tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2003, גם ספרד שלחה לעיראק משחיתי טנקים מסוג זה, כשישה במספרם, ונימקה את ההחלטה כ"הגנה עצמית לחיילים"
כיום כלים מהמשפחה משרתים מטעם ממשלת איטליה בלבנון, במסגרת כוחות יוניפי"ל 2.
צבא איטליה - הצבא האיטלקי מפעיל מאות כלים ממשפחה זו, מארבעה דגמים עיקריים, כשחלקם משתמשים כמשחיתי טנקים, וחלקם כנגמ"ש לחימה המבוסס על הקנטאורו.
כמו כן, הצבא האיטלקי הסב ארבעה כלים מסוג זה לאמבולנסים ממוגנים.
צבא ירדן - צבא ירדן מפעיל קיבל כמתנה 25 כלים המשתמשים כמשחיתי טנקים.
צבא ספרד - הצבא הספרדי מפעיל כ-84 כלים מסוג זה כמשחיתי טנקים, ועוד ארבעה כלים כטנקי חילוץ.
צבא עומאן - צבא עומאן מפעיל כעשרה כלים מסוג זה כמשחיתי טנקים, עם תותח 120 מ"מ (אפשרות לרכישה של עוד 24 כלים).
צבא ארצות הברית - הצבא האמריקאי רכש כ-16 כלים מסוג זה לצורך בדיקות, אך לבסוף החליט לבחור בגרסה של נגמ"ש סטרייקר עליו הורכב תותח מחורק קנה 105 מ"מ.
קנטאור A (נקראת גם NGC 5128) היא גלקסיית עדשה הנמצאת במרחק של כ-11 מיליון שנות אור משביל החלב בקבוצת הכוכבים קנטאור.
גלקסיה זו היא גלקסיית הרדיו הקרובה ביותר לשביל החלב והיא מקור גלי רדיו השני בעוצמתו בשמים (אחרי שארית הסופרנובה קסיופאה A ולמעט השמש).
קנטאור A התגלתה ב-29 באפריל 1826 על ידי האסטרונום הסקוטי ג'יימס דנלופ, כאשר ערך קטלוג של ערפיליות בשמי הדרום ממצפה כוכבים בעיר פרמטה שבניו סאות' ויילס, לא רחוק מסידני (כיום פרבר של סידני).
דנלופ נתן לערפילית את המספר 482 ברשימת הערפיליות שגילה ותיאר את הערפילית כ"ערפילית כפולה מיוחדת במינה", שמורכבת משתי ערפיליות צמודות, אך עם הפרדה ברורה ביניהן.
ג'ון הרשל צפה בה בשנת 1834 מדרום אפריקה והביא אותה כדוגמה לערפילית מחולקת כשהוא מתאר אותה כ"שני חצאי אליפסה של ערפילית אליפטית המופרדים על ידי רצועה אפלה ורחבה המקבילה לציר הראשי של הערפילית" בשנת 1948 דיווח האסטרונום ג'ון בולטון על גילוי של מספר מקורות של גלי רדיו שמימיים.
מכיוון שבתקופה זו לא היה ניתן לאתר במדויק את מיקומו של מקור גלי רדיו, נעשו מספר מדידות ממקומות שונים ובזמנים שונים, תוך ניצול כדור הארץ עצמו כמחסום לגלי רדיו, וכך זוהו זמני הזריחה והשקיעה המדויקים של המקור ונקבעו בעזרתם הקואורדינטות השמימיות שלו.
באופן זה זוהו שלושה מקורות רדיו, שסומנו שור A, בתולה A וקנטאור A, כנובעים מערפילית הסרטן, M87 ו-NGC 5128 בהתאמה.
זיהוי זה הפך את קנטאור A ו-M87 לשתיים מגלקסיות הרדיו הראשונות שזוהו ככאלה.
בשנת 1969 התגלה שקנטאור A ו-M87 הן גם מקורות של קרני X על ידי תצפית שנעשתה באמצעות טיל שנשלח לגובה של בין 100 ל-200 קילומטרים והצליח להתגבר על הבליעה של האטמוספירה.
בשנת 1986 נצפתה בקנטאור A הסופרנובה הראשונה והיחידה שהתגלתה בה עד כה, מסוג Ia, שהגיעה בשיאה לבהירות נראית מדרגה 12.5.
קנטאור A מסווגת כגלקסיית עדשה, אך ייתכן שהיא למעשה גלקסיה אליפטית שצירה הראשי מקביל לקו הראייה אליה.
את הגלקסיה חוצה פס רחב של אבק שלא פולט קרינה באור נראה ויוצר את המראה של זוג ערפיליות מקבילות.
לגלקסיה גרעין גלקטי פעיל שמכיל חור שחור על-מסיבי עם מסה שמוערכת בכ-55 מיליון מסות שמש.
מהגרעין יוצאים סילוני גז אל מחוץ לגלקסיה ויוצרים שתי אונות של חומר חם הפולט גלי רדיו וקרני X ומשתרע עד למרחק של כמיליון שנות אור.
בגלקסיה עצמה יש אזורים רבים של יצירת כוכבים חדשים בניגוד לרוב גלקסיות העדשה שמתאפיינות בדרך כלל באוכלוסיית כוכבים זקנה ובמעט חומר בין-כוכבי המאפשר יצירת כוכבים חדשים.
ייתכן שהסיבה לכמות החומר הזמין ליצירת הכוכבים היא התנגשות של הגלקסיה עם גלקסיה ספירלית קטנה יותר לפני כחצי מיליארד שנים, שהתפרקה כתוצאה מההתנגשות וחלק מהדיסקה שלה הסתפח לקנטאור A ויצר את פס האבק שחוצה אותה ונותן לה את צורתה המיוחדת.
לפי הסבר זה, ליבת הגלקסיה שהתפרקה היא הגלקסיה הננסית הסמוכה NGC 5237 והגלקסיה הלא-סדורה הסמוכה ESO 270-17 היא שריד נוסף שלה.
מסתה של הגלקסיה מוערכת בכ- מסות שמש וקוטרה (בלי האונות) כ-80,000 שנות אור.
מרחקה אינו ידוע בוודאות, שכן שיטות מדידה שונות נותנות תוצאות שונות, אך הוא נע בין 11 ל-15 מיליון שנות אור, כך שבכל מקרה זו גלקסיית הרדיו הקרובה ביותר לשביל החלב.
יחד עם גלקסיית גלגל הרוח הדרומית (M83), קנטאור A שייכת לקבוצת גלקסיות שנקראת "קבוצת קנטאור A" או "קבוצת M83" על שם שתי הגלקסיות הבולטות שבה, ושמכילה כ-80 גלקסיות.
קנטאור A וגלקסיית גלגל הרוח הדרומית הן שתיים מתוך 12 גלקסיות גדולות אשר מקיפות את הקבוצה המקומית ומכונות "מועצת הענקים", האחרות הן מאפיי 1, מאפיי 2, IC 342, גלקסיית הפסל, M64, M81, M82, M94, NGC 4945 וגלקסיית המחוגה.
עם בהירות מדרגה 6.8 קנטאור A היא הגלקסיה החמישית הכי בהירה בשמי הלילה וגלקסיית הרדיו הבהירה ביותר.
היא ניתנת לצפייה באמצעות משקפת ואפילו טלסקופ חובבים מאפשר להבחין בפס הכהה החוצה אותה.
הגלקסיה נמצאת כ-4.5 מעלות ממערב לכוכב μ (מו) בקנטאור, כ-6.4 מעלות מדרום לכוכב ι (יוטא) בקנטאור וכ-6.8 מעלות מצפון-מערב לכוכב ζ (זטא) בקנטאור.
כ-4.5 מעלות מדרום לה נמצא הצביר הכדורי ω בקנטאור.
בשל מיקומה הדרומי לא ניתן להבחין בה מרוב מדינות אירופה אלא רק מהדרומיות ביותר.
קנטה (בהולנדית: Canta) הוא דגם של מכונית מיקרו, אשר פותח בשנת 1995 על ידי יצרן מכוניות המיקרו ההולנדי Waaijenberg יחד עם אוניברסיטת הטכנולוגיה של דלפט, אשר נוצר במיוחד עבור נהגים נכים.
מפני שרוחבו של הרכב הוא רק 1.10 מטר, הוא עשוי - בניגוד למכוניות-מיקרו גדולות יותר - לשמש בנתיבי אופניים, כמו גם במדרכות ובשבילים, בנוסף, אין צורך ברישיון נהיגה.
כל דגם "קנטה" בנוי עם ההתאמות המיוחדות הנדרשות על ידי הלקוח, כגון איתור בקרות ומתגים בצד שמאל או ימין, או על כל ההגה.
נכון להיום דגמי "קנטה" עדיין מיוצרים.
"Canta LX" - מחיר היחידה 11,850 שטרלינג
"Exclusive" - מנוע 200 סמ"ק, מחיר היחידה 12,850 שטרלינג
"LX Exclusive" - מחיר היחידה 13,850 שטרלינג
"Inrij-Canta" - בדגם זה הנהג יכול להיכנס עם כיסא הגלגלים (מהדלת האחורית) ולנהוג כשהוא יושב על כיסא הגלגלים האישי שלו, (בדומה לדגם הChairiot solo), מחיר היחידה 18,500 שטרלינג
חלון קדמי עמוק ורחב מאוד - שפור בשדה הראיה של הנהג
מגוון רחב של מושבים - כולל מושבים מסתובבים כדי להקל על כניסה ויציאה
החלק האחורי של הרכב מופנה לקרקע כאשר הוא חונה, והוא מורם באופן פנאומטי כאשר המנוע מופעל כדי שנכה המשתמש בכיסא גלגלים יכול להיכנס על יד הכבש בחלק האחורי
קנטאו (בקזחית וברוסית: Кентау) היא עיר במחוז טורקיסטן שבדרום קזחסטן.
העיר נמצאת ליד רכס קרטאו , והיא נמצאת כ-30 ק"מ צפון-מזרחית לבירת המחוז טורקיסטן וכ-880 ק"מ דרום-מערבית לבירת המדינה אסטנה.
כמות המשקעים הממוצעת היא 506 מילימטרים בשנה.
חודש מרץ הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (99 מ"מ גשם), וחודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (4 מ"מ גשם).
מייקל קנט בנסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1977–1989, לאחר שנבחר בבחירה הראשונה של דראפט 1977. לאורך 11 עונותיו בליגה העמיד ממוצעים כוללים של 9.1 נקודות, 5.7 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
בנסון נולד וגדל בניו קאסל שבאינדיאנה, ובין השנים 1973–1977 למד באוניברסיטת אינדיאנה.
בעונת 1975/1976 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, לצדם של סקוט מיי וקווין באקנר, לזכייתה השלישית אי פעם בטורניר אליפות המכללות.
באותה עונה ניצחו ה"הוז'רס" בכל 32 משחקי הקבוצה, בהדרכת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל בובי נייט.
במשחק חצי הגמר קלע בנסון 16 נקודות מול UCLA, ובמשחק הגמר מול אוניברסיטת מישיגן שוב הצטיין עם 25 נקודות, מה שזיכה אותו בפרס "השחקן המצטיין של הפיינל פור" (NCAA Final Four Most Outstanding Player).
בעונתו האחרונה בליגת המכללות, 1976/1977, הוביל את קבוצתו עם ממוצעים של 19.8 נקודות ו-10.5 ריבאונדים למשחק, לצדם של ה מייק וודסון ובוץ' קרטר, אולם הקבוצה רשמה מאזן 14–13 ולא השתתפה כלל בטורניר אליפות המכללות.
בסיום העונה נבחר בנסון לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American), בפעם השנייה ברציפות.
בדראפט ה-NBA 1977 נבחר בנסון בבחירה הראשונה, על ידי מילווקי באקס.
כבר במשחקו הראשון ב-NBA התקוטט עם שחקן לוס אנג'לס לייקרס, כרים עבדול-ג'באר; בשל אגרוף ששלח עבדול-ג'באר לפניו של בנסון, שבר כוכב הלייקרס את ידו והושבת ממשחק במשך כחודשיים.
לאורך תקופתו במילווקי הציג בנסון יכולת מאכזבת, ביחס לציפיות הגבוהות ממנו, ותרם 9.8 נקודות ו-5.9 ריבאונדים למשחק בשתיים וחצי עונותיו בקבוצה.
בפברואר 1980 הועבר בטרייד לדטרויט פיסטונס, בתמורה לסנטר הוותיק בוב לניר.
בעונת קלע שיא קריירה של 15.7 נקודות בממוצע למשחק, אולם הפיסטונס סיימו במקום האחרון באזור המזרחי, עם מאזן שלילי 21–61. בעונת סייע לקבוצה להעפיל לחצי גמר האזור המזרחי, כמחליפו מהספסל של ביל ליימביר.
בקיץ 1986, לאחר כ-6 וחצי עונות בדטרויט, הועבר עם קלי טריפיוקה בטרייד ליוטה ג'אז, בתמורה לאדריאן דאנטלי.
באוקטובר 1987 הועבר עם דל קרי בטרייד נוסף לקליבלנד קאבלירס, בתמורה לדריל דוקינס ומלווין טרפין, אך כבר לאחר שני משחקים שוחרר מהקאבלירס.
בעונת 1988/1989 עבר לשחק בקבוצת פלקנסטרו קאנטו מליגת העל האיטלקית.
בעונתו היחידה בקבוצה הפסידה קאנטו בסדרת גמר גביע קוראץ', מול פרטיזן בלגרד בה שיחקו אלכסנדר ג'ורג'ביץ', סשה דנילוביץ', ולאדה דיבאץ וז'ארקו פאספלי.
קנטה (בבנגלית: কাঁথা) הוא סוג של תיקון ומיחזור משביח, שנעשה בתפירה/רקמה שמקורו באזורים המזרחיים של הודו במיוחד בבנגלדש ובמחוזות ההודיים של בנגל המערבית בטריפורה ואודישה.
בעוד במערב העדיפו תמיד להסתיר תיקונים, הביטוי 'תיקון אמנותי' היה כינוי לתיקון או איחוי בלתי נראים לעין, הרי במזרח רואים בתיקון הבגד חלק מהיופי והמסורת שלו.
הקנטה בהודו כמו הבורו ביפן הם תיקונים נראים לעין.
עם התגברות המודעות בכל העולם לזיהום הסביבה על ידי זריקה מיותרת של בגדים, התחילו גם במערב להעריך את התיקונים הנראים לעין, ויותר ויותר אנשים אף רואים בכך אמנות בפני עצמה.
כל תיקון כזה מיחד את הבגד.
באודישה עורמים בדי סארי וכותנה ישנים זה על גבי זה ומתפרים אותם ביד ליצירת פיסת כרית דקה.
משתמשים בפיסות כריות אלו על או במקום כרית המיטה.
כמו כן יוצרים 'סארי קנטה ' שנלבש לרוב על ידי נשים בבנגל, לכל אזור יש מוטיבים אופייניים לו, שנובעים מחיבור בין התרבות ההיסטוריה והמסורת.
בסיפורי הקנטה מפעם, יש קטעים על האל שיווה שבלע רעל בזמן שבחש באוקיינוס, מה שמחבר את המלאכה הזו למסורות קדומות.
בימים אלו הרקמה המכונה בשם תפירת קנטה על סארי קורטה או צורידאר ועל עוד מלבושים מקומיים.
בזכות האסתטיקה שלהם ובהיותם תפורים במלאכת כפיים, החלו להימכר בכל העולם.
תפירת קנטה משמשת גם ליצירת שמיכות טלאים פשוטות הידועות בשם נאקשי קנטה , נשים בבנגל נוהגות לתפור ביחד שכבות של סארי ובדים ישנים כדי להפכם לשמיכות וכיסויי מיטה דקים, בעיקר עבור ילדים.
אריגי הקנטה מאוד חביבים על תיירים שמבקרים בבנגלדש.
המילה קנטה בסנסקריט, פירושה סמרטוט ועל פי המסורת בד ישן ומשומש נחשב כהגנה בפני הרוע.
ישנו משל בסנסקריט האומר ש'סמרטוטים תופרים לאט, שביל חוצים לאט וגם על הרים מטפסים לאט', וכי משל זה מחבר בין המלאכה לבין האלוהויות צינדאדווי [Chindadevi] וצינדאדאו [Chindadeo].
הקנטה הוא צורת רקמה - תפירה שנעשית לרוב על ידי נשים כפריות, הצורה המסורתית נרקמה או נתפרה לרוב בתך רץ פשוט לאורך הקצוות, דרך 4-5שכבות בד, אך יש מקומות בהם שמים אפילו עד 7 שכבות של בדי סארי רכים ובלויים או בדי דוטי.
הם מקבלים שמות על פי המוצר הסופי, לאפקנטה [Lepkantha] או סוג'ני קנטה [Sujni Kantha].
שני צידי הקנטה מקושטים אך אינם זהים.
בשמיכות ישנות התיפורים מקיפים את הדוגמאות במעין תיפור הד [echo quilting].
ראשית הרקמה הזו מיוחסת לתקופת עתיקה כ-1500 שנה לפני הספירה, לתקופה הקדם-וודיק [pre-Vedic].
לבד הרקום והמתופר יש הרבה שימושים, צעיפים, כיסויי מראות, קופסאות וכריות במקרים מסוימים כל הבד מכוסה בתך רץ, באזורים ההינדיים משתמשים גם במוטיבים יפים של פרחים, חיות, ציפורים וצורות גאומטריות, כמו גם נושאים מפעילויות של חיי יום יום, וגם אלות שונות.
באזורים המוסלמיים משתמשים רק בצורות גאומטריות, בגלל האיסור הדתי של ציור דמויות.
התיפור על הבד נותן לו מראה מקומט או גלי במקצת.
קנטה עכשוית משמשת למוצרים נוספים כגון סרי, חולצות לגברים ולנשים כלי מיטה ועוד בדים לשימוש הבית (ריפודים, וילאות וכדומה) לרוב מכותנה וממשי.
תפירת/רקמת הקנטה המסורתית הייתה נפוצה בכל רחבי בנגל אך הדימויים שרקמו השתנו בתחילת המאה ה-19. כשדוגמאות בריטיות התחילו להיראות על האריגים למשל הוסיפו דימויים של עגלות תינוקות אנגלים, מלבושים אנגליים וכדומה.
בשנת 1940כלתו של המשורר רבינדרנת טאגור החייתה את העניין בעשיית קנטה מסורתית.
בזמן חלוקת הודו ב-1947 שוב הואטה עשיית הקנטה, ומאז מלחמת העצמאות של בנגלדש בשנת 1971, קנטה שוב זכתה לעניין מחודש, כי היא נחשבת למסורת מלאכה לאומית.
התיאור הכתוב הראשון שלה הופיע בערך בשנת 500 לספירה בשירה של המשורר קרישנדס קביראג' (Krishandas Kaviraj].
כמו כל טקסטיל מסורתי הקנטה נוצרה מהחומרים הנמצאים באזור שבה יוצרים אותה.
הצרכים של המשפחות, האקלים, הגאוגרפיה והכלכלה.
היסטורית, בכל העולם יצירת טקסטילים הייתה ועודנה המלאכה שדרשה הכי הרבה כוח עבודה.
לכן טקסטילים היו בעלי ערך כספי רב, והיה זה צעד טבעי לעסוק במיחזור משביח של קטעי בד בלויים.
היות שזה נעשה בבית אז לרוב נשים יצרו אותה, בין מלאכות אחרות.
בקנטה התיפור הכללי על כל קטעי הבד חיזק את החוטים והבדים שהיו כבר מרופטים ובלויים.
בזמן השלטון הבריטי, 1947-1757 הוכנסו גם תכים משוכלים בעיקר כדי לרקום סלי פרחים בסגנון ויקטוריאני ועוד מוטיבים מערביים, לרוב על בדים אדומים, ולא על הלבן המסורתי, כנראה מסיבות מסחריות.
במאה ה-21 הוקמו בבנגל במקומות שונים קואופרטיבים של נשים יוצרות קנטה לצורכי אופנה מודרנית.
במורשידבאד יש קואופרטיב ששותפות לו 1400 אמניות קנטה, המתמחות ברקימת צורות גאומטריות שמתאימות לאמונה המוסלמית.
בקנטה הללו מקובל לרקום רק צד אחד והשני נשאר נקי מתפרים
lep kantha - קנטה עבה במיוחד המשמשת לעטיפת הגוף בימי החורף הקרים.
soozni - מעין שמיכה ומשמשת גם בהזדמנוניות של טקסי-ברכה.
bayton - עטיפה של ספר או חפץ בעל ערך.
arshilata kantha - עטיפה של מסרקות ומראות.
oar kantha - ציפית מלבנית לכרית.
וקנטה בגודל של מטפחת - אף נקראת Rumal
חוטים צבעוניים נשלפו משולי הסארים הבלויים ושימשו גם לרקימת המסגרות וגם להבלטת דמויות או צורות.
הנשים לרוב הבליטו את הצורות עם חוטים כחולים, ואת הדימויים יצרו בחוטים צהובים, שחורים אדומים ולבנים.
תך איחוי קטן, תך גבעול ותך מילוי.
קנטו השימוטו (ביפנית: 橋本 拳人; נולד ב-16 באוגוסט 1993) הוא כדורגלן יפני, המשחק כקשר במועדון טוקיו.
הוא נחשב לאחד השחקנים המבטיחים ביותר במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל טוקיו וצורף להרכב הקבוצה הבוגרת מעונת 2011 .
הוא לא מצא כל כך את מקומו בסגל, ולכן השימוטו הושאל לרואסו קומאמוטו לעונת 2013 ו-2014.
ב-9 ביולי 2020, מועדון הפרמייר ליג הרוסי, רוסטוב, הודיע כי הגיע להסכמה עם טוקיו על העברתו של האשימוטו והוא יחתום על חוזה לארבע שנים עם רוסטוב לאחר שיגיע לרוסיה ויעבור בדיקה רפואית.
ב-23 באוגוסט 2020 הוא כבש את שערו הראשון עבור רוסטוב כדי להבטיח ניצחון חוץ 0–1 על אופה.
במשחקם הבא שלושה ימים לאחר מכן הוא כבש שוב את השער היחיד במשחק נגד אוראל יקטרינבורג במשחק שהסתיים בניצחון 0–1. את הצמד הראשון בקריירה הבקיע במשחק נגד ארסנל טולה בניצחון 2–3 במחזור התשיעי, ב-27 בספטמבר 2020. הוא היה היפני השני בתולדות הליגה הרוסית, שהבקיע צמד.
קדם לו קייסוקה הונדה, שעשה זאת במדי צסק"א מוסקבה, ב-2011 נגד קריליה סובייטוב סמרה ושוב ב-2012 נגד אלניה ולדיקווקז.
הוא התבסס כאחד השחקנים ההתקפיים המבטיחים בהרכב רוסטוב ונצמד לצמרת טבלת מלכי השערים של הקבוצה בעונת 2020/2021.
ב-3 בספטמבר 2023 חתם באופן קבוע בקבוצה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן ב-26 במרץ 2019 במשחק ידידות נגד בוליביה.
קנט היא העיר השישית בגודלה במדינת וושינגטון שבארצות הברית הממוקמת במחוז קינג.
נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-132,000 תושבים.
מבחינה כלכלית, המעסיקים המרכזיים ביותר בעיר הם אמזון, אלסקה איירליינס, בואינג (אשר הקימה מפעל משמעותי בעיר בשנת 1964) ובלו אוריג'ין.בעיר ישנה גם תעשיית פלדה ומתכות משמעותית.
שהחלה לפעול בתחילת המאה ה-20.
ההתיישבות האירופאית החלה בקנט בשנות ה-50 של המאה ה-19. בשנת 1870 כבר גרו בעיר כ-277 תושבים.
בעשורים שלאחר מכן החקלאות והכלכלה המקומיות התחזקו משמעותית וההתיישבות נהפכה אט-אט למרכז כלכלי בפני עצמו.
קנט הוכרזה כעיר בשנת 1890, והיא העיר השנייה שהוקמה במחוז לאחר סיאטל.
צמיחה משמעותית נוספת חלה לאחר מלחמת העולם השנייה, ועם תחילת פעילות בואינג בשנת 1964.
קנטה קוביאשי (ביפנית: 小林 健太; באנגלית: Kenta Kobayashi; נולד ב-12 במרץ 1981) הידוע יותר בשם הבמה שלו, קנטה הוא מתאבק יפני, המופיע בארגון ההיאבקות היפני New Japan Pro-Wrestling (NJPW), שבו הוא חלק מקבוצת הבולט קלאב.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות היפני Pro Wrestling Noah, שבו היה פעם אחת אלוף במשקל כבד, שלוש פעמים אלוף ג'וניור במשקל כבד, שלוש פעמים אלוף ג'וניור זוגות במשקל כבד (ביחד עם נאומיצ'י מרופוג'י, טייג'י אישימורי ויושינובו קיינמארו) ופעם אחת אלוף הזוגות עם מייבאך טאניגוצ'י.
קוביאשי הוא קיקבוקסר לשעבר וסגנון הלחימה שלו בענף ההיאבקות המקצועית מבוסס על מתקפות בעיטה עוצמתיות.
קוביאשי החל את הקריירה שלו בארגון ההיאבקות All Japan Pro Wrestling (AJPW) לפני שעבר ל-Pro Wrestling Noah.
בעקבות השותפות של ארגון Noah עם ארגון ההיאבקות Global Professional Wrestling Alliance (GPWA), ששימש כארגון גלובלי של ארגונים שיתופיים שאיפשרו למתאבקיהם להופיע בחברות אחרות, הוא הופיע באופן נרחב בארגון ההיאבקות האמריקאי, Ring of Honor (ROH).
כמו כן, הוא הופיע בארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE תחת שם הבמה הידאו איטמי במסגרת מתחם הפיתוח NXT ולאחר מכן במותג 205 לייב, המיועד למתאבקי משקל הקל של הארגון.
טורניר לוצ'ה ליברה של אמריקה הלטינית (2013)
הישגים במגזין הספורט Nikkan Sports
קרב השנה (2006) - נגד נאומיצ'י מרופוג'י ב-29 באוקטובר
קרב השנה (2008) - נגד נאומיצ'י מרופוג'י ב-25 באוקטובר
PWI דירג אותו במקום ה-22 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2013
אליפות במשקל כבד של GHC (פעם אחת)
אליפות ג'וניור במשקל כבד של GHC (3 פעמים)
אליפות ג'וניור זוגות במשקל כבד של GHC (3 פעמים) - עם נאומיצ'י מרופוג'י (1), טייג'י אישימורי (1) ויושינובו קיינמארו (1)
אליפות הזוגות של GHC (פעם אחת) - עם מייבאך טאניגוצ'י
טורניר הזוגות בן יומיים (פעם אחת) - עם יושיהירו טקיאמה
גביע Differ (2005) - עם נאומיצ'י מרופוג'י
הליגה הגלובלית לזוגות (2013) - עם יושיהירו טקיאמה
הישגים במגזין הספורט Tokyo Sports
פרס הצמד הטוב ביותר (2003) - עם נאומיצ'י מרופוג'י
פרס ההופעה היוצאת דופן (2013)
קנטו יאמזאקי (ביפנית: 山﨑賢人; ) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה יפני.
בשנת 2010 הוא לראשונה השתתף בסדרת טלוויזיה Atami no Sousakan.
בהמשך הוא שיחק בסדרות נוספות.
פריצת הקריירה שלו התרחשה לאחר השתתפותו ב-L DK בשנת 2014. בשנת 2015 הוא שיחק לצד טאו צוטיה בסרט Orange שזכה להצלחה מסחרית.
בשנת 2015 הוא זכה בפרס של האקדמיה היפנית לקולנוע.
בשנת 2016 יאמזאקי שיחק מורה לפסנתר בסרט Your Lie in April.
כהכנה לצילומי הסרט הוא למד נגינה במשך חצי שנה.
בשנת 2018 יאמזאקי שיחק בסדרה Good Doctor שזכתה לפופולריות רבה ביפן.
על משחק בסדרה הוא זכה בפרס.
בשנת 2020 יאמזאקי החל להצטלם בסדרת טלוויזיה "בורדרלנד" שמבוססת על מאנגה באותו שם.
לאור הצלחת העונה הראשונה הוחלט להמשיך לעונה השנייה.
באותה שנה הוא שיחק בסרט Kingdom, שגם עבורו בשנת 2022 יצאה סרט המשך.
עד לשנת 2022 קנטו יאמזאקי שיחק בכ-40 סרטים וסדרות טלוויזיה.
יאמזאקי חובב צילום והוציא לאור מספר ספרים עם צילומיו.
קנט מיוזיק רפורט היה מצעד מוזיקה שבועי של סינגלים ואלבומים באוסטרליה, אשר חובר על ידי ההיסטוריון דייוויד קנט ממאי 1974 ועד ינואר 1999. ביולי 1987, המצעד זכה למיתוג מחדש בשם Australian Music Report (AMR).
ביוני 1988, איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי, שהשתמש בדו"ח מאז אמצע 1983, בחר להפיק מצעדי מוזיקה משלו כ-ARIA Charts.
לפני הקמת Kent Music Report, המגזין Go-Set פרסם מדי שבוע את 40 הסינגלים המובילים מ-1966, ומצעדי האלבומים מ-1970, עד לפירוק המגזין באוגוסט 1974.
ב-Kent Music Report, פורסמו מצעדי מוזיקה אוסטרליים של שנת 1940 עד 1973 באופן רטרוספקטיבי, תוך שימוש בנתונים שהתקבלו מתחנות רדיו אוסטרליות שונות.
קנט קיהל הוא פרופסור לפסיכולוגיה ומומחה למדעי המוח שתחומי המחקר העיקריים שלו הם פסיכופתיה, אינטראקציה בין מדעי המוח ומערכת המשפט והערכת מסוכנות.
קיהל הוא פרופסור במחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת ניו מקסיקו.
קיהל השלים את התואר הראשון שלו באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס וקיבל את הדוקטורט שלו בשנת 2000 מאוניברסיטת קולומביה הבריטית בהדרכתו של רוברט ד' הייר ופיטר לידלה.
את רוב הקריירה שלו מקדיש קיהל לחקר מדעי המוח של הפרעות נפשיות שונות, בפרט פסיכופתיה, הפרעות פסיכוטיות (סכיזופרניה, הפרעה דו-קוטבית, הפרעות אפקטיביות), פגיעה מוחית בעקבות טראומה, שימוש לרעה בסמים ופראפיליות.
ד"ר קיהל פרסם למעלה מ-200 מחקרים שעברו ביקורת עמיתים, וחיבר מספרים ספרים על אוכלוסיות בסיכון גבוה לרצידיביזם.
רשת המחקר של קיהל עברה בין בתי סוהר שונים בארצות הברית וביצעה בדיקות MRI באוכלוסיית האסירים על ידי סורק נייד.
כתוצאה מכך, לרשת המחקר של קיהל את המאגר הגדול בעולם של סריקות והדמיות מוח.
רשת המחקר של קיהל מוקדשת לגילוי וקידום פתרונות קליניים למניעה, אבחון וטיפול בהפרעות נפשיות והפרעות נוירולוגיות אחרות.
לפי גוגל סקולר, המאמרים של ד"ר קיהל צוטטו יותר מ-22,000 פעמים והוא שומר על מדד H של 77.
גיילורד קנט קונרד הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת דקוטה הצפונית בשנים 1987–2013. במשך 26 שנה היה דמות מפתח בוועדת התקציב של הסנאט, בה כיהן כחבר הבכיר או כיושב הראש במהלך שנים אלה.
קונרד נולד בביסמרק שבדקוטה הצפונית, בנם של אביגיל וגיילורד א.
הוא התייתם בגיל צעיר ולאחר מכן גדל בבית סבו וסבתו בביסמרק.
הוא למד בבית הספר היסודי רוזוולט, בחטיבת הביניים יוז ובמוסד הלימודים של בסיס חיל האוויר של ארצות הברית בטריפולי בימי ממלכת לוב.
לאחר מכן למד באקדמיית פיליפס אקסטר בניו המפשייר.
בתום תקופה זו נרשם ללימודים באוניברסיטת סטנפורד, ולבסוף השלים לימודי תואר שני באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
אשתו הראשונה, פאם, היא אחותו של מזכיר החקלאות של ארצות הברית ומושל דקוטה הצפונית לשעבר אד שייפר, ולהם בת בשם ג'סמין.
בתום לימודיו הגבוהים השתלב קונרד בפקידות הציבורית בדקוטה הצפונית.
הוא החל את דרכו כעוזרו של נציב המיסוי המדינתי ביירון דורגן, לימים עמיתו בסנאט האמריקאי.
טבילתו הראשונה במי הפוליטיקה של ארצות הברית הייתה בשנת 1976, כאשר התמודד ללא הועיל למשרת מבקר המדינה.
בבחירות 1980 לתפקיד נציב המיסוי של דקוטה הצפונית נבחר להחליף את דורגן.
הוא מילא תפקיד זה עד 1986, אז החליט להתמודד אל הסנאט של ארצות הברית.
בבחירות 1986 נבחר קונרד לסנאט האמריקאי כשגבר על הסנאטור הרפובליקני המכהן מארק אנדרוז ב-2,120 קולות.
אנדרוז ייצג את דקוטה הצפונית בקונגרס ברצף מאז 1963 (הוא כיהן קודם לכן בבית הנבחרים של ארצות הברית לפני שעבר לסנאט ב-1981).
במהלך מסע הבחירות התחייב קונרד שלא יתמודד לבחירה מחדש אם הגירעון בתקציב המדינה הפדרלי לא יצטמצם באורח משמעותי עד סוף כהונתו.
עד 1992 אכן התברר שהגירעון עמד בעינו, ועל אף שסקרים הצביעו כי הציבור תומך בהפרת הבטחה זו, קונרד ראה את הבטחתו מחייבת ולא התמודד לבחירה מחדש.
ביירון דורגן ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
קונרד קיבל הזדמנות להישאר בסנאט כאשר הסנאטור השני של דקוטה הצפונית, בכיר הדמוקרטים קוונטין בורדיק, נפטר ב-8 בספטמבר 1992. אלמנתו, ג'וסלין בורדיק, מונתה למלא את מקומו באופן ארעי עד לקיום בחירות מיוחדות למילוי יתרת כהונתו.
קונרד לימים יספר כי ראה התמודדות בבחירות מיוחדות שונה בתכלית מהבטחתו שלא להתמודד לכהונה שנייה, ובהמשך נבחר למועמד המפלגה הדמוקרטית.
הוא התקדם לבחירות המיוחדות ומשניצח בהן הושבע לתפקידו ב-14 בדצמבר 1992, והתפטר ממושבו המקורי בסנאט באותו יום.
את מושב הסנאט המקורי של קונרד אייש דורגן באמצעות מינוי בידי המושל ב-15 בדצמבר 1992, ובכך הקדים את תקופת כהונתו שעתידה הייתה להתחיל ב-3 בינואר 1993.
חרף נטייתה הפוליטית של דקוטה הצפונית להזדהות עם המפלגה הרפובליקנית, קונרד נבחר מחדש לתקופת כהונה מלאה בבחירות 1994. באוקטובר 2002 נמנה בין 23 הסנאטורים שהתנגדו לאישור שימוש בכוח צבאי נגד עיראק.
באפריל 2006 נמנה קונרד בין "עשרת הסנאטורים הטובים ביותר באמריקה" על פי מגזין טיים.
בבחירות המקדימות לנשיאות ב-2008 הביע קונרד את תמיכתו בעמיתו ברק אובמה מאילינוי.
הוא היה ידוע בזכות השימוש שלו בתרשימים ככלי עזר ויזואליים בעת נאומיו, מה שהקנה לו את הכינוי "סנדק התרשימים".
במהלך כהונתו בסנאט נחשב לשמרן יותר ביחס לעמיתיו הדמוקרטים.
למשל, הוא הצביע בעקביות בעד איסור ההליך הרפואי להפלה מלאכותית חלקית.
הוא גם התנגד למימון ציבורי פדרלי של הפלות, אך הצביע בעד הסרת האיסור על הפלות בבסיסים צבאיים.
לקונראד רקורד מעורב בנושאי זכויות להט"ב בארצות הברית.
בעוד שהוא מתנגד באופן אישי לנישואים של זוגות מאותו המין, הוא הצביע נגד הצעת איסור חוקתי עליהם ותמך בביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר.
ב-31 בינואר 2006, קונרד היה אחד מארבעה דמוקרטים שהצביעו בעד אישור מינויו של סמואל אליטו לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בינואר 2011 הכריז על פרישתו מהחיים הפוליטיים וכי לא יתמודד מחדש בבחירות 2012. בראשית ינואר 2013 החליפה אותו היידי הייטקאמפ.
קנת סטיוארט קול היה ביופיזיקאי אמריקאי שתואר על ידי חבריו כ"חלוץ ביישום מדע הפיזיקה לביולוגיה".
לקול הוענק המדליה הלאומית למדע בשנת 1967.
הוא נולד ב-10 ביולי 1900 באיתקה, ניו יורק, לצ'ארלס נלסון קול, מורה ללטינית באוניברסיטת קורנל ומייבל סטיוארט.
לקנת היה אח צעיר יותר, רוברט ה.
קול, איתו היה ביחסים קרובים מאד לאורך כל חייו למרות הפרש גיל גדול.
הם היו אפילו שותפים לארבעה מאמרים שפורסמו בין השנים 1936 ל-1942
בשנת 1902 עברה המשפחה לאוברלין, אוהיו, כאשר אביו קיבל תפקיד במכללת אוברלין.
בשלב מאוחר יותר התמנה אביו לדיקן במכללה.
קול סיים את לימודי התואר הראשון במכללת אוברלין ב-1922, והמשיך ללימודי דוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת קורנל בהנחיית פלויד ק.
הוא קיבל את התואר דוקטור בפיזיקה ב-1926. במהלך לימודיו בילה מספר תקופות של חופשת הקיץ בעבודה במעבדת ג'נרל אלקטריק ב-Schenectady, ניו יורק.
בשנת 1932 התחתן קנת קול עם אליזבת אוונס רוברטס, עורכת דין.
בשנים מאוחרות יותר עסקה עבודתה בעיקר בזכויות אזרח, ובשנת 1957 היא הצטרפה לצוות הנציבות של ארצות הברית לזכויות האזרח
קול הצטרף לסגל של אוניברסיטת קולומביה ב-1937 ונשאר שם עד 1946. הוא היה קשור מקצועית גם לבית החולים הפרסביטריאני ולקרן גוגנהיים ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פרינסטון ולאחר מכן לאוניברסיטת שיקגו.
מ-1949 עד 1954 הוא היה המנהל הטכני של המכון לחקר הרפואה הימית בבת'סדה, מרילנד.
בשנת 1954 הפך לראש המעבדה לביופיזיקה של המכון הלאומי לרפואה , למחלות נוירולוגיות ועיוורון.
לקול הייתה תרומה חשובה לגילוי המנגנון היוני מאחורי הדחף העצבי המשמש להולכת האותות בתאי העצב, תגלית שזיכתה מאוחר יותר בפרס נובל את אלן ל.
האגודה הביופיזיקלית מעניקה עד היום את מדליית קנת ס.
קול למדען מצטיין החוקר את קרום התא.
בשנת 1980 הוא הפך לפרופסור נלווה במחלקה למדעי המוח במכון סקריפס למחקר בסן דייגו.
היה לו בן, רוג'ר בריילי קול, ובת, שרה רוברטס קול.
הוא מת ב-18 באפריל 1984 בלה הויה, קליפורניה.
קול הביא את השכלתו בפיזיקה לרקמה הביולוגית.
הוא טען כי ניתן לראות ברקמה מעגל חשמלי בעל תכונות של התנגדות חשמלית וקיבול:
הפיזור והספיגה שלו מיוצגים על ידי הנוסחה האמפירית:
במשוואה הזו הוא הקבוע הדיאלקטרי המורכב, ו הם הקבועים הדיאלקטריים "סטטיים" ו"תדר אינסופי", פעמים מהתדירות, ו הוא זמן הרפיה כללי.
הפרמטר יכול להניח ערכים בין 0 ל-1, הערך הקודם נותן את התוצאה של Debye עבור דיאלקטריות קוטביות.
ביטוי זה מחייב שהמיקום של הקבוע הדיאלקטרי במישור המורכב יהיה קשת מעגלית עם נקודות קצה על ציר הממשיים ומרכזה מתחת לציר.
ראוי להדגיש שמודל קול הוא מודל ניסיוני של הנתונים הנמדדים.
הוא יושם בהצלחה על מגוון רחב של רקמות במהלך 60 השנים האחרונות, אך הוא אינו נותן מידע על הגורמים הבסיסיים בבסיס התופעות הנמדדות.
מספר מקורות בספרות משתמשים בצורה של משוואת Cole הכתובה במונחים של Impedence במקום ה-complex permittivity.
איפה ו הן ההתנגדויות בתדר אפס (כלומר DC) ובאינסוף, בהתאמה.
מכונה לעיתים קרובות התדר האופייני.
התדירות האופיינית אינה זהה כאשר הניתוח מתבצע במונחים של ה-complex permittivity.
פירוש פשוט של המשוואה לעיל היא במונחים של מעגל שבו התנגדות נמצא בטור עם קבל והשילוב הזה ממוקם במקביל להתנגדות .
אפשר להראות ש ניתן על ידי .
בסדרה של מאמרים בשנות ה-30 - 1940, הוא תיאר ניסויים על התכונות החשמליות של רקמות חיות, כמו ניטלה , ביצי צפרדעים, ובאופן המפורסם ביותר, האקסון הענק של דיונונים.
קול היה זה שהציג לאלן הודג'קין בעת שזה ביקר במעבדתו בוודס הול ב-1938, את האקסון הענק עליו נעשתה העבודה המפורסמת.
איור 4 של משמש לעיתים כייצוגים אמנותיים של ביופיזיקה.
הוא גם הופיע, מסובב 90 מעלות, בדירות שוודיות כאמנות מודרנית.
קיבוע מתח הוא שיטה ניסיונית המשמשת אלקטרופיזיולוגים למדוד זרמים יוניים דרך הקרום של תאים אקסיטביליים כמו תאי עצב, בעוד המתח על פני קרום התא נשמר קבוע באמצעות מעגל משוב אלקטרוני.
הרעיון לשיטה מיוחס לקנט קול וגורג' מרמונט, שפיתחו את השיטה באביב 1947. הם הכניסו אלקטרודה לאקסון הענק של הדיונון והזרימו דרכה זרם.
קול עצמו הבין כי ניתן להשתמש בשתי אלקטרודות ומעגל משוב כדי לשמור את המתח בין שני צידי קרום התא קבוע ברמה הנקבעת על ידי הנסיין, ובכך לבודד ולמדוד את הזרם העובר דרך הרקמה.
קול שהבין את פריצת הדרך שבידיו, עבד באינטנסיביות לרשום זרמים יוניים.
אלן הודג'קין בביקורו אצל קול נחשף לשיטה, ויישם אותה במהירות עם עמיתיו האקסלי וכץ, והוכיחו את המנגנון היוני מאחורי הדחף העצבי בדסרה של 5 מאמרים בשנת 1952, תגלית עליה קיבלו את פרס נובל.
קנט רונלד הנס הוא פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, הקנצלר לשעבר של מערכת אוניברסיטת טקסס טק.
בתפקידו, הוא פיקח על אוניברסיטת טקסס טק, מרכז מדעי הבריאות של אוניברסיטת טקסס טק ואוניברסיטת אנג'לו סטייט בסן אנג'לו, טקסס.
הוא גם לוביסט ועורך דין.
הנס הוא האדם היחיד שהביס את הנשיא לעתיד ג'ורג' וו.
בוש (מה שעשה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1978 למחוז ה-19 של טקסס) והפך לחבר המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים של ארצות הברית ממערב טקסס, לאחר שכיהן מ-1979 עד 1985. לאחר כהונתו בקונגרס, הוא עבר למפלגה הרפובליקנית ובשנים 1986 ו-1990 התמודד על משרת מושל טקסס, והפסיד בבחירות המקדימות.
הנס נולד ב-14 בנובמבר 1942 בדימיט, טקסס.
הוא השיג את התואר הראשון שלו במנהל עסקים במימון ממכללת רולס לעסקים באוניברסיטת טקסס טק בשנת 1965, שם היה גם חבר בדלתא טאו דלתא, שבה כיהן כנשיא.
הוא גם שימש כסגן נשיא אגודת ממשלת הסטודנטים והיה חבר ב"נוודי האוכף".
מאוחר יותר למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס.
בתקופתו כסטודנט למשפטים, היה נשיא לשכת עורכי הדין הסטודנטים ונבחר כחתן פרס היועץ.
לאחר לימודי משפטים, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בטקסס ובשנת 1968 הפך לעורך דין בלאבק, טקסס.
במהלך תקופה זו, הוא היה גם פרופסור למשפטים בטקסס טק מ-1968 עד 1973.
ב-1974, הנס רץ לסנאט של טקסס והביס את ה.
"דוק" בלנשארד המכהן בפריימריז של 1974. הקמפיין שלו בהתחלה נראה נידון לכישלון, אבל הנס יצר קשר במהירות עם מצביעים במחוז מערב טקסס רחב הידיים.
בחירות 1978 מול ג'ורג' בוש
הוא כיהן בסנאט של המדינה מ-1975 עד 1979. לאחר שזכה במועמדות הדמוקרטית המקדימה ב-1978 למחוז הקונגרס ה-19 שבסיסו בלאבק, הוא ניצח את המועמד הרפובליקני ג'ורג' וו.
המושב, שהיה מבוסס בלאבק, הוחזק מאז הקמתו על ידי הדמוקרט הפופולרי ג'ורג' ה.
מהון, יו"ר ותיק של ועדת ההקצאות של הבית (המחוז ה-19 כלל את רוב אגן הפרמיאן באותה תקופה).
בוש זכה במועמדות הרפובליקנית בפריימריז קשה אך עם אחוז הצבעה נמוך מול מועמד המפלגה ב-1976, ג'ים ריס מאודסה.
המחוז ה-19 היה מזמן אחד האזורים השמרניים יותר בטקסס.
זה היה אחד האזורים הראשונים בטקסס שהתרחקו מהשורשים הדמוקרטיים שלה; המחוז לא תמך בדמוקרט לנשיאות מאז 1964. עם זאת, באותה תקופה, הדמוקרטים השמרנים המשיכו לייצג חלק גדול מהאזור ברמה המדינתית והמקומית, ועשו זאת גם בשנות ה-90. הנס טען שבוש היה "לא טקסני אמיתי" בגלל החינוך הפריבילגי שלו והשכלתו באוניברסיטת ייל.
הנס ניצח בשבע נקודות - הפעם היחידה שנשיא ארצות הברית ה-43 לעתיד הובס אי פעם בבחירות.
כחבר דמוקרטי בקונגרס בשנים 1979–1985, הנס היה חבר בדמוקרטים השמרנים "החדקונים".
ככזה, הוא הפך לאחד מבעלי בריתו של הנשיא רונלד רייגן ונשא את הפחתת המס שלו, הפחתת המס הגדולה ביותר במדינה, ב-1981.
שיא ההצבעה שלו היה שמרני מאוד אפילו בסטנדרטים הדמוקרטים של טקסס; הוא קיבל דירוג לכל החיים של 72 מהאיחוד השמרני האמריקאי.
הוא לא התמודד לכהונה רביעית ב-1984, במקום זאת בחר לחפש את המועמדות הדמוקרטית למושב הסנאט שהתפנה על ידי ג'ון טאואר הפורש.
הנס הודיע תוך שעות לאחר פרישתו של טאואר כי יתמודד לסנאט.
אף מועמד לא קיבל רוב קולות בפריימריז, אז הנס, יחד עם סנטור המדינה לויד דוגט מאוסטין, עלו לסיבוב השני.
הוא הובס ב-1,345 קולות בלבד על ידי דוגט, שהפסיד בבחירות הכלליות לסנאט, אך לאחר מכן כיהן שנים רבות בבית הנבחרים.
הנס תמך באחד מעוזריו, דון ר.
ריצ'רדס, בפריימריז הדמוקרטי על מושב הקונגרס שלו.
ריצ'רדס זכה במועמדות, אך הובס בבחירות הכלליות על ידי צעיר רפובליקני, לארי קומבסט, עוזרו לשעבר של טאואר.
בהוכחה עד כמה הפך המחוז הזה לרפובליקני ברמה הלאומית, ריצ'רדס זכה רק ב-41.9 אחוזים מהקולות - אחת מהפעמים היחידות מאז עזיבתו של הנס את תפקידו, שבהן דמוקרט זכה ל-40 אחוזים מהקולות.
הנס תרם כסף לקמפיין של יריבו לשעבר ג'ורג' וו.
בוש למשרת מושל טקסס ב-1994.
ב-1 במאי 2011, אוניברסיטת טקסס טק הודיעה כי קנט הנס סיפק את התרומה הגדולה ביותר, 1.75 מיליון דולר, עבור קפלת הקמפוס הלא-דתית במימון פרטי של 3 מיליון דולר, בשם קפלת קנט ר.
בשנת 1985, הנס קיבל את פרס אגודת הבוגרים הנכבדים של טקסס טק.
בשנת 2009, הנס קיבל את פרס הצופים המכובד של מועצת המישורים בדרום אמריקה, ג'ון פ.
בשנים 2009–2010, הנס קיבל את פרס המנהיג המצטיין של מדינת טקסס בפורום השנתי למנהיגות בטקסס, שהוגש על ידי המכון למנהיגות ציבורית של ג'ון בן שפרד.
בנוסף, האנס קיבל את פרס התקווה מהאגודה הלאומית לטרשת נפוצה סניף מערב טקסס באפריל 2010.
קנטאורית ופאון הוא פסל ברונזה שיצר אוגסטן קורטה בשנת 1849 כמודל, ולאחר מכן נוצק על ידי יוצק פריזאי בשם קֶסנל בשנת 1850. כיום מוצב הפסל מול שער "Porte des Enfants du Rhône", הכניסה הראשית לפארק דה לה טט ד'אור בעיר ליון שבצרפת.
הפסל המלא מציג קנטאורית נושאת על גבה פאון בעל דמות אנושית.
ביצירה שובצו אלמנטים בקכיים שונים, ובהם ענבי גפן, גביעים ונמר קטן.
על בסיס הפסל מופיעים שמו, חתימתו ותאריך יצירתו.
הפסל הוצג פעמיים בסלון בפריז: לראשונה כמודל גבס, ולאחר מכן כברונזה הסופית.
בעקבות הצגתו נכתבו סקירות ביקורת אמנות שונות בעיתוני התקופה.
מרבית המבקרים שיבחו את הביצוע הטכני, אך נושאו של הפסל עורר מחלוקת בשל ההיפוך הבלתי שגרתי של המוטיב המסורתי, שבו קנטאור זכר נושא נימפה.
גובהו של פסל הברונזה 2.13 מטרים ורוחבו 2.10 מטרים, ללא כן האבן שעליו הוא ניצב.
הפסל מתואר כפסל תלת־ממדי , להבדיל מתבליט.
בהתאם לכך, הוא נועד להיצפות מכל צדדיו, מבלי לפגוע בפרספקטיבה.
דמותה משולבת: מראש ועד מותניים היא בעלת אנטומיה של אישה צעירה, ומן הצוואר כלפי מטה גופה הוא גוף סוס, כשהמעבר ביניהם מעוטר בזר קיסוס.
הקנטאורית ניצבת על שלוש רגליים מורמות, ורק פרסתה האחורית־שמאלית נוגעת בקרקע.
זרוע ימין שלה נושאת אריג ארוך המשתלשל משני צדי הגוף עד לאדמה, ובידה היא אוחזת גביע יין.
בידה השמאלית היא תומכת בעדינות בראשו של הפאון ומקרבת אותו אליה לנשיקה.
הפאון עצמו מתואר כעלם צעיר וגופו העירום מושלך לאחור על גב הסוס, כאילו זה עתה הורם מן הקרקע; רגלו הימנית מונחת על אחורי הסוס ואילו רגלו השנייה משתלשלת מטה.
בידו השמאלית הוא נשען על מתני הסוס, ובידו הימנית הוא מחבק את צוואר הקנטאורית.
בנוסף לזר הקיסוס המתואר לעיל, פזורים מתחת לדמות הקנטאורית וסביבה חפצים הקשורים לסמלי פולחן בכחוס, ובהם אשכולות ענבים, זמורות וגביעים.
לצד אלה מתוארת חיה צעירה מסוג נמר, אשר נבהלת מתנוחת ההתרוממות ושופכת אמפורה מלאה יין כאשר היא קופצת עליה.
באופן מסורתי, קנטאורים תוארו ברוב המקרים כזכרים.
נושאה של היצירה מתנגד למוטיב המקובל של קנטאור זכר החוטף נימפה, לעיתים בכוח; כאן מוצגת קנטאורית הנושאת פאון, הנראה נכון להצטרף מרצונו.
אוגסטן קורטה (Augustin Courtet), שנולד בליון בשנת 1821, יצר את הפסל בראשית דרכו האמנותית.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לאמנויות היפות בליון, הוצגו יצירותיו לראשונה בסלון בפריז בשנת 1847, ובשנה שלאחר מכן זכה במדליית פיסול מדרגה שנייה במהדורת 1848. בשנת 1849 הושלם הדגם המלא בגבס של הפסל, והוא הוצג באותה שנה בסלון בפריז תחת השם "Bacchanale, centauresse et faune".
בשנת 1850 הזמינה המדינה הצרפתית את יציקתו של הפסל בברונזה מן הדגם, תמורת סכום של 10,000 פרנק (Franc germinal).
פסל זה נמנה עם היצירות הראשונות שזכו למימון ציבורי בצרפת אשר יוחדו לנושאים קלאסיים.
היציקה בוצעה על ידי יוצק הברונזה הפריזאי קֶסנל, כפי שמעידה הכתובת "Quesnel.
Paris" החקוקה על בסיס הפסל.
בשנת 1852 נחנך הפסל בסלון בפריז, והוצג לראשונה כברונזה מוגמרת תחת השם "Centauresse et Faune, groupe".
היצירה נרשמה כרכוש משרד הפנים הצרפתי, אשר היה מופקד באותה תקופה על ענייני תרבות, ולאחר מכן נמסרה עוד באותה שנה לעיר ליון.
הפסל הוצב במקור במיקום מרכזי בגן פאלה סן פייר, חצר פנימית של המבנה שבו שוכן כיום מוזיאון האמנות של ליון.
באפריל 1952 הוחזר הפסל לרשות המדינה והועבר לפארק דה לה טט ד'אור, הפארק העירוני הראשי של ליון, שם החליף פסל אחר בנושא פאון מעשה ידי ז'וזף ברנאר, אשר הועבר לאוסף המוזיאון.
הפסל ניצב מול שער "Porte des Enfants du Rhône", הכניסה הדרום-מערבית והראשית של הפארק, ומאז נותר במקומו זה.
סמוך לשנת 2012 עבר הפסל עבודות שימור, לאחר ששטח הברונזה שלו ניזוק וניכר בו קורוזיה.
הצגת הפסל בשתי מהדורות שונות של הסלון (1849 ו־1852) העניקה למבקרי אמנות בני התקופה הזדמנות לדון בו.
מרבית המבקרים הביעו הפתעה או מבוכה לנוכח נושא היצירה.
הביקורת מאת פ' מרסי בכתב העת La Revue des deux Mondes הייתה חיובית ואף לירית, אך כללה תהייה מדוע כינה קורטה את הקבוצה "בכחנליה".
מרסי טען כי האביזרים הנלווים – ענבים, זמורות וגביעים – נועדו להקהות את אופייה הפרובוקטיבי של הסצנה, שבעיניו התמקדה בממד הארוטי.
לדבריו, לא היה ספק כי שתי הדמויות נתונות ב"שכרות מסוג אחר לחלוטין" מזו הנגרמת מיין, כפי שניכר מהחיוניות של הקנטאורית ומהווייתה, שהביאה אותה "לבעור באהבה כפולה שניצתה בצדדיה הכפולים".
עם זאת, קומפוזיציית הקבוצה זכתה לשבחים על מיקום דמות הפאון, והוספת הנמר הצעיר הוערכה כפתרון נאות למילוי הריק בתחתית.
בעוד מבקר אחד תיאר את תנועת הקבוצה כ"חיה וחיננית", אחר סבר שהתנועה המקרבת את הפאון אל חיבוק הקנטאורית נראית מאולצת.
האנטומיה של הקנטאורית עוררה מחלוקת נוספת.
מרסי שיבח את איכות עיצוב הגפיים, אך מבקרים אחרים מצאו כי ההצרה הניכרת של חלק מגוף הסוס פוגעת בפרופורציות וגורעת מן האלגנטיות.
אחד מהם אף קבע כי חוסר ההרמוניה בין פלג הגוף העליון לשאר הגוף כה חמור עד ש"הברונזה הייתה ראויה לדגם אחר".
אדולף ברויליה, שכתב ב־Revue Archéologique, הדגיש כי אמנים קלאסיים ראו בעיצוב יצורי כלאיים אתגר פיסולי גדול, ובעיקר את החיבור בין פלג הגוף האנושי לבין חלקו הקדמי של הסוס.
לדבריו, קורטה הקל על עצמו והסתיר את החיבור הקריטי באמצעות זר קיסוס, ובכך שלל מעצמו את "תהילת" ההתמודדות עם הקושי.
מרסי, לעומתו, ראה בזר תוספת בעלת טעם משובח וביצוע מוקפד.
בכתב העת L'Illustration מתח ג' דובושה ביקורת על עצם רעיון הקנטאורית.
הוא טען כי גם הקנטאורים הזכרים הם יצורים בלתי הרמוניים מבחינה אסתטית, והוספת פלג גוף נשי על גוף סוס מפרה את ההרמוניה אף יותר.
לדבריו, "אין זה משנה עד כמה יפה תהיה קנטאורית, היא תתקשה לזכות באהבה, אלא כפי שאהב לואי ה־13 את פילגשיו – עד המותניים בלבד", בהתייחס לאדישותו של מלך צרפת לואי ה־13 לנשים.
קנטונזית תקנית (בסינית מפושטת: 广东话, יוטפנג: Gwong2dung1 waa2, פין-יין: Guǎngdōnghuà, גואנגדונגחואה) היא שפה סינית הנחשבת לשפה השנייה המדוברת ביותר בסין, אחרי מנדרינית.
בנוסף, היא השפה המדוברת ביותר באזורים המיוחדים בסין, הונג קונג ומקאו.
קנטונזית נחשבת ללינגואה פרנקה של מחוזות ואזורים מסוימים בדרום סין, המרכזי שבהם הוא גואנגדונג (הקרוי גם קנטון, ומכאן שם השפה) ובמחוזות נוספים בדרום סין, דוגמת גואנגשי.
השפה מדוברת במדינות נוספות בדרום מזרח אסיה (בעיקר בווייטנאם ובמלזיה, כמו גם בסינגפור ובקמבודיה במידה פחותה) ונחשבת לשפה המדוברת ביותר בקרב סינים שהיגרו למערב.
הקנטונזית היא הניב הנפוץ ביותר ממשפחת הניבים המכונה יוּאֵה (粵).
בסין היא מדוברת על ידי 52 מיליון אזרחים שהם 4.5% מאזרחי סין.
ישנן מספר שיטות ליטון של קנטונזית, המרכזיות שבהן הן יוטפנג ותעתיק ייל.
על אף שקנטונזית חולקת אוצר מילים נרחב עם השפה המנדרינית, שתי השפות הסיניות אינן מובנות הדדית, בעיקר בשל הבדלים פונולוגיים ודקדוקיים.
הבדל בולט נוסף בין קנטונזית למנדרינית הוא אופן כתיבת המילה המדוברת.
מעט מאוד דוברי קנטונזית בקיאים באוצר המילים הקנטונזי המלא בכתב.
כתוצאה מכך, מילים רבות כתובות בצורה הדומה למנדרינית תקנית.
מאז 1909, שלטונות סין קידמו באופן עקבי את השפה המנדרינית ברחבי המדינה, ובמיוחד בחינוך ובתקשורת.
זאת, בהתאם לצו שהוצא בתקופת שושלת צ'ינג.
עם זאת, הרשויות במחוזות הקנטונזים בדרום סין, התנגדו לכך, וטענו ל"ייחודיות אזורית" של הקנטונזית, ולחשיבותה למסחר הפורה באזור.
בין היתר מסיבה זו, עדיין נעשה שימוש בקנטונזית בחלק מכלי התקשורת הממשלתיים עד היום, להבדיל משפות סיניות אחרות שאינן מנדרינית.
אולם, בשנים האחרונות פועל הממשל בסין למזער את השימוש בקנטונזית במדינה.
כך למשל, בשנת 2010 הוצע על ידי השלטון ששידורי הטלוויזיה במחוז גואנגג'ואו יגדילו את כמות התכנים המשודרים במנדרינית, על חשבון תוכניות קנטונזית.
עצם הניסיון לקדם זאת, הוביל להפגנות במחוז, שבסופו של דבר הניאו את הרשויות מלהתקדם עם ההצעה.
פעולות מסוג זה חיזקו את הזהות הלשונית של דוברי הקנטונזית ביחס לדוברי שפות סיניות אחרות.
הקַנטוֹנִיסטִים היו ילדים שנלקחו על ידי הרשויות ברוסיה של המאה ה-19, חונכו במסגרת צבאית עד שהגיעו לבגרות וגויסו לצבא.
בתקופת הצאר ניקולאי הראשון נכללו גם יהודים בין הקנטוניסטים, והרשויות הפעילו כפייה כדי לנצרם.
האחרונים כונו חיילי ניקולאי .
שיטת הקנטוניסטים בוטלה על ידי אלכסנדר השני ב-26 באוגוסט 1856.
ב-1794, זמן קצר לאחר חלוקת פולין השלישית וסיפוח שטחים המאוכלסים מיליוני יהודים לאימפריה הרוסית, התקבל חוק שאיפשר להם לקבל פטור מגיוס החובה תמורת תשלום מס.
זו הייתה אחת האוכלוסיות המעטות בקיסרות שנהנתה מפריבילגיה זו; התקנה עברה בקלות מאחר שהצבא התנגד ממילא לגיוסם, מתוך אמונה שאינם כשירים כהוא זה לשרת כחיילים.
ב-1827 החליט הצאר ניקולאי הראשון, שהיה מיליטריסט מושבע, לבטל את הפטור למעט עבור נכבדים כמו רבנים, סוחרים אמידים וראשי קהל.
מניעיו היו חיזוק השוויון בין נתיניו, במסגרת נטייתו האוטוקרטית, והתערות היהודים באוכלוסייה.
בנוסף, ציפה שהמגויסים יהפכו מועילים כלכלית לאחר שירותם.
חוק הגיוס של 1827 הוחל על קבוצות אחרות שהממשל ראה כבעייתיות, כמו בניהם של מורדים פולנים, קאלה פינים ועוד.
כיתר החיילים, היה על המגויס לשרת כעשרים וחמש שנים מהגיעו לגיל שמונה-עשרה.
אחד הסעיפים בתקנות לגבי יהודים אפשר לקהילות לספק גם ילדים בני שתים-עשרה עד שבע-עשרה כדי להשלים את המכסה; אלה נועדו להיקלט כקנטוניסטים.
ראשיתו של מוסד הקנטוניסטים (השם נלקח מהכינוי למגויסי החובה בצבא פרוסיה, שנקראו מכל מחוז, או קנטון) הייתה ב-1721, בימיו של פטר הגדול.
הוא ציווה כי בכל גדוד יוקם בית-ספר לילדי החיילים, ששירתו במשך עשרות שנים, ובהמשך ייבחרו הכשירים מביניהם ויופנו גם הם לצבא.
התפישה כי ילדי המגויסים הם רכוש המדינה התקבעה בימי יורשיו.
בערי השדה, שבהן הוצבו חילות-המצב, נלקחו למסגרות אלה ילדים מתוך ומחוץ לנישואין וכן יתומי מלחמה.
ב-1798 היו 16,400 כאלו, והשם "קנטוניסטים" החל לשמש מ-1805. על אף שהתיימרו להיטיב עם החברה, שררו באותם בתי-ספר תנאים ירודים עד כדי כך ששליש מחניכיהם מתו.
הרשויות לא עודדו גיוס ילדים יהודים.
העמידה במכסה הוטלה על ראשי הקהל היהודים, אך הרשויות חיברו שורה של תקנות שנועדו להבטיח כי הנשיאה בעול תתחלק באופן הוגן בין שכבות הציבור.
מנהיגי היהודים ניצבו מול הצורך לספק את המספר הנדרש.
כפי שציין ההיסטוריון ג'ון ד.
קליר, הם העדיפו מטבע הדברים לשמור על בעלי המעמד בחברה היהודית: הם עצמם, העשירים והרבנים, בני משפחותיהם ובחורי הישיבות.
כמו כן, בעלי משפחות צעירים היו חיוניים לחיים בקהילות.
הפלח שניתן היה לוותר עליו בקלות רבה ביותר היו ילדי העניים.
ראשי הקהל הצטדקו בטענה שהם נשאו בעול המס עבור אותם אביונים, והגיוס הוצג לעיתים כתרומתם של העניים למילוי הנטל על העדה.
על אף התקנות – בין היתר, הונחו האחראים לוודא, ככל האפשר, שבעלי מקצועות יצרניים ייפטרו מהחובה שנועדה להטיל את הגיוס על כל הציבור – הרשויות היו לרוב מושחתות ואפשרו לקהל לבחור כרצונו, כל עוד עמד במספר הנקוב.
הפרנסים אף הפעילו מערכת של "חאפערים" ("תפסנים" ביידיש מזרחית), לוכדים שעבדו תמורת תשלום והיו אחראים לאתר מועמדים מתאימים ולחוטפם במקרה שמשפחותיהם ניסו להסתירם.
מספר הצעירים בין הקנטוניסטים היהודים היה בלתי-פרופורציונלי: מתוך כשבעים אלף יהודים שגויסו לצבא בימי ניקולאי הראשון, היו כחמישים אלף מתחת לגיל שמונה-עשרה.
צעדיהם של הפרנסים עוררו מתח חברתי עז, והשלטונות הוצפו בתלונות על מוסדות הקהילות, שהיו משותקים כבר שנים בגלל הסכסוכים התכופים בין חסידים למתנגדים.
לממשל לא הייתה מדיניות כפיית התנצרות מכוונת: הצאר עצמו אומנם תמך בכך עקרונית, אך לא ראה את הדבר כאפשרות מעשית, והכנסייה הרוסית חששה מהמרת דת אופורטוניסטית שלא נובעת מתוך אמונה אמיתית, שתיצור מעין בעיית אנוסים.
למרות זאת, רבים מהקצינים ניצלו במהרה את ההזדמנות.
בשש-עשרה השנים הראשונות לא התנהל מאמץ מאורגן בנדון, ורשמית הובטח כי המגויסים יורשו לקיים את דתם.
הדבר השתנה חדות ב-29 באפריל 1843, אז הנחה הצאר את הסינוד הקדוש לפעול בנושא, אף כי דרש מתינות וזהירות.
החיילים הורחקו מכל מגע עם היהדות.
בשייטת באסטרחן הורחק מלח שתפקד כמעין רב מיחידתו, נאסר עליהם לקבל מכתבים ביידיש, והם חויבו לתקשר עם החוץ ברוסית בלבד; כמו כן חויבו להשתתף בטקסים נוצריים ובהרצאות חינוכיות מפי כמרים.
עשרים וחמישה אלף המירו את דתם.
כפי שציין ג'ון קליר, מדיניות הניצור כלפי הקנטוניסטים בין 1843 ל-1856 הייתה השלב היחיד בתולדות היהודים תחת האימפריה הרוסית שבו זנחה הממשלה את הבטחתה לסובלנות דתית ופעלה באופן נחרץ כדי לגרום להם להיטבל לנצרות.
החיילים המשוחררים זכו להטבות שיהודים לא זכו להם בדרך כלל, כמו מגורים בערים מחוץ לתחום המושב; ואכן רבים מהם היו בין מייסדי קהילות יהודיות חדשות מחוץ לתחום המושב (למשל קהילת חרקוב).
ב-1856, כחלק ממדיניותו הליברלית יחסית, ביטל אלכסנדר השני את מוסד הקנטוניסטים בכלל.
היהודים היו אסירי תודה על כך במיוחד.
הממשלה נסוגה מניסיונות דומים לכפיית הנצרות, מאותם שיקולים שהניעו את ההתנגדות לכך עוד בתחילה.
במהלך העשורים הבאים התנהלה סדרה של משפטים נגד קנטוניסטים לשעבר ששבו ליהדות, באשמת המרת דתם.
רבים הצדיקו את עזיבת הנצרות בכך שאולצו לקבל אותה כילדים, ורובם המכריע זוכה לבסוף.
כיוון שגזירת הקנטוניסטים גרמה להעברה על דת, שימשה גזירה זו לדיונים שונים מבחינות מוסריות והלכתיות.
דוגמה להתלבטות הייתה האפשרות להינצל על ידי מסירת ילדים אחרים (הידוע בהלכה כאיסור "מוסר").
בין ראשי הרבנים שדנו בשאלה זו היה הרב דוד מנובהרדוק מחבר "גליא מסכת".
החפץ חיים ורבי אלחנן וסרמן דנו ביחס לקנטוניסטים.
שאלות נוספת שנדונו היו האם חייב אדם למסור את נפשו בעניין זה, האם חל כאן דין "ייהרג ואל יעבור" וגם האם מותר לאדם למסור את עצמו תחת בנו, והאם מותר לסייע ביד האב כזה (דיון בדין לפני עיוור לא תיתן מכשול).
בנוסף הדמו"ר הצמח צדק הדמו"ר השלישי של חסידות חב"ד לחם למען הקנטוניסטים
בין יהודי רוסיה היה נהוג לשיר ניגון על המילים הצילני נא, כתפילה להינצל מהגזרה.
המשורר היידי יום טוב עהרליך כתב והלחין מספר שירים המתארים מצבים מחיי הקנטוניסטים.
קנטוס פלאנוס הוא מושג המתייחס למזמורים מסורתיים, ששימשו בליטורגיה של הכנסייה הקתולית.
הליטורגיה של הכנסייה האורתודוקסית, עם היותה דומה לה במובנים רבים, איננה מסווגת על פי רוב כקנטוס פלאנוס, אם כי הצורה המוזיקלית עתיקה כמעט כנצרות עצמה.
הקנטוס פלאנוס הוא לחן מונופוני, במקצב חופשי שאיננו נמדד בתיבות.
מזמור גרגוריאני הוא סוג של קנטוס פלאנוס, הקרוי על שם האפיפיור גרגוריוס הראשון (המאה השישית לספירת הנוצרים).
ואולם, זהו מיתוס שגרגוריוס המציא את המזמור הגרגוריאני, או שאסר על סגנונות זמרה קודמים, כגון המזמור האמברוזיאני או המוזאראבי.
במשך כמה מאות שנים התקיימו כמה סגנונות של קנטוס פלאנוס אלה בצד אלה, והאחדת הסגנונות לפי המזמורים הגרגוריאניים לא הושלמה, אפילו באיטליה, עד המאה ה-12. הקנטוס פלאנוס מייצג את התחייה הראשונה של תיווי מוזיקלי אחרי שידיעת השיטה היוונית העתיקה אבדה.
תיווי קנטוס פלאנוס שונה מן השיטה המודרנית בכך, שהוא נכתב רק בארבעה קווים, לעומת החמישה המוכרים כיום, ובשיטה של קווים גליים, עולים ויורדים, הנקראים נוימות.
תחייה משמעותית לקנטוס פלאנוס הייתה במאה ה-19, כאשר הושקעה עבודה רבה בשחזור התיווי הנכון וסגנון הביצוע המקורי של קובצי המזמורים העתיקים, בעיקר על ידי הנזירים במנזר de Solesmes בצפון צרפת.
השימוש במזמורים הגרגוריאניים מוגבל כיום בעיקר למסדרי נזירים.
בסוף שנות ה-80 של המאה העשרים, הייתה עדנה מסוימת למוזיקה הגרגוריאנית, שנכנסה לאופנה כ"מוזיקה להתרגעות", ותקליטורים שלה היו ל"להיטים קלאסיים".
במוזיקה, קנטוס פירמוס (מלטינית: cantus firmus, "שיר קבוע"; ברבים: "קנטוס פירמי") הוא מלודיה קיימת, היוצרת את היסוד לחיבור פוליפוני ומובלטת, במקרים רבים על ידי נגינתה בצלילים ממושכים.
הלחנה תוך שימוש בקנטוס פירמוס הייתה טכניקה מקובלת במוזיקה של ימי הביניים, שם היוותה בסיס לאורגנום כמו גם למוטטים של המאות ה-13 וה-14. ביצירות אלה הקנטוס פירמוס נלקח במקורו מן המזמור הגרגוריאני וסיפק את החומר המלודי הקבוע, הנע בצלילים ארוכים, שסביבו הולחנו קווים מקושטים יותר, אינסטרומנטליים ו/או ווקליים.
(קו זה הוקצה בדרך כלל לטנור, מן הפועל הלטיני tenere, להחזיק).
בראשית הרנסאנס ערכו המלחינים ניסויים בדרכים אחרות להשתמש בקנטוס פירמוס, כגון הכנסתו לתוך כל אחד מן הקולות כנושא קונטרפונקטי (תימה), שימוש בו במקצבים שונים, ושימוש בנעימות חילוניות בתור קנטוס פירמי, אפילו במוזיקת קודש.
קרוב לוודאי שהנפוצה ביותר בשימוש מבין מלודיות הקנטוס פירמוס החילוניות הייתה L'homme armé ("האיש החמוש"), שלה מוכרים מעל 30 עיבודים.
מבין רבי האמנים של הרנסאנס, רובם חיברו לפחות מיסה אחת על המלודיה הזאת, ונוהג זה נמשך עד המאה ה-17, ביצירה מאוחרת של קריסימי.
היו שגרסו ש"האיש החמוש" מייצג את המלאך מיכאל, ואילו אחרים החזיקו בדעה שזהו בסך הכול שמו של בית מרזח פופולרי (Maison L'Homme Arme) סמוך למגורי גיום דופאי בקמבריי.
חיבור מוזיקה לקנטוס פירמוס היה כלי פדגוגי חיוני ב"גראדוס אד פרנסוס" של יוהאן יוזף פוקס ויצר את הבסיס להוראת סוג הקונטרפונקט שלו.
מלחינים גרמנים בתקופת הבארוק בגרמניה, בייחוד באך, השתמשו במלודיות כוראליות כקנטוס פירמי.
בפרק הפותח של המתאוס פסיון של באך, הכוראל "Lamm Gottes, unschuldig" מופיע בצלילים ארוכים, בשירת מקהלת נערים נפרדת "אין ריפיינו" (בהרכב מלא).
קנטטה (באיטלקית: cantata – בתרגום מילולי מאיטלקית, "הוּשְׁרָה", "שרו אותה") היא יצירה קולית בליווי כלי נגינה, הכוללת בדרך כלל יותר מחלק אחד.
במאה ה-16 הייתה המוזיקה ברובה קולית, אך בתקופת הבארוק הלכה המוזיקה האינסטרומנטלית ותפסה מקום של כבוד לצד המוזיקה הקולית ובמקביל גבר השימוש במושג קנטטה (מלשון "קנטרה" – לשיר) לעומת הסונאטה (מלשון "סונארה" – לנגן).
החל מאמצע המאה ה-17 עד שלהי המאה ה-18, ניתנה העדפה במוזיקה הקאמרית לקנטטה לקול או שני קולות סולו, בליווי צ'מבלו ואולי מספר קטן של כלי סולו אחרים.
בתחילה הכילה הקנטטה סיפור דקלומי או סצנה ברצ'יטטיב, עם קישור של אריה פרימיטיבית, החוזרת על עצמה ברווחי זמן.
דוגמאות לצורות אלה אפשר למצוא בקנטטות הכנסייה של ג'אקומו קריסימי.
הסולי הקוליים האנגליים של הנרי פרסל, (כדוגמת "טום המשוגע" ו"בס המשוגעת") הם דוגמה למיטב, שניתן להפיק מצורה מיושנת זו.
עם הופעתה של האריה דה קאפו, הפכה הקנטטה לקבוצה של שתיים או שלוש אריות מחוברות ברצ'יטטיב.
הדואטים והטריו האיטלקים הרבים שחיבר גאורג פרידריך הנדל ממחישים את השימוש בצורה מורחבת זו.
המוטט הלטיני שלו, Silete Venti, לסופרן סולו, מדגים שימוש בקנטטה כזו במוזיקה כנסייתית.
קנטטת הסולו האיטלקית לא הייתה שונה בהרבה מסצנה באופרה, בתנאי שהייתה ארוכה דיה; הקנטטה הכנסייתית, לקולות סולו או למקהלה, הייתה זהה לאורטוריה קטנה או לחלק מאורטוריה.
במקרה של באך, רבות מן הקנטטות הגדולות אכן נקראות אורטוריות; ו"אורטוריית חג המולד" היא אוסף של שש קנטטות כנסייה, שנועדו לביצוע נפרד בששת ימי חג-המולד, אך כשלמות אמנותית הן שוות-ערך לאורטוריה קלאסית.
רבות מן הקנטטות הגדולות והמפורסמות של באך נפתחות בפרק מקהלה מורכב, שאחריו כמה אריות ורצ'יטטבים, והוא מסתיים בכוראל פשוט.
מכאן, שאחדות טקס התפילה בכנסייה הייתה אחדות המוזיקה; ובאותם מקרים, שכל פרקי הקנטטה היו מבוססים על אותה נעימת כוראל עצמה, הושגה אחדות שהייתה שמורה קודם רק למיסות והמוטטים של המאה ה-16, שהתבססו על לחני הגרגוריאניים של האירוע, שלשמו נכתבו.
בעת המודרנית, משתמשים במונח קנטטה כמעט אך ורק לשירת מקהלה, להבדיל מהמוזיקה הקולית לסולו.
מאז תקופתו של באך היה, ככל הנראה, רק סוג אחד של קנטטה שאפשר להכיר בו כצורת אמנות נבדלת ולא רק ככותרת ליצירות, שלא ניתן לסווגן בדרך אחרת.
בדוחק אפשר לראות סוג אמנותי נבדל בקנטטה למקהלה מראשית המאה ה-19, שכללה מוזיקה לירית יותר מן המקובל בסגנון האורטוריה.
קנטטה כזאת הייתה עשויה להסתיים בפוגה מבריקה בעלת אופי קליל.
דוגמאות לצורה זו הן Glorreiche Augenblick של לודוויג ואן בטהובן, יצירה חסרת-חשיבות אך מבריקה; קנטטת Jubel של קארל מריה פון ובר וWalpurgisnacht של פליקס מנדלסון.
הקנטטה הסימפונית של מנדלסון, ה-Lobgesang, היא יצירת כלאיים, שחלקה כתוב בסגנון אורטורי אחרי שלושה חלקים סימפוניים, תחבולה שמקורה בסימפוניה התשיעית של בטהובן; אך ההשוואה אינה מדויקת, מאחר שיצירתו של בטהובן היא סימפונייה, שבה החלק הרביעי הוא פינאלה מקהלתי מעשה מקשה אחת, ואילו הקנטטה הסימפונית של מנדלסון כוללת שלושה פרלודים סימפוניים.
למיצוי מלוא האפשרויות הליריות של מחרוזת שירי מקהלה הגיע לבסוף ברהמס בRinaldo שלו, לטקסט שכתב גתה באותו הזמן שחיבר את המילים ליצירה Walpurgisnacht.
מבקרי המוזיקה לא עמדו על מטרת יצירתו של ברהמס (והיא ההתנסות היחידה שלו בז'אנר הזה).
הם ציפו מיצירה עבת כרס שכזו לתכונות של מוזיקה מקהלתית משוכללת, ולא מצאו את מבוקשם.
נראה שברהמס אמר את המילה האחרונה בנושא; הסוגים הנותרים של הקנטטה (החל ב-Meeres-stille של בטהובן, והמשך ביצירות של ברהמס ויצירות קוליות אנגליות קטנות הראויות לציון) אינן אלא דרכים שונות להלחין פואמה, המתארכת קצת יותר מדי לפרק אחד.
להלן רשימת הקנטטות אשר הלחין יוהאן סבסטיאן באך במשך חייו.
הקנטטות מקוטלגות על פי שיטת ה-(Bach-Werke-Verzeichnis - BWV) - רשימת יצירות באך (רי"ב), והן אורגנו בשיטה זו על ידי וולפגנג שמידר.
פיליפ (וז'רארד) זוואנג ניסו למספר כרונולוגית גם את קנטטות הכנסייה של באך וגם את הקנטטות החילוניות (הסקולריות).
הרשימה הוצאה לאור בשנת 1982 בשם "מדריך פרקטי לקנטטות של באך" (Guide pratique des cantates de Bach) בפריז, .
רי"ב 53 - Schlage doch, gewünschte Stunde (ייתכן שהולחנה על ידי גאורג מלכיור הופמן)
רי"ב 131א - פוגה לעוגב בסול מינור
רי"ב 141 - Das ist je gewißlich wahr (ייתכן שהולחנה במקור על ידי גאורג פיליפ טלמן)
רי"ב 142 - Uns ist ein Kind geboren (ייתכן שהולחנה על ידי יוהאן קונאו)