tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר תפיסתו את השלטון דחה דנג את המהפכה התרבותית, והחל את התקופה הידועה כאביב של בייג'ינג, תקופה בה הותרה ביקורת על הסבל שנגרם בעת המהפכה התרבותית.
הוא החליש את האנשים שהתחזקו בעקבות המהפכה, בעודו מחזק את האנשים שהודחו במהלכה, ביניהם הוא עצמו.
אף על פי שתפקידו הרשמי היה צנוע מאוד (יושב ראש הוועדה הצבאית-מרכזית של המפלגה), הוא החליף את המזכ"לים תחתיו ולמעשה היה האיש החזק ביותר בשלטון.
תחת שלטונו של דנג, התפתחו קשריה של סין עם המערב באופן חסר תקדים.
דנג הסכים באותו חוזה להשאיר את המשטר הקפיטליסטי באי על כנו למשך 50 השנים מרגע ההחזרה.
כינויה של התוכנית: "מדינה אחת, שתי שיטות", שווקה בקרב הסינים כפתח אפשרי לאיחוד סין עם טיוואן בשנים הקרובות.
עם זאת, שיאופינג נצמד למאואיזם וסלד מפיתוח היחסים עם ברית המועצות, שבעיניו היא מעצמת-על השווה לארצות הברית, אך מסוכנת יותר לסין בשל קרבתן הפיזית.
בין השנים 1978–1997 הוביל דנג רפורמות כלכליות פוליטיות נרחבות שכללו פתיחה של המשק הסיני להשקעות זרות ולמיקור חוץ, דה-קולקטיביזציה של ענף החקלאות לסחר חופשי וחידוש היחסים עם העולם המערבי.
הרפורמות הביאו לצמיחה מסיבית של התמ"ג הסיני ולהפיכתה לאחת המעצמות המשמעותיות בעולם, והחל מאמצע העשור השני של המאה העשרים ואחת למעצמה הכלכלית הגדולה בעולם על פי תמ"ג כוח קנייה.
כשנשאל על ההתנגשות בין קומוניזם ובין השוק החופשי אמר דנג: "לא חשוב אם החתול הוא לבן או שחור.
דנג שיאופינג נפטר ב-19 בפברואר 1997 בגיל 92 כתוצאה מדלקת ריאות בעקבות מחלת פרקינסון ממנה סבל.
דֶנְג יָאפִּינְג (邓亚萍; באנגלית: Deng Yaping; ) היא טניסאית שולחן סינית.
היא אלופה אולימפית בעלת ארבע מדליות זהב ואלופת העולם בעלת 14 מדליות מהן 9 מדליות זהב.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה דנג בשתי מדליות זהב בטורניר ליחידות ובטורניר לזוגות נשים ובאולימפיאדת אטלנטה (1996) הגנה על תאריה וזכתה שוב בשתי מדליות זהב בטורניר ליחידות ובטורניר לזוגות נשים.
דנג פרשה מספורט תחרותי בשנת 1997.
דנבר הדינוזאור האחרון היא סדרת אנימציה צרפתית-אמריקאית בת 50 פרקים שהופקה לטלוויזיה בשנת 1988.
הסדרה שודרה בערוץ הראשון בין השנים 1992- 1993.
בשנת 2018 הופקה לסדרה סדרת אתחול בהנפשה ממוחשבת, כאשר היא שודרה לראשונה ב-27 באוגוסט 2018 בערוץ M6 הצרפתי.
האתחול שודר לראשונה בישראל בערוץ הילדים בדיבוב עברי ב-5 ביולי 2020, תחת השם "דנוור הדינוזאור האחרון".
מהרגע בו הסדרה צברה יותר יותר פופולריות בארץ, גידי שחם הפיק, כתב וביים מחזמר המבוסס על הסדרה.
קבוצת נערים מקליפורניה (שולי, ירמי, צלי ומאריו) מגלים ביצת דינוזאור אשר בוקעת ומתוכה יוצא דינוזאור קטן וידידותי.
את שמו דנבר הוא מקבל אחרי שהנערים ראו פרסומת על גבי אוטובוס לעיר דנוור.
דנבר הוא דינוזאור יוצא דופן אשר אוהב לנגן בגיטרה ולרכב על סקייטבורד.
כמו כן הוא מסוגל לחזור לתקופה הפרה-היסטורית בעזרת חלק מהביצה שממנה בקע.
דנבר מוצא מקלט אצל החבורה מפני האמרגן מורטון פיצבק שמבקש להתעשר מלכידתו של דנבר.
דנבר (גיל זמק) - גיבור הסדרה.
שולי (איתי בארלי) (במקור וולי) - הנער אשר מגדל את דנבר בביתו.
ירמי (אסף כחולי) (במקור ג'רמי)
צלי (טל בלכרוביץ') (במקור שיידס)
קייסי (שירלי טפר) - הצעירה שבחבורה.
אתי (אורית ירון) (במקור הת'ר) - אחותו הגדולה של שולי.
מורטון פיצבק (יעקב בוך) - מפיק קונצרטים מרושע.
בחלק מהפרקים עוסק גם בדברים אחרים.
באחד הפרקים גנב את חתיכת קליפת הביצה של דנבר.
מנסה להתעשר מלכידתו של דנבר ולתפוס אותו בכל הזדמנות.
פרופסור פונט (עפרון אטקין) - מדען רשע אשר עובד לעיתים בשביל מורטון.
ניק (גיל זמק) - מנהיג של קבוצת בריונים אשר מתנכלת לנערים.
דנדרובטיים הידועים בשמם העממי: צפרדעי חץ הרעל (שם מדעי: Dendrobatidae) היא משפחה בסדרת חסרי הזנב.
צפרדעי חץ הרעל נמצאות בשני אזורים גאוגרפיים סמוכים: מרכז אמריקה ואמריקה הדרומית.
המין צפרדע חץ שחורה-ירוקה נמצא גם בחלק מאיי הוואי.
דנדרובטיים היא משפחה של חסרי זנב קטנים, פעילי-יום, שצבעם לרוב בהיר והם עוטים צבעי אזהרה.
הם נפוצים במרכז ובדרום אמריקה.
פעמים רבות הפרטים במשפחה זו נקראים צפרדעי חץ-הרעל, על אף שהם לא שייכים לקבוצת הצפרדעים אלא קרובים יותר לאילניות.
שמם זה דבק אליהם בשל מספר אלקלואידים רעילים הנמצאים בעורם של מינים רבים.
צפרדע החץ הרעילה ביותר היא צפרדע חץ זהובה.
עם זאת, בשבי רעילותה, שמקורה בפרוקי-רגליים רעילים שמרכיבים את מזונה, נפסקת.
הדנדרובטיים מאופיינים לרוב על ידי צבעם הבהיר וגודלם הקטן.
צבע עורם משתנה בין כתום בהיר ושחור ובין כחול או צהוב.
גודלם משתנה גם כן, והוא נע בין סנטימטר אחד ובין 6 סנטימטרים, תלוי בגיל הפרט ובמין.
Oophaga - בו צפרדע חץ תותית
Ranitomeya - בו צפרדע חץ סירה
מרבית החברים במשפחת הדנדרובטיים אופיינו באסטרטגיות רבייה שונות ביחס לדו-חיים אחרים.
בסוג Colostethus הביצים מוטלות על רצפת יער על ידי הנקבה, שאחריהם הזכר מחזר אחרי הנקבה.
אחד ההורים, בדרך-כלל הזכר, שומר על הביצים עד שהן בוקעות.
הראשנים שמגיחים יוצאים מהביצה ועולים על גב הזכר או הנקבה, אשר מעבירים אותם למים.
במספר מינים בסוג Dendrobates, הראשנים נישאים למאגרי מים קטנים בחורי עצים.
במינים מסוימים, הנקבה הולכת וחוזרת לחורי העצים על מנת להאכיל את הראשנים במזון מזין ולא-מדושן, עליו מסתמכים הראשנים כמקור עיקרי לתזונתם.
ככלל, הדנדרובטיים לא נצפו דואגים לראשנים, אלא במקרים נדירים.
לפי הערכות, קיימים בערך 220 מינים במשפחת הדנדרובטיים.
מרבית המינים אינם רעילים לבעלי חיים ולבני אדם.
על עורם של הדנדרובטיים נמצאו יותר ממאה סוגים של רעלים.
צפרדע חץ רעילה היא אינה מין אחד.
אלה למעשה קבוצה של מיני צפרדעים ממשפחת הDendrobatidae, צפרדעים אלו הם מהיצורים הרעילים בעולם ובמיוחד המין צפרדע חץ צהובה (Phyllobates terribilis).
רעילותם כה עוצמתית כך שדי ב-2 מיקרוגרם (2 מיליונית הגרם) מהחומר הפעיל בגופה להרוג אדם בוגר.
מקור רעל עוצמתי זה אינו מגופה של הצפרדע אלא מזוקק מחרקים רעילים מהם היא ניזונה, וחרקים אלו סופגים את הרעלים מצמחים רעילים מהם הם ניזונים.
הביצים של צפרדעים אלו, ואף הראשנים הבוקעים מהם גם רעילים.
האינדיאנים של דרום אמריקה מבני עם האימברה הם היחידים שעשו שימוש ברעל צפרדעי הדנדרובטיים ככלי נשק וציד כמרכיב יחיד בחיצי רעל, והתיעודים היחידים הקיימים כיום מצביעים כי זה נעשה באזורים מסוימים במערב קולומביה.
השימוש ברעלי צמחים היה נפוץ יותר בקרב הילידים.
חיצי הרעל הללו נורו לרוב מרובה נשיפה.
בני עם האימברה השתמשו בשתי דרכים להפיק את הרעל מהצפרדע;
בשימוש במינים Phyllobates aurotaenia ו- Phyllobates bicolor, האינדיאנים היו משפדים את הצפרדע החיה באמצעות מקל מיוחד דרך הפה עד יציאתו מהרגל האחורית כך גרמו להפרשה מוגברת של הרעל.
לעיתים הצפרדע הייתה מוחזקת בסמוך לאש כאשר היו משפשפים את ראשי החצים בהפרשות העור המוגברות שלה.
מנגד, כאשר נעשה שימוש במין הרעיל ביותר במשפחה,צפרדע חץ צהובה (Phyllobates terribilis), פשוט היו משפשפים את קצה החצים בהפרשות עור הגב שלה ללא שימוש באמצעים נוספים.
השימוש בחצים אלו נעשה לצורך ציד או במהלך קרבות בין-שבטיים.
תוצאות פגיעת חץ שכזה הן קטלניות ביותר, פגיעת חץ הנורה מרובה נשיפה לעבר קוף הנמצא בצמרות העצים תביא למותו בזמן קצר ביותר.
מועדון הכדורגל דנדי , נוסד ב-1893, הוא מועדון כדורגל מקצועני הממוקם בעיר דנדי שבסקוטלנד.
באופן שאינו רגיל לערים בגודלה של דנדי, בעיר משחקות שתי קבוצות מקצועניות ברמה גבוהה, מועדון הכדורגל דנדי ודנדי יונייטד.
בין שתי הקבוצות קיימת יריבות מרה, אף על פי שהאצטדיונים שלהן ממוקמים במרחק של כמאה מטרים זה מזה.
המשחקים בין הקבוצות מחזיקים בשיא הבריטי של "משחק החוץ הקרוב ביותר".
המועדון נוסד בשנת 1893 לאחר שילוב של שתי קבוצות - Our Boys ו-East End.
את משחקם הראשון ערכו ב-12 באוגוסט 1893 מול גלאזגו ריינג'רס וסיימו בשוויון 3-3. הקבוצה עברה לאצטדיונה הנוכחי, אצטדיון דנס פארק בשנת 1899. בשנותיהם הראשונות לא הצליח המועדון באופן מיוחד, והגביע הסקוטי ב-1910 היה תוארם היחיד עד לשתי זכיות בגביע הליגה בשנות ה-50.
דנדי זכו באליפות סקוטלנד פעם אחת בלבד בשנת 1962, תחת שרביטו של המאמן בוב שאנקלי, אחיו של ביל שאנקלי.
בשנה שלאחר מכן הגיעה הקבוצה עד למעמד חצי גמר גביע האלופות היוקרתי אחרי ניצחונות על קבוצות כמו ספורטינג ליסבון ואנדרלכט, לפני שהפסידו למילאן.
מאז עידן הזהב של הקבוצה בתחילת שנות ה-60, זכתה דנדי בתואר אחד בלבד - גביע הליגה בעונת 74–1973. בשנת 2000 החתים המועדון את אחד השחקנים הבולטים שעברו בשורותיו - הארגנטיני קלאודיו קאניג'ה, שעבר מאוחר יותר לשחק בריינג'רס.
שחקן בולט נוסף שעבר במועדון הוא פבריציו רבאנלי האיטלקי.
בעונת 05–2004 סיימו דנדי במקום האחרון בליגת העל הסקוטית וירדו לליגה הסקוטית הראשונה.
בסיום עונת 12–2011 סיימה דנדי במקום השני בליגת המשנה מה שהיה אמור להשאיר את הקבוצה לעונה נוספת בליגת המשנה אבל הורדתה של גלאזגו ריינג'רס עד לליגה המקצוענית הרביעית והאחרונה הביאו לחזרתה של דנדי לליגה הבכירה אחרי 7 שנות היעדרות.
בסוף עונת 2012/2013 הקבוצה ירדה לליגה השנייה בסקוטלנד.
בעונה שלאחר מכן חזרה לליגת העל הסקוטית.
ב-2015/2016 הורידה דנדי את היריבה המרה דנדי יונייטד לליגת המשנה כשניצחה אותה.
דנדי עצמה סיימה במקום השמיני.
בסיום עונת 2018/2019 ירדה דנדי חזרה לצ'מפיונשיפ כשסיימה במקום האחרון בליגה עם 5 ניצחונות ו-6 תוצאות תיקו בלבד, מתוך 38 משחקים.
כעבור שנתיים העפילה דנדי חזרה לליגה הסקוטית הבכירה, ובסיום עונת 2021/2022 נשרה שוב לליגת המשנה.
בגמר הגביע הסקוטי של 1952 בין דנדי למאת'רוול עמדה כמות הצופים על 136,000. זהו שיא הצופים במשחק בין שתי קבוצות סקוטיות שאינן גלאזגו ריינג'רס או סלטיק.
מספר הצופים הגדול ביותר במשחק בית: 43,024 במשחק מול ריינג'רס ב-1953.
ניצחון הליגה הגבוה ביותר: 2-10 מול קווין אוף דה סאות ב-1962, ומול אלואה אתלטיק ודנפרמלין אתלטיק ב-1947.
הפסד הליגה הגבוה ביותר: 11-0 מול סלטיק ב-1895.
השחקן בעל הכי הרבה הופעות בנבחרת: אלכס המילטון - 24 הופעות במדי נבחרת סקוטלנד.
השחקן בעל הכי הרבה הופעות בליגה: בארי סמית' עם 400 הופעות בשנים 1995–2006.
השחקן בעל הכי הרבה שערי ליגה: אלן גילזאן עם 113 שערים.
השחקן בעל הכי הרבה שערי ליגה בעונה אחת: אלן גילזאן עם 32 שערים בעונת 64–1963.
הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור שחקן: 1,2000,000 ליש"ט עבור רוברט דוגלאס ב-2 באוגוסט 2008.
אליפות ליגת המשנה הסקוטית: (5)
מועדון הכדורגל דנדי יונייטד הוא מועדון כדורגל סקוטי מהעיר דנדי, המשחק בליגת העל הסקוטית.
באופן מסורתי, הקבוצה מכונה הטרורים ואוהדיה מכונים הערבים, אולם לאחרונה בתקשורת לא מרבים להשתמש בכינוי זה.
הכינוי הישן של הקבוצה (והיותר רשמי) הוא המנדרינות (או המנדרינות האימתניות) וגם בו יש עדיין המשתמשים לתיאור הקבוצה.
במסגרות אירופאיות, דנדי יונייטד היא הקבוצה השלישית הכי מנוסה, אשר שיחקה כבר 104 משחקים (שניים יותר מאברדין) ב-22 עונות באירופה.
במהלך מסעותיו הרבים של המועדון במסגרות אירופאיות במהלך המאה ה-20, התקשורת בשפה האנגלית כינתה את הקבוצה פשוט 'דנדי' - כשמה של יריבתה העירונית דנדי.
גם בימנו תופעה זו חוזרת על עצמה לפעמים.
בעונת , מספר הצופים הממוצע שהגיע למשחקי הבית של דנדי יונייטד עמד על 8,197, השישי בגודלו בליגת העל הסקוטית.
בהשראתן של היברניאן באדינבורו ושל סלטיק בגלאזגו, הקהילה האירית בדנדי החליטה לפתוח מועדון כדורגל חדש בשנת 1909. בתחילה נקראה הקבוצה דנדי היברניאן, והיא השתלטה על קלפינגטון פארק (אשר שמו שונה לטנאדיס פארק) של דנדי וונדררס, ומשחקה הראשון היה ב-18 באוגוסט 1909, מול היברניאן.
המשחק הסתיים בתוצאת תיקו 1-1. בשנה שלאחר מכן, הקבוצה התקבלה לליגת העל הסקוטית.
המועדון ניצל מפשיטת רגל באוקטובר 1923 על ידי קבוצת אנשי עסקים מדנדי.
הם החליטו לשנות את שמו של המועדון לדנדי יונייטד, בתקווה למשוך קהל רחב יותר (הוצע עם השם דנדי סיטי, אך זה בוטל עקב מחאתם של אוהדי דנדי, יריבתם העירונית).
יונייטד זכתה בכרטיס לליגה הבכירה בפעם הראשונה בעונת 1924-25, כאשר היא סיימה ראשונה בליגת המשנה, אולם היא נשרה לליגת המשנה כבר לאחר שתי עונות.
למרות חזרה נוספת לליגה הבכירה (ממנה היא ירדה בעונה שלאחר מכן) במשך שנים רבות, הקבוצה שיחקה בליגת המשנה, כשרק בארבע פעמים מתוכן היא הצליחה לחזור לליגה הבכירה.
דבר זה נמשך עד למינויו של ג'רי קֶר למאמן ב-1959. קֶר סיים היעדרות של 28 שנים של המועדון מהליגה הבכירה כבר בעונתו הראשונה כמאמן, והקבוצה עלתה ליגה על אף שסיימה רק שנייה בליגת המשנה.
בעונה שלאחר מכן, יונייטד סיימה בחלק העליון של הליגה, בו תשהה הקבוצה, למעט פעמים ספורות, במשך 35 השנים הבאות.
שנות ה-60 של המאה ה-20, היו שנות פריחה של המועדון, שבו בלטו מספק שחקנים סקנדינביים: אוריין פרסון, פִין סימן, לנרט ווינג, פין דוסינג ומוגנס ברג.
עם שחקנים אלו העפילה דנדי לראשונה למפעל אירופאי, כשהם הצליחו להדיח את ברצלונה, מי שהייתה אז מחזיקת גביע ערי הירידים.
הקבוצה של 1966 הייתה לקבוצה הסקוטית הראשונה שמנצחת על אדמת ספרד, כשניצחה 2-1 ב-25 באוגוסט של אותה שנה.
ג'רי קר ביסס בהצלחה את מעמדה של דנדי יונייטד, והגעתו של ג'ים מק'ליין, רק תשפר את התדמית של הקבוצה.
ג'ים מקליין, שהיה בעבר מאמנה של המתחרה דנדי, לקח את המושכות מג'רי קר בשנת 1971 ותקופתה הזוהרת ביותר של המועדון החלה.
השימוש של מקליין בשחקנים הצעירים היה המפתח להצלחת המועדון בשני העשורים הבאים.
דנדי יונייטד זכתה באליפות הליגה בפעם הראשונה בתולדותיה בעונת 1982-83, כאשר הקבוצה רשמה את שיא הנקודות ואת שיא השערים המובקעים שלהם.
באותה תקופה, יונייטד צברה לעצמה שם נכבד באירופה בגלל ניצחונותיה על קבוצות כמו מונקו, בורוסיה מנשנגלדבך, פ.ס.וו.
בליגת האלופות, יונייטד הגיעה לשלב חצי הגמר בפעם הראשונה שלה, עד שהודחה על ידי רומא.
באותו צמד משחקים, יונייטד גברה על רומא 2-0 בבית, אך הפסידה בגומלין 3-0 בחוץ, למרות שהאיטלקים לאחר מכן נקנסו על כך שניסו לשחד את השופט.
שנת 1986 הייתה שנת שבה האיטלקים הושעו ונשיא רומא, דינו ויולה, הורחק לארבע שנים מזירת הכדורגל על ניסיון שוחד.
השיא של דנדי יונייטד הגיע מאוחר יותר בעונת 1986-87, כאשר יונייטד הפכה להיות המועדון הסקוטי הראשון שהגיע לגמר גביע אופ"א.
באותו קמפיין, יונייטד הצליחה לשחזר את ההישג שלה משנת 1966, כאשר ניצחה שוב את ברצלונה, רק שהפעם מאמן ברצלונה היה טרי ונבלס והשחקנים המובילים בקבוצה היו גארי ליניקר, מארק יוז וסטיב ארשיבלד.
יונייטד ניצחה את ברצלונה גם במשחק הבית וגם במשחק החוץ וכך הפכו להיות המועדון הבריטי היחיד עד עצם היום הזה בכל מסגרת אירופית, אשר משיג הישג זה של 4 ניצחונות מתוך 4 משחקים כנגד ברצלונה.
למרות שבאותו קמפיין הפסידו בגמר לגטבורג השוודית (1-0 בחוץ ותיקו אחת בבית), יונייטד קיבלה תהילה כאשר הקבוצה מקבלת מפיפ"א את פרס המשחק הספורטיבי על התנהגות ספורטיבית של אוהדי הקבוצה באותו ערב בלתי נשכח.
זה סימן את סוף עידן דנדי יונייטד כמעצמת כדורגל אירופית.
דנדי יונייטד נחלה תקופה ארוכה תחת פיקוחו של המאמן, ג'ים מקליין, כאשר היא עשתה התקדמות משמעותית והפכה להיות מועדון כדורגל סקוטי בעלת הישגים מכובדים.
ביוני 1993, לאחר 22 שנים בשורות דנדי יונייטד, מקליין ויתר על עמדת המאמן.
על הצלחותיו והישגיו עם דנדי יונייטד, ג'ים מקליין קיבל בשנת 2011 את תואר לשם כבוד על ידי אוניברסיטת דנדי.
לאחר פרישתו של מק'ליין, המועדון נקלע למצב קיום מעורפל למשך השנים שבאו; המועדון זכה בגביע הסקוטי בשנת 1994 וירד ליגה ב-1995, חזר לליגה הראשונה ב-1996 ובשנת 1997 סיים במקום השלישי.
המקום השלישי הובטח על ידי אחיו הצעיר של ג'ים מק'ליין, המאמן טומי מק'ליין, אשר הוביל את המועדון לתקוות שההצלחה של המועדון יכולה להמשך תחת השגחה של מאמן חדש ממשפחת מק'ליין, אך לאחר זמן קצר התברר שהתקוות היו לשווא כאשר טומי עוזב את המועדון שנה וחצי לאחר מכן.
צעד זה הוביל את המועדון לשנים אומללות תחת הנהלתם של פול סטורוק, אלכס סמית' ופול הגארתי, כאשר המועדון התמודד במאבקי השארות בליגה הבכירה.
לאחר התקדמות לבסוף ליווין רכש את המועדון והפך למנהל ב-2006, ליווין החל שינוי במועדון בשיפוץ מערכת הנוער, והבאת דור חדש של כישרונות צעירים לקבוצה הבוגרת.
בעונת 2008/09 המועדון סיים במקום השני בליגה.
בעונת 2009/2010 לאחר ניסיון כושל לצרף את פנלון למנהל, פיטר יוסטון החליף את ליווין ובצורה הטובה הקבוצה סיימה במקום השלישי, וזכתה בגביע המדינה.
בינואר 2013 הסתיים חוזהו של יוסטון ובהסכמה הדדית עזב את המועדון, הוא הוחלף כעבור יומיים על ידי ג'קי מקנמרה.
בעונת 2013/2014 הקבוצה העפילה שוב לגמר הגביע אך הפסידה לסט.
בעונת 2015/16 סיימה הקבוצה במקום האחרון בליגת העל הסקוטית, וירדה לליגה השנייה לאחר 20 שנה רצופות בליגה הראשונה.
הצ'מפיונשיפ הסקוטית וחזרה לליגה הבכירה (2016 - 2020)
העונה הראשונה של דנדי יונייטד בליג השנייה הייתה בניהולו של ריי מקינון.
יונייטד זכתה בגביע האתגר בכך שניצחה בגמר את סנט מירן 2–1 והגיעה לגמר הפלייאוף לפרימיירשיפ.
עם זאת הפסידה הקבוצה 1–0 להמילטון ופספסה את העלייה.
העונה השנייה בליגת המשנה הייתה פחות מוצלחת, שכן המנג'ר מקינון פוטר והוחלף בצסבה לאסלו.
אחרי עונה מאכזבת מאוד, יונייטד הפסידה בחצי גמר הפלייאוף למי שעלתה בסופו של דבר לווינגסטון.
לאחר פתיחה גרועה של עונת 2018/2019, המאמן פוטר שוב והוחלף ברובי נילסון.
הקבוצה סיימה במקום השני בליגה אך הפסידה בפלייאוף לסנט מירן, תוך שהיא מחמיצה ארבעה פנדלים בדרך.
יונייטד פתחה את עונת 2019/2020 ביכולת של זכייה במקום הראשון ועלייה, תוך שמירה על המקום הראשון מאז סוף השבוע הפותח, אך העונה הוקפאה בגלל מגפת הקורונה העולמית ב-13 במרץ 2020. ב-15 באפריל 2020, התוכנית שהציעה ה-SPFL לסיום העונה אושרה.
יתרון של 14 נקודות על המקום השני אינברנס הבטיח ליונייטד את תואר האליפות לליגת הצ'מפיונשיפ וחזרה לליגת הפרימיירשיפ הסקוטי.
ב-21 ביוני 2020, המועדון הודיע כי הם נפרדים מהמאמן רובי נילסון, שהסכים לשוב להארט אוף מידלות'יאן שירדה בעונה זו לצ'מפיונשיפ והחליפה את דנדי בליגה השנייה.
דנגו (בקנג'י: 団子, בקאנה: だんご) הוא מאכל יפני - כופתה הנעשית מקמח אורז דביק, ומוגשת בדרך כלל עם תה ירוק.
הוא נבדל ממוצ'י, כיוון שלהכנתו משתמשים בקמח של האורז הדביק כשהוא מעובה במים, ועבור בצק מוצ'י מבשלים את האורז עצמו וחובטים בו עד שהופך לבצק.
הדנגו אינו מאכל עונתי, אך סוגים שונים שלו אופייניים לעונות מסוימות של השנה.
שיפוד דנגו מכיל שלוש עד חמש כופתאות הנעוצות בשיפוד במבוק.
דנגו אנקו - (בקאנה: あんこ) דנגו בציפוי ממרח שעועית אזוקי (אנקו).
דנגו האנאמי - (בקנג'י: 花見, מילולית: "צפייה בפרחים") דנגו מסורתי בשלושה צבעים.
העליון ורוד, מסמל את הסאקורה, השני נייטרלי ולבן, והשלישי ירוק בתוספת מאצ'ה.
נאכל מסורתית בחגיגות הצפייה בפרחי הדובדבן , אך זמין כל השנה ואהוב על ילדים.
לדנגו זה קיים אמוג'י: 🍡.
דנגו גומה - (בקאנה: ごま) בתוספת משחת שומשום, לרוב שחור.
דנגו קינאקו - (בקאנה: きなこ) בתוספת קינקו, קמח פולי סויה קלויים.
דנגו מיטאראשי - (בקאנה: みたらし) מצופה במיטאראשי, רוטב סמיך ומתוק המורכב מסויה, סוכר ועמילן.
לרוב עובר צלייה על גריל שמעניקים לכדורים מעטה פריך וסימני חריכה, ומוגש בפסטיבלים ודוכני רחוב.
דנגו צוקימי - (בקנג'י: 月見) דנגו המוגש בפסטיבל אמצע הסתיו
דֶנְדְרוֹבָּטֶס צהוב-פסים (שם מדעי: Dendrobates leucomelas) הוא מין של צפרדע ממשפחת הדנדרובטיים החיה ביבשת דרום אמריקה.
זוהי צפרדע רעילה ומסוכנת ביותר, הרעל שעל גופה יכול להרוג בנגיעה אחת וקטלני גם לבני אדם.
שמם הידוע יותר של כלל המינים במשפחה, צפרדעי חץ רעילות, נובע מן העובדה ששבטי האינדיאנים נהגו למרוח את חיציהם ברעל הצפרדע.
הצפרדעים חיות בדרום אמריקה, באזור גיאנה, ונצואלה וקולומביה.
הצפרדע נמצאת בדרך כלל בנהרות אשר ביערות גשם טרופיים.
מזונה העיקרי מורכב מחרקים אותם, ככל הצפרדעים, היא תופסת בלשונה הארוכה.
הדנדרובטס הוא יחידני, וחי בגפו.
הטלת הביצים של הדנדרובטס מתרחשת על עלה, והזכר מטפל בהן במסירות מרגע הטלתם.
לאחר בקיעת הראשנים הזכר מעביר אותם לבריכת מים על גבו.
זהו אחד ממיני הדנדרובטס הגדול ביותר.
אורכו הממוצע כ-4 ס"מ ומשקלו כ-100 גרם.
הזכרים בדרך כלל גדולים יותר מהנקבות.
גבו של הדנדרובטס בדרך כלל צהוב עם כתמים שחורים, אך לעיתים הצהוב משתנה לכתום.
רגליו מותאמות לטיפוס על עצים ומבנהם המיוחד מאפשר לרגל להידבק למקום הטיפוס.
הלשון שלהם דביקה גם היא, ומאפשרת תפיסה יעילה של חרקים, שהם המזון המועדף עליהם.
גובה המחייה הממוצע שבו חי הדנדרובטס הוא 5–86 מטר.
דנדי היא העיר הרביעית בגודלה בסקוטלנד והיא שוכנת על חופה המזרחי, על שפך נהר הטאי לים הצפוני.
העיר התפתחה במהלך ימי הביניים והתרחבה מאוד במהלך המאה ה-19, בעיקר הודות לתעשיית היוטה.
התעשייה בעיר דעכה במהלך המאה ה-20, בעקבות התפתחות התעשיות במזרח הרחוק והעיר החלה לסבול מאבטלה ועוני, במיוחד בתקופת שבין שתי מלחמות העולם, ושיעור האבטלה בה היה מן הגבוהים בממלכה המאוחדת.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה העיר להתאושש, עם הגעת תעשיות המיקרואלקטרוניקה, ההנדסה האלקטרונית והביו-רפואה, וכיום דנדי מייצרת כ-10% מההנדסה האלקטרונית בממלכה המאוחדת.
אוכלוסיית העיר מונה כ-156,561 תושבים.
בעיר שתי אוניברסיטאות: אוניברסיטת דנדי ואוניברסיטת אברטיי, והיא ביתן של שתי קבוצות כדורגל – מועדון הכדורגל דנדי ודנדי יונייטד.
דֶנְגְפֶֿנְג (בסינית: 登封; בפין-יין: Dēngfēng) היא נפה עירונית השייכת לנציבות העירונית ג'נגג'ואו, בירת מחוז חנאן שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
בהיסטוריה הייתה העיר קרויה פעם יָאנְגְצֶ'נְג (בסינית מפושטת: 阳城; בסינית מסורתית: 陽城; בפין-יין: Yángchéng) ושימשה כמה פעמים בהיסטוריה העתיקה של סין אחת מערי הבירה של שושלות דוגמת שושלת שיה ושושלת ג'ואו.
השם דנגפנג הוענק לה בשנת 696 על ידי הקיסרית היחידה בתולדות סין וו דזה טיין (שלטה 690–705) משושלת ג'ואו השנייה (למעשה חלק משושלת טאנג).
אורכה של הנפה העירונית (ממזרח למערב) 56 קילומטרים ורוחבה (מצפון לדרום) 35.5 קילומטרים ושטחה 1,217 קמ"ר.
רוב שטח הנפה הררי והאקלים הוא יבשתי ממוזג.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסייתה מנתה 729,332 תושבים.
העיר דנגפנג שוכנת למרגלות הר סונג, אחד מההרים הקדושים בסין.
העיר היא אחד מהמרכזים הרוחניים הנודעים ביותר בסין, והיא משמשת משכן למוסדות דתיים שונים ולמקדשים דוגמת מקדש ג'ונְגְיְוֵּה הדאואיסטי, מנזר שאולין הנודע הבודהיסטי ואקדמיית סונְגְיָאנְג הקונפוציאנית, מכאן הכינוי הפיוטי שמקורו בספרות הסינית "מרכז השמים והארץ".
אתר המורשת העולמית: מונומנטים היסטוריים של דנגפנג
בשנת 2010 צרף ארגון אונסק"ו כמה מהאתרים ההיסטוריים הידועים ביותר בנפת דנגפנג לרשימת אתרי המורשת העולמית בשם: 'אתרים היסטוריים של דנגפנג ב"מרכז השמים והארץ"'.
אתר המורשת כולל שמונה אתרים המשתרעים על שטח של 8.25 קמ"ר ומוקפים באזור חיץ ששטחו 35 קמ"ר, וכוללים: שערים, מקדשים, אקדמיה קונפוציאנית ומצפה כוכבים.
רשימת האתרים הכלולים באתר המורשת העולמית
המכלול האדריכלי של מנזר שאולין
דנגריגה (Dangriga, לשעבר: Stann Creek Town) היא בירת מחוז סטאן קריק שבדרום בליז.
זוהי העיר הגדולה ביותר בחלקה הדרומי של בליז.
דנגריגה יושבה לפני 1832 על ידי הגרינגו (או גריפונה - שחורים מהקריביים, כפי שכונו על ידי הבריטים), מהונדורס.
במשך שנים הייתה זו העיר השנייה בגודלה במושבה לאחר בליז סיטי, אך בשנים האחרונות עקפה אותה אורנג' ווק טאון.
מאז ראשית שנות השמונים תרבות הגריפונה עוברת תחיה, כחלק מאותו תהליך שבמסגרתו שונה גם שם העיר לדנגריגה, מילה בשפת הגריפונה שמשמעותה "מים עומדים".
דנגריגה היא ביתה של תרבות הגריפונה, שהיא קבוצה אתנית ותרבותית, שאנשיה הם צאצאי עבדים אפריקאים וילידי הקריבים.
הגריפונה אימצו את שפת ילידי הקריבים אך שמרו על דתם והמורשת המוזיקלית האפריקאית.
דנגריגה היא גם מקורה של מוזיקות הפונטה האופיינית לבני הגריפונה.
בשנת 2001 הודות לפעילות של אנדי פאלאסיו התקבלה החלטת אונסקו להכיר בשפה גאריפונה ובמוזיקה והריקודים של תרבות בני גאריפונה ב"נסכי צאן ברזל של המורשת בעל פה של האנושות, שנועדת לשימור".
בכל שנה, בחודש נובמבר, מתקיים פסטיבל בן שבוע של בני הגריפונה מכל רחבי האזור.
הפסטיבל כולל מצעד לפידים וטקס הנחת זרים על פסלו של הפטריוט והפעיל החברתי, תומאס וינסנט רמוס, בחירת מלכת היופי של הגריפונה, מצעדים ותפילות מיוחדות בכנסיות ומרוץ אופניים.
דנדיזם היא דרך התנהגות, שהתפשטה בין גברים באנגליה של סוף המאה ה-18. במרכז הדוקטרינה הדנדית עומד הג'נטלמן הדנדי המאופיין באלגנטיות, עידון ומקוריות של השפה, כללי התנהגות ובעיקר לבוש מוקפד.
בשיאה, תופעת הדנדיזם סחפה גברים רבים אך היו לה גם לא מעט מתנגדים ובשיח של התקופה התייחסו לתופעה כסימפטום להתנוונות רוחנית ופיזית.
הדנדי נתפש כאדם קהה רגשות, המתעסק ברעיונות שטחיים כגון אופנה ושעשועים ומבחינה פיזית הוא בעיקר מצטייר כרזה וחלש, מה שמוביל אותו בסופו של דבר למצבים של עוני, מוות מוקדם, מחלה, מאסר, גלות.
ראשיתו של הדנדיזם ב -1760 כאשר צעירים בני מעמד האצולה האנגלית הקימו את מועדון המקרוני (Macaroni) בלונדון.
דנדים ראשונים אלו, שנקראו מקרונים, נהגו להציג את עצמם כאובייקטים של אופנה, הם היו ידועים בלבושם המוגזם שכלל שכבות בדים עשויים תחרה מסולסלת ורקמת זהב.
אביזרים נלווים היו חלק חשוב מאוד להשלמת המראה האסתטי של הדנדים והם נהגו לצעוד עם מקל הליכה מהודר בעל גולת זהב ונשאו עימם קופסת טבק להרחה.
חלקם אף החזיקו חרבות עם ידיות יהלומים ושעוני כיס בווסטים אותם לבשו.
לקראת אמצע המאה ה-18 סגנון האופנה שאפיין את הדנדים התפתח והתפשט לחלקים נוספים ביבשת אירופה, והעיסוק ביופי, אסתטיקה ולבוש הפך לסוג של פולחן עצמי.
הדנדים החדשים באנגליה לעגו ללבוש הצעקני והוולגרי של האריססוקרטים והמציאו סגנון לבוש אחר, פשוט, נקי ואלגנטי.
הדנדים השתמשו באופנה כסולם למוביליות חברתית אשר אפשרה להם מעבר ממעמד חברתי נמוך למעמד חברתי גבוה יותר.
גברים אלו, ברובם היו בעלי ירושה ממעמד הביניים, אך מה שהגדיר אותם כדנדים היה סגנון הלבוש, השפה והנימוסים.
מאחר שלדנדים לא היו הקשרים החברתיים של אנשי האצולה, הם אימצו תחביבים אריסטוקרטיים ומאפיינים חיצוניים אשר סייעו להם להשתלב בחוגי החברה הגבוהה ולהשפיע גם בהיעדר תואר אצולה רשמי.
המילה דנדי הייתה למטבע לשון נפוצה במאה ה-19 אך למעשה היא הופיעה כבר במחצית המאה ה-18 בקרב דוברי השפה האנגלית.
המקור האטימולוגי המדויק של המילה שנוי במחלוקת, אך הפירוש הוא של גבר גנדרן ושחצן.
מלבד המשמעות הקונבנציונלית, למילה היו תצורות חברתיות חדשות לאורך השנים.
באמריקה לאחר המהפיכה, בשנת 1780, המונח דנדי מופיע בבית הראשון ובפזמון של השיר יאנקי דודל, כביטוי לעגני לעוני ולנימוסים הגסים של המתיישבים הראשונים אשר קישטו את עצמם במספר נוצות על מנת להיראות גנדרנים.
בצרפת, בתחילת המאה ה-19, בתקופה בה הייתה אהדה רבה לתרבות הבריטית, המילה שיקפה את דמותו של הדנדי האנגלי האופנתי, הלבוש באופן מוגזם.
רק מאוחר יותר, הדנדי נתפס במונחים של אלגנטיות שטחית והמילה שימשה כתיאור גנאי של האריסטוקרט הצרפתי הרדוד.
בשנת 1819 התקיים ויכוח ערני בעיתון הטיימס הלונדוני לגבי פירוש השם ומוצאו.
האנגלים טענו כי ההקשר השלילי הנלווה למילה דנדי מקורו בצרפתים, הידועים בהתנהגותם המופקרת והשפעתם המזיקה על האופי המוסרי של הצעירים הבריטיים.
הם סברו שהפרשנות הניתנה לשם דנדי לקוחה משמו של גיבור הקומדיה של מולייר ז'ורז' דנדין (George Dandin) אשר סימל גבר יהיר ושוטה.
ג'ורג' בו ברומל (George Bryan "Beau" Brummell) מייצג את דמות הדנדי האקסצנטרי יותר מכל אחד אחר.
בלונדון של המאה ה-19 הוא נחשב לאייקון אופנה גברי ולשמו נוסף התואר "beau" לציון מראהו.
ברומל נולד בלונדון בשנת 1780 למשפחה מן המעמד הבינוני.
אביו היה המזכיר האישי של ראש הממשלה ואישיות בעלת השפעה בממלכה הבריטית דאז.
ברומל התחנך באוניברסיטת אוקספורד היוקרתית, אך היה שונה מהגברים בסביבתו.
בני האצולה בתקופתו היו ידועים בגינונים ובסממנים של חיצוניות אשר העידו על רוב עושרם ועל מוצאם האריסטוקרטי, הם התהדרו בפאה מפודרת, בבגדים צבעוניים, מכנסי ברך וגרביים צמודים.
ברומל, בניגוד להם, יצר סטנדרט חדש של אלגנטיות גברית ואידיאל של שלמות ודיוק בסגנון הלבוש.
ברומל בחר להשתמש בבגדים כהים העשויים מצמר או כותנה והקו האופנתי שלו כלל מכנסיים ארוכים וישרים, חולצה לבנה עם צווארון נוקשה ועניבת משי, מעיל זנב רגיל גזור היטב ונעליים גבוהות המגיעות עד לקרסול.
קו אופנתי זה היווה את הבסיס לחליפה עם העניבה שלימים הפכה לפריט לבוש מרכזי של כל גבר.
בנוסף, ברומל נמנע מלהתבשם אך היה נוהג להתקלח באופן תכוף תוך שימת דגש על חשיבות הניקיון של הגוף והלבוש.
ברומל האמין שהאריסטוקרטיה אינה עניין של מוצא אלא הלך רוח.
בזכות קשריו הענפים עם המלך ג'ורג' הרביעי, הוא צבר לעצמו יוקרה וסטטוס והיה לאחד הגברים הבולטים והמשפיעים בקרב חוגי החברה הגבוהה בלונדון ושימש מודל לחיקוי עבורם.
ברומל היה שחצן ומתנשא, אך לא בשל שושלת היוחסין שלו אלא בזכות החדשנות אותה יצר בשימוש בבגדים, בשפה המעודנת בציניות, ובסגנון ההתנהגות.
תכונות אלו זיכו אותו בתואר פוסק האופנה בדורו ומכתיב הבון טון בכל העניינים העוסקים בטעם גברי, אופנה וסגנון.
ברומל היה איש חברה מחונן וכריזמטי שניהל סגנון חיים נהנתני ובזבזני.
בשנת 1819, בגיל 38, ברומל ברח לצרפת בשל חובותיו הרבים.
על אף שהייתה לו השפעה רבה גם כשהיה מחוץ
ללונדון, הוא נאלץ לוותר על מעמדו ועל ההידור אשר אפיין אותו, ובשנת 1840 מת חסר כל.
ברומל מוזכר מספר פעמים בספר "על החיים האלגנטים" מאת אונורה דה בלזק.
הדנדיזם האנגלי מאופיין בקשר ההדוק בין אופנה למחאה פוליטית והוא תוצר של ריאקציה פוליטית היוצאת כנגד עקרונות השוויון.
במקרים מסוימים הדנדים דבקו בערכים הפיאודליים שקדמו למהפיכה התעשייתית.
כגון: האידיאל של "הג'נטלמן המושלם".
אם בבריטניה הדנדיזם התפתח כתופעה חברתית תרבותית, בצרפת הדנדיזם הסתמן כתנועה פילוסופית, אסתטית.
בשנת 1815 לאחר שנפוליאון הובס בקרב ווטרלו, הצרפתים החלו לאמץ את ערכי הדנדיזם אם כי בצורה שונה מעט.
בעקבות המהפכה הבורגנית ביולי 1830, צרפת עברה תהליך של ריסון שהתבטא בקיום אורח חיים בינוני ותכליתי, כל קיצוניות נתפשה כמעשה חתרני.
כצעד מחאתי, אנשי הבוהמה: סופרים, משוררים ואמנים אימצו את הפילוסופיה של בו ברומל על אופנה, שפה וגינונים מתנשאים וזו צברה תאוצה.
יחדיו הם יצרו חברה בוהמיינית אריסוקרטית אשר בזה לתועלתניות הבורגנית ולקדמה.
הקליקה של האמנים הצרפתים הגדירה את עצמה כמתנשאת, או כפי שכתב ז'ול ברבה ד'אורביי כזרם אנטי וולגרי, אשר אינו נסחף עם ההמון והצדיקו את יהירותם בתואנה שהם עושים זאת על מנת להיבדל מההמון.
מטרתם המוצהרת הייתה לזעזע את הצופים ולא רק לענג אותם.
הם ראו ביצירה האמנותית יותר מסתם קישוט אלא אמצעי חתרני לביקורת של העצמי ולכן האמינו שאמן צריך לבלוט גם בלבושו ובדיעותיו ולא רק ביצירתו.
שארל בודלר, הדנדי המשפיע ביותר בצרפת במאה ה-19, חיבר בימי חייו מבחר כתבים שעסקו בין היתר במעמד הבורגנות, בנשים, באופנה ובמאפייניו של הדנדי.
בספרו המפורסם "צייר החיים המודרני" בודלר העניק לדנדיזם נופך רוחני, כמעט דתי בכך שהגדיר את התופעה כהתגלמות החיצונית של השלמות הפנימית של האדם וטען כי "הדנדיזם הוא רסיס ההרואיזם האחרון בעולם מתנוון".
להשקפת עולמו, הדנדי הוא לא רק אדם גנדרן המוצא תענוג מופרז בבגדים:
בודלר האמין שהאדם ניכר במלבושיו והלך רוחו הקודר כמו גם שיריו (שהמוטיב המרכזי שלהם הוא חושך וייאוש) השתקפו בבגדיו שהיו שחורים מכף רגל עד ראש.
בחיבורו מתייחס בודלר לזמן ולכסף כתנאים הכרחיים לקיומו של הדנדי, בלעדיהם הדנדי אינו יכול לקיים את אורח חייו הראוותני והגנדרני.
בודלר טען שהכסף אינו מטרה כשלעצמו "הדנדי איננו שואף לכסף כאל דבר מהותי", אך מתוך הטקסט של בודלר עולה בבירור שחסכנות אינה מתיישבת עם אלגנטיות והידור ובנוסף לממון, הדנדי זקוק לזמן פנוי על מנת לשמר את הייחודיות שלו:
גבריות הייתה יסוד קבוע ויציב של המוסדות החברתיים והפוליטיים במאה ה-18 ובמאה ה-19. לא מפתיע, אם כן, שגברים אשר טשטשו את ההגדרות של גבריות ובחרו בלבוש גברי שאינו קונבנציונלי נתפסו כחריגים המאיימים על המעמד של המדינה ועל יחסי הכוחות הקיימים בחברה הפטריארכלית.
לבוש, איפור וטיפוח הגוף היו נחלתן של הנשים, וגברים אשר מצאו עניין בתחום 'נשי' זה, ערערו על התפיסה הרווחת שהגבריות מזוהה עם 'תרבות' והנשיות עם 'הטבע'.
רבים חששו באופן ממשי מהתופעה של גבריות 'שאינה טבעית', ולבושו של הדנדי סימל אישיות עצלה, חתרנית ובלתי מוסרית.
על אף העובדה שהדנדים אימצו תכונות ומראה נשי, היה להם חשוב להדגיש את היותם גברים ויחסם לנשים היה מתנשא.
בודלר לא היה שונה והוא ראה דיכוטומיה ברורה בין הגבר לאשה וטען שבניגוד לדנדי, האשה מעוררת פחד.
באופן אירוני, המילה דנדי מתייחסת במאה ה-21 להומוסקסואליות ואילו המילה מטרוסקסואל הומצאה על מנת להגדיר גברים הטרוסקסואלים המקפידים על מראה מטופח ובגדים אופנתיים בדומה לחלוצי האופנה הראשונים, הדנדים.
שמואל אסרף (נולד ב-23 באוגוסט 1957), ידוע בשם הבמה "דנדי", הוא קוסם ואמן אשליות ישראלי.
דנדי נולד בבאר שבע בשם שמואל אסרף.
מגיל צעיר אהב לעשות קסמים ומתיחות.
את רזי הקסמים למד כילד על ידי קוסמים שהופיעו במועדון שפתח אחיו רפי.
את שרותו הצבאי עבר בגרעין הנח"ל בבית גוברין.
לאחר השחרור הדריך בתנועת הנוער העובד והלומד בצפת ושימש בתפקיד מזכיר הפועל בצפת.
בהמשך הדריך טיולים בסיני ולאחר מכן, שימש בתפקיד מזכיר הנוער העובד והלומד במועצת הפועלים בבאר שבע.
במקביל לעיסוקים אלו עבד כקוסם.
במופע הקסמים שלו הוא מבצע גם מופעי טלפתיה ואשליה, יחד עם שולייתו אלכסנדה וולושין.
בשנים 2000 עד 2004 כיהן כנשיא אגודת הקוסמים בישראל.
בתקופה זו הצטרפה האגודה לאמ"י, ודנדי כיהן כחבר הוועד המנהל באמ"י, כנציג הקוסמים בישראל.
לאחריו כהונתו קיבל תואר נשיא כבוד של אגודת הקוסמים בישראל.
- במשך כשנתיים כקוסם הבית של התוכנית, ערוץ 33 בהנחיית יעקב מנדל
ארץ נהדרת - עונה ראשונה, פרק 1, כתב פלילי
אסרף עובד בחברת נדל"ן העוסקת במכירה וקניית בתים בבאר שבע כסוכן, ובעל חברה להשכרת שמלות ערב בשותפות עם וולושין.
בעבר פתח יחד עם וולושין בר סוכנות דוגמניות.
דנדי מעלה סרטונים לטיקטוק שהגיעו למעל 2 מיליון צפיות.
דנג"ץ 204/13 סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל שניתן בשנת 2015, הוא פסק דין בעתירה לדיון נוסף, שהוגשה לבג"ץ על ידי שלושה אסירים ביטחוניים.
סעיד צלאח, ראווי סולטאני ומוחמד יונס ובה ביקשו האסירים, כי בית המשפט העליון ידון פעם נוספת בפסק דינו שניתן ביום 24 בדצמבר 2012. בפסק הדין הראשון, נדחו ערעוריהם של האסירים נגד ההחלטה לשלול מהם את הזכות ללימודים במסגרת האוניברסיטה הפתוחה, בזמן שהותם במאסר.
הדיון הנוסף נערך בפני הרכב של שבעה שופטים.
בהחלטה שניתנה פה אחד, דחה בית המשפט את טענות האסירים והותיר את החלטתו הקודמת בתוקפה.
עם זאת, חברי ההרכב דנו בשאלה העקרונית אם החלטת שירות בתי הסוהר והמדינה לשלול באופן גורף מכלל האסירים המסווגים כאסירים ביטחוניים את האפשרות ללמוד במסגרת האוניברסיטה הפתוחה עומדת בהוראות הדין הישראלי והדין הבין-לאומי, אף שאפשרות זו ניתנת לאסירים הפליליים.
השופטים גרוניס, הנדל, מלצר ושהם הסכימו, כי נוכח ההבדלים הגדולים בין אסירים ביטחוניים לאסירים פליליים, אכן ניתן לסווג את האסירים הביטחוניים כ"קבוצת שוויון" נפרדת באופן שמצדיק תנאי מאסר שונים, והדבר אינו מהווה אפליה אסורה.
השופטים נאור, ג'ובראן וחיות סברו, כי לא די בסיווג של אדם כאסיר ביטחוני, כדי לשלול ממנו אוטומאטית זכויות או הטבות הניתנות לאסירים אחרים.
יש לבצע בדיקה פרטנית במקרה של אסיר ביטחוני המבקש ללמוד וניתן לאפשר לימודים לאותו אסיר כאשר הוא אינו ממומן על ידי ארגוני טרור.
החל משנת 1994, ניתנה לאסירים ביטחוניים האפשרות ללמוד בהתכתבות באוניברסיטה הפתוחה תוך כדי המאסר.
אפשרות זו ניתנה להם, שש עשרה שנים לאחר שניתנה, לאסירים פליליים אשר הורשו ללמוד במסגרת זו כבר משנת 1978. בחודש יוני 2011 החליט נציב בתי הסוהר, לשלול מכלל האסירים המסווגים כאסירים ביטחוניים, את האפשרות ללמוד באוניברסיטה הפתוחה.
החלטת נציב בתי הסוהר ניתנה לאחר שבשנת 2009, עקב לחץ ציבורי גדול והחלטות ממשלה שנגעו למאמצים להביא לשחרורו של החייל החטוף גלעד שליט, הוחלט להקים צוות מקצועי שיבחן את תנאי כליאתם של האסירים הביטחוניים בבתי הסוהר בישראל.
בצוות היו חברים נציגי שירות בתי הסוהר, המשרד לביטחון פנים, שירות הביטחון הכללי, צה"ל ומשרד המשפטים.
הממשלה הנחתה את חברי הצוות, לבחון את כל תנאי הכליאה של האסירים הביטחוניים בהשוואה להסדרים משפטיים שונים הקיימים בחוק הישראלי ובחוק הבין-לאומי.
מסקנות הצוות היו, כי לאסירים ביטחוניים המרצים עונשי מאסר בישראל ניתנות זכויות יתר, הרבה מעבר לאלו הניתנות במקומות אחרים בעולם ואשר אין כל חובה בחוק לתת אותן.
מסקנות הצוות התייחסו בין היתר, לאפשרות ללמוד באוניברסיטה הפתוחה אך גם לכך ששירות בתי הסוהר מאפשר לאסירים הביטחוניים ביקורי משפחה, ביקורי נציגי הצלב האדום, קבלת ספרים, כתבי עת ומכתבים, החזקת מקלטי טלוויזיה, ספרים ומקלטי רדיו בתאים ורכישת מוצרים בקנטינה.
לאור מסקנות הצוות המיוחד ובהתאם להנחיית הממשלה, הוחלט לצמצם חלק מן האפשרויות הניתנות לאסירים הביטחוניים.
על כן, בחודש יוני 2011 החליט נציב בתי הסוהר לשלול מן האסירים הביטחוניים את האפשרות ללמוד באוניברסיטה הפתוחה ונגד החלטתו הוגשו מספר עתירות לבית המשפט לעניינים מנהליים.
עתירות אלו, נדחו בפסקי דין שעל שלושה (3) מהם הוגשו ערעורים אשר נדונו במשותף בבית המשפט העליון בפני הרכב של שלושת (3) השופטים גרוניס, מלצר ושהם.
בפסק דין שניתן ביום 24 בדצמבר 2012, דחה בית המשפט העליון את הערעורים והותיר את החלטת נציב בתי הסוהר בתוקפה ועל פסק דין זה הוגשה הבקשה לקיים דיון נוסף.
פסק הדין בדיון הנוסף עוסק בזכות האסירים לשוויון ובטענתם לפגיעה בזכות זו הן בהחלטת נציב בתי הסוהר והן בפסק הדין הראשון, בדגש על כך שהיא חלה על כלל האסירים הביטחוניים כקבוצה, ללא קשר לשאלת שיוכם הארגוני, או לחומרת המעשים שביצע אסיר מסוים השייך לקבוצה זו.
בדיון הנוסף, התייחסו השופטים בהרחבה לפרשת סמיר קונטאר במסגרת הדיון בשאלה אם ניתן וצריך לסווג אסירים ביטחוניים בנפרד מאסירים פליליים.
סמיר קונטאר היה אסיר ביטחוני שאפשרו לו ללמוד באוניברסיטה הפתוחה לאחר שטען לפני בית המשפט כי בחר לעצמו דרך חדשה.
אך מיד לאחר שחרורו במסגרת העסקה להחזרת גופותיהם של אלדד רגב ואהוד גולדווסר בשנת 2008 הוא חזר לעסוק בטרור.
מקרה קונטאר, בשילוב עם תנאי כליאתו של גלעד שליט וחוסר הוודאות לגבי מצבו, היוו גורם מרכזי בהגברת הלחץ הציבורי על הממשלה והדרישה להחמיר את תנאי כליאתם של האסירים הביטחוניים.
טענת העותרים היחידה למעשה, הייתה כי שלילת זכותם ללימודים אקדמיים וכתוצאה מכך הפגיעה בזכותם לשוויון, נעשית משיקולים זרים בלבד ולא משיקולים ענייניים (ביטחוניים או אחרים) ועומדת בסתירה להלכות קודמות של בית המשפט העליון.
טענת האסירים בנויה ממספר מרכיבים אשר שלובים זה בזה.
החלטת בית המשפט העליון בפסק הדין הראשון, להתיר הטלת הגבלות גורפות על כלל האסירים הביטחוניים, ללא טעם ענייני המצדיק זאת, מהווה אפליה ופגיעה בזכות לשוויון.
ההבחנה בין אסירים ביטחוניים לבין אסירים פליליים, נובעת מהרצון להפעיל לחץ על ארגון החמאס במטרה שייעתר לעסקה לשחרורו של החייל החטוף גלעד שליט.
פסק הדין הראשון לא התייחס לטענה, שהחלטת נציב בתי הסוהר, שללה מכל האסירים הביטחוניים את האפשרות לרכוש השכלה גבוהה, לאחר שאפשרות זו ניתנה להם במשך שנים רבות.
טענות המשיבים (שירות בתי הסוהר, מדינת ישראל והמשרד לביטחון פנים)
אסירים ביטחוניים פועלים על פי אידאולוגיה עוינת למדינה ומטרתם הברורה היא להשתלב בפעילות אידאולוגית כנגד המדינה גם בתקופת המאסר וגם אחריה.
בכך, שונים האסירים הביטחוניים באופן מהותי מאסירים פליליים ושוני זה, הוכר בעבר בפסיקתו של בית המשפט העליון.
לכן ההתייחסות אליהם כקבוצה נפרדת שאינה זכאית ללימודים, אינה מהווה פגיעה בזכותם לשוויון.
ההבדל המהותי בין קבוצות האסירים השונות, הוא הגורם המרכזי והחשוב בהחלטה לצמצם זכויות יתר והטבות, שניתנו עד למועד הדיון לאסירים ביטחוניים ובהן, האפשרות ללמוד באוניברסיטה הפתוחה.
ארגוני טרור, מנצלים טובות הנאה שניתנות לאסירים ביטחוניים ומעבירים להם סכומי כסף גדולים.
זאת, כתגמול על מעשיהם ובמטרה לשפר את מעמדם בבתי הכלא ולאפשר להם ליהנות מזכויות שונות שכסף מאפשר לקנותן, כגון השכלה גבוהה.
המדינה, אינה חייבת לאפשר לארגוני טרור ניצול לרעה של הטבות הניתנות לאסירים בבתי הסוהר.
פסק הדין בדיון הנוסף עוסק בזכות לשוויון.
שוויון, הוא מתן יחס שווה לפרטים או לקבוצות אשר אין ביניהם הבדלים רלוונטיים.
במקרה הספציפי נבחנה השאלה, האם ההבדלים בין אסירים פליליים לאסירים ביטחוניים הם אכן הבדלים רלוונטיים המצדיקים מתן יחס שונה לכל קבוצת אסירים מבלי שהדבר יהווה אפליה אסורה.
בסופו של דבר פסק בית המשפט ברוב של ארבעה שופטים כנגד שלושה וקבע, כי לאור ההבדלים הגדולים בין אסירים ביטחוניים לאסירים פליליים, אכן ניתן לסווג את האסירים הביטחוניים כ"קבוצת שוויון" נפרדת המצדיקה תנאי מאסר שונים והדבר, אינו מהווה אפליה אסורה.
שבעת השופטים היו תמימי דעים, לגבי האסירים אשר הגישו את העתירה וקבעו כי במקרה הספציפי שלהם, אין מקום לשנות את פסק הדין הקודם של בית המשפט העליון וכי נכון לשלול מהם את האפשרות ללמוד באוניברסיטה הפתוחה.
עם זאת, הייתה מחלוקת חריפה, בייחוד בין הנשיאה נאור לבין הנשיא (בדימוס) גרוניס, בשאלה האם ניתן לסווג אסירים ביטחוניים כקבוצה נפרדת ולשלול מהם באופן גורף את האפשרות ללמוד.
בפסיקתם, מתחו השופטת נאור והשופט גרוניס, ביקורת (משפטית) נוקבת זה על פסיקתה של זו.
השופט חנן מלצר שהיה חבר בהרכב, אף התייחס למחלוקת זו בפסק דינו באמרו:
מחלוקת זו בין השופטים שיקפה למעשה, עד כמה מדובר בנושא מורכב וטעון בחברה הישראלית אף על פי שפסק הדין, ניתן כשלוש וחצי שנים לאחר שחרורו של גלעד שליט משבי החמאס.
דעת הרוב בסוגיית הסיווג כקבוצה נפרדת
השופט אשר גרוניס פסק, כי ההבדלים בין אסירים ביטחוניים לאסירים פליליים, בנסיבות מאסרם; בסיכון הנשקף מהם; באורח חייהם בבית הסוהר ובאמצעים הנדרשים לשמירה עליהם; הם כה גדולים ולכן, יש להכיר בקבוצה זו כ"קבוצת שוויון" נפרדת שההשתייכות אליה, מצדיקה תנאי מאסר שונים והדבר אינו מהווה אפליה אסורה.
השופט גרוניס הדגיש בדבריו כי ממילא, שירות בתי הסוהר מחויב לפעול בעניין על פי החוק, על בסיס תשתית עובדתית מספקת, במידתיות ובהתאם לכללי המשפט המינהלי.
לגישתו, אף על פי שאסירים פליליים רשאים ללמוד באוניברסיטה הפתוחה, רשאי שירות בתי הסוהר למנוע מאסירים ביטחוניים את אותם לימודים עקב סיווגם בלבד.
זאת ללא חובה לבצע בדיקה פרטנית של כל מקרה וללא קשר לשאלה, מי מממן את הלימודים.
השופט גרוניס התבסס בקביעתו על ההנחה, כי קיים קשר מתמשך בין האסיר הביטחוני המבקש ללמוד באוניברסיטה הפתוחה, לבין ארגון הטרור וזאת גם אם לא באופן ישיר, למשל בתשלום כספים לקרובי משפחתו במקום תשלום לאסיר עצמו.
לכן אין מקום להורות לשירות בתי הסוהר לערוך בדיקות פרטניות או לקבוע חריגים, בהם יותר לאסיר ביטחוני ללמוד.
עוד התייחס השופט גרוניס לנושא חשיבות הלימודים ב"שיקום האסירים" ושאלת ישימותם לגבי אסירים ביטחוניים, אשר ביצעו עבירות חמורות על רקע אידאולוגי.
השופט אורי שהם ייחס חשיבות לשאלת מקור המימון של הלימודים לצורך הסיווג כקבוצה נפרדת ופסק, כי כל עוד ישנה חוות דעת מודיעינית תקפה, המתייחסת למקורות המימון של הלימודים האקדמאיים, ניתן לשלול מהאסירים הביטחוניים את ההטבה הנוגעת ללימודים באוניברסיטה הפתוחה מבלי לערוך בדיקה פרטנית לגבי כל אחד מהאסירים הביטחוניים.
בנוסף הביא השופט שהם, דוגמה למקרה אפשרי של אסיר ביטחוני שאינו משויך לארגון מסוים ואינו נתמך על ידו כדוגמת "המפגע הבודד", בו ניתן לאפשר לימודים לאסיר ביטחוני המבקש בכך.
השופט ניל הנדל פסק, כי האפשרות לרכוש השכלה אקדמית, אינה עומדת בליבת הזכויות של האסיר זאת בשונה מזכויות בסיסיות יותר כגון מזון, טיפול רפואי, תנאי מגורים וכדומה.
המפתח להחלטה בשאלה אינו רק כספי, מכיוון שאין חובה להעניק לאסיר עשיר כל שירות שעליו הוא מוכן לשלם.
לכן אין מקום להורות לשירות בתי הסוהר והמדינה, לערוך בדיקות פרטניות או לקבוע חריגים שיאפשרו לאסירים ביטחוניים מסוימים את הזכות ללימודים.
בנוסף ציין, כי אין בפסיקתו כדי לבטל את ההוראות המנהליות הקיימות, אשר מעניקות שיקול דעת לשירות בתי הסוהר, להכיר ביוצאים מן הכלל.
השופט חנן מלצר ייחס חשיבות לכך שהזכות להשכלה גבוהה לא עוגנה בישראל כזכות חוקתית או הלכתית ולכך שלאור מניעיהם האידאולוגיים של האסירים הביטחוניים סביר להניח, כי השכלה אקדמית לא תשנה את תפיסת עולמם.
לכן פסק, כי ניתן לשלול את הזכות ללימודים בהסתמך על ההכרה בקבוצת האסירים הביטחוניים כקבוצת שוויון נפרדת וכי, פרשנות אחרת תביא לצמצום בכוחם של שירות בתי הסוהר והמדינה להילחם בטרור באמצעות שלילת הטבות והפעלת מנופים הכרחיים ולגיטימיים נגד פעולות של פיגועי-מיקוח, שיוזמים ארגוני טרור לצורך שחרורם של אסירים ביטחוניים.
השופט מלצר חידד כי ממילא, יש לשירות בתי הסוהר והמדינה את הזכות לשנות לטובה את מדיניותם בנושא ולבצע הפרדה, גם בין אסירים ביטחוניים שונים על פי השתייכותם הארגונית או מטעמים אחרים.
דעת המיעוט בסוגיית הסיווג כקבוצה נפרדת
השופטת מרים נאור פסקה, כי לא די בסיווג של אדם כאסיר ביטחוני, כדי לשלול ממנו אוטומטית זכויות או הטבות הניתנות לאסירים אחרים.
לשם כך הסתמכה בין היתר, על פסיקתו של השופט יצחק זמיר, בעניין סמיר קונטאר ולפיה, שירות בתי הסוהר אינו רשאי להטיל על האסירים הביטחוניים עונש נוסף על זה שהטיל עליהם בית המשפט.
הבדל בין האסירים בכל הנוגע לתנאי מאסרם, חייב להיעשות אך ורק משיקולים של סדר וביטחון או שיקולים ענייניים אחרים.
במקרה של האסירים אשר הגישו את העתירה לא מצאה השופטת נאור לנכון להתערב, אך לא רק בשל סיווגם כאסירים ביטחוניים, אלא משום שהוכח כי במקרה שלהם, האיסור נובע מטעמים ענייניים הקשורים בביטחון המדינה.
עוד הוסיפה, כי אין לשלול מראש את האפשרות כי בעתיד אסירים ביטחוניים, שהתברר כי אינם ממומנים על ידי ארגוני טרור, יוכלו ללמוד באוניברסיטה הפתוחה.
השופט סלים ג'ובראן הצטרף לפסק דינה של השופטת נאור, במלואו ולא מצא מקום להוסיף או לגרוע מפסיקתה.
השופטת אסתר חיות סברה, כי סיווגו של אדם כאסיר ביטחוני אינו מספיק כדי לשלול ממנו זכויות או הטבות הניתנות לאסירים פליליים וכי יש להראות הצדקה להבחנה בין קבוצות שונות של אסירים וגם זאת רק במידה הנדרשת לכך.
את עמדתה גזרה השופטת חיות מחובתה של הרשות המנהלית לנהוג בשוויון, גם כאשר מדובר במתן הטבה אותה היא מוצאת לנכון לתת לאסירים אף על פי שאינה מחויבת בכך ולא רק כאשר מדובר בזכויות בסיסיות ומהותיות לקיומו של אדם.
שלושת שופטי דעת המיעוט, לא התנגדו באופן גורף, לשלילת זכויות מסוימות שניתנו לאסירים פליליים, מאסירים ביטחוניים, אך כן התנגדו לשלילה גורפת של הזכות מכלל האסירים הביטחוניים.
לשיטתם נדרשת בדיקה פרטנית של כל מקרה בו מבקשים לשלול את הזכות ולקבל את ההחלטה בעניין, על פי נסיבות המקרה ומשיקולים הנוגעים לביטחון המדינה.
עם זאת, התייחסותם הכללית לפסק הדין ובייחוד באתרי האינטרנט של האגודות הייתה מועטה יחסית ופסק הדין לא זכה לתהודה גדולה.
מאז חודש אפריל 2015, אוזכר פסק הדין פעמים מעטות מאוד בפסקי דין של בית המשפט לעניינים מנהליים בנצרת בעתירות של אסירים בהן נדונה בין היתר, שאלת סיווגם כאסירים ביטחוניים אולם, לא בהקשר ללימודים אקדמיים אלא לזכויות אחרות.
תרומתו של פסק הדין גם אם מועטה, היא בקביעת ההלכה כי אכן ניתן להתייחס לאסירים ביטחוניים כקבוצת שיויון נפרדת ובכך שהקנה לבתי המשפט כלים לבחינת השאלה, האם אסיר מסוים אכן שייך לקבוצת האסירים הביטחוניים או האם ניתן להסיר את סיווגו ככזה.
דנדרובטיס כחול (שם מדעי: Dendrobates tinctorius) הוא מין של צפרדע ממשפחת הדנדרובטיים החיה ביערות האמזונאס שבברזיל, ונצואלה ובשילד גויאנה בגיאנה, סורינאם וגינאה הצרפתית והיא אחת הצפרדעים הגדולות במשפחתה.
הדנדרובטיס יכול להגיע לאורך 7 סנטימטרים, אך נפוץ יותר באורך 5.5 סנטימטרים כאשר הנקבות יותר גדולות מהזכרים, אף שיש לזכרים כפות רחבות יותר.
צפרדעים אלה הם שוכני עצים החיים בין הענפים והצמחייה הלחה והם מטילים ביצים בתוך ברומליים שהם מוצאים.
צבעם מגוון בין כחול, כחול בהיר וסגול עד שחור-צהבהב והגוף מנומר בכתמים כהים המשמשים צבעי אזהרה לטורפים מאחר שהם רעילים מאוד.
בשבי ישנם מוטציות בגוונים נוספים.
הרעל של צפרדע זו חזק מאוד ומורכב מאלופומיליוטוקסין (Allopumiliotoxin) מסוג Pumiliotoxin ומבאטריקוטוקסין (Batrachotoxin), אשר פוגעים בתאי העצבים וגורמים לשיתוקים חזקים ולעיתים גם למוות.
עם זאת הרעל לא חזק כמו של צפרדע חץ זהובה ולעיתים הטורפים המורעלים לומדים להיזהר מהצפרדע לאחר היתקלות בודדת.
שבטי אינדיאנים החיים באמזונאס הורגים את הצפרדע ומושחים את הרעל מעורה על חיצים.
כאשר הם יוצאים לצוד ביער הם מצוידים בנשק קטלני היכול לשתק יצורים קטנים עד בינוניים תוך שניות ספורות.
גודל הצפרדע הוא בינוני ומשקלו שמונה גרם.
אורך הזכרים הוא 3 עד 4.5 ס"מ והנקבות גדולות בחצי סנטימטר, אולם אצבעות הזכר גדולות יותר.
הצפרדע רעילה ביותר וצבעי הכחול והנקודות השחורות נועדו להזהיר את הטורפים מהסכנה שבטריפתו.
לכל צפרדע סדר נקודות שונה.
לראשנים זנב ארוך וזימים במקום ריאות וכמו כל הצפרדעים, הם חיים במים עד לבגרותם.
הדנדרובטיס הכחול חי ביבשה אבל נשאר קרוב למים.
הם טריטוריאליים ביותר ויתקפו כל מי שיכנס לטריטוריה שלהם.
בשבי, תאי הרעל של הצפרדעים מפסיקים לתפקד בגלל תזונה שונה.
תוחלת החיים בטבע נעה בין ארבע לשש שנים, אולם בשבי הוא יכול להגיע לעשר שנים.
אחד ממקומות המחיה של צפרדעי הדנדרובטיס הכחולים הוא יער האמזונאס.
הוא מתרבה בדרך כלל בימים גשומים.
הזכרים משמעים קירקורים חזקים ומנתרים.
אצל רוב החיות בטבע הזכרים נלחמים על הנקבות אבל אצל הדנדרובטיס הכחול הנקבות נלחמות על הזכרים.
הביצים שלהם בוקעות תוך 15 עד 18 ימים ולפעמים אפילו 14 ימים.
הביצים בצבע שחור, מעט שקוף, דביקים ומהם בוקעים בדרך כלל בין חמישה לעשרה צאצאים.
הדנדרובטיס הכחול ניזון מנמלים, חיפושיות, זבובים, קרדיות, עכבישים, טרמיטים וזחלים.
דנגון (בקוריאנית: 단군; הנג'ה: 檀君) נודע גם כדנגון גוג'וסון.
דנגון היה מייסדה האגדי ומלכה של גוג'וסון, הממלכה הקוריאנית הראשונה, אשר התקיימה סביב ליאונינג של ימינו, מנצ'וריה וחלקו הצפוני של חצי האי הקוריאני.
נאמר עליו שהוא "נכד השמים" ו"בן דוב" ושהקים את הממלכה בשנת 2333 לפני הספירה.
הגרסה המוקדמת המתועדת ביותר של אגדת דנגון מופיעה בסאמגוק יוסה מהמאה ה-13. הספר מצטט את הווי תולדות קוריאה וסיפורי עם נוספים.
כיום, ישנן לערך כ-17 קבוצות דת וכתות המתמקדות בפולחן לדנגון.
הקוריאנים מתייחסים ליום בו דנגון ייסד את גוג'וסאון, השושלת הראשונה של קוריאה, כחג לאומי ואותו מכנים: גֵצ'ונג'ול (קוריאנית: 개천절 ;הנג'ה: 開 天 節).
ביום זה גם נוהגים זוגות רבים להתחתן.
הגֵצ'ונג'ול הוא יום להנצחת ייסוד גוג'וסון על ידי דנגון, אך 3 באוקטובר אינו למעשה התאריך בו נוסדה ממלכת גוג'וסון.
אגדת מוצאו של דנגון מתחילה בסבו חוואנין (קוריאנית: 환인; הנג'ה: 桓 因), "אדון השמים".
לחוונין היה בן, הוואנונג (קוריאנית: 환웅; הנג'ה: 桓 雄), ששאף לחיות על האדמה בין העמקים וההרים.
חוואנין איפשר להוואונג ול-3,000 מאנשיו לרדת אל הר פאקטו, שם הקים הואנאונג את שינשי (קוריאנית: 신시; האנג'ה: 神 市, "עיר האל").
יחד עם שרי העננים, הגשם והרוח, הוא הנהיג חוקים וקודים מוסריים ולימד את בני האדם אומנויות שונות, רפואה וחקלאות.
האגדה סוקרת את התפתחות הדיקור והמוקסה.
על פי האגדה, נמר ודובה בשם אונגנייאו (קוריאנית: 웅녀 ; הנג'ה: 熊女) גרו יחד במערה והתפללו לאלוהים שהוואנונג שיהפוך אותם לאנושיים.
הוואונג שמע את תפילותיהם ונתן להם 20 שיני שום, צרור סחלביים והורה להם להישאר מחוץ לאור השמש ולאכול רק את האוכל הזה במשך 100 יום.
בגלל הרעב, הנמר עזב את המערה לאחר כ-20 יום, אך הדובה נשארה בפנים ובסופו של דבר הפכה לאישה.
אונגניו הייתה אסירת תודה והקריבה מנחות להוואונג.
דנגון עלה לכס המלוכה, בנה את העיר אסאדל המוקפת חומה הממוקמת ליד פיונגיאנג וכינה את הממלכה ג'וסון - המכונה היום "גוג'וסון" - כלומר, "ג'וסון העתיקה", כדי לא להתבלבל עם ממלכת ג'וסון אחרת שהוקמה הרבה יותר מאוחר.
לאחר מכן העביר את בירתו לאסאדל בהר פיאק או בהר גונגול.
סיפורו של דנגון שיקף את תודעתם של תושבי ג'וסון (גוג'וסון) באותה תקופה כדי לבסס את הלגיטימיות של מלכות גוג'וסון וכבוד המדינה.
מלך ג'וסון היה מקיים טקס לאל אבותיו, האל השמימי מדי שנה.
עד מהרה, המיתוס של דנגון היה האידאולוגיה הפוליטית של תקופת גוג'וסון.
האגדה על הולדת אבי האומה (דנגון) מזיווג בין הואנאונג (בן מלך השמים) ואונגנייאו (דובה שהפכה לאישה) עשויה להתפרש על רקע תמורות חברתיות ותרבותיות שחלו בקוריאה בתקופה הקדומה.
לפי פרשנות זאת, האגדה מסמלת את מיזוגם של שבטי תקופת האבן, שסגדו לרוחות הנמר והדוב, עם שבטי תרבות הברונזה המיוצגים על ידי אל השמים (הואנאין והואנגאונג).
דן "דנדן" בולוטין (נולד ב-29 בנובמבר 1958) הוא בוטניקאי, כתב, מורה דרך, ביולוג, ידוען והרפתקן ישראלי.
כתב וחבר מערכת עיתון "מסע אחר", ממקימי חוות בולוטין.
בולוטין נולד וגדל בתל אביב, בשם דן בולוטין, בן אמצעי מתוך שלושה אחים, בנם של עדה (מורה לאיטלקית) ועמנואל (גרפיקאי), נכדה של חנה לונץ בולוטין ונינו של אברהם משה לונץ.
בגיל 12 עזב את ביתו על מנת ללמוד בפנימייה בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
באפריל 1980 היה שותף לחילוץ בני הערובה בקיבוץ משגב עם מידי מחבלים פלסטינים שהגיעו מלבנון והשתלטו על בית הילדים של הקיבוץ בגבול.
באוגוסט באותה שנה השתתף במבצע בכפר ארנוּן שבלבנון נגד מחבלים.
למד לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ערך פעמיים מסע קיאקים בקרחונים של דרום צ'ילה לאורך של 1,100 ק"מ.
ב-1986 ארגן משלחת טיפוס בהרי ההימלאיה.
במשך כחמש שנים וחצי חקר צמחי רפואה אינדיאניים באמזונס.
כשלוש שנים וחצי ממשך הזמן חי עם השבטים האינדיאניים.
הופיע מספר פעמים בתוכניתו של אבי אתגר "מוצ"ש".
ב-1995 הקים חברת טיולים אתגרית.
בשנת 1997 החל להיות כתב וחבר מערכת עיתון "מסע אחר".
בשנת 1998 הקים עם לילך אשתו את חוות בולוטין.
בשנת 2001 הגיש את פינת הטבע בסדרה "בחדר של חני".
באותה שנה זכתה התכנית בפרס מסך הזהב בקטגוריית התוכנית הטובה ביותר לילדים ולנוער.
בשנת 2021 השתתף בתוכנית המציאות הישרדות VIP עונה 4 והודח בהדחה הארבע עשרה ביום ה-32. קיבל פרס מכונית בהיותו "שומר הבקתה" האחרון.
לבולוטין 2 אחים: האח הבכור, רון בולוטין, שחיין אלוף פאראלימפי, בעל 11 מדליות פאראלימפיות, מהן 3 זהב והאח הצעיר הפרופ' גיל בולוטין.
דן בולוטין נשוי ללילך בולוטין אותה הכיר בשנת 1991. בשנת 1996 נישאו השניים, ולהם ארבעה ילדים.
דנברי היא העיר השביעית בגודלה בקונטיקט שבארצות הברית, עם כ-87,642 תושבים בשנת 2020. העיר ממוקמת כ- צפון-מזרחית לעיר ניו יורק.
דנברי מכונה "עיר הכובעים" משום שהייתה מרכז תעשיית הכובעים האמריקאית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. המינרל דנבוריט נקרא על שם דנבורי ואילו העיר עצמה נקראת על שם העיר דנבורי באסקס שבאנגליה.
בדנברי פועלים בית החולים דנברי, אוניברסיטת וסטרן קונטיקט סטייט, קניון דנברי פייר ונמל התעופה העירוני של דנברי.
בנובמבר 2015, USA Today דירג את דנברי כעיר השנייה הטובה ביותר לחיות בארצות הברית.
באפריל 2021 המגזין WalletHub דירג את דנברי כעיר העשירית המגוונת ביותר בארצות הברית, העיר המגוונת ביותר בניו אינגלנד, והעיר השלישית הכי מגוונת במטרופולין ניו יורק (לאחר ג'רזי סיטי וניו יורק).
הדירוג מתייחס למגוון סוציו-אקונומי, תרבותי, כלכלי ודתי.
דנברי יושבה על ידי אירופאים בשנת 1685, כאשר שמונה משפחות עברו אליה מאזור נורווק וסטמפורד.
שמה הנוכחי של ההתיישבות הוכרז על ידי בית המשפט המקומי באוקטובר 1687. במקביל, הוקמה ועדה לשרטוט גבולות העיר החדשה.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, דנברי היוותה מחסן אספקה צבאי חשוב עבור הצבא הקונטיננטלי.
העיר נפגעה קשות על הצבא הבריטי ב-26 באפריל 1777, ורבים מתושביה נהרגו או נפצעו.
בשנת 1835 הוחלט להקים פסי רכבת באזור העיר, אך הביצוע התעכב בשל חוסר תקצוב.
בסופו של דבר, הקו נחנך ב-1852. באותה העת בוצעו נסיעות של כ-75 דקות לנורווק.
ב-31 בינואר 1869 קרס הסכר המקומי ומים קפואים הציפו את העיר.
הצפה זו גרמה למותם של כ-11 בני אדם תוך 30 דקות, וגרמה נזק גדול לבתים וחוות.
בשנת 1928 הוקם שדה תעופה בסמוך לעיר, שיהפוך מאוחר יותר לנמל התעופה העירוני של דנברי.
באותה השנה הוקם סכר נוסף בסמוך לעיר כמתקן כוח הידרואלקטרי.
סכר זה הוביל ליצירתו של האגם הגדול ביותר בקונטיקט – אגם קנדלווד (שחלקו הדרומי נמצא בדנברי).
במהלך מלחמת העולם השנייה, הכלא הפדרלי של דנברי היה אחד מאתרים רבים ששימשו לכליאתם של סרבני מצפון.
אחד מכל שישה אסירים בבתי הכלא הפדרליים של ארצות הברית היה סרבן מצפון, ובתי הכלא התמלאו לפתע במספר רב של גברים משכילים ואקטיביסטים.
המראה הראשונית והפגומה של טלסקופ החלל האבל יוצרה בדנברי על ידי יחידת המערכת האופטית של פרקין-אלמר בשנים 1979–1981. מראה זו יוצרה באופן שגוי, והטעות התגלתה רק ב-1993.