tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אן נויברגר, מנהלת מינהלת אבטחת הסייבר ב-NSA
יצחק פוקס זמר ומלחין ידוע.
שגם הוציא שיר מיוחד על השכונה
בורהו הוא אחד מאיי התעלה.
האי מצוי כ-2 ק"מ צפון מערבית לאולדרני.
באי לא מתגוררים תושבים קבועים והוא מהווה שמורת קינון לציפורים, ועל כן אסורה כניסת מבקרים לאי בתקופת הקינון (15 במרץ - 27 ביולי).
בשנת 1820 נבנתה באי בקתת מחסה לדייגים ומלחים, אולם זו נהרסה במהלך מלחמת העולם השנייה - החיילים הנאצים ששלטו באי השתמשו בבקתה כמטרה לאימוני ירי.
הבקתה נבנתה מחדש בשנת 1953.
במהלך ההיסטוריה נעשו ניסיונות לגדל באי צאן.
הניסיון האחרון היה ניסיון של זוג צרפתי בשנת 1900, אולם ניסיון זה נכשל בשל היעדר מי שתייה מתוקים באי במרבית ימי השנה (למעט לאחר תקופת הגשמים).
בורוג'רד (בפרסית: بروجرد) היא עיר בפרובינציית לורסתאן במערב איראן ומרכז מנהלי של מחוז בורוג'רד (شهرستان بروجرد).
בורוג'רד נמצאת כ-1,700 מטרים מעל פני הים.
הנקודה הגבוהה ביותר במחוז היא הר גארין שמתנשא לגובה 3,623 מטרים, האזור הנמוך ביותר הוא נהר גלרוד בדרום שנמצא בגובה 1,400 מטרים.
שטח השיפוט של המחוז, הכולל יותר מ-180 כפרים, הוא 2,600 קילומטרים רבועים בהם חיים כ-400,000 תושבים.
הרי הזגרוס סובבים את העיר מדרום-מזרח עד לצפון מערב, פסגות ההרים מכוסות שלג רוב השנה.
הכפריים עובדים בחוות או ברעיית צאן.
אחרים עובדים במשרדים ממשלתיים, בצבא, במפעלים או בעסקים מקומיים.
האזור שלמרגלות הרי זגרוס מתאים לתנאי המחיה של נוודים.
רבים מהנוודים הלורים והבח'תיארים עוברים לשם בקיץ.
בבורוג'רד כבישים מהירים רבים מכיוון שהיא מהווה נקודת מעבר מטהראן לפרובינציות ח'וזסתאן, אספהאן וכרמאנשאה.
תושבי האזור מדברים בעיקר בניב הבורוג'רדי שהוא מעין שילוב בין פרסית ללורית.
העיר בורוג'רד היא אחת הערים העתיקות באיראן.
מאז הכיבוש האיסלאמי של פרס (637–651), נחשבה בורוג'רד לאזור אסטרטגי, במיוחד בתקופה הסלג'וקית ובתקופה הקאג'ארית.
בתקופות אלו קיבלה העיר תשומת לב מיוחדת מהשלטונות ונבנו בה מסגדים, בתי ספר, גשרים וטירות.
היא העיר ה-31 בגודלה באיראן והשנייה בגודלה בלורסטן, ונחשבת גם למרכז התעשייתי של המחוז.
הרקע ההיסטורי והתרבותי בה, כמו גם הטבע יוצא הדופן באזור, הפכו את העיר למוקד משיכה לתיירים.
בנוסף לרוב המוסלמי בעיר, חיים בה גם מיעוטים יהודים, סופים ובהאים.
הקהילה היהודית הייתה גדולה בעבר, אך לאחר קום המדינה עלו רוב היהודים לישראל.
העיר כונתה בעבר "דאר אל-סורור" (בית האושר).
כיום מכונה העיר "פריז קוצ'ולו" (פריז הקטנה).
אזור בורוג'רד היה מיושב לפחות משנת 3000 לפנה"ס.
המדים ניצלו את שדות המרעה להרבעה ואימון של אלפי סוסים מדי שנה.
הסלאוקים הפכו את טירת רומיאן למוצב צבאי אסטרטגי.
האימפריה הסאסאנית העניקה לבורוג'רד זכויות עיר ובנתה בה מקדש.
בזמן הכיבוש האיסלאמי של פרס, צבא פרסי השתמש בטירת בורוג'רד לתמיכה בכוחות בקרב שהתרחש 55 ק"מ צפון-מערבית לעיר.
יאזדגרד השלישי ברח לטירה וחבר אל צבאו שם.
המושל המוסלמי, אבודולף איבן חמולה, בנה את מסגד העיר על שרידי מקדש זורואסטרי.
השליטים הסלג'וקים ערכו מסעות רבים אל העיר, וקרבות רבים התנהלו בה.
בארכייארוק, הסולטאן הסלג'וקי הגדול, מת בעיר.
מקורות שונים טוענים כי קברו נמצא כ-5 קילומטרים צפונה מהעיר, אך על פי ההיסטוריונים, הועברה גופתו לאספהאן.
ג'ינג'ס חאן והמונגולים תקפו והרסו את בורוג'רד וח'ורמאבאד, בירת לורסטן.
בנוסף, פעמיים הרס את העיר טימור לנג האוזבקי.
בזמן האימפריה הספווית הפכה בורוג'רד למדינה נפרדת.
מלכי שושלת זאנד היו לורים ומקורם מהאזור.
עקב כך, הפנו תשומת לב רבה לבורוג'רד ולחייליה האמיצים.
מספר קרבות התרחשו באזור בעת ההיא.
בתקופה הקאג'ארית הייתה בורוג'רד בתחילה מדינה קטנה אך היא הפכה למרכז המדינות בורוג'רד, לורסטן וח'וזסטן והעיר התפתחה במהרה.
המסגד הסולטאני של העיר, הבזאר, בתי ספר וגנים רבים נבנו בתקופה זו.
רזה שאה פהלווי בנה בעיר מסילות רכבת, כבישים, בתי חולים ובתי ספר מודרניים.
בתקופתו חדלה בורוג'רד להיות מדינה ועל פי החלוקה הפוליטית החדשה, סופחה למחוז לורסטן.
לאחר המהפכה האיראנית ב-1979, ובמהלך מלחמת איראן–עיראק, קלטה בורוג'רד פצועים ופליטים רבים ממחוז ח'וזסטן והופצצה רבות.
שישים ושבעה ילדים נהרגו מהפצצת בית ספר בעיר.
בשנים האחרונות גדלה אוכלוסיית בורוג'רד וכעת מתמודדת העיר עם בעיות סוציאליות כגון אבטלה ושימוש בסמים.
במרץ 2006 התרחשה בעיר רעידת אדמה עזה שגרמה למותם של 66 אנשים ולפציעתם של כ-1,400 אנשים.
בורובודור (באינדונזית: Borobudur) הוא מונומנט מהאיאני בודהיסטי מהמאה ה-9, אשר נבנה בשנים 772–851 על ידי ממלכת סאילנדרא הקרויה גם שאילנדרא.
שוכן במאגלאנג שבמרכז ג'אווה שבאינדונזיה.
המונומנט מורכב משישה משטחים בצורת ריבוע שמעליהם נמצאים שלושה משטחים בצורת עיגול, והוא מקושט ב-2,672 תבליטים ו-504 פסלי בודהה.
הכיפה המרכזית שוכנת במרכז המשטח העליון, ומוקפת ב-72 פסלי בודהה המונחים בתוך סטופות מחוררות.
אורך צלעו של ריבוע הבסיס הוא 123 מטרים וגובהו של המונומנט הוא 35 מטרים.
המונומנט הוא מקדש לבודהה ומקום פולחן בודהיסטי.
שביל עולי הרגל מתחיל בבסיס המונומנט ומקיף אותו במסלול העולה כלפי מעלה דרך שלושת השלבים המטפוריים בקוסמולוגיה הבודהיסטית - קאמאדהאטו (עולם החשק), רופאדהאטו (עולם הצורות) וארופאדהאטו (העולם חסר הצורה).
במהלך המסע בשביל, עוברים עולי הרגל דרך מערכת של מדרגות ומסדרונות, המקושטים ב-1,460 תבליטים נרטיביים הנמצאים על הקירות והמעקות.
לפי מספר עדויות ארכאולוגיות ננטש בורובודור במהלך המאה ה-14, בעקבות דעיכת הממלכות הבודהיסטיות וההינדואיסטיות בג'אווה, ובעקבות התפשטות האסלאם שהתרחשה במקביל.
האתר התגלה מחדש ב-1814 על ידי סר תומאס סטמפורד ראפלס, שליט ג'אווה מטעם הבריטים.
בתקופה שלאחר הגילוי מחדש נערכו במקום מספר מבצעי שיקום ושיפוץ.
מיזם השיפוץ הגדול ביותר בוצע בין 1975 ל-1982 על ידי ממשלת אינדונזיה ואונסק"ו, ובעקבות זאת זכה האתר למעמד של אתר מורשת עולמית.
בורובודור ממשיך לשמש כאתר עלייה לרגל, ואחת לשנה חוגגים בו הבודהיסטים באינדונזיה את חג הוואסק (התקופה הקדושה ביותר בלוח השנה הבודהיסטי).
האתר נחשב לאתר התיירות הפופולרי ביותר באינדונזיה.
מקדש הינדי או בודהיסטי נקרא באינדונזית צ'אנדי, ולכן מקדש בורובודור ידוע בפי המקומיים כצ'אנדי בורובודור.
המונח צ'אנדי משמש גם על מנת לתאר כל מבנה עתיק, לדוגמה שערים ובתי מרחץ.
מקור המונח בורובודור לא ברור, אף על פי שהשמות המקוריים של רוב המקדשים האינדונזיים העתיקים ידועים.
השם בורובודור נכתב לראשונה בספרו של סר תומאס סטמפורד ראפלס על ההיסטוריה של ג'אווה.
ראפלס כתב על מונומנט בשם בורובודור, אך אין מסמכים קדומים יותר שבהם השם הזה מוזכר.
כתב היד הג'וואי העתיק היחידי שבו נרמז על המונומנט כמקדש בודהיסטי הוא הנאגאראקרטאגאמה, שנכתב על ידי מפו פראפאנקה ב-1365.
ההשערה היא שראפלס השתמש בשם "בורה-בודור", ומכאן "בורובודור", על מנת לתאר את הכפר הקרוב שנקרא בורה; רוב הצ'אנדים נקראים על שם הכפר הסמוך.
אילו היה נקרא בג'וואית, שמו היה צריך להיות "בודורבורו".
כמו כן, ראפלס טען שמשמעותו של השם "בודור" עשויה להתאים למילה בודה (עתיק) בג'וואית מודרנית, כלומר "בורו העתיק".
אולם, ארכאולוג אחר טען שהרכיב השני של השם (בודור) נגזר מהמונח הג'וואי בהודהארה (או הר).
בורובודור שוכן על רמה שבין שני הרי געש ושני נהרות, במרחק של ארבעים ק"מ צפון-מערבית ליוגיאקרטה.
לפי מיתוס מקומי האזור הידוע בשם מישור קדו הוא אתר ג'וואי קדוש שכונה "גן העדן של ג'אווה" בזכות פוריות הקרקע שלו.
באזור בורובודור יש מקדשים בודהיסטיים והינדואיסטיים נוספים, כולל מתחם מקדשי פראמבאנאן.
במהלך שיקום המקדשים בתחילת המאה ה-19 התגלו שלושה מקדשים באזור: בורובודור, פאוון ומנדוט, שנבנו לאורך קו ישר.
ייתכן כי הדבר קרה במקרה, אך סידור המקדשים מתאים לסיפור עם עתיק שלפיו הייתה דרך לבנים שחיברה בין בורובודור ומנדוט.
שלושת המקדשים מאופיינים בסגנון אדריכלי וקישוטים דומים, סגנון המתוארך לתקופה זהה.
ההשערה היא כי בין המקדשים היה קשר כלשהו שיצר אחדות רוחנית, על אף שהמאפיינים המדויקים של קשר זה אינם ידועים.
בניגוד למקדשים אחרים שנבנו על משטח שטוח, בורובודור נבנה על גבעה בגובה 265 מטרים מעל גובה פני הים, ובגובה 15 מטרים מעל קרקעית אגם פלאוקני שהתייבש.
קיומו של האגם היה נושא לדיונים רבים בקרב הארכאולוגים במאה ה-20; ההשערה הייתה שבורובודור נבנה על חוף האגם או אף צף על האגם.
ג' ניואנקאמפ, אמן ומומחה הולנדי לאדריכלות הינדואיסטית ובודהיסטית, פיתח ב-1931 תאוריה שלפיה מישור קדו היה בעבר אגם וכי בורובודור ייצג את פרח הלוטוס שצף על האגם.
פרחי לוטוס נמצאים כמעט בכל עבודת אמנות בודהיסטית, ולעיתים קרובות הם משמשים ככס המלכות של הבודהה וכבסיס לסטופה.
באדריכלות של בורובודור ניתן למצוא תיאור של לוטוס שבו תנוחתו של בודהה מסמלת את לוטוס סוטרה, אלמנט הנמצא בטקסטים רבים של הבודהיזם המהאיאני.
ישנה השערה כי שלושה משטחים הנמצאים בראש המקדש מייצגים את עלי הלוטוס.
אולם, התאוריה של ניואנקאמפ נתקלה בהתנגדויות כיוון שהקרקע באזור הייתה יבשה.
עם זאת, מספר גאולוגים הביעו תמיכה בדעתו של ניואנקאמפ והצביעו על כך שבקרבת האתר נמצאו משקעי חרסית.
במחקר סטרטיגרפי שנערך בשנת 2000 התגלו ממצאים התומכים בהשערה כי בקרבת בורובודור התקיים אגם בתקופת הפליאוקן, ובכך התאוריה של ניואנקאמפ זוכה לאישוש נוסף.
אזור האגם נעלם בהדרגה במשך הזמן, ובמחקרים שונים הוכח שבורובודור היה ליד חוף אגם בין המאה ה-13 למאה ה-14. זרמי נהר ופעילויות געשיות עיצבו את האזור כולו, כולל האגם.
אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר באינדונזיה, הר מראפי, נמצא במרחק קצר מבורובודור והיה פעיל מאוד מאז הפליסטוקן.
אין מסקנה חד-משמעית מהעדויות לאחראים לבניית בורובודור, או לייעודו המקורי של המתחם.
ההשערה כי בורובודור נוסד בסביבות שנת 800 מתבססת על השוואה בין תבליטים שונים במרגלות המקדש, ועל כתובות שהיו חלק מצ'ארטרים מלכותיים במאה ה-8 ובמאה ה-9. הערכה זו מתאימה לתקופה שבין 760 ל-830, שבה שושלת סיילנדרה הייתה בשיא פריחתה במרכז ג'אווה ונתונה להשפעתה של אימפריית סריוויג'איה.
ההערכה היא כי הבנייה נמשכה 75 שנים והושלמה בתקופת שלטונו של סאמארטונגה, בשנת 825.
בתקופה שבה בורובודור נבנה היה בלבול מסוים בין השליטים ההינדואיסטיים והבודהיסטיים בג'אווה.
הסיילנדראים היו ידועים כמאמינים אדוקים של הבודהה, אף על פי שכתובות אבן שנמצאו בסוג'ומרטו מלמדות על כך שייתכן כי הם היו הינדים.
בתקופה זו נבנו מונומנטים רבים על המישורים וההרים שמסביב למישור קדו.
המונומנטים הבודהיסטיים, כולל בורובודור, הוקמו בערך באותה תקופה שבה הושלמה בנייתו של מקדש פראמבאנאן לכבוד שיווה.
המלך סאנג'איה, שהאמין בשיווה, הורה בשנת 732 להקים לינגה לכבוד שיווה בגבעת אוקיר הנמצאת במרחק 10 ק"מ מזרחית לבורובודור.
בנייתם של המקדשים הבודהיסטיים באותה תקופה, כולל בורובודור, התאפשרה בזכות ראקאי פאנאגקאראן שירש את סאנג'איה, שנתן רשות למאמינים הבודהיסטיים לבנות מקדשים.
למעשה, על מנת להפגין את הכבוד שרכש, פאנאגקאראן העניק את הכפר קאלאסאן לקהילה הבודהיסטית, כפי שנכתב בצ'ארטר קאלאסאן המתוארך לשנת 778. מספר ארכאולוגים שיערו על סמך הצ'ארטר כי מעולם לא היה עימות רציני בנוגע לדת בג'אווה, כיוון שהמלך ההינדי היה יכול לפרוס את חסותו על הקמת מונומנט בודהיסטי, ולהפך.
אולם, סביר להניח כי באותה תקופה היו בג'אווה שתי שושלות יריבות - סיילנדרה הבודהיסטית וסאייביט סאנג'איה - כאשר האחרונה גברה על יריבתה בקרב שהתרחש ב-856 במישור ראטו בוקו.
בלבול זה קיים גם ביחס למקדש לארה ג'ונגגראנג במתחם פראמבאנאן, שנטען כי הוקם על ידי ראקאי פיקאטאן כתשובה להקמת בורובודור על ידי שושלת סאנג'איה, אך יש הטוענים כי האקלים הפוליטי היה אקלים רגוע של דו-קיום, וסיילנדרה הייתה מעורבת בלארה ג'ונגגראנג.
בורובודור היה חבוי במשך מאות שנים מתחת לשכבות של אפר געשי וג'ונגל הולך וגדל.
לא ידוע מתי נפסק השימוש במונומנט כאתר עלייה לרגל בודהיסטי.
ההערכה היא כי בין 928 ל-1006 מרכז הכוח עבר למזרח ג'אווה, ובמקביל התרחשו כמה התפרצויות געשיות; התפרצות הר הגעש מראפי בשנת 1006 גרמה לנטישת המקום בשנת 1007 כאשר כשל יבולים רושש את תושבי האזור, ובזה בא הקץ לכוחה של ממלכת מאטאראם של ימי הבינים, אחת משלוש בשם זה שהיו באינדונזיה.
לא ברור האם יש קשר סיבתי בין שני הגורמים, אך מספר מקורות מזכירים כי זו הסיבה הסבירה ביותר לנטישה.
סוקמונו (1976) מזכיר את הדעה הפופולרית כי המקדשים ננטשו כאשר האוכלוסייה המירה את דתה לאסלאם במאה ה-15. עד המאה ה-15 פקדו את האתר קומץ מאמינים.
אולם, המונומנט לא נשכח לחלוטין, אם כי אופי סיפורי העם הקשורים אליו השתנה מתהילה לאמונות טפלות הקשורות למזל רע ואומללות.
בשתי כרוניקות (באבאד) ג'וואיות מהמאה ה-8 מוזכרים מקרים של מזל רע הקשור למונומנט.
בבאבאד תאנאה ג'אווי (ההיסטוריה של ג'אווה) המונומנט היה גורם חשוב במרד שפרצה כנגד מלך מאטאראם ב-1709. הגבעה הייתה נתונה במצור והמורדים הובסו ונדונו לעונש מוות על ידי המלך.
בבאבאד מאטאראם (ההיסטוריה של ממלכה מאטאראם) המונומנט קשור לחוסר המזל שפקד את נסיך הכתר של סולטנות יוגיאקארטה ב-1757. למרות הטאבו שלפיו היה אסור לבקר במונומנט "הוא לקח את מה שכתוב כאביר שנלכד בכלוב" (פסל באחת הסטופות המחוררות).
יום אחד לאחר חזרתו לארמון הוא חלה במחלה מסתורית ונפטר.
לאחר מלחמת ג'אווה בין אנגליה להולנד האי היה בשלטון אנגלי בין 1811 ל-1816. המושל הממונה היה תומאס סטמפורד ראפלס, שאחד מתחומי ההתעניינות שלו היה ההיסטוריה של ג'אווה.
בזמן שסייר באי הוא אסף עתיקות ג'וואיות והכין רשימות באמצעות קשריו עם התושבים המקומיים.
בסיור פיקוח שנערך בסמאראנג ב-1814 הוא קיבל מידע על מונומנט גדול הנמצא במעמקי הג'ונגל שליד הכפר בומיסגורו.
הוא לא היה יכול לחפש את המונומנט בעצמו, ובמקום זאת שלח את ה.
בתוך חודשיים כרתו קורנליוס ו-200 האנשים שליוו אותו עצים, שרפו צמחייה וחפרו בקרקע על מנת לגלות את המונומנט.
בגלל סכנת ההתמוטטות הם לא יכלו לחשוף חלק מהגלריות.
קורנליוס דיווח על ממצאיו לראפלס, כולל על מגוון ציורים.
על אף שהגילוי מוזכר במספר משפטים בודדים, שיקום המונומנט נזקף לזכות ראפלס כיוון שהוא זה שהביא אותו לידיעת העולם.
הרטמן, מנהלן הולנדי באזור קדו, המשיך את עבודתו של קורנליוס וב-1835 נחשף לבסוף כל המבנה.
העניין של הרטמן בבורובודור היה יותר אישי מאשר רשמי.
הוא לא כתב דו"חות על פעילותו, ובמיוחד על הטענה כי הוא זה שגילה את הפסל הגדול של בודהה בסטופה הראשית.
מכיוון שהסטופה הראשית נותרה ריקה, לא ידוע מה גילה הרטמן בחקירותיו בכיפה הראשית ב-1842.
ממשלת איי הודו המזרחיים ההולנדיים (שמה של המושבה ההולנדית שהפכה אחר כך לאינדונזיה) מינתה את פ.
סי וילסן, מהנדס הולנדי, לחקור את המונומנט ולשרטט איורים של מאות התבליטים.
ברומונד מונה גם כן לחקור את המונומנט בצורה מעמיקה, והוא השלים את עבודתו ב-1859. הממשלה התכוונה לפרסם מאמר המבוסס על עבודתו של ברומונד והאיורים של וילסן, אך ברומונד סירב לשתף פעולה.
הממשלה מינתה מומחה אחר, סי.
לימאנס, שחיבר מונוגרפיה המבוססת על מקורותיהם של ברומונד ווילסן.
המונוגרפיה הראשונה של מחקר מפורט על בורובודור פורסמה ב-1873, ושנה אחת לאחר מכן היא תורגמה לצרפתית.
התמונה הראשונה של המונומנט צולמה ב-1873 על ידי איזידור ואן קינסברגן, אמן חריטה הולנדי-פלמי.
חשיבותו של האתר התגברה באיטיות, ובמשך תקופה ארוכה הוא היה מקור למזכרות והכנסה עבור "ציידי מזכרות" וגנבים.
המפקח הראשי לחפצים תרבותיים המליץ ב-1882 לפרק את בורובודור ולהעביר את תכולתו למוזיאונים מכיוון שהמונומנט לא היה יציב.
בעקבות ההמלצה הזו הממשלה מינתה את הארכאולוג גרונוולדט לבצע חקירה מקיפה באתר, ולהעריך את המצב האמיתי של המתחם; גרונדוולט דיווח כי לדעתו החששות אינם מוצדקים והמליץ לא לפרק את בורובודור.
ב-1973 מימן ארגון אונסק"ו מבצע שיקום נרחב של האתר, ולאחר מכן הוא חזר לשמש כאתר עלייה לרגל.
אחת לשנה, כאשר הירח מלא במאי או ביוני, מציינים הבודהיסטים באינדונזיה את יום ואסק המנציח את הלידה, מוות, והזמן שבו גאוטמה הבודהה השיג את עיקר חוכמתו והפך לבודהה שקיאמוני.
ואסק הוא חג לאומי רשמי באינדונזיה, והטקסים החשובים ביותר נערכים במנדוט, פאוון ובורובודור.
בורובודור הוא אחת מהאטרקציות התיירותיות הפופולריות ביותר באינדונזיה.
בשנות ה-90 עלה והתייצב המספר על 2.5 מיליון מבקרים בשנה (80% מתוכם מקומיים), לפני המשבר הכלכלי שפקד את אינדונזיה.
אולם, נמתחה ביקורת על תעשיית התיירות המתפתחת כיוון שהיא לא כללה את הקהילה המקומית.
תושבים ואנשי עסקים מקומיים ארגנו פעולות מחאה ב-2003, והביעו התנגדות לתוכניתה של הממשלה הפרובינציאלית לבנות קניון תלת-קומתי בשם "Java World" (עולם ג'אווה).
ב-21 בינואר 1985 נפגעו תשע סטופות על ידי תשע פצצות.
ב-1991 נגזר דינו של מוסלמי קיצוני עיוור בשם חוסיין עלי אל האבסיי למאסר עולם, לאחר שהורשע באחריות לסדרת פיצוצים שהתרחשה בשנות ה-80, כולל בבורובודור.
שני חברים נוספים במחתרת הימנית הקיצונית שהיו בפיצוצים נדונו לעשרים שנות מאסר ב-1986, וחבר נוסף נדון ל-13 שנות מאסר.
ב-27 במאי 2006 נפגע החוף הדרומי של מרכז ג'אווה מרעידת אדמה בעוצמה של 6.2 בסולם ריכטר.
הרעידה גרמה לנזקים קשים ולהרוגים רבים ביוגיאקארטה, אך בורובודור עצמו לא נפגע.
בורובודור נבנה כסטופה יחידה גדולה, וכאשר צופים בו מלמעלה הוא נראה כמו מנדלה בודהיסטית וג'ריאנית, המייצגת במקביל את הקוסמולוגיה הבודהיסטית ואת טבעה של המחשבה.
החלק המרכזי של המקדש הוא ריבועי, אורך כל אחת מצלעותיו הוא כ-118 מטרים, והוא בנוי על גבי בסיס ריבועי שאורך צלעו הוא 123 מטרים.
במקדש ישנן תשע קומות (נקראות גם פלטפורמות).
שש הקומות התחתונות הן בצורת ריבוע ושלוש העליונות עגולות.
בקומה העליונה נמצאים 72 סטופות קטנות המקיפות סטופה גדולה הנמצאת במרכז.
כל סטופה היא בצורת פעמון ויש בה מספר חללים למטרות קישוט, שבתוכם מוצבים פסלים של בודהה.
לצורך בניית המקדש נכרו מהנהרות הסמוכים כ-55,000 מטרים מעוקבים של אבן.
האבנים נחצבו לפי הגודל הרצוי, הועברו לאתר והונחו בו בשיטת הבנייה היבשה.
(ללא טיח או מלט) על מנת לחבר את האבנים השתמשו בידיות מסוקסות, חריצים ומחברים.
התבליטים נוצרו במקום לאחר השלמת בניית המקדש.
המונומנט כולל בתוכו מערכת לניקוז מי הגשמים.
על מנת להימנע מהצפה נבנו בכל פינה של 100 הצינורות גרגוילים בצורת ענקים או מקארה (יצור מהמיתולוגיה ההינדית).
העיצוב של בורובודור הוא חריג בקרב המקדשים שנבנו למטרת פולחן לבודהה.
בורובודור בנוי על גבעה טבעית, בשונה ממקדשים אחרים שבנויים על מישור.
אולם, שיטת הבנייה של בורובודור דומה לזו של מקדשים אחרים בג'אווה.
בבורובודור אין חלל פנימי כמו במקדשים אחרים, וצורתו הכללית היא דמוית פירמידה, ובהתחלה שיערו כי הוא סטופה ולא מקדש.
סטופה משמשת כמקדש זוטא עבור בודהה.
במקרים מסוימים הסטופות נבנו כסמלים קישוטיים של הבודהיזם.
לעומת זאת, מקדש שימש כבית עבור האלוהים ויש בו חללים פנימיים שבהם ניתן לקיים את פולחן הדת.
מורכבותו של בורובודור מלמדת על כך שהוא למעשה מקדש.
טקסי הדת הקהילתיים בבורובודור התבצעו בצורת עלייה לרגל.
העולים לרגל הונחו דרך מערכת מדרגות ומסדרונות המובילים אל הקומה העליונה.
כל קומה מייצגת שלב אחד של ההארה.
מסלול זה תוכנן כך שישקף בצורה סמלית את הקוסמולוגיה הבודהיסטית.
אין מידע רב על גונאדהארמה, שהוא האדריכל שבנה את בורובודור.
שמו ידוע על סמך סיפורי עם ואגדות ג'וואיות, והוא אינו מופיע בכתובות עתיקות כלשהן.
נאמר עליו כי הוא "...
נושא את מקל המדידה, יודע חילוק וחושב שהוא מורכב מחלקים".
יחידת המידה הבסיסית שבה הוא השתמש בבורובודור היא טאלה, המוגדרת כאורך פני האדם מקו השיער שבמצח עד לקצה הסנטר, או המרחק המרבי שבין קצה האגודל לאצבע האמצעית.
גודל יחידת מידה זו משתנה בין אנשים שונים, אך קנה המידה של בורובודור הוא אחיד.
בסקר שנערך ב-1977 התגלה יחס של 4:6:9 מסביב למונומנט.
האדריכל השתמש בנוסחה על מנת לבנות את בורובודור באופן מדויק.
התברר גם כי הנוסחה ששימשה לבניית בורובודור תקפה גם לגבי מקדשי פאוון ומנדהוט הסמוכים.
על פי השערת הארכאולוגים לנוסחת היחס ולממדי הטאלה ישנן משמעויות קלנדריות, אסטרונומיות וקוסמולוגיות, בדומה למקדש אנגקור ואט שבקמבודיה.
מבחינה אנכית נהוג לחלק את המבנה הראשי לשלושה חלקים: בסיס (או רגל), גוף וראש, הדומים לשלושת המקטעים הראשיים בגוף האדם.
גובה קירות קומת הבסיס הוא ארבעה מטרים, וצורתה היא ריבוע שאורך צלעו הוא 123 מטרים.
הגוף בנוי מעל לבסיס ומורכב מחמש קומות נוספות בצורת ריבוע בגבהים ההולכים וקטנים.
גובה קומת הגוף הראשונה הוא שבעה מטרים.
כל קומה מהקומות הגבוהות יותר נמוכה בשני מטרים מזו שמתחתיה, כך שבכל שלב יש מסדרון נמוך.
הראש מורכב משלושה משטחים עגולים שכל אחד נתמך על ידי שורה של סטופות מחוררות, המסודרות במעגלים קונצנטריים (בעלי מרכז משותף).
במרכז הראש נמצאת הכיפה הראשית, שפסגתה היא הנקודה הגבוהה ביותר בבורבודור, ונמצאת בגובה של 35 מטרים מעל פני הקרקע.
הגישה לחלק העליון של המקדש היא דרך מדרגות המתחילות במרכז כל אחד מהצדדים שבהם יש גם כמה שערים, שעליהם משקיפים 32 פסלי אריות.
הכניסה הראשית נמצאת בצדו המזרחי של המקדש, ושם גם נמצאים התבליטים הנרטיביים הראשונים.
במורד הגבעה נמצא גרם מדרגות המחבר את המקדש למישור שמתחתיו.
שלושת החלקים של בורובודור מסמלים את שלושת השלבים בהכנה הנפשית לקראת המטרה הסופית לפי הקוסמולוגיה הבודהיסטית: קאמאדהאטו (עולם הרצונות), רופאדהאטו (עולם הצורות) וארופאדהאטו (העולם חסר הצורה).
קאמאדהאטו מיוצג על ידי הבסיס, רופאדהאטו על ידי חמישה משטחים ריבועיים (הגוף), וארופאדהאטו מיוצג על ידי שלושת המשטחים העגולים והסטופה שבראש המקדש.
למאפיינים האדריכליים של שלושת השלבים יש משמעויות מטפוריות.
לדוגמה, קישוטים מרובעים ומדויקים ברופאדהאטו הופכים בהדרגה למשטחים עגולים ישרים בארופאדהאטו, על מנת לתאר כיצד עולם הצורות - היכן שלבני אדם יש גוף ושם - הופך לעולם חסר הצורות.
ב-1885 התגלה באקראי מבנה חבוי הנמצא מתחת לבסיס המקדש.
בתוך "הרגל החבויה" נמצאו תבליטים, ש-160 מתוכם הם תבליטים נרטיביים המתארים את הקאמאדהאטו.
התבליטים הנותרים הם לוחות שעליהם יש כתובות, שהיו, ככל הנראה, הוראות עבור הפסלים.
הבסיס האמיתי מוחבא על ידי בסיס נוסף, שמטרתו אינה ידועה.
ההשערה היא כי הבסיס האמיתי כוסה על מנת למנוע את שקיעת המונומנט דרך הגבעה.
לפי ואסטו שאסטרה (ספר הודי עתיק על אדריכלות ותכנון ערים) הבסיס הנוסף נבנה כיוון שהבסיס המקורי לא נבנה בצורה מדויקת.
ללא קשר למטרתו האמיתית, הבסיס הנוסף נבנה בצורה מדויקת תוך הקפדה מרבית על הפרטים העדינים ביותר.
פיזור התבליטים הנרטיביים חלק מיקום סיפור מספר תבליטים הבסיס החבוי קיר חוק הקארמה 160 הגלריה הראשונה הקיר הראשי לידתו של בודהה 120 ג'טאקה/אבאדאנה 120 מעקה
ג'טאקה/אבאדאנה 372 ג'טאקה/אבאדאנה 128 הגלריה השנייה
מעקה ג'טאקה/אבאדאנה 100 הקיר הראשי חיפוש האמת המוחלטת על ידי סודהאנה 128 הגלריה השלישית
הקיר הראשי חיפוש האמת המוחלטת על ידי סודהאנה 88 מעקה חיפוש האמת המוחלטת על ידי סודהאנה 88 הגלריה הרביעית
הקיר הראשי חיפוש האמת המוחלטת על ידי סודהאנה 84 מעקה חיפוש האמת המוחלטת על ידי סודהאנה 72 סך הכל 1,460
בבורובודור יש כ-2,670 תבליטים בודדים, מתוכם 1,460 הם נרטיביים ו-1,212 הם קישוטיים.
התבליטים מכסים את חזיתות המקדש ואת המעקות שלו.
שטח הפנים הכולל של התבליטים הוא 2,500 מ"ר, והם נמצאים בבסיס המקדש החבוי ובחמש הקומות המרובעות.
התבליטים הנרטיביים מספרים את הסיפור של סודהאנה ומאנוהארה, והם מקובצים ל-11 סדרות המקיפות את המקדש באורך כולל של 3,000 מטרים.
בבסיס המקדש החבוי נמצאת הסדרה הראשונה הכוללת 160 תבליטים נרטיביים, ועשר הסדרות הנותרות מפוזרות לאורך הקירות והמעקות בארבע גלריות המתחילות בגרם המדרגות שבכניסה המזרחית.
את התבליטים הנרטיביים שעל הקירות קוראים מימין לשמאל, ואילו את אלה שעל המעקות קוראים משמאל לימין.
דבר זה מתאים לפראדאקסינה שהוא טקס ההקפה המבוצע על ידי העולים לרגל שהולכים בכיוון השעון בזמן שהמקדש נמצא מימינם.
בבסיס החבוי מתואר חוק הקארמה.
בקירות של הגלריה הראשונה יש שתי סדרות של תבליטים, שכל אחת מהן מורכבת מ-120. החלק העליון מתאר את הביוגרפיה של בודהה, והחלק התחתון של הקיר והמעקות בגלריה הראשונה והשנייה מספרים את סיפור חייו הקודמים של בודהה.
שאר התבליטים מוקדשים למסעו של סודהאנה, שהסתיים כאשר הוא הגיע לחוכמה המושלמת.
חוק הקארמה: 160 התבליטים החבויים יוצרים סיפור לא רציף, אך כל אחד מהם מתאר מצב שלם של סיבתיות.
ישנם תיאורים של פעילויות הראויות לגינוי, בין השאר רכילות ורצח, ובצמוד אליהן את העונש המתאים.
כמו כן, בתבליטים הללו מתוארות פעילויות חיוביות, הכוללות צדקה ועלייה לרגל למקומות המקודשים, ובסמוך אליהן מתואר השכר המתאים.
בנוסף, ישנם תיאורים של כאבי הגיהנום ותענוגות גן עדן.
בקבוצה נוספת של תבליטים מתוארים אירועים מחיי היומיום, ביחד עם תמונה פנורמית מלאה של סאמסארה (המעגל האינסופי של לידה ומוות).
לידתו של בודהה: לפני תחילת רצף התבליטים המתאר את לידתו של בודהה נמצאים 27 תבליטים המתארים את ההכנות בגן עדן ובשמיים לקראת לידתו של בודהה, על מנת להתכונן לקראת ההתגלמות הסופית של הבודהיסאטבה.
כאשר המלכה מאיה (אשתו של המלך סודהודאנה) חשה שהגיע הזמן ללדת, היא הלכה אל פארק לומביני הנמצא מחוץ לעיר קאפילאואסטו.
היא עמדה מתחת לעץ פיקוס מקודש, החזיקה בענף אחד בידה הימנית וילדה את בנה, הנסיך סידהארטה.
הסיפור על התבליטים נמשך עד שהנסיך הופך לבודהה.
סיפורם של הנסיך סידהארטה ושל אנשים אחרים: סיפורי הג'טאקה הם סיפורים על הבודהה לפני שהוא נולד בתור הנסיך סידהארטה.
אבאדונות דומים לסיפורי הג'טאקה, אך הדמות הראשית המופיעה בהם איננה בודהה עצמו.
המעשים המקודשים המבוצעים באבאדונות מיוחסים לדמויות מיתיות אחרות.
סיפורי הג'טאקה והאבאדונות מתוארות על אותה סדרת תבליטים בבורובודור.
עשרים התבליטים התחתונים מוצגים בגלריה הראשונה, ומתוארים בהם המעשים המקודשים של סודהאנה.
135 התבליטים הראשונים על המעקה באותה גלריה מוקדשים ל-34 האגדות של ג'טאקמלה.
ב-237 התבליטים הנותרים מתוארים סיפורים ממקורות נוספים, בדומה לתבליטים בסדרה התחתונה ובגלריה השנייה.
חלק מסיפורי הג'טאקה מתוארים פעמיים.
חיפוש האמת המוחלטת על ידי סודהאנה:גאנדאביוהא הוא הסיפור המופיע בפרק האחרון של האוואטאמסאקה סוטרה, ובו מתואר חיפושו של סודהאנה אחר החוכמה המוחלטת.
הסיפור משתרע על פני שתי גלריות (השלישית והרביעית), ועל מחצית מהגלריה השנייה, ובסך הכל הוא מתואר על ידי 460 תבליטים.
הדמות העיקרית בסיפור, סודהאנה הצעיר, מופיעה על פני 16 תבליטים.
15 התבליטים שלפניהם מהווים פרולוג לסיפור על הניסים שהתרחשו לבודהה כאשר הוא היה בגן ג'טה בסראוואסטי.
בגלריה השלישית מתוארים חלקים נוספים מהמסע של סודהאנה שבהם הוא נפגש עם יצורים שונים.
בכל מפגש כזה מתואר כיצד הוא מקבל דוקטרינה מסוימת, ידע וחוכמה.
סיום המסע של סודהאנה מתואר בגלריה הרביעית.
כל התבליטים בגלריה הרביעית מוקדשים ללימוד הסאמאנטאבהאדרה, המקום שאליו הגיע סודהאנה בסוף מסעו.
התבליטים הנרטיביים מסתיימים בתיאור ההישג של סודהאנה כאשר הוא משיג את הידע העליון והאמת המוחלטת.
בבורובודור מוצבים פסלי בודהה רבים המתארים מצבים שונים שלו.
פסלי הרגליים המוצלבות ממוקמים בתנוחת לוטוס ומפוזרים בחמש הקומות המרובעות (רופאדהאטו) ובקומה העליונה.
פסלי בודהה ממוקמים בתוך נישות הנמצאות ברופאדהאטו, והם מסודרים בשורות בצדיו החיצוניים של המעקות, כאשר מספרם הולך ופוחת לקראת הקומה העליונה.
במעקה הראשון והשני יש 104 נישות כל אחד, בשלישי 88, ברביעי 72 ובחמישי 64 (סך הכול 432 פסלים).
בשלוש הקומות המעגליות פסלי הבודהה נמצאים בתוך סטופות מחוררות.
בקומה המעגלית הראשונה יש 32 סטופות, בשנייה 24 ובשלישית 16 (סך הכול 72 סטופות).
בזמן בניית המקדש היו בו 504 פסלים, ומתוכם נפגעו 300 (בעיקר לקיחת הראש שלהם).
מאז גילויו של בורובודור נגנבו ראשי פסלים כפריטי אספנות, בעיקר עבור מוזיאונים מערביים.
במבט ראשון נראה כי יש דמיון רב בין פסלי הבודהה, אך ישנם הבדלים עדינים ביניהם מבחינת היבטים שונים של המיקום (מודרה) ותנוחת הידיים.
חמש קבוצות מודרה: צפון, מזרח, דרום, מערב וזנית, מייצגים את חמש רוחות השמיים לפי המהאיאנה.
בארבעת המעקות הראשונים נמצאים ארבע המודרות הראשונות: צפון, מזרח, דרום ומערב, שבהם מוצבים ארבעה פסלי בודהה לפי ארבעת כיווני המצפן.
לפסלי הבודהה הנמצאים במעקה החמישי ובתוך הקומה העליונה, 72 במספר, יש מודרה זהה: זנית.
כל מודרה ייחודית מבחינה סימבולוגית.
ב-1885, כאשר פורסם שיושב ראש החברה הארכאולוגית ביוגיאקארטה גילה את הבסיס החבוי, זכה בורובודור לתשומת לב ציבורית.
בין 1890 ל-1891 צולמו מספר תצלומים של התבליטים בבסיס זה.
הגילוי גרם לממשלת הודו המזרחית לפעול למען הגנה על המונומנט.
ב-1900 החליטה הממשלה להקים ועדה בת שלושה חברים שתעריך את מצבו של בורובודור: ברנדס, היסטוריון של האמנות, תאודור ואן ארפ, מהנדס צבאי הולנדי, וואן דה קאמר, מהנדס בנייה ממחלקת העבודות הציבוריות.
ב-1902 פרסמה הוועדה את תוכניתה, שכללה שלושה שלבים:
בשלב הראשון היה צורך להימנע מהסכנות המידיות האורבות למקדש באמצעות סידור מחדש של הפינות, הזזת אבנים המסכנות את החלקים הסמוכים אליהן, חיזוק המעקות הראשונים ושיקום חלק מהנישות, קשתות, סטופות והכיפה הראשית.
גידור החצרות, תחזוקה הולמת ושיפור ניקוז המים באמצעות שיקום הרצפה והצנרת.
הסרה של כל האבנים הרופפות, ניקוי המקדש עד למעקה הראשון, הסרת אבנים שצורתן הושחתה ושיקום הכיפה הראשית.
ההערכה היא כי עלות העבודות הכוללת באותה תקופה עמדה על 48,800 גילדן הולנדי.
עבודות השיקום התבצעו בשנים 1907–1911, והן היו מבוססות על המלצותיו של תאודור ואן ארפ.
בשבעת החודשים הראשונים התרכזו הפועלים בחפירות מסביב למקדש בחיפוש אחר ראשי בודהה ותבליטי אבן חסרים.
ואן ארפ פירק ובנה מחדש את שלוש הקומות המעגליות העליונות ואת הסטופות.
במהלך העבודות הוא גילה כי יש ביכולתו לעשות דברים נוספים על מנת לשפר את מצבו של המקדש; הוא הגיש הצעה נוספת שאושרה, וכתוצאה מכך נוספו 34,600 גילדנים לתקציב העבודות.
בשלב זה נראה היה כי בורובודור חזר להיות כפי שהיה בשיא פריחתו.
בגלל התקציב המוגבל המטרה הראשונית של עבודות השיקום הייתה לנקות את התגליפים והתבליטים, וואן ארפ לא פתר את בעיית הניקוז.
בתוך 15 שנים היו קירות הגלריות ספוגים במים, וניתן היה להבחין בסדקים ובהתפוררות התבליטים.
ואן ארפ השתמש בבטון נטול מלחים-אלקליים וסידן הידרוקסידי, והעביר אותן לתוך המקדש.
פעולה זו גרמה לכמה בעיות, כך שנוצר צורך דחוף בעבודות חידוש נוספות.
מאז עבודות השיקום שהחלו ב-1907, נערכו מספר סבבי עבודות נוספים, אך הם לא סיפקו למקדש את ההגנה המלאה שהוא היה זקוק לה.
בשלהי שנות ה-60 ביקשה הממשלה האינדונזית מהקהילה הבינלאומית לסייע לה במאמץ שיקום גדול של המקדש, ובשנת 1973 הוכנה תוכנית-אב לשיקום בורובודור.
הממשלה האינדונזית ואונסק"ו החלו בפרויקט שיקום נרחב שנמשך בין 1975 ל-1982. יסודות המקדש חוזקו, וכל 1,460 התבליטים נוקו.
השיקום כלל את פירוק חמש הקומות ושיפור הניקוז באמצעות שיבוץ תעלות מים בתוך המקדש.
הוסיפו שכבות בלתי חדירות ומסננות מים למקדש.
בשיקום נטלו חלק כ-600 עובדים, ועלותו הכוללת הייתה 6,901,243 דולר אמריקני.
לאחר שעבודות השיקום הללו הושלמו, הכריז אונסק"ו על בורובודור ב-1991 כעל אתר מורשת עולמית.
בורה לסקין היה משפטן יהודי-קנדי, שכיהן כשופט בית המשפט העליון של קנדה משך 14 שנה, וכנשיאו בין השנים 1973–1984. היהודי הראשון שכיהן בתפקידים אלה בקנדה.
לסקין נולד בשנת 1912 למשפחה יהודית בפורט ויליאם שבאונטריו.
הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת טורונטו והשלים שם תואר במשפטים ותואר שני(MA).
בשנת 1937 השלים לימודי תואר שני נוסף במשפטים (LLM) באוניברסיטת הרווארד.
עם סיום לימודיו פנה לקריירה אקדמאית.
בין השנים 1965-1940 שימש כמרצה למשפטים באוניברסיטת טורונטו.
בשנת 1965 מונה לסקין לשופט בבית המשפט לערעורים באונטריו, ובשנת 1970 מונה על ידי ראש ממשלת קנדה, פייר טרודו, לכהונה כשופט בית המשפט העליון של קנדה, בהיותו היהודי הראשון הממונה לתפקיד זה.
כהונתו כנשיא בית המשפט העליון
ב-27 בדצמבר 1973 מונה לסקין על ידי טרודו לנשיא בית המשפט העליון של קנדה, תפקיד בו החזיק עד מותו בשנת 1984. לסקין נודע כליברל בהשקפותיו המשפטיות, התמחה בדיני עבודה ובמשפט חוקתי.
בדרך כלל תמך בסקין בפסיקותיו בעליונות סמכויות הממשל הפדרלי על סמכויות הפרובינציות בקנדה.
עם זאת בשנת 1981 פסק כי ראש-הממשלה פייר טרודו יהיה חייב להגיע להסכם עם הפרובינציות אם בכוונת הממשלה לשנות את החוקה.
בשנת 1982 בימי כהונתו בתפקיד יזמה הממשלה את חקיקת כתב הזכויות והחירויות הקנדי שחיזק את זכויות האדם במדינה ואפשר לבתי המשפט לפסול חוקים של הפרלמנט שנוגדים את החוקה.
בורוו (Borvo) שנקרא גם בורמו (Bormo) או בורמאנוס (Bormanus) או בורמאניקוס (Bormanicus) או בורבאנוס (Borbanus) או בורואובואנדואה (Boruoboendua) או ואבוסואה (Vabusoa) או לאבונוס (Labbonus) או בורוס (Borus), היה אל הבריאות ואל המעיינות במיתולוגיה הקלטית.
מרכזי הפולחן של בורוו היו בבורבון-לה-בן שבגאליה (כיום בצרפת) בה התגלו עשר כתובות המוקדשות לבורוו.
כתובות נוספות התגלו באזורים רבים בצרפת, וכן באוטרכט שבהולנד ובפורטוגל.
עם המפגש בין התרבות הרומית לתרבות הקלטית, זוהה בורוו עם האל אפולו מהמיתולוגיה הרומית.
על פי המיתולוגיה הקלטית, זוגתו של בורוו הייתה האלה דאמונה (לפי חלק מהכתובות), או האלה בורמאנה (על פי כתובות אחרות שהתגלו).
ייתכן שאימו הייתה האלה סירונה.
בוישי שבצרפת התגלה תגליף של האל לבוש קסדה ושריון, דמות האלה ישובה, ומתקדם לעברו נחש שלראשו קרן (ייתכן שמדובר בבסיליסק).
ייתכן ומקור שמו של האל במילה הפרוטו קלטית "ברו" שמשמעה "לרתוח" - וזאת בשל שיוכו למעיינות מרפא חמים.
בורובץ (בבולגרית: Боровец) הוא אתר סקי ונופש, בגובה 1350 מ' מעל פני הים, הנמצא בהרי רילה שבבולגריה.
בורובץ, השייך למחוז סופיה, מהווה מוקד תיירות, בעיקר תיירות חורף (סקי).
בורובץ שוכנת כ-73 ק"מ מסופיה (בירת בולגריה), והיא היישוב העתיק ביותר בהרי רילה.
את המקום גילה הנסיך פרדיננד שהפך את האזור לאתר ציד מלכותי ובנה כאן מספר מבנים.
בעקבותיו הגיעה האצולה שגילתה את השלג ובסוף המאה ה-19 נפתח מסלול הסקי הראשון.
כיום אין במקום יישוב של ממש, אלא מרכז נופש, עם בתי מלון גדולים ושירותי תיירות נוספים, המשרתים את התיירים הרבים המגיעים לנפוש בקיץ ולאתר הסקי בחורף.
תיירות הקיץ היא של מטיילים ומטפסי הרים, היוצאים מבורובץ אל פסגת מוסלה (2,925 מטרים) הסמוכה ומסלולים נוספים, ושל נופשים הבאים לנוח וליהנות ממזג האוויר הקריר ומיערות עצי המחט.
אחד מרכבלי הסקי פועל גם בשיא עונת התיירות בקיץ, ומעלה את המטיילים לבקתת יאסטרבץ, ובכך מקצר מאוד את הטיפוס למוסלה.
בורובץ הוא אתר הסקי השני בגודלו בבולגריה, אחרי בנסקו, והוותיק מבין אתרי הסקי.
כיום יש בו 29 מסלולי סקי, באורך כולל של 58 ק"מ.
האתר זוכה לתנופת פיתוח מאסיבית.
נבנים בו בתי מלון ענקיים והוא צפוי לעבור הרחבה בשנים הקרובות.
גולשי סקי רבים, המחפשים מחיר זול, מגיעים לאתר ממדינות אירופה וגם מישראל.
וליבור "בורה" מילוטינוביץ' (בסרבית: Велибор Бора Милутиновић; נולד ב-7 בספטמבר 1944) הוא כדורגלן עבר סרבי, ומאמן כדורגל בהווה.
את קריירת האימון החל מילוטינוביץ' בקבוצת אוניברסידד נסיונל המקסיקנית, שהיא גם קבוצותו האחרונה בקריירה כשחקן מקצועי.
בין הקבוצות בהן שיחק, נמנות פרטיזן בלגרד, מונקו וניס.
מילוטינוביץ' הוא המאמן היחידי בהיסטוריה שאימן 5 נבחרות שונות במונדיאל: מקסיקו (1986), קוסטה ריקה (1990), ארצות הברית (1994), ניגריה (1998) וסין (2002).
כמו כן, הוא היחיד שהצליח להעלות 4 נבחרות שונות מעבר לסיבוב הראשון של המונדיאל.
הנבחרת היחידה עמה כשל במשימה זו היא סין, ב-2002.
בעקבות הצלחתו הרבה, זכה לכינוי "קוסם" (Miracle Worker), כינוי שהוענק לו לראשונה על ידי נשיא ההתאחדות לכדורגל של ארצות הברית.
ב-2009 אימן מילוטינוביץ' את עיראק, והעלה אותה לגביע הקונפדרציות.
בנוסף, אימן מילוטינוביץ' את נבחרות ג'מייקה, הונדורס ואת קבוצות הכדורגל אודינזה, ניו יורק רד בולס, ואל-סאעד מקטר.
מילוטינוביץ' הוא בן למשפחת כדורגלנים מוכרת בסרביה.
בורה ושני אחיו: מילוס ומילורד, שיחקו יחדיו
נשוי לאישה מקסיקנית, ובעל אזרחות מקסיקנית.
בוריבויה "בורה" קוסטיץ' (בסרבית: Бopивoje Kocтић ; 14 ביוני 1930 – 10 בינואר 2011) היה כדורגלן יוגוסלבי ממוצא סרבי.
קוסטיץ', שהיה מקשר שמאלי, עשה את עיקר הקריירה שלו במועדון הכוכב האדום בלגרד.
הוא שיחק במדי המועדון בשנים 1951–1961 ואז עבר לשחק בלנרוסי ויצ'נזה שבליגה האיטלקית הראשונה.
לאחר פציעה ארוכה ושנה לא מוצלחת בקבוצה האיטלקית (עונת 1961–1962), שב לכוכב האדום בלגרד ושיחק בה עד 1966. ב-1967 שיחק עונה אחת בליגה האמריקאית, NASL, בקבוצת סנט לואיס סטארס ואז פרש.
יחד עם מועדונו, הכוכב האדום בלגרד, הוא זכה ב-7 אליפויות של ליגת העל היוגוסלבית וב-3 גביעי יוגוסלביה.
בסך הכל כבש 158 שערים במדי הכוכב האדום בלגרד, שיא מועדון.
קוסטיץ' החל לשחק בנבחרת יוגוסלביה בכדורגל בספטמבר 1956, במשחק מול אינדונזיה (4:2 ליוגוסלביה).
הופעותיה הבולטות של יוגוסלביה בתקופתו היו:
גביא אירופה לאומות ב-1960, שם נוצחה במשחק הגמר 1:2 (לאחר הארכה) על ידי ברית המועצות.
אולימפיאדת רומא ב-1960, שם זכתה במדליית הזהב לאחר שגברה 3:1 על דנמרק.
קוסטיץ' הבקיע בטורניר 6 שערים ב-5 משחקים, כולל השער השלישי במשחק הגמר.
גביע העולמי ב-1962, בו נוצחה 0:1 במשחק על המקום השלישי על ידי הנבחרת המארחת צ'ילה.
קוסטיץ' סיים לשחק בנבחרת הלאומית ב-1963. ב-33 משחקים בהם נטל חלק כבש 26 שערים.
קוסטיץ' היה ידוע בבעיטותיו החזקות ובשנות השיא שלו היה הבועט הקבוע של בעיטות העונשין של הכוכב האדום בלגרד ושל נבחרת יוגוסלביה.
במשחקים הקדם אולימפיים לקראת אולימפיאדת רומא (1960), שובצה נבחרת ישראל בבית שכלל גם את נבחרות יוון ויוגוסלביה.
באוקטובר 1959, באצטדיון רמת גן, סיימו ישראל ויוגוסלביה בתיקו 2:2. כבשו סטלמך לישראל וקוסטיץ' ליוגוסלביה, כל אחד שני שערים.
באפריל 1960 שיחקו שתי הנבחרות בבלגרד וישראל הפתיעה בניצחון 2:1 ועלתה לראשות הבית.
אולם, יוגוסלביה ניצחה את יוון במשחק המכריע 5:0 (שער אחד לקוסטיץ') ועלתה לטורניר האולימפי.
הניצחון הישראלי על יוגוסלביה, שנחשבה באותה עת כאחת הקבוצות הטובות באירופה ובעולם, הביא לגל של התרוממות רוח ספורטיבית ולאומית.
אחד הביטויים לרוח זו היה ספר הילדים שכתב שרגא גפני, "בעט אלון בעט".
הצלחת הספר הביאה לסדרת ספרים שלמה שנקראה "הספורטאים הצעירים" שזכתה לפופולריות רבה גם בשנים שלאחר מכן.
גיבורי סדרת הספרים היו השוער והחלוץ המרכזי של נבחרת ישראל (בני דמותם של יעקב חודורוב ורפי לוי) ושתי חברותיהם.
הדמות הבולטת בנבחרת יוגוסלביה בספרים הראשונים בסדרה הייתה של החלוץ המרכזי האימתני שנקרא "קוסטיץ'".
דמותו צוירה ככדורגלן שאין לעצור את בעיטותיו האדירות (מלבד כמובן השוער הישראלי).
דמותו הספרותית של קוסטיץ' חזרה והופיעה בקובץ סיפורים שנושאם כדורגל שערך אבי מלר, "ההולנדי של עכו".
בסיפור הקצר "רננה", פרי עטו של אסף גברון, מתוארים גיבורי "הספורטאים הצעירים" הנפגשים לאחר שנים רבות ונאספים להלווייתו של השוער הישראלי.
בין הדמויות בסיפור נמצאת גם דמותו של קוסטיץ'.
בורהן דג'אני (1921, יפו – 15 בספטמבר 2000, עמאן) היה סופר, כלכלן, אינטלקטואל פלסטיני, ופרופסור לכלכלה באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
נולד למשפחת דג'אני המפורסמת מיפו.
קיבל תואר ראשון מאוניברסיטה האמריקאית בבירות, והחל ללמד בה משנת 1944. בשנת 1948 סיים לימודי משפטים בבית הספר למשפט שפעל בירושלים בחסות המנדט.
בשנת 1950 ייסד את העיתון אל-חדף בירושלים.
בשנת 1951 מונה למנהל האיחוד הכללי של לשכות התעשייה, המסחר והחקלאות הערביות , תפקיד בו החזיק עד ליום מותו.
בתחילת שנות השישים היה ממייסדי המכון ללימודים פלסטיניים בביירות וחבר הוועד המנהל שלו.
בשנותיו האחרונות התגורר בירדן, שם נפטר בשנת 2000.
בורהאנודין רבאני (בפרסית: برهان الدين رباني; 1940 – 20 בספטמבר 2011) היה פוליטיקאי ותאולוג איסלאמיסטי אפגני, ממוצא טג'יקי, נשיא המדינה האסלאמית של אפגנסיטן בין השנים 1992–1996 ובנובמבר - דצמבר 2001. היה פרופסור לתאולוגיה ופילוסופיה אסלאמית באוניברסיטת קאבול.
יליד מחוז בדח'שאן, רבאני היה בעל תואר שני בפילוסופיה אסלאמית מאוניברסיטת אל-אזהר בקהיר והיה מקורב לחוגים של האחים המוסלמים.
הוא אימץ את שאיפת האחים המוסלמים להנהיג את השריעה כמשפט יחיד במדינה ולח'ליפות עולמית, כמו כן לטיהור הארצות המוסלמיות מסממני הדמוקרטיה וההומניזם המערביים.
בין השאר, הוא התנגד לנוכחותן של סטודנטיות באוניברסיטה.
בהשפעת השקפותיו שלו ושל גולבדין חכמתיאר, צעירים תקפו באוניברסיטה סטודנטיות תוך התזת חומצה על פניהן.
הוא הנהיג את מפלגת ג'מיאת-א אסלאמי אפגנסיטן ("החברה האסלמית של אפגניסטן") והצטיין כאחד ממנהיגיה הראשונים של ההתנגדות האסלאמית - המוג'הידין - נגד הכיבוש הסובייטי אחרי פלישת הצבא הסובייטי לארצו בשנת 1979.
אחרי ניצחון כוחות המוג'הידין שבהנהגתו, בין השנים 1992–1996 כיהן רבאני כראש המדינה שהוכרזה לרפובליקה אסלאמית.
זאת עד שנאלץ לעזוב את השלטון עקב כיבוש עיר הבירה קאבול על ידי כוחות הטליבן.
בימי "האמירות האסלאמית" הטליבנית, בורהנודין רבאני עמד בראש "הברית הצפונית" והחזית האסלאמית המאוחדת להצלת אפגניסטן שנאבקו בין השנים 1996–2001 נגד משטר הטליבן.
אחרי הדחת הטליבנים מהשלטון בעקבות ההתערבות הצבאית של הברית נאט"ו בראשות ארצות הברית, רבאני כיהן כראש מדינה זמנית בנובמבר - דצמבר 2011. בימי המנהל חאמיד כרזאי, רבאני עמד בראש החזית הלאומית של אפגניסטן, הידועה בתקשורת גם כחזית הלאומית המאוחדת, ארגון האופוזיציה החוקית העיקרית.
בסוף חייו הסכים רבאני להצעת הנשיא כרזאי לכהן כיושב ראש המועצה העליונה לשלום שנועדה לפעול להשגת פיוס כללי במדינה, כולל עם נציגי הטליבן.
ב-20 בספטמבר 2011 נרצח רבאני בביתו בקאבול על ידי מתנקש מתאבד בשם אסמתוללה.
הרוצח, שהגיע לביתו של המנהיג בתירוץ שיש לו למסור לו מסר חשוב מקבוצת הטליבאן "קווטה שורה" והסתיר פצצה במצנפתו, חיבק את רבאני, לפני שהפעיל את המטען.
בורהאן ע'ליון הוא יושב ראש המועצה הלאומית של סוריה שהיא אחד מגורמי האופוזיציה הבולטים בהתקוממות בסוריה בשנים 2011–2012. ע'ליון הוא חוקר מדע המדינה סורי ופרופסור בסוציולוגיה מדינית באוניברסיטת פריז III: סורבון החדשה.
ע'ליון חיבר ספרים רבים, רובם בערבית, העוסקים בנושאים חברתיים ומדיניים בעולם המוסלמי.
מספר גורמי אופוזיציה בסוריה רואים בע'ליון, היושב בפריז, כדמות מקובלת המסוגלת לאחד את כוחות האופוזיציה.
יחד עם זאת, לא קיים קונצנזוס בין גורמי האופוזיציה בסוריה באשר למעמדו, או גישתו של ע'ליון.
ע'ליון התפרסם לראשונה בסוריה בשנות ה-70 כאשר מאמרו "מניפסט לדמוקרטיה" הופץ כעלון בסוריה.
במאמר טען ע'ליון כי כוח השלטון בעולם הערבי הפך לאויב החברה.
הוא קרא למדינות ליישם רפורמות אשר ינהיגו משטר דמוקרטי מלא לעמיהם.
ע'ליון עומד בפריז בראש המרכז לחקר המזרח בן-זמננו ופרופסור לסוציולוגיה מדינית באוניברסיטת פריז III, פרסם את הצהרותיו אלה בשעה שהנשיא חאפז אל-אסד עמל על ייצוב שלטונו בסוריה והתמודד מול אופוזיציה חזקה מבית ומול פעילות צבאית בלבנון.
בזכות פרסום המניפט לדמוקרטיה נודע ע'ליון בקרב הציבור הסורי כ הוגה דעות ביקורתי ועכשווי.
בקריאתו לדמוקרטיה הוא שאב השראתו מעידן הנאורות באירופה.
אף שהתרחק מפעילות פוליטית במהלך שנות ה-80 והתרכז במחקר אקדמי, הוא תמך בזכויות העם הפלסטיני ומנגד ספג ביקורת על דעותיו מצד שלטונות סוריה.
לאחר טבח חמאת בשנת 1982 הוטלו מגבלות קשות על פעילות פוליטית בסוריה וע'ליון הקדיש את רוב פעילותו הציבורית לשני ארגונים.
במשך מספר שנים הוא עמד בראש הפורום התרבותי והחברתי הסורי, שהיה ארגון של גולים סורים המתנגדים למשטר.
הוא אף היה בין מייסדי הארגון הערבי לזכויות אדם אשר נוסד בשנת 1983.
השקפתו של ע'ליון באופן עקבי הייתה כי הדמוקרטיה היא התרופה לחוליי העולם הערבי, והוא הגדירה כ"הכרח היסטורי".
הוא חש כי השלטונות הערביים אשר יצאו מן התנועות הלאומיות "כשלו לבנות מדינות מודרניות או כלכלות מצליחות והפכו את מדינותיהם לפירמידות כוח 'אישיות'".
הוא טען כי בסוריה ובמדינות אחרת האופוזיציה לשלטון יכולה להיות יעילה יותר אם תתאחד בדרישה לדמוקרטיה ותדחה את כל התנאים המוקדמים שהשלטונות מציבים כדי לדחות רפורמות מדיניות או כלכליות.
ע'ליון הצהיר לתקשורת המערבית כי הוא מוכן להיפגש עם מנהיגי ישראל כדי לפתור את סכסוך הגבול בין ישראל לסוריה ברמת הגולן.
לצד פעילי אופוזיציה סורים אחרים, אף ע'ליון היה פעיל באביב של דמשק, תקופה קצרה של פתיחות פוליטית שבאה לאחר עלייתו של בשאר אל-אסד לשלטון בסוריה בשנת 2000. הוא ביקר בסוריה באותה עת לעיתים קרובות.
אולם מיד לאחר שנאסרה פעילות של גופים פוליטיים חדשים, ע'ליון שב לפעילותו כחוקר ופרשן והמשיך בפעילות למען זכויות אדם.
ע'ליון שב לפעילות מדינית בולטת יותר לאחר הצהרת דמשק באוקטובר 2005, הצהרה אותה ניסחו גורמי אופוזיציה סורים המותחת ביקורת על המשטר בסוריה וקוראת לרפורמה הדרגתית, בדרכי שלום, המבוססת על דו-שיח והכרה במרכיבים השונים בחברה הסורית.
מאותה עת הגביר פעילותו בקרב גורמי האופוזיציה, אולם הוא התנגד לעשות יד אחת עם המערב בניסיון ללחוץ על ממשלת סוריה.
הוא אף המשיך לבקר בסוריה למרות הטרדות חוזרות מצד גורמי ביטחון סורים.
כאשר החלה ההתקוממות בסוריה ב-15 במרץ 2011, ע'ליון מיהר והשמיע את תמיכתו במתקוממים.
הוא הופיע בתקשורת מספר פעמים והיה מעורב בנעשה, לצד גורמי אופוזיציה סורים אחרים באירופה, במטרה לאחד את הכוחות המתנגדים למשטר.
בחודש יוני 2011, כאשר דן במשימות העומדות בפני תנועת ההתקוממות הסורית ובשאלת קיום דו-שיח עם השלטון הסורי כתב: "השלטון אינו מעוניין או מוכן לעמוד בדרישות של דו-שיח משמעותי.
ע'ליון מאמין כי קיומו של דו-שיח עם השלטון אין פירושו עשיית עסקה עם המשטר ואין מקום לדון בהרחבת מעגל המשתתפים במשטר.
דו-שיח עם המשטר הסורי חייב להיות ממוקד בלוח זמנים להחלפת השלטון באמצעים דמוקרטיים ובדרכי שלום, בתקווה להימנע מקורבנות נוספים באדם או ברכוש ויצירת התנאים ההכרחיים לתפקוד נכון של מוסדות שלטון.
ע'ליון טוען כי ראשי המשטר הנוכחי בסוריה איבדו את הלגיטימיות שלהם בפוקדם על פרץ של אלימות רוויית דמים כנגד מפגינים שלווים.
הוא הביע אמונתו כי לאור המדיניות הדיכוי העקבית של המשטר בסוריה וסירובו של המשטר להגיע להסכמות עם העם, לסורים נותרו רק שתי אלטרנטיבות: הם יכולים להתאחד ולשתף פעולה בהבאת משטר פלורליסטי, אזרחי, דמוקרטי שבו כל האזרחים הסורים יהיו שווים, או לחלופין תהיה התדרדרות לאלימות, אנרכיה והרס.
ב-2 בדצמבר 2011 התפרסם מפי ע'ליון כי אם יתפוס את השלטון בסוריה בכוונתו לנתק את שיתוף הפעולה הצבאי עם איראן ולהפסיק את אספקת הנשק לארגון החזבאללה וכן לקיים משא ומתן עם ישראל.
בורולדאי או בורונדאי (במונגולית: Боролдай) היה מצביא מונגולי במאה ה-13, שהשתתף בפלישה המונגולית לאירופה.
בורולדאי שירת תחת פיקודו של באטו ח'אן.
לאחר קרב קולומנה וכיבוש העיר ולדימיר, חיל החלוץ המונגולי בפיקודו של בורולדאי התקדם לכיוון ערי הוולגה הרוסיות ונתקל בצבא רוסי אותי ניצח בקרב על נהר סיט.
ב-1240 השתתף במצור על קייב.
הוא סייע לסובוטאי להכין את קרב מוהי ולקח חלק חשוב במהלכו, כאשר חצה עם לוחמיו את המחנה של מלך הונגריה ובני בריתו.
בורה ברוך (בסרבית: Бора Барух; 19 בנובמבר 1911, בלגרד, ממלכת סרביה – 7 ביולי 1942, מחנה הריכוז באנייצה, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה צייר ופרטיזן יהודי-יוגוסלבי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר כיבוש סרביה, עקרה המשפחה לווידין שבבולגריה, וברוך למד בבית הספר היסודי של הקהילה היהודית בעיר.
לאחר תום המלחמה שבה המשפחה ליוגוסלביה.
ברוך רכש תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בלגרד ובמקביל למד ציור בבית הספר לאמנויות בניהולו של יובאן בייליץ' .
בשנים 1935–1938 למד ציור בפריז במימון מלגה שהעניקה לו הקהילה היהודית בבלגרד.
יצירותיו הוצגו בתערוכות בפריז, בלונדון, בהאג, בבלגרד ובזאגרב.
בתקופת שהותו בפריז הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ופעל לגיוס מתנדבים לבריגדות הבינלאומיות שלחמו במלחמת האזרחים בספרד.
על רקע זה גורש מצרפת.
בורה ברוך אשר סגנון ציורו היה פוסט-אימפרסיוניסטי, צייר לאורך הקריירה כ-200 ציורים ומספר דומה של רישומים.
ציוריו ורישומיו שילבו דיוקנאות לצד ציורי נופי רחובות פריז ובלגרד.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הצטרף בורה ברוך לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
ב-18 באוגוסט 1941 נהרג אחיו של ברוך איזידור בקרב מול הצבא הגרמני.
בורה ברוך הוצב בגדוד האבטחה של הפיקוד העליון אשר באוקטובר 1941 חילץ את חברי המטה הכללי של הפרטיזנים בעת המתקפה הגרמנית באזור אוז'יצה .
בקרבות נהרג אחיו יוסף ברוך.
ב-1942 נלכד בורה ברוך על ידי צ'טניקים והוסגר לגרמנים.
הוא הועבר למחנה הריכוז באנייצה וביולי 1942 הוצא להורג באתר יאיינצי.
אחיותיו ברטה ורחל נלכדו אף הן בידי הגרמנים והוצאו להורג במחנה הריכוז באנייצה.
ב-2011, במלאת 100 שנים להולדתו, הונצח בורה ברוך על גבי בול דואר סרבי.
מקצת מציוריו הוצגו במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
בורוט פאחור (בסלובנית: Borut Pahor; ) הוא פוליטיקאי סלובני סוציאל-דמוקרטי.
שימש כראש ממשלת סלובניה בין השנים 2008–2012 וכנשיא סלובניה, בין השנים 2012–2022.
בורוט פאחור נולד בעיר פוסטוינה בסלובניה (שהייתה אז חלק מיוגוסלביה).
הוא כיהן במספר תפקידים בולטים.
נבחר לפרלמנט הסלובני ב-1990. ב -1992 נבחר לסגן יו"ר האספה הלאומית.
בתקופת כהונתו בשנים 1992–1996 כיהן בוועדת העצרת של האיחוד האירופי, בוועדה לפיקוח על שירותי ביטחון ומודיעין וועדת ההגנה; הוא גם הוביל את משלחת סלובניה באספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה.
בשנת 2004 נבחר לפרלמנט האירופי.
בשנת 2008 נבחר כראש ממשלת סלובניה.
בבחירות שנערכו בדצמבר 2011 הפסיד, אך ביוני 2012 נבחר כנשיא סלובניה.
בנובמבר 2017 שוב ניצח פאחור בבחירות לנשיאות סלובניה.
בורובה (בפולנית: Borowa) הוא כפר במחוז מיילץ שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, השוכן כ-13 ק"מ צפונית מערבית למיילץ.
התיעוד הראשון ליישוב הוא משנת 1404. בשנת 1921 נמנו במקום כ-1250 תושבים, מהם קרוב ל-200 יהודים.
בין השנים 1975 ו- 1998 היה היישוב שייך למחוז ז'שוב.
בתחילה השתייכו יהודי הכפר לקהילת ראדומישל ויילקי, ונסתייעו בשירותים שונים בקהילת מיילץ, אך בין מלחמות העולם כיהן ביישוב רב עצמאי, אלעזר רופשיץ (נספה בשואה).
השוחט והבודק המקומי שימש גם את יהודי הכפר הסמוך צ'רמין.
בנובמבר 1918 בלמה קבוצת הגנה יהודית ניסיון של איכרי הסביבה לפרוע ביהודי הכפר.
בשנות העשרים והשלושים פעלה בכפר ספרייה יהודית, ובשנת 1932 הוקם במקום קן של תנועת הנוער עקיבא.
עם הכיבוש הגרמני בספטמבר 1939 הוטלו על יהודי היישוב הגבלות תנועה, והם חויבו בענידת סרט עם מגן דוד על זרועם.
כמו כן, נלקחו יהודי הכפר לעבודות כפייה, ואולצו להעביר לגרמנים מכסות של תוצרת חקלאית ורכוש.
ביולי 1942 גורשו כל יהודי הכפר לראדומישל ויילקי, ורובם נשלחו להשמדה באקציה שהתקיימה במקום כעבור זמן קצר.
היתר הועברו לדמביצה, וגורלם היה כגורל יתר יהודי המקום.
שני בתי הכנסת של הכפר נהרסו בתקופת המלחמה.
בָּארָה (Burra, בנורדית עתיקה: Barrey) הוא שם קולקטיבי לשניים מאיי שטלנד בסקוטלנד, מערב בארה ומזרח בארה.
שני האיים הם חלק מקבוצת איי סקלווי (Scalloway) הממוקמת מדרום מערב לאי מיינלנד.
שטחו של מערב בארה הוא 7.43 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 776 תושבים (2011).
שטחו של מזרח בארה הוא 5.15 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 76 תושבים (2011).
שני האיים מחוברים בגשרים זה לזה, ולמיינלנד של שטלנד דרך טרונדרה.
בסאגת אורקניינגה, שמגוללת את תולדות אורקני, האיים נקראים בשם "Barrey".
בורו ממפּ היא גבעה טבעית ואתר היסטורי הצופה אל ערבת סאותלייק (Southlake Moor) בכפר בורוברידג' (Burrowbridge) בתחומי מחוז סאמרסט בדרום-מערב אנגליה.
האתר הוא מונומנט רשום, כשהכנסייה החרבה בפסגת הגבעה היא בניין רשום מדרגה II.
הגבעה ניצבת במיקום אסטרטגי המשקיף אל הנקודה שבה הנהרות טון והמסלול העתיק של הנהר קרי נשפכים לנהר פארט.
אף שיש עדות מה לשהות של הרומאים במקום, הביצורים הראשונים באתר היו הקמת תל, (motte) נורמני.
הוא היה קרוי מבצר המלך אלפרד, אם כי אין שום הוכחה כי שימש את המלך אלפרד הגדול.
במאה ה-15 נבנתה כנסייה על הגבעה.
הכנסייה החרבה הנוכחית על פסגת הגבעה נבנתה ב-1793. התל והחורבה נתרמו לקרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי ב-1946 כמצבת זיכרון מלחמתית.
גובה הגבעה הוא 24 מטרים, והיא ניצבת במיקום אסטרטגי המשקיף אל הנקודה שבה הנהרות טון (נהר, אנגליה) (River Tone) והמסלול העתיק של הנהר קרי (River Cary) נשפכים לנהר פארט (River Parrett), מעל השדות במישורים הקרויים סאמרסט לוולס (Somerset Levels).
היא בנויה מאבן חול מהטריאס כשבפסגתה חוואר קאופר (Keuper marl) המיוחס לחבורת אבן הבוץ מרסיה (Mercia Mudstone Group).
בורו ממפ ידועה גם כ"סנט מייקל בורו" (St Michael's Borough) או "טטיאט" (Tutteyate).
שתי המילים "בורו" (burrow) ו"ממפ" (mump) פירושן גבעה.
סקרים ארכאולוגיים חשפו מעט עדויות לתקופה הרומית בבריטניה, כולל שבר חרס ומטבעות שנמצאו בסמוך, שקשורים כנראה למיקום הגבעה במפגש הנהרות, ששימשה כנראה כאתר למסחר.
במהלך החפירות אותרו בורות רבועים, שייתכן שאחד מהם היה באר, וחורים לעמודים מימי הביניים, אלו היו כנראה ממבצר נואף.
סביר להניח כי היה זה תל, (motte) נורמני, כאשר חמשת המטרים האחרונים של הגבעה עוצבו כתל תלול ונסלל שביל ספירלי סביב הגבעה כדי להגיע אליו.
או שהיה לו קשר כלשהו לאלפרד הגדול, פרט להיותו בבעלות מנזר אתלני (Athelney Abbey), שאותו יסד אלפרד הגדול והיה קשור בסוללה לבורו ממפ.
ייתכן ששימש כמבצר טבעי חיצוני לאי המלכותי המוגן של אתלני בשלהי המאה ה-9.
חפירות ארכאולוגיות חשפו עדויות לבניין אבן מהמאה ה-12 על פסגת הגבעה, שעשוי להיות ממבצר נואף אפשרי.
בצדדים של הגבעה הוכנו טרסות לצורכי חקלאות משום ששטחי הקרקע סביב הגבעה הוצפו דרך קבע בימי הביניים.
התיעוד הכתוב הראשון המזכיר את האתר הוא של ויליאם ווסטר (William Worcester), סביב שנת 1480 שבו הוא מתייחס לאתר כ"מייגל-בורו" (Myghell-borough).
כנסייה מימי הביניים המוקדשת למיכאל הקדוש (סנט מייקל באנגלית), השייכת למנזר אתלני מתוארכת לפחות מאמצע המאה ה-15. היא שימשה מחסה לכוחות הנאמנים למלך ב-1642 וב-1645 בתקופת מלחמת האזרחים האנגלית, כשיחידה מצבא המלך השתלטה עליה ב-1685 במהלך מרד מונמות'.
ב-1793 נבנתה הכנסייה מחדש עם מגדל מערבי וספינה ובה שני עמודים מכל צד ושער דרומי, בנויה מאבנים מסותתות בצורה גסה עם לבנים אדומות וחיפוי מאבן גיר בגוון דבש המכונה "המסטון" (Hamstone).
הניסיון להשלים את הבנייה נכשל הסתיים בכישלון לאסוף את המימון הנדרש, למרות תרומות מוויליאם פיט הבן וסר סמואל הוד (Sir Samuel Hood) והכנסייה עבור הקהילה נבנתה במקום זאת למרגלות הגבעה (בורוברידג') ב-1838. באמצע המאה ה-20 בוצעו תיקונים לפינה הצפון-מערבית.
הכנסייה החרבה היא אחת הכנסיות המוקדשות לסנט מייקל הנמצאות על קו ליי (ley line) המכונה "קו סנט מייקל" (St.
Michael's Ley) שעליו הצביע הסופר ג'ון מיצ'ל.
מבנים נוספים הקשורות לסנט מייקל על קו זה הם הכנסיות באותרי (Othery), גלסטונברי טור וגבעת סנט מייקל.
שטח בן 36 דונם הכולל את הגבעה והכנסייה ההרוסה הוענקו ב-1946 על ידי המייג'ור אלכסנדר בארט (Alexander Gould Barrett), לקרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי ומשמשת כמצבת זיכרון ל-11,281 בני סאמרסט שנהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה.
כנגד הקרן הלאומית הוגשה תביעת נזיקין בבית המשפט לאחר שאדמה מבורו ממפ גלשה לשטחי חקלאות שכנים.
החורבות הוגדרו כבניין רשום מדרגה II ב-1963. הגבעה היא מונומנט רשום מ-1949.
בורווסטניק הוא מועדון כדורסל מהעיר לנינגרד, שהתקיים בשנים 1936 - 1971. זכתה פעמיים באליפות ברית המועצות בכדורסל בשנים 1938, 1940.
מועדון הכדורסל "בורווסטניק" זכה פעמיים באליפות ברית המועצות והוא המועדון המעוטר ביותר בלנינגרד אחרי "ספרטק".
הקבוצה נוסדה בשנת 1936 על בסיס של איחוד התאגידים ואגודות המסחר (Союза Кооперации и Госторговли, СКиГ).
קבוצות הגברים ונשים צוותים השתתפו בעונות הבכורה של אליפות ברית המועצות (1937).
באותה שנה, קבוצת הגברים סיימה במקום החמישי ובעונות 1938 ו-1940 לא ספגה אף תבוסה וזכתה באליפויות.
ההישג הטוב ביותר אז היה מקום 4 באליפות הלאומית ב-1958. ב-1971 הקבוצה השתתפה בפעם האחרונה באליפות ברית המועצות, בעוד קבוצת הנשים המשיכה להשתתף באליפויות המדינה עד שנות התשעים.
מ-1936 עד 1954 מאמן קבוצת הגברים וגם קבוצת הנשים היה מיכאיל קרוטיקוב.
בורווסטניק לנינגרד הוא מועדון כדורסל נשים שהיווה חלק מאגודת ספורט לסטודנטים.
הישג השיא הוא סגנות אליפות ברית המועצות ב-1964.
"בורווסטניק" השתתפה באליפות ברית המועצות הראשונה, שנערכה בעונת 1937. באליפויות 1938 ו-1940 הקבוצה סיימה במקום החמישי ובמקום הרביעי בעונת 1939 והייתה אחת הקבוצות החזקות במדינה בענף כדורסל נשים.