tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנמל של העיר טיפל בשנת המסחר 2008/09 ב-333 אוניות במשקל סחורות כולל של קרוב ל-9 מיליון טון.
אזור הסְפר הסובב את העיר הוא מהעניים בדרום אפריקה.
83 אחוז מאוכלוסיית באפלו סיטי הם שחורים.
10 אחוז בקירוב הם לבנים, צבעונים מונים כ-6 אחוזים, וההודים פחות מאחוז.
שונית הנהון (Nahoon Reef) היא מאתרי הגלישה הפופולריים והטובים בדרום אפריקה, הודות לגליה.
מוזיאון איסט לונדון מציג את דג הקולאקנת הפרהיסטורי, שהוגדר בעבר כזן נכחד עד שנתגלה שוחה מול חופי אפריקה במאה העשרים.
איסט 17 היא להקת בנים בריטית.
הלהקה הוקמה בלונדון בשנת 1991. הלהקה הצליחה להכניס 18 שירים למצעד ה-Top 20 וארבעה אלבומים למצעד ה-Top 10, ונחשבה לאחת הלהקות הפופולריות ביותר בבריטניה במהלך המחצית הראשונה של שנות ה-90. הלהקה מכרה בסביבות 20,000,000 תקליטים ברחבי העולם.
הלהקה התפרקה לקראת סוף שנות ה-90. בשנת 2006 התאחדו שלושת חברי הלהקה הנותרים, וחזרו לפעילות.
הלהקה הוקמה בלונדון בשנת 1991 כאשר חברת התקליטים London Records הבטיחה לזמר טוני מורטימר חוזה הקלטות בתנאי שהוא יהיה חלק מלהקה.
הלהקה נקראה "איסט 17" על שם המיקוד של מקום הולדתם - מחוז וולטהאמסטאון.
הלהקה הצליחה להכניס 18 שירים למצעד ה-Top 20 בבריטניה בין 1992 ל-1998. אלבום הבכורה של הלהקה, "Walthamstow", אשר נקרא על שם המחוז בלונדון ממנו הגיעה הלהקה, הגיע במהרה למקום הראשון במצעדי האלבומים הבריטים.
האלבום הכיל מספר סינגלים שזכו להצלחה רבה במצעדי הסינגלים, בהם השירים "House Of Love" ו־"Deep".
בשנת 1994, עם שחרורו של האלבום השני של הלהקה, "Steam", הצליחה הלהקה להביא את הלהיט "Stay Another Day" למקום הראשון במצעד חג המולד של שנת 1994, והוא נשאר בפסגת המצעד במשך חמישה שבועות.
אלבומם השלישי "Up All Night" זכה להצלחה מעטה בהשוואה לאלבומים הקודמים של הלהקה.
בשנת 1997 הסתבך הארווי בשערוריית סמים כאשר לטענתו הוא צרך 12 כדורי אקסטזי בלילה אחד.
אירוע זה, שזכה באותה העת לפרסום רב, פגע בדימוי של הלהקה, במיוחד לאחר שהארווי ציין בפומבי שאקסטזי "יכול להפוך אותך לאדם טוב יותר".
כתוצאה מהשערורייה פוטר הארווי מהלהקה, ואיתו עזב גם מורטימור.
עם זאת, הארווי, קולדוול והנדי ניסו לעשות קאמבק בשנת 1998 בשם "E-17" וזכו בתחילה להצלחה על הלהיט "Each Time" אשר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי.
אף על פי כן, בעקבות מכירות מאכזבות למדי של הסינגל הבא של הלהקה, "'Betcha Can't Wait", ושל האלבום "Resurrection", בסופו של דבר החליטה הלהקה להפסיק את פעילותה בשנת 1999.
באמצע פברואר 2006, הלהקה התאחדה.
הופעת האיחוד של הלהקה התקיימה ב-30 במאי 2006 בשפרדס בוש אמפייר שבלונדון.
איסטאנדרס היא אופרת סבון בריטית, המשודרת בערוץ BBC One מ-19 בפברואר 1985. עלילת הסדרה עוקבת אחר חייהם של תושבי רובע וולפורד הדמיוני במזרח לונדון.
מאז החל שידורה הופיעו בה עשרות דמויות, ועם הזמן חלקן עזבו והצטרפו אחרות.
לאורך השנים הייתה הסדרה אחת התוכניות הנצפות בבריטניה, ועסקה בנושאים שנויים במחלוקת שלא זכו להתייחסות בשידורי הטלוויזיה במדינה קודם לכן.
הסדרה שודרה במקור במתכונת של שני פרקים בני חצי שעה בשבוע.
החל מאוגוסט 2001, משודרים בערוץ BBC One הבריטי ארבעה פרקים בשבוע, כאשר כל פרק משודר שוב מאוחר יותר בערוץ BBC Three ובסופי שבוע משודר מרתון של פרקי השבוע ב-BBC One.
איסטאנדרס מתאפיינת בסגנון ריאליסטי, ועלילותיה מציגות נושאים המעסיקים את הציבור הבריטי.
"החלטנו ליצור דרמה ריאליסטית, שתוכל להציג בצורה אמינה סיפורים על הומוסקסואליות, אונס, אבטלה, גזענות וכדומה", הסבירה בעבר יוצרת הסדרה ג'וליה סמית.
הנושאים בהם עסקה הסדרה השתנו על פי רוח התקופה.
כך, למשל, בשנות ה-80, הופיעה בה דמותו של ארתור פאולר המובטל, שייצג את המיתון ששרר בבריטניה באותה תקופה, ובתחילת שנות ה-90 שיקפה הסדרה את בהלת האיידס, דרך סיפורם של מארק פאולר, שגילה כי הוא נשא HIV, ואשתו, שמתה מהמחלה מאוחר יותר.
לאורך השנים התייחסו עלילות הסדרה לתופעות כגון רצח, אונס, התעללות מינית ופדופיליה, התמכרות לסמים ואלכוהוליזם, זנות, הומופוביה, יציאה מהארון (סצנה עם סם סטרייק זכתה לפרס הסצנה הטובה ביותר בטקס פרסי אופרות הסבון הבריטיות), המתת חסד ואנאלפביתיות.
כמו כן הוצגו בסדרה בעיות רפואיות ונפשיות, בהן מוות בעריסה, סרטן השד (פגי מיטשל), אגורפוביה (ג'נין בוטשר), סכיזופרניה (ג'ו ויקס), הפרעה דו־קוטבית (ג'ין סלייטר ובתה סטייסי) ותסמונת דאון (בתם של בילי והאני מיטשל).
אף שפרקי הסדרה מצולמים מראש, בכמה מהם נכללה התייחסות לאירועים אקטואליים בבריטניה ומחוצה לה, על ידי הוספת חומר שצולם מאוחר יותר או שידור חי.
בין האירועים ששולבו בעלילות הסדרה היו בחירות לראשות הממשלה במדינה, מונדיאל 2006, בחירתו של ברק אובמה לנשיא ארצות הברית, מותו של מייקל ג'קסון ואולימפיאדת לונדון.
איסטאנדרס היא אחת מתוכניות הטלוויזיה הפופולריות והנצפות ביותר בבריטניה.
למרות הביקורת על תכניה, היא נחשבת למוקד לצפייה משפחתית.
בסקר שוק שערך ה-BBC ב-2003 עלה כי התוכנית נצפית לרוב על ידי שכבת הגיל 60–74, עם שכבת הגיל 45–59 במקום השני.
פרק ממוצע של איסטאנדרס מושך אחוזי צפייה שבין 35% ל-40%.
בנוסף לכך, השידור החוזר ב-22:00 בערוץ BBC Three מושך כ-500 אלף צופים נוספים בממוצע, בעוד 3 מיליון אנשים בממוצע צופים במרתון השבועי המשודר ביום ראשון.
שתי היריבות המרכזיות של איסטאנדרס בקרב על הרייטינג הן אופרות הסבון של ITV קורוניישן סטריט ואמרדייל.
ב-2001 שודרה התוכנית לראשונה ראש בראש מול קורוניישן סטריט וזכתה בקרב עם 8.4 מיליון צופים (נתח של 41%) בעוד קורוניישן סטריט משכה 7.3 מיליון צופים (נתח של 34%).
הפרק ששודר בשידור חי לרגל 25 שנה לסדרה ב-19 בפברואר 2010, בו התגלה כי סטייסי בראנינג רצחה את ארצ'י מיטשל, זכה ל-16.41 מיליון צופים – הרייטינג הגבוה ביותר לו זכתה התוכנית מאז ה-14 בנובמבר 2003.
פרק הבכורה של התוכנית מ-1985 משך 17 מיליון צופים.
בחג המולד של 1986 שברה הסדרה את שיא הרייטינג לאופרת סבון בבריטניה, עת 30.15 מיליון אנשים במצטבר צפו בדן ווטס מגיש את מסמכי הגירושין לאשתו אנג'י בשידור המקורי ובשידור החוזר בסוף השבוע.
השיא של אותו פרק טרם נשבר.
בשל החשיפה הרחבה לה היא זוכה, הייתה לסדרה תרומה חשובה להעלאת המודעות לתופעות שונות בציבור הבריטי.
סקר של ארגון האיידס הלאומי בבריטניה גילה כי רבים מבני הנוער שאבו את הידע שלהם על המחלה מהפרקים שתיארו את מאבקו של מארק פאולר בה, וכאשר עסקה הסדרה בהתעללות בילדים ובאלימות במשפחה נרשמו עליות חדות במספר הפניות לארגוני סיוע.
איסטאנדרס היא הסדרה המעוררת את המספר הרב ביותר של תלונות צופים ב-BBC, בין היתר בשל עיסוקה בנושאים רגישים.
לאורך השנים נשמעו תלונות רבות על התכנים האלימים והשפה הגסה בסדרה, במיוחד לנוכח שעת השידור המוקדמת שלה.
כמו כן, במספר מקרים נטען כי הסדרה הציגה בצורה סטריאוטיפית אוכלוסיות שונות.
ב-1997, בעקבות שידורם של מספר פרקים המתרחשים באירלנד, התלונן השגריר האירי בלונדון על הייצוג השלילי של העם האירי בתוכנית.
הרשת התנצלה על שידור הפרקים והיו"ר שלה הודה מאוחר יותר כי באותם פרקים הפר הערוץ את התחייבותו להציג את כל קבוצות האוכלוסייה בצורה מדויקת ולהימנע מעידוד דעות קדומות.
בשנים האחרונות הוצגו בתוכנית מספר סיפורים שעוררו תלונות רבות מצד צופים.
באוגוסט 2006, סצנה שבה נראו קארלי וויקס וג'ייק מון מקיימים יחסי מין על רצפת מועדון לילה וסצנה אחרת בה אוון טרנר תקף באלימות את דניס פוקס גררו תלונות רבות.
סצנת המין הוסרה מהשידור החוזר ששודר בסוף אותו שבוע.
סיפור האלימות במשפחה מ-2007 בו היו מעורבים בן מיטשל וסטלה קרופורד גררה 60 תלונות מצופים, אשר סברו כי הסצנה בה בריונים תוקפים את בן בעוד סטלה צופה מהצד הייתה "לא נעימה".
במרץ 2008, סצנות בהן טניה בראנינג ובן זוגה שון סלייטר הוצגו קוברים את בעלה של טניה, מקס, בעודו בחיים, משכה תלונות רבות.
משרד התקשורת הבריטי Ofcom פסק כי אותם פרקים הפרו את קוד השידורים מ-2005 והפרו את הכללים לפיהם תכנים אלימים או פוגעניים שאינם מתאימים לצפייה על ידי ילדים לא אמורים להיות משודרים לפני השעה 9 בערב.
בספטמבר 2008, איסטאנדרס החלה להציג סיפור על פדופיליה בו היו מעורבות הדמויות של טוני קינג, וויטני דין, ביאנקה ג'קסון, לורן בראנינג ופיטר ביל.
הסיפור גרר מעל 200 תלונות.
באפריל 2009, צופים רבים התלוננו על מותה של דניאל ג'ונס רגעים מעטים לאחר שנחשפה בפני רוני מיטשל כבתה האבודה.
בתחילת 2011 הגיע מספר תלונות הצופים לשיא, לאחר שבנה התינוק של רוני מיטשל מת בעריסה והיא החליפה אותו בתינוקה של קאט מון.
ה-BBC קיבל כ-3,400 תלונות על הפרק, שהצופים כינו "חסר רגישות", "חסר אחריות" ו"נואש".
רוז לואס מהעיתון סאנדיי מרקורי הגדירה את העלילה כ"מזעזעת ומגוחכת", ושאלה "האם אנחנו באמת אמורים להאמין שקאט לא תשים לב שהתינוק נראה אחרת?".
עם זאת, ארגון לאומי העוסק בחקר מוות בקרב ילודים שיבח את הסיפור, בעוד המנהלת ג'ויס אפסטיין הסבירה כי "אנו אסירי תודה לאיסטאנדרס על ההצגה המדויקת של ההשפעה ההרסנית שמותם של תינוקות מותירה על משפחות.
אנחנו מקווים שהסיפור יעזור להגביר את מודעות הציבור למוות בעריסה, שגובה את חייהם של כ-300 תינוקות מדי שנה".
עד ה-7 בינואר באותה שנה הספיק הסיפור לגרור את מספר התלונות הגבוה ביותר בהיסטוריה של התוכנית: ה-BBC קיבל 8,500 תלונות בעוד הרגולטור Ofcom קיבל 374 תלונות.
למרות המחלוקת, איסטאנדרס זכתה לרייטינג של כ-10 מיליון צופים במהלך שידור פרקי הסיפור.
פרסשנהקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס באפט"א לטלוויזיה2024אופרת הסבון הטובה ביותראיסטאנדרס2025
ברשימה זו מופיעות הדמויות המשתתפות באופרת הסבון הבריטית איסטאנדרס או השתתפו בה בעבר.
משפחת מיטשל הוצגה לראשונה באיסטאנדרס ב-1990 והורכבה במקור מפגי מיטשל ושלושת ילדיה, פיל, גראנט וסאם.
לאחר מכן הצטרף לסדרה בילי מיטשל, שהוצג כבן דוד של פיל, גראנט וסאם מדרגה שנייה, ואיתו האחיין שלו, ג'יימי.
בהמשך, הצטרפו לסדרה גם בנות הדוד רוני ורוקסי, עם אביהן ארצ'י מיטשל.
המיטשלים הם אחת המשפחות המרכזיות בהיסטוריה של הסדרה ובניה כיכבו בעלילות מרכזיות רבות במהלך השנים.
כבעליהם של בתי עסק רבים בכיכר אלברט (ביניהם הפאב השכונתי "קווין ויק", המוסך השכונתי ומועדון הלילה), הם מוצגים לרוב כיריביהם העסקיים והאישיים של משפחת ביל ושל משפחות בעלות ממון אחרות שרכשו נכסים מרכזיים בשכונה לאורך השנים.
בין העלילות המרכזיות בהן כיכבו בני המשפחה: תעלומת "מי ירה בפיל", תעלומת "מי רצח את ארצ'י מיטשל", חילופי התינוקות והמאסר של רוני מיטשל, ההתמודדות עם סרטן השד של פגי מיטשל, ההתמודדות עם אלכוהוליזם, התמכרות לסמים קשים ואלימות במשפחה של פיל מיטשל, והרצח של הת'ר טרוט על ידי בן מיטשל.
רוקסי מיטשל (ריטה סימונס), 2007–
איימי מיטשל (אמלי קונווי, נטליה וקמיל ליפקה-קוזנקה), 2008–
בתם של רוקסי וג'ק בראנינג.
בילי מיטשל (פרי פנוויק), 1998–
בתו של בילי הסובלת מתסמונת דאון.
ויליאם מיטשל (טובי וולפול), 2007–
לולה פירס (דניאל הרולד), 2012–
נכדתו בת העשרה של בילי.
אמם של פיל, גראנט וסאם.
יושב בכלא לאחר שרצח את הת'ר טרוט.
בתו של פיל מנישואיו עם ליסה פאולר.
בתם של ארצ'י וגלנדה, אחותה של רוקסי.
נשלחה לאימוץ עם היוולדה, בשלב מסוים הגיעה לכיכר אלברט כדי למצוא את אמה אך מתה דקות ספורות לאחר שרוני גילתה את זהותה.
משפחת ביל\פאולר היא המשפחה הוותיקה ביותר באיסטאנדרס.
בפרק הראשון של הסדרה הורכבה המשפחה מהאם לו ביל, בנה פיט ובתה פאולין.
פיט התגורר בכיכר אלברט עם אשתו קאת'י ובנו איאן, בעוד פאולין התגוררה עם בעלה ארתור פאולר וילדיהם מארק ומישל.
לימים נולד לארתור ופאולין בן נוסף, מרטין.
לאורך השנים התערבבו המשפחות ביל ופאולר עם הג'קסונים והמיטשלים והיו חלק מסיפורים מרכזיים, כמו הגילוי שמארק פאולר נשא HIV, תאונת הדרכים בה הרג מרטין פאולר את ג'יימי מיטשל וההריון הבלתי מתוכנן של מרטין וסוניה ג'קסון בני העשרה.
בפברואר 2007, לאחר מותה של פאולין ועזיבתם של מרטין וסוניה, לא נותרו בסדרה בני משפחת פאולר ואיאן ביל ומשפחתו הפכו לדמויות המובילות במשפחה.
איאן ביל הוא הדמות הוותיקה ביותר בסדרה ומגולם על ידי אדם וודיאט עוד מהפרק הראשון.
הוא הדמות היחידה שהופיעה בסדרה באופן רציף מיומה הראשון.
הוא נישא והתגרש פעמים רבות במהלך הסדרה, ולו ארבעה ילדים – סטיבן, התאומים לוסי ופיטר, ובובי הצעיר.
משפחת ביל מחזיקה במספר בתי עסק ונדל"ן ברובע וולפורד, ביניהם דוכן הירקות בשוק, חנות הפיש אנד צ'יפס ובית הקפה.
ב-2012 חווה איאן התמוטטות עצבים ונעלם למספר חודשים, במהלכם נאלצה בתו לוסי לדאוג לעסק המשפחתי.
עם שובו, העביר לה איאן את הבעלות על כל העסקים והדירות שהיו ברשותו.
לוסי ביל (הטי בייווטר, מליסה סופילד, קייסי אן רוטרי, אווה בריטין-סנל), 1993–2010, 2012–
בתו בת העשרה של איאן ואשתו הראשונה, סינדי.
בובי ביל (אלכס פרנסיס, קווין קורן, קליי מילנר ראסל), 2003–
בנו הצעיר של איאן מאשתו השנייה, לורה.
אליזבת ביל (לוסי ביילר), 1988
בתם של מישל ודן ווטס.
מרטין פאולר (ג'יימס אלכסנדרו, ג'ון פייטון פרייס), 1985–2007
בנם של פאולין וארתור, התחתן עם סוניה ג'קסון.
אשתו הראשונה של פיט, לימים פאט בוטשר.
אשתו השנייה של פיט, לימים קאת'י מיטשל.
אשתו של דייוויד, אותה נטש עם ילדיהם ג'ו וקארן.
סינדי ויליאמס (אווה סייר, אלה וורטלי, סידני פארקר), 1998, 2007
אשתו הראשונה של איאן ביל
בנה של סינדי מסיימון ויקס, איתו שכבה פעם אחת כשהייתה מאורסת לאיאן.
בנם של איאן וסינדי, אחיה התאום של לוסי.
אשתו השנייה של איאן ביל, לימים מלאני אוון.
אשתו השלישית של איאן ביל, אמו של בובי.
אשתו הרביעית של איאן ביל, אחות של כריסטיאן קלארק.
אחותם הגדולה של האחים בראנינג.
מורגן ג'קסון-קינג (דבון היגס), 2008–
בנם של ביאנקה וריי דיקסון.
וויטני דין (שונה מקגארטי), 2008–
בתה המאומצת בת העשרה של ביאנקה.
בנם של קרול וגארי בולטון.
בתם של קרול וטרי קנט, נישאה למרטין פאולר.
בנם בן העשרה של ביאנקה וריקי בוטשר.
טיפאני בוטשר (מייזי סמית), 2008–
בתם של ביאנקה וריקי בוטשר.
אחותו הצעירה של ריקי בוטשר.
בנו של פרנק, בעלה הראשון של ביאנקה ואביהם של ליאם וטיפאני.
קלייר בוטשר (קרוליין אוניל, לוסי פוקסל), 1989, 2002
נשואה לג'ים בראנינג, אבי המשפחה.
אליס בראנינג (ג'סמין בנקס), 2012–
ג'ואי בראנינג (דייוויד ויטס), 2012–
לורן בראנינג (ג'קלין ג'וסה, מדלין דוגן), 2006–
בתם בת העשרה של מקס וטניה.
אבי בראנינג (לורנה פיצג'רלד), 2006–
אוסקר בראנינג (צ'רלי ונאו הול, גבריאל מילר-ויליאמס), 2007–
בנם התינוק של מקס וטניה.
אווה הארטמן (קלייר פרקינס), 2012–
בתה של קורה ואחותה של טניה שנשלחה לאימוץ עם לידתה.
"מו הגדולה", סבתן של האחיות סלייטר.
בן דודו של אלפי ואחיהם של טיילר ואנתוני.
טיילר מון (טוני דיסיפלין), 2011–
בן דודו של אלפי ואחיו של מייקל.
זיינאב מסעוד (נינה וואדיה), 2007–
מסעוד אחמד (ניטין גנטרה), 2007–
טאמוור מסעוד (הימש פאטל), 2007–
פטריק טרומן (רודולף ווקר), 2011–
שירלי קרטר (לינדה הנרי), 2006–
ג'יי בראון (ג'יימי בורטוויק), 2006–
איסטגרדנס הוא פרוור בסידני, הממוקם 9 ק"מ דרום-מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני.
הפרוור מנוהל על ידי עיריית בוטאני ביי (City of Botany Bay).
איסטגרדנס הוא פרוור קטן, גודלו 0.2 קמ"ר.
הוא גובל מצפון בפייג'ווד ודייסיוויל, ממערב בבנקסמדו, מדרום בהילסדייל, וממזרח במרוברה.
הוא תחום ממזרח על ידי דרך בונרונג, מצפון על ידי דרך הפרון, ממזרח על ידי שדרות בנקס ומעגל קוריש, ומדרום על ידי רצף של רחובות קטנים.
איסטגרדנס הוא מהפרוורים החדשים ביותר בסידני, שנחנך בשנת 1999. מרבית שטחו מוקצה לטובת קניון וסטפילד איסטגרדנס שהוקם ב-1987, שעל שמו הוא נקרא.
בעבר היה שטח הפרוור חלק מהפרווק הסמוך פייג'ווד.
השטח עליו הוקם הקניון ואזור המגורים של הפרוור היה בעבר קרקע ממשלתית, שהוקצתה לתעשייה כגון מפעלי רכב.
פרט לקניון, אין באיסטגרדנס אזורי תרבות, מסחר ובידור.
איסט אנד הוא אזור בלונדון הפנימית הנמצא ממזרח לסיטי של לונדון, מצפון לתמזה וממערב לנהר לי.
האזור כולל את רובע טאוור האמלטס והחלק הדרומי של רובע האקני.
לפי הגדרות שונות נכללים בו גם החלק הדרומי של וולת'אם פורסט והחלק המערבי של רובע ניוהאם.
האזור נודע כמוקד של בנייה צפופה, עוני, פשע ומגורי מהגרים.
תושבי המקום ממעמד הפועלים נקראים "קוקני" (Cockney) ומדברים בעגה מיוחדת, אנגלית קוקנית.
בין המחצית השנייה של המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 התאפיין האזור באוכלוסייה יהודית גדולה וצפופה של מהגרים מרוסיה (בעיקר בשכונות וייטצ'אפל וסטפני) וכן במהגרים אירים.
כיום מתאפיין האזור באוכלוסייה גדולה מהודו, בנגלדש, פקיסטן ואפריקה.
התקפת לונדון מן האוויר במלחמת העולם השנייה (הבליץ) הרסה חלקים ניכרים מהאיסט אנד וסייעה למפעלי בנייה מודרניים על חורבות השכונות הצפופות.
ב-1981 החלה תוכנית התחדשות עירונית לפינוי רציפי ומחסני נמל לונדון לאורך התמזה ופיתוח האזור המוזנח, במסגרתה הוקמו מתחמי הדוקלנדס וקנרי וורף ובהמשך הפארק האולימפי.
יוזמות אלה הובילו לעלייה במעמדם של מספר חלקים באזור, בעוד אחרים נותרו האזורים העניים ביותר בבריטניה.
השם "איסט אנד" ציין בימי הביניים את האזור השוכן מיד ממזרח ובסמוך לחומת הסיטי של לונדון וכלל את הכפר וייטצ'אפל ושטחי אחוזת סטפני, שהייתה שייכת לבישוף של לונדון ובמהלך המאה ה-18 נוספו לו גם בת'נל גרין ושורדיץ'.
במהלך המאה ה-19 הפך השם לנפוץ בעיתונות הפופולרית ובמיוזיק הול כאזור העוני והפשיעה בשולי העיר.
השם "איסט אנד" מורה על אזור הנמצא בתוככי לונדון ונבדל מ"מזרח לונדון", הכולל שטחים בלונדון החיצונית, ממזרח לנהר לי.
האזור נודע כבר מימי הבניים כאזור עני ונחות.
מיקומו במורד הנהר מהסיטי הוביל לכך שהוקמו בו תעשיות מזהמות כבתי מלאכה לבורסקאות (עיבוד עורות, המדיף ריח רע) ומבטשות (עיבוד צמר).
יתרה מזו, הביוב של העיר לונדון כולה נשפך אל נהר התמזה, הזורם מזרחה.
הבינוי של נמל לונדון ופעילותו הגוברת האטו מאוד את זרימתו הטבעית של הנהר לים ויצרו ב"בריכה של לונדון", למרגלות האיסט אנד, אגן מים מעליו היתמרה תדיר עננה מצחינה.
מערכות העיר לונדון ובפרט בתי המשפט שלה התרכזו בווסט אנד ובוסטמינסטר והפנו עורף למזרח הדל.
התפתחות רציפי נמל לונדון לכיוון העיר סיפקה שפע של עבודה זמינה, בחלקה בלתי-מקצועית (ספנות, כולל של נערי-סיפון בלתי מיומנים, סבלות, תיקון מפרשים, מסחר וכדומה) ופשיעה (זנות, שוד, גנבת סחורות וכדומה).
העלייה בביקוש למגורים זולים יחסית סמוך לעיר הגדולה, יחד עם חוסר אכיפה, עודדו בניה צפופה וזו, בצירוף חוסר תשתיות, תרמה למצב תברואתי ירוד.
בתנאים הגרועים ביותר חיו מי שידם אינה משגת, יתומים, נכים, קבצנים ומהגרים חסרי-פרוטה.
גלי המהגרים מנו הוגנוטים במאה ה-17, אירים בשנות ה-40 של המאה ה-19 ויהודים ממזרח אירופה בסופה וכן מחפשי-עבודה מרחבי האי הבריטי.
עם תחילת המהפכה התעשייתית קמו באיסט אנד בתי חרושת ובתי מלאכה שהעסיקו פועלים ופועלות בתנאים קשים ביותר (חשיפה לרעלים, צפיפות, חוסר אוורור וכדומה).
בשל צפיפות המגורים והתנאים הסניטריים הירודים נפגע האזור במידה נרחבת במגפות החל המגפה הגדולה של לונדון ב-1665 ועד מגפות הכולרה של 1832, 1848 ו-1854.
באין מפעלי רווחה ממוסדים צמחו מוסדות תמיכה קהילתיים, בחסות מוסדות דת וארגונים דתיים, נוצריים ויהודיים.
מוסדות אלה לא טיפלו במי שראו כסוטים מהקהילה כגון אלכוהוליסטים, מכורים לסמים וזונות.
לקראת סוף המאה ה-19 זרמו לאזור מתקנים חברתיים ממערב לונדון שניסו לחקור את מצב האזור המוזנח, לבדוק דרכים לשקם אותו ואת תושביו ולקדם פרויקטי שיקום ברוח אידאולוגיות ותפיסות עולם שונות.
אחד המתקנים החברתיים החשובים היה הכומר המתודיסט ויליאם בות' שהקים ב-1878 את צבא הישע בווייטצ'אפל (בסיסו הוקם כבר ב-1865).
הנזקקים הראשונים שזכו לטיפול מצבא הישע היו אותם "דחויי חברה" שהכנסייה באותה עת סירבה לטפל בהם.
ב-1884 החלה "תנועת ההתיישבות", במסגרתה הגיעו מתקנים חברתיים צעירים, סטודנטים בני המעמד הגבוה, לא רק לחקור את האיסט אנד כאנתרופולוגים, אלא להתגורר בשכונות, להתערות בקהילותיהן ולעסוק בעבודה סוציאלית וחינוך.
מרכזם של המתיישבים היה "טוינבי הול" (Toynbee Hall).
בין המתיישבים נמנים כמה מהסוציאליסטים הנוצרים החשובים של התקופה כריצ'רד הנרי טוני, קלמנט אטלי, גוליילמו מרקוני, ויליאם בוורידג' ואחרים ואף נשים כגון סילביה פנקהרסט וביאטריס וב.
בין שתי מלחמות העולם היה האזור מעוז תמיכה במפלגת הלייבור העצמאית והמפלגה הקומוניסטית של בריטניה.
ההפצצות הגרמניות על לונדון בשנים 1941 ו-1944 התמקדו באיסט אנד, גם מפני שהאזור כלל אוכלוסייה יהודית גדולה, גם על מנת לפגוע בנמל לונדון, אך בעיקר כיוון שתושביו נחשבו (גם בעיני הבריטים) כאוכלוסייה חסרת כושר עמידה ובלתי פטריוטית שעתידה להישבר ולהתקומם.
חלק מתושבי האזור אמנם פונו, אך רובו נותר מאוכלס ללא אמצעי מקלוט ראויים.
אולם תושבי האיסט אנד הצליחו להפתיע את השלטונות בכושר אלתור וארגון ובמורל גבוה.
הם השתלטו על תחנות הרכבת התחתית של לונדון והפגינו תמיכה קהילתית הדדית.
פעילות זו צוינה בהבלטה ולעיתים תוך ייפוי המציאות, על ידי העיתונות ובפרט על ידי העיתונאי האמריקאי אדוארד מורו.
שותפות הגורל בין תושבי לונדון מכל המעמדות והגילוי המפתיע של הצדדים החיוביים בבני האיסט אנד הובילו עוד בעיצומה של המלחמה לתפיסה שביקשה ליצור לאחר תום "מלחמת העם" (כינויו של וינסטון צ'רצ'יל למלחמה) את "השלום של העם" ובמרכזו תפיסה של מדינת רווחה.
ב-1942 פרסם הכלכלן ויליאם בוורידג' ("מתיישב" לשעבר באיסט אנד בעצמו) את דו"ח בוורידג', שקרא להקמתה של מדינת רווחה.
ממשלת הלייבור שקמה לאחר המלחמה (בראשותו של "מתיישב" אחר, קלמנט אטלי) אימצה תפיסת שיקום ריכוזית עבור האזור.
ההריסות, שכילו חלקים ניכרים מהאיסט אנד, איפשרו את הקמתן המהירה של שכונות פועלים מודרניות על ידי הממשלה.
אמנם היו אלה שיכונים שהוקמו בבנייה ממשלתית זולה, אך הם היו איכותיים לאין ערוך יותר מהמבנים הישנים, שבקושי היו ראויים למגורי אדם.
אחוזת לנסבורי (Lansbury Estate) למשל, שהוקמה בשכונת פופלר, שסבלה מההרס הרב ביותר בכל לונדון, היא מתחם מגורים מתוכנן ופונקציונלי שנחנך ב-1951. בנייני המתחם נבנו מבטון בסגנון ברוטליסטי חסר חן, אך בדירותיהם היו חדרי שירותים ומים זורמים.
במתחם שולבו מבנים ציבוריים וקהילתיים וגינות משחקים, מראה נדיר באיסט אנד עד אז.
כן הוקם במקום המרכז המסחרי המתוכנן הראשון בבריטניה.
מקור: נתוני אתר Vision of Britain לגבי טאוור האמלטס.
האיסט אנד נודע במשך מאות שנים כמוקד עוני ופשע.
הפשיעה העיקרית הייתה גנבת סחורות וביזת ספינות-סוחר בנמל לונדון ומחסניו וזנות.
עד שנות ה-50 של המאה ה-18 לא הייתה בלונדון משטרה אלא כוחות מתנדבים מוגבלים בסמכות וכוח-אדם וחברות שמירה פרטיות, כגון זו של חברת הודו המזרחית הבריטית, ששמרו רק על נכסי החברה.
כוח השיטור הממלכתי הראשון בלונדון היה משטרת התמזה (Marine Police Force, או Thames River Police) בוופינג שנועדה לשמירה על הסדר באזור הנמל.
משטרת המטרופולין של לונדון נוסדה רק ב-1829 וב-1841 ייסדה כוח שיטור מיוחד לאזור הרציפים.
האזור נודע בפרשיות פשע מסמרות שיער.
בדצמבר 1811 אירעו שתי התקפות רצחניות שנודעו בשם "רציחות רחוב רטקליף" (Ratcliff Highway murders), אשר גבו את חייהם של שבעה בני אדם.
על אף שהאזור היה ידוע כמסוכן, עוררו ההתקפות על משפחות תמימות סערה ציבורית שלובתה על ידי כתבות בעתונות הצהובה שהחלה להתפתח באותה עת.
ב-1831 בוצע מעשה חטיפה ורציחה של נער על ידי חוטפי גופות בשם ג'ון בישוף ותומאס הד בשכונת בת'נל גרין.
הרוצחים עסקו במכירת גופות נרצחים לחוקרי אנטומיה ולאחר תפיסתם התוודו על מעשי רצח נוספים של ילדים.
מעשי הרצח הידועים ביותר המקושרים עם האיסט אנד היו של הרוצח הסדרתי הראשון והמפורסם מכל, ג'ק המרטש.
קורבנותיו היו נשים בודדות שעסקו בזנות.
המרטש נהג לשסף את גרונותיהן ולבתר את גופותיהן.
בנוסף למרטש התחוללו בין 1888 לבין 1891 אחד-עשר מעשי רצח של יצאניות שנודעו כ"רציחות וייטצ'אפל", שחלקן יוחסו לו וחלקן לאחרים.
בשל העובדה שזהותו של המרטש נותרה בגדר תעלומה עד היום, נכללו בפרסומים השונים על מעשי הרצח שבוצעו במרוצת השנים, בנוסף לעובדות ההיסטוריות, גם פולקלור ואגדות אורבניות שונות.
ברבות השנים הציעו רבים – סופרים, היסטוריונים ובלשים חובבים – תאוריות שונות ביחס לזהות הרוצח, או לזהות הרוצחים (בהנחה שהמרטש לא פעל לבדו).
המיתוס שנרקם סביב דמותו תרם לכתיבת יצירות ספרות, סרטי קולנוע ואף יצירות אמנות שונות.
ב-3 בינואר 1911 התחולל קרב יריות בין חיילי המשמר הסקוטי לבין כנופיית "הרוצחים מהאונדסדיץ'" (Houndsditch murders) בסטפני.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שלטו באיסט אנד כנופיות גנגסטרים ואנשי פשע מאורגן בהם ידועים במיוחד התאומים קריי.
קהילה יהודית קטנה החלה להתבסס בלונדון בעקבות קבלתם מחדש של יהודים לאנגליה תחת שלטונו של אוליבר קרומוול ב-1655, עם נוכחות מסוימת באיסט אנד.
משה מונטיפיורי אף נהג ללכת בשבתות ברגל כחמישה ק"מ מביתו בפארק ליין במטרה להתפלל בבית הכנסת בוויס-מרקס.
לאחר הפוגרומים ברוסיה שנודעו בשם "הסופות בנגב" ב-1881, החלו יהודים רבים להגר.
רבים מהם הגיעו ללונדון כתחנת מעבר בדרכם לאמריקה וחלק מהם השתקע באיסט אנד, שהיה אזור המגורים הזול ביותר.
כך החלה להתפתח בעיקר בווייטצ'אפל ובסטפני קהילה יהודית גדולה, במבנה של שטעטל.
בין היהודים שהתגוררו באיסט אנד נמנו אשר ביילין, יוסף חיים ברנר, אורי ניסן גנסין, יעקב אדלר, זליג ברודצקי ועברו בו רבים אחרים בדרכם, בהם שלום עליכם שכתב על האיסט אנד בספרו מוטל בן פייסי החזן:
במפקד האוכלוסין של שנת 1901 נמנו באיסט אנד 95,425 יהודים מרוסיה ופולין, במפקד של שנת 1911 עמד מספרם על 106,082. בנוסף נמנו עוד כ-20,000 יהודים מהולנד, גרמניה, אוסטרו-הונגריה ורומניה.
זאת ללא ילדים שנולדו על אדמת בריטניה.
באותה עת 90% מיהודי בריטניה חיו בגטו הצפוף והעני של האיסט-אנד.
ממשלת בריטניה, שקיבלה בסוף המאה ה-19, על רקע ההלם והזעזוע מן הפוגרומים ברוסיה, את המהגרים היהודים ללא מגבלות מיוחדות, החלה לסגת בה לאחר מפנה המאה העשרים.
ב-1905 חקק הפרלמנט הבריטי את "חוק הזרים" (The Aliens Act of 1905), שהטיל לראשונה מגבלות על ההגירה במיוחד על מנת לעצור את זרם היהודים העניים הגודשים את האיסט-אנד של לונדון.
ההגירה נעצרה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914.
לפני הגעת גל ההגירה הגדול בסוף המאה ה-19, התיישבו באזור בשנות ה-50 של המאה ה-19 יהודים הולנדים, שעבדו כפועלים במפעלי התעשייה, בעיקר בתחום הטבק והסיגריות.
תושבים אלה של האיסט-אנד, שנעו בין מעמד פועלים מאורגן למעמד בינוני נמוך, לא קיבלו בעין יפה את המהגרים החדשים שזרמו אליה היישר מן הנמל ופעלו בעיקר לשם סיוע ראשוני ופתיחת משרדים לעידוד המשך הגירתם הלאה לאמריקה.
אחד הגורמים הפילנתרופיים המרכזיים הראשונים ב"גטו" היה בית המחסה ברחוב למן (Leman) שייסד הפילנתרופ הרמן לנדאו ב-1885. יהודי הקהילות השונות שהשתקעו באיסט-אנד מחוסר אפשרות להמשיך לאמריקה (מפאת מחסור כספי או מחלות) הקימו בתי כנסת ו"חברות" סיוע הדדי על בסיס ערי המקור מהן הגיעו.
בקרב היהודים פרח כל המגוון האידאולוגי שאפיין את יהודי אירופה באותה עת, מקומוניזם ועד ציונות והם קיימו חיי תרבות שוקקים, בהם תיאטרון יידיש ועיתונות יידיש.
היהודים הנרדפים, שרידי פוגרומים, הצליחו מחד להסתפק במועט, ומאידך נהנו מסיוע קהילתי מסורתי תומך.
כך גדלה האוכלוסייה היהודית והתפשטה בסוף המאה ה-19 מווייטצ'אפל ליתר חלקי האיסט-אנד, תוך שהיא דוחקת את ילידי המקום.
מחסור בדיור ואבטלה וחיכוך מתמיד בין אוכלוסיות עניות ומיואשות הצית עד מהרה גלים של אנטישמיות.
תושבי לונדון ככלל הביטו על האיסט-אנד כטריטוריה זרה כמעט ועוינת.
גם יהודי בריטניה הוותיקים התבוננו בעוינות רבה על המהגרים ממזרח אירופה.
חלק מתוצאות שנאת הזרים והאנטישמיות היה האשמת יהודי או יהודים ברציחות וייטצ'אפל של ג'ק המרטש.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרגו יהודים רבים ונפגעו רבים מבני הקהילה מהפצצות הגרמנים על אזור ה"איסט אנד", כולל בית הכנסת הגדול של לונדון, שנחרב מפגיעה ישירה.
במהלך המחצית השניייה של המאה ה-20 רובם המוחלט של היהודים עזב את אזור "איסט אנד" לטובת מגורים בפרברים בצפון, וצפון מערב לונדון, בשכונות גולדרס גרין, הנדון, פינצ'לי וסטמפורד היל.
צ'ארלס דיקנס כתב על אנשי האיסט אנד בספריו, בפרט ב"אוליבר טוויסט" ו"רשומות מועדון הפיקוויקים".
ישראל זנגוויל כתב על חיי היהודים באזור בספרו "ילדי הגטו" (1892).
ב-1902 ביקר ג'ק לונדון באיסט אנד, ביקור שעשה עליו רושם רב, ובעקבותיו כתב את הספר "שוכני התהום" המציג את חייהם האומללים של עניי העיר לונדון.
מר הייד, חלקו השטני של ד"ר ג'קיל בספר "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד" מאת רוברט לואיס סטיבנסון (1886), נע ברחבי האיסט-אנד, המדמה את החלק השטני שבלונדון הזוהרת והמודרנית.
ארתור קונאן דויל שלח את גיבורו שרלוק הולמס לאיסט אנד ב-The Man with the Twisted Lip.
ביצירות מאוחרות יותר, שלא נכתבו על ידי דויל עצמו, נשלח הולמס לסמטאות האיסט אנד בעקבות ג'ק המרטש.
ב-1933, לאחר שחי ג'ורג' אורוול עם פרוצות וקבצנים, כתב את הספר "דפוק וזרוק בפאריס ובלונדון" על שהותו ברובעי העוני.
סלמאן רושדי כתב על קהילות המהגרים באיסט אנד בספרו "פסוקי השטן" (1988) וחניף קוריישי בספרו "הבודהה מהפרברים" (1993).
אופרת הסבון הבריטית "איסטאנדרס" המשודרת מאז 1985 היא דרמה ריאליסטית, המציגה בצורה אמינה (אם כי באתר פיקטיבי באיסט אנד) סיפורים על הומוסקסואליות, אונס, אבטלה, גזענות וכדומה.
סדרת הדרמה התקופתית "מיילדת" של ה-BBC עוסקת בעבודתן של המיילדות באיסט אנד בלונדון החל מסוף שנות החמישים ועד לאמצע שנות השישים.
הגנגסטרים של האיסט אנד מככבים בסרטו של גאי ריצ'י "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים" (1998).
ביהדות, תקופה היא אחת מארבע התקופות - ארבעת חלקיה של שנת החמה (שנקראים גם "עונות השנה").
התקופות קרויות על שם חודש תחילתן: תקופת תשרי, תקופת טבת, תקופת ניסן ותקופת תמוז.
בתחילתה של תקופה (לעיתים מכנים זאת "כשהתקופה נופלת"), קיים ביהדות מנהג קדום שלא לשתות מים במשך שעה, המקפידים על המנהג מזהירים ששתיית מים בשעה זו כרוכה בסכנת מוות, כך שהאיסור משום סכנה.
מאידך יש השוללים את המנהג, וסוברים שאין בו ממש.
מנהג זה לא היה קיים בכל התפוצות.
משך כל תקופה הוא 91 יום ו-7.5 שעות.
התקופה הבאה תיפול ב-{{#זמןמ:j xg Y בשעה G:i:s|+ seconds}}.
המנהג מופיע לראשונה כמנהג רווח בתשובות הגאונים, מדברי הגאונים עולה, כי יש לחשוש למנהג זה ולו רק משום שכך נהגו העם.
בין היתר הובאו בגאונים כמה השערות לסיבת המנהג:
חילופי משמרות מלאכים ששומרים על המים, על פי טעם זה בעת חילופי המלאכים, יש רגע שבו אין השגחה על המים, ויש סכנה שמלאך המוות ירעילם.
(טעם זה הובא בגאונים, ומתחבר לדברי הזוהר כי בזמן התקופה "הכרוז יוצא למעלה ודינים מתעוררים").
ר' דוד אבודרהם, בן המאה ה-14, הביא טעם נוסף, כי במועד זה המים נטמאים בדם שיכול להזיק.
המנהג הוזכר גם בספרי ראשונים נוספים.
בהם ספר המנהיג, המרדכי, מהרי"ל והרוקח.
כמו כן היעב"ץ בספרו מור וקציעה כתב בשם אביו (בעל חכם צבי), כי אין ממש למנהג זה בנימוק כי "כל דבר שאין לו יסוד בתלמוד אין לחשוש לו".
בסידורו עמודי שמים הוסיף "והנה הכל הבל בדוי, מימינו לא נזהרנו בזה.
וכך למדתי מבית אבא שהיה משחק בעניין הזו נפילת התקופה שהוא בדוי זקנות." הרב עבדאללה סומך כתב כי בעיראק לא נהגו את המנהג כלל.
כמו כן בתימן ובעדן לא נהגו מנהג זה.
בספרי ההלכה המנהג הוזכר בספר בית יוסף, והובא להלכה בהגהות הרמ"א, בן המאה ה-16, על שולחן ערוך:
מתומכי המנהג: החיד"א הכנסת הגדולה ועוד.
המנהג נזכר דרך אגב גם במשנה ברורה.
על פי המנהג המקורי באשכנז, אין להשתמש במים ששהו בכלים בשעת התקופה ויש לשופכם, חוץ ממים שלנו שמותר להשתמש בהם לאפיית מצות.
החיד"א ציין כי בטורקיה ואיטליה נוהגים מנהג ממוצע, כך שלא שופכים את המים לאחר התקופה, ומקפידים רק שלא לשתות את המים בשעת התקופה.
ישנם מקומות שנהגו להכריז בשבת בבית הכנסת על יום התקופה, כך בוונציה ובמרוקו.
בדורות האחרונים רבים אינם מקפידים על מנהג זה, כך גם כתב הרב חיים קניבסקי שבבית החזון איש לא חששו למנהג זה, מאידך דעת הרב מאיר מאזוז והרב עובדיה יוסף כי יש להחזיר את המנהג אף במקומות שנשכח.
הרב מרדכי אליהו ובנו הרב שמואל אליהו פרסמו שכיום אין צורך לחשוש כלל לתקופה וניתן לשתות מים כרגיל.
הרב אליעזר מלמד כתב שכיום המנהג הוא לא לחשוש לזה כלל.
המהרי"ל כתב כי סכנה זו חלה רק על מי נהרות אבל על מי בורות העיר אין סכנה, אולם אחרונים כתבו כי האיסור הוא גם על מי בורות העיר כי גזרו על מי בורות העיר מחשש בלבול.
בספרי ההלכה נכתב כי אפשר להשתמש במים אם הכניסו לתוכם ברזל, היתר זה מתבסס על דברי התלמוד בעניין רוח רעה, פתרון זה נכתב בספר הרוקח ועוד.
לפי דברים אלו דעת הרב יצחק רצאבי כי בימינו שכל המים עוברים בחלקם דרך צינורות מתכת, אין כלל את האיסור.
הרב כלפון משה הכהן, בשו"ת "שואל ונשאל", הציע מספר דרכים אחדות לעקיפת האיסור:
להוסיף מעט מיץ למים, כך שיהיו עכורים.
לשים את המים בכלי ברזל, שמפיג את הסכנה שבמים.
להחזיק את המים בכלי חתום.
איסטבורן היא עיר קיט גדולה, הנמצאת במחוז מזרח סאסקס ושוכנת על החוף הדרומי של אנגליה.
העיר שוכנת 31 קילומטרים מזרחית לברייטון.
באיסטבורן נמצאי צוקי דרום אנגליה, צוקי אבן גיר המהווים זכר להיווצרות האי הבריטי.
איסטבורן היא הבסיס הכלכלי של מגוון חברות תעשייה והיא מרכז כלכלי חשוב במזרח סאסקס.
נכון ל-2015 אוכלוסיית העיר מונה כ-101,547 תושבים, ושטחה של העיר הוא 44.16 קילומטר רבוע.
כלכלתה של איסטבורן מבוססת בעיקרה על הכנסות מתיירות.
באיסטבורן ישנן אטרקציות רבות וכנסים, אירועים ציבוריים ותרבותיים וסיורים.
שאר הענפים העיקריים באיסטבורן כוללים מסחר וקמעונאות, בריאות, חינוך, בנייה וייצור.
אוכלוסייתה של איסטבורן גדלה; בין השנים 2001–2011 האוכלוסייה נעה בין 89,800 תושבים עד לכדי 99,412 תושבים.
באזורי הכפרים הסמוכים לאיסטבורן נמצאו שרידי צור וכלי אבן מתקופת האבן וישנם שרידים בריטים-רומיים הקבורים מתחת לעיירה, כגון מרחצאות רומיות וקטע מדרכה בין המזח הנוכחי השוכן בעיר לבין מבצר המצודה.
רצועת החוף של איסטבורן תפושה כמעט לחלוטין על ידי בתי מלון.
בעיר נולדה ראש ממשלת בריטניה לשעבר תרזה מיי.
ראש העיר הנוכחית של איסטבורן היא פאט הירן מהמפלגה הליברל-דמוקרטית.
איסט לנס סיטיזן הוא אוטובוס דו-קומתי אשר יוצר על ידי East Lancashire Coachbuilders הבריטית בין השנים 1995–2000.
את שלדת דגם "איסט לנס סיטיזן" בנתה חטיבת יצרנית שלדות האוטובוסים ""Scania N113" מקונצרן יצרנית הרכב הכבד השוודית סקאניה ("Scania AB").
לדגם "איסט לנס סיטיזן" נבנתה דלת כניסה יחידה.
איסט ביקון או מזרח ביקון או ביקון מזרח היא פסגה נישאת, ברמת ביקון, בהרי קווטרמיין, באזור חוף סקוט, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הפסגה מצויה במזרח רמת ביקון.
גובהה של הפסגה 2,265 מטרים מעל פני הים, והיא הפסגה השנייה בגובהה ברמת ביקון.
הפסגה מצויה מדרום לחלקון העליון של קרחון טיילור.
שמה של רמת ביקון ניתן לה על ידי הארטלי פראר, גאולוג שהיה חלק מהמשלחת האנטארקטיקה הבריטית (משלחת דיסקברי) (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901– 1904).
הרמה נקראת על שם מאובני הביקונייט (Beaconites) המצויים באבני החול שברמה.
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1958–1959).
השם מתאר את מיקומה של הפסגה - במזרח הרמה.
איסט סטאק הוא סטאק - מצוק סלעי מתנשא לחוף מפרץ אדוארד השמיני, בארץ קמפ, שבאנטארקטיקה.
המצוק ממוקם לצידו המזרחי של קרחון הוסיזן; 30 קילומטרים דרומית-מזרחית למפרץ אדוארד השמיני.
גובהו של המצוק 60 מטרים מעל פני הים.
המצוק התגלה בפברואר 1936 על ידי אנשי משלחות דיסקברי, שהגיעו על הספינה ויליאם סקורסבי.
שמו של המצוק ניתן לו על ידי אנשי המשלחת שגילו אותו.
השם הוא תיאורי - המצוק הוא סטאק, וכן בהקשר זה ניתן השם למצוק וסט סטאק הסמוך.
איסט לנקס מילניום ויקינג הוא אוטובוס דו-קומתי עירוני, אשר יוצר על ידי יצרנית מרכבי האוטובוסים East Lancashire Coachbuilders בין השנים 2006–2001 בבריטניה.
מרכב "איסט לנקס מילניום ויקינג" התבסס על שלדת "Volvo B7TL" מתוצרת וולוו.
השם "ויקינג" נגזר מהשלדה שנבנתה על ידי חברה משוודיה.
ממאפייני "איסט לנקס מילניום ויקינג"
80-63 מושבים + נהג (בסיפון התחתון 22–31 מושבים, בסיפון העליון 41–49 מושבים)
החימום היה מבוקר תרמוסטטי וחלונות ופתחי אוורור סיפקו אוורור
רצפת המפלס התחתון עשויה מלוח עץ תעשייתי מעץ לבוד ועץ המכילה גם שדר פיני בעובי 12 מ"מ, בסיפון התחתון והעליון הורכב ציפוי נגד החלקה
המאפיינים החשמליים היו האור פלואורסטנטי בתקרות האוטובוס ופנסי הלוגן עגולים מלפנים
טלוויזיה במעגל סגור הייתה זמינה ברכב
תוכנן תא נהג פשוט להקל על עבודת הנהג עם מחיצה אחורית מוצקה בגובה מלא
חללי הפנים מסודרים לפי סוג השטיח אותו מבקש הלקוח
הדלתות עובדות עם אוויר דחוס ועשויות מזכוכית מחוזקת
דלת חירום צירית קדמית עם נעילת נקודה אחת בנויה בצד החיצוני של הסיפון התחתון וחלון חירום עליון ללא מסגרת נבנה אל הסיפון העליון האחורי
איסט ביי הוא האזור המזרחי של אזור מפרץ סן פרנסיסקו במדינת קליפורניה שבארצות הברית, הכולל ערים לאורך החופים המזרחיים של מפרץ סן פרנסיסקו ומפרץ סן פבלו, ויושב על המחוזות סולאנו, אלמדה וקונטרה קוסטה.
האזור גדל וכלל קהילות בפנים הארץ במחוזות אלמדה וקונטרה קוסטה עם אוכלוסייה של כ-2.5 מיליון ב-2010, וזהו תת-האזור המאוכלס ביותר באזור המפרץ.
אוקלנד היא העיר הגדולה ביותר באיסט ביי והשלישית בגודלה באזור המפרץ (אחרי סן פרנסיסקו וסן חוזה), ומשמשת כמרכז תחבורה מרכזי לחוף המערבי של ארצות הברית, והנמל שלה הוא הגדול ביותר בצפון קליפורניה.
האוכלוסייה הגדלה הובילה לצמיחתן של פרוורים גדולים כמו אלמדה, ברקלי, קונקורד, אמריוויל, פרימונט, ליברמור, פליזנטון וסן רמון.
על אף שהפיתוח הראשוני באזור המפרץ הרחב יותר התמקד בעיקר בסן פרנסיסקו, מפרץ החוף המזרחי של קליפורניה הגיע לגדולה באמצע המאה ה-19 כחלק של אזור המפרץ הנגיש ביותר ביבשה ממזרח.
מסילת הרכבת הטרנס-יבשתית הושלמה ב-1869, עם הקצה המערבי שלה ברציף הארוך של אוקלנד שזה עתה נבנה, והעיר החדשה אוקלנד התפתחה במהירות לנמל ימי משמעותי, הנמל הגדול ביותר של אזור המפרץ ונמל שילוח המכולות החמישי בגודלו בארצות הברית
בשנת 1868, אוניברסיטת קליפורניה הוקמה מהמכללה הפרטית של קליפורניה ונבנה באזור קמפוס חדש שהפך לימים לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
באופן יחסי המפרץ המזרחי לא נפגע ברעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906, מה שגרם לפליטים רבים להגיע לאזור, שהמשיך לצמוח במהירות.
שירות מעבורות ימי היה אמצעי התחבורה העיקרי בין שני צדי המפרץ, וככל שגדל המפרץ המזרחי, כך גדל גם הצורך לחבר אותו יבשתית לחלקו המערבי ולסן פרנסיסקו, מה שהוביל להשלמת גשר גשר המפרץ סן פרנסיסקו–אוקלנד ב-1936, שבנייתו נבחנה כבר בעידן הבהלה לזהב.
אוכלוסיית האזור הוכפלה בין 1940 ל-1960, ושוב הוכפלה עד 2000. השלמת מנהרת קלדקוט ב-1937 דרך רכס גבעות ברקלי גרמה להתפשטות הצמיחה מזרחה, שם הייתה קרקע לא מפותחת.
בערים בעמק דיאבלו, כולל קונקורד, האוכלוסייה גדלה פי עשרה או יותר בין השנים 1950 ל-1970. בשנת 1972 הוספה מערכת רכבות ה-BART (ראשי תיבות: "תחבורה מהירה באזור המפרץ") ועודדה פיתוח באזורים מרוחקים יותר ויותר של המפרץ המזרחי.
כיום, העמקים שממזרח להרי ברקלי מכילים קהילות פרבריות עשירות כמו סן רמון, וולנאט קריק ופלזנטון.
איסט ביי אינו אזור מוגדר רשמית, מלבד היותו מתואר כאזור הכולל את מחוזות אלמדה וקונטרה קוסטה.
ככל שהפיתוח נע מזרחה, אזורים חדשים מתווספים להגדרה המורחבת שלו.
בשנת 1996, רכבת ה-BART הוארכה מזרחה מהתחנה הסופית שלה בקונקורד לתחנה חדשה בפיטסבורג, ששילבה באופן סמלי את הקהילות החדשות בדלתה של סקרמנטו-סן חואקין - פיטסבורג ואנטיוק שהתווספו כאזורים מורחבים של איסט ביי.
מעבר לגבולות מחוז אלמידה, האוכלוסייה הגדולה של טרייסי היא קהילת יוממות, ואנשיה נוסעים דרך האזור או אליו.
באזור מופץ עיתון שבועי בחינם, איסט ביי אקספרס, המדווח על התרבות והפוליטיקה של האזור במשך למעלה מ-30 שנה, והשפיע על זיהויו של האיסט ביי כאזור מוגדר תרבותית.
הירחון East Bay Monthly, עיתון חינמי נוסף, רואה לאור מאז 1970. רשת התקשורת USA Today הפעילה במהלך שנות ה-80 המוקדמות עיתונים אזוריים, כאשר העיתון של האזור נקרא East Bay Today.
פסטיבל סולאנו אווניו סטרול הוא פסטיבל הרחוב הוותיק והגדול ביותר באזור מפרץ סן פרנסיסקו המורחב, והוא מתקיים מדי ספטמבר ברובע הקניות של השדרה הגדולה סולאנו, המחברת בין הערים אולבני וברקלי.
המוזיאונים העיקריים כוללים את מוזיאון אוקלנד של קליפורניה, היכל המדע לורנס ומרכז החלל והמדע צ'בוט.
בשנת 2012 כונתה העיר העיקרית באזור, אוקלנד, "עיר החטאים החדשה", זאת בעקבות ריבוי מועדוני הלילה והברים שנפתחו בעיר ומושכים אליה אזרחים רבים.
מחוז הפארקים האזוריים של איסט ביי מפעיל למעלה מחמישים פארקים, רבים מהם מורכבים משטח משמעותי של שטחים פראיים רבים בסמוך למרכזים עירוניים.
הפארק האזורי טילדן הוא אחד הפארקים האזוריים הגדולים ביותר (2,000 דונם (8.1 קמ"ר)) הממוקם סמוך למרכז העירוני של ברקלי.
הפארק האזורי בריונס, בשטח של 5,000 דונם, הוא פארק פראי גדול נוסף ליד מרכז עירוני וולנאט קריק.
לאיסט ביי יש היסטוריה פוליטית עשירה.
אחת התנועות המהפכניות שנוסדו באוקלנד הייתה הפנתרים השחורים.
באיסט ביי נמצאות רבות מהמסעדות שהיו מרכזיות ביצירת המטבח הקליפורני, כולל Chez Panisse.
באזור כלכלה מעורבת של שירותים, ייצור ועסקים קטנים וגדולים.
המטה של מספר עסקים מוקם באזור, בין היתר קייזר פרמננטה, שברון וסייפוויי.
הברית לפיתוח כלכלי לאיסט-ביי נוסדה על ידי מחוז אלמידה בתור המועצה המייעצת לפיתוח כלכלי בשנת 1990 כשותפות ציבורית/פרטית, שמטרתה לקדם את מזרח המפרץ כאזור חשוב לפיתוח כאשר מחוז קונטרה קוסטה הצטרף ב-1996.
איסחאק עבדולרזאק הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אנדרלכט מליגת העל הבלגית.
עבדולרזאק נולד בקדונה שבניגריה וגדל באקדמיית יוניטי.
בשנת 2020 חתם בנורשפין מליגת העל השוודית.
ב-14 ביוני 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-1 על א.י.ק סולנה במסגרת המחזור השני בליגה לעונת .
ב-19 ביולי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-2 לסיריוס במסגרת המחזור התשיעי בליגה.
בסך הכל ערך 55 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-20 ביוני 2022 חתם עבדולרזאק על חוזה לארבע עונות באנדרלכט מליגת העל הבלגית.
ב-24 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על אוסנטדה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
איסט פלסטיין הוא כפר בצפון־מזרח מחוז קולומביאנה, אוהיו, ארצות הברית.
בשנת 2020 עמדה האוכלוסייה על 4,761 תושבים.
היישוב ממוקם על גבול המדינה עם פנסילבניה, 31 ק"מ דרומית לינגסטאון ו־64 ק"מ מצפון־מערב לפיטסבורג.
משנות ה־70 של המאה ה-19 ועד אמצע שנות השישים של המאה ה־20, היישוב היה בית לתעשייה גדולה של קרמיקה וייצור צמיגים.
היישוב נוסד בשנת 1828 כמכניקסבורג (Mechanicsburg), והתאגד ככפר בשנת 1875 תחת השם איסט פלסטיין על שם אזור פלשתינה המקראי.
לאחר שהגיעה לאוכלוסייה של 5,000, פעלה איסט פלסטיין כעיר סטטוטורית משנת 1920 ועד 2011, אז חזרה למעמד כפר בגלל קיטון באוכלוסייה.
בשנת 2023 התרחשה באזור תאונת רכבת.
הכבישים המהירים הבאים עוברים באיסט פלסטיין:
לפי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לאיסט פלסטיין שטח כולל של 8.16 קילומטרים רבועים.
איסט סייד היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה, שעלתה לשידור ב-19 בפברואר 2023 בערוץ כאן 11. העונה הראשונה הסתיימה ב-21 במרץ 2023, והסדרה חודשה לעונה שנייה.
הסדרה נוצרה על ידי יעל רובינשטיין-ניצן ויוסי מדמוני ובבימוי יבגני רומן.
גפן קמינר שמשחקת בסדרה את דמותה של מאיה בן דהאן-נערה עם צרכים מיוחדים, היא האוטיסטית הראשונה בישראל שמשחקת דמות על הרצף בסדרת טלוויזיה.
הסדרה מגוללת את סיפור חייו של מומי (יהודה לוי), איש שב"כ לשעבר ואב יחידני למאיה (גפן קמינר), נערה עם צרכים מיוחדים, שעובד כסוחר נדל"ן הסוגר עסקאות מסובכות במזרח ירושלים.
עלילת העונה הראשונה מזכירה חלק מהאירועים הקשורים בפטריאך אירינאוס הראשון, אך אינה משחזרת את האירועים כהווייתם, וכוללת הבדלים משמעותיים המשקפים חירות דרמטית.
דמותשחקן/יתמומי בן דהאן, סוחר קרקעות במזרח ירושלים.
בעברו שירת בשב"כיהודה לויאסתי קורן, המטפלת באמנות של מאיה והמאהבת של מומינטע ריסקיןמאיה בן דהאן, בתו של מומי.
נערה עם צרכים מיוחדיםגפן קמינראיליאס (ת'אודורוס), ראש הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושליםפאנוס קורוניסעיסאם חלאווה, מכר את ביתו לעמותת "ארעא"ג'מיל ח'וריאמל חלאווה, אשתו של עיסאםשאדן קנבורהמאירה צוקרמן, יו"ר עמותת הימין "ארעא"שרה וינו-אלעדיורגוס (סופרניוס), עוזר הפטריארך היוונימאנוס גבראסאשרף "אשר" פטוש, איש הקש בעסקאות של מומי.
נרצח על ידי וואלידאמיר ח'וריקרןמאי גריאניוואליד סלאח, איש הביטחון המסכל.
מחפש את עיסאם, רצח את אשרףהיתאם עומאריעופר, רכז בשב"כ וקולגה של מומי לשעברשלומי קוריאטרועי, הבעלים של "שיפודי רועי".
מעסיק את מאיה אצלו בשיפודיהבצלאל בורוכובמחמוד נמירי, מקור לשעבר של מומי מימיו בשב"כ.
צורף במקצועועלא דקהנדב לנדאושלמה וישינסקיחבר הנהלה בעמותת "ארעא"מיכאל כורשיסמין, אמה של מאיה.
כוראוגרפית במקצועה, חיה בגרמניהמיכל קלמןגד קינר-קיסינגררודיה קוזלובסקי
איסט וסט רקורדס היא חברת תקליטים שהוקמה ב-1955, המופצת ובבעלות וורנר מיוזיק גרופ, שבסיסה בלונדון, אנגליה.
עם היווסדה ב-1955 על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, לאיסט וסט רקורדס היה להיט שהופץ דרכה, בשם "Week End" של הקינגסמן.
עם זאת, חברת התקליטים חדלה מלפעול עד 1990. באותה השנה, אטלנטיק שינתה את שמה לאיסט-וסט רקורדס אמריקה .
בארצות הברית, הסמנכ"לית של אטלנטיק, סילביה רון, מונתה ליו"ר/מנכ"לית חברת התקליטים המתחילה.
בחסותה של רון, איסט-וסט רקורדס אמריקה זכתה להצלחה גדולה עם מספר מוזיקאים שהוחתמו בה כדוגמת: AC/DC, Dream Theater ומיסי אליוט.
במרוצת השנים, הופצו מאות אלבומים בהוצאת חברת התקליטים, כשחלקים מהם כוללים סוגות מוזיקליות שונות.
מספר אלבומים של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן הופצו בהוצאת איסט וסט רקורדס, ביניהם:
Eden (נמכר בלמעלה משני מיליון עותקים)
Timeless (נמכר בלמעלה משלושה מיליון עותקים)
האיסור לעשות מלאכה בחול המועד הוא איסור שגדריו נקבעו על ידי חז"ל בהתאם לצורך המלאכות, לעמל הכרוך בהן ולטיבן, מקור האיסור שנוי במחלוקת.
במקרא מופיעים שלש מקורות בימי המועד שאינם "מקרא קודש" כלומר שאין צורך להכריז בהם על קדושה מיוחדת (שהשתמר בטקס הקידוש).
בספר שמות, בפרשיית המועדות המשובצת בפרשת משפטים שאחר מתן תורה, המתחילה:
בספר ויקרא, פרשיית מועדי ה' המשובצת בפרשת בהר:
בספר דברים, פרשיית קרבנות המועדים המשובצת בסוף פרשות אמור:
בפסוקים אלו, לא נכתב במפורש שישנו איסור מלאכה בימים הללו.
ואכן בתלמוד הקשו מנין נלמד איסור מלאכה בחול המועד:
על אף שהאיסור נלמד מפסוקי התורה, ישנה מחלוקת בין הראשונים אם אכן האיסור הוא מדאורייתא, או מדרבנן, כלומר חידוש של חז"ל שרק הסמיכו אותו על המקרא, ואין זה פירושו המקורי של הכתוב.
ישנה מחלוקת בפוסקים, האם ל"ט המלאכות האסורות בשבת וביום טוב משום יצירה, אסורות גם בחול המועד (אלא אם כן הותרו), או שבחול המועד אסורות רק מלאכות שיש בהן טרחה.
חז"ל אף התרו באנשים שנוהגים לעשות מלאכה בחול המועד שהם בכלל אלו המבזים את המועדות, ונמצאים בשורה אחת עם בעלי עבירות שונות שאין להם חלק לעולם הבא, והם כאילו עובדי עבודה זרה.
כמו כן נאסרו מסחר, ודברים שיש בהם טרחה מרובה.
בחול המועד הותרו שבעה סוגי מלאכות:
צורכי אוכל נפש - הכנת מזון למועד: מותר מעשה אומן, מותר לכוין (לתכנן מראש) מלאכתו במועד, ולעשות בשכר לאחרים.
מותר לעשות בפומבי, אם ניכר שעושה לצורך המועד.
מכשירי אוכל נפש - שימוש בציוד להכנת מזון וטיפול בצרכי הגוף, וכן לשם רפואה והיגיינה.
גם תיקון הציוד מותר, ומותר לעשות בשכר לאחרים.
אך אם תכנן מראש מלאכתו למועד, מותר רק מעשה הדיוט.
מכשירי מכשירים, כגון תיקון רשתות שצדים בהם עופות מותר לעשות בהם רק מלאכת הדיוט ולא מלאכת אומן.
שאר צורכי המועד - לדוגמה שטיפת רצפה, או תיקון רכב: מותר מעשה הדיוט בלבד, ובתנאי שלא כיוון מלאכתו למועד.
פועל שאין לו מה לאכול - מותר לו לעשות כל מלאכה עבור אחרים.
דבר האָבֵד - היתר מלאכה כאשר עשוי להיגרם לאדם נזק או הפסד אם לא יעשה אותה.
היתר זה הוא גם אם המלאכה היא "מעשה אומן", והוא קיים גם אם עושה זאת עבור אחרים בשכר.
כל זאת רק בתנאי שלא דחה את המלאכה בכוונה לחול המועד כשהיה יכול לעשותה מקודם.
לדוגמה: מותר להשקות "בית השלחין" - שדה ששותה תמיד מים ממקור מים שהופסק בחול המועד באונס, ואם לא יושקה בחול המועד ייגרם הפסד לשדה.
במקרה כזה מותר להשקות בין ממעיין שנבע תמיד ואין חשש שיופסק, ואפילו ממעיין שנביעתו החלה בחול המועד.
לעומת זאת שדה "בית הבעל" שהיא שדה שמשקים אותה פעמים ספורות בשנה ואינה טעונה השקיה תמידית, אסור להשקותה.
גם במקרים של דבר האבד, לא הותרה טרחא יתירה, ולכן המשנה פוסקת שאסור להשקות שדה ממי קילון.
בתלמוד הוסבר כי המשנה פוסקת כדעת רבי יהודה שסובר כך במקום אחר.
בנוסף, נאסרה השקיה ממי גשמים, מכיוון שחששו חז"ל שמא יבואו לידי טרחה יתירה (לפי פירוש אחד - שמא יבואו להשקות במי קילון, ולפי גרסה שנייה - שמא מי הגשמים הצבורים בשלולית יצטמצמו ויבוא למצב של טרחה יתירה)
צורך חשוב (מצווה, רבים, ואכילה)
מלאכה לצורך מצווה: מעשה אומן מותר, אם המצוה עוברת (=עלול להפסיד את המצוה), ואפילו כיוון מלאכתו במועד.
לעשות בשכר לאחרים, מותר רק אם זמן המצוה במועד, וישתמש ברווח לשמחת המועד.
מעשה הדיוט מותר, גם לצורך אחרי החג, אם לא יהיה לו זמן.
צורכי רבים - לדוגמה לתקן דרכים או מקווה: מותר גם מעשה אומן לצורך המועד, לכוין מלאכתו למועד, ולעשות לאחרים בשכר.
בשולחן ערוך נפסק שאסור לכתוב בחול המועד, אולם מותרת הכתיבה לצורך המועד בכתב הדיוט שאינו כדרך אומן או אם זה דבר האבד וכן איגרת רשות.
בכתיבה במחשב הרב עובדיה יוסף התיר בעיקר מהטעם שכתיבה במחשב לא נחשבת לדבר המתקיים, והרב אברהם שפירא התיר מטעם שאינו מעשה אומן ולפי זה מותר רק לצורך המועד, והרב שלמה זלמן אוירבך אסר.
איסט אורנג' היא עיר במחוז אסקס שבניו ג'רזי, ארצות הברית.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית העיר מדורגת במקום ה-17 בניו ג'רזי.
בשנת 1666 30 משפחות מהמושבה ניו הייבן שבקונטיקט החליטו לעזוב את המושבה והתיישבו במספר נקודות לאורך נהר פסאיק .
איסט אורנג' הייתה בתחילה חלק מניוארק והייתה ידועה במקור כהרי ניוארק.
ב-7 ביוני 1780, תושבי העיר של הרי ניוארק הצביעו באופן רשמי בעד אימוץ השם אורנג', אך רק ב-13 במרץ 1860 התאגדה אורנג' רשמית כעיר.
מיד לאחר מכן, העיר החדשה החלה להתפצל לקהילות קטנות יותר, בעיקר בגלל מחלוקות מקומיות לגבי העלויות של הקמת מחלקות משטרה, כיבוי אש וכבישי אגרה.
דרום אורנג' התאגדה ב-26 בינואר 1861, פיירמאונט (מאוחר יותר הפכה לחלק מווסט אורנג') ב-11 במרץ 1862, איסט אורנג' ב-4 במרץ 1863 וווסט אורנג' (כולל פיירמאונט) ב-14 במרץ 1863.
חלקים מהעיר הם חלק מאזור ארגוני עירוני (UEZ), אחד מ-32 אזורים המכסים 37 עיריות ברחבי ארצות הברית.
בין המפורסמים שנולדו או גדלו בעיר: ג'יימס בליש, דיון וורוויק, ריצ'רד ת'יילר, קווין לטיפה, גורדון מקריי, ברווין נייט ואנני אוקלי.
איתמר בן-אב"י גם התגורר בעיר עד פטירתו בשנת 1943.
ריימונד ג'ון "איסט ביי ריי" פפרל הוא מוזיקאי אמריקאי וגיטריסט להקת הפאנק דד קנדיז.
עבודת הגיטרה שלו הושפעה מג'אז ורוקבילי.
לצד המילים הנבונות של ג'לו ביאפרה והסגנון הווקאלי הייחודי המבוסס על ויברטו, נגינתו של איסט ביי ריי הייתה אחד הגורמים המגדירים את המוזיקה של דד קנדיז, ובהרחבה, של "הגל השני" של הפאנק האמריקאי.
הוא גם החבר היחיד שנשאר חבר קבוע בלהקה מאז הקמתה.
ריימונד ג'ון פפרל נולד וגדל באזור מפרץ סן פרנסיסקו והושפע מוזיקלית משני הוריו, שארגנו פסטיבלי אמנות ומוזיקה מקומיים בשכונת הפרברים שלהם.
לאביו היה אוסף של תקליטי ג'אז ובלוז משנות ה-30 וה-40, והוא היה לוקח אותו ואת אחיו להופעות של מאדי ווטרס, תזמורת קאונט בייסי ולייטנינג הופקינס.
אמו הייתה מעריצה של הוויברז ופיט סיגר.
הוריו, שהיו פעילים גם בתנועה לזכויות האזרח בשנות השישים, השפיעו עליו פוליטית.
ריי סיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ותכנן להיות אדריכל, אך מצא את האדריכלות מגבילה מדי מבחינה אמנותית.
בשלב זה, הוא כבר החל לכתוב ולנגן מוזיקה כשהבין שהוא לא יכול לחיות בלעדיה.
לפני הדד קנדיז, איסט ביי ריי ניגן בגיטרה עם להקת רוקבילי/דו-וופ מאזור מפרץ סן פרנסיסקו, Cruis'n, והוציא סינגל אחד, "Vicky's Hickey", שנמכר בעיקר בהופעות שלהם.
הדד קנדיז הייתה להקת פאנק רוק (Punk rock) ייחודית.
למרות שהם שמרו על המוזיקה שלהם לרוב רועשת, מהירה ואגרסיבית, הם זרקו פריחות אקלקטיות.
בעזרתם של ג'לו ביאפרה וקלאוס פלוריד, איסט ביי ריי יצר סגנון וצליל גיטרה מובחנים ומניעים.
בראיונות ציין איסט ביי ריי את נגינתו של סיד בארט באלבומה הראשון של פינק פלויד, The Piper at the Gates of Dawn, כמו גם את המוזיקה של אוהיו פליירס, ואת נגינת הגיטרה של סקוטי מור, איש הצד של אלביס פרסלי (עם ההד המסחרי שלו), כהשפעות.
חיבתו של איסט ביי ריי למוזיקת מערבוני ספגטי באה לידי ביטוי בסינגל 7 אינץ' שהקליט בשנת 1984 בשם "Trouble in Town"/"Poison Heart".
איסט ביי ריי היה מעורב בכל הקלטות האולפן של דד קנדיז וקיבל קרדיט על מיקס והפקת הסינגל הראשון של הלהקה, "California Über Alles"/"Man with the Dogs", האלבום הראשון של הלהקה Fresh Fruit for Rotting Vegetables עם אוליבר דיקיקו, המיני-אלבום ו-"Holiday in Cambodia"/"Police Truck".
ריי היה אחד המייסדים של אלטרנטיב טנטקלס, שהוקמה עבור הדד קנדיז ולאמנים אחרים, והיה שותף בה עד אמצע שנות ה-80. ריי הפיק שני תקליטורים של הקלטות חיות של Dead Kennedys, Mutiny on the Bay ו-Live at the Deaf Club.
בית הספר הבין-לאומי לאמנויות המקדש הוא ארגון המתאר את עצמו כמקדם ריפוי מיני ויחס בריא כלפי מין ואת הסדנאות שלו כעוסקות בהיבטים הרוחניים של מין.
עם זאת, בשנת 2023 הודיע המרכז הישראלי לנפגעי כתות כי זוהו "בפעילויות של איסטא ושל מורים הקשורים בו מאפיינים מדאיגים בעלי פוטנציאל של פגיעה בְּמשתתפים".
בעקבות ההצהרה הודיע איסטה על שינויים מקיפים בהתנהלותו, ובשנת 2025 הודיע המרכז לנפגעי כתות כי "למרות שאכן נראה שבוצעו שינויים בארגון, עדיין קיימים סימני שאלה מהותיים".
איסטה נוסד בשנת 2007 על ידי באבא דז ניקולס באריזונה, כארגון ללא מטרות רווח.
התכנים שמלמד איסטה מושפעים מנאו-טנטרה ופרשנויות מערביות לשמאניזם.
פעילות בעירום מלא ופעילויות אחרות המתרחשות באיסטה גרמו למחלוקת והתנגדות להפעלת סמינרים של הארגון במקומות מסוימים.
הישראלי אוהד אזרחי היה מורה בכיר בארגון וסייע בניסוח של חלק מתכני הסמינרים שלו.
מחלוקת והאשמות בפגיעה מינית כנגד מורים של הארגון
העיתונאית אנקה ריכטר כתבה ב-Byron Shire Echo כי "הייתה תרבות הרמון סמויה באיסטה...
גברים הקיפו את עצמם במאהבות צעירות, לעיתים קרובות חניכות שלהם, שהואצו אז [לתפקידי] מתלמדות ומנחות".
כמה מבכירי הארגון הואשמו בביצוע מעשים מיניים עם משתתפים ללא הסכמתם או תוך הסכמה שהושגה דרך לחץ.
אישה אחת אמרה שהיא נאנסה על ידי מורה של הארגון לאחר שסימם אותה ב-MDMA.
בשנת 2021 הארגון הצהיר כי הוא מיישם מדיניות חדשה כך שבאופן זמני לא יתאפשר למורים לקיים יחסי מין עם משתתפים בזמן ההכשרות.
בתחקיר שהתפרסם במגזין The Cut מבית ה-ניו יורק (מגזין) במרץ 2025 הואשמו מספר מורים של איסטה, כולל מורים בכירים, בפגיעה מינית ובפרקטיקות מפוקפקות אחרות.
רשימה חלקית של ההאשמות המוזכרות במאמר כוללת:
אוהד אזרחי נאשם בכך שבמהלך מסיבה ב-2021 שארגן אזרחי, קיבלה אישה בת 20 שתי מנות MDMA, המנה השנייה ניתנה על ידי אזרחי עצמו, מה שגרם לה לחולשה ובלבול ובמצב זה היא הותקפה מינית על ידי אזרחי.
בנוסף, מוזכר כי ישנם דיווחים רבים המאשימים את אזרחי בפעילות מינית לא בהסכמה עם תלמידות במהלך אירועי איסטה.
ברוס ליון הואשם על ידי באבא דז במכתב מ-2 בספטמבר 2024, כי מקדש היידן בניוזלינד שיוסד ומנוהל על ידי ליון היה קשור לאירועי אונס, טראומה והתאבדות.
באבא דז מואשם בלחץ מתמשך ואגרסיבי על תלמידים לפעילות מינית במהלך סדנאות איסטה.
יתרה מכך, נטען הוא כי הפיץ את האמונה שאינטראקציות מיניות עם מנהיגים גברים יכולים לשמש מקור לריפוי לנשים, מושג המכונה על ידי כמה עוזרים לשעבר "The Magic Cock".
מיכל מעיין דון, מורה בכירה באיסטה, מואשמת כי כאשר משתתפת דיווחה שנאנסה במהלך טקס בסמינר Level 2, דון דחתה לכאורה את ההאשמות, ואמרה שלכל אחד יש "טורף" בתוכו ורמזה שחוויתה של המשתתפת הייתה תוצאה של חוסר האיזון הפנימי שלה.
כמו כן, מספר משתתפים דיווחו על כך שחוו פסיכוזה בעקבות השתתפות בסמינרי איסטה.
בנובמבר 2024, איסטה פרסם תגובה פומבית המתייחסת למספר מחלוקות הקשורות לפעילות הארגון.
התגובה כללה התייחסות לטענות ודיווחים שהוצגו בכלי תקשורת באירופה ובניו זילנד, התייחסות לטענות לפיהן איסטה פועלת ככת ולהצהרה של המרכז הישראלי לנפגעי כתות בה מצוין כי "המרכז זיהה בפעילויות של איסטה ושל מורים הקשורים בו מאפיינים מדאיגים בעלי פוטנציאל של פגיעה בְּמשתתפים".