tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1873 כבר שלט בצרפתית, באנגלית ובאיטלקית בנוסף להונגרית ולגרמנית.
מוריו היו פרנץ טולדי, אגוסט גרגוש, גוסטב היינריך ויוז'ף בודנץ, הלאס הושפע במיוחד מעבודתו של בודנץ בתחום הבלשנות ההשוואתית.
כסטודנט באוניברסיטה, זכה בפרס על המורפולוגיה של לפלנד שכתב יחד עם מוריץ סילאשי (מקודם: זוננפלד).
בשנת 1877 ניגש למבחן המקצועי לקבלת תעודת הוראה ולימד בעיר בבודפשט ובסקשפהרוואר.
בשנת 1881 קיבל דוקטורט במדעי הרוח.
בשנת 1888 נבחר לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים, בשנת 1889 הוא הפך לחבר בחברה הפינית-אוגרית בהלסינגפורס (Suomalais-Ugrilainen Seura).
הוא לימד בבודפשט בשנת 1892, היה מרצה להשוואת השפה הונגרית באוניברסיטת בודפשט בשנת 1893, ומסוף השנה לימד בלשנות השוואתית הונגרית ואוגרית באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה.
בסיוע האקדמיה ההונגרית למדעים ערך הלאס שלושה מסעות מחקר בשוודיה ובנורווגיה בין הלאפים(סאמים) ואסף חומר רב על השפה והפולקלור.
הוא החל את מסעו הראשון ביוני 1884 והשלים אותו בסוף ספטמבר; הוא עבר דרך ורשה, סנט פטרסבורג לפינלנד ומשם ללאפלנד.
שם גר באוהלים עם הלאפים, הלך לבית הספר שלהם, הקליט את כל הנוגע לשפתם, מנהגיהם וחינוכם; יתר על כן, הוא רכש כמעט את כל הספרות החדשה של לאפלנד והביא איתו את העבודות האלה.
המסע השני היה, בקיץ 1886, והשלישי בשנת 1891. בכל פעם חזר עם נתונים לשוניים מעניינים ובעלי ערך.
הוא עבד בשלושה תחומים: בלשנות, היסטוריה ספרותית וספרות נוער.
הוא עיבד סיפורי עם הונגריים לקוראי ילדים בשם בדוי "דוד בדחן".
עבודתו הלשונית התרחבה בחלקה להונגרית, בחלקה לשפות אוגריות ואלטאיות, ועסקה בקרבת שפות פינו-אוגריות ושפת הסמויד .
מאמריו בהונגריה ובעולם הופיעו בעשרות כתבי עת.
יוזף קרמן: מחקר היסטוריה ספרותית.
יוצרים נדירים ומעורפלים יותר (1880)
מילים הונגריות שחזרו מחדש (בודפשט, 1883)
בודפשט, 1885-1896; הוענק על ידי האקדמיה ההונגרית למדעים)
מצגים בשפה אומה וטורניו לאפלנד.
מילים הונגריות בשפות הצפון-סלאביות (בודפשט, 1888–1889)
ספרו המופלא של "דוד בדחן".
תורגם על ידי "דוד בדחן".
איגנץ גאבור, (במקור לדרר, בהונגרית: Gábor Ignác; פיזרקומלוש, 13 באפריל 1868 – בודפשט, 10 בינואר 1945) היה היסטוריון ספרות, מתרגם יהודי-הונגרי שנרצח בשואה.
הוא היה אביהם של הציירת מריאן גאבור ושל הסופר ג'רג' גאבור.
איגנץ גאבור נולד במשפחה יהודית כבנם של גאבור לדרר ושל שרולטה קליין.
הוא סיים את הגימנסיה בלוצ'נץ, את האוניברסיטה בבודפשט ובסורבון בפריז.
בעשור הראשון של המאה ה-20 ייסד מכון חינוך לבנים ברחוב מיהאי מונקאצ'י בבודפשט, אותו ניהל במשך עשרות שנים.
בשנת 1909 הקים והוביל את "אגודת הסטודנטים הנודדים" (אגודת תיירות) במשך חמש שנים וערך את השנתון של האגודה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוביל פעולות חברתיות של סטודנטים.
בשנים 1918–1919 פתח וערך את סדרת "הספרייה המהפכנית".
הוא תרגם כמה יצירות של אדה פואטית להונגרית, כולל שירי אדה מאיסלנד העתיקה ויצירות של משוררים עבריים.
הוא תרגם גם מסנסקריט (למשל את הדרמה Mṛcchakatika), מהולנדית (Multatuli), מצרפתית ומאיטלקית.
יחד עם יוז'ף באנוצי ערך את סדרת הספרייה היהודית הפופולרית.
במסגרת סדרה זו פורסמה בראשית שנות העשרים מונוגרפיה על המשורר היהודי האיטלקי בעידן ההומניזם, עמנואל בן שלמה בן יקותיאל הצפרוני (נודע כעמנואל הרומי, באיטלקית: Manoello Giudeo, "עמנואל היהודי" (עמנואל הרומי).
בגיל ארבעים התקבל ל"תא רפורם" של הבונים החופשיים בשנת 1908, ובהמשך לקח חלק בעבודת התאים "מרץ" ואחר כך של "האור".
אנשי מפלגת צלב החץ רצחו אותו יחד עם משפחת חתנו, מיהאי אנדראש רונאי, ב-10 בינואר 1945 בכיכר ליסט פרנץ בבודפשט.
אשתו - בשם לידתה איזבלה לוסיה ראיס - נרצחה גם היא על ידי אנשי צלב החץ ( גניי 10 בדצמבר 1944).
חברי העמותה ההונגרית לטבע מעניקים מדליית הנצחה על שם איגנץ גאבור.
על הגבעה מעל פומאז, מצפה נקרא על שמו.
לוח על הקיר של מכון חינוך הבנים לשעבר שומר על שמו
לוח מנציח את זכרו בכפר הולדתו, פיזרקומלוש של ימינו.
הקצב העתיק ההונגרי (בודפשט, 1908)
בעיית הקצב ההונגרי (בודפשט, 1925)
פרשת דרכים של מקצבים הונגריים (בודפשט, 1942)
אלחריזי, משורר עברי של ימי הביניים (1997).
איגנץ לאנגר (בהונגרית: Langer Ignác; באנגלית: Ignatius Langer; ארד, 1800 – ארד, 2 באפריל 1879) היה רופא צבאי יהודי-הונגרי בצבאו של לאיוש קושוט במהפכת 1848 בהונגריה ובמלחמת האזרחים האמריקנית.
איגנץ לאנגר נולד המשפחה יהודית בממלכת הונגריה שהייתה אז תחת שלטון הקיסרות האוסטרית.
במלחמת העצמאות ההונגרית ב-1848 שימש כרופא צבאי.
לאחר כישלון המהפיכה וכניעת הצבא ההונגרי בווילאגוש (Világos) הוא נאלץ לברוח, ככל הנראה ישר לארצות הברית דרך ניו אורלינס.
הוא התיישב בדבנפורט, איווה, ועבד כרופא.
לאחר מכן קנה חווה, הפך לחקלאי וסיים עם מקצוע הרפואה שלו.
הגשמים העזים של שנת 1857 הרסו את יבוליו ואז חזר לעסוק ברפואה.
תקופה מסוימת התגורר אצלו גם עמיתו לנשק בהונגריה מהנדס הרכבות יאנוש פיאלה ובזכרונותיו כתב כי איגנץ לנגר לא רק טיפל בבעיות הבריאותיות של חבריו המהגרים, אלא גם נתן להם עצות היכן ואיך ינסו להתפרנס.
הוא התגייס ושימש כרופא צבאי במלחמת האזרחים האמריקנית, כרופא גדודי בצבא האיחוד.
המצאתו הפכה אותו למפורסם בקרב הרופאים הצבאיים.
הוא תכנן מיטה לתיקון שבר אגן ושוק משולב, במטרה להקל על סבלם של הפצועים.
Faxon, רופא מהגדוד ה-32 של מסצ'וסטס, מצא את ההמצאה כל כך טובה שהוא הזמין באופן מייד 50 מיטות "שברים משולבים באגן ובשוק" לבית החולים שלו.
לאנגר גם תכנן גם עגלת אמבולנס הראשונה שהייתה דרושה מאוד, אך המצאה זו כבר לא יושמה.
הוא עשה עבודה כה מצוינת בפיתוח בתי חולים צבאיים ובטיפול בפצועים שכאשר נסע לווינה, בתום מלחמת האזרחים האמריקנית, הן מחלקת המדינה של ארצות הברית והן משרד ההגנה סיפקו לו המלצות ומכתבי הצטיינות.
הוא התגורר בווינה זמן מה ואז חזר לעיר הולדתו, שם היה הרופא המיטיב של העניים.
הוא נפטר בגיל 79 בעיר הולדתו.
רשימת המשתתפים ההונגרים במלחמת האזרחים האמריקנית
איגנסיו חסוס לאקינטנה מארסיקו (בספרדית: Ignacio Jesús Laquintana Marsico; נולד ב-1 בפברואר 1999) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר והקיצוני הימני ברד בול ברגנטינו.
לאקינטנה החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של דפנסור ספורטינג האורוגוואית.
ב-8 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 1–1 עם סרו.
ב-26 באוגוסט 2021 עבר לפניארול, וחתם על חוזה לשתי עונות.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-12 בספטמבר 2021, וב-4 באוקטובר כבש צמד שערי בכורה.
האביר איגנץ (יצחק) וכסלמן, (בהונגרית: Wechselman Ignác; מיקולוב, 22 בספטמבר 1828 – בודפשט, 17 בפברואר 1903) היה אדריכל ונדבן יהודי-הונגרי.
איגנץ וכסלמן נולד במשפחה יהודית, למד בברלין ובווינה, שם הפך לידידו ולעוזרו של האדריכל לודוויג פרסטר.
בשנת 1856 עבר לבודפשט, שם, כנציגו של פרסטר, פיקח על בניית בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני.
לאחר מכן הוציא לפועל למעשה את רוב יצירותיו של האדריכל ההונגרי המפורסם מיקלוש איבל.
כך בין עבודותיו: בניית גן הטירה, ארמון המכס, מבני האוניברסיטה הישנים וספריית האוניברסיטה וכו'.
רוב המבנים המונומנטליים שהוקמו בבירת הונגריה בין השנים 1870 לבין 1890 תוכננו על ידו.
גם עבודותיו העצמאיות כללו ארמונות, טחנות, מפעלים, כנסיות.
ב-1886 קיבל את מסדר כתר הברזל הדרגה השלישית (שייסד נפוליאון באיטליה), וזמן קצר לאחר מכן העניק לו מלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, תואר אצולה ההונגרית.
ראייה הנחלשת אילצה את וכסלמן לפרוש מהחיים הפעילים ב-1890, ולאחר מכן הקדיש את זמנו לפעילות פילנתרופית בבודפשט.
הוא הנציח את שמו בצוואתו, שבה תרם 1,400,000 כתרים למכון לעיוורים יהודים הקרוי על שמו, תוך קביעה שחציו יוקדש לילדים יהודים וחציו לילדים נוצרים שיתקבלו למכון.
הוא גם הוריש בצוואתו שני מיליון כתרים עבור סיוע למורים ומורים יהודים ונוצרים נהנו כאחד בחלקים שווים.
מכון וכסלמן לעיוורים עבר לכיכר בתלן ב-1926 משום שבגלל הפיחות במטבע ההונגרי אחרי מלחמת העולם הראשונה לא ניתן היה להחזיקו במתכונתו המקורית ואחרים לא דאגו לתוספת כספים ל"קרן האצילית".
ארמון מכון וכסלמן המקורי שהקים, נמכר (היום: בית ספר יסודי לשיפור התנועה).
שניהם הובאו למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
איגנס ואן דר ברמפט (בהולנדית: Ignace Van Der Brempt; נולד ב-1 באפריל 2002 באנטוורפן שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת קומו מהסרייה א'.
ב-14 בספטמבר 2019 ערך ואן דר ברמפט את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של קלאב ברוז', בניצחון 2-0 על סרקל ברוז' במסגרת ליגת העל הבלגית.
זו הייתה הופעתו היחידה בליגה בעונת .
בעונת הוסיף תשע הופעות ליגה, והבקיע שער אחד.
ב-28 בספטמבר 2021 ערך ואן דר ברמפט את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 2-1 על ר.ב.
לייפציג במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022.
ב-31 בינואר 2022 חתם ברד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית.
עד לסיום עונת 2021/22 ערך ואן דר ברמפט 6 הופעות, וזכה עם קבוצתו בדאבל מקומי.
בעונת 2022/23 ערך ואן דר ברמפט 15 הופעות במדי זלצבורג, וזכה עמה באליפות נוספת.
את עונת 2023/24 החל ואן דר ברמפט בזלצבורג, אך הושאל לפני סיום חלון ההעברות לעונה אחת להמבורג מהבונדסליגה השנייה בגרמניה.
ואן דר ברמפט ערך 23 הופעות במדי המבורג, ולא הצליח להעפיל עמה לבונדסליגה.
לאחר שהסתיימה ההשאלה להמבורג, הושאל ואן דר ברמפט שוב, והפעם לקומו, העולה החדשה לסרייה א'.
ואן דר ברמפט שיחק בכל הנבחרות הצעירות של בלגיה, ולזכותו 15 הופעות ושער אחד במדי נבחרת בלגיה בכדורגל עד גיל 21.
איגנסיו סוסה אוספיטל (בספרדית: Ignacio Sosa Ospital; נולד ב-31 באוגוסט 2003) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר בפניארול.
סוסה החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של פניקס, וב-3 ביולי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בניצחון 2–1 על סרו לרגו.
בינואר 2023 שיחק עם נבחרת אורוגוואי בכדורגל עד גיל 20 באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20, שם סיימה הנבחרת כסגניתה של ברזיל.
הוא שיחק גם בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2023, וסייע לנבחרתו לזכות בגביע.
נבחרת אורוגוואי בכדורגל עד גיל 20
סגנות אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 (2023)
איגנסיו מירמון (בספרדית: Ignacio Miramón; נולד ב-12 ביוני 2003 בבוליבר שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ליל מליגת על הצרפתית.
מירמון גדל במחלקות הנוער של בלונפי דה בוליבר וחימנסיה לה פלאטה.
הוא ערך 24 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של חימנסיה לה פלאטה במסגרת ליגת העל הארגנטינאית.
ב-10 באוגוסט 2023 חתם על חוזה לחמש שנים בליל מליגת העל הצרפתית.
מירמון נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023, וערך שתי הופעות בטורניר.
איגנסיו דניאל מאסטרו פוץ' (בספרדית: Ignacio Daniel Maestro Puch; נולד ב-13 באוגוסט 2003) הוא כדורגלן ארגנטינאי שמשחק כחלוץ בקבוצת סן-מרטין סאן חואן מליגת העל הארגנטינאית.
נולד בטוקומאן, מגיל צעיר שיחק רוגבי וכדורגל, למרות שלבסוף החליט להתמקד בכדורגל והצטרף לקבוצות הנוער של אתלטיקו טוקומאן לאחר שהשתחרר מאינדפנדיינטה מספר שנים קודם לכן.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עם הקבוצה הבוגרת של אתלטיקו טוקומאן ב-10 בפברואר 2022, מול סרמיינטו חונין.
האיגניקה הנאצית מתייחסת למדיניות האיגניקה בגרמניה הנאצית, שהייתה מורכבת מרעיונות על גנטיקה שנחשבים כיום פסאודו-מדעיים.
האידאולוגיה הגזעית של הנאציזם שמה במרכזה את השיפור הביולוגי של העם הגרמני על ידי גידול סלקטיבי של תכונות "נורדיות" או "אריות".
מדיניות זו שימשה להצדיק עיקור בכפייה ורצח המוני של אלה שנחשבו "בלתי רצויים".
מחקר האיגניקה בגרמניה לפני התקופה הנאצית ובמהלכה היה דומה לזה שבארצות הברית, ממנו קיבל השראה.
עם זאת, הוא עלה בחדות תחת הנהגתו של אדולף היטלר כאשר עשירים תומכי נאצים החלו להשקיע בו.
התוכניות עוצבו כדי להשלים את מדיניות הגזע הנאצית.
אלו שנועדו לרצח במסגרת מדיניות האיגניקה הנאצית חיו בעיקר במוסדות פרטיים וממלכתיים, וזוהו כ"חיים שאינם ראויים לחיותם".
היו בהם אסירים, מי שנחשבו "מנוונים", מתנגדים פוליטיים ואנשים עם מוגבלויות קוגניטיביות ופיזיות מולדות שנחשבו בעלי חושים חלשים.
"מאובחן עם חולשת נפש" הייתה התווית העיקרית שהביאה לעיקור בכפייה, שכלל אנשים שאובחנו על ידי רופא או בדרך אחרת, כ -
שיתוק מוחין או ניוון שרירים
הומוסקסואלים או "טרנסווסטיטים" (המונח בן התקופה לאינטרסקס וטרנסג'נדרים, במיוחד נשים טרנסיות)
כל אדם אחר שנחשב בטלן, מטורף ו/או חלש, כולל "חולשת נפש"
כל אלה נועדו להעלמה משרשרת התורשה על ידי חיסול.
יותר מ-400,000 אנשים עוקרו בכפייה.
עד 300,000 נרצחו במסגרת תוכנית המתת החסד "תוכנית T4".
אלפים נוספים מתו מסיבוכי הניתוחים הכפויים.
הרוב היו נשים שמתו מסיבוכים של קשירת חצוצרות כפויה.
בגרמנית, המושג איגניקה היה ידוע בעיקר בתור המונח Rassenhygiene, "היגיינה גזעית".
המילה השאולה Eugenik הייתה בשימוש מזדמן, כמו גם ההשאלה שלה ל-Erbpflege, דאגה לתורשה.
מונח חלופי היה Volksaufartung ("שיפור גזעי", בקירוב).
היחסים עם תנועת האיגניקה האמריקאית
את תנועת האאוגניקה הגרמנית המוקדמת הובילו וילהלם שלמאייר (Schallmayer) ואלפרד פלץ (Ploetz).
הנרי פרידלנדר כתב שתנועות האאוגניקה הגרמנית והאמריקאית היו דומות, אך התנועה הגרמנית הייתה ריכוזית יותר ולא הכילה רעיונות מגוונים כמו התנועה האמריקאית.
בניגוד לתנועה האמריקאית, שכללה פרסום אחד וחברה אחת, האגודה הגרמנית ל"היגיינת גזע" ייצגה את כל האאוגניסטים.
אדווין בלאק כתב שלאחר שתנועת האיגניקה התבססה בארצות הברית, היא התפשטה לגרמניה.
אאוגניקאים בקליפורניה החלו לייצר ספרות לקידום איגניקה ועיקור ולשלוח אותה אל מעבר לים למדענים ואנשי רפואה גרמנים.
עד 1933, קליפורניה העבירה אנשים לעיקור בכפייה יותר מכל שאר מדינות ארצות הברית גם יחד.
תוכנית העיקור בכפייה של הנאצים נוצרה בחלקה בהשראת זו שבקליפורניה.
בשנת 1927 נוסד בברלין מכון הקייזר וילהלם לאנתרופולוגיה (KWIA, וראו אגודת הקייזר וילהלם), ארגון שעסק באנתרופולוגיה פיזית וחברתית ובגנטיקה אנושית עם תמיכה כספית מהקבוצה הפילנתרופית האמריקאית קרן רוקפלר.
הפרופסור הגרמני לרפואה, אנתרופולוגיה ואיגניקה אויגן פישר היה מנהל הארגון.
עבודתו סייעה לספק את הבסיס המדעי למדיניות האיגניקה של הנאצים.
קרן רוקפלר מימנה חלק מהמחקרים שערך יוזף מנגלה לפני שנסע לאושוויץ.
עם שובו מגרמניה ב-1934, שם יותר מ-5,000 איש בחודש עוקרו בכפייה, אמר מנהיג האיגניקה של קליפורניה גתה (C.
Goethe):יעניין אותך לדעת שלעבודה שלך יש חלק רב עוצמה בעיצוב דעותיהם של קבוצת האינטלקטואלים שעומדים מאחורי היטלר בתוכנית מעצבת-עידן זו.
בכל מקום חשתי שהדעות שלהם שאבו השראה רבה מהמחשבה האמריקאית...
בשל מגבלות כלכליות, לא הצליח לאפלין להשתתף בטקס ונאלץ לאסוף את הפרס ממכון רוקפלר.
לאחר מכן חלק את הפרס בגאווה עם עמיתיו, והעיר כי הוא חש שהוא מסמל את "ההבנה המשותפת של מדענים גרמנים ואמריקאים לגבי טבע האיגניקה".
אדולף היטלר קרא על היגיינה גזעית במהלך מאסרו בכלא לנדסברג ב-1924. היטלר האמין שהאומה הפכה לחלשה, מושחתת על ידי גנטיקה פגומה, עירוי אלמנטים מנוונים לזרם הדם שלה.
הגזענות ורעיון התחרות, שכונו דרוויניזם חברתי, נדונו על ידי מדענים אירופאים וגם בעיתונות במהלך שנות ה-20. לא ברור איפה היטלר קלט את הרעיונות.
תורת האבולוציה הייתה מקובלת בגרמניה באותה תקופה, אך קיצוניות מסוג זה הייתה נדירה.
בספרו השני, שלא פורסם בתקופת הנאציזם, שיבח היטלר את ספרטה באמצעות רעיונות שאולי שאל ארנסט הקל, והוסיף כי הוא החשיב את ספרטה כ"מדינת העם" הראשונה.
הוא תמך במה שתפס כאיגניקה בילדים מעוותים.
ביוני 1935, היטלר והקבינט שלו הכינו רשימה של שבע גזירות חדשות, שבהן האצת העיקור.
היטלר קבע בספר השני שלו:
"יש להתייחס לספרטה כמדינת העם (פולק) הראשונה.
השמדת הילדים החולים, החלשים, המעוותים, היא הגונה יותר ופי אלף יותר אנושית מהטירוף העלוב של ימינו המשמר את נשא [הליקוי הפיזי] הפתולוגי ביותר, בכל מחיר, לוקח את חייהם של מאה אלף ילדים בריאים כתוצאה ממניעת הריון או באמצעות הפלות, כדי להצמיח אחר כך גזע של מנוונים עמוסי מחלות."
בארגון תוכנית האיגניקה שלהם קיבלו הנאצים השראה מתוכניות העיקור הכפוי של ארצות הברית, במיוחד חוקי האיגניקה שנחקקו בקליפורניה.
בשנת 1934, השנה הראשונה להפעלת החוק, ערערו קרוב ל-4,000 איש על החלטות רשויות העיקור.
עד סוף המשטר הנאצי נוצרו למעלה מ-200 בתי משפט לבריאות תורשתי ותחת פסיקותיהם עוקרו מעל ל-400,000 אנשים בניגוד לרצונם.
מרפאת הדמר (Hadamar) הייתה בית חולים לחולי נפש בעיירה הגרמנית הדמר ששימש את ממשלת גרמניה הנאצית כאתר לתוכנית T4. מכון קייזר וילהלם לאנתרופולוגיה, תורשה אנושית ואיגניקה נוסד ב-1927. מרכז ההרג של הרטהיים היה גם הוא חלק מתוכנית המתת חסד שבה הנאצים רצחו אנשים שחשבו לנכים.
חולים הובלו במשאיות גז והורעלו או נחנקו באמצעות פליטת המנוע במהלך המעבר.
תאי גזים פותחו מאוחר יותר והשתמשו בגז פחמן חד-חמצני כדי לרצוח את החולים.
בשנותיה הראשונות ובתקופת הנאצים, המרפאה הייתה קשורה לתיאוריות של איגניקה והיגיינה גזעית שדגלו בה התאורטיקנים פריץ לנץ ואויגן פישר, והמנהל שלה אוטמר פרייהר פון פרשוהר.
תחת פישר בוצע עיקור של מה שנקרא "ממזרי ריינלנד" (צאצאי גרמניות וחיילים צרפתים שחורים ששהו בחבל הריין במהלך כיבוש הריין על ידי צרפת לאחר מלחמת העולם הראשונה).
טירת גרפנק הייתה אחד ממרכזי ההרג בגרמניה הנאצית וכיום זהו מקום הנצחה לקורבנות תוכנית T4.
החוק לפישוט מערכת הבריאות מיולי 1934 יצר מרכזי מידע להיגיינה גנטית וגזעית, כמו גם מרכזי בריאות.
החוק תיאר נהלים ל'גינוי' ו'הערכה' של אנשים, שנשלחו לאחר מכן לבית משפט לבריאות גנטית שם הוחלט על עיקור.
ההחלטה מי נחשב 'חולה מבחינה גנטית' התקבלה על סמך מידע שגרתי שסיפקו אנשים ללשכות הרופאים ולמחלקות הרווחה.
שאלונים סטנדרטיים עוצבו על ידי פקידים נאצים בעזרת Dehomag (חברה בת של IBM בשנות ה-30), כך שניתן יהיה לקודד את המידע בקלות על גבי כרטיסי ניקוב של הולרית' לצורך מיון וספירה מהירים.
בהמבורג, רופאים מסרו מידע לארכיון תיעוד בריאות מרכזי (מ-1934), תחת הכותרת 'התבוננות כוללת בחיים בקשר לבריאות'.
תיעוד זה היה אמור להכיל דוחות מרופאים, בתי משפט, חברות ביטוח, מועדוני ספורט, הנוער ההיטלראי, הצבא, שירות העבודה, מכללות וכו'.
כל מוסד שנתן מידע קיבל מידע בחזרה.
ב-1940 ניסה משרד הפנים של הרייך לכפות שיטה בסגנון המבורג על הרייך כולו.
מדיניות האיגניקה הנאצית בנוגע לנישואין
לאחר שהנאצים העבירו את חוקי נירנברג ב-1935, חלה חובה על בני הזוג להיבדק עקב האפשרות שהם נשאי מחלות תורשתיות, כדי לשמר את מה שנקרא "הטוהר הגזעי" של הגזע הארי.
הנשואים עברו עידוד להעריך בקפידה את בן הזוג הפוטנציאלי לנישואין באופן אאוגני במהלך החיזור.
חברי האס אס הוזהרו לראיין בקפידה בני זוג פוטנציאליים כדי לוודא שאין להם היסטוריה משפחתית של מחלה תורשתית או אי שפיות, אך לעשות זאת בזהירות כדי לא לפגוע ברגשותיה של הארוסה העתידית, ואם יהיה צורך לדחות אותה מסיבות אאוגניות, יש לעשות זאת בטקט.
מדיניות הנאצים בנושא הפלות נוצרה לצד תוכנית האיגניקה הנאצית הכללית.
עם עלייתם לשלטון הגבילו הנאצים פרסומות על מכירת אמצעי מניעה.
במאי 1933 הנאצים הציגו מחדש חוקים מוקדמים יותר שהוציאו מחוץ לחוק פרסום הליכי הפלות.
בספטמבר הזהירה מועצת הרופאים של ברלין את חבריה כי "ינקטו הליכים נגד כל מי שיעז לפגוע בגזע הבריא הקדוש שלנו".
הליכי הפלות הושמו תחת פיקוח פוליטי קפדני.
הפלות מסיבות אאוגניות נאסרו גם בתקופה זו, אך בחלק מבתי משפט בריאות תורשתיים הפלות כאלה היו פטורות מעונש.
שיקול זה התרחב לפטור מעונש לזוג יהודים שניסו לבצע הפלה בשנת 1938, על בסיס הקביעה שהחוק לא מגן על עוברים יהודים.
איגנץ ברנה (במקור עד 1879 בראון, בהונגרית: Barna Ignác; ראצאלמש, 14 בנובמבר 1854 – בודפשט, 1 ביולי 1919) היה דוקטור למשפטים, יהודי-הונגרי, שופט בית המשפט העליון ההונגרי.
איגנץ בראון נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר יוז'ף בראון ושל יוזפה פרידברג.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים ובחינות הללשכת עורכי הדין קיבל הסמכה כעורך דין ב-1889. בנוסף לעיסוקו המשפטי, עבד כמורה לדיני מסחר ודיני שטרי חליפין באקדמיה למסחר של בודפשט.
מאוחר יותר נכנס למערכת המשפט ובשנת 1899 התמנה לשופט של בית המשפט המחוזי בבודפשט ובשנת 1911 מונה לשופט בית המשפט העליון של הונגריה.
בתפקיד זה מילא תפקיד גם באגף הכנת החוקים במשרד המשפטים, שם ביצע פעולות מצטיינות גם בדרגת יועץ שר.
הוא פרסם מחקרים רבים בכתבי עת מקצועיים.
אשתו הראשונה הייתה ז'ני (שרה) רוזנברג, לה נישא ב-1880. בבודפשט.
רעייתו השנייה (לאחר שהתאלמן) הייתה מלאניה מרגיט שפיצר, איתה התחתן ב-1910 ביוז'פווארוש, בודפשט.
הצעת חוק על חברות ביטוח פרטיות (בודפשט.
החוק הקיסרי מיום 18 באוגוסט ה-1896 (בודפשט.
איגנץ ברנשטיין (בלועזית:Ignatz Bernstein; 30 בינואר 1836 - 23 בינואר 1909) היה פולקלוריסט, ביבליופיל, נדבן ואספן של אמרות כנף יידישאיות, ממייסדי הספרייה היהודית שליד בית הכנסת טלומצקה בוורשה.
ברנשטיין נולד במשפחת משכילים יהודים בוויניצה, אז בפולין וכעת באוקראינה.
הוא עבר עם משפחתו לוורשה ב-1856. בביקור, שערך בברלין, ב-1859, מצא ספרון בגרמנית עם אמרות כנף יידישאיות ומכך קיבל את הרעיון לעיסוק שיהיה לו לכל חייו, איסוף אמרות כנף יידישאיות.
מוצאו של ברנשטיין במשפחת בנקאים והוא היה סוחר סוכר בעל אמצעים.
עושרו אפשר לו להקדיש זמן רב לעיסוק באיסוף פתגמים ודברי חוכמה יהודים, פולניים ורוסיים.
ברנשטיין פרסם קטלוג מאויר בן שני כרכים של אוסף ספריו וכתבי היד שלו.
הוא נדד ברחבי אירופה, צפון אפריקה וארץ ישראל, ובמשך 35 שנים אסף פתגמים ביידיש שהיו קיימים בקרב יהדות רוסיה ויהדות פולין.
הוא פרסם 2,056 פתגמים ביידיש בכתב העת "ידיד המשפחה" (Hoyzfraynd).
הוא פרסם גם אוסף של 227 פתגמים ביידיש העוסקים במין תחת הכותרת הלטינית Erotica et Rustica.
ברנשטיין הוריש את ספרייתו בת 7,000 הספרים וכתבי היד לאקדמיה למדעים בקרקוב ואת אוספי הפולקלור שלו לקהילה היהודית בוורשה.
איגנסיו מנואל אלטמירנו בסיליו (בספרדית: Ignacio Manuel Altamirano Basilio; 13 בנובמבר 1834 – 13 בפברואר 1893) היה סופר, עיתונאי, מורה ופוליטיקאי ליברלי רדיקלי מקסיקני.
ספרו "קלמנסיה" (1863) נחשב על ידי רבים לרומן המקסיקני הראשון.
איגנסיו בוסה (בספרדית: Ignacio Buse; נולד ב-25 במרץ 2004) הוא טניסאי פרואני מקצועני.
דירוג השיא שלו בדירוג ה-ATP הוא מקום 171 בעולם, אותו השיג ב-5 במאי 2025, בעוד שדירוג השיא שלו בזוגות הוא מקום 439, אותו השיג ב-16 באוקטובר 2023. נכון להיום, הוא הטניסאי הפרואני הבכיר בדירוג.
בוסה הגיע לגמר טורניר הצ'לנג'ר הראשון שלו בחודש אוגוסט של שנת 2023 במסגרת טורניר צ'לנג'ר לימה ביחד עם חורחה פנטה.
בפברואר 2024, קיבל בוסה כרטיס חופשי (ווילד קארד), למוקדמות אליפות צ'ילה הפתוחה.
לעומת זאת, הוא לא הצליח לעבור את שלב זה, כשהפסיד כבר במשחקו הראשון לפרנסיסקו קומסאנה בשלוש מערכות (1–6, 7–5, 6–7 (2–7)).
בחודש אוגוסט של אותה השנה, הוא הגיע לגמר טורניר הצ'לנג'ר הראשון שלו בעיר קומו, לעומת זאת, הוא הפסיד בו לגבריאל דברו הצרפתי בשלוש מערכות (1–6, 6–2, 3–6).
בפברואר 2025, בוסה נכנס להגרלה הראשית של אליפות צ'ילה הפתוחה לאחר שקיבל כרטיס חופשי, שם הפסיד בסיבוב הראשון לאלוף העתידי של הטורניר, לאסלו ג'רה.
לאחר מכן, הוא העפיל מהמוקדמות להגרלה הראשית של טורניר אקס-אן-פרובאנס הפתוחה ואף הגיע עד לחצי הגמר, שם נעצר על ידי בורנה צ'וריץ' הקרואטי בשלוש מערכות (6–4, 2–6, 3–6).
במהלך הטורניר הוא גבר על על המדורג השני בטורניר, לוצ'יאנו דרדרי בניצחון שהיה הראשון שלו על יריב מהטופ 50 וכן על ריילי אופלקה כתוצאה מפרישה של האחרון.
הישגים אלה הובילו אותו לטפס במעלה הדירוג כ-40 מקומות, כשב-5 במאי 2025, הוא נכנס לראשונה לטופ 175 בדירוג ה-ATP.
איגרות הרמב"ם הוא שם כולל לכל האיגרות ששלח הרמב"ם – רבי משה בן מימון, לאישים ולקהילות שונות מימי בחרותו ועד לשנותיו האחרונות.
המדובר באיגרות ובמאמרים העוסקים בנושאים מחשבתיים-אמוניים, וכן בנושאים אישיים או ציבוריים אחרים.
מכתביו, ובהם תשובות לשאלות הלכתיות, מכונסים לרוב בשם "תשובות הרמב"ם".
המפורסמות מבין האיגרות שיועדו לציבור הרחב הן "איגרת השמד", "איגרת תימן", "איגרת תחיית המתים" ועוד.
כמו כן, בקובצי האיגרות הללו ניתן למצוא גם תכתובות בין הרמב"ם לבין אישים בני תקופתו מכל רחבי העולם היהודי.
מטבע הדברים, שמות האיגרות הללו לא ניתנו להן על ידי כותבן אלא הוענקו להן על ידי מעתיקים, מתרגמים ומדפיסים מאוחרים יותר.
חלק מהשמות המקובלים כוללים רק את שם המכותב וחלקם רומז גם לתוכנה של האיגרת.
כמו כן, יש ונמצא כי לאיגרת אחת ניתנו במהלך הדורות שמות שונים.
ישנם פערים לשוניים, סגנוניים וניסוחיים בין איגרת לאיגרת, עובדה המעידה על כך כי הרמב"ם התאים את דבריו לקהל היעד.
מרבית האיגרות נכתבו במקורן בערבית יהודית, שפת הדיבור והכתיבה של הרמב"ם, אך חלק מהן נכתבו בעברית במקורן, או בשילוב של שתי השפות.
הפילוסוף והמתרגם שמואל אבן תיבון, מכותב בעצמו של הרמב"ם, תרגם כמה מכתבי הרמב"ם לעברית, בהם גם חלק מאיגרותיו, עוד בחייו של הרמב"ם.
איגרת השמד (הנקראת גם: מאמר קידוש השם) היא ככל הנראה האיגרת הראשונה הידועה לנו שכתב הרמב"ם.
יש המשערים שכתב את האיגרת כשהיה בעצמו בארצות שבהן היה השמד שאליו התייחס , ויש המשערים שהוא כתב אותה זמן קצר לאחר שעזב בעצמו את צפון אפריקה בדרכו לארץ ישראל בשנת 1165 (הרב יצחק שילת משער כי האיגרת נכתבה בהיותו בארצות השמד, ועודכנה על ידו משהגיע לארץ ישראל).
באיגרת זו, שמקורה לא נשתמר ובידינו תרגומים שונים שלה בלבד, דן הרמב"ם בתגובה היהודית הראויה לתופעת השמד במרוקו ובספרד, שהוא עצמו חווה, ונראה כי דבריו נכתבו מתוך ניסיון אישי.
האיגרת נכתבה כתגובה למאמר שכתב חכם אלמוני, אשר יצא בחריפות כנגד אותם שלא עמדו בשמד וקיבלו בפיהם את הדת האיסלמית.
הרמב"ם יצא נגדו בחריפות, וקבע שהאנוסים שנאלצו להתאסלם למראית עין כדי להציל את חייהם, אין דינם כדין עובדי עבודה זרה, ולא חל עליהם הכלל של ייהרג ואל יעבור.
עם זאת, הפציר בהם לעזוב את ארצם מהר ככל האפשר, כדי שיוכלו לקיים את אמונתם בגלוי במקום שאין בו רדיפות ואינוס לשמד.
בשולי האיגרת הוא גם יצא נגד אותם המבכרים להישאר בארצות השמד מתוך ציפייה לביאת המשיח שיגאל אותם, והבהיר ברורות שאין אנו יודעים מתי יבוא המשיח, וכי אל לו לאדם לנהוג כאילו יגיע המשיח מיד.
איגרת תימן נכתבה בשנת 1173 כמענה למכתב של רבי יעקב בן ר' נתנאל בירב פיומי, מנהיג יהודי תימן, השואל על פשר ייסוריה של הקהילה היהודית בתימן שהייתה נתונה תחת פרעות קשות וגזירות שמד.
באותה תקופה הופיע בתימן משיח שקר, שהסית והדיח את העם.
באיגרת זו, הכתובה בערבית יהודית, הסביר הרמב"ם כיצד יש להבחין בין המשיח למתחזה למשיח, ועסק בנביא ובהוכחה שהוא נביא אמת.
בנוסף השקיע מאמצים לעודד את רוחם של התושבים, והצביע על עליונותה של הדת היהודית מול האסלאם והנצרות:
לבסוף הוא מעודד את היהודים שביאת המשיח קרובה, ושלמרות הקשיים אל להם להתייאש.
תופעה מעניינת באיגרת היא יציאתו נגד חישוב קיצים, על פי האיסור בתלמוד, תוך סינגור על רב סעדיה גאון אשר חישב את הקץ בכל זאת.
ועם זאת, בהמשך האיגרת מוסר הרמב"ם על מסורת משפחתית סודית שבאמצעותה מחושב הקץ של שיבת הנבואה, אשר לפי הרמב"ם תקדם לבוא הגואל (התאריך שנתן הרמב"ם הוא ד'תתקע"ה-1215, כלומר כ-40 שנה לאחר כתיבת האיגרת).
באיגרת זו, נדרש הרמב"ם למענה על טענות שהופצו בספר אפחאם אל-יהוד, שכתב היהודי שהתאסלם סמואל אל-מוגרבי.
הרמב"ם מכנה אותו "הפושע" ולועג לטענותיו החלשות.
על כמה מהטענות בספר לפסוקים המרמזים על האסלאם הוא עונה בפירוט.
באיגרת מכונה מייסד דת האסלאם, מוחמד, בשם "משוגע" ו"פסול", והקוראן מכונה "הקלון".
בהתייחסו לגלות ישראל בין הישמעאלים, הוא כותב: "ואתם אחינו, ידוע לכם שהקב"ה הפילנו במהמרות עונותינו בתוך אומה זו שהיא אומת ישמעאל, שרעתם חזקה עלינו, והם מתחכמים להרע ולמאוס אותנו...
ושלא תעמוד על ישראל אומה יותר אויבת ממנה, ולא אומה שהרעה בתכלית הרעה לדלדל אותנו ולהקטין אותנו ולמאוס אותנו כמוהם".
איגרת זו זכתה לתרגום עברי על ידי שלושה מתרגמים קדמונים: רבי שמואל אבן תיבון, רבי אברהם אבן חסדאי ורבי נחום מערבי.
האחרון העניק לה את השם "פתח תקווה".
בעשורים האחרונים תורגמה האיגרת גם על ידי רבי יוסף קאפח.
מאמר תחיית המתים (הידוע יותר בשם 'איגרת תחיית המתים') נכתב בשנת 1191. בחיבור זה, הכתוב כמו קודמיו בערבית, מייחד הרמב"ם את דבריו לתחיית המתים, שהיא שלב קודם לעולם הבא.
הדעה המקובלת בעניין תחיית המתים אצל רבים עד לרמב"ם, הייתה כי האמונה בהשארות הנפש ועולם הבא קשורה ואחודה בתחיית המתים, ועניינם אחד.
לעומת זאת, הרמב"ם הפריד בין הדברים וסבר כי תחיית המתים היא שלב שבו יחיו חיי גוף, ואילו בעולם הבא שהוא עולם הנשמות אין מקום לגופים כלל.
בפירוש המשניות הרמב"ם מונה את עיקר תחיית המתים כיסוד מיסודות תורת משה רבינו, וכן בחיבורו משנה תורה כתב כי הכופר בתחיית המתים הוא בין אלו שאין להם חלק לעולם הבא.
אך מה שגרם לרבים לחשוב כי הרמב"ם אינו מאמין בתחיית המתים היו דבריו בהלכות מלכים , ובפרט מה שכתב בהלכות תשובה , דברים אלו גרמו לראב"ד אברהם בן דוד מפושקירה לומר .
בעקבות דברי הרמב"ם נוצרה מבוכה אצל רבים שהבינו את שיטת הרמב"ם כי הגמול הוא רק לנשמות ועניין תחיית המתים הוא משל בלבד.
נוצר בלבול גם בקרב יהודי תימן, והיו מביניהם שפנו באיגרת לרמב"ם לשטוח את ספקותיהם בבירור דעתו, ולעומת זאת אחרים פנו אל רבי שמואל בן עלי מבגדד ותיארו בפניו את התרופפות האמונה כתוצאה מדברי הרמב"ם.
רבי שמואל בן עלי כתב איגרת תשובה ליהודי תימן ובו הוא תוקף קשות את הרמב"ם.
בתגובה כתב תלמידו הקרוב של הרמב"ם יוסף בן יהודה אבן שמעון שישב באותה עת בבגדד, איגרת כנגד רבי שמואל בן עלי, וכן ניהל תכתובת עם הרמב"ם בעניין.
כתוצאה מכך כתב הרמב"ם איגרת זו בה הוא מסביר באריכות כי הוא אכן מאמין בתחיית המתים כפשוטה; לדבריו, בתחיית המתים תשוב הנפש אל הגוף, אבל זהו מצב זמני ואחריו תיפרד הנפש שוב מן הגוף ותישאר לבדה.
התרגום הנפוץ לעברית של האיגרת נעשה על ידי רבי שמואל אבן תיבון.
ככל הנראה הוא לא רצה שמתרגמים אחרים יתרגמו את האיגרת ושמר את המקור הערבי אצלו.
אולם מכיוון שלשונו של אבן תיבון "סתומה ועמוקה" היו מי שביקשו מסופר בשם ר' יוסף בן יואל לתרגם חזרה את האיגרת לערבית וכך הוא עשה.
לאחר מכן בא רבי יהודה אלחריזי ותירגם שוב את האיגרת לעברית, אך תרגומו לא נפוץ ונדפס רק לאחרונה על ידי א.ש.
במאה החמש עשרה תורגמה האיגרת לשפה הלטינית, בידיו של היהודי המומר פלביוס מיתרידטס.
היו שטענו שהאיגרת היא זיוף ולא כתב מקורי של הרמב"ם.
אך לאחר פרסום האיגרות המקוריות של רבי שמואל בן עלי על ידי לנגרמן, ושל רבי יוסף בן יהודה בידי סטרומזה הוכח בבירור כי האיגרת אותנטית.
ידועות איגרות רבות נוספות של הרמב"ם.
איגרת בנוגע לספר 'שיעור קומה' בו הוא תוקף את הספר ובעצם בכך חוזר בו מגישתו המוקדמת לספר.
איגנצי יאן פָּדֵרֶבְסקי (בפולנית: Ignacy Jan Paderewski; 18 בנובמבר 1860 – 29 ביוני 1941) היה פסנתרן, מלחין ופוליטיקאי פולני.
מונה ב-1919 לתקופה קצרה לתפקיד ראש הממשלה ושר החוץ, ייצג את פולין בוועידת השלום בפריז, והיה בין החותמים על הסכם ורסאי.
איגנצי יאן פדרבסקי נולד בכפר במחוז פודוליה שבמזרח פולין שתחת שליטת האימפריה הרוסית (כיום מחוז חמלניצקי באוקראינה).
אביו עבד ככלכלן בממשל המקומי.
אמו מתה מספר חודשים לאחר היוולדו, והוא גדל אצל קרובי משפחה רחוקים.
מילדותו המוקדמת גילה פדרבסקי עניין במוזיקה.
בתחילה למד נגינה בפסנתר אצל מורה פרטי, ובגיל 12, בשנת 1872, נסע לוורשה והתקבל שם לקונסרבטוריון.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ב־1878 ביקש להיות למורה בקונסרבטוריון, ובקשתו נתקבלה.
ב־1880 נישא לאנטונינה קורסקובנה, ולשניים נולד ילד.
בשנה לאחר מכן הסתבר כי הילד נכה.
פדרבסקי החליט להקדיש עצמו למוזיקה ובשנת 1881 נסע לברלין כדי ללמוד קומפוזיציה אצל המלחינים פרידריך קיל והיינריך אורבן.
ב־1884 עבר לווינה, שם למד אצל המלחין תאודור לשטיצקי, שם גם הופיע לראשונה בפני קהל ב-1887.
עד מהרה צבר פדרבסקי פופולריות, ובעקבות הופעותיו בפריז 1889 ובלונדון 1890 היה לפסנתרן מבוקש בקנה מידה בינלאומי.
נגינתו המבריקה יצרה לו קהל מעריצים קנאי.
בשנת 1891 יצא למסע הופעות בארצות הברית.
שמו הפך לשם נרדף לנגינה מבריקה בפסנתר.
במיוחד הצטיין בנגינת יצירותיו של פרדריק שופן.
בתקופה זו טבע את האמרה – "אם איני מתאמן בנגינה יום אחד, אני יודע זאת.
אם איני מתאמן יומיים – יודעים זאת המבקרים.
אם איני מתאמן שלושה ימים – יודע זאת הקהל".
ב־1899 נישא לברונית דה רוזן, ולאחר 1900 כמעט ולא הופיע על הבמה, והתרכז בהלחנה.
ב־1901 פרסם את האופרה "מנרו", אשר הועלתה על הבמה לראשונה בדרזדן.
הוא אף היה פעיל בתחום החברתי, ונידב מהונו למטרות חברתיות.
ב־1910 תרם לתושבי קרקוב אנדרטה לזכר הניצחון הפולני על הטבטונים בקרב גרונוולד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה החל פדרבסקי להיות פעיל ב"וועד הלאומי הפולני" בפריז, אשר התקבל על דעת מדינות ההסכמה כייצוג של פולין על אף שהמדינה הייתה עדיין תחת שלטון גרמניה ואוסטריה הונגריה.
מתוך חוגי הוועד, שבו היה פעיל אף רומן דמובסקי, התגבשה לימים המפלגה הפוליטית בעלת הנטייה הימנית "הדמוקרטים הלאומים" או ה"אנדקים".
פדרבסקי היה לדובר הארגון, ואף ייסד קרן לעזרה הדדית פולנית בלונדון.
לקראת סוף המלחמה שהה בארצות הברית ונהנה מידידותו של הנשיא וודרו וילסון.
שתדלנותו היא שהביאה להכללת נקודה הנוגעת ל"פולין עצמאית ובטוחה בעלת מוצא אל הים" בנאום ארבע עשרה הנקודות שנשא הנשיא בינואר 1918 ואשר שימש בסיס לדיונים הטריטוריאליים והמדיניים באירופה שלאחר המלחמה.
באפריל 1918 נפגש בניו יורק עם מנהיגי "הוועדה היהודית אמריקאית" ובהם לואי מרשל, בניסיון להביא לכך שקבוצות יהודיות יתמכו בדרישותיה הטריטוריאליות של פולין, ובתמורה יוענק ליהודים במדינה החדשה שוויון זכויות.
נראה כי אף התוכנית שהועלתה לא היה בידה לספק את דרישותיהם של מנהיגי יהדות ארצות הברית, ואת דרישותיו של רומן דמובסקי, בשמו נשא ונתן פדרבסקי.
פדרבסקי עצמו היה ידוע כאנטישמי.
כאשר ישמש כראש ממשלת פולין, לא ימנע פרעות שנערכו ביהודים.
לאחר סוף המלחמה, כאשר גורלה של העיר פוזנן וכל מחוז "פולין רבתי" עדיין לא הוכרע, ביקר פדרבסקי בפוזנן, ונשא שם נאום ב־27 בדצמבר 1918, אשר הביא למרידה של תושבי האזור כנגד גרמניה, שעדיין הפגינה בו נוכחות.
פולין קיבלה בחזרה את עצמאותה ב־1918. יוזף פילסודסקי היה ל"ראש המדינה", והוא מינה כראש ממשלה את ידידו, הסוציאליסט יז'י מורז'ובסקי.
ממשלתו של מורז'ובסקי סבלה מחוסר יציבות, ופדרבסקי היה למועמד מוסכם לראשות הממשלה ובינואר 1919 מונה לראש הממשלה ושר החוץ, ואף ייצג את פולין בוועידת השלום בפריז והיה בין החותמים על הסכם ורסאי.
עם שובו מפריז, בנובמבר 1919, לא הצליח לייצב את ממשלתו, ופרש מתפקידו.
הוא מונה לשגרירה של פולין בחבר הלאומים.
ב־1922 פרש מן החיים הפוליטיים, ושב לעסוק באמנות.
הקונצרט הראשון שנתן לאחר הפסקה ארוכה ניתן באולם "קרנגי הול" בניו יורק, והיה להצלחה רבתי.
לאחר מכן עבר להתגורר בשווייץ.
לאחר "הפיכת מאי", תפיסת השלטון בידי יוזף פילסודסקי בפולין בחודש מאי 1926, והפקעת החירויות הדמוקרטיות, הפך לחבר באופוזיציה לממשלתו של פילסודסקי, ולשלטון ה"סנאציה" (תנועה אידאולוגית קוואזי-פשיסטית, אשר נוסדה על ידי פילסודסקי).
ב־1936 חתמו מנהיגי האופוזיציה במעונו בשווייץ על הסכם לשיתוף פעולה שכונה "חזית מורגס" על שם הכפר בו התגורר פדרבסקי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין על ידי הנאצים ועל ידי ברית המועצות שב פדרבסקי במרץ אל החיים הפוליטיים.
ב־1940 מונה לראש "הוועד הלאומי הפולני", מעין פרלמנט פולני גולה שישב בלונדון, לצד ממשלת פולין הגולה ואף החל בהקמת ועד לעזרה הדדית של פולנים, ויצא למסע הופעות בארצות הברית, על מנת לגייס כספים למטרה זו.
במהלך מסע הופעות זה התמוטט ומת.
הוא נקבר בארצות הברית, אך שרידיו הובאו לוורשה בשנת 1992 ונקברו ברוב טקס בקתדרלת יוחנן הקדוש בעיר.
שני ארגונים פולנים-אמריקאים קרויים על שמו: איגוד פדרבסקי בשיקגו וחברת המוזיקה פדרבסקי בדרום קליפורניה.
כיום קרויה על שמו גם האקדמיה הלאומית למוזיקה בפולין, התיכון ע"ש איגנצי יאן פדרבסקי בעיר ולבז'יך שבפולין, וכן רחובות רבים בערי פולין.
איגנצי מושצ'יצקי (בפולנית: Ignacy Mościcki; 1 בדצמבר 1867 – 2 באוקטובר 1946) – פוליטיקאי וכימאי פולני.
נשיא פולין בתקופת משטר הסנאציה בזמן הרפובליקה הפולנית השנייה.
מושצ'יצקי נולד בעיירה בצפון פולין, ולאחר שהשלים את חוק לימודיו בוורשה למד כימיה במכון הפוליטכני בריגה ושם הצטרף לתנועת מחתרת שמאלית בשם "תנועת הפרולטריון".
עם סיום לימודי הכימיה שב לוורשה, אך שם הוטרד בידי המשטרה החשאית של שלטון הצאר, אשר שלט בחלקים נרחבים של פולין, ואולץ להגר בשנת 1892 ללונדון.
ב-1896 הוצעה לו משרת אסיסטנט באוניברסיטת אלברט-לודוויג בפרייבורג, ובמהלך שהותו שם רשם פטנט על ייצור תעשייתי מהיר של חומצה חנקתית.
ב-1912 שב לפולין והשתקע בלבוב שם קיבל את משרת היושב ראש של המחלקה לכימיה במכון הפוליטכני.
ב-1925 נבחר לרקטור המכון הפוליטכני, אך עבר לוורשה והמשיך את מחקריו במכון הפוליטכני בוורשה.
בשנת 1926 תפס את השלטון בפולין הגנרל יוזף פילסודסקי, שעמד בראש תנועה הקרויה סנאציה ("הבראה"), שהטיפה נגד השחיתות שפשתה במנגנון הפרלמנטרי בפולין.
ב-1 ביוני 1926 נבחר מושצ'יצקי לנשיא פולין, כפי הנראה בשל היותו ידיד של פילסודסקי מן התקופה בה שניהם תמכו בתנועות סוציאליסטיות במחתרת.
לאחר מותו של פילסודסקי הייתה למושצ'יצקי השפעה ממתנת בפוליטיקה הפולנית, והוא היה ממתנגדי מדיניותו של שר ההגנה הימני, המרשל אדוורד רידז-שמיגלי.
בשלב זה שלט במדינה טריומווירט המורכב ממושצ'יצקי, רידז-שמיגלי, ושר החוץ, הקולונל יוזף בק.
השלושה ניהלו אל מול גרמניה ואל מול שכנותיה האחרות של פולין מדיניות כוחנית, והלכו ואיבדו את תמיכת העם הפולני, תוך שפלגים מתנועת ה"סנאציה" הולכים ומקבלים גוון פשיסטי.
בספטמבר 1939 נכבשה פולין על ידי גרמניה וברית המועצות אשר הסכימו בהסכם ריבנטרופ מולוטוב על חלוקתה של פולין ביניהן.
ב-18 בספטמבר 1939 נמלטה ממשלת פולין לרומניה הנייטרלית.
בעיירה קוסוב ליד גבולה הדרומי של פולין, בטרם עבר את הגבול, חתם מושצ'יצקי, על צו המעביר את השלטון לידי ולדיסלב רצקייביץ', יושב ראש הסנאט הפולני ששהה בצרפת.
מושצ'יצקי הוחזק במעצר ברומניה, כדי שלא יפר את הנייטרליות.
רומניה התעקשה להמשיך להחזיקו במעצר גם לאחר שהובהר שהוא העביר את כל סמכויותיו לידי הממשלה הפולנית הגולה.
אולם בסוף דצמבר 1939, לאור בריאותו הרעועה, הורשה מושצ'יצקי לעבור עם משפחתו לז'נבה, שם מת ב-2 באוקטובר 1946.
איגנץ יוזף פלייל או בצרפתית - איניאס ז'וזף פלייל הוא מלחין, מו"ל ומייצר פסנתרים צרפתי יליד אוסטריה, המשתייך לתקופה הקלאסית.
פלייל נולד בעיירה רופרסטאל שעל יד וינה למנהל בית ספר בשם מרטין פלייל.
קרוב לוודאי שלמד מוזיקה בצעירותו בפרסבורג (כיום ברטיסלאבה) אצל המלחין יוהאן בפטיסט ונהאל.
ב 1772, בהיותו בן 15, החל ללמוד אצל המלחין המפורסם יוזף היידן באייזנשטט.
פלייל זכה לחסותה של האצולה, במקרה שלו הרוזן לאדיסלאוס ארדי.
לפלייל היו ללא ספק יחסים קרובים מאוד עם היידן, שהחשיבו לתלמיד מחונן.
עיסוק אחר של פלייל מלבד השוליה של היידן היה תיאטרון מריונטות (שנקרא "די פה אורגלה") אשר הוצג בטירת אסטרהאזי שבאייזנשטט ובווינה.
באותה תקופה בערך כתב פלייל ככל הנראה לפחות קטע מן הפתיחה של האופרה "הבית הבוער" (Das abgebrannte Haus) של היידן.
עבודתו המקצועית הראשונה של פלייל הייתה כנראה קאפלמייסטר (אחראי המוזיקה) של הרוזן ארדי, אך גם את זאת אין אנו יודעים בוודאות.
בין פרסומיו הראשונים נמנות שש רביעיות כלי קשת, אופוס 1.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-18 ביקר פלייל באיטליה, שם כתב אופרה אחת (איפיגניה באוליס), ועבד אצל מלך נאפולי.
בשנת 1783 עבר פלייל לעיר שטרסבורג שבצרפת, ומאז נודע בצורה הצרפתית של שמו, "איניאס" (Ignace).
בתחילה עבד שם כעוזר הקפלמייסטר פרנץ קסאפר ריכטר של קתדרלת שטרסבורג, וב 1789 הפך להיות הקפלמייסטר בעצמו, לאחר מותו של ריכטר.
ב 1788 נישא פלייל לבתו של אורג שטיחים שטרסבורגאי, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
בשנת 1791 ביטלה המהפכה הצרפתית את ההופעות המוזיקליות בכנסיות ואת הקונצרטים הציבוריים.
בחיפוש אחר עבודה חילופית עבר פלייל ללונדון, שם הוביל את הקונצרטים המקצועיים שאורגנו על ידי וילהלם קרמר.
בתפקיד זה הפך פלייל ליריב של היידן מורו, כשזה הוביל את הקונצרטים שאורגנו על ידי יוהאן פטר סלומון, אך למרות זאת המשיכו השניים לשמור על יחסים טובים.
ב-1795 שב פלייל לצרפת, הפעם לפריז.
בתקופה זו הגיעה פעולתו לשיאה, ובה הוא כתב את רוב יצירותיו.
פלייל עבד בפריז גם כאיש עסקים: הוא הקים חברה של הוצאת מוזיקה לאור בשם "בית פלייל", וב 1807 החל לייצר פסנתרים, הנודעים עד היום בכל אירופה.
ב 1805 ביקר פלייל בווינה מטעם עסקיו, שם פגש בפעם האחרונה את יוזף היידן, ונחשף למוזיקה של לודוויג ואן בטהובן.
בשנת 1824 פרש פלייל מחיי המוזיקה ועבר אל מחוץ לפריז.
לאחר 7 שנים הוא נפטר, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
כיום קיים מוזיאון על שמו בעיירת הולדתו, רופרסטאל.
הברון איגנץ קוליש (בהונגרית: Kolisch Ignác; 6 באפריל 1837 – 30 באפריל 1889) היה סוחר יהודי-הונגרי-אוסטרי, עיתונאי ואמן שחמט, שנחשב לאחד מהשחמטאים החזקים בתקופתו.
קוליש נולד למשפחה יהודית בברטיסלאבה שנקראה אז פוז'ון בהונגרית ופרסבורג בגרמנית, באימפריה האוסטרו־הונגרית.
הוא הצליח היטב הן בעיסוקו כסוחר והן כשחמטאי.
בתחילת דרכו היה מזכירו הפרטי של הנסיך הרוסי סרגיי אורוסוב, שהיה אף הוא שחמטאי.
לאחר מכן הוא עבר לווינה שם פגש את בשנת 1868. הוא נהיה מעורב בעסקי בנקאות והפך למיליונר ולפטרון שחמט, אשר ארגן ומימן תחרויות שחמט רבות בשנות ה־70 וה־80 של המאה ה־19. הוא יסד את הבורסה בווינה בשנת 1869 ובזכות ניהול זהיר ונבון צבר רכוש רב.
בשנת 1881 קיבל את התואר ברון של האימפריה האוסטרו־הונגרית.
כשחמטאי נודע קוליש בזכות סגנונו המבריק והתוקפני, אך הוא לא השתתף באופן תדיר בתחרויות.
בשנת 1860 הוא זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית שהתקיימה בקיימברידג' שבאנגליה, בשנת 1861 הוא הפסיד בדו-קרב לאדולף אנדרסן, השחקן החזק ביותר באותם הימים בהפרש נקודה בלבד, באותה שנה סיים בתיקו דו־קרב מול לואיס פאולסן ובשנת 1867 בתחרות בפריז זכה בהביסו הן את וילהלם שטייניץ והן את שמעון אברמוביץ וינוור.
קוליש היה המייסד והעורך הראשי של העיתון הווינאי Wiener Allgemeine Zeitung, וכתב עבורו פיליטונים רבים תחת שם העט Ideka.
בשנת 1882 מימן קוליש את תחרות וינה, תחרות בה השתתפו 18 שחקנים חזקים בסיבוב כפול (34 משחקים).
ניצחו בה וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור עם 24/34 ובמקום השלישי ג'יימס מייסון עם 23/34.
הרב ד"ר איגנץ צִיגלֶר (Ignaz Ziegler; 29 בספטמבר 1861, אלסוקובין, אוסטרו-הונגריה – 18 ביולי 1948, ירושלים) היה רבה של קרלסבד בין השנים 1888–1938 וחוקר במדעי היהדות.
ציגלר נולד בשנת 1861 באלסוקובין (כיום דולני קובין), שבאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובאוניברסיטת בודפשט.
במהלך לימודיו הושפע על ידי התנועה הרפורמית, ובשנת 1888, מיד עם קבלת תואר דוקטור עבור עבודה על הנביא מלאכי (Malachi profeta forditasa es magyarazata), נקרא לכהן כרב הקהילה הרפורמית בקרלסבד שבבוהמיה.
בהשתדלותו הוקם בקרלסבד, באישור הקיסר פרנץ יוזף, בית חולים, שנפתח ב-1 במאי 1903.
הוא תמך בציונות וכתב ספרים ומאמרים רבים במדעי היהדות.
במחקרו על הפולמוס היהודי-נוצרי בימי הביניים (1894) הציע שעל היהודים להימנע מוויכוחים עם הנוצרים כדי להימנע מרדיפות אנטישמיות.
מחקרו "משלי המלך במדרש, מוארים על פי תקופת הקיסרות הרומית" הוא ספר יסוד בנושא.
בסתיו 1938, על רקע עליית הנאצים לשלטון, לאחר האנשלוס והסכם מינכן, סיים ציגלר 50 שנות פעילות בקרלסבד (שלאחר מלחמת העולם השנייה נכללה בתחומי צ'כוסלובקיה ונקראה קרלובי וארי) ונמלט מצ'כוסלובקיה.
איגנץ ציגלר נפטר בשנת 1948 בירושלים, בן 87 במותו.
בהלכה, איגרות בית דין הם איגרות ושטרות שבית הדין כותב על מנת לפרסם לציבור או לבתי דינים אחרים פסקי דין בענייני אישות או בדיני ממונות.
איגרת מזון היא שטר שבית הדין כותב על דבר חיוב מזונות של אדם לאשתו ובנותיו.
יש להבחין בין שני סוגי איגרות: א.
איגרת בה מתבאר החיוב של אדם שמת או שהלך למדינת הים לספק מזון לאשתו ובנותיו.
איגרת בה מפורט חיוב של אדם לזון את בת אשתו מנישואים קודמים.
איגרת העוסקת במזון האישה והבנות יכולה להיות איגרת כזו שבה בית הדין כותבים את הסכום השבועי החודשי או השנתי, אותו קצבו למזון האישה והבנות של אדם שמת או הלך למדינת הים (שיטה מקובצת, בבא מציעא כ, ב).
בשם 'איגרת מזון' נקראת גם איגרת כזו ששולחים בית דין מסוים לבית שבמקום אחר, על מנת שיפסוק מזון לאישה פלונית (תוספות כתובות ק,ב).
גם שטר המתאר מכירת קרקע על ידי בית הדין למטרת מימון את מזון האישה ובנותיה, או שמתאר החלטה עקרונית שיש למכור קרקע פלונית למטרה זו, נקרא 'איגרת מזון' (רמב"ם הלכות יום טוב ז,יב).
החיוב לזון את בת אשתו
איגרת זו היא איגרת המתארת את עצם החיוב שקיבל אדם על עצמו לזון את בת אשתו.
באיגרת זו יופיע משך הזמן בו מתחייב האדם לזון את בת אשתו, וכן גובה הסכום המשולם לה.
יש שפירשו שאיגרת זו משמעה השטר שבית הדין כותבים לאדם לאחר שנטלו ממנו קרקע וממנה גבו את הסכום עליו התחייב לבת אשתו (שיטה מקובצת, שם).
איגרת שום (מלשון שומה) היא שטר שבית דין מפרטים בו את ערכם הממוני של נכסים שונים, וזאת על מנת לאפשר למלוה לגבות את חובו.
על פי ההלכה היהודית כאשר הגיע זמן פרעון הלואה ואין ללוה כסף לשלם, בית הדין גובים את החוב מקרקעותיו, היות שהקרקע של האדם משועבדת לפרעון חובותיו.
קודם שגובים מהקרקע בית הדין אומדים את שווי הקרקע וקובעים את ערכה שלב זה נקרא 'שומא'.
לאחר מכן מכריזים על מכירת הקרקע.
אם ימצא מי שמוכן לשלם יותר מהערך שקבעו בית הדין הכסף יינתן למלוה, ואם לא יקנה אותה המלוה בערך ששמוה וינכה ללוה מחובו.
איגרת שום היא האיגרת שבה נכתב הערך של הקרקע בזמן ה'שומא' וכותבים אותה לזיכרון דברים (שיטה מקובצת בבא מציעא כ, א).
ויש מפרשים שאיגרת שום היא האיגרת שנכתבת למלוה אחרי שלב ה'הכרזה' במקרה שלא נמצא מי שיתן יותר מה'שומא' שאז בית הדין נותנים למלוה את הקרקע תמורת החוב, איגרת זאת נקראת גם אדרכתא.
איגרת ביקורת היא האיגרת המתארת את שלב ה'הכרזה' על ידי בית הדין.
יש מפרשים שאיגרת הביקורת נכתבת קודם למכירה, והאיגרת עצמה היא ההכרזה.
לפי זה באיגרת נכתב ששדה פלונית עומדת למכירה על ידי בית דין בסכום מסוים וכל הרוצה לבוא ולקחתה ביותר, יבוא, ויש אומרים שההכרזה היא פעולה בפני עצמה, ואילו האיגרת נכתבת לאחר שנמצא קונה המוכן לשלם יותר מהשומא.
את האיגרת כותבים לקונה ונקראת איגרת ולא שטר כדי שידעו שהמכירה נעשתה בבית הדין ולא על ידי הבעלים, ולא יצא שם רע על הקונה כאילו קנה את הקרקע שלא כדין.
איגרות שום ומזון במציאה ובחול המועד
המשנה בבבא מציעא אומרת , כלומר אם אדם מצא איגרות אלו יחזיר אותן לבעליהן, היינו למי שנכתבו עבורו.
הטעם הוא שאין חשש שהכותב נמלך ולא נתנה משום שאיגרות אלו הם מעשה ידי בית דין ובית הדין מוציאים מתחת ידם רק דבר מבורר.
כמו כן אין חוששים שהאיגרת נפרעה שאין שייכות לזה באיגרות אלו.
אף על פי שיש איסור כתיבה בחול המועד המשנה במסכת מועד קטן אומרת .
הטעם הוא שכתיבת האיגרות נעשית על ידי בית דין, וכל דבר הנעשה על ידי בית דין מוגדר כצורך הרבים המותר לעשותו בחול המועד.
טעם נוסף נאמר בהיתר שאם לא יכתבו במועד יש הפסד לאישה או ליתומים (באיגרות מזון) או למלוה (באיגרות שום) וההיתר הוא מדין דבר האבד.
איגרת מרד הוא שטר שכותבים בית הדין כאשר הבעל או האישה נמנעים מקיום יחסי אישות.
על פי ההלכה המובאת במשנה במסכת כתובות (ה,ז) האישה המורדת מפסידה סכום קצוב כל שבוע מכתובתה עד שתחזור בה.
וכן הבעל המורד מוסיפים לו כל שבוע סכום קצוב על ערך הכתובה שכתב לאשתו.
את איגרת המרד כותבים, אם כן, שלא יוכל אחד הצדדים לאחר זמן לומר לא מרדתי ויתבע את הכתובה המקורית.
כמו כן כותבים איגרת מרד על ארוסה, שאינה רוצה להינשא.
אולם איש המורד על ארוסתו אין כותבים עליו איגרת מרד מפני שאין על האישה חיוב של מצוות פרייה ורבייה.
אלא שאם האישה טוענת שהיא רוצה בילדים על מנת שיהיו לה לעזר בזקנותה – כותבים גם בזה איגרת מרד.
איגרות הרועה או איגרות הרועים הן שלוש איגרות המהוות חלק מאיגרות פאולוס ומספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
יש המשייכים לאיגרות אלה גם את האיגרת אל פילמון.
האיגרות הן שלושה מכתבים שנכתבו על ידי פאולוס השליח אל תלמידיו טימותיוס וטיטוס.
האיגרות נקראות בכינוי זה מאחר שמדובר באיגרות הנשלחות אל תלמידיו של פאולוס שהיו ראשי הקהילה ("רועים") ולא אל הקהילות עצמן.
איגרת זו כוללת בעיקר עצות לטימותיוס בדבר ניהול התפילה בכנסיות וארגון מבנה הכנסייה, וכן בחובות החלות על חברי הכנסייה - הבישופים והכמרים (דיאקונים).
באיגרת זו מבקש פאולוס מטימותיוס לשוב אליו לפני החורף ולהביא עמו את מרקוס כי מותו קרב.
כמו כן האיגרת מעודדת את טימותיוס להאבק בתורות השקר ולקבל בסבלנות את הרדיפות הצפויות לו.
איגרת קצרה זו ממוענת את טיטוס - שליח ששהה בכרתים.
האיגרת מפרטת את תכונות האופי הנדרשות מראשי הכנסייה (פרק א'), את מבנה הכנסייה וההיררכיה בה (פרק ב'), ומתארת את אורך החיים הטוב והמוסרי הנדרש מהקהילה הנוצרית על מנת שזו תוכל לקבל את חסד האל (פרק ג').
אף שהמסורת הנוצרית מקבלת את פאולוס כמחבר האיגרות, וגורסת כי ההבדלים בין האיגרות (הבדלים באוצר המילים ובביטויים) כהבדלים מכוונים בשל העובדה שהאיגרת ממוענת לנמענים שונים.
מאידך, כבר בעת העתיקה הועלתה שאלת כתיבת האיגרות על ידי פאולוס, והיו קבוצות נוצריות אשר לא קיבלו איגרות אלה לתוך כתבי הקודש.
המחקרים המודרניים מראים שאוצר המילים של איגרותאלה שונה מייתר איגרות פאולוס ומייתר ספרי הברית החדשה.
מרבית החוקרים המודרניים סבורים כי האיגרות נכתבו זמן מה לאחר מותו של פאולוס.
ככל הנראה נכתבו האיגרות בשלהי המאה השנייה או באמצעיתה, לאור הדעות האנטי גנוסטיות המצויות בהן.
מרקיון אינו מזכיר את האיגרות בכתביו (משנת 140 לערך) אולם אירנאיוס מצטט אותן (בשנת 170 לערך) ועל כן, ככל הנראה האגרות נכתבו בין תקופות אלה.
על פי ריימונד בראון האיגרת נכתבה בין השנים 80–100 מתוך בחינה של האמור בטקסט לאור מצב הקהילות הנוצריות (אחת האיגרות מתייחסת לדור שלישי של נוצרים - דבר אפשרי רק החל משנים אלה).
האיגרות מסודרות בברית החדשה לפי אורכן.
מרבית החוקרים סבורים שאין קשר בין סידורן בברית החדשה למועד כתיבתן, וישנו קונצנזוס לפיו האיגרת השנייה אל טימותיוס נכתבה לפני האיגרת הראשונה אל טימותיוס.
איגנץ שופאנציג היה כנר אוסטרי, ידידו ומורו של בטהובן, ומי שעמד בראש רביעיית המיתרים הפרטית של הרוזן רזומובסקי.
שופאנציג והרביעייה שלו ניגנו בביצועי בכורה רבות מרביעיות המיתרים של בטהובן, בעיקר האחרונות שבהן.
רביעיית רזומובסקי נחשבת לרביעיית המיתרים המקצועית הראשונה.
עד לייסוד רביעייה זו, נוגנו רביעיות בעיקר בידי חובבים או בידי נגנים מקצועיים, שהתכנסו לנגינה משותפת באופן חד-פעמי.
שופאנציג נולד ב -1776 בווינה, כבנו של פרופסור לאיטלקית באקדמיה הצבאית על שם תרזה.
עוד לפני שמלאו לו 21 כבש לו שופאנציג מעמד של כנר וויולן וירטואוז, ואף של מנצח.
הוא היה מורו לכינור של בטהובן, והשניים נשארו ידידים עד מות בטהובן.
לעניין הרב ששופאנציג גילה בנגינת רביעייה היה תפקיד מרכזי בתמורה שחלה בביצוע ובהלחנת רביעיות.
רפרטואר הרביעיות לפני בטהובן היה אפשרי לביצוע בשלמותו בידי חובבים ברמה גבוהה ובידי מקצוענים לאחר חזרות מעטות.
הרביעיות של בטהובן הציגו הרבה קשיים טכניים חדשים, שאי אפשר להתגבר עליהם לחלוטין ללא השקעה רצינית בחזרות.
הקשיים האלה כוללים תרוצות מורכבות המנוגנות בו זמנית בשני כלים או יותר, מקצבים צולבים והמיולות, והרמוניות קשות, שמחייבות תשומת לב מיוחדת לאינטונציה.
כששופאנציג קבל לפני בטהובן על קטע קשה במיוחד, ענה בטהובן, "הסבור הוא, שאני חושב על כינורו העלוב כאשר הרוח מדבר אלי?"
ב-6 במרץ 1825 נפתחה סדרת קונצרטים למנויים של שופאנציג בביצוע רביעיית מיתרים חדשה של בטהובן, אופוס 127. שופאנציג קיבל את היצירה לידיו זמן קצר יחסית לפני הקונצרט, על אף פניות חוזרות ונשנות אל בטהובן, ולא הצליח לבצע את תפקידו הקשה באופן מניח את הדעת.
המאזינים התקשו גם הם לעמוד על טיבה של המוזיקה, אלפרד אברט, כתב עיתון תיאטרון, סיפר איך ניצלה הרביעייה מגורל של אי-הבנה והתעלמות הודות לביצוע חוזר, הפעם עם כנר ראשון אחר, פרופסור ביהם, לפני קהל מובחר של מבינים באמנות.
רביעיית רזומובסקי ניגנה בביצועי בכורה גם יצירות של מלחינים אחרים.
פרנץ שוברט הקדיש את רביעיית "רוזמונדה" שלו לשופאנציג.
איגרות ברוך שפינוזה הוא קובץ איגרות מן ההתכתבות של הפילוסוף היהודי ברוך שפינוזה עם חוקרים שונים בהולנד ובארצות חוץ (אנגליה, גרמניה).
שפינוזה עצמו שמר לעצמו העתקים מן האיגרות והתקין אותם בחייו לדפוס, ואלה יצאו לאור לראשונה לאחר מותו, בשנת 1677, בלטינית, בעזבונו (Opera posthuma).
קיימים הבדלים מסוימים, לא משמעותיים, בין האיגרות המקוריות ובין אלו ששפינוזה ערך.
כך למשל קיימות שלוש איגרות בהן יש תשובות ליוהנס הודה (איגרות מס' 34–36), אך השאלות לא נשתמרו.
התכתבות עם הנרי (היינריך) אולדנבורג
הנרי אולדנבורג (Henry Oldenburg) היה תאולוג גרמני מן העיר ברמן שהגיע לאנגליה כדיפלומט.
שם נקשר קשר בינו ובין איש המדע רוברט בויל, ובכך מצא עניין בחקר מדעי הטבע.
חזר לאירופה למסע לימודים שבמהלכו פגש גם בשפינוזה.
משחזר ללונדון הפך למזכירה של החברה המלכותית למדעים שנוסדה באותה עת.
בין השנים 1661 ו-1676 החליפו אולדנבורג ושפינוזה עשרים ושמונה איגרות.
בחלק מן האיגרות משמש אולדנבורג כמתווך בין שפינוזה לרוברט בויל, בעיקר בסוגיות הנוגעות לניסויים פיזיקליים וכימיים, ופרשנות התוצאות.
איגרת 1 - אולדנבורג לשפינוזה.
נכתבה מיד לאחר פגישתם בריינסבורג (מצפון לליידן, הולנד).
הכותב מבטא את ידידותו אליו ומציע לו להחליף דעות בהתכתבות.
מבקש שיעמיק בהסבריו על נושאים שנגעו בהם ברפרוף בשיחתם: על אלוהים, על ההתפשטות (של גופים), חשיבה אינסופית, בעיית גוף ונפש, וטעויותיהם של הפילוסופים רנה דקרט ורוג'ר בייקון.
מציין כי ישלח לו ספר בפיזיולוגיה (הכוונה לפיזיקה) פרי עטו של מדען אנגלי שאינו נזכר בשמו (רוברט בויל), ספר המצוי תחת מכבש הדפוס.
איגרת 2 - שפינוזה לאולדנבורג.
מענה לאיגרת 1. מודה על דברי הידידות ומתחייב להחזיר באותה מידה.
מביא תשובות או הסברים קצרים למה שנשאל: הגדרת האלוהים ("יש שלם בתכלית השלמות ואינסופי בהחלט").
אף שהוא טוען שיש לו הוכחה לכך הוא אינו מביאהּ.
לעומת זאת הוא מביא שלושה משפטים בדבר העצמים המוחשיים.
הוא אומר כי אלה מצורפים לאיגרת, אך הן לא השתמרו.
הדברים זהים כמעט לחלקו הראשון של חיבורו 'אתיקה', כאשר ההבדלים ביניהם מעידים ש'אתיקה' עדיין לא היה מגובש באותה עת.
שפינוזה גם מונה, לבקשתו, את הפגמים שמצא בדעותיהם של דקרט ובייקון.
עיקר הביקורת בכך שאלה אינם מכירים את הטבע האמיתי של השכל האנושי ואת ההבדל בינו לבין הרצון החופשי.
איגרת 3 - אולדנבורג לשפינוזה.
מענה לאיגרת 2. הוא מעיד על קשיי תפיסתו את דרך הטיעון באופן גאומטרי, הנקוט בידי שפינוזה (כך בנוי ספרו 'אתיקה'), דהיינו על מושכלים ראשונים (אקסיומות), הגדרות, משפטים וכדומה.
למשל, קשה לו ללמוד מן המושג שיש לו על אלוהים לגבי מציאות אלוהים עצמו.
שאלה אחרת, האם הגוף והמחשבה מגבילים זה את זה או לא.
שאלה נוספת נוגעת למושכלות הראשונים (אקסיומות) של שפינוזה.
הוא מטיל בהם ספק ולכן גם המשפטים הבנויים עליהם רופפים.
לבסוף מתחייב אולדנבורג לשמור על דעותיו של שפינוזה לעצמו ולא לפרסמם ברבים.
הוא מספר לו שהוא ועמיתיו עוסקים בניסוים פיזיקליים כדי ללמוד על מהות הטבע.
איגרת 4 - שפינוזה לאולדנבורג.
מענה לאיגרת 3. מענה על שלוש הסוגיות שכתב אולדנבורג.
תחילה בעניין ההגדרה, שלפי שפינוזה קובעת גם את מהותו של דבר וגם את מציאותו.
בסוגיה השנייה הוא חוזר להבדלים בין מחשבה להתפשטות שהם שונים זה מזה ואינם מגבילים זה את זה.
הסוגיה השלישית דנה באקסיומות (מושכלות ראשוניות).
איגרת 5 - אולדנבורג לשפינוזה.
איגרת שצורפה לספר מאת רוברט בויל ששלח לו (הובטח כבר באיגרת 1. שפינוזה ביקר את הספר באיגרת 6).
מבקש משפינוזה שישלים את הסבריו על מקורם האמיתי של כל מה שנמצא.
איגרת 6 - שפינוזה לאולדנבורג באיגרת ארוכה מאוד שהשתמרה בכתב יד בארכיון החברה המלכותית בלונדון.
מודה על הספר של רוברט בויל ששלח לו, שעוסק בניסויים בכימיה ובמכניקה.
שפינוזה מבקר את דרכי ביצוע הניסויים ואת המסקנות.
מן הדברים עולה שהוא עצמו ערך ניסויים (מתאר בפירוט שלושה), ואפילו חזר על אחדים מן הניסויים של בויל לפי תיאור פרטי הניסוי שמצויים בספרו של בויל.
מעניינת אחת מדרכי העבודה בקרב הכימאים במאה ה-17 והיא ליקוק בלשון של כל חומר לפני שהוכנס לניסוי ולאחריו, כדי לברר אם השתנו תכונותיו.
עוסק ארוכות בניסויים בניתרון (נתרן חנקתי, סלפטר).
קטע אחר עוסק בתכונת ההתמוססות של חומרים בתוך נוזלים.