tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופתו של איוואן אסן השני נהנו יהודי בולגריה מחופש פולחן, עיסוק וזכויות, שהיו נרחבות יותר מהמקובל בקהילות אירופה בימי הביניים.
הקהילה הגדולה ביותר התגוררה בבירת הממלכה טרנובו.
לפי תיעודו של בנימין מטודלה שעבר בבלקנים ב-1170 היו קהילות מאורגנות ומבוססות גם בסקופיה, דרמה וסלוניקי, אשר נכללו בהמשך בשטח האימפריה הבולגרית.
בשל אחוז האוריינות הגבוה בקרב היהודים ורב-לשוניותם, הם השתלבו במנגנוני הממשל וזכו למעמד מיוחס.
החופש ממנו נהנו יהודי בולגריה הקים על איוואן אסן השני את הכנסייה הנוצרית.
האפיפיור גרגוריוס התשיעי שלח איגרת למלך הונגריה בלה הרביעי בה הוא מציין שלא זו בלבד שאיוואן אסן השני לא מצטרף לכנסייה הקתולית, אלא הוא מארח בממלכתו "כופרים" יהודים.
עוד המשיך גרגוריוס וציין שבולגריה "מלאת יהודים" ויש לפתוח כנגדה במסע צלב.
איגרת קורונל (Koronel Manuscript) היא איגרת תוכחה ואזהרה נגד רודפי יהודים ובה אזכור ליחסו של איוואן אסן השני כלפי יהודי ממלכתו.
לפי גרסה אחת, האיגרת נשלחה על ידי רבי יעקב בן אליהו לאחיו המומר פבלו כריסטיאני.
פבלו כריסטיאני נודע בשל השתתפותו בוויכוח ברצלונה ומניחים שהאיגרת נשלחה בסמוך למועד הוויכוח או מעט לאחריו.
לפי גרסה שנייה נשלחה האיגרת על ידי רבי יעקב הרופא לבן דודו יעקב דה לָאטֶס מקרקסון ככל הנראה ב-1264.
באיגרת מובא סיפור ניצחונו של איוואן אסן השני על תאודורוס קומננוס דוקאס נסיך אפירוס בקרב קלוקוטניצה שנערך ב-1230, ליד העיר חאסקובו של ימינו.
תאודורוס שהיה ידוע ברדיפותיו את היהודים, נפל בשבי איוואן אסן והוא ציווה על 2 יהודים לנקר את עיניו כתגמול על רדיפת אחיהם.
היהודים סירבו מטעמי דת, לפי מקור אחד בהמשך נמחל להם ולפי מקור אחר הוצאו להורג בשל אי מילוי מצוות המלך.
רבי יעקב משתמש בדוגמה זו ומזהיר את אחיו מפני גורלם של שונאי היהודים.
עם זאת, חוקרים נוספים מציינים כי האירוע מתאר שימוש ביהודי הממלכה כ"מוציאים לפועל" מטעם השליט, עניין שהיה מקובל בממלכות שונות.
איוואן איוואנוב בָּגְרִיָאנוֹב (בבולגרית: Иван Иванов Багрянов; 29 באוקטובר 1891, ראזגרד, נסיכות בולגריה – 1 בפברואר 1945, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן במשך מספר חודשים כראש ממשלת בולגריה.
בגריאנוב סיים את האקדמיה הצבאית הבולגרית בסופיה והוצב כקצין ארטילריה בדרגת סגן.
הוא השתתף במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוצב כמפקד סוללת תותחים בחזית המקדונית ובהמשך היה שלישו של המלך פרדיננד.
לאחר תבוסת בולגריה במלחמה צומצם הצבא הבולגרי לכדי ז'נדרמריה, מתוקף חוזה ניי ובגריאנוב שוחרר מהצבא בדרגת מאיור.
בשנות ה-20 למד בגריאנוב משפטים באוניברסיטת סופיה ובהמשך אגרונומיה בלייפציג.
בגריאנוב כיהן כשר החקלאות בממשלותיהם של גאורגי קיוסאיבנוב ושל בוגדאן פילוב.
באוגוסט 1943 נפטר בוריס השלישי, מלך בולגריה ובמקביל החלה מסתמנת תבוסה גרמנית במלחמה.
השלטון הבולגרי החליט לנקוט מדיניות של התקרבות זהירה לבעלות הברית ובכלל זה שינוי הרכב הממשלה.
ב-31 במאי 1944 התפטר דוברי בוז'ילוב ולמחרת מונה בגריאנוב לתפקיד.
בגריאנוב שנחשב לפוליטיקאי מנוסה ובעל עמדות פרו מערביות, החל במשא ומתן חשאי עם נציגי בעלות הברית.
ב-26 באוגוסט הכריז בגריאנוב על חזרת ממלכת בולגריה לעמדת נייטרליות במלחמה.
התקדמותו המהירה של הצבא האדום ברומניה, סיכלה את נסיונותיו להגיע להסכם מהיר עם הבריטים והאמריקנים ואילצה את בגריאנוב להתפטר.
ב-31 באוגוסט התפטרה ממשלתו וב-2 בספטמבר מונה לראש הממשלה קונסטנטין מוראבייב.
ב-4 בספטמבר חצה הצבא האדום את הדנובה ופלש לבולגריה, תוך כיבוש העיר טוטראקן.
ב-9 בספטמבר 1944 נכבשה סופיה על ידי הצבא האדום ובמקביל התחוללה בממלכה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת.
הגנרל קימון גאורגייב הפך לראש הממשלה והוקם בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון המשטר הקודם.
באוקטובר נעצר בגריאנוב, הועמד לדין ונמצא אשם בפשעים נגד העם הבולגרי.
ב-1 בפברואר 1945 הוצא בגריאנוב להורג על ידי כיתת יורים בשטח בית העלמין בסופיה, ביחד עם 180 פוליטיקאים ואנשי צבא.
ביוני 1996 ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את הרשעתו של בגריאנוב וזיכה אותו מכל סעיפי האישום.
לאחר מינויו הזמין בגריאנוב את נציגי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה ומסר להם שבכוונת הממשלה להחזיר ליהודים את כל זכויותיהם, אם כי בהדרגה ובזהירות בשל הנוכחות הצבאית הגרמנית בממלכה.
הוא הציע למנות נציג מבני הקהילה, או מי מטעמה כממונה על הקומיסריון לשאלות יהודיות.
בהמלצת הקונסיסטוריה מונה לתפקיד השופט דימיטר פרוטיץ' מסופיה אשר בתיאום עם בגריאנוב, שר המשפטים החדש אלכסנדר סטאלייסקי ונציגי הקהילה היהודית, הכין טיוטת חוק במסגרתו יבוטלו החוקים והתקנות שהוטלו על יהודי בולגריה, בגריאנוב התיר לקונסיסטוריה לחדש את פעילותו ואישר את מינויו של הקולונל בדימוס אברהם תג'ר לתפקיד היושב ראש.
עוד התיר בגריאנוב לתנועה הציונית בבולגריה לחדש את פעילותה.
בנאומו הראשון ברדיו הבולגרי הצהיר בגריאנוב שהחוקים נגד היהודים עומדים בסתירה "ליושר בין העמים ולצדק בין הבריות".
ב-27 ביולי 1944 הודיע בגריאנוב בנאום בפני האספה הלאומית הבולגרית על כוונתו לבטל החוק להגנת האומה.
ב-22 באוגוסט בוטלה חובת ענידת הכוכב הצהוב והושב חופש התנועה ליהודים.
עם זאת המגבלות הכלכליות לא הוסרו והרכוש שהופקע לא הושב.
בנוסף, לא בוטלו מחנות העבודה לעובדי הכפייה היהודים.
ב-30 באוגוסט אושרה בפרלמנט הצעת החוק שניסח השופט פרוטיץ'.
למחרת התפטר בגריאנוב ופרסום החוק החדש התעכב במספר ימים.
איוואן יוסף מרטין אוסייר (בדנית: Ivan Joseph Martin Osiier; 16 בדצמבר 1888 – 23 בדצמבר 1965) היה סייף יהודי דני.
בעל מדליית כסף אולימפית בדקר.
הספורטאי הראשון בהיסטוריה האולימפית שהשתתף ב-7 אולימפיאדות (בתקופה של 40 שנה) והתחרה בכל שלושת כלי הסייף השונים (רומח, דקר וחרב).
שנים רבות שימש כיושב ראש איגוד הסיף הדני.
נוסף לכך היה רופא ועבד כמנתח בבית חולים בקופנהגן בשנים 1915 - 1917.
אוסייר נולד בקופנהגן לזוג יהודים דנים.
באולימפיאדת לונדון (1908) סיים אוסייר במקום חמישי בתחרות דקר קבוצתי ובמקום 18 בתחרות דקר אישית.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה אוסייר במדליה היחידה שלו בקריירה האולימפית הארוכה, מדליית כסף בתחרות דקר אישית.
במדליית זהב זכה פאול אנספך יהודי מבלגיה ובמדליית ארד זכה פיליפ לה הרדי דה בוליו אף הוא מבלגיה.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 20 בתחרות רומח אישי, במקום חמישי בתחרות דקר קבוצתי ובמקום תשיעי חרב קבוצתי.
המשחקים האולימפיים לא נערכו בשנת 1916 בשל מלחמת העולם הראשונה וכך נמנע ממנו להשתתף בעוד אולימפיאדה.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) סיים אוסייר במקום שמיני ברומח אישי, במקום רביעי ברומח קבוצתי, במקום תשיעי בדקר קבוצתי ובמקום שישי בחרב קבוצתי.
באולימפיאדת פריז (1924) סיים אוסייר במקום שישי ברומח אישי, במקום חמישי ברומח קבוצתי, במקום 23 בדקר אישי, במקום 14 בדקר קבוצתי, במקום שישי בחרב אישי ובמקום תשיעי בחרב קבוצתי.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים אוסייר במקום 15 ברומח אישי, במקום 9 ברומח קבוצתי, במקום 13 בדקר אישי, במקום 15 בדקר קבוצתי ובמקום 15 בחרב אישי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) סיים אוסייר במקום רביעי ברומח קבוצתי, במקום חמישי בדקר קבוצתי, במקום שביעי בחרב אישי, במקום חמישי בחרב קבוצתי ובמקום 14 ברומח אישי.
אוסייר החרים את אולימפיאדת ברלין (1936) במחאה על חוקי הגזע של הנאצים כנגד היהודים.
עקב מלחמת העולם השנייה לא נערכו שתי אולימפיאדות (1940 ו-1944) ובכך נמנעה ממנו ההשתתפות גם בהן.
באותה תקופה הוא נאלץ לברוח מדנמרק לשוודיה עקב יהדותו ועבד כרופא בבית חולים בסטוקהולם.
באולימפיאדת לונדון (1948) בגיל 60, סיים אוסייר במקום 11 ברומח קבוצתי ובמקום 44 בחרב אישי.
אשתו, אלן אוסייר היא האלופה האולימפית הראשונה ברומח לנשים (פריז 1924).
בשנת 1965 נפטר אוסייר בקופנהגן.
אוסייר זכה ב-25 תוארי אליפות דנמרק וב-13 תוארי אליפות סקנדינביה בשלושת כלי הסייף השונים (רומח דקר וחרב).
ב-1986 הונצח אוסייר ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
איוואן בונצ'ב בונצ'ב (בבולגרית: Иван Бончев Бончев; 20 ביוני 1866, טרגובישטה, האימפריה העות'מאנית –1958
, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה גנרל-מיור בולגרי, מפקד אוגדת הרגלים ה-5 "דנובה" במהלך מלחמת העולם הראשונה, אשר לחמה בחזית המקדונית ובמסגרתה נחלה תבוסה בקרב סקרה.
ב-1887 סיים בונצ'ב את האקדמיה הצבאית הבולגרית בסופיה וב-1908 סיים את האקדמיה הצבאית הרוסית בסנקט פטרבורג.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה פיקד בונצ'ב על רגימנט הרגלים ה-18 של הצבא הבולגרי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ובעת המערכה על סרביה מונה בונצ'ב למפקד החטיבה ה-3 באוגדת הרגלים ה-9 "פלבן" ולחם עימה גם בחזית המקדונית.
ב-1 בינואר 1918 הועלה בונצ'ב לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד אוגדת הרגלים ה-5 "דנובה" אשר במהלך אותה השנה הועברה מהארמייה הבולגרית השנייה לראשונה.
בונצ'ב פיקד על אוגדתו במהלך קרב סקרה, אשר במהלכו הובסו הבולגרים ו-1,700 מהם נכנעו.
רמת המוטיבציה הנמוכה שהפגינו הלוחמים לצד בעיות המשמעת החמורות בארמייה הראשונה הביאו להדחתו של מפקדה דימיטר גשוב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה צומצם הצבא הבולגרי לכדי ז'נדרמריה מתוקף סיכומי חוזה ניי ובונצ'ב שוחרר מהצבא.
מנישואיו לבלאגה נולד לו בשנת 1905 בן בשם איוואן, מהנדס.
איוואן אלחנדרו גארסיה נווארו (בספרדית: Iván Alejandro García Navarro; נולד ב-25 באוקטובר 1993 בגוודלחרה) הוא קופץ למים מקסיקני.
הוא סגן אלוף אולימפי (לונדון 2012) וסגן אלוף עולם (קאזאן 2015) בקפיצות סינכרוניות מ-10 מטרים, ובן זוגו בקפיצות הסינכרוניות הוא חרמן סאנצ'ס.
הישגו המשמעותי הראשון של גארסיה בזירה הבינלאומית היה במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בשנת 2010 במאיאגואס שבפוארטו ריקו, כשזכה, יחד עם סאנצ'ס, במדליית הזהב בקפיצות הסינכרוניות מ-10 מטרים.
באולימפיאדת הנוער שנערכה באותה שנה בסינגפור זכה במדליית הארד במקצה היחידים.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו ב-2011 בעיר הולדתו, גוודלחרה, זכה גארסיה בשתי מדליות זהב, הן במקצה היחידים והן בקפיצות הסינכרוניות, יחד עם סאנצ'ס.
באליפות העולם שנערכה באותה שנה בשאנגחאי סיים במקום השביעי הן במקצה היחידים והן במקצה הסינכרוני.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים במקום השביעי, ויחד עם סאנצ'ס רשם את הישג השיא שלו בקריירה, כשזכה במדליית הכסף בקפיצות הסינכרוניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד ב-2013 סיים במקום חמישי, ובקפיצות הסינכרוניות הגיעו הוא וסאנצ'ס למקום רביעי.
אליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה יולי 2015 זכה גארסיה במדליית כסף ביחד עם סאנצ'ס בתחרות קפיצות סינכרוניות מ-10 מטר, בתוצאה של 448.89 נקודות, אחרי צ'ן אייסן ולין יואה מסין (495.72 נקודות) ולפני רומן איזמיילוב וויקטור מיניבייב מרוסיה (441.33 נקודות).
איוואן (הובאנס) כריסטופורוביץ' בגרמיאן , היה מפקד בכיר ממוצא ארמני בכוחות המזוינים של ברית המועצות בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מילא תפקיד חשוב במהלך הקרבות לשחרור המדינות הבלטיות ובכיבוש קניגסברג.
הקריירה הצבאית שלו ידעה מעלות ומורדות.
בארמניה הוא מוכר כגיבור לאומי.
נולד בשם הובאנס בגרמיאן בכפר כפר צ'רדאחלי, עבר הקווקז, באימפריה הרוסית (כיום זהו כפר צ'אלניבל באזרבייג'ן).
למד בבית הספר היסודי בגנג'ה ולאחר מכן בבית הספר הטכני בטביליסי.
לאחר סיום הלימודים עבד כטכנאי בחברת הרכבות.
ב-16 בספטמבר 1915 התנדב לצבא האימפריה הרוסית.
הוא הועבר לאימונים באחלציחה וכשסיים את אימוניו בדצמבר 1915 הוצב בחיל המשלוח הרוסי שנשלח להדוף את הצבא העות'מאני מצפון פרס.
הוא נלחם באסאדאבד, המדאן ובכרמאנשאה במערכה שבסופה נסוגו העות'מאנים לאנטוליה.
ב-1917 נרשם לאקדמיה הצבאית בגאורגיה ולאחר סיום לימודיו הוצב בגדוד חיל הרגלים הארמני ה-3 שחנה בסביבות ימת אורמיה.
הגדוד פורק לאחר נפילת ממשלת המעבר הרוסית.
ב-28 במאי 1918 הוקמה הרפובליקה הדמוקרטית הארמנית הראשונה ובגרמיאן הצטרף לצבא הארמני.
בגרמיאן שנואש מהמצב הפוליטי והחברתי השתתף בניסיון הפיכה נגד השלטון בארמניה.
ההפיכה נכשלה והוא נשלח לכלא.
ב-1920 פרצה מלחמת טורקיה–ארמניה ובגרמיאן גויס שוב לצבא הארמני.
כמפקד פלוגת פרשים לחם בקרבות קארס וסרקמיש.
זמן קצר לאחר מלחמה זו כבש הצבא הסובייטי את ארמניה ופירק את הצבא הארמני.
בגרמיאן התגייס לצבא האדום וקבל פיקוד על גדוד פרשים בארמייה הסובייטית ה-11.
הוא סיים את המכללה הצבאית על שם פרונזה אבל לא קודם כחבריו משנודע שהיה שייך למפלגת הדשנקים בתקופת הרפובליקה הארמנית.
ב-1940 מונה גאורגי ז'וקוב לפקד על אזור קייב באוקראינה.
בגרמיאן כתב לו כי ברצונו לשרת תחת פיקודו ונענה בחיוב.
הוא הציג לז'וקוב תוכנית למתקפת נגד שהרשימה את ז'וקוב אשר מינה אותו לראש אגף המבצעים של הארמייה ה-12 בדרגת קולונל.
כעבר שלושה חדשים מונה בגרמיאן לסגן מפקד החזית הדרום-מערבית תחת פיקודו של מיכאיל קירפונוס.
ב-22 ביוני 1941 נשלח בגרמיאן עם שיירה צבאית לטרנופול ולחם בקרבות הקשים נגד הורמאכט באוקראינה.
תוך ימים ספורים כתר הצבא הגרמני את הצבא האדום באוקראינה.
החזית הדרום-מערבית קרסה וקירפונוס נהרג.
בגרמיאן הצליח להימלט מהכיס הנצור.
המרשל סמיון בודיוני המליץ להוציאו להורג על כישלון זה אבל ניקיטה חרושצ'וב הגן עליו.
בגרמיאן מונה לסגנו של סמיון טימושנקו והשתתף בהגנת רוסטוב על הדון.
ב-מרץ 1942 נסע עם כרושצ'וב לסטלין והציג לו את תוכניות ההתקפה על חרקוב.
סטלין התרשם מכך ומינה אותו לסגן מפקד החזית הדרום-מערבית.
המתקפה הידועה כקרב חרקוב השני החלה ב-12 במאי 1942 והסתיימה בתבוסה קשה של הצבא האדום.
ביוני 1942 שוחרר בגרמיאן מהפיקוד על החזית והורד בתפקידו לקצין המבצעים של הארמייה ה-28.
למרות כישלון זה הצליח ז'וקוב לשכנע את הסטבקה בכישוריו של בגרמיאן ושכנע את הפיקוד לתת לו תפקיד פיקודי.
ביולי 1942 מונה למפקד הארמייה ה-16 והחליף את קונסטנטין רוקוסובסקי שמונה למפקד חזית בריאנסק.
תחת פיקודו תוגברה הארמייה ושמה שונה לארמיית המשמר ה-11.
בקרב קורסק שהחל ב-5 ביולי 1943 הכינו הסובייטים מתקפת נגד.
ב-12 ביולי 1943 בעת שהתחולל קרב פרוחורובקה המכריע, החל בגרמיאן במתקפת נגד שכונתה מבצע קוטוזוב.
עד 18 ביולי 1943 הצליח לתקוע טריז של 72 ק"מ בין כוחות הגרמנים.
על כך הועלה לדרגת קולונל גנרל.
ב-19 בנובמבר 1943 קיבל בגרמיאן פיקוד על החזית הבלטית הראשונה שכללה את ארמיית המשמר ה-11 שלו וכוחות נוספים והועלה לדרגת גנרל.
הוא המשיך להתקדם לעבר בלארוס וכבש את העיר ויטבסק.
ב-24 בדצמבר 1943 כבש את העיירה גורודוק שהייתה מרכז חשוב של הצבא הגרמני.
במוסקבה ירו 124 פגזים לכבודו ולכבוד החזית הבלטית הראשונה על ניצחון זה.
ב-יוני 1944 השתתף במבצע בגרטיון, השמיד את ארמיית הפאנצר השלישית וכבש את העיר פולוצק.
על כך הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות.
בגרמיאן השתתף במבצע פרוסיה המזרחית.
ב-10 באוקטובר 1944 הוא כבש את העיר ממל.
ב-אפריל 1945 השתתף בכיבוש קניגסברג.
לאחר מכן קיבל פיקוד על החזית הבלארוסית השלישית מידי אלכסנדר ואסילבסקי.
ב-9 במאי 1945 קיבל את כניעת הכוחות הגרמניים בחצי האי קורלנד שבלטביה.
לאחר המלחמה מונה בגרמיאן למפקד האזור הצבאי הבלטי ופעל נגד פרטיזנים לאומנים בליטא ולטביה.
ב-1954 מונה לסגן שר ההגנה וב-1955 לשר ההגנה והועלה לדרגת מרשל ברית המועצות.
כן היה מפקד האקדמיה הצבאית של המטה הכללי ומפקד כוחות המילואים של הצבא הסובייטי.
ב-אוגוסט 1967 התלווה לליאוניד ברז'נייב ואלכסיי קוסיגין במשלחת לצפון וייטנאם כדי לקדם שם סיוע צבאי במערכה שהחלה להתפתח נגד הצבא האמריקאי.
הוא מת ב-21 בספטמבר 1982 ואפרו נטמן בחומת הקרמלין.
בארמניה הוא נחשב כגיבור לאומי ופסל גדול שלו מוצב בירוואן.
פסל שלו הוצב גם בכפר הולדתו באזרבייג'ן אבל הוא נהרס על ידי האזרים בתקופת משבר נגורנו קרבך.
איוואן בגרמיאן היה נשוי לתמרה ואב לשני ילדים, בן ובת.
איוואן קאמנוב איוואנוב (בבולגרית: Иван Каменов Иванов; נולד ב-25 בפברואר 1988) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הבלם.
איוואנוב התחיל את הקריירה שלו בפירין 1922, ובשנת עבר לצסק"א סופיה.
עם צסק"א זכה בגביע הבולגרי ובסופר קאפ הבולגרי בשנת .
באוגוסט , הושאל ללוקומוטיב פלובדיב.
בקיץ חזר לצסק"א סופיה וביסס את מקומו במרכז ההגנה.
ב-19 בספטמבר 2008, איוואנוב הבקיע את השער הראשון שלו בצסק"א נגד מיניור פרניק.
ב-27 באוגוסט 2009, איוואנוב הבקיע את שער הניצחון נגד דינמו מוסקבה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, שבסיומו עלתה צסק"א לטורניר.
בפברואר , איוואנוב חתם על חוזה לארבע שנים באלניה ולדיקווקז.
במדי אלניה הוא הבקיע שני שערים ב-24 משחקים של הליגה הרוסית, אך בסיום העונה ירדה אלניה לליגת המשנה.
ב-17 ביוני 2011, איוואנוב חתם על חוזה לשלוש שנים בפרטיזן בלגרד.
ב-13 ביולי 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-4 נגד שקנדייה המקדונית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
ב-3 בדצמבר 2011, הוא הבקיע את השער הראשון שלו עבור פרטיזן, בניצחון 0-3 נגד רדינצ'קי קראגוייבץ.
את עונת סיים איוואנוב כאשר הוא פתח בכל המשחקים של פרטיזן ואף סיים את כולם.
בשנת נבחר לשחקן העונה של המועדון.
באוגוסט , איוואנוב חתם בפ.צ.
ב-12 בדצמבר 2013 הורחק בהפסד 2-0 לשאלקה 04. ב-14 בינואר 2014 נפצע במהלך משחק ידידות נגד איינטרכט בראונשווייג נפצע ובכך גמר את העונה.
איוואנוב לא הצליח להחלים מהפציעה וב-15 בדצמבר 2015 שוחרר מהקבוצה על מנת למצוא קבוצה אחרת בה יוכל לחזור לכושר משחק.
לאחר ששוחרר מבזל הצטרף לניו יורק סיטי, אך התקשה לשחק בה ובסופו של דבר העדיף לחתום לשנה וחצי בלוקומוטיב פלובדיב בה שיחק בעבר.
ב-28 ביוני 2016 חתם ל-3 שנים בפנאתינאיקוס.
ב-1 בפברואר 2017 חתם בארסנל טולה לשנה וחצי.
בקיץ חתם באלטאי מהליגה הטורקית הראשונה ובינואר שוחרר מהמועדון.
לקראת עונת חתם בפלאנגה מליגת העל הליטאית.
ביולי איוואנוב חתם בויהרן סנדנסקי, אולם עבר תוך זמן קצר לקבוצת אטאר הבולגרית, במדיה פרש ממשחק פעיל עקב פציעה.
בצעירותו, איוואנוב שיחק בכל הנבחרות הצעירות של בולגריה.
ב-20 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ב-20 באוגוסט 2008 בניצחון 1-2 נגד .
ב-6 בספטמבר 2011, איוואנוב הבקיע את שער הבכורה שלו עבור הנבחרת בהפסד 3-1 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2012.
שחקן העונה של פרטיזן בלגרד:
נבחרת העונה של ליגת העל הסרבית:
איוואן איגלסיאס קורטגרה (בספרדית: Iván Iglesias Corteguera, נולד ב-16 בדצמבר 1971 בחיחון שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק כקשר.
איגלסיאס שיחק החל מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד תחילת המאה ה-21 בקבוצות הליגה הספרדית ספורטינג חיחון, ברצלונה, ריאל אוביידו וראיו ואיקאנו.
הוא נודע בשל השער שכבש בקלאסיקו כשחקן ברצלונה, שער שקבע ניצחון 5-0 לקבוצתו על ריאל מדריד.
איגלסיאס נולד וגדל בחיחון שבאסטוריאס.
בצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של ספורטינג חיחון.
ב-1990 קודם לקבוצת המילואים של המועדון, ספורטינג ב', ששיחקה באותן שנים בליגה השלישית.
בעודו שחקן של קבוצת המילואים, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במשחק הליגה נגד ריאל ואיאדוליד ב-1 בספטמבר 1991. במהלך המשך העונה, עונת 1991/1992, ערך 8 הופעות כמחליף בליגה, ויתר על כן, נכנס כמחליף במשחק אחד של גביע אופ"א ופתח בהרכב במשחק נוסף.
בקיץ 1992 קודם באופן מלא לקבוצה הבוגרת והוא החל להופיע בעקביות בהרכב הקבוצה.
את שערו הראשון במדי חיחון כבש ב-27 בספטמבר, אז ניצחה קבוצתו 2-0 את טנריפה.
בסך הכול בעונה זו, עונת 1992/1993, כבש 4 שערים ב-34 משחקים, וקבוצתו סיימה את העונה במקום ה-12 בליגה.
בסוף העונה יכולתו משכה את תשומת לבה של ברצלונה, מהקבוצות הבכירות בכדורגל בספרד, שזכתה בעונה שלפני כן באליפות שלישית ברציפות תחת המאמן יוהאן קרויף.
איגלסיאס הצטרף למועדון וחתם על חוזה ל-5 שנים.
איגלסיאס לא היווה בורג משמעותי בקבוצה.
הוא לסירוגין פתח בהרכב, נכנס כמחליף או אף לא שותף כלל במשחקיה.
שערו הראשון במדי הקבוצה הוא השער שחרט את שמו בתודעת אוהדי הקבוצה.
זה היה ב-8 בינואר 1994, בקלאסיקו מול ריאל מדריד.
איגלסיאס נכנס כמחליף רבע שעה לסיום המשחק, כשברצלונה מביסה את יריבתה על המגרש.
איגלסיאס הבקיע שער בדקה ה-85, קבע את תוצאת המשחק על ניצחון 5-0 לזכות ברצלונה.
ברצלונה זכתה בסוף העונה באליפות רביעית ברציפות, כשלכך תרם איגלסיאס 4 שערים ב-25 הופעות, 19 מתוכן בהרכב.
כמו כן, הוא השתתף עם ברצלונה בליגת האלופות.
הוא פתח ב-5 משחקים ונכנס כמחליף ב-3 נוספים, אך לא שותף במשחק הגמר נגד מילאן, בו ברצלונה הובסה 4-0.
בעונת 1994/1995 נותר מעמדו של איגלסיאס דומה, כשחקן שלעיתים פותח בהרכב אך מהווה בעיקר שחקן משלים.
העונה החלה בזכייה בסופר קאפ הספרדי הודות לניצחון בתוצאה המצטברת 6-5 על ריאל סרגוסה, כשאיגלסיאס פותח בשני המשחקים מולה.
בקיץ שב איגלסיאס לחיחון, אך הוא השתתף רק בחציה השני של העונה, ובסך הכול פתח בהרכב ב-14 משחקים ונכנס כמחליף ב-4 נוספים, מבלי להבקיע אף שער.
בתום עונה בודדת בחיחון החליט איגלסיאס לעבור קבוצה פעם נוספת.
בקיץ 1996 חתם בריאל אוביידו, יריבתה של חיחון מחבל אסטוריאס, ששיחקה באותן שנים בליגה הראשונה.
בעונתו הראשונה במועדון החדש פתח בעקביות בהרכבה והוא הופיע ב-38 משחקי ליגה.
את השער הראשון במדי הקבוצה כבש ב-16 במרץ 1997, בניצחון קבוצתו 2-0 על הרקולס אליקנטה.
ב-5 באפריל כבש צמד ראשון בקריירה, אז ניצחה אוביידו 4-1 את אתלטיקו מדריד.
שבועיים מאוחר יותר כבש את שערו הרביעי והאחרון לעונה, בהפסד לראסינג סנטנדר.
הוא עזר לאוביידו להישאר בקושי רב בליגה הראשונה, אז סיימה הקבוצה במקום ה-17. בעונתו השנייה במועדון סבל מפציעה שהשביתה אותו ממשחק ל-5 חודשים.
במשחק הראשון לאחר שיבתו מפציעה, ב-22 בפברואר 1998, כבש שער שוויון מאוחר בתיקו 2-2 עם ריאל סוסיאדד.
אוביידו סיימה במקום ה-18 ולכן השתתפה בפלייאוף על מקום בליגה הראשונה מול לאס פאלמס.
איגלסיאס פתח בשני המשחקים מולה ועזר לקבוצתו להישאר בליגה, עם ניצחון בתוצאה המצטברת 4-3.
ב-4 באוקטובר 1998 כבש צמד שני בקריירה, פעם נוספת לרשתה של אתלטיקו מדריד.
בנובמבר נפצע באופן חמור פעם נוספת ונעדר מפעילות למשך חצי שנה.
בסך הכול במהלך עונת 1998/1999 פתח ב-15 משחקי ליגה ונכנס כמחליף במשחק נוסף, בהם הבקיע 3 פעמים.
בעונה זו הצליחה אוביידו לסיים במרחק 6 נקודות מהמקום המוביל לירידה לליגה השנייה.
בעונה הבאה, עונת 1999/2000, אמנם לא נפצע, אך מעמדו דעך והוא שימש בעיקר שחקן מחליף.
הוא נכנס כמחליף ב-16 משחקי ליגה, בהם הספיק להבקיע 2 שערים, בניצחונות על סביליה וראיו ואיקאנו, והוא פתח בהרכב רק ב-7 משחקים, משלים 90 דקות בשני משחקים בלבד.
בקיץ 2000, בתום 4 עונות בקבוצה, עזב איגלסיאס את אוביידו והצטרף לראיו ואיקאנו, קבוצה נוספת מהליגה הראשונה בספרד, שסיימה בעונה הקודמת במקום ה-9 ולכן שיחקה בגביע אופ"א.
בוואיקאנו שיחק לסירוגין כשחקן הרכב או מחליף - במהלך העונה, במסגרת הליגה, גביע אופ"א והגביע הספרדי, פתח ב-17 משחקים ונכנס כמחליף ב-14 נוספים.
את שערו היחיד במדי הקבוצה הבקיע ב-1 באפריל 2001, בניצחון קבוצתו 3-1 על ריאל ואיאדוליד.
במהלך עונתו השנייה בוואיקאנו נדחק איגלסיאס החוצה מהרכב הקבוצה והוא מיעט לשחק: הוא שותף ב-4 משחקים בלבד.
ב-2002 עזב את ראיו ואיקאנו והצטרף לקרטגנובה שמהליגה השלישית, שם השתתף ב-20 משחקים במשך עונה אחת במדיה.
בסוף העונה עבר לאוביידו אסטור, קבוצה מהליגה הרביעית ובסוף עונת 2003/2004 פרש ממשחק, בגיל 33.
איגלסיאס מעולם לא זומן למשחק של נבחרת ספרד הבוגרת.
לאיגלסיאס הופעה אחת במדי נבחרת ספרד הצעירה, במסגרת מוקדמות יורו 1992, בתיקו 1-1 עם ב-12 בנובמבר 1992.
לאחר הפרישה פתח איגלסיאס בית ספר לכדורגל, בשיתוף פעולה עם חברו לקבוצה לשעבר בספורטינג, חואנלה.
איוואן איוואנוביץ' טולסטוי היה מדינאי ופוליטיקאי ברוסיה הקיסרית.
איוואן טולסטוי נולד בעיירה לוגה, ליד סנקט פטרבורג למשפחה אצילה.
אביו היה שר הדואר ונכד של מיכאיל קוטוזוב.
בשנת 1880 איוואן טולסטוי סיים לימודי משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג והחל לעבוד במשרד הפנים.
בשנת 1905 מונה לשר החינוך.
בהיותו בתפקיד הוא קידם הסרת מגבולות לקבלת יהודים ללימודים במוסדות להשכלה גבוה.
הצעותיו אושרו במועצת השרים אך לא קיבלו אישור סופי של הצאר.
יחד עם זאת, טולסטוי קידם ביטול מספר מגבלות שהיו בתחום משרדו.
בשנת 1907, כאשר כבר לא היה בתפקיד השר הוא פרסם ספר שושא מצב היהודים ברוסיה שכתב ביחד עם יולי גסן.
טולסטוי מומחה בנומיסמטיקה ופרסם מספר עבודות בנושא.
לאחר הקמת "ארגון ללימוד חיי היהודים" בתחילת מלחמת העולם הראשונה, מונה ליושב ראש הארגון.
מטרת הקמת הארגון הייתה פעילות נגד אנטישמיות ברוסיה.
בשנת 1916 הוא התפטר מכל תפקידיו לאו מצבו הבריאותי.
הוא נפטר תוך זמן קצר ונטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
בנו היה איוואן איוואנוביץ' טולסטוי חוקר העולם הקלאסי וחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
איוואן אנדרייביץ' אורגנט הוא מנחה, זמר, מפיק ושחקן קולנוע וטלוויזיה רוסי-ישראלי.
משנת 2012 עד 2022, הנחה את תוכנית האירוח הלילית "אורגנט בערב" בערוץ 1 הרוסי.
איוואן אורגנט נולד בלנינגרד למשפחה ממוצא רוסי, אסטוני ויהודי.
הוריו אנדריי לבוביץ' אורגנט וולריה איוואנובנה קיסליובה (שנפטרה בשנת 2015).
בצעירותו הוריו התגרשו והוא גר עם אמו שחיה עם חברה, השחקן דמיטרי לאדיגין.
הסבא שלו, לב מילינדר, היה שחקן יהודי.
הוריו (וכך גם סבתו נינה אורגנט) היו שחקני תיאטרון.
הוא למד בבית הספר לדרמה ומוזיקה מספר 18 בלנינגרד ובגימנסיה בעיר.
הוא השלים השכלתו באקדמיה לאומנות התיאטרון של סנקט פטרבורג ובתחילת הקריירה שלו נטל חלק בהפקות תיאטרון קטנות.
עם סיום לימודיו המשיך בקריירת המשחק בתיאטרון.
בשנות ה-90 הנחה מופעי לילה במועדונים וב-1999 התקבל לעבודה באחת מתחנות הרדיו בסנקט פטרבורג כשדרן והנחה תוכנית בידור בערוץ 5 הפטרבורגי.
בשלב מאוחר יותר עבר למוסקבה והתקבל לעבוד בתחנת הרדיו "הרדיו הרוסי" (Русском радио) ולאחר מכן בתחנת "Hit FM".
הוא החל לצבור פופולריות והצליח להתקבל לצוות העובדים של ערוץ MTV במוסקבה.
במקביל פיתח גם קריירת משחק ושיחק דמויות שונות בקולנוע ובטלוויזיה, אך התפרסם ברוסיה בעיקר כאישיות טלוויזיונית ומנחה טלוויזיה פופולרי.
הוא הנחה את אירוויזיון 2009 והיה ממנחי הטקס באולימפיאדת סוצ'י (2014), הוא נטל חלק בפאנל התוכנית "פרוז'קטורפריסהילטון" (Прожекторперисхилтон) יחד עם אלכסנדר צקאלו וצמד הקומיקאים סרגיי סבטלקוב וגאריק מרטירוסיאן.
במשך תקופה ארוכה גם הנחה את תוכנית הפארודיה "ההבדל הגדול" יחד עם אלכסנדר צקאלו.
הוא גם הנחה את תוכנית הבישול "סמאק" המשודרת בערוץ הראשון הרוסי.
במהלך תוכנית הבישול "סמאק" שהנחה, התבטא אורגנט שהוא "ריסק את הירקות כפי שקומיסר אדום היה מרסק תושבי כפר אוקראיני", התבטאות שגררה ביקורת רבה באוקראינה והביאה אותו להתנצל במהלך שידורי תוכנית האירוח שלו "אורגנט בערב".
Самые) על סקנדינביה ופינלנד,"הצד השני של הקימונו" (Обратная сторона кимоно) על יפן וסדרה על ערי רוסיה שעל נהר הוולגה.
ביוני 2018 קיבל אזרחות ישראלית.
בפברואר 2022 עם הפלישה הרוסית לאוקראינה פרסם אורגנט ברשת האינסטגרם פוסט קצר נגד המלחמה.
מייד לאחר מכן הורדה תוכניתו "אורגאנט בערב" בערוץ הראשון הממלכתי הרוסי ונודע כי הוא עזב לישראל, ביחד עם אשתו ושתי בנותיו.
באפריל 2025 החל להופיע על במות ברחבי הארץ עם פורמט חדש לתוכניות האירוח שלו, שנקרא "אורגנט חי" (Живой Ургант).
איוואן אורגנט מוזיקאי והוא מנגן על גיטרה, פסנתר, תופים ואקורדיון.
קול השירה שלו הוא בריטון ובמקביל לקריירה המוזיקלית הוא מפתח קריירת שירה תחת שם הבמה "גרישה אורגנט".
1999 – "Звезда" (כוכב), בשיתוף פעולה עם הזמר מקסים לאונידוב
אורגנט נשוי לנטליה קינקאדזה וממנה יש לו 2 ילדות.
קודם לכן אורגנט חי במשך 5 שנים עם טטיאנה גבורקיאן והיה נשוי לקרינה אבדייבה, ממנה התגרש.
באפריל 2021 אובחן כחיובי לקורונה ואולץ להיכנס לבידוד עד להחלמתו, במהלך תקופה זו המשיך להנחות את תוכניתו אורגנט בערב באמצעות שיחת וידאו.
סרט שנה תפקיד הערות משחק מפיק תפקיד רחובות הפנסים השבורים 1999 ניקולאי קולסניקוב (""ממונט") עונה 2, פרק 18 33 מטר רבוע 2004 אורניתולוג סדרת טלוויזיה קומית ראשון ומהיר 2005 הופעת קמע סרט טלוויזיה ראשון בבית 2007 הופעת קמע סרט טלוויזיה דרוש יופי 2008 טייס סרט טלוויזיה
2007 – פרס TEFI לטלוויזיה על הישגים בתחום הטלוויזיה
2009 – פרס TEFI לטלוויזיה על הישגים בתחום הטלוויזיה על השתתפותו בפאנל "פרוז'קטורפריסהילטון"
2010 – פרס TEFI לטלוויזיה על הישגים בתחום הטלוויזיה על השתתפותו בפאנל "פרוז'קטורפריסהילטון"
2011 – פרס TEFI לטלוויזיה על הישגים בתחום הטלוויזיה על השתתפותו בפאנל "פרוז'קטורפריסהילטון"
2014 – פרס TEFI בקטגוריית מנחה תוכנית הבידור הטוב ביותר כמנחה "אורגנט בערב"
2015 – פרס TEFI בקטגוריית מנחה תוכנית הבידור הטוב ביותר כמנחה "אורגנט בערב"
2016 – פרס TEFI בקטגוריית מנחה תוכנית הבידור הטוב ביותר כמנחה "אורגנט בערב"
2016 – פרס בחירת הילדים (Kids Choice Awards) כמנחה הטלוויזיה הרוסי הטוב ביותר
2019 – פרס TEFI בקטגוריית מנחה תוכנית הבידור הטוב ביותר כמנחה "אורגנט בערב"
איוואן ולנטינוביץ' גולונוב הוא עיתונאי רוסי, חושף שחיתויות הכותב באתר Meduza.
גולונוב פרסם מספר פרשיות שחיתות ברוסיה הנוגעות לאנשי השלטון ברוסיה.
בשל כך זכה להוקרה עם הזכייה בפרס "רדקולגיה" באוקטובר 2017 ובאוגוסט 2018.
זכה לפרסום נרחב החל מיוני 2019 לאחר שנעצר על ידי משטרת רוסיה והואשם באחזקת סמים, כאשר התקשורת ברוסיה ואנשי תרבות ידועים הביעו פקפוק רב בנכונות האישומים וטענו כי הממשל הפדרלי תפר לו תיק בניסיון להשתיקו.
איוואן גולונוב נולד במוסקבה בינואר 1983. בשנות ה-90 של המאה ה-20 עבד בעיתון העצמאי "נובאיה גאזטה" ולאחר מכן עבד במגזין "אפישה", שם כתב מדריך טיולים על מחוז מוסקבה.
משנת 2016 עובד באתר Meduza.
ב-6 ביוני 2019 גולונוב נעצר על ידי משטרת מוסקבה באשמת אחזקת סמים.
במהלך פשיטה על ביתו השוטרים גילו, על פי טענת המשטרה, שלוש חבילות של חומר לא חוקי.
בתהליך החקירה נטען שנמצאו 5 גרמים של קוקאין וגולונוב הואשם בייצור לא חוקי ואחזקת סמים.
הוא נשלח למעצר בית של חודשיים.
גולונוב כפר באישומים וטען שמנסים לתפור לו תיק בשל אופי עבודתו בעיתונות החוקרת שחיתות שלטונית.
גולונוב זכה לתמיכה רחבה מפתיעה מאנשי התרבות והתקשורת ברוסיה והעיתונים המובילים במדינה, גם כאלה שעבד בהם בעבר, תמכו בו באופן פומבי.
כך גם במהלך פסטיבל הקולנוע קינוטאבר, דיבר יו"ר חבר השופטים בפסטיבל קונסטנטין חבנסקי והביע דאגתו ממצב חופש הדיבור במדינה ואמר כי "היום מנסים לכלוא עיתונאי אחד לא נוח, שמנסה לומר אמת.
אם זה יצליח, אז, חבריי היקרים, מחר הפסטיבל הנהדר הזה עלול להפוך ללא נוח גם כן...
מאותה סיבה בדיוק ולכן עלינו להיות מאוחדים." דבריו זכו לתשואות רבות בקרב באי הפסטיבל, המהווים את אנשי התרבות והקולנוע של רוסיה.
בין אם בעקבות ההתעוררות הציבורית ובין אם מסיבה אחרת, ב-11 ביוני 2019 פורסם כי הוא שוחרר ממאסר לאחר שכל האשמות נגדו הוסרו.
לדברי מפקד משטרת מוסקבה, ולדימיר קולוקולצב, המחלקה לחקירות שוטרים תחקור את השוטרים שעצרו את העיתונאי באשמת תפירת תיק.
איוואן בק היה כדורגלן צרפתי-יוגוסלבי, ששיחק בעמדת החלוץ.
בק נולד לאב גרמני ואם צ'כית, בעיר בלגרד שביוגוסלביה של אז.
בגיל 16 החל לשחק ב-BSK בלגרד, שם כבש 51 שערים ב-50 הופעות.
בשנת 1928 עבר לקבוצה Mačva Šabac, ומשם עבר לשחק בסטה הצרפתית.
בעונתו הראשונה הגיע עם סטה לגמר הגביע הצרפתי, אך הם הפסידו בו 2–0 למונפלייה.
שנה לאחר ההפסד הגיעה סטה שוב לגמר הגביע, רק שהפעם ניצחה 1–3 את מ.כ צרפת כשבק כובש שניים מהשערים בתוספת הזמן.
ארבע שנים לאחר מכן, עם אותה קבוצה, זכה בק בדאבל וסטה הייתה לקבוצה הצרפתית הראשונה להגיע להישג זה.
בנבחרת יוגוסלביה ערך בק 7 הופעות, בהן כבש 4 שערים בין השנים 1927–1931. בק ערך את הופעת הבכורה שלו נגד בולגריה ושנה לאחר מכן שיחק עבור הנבחרת באולימפיאדת 1928 שנערכה באמסטרדם.
את כל הדרך למונדיאל 1930 עשו חברי נבחרת יוגוסלביה ובק בעזרת אונייה, כשהפליגו את כל הדרך מצרפת עד לאורוגוואי, שם התקיים הטורניר.
בטורניר בק היה הכובש הפורה ביותר מבין שחקני נבחרתו, כשכבש 3 שערים וסיים עימה במקום הרביעי.
בשנת 1933 הוא קיבל אזרחות צרפתית ושינה את שמו לאיבן בק.
שנתיים לאחר מכן שיחק עבור נבחרת צרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה בק חבר במחתרת הצרפתית.
בשנת 1963 הוא נפטר מהתקף לב.
קארל איוואן אלכסנדר אנגנל (בשוודית: Karl Ivan Alexander Engnell; 12 בדצמבר 1906 בלינשפין – 10 בינואר 1964) היה תאולוג שוודי.
אנגנל סיים את לימודי הפילוסופיה באוניברסיטת אופסלה בשנת 1933, ותאולוגיה בשנת 1934. בשנת 1940 קיבל רישיון בתאולוגיה, דוקטור לתאולוגיה ופרופסור חבר ללימודי הברית הישנה בשנת 1943. בשנת 1947 התמנה לפרופסור לתאולוגיה אקסגטית באוניברסיטת לונד ובאותה שנה גם לאקסגטיקה באוניברסיטת אופסלה.
הוא הרצה באופסלה בשנים 38–1936 ובבית הספר Fjellstedtska (חלק מאוניברסיטת אופסלה) משנת 1940, וערך מסעות לימוד בינלאומיים.
אנגנל היה חבר באגודת נתן סודרבלום (משנת 1943), האגודה האוריינטלית האמריקאית, החברה ללימודי הברית הישנה , האגודה לספרות המקרא ועוד.
בשנת 1949 הוא הפך למפקח של Gotlands nation .
אנגנל פרסם מספר מאמרים מדעיים, כולל מחקרים במלכות אלוהית במזרח הקדום (1943), הברית הישנה, מבוא היסטורי-מסורתי (1945), והאנציקלופדיה המקראית השוודית (מוציא לאור וסופר ראשי) (1948).
אנגנל, בעקבות גונקל היה נציגה של אסכולת המסורת בעל פה (אסכולת אופסלה), שהאמינה כי כתבי הנביאים הועלו לכתב בתקופת בית שני ועד אז התגלגלו כמסורות שבעל פה.
את מזמורי תהילים שייך ברובם למלך שחיברם עבור טקסים פולחן שונים בהם מילא תפקיד מרכזי.
בהסתמך על השערת התעודות, הוא חילק את ספרי התורה והנביאים הראשונים לרביעייה (ה"טטרטויך"=Tetrateuch) שכללה את הספרים בראשית, שמות, ויקרא ובמדבר, ואת ספר דברים שייך לנביאים ראשונים (דברים, יהושע, שופטים, שמואל ומלכים).
איוואן אקלינד (בשוודית: Ivan Henning Hjalmer Eklind; 15 באוקטובר 1905 – 23 ביולי 1981) היה שופט כדורגל שוודי, וידוע בעיקר כמי ששפט את גמר מונדיאל 1934. באותו משחק היה בן 29 בלבד ובכך היה לשופט הצעיר ביותר לשפוט משחק גמר מונדיאל.
אקלינד שפט במהלך גביע העולם שנערך באיטליה ב-1934 שלושה משחקים.
את משחקו הראשון בניצחון 2–3 של שווייץ על הולנד עבר בהצלחה אך בשני המשחקים האחרים, משחקי חצי הגמר והגמר של איטליה, ספג בהם ביקורות קשות על טעויות שיפוט לטובתם של המארחים.
בחצי הגמר בו איטליה התמודדה מול אוסטריה ניצחו האיטלקים בזכות שער של אנריקה גואיטה, אך באותו המהלך של השער קדמה עבירה של ג'וזפה מאצה על השוער האוסטרי פטר פלאצר ולא הייתה תגובה מצידו של אקלינד.
למרות ההופעה הזאת, או בגללה, הורשה אקלינד לשפוט את משחק הגמר בו איטליה ניצחה 1–2 בהארכה את צ'כוסלובקיה.
גם במשחק זה נאמר כי הוא קיבל החלטות מפוקפקות כשלא נתן לצ'כוסלובקים כדור עונשין לאחר שארלדו מונצליו הכשיל את אנטונין פוץ' בתוך רחבת האיטלקים.
אחרי סיום הטורניר היו טענות כי אקלינד שוחד על ידי המארחים ושבחצי הגמר היה לאורח של הרודן הפשיסטי בניטו מוסוליני.
לאחר סיום מונדיאל 1934 אקלינד גם שפט במונדיאל 1938 שנערך בצרפת.
במשחקי שמינית הגמר, ברזיל נגד פולין ובמשחק החוזר של שווייץ וגרמניה הנאצית, היה לשופט ובמשחק רבע הגמר של איטליה וצרפת היה לעוזרו של לואי בארט כששימש הפעם כקוון.
גם במונדיאל 1950 שפט משחק אחד.
אקלינד נפטר בסטוקהולם בירת שוודיה, שם גם נולד, בגיל 75.
איוואן גונטה (באוקראינית: Іван Ґонта; מת בשנת 1768) היה ממנהיגי תנועת המרד הקוזאקית נגד האיחוד הפולני-ליטאי, התנועה נודעה כ"הַיְידָמָקים" וידוע גם כמי שהוביל פוגרום נגד יהודי אומן.
נולד ברוז'יצקי שליד אומן במחוז ברסלב, גונטה שימש כקפטן של מיליציה קוזאקית תחת פרנצישק סלזי פוטוצקי, הוויווד של קייב, ופיקד על חיל מצב קטן של אומן מאז 1757. במהלך תנועת המרד הצטווה להילחם בכוחות ההיידמקים המתקרבים של מקסים זליזניאק.
במקום זאת, הצטרפו הוא והמיליציה שלו למורדים, ובכוחות משותפים כבשו והרסו את העיירה אומן ב-21 ביוני 1768, באירוע שנודע כטבח אומן, במהלכו נטבחו אלפי פולנים מקומיים ויהודים.
לאחר מכן הוכרז גונטה כקולונל ופיקד על חיל המצב של אומן.
מחשש שהמרד יתפשט לתחומה, שלחה יקטרינה הגדולה, קיסרית רוסיה, גדוד של קוזאקים מדון כדי לעזור לפולין לדכא את המרד.
מפקד היחידה הרוסית, גורייב, גרם לקוזאקים להאמין שהוא מתייצב לצידם והצליח לתפוס כ-900 מהם ללא ירייה אחת.
לאחר מכן הועבר איוואן גונטה לפולנים ונשפט בגין בגידה במולדת.
נידון למוות על ידי הטמאן יאן קלמנס ברניצקי, והוצא להורג לאחר מכן בכפר סרבי (כיום גונטיווקה) ברחבי חבל פודוליה.
כאמצעי נוסף, בותרה גופתו ופוזרה ב-14 עיירות פודוליה.
אף על פי שלא הוערך בגין מעשיו במהלך חייו, הפך לאחר מותו לגיבור שירי עם ואגדות שהציגו אותו כגיבור ומרטיר, והונצח בשירו האפי השנוי במחלוקת של טאראס שבצ'נקו "היידמקים".
בעיר אומן ניצב פסל לזכרו.
איוואן (יואן) אָסֶן הראשון (בבולגרית: Иван Асен I; המאה ה-12 – 1196) היה צאר (קיסר) האימפריה הבולגרית השנייה בשותפות עם אחיו פטר הרביעי, קיסר בולגריה בין השנים 1187–1196. מוצאם של שני האחים לבית אָסֶן נתון לוויכוח.
שני האחים החלו במרידה נגד האימפריה הביזנטית לאחר שנענו בשלילה לדרישתם לקבלת נכסי שטחים בחבל הבלקן.
מרידה ממושכת זאת שהחלה בשנת 1186 הביאה בסופו של דבר להקמתה של האימפריה הבולגרית השנייה.
במותו של איוואן אָסֶן הראשון ירש את הכס אחיו הצעיר, קאלויאן, קיסר בולגריה, לצד הקיסר פטר הרביעי שהיה האח הבכור.
איוואן אָסֶן הראשון היה אביו של הקיסר איוואן אָסֶן השני, מגדולי הקיסרים בשושלת.
מוצאם של האחים משושלת אָסֶן (איוואן, פטר וקאלויאן), כמו גם שנות הולדתם והוריהם, נתונים לוויכוח.
הדעה הרווחת היא שמקורם של האחים בחבל מואסיה של האימפריה הביזנטית וכי מוצאם הוא קומני.
מקור משפחתם ככל הנראה היה של בעלי אדמות משגשגים מאזור וליקו טרנובו שהיוו חלק מהאצולה (בויארים) החלשה בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה.
בשנת 1185 נעו האחים לקונסטנטינופול ודרשו נחלות בשטחי חבל הבלקן מידי קיסר האימפריה הביזנטית.
הקיסר, איסאאקיוס השני, סירב לדרישותיהם והיה עליהם לחזור בידיים ריקות.
בתגובה לסירוב מטעמו של הקיסר הביזנטי החלו שני האחים במרד עממי נגד השלטון הביזנטי במזרח הבלקן.
המרד הונהג בעיקר על ידי בולגרים אך נתמך גם על ידי רומנים רבים מאזור ולאכיה.
בשנת 1186 הכריזו שני האחים על הקמתה של האימפריה הבולגרית השנייה, היורשת החוקתית של האימפריה הבולגרית הראשונה.
בשנה שלאחר מכן הוכתרו השניים כשליטים משותפים על הכתר הבולגרי והמשיכו את מאבקם נגד הביזנטים.
תחילה המרד הרעוע עמד על הרגליים האחוריות אל מול כוחה של האימפריה הביזנטית אך עם הגעתה של תגבורת רומנית לתמיכת הבולגרים הובסו הכוחות הביזנטים ונסוגו לאזור חבל תראקיה, המגן על הכניסה לקונסטנטינופול ממערב.
בתמורה להסכם השלום עם הביזנטים, נלקח אחיהם הצעיר, קאלויאן, בתור בן ערובה פוליטי, לקונסטנטינופול.
האחים איוואן ופטר חילקו ביניהם את האימפריה הבולגרית השנייה; איוואן שלט על חציה המערבי של האימפריה ומרכז כוחו היה בוליקו טרנובו בעוד פטר שלט על חציה המזרחי של האימפריה, בעל החוף אל הים השחור, ומרכז כוחו היה בווליקי פרסלב.
זמן קצר מאוחר יותר צלח האח קאלויאן בבריחה מהשבי הביזנטי, פעולה שחידשה את המלחמה בביזנטים.
כאשר שני הצדדים לא היו מסוגלים בכוחם להתקדם רבות לשטח האחר הפך המאבק למלחמת התשה ממושכת שנמשכה עד קביעת ההסדר בין שתי האימפריות בשנת 1196.
מאוחר יותר בשנת 1196, מאבק בין מלוכת שושלת אָסֶן לאצולה הבויארית הוביל להתנקשות בחייו של איוואן.
הבויאר שהתנקש בחייו, איבנקו, לא צלח בהשגת השליטה על מערב האימפריה והיה עליו למצוא מחסה בקונסטנטינופול.
קאלויאן ירש את השליטה בחציה המערבי של האימפריה ושנה מאוחר יותר, כאשר פטר נרצח גם כן בידי קשר של בויארים, קאלויאן איחד את שני החצאים של האימפריה לכדי אחת.
מאוחר יותר עלה לשלטון בנו של איוואן, איוואן אסן השני, קיסר בולגריה.
לזכר 800 שנים מאז המרד המוצלח של האחים לבית אסן נגד השלטון הביזנטי, נבנה בשנת 1985 פסל של איוואן אסן השני רכוב סוס בוליקו טרנובו, בולגריה.
איוואן אקימוב היה צייר רוסי בסגנון קלאסי.
אביו היה טיפוגרף ומדפיס בשירות המדינה.
בגיל עשר, לאחר מות אביו, איוואן כתב מכתב לאקדמיה הקיסרית לאמנויות, וביקש להתקבל אליה למרות עוניו.
המכתב הצליח, להשפיע והוא התקבל.
במהלך השנים 1773 עד 1778, הוא קיבל מלגה ללימודים באיטליה, בדרך עבר בפריז ואביניון ולאחר מכן בג'נובה ובולוניה, שם נרשם לאקדמיה לאמנויות יפות של בולוניה.
עם זאת, הוא מצא שההוראה שם לא ענתה על הצרכים שלו, ולאחר פניות רבות שלא נענו מהאקדמיה, הוא עבר לרומא ללא רשות.
הוא הגיע לשם רק כדי לגלות שה"אקדמיה" שלהם היא באמת אגודה של אמנים עם סטודנטים פרטיים.
הודות להמלצה של אציל רוסי שהתגורר באיטליה, הוא הצליח להיכנס לשיעורים של פומפאו בטוני.
בהוראת האקדמיה הקיסרית, הוא סיים את הקורס בבולוניה.
לאחר מכן חי ברציפות ברומא, ונציה ופירנצה.
ב-1779 חזר לסנקט פטרבורג והפך למרצה באקדמיה.
שלוש שנים מאוחר יותר, הוא זכה בתואר אקדמאי על ציורו של הרקולס שורף את עצמו על מדורה.
ב-1785 הוא קודם לדרגת פרופסור חבר, וב-1791 מונה למנהל מפעל השטיחים הקיסרי.
הוא גם לימד ציור את בנותיו של הצאר פאבל הראשון.
שלוש שנים לאחר מכן, הוא התמנה למנהל משנה של האקדמיה ולבסוף הפך למנהל בשנת 1800.
בשנים הבאות, הוא פנה לצייר סצנות היסטוריות, תחת השפעת הלחץ הפטריוטי מהמלחמה עם נפוליאון.
אף שהוא אינו נחשב לאמן מהמעלה הראשונה, היה לו כישרון מיוחד בהוראה והייתה לו השפעה רבה על הציור ההיסטורי הרוסי.
בין תלמידיו הידועים ביותר נמנים אנדריי איוואנוב, ואסילי שבייב ואלכסיי יגורוב.
הוא גם היה ממייסדי ההיסטוריוגרפיה של האמנות הרוסית, החל במאמרו "מידע היסטורי קצר על כמה אמנים רוסים" במהדורת 1804
בצוואתו הוריש 15,000 רובל לאקדמיה.
איוואן ארגונוב היה צייר רוסי, ממייסדי האסכולה הרוסית בציור פורטרטים.
הוא היה צמית השייך לרוזן שרמטייב וגדל במשפחתו של דודו, סמיון ארגונוב, שהיה משרת במשפחת צ'רקסקי ואחר כך עבד אצל הרוזן שרמטייב.
במשך שנים רבות ניהל סמיון את ביתו של שרמטייב בסנקט פטרסבורג, הבית שבו גדל איוואן.
בשנים 1746–1749 למד איוואן ארגונוב ציור אצל אמן גרמני בשם גאורג גרוט שבאותו זמן היה בעבודה אצל הקיסרית יליזבטה מרוסיה.
איוואן קיבל גם שיעורים מבני דודיו שהיו ציירים שעבדו בסנט פטרסבורג על קישוט בתי המגורים הקיסריים.
העבודות הראשונות של ארגונוב היו בכנסיית הארמון בצארסקויה סלו (1753) ושל מנזר "ירושלים" החדש (1749).
באותה תקופה הוא גם יצר את הציור ההיסטורי הידוע היחיד שלו "קלאופטרה גוססת".
דיוקנאותיו המוקדמים ביותר היו של הנסיך איבן לובנוב-רוסטובסקי (1752) והנסיכה יקטרינה אלכסנדרובנה לובנובה-רוסטובסקיה (1754).
ניתן לראות בעבודותיו את המסורות הישנות של אמנות המסורתית מעורבת בהשפעת הבארוק החדש.
בשנות ה-60 של המאה ה-17 ארגונוב היה בשיאו.
הוא יצר הרבה דיוקנאות ואייקונים.
בין נתיניו היו בני מלוכה רוסיים ומשפחת הרוזן שרמטייב וקרוביהם.
הוא היה אחד היוצרים של ז'אנר הדיוקנאות שלאחר המוות.
בשנת 1770 הפך ארגונוב למשרת הראשי של ביתם ואחוזותיהם משפחת שרמטב.
הוא צייר הרבה פחות אבל בתקופה ההיא (1784) הוא יצר את יצירת המופת שלו "דיוקן אישה לא ידועה בלבוש איכרים".
זהותה של הדוגמנית בציור נותרה לא ברורה.
בין המחצית השנייה של 1780 ועד מותו ב-1802 ארגונוב לא צייר אלא בילה את כל זמנו בניהול אחוזות ועסקים שונים של בני שרמטייב.
ארגונוב היה מורה חשוב לאמנות.
הוא לימד שיעורי ציור החל משנת 1753 - לפני פתיחת האקדמיה הקיסרית לאמנויות ב-1757. בין תלמידיו היו אנטון לוסנקו, פיודור רוקוטוב, קיריל גולובצ'בסקי ואיוואן סבלוקוב - כולם היו לאחר מכן מורים באקדמיה.
גם בניו של ארגונוב היו תלמידיו.
שניים מהם: (ניקולאי ארגונוב ויעקוב ארגונוב) הפכו לציירים, ואילו השלישי (פאבל ארגונוב) הפך לאדריכל.
איוואן מת צמית, אך בניו שוחררו לאחר מותו.
איוואן אלמאר (בהונגרית: Almár Iván; בודפשט, 21 באפריל 1932) הוא אסטרונום יהודי-הונגרי, חוקר חלל, דוקטור למדעי הפיזיקה, נשיא כבוד לנצח של "האגודה ההונגרית לאסטרונאוטיקה" (MANT), חוקר ופרופסור אמריטוס של האקדמיה ההונגרית למדעים, חבר כבוד של הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה (IAA).
איוואן אלמאר נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של ג'רג' אלמאר ושל אליס וספרמי.
סבו וסבתו מצד אביו היו ליפוט פרנקל, עורך דין יליד קישווארדה, וגבריאלה רוזנטל, וסבו וסבתו מצד אמו היו ארנולד וספרמי (קודם: רוטהאוזר) ופאני גאראי.
הוא סיים את לימודיו האקדמיים תחילה בתעודת הוראה למתמטיקה ופיזיקה ב-1954 באוניברסיטת אטווש לוראנד ולאחר מכן הפך לעובד במצפה הכוכבים של האקדמיה ההונגרית למדעים.
ב-1980 הוא קיבל דוקטורט במדעי הפיזיקה בחלל.
בין השנים 1972–1982 היה המייסד והראש של מצפה הכוכבים הגיאודטי הקוסמי FÖMI וסגן מנהל מכון המדידות.
מ-1982 עד 1992 היה סגן מנהל המכון למחקר אסטרונומי ולאחר מכן יועץ מדעי עד 2000. בשנים 2009 ו-2010 הוא היה עמית בקולגיום בודפשט, חוקר אורח.
בסיים לימודיו באוניברסיטה, איוואן אלמאר החל את עבודתו במכון מצפה הכוכבים בעיקר בתצפית של כוכבים משתנים וכוכבי נובה מסוג משתנה RR בנבל ועיבוד עקומות אור.
מאוחר יותר ביצע מדידות ספקטרוסקופיות בברית המועצות ובאיטליה.
כבר ב-1955 פרסם מאמר על מדע הטיסה בחלל, ומ-1957 עד 1972 ארגן וניהל את רשת התחנות ההונגרית שמנטרות אופטית את מעבר לוויינים.
הוא מפרסם בתחום חקר החלל מאז 1959, מתמחה בקביעת מסלול של לוויינים, ואחר כך בחקר השינויים בצפיפות האטמוספירה העליונה, בחלקם משינוי המסלול ובחלקם עם מדי תאוצה onboard של לוויינים.
הוא היה מעורב באופן פעיל בשיתוף הפעולה החלל אינטרקוסמוס, תמך בתוכנית INTEROBS.
ההישג העיקרי שלו קשור לחקר העלייה בצפיפות במהלך סערות גיאומגנטיות.
הוא גם מפרסם בתחום הגיאודזיה הקוסמית מאז 1972.
בשנת 2000 הוא פיתח יחד עם ג'יל טרטר את סולם ריו.
להודעות אפשריות הקשורות לגילוי מודיעין חוצני (ציוויליזציה).
הסולם מקובל ומומלץ רשמית על ידי הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה (IAA).
בשנת 2005 הציע את סולם סן מרינו, כדי להעריך את חשיבות העברת ההודעות לכוכבים.
גם ה-IAA קיבלה הצעה זו.
בשנת 2010, כנואם אורח בוועידת החברה המלכותית בלונדון, הציע להכניס את סקלת לונדון עבור הכרזות אפשריות הקשורות לגילוי חיים מחוץ לכדור הארץ.
הוא עסק בקביעות בבעיות הסביבתיות של גרמי השמים של מערכת השמש מאז 1989, ופרסם רבות בנושא זה.
משנות ה-80 הוא השתתף בפעילות המינוח של הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה במשך עשור כדי ליצור מילון חלל רב לשוני.
הוא גם היה העורך של מילון החלל בן 16 השפות והפרסום המסכם את החומר של סימפוזיון המינוח שארגן.
החיים ביקום: כלל או חריג?
פרסומים של איוואן אלמאר במסד הנתונים של SAO / NASA
סגן נשיא הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה (1982-1985)
יו"ר ועדת האסטרונומיה של האקדמיה ההונגרית למדעים (1980-1990)
סגן יו"ר ועדת קומפלקס חקר החלל של האקדמיה ההונגרית למדעים (1990–1993)
המחלקה המרכזית לאסטרונאוטיקה של MTESZ, ואחר כך היורש המשפטי שלה, נשיא האגודה ההונגרית לאסטרונאוטיקה (1972–1997)
נשיא הכבוד הקבוע של החברה האסטרונאוטית ההונגרית
חבר הוועד המנהל של החברה ההונגרית למדעי הטבע, יו"ר המחלקה לאסטרונומיה וחקר החלל (1990–2005)
חבר מלא במספר ועדות של האקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה (IAA) (1984–).
עורך מוזמן של מילון המרחב הרב-לשוני של IAA
חבר מייסד של "החברה לכבוד העובדות"
חבר במועצה המייעצת המדעית לחיים ומדע
1982 פרס אלברט ספינינג, לוחית
1997 נשיא כבוד של האגודה ההונגרית לאסטרונאוטיקה (MANT)
2002. צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה
2005. מדליית הנצחה קלמן סילי
2007. לוח MANT פונו אלברט
2014. דיפלומה של יובל יהלום, אוניברסיטת אטווש לוראנד (מתמטיקה ופיזיקה)
2017. פרס אימרה סאבו, האגודה המדעית לניהול אנרגיה, מועדון גיל הזהב,
2018. פרס אנדרה הוושי, פרס מפעל חיים.
ב-12 בדצמבר 2011, נקרא אסטרואיד על שמו של האסטרונום ההונגרי איוואן אלמאר, שגילו בעבר צוות המכון למחקר אסטרונומי מיקלוש קונקוי-תגה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
אמו, לילי וספרמי (1901–1982), הייתה מורה למוזיקה, ואביו, ג'רג' אלמאר (1895–1974), היה אדריכל, מעצב פנים, מעצב רהיטים וצייר.
אשתו היא האסטרונומית ארז'בט אילש מאז 1959.
איוואן חריסטוב באשב (בבולגרית: Иван Христов Башев; 11 בפברואר 1916, סופיה, ממלכת בולגריה – 13 בדצמבר 1971, ויטושה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין השנים 1962–1971 כיהן כשר החוץ של הרפובליקה העממית של בולגריה.
הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים ובהיסטוריה באוניברסיטת סופיה.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20, הצטרף לחוגי הנוער המזוהים עם המפלגה הקומוניסטית של בולגריה אשר בעת ההיא הייתה מחוץ לחוק.
הוא נעצר מספר פעמים ונכלא במחנה מעצר.
ב-1944, לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה רקם קשרים עם מנגנון הממשל החדש, והצטרף למפלגה הקומוניסטית.
בין 1957–1961 כיהן כשר החינוך והתרבות של בולגריה וסגן ראש הממשלה.
בין 1961–1962 כיהן כסגן שר החוץ הבולגרי.
ב-1962 מונה לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ומונה לשר החוץ של בולגריה במקומו של קארלו לוקאנוב.
בדצמבר 1971 במהלך חופשה בוויטושה נקלע באשב לסערת שלגים כאשר הוא לבדו.
הוא נפל, נחבל ונפטר מהיפותרמיה ותשישות לפני שצוותי ההצלה הצליחו להגיע לחלצו.
איוואן איליץ' (בסרבית: Иван Илић; נולד ב־17 במרץ 2001) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר בהלאס ורונה ובנבחרת סרביה.
איליץ' החל התחיל לשחק כדורגל עם מועדון הכדורגל המקומי פיליפ פיליפוביץ'.
הוא עבר לקבוצת הנוער של הכוכב האדום בלגרד מריאל ניש בקיץ 2016. זמן קצר לאחר שהצטרף למועדון החדש, חתם על חוזהו המקצועי הראשון לשלוש שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים בהכוכב האדום בלגרד ב-1 באפריל 2017 נגד ספרטק סובוטיצה.
בקיץ 2017, נמכר איליץ' למנצ'סטר סיטי יחד עם אחיו הגדול לוקה איליץ', ונשאר בהשאלה בכוכב האדום בלגרד.
ב-14 בינואר 2019 הושאל לקבוצת זמון עד לסיום העונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה ב-17 בפברואר בתיקו 2-2 נגד ראד בלגרד.
ב-31 במרץ כבש שער בכורה בהפסד 1–3 לווזדובאץ'.
ב-7 ביולי 2019 חתם בנאק ברדה מהליגה ההולנדית.
ב-9 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 על דורדרכט.
ב-23 באוגוסט כבש שער בכורה בניצחון 0–1 על קמבור.
ב-12 באוגוסט 2020 חתם בהלאס ורונה מהסרייה א'.
ב-18 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה בקבוצה בניצחון 0–3 על רומא.
ב-23 בדצמבר 2020 כבש שער בכורה בהפסד 1–2 לאינטר מילאנו.
איליץ' ערך את המשחקים התחרותיים הראשונים שלו בנבחרת סרביה עד גיל 14 בטורניר הבינלאומי בקרואטיה בשנת 2015. לאחר מכן ייצג את הנבחרת בכל הגילים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה הבוגרת ב-7 ביוני 2021 במשחק ידידות נגד ג'מייקה.
נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר יורו 2024.
אביו סראן שיחק כשחקן כנף בקבוצת ראדניצ'קי ניש, ואמו דאניג'אלה שיחקה כדורסל באופן מקצועי.
אחיו הגדול של איוון, לוקה, הוא גם כדורגלן המשחק בטרואה.
איוואן בכר (בבלארוסית: Іван Бахар; נולד ב-10 ביולי 1998) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק בעמדות החלוץ והקיצוני בדינמו מינסק ובנבחרת בלארוס.
בכר החל לשחק בקבוצת הנוער של מינסק בשנת 2012. ב-29 בנובמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת במשחק נגד דינמו ברסט, והפך לשחקן הצעיר ביותר בתולדות ליגת העל הבלארוסית.
בדצמבר 2019 עבר לדינמו מינסק.
בינואר 2023 עבר לעירוני קריית שמונה.
את הופעת הבכורה בקבוצה ערך ב-8 בינואר 2023, בניצחון קבוצתו 1–0 על מכבי בני ריינה.
ב-14 בינואר 2023 כבש שער בכורה, בתיקו 2–2 עם הפועל חדרה.
ב-14 במאי 2023 הודיע כי בכוונתו לעזוב את עירוני קריית שמונה.
ב-10 ביולי 2023 חזר לדינמו מינסק.
ב-24 בינואר 2024 חתם בארסנל טולה הרוסית.
ב-5 ביולי 2024 חזר לדינמו מוסקבה.
לאחר ששיחק במדי הנבחרות הצעירות של בלארוס, ב-6 בספטמבר 2019 ערך בכר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, כשעלה כמחליף במשחק נגד במסגרת מוקדמות היורו.
איוון אלכסנדרוביץ' אילין היה משפטן, פילוסוף דתי ופוליטי ומונרכיסט.
הוא נחשב כאחד מאבות האידאולוגיה הפשיסטית, ולתאוריה הפוליטית שהגה התקבל השם "פשיזם נוצרי".
איוון אילין היה אנטי-קומוניסט מובהק.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוא התייחס למהפכת פברואר הדמוקרטית בתור "אי-סדר זמני", אך במהפכת אוקטובר הקומוניסטית ראה קטסטרופה.
הוא הצטרף באופן אקטיבי למאבק בשלטון הבולשביקי, ולאחר הפסד הצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה היגר לגרמניה, ומאוחר יותר לשווייץ.
בהתאם לדעותיו הרדיקליות והאנטי-קומוניסטיות, הוא תמך במקור באדולף היטלר, אך נעצר על ידי שלטונות גרמניה הנאצית ב-1934 כי סירב לתמוך במדיניות האנטישמית של המדינה.
ב-1937 הצליח בקושי רב לעזוב לשווייץ, שם המשיך לכתוב.
איוון אילין כתב מעל ל-40 ספרים ומאות מאמרים ועלונים ברוסית וגרמנית.
סגנון הכתיבה שלו ציורי ורומנטי.
כמעט כל עבודותיו היו פוליטיות, חברתיות או דתיות בצורתן וקשורות לרוסיה.
פניות להרואיזם ואריסטוקרטיזם מופיעות בכתביו של אילין.
אילין ביקר את האינדיבידואליזם, הליברליזם והנייטרליות.
אילין הלאומן והריאקציונר היה ביקורתי כלפי הדמוקרטיה המערבית, והעדיף ממשלה חזקה עם מורשת אוטוקרטית.
דעותיו של אילין על המבנה החברתי של רוסיה השפיעו רבות על חלק מהאינטלקטואלים והפוליטיקאים הרוסים, כולל אלכסנדר סולז'ניצין, והן נחשבות להשראה האידאולוגית של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ורשיזם בכלל, אם כי הדעות חלוקות בנושא.
איוואן בַּאלִיוּ קאמפני (באלבנית: Iván Balliu Campeny; נולד ב-1 בינואר 1992) הוא כדורגלן אלבני המשחק בעמדת המגן הימני בראיו ואייקאנו מהלה ליגה ובנבחרת אלבניה.
באליו, נולד בקאלדס דה מלאוייה, שבז'ירונה, קטלוניה לאב אלבני ולאם ספרדייה.
באליו הצטרף למערכת הנוער של ברצלונה ב-2004, בגיל 12. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים בעונת 2010/11, בליגה השנייה, ושיחק שני משחקים עם קבוצת המילואים, ופתח נגד ג'ירונה בניצחון חוץ 2–0. באותה שנה, היה גם הקפטן של קבוצת הנוער, שזכתה בטרבל.
ב-30 במאי 2013 חוזהו של באליו עם ברצלונה הסתיים, והמועדון החליט להודיע לו על עזיבתו הצפויה.
חודש לאחר מכן, הוא חתם בארוקה מהליגה הפורטוגלית על חוזה לשתי עונות, וערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית ב-1 בספטמבר בניצחון ביתי 0–1 נגד ריו אבה, ושיחק את כל 90 הדקות.
ב-17 ביולי 2015, באליו הצטרף למועדון הצרפתי מץ, וחתם על חוזה לשנתיים.
הוא כבש את שערו הראשון ככדורגלן מקצועי ב-16 באוקטובר של אותה השנה, ועזר לקבוצתו המארחת לחזור מפיגור לתיקו 2-2 עם קלרמון פוט.
לאחר ששיחק 24 משחקים בעונתו הראשונה כדי לעזור לקבוצתו לחזור לליג 1 לאחר ירידה בעונה הקודמת, המשחק הראשון של באליו בליגה הראשונה היה ב-13 באוגוסט 2016, בניצחון ביתי 3–2 על ליל, מה שהיה נחשב אז לניצחון ענק של מץ בחזרתה לליגה, ובאליו היה חלק גדול מההפתעה הזו.
ב-12 באוגוסט 2019, באליו הסכים לחזור לספרד וחתם על חוזה לשנתיים עם אלמריה מהליגה הספרדית השנייה.
הוא כבש את שערו הראשון בארץ הולדתו ב-7 במרץ 2020, ועזר למארחים להביס את דפורטיבו לה קורוניה 4–0, שוב, ניצחון גדול של אלמריה באותה תקופה.
באליו חתם באחת מהעולות החדשות ללה ליגה, ראיו ואייקאנו ב-14 ביולי 2021, על חוזה לשנתיים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה בלה ליגה ב-15 באוגוסט בגיל 29, כששיחק את כל המשחק, כשקבוצתו הובסה 3–0 בסביליה לקבוצה המקומית.
השער הראשון שלו בקריירה בלה ליגה הגיע ב-9 בינואר, כאשר סגר את ה-1–1 בבית מול ריאל בטיס.
אביו של באליו הוא ממוצא אלבני, מה שנתן לבאליו את האפשרות לייצג את אלבניה, כך חשף בפעם הראשונה לקהל בראיון ב-24 באוקטובר 2016. ב-22 באוגוסט 2017 קיבל באליו את אזרחותו האלבנית, ובכך הפך כשיר סופית לשחק בנבחרת הלאומית.
הוא קיבל את הזימון הראשון שלו זמן קצר לאחר מכן, כאשר המאמן החדש שמונה, כריסטיאן פאנוצ'י בחר אותו למוקדמות מונדיאל 2018, למשחקים נגד ליכטנשטיין ומקדוניה ב-2 וב-5 בספטמבר, ושיחק את משחקו הראשון בקריירה בנבחרת הלאומית, כששיחק במחצית הראשונה של ההפסד 0–3 מול ספרד, נבחרתו הקודמת, באליקנטה ב-6 באוקטובר.
נכלל בסגל נבחרת אלבניה ליורו 2024.
ב-17 ביוני 2017, התחתן באליו עם מרתה סולר.
+הופעות ושערים לפי נבחרות בינלאומיות ושנהנבחרתשנההופעותשערים201710201910202110202250סך הכל80
איוואן אסון מונסון (בספרדית: Iván Azón Monzón; נולד ב-24 בדצמבר 2002 בסרגוסה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת איפסוויץ' טאון, בהשאלה מקומו.
אסון גדל במחלקות הנוער של אמיסטאד, ריאל סרגוסה ואל אוליבר.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ריאל סרגוסה במסגרת הליגה הספרדית השנייה.
בשתי עונותיו הראשונות ערך 65 הופעות ליגה, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-3 בפברואר 2025 חתם אסון בקומו האיטלקית.
ב-28 באוגוסט 2025 הושאל לאיפסוויץ' טאון.
איוואן גורוכוב היה צייר ז'אנר ונוף רוסי; קשור ל"נודדים".
הוא נולד למשפחתו של צמית ששוחרר.
בגיל צעיר החל לצייר סצנות מהטבע אבל עבד בחווה ולא הורשה לעסוק בציור.
השמועה על כישרונו התפשטה ומשכה את תשומת לבו של בעל קרקעות מקומי, ולדימיר פון מאק.