tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1878 אמנם עמד בראש המפלגה הגדולה ביותר אולם לא הצליח ליצור רוב בפרלמנט והממשלה נפלה 6 ימים אחרי הקמתה.
טריקופיס הצליח לזכות בבחירות של 1879, בחודש מרץ 1880 הרכיב ממשלה אך באוקטובר של אותה שנה הממשלה התפטרה.
במרץ 1882 חזר כראש ממשלה שהחזיקה מעמד עד 1885 בזכות רוב משמעותי יציב בפרלמנט.
בתקופה זו מיתן את תומכי "רעיון יוון הגדולה" (Μεγάλη Ιδέα – החזון של יוון הגדולה) שאחרי צירוף האיים היוניים ב-1864 והסכם ברלין (1878) שהוסיף ליוון את תסליה שאפו להמשיך ולצרף שטחים נוספים המיושבים על ידי דוברי יוונית, בעיקר כאלו השייכים לאימפריה העות'מאנית.
מאבקים התנהלו על מקדוניה היוונית והעיר סלוניקי וכן על אפירוס ועל כרתים.
טריקופיס חשב שלפני שיוון הצעירה והענייה תוכל לצאת למאבק או אף למלחמה על שטחים אלו עליה לחזק את הכלכלה כולל גביית מיסים והחזר חובות בינלאומיים שתאריך פירעונם כבר עבר, בניית תשתיות (כולל כבישים, מסילות ברזל ונמלים) ואף לשפר ולחזק את החינוך לכל הילדים (כולל בנות).
הוא ארגן מחדש את המשטרה, את מנגנוני השרות הציבורי ושינה את נוהלי הקביעות והקידום של עובדי המדינה כך שיוכל לקדם את הרפורמות שהגה.
ייבוש אגם קופאיס (Κωπαΐς) היה פרויקט הנדסי מורכב שנועד להגדיל את שטחי העיבוד החקלאי העומדים לרשות החקלאים במדינה, ועל ידי כך להגדיל את הייצוא החקלאי או לחילופים לגדל גידולים חקלאיים שיאפשרו להקטין את הייבוא, ובכך לחסוך מטבע זר.
אחרי כהונתו האחרונה של טריקופיס כראש ממשלה היו ביוון קרוב ל-1,000 ק"מ של מסילות רכבת.
על מנת להגיע למצב של מוכנות צבאית למלחמה, במטרה לאפשר ליוון להילחם נגד צבא האימפריה העות'מאנית במקרה של מחלוקת על שטחי אדמה המיושבים ביוונים והנמצאים תחת שליטה עות'מאנית, החליט כי צריך לחזק את הצבא ולקדם אותו למודרניזציה.
על מנת לחזק את הצבא הוא צמצם את אורך השרות החובה בצבא משלוש שנים לשנה, מתוך הבנה ששנה מספיקה על מנת לאמן חיילים ובמקרה הצורך ניתן יהיה לגייס גברים שכבר עברו הכשרה צבאית.
את הכסף שחסך כתוצאה מקיצור השרות הפנה לשכירת יועצים מהמערב, לשליחת קצינים ללימודים והשתלמויות באנגליה ובצרפת ולרכישת ציוד.
הוא הזמין משלחת של מומחים מצרפת כדי לאמן מחדש את קציני הצי, וב-1884 הקים שוב את האקדמיה הימית (Σχολή Ναυτικών Δοκίμων).
כתוצאה מהשיפור בחינוך ירד מספר האנאלפביתים ביוון בצורה משמעותית והשיפור הורגש בעיקר אצל נשים.
למימון כל הרפורמות הטיל מיסים על העם, הטיל מס על טבק ועל בניינים ונטל הלוואות מבנקים אירופאים.
אחרי האיחוד בין רומליה המזרחית לבולגריה דרשו היוונים מהאימפריה העות'מאנית פיצוי על ערעור מאזן הכוחות ופנו אל המעצמות הגדולות בבקשת תמיכה בדרישתם זו.
הרפורמות נתקלו בהתנגדות, הן בשל המיסים הכבדים, הן בשל ירידת ערך המטבע והן בשל ערעור כוחם של מיוחסים בעל כוח פוליטי וכלכלי, ולכן הוא הובס בבחירות הכלליות של 1885.
טריקופיס המשיך את הרפורמות ואת חיזוק הצבא, צמצם את מספר חברי הפרלמנט מ-240 ל-150 וזאת מתוך הנחה שפרלמנט קטן יותר יהיה יעיל יותר.
פיתח את הצי האזרחי ואת הצי היווני הצבאי, נקנו 3 אוניות מערכה חדשות במטרה להביא את הצי היווני לעליונות על פני הצי העות'מאני.
אולם במלחמת יוון-טורקיה (1887) רוב הצי לא יצא מהנמלים בשל פיקוד כושל.
טריקופיס ניסה בעיקר לשמר את הרפורמות שלו ולשקם את הצבא אחרי המלחמה עם העות'מאנים, אולם אוצר המדינה היה מדולדל בשל הוצאות יתר ושחיתות מערכתית, בשל מערכות בחירות תכופות בהן המתמודדים הבטיחו הבטחות שגרמו להוצאות כבדות וכן בשל ההוצאות שנגרמו מההכנות לאולימפיאדה של 1896.
כתוצאה מהמצב המוניטרי הכריז טריקופיס ב-10 בדצמבר 1893 כי "אנו בפשיטת רגל" (Δυστυχώς επτωχεύσαμεν), נאום המתייחס למצב הכלכלי של המדינה וחוסר יכולתה לפרוע את החוב הציבורי שלה ובו הכריז כי יוון משעה באופן חד-צדדי את פירעון הלוואות שקיבלה מחו"ל וכן הכריז על קיצוץ נרחב בהוצאות.
אחרי התדרדרות נוספת במצבה הכלכלי של יוון התפטר.
בניתוח לאחור, ייתכן ופשיטת הרגל הייתה נמנעת אם המלך היה מאשר לקחת הלוואה חדשה במקום להכשיל את נטילתה, אולם אין בכך וודאות.
אחרי התפטרותו יצא לקאן שבצרפת, שם מת.
חריסטו מִילוּשֶב דאנוב (בבולגרית: Христо Милушев Данов; 4 ביולי 1908, פלובדיב, נסיכות בולגריה – 28 בינואר 1999, סופיה, בולגריה) היה היסטוריון ופילולוג בולגרי ומומחה להיסטוריה של תראקיה.
ב-1932 רכש תואר דוקטור בהיסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטת וינה.
בהמשך, יצא להתמחות ברומא, נאפולי, פירנצה ופריז.
לאחר שובו לבולגריה הועסק במוזיאון הארכאולוגי בסופיה.
הוא שירת כמתורגמן בחזית האוקראינית השלישית בשלהי מלחמת העולם השנייה.
ב-1945 זכה לתואר פרופסור ולימד באוניברסיטת סופיה.
בין 1960 ל-1976 כיהן כראש מחלקה בפקולטה להיסטוריה שבאוניברסיטה.
דאנוב התמחה בהיסטוריה של חבל תראקיה ופרסם עשרות ספרים ומאמרים.
כיהן כמנהל מכון המחקר הבולגרי בווינה.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 היה פרופסור אורח בסורבון ובאוניברסיטת אוקספורד.
מקצת ממחקריו של חריסטו דאנוב עסקו בתולדות יהודי בולגריה.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 התגלו בעיר העתיקה של פלובדיב שרידי בית כנסת מתקופת הקיסרות הרומית.
דאנוב חקר את התגלית ביחד עם הארכאולוגית אלינה קסיאקובה ובמאמר שפרסמו ב-1984, תארכו את חלקו התחתון הקדום יותר של המבנה למאה ה-2 ואת חלקו העליון למאה ה-4. דאנוב ציין, כי המבנה היה גדול ממדים ושימש גם כמרכז כלכלי, ארגוני ותרבותי ליהודי פלובדיב.
במאמרו, מציין דאנוב כי בני הקהילה הגיעו בנתיב הסחר מארץ ישראל לקונסטנטינופול ומשם לאדריאנופול ולפלובדיב.
במחקרו, טען דאנוב כי בני קהילת פלובדיב היו בעלי מעמד כלכלי וחברתי רמים והוו נדבך חשוב בפעילות המסחר בתראקיה.
עדות זו ביחד עם הממצאים הארכאולוגיים שנתגלו ליד גיגן מהווים את הממצא הראשוני הקדום ביותר המעיד על התיישבות יהודים באזור בולגריה.
חריסטוס קלפקיס הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בעמדת השוער, וכיום משמש כמאמן השוערים של מכבי תל אביב.
חריסטוס קלפקיס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת קמפניאקוס היוונית מהעיר סלוניקי.
ב-1 ביולי 1992 חתם בקבוצת וריה, אך מיעט לשחק במדי הקבוצה.
ב-1 ביולי 1995 חתם במועדון הכדורגל היווני קלמטה מליגת העל היוונית.
הופעתו הראשונה הייתה במחזור הראשון מול OFI כרתים.
הוא הופיע 7 פעמים במדי הקבוצה במשחקי הליגה של שנת 1995/96. בעונת 1997/98 הוא קיבל את אפודת השוער הראשון של המועדון, בעונה בה סיימה הקבוצה במקום ה-17 וירדה לליגה השנייה.
בעונת 1998/99 הוא עלה עם הקבוצה חזרה לליגה הבכירה.
ב-1 ביולי 2001 עבר לשחק בקבוצת אירקליס סלוניקי כשוער משנה, אחרי שסירב להמשיך להאריך את חוזהו בקלמטה.
הקבוצה סיימה במקום ה-6 בטבלת הליגה ועלתה לגביע אופ"א.
בינואר 2008 עבר קלפקיס לאפולון קלמריאס, ובסוף העונה ירד עם הקבוצה לליגה השנייה.
ב-1 ביולי 2008 חזר לשחק בווריה בליגה השנייה, ובסוף העונה ירד עם הקבוצה לליגה השלישית.
בהמשך שיחק במספר קבוצות למשך תקופה קצרה, ובניהן במקדוניקוס, אנאגניסי גיאנטסה, פונטיון קתריני ואירקליס סלוניקי.
ב-2012 חזר לקמפניאקוס בה שיחק בנוער, וב-1 ביולי 2013 הכריז על פרישה בגיל 39.
ב-9 במרץ 2016 הצטרף לצוות האימון של ולדימיר איביץ' בפאוק סלוניקי כמאמן השוערים של הקבוצה, ועזב ב-30 ביוני 2017 יחד עם פיטורו של איביץ'.
ב-1 ביוני 2018, אחרי החתמתו של איביץ' במכבי תל אביב, הוכרז שקלפקיס יצטרף לצוות האימון של הקבוצה כמאמן השוערים, עד יולי 2020.
ביוני 2022 חזר קלפקיס למכבי תל אביב כמאמן השוערים.
חריסטיאן קירובסקי (במקדונית: Христијан Кировски; נולד ב-12 באוקטובר 1985) הוא כדורגלן עבר מקדוני, ששיחק בעמדת החלוץ.
קירובסקי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של וארדאר סקופיה, ובגיל 16 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
שנה לאחר מכן, חתם ב-OFK בלגרד בה שיחק שלוש עונות וחצי, כאשר בינואר הושאל למטאלורג זפוריז'יה מליגת העל האוקראינית עד לסיום העונה, אז חזר לבלגרד.
בינואר חזר למקדוניה וחתם במקדוניה ג'ורג' פטרוב, בה כבש 4 שערים ב-11 משחקים ובנוסף זכה עם הקבוצה בגביע.
בקיץ חתם באתניקוס אחנס מליגת העל הקפריסאית.
ביוני חתם ביריבה העירוני, רבוטניצ'קי, במדיה זכה בדאבל.
בינואר הצטרף לוואסלוי מליגת העל הרומנית.
בקיץ חזר לליגה המקדונית בפעם הרביעית, הפעם לקבוצת סקופיה, במדיה רשם את עונת השיא שלו עם 20 שערים ב-29 הופעות בליגה, והפך למלך שערי הליגה בעונת .
בקיץ חזר לקפריסין וחתם באפולון לימסול.
בקיץ חתם בהפועל רמת השרון מליגת העל.
לאחר פרוץ מבצע עמוד ענן החליט לעזוב את רמת השרון.
בינואר חתם באירקליס סלוניקי מליגת העל היוונית.
בהמשך הקריירה שלו, שיחק בצסק"א סופיה, בלחטוב, שקנדיה, פראצ'ואפ, צ'יאנג מאי, ואף חזר לקדנציה שנייה ברבוטניצ'קי ובסקופיה.
ב-18 בינואר 2021 חתם בסקופיה מהליגה המקדונית השנייה.
לזכותו של קירובסקי שתי הופעות בנבחרת מקדוניה, אותן ערך במשחקי ידידות ששוחקו בשנת .
חריט ואן דר פיין (בהולנדית: Gerrit van der Veen; 26 בנובמבר 1902, אמסטרדם – 10 ביוני 1944, Overveen) היה פסל הולנדי.
היה חבר במחתרת ההולנדית נגד הכיבוש הגרמני בהולנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
ההיסטוריון רוברט-יאן ואן פלט כתב:בשנת 1940, לאחר הכיבוש הגרמני, ואן דר פיין היה אחד הבודדים שסירבו לחתום על מה שמכונה "Arierverklaring".
בשנים שלאחר מכן הוא ניסה לעזור ליהודים בדרכים שונות.
יחד עם המוזיקאי יאן ואן גילזה והאמן (הומוסקסואלי בגלוי), היסטוריון האמנות והמבקר וילם ארונדאוס, הקים ואן דר פיין את ארגון המחתרת De Vrije Kunstenaar (האמן החופשי).
ואן דר פיין ושאר האמנים פרסמו עלון שקרא להתנגדות נגד הכיבוש.
כשהגרמנים הורו להוציא תעודות זהות (Persoonsbewijzen) שהבדילו בין יהודים ללא יהודים, ואן דר פיין הנפיק כ-80,000 תעודות זהות מזויפות.
הוא נעצר ב-12 במאי 1944, יחד עם המו"ל טיין ואן קלוסטר ואהובתו, הרקדנית סוזי ואן הול.
הוא הוצא להורג ליד אוברווין.
בשנת 1945 הוצאו שרידיו ונקברו מחדש בבית הקברות Erebegraafplaats Bloemendaal.
ב-9 במרץ 2002 הוכרז חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
לכבוד פעילותו במחתרת ההולנדית במהלך המלחמה נקרא רחוב על שמו באמסטרדם.
במאי 1946 הוענק לו צלב ההתנגדות ההולנדי, אחד מ-95 האנשים שזכו לכבוד זה בין השנים 1946–1952.
חריטדינה בנדרס-לטבואר (בהולנדית: Gerritdina Benders-Letteboer; 1 בספטמבר 1909 – 13 במרץ 1980) הייתה חברת ההתנגדות ההולנדית, שהגנה באופן פעיל על אזרחים יהודים הולנדים רבים מפני רדיפות וגירוש נאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא ובעלה, יוהאן בנדרס הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם לאחר מותם היא ובעלה זכו לכבוד גם על ידי קרן ראול ולנברג, שהציבה את שמותיהם ב"רשימת המושיעים ההולנדים".
בנדרס לטבוהר נולדה באמבת אלמלו, מועצה מקומית לשעבר במחוז אוברייסל.
חריטדינה לטבוהר התחתנה עם יוהאן בנדרס (1907–1943) בין אמצע לסוף שנות ה-30 שהיה יליד בלומנדייל, חבר פעיל בתנועת ההתנגדות ההולנדית במהלך מלחמת העולם השנייה תוך שהוא ממשיך בעבודתו כמורה.
הם התיישבו באמסטלפיין שבצפון הולנד.
בתם הראשונה נולדה בשנת 1939.
חריטדינה בנדרס-לטבוהר ובעלה, יוהאן בנדרס, הפכו לחברים פעילים בתנועת התנגדות ההולנדית בתגובה לפלישה וכיבוש הולנד על ידי גרמניה במאי 1940, וגירושם של סטודנטים יהודים מאמסטרדם ליסאום במסגרת סדרה של חוקי רדיפות שנחקקו נגד אזרחים יהודים הולנדים.
בנדרס לימד את תלמידיו לזייף תעודות זהות ותעודות מזון עבור יהודים.
כדי לעזור להם להימנע מגירוש, יוהאן בנדרס עודד את אשתו להפוך את ביתם למסתור עבור גברים, נשים וילדים יהודים.
בין אלה שמצאו מקלט בבית בנדרס היו שתיים מתלמידיו לשעבר של בנדרס, רוזאלי וקייטי ווינברג, אחיות יהודיות שעזבו את בית הוריהם באיי הודו המזרחיים ההולנדיים להתגורר אצל דודתם בהולנד, ולפתע מצאו את עצמם בסכנת גירוש.
הם נשארו בבית בנדרס עד שחרורה של הולנד מידי הנאצים.
בשנת 1941 נולדה בתם השנייה.
עד 1943 הם סיפקו מחסה לור פולק, ששרדה בסופו של דבר את המלחמה והיגרה לארצות הברית.
באותה שנה (1943), שכן הלשין לשלטונות הגרמנים על פעילות ההתנגדות של בנדרס.
בתגובה פשט הגסטפו על בית בנדרס ב-4 באפריל 1943, עצר את יוהאן בנדרס, לור פולק וקייטי ווינברג וכלא אותם.
בעת מעצרו היה ליוהאן בנדרס רשימה בכיס עם שמות וכתובות מקודדים של 18 אנשים יהודים שעזר להסתיר.
חריטדינה בנדרס-לטבואר הייתה בהריון ואם לשתי בנות צעירות.
לור פולק וקייטי ווינברג נשלחו למחנה המעבר בווסטרבורק כדי להמתין לגירוש למחנה ריכוז גרמני.
לאחר מעצרו ומותו של בעלה המשיכה חריטדינה בנדרס-לטבוהר במלאכת ההתנגדות וההצלה שהחלו שניהם.
אחרי שחיפשה ומצאה את לור פולק, שנמלטה ממחנה הריכוז אליו גורשה, היא החזירה אותה בשלום לביתה, ואז חיפשה אחר תלמידה לשעבר של בעלה, יאן דוידנס, והביאה אותה לביתה.
כדי למנוע את הצבתה לעבודות כפייה, קייטי ווינברג הפכה אז גם לחלק מהמשפחה המחודשת כששוחררה מווסטרבורק.
לאחר המלחמה החלה חריטדינה בנדרס-לטבוהר לבנות חיים חדשים לא רק לה ולבנותיה, אלא גם לאחת הנערות שהגנה מפני רדיפות וגירוש נאצים, לור פולק, שגילתה שכל משפחתה נרצחה במהלך השואה.
לור התגוררה בביתה במשך ארבע שנים לפני שהיגרה לארצות הברית.
חריטדינה בנדרס-לטבואר נפטרה באמסטלפיין, צפון הולנד, הולנד ב-13 במרץ 1980.
ב-27 במרץ 1997 הוכרזו לאחר מותם חריטדינה בנדרס-לטבוהר ובעלה יוהאן בנדרס על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם.
בני הזוג זכו גם לכבוד כאשר רחוב באמסטלפיין נקרא על שמם כהוקרה לפעילותם בזמן מלחמת העולם השנייה.
חריסטוס צוליס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת קלאב ברוז' ובנבחרת יוון.
צוליס הגיע אל מחלקת הנוער של פאוק סלוניקי בשנת 2018, לאחר שעבר במחלקות נוער של מספר מועדונים, ולאחר ששיחק במחלקת הנוער של פאוק סלוניקי בין השנים 2010–2016. ב-7 ביוני 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1-0 לאולימפיאקוס במסגרת ליגת העל היוונית לעונת .
ב-20 ביוני הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על OFI כרתים, גם כן במסגרת הליגה.
צוליס שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 42 הופעות ליגה והבקיע שישה שערים.
הוא זכה עם המועדון בגביע היווני בעונת , כשהוא עורך ארבע הופעות ומבקיע חמישה שערים.
נוריץ' סיטי והשאלות לטוונטה ולפורטונה דיסלדורף
ב-12 באוגוסט 2021 חתם צוליס על חוזה לחמש עונות בנוריץ' סיטי מהפרמייר ליג.
ב-24 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 6-0 על בורנמות' במסגרת הסיבוב השני של גביע הפוטבול ליג.
הוא הבקיע שני שערים במשחק זה, ונבחר לשחקן המצטיין.
ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, בהפסד 1-0 לארסנל במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2021/2022. את עונת 2021/22 סיימו נוריץ' וצוליס במקום האחרון בפרמייר ליג, ונשרו אל הצ'מפיונשיפ.
את עונת 2022/23 החל צוליס בנוריץ', ועד למחצית העונה ערך 13 הופעות במסגרת הצ'מפיונשיפ, בהן הבקיע שער אחד.
בחצי השני של העונה הושאל עד לסיום העונה לטוונטה אנסחדה מליגת העל ההולנדית, וסייע לה לסיים במקום החמישי, כשהוא מבקיע שער אחד ב-10 הופעות.
בעונת 2023/24 הושאל צוליס שוב, והפעם לפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה השנייה.
צוליס רשם עונה מצוינת במדי דיסלדורף, כשהבקיע 22 שערי ליגה, וסיים כמלך השערים בצוותא עם האריס טבאקוביץ' ורוברט גלאצל.
צוליס ודיסלדורף סיימו במקום השלישי בבונדסליגה השנייה, שהקנה להם אפשרות להשתתף במשחקי מבחן על הזכות לשחק בבונדסליגה, מול בוכום שסיימה במקום ה-16 בבונדסליגה הבכירה.
צוליס ודיסלדורף ניצחו 3-0 במשחק הראשון בבוכום, אך הפסידו 3-0 בבית בגומלין, ובדו-קרב הפנדלים, הבקיע אמנם צוליס את הפנדל שלו, אך דיסלדורף הפסידה ונשארה בבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2024 רכשה פורטונה דיסלדורף את צוליס מנוריץ' סיטי תמורת 3.5 מיליון אירו.
רכישה זו למעשה הייתה מימוש של אופציית רכישה בתום ההשאלה מנוריץ'.
עם זאת, תוך זמן קצר קיבלה דיסלדורף הצעה טובה יותר, ומכרה את צוליס תמורת 6 מיליון אירו לקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
צוליס חתם על חוזה לארבע שנים במועדון הבלגי.
צוליס שיחק בכל הנבחרות הצעירות של יוון.
ב-7 באוקטובר 2020 ערך צוליס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון, בהפסד 2-1 לנבחרת אוסטריה במשחק ידידות.
ב-11 בנובמבר הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-1 על נבחרת קפריסין במשחק ידידות.
מלך השערים של הבונדסליגה השנייה: 2023/24
חריסטו דימוב קאלפוב (בבולגרית: Христо Димов Калфов; 28 באוקטובר 1883, קאלופר , רומליה המזרחית, האימפריה העות'מאנית – 1 בפברואר 1945, סופיה, ממלכת בולגריה) היה קולונל בצבא בולגריה ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין 1923–1926 כיהן כשר החוץ הדתות של בולגריה בממשלתו של אלכסנדר צאנקוב.
חריסטו קאלפוב נולד בעיירה קאלופר.
ב-1908 סיים את האוניברסיטה הצבאית הלאומית ע"ש וסיל לבסקי בסופיה וב-1911 סיים את בית הספר הצבאי לאימון ופיקוד בטורינו והוצב בגדוד ארטילריה.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה כיהן כעוזר צבאי למלך פרדיננד הראשון ובהמשך הוצב בארמון והיה חונך צבאי ליורש העצר בוריס השלישי.
ב-9 ביוני 1923 התחוללה בבולגריה הפיכה צבאית ובמהלכה הודח ונרצח ראש הממשלה הנבחר אלכסנדר סטמבוליסקי.
אלכסנדר צאנקוב מונה לראש הממשלה וחריסטו קאלפוב לשר החוץ והדתות וכיהן בתפקידו עד 1926. בין 1941–1944 כיהן כיושב ראש האספה הלאומית הבולגרית.
לקאלפוב היו יחסים קורקטיים עם הקהילה היהודית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתהה משרד החוץ והדתות במתן אישור קבוע לתקנון הקונסיסטוריה היהודית.
בין השאר משום שנכתב בו כי היהדות היא גם דת וגם לאום, עניין שהיה מנוגד לחוקת טרנובו בה הוגדרה היהדות כיחידה דתית.
בפברואר 1925 נפגש יושב ראש הקונסיסטוריה חיים אהרן פרחי עם קאלפוב ודן איתו בסוגיית אישור התקנון וכן במיגור תופעות אנטישמיות שאירעו בבולגריה.
קאלפוב התחמק ממתן אישור לתקנון וטען שהזמן לא בשל לכך, ולעניין האנטישמיות הבטיח לנקוט בצעדים.
בתקופה זו נסחטו משפחות אמידות מקרב יהודי סופיה על ידי חברים מהארגון המהפכני הפנים-מקדוני.
מחאות שהגיעו דרך שגרירויות בולגריה בפריז, וושינגטון ולונדון, הובילו את השר לנקיטת פעולה נמרצת ולהפסקת מסע הסחטנות.
בשלהי 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה נעצר קאלפוב והועמד לדין במסגרת "משפטי העם" בבית הדין העממי שהוקם לשפיטת בכירי הממשל הקודם ומשתפי פעולה עם הנאצים.
קאלפוב נמצא אשם והוטל עליו עונש מוות.
הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים בשטח בית הקברות המרכזי בסופיה ב-1 בפברואר 1945. ב-1996 ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את פסק הדין של בית המשפט העממי בשל אי סדרים בהליכים המשפטיים, וזיכה את קאלפוב מכל אשמה.
חריסטו טודורוב סטויאנוב (בבולגרית: Христо Тодоров Стоянов; 1842, סופיה, האימפריה העות'מאנית – 1 ביולי 1895, סופיה, נסיכות בולגריה) היה מהפכן, משפטן ופוליטיקאי בולגרי, אשר בשלהי המאה ה-19 כיהן כשר החוץ והדתות ושר המשפטים של נסיכות בולגריה.
הוא סיים בית ספר תיכון באודסה.
ב-1868 סיים משפטים באוניברסיטת מוסקבה.
בהמשך, סייע למאבקה לעצמאות הלכתית של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית.
ב-1876 עבר סטויאנוב לסמרה והשתתף בארגון יחידות אופלצ'נצי לקראת מאבק בעות'מאנים לעצמאות בולגריה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) מונה זמנית למושל הצבאי של סופיה.
סטויאנוב השתלב במערכת הפוליטית של נסיכות בולגריה ונבחר לאספה הלאומית הבולגרית הראשונה.
בשנים 1880, 1883 כיהן כשר המשפטים של הנסיכות וב-1886 כיהן לזמן קצר כשר החוץ והדתות של בולגריה.
במקביל, בין השנים 1879–1880, 1887–1895 כיהן סטויאנוב כנשיא בית המשפט העליון לערעורים וכפרופסור בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סופיה.
חריסטו סטויאנטוב הלך לעולמו ב-1895.
חריסטוס ארדיזוגלו הוא כדורגלן עבר יווני יליד ירושלים ששיחק בעמדת הקיצוני.
ארדיזגלו נולד בירושלים, למשפחת פליטים יוונית-נוצרית שנמלטה לישראל במהלך מלחמת יוון–טורקיה, וכשהיה בן 5 היגר בחזרה עם משפחתו ליוון.
שם גדל בשכונות העוני של עיר הבירה אתונה, שיחק כדורגל עם חבריו לשכונה בשעות הפנאי, עד שיום אחד צד את עיניהם של אנשי מועדון הכדורגל אפולון אתונה.
בגיל 13 הצטרף לקבוצת הנערים של המועדון, ובגיל 18 הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בעונתו השנייה במועדון, ארדיזוגלו הפך לשחקן הרכבב במועדון והוסט מעמדת המגן השמאלי לעמדת הקיצוני.
בעונה זו, היה מהמצטיינים בקבוצה וסייע לה לעלות לליגת העל.
ביולי ניהל משא ומתן עם פנאתינאיקוס, אך לבסוף חתם בא.א.ק.
אתונה תמורת 5 מיליון דרכמה ושחקן שעשה את הדרך ההפוכה.
11 עונות וזכה עם הקבוצה בשתי אליפויות ושני גביעים, כאשר בעונת זכה עם המועדון בדאבל.
בקיץ חזר לעונה אחת באפולון אתונה ואחרי עבר לעונת פרישה באטרומיטוס.
בין לבין שימש כמאמן אפולון אתונה היוונית, בעונת וסיים את תפקידו בתחילת העונה שאחריה.
ב-24 בספטמבר 1975 ארדיזוגלו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון בתיקו 1–1 נגד .
ב-29 באוקטובר 1978 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 4–1 נגד .
אחרי פרישתו הצטרף למשטרת יוון בה שירת עד שנת 2017.
חריטון פלטונוב פרופסור לאמנות רוסית, בקייב.
רוב יצירותיו מציגות נשים צעירות, ילדות ונערות.
מ-1859 עד 1870, הוא למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם הוענקו לו מדליות כסף על הצלחה בציור ב-1862, 1863 ו-1867. עם סיום לימודיו הוא קיבל את התואר "אמן", תואר שלישי, והפך למרצה בבית ספר מחוזי בצארסקויה סלו.
לאחר שהציג שתי יצירות בתערוכת האקדמיה ב-1872, הועלה לדרגת אמן, תואר שני.
ב-1878, על ציורו "ילד בולגרי", הוא קיבל מדליית זהב ממועצת האקדמיה.
ב-1883 הוא הפך לאמן בתואר ראשון וב-1893 זכה בתואר "אקדמי".
בשנת 1889, ציורו "הילדה היהודייה הקטנה" נרכש על ידי שר האוצר איבן וישנגרדסקי.
לאחר 1877, הוא היה תושב קייב, שם לימד בבית הספר לציור שנוסד בשנת 1875 על ידי מיקולה מורשקו.
מ-1884 עד 1889, הוא עבד בפרויקט שיקום ציורי הקיר בכנסיית סנט סיריל, בניהולו של מיכאיל ורובל.
בשנת 1901, הוא עזר בארגון מחדש של בית הספר לציור ובהרחבת תוכנית הלימודים שלו כדי להפוך ל"בית הספר לאמנות בקייב".
בין תלמידיו הבולטים היו מיקולה פימוננקו ומיקולה בוראצ'ק.
הוא הציג תערוכות מרכזיות בתערוכות ה-31 וה-32 של הנודדים והציג בהרחבה ברחבי רוסיה.
חריסטוס מנדאס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת השוער בקבוצת בורנמות' מהפרמייר ליג בהשאלה מלאציו, ובנבחרת יוון.
מנדאס גדל במחלקת הנוער של אטרומיטוס.
ב-28 בנובמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 4-0 על ספרטה במסגרת הגביע היווני לעונת .
ב-5 במאי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל היוונית, בניצחון 4-0 על קרקירה במסגרת המחזור ה-30 לעונת .
ב-31 בינואר 2022 חתם מנדאס על חוזה לארבע שנים וחצי ב-OFI כרתים מליגת העל היוונית.
ב-14 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 5-0 לוולוס במסגרת הליגה לעונת .
בסך הכל ערך 29 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-1 בספטמבר 2023 חתם מנדאס בלאציו מהסרייה א'.
ב-27 בינואר 2026 הושאל מנדאס עד לתום העונה לבורנמות' מהפרמייר ליג.
חריסטו מרקוב הוא אתלט עבר בולגרי שהתמחה במקצוע של קפיצה משולשת.
אלוף אולימפי (סיאול 1988), אלוף עולם (רומא 1987), אלוף עולם באולם (פריז 1985), זוכה מדליית זהב (שטוטגרט 1986) ומדליית כסף (ספליט 1990) באליפות אירופה באתלטיקה וזוכה מדליית זהב (אתונה 1985) ומדליית כסף (ליבן 1987) באליפות אירופה באתלטיקה באולם.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה סיים מרקוב במקום השביעי בתחרות קפיצה משולשת בתוצאה של 16.06 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד סיים במקום השישי במקצה המוקדם בתוצאה של 16.25 מטר ולא עלה לגמר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בגוטנברג, שוודיה סיים במקום החמישי בתחרות קפיצה משולשת בתוצאה של 16.89 מטר.
במשחקים העולמיים באולם שנערכו בפריז, צרפת זכה מרקוב במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.22 מטר לפני לאזרו בטנקורט (17.15 מטר) ולאזרו באלסינדס (16.83 מטר) (שניהם מקובה).
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה באתונה, יוון זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.29 מטר לפני ז'אן קאדו מצ'כוסלובקיה (17.23 מטר) וולקר מאי ממזרח גרמניה (17.14 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בקובה, יפן סיים במקום הרביעי בתחרות קפיצה משולשת בתוצאה של 16.72 מטר.
בגביע העולם באתלטיקה שנערך בקנברה, אוסטרליה זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.13 מטר אחרי וילי בנקס מארצות הברית (17.58 מטר) ואולג פרוצנקו מברית המועצות (17.47 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, מערב-גרמניה זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.66 מטר לפני מאריס ברוזיקס (17.33 מטר) ואולג פרוצנקו (17.28 מטר) (שניהם מברית המועצות).
במשחקי הרצון הטוב שנערכו במוסקבה, ברית המועצות זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.35 מטר אחרי מייק קונלי מארצות הברית (17.69 מטר) ולפני מיקולה מוסיינקו מברית המועצות (17.33 מטר)
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אליפות ושיא אירופאי של 17.92 מטר לפני מייק קונלי מארצות הברית (17.67 מטר) ואולג סקירקין מברית המועצות (17.43 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בליבן , צרפת זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.12 מטר אחרי סרז' הלאן מצרפת (17.15 מטר) ולפני מיקולה מוסיינקו מברית המועצות (17.00 מטר).
באולימפיאדת סיאול זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא משחקים של 17.61 מטר לפני איגור לפשין (17.52 מטר) ואלכסנדר קובלנקו (17.42 מטר) (שניהם מברית המועצות).
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה סיים במקום הרביעי בתוצאה 17.19 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בספליט, יוגוסלביה זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.43 מטר אחרי ליאוניד וולושין (17.74 מטר) ולפני איגור לפשין (17.34 מטר) (שניהם מברית המועצות).
באולימפיאדת ברצלונה סיים מרקוב במקום 21 בתחרות קפיצה משולשת בתוצאה של 16.46 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן סיים במקום התשיעי במקצה המוקדם בתחרות קפיצה משולשת בתוצאה של 16.67 מטר ולא עלה לגמר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה סיים במקום ה-19 במקצה המוקדם בתחרות קפיצה משולשת בתוצאה של 16.11 מטר ולא עלה לגמר.
חריגה תקציבית היא חריגה בתקציב הכוללת עלויות בלתי צפויות שנגרמו.
כאשר הוצאות אלה עולות על הסכומים המתוכננים בגין שיערוך נמוך מדי של העלות האמיתית במהלך התקציב, הן מכונות בשמות אלו.
חריגות תקציביות נפוצות בפרויקטים של תשתיות, בנייה וטכנולוגיה.
לגבי פרויקטים בתחום ה-IT, מחקר של קבוצת סטנדיש משנת 2004 מצא שיש חריגה תקציבית ממוצעת של 43 אחוז, 71 אחוז מהפרויקטים עברו את התקציב, חרגו מהזמנים שהוערכו, והעריכו טווח צר מדי להיקף הפרויקט.
והבזבוז הכולל הוערך ב-55 מיליארד דולר בשנה בארצות הברית בלבד.
פרויקטי בנייה גדולים רבים נגרמו חריגות בעלויות, הערכות עלויות המשמשות כדי להחליט אם יש לבנות תשתית תחבורה חשובה עלולות להטעות בצורה גסה ושיטתית.
חריגה בעלויות נבדלת מהסלמת עלויות, שהיא גידול צפוי בעלות מתוקצבת עקב גורמים כמו אינפלציה וניתן לתאר במספר אופנים, בין אם כאחוז מסך ההוצאה, כאחוז כולל ומעל התקציב המקורי, או כאחוז מהעלות החורגת מהתקציב המקורי.
נניח למשל גשר שתקציב בנייתו הוערך ב-100 מיליון דולר, אך בפועל עלותו הסתכמה ב-150 מיליון דולר.
במקרה זה, ניתן לייצג בכנות את תוצאת החריגה כך: חריגות העלויות עמדו על 33% מסך ההוצאה, התקציב לבניית הגשר גדל ל-150%, והחריגות מהתקציב המקורי עמדו על 50%.
הדוגמה האחרונה היא השימושית ביותר מכיוון שהיא מציינת במפורש את חריגת העלויות, לעומת השתיים הראשונות שמתארות את החריגה כחלק מסך ההוצאה.
לכן, חשוב להיות מדויק בהגדרת האחוז הנבחר כדי להימנע מבלבול ואי-בהירות.
מחקרים של אחיאגה-דגבוי וסמית' מציעות חלופה למה שנתפס באופן מסורתי כחריגה תקציבית בתחום הבנייה.
הם מנסים ליצור הבחנה בין הסיבות הלעיתים נפוצות של שגיאות בהערכת עלויות בנייה ובין חריגות תקציביות שנוצרות בסופו של דבר.
נקודה קריטית בטיעונם היא נקודת ההתייחסות למדידת חריגות תקציביות.
בעוד שחלק מודדים את גודל החריגה כהפרש בין העלות בעת ההחלטה לבנות ובין עלות ההשלמה הסופית, אחרים מודדים את גודל החריגה כהפרש בין העלות בעת הענקת החוזה ובין עלות ההשלמה הסופית.
דבר זה מוביל לטווח רחב בגודל החריגות המדווחות במחקרים שונים.
קיימים ארבעה סוגים של הסבר לחריגת עלויות: טכני, פסיכולוגי, פוליטי - כלכלי, הנדסת ערך.
הסברים טכניים מסבירים את חריגת העלות במונחים של טכניקות חיזוי לא מושלמות, נתונים לא מספקים וכו'.
הסברים פסיכולוגיים מסבירים חריגה במונחים של הטיית אופטימיות עם חזאים.
זחילת היקף, כאשר הדרישות או היעדים עולות במהלך הפרויקט, היא נפוצה.
לבסוף, הסברים פוליטיים-כלכליים רואים בהפרעה תוצאה של מצג שווא אסטרטגי של היקף או תקציבים.
היסטורית, ההסברים הפוליטיים לחריגת עלויות נתפסו כדומיננטיים ביותר.
בארצות הברית, משרד האדריכלים Home Architects ייחס זאת לתכונה אנושית שהם מכנים "פסיכולוגיה של הכחשת עלויות בנייה", בנוגע לאינפלציית העלות של בתים מותאמים אישית.
סיבה פחות נחקרת לחריגות תקציביות בפרויקטי בנייה היא אפקט ההוצאה האבודה.
התיאוריה הזו, המבוססת על פסיכולוגיה חברתית והתנהגות ארגונית, מציעה את הנטייה של אנשים וארגונים להינעל ולהיקלע למסלול פעולה מסוים ולכן "להשליך כסף טוב אחרי רע" כדי להצליח במיזם.
זה סותר את הרציונליות המקובלת מאחורי תאוריית התועלת הצפויה הסובייקטיבית.
אחיאגה-דגבוי וסמית' חוקרים את השפעות ההסלמה של התחייבות על מסירת פרויקט בבנייה באמצעות מקרה הפרלמנט הסקוטי.
כמו כן, מחקר אחרון הציע שניתן להשתמש בעקרונות תאוריית הכאוס כדי להבין איך חריגות תקציביות מתפתחות במגה-פרויקטים.
המאמר הזה מנסה לסווג מחדש מגה-פרויקטים כמערכות כאוטיות שהן לא ליניאריות ולכן קשות לחיזוי.
באמצעות מקרי חריגת עלויות במגה-פרויקטים בתחום הנפט והגז, המחקר הזה מציג טיעון חזק שתאוריית הכאוס אכן יכולה להוות פתרון קסם לבעיה החוזרת של חריגות תקציביות במגה-פרויקטים.
סיבה אפשרית שהתגלתה לחריגות עלויות היא הנדסת ערך, וגישה לתיקון חריגות עלויות הנדסיות ערך המכונה עיצוב מונחה ערך.
בתגובה לבעיה של חריגות עלויות בפרויקטים גדולים, ממשלת בריטניה הקימה רשות לפרויקטים גדולים כדי לספק הבטחת פרויקטים למשרד האוצר של HM ולמחלקות ממשלתיות אחרות המבצעות פרויקטים גדולים.
סקירה בלתי תלויה של האפקטיביות הפיננסית של הבטחת פרויקטים בהפחתת חריגות עלויות מצאה שתהליך הבטחת הפרויקט יעיל בהפחתת חריגות עלויות והמליצה להרחיב את התהליך כך שיכסה את רוב תיק הפרויקטים של הממשלה.
אבטחת פרויקטים נמצאת כעת בשימוש גם על ידי חברות במגזר הפרטי המבצעות פרויקטים גדולים.
חריסטיאן מיצקוסקי הוא פוליטיקאי מקדוני ופרופסור להנדסת מכונות, המכהן כראש ממשלת מקדוניה הצפונית מאז יוני 2024 מטעם מפלגת VMRO-DPMNE.
מיצקוסקי נולד ב-29 בספטמבר 1977 בסקופיה, אז ברפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה, חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
מ-2016 עד 2017, הוא היה מנהל "תחנות הכוח של מקדוניה", חברת ייצור חשמל בבעלות המדינה.
בשנת 2011, הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטה הטכנית של וינה.
הוא היה פרופסור חבר בפקולטה להנדסת מכונות באוניברסיטת סקופיה, אך בשנת 2019 הוא הפך לפרופסור רגיל.
מ-2015 עד 2017, הוא היה יועץ האנרגיה של ראשי הממשלה ניקולה גרואבסקי ואמיל דימיטרייב.
ב-23 בדצמבר 2017, לאחר התפטרותו של ניקולה גרואבסקי, הפך מיצקוסקי למנהיג החדש של מפלגת VMRO-DPMNE, ובכך הפך למנהיג האופוזיציה במדינה.
ע"פ חברי מפלגתו, בצעירותו היה חריסטיאן מיצקוסקי מועמד של המפלגה הליברלית הדמוקרטית לנשיאות איגוד הסטודנטים באוניברסיטת סקופיה ומתנגד חריף לשלטון אז ב-VMRO-DPMNE.
חברים אחרים במפלגה האשימו אותו בכך שלא היה חבר מפלגה עד 2010. לפי Ljubčo Georgievski, מיצקוסקי הציג את עצמו כפעיל מפלגה לראשונה בשנת 2016. מיצקוסקי היה בעבר מזכ"ל המפלגה מיולי 2017.
מיצקוסקי הצהיר שהוא ומפלגתו בעד הצטרפות לאיחוד האירופי ולנאט"ו אך לא ב"כניעה", כלומר דחיית הסכם פרספה שנחתם עם יוון, שפתר את מחלוקת השמות של מקדוניה והבטיח את הצטרפותה של צפון מקדוניה לנאט"ו.
הוא והמפלגה שבראשה הפכו למשתתפים העיקריים בהפגנות צפון מקדוניה ביולי 2022 נגד ההצעה הצרפתית לתחילת תהליך המשא ומתן של צפון מקדוניה והאיחוד האירופי.
באוגוסט 2022, מיצקוסקי הבטיח לפרוש מפוליטיקה לנצח, אם הבולגרים יוכרו בחוקת המדינה, דרישה מחייבת הכלולה במסגרת המשא ומתן עם האיחוד האירופי.
בספטמבר הוא הציע משאל עם לפיו יבוטל הסכם הידידות בין בולגריה לצפון מקדוניה.
למיצקוסקי יש קשרים הדוקים עם ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן ונשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ'.
לאחר שמפלגתו השיגה ריבוי מושבים באספת צפון מקדוניה וחתמה הסכם קואליציוני עם קואליציית VLEN ו־ZNAM לאחר הבחירות לפרלמנט בצפון מקדוניה ב-2024, קיבל מיצקוסקי את המנדט מהנשיא גורדנה סיליאנובסקה-דאבקובה להקים את הממשלה הבאה ב-6 ביוני.
הוא הפך לראש הממשלה ה-13 במדינה.
לאחר שהתייחס למדינתו כ'מקדוניה' ותיאר את השם החוקתי 'מקדוניה הצפונית' כ"מבייש", האשימה יוון את המדינה בהתנערות מהסכם פרספה והזהירה כי הצטרפותה של מקדוניה הצפונית לאיחוד האירופי נמצאת בסכנה.
בנוסף, מיצקוסקי הבטיח בנאומו שכל עוד הוא ראש ממשלה, המיעוט הבולגרי לא יוכר ולא יהיו עוד שינויים חוקתיים, ותיאר את הדרישה הזו של האיחוד האירופי כתכתיב בולגרי.
בהזדמנות זו, הצד הבולגרי הזהיר כי כוונתה של צפון מקדוניה לא לעמוד בהתחייבויותיה הבינלאומיות אינה מתקבלת על הדעת והדבר אינו מתיישב עם דרכה האירופית של המדינה.
ממשלתו של מיצקוסקי מורכבת בעיקר מחברי המפלגות: VMRO-DPMNE, VLEN ZNAM והמפלגה הדמוקרטית של הסרבים במקדוניה.
ביולי 2024 נפגש מיצקוסקי עם עמיתו ההונגרי ויקטור אורבן במהלך פסגת נאט"ו בוושינגטון.
הוא הודיע כי הם סיכמו על הסכם כלכלי להקמת שיתוף פעולה כלכלי מיוחד בין המדינות.
ההסכם גונה על ידי מפלגת האופוזיציה במדינה, SDSM.
מנהיג המפלגה, Venko Filipče, היה מודאג מכך שמדיניות כזו מובילה את המדינה למצב של תלות יתר בהונגריה.
במקביל, מיצקוסקי טען שבניית המסדרון הפאן-אירופי VIII לא ניתן לביצוע.
פרויקט זה מבטיח חיבור רכבת ישיר בין צפון מקדוניה, אלבניה ובולגריה.
מסילת הרכבת נמצאת בבנייה כבר למעלה מ-30 שנה, אך ללא הצלחה יתרה.
הוא הציע להקצות מחדש את הכספים האירופיים למודרניזציה של מסילת הרכבת הקיימת בין בודפשט-בלגרד-סקופיה-אתונה, המקשרת את צפון מקדוניה להונגריה, סרביה ויוון.
ב-20 בספטמבר 2024, מיקוסקי הצהיר בבריסל כי ארצו לא תקבל עוד אולטימטומים בדרכה של האיחוד האירופי.
ב-25 בספטמבר הודיע האיחוד האירופי על ניתוק הבקשות של אלבניה ושל צפון מקדוניה בנתיב ההצטרפות לאיחוד האירופי, עקב המחלוקות בין צפון מקדוניה לבולגריה סביב המיעוט הבולגרי שם, אשר עצרו שיחות נוספות על הצטרפותה של מקדוניה הצפונית לאיחוד.
בעקבות החלטה זו המשיכה אלבניה את דרכה בנפרד ב-15 באוקטובר.
מיקוסקי נשוי ואב לשני ילדים.
מלבד מקדונית, שפת האם שלו, הוא יודע גם אנגלית וקצת איטלקית.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, פורסמו תוצאות מפקד האוכלוסין האלבני ב-2023, מהם נראה שיש קצת יותר מ-7,000 בולגרים וכ-2,000 מקדונים באלבניה.
מיצקוסקי הצהיר כי זו תוצאה של תעמולה ומדיניות התבוללות בולגרית שם, כמו גם של חוסר זהירות של הממשלה הקודמת.
מצד שני, למעלה מ-100,000 אזרחים מקדונים קיבלו אזרחות בולגרית בעשורים האחרונים, כמעט כולם על בסיס מוצא בולגרי מוצהר.
במקרה זה, טען מיצקוסקי, כי מצב זה מבוסס על הצטרפותה של בולגריה לאיחוד האירופי, וכל המקדונים יקרעו את דרכוניהם הבולגריים לאחר שצפון מקדוניה תתקבל לאיחוד האירופי.
הוא טען שרק כמה מאות אזרחי צפון מקדוניה מזדהים כבולגרים, בעוד שהמיעוט המקדוני הקטן בבולגריה מורכב מעשרות אלפי אנשים.
ב-13 בנובמבר 2024, במלאת 80 שנה להרחקת החיילים הגרמנים מסקופיה במהלך מלחמת העולם השנייה, נשא מיצקוסקי נאום בו רמז שכוחות הכיבוש הבולגריים גורשו מהעיר אז, בעוד שלמעשה, הצבא הבולגרי שיחק את התפקיד העיקרי בכיבוש סקופיה.
חריסטינה ווקוביץ' (בסרבית: Христина Вуковић), הידועה בשמה הפרטי חריסטינה, היא זמרת, כותבת שירים ופסיכולוגית סרבית-מונטנגרית.
היא נולדה וגדלה בבלגרד להורים ממוצא מונטנגרי.
סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה, תחום שבו היא עוסקת במקביל לקריירה המוזיקלית שלה.
חריסטינה החלה את דרכה המוזיקלית כשהשתתפה בתוכנית הכישרונות X Factor Adria.
בשנת 2014, זמן קצר לאחר השתתפותה בתוכנית, הוציאה את הסינגל הראשון שלה "Deep Waters".
בהמשך הצטרפה כסולנית ליווי בלהקתו של הזמר הסרבי ז'ליקו יוקסימוביץ'.
בשנת 2023 הוציאה חריסטינה את אלבום הבכורה שלה, Bedem (ביצורים), דרך חברת התקליטים PGP-RTS.
האלבום הושק באירוע חגיגי באולפן 6 של רדיו בלגרד, שם ביצעה חריסטינה שירים מהאלבום בליווי הרכב נגנים מלא.
האלבום כולל מספר שירים מקוריים אשר נכתבו והולחנו על ידי חריסטינה, המשלבים אלמנטים של פופ, פולק והשפעות בלקניות.
עם שיר הנושא של האלבום, "Bedem", נבחרה חריסטינה להשתתף בקדם הסרבי לאירוויזיון 2024, Pesma za Evroviziju '24. השיר זכה לתשומת לב רבה הן בקרב הקהל המקומי והן בקרב מבקרי המוזיקה, בשל הסגנון האתני הבולט שלו והשילוב בין מוזיקה עכשווית למוטיבים מסורתיים.
חריסטינה הצליחה להעפיל לשלב הגמר של התחרות, שבסיומו דורגה במקום העשירי.
חריט דאו (בהולנדית: Gerrit Dou; 7 באפריל 1613 – 9 בפברואר 1675) היה צייר הולנדי בתקופת תור הזהב של הולנד, שהתמחה בציורים קטנים ודקדקניים במיוחד, האופייניים לאסכולת הפיינשילדרים מליידן.
נודע בציורי ז'אנר, ציורים המדמים גומחות בטכניקת טרומפ-לויל, וסצנות ליליות לאור נר, המאופיינות בשימוש מובהק בקיארוסקורו.
דאו נולד בליידן והתגלה כבר בגיל צעיר ככישרון יוצא דופן.
בין השנים 1628–1631 היה לתלמידו של רמברנדט, אז רק בן 15, וניכר כי ספג ממנו יסודות ברישום ובשימוש באור וצל (קיארוסקורו).
בניגוד לרוב תלמידי רמברנדט, דאו לא עזב לאמסטרדם אלא נשאר בליידן כל חייו, שם הקים לעצמו קריירה עצמאית ומצליחה.
פריצת הדרך שלו הגיעה זמן קצר לאחר עזיבתו של רמברנדט את העיר, והעדרם של ציירים גדולים כמו רמברנדט ויאן ליוונס יצר עבור דאו הזדמנות להפוך לדמות המרכזית בזירת האמנות המקומית.
סגנונו התבסס על תשומת לב קיצונית לפרטים, טכניקה מוקפדת, והעדפה לקומפוזיציות אינטימיות – לעיתים קרובות בהן מופיעים דמויות ליד חלון, מאחורי וילונות, או באור נר עדין.
עבודותיו זכו להערכה בזכות האשליה הריאליסטית שיצר, לעיתים במשטחים שאינם גדולים מכף יד.
דאו זכה להוקרה ניכרת עוד בחייו.
כבר ב-1641 כינה אותו יאן אורלרס, ראש העיר העיר ליידן, "אמן מצוין, במיוחד בדברים קטנים, עדינים ומורכבים".
ב-1642 הילל אותו גם הצייר והסופר פיליפס אנחל, שקבע כי יש לחקות את סגנונו וללמוד ממנו.
אחד הגורמים המרכזיים להצלחתו המוקדמת היה הסכם יוצא דופן עם פייטר ספירינג, דיפלומט והנציג של הכתר השוודי בהאג.
ספירינג העניק לדאו סכום שנתי של 500 גילדן בתמורה ל"זכות הסירוב הראשונה" – זכות בלעדית לרכוש כל יצירה חדשה של דאו לפני שזו תוצע לאחרים.
בכך זכה דאו בביטחון כלכלי נדיר לאמן בזמנו.
הסכם זה התקיים ככל הנראה בין 1634 (חזרתו של ספירינג להולנד) ועד מותו ב-1652, ובמסגרתו רכש ספירינג לפחות 13 מיצירותיו.
מחירי יצירותיו של דאו היו מהגבוהים ביותר בתקופתו.
הביוגרף יואכים פון סנדרארט דיווח כי יצירה בודדת של דאו עשויה הייתה לעלות בין 600 ל־1,000 גילדן – סכום עתק בעידן שבו פועל מיומן השתכר גילדן אחד ליום.
ציורו "האם הצעירה" שנמסר במתנה לצ'ארלס השני, מלך אנגליה בשנת 1660 נרכש על ידי מדינת הולנד ב-4,000 גילדן – סכום חסר תקדים.
דאו נודע בקפדנותו – עד כדי כך שנזקק לשלושה ימי עבודה לציור מקל טאטוא בגודל ציפורן, או חמישה ימים לציור כף ידה של דוגמנית.
לאחר מותו של ספירינג, המשיכו לאסוף את יצירותיו פטרונים בולטים כמו יוהאן דה ביי – אספן אמנות עשיר מליידן, שבשנת 1665 הציג 27 מציוריו של דאו בתערוכה פתוחה לקהל – וכן פרנסיסקוס דה לה בו סילביוס, רופא ואיש אקדמיה שהחזיק לפחות 11 מעבודותיו.
דאו זכה להוקרה גם מחוץ לגבולות הולנד.
יצירותיו נרכשו על ידי לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה, והיו בין המתנות שניתנו לצ'ארלס השני כחלק מ"המתנה ההולנדית" של 1660, מהלך דיפלומטי שנועד לחזק את הקשרים עם אנגליה.
המלך האנגלי התפעל כל כך מהציורים, עד שהזמין את דאו לבקר בחצרו – הזמנה שדאו סירב לה.
אף שהפיק גוף עבודות מצומצם יחסית, עבודותיו נחשבו לנחשקות ביותר גם לאחר מותו.
ב-1676 נדרש שליחו של הדוכס הגדול של טוסקנה לשלם סכום גבוה במיוחד בעבור דיוקן עצמי של האמן, ששכן כעת בגלריית אופיצי.
במהלך המאה ה-18 שמר דאו על מעמדו כצייר-על באירופה, אך בעידן הרומנטיקה ואחר כך האימפרסיוניזם דעך מקומו – עד לתחייה מחודשת במאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
דמותו של דאו נזכרת ברומן "עור החמור" מאת אונורה דה בלזק, באופרה "שודדי הים" מאת גילברט או'סאליבן, ובסיפורו של ג' שְרידן לה פנו.
דמותו גולמה בסרט "משמר לילה" (2007) על ידי טובי ג'ונס.
ציורו "אסטרונום לאור נר" הופיע בסרט "בת הים הקטנה" (2023).
חריסטוס מוזאקיטיס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אולימפיאקוס מליגת העל היוונית ובנבחרת יוון.
מוזאקיטיס גדל במחלקות הנוער של פוסידונאס אירקליו, א.א.ק.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצת המילואים של אולימפיאקוס.
ב-29 בספטמבר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 0–2 על אטרומיטוס במסגרת המחזור השישי בליגת העל היוונית לעונת .
ב-2 בפברואר 2025 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על לבדיאקוס במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
בסך הכל ערך 23 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שער אחד.
ב-17 בנובמבר 2024 ערך מוזאקיטיס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון, בניצחון 0–2 על נבחרת פינלנד במסגרת ליגת האומות 2024/2025.
חרטת הקיסר נירון לאחר רצח אמו הוא ציור שמן על בד מאת האמן האנגלי ג'ון ויליאם ווטרהאוס, שנוצר בשנת 1878. היצירה מתארת את הקיסר הרומי נירון מתאבל לבדו לאחר שרצח את אמו, אגריפינה הצעירה.
הציור שייך לאסכולה הפרה־רפאליטית המאוחרת ומצוי כיום באוסף פרטי.
בציור נראה נירון שרוע בגפו על ספה, ראשו נשען על ידיו ועיניו דומעות.
את הדמות עוטפת תחושת דכדוך עמוקה, המחוזקת בצללים כהים הנשפכים על פניו וגופו.
ההוד וההדר של התקופה הרומית נרמזים בעיטורים כמו אם־הפנינה המשובצת ברהיטים, כריות רקומות ומרקמי צבע חמימים בגוני צהוב ובז'.
האמן הצליח להעביר בו־זמנית תחושת פאר וייסורים, ולתאר את נירון ברגע של כאב פנימי ולא כגיבור מנצח.
הציור מציג את נירון כדמות מלנכולית ואנטי־גיבור, תוך שימוש ברמיזות אירוניות כמו זר הדפנה שעל ראשו, המזוהה עם הצטיינות מוזיקלית – תחום שבו נירון ראה עצמו מצטיין.
יצירה זו משתלבת בדיון שהתחולל בבריטניה הוויקטוריאנית בשאלת דמותה המוסרית של רומא העתיקה, ולשיטתו של ווטרהאוס – ביקורת על מגמות אידיאליזציה של הקיסרות הרומית באמנות בת התקופה.
בדומה לכך, ההצגה של נירון לבדו, בתנוחה כמעט נשית, משמשת כתגובה לאידיאלים של גבריות וניצחון, ומציעה במקום זאת מבט נוקב על אשמה, חולשה ואובדן.
בכך מייצגת היצירה לא רק רגע דרמטי בהיסטוריה, אלא גם משל מוסרי על שקיעתן של אימפריות.
חריסטוס זפייריס הוא כדורגלן יווני-נורווגי המשחק בעמדת הקשר המרכזי בסלביה פראג מליגת העל הצ'כית בהשאלה מפאוק, ובנבחרת יוון.
זפייריס נולד באתונה, יוון, ועבר לנורווגיה בגיל תשע.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בגרוּרוּד מהליגה הנורווגית הראשונה ב-2020.
ב-20 באוגוסט 2021 חתם על חוזה לארבע וחצי שנים בהאוגסונד מליגת העל הנורווגית.
במקביל, הושאל בחזרה לגרורוד עד סוף עונת 2021.
ב-29 בינואר 2023 חתם זפייריס בסלביה פראג מליגת העל הצ'כית על חוזה לארבע וחצי שנים.
ב-20 באוגוסט 2025 אושר כי זפייריס נרכש על ידי פאוק מליגת העל היוונית, אך יישאר בסלביה פראג בהשאלה עד 31 בדצמבר 2025. ב-26 באוגוסט 2025 חתם רשמית בפאוק עד 31 בדצמבר 2029.
זפייריס שיחק עבור נורווגיה בכל רמות הנוער מנבחרת עד גיל 16 ועד נבחרת עד גיל 21. ב-27 באוגוסט 2024 החליט לעבור לייצג את נבחרת יוון.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון ערך ב-7 בספטמבר 2024, בניצחון 0–3 על פינלנד בליגת האומות.
השחקן הצעיר של החודש בליגת העל הנורווגית: ספטמבר 2022
חרי ניינברג (בהולנדית: Gerrie Nijenberg) וחריט ניינברג (בהולנדית: Gerrit Nijenberg) הם אחים שהתגוררו בעיירה וייה Wijhe בהולנד.
עסקו בחקלאות והוכרו כחסידי אומות העולם לאחר שהסתירו והצילו שתי ילדות יהודיות בחווה שלהם בתקופת השואה.
פעילות במהלך השואה להצלת יהודים
חריט וחרי ניינברג היו אח ואחות רווקים, אזרחים הולנדים תושבי הכפר וייה (Wijhe) שבמחוז אוברייסל, אשר ניהלו יחד את החווה המשפחתית שהוריהם הותירו להם.
חריט היה חקלאי וקיים קשרי מסחר עם ליאו מרקוס, קצב יהודי מהעיר זוולה.
בקיץ 1942, עם תחילת גירוש יהודי הולנד ולקראת קבלת הצווים להתייצבות לעבודה במזרח, החלה משפחת מרקוס מהעיר זוולה לחפש מקומות מסתור.
בתחילה נמצא מקום רק עבור ההורים והבת הבכורה פרנסס.
בעקבות זאת פנה ליאו מרקוס אל חריט ניינברג ואל אחותו חרי ניינברג, שהתגוררו בחווה במרחק של כ־14 ק"מ מזוולה.
ביום שבת, 8 באוגוסט 1942, הועברו לחוות הניינברגים שתי בנותיו הצעירות של ליאו מרקוס, פיינטיה, בת שבע, ויהודית, בת ארבע.
היום נבחר משום שבית המטבחיים של משפחת מרקוס היה סגור, וכך ניתן היה להוציא את הילדות מהעיר מבלי לעורר חשד.
בשל קרבת החווה למקום מגוריהן הקודם, נדרשו הילדות להישאר בתוך הבית בכל עת, ללא מבקרים, ולשהות חלק ניכר מהיום בחדר קטן בעליית הגג.
תנאי ההסתרה היו קשים במיוחד, בין היתר בשל החום הכבד בקיץ 1942. הילדות הורשו לרדת ממקום המסתור רק בשעות הערב.
מחשש לזיהוי, שונה שמה של יהודית לשם הבדוי "אואנדי" (Oendi), מאחר ששמה המקורי נחשב לשם יהודי מובהק.
הילדות שהו בחוות הניינברגים כחודש, עד אוגוסט 1942. בתקופה זו סיפקו חרי וחריט ניינברג מחסה והגנה לילדות, בידיעה כי הסתרת יהודים הייתה עבירה חמורה אשר סיכנה את חייהם.
בשל הסכנה הגוברת, נמצאו עבור הילדות מקומות מסתור חלופיים, והן הועברו מהחווה.
חרי וחריט ניינברג היו תחנת המסתור הראשונה של פיינטיה ויהודית, ונכונותם להסתירן היוותה שלב ראשוני וקריטי בשרשרת ההצלה שהובילה להישרדותן.
עם שחרור צפון הולנד באפריל 1945 הסתיימה תקופת המסתור של האחיות פיינטיה ויהודית מרקוס והן התאחדו עם משפחתן.
משפחת מרקוס שמרה על קשר מתמשך עם המצילים חרי וחריט ניינברג.
קשר זה נמשך גם בשנים שלאחר מכן והיווה בסיס להכרה הרשמית שניתנה להם כחסידי אומות העולם.
בהמשך היגרו האחיות לישראל כחלק מתהליך בניית חיים חדשים לאחר השואה, תוך שמירה על זיכרון תקופת ההצלה ותיעוד פועלם של חרי וחריט ניינברג והמצילים האחרים שסייעו להן.
ב-2 בספטמבר 2007 העניק יד ושם הכרה רשמית ל־11 אזרחים הולנדים אשר סיכנו את חייהם כדי להציל את בנות משפחת מרקוס במהלך השואה.
בין מקבלי ההכרה נכללו חרי וחריט ניינברג, אשר הוכרו כחסידי אומות העולם על חלקם בהסתרת פיינטיה ויהודית מרקוס בחוותם בקיץ 1942, תוך סיכון אישי ממשי וללא קבלת תמורה.
שמם הונצח בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים.
חָרִישׁ היא עיר במחוז חיפה בישראל השוכנת בצפון-מזרח השרון, מדרום לנחל עירון ולמחלף עירון וממזרח לכביש 6. נוסדה בשנת 1982 כחלק מתוכנית יישובי הכוכבים, והוכרזה כעיר בשנת 2022, 40 שנה לאחר הקמתה.
ב־1982 הוקם על ידי הקיבוץ הארצי קיבוץ חריש על בסיס היאחזות נח"ל, אך בשל אוכלוסייה מצומצמת (25 תושבים בלבד ב־1990) ננטש בהדרגה עד 1993, למעט פלוגת מג"ב ששכנה בו.
בראשית שנות ה־90, במסגרת תוכנית שבעת הכוכבים, הוחלט להקים בסמוך יישוב עירוני בשם חריש שתוכנן ל־30,000 תושבים.
ב־1995 נבנו כ־300 יחידות דיור, אך מכירת הדירות נכשלה, רבות מהן נותרו ריקות והאוכלוסייה כללה בעיקר שוכרי דירות מעוטי יכולת.
ב־1998 הובאו למקום כ־70 משפחות מחמולת קראג'ה מרמלה בעקבות סכסוך חמולות עם חמולת ג'רושי.
במקביל, ביולי 1992 אוחדו קציר וחריש למועצה מקומית "טל־עירון" (ששמה הוסב ב־1995 ל"קציר-חריש").
ב־2012 הופרדו הרשויות מחדש, קציר צורפה למועצה אזורית מנשה וחריש הפכה לרשות מקומית עצמאית כהכנה להפיכתה לעיר.
ביטול התכנון הראשוני כעיר חרדית
בשנת 2008 הוחלט להכריז על חריש כמרחב תכנון מיוחד על פי סעיף 32 בחוק התכנון והבנייה והוקמה ועדה מיוחדת שבסמכותה לאפשר תכנון ופיתוח אזורי מהירים.
בראש הוועדה עמד יגאל שחר.
החל מ-2014 עומד בראש הוועדה השר לשעבר דוד מגן.
בשנת 2010 החליטה הממשלה להקים ועדת מנכ"לים לקידום היישוב חריש לצורך "פתרונות ארוכי טווח לצמיחתו העתידית של היישוב כפתרון משמעותי וארוך טווח למצוקות הדיור הקשות מהן סובלת האוכלוסייה בעלת צביון דתי".
החלטה זו עוררה התנגדות ביישוב, ובשנת 2011 עתרו תושבי חריש לבית המשפט המחוזי בחיפה נגד התוכנית לייעד את העיר לחרדים בלבד.
בית המשפט קבע כי על המכרזים להיות פתוחים לציבור הרחב.
נכון לשנת 2024 העיר מעורבת, והעירייה מקצה מבנים, משאבים, תקציבים ותוכניות לכלל פלחי האוכלוסייה.
כן אושר מרכז עירוני ראשי 1/ד שכולל 664 יח"ד, 150,000 מ"ר שטחי מסחר ותעסוקה, 8,000 מ"ר שטחי מלונאות ו-77,000 מ"ר מבני ציבור שיכללו מתחם עירוני לשירותי הצלה וחירום.
בסוף מרץ 2018, הגדיל שר האוצר משה כחלון את מרחב התכנון של חריש ב-2,000 דונם.
במהלך שנת 2020 המשיכה חריש להתרחב בצעדים מהירים – באפריל 2020, פורסם כי נבנים בשכונת הפרחים שני בתי ספר חדשים, הראשון יתפקד כבית ספר יסודי ממלכתי והשני יהיה בית ספר יסודי ממלכתי דתי.
במאי, פורסם כי שכונת מעו"ף, שתשמש גם כמרכז העסקים הראשי של חריש, לקראת אכלוס.
השכונה תכיל בין היתר מתחם משרדים, מבני תעשייה, בית עירייה חדש ומסוף תחבורה ציבורית שייתן מענה למזרח חריש.
ביולי, הגישה הוועדה הגאוגרפית חיפה את המלצותיה למשרד הפנים, באשר להרחבת גבולות השיפוט של חריש, כדי לאפשר את המשך פיתוחה והפיכתה לעיר של כ־100,000 תושבים.
הוועדה המליצה על תוספת של 3,282 דונם, המהווים גידול של כ-46% בשטח השיפוט של חריש.
בנובמבר, פורסם כי הסתיים שלב התכנון של הפארק העירוני של חריש.
על פי התכנון הפארק ישתרע על שטח של כ-200 דונם ולאורך כ-1,500 מטרים.
הפארק יוקם בצמוד לכביש 6 הנושק למערב היישוב.
חודש לאחר מכן הופקדה תוכנית "רובע חריש דרום".
במסגרת התוכנית יבנו כ־1,650 יחידות דיור וכ-332 אלף מ"ר של שטחי תעסוקה ומסחר.
השכונה תחבור לכביש 611 שמתוכנן לחבר את חריש לכביש 574 ובעתיד אולי גם לכביש 6.
במאי 2022 הכריזה שרת הפנים איילת שקד כי חריש מקבלת מעמד של עיר.
ב-2023 אושרה הקמת בית חולים בעיר.
חריש ממוקמת ממזרח לכביש 6, על יד מחלף עירון, ומתחברת לדרך ישירה דרך מחלף מג"ב בכביש 65. כביש 6353 וכביש 574 מהווים את דרכי הגישה המרכזיות לעיר.
כביש 574 הוא כביש אורך ממחלף משמר הגבול עד לצומת באקה אל גרביה צפון.
סמוך לכניסה לעיר מתוכננת תחנת הרכבת חריש על מסילת מנשה, המקשרת בין המסילה המזרחית החדשה אל מסילת העמק.
ב-2024 נחנך מסוף חריש בכניסה לעיר, המשמש נקודת יציאה וכניסה למשתמשי התחבורה הציבורית.
בתכנון ובנייה, פרויקט הכניסה הדרומית לעיר (כביש 611) נמצא בשלבי ביצוע, וחברת נתיבי ישראל בונה את החיבור לכביש 574, שיהווה כניסה נוספת לחריש ויתחבר לשדרות התמדה, בנוסף לשתי הכניסות הקיימות.
במסגרת ההתרחבות דרומה, הופקדה בוועדה לתכנון ובנייה התב"ע (תוכנית בינוי עיר) של השכונה העתידית "חריש דרום", תוכנית שבה מתוכננים לקום שטחי מסחר ותעסוקה גדולים.
רוב האוכלוסייה כשני שלישים עובדים מחוץ ליישוב.
באוקטובר 2018 הגיע מספר התושבים בחריש ל-10,000 ובסוף 2020 מנתה אוכלוסיית חריש כ-19,600 תושבים.
בסוף שנת 2024 מנתה אוכלוסיית העיר מעל 40,000 תושבים.
1998–2003: דב (דובי) סנדרוב – ראש המועצה הנבחר הראשון של קציר-חריש
2013–אוגוסט 2025: יצחק קשת – ראש המועצה הנבחר הראשון לאחר הפרדת קציר מחריש, וראש העירייה הראשון.
הושעה מתפקידו בעקבות הגשת כתב אישום נגדו בגין חמש עבירות של מעשים מגונים ושבע עבירות של מרמה והפרת אמונים..
אוגוסט 2025 - יוחאי פרג'י (ממלא מקום ראש העיר)
2022 אות האדריכלות בקטגוריית מבנה החינוך.
מקום ראשון למכלול חינוכי בחריש בתכנון "גושן אדריכלים".
מתחם של כ-4,300 מ"ר, הכולל שני מבנים מרובעים סימטריים, הגדול במבנים הוא בית הספר שבתוכו 18 כתות לימוד, והקטן במבנים הוא גן הילדים עם ארבע כיתות.
בנוסף, במרכז כל אחד מהמבנים יש חצר ירוקה ונעימה לרווחת התלמידים.
חרלאו (ברומנית: Hârlău, ביידיש: הרלוי) היא עיירה בצפון המחוז יאשי שבחבל מולדובה, רומניה.
חרלאו ממוקמת על גדת נהר הבחלוי, 70 ק"מ מיאשי.
המקום מוזכר לראשונה במסמך הכתוב בלטינית ב-1384. העיירה אירחה בימי הביניים אחת החצרות של נסיכי מולדובה.
שטפן הגדול ביסס את מגורי הקיץ שלו בחרלאו (1486) ובשנת 1499 אף ערך במקום הסכם שלום עם פולין.
אוכלוסיית חרלאו מורכבת ברובה מרומנים נוצרים, אולם בעבר הייתה במקום קהילה יהודית גדולה.
כיום מסופח לעיר גם הכפר פרקובאץ' (Pârcovaci).
חֲרַך ירי (בנטייה: חֲרַכֵּי ירי) הוא חריץ צר במעטה שריון של כלי רכב משוריין, חומה או קיר שמטרתו לאפשר ירי על האויב.
על החָרָךְ להיות רחב מספיק כדי לאפשר דרכו ירי באמצעות קשת, רובה או מקלע, ועם זאת צר מספיק כדי שיהיה קשה מאוד לקלוע אל תוך החרך ולפגוע במי שנמצא מאחוריו (על-פי רוב מדובר בסנטימטרים בודדים).
החרכּים מופיעים בדרך כלל בצורת חלון אנכי צר, המאפשר ליורה לבחור את מידת ההרמה (וכתוצאה מכך הטווח) של הירי.
בימי הביניים הופיעו חרכי ירי בצורת צלב, שהִקנו לקשת מידה רבה יותר של חופש (שכן הוא קיבל גם אפשרות צידוד רחבה יותר).
חרכּי ירי הופיעו כחלק מהביצורים כבר בעת העתיקה, והיו נפוצים במיוחד בתקופת ימי הביניים.
הם שימשו גם בעת החדשה, עד ימינו, במוצבים, ביצורי פילבוקס ואפילו ברכב קרבי משוריין (למשל: בנגמחו"ן).
ניתן לראות הבדל בולט בין חרכי ירי עתיקים לחרכים מודרניים: בעוד שחרכים עתיקים הם אנכיים, על מנת לאפשר ירי באמצעות קשת, הרי שחרכים מודרניים אופקיים בשל המבנה השטוח של המקלעים, והצורך לאפשר גזרת ירי רחבה.
החל משלהי המאה ה-20, הולך ופוחת השימוש בחרכי ירי עם השימוש הגובר במערכות ירי בשליטה מרחוק (דוגמת הקטלנית והטייפון של רפאל), המאפשרת ירי מדויק ללא כל חשיפה ובכך מבטלת למעשה את הצורך בחרכי ירי.
חרכי ירי מותקנים לעיתים גם על רכב קרבי משוריין וכלי רכב בשירות צבאי או מלחמתי.
בתקופת מלחמת העצמאות נבנו בשני צידי המשוריינים חרכי ירי להפעלת נשק קל.
המרחק בין חרך לחרך: 66 ס"מ.
ברכבים הגדולים נבנו חרכים נוספים לפנים ולאחור.
במשורייני הפרפר הקטנים, היו שלושה חרכים בצידי הרכב ואחד במרכז הדלת האחורית.
בתקופת האינתיפאדה השנייה הותקנו חרכי ירי לרובה סער ומקלע על הצריח הפסיבי של הנגמחון (נגמ"ש הנדסה/ביטחון שוטף ממוגן-גחון).
ב-2006 הותקנו על חלק מדחפורי ה-D9R המשוריינים של צה"ל חרך ירי כדורי על דלת המפקד, המאפשרת לו להשיב באש כאשר הדחפור מותקף.
עונש החרם בהלכה הוא הרחקת אדם מן הציבור.
התלמוד מבחין בין חרם לנידוי, וחרם הוא העונש החמור מביניהם, כיוון שבנוסח הטלת החרם מופיעה המילה "ארור".
חרם מוטל כאמצעי אחרון: אדם שעובר על דבר איסור במזיד מנדים אותו מהציבור מיד, אם לא חזר בו מנדים אותו שנית, ואם לא חזר בו מחרימים אותו.
החרם מוטל על ידי בית הדין בנוכחות מניין (עשרה אנשים), בטקס שכולל תקיעה בשופר והחזקת ספר תורה.
בחרם משתמשים רק נגד חוטא ובמקרים נדירים ביותר.
התרת החרם נעשית אף היא על ידי בית הדין המכריז "שרוי לך מותר לך".
ישנם שני סוגים של חרם, והדבר תלוי בזמן שקבעו את החרם.
יש "חרם שלאחר מעשה" ו"חרם שלפני מעשה".
בחרם שלאחר מעשה, צריך מושב בית דין להחיל במפורש את החרם, ולעומת זאת בחרם שלפני מעשה, מדובר בחרם מסוג שונה לגמרי, בו הרבנים שמתקנים את החרם קובעים מכאן ולהבא, שכל מי שיעשה מעשה מסוים יחול עליו חרם באופן אוטומטי.
דבר זה נקרא "חרמי ציבור".
ההבדל בין שני סוגי החרמות הללו הוא באופן תחולתם; חרם שלאחר מעשה הוא ממוקד ומוחל באופן ספציפי על אדם מסוים, ולעומת זאת חרם שלפני מעשה הוא חרם שמוחל קטגורית על מעשה מסוים, וכאשר אדם עובר ועושה את המעשה, חל עליו החרם באופן אוטומטי.
כך לדוגמה, ישנה תקנה של רבנו תם הקובעת שאסור "להוציא לעז על גט" – הכוונה לפקפק בכשרות של גט ללא סיבה מספקת.
בנוגע לתקנה הזו כותב המהרי"ק: .
המשמעות הכללית של המושג "חרם" היא העברת רכוש מאדם אחד לאדם אחר.
במובנו הקדום היה החרם כינוי לבקר, צאן או תוצרת חקלאית שניתנו לאל או לכהנים: בחומש ויקרא מוזכר חרם לה': , ובחומש במדבר מוזכר חרם לכהנים: .
שני סוגי החרמות הללו נקראים בלשון חז"ל: "חרמי גבוה" − הקדש לבית המקדש, ו"חרמי כהנים" − אחת ממתנות הכהונה.
במובן זה משמש החרם גם בפרשת עכן בספר יהושע (פרק ז).
עכן לקח לעצמו משלל העיר יריחו שעליו הוכרז חרם: "והייתה העיר חרם היא וכל אשר בה לה'" ().
עכן וכל בני משפחתו, צאנו ובקרו, הומתו בסקילה (לפי כמה מהשיטות).
במובנו הנוסף, המאוחר יותר כנראה, ציין החרם השמדה מלאה, כגון הציווי "החרם תחרימם" שהצטוו בני ישראל לגבי עממי כנען בעת כיבוש הארץ ().
שאול המלך נענש על שלא ביצע עד תום את מצוות החרם שציווה ה' בעת המלחמה בעמלק (): "והחרמתם את כל אשר לו".
הוא החרים אמנם את עמלק "לפי חרב", כלומר הרג אותם, אך חמל על אגג מלך עמלק ועל "מיטב הצאן והבקר".
שאול הצטדק באמרו שלא ביקש אלא לזבוח לה' את הצאן והבקר, אך שמואל הנביא הדיחו מן המלוכה במצוות ה'.
הנידוי בתקופת חז"ל ובתקופת הגאונים