tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרב ליאור שלושה אחים, שעלו לארץ.
שני אחים, אריה ומרדכי, התיישבו בקיבוץ רשפים של השומר הצעיר.
אח נוסף, מנחם, היה חסיד בעלז והתגורר בבני ברק.
הרב ליאור הוא פוסק חשוב בציבור הדתי לאומי והחרדי לאומי.
דרכו ההלכתית נסמכת בין היתר על "ערוך השולחן" והמהרש"ם, ופעמים שהוא פוסק כדעת ערוך השלחן כנגד המשנה ברורה.
שיעוריו הרעיוניים עוסקים רבות בתורת הנצי"ב.
תומך בעלייה להר הבית ואף נוהג לעלות אליו בעצמו.
מורה להטיל בציצית פתיל תכלת המופק מארגמון קהה קוצים.
מורה לברך על שוקולד חום ברכת "בורא פרי העץ".
מתיר אכילת דג ובשר יחד.
תומך בשינוי מנהג הקבורה הקבועה המקובל כיום בארץ, לקבורה זמנית שלאחריה מתבצע ליקוט עצמות, על פי הנוהג הקדום מתקופת בית שני.
מקל בשימוש בתוצרי קטניות מסוימים בפסח, כגון שמן קטניות שהוכן בכבישה קרה לפני פסח, תערובת קטניות שהוכנה לפני פסח, וכן סויה, שלא הייתה בזמן הגזירה.
מורה לכלה לכסות את ראשה כבר בליל חתונתה, מיד לאחר "חדר ייחוד" שנעשה על פי מנהג אשכנז
מתיר הורדת קבצים מהאינטרנט באופן פיראטי באומרו שהנמצא באינטרנט הוא כמו "אבידה ששטפה נהר" שהיא נחשבת כהפקר וברור שבעליה התייאש ממנה (אך רק לשימוש אישי ולא לשימוש מסחרי).
מתיר להתגלח בחול המועד סוכות למי שנוהג להתגלח מדי יום (אך לא בחול המועד פסח, בשל דיני ספירת העומר).
פוסק שאין לקבל תרומת זרע מגוי בנימוק שתכונות האב עוברות לבן וגוי עלול להוריש לבנו תכונות של אכזריות.
מתיר למי שכך קיבל מרבותיו לפסוק כערוך השלחן ולא כמשנה ברורה.
סובר שאם קיים מנהג שאינו מן הדין ואין לו ביסוס הלכתי כלשהו, יש ללכת אחר הדין אף אם רוב ישראל הולכים אחר המנהג.
סובר שחובתו של פוסק הלכה לעמוד על עצמאותו ולא לשנות דעתו מפני לחצים, "ובאם שפלוני הרשה לעצמו לנסות ולכוף דעתו על דעת תורה, חובתו של מורה ההוראה שלא לשנות פסק תורתו, וחובתו לאומרה כפי שהיא".
הרב ליאור תומך בטרנספר של ערביי יהודה ושומרון.
לאחר הפיגוע בישיבת מרכז הרב במרץ 2008, אמר כי מטרת המחבלים היא השמדת מדינת ישראל ומלחמתם היא בעלת אופי דתי.
את שנאתם של הערבים כלפי מדינת ישראל השווה לשנאה הנאצית, וקבע כי "כל מי שרוצה להכניע ולהשמיד את עם ישראל יש לו דין עמלק, על כל המשתמע מכך".
לדבריו, הקריאות לנקמה מבטאות דרישה טבעית, אולם הנקמה אמורה להגיע מהעם כולו, מהממשלה.
בספטמבר 2010, בעקבות פיגוע שבו נרצחו ארבעה תושבי בית חגי, אמר: "עם האויב הערבי המבין רק את שפת הכוח, לא היה שלום, אין שלום ולא יהיה שלום.
אין מקום לאויב זה, הממשיך לשפוך דם יהודי, בתוך שטחי ארצנו הקדושה".
על פי יאיר שלג, הרב ליאור שיבח את ברוך גולדשטיין לאחר הטבח שביצע במערת המכפלה: "אמנם הוא לא שיבח את מעשה הטבח עצמו, אולם הוא הגדיר את נכונותו של גולדשטיין להקריב את חייו במעשה שנועד לשיטתו להרתיע ובכך להגן על חיי חבריו כמעשה שבזכותו הפך גולדשטיין ל'קדוש כמו קדושי השואה'".
פוסק כי בארץ ישראל אין להשכיר דירות לערבים ואין להעסיקם, הן משום שמדובר בסכנת נפשות והן משום ש"עניי עירך קודמים".
במאי 2004, במהלך מבצע קשת בענן, פרסם פסק הלכה המתיר לחיילי צה"ל "לפגוע תוך כדי לחימה באוכלוסייה אזרחית 'חפה מפשע' כביכול".
וכי "דין תורתנו הוא לחוס ולהציל את חיילינו ואזרחינו וזהו המוסר האמיתי של תורת ישראל, ואין להרגיש אשמה ממוסר נכרי".
ב-2008, בעקבות הפיגוע בישיבת מרכז הרב התייחס הרב לירי צה"ל לעבר מקורות ירי גם במחיר פגיעה באוכלוסייה אזרחית, אמר: "אין מושג בהלכה היהודית של התחשבות בחפים מפשע תוך כדי לחימה.
אנו פועלים כהתגוננות ולכן אין כאן שום שאלה.
ברור שאם תוך כדי הלחימה צריך לעצור את הירי של המחבלים, מותר לפגוע גם באזרחים אם אין ברירה אחרת".
בתקופת הנסיגה מסיני ב-1982 בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים העביר את ישיבתו באופן זמני לימית.
בעת המחאות נגד תוכנית ההתנתקות תמך בחסימת כבישים כמחאה נגד התוכנית.
תמך בסירוב פקודה במקרים שבהם חייל נדרש לפנות יישובים, בפרט בעת תוכנית ההתנתקות.
סמוך לביצוע התוכנית העביר את ישיבתו לשא-נור והנהיג את המאבק במקום נגד הפינוי, תוך זהירות מפגיעה בחיילים ובשוטרים.
התיר להוריה של שלהבת פס שנרצחה בפיגוע ירי לעכב את קבורתה במטרה ללחוץ על צה"ל לכבוש את שכונת אבו סנינה (שממנה בוצע הירי).
התנגד לרבנים שהורו שלא לומר הלל ביום העצמאות בעקבות תוכנית ההתנתקות, באומרו שמדינת ישראל קדושה מצד עצמה, ללא קשר למעשי ראשיה.
עם זאת, הוא התיר לשנות את נוסח התפילה לשלום המדינה הנאמרת בבתי הכנסת ולהשמיט את המשפט "ושלח אורך ואמיתך לראשיה, שריה ויועציה".
פסק שמותר היה לנסוע לתדרך נערים שנחשדו בזריקת אבנים שהובילה למוות של פלסטינית ועמדו בפני חקירת שב"כ, בשבת, משום שמדובר בפיקוח נפש, והסביר: "נמסר לי שאחד מהנערים לאחר שעבר את כל הסבל של המאסר ביקש לשלוח יד בנפשו".
על פסק זה התבטא הרב יעקב אריאל "איני מאמין שהרב דב ליאור התיר זאת.
אין כאן כל פיקוח נפש, אלא חילול שבת מהתורה".
לדבריו, מי שהתירו "אולי הם בעלי זקנים, אבל רבנים הם לא".
פסק כי מותר לנטוע עצי סרק בנגב בשנת שמיטה משום שהנטיעה היא חלק מ"מלחמה על ארץ ישראל".
בינואר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, התיר לנסוע בשבת למעבר כרם שלום על מנת למנוע כניסת סיוע הומניטרי לעזה, בנימוק שהדבר נצרך כחלק מהמלחמה.
פסק שאסור למטיילים לקטוף פירות מעץ של ערבי, משום שגזל גוי אסור, בין אם מן התורה ובין אם מדרבנן.
בעקבות חטיפת שלושת הנערים בשנת 2014, פרסם מכתב בו כתב שהצרות באות בגלל העוונות, וציין "הידרדרות קשה" ביחס הממשלה לדמותה היהודית של המדינה, שמתבטאת ב"מתקפת חוקים שהמכנה המשותף שלהם הוא פגיעה וכרסום בצביון היהודי" וכן ב"רצון תמידי להסגרת חבלי ארץ לידי המחבלים".
בחודש אלול תשפ"ד בריאיון שפורסם בעל המדוכה התבטא הרב לגבי הניהול של עזה לאחר המלחמה שהוא צריך להישאר בידי ישראל.
"לחינם נשפך דמם של בנינו כדי לגאול את השטח?
זה שייך לעם ישראל." "צריכים להחזיר את העקורים מגוש קטיף וליישב יהודים בעזה."
הרב ליאור נתן הסכמה בכתב לספר "תורת המלך", שנגד כותביו נפתחה חקירה משטרתית, בחשד של הסתה לגזענות.
לאחר שסירב להופיע לחקירת משטרה בשל הסכמה זו, הוצא נגדו על ידי משטרת חברון צו מעצר.
בעקבות כך נערכה עצרת תמיכה בו, שבה אמר כי "לא ייתכן שאיזשהו פקידון במשרד ממשלתי יכתיב לרבנים מה להגיד.
הרבנים ימשיכו לפסוק למרות האיומים".
עשרות רבנים גינו את צו המעצר.
הרב הראשי לישראל בזמנו יונה מצגר אמר ש"לא יעלה על הדעת שרב בישראל ייעצר או אפילו יוזמן לחקירה בגלל הסכמה לספר".
לעומתם דרשה קבוצת אישים, ובתוכם כמה מחתני פרס ישראל לפטר את הרב דב ליאור מתפקידיו הציבוריים.
ב-27 ביוני 2011 עוכב לחקירה על ידי משטרת ישראל בקשר להסכמתו זו, ולאחר כשעתיים שוחרר לביתו.
לאחר המעצר אמר הרב ליאור "העבודה הזרה של דורנו זו הדמוקרטיה.
פעם היו הבעל והעשתרות, והיום זו הדמוקרטיה.
במקום שהדמוקרטיה תהיה צורת שלטון, היא הפכה להיות ערך.
זה טוב לאנשים שחיים חיי הפקרות, כי הם לא רוצים רסן על עצמם".
המעצר גונה בידי אישי ציבור מן הימין ו-25 חברי כנסת חתמו על עצומה לשר המשפטים בעניין.
תומכיו של הרב ליאור חסמו בתגובה את הכניסה לירושלים.
בהפגנה נגד המעצר שנערכה מול בית המשפט העליון השתתפו כ-3,000 איש.
שני הרבנים הראשיים פרסמו גם הם הודעת גינוי נגד מעצר הרב ליאור.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הגיב למעצר ולהפגנות ואמר כי "ישראל היא מדינת חוק, החוק מחייב וחל על כולם".
הרב ליאור עצמו אמר כי מבחינה עקרונית כל אזרח צריך להתייצב לחקירה מרצונו החופשי, ואפילו אם הוא רב, אך כאן מדובר בהסכמה לספר בנושא הלכתי טהור ומותר לרב לומר מהי דעת התורה.
"אם הם רוצים לביים איזה הצגה - אני לא רוצה להשתתף בה".
בכך מחה, לדבריו, נגד המגמה להשתיק את קול התורה.
פסיקותיו ודעותיו בנושא מעמד האישה
מתנגד לשירות בנות דתיות בצבא, ומעודד אותן לשרת בשירות לאומי במקום.
בשנת 2013 כתב ששילוב נשים בצבא ביחידות לוחמות עלול "לפגוע בקדושת המחנה וממילא בכושר הלחימה של הצבא".
לדעתו שירות כזה לא תואם את טבען של הנשים, אך הן יכולות לשרת בצבא בתחומים כגון אפסנאות ורפואה.
ממליץ על נישואין בגיל צעיר יחסית ומעדיף שנשים לא יצאו לעבוד ויתמקדו בהקמת משפחה ובגידול הילדים.
מתיר לנשים ללמוד משפטים, אך סובר שעיסוק בתביעות משפטיות "אין בו מכבודה של האישה".
לדעתו עורכות דין צריכות לעבוד בתחומים אחרים של עריכת דין, ולא להופיע בבית משפט.
דעתו היא כי "מדברים על כך שיש בעיה באלימות של הנוער.
הבעיה היא שהאמא עובדת וקשה לה להתמסר לביתה".
עם זאת, בבחירות לכנסת ה-17 עודד את השתתפותה של אורית סטרוק בתור מועמדת בבחירות לכנסת במסגרת רשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל.
בעקבות העברת חוק הפונדקאות בוועדת השרים לענייני חקיקה בשנת 2014, שיגר מכתב לסגן שר הדתות הרב אלי בן דהן, בו כתב ש"הולדת ילדים בצורה כזאת היא תועבה גדולה, כאשר לא יודעים מי הוא האב וספק [מבחינה הלכתית] מי היא האם", וקרא שלא לחוקק את החוק.
חלק א' - על חלקי אבן העזר וחושן משפט מהשולחן ערוך, קריית ארבע, תשס"ה;
חלק ב' - על חלק אורח חיים, קריית ארבע תשס"ט;
חלק ג' - על יורה דעה ועל ענייני התקופה, קריית ארבע תשע"א;
חלק ד' - השקפה וענייני אמונה (קובץ שיחות מכתבים ומאמרים), קריית ארבע תשע"ב;
חלק ה - בנושא המועדים, תשע"ד; מהדורה שנייה בהוצאת דברי שיר, תשפ"ב
חלק ו - כרך נוסף על יורה דעה.
רוב הכרכים יצאו בהוצאת המכון לרבני יישובים בקריית ארבע, מלבד כרכים ג' וה' שיצאו בהוצאת הקרן להוצאת כתבי הרב ליאור.
הספר קיבל את הסכמתם של הרב מרדכי אליהו, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב שלמה עמאר.
ספרי שיעורים ופסקי הלכה למועדי השנה:
חגי תשרי - שיעורים ופסקי הלכה על ראש השנה, יום כיפור וסוכות
ימי החנוכה - שיעורים ופסקי הלכה
דרשת שבת הגדול - הגדה של פסח עם פסקי הלכה
יום העצמאות ויום ירושלים - שיעורים ופסקי הלכה
חנוך לנער - שו"ת לילדי ישראל
דבר חברון על פרשיות השבוע.
פסקיו ומאמריו הובאו גם בשו"תים "במראה הבזק" ו"המורים בקשת", בכתב העת של ישיבת ניר, "עלוני ממרא" וכן ב"שאל את הרב" שבאתר ישיבה.
הרב ניר אביב - ראש מערך בתי הדין לממונות לכתחילה, ר"מ בישיבת ההסדר היכל אליהו, בכוכב יעקב, אב בית דין בכוכב יעקב ובעיר עתיקה, וראש כולל לדיינות בישיבת הכותל
הרב שלום אילוז - חבר בית דין לממונות בראשות הרב ליאור, ראש כולל ההלכה בישיבת ניר
הרב יעקב אפשטיין - מרבני מכון התורה והארץ ומחבר סדרת השו"ת חבל נחלתו
הרב משה ביגל - רב היישוב מיתר ומרבני "צהר"
הרב שמעון בן ציון - ר"מ במכון מאיר
הרב איתם הנקין - היה חוקר תורני, עורך ספרותי, היסטוריון ומחבר ספרי הלכה.
הרב יצחק יעקובוביץ' - רב מועצה אזורית דרום השרון
הרב שניאור קץ - ראש ישיבת נחלת ישראל במגדל העמק רב חסידי אמוני
בני קצובר - ממקימי תנועת גוש אמונים
הרב יצחק רודריג - ראש המכון לרבני יישובים בקרית ארבע
הרב יהושע שמידט - רב היישוב שבי שומרון וראש ישיבת נחלת יוסף
הרב אליעזר איגרא - דיין בית הדין הרבני הגדול
בנו, הרב אלקנה ליאור - ר"מ בישיבת בית אל
הרב אברהם יצחק שורץ - רבה של קריית ארבע
הרב זלמן דוב זינגר (נולד בכ"ח בטבת ה'תשי"ז, 2 בינואר 1957) הוא ראש הישיבה התיכונית "מקור חיים" ומוסדתיה, ומייסד בית המדרש להתחדשות.
תלמיד של הרב עדין שטיינזלץ, של הרב מנחם פרומן ושל הרב שג"ר.
נולד בגבעתיים להורים ניצולי שואה שם גדל, למד בישיבת נתיב מאיר ובישיבת הכותל, שירת בצה"ל בחיל השריון, והיה תלמיד חבר קרוב של הרב שג"ר.
בשנת 1984 עבר יחד עם קבוצה מתלמידי הרב שג"ר לישיבה הגבוהה מקור חיים ("שפע") בירושלים, בראשות הרב עדין שטיינזלץ, ובמקביל הקים בשליחות הרב שטיינזלץ ויחד עם הרב יצחק מנדלבאום את הישיבה התיכונית מקור חיים בה הוא מכהן עד היום כראש הישיבה.
בישיבה הנהיג תפיסה חינוכית הבנויה על אמון ושיתוף פעולה עם התלמידים.
בסמוך לישיבה (שעברה בשנת 1997 לכפר עציון וב-2023 לנווה דניאל), הקים מערך להכשרת מורים בשם "לפני ולפנים" (לפל"פ), בו מתמחי הוראה מישיבות שונות עוברים הכשרה ברוחה החינוכית של הישיבה.
הרב זינגר עוסק רבות בתורת רבי נחמן מברסלב, ומעביר שיעורים בספרים ליקוטי מוהר"ן וסיפורי מעשיות.
בשנת 2004 הקים את בית המדרש להתחדשות, במטרה להנחיל תפיסה חינוכית המבוססת בעיקר על תורתו של רבי נחמן מברסלב, בשילוב עם פסיכולוגיה ופילוסופיה.
בבית המדרש מלמדים פסיכולוגים ואנשי רוח ולומדים בו ראשי ישיבות, אנשי הוראה עוד.
במאה ה-21 החל הרב זינגר להדריך חבורות בשם "אז נדברו" העוסקות בעבודה עצמית ובתפילה.
חבורות אלה שואפות להעתיק את מרכז הלמידה משיעורים פרונטליים ללימוד דיאלוגי.
הן נפגשות יחד מדי חודש לתפילת ראש חודש חגיגית.
הרב זינגר הנחה קורס יחד עם ד"ר רות קלדרון ואודי לאון ב"בית מדרש יוצרים" בעלמא בית לתרבות עברית בתל אביב, שבו לומדים יוצרים, שחקנים, מוזיקאים, תסריטאים ובמאים טקסטים תלמודיים ויצירות ספרותיות.
בשנת ה'תשע"ז הוציא הרב זינגר את ספרו הראשון, "תִּכּוֹן תְּפִלָּתִי: מתכוני תפילה", בהוצאת מגיד.
ובספטמבר 2025 הוציא את ספרו השני - "היום - לחיות את הנצח בהווה".
ב-5 בספטמבר 2025 הוציא יחד עם אסי צובל פודקאסט בשם תפילותא- משוחחים תפילה.
בכ"ו טבת התשפ"ו במהלך התוועדות לכבוד יום הולדתו הודיע הרב על החלטתו להתקדם להיות מראש הישיבה לנשיא הישיבה.
הרב זינגר מתגורר ביישוב תקוע שבגוש עציון שם הוא מעביר שיעורים בישיבת תקוע, וכן מוסר שיעורים בישיבת "שיח יצחק" באפרת בעיקר בנושאי חסידות ותפילה.
בכ"ז טבת התשפ"ו במהלך התוועדות יום הולדת שנערכה לו בישיבה הודיע הרב על עזיבת תפקיד ראש הישיבה.
החל משנת התשפ"ז יכהן הרב בתפקיד נשיא הישיבה ומוסדתיה בניהם בית המדרש להתחדשות והלפני ולפנים.
הרב זינגר נשוי לאיריס ואב לעשרה ילדים.
בנו שלמה נשוי לשירה ליניק, בתה של הזמרת אתי אנקרי.
הרב דוגל בדיבור מלב אל לב אל התלמידים, דבר הבא לידי ביטוי בכמה תחומים.
הרב משתף את התלמידים בהחלטות הנעשות בישיבה.
אין זה אומר שהתלמידים מקבלים את ההחלטות, אלא שהצוות מקשיב ושומע את דעת התלמידים לפני קבלת החלטות.
בנוסף, הרב מאמין בדיבור פתוח לא רק בין הצוות לתלמידים אלא גם בין התלמידים עצמם, דבר הנעשה במסגרת "חבורות" ו"בליץ" – אסיפות של מספר תלמידים ללימוד, שיח וניגון, ללא ציניות, לרוב בהנחיית איש צוות.
הרב תומך ומעודד את התלמידים ללמוד שנים רבות בישיבה, לא פעם אחת הרב הביע צער על כך שבישיבות ההסדר לא לומדים תורה שנים ארוכות.
גישה זו מתבטאת בכך שעל אף שבישיבה לומדים לבחינות הבגרות ברמה גבוהה, אין זה מודגש, והשיח על לימוד התורה וחשיבותו מודגש יותר.
הרב מעודד שיח פתוח בחברה הישראלית, במטרה למצוא את המאחד ולהתגבר על המפריד.
תלמידי השמינית בישיבה יוצאים למסע באורך כשבועיים, להכרת החברה הישראלית.
המסע נקרא "מסע יהונתן" לזכר תלמיד הישיבה יהונתן צוקרמן שנהרג בתאונת דרכים.
לשיטת הרב זינגר, לימוד אמונה צריך להיעשות בדרך של חיזוק "שריר" האמון ולא שריר השכל (על אף שגם דרכו אפשר להגיע לאמונה), והוא קרוב לשיטות של גדולי החסידות ובמיוחד של רבי נחמן מברסלב, ובעידן המודרני – הרב שטיינזלץ והרב שג"ר.
השיטות של השניים האחרונים לרוב לא נלמדות בישיבה באופן רשמי בשיעורי הרב, על אף שרוח תורתם נשמעת בבירור בישיבה.
דוב חום אירופי, דוב חום אירואסייתי (שם מדעי: Ursus arctos arctos; נקרא גם דוב חום מצוי בשל אזור תפוצתו הרחב) הוא תת-מין של המין דוב חום.
תפוצתו היא בצפון האזור האירו-אסייתי.
פרוותו חומה וגוונה נע בין חום צהבהב עד לחום כהה ואף לעיתים כמעט שחור.
לעיתים תהיה הפרווה בגוון אדמדם.
ראשו של הדוב עגלגל עם אוזניים קטנות ועגלגלות גם כן.
הגולגולת רחבה ופיו מצויד בכ-42 שיניים, הכוללות שיניי טורף.
לדוב מבנה עצמות חזק וכפות רגליים גדולות, המצוידות בטפרים גדולים גם כן אשר יכולים להגיע לאורך של למעלה מ-10 ס"מ.
משקלו תלוי בסביבת מחייתו ובתקופת השנה.
משקלו של דוב זכר בוגר נע בין 135–250 ק"ג ומשקלה של נקבה בוגרת נע בין 90–150 ק"ג.
הדוב החום הגדול ביותר שנתפס שקל 481 ק"ג וגובהו היה כמעט 2.5 מטר.
הדובים האירופיים החיים במזרח אורל בהירים יותר וצבע פרוותם נוטה יותר לחום אדמדם.
הדובים מתת-מין זה החיים באסיה נראים יותר אגרסיביים לעומת אותם דובים החיים באירופה.
בעבר הדוב החום האירופי היה נפוץ מאירלנד במערב ועד ליפן שבמזרח.
הדוב החום האירופי נכחד באירופה בעיקר במערבה במדינות כמו אירלנד, בלגיה והולנד.
בבריטניה הוא נכחד כנראה לפני 1,500 שנה בעקבות פעילות ציד.
בצפון אירופה וברוסיה נשמרה אוכלוסייה טבעית וגדולה.
לאחר שנכחדו מצרפת, הושבו לאחרונה פרטים לאזור רכס הרי הפירנאים שבגבול בין ספרד וצרפת.
בספרד השתמרה אוכלוסיית דובים בשני גושים גדולים באזור רכס הרי הקאנטאבריים.
כמו כן ישנה אוכלוסייה נוספת באיטליה בהרי אברוצו ובעמק טרנטינו.
אוכלוסיות גדולות נוספות נמצאות בסלובקיה, סלובניה, בולגריה ורומניה, אך אלו אוכלוסיות מבודדות המנותקות אחת מהשנייה.
אוכלוסיות אלו כמעט נכחדו בעת המהפכה הרוסית ב-1917.
מחוץ לאירופה האוכלוסייה הגדולה ביותר של דובים נמצאת במזרחם של הרי אורל.
בעיקר ביערות סביר ובמרכז אסיה (אפגניסטן, פקיסטן, קשמיר שבהודו, מרכז סין והאי הוקאידו ביפן).
בצפון אסיה הדובים נפוצים בהרבה.
קיימים אלפים רבים ביערות צפון סיביר, מספר לא ידוע בצפון סין ומונוגוליה, וכנראה אלפים רבים ביערות הוקאידו ואיים אחרים ביפן.
בדרום אסיה קיימים הדובים במספרים קטנים יותר: מסוריה ואיראן דרך רכסי ההרים של אפגניסטן ופקיסטן עד הודו.
הרומאים לכדו דובים אלו ונלחמו נגדם או צפו בהם נלחמים נגד חיות אחרות כמו נמרים, טיגריסים ואריות.
הדובים החזקים ביותר נלכדו כנראה באזור הדלמטים וקאלדוניה.
שלא כמו באמריקה, בה כל שנה נהרגים בממוצע שני אנשים בידי דובים, באירופה רק שלוש תקיפות תועדו בכל המאה ה-20.
דוב חום סורי (שם מדעי: Ursus arctos syriacus) או הדוב הסורי הוא תת-מין של דוב חום במשפחת הדוביים ואחד מהקטנים והבהירים שבתת-מיני הדוב החום.
תפוצתו בטבע היא בדרום אסיה והוא מצוי בסכנת הכחדה.
הדוב החום הסורי נמנה עם הקטנים שבתת-המינים של הדוב החום: אורך גופו מגיע לשני מטרים, גובהו ל-1.85 מ' ומשקלו ל-200 ק"ג.
כפות הרגליים של הדוב החום הסורי קצרות ורחבות, וטפריו בהירים, ארוכים, ומעוקלים.
לדוב החום הסורי פרווה צפופה ובהירה, שצבעה צהוב עד חום-צהוב.
קצות השערות בהירות באופן יחסי.
הצבע לא קבוע והוא משתנה במשך עונות השנה ועם גדילתו של הפרט.
הפרווה של הצעירים (עד גיל שנה) לבנה בצוואר.
הדוב החום הסורי קיים כיום בטורקיה, בקווקז, בצפון עיראק ובמערב איראן.
הוא נמצא בסכנת הכחדה בכל האזורים הללו, והאוכלוסייה מצטמצמת בשל הקטנת שטחי הגידול שלו, ובשל השפעת האדם, בעיקר באמצעות ציד בלתי חוקי.
בעבר הייתה תפוצתו רחבה יותר, והוא היה נפוץ בחלקים גדולים של מערב אסיה.
בנוסף למקומות שבהם הוא נותר כיום, היה הדוב החום הסורי נפוץ גם בסוריה, לבנון, ישראל, ירדן, ובחלקים מאפגניסטן ופקיסטן.
מקום חיוּתו הוא בין סלעים גבוהים, עם מקורות מים קבועים ומזון, בחורש ים-תיכוני ובהרים צחיחים, שכמות המשקעים בהם לפחות כ-150 מ"מ בשנה.
אוכלוסיות הדוב הצטצמה מאוד בשנים האחרונות והוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
בין השאר היעלמותו נגרמה עקב:
ציד לספורט יוקרתי והצגת ראשו המפוחלץ של הדוב ופרוותו כגביע ציידים, מה שהעלה את כמות הציד.
ציד לנקמה בידי חקלאים, לאחר שהדובים ניזונו מגרגירי חומוס וענבים או לאחר שצדו חיות בית כמו בקר וצאן.
כיום, הסכנה הגדולה הנשקפת לדוב החום הסורי היא בשל ציד של גורים לשם הבאתם לקרקסים במזרח אירופה.
לפי ממצאים פלאונטולוגיים וארכאוזואולוגיים הדוב החום הסורי היה נפוץ בארץ ישראל לפחות ברבע מיליון השנים האחרונות, ובכלל זה בתקופת המקרא.
הפגיעה העיקרית בדוב החום הסורי התרחשה בעת החדשה.
עקב הקטנת גודל החורש הטבעי, ועקב הגברת פעילות הציד, קטן בהדרגה בית הגידול של הדוב.
תצפיות מאמצע המאה ה-19 שנעשו על ידי הנרי בייקר טריסטראם מעידים על הימצאות הדוב החום הסורי בנחל היונים שבסביבות הר ארבל.
טריסטראם ראה בשנת 1863 דוב בנחל ארבל וממזרח לירדן - בגלעד ובבשן, וכן ראה עקבות רבים בשלג במרומי החרמון.
תיאודור קוטשי כתב בשנת 1864 שהדובים נפוצים מאוד בחרמון.
אליעזר שמאלי כתב שאלכסנדר זייד ראה דוב במדרונות הסמוכים לכפר גלעדי בשנת 1917.
כיום ניתן לראות דובים חומים סורים בישראל רק בגני חיות.
מגוון המזון של הדוב החום הסורי גדול ביותר.
הוא מסוגל לטרוף יונקים בינוניים, כמו עזים וכבשים, וכן הוא אוכל ביצי עופות, דגים, חרקים, חלזונות, ופגרים של בעלי חיים שונים.
מבין הצמחים ניזון הדוב החום הסורי מכל חלקי הצמח, החל מפקעות ועד פירות ופרחים.
הדוב החום הסורי נוהג לאכול גם דבש.
דובים חומים סוריים חיים לבד, רחוק ממקומות יישוב.
בדרך כלל הם פעילים בלילה, אם כי נצפו דובים סוריים שפעילים ביום.
הדובים הסורים ישנים במערות ובמקומות מוסתרים אחרים, כמו צמחייה סבוכה.
באזורים קרים נוהגים דובים סוריים להיכנס לתרדמת חורף.
לא ידוע אם הם נהגו כך גם בארץ ישראל, אם כי קרוב לוודאי שדובים שחיו בחרמון ובהרי הלבנון הגבוהים אכן נכנסו לתרדמת חורף.
שטח המחיה של כל פרט עומד על כמה עשרות קמ"ר.
נצפו מאבקים על שטח בין זכרים.
הזכרים נוהגים לסמן את הטריטוריה באמצעות שתן וגירוד עצים.
הייחום מתרחש בקיץ, וההמלטה בחורף, 7-6 חודשים לאחר ההזדווגות.
בכל המלטה נולדים 1–4 גורים (בדרך כלל שניים).
הגורים יוצאים לראשונה מהמסתור באביב ומתלווים לאמם.
תקופת ההנקה נמשכת 18 חודשים.
תוך שנה גדל משקל הגורים מ-500 גרם ל-40 ק"ג.
הנקבה נכנסת לייחום נוסף רק לאחר שהיא נפרדת מהגורים.
הזכר לא משתתף בגידול הגורים.
דובים חומים סוריים בשבייה מגיעים לבגרות מינית בגיל 3–4. תוחלת החיים שלהם עומדת על 40 שנה.
לדוב הסורי קול חזק ומגוון.
בשעת רוגז או סכנה משתמש הדוב בקול הדומה לנביחה.
דובים חומים סוריים מעדיפים להימנע ממפגש עם האדם, אולם במצב מצוקה, אם אין להם דרך מילוט, הם עלולים להיות מסוכנים ואף לגרום למוות.
לאורך ההיסטוריה נחשבו הדובים הסוריים כאויבים של האדם.
לכך תרמה נטייתם לאכול פירות שגודלו בבוסתנים ולצוד חיות מבויתות.
האזכורים הרבים של דובים במקרא מעידים על כך שהוא היה מוכר היטב באותה תקופה.
אין ספק בכך שמדובר בדוב חום סורי, תת-מין היחיד של דובים שתחום תפוצתו כלל את ארץ ישראל.
הדוב, יחד עם האריה, משמשים בתנ"ך לתיאור של חיה חזקה ומסוכנת במיוחד.
כך למשל, כוחו של דוד בהיותו רועה מודגם באמצעות התיאור:
במאתיים השנים האחרונות התמעט באופן ניכר מספרם של הדובים החומים הסוריים במקומות מחייתם, עד כדי כך שמאזורים מסוימים, כמו ארץ ישראל, הם נעלמו כליל.
במחצית הראשונה של המאה העשרים נהגו צוענים להציג "דובים מרקדים" בערי ארץ ישראל.
האילוף של הדובים נעשה על ידי הצבתם על לוח ברזל לוהט.
הדובים "רקדו" עקב החום הבלתי נסבל של הלוח.
תוך כדי כך היו המאמנים משמיעים לדוב מנגינה בחליל והדוב למד לקשר בין הנגינה לכאבים ברגליו.
ב"הופעה" הוא היה רוקד גם ללא לוח לוהט.
המאלפים נהגו לקשור שרשרת לנזם באפו של הדוב על מנת להשתלט עליו.
בין הכוחות הלוחמים בקרב על מונטה קאסינו, השתתף גם דב איראני בשם וויטק שאומץ בהיותו גור על ידי חייל תותחנים פולני-בריטי.
בזמן הקרבות הוא נשא פגזי ארטילריה.
דוב ים גלאפגוס (שם מדעי: Arctocephalus galapagoensis) הוא מין דוב ים האנדמי לאיי גלאפגוס, הנמצאים באוקיינוס השקט כאלף קילומטרים ממערב לאקוודור שביבשת אמריקה.
הוא שוכן בחופים הסלעיים הגעשיים של איי גלאפגוס.
דוב ים גלאפגוס הוא הקטן מבין דובי הים ופרוותו בצבע חום-אפור.
אורכם הממוצע של הזכרים כמטר וחצי ומשקלם כשישים וחמישה קילוגרם.
אורכה של הנקבה כמטר ועשרים ומשקלה פחות משלושים קילוגרם.
בניגוד לרוב היונקים הימיים, המבלים את עיקר זמנם במים, מין זה מבלה כ-70% מזמנו על היבשה.
בתקופת ההתרבות מתחלקת מושבת דובי הים לטריטוריות נפרדות, שבכל אחת מהן נקבה אחת מגדלת את גוריה.
תקופת ההנקה ארוכה יחסית ליונקים ימיים אחרים, ונמשכת בין שנה לשנתיים ובמקרים קיצוניים אף שלוש שנים.
בתקופת ההנקה הנקבות יוצאות לדוג במשך ארבעה ימים.
עם שובן הן מניקות את הגורים למשך יום אחד וחוזר חלילה.
בהיעדרן של אמותיהן על הגורים להישמר מפני כניסה לטריטוריה של נקבה אחרת, שעשויה לתקוף אותם עד גרימת מותם.
דוב ים גלאפגוס ניזון בעיקר מדגים ודיונונים ובעיקר קרוב לחוף ובלילה.
בשנים רגילות מזונם מצוי בשפע, אך בשנות אל ניניו, כשהמים חמים יותר וחלק מהדגים שהם נוהגים לדוג נודדים לאזורים קרים יותר, מתפתחת תחרות עזה על מזון, וחלק מדובי ים גלאפגוס הבוגרים ורבים מאוד מבין הגורים מתים ברעב.
דוב ים ניו זילנדי (שם מדעי: Arctocephalus forsteri) הוא מין דוב ים החי בחופי ניו זילנד ודרום אוסטרליה.
ניתן למצוא מושבות של זכרים בלבד גם בחופי קלדוניה החדשה.
דוב הים הניו זילנדי הוא יונק גדול.
משקלם הממוצע של הזכרים 126 ק"ג, אך נצפו אף פרטים במשקל 250 ק"ג.
הם מגיעים באורכם לעד שני מטרים.
משקלן הממוצע של הנקבות 30–50 ק"ג ואורך גופן 1.5 מטר.
הם נגמלים מיניקה בסביבות גיל 290 יום, ובגיל זה מגיעים הזכרים למשקל 14.1 ק"ג והנקבות למשקל 12.6 ק"ג.
למרות מראהו המגושם, דוב הים מהיר מאוד, שיניו חדות וידוע על מספר בני אדם שננשכו על ידיו.
דוב ים זה ניצוד מהרגע שהאירופאים גילו את ניו זילנד ועד לסוף המאה ה-19, אז הגיע אוכלוסיית דוב הים הניו זילנדי ל-10% מהאוכלוסייה המקורית.
בניו זילנד דוב הים מוגן משנת 1978 תחת חוק "ההגנה על יונקים ימיים".
דוב ים או דֹּב-יָם דְּרוֹמִי (שם מדעי: Arctocephalus) הוא סוג של טורפים ימיים הנכללים בתת-המשפחה דובי ים (Arctocephalinae) וכולל את כל בני תת-המשפחה למעט המין דוב ים צפוני.
סוג זה כולל את כל מיני דובי הים החיים בחצי הכדור הדרומי ובאנטארקטיקה.
הרב אפרים דוב לנדו (נכתב לפעמים לנדא; נולד בז' בניסן ה'תר"ץ, 5 באפריל 1930) הוא מנהיג הציבור הליטאי (לצד הרב משה הלל הירש), ראש ישיבת סלבודקה בבני ברק, מרבני חוג חזון איש, וחבר נשיאות ועד הישיבות.
נולד בשנת ה'תר"ץ (1930) בעיירה זגייז' שבפולין לדבורה ולטוביה יוסף לנדוי.
מצד אביו הוא נצר לשושלת חסידות סטריקוב, נכדו של האדמו"ר רבי אלימלך מנחם מנדל לנדא.
בראש חודש אדר ב' ה'תרצ"ה (מרץ 1935), בהיותו כבן חמש, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בדרכם ארצה נולדה אחותו רבקה.
את לימודיו התורניים החל בישיבת היישוב החדש, ולאחר כשנה וחצי עבר ללמוד בישיבת פוניבז'.
קבלתו לישיבה התבצעה בעקבות פגישה עם הרב יוסף שלמה כהנמן, שבמהלכה שיתף אותו בסערת רוחו ובהתרשמותו העמוקה מביקור שערך בישיבה בחג השבועות ה'תש"ו..
בתקופת לימודיו בישיבת פוניבז' הוא למד עם הרב יעקב אדלשטיין.
הרב לנדו רואה את עצמו כתלמידם של הרב דוד פוברסקי והרב שמואל רוזובסקי, וכן למד תקופה עם הרב אליהו אליעזר דסלר.
אחר כך למד בישיבת חברון יחד עם הרב ברוך מרדכי אזרחי, ולמד בחברותא עם הרב זלמן נחמיה גולדברג.
על אף שפגש את החזון איש פחות מ-10 פעמים, הוא רואה בו את רבו המובהק ובמשך השנים אימץ את דרכו הלימודית ופסיקותיו ההלכתיות, בין השאר בהשפעת קרוב משפחתו ועמיתו בראשות הישיבה, רבי נתן שולמן.
נישא לעדינה, נכדתו של ראש ישיבת סלבודקה הרב אייזיק שר.
לאחר נישואיו התמנה לר"מ בישיבה, ועם השנים התאגדו סביבו קבוצת תלמידים המחשיבים אותו כרבם המובהק.
בתחילת שנות ה-80 מונה לכהן כראש ישיבה לצד הרב ברוך רוזנברג, הרב עמרם זקס והרב משה הלל הירש.
הרב לנדו נמנה עם רבני חוג חזון איש, והוא נחשב לאחת הדמויות המרכזיות המזוהות עם דרכו ההשקפתית וההלכתית של הרב אברהם ישעיהו קרליץ.
אף שמוצאו ממשפחה חסידית, השתייך מאז צעירותו לזרם הליטאי.
עם זאת, הוא מקיים קשרים אישיים קרובים עם דמויות בולטות מן העולם החסידי, ובהם האדמו"ר מפשעווארסק, והרב שאול אלתר.
עם ייסודה של ישיבת זכרון מיכאל, התבקש על ידי ראש הישיבה הרב שלום מאיר יונגרמן לשמש כנשיא הישיבה.
במסגרת זו, הוא נוהג למסור בה שיעור כללי אחת לשבועיים.
בשנת ה'תשמ"ט (1988), היה מהרבנים הליטאים הבודדים שהתנגדו להתמודדות בבחירות המקומיות של מפלגת "דגל התורה" הליטאית בנפרד מ"אגודת ישראל", ממנה התפצלה באותה שנה, מהלך אותו הוביל הרב שך.
במכתב אישי שכתב לרב שמואל דויטש, טען הרב לנדו שהפיצול משחית את אופיו העדין של "עולם התורה", ובסיומו, לעג ל"כל מיני חידושי הלכות שנתחדשו לאחרונה" בסוגיית "דעת תורה" ודומיה.
בשנת 2014 מונה לחבר נשיאות ועד הישיבות.
בשנת 2023 מונה ל"נשיא שני" של ועד הישיבות על ידי הרב גרשון אדלשטיין.
לאחר פטירת הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, התחזק מעמדו בהנהגת הציבור החרדי ליטאי, לצידם של הרב גרשון אדלשטיין והרב חיים קניבסקי.
לאחר פטירת הרב גרשון אדלשטיין הוא נחשב כאחד ממנהיגי הציבור החרדי ליטאי לצד הרב משה הלל הירש.
דעתו שצורת הלימוד העדיפה היא בצורה עיונית, וזה עדיף מללמוד בבקיאות ולסיים ש"ס.
באוגוסט 2015 התבטא בפני תלמידי ישיבתו בחריפות כנגד קנאים המפגינים כיום, ואמר שזוהי קנאות מזויפת שבמסגרתה מחפשים היכן אפשר למחות.
הדברים פורשו כמכוונים נגד אנשי "בני תורה".
בקיץ 2017, על רקע פעילות מתנגדי החוק לגיוס בני ישיבות בארצות הברית, כתב הרב לנדו מכתבים שבהם הביע את דעתו כי מדובר בטענות שקר.
בהמשך תקף בחריפות את אנשי הפלג הירושלמי.
בשנת 2023, בתחילת מלחמת חרבות ברזל, כאשר החלו פרסומים על התעוררות לגיוס למלחמה בחלקים מהציבור החרדי, פרסם את התנגדותו לכך.
בהמשך אותה שנה פורסם תיעוד של אל"ם ארז אשל המגיע לביתו ומנהל עמו שיחה על שאלת גיוס החרדים.
במהלך השיחה טען אשל כי על בני הישיבות להיות שותפים בהגנת המדינה.
בתגובה ענה הרב לנדו כי לומדי התורה הם המגינים על העם, ולא חיילי צה"ל.
התיעוד הפך לוויראלי ועורר שיח רב בנושא בתוך הציבור החרדי ואף מחוצה לו.
בשנת 2024 התבטא כנגד המצטרפים למערכת החינוך הממלכתית חרדית, ואמר שהם גורמים רעה לעצמם, לילדיהם ולכלל הציבור החרדי.
לאחר פסיקת בג"ץ ב־25 ביוני 2024, שיש לאכוף את חוק שירות הביטחון על תלמידי הישיבות, בעקבותיה החליט שר הביטחון יואב גלנט להוציא צו ראשון למלש"בים חרדים, פרסם הרב לנדו בה' בתמוז תשפ"ד, 11 ביולי, מכתב בו הורה לבני הישיבות "שלא להתייצב כלל בלשכות הגיוס".
הרב לנדו מפגין יחס עוין לתנועה הציונית ומשתמש בשפה אנטי-ציונית, אך לצד זאת הוא תומך בהצבעה בבחירות ובהצטרפות לממשלה לצורך הגנה על האינטרסים של הציבור החרדי.
בפברואר 2025 דרש הרב לנדו מנציגי הסיעות החרדיות לפרוש מכל המוסדות הלאומיים, כגון ההסתדרות הציונית, הסוכנות היהודית והקרן הקיימת לישראל, ואף להימנע מהלהצביע בבחירות אליהם, משום שלדבריו הציונות היא תנועה של כפירה ומרידה במלכות שמיים וכל המוסדות הלאומיים בנויים על בסיס זה.
זמן קצר לאחר מכן התבטא בחריפות כנגד הציונות במהלך שיחה עם אנשי ארגון לב שומע.
הוא האשים את הציונות בגרימת אסונות גשמיים לעם ישראל ובהגדלת השנאה הערבית כלפי יהודים בכלל העולם.
כמו כן אמר שאולי עדיף היה שלא הייתה קמה מדינת ישראל כלל והאו"ם או הערבים היו מושלים בארץ.
על החיילים בני הציונות הדתית אמר שהם נהרגים כי רבותיהם מלמדים אותם תורה מעוותת.
לדברי מקורביו בשל דעתו נגד הציונות הוא אף נמנע מלהפגש עם אישים הנחשבים לסמלי שלטון ישראלי, זאת בניגוד למנהגם של חלק מגדולי התורה שקדמו לו, ומשום כך סירב להפגש, ואף לשוחח בטלפון, עם ראש הממשלה נתניהו בעת המשא ומתן בנוגע לתיקון לחוק שירות הביטחון בנושא גיוס חרדים לצה"ל.
ב-14 ביולי 2025 הורה לסיעת דגל התורה לפרוש מן הממשלה בשל חוסר שביעות רצונו מנוסח התיקון לחוק שירות הביטחון שהוצע על ידי יו"ר ועדת חוץ וביטחון בנושא גיוס חרדים לצה"ל.
בנובמבר 2025 הורה לסיעת דגל התורה לתמוך בקידום תיקון החוק לאחר שהוכנסו בו שינויים בעקבות הדחת יולי אדלשטיין מראשות ועדת חוץ ובטחון.
אך בינואר 2026 אמר בנוגע לחוק, בשיחה פרטית שהוקלטה בחשאי, כי "מה שבכנסת רוצים להשיג זה הצלה זמנית.
מפני שאם לא, היה יותר גרוע".
וכן "מה שמדברים זה שטויות - לא יהיה!
אנחנו לא נלך לצבא, אף אחד לא ילך לצבא".
בפברואר 2026 הצהיר שוב, הפעם באופן פומבי, כי "אם הרשויות יסכימו לזאת ואם לא, אפילו אברך אחד ואפילו בן ישיבה אחד לא ילך לצבא, לא בצורה כזו ולא בצורה אחרת".
נשוי לעדינה, בתו של הרב יוסף שר שנרצח בגטו קובנה ונינת הסבא מסלבודקה.
טרם כבשו הנאצים את ליטא כשהיא ילדה קטנה הוריה הסתירו אותה במנזר ושם שהתה בימי המלחמה.
לאחר המלחמה והירצחם של הוריה, דודה הרב מרדכי שולמן ודודתה הרבנית חיה מרים אספו אותה מהמנזר והיא גדלה בביתם בבני ברק.
השידוך הומלץ על ידי רבו החזון איש.
הרב יוסי אברהם ישעיהו - ראש כולל סלבודקה בברכפלד ור"מ בישיבת סלבודקה.
בתו - נשואה לרב איסר זלמן שוורצמן, ראש כולל בעטרת שלמה במודיעין עילית ובנו של הרב דב שוורצמן.
בתו - נשואה לרב שמואל ברטלר, דיין חושן משפט מטעם בד"צ בני ברק ונכדו של הרב שמואל וינטרוב.
אחיו הצעיר הוא הרב שריה לנדו, מוציא לאור ומהדיר.
בספרים שהוציא הדפיס הערות מאחיו, בהם על: קצות החושן, הלכות ריבית, שו"ת מהרי"ט ועוד.
אחיינו הרב יעקב לנדו, מרבני שכונת גני איילון בלוד ומקימה של גוף הכשרות "גלאט הון", שמייצרת תוכניות השקעה נקיות מאיסור ריבית לקרנות פנסיה וגמל של הציבור החרדי.
גיסו, הנשוי לאחותו רבקה, היה הרב אהרן זקס, ראש ישיבת סלבודקה לצעירים.
זכר דבר – בירורים הלכתיים, בני ברק תשמ"א
זכר טוב – בני ברק ה'תש"ם, בירורים הלכתיים לזכר אביו
מנחת דבר – על המנחת חינוך
לקט שיעורים (עם שאר ראשי ישיבת סלבודקה)
חידושי רבי דוב לנדו – על חלק גדול ממסכתות הש"ס
גליונות רבי דוב לנדו – ובו הערות שהועתקו מכתב ידו על הראשונים והאחרונים הרמב"ן, הרשב"א, הריטב"א, הרמב"ם, הטור, שולחן ערוך, מנחת חינוך, חזון אי"ש, ועוד, על המסכתות שבת, עירובין, יבמות, כתובות, נדרים, גיטין, קידושין.
הספר יצא לאור במהדורה מצומצמת.
בירור דברים – אודות ספר שמירת שבת כהלכתה בהתאם לדעת מאורינו הגאונים, בני ברק ה'תשל"ו.
שיח דבר – התכתבויות בחידושי תורה עם רבי חיים קניבסקי שני כרכים
כמו כן תורתו יוצאת מדי שבוע במאספים תורניים רבים ביניהם "אהלי טהרות", "אהלי שביעית", "אהלי זרעים" ו"אהלי שבת" ובעלוני "מנחת דבר".
וכן בעלון היוצא מעת לעת "חדוותא דשמעתתא".
הרב אשר דויטש מראשי ישיבת פוניבז' השתתף בעריכת ספרי הרב והוא אשר הגיה את ספרי הרב "זכר טוב" ו"זכר דבר".
הרב דניאל וולפסון, ראש ישיבת נתיבות חכמה
הרב שלום מאיר יונגרמן, נשיא וראש ישיבת זכרון מיכאל במושב זכרון יעקב שבצפון
הרב יהודה סילמן, ראב"ד בד"ץ בני-ברק ומרבני שכונת רמת אלחנן בבני-ברק
הרב מיכל זילבר, ראש ישיבת זוועהיל
הרב צבי מאיר זילברברג, משפיע חסידי
הרב שאול אלתר, מנהיגה של קהילת פני מנחם
דוב ים צפוני (שם מדעי: Callorhinus ursinus) הוא מין של דוב ים גדול החי בצפון האוקיינוס השקט והחופים הקרובים אליו.
זהו דוב הים היחיד שלא שייך לסוג דוב ים אלא לסוג היחידי Callorhinus.
תפוצתו של דוב הים משתרעת מיפן עד חצי האי באחה שבקליפורניה בדרום וכן בים אוחוצק וים ברינג.
הלהקות הגדולות ביותר נמצאים באי פריבולוט (שזכה לכינוי "אי אריות הים") שבמזרח ים ברינג באלסקה, שם נמצאים 1.1 מיליון פרטים.
להקות גדולות נוספות נמצאות באיי קומנדור, גם בים ברינג אך ליד רוסיה שם 200-250 אלף פרטים, באיים ליד חופי סחלין וליד האיים הקוריליים.
הם נצפו דרומה יותר בחופי יפן וקוריאה במזרח ובקולומביה הבריטית עד לקליפורניה במערב.
אך הם בסכנת הכחדה, עקב ציד אינטנסיבי בעבר ובהווה לצורך תעשיית פרוות.
כיום הם מוגנים בהרבה מקומות, אך עדיין ניצודים בכמה מדינות ומספרם פוחת.
אורכם של דובי הים 2.1 מ' ומשקלם 270 ק"ג, כשהנקבות שוקלות בערך 50 ק"ג ואורכם 1.5 מ'.
הזכרים גדולים ומוצקים בהרבה מהנקבות, ויש להם צוואר עבה, רעמה שעירה וגסה, פה קטן יחסית אך ניבים חזקים ואוזניים בולטות מהפרווה.
רגליהם האחוריות גדולות מרגליהם הקדמיות מעט.
פרוותם השעירה של דובי הים היא בצבעי כסוף-אפור כהה עד שחור-פחם ויכולה להיות בצבע אדמדם אטו חום כהה.
הרעמה של הזכר בצבע אפור כהה או צהבהב והגורים שחורים.
דובי הים הם טורפים אופורטוניסטים הניזונים בעיקר מדגי אוקיינוס ומדיונונים.
הטרף שלהם כולל דגים בקלאים, הרינג, פנסאים, טרוטנית, מקרל ודיונונים.
הם עצמם נטרפים על ידי קטלן, עמלץ לבן והקטנים נטרפים גם על ידי שועלי שלג ואפילו אריות ים שטלר רעבים במיוחד, אף על פי שבהרבה מקרים הם חולקים יחד אותם מושבות רבייה.
הגורים מתים הרבה גם עקב מחלות ועקב רעב כשהאימהות עוזבות אותם בשביל לאכול.
דוב ים איוני המכונה גם דוב ים הכף (שם מדעי: Arctocephalus pusillus) הוא מין של דוב ים החי בחופי דרום ודרום-מערב יבשת אפריקה וגם בקצה אוסטרליה ובימים סביבם.
זהו המין הגדול בסוג דוב ים.
ראשו רחב והחוטם מחודד מעט ובעל שפם ארוך.
רגליו האחוריות ארוכות יחסית מה שעוזר לו לעלות ולנוע על החוף.
ישנם 2 תת-מינים: תת-המין האפריקני והגדול יותר A.
הם חיים בימים הדרומיים של אפריקה ואוסטרליה מכף קרוז לכף התקווה הטובה ועד לסלעים שחורים ליד פורט אליזבת.
תת-המין האוסטרלי חי באיים באזור מצר בס ליד ויקטוריה ובאיים בטסמניה.
המושבות הן בדרך כלל באיים, מדפי סלע וחופים סלעיים אך לפעמים גם באתרים חוליים.
הם נוטים לא להתרחק יותר מדי מהחוף.
הם אוכלים בעיקר דגים ופחות דיונונים וסרטנים אך גם עופות ים כמו פינגווינים.
לעיתים הם טורפים אפילו כרישים קטנים.
טורפיהם של דובי הים הם העמלץ הלבן, האורקה וכרישים שונים, ובעונת הרבייה הגורים נטרפים גם על ידי תנים שחורים וצבועים חומים.
להקות גדולות מושכת אליהם טורפים רבים.
דוב ים אנטארקטי (שם מדעי: Arctocephalus gazella) הוא מין של דוב ים החי בימים הדרומיים ובקצה יבשת אנטארקטיקה.
זהו דוב ים די גדול, אפו רחב וקצר יחסית.
פרוותו חומה כהה יחסית אצל הזכרים, אבל הנקבות אפורות והבטן בהירה יותר.
הגורים חומים כהים או שחורים, למרות שמדי פעם יש גם גורים "בלונדיניים".
הם חיים לבד אך בעונת הרבייה הזכרים מארגנים להקות רבייה כשכל זכר יכול להחזיק ביותר מתריסר נקבות בעת ובעונה אחת.
המזון המועדף עליהם הוא קריל אנטארקטי והוא נפוץ ביותר באזור המושבות שלהם באי ג'ורג'יה הדרומית.
כל דוב ים יכול לאכול יותר מטון קריל בשנה.
הם אינם נמצאים בסכנת הכחדה, אם כי בעבר היה ציד אינטנסיבי שלהם לשם הפרוות.
דוב ים דרום-אמריקני (שם מדעי: Arctocephalus australis) הוא מין של דוב ים החי בימים ובחופים שליד אמריקה הדרומית, בעיקר בפרו, בצ'ילה ובארגנטינה.
דובי הים הדרום-אמריקנים חיים הן לאורך חוף האוקיינוס השקט של אמריקה הדרומית החל מחצי האי פארקאס שבדרום פרו ועד כף הורן, והן לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי מדרום ברזיל ועד כף הורן.
הם נמצאים גם באיי פוקלנד, איי סטטן ואיי אסקונדידה.
קיימים מעט דיווחים על תצפיות בדובי ים דרום אמריקנים בחופי אקוודור, באיי גלאפגוס ובאי גורגונה שבקולומביה.
australis - המצוי באיי פוקלנד
gracilis - המצוי באמריקה הדרומית
פרוותם של דובי הים אפורה-כהה, למרות שלזכרים יש לעיתים שיער חום או אפור של שיער.
לנקבות ולצעירים יש פרווה בהירה מעט על החזה והלוע והאף בינוני ומחודד מעט.
לזכרים צוואר עבה וחזק עם רעמת שיער ארוכה.
הזכרים של דוב הים גדולים יותר מהנקבות, אורכם 2 מטרים ומשקלם 200-150 ק"ג.
דוב ים תת-אנטארקטי (שם מדעי: Arctocephalus tropicalis) הוא מין בינוני של דוב ים ממשפחת האוטריים, החי במים שליד חופי אנטארקטיקה והאיים השונים סביבה ובדרום האוקיינוסים השקט, ההודי והאטלנטי.
דוב הים שוקל 160 ק"ג ואורכו עד שני מטרים.
הנקבות קטנות יותר ושוקלות 50 ק"ג ואורכם עד 1.4 מטרים.
פרוותם בחזה בצבע כתום-קרם והבטן חומה כשהגב שחור.
הנקבות אפורות בהירות, אך גם החזה שלהם בצבע כתום-קרם.
הגורים שחורים בלידה, אך לאחר כשלושה שבועות מקבלים צבע.
הם מסוגלים לחיות בטבע 20–25 שנה.
סנפיריהם רחבים והם משתמשים בהם בזמן שהם צדים דגים קטנים, קריל ודיונונים.
לעיתים הם צוללים לעומק כדי לצוד.
מקומות התפוצה ובעיקר הרבייה שלהם דומים לדובי הים האנטארקטיים אבל קצת יותר צפוניים מהם.
זהו דוב ים בעל צפיפות אוכלוסייה גבוהה בשטחי הרבייה, כאשר לזכרים יש הרמונות עם נקבות רבות.
הם מתרבים רחוק מעט מאנטארקטיקה באזורים ממוזגים עם מפרצים שמגוננים מסערות קוטביות.
האיים המאוכלסים ביותר שלהם הם האי גוף ואיי לי אמסטרדאם.
האוכלוסיות הנוכחיות אינם בסכנה גדולה, אך בעבר התנהל ציד אינטנסיבי שלהם לשם פרוותם המשובחת.
דוב ים חואן פרננדס (שם מדעי: Arctocephalus philippii) הוא מין של דוב ים החי באיי חואן פרננדס הקרובים לחופי צ'ילה והוא אחד מדובי הים הקטנים ביותר.
בעבר היה המין בסכנת הכחדה חמורה עקב ציד ועלה חשש שנכחדו, עד שנמצאה קבוצה קטנה ששרדה באיי חואן פרננדס.
מאז הופסק הציד האינטנסיבי והוכרז כבלתי חוקי השתפר מצבם ונכון לשנת 2002 הוערך מספרם בכ-12,000 פרטים.
מקור שמם הוא על שם מגלה הארצות ממוצא ספרדי חואן פרננדס, אשר גילה את האיים להם העניק את שמו ב-1574 ובקרבתם נתגלו לראשונה.
לדובי הים כמו רוב מיני האוטריים, הבדלים גדולים בין שני הזוויגים - בעוד שהזכר ענקי, שופע שיער ולוחמני הנקבות קטנות, רכות וכמעט עירומות משיער ועסוקות בטיפול בצאצאים.
לדובי הים של חואן פרננדס סנפירים קצרים יחסית אך גוף חזק ומגושם על היבשה.
לזכרים יש רעמה עשירה וגסה בצבע חום כהה עד שחור כמו צבע גוף הזכרים והיא גולשת מהראש עד לכתפיים (הם גם בעלי שערות צהובות או בהירות יותר ברעמה).
יש להם חוטם מחודד המכיל שיניים חדות והם קולניים ביותר ומחבבים מריבות טריטוריאליות על הרמון הנקבות.
הנקבות כהות מאוד, אך קטנות בהרבה ובעלי חזה וראש קטנים וחלשים הרבה יותר.
משקל הנקבות הממוצע מגיע ל-50 ק"ג ואורכם עד 240 ס"מ (ארוכות יותר מהזכרים).
שני הזוויגים הם שחיינים טובים והם צדים מיני דגים החיים באוקיינוסים, בעיקר סרדינים, עפיאנים ובקלה.
הם עצמם נטרפים על ידי 2 טורפים גדולים: קטלן ועמלץ לבן.
דוב ים גואדלופה (שם מדעי: Arctocephalus townsendi) הוא מין של דוב ים החי באיים ליד ארצות הברית ומקסיקו.
זהו דוב הים הצפוני ביותר למעט המין דוב ים צפוני שנמצא בסוג אחר.
אלו דובי ים בינוניים שכמו רוב דובי הים הזכרים גדולים בהרבה מהנקבות ויכולים להגיע ל-160-170 ק"ג לעומת הנקבות ששוקלות 40-55 ק"ג.
לזכרים בעלי שופעת עם שערות גסות בצבע חום בהיר עד צהבהב והגוף חום כהה כשהנקבות והגורים שחורים כמעט לגמרי ומכילים הרבה פחות שיער.
כמו רוב אריות הים הם בעלי אוזניים קטנות אבל גלויות ורגליהם האחוריות נוטות קדימה בניגוד לכלבי הים החסרים תכונות אלה.
דובי הים נפוצים בטבע באי גואדלופה שנמצאים 200 ק"מ ממערב לחופי באחה קליפורניה ונמצאו גם באיי התעלה של קליפורניה ובעבר נמצאו גם בקליפורניה.
על שם האי גואדלופה ניתן השם לדובי הים.
הם שוחים בים סמוך לאיים ומחפשים שם להקות דגים כמו סרדינים, מקרל וסוליתים.
תעשיית הפרוות שהתפתחה במאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 כילתה את כל דובי הים מקליפורניה, עד שנת 1894 אז הציד נאסר בחוק.
נחשבים בחקיקה האמריקאית למין מוגן אך זה לא עוזר לאוכלוסיות להתאושש.
בזמן האחרון חלה עלייה קטנה במספרם.
דוב כחול טיבטי או דוב טיבטי (שם מדעי: Ursus arctos pruinosus) הידוע גם בשמות דוב הימלאיה כחול, דוב שלג ההימלאיה, דוב חום טיבטי ודוב הסוס (בטיבטית הוא ידוע בשם Dom gyamuk), הוא תת-מין של הדוב החום שנמצא בשפלה הטיבטית המזרחית.
הדוב הכחול הוא אחד הדובים הנדירים ביותר בעולם, ונדיר לראותו בטבע.
בנוסף הדוב הכחול ידוע במערב רק באמצעות מספר קטן של דגימות פרווה ועצם, וסווג לראשונה בשנת 1854.
הדוב החום של גובי מסווג לפעמים כאותו תת-מין כמו הדוב הכחול הטיבטי; זה מבוסס על הדמיון המורפולוגי, והאמונה כי הדוב החום של גובי מייצג אוכלוסיית שרידים של הדוב הכחול.
עם זאת, הדוב גובי מסווג לעיתים כתת-מין משל עצמו, ודומה מאוד לדובים חומים אסיאתיים אחרים.
המידע המצומצם הזמין על ההרגלים והטווחים של הדוב הכחול מעורר את ההשערה שייתכן לצפות מדי פעם בדוב מפסגות הרים גבוהים במהלך זמני אספקת מזון מופחתת, או בחיפוש אחר בן זוג.
בשל המידע המוגבל מצב השימור המדויק של הדוב הכחול אינו ידוע.
עם זאת, בארצות הברית המסחר בדגימות הדוב כחול או מוצרים מוגבל על ידי חוק המינים בסכנת הכחדה מ-1973. הוא מופיע גם בנספח I באמנה בדבר סחר בינלאומי בסוגים בסכנת הכחדה (CITES) כמין מוגן.
הדוב הכחול ניצוד בשל חומצות המרה שלו אשר בשימוש ברפואה הסינית המסורתית, והוא בסכנת הכחדה גם בשל הפגיעה בבתי הגידול.
הדוב הכחול הוצע כאחת מההשראות האפשריות עבור התצפיות הקשורות לאגדה של יטי.
משלחת מ-1960 בהנהגתו של סר אדמונד הילרי שחיפשה עדויות ליטי, חזרה עם שתי פיסות פרווה שזוהו על ידי המקומיים כ"פרוות יטי", שזוהו מדעית מאוחר יותר כמנות פרווה של הדוב הכחול.
לדוב חום קמצ'טקה יש קשר אבולוציוני עם דובים חומים באלסקה וצפון מערב אמריקה הצפונית, והוא נחשב לאב קדמון של דוב קודיאק.
זהו דוב גדול מאוד, הגדול ביותר באירואסיה, אורך גופו הוא עד 2.4 מטר, גובה רגליו האחריות מגיע עד 3 מטר ומשקלו עד 650 ק"ג.
גודלו של הדוב חום קמצ'טקה כמעט בגודל של דוב קודיאק; עם זאת, הגולגולת רחבה יותר מזו של דוב חום אוסורי.
בהשוואה לזה של דוב הקודיאק, רוחב הגולגולת של הדוב חום קמצ'טקה גדול בהרבה ביחס לאורכו: אך הפתח הקדמי קצר יותר, השיניים הטוחנות שונות יחסית בגודל ובצורה.
צבע הפרווה הוא בעיקר חום כהה עם גוון סגול.
פריטים בצבע בהיר נראו לעיתים נדירות.
בתקופת הקיץ הם אוכלים אוכמניות, תותים, אלתית דבשתית וטרוטת עין-הקשת.
בסתיו הם אוכלים אגוזים, עץ העוזרד ודגים.
בזמנים של רעב הם אוכלים דגים מתים או יונקים ימיים, גרגירים וצמחים.
דובים אלו אינם מסוכנים לבני אדם בדרך כלל, ורק 1% מהמפגשים נגמרים בהתקפה.
האירופאים הראשונים שהלכו לקמצ'טקה במאה ה-19, הופתעו ממספרם וגודלם של הדובים, אך ראו שהדובים לא מזיקים יחסית לעמיתיהם הסיביריים (דוב סיבירי מזרחי).
עם זאת, בחודש יולי 2008 במתחם הכרייה פלטינה במחוז אוליוטורסקי שנמצא בקמצ'טקה קריי היא אירוע שבו קבוצה של 30 דובים מורעבים צרו על המקום, מנעו מהעובדים לעזוב את בתיהם והרגו שני שומרים.
דובי חום קמצ'טקה הם בין הפרסים היקרים ביותר עבור תעשיית הציד הרוסי.
בשנת 2005 מחלקת ניהול חיות הבר של קמצ'טקה הוציאה 500 אישורי ציד.
לקוחות שילמו עד 10,000$ לצוד את הדובים.
לפיכך, ההשפעות הכלכליות של ציד הפנאי של דובי חום קמצ'טקה הם משמעותיים.
דוב חום ההימלאיה (ידוע גם כדוב אדום הימלאי, דוב האיזאבלין ו-דזו-טה; שם מדעי: Ursus arctos isabellinus) הוא תת-מין של דוב חום, אשר תפוצתו היא צפון אפגניסטן, צפון פקיסטן, צפון הודו, נפאל, דרום מזרח קזחסטן, טיבט ומשערים כי נכחד בבהוטן.
זהו היונק הגדול ביותר באזור חיותו כשזכרים בוגרים יכולים להגיע לאורך של עד 2.2 מ', בעוד הנקבות הן קצת יותר קטנות.
דובים אלה הם אוכלי כל וישנים תרדמת חורף במהלך החורף.
למרות שהם קיימים במספר אזורים מוגנים, הם מתמעטים יותר ויותר בגלל אובדן של בתי גידול מתאימים ורדיפה על ידי בני אדם, והם כיום בסכנת הכחדה חמורה לפי הרשימה האדומה של IUCN.
דוב זה נחשב לאחד המקורות של אגדת היטי.
בין זכרי ונקבי הדובים החומים ההימלאיה יש דימורפיזם זוויגי.
הם בעלי החיים הגדולים ביותר בהרי ההימלאיה והם בדרך כלל בצבע חול או חום אדמדם.
הדובים נכנסים למצב תרדמת חורף בסביבות אוקטובר ומתעוררים בחודשים אפריל ומאי.
התרדמת חורף מתרחשת בדרך כלל במערה שנוצרה על ידם, על ידי דוב/ים או בעל חיים אחר.
דובים חומים ההימלאיה הם אוכלי כל ואוכלים עשבים, שורשים וצמחים אחרים, כמו גם חרקים ויונקים קטנים, הם גם אוהבים פירות וגרגרים.
בנוסף הם טורפים יונקים גדולים, כולל כבשים ועזים.
דובים בוגרים יאכלו לפני הזריחה ולאחר מכן בשעות אחר הצהריים.
הסחר הבינלאומי באיברי הדוב אסור על ידי חוק הגנת חיות בר בפקיסטן.
קרן נמר השלג (SLF) בפקיסטן עורכת מחקר על המצב הנוכחי של דובים חומים ההימלאיה בתחום פאמיר בגילגיט-בלטיסטן, בית גידול בטוח עבור הדובים ומעבר המחבר את אוכלוסיות הדובים בפקיסטן למרכז אסיה.
הפרויקט גם מתכוון לחקור את הקרבות בין בני האדם עם הדובים, תוך קידום הסובלנות כלפי דובים באזור באמצעות חינוך לשמירת הסביבה והדובים.
SLF קיבל מימון מקרן הטבע של הנסיך ברנהרד.
שלא כמו קרוב המשפחה שלו (דוב שחור אמריקני), אשר מצב אוכלוסייתו טובה, הדוב החום ההימלאיה בסכנה הכחדה חמורה.
הם ניצודים עבור הפרווה והטפרים שלהם למטרות נוי ואיבריהם הפנימיים לשימוש בתרופות.
הם נהרגים על ידי רועים המגנים על בעלי החיים שלהם ובתי הגידול שלהם נהרסים על ידי הפלישה האנושית.
בהימאצ'ל, בתי הגידול הם מקלטי חיות בר בקוגטי וטונדה וגם באזור שבט צ'מבה.
בקוגטי האוכלוסייה המוערכת היא 20 פריטים, ו-15 פריטים ב-טונדה.
העץ הנושא את פרח המדינה של הימאצ'ל - הבורנש - הוא מקום מפגש מועדף של הדוב הזה.
בשל הערך הכספי הגבוה של עץ הבורנש, כורתים את העצים וסוחרים בהם וזהו גרימת הרס נוסף לבתי הגידול של הדוב החום ההימלאיה.
דוב חום ההימלאיה הוא מין בסכנת הכחדה קריטית בחלק מתחום המחייה שלו יש אוכלוסייה של רק 150-200 פריטים בפקיסטן.
האוכלוסיות בפקיסטן הן קטנות ומתרבות באיטיות, ובנוסף מתמעטות בגלל איבוד בתי גידול, פיצול אוכלוסיות, ציד, וקרבות דובים המאורגנים על ידי האדם.
"דזו-טה", מונח נפאלי, לפעמים נקשר בטעות גם הוא עם האגדה של יטי.
במהלך הדואר היומי מתואר מסע השלג של 1954, טום סטוברט נתקל בדזו-טה.
הסיפור מסופר על ידי ראלף איזארד, כתב הדואר היומי של המשלחת, בספרו "הרפתקאות איש השלג המתועב".
הדו"ח הודפס גם בשליחויות "דיילי מייל" ב-7 במאי 1954. אולם טום סטוברט לא היה יליד האזור והזיהוי שלו היה מבוסס רק על ההנחה שהוא מכיר חיה שלא ראה מעולם ושמע עליה מהעדויות הרבות.
ילידים טיבטים מכחישים כי השם דזו-טה (מתקיף הבקר) מתייחס לכל סוג של דוב ואנשים משתמשים בשם באזורים שבהם דובים לא נמצאים.
ג'ורג' אברהרט אומר ב"יצורים נסתרים", מדריך לקריפטוזואולוגיה, ספרי קליאו 2002, במאמרים דזו-טה 151 ודרה-מו 148-149, כי הבעיה היא תוצאה של בלבול דזה-טה עם יצור אחר המכונה דרה מו, וזה בהחלט דוב חום ההימלאיה.
אברהרט אומר תחת הכתבה דזו-טה כי "אין ספק שהמקומיים הגישו טענה כזו."
דוב חום אוסורי או הדוב החום של אוסורי (שם מדעי: Ursus arctos lasiotus), הידוע גם בשם "גריזלי שחור", הוא אחד מתת-המינים הגדולים ביותר של הדוב החום.
דובים חומים של אוסורי מתקרבים בגודלם לדובי קודיאק.
הדוב חום אוסורי דומה מאוד במראו לדוב החום של קמצ'טקה, אם כי יש לו גולגולת מוארכת יותר, מצח פחות מורם, עצמות האף ארוכות יותר ועצמות לחיים מופרדות פחות.
צבעם מעט כהה, עם כמה פריטים שחורים לגמרי, עובדה אשר הובילה בעבר להשערות מופרכות שפריטים שחורים היו הכלאה של דובים חומים ודובים שחורים אסייאתים.
הזכרים הבוגרים הם בעלי גולגולת באורך של עד 38.7 ס"מ ורוחב של עד 23.5 ס"מ.
הם יכולים להגיע מדי פעם לגדלים גדולים יותר מאשר עמיתיהם בקמצ'טקה (דוב חום קמצ'טקה): ב-1931 נמדדה הגולגולת הגדולה ביותר על ידי סרג אוניו, הגולגולת הייתה קטנה רק במעט מזו של הדוב קודיאק (תת-המין הגדול ביותר של הדוב החום).
בחצי האי שירטוקו, במיוחד באזור הנקרא "בניה", נקבות רבות עם גורים מתקרבות לעיתים קרובות לדייגים ומבלות זמן רב ליד האנשים, התנהגות ייחודית זו צוינה לראשונה לפני יותר מ-50 שנה, ללא נפגעים או תאונות שנרשמו אי פעם.
משערים כי הנקבות לוקחות את הגורים שיתקרבו לדייגים, כדי למנוע קרבה עם זכרים בוגרים.
הדוב החום האוסורי נקרא על שם הנהר אוסורי.
בסיחוטה-אלין הדובים חומים של אוסורי חיים בעיקר במחילות שנחפרו בגבעות, אם כי הם לעיתים רחוקות חיים בסלעים או בונים קיני קרקע.
הדובים החומים של אוסורי נתקלים רק לעיתים רחוקות בדובים השחורים של אוסורי, שחיים בגבהים גבוהים יותר ובמדרונות תלולים יותר מהמינים האחרים.
הם עלולים לעיתים רחוקות לתקוף את בני דודיהם השחורים הקטנים מהם (דוב שחור אוסורי).
באמצע סחלין בתקופת האביב, הדובים החומים של אוסורי ניזונים מנמלים ואוכמניות אדומות מהשנה הקודמת, ובסוף העונה הם מתרכזים בציד וקני שורש של עשבים גבוהים.
בחלק הדרומי של האי, הם ניזונים בעיקר על שרידי אונייה, כמו גם חרקים וענפי מייפל.
באביב בסיחוטה-אלין, הם ניזונים מבלוטים, אגוזי מלך מנצ'וריים וזרעי אורן קוריאניים.
בזמנים של מחסור, בנוסף לאוכמניות ואגוזים, הם לוכדים זחלים, נמלים ושורשי שושן.
בתחילת הקיץ, הם יאכלו קליפות של עצי אשוח לבנה כמרכיב אנרגיה חשוב.
הם גם יאכלו פירות יערה, טַקְסוּס (סוג עץ), גפן עמור ואשחר (שיח).
בדרום סחלין, דיאטת הקיץ שלהם מורכבת מדומדמניות וארוניה (שיח).
בחודש אוגוסט בחלק האמצעי של האי, דגים מהווים 28% מהתזונה שלהם.
בהוקאידו יש לדוב החום תזונה הכוללת יונקים קטנים וגדולים, דגים, ציפורים וחרקים כמו נמלים.
אך העליות האחרונות בגודלם ובמשקלם יכולות להגיע מ-400 ק"ג עד 550 ק"ג, העליות במשקל נגרמות במידה רבה על ידי האכלת הגידולים החקלאיים.
יחסי גומלין עם הטיגריס הסיבירי
הדובים החומים של אוסורי ניצודים מדי פעם על ידי טיגריסים סיבירים, ומהווים כ-1% מהתזונה שלהם (ועד 18.5% יחד עם דובים שחורים במקרים מיוחדים מאוד).
טיגריסים סיבירים טורפים בקביעות את הדובים הצעירים אבל לפעמים הם טורפים גם נקבה בוגרת של הדוב חום אוסורי שנלקחת גם מחוץ למגוריה, למרות זאת הטיגריסים הסיבירים תוקפים בדרך כלל דובים חומים אוסורי בשנת החורף שלהם.
הם מותקפים לעיתים קרובות יותר על ידי טיגריסים מאשר דובים שחורים קטנים יותר, בשל ההרגל שלהם לחיות בשטחים פתוחים יותר וחוסר היכולת שלהם לטפס על עצים.
כאשר הטיגריסים צדים את הדובים, הטיגריסים ימקמו את עצמם מצד של סלע או עץ שנפל, ומחכים שהדוב יעבור.
כאשר הדוב עובר, הטיגריס יקפוץ ויתפוס את הדוב מתחת לסנטר עם אחד הכפות הקדמיות ואת הגרון עם הכף השנייה.
הדוב משתתק ואז נהרג על ידי נשיכה בעמוד השדרה.
לאחר הריגת דוב, הטיגריס ירכז את האכילה על משקעי השומן של הדוב, כגון הגב, הרגליים והמפשעה.
התקפות טיגריסים על דובים נוטות להתרחש כאשר אוכלוסיות לא מסודרות של הדובים יורדות.
בשנים 1944-1959 נרשמו במזרח הרחוק יותר מ-32 מקרים של טיגריסים שתקפו דובים.
באותה תקופה דווחו ארבעה מקרים של דובים חומים שהרגו נקבות וגורי טיגריס, התקפות של הדובים על הטיגריסים התרחשו בגלל מחלוקות על טרף והגנה עצמית.
הדובים הצעירים בדרך כלל מפחדים מהטיגריסים ומשנים את דרכם לאחר שבאו על פני שבילי טיגריס.
בחורפים של 1970-1973 רשמו החוקרים יודקוב וניקולייב מקרה אחד של דוב חום שלא הראה פחד מהטיגריסים ומקרה נוסף של דוב חום ששינה את נתיבו לנתיב טיגריסים.
דובים חומים גדולים עשויים למעשה ליהנות מהנוכחות של הטיגריסים על ידי גנבת שלל הטיגריס בפעמים שהדובים לא הצליחו לצוד.
במהלך מחקר הטלמטריה באזור הסיחוטה-אלין, נצפו 44 עימותים ישירים בין שני הטורפים, בהם נהרגו דובים ב-22 מקרים וטיגריסים ב-12 מקרים.
תפוצת הדוב החום היא: באוסורי קריי, בסחלין, באזור אמור, צפונה לאיי שאנטאר, האי איטורופ, צפון מזרח סין, חצי האי הקוריאני, הוקאידו ואי קונשיר.
עד המאה ה-13, דובים התיישבו באיים של רבון ו-רישירי, לאחר שחצו את מצר לה פרוז כדי להגיע לאיים.
הם חיו גם בהונשו בתקופה האחרונה של עידן הקרח, אך ייתכן שהם התקרבו להכחדה באותו אזור על ידי התחרות בדובים שחורים אסיאתיים או כתוצאה של הפסד של בתי גידול (כתוצאה משינויי אקלים).
אחת משלוש קבוצות גנטיות, שנבדלה במשך יותר מ-3 מיליון שנים, בהתאמה, הגיעה להוקאידו בתקופות שונות דרך נתיבים שונים, ונכנסה להוקאידו דרך הונשו.
כ-500-1,500 דובים חומים של אוסורי נמצאים בחיילונגג'יאנג, והם מסווגים כמינים פגיעים (VU).
ציד לא חוקי ולכידה של הדובים נהפכו לגורם רציני מאוד לירידה באוכלוסייה של הדובים, בגלל חלקי הגוף שלהם שהם בעלי ערך כלכלי גבוה.
חמש תת-אוכלוסיות משנה אזוריות של דובים חומים של אוסורי מוכרים כיום בהוקאידו.
מבין אלה, גודלה הקטן ובידודה של תת-האוכלוסייה המערבית של אישיקארי הצדיקו את רישומה כמין בסכנת הכחדה בספר הנתונים האדום של יפן.
90-152 דובים חומים חיים באזור מערב אישיקארי ו-84-135 בהרי טשיו-מאשיקה.
בתי הגידול שלהם הוגבלו בצורה חמורה על ידי פעילות אנושית, במיוחד בגלל בירוא יערות ובניית כבישים, קציר מוגזם הוא גם גורם מרכזי להפחתת האוכלוסייה שלהם.
בשנת 2015, אגף המגוון הביולוגי של ממשלת הוקאידו העריך את האוכלוסייה כ-10,600 פריטים.
ברוסיה, הדוב החום של אוסורי נחשב חיית צייד, אם כי שטח הציד שלו לא נרחב כמו הדוב החום האירואסייתי.
בקוריאה, דובים אלה חיים רק בצפון קוריאה, שם הדוב הזה מוכר רשמית כאנדרטה טבעית על ידי הממשלה.
באופן מסורתי הדוב חום אוסורי נקרא קון גום (דוב גדול), ואילו דובים שחורים נקראים גום (דוב), הדוב החום של אוסורי נכחד לפני שנים רבות בדרום קוריאה בעיקר בגלל ציד.
בצפון קוריאה, ישנם שני אזורים עיקריים של האוכלוסייה דוב חום: מחוז יאהאנג והרי המגיונג'.
אלה ממחוז יאהאנג נקראים RyongLim Ku'n Gom (דוב חום גדול) והם מופיעים כאנדרטה טבעית מספר 124 של צפון קוריאה.
אחרים מן ההרים המגיונג' נקראים GwanMoBong Ku'n Gom (הדוב הכי גדול) והם מופיעים כאנדרטה טבעית מספר 330 של צפון קוריאה.
כל הדובים הגדולים (דובים חומים של אוסורי) בקוריאה הצפונית נמצאים לרוב באזורי השיא של ההרים.
הגודל הממוצע של הדובים החומים של אוסורי שחיים בריונגלים באזור מדרום להר אינגבאק נע בין 150-250 ק"ג, לעומת זאת הדובים החומים של אוסורי שחיים באזור הצפון להר אינגבאק, מגיעים למשקל ממוצע של 500-600 ק"ג.
בהוקאידו, במהלך 57 השנים הראשונות של המאה ה-20, 141 אנשים מתו ו-300 נפצעו בעקבות התקפות של הדוב החום אוסורי.
תקרית הדוב החומה של סנקאבטסו, שהתרחשה בדצמבר 1915 ב-סאנקיי שבמחוז סנקאבטסו, הייתה ההתקפה הקשה ביותר בהיסטוריה היפנית, והובילה למותם של שבעה אנשים ופציעתם של שלושה אנשים.
התוקף היה דוב חום אוסורי שמשקלו היה 380 ק"ג וגובו היה 2.7 מ', שתקף פעמיים את הכפר טומאמה, וחזר לאזור בלילה שאחרי ההתקפה הראשונה שלו, עבור הקורבנות הקודמים.