tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שונשיין מונה ליו"ר הוועדה לתכנון ובנייה של לשכת עורכי הדין במחוז מרכז.
לאחר הבחירות לללשכת עורכי הדין בחודש יוני 2023, מינה ראש הלשכה הנבחר עו"ד עמית בכר את שונשיין לממלא מקום מנכ"ל הלשכה ובחודש דצמבר 2023 נבחר על ידי המועצה הארצית של לשכת עוה"ד למנכ"ל הלשכה, ובספטמבר 2024 התפטר מתפקידו על רקע חילוקי דעות עם בכר.
איתי רייכר (נולד ב-10 באוקטובר 1977) הוא תסריטאי, מפיק טלוויזיה ופרסומאי ישראלי, זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
בשנת 2007 הצטרף כתסריטאי מרכזי לתוכנית הסאטירה ארץ נהדרת.
כתב עבור תוכניות טלוויזיה רבות, בהן מסודרים, רד בנד ומועדון לילה.
יצר וכתב ביחד עם אילן שפלר את הסדרות אבודים באפריקה ואבודים באסיה ל-Yes Drama.
בשנת 2014 יצר וכתב עבור הטלוויזיה החינוכית את "חלם בהלם", עיבוד מודרני לסיפורי הרשל'ה וחכמי חלם.
כמו כן כתב רייכר פרסומות רבות, וכן טורי דעה לעיתונים "ישראל היום" ו"טיים אאוט".
בשנת 2021 כתב ביחד עם שלומי שבן ויעל רונן את המחזה "Slippery Slope" שעלה בתיאטרון הגורקי בברלין.
בשנת 2025 יצר עבור תאגיד השידור הציבורי את תוכנית הספרות "אתה חייב לקרוא את זה!" בה הוא משתתף גם כפאנליסט.
בוגר לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה והיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב, ולימודי תואר שני בחינוך ותעודת הוראה מסמינר הקיבוצים.
בנוסף לעיסוקו ככותב עובד גם כמורה להיסטוריה בבית הספר הגימנסיה העברית הרצליה.
רייכר הוא בנו של יפתח רייכר-עתיר, שהיה מפקד מערך המבצעים המיוחדים.
מתגורר בתל אביב עם בת זוגו ענבל בוסיבא ולהם 2 ילדים.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024תסריט בתוכנית סאטירה ומערכוניםארץ נהדרת
איתי שגב (נולד ב-15 ביוני 1995) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בהפועל תל אביב מליגת העל ובנבחרת ישראל.
איתי שגב נולד וגדל בכפר תבור.
התחיל את דרכו בבית ספר לכדורסל בכפר תבור, בהפועל "אחוזת תבור" עם המאמן גונן כספין.
בנעוריו שיחק כדורסל בהפועל עמק יזרעאל.
בתקופת לימודיו בתיכון עבר לאקדמיה למצוינות בספורט במכון וינגייט שם למד שנתיים.
ביוני 2024 נישא שגב ליעל.
ב-2012 הצטרף שגב למכבי תל אביב וחתם על חוזה ארוך טווח.
הוא היה שחקן מוביל בקבוצת הנוער שלה וחבר בסגל הקבוצה הבוגרת אך זכה לדקות משחק מועטות.
בעונת 2013/2014 הושאל להפועל חולון.
בעונת 2014/2015 הושאל להפועל גלבוע גליל, הוא רשם ממוצע של 5.3 נקודות ו-3.9 ריבאונדים למשחק.
בעונת 2015/2016 חזר לשחק במכבי תל אביב, הוא סיים את העונה עם ממוצע של 5.2 נקודות ו-4.7 ריבאונדים למשחק ונבחר לשחקן המשתפר בליגה.
בתום העונה מימשה הקבוצה את האופציה להשארתו בקבוצה לשנתיים נוספות.
לקראת עונת 2017/18 מונה להיות הקפטן של הקבוצה.
ב-22 בינואר 2018 הוא הודח מתפקיד זה לאחר שביקש לעזוב את הקבוצה מספר פעמים, בשל חוסר בדקות משחק.
ב-26 ביוני 2018 חתם לעונה אחת במכבי ראשון לציון עם אופציה לעונה נוספת בקבוצה.
ב-15 ביולי 2019 חתם בעירוני נהריה לעונה אחת.
ב-22 ביוני 2020, במשחק מול הפועל גלבוע גליל, קלע שגב שיא קריירה של 19 נקודות.
ב-9 ביולי 2021, חזר לישראל וחתם לשנתיים בהפועל ירושלים.
בעונת 2022/23 מונה לקפטן הקבוצה.
ב-9 ביולי 2023, עזב את ירושלים וחתם בעירוני נס ציונה לשנתיים.
שגב היה חבר בסגל נבחרת ישראל עד גיל 16 שהשתתפה באליפות אירופה דרג ב' ב-2011.
שגב היה בסגל הנבחרת עד גיל 18 באליפויות אירופה דרג ב' ב-2012 וב-2013.
בשנת 2014 הצטרף לנבחרת העתודה ושיחק עמה באליפות אירופה עד גיל 20 בה סיימה במקום השביעי.
הוא רשם באליפות ממוצע של 6.3 נקודות ו-5 ריבאונדים למשחק.
ב-2015 היה חבר בסגל נבחרת העתודה לאליפות אירופה עד גיל 20 שנערכת באיטליה ורשם 7.1 נקודות ו-6.7 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ביוני 2016 זומן לסגל הנבחרת הבוגרת.
איתי שטיינברגר (10 במאי 1985 - 12 באוגוסט 2006) היה צלם, אמן ישראלי, זוכה "מגן השר להגנת הסביבה לצה"ל" של מוזיאון תל אביב לצלם ישראלי לשנת 2005, בעל תערוכת קבע במוזיאון לתולדות השריון בלטרון.
שטיינברגר שימש כמש"ק הסוואה בפלוגת הסיור של חטיבה 401, ונהרג במהלך שירותו הסדיר במלחמת לבנון השנייה.
על פועלו במלחמה עוטר בציון לשבח מטעם מפקד אוגדה 162.
שטיינברגר נולד בשכונת עין כרם בירושלים לאריק ופרידה.
בגיל שנה עברה משפחתו להתגורר בכרמי יוסף.
הוא השתתף בחוגי סיירות כחניך וכמדריך והיה חבר בתנועת נוער מכבי צעיר.
התחנך בבתי הספר במועצה "אילון" ו"הרצוג" שם למד במגמת קולנוע וכימיה.
ב-7 בינואר 2004, התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס.
לאחר מספר שבועות עבר לפלוגת הסיור של חטיבה 401. בהמשך, עבר איתי עבר קורס מכ"ים ולאחר מכן שימש כמש"ק הסוואה בחטיבה 401. במסגרת תפקידו היה אחראי על הסוואת הסיירת: הלוחמים וכלי הרכב.
בתפקיד זה לחם במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בתאריך י"ח באב התשס"ו, ב-12 באוגוסט 2006 נטל שטיינברגר חֵלק בקרב בסלוקי שבפאתי הכפר רנדורייה.
באותו בוקר הותקף אַחַד הצוותים שחצה את נחל סלוקי אשר בפאתי הכפר ממטח טילים וספג פצועים רבים.
שטיינברגר הוביל את הפרמדיק וטיפס במעלה ההר לכיוון הפצועים.
במהלך העלייה סחב בנוסף לפק"ל של עצמו גם את תיקו של הפרמדיק על מנת להגיע לפצועים במהירות.
בזמן הטיפול בפצועים, נורה לעברם מטח טילים.
שטיינברגר והפרמדיק המשיכו בטיפול תחת האש עד שטיל פגע ישירות בכתפו והרג אותו במקום.
על כך הוענק לו לאחר מותו ציון לשבח מטעם מפקד אוגדה 162.
2006, מגן השר להגנת הסביבה לצה"ל: הצילום "אני טורו" צולם במהלך תרגיל אוגדתי בנגב, ומתאר חייל המכוון מסוק לקראת נחיתה.
צוות השיפוט בחר פה אחד במקום הראשון מתוך מבחר של יותר מ-200 תמונות שהוגשו לתחרות.
רק בגמר תהליך השיפוט נמסר לצוות כי הזוכה במקום הראשון נפל בקרב.
2007: "שכינה באוהל", פרויקט ישראלי שהוצג במסגרת הביאנלה של ונציה.
בפרויקט נותן כל אחד מ-70 האמנים המשתתפים את פרשנותו למושג "אלוהות / שכינה" בתרבויות שונות.
היצירות השונות הודפסו על גבי אוהלים, שיצרו ביחד "מאהל של אמנות".
2007 "אבנים מדברות שלום" - פרויקט חובק עולם.
בשנה זו הוקדשה התערוכה לאיתי.
2008: "צילום תיעודי", בית האמנים תל אביב.
2008: "פורטפוליו", הפורטפוליו של איתי, מועמד לתלמיד בבצלאל, לא הגיע לכלל מימוש.
כמחווה, היחידה להיסטוריה ותאוריה, בצלאל, הציגה אותו במערכת "הפרוטוקולים".
מתוך, גיליון מספר 8 - אנימציה כיום, על תערוכות ואירועים.
2010: תערוכת קבע לצילומים במוזיאון השריון בלטרון בקיר הדרומי של הבניין המרכזי.
עוד מעט נהפוך לשיר - השיר אהבת איתי, ברי סחרוף, יום הזיכרון התשס"ז 2007.
מצפה איתי - בוסתן לצד מעיין עין ורד - המעיין האחרון הנובע באזור תל גזר (מעיינות נוספים חרבו), וסביבו אחו לח בו גדלים תלתן הביצות, אשבל הביצה, גומא ארוך, טיון דביק ועבקנה שכיח.
המעיין נמצא בראש נחל גזר, אחד מיובליו של נחל איילון.
ויסקי, אישה וסיגריה - שבוע לפני שאיתי נהרג, הגיע למוצב שלו כתב עיתון מעריב: "אם פיה טובה הייתה באה למוצב, מה היית מבקש ממנה"?
אחרי חודש שלא ראה את הבית, עמוק בתוך לבנון, ענה לו איתי: "ויסקי, אשה וסיגריה".
אחרי מותו של איתי, לקחו חבריו את המילים האלו והפכו אותן לסטיקר.
דמותו המיוחדת משתקפת בדיוק במשפט הקצר הזה.
מפעל הנצחה מופץ על ידי אנשים ברחבי העולם המצטלמים עם כרזה של יצירתו "וויסקי, אישה וסיגריה" באוויר, בים וביבשה.
"מרכז פרס לשלום" - במסגרת מפגש בפרויקט של מרכז פרס לשלום, יצר איתי פסל בדמות יונת שלום.
הפסל בצירוף מכתבו של איתי בעברית ובאנגלית הוענק להילרי קלינטון במהלך ביקורה בנווה שלום.
הילרי התרגשה ואמרה כי תנצור את הפסל והמכתב בבית הלבן.
תערוכת צילומים ביד לשריון - התערוכה שהוצבה ביד לשריון מציגה את יצירותיו האמנותיות של איתי.
האמן גרשון היימן, שעיצב את התערוכה, הציב את מוצגי הצילום על פי ארבעה נושאים או שלבים: צילום תיעוד, מעבר להסוואה ושני מעברים בשני שלבים להפיכה לצילום אמנותי.
התערוכה מותירה מקום לכל מבקר בה לקיים פרשנות שלו.
ריצת ניווט לזכרו של איתי שטיינברגר
מלגת קרן "אמא" - מלגת קרן "אמא" להנצחת חללי מלחמת לבנון השנייה ע"ש איתי שטיינברגר באוניברסיטת חיפה
גלריה ע"ש איתי שטיינברגר בסטודיו גרשון היימן
איתי קלוג (נולד ב-13 בספטמבר 1975) הוא פרופסור חבר במחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מחקריו עוסקים בתחום המערכות מידע הגאוגרפיות (GIS), אפידמיולוגיה סביבתית והערכת חשיפה לזיהום.
איתי קלוג נולד ברמת גן.
קלוג המשיך ללימודי דוקטורט במחלקה לניהול משאבי טבע וסביבה באוניברסיטת חיפה בשנים 2006–2009. עבודת הדוקטורט, גם היא בהנחייתם של פרופסור חיים ופרופסור פרוטנוב, הייתה בנושא "Investigating the association between Light at Night (light pollution) and breast and Prostate cancer rates".
בשנת 2012 זכה במלגת (EHF - Environmental Health Fund) והחל את הפוסט-דוקטורט בבית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד.
במסגרת הפוסט-דוקטורט עסק קלוג בפיתוח מודלים חדשניים מבוססי לוויין, להערכת זיהום אוויר.
מחקריו התמקדו באפידמיולוגיה סביבתית ובקשר בין חשיפה לזיהום אוויר ותמותה, אשפוזים ובעיות בריאותיות אחרות.
החל משנת 2013 ועד היום הוא משמש כחוקר אורח באוניברסיטת הרווארד וכן כמרצה בכיר במחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בספטמבר 2016 קיבל קלוג תואר פרופסור חבר.
פרסם 53 מאמרים בעיתונים מדעיים בין-לאומיים.
קלוג נשוי, אב לשניים ומתגורר בלהבים.
מחקריו של קלוג בתחום ה-GIS, אפידמיולוגיה סביבתית והערכת חשיפה לזיהום מקיפים מספר נושאים שהעיקריים שבהם הם:
פיתוח מודלים מרחביים מבוססי לוויין חדשניים להערכת חשיפה לזיהום אוויר אוזון, חנקן דו-חמצני ופחמן דו-חמצני לשימוש במחקרים אפידמיולוגים: קלוג פיתח מודלים מבוססי לוויין חדשניים לחשיפה לזיהום אוויר בעזרת שיטות סטטיסטיות מתקדמות, נתוני לוויין ואלגוריתמים חדשים.
בעזרת המודל ניתן לייצור תחזיות מדויקות למחקרים אפידמיולוגים של האפקט האקוטי (טווח זמן קצר) של זיהום אוויר, וכן של השפעות כרוניות (טווח זמן ארוך).
פיתוח מודלים מרחביים מבוססי לוויין להערכת חשיפה לטמפרטורה לשימוש במחקרים אפידמיולוגים: אף על פי שתחנות מטאורולוגיות מספקות תצפיות טמפרטורה מדויקות הכיסוי המרחבי שלהם מוגבל ולכן לעיתים קרובות אינו מספק עבור מחקרים אפידמיולוגיים.
קלוג פיתח מודלים להערכת טמפרטורה ברזולוציה גבוהה שמספקת הערכה טובה יותר של אינטראקציות הזמן-מרחב מאשר מודלים שכוללים רק משתנים מרחביים או עיתיים.
פיתוח שיטות חדשניות להערכת חשיפה לזיהום אור: חשיפה לזיהום אור (תאורה מלאכותית בלילה) מורידה את תפוקת המלטונין (הורמון נוגד חמצון) המגן בפני התפתחות סרטן תלוי הורמונים, ובכך מעלה את הסיכון לחלות בסרטן תלוי הורמונים (סרטן השד וסרטן הפרוסטטה).
המחקר של קלוג משתמש בשיטות סטטיסטיות מתקדמות, נתוני לוויינים ומדידות בשטח כדי ליצור נתוני חשיפה לזיהום אור ברזולוציה גבוהה.
הרב איתם שמעון הנקין (ד' באדר א' ה'תשמ"ד, 6 בפברואר 1984 – י"ט בתשרי ה'תשע"ו, 1 באוקטובר 2015) היה חוקר תורני, היסטוריון ומחבר ספרי הלכה.
ערך את כתב העת "עלוני ממרא" ואת השנתון אסיף שבהוצאת איגוד ישיבות ההסדר.
בחג הסוכות ה'תשע"ו, נרצח יחד עם אשתו, נעמה, בפיגוע ירי סמוך לבית פוריכ שבשומרון.
נולד לרב יהודה הרצל הנקין, פוסק הלכה ציוני דתי ולרבנית חנה, שלימים ייסדה את מדרשת נשמת בירושלים ועמדה בראשה.
הוא נינו של הרב יוסף אליהו הנקין, פוסק בולט בארצות הברית במאה ה-20. אחיו הוא ההיסטוריון הצבאי ד"ר רס"ן יגיל הנקין.
אחיו אליהו היה אלוף הארץ בהרמת משקולות.
בגילאי התיכון הוא למד בישיבה התיכונית חיצים שבאיתמר.
למד בישיבת ניר קריית ארבע.
את שירותו הצבאי עשה בחטיבת גולני.
נישא לנעמה, מעצבת ובעלת הסטודיו "המעבדה".
בני הזוג התגוררו בפדואל, בירושלים, בדולב, ואחר כך בנריה.
הרב הנקין פרסם עשרות מאמרים העוסקים בהיסטוריה של היהדות ובפסיקת ההלכה במאה ה-19 ובמאה ה-20, וכן במחלוקות הלכתיות ביישוב הישן וביישוב החדש.
ספרו "לכם יהיה לאכלה" עוסק ביחס ההלכתי להימצאות תולעים במזון.
הוא כתב אותו במסגרת לימודיו במכון לרבני יישובים בקריית ארבע, במסגרתו ערך מספר ספרים.
במקביל לימד במדרשת "נשמת" לנשים.
יחד עם הרב אברהם וסרמן כתב את הספר "להכות שורש: הראי"ה קוק והקרן הקיימת לישראל".
הספר מציג את המורכבות שמאחורי קשריו של הרב קוק עם חלוצי ההתיישבות וההנהגה הציונית.
בספר פורסמו כשלושים אגרות חדשות של הרב קוק.
ספרו "אש תמיד", העוסק בהלכות שבת, יצא לאור לאחר הירצחו.
ב-2007 התמנה לערוך את כתב העת "עלוני ממרא" של ישיבת ניר, לצד שמריה גרשוני.
הם הפכו את הגיליון לשנתון והכניסו לתוכו גם מחקרים וביקורות ספרים במטרה לייעד אותו לקהל רחב יותר.
נמנה עם עורכי כתב העת "אסיף" של איגוד ישיבות ההסדר.
היה פעיל בפורומים תורניים שונים באינטרנט.
ב-2011 נמנה עם צוות עורכי כרך בנושאי השקפה וענייני אמונה מתוך סדרת ספרי "דבר חברון" של הרב דוב ליאור.
יחד עם לימודיו בישיבה החל בלימודיו באקדמיה.
הוא למד ב בשנים 2009–2012, וסיים תואר ראשון בהצטיינות.
הוא המשיך לתואר שני בהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופסור דוד אסף וכתב תזה בנושא "מחיבת ציון לאנטי-ציונות: תמורות באורתודוקסיה המזרח-אירופית – הרב דוד פרידמן מקרלין (1828–1915) כמקרה מבחן".
הוא המשיך ללימודי דוקטורט בהנחייתו של אסף וזכה במלגת רוטנשטרייך.
נושא העבודה המיועד היה ביוגרפיה ביקורתית של "החפץ חיים".
ב-1 באוקטובר 2015 נרצחו הרב הנקין ורעייתו נעמה בפיגוע ירי ליד בית פוריכ, בין היישובים איתמר ואלון מורה.
ארבעת ילדיהם, שהיו עמם ברכב, לא נפגעו מהירי, אך ראו את רצח הוריהם.
בני הזוג נטמנו למחרת בהר המנוחות בירושלים.
הרוצחים, מחבלי חמאס משכם, נלכדו כעבור ימים אחדים, וארבעה מתוכם נידונו למאסר עולם.
בשנים שלאחר הירצחו יצאו לאור ספריו "אש תמיד" על הלכות שבת ו"תערוך לפני שולחן" על הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, וכן עשרה מאמרים בכתבי עת תורניים.
להכות שורש: הראי"ה קוק והקרן הקיימת לישראל (מחבר שותף עם הרב אברהם וסרמן), רמת גן, 2012
מחיבת ציון לאנטי ציונות: תמורות באורתודוקסיה המזרח אירופית - הרב דוד פרידמן מקרלין (1828–1915) כמקרה מבחן, עבודת גמר, אוניברסיטת תל אביב, 2013
אש תמיד - הלכות שבת, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, תשע"ו
תערך לפני שלחן, מחקר מקיף על חייו ופועלו של הרב יחיאל מיכל אפשטיין, הוצאת מגיד, 2018, בעריכת אליעזר יהודה בראדט
לכם יהיה לאכלה: עיון להלכה בסוגיית החרקים במזון – כשרות תותי שדה וקלחי תירס.
חברון: המכון לרבני יישובים תשע"א;
מהדורה חדשה, מוגהת ומורחבת, מוסד הרב קוק, תשפ"ב
הרב יהודה הרצל הנקין (אביו), מהלכים במקרא: סוגיות בתורה מבריאת העולם עד מתן תורה, הוצאת מגיד תש"פ
הרב איתמר אורבך (נולד ב-1955, אלול ה'תשט"ו) הוא ר"מ בישיבת מרכז הרב.
במשך 28 שנה (ה'תשנ"ה–ה'תשפ"ג) שימש כרב היישוב חשמונאים שבבנימין.
גדל בלוד ולמד ב"תיכון לוד" שבעיר.
בצעירותו נקשר לרבה של העיר הרב אברהם קוטנר.
בצבא שימש כחובש קרבי במשך שלוש שנים.
לאחר מכן החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, שם למד במשך 11 שנה אצל רבותיו הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
בתקופה זו עמד בקשר עם הרב נתן צבי פרידמן.
במשך שנתיים כיהן כר"מ בישיבת ירושלים לצעירים, ולאחר מכן נקרא לשמש כר"מ בישיבת בית אל, שם לימד 12 שנה.
בשנת ה'תשנ"ז נקרא על ידי רבו הרב שפירא לשמש כר"מ בישיבת מרכז הרב, ומאז הוא משמש כר"מ של שיעור ב', ומעביר שיעורים נוספים במחשבת ישראל ובתנ"ך.
מרבני תנועת קוממיות, ובעבר בעל טור קבוע בעלון התנועה.
העביר שיעורים במכללת אורות ישראל ובמכללת מורשת יעקב ברחובות.
היה ממייסדי הגרעין התורני הגדול בישראל בעיר רמלה ועמד בראשו בחודשיו הראשונים.
בנו הרב רפאל אורבך הוא מראשי הכולל דיינות בישיבת הכותל (לשעבר).
בנו נפתלי נשוי לרחל, בתה של ח"כ אורית סטרוק.
חתנו אורי קירשנבום הוא בכיר בארגון חוננו.
לאחר שסיים את תפקידו ברבנות היישוב חשמונאים, עבר לתקופה קצרה ליישוב נריה, ולאחר מכן לשכונת קריית משה בירושלים, בקרבת מקום לישיבת מרכז הרב.
בתקופת תוכנית ההתנתקות הצטרף לקוראים לסרב פקודה יחד עם רבו הרב אברהם אלקנה שפירא וראה בסירוב ערך תורני ויחד עם זה וכחלק מזה ערך לאומי ודמוקרטי, שהאדם הן כאדם והן כבעל עקרונות אינו טפל למדינה אלא חלק ממנה ואף נטל חלק פעיל במאבק נגד פינוי היישובים.
הרב אורבך תומך נלהב של ההתיישבות ולקח חלק בתמיכת הרבנים בחיזוק גבעת עוז ציון שבבנימין.
הרב אורבך הצטרף לעשרות רבנים שמחו על מעצרו של הרב יצחק שפירא, ראש ישיבת עוד יוסף חי.
קיימו וקבלו – שיחות על חג הפורים, מכון מים חיים, תשע"ח.
יונתי תמתי – ביאור על ספר יונה, מכון מים חיים, התשפ"ג.
איתמר במערבא – סיכומי שיעורים בגמרא תנ"ך ואמונה על ידי תלמידיו, תשפ"ד.
איתמר אורלב (נולד ב-25 בנובמבר 1975) הוא סופר, תסריטאי, מחזאי ועורך ספרותי ישראלי.
אורלב נולד, גדל והתחנך בירושלים, בנו של הסופר אורי אורלב.
בנעוריו למד בבית הספר הניסויי בעיר מגוריו.
עוסק בכתיבה מגיל צעיר ופרסם סיפורים קצרים בכתבי העת 'מאזנים', 'מסמרים' ו'מטעם'.
זכה במקום ראשון בפסטיבל "פותחים במה" של תיאטרון בית ליסין.
בוגר המחזור הראשון מגמת תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, 2001 בהצטיינות, ושל החוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
עובד כעורך ספרות וכ"סופר צללים".
ערך וכתב למעלה מ-30 ספרים.
הרומן הראשון שלו 'בנדיט' בהוצאת עם עובד, זכה בפרס ספיר לספר ביכורים.
זהו סיפור מסע שראשיתו בפולין שאחרי מלחמת העולם השנייה, המספר על קשר סבוך בין אב לבנו מנקודת מבטו של הבן.
בשנת 2016 אורלב הצטרף לסוכנות הספרים של אנדרו נורנברג היושבת בלונדון והוא הסופר הישראלי הראשון והיחיד שסוכנות זו מייצגת.
מאז 'בנדיט' יצא לאור בצרפתית, ספרדית, קטלאנית, סינית ואיטלקית.
הרומן זכה להצלחה גדולה בצרפת והיה מועמד, בין השאר, לפרס פמינה ולפרסים נוספים והיה אחד מעשרת הרומנים הנבחרים של שנת 2018 במוסף הספרותי של העיתון Le Figaro.
בשנת 2020 גרסת ספר הכיס שלו זכתה בפרס "הרומן הטוב של השנה" של Points.
ספר הילדים שכתב, "העצלן הבטלן", יצא לאור בהוצאת עם עובד (2020) באיוריו של המאייר דייוויד הול.
"בנדיט" זוכה פרס ספיר לספר ביכורים לשנת 2015 ופרס POINT לרומן הנבחר של 2020. מועמד לפרס פמינה בצרפת 2018 (עם עובד, תל אביב, תשע"ה 2015)
"לחזור אל החיים" (ספר עיון; סופר; מודן, הוצאת משרד הביטחון)
"עיוורון" (מחזה; מחזאי; פסטיבל "פותחים במה 9", תיאטרון בית-לסין)
פרסום סיפורים קצרים, במהלך השנים, בכתבי העת הספרותיים: מאזנים, מטעם ומסמרים
מועדון הספורט איתיחאד חלב הוא מועדון ספורט מהעיר הסורית חלב, הידוע בעיקר בזכות קבוצת הכדורגל שלו.
קבוצת הכדורגל מתחרה בליגת העל הסורית והיא אחת הקבוצות המצליחות ביותר בתולדות הכדורגל הסורי.
איתיאחד זכתה בשש אליפויות ליגת הכדורגל, תשעה גביעים לאומיים ובעונת 2010 זכתה בגביע קונפדרציית הכדורגל של אסיה, המפעל השני בחשיבותו ביבשת.
הישג השיא של הקבוצה בליגת האלופות האסיאתית היה שלב הבתים בעונות 2006, 2007, 2008 ו-2011.
המועדון נוסד בשנת 1949 וקיבל את רישיונו בשנת 1953. את משחקי הבית הקבוצה נהגה לערוך באצטדיון הבינלאומי בחלב, שנבנה ב-2008. למועדון גם אצטדיון נוסף הנושא את שם הקבוצה ובו קיבולת של 16,000 צופים.
המועדון ידוע גם בקבוצת הכדורסל שלו, ויש לו 20 מחלקות ספורט שונות.
לפני הקמת ליגת כדורגל רשמית בסוריה, המועדון התחרה במגוון תחרויות אזוריות במחוז חלב כמו בליגה האזורית של חלב ובטורניר "מגן העירייה" (درع بلدية حلب).
המועדון השתתף לראשונה בליגה הסורית בעונת 1966/67, בעונה שגם זכתה באליפות.
מאז, הקבוצה מעולם לא ירדה ליגה.
מגרש הבית המקורי מאז תחילת 1950 היה האצטדיון העירוני שנחשב לאחד האצטדיונים הראשונים בסוריה.
בתחילת 1990 המועדון עבר לאצטדיון חמדאניה, שאך נבנה.
לאחר בניית האצטדיון הבינלאומי של חלב ב-2008 החליט המועדון לארח בו את משחקי הבית בטורנירים של קונפדרציית הכדורגל האסייתית.
האצטדיון מסוגל לארח כ-75,000 צופים.
אצטדיון חמדאניה משמש כמגרש חלופי.
בסיס האימונים של הקבוצה ממוקם באזור שכונה אל-שהאבה במחוז חלב.
במתחם אצטדיון בעל קיבולת של 10,000 צופים, סמוך לו מתחם כושר מקורה.
ישנם גם שני מגרשי כדורסל, בריכת שחייה חיצונית, מסעדה, חדרי ישיבות ומשרדים.
גביע קונפדרציית הכדורגל האסייתית (1): 2010
איתם ישראלי (נולד ב-24 באוקטובר 1984) הוא מרצה, ממייסדי שיט העיוורים בישראל, זוכה מדליית הארד באליפות העולם בשיט עיוורים וזוכה גביע אליפות אירופה בכדורשער.
איתם ישראלי נולד בקיבוץ חורשים.
בגיל 4 התגלתה מחלה נדירה בעיניו וכתוצאה מכך ראייתו הלכה והידרדרה עד שבגיל 16 איבד את ראייתו בעין ימין ובגיל 22 התעוור לחלוטין.
לאיתם אחות גדולה ושני אחים קטנים.
בנובמבר 2003 התגייס לצה"ל בעזרת עמותת אתגרים.
לאחר שקיבל פטור משירות חובה, בחר להתנדב לתפקידי הדרכה ושירת כמדריך נוער בשדה בוקר ומדריך נוער בסיכון בכפר הנוער נירים של שייטת 13.
בשנת 2005 השתתף וייצג את ישראל לראשונה בתחרות אליפות איטליה הפתוחה.
בשנים 2006 ו-2007 זכה במדליית ארד באליפות העולם לשייט עיוורים שהתקיימה באיטליה.
בשנת 2009 שימש כסנטר נבחרת ישראל בכדורשער.
הנבחרת זכתה באותה שנה בגביע אליפות אירופה.
משנת 2011 הוא מאמן את נבחרת ישראל בשייט לעיוורים.
בשנת 2012 נכנס לבית האח הגדול, בעונה הרביעית, שם שהה במשך 66 ימים יחד עם כלב הנחיה שלו, וולטר.
ישראלי מרצה במסגרות נוער וביטחון ובקרב חברות וארגונים במשק הישראלי.
בהרצאתו "לראות מעבר" הוא משתף את הקהל בסיפור חייו במטרה להגביר את המוטיבציה ואת השאיפה למצוינות בקרב שומעיו.
ב-2019 הוא רץ לכנסת ה-22 כמקום 3 ברשימת "זכויותנו בקולנו".
איתך ובלעדייך הוא פזמון שנכתב על ידי הפזמונאי אילן גולדהירש.
השיר זכה לביצוע ב-1973 על ידי צביקה פיק שהלחין אותו.
השיר הולחן גם על ידי הזמר אבי סינואני, והופק מוזיקלית על ידי אריה ברקוביץ'.
השיר של סינואני יצא כסינגל בשנת 1996 מתוך האלבום "איתך ובלעדייך" שנקרא על שמו.
מילות השיר נכתבו על ידי גולדהירש בשנת 1973. סינואני, שנתקל בטקסט השיר לראשונה כנראה בספרו "אצלי או אצלך", זיהה את הפוטנציאל של השיר והלחין אותו.
השיר זכה להצלחה רבה ולגרסאות כיסוי רבות, ביניהן של הזמר שימי תבורי, ונכלל ביותר מ-19 אלבומים מסחריים.
"איתך ובלעדייך" הוא שיר אהבה.
בבתי השיר הדובר מייצג דימויים למושא אהבתו, על איך זה איתה ועל איך זה בלעדיה.
בפזמון הדובר חוזר ואומר "איתך ובלעדייך, זה אומר כבר את הכול".
איתי שטרן הוא עיתונאי ישראלי ששימש ככתב התרבות של עיתון "הארץ".
שטרן בוגר לימודי עיתונות ותקשורת בקמרה אובסקורה.
סיקר את תקופת ההתנתקות ככתב שטח בעיתון "מעריב" ובהמשך שימש ככתב תרבות ב-"nrg" ובמוסף התרבות של העיתון.
שימש ככתב מוזיקה וקולנוע גם במוסף "המגזין" של מעריב.
שטרן למד תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, כתב טורים ב"עכבר העיר" וערך את פורטל תשתיות לאנרגיה וסביבה.
בשנת 2014 היה כתב במוסף "גלריה" של עיתון "הארץ" ובשנה לאחר מכן החליף את דפנה ארד ככתב טלוויזיה ומוזיקה.
איתי שמח הייתה תוכנית טלוויזיה רצף לילדים ונוער בהנחיית איתי שגב, ששודרה בשנת 1996 בערוץ הילדים.
תוכנית זו נוצרה על מנת להתחרות בתוכניתה של מיכל ינאי, "הקרנבל של מיכל", ששודרה בערוץ 2.
שיר הפתיחה של התוכנית בוצע בהשראת השיר "מוכרחים להיות שמח".
בתוכנית זו איתי שגב מנחה רצועת שידורים לילדים בשבת בבוקר.
בתוכנית היו מערכונים קצרצרים לילדים, בין היתר עם דמויות שהופיעו במקור בתוכנית "הקומדי סטור", ביניהם דמותה של "הפולנייה", והכלב לוטו, אחיו של טוטו מהמחזמר "הקוסם!".
ביחד עם איתי הופיעה בתוכנית בובה בשם חבר שלי (אשר הופעלה ודובבה בידי מיכאל וייגל).
בסוף כל פרק איתי שגב שר ביחד עם חבורת ילדים שיר ילדים מפורסם בסגנון חדש.
איתי שמעוני (נולד ב-24 ביוני 1987) הוא פזמונאי ומלחין ישראלי, אשר כתב להיטים רבים עבור אמנים שונים, בהם נועה קירל, יהונתן מרגי ואלה לי להב.
שמעוני נולד וגדל בקריית ביאליק, ולמד בקריית החינוך אורט קריית ביאליק.
בשנת 2010, החל ללמוד הלחנה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
ב-2015 עבר להתגורר בלוס אנג'לס.
נכון ל-2020, הוא מתגורר ברמת גן.
שמעוני כתב בשנת 2019 את הלהיט "פאוץ'" של נועה קירל, יחד עם קירל, רון ביטון, ג'ורדי ודורון מדלי, שזכה בתואר "שיר השנה" של מעריב אונליין והגיע למקום ה-14 במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ווואלה!
בהמשך השנה, כתב את השיר "מה יהיה" של יהונתן מרגי, יחד עם מרגי, ג'וני גולדשטיין ושי פינטו, מתוך המיני-אלבום הנושא את אותו השם.
בשנת 2020, כתב יחד עם ג'ורדי ודורון מדלי שיר נוסף עבור נועה קירל, "אם אתה גבר", שהגיע למקום השני במצעד הרשמי של גלגלצ ולמקום ה-21 במצעד הפזמונים העברי השנתי של התחנה.
בהמשך השנה, כתב עבור קירל יחד עם רון ביטון וג'ורדי גם את הלהיט "מיליון דולר", בהשתתפות הראפר שחר סאול, שהגיע למקום הראשון במצעדים השבועיים של מדיה פורסט וגלגלצ ולמקום השני והשלישי בהתאמה במצעדי הפזמונים העבריים השנתיים של כאן גימל וגלגלצ ואף זכה בתואר "שיר השנה" של מאקו.
בספטמבר של אותה השנה, כתב עבור קירל ויהונתן מרגי את השיר "אמבולנס", יחד עם מבצעיו, לצד רון ביטון, ג'ורדי וסטטיק.
בנובמבר 2020, כתב עבור אלה לי להב את השיר "מה אתה רוצה?", שהגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט.
בשנת 2021 כתב את "טיפה" עם שירי מימון.
שנהאמנ\יתשיראלבום2019אלין כהן"Seven Sins"נועה קירל"פאוץ'"יהונתן מרגי"מה יהיה"מה יהיה2020נועה קירל"אם אתה גבר"נועה קירל בהשתתפות שחר סאול"מיליון דולר"אנה זק"סימן שאנחנו מגזימים"נועה קירל ויהונתן מרגי"אמבולנס"אלה לי להב"מה אתה רוצה?"
איתי שילוני (נולד ב-23 בפברואר 1962) הוא פסיכולוג קליני, יועץ ארגוני ופובליציסט ישראלי.
מרצה-עמית במרכז הבינתחומי הרצליה למנהל עסקים.
איתי שילוני התגורר בחיפה עד גיל שתים עשרה, אז עברה משפחתו להתגורר ברמת השרון.
שם למד בתיכון רוטברג אותו סיים בשנת 1979.
את שירותו העביר בחטיבת גולני כקצין.
הוא לחם במלחמת לבנון הראשונה (מבצע שלום הגליל).
במלחמה פיקד על מחלקת חיילי גולני בלחימה בציר החוף, במעבר גאלרי סמעאן וכן בפריצה למערב ביירות אחרי רצח בשיר ג'ומאייל.
לאחר סיום שירותו הצבאי, בשנת 1984 עבר להתגורר במרכז תל אביב.
הוא הצטרף לדני דותן, חבר להקת "הקליק" ואחרים במטרה להקים גלריית "תתרמה" ולהוצאת העיתון "תתרמה", שהיה מוקדש כולו ליצירות אמנות מקוריות, שירים וסיפורים.
במקביל למד משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב והחל לכתוב במקומון "תל אביב" של ידיעות אחרונות.
בשנת 1986 הוציא את ספרו הראשון, "שלושה מדורי לבנון", בהוצאת "שרברק".
הספר, שהתבסס על חוויותיו ממלחמת לבנון, זיכה את מחברו בתואר "איש השנה" של שבועון "העולם הזה".
בשנת 1986, לאחר סיום התואר הראשון, איתי שילוני עבר לבוסטון שבארצות הברית.
הוא התגורר שם במשך כ-6 שנים, סיים לימודי תואר שני ושלישי בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת בוסטון והתמחה בבית חולים אוניברסיטאי המסונף לאוניברסיטת הארווארד.
בין השנים 1991–1992 שימש חבר סגל אקדמי באוניברסיטאות הרווארד ובוסטון.
כמו כן, ניהל רשת מרפאות בבוסטון.
בשנת 1993 שב להתגורר בישראל, ומונה למנהל מרפאת "מרים ושלדון אדלסון" למחקר וטיפול בנפגעי סמים במרכז הרפואי סוראסקי בתל אביב.
בשנת 1999 יצא לאור ספרו השני, "התמכרות וגמילה", בהוצאת "פרולוג".
במקביל החל לשמש כמרצה בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 הקים את S2R - Strategy2Results, חברה המתמחה בייעוץ ארגוני-אסטרטגי.
בנוסף, החל שילוני לכהן בדירקטוריונים של חברות שונות וכדירקטור משקיף בקרן AMI שהוקמה על ידי Apax Partners.
בשנת 2006 יצא לאור ספרו "ניהולוגיה" בהוצאת כתר, יחד עם גלעד רבינוביץ', הספר משלב תאוריה ופרקטיקה למנהלים ונועד ללוות מנהלים בתחומי הניהול השונים.
ד"ר איתי שילוני מלמד זה כ-20 שנה בבית הספר למנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה (כעת אוניברסיטת רייכמן) – בתוכנית ה-MBA ובתוכנית ה-MA, והוא מרצה-עמית בבית הספר אריסון למנהל עסקים.
ב-2016 יצא לאור ספרו השני בתחום הניהול, והרביעי בכלל - , בהוצאת אפיק.
הספר, שתורגם גם לאנגלית, מנתח את התרבות הניהולית במדינת ישראל.
הוא היווה תשתית להרצאות של דר' שילוני על התרבות הארגונית של היזמות הישראלית בישראל ומחוצה לה.
לאורך השנים כתב שילוני עשרות מאמרים בעיתונות מקצועית ופופולרית.
הוא כותב טור דעה קבוע, "אנליסט", במגזין דה-מרקר.
ב 2024 יצא לאור ספר הפרוזה הראשון שלו - "בטון מזוין" בהוצאת אפיק.
הספר מתאר את תהליך התדרדרותו של מהנדס בכיר תוך שהוא מאבד את זכרונו ואת הקשר עם המציאות.
ב-2025 יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים הספר "אשם ייקום - מנהיגותו של שליט קורבן", שאותו כתב יחד עם רונן צור ועוסק בבנימין נתניהו.
לאיתי שילוני שתי בנות: ערגה שילוני, מנישואיו הראשונים לאירית גבעול, במאית טלוויזיה; ועלמה שילוני, מנישואיו השניים למיכל אקסלרוד, עורכת דין ומנכ"לית עמותת הידידים של בית החולים גהה.
שלושה מדורי לבנון, הוצאת יוסף שרברק, 1983.
התמכרות וגמילה, הוצאת פרולוג, 1999.
ניהולוגיה: ניהול - תאוריה ויישום, הוצאת כתר בשיתוף עילמור ספרים, 2006.
בטון מזוין, הוצאת אפיק, 2024.
אשם ייקום - מנהיגותו של שליט קורבן, הוצאת ידיעות ספרים, 2025
איתי שני (נולד ב-1 בספטמבר 1998) הוא קשת ישראלי.
בשנת 2021 איתי שני ייצג את מדינת ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020).
מאמנו האישי הוא יורי יוגב ומאמן הנבחרת שלו הוא ריצ'רד פריסטמן.
מתאמן במועדון מכבי קשתות המאה ה-21.
שני החל להתאמן בקשתות בגיל 12 וחצי, בשנת 2011.
בשנת 2015, זכה שני במקום הראשון בארץ לבוגרים (70 מטרים) ובשנת 2017 הוא זכה במקום הראשון בארץ לבוגרים (18 מטרים).
בשנת 2019, הוא היה ממוקם במקום השישי בתחרות הקווטה האחרונה למשחקי אירופה שהתקיימה ברומניה.
בשנת 2020 הוא זכה בפעם הרביעית ברציפות באליפות ישראל בקשתות לבוגרים.
בשנת 2021 הוא זכה במקום השמיני בתחרות המיון האחרונה למשחקים האולימפיים בטוקיו 2020, שהתקיימה בצרפת.
באולימפיאדת טוקיו 2020, היה שני לקשת הישראלי הראשון שייצג את ישראל במשחקים האולימפיים, והגיע עד שלב שמינית הגמר בו הודח.
הוא החל את דרכו בסבב הדירוג, שם סיים במקום ה-60 מתוך 64 מתחרים.
בשלב הנוק-אאוט הוא התמודד מול הירוקי מוטו היפני שסיים חמישי בסבב הדירוג וניצח 3:7 במערכות.
בשלב 32 האחרונים שני התמודד מול טארונדיפ ראי ההודי ולאחר שוויון בתום חמש מערכות, נערך שובר שוויון בו יורה כל מתמודד חץ אחד.
שני דייק וקיבל את הציון 10 לעומת יריבו עם הציון 9 ועלה לשלב שמינית הגמר.
בשמינית, התמודד שני מול טאנג צ'ין-צ'ון מטאיוואן ושוב לאחר שוויון בתום חמש מערכות, נערכה יריית שובר שוויון, כאשר הפעם יריבו קיבל את הציון 10 בעוד ששני קיבל את הציון 9 והודח.
מלבד הקריירה המקצועית שלו, שני חבר במקהלת המטאל א-קפלה "הלסקור".
איתי צוק (נולד ב-1975) הוא ספורטאי פאראלימפי ברכיבת סוסים.
צוק שירת את שירותו הצבאי ברצועת הביטחון ונפצע בראשו.
בתקופת השיקום החל לעסוק בספורט הרכיבה ובמשך למעלה מעשור היה אלוף ישראל והתחרה בתחרויות ארציות ועולמיות.
מאז 1996 דורג בין שמונה הרוכבים הטובים בעולם ושמר על מעמדו במשך כעשור.
ב התחרה בשתי תחרויות וסיים במקומות ה-10 וה-14.
ב התחרה בשתי תחרויות וסיים במקומות ה-8 וה-9.
ב התחרה בשתי תחרויות יחיד וסיים במקומות ה-10 וה-11 והתחרה ברכיבה קבוצתית (עם עומר בן-דור ואייל שחר) וסיים במקום ה-10 והאחרון.
"איתך עד סוף הזמן" הוא שיר בביצוע הזמר הישראלי ישי לוי, שהתפרסם כסינגל במרץ 2023. עילי בוטנר הלחין את השיר למילותיה של נועה גולנדסקי.
לאחר שבוטנר הלחין את השיר הוא הציע אותו לישי לוי.
בוטנר, שתיאר את עצמו כבוגר קיבוץ (עין כרמל) שלא גדל על מוזיקה מזרחית, שאף בעבר לכתוב ללוי, אבל חיכה עד שיהיה לו שיר שיהיה שלם איתו משום ש"לישי לוי לא שולחים סתם".
הוא תיאר את לוי כאחד "מהאבות המייסדים של הז'אנר [...בעל] קול חד פעמי, קול בעל שיעור קומה".
בוטנר התייחס לאופן שבו לוי מבטא ומדגיש את המילים: .
לוי מצידו תיאר את השיר כ"מתנה".
יוסי חרסונסקי העניק לשיר ציון של 3.5 כוכבים מתוך 5. לדעתו מנגינת הפתיח של השיר מזכירה מאוד את "Deux Guitares" של שארל אזנבור (המוכר גם בגרסתו העברית "שתי גיטרות" בביצוע אבי טולדנו), ו"ההמשך נשמע כבר ברוח השנסון".
על המנגינה כתב שהיא .
חרסונסקי תיאר את לוי במילים ושיבח את יכולותיו כפי שמתבטאות בשיר .
יעקב למאי – קלידים, תכנותים
אור כהן – קלידים, תכנותים
הרצל משה – כלי הקשה
הפקה מוזיקלית ועיבוד מוזיקלי – יעקב למאי
הקלטה ומיקס – אולפני שיר
עריכה דיגיטלית – איציק פיליבה
איתיאל זוהר-הורוביץ (נולד ב-2000) הוא ישראלי שהתפרסם לאחר שהציל יחד עם יתר "צוות אלחנן" כמאה תושבים מהטבח בבארי בטבח שבעה באוקטובר.
בשל כך זכה בפרס ישראל לשנת תשפ"ד בתחום תקומה - גבורה והצלה.
ב-7 באוקטובר 2023 החל ארגון הטרור חמאס בטבח שבעה באוקטובר במסגרתו ביצע מספר מעשי טבח בקיבוצים בעוטף עזה.
אחד ממוקדי הטבח העיקריים היה קיבוץ בארי.
זוהר, יוצא יחידת יהל"ם, יצא מביתו וחבר לדודיו אלחנן ומנחם קלמנזון, ויחד נסעו לעוטף עזה כדי לסייע בהצלת התושבים.
ביוזמתם האישית הגיעו השלושה לקיבוץ בארי באזור השעה 18:00 בערב, ונכנסו פעם אחר פעם אל הקיבוץ על מנת להציל את התושבים הנצורים.
הצוות נלחם כ-16 שעות, והתמקד בחילוץ תושבים: משעות הערב ועד הבוקר שלמחרת עברו שלושת חברי הצוות בין בתי הקיבוץ, מוכוונים בבני משפחה ומכרים שדיווחו להם על מיקומי אזרחים.
הם נכנסו לבתי המשפחות שהיו נצורות בממ"דים, חילצו בכל פעם משפחה אחת ושבו לחילוץ נוסף, וכך חילצו כמאה מתושבי הקיבוץ.
ביום ראשון בבוקר נתקלו במחבל לבוש שחור שהתחבא בפינת אחד הבתים ופתח בצרור יריות על אלחנן.
אלחנן צעק 'הותקלתי' ונפל ליד פתח הבית.
חבריו לצוות ירו על המחבל וחילצו את אלחנן כשהוא ללא הכרה.
לאחר הגעה של כוח צה"ל שנתן חיפוי, אלחנן פונה לתאג"ד, שם המתינו לפינויו במסוק לבית חולים, אולם נאלצו לקבוע את מותו במקום.
במרץ 2024 הודיע שר החינוך, יואב קיש, על הענקת פרס ישראל לשנת תשפ"ד בתחום תקומה וגבורה אזרחית ל"צוות אלחנן" בעקבות גבורתם בקרבות ב-7 באוקטובר.
בנימוק למתן הפרס נכתב: "על אף שאמרו להם שהם לא נצרכים, הם הגיעו לקיבוץ בארי ונכנסו פעם אחר פעם אחר פעם במשך שעות ארוכות לתוך הקיבוץ המותקף וכך הצילו עשרות מתושבי הקיבוץ".
במסגרת חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי, שאל זוהר את אחת השאלות בחידון.
בוגר מחזור ב' של המכינה הקדם-צבאית "רוח השדה".
שירת בצבא כלוחם ביחידת יהל"ם.
נשוי למיכל זהר־הורוביץ, להם בן בשם אלחנן אור-עמי (על שם אלחנן קלמנזון) והם מתגוררים בעתניאל.
איתי ראב"ד (נולד ב-6 במרץ 1989) הוא איש עסקים ישראלי, מנהל בכיר ודירקטור.
ראב"ד משמש כמנכ"ל טסלה ישראל, ובעבר כיהן כמנכ"ל חברת ליים בישראל.
איתי ראב"ד נולד בתל אביב לאילה ויורם ראב"ד, כבן שני למשפחה בת ארבעה ילדים.
בילדותו היה פעיל בתנועת הצופים והתחנך בתיכון הגימנסיה העברית הרצליה.
ראב"ד שירת בצה"ל כלוחם ומפקד ביחידה ללוחמה בטרור, ובהמשך השלים את לימודיו האקדמיים במכללה למנהל בראשון לציון, שם רכש תואר ראשון במשפטים ותואר נוסף בתקשורת.
ראב"ד היה ממקימי פעילות ליים בישראל, חברה בינלאומית להשכרת קורקינטים חשמליים.
במשך שלוש שנים שימש כסמנכ"ל התפעול של החברה בארץ, ובינואר 2022 מונה למנכ"ל ליים.
בתקופתו החברה הגיעה למעל מ-25 מיליון רכיבות ולמעל מיליון משתמשים בישראל.
במהלך כהונתו בליים, תרם ראב"ד להובלת החברה לנתח שוק משמעותי בישראל, שהגיע לכ-50% משוק הקורקינטים השיתופיים המקומי.
מעבר לכך, ראב"ד היה חלוץ בתחום התחבורה הזעירה ועזר לעצב את הרגולציה הישראלית בתחום, בין היתר, את הסדרת לוחיות הזיהוי לכלים זעירים.
בתחילת שנת 2024 מונה ראב"ד למנכ"ל טסלה ישראל ומרכז את כלל פעילות החברה בישראל.
בסוף שנתו הראשונה כמנכ"ל, ולאחר שינויים ארגוניים רבים, החברה סיכמה את שנת 2024 עם כמות מסירות הרכב הגדולה ביותר, על אף המצב הביטחוני המאתגר והתחרותיות המתגברת בשוק.
תפקידו הנוכחי בטסלה הוא המשך של מעורבותו בקידום תחבורה חכמה וחדשנות טכנולוגית.
בשנת 2024 החברה בראשה הוא עומד צמחה מעל 20% בכמות מסירות הרכב השנתיות עם מעל 8,200 רכבי טסלה חדשים וטסלה היה למותג הרכב החשמלי השני הכי נמכר בישראל.
בנוסף, פורסם כי לראשונה טסלה מתכננת לפתוח את אולם התצוגה הראשון שלה בישראל בתחילת שנת 2025.
באפריל 2025 נבחר ראב"ד לרשימת "40 הצעירים המבטיחים מתחת ל-40" של עיתון גלובס.
איתי ראב"ד הוא בנו של עורך הדין יורם ראב"ד, שותף-מנהל במשרד עורכי הדין שבלת ואחיו הצעיר של תומר ראב"ד, יו"ר קבוצת בזק ומנכ"ל בי קומיוניקיישנס.
בנוסף, ראב"ד הוא נכדו של צבי לבנון, לשעבר מפקד הנח"ל ופיקוד ההדרכה.
הוא נשוי לשני, סמנכ"לית בחברת סטארט-אפ.
לשניים שני ילדים ומתגוררים בתל אביב.
"איתך" הוא סינגל מאת הזמרת הישראלית ליאורה, שיצא לאור במרץ 1996 כשיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "רמת אביב גימל".
השיר נכלל גם כרצועה השלישית באלבומה השני של ליאורה, "עצב ושמחה", שיצא בהוצאת חברת הד ארצי.
השיר "איתך" מציג דוברת הבונה את זהותה בתוך מערכת יחסים באמצעות היענות מתמדת לצרכיו המשתנים של בן הזוג.
לאורך הבתים והפזמון מתוארת נכונות להיות גם מקור לנחמה ושקט וגם גורם פעיל במצבי עימות ואתגר.
החזרה על צירופים של פעולה ותגובה, דיבור ושתיקה, רוך ועוצמה, יוצרת מבנה דיכוטומי שמדגיש גמישות רגשית כתכונה מרכזית של הקשר.
הדוברת אינה מציבה גבולות ברורים בין העצמי שלה לבין צורכי האחר, אלא מציגה את היכולת להתאים את עצמה כערך חיובי וכבסיס לקשר יציב.
מן הבחינה הרעיונית, השיר עוסק במתח שבין העצמה אישית לבין התמסרות זוגית.
מצד אחד, הדוברת מתארת עצמה כמי ש"פורחת בשמחה" בתוך הקשר, כלומר מוצאת בו מימוש עצמי.
מצד אחר, זהו מימוש התלוי במילוי תפקידים משתנים עבור בן הזוג, כולל ויתור על קול עצמאי ברגעי שתיקה או אימוץ זהות של חולשה מכוונת.
כך מצטיירת אהבה כמרחב של תמיכה טוטאלית, שבה הגמישות נתפסת לא רק כאמצעי לשימור הקשר, אלא גם כהצדקה לקיומו.
השיר אינו מבקר עמדה זו ואינו מערער עליה, אלא מציג אותה כאידיאל רגשי של זוגיות המבוססת על זמינות מלאה ונכונות להיות "איתך" בכל מצב.
ב-17 במרץ 1996 נכנס השיר למצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל במקום ה-16. שבוע לאחר מכן, ב-24 במרץ, עלה למקום ה-13, שהיה מיקומו הגבוה ביותר במצעד.
ב-28 באפריל 1996 יצא השיר מן המצעד, לאחר חמישה שבועות של צעידה רצופה.
בשנת 2026 דורג השיר במקום החמישי במצעד מדיה פורסט TV.
איתמר בן־אבי (נולד בשם בן־ציון בן־יהודה; 31 ביולי 1882 – 8 באפריל 1943) היה עיתונאי עברי, פעיל ציוני ונמנה עם מייסדי נתניה ואבן יהודה.
בנו של מחיה השפה העברית אליעזר בן-יהודה (וידוע בשל כך כ"ילד העברי הראשון").
נולד בשם בן-ציון בן-יהודה בעיר העתיקה בירושלים ב-31 ביולי 1882 (ט"ו באב התרמ"ב).
שם משפחתו המקורי, פֶּרלמן (בכתיב יידיש: פערלמאַן), הוסב לאחר שינויו של אביו לבן-יהודה, למחיה השפה העברית, אליעזר בן-יהודה ואשתו הראשונה, דבורה.
אב"י הוא ראשי תיבות של שם אביו (אליעזר בן יהודה).
טקס ברית המילה שלו נערך על ידי מוהל ספרדי (משום שהרבנים האשכנזים בירושלים החרימו את אביו), ואביו בחר לו את השם "עֵבֶר", אך נתקל בהתנגדות הסובבים בטקס.
אמו רצתה בשם "אִיתָמָר", על שם איתמר הכהן, משום שאהבה את השם ואת עץ התמר שגדל בחצר ביתם; אולם גם השם הזה לא התקבל על ידם בהסכמה, ואביו הציע את השם "בן-ציון".
בהגיעו לבגרות, החליט בן-ציון לשנות את שמו הפרטי לאיתמר.
בשם "בן-אב"י" הוא השתמש בעיקר כשמו הספרותי.
הוא גם כונה "הילד העברי הראשון" – יליד ארץ ישראל הראשון, בזמן המודרני, ששפת אמו הייתה עברית.
הוריו לימדו אותו לדבר רק עברית, כלשון דיבור יום-יומית בתקופה שמיעוט קטן הבין אותה.
לפי עדות בני המשפחה, איתמר לא דיבר כלל עד גיל שלוש.
אמו שרה לו ברוסית בסתר, וכשאביו גילה את הדבר התפרץ בכעס, ואז החל הילד לדבר.
חייו כילד העברי הראשון היו קשים: על איתמר נאסר לצאת מהבית ולהתרועע עם בני גילו (שלא דיברו את שפתו), וגם בביתו סבל מבדידות שכן אביו היה עסוק מאוד במפעלו האדיר והקשה של החייאת השפה העברית.
יתרה מזו, אביו שלח אותו ללמוד בבית הספר אוולינה דה רוטשילד אף שהיה זה בית ספר לבנות בלבד, משום שבית ספר זה היה היחיד שלימד בשפה העברית.
לכל זאת נוספו קשיי היום-יום שהיו נחלתם של כל תושבי הארץ: עוני, רעב ומחלות.
משפחתו הוחרמה על ידי החרדים האשכנזים מהיישוב הישן בירושלים בגלל פועלו של אביו; לדעתם, העברית היא שפת הקודש שאין לעסוק בה בענייני חולין.
בני גילו בודדו אותו והתנכלו לו.
מכה קשה נחתה עליו עם מות אמו כשהיה בן 9.
בשנת 1900 יצא בן-אב"י לפריז, שם למד בבית המדרש למורים של כי"ח, אולם במהלך לימודיו סולק מבית הספר.
בגיל 19 שב לארץ ישראל והתגורר ביפו במשך שבעה חודשים.
עם שובו הציעה לו רוזה יפה ללמד בבית הספר לבנות ביפו, אולם לאחר שלימד במשך חודש אחד, קיבלה יפה הוראה לפטרו.
בשנים 1904–1908 למד מדעי הרוח באוניברסיטת ברלין.
בברלין התגורר עם אחותו, ימימה.
לאחר הפיכת הטורקים הצעירים ב-1908, חזר בן-אב"י לירושלים לשמש כעורכו של עיתונו של אביו, "האור", שהפך באותו הזמן לעיתון יומי במקום דו-שבועי.
לדברי בן-אב"י, לאחר שתורגמו דבריו לשלטונות העות'מאניים, על כך שהם עתידים להפסיד במלחמה נגד איטליה (מה שאכן קרה), עצרה אותו המשטרה וסגרה את "האור".
בן-אב"י המשיך את מפעלו של אביו לאחר שזה נפטר, ויש לו חלק גדול בהתפתחות העיתונות העברית.
היה המייסד והעורך של העיתון "דואר היום" בין השנים 1919–1929 בשיתוף עם קבוצת הסוללים.
מ-1924 ערך בן אב"י שבועון בלשון האנגלית בירושלים, "Palestine Weekly".
הוא הכניס לתוך העיתונים שערך סגנון מודרני של העיתונות הפופולרית האירופית והאמריקאית של אותה התקופה.
הוא שימש גם ככתב בירושלים של "הטיימס" וה"דיילי מייל" וכתב גם בעיתונים צרפתיים.
איתמר בן אב"י נמנה עם מעריציו של זאב ז'בוטינסקי.
ב-1929 הוא מסר את העיתון "דואר היום" לידי מפלגת צה"ר, אותה הנהיג ז'בוטינסקי, אולם המשיך לפרסם מאמרים בעיתון בתור אורח.
ז'בוטינסקי מחה בפניו בחריפות על הדברים הללו.
ב-4 במאי 1909, לאחר טבח אדנה שהחל בחודש אפריל, פרסם בן-אב"י, כעורך "הצבי", מאמר־מערכת בשם "אנחנו", בו האשים את היהודים בעמידה מן הצד ואדישות אל מול הטבח שעורכים הטורקים בארמנים: "חמשה־עשר אלף ארמנים נשחטו...והמספר הזה אינו אומר לנו כלום!...
יש עוד עם אחר בעולם הסובל כיהודים".
בן-אב"י טען במאמר כי היהודים בירושלים אינם אוספים כספים לתרומה, למרות בקשת העדה הארמנית, וזאת מתוך אתנוצנטריות, ומשום כך החליט לפתוח בעיתון מגבית "לטובת הארמנים הנשחטים" ולפרסם קול קורא ליהודי ארץ ישראל: "הנה קוראים אנחנו לכל היהודים בארצנו למסֹר לידינו, במערכת, לשם הארמנים את נדבותיהם...
בהמשך אותו החודש, המשיך בן אב"י לפרסם בעיתון ידיעות על הטבח המתחולל ומצבם של הארמנים.
לאור רצונו של בן אב"י לחזק את עיתונו הצבי כעיתון מוביל, וכחלק מיישום אסטרטגיה שנפוצה בתקופתו להרחבת קהל קוראי עיתונו, הוא בחר להיטפל לאברהם אלברט ענתבי באמצעות סדרה בת 19 כתבות שפרסם כנגדו.
רוב הכתבות פורסמו בעמוד הראשון של "הצבי", ועל כולן חתם בן אב"י.
במסגרת מסע ההשמצה שהחל באביב 1909, בן אב"י ואביו, אליעזר בן-יהודה, פרסמו מאמרים רבים התוקפים את ענתבי.
רוב המאמרים הכילו את הכותרת "הנרגנות הגדולה" והתפרסמו בשער העיתון, כשבסופם חתם בן אב"י.
נקודת המוצא של סדרת הכתבות הוצגה בעיתון כמלחמתו של עיתונאי חלש אל מול איש רב עוצמה.
תוכן המאמרים הכיל השמצות כנגד ענתבי, וחשף אמנם התנהגות לא נאותה, אך לא פלילית.
בין המאמרים שפרסם בן אבי, היו ידיעות שחשפו איך ענתבי חתר כביכול תחת נסים בכר והביא לפיטוריו, איך השפיל מורים שעבדו לצדו, ואיך רימה את אנשי בית חולים "משגב לדך" בעסקת מקרקעין.
את הידיעה האחרונה הכחישו נמרצות אנשי בית החולים.
ב-25 במאי 1909 פורסמה ב"הצבי" ידיעה קצרה שההנהלה הראשית של כי"ח פקדה על ענתבי לחזור לפריז להתייעצות בנוגע לתפקידו.
לאחר מספר ימים פרסם העיתון ידיעה לפיה ענתבי יודח בקרוב בשל ה"תלונות" הרבות נגדו בארץ, כביכול.
לאור מסע ההשמצה, עיתון "החרות", שהחל לצאת לאור באותה תקופה, עמד לצדו של ענתבי, בעוד "הצבי" חזר והכפישו.
אולם למרות הבטחותיו, לא הצליח בן אב"י לספק הוכחות להאשמותיו, ו"החרות", ביודעו כי אין בידי הראשון אף מסמך, דרש ממנו בלעג להציג את המסמכים נגד ענתבי, אם אכן לטענתו נמצאים בידיו.
עם זאת, היעדר ההוכחות לא גרם לבן אב"י להפסיק את מסע ההשמצה כנגד ענתבי, והוא המשיך להשתמש במגוון טקטיקות רטוריות כדי להכפיש את שמו.
עם ריבוי ההאשמות חסרות הבסיס כנגד ענתבי מצד בן אב"י, נפוצו שמועות כי ענתבי עומד לתבוע את "הצבי" על הוצאת דיבה, אולם שמועות אלו לא גרמו לבן אב"י להפסיק להשתלח בו.
הוא לא הסתפק רק בפרסום כתבות בעיתונו, ויזם עצרת מחאה נגד ענתבי בבית העם בירושלים, שלוותה במסע פרסום נרחב בעיתונו וכללה כ-200 משתתפים.
בן אב"י נשא את נאום הפתיחה, ואחריו יצחק בן-צבי נשא נאום חברתי-כלכלי.
"פרשת ענתבי" החלה לדעוך בחודש יולי 1909, ונפסקה לחלוטין בתחילת חודש אוגוסט של אותה השנה.
למרות ההשמצות כנגד ענתבי, חזרו השניים להיות ידידים, וזה האחרון סייע לבן אב"י להיחלץ ממשפט בחודש ספטמבר 1909, ולאחר מכן סייע לו ליישב את ההדורים עם משפחת אבושדיד, משפחתה של אשתו לעתיד.
במקום אחר בזיכרונותיו הודה שהחליט להפוך את המאמר הראשון כנגד ענתבי לסדרת מאמרים במטרה להגדיל את תפוצת העיתון.
טענות אחרות הסבירו כי העימות בין בן אב"י לענתבי נבע בעיקר מהשקפותיו הפוליטיות של ענתבי, שהסתייג אמנם מהציונות המדינית, אך שאף לשתף פעולה עם הציונים.
עם זאת טען ענתבי כי הציונות מזיקה לאינטרסים של העם, ולדעתו הציונים היו חייבים להימנע ממעשים שיכולים להסעיר את הרוחות בעולם, כדי לא לשמש כמקור להסתה בעיתונות הערבית.
כילד העברי הראשון נתפס בן אב"י כ"אדם שנועד לגדולות", אך בשל זיהויו כבן העלייה הראשונה נמנעה ממנו השתלבות מלאה בחיים הפוליטיים וכך נזכר כ"הבטחה שלא מומשה".
לדברי בן-אב"י, פעילותו כנואם החלה במהלך ירח הדבש שלו, ב-1912, כאשר התבקש על ידי הציונים בקובנה לשאת בפניהם נאום בעברית על ערביי ארץ ישראל, תמורת תשלום.
בעקבות הצלחת הנאום, הוא הוזמן לערים נוספות, ובהן ורשה, לודז' וברדיצ'ב, ונאם בהן בעברית בהגייה ספרדית.
בעקבות הצלחת נאומיו, החליט ללטש את כישורי הנאום שלו גם בשפות אחרות שידע.
את משכורתו הראשונה קיבל לדבריו ב-1915, עבור תרגום לעברית של החוברת מאת אהרן אהרנסון, שעסקה בארבה ודרכי המלחמה בו.
בן אב"י עסק גם בפעילות ציונית למען המדינה שבדרך, שכונתה בפיו "יהודה העצמאית".
הוא אף ניהל במשך תקופה מסוימת משרד בשם "יהודה העצמאית" בירושלים.
ב-1914–1915 הוא נאסר על ידי השלטון העות'מאני.
לאחר מכן נסע עם רעייתו לארצות הברית, שם נפגשו עם אליעזר וחמדה בן-יהודה, ובן-אב"י ערך מסע נאומים מעיר לעיר בנושא העם היהודי בגולה.
ב-1917 השתתף בקונגרס העמים המדוכאים בפילדלפיה, שנשיאו היה טומאש מסריק.
ב-1919 היה נספח למשלחת הציונית בוועידת השלום בפריז.
במשך תקופה קצרה שימש כמזכירו של חיים ויצמן.
בנובמבר 1921 התקיימו שיחות בלונדון בין מספר מנהיגים ציוניים בבריטניה, ובהם חיים ויצמן, לבין ריאד א-סולח, שעסקו בשתי טיוטות להסדר בין היהודים והערבים בארץ ישראל, שאחת מהן הוכנה על ידי בן-אב"י, תוך התייעצות עם סולח עצמו.
הקשר בין בן-אב"י לסולח נוצר על ידי אשר ספיר, חברו ללימודים של סולח ועמיתו של בן-אב"י בהוצאת "דואר היום".
בן-אב"י הצטיין כנואם והיה שליח קרן היסוד והקרן הקיימת לישראל בארצות שונות, וגם שליח מטעם ארגון ההתיישבות "בני בנימין", שהוא תרם לייסודו.
ב-1929 נאסר על ידי השלטון הבריטי בשל מאמריו החריפים בנושא הכותל המערבי ומאורעות תרפ"ט.
אחד מהישגיו הציבוריים הגדולים היה חלקו בייסוד העיר נתניה.
שכונת נוה איתמר הסמוכה לעיר קרויה על שמו וכן שדרות בן אב"י בעיר.
כמו כן, קיים בעיר בית ספר הנושא את שמו.
בן אב"י היה גם ממייסדי אבן יהודה.
כעיתונאי וכעסקן ציוני, ראה בן אב"י בעיני רוחו את הימאות העברית וכתב על כך כמה מאמרים נלהבים מעל דפי העיתונות העברית בשם "חזון הימאות העברית" (1913) עוד לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מיד עם סיום המלחמה בשנת 1918, הוקמה ועדת המים ו-15 שנים לאחר שהתפרסמו מאמריו הראשונים על ימאות עברית, הוקמה ב-1928 האגודה הימית הראשונה "זבולון".
עד סוף ימיו לא הפסיק בן אב"י לתמוך רוחנית באגודת יורדי ים זבולון וכתב מאמרים נלהבים בזכות האגודה, שתרמו לא מעט להצטרפות לשורותיה.
מאוחר יותר בראשית שנות הארבעים, התמנה כנציגה של התנועה הימית בארצות הברית ממנה פעל לגיוס תומכים ותורמים לתנועה הימית הארצישראלית.
בן אב"י הטיף לחלוקת ארץ ישראל לאזורים (קנטונים) יהודיים וערביים עם אוטונומיה משל עצמם, כדוגמת הקנטונים של שווייץ.
הוא הציע ליצור "ברית כנען" עם מרונים, דרוזים, מתואלים ומיעוטים נוספים, שחששו מהתנועה הפאן-ערבית.
הוא היה בין הציונים הראשונים, שתבעו בשנות ה-20 לצרף את חצי האי סיני לתחום ההתיישבות היהודית.
הוא גם מחה נגד מגמת ההתרכזות של היישוב היהודי במישור ובעמקים בלבד - בהם היה רוב יהודי, והציע לבנות עיר עברית חדשה בהר כנען אל מול שקיעתה של צפת ולהקים חברון חדשה לצדה של העיר הערבית העתיקה.
הוא סבר כי הוויתור על אזור ההר מאפשר לערבים לכבוש אותו.
הוא צידד בהקמת "יהודה מידית" וסבר שבהגיע מלחמה עולמית שנייה, יזכו היהודים ל"יהודה החלומית".
אף על פי שגדל בבית חילוני, אימץ לעצמו עמדה חיובית כלפי דת ישראל וגרס כי התחייה הלאומית בארץ ישראל, כאשר היא חסרה התעוררות דתית, תגרור אחריה התנוונות נפשית.
בן אב"י המשיך את מפעלו של אביו בפיתוח השפה העברית.
מבין המילים הרבות שהמציא: ימאות, עצמאות, מכונית, אכזבה, עיתונאי, ביטאון, אלחוט, מרפאה, מדינאי, מטרייה, סיפון, משוריין, תקרית, תקדים ועוד.
לדבריו, יצר גם את המילים: סביבון, רעשן ומפית.
למוסד בית-מחוקקים חידש את המילה "מורשון" ולמונח "פאטריוטיזם" חידש את המילה "אבותיות".
במקביל לחידוש מילים בעברית, תמך בן אב"י גם בשפה הבינלאומית אספרנטו.
הוא גם קרא להחלפת האלפבית האשורי בלטיני (ליטון), כדי להקל על הפיכת הלשון העברית ל"אספרנטו יהודית".
פעמיים ניסה להוציא שבועונים עבריים בכתב הלטיני, ha Savuja ha Palestini ("השבוע הפלשתיני"), בירושלים ב-1928, ו-Deror ("דרור"), בתל אביב ב-1934, אולם הם לא האריכו ימים.
סיפור אהבתו של בן אב"י ללאה אבושדיד זכה לפרסום רב.
הסיבה להתנגדות לשידוך הייתה בעיקר בגלל מוצאו של בן-אב"י, שהיה אשכנזי ממשפחה ענייה ולא מרוקאי, ובגלל אופיו הסוער.
היישוב הקטן בארץ עקב בדריכות אחר סיפור האהבה, שהתנהל כמעט בפומבי באמצעות שירי אהבה לוהטים שפרסם איתמר ללאה מעל דפי עיתונו "האור".
את השירים הכתובים בעברית עשירה ופיוטית הקדיש לאהובתו, המכונה בשיריו בשם "אלה" (שיכול אותיות שמה) או "אלתי".
שירי האהבה גרמו למשפחתה מבוכה רבה והם אסרו על בתם להיפגש עמו.
אחרי שלוש שנות חיזור עקר לא יכול היה איתמר לשאת עוד את ייסורי אהבתו המתסכלת.
בשנת 1910 הוא כתב שיר התאבדות בשם "אקדחי", ובו המילים:
השיר, שעורר סערה רבה בקרב יושבי ירושלים, הביא לראשונה את אביו של איתמר, אליעזר בן-יהודה, להתערב במתרחש.
הוא פנה בבהילות לאלברט ענתבי, שהיה מקורב למשפחת אבושדיד ולאחיה של לאה, הרופא אברהם אבושדיד, ובהתערבותו פנתה האם ללאה ושאלה אותה לרצונה.
לאה ענתה לה "לא אמרה את פיך, אך לא אנשא לאיש אחר".
האם, בקבלה תשובה זו, נאותה "לקבל את גזר הדין" ולאפשר לבתה להינשא לבחיר לבה.
גם אז נאלץ איתמר להמתין כמעט שנתיים, עד שהתנאים נחתמו, ובהם סעיפים תמוהים כמו חובתו של איתמר לשעבד את כל משכורתו לאשתו הטריה, וכן להתחייב כי אם תיפרד מעליו - ישלם לה כפל נדוניה, שאותה כלל לא קיבל.
השניים נישאו בערב פסח שנת תרע"ב במלון אמדורסקי.
הפרשה הונצחה בספר "אהבת איתמר" של דבורה עומר, וכן בשירו של הפזמונאי דודו ברק, "אהבת איתמר בן אב"י".
בשנת 1939 הוסיף מצבו הכלכלי להידרדר, והפך לקשה מנשוא.
על כך כתב במכתב שפרסם לידידיו ולמכריו, "לקולל אני רוצה" (להשמיע קול).
לאחר מכן היגר לארצות הברית עם בני משפחתו.
בשנת 1943 (י"ג בניסן תש"ג) נפטר מהתקף לב בארצות הברית בגיל 60. בשנת 1947 (י"ב באדר תש"ז) הועלו עצמותיו לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים שבירושלים.
במותו ספד לו המשורר אביגדור המאירי:
זמן קצר לאחר פטירתו של איתמר בן אב"י נוסדה במזרח נתניה שכונת פועלים חדשה ונקראה על שמו - נווה איתמר.
בן אב"י היה דוברה של קבוצת מייסדי נתניה והוא שהציע את השם נתניה על שם נתן שטראוס.
כשהובא ארונו לישראל הוא עבר דרך נתניה ומשם הובא לקבורה בירושלים.
ביתו - "בית איתמר בן אב"י" - שוכן בשדרות בן אב"י בנתניה, שנקראו על שמו.
כמו כן על שמו של בן אב"י נקראו שמות רחובות במספר ערים נוספות בישראל, ובהן: ירושלים, תל אביב, ראשון לציון, כפר סבא והוד השרון.
רחוב איתמר ברמת גן נקרא על שמו.
הגן הציבורי הראשון של המושבה אבן יהודה (שנקראה על שם אליעזר בן יהודה, ושבן אב"י היה ממייסדיה), שהוקם בשנת 1964, נקרא על שם איתמר בן אב"י - "גן איתמר".
מסע ההלוויה של בן אב"י מחיפה לירושלים עצר גם באבן יהודה, בנקודה שבה נמצא הגן, ועל כן הוחלט לקרוא לגן על שמו.
כמו כן נקראו על שמו בתי ספר במספר ערים בישראל, ובהן בנתניה, בראשון לציון ובתל אביב.
לאיתמר ולאה נולדו שלוש בנות: דרור-אילת, הבת הבכורה – נולדה בניו יורק ונפטרה בגיל 4 (ב-3 בספטמבר 1921), דרור, הבת האמצעית - נקראה על שם אחותה שנפטרה (שינתה את שמה לדרורה) ורינה, הבת הצעירה.
דרורה הייתה עובדת בכירה בתחנת־הרדיו "קול ישראל" ונישאה לאיש הרדיו משה חובב.
רינה נישאה לרוקח אבי רז, בעל בית המרקחת "אלבא" בירושלים ולימים יו"ר הסתדרות הרוקחים.
בנם הוא פרופסור איתמר רז, יושב ראש המועצה הלאומית לסוכרת.
איתמר בן אב"י חיבר מספר ספרים, העוסקים בעיקר בשאלות ארץ ישראל והמדיניות הציונית.
חמישה מספריו תורגמו לאנגלית ולצרפתית.
עם שחר עצמאותנו - זכרונות חייו של הילד העברי הראשון, הוצאת הוועד הציבורי להוצאת כתבי איתמר בן אב"י, 1961.
אִיתָמָר היה בנו הרביעי והאחרון של אהרן הכהן.
לאחר מותם של אחיו נדב ואביהוא, שירת ככהן יחד עם אחיו אלעזר, והיה האחראי על עבודתם של הלוויים.
במהלך מסעם של בני ישראל במדבר, הוא עמד בראש בני גרשון ומררי, נושאי אוהל המועד.
משפחת עלי הכהן היא מצאצאיו.
על פי מסורת יהודית, נקבר איתמר ליד גבעת פינחס, דרומית לשכם.
סמוך לגבעה נוסד היישוב איתמר המנציח את שמו.
בשנים האחרונות נבנה על-גבי ציון הקבר מסגד המשמש את תושבי עוורתא.
רבים פוקדים את הקבר ביום ההילולה של אביו אהרן שחל בא' באב, תחת אבטחת כוחות צבא.
העדות הראשונה על מיקום הקבר נמסרה על ידי רבי יעקב השליח שביקר בארץ בסביבות שנת 1235 לספירת הנוצרים (למעלה מ-2,500 שנה אחרי זמן מותו המשוער של איתמר):
אשתורי הפרחי כתב בספרו כפתור ופרח בראשית המאה ה-14 כי הגיע לעוורתא, אשר שם קבורים אלעזר ואיתמר ופינחס ושבעים הזקנים.
בתחילת פרשת פקודי מציינת התורה שאיתמר היה אחראי על חלק מעבודת הלוים במשכן, ולאחר מכן בבית המקדש.
באחריותו הייתה משפחת גרשון מבני לוי, שתפקידה היה לשאת חלק מכלי המשכן במסעות בני ישראל במדבר:.
איתמר גולן (נולד ב-3 באוגוסט 1970) הוא פסנתרן ישראלי.
גולן נולד בווילנה ועלה לישראל עם משפחתו בגיל שנה.
הוא למד נגינה בפסנתר אצל עמנואל קרסובסקי והופיע לראשונה ברסיטל בגיל שבע.
משנת 1985 עד 1989 המשיך בלימודיו בארצות הברית בעזרת מלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
הוא למד בקונסרבטוריון של ניו אינגלנד, אצל ליאונרד שור ופטרישה זאנדה.
כן למד מוזיקה קאמרית אצל חיים טאוב.
עם תום לימודיו פתח גולן בקריירה של סולן ופסנתרן קאמרי בארצות הברית ובישראל.
פרסומו גדל והוא ביסס את עצמו כנגן מוזיקה קאמרית מבוקש ביותר, שהופיע עם ברברה הנדריקס, מקסים ונגרוב, שלמה מינץ, מישה מייסקי, מאט חיימוביץ, טביאה צימרמן, אידה הנדל, שרון קם, צ'ארלי סיאם ויוליאן רכלין, בין השאר.
הוא מוזמן דרך קבע להופיע באולמות קונצרטים מן המפורסמים ביותר ובפסטיבלים, בהם פסטיבל רוונה, טנגלווד, פסטיבל זלצבורג, פסטיבל אדינבורו, פרביר ולוצרן.
כמו כן הוא מופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם הפילהרמונית של ברלין בניצוחו של זובין מהטה.
בין השנים 1991 ו-1994 לימד גולן בבית הספר למוזיקה של מנהטן.
כיום הוא פרופסור למוזיקה קאמרית בפריז.
אִיתָמָר בֶּן גְּבִיר (נולד ב־6 במאי 1976, ו' באייר ה'תשל"ו) הוא השר לביטחון לאומי, יושב ראש מפלגת עוצמה יהודית וחבר הכנסת מטעמה.
עורך דין במקצועו ופעיל ימין קיצוני בישראל.
בן גביר התמודד לכנסות ה־19 וה־21–25 ברשימות שונות מטעם מפלגת "עוצמה יהודית".
קודם לכן שימש כעורך דין וכן יועץ התקשורת של חבר הכנסת מיכאל בן ארי ודובר תנועת "חזית יהודית לאומית".
במהלך פעילותו הפוליטית הוגשו נגדו, לדבריו, 53 כתבי אישום, שמתוכם הורשע בשמונה עבירות פליליות, בהן התפרעות, הפרעה לשוטר והסתה לגזענות, וכן שתי הרשעות בהחזקת חומר תעמולה עבור ארגון טרור ושתי הרשעות בתמיכה בארגון טרור.
נולד בירושלים, הצעיר בשני בניהם של שושנה וצדוק בן גביר.
אביו יליד ירושלים, בן להורים יוצאי עיראק.
האב עברת את שם משפחתו מ"חאנן", גביר בערבית.
האם שושנה (לבית שנגלוף), בת להורים יוצאי כורדיסטן, הייתה פעילת האצ"ל ובגיל 14 נעצרה בשל כך על ידי הבריטים.
גדל בבית מסורתי במבשרת ציון, ולמד בתיכון אורט בירושלים.
בגיל 12 החל בתהליך של חזרה בתשובה.
בגיל 14, בזמן האינתיפאדה הראשונה, החל להתקרב לימין הפוליטי ולהשתתף בהפגנות נגד משמרות נשים בשחור בכיכר פריז בירושלים.
בתחילה הצטרף לנוער מולדת, ובגיל 16 הצטרף בהשפעת נעם פדרמן לתנועת "כך" והתקדם לעמדת רכז הנוער בתנועה.
לאחר התיכון למד בישיבת הרעיון היהודי, מיסודו של הרב מאיר כהנא.