tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארכיונו האישי של נתן, המכיל מאות תצלומים, מסמכים, ומכתבים המתעדים את פעולתו ההתנדבותית וכולל גם פריטים מספינת "קול השלום", נמצא בטיפול ומשמרת ביד יערי, הארכיון המרכזי של השומר הצעיר, בגבעת חביבה.
השיר "דון קישוט" הידוע בביצועו של אריק איינשטיין נכתב על אייבי נתן בידי יהונתן גפן והולחן על ידי שם טוב לוי.
כמו כן הוא מוזכר בשירים נוספים בביצועו של איינשטיין: "עוד יהיה" ו"היה לנו טוב נהיה לנו רע".
שיר נוסף שנכתב עליו ועל תחנת קול השלום וידוע בביצועה של גלי עטרי הוא "אי שם" שנכתב בידי דודו טופז והולחן על ידי קובי אשרת.
מעריציו הקדישו לו באירועים ובשירה בציבור את פזמון השיר "סימני דרך" מאת נעמי שמר תוך שינוי "אי משם" ל"אייבי שם": "אייבי שם, שר לו בדרך".
בשנת 2011, נקרא רחוב על שמו בהרצליה, בסמוך לפארק הרצליה.
בשנת 1950 היה אייבי נתן נשוי תקופה קצרה לרוזי שוורץ, ומנישואין אלו נולדה בת, שרונה אלסייה, המתגוררת בהאיטי.
שרונה הייתה נשואה לתפאורן והאמן איציק אלבלק.
ארבעים שנה לאחר מכן נולדה לנתן בת נוספת, יסמין פיינגולד, לימים אלופת ישראל בחתירה.
אמה של יסמין, אליזבת, הייתה מזכירתו של נתן בתחנת הרדיו "קול השלום".
בתחילה לא הכיר בה נתן כבתו, אולם לאחר שהאם הגישה תביעת אבהות נגד נתן, קיבלה בשנת 1989 את תמיכתו.
לאייבי נתן היו שני אחים ושתי אחיות, שעלו מהודו לישראל במהלך שנות ה-60.
אייבי דומונט היא פוליטיקאית שכיהנה כמושלת הכללית של איי בהאמה משנת 2002 עד 30 בנובמבר 2005. היא האישה הראשונה שהחזיקה בתפקיד מושלת המדינה.
אייבי דומונט למדה חינוך באוניברסיטת מיאמי ועשתה דוקטורט בניהול ציבורי בשנת 1978. בשנת 1992 היא התמנתה לשר הבריאות בממשלת בהאמה ובשנת 1995 לשר החינוך.
היא שימשה בממשלה בתפקידים שונים עד לשנת 2001.
אברהם מייקל רוזנטל היה יהודי-אמריקאי שהיה העורך הראשי של "הניו יורק טיימס" משנת 1977 ועד 1 בינואר 1988. בנוסף כתב רוזנטל טור קבוע ב"ניו יורק טיימס" (1987-1999) וב"דיילי ניוז" (1999-2004).
רוזנטל הצטרף ל"ניו יורק טיימס" בשנת 1943 ועבד עבורם למשך 56 שנים – עד לשנת 1999. שם העט של רוזנטל היה א.מ.
רוזנטל, קיצור של שמו, לאחר שעורכי "ניו יורק טיימס" סירבו שישתמש בשמו המלא.
רוזטל, שנולד באונטריו, קנדה, עבר עם משפחתו לארצות הברית בילדותו.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים בניו יורק וסיים קולג'.
רוזנטל תמך במלחמת עיראק והמליץ לארצות הברית להציב אולטימטום לאפגניסטן, איראן, עיראק, לוב, סוריה ולסודאן להעביר לרשותה מסמכים הקשורים לנשק להשמדה המונית ולארגוני טרור.
רוזנטל גם תמך במלחמה בסמים.
1954-1967 - כתב חוץ: הודו, פקיסטן, נפאל, אפגניסטן, סרי לנקה, גינאה החדשה, וייטנאם, שווייץ, פולין, אפריקה ויפן
פרס פוליצר עבור דיווח בינלאומי (1960)
אייבל ארצ'ר 83 היה תרגיל צבאי בן 10 ימים שערך נאט"ו החל מה-2 בנובמבר 1983 שהשתרע על פני יבשת אירופה ודימה מתקפה גרעינית מתואמת.
בתגובה, הסובייטים הכינו את כוחותיהם הגרעיניים והעלו את הכוננות של היחידות האוויריות שלהם במזרח גרמניה ופולין.
אירוע זה נחשב בעיני היסטוריונים רבים לנקודה הקרובה ביותר שבה ניצב העולם בפני מלחמה גרעינית מאז משבר הטילים בקובה ב-1962. הסכנה לפריצת מלחמה גרעינית חלפה באחת עם סיום תרגיל אייבל ארצ'ר 83 ב-11 בנובמבר.
הזרז המשמעותי ביותר לחשש כי אייבל ארצ'ר הוא מהלך מלחמתי אירע יותר משנתיים קודם לכן.
במאי 1981 בישיבה סגורה בה השתתפו קציני ק.ג.ב.
ומנהיגים סובייטיים בכירים, המזכיר הכללי ליאוניד ברז'נייב ויושב ראש הק.ג.ב.
יורי אנדרופוב הודיעו כי ארצות הברית מתכוננת בחשאי למתקפה גרעינית נגד ברית המועצות.
כדי להתמודד עם האיום, אנדרופוב הודיע כי הק.ג.ב.
ריא"ן (РЯН) היו ראשי תיבות ברוסית ל"מתקפת טילים גרעיניים" (Ракетное Ядерное Нападение); מבצע ריא"ן היה מבצע איסוף המודיעין הגדול והמקיף ביותר שנערך בעת שלום בהיסטוריה הסובייטית.
סוכני מודיעין נדרשו לעקוב אחר האנשים שבידם היכולת להחליט על ביצוע מתקפה גרעינית, השירותים והצוותים הטכניים שיוציאו לפועל את המתקפה, והמתקנים שמהן תצא המתקפה לפועל.
המניע להפעלת מבצע ריא"ן נותר לא ברור.
הבכיר ביותר שערק מעולם, סבר כי הוא נולד מתוך "פרנויה סובייטית" מוגברת במשולב עם "רטוריקה רייגנית".
גורדיאבסקי שיער שברז'נייב ואנדרופוב, ש"היו מאוד, מאוד שמרנים ומושפעים בקלות...
על ידי עקרונות קומוניסטיים", סברו באמת ובתמים שרייגן העוין ילחץ על הכפתור הגרעיני וישלח את ברית המועצות ל"ערימת האפר של ההיסטוריה".
Fischer) מונה מספר מקרים קונקרטיים שכנראה הובילו למבצע ריא"ן.
הראשון שבהם היה השימוש במבצעי לוחמה פסיכולוגית שהחלו זמן קצר לאחר מינויו של רונלד רייגן לנשיא.
מפציצים אמריקניים גם טסו ישירות לכיוון המרחב האווירי הסובייטי, כשהם סוטים מנתיב טיסתם ברגע האחרון, לעיתים מספר פעמים בשבוע.
פעולות אלו נועדו לבחון את מגבלות מערכות המכ"ם הסובייטיות כמו גם להדגים את יכולותיה הצבאיות של ארצות הברית במלחמה גרעינית, אם זו תפרוץ.
טיסה 007 של קוריאן אייר
לעומת מבצעי הלוחמה הפסיכולוגית שנוהלו נגד ברית המועצות בסודיות גמורה, הרחק מעיני הציבור, הפלת המטוס האזרחי של קוריאן אייר בטיסה 007, ב-1 בספטמבר 1983, על ידי הסובייטים, הביאו את היחסים בין שתי מעצמות העל לשפל ציבורי חדש.
התקרית, שהעידה על היחסים העוינים בין ארצות הברית וברית המועצות בשנות השמונים המוקדמות, גם תורמת מספר תובנות על אודות אייבל ארצ'ר 83. ברית המועצות, אולי עקב חדירות לצורכי לוחמה פסיכולוגית, שמרה מאוד על המרחב האווירי שלה.
האסון המחיש את הלך הרוח "חמום המוח" של רבים בברית המועצות.
רייגן העריך בזיכרונותיו, "אם, כפי שאחדים הרהרו, הטייסים הסובייטים טעו בזיהוי מטוס הנוסעים וחשבוהו למטוס צבאי, איזה דמיון דרוש כדי לחשוב כי איש צבא סובייטי שאצבעו קרובה לכפתור הלחיצה הגרעיני יעשה טעות טרגית אפילו יותר?"
ב-23 במרץ 1983, רייגן הציע את יוזמת ההגנה האסטרטגית, שזכתה לכינוי "מלחמת הכוכבים".
בעוד שרייגן ראה ביוזמה רשת הגנה נגד מלחמה גרעינית, מנהיגים בברית המועצות ראו אותה כנטישה סופית של השוויון היחסי בנשק של ה"דטאנט" והסלמת מרוץ החימוש לתוך החלל.
אנדרופוב - שנהפך למזכיר הכללי לאחר מותו של ברז'נייב בנובמבר 1982 - גינה את רייגן בשל "המצאת תוכניות חדשות לפתיחה במלחמה גרעינית בדרך הטובה ביותר, בתקווה לנצח בה".
חרף המחאה הסובייטית החריפה נגד תוכנית "מלחמת הכוכבים", התוכנית שגרמה לחששות הכבדים בקרב הנהגת ברית המועצות במהלך אייבל ארצ'ר 83 הייתה האישור של נאט"ו מ-1979, וההצבה שבאה בעקבותיו, של טילים בליסטיים מסוג פרשינג 2 במערב אירופה.
טילים אלו, שהוצבו בתגובה להצבתם של טילי SS-20 סובייטיים, היוו איום משמעותי לסובייטים.
טילי הפרשינג 2 יכלו להשמיד "מטרות קשיחות" כגון בונקרים תת-קרקעיים לאחסון טילים ומוצבי פיקוד ושליטה.
בנוסף, ההערכה הייתה שהטילים, שהוצבו במערב גרמניה, יוכלו לפגוע במטרות במערב ברית המועצות בתוך ארבע עד שש דקות מרגע שיגורם.
יכולות אלו הובילו את המנהיגים הסובייטיים להאמין כי הדרך היחידה לשרוד מתקפה של טילים אלו היא להקדים לה מכה מונעת.
החשש של תקיפה באמצעות טילי פרשינג 2 שלא תתגלה, על-פי היסטוריון ה-CIA בנג'מין ב.
פישר, קושר מפורשות למנדט של מבצע ריא"ן: לגלות החלטה של ארצות הברית לפתוח במתקפה גרעינית ולהקדים לה מכה (מוכרחים להאמין כי
כך, ב-2 בנובמבר 1983, בשעה ששירותי הביון הסובייטיים ניסו לגלות סימנים מעידים למתקפה גרעינית, נאט"ו החלה לדמות אחד כזה.
התרגיל, ששם הקוד שניתן לו הוא אייבל ארצ'ר, עירב מספר בעלות ברית החברות בנאט"ו ודימה את נוהלי הפיקוד, השליטה והתקשורת של נאט"ו במהלך מלחמה גרעינית.
סביר להניח שהתרגיל דימה את ה"תוכנית המבצעית המשולבת היחידה" (SIOP - Single Integrated Operational Plan) של הפנטגון, שבזמנו כללה 25,000 מטרות צבאיות, 15,000 מטרות תעשייתיות ו-500 מטרות הקשורות להנהגה הסובייטית.
מספר אנשים בהנהגה הסובייטית, עקב האירועים שקדמו לתרגיל, וטבעו המציאותי במיוחד של התרגיל, סברו - בהתאם לדוקטרינה הצבאית של הסובייטים עצמם - כי התרגיל עלול להיות כיסוי למתקפה אמיתית.
מ-17 בפברואר תיאר תרחיש אפשרי אחד כך:
על סוכניו ב-17 בפברואר 1983 הייתה לחפש סימנים מעידים למתקפה גרעינית מתקרבת.
אלו כללו "צוותים הקשורים להכנה ומימוש החלטות הקשורות בריא"ן, וכן צוותים, לרבות אנשי שירותים וצוותים טכניים...
אלו העובדים בשירותי מפעילים של מתקנים הקשורים בהכנה ומימוש ההחלטה בקשר לריא"ן, וצוותי תקשורת המעורבים בפעולה ובאינטראקציה של מתקנים אלו."
כיוון שאייבל ארצ'ר דימה מתקפה אמיתית, סביר להניח כי הצוותים שהוזכרו במזכר היו פעילים בתרגיל.
יתרה מזאת, ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר וקנצלר גרמניה המערבית הלמוט קוהל השתתפו בתרגיל (אם כי לא בו-זמנית).
בוש ומזכיר ההגנה קספר ויינברגר התעתדו להשתתף בתרגיל גם כן, אולם רוברט מקפרלן, שהתמנה ליועץ לביטחון לאומי רק שבועיים קודם לכן, הבין את ההשלכות של השתתפות כזאת בשלב מוקדם של הכנות התרגיל והביא לביטולה.
אינדיקציה מטעה נוספת שבוודאי האנליסטים הסובייטים הבחינו בה הייתה זרם התקשורת המוצפנת בין הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
למודיעין הסובייטי נודע כי "התייעצות בנאט"ו בעניינים גרעיניים הם קרוב לוודאי אחד השלבים של הכנה מיידית של היריב לריא"ן".
בראיית האנליסטים הסובייטיים, פרץ זה של תקשורת סודית בין ארצות הברית והממלכה המאוחדת חודש אחד לפני תחילתו של אייבל ארצ'ר עשוי היה להתפס כ"התייעצות" זו.
בפועל, פרץ זה של תקשורת סודית נגע בפלישת ארצות הברית לגרנדה ב-25 באוקטובר 1983, שגרם לתעבורה דיפלומטית רבה מאחר שהריבונית על האי הייתה המלכה אליזבת השנייה.
היבט מבהיל נוסף שדווח על ידי סוכני הק.ג.ב.
התייחס לתקשורת של נאט"ו במהלך התרגיל.
על-פי מזכר של מרכזי מוסקבה מ-17 בפברואר 1983,
נראה כי המודיעין הסובייטי אישש חשדות אלו ודיווח כי נאט"ו אכן משתמשת בהליכים מיוחדים שטרם נראו כמותם בעבר, כמו-גם בפורמט מסרים מתוחכם יותר מששימש בתרגילים קודמים שאפשר שהצביע על קרבתה של מתקפה גרעינית.
לבסוף, במהלך אייבל ארצ'ר 83 דימתה נאט"ו מעבר בכל שלבי ההתראה, מ-DEFCON 5 עד DEFCON 1. למרות שהיה זה תרגול בלבד, סוכני ק.ג.ב.
מבוהלים דיווחו כי הם אמיתיים.
על-פי המודיעין הסובייטי, על-פי הדוקטרינה של נאט"ו, "מוכנות מבצעית מספר 1 מוכרזת כאשר קיימות אינדיקציות ברורות להכנה לקראת פעולות צבאיות.
מלחמה נחשבת לבלתי נמנעת ועלולה לפרוץ בכל רגע."
העלאת הכוננות בבסיסים האמריקניים עלתה בקנה אחד עם ההערכה הסובייטית כי בין ההחלטה הראשונית של נאט"ו לביצוע מתקפה גרעינית עד למתקפה עצמה יחלפו שבעה עד עשרה ימים.
מברק בהול זה מבטא את שיאו של החשש שקונן בליבה של ההנהגה הסובייטית, מפני מלחמה גרעינית העומדת לפרוץ.
ברית המועצות, שסברה כי סיכוי ההישרדות היחיד שלה מול מתקפה גרעינית של נאט"ו הוא להקדים אותה בביצוע תקיפת מנע של מכה גרעינית משלה, הכינה את הארסנל הגרעיני שלה.
כהד לתפיסה סובייטית זו, דיווח ה-CIA על פעילות במחוז הצבאי הבלטי, שבצ'כוסלובקיה, והוא קבע כי מטוסים בעלי יכולת נשיאת נשק גרעיני בפולין ובמזרח גרמניה הוכנסו ל"מצב של כוננות גבוהה עם הכנת כוחות תקיפה גרעיניים".
חוקר מודיעין לשעבר ב-CIA פטר וינסנט פרי (Peter Vincent Pry) מגדיל ואומר, כי הוא חושד שהמטוסים היו רק קצה הקרחון.
הוא הניח כי - בהתאם לנוהלי הצבא הסובייטי וההיסטוריה שלו - משגרי טילים בליסטיים בין-יבשתיים, שניתן להכינם לשיגור בקלות ושקשים לגילוי על ידי האמריקנים, הוכנו אף הם לשיגור.
חששות הסובייטים מן המתקפה באו אל קיצם באחת כאשר הסתיים תרגיל אייבל ארצ'ר ב-11 בנובמבר.
לאחר שלמד על התגובה הסובייטית לאייבל ארצ'ר 83 באמצעות הסוכן הכפול אולג גורדיאבסקי, אמר הנשיא רייגן, "לא ברור לי כיצד הם חשבו כך - אך זוהי נקודה למחשבה".
הסוכן הכפול אולג גורדיאבסקי, שדרגתו הגבוהה ביותר הייתה רזידנט של הק.ג.ב.
בלונדון, הוא המקור הסובייטי היחיד שפרסם אי פעם את מה שאירע בעת אייבל ארצ'ר 83. אולג קלאוגין ויורי שבטס, שהיו קציני ק.ג.ב.
ב-1983, פרסמו דיווחים המאשרים את קיומו של מבצע ריא"ן, אולם הם אינם מזכירים את אייבל ארצ'ר 83. גורדיבסקי וסוכני מודיעין אחרים בברית ורשה היו מאוד סקפטיים לגבי מכה ראשונה של נאט"ו, אולי עקב קרבתם למערב והבנתו.
עם זאת, סוכנים דיווחו כי הורו להם להתבונן, לא להעריך את משמעות תצפיותיהם.
פגם קריטי זה במערכת המודיעין הסובייטית - שגורדיבסקי כינה "מעגל המודיעין" - הזין את החרדה מפני מתקפה גרעינית אמריקנית.
אף אישיות פוליטית סובייטית לא אישרה בפומבי את דבר קיומו של אייבל ארצ'ר 83. מרשל סרגי אחרומיבייב, שבזמנו היה ראש אגף המבצעים העיקריים במטה הכללי הסובייטי, אמר להיסטוריון המלחמה הקרה דון אורבנדורפר (Don Orbendorfer) כי הוא מעולם לא שמע על אייבל ארצ'ר.
חוסר התגובה הפומבית של הסובייטים לאייבל ארצ'ר 83 הוביל כמה היסטוריונים, לרבות פריץ ו.
Ermarth), בפרסומו, "תצפיות על הבהלה מפני מלחמה של 1983 מעמדת המודיעין", להסיק כי אייבל ארצ'ר 83 לא העמיד את ארצות הברית בסיכון מיידי.
ארמרת', מומחה של ה-CIA לרוסיה, חיבר את "השלכות הפעילויות הסובייטיות הצבאיות-פוליטיות האחרונות" ("Implications of Recent Soviet Military-Political Activities"), שמסקנותיו: "אנו סבורים כי פעולות הסובייטים לא נבעו מסכנה לעימות ממשמש ובא עם ארצות הברית, ולתפיסתם של המנהיגים הסובייטיים לא הייתה סכנה כזו".
רוברט גייטס, סגן המנהל למודיעין ב-CIA בזמן אייבל ארצ'ר 83, פרסם את מחשבותיו על התרגיל וחלק על מסקנותיו של פריץ:
דו"ח שמרביתו עודו מסווג שנכתב על ידי נינה סטוארט (Nina Stewart) עבור המועצה המייעצת לנשיא בענייני חוץ מסכים עם גייטס וחולק על דו"חות קודמים של ה-CIA בקובעו כי ניתוח נוסף מראה כי הסובייטים באמת חששו ממתקפה אמריקנית.
מספר היסטוריונים, לרבות בת' ב.
Fischer) בספרה "The Reagan Reversal", מצביעים על אייבל ארצ'ר 83 כאירוע שהשפיע עמוקות על הנשיא רייגן וגרם לו לנטוש את מדיניות העימות עם הסובייטים ולפנות למדיניות של התפייסות.
מרבית ההיסטוריונים האחרים אומרים כי רייגן תמיד התכוון להגדיל את יכולת ההגנה של ארצות הברית ואז לשאת ולתת עם ברית המועצות מעמדת כוח.
מחשבותיו של רייגן ואלו הסבבו אותו מספקים תובנה חשובה על החשש ממלחמה גרעינית והשלכותיה.
ב-10 באוקטובר 1983, כחודש לפני אייבל ארצ'ר 83, הנשיא רייגן צפה בסרט הטלוויזיוני הבדיוני שתיאר את השמדתה של העיר לורנס שבקנזס על ידי מתקפה גרעינית.
ביומנו כתב הנשיא שהסרט "הותיר אותו מדוכא".
מאוחר יותר באוקטובר, השתתף רייגן בתדרוך בפנטגון על מלחמה גרעינית.
במהלך השנתיים הראשונות שלו בתפקיד, הוא סירב לקחת חלק בתדרוך שכזה, מאחר שחש כי אין זה ראוי לערוך חזרות לקראת אפוקליפסה גרעינית; לבסוף, הוא נעתר לבקשות אנשי הפנטגון.
לדברי אנשי הפנטגון שנכחו בתדרוך, התדרוך "ייסר" ("chastened") את רייגן.
ויינברגר אמר, רייגן תיאר את התידרוך במילותיו שלו: .
שתי הצצות אלו לתרחיש של מלחמה גרעינית הכינו את רייגן לאייבל ארצ'ר 83, ונתנו לו תיאור מאוד ספציפי למה היה קורה אילו המצב היה מתפתח.
לאחר שקיבל דו"חות מודיעיניים ממקורות שונים, לרבות גורדיבסקי, היה ברור כי הסובייטיים לא היו רגועים.
למרות שאנשי הממשל חששו מהפניקה הסובייטית, הם היססו להאמין כי מתקפה סובייטית קרבה.
Shultz) סבר כי "בלתי מתקבל על הדעת, לפחות בראייתנו" שהסובייטים יאמינו כי ארצות הברית תפתח במתקפה אמיתית.
באופן כללי, רייגן לא היה שותף לאמונתו של המזכיר שקור הרוח יגבור, בכותבו:
על-פי מקפרלן, הנשיא הגיב ב"חרדה אמיתית", בחוסר אמון שתרגיל רגיל של נאט"ו יכל היה להוביל למתקפה חמושה.
ניתוח רטרואקטיבי שמרביתו עודו מסווג מראה כי תגובתו החרדה של הנשיא הייתה נכונה יותר מראייתם הרגועה יותר של כמה מאנשיו.
לפוליטביורו הדועך, שהונהג ממיטת חוליו של אנדרופוב, חולה סופני, אדם חסר ידע ממקור ראשון על ארצות הברית והיוצר של מבצע ריא"ן, היה נראה "כי ארצות הברית מתכוננת לפתוח...
במתקפת פתע גרעינית על ברית המועצות".
בזיכרונותיו, רייגן, מבלי להזכיר מפורשות את אייבל ארצ'ר 83 (הוא ציין מוקדם יותר כי הוא אינו יכול להזכיר מידע מסווג) כתב על 1983:
אייבל ארצ'ר 83 הייתה הבהלה האחרונה מפני מלחמה גרעינית במלחמה הקרה.
עד 1983, ארצות הברית, תחת הנהגתו של הנשיא רונלד רייגן, הייתה בעיצומה של התחמשות מסיבית, שתימשך במשך אמצע והמחצית השנייה של שנות השמונים.
תוכניות ארצות הברית של שנות השמונים, כגון צי 600 הספינות, שכנעו ברצון ארצות הברית להמשיך בהתנגדות לברית המועצות בכל האמצעים הנדרשים.
בברית המועצות, ההידרדרות במצב בריאותו של המזכיר הכללי קונסטנטין צ'רניינקו הובילה לעלייתו של מיכאיל גורבצ'וב ב-1985. המדיניות והתוכניות של גורבצ'וב בברית המועצות, שנועדו לשמור על הברית - בייחוד ה"גלאסנוסט" וה"פרסטרויקה" - הניעו את האירועים שיובילו לבסוף, שלא בכוונה תחילה, לפירוק ברית המועצות ב-1991.
בשנת 2015 שודרה סדרת טלוויזיה עלילתית גרמנית בשם "דויטשלנד 83" .
הסדרה היא סדרת מתח, המגוללת את סיפורו של סוכן מזרח גרמני שהושתל במערב גרמניה במטרה לגלות את המסמכים הסודיים של הכנת המבצע אייבל ארצ'ר 1983.
עז א-דין אייבאכ (ערבית:عز الدين أيبك, בשמו המלכותי: الملك المعز عز الدين أيبك التركماني الجاشنكير الصالحى אל-מלכ אל-מעיז עז א-דין אייבכ א-תורכמאני אל-ג'אשנכיר א-סאלחי, מת ב-1257) הוא הסולטאן הממלוכי הראשון, או השני, אם כוללים ברשימה את שג'ר א-דור.
אייבכ היה ידוע בכינויו "אייבכ א-תורכמאני", וכנראה מוצאו באמת משבטי הטורקמנים.
הוא היה ממלוכ של א-סאלח איוב ועלה בדרגה אחר דרגה עד ששימש בחצרו בתפקיד ג'אשנכיר – טועם האוכל לפני הגשתו לסולטאן וכן מנהל הכספים שלו.
לאחר מותו של אל-סליח איוב ומות בנו תוראן שאה עלתה לשלטון שג'ר א-דור, אלמנתו של השליט האיובי האחרון.
החליף העבאסי בבגדאד אל-מסתעצם הראשון סירב להכיר בשג'ר א-דור כסולטאנה ודרש מהמצרים שימנו שליט גברי במקומה, אם לא אז הוא עצמו יכול לשלוח להם מועמד מתאים.
בהתחלה הממלוכים סירבו לכך ונשבעו אמונים לשג'ר א-דור ומינו את אייבכ לאתאבכ – מפקד הצבא.
האמירים הסוריים סירבו להכיר בשג'ר א-דור כסולטאנה והכתירו בדמשק את א-נאסר יוסף מהמשפחה האיובית.
כדי להישאר בשלטון ולא לאבד את סוריה נישאה שג'ר א-דור לאייבכ, שנאלץ במקביל להתגרש מאשתו הראשונה ואֵם שני בניו.
הנישואים האלה היו נישואים פוליטיים במטרה לשמור על הכוח במצרים.
לאחר הנישואים הוכתר אייבכ לסולטאן ושג'ר ויתרה על שלטונה.
כשאייבכ עלה לשלטון הוא נשען על שלושה ממלוכים בחרים – פארס א-דין אקטאי , ביברס ובילבן אר-רשידי.
כדי לרצות את החליף מבגדאד וכדי לרצות את חברי כל הסיעות מינה אייבכ את אל-אשרף מוסא בן השש, נצר למשפחה האיובית, לסולטאן-שותף.
אייבכ הכריז על עצמו כנציגו של החליף העבאסי בבגדאד.
את קודמו בתפקיד א-סאלח איוב קבר אייבכ בכבוד מלכים בקבר שהוא הכין לעצמו במדרסה שבנה בחייו.
הסולטאן האיובי של סוריה א-נאסר יוסף פתח במתקפה על אייבכ בעזה בניסיון להבקיע למצרים, אך הוא הובס על ידי פארס א-דין אקטאי.
בקרב הבא, קרב אל-קורה , השתתף אייבכ בעצמו והאיובים הסורים שוב הובסו כשהאמירים הגדולים נופלים בשבי המצרי.
בהתערבות החליף מבגדאד הושג הסכם: האמירים שוחררו ואייבכ קיבל לידיו את עזה, את ירושלים ואת חוף סוריה.
לאחר ניצחונו על האיובים חש אייבכ חופשי יותר במצרים והדיח את אל-אשרף מוסא ובמקומו מינה את בן חסותו הממלוכי קוטוז ב-1252.
בשנת 1253 במצרים העליונה והאמצעית פרץ מרד גדול בהנהגתו של חיסן א-דין תלאב.
אקטאי והממלוכים הבחריים הצליחו לדכא את המרד.
בתמורה דרש אקטאי מאייבכ היתר להתגורר בארמונו עם אשתו, שהייתה אחותו של שליט חמה בסוריה.
אייבכ התחיל כעת לפחד מאקטאי וראה בדרישתו צעד שיוביל להדחתו שלו מכס הסולטאן.
אייבכ, בתמימות דעים עם קוטוז, הזמין את אקטאי לעלות אליו למגדל, רצחוֹ והשליך את ראשו לממלוכים שלו, שהיו למטה.
בין הממלוכים הללו היו גם ביברס וקלאון, וכשהבינו שבעל בריתם ומנהיגם נרצח, נהלו ונמלטו לדמשק, לכרכ, ולסולטנות הסלג'וקית של רום.
לאחר הרצח אייבכ השתלט על אלכסנדריה, שהייתה בשליטתו של אקטאי לפני כן, ורצח רבים מתומכי הממלוכים של אקטאי והממלוכים שנסו לסוריה.
הוא הדיח את אשרף מוסא מכסאו כסולטאן-שותף ושילח אותו לבית דודותיו משם נלקח.
מעתה היה אייבכ שליט יחיד.אף על פי ששלטונו של אייבכ על מצרים ועל חלקים מסוריה היה כעת חזק יותר מאי פעם, הוא הגיע להסכם חדש עם השליט האיובי בסוריה א-נאסר יוסף על הגבלת שליטתו שלו במצרים בלבד.
בשנת 1255 התחיל במצרים מרד ממלוכי חדש כנגד אייבכ במצרים העליונה.
א-נאסר יוסף, ביברס, קלאון ושאר הממלוכים של אקטאי הצטרפו למורדים.
אייבכ התקשה לעמוד נגדם והחליט לכרות ברית עם שליט מוסול בדר א-דין לולו, שבמסגרתה היה עליו לשאת את בתו כאישה שנייה.
שג'ר א-דור ראתה בכך מעשה בגידה לאחר שהיא שהפכה את אייבכ לסולטאן.
שג'ר א-דין נקמה באייבכ וחנקה אותו באמבטיה.
לפי אל-מקריזי בין אייבכ לשג'ר א-דין התחילו חילוקי דעות עוד לפני כן, והיא ניהלה משא ומתן עם א-נאסר יוסף, לו הבטיחה את הסולטנות במצרים.
אייבכ ידע על כך וביקש להיפטר מאשתו התככנית, אלא שהיא הקדימה אותו.
לאחר מותו של אייבכ בנו אל-מנסור עלי הוכרז כסולטאן עם קוטוז כעוצר.
שג'ר א-דור הומתה על ידי קוטוז והממלוכים של בעלה.
אבו אל-פידא, ההיסטוריה השלֵמה של האנושות
אבן טע'רי, עמודים 103–273 - תקופת שלטונו של מועיז א-דין אייבכ
אייבון הוא נהר באורך 120 קילומטרים, הזורם בדרום-מערב אנגליה ובעל אגן ניקוז המשתרע על פני 2,308 קמ"ר.
מאחר שבאנגליה קיימים נהרות נוספים ששמם אייבון, מכונה נהר זה לעיתים גם אייבון התחתי או בריסטול אייבון.
מקורו של השם אייבון הוא במילה הוולשית afon, שמשמעותה נהר.
מוצא הנהר הוא ליד צ'יפינג סודברי (Chipping Sodbury) שבגלוסטרשייר, כשלאחר מכן הוא מתחלק לשניים ומתמזג בחזרה לפני שהוא עובר דרך וילטשייר.
ניתן לנווט בקטע הנהר הנמוך שבין באת' לפרבר אייבונמאות' בבריסטול, על גדות נהר סוורן.
כאמור, מוצא האייבון הוא ליד צ'יפינג סודברי שבגלוסטרשייר, בין הכפרים אולד סודברי (Old Sodbury) ואקטון טרוויל (Acton Turville).
הנהר זורם בנתיב מעגלי במקצת, ומתנקז לכיוון מזרח ולאחר מכן לכיוון דרום דרך וילטשייר.
היישוב העיקרי הראשון הוא הכפר לאקינגטון (Luckington), השוכן במרחק 3 קילומטרים מעבר לגבול וילטשייר, ולאחר מכן הכפר שרסטון (Sherston).
בעיירת השוק מלמסברי (Malmesbury) נמצאת מפגש הנחלים בין האייבון לאחד מיובליו הראשיים, טטברי אייבון (Tetbury Avon), שמקורו צפונית לעיירה טטברי (Tetbury) שבגלוסטרשייר.
יובל זה ידוע בקרב התושבים הגרים לידו כאינגלברן (Ingleburn), מילה שמשמעותה באנגלית עתיקה היא "נהר אנגלי".
בנקודה זו שני הנהרות כמעט מתאחדים, אך הגבעות הסלעיות של הקוטסוולדס מונעות מפגש זה ויוצרות בכך אי שהעיירה העתיקה מלמסברי שוכנת על פסגתו.
לאחר ששני הנהרות מתמזגים פונה האייבון לכיוון דרום-מזרח מקוטסוולדס, ומיד לכיוון דרום לתוך עמק דונטסי (Dauntsey Vale) החרסיתי, שם הוא מתמזג עם נהר מארדן (Marden), עד שהוא מגיע לצ'יפנהאם (Chippenham), העיירה הגדולה ביותר עד לנקודה זו.
העמק הרחב בקטע זה ידוע כעמק אייבון, והנהר זורם דרך לקוק (Lacock) ומלקשהאם (Melksham), ולאחר מכן פונה לכיוון צפון-מערב דרך העיירה ברדפורד על אייבון (Bradford on Avon), שמרכזה התפתח סביב הנהר, ומכאן מקור שמה של העיירה (Broad-Ford).
בנוסף לכך הוקם במקום גשר בתקופת הנורמנים, שקיים עד היום.
הצד הנורמני נמצא במעלה הזרם, ויש בו קשתות מחודדות, לעומת הצד החדש שבו יש קשתות מעוקלות.
בעבר נודע הגשר כגשר פקהורס (Packhorse), אך הוא הורחב במאה ה-17 על ידי בניית הצד המערבי.
על הגשר ניצב בניין ששימש בעבר קפלה וכיום משמש את בית המעצר של העיירה, ושניהם הוכרו כבניין רשום מדרגה I.
בקטע של עמק אייבון בין ברדפורד על אייבון ובאת' יש את כל ארבע הצורות האפשריות של תחבורה קרקעית: דרך, מסילת רכבת, נהר ותעלה.
הנהר זורם מתחת לאמות המים אייבונקליף (Avoncliff) ודנדאס (Dundas), ובפרשפורד (Freshford) מצטלב עם נהר פרום (Frome) הזורם מסאמרסט.
אמת המים אייבונקליף נבנתה על ידי ג'ון רני האב (John Rennie) והמהנדס ג'ון תומאס (John Thomas) בין 1797 ל-1801. אמת המים מורכבת משלוש קשתות, והיא משתרעת לאורך 100 מטרים.
אמת המים דנדאס נבנתה גם כן על ידי רני ותומאס באותה תקופה, אך הושלמה ב-1805. אורכה של אמת המים הוא 137 מטרים, קשתותיה בנויות מאבן באת' עם פילסטרים דוריים, ומעקות בכל קצה.
היא הוכרזה כבניין רשום מדרגה I, וב-1951 הייתה למבנה התעלה הראשון שהוכרז כמונומנט עתיק רשום.
הנקודה הבאה במסלול הנהר היא תחנת השאיבה קלברטון (Claverton Pumping Station), השואבת מים מהנהר לתוך תעלת קנט ואייבון (Kennet and Avon Canal) תוך ניצול עוצמת הזרם של הנהר.
תחנת השאיבה שוכנת בבית משאבה הבנוי מאבן באת', על גדת הנהר.
חלק מהמים מוסט מהנהר לתוך תעלה צרה על ידי סכר וורליי (Warleigh), הנמצא במרחק 180 מטרים במעלה הזרם.
המים זורמים דרך התעלה הצרה לתוך תחנת השאיבה, ומניעים גלגל מים בקוטר 5.2 מטרים, המורכב מ-48 כפיסי עץ.
לאחר תחנת השאיבה קלברטון זורם הנהר דרך הכפר באת'פורד (Bathford), שם הוא מצטלב עם נהר בייברוק (Bybrook), ובאת'המפטון (Bathampton), וכשהוא מגיע לבאת' הוא מצטלב עם הנחל לאם ברוק (Lam Brook).
כשהנהר זורם בבאת' הוא עובר מתחת לגשר קליבלנד (Cleveland) וגשר פולטני, ומעל סכר נמוך.
שיטפונות שאירעו ב-1799 וב-1800 הרסו את הצד הצפוני של גשר פולטני, שנבנה ללא תמיכה מספקת.
הגשר הוכרז כמונומנט לאומי ב-1936, ושיחזור חזיתו המקורית הושלם לפני פסטיבל בריטניה ב-1951, בנוסף לעבודות מאוחרות יותר ב-1975.
לאחר מכן זורם הנהר לתעלת קנט ואייבון, המצטלבת עם הנהר מתחת לסכר בקרבת תאי השיט של באת'.
האייבון, ביחד עם נהרות קנט והתמזה, משמשים נתיב ישיר לסירות תעלה מבריסטול ללונדון.
האייבון זורם דרך קיינסהאם (Keynsham) לכיוון בריסטול.
לאורך רוב המסלול שלו לאחר היציאה מווילטשייר הוא מסמן את הגבול המסורתי בין סומרסט לגלוסטרשייר.
לאורך רוב המרחק הזה הניווט נעשה באמצעות מסלולו הטבעי של הנהר, עם שישה תאי שיט המפצים על עלייה של תשעה מטרים בגובה.
תא השיט נטהאם (Netham) הוא הנקודה באזור נטהאם שבבריסטול בה הסירות מהאייבון יכולות לגשת לנמל בריסטול.
ב-1804 החלה בניית תעלת ניו קאט (New Cut), בו מצטלב האייבון עם נהר מאלאגו (Malago), ומסיט את האייבון לאורך תעלת פידר (Feeder Canal) לכיוון הנמל; המערכת תוכננה ונבנתה על ידי ויליאם ג'סופ (William Jessop), ושופרה בשנים שלאחר מכן על ידי איזמבארד קינגדום ברונל.
מי הנהר נשפכים מעבר לסכר נמוך שנועד להגביה את פני המים לתוך תעלת ניו קאט, וסירות משתמשות בתא השיט הסמוך.
תא השיט נטהאם והסכר הם חלק ממערכת ההגנה נגד שיטפונות של בריסטול.
במורד הזרם ממרכז בריסטול עובר הנהר בעמק אייבון, מעליו נמצא הגשר התלוי קליפטון (Clifton) שתוכנן אף הוא על ידי ברונל, ובתוך העמק הוא נתון להשפעת הגאות והשפל, כך שכלי שיט הנעים לכיוון הים יכולים לנווט בו בשעת הגאות, אך בשעת השפל הוא הופך לתעלה בוצית רדודה.
בגלל הקושי לנווט דרך קטע זה חדל נמל בריסטול מלשמש למטרות מסחריות, והוא הוחלף על ידי הרציפים באייבונמאות', נקודת החיבור בין האייבון לסוורן (Severn).
אייב (אברהם) הולצמן היה מלחין אמריקאי של מוזיקה קלה.
אביו, יעקב הולצמן, היה מהגר מגרמניה או הונגריה.
את חינוכו המוזיקלי שכלל תאוריה, קומפוזיציה ונגינה בפסנתר קבל בגרמניה ואחר כך בקונסרבטוריון למוזיקה בניו יורק.
הולצמן הלחין קטעים קצרים של מוזיקת רגטיים, וכן מארשים וואלסים.
רוב יצירותיו התפרסמו בעיקר בארצות הברית.
יצירות רבות נמצאות בפסקול של סרטים רבים וסדרות טלוויזיה.
ב-1901, לרגל בחירתו של תאודור רוזוולט לנשיא ארצות הברית, חיבר הולצמן את יצירתו המפורסמת ביותר - המארש !Blaze Away.
יצירה זו מפורסמת בכל העולם בהרכבים שונים, בעיקר לתזמורות כלי נשיפה.
יש גם ביצוע של טכנאי קול שהקליט בקולו את קבוצות הכלים השונים על פסקולים שונים שחיבורם נותן אפקט של תזמורת שלמה.
אברהם וושינגטון "אייב" אטל , היה מתאגרף אמריקאי-יהודי.
אלוף העולם באגרוף במשקל נוצה במשך שש שנים רצופות, בין השנים 1906-1912 ובמשך כעשור, משנת 1903, החזיק כמעט ברציפות בכתר האליפות.
אטל כונה לעיתים קרובות על ידי עיתונים "העברי הקטן".
אטל נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה, בנם זוג הורים יהודי, בשנת 1883. הוא גדל בשכונה שבה היה רוב של מהגרים ממוצא אירי ולעיתים קרובות ניהל קרבות עם נערים בשכונה.
לימים סיפר כי כילד היה מעורב לעיתים בכ-10 קרבות ביום.
לאחר שאביו נטש את משפחתו בעת שאטל היה בן 13, הוא מכר עיתונים כדי להרוויח כסף.
בפינת הרחוב בה עבד שכן אולם שאירח קרבות אגרוף רבים וחשובים.
בשנת 1897 זכה אטל לראות את הקרב בין סאלי סמית לבין ג'ורג ' דיקסון על אליפות העולם במשקל נוצה.
לאחר אירוע זה אטל ואחיו סיזר ומונטה השתכנעו כי מצפה להם עתיד בעולם האגרוף.
הקרב המקצועי הראשון של אטל היה בגיל 17, ב-19 באוגוסט 1900, במועדון הספורט של סן פרנסיסקו, כאשר הוא ניצח בנוקאאוט את לנט "הילד" בשני סיבובים.
אמו אשר התנגדה בתחילה נחרצות לקריירת האגרוף שלו, הפכה מאוחר יותר לאחת מאוהדותיו המושבעות והימרה עליו לנצח.
לאחר שזכה בנוקאאוט ב-10 קרבות ברציפות, אטל עבר לדנוור, קולורדו.
בגיל 18, הוא נלחם נגד ג'ורג ' דיקסון על אליפות העולם במשקל נוצה וניצח בהחלטת שופטים לאחר 15 סיבובים.
בשנת 1904 הוא ניצח את ג'וני רייגן ב-20 סיבובים.
שנה אחר כך הוא איבד את כתר האליפות לטוני סאליבן אבל זה חזר וזכה באליפות בפברואר 1906 בניצחון על ג'ימי וולש.
בין השנים 1906–1912 אטל הגן בהצלחה על תואר שמונה-עשר פעמים, תקופת שיא שלא נשבר במשך שבעים שנה.
בעיתוני התקופה הוא כונה לעיתים קרובות "האלוף הקטן" או "העברי הקטן"..
בשנים 1909–1910, החזיק אחיו מונטה אטל באליפות העולם במשקל תרנגול, בכך הפכו לשני האחים הראשונים בהיסטוריה שהחזיקו באליפויות העולם באגרוף בו זמנית.
אף אחיהם סיזר היה למתאגרף מקצועי.
בתקופת היותו אלוף העולם במשקל נוצה אטל היה לכאורה בקשרים עם העבריין היהודי ארנולד רוטשטיין והם הפכו לחברים טובים במהלך תקופה זו.
בשנת 1912 איבד אטל את תואר אלוף העולם במשקל נוצה כאשר הפסיד לג'וני קילביין בהחלטת שופטים לאחר 20 סיבובים.
לאחר הקרב טען קילביין כי מאמניו של אטל מרחו כלורופורם על כפפותיו כדי לעוור את יריבו.
עדים אחרים טענו לשיטות בלתי חוקיות אחרות בהן נעשה שימוש במהלך הקרב.
אטל פרש מאגרוף ב-1917. לאחר פרישתו, אטל אימן מתאגרף אחד, מרטי גולדמן.
לאחר שפרש מאגרוף מקצועי אטל היה בעל חנות נעליים מצליחה בעיר ניו-יורק, לאחר שרבים מלקוחות החנות היו אוהדיו כמתאגרף ובקרו בחנות כדי לראותו.
הוא פרש מעסקי הנעליים ביוני 1916 והחל קריירה כבדרן.
בשנת 1919 נקשר שמו של אטל לשערוריית הטיית תוצאת משחק בייסבול של קבוצת שיקגו וייט סוקס.
נטען בעיתוני התקופה כי פעל בפרשה זו בשליחות העבריין ארנולד רוטשטיין ובשמו שילם $10,000 למספר שחקנים כדי שיפסידו משחק באליפות העולם נגד סינסינטי.
כאשר התפרסמה השערורייה בשנת 1920, אטל עבר להתגורר בקנדה למשך שנה, כדי להימנע מזימון לחקירה.
רוטשטיין מעולם לא הורשע בהטיית המשחק.
ב-1920 אטל הואשם בכך שהיה שליחו של רוטשטיין לצורך קניית המשחק.
שערוריית הבלק סוקס הייתה בכותרות עיתוני התקופה ושמו של אטל הוזכר פעמים חוזרות כמי שמעורב בה, אף על פי שהוא הכחיש כל מעורבות בפרשה.
דבריו שכנעו חבר מושבעים כי ככל הנראה אדם אחר, בשם זהה, היה העבריין והאישומים נגד אטל בוטלו.
אטל נפטר בכפר ניו פאלץ, מצפון לניו יורק, ב-7 בפברואר 1970.
עוד בחייו, בשנת 1955, הוכנס להיכל התהילה של האגרוף בארצות הברית.
בשנת 1982 הוכנס להיכל התהילה הלאומי של ספורטאים יהודים ובשנת 1983 להיכל התהילה הבינלאומי של ספורטאים יהודים.
אייבורי מחשבים בע"מ היא רשת חנויות ישראלית אשר עוסקת במכירת מחשבים, טלפונים סלולריים, מצלמות דיגיטליות ומכשירים דיגיטליים שונים.
הרשת נוסדה ב-1991 על ידי השותפים אייל דרוקמן ושי חגי.
נכון לשנת 2025, מונה הרשת 43 סניפים.
בנוסף למחשבים וציוד נלווה, מוכרת הרשת מכשירים אלקטרוניים, כגון נגני MP3, מצלמות דיגיטליות, קונסולות משחקים וכדומה.
בחלק מהסניפים ישנן מעבדות מחשבים כך שהרשת גם נותנת שירות תיקונים.
בשנת 2011 נמכרה השליטה על החברה (51% מהמניות) תמורת כ-49 מיליון שקל לחברת פי.
אייץ בבעלותו של יולי עופר.
אברהם (אייבי) רוטנברג (נולד ב-1950) הוא זמר ומלחין חרדי אמריקאי מטורונטו שבקנדה.
החל משנת 1970 מלחין ומבצע מוזיקה חסידית בסגנון המתואר "רך ומתוק" המושפע מאוד ממוזיקה עממית.
רוטנברג גדל בקווינס בניו יורק מוקף במוזיקאים דתיים רבים, כדוגמת אלי טייטלבאום, ברוך חייט, ולייבל שרפמן שלמד עמו בישיבה.
רוטנברג למד פסנתר וגיטרה באופן עצמאי בצעירותו.
את המוזיקה שלו מפיק חברו M&M Enterprises.
רוטנברג הזכיר מוזיקאים כבן-ציון שנקר ושלמה קרליבך כמקורות השראה עיקריים עבורו, אך בעוד צלילי המוזיקה העממית ומילותיה בשיריו מזכירות את קרליבך, קולו הרך ולעיתים אף מלנכולי של רוטנברג מנוגדים לסגנונו של קרליבך.
רוטנברג שיתף פעולה עם אמנים דתיים רבים, ביניהם מרדכי בן-דוד, אברהם פריד, יהודה שכטר, יעקב שוואקי, ברוך לוין ומשה יס.
רוטנברג השתתף באלבום שיצא באוגוסט 2003 - "כוכבי השמים", שנקרא על שם השיר אותו הוא מבצע באלבום לצד הזמר ריבי שוויבל.
רוטנברג הוא המפיק עיקרי של הקונצרטים השנתיים של האסק.
הוא גם הפיק סדרת אודיו לילדים בשם "מכונת המידות הנפלאה" הכוללת 4 חלקים.
הוא אמר כי באמצעותה רצה להעלות את המודעות לתכונות הילד הטבועות בו.
בשנת תשפ"ב (2022) הוציא את אלבומו החמישי בסדרת האלבומים "מסעות" (Journeys 5) באלבום אייבי מארח את אברהם פריד, שולם למר, מרדכי שפירא, בני פרידמן, שלומי גרטנר, ברוך לוין, שלמה שמחה, ג'ואי ניוקם, להקת לב טהור, היום השמיני, גרשון ורובה, המכביטס, טלי יס ועוד.
בספטמבר 2015, פרסם רוטנברג את הרומן הראשון שלו, "העונה של פפסי מאיירס" המספר על נער יהודי בן 18 המשחק בניו יורק יאנקיז.
בנובמבר 2016, הוציא לאור ספר בשם "אליהו הנביא", על חייו של אליהו הנביא.
לב ונפש: חלקים 1 ו-2
אש: חלקים 1 2 ו-3 (בשיתוף עם שלמה שמחה)
מכונת המידות הנפלאה: חלקים 1–4
שלמה קרליבך ובני ישראל שרים אני מאמין
אייב פורטאס היה עורך דין יהודי-אמריקאי, שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1965–1969.
אייב פורטאס נולד ב-1910 בממפיס, טנסי, הצעיר בחמשת ילדיהם של ויליאם/וולף ורחל/ריי (לבית ברזנסקי/ברסון) פורטאס, זוג מהגרים יהודים, ילידי ליטא ורוסיה, שהגרו לארצות הברית דרך אנגליה.
האב היה נגר, יצרן ארונות.
פורטאס הצעיר היה כנר מוכשר ומגיל 13 התפרנס מנגינה במסיבות.
הוא אף הקים להקת ג'אז בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון, אולם הוא היה עוד יותר מוכשר בלימודיו וסיים את התיכון כבר בגיל 15, במקום השני בכיתתו.
הוא קיבל מלגה וב-1926 החל ללמוד בקולג' המקומי בממפיס.
את הקולג' הוא סיים במקום הראשון בכיתתו וב-1930, כשהיה בן עשרים, התקבל לבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, הצעיר בסטודנטים למשפטים שם.
גם את לימודי המשפטים סיים בהצטיינות במקום השני בכיתתו, ב-1933.
בתקופת לימודיו היה עורך כתב העת המשפטי של ייל, Yale Law Journal ועם סיום הלימודים מונה למרצה בייל, בעזרת אחד ממוריו בבית הספר למשפטים, ויליאם אורוויל דאגלס.
בשנים שלאחר מכן עבד פורטאס כמרצה בייל במקביל לעבודה בממשל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במסגרת הניו דיל.
דאגלס, שהביא למינויו כמרצה בייל היה גם האיש שהביא אותו לממשל רוזוולט.
בתקופה זו פגש וב-1935 נישא לקרוליין אגר, כלכלנית שעבדה כמוהו באותה מסגרת.
ב-1937 מונה דאגלס, פטרונו של פורטאס לראש הוועדה לניירות ערך ולבורסות (ארצות הברית), שהוקמה על ידי רוזוולט ארבע שנים קודם לכן.
דאגלס משך אחריו גם את פורטאס אל הגוף החדש הזה.
כעבור שנתיים, כשמונה דאגלס לשופט בבית המשפט העליון נטש פורטאס את משרת ההוראה בייל והתמקד בשרות הציבורי בממשל רוזוולט.
ב-1941 הוא מונה לראש מחלקת החשמל במשרד הפנים ושנה אחר כך לתת שר הפנים והוא בן 31 בלבד.
הוא כיהן בתפקיד זה כארבע שנים, עד לתום מלחמת העולם השנייה.
בראשית 1946 פרש פורטאס והקים משרד עורכי דין פרטי ביחד עם תורמן ארנולד ופול פורטר.
המשרד הפך מהר מאוד לאחד הגדולים בוושינגטון ונחשב כיום לאחד הגדולים בעולם (קרוי כיום - ארנולד ופורטר ).
בין התיקים הידועים ביותר שלו במסגרת זו היה הערעור שהגיש לבית המשפט העליון ב-1948, בגין פסיקה נגד המועמד לסנאט, לינדון ג'ונסון.
יריבו הדמוקרטי של ג'ונסון האשים אותו בשחיתות בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
פורטאס זכה עבור ג'ונסון וגם הכיר כתוצאה מכך את מי שיהיה כעבור 15 שנה נשיא ארצות הברית וימנה אותו לבית המשפט העליון.
מקרה ידוע אחר אירע כעבור כשנתיים, כאשר פורטאס ייצג את אוון לאטימור, פקיד ממשל בכיר שהואשם על ידי הסנטור ג'וזף מקארתי בכך שהוא סוכן קומוניסטי.
פורטאס הגן על לאטימור, במסגרת ועדות שונות בסנאט, כנגד התקפות מקארתי שהיה אז בשיא כוחו.
הוא הוסיף כך רבות, לשם, שהחל לרכוש לעצמו כלוחם זכויות אדם.
פורטאס טיפל גם בכמה תיקי זכויות אדם נוספים, שזכו לתשומת לב ציבורית רבה.
בין השאר ייצג ב-1953 את מונטי דורהאם והביא לקביעת "כלל דורהאם" , שאיפשר להוכיח בפני ביהמ"ש באמצעות פסיכיאטרים את חוסר השפיות של נאשם.
ב-1963 הוא ייצג את קלארנס ארל גדעון והביא לקביעת בית המשפט העליון בתיק גדעון נ.
ויינרייט , לפיה נאשם עני זכאי לייצוג משפטי על חשבון המדינה לא רק בתיקים פדרליים.
בתחילת שנות ה-60 ייצג פורטאס את בובי בייקר שהיה מקורב ללינדון ג'ונסון, והועלו נגדו האשמות בשחיתות.
אולם בשלב מסוים הוא התפטר מייצוגו בגלל ניגוד עניינים.
פורטאס היה יועצו של ג'ונסון בעת היותו נשיא ונחשב לאחד משלושת יועציו הקרובים ביותר.
מיד לאחר רצח קנדי הוא נקרא על ידי ג'ונסון לטפל בהקמת ועדת וורן.
בין השאר הוא ניסה לתווך במשבר ברפובליקה הדומיניקנית.
בסוף יולי 1965 מינה ג'ונסון את פורטאס לשופט בית המשפט העליון במקומו של ארתור גולדברג והמינוי אושר פה אחד על ידי ועדת המשפט של הסנאט ב-9 באוגוסט 1965. פורטאס הספיק לכהן רק שלוש וחצי שנים (4 באוקטובר 1965 - 14 במאי 1969) בטרם התפטר מתפקידו.
בתקופת כהונתו הקצרה הוא השתייך לצד הליברלי של בית המשפט.
בין השאר, כתב פורטאס את פסק הדין שקבע ש"חוק הקופים" האוסר על לימוד האבולוציה אינו חוקתי.
ב-26 ביוני 1968, מינה הנשיא לינדון ג'ונסון את פורטאס לנשיא בית המשפט העליון כמחליפו של ארל וורן.
המינוי עורר התנגדות בקרב המפלגה הרפובליקנית ופוליטיקאים מהדרום, בהם ג'יימס ויליאם פולברייט, והשימוע בוועדת המשפט של הסנאט ארך ארבעה ימים, משך חסר תקדים למינוי לנשיא בית המשפט העליון.
במהלך הדיונים הודה פורטאס שהמשיך את קשריו עם הנשיא ג'ונסון גם לאחר שמונה לבית המשפט העליון, עובדה ששימשה את מתנגדיו.
מתנגדי המינוי קיימו פיליבסטר בסנאט במשך חודשים ארוכים ועכבו את אישור המינוי.
בין המתנגדים למינוי היה ריצ'רד ניקסון, שזכה בפריימריס של המפלגה הרפובליקנית.
ב-17 בספטמבר 1968 אושר המינוי בוועדה המשפטית של הסנאט.
במרוצת הדיונים על אישור המינוי נחשפו כמה בעיות אתיות - פיננסיות בהתנהגותו של פורטאס.
בין השאר הסכים לקבל כספים בגין הרצאות שנתן במהלך כהונתו בבית המשפט העליון מקבוצה של אנשי עסקים, שבנו של אחד מהם ערער באותו זמן בבית משפט פדרלי על הרשעתו.
לאחר שהובהר שאין רוב של שני שלישים הנדרש כדי להתגבר על הפיליבסטר, ויתר פורטאס על המינוי לתפקיד נשיא בית המשפט העליון ב-1 באוקטובר 1968. היו בין הפרשנים שטענו שמינוי פורטאס לא אושר בגלל אי שביעות רצון מהממנה, הנשיא לינדון ג'ונסון, ללא קשר לפורטאס.
במאי 1969 עלו דרישות מצד מתנגדיו שיתפטר מכהונתו בבית המשפט העליון, לאחר שהתפרסם שהוא קיבל 20,000 דולר מבעל הון שהיה בהליכים משפטיים.
לאחר כמה ימים, ב-15 במאי 1969 התפטר פורטאס מבית המשפט העליון.
הוא התנתק מהתקשורת והתרכז בכתיבת ספר על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית.
בהמשך ניסה לחזור למשרד עורכי הדין הפרטי שהקים, אך בשל אותן בעיות אתיות - פיננסיות שהתגלו בעת הדיונים בסנאט על מינויו לנשיא בית המשפט העליון סירבו השותפים במשרד לקבלו חזרה.
ב-1970 הוא הקים משרד עורכי דין חדש ובמשך 12 השנים שלאחר מכן עבד כעו"ד פרטי במסגרתו, עד פטירתו ב-1982 ממפרצת באאורטה.
פורטאס מעולם לא הסתיר את יהדותו, אך גם לא היה פעיל מבחינה יהודית ואשתו לא הייתה יהודייה.
בעת הפולמוס על מינויו לנשיא בית המשפט העליון היו שהעלו את הטענה שההתנגדות לו מונעת ממניעם אנטישמיים, או שלפחות יהדותו הקלה על הכשלת מינויו, אך בין תומכיו היו ששללו זאת.
לפני מלחמת ששת הימים תיווך פורטאס בין ישראל ובין הבית הלבן.
בינואר 1968 השתתף פורטאס בחגיגה לכבוד אוניברסיטת בר-אילן וקרא בה ליהודי ארצות הברית לסייע לישראל.
לאחר שהתפטר בבושת פנים מבית המשפט העליון היו שטענו שפורטאס בלט באי התגייסותו למען מטרות יהודיות.
סר (פרדריק) אייבור מקסה Ivor Maxse; 22 בדצמבר 1862 – 28 בינואר 1958) היה גנרל בצבא הבריטי, אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מקסה נולד ב-22 בדצמבר 1862 בלונדון, והיה הבן הגדול של האדמירל פרדריק אוגוסטוס מקסה, אחיו הצעיר היה העיתונאי המפורסם לאופולד מקסה.
אייבור, כפי שהיה מכונה בדרך כלל, התחנך בבית הספר רוגבי וב, ובשנת 1882 התגייס ל והצטרף לרגימנט קלעי המלך.
מקסה שירת בהודו תקופה ארוכה והשיג את דרגת הקפטן בגדודו לפני שעבר למשמר קולדסטרים בשנת 1891. הוא שימש כשלישו של הגנרל סר ארתור ליון פרמנטלה בשנים 1893–1894 שהיה המפקד הראשי בסקוטלנד ולאחר מכן מושל מלטה.
בשנת 1897 מקסה נשלח לשרת בצבא המצרי ונטל חלק במערכה נגד המהדיסטים בסודאן.
הוא שירת בדרגת Bimbashi (מייג'ור) בקרבות על אטברה ואומדורמאן ועוטר באות השירות המצוין בשנת 1898. במהלך הקרב על אום דיוואיקאראט בשנת 1899, הוא פיקד על גדוד.
לאחר מכן נסע לדרום אפריקה, שם פרצה מלחמת הבורים השנייה בשנת 1899. מקסה שירת במטהו של לורד רוברטס וכמפקח משטרת פרטוריה לאחר שנפל בשבי ביוני 1900.
בסוף השנה הוא חזר לאנגליה, שם נכנס לתפקיד במשרד המלחמה, ובשנת 1903 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט משמר קולדסטרים.
בשנת 1907 הוא הפך למפקד הרגימנט, ובשנת 1910 הוא מונה למפקד החטיבה ה-1 (משמר) בפיקוד אלדרשוט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח מקסה עם חטיבתו לצרפת כחלק מהדיוויזיה ה-1, ולחן עמה בקרבות מונס, המארן והאן.
באוקטובר 1914, הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-18 (המזרחית), אחת הדיוויזיות הראשונות בצבא קיצ'נר.
במאי 1915 נשלחה הדיוויזיה לצרפת, שם היא לחמה בקרב איפר השני ובקרב לוס.
מקיץ 1916 השתתפה הדיוויזיה ה-18 ב בפיקודו של מקסה.
היא הייתה אחת הדיוויזיות הבודדות שהשיגה את יעדיה במונטובאן-דה-פיקארדי (יחד עם הדיוויזיה ה-30) ביום הראשון של המערכה.
עד לסיום המתקפה בנובמבר 1916, המשיכה הדיוויזיה לפעול כמעט ברציפות על הסום ונלחמה, בין היתר, באנקר.
בינואר 1917 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל, טמונה למפקד הקורפוס ה-18, שהוקם בחזית המערבית, איתו השתתף במהלך הרדיפה לקו הינדנבורג במהלך מבצע אלבריך במרץ.
מהקיץ ועד סתיו 1917 לחם הקורפוס בקרב איפר השלישי בפלנדריה כחלק מהארמייה החמישית תחת יוברט גוף.
באביב 1918 לחם הקורפוס במהלך מבצע מיכאל תחת פיקודו של הנרי הורן, אולם עד מהרה מקסה הסתכסך כמו על טקטיקות, אספקה ואימונים, ולכן נשלח לתפקיד אחר.
ביוני 1918 מונה מקסה למפקח הכללי להכשרת צבאות בריטניה בצרפת.
בתפקיד זה הקדיש תשומת לב רבה לטקטיקות שהציגו הגרמנים במתקפת האביב שלהם וניסה לכלול אותם בתקנות האימונים הבריטיות, שהשפיעו על מתקפת מאה הימים.
לאחר תום המלחמה מונה מקסה למפקד פיקוד הצפון הבריטי ביוני 1919, לאחר שפיקד באופן זמני על הקורפוס ה-9 של ארמיית הריין הבריטית.
בשנת 1926 הוא הועלה לדרגת גנרל ופרש מהצבא.
בפיקוד צפון הוא היה מעורב באופן פעיל בקידום הקריירה של באזיל לידל הארט הצעיר.
לאחר מכן הוא הפך לבעלים מצליח של חברת גידול פירות.
הוא סבל משבץ מוחי בשנת 1956 ובילה את שנות חייו האחרונות בבית אבות עד מותו ב-28 בינואר 1958.
אייבי פורסטר הייתה פוליטיקאית מג'רזי ואחת מ-29 מקבלי אות גיבור השואה הבריטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא ובני משפחתה הגנו על עובדי כפייה רוסים שהובאו לאיים על ידי הנאצים.
בשל פעילות הצלה זו, נרצחה אחותה לואיזה גולד במחנה ריכוז.
לאחר המלחמה, נבחרה פורסטר לאספה הלאומית, בית הנבחרים של האי ג'רזי והייתה לאישה הראשונה שנבחרה לבית הנבחרים באי.
פורסטר נולדה בשנת 1907, אחת מתשעה ילדיו של וינסנט לה דרולינק.
במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני באיי התעלה, היא ואחותה לואיזה סיפקו מחסה לעובדי כפייה רוסים.
פורסטר ובעלה ארתור נתנו מחסה לגריגורי קוסלוב בדצמבר 1942, כאשר הוא מתחבא בעליית הגג שלהם.
בשנת 1944 יורט מכתב בו נודע לגרמנים כי לואיזה נותנת מחסה לעובד כפייה אחר, פיודור בוריי.
לואיזה נעצרה ב־25 במאי ואייבי שבוע לאחר מכן בעקבות הסתרתו.
אחיהם הרולד נעצר מאוחר יותר כיוון שנחזה מבקר את לואיזה.
שלושתם הורשעו; לואיזה והרולד נכלאו בתחילה בצרפת, לפני שנשלחו למחנות ריכוז; לואיזה נפטרה במחנה הריכוז רוונסברוק, בעוד הרולד ניצל לאחר שהוחזק במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
אייבי ניצלה מגירוש מפני שקיבלה פטור מטעמי בריאות לאחר שרופא העמיד פנים שהיא סובלת משחפת ובמקום זאת ריצתה את עונש המאסר שלה בג'רזי.
קוסלוב ובוריי שרדו שניהם את המלחמה.
סיפורן הופק מאוחר יותר לסרט הקולנוע "בן של אם אחרת" שיצא לאקרנים בשנת 2017.
בשנת 1948 התמודדה בבחירות לאספה הלאומית במחוז סנט הלייר והפכה לאישה הראשונה שנבחרה לבית המחוקקים של האי.
היא נבחרה מחדש בשנת 1951, אך איבדה את מקומה בפרלמנט בשנת 1954. היא נפטרה ביוני 1997 בגיל 90. לאחר מותה היא קיבלה את אות גיבור השואה הבריטי על פעולתה בזמן מלחמת העולם השנייה.
אברהם (אייב) פלד (נולד-1945) הוא מהנדס ואיש עסקים ישראלי, יושב ראש חברת סינמדיה (לשעבר NDS).
נולד בשם אברהם ברטפלד בעיירה בורדוז'ני, שבמחוז סוצ'אבה בצפון רומניה.
משפחתו עלתה לישראל בשנת 1958 והתיישבה בנהריה.
סיים תואר ראשון ב-1967 ותואר שני ב-1971, שניהם בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה בטכניון.
בצבא שירת כקצין קשר ובתפקידו האחרון היה הקצין הטכני הראשי של חיל הקשר.
בשנים 1971-1970 עבד בחברת ECI Telecom, אחר כך נסע לארצות הברית שימש כעוזר מחקר וסיים את הדוקטורט באוניברסיטת פרינסטון ב-1974. לאחר הלימודים החל לעבודת בחברת IBM בארצות הברית ובישראל, והתקדם עד לתפקיד סגן נשיא של חטיבת המחקר לתוכנה ולמערכות.
בשנת 1993, גייס עוזיה גליל, מייסד ומנכ"ל אלרון, את פלד לחברה לתפקיד סגן נשיא בכיר לפיתוח עסקי.
בין השאר הוביל את הקמת חברת "אלרונט", שהייתה אחד מספקי האינטרנט הראשונים בישראל.
בהמשך מוזגה "אלרונט" לתוך חברת נטוויז'ן, שהקימה בתו של עוזיה גליל, רות אלון.
עוזיה גליל ביקש שפלד יחליף אותו כמנכ"ל אך ביולי 1995 הוא קיבל הצעה מאיל התקשורת רופרט מרדוק לשמש מנכ"ל חברת "ניוז דיגיטל סיסטמז" News Digital Systems או בקיצור NDS.
NDS הוקמה בשם "ניוז דאטהקום ריסרץ'" (NDR) ב-1988, בשותפות בין מכון ויצמן, שהחזיק 20% מהמניות, תאגיד ניוז קורפ של רופרט מרדוק שהחזיק 60% מהמניות ומשקיעים נוספים.
על בסיס טכנולוגיה שפיתח עדי שמיר, מתמטיקאי שהתמחה בתחום הקריפטוגרפיה.
החברה חתמה על חוזה עם חברת "בי סקיי בי" הבריטית, המספקת שירותי טלוויזיה בלוויין, בה החזיק תאגיד ניוז קורפ כ-35% מהמניות.
החברה פתחה מערכת הצפנה המכילה ממיר וכרטיס חכם המכיל את שבב הפענוח המבוסס על אלגוריתם מתמטי מתקדם.
המוצר הראשון סופק ב-1990. NDS הייתה חברת האם הבריטית שהחזיקה בחברת הבת "ניוז דאטהקום" שפעלה מהר חוצבים בירושלים.
ב-1993 רכשה ניוזקורפ מהשותפים את הבעלות המלאה תמורת 13.5 מיליון דולר.
החברה הונפקה בבורסת נאסד"ק בנובמבר 1999, לפי שווי של מיליארד דולר, וגייסה 180 מיליון דולר.
בשנת 2009 רכשה קרן פרמירה יחד עם ניוז קורפ את כל המניות הציבוריות של NDS לפי שווי של 3.7 מיליארד דולרים והחברה נמחקה מהבורסה.
ביולי 2011 הודיע פלד על פרישתו מתפקיד המנכ"ל של NDS, ועבר לשמש כיושב ראש דירקטוריון החברה.
מספר חודשים אחר כך, במרץ 2012 רכשה חברת סיסקו את NDS תמורת 5 מיליארד דולר.
פלד עבר לעבוד בחברת סיסקו ומונה לתפקיד סגן נשיא בכיר ואסטרטג ראשי לקבוצת הווידאו והשיתופיות.
פלד מונה ליושב ראש חברת סינמדיה - SynaMedia, החברה החדשה שהוקמה על בסיס רכישה זו.
נשוי ליהודית (לבית אוברנדורף) ולהם בת, דפנה.
אייבי + בין היא סדרת ספרים לילדים שנכתבה על ידי הסופרת האמריקאית אנני בארוז (Annie Barrows) ואוירה על ידי המאיירת סופי בלקאול.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2012 בתרגומה של עטרה אופק, בהוצאת כתר.
הסדרה מתארת את עולמן של אייבי ובין- שתי נערות דעתניות שלא מסתדרות, ובכל זאת משהו מחבר ביניהן והופך אותן לבלתי נפרדות.
יחד הן חוות הרפתקאות שונות, מסתבכות בצרות ושומרות אחת על השנייה.
עד עתה יצאו לאור שנים עשר ספרים וספר בונוס אחד.
הספרים כוללים איורים, אך אינם ספרי תמונות; רמת הקריאה מתאימה לקוראי בית ספר יסודי.
נכון לינואר 2022, ישנם שנים עשר ספרים בסדרה.
ספר הבונוס נקרא "אייבי + בין + אני - ספר השלימו את החסר", בו ישנן שאלות וניתן למלא פרטים אישיים.
בסיפורים, אייבי (ילדה שקטה ואינטלקטואלית) ובין (ילדה סוערת ופרועה) הופכות במהירות לחברות טובות למרות השוני ביניהן וחוסר הרצון הראשוני שלהן לחבב זו את זו.
שתיהן ילדות בנות 7 שמתגוררות ברחוב ללא מוצא בסביבה פרברית ברחבת פנקייק, בעיירה ששמה לא מוזכר.
בכל ספר הן נקלעות להרפתקאות פרועות חדשות עם שאר הדמויות בשכונה.
אייבי + בין 2: ורוח הרפאים (אוקטובר 2006)
אייבי + בין 3: שוברות שיאים (אוגוסט 2007)
אייבי + בין 5: מחפשות צרות (אוקטובר 2008)
אייבי + בין 6: מוכרחות לרקוד (ספטמבר 2009)
אייבי + בין 7: למי יש רעיון?
אייבי + בין 8: מדווחות מהשטח (ספטמבר 2011)
אייבי + בין 9: קובעות את הכללים (ספטמבר 2011)
אייבי + בין 11: משפחה גדולה ומאושרת (אוגוסט 2018)
אייבי + בין 12: יורדות לעומק העניין (אפריל 2021)
ברניס (בין) בלו - אחת מהדמויות הראשיות בסדרה.
אחותה של ננסי, והחברה הכי טובה של אייבי.
בת 7 וגרה ברחבת הפנקייק.
אוהבת לעשות תעלולים, להציק לאחותה הגדולה ולצאת להרפתקאות.
לא אוהבת לקרוא ולצאת לקניות, וחושבת ששני הדברים משעממים.
אייבי - אחת מהדמויות הראשיות בסדרה.
אין לה אחיות ואחים, החברה הכי טובה של בין.
אוהבת אומנות ומתכננת להפוך למכשפה כשתגדל.
ננסי - אחותה הגדולה של בין.
מחלקת הוראות לאייבי ובין ומלגלגת עליהן.
גברת ארובה טייט - מורתן של אייבי ובין.
נוהגת לעשות לתלמידים פעילויות שונות, ביניהן קריאה.
רובי וטרוור - אחים, חברים של אייבי ובין.
דרו - ילד בכיתתן של אייבי ובין.
זוזו - ילדה בכיתתן של אייבי ובין.
ליאו - ילד בכיתתן של אייבי ובין.
אמה -ילדה בכיתתן של אייבי ובין.
אריק - ילד בכיתתן של אייבי ובין.
ונסה - ילדה בכיתתן של אייבי ובין.
שבסקי - ילד בכיתתן של אייבי ובין.
סופי ו - חברתן של אייבי ובין.
קייטי - חברתן של אייבי ובין.
גברת טראנץ - שכנתה של בין.
גברת נובל*- מורה של הכיתות הגבוהות בבית ספרן של אייבי ובין
בשנת 2020 הוכרז כי נטפליקס תעבד את הספרים לסרט לייב אקשן.
בסרט יככבו ג'סי טיילר פרגוסון (Jesse Tyler Ferguson), ג'יין לינץ' (Jane Lynch), סשה פיטרס (Sasha Pieterse), ניה ורדלוס (Nia Vardalos), ג'ייסי דוטין (Jaycie Dotin), גארפילד ווילסון (Garfield Wilson) ומארסי טי האוס (Marci T.
שלושה סרטים יצאו בשנת 2022.
אברהם ("אייב") ארונוביץ היה עורך דין ופוליטיקאי יהודי אמריקאי שכיהן כראש עיריית מיאמי בפלורידה (1953–1955).
נולד בניו יורק לקייט ודוד ארונוביץ, זוג יהודים רומנים שהיגרו לארצות הברית, ולו חמישה אחים.
הוא למד בבית הספר התיכון בפאלם ביץ' והשלים את לימודיו באוניברסיטת סטטסון .
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התגורר בג'קסונוויל, שם פתח בקריירה פוליטית אך הפסיד בבחירות למועצת העיר.
הוא עבר למיאמי, גם בה התמודד והפסיד בבחירות למועצת העיר ב-1927 ובשנות ה-30 התמנה לתפקיד התובע של מיאמי סיטי.
במשך שנים עבד במגזר הפרטי, ורק בראשית שנות ה-50 חזר לפוליטיקה.
הוא זכה בבחירות לראשות עיריית מיאמי ב-1952 וכהונתו נמשכה מ-1953 עד 1955. ב-1958 פרש מהפוליטיקה בגלל בעיות בריאות ונסע לחופשה משפחתית ממושכת בקובה, הוא ומשפחתו שהו במלון 'הוואנה הילטון' (כיום מלון 'טריפ הוואנה ליברה' בבירת קובה, הוואנה, בעת נפילת הדיקטטורה של פולחנסיו בטיסטה בראשית 1959.
ארונוביץ הוא דוד של המשפטן היהודי-אמריקאי סידני ארונוביץ ששימש שופט בבית המשפט המחוזי של דרום פלורידה .
אברהם מייקל "אייב" ספרסטין היה מנהל ומאמן כדורסל יהודי-אמריקאי.
נחשב לאחד המנהלים החשובים בתולדות הענף עקב היותו המייסד, הבעלים הראשון והמאמן הראשון של קבוצת הכדורסל הארלם גלובטרוטרס, והיותו חלוץ בשילוב שחקנים אפרו-אמריקאים בכדורסל המקצועני באופן כללי.
ספרסטין ידוע גם בשל החידושים שהנהיג בענף הכדורסל, שחלקם, כגון הקליעה ל-3 נקודות, הפכו לחלק בלתי נפרד מהמשחק.
בשל תרומתו לענף, התקבל ספרסטין כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל ב-1971. התקבל ליד לאיש הספורט היהודי ב-1979.
ספרסטין נולד בלונדון למשפחה יהודית שמוצאה בפולין.
המשפחה עברה לשיקגו כשאייב היה בן 5, והתיישבה בשכונה ענייה בעיר שהייתה מאוכלסת ביהודים רבים.
אביו של אייב, שהיה חייט בפולין, התקבל לעבודה אצל חייט שסירב לקבל יהודים לעבודה, ולכן הסווה את שמו והציג עצמו בשם הגרמני "שניידר" (שפירושו "חייט").
לאחר שקנה את בית העסק מבעליו המקוריים, חזר ספרסטין האב להציג את עצמו בשמו האמיתי.
בגיל 10 גילה ספרסטין את אהבתו לספורט ושיחק כדורסל ובייסבול, ובבית הספר התיכון הרחיב את עיסוקיו הספורטיביים גם לאתלטיקה, אגרוף ופוטבול.
לאחר התיכון החל את לימודיו באוניברסיטת אילינוי, אך נשר ממנה כדי לעזור כלכלית למשפחתו.
אף על פי שהיה נמוך (1.60 מטר) ובעל יכולת אתלטית מוגבלת, החליט שלא ללכת בעקבות אביו ולהיות חייט, וחלם על קריירה ספורטיבית.
לבסוף התקבל ספרסטין לעבודה במחלקת הפארקים בעיריית שיקגו, וכשראה את השחקנים החובבים משחקים כדורסל בפארקים עליהם פיקח, גמלה בליבו החלטה לייסד קבוצה משלו.
הקבוצה שייסד, "שיקגו רדס", הייתה קבוצה חצי מקצוענית ששיחקה בליגה בה הוגבל משקל השחקנים ל-61 ק"ג, וספרסטין שיחק בה כרכז.
בתפקידו כבעלים, מנהל, מאמן ושחקן בשיקגו רדס, פגש ספרסטין בעלים של קבוצה ששיחקה בליגה לאפרו-אמריקאים בלבד, שרצה לשלוח את קבוצתו למסע משחקי ראווה באילינוי ובוויסקונסין.
הוא הציע לספרסטין לשמש אמרגן לקבוצתו, וכך היה.
ספרסטין הרחיב את עסקי אמרגנות הכדורסל שלו ל-7 קבוצות שונות, ולבסוף ב-1926 הרכיב קבוצה משלו מבין שחקני הקבוצות.
הוא קרא לקבוצה "ניו יורק הארלם גלובטרוטרס", אף על פי שלקבוצה לא היה קשר להארלם ושחקניה לא הגיעו מהשכונה או האזור, כדי לסמן קבל עם ועולם ששחקני הקבוצה היו אפרו-אמריקאים, וכדי לא להפתיע את הקהל הלבן בעיירות בהן שיחקה הקבוצה החדשה.
הקבוצה שיחקה את משחקה הראשון בהינקלי, עיירה קטנה בצפון אילינוי, והפדיון מהמשחק היה 8 דולר בלבד, שחולקו בין כל ששת אנשי הקבוצה כולל ספרסטין.
בשנים הראשונות בהן סיירה הקבוצה בין עיירות קטנות בעיצומו של השפל הגדול שימש ספרסטין כמנהל, מאמן, אמרגן, נהג, איש יחסי ציבור, ולעיתים - כשהיה צורך - גם כשחקן.
הקבוצה נזקקה למשחק בכל ערב כדי להיות מאוזנת כלכלית, ולעיתים פדיונה לערב היה נמוך מ-50 דולר; בשבע השנים הראשונות לקיומה שיחקה הקבוצה למעלה מ-1000 משחקים.
כמו כן התמודדה הקבוצה עם קושי במציאת מקומות לינה בעת סיוריה, כיוון שמקומות לינה רבים לא הסכימו לארח אפרו-אמריקאים.
כבר מתחילת הדרך התווה ספרסטין את הקו של הגלובטרוטרס כקבוצה המשלבת כדורסל עם מופע בידור ולהטוטי שליטה בכדור, אך חלק ממשחקיה היו משחקי כדורסל רציניים והוכיחו את יכולתה של הקבוצה.
נקודת ציון חשובה לקבוצה ולענף בכלל השיגו ספרסטין והגלובטרוטרס ב-1948 במשחק מול מיניאפוליס לייקרס, שנחשבה לקבוצה הטובה ביותר בליגת ה-NBA שאך זה קמה, והייתה אז עדיין על טהרת השחקנים הלבנים.
למרות יתרון גובה שנהנו ממנו הלייקרס בראשות כוכבם ג'ורג' מייקן, הגלובטרוטרס ניצחו במשחק 61:59 והוכיחו ששחקנים אפרו-אמריקאים, שנחשבו בעיני רבים בענף אז כבעלי אינטליגנציה נמוכה וקשים מאוד לאימון, יכולים להתחרות בהצלחה עם טובי השחקנים הלבנים.
זמן קצר לאחר אותו משחק החלה ה-NBA לשלב שחקנים אפרו-אמריקאים, ושני השחקנים האפרו-אמריקאים הראשונים שחתמו על חוזה בקבוצת NBA - צ'אק קופר ונייט קליפטון - שיחקו לפני כן בגלובטרוטרס.
למרות האינטגרציה הגזעית ב-NBA, עדיין משכו ספרסטין והגלובטרוטרס את מיטב הכישרונות האפרו-אמריקאים.
בין השאר עבר בקבוצה גדול שחקני התקופה ואחד מגדולי השחקנים בכל הזמנים, וילט צ'מברלין, בטרם המשיך לקריירה מפוארת ב-NBA.
עם התקדמות השחקנים האפרו-אמריקאים ב-NBA, מיקד ספרסטין את הגלובטרוטרס יותר ויותר באלמנט הבידורי ובלהטוטי השליטה בכדור כחלק המרכזי של מרבית משחקי הקבוצה, מיקוד איתו היא מזוהה עד היום.
עם ההכרה ביכולותיה הן בכדורסל והן כמופע בידור, נדדו ספרסטין והגלובטרוטרס ברחבי העולם.
ראש עיריית ברלין הכריז באירוע: "ב-1936 היטלר סירב ללחוץ את ידך; היום אני לוחץ את ידך בשתי ידי."
ליגת ה-ABL והמצאת הקליעה ל-3 נקודות
עם ביסוסו כמנהל ואמרגן כדורסל מצליח, לא הסתיר ספרסטין את רצונו להיות בעלים של קבוצת NBA, ושאף להקים בה את הקבוצה הראשונה בקליפורניה.
מעברה של מיניאפוליס לייקרס ללוס אנג'לס ב-1960, ומעברה של פילדלפיה ווריורס למפרץ סן פרנסיסקו שנה לאחר מכן, סיכלו את תוכניותיו בנושא.