו על סלונים.
מיד עם הכיבוש החריבו הנאצים את העיר ורצחו יהודים רבים ביניהם רבה של העיר הרב יהודה לייב פיין.
לאחר הרצחו של הרב פיין מילא הרב זינגר באופן לא רשמי את מקומו ברבנות וישב בוועד הקהל באופן קבוע, עזר בהספקה ועזרה לבני העיר והיה אחראי על ענייני הדת.
בי"ד בתמוז תש"ב (29 ביוני 1942) החלו הנאצים לרצוח את יהודי העיר.
הרב הסתתר עם אשתו ותשעת ילדיו אך למחרת הוצאו על ידי השוטרים הבלארוסיים ונשלחו לכלא ולמחרת בט"ז בתמוז נרצחו בשדרות צ'פלובה יחד עם יהודי העיר.
בנו הבכור, הרב יחיאל מנחם (תרע"ט – ו' בחשוון תשמ"ט) שנשלח לווילנה על ידי אביו, נמלט כמו יהודים רבים יחד עם חברו יצחק טופולה לשאנגחאי ולאחר המלחמה היגר לארצות הברית שם נישא לרחל, אחותו של חבירו (בני הרב ישראל יעקב טופולה אב"ד סדוונא).
הוציא את ספרי השושלת מחדש, "ישמח ישראל" ו"תפארת שמואל".
בסוף שנת תשמ"ד פתח בית המדרש ע"ש אדמו"רי אלכסנדר בבורו פארק, ולאחר מכן היה לו חלק בפתיחת ישיבה כלל חסידי בבורו פארק "תפארת שמואל אלכסנדר".
לאחר פטירתו מילא בנו רבי יוסף יצחק מאיר את מקומו בבורו פארק בארצות הברית.
בן אחר הוא רבי אברהם ברוך משמש כראש ישיבת "תפארת שמואל" אלכסנדר.
יעקב (קובי) תורן (1 ביוני 1939 – 26 בדצמבר 2006) היה מנהל ישראלי, שעמד בראש חברות ביטחוניות וכיהן כמנכ"ל משרד הביטחון.
התגייס לצה"ל, למד בבית הספר הטכני של חיל האוויר ושימש במגוון תפקידים בלהק ציוד.
בתקופת מלחמת ששת הימים היה אחראי על מעבדת האלקטרוניקה של טייסת 101, טייסת מטוסי מיראז'.
בוגר הטכניון בהנדסת אלקטרוניקה ומוסמך בתחום הנחיה ובקרה של טילים וכלי טיס מבית הספר הטכנולוגי הגבוה של חיל האוויר האמריקאי.
עסק בתחומים של פיתוח, אחזקה ורכש מערכות לחימה.
עמד בראש מערכת הטילים והרקטות ברשות לפיתוח אמצעי לחימה.
עבד בתעשייה האווירית, שימש כסגן מנהל מפעל מב"ת, וב-1985 מונה למנהלו.
בתקופתו קידם את תחום החלל, הלוויינות וטילים נגד טילים.
ב-1989 מונה למנכ"ל אל-אופ, במהלך כהונתו הצעיד את החברה למעמד של מובילה עולמית בתחום פיתוח מערכות אלקטרו-אופטיות, עם מחזור מכירות של 300 מיליון דולר, צבר הזמנות של יותר מ-500 מיליון דולר, ו-2,000 מועסקים.
ב-1998 זכה בפרס התעשייה בקטגוריית אלקטרוניקה כאות הערכה על "הזנקת קבוצת אל אופ אל השורה הראשונה של התעשיות הביטחוניות בעולם".
הוא הוביל את הליך המיזוג של החברה עם אלביט מערכות ובשנת 2000 מונה ליו"ר משותף של אל-אופ ויו"ר ועדת המיזוג בדירקטוריון אלביט מערכות.
ב-2001 מונה ליו"ר דירקטוריון רפאל, בתקופתו הפכה רפאל לחברה ממשלתית בשם רפאל - רשות לפיתוח אמצעי לחימה בע"מ.
בשנת 2004 הציגה החברה תוצאות שיא בתולדותיה ובעקבות כך שילמה לראשונה דיבידנד למדינה בסך 40 מיליון ש"ח.
תורן כיהן כחבר נשיאות איגוד תעשיות האלקטרוניקה והתאחדות התעשיינים, כיו"ר פורום התעשיות הביטחוניות, כחבר הקורטוריון של הטכניון, חבר הנהלת המרכז הישראלי לניהול ויו"ר סניף מחוז ת"א, חבר בוועדת ההיגוי הציבורית של הרשות לשיתוף פעולה תעשייתי במשרד התמ"ת.
במהלך שנותיו במערכת הביטחון זכה פעמיים בפרס ביטחון ישראל.
ב-15 בספטמבר 2005 מונה על ידי שר הביטחון, שאול מופז למנכ"ל משרד הביטחון, בעקבות כניסתו של עמיר פרץ לתפקיד שר הביטחון, סיים תורן את כהונתו כמנכ"ל והוחלף על ידי גבי אשכנזי ב-27 ביולי 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה.
מספר חודשים אחר כך, ב-26 בדצמבר 2006, נפטר מדום לב.
על שמו של תורן נקרא פרס ראש מפא"ת לחשיבה יוצרת, פרס המוענק מדי שנה במטרה לעודד ולהביע הערכה מיוחדת לחשיבה מקורית ויוצרת בתחום המחקר והפיתוח הביטחוני.
יעקב שְפְּרינגֶר (ד' בסיוון ה'תרפ"א, 10 ביוני 1921 – כ"ז באלול ה'תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מאמן נבחרת ישראל בהרמת משקולות, שופט וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
יעקב שפרינגר נולד בעיר קאליש שבפולין.
למד באקדמיה לחינוך גופני בוורשה, הוסמך כמורה לחינוך גופני והיה גם מתאגרף מצטיין.
בפולין זכה להסמכה כשופט בינלאומי בהרמת משקולות והודות לכישוריו ולהצטיינותו, מונה כאחראי על מדור האתלטיקה הכבדה (אגרוף, היאבקות והרמת משקולות) במיניסטריון לספורט בפולין.
הוא אף ייצג את פולין בשתי אולימפיאדות: בשנת 1952 ובשנת 1956.
בשנת 1957 עלה לישראל והתגורר בבת ים, שם לימד חינוך גופני בבית ספר תיכון רמות והיה מורה לספורט בבית הספר היסודי ראשונים.
במקביל, שימש כרכז ספורט במועדון קהילתי ביפו ועשה עבודה חינוכית חשובה עם נוער במצוקה.
שפרינגר ייסד בארץ את ענף הרמת המשקולות, על ידי כך שארגן קורסים להכשרת שופטים בינלאומיים במקצוע וייסד ליגה.
כמו כן, שימש כמאמן נבחרת ישראל בהרמת משקולות במשך 15 שנים.
במהלך השנים בהן היה פעיל, חולל מהפכה של ממש בענף הרמת המשקולות.
הוא ייצג את ישראל כשופט בינלאומי וכמאמן נבחרת ישראל.
בזכות פועלו, קם דור שלם של ספורטאים, מאמנים ושופטים בישראל.
שניים מהם, זאב פרידמן ויוסף רומנו, נרצחו יחד עמו באולימפיאדת מינכן.
המשחקים האולימפיים במינכן העניקו לשפרינגר את העיגול החמישי, כשופט בינלאומי באולימפיאדה החמישית שלו.
ימים ספורים לפני הרצח שימש כשופט בתחרות בה נקבעו שני שיאי עולם.
אור לבוקר יום שלישי 5 בספטמבר 1972 פרצו מספר מחבלים לכפר האולימפי במינכן ונכנסו לבניין בו התגוררו חברי המשלחת הישראלית לאולימפיאדה.
המחבלים התפרצו לאחד החדרים בו שהו שישה ישראלים, ביניהם שפרינגר, ודרשו מהם להובילם לחדרים נוספים בהם ישנו באותה עת ספורטאים.
הנחטפים הצביעו על חדר בו שהו שישה ישראלים נוספים ונכנסנו פנימה.
בעודם יורדים במדרגות ניסו שניים מהישראלים להימלט.
האחד, משה ויינברג, נורה ונהרג והשני הצליח להימלט לחופשי.
בין המחבלים, שהחזיקו 10 בני ערובה, לבין הרשויות הגרמניות נפתח משא ומתן מתיש, שנמשך יום שלם.
אחרי משא ומתן ארוך ומתיש הוסכם בין המחבלים לכוחות הביטחון הגרמנים שבני הערובה, יחד עם המחבלים, יועברו במסוקים לנמל התעופה הצבאי של מינכן ומשם ימריאו בקהיר.
כל בני הערובה הועלו על שני מסוקים, שנחתו בנמל התעופה הצבאי, שם נעשה ניסיון חילוץ כושל על ידי כוחות משטרת בוואריה.
במהלך הקרב רצחו המחבלים את כל תשעה בני הערובה.
יעקב שפרינגר היה בן 51 במותו והותיר אחריו אישה ושני ילדים.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין הדרום בחולון.
ד"ר יעקב שֶנברג היה מלחין ומוזיקולוג יהודי-גרמני.
יעקב שנברג (קרוב רחוק של ארנולד שנברג) נולד בעיר פירת שבממלכת בוואריה, גרמניה.
אביו, דוד שנברג, שהיה חזן בבית הכנסת קלאוס (Claus-Synagoge) בעיר, זיהה את כישרונו המוזיקלי בגיל צעיר, ובגיל חמש החל שנברג ללמוד נגינה בפסנתר.
בשנים 1906–1916 למד בבית הספר הריאלי היהודי (Israelitischen Realschule) בפירת, ומ-1916 עד 1919 בבית הספר התיכון הגבוה בנירנברג.
לאחר מכן למד בבית הספר הטכני הגבוה בדרמשטאדט ובאוניברסיטת ברלין.
בשנת 1925 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ארלנגן.
הדיסרטציה שלו, שעסקה בזמרה המסורתית של הליטורגיה היהודית בגרמניה באמצעות חקירה מוזיקולוגית של האנתולוגיה החזנית של אברהם בר, "בעל תפילה" (1877) (Die traditionellen Gesänge des israelitischen Gottesdienstes in Deutschland: musikwissenschaftliche Untersuchung der in A.
בשנות ה-20, בימי גרמניה של ויימאר, עבד כמבקר מוזיקה של העיתון "נירנברגר צייטונג" (Nürnberger Zeitung) בנירנברג וכיועץ מוזיקלי עבור הרדיו של בוואריה (הרדיו של בוואריה) שבמינכן.
בשנת 1923 הושמעה ברדיו של בוואריה יצירתו התזמורתית הראשונה, "Prelude Symphonique" ('פרלוד סימפוני'), ובהמשך הושמעו עוד מיצירותיו.
בנוסף חיבר מוזיקה לסרטים; כמה מיצירותיו אלה פורסמו בהוצאת Schott Music (מיינץ) ו-Boosey & Hawkes (לונדון).
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, איבד שנברג את משרתו ב"נירנברגר צייטונג" וברדיו של בוואריה.
הוא עבר צפונה לבירה לברלין, שם עבד כמבקר מוזיקה עבור העיתון היהודי "יידישה רונדשאו" (Jüdische Rundschau).
בתקופה זו התקרב אל הזמר העברי בארץ ישראל, מה שהשתקף גם ביצירותיו.
ב-1935 פרסם בהוצאת יודישער פערלאג בברלין בחסות "מכבי" ו"החלוץ" את השירון "שירי ארץ ישראל", שכלל 230 שירים עבריים עם תווים.
יצירתו "סוויטה חסידית" (Chassidische Suite) בעלת שלושת הפרקים (נכתבה במקור לפסנתר, אחר-כך עובדה לתזמורת) בוצעה מספר פעמים בגרסה התזמורתית בשנים 1936–1938 במסגרת היידישער קולטורבונד בברלין ובפרנקפורט.
באוגוסט 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, היגר לאנגליה.
הוא התגורר בה קרוב לעשור, אך רק מעט ידוע על תקופה זו.
ככל הנראה, הוא לא הוסיף לחבר מוזיקה לאחר הגירתו.
בינואר 1948 הגיע לניו יורק.
באותה שנה ביצע הפסנתרן ריי לב את "סוויטה חסידית" בקרנגי הול.
שנברג לימד בבית הספר טריניטי בניו יורק ולאחר מכן בבית הספר למוזיקה קרנגי באינגלווד שבניו ג'רזי.
יעקב שנברג נפטר בניו יורק ב-1956 עקב גידול מוחי, בגיל 55.
בשנת 2012, יותר מחמישים שנה לאחר מותו, הוציאה חברת התקליטים classic production osnabrück (CPO) דיסק כפול עם שירים ומוזיקה קאמרית מאת שנברג.
בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה שמור אוסף יעקב שנברג, ובו יצירותיו בכתב יד מסביבות השנים 1923–1950, וכן כתבים שפורסמו ושלא פורסמו מסביבות השנים 1936–1966.
אוסף נוסף, במכון ליאו בק בניו יורק, כולל תוכניות לקונצרטים וביקורות על יצירותיו של שנברג מהשנים 1921–1948, ומאמרים מאת שנברג (בעיקר בנושאי מוזיקה ותרבות) מהשנים 1920–1938.
שירי ארץ ישראל: מטעם הסתדרות המכבי בגרמניה והסתדרות החלוץ בגרמניה, ברלין: יודישער פערלאג, 1935. (תווים) (תמליל בעברית, עם תעתיק בגוף התווים) (דפוס סטריאוטיפי: ירושלים: הוצאה עברית, 1947)
יעקב שמשוני (7 באפריל 1922 – 27 בינואר 2001) היה ראש מועצה הראשון של מועצת מרחבים, מייסד וראש ועד המתיישבים הראשון של העיירה אופקים, לפני שזו הוכרה כמועצה מקומית.
שמשוני נולד ברומניה (בחלק ההונגרי של טראנסילבניה) לרגינה ומנחם מנדל.
ניצול יחיד למשפחתו שנספתה כולה בשואה (אמא, אבא ואחות בשם איבי (איבויה)).
הוא למד בגימנסיה בקלוז', היה מנהיג תנועת "הנוער הציוני" בעיר מגוריו.
בשנת 1941 עלה לארץ כחניך עליית הנוער.
בשנת 1942 התגייס שמשוני לפלמ"ח.
לאחר שנה נפצע באימונים והצטרף לחברת הכשרה בקיבוץ גניגר.
בשנת 1946 ירד שמשוני לנגב, במסגרת מבצע: "11 הנקודות" ליישוב הנגב 1946, היה בין מייסדי קיבוץ אורים והיה יוזם ההצעה לקרוא לקיבוץ החדש בשם: "אורים".
בשנים 1950–1951 היה מדריך במושב פדויים, שם התגורר באוהל במשך שנה.
בשנת 1951 התמנה יעקב שמשוני לראש המועצה הראשון של מועצה אזורית מרחבים ואף הגה את סמל המועצה האזורית מרחבים.
במסגרת תפקידו ייסד את "המרכז הכפרי האזורי", שלימים הפך לעיירה אופקים.
יעקב ציין את החשיבות להקמת המרכז כדי לפתור את בעיית תעסוקתם של העולים שאינם עוסקים בחקלאות והציע להקים מרכז כפרי בו יתגוררו אנשים העוסקים במתן שירותים למושבי הסביבה.
בשנת 1953 החלו לממש את תוכניתו.
בשלב הראשון הוקמו שבעה צריפים אשר שימשו כתחנת טרקטורים וכמגורי עובדי התחנה ובני משפחותיהם.
שמשוני הוסיף להתגורר בפדויים עד שנת 1955, ולאחר מכן עבר לאופקים כדי לפקח על הקמת העיירה.
שמשוני תכנן להקים עיר גדולה, אך מושבי הסביבה גילו התנגדות לרעיון זה.
נערכו ויכוחים סוערים בנושא, ושמשוני ניצח בעזרת מנחם ברבש, עובד משרד העבודה באותם ימים.
במקביל הועברה תחנת הטרקטורים שהייתה חלק מ"המרכז הכפרי" לאשקלון, ושני בניינים קיבלו יעוד חדש: בנייני המועצה המקומית של אופקים.
בליל 19 באפריל 1955 הגיעה קבוצת העולים הראשונה לאופקים כשהם מלווים בנציגי הקליטה של הסוכנות היהודית.
העולים העייפים סירבו לרדת ולגור באופקים בשל השממה במקום, אך בסופו של דבר השתכנעו מדבריו של יעקב ונכנסו לצריפי המגורים.
שמשוני כיהן במשך שבע שנים כראש המועצה האזורית, אך סירב להיות ראש המועצה המקומית אופקים בטענה כי "אינני איש מפלגה".
שמשוני נשא לאישה את עליזה.
יחד אימצו שני ילדים, אורי וליאת.
לאחר אימוץ הילדים שינה יעקב את שמו משמשון לשמשוני.
עליזה נולדה בעיראק בשנת 1922 לרגינה וציון טופיק.
היא לימדה בבית הספר "אשלים" שבאופקים במשך 34 שנים.
יעקב שריבום ("שרַייבּוֹם" 1913 – י"ד בכסלו ה'תשנ"ב, 21 בנובמבר 1991) היה מבקר העירייה הראשון של ירושלים, רב מחנות עצורי המחתרות באפריקה ופעל כמקשר בין הגולים העצורים לשלטונות, שימש כרב מחנות המעצר בקפריסין ופעל רבות במבצע החשאי להעלאת יהודי תימן, "מרבד הקסמים".
בנוסף, שימש כיו"ר ועדה קרואה בנתניה, הרצליה ובית שאן.
יעקב שריבום נולד למשפחה חסידת גור בוורשה שבפולין, בן לחיים אליעזר ורבקה יהודית, ילד שני למשפחה בת שבעה ילדים: הינדה, יעקב, הירש וולף, שמואל, אפרים, שמחה ונחמה.
בשנת 1934 נשלח לארץ ישראל על ידי הרבי מגור, על מנת לשמש כאחד ממקימי החסידות בארץ.
הרבי מגור, שהכיר את כישוריו, דאג לאיסוף כספים מחסידי ורשה, כספים אשר שימשו להעלאתו ארצה של יעקב.
הינדה, האחות הבכורה, עלתה ארצה עם תנועת "השומר הצעיר" שבה הייתה חברה עוד בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה, והייתה בין מקימי קיבוץ שמיר שבגליל העליון, שבו התגוררה עם בעלה ליקא עד ליום מותה.
ההורים ושאר חמשת האחים למשפחת שריבום נרצחו בשואה במלחמת העולם השנייה.
עם הגיעו ארצה, כשהוא בן 21, החל יעקב את לימודיו בישיבת חסידות גור בירושלים, "שפת אמת", ובהמשך גם לימד באותה ישיבה.
בשנת 1937, נשא לאישה את שושנה רייזל לבית שטרנהל והזוג עבר להתגורר בירושלים, שם נולדה בתם הבכורה, יפה.
זמן קצר לאחר מכן הם שבו להתגורר בחיפה ויעקב החל לחפש פרנסה.
הוא לא בחל בשום עבודה, ואכן, במהרה החל לעבוד כסבל בנמל חיפה, פועל בניין, פקיד במשרד ניהול חשבונות ואפילו כמדביק מודעות בלילות.
אשתו שושנה, שראתה את הפוטנציאל הגלום בו, הציעה ליעקב ללמוד את השפה האנגלית בתקווה שכך יוכל למצוא לעצמו עבודה הולמת יותר.
הוא החל ללמוד בעצמו את השפה, כאוטודידקט, ובתוך שלושה חודשים שלט בשפה.
בגיל 34, כשהוא כבר אב ליפה ולנתן, החל יעקב בעבודתו הציבורית.
בשנת 1946 נשלח שריבום על ידי הסוכנות היהודית לאפריקה לשמש כרב לעצורי המחתרות אצ"ל ולח"י, שהוגלו לשם על ידי השלטון הבריטי ששלט באותם ימים בארץ.
תפקידו היה לדאוג לצורכי הדת של האסירים היהודים.
הוא היה באריתריאה-אסמרה, בקניה, בסודאן ובקהיר והגיע אף לג'דה שבסעודיה, בטרם דרכה שם כף רגלו של יהודי.
עם הזמן, יצר קשרים מיוחדים עם הצמרת הבריטית במחנות ובמקביל קנה את אמונם של האסירים היהודים.
הוא אף שיתף פעולה בתכנון בריחה מהמחנה, לפחות פעם אחת, עם יעקב ואליהו מרידור, שהיו לחברי כנסת במדינת ישראל לאחר הקמתה.
בין העצורים במחנה היו גם יצחק שמיר, לימים ראש ממשלת ישראל ומאיר שמגר, לימים נשיא בית המשפט העליון.
בשנת 1947 יעקב נקרא שוב לדגל, הפעם כרב למחנות העקורים בקפריסין.
שם הוא טיפל בניצולי שואה מאירופה, שהשלטון הבריטי אסר עליהם להיכנס לארץ ישראל.
הוא שירת בקפריסין עד 1949 ועזב רק כשאחרון העולים הגיע לישראל.
בכל שנות עבודתו בחו"ל היה יעקב ללא משפחתו.
הוא הסתפק בביקורים חטופים בארץ כדי לראות את משפחתו, שהתרחבה בינתיים, ולדווח לסוכנות היהודית על המצב במחנות.
כדי להפיג את בדידותו למד את משחק השחמט ובמשך השנים הפך המשחק לתחביבו הראשי.
הוא היה חבר במועדון השחמט בירושלים ואף שיחק בהצלחה נגד אלופי עולם.
בשנת 1949 נקרא על ידי משה חיים שפירא, שר הפנים, לצאת לגלות תימן ולנסות להעלות משם את היהודים ארצה.
בארץ ישראל לא ידעו באותו זמן בכמה יהודים מדובר וקיוו כי יצליח להעלות ארצה כ-200–300 איש מדי חודש.
הוא הגיע לעדן, שהייתה קולוניה בריטית ובירתה לשעבר של דרום תימן, ונפגש עם המושל הבריטי.
הוא שמע כי בתימן חיים 50,000 יהודים, מספר שלא היה ידוע לממשל בישראל.
הזמן דחק משום שהיה ברור שבקרוב מאוד לא יתנו ליהודי תימן לעזוב אותה.
שריבום החל להציף את הממשלה והסוכנות היהודית במכתבים ובמברקי תחינה.
הוא הסביר להם את המצב ודרש מהם להתאמץ כנדרש כדי להוציא את כל היהודים מתימן ולהצילם על ידי הבאתם ארצה לפני שיהיה מאוחר מדי.
בישראל חשבו כי החום הכבד השורר במדבר עדן, שיבש עליו את דעתו וכי מספר כזה של יהודים בתימן לא ייתכן, והוא הוזמן ארצה לפגישה עם אנשי הסוכנות.
גם לאחר ששמעו ממנו על המצב, הם הביעו חשש כי לא יוכלו להעלות יותר מכמה מאות בכל חודש.
באותו זמן פרץ ויכוח בישראל בנוגע לעיתוי העלאת יהודי תימן.
המתנגדים לעליה מיידית של עולי תימן הצביעו על מצבם הרפואי הקשה של עולי תימן והעלו חשש כי מדינת ישראל ויכולת הקליטה המוגבלת שלה לא תוכל להתמודד עם מה שנתפס כנטל.
מדינת ישראל יצאה זה מקרוב ממלחמה, והתמודדה עם בעיות כלכליות קשות.
הטענה העיקרית הייתה כי בשלב זה עדיף להעלות את יהודי אירופה בלבד ולדחות את העלאת יהודי תימן למועד מאוחר יותר.
יעקב, שכבר הספיק להכיר את יהודי תימן ולשמוע את תחנוניהם, שכן המצב בתימן הלך והחמיר, לא יכול היה להתפשר ולחזור בו מדרישתו.
הוא החל לעשות כל שביכולתו כדי שמדינת ישראל תציל את יהודי תימן, עד שדבריו הגיעו לאוזניו של דוד בן-גוריון, שהורה לשלוח מטוסים לתימן ולהעלות את היהודים משם מהר ככל האפשר.
כך החל מבצע "מרבד הקסמים".
במשך עשרה חודשים נוהל המבצע ובסיומו הגיעו ארצה 48,500 יהודים.
בשנת 1950, לאחר סיום המבצע החל לעבוד במשרד הפנים כקצין מחוז ירושלים.
בכל אותה תקופה, סירב בעקשנות להצעותיהן של מפלגות שונות, שרצו בו כחבר במפלגתן.
הייתה לו ביקורת נוקבת על הנעשה בפוליטיקה, ובשל כך נבלמה במידה רבה התקדמותו לצמרת השלטונית הגבוהה.
וכך, בעקבות כישוריו המוכחים, הוא המשיך לכהן בתפקידים שונים תחת שרים ממפלגות שונות.
הוא הוזמן לנהל ולשקם ערים שונות, רשויות ומועצות מקומיות במקומות בהם העומדים בראשן נכשלו בתפקידם.
בשנת 1959 קרסה עיריית נתניה והגיעה לפשיטת רגל כלכלית.
שר הפנים מינה את יעקב לראש ועדה קרואה שהוקמה בעיר.
שריבום עמד בראשה למשך ארבעה חודשים, הוביל תנפות פיתוח בעיר והביא את העירייה לקיומן של בחירות כשהיא במצב יציב.
כך פתח בקריירה חדשה: יו"ר ועדות קרואות בערים שונות בארץ.
במשך השנים התגורר לסירוגין בביתו בירושלים ובערים אחרות אותן נקרא לנהל.
הין הערים היו גם הרצליה, בית שאן, קריית ארבע ואף ירושלים.
בשנת 1965 הגה שריבום "מוסד" חדש בירושלים – מבקר העירייה ונציב התלונות, שם כיהן בתפקיד מבקר העירייה עד שנת 1977. במשך השנים מונו מבקרי עירייה בכל הערים בארץ, לפי חוק, לאחר שתפקידם נבנה לפי ה"מודל" שבנה שריבום בירושלים.
הרב יעקב עזרא תופיק אביעזרי (נולד ב-30 ביולי 1936) הוא אב בית דין לממונות בעיר ביתר עילית ור"מ בישיבת פורת יוסף.
בעבר כיהן כרבה הספרדי של העיר ביתר עילית.
נולד בירושלים בשנת ה'תרצ"ו בערך לרב מנשה תופיק, מעולי עיראק אשר נפטר בילדותו.
בשנת תש"ט נכנס לישיבת פורת יוסף, שם היה לתלמידם של הרב עזרא עטייה הרב יהודה צדקה והרב בן-ציון אבא-שאול.
בשנות העשרים שלו הפך לר"מ בישיבה, ועד היום הרב מוסר שיעורים כלליים בישיבה.
כמו כן הרב מוסר וועד במחשבה לאברכים מובחרים פעם בשבוע.
כמו כן הרב נחשב לתלמיד קרוב לרבי יעקב מוצפי ראב"ד העדה החרדית-ספרדית בירושלים.
הוא שולט גם בערבית וגם ביידיש.
בשנת 1977, עיברת את שם משפחתו ל"אביעזרי", והוא משתמש בשני השמות.
בשנות ה-80, לאחר הקמתה של ביתר עילית, נבחר לכהן כרבה הספרדי, לצד הרב האשכנזי דוד צבי אורדנטליך.
כמו כן, עומד בראשות בית הדין הספרדי בעיר.
כיהן כנשיא ועדת השמיטה של בד"ץ יורה דעה בשנת ה'תשס"א.
בשנת ה'תשע"ו, בהגיעו לגיל 80, ולאחר שכהונתו הוארכה ב-5 שנים, פרש (דה פקטו) לגמלאות מתפקידו הרשמי.
את מקומו ממלא (דה יורה) בהמלצתו הרב מרדכי נגארי.
משיחותיו יצאה לאור סדרת הספרים "חדות יעקב" על התורה והמועדים.
נשוי לדינה ולהם 11 ילדים, מתגורר בביתר.
בנו הרב מנשה – ראש ישיבת באר יצחק בקריית יערים.
הרב דוד טהרני – ראש המחלקה ההלכתית בבד"ץ יורה דעה של הרב שלמה מחפוד, ראש כולל נר-יצחק בביתר עילית, ומחבר ספרי הלכה.
הרב משה פנירי – ראש בית ההוראה "אפיקי ים" ומחבר ספרי הלכה.
יעקב שסקין (5 באפריל 1914, וילנה – 17 באפריל 1999, ירושלים) היה רופא ישראלי, יקיר העיר ירושלים, ממפתחי התרופה תלידומיד לצרעת.
שסקין נולד בווילנה, שבליטא, והיה פעיל ציוני, שימש כיו"ר הסתדרות הסטודנטים הציוניים בווילנה.
את לימודי הרפואה החל בווילנה וסיים בסמוך למלחמת העולם השנייה.
את ההתמחות עשה לאחר המלחמה בוורשה, בשנת 1947 היגר לוונצואלה שם התמחה בדרמטולוגיה טרופית וטיפל בחולי צרעת.
בשנת 1956 עלה לישראל, התיישב בירושלים ועבד כרופא עור וכיהן כפרופסור חבר בבית החולים האוניברסיטאי הדסה.
במסגרת עבודתו עבד שסקין בבית החולים למצורעים על שם הנסן בירושלים שם ערך ניסויים בתכשירים רבים לשימוש כתרופה לצרעת.
בנובמבר 1964 נתן שסקין תלידומיד לחולה צרעת בבית הנסן, במסגרת ניסיונות להקל על מצוקתו של החולה.
שסקין זיהה הטבה במצב הצרעת ופרסם את הממצא.
בעקבות הצלחתו, ערך שסקין בסוף השנה ניסוי לשימוש בתרופה תלידומיד על אחד עשר חולי בית החולים שחלו במחלה על שם הנסן (צרעת).
בעקבות זאת, אורגן ניסוי עיוור בשימוש בתלידומיד לריפוי צרעת, במימון חברת התרופות שייצרה את התלידומיד ובשיתוף האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת קורנל ואוניברסיטת ורגס בקראקס.
תוצאות הניסוי הראו השפעה חיובית על 91% מהחולים במחלת הנסן שטופלו בתלידומיד.
בעקבותיו ערך ארגון הבריאות העולמי עוד חמישה ניסויים שאיששו את ההשפעה החיובית של התלידומיד.
חברת התרופות תרו מחיפה קיבלה היתר מחב' התרופות שטולברג ממערב גרמניה "כמי גרוננטל" (Chemie Grünenthal) בעלת הפטנט לייצר את התלידומיד בישראל.
לגילוי הייתה חשיבות בקנה מידה עולמי והשימוש בתלידומיד למחלת הנסן נמשך עד היום במדינות עולם שלישי.
החידוש בהשפעתו של התלידומיד על הצרעת היה בעקבות הפסקת יצור עולמי של התרופה בשנת 1961 לאחר גילוי שנטילתה בהריון גורמת ללידות של תינוקות בעלי מומים קשים.
התלידומיד פותחה על ידי חב' גרוננטל הגרמנית במסגרת מחקר לפיתוח שיטות זולות ליצור אנטיביוטיקה מפפטידים.
בשנת 1997 קיבל אות יקיר העיר ירושלים.
על שמו נקרא הרחוב הסמוך לבית הנסן בעיר.
נולד בתל אביב ב-21 בינואר 1934 לאדריכל יצחק שוורץ (שן-צור) ולאמה לבית נובליק, ולו היה אח.
שן צור היה קצין בצה"ל בחיל החימוש.
כרב-סרן שירת במדור המכשירים המדויקים וכסגן אלוף פיקד בין היתר על הענף לאמצעים מיוחדים מהקמתו ב-1969 ועד לפירוקו ב-1972. ב-1976, בדרגת אלוף-משנה, מונה למפקד מרכז תחמושת 6400. במהלך מבצע ליטני היה אחראי על העמסת 500 משאיות באלפי טון תחמושת.
הוא שירת בתפקיד מפקד מרכז תחמושת עד 1981.
לאחר פרישתו מצה"ל התמנה בשנות ה-80 למנכ"ל כימיקלים לישראל.
בפברואר 1993 מונה למנכ"ל רכבת ישראל וב-1994 פרש על רקע אי סדרים ובדיקת מבקר המדינה בעניין פרשיית "רכבת הזבל".
יעקב שפי (24 במאי 1924 – 13 בפברואר 2000) היה קצין צה"ל בדרגת אל"ם שפיקד על מספנת חיל הים ועמד בראש מחלקת ציוד, בשנות ה-50 וה-60, בהן נבנה חיל-הים.
אחרי השירות שימש בתפקידי הנדסה וניהול בצים ובתעשיות המזון והכימיה בישראל, והיה חבר ונשיא מועדון רוטרי חיפה.
יעקב נולד בברלין בשנת 1924 בן שלישי למשפחת שיף, שעסקה בסחר סיטונאי בביצים.
אביו חיים יונה שיף היגר בצעירותו משנדזישוב בגליציה לגרמניה, שרת כקצין בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה, ונישא ליטה גרסטן שנעשתה אימו של יעקב.
האב, שהיה ציוני, רכש אדמה בחיפה.
בשנת 1934, עם עלית הנאצים, העלה יונה את משפחתו דרך פולין, לארץ ישראל.
יעקב שהחל ללמוד בברלין, המשיך בחיפה בבית הספר הדתי "יבנה" ובתיכון המקצועי בסמ"ת סיים בשנת 1942 במקצוע חרט.
בתום לימודיו השתלב במספנת קירשטיין גרינשפון, והצטיין בחריטת בוכנות גדולות למנועי קיטור עבור הצי הבריטי שעגן בנמל חיפה.
ב-1946 הצטרף שפי לארגון ההגנה והתאמן בסתר עם נשק בכרמל.
בפרוץ מלחמת העצמאות עסק שפי בבניית משורייני שיירות, עבור ההגנה, ונחשף לירי צלפים על גשר רושמיה.
בערב פסח תש"ח, נכבש בית הנג'דה שחלש על גשר מעל נחל הגיבורים, הקרוי על שם המשחררים.
עם סיום המנדט הבריטי והכרזת העצמאות ב-15 במאי 1948, הבריטים פינו את נמל חיפה ב-30 יוני.
בתקופת הביניים הוקם השירות הימי ויחידת האחזקה הימית לימים מספנת חיל הים שהחלה להשתלט על מתקני הצי הבריטי כבסיס להקמת חיל-הים.
שיף היה מראשוני היחידה שמפקדה הראשון היה ג'ו נוביק.
היחידה החלה לפעול במבנים מפוזרים בסמוך לנמל חיפה והשמישה את ספינות צי הצללים אח"י אילת (א-16) (מדינת היהודים), אח"י ווג'ווד, ואח"י הגנה (ק-20), שהוכשרו להשתתף במלחמת העצמאות.
כלי השיט תוחזקו על ידי המספנה ושיף מונה לסגנו של נוביק.
הפיקוד על מספנת חיל הים
שיף מונה ב-1951 למפקד מספנת חיל הים שמוקמה במחסן 4 במזרח הנמל, אותו שיפצה המספנה לאחר הפצצה מצרית במלחמה.
שיף הוביל את המספנה משך שבע שנים (1957-1951) בהן הונחו היסודות לפעולתה, נבנו ארגון, נהלים ויחסי עבודה טובים עם עובדי המספנה האזרחים הפועלים במסגרת צבאית בניהול קצינים ואנשי ההנדסה, ומיוצגים על ידי ועד עובדים.
המספנה קלטה סירות טורפדו נוספות, קורבטות, ואת המשחתות אח"י אילת (ק-40), ואח"י יפו (ק-42).
המספנה גדלה ואנשיה צברו ידע וניסיון בתהליכי עבודה ושיפוץ.
הוקמו בתי מלאכה מקצועיים (גוף, נגריה וחשמליה במזרח הנמל, מכשור ואלקטרוניקה בבת גלים, וטורפדו בעתלית.
כשהמספנה מנתה מאות עובדים ושפי הועלה בדרגה לסא"ל.
המשחתת המצרית איבראהים אל-אוול, שתקפה את חיפה, ונתפסה על ידי משחתות חיל הים, תוקנה על ידי המספנה ושרתה כאח"י חיפה (ק-38).
באפריל 1957, בתום תקופת הפיקוד הממושכת על המספנה, נשלח יעקב שיף ללמוד בטכניון.
ב-1961 סיים את לימודיו בהצלחה כמהנדס מכונות ויועד להתמנות לתפקיד הרמחצ"ד כמחליפו של אריה קפלן.
בסתיו 1961 לקראת מינויו לראש מחלקת הציוד בתקופת ההערכות לבנית הסטילים ופיתוח מערכותיהם.
כולל מערכת טילי הגבריאל, יצא לסייר במספנות ובמפעלים באירופה והשתתף בבחירת הטכנולוגיות.
נכללו בסיור מספנות לורסן, ויצרני מכלולי מערכת הנשק באיטליה, צרפת והולנד (סלניה, אוטו מלרה, תומפסון) ומפעל מנועי ה-MTU בגרמניה.
לקראת הסיור עברת את שם משפחתו משיף לשפי.
בשובו הוצב כסגן רמחצד לצידו של אריה קפלן.
ב־1 בינואר 1963 מונה לראש מחלקת הציוד - רמחצד, בדרגת אל"מ.
בנית הכוח המבוסס על סטי"לים קטנים, רבים ומהירים המצוידים בטילים ומערכת נשק מתקדמת החל בתקופתו ובהשראתו של יוחאי בן-נון כמפקד חיל-הים והעיצוב המפורט של התפיסה והספינה נוהל על ידי שלמה אראל כרמחי"ם.
הקשר עם המספנה הגרמנית Lurssen שתכננה את הספינה.
ועם המספנה הצרפתית שבנתה את הספינות בשרבורג, היה מורכב ונבנה בסיוע של שמעון פרס ומרדכי לימון בהמשך עם מינויו של יעקב לרמחצ"ד, החלה מחלקת ציוד לקחת חלק מרכזי בתהליך הפיתוח ומהנדסי המחלקה השתלבו והובילו את התכנון המפורט ואת בניית הכלים - פרויקט "שלכת".
לקראת מינויו של שלמה אראל למפקד חיל-הים הועבר גם צוות הפיתוח של מערכת הנשק למחצ"ד והפך לענף ציוד 8 - מענ"ש.
כל תהליך התכנון ההנדסי ובניית הספינות ומערכות הלחימה היו מעתה באחריות מחצ"ד כולל ההערכות המיוחדת והמאוד מקיפה לקליטת הספינות והמערכות בארץ.
בראש צוות שלכת בשרבורג עמד ביני תלם, והדר קמחי שהיה למש"ט שייטת-3, את הצוות הטכני באירופה הובילו קציני מחצ"ד ביניהם חיים שחל, שמוליק ינאי, אריה רינת, איציק חלפון, צבי רוזנר, זאב בר זאב, ישראל אביר ובישראל חרות צמח, אפרים טלמון ואחרים.
הפיתוח פורץ הדרך של טיל הגבריאל ומערכת הנשק שלו היה מאתגר ונעשה בשיתוף פעולה הדוק עם מפעל ב' של התעשייה האווירית.
פותחו הטיל, המשגר ודוכן הטילים המצטודד, מכ"ם בקרת האש, שני סוגי תותחים, המכוון האופטי וכן שידות ההפעלה ואופני ההפעלתם המשולבת.
ההערכות המקיפה לקליטת הסטי"לים החדשים בוצעה בהובלת מחלקת ציוד ובשיתוף פעולה רחב עם כל המטה ויחידות החיל כולל מחלקת ים, מחלקת מודיעין, בסיס ההדרכה, המספנה, יחידת האחסנה יחידת בחינה, שייטת ספינות הטילים ובסיס חיפה.
ההערכות לקליטה כללה פעילויות רבות בהם תריסר פרויקטים מובילים:
בנית רציפים בניצב לשובר הגלים בחיפה, שיספקו חשמל, אספקה, תחמושת תחזוקה תקשורת ומנהלה.
הקמת פלגת תחזוקה בסיס חיפה כדרג בינים בין הספינה והמספנה.
הקמת ממשה להספנת הסטי"לים והצוללות בשיטת הסינכרוליפט החדישה.
הקמת מנועים לשיפוץ סדרתי, הרצה ובדיקה של מנועי הדיזל (מאייבך MTU)
הקמת חדש לציוד אלקטרוני: קשר, מכ"ם, ל"א, ל"א קשר, סונר, בקרת מנועים ואופטרוניקה.
הקמת מענ"ש לטיפול במערכת הנשק והתאמת מכשירים עדינים ונשק למערכות הסטי"ל.
במט"מ התאמת בית המלאכה לטיפול בטילי הגבריאל והמשגרים לצד הטורפדו החדשים
מערך לוגיסטי חדש כולל מחסן חדיש לאלקטרוניקה וניהול מלאי ממוחשב לכל מערך הציוד הרגיל.
גיוס והכשרת מהנדסים וטכנאים, ופתיחת קורס חובלים לבוגרי תיכונים רגילים.
הקמת בית ספר ופנימייה לאלקטרוניקה להכשרת טכנאים להפעלה ותחזוקת כלי השיט.
הקמת לתרגול תורת הלחימה, ומתקני אימון נוספים בבה"ד חיל הים כגון .
שינוי המבנה ארגוני במחצ"ד, הוספת ענפי ל"א, מענ"ש, ומחשבים, ותכנון ובנית מפקדת החייל החדשה בתל אביב.
הפרויקטים הללו אפשרו לקלוט את הסטי"לים החדשים ושינו אגב כך את חיל-הים מקצה לקצה.
עיקר תשתית הבינוי הייתה מוכנה לקראת הגעת הספינה הראשונה, אח"י מבטח בדצמבר 1967. ההכנות המקיפות אפשרו להתקין את מערכות הנשק והל"א בארץ, לתחזק ולתפעל את הספינות, להתמודד עם מחלות הילדות הרבות, ולאמן את הצוותים בהפעלת הציוד ולהכינם למלחמה.
הוכחת היכולת הראשונה על בסיס היערכות זו הייתה במבצע נועה שחילץ את חמשת ספינות שרבורג האחרונות שעוכבו בשל האמברגו הצרפתי.
המבצע המורכב והחשאי כלל תדלוק בים, והתמודדות עם סערות ואתגרים מדיניים, טכניים ומבצעיים רבים.
הצלחת המבצע הייתה הישג טכנו לוגיסטי ומבצעי בולט.
ספינות ומערכות לחימה חדשות סובלות בדרך כלל משלל מחלות ילדות.
הקשיים עם הסטי"לים ומערכותיהם טופלו על ידי מהנדסי מחצ"ד בסיוע התעשייה והאקדמיה בישראל.
למשל מדחפי הסט"יל שתוכננו למהירות גבוהה גרמו לקוויטציה (מנעור) מזיקה, ולעומסי יתר ופיצוץ ראשי המנועים.
הבעיה נפתרה כשקוטר המדחפים הוקטן במחיר ירידה קטנה במהירות השיא.
נחיתות הטווח של הגבריאל למול הסטיקס, הצריכה פיתוח פתרון מבוסס הגנת מקורית, אותה הובילו חרות צמח, פלג לפיד ואחרים, שהפך את האתגר ליתרון.
הטיפול בשייטת הטרפדות תבע משפי תשומת לב רבה.
התחזוקה והתיקונים של גופי העץ ומנועי הדיזל העסיקו את גורמי התחזוקה.
במקביל לפיתוח וקליטת הסטי"לים המשיך החיל להיערך לקליטת הצוללות ה-T, ולהפעיל משחתות, צוללות סט"רים ונט"קים ונמ"כים בכנרת ואת לוחמי שייטת 13 וכל אלה דרשו שימת לב בפרט לאור הפריסה הרחבה.
צוללות ה – T נרכשו ושופצו באנגליה - פרויקט "מטר", בהובלת שייטת הצוללות ומחצ"ד בפיקוד יהושע להב.
שפי היה מעורב בפרויקט כרמחצ"ד והיה הקצין הבכיר בקבלת הצוללת דקר מהצי הבריטי בפורטסמות בתום השיפוץ וטרם יציאתה האחרונה לים.
שפי ניהל גם את רכש הנשק לצוללות.
הטורפדו האקוסטי המתביית דגם 20, מהצי הניו זילנדי אשר שודרג בארץ בהמשך עם ראש ביות טרנזיסטורי משופר שפותח בטכניון על ידי פרופ' יצחק קדרון.
אחרי מלחמת ששת הימים בשנתו האחרונה של שפי כרמחצ"ד התפרס חיל-הים לחופי הים התיכון וים סוף בהיערכות לוגיסטית חסרת תקדים.
שפי גם התניע את תכנון המבנה החדש של מפקדת חיל הים בקריה בתל אביב, שבנייתו הושלמה ב-1972.
במאי 1970, לאחר שחרורו מונה שפי למהנדס הראשי של חברת השיט הישראלית צים.
בתקופתו בנתה החברה אוניות ענק בהיקף גדול, במזרח ובאירופה ונשענה על ניסיונו הרב בבניה, בתחזוקת ובתפעול היעיל של כלי שיט.
בהמשך מונה שפי למנהל ההנדסי של מפעלי דשנים וחומרים כימיים שעוסקים בכרייה ובהפקת מחצבים ודשנים.
גם כאן אפשר ניסיונו ההנדסי והניהולי העשיר להרחיב את המפעלים, ולהקים פרויקטים רבים.
בתחילת שנות ה-80 ניהל שפי את מפעל שמן בחיפה, שהיה חלק מתאגיד כור מזון.
שם שיפר את תהליכי היצור, המחשוב והמערך ההנדסי ושיפר את ניהול המפעל הוותיק.
שפי יזם את הקמת המוזיאון לתולדות תעשיית השמן, שהדגיש כי המפעל שנוסד בשנת 1906, היה ממפעלי התעשייה הראשונים בישראל.
בשנים 1984 - 1986 הקים שפי במסגרת כור מזון את מפעל השוקולד ורד הגליל בצפת.
הוא ניהל את המיזם ואת הקשר עם המשקיע הגרמני הנס אימהוף אתו מצא שפה משותפת על רקע שליטתו בשפה ובתרבות העסקית הגרמנית.
שפי ניהל את התכנון, ההקמה, גיוס הצוותים והרצת המפעל בצפת.
במהלך השנים שימש יעקב כדירקטור בחברת האחים עופר.
אחיו הגדול צבי (הרברט) שיף היה מכונאי מוכשר ובעל מוסך בחיפה.
מראשוני המומחים שטיפלו בתיבות הילוכים אוטומטיות בישראל.
בשנות ה-50, היגר עם משפחתו לקליפורניה והקים מוסך גדול בפסדינה.
האחות הגדולה ברכה (בטי) נישאה לשלמה איצקוביץ נהג אגד וחיה בחיפה.
האחות הצעירה מרים שיף, שרתה כפקידה במספנת חיל הים ונישאה בשנת 1954 לשמואל רוזנברג, שהיה חשמלאי בבימ"ל מכשירים עדינים במספנה, ולימים היזם והבעלים של מפעל הנדסה אלקטרומכנית בחיפה.
יעקב שיף נישא ב-13 במרץ 1946 לשושנה רכב (רייטר) בת למשפחה שעלתה מוינה, אוסטריה ב-1934, המשפחה התגוררה בחדר בדירת הוריה בהדר הכרמל.
באוגוסט 1949 היה מפקד המספנה גו' נוביק סנדק בברית המילה של אמנון, בנם של יעקב ושושנה.
בשנת 1952 נולדה הבת דפנה ובשנת 1962 נולדה שפרה בת הזקונים של המשפחה.
למשפחת שפי חמש נכדות וארבעה נכדים.
הבת שפרה שרתה בחיל-הים וכמוה שניים מנכדיו ונכדתו של יעקב.
ב-1950 נבנה "שיכון צבא הקבע" בסטלה מאריס (כוכב הים) בשטח המחנה ממנו ניהלו הבריטים את המאבק בהעפלה.
את הדירות בכרמל הצרפתי, רכשו קציני חיל-הים אנשי ההעפלה, ומשפחת שיף עברה לשם ב-1952 עם הולדת בתם דפנה.
השכנות הקרובה של עשרות משפחות הקצינים תרמה למשפחתיות של החיל הקטן.
בחגים התפללו בנוסח מעורב אשכנזי-ספרדי בדירת הרב של חיל-הים זעירא, ושפי שידע תפילה היה "בעל תקיעה".
בין בתי השיכון לאורך רחובות שאול טשרניחובסקי ודוד מרכוס נותרו בונקרים וקסרקטינים בהם שיחקו ילדי הקצינים ובחלקם שוכנו משפחות עולים ומעפילים שזה מקרוב באו, והם הוכרזו אתר מורשת.
מפקדת חיל-הים שכנה במבנה של המסדר הכרמליתי בקצה הרחוב, ליד המגדלור וכנסיית המנזר, שאירח בעבר את נפוליאון וחייליו החולים.
הכנסייה בנויה מעל מערת האורקל בו נועץ אספסיאנוס הרומי, בייצאו לדכא את המרד הגדול.
הרחוב שעל רכס הכרמל "הבא בים", היה פסיפס אנושי והיסטורי עשיר, לאורכו גדלו ילדים "בתבנית נוף מולדתם" כדברי המשורר שאול טשרניחובסקי.
יעקב היה חבר פעיל במועדון הרוטרי חיפה, והיה נשיא המועדון בשנים 8–1977. הוא קידם במועדון יוזמות רבות בהם הקמת גן הילד שהמועדון סייע למיכל ברנר להקימו וממשיך לתמוך בו עד היום.
בשנות השבעים פיתח יעקב תחביב של תיקון שעונים ואורלוגינים בו ביטא את יכולתו הטכנית המיוחדת ואת "ידי הזהב" שהיו לו מתמיד.
שעונים רבים מספור הגיעו אליו לתיקון מכל הארץ, והוא הוא החל לאסוף ולשקם אורלוגינים ושעוני קיר וקוקייה עתיקים שהצטברו לאוסף מוזיאוני של שעונים יקרי ערך.
לצד האוסף הקים ספריה מרשימה ומעבדת שענים משוכללת שצוידה במיטב המכונות והכלים, ובמחסן חלפים עשיר ומגוון.
יעקב לא גבה תשלום עבור תיקון השעונים העתיקים, אבל השאיר את השעונים המשוקמים לשנת הרצה במוזיאון הביתי.
כל אלה הפכו את בית משפחת שפי בכרמל הצרפתי למוזאון קטן שמשך מבקרים ועולים לרגל, שענים ובעלי אורלוגינים מכל הארץ.
שפי פעל גם כמתנדב באחזקת ציוד טכני בבית חולים כרמל בחיפה.
גם שם נהנו מיכולותיו הטכניות וניסיונו הרב.
יעקב שפי הלך לעולמו בחיפה, בינואר 2000. רעייתו שושנה נפטרה בשנת 2016. הם קבורים בחלקת ההגנה בבית העלמין בחיפה.
נותרו אחריהם בנו אמנון ובנותיו דפנה ושפרה, תשעה נכדות ונכדים, ונינים ונינות לרוב.
בנו אמנון, בתו שיפרה, נכדתו נועה ושני נכדיו צח ותום, שרתו כולם בחיל-הים.
דבי ג'יוואן, נגה צבי, ובעז קפלן, הייתה רוח טובה קיפי, אסופת זכרונות, מאי 2006.
מרים זכאי, אברהם זכאי בן הארץ והים, דפוס איילון אופסט בע"מ, 2001.
הירש גודמן ושלמה מן, צהל בחילו – חיל הים הוצאת רביבים מהדורת ספרית מעריב
בנימין תלם תלם בים סיפורו של אלוף, פרק 10
יוחאי בן נון, מכתב הערכה ופרדה מהרמחצ"ד בסיום תפקידו כמפקד חיל הים.
אבנר שור ואבירם הלוי, בשיתוף טל בשן, האש והדממה סיפורו של יוחאי בן נון, פרקים 15,16
התקופה לקחה אותנו, יוחאי בן נון, דיוקן, עמותת חיל הים, עמ' 116
ד"ר מיכאל ברונשטיין, ניצחון בסבירות נמוכה אפי מלצר 2018, אלי רהב - פרקים 11, 12.
רבי יעקב שמשון הגר (ביידיש: האגער או האגר, ה'תקע"ג, 1812/1813 – י"ט באדר ה'תר"ם, 2 במרץ 1880) היה האדמו"ר השלישי בחסידות קוסוב.
נולד בקוסוב כבן בכור לרבי חיים מקוסוב, ה"תורת חיים", ולציפורה בת רבי יהודה מאיר משפיטובקה.
החתונה התקיימה בשפיטובקה בבית סבו רבי יהודה מאיר משפיטובקה.
לזוג לא היו ילדים, ועקב כך הם התגרשו לאחר 10 שנים.
הוא נישא בשנית לבתו של דוד שטרנהל מקולומיאה, אך גם היא לא ילדה ילדים, וגם הם התגרשו.
בשלישית נישא בשנת ה'תרט"ו לחוה בת רבי יעקב יוסף השני מאוסטרהא, וממנה נולד לו בנו היחיד רבי משה.
מסורת חסידית מספרת שרבי יעקב שמשון תלה את צרותיו בנישואין, ואת העובדה שלא נולדו לו ילדים, בהקפדתו של רבי משה צבי מסאווראן בעת נישואי אחיו רבי יוסף אלטר הגר עם נכדת רבי משה, אז התערב לטובת אביו בוויכוח שהתעורר בין המחותנים.
על פי אותה מסורת, כשנישא בשלישית הלך רבי יעקב שמשון לקברו של רבי משה לפייסו, והוא אכן נגלה אליו אחר כך בחלום ובישרו שייוולד לו בנו, ואף ביקשו שיקרא לו על שמו.
קיים גם מכתב שכתב אביו רבי חיים למחותנו רבי משה מסאווראן, בו הוא מבקש ממנו להתפלל על בנו רבי יעקב שמשון; בתקופה זו הוא עדיין היה נשוי לאשתו הראשונה.
בשת ה'תרי"ד נפטר אביו, ורבי יעקב שמשון התמנה לאדמו"ר בקוסוב.
חלק גדול מהחסידים, ובהם תלמידי החכמים פנו אל אחיו הצעיר, רבי מנחם מנדל, מייסד חסידות ויז'ניץ - ה"צמח צדיק", שהחל לכהן כאדמו"ר בעיירה ויז'ניציה הסמוכה.
אח נוסף, רבי יוסף אלטר הגר, מייסד חסידות רדוביץ גר בתחילה בקוסוב, על ידו, וכעבור תקופה עבר לגור ברדאוץ (ראדעוויץ) שם החל לכהן כאדמו"ר.
בצוואת אביו נכתב שאם יעלה רבי יעקב שמשון לארץ ישראל יקבל את ביתו בצפת.
יש המשערים את הסיבה לכך שבאותה עת לא נפקד עדיין בבנים וישיבת ארץ ישראל מסוגלת לכך בעקבות כך, החל בהכנות לעלות לארץ ישראל ונסע להיפרד מגדולי דורו; בהיותו אצל רבי שלום מבעלז הורה לו להישאר במקומו ולא לעלות, באומרו שאביו כבר מסכים כעת שיישאר.
נהג ללמוד מדי יום בספר "אוהב ישראל".
בדרך כלל לא אמר דברי תורה בעת הטיש, ונותרו ממנו רק מעט דברי תורה.
בנו רבי משה סירב להדפיס את דברי תורתו, בגלל שאביו לא הורה לו לפרסם אותם.
כמה שנים לפני פטירתו פסק מלדבר, וקולו לא נשמע יותר.
רק לעיתים היה ניגש להתפלל לפני התיבה, ואז שמעו אותו.
תקופה לפני כן דיבר הרבה בגנות אוויר העולם השפל, ושלא כדאי אפילו להוציא הגה מפיו לאוויר העולם.
כשאחיו רבי מנחם מנדל בא לבקרו, ושאלו למה אינו מדבר, הראה לו מהחלון את בית העלמין כשהוא מרמז לו בכך על התכוננותו לפטירה.
אביו רבי חיים כיבד אותו, ובעת נישואי אחיו רבי יוסף אלטר כיבדו להיות ה"שושבין" להוביל את אחיו לחופה.
כך גם בברית המילה לאחיו הצעיר רבי מנחם מנדל, כיבדו אביו בסנדקאות.
גם רבי חיים הלברשטאם מצאנז העריכו, וכשחלה שלח אליו קוויטל.
תקופה מסוימת שימש אצלו הרב יוסף יהודה שטרסברג כגבאי וכותב המכתבים, במקביל לתפקידו כדיין.
כאמור נישא רבי יעקב שמשון שלוש פעמים.
לא ידוע מי הייתה אשתו הראשונה, לה היה נשוי 10 שנים.
אשתו השנייה הייתה בתו של רבי דוד שטרנהל, וגם ממנה לא נולדו לו ילדים.
אשתו השלישית הייתה חווה (נפטרה כ"ב בחשוון תרמ"ג), בת הרב יעקב יוסף מאוסטראה נכדו של רבי יעקב יוסף מאוסטראה מחבר הספר "רב ייבי".
הייתה נשואה לפני כן לבנו של רבי משה טברסקי מקוריסטשוב, שנפטר בצעירותו.
בנם היחיד היה רבי משה, והוא הוכתר לאדמו"ר בקוסוב על מקום אביו כשהוא בן 20.
יעקב שצקי (בפולנית: Jakub Szacki; 24 באפריל 1893 – 10 ביוני 1956) היה היסטוריון יהודי-פולני.
שצקי נולד בוורשה לבצלאל ואידל.
הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי והמשיך ללמוד באוניברסיטאות בלבוב, וינה, ברלין וורשה.
ב-1922 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ורשה, עם עבודת גמר על "השאלה היהודית בממלכת פולין בתקופת פאסקיביץ'".
בין ההיסטוריונים שלמדו אצל שצקי הייתה גם לוסי דווידוביץ'.
במלחמת העולם הראשונה התגייס ל במסגרתו לחם בהצטיינות, והגיע לדרגת סגן.
ב-1918 נשלח על ידי משרד החוץ הפולני לדווח על פוגרום בווילנה, אך התפטר מתפקידו כשהתברר שהממשלה לא תפעל להעניש את מבצעי הפוגרומים.
בשנת 1923 היגר לארצות הברית, שם שימש בין השנים 1930 עד 1956 כספרן ראשי של .
רכש את הספרייה האישית של זיגמונד פרויד עבור האוסף.
נפטר בניו יורק בהיותו בן 61 עקב דימום מוחי.
שצקי ביסס את עצמו כהיסטוריון יהודי בולט.
למרות שהעניין העמוק ביותר שלו היה תולדות היהודים בפולין, הוא פרסם מחקרים רבים על היבטים נוספים בהיסטוריה היהודית.
בנוסף, כתב רבות על ספרות יהודית, תולדות הספרות, פולקלור וביוגרפיה.
חלק גדול מכתביו נכתבו ביידיש.
הרב יעקב ראם שרבני (נולד ב-13 במאי 1973, י"א באייר תשל"ג) הוא ראש ישיבת אוהל יוסף ומחבר ספרים.
נולד בתשל"ג לדליה ולרב ראובן שרבני בשכונת בית וגן, נקרא על שם סבו הרב יעקב סודרי.
בילדותו למד בתלמוד תורה לויכטר ובישיבת קול תורה לצעירים.
בישיבה גדולה המשיך לשנתיים בישיבת קול תורה שם היה מקורב לרב אברהם ארלנגר והרב שמעון משה דיסקין ואף למד איתם בחברותא, בהמשך עבר לישיבת פוניבז' שם יצר קשר קרוב עם הרב בערל פוברסקי.
בתשנ"ה נישא לחנה בתו של הרב צבי פדידה, לאחר נישואיו למד בכולל פוניבז' במשך 10 שנים.
בתשס"א הקים יחד עם חמיו הרב צבי פדידה את ישיבת אוצרות התורה ועמד בראשה במשך 19 שנים.
בתש"פ הישיבה התאחדה עם ישיבת אוהל יוסף והישיבה נקראה בשם ישיבת היכל צבי, הישיבה היא מהישיבות המובילות במגזר הישיבות הספרדיות.
הרב שרבני חיבר מספר ספרים:
שערי יעקב שלושה חלקים על שיעורים כלליים על סוגיות הש"ס, בני ברק תשס"ז, תשס"ט, ועוד.
ישמח לב בנושאי הנהגה והשקפה, מספר חלקים.
נשוי לחנה בתו של הרב צבי פדידה.
אב ל-10 בנים ובת אחת.
היה תושב העיר רחובות, פעיל ציבור בעמותות רבות, חבר מועצת העיר רחובות, ואף זכה קיבל את אות יקיר העיר רחובות.
יעקב תמרי (טייטלבוים), יליד ליטא, עלה לישראל בשנות ה־30. הוריו (והורי רעייתו שושנה) ניספו בשואה בעיירה וילקובישקי, שנמצאת כ-80 ק"מ מערבית לקובנה, קרוב לגבול הליטאי עם פולין ועם המובלעת הרוסית קלנינגרד.
בשנת 1939 הגיע לרחובות ושימש כחשמלאי ראשי במפעל בענף הפרדסנות, בו היה פעיל בוועד העובדים ופעל למען זכויות העובדים.
עסק כאיש מקצוע מומחה בחשמל ובעץ.
תמרי חינך והכשיר תלמידים רבים שעבדו בחברת החשמל ובמכון ויצמן.
ב־1953 נפצע בתאונת דרכים באזור סדום ונאלץ להפסיק את עבודתו כחשמלאי.
בעקבות זאת התקבל לעבודה כאפסנאי בעיריית רחובות ונבחר גם שם לוועד העובדים.
בסוף שנות ה־60 נכנס לפעילות ציבורית רחבה יותר, ונבחר לנציג גח"ל בהסתדרות ובמועצת הפועלים העירונית.
בבחירות המקומיות של 1973 נבחר לראשונה למועצת עיריית רחובות מטעם הליכוד, ונבחר מחדש גם ב־1978. הוא כיהן כעשר שנים בהנהלת העיר תחת ראשי הערים שמואל רכטמן ויחזקאל הרמלך.
ב־1983 התמודד ברשימה עצמאית אך לא נבחר, ובכך הסתיימה פעילותו הפוליטית.
בשנת 1991, לאחר יותר מחמישים שנות עשייה ציבורית בעיר, זכה תמרי בן ה־80 באות יקיר העיר רחובות מראש העירייה מיש לפידות.
יעקב תמרי היה נשוי לשושנה לבית זימנסקי, בת עיירת הולדתו וילקובישקי שבליטא (שנפטרה ב-1977) ולהם נולדו בן ושתי בנות.
נפטר ב-8 בינואר 2000, ונקבר ליד רעייתו בבית הקברות ברחובות.
כעשרים שנה לאחר פטירתו החליטה עיריית רחובות לקרוא רחוב בעיר לכבודו.
יעקוב לודוויג קארל גרים היה פילולוג, משפטן ומיתולוגיקן.
זכור בעיקר בזכות גילוי חוק גרים, כתיבת המילון הגרמני (Deutsches Wörterbuch), מחקריו על המיתולוגיה הגרמנית (Deutsche Mythologie) ומעשיות האחים גרים - אוסף מעשיות שליקט עם אחיו וילהלם.
יעקוב גרים נולד בהנאו שברוזנות הסן-קאסל למשפחה בת תשעה ילדים.
אביו, פיליפ וילהלם גרים, משפטן ומנהל אדמיניסטרטיבי, לקח אותו עוד בילדותו עמו לעבודתו כשופט ונוטריון.
הוא לימד את בנו את יסודות המשפט ושאף לכך שגם הוא ילמד משפטים וימשיך את המסורת המשפחתית.
אחות אביו, יוליאנה שרלוטה פרידריקה גרים, שהייתה אלמנה חשׂוכת ילדים, השקיעה רבות מזמנה בחינוכם של יעקוב ואחיו הצעיר וילהלם (בין היתר לימדה אותם לקרוא וסיפרה להם סיפורים מן התנ"ך).
בשנת 1791 עברה המשפחה לשטיינאו, עקב עבודתו של האב.
האב והדודה נפטרו שניהם ב-1796 והותירו את האם ואת ששת ילדיה נטולת אמצעים.
עקב כך נאלצה המשפחה להעתיק את מגוריה.
האחות הבכורה של האם, הנרייטה פיליפינה צימר, עזרה למשפחה כלכלית, יזמה ומימנה את לימודיהם של יעקוב ואחיו וילהלם בגימנסיה בקאסל (כ-150 ק"מ מהנאו), לשם עברו השניים ב-1798.
ב-1802 החל גרים בלימודי משפטים באוניברסיטת מרבורג.
שם למד אצל פרדריך קארל פון סביני, חוקר נודע של המשפט הרומי.
הרצאותיו של החוקר השפיעו עליו רבות - הם הבהירו לו כיצד ללמוד מדעים, העירו בו את האהבה להיסטוריה ולתקופה הקלאסית, ושימשו בסיס לכל עבודותיו.
הוא התקרב אל המרצה, ובספרייתו העשירה של סביני נחשף לראשונה לספרו של יוהאן בודמר על משוררי ימי הביניים בגרמנית ישנה גבוהה וכן לטקסטים עתיקים אחרים, דבר שמשך את גרים ללמוד ולהכיר שפות עתיקות ומסתוריות אלו.
שנה לאחר מכן הצטרף אליו ללימודים אחיו הצעיר וילהלם.
פון סביני יצא לפריז ב-1804 לצורך מחקר בתחום השימוש במשפט הרומי בימי הביניים, והזמין את גרים לעזור לו בעבודתו.
הלה הגיע בשמחה לפריז וחיזק את ידיעותיו בספרות ימי הביניים בספריות פריז, אולם מאס בלימודי המשפטים והצהיר במכתבים על רצונו להתעמק בחקר הספרות הגרמנית הישנה (Althochdeutsch).
בספטמבר 1805 שב לקאסל, שם גרה אמו, ועבד שם במשרד המלחמה למשך פחות משנה.
משנת 1806 החל יחד עם חברו ורנר פון הקסטהאוזן (Werner von Haxthausen) ואחיו וילהלם באיסוף אגדות.
ב-1808, לאחר מות אמו, נאלץ לפרנס את המשפחה ומונה לספרן הפרטי של ז'רום בונפרטה, מלך ממלכת וסטפאליה.
בונפרטה אף מינהו במקביל למבקר מועצת המדינה – מינויים שהקפיצו את משכורתו, אך לא הכבידו על עיסוקיו.
לאחר גירוש בונפרטה והשבת עצמאותה של נסיכות הבוחר מהסן מינה אותו הנסיך ב-1814 למזכיר המשלחת לקונגרס וינה.
במסגרת התפקיד נשלח לפריז לדרוש השבת יצירות אומנות שגזלו הצרפתים.
באותה עת החל בלימודי שפות סלאביות.
בשנת 1815 פרש מן השירות הדיפלומטי כדי להתרכז בחקר השפה ותולדות האמנות.
ב-1816 נתמנה לספרן שני בספריית קאסל.
אחיו וילהלם נתמנה לתפקיד מזכיר הספרייה כבר ב-1815. ב-1828 נפטר הספרן הראשי, והאחים קיוו לתפוס את מקומו, אולם לא זכו במשרה.
על כן החליט יעקוב ב-1830 לקבל את הפרופסורה באוניברסיטת גטינגן.
הוא שימש גם ראש הספרייה המשפטית במוסד.
בשנת 1837 נמנה גרים עם "שביעיית גטינגן" – קבוצה של שבעה פרופסורים מאוניברסיטת גטינגן, שמחו על השינויים בחוקת ממלכת הנובר שביצע באותה עת ארנסט אוגוסטוס הראשון, מלך הנובר.
במחקרו טען גרים כי האלמנטים המטאפיזיים שבמעשיותיו ובסיפורי עם בכלל, הם גלגול מאוחר של אלגוריות מיתולוגיות-דתיות קדומות העוסקות בתופעות שמימיות.
לדוגמה, מות גיבור או היוולדו עשויים להיות משל להתחלפות העונות; מבחנים שבהם עומד הגיבור במהלך מעשייה עשויים להיות משל לאמונה הקדומה על אודות מאבקי השמש בדרכה לזריחה.
יעקוב גרים פרסם את ספרי המחקר "ספר הדקדוק הגרמני" (1819) שבו קבע את חוק גרים, את "ריינהרט השועל" (1834) ואת "מיתולוגיה גרמנית" (1835).
יעקוב גרים נפטר בברלין ב-1863 ונטמן בבית עלמין בשכונת שנברג בעיר.
בשנת 2005 יצא סרט פנטזיה המבוסס של דמותו ודמות אחיו בשם "האחים גרים למבוגרים בלבד".
יַעֲקוּבּוּ אָיֵגְבֵּינִי הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
באנגליה קיבל את הכינוי יאק.
לאחר שעבר ממכבי חיפה למועדון פורטסמות' ב-2003, הוא צבר יותר מ-250 הופעות ליגה בפרמייר ליג בקבוצות מידלסברו, אברטון ובלקבורן, והוא הכדורגלן האפריקאי שנכון לנובמבר 2021, מדורג במקום החמישי בכמות השערים שהבקיע בפרמייר ליג, מאז היווסדה, עם 96 שערים.
יעקובו נמצא גם במקום השלישי מבין השחקנים עם מספר השערים הרב ביותר בנבחרת ניגריה, עם 21 כיבושים.
הוא ייצג את הנבחרת הניגרית בארבעה טורנירי גמר של גביע אפריקה לאומות, במונדיאל 2010 ובטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני בשנת 2000.
יעקובו נולד בעיר בנין סיטי, עיר הבירה של מדינת אדו בדרום ניגריה.
כבר בתחילת הקריירה שלו כנער שיחק בעמדת החלוץ, בקבוצת יוליוס ברגר מהליגה הניגרית.
יעקובו הגיע למועדון הכדורגל הישראלי מכבי חיפה ב-1999, כשהוא בן 16, תמורת 300 אלף דולר, והושאל להפועל כפר סבא לעונת , כאשר כבר בהופעת הבכורה שלו בקבוצה, בגיל 16 ו-362 ימים, הוא כבש שער.
סך הכל, יעקובו כבש שישה שערים ב-23 הופעות ליגה, אולם כפר סבא ירדה לליגה הלאומית בסיום העונה.
בעונת שב יעקובו לחיפה, אולם מאחר שהקבוצה השלימה את מכסת הזרים המותרת, תוקן החוק בהתאחדות לכדורגל, שנודע בשם "חוק יעקובו", ולפיו קבוצה רשאית לרשום זר שישי, בתנאי שהוא נרשם כשחקן נוער, ובתנאי שהקבוצה תרשום בסגל לכל משחק לא יותר מחמישה זרים (החוק בוטל בשנת 2001).
את הופעת הבכורה שלו במדי מכבי חיפה, ערך יעקובו ב-22 בינואר 2001, במסגרת המחזור ה-22, בניצחון 2-3 על הפועל פתח תקווה.
יעקובו כבש באותו משחק גם את שער הבכורה שלו, כשכבש את השער השלישי לזכות הקבוצה בדקה ה-90. יעקובו סיים את העונה עם שלושה שערי ליגה בלבד, אך מכבי חיפה זכתה באליפות הראשונה שלה מזה שבע שנים.
בעונת עזר יעקובו לחיפה לזכות באליפות שנייה ברציפות, כשכבש 13 שערי ליגה.
יעקובו היה גורם מכריע בעליית הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות בעונת 2002/2003, כאשר כבש מול שטורם גראץ את צמד השערים בניצחון 2–0 במשחק הראשון.
בליגת האלופות היה יעקובו אחד השחקנים המצטיינים בשורות חיפה, כאשר כבש חמישה שערים בשלב הבתים, מתוכם שלושער נגד אולימפיאקוס ופנדל אחד נגד מנצ'סטר יונייטד במשחק שנערך בקפריסין.
בעקבות ההצלחה בליגת האלופות עבר יעקובו בחלון ההעברות של אותה העונה לפורטסמות' מליגת המשנה באנגליה, ושיחק בה שנתיים ביחד עם אייל ברקוביץ' וטדי שרינגהאם.
שעריו עזרו לקבוצה לסיים במקום הראשון בליגה השנייה ולעלות לפרמייר ליג.
בעונתו הראשונה בפרמייר ליג, שבה סיימה פורטסמות' במקום ה-13, כבש יעקובו 19 שערים ב-38 משחקים.
בקיץ 2004 קבוצות פרמייר ליג רבות התעניינו ביעקובו וביקשו לרכוש את כרטיסו בסכום של 10 מיליון פאונד, אולם הוא בחר להישאר במועדון ולבסס את מעמדו בליגה הראשונה.
לאחר עונת עבר למידלסברו תמורת 7 מיליון לירות שטרלינג, כשמכבי חיפה קיבלה 13 מיליון שקלים מעסקת ההעברה.
במידלסברו כבש יעקובו מספר רב של שערים, והופעתו הבולטת ביותר הייתה בניצחון 3–0 (שער ובישול) על צ'לסי ב-11 בפברואר 2006. באותה העונה העפיל עם הקבוצה לגמר גביע אופ"א, בו נוצחה מידלסברו 4-0 על ידי סביליה.
בעונת עבר יעקובו לשחק בקבוצת אברטון, ובעונתו הראשונה במועדון הוא כבש 21 שערים, מתוכם 15 שערי ליגה (מקום חמישי בטבלת כובשי השערים).
בתחילת שנת 2011 הושאל יעקובו לקבוצת לסטר סיטי מליגת המשנה, ובסיום העונה עבר לבלקברן רוברס מהפרמייר ליג, עמה ירד ליגה בסיום העונה, על אף שכבש 17 שערי ליגה.
בסך הכל שיחק יעקובו תשע עונות בליגה הבכירה באנגליה, ובשש מתוכן כבש יותר מ-10 שערים.
בקיץ 2012 חתם יעקובו בקבוצת גואנגג'ואו R&F מהליגה הסינית.
יעקובו שיחק בסין במשך שנתיים, בהן כבש 24 שערי ליגה ב-43 משחקים, לפני שעבר לקבוצת א-ריאן מליגת העל הקטרית.
ב-2 בפברואר 2015 חזר יעקובו לאנגליה וחתם עד תום העונה ברדינג מליגת המשנה.
ב-31 באוגוסט 2015 חתם יעקובו בקייסריספור מליגת העל הטורקית, במדיה ערך 12 הופעות ולא כבש, ובתום העונה שוחרר מהמועדון.
ב-13 בפברואר 2017 חתם בקובנטרי סיטי, ועד תום העונה ערך במדיה שלוש הופעות.
ב-22 בנובמבר 2017, ביום הולדתו ה-35, הודיע יעקובו על פרישה ממשחק פעיל.
יעקובו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה בשנת 2000, ושיחק במדיה בארבעה גביעי אפריקה לאומות (2002, 2004, 2008, 2010), ובמונדיאל 2010. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך בשנת 2012, ובסך הכל לזכותו 57 הופעות ו-21 שערים.
באנליזה וקטורית, יעקוביאן הוא הדטרמיננטה של מטריצת יעקובי.
הן ליעקוביאן והן למטריצת יעקובי חשיבות רבה כאשר עוסקים בהעתקות וקטוריות ותכונותיהן.
מטריצת יעקובי משמשת לתיאור הדיפרנציאל של העתקה וקטורית.
מושג זה מכליל את מושג הנגזרת הקיים עבור פונקציות סקלריות במשתנה יחיד.
היעקוביאן משמש לתיאור ההתנהגות של העתקה, ואי־התאפסותו הוא תנאי מספיק על מנת שההעתקה תקיים מספר תכונות מקומיות של חד חד ערכיות, הפיכות והעתקה של קבוצות פתוחות לקבוצות פתוחות.
כמו כן היעקוביאן נותן מדד לשינוי של גדלים במרחב כאשר משתמשים בהחלפת קואורדינטות.
היעקוביאן ומטריצת יעקובי נקראים על שם המתמטיקאי קרל גוסטב יעקב יעקובי.
תהא פונקציה כלשהי שכל הנגזרות החלקיות שלה קיימות.
אז מטריצת יעקובי שלה היא המטריצה מסדר הבאה:
כלומר, בכל שורה מופיעות כל הנגזרות החלקיות של אחת מפונקציות הרכיבים.
ניתן לראות זאת גם כך: מטריצת יעקובי היא וקטור עמודה שמכיל את הגרדיאנטים של הרכיבים שלו (כלומר, כל שורה היא גרדיאנט).
היעקוביאן הוא הדטרמיננטה של המטריצה הזו, במקרה שבו (זאת מכיוון שדטרמיננטה מוגדרת רק עבור מטריצות ריבועיות).
לרוב מסומנת מטריצת יעקובי כך:
עבור מעבר משני משתנים בלתי תלויים x ו-y ל-u ו-v היעקוביאן הוא
אם x ו-y שני משתנים בלתי תלויים אזי
אחד מהשימושים העיקריים של היעקוביאן הוא מציאת ערך האינטגרל של פונקציה מורכבת.
לדוגמה: הוא שווה לנפח הפונקציה באינטגרל בגבולות הנתונים.