tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחר כך הצטרף למפלגה שהקים גוגה עצמו - "המפלגה הלאומית אגרארית".
בבחירות הכלליות בשנת 1927 סדוביאנו נבחר לפרלמנט כנציג של המחוז ביהור בטרנסילבניה ובבחריות משנת 1931 זכה למקום בסנאט הממלכה
כיהן לפרק זמן כיושב ראש הסנאט - בימי הממשלה של ניקולאיה יורגה.
בשלב מסוים הצטרף למפלגה הלאומית-ליברלית-הסיעה ברטיאנו הימנית שהייתה באופוזיציה מול מפלגת האם הלאומית ליברלית.
מגמת הסופר הייתה משנות ה-20–30 יותר ליברלית
וכתב מאמרים לעיתון בעל השקפה דמוקרטית-שמאלית "אדברול" Adevărul ("האמת").
נמנה עם חוגים של בונים חופשיים בעלי השקפה מתקדמת ועלה בהדרגה בהיררכיה של התנועה.
בהתחלה נבחר לראש (ה venerabil) לשכת "דימיטריה קנטמיר" ביאש (1927–1930) ובשנת 1932 נבחר
בין השנים 1930–1935 היה סגן מגיסטר גדול, אחר כך פרו-מגיסטר גדול ולבסוף מגיסטר גדול של "הלשכה הלאומית הגדולה של רומניה" Marea Lojă Naţională din România ומגיסטר גדול של האיחוד הלאומי של לשכות הבנוים החופשים במקום הנסיך ג'ורג'ה ולנטין ביבסקו.
למשך כמה שנים נאלץ להתמודד עם פילוג באיחוד והצליח לגבור על שתי הסיעות המורדות - זו של ביבסקו והאחרת של יואן פאנגאל, מבלי להשיג את ההכרה של ה"גארן אוריאן דה פראנס".
בשנת 1934 הוכר לבסוף כמגיסטר גדול של איחוד הבונים החופשים הרומנים שכלל את כל הלשכות.
בשנת 1936, החל מחודש ינואר, יחד עם ג'ורג'ה טופרצ'אנו, מיכאי קודריאנו וד"ר גריגורה ט.
ופופה, את הירחון "אנסמנר יֶשֶנֶה" Însemnări ieșene (רישומים מיאשי).
בכתב עת זה כתב סדוביאנו הספד נוגע ללב אחרי מותו של גאראבט איבראיליאנו.
המשיך לפרסם יצירות חדשות בקביעות.
בשנת 1935 ראה אור הכרך הראשון של הרומן ההיסטורי האפי שלו "האחים ז'דר" Fraţii Jder.
הסכים לכהן כיושב ראש לשם כבוד של העיתון אדברול ושל יומון הבוקר "דימיניאצה" Dimineaţa.
שני עיתונים אלה נחשבו על ידי הימין שופר של השמאל ושל היהודים.
בשורה של מאמרים סדוביאנו הדף את התקפות התקשורת הפאשיסטית.
הלגיונרים שרפו את ספריו בפומבי.
סופרים ואנשי אקדמיה רבים - ביניהם ליביו רבריאנו, שרבאן צ'וקולסקו, פטרו גרוזה, אאוג'ן לובינסקו, ויקטור אפטימיו, גם טופרצ'אנו ממיטת חוליו בבית חולים - הביעו סולידריות איתו.
בספטמבר 1937 באות הזדהות, אוניברסיטת יאש העניקה לסדוביאנו את התואר דוקטור לשם כבוד.
הסופר התחיל להתרחק מהזירה הפוליטית אך תמך במידת מה במלך קרול השני ובחזית התחיה הלאומית שלו כשאלו ניסו למנוע את ההשתלטות התנועה הלגיונרית על דעת הקהל והשלטון.
בימי הדיקטטורה המלכותית, התמנה על ידי קרול השני כחבר בסנאט המצומצם.
באותה תקופה, בשנת 1940 הוצאת הקרנות המלכותיים Editura Fundaţiilor Regale פרסמה את הכרך הראשון של אוסף יצירותיו Opere.
אחרי שרומניה הפכה למדינה לאומית-לגיונרית הוריד הסופר את הפרופיל.
אחרי שהמרשל אנטונסקו דיכא את מרד הלגיונרים וגרש אותם מהנהגת המדינה, סדוביאנו חידש את הופעותיו הפומביות, תוך הימנעות מהתבטאויות פוליטיות והרצה על סוגיות תרבות ברדיו הרומני.
אחרי שפרסם את חלקו האחרון של הרומן "האחים ז'דר" נסוג שוב לאחוזתו באזור ארייֶש שבה בנה בית קיץ וכנסייה.
כתב בתקופה הזאת את "סיפורים מבראדו סטרמב"
בגיל 60 פגש עיתונאית פמיניסטית צעירה, ולריה מיטרו והתחתן איתה אחרי חיזור קצר.
ב-23 באוגוסט 1944 המלך מיכאי הדיח ועצר את המרשל אנטונסקו.
רומניה ביטלה עקב כך את בריתה עם גרמניה הנאצית וצבאה הצטרף לצבא הסובייטי במאבק נגד בת הברית לשעבר.
בנו של הסופר, פאול מיכו סדוביאנו נפל בקרבות לשחרור טרנסילבניה ב-22 בספטמבר 1944.
אחרי החזרת החוקה הדמוקרטית, סדוביאנו הציג שוב מועמדותו לראשות איגוד הסופרים אבל הובס על ידי הסופר ויקטור אפטימיו,
אף הוא פעיל בחוגי הבונים החופשים.
באותה שנה האקדמיה הרומנית חגגה בכינוס מיוחד את מלאת 40 שנה לקריירה של סדוביאנו כסופר.
את הנאום המרכזי בישיבה זו נאם המבקר וההיסטוריון של הספרות טודור ויאנו.
אחרי כיבוש רומניה על ידי הצבא הסובייטי ותפיסת השלטון על ידי הקומוניסטים, סדוביאנו, בדומה לאקדמאים רבים, התיישר עם הקו המדיני והתרבותי של ההנהגה החדשה של המדינה.
בסוף שנת 1944 כשעדיין שלט ברומניה משטר דמוקרטי שביר, ארח סדוביאנו בביתו את השליחים הסובייטים אנדריי וישינסקי וולדימיר קמנוב שהשגיחו אחר התהליך של הפיכת הארץ ללוויין של ברית המועצות.
סאדוביאנו התחיל להיות פעיל בחברה הרומנית לידידות עם ברית המועצות - הידועה בראשי התבות של שמה - "ארלוס" (ARLUS), שבראשה עמד הרופא והמדען קונסטנטין יון פארחון.
במהרה נבחר הוא עצמו לראש המחלקה לספרות ופילוסופיה של אגודה זו, כשסגניו
בפברואר 1945 מחה יחד עם המלחין ג'ורג'ה אנסקו, הבלשן אלכסנדרו רוסטי, הביולוג טריאן סבולסקו והמתמטיקאי דימיטריה פומפיו, נגד המדיניות התרבותית הימנית של ראש הממשלה, הגנרל רדסקו, שניסה נואשות להתחמק מלחצי הסובייטים.
קוצ'ה ואחרים סדוביאנו ערך את הביטאון של "ארלוס", כתב-העת "ויאק נואו" Veac Nou ("מאה חדשה").
התגייסותו לטובת הקו הפרו-סובייטי נודעה לקהל הרחב במיוחד כאשר במרץ 1945 התבקש להרצות באולם הרצאות על סטלין.
הרצאה זו הייתה אחר כך בסיס לספר שפורסם בהוצאת ארלוס, תחת הכותרת "האור בא מהמזרח" Lumina vine de la Răsărit.
סדוביאנו נשלח במשלחת של אנשי רוח ומדע לחגיגות מלאת 220 שנה לאקדמיה הרוסית למדעים.
בהזדמנות זאת סדוביאנו, פארחון, סבולסקו, הסוציולוג דימיטריה גוסטי, הבלשן יורגו יורדאן ואחרים ביקרו ברחבי ברית המועצות - במכוני מחקר, קולחוזים, מרכזי יום.
בשובו מהטיול כתב רשמים חיוביים על מה שראה והמשיך לתת הרצאות מלאות שבחים ל"מדינת הפועלים והאיכרים".
באותה שנה תרגם בשביל הוצאת "קרטיה רוסה" (הספר הרוסי) של "ארלוס" את "סיפורי הציד" של טורגנייב.
בעת הבחירות המזויפות משנת 1946 סדוביאנו היה מועמד של "גוש המפלגות הדמוקרטיות" BPD, קואליציה של סיעות שהתארגנה בחסות המפלגה הקומוניסטית, ונבחר כנציג מטעם הבירה בוקרשט בפרלמנט החדש.
בדצמבר 1946 נבחר כיושב ראש של הפרלמנט.
השלטונות העניקו לו את הווילה בכפר צ'ורוגרלה Ciorogârla שהייתה שייכת קודם לכן לעיתונאי הימני-לאומני פמפיל שייקארו שברח מהמדינה.
האופוזיציה מהמפלגה הלאומית של האיכרים שחיה אז את ימיה האחרונים גינתה את המענק כדוגמה לשחיתות ועיתוניה כינו את סדוביאנו בצחוק "הרוזן מצ'ורוגרלה".
ב-30 בדצמבר 1947 כשהמלך מיכאי הודח מהשלטון ורומניה הוכרזה רפובליקה עממית סדוביאנו היה לאחד מחמשת חברי הנשיאות של הפרלמנט (יחד עם פארחון, ווֹיטק, גאורגה סטרה ויון ניקולי) שמילאה באופן יצוגי את תפקיד ראש המדינה עד אפריל 1948. הוא נבחר גם לנשיאות האקדמיה החדשה של רומניה ש"טוהרה" מחלק גדול מחבריה הישנים.
בשנת 1949 נבחר ליושב ראש איחוד הסופרים.
אחרי 1948 נבחר לסגן יושב ראש הנשיאות של האספה הלאומית הגדולה (הפרלמנט).
מתוקף תפקיד זה, אחרי מותו של פטרו גרוזה בשנת 1958 היה ראש מדינה זמני למשך מספר ימים עד לבחירתו של יון גאורגה מאורר.
בתוקף מילוי תפקידים רמי מעלה בזירה הממלכתית היצוגית ובחיי התרבות נהנה עד סוף חייו ממנעמי השלטון החדש.
בשנת 1950 הוא נכלל בוועדת השופטים של "פרס השלום" על שם סטלין.
ברוח הריאליזם הסוציאליסטי כתב ספרים בעלי ערך מפוקפק כמו הרומן "מיטריה קוקור" Mitrea Cocor שהעלה על נס את מדיניות הקולקטיביזציה שנכפתה על האיכרים על ידי המשטר, והיה לרב מכר שמכר מעל 80,000 עותקים, תורגם למספר שפות אירופאיות ועובד לסרט קולנוע.
סדוביאנו כתב בתקופה זו תוך זהירות מרובה ואימוץ צנזורה עצמית.
הוא המשיך את מלאכת הכתיבה עד יום מותו.
בשנת 1948 פרסם למשל את הרומן "פאונה הקטנה" Păuna Mică ובשנת 1952 את הרומן ההיסטורי "ניקוארה פוטקואבה" מוקדש גם הוא לפרק מתולדות נסיכות מולדובה שבו שולבו דמויות מהעבר המשותף של הרומנים ושל הקוזקים מאוקראינה השכנה, בעיקר דמותו של איוואן ניקוארה פוטקואבה, שהיה לזמן קצר מאוד שליט נסיכות מולדובה.
בשנת 1954 פרסם את הקובץ "הרפתקה על גדות הדנובה".
מיכאיל סדוביאנו נפטר ב-19 באוקטובר 1961 ביישוב ונטור-ניאמץ והובא לקבורה בבית העלמין בלו על יד מיכאי אמינסקו ויון לוקה קאראג'אלה.
כאמור לסופר היו 11 ילדים - 3 בנות - דספינה, תאודורה ופרופירה, ו8 בנים.
פרופירה סדוביאנו הייתה לימים סופרת ומשוררת.
אחד מבניו - דימיטריה סדוביאנו - היה צייר, בעוד בן הזקונים פאול מיכו סדוביאנו (1920–1944) חיבר רומן שפורסם לאחר מותו
נחשב לסופר המוביל בדורו ובכלל לאחד מגדולי הסופרים הרומנים, סדוביאנו הצטיין במיוחד במספר סיפורים מזהיר וזכה לשבחים בעיקר על תאורי הטבע והנופים הכפריים.
מחבר יוצא דופן בפוריותו הספרותית, פרסם מעל מאה ספרים.
בתקופה שבין מלחמות העולם הקהל העמיד את סדוביאנו, עם כל ההבדלים בסגנון, בשורה אחת עם ליביו רבריאנו ועם צ'זאר פטרסקו כאחד מיוצרי רומנים הגדולים של ארצו.
המבקר אוביד קרוחמלניצ'אנו ראה בפעילות סופרים אלה אחד מהסממנים מובהקים של הפריחה התרבותית של אותה תקופה שבין המלחמות.
גם היסטוריון הספרות הרומני-אמריקאי מרצ'ל קורניש-פופֶּה ראה בסדוביאנו וברבריאנו את שני כותבי הרומנים החשובים של ארצם במחצית הראשונה של המאה העשרים.
בשנת 1944 גם טודור ויאנו דיבר על סדוביאנו כעל הסופר המשמעותי ביותר של העם הרומני, ראשון בין שווים.
בסראבסקו, יונל תאודוריאנו, דמוסטנה בוטז, אוטיליה קזימיר ואחרים.
קלינסקו אף העריך כי סדוביאנו עלה ללא ספק על אמיל גרליאנו שנחשב זמן רב כשווה ערך אליו בין הסופרים בעלי מגמה זו.
יתרה מזו, לפי דעתו של קורניש פופה האפיקה של סדוביאנו הייתה המשך של ה"נרטיב הלאומי" שמבשריו היו ניקוליה פילימון, יואן סלביץ' ודויליו זמפירסקו.
ויאנו וזיגו אורניה היו סבורים כי סדוביאנו קיבל השראה גם מנושאים וז'אנרים שהתנסה בהם הסופר, ניקוליה גאנה, חבר בחוג ז'ונימיה.
לדברי ויאנו, סדוביאנו העריץ את גאנה
בנעוריו סדוביאנו העריץ ואסף את כתביו של נ.ד.
פופסקו-פופנדיה, שהיה מחבר מצליח בזמנו של אלמנכים, רומנים היסטוריים ושל הרפתקאות.
קלינסקו עוד ציין כי סדוביאנו וגאנה הושפעו בעקיפין על ידי כתיבתו של וילהלם פון קוצבו, סופר ודיפלומט רוסי, שחיבר סיפור על רומניה, בשם "לסקר ויורסקו".
1961 הפרס הבינלאומי לנין "לחיזוק השלום בין העמים" - מטעם המועצה העולמית לשלום (בחסות ברית המועצות)
ב-6 בנובמבר 1980 נחנך ב "וילה קופואו" ביאש (וילה "סאן סוסי" שהשתייכה בעבר למיכאיל קוגלניצ'אנו ולבנקאי יעקב נוישוץ המוזיאון הממוריאלי ע"ש מיכאיל סדוביאנו, בנוכחות בתו פרופירה סדוביאנו.
הבית נתרם על ידי הסופר בשנת 1947 למכון האגרונומי ביאש.
פסל של הסופר הוצב בעיר הולדתו, פשקאן.
1915 - Neamul Șoimăreștilor (בני השוימרשט) - רומן היסטורי
(באה טחנת קמח על נהר הסירט)
1928 - Hanu Ancuței (החאן של אנקוצה) - נובלה
1929 - Zodia Cancerului (מזל הסרטן) - רומן היסטורי
1932 - Nunta Domniței Ruxandra (נישואי הנסיכה רוקסנדרה) - רומן היסטורי
1949 - Mitrea Cocor (מיטריה קוקור) רומן
1951-1952 - Nicoară Potcoavă (ניקוארה פוטקואבה) - רומן היסטורי
כתבים אחרים, כתבי זיכרונות ומסע וכו'
1951 - Toamna in deltă (סתיו בדלתא) (סרט תיעודי קצר)
1953 - Mitrea Cocor (מיטריה קוקור)
(נובמבר, בנשף האחרון - המקום שבו לא קרה כלום)
מיכאל סמיונוביץ' שויפט היה היפנותרפיסט, עיתונאי וסופר רוסי.
שויפט יצר את שיטת הוויסות העצמי הפסיכופיזית בתחום ההיפנותרפיה.
היה חבר איגוד העיתונאים של מוסקבה ושל רוסיה.
חיבר מספר ספרים בתחום ההיפנוזה.
שויפט השתמש בהיפנוזה גם על בימות התיאטרון ברוסיה; הוא התפרסם בשנות ה-80 בעקבות הופעותיו עם תוכניתו "תיאטרון ההיפנוזה".
שויפט נולד בווינה בירת אוסטריה.
שם המשפחה "שויפט" מקורו מהתואר שופט, שהפך ל"שויפט" מסיבות פונטיות, לאחר תעתוק ליידיש או לרוסית.
ב-1980 יצר את "תיאטרון ההיפנוזה".
הופעותיו המוזיקליות והתיאטרליות היו ראשונות מסוגן בברית המועצות, והן זכו לפופולריות.
בשנים 1985–1992 הופיע במופע זה מטעם הפילהרמוניה המחוזית של מוסקבה (Московской областной филармонии).
המופע נרשם בלשכת LLP (Limited liability partnership) במוסקבה ב-21 בספטמבר 1994, בשם "תיאטרון העזרה הפסיכולוגית של מיכאל שויפט".
בסוף שנות ה-90 הרצה שויפט במכון הפסיכולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנים 2001–2003 כתב טור שבועי בשם "תלמדו לשלוט בעצמכם" בעיתון הבריאות "Arguments and Facts".
שויפט כתב מספר ספרים: "אימון של ויסות עצמי פסיכופיזי" (2003), "מאה הרופאים הגדולים" (2004, יצא במספר מהדורות נוספות), "הסודות הנסתרים של ההיפנוזה" (2006), "היפנוזה: עבריינים וקורבנות" (2010), ו"ויסות עצמי פסיכופיזי, הפרקטיקום המודרני הגדול" (2010).
כן הוציא מספר פרסומים אודות ההיסטוריה של ההיפנוזה ושיטות הטיפול המעשיות בתחום זה, ופרקים בנושא הפיזיולוגיה של פעילות מערכת העצבים.
שויפט השתמש בהיפנוזה במסגרת מופע תיאטרלי שיצר, במהלכו התנדבו צופים מהקהל לעלות לבמה, הופנטו על ידי שויפט, ותחת השפעת ההיפנוזה הונחו לבצע משימות שונות, לחקות אנשים מפורסמים ועוד.
מספר המשתתפים היה מגיע אף ל-300 איש וההופעה נמשכה עד 5 שעות.
בסוף ההופעה ענה שויפט על שאלות הקהל ונתן כלים להיפנוזה עצמית ולטכניקות שונות לשיפור יכולות פיזיות ומנטליות.
כלי תקשורת רבים ברוסיה סיקרו את הופעותיו של שויפט, וחלקם טענו, תוך התבססות על סקרים ומשאלים, כי למופעים הייתה השפעה חיובית על המשתתפים - הם דיווחו על יכולת לשחרור עצמי, העלאת הביטחון העצמי ועוד.
סגן נשיא מכון הפסיכולוגיה באקדמיה הרוסית למדעים, פרופ' דרוז'ינין (V.
Druzhinin), הביע הערכה לשויפט על הגברת הפופולריות של ההיפנוזה בקרב הציבור, ואף קרא לו "האמן הקלאסי של ההיפנוזה הרוסית".
לצד זאת, השימוש בהיפנוזה כאמצעי להופעות ובידור הקהל שנוי במחלוקת כיום, וסופג ביקורת רבה.
מיכאיל פטרוביץ' סימונוב (רוסית: Михаи́л Петро́вич Си́монов; 19 באוקטובר 1929, רוסטוב על הדון, ברית המועצות – 4 במרץ 2011, מוסקבה) היה מהנדס תעופה ומתכנן מטוסים רוסי, שזכה להכרה במיוחד בשל תכנון מטוס התקיפה סוחוי Su-27, שנחשב לתשובה הסובייטית למטוס ה-אף-15 האמריקאי.
לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, ניהל סימונוב את השיווק הנמרץ של מטוסי הסוחוי-27 לממשלות זרות.
בשנת 1999, הוענק לו עיטור גיבור הפדרציה הרוסית בשל פועלו.
בנוסף לכך הוא זכה בפרס לנין ופעמיים פרס ברית המועצות.
סימונוב נעשה מהנדס תעופה בשנות החמישים של המאה העשרים.
הוא הצטרף לחברת סוחוי ותוך זמן קצר קודם לסגן מתכנן ראשי בשנת 1970. במהלך עבודתו בסוחוי, תכנן גם את המפציץ סוחוי Su-24 ואת מטוס התקיפה סוחוי Su-25. בין השנים 1979 ו-1983, כיהן סימונוב כסגן השר לתעשיית המטוסים של ברית המועצות.
בשנת 1983 סימונוב מונה למתכנן ראשי של משרד התכנון סוחוי.
מיכאיל סרגייביץ' סיבאקוב (בבלארוסית: Міхаі́л Сярге́евіч Сівако́ў; נולד ב-16 בינואר 1988) הוא כדורגלן עבר בלארוסי ששיחק בעמדת הקשר.
סיבאקוב החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סמנה מינסק, בינואר הצטרף לבאטה בוריסוב בה הוא הבקיע 14 שערים ב-83 משחקים.
ב-8 בנובמבר 2009, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' נגד סמפדוריה.
ב-27 בינואר 2010, הוא הושאל לפיאצ'נזה כחלק מעסקת העברתו של ראג'ה נאיינגולאן שעשה את הדרך ההפוכה.
ב-28 בינואר 2011 הושאל סיבאקוב לויסלה קרקוב.
בסיום העונה זכה באליפות עם המועדון.
ב-25 באוגוסט 2011, סיבאקוב חתם בזולטה ורכם לארבע שנים.
בקיץ חזר סיבאקוב לבאטה בוריסוב.
בתחילת עונת איבד את מקומו בהרכב ושימש כמחליף.
ב-27 ביוני 2014 עבר סיבאקוב לצ'רנומורץ אודסה.
ב-28 בינואר 2015 חתם סיבאקוב לשישה חודשים בגבאלה.
ביוני 2015 עבר לזוריה לוהנסק מליגת העל האוקראינית.
ב-19 בינואר 2017 חתם באורנבורג.
בצעירותו סיבאקוב שיחק בכל הנבחרות הצעירות של בלארוס.
סיבאקוב השתתף עם הנבחרת הצעירה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2009. שנתיים לאחר מכן היה שותף להישג השיא של הנבחרת הצעירה כאשר הגיע עימה למקום השלישי באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 לשנת 2011, ואף נכלל בנבחרת הטורניר.
המקום השלישי באליפות אירופה נתן לנבחרת השתתפות באולימפיאדת לונדון שנה לאחר מכן.
בשני הטורנירים הוא שימש כקפטן.
ב-18 במאי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלארוס בתיקו 0-0 נגד .
מיכאיל מורוזוב (ברומנית: Mihail Moruzov; 16 בספטמבר 1887 - 27 בנובמבר 1940) היה מייסד שירות הריגול והריגול הנגדי הרומני ומנהלו בשנים 1924 - 1940. היה חבר בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה, ונרצח על ידי הלגיונרים.
מיכאיל מורוזוב נולד בכפר זביל (Zebil) במחוז טולצ'אה, ברומניה, במשפחה של קוזאקים, שמצאו בה מקלט במועד לא ידוע.
אביו, כמו סבו לפניו, היה כומר בכנסייה הרוסית של טולצ'אה.
למיכאיל היו 4 אחים ושתי אחיות.
הוא נישא והתגרש פעמיים - עם אשתו הראשונה, מריה אנטון ורארו, נולדה לזוג בת, אך זמן קצר לאחר מכן האישה נפגעה בתאונה ונשארה משותקת.
הזוג נפרד בהסכמה, כדי לא להפריע לקריירה של מיכאיל, וב-1932, כשהבת הייתה בת 7, התגרשו רשמית.
האישה השנייה, תאודורה סנדולסקו, הייתה מורה לצרפתית.
מורוזוב החל את הקריירה שלו בשירותי המודיעין כמודיע פשוט, והתקדם בהדרגה בשירות הביטחון של דלתת הדנובה.
בנוסף לרומנית ידע רוסית ובולגרית, אך לא שפות מערביות, וסיים רק שלוש כיתות תיכון (שווה ערך לכיתה ז', כי בית הספר היסודי היה בן 4 כיתות), ועובדות אלה הכבידו על קידומו.
הוא הצטיין בזיכרון מצוין וכשנזקק לידע מסוים היה פונה למומחים ולומד בעל פה.
בתזכיר שכתב מורוזוב על פעילותו במלחמת העולם הראשונה מצוין מאבקו בעריקים רוסים מצבא רומניה, המאבק שלו נגד התעמולה הגרמנית והבולגרית בקרב היחידות הרוסיות ברומניה, לכידת הקולונל הגרמני פון מאייר, הממונה על שירותי המודיעין הגרמני בדוברוג'ה ובחוף הים השחור, מעצרם של 156 מרגלים גרמנים ועוד.
ב-1920 נעצר ונחקר מורוזוב בחשד שפעל כמרגל בולגרי או סובייטי; בחקירה לא אוששו החשדות והוא שוחרר.
לאחר המלחמה נידונה ברומניה התארגנות מחודשת של שירותי המודיעין, וב-1924 הועמד מורוזוב בראש "השירות החשאי למודיעין" (Serviciul Secret de Informații), שכונה בדרך כלל בשם "סיגורנצה".
ב-1928 נדרש מורוזוב לארגן מחדש את סיגורנצה, כך שיהפוך לשירות מודיעין מהשורה העולמית הראשונה, שיוכל להתחרות עם הבריטים, הצרפתים, האמריקאים והסובייטים.
מורוזוב פעל למען האינטרסים של קרול השני, מלך רומניה בכל מיני הזדמנויות, איתור תמונות עירום של פילגשו, אלנה לופסקו, ביום ביגמיה ליון אנטונסקו ועוד.
הוא היה למרכיב חשוב בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה ותמך בתפיסת השלטון הדיקטטורית שלו.
הוא פעל לדיכוי התנועה הלגיונרית, אך בו-זמנית טיפח קשרים עם קבוצת לגיונרים ובראשם הוריה סימה.
לאחר הדחתו של המלך קרול השני והגעתם לשלטון של יון אנטונסקו והלגיונרים, נעצר מורוזוב ונכלא בז'ילבה.
הוא נרצח במקום כליאתו בטבח ז'ילבה.
מיכאיל פטרוביץ' פטרוב (; 15 בינואר 1898 - 10 באוקטובר 1941) היה גנרל מיור בצבא האדום אשר פיקד למשך מספר ימים לפני מותו על חזית בריאנסק.
פטרוב נולד ב-15 בינואר 1898 בזלוסטיה שבאימפריה הרוסית למשפחת איכרים.
הוא עבר לפטרוגרד בגיל צעיר, ועבד במפעל מתכת.
בפטרוגרד הוא נפגש עם רעיונות המפלגה הבולשביקית וב-1917 השתתף בהסתערות על ארמון החורף במהלך מהפכת אוקטובר.
ב-1918 התגייס לצבא האדום ולחם במסגרתו במלחמת האזרחים ברוסיה.
ב-1920 נעשה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
באותה שנה הועבר למרכז אסיה, והשתתף בדיכוי המרד הבסמאצ'י - מרד מוסלמי כנגד הרוסים שהחל עוד ב-1916. מאוחר יותר השתתף בדיכוי מרד טמבוב, ואף למד בבית הספר הצבאי בטמבוב עד 1923. ב-1932 הוא סיים קורס שריון, ושימש כמפקד גדוד בבריגדה הממוכנת הראשונה.
באוקטובר 1936 התנדב להילחם במלחמת האזרחים הספרדית במסגרת הבריגדות הבינלאומיות.
הוא לחם במלחמה עד יוני 1937 כחלק מבריגדת טנקים סובייטיים בפיקודו של דמיטרי פבלוב.
ב-2 בינואר 1937 הוא קיבל את עיטור הכוכב האדום.
לאחר חזרתו לרוסיה קיבל פטרוב את עיטור גיבור ברית המועצות, הועלה לדרגת פולקובניק וקיבל פיקוד על הקורפוס הממוכן החמישי.
ב-1938 הפך הקורפוס שלו להיות קורפוס הטנקים ה-15. בספטמבר 1939 לחם עם הקורפוס במהלך פלישת ברית המועצות לפולין, והתבלט בקרב גרודנו.
ב-4 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ביולי 1940 הוא מונה לסגן מפקד הקורפוס הממוכן השישי, ובאוקטובר של אותה שנה מונה למפקח על השריון במחוז הצבאי המערבי המיוחד.
בתחילת 1941 סיים קורסים אקדמיים גבוהים באקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
ב-11 במרץ של אותה שנה הוא מונה למפקד הקורפוס הממוכן ה-17 אשר הוצב ליד סלונים.
קורפוס זה היה באותו זמן רק שלד של יחידה, וכלל 36 טנקים בלבד.
עם תחילת המתקפה הגרמנית ב-22 ביוני 1941, הוצב הקורפוס של פטרוב בעורף, אולם בשל פריצת הדרך הגרמנית הראשונית נשלח לחזית.
הוא לחם בתחילה בקרב ביאליסטוק-מינסק, ולאחר מכן בקרבות סביב ברנוביץ', סטובטסי ומינסק.
היחידות של פטרוב נשברו בהתקפה מוחצת מצד קורפוס הפאנצר ה-47. הקורפוס נסוג לנהר ברזינה, שם חבר ליחידות סובייטיות נסוגות אחרות.
ב-5 ביולי הקורפוס נכלל במסגרת הארמייה ה-21 והוצב בבאברוסק.
ב-7 ביולי כבר לא נותרו כלי רכב משוריינים בקורפוס, והוא הועבר לאזור סוקיניצ'י שם נכלל במסגרת הארמייה הרביעית.
בתחילת אוגוסט 1941 הועבר פטרוב לפקד על הקורפוס ה-20 באזור הומל, אולם כבר ב-16 באוגוסט הועבר משם לפקד על הארמייה ה-50 שזה עתה הוקמה.
הארמייה נכללה במסגרת חזית בריאנסק, הגנה על בריאנסק וקלוגה וניהלה התקפות מוצלחות כנגד ראש הגשר הגרמני על הנהר דסנה.
במסגרת מבצע טייפון, הצליחו הגרמנים לכתר את חזית בריאנסק, באזור שכונה "כיס בריאנסק".
ב-7 באוקטובר נפצע מפקד החזית אנדריי יריומנקו ופטרוב מונה למפקד החזית.
הכוחות הרוסיים המכותרים בכיס בריאנסק הצליחו בסופו של דבר לפרוץ את המצור הגרמני, אולם במחיר כבד מאוד.
פטרוב עצמו נהרג במהלך הפריצה.
ב-1956 חקר בנו אלכסנדר פטרוב את נסיבות המוות, ומתיאורו עולה שפטרוב נורה בשתי הירכיים במהלך הפריצה, נלקח לכפר סמוך והוסתר בבית משפחת איכרים.
הוא סבל מנמק, ולא ניתן היה להזיז אותו.
בעלת הבית השליכה עליו מעיל ישן, וכאשר חיילים גרמנים נכנסו לבית לערוך חיפוש, טענה שהוא בעלה כדי למנוע ממנו ליפול בשבי.
קבוצת חיילים סובייטיים שעברה במקום אספה אותו, אולם הללו לא הצליחו לשכנעו להגיע לטיפול רפואי בקראצ'ב, והוא מת מהנמק.
תאריך מותו שנוי במחלוקת, ונע בין 10 או 13 באוקטובר לתחילת נובמבר.
הוא נקבר ליד הכפר גולינקה (Golynka), וב-1956 הועברו עצמותיו לבית הקברות בבריאנסק.
גאורגי זכרוב קיבל את הפיקוד על חזית בריאנסק במקומו, אולם הסטאבקה הורה על פירוקה כבר ב-10 בנובמבר.
מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה , היה בנו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
מיכאיל נולד ב-8 בפברואר 1798 בצארסקויה סלו, לפאבל הראשון, קיסר רוסיה ולסופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט.
בשנת 1801 נרצח אביו, ואחיו הבכור אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1814, ביום ההולדת ה-16 שלו, קיבל מיכאיל דרגת גנרל בצבא האימפריה הרוסית, והוא אף נלחם במהלך הקואליציה האנטי-צרפתית השישית נגד צרפת.
בשנת 1820 הוא ייסד את בית הספר לארטילריה הראשון ברוסיה, ובשנת 1825 מונה למפקד חיל ההנדסה הרוסי.
ב-20 בפברואר 1824 התחתן מיכאיל עם שרלוטה, נסיכת וירטמברג, בתם של פאול, נסיך וירטמברג ושרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, אותה פגש בשנת 1822, ולשניים נולדו 5 ילדים.
בשנת 1825 מת אחיו אלכסנדר הראשון, ואחיו ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה עלה לשלטון במקומו.
בעקבות מותו של אלכסנדר פרץ מרד הדקבריסטים ומיכאיל היה שותף בדיכויו, אולם הוא תמך לאחר מכן בהמרת עונש המוות בגלות עם עבודת פרך.
בשנת 1826 מונה מיכאיל למפקד חיל המשמר, ובשנת 1828–1829 לחם עמו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829), שבה קיבל את עיטור גאורגי הקדוש.
בשנים 1830–1831 השתתף מיכאיל בדיכוי המרד הפולני, ובשנת 1832 מונה לנשיא כבוד של האקדמיה הצבאית הקיסרית.
מיכאיל סבל במשך השנים ממחלות שונות, ולצורך החלמתו שהה באתרי נופש שונים באירופה במהלך השנים.
בשנת 1845 מתה בתו יליזבטה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, מה שפגע קשות בבריאותו, וגרם לו לדימום מהאף.
בשנת 1848 שוב החל מיכאיל לדמם מהאף, ואף סבל ההתמוטטות עצבים קשה.
ביולי 1849 נסע מיכאיל לוורשה, והשתתף שם במסדר, ובמהלכו החל לחוש שיתוק בגופו.
מיכאיל גסס כמה שבועות, וב-9 בספטמבר הוא מת בוורשה, וגופתו נשלחה לקבורה בסנקט פטרבורג.
ב-20 בפברואר 1824 התחתן מיכאיל עם שרלוטה, נסיכת וירטמברג, בתם של פאול, נסיך וירטמברג ושרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
מריה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1825–1846)
יליזבטה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1826–1845), התחתנה עם אדולף, דוכס נסאו
יקטרינה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1827–1894), התחתנה עם גאורג אוגוסט, דוכס מקלנבורג-שטרליץ
אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1831–1832)
אנה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1834–1836)
מיכאיל פייגין הוא שחמטאי יהודי-אוקראיני וגרמני בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-58 בגרמניה לפי מד כושר.
פייגין השתתף בשנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-20 בתחרויות נוער שנערכו בעירו.
בשנת 1995 הוא זכה במקומות 3–4 באליפות אוקראינה בשחמט, ובשנת 1996 היה שלישי.
בתחילת המאה ה-21 הוא היגר לגרמניה.
פייגין משתתף בעיקר בתחרויות לקבוצות בנבחרת KSK Rochade Eupen-Kelmis הבלגית.
מיכאיל יבגנייביץ' פּוֹרֶצֶ'נְקוֹב הוא במאי, מפיק ושחקן קולנוע ותיאטרון רוסי.
התפרסם לאחר שגילם את התפקיד הראשי של סוכן שירות הביטחון הפדרלי אלכסיי ניקולאייב בסדרת הטלוויזיה סוכן ביטחון הפנים (199–-2005).
בשנת 2008, פורצ'נקוב הפיק, ביים ושיחק בסרט D-Day , עיבוד רוסי מחודש לסרט הפעולה האמריקאי משנת 1985 "קומנדו".
הוא נולד ב-2 במרץ 1969 בלנינגרד.
אביו היה מלח ואמו מהנדסת בניין.
עד חמש שנים מיכאיל גם עם סבתו.
המשפחה עברה במהרה לוורשה והוא התחנך בבית ספר פולני, שסיים בשנת 1986.
לאחר מכן, נכנס לאקדמיה הצבאי-פוליטית בטאלין.
עם זאת, טבעו חסר המנוח מנע ממנו להשלים את לימודיו במוסד החינוכי הזה: רק עשרה ימים לפני שחרורו, הוא גורש בשל הפרות רבות של כללי המשמעת.
עם זאת, עדיין הצליח לרכוש הכשרה מסוימת.
הוא נשלח לשרת בצבא ברית המועצות, בגדוד ההנדסה הקרבית.
לאחר שחרורו רצה להיות שחקן והוא התקבל ללימודים במכון VGIK.
בשנת 1991 התקבל למכון לקולנוע ותיאטרון של לנינגרד (LGITMiK), אותו סיים בהצלחה בשנת 1996.
בעודו סטודנט, הוא החל לשחק בהצגות תיאטרון.
התפקיד הרציני הראשון שלו היה תפקידו של פוצו במחזה "מחכים לגודו".
יחד איתו, השתתפו בהפקה גם שחקנים צעירים שהפכו עם השנים לשחקנים מפורסמים מאוד ברוסיה - מיכאיל טרוחין וקונסטנטין חבנסקי.
הוא לא עבד בתיאטרון זמן רב, אף שהיה חבר בהרכב תיאטרון לנסובייט, שם מילא תפקידים רבים.
כולל הצגת המשך ל"מחכים לגודו".
על תפקידו הוא זכה בפרס "מסכת הזהב" - פרס כבוד בתיאטרון הרוסי.
בשנות התשעים המאוחרות פורצ'נקוב כיכב בכמה סרטים וסדרות, אבל עבודותיו לא היו ניכרות.
ב-1999 החל להשתתף בצילומים לסדרת הטלוויזיה "כוח קטלני" ולסדרה "סוכן ביטחון הפנים".
העבודה בסדרה זו הביאה לו את מרבית הפרסום.
לאחר מכן הוא השתתף בפרויקטים מוצלחים רבים יותר כמו ליקווידציה, עם זאת, השחקן עדיין זכור לרוב הצופים ברוסיה כסוכן שירות הביטחון הפדרלי הרוסי, אלכסיי ניקולאייב, גיבור הסדרה.
בשנת 2008 הוא ביים ושיחק בסרט "יום D".
בשנת 2017 הוא הצטלם בסרט "בני וורדלאק".
בשנת 2018 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "הגשר", המהווה גרסה רוסית לסדרת השוודית המצליחה.
בשנת 2019 הצטלם לסדרת הטלוויזיה "פוליארני", שהושוותה לסדרה "פארגו".
ב־2020 כיכב לצדה של אירינה פגובה בסדרת הדרמה מבית VGTRK, "מתכון לאושר משפחתי".
יש לו חמישה ילדים: ורוורה - מנישואיו הראשונים, מריה, מיכאיל ופיוטר - מהשניים, ולדימיר - ילד לא חוקי, שנולד מחוץ לנישואים.
מיכאל ויקטורוביץ' פופקוב הוא שוטר לשעבר, רוצח סדרתי ואנס רוסי שתקף מינית ורצח עשרות נשים בין 1992 ל-2010 בערים אנגרסק, אירקוטסק ובוולדיווסטוק בסיביר.
ידוע בכינוי "איש הזאב" ו"המטורף מאנגרסק" – ותואר כאחד הרוצחים הסדרתיים הפוריים ברוסיה – בשל הטבע האכזרי של פשעיו.
פופקוב נעצר ב-23 ביוני 2012 על ידי משטרת רוסיה והורשע ב-22 מקרי רצח בשנת 2015 והודה ב-59 מקרי רצח נוספים שלוש שנים מאוחר יותר.
בשל כך, ב-10 בדצמבר 2018 הוא הורשע ב-56 מתוך 59 מקרי רצח נוספים, כאשר על שלוש רציחות, המשטרה התקשתה למצוא הוכחות.
בסך הכל הוא הודה ב-81 רציחות שהופכות אותו לרוצח הקטלני ביותר בתולדות רוסיה.
פופקוב נידון לשני מאסרי עולם.
נכלא במושבת העונשין "טורבייבסקי צנטרל" שבמורדוביה, שמהווה מתקן כליאה לאסירים שנידונו למאסר עולם.
בשנת 2020 הופקה סדרת טלוויזיה בשם "האיש הטוב" בהפקת VGTRK בכיכובם של ניקיטה יפרמוב ויוליה סניגיר, המגוללת את קורות הפרשה.
ב-2024 הופקה סדרה נוספת בשם "צל צ'יקטילו" (ספין אוף לסדרה צ'יקטילו), המגוללת את סיפור הרוצח מתחילת ביצוע הפשעים ועד לכליאתו, בכיכובם של פיודור לברוב וניקולאי קוזאק, בבימויו של סאריק אנדראסיאן.
מיכאיל ולדימירוביץ' מישוסטין הוא פוליטיקאי וכלכלן רוסי, אשר מכהן כראש ממשלת רוסיה החל מ-16 בינואר 2020. קודם לכן כיהן כראש שירות המיסים הפדרלי משנת 2010 עד 2020.
הוא מונה לראש הממשלה ב-15 בינואר 2020, בעקבות התפטרותו של דמיטרי מדבדב, המינוי אושר יום לאחר מכן על ידי הדומה.
מיכאיל מישוסטין נולד ב-3 במרץ 1966 בלובניה לוולדימיר ולואיזה מישוסטינה.
ולדימיר עבד בחברת התעופה איירופלוט ואמו הייתה אחות בהכשרתה.
בשנת 1989 סיים לימודי הנדסת מערכות במכון סטנקין, ובשנת 1992 סיים לימודי תואר שני באותו המכון.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד כמנהל מעבדת בדיקות, ובהמשך עמד בראש מועצת המועדון הבינלאומי למחשבים (ICC), ארגון ללא מטרות רווח בבעלותו של אוליגרך בשם אלכסנדר אודודוב.
בשנת 1998 הצטרף לשירות המדינה כעוזר מערכות מידע לחשבונאות ובקרה על קבלת תשלומי המס לראש שירות המס הממלכתי של הפדרציה הרוסית.
אחר כך מונה לסגן השר הפדרלי לענייני מיסים וחובות, ראש סוכנות הנדל"ן הפדרלית במשרד לפיתוח כלכלי של רוסיה וראש הסוכנות הפדרלית לניהול אזורים כלכליים מיוחדים.
בשנת 2008 עזב את השירות הציבורי וחזר לעסקים - הפעם בתחום ההשקעות.
הוא כיהן במשך כשנה כנשיא חברת OFG Invest, שאחד ממייסדיה היה שר האוצר של רוסיה לשעבר, בוריס פיודורוב ובפברואר 2009 חזר לשירות המדינה כשהוכנס למאגר "עתודת כוח האדם הפדרלית", גוף ממשלתי הכפוף לנשיא רוסיה שהוקם על ידי דמיטרי מדבדב, כיוזמה שנועדה לספק לממשל הפדרלי כוח אדם איכותי.
בשנת 2010 מונה לראש שירות המיסים הפדרלי.
בתפקיד זה הכריז מלחמה על "נתונים מלוכלכים" (דהיינו דיווחים כוזבים על תשלומי מס שלא בוצעו בפועל) והחל לפתור בעיות שורשיות בנוגע להחזרי מע"מ לא מוצדקים.
לאחר מינויו לתפקיד זה הביעו יזמים תקווה כי מישוסטין, שמגיע מעולם העסקים, יוכל לסייע ולהיות "יותר ידידותי" ליזמים רוסים.
מישוסטין תמך בפישוט האינטראקציה בין עסקים ואזרחים לבין רשויות המס.
לנוחיות עבודתם של אנשים ולמאבק בשחיתות אמר מישוסטין כי בכוונתו לפתח שירותים אלקטרוניים בשירות המיסים הפדרלי.
בנוסף ליוזמת דיגיטציה של הנתונים, שירות המיסים הפדרלי בהנהגתו של מישוסטין יישם תקנים חדשים בתחום מתן שירות למשלמי המיסים.
בפרט, לנוחות האזרחים, התמקד השירות בהרחבת שעות הפתיחה של מרכזי השירות ועריכת בדיקות מס על עסקים.
כך, בשנת 2015 החל לעבוד מרכז הקשר הפדרלי של שירות המיסים.
תחת מישוסטין שירות המיסים הפדרלי שינה את גישתו באשר לארגון בקרה על משלמי מיסים והתמקד בביצוע עבודות אנליטיות.
כתוצאה מכך, מספר ביקורות המס פחת בצורה חדה, בעוד יעילותם גדלה.
אם קודם לכן נבדק כל עסק עשירי, הרי שבשנת 2018 בדקו רשויות המס רק חברה עסקית קטנה אחת מתוך 4,000, מתוך הנחה כי לא הכמות חשובה אלא איכות הבדיקות שהשירות עורך בנושא ביקורת מס.
כך מספר הביקורות של עסקים גדולים ובינוניים פחת משמעותית.
עם זאת, במהלך 9 שנות שירותו כראש שירות המיסים, נמתחה ביקורת על השירות בשל גישתו המחמירה מדי כלפי עסקים, לדעת בעלי עסקים רוסיים.
ב-15 בינואר 2020, הנשיא ולדימיר פוטין מינה את מיכאיל מישוסטין לראש הממשלה.
הדבר נעשה בעקבות התפטרותו של דמיטרי מדבדב, שביקש להקל בכך על ביצוע שינויים בשיטת הממשל והכנסת תיקונים לחוקה.
מינויו אושר על ידי הדומה ביום המחרת.
מתוקף תפקידו כראש ממשלת רוסיה הוא חבר במועצת הביטחון של רוסיה והוא ראש ממשלת איחוד רוסיה ובלארוס ועומד בראש מועצת הפיקוח של בנק VEF.RF, בנוסף מכהן כחבר בדירקטוריון פדרציית ההוקי הרוסית.
ב-21 בינואר הציג בפני הנשיא את הרכב הממשלה, הכוללת 21 שרים ו-9 סגנים.
הרכב הממשלה החדשה כלל רק 12 שרים וארבעה סגנים מהממשלה הקודמת (שלושה שמרו על משרתם, אחד מהם הועבר למשרה אחרת).
מישוסטין מינה לסגניו רק אנשים שהכיר מתפקידיו הקודמים: דמיטרי צ'רנישנקו היה שותפו לחדר במהלך לימודיו באוניברסיטה, כך גם הסגנית ויקטוריה אברמצ'נקו אותה הכיר ושר הספורט אולג מאטיצין, אותו הכיר מימי הלימודים.
שני סגנים נוספים כיהנו כסגניו של מישוסטין בשירות המיסים, כך מישוסטין הקיף עצמו במכרים קרובים.
ב-26 במרץ 2020, מישוסטין הנחה להקים גוף בשם נשיאות הממשלה, שנועדה לפתור נושאים מבצעיים.
גוף שלא היה קיים בממשלת מדבדב השנייה, אך היה קיים בממשלת מדבדב הראשונה.
עם זאת, זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד אולץ להפנות משאבים למאבק במגפת הקורונה ובמסגרת צעדי התגובה למגפה הורה על סגירת גבולות רוסיה עם סין ופעל להנגשת מידע כולל על התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה על מנת לספק את המידע המהיר והנכון ביותר תוך הפניית משאבים למניעת הפצת ידיעות כוזבות.
ממשלתו הפעילה אמצעים מהירים נגד הנגיף עוד בשלבים הראשונים להתפשטות הנגיף וטרם הכרזת ארגון הבריאות העולמי על הנגיף כמגפה עולמית.
עם זאת בהמשך, קצב ההדבקה החריף וב-30 באפריל 2020 הודיע מישוסטין כי הוא נדבק במחלת נגיף קורונה וייכנס לבידוד, כאשר לממלא מקומו מונה המשנה הראשון לראש הממשלה אנדריי בלואוסוב, ששימש בתפקיד במשך 20 יום עד לחזרתו של ראש הממשלה.
בנובמבר 2020 יזם את הקמת המרכז הפדרלי למתן תרופות לאזרחים, כמרכז פדרלי ממשלתי לתכנון וארגון אספקת תרופות לאזרחים, זאת כהכנה לקראת חיסון האוכלוסייה בחיסון Gam-COVID-Vac החל מינואר 2021. בהמשך, יעסוק המרכז ברכישת תרופות במסגרת תוכניות פדרליות.
בפרט, תרופות לטיפול בחולים יתומים ומחלות אונקולוגיות, HIV ושחפת, כמו גם חיסונים הכלולים בלוח החיסונים הלאומי.
הארגון יפקח גם על רכישות תרופות מסממות ויחזה את צורכי התרופות באזורי המדינה, כדי לסייע במניעת הפרעות אפשריות באספקת התרופות.
הגוף החדש הועבר לאחריות משרד הבריאות.
בפברואר 2021 יזמה הממשלה הצעת חוק שתאפשר שימוש בחומרים מסממים לצורכי רפואה, כשהצעת החוק נועדה לאפשר לרשום למטופלים תרופות נרקוטיות וחומרים פסיכוטרופיים כדי להקל על כאב.
בנוסף יזם את הקמת פרס פיוטר הגדול לפיתוח המדינה כפרס הוקרה ממשלתי רוסי.
בנוסף, החל לערוך רפורמה מבנית במערך הממשלה ובמנהל הציבורי, במסגרתו הורה לצמצם את מצבת כוח האדם במשרדי הממשלה ומספר הפקידים במשרדים ובאגפים האזוריים ב-5 עד 10 אחוזים, כשהמשימה העיקרית של הרפורמה המינהלית היא לערוך אופטימיזציה ולשפר את יעילות עבודתה של הרשות המבצעת כדי ליצור מנגנון משוב יעיל בין האזרחים למדינה.
הוא הדגיש שכ-20% מהתפקידים ברשויות המבצעות הפדרליות אינן מאוישות וקבוצת עבודה מיוחדת הוקמה כדי לייעל את עבודת הממשלה.
הוא יזם גם פירוק או הפרטה של חברות מניות משותפות בבעלות הממשלה.
במסגרת הרפורמה הורה להעביר מוסדות פיתוח ממשלתיים לאחריות הבנק הממשלתי לפיתוח, תאגיד VEB.RF.
ביוני 2020, מישוסטין הציע תמרון מס לחברות טכנולוגיית מידע במטרה להפחית את העומס וליצור משטר תחרותי נוח בתחום זה.
הנשיא פוטין תמך ברעיון זה והורה לממשלה לפעול על פי הצעה זו.
במסגרת התמרון הציע מישוסטין להוריד את מס ההכנסה על חברות טכנולוגיות מידע מ־20% ל-3%, וכן להפחית את דמי הביטוח מ-14% ל-7.6%.
ב־23 ביוני הכריז הנשיא ולדימיר פוטין רשמית על תמרון המס שהכין מישוסטין.
ב־9 ביולי 2020 ביקר מיכאיל מישוסטין בטטרסטן, שם השתתף בכנס טכנולוגיות מידע ונפגש עם מנהלי חברות טכנולוגיות מידע המובילות במדינה.
במהלך נאומו דיבר על תוכנית הממשלה לפיתוח התעשייה הכוללת משטר מס חדש, תמיכה בחדשנות, סיוע לסטארט-אפים, פיתוח שותפויות ציבוריות-פרטיות ועוד.
לדבריו, רוסיה צריכה להפוך לאטרקטיבית ביותר עבור חברות טכנולוגיות מידע.
מישוסטין הצהיר: "ברור כי הדיגיטליזציה מובילה מדינות לתלות דיגיטלית חדשה.
רוסיה לא יכולה להרשות לעצמה לתפוס מקום בין המדינות התלויות, מה שאומר שאין לנו ברירה, עלינו להתקדם ולהיות מנהיגים".
ב-10 ביולי 2020, במהלך ביקורו בטטרסטן, מיכאיל מישוסטין אישר את בניית הכביש המהיר מוסקבה—קאזאן, שיהפוך לחלק מהכביש אירופה–סין המערבית.
מישוסטין כינה בנייה זו "פרויקט הכבישים הגדול ביותר ברוסיה".
בהתחשב במשמעות הפרויקט (שהוא אחד מחלקי התוכנית לשיקום הכלכלה לאחר משבר הקורונה), הורה מישוסטין להשיק את הכביש המהיר בשנת 2024, שלוש שנים מוקדם יותר מן המתוכנן.
לצורך כך הבטיח להקצות כספים נוספים.
בנוסף הורה לשר התחבורה יבגני דיטריך לעבוד בנושא הרחבת הכביש המהיר ליקטרינבורג עד שנת 2030.
בספטמבר 2021, הממשלה הפדרלית הציגה את תוכניתה לשיקום הכלכלה ובייחוד המגזרים שנפגעו מהמגפה, לרבות מתן סבסוד לעסקים ומתן כספים למשפחות מרובות ילדים.
מישוסטין נפגש עם נציגי איגוד התעשיינים ובעלי העסקים ובישיבה עמם ציין את הדיאלוג המתמיד בין הממשלה ליזמים כחלק חשוב מאוד במינהל הציבורי האפקטיבי.
הממשלה חבילה של הצעות חוק הקשורות לגיבוש התקציב עד 2023, הכוללת את הכיוונים העיקריים של מדיניות מכס ותעריפי המכס עד 2024.
על מנת לרסן את עליית המחירים במשק — למוצרים ולסחורות שונות, הציגה הממשלה אמצעים נוספים להגנה על השוק הפנימי.
כמו כן, הוצג מכסי ייצוא על מתכות.
עם זאת, הוכרז שהם זמניים - עד סוף דצמבר 2021. וישקלו אפשרויות להחליפן במיסוי מתאים.
הוכנו הצעות להתאמת מערכת המס עבור חלק מענפי הכלכלה שדורשים חילוץ.
ההצעות כוונו לשיפור היעילות וההגינות של הקצאת המשאבים במשק ולעורר את פעילות ההשקעות של חברות רוסיות.
במאי 2022 החל לקדם מהלך למיזוג קרן הפנסיה של רוסיה עם הקרן לביטוח סוציאלי של רוסיה, לצורך יצירת הקרן הסוציאלית של רוסיה, קרן ממשלתית מאוחדת לענייני תשלומי ביטוח לאומי וביטוח סוציאלי שתחל לפעול משנת 2023.
כהערכה על יוזמותיו, בדצמבר 2020 מונה על ידי פוטין לחבר במועצת המדינה של רוסיה.
עם מינויו לראש ממשלת רוסיה, מישוסטין לא היה חבר מפלגה.
אך בקונגרס ה-20 של מפלגת רוסיה המאוחדת שהתקיים ביוני 2021 לקראת הבחירות הפרלמנטריות, נודע כי הוא חבר המפלגה.
ב־27 בפברואר 2022, הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית פתחו בירי ארטילרי על אוקראינה, תוך כניסת כוחות קרקעיים בפלישה שהביאה להטלת סנקציות בינלאומיות על המדינה.
הסנקציות תרמו לקריסת הרובל הרוסי ולמשבר פיננסי.
הסנקציות הורחבו משמעותית כך שיכללו את ולדימיר פוטין וחברי ממשלת רוסיה וקרובים אחרים וניתקו את הבנקים הרוסיים מהאגודה העולמית לתקשורת פיננסית בין-בנקאית.
הממשלה בראשות מישוסטין אולצה להפנות משאבים כספיים רבים לסיוע למגזרי הכלכלה השונים שנקלעו לקשיים בעקבות הסנקציות.
בנוסף הכריז על איסור ייצוא מוצרים מחוץ לרוסיה, בעיקר על ציוד טלקום, רפואה, כלי רכב, חקלאות ואלקטרוניקה, וכן מוצרים כמו עץ.
כמו גם איסור על כניסת ספינות זרות לנמלים הרוסיים.
איסור הייצוא כולל מעל 200 מוצרים והוא יימשך לפחות עד סוף 2022.
באפריל 2022 נאם בפני הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ואמר כי מלחמה כלכלית נפתחה נגד רוסיה, לדבריו, חייבת להיות עבודת תיאום טובה בין הממשלה לפרלמנט כדי להתאמים את המשק לתנאים החדשים.
הוא ציין שהממשלה והפרלמנט מתמודדים עם אתגרים ומשימות היסטוריות, כאשר כל מדינות המערב חדלו לשתף פעולה עם רוסיה, בכל תחום אפשרי.
ב־7 במאי 2024 הפך לממלא מקום ראש הממשלה, במסגרת יישום סעיף בחוקה, המחייב את הממשלה להתפטר בעת השבעת נשיא המדינה, כאשר פוטין הושבע באותו היום לקדנציה חמישית.
ב־10 במאי הוכרז כמועמד לראשות הממשלה והוא מונה לקדנציה שנייה כראש הממשלה, לאחר ש־375 חברי פרלמנט הצביעו בעדו.
בקדנציה השנייה הוא שמר על אותו הרכב ממשלה, בשינויים קלים, כאשר רק 6 מתוך 21 השרים הוחלפו, הבולט שבהם היה שר ההגנה, סרגיי שויגו, שהוחלף בסגנו של מישוסטין, הכלכלן אנדריי בלואוסוב.
מישוסטין נשוי לולדלנה מישוסטינה ואב לשלושה בנים (שניים מהם הם אלכסיי ואלכסנדר).
הוא משחק הוקי קרח בליגת ההוקי הלילית (בה משחקים שחקנים חובבים מבוגרים ובה גם משחק ולדימיר פוטין) וחבר במועצת הפיקוח של מועדון ההוקי צסק"א מוסקבה.
בשנת 2001, כאשר כיהן כסגן שר המיסים וההכנסות, הוא ורעייתו רכשו אחוזה ברובליובקה שבשנת 2005 נעלמה ממאגר הנדל"ן, כאשר גורמי אופוזיציה רוסיים טענו כי האחוזה עדיין בבעלותו.
בייחוד צוין כי אחד מבניו, אלכסנדר, למד בלה רוזי בשווייץ, כאשר גובה שכר הלימוד השנתי שם הוא כ-114,000 דולר.
במהלך תפקידו כראש רשות המיסים הפדרלית נמתחה עליו ביקורת על כך שבשנת 2010 הוכר כאחד מפקידי המדינה העשירים ביותר, כשרעייתו, עקרת בית, מרוויחה מיליונים מבלי שנודע מקור כספים אלו.
מנגד זכה לשבחים על יכולתו להפוך מערכת מיושנת למודרנית ויעילה יותר, בזכות יצירת מרכזי מידע לחשבוניות מס שאפשרו פיקוח יעיל יותר בתזרימי המזומנים ויצירת שירות מקוון של תשלומי מיסים, שפישט את התהליך וסייע להגדיל את הכנסות המדינה ממיסים.
מיכאיל גאורגייב מיכאילוב (בבולגרית: Михаил Георгиев Михайлов; 1917, סופיה, ממלכת בולגריה – 27 בינואר 1991, תל אביב-יפו, ישראל) היה חסיד אומות העולם, אשר תמך ביהודים רבים במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הצטרפות בולגריה למדינות הציר, עם חתימתה על ההסכם התלת-צדדי.
הוא עלה לישראל בגפו בשנת 1969, והוכר כחסיד אומות העולם על ידי "יד ושם" בשנת 1971. בשנת 1988 זכה באות יקיר העיר תל אביב, בה התגורר, יחד עם חסידי אומות עולם נוספים.
מיכאילוב היה רואה חשבון אשר התגורר בסופיה, בולגריה.
הוא התגורר בשכונה יהודית, ועל כן על מכריו וחבריו נמנו יהודים רבים.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לבולגריה, נשלחו חלק מחבריו למחנות לעבודות כפייה.
בכדי לעזור להם, מיכאלוב סיכן את חייו והסתנן לתוך המחנות והביא להם אוכל, ביגוד ותרופות.
ניצול השואה דוד יוסף אזיסוב סיפר כי מיכאילוב הציל אותו ואת אביו כאשר נאסרו על ידי השלטונות, בכך שהצליח לגרום לשחרורם.
ניצולי השואה דניאל ותמרה אמריליו מספרים, כי במאי 1943, כאשר השלטונות גרשו את היהודים מסופיה לאזור הכפרי (פאזארג'יק) הפקידו בידו את ביתם וכל רכושם.
מיכאילוב ביקרם לעיתים קרובות במקום מושבם החדש, ואיתו הביא תרופות ומזון שהיו נחוצים.
גם חבריו היהודים האחרים שכללו את הניצולים לוסי אלסעיד, משפחת לוי ומשפחת בוני הפקידו בידיו את רכושם.
אחרי המלחמה כאשר חזרו לסופיה, כל היהודים קיבלו את רכושם, עד הפרט האחרון ומבלי שמיכאילוב קיבל על כך כל תמורה.
לא ידועות קורותיו של מיכאילוב עד עלייתו ארצה.
בשנת 1969 מיכאילוב, שראה עצמו חלק מהמדינה והחליט לקשור את גורלו בגורל המדינה היהודית הצעירה, עלה לישראל בגפו.
ב-1971 הוכר כחסיד אומות העולם על ידי "יד ושם", לאחר עדות הניצולים על החסד שעשה עמם.
ב-1988 זכה, יחד עם חסידי אומות עולם אחרים, באות יקיר העיר תל אביב.
על אף חסדיו עם העם היהודי בתקופת השואה, חייו של מיכאילוב בישראל לא היו קלים: הוא סבל מעוני והתגורר בתנאים קשים בבת ים, בדירה צפופה אשר שכנה בתוך מקלט ולעיתים אף בחדר מדרגות.
הוא סבל מהתעמרויות משכניו היהודים שידעו שאינו יהודי, והיו מציירים צלבי קרס מחוץ למקום מגוריו.
שמו של מיכאילוב עלה בתחקיר "כלבוטק" משנת 1986 אשר התרכז בתנאים המחפירים בהם חיים חסידי אומות עולם בישראל.
לאחר שידור התחקיר אשר עורר הד רב, ביוזמת ראש עיריית תל אביב-יפו שלמה להט, הוצא מיכאילוב ממקום מגוריו בבת-ים, והועבר לדירה ראויה אשר סופקה על ידי עיריית תל אביב לכל חסידי אומות העולם ששהו במצב דומה.
בעקבות התכנית, נחקק "חוק חסידי אומות העולם", שהעניק להם קצבה חודשית בגובה השכר הממוצע במשק.
על התחקיר הזה אמר רפי גינת כי "מדובר בגויים נוצרים שבמהלך מלחמת העולם השנייה חירפו את נפשם וסיכנו את משפחתם כדי להציל יהודים.
בהתחלה קיבלו אותם יפה בארץ ואפילו נטעו עץ על שמם, אבל אחר כך זרקו אותם לכלבים.
הם חיו כאן בלי זכויות, וזו פשוט הייתה חרפה לאומית.
כשחשפנו את הסיפור ישב אז באולפן נשיא המדינה חיים הרצוג, ואנחנו הזלנו ביחד דמעה.
לדעתי זה ההישג האנושי הכי גדול של 'כלבוטק' בתולדותיה".
מיכאילוב נפטר בשנת 1991 ונקבר בבית הקברות האורתודוקסי ביפו.
קברו מסומן כקבר של חסיד אומות העולם.
מיכאיל וסילייביץ' מטיושין היה צייר ומלחין רוסי, חבר מוביל באוונגרד הרוסי.
בשנים 1910–1913 היו מטיושין ואשתו ילנה גורו (1877-1913) חברי מפתח ב"איגוד הנוער", אגודה של פוטוריסטים רוסיים.
מטיושין, מוזיקאי מקצועי וצייר חובב, למד את הפיזיולוגיה של החושים האנושיים ופיתח תפיסה משלו לגבי הממד הרביעי המחבר בין אמנות חזותית ומוזיקלית, תיאוריה שהוא הוציא לפועל בכיתות הסדנה שלו.
מטיושין ערך ניסויים כדי להדגים שהרחבת הרגישות החזותית ממרכזים אופטיים ברשתית תאפשר גילוי של "חומר אורגני וקצב חדשים בתפיסת המרחב".
הוא ניסה ללמד את עצמו ואת תלמידיו לראות בשתי העיניים, כל אחת באופן עצמאי, ולהרחיב את שדה הראייה שלהם.
הוא מתאר כמה מעבודותיו ורעיונותיו במאמר ארוך שכותרתו "חווית אמן בחלל החדש."
מטיושין היה בנם הבלתי חוקי של בעל בית ואשת צמית.
לפי זיכרונותיו, כבר בגיל צעיר למד קריאה, כתיבה ונגינה בכינור בעצמו.
בגיל שמונה התקבל לשיעורי מוזיקה בקונסרבטוריון נובגורוד וב-1875 עבר לקונסרבטוריון של מוסקבה.
מטיושין גם נטה לצייר, אבל לא יכול היה להרשות לעצמו הכשרה בקולג' באותה תקופה.
לאחר סיום לימודיו ב-1881 הצטרף מטיושין לתזמורת החצר בסנט פטרסבורג וניגן איתה באופן מקצועי עד 1913. הוא קיבל הכשרה פורמלית באמנות גרפית בבית ספר עצמאי בסנט פטרסבורג בשנות ה-1890.
מטיושין הכיר את אשתו השנייה, הסופרת והציירת ילנה גורו, בבית הספר לאמנות שם השתלמו שניהם בשנים 1903–1905. גורו, הצעירה ממנו בשש עשרה שנים, שינתה את השקפתו של מטיושין על האמנות והחברה והשניים הפכו לאוהדי תנועת הקובו-פוטוריסטית הרוסית שהתפתחה במקביל לפוטוריזם האיטלקי.
מטיושין היה האדם המבוגר ביותר מבין הפוטוריסטים הרוסיים.
בשנת 1910 מטיושין וגורו תמכו וחברו יחד את "מלכודת לשופטים", המאסף הראשון של כתבי הפוטוריסטים הרוסים.
היא מתה מלוקמיה באפריל 1913.
באותה שנת 1913, שהפכה לשנת מפתח באוונגרד הרוסי, הפיקה קבוצת "איגוד הנוער" שני מופעי תיאטרון ניסיוניים, "ולדימיר מיאקובסקי: טרגדיה" מאת ולדימיר מיאקובסקי ו"ניצחון על השמש", אופרה מאת ולמיר חלבניקוב, אלכסיי קרוצ'ניק (ליברית), מטיושין (מוזיקה) וקזימיר מלביץ' (עיצוב במה).
מאז הפכה האופרה לבולטת בהופעה הראשונה של ציור הריבוע השחור של מלביץ'.
בשנת 1918 השתלטו אמני אוונגרד על האקדמיה האימפריאלית לאמנויות לשעבר, ששמה שונה לסדנאות חופשיות, שם הוביל מטיושין שיעור אמנות משלו בנושא צבע.
ב-1921 הקימה המדינה מחדש את האקדמיה וייסדה מחדש את גישתה הנאו-קלאסית.
למרות מחאות הציבור, מטיושין, מלביץ' ולדימיר טאטלין איבדו את מישרתם.
מטיושין ומלביץ' עברו אל המכון לתרבות אמנותית של לנינגרד, שם המשיכו מטיושין ותלמידיו בניסויים על צבע ותפיסה.
מטיושין, יחד עם מלביץ' ופאבל פילונוב, היו בטוחים שגבולות התפיסה האנושית האינדיבידואלית עדיין לא נחקרו וניתן להרחיב אותם בצורה מיסטית כמעט.
התנועה החלה לדעוך בסביבות 1915 ופינתה את מקומה לאידאולוגיה קונסטרוקטיביסטית.
בעיה נוספת בה טיפל מטיושין הייתה חוסר היכולת האנושית לראות את כל 360 המעלות.
בשנת 1923 כתב מטיושין כי הפתרון טמון בהתפתחות האישית של האמן עד לנקודה שבה הוא מגיע ל"שינוי פיזיולוגי בשיטת התפיסה הקודמת" והציג את המושג "מישור אחורי", שכבה של מידע מאחורי האדם.
מטיושין הקים קבוצת מחקר חדשה "זורבד" (פשוטו כמשמעו לראות ולדעת) וטען שהיא גילתה עדויות לתפיסה של אירועים ואובייקטים הממוקמים מאחורי האדם, וכי לבני אדם יש מרכזי חזות המסוגלים לפתור את הראיה לאחור.
בבית העץ של מטיושין וגורו בסנט פטרסבורג שוכן מוזיאון האוונגרד בסנט פטרסבורג, חטיבה של המוזיאון הממלכתי להיסטוריה של סנט פטרסבורג.
הבית, שנבנה במקור בשנות הארבעים או החמישים של המאה ה-19, הפך ב-1904 לרכושה של הקרן הספרותית ופעל כמלון אמנים.
מטיושין וגורו עברו לדירה 12 בשנת 1912. המקום גם סיפק מחסה למאלביץ', פילונוב, מיאקובסקי ואמנים בולטים נוספים מאוונגרד הרוסי והריאליזם הסוציאליסטי.
לאחר 1979, כאשר אחרוני התושבים עזבו או מתו, הפך ביתו של מטיושין למוזיאון ציבורי.
עם זאת, הבניין הנוכחי הוא העתק חדש: הבית המקורי פורק ונבנה מחדש ב-1987 ולאחר שריפה ב-1990 הוא נבנה ונפתח מחדש ב-2006.
מיכאיל נסטרוב היה צייר רוסי וסובייטי.
הוא היה מראשוני האמנות הסימבוליסטית ברוסיה.
הוא נולד למשפחת סוחרים, אביו היה סוחר בדים וסדקית, אבל תמיד היה לו עניין רב בהיסטוריה ובספרות.
כתוצאה מכך, הוא הבין את רצונו של בנו להיות אמן, אך התעקש שירכוש תחילה כישורים מעשיים, וב-1874 הוא נשלח למוסקבה, שם נרשם לבית הספר הריאלי של ווסקרסנסקי.
ב-1877 הציעו לו מדריכיו לעבור לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם למד אצל פאבל סורוקין, אילריון פרינישניקוב ו-וסילי פרוב, שהיה המורה האהוב עליו.
ב-1879 החל להשתתף בתערוכות של בית הספר.
שנתיים לאחר מכן, הוא נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות, שם עבד עם פאבל צ'יסטיאקוב.
הוא התאכזב מההוראה שם וחזר למוסקבה, ולאחר מות וסילי פרוב, הוא למד שיעורים מאלכסיי סאווראסוב.
לאחר שהות קצרה באופה, שם הכיר את אשתו לעתיד, מריה, חזר למוסקבה ולמד אצל ולדימיר מאקובסקי.
תוך כדי יצירת סדרה של ציורים היסטוריים, הוא תמך בעצמו באיורים למגזינים וספרים בהוצאת אלכסיי סטופין, כולל אוסף אגדות מאת פושקין.
בשנת 1885 הוענק לו התואר "אמן חופשי" והוא התחתן, בניגוד לרצונם של הוריו.
בשנה שלאחר מכן נפטרה אשתו לאחר שילדה את בתו אולגה.
כמה מיצירותיו מתקופה זו מציגות את דמותה של אשתו.
הצלחתו הגדולה הראשונה הגיעה עם ציורו "הנזיר" שהוצג בתערוכה בשנת 1889. הציור נרכש על ידי פאבל טרטיאקוב והכסף איפשר לנסטרוב לצאת לנסיעה ממושכת באוסטריה, גרמניה, צרפת ואיטליה .
עם שובו, הוצג ציורו הראשון בסדרת יצירות על חייו של סרגיוס הקדוש, בתערוכה "הנודדים" השמונה עשרה ונרכש גם על ידי טרטיאקוב.
סדרה זו כללה בסופו של דבר חמישה עשר בדים גדולים והעסיקה אותו במשך חמישים שנה.
בשנת 1890, אדריאן פראכוב, שפיקח על העבודה בקתדרלת סנט וולודימיר, הכיר את ציוריו של נסטרוב והזמין אותו להשתתף ביצירת ציורי קיר ואייקונים בכנסייה.
לאחר היסוס, הוא הסכים, ואז נסע לרומא ולאיסטנבול כדי להכיר את האמנות הביזנטית.
פרויקט זה לקח עשרים ושתיים שנים להשלמתו.
אף שהביא לו פופולריות רבה, הוא כנראה הרגיש שהדימויים הנדרשים היו קלישאתיים מדי ומתחת לכבודו כאמן, ולכן הוא הציג מדי פעם כמה חידושים קלים, כמו הצבת פורטרטים של קדושים בנוף מוכר.
עם זאת הוא קיבל על עצמו עבודות דתיות נוספות.
בשנת 1898 ביקש ממנו הדוכס הגדול ג'ורג' אלכסנדרוביץ' לעבוד בכנסיית אלכסנדר נייבסקי באבסטומני.
הוא בילה שם שש שנים, לסירוגין, ויצר 50 ציורי קיר קטנים, אבל לא היה מרוצה מהתוצאות.
הוא כנראה היה שבע רצון מהעבודה המאוחרת במנזר מרפו-מרינסקי.
הוא סירב לעבוד בקתדרלת אלכסנדר נייבסקי, ורשה, משום שלא אישרו שם לבנות קתדרלה אורתודוקסית בעיר קתולית ברובה.
בשנת 1901 הוא רצה להביע את הערכתו הרוחנית לחיי הנזירים, ולכן בילה זמן מה במנזר סולובצקי על שפת הים הלבן.
הוא צייר שם יצירות רבות וניתן היה לראות את השפעת ביקורו שם במשך שנים רבות לאחר מכן.
הוא קיבל השראה גם מהרומנים של פאבל איבנוביץ' מלניקוב, העוסקים בחייהם של המאמינים באזור הוולגה.
בשנת 1902 התחתן עם יקטרינה ואסילייבה, אותה פגש באחת מתערוכתיו.
בשנת 1905, לאחר תחילת המהפכה, הוא הצטרף לאיגוד העם הרוסי, מפלגה ימנית לאומנית קיצונית שתמכה בצאר.
כתוצאה מכך, הוא היה בסכנה לאחר מהפכת אוקטובר.
ב-1918 עבר לארמביר, שם חלה ולא היה מסוגל לעבוד.
הוא חזר למוסקבה ב-1920 ונאלץ לוותר על הציור הדתי, אף על פי שהמשיך לעבוד על סדרת סרגיוס הקדוש שלו באופן פרטי.
מאז ועד מותו צייר בעיקר דיוקנאות.
ב-1938, לקראת סוף הטיהורים הגדולים, הואשם חתנו, ולדימיר שרוטר, עורך דין מפורסם, בריגול והוצא להורג.
בתו נשלחה למחנה מאסר בז'מביל, שם נחקרה באכזריות לפני ששוחררה.
הוא גם נעצר והוחזק במשך שבועיים בכלא בוטורקה .
ב-1941 הוענק לו פרס סטלין.
זה היה אחד הפרסים הראשונים שניתנו לאמן.
זמן קצר לאחר מכן, הוא קיבל את מסדר הדגל האדום.
ככל שהמלחמה העולמית התקדמה, מצבו הבריאותי והכלכלי הידרדר במהירות.
הוא לקה בשבץ בזמן שעבד על ציורו "סתיו בכפר" ומת בבית החולים בוטקין.
ב-1962 הונפק לכבודו בול דואר.
בשנת 1996, דמותו הופיעה על שטר 50 פרנק אורל, ובשנת 2015 נחשפה אנדרטה שלו במוזיאון לאמנות באופה.
מיכאיל סקוטי היה צייר היסטוריה ודת רוסי ממוצא איטלקי.
אביו היה הצייר הדקורטיבי, איוואן סקוטי (במקור, ג'ובאני בטיסטה סקוטי), שנולד כנראה בצפון איטליה והובא לרוסיה בגיל עשר על ידי אביו, קרלו, גם הוא צייר, שהוזמן לשם על ידי ג'קומו קברנג'י.
את השכלתו היסודית קיבל בבית הספר הקתולי של סנט קתרין.
לאחר מות אביו, הוא אומץ וגודל על ידי האמן, אלכסיי יגורוב, שהיה בעצמו יתום.
הוא גם לקח שיעורים באקדמיה האימפריאלית לאמנויות, וזכה במדליית כסף על ציור מהחיים.
הוא סיים עם מדליית זהב ב-1835. במשך זמן מה הוא עבד באחוזת שפלב ליד ארדטוב, ונתן שיעורי רישום וציור אייקונים.
זמן קצר לאחר מכן, הוא נסע לאיטליה, דרך גרמניה עם הרוזן פאבל קוטאיסוב, יו"ר החברה האימפריאלית לעידוד האמנויות, ונשאר שם עד 1844. באותה שנה הוא צייר אייקונים לקפלה הרוסית האורתודוקסית בשגרירות באיסטנבול.
בשנת 1845, הוא יצר סדרה נוספת של אייקונים עבור קתדרלת המושיע בנובגורוד, שעליה הוענק לו התואר "אקדמאי".
לאחר 1849, הוא נסע למוסקבה כדי להחליף את פיודור זאביאלוב כמורה ומפקח בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
תלמידיו שם כללו את קונסטנטין מקובסקי, ניקולאי נברב, וסילי פרוב וסרגיי גריבקוב.
הוא גם המשיך לצייר יצירות דתיות רבות; במיוחד בכנסיית הבשורה בסנט פטרסבורג.
ב-1857 החל לנסוע שוב, וביקר באיטליה, ספרד וצרפת.
הוא מת בפריז לאחר מחלה קצרה ופתאומית ונקבר בבית הקברות במונמארטר.
מיכאיל סטסינופולוס היה משפטן ופוליטיקאי יווני, אשר כיהן כנשיא נשיא יוון מ-1974 עד 1975. חבר בדמוקרטיה חדשה, הוא היה נושא המשרה הראשון תחת הרפובליקה ההלנית השלישית.
סטסינופולוס למד משפטים באוניברסיטת אתונה והוענק לו תואר דוקטור במשפטים ב-1934. בשנת 1937 הוא מונה לפרופסור חבר למשפט מנהלי באוניברסיטת אתונה ובשנת 1934 הפך לפרופסור באוניברסיטת פנטיאון, אשר כיהן כרקטור מ-1951 עד 1958.
מ-1951 עד 1953, הוא היה הנשיא של תאגיד השידור ההלני.
בשנת 1952, הוא כיהן כשר זמני במשרד ראש הממשלה ושר העבודה בממשלתו הזמנית של דימיטריוס קיוסופולוס ובשנת 1958 הוא היה שר הנשיאות בממשלתו הזמנית של קונסטנדינוס גאורגאקופולוס.
בשנת 1929, הוא התקבל אל מועצת המדינה, לאחר שהגיע למקום הראשון במבחן הכניסה, וכיהן כנשיא הגוף זה מ-1966 עד 1969.
בבחירות למחוקקים ביוון ב-1974, סטסינופולוס נהפך לחבר בפרלמנט בכרטיס הארצי של מפלגת הדמוקרטיה חדשה.
כאשר משאל עם (8 בדצמבר 1974) קבע את יוון כרפובליקה, סטסינופולוס נבחר לנשיא של הרפובליקה על-ידי הרוב בהפרלמנט ההלני.
הוא כיהן כראש המדינה מ-18 בדצמבר 1974 עד 19 ביולי 1975, כלומר, עד להשלמת המוסדות הפוליטיים החדשים על ידי האספה הלאומית המחודשת באמצעות פרסום החוקה החדשה של יוון.
סטסינופולוס מת ב-31 באוקטובר 2002, בגיל 99. אחרי
8 בפברואר 2000, כשנפטר ברומניה יון גאורגה מאורר מת עד למותו עצמו, היה סטסינופולוס למשך למעלה משנתיים ראש המדינה לשעבר המבוגר ביותר בעולם.
יצירתו הספרותית הופיע לראשונה במגזין "המוזה" (1920-1923).
הוא פרסם מאמרים מדעיים רבים ויצירות ספרותיות, וכן תרגומים של שירה ופרוזה צרפתית.
בשנת 1968 הוא נבחר אל האקדמיה של אתונה כחבר מלא ובשנים 1969 ו-1970 הוא הועמד על-ידי נשיא מועצת המדינה הצרפתית, רנה קאסן, כמועמד לפרס נובל לשלום.
מיכאיל מרטיניוק (באוקראינית: Михаил Мартиньюк; 11 בנובמבר 1894 – 8 ביולי 1971) היה מורה וחסיד אומות העולם אוקראיני, שהציל יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר רצח הוריהן, מוישה וחיקה טאפט, ואחותן הקטנה הונא, נותרו רוזה וציליה טאפט לבד בגטו טרנובקה, מחוז דזולין, נפת ויניצה.
הן שרדו אקציה גדולה ראשונה שהתקיימה ב-27 במאי 1942, ואף על פי שהגטו המשיך את קיומו, החליטו רוזה וציליה לנסות את מזלן ולהגיע לשטח טרנסניסטריה שבה, על פי השמועות, חיו יהודים תחת פיקוח רומני בגטאות ולא הוצאו להורג.
ערב החיסול הסופי של גטו טרנובקה, במרץ 1943, הוזהרו רוזה וציליה על ידי המורה שלהן למתמטיקה לשעבר, מיכאיל מרטיניוק.
ביוזמתו הציע להם מקום מסתור וכן עזרה בחציית הגבול לטרנסניסטריה.
הן שהו יומיים בביתו של מיכאיל בכפר ברזובקה.
מיכאיל הסיע אותן בעגלתו לכפר טירלובקה, השוכן על גדת נהר הבאג.
בלילה חצו רוזה וציליה את הנהר ומצאו את עצמן בשטח שבשליטת רומניה.
באותו היום הן הגיעו לגטו ברשד, ושהו שם עד לבואו של הצבא האדום במרץ 1944. למרות התנאים הקשים הן הצליחו לשרוד.
לאחר השחרור, רוזה וציליה לא רצו לחזור לעיר הולדתן טרנובקה.
הן לא היו מוכנות לשהות במקום שבו נרצחו יקיריהן.