tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם נישאו בבריסל, בלגיה בשנת 1921. היא הייתה נשואה קודם, בשנת 1909, לאיש הקונסוליה הבריטית והיה לה בן אחד, לפני שהתגרשה בשנת 1920. אוי הוי-לאן הייתה בתו של אחד מחשובי הקהילה הסינית במלאיה, והיורשת של משפחה מהאצולה הסינית של אינדונזיה הקולוניאלית.
היא כתבה שני ספרי זיכרונות: הוי-לאן קו (גברת וולינגטון קו): "אוטוביוגרפיה" (שנכתבה עם מרי ואן רנסלר ת'אייר, מעיתון דייל פרס, 1945) ו"שום חג לא נמשך לנצח" (נכתבה עם איזבלה טאב, ניו יורק טיימס, 1975).
[22] לקו היו שני בנים איתה.
ב -3 בספטמבר 1959 נישא קו לאשתו הרביעית (Yen Yu-yun) (1905-2017), אלמנתו של קלרנס קואנגסון יאנג.
היו לו שלוש בנות חורגות מהנישואים האלה.
קו חי זמן רב כדי לראות שניים מבניו מתים לפניו.
הוא מת מוקף על ידי משפחתו בליל 14 בנובמבר 1985, בגיל 97. אשתו האחרונה חיה עוד יותר ממנו - ג'וליאנה קו נפטרה בגיל 111.
ולמה דינקלי היא דמות בדיונית בזיכיון ההנפשה האמריקאי "סקובי-דו", העוסקת בעלילותיהם של רביעיית בני נוער, וכלבם הדני הענק, סקובי-דו, הפותרים תעלומות.
ב-10 בפברואר 2021, נמסר כי דמותה של ולמה תזכה לסדרת הנפשה למבוגרים מבית "HBO Max", תחת השם "ולמה".
ב-11 ביולי 2022, הסימן המסחרי של הסדרה נרשם כנטוש, אך באוגוסט 2022, הצהיר מנהל התוכן הראשי של HBO, קייסי בלויס, בתזכיר כי הסדרה עדיין נמצאת בהפקה.
את דמותה של ולמה דינקלי יצרו ג'ו רובי וקן ספירס, ששאבו השראה מדמותה של זלדה גילרוי (בגילומה של שילה קול) מהסיטקום האמריקאי "אהבותיו הרבות של דובי גיליס", ששודרה מסוף שנות ה-50 עד לתחילת שנות ה-60.
לאורך הופעותיה בזיכיון, דמותה של ולמה מזוהה עם צבעי אדום-כתום; והיא לובשת סוודר צווארון גולף כתום רחב, חצאית קפלים אדומה קצרה, גרבי ברכיים, נעלי מרי ג'יין וזוג משקפיים מרובעים שחורים, אותם היא מאבדת לעיתים קרובות.
ולמה נתפסת כ"מוח" של הקבוצה, והיא מתוארת כאינטליגנטית ביותר עם עניין מיוחד במדעים; כמו גם עם תחומי עניין חריגים, כמו פענוח כתיב נורדי.
בשל האינטליגנציה ויכולות ההסקה שלה, ולמה היא הראשונה לפתור את התעלומה, וכמו שרלוק הולמס ובלשים בדיוניים רבים אחרים, שומרת את מסקנותיה בסוד עד לסוף הפרק.
לאורך הזיכיון, נעשה שימוש קומי חוזר בהשלכות קוצר ראייתה הקשה של ולמה ואיבוד משקפיה שוב ושוב (לעיתים קרובות כתוצאה מנפילתם מפניה בזמן שהיא נרדפת על ידי הנבל), ובמשפטה הידוע: "המשקפיים שלי!
אני לא יכולה לראות בלי המשקפיים שלי!" בכל פעם שהיא מאבדת אותם.
ולמה מאופיינת כסקפטית ביותר מבין החבורה, וכזאת שתבטל כל הסבר פרא-נורמלי לתעלומות בהם החבורה נתקלת.
זה בולט במיוחד בסרטים "סקובי-דו וקללת הרוח ה-13" ו"סקובי-דו: בחזרה לאי הזומבים, בהם היא מבטלת את קיומם של רוחות רפאים וזומבים; אף על פי שאלו מתגלים כאמיתיים.
בדומה לשאר בני החבורה, לוולמה סיפור רקע אישי ומוצא המשתנה לאורך הזיכיון.
בסדרה המקורית, "סקובי-דו, איפה אתה?", נראה כי ולמה לומדת באותו תיכון כמו שאר בני החבורה.
עם זאת, לפי סדרת "הסרטים החדשים של סקובי-דו", נאמר כי ולמה כי סיימה את לימודיה בתיכון אחר.
בנוסף, הוריה מתוארים כמי שדחפו אותה להצטיין מגיל צעיר בלימודיה, מה שהביא למאות פרסים על הישגיה יוצאי הדופן, ובעקיפין, לנטייתה להיות קולנית.
במהלך העונה הראשונה של הסדרה "סקובי-דו!
מסתורין בע"מ", ולמה, שמוצגת כבעלת אישיות חשאית ושתלטנית, נמצאת לזמן קצר במערכת יחסים רומנטית עם שאגי, למורת רוחו של סקובי-דו.
בעונה השנייה, מתגלה כי היא עובדת בחשאי עבור הנבל של הסדרה, מר אי., לצד מרסי פליש, יריבתה לשעבר.
השתיים מתיידדות לאחר שוולמה חוזרת לחבורה, ובסיום הסדרה, ולמה משתתפת באולימפיאדת המדע בשלוש המדינות.
בנוסף, בסדרה זו ולמה מרבה להשתמש בביטוי "אוי גוועלד" ולהאזין לכליזמרים, שני דברים המרמזים על שורשים יהודיים במשפחתה.
בזמן שהתייחס להערות באינסטגרם שלו ב-2020 על כך שבמאי הפרק תייג את ולמה כביסקסואלית, המפיק טוני סרבון טען בתגובה שכוונתו הייתה שגרסה זו של ולמה תתואר – בצורה ברורה ככל האפשר – כלסבית.
לדבריו, מערכת יחסיה עם מרסי בסיום הסדרה נועדה להיות רומנטית, וזאת לעומת מערכת יחסיה הקודמים עם שאגי, שהייתה מאולצת ולא-נוחה.
באופן דומה, תסריטאי הסרט " סקובי-דו" משנת 2002, ג'יימס גאן, הצהיר כי בטיוטות מוקדמות של התסריט, דמותה של ולמה נכתבה כלסבית.
לאחר שהדמות נעדרה מהזיכיון בין השנים 1980–1983, פרומקין שבה את דמותה של ולמה ככוכבת אורחת ב"תעלומות סקובי-דו החדשים".
דמותה של ולמה נעדרה שוב עד לסדרה "גור בשם סקובי-דו", אותה דיבבה כריסטינה לאנג.
וורד דיבבה את דמותה של ולמה בפרק הקרוסאובר של "ג'וני בראבו", ואז שבה לדבב את דמותה בסרטי ה-DVD הראשונים של הזיכיון, כמו גם בפרק אחד בסדרת ההנפשה "הארווי בירדמן, עורך דין".
ניקול ג'פה חזרה באופן זמני להשמיע את ולמה בסרטים "סקובי-דו ואגדת הערפד" ו"סקובי דו והמפלצת של מקסיקו".
משנת 2002 עד 2015, את דמותה של ולמה דיבבה מינדי קון.
ב-8 ביולי 2015, נמסר כי את קון תחליף קייט מיקוצ'י בסדרה "סקובי-דו קול".
את דמותה של ולמה בסרט "סרט לגו 2: החלק השני" דיבבה טרישה גאם; ובסרט "סקובי-דו!", את דמותה של ולמה דיבבו אריאנה גרינבלט (בילדותה) וג'ינה רודריגז (בבגרותה).
גרינבלט התעתדה לשוב לדבב את הדמות בסרט המשך, לפני שנמסר על ביטולו באוגוסט 2022. בנוסף, דמותה של ולמה מופיעה בהופעת קמע במהלך הסרט "ספייס ג'אם: אגדה חדשה".
בפברואר 2021, נמסר על פיתוחה של סדרת ספין אוף מונפשת למבוגרים בכיכובה על ידי מינדי קלינג, שתדבב את דמותה.
את דמותה של ולמה בסרטי הלייב אקשן "סקובי-דו" (2002) ו"סקובי-דו 2: חופשי חופשי" (2004), מגלמת השחקנית לינדה קרדליני, שדיבבה אותה גם עבור משחק הווידאו הנלווה לסרט השני ועבור הסדרה המונפשת למבוגרים "רובוט צ'יקן".
בסרטי הפריקוול "סקובי-דו 3: התעלומה מתחילה" (2009) ו"סקובי-דו 4: קללת מפלצת האגם" (2010), את דמותה של ולמה מגלמת השחקנית היילי קיוקו.
בין קרובי משפחתה של ולמה שהוצגו במהלך הזיכיון מופיעים בין היתר:
דייל ואנג'י דינקלי – הוריה של ולמה, המופיעים בסדרה "סקובי-דו!
מסתורין בע"מ", ובעליהם של מוזיאון התעלומות "קריסטל קוב", המציג את כל תלבושותיהם של הנבלים שהחבורה הביסה במהלך השנים, כמו גם חפצים אחרים הקשורים לעל-טבעי או שבלתי ניתנים להסבר.
מדלין דינקלי – אחותה המתבגרת של ולמה, המופיעה בסרט "סקובי-דו: אברקדברה-דו", ודומה לה במראה ובאישיותה.
דודה מג ודוד אוון – דודתה ודודה של ולמה, המתגוררים בעיירה קטנה בשם "באנינג ג'נקשיין" המופיעה בסדרה "מה חדש, סקובי-דו?".
מרסי – דודניתה של ולמה, הלומדת הנדסת מכונות במכללה, ובתם של מג ואוון; השונאת את ליל כל הקדושים, בו נולדה.
דודה תלמה – ביולוגית ימית במכון הימי של קולסוויל.
פרדריק רופוס "פרד" רוג'רס-דינקלי – בנם המשותף של ולמה ושאגי (שנקרא על שם פרד), המופיע בסדרת הקומיקס "האפוקליפסה של סקובי".
הדוד דייב – חבר במשמר הגבול של ארצות הברית.
ד"ר בזיל פון דינקנשטיין – דוד רבא-רבא הידוע לשמצה של ולמה, שיצר לכאורה את המפלצת "פרנקנקריפי".
ולמה היא סדרת מסתורין קומית מונפשת אמריקאית למבוגרים, אותה יצרה והפיקה מינדי קלינג עבור שירות "HBO Max" והיא מבוססת על דמותה של ולמה דינקלי מהזיכיון המצליח "סקובי דו".
הסדרה עלתה לשירות "HBO Max" ב-12 בינואר 2023. העונה השנייה עלתה לשידור ב-25 באפריל 2024. באוקטובר 2024, הסדרה בוטלה על ידי Max לאחר שתי עונות ופרק ספיישל לכבוד חג האלווין.
עלילת הסדרה מתמקדת במקורותיהם של חברי "מסתורין בע"מ" – בדגש על דמותה של ולמה דינקלי – בשנים שקדמו להיווצרות החבורה.
מינדי קלינג – ולמה דינקלי
סם ריצ'רדסון – נורוויל "שאגי" רוג'רס
קונסטנס וו – דפני בלייק
גלן האוורטון – פרד ג'ונס
ראסל פיטרס – אמן, אביה של ולמה
מליסה פומרו – סופי, בת-זוגו של אמן
סאריו בלו – דיה, אמה הנפקדת והמנוכרת של ולמה
ג'יין לינץ' – דונה בלייק, אמה של דפני ושוטרת במקצועה
ונדה סייקס – לינדה בלייק, אמה של דפני ובת-זוגה של דונה
שרי ג'ונס – ויקטוריה ג'ונס, אמו של פרד
פרנק ולקר – ויליאם ג'ונס, אביו של פרד
ניקול בייר – בליית' רוג'רס, אמו של נורוויל
סטיבן רוט – השריף קוגבורן, מפקד המשטרה השלומיאל והלא-יוצלח של קולסוויל
גארי קול – למונט רוג'רס
וירד אל ינקוביק – דאנדרף טובה
חבורת הבנות הפופולריות של תיכון קולסוויל:
קארל-אנטוני טאון – ז'אק בו, ספורטאי פופולרי ונאה הלומד בתיכון קולסוויל ובן-כיתתם של בני החבורה.
בנוסף, נמסר כי בסדרה עתידים לדבב קן ליונג וקולאפ וילאיסאק בתפקידים שטרם פורסמו.
ב-10 בפברואר 2021, נמסר לראשונה כי דמותה של ולמה תזכה לסדרת ספין אוף מונפשת למבוגרים מבית "HBO Max", על פיתוחה והפקתה תהיה אמונה השחקנית-יוצרת מינדי קלינג.
במאי 2022, נחשפה הצצה ראשונה מתוך הסדרה, שחשפה בין היתר כי דמותה של ולמה בעיבוד זה תהיה ממוצא דרום אסייתי.
באוגוסט 2022, הצהיר מנהל התוכן הראשי של HBO, קייסי בלויס, כי חרף היעדר עדכונים בנושא, הסדרה עודנה נמצאת בהפקה.
ב-6 באוקטובר 2022, נחשף מבט מלא וקדימון רשמי מתוך הסדרה במהלך כנס הקומיק-קון שנערך בניו יורק, במהלכו נחשף כי יתר על דמותה של ולמה, גם דמויותיהם של שאגי (אשר נקרא בסדרה נורוויל), פרד ודפני שונו משמעותית.
בראיון ל"אנטרטיינמנט ויקלי", הסבירה קלינג כי "מהותה של ולמה לא בהכרח קשורה להיותה לבנה.
באוקטובר 2024, הסדרה בוטלה על ידי Max לאחר שתי עונות.
נכון ל-16 במארס, 2023 הסדרה מדורגת כתוצר הגרוע ביותר בהיסטוריה של אמנויות המסך מבחינת דירוג המשתמשים ב-IMDb.
מבקרי טלוויזיה קטלו את הסדרה בטענה כי איננה מכילה ערך מוסף שיבהיר את סיבת יצירתה מלבד לעג לעיבודים הקודמים של הזיכיון וכי לא ברור בעבור איזה קהל יעד הסדרה נוצרה.
הסדרה עתידה לעלות לשירות "HBO Max" בשנת 2023, עונתה הראשונה של הסדרה עתידה לכלול עשרה פרקים.
ב-5 באוקטובר 2022, לקראת כנס הקומיק-קון שנערך בניו יורק, נחשפה כרזה ראשונה עבור הסדרה.
יממה לאחר מכן, נחשף הקדימון הראשון עבור הסדרה במהלך פאנל ייעודי שהתקיים במהלך הכנס.
מועדון הכדורגל ולמיירה (בלטבית: Valmiera FC) הוא מועדון כדורגל מהעיר ולמיירה שבלטביה, המשחק בליגת העל הלטבית.
המועדון נוסד ב-1996, על הריסותיו של מועדון הכדורגל גאויה ולמיירה שפעל בשנים 1978–1993. כבר בתום עונתה הראשונה של הקבוצה היא הצליחה להעפיל לליגת העל הלטבית, בה שיחקה עד לתום עונת 2003, אז ירדה לליגת המשנה בשל קשיים כלכליים.
את עונת 2017 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגת המשנה, ושבה לליגת העל.
בעונות 2019–2021 סיימה הקבוצה במקומות 4, 3 ו-2 בהתאמה, ובעונת 2022 זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה.
בעונת 2020/2021 התמודדה הקבוצה לראשונה במפעל אירופי, והודחה כבר בסיבוב הראשון של הקונפרנס ליג על ידי לך פוזנן.
גם בשתי העונות העוקבות הודחה הקבוצה בסיבוב הראשון בו שיחקה, על ידי סודובה מריאמפולה ושקנדיה, בהתאמה.
לאחר שזכתה באליפות, התמודדה הקבוצה בעונת 2023/2024 בליגת האלופות, הודחה בסיבוב הראשון על ידי אולימפיה ליובליאנה, נשרה לקונפרנס ליג והדיחה את טרה פנה לאחר ניצחון 7–0 בבית ו-3–0 בחוץ.
מרג'י ולמה ברפילד ; 29 באוקטובר 1932 – 2 בנובמבר 1984) הייתה רוצחת סדרתית אמריקאית.
היא הורשעה ברצח אחד, אך נקשרה בסך הכול לשבעה מקרי רצח.
ברפילד הייתה האישה הראשונה בארצות הברית שהוצאה להורג לאחר חידוש השימוש בעונש המוות בשנת 1976, והאישה הראשונה שהוצאה להורג במדינה מאז שנת 1962. כמו כן, הייתה האישה הראשונה בארצות הברית שהוצאה להורג באמצעות זריקת רעל.
ולמה ברפילד נולדה בעיירה איסטובר שבמדינת קרוליינה הצפונית, אך גדלה בקרבת העיר פייטוויל.
על פי דיווחים, אביה נהג באלימות פיזית כלפיה, ואמה, ליליאן בולארד, לא התערבה ולא ניסתה להגן עליה.
ברפילד נמלטה מהמצב באמצעות נישואין לתומאס בורק בשנת 1949. לשניים נולדו שני ילדים, והם תוארו כזוג מאושר – עד אשר ברפילד עברה ניתוח לכריתת רחם (היסטרקטומיה) וסבלה מכאבי גב.
אירועים אלה הובילו לשינוי התנהגותי משמעותי אצלה, ובהמשך להתמכרות לתרופות.
בהמשך בורק החל לשתות לשוכרה, ותלונותיה של ברפילד הפכו לוויכוחים מרירים ומתמשכים.
ב־4 באפריל 1969, לאחר שבורק איבד את הכרתו בעקבות שתייה, עזבה ברפילד את הבית יחד עם ילדיהם.
כשחזרו, מצאו את הבית שרוף ואת בורק מת.
בשנת 1970 נישאה ברפילד לאלמן בשם ג'נינגס ברפילד.
פחות משנה לאחר נישואיהם, נפטר ג'נינגס ב־22 במרץ 1971 כתוצאה מסיבוכים בלב.
בשנת 1974 החלה ליליאן בולארד, אמה של ולמה ברפילד, לסבול מתסמינים של שלשולים עזים, הקאות ובחילות.
היא התאוששה לחלוטין לאחר מספר ימים.
בהמשך אותה שנה, במהלך תקופת חג המולד, חלתה שוב עם אותם תסמינים, אך נפטרה בבית החולים שעות ספורות לאחר שאושפזה, ב־30 בדצמבר 1974.
בשנת 1975 הורשעה ולמה ברפילד בשבעה סעיפים של כתיבת צ'קים ללא כיסוי, ונידונה לשישה חודשי מאסר.
היא שוחררה לאחר שריצתה שלושה חודשי מאסר בפועל.
בשנת 1976 החלה ולמה ברפילד לעבוד כמטפלת בקשישים, והועסקה על ידי מונטגומרי ודולי אדוארדס בעיר למברטון שבקרוליינה הצפונית.
מונטגומרי חלה ונפטר ב־29 בינואר 1977. מעט יותר מחודש לאחר מותו, החלה דולי לסבול מתסמינים זהים לאלו שמהם סבלה ליליאן בולארד, ונפטרה ב־1 במרץ.
ברפילד הודתה מאוחר יותר בהרעלתה של דולי אדוארדס.
בשנה שלאחר מכן, קיבלה ברפילד משרת טיפול נוספת, הפעם אצל רקורד לי בת ה־76, ששברה את רגלה.
ב־4 ביוני 1977 החל בעלה, ג'ון הנרי לי, לסבול מכאבים עזים בבטן ובחזה, וכן מהקאות ושלשולים.
הוא מת זמן קצר לאחר מכן, וברפילד הודתה גם בהרעלתו.
קורבן נוסף של ולמה ברפילד היה רולנד סטיוארט טיילור, בן זוגה ובקרבת משפחה של דולי אדוארדס.
מתוך חשש שגילה כי זייפה צ'קים מחשבונו, ערבבה ברפילד רעל עכברים מבוסס ארסן במשקה הבירה והתֵה שלו.
טיילור מת ב־3 בפברואר 1978, בזמן שברפילד ניסתה, לכאורה, "לטפל בו ולהחזירו לבריאות".
נתיחה שלאחר המוות גילתה כמויות ארסן בגופו.
לאחר מעצרה, הוצא גופתו של ג'נינגס ברפילד מקברה, ובבדיקה נמצאו שרידי ארסן, אולם ברפילד הכחישה את אחריותה למותו.
אף על פי שבשלב מאוחר יותר הודתה במעשי הרצח של ליליאן בולארד, דולי אדוארדס וג'ון הנרי לי, היא הועמדה לדין והורשעה רק בגין רציחתו של טיילור.
הזמר והיוצר ג'ונתן בירד הוא נכדו של ג'נינגס ברפילד ואשתו הראשונה.
שירו "Velma" מתוך אלבומו Wildflowers מציג תיאור אישי של מקרי הרצח והחקירה שנערכה בעקבותיהם.
ברפילד נכלאה בבית הסוהר המרכזי בראלי, צפון קרוליינה.
היא שוכנה באגף המיועד לאסירים הנוטים להימלט או לסובלים ממחלות נפש, וזאת מכיוון שבאותה תקופה לא היה קיים מתחם נפרד לנשים שנידונו למוות, והיא הייתה האסירה היחידה באגף הנידונים למוות במדינה.
בהמשך, הוקם אגף מיוחד לנידונות למוות עבור נשים בצפון קרוליינה במוסד התיקוני לנשים.
בעת שהותה באגף הנידונים למוות, ברפילד אימצה את האמונה הנוצרית.
את שנותיה האחרונות בילתה בשירות רוחני ובהעברת מסרים דתיים לאסירים אחרים, ועל פעילות זו זכתה לשבחים מבילי גרהאם.
מידת מעורבותה במיסיונריות הייתה כה רבה, עד שנעשו ניסיונות להביא להמתקת עונש המוות שנגזר עליה לעונש מאסר עולם.
עילה נוספת לערעור נשענה על עדותה של פרופסור דורותי אוטנו לואיס, פסיכיאטרית מומחית בתחום התנהגות אלימה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק.
לואיס טענה כי ברפילד לקתה בהפרעת זהות דיסוציאטיבית.
לואיס העידה כי שוחחה עם האישיות המשנית של ברפילד, "בילי", אשר סיפר לה שוולמה הייתה קורבן להתעללות מינית, וכי הוא, בילי, הוא שחיסל את האחראים להתעללות.
השופט לא קיבל את הטענה ולא השתכנע.
לואיס ציטטה את דבריו: "אחד מהם עשה זאת, לא אכפת לי איזה מהם".
לאחר שערעורה של ברפילד נדחה בבית המשפט הפדרלי, היא הנחתה את עורכי דינה שלא להמשיך בערעור נוסף לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
היא קיבלה את גזר דינה הקרב ובא, וביקשה "למות בכבוד".
ב-2 בנובמבר 1984, הוצאה ברפילד להורג בבית הסוהר המרכזי.
בטרם הוצאתה להורג, מסרה הצהרה שבה נאמר: "אני יודעת שכל המעורבים, כל המשפחות הקשורות, עברו כאב רב, ואני מתנצלת.
אני רוצה להודות לכל מי שתמך בי לאורך כל שש השנים הללו".
ברפילד בחרה לארוחה אחרונה שלה חטיפי צ'יז דודלס וקוקה קולה.
היא נטמנה בבית קברות כפרי קטן בצפון קרוליינה, בסמוך לקברו של בעלה הראשון, תומאס בורק.
ברפילד הביעה בקשה שאיבריה ייתרמו להשתלת איברים, אולם בקשה זו לא התממשה מכיוון שלבה לא הצליח לחזור לפעולה.
עם זאת, קרניות עיניה וחלק מרקמת העור שלה נתרמו.
הוצאתה להורג של ברפילד עוררה מחלוקות פוליטיות כאשר מושל קרוליינה הצפונית, ג'ים האנט, שעמד באותה עת במרוץ לסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור המכהן ג'סי הלמס, דחה את בקשתה של ברפילד לחנינה.
ולנטין פטרוביץ' גלושקו , מחשובי ה"מתכננים הראשיים" של ברית המועצות בתחום הנעה רקטית, פיתוח משגרי חלל וחלליות.
היה מיריביו הבולטים של סרגיי קורוליוב, ובהיותו במאסר העיד ביחד עם עוד כמה אסירים-מדענים נגדו על פעילות אנטי סובייטית, ובעקבות העדות נשלח קורוליוב לגולאג.
עם זאת, בעת המירוץ לחלל גלושקו שיתף פעולה עם קורוליוב בתכנון מנועים למשגר R-7.
בנעוריו החל גלושקו בניסויים עם חומרי נפץ, אותם מצא בנפלים של פגזים ארטילריים באזורי קרבות מלחמת האזרחים.
בנעוריו החל העניין הרב שלו במסעות לחלל, בין היתר לאחר קריאת ספרי מדע בדיוני.
ידוע על מכתב אחד לפחות ששלח בשנת 1923 לקונסטנטין ציולקובסקי.
לאחר לימודיו התיכוניים פנה ללימודי פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת לנינגרד.
ונידון לשמונה שנות מאסר בגולאג.
הוא נשלח למפעל שמור ששימש מעין כלא (כונה ברוסית "שאראשקה") לעבודה בתחומי מומחיותו.
בשנות מלחמת העולם השנייה היה אחראי על פיתוח מנועים רקטיים המונעים בדלק נוזלי.
בשנת 1944 שוחרר גלושקו ובשנת 1956 זוכה מן ההאשמות נגדו.
בסיום מלחמת העולם השנייה גלושקו נשלח לגרמניה לתור אחר חלקי טילים מסוג וי 2, ביחד עם סרגיי קורוליוב ואנשי צבא.
מתכנן ראשי של מנועים רקטיים
גלושקו קיבל לניהולו משרד תכנון (משרד התכנון 456, לימים אנרגומאש), והחל בפיתוח שורה של מנועים רקטיים המונעים בדלק נוזלי.
גלושקו קידם את המנועים הרקטיים המונעים באמצעות תערובת רעילה במיוחד של דלק ומחמצן, דבר שעורר את התנגדותו של סרגיי קורוליוב.
באסון הקשה ביותר בתולדות פיתוח הטילים, נהרג מרשל ברית המועצות נדלין ועוד כמאתיים בני אדם, בהתפוצצות טיל בליסטי מפיתוחו של גלושקו.
רבים מהנפגעים נחנקו מהמחמצן הרעיל - חומצה חנקתית בריכוז גבוה.
הטיל המזוהה ביותר עם גלושקו הוא משגר הלוויינים הכבד פרוטון.
ראש תוכנית החלל של ברית המועצות
בשנת 1974, החליט מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב לפטר את ואסילי מישין, לאור כישלונותיו החוזרים ונשנים של משגר החלליות לירח, N-1. במקומו מונה ולנטין גלושקו, כראש משרד התכנון מספר 1 (OKB-1) ובפועל כראש תוכנית החלל של ברית המועצות.
בתפקיד זה החזיק עד מותו.
במהלך פעילותו כראש משרד התכנון הראשי של ברית המועצות בתחום החלל פיקח על מיזמי ענק כמו תחנת החלל מיר, פיתוח מעבורת החלל בוראן והמשגר הכבד והחזק ביותר של ברית המועצות, "אנרגיה".
גלושקו עוטר במגוון עיטורים ומדליות של ברית המועצות, ובהם:
כוכב הזהב של גיבור העמל הסוציאליסטי (פעמיים)
מכתש על הירח קרוי על שם גלושקו
אסטרואיד מכונה על שם גלושקו
ולנטין קוזמיץ' איוואנוב היה כדורגלן סובייטי ששיחק בעמדת החלוץ/שחקן כנף, והיה אחד ממלכי השערים של מונדיאל 1962, שזכה עם נבחרתו במדליית הזהב בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מלבורן.
איוואנוב היה ידוע בשל מהירותו, הטכניקה הגבוהה שלו ויכולת הכדרור.
הוא היה יכול להבקיע או לבשל שערים באותה מידה.
נטל חלק פעיל במשחק ההגנה של קבוצותיו השונות ולא התמקד רק בהתקפה.
איוואנוב הופיע בסך הכול 59 פעמים במדי נבחרת ברית המועצות, והבקיע 26 שערים.
מבחינה זו הוא נמצא במקום השלישי בהיסטוריה של הכדורגל הסובייטי לאחר אולג בלוחין ואולג פרוטאסוב.
איוואנוב היה שותף ביחד עם עוד ארבעה שחקנים לשיא ההבקעות במונדיאל 1962, ובמונדיאל 1958 הוא הבקיע שני שערים.
במשך רוב קריירת המועדונים שלו הוא שיחק עבור טורפדו מוסקבה.
בסך הכול הוא הבקיע 124 שערים ב-286 משחקי ליגה, והוא ממוקם במקום התשיעי מבחינת המדדים הללו.
אשתו, לידיה איוואנובה הייתה אלופה אולימפית בהתעמלות ושופטת ספורט ידוע.
בנו של איוואנוב, הנקרא גם כן ולנטין, הוא שופט כדורגל בין-לאומי.
מקום שני באליפות אירופה – 1964
גביע ברית המועצות בכדורגל – 1960
אליפות ברית המועצות – 1976
ולנטין אלכסנדרוביץ' סרוב היה צייר אימפרסיוניסטי יהודי רוסי.
נחשב לאחד הציירים הרוסים המובילים של תקופתו.
סרוב נולד בסנקט פטרבורג, בנו של המלחין אלכסנדר סרוב ורעייתו, המלחינה היהודייה ולנטינה סרובה.
בנעוריו למד בפריז ובמוסקבה תחת איליה רפין, ובין השנים 1880–1885 למד באקדמיה לאמנויות של סנקט פטרבורג אצל פאבל צ'יסטיאקוב.
בין עבודותיו הראשונות זכו לפרסום הדיוקנאות "נערה עם אפרסקים" (1887) ו"נערה בשמש" (1888) - בשתי עבודות מוקדמות אלה התמקד סרוב בציור ריאליסטי - ציור המראה שנגלה לעיניו תוך שימוש בצבעים ובאור, ויצירת דיוקן תמונתי, אולם ניתן לראות בהם מאפיינים של ראשית האימפרסיוניזם הרוסי.
שתי יצירות מפורסמות אלה מוצגות כיום בגלריית טרטיאקוב שבמוסקבה.
ציור דיוקנאות והצלחתו של סרוב
החל משנת 1890 הפך ציור הדיוקנות לסגנון העיקרי בו התמחה סרוב.
במסגרת עבודותיו ניסה להאיר ביצירות את עולמם הפנימי של מושאי ציוריו.
הוא צייר שחקנים, אמנים, סופרים, ובהם את הדיוקנאות קונסטנטין קורובין (1891), יצחק לויתן (1893), ניקולאי לסקוב (1894) וניקולאי רימסקי-קורסקוב (1898) - דיוקנאות אלה מוצגים בגלריית טרטיאקוב שבמוסקבה.
בראשית התקופה צייר סרוב בצבעים כהים, בגווני שחור-אפור או חום, תוך שהוא נמנע מסגנונו של שנות ה-80 בו השתמש בצבעים בהירים רבים.
עבודותיו זכו לפופולריות רבה, ובשנת 1894 הצטרף לקבוצת האמנים פרדוויז'ניקי (הנודדים).
הוא המשיך וצייר דיוקנאות ובהן דיוקנו של הדוכס הגדול פאבל אלכסנדרוביץ' (1897), דיוקן המוצג כיום בגלריית טרטיאקוב, וכן דיוקנותיהם של בוטקין (1899), ושל יוסופובה (1903) - שני האחרונים מוצגים כיום במוזיאון הרוסי בסנקט פטרבורג.
במקביל לציור הדיוקנאות החל סרוב לצייר תמונות של פנים חדר, בהם מתוארים בעיקר נשים וילדים.
בציורים אלה ניסה להתמקד בפוזה ובתנוחה של מושאי הציור, ולהדגיש את הרגע הספונטני שנתפס בעיניו, ואת התום שבחיי הבית הפשוטים ובחיי הילדים.
בין ציורים אלה ניתן למנות את "ילדים" (1899) המוצג כיום במוזיאון הרוסי, ואת "מיקה מורוזוב" (1901) המוצג בגלריית טרטיאקוב.
סרוב השתמש בטכניקות ציור שונות ובהן צבעי מים, צבעי פסטל וליתוגרפיות.
בין השנים 1890–1900 צייר גם סצנות נוף רבות, בעיקר נופי כפר בסגנון רומנטי.
לאחר שנת 1900 הצטרף סרוב לתנועת מיר איסקוסטבה (עולם האמנות).
עמדותיו הדמוקרטיות באו לידי ביטוי במהלך המהפכה שאירעה בין השנים 1905–1907. בשנת 1905 התפטר סרוב מהאקדמיה לאמנות של סנקט פטרבורג (אליה התמנה ב-1903) לאות הזדהות עם הפועלים השובתים ועם משפחותיהם.
באותה תקופה צייר את הציור ההיסטורי "פיוטר השני ויליזבטה פטרובנה יוצאים לציד" (1900), המוצג במוזיאון הרוסי, וכן את "פיוטר הראשון" (1907), המוצג בגלריית טרטיאקוב.
בשנות חייו האחרונות יצר ציורים המבוססים על נושאים מהמיתולוגיה היוונית והרומית, תוך מתן פרשנות אישית לתמות אלה.
סרוב נפטר במוסקבה ב-5 בדצמבר 1911, ונקבר בבית הקברות נובודוויצ'יה.
סרוב נחשב לאחד האמנים המובילים בתחום האמנות הרוסית הריאליסטית.
בין השנים 1897–1909 הוא לימוד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ובין תלמידיו היו פאבל קוזנצוב, נ.נ.
סאפונוב, מרטירוס סאריאן, קוזמה פטרוב-וודקין, נ.פ.
בשנת 1978 נקרא על שמו האסטרואיד סרוב, שהתגלה על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה ז'וראבליובה.
בשנת 1959 נתרם לעיריית רמת גן אוסף אמנות של שכלל במקור 95 יצירות והורכב בעיקר מעבודות של אמנים רוסים בולטים שפעלו בסוף המאה ה-19 ותחילת ה-20, ביניהם סרוב.
עיריית רמת גן טענה שמטרתה של המכירה היה מימון שדרוג חלל התצוגה של המוזיאון לאמנות רוסית והנגשתו לציבור הרחב.
ולנטין סקסונה (ברומנית: Valentin Saxone), 1903–1984 היה עורך דין, פובליציסט ופוליטיקאי יהודי רומני, מבכירי העסקנים של יהדות בוקרשט.
ולנטין סקסונה נולד בבוקרשט ולמד משפטים באוניברסיטת בוקרשט.
מ-1924 עד 1940 היה עורך דין פעיל בבוקרשט, זכה למוניטין ופיתח קריירה מזהירה.
ב-1940, בעקבות החקיקה האנטישמית של התקופה, סולק מלשכת עורכי הדין, יחד עם יתר עורכי הדין היהודים.
לאחר נפילת משטרו של יון אנטונסקו, ב-23 באוגוסט 1944, הושב ללשכת עורכי הדין, אך, כעבור כמה שנים, שוב סולק, הפעם בגלל סירובו לשתף פעולה עם השלטון הקומוניסטי של רומניה.
הוא נעצר ב-1959 ונידון ל-16 שנות מאסר באשמת "חתירה תחת יסודות המשטר" ונשלח לרצות את עונשו בבית הכלא ז'ילבה.
כעבור 4 שנים שוחרר במסגרת חנינה כללית שניתנה לאסירים פוליטיים רבים.
ב-1965 עלה לישראל והתיישב עם משפחתו בפרדס כץ.
כמו אביו, דוד סקסונה, ולנטין סקסונה היה חבר בכיר בלשכת הבונים החופשיים "האיחוד" (Unirea) ומילא תפקידים רבים במסגרת הקהילה היהודית של בוקרשט.
אביו היה סגן נשיא בית הכנסת הגדול של בוקרשט ולאחר מותו מילא סקסונה אותו תפקיד.
בשנת 1933, כשהתחתן, התמנה גם לנשיא המחלקה האדמיניסטרטיבית של הקהילה היהודית של בוקרשט וסגן נשיא איגוד בתי הכנסת וההיכלים של בוקרשט.
סקסונה היה בעל דעות ליברליות, פעיל בולט במפלגה הלאומית ליברלית של רומניה ולאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה, פרסם מאמרים, בעיתונות הרומנית, נגד האנטישמיות והקסנופוביה.
בעת מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט נמלט עם משפחתו אל בית הכפר של חברו הרומני, הפרופסור פטרה גיאצה (Petre Ghiaţă), שם נשארו עד דיכוי המרד.
בתקופת שואת יהודי רומניה הצליח לפרסם מאמרים בעיתונות הרומנית בחסות שם העט "Valeriu Stancu" (ואלריו סטנקו).
לאחר נפילת משטר אנטונסקו, היה שותף לפטרה גיאצה בייסוד מפלגת האיכרים הרומנית, שם ששונה בהמשך ל"המפלגה העממית הרומנית".
לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה, הופעלו לחצים לשם התמזגות המפלגה עם מפלגה שהייתה בת ברית של מפלגת השלטון הקומוניסטית, אך מנהיגי המפלגה סירבו לעשות זאת.
אמצעי דיכוי שונים הביאו לבסוף לכך שהנהגת המפלגה הודיעה על פיזורה (בדומה למה שקרה לארגונים הציוניים והיהודים השונים ברומניה, באותה תקופה).
גיאצה נעצר ונחקר ממושכות בעינויים.
סקסונה ניסה להגן עליו, כעורך דין וגם בעזרת חבריו בלשכת הבונים החופשיים ואף הצליח להביא לשחרורו אך לא לזמן רב.
בגל חדש של רדיפות נעצרה כל קבוצתו של גיאצה, כולל סקסונה.
הם הואשמו בחתירה תחת יסודות המשטר בכך שניסו להקים מפלגה נוצרית ולסקסונה, בגלל היותו יהודי, הוסיפו גם האשמה של ריגול למען ישראל.
לאחר הגעתו ארצה, סקסונה, שכבר עבר את גיל שישים, התמקד בפרסום מאמרים בעיתונות הישראלית בשפה הרומנית ובכתיבת זכרונותיו.
זכרונותיו פורסמו לאחר מותו, ב-2004, ברומניה, בספר הנושא את השם Speranţe în întuneric (תקוות בחשכה).
מהדורה שנייה של הספר הושקה כעבור שנתיים, בפתיחה חגיגית שנערכה בבית הכנסת הגדול של בוקרשט, מקום שהיה קשור אל תולדות חייו.
אחת מבנותיו מצאה בין המסמכים שנותרו אחר מותו גם סקירה מעמיקה של בית הכנסת הגדול של בוקרשט, סקירה של ההיסטוריה, המנהגים, האישים שפעלו במסגרתו והאירועים החשובים בחיי בית הכנסת.
סקסונה תיאר גם את פולחן בית הכנסת והדגיש במיוחד:
בתרגום לעברית: סגנון הריטואל בבית הכנסת הגדול לא היה "אורתודוקסי" אלא "ניאולוגי".
כתוצאה מכך הבמה הייתה מקדימה, ליד הארון עם גלילי התורה ולא במרכז בית הכנסת, כמו בבתי הכנסת האורתודוקסיים.
בריטואל עבודת הקודש לקחו חלק מקהלה ועוגב ובאירועים מיוחדים גם כלי מיתר.
המקהלה הייתה מורכבת מנשים, גברים וילדים, כך, עבודות הקודש היוו קונצרטים אמיתיים של מוזיקה דתית.
מאמר זה פורסם בהרחבה בעיתונות הישראלית בשפה הרומנית ובעיתונים רומנים רבים.
ולנטין סקסונה היה נשוי ללאונורה (ליאה) ולזוג היו שתי בנות, מיוארה סקסונה-ינקוביץ' וליאנה סקסונה-הורודי.
ולנטין ולדימירוביץ' קוראבלניקוב היה סגן שר ההגנה הרוסי ויועצו לענייני מודיעין וביטחון מידע, תחום שנחשב למומחיותו.
כיהן כראש הגה-אר-או במשך 12 שנה, מ-1997 ועד שפוטר באפריל 2009 על ידי הנשיא דמיטרי מדבדב.
קוראבלניקוב הוא יליד מחוז טמבוב ובוגר האקדמיה הצבאית על שם מיכאיל פרונזה והאקדמיה הדיפלומטית הצבאית של משרד ההגנה.
ב-1988 סיים את לימודיו באקדמיה של המטה הכללי.
את שרותו הצבאי הוא עשה בשורות המודיעין הצבאי וקודם לראש מחלקת ביטחון מידע בגה-אר-או בשנת 1989. בין השנים 1992–1997 היה סגן ראש הגה-אר-או.
במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה עמד בראש יחידה של המודיעין הצבאי שרדפה אחר מחבלים צ'צ'נים.
השתתף אישית במבצעי שטח ובתקופה ההיא נקלע למארב הצ'צ'נים ונפצע קשה.
במאי 1997 התמנה לראש גה-אר-או ופעל לחידוש מבצעי הביון החשאיים.
במקביל לעבודתו כראש הגה-אר-או מילא שורת תפקידים שונים: ב-20 באוגוסט 1997 הוא היה לחבר במועצת תאום שיתוף פעולה צבאי בין רוסיה למדינות זרות, הוא היה חבר המועצה המפקחת על ייצוא נשק רוסי, ב-1999 היה לחבר הוועדה הנשיאותית לענייני שיתוף פעולה צבאי טכני בין רוסיה למדינות זרות.
בינואר 2001 היה לחבר במטה המבצעי לניהול מבצעי לוחמה בטרור בצפון הקווקז.
קוראבלניקוב זכה להוקרה רבה בקרב נשיאי רוסיה בוריס ילצין וולדימיר פוטין.
ב-1999 הוא הניח דו"ח מודיעיני בפני הנשיא אודות המצב בקוסובו ואפשרות לפרוץ המלחמה שם.
באותה שנה הוענק לו תואר גיבור הפדרציה הרוסית.
בשנת 2003 הוא קודם לדרגת גנרל הצבא (דרגה צבאית שנייה בסדר הדרגות).
ולנטין גריגורייביץ' מנקין היה שייט סובייטי-יהודי, אלוף אולימפי, השייט היחיד בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכה 3 פעמים על שלוש מפרשיות שונות ב-3 אולימפיאדות, בעל 4 מדליות אולימפיות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה מנקין במדליית זהב בשיט על מפרשית מסוג פין, לפני הוברט רודשל מאוסטריה ופביו אלברלי מאיטליה.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה מנקין במדליית זהב ביחד עם ויטלי דירדירה בשיט על מפרשית מסוג טמפסט, לפני אלן וורן ודייוויד הנט מבריטניה וגלן פוסטר ופיטר דין מארצות הברית.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה מנקין במדליית כסף ביחד עם ולדיסלב אקימנקו בשיט על מפרשית מסוג טמפסט, אחרי ג'ון אלברצ'ון ואיגוואר הנסון משוודיה ולפני דניס קונר וקון פינדלי מארצות הברית.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה מנקין במדליית זהב ביחד עם אלכסנדר מוזיצ'נקו בשיט על מפרשית מסוג סטאר, לפני הוברט רודשל וקארל פרשטל מאוסטריה וג'ורג'ו גורלה ואלפיו פרבוני מאיטליה.
החל משנת 1988 התגורר באיטליה והיה פעיל כמאמן נבחרת איטליה בשיט.
נפטר בוויארג'ו שבנפת לוקה באיטליה, ב-1 ביוני 2014.
בשנת 1987 הונצח מנקין ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
ולנטין ולדימירוביץ' פילאטוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
הוריו נהרגו בתאונת דרכים בזמן ששיחק בזניט סנקט פטרבורג, דבר זה הוביל אותו לדיכאון ארוך ולירידה בביצועיו.
באוגוסט 2011 חתם עם רוסטוב חוזה לשנתיים.
את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך ב-25 בספטמבר במשחק מול אמקאר.
בקיץ 2015 עבר לדינמו סנקט פטרבורג.
ולנטיין היה טנק חי"ר בריטי ממלחמת העולם השנייה שיוצר לראשונה ב-1940 ושירת בעיקר במערכה בצפון אפריקה, והיה אחד מהטנקים החשובים ביותר בצבא הבריטי במהלך המלחמה.
כ-8,275 יחידות מ-11 גרסאות שונות של הטנק יוצרו, וכללו כרבע מכלל יצור הטנקים הבריטי ב-1943.
בנוסף, הוולנטיין שימש בסיס לכלים משוריינים ייעודיים רבים כמו טנקי גישור וטנקים אמפיביים.
הוולנטיין הוכיח עצמו כטנק חזק ואמין, ויתרונו על טנקים אחרים היה בייצור הקל והזול.
יותר מ-3,000 יחידות סופקו לברית המועצות כחלק מתוכנית השאל החכר.
ב-1938 הוזמנה חברת ויקרס ארמסטרונג להשתתף במאמץ הייצור של טנק החי"ר החדש מטילדה סימן 2, שלא היה מותאם לייצור המוני, או לפתח דגם משלה המבוסס על טנק השיוט הכבד A10. ויקרס בחרה באפשרות השנייה מאחר שכבר היה לה ניסיון בפיתוח דגם המבוסס על ה-A10 שהיה מתבזבז אילו עברה לייצור המטילדה.
הדגם החדש השתמש בשלדה, במתלים, במנוע ובתמסורת של ה-A10, אולם היה נמוך ומשוריין יותר, ובעל צריח חדש עם תותח 2 ליטראות (בקוטר 40 מ"מ).
כבר מההתחלה היו למשרד המלחמה הבריטי הסתייגויות מהטנק החדש, בעיקר בגלל הצריח שהיה קטן מדי והכיל רק שני אנשי צוות.
לאחר שהיו עדים להתנסות של טנקים בעלי שני אנשי צוות בצריח במלחמת הצ'אקו בשנות השלושים המוקדמות, ולאחר שהעריכו את הביצועים של הטנקים הקלים באימונים, משרד המלחמה החזיק בדעה כי דרוש צריח בעל שלושה אנשי צוות.
ויקרס הגיבה בעיצוב של צריח חדש בהתאם לדרישה, אולם כדי לשמור על גבולות המשקל הורידה את עובי השריון בצריח מ-65 מ"מ ל-50 מ"מ, מה שלא היה מקובל על ראש המטה הכללי המלכותי, גנרל גורט, שדרש שעובי השריון יהיה 65 מ"מ.
ביולי 1939, כשהמלחמה באירופה הייתה בלתי נמנעת ונוצר צורך דחוף לכמות גדולה של טנקים, התפשר משרד המלחמה על הצריח הקטן בעל שני אנשי צוות מאחר שוויקרס הבטיחה ייצור מהיר ביותר של הטנק.
כ-275 יחידות הוזמנו לייצור היישר משולחן השרטוטים.
הטנק הראשון נשלח למבדקים של הצבא במאי 1940 והוכיח עצמו כמשביע רצון מבחינת כוח האש ומבחינה מכנית, מאחר שמרבית הבעיות המכניות כבר נפתרו ב-A10. הטנק נכנס לייצור המוני תחת השם הרשמי טנק חי"ר סימן 3 ולנטיין, והטנקים הראשונים נכנסו לשירות ביולי 1940. איך קיבל את השם ולנטיין הוא נושא למחלוקת.
ישנם מספר הסברים לכך: הראשון והפופולרי ביותר הוא כי הטנק הוצע למשרד המלחמה ב-14 בפברואר 1938, ביום ולנטיין.
ההסבר השני הוא שזו הייתה מחווה לסר ג'ון ולנטיין קארדן, אחד המפתחים המשפיעים של ויקרס ארמסטרונג, שנפטר שלוש שנים קודם לכן.
ההסבר השלישי אומר כי השם ולנטיין הוא ראשי תיבות של החברה
טבילת האש של טנקי הוולנטיין הייתה במבצע צלבן, חלק מהמערכה בצפון אפריקה ביולי 1941, שם הם שירתו בארמייה השמינית הבריטית.
מאז ועד 1943 היה הוולנטיין טנק החי"ר העיקרי בצבא הבריטי.
הוא היה פופולרי בקרב צוותי השריון בזכות צלליתו הנמוכה ואמינותו, אולם כבר ב-1942 נחשב הוולנטיין לדגם מיושן בגלל מהירותו הנמוכה ותותח 2 הליטראות החלש שלו.
הצריח הקטן של הטנק מנע התקנת תותח בקוטר גדול יותר.
בוולנטיין סימן 3 ו-5 הוצג צריח חדש שהכיל שלושה אנשי צוות, אולם לאחר מכן איש הצוות השלישי הוסר גם בדגם זה, כדי לאפשר את התקנת תותח 6 ליטראות.
במרץ 1943 הוולנטיין שימש כפלטפורמת ניסוי לתותח ה-75 מ"מ, שהיה מיועד לטנקי קרומוול וצ'רצ'יל.
ההצלחה בניסוי הביאה לייצור גרסה של הוולנטיין עם התותח, שהייתה הגרסה האחרונה של הטנק.
בשלהי 1943 הוולנטיין הוחלף בצבא הבריטי על ידי דגמים חדשים יותר כמו הצ'רצ'יל והשרמן האמריקאי, אולם ייצורו נמשך מאחר שהוא נתפס כטנק אידיאלי למזרח הרחוק, בעיקר אצל הצבא הניו זילנדי, שהפעיל אותו כטנק עיקרי עד לסיומה של המלחמה, ומאחר והוא היה פופולרי ביותר בצבא האדום.
כ-2,394 יחידות שיוצרו בבריטניה וכ-1,390 שיוצרו בקנדה הועברו אל הסובייטים במהלך המלחמה.
ולנטיין סימן 1: דגם הייצור הראשון של הוולנטיין.
היה מונע על ידי מנוע בנזין AEC 135 כ"ס, חמוש בתותח 2 ליטראות ומקלע מקביל בזה 7.62 מ"מ.
ולנטיין סימן 2: זהה לסימן אחד מלבד מנוע דיזל 131 כ"ס.
טנקים שנשלחו למדבר צוידו במגני חול, וכן מכלי דלק חיצוניים שהגדילו את הטווח.
ולנטיין סימן 3: בעל צריח חדש שהכיל שלושה אנשי צוות במקום שניים.
ולנטיין סימן 4: זהה לסימן 2, אך עם מנוע דיזל GMC 138 כ"ס.
ולנטיין סימן 5: זהה לסימן 3, עם מנוע GMC.
ולנטיין סימן 6: דגם ראשון שיוצר בקנדה, נבנה לסטנדרטים הנדסיים אמריקאיים/קנדיים.
מבחינה חיצונית היה זהה לסימן 4. בעל מנוע GMC.
מקלע הבזה הוחלף במקלע בראונינג בקוטר "0.3 .
ולנטיין סימן 7: גם הוא יוצר בקנדה, והיה זהה לסימן 6 מלבד מספר שינויים פנימיים ומערכת רדיו חדשה.
ולנטיין סימן A7: סימן 6 משופר שיוצר בקנדה, עם מכלי דלק חיצוניים והגנה לפנסים.
ולנטיין סימן 8: סימן 3 עם תותח 6 ליטראות במקום 2. כדי להכיל את התותח, המקלע המקביל הוסר וכך גם איש הצוות השלישי בצריח.
ולנטיין סימן 9: זהה לסימן 8 אך עם מנוע GMC במקום AEC.
ולנטיין סימן 10: בעל תותח 6 ליטראות, המקלע המקביל הותקן בחזרה.
ולנטיין סימן 11: דגם הייצור האחרון, היה זהה לסימן 10 אך עם תותח 75 מ"מ.
ולנטיין CDL: הצריח הוסר ובמקומו הותקן צריח קל שהכיל זרקור.
ולנטיין פיקוד/תצפית: טנקי תצפית ופיקוד עם ציוד תקשורת נוסף, התותח הוחלף בתותח דמה.
ולנטיין סקורפיון II: טנק פינוי מוקשים שפותח ב-1943 אשר שאב השראה מדגם של המטילדה לפינוי מוקשים.
לא נכנס לשירות מאחר שטנק השרמן לפינוי מוקשים תפס את מקומו, אולם שימש לאימונים.
ולנטיין סנייק: טנק לפינוי מוקשים אשר גרר צינור מלא בחומר נפץ על פני שדה מוקשים ופוצץ אותו כדי ליצור מעבר.
מספר טנקים כאלה שימשו את הארמייה השמינית.
ולנטיין טנק גישור: ולנטיין סימן 2 ללא צריח שעליו הורכב גשר כפול ("מספריים").
שימש בעיקר לאימונים, אך כמה כאלו שירתו בבורמה.
ולנטיין "7.92 מרגמה: דגם ניסיוני שבו הצריח הוסר והוחלף במרגמה כבדה מקובעת בקוטר 7.92 אינץ' ששיגרה פגז במשקל 11 קילוגרם של טי.אן.טי כדי להשמיד ביצורים.
הטווח המרבי היה 1828 מטרים, וטווח אפקטיבי כ-365 מטרים.
ולנטיין עם תותח נ"ט 6 ליטראות: דגם ניסיוני שפותח על ידי ויקרס-ארמסטרונג כדי לבדוק את האפשרות של פיתוח משחית טנקים פשוט על ידי התקנת תותח 6 ליטראות בתובה במקום בצריח.
ולנטיין אמפיבי (DD): כ-650 טנקי ולנטיין סימן 3 ו-8 הוסבו לטנקים אמפיביים ושימשו בעיקר לאימונים ולפיתוח טכניקות מבצעיות.
ולנטיין להביור: כדי לבדוק איזו מערכת טובה יותר לטנקי-להביור נבדקו שני טנקי ולנטיין, אחד המשתמש באבק שרפה והשני בגז.
המבחנים שנערכו ב-1942 הראו כי המערכת של הגז היא הטובה ביותר, וכתוצאה מכך פותח הצ'רצ'יל קרוקודיל ששירת במערכה במערב אירופה (1944-45).
ארצ'ר (משחית טנקים): תותח מתנייע 17 ליטראות שנבנה על בסיס התובה של הוולנטיין.
בישופ (תומ"ת): הצריח הוסר והוחלף במבנה עילי משוריין שבו הותקן תותח 25 ליטראות.
ואליאנט: גרסה משוריינת יותר עם צריח גדול יותר ותותח 6 ליטראות.
ולנטין בק (1905 – 22 ביוני 1939) היה מתורגמן שעבד בשירות משטרת המנדט ונרצח על ידי האצ"ל, לאחר שנחשד שהיה סוכן כפול, שהסגיר לידי הבריטים עסקת נשק של האצ"ל.
ולנטין בק נולד בברלין בשנת 1905 להורים יהודים שמוצאם מחצי האי קרים אשר עברו להתגורר בגרמניה מספר שנים קודם לכן.
בגיל צעיר חזר עם הוריו לקרים.
בשנת 1921 עלתה המשפחה לארץ ישראל.
בשנת 1925 יצא ולנטין בק הצעיר לשוטט בעולם וביקר בארצות הברית, גרמניה ונורווגיה.
תוך כדי כך רכש בקיאות בשפות שונות.
בשנת 1932 נשא לאישה צעירה גרמנייה נוצרייה, חזר עימה לארץ ישראל והם התגוררו בחיפה והביאו לעולם את בנם מיכאל.
בשנת 1934 נפרדו בני הזוג והאישה עזבה את הארץ עם בנם.
כשנתיים לאחר מכן התחתן ולנטין בק עם אישה יהודיה ובני הזוג עברו להתגורר בירושלים.
בירושלים התקרב בק, שהיה רוויזיוניסט בהשקפתו, לאנשי פלוגת הכותל, קבוצת אנשי בית"ר שהתארגנה בשנת 1937 להגן על יהודי הרובע היהודי.
בשנת 1938 נולד בנו אלכסנדר והוא עבר עם משפחתו לחיפה.
בזכות בקיאותו בשפות הצליח להשיג משרה של מתורגמן במשטרת המנדט, שתפקידו היה לקשר בין הנוסעים שהגיעו לנמל חיפה לבין רשויות ההגירה.
בהמשך סופח כמתורגמן לבולשת הבריטית, ה-CID.
בתוקף תפקידו נקרא ב-20 באוגוסט 1938 מחיפה לתל אביב, כדי להשתתף בפשיטה שיעדה היה עסקת נשק שאמורה הייתה להתבצע בתל אביב בין מיכאל איליאגין, רוסי נוצרי שחי בארץ והציג עצמו כגר, לבין יוסף טנדובסקי, פעיל רוויזיוניסטי שרצה לרכוש נשק לחימוש אנשי תנועתו.
תפקידו של בק היה לשמש מתורגמן בין איליאגין, ששפתו רוסית, לבין אנשי הבולשת, ששפתם אנגלית.
טנדובסקי הרגיש במעקב הבריטי והחביא את המזוודה עם הנשק שהביא איליגין בגרם המדרגות של מועדון הסתדרות העובדים הלאומית, המסונפת לתנועה הרוויזיוניסטית, ברחוב אלנבי והסתלק מן המקום.
צעיר בשם יעקב קוטיק, שהיה באותו זמן במועדון, ניסה להוציא את המזוודה אל מחוץ לכותלי המועדון ונתפס על ידי הבריטים כשהמזוודה עם הנשק בידו.
במזודה נמצאו חמישה אקדחים, 450 כדורים, שמונה נפצים ושבע אצבעות חומר נפץ.
קוטיק הועמד לדין בפני בית הדין הצבאי בירושלים על החזקת נשק, עבירה שדינה היה עונש מוות.
בק שימש עד הסניגוריה העיקרי במשפטו של קוטיק.
בעדותו סיפר שהמזוודה לא הייתה שייכת לקוטיק, וכי קוטיק רק הרים אותה מתחת למדרגות, שם הייתה מונחת.
למרות עדותו של בק ולמרות מאמצי ההגנה של עורך הדין מקס זליגמן הרשיע בית הדין את קוטיק ודן אותו למוות, וכעבור חמישה ימים הומר עונשו למאסר עולם (כעבור חמש שנים זכה לחנינה ושוחרר ממאסרו).
בעקבות מתן עדותו לטובת הנאשם פוטר ולנטין בק ממשרתו במשטרה והפך למחוסר עבודה.
דן יהב, חוקר ארץ ישראל, ניתח בספרו "דמו בראשו - רציחות פוליטיות על ידי יהודים בתקופת היישוב" את העדויות שנשמעו במשפטו של יעקב קוטיק וכך כתב:
מאחר שוולנטין בק היה רוויזיוניסט אך מצא את פרנסתו כמתורגמן בשירות המשטרה הבריטית, נתעורר חשדם של אנשי האצ"ל כי הוא שימש סוכן כפול ומסר לבריטים על דבר עסקת הנשק.
בכך הם התעלמו מהחשד הסביר כי המלשין היה מיכאל איליאגין.
הבריטים מצאו לנכון להגן דווקא על איליאגין, הבריחו אותו לסוריה ונשאו בהוצאות שהותו בה.
אנשי האצ"ל ערכו לבק משפט שדה ללא נוכחותו, ודינו יצא מלפניהם כי הוא חייב מיתה.
כעבור תשעה חודשים, ביוני 1939, הם איתרו אותו מתגורר בביתו של הצייר יעקב רטנר בקריית מוצקין.
מפקד האצ"ל בחיפה, בנימין זרעוני, לא ביקש אישור מחדש של גזר הדין אלא החליט להרוג את בק, משום שבארכיון המודיעין של ה"הגנה" בחיפה שהוחרם ע"י האצ"ל נכתב שבק שימש מודיע של המשטרה הבריטית.
ב-22 ביוני 1939, בחצר ביתו של הצייר רטנר, נורה בק למוות.
הוא הותיר אחריו אישה ובן, ובן נוסף מנשואיו הראשונים היה בחו"ל.
הוא הובא לקבורה בבית העלמין בחוף הכרמל.
על קברו תחילה לא הוצבה מצבה, שהוקמה מאוחר יותר על ידי חברה קדישא חיפה.
משפט רצח בני הזוג לואיס
בלילה שבין 25 ל-26 בדצמבר 1937 אירע בתל אביב מעשה רצח, כאשר שני בני זוג קשישים, חנה ושמואל לואיס, הוא בן 76 והיא בת 70, נרצחו בדירתם ברחוב אחד העם הנרצחים היו אנשים אמידים שעלו לארץ מניו זילנד.
האישה נמצאה מתה והבעל היה פצוע אנושות ונפטר מפצעיו בבוקר.
הנתיחה שלאחר המוות העלתה שמותם נגרם כתוצאה ממכות פטיש בגולגולתיהם.
חקירת המשטרה העלתה כי הרצח הכפול בוצע למטרת שוד.
כשנתיים לאחר רצח בני הזוג, בנובמבר 1939, עצרה המשטרה אדם בשם טוביה יארלובסקי כחשוד ברציחתם של שני בני הזוג.
עמו נעצר מיכאל איליאגין, שנחשד כשותפו במעשה הרצח.
בחקירתו טען איליאגין כי הרצח בוצע על ידי יארלובסקי וכי הוא עצמו רק נלווה ליארלובסקי כדי לבצע שוד.
ב-28 בנובמבר 1939 הועמדו איליאגין ויארלובסקי לדין באשמת רצח בפני בית המשפט לפשעים חמורים.
כעד התביעה במשפט הופיע אדם בשם דוד אדלר שהעיד כי לפני הרצח הציע לו יארלובסקי להשתתף בשוד בביתם של בני הזוג האמידים אך הוא סירב, ולמחרת הרצח התוודה יארלובסקי בפניו וסיפר לו כי רצח את בני הזוג.
עדותו של אליאגין במשפט העלתה גרסה מסובכת ומפותלת, ובה חזר בו מדבריו במשטרה כי הרצח בוצע על ידי יארלובסקי וסיפר כי יצר עם אדלר גרסה משותפת המפלילה את יארלובסקי.
לפי דבריו הוא ואדלר פעלו כמודיעים בשירות המשטרה, ואדלר שרצה לקבל קביעות במשטרה ונשא עיניו לפרס שהוצע למגלי רוצחי בני הזוג, הציע לאליאגין להעליל על יארלובסקי את עלילת הרצח.
לשאלה מדוע הסכים להעיד נגד יארלובסקי ענה בסיפור ארוך בו תיאר כיצד התוודע לוולנטין בק, שהיה פעיל רוויזיוניסטי, ובק הציע לו להוביל כלי נשק לחלוקה בין פעילי התנועה הרוויזיוניסטית, לפי רשימה ובה שמותיהם וכתובותיהם של מקבלי הנשק.
לדבריו באוגוסט 1938 הוא פגש את אדלר, שהיה ידידו זה מכבר, ונכנס עמו לשיחה.
בשיחתם גילה איליאגין לאדלר שהוא עובד בשירות הבולשת.
השניים בילו לדבריו כל אותו היום עד שעה מאוחרת.
למחרת נוכח איליאגין לראות כי הרשימה שקיבל מבק נעלמה מכיס מעילו.
איליאגין המשיך וסיפר כי במאי 1939 נפגש באקראי עם אדלר ברחוב ואדלר גילה לו כי הרשימה שנעלמה מכיסו של איליאגין נמצאת בידיו ואיים עליו כי יגלה את הרשימה לרוויזיוניסטים אם אליאגין יסרב להעיד נגד יארלובסקי.
ב-3 באפריל 1940 נתן בית המשפט את פסק דינו ובו זיכה את שני הנאשמים.
עדותו של אדלר על התוכנית לביצוע השוד בביתם של בני הזוג ועל כך שיארלובסקי הודה בפניו לאחר הרצח על ביצועו, איננה מספיקה כדי להרשיעם.
במשפט רצח שדינו עונש מוות, כדי להרשיע את הנאשמים דרושה עדות מסייעת.
לו גם ניתן היה לראות ב הודאתו של איליאגין במשטרה כראיה מסייעת לעדותו של אדלר, הרי שאיליאגין חזר בו במשפט מן ההודאה.
לאחר מותו של ולנטין בק עברה אשתו עם בנם אלכסנדר, שהיה אז בן שנה ושלושה חודשים, להתגורר בתל אביב.
האם נישאה בשנית והילד אלכסנדר גדל בידיעה כי בעלה הוא אביו.
גם שני הילדים שנולדו לאמו מבעלה השני לא ידעו על דבר על עברו.
הבעל התייחס אליו כאב לכל דבר, מבלי שהילד חש שאיננו אביו.
אלכסנדר, ששמו העדכני אלכסנדר ירון, יצא בשנת 1960 להולנד להשתלם בבנקאות ולעבוד בבנק הולנדי באמסטרדם וגר שם עד שנת 1983. בשנת 1970 נדרש להציג בפני השלטונות שם תעודת לידה.
הוא ביקש מהוריו לשלוח לו את תעודת הלידה ואז נתגלה לו, בהיותו בן 32, ששמו הוא למעשה אלכסנדר בק ואביו מולידו הוא ולנטין בק, שהוצא להורג בשנת 1939 על ידי אנשי האצ"ל בחשד של שיתוף פעולה עם הבריטים.
הוסבר לו שלא סיפרו לו עד אז מי אביו מפני שרצו למנוע ממני את הבושה כבנו של חשוד בשיתוף פעולה.
התגלית הזו הכתה אותו ואת משפחתו בהלם, אך לאור בקשות של אמו ובעלה שמר על איפוק ולא הפיץ את המידע שנתגלה לו.
אלכסנדר נתבקש על ידי אמו ובעלה לשמור את העניין בסוד, לפחות עד מות שניהם.
בעלה של אמו נפטר בשנת 1981 ולפני מותו השביע אותו לא לגלות את הדבר לשני אחיו, לפחות כל עוד אמו בחיים.
לאחר כמה שנים הדבר נתגלה לאחים ממקור כלשהו.
הובהר להם מקריאת החומר כי המלשין היה מיכאל איליאגין והוא זה שמסר לבריטים את המזוודה ונשק.
בשנת 1983, עם שובו של אלכסנדר לישראל, הוא החליט לחקור את שורשיו ולגלות מי הם קרובי משפחתו מצד אביו ואת כל הידוע על אביו.
להפתעתו מצא שהוא מכיר את רוב קרובי המשפחה שלו מצד אביו שאיתם היה בקשר כל שנות ילדותו מבלי שידע מה הקרבה שלו אליהם וסבר כי הם היו חברים של ההורים.
לאחר שסיפר לקרוביו כי הוא יודע את האמת, הם הפגישו אותו עם אחיו למחצה מיכאל, בנו של ולנטין בק מנישואיו הראשונים, שחי כל השנים בנורווגיה.
קרוביו מצד אביו לא היו מוכנים לספר לו דבר אודות אביו ולנטין בק.
גם אמו שהלכה לעולמה בשנת 2000 לא הייתה מוכנה לספר לו על קורותיו של האב ועל נסיבות מותו.
בשנת 2006, בהיותו כבר גמלאי, התחיל בעזרת בן דודו לחקור את הנושא, שלגביו ידע עד אז רק על כך שאביו מצא את מותו ב-22 ביוני 1939 מידי אנשי האצ"ל בחצר הבית של משפחת רטנר בקריית מוצקין.
עם המידע הזה התחילו אלכסנדר ובן דודו לחפש מידע על הנושא בעיתונות ובארכיון "בית ז'בוטינסקי" ובהדרגה נפרשה בפניהם תמונת חייו ומותו של ולנטין בק.
בשנת 2009 פנה ירון באמצעות האינטרנט, בבקשה אל הציבור, לעזור לו למצוא אנשים שהכירו את ולנטין בק או זוכרים את המאורעות שהובילו למותו ובמיוחד לעזור לו לאתר מספר מעורבים בפרשה ובהם טוביה יארלובסקי, מיכאל איליגין, דוד אדלר ויוסף טונדובסקי.
ירון החל לחפש את קבר אביו ובעזרת הרבנות גילה את קברו בבית העלמין בחוף הכרמל שמעליו לא הוצבה כל מצבה.
באוגוסט 2011 הופיע סיפורו של אלכסנדר ירון במלואו במגזין "זמן חיפה".
אלכסנדר ירון נפטר בשנת 2014.
רק כעבור 72 שנים ממותו, בעקבות חקירתו ומאמציו של בנו אלכסנדר ירון, הוכר ולנטין בק בשנת 2011 על ידי משרד הביטחון והמוסד לביטוח לאומי כחלל פעולות איבה והונצח ב"אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה".
ולנטין איוונוביץ' מורטוב היה מתעמל סובייטי, מגדולי המתעמלים של ברית המועצות.
ולנטין מורטוב נולד בכפר במחוז מוסקבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עזב את הלימודים ועבד במפעל לייצור נשק.
בשנת 1945 מורטוב חזר לבית הספר.
מורה לספורט ראה בו פוטנציאל והציע לילד להתחיל להתאמן בחוג להתעמלות.
בשנת 1947 מורטוב השתתף לראשונה באליפות ברית המועצות ובשנת 1950 הוא זכה באליפות המדינה.
בשנת 1951 הוא התחתן עם סופיה מורטובה, אף היא מתעמלת אולימפית מצטיינת, בעלת 8 מדליות אולימפיות, מהן 2 זהב, 2 כסף ו-4 ארד.
לפני אולימפיאדת הלסינקי (1952) נפצע מורטוב אך הצליח להיכלל בנבחרת וזכה במדליית זהב בתחרות קרב-רב קבוצתי.
בקרב-רב אישי הוא סיים במקום רביעי.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא שבאיטליה בשנת 1954 הוביל מורטוב את נבחרת ברית המועצות לאחר שזכה ב-5 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, כולל בתחרות הקרב רב אישי.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה מורטוב ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במוסקבה בשנת 1958 זכה מורטוב במדליית זהב בתחרות קרב-רב קבוצתי.
לאחר פציעה קשה בשנת 1959 החל מורטוב לאמן.
בין השנים 1960–1968 שימש כמאמן ראשי של נבחרות ברית המועצות.
ב-6 באוקטובר 2006 נפטר מורטוב שבועיים לאחר מותה של רעייתו ב-25 בספטמבר, סופיה מורטובה.
ולנטין קטייב 1897 - 12 באפריל 1986, מוסקבה) היה סופר סובייטי.
על פעילותו הספרותית זכה בפרס סטלין (1946).
על פעילותו הספרותית והציבורית הוענקו לקטייב מספר עיטורי ברית המועצות כולל עיטור לנין 3 פעמים, עיטור הדגל האדום של העמל, עיטור מהפכת אוקטובר וגיבור העמל הסוציאליסטי.
ולנטין קטייב נולד באודסה (אז בתחומי האימפריה הרוסית) למשפחה אמידה.
אביו לימד במוסדות להשכלה גבוהה ואימו הייתה בת למשפחת אצולה מאזור פולטבה.
כאשר היה בן 6 נולד אחיו הצעיר, לימים הסופר יבגני פטרוב, זמן קצר לאחר הלידה נפטרה אימם ממחלה.
הילדים חונכו על ידי אחותה של האם וגדלו במשפחה שעסקה בחיי תרבות.
כבר בגיל 9 קטייב החליט שיהיה סופר.
בשנת 1910 פורסמה יצירתו הראשונה, זה היה שיר שהודפס בעיתון של ברית העם הרוסי.
בהמשך פורסמו באותו עיתון מספר שירים נוספים.
עוד לפני מלחמת העולם הראשונה הכיר את איוואן בונין שהיה על פי עדותו של קטייב, המורה העיקרי שלו.
באותן השנים הוא הכיר גם את יורי אולשה ואדוארד בגריצקי, ידידות זו נשמרה לאורך כול השנים.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה קטעו את מסלול השכלתו הפורמלית אותה לא השלים.
בשנת 1915, לפני סיום הגימנסיה, התנדב לצבא.
הוא הוצב ביחידת תותחנים שלחמה באזור סמורגון.
באחד הקרבות נפצע ולאחר שהחלים נשלח לקורס קצינים מזורז בסיומו הוענקה לו דרגת סגן משנה.
בהמשך שירת כקצין תצפית בסוללת תותחים בחזית הרומנית.
במקביל לשירות בצבא, קטייב המשיך בפעילות ספרותית וכתב מספר סיפורים קצרים על הנעשה בחזית.
על חייו בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה לא ידוע הרבה.
הוא עצמו לא הרבה לדבר על הנושא.
בהתאם לגרסה הרשמית החל משנת 1919 הוא לחם בשורות הצבא האדום.
לעומת זאת קיימות עדויות שהוא לחם בשורות צבא המתנדבים במהלך השנים 1919-1920.
בתחילת 1920 קטייב חלה בטיפוס הבהרות והועבר לבית החולים באודסה שהייתה תחת שלטונו של הצבא הלבן.
לאחר שיפור במצבו הועבר לבית המשפחה.
בתקופה זו השליטה באודסה עברה לידי הצבא האדום.
ולנטין קטייב הצטרף לקבוצת קצינים שפעלו להכנת מרד נגד השלטון הקומוניסטי ותכננו להתחיל אותו כאשר צבא בפיקוד של פיוטר וראנגל יתקרב לעיר.
המשטרה החשאית, הצ'קה גילתה את דבר ההכנות ועצרה את רוב הפעילים ובהם קטייב ואחיו (שככל הנראה לא היה קשור כלל לנושא).
לחלק מראשי הקושרים היו קשרים עם גריגורי קוטובסקי והוא פעל לשחרורם.
להמשך החקירה הגיעו חוקרים נוספים מחרקוב ואחד החוקרים הראשים הכיר את קטייב ושחרר אותו ואת אחיו בספטמבר 1920. זמן קצר לאחר שחרורם יתר הקושרים הוצאו להורג.
בשנת 1921 קטייב עבר לחרקוב והתגורר עם יורי אולשה.
בשנת 1922 עבר למוסקבה והחל לעבוד במדור סאטירי של עיתון מקומי.
במהלך שנות ה-20 קטייב פרסם מספר יצירות אך הידועה מכולם הייתה נובלה על חיי הנוער באודסה שפורסמה בשנת 1936 "מפרש בודד מלבין באופק", (Белеет парус одинокий) (הספר תורגם לעברית על ידי לאה גולדברג בשנת 1946)..
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא כתב עוד שלוש נובלות המשך וביחד הם יצרו טטרה-לוגיה "גלי הים השחור".
בשנת 1928 הועלה מחזה שלו על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
בהמשך הוא כתב מספר מחזות נוספים.
במהלך הטיהורים הגדולים הוא ניסה לעזור לאוסיפ מנדלשטם גם לאחר מעצרו.
בשנת 1946 פרסם קטייב בירחון הספרותי אוקטובר נובלה בשם "בן הגדוד" על ילדי המלחמה.
וכבר באותה שנה צולם על פיה סרט שזכה להצלחה רבה.
בשנת 1955 קטייב מונה לעורך ראשי של הירחון הספרותי "יונוסט" (נוער), אותו הקים וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1961. ככל הנראה הוא פוטר בעקבות פרסום של נובלה של ואסילי אקסיונוב על דפי הירחון.
בשנת 1966 חתם על עצומה של 25 פעילי תרבות נגד ניסיונות לטהר את שמו ופעילותו של יוסיף סטלין.
בשנת 1973 הוא חתם על מכתב בגנות פעילותם של אלכסנדר סולז'ניצין ואנדריי סחרוב נגד השלטון הסובייטי.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 קטייב פרסם מספר יצירות על בסיס חומר אוטוביוגרפי.
הנובלה הידוע ביותר הייתה "נזר היהלומים שלי" "Алмазный мой венец" שפורסמה בשנת 1978 ותארה דמויות בולטות של הספרות הסובייטית בשנות ה-20 תחת שמות בדויים אך ניתנים לזיהוי.
קטייב נפטר בשנת 1986 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בשנת 1921 התחתן עם לודמילה גרשוני, בתו של רפאל גרשוני, סוחר יהודי ידוע מאודסה.
בשנת 1923 התחתן עם אנה קובלנקו וחיי איתה עד לשנת 1935. באותה שנה התחתן עם אסתר ברנר שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנים.
הנישואין נמשכו עד מותו של קטייב.
מאשתו השלישית נולדו לקטייב שני ילדיו היחידים - בת יבגניה ובן פאבל.
יבגניה נישאה למשורר וסופר יידי אהרון ורגליס.
פאבל קטייב היה סופר ועיתונאי.
ולנטין יוסיפוביץ' גאפט היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-רוסי, אך היה מוכר בעיקר כשחקן תיאטרון והוענק לו תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית.
ולנטין גאפט נולד ב-2 בספטמבר 1935 במוסקבה.
אביו, יוסיף רובימוביץ' גאפט, היה עורך דין מצליח ואמו גיטה הייתה עקרת בית.
אחותו, רימה יוסיפובנה גאפט-שטרום המשפחה הגיעה למוסקבה מהעיר פרילוקי שבאוקראינה.
כאשר היה גאפט בן 7 פלשו הנאצים לברית המועצות ואביו של גאפט, שהיה מיור בצבא האדום, נאלץ לחזור ולשרת בצבא.
כאשר הסתיימה המלחמה החל לימודיו באקדמיית הסטודיו של התיאטרון האמנותי של מוסקבה, שם למד בשנים 1953–1957. בקורסים למד ביחד עם שחקנים מפורסמים אחרים כמו אולג טבקוב ואנדריי מייגקוב.
את תפקידו הראשון שיחק דווקא בקולנוע בשנת 1956, בסרטו של מיכאיל רום Убийство на улице Данте (רצח ברחוב דנטה).
לאחר סיום לימודיו החל גאפט לעבוד במספר בתי תיאטרון ברחבי מוסקבה כגון תיאטרון מוסובייט, תיאטרון לנקום ותיאטרון הסאטירה.
בשנת 1969 החל גאפט לעבוד באופן קבוע בתיאטרון סוברמניק, שם הופיע על הבמה עד מותו.
ולנטין גאפט נחשב לאחד משחקני התיאטרון הטובים ביותר ברוסיה וגם לשחקן קולנוע מוצלח.
גאפט היה ידוע בתור כותב אפיגרמות עם ביקורות קשות כלפי דמויות תיאטרון וקולנוע.
מ־1996 עד מותו גאפט היה נשוי לאולגה אוסטרואומובה, בעבר שחקנית קולנוע פופולרית.
לזוג לא היו ילדים, אולם אוסטרואומובה היא אם לשניים מנישואים קודמים.
גאפט היה חתן פרס הידידות של רוסיה לשנת 1995, וחתן פרס שירות המולדת מדרגה שלישית לשנת 2005 ומדרגה שלישית לשנת 2010.
גאפט כתב מספר שירי שירה וספר אוטוביוגרפי.
ספרו משנת 1996 אויירה על ידי ניקאס ספרונוב.
ולנטין צ'אושסקו (ברומנית: Valentin Ceaușescu; נולד ב-17 בפברואר 1948) הוא פיזיקאי רומני, עסקן כדורגל ידוע ברומניה ובנם הבכור של ניקולאה צ'אושסקו ואלנה צ'אושסקו.
צ'אושסקו סיים לימודיו בבית ספר תיכון על שם פטרו גרוזה בשנת 1965 והמשיך שנתיים לימודי פיזיקה באוניברסיטת בוקרשט.
הוא המשיך בלימודי פיזיקה באימפריאל קולג', בלונדון.
צ'אושסקו שב לרומניה ב-1970 והתחיל לעבוד במכון לפיזיקה גרעינית של רומניה.
הוא התמיד במקום עבודתו 40 שנים עד שיצא לגמלאות.
ב-3 ביולי 1970 נשא לאישה את יורדנה בורילה, בתם של זוג קומוניסטים ותיקים, בת לאם יהודייה, יקטרינה אברהם.
לזוג נולד בן בשם דניאל ולנטין.
בני הזוג התגרשו ב-1988 וב-1995 נשא צ'אושסקו לאישה את רוקסנה דונה ולזוג נולדה בת בשם אלכסנדרה.
ב-1971 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרומנית, אולם לא ידוע על פעילות במסגרתה עד חודש לפני המהפכה הרומנית (1989), כאשר התמנה כחבר מחליף בוועד המרכזי של המפלגה.
אחרי המהפכה נעצר, כמו כל יתר בני משפחת צ'אושסקו, ונחקר כחשוד בחבלה בכלכלת רומניה.
הוא שוחרר כעבור חודשים ללא משפט, בין היתר בהשתדלותם של שחקני ואוהדי קבוצת הכדורגל, שנתמכה על ידו.
ולנטין צ'אושסקו שיחק כדורגל במסגרת הליגה העירונית של בוקרשט.
הוא התבלט כאוהד ותומך של סטיאווה בוקרשט ומייחסים לתמיכתו תרומה ניכרת לזכיית הקבוצה בליגת האלופות ב-1986.
צ'אושסקו הוא אספן ספרים ואמנות ובמהלך חייו יצר לעצמו אוסף משמעותי, שהוחרם כשנעצר לאחר המהפכה.
במאבק משפטי ממושך הצליח להשיב לעצמו את האוסף.
גנרל ולנטין פוירשטיין (בגרמנית Valentin Feurstein; 18 בינואר 1885 – 8 ביוני 1970) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פוירשטיין נולד ב-18 בינואר 1885 בברגנץ, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1906 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, והצטרף לרגימנט הקייזר-יגר ה-2. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם פוירשטיין עם יחידתו, וב-15 במאי 1915 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פוירשטיין לצבא האוסטרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בספטמבר 1924 הועלה פוירשטיין לדרגת אוברסט לויטננט, ובסתיו 1928 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-25 ביוני 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה האוסטרית ה-3.