tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בררדינלי נולד בניו ברנזוויק שבניו ג'רזי, ובילה את ילדותו במוריסטאון שבניו ג'רזי.
כשהיה בן תשע עברה משפחתו לעיירה צ'רי היל .
בהמשך עבר להתגורר בעיירה פיסקטאוויי .
הוא למד באוניברסיטת פנסילבניה בין השנים 1985–1990, והשלים תואר ראשון במדעים ותואר שני בהנדסת חשמל.
לאחר סיום לימודיו עבד בחברת בלקור, שכיום שמה iconectiv.
הוא עבד במהלך 15 השנים הבאות "במגוון תחומים, כולל סיבים אופטיים, בדיקות וידאו ומערכות תוכנה".
בררדינלי סיווג את עצמו כאגנוסטיקן וליברטריאני.
הוא מתגורר בעיירה מאונט לורל שבניו ג'רזי עם אשתו שריל, שאותה הכיר דרך אתר האינטרנט שלו.
יש להם שני ילדים: בן שנולד במאי 2010, ובת שנולדה בנובמבר 2019.
החל משנת 1993 מפרסם בררדינלי ביקורות בקבוצות דיון; הסרט הראשון שסקר היה "ניחוח אישה".
בהמשך החל לכתוב את הבלוג "ReelThoughts" באתר Reelviews.net.
המבקר המקצועי רוג'ר איברט התייחס לברנרנלי כ"מבקר האינטרנטי הטוב ביותר", וכתב הקדמה לספרו של בררדינלי "Reelviews", שהוא אוסף של ביקורות שלו.
בררדינלי חבר באיגוד מבקרי הקולנוע המשודר , והוא מבקר מאושר ב-Rotten Tomatoes.
בנובמבר 2015 ראה הספר הראשון בסדרת ספרי הפנטזיה "The Last Whisper of the Gods" פרי-עטו.
הספר השני יצא בינואר 2016 והשלישי – במרץ 2016.
ג'יימס "ג'ים" סטיבן ברגמן הוא ג'ודוקא יהודי-אמריקאי.
זוכה מדליית ארד אולימפית (טוקיו 1964) ומדליית ארד באליפות עולם (ריו דה ז'ניירו 1965).
הוא אלוף פאן-אמריקה (גואטמלה סיטי 1965), אלוף המכביה (1965) ואלוף ארצות הברית (1964).
מייסד ומנהל איגוד הג'ודו בארצות הברית וכיהן 3 קדנציות כנשיא האיגוד.
ברגמן נולד וגדל בארלינגטון וירג'יניה.
הוא החל להתאמן בג'ודו בגיל 12. בהמשך הוא התאמן בקולג' ביפן.
באולימפיאדת טוקיו (1964) נערכו לראשונה תחרויות ג'ודו במשחקים האולימפיים והוא זכה במדליית ארד.
ברגמן זכה במדליית זהב במכביה השביעית באוגוסט 1965. באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בריו דה ז'ניירו ובכך היה לאמריקאי הראשון שזכה במדליה באליפות עולם בג'ודו ובמדליית זהב באליפות פאן אמריקה בג'ודו.
בשנת 1966 הסתיימה הקריירה הספוטיבית שלו לאחר שעבר ניתוח בברך.
בשנת 1968 היה בין מייסדי איגוד הג'ודו בארצות הברית וכיהן 3 קדנציות כנשיא האיגוד.
ג'יימס ברק ידוע בכינוי "ברק החירש" היה מתאגרף אנגלי חירש, אלוף בריטניה במשקל כבד (1833–1839).
ברק היה האלוף הפעיל ביותר בזמנו, ונודע כמתאגרף חסר פחד המסוגל להילחם שעות ללא כניעה.
ברק נולד בשנת 1809 למשפחה ענייה בלונדון והתמודד עם חירשות מלידה.
בילדותו התייתם מהוריו, ונאלץ כילד לעבוד למחייתו בבתי מלאכה.
הוא מעולם לא רכש השכלה, ובנעוריו עבד קשה למחייתו כווטרמן בנהר התמזה (העביר נוסעים מצדו האחד של הנהר לצדו השני).
בתקופה זו למד אגרוף ממתאגרף עבר זקן שעבד איתו בנהר, והתאמן בזמנו הפנוי.
ברק, ששקל 90 ק"ג, התחרה בקטגוריית המשקל הכבד.
הוא התנשא לגובה 1.88 מטר והיה גבוה מרוב הגברים בתקופתו.
כנהוג בתקופתו, הוא נלחם במפרקים חשופים (ללא כפפות אגרוף) ובקרבות ללא מגבלת זמן.
קרב האגרוף הראשון שלו נערך בשנת 1828 מול המתאגרף הוותיק נד מרפי.
לאחר 50 סיבובים, הקרב הופסק והוכרז כתיקו עקב רדת החשכה שלא אפשרה את המשכו.
בשנת 1832, ברק קרא תיגר על האלוף המכהן והמבוגר ממנו, ג'ם וורד, אולם וורד עשה ככל שביכולתו כדי להתחמק מקרב מול ברק מפני שחשש ממנו.
סירובו של וורד להתמודד מול ברק הטוען לכתר אילץ אותו לפרוש.
בשנת 1833, נלחם ברק בקרב אליפות בריטניה במשקל כבד מול הארי מקון.
ברק ניצח בנוקאאוט בסיבוב ה-59 וזכה באליפות.
אף על פי שברק היה אלוף בריטניה, ג'ם וורד סירב להעביר אליו את חגורת האליפות.
ב-30 במאי 1833, נלחם בקרב הגנה על התואר מול האלוף האירי סיימון ביירן.
ברק עדיין היה נחוש להתמודד מול המתאגרף ג'ם וורד שנחשב לאגדי והמשיך לקרוא עליו תיגר.
וורד, בניסיונות להתחמק, קבע תעריף גבוה עבור השתתפותו בקרב, וברק יצא למסע קרבות ראווה ברחבי אירופה על מנת לגייס כסף לקרב המיוחל.
הוא חסך את כל כספו, וכשהשיג את הסכום הנדרש, וורד העלה את התעריף כדי להימנע מהקרב.
ברק המשיך לקרוא תיגר על וורד פעמים רבות, אך ללא הצלחה.
לאורך הקריירה שלו, וורד ספג ביקורת על כך שסירב להתמודד מול היריב הצעיר ממנו - ברק.
ברק התקשה למצוא באירופה יריבים שיסכימו להיכנס איתו לזירה משום שלאחר מקרה המוות של ביירן, מתאגרפים רבים חששו להתמודד מולו.
בשנת 1836, ברק נסע לארצות הברית כדי להילחם בקרבות ראווה וכן כדי להיענות לקריאת התיגר של האלוף האירי, סם או'רורק, ששהה באותה העת באמריקה.
כשאו'רורק היה בבריטניה, הוא הציע לברק להתמודד מולו בקרב האליפות בתנאי שזה יערך באירלנד.
ברק סירב לתנאי זה, ואו'רורק נסע לארצות הברית והשמיץ אותו שוב ושוב בטענה שהוא פחדן עלוב.
השמצות אלו הגיע לידיעתו של ברק שהחליט להתמודד מולו, והקרב בין השניים נערך בניו אורלינס ב-6 במאי 1837. בכך היה ברק לאלוף הבריטי הראשון שנלחם באמריקה.
או'רורק היה מאוד פופולרי בקרב קהילת המהגרים האיריים והיו לו מעריצים רבים בקהל.
בסיבוב הראשון, ברק הפיל את או'רורק על הקרקע.
בסיבוב השני, אחד מחברי הכנופיה של או'רורק דחף את ברק הישיר אל אחיזתו של או'רורק.
בסיבוב השלישי, ניכר היה שאו'רורק נפגע קשה וכי הוא עומד להפסיד בקרב.
בשלב זה, האירוע יצא משליטה כשההמון הזועם התפרץ לזירה.
ברק, שהיה בסכנת חיים של ממש, הצליח בקושי וברגע האחרון לעלות על סוס ולנוס על נפשו.
בשנת 1839, שב ברק לאנגליה.
ב-12 בפברואר 1839, התמודד מול ויליאם תומפסון בקרב הגנה על התואר.
היה זה הקרב הראשון של ברק שנערך תחת חוקי האגרוף של לונדון.
חוקים חדשים אלו אסרו, בין השאר, שריטות, בעיטות, נשיכות, שימוש באבנים והכאת היריב בעודו בקרקע.
בסיבוב העשירי, ברק הפיל את יריבו אל הקרקע וחבט בראשו בזמן שהוא מנסה לעמוד על רגליו.
על פי החוקים החדשים הדבר אסור ולכן ברק נפסל ואיבד את תואר האליפות לתומפסון.
זמן מה לאחר מכן, תומפסון נפצע ברגלו, נאלץ לפרוש, ותואר האליפות שב אל ברק.
ב-22 בספטמבר 1840, ברק התמודד בקרב הגנה על התואר מול ניק וורד , אחיו הצעיר של ג'ם וורד.
ברק הכה את וורד מכות נמרצות אולם בשלב מסוים של הקרב, הכנופיה של וורד הכריחה את השופט לפסול את ברק בטענה לעבירה, וברק איבד את התואר.
בשנת 1842, ברק קרא תיגר על ויליאם פרי אולם זה סירב.
לאחר מכן, ברק לא קיבל הזדמנויות נוספות לקרב על התואר.
בשנת 1843, פרש ברק מאגרוף עם מאזן תוצאות של 15 ניצחונות ושני הפסדים.
לאחר הפרישה עסק באימון, אך חלה והדרדר לעוני מחפיר.
בשנת 1966, נבחר להיכלל בהיכל התהילה של מגזין הזירה מטעם מגזין "הזירה"
בשנת 1992, נבחר להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של האגרוף
ג'יימס ג'ונסון היה שרטט אדריכלות אנגלי, צייר צבעי מים ושמן שהיה חבר באסכולת בריסטול.
ג'ונסון היה גם צייר נופים פואטיים בצבעי שמן.
ג'ונסון נולד בשנת 1803 בדאונאנד ליד בריסטול.
בשנת 1819 הוא הפיק רישומים מהסביבה, ובשנת 1822 הציג ציורי נוף באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בבריסטול הוא השתתף במפגשי שרטוט הערב של אמני אסכולת בריסטול, ובשנת 1823 שיתף פעולה עם פרנסיס דנבי וסמואל ג'קסון בפרויקט ליתוגרפיה.
בשנת 1824 היה ג'ונסון ממארגני התערוכה של אמנים מקומיים במוסד בריסטול החדש.
עם זאת, הוא התקשה למכור את עבודתו, ועבר ללונדון בשנת 1825. הוא הציג נופים באקדמיה המלכותית שוב ב־1825 וב־1826.
בשנת 1826 חזר לבריסטול ואז עבר לבאת', סומרסט, שם הפך למורה לציור.
עם זאת, הוא המשיך לייצר רישומים של בריסטול עבור האספן ברייקנברידג', כולל כמה צבעי מים משובחים מאוד של פנים הכנסייה בשנת 1828.
הוא נפטר בבאת' בשנת 1834 לאחר שהתאבד.
אוסף ברייקנרידג' נמצא במוזיאון העיר בריסטול ובגלריה לאמנות.
בגלריית טייט יש אחד מציורי השמן הרומנטיים שלו, "אגם השלווה", שכונה אחד הנופים המשובחים ביותר של בית הספר בריסטול.
ג'יימס (ג'ים) סקוט בריידי היה יועץ תקשורת, דובר ופעיל חברתי אמריקאי ששימש כדובר הבית הלבן במהלך כהונתו של נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן.
בשנת 1981 נפצע בריידי קשות בראשו מקליע שירה המתנקש ג'ון הינקלי ג'וניור במהלך ניסיון ההתנקשות בנשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
הפציעה הותירה אותו עם שיתוק חלקי שהוביל לריתוקו לכיסא גלגלים.
הוא סבל עד סוף ימיו מנזק מוחי ובעיות בדיבור.
לאחר הירי היה בריידי לאחד מהפעילים הבולטים בהיסטוריה של ארצות הברית במאבק על הפיקוח והגבלת המכירה של כלי נשק.
"חוק בריידי" הנקרא על שמו, שיזם וקידם ביחד עם רעייתו שרה ו"קמפיין בריידי", אושר בבית הנבחרים והסנאט ונחתם על ידי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ב-1993.
בשנת 1996 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא קלינטון.
לאחר מותו באוגוסט 2014, נקבע כי המוות יוגדר בצעד חריג כרצח, זאת כתוצאה מהשלכות הירי שספג בריידי 33 שנים קודם לכן.
בריידי נולד בסנטרליה, אילינוי ב־29 באוגוסט 1940, בנם היחיד של הרולד ודורותי.
הוא גדל בסנטרליה ובתיכון היה רץ, שיחק פוטבול וטניס, נחל הצלחה כשחיין והיה חבר בתנועת הצופים לבנים בארצות הברית, שם אף הגיע בשנת 1955 לדרגה הבכירה ביותר של צופה נשר.
כבר כילד היה בריידי רפובליקני מושבע, כשהיה בן 12 בבחירות 1952 לנשיאות ארצות הברית היה נוהג לחלק תעמולה של המועמד הרפובליקני לנשיאות, דוויט אייזנהאואר בעירו, סנטרליה.
הוא למד באוניברסיטת אילינוי שם היה פעיל בתנועת הרפובליקנים הצעירים.
הוא סיים את לימודיו ב־1962 עם תואר בתקשורת ומדע המדינה ובסוף השנה החל לימודיו בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
בקיץ 1962 נשלח להתמחות במחלקת ההגבלים העסקיים של מחלקת המשפטים של ארצות הברית מטעם האוניברסיטה.
בריידי עזב את לימודי המשפטים ולבסוף סיים דוקטורט במינהל ציבורי באוניברסיטת דרום אילינוי בקרבונדייל, אילינוי ואז שב לוושינגטון די.
הוא החל את דרכו בשירות הציבורי כחבר בצוות משרדו של סנאטור אילינוי אוורט דירקסן בין השנים 1961 ל־1962. בשנת 1964 הוא היה מנהל הקמפיין של המועמד לקונגרס מטעם המחוז ה־23 של אילינוי, ויין ג'ונס.
בין השנים 1966 ל־1968 שימש כמנהל יחסי הציבור של ההסתדרות הרפואית של מדינת אילינוי ובין 1968 ל־1969 כיהן כמנהל המשרד בשיקגו של חברת הייעוץ הפוליטי הוותיקה "Whitaker and Baxter".
בין 1969 ל־1973 שימש כסגן נשיא בכיר של חברת הייעוץ ויחסי הציבור "James and Thomas Advertising and Public Relations".
במסגרת עבודתו בחברה ניהל בשנת 1970 קמפיין נוסף באותו מחוז, הפעם עבור המועמדת הרפובליקנית, פיליס שלאפלי.
בריידי כיהן בתפקידים שונים בממשליהם של הנשיאים ניקסון ופורד.
בשנת 1979 הוא שימש כדובר למתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית, ג'ון קונלי.
קונלי הסיר את מועמדותו מהמרוץ והעביר את תמיכתו לרייגן.
כאשר שהה בריידי בטיידווטר אין שלחופי מדינת מרילנד בחוף המזרחי, קיבל טלפון מפרופ' אדווין מיס (התובע הכללי של ארצות הברית לעתיד), מקמפיין הבחירות של המועמד הרפובליקני לנשיאות בבחירות 1980 לנשיאות ארצות הברית, רונלד רייגן, שהציע לו להתמנות למנהל יחסי הציבור של הקמפיין.
לדעת רבים שהכירו ועבדו עמו ובראשם הנשיאים רייגן וקלינטון הוא ניחן בחוש הומור מפותח.
בשלב מסוים ההומור הזה כמעט והוביל לגדיעת הקריירה שלו בעודה באִיבּה.
ב־7 באוקטובר 1980, כחודש לפני הבחירות לנשיאות ובעת ששימש כמנהל יחסי הציבור של המועמד לנשיאות רונלד רייגן, נאם רייגן בעצרת בחירות בסטובנוויל, אוהיו וטען כי: .
אמירה שנויה במחלוקת זו אמנם זכתה ללעג רב, אך מדעני סביבה רבים אישרו כי לה בסיס עובדתי מסוים.
באחת מטיסות הקמפיין בדרך לביקור בטנסי, עבר המטוס מעל שרפת יער בהרי הסמוקי .
בריידי שזיהה את ההזדמנות הביט מהחלון, הצביע על השריפה והכריז בקול , לצחוקם של הכתבים המלווים את הקמפיין על המטוס וברמיזה לאמירתו מעוררת המחלוקת של רייגן על העצים.
כתב עיתון הניו־יורק טיימס שליווה אותם בטיסה והיה עד לאמירתו של בריידי, פרסם זאת בעיתון.
כתוצאה מכך הושעה בריידי מקמפיין הבחירות של רייגן וסיכויו להתמנות לתפקיד דובר הבית הלבן אם רייגן ינצח בבחירות נראה לרבים בתקשורת האמריקאית כאבוד.
לאחר כשבוע שב בריידי אל הקמפיין.
עם היבחרו של רייגן לנשיאות, מינה אותו לדובר משרד הנשיא הנבחר.
במהלך תקופה זו שבין בחירתו לכניסתו לתפקיד, דווח כי רייגן הציע את תפקיד דובר הבית הלבן לשלושה אנשים וכולם דחו את ההצעה.
באותה התקופה התרוצצו שמועות רבות אודות דעתה של הגברת הראשונה, ננסי רייגן על מראהו הפיזי של בריידי.
על פי השמועות הגברת רייגן חשבה כי בריידי אינו צעיר ונאה מספיק בשביל תפקיד דובר הבית הלבן הכולל תדרוכים תכופים והופעה בפני מצלמות הטלוויזיה של כלי התקשורת.
במהלך ניסיון של הנשיא רייגן להדוף את הטענות כי בריידי לא היה בחירתו הראשונה לתפקיד דובר הבית הלבן, נשאל על ידי אחד הכתבים האם לדעתו "בריידי נאה מספיק?", רייגן זעם על השאלה וניסה להגן על רעייתו מפני השמועות.
הוא הוסיף כי רעייתו ננסי "לא יכלה להיות מאושרת יותר ולדעתה בריידי נאה לחלוטין".
לאחר כניסתו של רייגן לתפקיד ב־20 בינואר 1981, נכנס בריידי לתפקידו כדובר הבית הלבן ה־17.
ב־30 במרץ 1981, 69 ימים לאחר כניסתו של רייגן לתפקיד הנשיא, עזבו רונלד רייגן וצוותו (וביניהם דובר הבית הלבן, בריידי), את מלון וושינגטון הילטון בוושינגטון די.
לאחר נאום שנשא רייגן בפני חברי ה־AFL-CIO (פדרציית העבודה האמריקאית וקונגרס הארגונים התעשייתיים ).
עם עזיבתם, שם יועצו הבכיר של רייגן מייקל דיוור לב לשאלות רבות שהפנו עיתונאים מאזור הקהל המתוחם בצד.
דיוור סימן לבריידי לגשת לשם ולענות לשאלותיהם – כאשר בשעה 2:27 בצהריים (שעון החוף המזרחי ) פתח החמוש ג'ון הינקלי ג'וניור בן ה־25 שעמד בין העיתונאים באש לעברו של רייגן.
הוא עשה זאת מתוך מחשבה שירי שכזה ירשים את השחקנית ג'ודי פוסטר - אליה פיתח אובססיה לאחר שצפה בסרט "נהג מונית" של הבמאי מרטין סקורסזה לפחות 15 פעמים.
עלילת הסרט עוסקת בין היתר בניסיונו של נהג המונית טרוויס ביקל (המגולם על ידי רוברט דה נירו) להרשים אישה צעירה בשם בטסי (מגולמת על ידי סיביל שפרד) שעובדת עבור קמפיין של מועמד לנשיאות ארצות הברית.
כדי למשוך את תשומת לבה מנסה ביקל להתנקש בסנאטור האמריקאי שהיא עובדת עבורו אך כשמבחין בו איש השירות החשאי בורח מבלי שהצליח להשלים את משימתו.
לאחר שבטסי דוחה אותו הוא מכיר יצאנית-קטינה בת 12 אותה גילמה פוסטר שבורחת אל מוניתו מפני הסרסור שלה, ביקל לא מספיק לנסוע והסרסור הגיע אל המונית והחזירה בחוזקה משם.
מכאן והלאה מפתח ביקל רצון עז להצילה וכך עושה לבסוף, ועל כך זוכה לתהילה והערכה גדולה מהתקשורת וכן גם מבטסי.
הינקלי היה משוכנע שיזכה להערכתה של פוסטר וכך סוף סוף יהיה בן זוגה אם יתנקש ברייגן כמו שניסה ביקל להתנקש בסנאטור.
הניסיון להתנקש בסנאטור בסרט מבוסס חלקית על מעשהו של ארתור ברמר שהתנקש בחייו של המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ג'ורג' וואלס ב-1972 והשאיר אותו מרותק לכיסא גלגלים עד יום מותו.
הקליע הראשון מבין השישה שנורו מאקדחו של הינקלי, פגע בראשו של בריידי שהלך במקביל לנשיא רייגן שניגש לרכב הנשיאותי בעודו מנופף לשלום.
בריידי קרס לקרקע כאשר פניו מופנות אל המדרכה.
השירות החשאי והשוטרים ריתקו את היורה לקרקע ועצרו אותו.
הינקלי ירה כ־6 קליעים בקליבר 0.22 אינץ' (5.588 מ"מ) מאקדח תופי "Röhm RG-14" לעבר רייגן ופמלייתו.
בריידי נפגע מקליע שחדר לראשו דרך מרכז הגבה השמאלית, המשיך דרך קצה האונה המצחית השמאלית ונכנס לתוך האונה המצחית הימנית עד שהגיע לבסוף לאזור שמעל אוזנו הימנית.
הנשיא רייגן, סוכן השירות החשאי טימותי מקארתי ושוטר משטרת מחוז קולומביה, תומאס דלהאנטי, נפצעו גם הם מהירי.
לאחר הירי מיהרו ריק אהרן , יועץ תקשורת בכיר לרייגן וסוכן השירות החשאי אל בריידי שהיה שרוע על הקרקע.
הם ניסו לסייע לו לאחר שדימם בכבדות מראשו.
כאשר הבינו את חומרת מצבו, התנהל ויכוח בזירה על סדר פינוי הפצועים לבית החולים.
בתחילה חשבו כי דלהאנטי שנורה בעורפו, נפצע באורח הקשה ביותר ורצו לפנותו ראשון.
אהרן הפנה את תשומת הלב של הפרמדיק לחומרת מצבו של בריידי והוא ניגש אליו לבסוף.
הוא נדהם מחומרת הפציעה ובריידי הועלה אל האמבולנס.
התכנון המקורי של נהג האמבולנס היה להסיעו לבית החולים מד-סטאר וושינגטון , פחות מ-4 מיל מזירת הירי במלון וושינגטון הילטון.
אהרן התעקש כי יסיעו אותו לבית החולים האוניברסיטאי הקרוב יותר לזירה, פחות מ־1.6 ק"מ (מיל אחד).
בדיעבד טען מנתחו של בריידי, ד"ר ארתור קוברין כי: "הוא לא היה שורד את הנסיעה לבית החולים מד סטאר וושינגטון".
הוא הגיע לחדר הטיפול הנמרץ בפחות מעשר דקות, ובכך למעשה ניצלו חייו.
לבסוף בריידי, רייגן ומקארתי נלקחו שלושתם לבית החולים האוניברסיטאי ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון די.
סי., שם טופל בריידי במצב אנוש.
הוא היה בסכנה ממשית לחייו והוכנס לחדר הניתוח שניות אחר הנשיא רייגן, שהוקף בטבעת אנשי השירות החשאי לבושי חלוקים רפואיים וחמושים ברובי עוזי.
במהלך הניתוח גילו הרופאים כי הקליע שנורה לראשו התפוצץ בתוך חלל הראש וחלקיו המפוזרים נהדפו לחזית ותחתית הגולגולת, תוך שהם גורמים להיווצרותם של סדקים בחלקים אלו של הגולגולת.
פיצוץ הקליע בתוך חלל ראשו והסדקים שנוצרו בעקבותיו, היוו מאוחר יותר את המקור למחסור בחמצן ובנוזל המוח והשדרה החיוניים כל כך לתפקוד תקין של המוח.
לאחר החקירה של ה־FBI, התגלה כי הינקלי השתמש בקליעים המתפוצצים בעת הפגיעה במטרה, הנקראים "Devastator" (בתרגום חופשי לעברית: משמידן/הרסן), שהם למעשה קליעים שראשם נקדח החוצה והוחלף במכל הטעון בעופרת אזיד , כימיקל רעיל ונפיץ במיוחד.
לאחר מכן הסתבר שמששת הקליעים שנורו ופגעו בנשיא רייגן, באיש השירות החשאי, טים מקארתי ושוטר מחוז קולומביה, תומאס דלהאנטי, הקליע היחיד שהתפוצץ בסופו של דבר היה זה שנורה בראשו של בריידי.
גל דיווחים כוזבים על מותו
הניתוח ארך מספר שעות והשמועות על מותו של בריידי הובילו את שלושת כלי התקשורת הגדולים בארצות הברית, ABC, NBC ו־CBS לדווח בטעות על פטירתו.
במהלך הניתוח, כשהרופאים עדיין מטפלים בבריידי, שמע המנתח הפלסטי, ג'ק פישר במקלט הרדיו כי כלי התקשורת מדווחים על מותו של בריידי.
הוא נכנס אל חדר הניתוח ובישר לד"ר קוברין על החדשות:.
קוברין השיב לו בהומור כי:.
הבלבול שנוצר והמידע השגוי באמצעי התקשורת, הובילו אף את היועץ לביטחון לאומי של הנשיא רייגן, ריצ'רד אלן להכריז בחדר המצב של הבית הלבן בו התכנסה צמרת הממשל האמריקאי לאחר ניסיון ההתנקשות על מותו של בריידי.
בהקלטה מהחדר הוא נשמע מדווח לנוכחים כי: .
בתגובה לשמועות הרבות ששררו, השיב עוזר דובר הבית הלבן, לארי ספיקס כי דיווח זה שגוי וכי בריידי נמצא "במצב קריטי".
הרשתות נאלצו לתקן עצמן ולהתנצל.
העיתונות הכתובה ובראשה "וושינגטון פוסט" ביקרה את שלושת הערוצים הגדולים על הולכת הציבור האמריקאי שולל והטעייתו בדיווחיהם במהלך האירוע ואחריו.
השפעה מאוחרת להתנהלות כלי התקשורת האמריקאים במהלך ניסיון ההתנקשות וההכרזה על מותו של בריידי, הגיעה באוקטובר 1981 כאשר מגיש חדשות רשת ABC פרנק ריינולדס דרש מכתבת הרשת שלו בקהיר לבדוק שוב את הידיעה אודות הירצחו של סאדאת.
הוא עשה זאת תוך שהוא מזכיר את הדיווח השגוי על מות בריידי כמה חודשים קודם לכן.
הבדיקה החוזרת במקרה זה נעשתה על אף שהידיעה הסתמכה על דוברו האישי של סאדאת וכן על מקורות בכירים נוספים בצמרת המצרית.
האזור שנפגע בצורה הכי פחות משמעותית במוחו של בריידי היה ההמיספרה השמאלית.
זאת למזלו של בריידי, שידו החזקה מבין השתיים – היא יד ימין (ההמיספרה השמאלית אחראית על עיצוב האישיות של האדם ועל האינטליגנציה וכן על השליטה המוטורית על החלק הימני של הגוף).
אולם בעקבות הפגיעה המשמעותית בהמיספרה הימנית של המוח האחראית על השליטה המוטורית בחלק השמאלי של הגוף, איבד כל שליטה על ידו השמאלית וכמעט כל שליטה על רגלו השמאלית.
הפגיעה המוחית פגעה גם ביכולתו לדכא ולשלוט על רגשותיו בעת שהוא מדבר.
לפרקים קולו היה עולה טון והיה נדמה כי הוא חצי צוחק – חצי בוכה.
הוא שהה בבית החולים כשמונה חודשים ובמהלכם החל לעבור הליך שיקומי ארוך.
עקב העובדה שחצי גופו השמאלי היה משותק, הוא נאלץ להתנייד בעזרת כיסא גלגלים.
אף על פי ששרד את הירי, הפציעה הותירה אותו עם השנים גם עם בעיות כגון עיוורון, בעיות בדיבור ובעיות בזיכרון ובחשיבה, כמו כישלון בזיהוי אנשים.
ב־25 באפריל 1981, השתתפה רעייתו שרה בסעודה השנתית של תא כתבי הבית הלבן בבית הלבן.
היא זכתה למחווה בדמות תשואות ומחיאות כפיים סוערות מקהל הנוכחים שנעמד על רגליו.
ב־4 ביולי 1981 עזב בריידי לראשונה את בית החולים כדי להשתתף בחגיגות יום העצמאות האמריקאי בבית הלבן.
ב־9 בנובמבר 1981, כשבעה חודשים לאחר ניסיון ההתנקשות, הוא שב לביקור במשרד דובר הבית הלבן, שם התקבל בתשואות על ידי עובדי המשרד, כתבי הבית הלבן והנשיא רייגן.
ב־23 בנובמבר 1981 עזב סופית את בית החולים ושב הביתה, בדיוק בזמן לחג ההודיה.
משפטו של ג'ון הינקלי ג'וניור
לקראת סוף אפריל 1982 החל משפטו של היורה, ג'ון הינקלי ג'וניור.
במהלך המשפט צוטט בריידי באומרו על היורה: .
סמוך ליום השנה לירי ועם פתיחת המשפט, חלה התדרדרות במצבו של בריידי לאחר שהצטברות של קרישי דם ברגלו הובילה לזיהום בריאותיו שהקשה על נשימתו ולמחלה במערכת העיכול שגרמה לו לבחילות תכופות.
בעקבות החמרה במצבו הובהל בשנית לבית החולים האוניברסיטאי ג'ורג' וושינגטון, שם טופל במשך כארבעה שבועות.
גזר הדין קבע כי הינקלי לא אשם מחמת הגנת אי-שפיות והוא נשלח לאשפוז בבית החולים הפסיכיאטרי, סנט אליזבת' בדרום מערב וושינגטון די.
הוא שוחרר לחופשי כשנתיים לאחר מותו של בריידי, ב־10 בספטמבר 2016. עם מתן גזר הדין ב־21 ביוני 1982 הגיש עורך הדין, ג'ייקוב שטיין בשם הזוג בריידי תביעה אזרחית בגובה 46 מיליון דולר כנגד הינקלי.
בכך הצטרף לשוטר מחוז קולומביה לשעבר, תומאס דלהאנטי שנפצע גם הוא בכתפו, שתבע את הינקלי ב-12 מיליון דולר.
תביעה נוספת בגובה 100 מיליון דולר הוגשה ביולי 1982 כנגד החברות שייצרו והרכיבו את הרובה בו השתמש היורה.
באפריל 1986 דחה בית משפט פדרלי את התביעה כנגד החברות בטענה כי אין בסיס לטענות עורכי דינו של בריידי.
בשנת 1995 הסכים הינקלי לשלם לבריידי, דלהאנטי ומקארתי שנפצעו מיריות אקדחו את הרווחים שקיבל ממכירת סיפור חייו כפשרה בעניין תביעת הפיצויים.
השילוב שבין המשפט ותוצאותיו לנסיגה הרפואית עמה התמודד בריידי, נתן את אותותיו.
על פי דברי ד"ר קוברין: .
שמונה ימים לאחר מתן גזר הדין הוא אושפז פעם נוספת, כשהוא סובל מפלביטיס.
הוא עבר הליך כירורגי קבוע בבית החולים, בו שאבו הרופאים את עודפי נוזל המוח שהפעילו לחץ על מוחו.
תוצאות הניתוח גרמו לשינוי דרמטי חיובי.
הוא הגיב יותר לסביבתו, דיבר יותר ואף התבדח יותר מבעבר.
עם השנים ולאחר שיקום ארוך טווח, חזר אליו כמעט כל תפקודו הקוגניטיבי.
ביולי 1982 השיק הנשיא רייגן ביחד עם רעייתו ננסי את "קרן בריידי" שמטרתה לספק סיוע כספי לאנשי ממשל שנפגעו כתוצאה ממעשי התנקשות.
ב־20 בנובמבר 1982, כשנה וחצי לאחר הירי, שב בריידי רשמית למשרד דובר הבית הלבן.
בשל הפציעה, הוא לא היה מסוגל להמשיך לעבוד בפועל כדובר הבית הלבן.
עם זאת הוא נותר בתפקיד מבחינה רשמית לפחות עד סוף ממשל רייגן.
לארי ספיקס ומרלין פיצווטר מילאו את התפקיד בפועל על תקן "דובר בפועל" או "סגן דובר".
באמצע שנות השמונים (בסביבות 1985) לימד ממשל וכלכלה באוניברסיטת דרום אילינוי בקרבונדייל, אילינוי.
ב־20 בינואר 1989 עם השבעתו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש לנשיאות, סיים רשמית את תפקידו כדובר הבית הלבן.
פעילותו למען הפיקוח על כלי נשק
לג'ון הינקלי ג'וניור בן ה־25 שירה בבריידי היה עבר של הסתבכויות בכל הנוגע להחזקת נשק.
בשנים 1979 ו־1980 רכש בסך הכל שישה אקדחים: 3 בדאלאס, 2 בלאבק ועוד אחד נוסף, כולם בבתי עבוט.
ב־9 באוקטובר 1980 נעצר על ידי משטרת נאשוויל, טנסי בנמל התעופה הבינלאומי של נאשוויל.
הוא נעצר לאחר שעבר בגלאי המתכות בטרם ניסה לעלות על טיסה של חברת התעופה אמריקן איירליינס מנאשוויל לניו יורק ושוטר הבחין בקנה של אחד האקדחים שנשא על גופו.
באותו היום שהה הנשיא ג'ימי קרטר בנאשוויל, וכמו הינקלי ג'וניור פניו היו מועדות לניו יורק.
הרשויות האמריקאיות סבורות כי ככל הנראה יעדו של הינקלי ג'וניור היה בעצם רייגן, שביטל את ביקורו בנאשוויל יומיים קודם לכן.
הוא הודה בעבירה פחותה בחומרתה והורשע בהחזקת נשק בתוך רכוש עירוני, נקנס ושוחרר ממעצר.
בבקשת הרכישה שמילא בטרם קיבל לידיו את אקדח התופי, הוא רשם מידע כוזב אודות מקום מגוריו.
כדי לספק למוכר "הוכחה" כי הוא אכן מתגורר שם הוא הראה לו רישיון נהיגה ישן של מדינת טקסס.
מעשה זה מהווה עבירה פלילית.
בנוסף על כל אלו שיקר שוב כאשר השיב בשלילה בטופס הרכישה, לשאלה "האם נשלח אי פעם למוסד פסיכיאטרי?" ו"האם השתמש בסמים או הורשע בעבר?".
הוא השיב על סעיפים אלו בשלילה, על אף שכן היה נתון לטיפול פסיכיאטרי ליד בית הוריו בדנוור וכן טופל בואליום (המוגדר כסם) והורשע בעבירת החזקת נשק בתוך רכוש עירוני.
הינקלי היה חבר במשך כשנה אחת במפלגה הנאצית האמריקנית עד שסולק ב־1979 על פי מנהיגי המפלגה כי היה "קיצוני מדי" וחשדו כי מדובר בסוכן סמוי שהוחדר לארגון.
שרה בריידי טענה כי תקופת המתנה ובדיקת רקע בטרם רכישת הנשק הקבועות בחוק פדרלי, היו מונעות את מכירת הנשק להינקלי ג'וניור ובכך גם את פציעתו של בעלה.
מכיוון שהיו חושפות את עברו המפוקפק של הינקלי ג'וניור שלא עומד בקריטריונים הקבועים כיום בחוק לרכישת נשק ובכך מונעות את מכירת הנשק.
כפי שהעיד, תקופת המתנה ובדיקה רקע היו כנראה גורמות לו לחדול ממאמציו לירות בנשיא רייגן.
בקיץ 1985, במהלך ביקור של משפחת בריידי בעיר הולדתו של ג'יימס באילינוי, חבר של המשפחה הסיע את בנם בן ה־6 של הזוג בריידי, סקוט, בטנדר שלו.
סקוט מצא והרים אקדח טעון שמצא במושב, במחשבה כי מדובר בצעצוע.
הוא ניגש לאימו עם האקדח וכיוון אותו לעברה.
היא חילצה ממנו בזהירות את האקדח ואף אחד לא נפגע.
לאחר מכן העידה כי זהו הרגע בו החליטה להצטרף לוועד המנהל של ארגון "HCI (Handgun Control Inc)", (ארגון ללא מטרות רווח ששם לו למטרה להיאבק באלימות הנגרמת מכלי נשק ולמען פיקוח על הנשק) ולצאת למאבק ביחד עם בעלה ג'יימס כדי למנוע ממשפחות נוספות לחוות טרגדיה כפי שחוותה משפחתה.
בריידי עצמו קיבל הצעה להצטרף לתנועת המאבק לפיקוח על הנשק כבר ב־1982, אך נאלץ לדחות את ההצעה כי שימש עדיין רשמית כדוברו של הנשיא רייגן, חבר מוצהר באיגוד הרובאים הלאומי (NRA), אותה מטרה ששמה לה שרה להילחם כנגדה.
כך נשאר למעשה מנוע למשך שארית כהונתו של הנשיא רייגן, בה בעת שרעייתו הפכה לאחת הפעילות הבולטות במאבק למען הפיקוח על הנשק.
המטרה הראשונה ששמה לה לנגד עינייה הייתה להיאבק בחוק הגנת בעלי נשק (1986) של הנשיא רייגן, שעדכן וביטל חלק מסעיפי חוק הפיקוח על הנשק (1968) של הנשיא לינדון ג'ונסון ותואר כידידותי יותר ללובי הנשק בארצות הברית.
היא הופיעה ברשתות הטלוויזיה ונאמה, תוך שהיא משתלחת בחברי הקונגרס .
למרות מאמציה החוק עבר ונחתם על ידי הנשיא ב־19 במאי 1986.
בשנת 1988 נחלה בריידי הצלחה ראשונה בהעברת חוק מדינתי האוסר על מכירת אקדחים זולים, קטנים יחסית, בקליבר נמוך ואיכות נמוכה (כמו האקדח ששימש את הינקלי בניסיון ההתנקשות) במדינת מרילנד, אקדחים שזכו לכינוי "ספיישל ערב שבת" (Saturday Night Special ).
החקיקה המוצלחת שעברה ברוב של 95 מול 41 בבית הנציגים של מרילנד וברוב של 35 מול 10 בסנאט של מרילנד היוותה לדבריו של יושב ראש בית הנציגים של מרילנד, הדמוקרטי רוי קלייטון מיטשל ג'וניור: .
על אף שבריידי שימש עדיין בתפקיד רשמי כדובר הבית הלבן בממשלו של חבר מוצהר באיגוד הרובאים הלאומי, הנשיא רייגן, צילומים לאחר מעבר החוק מראים את בריידי לצד רעייתו, חוגג את הניצחון על ה-NRA, אותו כינה לראשונה לאחר ניצחון זה כ-"אימפריית הרשע".
בתגובה למעבר החוק, פצח ה-NRA בקמפיין מתוקצב היטב שמטרתו הבלעדית והמוצהרת היא למחוק את החוק החדש מספר החוקים של מדינת מרילנד.
כנגדם התייצב ארגון "HCI (Handgun Control Inc)", שבעזרת תקציב פָּחוּת משמעותית ובעזרת הזוג בריידי הצליח במאבקו להותיר את החוק על כנו.
הצעת "חוק בריידי למניעת אלימות באמצעות אקדחים" הועלתה לראשונה בקונגרס האמריקאי ה-100 ב-4 בפברואר 1987 על ידי חבר הקונגרס אד פייגן והסנאטור הווארד מצנבאום מאוהיו.
ההצעה המקורית כללה דרישה להחלת תקופת המתנה של שבעה ימים בין הגשת הבקשה לרכישת האקדח ועד שהוא יימסר לרוכש.
ביוני 1988 ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית אישרה את הצעת החוק בהצבעה קולית כתיקון ל-"חוק הכולל למניעת שימוש בסמים" (1988), במה שנודע כ-"תיקון בריידי".
על אף זאת, בהצבעה בבית הנבחרים לא עבר התיקון.
צמד המחוקקים פייגן ומצנבאום העלו את החוק בשנית בקונגרס ה-101 ב-4 בינואר 1989. גרסה זו קבעה כבר כי תקופת ההמתנה שהגרסה המקורית דרשה, תבוטל ברגע שתצא אל הפועל מערכת לאומית לבדיקה מיידית של רקע עברייני של רוכשי אקדחים פוטנציאליים.
לאחר סיום תפקידו כדובר הבית הלבן ב־20 בינואר 1989 הצטרף בריידי לרעייתו ששימשה כיו"ר ארגון "HCI (Handgun Control Inc)".
בנובמבר 1989 התייצב בריידי בפני ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית וקרא בעדותו לפניה להחלת תקופת המתנה על רוכשי כלי נשק, שם נאמר לו כי תקופה שכזו תיצור חוסר נוחות אצל הרוכשים.
בנוסף יושב ראש בית הנבחרים, טום פולי רמז כי חקיקה זו היא מעוררת מחלוקת מדי מכדי שיוכל להעלותה להצבעה, ועם סופו של הקונגרס ה-101, תמה גם האפשרות להעלות את החוק להצבעה.
עם התגברות התמיכה הציבורית בחוק, העלו הצמד מצנבאום ופייגן את החוק בקונגרס ה-102. הפעם הצליח בריידי להביא לתמיכתו של רונלד רייגן, נשיא ארצות הברית לשעבר, שהיה חבר ב־NRA והיה ידוע כתומך בזכות של כל אמריקאי לשאת נשק בחוק.
רייגן התבטא בעד החוק בפומבי בעת קבלת תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ביום השנה העשירי לניסיון ההתנקשות בו:
הוא סבר כי "חוק בריידי" יספק מנגנון אכיפה חיוני שיביא לסיום "מערכת הכבוד" (מדיניות שסומכת על כוונת האזרחים לכבד את החוקים בלי השגחה ופיקוח) שנקבעה ב"חוק הפיקוח על הנשק" (1968).
רייגן לא היה היחיד שהביע את תמיכתו ב"חוק בריידי".
אליו הצטרפו הנשיאים לשעבר ג'ימי קרטר, ג'רלד פורד וריצ'רד ניקסון ששניים מהם (קרטר ופורד) אף קראו פומבית לקונגרס האמריקאי לאסור את הייצור של כלי נשק באיכות צבאית, שאחר כך נמכרים לידי אזרחים אמריקאים.
מנגד, המתנגדים ל"חוק בריידי" טענו כי הוא מנוגד לתיקון השני לחוקת ארצות הברית המגן על הזכות של תושבי ארצות הברית לשאת נשק.
ראש ארגון ה-NRA, צ'רלטון הסטון, שפגש בבריידי בלונדון, טען כי: .
ועדת המשפט של בית הנבחרים אישרה פעם נוספת את החוק והפעם הוא עבר גם לראשונה בהצבעה בבית הנבחרים ב-8 במאי 1991. כעת הוא עבר לאישור הסנאט כחלק מ-"חוק בקרת פשעי אלימות ואכיפת החוק" שהועלה על ידי הסנאטור הדמוקרטי מדלאוור, ג'ו ביידן ב-6 ביוני 1991 (לימים נבחר לנשיאות ארצות הברית).
במקביל ה-NRA החל במאמצים כבירים לבלום את אישורו הסופי של החוק.
לאחר שמאמצים אלו עלו בתוהו, במאמץ אחרון לבלימת החוק, הסנאטור הרפובליקני טד סטיבנס מאלסקה הציע בשעות הבוקר המוקדמות של 28 ביוני 1991 תיקון חלופי ל"חוק בריידי" שנודע כ-"תיקון סטיבנס".
תיקון זה נועד להחליף את "חוק בריידי" ב"חוק בדיקות מיידיות".
חוק זה לא היה ישים מבחינה טכנולוגית משום שלא הייתה קיימת בזמנו שום מערכת המסוגלת לבצע בדיקה מיידית של עברו של רוכש הנשק בטרם הקנייה, כדי להבטיח את עמידתו בסעיפי החוק החדש.
בכך למעשה היה משאיר את המצב על כנו ובולם את מאמציהם של תומכי "חוק בריידי" ותקופת ההמתנה שדרשו שעד שתקום מערכת בדיקות מידיות שכזו, תחול על צרכן הנשק תקופת המתנה שתאפשר לבצע לו בדיקת רקע שתאשר כי עומד בתנאים שמגדיר החוק.
גרסה זו שהייתה שונה במעט מהגרסה המקורית של החוק עברה בסנאט ומשם לוועדת שעה שתפקידה ליישב את ההבדלים בין הגרסאות השונות של "חוק בקרת פשעי אלימות ואכיפת החוק" ("חוק בריידי" נכלל בתוכו) שעברו בשני בתי הקונגרס בנוסחים שונים.
הוועדה הגישה את הדוח שלה וכעת היה על שני בתי הקונגרס לאשרו.
בית הנבחרים אישר את דוח הוועדה ב-26 בנובמבר 1991 וכעת היה על הסנאט לאשרו.
הסנאטורים לא הצליחו להגיע לסיום הדיון על הדוח ומתנגדי החוק ניצלו זאת והתחילו בפיליבסטר מתמשך שלא איפשר את אישור החוק עד לסיום כהונת הקונגרס ה-102.
אחד המכשולים המשמעותיים בדרך לאישור החוק היה שמתנגדיו ניסו לקשור אותו בחוק פשע כולל ולא כנושא עצמאי.
לכן ארגון "HCI (Handgun Control Inc)" בהובלת הזוג בריידי החל בקמפיין שזכה לתהודה רבה בדרישה לפצל בין "חוק בריידי" ל"חוק בקרת פשעי אלימות ואכיפת החוק" במטרה להעבירו במהירות עד לסיום כהונת הקונגרס ה-102 בתחילת חודש אוקטובר.
ב-1 בספטמבר 1992 פצח הארגון בקמפיין לאומי ובראשו הסיסמה: "Free the Brady Bill" ("שחררו את חוק בריידי").
מסיבות עיתונאים נערכו ב-13 מדינות ובראשם הדרישה מהקונגרס לפצל בין החוקים ולהעביר את "חוק בריידי" במהירות.
ארצות הברית הייתה בעיצומה של מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית והמועמד הדמוקרטי לנשיאות, ביל קלינטון מיהר לתמוך ביוזמה.
המועמד הרפובליקני והנשיא המכהן, ג'ורג' בוש בחר שלא להגיב.
על אף שהקמפיין נכשל, הוא הוביל לכך שנושא הפיקוח על הנשק הפך לנושא מרכזי במערכת הבחירות לנשיאות.
בנוסף בעקבות קמפיין זה, לראשונה היה לתומכי הפיקוח על הנשק נשיא שהביע תמיכה במאבק שלהם, לאחר שקלינטון נבחר לנשיא ארצות הברית בנובמבר אותה השנה.
עם כינוסו של הקונגרס ה-103 בשנת 1993 ל"חוק בריידי" היו תומכים רבים מבעבר.
ב-22 בפברואר 1993 הוצג החוק בבית הנבחרים, הפעם על ידי חבר בית הנבחרים הדמוקרטי, צ'אק שומר מניו יורק.
שבוע לפני כן ב-17 בפברואר 1993, הצהיר הנשיא קלינטון בנאומו בפני שני בתי הקונגרס כי "אם יעבירו את "חוק בריידי", הוא יחתום גם יחתום על החוק".
הייתה זו הפעם הראשונה שנשיא מכהן מצהיר כי יחתום על חוק שכזה.
בנוסף לראשונה, "חוק בריידי" הועלה לבדו, לא כחלק מחוק כולל אחר כפי שהיה בפעמים הקודמות.
ב-4 בנובמבר 1993 אישרה בפעם האחרונה ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית את החוק.
ב-10 בנובמבר עבר החוק בבית הנבחרים.
ב-20 בנובמבר 1993 אושר החוק בסנאט.
ועדת השעה שכונסה הגיעה להסכמות על הנוסח הסופי של החוק ב-22 בנובמבר וב-24 בנובמבר אישר הסנאט את דוח הוועדה פה אחד.
החוק נחתם על ידי נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון ב-30 בנובמבר בטקס בנוכחותם של בריידי ומשפחתו בחדר המזרחי בבית הלבן והחוק נכנס לתוקפו רשמית ב-28 בפברואר 1994. במעמד החתימה הסביר בריידי את הסיבה למאבק שלו למען הפיקוח על הרכישה והחזקת כלי הנשק בארצות הברית:
מאבקם של הזוג בריידי למען הפיקוח והגבלת המכירה של כלי נשק בארצות הברית לא הסתיים עם כניסתו לתוקף של "חוק בריידי".
מספר אירועי ירי המוני בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 שהובילו לעשרות הרוגים ופצועים הגבירו את החשש הציבורי בארצות הברית מפני אירועי ירי המוני ועל כן דרשו פעולה מונעת כנגדם.
מכאן והלאה החל להתגלגל רעיון האיסור על מכירת או ייצור כלי נשק חצי אוטומטיים לשימוש אזרחי.
הזוג בריידי נחל הצלחות נוספות גם במדינות קליפורניה וניו ג'רזי שחוקקו איסור על החזקה ומכירה של עשרות סוגי כלי נשק חצי-אוטומטיים וחלקיהם.
בנובמבר 1993 ובתמיכת הזוג בריידי, הצעת החוק של חברת הקונגרס הדמוקרטית, דיאן פיינסטיין - "איסור פדרלי על נשקי תקיפה" עברה בסנאט ועם אישור "חוק בקרת פשעי אלימות ואכיפת החוק" בספטמבר 1994 שהאיסור הפדרלי היה סעיף בו, נכנס האיסור לתוקף.
מראש נקבע האיסור הפדרלי לתקופה של 10 שנים עם אפשרות להארכתו.
בריידי המזוהה במשך שנים עם המפלגה הרפובליקנית, אף נאם בוועידת המפלגה הדמוקרטית בשנת 1996 ביחד עם רעייתו לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית באותה השנה.
על אף זאת, לא ידוע האם בדיקות הרקע גרמו לירידה באלימות באמצעות כלי נשק מכיוון שהן חלות רק על מוכרי נשק ברישיון ולא על יחידים, שעל פי חוקרים מהווים את המקור לכלי הנשק של פושעים רבים.
הזוג בריידי המשיך להוביל את ארגון "HCI (Handgun Control Inc)", כאשר בשנת 2001 החליט חבר הנאמנים של הארגון לשנות את שמו לאות כבוד לפעילותם ארוכת השנים ל-"קמפיין בריידי למניעת אלימות באמצעות נשק".
ב-1 באוקטובר 2001 הארגון התאחד עם ארגון "צעדת מיליון האמהות" שפעל גם הוא באותו הנושא וקיבל תמיכה רבה מהציבור.
פעילות למען אנשים בעלי מוגבלויות
בנוסף לפעילותו למען פיקוח על כלי נשק היה בריידי פעיל למען אנשים בעלי מוגבלויות.
בריידי, שהיה משותק בפלג גופו השמאלי כתוצאה מניסיון ההתנקשות, הצטרף בשנת 1989 לארגון האמריקאי על מוגבלות (NOD) ושימש כסגן יושב הראש.
במהלך כהונתו היה מהתומכים הבולטים בחקיקת חוק האמריקאים עם מוגבלויות (1990).
כיום יש הטוענים כי סיפורו הייחודי ומאמר הדעה שפרסם בעיתון "הניו-יורק טיימס" ב-29 באוגוסט 1989 תרמו תרומה חשובה לתמיכה הרפובליקנית ולאישור החוק.
בנוסף הוא כיהן ביחד עם רעייתו כנשיא כבוד של "קרן פגועי הראש הלאומית" וכדובר של הקרן, תפקיד שבמסגרתו חרש את ארצות הברית לאורכה ולרוחבה והופיע בתשדירי שירות בטלוויזיה.
החל משנת 1988 מחולק "פרס ההישג המקצועי על שם ג'יימס בריידי" מטעם "איגוד פגועי המוח של אילינוי" (BIAIL) לאנשים או ארגונים שפעלו להעלאת המודעות ושיפור חייהם של האנשים המתמודדים עם פגיעת מוחית.
בשנת 1982 קיבל בריידי תואר דוקטור במשפטים לשם כבוד ממקנדרי קולג' שבלבנון, אילינוי.
בשנת 1983 הוענק לו פרס "צופה הנשר הנכבד" מתנועת הצופים לבנים של ארצות הברית.
בשנת 1989 זכה במדליית האזרחים הנשיאותית .
שרה וג'יימס בריידי קיבלו כל אחד תואר דוקטור במדעי הרוח לשם כבוד מטעם אוניברסיטת דרקסל בשנת 1993. בשנת 1994 קיבל הזוג בריידי את "פרס סמואל רוג'ר הורצ'ו" עבור השירות הציבורי המשמעותי ביותר של אזרח פרטי, פרס המוענק מדי שנה על ידי קרן ג'פרסון.
בנוסף קיבל הזוג בריידי את "פרס צלחת הזהב" מאת האקדמיה האמריקאית להישגים.
בשנת 1996 קיבל בריידי את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא ביל קלינטון, העיטור האזרחי הגבוה ביותר של ארצות הברית.
באותה השנה הוענק לזוג בריידי "פרס מרגרט צ'ייס סמית" מאת איגוד מזכירי המדינה הלאומי (NASS) המאגד את מזכירי כל המדינות והטריטוריות של ארצות הברית.
בשנת 2000 נקרא על שמו חדר תדרוך העיתונאים בבית הלבן, "חדר תדרוך העיתונאים על שם ג'יימס ס.
בריידי", כהוקרה על פועלו למען אנשים בעלי מוגבלויות ופועלו למען הפיקוח על הנשק בארצות הברית.
התאוששותו של בריידי לאחר הירי היא מרכזו של סרט הטלוויזיה של רשת HBO משנת 1991 – "ללא אזהרה: סיפורו של ג'יימס בריידי", כאשר את דמותו מגלם השחקן בו ברידג'ס.
באחת מן הסצנות נראה בריידי כשהוא חובט ברעייתו באזור השדיים עם מקל ההליכה.
בראיון לסוכנות AP מתעקש בריידי כי מעולם לא הכה את אשתו וכי סצנה זו מציגה אותו "מרושע" יותר ממה שהוא.
על אף שהיא מציגה אותו ככזה לא ביקש כי יחתכו אותה בעריכה.
בסצנה נוספת נראה כאשר הוא מרטיב במכנסיו, סצנה שהעיד כי גרמה לו לאי נוחות ומבוכה רבה, אך הדגיש בראיון כי זוהי אכן בעיה אמיתית ונפוצה אצלו משום שהחלק שאחראי על השליטה ביציאת השתן במוח נפגע והושבת לצמיתות בעקבות הירי.
על גילום דמותו של בריידי בסרט, זכה ברידג'ס בפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי מצטיין במיני-סדרה או בסרט ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
בסינגל הבכורה של הראפר אמינם, "Just Don't Give A Fuck" כחלק מאלבומו השני The Slim Shady LP משנת 1998 קיים אזכור לבריידי בתחילת הבית השני: "Slim Shady, brain dead like Jim Brady" ("סלים שיידי, מצוי במצב של מוות מוחי (הכוונה לסלנג טיפש או מטומטם) כמו ג'ים בריידי").
דמותו של בריידי גולמה גם על ידי ג'ון קונולי בסרט של רשת הטלוויזיה האמריקאית שואוטיים, "היום בו נורה רייגן".
מייקל קול גילם אותו בסרט הטלוויזיה של ערוץ נשיונל ג'אוגרפיק, "להרוג את רייגן" משנת 2016. הפרק הרביעי של העונה הראשונה בסדרת הטלוויזיה "האמריקאים" מתרחש ביום ניסיון ההתנקשות ברייגן.
הפרק מתאר את הדיווחים הכוזבים בתקשורת אודות פטירתו של בריידי, בטרם ההבהרה על ידם כי הוא למעשה בין החיים.
דמותו המצוירת של בריידי הופיעה פעמיים בתוכנית איש משפחה.
בעונה 6 פרק 9 ("Back to the Woods") הוא מופיע בקטע מעבר של סטואי.
בסצנה נוספת שנחתכה לבסוף מפרק 6 של עונה 8 ("Quagmire's Baby"), העוסק ברדיו שפיטר קונה במכירת חצר של קוואגמייר, אז הוא מגלה כי הוא יכול לתקשר דרכו עם הרוח של נשיא ארצות הברית רייגן.
לבסוף מגיע פיטר עם הרדיו אל ביתו של בריידי וטוען בפניו כי הוא חייב לרייגן 20 דולר על הסופרבול של שנת 1978 (סופרבול XII).
מהרגע הזה מתפתח מרדף קומי בין פיטר והרדיו רדוף רוחו של רייגן ובין בריידי רכוב על כיסא הגלגלים שלו.
בשנים שלאחר ניסיון ההתנקשות היה בריידי נתון להליך שיקומי ארוך שכלל בין היתר רכיבה טיפולית על סוסה בשם ברני.
הוא היה לוקח "בית מרקחת" של תרופות, כך תיאר זאת, כדי להתמודד ולהתגבר על ההשפעות המתמשכות והכאב היומיומי שלא עזבו מהרגע שנורה ועד מותו.
הוא היה מתעייף מכל כמה צעדים ולכן היה מרותק לכיסא הגלגלים רוב הזמן.
בריידי סבל מנפיחות תמידית ברגלו השמאלית וידו השמאלית המשותקת הסבה לו כאב תמידי גם כן.
להשפעות הפיזיות איתם התמודד נלוותה גם התמודדות נפשית לא פשוטה.
בראיון לסוכנות AP הודה כי למצב שהירי הותיר אותו בו נלווה הרבה כעס ותסכול; אדם חיוני ושמח שבבת אחת נאלץ לשוב וללמוד את הפעולות הכי בסיסיות של האדם, ממש כמו תינוק.
בראיון סיפר גם כי כל פעם בה ראה את תיעוד ההתנקשות בטלוויזיה הרגיש כאילו הוא חווה מחדש את האירוע.
הוא הוסיף ואמר שאם היה באפשרותו היה .
בנובמבר 1995 לקה בדום לב במהלך טיפול במרפאת שיניים, אליו הגיע לאחר שאיבד מעל ל-10 משיניו בעקבות נפילה בעת שביקר בניו יורק.
הוא הובהל לבית החולים במחוז פיירפקס, וירג'יניה במצב קריטי.
הרופאים הצליחו לייצב את מצבו ולהציל את חייו.
בשנת 1999 עבר להתגורר ברהובות ביץ', דלאוור וביוני 2004 השתתף בהלווייתו של רונלד רייגן בוושינגטון די.
בשנת 2013 עבר בריידי להתגורר באלכסנדריה, וירג'יניה.
לבסוף החליט משרד התובע הכללי בוושינגטון כי הינקלי לא יועמד לדין בגין מותו של בריידי בשל קביעת אי-אשמתו במשפט שלאחר הירי.
בריידי התחתן עם סו בה קמינס בשנת 1960 ולהם בת משותפת, מליסה.
הזוג התגרש בשנת 1968. ביולי 1973 התחתן בריידי עם שרה ג'יין קמפ, מורה בבית ספר ציבורי בווירג'יניה ובתו של סוכן FBI שעבד בעבר עם בריידי, אותה הכיר במסיבת קוקטייל של הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
בשנים שקדמו לנישואיהם החלה שרה לעבוד במגוון תפקידים במפלגה הרפובליקנית.
לזוג בן יחיד, ג'יימס "סקוט" בריידי ג'וניור.
עוד מילדותו בסנטרליה, אילינוי ובמשך שנים (לאחר שהכינוי אומץ על ידי כתבי הבית הלבן) דבק בו הכינוי "הדוב" (The Bear) או "פו הדב" (Pooh-bear) בשל פניו העגולות והעליזות ושיערו הדליל.
את רעייתו היה מכנה בריידי "רקון".
ג'יימס ברוס, רוזן אלגין השמיני ורוזן קינכרדין השנים עשר היה איש צבא, מדינאי ודיפלומט בריטי.
אלגין מונה בשנות החמישים של המאה ה-19 לנציב העליון מטעם בריטניה במזרח הרחוק ובמסגרת התפקיד היה עליו לפתח את הקשרים הכלכליים של בריטניה עם הקיסרות הסינית ושוגונות טוקוגאווה (יפן).
אלגין פיקד על הכוחות הבריטיים שתקפו את בייג'ינג והעלו באש את ארמון הקיץ הקיסרי במהלך מלחמת האופיום השנייה.
בהמשך כיהן במספר תפקידים מנהליים כגון מושל ג'מייקה, מושל מחוז קנדה הבריטית והמושל הכללי של הודו (הראג' הבריטי).
ג'יימס ברוס אלגין נולד בלונדון ב-20 ביולי 1811, בנו הצעיר של תומאס, הרוזן השביעי מאלגין ואשתו השנייה אליזבת, בתו של ג.
הוא סיים את לימודיו באיטון ובכרייסט צ'רץ' באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1840, לאחר מות אחיו הבכור, הוא הפך לבן המבוגר ביותר של הוריו ובכך היה ליורש הרוזנות.
בשנת 1841, עם מות אביו, ירש את תואר האצולה השושלתי, והיה לרוזן אלגין השמיני.
באותה שנה הוא נבחר לנציג מחוז סאות'המפטון בבית הנבחרים הבריטי, אך מינויים חדשים הובילו לסיום הקריירה הפרלמנטרית שלו.
בשנת 1842 נבחר במסגרת המועמדות למושלות ג'מייקה.
הוא נשאר בתפקיד מושל ג'מייקה עד 1847. ממשלו המוצלח בג'מייקה הוביל לכך שלאחר סיום התפקיד הוצע לו מינוי למושל הכללי של אמריקה הצפונית הבריטית (מושבת קנדה), אותו מילא בין השנים 1847–1854. בתקופתו שם, אלגין נקט בצעדים הראשונים להקמת "ממשלה אחראית" בקנדה.
בשנת 1848 הצליחו המפלגות הרפורמיסטיות המתונות מקנדה המזרחית וקנדה המערבית, בראשות לואי-היפולטה לפונטיין ורוברט בולדווין, להשיג רוב על השמרנים.
לורד אלגין ביקש ששתי המפלגות הללו יקימו ממשלה קואליציונית.
לאחר הקמתה של ממשלה חדשה זו, לורד אלגין הפך למושל הראשון שהרחיק את עצמו מעיסוקי החקיקה, והשאיר את כוחה האמיתי של השלטון לנבחרי העם וסלל את הדרך לתפקיד הסמלי של המושל הכללי של קנדה שקיים היום.
הוא חתם על מספר חקיקות שהוצעו על ידי לפונטיין ועברו הצבעות בפרלמנט שהעניקו חנינה לגולים פוליטיים רפובליקנים שהוגלו לארץ רופרט על כך שניסו להביא למהפכה רפובליקנית בקנדה.
נאמנים למלוכה נרתעו מחנינת הגולים, הפגינו במונטריאול והבעירו את בניין הפרלמנט בעיר.
בשנת 1854 ניהל לורד אלגין משא ומתן על חוזה ההדדיות עם ארצות הברית בניסיון לעורר מחדש את הכלכלה הקנדית.
בשנת 1857 הוא הפך לנציב העליון מטעם האימפריה הבריטית בקיסרות הסינית.
בביקורו בסין וביפן (שוגונות טוקוגאווה) ב-1858 וב-1859, הוא פיקד על הכיבוש הבריטי של העיר האסורה בבייג'ינג במהלך מלחמת האופיום השנייה.
תחילה היה אלגין סימפתי כלפי הסיניים והתנגד למלחמה אך לאחר ההתנקשות בשליחים הבריטיים הורה על פעולת תגמול שהייתה לשריפת ארמון הקיץ הקיסרי, מקום מושבו של שיאן-פנג, קיסר סין.
לאחר מכן הוא מונה למנהל הדואר הכללי בממשל הנרי טמפל, הוויקונט השלישי מפלמרסטון.
בשנת 1862 הוסב לתפקיד המושל הכללי של הודו (הראג' הבריטי).
הוא נפטר בדורמסלה, הודו הבריטית, ב-20 בנובמבר 1863, בעודו מכהן בתפקיד, עקב התקף לב.
ג'יימס הנרי בריידי היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו השמיני בשנים 1909–1911, וכסנאטור מטעמה מ-1913 ועד מותו.
ג'יימס בריידי נולד במחוז אינדיאנה שבפנסילבניה.
בגיל שלוש הוא עבר עם הוריו למחוז ג'ונסון שבקנזס.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, וסיים את לימודיו בקולג' ליוונוורת' שבקנזס.
הוא לימד בבית ספר, עבד בסוכנות לתיווך נדל"ן, והיה עורך עיתון.
ב-1895, בגיל 33, הוא עבר לאיידהו, ועבד בתעשיות האנרגיה ההידרואלקטרית וההשקיה.
ב-1900 היה בריידי נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית, וב-1904 ו-1908 הוא היה יושב ראש המפלגה הרפובליקנית באיידהו.
ב-1908 וב-1916 הוא היה נציג בוועדה הרפובליקנית הלאומית.
ב-1908 נבחר בריידי כמושל איידהו השמיני.
בבחירות לכהונה שנייה ב-1910 הוא נוצח ושב למגזר הפרטי.
בינואר 1913 הוא נבחר על ידי בית המחוקקים של איידהו כסנאטור מטעמה במקומו של קירטלנד פרקי שמונה לאחר מותו של ולדון היברן באוקטובר 1912. ב-1914 היה בריידי לסנאטור הראשון מטעם איידהו שנבחר בבחירות כלליות, בהן הוא הביס את המושל לשעבר, הדמוקרט ג'יימס האולי ושורה של מועמדים מטעם מפלגות שוליות.
הסנאטור הבכיר מטעם איידהו, ויליאם בורה, התמודד לראשונה בבחירות כלליות ארבע שנים לאחר מכן, ב-1918 ונבחר בקלות לתקופת כהונה שלישית.
ג'יימס בריידי נפטר בוושינגטון די.
ב-13 בינואר 1918, לאחר ששבועיים קודם לכן לקה בהתקף לב.
גופתו נשרפה, ואפרו נטמן בבית הקברות מאונטיין ויו שבפוקטלו.
ג'יימס ברנן היה אמן אירי.
ברנן נולד בשנת 1837 בדבלין.
הוא למד בבית הספר של סטרונג, רחוב פיטר ובבית ספר ד"ר סטיורטס ברחוב טמפל.
לאחר מכן הוא החל את הכשרתו באמנות בבית הספר לעיצוב של החברה המלכותית של דבלין.
הוא נסע ללונדון בגיל ארבע עשרה כדי לעסוק באמנויות דקורטיביות.
ברנן היה בין הציירים הפופולריים ביותר של אירלנד במאה התשע-עשרה.
הוא נסע ללונדון שם למד אמנויות דקורטיביות אצל אוון ג'ונס ומתיו דיגבי וויאט.
בין 1855 עד 1860, ברנן התאמן תחילה בבית הספר להכשרת מורים לאמנות, בית מרלבורו, לונדון.
ואחר כך הוא עבר לבית ספר לאמנות בברמינגהם, מאחר שנהנה מבית הספר ברנן חזר לשם גם שנה לאחר מכן.
בשנת 1853 זכה במדליית הפרס של המחלקה למדעים ולאמנויות.
הוא הפך למנהל בית הספר לאמנות בקורק ב-1860 והחל לעבוד עם האקדמיה המלכותית היברניאן שנה לאחר מכן.
ברנן מונה למנהל בית הספר לאמנות של דבלין מטרופוליטן ב-1889. בין אלה שלימדו שם היו הנרי ג'ונס ת'אדאוס וויליאם אורפן.
ברנן גם יזם שיעורי עיצוב כדי לפתח ולקדם את תעשיית ייצור התחרה ומלאכות אחרות.
לאחר פרישתו כמנהל, ג'ורג' טינדל פלונקט הצהיר כי ברנן "ייזכר תמיד בזכות ההצלחה הגדולה שהשיג והמקום הגבוה מאוד שהשיג בית הספר תחת ניהלו בין בתי הספר לאמנות של הממלכה המאוחדת".
אומרים שהשיעורים של ייצור תחרה וקורסים לעיצוב תחרה שהקים ברנן בבית הספר העירוני לאמנות קרופורד, הובילו למודעות הלאומית לייצור תחרה מ-1886 עד 1914, "ההתמחות הזאת לא הייתה עד לעבודות הקידום של ג'יימס ברנן בקורק ודבלין של עיצוב תחרה, שהפך לענף משמעותי".
קידומו המתמשך הייתה הסיבה לכך ש"המלאכות החדשות התפתחו בדבלין בשנים הראשונות של המאה העשרים".
ג'יימס ג'ונסון היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1851–1853. לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית הוא מונה על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון כמושל ג'ורג'יה ה-43, תפקיד בו הוא כיהן מיוני ועד דצמבר 1865.
ג'יימס ג'ונסון נולד במחוז רובסון שבקרוליינה הצפונית כבנם של פיטר וננסי מקניל ג'ונסון, שהוריהם הגיעו מסקוטלנד.
המשפחה עברה משם למחוז הנרי שבג'ורג'יה, מחוז שהוקם על ידי האספה הכללית של ג'ורג'יה במסגרת חוק הגרלת הקרקעות של 1821 על שטחי האינדיאנים לשעבר בין הנהרות אוקמלגי ופלינט.
ב-1832 סיים ג'ונסון את לימודיו בפרנקלין קולג' (לימים אוניברסיטת ג'ורג'יה) יחד עם חבריו לספסל הלימודים אלכסנדר סטיבנס, וויליאם קרופורד.
ב-1834 הוא נשא לאישה את אן האריס ממחוז ג'ונס.
השניים עברו לעיר קולומבוס, שם הוא החל לעסוק בעריכת דין לאחר שב-1835 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1851 נבחר ג'ונסון לבית הנבחרים של ארצות הברית כתומך האיחוד.
חלק מההיסטוריונים טענו ששיוכו הפוליטי היה למפלגה הוויגית, אך בסוף שנות ה-50 הוא היה חבר במפלגה האמריקאית (שאינם יודעים דבר).
ב-1853, בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה בבית הנבחרים הוא נוצח על ידי אלפרד קולקוויט.
ב-17 ביוני 1865, לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקאית, מונה ג'ונסון על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון (ללא קשר משפחתי) כמושל ג'ורג'יה ה-43, והוטלה עליו המשימה לארגן מחדש את ממשלת המדינה שקרסה בעת תקופת שלטון הקונפדרציה.
הוא כיהן בתפקיד עד לאחר ועידת החוקה המדינתית שהתכנסה במילדג'וויל, אז בירת ג'ורג'יה, באוקטובר אותה שנה.
בוועידה זו בוטלה החלטת הפרישה של ג'ורג'יה שהתקבלה ערב המלחמה, כוננה חוקה חדשה למדינה, והתקבלה החלטה להתכחש לחובות המלחמה.
ג'ונסון ניסה התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך בינואר 1866 בחר בית מחוקקים באלכסנדר סטיבנס ובהרשל וספסיאן ג'ונסון.
כגמול על שירותו כמושל, מינה אותו הנשיא ג'ונסון כגובה המכס של נמל סוואנה.
בתפקיד זה הוא שימש מאוקטובר 1866 ועד מאי 1869. לאחר מכן שב ג'ונסון לקולומבוס, שם הוא כיהן כשופט בבית המשפט הגבוה מיולי 1869 ועד התפטרותו באוקטובר 1875.
ג'יימס ג'ונסון נפטר ב-20 בנובמבר 1891 במחוז צ'טאהוצ'י שבג'ורג'יה.
הוא נטמן בבית הקברות לינווד שבקולומבוס.
ג'יימס מדיסון ברום היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הפדרליסטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
ברום נולד ב-1776 בווילמינגטון שבדלאוור, והיה בנם של הפוליטיקאי ג'ייקוב ברום ורייצ'ל פירס.
שמה של אשתו הראשונה היה אן והיא מתה ב-9 באוגוסט 1808, וייתכן שהוא נישא בשנית למרי לאובר.
מאשתו הראשונה היו לו שני ילדים, אליזבת וג'ייקוב, חבר קונגרס מפנסילבניה.
ב-1794 השלים ברום את לימודיו בפרינסטון קולג'.
לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ב-1801 ועסק בעריכת דין בניו קאסל, וילמינגטון ובבולטימור, מרילנד.
ברום נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרסים ה-9 וה-10, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1805 עד להתפטרותו ב-6 באוקטובר 1807. הוא עבר לפילדלפיה, פנסילבניה, ב-1819 וחזר לעסוק בעריכת דין.
מאוחר יותר כיהן כחבר בבית הנבחרים של פנסילבניה ב-1824.
הוא מת בפילדלפיה שבפנסילבניה ב-15 בינואר 1850, ונקבר בחצר הכנסייה של סיינט מרי בכפר המילטון, כיום חלק מפילדלפיה, פנסילבניה.
ג'יימס הנרי ג'ונס היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטקסס.
ג'ונס נולד ב-13 בספטמבר 1830 במחוז שלבי, אלבמה, ועבר עם הוריו למחוז טלדגה, אלבמה, בצעירותו המוקדמת.
הוא למד קורס אקדמי ולמד משפטים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1851 והחל לעסוק בכך בהנדרסון, טקסס.
במהלך מלחמת האזרחים ג'ונס התגייס לצבא הקונפדרציה ושירת כקפטן ולוטננט קולונל של רגימנט הרגלים ה-11 של טקסס, ולאחר מכן כקולונל המפקד על החטיבה השלישית של דיוויזיית טקסס של ווקר.
הוא חידש את עריכת הדין בהנדרסון, טקסס, ומת שם ב-22 במרץ 1904. ג'ונס נקבר בבית הקברות החדש, הנדרסון, טקסס.
ג'יימס צ'מברלין ג'ונס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל טנסי העשירי בין השנים 1841–1845, וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם טנסי בין השנים 1851–1857. ג'ונס, ויגי, ניצח פעמיים את נשיא ארצות הברית לעתיד ג'יימס ק.
פולק בבחירות לכהונת המושל, ב-1841 וב-1843. הוא היה יליד טנסי הראשון שנבחר למושל המדינה.
כהונת המושל הראשונה של ג'ונס עמדה בסימן מאבק עם הסנאט של המדינה, שהונהגה על ידי קבוצת סנאטורים דמוקרטיים הידועים כ"שלושה עשר האלמותיים".
כהונתו השנייה הייתה פרודוקטיבית יותר, שכן חבריו הוויגים שלטו בשני בתי המחוקקים.
למרות שהצטרף מאוחר יותר למפלגה הדמוקרטית, כישורי הנאום וסגנון הקמפיין של ג'ונס עזרו לגבש את הוויגים של טנסי כאחת מתנועות הוויגים החזקות בדרום.
ג'ונס נולד ב-20 באפריל 1809 במחוז דייווידסון, טנסי, והיה בנם של פיטר וקתרין צ'אפל ג'ונס.
הוריו מתו כשהיה עדיין צעיר, והוא גודל על ידי דוד במחוז וילסון.
הוא למד מדי פעם בבתי ספר ציבוריים.
לאחר שהתחתן עם שרה מונפורד בשנת 1829, הוא רכש חווה ליד לבנון, טנסי.
בשנת 1836, ג'ונס תמך בקמפיין הנשיאותי של יו לוסון וייט, דמוקרט לשעבר שפנה נגד אנדרו ג'קסון והצטרף למפלגה הוויגית.
בשנה שלאחר מכן, ג'ונס נבחר לבית הנבחרים של טנסי, וייצג את מחוז וילסון.
הוא נבחר מחדש ב-1839. בשנת 1840, ג'ונס היה אלקטור עבור המועמד לנשיאות ויליאם הנרי הריסון.
בהיותו בבית המחוקקים, ג'ונס למד משפטים, אך מעולם לא עסק בכך.
בשנת 1841, הוויגים של טנסי הציעו את ג'ונס כמועמד שלהם לתפקיד המושל.
הוויגים האמינו שג'ונס, הידוע כנואם משעשע ומספר סיפורים, הוא ההזדמנות הטובה ביותר שלהם להביס את המושל המכהן, ג'יימס ק.
לאחר שניצח את פולק בסדרת עימותים באביב 1841, ג'ונס ניצח בבחירות ב-3,000 קולות בלבד מתוך יותר מ-100,000 מצביעים.
לאחר הבחירות של 1841, הוויגים שלטו בבית הנבחרים של המדינה, אך הדמוקרטים החזיקו בסנאט של המדינה בהפרש של 13 לעומת 12. אחת המשימות הראשונות של הממשלה החדשה הייתה למלא את המושבים בסנאט האמריקני שנותרו פנויים עקב התפטרותם של אלכסנדר או.
הדמוקרטים דרשו שאחד משני המושבים יעבור לדמוקרטים, בקשה שהוויגים דחו.
בבחירות של 1843, פולק ארגן את המדינה בצורה מקיפה בתקווה להשיג בחזרה את תפקיד המושל, אך הוא שוב נכשל.
יתר על כן, הוויגים קיבלו את השליטה בסנאט של המדינה, סיימו את מלחמת ה"שלושה עשר האלמותיים", ושני ויגים מונו למושבים של טנסי בסנאט האמריקאי.
בקדנציה השנייה של ג'ונס הוקם בית ספר ממלכתי לעיוורים בנאשוויל ובית ספר לחירשים בנוקסוויל.
ב-1843 נבחרה נאשוויל, ששימשה כבירתה הזמנית של המדינה במשך שנים (כמו כמה מקומות אחרים לפניה), רשמית כבירתה הקבועה של המדינה.
אבן הפינה לקפיטול מדינת טנסי הונחה בזמן שג'ונס עדיין היה בתפקיד המושל.
ג'ונס לא ביקש קדנציה שלישית, ובמקום זאת בחר לקבל הצעה להיות נשיא מסילת ממפיס וצ'ארלסטון.
הוא היה אלקטור עבור זאכרי טיילור בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1848.
בשנת 1851, בית המחוקקים של המדינה בחר בג'ונס להחליף את הופקינס ל.
ג'ונס תמך בווינפילד סקוט בבחירות לנשיאות של 1852, אך לאחר מכן החל להתרחק מהמפלגה הוויגית, בשל התנגשות בסוגיית העבדות.
ב-1854, הוא התפרץ נגד ויגים צפוניים בגלל סירובו לתמוך בחוק קנזס נברסקה.
לאחר קריסת המפלגה הוויגית, ג'ונס סירב להצטרף למפלגה האמריקאית עם ויגים אחרים בדרום, ותמך בג'יימס ביוקנן בבחירות לנשיאות של 1856. הוא תמך בסטיבן דאגלס בבחירות לנשיאות של 1860.
לאחר כהונתו בסנאט של ארצות הברית, ג'ונס פרש לחווה שלו ליד ממפיס, שם מת ב-29 באוקטובר 1859. הוא נקבר בבית הקברות אלמווד בעיר.
ג'יימס ברני בק היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שייצג את קהיליית קנטקי בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית, תחילה בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט.
בק נולד במחוז דאמפרישייר שבסקוטלנד, היגר לארצות הברית בשנת 1838 והתיישב במחוז ויומינג שבמדינת ניו יורק.
בשנת 1843 עבר ללקסינגטון שבקנטקי, שם השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת טרנסילבניה ב-1846. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של קנטקי לאחר מכן והחל לעסוק בעריכת דין בלקסינגטון.
עד זמן קצר לפני מלחמת האזרחים האמריקנית היה שותף במשרד עורכי הדין של ג'ון ברקינרידג', לימים סגן נשיא ארצות הברית שהפך לגנרל בצבא הקונפדרציה.
במהלך המלחמה נחקר בק על ידי ועדת חקירה צבאית בנוגע למעורבותו של שותפו לשעבר.
לאחר המלחמה נבחר בק לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של קנטקי, מטעם המפלגה הדמוקרטית.