tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1988 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
ארנולד כץ נולד בשנת 1924 בבאקו (אז בתחומי ברית המועצות כיום באזרבייג'ן) למשפחה יהודית.
הוריו התגוררו באודסה ועברו לבאקו בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה.
אביו היה רופא ואמו הייתה כנרית.
כץ החל לנגן בגיל צעיר.
לאור כישרונותיו המשפחה עברה למוסקבה בשנת 1936. אמו החלה לנגן בתזמורת של תיאטרון בולשוי וארנולד החל ללמוד בבית ספר ליד הקונסרבטוריון של מוסקבה.
לאחר שחרור מהשירות הצבאי כץ המשיך לימודי נגינה בכינור ב (1947–1949) וניצוח בשנים 1947–1951.
כץ היה בעל 3 תעודות השכלה גבוהה בתחום מוזיקה אך בתקופת המאבק נגד קוסמופוליטיות התקשה למצוא עבודה קבועה.
הוא עבד במספר ערים ובשנת 1954 הגיע לטומסק בה בגיל 30 קיבל תפקיד של מנצח ראשי של התזמורת.
בשנת 1956 הוא קיבל הצעה להקים ולעמוד בראש של תזמורת סימפונית חדשה בנובוסיבירסק.
הוא החליט לקבל את ההצעה ועבר לעיר עם אשתו וביתו בת שנתיים.
באוקטובר 1956 התזמורת החלה להופיע בערי סיביר.
בשנת 1957 הוא הוזמן למוסקבה.
באותן שנים רפרטואר התזמורת כלל יצירות של דמיטרי שוסטקוביץ', דבר שנגד את העמדה הרשמית של השלטון הסובייטי כלפי המלחין.
בשנת 1962 הופעות התזמורת עברו בהצלחה בלנינגרד.
בשנת 1963 בחגיגות של יבול 10 לקיום התזמורת כץ כלל ביצוע של סימפוניה ה-13 של שוסטקוביץ', למרות האיסור הלא רשמי של ניקיטה חרושצ'וב להשמעת יצירה זו.
בשנת 1957 כץ החל ללמד בקונסרבטוריון של נובוסיבירסק ובשנת 1980 התמנה לפרופסור.
בשנת 1970 התזמורת לראשונה הופיע מחוץ לגבולות של ברית המועצות.
בהמשך היו הופעות רבות במדינות אירופה ואמריקה.
בתקופה של 50 שנים בהם כץ היה מנצח ראשי של התזמורת בוצעו מעל ל-1000 קונצרטים.
למרות הצלחותיו הגדולות לתזמורת לא היה לו אולם הופעות בעיר.
בשנת 1990 כאשר תיאטרון אופרה עירוני נסגר לשיפוצים הבעיה החריפה.
למרות מאמציו של כץ לא היה קידום של ממש בנושא.
האולם נבנה רק בשנת 2013 ונקרא על שם ארנולד כץ.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 כץ עם תזמורתו המשיכו בסבבי הופעות ברחבי רוסיה ומחוץ לגבולות המדינה.
בשנת 1999 כץ עבר שבץ מוחי אך השתקם והמשיך להופיע.
בשנת 2007 הוא נסע לבייג'ינג.
ב-17 בדצמבר במהלך חזרות עם התזמורת הוא קיבל שבץ בפעם השנייה ונפטר.
הלוויה הרשמית התקיימה בנובוסיבירסק ולפי בקשתו הוא נטמן בדיסלדורף בו מתגוררת ביתו ומשפחתה.
על פעילותו בתחום התרבות לכץ הוענקו מספר עיטורים, פרס הפדרציה הרוסית (1994), תואר אמן העם של ברית המועצות (1989) ופרסים נוספים.
ארנולד ברנשטיין היה בעלים של חברות ספנות שפעלו בגרמניה ובארצות הברית, מחלוצי הימאות הארץ ישראלית, יהודי גרמני.
ברנשטיין נולד בברסלאו, בגרמניה, הבן הבכור של הסוחר היהודי מקס ברנשטיין ושל רעייתו, פרנציסקה לבית אלטמן.
לאחר שעסקו של אביו התמוטט, עברו הברנשטיינים, ב-1911, להמבורג, שם ייסדו ב-1912 את חברת "ארנולד ברנשטיין בהמבורג", שעסקה במסחר זעיר.
ברנשטיין לקח חלק במלחמת העולם הראשונה כתותחן, עלה לדרגת סגן והוענק לו עיטור צלב הברזל דרגה 1.
אחרי המלחמה, ב-1919, הרחיב את חברתו לתחום הספנות.
ב-1934, במטרה להוציא חלק מהונו מגרמניה הנאצית, ייסד ברנשטיין יחד עם אחרים את חברת ספנות ארץ-ישראלית ובמסגרתה הביא לחיפה את ספינת הקיטור תל אביב, שהותאמה להובלת נוסעים.
ב-1935 רכש ברנשטיין את קו הספנות "הכוכב האדום".
ב-1937 הייתה חברת הספנות של ברנשטיין מהחברות היהודיות הגדולות בגרמניה והעסיקה מעל לאלף עובדים.
בפברואר 1937 נעצר ברנשטיין באשמת עבירות מטבע חוץ.
בעת מעצרו היה הבעלים של אחד העסקים היהודיים הגדולים בגרמניה.
לאחר שהוחזק בכלא במשך 11 חודשים, הוא נשפט על הפרת חוקי המטבע של גרמניה ובגידה.
התובע אמר כי לברנשטיין היה חשבון בנק לא מוצהר של יותר מ-80,000 דולר בניו יורק.
ברנשטיין לא הכחיש את קיום החשבון, אך טען שהוא לא חש בצורך לדווח עליו מכיוון, שהוא נועד בחלקו לעסקי הספנות שלו וגם מכיוון שהייתה תביעה של 96,000 דולר על העסק שלו.
ברנשטיין הורשע בהפרת חוקי המט"ח של גרמניה בכך שהחזיק חשבון לא מוצהר בבנק זר ונידון ל-30 חודשי מאסר, כולל התקופה שכבר ריצה, וקנס של מיליון רייכסמארק (שווה ערך ל-8.9 מיליון דולר ב-2024).
ממשלת גרמניה החרימה את כל הספינות שהיו בבעלותו, ומאוחר יותר חיסלה את העסק.
ברנשטיין שוחרר על ידי שלטונות גרמניה ב-1939. לאחר ששילם 30,000 דולר (שווה ערך ל-700,000 דולר ב-2024), הוא הורשה לעזוב את גרמניה להולנד.
הכספים גויסו על ידי חברים, שעיכבו את התשלום עד להגעתו של ברנשטיין למעבר הגבול.
ברנשטיין ואשתו לילי עזבו את אירופה לניו יורק על סיפון האונייה ניו אמסטרדם מסאות'המפטון ב-25 באוגוסט 1939 והגיעו לניו יורק ב-1 בספטמבר, היום שבו פלשה גרמניה לפולין.
על הספינה היו 1,286 נוסעים, למרות קיבולת של 1,150 בלבד.
Nieuw Amsterdam, ספינה בבעלות הולנד אמריקה ליין, כונתה "ספינת פליטי המלחמה הראשונה", מכיוון שהיא הייתה הראשונה שהעלתה נוסעים מעבר לקיבולת בגלל החשש מפרוץ מלחמה.
כשברנשטיין הגיע לניו יורק, הוא אמר שנכלא על ידי ממשלת גרמניה בגלל היותו יהודי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-1 במאי 1919, נשא ברנשטיין לאישה את לילי קימלשטיל מהמבורג.
לזוג היו שני ילדים, בן בשם רונלד ובת בשם שטפניה.
ב-1959 פרש מעבודתו בגלל הרעה במצב בריאותו.
ארנולד גרוב 12 הוא הבית בו נולד ובילה את תחילת שנות חייו הזמר-יוצר והגיטריסט של להקת הביטלס ג'ורג' האריסון.
הוריו של האריסון, הרולד ולואיז, עברו לבית זה לאחר נישואיהם ב-1931, 12 שנה לפני לידתו.
מלבד ג'ורג' נולדו בבית זה גם שלושת אחיו: לואיז, הארי ופיטר.
האריסון התגורר בבית זה במשך שבע שנים, עד 1 בינואר 1950, לאחר שבסתיו 1949 הוצע למשפחתו בית פרטי והיא עברה להתגורר ברחוב אפטון גרין 25 בליברפול.
בפברואר 2024 הוכרז כי על הבית יוצב שלט כחול, מהשלטים הראשונים שיוצבו מחוץ ללונדון; השלט הוצב במקום ב-24 במאי 2024.
ארנולד רוטל (באסטונית: Arnold Rüütel; 10 במאי 1928 – 31 בדצמבר 2024) היה פוליטיקאי אסטוני, שכיהן כנשיאהּ השני של אסטוניה (2001–2006), לאחר השחרור מהשלטון הסובייטי.
בשנים 1983–1992 כיהן כיו"ר חבר הנשיאות של המועצה הגבוהה באסטוניה.
רוטל נולד ב־10 במאי 1928 באי סארמאה.
בשנת 1949 סיים את לימודיו במכללה לחקלאות.
בשנים 1949–1963 רוטל עבד כמורה וכאגרונום, משנת 1957 כמנהל החוות הניסיוניות של המכון האסטוני לוטרינריה והרבעת מרעה.
לאחר מכן מונה למנהל החווה הממשלתית "טרטו מודל", עד לסיום תפקידו בשנת 1969. במקביל, בשנת 1964, סיים את לימודיו באקדמיה החקלאית של אסטוניה.
בשנים 1969–1977 רוטל היה רקטור האקדמיה האסטונית לחקלאות.
משנת 1977 התגברה פעילותו במפלגה הקומוניסטית באסטוניה ובמוסדותיה.
בשנת 1983 מונה ליו"ר חבר הנשיאות של המועצה הגבוהה באסטוניה, התפקיד הבכיר ביותר במדינה.
במהלך שנים אלו רוטל היה סגן יו"ר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית בברית המועצות.
רוטל לקח חלק מרכזי בהחלטות על ההתנתקות מברית המועצות וחידוש עצמאותה של אסטוניה, אשר החלו בשנת 1988. בשנת 1990 אושרה כהונתו כיו"ר נשיאות ברפובליקה.
בתפקיד זה כיהן בעת ההכרזה על עצמאות המדינה ועד שנת 1992.
רוטל כיהן במועצה המחוקקת של אסטוניה (1991–1992), אשר יזמה את חוקת המדינה.
בשנת 1991 סיים דוקטורט בחקלאות.
בין השנים 1994–2000 כיהן כיו"ר מפלגת העם של אסטוניה, מטעמה נבחר בשנת 1995 לפרלמנט וכיהן בו שנתיים כסגן יו"ר.
בשנים 1992 ו-1996 התמודד ללא הצלחה בבחירות לנשיאות המדינה.
בשנת 2001 רוטל נבחר לתפקיד נשיא אסטוניה, וזכה לפופולריות בעת כהונתו.
לקראת סוף כהונתו שורה של שערוריות, מצבו הבריאותי וגילו המתקדם פגעו בפופולריות שלו.
הוא הכריז כי יתמודד בבחירות לכהונה נוספת, ולאחר שלושה סיבובי הצבעה הפסיד.
ארנולד אלואיס שְׁוָורְצֶנֶגר הוא שחקן, מפיק, במאי, איש עסקים, נדבן, מפתח גוף מקצועי בעבר ופוליטיקאי אמריקאי-אוסטרי לשעבר.
הוא כיהן כמושל קליפורניה ה-38, וחזר לקריירה הקולנועית לאחר סיום תפקידו כמושל בינואר 2011.
ב-7 באוקטובר 2003 נבחר למושל קליפורניה בבחירות Recall בהן הוחלט גם להדיח את המושל הקודם גריי דייוויס.
ב-7 בנובמבר 2006 נבחר בשנית, הפעם לכהונה מלאה בת ארבע שנים.
שוורצנגר זכה לתשומת לב רבה כמפתח גוף מוצלח במיוחד בשל תאריו: ארבעה תוארי מר יוניברס ושבעה תוארי מר אולימפיה, ונודע בכינויו "האלון האוסטרי".
לאחר מכן, נודע כשחקן סרטי פעולה מצליח.
שוורצנגר נולד בכפר תאל, הסמוך לגראץ שבאוסטריה, למשפחה קתולית אדוקה.
ב-1965 שוורצנגר שירת בצבא אוסטריה כדי להשלים את שנת החובה המוטלת במולדתו על כל אזרח מעל גיל 18. במהלך הטירונות, הוא ערק מהבסיס כדי להשתתף בתחרות מר אירופה ג'וניור, בה הוא זכה.
לאחר מכן, נענש וישב במשך שבוע בכלא צבאי.
ב-1966 טס בפעם הראשונה לתחרות מר יוניברס בלונדון, בה הגיע למקום שני.
לאחר ששהה זמן קצר באנגליה ובגרמניה, ומבלי שהאנגלית שגורה בפיו, עבר שוורצנגר לארצות הברית בשנת 1968, והחל להתאמן במכון "Gold's Gym" שבלוס אנג'לס, קליפורניה.
בשנת 1983 קיבל אזרחות אמריקאית אך הצליח לשמור גם על אזרחותו האוסטרית.
בשנת 1971 נהרג אחיו של שוורצנגר, מיינהארד, בתאונת דרכים וכשנה לאחר מכן, נפטר אביו גוסטב.
נישא למריה שרייבר ב-26 באפריל 1986 במסצ'וסטס ולזוג ארבעה ילדים.
לאחר 25 שנות נישואים במאי 2011 הודיעו השניים על פרידה.
כעבור מספר ימים נודע כי הפרידה התרחשה על רקע רומן וילד מחוץ לנישואים, ג'וזף באנה (שחקן ודוגמן כושר), שנולד מקשר שניהל שוורצנגר עם עוזרת הבית.
בתו קתרין נישאה ביוני 2019 לשחקן כריס פראט.
שוורצנגר השיג תהילה לראשונה כמפתח גוף.
גופו המפותח והמעוצב זיכה אותו בכינוי "האלון האוסטרי" ובתארים רבים: מר אירופה הצעיר, מר יוניברס של ה-NABBA (ארבע זכיות) ומר אולימפיה (שבע זכיות, מתוכן שש ברציפות).
ב-1971 זכה שוורצנגר בתחרות מר אולימפיה כשהיה המתחרה היחידי.
שלושת המתחרים הנוספים: רוי קלנדר, פרנקו קולומבו וסרג'יו אוליבה נפסלו על ידי ג'ו ויטר שכן הם התחרו בתחרות מר יוניברס.
שבע זכיותיו במר אולימפיה קבעו שיא זכיות עד לאותו זמן (שנת 1980), מה שקיבע את מעמדו כאגדה בספורט.
שיא זה נשבר בשנת 1991 כאשר לי הני זכה בפעם השמינית ברציפות בשנת 1991. שוורצנגר נחשב לאחת מהדמויות המשפיעות ביותר בעולם פיתוח הגוף, שמורשתו מצוינת בתחרות שנתית על שמו, תחרות ה"ארנולד קלאסיק".
שוורצנגר הודה בשימוש בסטרואידים משפרי ביצועים, וכתב בביוגרפיה שפרסם בשנת 1977 ש"(הסטרואידים) עזרו לי לשמור על גודל שרירי בזמן הדיאטה הקפדנית שלפני תחרויות.
לא השתמשתי בהם למטרת בניית שריר אלא בשביל לשמור על מצב השריר הקיים כמו שהוא".
למרות זאת, מספר מפתחי גוף אחרים שהשתמשו באותם חומרים כמו שוורצנגר בשנות השבעים קבעו שמדובר ביותר משמירה על מצב השריר הקיים.
בשנת 1999, שוורצנגר תבע רופא גרמני שחזה לו מוות מוקדם על בסיס הקשר בין השימוש בסטרואידים לבעיות לב שסבל מהם, כיוון שהרופא קבע תחזית זו מבלי לבדוק אותו באופן אישי.
במשפט זכה שוורצנגר ב-12,000 דולרים אמריקאיים.
אותה שנה, תבע שוורצנגר את הצהובון האמריקאי "גלוב" שפרסם תחזיות דומות על בריאותו העתידית.
עד לשנת 1996, שנה לפני ניתוח לב פתוח להחלפת מסתם אב-העורקים שלו (הוא נולד עם מסתם אב-עורקים בעל שני צניפים במקום שלושה), הגן שוורצנגר על החלטתו להשתמש בסטרואידים בזמן אימוניו.
לפי דוברו, לא השתמש שוורצנגר בסטרואידים מאז 1990 - השנה בה הם הפכו ללא חוקיים.
בסלנג של מפתחי גוף, מכונים סטרואידים לעיתים בכינוי "ארנולדים".
שוורצנגר נותר אישיות בולטת בעולם פיתוח הגוף שנים רבות לאחר פרישתו, בחלקו בגלל בעלותו על מכוני כושר ומגזינים העוסקים בפיתוח גוף.
הוא לקח חלק בתחרויות ומופעים רבים בספורט.
במשך שנים רבות הוא כתב טור חודשי עבור המגזינים "Flex" ו"Muscle & Fitness".
זמן קצר לאחר שנבחר למושל, הוא מונה לעורך של שני המגזינים, בתפקיד סמלי רובו ככולו.
שני המגזינים הסכימו לתרום 250,000 דולר בשנה לתוכניות הלאומיות בנושא הכושר הגופני של המושל.
התפקיד הפוליטי הראשון של שוורצנגר היה במועצה הנשיאותית לכושר גופני ולספורט, שבה היה חבר בשנים 1990 עד 1993. הוא מונה על ידי ג'ורג' הרברט ווקר בוש שכינה אותו "קונאן הרפובליקני".
בשנת 1989 ייסד יחד עם ג'ים לורימר את תחרות פיתוח הגוף היוקרתית ארנולד קלאסיק.
במקביל לפסגת עולם פיתוח הגוף אליה שוורצנגר הגיע, הוא פיתח גם קריירה מקצועית כשחקן.
הופעתו השרירית המיוחדת השיגה לו מספר תפקידים הבנויים למידותיו.
הופעת הבכורה שלו הייתה בתור הרקולס בסרט דל תקציב "הרקולס בניו יורק" (1970), אך מבטאו היה כבד כל כך עד שהיו צריכים לדבב את קולו.
הוא הופיע בסרט "שלום לנצח" (1973), וזכה בפרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט "מועדון השרירים" בשנת 1976.
הסרט שגרם לפרסומו הנרחב היה סרט הפעולה והפנטזיה ההיסטורית "קונאן הברברי" (1982) והצלחה דומה נרשמה גם לסרט ההמשך "קונאן המשמיד" (1984).
באותה שנה גם יצא הסרט הראשון בסדרת סרטי המדע בדיוני "שליחות קטלנית" שקיבעה את מעמדו ככוכב קולנוע.
יכולות המשחק של שוורצנגר בסרטים אלה, שלא הפגין מגוון רב של רגשות בלשון המעטה, היו הבסיס והרקע לבדיחות רבות; כמו גם העובדה שנשאר לו מבטא אוסטרי כבד בדיבורו גם כאשר התפקיד אינו דורש זאת.
אך נראה שאין זה משנה למעריציו או לרוב הקהל הרחב לפי ההצלחה והאהדה שלה הוא זוכה.
הוא גם ידוע בחוש ההומור העצמי שהוא מביא לסרטיו.
בשנים שלאחר מכן שוורצנגר המשיך לשחק בסרטי פעולה מצליחים: "קומנדו" (1985), "עסקה ללא רחמים" (1986), "הנרדף" (1987), ו"מפגש לוהט" (1988) עם השחקן ג'יימס בלושי.
ב"הטורף" (1987) שוורצנגר שיחק עם ג'סי ונטורה, מתאבק ושחקן שעתיד להיות מושל מינסוטה, וסוני לנדהם שיתמודד בעתיד על משרת מושל קנטקי.
הסרט "תאומים" (1988) בו שיחק יחד עם דני דה ויטו היה הקומדיה הראשונה שעשה ואף היה להיט בקופות.
בשנת 1990 כיכב בסרט המדע בדיוני "זיכרון גורלי" (1990) שנחשב בזמנו לסרט הכי יקר שנעשה.
שכרו של שוורצנגר היה 10 מיליון דולר ו-15 אחוז מרווחי הסרט (שבסופו של דבר הניבו לו עוד 18 מיליון דולר); באותה שנה יצא לאקרנים גם הסרט הדרמה-קומי המצליח "שוטר בגן ילדים" בו שיחק בתפקיד הראשי.
שיאה של קריירת המשחק שלו היה בסרט "שליחות קטלנית 2: יום הדין" (1991) שהפך לשובר קופות ואף זכה בארבעה פרסי אוסקר.
סרטו הבא קומדיית האקשן "אחרון גיבורי הפעולה" (1993) יצא בו זמנית עם "פארק היורה" ובהתאם הכנסותיו היו נמוכות והוא קיבל ביקורות מעורבות.
למרות זאת הסרט הפך לסרט פולחן אחרי יציאתו ושוורצנגר עדיין היה להיט בקופות שכיכב בסרט הפעולה של ג'יימס קמרון "שקרים אמיתיים" (1994) לצדה של ג'יימי לי קרטיס.
הוא גם הצליח עם הסרט "אירייזר" (1996).
באותה שנה הוא כיכב בקומדיה "מתנה בלתי אפשרית" (1996) שלא זכה להצלחה רבה וב-1997 שוורצנגר שיחק את הנבל הראשי בסרט גיבורי-על "באטמן ורובין" הנחשב לכישלון חרוץ שאף פגע במוניטין שלו והשפיע על סרטיו הבאים.
ב-1999 הוא כיכב בסרט האימה "סוף העולם" (1999) שהיה הראשון מבין שלושה סרטים כושלים ברצף של שוורצנגר שאפילו לא כיסו את תקציב הפקתם; "היום השישי" (2000) ו"פגיעה היקפית" (2002) הם שני הסרטים האחרים שלו שנכשלו בקופות באותה תקופה.
סרטו האחרון לפני שנבחר לתפקיד מושל קליפורניה היה "שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות" (2003).
הסרט הצליח בקופות, אם כי לא כמו קודמיו, והפופולריות של שוורצנגר עלתה בחזרה (הוא גם קיבל מחמאות על הגוף השרירי והמחוטב שהפגין בגיל 56).
ב-2010 הוא שב לקולנוע בתור אורח בסרטו של סילבסטר סטאלון "בלתי נשכחים".
ב-2011, לאחר סיום תפקידו כמושל, שוורצנגר הודיע באופן רשמי שהוא חוזר לתעשיית הקולנוע.
בשנת 2012 הוא כבר חתם על הופעה נוספת בסרט "בלתי נשכחים 2" ובשנת 2013 כיכב בסרט הפעולה "עומד אחרון" בבימויו של הבמאי הקוריאני קים ג'י וון (ראיתי את השטן).
באותה שנה שוורצנגר גם כיכב במותחן "תוכנית בריחה" לצדו של סילבסטר סטאלון.
בשנת 2014 כיכב בסרט הפשע "חבלה" ושב פעם נוספת לשחק בסרט "בלתי נשכחים 3".
בשנת 2015 שב לגלם את דמותו של המחסל בסרט "שליחות קטלנית: ג'נסיס" בבימויו של אלן טיילור; זהו הסרט החמישי בסדרת "שליחות קטלנית".
בשנת 2022 לוהק שוורצנגר להוביל סדרת ריגול "Utap" בדמותו של לוק ברונר; הסדרה תשודר במהלך 2023 בשירותי הסטרימינג של נטפליקס.
בשנת 2024 דיבב שני פרקים של סדרת האנימציה "דרגה סודית" מבית אמזון פריים וידאו.
שוורצנגר חבר ב, ומהווה עוף חריג ומיעוט פוליטי בקהילייה ההוליוודית שרובה הגדול תומך דווקא ב.
הוא מתאר את עצמו כשמרן בנושאים כלכליים וליברל בנושאים חברתיים.
כך למשל, הוא תומך בנישואים חד-מיניים ושיבח את פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס, וכן בעד מאבק בהתחממות העולמית.
שוורצנגר מספר שהוא הגיע לארצות הברית חודשיים לפני הבחירות לנשיאות בשנת 1968, ויצא לו לראות תעמולה פוליטית של ריצ'רד ניקסון ויוברט האמפרי.
דבריו של האמפרי נשמעו לו כמו הסוציאליזם האוסטרי שממנו ברח.
לעומת זאת, ניקסון דיבר על יוזמה חופשית, צמצום ההתערבות הממשלתית, הורדת מיסים וצבא חזק.
כששאל חבר שלו מאיזה מפלגה ניקסון, והוא ענה שהוא רפובליקני, שוורצנגר החליט שהוא רפובליקני.
ב הביע שוורצנגר תמיכה במועמדותו של מושל אוהיו, ג'ון קייסיק.
לאחר שזה פרש, סירב לתמוך בדונלד טראמפ ולא הצביע לו.
באוקטובר 2024 הביע שוורצנגר תמיכה במועמדת הדמוקרטית לנשיאות קמלה האריס.
שוורצנגר ידוע באהדתו למדינת ישראל.
ב-23 ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה השתתף שוורצנגר בהפגנה פרו-ישראלית בקליפורניה כנגד ארגון חזבאללה.
הפגנות דומות ערך בעקבות מבצע עופרת יצוקה והמשט לעזה ביוני 2010. בנוסף שוורצנגר מספר על עברו של אביו כחייל נאצי ועל הנזק שנגרם, לצורך מלחמה באנטישמיות.
גם במהלך מלחמת חרבות ברזל תמך שוורצנגר בישראל.
שוורצנגר הכריז על מועמדותו לתפקיד מושל קליפורניה במערכת בחירות Recall שנערכה ב-2003 ובה, יחד עם ההצבעה על הדחתו של המושל המכהן גריי דייוויס נערכה הצבעה על זהות מחליפו אם הוא יודח.
דייוויס הודח ברוב של 55.4%, ועבור שוורצנגר הצביעו 48.6% מהמצביעים (כשלמועמד שלאחריו, קרוז בוסטמנטה הדמוקרטי הצביעו 31.5%), והוא הפך בכך למושל קליפורניה.
בין פעולותיו הראשונות של שוורצנגר היה ביטול ההעלאה האוטומטית של דמי הרישוי השנתיים למכוניות (אחד הגורמים לחוסר הפופולריות של קודמו דייוויס).
הוא הסתכסך עם מספר איגודים מקצועיים של עובדי מדינה, וארבע הצעות שהעלה במשאל עם נדחו ב-2005. לאחר מכן הצליח בשיתוף פעולה עם נציגי המפלגה הדמוקרטית ואף מינה את סוזן קנדי, דמוקרטית, כראש הסגל שלו.
עוד ב-2005 עמד שוורצנגר במרכז סערה, כאשר סירב להשתמש בסמכותו כמושל ולחון את סטנלי ויליאמס, מנהיג כנופיה שחזר למוטב, מעונש מוות.
גם בעיר שבקרבתה נולד, גראץ שבאוסטריה, התעוררה מחאה נגדו, ופרנסי העיר נדרשו להסיר את שמו מאצטדיון הכדורגל של העיר, שנקרא על שמו כשנפתח ב-1997. בתגובה פרסם שוורצנגר הודעה שכדי לחסוך את ההתלבטות מפרנסי העיר, הוא מבקש מיוזמתו להסיר את שמו מהאצטדיון - וכך היה.
בבחירות שנערכו ב-2006, ניצח שוורצנגר עם רוב של 56%.
בנובמבר 2009 הודיע שוורצנגר כי בכוונתו לפרוש מהפוליטיקה בסוף כהונתו כמושל.
בינואר 2011 הוא סיים את תפקידו כמושל, ובמקומו הושבע ג'רי בראון הדמוקרטי, שנבחר בנובמבר 2010.
בעקבות בחירתו כמושל קליפורניה, זכה לכינוי "הגוברנייטור", הלחם של המילה האנגלית למושל (Governor) ושם דמותו בסרטי "שליחות קטלנית" – "המחסל" (Terminator).
בספטמבר 2015 נבחר להחליף את דונלד טראמפ כמנחה התוכנית "המתמחה", אך פרש מהנחייתה במרץ 2017.
בשנת 2016 השתתף שוורצנגר בתשדיר הקורא לצמצום בצריכת הבשר כאמצעי להפחתת פליטת גזי חממה ולהתמודדות עם ההתחממות העולמית.
בשנת 2018 שוורצנגר השתתף בהפקת הסרט "כוח טבעי", העוסק ביתרונות של תזונה מהצומח לספורטאים, לצד ספורטאים טבעונים בולטים.
ב-2019 הצהיר כי התזונה שלו כיום היא "99% טבעונית".
בעל חיים הקרוי על שמו
אגרה שוורצנגרי (Agra schwarzeneggeri) היא מין של חיפושית שנתגלתה בקוסטה ריקה ב-2002 ונקראה על שמו של ארנולד שוורצנגר.
החוקר טרי ארווין, שגילה אותו, הסביר שהשם ניתן לחיפושית בגלל זוג רגליה האמצעיות שנראות כמו שרירי יד גדולים ומפותחים המזכירים את זרועותיו החסונות של שוורצנגר.
"פרס האומץ" על מאבקו בפשעי השנאה מטעם מוזיאון השואה בלוס אנג'לס (2023)
ארנולד סקאלנד היה מתאבק מקצועי בשנות החמישים והשישים.
הכינוי שלו היה "ילד הזהב" (Golden Boy) ודמותו אופיינה בקרבות אלימים מאוד, יחסית לתקופתו.
סקאלנד החל בקריירה שלו ב-1946 לאחר ששוחרר מחיל הנחתים בו שירת בזמן מלחמת העולם השנייה.
סקאלנד שיחק במסגרת ארגון ה-WWF (לימים ה-WWE).
דמותו כמתאבק לא הייתה פופולרית במיוחד, והתסריט סיפק לו תואר יחיד, בשנת 1967, וגם הוא תואר זוגות, במשותף עם דמות אחרת.
תסריטאי הארגון החליטו להפוך את דמותו של סקאלנד לדמות מאמן שתלווה את דמויות המתאבקים אך לא תיקח חלק פעיל במיוחד בקרבות המבוימים עצמם.
דמותו החדשה הפכה לפופולרית במיוחד וצוותה עם שניים מהמתאבקים הגדולים ביותר בארגון, ברונו סמרטינו ובוב באקלנד.
דמותו זכורה היטב בעת שבמהלך קרב בו התסריט קבע שבקאלנד לא יסכים להיכנע, על אף שהיה בעמדת נחיתות קשה.
על פי התסריט, דמות המתאבק לא הייתה מוכנה להיכנע, שכן עקב התפיסה בה אחז בה יריבה הייתה חייבת לומר את המילים "אני נכנע", ולא להסתפק במחווה גופנית.
בנקודה זו בעלילה נכנסה דמותו של סקאלנד, שהתערב וזרק מגבת לזירה, ובכך למעשה הודיע על כניעת "חניכו".
מלבד דמות המאמן, דמותו של סקאלנד הופיעה גם פעמים מספר כשדרן או פרשן בתוכניות ה-WWF.
בשנת 1994 התקבל סקאלנד להיכל התהילה של ה-WWF, והוצג לקבל את התואר על ידי בוב באקלנד.
ארנולד צְוַויְיג היה סופר יהודי-גרמני.
צווייג נולד בעיר גלוגאו (Glogau; כיום Głogów) שבשלזיה, בשטח שהיה אז חלק מגרמניה וכיום הוא חלק מפולין.
את לימודיו התיכוניים עשה בעיר קטוביץ.
הוא למד היסטוריה, פילוסופיה וספרות במספר אוניברסיטאות, בערים ברסלאו, מינכן, ברלין ועוד.
בתקופה זו הושפע מן הפילוסופיה של ניטשה.
ארנולד צווייג נטה לסוציאליזם ולציונות, ובהיותו פטריוט גרמני התנדב לשירות בצבא הגרמני הקיסרי במלחמת העולם הראשונה.
הוא השתתף בלחימה בצרפת, בהונגריה ובסרביה.
בשנת 1917 הוצב במחלקת העיתונות של מפקדת הפיקוד העליון, ה"אובר אוסט" בקובנה.
שם נתקל לראשונה ביהודים ממזרח אירופה.
חוויות המלחמה הפכה אותו לפציפיסט ונתנה לו חומר גלם לכמה וכמה ספרים.
עם תום המלחמה השתקע בבוואריה, לחוף אגם שטרנברג, ועסק בכתיבת מאמרים ומחזות והביע את עמדותיו כלפי היהדות.
הוא התיידד עם ליון פויכטוונגר ועם זיגמונד פרויד.
בעקבות פוטש של היטלר במרתף הבירה ב-1923 עזב את בוואריה ועבר לברלין.
באפריל 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוצא צווייג מאגודת הסופרים הגרמנים.
במאי 1933 ספריו נשרפו במסגרת שריפת הספרים בגרמניה הנאצית.
בתחילת 1934 החרימו השלטונות הנאצים את רכושו בגרמניה והוציאו נגדו צו מעצר.
צווייג עלה לארץ ישראל, התיישב בחיפה, והצטרף ככותב ועורך לעיתון בשפה הגרמנית בשם "האוריינט" (Orient) שמייסדו והעורך הראשי היה וולפגנג יורגראו.
כן היה פעיל בעניינים ציבוריים והיה חבר בוועד להקמת בית הבימה.
עם זאת ולמרות ציוניותו המוקדמת, צווייג לא מצא את מקומו ביישוב היהודי.
הניתוק מהשפה והתרבות הגרמנית, הקושי הכלכלי, יחד עם השקפת עולמו הפציפיסטית שלא עלתה בקנה אחד עם העמדות הציוניות הרווחות, הביאה אותו להחלטה לרדת מהארץ כבר בסוף שנות השלושים.
ב-1948, בעקבות הזמנה רשמית מהשלטונות הקומוניסטיים, עבר לאזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה, שהפך מאוחר יותר לגרמניה המזרחית, שם הוא פיתח קריירה כסופר מפורסם וחביב המשטר, ואף היה חבר הפרלמנט.
בין השנים 1950–1953 כיהן כנשיא האקדמיה לאמנות של מזרח גרמניה.
בשנת 1958 היה בין מקבלי פרס לנין לשלום.
ב-1962 פרש מפעילות ציבורית עקב בריאות לקויה, וב-1968 נפטר במזרח ברלין.
הוא נטמן בבית הקברות דורותיאנשטאדט בברלין.
1911 משפחת קלופפר - רומן על סופר יהודי גרמני החי בארץ ישראל.
1912 אביגיל ונבל - מחזה על נושא תנ"כי.
1913 Claudia קלאודיה - נובלה.
1915 Ritualmord in Ungarn עלילת הדם בהונגריה מחזה (טרגדיה) שזכה לגרסה נוספת מאת צווייג ב-1918 בשם שליחותו של סמאל ועוסק במשפט Tisza Eszlar טיסה-אסלאר (הפרשה מתוארת בעלילת דם).
1920 פני יהדות מזרח אירופה.
1926 ראי הקיסר הגדול - תורגם והופיע בעברית בהוצאת זב"מ.
1927 Der Streit um den Sergeanten Grischa הריב של הסמל גרישה - תורגם והופיע בעברית בהוצאת זב"מ.
נמכר בגרמניה במעל 300,000 עותקים
1928 יהודים על הבמה הגרמנית.
1932 De Vriendt kehrt heim דה פרינדט חוזר הביתה - רומן העוסק בחייו והירצחו של יעקב ישראל דה האן.
1947 Das Beil von Wandsbek הגרזן של ונדסבק - רומן המתאר את עליית הנאצים ואדישות/אכזריות הגרמנים כלפי היהודים, תורגם והופיע בעברית בהוצאת זב"מ.
ארנולד רוטשטיין היה עבריין, מהמר ואיש עסקים יהודי מניו יורק אשר כונה "המוח", נחשב לאבי הפשע המאורגן בארצות הברית.
רוטשטיין נחשד כי הטה את משחקי אליפות הבייסבול ב-1919 לטובת עסקי ההימורים שלו, במה שכונה "שערוריית בלאק סוקס" ().
נולד לאברהם רוטשטיין, יהודי דתי ובעל קשרים רבים במערכת המשפט והפוליטיקה בניו יורק, שהחזיק ברשותו חנות טקסטיל ומפעל לעיבוד כותנה, בגיל 15 החל להתרחק מאורח החיים הדתי ושומר החוק של אביו והסתובב באזורי הפשע, כשהוא מתעסק בעיקר בהימורים.
בהמשך דרכו התיידד עם טים סאליבן, מנהיג הארגון הפוליטי טמאני הול בלואר איסט סייד.
חסותו של סאליבן העניקה לארנולד הגנה, הן משוטרים והן מגנגסטרים, והוא ניצל זאת כדי לפתוח קזינו עצמאי משלו.
הקזינו הכניס לכיסו סכומי עתק ובכך הפך רוטשטיין לאיש הכספים של העולם התחתון, כשהוא מממן עסקאות פשע מכל הסוגים.
ב-1920 לאחר חקיקת חוקי היובש היה מהראשונים שזיהו את ההזדמנות העבריינית-מסחרית הטמונה באיסור זה, והקים מערכת להברחת משקאות אלכוהוליים מבריטניה לארצות הברית.
במשך הזמן החלו עבריינים אחרים לשדוד את המבריחים, כשהם מנצלים את העובדה שהמבריחים אינם יכולים להתלונן במשטרה, מצב זה הוביל לכך שרוטשטיין הוכרח לגייס כנופיה משלו כדי להגן על שיירות ההברחה.
חברי הכנופיה גויסו מצעירים בני מהגרים בניו יורק, איטלקים ויהודים, ועליהם נמנו מאיר לנסקי, באגסי סיגל, לאקי לוצ'יאנו, פרנק קוסטלו, לואיס "לפקה" בוכהלטר, ודאץ' שולץ.
רבים מחברי כנופייתו הפכו במרוצת הזמן לשליטי הפשע המאורגן.
בשנת 1928 הפסיד במשחק קלפים סכום של כמה מאות אלפי דולרים, אך סירב לשלם את חובו בטענה שרומה במשחק.
ב-4 בנובמבר קיבל שיחת טלפון בה הוזמן לסנטרל פארק כדי ליישב ויכוח מסוים, ושם נורה ונפצע באורח קשה.
רוטשטיין סירב לענות לשאלות השוטרים לגבי זהות היורה ולבסוף מת מפצעיו.
דמותו היוותה השראה לדמות "מאייר וולפסהיים" בספרו של פ.
סקוט פיצג'רלד "גטסבי הגדול", ולדמותו של ארמנד רוזנטל, המכונה "המוח", בסיפוריו של דיימון ראניון ("אחד שיש לו מילה", "המוח חוזר הביתה" וסיפורים אחרים).
דמותו של רוטשטיין שולבה גם בסדרת הטלוויזיה "אימפריית הפשע" של רשת HBO, את דמותו גילם מייקל סטולברג.
וכן בסרטו של ג'ון סיילס מ-1988, "הימור מכור", שם גולמה דמותו על ידי מייקל לרנר.
בסרט הסנדק חלק שני, ישנה סצנה שירדה בעריכה בה ויטו קורליאונה הצעיר מחפש שם קליט לעבריין יהודי צעיר בשם היימן.
ויטו שואל אותו מי האיש הנערץ עליו ביותר, והבחור עונה "ארנולד רוטשטיין", ומאמץ את השם רוטשטיין, שבהמשך יתקצר לרות'.
בסדרת הטלוויזיה הישראלית נויורק שולבה דמות מושאלת של עבריין הימורים יהודי הנושא את השם "ארתור רוטשטיין".
ארנולד שוופלברג (רומנית: Arnold Schwefelberg; 1896–1979) היה משפטן יהודי רומני, ממנהיגי יהדות רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה, אביה של ורוניקה פורומבקו.
ארנולד שוופלברג היה יד ימינו של וילהלם פילדרמן בהנהגה הלא רשמית של יהדות רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20 הוא נעצר במסגרת משפטי הציונים ברומניה, במקרה באותו יום בו בתו, ורוניקה פורומבקו, קיבלה את פרס המדינה.
הוא חיבר את הספר Amintirile Unui Intelectual Evreu Din Romania "זכרונותיו של אינטלקטואל רומני", שיצא לאור בשנת 2000 בהוצאת הספר ברומניה.
ארנולד יוזף רוזה (Arnold Josef Rosé; 24 באוקטובר 1863 - 25 באוגוסט 1946) כנר יהודי-אוסטרי יליד רומניה.
רוזה היה הכנר הראשי של הפילהרמונית של וינה במשך כיובל שנים ועבד עם יוהנס ברהמס.
רוזה היה ידוע בעיקר בתחום העבודה שלו כנגן הראשי בתזמורת, ופחות ככנר סוליסט והנהיג את רביעיית המיתרים רוזה במשך 23 שנים.
נולד כארנולד יוזף רוזנבלום ביאשי ומשפחתו עברה בעודו ילד מרומניה לווינה, לאחר שהוא ואחיו גילו כישרון מוזיקלי.
רוזה למד באקדמיה למוזיקה של וינה אצל הכנר קרל הייזלר.
רוזה היה גיסו של גוסטב מאהלר.
בתו של רוזה, אלמה רוזה הייתה עצמה כנרת ידועה אשר מתה במחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, שם שימשה מנצחת תזמורת הנשים של המחנה.
גם בנו של רוזה, אלפרד, היה מלחין ומוזיקאי.
ארנוּן הוא כפר שיעי בדרום לבנון, בנפת א-נבטיה שבמחוז א-נבטיה.
כשבעה קילומטרים דרומית מזרחית לעיר א-נבטיה וכשמונה קילומטרים צפונית לגבול ישראל-לבנון.
הכפר ממוקם למרגלות הר הבופור, בגובה 550 מטר מעל פני הים, כקילומטר מהמבצר עצמו.
שמו הערבי של מבצר בופור הוא "קלעת ארנון" על שם הכפר.
מקור השם "ארנון", בשפה הארמית ופירושו "פסגה קטנה".
בשנת 1860, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בעיירה, וכתב: .
כשהוקמה רצועת הביטחון, בשנת 1985 נשאר הכפר בצידו החיצוני של הגבול התוחם את הרצועה, ולמעשה לא נכלל ברצועת הביטחון ולא נשלט על ידי צה"ל.
הכפר הפך למעוז חזבאללה וממנו יצאו ההתקפות על מוצב הבופור, שכללו, בין השאר, התקפות טילים וניסיון חדירת מחבלים אל המוצב עצמו.
בעקבות התקפות הטרור מהכפר על המוצב, הוחלט בשנת 1999 לכבוש את הכפר ולצרפו לרצועת הביטחון.
הכפר נשאר בשליטה ישראלית עד נסיגת צה"ל מדרום לבנון, בשנת 2000.
לאחר קריסת מוצבי צבא דרום לבנון בגזרה, החלה צעדת נשים אשר יצאה מהכפר ארנון והתקדמה אל עבר מוצב הבופור, בעקבות צעדה זו הוחלט להקדים את הנסיגה ממוצב הבופור.
ארנולד מסואסון (צרפתית: Arnoult de Soissons; הולנדית: Arnold van Soissons; נולד ב-1040 באודנארדה - מת ב-1087 באודנבורג), המכונה לעיתים גם ארנולד מאודנארדה (צרפתית: Arnoult d'Audenarde) או ארנולף הוא קדוש בכנסייה הקתולית.
ארנולד נולד באודנארדה, כיום חלק מבלגיה, והיה חייל לפני שהחליט להפוך לנזיר ולהצטרף למנזר מדרדוס הקדוש בסואסון (כיום בצרפת).
הוא נחשב לקדוש המגן של קוטפי הכשות ושל מבשלי הבירה בבלגיה, וקיימת חברת בירה אמריקנית על שמו.
ארנולד שטיינהארדט הוא כנר אמריקאי, ששמו נודע בעיקר ככנר הראשון של רביעיית גוארנרי.
שטיינהארדט, יליד לוס אנג'לס, קליפורניה, הופיע לראשונה עם הפילהרמונית של לוס אנג'לס בגיל 14. הוא למד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, אצל איוואן גאלאמיאן ובהמשך בשווייץ, אצל יוזף סיגטי.
ב-1958 זכה במקום הראשון בתחרות הכינור הבינלאומית לבנטריט.
הוא מרבה להופיע גם כסולן.
הוא חיבר שני ספרים: "לא מתחלק לארבעה: רביעיית מיתרים שוחרת הרמוניה", תיאור חייו ברביעיית המיתרים גוארנרי, ו"חלומות כינור", אוטוביוגרפיה על חייו ועל חוויותיו ככנר.
ארנולד שוטלנדר היה שחמטאי יהודי-גרמני.
שוטלנדר נולד ומת בוורוצלב, והיה אחד מתלמידיו של אדולף אנדרסן.
לבן: זיגברט טאראש, קורט פון ברדלבן, ארנולד שוטלנדר, תיאודור פון שבה שחור: ז'אק מיזס, פריץ רימן, וילפריד פאולסן, הרמן פון גוטשאל לייפציג 1888
משחק זה היה משחק בהתייעצות, כאשר השחקנים שוחחו ביניהם מהו המסע המועדף בכל פעם.
במשחק זה נעשה שימוש יפה בטורים הפתוחים, ב' ו-ג' ושתילת הצריח ב-ב-7. משחק שעיקרו באגף המלכה הניב רגלי מסוכן בצידו השני של הלוח ולבסוף הפרש השחור שמצא עצמו כלוא ב-ב8 והמלך השחור שאיננו מצליח להתמודד עם כל האיומים.
משחק בהתייעצות משנת 1888, יוטיוב
ארנולד קלאסיק היא תחרות פיתוח גוף שנתית הנערכת על ידי הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף (IFBB) שיוסדה על ידי ארנולד שוורצנגר וקרויה על שמו.
התחרות מתקיימת בשלהי פברואר או בתחילת מרץ בקולומבוס שבאוהיו, ארצות הברית.
בקרב מפתחי הגוף, נחשבת "ארנולד קלאסיק" לתחרות הרווחית ביותר, כשהפרס הראשון עומד על 130,000 דולר, רכב האמר, ושעון רולקס.
תחרות "ארנולד קלאסיק" מתחרה עם "מר אולימפיה" מבחינת היוקרה והפופולריות.
עם השנים הורחבה "ארנולד קלאסיק" לתחומים נוספים, כגון: יוגה, ריקוד, עידוד, קשתות, ועוד.
ארנולד קלאסיק כוללת שלוש תחרויות לנשים: "מיס אינטרנשיונל", "פיגר אינטרנשיונל", "פיטנס אינטרנשיונל".
ברוב המקרים הייתה תחרות "ארנולד קלאסיק" צמודה ולעיתים רק נקודה או שתיים הפרידו בין המנצחים.
ארנולד מרי (באסטונית: Arnold Meri; 1 ביולי 1919 - 27 במרץ 2009) היה גיבור ברית המועצות (15 באוגוסט 1941), קולונל בצבא האדום, פקיד בכיר ואיש ציבור אסטוני.
נולד בטאלין בירת אסטוניה ב-1919. בשנת 1926 היגר עם הוריו ליוגוסלביה, שם למד יחד עם ילדי הגולים הרוסים בגימנסיה הרוסית של בלגרד.
בשנת 1938 חזר עם משפחתו לאסטוניה והתגייס לצבא.
באוגוסט 1940 אסטוניה סופחה לברית המועצות ומיחידות הצבא האסטוני הורכבו שתי דיוויזיות אסטוניות של הצבא האדום.
לאחר פלישת הצבא הנאצי לברית המועצות לחם כקצין בשורות הצבא האדום.
היה האסטוני הראשון שזכה לעיטור גיבור ברית המועצות.
לאחר המלחמה נבחר לתפקיד יושב ראש של הקומסומול האסטוני.
בהמשך שימש כפקיד בכיר ובשיא הקריירה שלו מונה לסגן שר החינוך בממשלת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אסטוניה (1961).
בן דודו, לנארט מרי, כיהן כנשיא אסטוניה הראשון לאחר עצמאותה המחודשת בשנים 1992 עד 2001. בראיונותיו הרבים ארנולד מרי אמר, שהשקפת עולמו ונקודת מבטו על אירועים רבים בהיסטוריה של אסטוניה שונים בהרבה מאלה של בן דודו המפורסם.
עד יום מותו שימש בתפקיד יושב ראש הוועד האנטי-פאשיסטי של אסטוניה.
הוועד התנגד לכינוסי ותיקי ואפן אס אס האסטונים ומחה נגד העברת אנדרטה לחיילי הצבא האדום ממרכז העיר טאלין (חייל הברונזה) לבית העלמין הצבאי.
ארנולד מרי נפגש עם ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה לשעבר וזה רחש לו כבוד.
בשנה האחרונה לחייו, לצד המאבק במחלת הסרטן, הועמד ארנולד מרי לדין בגין השתתפותו בגירושם לסיביר של 259 מתושבי האי היומאה (כולל 16 קשישים וכ-60 ילדים מתחת לגיל 12) במרץ 1949 (11 מתוכם מתו כתוצאה מהגירוש).
מרי הכחיש בתוקף את ההאשמות והתיק נסגר בשל פטירתו .
לאחר מותו הוענק לו עיטור הכבוד על ידי נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב.
מועצת העיר הרוסית גורנו-אלטאיסק החליטה לקרוא רחוב על שמו של ארנולד מרי.
ארנולד שנברג היה מלחין יהודי-אוסטרי, תאורטיקן מוזיקה וצייר.
הוא משויך לתנועה האקספרסיוניסטית בשירה ובאמנות הגרמנית, והיה מנהיג האסכולה הווינאית השנייה במוזיקה.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933 תויגו עבודותיו של שנברג כמוזיקה מנוונת.
הוא היגר לארצות הברית בשנת 1934.
למוזיקה של שנברג הייתה השפעה גדולה על החשיבה המוזיקלית של המאה ה-20. במשך למעלה משלושה דורות הרחיבו מלחינים אירופאים ואמריקאים רבים את האפיקים שפרץ, ואילו אחרים שללו בלהט את המוזיקה שלו.
שנברג שינה ללא הכר את הכללים שהיו נהוגים עד זמנו לכתיבת מוזיקה, ויצר תחתם כללים חדשים.
הוא ביטל את ההיררכיה הטונאלית שהייתה מוצבת בבסיסה של כל מוזיקה ידועה.
כרבים מבני דורו הוא חש את המיצוי שאליו הגיעה השיטה הטונאלית, שבאה לקצה גבול יכולתה ביצירות כדוגמת האופרה טריסטן ואיזולדה של ריכארד ואגנר, האופרות המודרניסטיות של שטראוס, יצירותיו המאוחרות של מאהלר (ובהן הסימפוניה העשירית שלא הושלמה, הכוללת אקורד דיסוננטי בן תשעה תווים), וליל הוד שכתב הוא עצמו.
בשנת 1923 הציג שנברג את השיטה הדודקפונית (שיטת 12 הצלילים), טכניקת ארגון צלילים שנועדה להחליף את המערכת הטונאלית ולהעניק למלחין קווים מנחים חדשים לארגון היצירה.
שפה מוזיקלית חדשה זו, המתבססת על סדרות של 12 צלילים, שימשה מלחינים מודרניים רבים במאה ה-20.
שנברג נולד בווינה בשנת 1874, בנם של פאולינה ושמואל, בעל חנות נעליים.
להוריו לא היה קשר למוזיקה.
כילד למד נגינה בכינור וקומפוזיציה.
מאוחר יותר למד נגינה בצ'לו ובוויולה.
בכוחות עצמו למד דברים רבים מקריאה באנציקלופדיות.
גם את תורת המוזיקה למד בעיקר בעצמו כאוטודידקט, אך בבחרותו היה לזמן מה תלמידו של אלכסנדר זמלינסקי, שלימדו להכיר בגדולתו של ואגנר.
ב-1898 נטבל לנצרות הפרוטסטנטית בהשפעת גוסטב מאהלר, אף שרוב חייו היה חסר תודעה דתית כלשהי.
עם זה הוא לא הפסיק להיחשב או לחשוב על עצמו כיהודי.
שנברג נישא למתילדה, אחותו של אלכסנדר זמלינסקי.
לשניים נולדו שני ילדים, גרטרוד ב-1902 וג'ורג' ב-1906. מתילדה עזבה אותו לחודשים מספר ב-1908 בעקבות רומן עם הצייר ריכרד גרסטל, שהיה מאנשי חוגו של שנברג.
לאחר כמה חודשים התחרטה מתילדה וחזרה לבעלה ולילדיה (וגרסטל תלה את עצמו).
שנברג נישא בשנית לגרטרוד ברתה לבית קאליש, ולשניים נולדו נוריה דורותיאה ב-1932, רודולף (רונלד) ב-1937 ולורנס (לארי) ב-1941. ב-1933 חתם שנברג, עם מארק שאגאל כעד ובנוכחות הרב לואי-ז'רמן לוי, על מסמך שבו הצהיר על שיבתו ליהדות.
זמן קצר אחרי עליית הנאצים לשלטון היגר שנברג עם משפחתו לארצות הברית.
מלחמת העולם הראשונה גרמה למשבר בהתפתחותו של שנברג כמלחין.
בגיל 42 השירות הצבאי שיבש את חייו.
עבודתו המוזיקלית שובשה ללא הרף, וכתוצאה מכך הוא השאיר כמות רבה של עבודות בלתי גמורות ו"התחלות" לא מפותחות.
באירוע מסוים, דרש קצין בכיר לדעת האם הוא "שנברג הידוע לשמצה".
שנברג ענה: "אני מבקש לענות, אדוני, כן.
אף אחד לא רצה להיות, מישהו חייב היה להיות, לכן נתתי לזה להיות אני".
היחס המידרדר בין המלחינים העכשוויים והציבור הוביל אותו לייסד את החברה להופעות מוזיקליות פרטיות בווינה בשנת 1918. הוא ביקש לספק במה בה יוכלו מלחינים לכתוב יצירות מוזיקליות מודרניות בקפידה, לערוך חזרות, ולהופיע כראוי בתנאים שיגנו עליהם מפני תכתיבי האופנה והלחץ המסחרי.
מאז הקמתו ועד 1921, כשאז נסגרה בשל נסיבות כלכליות, הציגה החברה 353 מופעים לחברים משלמים, לעיתים בשיעור של מופע לשבוע.
בשנה וחצי הראשונות, לא התיר שנברג את הצגת יצירותיו שלו במופעי החברה.
במקום זאת שמע קהל המאזינים יצירות עכשוויות מאת המלחינים אלכסנדר סקריאבין, קלוד דביסי, גוסטב מאהלר, אנטון וברן, אלבן ברג, מקס רגר ודמויות מובילות נוספות במוזיקה של תחילת המאה ה-20.
יצירתו החשובה הראשונה, "ליל הוד" (אנ') לשישיית כלי-מיתר, נכתבה ב-1899 בהשראת שיר בשם זה של ריכרד דהמל (אנ'), ועובדה ב-1917 לתזמורת מיתרים על ידי המלחין עצמו.
היצירה מושפעת מוואגנר וכוללת מוזיקה מלודית.
בתקופה זו כתב שנברג יצירות טונאליות נוספות, בהן "פליאס ומליסנדה" – פואמה סימפונית בעקבות מחזה בשם זה פרי עטו של המחזאי והמשורר מוריס מטרלינק, "שירי גורה" – מחזור שירים לתזמורת אדירה בממדיה, ורביעיית מיתרים ראשונה שהתקבלה בשריקות בוז.
כל היצירות האלה כתובות בסולם רה מינור.
ב-1908 החל לכתוב יצירות אטונאליות (יצירות ללא מרכז טונאלי).
שנברג כינה את שיטת כתיבתו "פאן-טונאליות" (כלל-טונאליות), כלומר שכל צליל (מבין 12 הטונים של הסולם המוזיקלי) יכול להיחשב כטוניקה (לחלופין אפשר לומר שזו שיטה שבה אין צליל שליט כלל).
בתקופה זו, שהייתה תקופה סוערת בחייו של המלחין, נכתבו גם רביעיית המיתרים השנייה הכוללת זמרת סופרן (בוצעה ב-1908), היצירה "חמישה קטעים לתזמורת" (בוצעה ב-1912), והיצירה "פיירו הסהרורי" הכתובה בסגנון שפיתח שנברג: שירה דיבורית ("Sprechgesang").
בשנת 1909 השתמש שנברג לראשונה ברעיון של מוזיקת צבעי צליל.
עם עליית הנאצים לשלטון היגר שנברג לפריז ומשם לבוסטון.
באמריקה כתב יצירות דודקפוניות, ובהן קונצ'רטו לכינור (1934, קדם לזה של ברג).
לאחר השואה חזר אל מקורותיו היהודיים, וזעזועו מהשואה מצא את ביטויו ביצירתו "ניצול מגטו ורשה" הכוללת את תפילת "שמע ישראל".
יצירתו הכוראלית "כל נדרי" נכתבה כחודשיים לפני ליל הבדולח בגרמניה (1938) ואינה דודקפונית.
שנברג מעולם לא עזב לחלוטין את עולם המוזיקה הטונאלית.
הוא נשאר בארצות הברית עד מותו ב-1951 בלוס אנג'לס.
משנת 1920 גיבש שנברג שיטה כתיבה המכונה היום דוֹדֶקָפוֹניה (שהיא השיטה הראשונה מסוגת הסריאליזם, כלומר הסדרתיות).
בשיטה זו נקבעת סדרה של שנים עשר טונים, שעל המלחין להשתמש בהם בסדר עוקב ביצירה, תוך וריאציות שונות על הסדרה, כראי (הפיכת החמשה על פיה), סרטן (הפיכת סדר הופעת התווים) וראי-סרטן.
בשיטה זו אין טונאליות, כלומר אין טון המקבל עדיפות על הטונים האחרים.
דוגמאות ליצירותיו שנכתבו בסגנון הדודקפוני הן "סרנאדה" אופוס 24 ו"וריאציות לתזמורת" אופוס 31. האופרה הראשונה שנכתבה בשיטה זו (מבוססת על סדרת צלילים אחת בלבד) היא "משה ואהרן" (שלא הושלמה).
האופרה משלבת את הסגנון הדודקפוני עם סגנון השירה הדיבורית.
שנברג פיתח את הטכניקה הווקלית החדשה השירה הדיבורית, בה נע הקול בין דיבור לשירה.
יצירתו הידועה פיירו הסהרורי היא דוגמה לשימוש בטכניקה זו, היוצרת אפקט תיאטרלי וייחודי.
שנברג נחשב לאבי האסכולה הווינאית השנייה, בה נכללים מלבדו גם שני תלמידיו אלבן ברג ואנטון וברן (האסכולה הווינאית הראשונה מתייחסת להיידן, למוצרט ולבטהובן).
יצירותיהם הדודקפוניות פיתחו את השיטה והשפיעו על הפצתה, סגנונו של וברן, המהווה גרסה חמורה יותר של הדוֹדֶקָפוניות, היה מודל לחיקוי למלחינים מודרניסטיים רבים שפעלו לאחר מלחמת העולם השנייה (בהם המלחין הצרפתי פייר בולז).
סגנון הווריאציה המתפתחת שפיתח שנברג השפיע על כתיבתו של פריץ קרייזלר.
כתבים של שנברג שראו אור
סגנון ורעיון (Style and Idea: Selected Writings of Arnold Schoenberg), אסופת כתבים של שנברג על קומפוזיציה, ביצוע, מלחינים, מבקרי מוזיקה ועל עצמו.
סיכום וניתוח בדרך עצמאית וביקורתית של ההרמוניה המוזיקלית הקלאסית.
עקרונות הכתיבה המוזיקלית מהפרט אל הכלל בדרך סינתטית.
ספר לימוד קונטרפונקט בשיטת הקנטוס פירמוס, אך בגישה טונאלית.
מחזה היסטורי המרמז (כבר בשנות העשרים של המאה העשרים) על אתגרי הזהות ובעיות הציוניות בארץ ישראל.
שנברג השאיר אחריו כתבים תאורטיים ואישיים רבים שלא פורסמו.
הכתבים עוסקים במגוון נושאים, בהם תאוריה מוזיקלית, נגינה, יהדות, התפתחויות היסטוריות ואסתטיקה.
רובם נאספו לארכיון ארנולד שנברג בווינה.
ארנולפו די קמביו (באיטלקית: Arnolfo di Cambio; סביבות 1240 – 1300 עד 1310), היה אדריכל ופסל איטלקי.
די קמביו נולד בעיירה קולה די ואל ד'אלזה (Colle di Val d'Elsa) שבטוסקנה.
הוא היה בין עוזריו ותלמידיו של ניקולא פיזאנו בהקמת דוכן ההטפה בדואומו (קתדרלת סיינה ב-1265. בין השנים 1266–1267 עבד ברומא עבור שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, ויצר פסל שלו בדמות סנטור רומי הנמצא במוזיאון הקפיטוליני בקמפידוליו.
בשנת 1282 יצר בכנסיית סן דומניקו באורבייטו מונומנט עבור הקרדינל דה בריי, הכולל מדונה המפוסלת לפי תבנית של פסל רומאי של אלת המזל הטוב (אבונדנטיה, Abundantia).
הוא הושפע מאמנות הקוסמטסקו (באיטלקית: Stile cosmatesco), פסיפס גאומטרי עדין שהיה נפוץ ברומא בימי הביניים.
הוא שיבץ אמנות זו בעבודותיו בסנטה מריה מג'ורה ברומא, בבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות (1285) ובסנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה (1293).
באותה תקופה גם סיים את פסלו של פטרוס הקדוש בבזיליקת פטרוס הקדוש.
בין השנים 1294–1295 עבד די קמביו בפירנצה, בעיקר כאדריכל.
הוא הכין את תוכניות הבסיס לדואומו של פירנצה, סנטה מריה דל פיורה, לבזיליקת סנטה קרוצ'ה ולארמון מועצת העיר, פאלאצו וקיו.
פסלים שלו גם שובצו בחזית הכנסייה עד 1589.
ג'ורג'ו וזארי כלל פרק על די קמביו בספרו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" (Le Vite delle più eccellenti pittori, scultori, ed architettori), וציין אותו כאחד ממניחי היסודות לאמנות הרנסאנס האיטלקי.
ארנולף הראשון, לפעמים מכונה "הגדול" או "הזקן", היה רוזן פלנדריה (בין 893 ל-899 – 27 במרץ 965), בנם של בלדווין השני, רוזן פלנדריה ושל אלפטרית' בתו של אלפרד הגדול מלך אנגליה, ירש את רוזנות פלנדריה ב-918 אחרי מות אביו.
בתחילת שלטונו ניצל ארנולף את המאבקים בין שארל התם, מלך פרנקיה המערבית לבין רובר הראשון כדי להרחיב את נחלותיו בארטואה בפונטייה ובאמיין.
בשנת 922, אחרי שהאצולה הדיחה את שארל התם מכיסאו, ארנולף תמך ברובר הראשון, מלך צרפת.
בשנת 923, אחרי שמלך זה נהרג בקרב סואסון, ארנולף תמך בראול, מלך צרפת (בנו של רובר הראשון) ועזר לו במאבקו נגד הנורמנים.
בשנת 928 כאשר זיגפריד מדנמרק, מנהיג הנורמנים, כבש את העיירה גווין לחופי התעלה, ארנולף הראשון שלא אבה לצאת לקרב נגדו, השיא לו את בתו אלסטרוד, ומינה אותו לרוזן גווין כוסאל של רוזן פלנדריה.
בשנת 931 הרחיב את נחלותיו כאשר כבש את טירת מורטאן באזור העיר טורנה, ובשנת 933, עם מות אחיו אדולף, השתלט על מנזר סן-ברטן שבעיר סנט-אומר.
ב-934 נשא לאישה את אדל, בתו של הרברט השני, רוזן ורמנדואה.
ארנולף הראשון כרת ברית עם איג הגדול ועם אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד לואי הרביעי, מלך צרפת.
הוא כבש את העיירה מונטרה שלחופי התעלה מידי הרוזן הרלואן, שקרא לעזרתו את ויליאם ארוך החרב, דוכס נורמנדי.
ב-17 בדצמבר 942 ארנולף הראשון הזמין את ויליאם ארוך החרב לפגישה בפיקוויני (כיום בחבל פיקרדי) ושם הורה לאנשיו לרצוח אותו מיד.
ארנולף הראשון ארגן קואליציה נגד רישאר הראשון, דוכס נורמנדי (בנו של ויליאם ארוך החרב) שכללה את אוטו הראשון ואת לואי הרביעי, מלך צרפת.
לפי עצתו של ארנולף, אוטו הראשון הטיל מצור על העיר רואן, אך נחל שם מפלה ניצחת.
ברוב כעסו, אוטו הראשון תקף את נחלותיו של ארנולף והחריב את העיר גנט, אולם אחרי כן התפייס עמו, פינה את גנט והחזיר לו את מונטרה (948) ואת דואה (950).
האיום מצד הנורמנים פחת בשנות שלטונו האחרונות של ארנולף הראשון, מה שאפשר לו להסב את תשומת לבו לרפורמה בממשל הפלמי.
ב-958 כינס את מועצת פלנדריה בעיר גנט שבה הכריז על בנו כשותפו לשלטון בשם בלדווין השלישי, אולם האחרון מת באופן פתאומי בשנת 962. אחרי שארנולף הראשון נרצח ב-965 כנקמה לרצח ויליאם מנורמנדי, נכדו ירש את מקומו בשם ארנולף השני, רוזן פלנדריה.
ארנולד שרינג היה מוזיקולוג גרמני.
שרינג נולד בברסלאו (אז בגרמניה, כיום ורוצלב בפולין), בנו של מו"ל של ספרי אמנות.
הוא גדל בדרזדן ולמד כינור ב"אננגימנזיום", שאותו סיים בשנת 1896. בהמשך למד כינור בבית הספר למוזיקה בברלין אצל יוזף יואכים.
משנת 1899 עד 1902 למד מוזיקה בברלין ובלייפציג וכתב את עבודת הדוקטורט שלו על הקונצ'רטי האינסטרומנטליים של ויוואלדי (בגרמנית
ב-1907 החל תקופת השתלמות והכשרה וב-1915 מונה לפרופסור למוזיקה.
ב-1920 אסף שרינג חומר ראיות לכך, שיוהאן סבסטיאן באך השתמש בדרך כלל ב-12 זמרים בקנטטות וביצירות ווקאליות אחרות שלו.
גילוי זה התבטא עם הזמן בביצועים אותנטיים של מוזיקה עתיקה.
משנת 1928 ואילך כיהן שרינג כפרופסור למוזיקולוגיה בברלין.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, היה שרינג לחבר באיגוד המורים הנאצים ובמועצת המנהלים של לשכת המוזיקה של הרייך (Reichsmusikkammer).
בינואר 1934 נשא שרינג הרצאה באגודה הגרמנית לחינוך בנושא "הגרמאני במוזיקה הגרמנית".
באותה שנה הופיע ספרו "בטהובן בפרשנות חדשה", שבו הוא מביא הקבלות ביצירות בטהובן לסצנות ממחזות שקספיר ושילר ומעלה את הטענה הנועזת, כי התבנית הצורנית הזאת התואמת את סצנות שקספיר ושילר הייתה מכוונת.
באותה שנה כתב גם מאמר בכתב העת למוזיקולוגיה, שבו הגדיר את הסימפוניה החמישית של בטהובן כ"סימפוניה של התקוממות לאומית", שאותה השווה לעליית המשטר הנאצי.
לבסוף, בשנת 1936, כתב ב"בטהובן ושירה", כי "אם מוזיקה ברוטאלית, חושנית וכן, בעינינו, זרה מבחינה גזעית, מאיימת לנתק אותנו מן הקשר הלא-מובן בין מוזיקה נעלה לאמנות נעלה, הרי בבטהובן נוכל לחזור וליצור ברית אידיאלית חדשה."
שרינג גילה עניין רב בחקר המוזיקה של תקופת הרנסאנס והבארוק ובעיקר יצירות באך.
במסגרת מחקריו אלה חלק על הגרסה המקובלת, לפיה מוזיקת הקודש של המאה ה-16 בוצעה כולה בשירת א-קפלה.
באוגוסט 1940 פרש מעבודתו מחמת מחלה.
הוא מת בשנה שלאחריה ונקבר בפרידהוף הרשטראסה.
ארנולד פיק היה רופא פסיכיאטר ונוירולוג צ'כי, יהודי יליד מוראביה.
הוא כיהן כפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטה הגרמנית קארל בפראג.
ארנולד פיק נולד ב-1851 במשפחה יהודית בעיירה ולקה מזיז'יצ'י (בגרמנית - גרוס מזריץ') שעל נהר ייהלבה במוראביה, אז באימפריה האוסטרית.
היה בנם היחיד של היינריך פיק ושל פרנציסקה פיק, בת למשפחת בר (Beer) מן הרובע היהודי של טשביץ'.
בני פיק חיו כדיירי משנה בבית בפינת הרחובות זמייצקה והורנומייסטסקה בחלק "הנוצרי" של ולקה מזיז'יצ'י.
פיק גדל באווירה תרבותית דו-לשונית: דיבר גרמנית בבית ולמד בשפה הצ'כית בבתי הספר, כולל בגימנסיה של ייהלבה.
סיים לימודי רפואה באוניברסיטת וינה והיה עוזרו של הנוירולוג תאודור מיינרט (1892–1833) עוד בעת לימודיו, קיבל פיק ממיינרט, שהיה גם מורם של פרויד ושל ורניקה, ידע סולידי בתחום האנטומיה של מערכת העצבים.
אחרי קבלת תואר דוקטור ברפואה (1875) היה פיק למשך כחצי שנה עוזרו של וסטפאל (1833–1890) בבית החולים "שאריטה" בברלין.
באותה מחלקה התוודע גם לקרל ורניקה (1848–1905).
שניים אלה השפיעו על מחקריו הראשונים בתחום האפזיה.
בשנת 1875 עזב פיק את ברלין כדי לעבוד כרופא במוסד הממלכתי (הדוכסי) לחולי נפש בווהנן (Wehnen), בדוכסות אולדנבורג בצפון גרמניה (כיום בית החולים הממלכתי בווהנן).
מוסד זה היה מעורב מאוחר יותר, בימי שלטון הנאצים, ביישום מדיניות "המתת החסד" והעיקור של אוכלוסיות שנחשבו ל"בנות גזע נחות" או "חסרות תועלת".
בהמשך נקרא פיק לעבוד במוסד הידוע כ"קתרינקה" במנזר קתרינה הקדושה בפראג.
בשנת 1878 התמנה למרצה (דוצנט) בפסיכיאטריה ובשנת 1877 – לנוירולוגיה – באוניברסיטת פראג.
בשנת 1880 מונה למנהל המוסד הממלכתי לחולי נפש בדובז'אן ובשנת 1886, בגיל 35, קודם לתפקיד פרופסור ומנהל קליניקה פסיכיאטרית של האוניברסיטה הגרמנית של פראג, תפקיד שבו כיהן עד שנת 1921 כשיצא לגמלאות.
בעת פעילותו בפראג נאלץ להתמודד עם מלחמת השפות והמתחים הבין-אתניים בין הקהילות הצ'כית והגרמנית בעיר שהעיבו לעיתים על העבודה במוסדות האקדמיים ובבתי החולים.
פיק זכה בכל זאת להערכה רבה.
הוא גילה מיומנות יוצאת דופן בלתקשר עם חולים במצב פסיכוטי ושל קיהיון והצטיין בראיונותיו הקליניים.
בשנת 1887 התקבל כחבר באקדמיה לאופולדינה.
למרות שסבל בגלל ירוד ואבנים בדרכי השתן, המשיך להיות פעיל מקצועית גם אחרי פרישתו בשנת 1921.
פיק נפטר בגיל 73 בפראג בשנת 1924 מאלח דם כתוצאה מזיהום אחרי שעבר ניתוח אבנים בכיס המרה.
במהלך פעילותו התכתב פיק רבות עם חוקרים ידועים אחרים בתחום מדעי הנוירו-פסיכיאטריה, כגון ז'.ז'.
דז'רין, פייר מארי, הנרי הד, ג'ון היולינגס ג'קסון, ארנסט פון שטרימפל ואחרים.
כמו כן נמצא ביחסי ידידות עם הפילוסוף פרידריך יודל, הפיזיקאי ארנסט מאך, הפילולוג האוסטרי אוגוסט זאואר והמשפטן יוהאן גילשפך.
ארנולד פיק היה חובב מוזיקה ובעל ספרייה גדולה, ונהנה במיוחד לקרוא ביצירות גתה וקרלייל.
פיק השאיר אשה, מריה לבית שטראסר, איתה התחתן בשנת 1881. אמו נפטרה לפני נישואיו.
היו לו עוד שלושה אחים למחצה – ארנסט (ארנושט) אוגוסט, לודוויג ורוברט ואחות למחצה – קרולינה קרלה פוהרמן מנישואיו השניים של אביו עם לאונטינה פארנקל.
לארנולד פיק נולדה בת, מריאנה (1943-1882), לימים נשואה ללוונשטאם.
בשנת 1942 היא נשלחה על ידי הנאצים למחנה טרזין, בו מתה בפברואר 1943. לפחות אחת משתי נכדותיו (אליזבת (ילידת 1908) ומריה), מריה לוונשטאם (1910–1942), נספתה בשואה בשנת 1942 במחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ.
פיק ערך מחקרים קליניים ופתולוגיים רבים אצל מטופלים במחלות נוירו-פסיכיאטריות, שזיכו אותו בהכרה בינלאומית.
חלק ממחקריו הציג לא רק בגרמנית אלא גם בשפה אנגלית בכנסים ובכתבי עת מדעיים, דבר שפחות היה שכיח אז בקרב הרופאים כותבי גרמנית.
בפראג שיתף פעולה עם אוטו קאהלר, שהיה כמוהו בשנות ה-1880 פרופסור שלא מן המניין.
בשנת 1880 הם תארו את סידור הסיבים במסלול הספינותאלאמי.
הם הצביעו על כך שסיבי השורשים האחוריים של העצבים נכנסים אל העמודות האחוריות של מח השדרה בצורה כזאת שהסיבים מהרמות הגבוהות יותר מחליפים באזור המדיאלי את הסיבים הבאים מהרמות הנמוכות יותר.
סדר זה של הסיבים האלה נקרא "החוק קאהלר-פיק".
פיק תרם על ידי תאורים קליניים לחקר ההזיות, המיקרוגרפיה, הפאלילליה והפאראמנזיה הדופליקטיבית.
פיק התעניין מאוד גם בחקר האפרקסיות והאפזיות, לרבות בתחום מיקומן במוח של ההפרעות בשפה.
תיאר בין היתר מקרים של אגרמטיזם, הפרעה בבנייה בדקדוקית והתחבירית של השפה, במיוחד את הצורה שנקראה לימים "פארארגרמטיזם" או אגרמטיזם תחבירי, שהתאפיין בין היתר, ב"שפה טלגרפית".
הוא תיאר אגרמטיזם מבודד – "הפרעה של התהליך הדקדוקי שבו נעדרות תבניות זמינות לבניית המשפטים" וכן את הפסאודו-אגרמטיזם.
פיק ניגש לנושא האפזיה מנוקדת מבט פסיכולוגית והדגיש שני שלבים ביצירת האפזיה: פסיכולוגי (הבנית החשיבה) ולשוני.
הוא ראה באפזיה הפרעה בתהליכים של החשיבה הבאה לידי ביטוי בלשון.
הוא דיבר על מנגנון פסיכולוגי של "כלכלת מילים" או "חיסכון במילים" והעיר שבשפה הטלגרפית מחיקת מילים אינה קריטית להעברת המסר.
פיק הושפע במידה רבה על ידי ורניקה ועל ידי ג'קסון.
ב-1892 פיק תיאר מקרה של אפזיה ראשונית מתקדמת עקב אטרופיה ממוקמת בהמיספרה השמאלית, כחלק מתהליך דמנטיבי.
פיק הבחין תהליכי הסתגלות בעת האפזיה שאחד הביטויים שלו הוא התפתחות "שפת החירום" (Notsprache) שאחרי שבץ.
בשנת 1898 הוא פרסם ספר לימוד על הפתולוגיה של מערכת העצבים הנחשב לציון דרך בתולדות התחום.
פיק תיאר לראשונה אצל 6 מטופלים שנפטרו אחרי דמנציה בגיל מוקדם תת-סוג של דמנציה פרונטו-טמפורלית FTD, מחלה ניוונית פרנכימית של המוח, שנודעה כמחלת פיק.
במקרים של מחלת פיק מבחינים אטרופיה בולטת של האונות המצחיות של מוח.
התמונה הקלינית כללה שיבוש מוקדם של ההתנהגות, השפה והקשב.
בלטו התנהגויות סטריאוטיפיות – חזרתיות של משפטים או של פעולות, ירידה ביכולת השיפוט וההפשטה, הפרעות התנהגות, בדרך כלל עם חוסר גבולות בהתנהגות המינית ובולמוסי אכילה.
בהתחלת המחלה הזיכרון היה עדיין די שמור.
בשנת 1911 אלויס אלצהיימר ושותפיו גילו כמה תכונות היסטולוגיות שנראו אפיוניות למקרים שתוארו על ידי פיק:נוירונים מנופחים ו בתוך התאים חלקיקים ארגירופילים שהם קראו להם "גופי פיק".
בשנת 1926 החוקרים אונארי קימורה והוגו שפאץ כינו את הסוג הזה של דמנציה "מחלת פיק" (Morbus Pick, Picksche Krankheit).
מאוחר יותר נתגלו "גופי פיק" גם אצל בריאים בעוד הסתבר כי הם חסרים במקרים רבים של דמנציה פרנוטו-טמפורלית.
לאחרונה נוטים להפסיק להשתמש במונח "מחלת פיק" שהיאע מקרה פרטי של הניוון הפרונטו-טמפורלי FTLD.
בשנת 1891 פרסם פיק את מאמרו "דמנציה כרונית ראשונית בגיל הצעיר", שבו תיאר מקרים של פסיכוזה המתחילה בגיל 20–30 עם התנהגות ילדותית, הפרעות קשב, פיזור נפש, הפרעות במהלך החשיבה, אינקוהקנטיות (Zerfahrenheit), עם פגם בסינתזה של המחשבות.
מקרים אלה כללו לדעתו מקרים מתאימים למונחים האבחנתיים "הבפרניה" ו"קטטוניה", ללא תשתית של אפיונים אנטומו-פתולוגיים.
הוא קרא להם "דמנציה מוקדמת" (dementia praecox), כינוי שהוחלף מאוחר יותר בסכיזופרניה.
הכינוי "דמנציה מוקדמת" הופיע גם לפניו בכתבי הפסיכיאטר הצרפתי בנדיקט אוגיסטן מורל, ושימש בהמשך את אמיל קרפלין.
ארנולד פיק פרסם לפחות 260 מאמרים ו1;6 ספרים בתחום הנוירולוגיה והפסיכיאטריה.
ארנולד גיי שרוויל היה שופט בריטי שכיהן בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
שרוויל הוסמך כעורך דין בשנת 1914 ובאותה שנה הצטרף לשירות הקולוניאלי בניאסלנד.
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצבא הבריטי באפריקה ולאחר מכן היה מרצה לדיני רכבות בבית הספר לכלכלה של לונדון ובלימודי חוץ של קיימברידג'.
בשנים 1925-1928 היה שופט מחוזי בסודאן ולאחר מכן היה עוזר התובע הכללי בח'רטום למשך כשנה.
בשנת 1929 עבר לארץ ישראל והיה פרקליט מדינה במשרד המשפטים של ממשלת המנדט.
לאחר כשלושה חדשים, ביולי 1929, מונה ליו"ר בפועל של המועצה המשפטית.
בתפקידו כתובע עסק בין השאר בתביעה נגד ערבים שהשתתפו במאורעות תרפ"ט ונגד יוסף אורפלי, שמחה חינקיס, ארבעת אסירי סנהדריה שהואשמו בהכאה למוות של ערבי וארבעת אסירי מאה שערים שהואשמו ברצח ערבי בשכונתם.
האחרונים הוחזקו במעצר במשך שישה חודשים והועמדו לדין למרות שלא היו נגדם ראיות.
בשנת 1930 הוא מונה לשופט מחוזי רוטציוני וכיהן בתפקידים שונים, בהם יו"ר המועצה המשפטית, יו"ר בית המשפט לקרקעות בירושלים, מ"מ יו"ר בית משפט מחוזי ביפו, בירושלים, בחיפה ובשכם ושופט בהרכב ערעור על פשעים חמורים.
ב-1 בדצמבר 1934 החל לכהן כשופט בחיפה ובשנת 1935 הועלה לדרגת שופט מחוזי קבוע .
שרוויל כיהן בחיפה עד תחילת 1940, עת עבר להיות יו"ר בית המשפט המחוזי בירושלים.
שרוויל נפטר מהתקף לב בליל 28 בפברואר 1942, בעת כהונתו כיו"ר בית המשפט המחוזי בירושלים, והניח אחריו אישה ובן.
הוא נקבר בבית הקברות על הר ציון.
במשפט שומר בעין חרוד שירה ופצע ערבי שבא לגנוב והתקיף אותו באבנים, דן שרוויל את השומר לקנס של 10 לא"י לאחר שהודה שירה בלא כוונת רצח.
במשפטו של יהודי קומוניסט שהביע תמיכה בהתקוממות הערבית במאורעות תרפ"ט אמר שרוויל שחבל שהנאשם לא היה בחברון בעת ההתקוממות.
באחד המשפטים סיפר מניסיונו השיפוטי ש"עד מזיע - עדותו שקר".
בתחילת 1935 אמר שרוויל שבתי המשפט צריכים להטיל עונשים מרתיעים בסכסוכי קרקעות כדי לבטל את הנגע הזה.
ברוח דבריו דן לשנת מאסר ערבי שהורשע בעקירת עצים של יהודים.
עם עוזבו את חיפה בתחילת 1940 נכתב עליו בדבר:
"במשך שנות פעולתו התחבב על כל חוגי התושבים.
בפסקי הדין שהוציא עמד תמיד על הצד המוסרי והחברתי, ומצא ביטוי הולם לצרכים החיוניים של הכלל.
ידע לשמור על מידת האובייקטיביות שלו ועל הרמה המוסרית שציינה את פעולתו ..."