tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארצות הברית ובריטניה לא התנגדו לכך.
עד קיץ 1944 הגיעו הכוחות הסובייטיים לבלקן, שם היו מיעוטים גרמניים אתניים.
צו ועדת ההגנה הממלכתית 7161 מ-16 בדצמבר 1944 הורה לכלוא את כל הגרמנים הכשירים בגילאי 17 עד 45 (גברים) ו-18 עד 30 (נשים) בשטחי רומניה (67,332 נפשות), הונגריה (31,920 נפשות) ויוגוסלביה (12,579 נפשות), שהיו בשליטת הצבא האדום.
כתוצאה מכך, 111,831 גרמנים אתניים בוגרים מרומניה, יוגוסלביה והונגריה (61,375 גברים ו-50,456 נשים) גורשו לעבודות כפייה בברית המועצות.
במערכה בפולין ב-1945 עצרה ברית המועצות חשודים בחברות במפלגה הנאצית ופקידי ממשל במחנות באזורי הכיבוש הסובייטי ממזרח לקו אודר-נייסה.
אנשים אלה הוחזקו במחנות לתקופות קצרות ממזרח לקו והועברו למחנות מיוחדים של ה-NKVD בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה או לברית המועצות לעבודות כפייה.
עד מאי 1945 בחר ה-NKVD לגירוש לברית המועצות 66,152 אזרחים גרמנים חשודים בחברות במפלגה הנאצית ופקידי ממשל, ו-89,110 מבוגרים בעלי יכולת לעבודות כפייה, בעיקר גברים.
בתחילת 1947 שלחו הסובייטים 4,579 גרמנים נוספים מאזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה לברית המועצות כעובדי כפייה.
הסובייטים סיווגו את האזרחים הכלואים לשתי קבוצות: קבוצה A, שמנתה 205,520 עצירים, ו-D שמנתה 66,152 חברי המפלגה הנאצית, פקידי ממשל גרמניים, חשודים בריגול ואחרים שנחשבו איום.
הרישומים הסובייטיים מציינים שהם אפשרו חזרתם לפולין ("רפטריאציה") של 21,061 אזרחים פולנים ממחנות עבודה, מה שמצביע על כך שלא כל העצורים היו גרמנים אתניים וחלקם היו פולנים אתניים.
הסובייטים שלחו כשלושה רבעים מהפועלים לאגן דונבאס לעבוד בשיקום התעשייה הכבדה והמכרות, וכ-11% לתעשיות הכבדות של הרי אורל.
העובדים שוכנו במחנות ריכוז תחת שמירה חמושה.
תנאי העבודה והמחיה היו קשים ולפי הרישומים הסובייטיים מתו כ-24% מהעצורים.
עבודת כפייה התבררה כלא יעילה ולא משתלמת מאחר שרבים מהנשים והגברים המבוגרים לא היו מסוגלים לבצע עבודה קשה.
ההחזרה לגרמניה החלה כבר ב-1945 וכמעט כולם שוחררו עד 1950.
אזרחים גרמנים אתניים שנכלאו בברית המועצות - נתונים סובייטיים מהארכיון הרוסי
מקור הנתונים: פאבל פוליאן, "נגד רצונם".
1. הטור "מדינה" מציין את המיקום שבו גויסו האנשים, לא את אזרחותם.
3. הנתונים אינם כוללים אזרחים גרמנים שנכלאו במחוז קלינינגרד, פרוסיה המזרחית לשעבר.
4. הנתונים אינם כוללים "החזרה כפויה" ו"מתיישבים מחדש", גרמנים אתניים מברית המועצות שיושבו מחדש על ידי גרמניה בפולין במהלך המלחמה.
5. הנתונים אינם כוללים שבויי מלחמה צבאיים.
6. עדיין עבדו ב-12/1949 - מדובר באנשים שהורשעו על ידי בתי הדין הצבאיים הסובייטים והוחזקו בבתי כלא של משרד הפנים בברית המועצות.
הודות לפתיחת הארכיון הרוסי, גורלם של חלק מהאזרחים הללו ידוע.
עד סוף 1996, הצלב האדום הגרמני קיבל מרוסיה 199,000 רישומים של אזרחים גרמנים שגורשו, שהוחזרו או מתו בשבי הסובייטי.
לדוגמה, הרישומים של פאולין גולנר חושפים שהיא נולדה ב-1926 בוולקנדורף שבטרנסילבניה, נעצרה ב-15 בינואר 1945 ונשלחה לעבודות כפייה במכרות הפחם של צ'נצ'נקובו (אוקראינה).
כיום קיימת תוכנית מחקר בנושא, בשיתוף פעולה בין רוסיה לגרמניה:
גירוש ועבודות כפייה של גרמנים סובייטים במהלך מלחמת העולם השנייה
המיעוט הגרמני האתני בברית המועצות נחשב סיכון ביטחוני על ידי הממשלה הסובייטית וגורש במהלך המלחמה על מנת למנוע שיתוף פעולה אפשרי שלהם עם הפולשים הנאצים.
באוגוסט 1941 הורתה ממשלת ברית המועצות לגרש גרמנים אתניים מברית המועצות האירופית.
בתחילת 1942 גורשו 1,031,300 גרמנים למרכז אסיה וסיביר.
במהלך 1945 גירשו הסובייטים להתנחלויות המיוחדות עוד 203,796 גרמנים אתניים סובייטים שגרמניה יישבה בפולין.
במהלך המלחמה פקד את ברית המועצות מחסור במזון, במיוחד בתוך ההתיישבויות החדשות.
האוכל היה מוגבל והאוכלוסייה המגורשת הייתה כפופה לתקנות נוקשות.
עד אוקטובר 1945 נותרו 687,300 גרמנים בחיים ביישובים אלה.
316,600 גרמנים סובייטים נוספים גויסו לעבודה במלחמת העולם השנייה במדורי העבודה של NKVD, שלימים כונו "צבא העבודה".
הגרמנים הסובייטים לא התקבלו בכוחות המזוינים הסדירים אלא הועסקו כעובדי חובה.
אנשי צבא העבודה פעלו לפי תקנות דמויות המחנה וקיבלו את מנות הגולאג.
לפי אוטו פוהל 65,599 גרמנים נספו ביישובים אלה ו-176,352 נוספים "ככל הנראה מתו בצבא העבודה".
בתקופת סטלין היו הגרמנים הסובייטים ביישובים בפיקוח קפדני, ב-1955 הם שוקמו אך לא הורשו לחזור למערב ברית המועצות עד 1972. האוכלוסייה הגרמנית הסובייטית גדלה למרות הגירושים ועבודות הכפייה במהלך המלחמה.
במפקד האוכלוסין הסובייטי של 1939 היו 1.427 מיליון גרמנים.
ועדת שידר (Schieder), בחסות ממשלת מערב גרמניה במהלך שנות ה-50, תיעדה את העברת האוכלוסייה של גרמנים ממזרח ומרכז אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה לברית המועצות.
בראש הוועדה עמד ד"ר תיאודור שידר, חבר לשעבר במפלגה הנאצית.
ב-1952 בחרה ממשלת מערב גרמניה את שידר לעמוד בראש הוועדה שתתעד את גורלם של הגרמנים ממזרח אירופה.
משנת 1953 עד 1961 אמדה ועדת שידר את מספר האזרחים הגרמנים שמתו בגירושים ושגורשו לברית המועצות לעבודות כפייה.
נתוניה, להלן, לגבי עבודות כפייה בלבד, הם הערכות ואינם מבוססים על ספירת ההרוגים.
השטחים המזרחיים לשעבר של גרמניה – 218,000 אזרחים גרמנים גורשו לברית המועצות ולפחות 100,000 עד 125,000 מתו.
שירות החיפוש של מערב גרמניה שעבד עם הצלב האדום הגרמני ניסה להתחקות אחר אזרחים גרמנים שגורשו לברית המועצות ולהעריך את מספר ההרוגים.
התוצאות פורטו במחקר של קורט במה (Böhme) שפורסם ב-1965, בשם Gesucht wird (אלה שחיפשו אחריהם).
מספר המגורשים נאמד לפי אומדן מספרם של הנשלחים לברית המועצות, ולא על ספירה ממשית.
שירות החיפוש הגרמני הצליח להתחקות אחר גורלם של אזרחים במזרח אירופה רק באופן חלקי.
הנתונים לגבי המגורשים ומקרי המוות היו אומדנים גסים ולא תמיד מבוססים על דיווחים מאושרים.
עד 30 בספטמבר 1964, שירות החיפוש אסף מידע על 504,153 אזרחים גרמנים שנכלאו בברית המועצות.
המספרים מהצלב האדום הגרמני מצוטטים בדוחות באנגלית של גרמנים שגורשו לברית המועצות.
עבודת כפייה של אזרחים גרמנים – הערכה של הצלב האדום הגרמני ב-1964
תיאור מספר מגורשים שיעור תמותה מתים או נעדרים א.
הקטגוריות הבאות בנתוני הצלב האדום עבור מגורשים מופיעות גם בסטטיסטיקה של הארכיון הרוסי.
פיצויים מגורשים ("reparationsverschleppte") – גרמנים אתניים שגויסו לעבודה בברית המועצות בגין נזקים שגרמה גרמניה במהלך המלחמה.
"שירות בכפייה" ("Zwangsverpflichtete") – בסוף 1946 גויסו לעבודה בברית המועצות במסגרת חוזה לחמש שנים 6,000 עובדים מיומנים, רובם מאזור הכיבוש הסובייטי, מלווים ב-20,000 בני משפחה.
הם הוחזקו בתנאים נוחים ושחרורם החל ב-1950. האחרון חזר הביתה ב-1958.
הקטגוריות הבאות בנתוני הצלב האדום עבור מגורשים אינן רשומות בסטטיסטיקות הארכיון הרוסי.
עבודת כפייה במחוז קלינינגרד – אזרחים גרמנים שנכלאו בפרוסיה המזרחית לשעבר.
רוב הניצולים שוחררו עד 1948.
"החזרה כפויה" ו"מתנחלים" ("Zwangrepatriierte"/"Vertragsumsiedler") – גרמנים אתניים מברית המועצות שגרמניה יישבה בפולין במהלך המלחמה.
אזרחים שהוחזקו כשבויי מלחמה – הסובייטים סיווגו אותם כשבויי מלחמה והם הוחזקו במחנות שבויים.
הם היו גרמנים אתניים מהשטחים המזרחיים לשעבר של גרמניה ופולין.
תושבי קלייפדה (ממל) – גרמנים אתניים שנשארו בקלייפדה לאחר המלחמה.
"שבויים מורשעים" (Strafgefangene) – שבויי מלחמה שהורשעו בפשעי מלחמה והוחזקו בבתי הכלא הסובייטיים.
בשנת 1969 הורתה ממשלת מערב גרמניה הפדרלית שהארכיון הפדרלי הגרמני יחקור את הגירוש.
המחקר הסתיים ב-1974. המחקר קבע 600,000 מקרי מוות ממה שכונה "פשעים בלתי אנושיים" בעיני החוק המערב גרמני, כולל 200,000 מתים בעבודות כפייה בברית המועצות.
ההגדרה לפשעים כללה מקרי מוות מאושרים שנגרמו על ידי פעילות צבאית במערכה בשנים 1944–1945 וכן הרג מכוון ומקרי מוות משוערים עקב עבודת כפייה.
המחקר טען כי הדו"ח נועד לספק תיעוד היסטורי ולא לבסס האשמות פליליות.
עם זאת, בפולין ובצ'כוסלובקיה, במהלך המלחמה הקרה, ההאשמות הללו נתפסו כניסיון לנקום ולחזור לגבולות שלפני המלחמה.
המחברים טענו שנתוניהם מכסים רק מקרי מוות שנגרמו כתוצאה ממעשים אלימים וחוסר אנושיות (Unmenschlichkeiten) ואינם כוללים מקרי מוות לאחר המלחמה עקב תת-תזונה ומחלות.
לא נכללו אנשים שנאנסו או סבלו מהתעללות ולא מתו מיד.
לא נמסרו נתונים לגבי רומניה והונגריה.
מקרי מוות המוערכים בדוח הארכיון הפדרלי הגרמני: הנתונים הם אומדנים גסים ואינם מבוססים על ספירה בפועל של מגורשים ושל אלו שמתו.
מקרי מוות אזרחיים שמצא הארכיון הפדרלי הגרמני, 1974
קטגוריה זו של מגורשים בדוח הארכיון הפדרלי רשומה גם בסטטיסטיקה של הארכיון הרוסי:
גורשו משטחי המזרח לשעבר של גרמניה ופולין לעבודות כפייה בברית המועצות – למעלה מ-400,000 אזרחים, מתוכם כ-200,000 מתו.
מחבר המחקר ביסס נתונים אלה על דו"ח הצלב האדום הגרמני המפורט לעיל.
מגורשים מיוגוסלביה לעבודות כפייה בברית המועצות – כ-27,000 עד 30,000 אזרחים.
המחקר של הארכיון הפדרלי הגרמני לא סיפק נתונים לגבי רומניה והונגריה.
מקרי מוות אזרחיים אלו בדוח הארכיון הפדרלי אינם רשומים בסטטיסטיקות הארכיון הרוסי:
מחנות עבודה בצפון פרוסיה המזרחית, מחוז קלינינגרד – 110,000 הוחזקו על ידי ברית המועצות בצפון פרוסיה המזרחית.
הארכיון הפדרלי הגרמני העריך 60,000 הרוגים מתוך 200,000 גרמנים במחנות המעצר הפולניים לאחר המלחמה.
אזרחים גרמנים אתניים מפולין שלפני המלחמה נחשבו בוגדים ונידונו לעבודות כפייה.
67,000 הרוגים במחנות מעצר ביוגוסלביה.
100,000 הרוגים במחנות המעצר בצ'כוסלובקיה.
ד"ר קורט הורסטמן (Horstmann) ממשרד הסטטיסטיקה הפדרלי של גרמניה כתב את ההקדמה וסמך ידו על העבודה.
קטגוריה זו של מגורשים רשומה גם בסטטיסטיקת הארכיון הרוסי:
קטגוריות אלה של מגורשים בדו"ח של רייכלינג אינן רשומות בסטטיסטיקה של הארכיון הרוסי:
ברית המועצות ניצלה את המומחיות הטכנית של המומחים הגרמנים שהיו תושבי אזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה ושל שבויי מלחמה שהוחזקו בברית המועצות.
באוקטובר 1946 ה-NKVD גירש ממזרח גרמניה "כמה מאות" מומחים גרמנים לעבודה בברית המועצות.
הם הוחזקו בתנאים נוחים ורובם שוחררו עד 1948. הם עבדו בתעשיית התעופה ובפיתוח צוללות.
כמה הושארו בברית המועצות עד תחילת שנות ה-50, כולל מדענים גרמנים שעבדו בברית המועצות על פיתוח טילים בליסטיים.
הלמוט גרטרופ (Gröttrup) היה בקבוצה זו.
הם לא היו מעורבים ישירות בתוכנית הטילים אלא רק יעצו למהנדסים סובייטים.
מנפרד פון ארדן עבד על פרויקט פצצת אטום סובייטית וזכה בפרס ברית המועצות.
עבודת כפייה נכללה גם בטיוטת תוכנית מורגנטאו מספטמבר 1944, ונכללה בפרוטוקול הסופי של ועידת יאלטה.
ברית המועצות ובעלות הברית המערביות העסיקו שבויים גרמניים עד 1949.
שבויי מלחמה גרמנים הועבדו בעבודות כפייה במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה על ידי ברית המועצות.
בהתבסס על מסמכים בארכיון הרוסי, גריגורי פ' קריבוסייב, במחקרו משנת 1993, טען כי 2,389,600 אזרחים גרמנים נלקחו כשבויי מלחמה ו-450,600 מהם מתו, כולל 356,700 במחנות NKVD ו-93,900 במחנות מעבר.
עוד 182,000 אוסטרים נפלו בשבי.
במהדורה מתוקנת משנת 2001, קבע ש-2,733,739 חיילים גרמנים (ורמאכט מכל הלאומים) נפלו בשבי ו-381,067 מתו.
מקורות מערביים מציינים מספר גבוה יותר של שבויי מלחמה שנתפסו ונהרגו.
ריצ'רד אוברי בספרו "הדיקטטורים: גרמניה של היטלר ורוסיה של סטלין" טוען ש-2,880,000 שבויי מלחמה גרמנים נתפסו על ידי ברית המועצות ומתוכם 356,000 מתו.
בספרו "מלחמתה של רוסיה" טוען אוברי שלפי מקורות רוסיים, 356,000 מתוך 2,388,000 שבויי מלחמה גרמניים מתו בשבי הסובייטי.
מחקר של ההיסטוריון הצבאי הגרמני רידיגר אוברמנס קבע כי 363,000 שבויים גרמנים מתו במעצר סובייטי.
אוברמנס ציטט נתונים סטטיסטיים של ועדת מאשקה (Maschke) המערב-גרמנית שהעמידה את מספר השבויים הגרמנים בידי הסובייטים על 3,060,000, מתוכם 1,090,000 מתו בשבי.
אוברמנס סבר, אם כי ללא הוכחה, ש-700,000 אנשי צבא גרמנים שדווחו כנעדרים מתו במעצר הסובייטי; אוברמנס העריך את מספר ההרוגים המרבי של שבויי מלחמה גרמנים בברית המועצות במיליון.
הוא טען שבין אלה שדווחו כנעדרים היו שמתו כשבויי מלחמה.
עבודת ישראל, מאמרי חסידות וקבלה על פרשיות התורה, ההפטרות מועדים, ליקוטים ופרקי אבות, מאת רבי ישראל הופשטיין – המגיד מקוז'ניץ, תלמידם של הבעל שם טוב והמגיד ממעזריטש.
הספר "עבודת ישראל" נדפס בפעם הראשונה בשנת ה'תר"ב, 27 שנים לאחר פטירתו של המחבר, על ידי נכדו רבי אברהם אלחנן בן הרה"ק רבי מרדכי דוד מדאמבראווה, והוא החיבור הראשון שנדפס מחיבוריו הרבים.
מרבית הכתבים נלקחו מביתו של רבי גבריאל מוורשא שהיה במשב"ק של הרבי העבודת ישראל.
הספר קיבל הסכמות מגדולי החסידות באותה תקופה, בהם: השרף ממוגלניצא, הסבא קדישא מראדושיץ, רבי יצחק מוורקא, החידושי הרי"מ מגור, רבי חיים דוידזון, רבי יעקב משה מפראגא, רבי מרדכי דוד מדאמבראווא, האריה דבי עילאי מוישניצא ורבי חיים מצאנז.
הספר "עבודת ישראל" נחשב לספר מרכזי בתורת החסידות, בו בא לידי ביטוי עומק הפנימיות של תורה זו.
האדמו"ר רבי יחזקאל משינאווא אמר: "כל ספרי תלמידי אור שבעת הימים רבינו הבעל שם טוב זיע"א הם בבחינת קודש, וספר הקדוש עבודת ישראל הוא בבחינת קודש קדשים".
האדמו"ר רבי חיים מקוסוב אמר, שצריך ללמוד ספר זה בעיון ועומק כמו שמעיינים בספר הזהר.
מעמדו של הצדיק תופס מקום של כבוד בספרו של המגיד, המגיד מרבה לתאר בשבחיו ומעלותיו של הצדיק ותפקידו הרוחני לדאגה לבני קהילתו ולעולם כולו (בדומה לתורתם של אלימלך מליז'נסק בספרו נועם אלימלך ורבי מנחם נחום מצ'רנוביל בספרו מאור עיניים).
עבודת ישראל – מהדורה ראשונה, ורשה, ה'תר"ב
עבודת ישראל – ז'יטומיר, ה'תרי"ח
עבודת ישראל – ורשה, ה'תרל"ח
עבודת ישראל – מוגה על פי דפוס ראשון
עבודת ישראל – עם ביאור "פתילת ישראל"
עבודת ישראל – מכון פאר מקדושים, בני ברק, ה'תשע"ג
עבודת ישראל – מקור הספרים, הוצאת אור החיים
עבודת ישראל המשובח – ב"כ
עבודת ישראל המפואר – ב"כ, הוצאת עוז והדר
עבודת ישראל המבואר – ב"כ, הוצאת עוז והדר ה'תשע"ז
ילקוט עבודת ישראל – מכון שפתי צדיקים, ה'תשע"א
פניני עבודת ישראל - מכון פאר מקדושים, כהוספה לספר עבודת ישראל שבמהדורתם, בני ברק, ה'תשע"ג
ספר עבודת הקודש הוא ספר קבלה שנכתב על ידי רבי מאיר אבן גבאי.
הספר נכתב בין השנים 1523–1531. את שמו של הספר קרא המחבר בשם מראות אלוהים וכך מופיע גם כן בכותרת הספר במהדורת ונציה, ה'שכ"ז.
בהקדמת הספר כותב המחבר: וכנראה שמכך נגזר שמו של הספר "עבודת הקודש", אכן כאשר מצוטטים הדברים בספרי קדמונים, מופיע לעיתים כך ולעיתים כך, למשל המהר"ל מפראג והב"ח מצטטים בשם "מראות אלוהים" אך בספרים אחרים מכונה 'עבודת הקודש'.
הרב מנחם די לונזאנו בספרו "שתי ידות", חלק דרך חיים כותב שהמחבר קראו 'עבודת הקודש' והמדפיסים קראוהו 'מראות אלוהים'.
הספר שכתיבתו הסתיימה בשנת ה'רצ"א נדפס לראשונה, על ידי חתן המחבר רבי שניאור ב"ר יהודה לבית פאלקון, בוונציה בשנת ה'שכ"ז, לדעת יצחק אייזיק בן יעקב בספרו אוצר הספרים הספר הודפס לראשונה בשנת ה'ש"ה במנטובה.
מאז הודפס הספר במהדורות רבות במדינות אירופה ובירושלים.
לדפוס סלאוויטא ה'תקפ"ז נוספו הסכמות מאת הרב חיים הכהן רפפורט ורבנים נוספים מרבני ליטא, ווהלין ופולין.
הספר מחולק לארבעה חלקים: חלק הייחוד - העוסק באחדות ה' (כח פרקים), חלק העבודה - העוסק בעבודת השם (מד פרקים), חלק התכלית - העוסק במטרת בריאת העולם והאדם (ע פרקים) וחלק סתרי תורה - העוסק בסתרי מעשה בראשית ובסתרי מעשה מרכבה ובסתרי מתן תורה (לו פרקים).
המחבר ערך לספרו מפתחות מפורטים.
אחד הדברים הבולטים לאורך כל החיבור היא התנגדותו החריפה של המחבר הרב מאיר בן גבאי לשיטת הלימוד של הפילוסופים היהודים וחכמי המחקר שלדעתו לקוחה ממקורות גויים, לפי הבנתו והבחנתו דבר זה גורם להם לפרש את פסוקי התורה ומאמרי חז"ל שלא כפי האמת.
עיקר חיצי ביקורתו מופנים אל ספר מורה נבוכים של הרמב"ם.
בפתח הספר מופיעה הקדמת המחבר, בה הוא מסביר את מטרותיו בכתיבת ספרו.
מהדורה ראשונה - ונציה, ה'שכ"ז
הוצאת לוין אפשטיין, ירושלים, ה'תשל"ג
הוצאת יריד הספרים, ירושלים, ה'תשס"ד
מהדורה עם מראי מקומות והערות "פתחי שערים" בעריכת הרב דוד שלום שרעבי, ירושלים, ה'תשפ"ג
עבודת האדמה הנבטית הוא ספר שנכתב או תורגם בידי אבן וחשיה (נפטר בשנת 930) ועוסק באגרונומיה.
הספר מכיל מידע הן על צמחים וחקלאות והן על אסטרולוגיה, כישוף ומיתולוגיה.
הספר צוטט רבות בידי סופרים ערבים מאוחרים שעסקו בנושאים אלו.
הספר היה הראשון שנכתב בערבית על חקלאות והיה המשפיע ביותר מכל הספרים שנכתבו אחריו על הנושא.
הספר כולל הקדמה עם הסבר על מקורו.
בהקדמה נכתב שאבן וחשיה מקוואסין, כפר השוכן בסמוך לעיר כופה בעיראק, מצא את הספר יחד עם אוסף של ספרים אחרים שנכתבו בידי הכלדיים (חכמי מסופוטמיה הקדומה) ושהמקור הכיל מגילה בעלת 1,500 דפים.
שמו המקורי של הספר, כך נכתב בהקדמה, היה "ספר עיבוד האדמה, טיפול בדגנים, בירקות ובגידולים והגנתם" (ובתעתיק: כיתאב אפלאח אל-ארצ' ואסלאח א-זרע וא-שג'ר וא-ת'מאר ודפע אל-אאפאת ענהא), אבן וחשיה קיצר את שם הספר ל'ספר עבודת האדמה הנבטית'.
אבן וחשיה טען שתרגם את הספר, שנכתב 20,000 שנים לפניו בידי תושביה הקדומים של מסופוטמיה, מהשפה ה"סורית העתיקה".
הרמב"ן (בראשית יא כח ד"ה והעניין הזה) מתייחס לספר ומצטט את הרמב"ם במורה נבוכים (ח"כ פכ"ט) וקורא לספר 'עבודת האכרים המצרית'.
אבן וחשיה אמר שהספר היה תוצר של "שלושה כשדיים חכמים" וש"הראשון מביניהם החל בכתיבה, השני הוסיף אליה דברים והשלישי הפך את הספר לשלם".
שמות שלושת האנשים האלו הם: סאגרית, יַנְבּוּשָׁד וקות'אמה.
אבן וחשיה סיפר שתרגם את הספר לערבית בשנים 903–904 לספירה והכתיב אותו לתלמידו טאליב של זאיאת בשנת 931.
בזמנו של אבן וחשיה נחשבה השפה הסורית לשפה הראשונה שהומצאה ושבה דיברו בזמן יצירת העולם.
במציאות, השפה הסורית היא דיאלקט של הארמית המזרחית שהגיחה לעולם רק ב.
עם זאת, עד המאה התשיעית, זמנו של אבן וחשיה, כבר נכתבה בשפה זו כמות נכבדת של ספרים ותרגומים של כתבים יווניים.
התאריכים בהם תורגם הספר נראים כנכונים, שכן הביביליוגרף הערבי עיראקי אבן אל נאדין מזכיר בספרו "כיתאב אל-פיהריס" (ספר הקיטלוג) שנכתב בשנת 987 את ספר "עבודת האדמה הנבטית", מה שמצביע על כך שהספר היה מוכר בעיראק כבר במאה העשירית.
קיימים לא מעט ספקות לגבי מקורו האמיתי של הספר.
חוקרים מודרניים מאמינים כי הספר תורגם ממקור שנכתב במאה החמישית או השישית לספירה בשפה הארמית הסורית.
בסופו של דבר, הספר מבוסס על כתבים יווניים ולטיניים עם תוספות רבות המבוססות על חומרים מקומיים עיראקיים.
הספר נודע לחוקרים האירופאים בשנת 1835 באמצעות המזרחן הצרפתי אטיין מארק קווטרמר .
במהלך רוב המאה ה־19 נחשב הספר לזיוף ולא העסיק את החוקרים אך החל משנות השישים ואילך החל שינוי ביחס לספר, לאותנטיות שלו ולהשפעותיו.
היצירה מכילה כ־1,500 עמודים של טקסט שעוסקים בעיקרם בחקלאות אך סוטים לא מעט לנושאים אחרים כמו כשפים, דת, פילוסופיה, אסטרולוגיה, ופולקלור.
חלק מהנושאים החשובים ביותר המופיעים בספר עוסקים בגידול כרמים, עצים, השקיה ומדעי הקרקע.
מידע זה הפך למפורסם וידוע בכל רחבי העולם המוסלמי - ערבי, מתימן ועד לספרד.
החלקים בספר שאינם עוסקים בחקלאות ובעבודת אדמה מציירים תמונה חיה של החיים הכפריים בעיראק במאה העשירית.
חלקים אלו מתארים דת פאגאנית עם קשרים לדתות המסופוטמיות העתיקות, יחד עם השפעה הלניסטית.
חלקים מהספר שאינם עוסקים בחקלאות צוטטו בידי המכשף ואלכימאי האנדלוסי מסלמה אל-קורטובי (נפטר ב־964) בספרו "ע'אית אל-חכים" (תכלית החכם).
על חלקים אחרים העיר הרמב"ם בספרו מורה הנבוכים על חוסר אמינות ודיוק.
המילה "נבטים" המופיעה בשמו של הספר אינה מתייחסת לעם הנבטי הקדום שחי בצפון ערב (אזור דרום ירדן של ימינו), אלו שהקימו את ממלכת הנבטים ובה ערים כמו פטרה בסוף התקופה ההלניסטית (150 לפנה"ס - 106 לספירה).
הביטוי 'נבטים' שימש בשפתם של הסופרים הערבים בתקופה האיסלאמית הקדומה כתיאור של אוכלוסייה כפרית שאינה דוברת ערבית החיה בשטחים שאותם כבשו המוסלמים.
כך נוכל להיפגש אצל סופרים אלו בנבטיים כורדים, נבטים ארמנים, נבטים מהלבנט (אלו היו בעבר הנבטיים מפטרה) וכן נבטים מעיראק.
באופן כללי המונח 'נבטים' קשור בצורה חזקה לכפריים יושבי קבע, תרבות זו באה בניגוד לערבים שהיו באופיים נוודים וראו את הנוודות כאורח חיים עליון יותר.
המונח 'הנבטיים של עיראק' מתייחס לכפריים דוברי הארמית, תושביה המקוריים של סאוואד, כיום בדרום מרכז עיראק.
עם זאת המונח שימש, בידי מלומדים כמו אבן וחשיה ואחרים (למשל, ההיסטוריון אל-מסעודי), כשמם של תושבי מסופוטמיה העתיקה.
מלומדים אלו האמינו שהמסופוטמים הקדומים דיברו בשפה הסורית ארמית אף על פי ששפה זו הייתה בשימוש רק החל מהמאה הראשונה לספירה.
אותם מלומדים האמינו שהמסופוטמים דוברי הסורית האלו שלטו במסופוטמיה החל מתקופת המלך האגדי נמרוד ועד לסוף האימפריה הסאסאנית במאה השלישית לספירה.
אם כך, בכתביהם של אותם מלומדים הביטוי 'הנבטים של עיראק' לא התייחס לעם היסטורי בשונה למשל מ'הנבטים של הלבנט', אלא למסורת מסופוטמית שעברה 'ארמיזציה' (מהמילה 'ארמית') לפי הבנת המלומדים האלו.
בהינתן התפיסה של אבן וחשיה בעניין קדמותם של הנבטים של עיראק, הוא האמין שכל הידע האנושי יסודותיו באותם נבטים.
רעיון זה לא הומצא על ידי אבן וחשיה, עוד בתקופה ההלניסטית רווחה הדעה שידע סודי כלשהו מיוחס לתושביה הקדומים של מסופוטמיה.
הסופרים היוונים התייחסו אל אותו עם קדום בשם 'כלדיים', מונח שחופף פחות או יותר למונח 'נבטים' אצל אבן וחשיה.
עם זאת, בשונה מאותם סופרים הלניסטים שבאו לפניו ובשונה מסופרים ערבים כגון סעיד אל-אנדלוסי שהגיעו אחריו, אבן וואחשיה היה בקשר ישיר עם מסורות מסופוטמיות חיות, עובדה זו הופכת את הכלדיים או הנבטים שלו לנטועים עמוק יותר בקרקע המציאות האמפירית.
אבן וחשיה היה גאה מאוד בנבטים שלו כמו גם באצילות שראה בעבודת האיכרים באופן כללי יותר.
בשל העובדה שהספר נכתב בתקופה בה המורשת המסופוטמית הקדומה הייתה בסכנת היעלמות בשל הכיבוש הערבי - ניתן לפרש את יצירתו של אבן וחשיה כחלק מתנועת השעוביה, תנועה של מוסלמים לא ערבים שניסו לשמר את מורשתם המקומית.
מנקודת מבט כזו, היצירה היא למעשה ניסיון לשמר ולהאדיר את המסורת ה'נבטית' של מסופוטמיה.
עבודת עגל הזהב הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי ניקולא פוסן, שנוצר סביב השנים 1633–1634 ונמצא כיום בגלריה הלאומית בלונדון.
הציור מתאר את סיפור עגל הזהב מתוך ספר שמות, ובו בני ישראל סוגדים לפסל עגל מוזהב – למעשה שור – המייצג את האל המצרי אפיס.
אהרן, הלבוש בגלימה לבנה, מתיך את עגילי הזהב ויוצר מהם את הפסל.
בפינה השמאלית העליונה מופיעים משה ויהושע היורדים מהר סיני, כאשר משה, בזעמו על עבודת האלילים, משליך ושובר את לוחות הברית.
הבמה המרכזית של הציור מאוכלסת בהמון חוגג: קבוצת דמויות כורעת ברך ומצביעה לעבר המזבח, קבוצה אחרת רוקדת במעגל, ואישה צעירה אוחזת בפרחי שושן לבן ומחברת בין שתי הקבוצות.
ברקע נראות אוהלים, רמז לכך שהמתפללים הגיעו מרחוק.
דמות זקן הנמצא מימין מגוננת על עיניו מפני האור החזק המאיר את הסצנה מכיוון הצופה.
פוסן מציג דמויות בעלות גוף שרירי, דרכי לבוש זורמות וסידור חזותי המזכיר תבליטים מן העת העתיקה, בהשראת פסלים יווניים ורומיים.
השפעתם של ציירי ונציה מן המאה ה־16, כמו טיציאן וג'ובאני בליני, ניכרת בצבעוניות הבוהקת ובשמיים הזהובים.
עיצוב הדמויות של משה, יהושע והנמצאים בקדמת הציור מתכתב עם פרסקו בעל נושא דומה מאת רפאל וסדנתו (1518–1519) בלוג'יה של הוותיקן.
קומפוזיציה זו נראית גם ביצירה מוקדמת יותר של פוסן, "משתה בכחוס לפני פסל טרם", בה מוצגת הקבוצה בהיפוך.
הציור "עבודת העגל הזהב" נוצר כזוג (pendant) ליצירה חציית ים סוף, הנמצאת כיום בגלריה הלאומית של ויקטוריה.
שני הציורים צוירו בידי ניקולא פוסן בשנים 1632–1634 בהזמנתו של אספן האמנות אמדאו דל פוצו, ונועדו לעטר את ארמונו בטורינו.
בעוד "חציית ים סוף" מתאר את רגע הישועה שבו מי הים נסגרו על צבא פרעה והצילו את בני ישראל, מציג "עבודת העגל הזהב" את חטאם של בני ישראל במדבר זמן קצר לאחר מכן.
החיבור בין שתי הסצנות יוצר ניגוד חריף בין הגאולה האלוהית לבין הכפירה המיידית שבאה בעקבותיה.
גם למסגרותיהם של שני הציורים יש זיקה ישירה.
מסגרת "עבודת העגל הזהב", שנוצרה בצרפת סביב 1710, עוצבה כבן־זוג למסגרת הציור "חציית ים סוף".
שתיהן הופיעו ברכושו של ז'אן־בטיסט לה רגואה דה ברטונוויליה בפריז, שהזמין אותן כחלק מחידוש דירותיו בסגנון הרז'נס.
מסגרות אלו, המוזהבות והעשירות בעיטורים, העניקו לשני הציורים הופעה אחידה, הן מבחינה צורנית והן מבחינה רעיונית, והדגישו את היותם זוג יצירות שנועדו להיתפס כמכלול אחד.
בשנת 1701 נרשם הציור ברכושו של ז'אן ניירה דה לה רוואי, גזבר הצי המלכותי, ומשם עבר לאוסף משפחת לה רגואה דה ברטונוויליה.
ב־1741 נרכש הציור על ידי סוחר האמנות סמואל פרי עבור סר ג'ייקוב דה בוברי, לימים ויקונט פולקסטון, ששיכן אותו בגלריה שבטירת לונגפורד באנגליה.
היצירה נותרה באוסף משפחת ארל רדנור עד שנת 1945, אז נמכרה לגלריה הלאומית בלונדון באמצעות קרן פלורנס ובסיוע ה־NACF.
בשנת 2011 הותקף הציור בגלריה הלאומית בלונדון כאשר אדם ריסס עליו צבע אדום בספריי, שפגע בעיקר בחלקו התחתון של הבד ויצר קו אדום שחיבר בין הדמויות הרוקדות.
האירוע עורר דיון ציבורי רחב סביב סוגיית האבטחה במוזיאון, שכן היצירה מוצגת באגף צדדי ושקט יחסית הסמוך לכניסה הצפונית הפחות פעילה, מה שהפך אותה למטרה קלה.
מבקר האמנות ג'ונתן ג'ונס תיאר את ההתקפה כ"חילול יצירה תרבותית בת מאות שנים" וציין כי היצירה עצמה עוסקת בכוחות העלולים להחריב את הציוויליזציה, דבר שהקנה לאירוע משמעות אירונית.
בעקבות התקיפה עלו קריאות להחמיר את צעדי הביטחון במוזיאונים, כולל עריכת בדיקות בכניסה ואף גביית דמי כניסה כדי לממן אבטחה.
עבודת כפיים או עבודה פיזית היא עבודה המבוצעת על ידי בני אדם (בניגוד לעבודה על ידי מכונות או בעלי חיים), שעיקר המאמץ הכרוך בה נעשה באמצעות מערכת השרירים־שלד.
לאורך כל הפרהיסטוריה ורוב ההיסטוריה הייתה עבודת כפיים הדרך העיקרית לביצוע עבודה.
העובד בעבודת כפיים נקרא "עובד כפיים" אך למונח אין הגדרה בחוק.
עבודת כפיים מתאפיינת בשילוב של מאמץ פיזי, מיומנות מעשית ופעולה ישירה על חומרים, כלים או מכונות.
היא כוללת לרוב ביצוע משימות מוחשיות כבנייה, תיקון, ייצור, הרכבה, תחזוקה או עיבוד, שבהן התוצאה ניתנת למישוש.
בעבודת כפיים נדרשת הבנה טכנית של כלים, חומרים ותהליכי עבודה, קואורדינציה ודיוק בתנועה, ולעיתים גם שיקול דעת מקצועי המבוסס על ניסיון, המאפשר פתרון בעיות בשטח בזמן אמת.
חשיפה למאמץ גופני או לסיכון בטיחותי.
היחס החברתי לעבודת כפיים השתנה לאורך התקופות ומשקף לעיתים את מבנה החברה והערכים השולטים בה.
בחברות קדומות, בהן רוב בני האדם עסקו בייצור מזון ובמלאכה, נחשבה עבודת כפיים חיונית ונעלה, משום שעמדה בבסיס הקיום הכלכלי והחברתי.
עם עליית החברות העירוניות והמדינות המורכבות ב, וביתר שאת בתקופות מאוחרות יותר, החלה להיווצר הבחנה בין עבודת כפיים לבין עיסוקים מנהליים, אינטלקטואליים או רוחניים.
הבחנה זו הובילה לעיתים ליחס מעמדי נמוך יותר כלפי העוסקים בעבודת כפיים, שנתפסו ככפופים לאחרים שתפקידם היה לקבל את ההחלטות.
המעמד הנחות שיוחס לעיתים לעבודת כפיים קשור קשר הדוק הושפע גם מהעובדה שברבות מהחברות הקדומות והקלאסיות, זוהתה העבודה הפיזית עם עבדים, משרתים או בני מעמדות נמוכים.
מאחר שעבודת כפיים הייתה מזוהה עם כפייה, עוני ותלות, היא נתפסה כפעולה נחותה מבחינה חברתית ומוסרית, בשונה מעיסוקים שנחשבו "חופשיים" כניהול, כתיבה, חינוך או עיסוק בענייני רוח.
כך למשל, ביוון וברומא העתיקות, נחשבה עבודה פיזית להולמת עבדים בלבד, ואילו אזרחים חופשיים אמורים היו לעסוק בעניינים ציבוריים, פוליטיים או פילוסופיים.
ההפרדה הזו יצרה מטען תרבותי שהמשיך להשפיע גם בתקופות מאוחרות יותר, וגם בעידן התעשייתי, שבו העובדים כבר לא היו עבדים אך עדיין נתפסו כנחותים ביחס לבעלי ההון והידע.
בעידן המודרני, ובעיקר עם התפתחות התעשייה, נוצרה הכרה מחודשת בחשיבותה החברתית והכלכלית של עבודת כפיים, אך המעמד החברתי של העוסקים בה עדיין משתנה לפי סוג העבודה, רמת ההכשרה והתפיסות התרבותיות הרווחות.
במדינות מסוימות מושם דגש על הערכת מקצועיות ומיומנות טכנית, ואילו באחרות נמשכת ההבחנה בין עבודה "פיזית" לעבודה "נחשבת".
מיכון ואוטומציה, המפחיתים את הצורך בעבודה אנושית ובשימוש בבעלי חיים לצורכי ייצור, קיימים בצורות שונות זה מאות שנים.
עם זאת, רק במאות ה־18 וה־19 החלו תהליכים אלו להתפשט בהיקף נרחב ולשנות את אורח החיים והתרבות האנושית.
יישומם מחייב שילוב של יכולת טכנולוגית מתקדמת והשקעה הונית משמעותית, אשר מוצדקת רק כאשר החיסכון הצפוי בעלויות העבודה גבוה דיו.
לצד אוטומציה מלאה קיימות גם מערכות אוטומציה למחצה, המשלבות עבודה אנושית, מחשוב ובקרה, כדי למצות את יתרונותיהם של האדם והמכונה גם יחד.
החל מאמצע המאה ה־20, הולכת ומתרחבת תופעה של שיקולים כלכליים המובילים עסקים לחפש דרכים להוזיל את עלויות העבודה, בין אם באמצעות העברת הייצור למדינות שבהן שכר העבודה נמוך, העסקת עובדים זרים, ובין אם באמצעות החלפת כוח האדם במיכון מתקדם.
תופעות אלו מובילות לא פעם לצמצום הביקוש לעובדי כפיים במפעלים ובייצור המקומי במדינות מפותחות.
משום שחלק ניכר מהעבודות הפיזיות הועברו למדינות שבהן שכר העבודה נמוך, או הוחלף במכונות אוטומטיות ורובוטים תעשייתיים, התוצאה הייתה אובדן משרות, ירידה בכוח המיקוח של עובדי הכפיים, שחיקה בשכר וברמת הביטחון התעסוקתי.
מצד שני, יצרו תהליכים אלו מקצועות חדשים הדורשים תחזוקה, תפעול ופיקוח על מערכות ממוכנות, וכן הגבירו את הצורך בעובדים מיומנים ובעלי הכשרה טכנית גבוהה יותר.
בכך עברה עבודת הכפיים שינוי מסוים באופייה, מעבודת מאמץ פיזי פשוט לעבודה טכנית־מכנית הדורשת שליטה במכונות ובטכנולוגיות מתקדמות.
שינוי זה יוצר פער הולך וגדל בין עובדים חסרי הכשרה, שמעמדם נחלש, לבין עובדים מיומנים, שנהנים מעלייה בביקוש ובשכר.
עבירה היא הפרה של כללים שנקבעו על ידי קבוצה חברתית – ארגון, מדינה, קבוצה דתית, וכדומה.
הפרה כזו של הכללים עשויה להתבצע על ידי פרט בודד, או על ידי קבוצת פרטים.
כללי החברה, המפורטים בחוק, תקנון, או כל מסמך מחייב אחר, מגדירים מהי עבירה, ובדרך כלל מוגדר מהו העונש המוטל על מבצע העבירה.
בישראל החוק מפרט סעיפים ובהם נסיבות מסוימות שבהן העבירה מוגדרת כך או אחרת, וכן את מתחם הענישה הראוי (ולא עונש אחיד ספציפי).
רוב שיטות המשפט מגדירות את העבירות ואת העונשים בגינן במסגרת המשפט הפלילי.
המשפט הפלילי תפקידו להגדיר דרכי התנהגות חוקים ובלתי חוקים בין הפרט לחברה, כמו כן, המשפט הפלילי דורש גם דרכי התנהגות מקובלים לפתרון סכסוכים גם כאשר יש סכסוכים בין אדם לחברו.
המשפט הפלילי יכול גם להתיר דרכי התנהגות שהם עבירה כאשר חל עליהם סייגים לאחריות פלילית כמו הגנה עצמית או צידוק.
על פי ההגדרה עבירה היא הפרתו של כלל מחייב.
על מנת לבחון האם בוצעה עבירה, יש לבחון את הכלל המחייב, מהיכן נלקח תוקפו, והאם אכן הופר.
מקומות בהם נמצאים בדרך כלל כללים מחייבים שהפרתם נחשבת לעבירה הם:
חוקים, תקנות וצווים שחוקקה מדינה ריבונית.
בדרך כלל העבירות נמצאות בחוק העונשין.
ישנן עבירות המפורטות בחיקוקים נוספים, כגון חיקוקים העוסקים במיסים, בתעבורה, בתכנון ובניה, בשמירה על בריאות הציבור, בשמירה על הסביבה, ובאיסורים על סחר בסמים, ואיסורים נוספים.
חוקים רבים אשר אינם עוסקים דווקא בעבירות ובעונשין כוללים "פיסקה עונשית" ההופכת את הפרתם של סעיפים מסוימים מהם לעבירה.
החוק יכול להסמיך מחוקק משנה להתקין תקנות אשר אף הן מחייבות והפרתן היא עבירה.
קובע כי "אין עבירה ואין עונש עליה אלא אם כן נקבעו בחוק או על פיו", אך ברור הוא כי הכוונה היא לעונש שיכולה להשית המדינה, ולא לעונשים פנימיים בארגונים שונים, או לעונשים מידי שמיים.
תקנון של ארגון כלשהו, כגון: מוסד להשכלה, חברה מסחרית, ארגון צדקה, מועדון חברים, ארגון צבאי, וכדומה.
הפרת כללים של ארגון שאינו מדינה מכונה בדרך כלל עבירת משמעת.
הענישה על הפרה מסוג זה היא לרוב פנימית בתוך הארגון, וקלה יותר מהענישה על הפרת חוק, צו או תקנה.
מקור דתי מחייב כגון התנ"ך, התלמוד, הקוראן, הברית החדשה, וכו'.
פעולה בניגוד לציווי דתי מכונה בדרך כלל בשם חטא.
סיווג העבירות לפי "מעשה" או "מחדל"
עבירה יכולה להיעשות במעשה, או במחדל.
מעשה הוא מעשה אקטיבי המפר את החוק.
מחדל הוא הפרת חובה חוקית או חובה על פי חוזה באמצעות אי עשייה.
אדם היורה בשכנו וגורם למותו עושה מעשה, וברוב המקרים מפר בכך את החוק.
לעומתו אדם אשר חלה עליו חובה חוקית לדאוג לשלומו של קטין או חסר ישע (לדוגמה הוריו של קטין) ונמנע מלספק לו תרופה הדרושה לו, יבצע עבירה, על אף שלא "עשה" דבר.
באותו אופן מציל, שחלה עליו חובה חוזית לדאוג לשלום השחיינים בבריכה, אשר לא יפעל להצלת שחיין שנקלע למצוקה, יחוב בגין מחדלו, על אף שאין עליו חובה חוקית לעשות כן אלא חובה חוזית.
אי מניעת פשע היא עבירה שהמחדל הכרוך בה מופיע בשמה.
בחוקי מדינת ישראל מסווגות העבירות לשלוש דרגות חומרה, על פי :
"חטא" – עבירה שנקבע לה כעונש מרבי מאסר לתקופה שאינה עולה על שלושה חודשים, ואם העונש הוא קנס בלבד – קנס שאינו עולה על שיעור הקנס שניתן להטיל בשל עבירה שעונשה הוא קנס שלא נקבע לו סכום.
"עוון" – עבירה שנקבע לה עונש מאסר מרבי לתקופה העולה על שלושה חודשים ושאינה עולה על שלוש שנים; ואם העונש הוא קנס בלבד – קנס העולה על שיעור הקנס שניתן להטיל בשל עבירה שעונשה הוא קנס שלא נקבע לו סכום.
"פשע" – עבירה שנקבע לה עונש מרבי חמור משלוש שנות מאסר.
בנוסף לחלוקה המקובלת, ישנן קטגוריות נוספות של עבירות חמורות במיוחד, כגון פשעי מלחמה, פשע מאורגן ופשעי שנאה.
החוק המגדיר את העבירה קובע הן את הרכיבים העובדתיים הצריכים להתקיים לצורך ביצוע העבירה והן את היחס הנפשי כלפיהם של העושה.
בהיעדר אחד מאלה אין מתקיימת העבירה.
כך, גנבה מוגדרת כנטילתו ונשיאתו של חפץ מתוך כוונה לשלול אותו עולמית מבעליו.
אדם הנוטל עט ללא רשות בעליו על מנת להחזירו לאחר מכן, אינו גנב, אך אדם הנוטל אותו ללא רשות בעליו על מנת שלא להחזירו הוא גנב.
היסוד העובדתי הוא זהה – נטילת העט.
היסוד הנפשי – כוונתו של האדם בעת המעשה – הוא שונה.
ביסוד העובדתי ניתן לאתר מספר רכיבים אופייניים:
ההתנהגות – כל עבירה כוללת התנהגות עבריינית.
ההתנהגות העבריינית עשויה להיות מעשה מסוים הקבוע בעבירה, כדוגמת הנשיאה והנטילה בעבירת הגנבה, מחדל הקבוע בעבירה, דוגמת אי הגשת עזרה לפצוע על ידי מעורב בתאונת דרכים, או כל מעשה (כולל מחדל כשקיימת חובה לפעול) המביא לתוצאה הפלילית.
הנסיבות – הגדרת העבירה עשויה לכלול נסיבות שרק בהתקיימותן מתבצעת עבירה.
כך למשל העבירה של החזקת סם מסוכן דורשת שהחומר המוחזק אכן יהיה סם מסוכן.
התוצאה – העבירה יכולה להיות מותנית בתוצאה מסוימת.
כך למשל, עבירת הפציעה אינה מתקיימת אלא אם התנהגותו של העושה הביאה לפציעה ממש.
בדרך כלל, התוצאה הנדרשת היא קונקרטית באופייה אך לפעמים העבירה דורשת סיכון בלבד.
מקובל לסווג את העבירות לפי היסוד העובדתי כעבירות התנהגותיות אם אינן דורשות תוצאה וכעבירות תוצאתיות אם הן דורשות קיומה של תוצאה.
עם זאת, גם בעבירות תוצאתיות נדרשת התנהגות.
קיימים מספר סוגי יסוד נפשי –
אחריות מוחלטת – בעבירות של אחריות מוחלטת לא נדרש יחס נפשי כלשהו אל היסוד העובדתי.
במדינות דמוקרטיות מועט השימוש בסוג זה של אחריות מכיוון שהוא אינו מלווה בהכרח באשמה כלשהי.
במדינת ישראל הוחלפה האחריות המוחלטת באחריות קפידה.
בעבירות של אחריות קפידה לא נדרשת מן התביעה הוכחת יסוד נפשי כלשהו אך הנאשם רשאי להוכיח כי לא הייתה לו מחשבה פלילית או רשלנות וכי נקט את כל האמצעים הסבירים כדי למנוע את העבירה.
עם זאת, בשל אופייה של האחריות הקפידה קובע חוק העונשין כי אין להטיל מאסר בגין עבירות אלה אלא אם הוכחו מחשבה פלילית או רשלנות.
מחשבה פלילית – מחשבה פלילית היא מודעות לטיב ההתנהגות, לקיום הנסיבות ולאפשרות התגשמות התוצאות.
בעבירות תוצאתיות נדרש בנוסף יחס אל תוצאת העבירה של פזיזות או כוונה.
פזיזות – היא ענף משנה של מחשבה פלילית ועוסקת ביחס כלפי תוצאת העבירה.
פזיזות נחלקת לקלות דעת ולאדישות.
אדם פועל בקלות דעת אם הוא מודע לתוצאה אפשרית אסורה של מעשהו, ולמרות זאת פועל באופן שעשוי להביא לתוצאה האסורה, מתוך תקווה שיצליח למנוע את הפעולה האסורה.
אדם פועל באדישות אם הוא פועל בשוויון נפש לגרימת התוצאה האסורה.
כוונה – היא ענף משנה נוסף של המחשבה הפלילית ואף היא עוסקת ביחס כלפי תוצאת העבירה, אלא שבשונה מפזיזות, היחס הנדרש בעבירות כוונה הוא רצון בהתגשמות התוצאה.
עצימת עיניים – היא תחליף למחשבה הפלילית.
עצימת עיניים היא מצב שבו אדם חשד בהתקיימות רכיב עובדתי אך נמנע מלברר זאת.
כך לדוגמה, אדם החזיק שקית אבקה שמצא חבויה וחשד שהיא מכילה סם מסוכן, יורשע (בהנחה שבפועל אכן היה זה סם מסוכן) בהחזקת הסם, שהיא עבירה של מחשבה פלילית, אף על פי שלא ידע בוודאות כי אכן מדובר בסם.
חזקת הצפיות – היא תחליף לכוונה.
היא מורכבת ממודעות לאפשרות התגשמות התוצאה ומצפייה בהסתברות קרובה לוודאי כי אכן תתגשם.
על כן, אדם עשוי להיות מורשע בעבירת כוונה אף אם לא רצה בתוצאה ובלבד שצפה בהסתברות גבוהה שאכן תקרה.
רשלנות – היא חוסר מודעות לאחד מרכיבי היסוד העובדתי כאשר אדם מן היישוב היה יכול להיות מודע לו וכאשר קיימת רשלנות או מחשבה פלילית כלפי כל הרכיבים האחרים.
מקובל כי הרמה המקובלת של יסוד נפשי הנדרשת לעבירה היא של מחשבה פלילית ובעבירות תוצאתיות של מחשבה פלילית המלווה בפזיזות.
כך אף קובע החוק במדינת ישראל, ועל כן עבירה שלא נאמר עליה במפורש כי היא עבירת רשלנות או עבירת אחריות קפידה דורשת מחשבה פלילית.
בנוסף לסוגים הכלליים של היסוד הנפשי, עבירה עשויה לדרוש יסוד נפשי ספציפי שאינו שייך לסוגים שפורטו לעיל.
כך למשל, עבירת הגנבה בישראל דורשת רצון של הגנב שהנכס יישלל לצמיתות מבעליו.
שלילת הנכס מבעליו אינה נדרשת כתוצאה של העבירה, ועל כן אין מדובר בכוונה אלא ביסוד נפשי מיוחד.
על פי החוק, אם עשה אדם מעשה מותר, ולאחר עשייתו נחקק איסור פלילי לגביו, לא יישא אותו אדם באחריות פלילית כלשהי.
עיקרון זה נובע מן האיסור על ענישה רטרואקטיבית, לפיו "אין עונשין אלא אם מזהירים".
באופן דומה, גם אם נעברה עבירה ובוטל האיסור עליה, או ששונתה הגדרתה, לא יישא האדם באחריות פלילית לעבירה זו.
לרוב מצב העניינים בנושא זה ברור למדי אולם בנושא החוק הבין-לאומי ישנם מקרים בהם המצב איננו כה חד משמעי.
דוגמה לכך הייתה טענת הנאצים (שנדחתה) שהועמדו לדין במשפטי נירנברג כי הופר כלל האיסור על ענישה רטרואקטיבית.
באופן מפורש יותר, החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם נחקק ב-1950, ותחולתו היא לגבי פשעים שהתרחשו בתקופת השלטון הנאצי, בין 1933 ל-1945.
עבירות שאין עליהן איסור מוסרי
תורת המשפט מבדילה בין עבירות מסוג רע כי נאסר (Mala in Prohibita) ובין עבירות מסוג רע כשלעצמו (Mala in Se).
עבירות מן הסוג הראשון הן עבירות שעשייתן אינה נוגדת את חוש המוסר הטבעי, והפעולה היא אסורה אך משום היותה אסורה על פי החוק.
עבירות מן הסוג השני הן עבירות שעשייתן היא כשלעצמה נוגדת את המוסר, אף לולא היו נאסרות בחוק.
אדם החוצה צומת ריק בלילה באור אדום עובר על החוק, אך פעולתו, אם אכן היה הצומת ריק ולא סוכנו חיי אדם, אינה מהווה פעולה שיש לגביה איסור מוסרי.
לעומת זאת, רצח מהווה לרוב פעולה שיש עליה איסור מוסרי, המקביל לאיסור הפלילי.
משמעותה של הבחנה זו בתורת המשפט מקבלת משמעות בחקיקה שיש לגביה ויכוח ציבורי, כגון איסור על שתיית משקאות חריפים, ובשאלות לגבי כוח האכיפה של המדינה, וחיקוקים בעלי אופי פטרנליסטי.
החוק אוסר לא רק על ביצוע שלם של עבירה, אלא גם על עבירות נגזרות שהן סיוע לביצוע עבירה, ניסיון לבצע עבירה (כולל ניסיון שלם או חלקי, וניסיון בלתי צליח עובדתית), או שידול לבצע עבירה.
אי מניעת פשע, וקשירת קשר לביצוע פשע, אף הן עבירות בפני עצמן.
בדרך כלל חומרת העונש גדלה ביחד עם חומרת העבירה.
בנוסף לעונש, לעיתים עבירה נחשבת לעבירה שיש עמה קלון, בהתאם להחלטה של בית המשפט, או של מי שהוסמך לכך (כגון היועץ המשפטי לממשלה).
ברבים מחוקי מדינת ישראל נקבע שקלון זה פוסל את המורשע מלכהן במשרות ציבוריות שונות.
על פי מסילת ישרים ספר מוסר בסיסי ביהדות, על האדם לאמץ קודם את מידת הזהירות וללמוד קודם מהתורה (מצוות לא תעשה) מה לא לעשות ולהימנע מהחטא, ועליו לפקח על מעשו ולהתבונן בהם.
בתחרויות ספורט ובמיוחד במשחקי כדור, עבירה (Foul) היא הפרת חוקי המשחק.
עבודת שדה, או מחקר שדה, הוא מונח המגדיר איסוף של חמרי גלם ונתונים בשטחי המדע השונים כמו ביולוגיה, אקולוגיה, גאולוגיה, גאוגרפיה, פלאונטולוגיה, ארכאולוגיה, אנתרופולוגיה, אתנוגרפיה, אתנומוזיקולוגיה, בלשנות וסוציולוגיה.
עבודת השדה מתאפיינת בכך שהיא מתבצעת "בשטח" – בסביבה הטבעית, בהקשר התרבותי הישיר ולא במוסדות המחקר בהם הסביבה מבוקרת ולעיתים זרה למושאי המחקר.
המונח ידוע בדרך כלל בתחום של שיטות המחקר המדעי.
בעבודת שדה בתחום של חקר חברת האדם ותרבותו או באתנרופולגיה חברתית ותרבותית, החוקר לומד את בין היתר את השפה הפולקלור ואת המבנה החברתי המקומי בסביבה הטבעית ולעיתים הוא חלק מן ההתרחשות עצמה בשטח.
לשם איסוף הנתונים אפשר לבצע גם צילומים הקלטות ורישומים שונים.
יש לתעד את כל הפעולות בפרוטוקולים כדי להקל על ניתוח מאוחר יותר של הנתונים ולאפשר ביקורת ומחקר עתידי בעזרת הנתונים שנאספו.
הפרוטוקולים הם גם כלי חשוב למניעת התופעה של אפקט הצופה או הטיית הצופה.
בענפי ספורט רבים, ובעיקר באמנויות לחימה ובמשחקי כדור, עבירה (Foul) היא הפרת חוקי המשחק.
ישנן עבירות אשר מהוות מעין חלק מן המשחק, ולעומתן יש עברות קשות יותר, העשויות לגרור עונשים משמעתיים חמורים.
ישנם שני סוגים עיקריים של עברות במשחקי ספורט:
עבירה משמעתית (בלתי ספורטיבית) — עבירה שבה השחקן פועל ברוח בלתי ספורטיבית בעליל ופוגע בעמיתו למשחק: שופט, מאמן, שחקנים אחרים או אוהדים.
עבירות מסוג זה כוללת קללות, יריקות ואלימות מכוונת.
התגובה לעבירות כאלה היא בדרך כלל הרחקה מיידית מהמשחק, בתוספת עונש משמעתי שנקבע בוועדת משמעת של הגוף המארגן את הטורניר.
עבירה מקצוענית — מדובר בעבירה שהיא תוצאה של משחק אגרסיבי בניסיון לזכות ביתרון.
עבירה כזו היא ניסיון לזכות ביתרון במשחק, בניגוד לחוקי המשחק, אך לא בניגוד לרוח המשחק.
לא תמיד השופט רואה עבירות כאלה ולכן במקרים רבות הן עוזרות לקבוצה ולא עולות בעונש לחובתה.
העונש על עבירות האלה הוא בדרך כלל מינורי (בדרך כלל מסתפקים בכדור חופשי לזכות הקבוצה היריבה, וברישום לחובת השחקן שביצע את העבירה) והן נחשבות לחלק לגיטימי ונסבל מהמשחק.
עבירות מסוג זה כוללות תיקולים, דחיפות במאבק על מקום, משחק מסוכן בניסיון לזכות בכדור ועוד.
בכדורגל ישנן כמה סוגי עבירות מקצועניות: נגיעות ביד, משחק מסוכן כגון הרמת רגל, משיכה בחולצה, ניסיון תיקול לא מוצלח שגרם לפגיעה בשחקן במקום בכדור, דחיפה מאחור, חסימה בלתי חוקית, דריכה על שחקן, התחזות (כלומר: נפילה בכוונה על מנת לסחוט עבירה).
העונש על עבירות מלווה תמיד במתן כדור חופשי לזכות הקבוצה היריבה.
אם העבירה נעשתה בתחום רחבת ה-16 של קבוצתו של השחקן, לזכות היריב נשרקת בעיטת עונשין.
אם העבירה חמורה, השחקן המבצע מקבל אזהרה (בדמות כרטיס צהוב) ולעיתים אף מורחק בכרטיס אדום.
עבירות משמעת גוררות כמעט תמיד אזהרה או הרחקה.
בכדורסל העבירות הן חלק אינטגרלי מהמשחק, וחלקן אף מבוצעות במכוון לצרכים טקטיים, בלי שהדבר יחשב לעבירה בלתי ספורטיבית.
בכדורסל, לכל שחקן יש מספר עבירות שהוא יכול לבצע (בכדורסל העולמי 5 עבירות, ב-NBA מותרות 6 עבירות).
כל פעם שהוא מבצע עבירה, היא נרשמת לחובתו על הלוח וכאשר הוא מילא את מכסת העבירות שלו הוא מסיים את המשחק.
באותו אופן, גם לקבוצה יש מכסת עבירות (לרבע או מחצית) שאחריה כל עבירה גוררת זריקות עונשין לזכות הקבוצה היריבה.
כמו כן, קיימות בכדורסל עבירות בלתי-ספורטיביות ומשמעתיות ("עבירה טכנית") הגוררות הרחקה של שחקן או מאמן, ועונש חמור יותר הכולל מספר זריקות עונשין וכדור של היריב.
עבירות אופייניות בכדורסל הן דחיפות, מכות בידיים, מרפקים, חסימה בלתי חוקית ועוד.
עבירות ועונשים (Penalties) בהוקי קרח
סוגים נפוצים של עבירות בהוקי קרח
Body Checking - תיקול גוף בשחקן יריב באמצעות פלג הגוף העליון, מאגן הירכיים ועד הכתפיים.
עבודת רגשות היא התהליך שבו עובד או מנהל נדרש לווסת את הרגשות אותם הוא או היא מביעים במהלך העבודה, כך שיתאימו לצרכים ולנורמות של התפקיד ושל הארגון.
לדוגמה, עבודה רגשית בתפקיד של שרות לקוחות פרונטלי לרוב כוללת הבעה כלפי הלקוח של רגשות הנתפסים בחברה המערבית כ"חיוביים" ודיכוי הבעתם של רגשות הנתפסים כ"שליליים".
המונח "עבודת רגשות" הוגדר לראשונה על ידי הסוציולוגית ארלי הוכשילד בשנת 1983. הוכסצילד טענה שהמושג מתייחס לניהול התחושה הרגשית לצורך הצגה גופנית או הבעתית של התחושה בפומבי.
על מנת להבדיל בין עבודת רגשות לתופעות רגשיות אחרות היא טענה שעבודת רגשות היא מצב שבו עובד מביע רגשות אשר נדרשים על ידי הארגון, ושזה בדרך כלל קורה בעיסוקים אשר דורשים מגע ישיר עם הציבור.
עיסוקים אלה בדרך כלל דורשים מהעובד ליצור מצב רגשי באדם אחר ודורשים מהעובד לשלוט ברמה מסוימת בתגובות הרגשיות של עצמו.
פיתוח וקידום החשיבות של חקר עבודת רגשות נעשה על ידי חוקרים שונים בהתנהגות הארגונית ובהם ענת רפאלי (שנמצאת כיום בטכניון) ורוברט סטון (אשר נמצא באוניברסיטת סטנפורד).
הם הגדירו עבודת רגשות כתהליך שבו עובדים מביעים רגשות כך שיהיו בהלימה עם כללים נדרשים על ידי הארגון או התפקיד.
הם גם זיהו מנגנונים של מיון עובדים, הדרכת עובדים ותגמול עובדים אשר מקדמים את ההצגה של רגשות אשר רצויים לארגון.
בסדרה של עבודות הם הראו את ההשפעה של היבטים ארגוניים כגון אורך התור, השעה ביום, מין הלקוח והעובד, וענידת תג מזהה על ידי העובד על הרגשות שעובדים מביעים.
כללי הצגה (display rules) מתייחסים לכללים לגבי סוג הרגשות שהעובדים מצופים ומורשים לבטא במסגרת התפקיד (וסוג הרגשות שעליהם לדכא או להסתיר) וכיצד הם רשאים לבטאם.
ויסות רגשי (Emotion regulation) מתייחס לתהליכים העומדים בבסיסה של עבודת הרגשות.
אלו הם התהליכים שבאמצעותם האדם מנהל ושולט על סוג הרגשות שהוא חווה או מביע, על העיתוי שלהם, ועל אופן חוויתם והבעתם.
ויסות רגשי המתמקד בשלבים הראשוניים של הופעת הרגש (antecedent-focused emotion regulation), המהווה שינוי או ויסות של הרגש הראשוני המתעורר, על ידי שינוי הסיטואציה או שינוי ההערכה הקוגניטיבית שלו לסיטואציה;
ויסות רגשי ממוקד-תגובה (response-focused emotion regulation), המתייחס לוויסות ההתנהגות, לאחר שהרגש כבר נחווה, על ידי דיכוי, הסתרה, זיוף או הגברה של התגובה הרגשית.
אחד החוקרים אשר בדק נושא זה הוא ג'יימס גרוס אשר פיתח את תאוריית ה-process model.
לפי מודל זה ישנה קודם מודעות למצב, לאחר מכן הערכתו, ולבסוף תגובה התנהגותית לשם וויסות הרגש.
לדוגמה, שתי אסטרטגיות לוויסות רגש עוד בתחילתו: א.
הערכה מחדש- שינוי פירוש המצב על מנת להקטין את ההשפעה הרגשית שלו.
דיכוי- מגיע מאוחר יותר לאחר שהרגש כבר נחווה, באסטרטגיה זו מעכבים את הסימנים החיצוניים של הרגשות הפנימיים.
קיימת הבחנה בין שני אופנים של הצגה רגשית שבה נוקטים עובדים במטרה לייצר את הרגשות ה"רצויים" לתפקיד:
הצגה שטחית, מהווה מעין "כיסוי בצבע" או זיוף של ההבעה הרגשית
הצגה עמוקה, מהווה שינוי פנימי של הרגש כך שיתאים להבעה הרצויה
אף על פי ששני סוגי ההצגה הם כוזבים בבסיסם, הם נבדלים מבחינת הכוונה העומדת מאחוריהם.
הצגה עמוקה מקושרת על ידי חוקרים להשלכות חיוביות, כגון הפחתת לחץ והגברת תחושה של הישגיות אישית, בעוד שהצגה שטחית מקושרת לרמות גבוהות יותר של לחץ, תשישות רגשית, וכן לדיכאון ולתחושה של חוסר-אותנטיות.
תפקידים ועיסוקים רבים בארגונים שונים כרוכים כיום בעבודת רגשות של העובד, ביחסים בין אישיים הן מול גורמים שונים בארגון והן מול לקוחות.
בעבר, מחקרים התייחסו לצורך בעבודת רגשות וב"כללי הצגה" כרלוונטיים לעיסוקים מסוימים בלבד, כמו מלצרות, סיעוד, עבודה בבתי-חולים, עבודה סוציאלית, עריכת דין, מזכירות, גביית חובות, וכדומה.
אולם, למעשה, כללים אלו אינם נחלתם של קבוצת עיסוקים ספציפית, אלא מהווים את הדרישות הבין-אישיות הקיימות כמעט בכל תפקיד שהוא.
גורמים המשפיעים על עבודת הרגשות של העובד
מאפיינים אישיותיים דיספוזיציונים של העובד ותחושותיו הפנימיות בתפקיד.
דגש המנהלים על כללי ההצגה.
לאופן תפיסתם של המנהלים את הדרישות הבין-אישיות בתפקיד, כמו למשל הצורך לדכא או להסתיר רגשות שליליים באינטראקציה עם לקוח, קיימת השפעה רבה על תפיסת העובדים את אותן דרישות ועל המידה שבה הם אכן ממלאים אותן.
דוגמה אישית של מנהל הארגון (emotional role model).
על מנת שהעובדים יהיו מחויבים קוגניטיבית לרגשות אותם הארגון רוצה שיציגו במתן השירות עליהם, בנוסף לנורמות הארגוניות והסמלים הקוגניטיביים (למשל שלט "תמיד תחייכו") שהארגון מציג לראות גם דוגמה אישית של מנהליהם.
השלכות של השימוש בעבודת רגשות
מחקרים מעידים על כך שלעובדים, הבאים במגע עם הלקוח בתפקידים שונים, קיימת השפעה על רגשותיו של הלקוח.
כך למשל, דיילים מצליחים לרומם את רוחם של הנוסעים, נושים מצליחים לעורר חרדה בקרב בעלי החוב, ועובדי שרות לקוחות המביעים רגשות חיוביים מעוררים רגשות חיוביים יותר אצל הלקוח.
תופעה זו יכולה להיות מוסברת, לדעת החוקרים, באמצעות המכניזם של "הדבקה רגשית" (emotional contagion), לפיו, אדם יכול "להידבק" ברגש המובע על ידי אדם אחר.
כלומר, היחשפות לאדם המביע רגשות חיוביים או שליליים יכולה לייצר או לעורר רגשות דומים אצל האדם הצופה בהבעה רגשית זו, ובכך למעשה לשנות את מצבו הרגשי בהתאם לסוג הרגשות המובעים על ידי האדם שמולו.
מחקרים מראים קשר ישיר בין שביעות הרצון של הלקוח מהשירות לבין הבעת רגשות חיוביים של העובד כלפיו, בייחוד בתפקידים שבהם הרגשות שמביע העובד (כמו אמפתיה או נעימות), מהווים מדד מקובל לטיב השרות שהוא מעניק.
הבעה רגשית חיובית מצד העובד, נמצאה קשורה לתפיסה חיובית יותר של השרות שניתן, וכן לכוונה של הלקוח לחזור לקבל שרות זה בעתיד או להמליץ עליו לאחרים.
מחקרים רבים מעידים כי עבודת רגשות במסגרת התפקיד עשויה להוביל לשחיקה ולתשישות רגשית של העובד לאורך זמן, וכן לפגום בשביעות רצונו של העובד בתפקיד.
כך נמצא, כי רמות גבוהות של שימוש בוויסות רגשי בתפקיד קשורות ברמות גבוהות יותר של תשישות רגשית ורמות נמוכות יותר של שביעות רצון בקרב העובדים.
ישנן ראיות מחקריות לכך שדרישה לעבודת רגשות בתפקיד אינה בהכרח מתוגמלת בשכר, אלא כי תגמול זה מותנה בדרישות הקוגניטיביות הכלליות של התפקיד.
כלומר, בעיסוקים בעלי דרישות קוגניטיביות גבוהות, השכר גבוה יותר ככל שהדרישה לעבודת רגשות גבוהה יותר, ואילו בעיסוקים שבהם הדרישות הקוגניטיביות נמוכות, השכר דווקא יורד ככל שהדרישה לעבודת רגשות גבוהה יותר.
עבודה רגשית עומדת במרכזו של מודל אפר"ת, שפותח על ידי אלפרד אדלר, מודל התנהגותי המתאר את התהליך המתרחש בתוכנו מרגע חשיפתנו לאירוע ועד לתגובה שלנו אליו.
עבודת שורשים (או "התבגרות ומשפחה") היא פרויקט חינוכי שנתי, המוטל בדרך כלל על תלמידי כיתות ז' או ח' בחטיבות הביניים בישראל, שמטרתו היא תיעוד המורשת המשפחתית האישית של התלמיד.
הפרויקט מורכב על-פי-רוב מבניית אילן יוחסין, תיעוד קורות בני המשפחה, ראיונות אישיים עמם, איסוף תמונות ומסמכים, תיעוד קורות חפצים בעלי חשיבות משפחתית ועוד.
מקום נכבד בעבודה ניתן גם למקומו של כותב העבודה במשפחתו, למשל הוא בן יחיד, בכור, בן זקונים.
לאורך השנים הביא הפרויקט לכך שכל בני המשפחה נרתמו כדי לעזור בהכנת העבודה על ידי איסוף ותיעוד הידע והחומר המשפחתי הקיים – ידע שעשוי היה להיעלם ולהישכח עם השנים.
לעיתים רבות הפרויקט אף עודד את דור ניצולי השואה לשבור את שתיקתם שנמשכה עשורים רבים ולהיפתח ולספר לנכדיהם את אשר עברו.
כתיבת עבודת השורשים יכולה להיות חוויה משפחתית מעשירה ומקרבת שעשויה לחזק את הקשר בין בני המשפחה השונים, ליצור קשרים עם בני משפחה רחוקים ולשמש כנכס תיעודי למען הדורות הבאים.
מבנה העבודה לרוב קבוע ומוכתב בישראל ברובו על ידי משרד החינוך.
היקף העבודה דורש מהתלמידים זמן מחקר וכתיבה בן כמה חודשים.
עם זאת, התלמיד קובע בעצמו את המאפיינים העיצוביים כגון עטיפת העבודה והיקף המחקר אשר ברצונו לבצע.
כותב העבודה עשוי להסתפק בראיונות קצרים עם בני המשפחה הגרעינית, עם בני משפחה מהמשפחה המורחבת ואף לחדש קשרים עם קרובי משפחה רחוקים יותר.
עמוד שער בו מוצג שם התלמיד מגיש העבודה ותמונתו האישית או תמונת משפחתו.
לעיתים משולבים קטעי שירה או ספרות תואמים.
מבוא אישי המהווה רקע והקדמה לעבודה.
במבוא ניתן להתייחס לעבודה הצפויה: הסבר כללי על המשפחה, הדרכים בהן ייאסף ויקלט המידע על המשפחה (בצורת ראיונות, שאלונים, שימוש במקורות מידע חיצוניים כבית התפוצות או דפי עד ביד שם וכו').
גוף העבודה המחולק למספר פרקים בהתאם לקרבה: פרק ראשון אודות הילד עצמו, פרק שני אודות המשפחה הגרעינית, בהמשך על ארץ המוצא ולסיום פרקים כלליים יותר על חפצים משמעותיים וחוויות כלליות.
סיכום העבודה בו מוצגות מסקנות מתהליך העבודה והחוויות שנלמדו בו.
בסיום מוצג הקשר האישי לעבודה כמו חוות דעת המשפחה עליה, קשיים שצצו במהלכה ושיתוף הפעולה עם המשפחה.
העבודה מסתיימת ברשימת מקורות וביבליוגרפיה.
חלק הפתיחה הנפוץ ביותר הוא הפרק העוסק בהצגת התלמיד ובקורות חייו.
בפרק זה חוקר הילד את פירוש שמו ומשמעותיו ועל שם מי נקרא וניתן לעסוק גם בכינוי שניתן לו.
בחלק זה מוצגת לראשונה בקצרה משפחתו הקרובה בהם שמות ההורים והאחים או האחיות.
בנוסף מפורטים בקצרה אירועים חשובים בחייו בהם תאריך הלידה, עלייה לכיתה א', בר או בת מצווה, תחביבים, תנועות נוער וכו'.
פרקי היכרות בני המשפחה המצומצמת והקרובה לצד בני המשפחה המורחבת.
כל בן משפחה מוצג בקצרה באמצעות פרטיו האישיים (למשל שם, גיל, שמות הוריו) ופרטי קורות חייו העיקריים בהן הלידה, סיפור העלייה לישראל והקליטה בארץ, תיאור בית ילדותו ויחסי ההורים, תקופת נעוריו ובה אהבותיו הראשונות, בית הספר ופעילות חברתית.
לאחר הצגת ההורים, מוצג סיפור היכרותם ובו למשל הפגישה הראשונה, הצעת הנישואים וזיכרונות מהחתונה.
בחלק המשפחה המורחבת מוצגים הסבים והסבתות, בני הדודים, הנכדים וכו'.
פרק אודות ארץ המוצא של בני המשפחה שלא נולדו בישראל ועלו אליה במשך השנים, בעיקר הדורות הקודמים כסבים, סבתות וההורים.
בהתאם לכך, מוצגת שושלת הדורות במידה ונולדו בארצות זרות כולל הסבר על המדינה בה נולדו וגדלו.
בפרק זה מוצג מידע אנציקלופדי על המדינה, לצד סיפור קהילת היהודים במדינה, החיים במדינה כגון מנהגים, מאכלים מיוחדים ומערכת היחסים בין ישראל למדינה זו.
מקום מיוחד ניתן בעבודה להצגת אילן היוחסין המפורט (לפחות 3 דורות) המכיל את בני המשפחה ואת הקשר ביניהם.
באילן היוחסין נכללים לעיתים תמונות בני המשפחה ותאריך הלידה בהתאם להיקפו.
אם אילן היוחסין נרחב, הוא מחולק למספר חלקים למשל צד האב או האם.
מלבד פרקים אלו המהווים את בסיס העבודה, לכל בית ספר ובפרט מגיש העבודה ניתנת חופשיות בקביעת פרקים נוספים.
כך למשל, ניתן לכלול פרק העוסק במנהגים משפחתיים במהלך אירועים, שבתות וחגים.
בפרק זה עשוי להיכלל פירוט על מאכלי המשפחה, או אף בצירוף מתכון משפחתי.
פרק חפצים נפוץ גם הוא וכולל מזכרת משפחתית, לרוב העוברת במשפחה מספר דורות ומייצגת את תולדות המשפחה.
חפץ זה עשוי להיות פריט לבוש, דרכון, תכשיט, רהיט וכו'.
לצד תמונת החפץ, נכתב פירוט תולדותיו, מה הוא מסמל ומתי ניתן או נקנה, סימני זיהוי ייחודים ומשמעותו למשפחה.
פרק אישי יותר הוא הפרק העוסק באירוע משמעותי מכונן אשר השפיע על חיי מחבר העבודה או אף המשפחה כולה.
אירוע זה עשוי להיות משמח כלידת בן משפחה, העפלה לתחרות ספורט או עצובה כפטירת אדם קרוב, וגירוש ממדינה.
עֲבֵרָה לִשְׁמָהּ הוא מונח תלמודי, הקובע שעבירה שנעשתה ממניעים ולמטרה טובה, חשובה יותר ממצווה שנעשתה מתוך מניעים זרים.
בתלמוד נאמר על כך "גדולה עבירה לשמה ממצווה שלא לשמה".
כל מעשה אנושי מורכב מגוף המעשה ומכוונת האדם בעשייתו, שמשניהם ביחד נגזרת איכותו המוסרית של המעשה.
המעשה והכוונה בכל אחד מהם, יכול להיות מסווג על סולם הערכים שבין טוב לרע.
לכוונתו של האדם ישנה השפעה מכרעת על איכותו של המעשה.
כך למשל יש הבדל מהותי בין רצח בכוונה תחילה, לבין הריגה בשוגג ולבין הריגה ללא דעת (למשל במצב של שכרות ושינה), אף שבכולן התוצאה זהה וניטלו חייו של אדם.
עבירה לשמה היא מעשה שנחשב לרע ובכוונה טובה שמניעה את המעשה, והוא נע בין הגישה של "המטרה מקדשת את האמצעים" לבין הגישה של "הדרך לגיהנום, רצופה בכוונות טובות".
למעשה כלל זה מדגיש באופן בולט את עניין הכוונה והצמידות לרוח החוק מאשר הצמידות ללשון החוק.
הגישה ההופכית ל"עבירה לשמה" היא "נבל ברשות התורה" – אדם המקיים את חוקי התורה מתוך סתירה גמורה לרוחה של התורה.
גישה נוספת שנשללת היא קיום החוק התורני תוך כדי התעלמות מרוחו וכוונתו של המחוקק, שמכונה בתנ"ך "מצוות אנשים מלומדה".
כלל זה נחשב למהפכני, מפני שהגישה הרווחת ביהדות המסורתית קובעת כי ההגדרה של עבירה ומצווה מהותית לפעולה, ואילו הכוונה רק נלווית לה.
ביהדות קיימת קשת רחבה של דעות לגבי תפיסה זו, החל מתפיסות שמכירות בלגיטימיות שלה, דרך סיוגה למצבים או אנשים מיוחדים, ועד שלילה החלטית וגורפת.