tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הניסיון שלנו הוא מגוון הדברים השייכים לעולם המוחש, והתנהגותם נקבעת על פי חוקי הטבע.
אין מקום בעולם כזה לרצון חופשי להשפיע בו על אירועים.
לכן, קאנט טוען שאנו מחויבים לשתי תפישות מנוגדות.
מהפרספקטיבה של התבונה המעשית, העולה כשאנו תוהים כיצד עלינו להתנהג, אנו חייבים לראות את עצמנו כבעלי רצון חופשי.
אך מהפרספקטיבה של התבונה הספקולטיבית, שעניינה חקירת טבע התופעות, חירות היא בלתי אפשרית.
לכן אנו מחויבים לחירות מצד אחד, ומהצד השני אנו מחויבים לעולם המוחש המונע על ידי חוקים שאין בהם מקום לחירות.
איננו יכולים לוותר על אף אחד מהשניים.
איננו יכולים להרשות לעצמנו לוותר על תפישת עצמנו כחופשיים, ואיננו יכולים לוותר על תפישת העולם כנקבע על ידי חוקים.
בניסוחו של קאנט, יש כאן סתירה "בין חופש להכרחיות טבעית" (4:456).
הדרך בה קאנט מציע להתיר את הסתירה היא פניה נוספת לשתי הדרכים בהן אנו רואים את עצמנו.
זהו מהלך דומה לזה שנעשה בשלב מוקדם יותר בחלק זה.
מהפרספקטיבה של העולם המושכל אנו חופשיים, בעוד מהפרספקטיבה של העולם המוחש כללי הטבע קובעים את מה שיקרה.
אין סתירה היות שהטענה על החירות הייתה על העולם המושכל, והטענה הדטרמיניסטית על העולם המוחש.
הטענות אינן סותרות כי הן מתייחסות למושאים שונים שאינם חופפים.
קאנט מזהיר כי איננו יכולים להרגיש או להסתכל בעולם המושכל.
הוא גם מדגיש כי איננו יכולים לחרוץ אף טענה חיובית על עולם זה כי איננו יכולים להתנסות בו כלל — כל התנסות תהיה בגלל מבנה ההכרה שלנו חלק מהעולם המוחש.
קאנט טוען כי איננו יכולים לעשות שום שימוש ברעיון העולם המושכל כדי להסביר כיצד חירות אפשרית או כיצד התבונה הטהורה יכולה להגיד משהו בתחום המעשי היות שאנו פשוט לא מחזיקים דבר לגבי העולם המושכל.
רעיון זה של עולם אינטלגבילי, אמנם חסום עבורנו, אבל יכול לשמש בכל זאת כאידיאה מכוונת אל המוסר:"האידיאה של עולם מושכל טהור ...
משמשת כדי לעורר בנו התעניינות חיה בחוק המוסרי דרך האידיאל המרהיב של ממלכה אוניברסלית של תכליות לעצמן (ישים תבוניים), שאנחנו יכולים להיות חברים בה רק כשאנחנו מקפידים להתנהג בהתאם לכללי פעולה של חופש כאילו היו חוקי טבע." (4:462-3)עלינו להיות זהירים, ולא להמשיך קדימה לעבר טענות שאיננו יכולים לעמוד מאחוריהן.
ההבנה המלאה של מושג החופש והתבונה המעשית היא מעבר ליכולת החקירה שלנו.
אך אנו בכל זאת מסוגלים להבין כי רעיונות אלה מעבר לגבולות החקירה שלנו.
משפט אחרון זה הוא גבול החקירה המעשית הטהורה.
הנטינגטון היא העיר השנייה בגודלה במדינת וירג'יניה המערבית בארצות הברית.
העיר חולשת על פני שני מחוזות: מחוז קייבל ומחוז ויין, ונמצאת בהתמזגותם של שני נהרות: נהר הגיאנדוטה ונהר האוהיו.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010 מטרופולין העיר הוא הגדול ביותר במדינת וירג'יניה המערבית.
הוא משתרע לאורכם ולרוחבם של שבעה מחוזות בשלוש מדינות שונות (אוהיו וקנטקי).
הנחת היא סדרת סרטי פעולה המבוססת על דמות של לוחם מארינס לאחר שחרורו, ובו אירוע/תקרית בזמן חייו החדשים ומשתמש בכל כישוריו הצבאיים להצלת המצב.
בכל פעם עומד דמות של אותו חייל מארינס משוחרר עם סיפור מסוים אחר, אין קשר בין פרק אחד לשני בסדרה.
לכל פרק בסדרה עלילה שונה ושחקן שונה לאורך פרקי הסדרה, עד כה יצאו כ-6 פרקים.
את הסרט הראשון ביים ג'ון בוניטו, את השני רואל רין, את השלישי סקוט וויפר ואת הרביעי וויליאם קופמן.
עד כה יצאו כ-5 פרקים לסדרה, הסרט השישי יצא בשנת 2018 ובוים על ידי ג'יימס נון.
סרטשנהשחקניםהנחת 6: קרוב ביותר2018מייק מיזניןהנחת 5: שדה קרב2017מייק מיזנין, אנה ואן הופט, בראד קליהנחת 4: מטרה נעה2016מייק מיזנין, מליסה רוקסבורג, ג'וש בלקרהנחת 3: בעורף2013מייק מיזנין, ניל מקדונו, אשלי בלהנחת 2: קרב הישרדות2009טד דיביאסי, לארה קוקס, טמורה מוריסוןהנחת 12006ג'ון סינה, קלי קלרקסון, רוברט פטריק ועוד
הסרט הראשון מביא את סיפורו של ג'ון טריטון (ג'ון סינה), לוחם מארינס לשעבר הפורש משירותו הצבאי וחוזר הביתה לאשתו.
לאחר מכן, קבוצת שודדים חוטפים את אשתו ומתכננים תוכנית בריחה.
הסרט הראשון בוים על ידי ג'ון בוניטו, ויצא בתאריך ה-13 באוקטובר בשנת 2006.
הסרט השני מביא את סיפורו של ג'ו לינווד (טד דיביאסי), לוחם מארינס לשעבר שיוצא לחופה עם אשתו באי קסום ואווירת גן עדן.
השקט מתפוצץ לאחר שקבוצת טרוריסטים חוטפים את אשתו ובני ערובה אחרים תמורת כופר.
הסרט השני בוים על ידי רואל ריין, ויצא בתאריך ה-29 בדצמבר בשנת 2009.
הסרט השלישי מביא את סיפורו של ג'ק קרטר (מייק מיזנין) לוחם מארינס לשעבר מעוטר, שחוזר לביתו ולאחותו, עד שמתגלה שהיא נחטפת על ידי שכירי חרב הוא משתמש בכל כישוריו הצבאיים ומנסה להצילה.
הסרט השלישי בוים על ידי סקוט וויפר, ויצא בתאריך ה-5 במרץ בשנת 2013.
הסרט הרביעי מביא את סיפורו של ג'ק קרטר בפעם השנייה, שהפעם עובד בשירות האבטחה ומחויב לשמור ולהגן על בחורה יפהפייה החושפת מידע מפליל על אנשי צבא מושחתים.
הסרט הרביעי בוים על ידי וליאם קופמן, ויצא בתאריך ה-21 באפריל בשנת 2015.
הסרט החמישי מביא את סיפורו של ג'ק קרטר בפעם השלישית, שהפעם עובד כחובש (EMT).
הוא מגיב לקריאה של אדם כאשר קבוצת אופנוענים טרוריסטים תוקפים אותו.
הסרט החמישי בוים על ידי ג'יימס נון, ויצא בתאריך ה-25 באפריל בשנת 2017.
הסרט השישי מביא את סיפורו של ג'ק קרטר בפעם הרביעית, הוא מתאחד יחד עם נחת נוסף לשעבר כדי להציל ילדה חטופה מארגון פשע.
הסרט השישי בוים על ידי ג'יימס נון, ויצא בתאריך ה-13 בנובמבר בשנת 2018. פרק זה הוא האחרון בסדרת הסרטים של הנחת.
הנטינגטון ביץ' היא עיר במחוז אורנג', דרום קליפורניה, ארצות הברית.
העיר נקראת על שמו של איש העסקים האמריקאי הנרי הנטינגטון.
מבחינה כלכלית, מקורות התעסוקה המרכזיים בעיר הם: בואינג, קוויקסילבר וחברת וולמארט.
מחוז שיפור העסקים במרכז האנטינגטון ביץ, (HBDBID) הוקם בשנת 2004 כארגון עסקי ללא כוונת רווח על ידי מנהיגים עסקיים עם חזון לחזק ולשפר את החוויה של מחוז העסקים במרכז העיר האנטינגטון ביץ'.
הוא כולל מעל 250 עסקים במרכז העיר המספקים למבקרים בהזדמנויות נפלאות לאוכל נהדר, קניות ומגוון שירותים אחרים, תוך שהם נהנים מנוף מרהיב של האוקיינוס השקט.
HBDBID נותן חסות ללילות גלישה עירוניים בכל יום שלישי, ואז הופכת העיר לאחד הירידים הגדולים ביותר ושוקי איכרים מוסמכים בחוף המערבי.
חלק מהשירותים החשובים האחרים אותם מספק HBDBID הם: אירועים מיוחדים לאורך השנה, סבלים במרכז העיר לניקוי נוסף, ניקוי אדים נוסף של רחובות ומדרכות, פרויקטים מיוחדים לייפוי, אנשי אבטחה 7 ימים בשבוע, ושיווק לבעלי עניין.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010 מתגוררים בעיר כ-189,992 תושבים בכ-74,285 משקי בית, מה שהופך את הנטינגטון ביץ' לעיר השנייה בגודלה במחוז אורנג', ולעיר ה-22 בגודלה בקליפורניה.
אחוז העוני עומד על כ-8.9%.
מבין תושבי העיר הידועים ניתן למנות את ג'נה ג'יימסון, ג'ייסון לי, יורגן קלינסמן, טום שילדס, ג'ואן וסטון, באקטהד, צ'ארלס קונראד הבן וברנט ריברה.
הני (גיטל) בירנבאום (Henni Gitel Birnbaum; 1905 – 22 במאי 1990) הייתה יהודייה, שפעלה רבות להצלת יהודים במחנות הריכוז באירופה בעת השלטון הנאצי.
הילדים שלה ושל בעלה יהושע בירנבאום קיבלו עבורם את אות המציל היהודי בשנת 2011.
הני בירנבאום נולדה בגליציה פולין ליוכבד לבית שעיה ויוסף וידן.
בהגיעה לגיל שנתיים היגרו הוריה לקלן, שם הצליחו להתבסס כלכלית.
על אף האדיקות הדתית של הוריה זכתה להשכלה כללית ואף למדה לנגן בפסנתר.
בשנת 1927 נישאה ליהושע בירנבאום (בנישואין דתיים בלבד שלא הוכרו על ידי השלטונות הגרמניים).
באוקטובר 1938 גורש בעלה במסגרת גירוש זבונשין עם יהודים נוספים ממוצא פולני אשר לא היו אזרחי גרמניה, לעיירה זבונשין של גבול פולין גרמניה.
והני נותרה לבדה, בברלין ובהריון מתקדם.
לאחר ליל הבדולח החליטה להבריח את ילדיה מברלין לניימכן שבהולנד, ושלחה אותם לבדם ברכבת להולנד.
לאחר מספר שבועות ניסתה לעבור את הגבול לבדה במעבר זיבנאר אך נעצרה על ידי שומרי הגבול בהולנד שרצו להחזירה לידי הגסטפו.
עקב הריונה המתקדם ובהתערבותו של רופא מקומי הועברה לבית חולים, בהולנד.
לאחר הלידה סייע הרופא, דר' ואן מאובן, באמצעות חמיו, שר החוץ ההולנדי פטראוס אלברסן להשיב את בעלה יהושע מזבונשין לחיק המשפחה.
המשפחה הייתה מהמשפחות הראשונות שהועברו למחנה הפליטים בווסטרבורק.
בתחילת שנת 1941 החלו הני ויהושע לטפל ילדים פליטים שהגיעו למחנה ללא הורים ועד מהרה היו מטופלים בכ-300 ילדים.
אחת הקבוצות הייתה של ילדים בגילאי 0 עד שנתיים (קבוצת"'הילדים הבלתי ידועים").
הגרמנים יעדו לשלוח ילדים אלו למחנות במזרח, אולם הני פנתה למפקד המחנה ו"הוכיחה" באותות ומופתים (שקריים כולם) שהילדים, הם צאצאים של יחסים "אסורים" בין קצינים גרמנים ונשים יהודיות.
מפקד המחנה שינה את ההחלטה והשאיר את הילדים בחזקתה.
עם תחילת השילוחים למחנות ההשמדה פעלה הני בכל דרך אפשרית, תוך סיכון חייה, להוצאת הילדים מרשימות הגירוש או להבריחם מחוץ למחנה.
למזלם המשפחה החזיקה בסרטיפיקטים מ"הצלב האדום" שהיו מיועדים להחלפתם כנגד גרמנים-טמפלרים שהתגוררו ערב מלחמת העולם השנייה בארץ ישראל.
ב-1944 המשפחה הועברה ל"מחנה הכוכבים" (שטרנלגר, Sternlager) בברגן-בלזן וגם שם החזיקו "משפחה מוגדלת" של עשרות יתומים, שכולם שרדו את אימי המחנה.
תוך שמירה על צלם אנוש ושמירה על רוח יהודית כולל אפיית מצות ועריכת ליל סדר בשנת 1945.
באפריל 1945 כאשר אבד הסיכוי לבצע החלפה של הטמפלרים במחזיקי הסרטיפיקטים העלו הגרמנים את המשפחה וכל הילדים שטיפלו בהם לרכבת שיעדה מחנה השמדה (הרכבת האבודה מברגן בלזן לטרביץ).
עקב הכאוס של המלחמה הרכבת לא הצליחה להגיע ליעדה ולאחר שבועיים של מסע שוחררו כל הנוסעים בה בטרביץ.
לאחר שחרורם בשנת 1946, ייסדו בית יתומים חדש בבוסום (Bussum) לחלק מהילדים שהיו עמם בזמן השחרור, אליהם צורפו יתומים שהוצאו ממסתור.
בני הזוג בירנבאום עלו ארצה עם שאר ילדי המשפחה וילדים מבית הילדים בשנת 1950.
לאחר סיום המלחמה עלתה לישראל, והייתה אחראית על המטבח בכפר הנוער הדתי כפר חסידים, עד שלאחר מספר שנים עברה להתגורר בנהריה.
אות המציל היהודי מוענק על ידי ארגון בני ברית העולמי מאז 2011. נכון למאי 2020, הוענק האות לכ-200 יהודים שהצילו יהודים אחרים בשואה על אדמת אירופה, תוך סיכון חייהם.
ילדיה של הני קיבלו את "אות המציל היהודי" בשמה בחודש מאי 2014 בטקס שהתקיים באנדרטת מגילת האש ביער הקדושים.
רחוב בנהריה נקרא על שמה ועל שם בעלה.
הנרייט להמן, לשעבר שטרסמן, המכונה הני הייתה ציירת פעילה פוליטית וחברתית וסופרת יהודייה-גרמנייה.
אביה, וולפגנג שטראסמן, היה רופא ופעיל חברתי שהיה במשך שנים רבות חבר בבית הנבחרים הפרוסי.
בשנת 1888, בזמן שלמדה בבית הספר המלכותי לאמנות, הכירה והתחתנה עם קרל להמן (1858–1918), חוקר משפטי.
לאחר החתונה עברו שניהם התנצרו ועברו לרוסטוק, שם מונה לפרופסור באוניברסיטת רוסטוק.
בשנת 1904 הוא מונה לרקטור.
היא הפכה ליושבת ראש איגוד הנשים.
בשנת 1907 בילתה משפחתה את הקיץ באי הידנזה.
מוטרדת מתנאי המחיה שמצאה באי, היא העניקה לתושבי האי הלוואה בשנת 1913 לבניית מתקן רפואי, ובשנת 1914 הפכה למייסדת וחברת מועצה ב"קונפדרציית הטבע והגנת הבית" המקומית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היא עמדה בראש "Nationaler Frauendienst" אגודת ידידים לתמיכה במלחמה.
לאחר מות בעלה היא עברה לויימאר, שם הייתה מעורבת בפעילות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
היא גם כתבה רומנים והעבירה הרצאות נגד אנטישמיות.
בשנת 1920 היא קנתה בית נמוך בהידנזה והסבה אותו למקום תצוגת אמנות שכונה האסם הכחול (Blaue Scheune), על פי הצבע שבחרה למבנה מבחוץ.
"האסם הכחול" התחיל להיות מוכר בציבור הודות לתערוכות אומנות של פדרציית האומניות של הידנזה (Hiddenseer Künstlerinnenbundes) בקרב קבוצת האומניות, שפקדו את המקום בעידודה של להמן קלרה ארנהיים שסייעה ללהמן להקים את המקום, קתה לוונטל, ליזבת אנדרה, קתרין במברג והאומנית הידועה ביותר שיצאה מהידנזה, אליזבת בוכסל.
ב-1934 אליזבת ניימיר (Niemeier) גרושתו של האמן מקס ניקולס ניימיר, קנתה את הבית מידיה של להמן וחברת הנשים שלה, שנאסר עליהן לעבוד בעיסוקן כאומניות וסופרות יהודיות בעקבות עליית האנטישמיות בשנותיה האחרונות של רפובליקת ויימר.
ניימיר המשיכה להפעיל את האסם כמקום המציג תצוגות אומנות עד לשנת עזיבתה את האי ב-1952.
להמן התגוררה בבית הקיץ הישן של משפחתה בסמוך למשך שארית חייה.
בדרך כלל מאמינים כי התאבדה, אולי בתגובה לידיעה כי בתה מתה מסרטן.
לאחר השיפוץ שימש ביתה לזמן קצר כבית העירייה של ויטה, עיירה באי.
המקום משמש כיום לאירועים מיוחדים.
ליד ביתה הונחה אבן נגף המוקדש לאמנים היהודים שנרדפו על ידי הנאצים, ושמו של "האסם הכחול" שונה רשמית ל"בית הני להמן" ב-5 ביוני 2000 לכבודה.
17 (הנשים מהעיר העתיקה מס '17), 1921, רומן בנושא פרולטרי שזכה לשבחים על ידי גרהרט האופטמן, שיצא לאור מחדש,
אוֹרְמוּרִין לַנְגִי (בנורדית עתיקה: Ormrinn Langi, בנורווגית: Ormen Lange, בפרוזאית: Ormurin Langi), או פשוט "הנחש הגדול", הייתה אחת הספינות המפורסמות ביותר שנבנו על ידי הוויקינגים.
היא נבנתה עבור המלך הנורווגי אולאף טריגפאסון והייתה הספינה הארוכה, הגדולה והחזקה ביותר בימיה.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-10 ערך אולאף מסע צלב מוקטן בארצו, נורווגיה על מנת לנצרה.
באחד ממסעותיו הוא נסע צפונה והגיע למחוז הולוגלנד (Hålogaland).
שם הוא הגיע לממלכה קטנה ששכנה בשקיירסטד (Skjerstad) של ימינו, אשר שם שלט מלך בשם "ראוד החזק" שסירב להתנצר.
לכן התחולל קרב בינו לבין אולאף.
אך עקב ירידת שלגים כבדה, התגבורת שהייתה אמורה להגיע לאולאף התעכבה והמלך אולאף ברח.
הוא המשיך צפונה, אך חזר כעבור כמה שבועות עם תגבורת וצבא מחוזק, הפעם אולאף ניצח בקרב, כבש את ממלכתו של ראוד ונתן לו שתי אפשרויות: למות או להתנצר.
הנחש אכל את דרכו מצד פלג גופו של ראוד והרג אותו.
לאחר הניצחון אולאף לקח כשלל את ממלכתו ועושרו של ראוד, וכמו כן את ספינתו הגדולה של ראוד, "Ormen"-הנחש.
הוא לקח אותה לטרונדהיים והשתמש בה כעיצוב לספינה החדשה שלו, לעיצוב החדש הוא הוסיף מספר חדרים גדולים וארוכים יותר וגם כן מספר סיפונים גדול יותר מהעיצוב של הנחש המקורי.
לספינתו החדשה הוא קרא הנחש הגדול, משום שהייתה גדולה יותר וחזקה יותר מאשר העיצוב המקורי.
על פי הדיווחים, נבנו בספינה כ-34 חדרים, בכל חדר הייתה עמדת משוט שאוישה על ידי שני אנשי צוות.
הספינה נבנתה כדי להכיל 68 חותרים ועוד אנשים נוספים כגון המלך ומשרתיו, אישים חשובים ועוד.
על פי עדויות ארכאולוגיות שנאספו מספינות בעלי מבנה דומה, אורכה של הנחש הגדול הגיע לבין 30–60 מטרים (גוף אשר נחשב כארוך ביותר בדגמי הספינות של אז).
גובהה גם כן היה גדול מאוד, בין 5–9 מטרים.
כאן, תיאור המובא מה"הסאגה של אולאף טריגפסון" מאת אודר סנורסון:
+ טקסט הכיתוב עברית פארואזית 2.בנה המלך ספינה,
הגדולה ביותר אשר נבנתה על חופי נורווגיה
3.ספינה נבנתה עלי חופי נורווגיה,
כשמונה – עשר וארבעים אמות
לוחותיה ככחול – הים היו.
ומגן מוזהב על חרטומה הונח.
על פי מקורות היסטוריים, לאחר שנבנתה הספינה היא שטה הישר אל וונדלנד (פומרניה של היום).
דרך "החגורה הגדולה", מצר בדנמרק.
ומוונדלנד, התכוון אולאף להשיטה לנורווגיה דרך ארסונד, אלא שאז ארבה להם ברית של מלכים מדנמרק, שוודיה ושל עוד אציל מנורווגיה – אריק הוקונסון.
במהלך הקרב הספינה ניזוקה קלות, אך בסאגה של אולאף טריגפאסון מתואר ש"סיפונה נצבע כולו אדום בגלל הדם שנשפך שם".
לא ידוע מה קרה לספינה לאחר הקרב, אך סביר להניח שהיא נלקחה שלל בידי אחד המנצחים.
הנחש היא מיני-סדרה בריטית מסוגות הדרמה היסטורית והפשע שפותחה בידי חברת Mammoth Screen עבור ה-BBC, ושודרה ב-BBC ובנטפליקס.
הסדרה מבוססת על פשעיו של הרוצח הסדרתי צ'ארלס סובראג', שסימם, שדד ורצח תיירים צעירים מערביים בתאילנד, הודו ונפאל בשנים 1975-1976. בסדרה מככב השחקן האלג'יראי-צרפתי טהר ראהים בתפקיד הראשי כצ'ארלס סובראג'.
הסדרה שודרה בערוץ BBC One בערב השנה החדשה של 2021, ועלתה לאוויר בנטפליקס באפריל 2021.
באמצע שנות השבעים, הרוצח הסדרתי הצרפתי, צ'ארלס סובראג', מסמם, שודד ורוצח תיירים, במיוחד תרמילאים צעירים, בבנגקוק, בשאר תאילנד, הודו ונפאל.
הוא גונב את הדרכונים והזהויות של קורבנותיו כדי לנדוד בעולם ומוכר אבני חן גנובות יחד עם חברתו הקוויבקית, מארי-אנדרה לקלר.
בשיא קריירת הפשיעה שלו, דיפלומט הולנדי, הרמן קניפנברג, מתחיל לחקור את רציחותיהם של תיירים הולנדים ומגלה קצה חוט שמוביל לסובראג'.
טהאר רחים בתפקיד צ'ארלס סובראג'
ג'נה קולמן בתפקיד מרי-אנדרה לקלר
בילי האוול בתפקיד הרמן קניפנברג
אלי באמבר בתפקיד אנג'לה קניפנברג
אמש אדירווירה בתפקיד אג'אי צ'ודהארי
טים מקינרני בתפקיד פול סימונס
ביולי 2019, BBC הודיעה על כך שהזמינה סדרת דרמה בת 8 פרקים המבוססת על סיפורו של הרוצח צ'ארלס סובראג' בכיכובו של טהאר רחים בתפקיד הראשי.
בספטמבר של אותה השנה פורסם שג'נה קולמן, בילי האוול ואלי במבר יצטרפו לקאסט הראשי.
ריצ'רד וורלו וטום שנקלנד יכתבו את הסדרה, שנקלנד והנס הרבוטס יביימו, ושנקלנד ו-וורלו ישמשו כמפיקים בפועל לצד סטיבן סמולווד, פרית'י מבהאלי, דמיאן טימר ולוסי ריצ'ר.
הסדרה צולמה בתאילנד, עד תחילת מגפת הקורונה במרץ 2020, שעיכבה את הצילומים בחמישה חודשים.
הצילומים הושלמו באוגוסט 2020, בהרטפורדשייר שבאנגליה.
באתר Rotten Tomatoes, הסדרה קיבלה דירוג של 68%, שמבוסס על 31 ביקורות, עם ציון ממוצע של 6.38 מתוך 10. הסדרה קיבלה ציון של 59 מתוך 100 באתר Metacritic, בהתבסס על 17 ביקורות.
המבקר דורון ברוש, מעיתון מעריב, פרסם ביקורת שלילית על הסדרה, ותיאר אותה כ"מריחת זמן משעממת [...] עם עלילה שעסוקה בחזרות על עצמה ולא מתקדמת לשום מקום".
גם אילן קפרוב מאתר וואלה!
תיאר את הסדרה באופן שלילי, וציין גם הוא את הקצב האיטי והמבלבל של הסדרה.
"הנחמה היחידה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית בהשתתפות הצמד המוזיקלי הדודאים.
את השיר הוציאה באוקטובר 1986 לאור חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"הנחמה היחידה" נכתב והולחן על ידי אסתר ניצב ויאיר רוזנבלום, שגם הפיק אותו.
זהו אחד משיתופי הפעולה הבודדים של אילנית בקריירה המוזיקלית שלה לאחר תקופת אילן ואילנית.
הוא זכה להצלחה גבוהה במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', כשבשיאו דורג במקום העשירי.
כמו כן, במצעד השבועי של גלי צה"ל הגיע השיר בשיאו למקום ה-18.
הני סינדינג סונדו (בדנית: Henny Sinding Sundø; 8 באוגוסט 1921 – 22 באוגוסט 2008) הייתה אישה דנית שהצילה מאות יהודים בשואה.
במהלך סתיו 1943 נפוצו ברחבי דנמרק שמועות לפיהן הנאצים יתחילו בקרוב לרדוף ולגרש יהודים מהמדינה.
הני סינדינג סונדו, אז חניכה בשירות המגדלורים הדני, שמעה על כך ועם הצוות של כלי השיט "גרדה III, החליטה להשתמש בעמדותיהם במגדלור כדי להעביר משפחות יהודיות לשוודיה הנייטרלית.
פעולותיה כמו גם אלה של עמיתיה הצילו כ-300–600 אנשים במהלך מבצע בן שלושה שבועות.
הני ליליאן סינדינג סונדו נולדה לפול אדוורד ברתולין סינדינג ואלנה אדי סינדינג.
מעט ידוע על נעוריה: תיעוד ממפקד דני משנת 1925 מגלה שבגיל 4 התגוררה עם משפחתה בקופנהגן ברחוב אולפרט פישרס גאדה.
היא גם למדה אנגלית בלונדון מספר שנים מאוחר יותר כנערה.
עם שובה לדנמרק, הני הועסקה כשוליה בשירותי המגדלור הדני (Fyrvæsenet) שאביה היה המנהל שלהם.
שם היא פגשה את הצוות של ספינת העבודה הקטנה גרדה III, אוטו אנדרסן, ג'ון הנסן, גרהרדט שטפנסן ואיינר טונסן.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, ממשלת גרמניה הייתה ביחסים טובים עם דנמרק.
עם זאת, האמון בין המדינות נשבר ב-9 באפריל 1940 כאשר דנמרק נכבשה על ידי כוחות גרמנים תוך מספר שעות.
זה הוביל לשיתוף פעולה דני עם בקשות הנאצים בתמורה לנורמליות מתונה בחיי היומיום, כולל ניהול עסקים והתכנסות דתית.
גם האוכלוסייה היהודית הקטנה בדנמרק נהנתה מההסכמים הללו משום שבדנמרק לא הוטלו על היהודים כל ההגבלות שהוטלו עליהם בשאר מדינות אירופה, למשל הם לא חויבו להציג מגן דוד על בגדיהם או לנטוש את בתיהם.
עד קיץ 1943, שמועות על תבוסה נאצית בצפון אפריקה ובאיטליה העניקו לדנים את הרושם שגרמניה אינה עוד כוח בלתי מנוצח והתנגדות לה עלולה לעורר שינוי מתמשך.
בנוסף, מידע בנוגע לגירוש רחב היקף של יהודים בדנמרק הודלף על ידי גנרל האס אס ורנר בסט לקצין הצי גאורג פרדיננד דוקוויץ ולאחר מכן לציבור הכללי מה שגרם לאזרחים רבים (כולל הני בת ה-22 וצוות גרדה III) לפעול.
בוקר אחד באוקטובר כשהיא דאגה לתפקידיה במגדלור, פנו אליה חברי הצוות של הני וביקשו בשקט סיוע בהברחת משפחות יהודיות לחוף השוודי.
היא הסכימה, ובידיעה את הסיכון שבמבצע, שאלה את אביה, "האם תוכל בבקשה לראות שגרדה III מקבלת מסלול נוסף, והאם תעצום את עיניך ותעמיד פנים שאינך שם לב אם גרדה השלישית לא מפליגה במסלול הרגיל שלה ובשעה השעה הרגילה והאם תודיעו למפקד המגדלור...
שגרדה השלישית לא תגיע בשעות מסוימות.
לאחר מכן, בהיותו קצין מכובד ומוכר באזור, וקלט את הבקשה המוגשת, נתן את אישורו בשקט.
הצעדים הראשונים שעשתה הקבוצה היו לחפש משפחות יהודיות שהצוות הכיר באופן אישי, כגון חברים ושכנים המתגוררים בקרבת מקום, ולהורות להם להיפגש בנקודת מפגש שנקבעה מראש.
זה התגלה כקשה מהצפוי שכן משפחות יהודיות רבות כבר הסתתרו.
עם זאת, לאחר שנמצאו מעטים, הם ידעו לעיתים קרובות היכן ממוקמים אחרים.
המשימה של הני הייתה לזכור בעל פה את שמו של כל אחד מבני המשפחה היהודיים שעלו על הסיפון, כמו גם את הכתובת של המקום המיועד, ואז לאט ללכת עם הקבוצה אל מחסן ליד גרדה III בחסות הלילה.
למרות הסיכון למעצר, הני הצליחה להדריך בבטחה ארבע עד חמש משפחות למחסנים בכל לילה, בהתאם למספר החברים הנוכחים.
המשפחות קיבלו אוכל ושתייה והילדים קיבלו תרופות הרגעה כדי לשמור על השקט.
בשעה 6:00 בבוקר למחרת החלה הקבוצה בהכנות ליציאה, וגרדה III הייתה אמורה לצאת למסלוליה הרגילים כעבור שעה.
שני שומרים בחוץ פסעו הלוך ושוב בשטח קטן ליד הסירה, שעגנה כ-5–7 מטרים מהמחסן.
הקבוצה החליטה לחצות את הכביש בזה אחר זה בעוד גבם של השומרים מופנה.
המבוגרים רצו ראשונים ואחריהם הני והצוות, שנשאו את הילדים הקטנים על זרועותיהם.
ברגע שעלו על הסיפון הם נלקחו מתחת לסיפון ונאמר להם להיות בשקט כשאוטו, ג'ון, גרהרדט ואיינר (הצוות) הסתירו את המחבוא עם פריטים שונים למעלה.
כמה דקות לאחר מכן ניגשו השומרים לגרדה III כדי לבדוק אותו לפני היציאה וקיבלו בקבוקי בירה כדי להסיט את תשומת לבם.
התוכנית עבדה והני יחד עם חבריה היהודים החלו את מסעם בן השעתיים לחוף שוודיה.
תהליך זה נמשך שלושה שבועות לאחר הפלגתם הראשונית, תוך התאמות יומיומיות למקומות ולזמנים של מפגש בהתאם לגודלן וליכולתן של המשפחות.
מאוחר יותר הערי FV הני כי 600–700 יהודים, כמו גם פליטים פולנים, חברי קבוצות התנגדות שונות וחיילים בריטים ואמריקאים פצועים נלקחו למקום מבטחים במהלך המאמץ.
לאחר מבצע הצלה זה, לוחם התנגדות אלמוני הגיע אל הני באופן פרטי לשאול אם היא מוכנה להשתתף איתם במשימות אחרות.
היא הסכימה ועד מהרה קיבלה משימה לקבוע את מספר החיילים הגרמנים המפטרלים באזורים ספציפיים תוך שהם מעמידים פנים שהם מאוהבים.
עם זאת, כאשר התקפה מתוכננת השתבשה בפברואר 1944, היא הפכה לאחת הבודדות בקבוצת ההתנגדות שלה שברחה מזילנד, דנמרק להלסינגבורג, שוודיה.
כמה אחרים נצטוו לעזוב גם את דנמרק מכיוון שהסיכון לחשיפת מידע מרכזי היה גדול מדי.
מאוחר יותר נזכרה הני שהרגישה שם משועממת להפליא.
למרות היותה מוקפת בחיילים, פליטים וחטיבה דנית, איש לא הורשה לעזוב אלא אם ניתנו פקודות התנגדות לעשות זאת.
רק במאי 1945 שמעה הקבוצה קריין רדיו מכריז על תבוסתה הסופית של גרמניה ועל סיום המלחמה הרשמי, מה שהצביע על סופה של תנועת ההתנגדות.
הני נזכרה שהרגישה קצת מאוכזבת (וראתה עמיתים רבים מביעים את אותה תחושה) כי הם השקיעו כמות גדולה לכאורה של זמן בהמתנה כאשר קיוו להילחם.
כמעט 50 שנה אחרי, ראיון עם הני תפס את אחת מהשתקפויותיה של החיים שלאחר המלחמה.
"זה היה כאילו אחרי המלחמה היינו צריכים לשכוח הכל, הכל.
אף פעם לא דיברנו על זה.
אף פעם לא שאלת שאלות.
אף פעם לא ניסית למצוא את האנשים שעזרו לך...
אף פעם לא הייתה לך באמת הזדמנות להודות לאלה שעזרו לך כולם היו עסוקים בלהמשיך בחיים, אז פשוט הפסקת לדבר על מלחמה".
למרות פעולותיה להצלת משפחות יהודיות במהלך שנות ה-40 וההשפעה שהייתה לה על המאמץ המלחמתי, מעט יותר ידוע על חייה של הני סינדינג עד מותה ב-22 באוגוסט 2008 באלרוד, דנמרק.
הסיפור של הני שמור בכלי תקשורת שונים באינטרנט, כולל:
פוסט בבלוג, "משימה מיוחדת למכרז מגדלור" מאת מרילין טורק
מאמר באתר האינטרנט, מדגיש את אומץ הלב של הדנים למרות ההשלכות והצלה יוצאת דופן" מאת רייצ'ל ס.
קובץ', המוזיאון למורשת היהודית, ניו יורק
מאמר באתר האינטרנט, "האישה בת 22 מאחורי הצלתם של למעלה מ-300 יהודים דנים" מאת נועה גוטו-אליס והווארד וייס, מוזיאון למורשת יהודית -, ניו יורק
הנחלה הלאומית הצרפתית בארץ הקודש הוא שטח בבעלות צרפתית השוכן במזרח ירושלים ובאבו גוש.
אזור זה מאגד נכסים שהיו שייכים לאימפריה הצרפתית החל מהמאה ה-19. תחום זה מנוהל ומנוהל בידי הקונסוליה הכללית של צרפת בירושלים.
מבין רשת המוסדות הצרפתיים בארץ הקודש, ארבעה מוגדרים כ"דומיינים לאומיים" (domaines nationaux), כלומר מקרקעין שהועברו לרשותה של ממשלת צרפת.
זאת בניגוד למוסדות המזוהים עם מדינות כמו איטליה וגרמניה, שאינם כוללים בעלות ממשלתית כזו.
יש להבחין בין דומיינים אלה לבין מוסדות דתיים הנתונים תחת חסות צרפתית, אך אינם נכסים צרפתיים.
לדוגמה, בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה, שהוקם ב-1920, פועל במנזר סנט אטיין, אך הקרקע שעליו שוכן המנזר אינה נהנית ממעמד אקסטריטוריאלי צרפתי, בניגוד לדומיינים הלאומיים.
הדומיין מאגד ארבעה נכסים בירושלים שהיו בבעלות צרפתית היסטורית:
כנסיית אבינו שבשמים (Pater Noster), או כנסיית אלאונה, שבמזרח ירושלים.
הנכס שוכן על הר הזיתים ומהווה חלק מהמסדר הכרמליתי.
הכנסייה סמוכה לחורבות כנסייה ביזנטית מהמאה הרביעית.
המנזר הבנדיקטיני באבו גוש – מנזר בנדיקטיני אוליבטני , שנבנה על יסודות כנסיית צלבנים הידועה בשם כנסיית תחיית אדוננו.
הכנסייה שופצה על ידי צרפת, ומאז 1976 מאוכלסת בנזירים ונזירות בנדיקטיניים.
קברי המלכים – אתר קבורה חצוב בסלע, הנחשב לאתר קבורתה של הלני המלכה המלכה הלני מאדיבן (חדייב).
הקברים שוכנים כ-820 מטר מצפון לעיר העתיקה, בשכונת שייח' ג'ראח.
כנסיית סנטה אנה – כנסייה קתולית רומית סמוך לשער האריות.
נבנתה במאה ה-12 ומאמינים שניצבת על אתר שהיה ביתם של הוריה של מרים, אם ישו.
למעט קברי המלכים, כל הנכסים הם בעלי משמעות ייחודית לרוחניות הנוצרית בארץ.
הנוכחות הצרפתית בירושלים החלה בתקופת הצלבנים.
לאחר נפילת מדינות הצלבנים, היא הוכרה רשמית במסגרת הקפיטולציות העות'מאניות מ-1536, שנחתמו בין סולימאן המפואר לבין פרנסואה הראשון מצרפת.
צרפת הייתה הראשונה מבין המעצמות האירופיות שחתמה על הקפיטולציות עם העות'מאנים.
אלה היו הסכמים שהעניקו לאירופאים זכויות מגורים וזכויות שיפוט חוץ-טריטוריאליות בשטח העות'מאני, יחד עם זכויות מסחריות כגון הפחתות משמעותיות במיסים ובמכסים.
הם הקלו על החדירה הכלכלית של האירופאים לאימפריה העות'מאנית.
ממשלות אירופה ניצלו את ההסכמים הללו כדי להתערב גם בענייני דת.
בפרט, צרפת, ה"בת הבכורה של הכנסייה" כביכול, הצליחה להקים פרוטקטורט על התושבים הזרים הקתולים באימפריה העות'מאנית.
היא שימשה כמתווכת בין הכס הקדוש לבין הרשויות העות'מאניות ותמכה בעליונות הקתולית במקומות הקדושים, שהיו במרכז סכסוכים פנימיים בין העדות הנוצריות השונות.
פרוטקטורט צרפתי זה על הקתולים בארץ הקודש הורחב מאוחר יותר, על פי המנהג, לכסות את "הנוצרים המאוחדים" המקומיים, המזרחיים, הקשורים לרומא.
בהמשך נחתמו הסכמים נוספים בין השליטים להגנה על אתרים קדושים ועל עולי רגל.
תפקידה המיוחד של צרפת התחזק בסוף המחצית הראשונה של המאה ה-19, תקופת התחייה הדתית בצרפת.
הצרפתים, בין שאר המעצמות, הפנו את מבטם לארץ ישראל כדי להרחיב את תחומי ההשפעה שלהם.
צרפת הקימה קונסוליה בירושלים בשנת 1843, שלוש שנים לאחר שהבריטים הקימו את הקונסוליה הזרה הראשונה בעיר הקודש.
עד מהרה, עולי רגל צרפתים החלו לנהור לארץ הקודש, בעוד רשת של מוסדות קתוליים הקשורים קשר הדוק לצרפת קמה באזור.
רשת זו כללה בתי יתומים, בתי חולים, מרפאות, בתי ספר כלליים ומקצועיים, מבנים לאירוח עולי רגל צרפתים וסמינרים לכמרים צרפתים.
מעמדה המיוחס של צרפת כ"מגינת הקתולים" העניק לה זכויות יתר מיוחדות: נציגיה נהנו מכבוד ליטורגי במהלך טקסים דתיים שנערכו בארץ הקודש, בפרט בכנסיית הקבר הקדוש.
המצב ששרר במקומות הקדושים הנוצריים עד אז התבסס על מה שמכונה "סטטוס קוו", הצו העות'מאני משנת 1852 שאישר את המנהגים שהיו קיימים בשנת 1757 במונחים של שליטה וגישה לאתרים אלה על ידי העדות הנוצריות השונות.
הסטטוס קוו תקף עד היום.
לדברי ברנרדין קולין, מומחה בנושא, הסטטוס קוו הכיר במציאות שם, בהתבסס על שני עקרונות: ש"עובדות יוצרות חוק" וכי "לגבי בניינים, חזקה משמעה בעלות חוקית".
הנכס הצרפתי הראשון בירושלים היה כנסיית סנטה אנה, שניתנה לנפוליאון השלישי ב-1856 על ידי הסולטאן אבדילמג'יט הראשון כהוקרת תודה על התערבות צרפת במלחמת קרים.
מדובר בכנסייה רומית מהתקופה הצלבנית (1140), הממוקמת במקום שבו, לפי המסורת האפוקריפית, נולדה מרים הבתולה.
המקום כונה "בית חנה יהויקים", הוריה של מרים.
סלאח א-דין הפך את הכנסייה למדרסה לאחר שכבש את ירושלים מהצלבנים ב-1187. בריכת הפרובטיקה (או בריכת בית חסדא), שבה לפי הברית החדשה ריפא ישו אדם נכה, היא חלק מהאתר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 ביטלו העות'מאנים את משטר הקפיטולציות ותפסו את הכנסייה מחדש, תוך הפיכתה שוב למדרסה.
את הקרקע שעליה שוכנת כנסיית אבינו שבשמים נרכשה ב-1856 אורליה דה בוסי (Aurelia de Bossi), נסיכת טור ד'אוברן (Tour d'Auvergne), שהזמינה את האדריכל אז'ן ויולה-לה-דיק לבנות מנזר במקום.
היא תרמה את הנכס לצרפת ב-1868. האתר כולל חלקות אדמה שונות על הר הזיתים, ולפי המסורת הנוצרית, שם לימד ישו את תפילת "תפילת האדון" את תלמידיו.
בחפירות צרפתיות שנערכו במקום ב-1910 נחשפו שרידי בזיליקה ביזנטית שנקראה אלעונה.
המנזר באבו גוש ניתן לצרפת ב-1873 על ידי הסולטאן אבדילאזיז כפיצוי על אובדן כנסיית גאורגיוס הקדוש שבלוד, שניתנה לקהילה היוונית-אורתודוקסית שנתיים קודם לכן.
גם בו כנסייה רומית מהתקופה הצלבנית.
לפי המסורת, ייתכן שזהו המקום המכונה "אמאוס" בברית החדשה, שבו לפי המסורת הנוצרית, נגלה ישו לאחר תחייתו.
קברי המלכים נחפרו בידי ארכאולוגים צרפתים החל מ-1863, ונרכשו ב-1871 על ידי האחים פרייר.
בשנת 1886 הם תרמו את האתר למדינה הצרפתית כדי "לשמרו עבור המדע וההערצה של בני ישראל הנאמנים".
הנכסים הצרפתיים לא עוררו התנגדות מצד השלטון העות'מאני.
ההכרה דה-יורה ניתנה ב-20 במאי 1949. גם הרשות הפלסטינית הכירה בזכויות צרפת לשטחים אלו בשנת 1997.
אולם אף שהבעלות של צרפת על הדומיינים אלו לא עורערה על ידי הרשויות המקומיות, היא כן הוטלה בספק מצד גופים אחרים.
הדבר בולט במיוחד במקרה של הנחלה הלאומית הצרפתית היחיד שאינו קתולי — קברי המלכים, אתר חשוב ליהדות.
יהודים אורתודוקסים ניסו לערער על בעלותו של אתר כזה בידי מדינה זרה, ובייחוד כזו הנתפסת כמעצמה קתולית.
השבחת האתרים נותרה דאגה מרכזית מבחינת צרפת.
עבודות ארכאולוגיות נמשכות בקבר המלכים ובאתר "הפאטר נוסטר".
צרפת המשיכה להשקיע בעבודות שימור ופיתוח לאורך המאה ה־21. נערכו עבודות כאלה גם באתר בריכת בית חסדא, וכן שוחזרו ציורי הקיר בכנסיית אבו גוש.
גם אתר קברי המלכים עבר תהליך שיקום שנמשך כעשור, ועם סיומו נפתח האתר מחדש לציבור באופן זמני בנובמבר 2019.
אף שצרפת זכאית להפעיל ריבונות על הדומיינים הלאומיים, כל עבודת שיקום או חפירה שהיא מתכננת לבצע מחייבת את אישור רשות העתיקות הישראלית.
ציות זה לחוקי הבנייה והשימור המקומיים אינו סותר את החסינות המוענקת לדיפלומטים זרים ולמקום מושבם במסגרת אמנות דיפלומטיות בינלאומיות.
גם עבודות המתוכננות להתבצע כנסיית סנטה אנה, אתר נוצרי בעיר העתיקה, שהריבונות הישראלית בה לא הוכרה על ידי צרפת, בכל זאת דורשות אישור ישראלי.
הדומיינים ממשיכים למלא תפקיד בחיי היומיום של הקהילה הצרפתית בירושלים.
במישור הפוליטי, הם מהווים תחום אחריות ייחודי לדיפלומטים הצרפתים בארץ הקודש.
הקונסול הכללי מופקד על ניהולם של הדומיינים הלאומיים ומקצה להם תקציבים.
במישור הדתי, הנזירים והנזירות האחראים על האתרים מייחסים להם חשיבות רבה.
שמירת הדומיינים נותרה בידי אותן קהילות דתיות, למעט אבו גוש, שם הוחלפו הבנדיקטינים המקוריים בקהילת מונטה־אוליבטו, שנזיריה צרפתים או דוברי צרפתית.
כיום משמשים הדומיינים הלאומיים כאתרים לקיום "מיסות קונסולריות" — טקסים דתיים באירועים מיוחדים, שבהם מוקצה מקום של כבוד לקונסול הכללי של צרפת.
בכנסיית סנטה אנה מתקיימת מיסה כזו בכל שנה ביום הבסטיליה (14 ביולי), בחג הולדת מרים (8 בספטמבר) ובחג ההעיבור ללא חטא (8 בדצמבר).
בכנסיית הפאטר נוסטר מתקיים מדי שנה טקס מיוחד לזכרה של הקדושה תרסה מאווילה (15 באוקטובר).
באבו גוש נערך טקס לציון יום חנוכת הכנסייה בכל שנה (28 בנובמבר).
נוסף על כך, מאז 1924, נחגגת בסנט אנה את כניסתו לתפקיד של כל קונסול כללי חדש של צרפת בטקס "טה דאום" לכבוד צרפת.
מבחינת ערך מורשתי, חשיבות רכישותיה של צרפת נובעת מהפונקציות שלהן: בעוד שקברי המלכים מהווה נכס "פאסיבי", שלושת האתרים האחרים הם נכסים "אקטיביים".
הללו הם אתרי זיכרון (lieux de mémoire), מונח שטבע ההיסטוריון הצרפתי פייר נורה, שפירושו: "כל ישות בעלת משמעות, בין אם חומרית ובין אם מופשטת, אשר בכוח הרצון האנושי או פעולתו של הזמן, הפכה לרכיב סימבולי במורשת הזיכרון של קהילה כלשהי".
במקרה של סנט אנה ואבו גוש, שבהם פועלים סמינרים נוצריים מזרחיים מאוחדים, מדובר גם ב"אתרים חיים" (lieux de vie) צרפתיים – כלומר, אתרים חיים בניגוד לאתרים עתיקים נטושים.
כיום, מעניקים הדומיינים הלאומיים בארץ הקודש לצרפת יוקרה רבה ומעמד כמעט חסר תקדים בזירתה של ארץ הקודש.
אף שמבחינה משפטית מעמדם אינו משתנה, בפועל חל בו תהליך שינוי.
אם בעבר היו סמל לתפקידה של צרפת כיורשת מסורת הצלבנים וכמגינת הקתולים בארץ הקודש — כיום הם שייכים יותר למרחב של המורשת התרבותית הצרפתית.
נראה כי קיימת סתירה בכך שמורשת לאומית של צרפת החילונית מתגלמת במוסדות קתוליים שבהם נזירים ונזירות.
אך אין זה פרדוקס, מדובר בהפעלה פרגמטית של הדת לצורך הפצת השפעתה של צרפת החילונית באזור.
לאחר רכישת הנכסים, צרפת הקפידה לרשום אותם כחוק על שמה, והניפה בהם את דגלה כסמל ריבונות.
כנסיית אנה הורחבה באמצעות רכישת חלקות נוספות, ובאתר אלעונה הוקמו מנזר וכנסייה.
מתוך מטרה לקדם את הערך המדעי של הדומיינים, יזמה צרפת חפירות ארכאולוגיות בכל אחד מהאתרים, בניסיון לזהות בוודאות את בריכת בית חסדא בכנסיית אנה ולהוכיח כי אבו גוש הוא אתר אמאוס שבברית החדשה.
הצלחה במטרות אלה הייתה מקנה לאתרים מעמד של מקומות קדושים למחצה.
בספטמבר 1938 נרשמה כנסיית אבו גוש, לאחר ששוקמה ממצבה המתפורר, ברשימת האתרים הלאומיים של צרפת.
צרפת מינתה נאמנים לאתרים השונים.
קבר המלכים, כאתר יהודי, נמסר לניהולה של משפחה ערבייה-מוסלמית מקומית שהייתה מועסקת באופן מסורתי על ידי הקונסוליה הצרפתית בירושלים.
באשר לנכסים הקתוליים, האחריות נמסרה לנזירים ולנזירות מקהילות קתוליות שונות, אך הותנו תנאים ברורים: ראש המנזר היה חייב להיות אזרח צרפתי, וכך גם לפחות שני שלישים מחברי הקהילה.
העובדה שדווקא נזירים ונזירות הופקדו על שמירת נכסים אלה, שנרכשו בתקופות של משטרים אנטי-כנסייתיים בצרפת – תחת הקיסרות השנייה או הרפובליקה השלישית – עשויה להיראות פרדוקסלי.
אך ייתכן שהיא משקפת את העמדה שיוחסה לפוליטיקאי הצרפתי לאון גמבטה: "אנטי-קלריקליזם אינו מוצר לייצוא".
לדברי הגאופוליטיקאי פרדריק אנצל, "שוטר או חייל חמוש ממדינה אחרת אינו רשאי להיכנס לנכסים בבעלות צרפתית ללא אישור הקונסוליה הצרפתית".
עם זאת, השגריר הצרפתי לשעבר בישראל, ז'ראר ארו, הבהיר שנכסים אלו אינם נחשבים לשטח דיפלומטי לפי אמנת וינה, בשונה מקונסוליה.
ב-22 באוקטובר 1996, במהלך ביקור רשמי של נשיא צרפת ז'אק שיראק בירושלים, שהו חיילים ישראלים בתוך כנסיית סנטה אנה.
שיראק מחה ואמר: "אני לא רוצה אנשים חמושים בצרפת".
תקרית זו לעיתים מתבלבלת עם אירוע אחר באותו יום, שלא היה קשור לנוכחות ישראלית בנכס צרפתי.
ב-22 בינואר 2020 התרחש מקרה דומה במהלך ביקור של נשיא צרפת עמנואל מקרון.
ב-7 בנובמבר 2024, בזמן היערכות לביקור של שר החוץ הצרפתי ז'אן-נואל בארו, נכנסו שוטרים ישראליים לכנסיית סנטה אנה ועצרה שני ז'נדרמים מצוות הקונסוליה הצרפתית, על אף מעמדם הדיפלומטי.
בעקבות כך, שגריר ישראל בפריז יהושע זרקא זומן לשיחת הבהרה.
אביה, הרמן ריש, היה בן 36 כאשר נשא לאישה את פאולה רוטשטיין בת ה־18. משפחת רוטשטיין, משפחת סוחרים, ביקשה באמצעות הנישואים לצרף לשורותיה בן משפחה אקדמאי, ולכן הסכימה לנישואין עם ריש, רופא שיניים במקצועו.
זמן קצר לפני יום הולדתה ה־20 של פאולה, ב-10 בספטמבר 1908, נולדה חנה, ושנה לאחר מכן, ב־10 בספטמבר 1909, נולד אחיה יצחק תיאודור ריש.
אולמן גדלה בבית יהודי אורתודוקסי.
הוריה השתייכו לשכבה החברתית הגבוהה, היו דתיים מאוד אך בעלי השקפות פוליטיות ליברליות ומתקדמות וקשורים קשר הדוק לתרבות הגרמנית.
הרמן ופאולה ריש חיו את יהדותם במודע ושמרו על כל החגים והמנהגים.
הדת והמסורת היהודית, לצד התרבות הגרמנית, היוו יסוד מרכזי בחייה הרוחניים של בתם.
בשנת 1918, בגיל 10, עברה המשפחה מפוזנן לברלין.
כנערה השתייכה אולמן לתנועת הנוער הגרמנית-ציונית "כחול לבן".
לאחר לימודיה בגימנסיה אוגוסטה ויקטוריה בברלין החלה בהכשרה במוסד "יוגנד־היים שרלוטנבורג" ובין השנים 1924–1926 הוכשרה כגננת.
בשנים 1926–1929, עם סיום לימודיה, החלה לעבוד במעון הילדים "אהבה", בניהולה של ביאטה גרבר, שהיה מעון הילדים של הקהילה היהודית בברלין.
במעון טיפלה ביתומים ובילדים יהודים.
המוסד זכה בשנות ה־20 וה־30 של המאה ה־20 להכרה רחבה מעבר לברלין, בזכות פעילותו הפדגוגית.
במרץ 1929 נישאה בברלין לארנסט מנחם אולמן.
באותה שנה עלו השניים לארץ ישראל, והתיישבו בחיפה.
אולמן עבד כאיש תחזוקה ובעל מלאכה, ובהמשך הוכשר כמהנדס מערכות מים.
עד בואה של ביאטה גרבר לארץ ישראל עבדה אולמן בעבודות שונות.
עם בואם של גרבר וחניכיה, ב-1935, הצטרפה אולמן לסגל הפנימייה, "כפר אהבה".
המוסד הוקם בתחילה בשכונת נווה שאנן בחיפה והחל לקלוט, במסגרת עליית הנוער, ילדים ונוער יתומים ממזרח אירופה ובהמשך ניצולי שואה.
בשנת 1936 עבר הכפר למבנה קבע סמוך לכפר ביאליקבו הוא נמצא עד היום.
החל משנות ה-50 נקלטו במוסד גם ילדים ממשפחות מצוקה, ילידי הארץ.
אולמן הייתה מנהלת משק הבית במוסד.
אחרי מלחמת העולם השנייה מונתה לסגניתו של המנהל, יוסף ישובי שהחליף את גרבר ב-1940. בשנת 1952 יצאה ללמוד פסיכותרפיה בסמינר בשווייץ.
ב-1956 התמנתה למנהלת המוסד במקומו של ישובי והמשיכה בתפקידה עד שנת 1970.
אולמן ניהלה את המוסד כ-15 שנה.
במהלך כהונתה גייסה רבנים מן הזרם הקונסרבטיבי בארצות הברית.
הרבנים ארגנו פעילות דתית וחינוכית שכללה תפילות בחגים, קבלות שבת וחגיגות בר מצווה לחניכים.
במהלך כהונתה של אולמן התקיימה במוסד פעילות חינוכית־קהילתית סביב חגי ישראל.
החגים צוינו באמצעות תפילות, ארוחות חג, וטקסים מסורתיים שנערכו בתחומי הפנימיה, ולעיתים היו פתוחים גם לציבור הרחב.
החניכים השתתפו בהכנות לחגים ובחלק מהמועדים הוזמנו גם הורי החניכים לקחת חלק בפעילות.
אולמן התגוררה עם משפחתה בתחומי הפנימיה, וניהלה את ענייני המנהלה והצוות מדירתה.
היא הכירה את כל החניכים באופן אישי, ולקראת סיום לימודיהם בכיתה ח' הפנתה כל אחד מהם למסלול המשך בהתאם לכישוריו.
היא שמרה על קשר עם בוגרי המוסד גם לאחר עזיבתם.
בתחילת שנות ה־50 ייסדה אולמן ליד מוסד "אהבה" את בית הספר למטפלות על שם ביאטה ברגר.
היה זה בית הספר הראשון בארץ להכשרת מטפלות לילדים במוסדות.
תוכנית הלימודים נמשכה שלוש שנים, וכללה שנת התמחות מעשית.
במהלך שנות ה־60 גויסו תרומות מגרמניה, ועל חורבות רפת, שהייתה בסמוך, הוקם מבנה דו־קומתי למגורי המטפלות ולכיתות לימוד.
בית הספר פועל עד היום, והורחב למגמות לימוד נוספות בתחומי החינוך, הסיעוד, העיצוב והקונדיטוריה.
בשנים 1959–1960 חתמה אולמן על הסכם עם מפיקי הסרט "אקסודוס" במסגרתו השתתפו ילדי הפנימיה בצילומי הסרט בנצרת ובטירת הכרמל, לצד הבמאי אוטו פרמינגר והשחקנים פול ניומן, אווה מארי סיינט ועוד.
ב-1970 פרשה מתפקדה ועברה להתגורר בדיור מוגן בכפר סבא.
בשנת 1974, לאחר פרישתה מניהול כפר הנוער, ייסדה אולמן את מוסד "נוה חנה" בקריית גת, על שם חברתה חנה קפהן.
המוסד הוקם בכספי עזבונה של קפהן ומתרומות שגייסה בעיקר בגרמניה ומשווייץ.
עבור המוסד היא רכשה מספר בתים בשכונת גליקסון והללו הוסבו למסגרת חינוכית לילדים.
המוסד פועל במתכונת של בתים משפחתיים, שבהם מתגוררים הורים מאמצים עם קבוצות חניכים מצומצמות, בליווי אנשי מקצוע מתחום הפסיכולוגיה.
אולמן שימשה יושבת ראש הנהלת "נוה חנה" והייתה מעורבת בפעילותו השוטפת.
היא הגיעה למקום באופן קבוע, ארגנה מתנדבים מחוץ לישראל, יזמה מפגשים חינוכיים ועסקה בגיוס תרומות.
במסגרת פעילות המוסד הוקמה מאפייה לימודית בשם "ילדודס", שנועדה להעניק תעסוקה והכשרה מקצועית לבוגרים.
כיום נקרא המוסד "בית ילדים נווה חנה" והוא נועד לילדים בגילאי 6–18, שמשרד הרווחה הוציא מביתם.
אולמן נפטרה בשנת 2002 בגיל 94 בכפר סבא.
אות נשיא המדינה למתנדב לשנת תשמ"ז
"צלב השירות הפדרלי" מטעם נשיא גרמניה, 1998
הניו יורק טיימס הוא עיתון אמריקני שבסיסו במנהטן, ניו יורק ולו השפעה וקהל קוראים בארצות הברית וברחבי העולם.
העיתון, שנוסד בשנת 1851, זכה ב-130 פרסי פוליצר, יותר מכל עיתון אחר, ולו מוניטין בתור העיתון המתעד הלאומי.
נכון לשנת 2019, הוא מדורג במקום ה-3 בארצות הברית עם תפוצה יומית של כ־480,000 עותקים, על פי הערכות מ-2016, תפוצתו דורגה במקום ה-17 בעולם מבין העיתונים היומיים בתשלום .
העיתון נמצא בבעלות חברת הניו יורק טיימס, הנסחרת בבורסה.
מאז 1896 נמצא גרעין השליטה בה בבעלות משפחת אוקס-סלצברגר, שמוצאה יהודי.
אף שככלל העיתון משקף נקודות מבט ודעות מגוונות, בארצות הברית הוא מזוהה לרוב עם המרכז-שמאל של המפה הפוליטית.
בישראל העיתון מופץ מדי יום חול ובסופי שבוע בשיתוף עם עיתון "הארץ".
"הניו יורק טיימס" פורסם לראשונה בתור "ניו-יורק דיילי טיימס" (New-York Daily Times) ב-18 בספטמבר 1851. הוא נוסד על ידי , פוליטיקאי לשעבר ועיתונאי, ו, בנקאי.
ב-14 בספטמבר 1857 קיצר העיתון רשמית את שמו ל"הניו-יורק טיימס" (וב-1 בדצמבר 1896 השמיט את המקף).
השפעת העיתון הלכה וגברה בשנים 1870–1871, כאשר פרסם סדרת חשיפות על , מנהיג טמאני הול (קבלן הקולות הראשי של המפלגה הדמוקרטית בניו יורק).
החשיפות הובילו לסוף השליטה של טוויד ושותפיו בעיר.
טוויד הציע לטיימס חמישה מיליון דולר (שווה ערך ל-107 מיליון דולר בשנת 2019) כדי לא לפרסם את הסיפור.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 עבר העיתון בהדרגה מהמלצה על מועמדי המפלגה הרפובליקנית ליותר עצמאות פוליטית, וסגנונו נעשה יותר אנליטי.
בשנת 1884 אף תמך בדמוקרט גרובר קליבלנד, מושל ניו יורק לשעבר, בקמפיין הנשיאותי הראשון שלו.
מהלכים אלו עלו לטיימס בחלק מקהל קוראיו, והכנסותיו ירדו מ-188,000$ ל-56,000$ ב-1883–1884, אף שגם הורדת מחיר העיתון מ-4 סנט ל-2, בדומה לעיתונים מתחרים, תרמה.
עם זאת, העיתון חזר למצבו הקודם תוך כמה שנים.
לאחר מותו של הנרי ריימונד ב-1869 החליף אותו ג'ורג' ג'ונס כמוציא לאור.
משנפטר גם הוא, ב-1891, גייסו כמה מעורכי העיתון מיליון דולר (28 מיליון במונחי 2019) ורכשו אותו.
לדאבונם, העיתון נקלע למשבר פיננסי ב, וב-1896 הייתה תפוצתו היומית כ-9,000 עותקים בלבד, והפסדיו – כאלף דולר ביום.
באותה שנה קנה המו"ל היהודי אדולף אוקס את גרעין השליטה בחברה בתמורה ל-75 אלף דולרים.
זמן קצר לאחר שנכנס לתפקיד, קבע אוקס את סיסמתו המפורסמת של העיתון "All the News That's Fit to Print" – שפירושה "כל החדשות שהתאימו לדפוס" או "שראויות לדפוס".
בכך הבטיחה הסיסמה סיקור חדשותי מקיף, והיוותה גם עקיצה נגד הסיקור הלא תמיד ראוי, לכאורה, של עיתונים מתחרים, בהם הניו יורק וורלד של ג'וזף פוליצר והניו יורק ג'ורנל של ויליאם רנדולף הרסט, שהיו ידועים בדיווחים סנסציונים ולעיתים קרובות בלתי מדויקים, סגנון שהחל סביב אותה תקופה לקבל את הכינוי "עיתונות צהובה".
תחת אוקס השיג העיתון תפוצה ומוניטין בינלאומיים.
אוקס נפטר בשנת 1935, והוחלף כמוציא לאור על ידי חתנו (בעלה של בתו), ארתור הייז סלצברגר.
הוא והדורות הבאים שירשו אותו, המשיכו להרחיב את תפוצת העיתון והיקפו.
התשבץ שולב בקביעות החל מ-1942, ומדור האופנה החל מ-1946. מהדורה בינלאומית פורסמה גם היא החל מ-1946, עד שב-1967 החל הטיימס לפרסם את ההראלד טריביון הבין-לאומי, בשיתוף פעולה עם הניו יורק הארלד טריביון והוושינגטון פוסט.
ב-1964 היה העיתון מעורב בפסק הדין התקדימי ניו יורק טיימס נגד סאליבן, בו צודד בית המשפט העליון בזכות העיתון לחופש הביטוי לאחר שנתבע באשמת לשון הרע.
פסק הדין קבע לראשונה כי איש ציבור התובע לשון הרע נדרש להוכיח לא רק שנפגע מטענה שקרית, אלא גם שהנתבע ידע שהטענה שקרית או הביע "התעלמות פזיזה מהשאלה האם מדובר באמת או שקר".
ב-1971 הדליף דניאל אלסברג לעיתון את מסמכי הפנטגון, ובהם פירוט היסטורי מסווג של משרד ההגנה אודות מעורבותה הצבאית והפוליטית של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
הטיימס החל לפרסם סדרת כתבות בנושא, שהובילו למחלוקת ציבורית ומספר תביעות נגד העיתון.
בין השאר חשף כיצד הרחיב ממשל הנשיא הקודם לינדון ב.
ג'ונסון את מעורבות ארצות הברית במלחמה, בזמן שהבטיח לא לעשות זאת.
הנשיא המכהן ריצ'רד ניקסון סבר שהחשיפות יפגעו במאמצי המלחמה המתמשכת, וממשלו הוציא צו איסור פרסום.
הפרשה התגלגלה לבית המשפט העליון והובילה לפסק הדין התקדימי , שקבע ברוב של 6 שופטים מול 3 שצווי האיסור היו בלתי חוקתיים ושהממשלה לא עמדה בנטל ההוכחה הדרוש.
ב-1980 החל הטיימס לשמר את תוכני העיתון באופן דיגיטלי.
ב-22 בינואר 1996 השיק את אתרו הרשמי: NYTimes.com.
במרץ 2011 החל העיתון להפעיל חומת תשלום באתר האינטרנט שלו, זאת בעקבות הירידה במספר המנויים בעיתון המודפס ועליית כמות הגולשים באינטרנט, בנוסף סבל מירידה בהכנסות מפרסום.
בתגובה השיק העיתון אסטרטגיה של מעבר לפעילות דיגיטלית, כולל רכישה של אתרים.
באוקטובר 2015 חצה העיתון את רף ה-1 מיליון מנויים דיגיטליים.
בפברואר 2019 עקפו הכנסות מהדיגיטל את ההכנסות מהעיתון המודפס.
בפברואר 2020 הגיע ל-5 מיליון מנויים דיגיטליים.
באוגוסט 2025 עמד מספר המנויים הדיגיטליים על 11.30 מיליון.
בדצמבר 2023 תבע העיתון את OpenAI ומיקרוסופט על שימוש ללא אישור בתכני העיתון לאימון מערכות בינה מלאכותית.
ביולי 2025 העניקה לאמזון זכות שימוש בתכנים לצורכי אימון תמורת סכום של 20–25 מיליון בשנה.
בדצמבר 2025 הגישה תביעה גם נגד פרפלקסיטי.
בנוסף למטה החברה בניו יורק, לעיתון חדרי חדשות בלונדון ובהונג קונג.
חדר החדשות בפריז, שהיה מטה המהדורה הבינלאומית של העיתון, נסגר בשנת 2016, אם כי בעיר נותר משרד לאיסוף ידיעות חדשותיות ולפרסום.
לעיתון גם סוכנות ידיעות ומרכז עריכה בגיינסוויל, פלורידה.
לאחר פרשת ג'ייסון בלייר, כונן ב-2003 העיתון את משרת "העורך הציבורי" על מנת "לחקור סוגיות של יושרה עיתונאית".
בעל המשרה תפקד למעשה כנציב קבילות הציבור, ותפקידו "לקבל את תלונות הקוראים ולתשאל את עיתונאי הטיימס כיצד הם מקבלים החלטות".
אך המשרה בוטלה ב-2017, לדברי המוציא לאור כיוון שנעשתה מיושנת, כש"עוקבינו ברשתות החברתיות [...] נעשו כלב שמירה מודרני, דרוך ויעיל יותר משאדם בודד אי פעם יוכל להיות".
אף שככלל הניו יורק טיימס מנסה לשקף נקודות מבט רבות ומגוונות, רוב העמדות המשתקפות ממנו נחשבות לליברליות.
באמצע 2004 כתב העורך הציבורי דניאל אוקרנט, כי לטיימס אכן השקפה ליברלית בנושאים חברתיים מסוימים, כמו הפלות, הגבלות על החזקת נשק ונישואים חד מיניים.
בשנת 2012 כתב העורך הציבורי ארתור בריסביין:
ב-2016 כתבה העורכת הציבורית אליזבת ספייד כי "שמרנים ואפילו מתונים רבים, מוצאים בטיימס תפיסת עולם של מדינה כחולה" ומאשימים את העיתון בהטיה ליברלית.
ספייד לא הסכימה שהעיתון מוטה פוליטית, וסברה שהטיימס הוא חלק מהנוף התקשורתי המפולג בארצות הברית, המשקף את השסע הפוליטי באוכלוסייתה, המוביל ליברלים ושמרנים למקורות נפרדים לקבלת חדשות.
העורך הראשי של העיתון, דין באקט, הצהיר כי הוא אינו סובר שלעיתון הטיה ליברלית, והוסיף:
הטיימס לא המליץ על חבר המפלגה הרפובליקנית לתפקיד הנשיאות מאז דווייט ד' אייזנהאואר בשנת 1956; מאז 1960, המליץ על מועמד המפלגה הדמוקרטית בכל בחירות לנשיאות.
עם זאת, הטיימס כן המליץ על בחירה מחדש ברפובליקנים מתונים לראשות העיר ניו יורק; הוא המליץ על רודי ג'וליאני בשנת 1997 ועל מייקל בלומברג בשנת 2005 ובשנת 2009. הטיימס המליץ גם על מושל ניו יורק הרפובליקני, ג'ורג' פטאקי, לבחירה מחודשת בשנת 2002.
בניגוד לרוב העיתונים היומיים בארצות הברית, הטיימס מסתמך על מדריך כתיבה משלו ולא על מדריך הסגנון של AP, והוא ידוע בסגנון עריכה שמרני.
בהתייחסו לאנשים, העיתון נוהג להוסיף מילות כבוד (כגון "מר", "גברת" ו"פרופ'") לשמות משפחה.
יוצאי דופן בולטים הם סיקור הספורט, התרבות הפופולרית, וביקורות הספרים.
באוגוסט 2014, על רקע ביקורת ציבורית בנושא, החליט הטיימס להשתמש במילה "עינויים" לתיאור אירועים בהם החוקרים "גרמו כאב לאסיר במאמץ לקבל מידע".
היה זה מעבר מהנוהג הקודם לתאר חקירות כ"קשות" או "אכזריות".
ביקורת משנת 2007 על קונצרט של להקת הפאנק רוק (Punk rock) "Fucked Up", למשל, נמנעה לחלוטין מאזכור שם הקבוצה הגס.
עם זאת, הטיימס פרסם מדי פעם תוכני וידאו לא מסוננים הכוללים גסויות וקללות כאשר עורכיו החליטו שלסרטון יש ערך חדשותי.
מהדורתו המודפסת של העיתון מאורגנת לשלושה מדורים:
חדשות: כולל חדשות בינלאומיות, לאומיות, וושינגטון הבירה, עסקים, טכנולוגיה, מדע, בריאות, ספורט, מטרו (מטרופולין ניו יורק), חינוך, מזג אוויר והספדים.
דעות: כולל מאמרי מערכת ומאמרי דעה משלימים, ומכתבים לעורך.
כתבות נושא: כולל אומנויות, סרטים, תיאטרון, טיולים, מדריך לעיר ניו יורק, אוכל, בית וגן, אופנה וסגנון, תשבץ, ביקורות ספרים, T: מגזין הסגנון, מגזין הניו יורק טיימס, וסקירת יום ראשון בה טורי דעות.
חלקים מסוימים, כגון "מטרו", נמצאים רק במהדורות העיתון המופצת במטרופולין של ניו יורק.
מלבד אוסף שבועי של קריקטורות מעיתונים אחרים, לטיימס אין טור קבוע לקריקטורות משלו.
על רקע מהפכת האינטרנט, ובדומה לרוב העיתונים האמריקאים, גם הניו יורק טיימס חווה ירידה קבועה בתפוצת המהדורה המודפסת.
הניו יורק טיימס הבינלאומי הוא גרסה מודפסת של העיתון המותאמת לקוראים מחוץ לארצות הברית.
בעבר הייתה זו יוזמה משותפת עם הוושינגטון פוסט בשם "ההראלד טריביון הבינלאומי", אך ב-2002 קיבל הטיימס בעלות מלאה על העיתון.
הניו יורק טיימס החל להתפרסם באופן מקוון מדי יום ב-22 בינואר 1996, ו"הציע לקוראים ברחבי העולם גישה מיידית לרוב תוכני העיתון היומי." כמעט כל האתר נגיש בחינם לכל הקוראים, כמו גם ארכיוני החדשות של הטיימס מ-1851–1922 ומשנת 1987 ואילך.
עם זאת, האתר מגביל את מספר הכתבות הנגישות בחינם לקוראים שאינם מנויים.
ב-2019 דורג nytimes.com כאתר הראשון בעולם במדד אלכסה לעיתוני חדשות.
נכון לאוגוסט 2020, היו לחברה 6.5 מיליון מנויים בתשלום, מתוכם 5.7 מיליון מנויים לתוכן הדיגיטלי שלה.
בכך עקפו לראשונה באותו חודש הכנסותיה הדיגיטליות את הכנסותיה מדפוס.
מקס פרנקל, יהודי גרמני-אמריקאי ועורך בכיר לשעבר בעיתון, במאמר שפרסם בנושא בניו יורק טיימס בגיליון המציין 150 שנה להקמתו, מגדיר את כישלון העיתון לתאר כראוי את השואה ככישלון "המזעזע והמכתים" ביותר בהיסטוריה של הטיימס.
"בעוד שכמה כלי תקשורת אחרים [...] הציגו חששות בולטים יותר, הסיקור של הטיימס נקט באופן כללי בעמדה שהזוועות שהוסבו ליהודי אירופה, אף שהיו איומות, לא היו שונות משמעותית מאלו שחוו עשרות מיליוני קורבנות המלחמה האחרים, ולא היו ראויות לתשומת לב בולטת יותר".
באותו מאמר מצטט פרנקל את לורל לף, פרופסור חברה לעיתונות באוניברסיטת נורת'איסטרן, המתעדת בספרה משנת 2005, "Buried by the Times", את נטיית העיתון לפני מלחמת העולם השנייה, במהלכה ואחריה להציב עמוק במהדורותיו היומיות את החדשות על הרדיפה וההשמדה המתמשכים של יהודים, תוך שהוא מטשטש את הייחודיות שבפשעי הנאצים כלפי היהודים.
לדברי פרנקל, כמה ממבקרי העיתון האשימו ברבות השנים את בעליו ואת צוותו כיהודים אוטואנטישמיים ו"אנטי-ציונים".
ג'רולד אאורבך, פרופסור להיסטוריה במכללת ולסלי, כתב בספרו "Print to Fit, The New York Times, Zionism and Israel, 1896-2016" כי הייתה זו חשיבות עליונה עבור אדולף אוקס, הבעלים היהודי הראשון של העיתון, שהעיתון לא יסווג כ"עיתון יהודי".
ארתור הייז סלצברגר, שירש אותו כמו"ל ב-1935, שמר על עמדה זו ושיתף את דאגותיו של אוקס מהאופן שבו יהודים נתפסו בחברה האמריקאית.
החששות שלו משיפוט התבטאו באופן חיובי בנאמנותו החזקה לארצות הברית (בפרט על רקע השאלה הציבורית – בארצות הברית ובאירופה – בדבר יכולתם של היהודים להישאר נאמנים למולדתם, ולא רק לדתם או לחלום הציוני).
במקביל, בין דפי הטיימס, סלצברגר סירב להביא תשומת לב בולטת ליהודים, כולל סירוב לסמן את קורבנות הנאצים כיהודים במובהק.
דיווחים רבים על מעשי טבח שביצעו הנאצים התייחסו לקורבנות יהודים פשוט כ"אנשים".
ב-2003 נדרש כתב העיתון ג'ייסון בלייר להתפטר לאחר שנתפס בהעתקה והמצאה של חלקים מכתבותיו.
הפרשה הביאה להקמת ועדת חקירה פנימית, שלאחר כמה חודשים הובילה להתפטרותם של שני עורכים בכירים, לכינון משרת העורך הציבורי ולמספר שינויים נוספים.
סיקורו של העיתון את הסכסוך הישראלי-פלסטיני תואר על ידי מבקרים מסוימים כפרו-פלסטיני, בעוד אחרים טענו שהוא פרו-ישראלי.
מחקר משנת 2003 שפורסם ב"" הגיע למסקנה כי הדיווח של העיתון היה חיובי יותר כלפי ישראלים מאשר לפלסטינים.
מנגד, העיתון הואשם גם כאנטי-ישראלי.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו דחה הצעה לפרסם מאמר דעה בעיתון מטעמים של חוסר אובייקטיביות.
כתבה בה העיר תומאס פרידמן כי השבחים שהוענקו לנתניהו במהלך נאום בקונגרס "שולמו על ידי הלובי הישראלי" עוררו התנצלות והבהרה מאת פרידמן.
מרכז שמעון ויזנטל מתח ביקורת ב-2009 על העיתון על שהדפיס קריקטורות בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני שנטען כי היו אנטישמיות.
ב-2019 העיתון פרסם קריקטורה אנטישמית בה מוצג בנימין נתניהו ככלב תחש עם מגן דוד כקולר, מוביל את דונלד טראמפ שמוצג כעיוור חובש כיפה.
הפרשה הובילה לביקורות חריפות, ובתגובה התנצל העיתון, הודיע על הפסקת העבודה עם מפיצי הקריקטורה, ולבסוף ביטל כליל את הקריקטורה היומית.
העורך הציבורי קלארק הויט סיכם את טורו ב-2009 כך:
"אף על פי שהתומכים הקולניים ביותר של ישראל והפלסטינים אינם מסכימים, אני חושב שהניו יורק טיימס [...] ניסה כמיטב יכולתו לעשות עבודה הוגנת, מאוזנת ושלמה – והצליח במידה רבה".
טענות להטיה בסיקור מלחמת חרבות ברזל
בינואר 2024 אתר התחקירים האמריקאי The Intercept סקר מעל ל-1,000 מאמרים המדווחים על המלחמה מהניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט ולוס אנג'לס טיימס, וזיהה חוסר איזון פרו-ישראלי בולט בדיווחים.
ב-14 במרץ 2024 התקיימה הפגנה של פעילים פרו-פלסטינים ליד הכניסה לבניין הניו יורק טיימס, במחאה על מה שהם מכנים "סיקור מוטה של המלחמה בעזה".
באפריל 2024 האתר The Intercept חשף כי הנהלת הניו יורק טיימס הנחתה את הכתבים להימנע משימוש במילים "פלסטין", "רצח עם", "טיהור אתני", "מחנות פליטים" או "שטח כבוש" כאשר הם מדווחים על המלחמה בעזה.
ההנחיה גררה ביקורת מצד חלק מעובדי העיתון, שטענו כי מדובר בהטיה לטובת ישראל בדיווחים על המלחמה.
ב-28 ביוני 2024 פורסם בעיתון ג'ואיש כרוניקל, תחקיר המבוסס על סקירה של כלל הידיעות שפורסמו בניו יורק טיימס בנוגע למלחמה, על פי התחקיר מתוך 1,398 ידיעות, 647 הביעו אהדה כלפי פלסטינים, ורק 147 הביעו אהדה כלפי ישראלים (כולל החטופים).
בפילוח 647 הידיעות שהביעו אהדה כלפי פלסטינים, רק שתיים אימצו נימה ביקורתית כלפי ארגון הטרור חמאס.
33 הביעו ביקורת הן על ישראל והן על חמאס, ו-479 הביעו ביקורת על ישראל בלבד (שאר הידיעות לא הכילו ביקורת כלפי אף צד).
נתון נוסף שנבדק, הוא אילו ידיעות נבחרו למדור 'חדשות מובילות' המדגיש את שלושת הידיעות המרכזיות של אותו היום.
במהלך שבעת חודשי הלחימה, מתוך 276 ידיעות שפורסמו במדור, 55% הביעו אהדה כלפי הפלסטינים, ורק 5.8% לישראלים.
פילוח נוסף הראה כי 60% מ-276 הידיעות המובילות מתחו ביקורת על ישראל, בעוד שרק 3% מתחו ביקורת על חמאס ו-5% מתחו ביקורת על איראן.
מחקר שנערך באוניברסיטת ייל ובחן 1,561 מאמרים שפורסמו בניו יורק טיימס בין אוקטובר 2023 ליוני 2024, מצא שדיווחי העיתון התאימו לנרטיב שבו ישראל הוצגה כתוקפנית, ואילו סבלם של הפלסטינים קיבל את מרב הסיקור.
בנוסף כ־70% מאותם מאמרים לא הזכירו אפילו פעם אחת את האלימות שהפגין חמאס במהלך ומאז הטבח בפרוץ המלחמה.
ביוני 2020 אולץ להתפטר עורך מדור הדעות של העיתון, ג'יימס בנט, לאחר שפרסם טור דעה שכתב הסנאטור הרפובליקני טום קוטון.
בעקבותיו התפטרה גם העורכת והפובליציסטית בארי וייס.
במכתב ההתפטרות שלה, שזכה לתהודה גדולה בעולם התקשורת, האשימה וייס את העיתון ועובדיו בתרבות של השתקה כלפי דעות שאינן עולות בקנה אחד עם השקפת עולמם השייכת לצד השמאלי של המפה הפוליטית.