tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אדולף (אדי), בנו השני של כריסטופר, החל לאחר המלחמה לייצר נעלי ספורט באופן עצמאי בעסק שהוקם במכבסה של אימו.
ביולי 1924 חזר רודי לעיירה והקים יחד עם אחיו את "Gebrüder Dassler Schuhfabrik" (מפעל הנעליים של האחים דסלר).
באותה תקופה אספקת החשמל לעיירה לא הייתה יציבה ולעיתים האחים נדרשו לייצר חשמל באמצעות שימוש בדוושות שנלקחו מאופניים על מנת להפעיל את מכונות הייצור.
במהלך אולימפיאדת ברלין שהתקיימה בשנת 1936 נסע אדי עם מזוודה מלאה בנעליים מתוצרת החברה לכפר האולימפי והצליח לשכנע את הרץ האפרו אמריקאי ג'סי אוונס לנעול את נעלי החברה במהלך התחרות.
אוונס זכה ב-4 מדליות במהלך התחרויות והביא לחברה פרסום רב.
בעקבות ההצלחה החל ביקוש גדול לנעליים והחברה מכרה כ-200 אלף זוגות בכל שנה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
לקראת סוף שנות השלושים ייצרה החברה 11 סוגי נעליים שיועדו לענפי ספורט שונים, אותם ייצרו 100 פועלים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון הצטרפו שני האחים למפלגה הנאצית.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו קשורים האחים דסלר יחד עם חברות ליצור נעליים אחרות בהקמת מתקן הניסוי לנעליים שהוקם במחנה זקסנהאוזן תוך שימוש באסירים כנסייני נעליים (וזאת בדומה לחברות רבות שפעלו בגרמניה ובאירופה אשר שיתפו פעולה עם הממשל הנאצים בתקופת המלחמה).
בנוסף, בין 1943 ל-1945 יוצרו במפעל החברה טילי נ"ט גרמניים מסוג "פנצרשרק", בין היתר על ידי עובדים בכפייה צרפתים.
באפריל 1945 הגיעו כוחות בעלות הברית לשערי המפעל והתלבטו האם להפציץ אותו.
קייט, אשתו של אדי יצאה אל החיילים ושכנעה אותם שכל רצונם הוא לעסוק בייצור נעליים.
מאוחר יותר, החיילים האמריקאים הפכו לקוחות מרכזיים של המפעל.
בין האחים התגלעו חילוקי דעות קשים ובשנת 1948 פרש רודי מן החברה והקים לו חברה עצמאית לה קרא Ruda, שם שהתבסס על האותיות הראשונות בשמו ובשם המשפחה שלו (Rudolf Dassler).
מאוחר יותר שינה רודי את שם החברה לPuma.
ב-18 באוגוסט 1949 הקים אדי דסלר חברה חדשה, גם הוא נתן לה שם המבוסס על האותיות התחיליות של שמו ושם משפחתו – אדידס (אדי דסלר) ורשם את סמל שלושת הפסים כסמל המסחרי של החברה.
הפירוד בין האחים גרם גם לפירוד בתוך העיירה הקטנה והורגש היטב בקבוצות הכדורגל של העיר – קבוצת ASV Herzogenaurach זכתה לחסות מחברת אדידס ואילו המתחרה העירונית FC Herzogenaurach זכתה לחסות מצד פומה.
בשנת 1949 פיתח דסלר את נעלי הפקקים הראשונות – נעליים המיועדות לשחקני כדורגל עם מסמרים מתברגים שתרמו לאחיזת הנעל במשטחי הדשא.
אדידס המשיכה להחתים ספורטאים בכירים – בקרב בין מוחמד עלי לג'ו פרייז'ר שנערך ב-1971 לבשו 2 המתאגרפים בגדים של החברה.
באולימפיאדת מינכן שנערכה שנה מאוחר יותר לבשו כל בעלי התפקידים בגדים של אדידס, כמו גם 1,164 מתוך 1,490 הספורטאים שהשתתפו במשחקים.
בשנת 1986 הקליטה להקת הראפ "Run D.M.C" שיר שנקרא "My Adidas" כחלק מאלבומם השלישי "Raising Hell".
בעת ביצוע השיר בהופעות היה הקהל מגיב בהנפת הסניקרס של אדידס שנעל.
אנג'לו אנסטסיו, עובד זוטר באדידס, שהיה נוכח באחת ההופעות שהתקיימו במדיסון סקוור גארדן ונפעם למראה מאות נעליים שהונפו באוויר.
אנסטסיו דיווח על התופעה למטה החברה בניו יורק וזאת החתימה את חברי הלהקה על חוזה חסות בסך מיליון דולר.
היה זה חוזה הפרסום הראשון שניתן על חברת הנעלה ולהקת ראפ.
חברי הלהקה לבשו את בגדי החברה והופיעו עימם בכל התצלומים.
בשנת 2011 הוציאה החברה סדרת נעליים מיוחדת לציון 25 שנה להקלטת השיר שזכתה לשם "Superstar".
הנעליים היו שחזור של הנעליים שנעלו חברי הלהקה ועליהם נרקם סמל הלהקה והמספר "1986" שציין את שנת ההקלטה.
לאחר מותו של אדי דסלר בשנת 1978 אלמנתו לקחה על עצמה את הניהול של החברה יחד עם אחד מחתניה.
בנו של דסלר, הורסט, התמנה למנהל החברה בשנת 1985, אך מת בפתאומיות בשנת 1987. 4 בנותיו של דסלר שלקחו על עצמן את הניהול, הודיעו לאחר שנה וחצי כי לא יוכלו לעמוד במשימה והעמידו את החברה למכירה.
את החברה רכש איש העסקים הצרפתי ברנרד טאפי, תמורת 1.6 מיליארד פרנק צרפתי שטאפי לקח בהלוואה מבנק קרדי ליונה.
טאפי, שבאותו זמן התמנה גם רכש את קבוצת הכדורגל מרסיי, לא הצליח במלאכת שיקום החברה.
טאפי נקלע לחובות של 1.3 מיליארד פרנק לבנק קרדיט-ליונה בצרפת, ובשנת 1992 אדידס הועמדה שוב למכירה.
בפברואר 1993 מכר הבנק את אדידס לאיש העסקים היהודי רוברט לואי דרייפוס, שמינה את עצמו להיות מנכ"ל החברה.
בשנת 1995 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בפרנקפורט והפכה לחברה ציבורית.
בשנת 1997 רכשה אדידס את חברת סלומון המייצרת ציוד וביגוד לטיפוס הרים ולסקי ואת חברת טיילורמייד, המייצרת ציוד והלבשה לגולף ומאביק חברה המייצרת הלבשה לרוכבי אופניים.
מסע הרכישות העמיס עול כבד על רווחי החברה, ומניית אדידס צנחה מ-146 דולר למניה ב-98' ל-41 דולר ב-2000. בעקבות הירידה החדה בערך המניה מונה מנכ"ל חדש לחברה, הרברט היינר.
עם מינוי המנכ"ל השתפרו התוצאות העסקיות של החברה והרווחים עלו ב-15% ל-182 מיליון דולר בסוף שנת 2001.
במאי 2005 מכרה אדידס את סלומון בסכום של 625 מיליון דולר, סכום נמוך מאוד ביחס למחיר אותו שילמה בעת הקנייה – 1.4 מיליארד דולר.
באוגוסט אותה שנה רכשה אדידס את ריבוק תמורת 3.8 מיליארד דולר על מנת להגדיל את נתח השוק שלה בצפון אמריקה ולקרוא תיגר על נייקי.
בשנת 2005 הוציאה אדידס לשוק את הנעל "Adidas 1", נעל ריצה שבסולייתה שולב מעבד זעיר ומנוע סרוו האמור להקשיח או לרכך את הריפוד בעקב הנעל, בהתאמה לתנאי השטח על מנת לספק לרצים תמיכה טובה יותר.
בשנת 2006 הוציאו דגם של הנעל המיועד לשחקני כדורסל, הדגם נלבש על ידי שחקן ה-NBA טים דאנקן.
אף על פי שמחיר הנעל לא היה גבוה במיוחד (250 דולר) מכירות הנעליים היו נמוכות מאוד ואדידס החליטה להפסיק את הייצור.
מונדיאל 2010 שהתקיים בדרום אפריקה הפך לזירת התגוששות מרכזית בין אדידס לנייקי, כאשר 12 נבחרות מתוך ה-32 לבשו מדים של אדידס, ביניהן נבחרת ארגנטינה, נבחרת גרמניה, נבחרת ספרד, נבחרת צרפת והנבחרת המארחת מדרום אפריקה.
נייקי נתנה חסות ל-10 נבחרות, כאשר הבולטות ביניהן הן הנבחרות של ברזיל, ונבחרת אנגליה.
כבר במהלך המשחקים עצמם דיווחה החברה על צמיחה גדולה במכירות והוציאה צפי למכירות שנתיות בסך של 1.5 מיליון אירו, דבר המהווה שיפור של 15% לעומת השיא הקודם שנקבע ב-2008. בסופו של דבר זכתה באליפות נבחרת ספרד, המקבלת חסות מאדידס.
במונדיאל 2014 שהתקיים בברזיל חל מהפך ביחסי הכוחות ולראשונה לנייקי היו יותר נבחרות (10) מאשר לאדידס (8).
לקראת האליפות הציגה החברה נעלי כדורגל חדשות שזכו לשם "פריימניט" (Primeknit FS).
הנעל משלבת גרב פנימי ואמורה הייתה להתחרות עם דגם ה"מג'יסטה" (Magista) שהציגו נייקי ממש באותו זמן.
גם באליפות זאת זכתה נבחרת בחסות החברה – גרמניה.
למרות ההצלחה בקרב על היוקרה, רווחי החברה באותה השנה ירדו, שנה שנייה ברציפות, והסתכמו ב-642 מיליון אירו, סכום שהיה נמוך מהתחזיות של החברה.
ב-2014 חלה ירידה במכירות של החברה בארצות הברית והיא ירדה למקום השלישי אחרי נייקי ואנדר ארמור.
בינואר 2015 מכרה החברה את חברת "רוקפורט", שנרכשה ב-2006 כחלק מרכישת ריבוק.
החברה נמכרה לחברת ניו באלאנס תמורת 280 מיליון דולר.
ביוני אותה שנה הוציאה החברה סדרה של 11 זוגות נעליים, מכנסיים קצרים ואימוניות בהשראת הדמויות של גיבורי העל מהסרט "הנוקמים: עידן אולטרון".
בינואר 2020 יצאה קולקציית "ADIDAS X IVY PARK" בשיתוף עם חברת Ivy Park שבבעלות הזמרת ביונסה.
הקולקציה זכתה להצלחה רבה בימי המכירה הראשונים ומרבית הפריטים נמכרו.
ב-1949 עם הצגת החברה הציג דסלר את לוגו 3 הפסים, שהופיע על נעלי החברה.
מטרתו של דסלר הייתה ליצור זיהוי מיידי של מוצרי החברה על ידי הוספת לוגו בולט, אדידס הייתה החברה הראשונה שהוסיפה לוגו לנעלי הספורט שייצרה.
בשנת 1967 הופיע הלוגו לראשונה גם על מוצרי ההלבשה של החברה.
באוגוסט 1971 הוצג לוגו חדש לחברה – עלה תלתן המורכב מצורה גאומטרית המכילה 3 הצטלבויות, דבר המבטא את רבגוניותה של החברה.
הסמל החל להופיע על מוצרי החברה בשנת 1972. בשנת 1990 הציגה החברה לוגו חדש, המשמש אותה עד היום.
הלוגו משלב בתוכו את סמל 3 הפסים ונראה כהר, דבר המעיד על האתגר והמטרות שאיתן יש להתמודד בספורט.
דגם התלתן כיום הוא תת-מותג (Originals), שאופיו אופנתי ואלגנטי יותר.
מאז שנת 1999 הגישה החברה עשרות תביעות כנגד חברות שייצרו ומכרו מוצרים בהם נעשה שימוש במוטיבים המזכירים את עיצוב שלושת הפסים של החברה.
ב-2008 תבעה אדידס את רשת "Payless ShoeSource" על שמכרה דגמי נעליים הדומים לדגמיה.
בית המשפט פסק שעל הרשת לפצות את אדידס בסכום של 304 מיליון דולר.
באותה שנה הודיעה החברה כי הגיעה להסכם עם רשת וולמארט אותה תבעה 3 שנים מוקדם יותר בעקבות מכירות של דגמי נעליים עם 2 ו-4 פסים.
היה זה ההסכם השלישי אליו מגיעות החברות בעקבות תביעות דומות.
ב-2015 הגישה החברה תביעה כנגד מעצב האופנה מארק ג'ייקובס שמכר דגם של סווטשירט שעל שרוולו מופיעים 4 פסים.
באותה שנה הגישה החברה תביעה גם כנגד חברת "סקצ'רס" בטענה שהאחרונה העתיקה ממנה את דגם סטאן סמית', הנחשב לאחד המוכרים של החברה.
גם בישראל התמודדה החברה עם תביעות דומות.
בשנת 2005 תבעה אדידס-ישראל יבואן נעליים בשם ג'לאל יאסין שהזמין מסין נעלי ספורט עם 4 פסים בצידן.
הנעליים יועדו לשיווק בתחומי הרשות הפלסטינית ועוכבו במכס לבקשת החברה.
בשנת 2010 פסק בית המשפט כי אי אפשר להתבלבל ולחשוב שמדובר במוצר מקורי של החברה ועל כן דחתה את התביעה וחייבה את החברה לשלם ליבואן 85 אלף שקלים.
ערעור לבית המשפט העליון נדחה גם הוא והחברה חויבה לשלם 25 אלף שקלים נוספים.
בשנת 2014 ניתן פסק דין דומה בתביעה שהוגשה כנגד חברת "b גוד" שמכרה מוצרים עליהם הופיע לוגו עם שלושה פסים.
בית המשפט קבע שלמרות הדמיון, איכות הבגדים ומחירם הנמוך מצביעים על כך שלא מדובר במותג המקורי ואין בכך הטעייה.
הכדורגל נחשב לאחד מתחומי הפעילות המרכזיים של אדידס, החל משנות פעילותה הראשונות.
אדידס חתמה על החוזה הראשון שלה עם פיפ"א בשנת 1970 ובשנת 2013 האריכה את חוזה החסות עד לשנת 2030. במסגרת החוזה מציידת החברה כל מונדיאל בכדורים מיוחדים, המיוצרים במיוחד עבור האירוע.
אדידס מספקת גם את הלבוש לשופטים ולנציגי הארגון וזוכה בחשיפה פרסומית בשלטים המוצבים לאורך המגרשים.
בשנת 2004 חתמה אדידס על הסכם חסות עם ליגת ה-MLS (ליגת הכדורגל בארצות הברית וקנדה) ל-10 שנים על סכום של 150 מיליון דולר.
בשנת 2010 הוארך החוזה תוך כדי העלאת הסכום ל-200 מיליון דולר.
בשנת 2006 חתמה אדידס על חוזה עם ליונל מסי, הנחשב לשחקן הבכיר לו נותנת החברה חסות.
בשנת 2013 הייתה מוכנה החברה לשלם סכום של 125 מיליון אירו במטרה להעביר את השחקן לאחת הקבוצות לה היא נותנת חסות – באיירן מינכן, צ'לסי וריאל מדריד, כאשר הקבוצות היו אמורות לשלם סכום זהה.
בסופו של דבר המעבר לא יצא לפועל.
ביוני 2013 חתמה אדידס על הארכת חוזה החסות עם קבוצת צ'לסי ל-10 שנים נוספות תמורת 450 מיליון דולר.
ביולי 2015 חתמה החברה על חוזה החסות הגדול ביותר בהיסטוריה של הכדורגל עם קבוצת מנצ'סטר יונייטד.
החוזה נחתם ל-10 שנים והוא מוערך בכ-1.3 מיליארד דולר.
באפריל 2015 חתמה החברה על הארכה של חוזה החסות עם קבוצת באיירן מינכן, שהיה אמור להסתיים ב-2020 בעשר שנים נוספות והוא יסתיים בשנת 2030. אדידס, המחזיקה ב-8.33% ממניות הקבוצה, תזרים לקבוצה 60 מיליון אירו בכל עונה.
סך החוזה מוערך בכ-900 מיליון אירו.
בנוסף למוזכרים לעיל, חתומה אדידס על חוזים עם מועדונים גדולים דוגמת מילאן, אייאקס, יובנטוס,ריאל מדריד, פיינורד, מרסיי, ריבר פלייט, פלמיירס ופלמנגו.
החברה נותנת חסות גם לנבחרות ספרד, איטליה, יפן, ארגנטינה, מקסיקו, קולומביה, פרו, ויילס, שוודיה, פרגוואי וונצואלה.
בין שחקני הכדורגל החתומים על חוזים אישיים ניתן למנות את דייוויד בקהאם, עמו חתמה החברה על חוזה לכל החיים בסך כולל של 161 מיליון דולר; גארת' בייל, אריין רובן, תומאס מולר, לואיס סוארס, קאקה, רובין ואן פרסי, מסוט אוזיל, חאמס רודריגז ופרנק לאמפרד.
ביוני 2014 חתמה אדידס על הסכם חסות עם קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב המוערך בכ-3 מיליון שקלים בעונה.
באוקטובר 2014 החתימה החברה את שחקן הקבוצה, עדן בן בסט על חוזה חסות ל-3 שנים – השחקן הישראלי הראשון שחותם על חוזה עם החברה.
כחודש לאחר מכן החתימה החברה את ביברס נאתכו על חוזה לשנתיים.
אדידס פועלת בתחום הטניס מאז אמצע שנות השישים ונתנה חסויות לשחקנים בכירים בענף דוגמת איליה נסטסה וסטן סמית'.
במהלך שנות השמונים והתשעים נתנה החברה חסות לטניסאים איוואן לנדל, סטפן אדברג ולטניסאית הגרמנייה שטפי גראף.
אדידס לא פיתחה רק בגדים ונעליים לטניס, אלא יצרה גם מחבטי טניס.
בשנת 2009 חתמה אדידס על הסכם חסות עם הטניסאי אנדי מארי ל-5 שנים תמורת סכום של כ-22.5 מיליון לירה שטרלינג.
למרות ההצלחות הגדולות של מארי בשנים שלאחר חתימת החוזה החליטה החברה שלא להמשיך את חוזה ההתקשרות עמו וזאת בשל החוזה הגדול שחתמה החברה עם קבוצת מנצ'סטר יונייטד וההחלטה להתמקד בתחומי הליבה של החברה – כדורגל וריצה.
לאחר שרכשה את חברת ריבוק בינואר 2006 חתמה אדידס על חוזה חסות עם ליגת ה-NBA, שהחליף את החוזה עליו חתמה ריבוק בשנת 2001. החוזה עם הליגה נחתם ל-11 שנים והוערך בסכום של כ-400 מיליון דולר, חוזה החסות הגבוה של הליגה עד אותו זמן.
במסגרת החוזה הופיע לוגו החברה על הביגוד הרשמי של כל קבוצות הליגה, כולל בגדי האימונים.
במרץ 2015 הודיעה החברה כי לא תחדש את הסכם החסות לאחר סיומו הצפוי בעונת 2016/17. צעד זה נובע כחלק משינוי האסטרטגיה של החברה והניסיון להחתים ספורטאים בודדים ולא ליגות.
בהמשך לאותה אסטרטגיה החתימה החברה באוגוסט את שחקן הכדורסל ג'יימס הארדן על חוזה חסות ל-13 שנים בשווי 200 מיליון דולר.
בשנת 2008 חתמה אדידס על הסכם חסות עם איגוד האתלטיקה הבינלאומי (IAFF), במסגרתו תהפוך החברה לספונסרית הראשית ולמספקת הציוד לכל התחרויות שיקיים האיגוד עד לשנת 2019. סכום ההסכם לא נמסר לפרסום.
בשנת 2013 ביטלה החברה את חוזה החסות שלה עם האצן טייסון גיי לאחר שזה נתפס משתמש בחומרים אסורים.
אדידס מייצרת ציוד לרוגבי הכולל כדורים, תלבושות ונעליים.
החברה היא הספונסרית של נבחרת ניו זילנד, הידועה בכינוי "All Blacks" מאז 1999 ושל איגוד הרוגבי הניו זילנדי.
בנוסף נותנת החברה חסות לנבחרות הרוגבי של איטליה, צרפת ודרום אפריקה.
לקראת עונת 2025 חתמה אדידס על חוזרה רב שנתי לשיתוף פעולה עם קבוצת מרצדס המתחרה באליפות הפורמולה 1. במסגרת ההסכם החברה תייצר את הלבוש וההנעלה עבור כלל עובדי הקבוצה.
בנוסף, החברה תייצר קו מוצרים שימכר בחנויות.
באפריל 2012 פרסם השבועון הבריטי "אינדפנדנט" תחקיר ובו העלה טענות כי המדים שמייצרת החברה עבור הספורטאים הבריטים שיתחרו באולימפיאדת לונדון מיוצרים בסדנאות יזע באינדונזיה.
לפי הדיווח, העובדים בתשעה מפעלים באינדונזיה שבהם מיוצרים בגדים ונעליים של אדידס עובדים עד 65 שעות בשבוע ומרוויחים 5,000 רופי (אשר שווים ערך ל-50 סנט) לשעה.
באפריל 2014 התקיימה שביתה של פועלים במפעלי חברת ין יון (Yue Yuen) בעיר דונגואן שבסין, מפעלים המייצרים נעליים עבור אדידס ונייקי.
הפועלים השובתים דרשו להעלות את שכרם ב-30% וקבלת תנאים טובים יותר.
על פי הערכות לקחו בשביתה חלק כ-30,000 פועלים.
השביתה נמשכה מספר ימים ושיבשה את ייצור הנעליים הסדיר.
בעקבות השביתה הסכימה החברה לבקשת העובדים והעלתה את שכרם.
ביולי 2011 הוציא ארגון "גרינפיס" דו"ח שעסק בזיהום המיוצר על ידי שפכים של מפעלי טקסטיל בסין, המייצרים בגדים עבור מותגים מובילים.
אחת החברות המרכזיות המוזכרות בדו"ח היא "יונגור", הנמצא בסמוך לשאנגחאי ומספק מוצרי הלבשה עבור אדידס, נייקי, לקוסט ו-H&M.
על פי הדו"ח המפעל שפך למים את החומר נונילפנול שמשפיע על המערכת ההורמונלית, כמו חומר כימי שיכול לפגוע בכבד ובספירת זרע של גברים וחומרים רעילים נוספים.
אדידס משווקת בישראל על ידי "אדידס ישראל", חברת בת של אדידס העולמית.
במאי 2003 הוקמה חברת "לייף ספורט" בבעלות משותפת של גדעון מוליוב ואורי קמלי, וקיבלה מאדידס העולמית את הזיכיון לשווק ולהפיץ בישראל את המותג.
זאת אף שקבוצת MGS שבבעלות משפחת מוליוב משווקת מותגי ספורט רבים – בהם דיאדורה, סקצ'רס וקונברס – ומפעילה את הרשתות מגה ספורט ויונייטד ספורט.
לאחר חמש שנות זיכיון וכשהעסק גדל והתפתח, ב־2008 נכנסה אדידס העולמית לשותפות ורכשה את השליטה (51%) בלייף ספורט.
יתרת המניות נחלקת באופן שווה בין מוליוב וקמלי.
נכון לפברואר 2015 לרשת קיימות 36 חנויות בישראל, מתוכן 5 חנויות אאוטלט.
אחת ממחלקות התאגיד מייצרת מוצרי טואלטיקה, וביניהן דאודורנטים.
בישראל משווקים דאודורנטים אלה על ידי היבואן דנשר.
אדיב אבן חסן שישכלי היה מנהיג צבאי סורי ונשיא סוריה בשנים 1953–1954.
אדיב שישכלי נולד בחמאת, סוריה, למשפחה ממוצא כורדי.
הוא למד באקדמיה הצבאית בדמשק ושירת בצבא תחת פיקוד צרפתי.
במלחמת העצמאות (1948) הצטרף ל"צבא ההצלה" של פאוזי קאוקג'י ופיקד על גדוד הירמוך השני, חדר לארץ ישראל ב-1 בינואר 1948 והתמקם בתרשיחא.
הוא השתתף בקרבות בגליל, והתקיף את קיבוץ יחיעם אך נחל תבוסה.
במאי הצליחו כוחותיו להדוף את התקפת חטיבת יפתח בקרב מלכיה הראשון, אולם נחלו מפלות בקרבות על הגליל המזרחי ועל צפת.
לאחר המלחמה חזר לסוריה, צבר כוח דרך המפלגה הסוציאליסטית הלאומית הסורית, והפך לדמות שלטונית מרכזית.
הוא מינה את מקורבו פאוזי סלו לנשיא, ראש ממשלה ורמטכ"ל, אך למעשה שמר את השליטה בידיו.
בסוף 1952, הציע תוכנית לשיקום 300,000 פליטים פלסטינים בארצו תמורת סיוע בינלאומי.
לאחר משאל עם ב-1953 נבחר לנשיא.
הוא הטיל משטר צבאי, פיזר את כל המפלגות, סגר עיתונים ורדף את הדרוזים, אותם האשים בקנוניה נגדו בתמיכת ירדן.
בעקבות לחץ פנימי גובר, ב-1954 נמלט ללבנון.
מנהיג הדרוזים בלבנון כמאל ג'ונבלאט איים עליו ברצח אם לא יעזוב את לבנון, כך נאלץ שישכלי לברוח לברזיל.
בשנותיו בגלות ניסה לתכנן הפיכה בעזרת תמיכה עיראקית, אך הסורים גילו זאת ודנו אותו למוות שלא בפניו.
לבסוף, ב-1964, נרצח בברזיל בידי מתנקש דרוזי כנקמה על הפצצת הר הבשן.
"אדי" ריס הוא מאמן אמריקאי בשחייה ובקפיצה למים ושחיין עבר.
הוא שימש בתפקיד מאמן ראשי של נבחרת ארצות הברית בשחייה בשתי אולימפיאדות (אתונה 2004 ו-בייג'ינג 2008) ועוזר מאמן נבחרת ארצות הברית בשחייה ב-5 אולימפיאדות (סיאול 1988, ברצלונה 1992, אטלנטה 1996, סידני 2000 ולונדון 2012).
בין השחיינים שאימן היו אלופים אולימפיים, אלופי עולם ושיאני עולם בשחייה: ריק קארי, ארון פירסול, איאן קרוקר, אמנדה בירד, ג'ייסון ליזאק, ניל ווקר, גארי הול ג'וניור, ברנדן הנסן, אריק שנטו, גארט וובר-גייל, ג'וזף סקולינג ועוד.
נחשב לאחד המאמנים המצליחים ביותר בהיסטוריה של השחייה העולמית.
נוסף לכך הוא המאמן הראשי של אוניברסיטת טקסס באוסטין משנת 1978.
ריס נולד בדייטונה ביץ' פלורידה.
בשנת 1972 החל לאמן באוניברסיטת אובורן במשך 6 שנים שבסיומם בשנת 1978 סיימה קבוצתו במקום השני באליפות המכללות של ארצות הברית (לפני כן הקבוצה לא הגיעה לשום הישג ראוי לציון).
מ-1978 הוא מכהן כמאמן הראשי של אוניברסיטת טקסס באוסטין.
ב-1979 לאחר שנה של עבודה סיימה קבוצתו במקום ה-21 ומאז, קבוצתו מעולם לא סיימה במקום נמוך יותר מהמקום השביעי, במשך 31 שנים בהם הוא המאמן הראשי.
את התואר הראשון שלו, אליפות המכללות של ארצות הברית, קטף כבר בשנת 1981.
ריס נשוי, אב לשתי בנות וסב ל-4 נכדים.
אחיו, רנדי ריס אף הוא מאמן שחייה שאימן את נבחרת ארצות הברית ב-3 אולימפיאדות וזכה להיכלל בהיכל התהילה בשנת 2005.
29 שחיינים אולימפיים של ריס זכו ב-39 מדליות זהב, 16 מדליות כסף ו-8 מדליות ארד אולימפיות.
בשנת 2002 זכה ריס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אדיבו (געז: "አድያቦ", גם: "עדיבו", "עדדי אבו", משמעות: "ארץ האבות") הוא אזור גאוגרפי בתיגראי.
האזור ממוקם דרומית לנהר המרב המשמש כגבול בין אתיופיה לאריתריאה.
כיום האזור נמצא במחוז הצפון-מערבי בתיגראי ומחולק לשתי נפות: אדיבו עלית ואדיבו תחתית .
האזור מאופיין כאזור עם יערות רבים וכן כמקום לציד שבו יש חיות בר רבות.
האזכור הראשון של האזור הוא מהמאה ה-4 בכתובת מתקופת עזנה בשם "אדבו", לאחר מכאן במאה ה-15 מופיע כאחד מהאזורים שמעלים מס לקיסרי אתיופיה.
בתקופת לבנה דנגל חלקים מהאזור ניתנו למנזר דברה ביזן האווסטטאי.
במאה ה-17 וה-19 היה לאזור שממנו יצאו מערכות צבאיות כנגד השנקלה.
לאדיבו לצד קווארה יש מקום נכבד במסורת ביתא ישראל ומתואר כאזור שבו התיישבו אבות ביתא ישראל לאחר שהיגרו דרך התכזה ונחשב לאזור שממנו נפוצו היהודים לשאר תיגראי ולסימן.
לפי מסורות אלו האזור היה נתון לאחר מכאן לשליטת גדעון.
אדילגֵרֶיי מגומדוביץ' מגומדטאגירוב היה מדינאי רוסי ממוצא דאגסטני שכיהן כשר הפנים של דאגסטן והגיע לדרגת גנרל-לויטננט במשטרה, גיבור הפדרציה הרוסית (2009), בן ללאום האווארי.
אדילגֵרֶיי מגומדטאגירוב היה האישיות הבכירה ביותר ברוסיה שנרצחה בעשור הראשון של המאה ה-21.
אדילגריי שירת במשרד הפנים הסובייטי מ-1978 והיה איש המדור הפלילי וראש מחלקת הבילוש האזורית במחצ'קלה.
ב-1988 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לשוטרים במינסק, בלארוס וב-1992 מונה לסגן ראש מינהל המדור הפלילי הראשי של משרד הפנים בדאגסטן וב-1994 היה למפקד משטרת דרבנט וב-22 במאי 1998 מונה לשר הפנים של דאגסטן, הממונה על כל זרועות השיטור בדגסטן.
אדילגריי נודע היטב במאבקו היעיל כנגד הווהאביסטים הצ'צ'ניים וארגון ג'מעת שריעת ובאוגוסט 1999 נטל חלק במבצע נגד הפלישה לדגסטאן של כוחות הצבא הפדרליים של רוסיה כנגד ארגוני הטרור האסלאמי הקיצוני, ובעיקר כנגד המחבל הדאגסטני רפאני חאלילוב.
הוא זכה בשלל עיטורים ממלכתיים ושלטונות צ'צ'ניה העניקו לו את עיטור אחמט קדירוב, הנחשב לעיטור הממלכתי הגבוה ביותר בצ'צ'ניה.
מגומדטאגירוב שרד שורת ניסיונות להתנקש בחייו בשל רגישות תפקידו הביטחוני ולחם ב.
הוא נפצע רבות והשתקם לאחר אותם ניסיונות.
ב-5 ביוני 2009, צלף שהוצב מבעוד מועד המתין לשיירת שר הפנים שחלפה בכביש המהיר בכניסה לעיר מחצ'קלה, כשחלפה מכונית השרד של אדילגריי מגומדטאגירוב הוא פתח לעברה באש והרג את שר הפנים, יחד עם שניים ממאבטחיו.
כמה ימים לאחר מכן, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב העניק לאדילגריי את עיטור גיבור רוסיה.
אדיבּ ג'השאן הוא שחקן קולנוע ותיאטרון, במאי ומדבב ערבי-ישראלי.
מייסדו של "תיאטרון אל-סאראייא" ביפו, ומנהלו האמנותי של התיאטרון הערבי-עברי ביפו, יחד עם גבי אלדור ויגאל עזרתי.
בשנת 2012 סיים את תפקיד המנהל האמנותי ואת המינוי קיבל מוחמד בכרי.
ג'השאן נולד בחיפה למשפחה בת שמונה ילדים, ארבע בנות וארבעה בנים.
לאחר שסיים 9 כיתות לימוד (התשיעית בבית ספר תיכון עברי), החל לעבוד כשוליה של נגר והצטרף לנוער העובד הערבי.
בשנת 1963 הצטרף לחוג דרמה בבית הגפן בהדרכתם של אריה אליאס ודוד ברגמן.
לאחר מכן עבר ללמוד בבית צבי, תוך כדי שהוא מתפרנס משטיפת רצפות והדחת כלים במסעדות.
בסיום לימודיו הצטרף לתיאטרון העממי בנצרת, שם העלה בשיתוף עם הבמאי אנטואן סאלח את המחזות "האב" ו"משרתם של שני אדונים.
במחזה השני ראו אותו מהנהלת תיאטרון חיפה והוא קיבל תפקיד קטן במחזה "מורד ומלך" מאת ישראל אלירז בבימוי ראובן מורגן, יומיים לפני שעלתה הצגת הבכורה, שנערכה בפברואר 1968. אחר כך השתתף במחזה "סדום סיטי" מאת בנימין גלאי.
התפקיד השלישי שקיבל בתיאטרון חיפה היה כניצב, בנוסף סבל מיחס עוין בעקבות פעולת כראמה שהתרחשה כמה חודשים קודם, והוא החליט לעזוב ולהקים תיאטרון משלו יחד עם מספר חברים.
ג'השאן הקים וניהל בשנת 1968 את "אל מסרח אל־נהאד" ("התיאטרון העולה"), שהיה מורכב מקבוצה של כ-20 שחקנים חובבים והציג מחזות בשפה הערבית.
הקבוצה העלתה תוך זמן קצר שורה של מחזות דרמה, מחזות אבסורד, אוונגרד, הצגות ילדים וסאטירות, ביניהם: "רומולוס הגדול" מאת פרידריך דירנמט, הטייפ האחרון של קראפ מאת סמואל בקט, "הספר של בגדאד" אלפרד פרג, ושני מחזות של הסופר המצרי מחמוד דיאב "הבית העתיק" ו"הסערה".
התיאטרון פעל באופן מאולתר במקומות שונים, קיבל כתרומות תלבושות ותפאורות, והעלה מחזות בכפרים שקודם לא ראו תיאטרון מעולם.
באותן השנים החל ג'השאן גם להשתתף בתסכיתים בקול ישראל בערבית ובתוכניות בטלוויזיה בערבית.
בתחילת 1970, לאחר שהתיאטרון סבל מקשיים כספיים, הוא ביקש תמיכה רשמית וקיבל אישור לפעול בבית הגפן בחיפה.
לאחר שאחת מההצגות של התיאטרון, "הסערה", עלתה בהצלחה בתל אביב, מנכ"ל תיאטרון "הבימה" גבריאל צפרוני (שהכיר את ג'השאן מזמן לימודיו ב"בית צבי"), הודיע כי התיאטרון הלאומי יאמץ את תיאטרון "אל־נהאד" ויספק לו תמיכה וסיוע.
אך בפועל לא קרה דבר.
בספטמבר 1971, הוכר התיאטרון רשמית וקיבל תמיכה כספית מעיריית חיפה ומשרד החינוך.
ג'השאן גם קיבל מלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל להשתלמות בבימוי בלונדון.
בתחילת 1974 תיאטרון "אל־נהאד" עזב את החסות של "בית הגפן" בחיפה והחל לפעול באופן עצמאי.
ג'השאן הסביר שהסיבה לשינוי הייתה העובדה שבמסגרת "בית הגפן" כגוף ממסדי, התבקשו להופיע בהצגות בעזה ובגדה המערבית, כנציגי הממסד והם לא הסכימו.
התיאטרון המשיך לפעול עוד כמה שנים, ובסופו של דבר התפרק מחוסר אמצעים.
הוא פעל בסך הכל 9 שנים, ושחקנים ערבים רבים התחילו בו את דרכם בהם: מכרם חורי, יוסף אבו ורדה, סוהיל חדאד וסלווה נקארה.
בשנת 1998 ייסד את תיאטרון אל-סאראייא" ביפו, ולאחר מכן פנה אל יגאל עזרתי וגבי אלדור עם חלומו להקים תיאטרון מקצועי ביפו, עיר מגוריו.
זאת לאחר שצפה בהצגה "סמטת הכיסאות הלבנים", שהעלו אלדור ועזרתי, וזכתה בפרס הראשון בפסטיבל עכו.
מאז לקח חלק בייסודו וניהולו האמנותי של התיאטרון הערבי-עברי ביפו שהוקם באותה השנה.
בשנת 2024 זכה בפרס שולמית אלוני - הוקרה מיוחדת על היותו "אישיות מרכזית בתיאטרון הערבי בארץ לאורך 50 שנה".
1984 - מאחורי הסורגים - ואליד
1988 - נישואין פיקטיביים - קאמל
2002 - תמונה קבוצתית עם אישה
2002 - שתי דקות מפארדיס
1967 - "האב" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג, בבימוי אנטואן סאלח, התיאטרון העממי בנצרת.
1967 - "משרתם של שני אדונים", מאת קרלו גולדוני, בבימוי אנטואן סאלח, התיאטרון העממי בנצרת.
1968 - "מורד ומלך" מאת ישראל אלירז, בבימוי ראובן מורגן, תיאטרון חיפה.
1968 - "סדום סיטי" מאת בנימין גלאי, תיאטרון חיפה.
2003 - "זיכרון", תיאטרון אל אל-סאראייא ביפו, במסגרת התיאטרון הערבי-עברי ביפו, הצגת יחיד בביצועו של סלמאן נאטור.
2006 - "גבירותי ורבותי" מאת המחזאי הסורי מחמוד אלמאגוט, בתרגום ועיבוד של עימאד ג'בארין
2011 - אלחדיסה (בעברית: האירוע)
2007: זוכה פרס לנדאו בתחום התיאטרון
2008: זוכה פרס קיפוד הזהב ליוצרי הפרינג' בישראל על תרומה מיוחדת לעולם התיאטרון.
אדיגה חאבזה (באדיגית: Адыгэ Хабзэ) הוא הקוד המכונן של הצ'רקסים.
האדיגה חאבזה מורה על שמירה על האומה, על הארץ, על הכבוד העצמי ועל כבוד המבוגרים והזקנים, ומלמד משמעת, אומץ, נדיבות, נאמנות, הכנסת אורחים ועוד.
האדיגה חאבזה הוא קוד נוקשה, וסטיות ממנו נחשבות לחמורות.
האדיגה חאבזה מועבר בעיקר דרך סיפורים ושירים אודות הנארתים, גיבורי המיתולוגיה הצ'רקסית.
חינאפ (באדיגית: Хьэинап, בושה) והוא הניגוד של אדיגה חאבזה.
המונח חינאפ מיוחס למי שעובר על חוקי החאבזה ובכך מבייש את עצמו בקרב החברה בקווקז.
רדיפה אחרי כסף, עושר וראוותנות מנוגדים לו ונחשבים בתרבות הקווקזית לחרפה גדולה.
בעידן המודרני התפתחו באדיגיה רשויות ומוסדות כגון בתי משפט ובתי ספר.
במוסדות הללו קיימים חוקים ועל כן בשפה האדיגית מצאו לנכון להשתמש במונח חאבזה כדי לתאר חוק.
על מנת לתאר חוק או קוד אתי של מוסד כלשהו בשפה האדיגית יש לצרף את המילה חאבזה אל שם המוסד.
אדיגייסק היא עיר ברוסיה, ברפובליקת אדיגיה שבצפון הרי הקווקז.
היא שוכנת לחופו הדרומי של מאגר המים של קרסנודאר.
העיר הוקמה ב-1969 כדי לאכלס את תושבי הכפרים שהוצפו בעקבות הקמת מאגר המים.
אדיטה וילקויצ'יוטה (בליטאית: Edita Vilkevičiūtė; נולדה ב-1 בינואר 1989) היא דוגמנית ליטאית.
וילקויצ'יוט נולדה בקובנה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, ברית המועצות (כיום ליטא).
על פי ראיון שנערך איתה לאחרונה בטלגרף, היא השתתפה בליהוק דוגמנות שאורגן על ידי D-Max ניהול דוגמניות בזמן שהייתה בחופשה עם ההורים שלה בחוף הים בליטא.
Models.com מדרג אותה בין 50 הדוגמניות המובילות ברשימה, כמו ברשימת הדוגמניות "הכי סקסיות", ובדירוג "בנות הכסף".
ב-2015, היא הצטרפה לראשונה לדירוג בתור אחת הדוגמניות שמרוויחות הכי הרבה בעולם על ידי פורבס.
בשנת 2012 היא הופיעה בלוח השנה של פירלי.
ביולי 2017 נישאה לביורן פרדריק גרלינג.
אדיב בורומאנד (בפרסית: ادیب برومند; 11 ביוני 1924 – 13 במרץ 2017) היה משורר, משפטן ופוליטיקאי איראני.
מקורבו של מוחמד מוסאדק וממנהיגי החזית הלאומית האיראנית .
בחייו נחשב למשורר הלאומי של איראן.
בורומאנד נולד בגז (گز), אחד מפרבריה של העיר בורחואר (برخوار) שבאספהאן.
אביו היה סופר והיסטוריון, ואימו התעניינה בחינוך ובתרבות.
בגיל שש עשרה החל לכתוב פרוזה.
את הקריירה הפוליטית שלו, החל בורומאנד במהלך הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן.
הוא כתב על הלאומיות האיראנית, וביקר את שלטונו של רזא ח'אן שאותו כינה דיקטטור.
הוא ביקר גם את הכוחות הפולשים, וכתב נגד קפיטליזם ובעד לאומיות ופטריוטיות.
שיריו הופיעו בעיתונים בטהראן ובאספהאן.
בתקופה זו פרסם את ספרו הראשון.
הפופולריות לה זכה, זיכתה אותו בכינוי "המשורר הלאומי".
בספטמבר 1942 החל בורומאנד ללמוד בטהראן, והשלים תואר ראשון במשפטים מטעם אוניברסיטת טהראן.
בנוסף למד בורומאנד ספרות, ורכש ידע בצרפתית וערבית.
הוא כתב על הצורך ברפורמה בפרס.
בספרו השני כתב נגד התנאים הרעים ששררו לדעת אנשים רבים במדינה אותה התקופה.
בורומאנד סירב להתמנות למשרה שהוצע הלו כתובע ציבורי בארדביל.
הוא עבד כעורך דין עצמאי, ושימש במשך שנים עורך דין של הבנק הלאומי האיראני.
במהלך משבר איראן ב-1946 היה בורומאנד פעיל פוליטי וכתב למען האופוזיציה של המפלגה הדמוקרטית האזרית וג'עפר פישהורי (جعفر پیشهوری), על אף שהיו לו קשרים קרובים עם מפלגת תודה (توده) הקומוניסטית.
בורומאנד היה לתומך של התנועה הלאומית של ראש הממשלה מוחמד מוסאדק ובהלאמת תעשיית הנפט בדומה לאיראנים רבים בתקופתו.
הוא כתב שירים רבים לתמיכה במוסאדק, ששימשו תעמולה בידי המשטר, והופצו בחוברות ושודרו ברדיו.
במהלך ההפיכה באיראן ב-1953 לחם אדיב נגד הממשל החדש, וקרא לממשלו של מוחמד רזא שאה פהלווי "דיקטטורה".
בשל דברים אלו והתנגדותו נכלא מספר פעמים.
ב-1960 הפך לחבר מרכזי בחזית הלאומית השנייה וקרא למהפכה.
אדיב נבחר כאחד מחמשת חברי המועצה במסגרת הארגון מחדש של החזית הלאומית על ידי כרים סנג'אבי (کریم سنجابی).
לאחר המהפכה האיראנית היה ממנהיגי החזית הלאומית ועמד בראש המפלגה מ-1993 ועד 2017. בתפקידו זה קרא לחופש ולדמוקרטיה באיראן.
הוא הקים בעיירת הולדתו גז "בית תרבות" בשטח של 3600 מ"ר.
אדי רמה (באלבנית: Edi Rama; נולד ב-4 ביולי 1964) הוא אמן, צייר, פוליטיקאי ומדינאי אלבני המכהן כראש ממשלת אלבניה החל משנת 2013 וכמנהיג המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה משנת 2005. לפני שהיה לראש ממשלת אלבניה, הוא כיהן כראש עיריית טירנה כ-10 שנים.
לפני שעסק בפוליטיקה, הוא היה צייר ובצעירותו הוא היה כדורסלן.
הוא נתן לעברו כצייר משמעות רבה בעת כהונתו כראש עיריית טירנה.
הוא התבלט בצביעת חלק ניכר מבתיה הישנים של טירנה שעוצבו לפי האדריכלות הקומוניסטית והורה לצבוע אותם בצבעים צבעונים.
רמה נולד בטירנה לכריסטאץ' ואנטה (לבית קולקה).
אביו, כריסטאץ' רמה היה פסל ידוע יליד דורס.
רמה הוטבל כנוצרי קתולי אבל רואה עצמו כחסר השתייכות דתית.
כנער, התעסק רמה בספורט, בעיקר בכדורסל.
למשך זמן מה הוא שיחק בנבחרת הלאומית בכדורסל של אלבניה, נבחרת אלבניה בכדורסל.
לאחר קריסת הקומוניזם באלבניה, רמה היה לפעיל בתנועה פוליטיות שדגלו בדמוקרטיה.
באותו זמן הוא למד באוניברסיטה לאומנות הלאומית של אלבניה.
ב-1998 נענה רמה להצעתו של מנהיג מפלגתו, פאטוס נאנו לכהן כשר התרבות.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך שנתיים, עד שנת 2000 בממשלותיהם של פאנדלי מאיקו ואיליר מטה.
באוקטובר 2000 נבחר לראשות עיריית טירנה מטעם המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה.
כראש עיריית טירנה הוא התבלט בהרס מאות מבנים לא חוקיים, אך כהונתו בלטה עקב מהפכת הצבע שהעיר עברה.
רמה החליט לצבוע בניינים וגורדי שחקים בצבעים בהירים, על מנת להכניס צבע וחיים לעיר.
בריאיון שנערך איתו ב-2003 אמר:
"אני מאמין שצבע יכול להוות ביטוי לתוכן של דבר מסוים.
במקרה של טירנה, היא הייתה כמו אישה חולה במיטה ומאמינה שרק המוות ישחרר אותה מהמחלה.
ואז היא שמה איפור ושפתון, קמה מהמיטה עם כוחות מחודשים, גילתה את עצמה מחדש והפסיקה לחשוב יותר על המוות".
בשנת 2003 נבחר לכהונה שנייה.
באוקטובר 2005, ראמה נתמנה להיות מנהיג של המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה בעקבות התפטרותו של פאטוס נאנו.
בתור ראש עיר הוא הוביל לשיפוץ כיכר סקנדרבג במימון ממשלת כווית בשנת 2010.
ב-2011 הפסיד בהפרש זעום למועמד המפלגה הדמוקרטית לוזלים באשה.
עקב הפסדו רמה היה למנהיג האופוזיציה באלבניה.
ביוני 2013 המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה זכתה ברוב באספה הלאומית.
ב-10 בספטמבר אותה שנה הטיל עליו נשיא אלבניה בויאר נישני את מלאכת הרכבת הממשלה וב-15 בספטמבר הושבעה ממשלתו של רמה.
ב-21 בדצמבר 2015 הגיע רמה לירושלים ונועד עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
השניים חתמו על הצהרת ידידות משותפת לרגל 25 שנה לכינון יחסי אלבניה–ישראל.
כמו כן, רמה נועד עם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין במשכן הנשיא.
באפריל 2016, במהלך הקמפיין של המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית דונלד טראמפ, אמר רמה כי בחירתו עלולה לסכן את אלבניה ואת יחסי אלבניה-ארצות הברית.
ביולי 2016 מפלגת האופוזיציה (המפלגה הדמוקרטית של אלבניה) הגישה תלונה נגד ראש הממשלה אדי רמה, והאשימה אותו כי העביר 80 אלף דולר לקמפיין הנשיאות של נשיא ארצות הברית ברק אובמה לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 בתמורה לכך שיסכים להצטלם איתו.
רמה הכחיש את הטענות והפרשה לא הניבה פרי.
ראמה קידם מדיניות לשינוי מבני במערכת המשפט באלבניה, שהייתה אחת ממערכות שיפוטית הפגומות ביותר והלא יעילות באירופה באותה עת.
בשנת 2016 אישר הפרלמנט האלבני את "חוק הבדיקה".
על סמך חוק זה, כל שופט או תובע אשר אינו יכול להסביר את מקור העושר שלו או פסקי דין מפוקפקים בעניינו לשעבר, ייפסל לאלתר.
בנובמבר 2016 הצהיר האיחוד האירופי כי יישום מוצלח של מספר חוקים אירופאים באלבניה נותר הקריטריון היחיד לפתיחת שיחות הצטרפות אלבנית לאיחוד.
רפורמה מרכזית נוספת הייתה בתחום האנרגיה, שנותרה על סף פשיטת רגל ממאמץ הפרטה כושל קודם.
ממשלתו אכפה בהצלחה את תשלום מיליארדי החשבונות שלא שולמו והשקיעה רבות במודרניזציה של רשת חלוקת החשמל המיושנת.
מדיניות כלכלית הצליחה גם היא.
הצמיחה הכלכלית, מ-0.5% בשנת 2013, הואצה ל-3.5% בשנת 2016 ועלתה ל-4% במהלך 2017. האבטלה צומצמה בהתמדה, הודות ל-183,000 משרות חדשות שנוצרו במנדט הראשון שלו.
יתר על כן, עם 11.5% אחוזי אבטלה (2019), באלבניה יש את אחת משיעורי האבטלה הנמוכים ביותר בבלקן.
רפורמות חשובות אחרות כוללות את הרפורמה המנהלית, הרפורמה במערכת הרווחה והפנסיה והרפורמה בהשכלה הגבוהה.
ברמה הבינלאומית, ממשלת רמה מנהלת מדיניות פיוס היסטורית בין אלבנים לסרבים וביקורו בבלגרד, בשנת 2014 היה ביקורו הראשון של ראש ממשלת אלבניה בסרביה מזה למעלה מ-70 שנה.
בביקור שני, במהלך הפורום הכלכלי בניס, השווה ראמה את תהליך הפיוס האלבני והסרבי עם הפיוס ההיסטורי בין הצרפתים לגרמנים לאחר מלחמת העולם השנייה.
ראמה הוא גם תומך מרכזי בתהליך ברלין, פלטפורמה של שיתוף פעולה בין ממשלתי בין האיחוד האירופי למדינות הפרו-מערביות בבלקן.
בעקבות רעידת האדמה באלבניה ב-26 בנובמבר 2019, הפרלמנט האלבני העניק בדצמבר לראמה סמכויות חירום כדי להתמודד עם השלכותיה.
ראמה ביקר במוקד הרעידה כדי להעריך את הנזק, בעוד שהיריבויות הפוליטיות בינו לאיליר מטה ו נדחקו הצידה, כאשר שלושתם לקחו חלק במאמצי הסיוע.
ב-30 בנובמבר הודיע ראמה על סיומן של פעולות החיפוש וההצלה, ולמחרת השתתף בלוויה הראשונה של הנספים.
ראמה הרכיב מחדש את תקציב המדינה לשנת 2020, כדי לנהל את המשבר שיצרה רעידת האדמה, ולממן בינוי מחדש.
הוא קרא לקהילה הבין-לאומית לסייע לאלבניה ולספק לה תמיכה כספית ומקצועית, והסביר שלאלבניה אין את היכולת להשתקם עצמאית.
אדיאשנטי, Adyashanti (/ˈאירוdjəʃאירוnt./; מילה בסנסקריט आध्या सावित्री שמשמעותה "שלווה בראשיתית"; נולד כסטיבן גריי בשנת 1962) הוא מורה רוחני וסופר אמריקאי המתגורר באזור מפרץ סן- פרנסיסקו.
אדיאשנטי מעביר שיעורים, קורסים מקוונים, סדנאות וריטריטים בארצות הברית ובמקומות נוספים בעולם.
הוא מחברם של ספרים רבים, תקליטורי שמע ודי.וי.די.
יחד עם אשתו, מוקטי (Mukti), הוא ייסד בשנת 1996 את Open Gate Sangha, ארגון ללא מטרות רווח אשר תומך בשיעוריו ומנגיש את תורתו לקהל הרחב.
החל משנות ה-20 לחייו, במשך ארבע עשרה שנים, גריי למד ותרגל זן בודהיזם תחת הדרכתה של מורתו, ארוויס ג'ואן ג'סטי
ג'אסטי הייתה תלמידתו של טאיזן מאזומי רושי (Taizan Maezumi Roshi) ממרכז הזן של לוס אנג'לס.
גריי גם נשלח באופן קבוע על ידי ג'אסטי לריטריטים של זן, בהם תרגל תחת הדרכתו של ג'אקושו קואנג רושי (Jakush Kwong Roshi), ממרכז הזן של הר סונומה שבקליפורניה.
בגיל 25 עבר גריי, על פי עדותו, סדרה של חוויות רוחניות טרנספורמטיביות.
בזמן שתרגל מדיטציה, הוא חווה קנשו (Kensho) קלאסי, שהיא חוויה של התעוררות בזן, במסגרתה הוא "חדר אל תוך ריקותם של הדברים כולם", והבין כי "הבודהה שאחריו רדפתי היה אני עצמי".
מלבד עיסוקו במדיטציית זן הוא למד באותן שנים גם את כתביהם של מיסטיקנים נוצרים שונים, וכן את כתבי הקודש הנוצרים.
בשנים שלאחר התעוררותו המשיך גריי את תרגול המדיטציה שלו, בעודו עובד בבית המלאכה של אביו.
בנוסף, הוא בילה שעות רבות באותה תקופה בישיבה בבתי קפה, כשהוא מנסח תשובות לשאלות שעלו בו באופן ספונטני.
לבסוף, בגיל 31, גריי חווה, על פי עדותו, התעוררות ("הארה") נוספת, ששמה קץ לשאלות ולספקות שעוד נותרו בו.
בשנת 1996, הוא הוזמן על ידי מורתו ארביס ג'ואן ג'אסטי להתחיל ללמד.
הוא התחיל במתן שיעורים לקבוצות קטנות שהתכנסו בחדר בביתה של דודתו.
הקבוצות התרחבו במהלך השנים, כאשר עוד תלמידים נוספו.
באותו הזמן הוא גם שינה את שמו לאדיאשנטי, שם שמשמעותו בסנסקריט "שלווה בראשיתית".
שיעוריו של אדיאשנטי מתמקדים ברעיון של התעוררות ("הארה") ובהתגלמותה בחיי היומיום.
הוא נוטה שלא להדגיש את זיקתה של תורתו לזן בודהיזם, באומרו כי "האמת שעליה אני מצביע אינה מוגבלת לשום דת, השקפה, או מערכת אמונות אחת מסוימת, אלא היא נגישה לכל ומצויה בפנימיותו של כל אחד ואחת".
מלבד זן בודהיזם, תורתו של אדיאשנטי מושפעת באופן בולט גם מכתביו של המיסטיקן ההודי בן המאה ה-20, ניסרדגדטה מהראג' ומזו של רמאנה מהארשי, כמו גם מפרשנויותיו שלו לברית החדשה וממיסטיקנים נוצרים שונים.
הוא כתב מספר רב של ספרים, וכן הפיק קלטות שמע ודי.וי.די.
באפריל 2014 התראיין אדיאשנטי לתוכניתה של אופרה ווינפרי, במסגרת פרק של Super Soul Sunday .
אדיאשנטי מתגורר, עם אשתו מוקטי, באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
סנגהה (Sangha) הוא מונח בסנסקריט המתייחס לקהילה רוחנית.
אדיאשנטי ייסד את Open Gate Sangha בשנת 1996, כאשר הוא החל ללמד.
הארגון פועל באמצעות צוות קטן של עובדים ובסיועם של מתנדבים רבים, ובין השאר מתאם עבור אדיאשנטי את לוח הפעילויות והנסיעות.
הארגון גם מפיק ומוציא לאור חומרים כתובים, שמע ווידאו.
בנוסף, הארגון מקיים, מספר פעמים בשנה, ריטריטים בני כמה ימים הנערכים בשתיקה.
אדיאשנטי, בדומה למורתו, הזמין במהלך השנים שורה של תלמידים "לחלוק את הדהרמה", כלומר ללמד באופן עצמאי תלמידים אחרים.
אדיל אקטר הוא שחקן אנגלי זוכה פרס באפט"א.
אקטר נולד בלונדון לאב פקיסטני ולאם הודית ילידת קניה.
הוא סיים תואר במשפטים אבל שינה כיוון מקצועי למשחק.
את הכשרתו המקצועית רכש באולפן השחקנים בניו יורק.
אקטר ידוע מתפקידו בדמות פייסל, המוסלמי הקיצוני, בסרטו של כריס מוריס "Four Lions".
הוא הופיע בתפקידים קומיים בהם גופטה בתוכנית "The Angelos Epithemiou Show", מארוש בסרט "הדיקטטור" וסמי בסרט "פן" של האחים וורנר בבימויו של ג'ו וייט.
אקטר זכה לשבחים גם על הופעותיו בתפקידים דרמטיים.
ב-2015 היה מועמד לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד וילסון וילסון בסדרה "אוטופיה" של ערוץ 4. הוא גילם חנווני בשם אחמד במיני-סדרה "קפיטל" של ה-BBC לצדו של טובי ג'ונס.
בסדרת הדרמה "ריבר" שיחק בתפקיד סמל בילוש איירה קינג.
בסקירה על הסדרה "ריבר" בעיתון דיילי טלגרף שיבח מייקל הוגן את הופעתו.
ב-2016 הופיע אקטר בדמות שהזאד בסרט הטלוויזיה של ה-BBC בשם "Murdered by My Father".
ב-2017 זכה על הופעתו בדרמה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר.
עוד ב-2016 שיחק בתפקיד רוב סינגהל במיני-סדרה של ה-BBC "מנהל הלילה" המבוססת על רומן באותו שם מאת ג'ון לה קארה.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "סוויט טות': נער עם קרניים" המשודרת בנטפליקס בתפקיד "דוקטור סינג".
2008: "הקולונל" בתפקיד זירו (תיאטרון אבסולוט)
2008: "In My Name" בתפקיד זאים (תיאטרון אולד רד ליון ותיאטרון טרפלגר סטודיוס)
2009: "אנקת גבהים" בתפקיד יוסוף (להקת תיאטרון טמאשה)
2011–2011: "המלט" בתפקיד גילדנסטרן ופרנסיסקו (תיאטרון יאנג ויק)
אדילסון רייס דה אנונסיאסאו (בפורטוגזית: Adilson Reis da Anunciacao; נולד ב-27 בספטמבר 1992), הידוע כאדילסון באהיה, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בקאווקאיה בעמדת הקשר.
באהיה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת מיראסול ובשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ששיחקה אז ליגה הרביעית בברזיל.
בקיץ חתם בקבוצת CRB מהליגה השלישית..
בינואר חתם בסאו לואיס, ממנה עבר לפלוטאס.
בקיץ הגיע לישראל וחתם בהפועל חיפה.
ב-20 באוגוסט 2016 ערך באהיה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 2–3 להפועל אשקלון בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בסך הכל ערך 30 הופעות ליגה במדי הפועל חיפה בעונת 2016/2017, בהן כבש חמישה שערים.
ב-1 ביולי 2017 סיכם במועדון ספורט אשדוד.
באהיה ערך 12 הופעות ליגה במדי הקבוצה, ובינואר 2018 חתם במכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית.
ב-8 בינואר 2021, באהיה חתם בפרובאריו.
אדיאה היא עיר בקמרון שנמצאת באזור החוף.
אדיאה ממוקמת כ-50 ק"מ מבירת האזור דואלה וכ-154 ק"מ מבירת המדינה יאונדה.
בנוסף, אדיאה ממוקמת על גדות הנהר סאנגה .
הטמפרטורה הממוצעת היא 21 מעלות צלזיוס.
החודש הכי חם הוא פברואר (22 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,342 מילימטרים בשנה.
חודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (376 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (17 מ"מ גשם).
אדיאה בעלת חשיבות מיוחדת ברמה התעשייתית.
ישנו בית חרושת לייצור אלומיניום, שנפתח ב-1955 עוד לפני העצמאות של המדינה.
ליד העיר יש גם תחנת כוח הידרואלקטרית חשובה, על הנהר סאנגה , שממנו כ-95% מהאנרגיה המסופקת בקמרון מיוצר.
ישנה תחנת רכבת ליד העיר.
אדיאה ממוקמת ליד הכבישים הלאומיים N3 ו-N7. בנוסף, היא נמצאת כ-4 ק"מ מהכביש האזורי P14.
מ-22 במרץ 1993, אדיאה הוא מושבו של הבישוף הקתולי.
אדיאקריה (שם מדעי: Ediacaria) הוא סוג פרהיסטורי של מדוזה שחיה בתקופת האדיקר שבסוף עידן העל פרקמבריון עד לתקופת הקמבריון שבתחילת עידן הפלאוזואיקון.
המדוזה התגלתה על ידי רג'ינלד קלוד ספריג (Reginald Claude Sprigg) בשנת 1947 ושמה הוא על שם גבעות אדיקרה שבאוסטרליה הדרומית.
מדוזה זו כללה 2 מינים: Ediacaria flindersi, שהתגלה על ידי ספריג וחי בתקופת האדיקר, ו־Ediacaria booleyi, שתואר בשנת 2007 וחי במחוז וקספורד באירלנד של תקופת הקמבריון.
בניגוד לשאר המינים של הביוטה של אדיקר, היא שרדה את תקופת האדיקר וחיה גם בתקופת הקמבריון.
מדוזה זו הגיעה לאורך של עד 70 סנטימטרים והייתה ניזונה בעיקר מפלנקטון וחיידקים.
אדיטייה-L1 היא חללית קורונוגרפיה לחקר האטמוספירה הסולארית, שתוכננה ופותחה על ידי ארגון חקר החלל ההודי (ISRO) ומכוני מחקר הודיים שונים אחרים.
החללית תקיף במרחק של כ-1.5 מיליון ק"מ מכדור הארץ במסלול הילה סביב נקודת לגראנז' L1 בין כדור הארץ לשמש, שם תחקור את האטמוספירה הסולארית, סערות מגנטיות סולאריות והשפעתן על הסביבה של כדור הארץ.
זוהי המשימה ההודית הראשונה המוקדשת לתצפית על השמש.
ניגר שאג'י הוא מנהל הפרויקט.
אדיטייה L1 שוגרה על סיפון ה-PSLV C57 בשעה 11:50 ב-2 בספטמבר 2023, עשרה ימים לאחר הנחיתה המוצלחת של משימת הירח של צ'אנדריאן 3. היא הגיעה בהצלחה למסלולה המיועד כמעט שעה לאחר מכן, ונפרדה מהשלב הרביעי שלה בשעה 12:57.
מטרות המחקר העיקריות של אדיטייה L1 הן:
תצפית על הדינמיקה של הכרומוספירה והקורונה הכוכבית של השמש
מחקרים על חימום כרומוספרי וקורונלי, הפיזיקה של פלזמה מיוננת חלקית, של פליטות מסה קורונלית (CMEs) ומקורותיהן, של השדה המגנטי העטרה ומנגנוני העברת החום, וחילופי התפרצויות סולאריות
התבוננות בסביבת החלקיקים הפיזיים סביב מיקומה של החללית
קביעת רצף התהליכים במספר רבדים מתחת לקורונה המובילים להתפרצויות שמש
מניעים למזג האוויר בחלל, והמקור, ההרכב והדינמיקה של רוח השמש
תכנונן "אדיטייה" החל בינואר 2008 על ידי הוועדה המייעצת למדעי החלל בהודו (ADCOS).
בתחילה החללית תוכננה להיות לוויין קטן שינוע במסלול לוויני נמוך (800 ק"מ) עם מודדיקורונוגרפיה על מנת לחקור את קורונת השמש.
הוקצה תקציב ניסוי גדול לשנת הכספים 2016–2017.
מאז, היקף המשימה הורחב והיא הפכה למצפה כוכבים מקיף בסביבה השמשית והחללית שתוצב בנקודת לגראנז' L1, ומכאן שונה שם המשימה ל"אדיטייה L1".
"אדיטיה" נקראת על שם סוריה והאדיטיאס, האלוהויות ההינדיות המייצגות את השמש.
הכינוי "L1" מציין את נקודת לגראנז' 1, שמסמן את המיקום המדויק הממוקם בין השמש לכדור הארץ בו אמורה החללית לצאת לדרך.
משימת אדיטייה L1 תיקח בערך 109 ימי כדור הארץ לאחר השיגור כדי להגיע למסלול ההילה סביב נקודת L1, שהיא כ-1,500,000 ק"מ מכדור הארץ.
מודדי פוטוספירה לכרומוספרה ולקורונה, מדידת שטפי חלקיקים אנרגטיים ושדות מגנטיים של רוח השמש וסופות מגנטיות סולאריות.
אדיטייה L1 תספק תצפיות על הפוטוספירה, הכרומוספירה והקורונה של השמש.
הכלים המדעיים שבו חייבים להיות ממוקמים מחוץ להפרעות מהשדה המגנטי של כדור הארץ ולכן לא יכלו להיות שימושיים במסלול הנמוך של כדור הארץ כפי שהוצע בתכנון משימת אדיטייה המקורית.
אחת הבעיות העיקריות הבלתי פתורות בתחום הפיזיקה הסולארית היא שלאטמוספירה העליונה של השמש יש טמפרטורה של 1,000,000°C בעוד שהאטמוספירה התחתונה היא רק 5,730°C.
בנוסף, לא מובן בדיוק כיצד קרינת השמש משפיעה על הדינמיקה של האטמוספירה של כדור הארץ בקנה מידה קצר יותר וגם ארוך יותר.
המשימה תשיג תמונות כמעט בו-זמניות של השכבות השונות של האטמוספירה של השמש, שיחשפו את הדרכים שבהן אנרגיה מתועלת ומועברת משכבה אחת לאחרת.
בהתאם לזה, משימת אדיטייה L1 תאפשר הבנה מקיפה של התהליכים הדינמיים של השמש ותתמודד עם כמה מהבעיות הבולטות בפיזיקה סולארית והליופיזיקה.
המכשירים של אדיטייה L1 מכוונים כדי לצפות באטמוספירה הסולארית, בעיקר בכרומוספרה ובקורונה.
מכשירים במקום יצפו בסביבה המקומית ב-L1. ישנם שבעה מכשירים על הסיפון, עם ארבעה עבור חישה מרחוק של השמש ושלושה עבור תצפית במקום.
מכשירי המדידה פותחו על ידי מעבדות שונות בהודו תוך שיתופי פעולה הדוקים של מרכזי חלק חלל שונים במדינות נוספות.
מעבדה למערכות אלקטרו אופטיקה, בנגלורו
ב-2 בספטמבר 2023, בשעה 11:50, שוגר כלי השיגור לווייני פולאר (PSLV-C57) בהצלחה את האדיטייה L1 ממשטח השיגור השני של מרכז החלל Satish Dhawan (SDSC) הממוקם בסריהריקוטה.
האדיטייה L1 הצליח לאחר טיסה של 63 דקות ו-20 שניות, להגיע בהצלחה למסלול אליפטי סביב כדור הארץ בשעה 12:54.
האדיטייה L1 אמורה הייתה לעבור סדרה של ארבעה תמרוני מסלול הקשורים לכדור הארץ לפני הגעתה למסלול העברה לעבר נקודת לגראנג' L1. היא צפויה להגיע למסלול המיועד לו בנקודת L1 כ-127 ימים לאחר שיגורה.
+שלבי משימה ותמרונים במה ורצף תאריך שעה זמן (IST) פריאפסיס אפואפסיס תקופת מסלול Ref.
אדיטה גורניאק (בפולנית: Edyta Górniak; נולדה ב־14 בנובמבר 1972) היא זמרת פולנייה.
גורניאק נולדה ב-1972 בעיירה ז'יימביצה בשלזיה תחתית במשפחה בעלת שורשים צועניים.
ב-1989 ביצעה את הופעתה הראשונה בטלוויזיה בתוכנית כישרונות בה ביצעה את השיר Stop!, היא הופיעה במחזמר "Metro" שנחשב לאחד ממחזות הזמר המצליחים בפולין ולאחר מכן גם הועלה בברודוויי.
ב-אירוויזיון 1994 נבחרה להיות הזמרת הראשונה שמייצגת את פולין, עם השיר "To nie ja!" זכתה במקום השני, המהווה את המיקום הגבוה ביותר באירוויזיון אליו מדינה הגיעה בהשתתפותה הראשונה.
ב-1995 הוציאה את אלבומה הראשון "Dotyk"
ב-2010 התמודדה בגרסה של פולין לרוקדים עם כוכבים והייתה במקום השלישי.
אדיוס בואנוס איירס (Adiós Buenos Aires) הוא קופרודוקציה ארגנטינית ספרדית משנת 2023 בבימויו של גרמן קראל, עם דיאגו קרמונסי ומרינה בלאטי בתפקידים הראשיים.
הסרט היה מועמד לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בבייג'ינג.
הסרט מספר על ארבעה מנגנים חובבים בבואנוס איירס שחייהם מושפעים לרעה מהמשבר הכלכלי העמוק בארגנטינה בשנת 2001. בסרט משולבים קטעים דוקומנטריים מהתקופה ההיא.
נובמבר 2001, בואנוס איירס, משבר כלכלי עמוק ברחבי ארגנטינה.
חוליו פרבר (דיאגו קרמונסי) הוא בעל חנות נעליים אותה ירש מאביו.
אין קונים ואין לו כסף לשלם לספק שלוקח ממנו את רוב הנעליים בחנות.
הוא גרוש וחי עם בתו פאולה.
בבנדונאון בבית קפה קטן יחד עם קרלוס (פסנתר), אטיליו (כינור), טיטו (קונטרבס).
הזמר שלהם עזב את ארגנטינה כרבים אחרים והם משכנעים את זמר העבר קרלוס טורטולה שנמצא כעת בבית אבות, להצטרף אליהם.
חוליו נאלץ למכור את חנותו.
הוא רוצה למכור את מכוניתו אבל נהגת המונית מריאלה (מרינה בלאטי) מתנגשת בו.
היא אם יחידנית מטופלת בילד חירש ומבקשת לא לדווח לביטוח ובתמורה תסיע חינם את חברי הלהקה להופעות.
כעת הוא מודיע לבתו פאולה כי החליט להגר לגרמניה בגלל המצב בארגנטינה.
הוא מוכר את דירתו ואת הכסף הוא מפקיד בבנק המרכזי של ארגנטינה.
לרוע מזלו מודיע שר האוצר כי החליט להקפיא את חשבונות הבנקים עם אפשרות להוציא רק 250 פזוס לשבוע.
חוליו המיואש הולך לבנק ונקלע להפגנה גדולה ואלימה.
הוא מצליח להשיג הופעה עבור הלהקה אצל סנטור סלינס העשיר והמושחת.
אטיליו מתנגד לכך, עוזב את הלהקה ונהרג בהפגנה.
חוליו המיואש עולה על ספינה כדי לעבוד בה בדרך לאירופה אך לבסוף מתחרט וחוזר לבואנוס איירס לנגן בבנדונאון עם הלהקה שלו.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותדיאגו קרמונסיחוליו פרברבנדוניוןמרינה בלאטימריאלהקרלוס פורטלוניקרלוספסנתרןמנואל ויצנטהאטיליוכנרמריו אלרקוןריקרדו טורטורלהזמררפאל ספרחלבורדטיטונגן קונטרבסמריו מהלרסנטור סלינסמתיאס לוק בנאנטהפבליטובנה של מריאלהויולטה נרוויפאולהבתו של חוליו
ארנה פורט דה לה שאפל , הידוע מטעמי חסות מסחרית כאדידס ארנה , הוא אולם ספורט רב-תכליתי ומודולרי, הממוקם ב, בירת צרפת.
האולם מארח את משחקיה של קבוצת הכדורסל פריז בסקטבול מליגת העל הצרפתית והיורוליג.
הזירה מכילה 8,000 מושבים לאירועי ספורט ו-9,000 מושבים לקונצרטים ומופעים, וכוללת שני אולמות כושר לרווחת התושבים המקומיים.
הזירה נבנתה במיוחד לאולימפיאדת פריז (2024), אחת משני האולמות היחידים שהוקמו באופן ספציפי לתחרות לצד ה-Aquatics Centre בסן-סן-דני.
בניית האולם החלה במרץ 2020, והוא נחנך ב-11 בפברואר 2024, בניצחון 87–65 של פריז על סן-קנטן במסגרת ליגת העל הצרפתית בכדורסל.
הזירה נועדה במקור לארח את אירועי ההיאבקות והכדורסל באולימפיאדת פריז (2024) ואת טורניר הטניס שולחן במשחקים הפאראלימפיים לאחר מכן, אך בסופו של דבר היא אירחה את תחרויות הבדמינטון וההתעמלות האמנותית האולימפיות ותחרויות הבדמינטון והרמת כוח הפאראלימפיות.
האולם משמש כביתה של קבוצת הכדורסל פריז בסקטבול מליגת העל הצרפתית והיורוליג ושל קבוצת הכדוריד פריז סן-ז'רמן.
באוקטובר 2024 התקיימו באולם שלבי רבע הגמר וחצי הגמר של אליפות העולם ב-League of Legends.
שמו הזמני של האולם בעת בנייתו היה Paris Arena II, אך ביולי 2022 פורסם כי בעקבות חסות מסחרית תיקרא הזירה אדידס ארנה על שם יצרנית מוצרי הספורט אדידס שחתמה על חוזה זכויות שיום עם החברה המפעילה SAE POPB לחמש שנים עם אופציה לשבע נוספות תמורת 2.8 מיליון אירו בשנה.
בתחילת יולי 2022 אישרה מועצת העיר את שינוי שם החסות.
נציגי המפלגה הקומוניסטית של צרפת במועצת העיר פריז הציעו לקרוא את האולם על שמה של אליס מיליאט, ספורטאית ופעילת זכויות האישה צרפתית, שארגנה את המשחקים העולמיים לנשים 1922 בפריז.
ההצעה לא התקבלה, אך הטיילת שמול האולם נקראה על שם מיליאט.
במשחקים האולימפיים והפאראלימפיים ב-2024, בהם אסורים שמות מסחריים לאצטדיונים, נקרא האולם פורט דה לה שאפל ארנה על שם השכונה בפריז בה הוא נמצא.
אדיפוס הוא מלך תבאי – דמות טרגית מן המיתולוגיה היוונית.
ליוס, אביו של אדיפוס, שהה בצעירותו בחצר המלך פלופס, שם התאהב בבנו כריסיפוס, הוא חטף את הנער וברח עמו אל ההרים, אך זה ניסה לברוח מחוטפו, ובניסיונו נפל לתהום ונהרג.
המלך פלופס שמע על הדבר, וגזר קללה על ליוס, על שהרג את בנו.
בקללה הוא הזהיר אותו שלא יישא לו אישה, פן ייוולד להם בן שירצח אותו, את אביו, ויישא את אימו לאישה.
ליוס אכן שמע לאזהרה זו, אך ברבות הימים פגש בחגיגת הקציר את יוקסטה, התאהב בה ונשא אותה לאשה.
רק לאחר שנולד להם בן, הוא גילה לה את סודו, ומחשש להתגשמות הנבואה החליטו הוריו להורגו.
כאשר נולד הילד, קשרה יוקסטה אימו את רגליו והפקידה אותו בידי יד ימינו של המלך, שציווה להרוג את הילד בהר קיתריון.
אך יד ימינו של המלך, שריחם על התינוק, מסר אותו לרועה של פוליבוס, שמסר אותו (את אדיפוס) למלך קורינתוס, שהיה חשוך ילדים.
אדיפוס גדל כבנם של המלך והמלכה, והיה בטוח שהם הוריו הביולוגיים.
כאשר התבגר, שמע אדיפוס מפי האורקל של דלפי כי עתיד הוא להרוג את אביו ולהינשא לאימו, ואדיפוס, מתוך אמונה שפוליבוס ומרופה הם הוריו, החליט לברוח מחשש שיגשים את הנבואה, והתרחק מקורינתוס לכיוון תבאי.
במהלך נדודיו של אדיפוס ביוון, נתקל בקבוצה של שבעה אנשים אשר התווכחו איתו על זכות המעבר.
אדיפוס הרג שישה מהאנשים, מבלי לדעת שאחד מההרוגים הוא אביו הביולוגי, ליוס.
האיש שלא נהרג היה הרועה טוב הלב שהצילו, ולמעשה חציה הראשון של הנבואה שניסה למנוע, הוגשם.
בהמשך דרכו הגיע אדיפוס לתבאי, עיר הולדתו, שם שמע שמלך העיר מת בנסיבות מסתוריות.
בכך שחרר את תבאי מן המצור, וכפרס על תושייתו ניתנה לו לאישה אלמנת המלך, הלא היא אימו.
לאחר מספר שנים, כאשר לאדיפוס ולאשתו-אימו נולדו ילדים, פרצה בתבאי מגפה נוראה.
אדיפוס המלך שלח שליחים לכל רחבי יוון במטרה להבין את סיבת המגפה, והגיע למסקנה שיש חוטא בקרב בני תבאי, ועל מנת לעצור את המגפה יש להעניש את החוטא.
בשלב זה של קורות חיי אדיפוס מסתיימת האגדה המיתולוגית ומתחילה זו המחזאית.
תחילה חושד אדיפוס בתושבי תבאי השונים, אולם, לקראת סיום המחזה, אדיפוס ואשתו-אימו מבינים את האמת המרה.
סופוקלס מתאר צעד אחר צעד את גילוי התעלומה, שבסופה מבין אדיפוס כי העבד השישי שנמלט מידיו בעת העימות עם אביו (שהרי בעימות הרג אדיפוס את ליוס וחמישה ממלוויו, ורק אחד הצליח להימלט ממנו), הוא למעשה הרועה שהציל את חייו בינקותו.
יוקסטה מבינה את האמת המרה לפני אדיפוס, ומתאבדת.
ואילו הוא עוקר את שתי עיניו בסיכות זהב שהוציא מבגדיה של יוקסטה, ויוצא לגלות יחד עם שתי בנותיו – איסמנה ואנטיגונה, בעוד שני בניו – אטאוקלס ופוליניקס – נשארים בעיר, כדי להיאבק על ירושת אביהם.
אדיפוס גוזר על עצמו לנדוד בכל הארץ כקבצן רעב ומנודה.
במחזה השני בטרילוגיה, "אדיפוס בקולונס", אדיפוס יושב בחורשת הקודש שבקולונוס, בקרבת אתונה, שם מוצא אותו בנו, פוליניקס, לבקש את עזרת אביו נגד אחיו, אטאוקלס.
אדיפוס מקלל את שני בניו שזנחו אותו, ומנבא להם שיהרגו זה את זה במלחמת אחים.
אדיפוס עצמו מתקרב לקץ חייו, וגיבור השמש, תזאוס, מלווה אותו אל העולם התחתון, שם ימצא את מנוחתו.
מחמת הפצעים שברגליו, אדיפוס נותר צולע כל חייו, ומכאן גם שמו, שפירושו "רגל נפוחה".
על בסיס האגדה כתב המחזאי היווני סופוקלס את המחזות "אדיפוס המלך" ו"אדיפוס בקולונוס".
המלחין איגור סטרווינסקי כתב אורטוריה לסולנים, תזמורת ומקהלת גברים בשם "אדיפוס רקס" (אדיפוס המלך בלטינית), לליברית מאת ז'אן קוקטו.
על פי סיפור זה טבע זיגמונד פרויד את המונח תסביך אדיפוס, לאדם המאוהב באמו ושונא את אביו.
התסביך המקביל לו (אצל בנות) נקרא תסביך אלקטרה, על שם אלקטרה בתו של אגממנון.
הביטוי "נבואת אדיפוס" מתייחס לנבואה המגשימה את עצמה, מכיוון שליוס, אביו של אדיפוס, מסר את בנו כדי לחמוק מגורל הנבואה שלפיה ליוס ייהרג על ידי אדיפוס, אך בזאת בעצם גרם לנבואה להתממש.
בשיר the end של להקת הדלתות מתואר בין השאר תסביך אדיפוס
אדיס אבבה (באמהרית: ), מילולית: "פרח חדש" היא בירת הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה, העיר הגדולה בה ואחת ממדינותיה.
העיר משמשת גם כבירת האיחוד האפריקאי.
לפי תחזית רשמית לשנת 2022 אוכלוסייתה מונה כ-3.86 מיליון תושבים, שהם כ-80 לאומים הדוברים 80 שפות שונות, יש בה גם קהילות נוצריות ומוסלמיות.
המקום הנמוך ביותר בעיר הוא נמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה, הנמצא בגובה 2,445 מטר, והמקום הגבוה ביותר בה הוא הרי אנטוטו, המתנשאים לגובה של כ-3,200 מטר.
יש בעיר אוניברסיטה, בתי ספר למוזיקה ואמנות, ומכוני מחקר.
דבר זה השפיע רבות על צמיחתה והתפתחותה והביא להקמתם של מסעדות, בתי קפה, בתי קולנוע, מועדונים, בתי הימורים, ברים וכדומה.
לפני היווסדה של העיר, ל לא הייתה עיר בירה במשך זמן רב.