tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תכנון גן ים־תיכוני בפארק הריין בקלן, גרמניה, במסגרת קונגרס בינלאומי לאדריכלות־נוף ב-1971.
גן האוניברסיטה של לאגוס , ניגריה
ולטר לייטאי-לזרוס (בהונגרית: Lajtai-Lazarus Walter; בודפשט, 13 בפברואר 1893 – מחנה הריכוז בוכנוולד, 27 בפברואר 1945) היה מלחין יהודי-הונגרי, מנצח.
אחותו, גיטה לנארט הייתה זמרת אופרה, גיסו יוז'ף ואגו היה אדריכל.
ולטר לייטאי-לזרוס היה בעל קריירה מוזיקלית עשירה ובולטת הן כמלחין, הן כמנצח והן כמנהל בית אופרה בממלכת הונגריה ומחוצה לה.
ולטר לזרוס נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף לזרוס, החזן הראשי של בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאן ושל קרולינה גליקסמן (1865–1921).
תחילה למד ב"בית הספר למוזיקה פודור" ולאחר מכן ב"בית הספר הלאומי למוזיקה" , שם היה תלמידו של המלחין אלברט שיקלוש.
בין השנים 1911–1914 למד אצל מקס רגר בקונסרבטוריון לייפציג.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה והשיג דרגת סגן.
בשנות ה-20 עבד כקורפטיטור של בית האופרה המלכותית ההונגרית, ולאחר מכן היה מנהל האופרה של קלוז'-נאפוקה.
בשנת 1925, המנצח אגיסטו טנגו החתים אותו כמנצח בפולקסאופר של וינה.
ב-1926 הפך למנהל המוזיקלי של "תיאטרון הסרטים רדיוס".
משנת 1939 הוא לא יכול היה להופיע בשום מקום בשל יהדותו (החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), אלא בפני קהל יהודי בלבד.
הוא פעל רק בתיאטרון גולדמארק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה – ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
בכורת האופרה הקומית במערכה אחת שלו בשם "מזל" הוצגה במאי 1942. הוא גורש למחנה ריכוז ומצא את מותו בבוכנוולד.
אשתו הייתה בורבלה (ברברה) שפארבר, אתה התחתן ב-6 בספטמבר 1917, והתגרש ממנה עשר שנים מאוחר יותר.
ולטר היינריך הייטלר היה פיזיקאי גרמני, אשר תרם תרומות משמעותיות לאלקטרודינמיקה קוונטית ולתורת השדות הקוונטית.
הוא היה אחד המדענים שהכניסו את הכימיה תחת מכניקת הקוונטים בתאוריית הקשר הערכי.
בשנת 1922 החל הייטלר ללמוד פיזיקה בטכניון קרלסרוהה, בשנת 1923 עבר ללמוד באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, ובשנת 1924 המשיך את לימודיו באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן (LMU), שם למד אצל ארנולד זומרפלד וקרל הרצפלד.
הרצפלד שימש כמנחה עבודת הדוקטורט שלו, אותה סיים בשנת 1926. בתקופה זו לימד הרצפלד קורסים בפיזיקה תאורטית ובכימיה פיזיקלית, ולעיתים החליף את זומרפלד בהעברת השיעורים בהיעדרו.
בין השנים 1926–1927 קיבל הייטלר מלגת מקרן רוקפלר לביצוע מחקר פוסט-דוקטורט, במסגרתה עבד אצל נילס בוהר במכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קופנהגן, ולאחר מכן אצל ארווין שרדינגר באוניברסיטת ציריך.
בהמשך הפך לעוזרו של מקס בורן במכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת גטינגן.
בשנת 1929 השלים את עבודת ההביליטציה שלו בהנחיית בורן ונשאר כמרצה פרטי (פריבט-דוצנט) עד שנת 1933. באותה שנה פוטר מהאוניברסיטה בשל יהדותו.
בתקופה שבה השלים את הדוקטורט, שלוש אוניברסיטאות - מינכן (בהנהגת זומרפלד), גטינגן (בהנהגת בורן) וקופנהגן (בהנהגת בוהר) - שיתפו פעולה בנושאים מרכזיים של התקופה, כגון מבנה האטום והמולקולה.
באותן שנים, פורסמו תגליות מכריעות בתחום מכניקת הקוונטים: בשנת 1925 פרסמו ורנר הייזנברג ומקס בורן את מאמריהם על מכניקת המטריצות, וב-1926 פרסם שרדינגר את מאמריו על מכניקת הגלים, אשר הוכיחו את שקילות שתי הגישות.
במסגרת מלגת רוקפלר, עבר הייטלר בין המרכזים המובילים בפיזיקה תאורטית – קופנהגן, ציריך וגטינגן – שם עבד לצד חוקרים מובילים.
בציריך, בשיתוף פעולה עם פריץ לונדון, יישם את מכניקת הקוונטים על הכוחות שבין אטומים במולקולות.
עבודתם על הקשר הכימי במולקולת המימן נחשבה לפריצת דרך, שהניחה את הבסיס לתאוריית הקשר הערכי בכימיה הקוונטית.
עבודתם השפיעה רבות על לינוס פאולינג, אשר באותה תקופה שהה בציריך.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, החל מקס בורן לסייע למדענים יהודים צעירים להימלט מגרמניה.
במסגרת מאמצים אלה, השיג לבסוף הייטלר משרה כחוקר באוניברסיטת בריסטול, שם עבד תחת נוויל מוט.
בבריסטול, עבד הייטלר כחוקר במעבדת הפיזיקה ע"ש H.
Wills, שם המשיך את מחקריו בתורת השדות הקוונטית ובאלקטרודינמיקה קוונטית, ולעיתים בשיתוף פעולה עם מדענים נוספים שברחו מגרמניה, בהם הנס בתה והרברט פרוליך.
יחד עם בטה, פרסם מאמר על ייצור זוגות של קרני גמא בשדה קולון של גרעין אטומי, ובו פיתחו את נוסחת בטה-הייטלר עבור בלימה קרינתית (Bremsstrahlung).
בשנת 1936 פרסם את ספרו המרכזי The Quantum Theory of Radiation, שהשפיע רבות על התפתחות מכניקת הקוונטים.
הספר יצא במהדורות רבות ותורגם לשפות שונות, כולל רוסית.
הייטלר תרם גם לחקר הקרניים הקוסמיות ולחיזוי קיומו של הפאיון (π-meson).
בשנת 1937, במסגרת מחקרו בתהליכי המפלים הקוסמיים, נחשף לתוצאות של מריאטה בלאו והרטה וומבאכר, אשר השתמשו באמולסיות גרעיניות לזיהוי קרניים קוסמיות.
הייטלר הפנה את תשומת לבו של עמיתו ססיל פאוול לשיטה זו, והם יצאו יחדיו לשווייץ לבצע ניסויים בגובה רב.
מחקר זה תרם בהמשך להענקת פרס נובל לפיזיקה לפאוול בשנת 1950 על פיתוח שיטת הצילום הגרעיני וגילוי המזונים.
לאחר נפילת צרפת ב-1940, נעצר הייטלר לזמן קצר באי מאן, אך שוחרר בהמשך.
בשנת 1941 קיבל משרה באוניברסיטת דבלין, שם עבד במכון ללימודים מתקדמים (DIAS), תודות להתערבותו של ארווין שרדינגר.
הוא כונה "הגיבור הבלתי-נודע של DIAS בשנות ה-40".
בדבלין עסק במחקרים על תאוריית בלימת הקרינה ותהליכי פיזור של מזונים, ויחד עם H.
Peng פיתח את משוואת הייטלר-פנג.
בשנים 1942–1943 העביר קורס במכניקת גלים, אשר הוביל לפרסום ספרו Elementary Wave Mechanics, שיצא לאור במספר מהדורות ותורגם לצרפתית, איטלקית וגרמנית.
בשנת 1946, עם התפטרות שרדינגר מתפקידו כמנהל בית הספר לפיזיקה תאורטית, מונה הייטלר במקומו.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 1949, אז חזר לשווייץ והתמנה לפרופסור מן המניין ולמנהל המכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ציריך, תפקיד שמילא עד לפרישתו בשנת 1974.
בשנת 1958 החזיק בקתדרת לורנץ לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ליידן.
ולטר מאמט (1912–1976) היה צייר גרמני ופושע נאצי.
נולד ב־21 במרץ 1912 בממל (כיום קלייפדה), כבנו של בנאי ותופרת.
בתחילה למד מאמט את מקצוע הציור הדקורטיבי.
משנת 1933 קיבל שיעורים פרטיים מהצייר הידוע קארל קנאוף בנידן, מרכז מושבת האמנים של מיצר קורלנד.
בין השנים 1937 ו־1940 עבד, לפי הצהרותיו, אף כעוזרו של קנאוף.
הנוף הרחב של הדיונות, הלגונה הקורלנדית והקורנאי הפכו למוטיבים המרכזיים של תקופת יצירתו הראשונה.
חקירותיו של העיתונאי הימני־קיצוני מתיאס טיטקה חשפו כי וולטר מאמט שיתף פעולה עם הגסטפו לא יאוחר משנת 1943. מאמט הסתיר עובדה זו כאשר, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, התיישב בוויטנברג.
לאחר שנמלט לאזור הכיבוש הסובייטי, למד מאמט בין 1946 ל־1948 בבית הספר הגבוה לאדריכלות ולאמנויות בוויימאר.
בתקופה זו השתנה סגנונו: מדיניות האמנות של גרמניה המזרחית כיוונה אותו יותר לריאליזם סוציאליסטי, אף כי לא זנח לחלוטין את שורשיו ממזרח פרוסיה.
רבות מיצירותיו המאוחרות משלבות מאפיינים משני העולמות: השפה הפורמלית הברורה של גרמניה המזרחית והקשר האטמוספירי למסורת הנופית של מולדתו.
לאחר מותו של מאמט בשנת 1976 בעיר הלותרנית ויטנברג, נשכחה יצירתו במידה רבה.
רק מאוחר יותר התגלה מחדש: מוזיאונים ותערוכות חוזרים להתעניין ביצירתו, אשר מנקודת מבט תרבותית ואמנותית מציעה תובנה מעניינת לשבריו של המאה ה־20.
ולטר רתנאו (; 29 בספטמבר 1867 – 24 ביוני 1922) היה מדינאי גרמני; שר החוץ היהודי היחיד בתולדות גרמניה.
לאחר פחות מחמישה חודשים בתפקיד נרצח בעת כהונתו.
רתנאו נולד בשנת 1867 בברלין, בנם הבכור של אמיל רתנאו ומתילדה נחמן (Mathilde Nachmann).
אביו רכש את הפטנטים של תומאס אלווה אדיסון בתערוכה העולמית בפריז והיה ממייסדי תעשיית החשמל הגרמנית.
כאשר היה טירון בצבא, סירבו להעניק לו, כמו לשאר היהודים, דרגת קצונה בגדוד העילית הפרוסי בו שירת, והוא שוחרר בדרגת טוראי ראשון.
בגיל 30 ניהל רתנאו את אחד המפעלים האלקטרוכימיים של אביו בביטרפלד.
הַרְתֶנאו", מאמר בכתב העת הברלינאי "די צוקונפט" (Die Zukunft), שכותרתו "שמע ישראל!", בו תיאר את זרותם וטיבם הלא-אירופאי של המהגרים היהודים מן המזרח.
רתנאו פתח את המאמר בווידוי על יהדותו וצייר דיוקן של המהגרים: "בלב החיים הגרמניים, שוכן לו גזע אנושי נבדל ומופרד, לבושו צעקני ונוצץ, ותנועות גופו חמות מזג.
על חול הספר, ערב-רב אסיאתי".
רתנאו טען במאמר כי היהודים צריכים להפחית את קשריהם הבינלאומיים, ושבניגוד לגרמנים, היהודים הם מטבעם "עם פחדן".
עליהם להיות "חסונים כחיילים" כמו הגרמנים ולאמץ את התכונות שלהם.
עוד טען כי על היהודים לשפר את הופעתם החיצונית - להאריך את גפיהם וליישר את אפם: "לאחר שתיווכחו במבנה הגופני שלכם - כתפיים מוגבהות, כפות רגליים מגושמות, גזרה שמנה ובלתי ספורטיבית...
תוכלו להתחיל לעבוד במשך כמה דורות על לידתכם מחדש מבחינה גופנית".
לדעת רתנאו הפתרון היחיד הוא נישואי תערובת והתבוללות.
המאמר של רתנאו עורר זעם בקרב היהודים ואביו ניסה לקנות את כל העותקים שהצליח להשיג.
גם רתנאו עצמו התחרט על פרסומו ומאוחר יותר טען שכתב אותו בתקופה דיכאונית במיוחד והוציא אותו מאוסף כתביו.
אלא שהמאמר בכל זאת נקרא על ידי רבים, משום שהאנטישמים המשיכו לצטט אותו.
הרצל ניסה לעניין את רתנאו בחזונו למדינה ליהודים.
רתנאו השיב לו על כך: "היהודים כבר אינם אומה ולעולם לא יהיו אומה".
עם זאת, נרתע מהמרת דת פורמלית לנצרות, צעד שננקט באופן אופורטוניסטי על ידי יהודים רבים, ולו משום שבעידן המחולן, בו הגזענות, ולא האמונה, הייתה המגדיר הראשי, מהלך כזה כמעט ולא הועיל ונתפש כמעשה יהודי פחדני טיפוסי.
רתנאו היה יושב ראש בחבר המנהלים של כ-80 חברות גדולות.
מלבד זאת גם צייר, פיסל, ניגן על פסנתר וכתב שירה וספרים פוליטיים, פילוסופיים וכלכליים.
ב-1914 ייסד מועדון בינלאומי בשם "פורטה דיי מרמי" יחד עם אינטלקטואלים יהודים ונוצרים ובהם מרטין בובר, גוסטב לנדאואר וגרהרט האופטמן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התפטר מתפקידו כמנהל של קונצרן AEG (מפעל האלקטרוניקה הגדול שייסד אביו) כדי לשרת את גרמניה.
בשנים 1914 ו-1915, עמד בראש המינהל לכלכלת המלחמה בגרמניה, אך נאלץ לעזוב את תפקידו עקב ההתנגדות שקמה לו בחוגי הממשל בגלל מוצאו היהודי.
הוא חזר לעסקים בקונצרן AEG ועם מות אביו, ב-1915, מונה ליושב ראש הקונצרן.
בה בעת תמך פוליטית בפאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף שעמדו בראש מנגנון המלחמה הגרמני, אך הביע התנגדות למדיניותם של מלחמת צוללות בלתי מוגבלת (שהייתה אחת הסיבות להצטרפותה של ארצות הברית למלחמה בשנת 1917).
כן התנגד למדיניותו של לודנדורף לסיפוח שטחי המזרח.
ב-4 באוגוסט 1916 חזה את הפנייתה של הלאומנות הגרמנית כלפי פנים עם כישלון המלחמה: "ככל שיהודים רבים יותר מתים במאבק הזה, כן יתעקשו יותר מתנגדיהם לטעון שהיהודים ישבו ברובם רחוק מקווי החזית והתעשרו מהמלחמה.
ב-1919 כיהן כיועץ כלכלי לראש הממשלה, והיה גם היועץ הכלכלי למשלחת המשא ומתן לפיצויים לאחר המלחמה.
במאי 1921 מונה לשר השיקום של רפובליקת ויימאר, בממשלתו של יוזף וירט.
בתפקיד זה הוא ניהל את המשא ומתן עם צרפת על פיצויי המלחמה וקיבל תשבחות על הצלחתו מהקנצלר.
אולם הוא סירב להצטרף לממשלתו החדשה של וירט שהוקמה בתחילת נובמבר 1921, במטרה למנוע סכסוכים פוליטיים על רקע היותו יהודי.
בפברואר 1922 התמנה לשר החוץ של גרמניה, בהתעלמו מהאזהרות של אמו וידידיו שחששו שהוא מסכן את חייו לאור מחאות אנטישמים שהתנגדו למינוי.
ב-24 ביוני 1922, בעת שנסע במכונית פתוחה ברחובות ברלין, התנקשו בחייו שלושה צעירים גרמנים, קציני צבא משוחררים, מחוגי הימין הקיצוני הגרמני.
המתנקשים נסעו במכוניתם במקביל למכונית השר, ירו בו בתת-מקלע MP18 וזרקו רימון למכוניתו.
השר נפצע קשה ומת זמן קצר לאחר מכן בבית החולים.
הרקע לרצח היה יוזמתו של רתנאו לחתימת הסכם לשיתוף פעולה עם ברית המועצות, שנקרא הסכם רפאלו, שנחתם מספר חודשים קודם לכן, וכן מוצאו היהודי.
בשבועות שקדמו לרצח, גברה ההסתה נגדו.
הגנרל אריך לודנדורף, שהיה פעיל בתנועות ימניות קיצוניות, רמז כי "הנסיך היהודי" חיבל במאמץ המלחמתי, ואליו הצטרף גם הציר ברייכסטאג, קארל הלפריך.
מחוץ לפרלמנט צעקו הפורעים: "הרגו את רתנאו הארור החזיר היהודי החמדן!".
אנטישמים גם התבססו על נאום של רתנאו בוועידה בינלאומית בווינה ב-1922, בו ציטט דברים שכתב ופרסם בעבר, והזהיר שכלכלת אירופה נשלטת על ידי אליטה של אנשי כספים: "בשדה הפעילות הכלכלית, כל ביטוי בלתי זהיר, כל כשל לשון, יכול לגרום הרס.
לכאורה שולט הציבור במדיניות הכלכלית באמצעות המניות ואיגרות החוב שבבעלותו, אך בפועל השתלטה שם אוליגרכיה בלתי חדירה לציבור, בדיוק כמו זו של ונציה העתיקה.
שלוש מאות גברים המכירים זה את זה, שולטים בכלכלת אירופה והם ממנים את יורשיהם מתוך החוג הפנימי שלהם".
רתנאו היה שר החוץ היהודי היחיד בתולדות גרמניה.
הרצח זעזע את גרמניה, ובהלווייתו השתתפו למעלה ממיליון איש.
ביום ההלוויה הוכרזה שביתה כללית בגרמניה.
רצח פוליטי זה נחשב לאחת מאבני הדרך בתהליך ההתמוטטות של רפובליקת ויימאר וכאחד ממבשרי עליית הנאצים לשלטון.
מעט יותר מעשור לאחר מכן, הורו הנאצים להסיר את הלוח שציין את מקום הרצח.
באספה רבת משתתפים מחוגי המשפטנים הצהיר פקיד בכיר ברייך השלישי שרוצחי רתנאו ראויים ששמותיהם ייכללו בלוח הכבוד של האומה.
שני הרוצחים, המהנדס הרמן פישר והקצין ארווין קֶרְן, נהרגו במהלך מצוד משטרתי כחודש לאחר הרצח - קרן נהרג ישירות מירי משטרתי, ופישר התאבד.
השלישי, נהג הרכב, ארנסט ורנר טכו, הוסגר על ידי בני משפחתו.
באוקטובר הוא הועמד לדין כשותף לרצח, ובהגנתו טען שביצעו את הרצח כי האמינו שרתנאו חבר במועצת זקני ציון שמתכננת להשתלט על העולם, וכי אינם רוצחים אלא מילאו משימה לאומית בסילוקו.
בפסק דינו כינה השופט את הרצח "העלאת קרבן", והביע תקוה שישמש אות אזהרה שיטהר את גרמניה וירפאה מהברבריות והחולי ששקעה בהם.
כן כינה את הפרוטוקולים "שקר גס".
טכו נידון ל-15 שנות מאסר, אך שוחרר ממאסרו ב-1930. ארנסט פון זלומון, שהיה שותף לתכנון הרצח וישב אף הוא בכלא, מתאר את הרוצחים בספרו האוטוביוגרפי "המנודים" (Die Geächteten).
ולטר עמנואל פונק (גרמנית: Walther Funk; 18 באוגוסט 1890 – 31 במאי 1960) היה מראשי המשטר הנאצי בגרמניה.
פונק נולד למשפחה של סוחרים בקניגסברג, פרוסיה המזרחית.
במלחמת העולם הראשונה הצטרף לחיל הרגלים הגרמני, אך נמצא בלתי כשיר לשירות בשנת 1916. לאחר המלחמה עבד כעיתונאי ובשנת 1922 הפך לעורך של עיתון כלכלי בעל מגמה ימנית.
בשנת 1931 התפטר מעריכת העיתון והצטרף למפלגה הנאצית.
הוא נהיה למקורבו של גרגור שטראסר שהיה אז מפעיליה הבולטים של המפלגה (שטראסר היווה אף בן תחרות לאדולף היטלר ומסיבה זו גורש מן המפלגה, ונרצח בשנת 1934 בליל הסכינים הארוכות).
פונק גילה עניין במדיניות הכלכלית, ונבחר לרייכסטאג בשנת 1932. לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון התפטר מתפקידו ברייכסטאג, ועבד כמזכיר העיתונות של ממשלת ה"רייך".
במרץ 1933 מונה למנכ"ל משרד התעמולה, שהיה בראשות יוזף גבלס.
בפברואר 1938 מונה לשר הכלכלה, והחליף בתפקיד זה את היילמאר שאכט, וכן קיבל את משרת "הממונה בעל הסמכויות הבלתי מוגבלות לכלכלה".
שאכט הודח מתפקידיו בעקבות סכסוך עם הרמן גרינג, שעמד בראש "תוכנית ארבע השנים" וביקש כי הנהגתו הכלכלית של הרייך תהיה כפופה למרותו.
בינואר 1939 קיבל פונק את משרת נשיא ה"רייכסבנק", ושוב החליף את שאכט בתפקיד.
הוא מונה לוועד התכנון המרכזי בשנת 1943.
בתפקידים אלו הייתה לשאכט נגיעה מיוחדת בהשמדת היהודים, שכן בעקבות השמדת היהודים, הצטבר רכוש גדול, הן מהרכוש היהודי שהוחרם, הן מחפצי ערך שהביאו עמם המושמדים למחנות, ועד לסתימות שיניים מזהב.
לפי הסכם סודי עם היינריך הימלר הופקד רכוש זה בחשבון על שם בדוי, ונעשו מאמצים למכור אותו, שכשלו מחמת ההיקף העצום של הרכוש שנבזז.
עדויות של עובדי הרייכסבנק מאותה תקופה מצביעות על כך שפונק ידע היטב מהו מקורו של הרכוש שהגיע אל הבנק.
למרות בריאותו הלקויה נשפט פונק עם מנהיגים נאצים אחרים במשפטי נירנברג.
פונק הואשם בקשר לפשעים כנגד השלום, תכנון ייזום ועריכת מלחמה תוקפנית, פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות.
הוא טען כי למרות כל התארים בהם נשא, בפועל היו סמכויותיו מצומצמות.
עדויות, מסמכים, ואף ציטוטים מהביוגרפיה שפרסם "ולטר פונק, חיים למען הכלכלה", הובאו לסתירת גרסתו.
גרינג תיאר את פונק כ"עובד כפוף ובלתי משמעותי".
הוא נמצא אשם בכל סעיפי האישום (פרט לראשון) ונדון למאסר עולם.
הוא הוחזק בכלא שפנדאו בברלין עד שנת 1957, עת שוחרר מחמת בריאותו הלקויה.
וַלִיּ הוא תואר מוסלמי שפירושו "מגן" או "משגיח".
מילה זו אומצה על ידי מספר רב של תרבויות איסלאמיות, מלבד זו של הערבים.
בזרם הסופיות, "ולי" או "ולי אללה", הוא כינוי שפירושו "חברו של אללה".
חברים בקהילה סופית המכונים בשם זה נחשבים לקרובים לאלוהים (כבכיול כי האל קירב אותם אליו).
קדוש אסלאם שכזה יכול לברך את המאמינים בברכה שנשמרת גם אחרי מותו ומכאן בא "זיארת אל-קבור" - הביקור בקברי השייך (קברי צדיקים באסלאם).
בשיעה המשמעות היא דומה, כלומר "חברו של אללה", אולם רק האימאם השיעי הראשון עלי בן אבי טאלב (בן דודו של הנביא מוחמד) ואשתו פאטמה בת הנביא מוחמד מכונים בתואר כבוד זה.
סלפים, ובהם הווהאבים, מתנגדים להענקת הכינוי "ולי" לבני אדם, הם מסתמכים בכך על פירוש המילה מה"קוראן" בסורת אל-מאאידה (סורה 5), איה 55: "מגנכם/משגיחכם ("ולי") אללה ושליחו (הנביא מוחמד) והמאמינים המקיימים את התפילה והנותנים זכאת כשהם כורעים (לתפילת הצלאה)".
ולטר ראוף היה פושע מלחמה נאצי, ממציא שיטת "משאיות הגז" אשר קדמה לשיטת ההמתה בתאי גזים, ויושמה בקנה מידה חלקי בשנת 1941 בזמן השואה.
ראוף החל את הקריירה שלו בחיל הים, אך פוטר משם בשנת 1937 בעקבות שערורייה בה היה מעורב.
במשאיות אלו נעשה שימוש חלקי בשנת 1941 ובתחילת שנת 1942 בטרם החל הרצח באמצעות תאים נייחים.
מעריכים כי מאתיים אלף אנשים נרצחו בצורה זו.
בשנת 1942 נקרא ראוף לאתונה, שם הועמד בראש קבוצה של 24 אנשים שכונתה "איינזצגרופה אגיפטן" (עוצבת מבצע מצרים) שמטרתה הייתה השמדת יהודי ארץ ישראל, בשיטות המוכרות מפעולת האיינזצגרופן במזרח אירופה, במקרה של כיבוש הארץ על ידי כוחותיו המתקדמים של הגנרל ארווין רומל.
עם התבוסה הגרמנית בקרב אל עלמיין השני בא סופה של תוכנית זו.
ראוף הועבר לתוניסיה, והועמד שם בראש איינזצקומנדו של ה-SD שמטרתו הייתה רדיפת יהודי צפון אפריקה.
לקראת סוף המלחמה נשא ראוף דרגת שטנדרטנפיהרר (מקביל לאלוף-משנה) של האס אס.
משנת 1943 שימש בתפקידים שונים בצפון איטליה וניסה להתחבב על בעלות הברית כאשר היה בעל תפקיד בכניעת הנאצים באיטליה.
בדצמבר 1946 נמלט ממחנה שבויים אמריקני, והסתתר במנזרים, כפי הנראה כשהוא זוכה להגנת הבישוף אלויס הודאל כחלק ממעגל "נתיבי העכברושים" שהבריח פושעי מלחמה נאצים מאימת הדין.
בשנת 1948 גויס למודיעין הסורי ושהה כשנה בדמשק עד שחילופי משטר הסירו את חינו בעיני השלטונות.
ישנם דיווחים לפיהם היה מעורב ברדיפת יהודים בסוריה.
מסמכי CIA מגלים כי ראוף הועסק, לאחר עזיבתו את סוריה, בסוף שנות ה-40 על ידי המודיעין הישראלי שקיבל ממנו מידע על סוריה וסיפק לו את המסמכים הנחוצים לבריחתו לדרום אמריקה.
בשנת 1993 סיפר שלהבת פריאר כי גייס את ראוף ברומא וקיבל ממנו מידע בתמורה לאשרת שהייה באיטליה והסדרת הפלגתו מגנואה
לאחר עזיבתו את סוריה השתקע באקוודור ולאחר מכן בצ'ילה.
על פי דו"ח של ה-CIA ייתכן ששירת את המשטר הצ'יליאני.
בדצמבר 1962 נעצר לאחר שמערב גרמניה ביקשה להסגירו, אך בית המשפט העליון בצ'ילה שחרר אותו לאחר חמישה חודשים מכיוון שעל פשעיו חלים חוקי ההתיישנות של צ'ילה.
בשנת 1972 ענה הנשיא סלבדור איינדה לבקשת שמעון ויזנטל שאינו יכול לשנות את החלטת בית המשפט העליון בצ'ילה.
בקיץ 1974 פרסם לה מונד שראוף הוא ראש שירותי המידע בצ'ילה, טענה שהוכחשה על ידי ממשלת צ'ילה.
בשנת 1977 דווח בעיתון גרמני שולטר מתגורר בפונטה ארנס ועובד כמנהל במפעל דגים.
בשנת 1979 רואיין ראוף על ידי יוצר הסרטים התיעודיים ויליאם במיסטר, שיצר את הסרט "הצייד והניצוד" שהוצג בארצות הברית בשנת 1981, ואף זכה לפרס אמי.
בשנים 1979–1980 ניסה המוסד לחסל את ראוף בביתו בסנטיאגו, אך ראוף לא יצא מביתו כשארבו לו והמבצע לא יצא אל הפועל.
בעת ביקור של שר החוץ של צ'ילה, וולטרס, בישראל בנובמבר 1983, היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר העלה את סוגיית הסגרתו של ראוף.
וולטרס אמר שהוא לא יכול להסגיר את ראוף עקב מגבלות החוק בצ'ילה.
בשנת 1984, נשלחה על ידי מנכ"ל משרד החוץ בקשה נוספת להסגרתו של ראוף אל שר החוץ הצ'יליאני חיימה דל-ואייה, אלא שדל-ואייה הצהיר כי יהיה זה "בלתי הולם" לגרש את ראוף.
ראוף התגורר אז בפרבר של סנטיאגו וטען בפני עיתונאים שהיה רק טכנאי ולא השתתף ברציחות.
מכון ויזנטל הפעיל לחץ פרסומי וציבורי כבד על ממשלת צ'ילה להסגיר את ראוף, אך זו לא נכנעה.
ראוף מת מוות טבעי בשנת 1984. לווייתו כללה סממנים נאצים מובהקים.
ולטר קריביצקי (Walter Krivitsky) (28 ביוני 1899 – 10 בפברואר 1941) הוא הראשון ומבכירי הביון הסובייטי (גנרל), שערק למערב, בשיא תקופת הטיהורים הגדולים.
ולטר קריביצקי היה יהודי שנולד בעיירה פודבולוצ'יסק בגליציה בשנת 1899 בשם שמואל גינצברג.
השם ולטר קריביצקי היה השם שבחר לעצמו כאשר הצטרף למודיעין הצבאי הסובייטי עוד בתקופת מלחמת האזרחים.
בשנת 1923 הגיע קריביצקי כסוכן, ובהמשך כמפעיל סוכנים, לגרמניה.
בשנת 1933 עבר להולנד ממנה הפעיל סוכנים במדינות נוספות באירופה ובהן איטליה והונגריה.
לזכותו נזקפו השגת תוכניות של מטוסים וצוללות וכן יירוט של התכתבות נאצית-יפנית.
לדבריו הגיע במילוי תפקידו להיות לראש המודיעין הצבאי הסובייטי במערב אירופה.
במחצית השנייה של שנות השלושים, כשהחלה בברית המועצות תקופת הטיהורים הגדולים.
שלא פסחו על צמרת הצבא האדום ועל ראשי המודיעין הצבאי הסובייטי, החל קריביצקי לחשוש לחייו.
חששו גבר לאחר שסוכן שעבד יחד איתו נרצח על ידי הק.ג.ב.
ב-1937. קריביצקי החליט להימלט והגיע לקנדה.
ב-1938 התקשר קריביצקי ל-FBI ומסר פרטים על פעילות הריגול הסובייטי במדינות המערב ובהם פרטים על 61 סוכנים סובייטיים שפעלו בבריטניה.
בינואר 1940 הועבר קריביצקי לבריטניה לשם תחקור על ידי ה-MI5, שירות הריגול הנגדי הבריטי.
בין היתר מסר תיאור של שתי "חפרפרות" (אנשי שירותי הביון המוסרים מידע לשירותים זרים ועוינים), שאת שמותיהם לא ידע אך היטיב לתאר את דמותם והרקע שלהם.
התיאורים תאמו את דמותם של שני אנשי ביון בריטיים דונלד מקלין וקים פילבי, אך המודיעין הבריטי לא היה משוכנע בוודאות הזיהוי ולא המשיך בחקירה.
רק כעבור שנים רבות כשערקו לברית המועצות (הראשון ב-1951 והשני ב-1963), נתגלה דבר בגידתם וחברותם ברשת קיימברידג'.
קריביצקי חזר לארצות הברית שם כתב את זכרונותיו, שהופיעו לראשונה בשנת 1939, במגזין הנפוץ באותם זמנים The Saturday Evening Post, ולאחר מכן בספר בשם "הייתי סוכנו של סטלין" (I was Stalin`s agent).
הספר הופיע בארץ ישראל בתרגום לעברית בשנת 1941 בהוצאת צ' לינמן, ההוצאה בה הופיע באותה עת התרגום לעברית של הביוגרפיה הראשונה של היטלר פרי עטו של קונרד היידן.
בזכרונותיו חשף לראשונה קריביצקי לא רק את הפעילות המודיעינית הסובייטית, אלא גם את פשעי משטרו של סטלין, על מחנות עבודת הכפיה והרציחות ההמוניות.
היה זה 15 שנה ומעלה לפני שפשעי סטלין נחשפו בנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב.
ולטר קריביצקי שנחשב עתה למתנגד חריף של הקומוניזם מסר עדות על הפעילות המודיעינית הסובייטית במערב לוועדה לחקירת הפעולות האנטי אמריקאיות, שהפכה לימים לוועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית, בה פעל הסנטור ג'וזף מקארתי.
מאידך נתקלו גילוייו של קריביצקי בחוסר אמון מצד חוגי השמאל אוהדי ברית המועצות ובעיקר מן המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
עם רצח טרוצקי ב-1940 גבר חששו של קריביצקי לחייו.
ב-10 בפברואר 1941 נמצא קריביצקי מת בבית מלון בוושינגטון הבירה כשלידו אקדח.
לכאורה נראה היה כי התאבד, אך הועלתה גם הסברה שמקום מחבואו נתגלה לביון הסובייטי, על ידי "חפרפרת" שפעלה בשורות ה-MI5 והוא נרצח על ידי סוכנים סובייטיים.
בעת בדיקת מסמכים סובייטיים שנחשפו לאחר פירוק ברית המועצות נמצא אימות לרבים מגילוייו של ולטר קריביצקי.
על פי חוק חופש המידע האמריקאי מסוף המאה העשרים, פרסם ה-FBI את תיקו של קריביצקי ובו 570 עמודי מסמכים.
על פי ה-FBI היה קריביצקי בעל דרגת גנרל בשרות המודיעין הסובייטי.
בשנת 2003 הופיע בארצות הברית ספר פרי עטו של סופר בשם גארי קרן ושמו "מוות בוושינגטון – ולטר ג.
קריביצקי והטרור של סטלין" ובו סיפור חייו ומותו של ולטר קריביצקי.
ולטר קריביצקי, הייתי סוכנו של סטלין, הוצאת צ' לינמן, 1941.
ולטר פּרוֹיס (Walter Preuss; 20 בינואר 1895 – 14 במאי 1984) היה פעיל ציוני וכלכלן ישראלי, מומחה לקואופרציה, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות, מייסד ומנהל המחלקה הסטטיסטית שליד הוועד הפועל.
פרויס נולד בשנת 1895 בברלין בירת גרמניה.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1913 והחל לעסוק בפעילות ציונית במסגרת הסתדרות הסטודנטים הציונית בגרמניה.
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ביקר בארץ ישראל כתייר.
הוא היה קרוב לחיים ארלוזורוב, ויחד איתו הוא היה לאחד ממייסדי מפלגת הפועל הצעיר בגרמניה, שם תפס מקום מרכזי.
פרויס למד כלכלה ועבודה סוציאלית, ובשנת 1921 קיבל תואר דוקטור.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל בהזמנת רמז ופרומקין, ועסק במחקר סוציאלי.
בשנת 1934 הקים יחד עם פרץ נפתלי את בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב, וכיהן בו כמרצה וכדקאן.
היה גם חבר הוועד הפועל של ההסתדרות.
שימש פעמיים כציר בקונגרסים הציוניים (1929, 1935).
פרויס כתב ספרים אחדים, בהם "המעגל נסגר", המתאר את קורות חייו.
הוא התגורר בתל אביב, ונפטר שם בשנת 1984. נקבר בבית העלמין הדרום.
ארכיונו, מהשנים 1924–1984, שמור במכון לבון.
וואלטער פרויס (תל אביב), די יידישע ארבעטער-באוועגונג אין ארץ-ישראל: איר געשיכטע און געגענווארט; מיט הקדמה פון ד' בן-גוריון; איבערזעצט פון דייטש דורך ל' שפיזמאן, 2 כרכים [הוצאה ב], ורשה: החלוץ, 1926. (תרגום ליידיש של "תנועת העבודה היהודית בארץ ישראל")
מ' נמירובסקי וו' פרויס, המצב הכלכלי בארץ ישראל לראשית 1932, תל אביב: דבר, תרצ"ב.
דמוקרטיה סוציאליסטית, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תשי"ב 1951.
מדיניות סוציאלית בעולם ובארץ, תל אביב: עם עובד; בשיתוף בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב, תשי"ג.
המדיניות הסוציאלית בישראל, ירושלים: מכון להשכלה ציונית ('ספרית כיס מדינית'), 1954. (מתוך הקורס בכתב: "מדינת ישראל")
התנועה השיתופית בעולם ובארץ, תל אביב: עם עובד, תשט"ז.
המעגל נסגר: דרכי אל הציונות; עברית: אברהם קדימה, תל אביב : תרבות וחינוך, 1968.
ולטר פרידריך שלנברג היה ראש שירותי הביון המאוחדים של גרמניה הנאצית, איש האס אס בדרגת בריגדפיהרר ופושע מלחמה נאצי.
שלנברג היה יועצו הקרוב ויד ימינו של היינריך הימלר בכל הנוגע למגעים עם מדינות זרות, ומבצעי ביון.
הוא למד בתחילה רפואה באוניברסיטת מרבורג ולאחר מכן עבר ללימודי משפטים באוניברסיטת בון.
הוא סיים את לימודיו ב-1933 אך עבד כעורך דין זמן קצר בלבד.
ב-1933 הצטרף למפלגה הנאצית, ולארגון ה-SS.
שלנברג החל לעבוד בשטח הריגול הנגדי.
הוא פגש את ריינהרד היידריך ובין 1939 ל-1942 היה שלישו האישי של היינריך הימלר וסגן מפקד ה-RSHA.
הימלר העריך את שלנברג והעניק לו עמדה של "מיופה כוח אישי".
מכיוון שהימלר עצמו אחז בעמדה של "מיופה כוח מיוחד" לכל המינהל ברייך השלישי, הייתה לשלנברג עוצמה רבה, במבנה המנהלי הכאוטי של גרמניה הנאצית.
בנובמבר 1939 עמד שלנברג מאחורי אחד ממבצעי המודיעין המזהירים של מלחמת העולם השנייה, חטיפתם של שני קציני מודיעין בריטיים מייג'ור פיין-בסט וקפטיין סטפנס, בעיירה ונלו בהולנד.
למבצע זה היו השלכות חשובות במלחמת המוחות שקדמה לפלישה לצרפת ב-1940. המבצע פגע ברשת הריגול הבריטית באירופה, גרם לאי אמון אצל הבריטים בידיעות אמת שהגיעו בדבר מיקום הפלישה ומועדה, ואף שימש תירוץ להפרת הנייטרליות של הולנד בעת הפלישה.
על פועלו זה קיבל שלנברג את צלב הברזל באופן אישי מידי אדולף היטלר.
לאחר כיבוש צרפת וההכנות למבצע ארי ים, היא הפלישה לאנגליה, הוטל על שלנברג להכין ספר של רשימה שחורה של 2,820 בריטים חשובים שייעצרו לאחר כיבושה של בריטניה.
הרשימה כללה מדינאים חשובים כוינסטון צ'רצ'יל, אך גם סופרים ידועים כה.
ולס, וזרים, גולים בחלקם, שהתגוררו בבריטניה כזיגמונד פרויד ואף חיים ויצמן.
כן ציין שלנברג רשימה של מוסדות "מסוכנים" שפעילותם תיאסר בבריטניה הכבושה כבונים החופשיים והכנסייה האנגליקנית.
במהלך המלחמה היה שלנברג אחראי על מזימות רבות לריגול וריגול נגדי, לרבות התקנת האזנות סתר בבתי בושת בברלין, כשהמרכזי מבניהם היה סלון קיטי המפורסם.
עם כל זאת, עיקר גאוותו, רשת הריגול אותה הקים בבריטניה נחשפה על ידי המודיעין הבריטי, והופנתה כנגד המודיעין הגרמני.
במאי 1940 היה שלנברג מעורב בניסיון לחטוף את אדוארד השמיני ורעייתו וואליס סימפסון (ניסיון זה היה ידוע בשם הקוד "מבצע וילי") אשר לאחר ויתורו של אדוארד על הכתר הבריטי, גלו בתחילה לצרפת, ולאחר מכן, משנכבשה צרפת על ידי הנאצים, לפורטוגל הנייטרלית.
לאחר שנוצר מגע בין הדוכס, שגילה סימפתיה למדיניות הנאצית, ובין סוכנים גרמנים, החליטה הממשלה הבריטית להורות לדוכס לעזוב מיד את פורטוגל, ולשם כך מינתה את הדוכס למושל איי בהאמה.
שלנברג, שחפץ להשאיר את הדוכס בשטח נייטרלי על מנת להקל על המגעים עמו ועל חטיפתו האפשרית, עשה כל שביכולתו כדי לעכב את מסעו של הזוג המלכותי, אך נכשל.
שלנברג עמד בראש המאמץ לחפש ולעצור את רשת הריגול הסובייטית "התזמורת האדומה".
עם התקדמות המלחמה מונה שלנברג לבריגדפיהרר בואפן אס אס, (מקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל).
הוא היה מעורב בתכנון מבצעי ביון באירלנד, ובפשיטה על מטהו של טיטו ביוגוסלביה ב-1944. על פי זכרונותיו היה ידידו של וילהלם קנריס, ראש האבווהר, סוכנות הביון הצבאי הגרמנית.
כאשר, ב-1943 ניהל אדם בשם ד"ר קרל לנגבן מגעים בברן בירת שווייץ על מנת לבדוק אפשרות לסיום המלחמה, הורה שלנברג על מעצרו, משפטו והוצאתו להורג.
מגעים אלו התרחשו כפי הנראה בידיעתו של הימלר, עמו היה לנגבן במגע, כמו גם עם אנשי קשר העשרים ביולי.
מגעים אלו היוו הקדמה למגעים אליהם נשלח שלנברג עצמו, על ידי הימלר, בשנת 1945 קרוב לסוף המלחמה, עם גורמים נייטרלים כז'אן מרי מוזי, נשיא שווייץ לשעבר, והמגעים בין הימלר ובין הרוזן השוודי פולקה ברנדוט.
המטרה הייתה להשיג כניעה לבעלות הברית, על מנת לאפשר המשך המלחמה במזרח, או לפחות להשיג תנאים אישיים טובים יותר למנהיגי ה-SS עצמם לאחר המלחמה.
קלף המיקוח במגעים אלו היו מאות אלפי אסירי מחנות הריכוז אשר להימלר ואנשיו הייתה שליטה מלאה על חייהם ומותם.
ביוני 1945 נעצר שלנברג בדנמרק.
הוא העיד במשפטי נירנברג, כנגד פושעי המלחמה הראשיים, והועמד בעצמו למשפט בסוף 1947. בזכות העובדה שהעיד נגד נאצים בכירים קודם לכן הוא הורשע באפריל 1949 ונדון לשש שנות מאסר בלבד.
במשך שנתיים ריצה את מאסרו בלנדסברג ובמהלכן כתב את זכרונותיו, תחת הכותרת: "המבוך".
בשנת 1951 שוחרר כתוצאה מבריאות לקויה ועבר לשווייץ, ולבסוף לטורינו שבאיטליה שם מת בשנת 1952 מסרטן הכבד.
ולטר היינריך אלפרד הרמן פון בראוכיטש היה המפקד העליון של ה-OKH, צבא היבשה הגרמני, בשנתיים הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
פון בראוכיטש שירת במלחמת העולם הראשונה כקצין במטה הכללי.
לאחר המלחמה נשאר ברייכסווהר, והתקדם בסולם הדרגות.
בשנת 1931 מונה למפקד הדיוויזיה ה-1, ועם עליית היטלר לשלטון מונה למפקד הצבאי של מחוז פרוסיה המזרחית, שהפך להיות בשנת 1935 לקורפוס ה-1. בשנת 1937 מונה למפקד הארמייה הרביעית.
כאשר, בעקבות פרשת בלומברג-פריטש פוטר ורנר פון פריטש בגלל האשמות שווא של הומוסקסואליות, הציעו ורנר פון בלומברג והרמן גרינג להיטלר את מועמדותו של פון בראוכיטש.
כקודמיו, גם לפון בראוכיטש היו בעיות אישיות.
הוא עמד להתגרש מאשתו, דבר שהתקבל במורת רוח מצד האצולה הצבאית.
היטלר התערב אצל אשתו של בראוכיטש וסידר העברת 80,000 מארק לחשבונה כדי שתסכים לגירושין.
כך קנה את אמונו של בראוכיטש.
במשך כל תקופת שירותו כמפקד ה-OKH התגלה פון בראוכיטש כחסר אומץ וחוט שדרה בפגישותיו עם היטלר.
למרות שהתנגד לסיפוח אוסטריה לא הביע את דעתו בפני היטלר.
כשמשבר חבל הסודטים היה בשיאו התארגנו מפקדי חיל היבשה, ובייחוד לודוויג בק, לתפיסת השלטון בכוח.
הם ניסו לרתום אליהם את פון בראוכיטש, אך הוא סירב באומרו: "אני לא אעשה דבר אך לא אעצור אתכם מלפעול".
"כניעתו" של צ'מברלין לדרישות היטלר, חיסלה את ניסיון ה"מרד" הזה באיבו.
מיד לאחר כיבוש פולין התחיל היטלר לתכנן את המתקפה במערב.
ב-5 בנובמבר 1939 הייתה אמורה להתחיל תנועת הצבא אל נקודות הזינוק מול בלגיה, הולנד ולוקסמבורג.
פון בראוכיטש סייר במפקדות העליונות של הצבא במערב ושמע את דעתם של המפקדים כי אין סיכוי למתקפה כזו.
הפעם החליט להתעמת עם היטלר.
הוא טען בפניו כי מזג האוויר אינו מתאים, אך היטלר השיב כי מזג האוויר רע לא פחות גם בשביל האויב, ובאביב הוא עלול להיות רע עוד יותר.
פון בראוכיטש אמר שמורל הצבא במערב דומה לזה שבשנים 1918–1919 וכי יש בצבא תבוסתנות ואי ציות.
למשמע דברים אלה, התפרץ עליו היטלר בחמת זעם: "באילו יחידות?
האמת היא שהצבא אינו רוצה להילחם".
פון בראוכיטש עזב את היטלר בצעדים כושלים למפקדת הצבא בצוסאן.
מאז לא ניסה עוד להתנגד להיטלר.
לאחר מספר דחיות נקבע התאריך למתקפה במערב ("מקרה צהוב").
תוכניתו של פון בראוכיטש הייתה לתקוף חזיתית את הולנד ובלגיה, אבל היטלר העדיף את תוכניתו של פון מאנשטיין לפרוץ דרך הארדנים ולנתק את הכוחות הבריטים והצרפתים בבלגיה.
פון בראוכיטש היה בפמליה של היטלר בטקס כניעת צרפת ביער קומפיין.
בנאום חגיגי ברייכסטאג ב-19 ביולי 1940 הפסיק היטלר את נאומו כדי להעניק מטות מרשאלים ל-12 גנרלים ומטה גדול במיוחד להרמן גרינג.
בין הגנרלים – פון בראוכיטש, וילהלם קייטל, גינתר פון קלוגה, פדור פון בוק, ריטר פון לאב ועוד.
חלוקה סיטונית כזאת של דרגות גנרל-פלדמרשל סייעה להחניק כל אופוזיציה להיטלר בקרב הגנרלים.
במבצע ברברוסה נתן היטלר פקודה לקבוצת ארמיות המרכז לעצור את ההתקדמות לעבר מוסקבה ולפנות דרומה לכבוש את אוקראינה.
פון בראוכיטש ומפקדי הארמיות שלו התנגדו לכך.
היינץ גודריאן טס לפגוש את היטלר אך פון בראוכיטש ביקש ממנו לא להזכיר את מוסקבה.
גודריאן הימרה את פיו אך הדבר לא הועיל.
היטלר אמר לו כי "הגנרלים אינם יודעים כלום על הצדדים הכלכליים של המלחמה".
בגלל החלטתו של היטלר החלה המתקפה נגד מוסקבה באיחור.
הצבא הגרמני נעצר בחורף הקפוא בשערי מוסקבה.
באמצע נובמבר לקה פון בראוכיטש בהתקף לב קשה, ובריאותו התדרדרה.
ב-6 בדצמבר 1941 החלה מתקפת החורף הרוסית.
100 דיוויזיות רעננות בפיקודו של גיאורגי ז'וקוב תקפו את הצבא הגרמני התשוש, ובקעו בו פרצות עמוקות.
פון בראוכיטש ומפקדי הארמיות שלו ביקשו לסגת, אך היטלר סירב.
ב-7 בדצמבר 1941 ביקש פון בראוכיטש להתפטר וחזר על בקשתו ב-17 בדצמבר 1941. יומיים לאחר מכן קיבל היטלר את בקשתו.
הוא אמר לגבלס כי בראוכיטש הוא "ברייה שחצנית, פחדנית, אפס גמור".
היטלר נטל את התפקיד על עצמו ומילא אותו עד התאבדותו.
לאחר המלחמה נתפס פון בראוכיטש והובא למשפט בנירנברג כפושע מלחמה.
האשמה העיקרית הייתה שלא פעל נגד פקודת הקומיסר שהורתה להוציא להורג ללא משפט קומיסרים (פעילים פוליטיים) בולשביקים.
פון בראוכיטש מת לפני שהסתיים משפטו.
וֶלְטְשְמֶרְץ או צער העולם (מגרמנית: Weltschmerz; מילולית "כאב־עולם") הוא מונח פילוסופי או פסיכולוגי שנטבע לראשונה על ידי הסופר הגרמני ז'אן פול (1763-1825).
הוא מתאר את תחושת המלנכוליה של מי שמבין כי הממשות הפיזית לא תוכל לעמוד לעולם בדרישותיה של הרוח, או את מגבלותיו שלו עצמו.
השקפת העולם הפסימית הנגזרת מהבנה זו הייתה מקובלת אצל הרומנטיקנים כדוגמת לורד ביירון, אלפרד דה מיסה, היינריך היינה, יוזף פון אייכנדורף, קלמנס ברנטאנו ואחרים.
במובן הרחב יותר מציין כיום המושג גם את תחושתו של מי שנחרד מחוסר הצדק בעולם.
מבחינה פסיכולוגית קשור הוולטשמרץ בדיכאון ובאסקפיזם.
המונח ולטשמרץ הוא אחד הגרמניזמים (מילים מושאלות מגרמנית) הנפוצים ביותר.
ולטר ארנולד קאופמן היה פילוסוף, מתרגם, משורר וצלם יהודי גרמני-אמריקאי.
עסק רבות בפרידריך ניטשה, בגאורג הגל, באקזיסטנציאליזם ובפילוסופיה של הדת.
הוא פעל להעלאת המודעות לתרומתם של הגל וניטשה בקרב הפילוסופים האנליטיים בארצות הברית, וריכוך העוינות כלפיהם.
גם סגנונו היה יותר קולח ופרובוקטיבי מהנהוג בסביבתו המקצועית.
קאופמן נולד בפרייבורג שבגרמניה לאם יהודייה ולאב ממוצא יהודי שהמיר דתו לנצרות.
הוא גדל כנוצרי פרוטסטנטי, אולם החל לפקפק בשילוש הקדוש בגיל אחת-עשרה, החליט לקבל את היהדות ועזב בגיל שתים עשרה את הכנסייה באופן פורמלי.
הוא קרא אודות הדת ולמד בשנים 1937–1938 בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין במטרה להפוך לרב.
אולם בינואר 1939 היגר קאופמן לארצות הברית, בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
תוך לימודיו בוויליאמס קולג' הוא הפסיק להאמין באלוהים, אבל לא הפסיק להתעניין בדתות, לצד הפילוסופיה.
במלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר האמריקני ובשירות המודיעין הצבאי.
לאחריה, השלים עבודת דוקטורט תוך שנתיים באוניברסיטת הרווארד.
מ-1947 עד מותו לימד קאופמן פילוסופיה באוניברסיטת פרינסטון, וערך ביקורים באוניברסיטאות בהיידלברג, קנברה, והעברית.
עבודת הדוקטורט של קאופמן עסקה במשנתו של ניטשה בנוגע לערכים.
דיסרטציה זו שימשה גרעין לספרו (1950) על ניטשה.
מאוחר יותר נתפרסמה יצירה רחבה ומקיפה יותר שלו: Discovering the Mind, ובה שלושה כרכים: (א) גתה, קאנט, והגל (ב) ניטשה, היידגר, ובובר (ג) פרויד לעומת אלפרד אדלר ויונג.
קאופמן תרגם מגרמנית לאנגלית כתבים מאת ניטשה, הגל, ליאו בק ומרטין בובר, וכן חלק מהמחזה "פאוסט" של גתה.
הוא טען שהשפעתו של גתה על הפילוסופים הגרמנים במאה התשע-עשרה, דומה לזו של סוקרטס על הפילוסופיה היוונית.
את ליאו בק, שהכיר מנעוריו והתכתב עמו, החשיב קאופמן לאחד הרבנים הגדולים של זמנו, ועם זאת שלל את היהדות הרפורמית כפשרנית וקונפורמיסטית.
את משנתו האישית, בתחומי המוסר והדת (או הכפירה בדת), תיאר קאופמן בשני ספרים: 'אמונתו של כופר' (1961) וכן 'ללא אשם וצדק: מחרדת החלטה לאוטונומיה' (1973).
ארבעת הערכים להם הטיף כערכי החיים הנכונים: אמביציה תוך ענווה, אהבה, אומץ, וכנות.
על הגל הגן מטענותיו של קרל פופר, לפיהן שיטתו הפילוסופית אחראית במידה רבה להתפתחות אידאולוגיות טוטליטריות במאה ה-20, ולנאציזם בפרט.
הוא ציין, כי הגל משתמש במושג "המדינה" לציון אוטופיה שתתגשם עם ההתפתחות ההיסטורית, ואילו מדינות נוכחיות הן בהכרח פחות צודקות.
הגל לא מעריך את "המדינה" והעמים השונים שבלטו במהלך ההיסטוריה על פי הצלחתם או עוצמתם, אלא מבקרם, בהשפעת הנצרות, באופן תוכני-מוסרי, וטוען שהצליחו בהתאם למידה בה אפשרו חירות אישית.
מלבד זאת, הוא התנגד נחרצות ל"נאציונל-ליברליסטים", קבוצה לאומנית קיצונית בזמנו ולפילוסוף האנטישמי יאקוב פרידריך פריס (Fries), ותמך בשוויון זכויות ליהודים.
קאופמן מצא בהגל אישוש לאתאיזם שלו עצמו: אין לחפש ישות אלוהית הקיימת כביכול בעולמות אחרים מעבר לרוח הקיימת בעולמנו.
ניטשה: פילוסוף, פסיכולוג, אנטיכרייסט, תרגם ישראל אלדד, הוצאת שוקן, תשמ"ג 1982.
וַלטר שטייניץ היה רופא, זואולוג, ביולוג ימי וחלוץ חקר הדגים בארץ ישראל, וממייסדי הכפר החקלאי רמות השבים.
ולטר שטייניץ נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב שבפולין).
הוא בנם של סוחר הפחמים זיגיסמונד ואוגוסטה (לבית כהן) שטייניץ, ואחיהם של המתמטיקאי ארנסט שטייניץ ושל קורט שטייניץ, סבא רבא של השר לשעבר יובל שטייניץ.
ולטר שטייניץ למד רפואה וקיבל ב-1905 תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת רוסטוק שבגרמניה, והתמחה בקרדיולוגיה.
בצד עבודתו כרופא בעיר הולדתו, למד זואולוגיה, וקיבל בשנת 1918 תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת ברסלאו.
לאחר מכן התמנה למרצה לזואולוגיה באותה אוניברסיטה.
תחום העניין העיקרי שלו היה ביולוגיה ימית.
רעייתו הראשונה של ולטר שטייניץ, מרטה לבית שינדלר , הייתה אם שלושת בניו.
לאחר שהתאלמן נישא שנית לאלמה לבית פרידלנדר .
עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 גדעה את הקריירה המקצועית והמדעית שלו.
באותה שנה עלה עם אשתו לארץ ישראל והצטרף לקבוצת המייסדים של רמות השבים.
ב-1939 נבחר ליו"ר הוועד, אך עזב את התפקיד לאחר תקופה קצרה עקב ניסיונו להקים באותה שנה מעבדה ימית בנהריה.
משניסיון קצר זה כשל, שב ב-1940 לרמות השבים.
כאיש אשכולות ומנוסה במתן הרצאות באוניברסיטה, היה מעורב בחיי התרבות בכפר, העביר קורסים בתחומים שונים במדעי הטבע והרצה בנושאים רלוונטיים לתושבים שמתפרנסים מחקלאות.
שטייניץ חי והתקיים ברמות השבים עד מותו, מלול תרנגולות מטילות ביצים ומחנות קטנה לכלי מטבח שאשתו אלמה ניהלה בביתם.
נפטר ב-14 בדצמבר 1963 בבאד נאוהיים שבגרמניה ונקבר ברמות השבים.
שלושת בניו של ולטר שטייניץ, שעלו ב-1933 לארץ ישראל, פנו למדעים.
ד"ר ארנסט שטייניץ (1907–1980) למד רפואה בגרמניה והיה בישראל רופא עצמאי בתחום הרפואה הפנימית; היינץ שטייניץ (1909–1971) למד רפואה בגרמניה והיה למרצה ופרופסור לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים; גדעון שטייניץ (1911–1975) למד מתמטיקה בגרמניה, עבר בישראל לתחום המטאורולוגיה ולימים היה מנהל השירות המטאורולוגי הישראלי.
ולטר שטייניץ היה ציוני ששילב בין פעילות מדעית ועשייה ציונית.
הוא השתתף בקונגרסים הציוניים בבזל ובלונדון.
בעשור השני והשלישי של המאה ה-20, עוד בהיותו באוניברסיטת ברסלאו, ערך כמה מסעות לארץ ישראל.
הוא הגיע ב-1925 לטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בביקורים אחרים ערך מחקרים מדעיים על הפאונה הימית במזרח אגן הים התיכון, והיה חלוץ הזואולוגים הימיים בתחום חקר הדגה בארץ ישראל.
הוא מצא ותיעד מינים חדשים של דגים בארץ ישראל, וגילה שבאזור המזרחי של אגן הים התיכון חיים, לצד מיני דגים ים-תיכוניים, מיני דגים לא-מקומיים שהאוקיינוס ההודי הוא בית גידולם הטבעי.
שטייניץ סבר שמיני הדגים הזרים הגיעו לים התיכון בנדידה מהים האדום (שהוא שלוחה צפונית של האוקיינוס ההודי) אל תוך מזרח הים התיכון דרך תעלת סואץ.
היות שתעלת סואץ נפתחה ב-1869, עשורים בודדים לפני ששטייניץ ביצע את מחקריו, הוא הבין שהנדידה של בעלי חיים מהאוקיינוס ההודי אל תוך הים התיכון היא תופעה אקולוגית חדשה יחסית, והיה מראשוני הביולוגים שקרא לבצע מעקב שיטתי אחר נדידה של בעלי חיים בין שני הימים.
מאז, מחקר נדידת חי ימי דרך תעלת סואץ הסתעף, העמיק, ונמשך גם במאה ה-21. תופעת הנדידה הביולוגית דרך תעלת סואץ מכונה כיום הגירה לספסית.
כביולוג ימי, שטייניץ הכיר בחשיבותן המדעית והכלכלית של תחנות למחקר ביולוגי-ימי ואוקיינוגרפי.
בשנת 1919 הגה ונסח את חזונו להקמת תחנת מחקר כזאת בארץ ישראל, ובמשך שני העשורים העוקבים השקיע מאמצים רבים להגשמת התוכנית.
במקביל, שטייניץ זכה לשיתף פעולה מאנשי מעשה כגון המהנדס ד"ר מאיר גורביץ, איש רב-פעלים שהקים בין היתר את ועדת המים והיה יו"ר שלה, ופעל לפיתוח הדיג והימאות בארץ ישראל.
בשנת 1937 נוסדה "חברת אקווריום ותחנת הים תל אביב בע"מ", שפרופ.
איינשטיין היה נשיא הכבוד שלה, ולטר שטייניץ מנהלה המדעי, וד"ר מאיר גורביץ נמנה, לצד אנשים ומלומדים נוספים כגון ד"ר פליקס דנציגר, יהושע מרגולין וד"ר אלפרד קלופשטוק, על קבוצת המייסדים.
תחילה פעלה החברה מה"חדר הכחול" בבית הספר הימי זבולון על גדת נחל הירקון.
בתוכנית החברה היה לבנות בנין שיכיל חדרי עבודה, ספרייה, חדר הרצאות ואקווריום.
התחנה אמורה הייתה לשרת חוקרים מקומיים וחוקרים מחוץ לארץ, והמחקר הביולוגי-ימי היה מיועד ליצור ידע מדעי חדש וידע לתועלת הדייג המקומי.
אקווריום בן עשרות המכלים, חלק מרכזי במתקן, תוכנן לשמש צורכי מחקר ותצוגה לקהל הרחב של בעלי חיים ימיים.
המאמצים של שטייניץ לגייס כסף לפרויקט, שנמשכו עד 1940, נגדעו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ובניית התחנה עם האקווריום לא יצאה אל הפועל.
ניסיון אחרון, קצר ימים, של שטייניץ ב-1939 להקים ולהפעיל מעבדה לביולוגיה ימית בנהריה לא צלח, אבל הוא המשיך להעניק מניסיונו לעמיתים בתחום הזואולוגיה והדיג בישראל.
בשנת 1938 ערך שטייניץ שתי חוברות של הירחון "ידיעות האגודות המדעיות בארץ ישראל", ובינואר 1958 הוא תרם מכשירי מחקר וספריה של מאות כרכים למחלקה לזואולוגיה של האוניברסיטה העברית.
חזון הקמת תחנת מחקר לביולוגיה ימית של ולטר שטייניץ התממש לאחר מותו כאשר בנו, פרופ' היינץ שטייניץ, זואולוג וביולוג ימי במחלקה לזואולוגיה של האוניברסיטה העברית, יזם הקמת תחנת מחקר לביולוגיה ימית באילת, על חוף הים האדום.
התחנה נחנכה ב-1968, והמעבדה לביולוגיה ימית נקראה על שמו של היינץ שטייניץ לאחר שנפטר בעת היותו מנהלה הראשון.
הפעילות המחקרית במעבדה התפשטה עם הזמן אל תחומים נוספים של אוקיינוגרפיה ואקולוגיה ימית.
תחנת המחקר המשגשגת ובתוכה המעבדה לביולוגיה ימית הורחבה, גדלה והפכה למכון הבין אוניברסיטאי למדעי הים באילת.
כלנית הים Cribrina steinitzi קרויה על שמו של ולטר שטייניץ, והדג Tylognathus steinitziorum שנקרא גם Hemigrammoncapoeta nana, ניתן בשעתו על שמם של ולטר שטייניץ ובנו היינץ שטייניץ
ולטר קרל ארנסט אוגוסט פון רייכנאו היה גנרל-פלדמרשל גרמני בזמן מלחמת העולם השנייה.
מפקדה של הארמייה השישית במהלך המערכה על צרפת ומבצע ברברוסה, ומפקד קבוצת ארמיות דרום עד למותו בינואר 1942.
רייכנאו נולד בקרלסרוהה לגנרל פרוסי, ובשנת 1902 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה של המשמר ה-1. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המערב, שם זכה בצלב הברזל מדרגה ראשונה ושנייה, וסיים את המלחמה בדרגת האופטמן.
בתקופת רפובליקת ויימאר נשאר רייכנאו כחייל בצבא הקבע המוקטן שהתיר הסכם ורסאי, ושימש כקצין מטה.
מ-1931 שימש כראש מטה חיל הקשר במשרד הרייכסווהר, ולאחר מכן שירת עם גנרל ורנר פון בלומברג בפרוסיה המזרחית.
דודו, שהיה נאצי קנאי, הציג אותו בפני היטלר ב-1932, ומאז היה רייכנאו אף הוא לנאצי קנאי, והצטרף באופן רשמי למפלגה, על אף שבכך הפר את תקנות הצבא שהיו בתוקף שאסרו על קצינים מלתמוך באופן פעיל במפלגות פוליטיות.
משפחתו של רייכנאו הייתה משפחת אצולה עשירה, ובבעלותה היו מפעלי רהיטים מהגדולים בגרמניה.
ב-1938 תרמה המשפחה את מפעל הרהיטים למפלגה הנאצית, וזו הפכה את המפעל למפעל תחמושת.
כאשר עלה היטלר לשלטון בשנת 1933 הפך בלומברג לשר המלחמה, ורייכנאו מונה למנהל משרדו, ושימש כקצין הקישור בין הצבא והמפלגה הנאצית.
באירועי ליל הסכינים הארוכות ב-1934 בו שיתפו הרייכסווהר וה-SS פעולה בחיסול בכירי ה-SA שימש רייכנאו כגורם מקשר, ואף כגורם מתסיס, כאשר שכנע את בכירי הצבא והמפלגה הנאצית כי עליהם לשבור את ה-SA ולהרוג את בכיריו.
ב-1935 קודם רייכנאו לדרגת גנרל-לויטננט ומונה למפקד הקורפוס ה-7 במינכן.
ב-1938 לאחר פרשת בלומברג-פריטש בה הדיח היטלר את שני מפקדיו הבכירים בצבא עקב שערוריות מין מפוברקות, רצה היטלר למנות את רייכנאו למפקד הצבא, אך נתקל בהתנגדות הקאדר הוותיק של הגנרלים כגרד פון רונדשטט ולודוויג בק.
הנאציזם הבוטה של רייכנאו דחה רבים מהגנרלים, שחלקם ראו עצמם כא-פוליטיים וחלקם עסקו כבר בשלב זה בקשר נגד המשטר הנאצי.
בספטמבר 1939 פיקד רייכנאו על הארמייה העשירית במהלך הפלישה לפולין.
במאי 1940 פיקד על הארמייה השישית במהלך המערכה על צרפת.
לאחר מערכות אלו קידם אותו היטלר לדרגת גנרל-פלדמרשל.
במהלך מבצע ברברוסה, הפלישה לברית המועצות בשנת 1941, פיקד רייכנאו על הארמייה השישית, שכבשה את קייב וחארקוב.
רייכנאו היה אנטישמי קיצוני ותמך בהשמדת היהודים.
זו החלה כבר אז על ידי האיינזצגרופן שפעלו בעורף הארמיות הגרמניות המתקדמות וטבחו מיליוני יהודים באירועים כטבח באבי יאר, שאירע כאשר רייכנאו הוא הקצין הגרמני הבכיר השולט בשטח.
רייכנאו עודד את חייליו לטבוח אף הם ביהודים כאשר נתן את הפקודה המפורסמת במילים "במערכה המזרחית החייל אינו רק אדם הלוחם בהתאם לכללי אמנות המלחמה...
מסיבה זו החייל חייב ללמוד להבין את הצורך לגמול תקיף אך צודק שחייב לפעול נגד תת-האדם היהודי".
ב-3 בדצמבר 1941 מינה היטלר את רייכנאו למפקד קבוצת ארמיות דרום במקום גרד פון רונדשטט שהודח בעקבות נסיגת הכוחות הגרמנים מרוסטוב על הדון לעבר נהר המיוז.
מיד לאחר מינויו הבין רייכנאו שהנסיגה עליה הורה רונדשטט היא הכרחית.
על-פי יומנו של פרנץ האלדר - רייכנאו התקשר להיטלר וקיבל את אישורו להמשך הנסיגה.
ב-19 בדצמבר 1941 פיטר היטלר את ולטר פון בראוכיטש מתפקיד מפקד המטה הכללי וניסה למנות במקומו את רייכנאו, אך שוב נתקל בהתנגדות מפקדי הצבא.
מסיבה זו מינה היטלר את עצמו לתפקיד.
בינואר 1942 לקה רייכנאו לפתע בהתקף לב כאשר פיקד על חייליו במזרח.
הוחלט להטיסו לגרמניה, אך בדרך המטוס התרסק, ורייכנאו נהרג.
הוא הוחלף בפיקוד על הארמייה השישית על ידי פרידריך פאולוס, שהוביל את הארמייה לקרב סטלינגרד, שבו היא הושמדה על ידי הצבא הסובייטי.
ולטר צָדֶק (נכתב לעיתים צאדק; Zadek; 26 במרץ 1900 – 20 בדצמבר 1992) היה צלם ישראלי יליד גרמניה.
בנו של הרופא והפוליטיקאי הברלינאי הסוציאליסט ד"ר איגנץ צדק, אחיה של אשת תנועת העבודה הישראלית לילי צדק ודודו של הבמאי הנודע פטר צדק (Peter Zadek).
צדק נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, בן למשפחה יהודית סוציאליסטית.
אביו, ד"ר אִיגנַץ צדק (1858–1931), היה רופא נודע בברלין ומנהיג סוציאליסטי; הוא ככל הנראה היה הרופא הראשון שהצטרף לשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), ומשנת 1892 ייצג אותה במועצת עיריית ברלין.
בשנת 1913 היה ממייסדי הסתדרות הרופאים הסוציאליסטים בגרמניה (Sozialdemokratischer Ärztverein), שפנתה בעיקר לרופאי קופות החולים במדינה.
אחותו של איגנץ, רגינֶה (גינה), נישאה ב-1887 בשווייץ לאדוארד ברנשטיין.
ולטר צדק עבד כעיתונאי סוציאליסט בברלין, וכיהן כעורך הברלינר טאגבלאט (Berliner Tageblatt).
ב-15 במרץ 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוא נתפס באלכסנדרפלאץ ונאסר ונכלא בכלא שפנדאו למשך חודש.
צדק השתקע בתל אביב, וכמהגר מצא עבודה כצלם עיתונות עצמאי בין השנים 1934–1948, על אף שמעולם לא למד צילום, זאת מכיוון, שבין היתר, הייתה עבודה שלא דרשה לדעת את שפת המקום.
ב-8 במאי 1939 ייסד את התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל, שפעלה בין השנים 1939–1941 ומטרתה לקדם את מעמדו המקצועי של הצלם בארץ ישראל.
ההתאחדות הייתה מעורבת בניסיון להסדרת נושאי זכויות יוצרים.
צדק תיעד את המאורעות ההיסטוריים ברחבי ארץ ישראל.
החל מהמרד הערבי הגדול, ההפגנות של ארגון ההגנה כנגד הספר הלבן.
והפעילויות כתגובה של היישוב היהודי לחוק הקרקעות.
צדק השתמש בצילומיו בזוויות צילום אלכסוניות מגובה בינוני, ממשרדים ומרפסות של אנשים שעל דלתותיהם דפק כדי לתעד את המאורעות.
הוא הושפע מתנועות "הצילום החדש" ו"האובייקטיביות החדשה" שבגרמניה.
לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה חלה ירידה בהתעניינות בצילומים מהארץ, וצדק פתח חנות לספרים ישנים בכיכר מגן-דוד בשם "ביבליון".
שם עבד עד לשנת 1973, כשהוא מתמקד בעיקר בספרים העוסקים בתולדות ארץ ישראל ובייבוא ספרים זרים.
צדק נפטר ב-1992 ונקבר בבית העלמין ירקון.
בשנת 2010 הוצגה במוזיאון ישראל תערוכת צילומים היסטוריים משותפת לו ולבנו רותנברג.
Nishen 1986. (תצלומים מארץ ישראל)
ולטר צדק, ערבים, יהודים ואנגלים בפלסטינה: צילומים מהשנים 1935–1941: אין זו אוטופיה, תל אביב: עמי שטייניץ - אמנות עכשווית, מכון גתה, [1992].
ולטר פון ליטוויץ היה גנרל גרמני, מפקד הרייכסווהר בברלין עם תום מלחמת העולם הראשונה.
ב-1920 היה אחד ממנהיגי המרד הכושל "הפוטש של קאפ" (שנקרא לעיתים "הפוטש של קאפ-ליטוויץ"), שמטרתו הייתה השתלטות כוחות הימין הקיצוני על ברלין, ביטול רפובליקת ויימאר והחזרת וילהלם השני, קיסר גרמניה לכסאו.
ליטוויץ נולד ב-2 בפברואר 1859 בבודלנד (Bodland) שבשלזיה העילית.
בשנת 1878 הוא התגייס לצבא הפרוסי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-27 בינואר 1911, הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד חטיבת הרגלים ה-39 בהנובר, וב-20 במרץ 1911, הוא מונה למפקד חטיבת המשמר ה-2 בפוטסדאם.
ב-1 בינואר 1914 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-25 בדרמשטאדט.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה ראש מטה הארמייה הרביעית בחזית המערבית.
ב-26 בספטמבר 1914 מונה למפקד הדיוויזיה ה-33, ב-28 ביוני 1915 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2, וב-22 בדצמבר 1915 מונה למפקד הקורפוס ה-10. לאחר מכן ב-21 באוגוסט 1916 מונה לראש מטה הארמייה החמישית, וב-27 באוקטובר 1916 מונה לראש מטה קבוצת הארמיות "הנסיך וילהלם" (Heeresgruppe "Kronprinz Wilhelm").
ב-25 בנובמבר 1916 מונה למפקד הקורפוס ה-3 ופיקד עליו עד לסיום המלחמה.
על שירותו זכה בעיטור פור לה מריט.
מיד עם תום המלחמה ויצירת ממשלת הסוציאל-דמוקרטים בראשות פרידריך אברט וגוסטב נוסקה מונה פון-ליטוויץ למפקד כוחות הריכסווהר והפרייקור במרחב ברלין.
במסגרת זו פיקד על דיכוי מרד הספרטקיסטים הקומוניסטי.
במסגרת חתימת חוזה ורסאי ב-28 ביוני 1919, לו התנגד פון ליטוויץ נמרצות כיוון שראה בו השפלה, נאלצה גרמניה לצמצם את מסגרותיה הלוחמות.
במרץ 1920 התקבלה פקודת נשיא הרפובליקה, פרידריך אברט ושר ההגנה שלה גוסטב נוסקה לפירוק בריגדת ארהארדט.
אנשי היחידה פנו לפון ליטוויץ, בו ראו את בן-בריתם.
בעקבות זאת, הממשלה נמלטה לדרזדן ולאחר מכן לשטוטגרט.
ב-10 בבוקר הכריז קאפ שממשלתם של הקאנצלר גוסטב באואר והנשיא אברט חדלה להתקיים, שהוא מכהן כקאנצלר בפועל ושפון ליטוויץ הוא שר ההגנה החדש בממשלו.
למחרת שבה הממשלה לברלין, פון ליטוויץ נמלט להונגריה וקאפ נמלט לשוודיה.
בשנת 1925 שב פון ליטוויץ לגרמניה, בה הובטחה חנינה כללית.
בנו, שמילו פון ליטוויץ (Smilo Freiherr von Lüttwitz) היה גנרל מצטיין בחיל הפאנצר של הורמאכט במלחמת העולם השנייה ושירת בבונדסוור עד 1960. נכדתו מריה פאשה הייתה פעילת התנגדות אנטי נאצית.
ולטר פון דר פוגלוויידה ; סביבות 1170 - סביבות 1230) היה משורר לירי גרמני ("אמן שירה"; Minnesänger) מימי הביניים.
יצירתו מתחלקת לשלוש חטיבות, שירה לירית החוגגת את שמחת החיים ויפי האהבה, אותה חיבר בעיקר בראשית ימיו ועליה עיקר תהילתו; שירי מוסר המהללים את העבר ומבקרים את קלקולי הזמן והפוליטיקה ומותחים ביקורת על אישים ספציפיים ושירים המעודדים את עמידתה העצמאית והמאוחדת של אימפריית הגרמנים (האימפריה הרומית הקדושה) כנגד האפיפיור.
אחד הנודעים בשיריו הוא Under der Linden ("בצל התרזה").
מוצאו ומקור משפחתו אינו ידוע.
בצעירותו למד אצל ריינמר הזקן (Reinmar von Hagenau, Reinmar der Alte) ואצל פטרונו הראשון, דוכס בשם פרדריק.
הייתה זו תקופה מאושרת; בתקופה זו כתב את שירי האהבה שלו ושירים המתארים את יפי הבריאה, ובהם שני שירי הספד למורו, הנחשבים לפסגת יצירתו.
לאחר מותו של פרדריק החל פון דר פוגלוויידה לנדוד כפייטן נודד בין פטרונים שונים באזור טירול.
חלקם לא נהגו בו כיאות והיו אף שלא שילמו לו את שכרו.
פון דר פוגלוויידה הגיב על כך בשירים עוקצניים.
אף על פי שהיה קתולי אדוק, צידד בפיליפ משוואביה, מלך גרמניה במאבקו בעד אחדות ועצמאות גרמנית ונגד מדינת האפיפיור.
פון דר פוגלוויידה אף נכח בהכתרתו של פיליפ למלך גרמניה בעיר מיינץ ב-1198. לאחר הירצחו של פיליפ ב-1208 כתב פון דר פוגלוויידה שירי תמיכה לכבודו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונגד מועמד האפיפיור אוטו הרביעי מבראונשווייג.
עם עלייתו של פרידריך לכס הקיסר, הוכר פון דר פוגלוויידה על ידי השלטון וקיבל נחלה בפרנקוניה.
ב-1224 לערך עזב את החצר הקיסרית בווינה ועבר לווירצבורג, שם כתב פואמה הקוראת לנסיכים הגרמניים לתמוך במסע הצלב השישי (1228).
השירים הודפסו לראשונה בספר Gedichte בשנת 1827 בעריכתו של קארל לכמן (Karl Lachmann).
ב-1853 הוציא קרל שימרוק (Karl Simrock) מהדורה ובה מול כל שיר מופיע "כתיבה מחדש" שלו בגרמנית מודרנית (Übertragung).
ב-1872 הוציא פרנץ פייפר (Franz Pfeiffer) מהדורה מוערת בשם Walther v.
פון דר פוגלוויידה מוזכר בשתי אופרות של ריכרד וגנר, ב"טנהויזר" כאחד המתמודדים בתחרות השירה בוורטבורג וב"אמני השירה מנירנברג" כמודל של הגיבור למשורר לירי.
המשורר הבריטי הנרי וודסוורת' לונגפלו כתב שיר עליו, שכותרתו היא שמו.
ולטר של היה פוליטיקאי גרמני שכיהן כנשיא גרמניה הרביעי בין השנים 1974–1979. לפני כן שימש כשר פדרלי לשיתוף הפעולה הכלכלי ולפיתוח, שר חוץ, סגן קנצלר גרמניה וקנצלר מערב גרמניה בפועל לתקופה קצרה.
ולטר של נולד בעיר זולינגן (כעת במדינת נורדריין-וסטפאליה) בגרמניה למשפחה פרוטסטנטית.
לאחר סיום לימודיו למד ועבד כפקיד בנק.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 התגייס לצבא הגרמני, ובשנותיה האחרונות של המלחמה שירת בלופטוואפה, בתפקיד מפעיל רדאר בטיסות לילה במטוס הקרב מסרשמיט Bf 110 וקיבל את עיטור צלב הברזל.
של הכחיש בעקביות טענות שפורסמו לראשונה בעיתונות הבריטית בשנת 1978, לפיהן כביכול הצטרף למפלגה הנאצית בזמן שירותו הצבאי בשנת 1942. בין השנים 1945-1953 כיהן כמנהל כללי בחברות תעשייה שונות.
בסוף שנות ה-40 הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP).
בשנים 1954-1950 היה חבר בפרלמנט של מדינת נורדריין-וסטפאליה.
בשנת 1953 נבחר לבונדסטאג ובשנת 1956 הצטרף להנהלת הארצית של מפלגתו.
בשנים 1956-1961 היה חבר בפרלמנט האירופי.
לאחר הבחירות הכלליות בגרמניה בשנת 1961 הצטרפה מפלגתו לקואליציה בראשות הקנצלר קונראד אדנאואר, ושל מונה לשר פדרלי לשיתוף הפעולה הכלכלי ולפיתוח.
הוא נותר בתפקיד גם לאחר מינוי לודוויג ארהארד כקנצלר גרמניה ועד לשינוי בממשלה באוקטובר 1966 בעקבות מחלוקות סביב התקציב.
בשנים 1969-1967 כיהן כסגן נשיא הבונדסטאג.