tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משומר גדל בקבוצת הנוער של הפועל כפר סבא, ובשנת 2000 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
ביולי 2006, לאחר מעברו של קלמי סבן ממכבי חיפה לקבוצה הרומנית סטיאווה בוקרשט, החליטה מכבי חיפה להחתים את משומר לחמש שנים במסגרת עסקה בה עבר גיז'רמו ישראלביץ' להפועל כפר סבא.
לאחר מכן הוא הפך לשחקן קבע בהרכב של מכבי חיפה, וזכה עמה בשתי אליפויות, וכן בגביע המדינה ובגביע הטוטו.
בעונת העפיל עם הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-27 ביולי 2011 שימש כקפטן הקבוצה במשחק מול מריבור הסלובנית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות ושב לענוד את סרט הקפטן בהזדמנויות נוספות כקפטן מחליף.
הוא העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה ואף פתח בהרכב בהפסד 1–2 להפועל תל אביב.
שער הניצחון של הפועל בתוספת הזמן נכבש בזמן שמשומר שכב פצוע ברחבה, ונוכחותו שם שברה את קו הנבדל.
משומר זכה עם מכבי חיפה בגביע המדינה בכדורגל 2015/2016, לאחר שפתח ושיחק לאורך תשעים דקות בניצחון 0–1 על מכבי תל אביב במשחק הגמר.
בסך הכול שיחק יותר מ-11 שנים במכבי חיפה, במדיה ערך 233 הופעות בליגת העל.
ב-2 בפברואר 2017 חתם עד תום העונה בהפועל תל אביב, לאחר שהקבוצה נכנסה להליך של פירוק וירדה למקום האחרון בטבלה.
ב-12 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף ובישל את שני השערים בניצחון 0–2 על מ.ס.
בסך הכול ערך משומר 11 הופעות במדי הפועל תל אביב, ובתום עונת 2016/2017 ירד עמה לליגה הלאומית ושוחרר מהמועדון.
ב-16 בנובמבר 2017 חתם עד לתום העונה בהפועל אשקלון.
ב-2 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, ובישל למושיקו לוגסי את שער השוויון במשחק מול מכבי נתניה שהסתיים בתיקו 1–1. בסך הכול ערך 15 הופעות בעונת 2017/2018, ובסופה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית והוא שוחרר מהמועדון.
ב-5 בפברואר 2019 הודיע משומר על פרישה ממשחק פעיל.
לזכותו של משומר הופעה אחת במדי הנבחרת הצעירה של ישראל.
ב-13 באוקטובר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, במשחק מול נבחרת קרואטיה במסגרת מוקדמות יורו 2008. משומר שותף גם בשני משחקים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014 ובשלושה משחקים במסגרת מוקדמות יורו 2016, ובסך הכול לזכותו עשר הופעות במדי נבחרת ישראל.
אייל עין הבר הוא חלילן ומנצח ישראלי, חבר מייסד בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית וחבר במקהלת החליל הישראלית.
בשנים 1983–1996 קיבל מלגות מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
הקריירה של עין-הבר נסקה במהירות - כאשר כבר בזמן שירותו הצבאי ניגן לצד ז'אן-פייר רמפל עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע.
שימש כמשנה לחלילן הראשון בתזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנים 1996–2014. משנת 1997 הוא מלמד חליל בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שם הוא מכהן כראש המחלקה לכלי נשיפה והקשה, וכן כראש התוכנית להכשרה תזמורתית.
לצד הקריירה שלו כחלילן, למד ניצוח אצל מנדי רודן ואחרים והיה עוזר מנצח בתזמורת הסימפונית חיפה.
הופיע כסולן ומנצח עם תזמורות בישראל ומחוצה לה, בין היתר עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, תזמורת "קלאסיקה" רחובות, סימפונט רעננה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הרצליה ועם התזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער.
בשנים 2008-2007 הופיע בדואו חליל-אבוב עם עמיתו לתזמורת הפילהרמונית הישראלית דודו כרמל ועם התזמורת הסימפונית של קוויבק בניצוחו של יואב תלמי.
זכה בפרסים בתחרויות שונות, מקומיות ובינלאומיות, בין היתר זכה בפרס פרנסואה שפירא בשנת 1996 ובפרסים בתחרויות בסכוונינגן שבהולנד ובקובה שביפן.
במהלך השנים הכשיר עשרות תלמידים, זוכי תחרויות ופרסים בינלאומיים ופעילים בעולם המוזיקלי בישראל ומחוצה לה.
החל מאוקטובר 2016 מלמד עין-הבר את כיתת החליל בבית הספר הגבוה למוזיקה במינטסר שבגרמניה.
אייל נווה (נולד ב-30 במרץ 1952) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב וראש המועצה האקדמית בסמינר הקיבוצים.
כיהן כראש החוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב בשנים 2012-2016
בין השנים 1970 ל-1974 שירת בצה"ל כחייל וקצין בחיל התותחנים, תחילה כלוחם בגדוד 334 וכקצין בגדוד 405 כולל בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
בין השנים 1974 ל-1980 למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטת תל אביב ועשה תעודת הוראה, באותה עת שימש כמורה להיסטוריה ומחנך בתיכון אליאנס ברמת אביב.
בין 1980 ל-1981 למד במשך שנה בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, בין השנים 1981 ל-1986 עשה דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כמלגאי של תוכנית פולברייט.
נווה משמש מ-1987 כפרופסור להיסטוריה והוראת ההיסטוריה במכללת סמינר הקיבוצים.
החל מ-1986 משמש כמרצה בחוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטת תל אביב, מ-1990 מרצה בכיר ומ-2001 פרופסור חבר באוניברסיטה.
בשנת 2012 התמנה לפרופסור מן המניין, ובשנת 2021 יצא לגמלאות.
שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטצת וינה, והאוניברסיטה הבינלאומית בוונציה .
נווה מתמחה בחקר ההיסטוריה של ארצות הברית, ועוסק בנוסף לכך במחקר בחיבור בין החינוך להיסטוריה.
הוא שימש ראש צוות של מורים ישראלים שכתבו יחד עם מורים פלסטינים ספר לימוד בעל שני נראטיבים: סיפר ישראלי וסיפר פלסטיני, אודות הסכסוך הישראלי-ערבי, פרויקט של מכון פריים.
הוא כיהן כעמית בכיר במכון הישראלי לדמוקרטיה ועסק בתחום החינוך לתודעה פוליטית.
היה חבר צוות שכתב את אטלס 1948, המורכב מקרטוגרפים והיסטוריונים ישראלים ופלסטינים, פרויקט של סמינר זלצבורג ומכון פרס לשלום.
כמו כן הוא שימש כיועץ לכתיבת ספרי לימוד בהיסטוריה במגזר הערבי; ראש המועצה האקדמית של סמינר הקיבוצים; חבר המועצה המנהלת של "משואה", מרכז להוראת השואה; יועץ לתוכנית לימודים לבתי-הספר הדו-לשוניים וחבר ועדת ההיגוי של המרכז לפיתוח מנהיגות חינוכית.
החל מ-2003 ועד 2008 כיהן כראש תוכנית הלימודים הכלליים והבין-תחומיים באוניברסיטת תל אביב.
נווה נשוי ואב לשלושה ילדים.
ספר שהוא פרי עבודת הדוקטורט של נווה, מדבר על דימוי הנשיאים והמנהיגים הנרצחים בחברה האמריקנית.
בו הוא מראה כי רק אברהם לינקולן ומרטין לותר קינג הפכו לדמויות ארוכות טווח, בעוד שוויליאם מקינלי וג'יימס גרפילד לא חרגו מכך ובמידה רבה קנדי, שנחקק בהיסטוריה בעיקר בשל תאוריות הקונספירציה וחייו המיניים.
הספר הוא תוצר של שנות מחקר מרובות, שקדמו לו מאמרים רבים.
ריינהולד ניבור היה איש אקדמיה ששיא פעילותו בשנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים.
הוא מגלם דמות של הוגה שאינו שמרן ואינו ליברלי המגלם את הליברליזם הבלתי אוטופי, דהיינו, הליברליזם שהוא גם משחרר וגם יוצר סדר.
זוהי אידאולוגיה שמשחררת ונעצרת לפני שהשחרור הופך לאנרכיה ולכן הולם את מצבו של האדם המשתחרר לפני האנרכיה.
הדבר מתגלם באמירה שמרבים לצטט מנייבור: "שאיפת האדם לצדק איפשרה את הדמוקרטיה ונטייתו לאי-צדק מחייבת אותה".
הוא השפיע על סטודנטים ופקידי ממשל והוא מאבותיה הרוחניים של המלחמה הקרה, הוגי דעות שהאמינו בסוציאליזם אך נרתעו מהקומוניזם ופנו לתמיכה באמריקה מתוך האמונה ברע במיעוטו.
הם קבעו את קווי המתאר של עימות ללא מלחמה עם ברית המועצות.
היסטוריות: לקראת דיאלוג עם האתמול
ספר שנווה חיבר ביחד עם אסתר יוגב.
נכתב על רקע הסערה שהתחוללה סביב ספרי הלימוד שכתב.
הספר עוסק בניתוח השינויים שעובר החינוך ההיסטורי בישראל, תוך כדי השוואה לעולם.
ומציע גישה דיאלוגית להוראת ההיסטוריה, שתחבר בין המורה לתלמיד.
אנשים שונאים היסטוריה כי התוכן מוגדר כחומר שיש ללמוד אותו לבגרות.
לפי נווה ויוגב יש ללמד היסטוריה הן באופן סינכרוני והן באופן דיאכרוני.
זהו מפגש שדרך חומרי הלימוד האדם נפגש עם עצמו ומכיר את עצמו טוב יותר, כמו גם מפגש עם העבר שדרכו מכיר האדם את העבר טוב יותר.
דמדומי הימים - ביוגרפיה מתעתעת של בן הארץ.
ירושלים: הוצאת כרמל סדרת פרשנות ותרבות, תת-סדרה ספרות עברית בעריכת אבי שגיא, 2025
ארצות הברית – דמוקרטיה בהתהוות מתמדת, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2007.
היסטוריות: לקראת דיאלוג עם האתמול, (יחד עם אסתר יוגב) תל אביב: הוצאת בבל, 2002
המאה האמריקאית, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור והאוניברסיטה המשודרת, 2000.
האתוס הליברלי בחברה האמריקנית, תל אביב, משרד הביטחון והאוניברסיטה המשודרת, 1997.
עבר בסערה – מחלוקות על סוגיות היסטוריות בישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
חינוך היסטורי זירות וזיקות (עורך יחד עם ד"ר נמרוד טל) הוצאת הקיבוץ המאוחד 2023.
כמו כן פרסם שישה מדריכים למורה.
היסטוריה ללא משמעות – על היעדרם של הקשרים רלוונטיים בהוראת היסטוריה בישראל – מאמר אשר נכתב יחד עם מורה ותיקה בשם נעמי ורד, ופורסם בשנת 2013, בו נטען כי בפועל ישנם חמישה מפמ"רים האחראים למקצוע ההיסטוריה, המפיצים חמישה סוגי היסטוריות: ממלכתי, ממלכתי-דתי, ממלכתי-ערבי, ממלכתי-דרוזי ועצמאי.
הלאומיות בישראל ובעמים: ראשית הדרך עד 1920 (יחד עם נעמי ורד), הוצאת רכס, 2008.
זמנים מודרניים, כרכים א' ב', (יחד עם אלי בר נביא), ספרי תל אביב, 1999.
אייל פרדי שחור-זנב (שם מדעי: Odocoileus hemionus; על פי האקדמיה: אַיָּל פִּרְדִּי) הוא מין בסוג אייל פרדי (Odocoileus) שחי במערב אמריקה הצפונית.
למין 11 תת-מינים ובהם "אייל פרדי שחור-זנב קליפורני" (Odocoileus hemionus californicus) החי באזור החוף של קליפורניה בארצות הברית ובאזורי ההרים הפנימיים יותר ובייחוד ברכס סיירה נבדה.
הוא קיבל את שמו מאוזניו הגדולות, הדומות לאוזני פרד.
שלא כמו קרובו, האייל הפרדי לבן-הזנב, האייל הפרדי שחור-הזנב בדרך כלל נמצא יותר מערבית לנהר המיזורי.
ההבדל הבולט ביותר בין לבני-הזנב ושחורי-הזנב, הוא צבע הזנב והקרניים.
בין הצמחים שהמין ניזון נאפשר למנות אמברוסיה (צמח),אוכמנית, שיחים ועשב.
הטורפים של המין כוללים זאב מצוי, זאב ערבות, פומה צפון-אמריקאית, שונר אדמדם, שונר קנדי, גרגרן, דוב שחור אמריקני ודוב גריזלי.
האייל הפרדי לבן-הזנב (שם מדעי: Odocoileus virginianus), ידוע גם בתור האייל הווירג'יני, או פשוט אייל לבן-זנב, הוא אייל בגודל בינוני נפוץ בארצות הברית, בדרום קנדה, במקסיקו, באמריקה המרכזית, ובקצה הצפוני של אמריקה הדרומית עד לאזור של פרו.
כמו כן הוא הובא על ידי האדם גם לניו זילנד ולמספר מדינות באירופה כדוגמת פינלנד וצ'כיה.
בדומה לקרובו, האייל הפרדי שחור-הזנב, הוא קיבל את שמו מאוזניו הגדולות, הדומות לאוזני פרד.
ההבדל הבולט בין שני מיני האיילים מסוג זה הוא בצבע הזנב והקרניים.
פרוותו של האייל הפרדי חומה-אדמדמה באביב ובקיץ וחומה-אפרפרה בסתיו ובחורף.
הוא מתאפיין כפי שמרמז שמו, בצבע הלבן שבתחתית זנבו, אשר בעת בריחה מסכנה מורם ומשמש כאות אזהרה.
בניו יורק קיימת אוכלוסייה שלו אשר לבנה כולה (למעט אזורים כמו האף ואצבעות הרגליים) שאינם לבקנים.
משקלו של אייל צפון אמריקאי זכר הוא בין 60 ל-130 ק"ג, אולם במספר מקרים אף תועדו זכרים שמשקלם עלה על 159 ק"ג.
הנקבה שוקלת לרוב בין 40 ל-90 ק"ג.
באזור הטרופי האיילים לרוב קטנים יותר ומשקלם 35–50 ק"ג.
להם ראייה דו כרומטית (של שני צבעים) והם אין רואים אדום וכתום.
קרניהם של הזכרים גדלות מחדש מדי שנה.
לאחת מכל 10,000 נקבות יש קרניים.
הקרניים מתחילות לגדול לקראת סוף האביב ומכוסות ברקמה מיוחדת עשירה בכלי דם שנקראת velvet.
לאחר עונת הרבייה מסוף דצמבר ועד פברואר נושרות הקרניים.
עופר האיילים הבדיוני במבי מספרו של פליקס זאלטן משתייך לזן זה של איילים.
אייל סיון (נולד ב-9 בספטמבר 1964) הוא במאי ומפיק קולנוע, עורך, מסאי ומרצה ישראלי.
סיון הוא עמית כבוד ב"מרכז האירופי ללימודים פלסטיניים (European Centre for Palestine studies) באוניברסיטת אקסטר בבריטניה, ופרופסור ב-Master in Film של אקדמיית הקולנוע של הולנד (Netherlands Film Academy) באמסטרדם.
סיון ביים והפיק למעלה מעשרה סרטי תעודה בעלי מסר פוליטי שהוצגו בבתי הקולנוע ושודרו בתחנות הטלוויזיה ברחבי העולם.
סיון פרסם מאמרים רבים וראיונות וחיבר שני ספרי עיון - "השבח לסירוב" (Eloge de la desobeissence / le Pommier 1999) ו"מדינה משותפת בין הים לירדן" (Etat Commun entre le Jordain et la Mer / La Fabrique 2013).
הוא חבר ועדת העורכים של הוצאת הספרים הצרפתית "La Fabrique", וחבר מערכת כתב העת "De l'Autre Cote".
ייסד וערך את כתב העת לקולנוע ופוליטיקה "מחברות קולנוע דרום", היוצא לאור על ידי הוצאת הספרים פרדס ומכללת ספיר בישראל.
סיון מרצה ברחבי העולם ובין היתר בבית הספר לאומניות הקול והמסך במכללת ספיר.
סיון ויצירותיו זכו בפרסים רבים ועבודותיו מוצגות בפורומים יוקרתיים ובתערוכות אמנות עכשווית מהחשובות בעולם.
אייל סיון נולד בחיפה בשנת 1964 וגדל בירושלים ומגיל צעיר עסק בצילום ובפעילות חברתית ופוליטית.
בנה של הארכאולוגית והאוצרת רנה סיון והאדריכל אריה סיון.
בשנת 1985 סיון השתקע בפריז והחל לעסוק בקולנוע תיעודי.
סרטו הראשון "עקבת ג'בר - חיים בינתיים" שצולם ב-1986 על ידי נורית אביב מספר את סיפורם של תושבי מחנה הפליטים הפלסטיני עקבת ג'בר שבבקעת יריחו.
סרטו "יזכור, עבדי הזיכרון" שיצא לאקרנים בשנת 1991 מציג את פולחן הזיכרון הישראלי כפי שמשתקף בתוכנית הלימודים של בתי ספר בישראל.
סרטו הידוע ביותר הוא הספציאליסט (1999) הוצג בבכורה בפסטיבל ברלין.
הסרט שעסק במשפט אייכמן עורר דיון וסערה.
סיון ביים את הסרט "יתגבר" העוסק במשנתו של ישעיהו ליבוביץ, והסרט הקצר "יתצמבאתצמבה - רואנדה ג'נוסייד אחד מאוחר יותר" העוסק ברצח העם ברואנדה.
בשנת 2004 ביים סיון בשיתוף הבמאי הפלסטיני מישל חלייפי את סרט המסע "דרך 181, קטעי מסע בפלסטין-ישראל".
אמירותיו הפוליטיות של סיון, הן בסרטיו והן אמירות בתקשורת בצרפת ובאירופה, משכו ביקורת קשה.
בשנת 2001 פרסם סיון מאמר בעיתון לה מונד בשם "הבלבול המסוכן של יהודי צרפת", שהוביל לעימותים בינו ובין אישי ציבור צרפתים, ולוויכוח ציבורי ער בשאלות של הקשר בין היהדות, הציונות והאנטישמיות.
בשנת 2003 התבטא הפילוסוף אלן פינקלקראוט, כי סיון הוא "מבין השחקנים הבולטים של אנטישמיות היהודית העכשווית, תופעה קשה ומפחידה", וזאת בעקבות שידור בערוץ ארטה של סרטו של סיון "דרך 181" אותו ביים עם הבמאי מישל חלייפי, המביא מפגשים בין ישראלים ופלסטינים לאורך גבולות החלוקה.
סיון הגיש כנגד הפילוסוף תביעת דיבה לבית המשפט הצרפתי, אך זו נדחתה בין היתר בטענה כי המדובר ב"ניתוח ביקורתי של יצירתו של סיון".
לאחר פרסום פסק הדין המשיך סיון לטעון כי שמו הטוב נפגע, ולטענתו פסק הדין נותן הכשר פסול לשימוש במילה 'אנטישמי'.
במאי 2007 דחה בית משפט לערעורים את ערעורו של סיון, בטענה כי על אף שהדברים היו בוטים ואלימים, הרי שנעשה שימוש בסעיף חוק לא נכון בהגשת התביעה מסיבות טכניות.
בשנת 2007 נבחר על ידי ועדה מייעצת של אנשי קולנוע ואישי ציבור, כחלק מפרויקט 'עבר הווה עתיד', המשותף לערוץ 8, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וסינמטק ירושלים, ליצור סרט בשם "ג'אפה - סיפורו של מותג", שאמור היה לעקוב אחר סיפורם של תפוזי יפו.
בטרם התכנסה הוועדה הציבורית האמורה לאשר את הבחירה, ואת המימון שבעקבותיה, יצאו גורמים רבים בציבוריות הישראלית, ובמיוחד העיתונאי בן דרור ימיני בקריאה להימנע מלממן את סרטו של סיון מכספי הציבור, במיוחד בהקשר של חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל.
לגינוי הצטרפו גם השר יעקב אדרי וחבר הכנסת יואל חסון.
להגנת סיון יצאו אישי ציבור כבמאי רם לוי.
כן חתמו מאות אנשי קולנוע על עצומה לתמיכה בסיון.
בסופו של דבר, לנוכח הוויכוח הציבורי, החליט סיון להודיע על כי הוא מושך את בקשתו לתמיכה מקרן רבינוביץ', וזאת לאחר שההנהלה הציבורית של הקרן החליטה שלא לתמוך בפרויקט, דבר שהביא לאיום בהתפטרות ראש הוועדה המייעצת לקרן, נחמן אינגבר.
סיון טען כי באווירה שנוצרה אין ביכולתו ליצור קולנוע.
העניין הגיע לדיון בוועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת ב-29 במאי 2007, שם התבטא סיון כי "אנשים מדברים על תסריט שלא קראו וסרטים שלא ראו!
אני הוא זה שהוצאתי החוצה את הסרטים של משפט אייכמן!
בשם הסבא והסבתא שלי, אני לא מוכן שישתמשו בזילות במושג אנטישמיות".
בסופו של דבר הופק הסרט ללא תמיכת קרן רבינוביץ.
"דרך 181: רסיסי מסע בפלסטין-ישראל" (2003) (במאי שותף: מישל חלייפי)
פרס ראשון בפסטיבל מילאנו על "ג'אפה - סיפורו של מותג" (2009)
ציון לשבח בפסטיבל הקולנוע העצמאי בבואנוס איירס בקטגוריית "זכויות האדם" על "דרך 181" (2004)
פרס פסטיבל הקולנוע התיעודי יאמאגאטה על "דרך 181" (2004)
פרס אדולף גרים על "הספציאליסט" (2001)
ציון לשבח בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע בסן פרנסיסקו על "רואנדה, ג'נוסייד אחד מאוחר יותר" (1997)
פרס "Cinema du Reel Prize" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בפריס על "עקבת ג'בר - חיים בינתיים" (1987)
אייל קופמן (נולד ב-3 ביוני 1969) הוא זמר-יוצר מוזיקאי וצלם בינלאומי תחת שם הבמה - Anedrew Coburn
קופמן נולד בחולון וגדל בראשון לציון, שם החל את דרכו המוזיקלית, בגיל 6, כשלמד לנגן בפסנתר.
בשנת 1991, לאחר שירותו הצבאי, הצטרף קופמן ללהקת כנען, לימים להקת אוליב, עם ישי אמיר ואיתן קירשנבוים.
משנת 2015 החל בקריירה של צלם רחוב בינלאומי תחת שם הבמה Anedrew Coburn
מי שהיה המורה והאב הרוחני שלו היה הצלם פרג' פרי שאימץ את קופמן ולימד אותו את כל רזי הצילום.
בשנת 2018 החל קופמן בהקמת גלריה ביוניון סקוור בניו יורק.
בשנת 2021 הקים קופמן סטודיו לצילום וגלריה ברחוב ישראליס בתל אביב.
בשנת 1992 הקים יחד עם פטריק סבג את להקת כשניקו תתחיל לדבר, על שם הכלבה של קופמן.
הלהקה עבדה יחד חמש שנים עד צאת אלבום הבכורה שלה.
קופמן (קלידים, גיטרה, אקורדיון) וסבג (שירה, גיטרות) נפגשו בגן צ'ארלס קלור, בזמן ששניהם עבדו כמאבטחים.
הם החליטו להקים להקה ותלו מודעות ברחבי תל אביב.
כך הצטרפו להרכב החדש רונן אשטמקר (תופים), יואב טלר (גיטרה) ורונן חילביץ' (בס).
הלהקה ניגנה במועדונים, בעיקר בתל אביב ובחיפה.
בשנת 1996 הוחתמו בחברת NMC ועבדו על אלבום הבכורה במשך שנה.
יעקב גלעד התמנה על ידי חברת התקליטים להיות המנהל האמנותי של הלהקה וליאור טבת הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה שיצא בשנת 1997. האלבום כלל להיטים גדולים כמו - "קודש לחול", "שיר אהבה" ו"צל כבד".
בשנת 1999 הוציא קופמן את אלבום הבכורה שלו "כתמים של זמן" בחברת LA4 של ישי אמיר, כשאיתו מנגנים רונן חילביץ', רונן אשטמקר (מלהקת כשניקו תתחיל לדבר) וארז לב ארי.
את כל שירי האלבום כתב והלחין בעצמו.
האלבום כונה על ידי המבקרים "רומנטיקה מסוג אחר" (עמוס אורן, ידיעות אחרונות) ו"אותנטיות של הנשמה".
בשנת 2004 יצא אלבומו השני "אל תעצמי עיניים" בלייבל "פוך" של מוטי שהרבני (נושאי המגבעת).
את כל שירי האלבום, המאופיין בשירים מלודיים, אישיים ואינטימיים, כתב והלחין בעצמו.
"קופמן כותב שירים יפים מאוד, שמקבלים עטיפה מוזיקלית ענוגה ומתוחכמת ונופך מיוחד נוסף, כשפסנתר עומד במרכז ההפקה המוזיקלית" (גל אוחובסקי, העיר).
בשנת 2006 יצא אלבומו השלישי, יחד עם "הנגרים" - ארז לב ארי, ליאור שולמן וגולן זוסקוביץ' - "שנייה אחת לפני", בלייבל התו השמיני.
באלבום הרוק הבועט העמוס ב"גיטרות שעושות מה שגיטרות צריכות לעשות" (מעריב), מציג קופמן "רוק גיטרות טרי ואמיתי.
אחד מאלבומי הרוק הטובים של השנה" (שי להב, מעריב).
בשנת 2010 יצא אלבומו הרביעי "מתחת לעור שלך", בלייבל התו השמיני, בהפקה משותפת עם אבי בללי.
במרכז האלבום שיתופי פעולה מוזיקליים ייחודיים עם אבי בללי - גיטרה בס, יובל מסנר - צ'לו, פטריק סבג - מפוחית, מאיה בלזיצמן - צ'לו, אורה חורב - קונטרבס וענת בן חמו - שירה וקולות.
בשנת 2014 יצא אלבומו החמישי, השני יחד עם "הנגרים" - ליאור שולמן וגולן זוסקוביץ' - "השתקפות", בהפקה עצמית דרך קמפיין גיוס המונים באתר Headstart.
ייעוץ אומנותי והפקת שירה - אבי בללי.
בשנת 1998 התחיל קופמן לעבוד בבית הספר שפרירים לחינוך מיוחד ופיתח שיטה ייחודית ליצירה ולצמיחה באמצעות מוזיקה.
במשך 9 שנים עבד כמורה למוזיקה, לכתיבה ולהקלטה בבית הספר והקים בו אולפן הקלטות, שם עבד עם הילדים על יצירת וכתיבת שירים.
המפגש עם ילדי החינוך המיוחד לימד אותו על הכוח והעוצמה שיש למוזיקה בנגיעה ברבדים העמוקים ביותר וביצירת שינוי וצמיחה.
בשנת 2007 ייסד קופמן את שיטת "תיבת נגינה" ופתח אולפן הקלטות בקיבוץ גבעת חיים איחוד.
תיבת נגינה מציעה דרך ייחודית לילדים, לבני-נוער ולמבוגרים להביע את עולמם הפנימי, להתפתח ולצמוח, באמצעות יצירה מוזיקלית מקורית.
תהליך העבודה בתיבת נגינה משלב כתיבה שירים, הבעה קולית וחוויה מיוחדת של יצירה באולפן הקלטות.
התהליך מתקיים במסגרת מפגשים אישיים או קבוצתיים, במהלכם יוצרים שירים ויצירות מוזיקליות, בליווי כלי נגינה שונים.
חוויית היצירה מעניקה תחושת סיפוק וביטחון, מפתחת את יכולות התקשורת, ההבעה והקשר ומהווה מנוף לשינוי, לצמיחה ולהתפתחות, מתוך העולם הפנימי של כל אחד ובקצב האישי שלו.
הקלטת היצירה מעניקה לתהליך מימד משמעותי נוסף, כשכל מילה וכל צליל מקבלים מקום.
כיום, עובד קופמן בשיטת תיבת נגינה בסטודיו שלו בגבעת עדה, בתל אביב ובבתי ספר ומסגרות קהילתיות ברחבי הארץ.
"שנייה אחת לפני" עם להקת הנגרים (2006, התו השמיני)
"השתקפות" עם להקת הנגרים (2014)
אייל נחמיאס (נולד ב-30 באוקטובר 1967 בחיפה) הוא קומיקאי, שחקן, מחזאי, במאי ומורה למשחק ישראלי.
נחמיאס גדל בקריית ביאליק ולמד באורט קריית ביאליק, שם גם החל לשחק בחוג דרמטי.
ב-1984 שיחק בהפקת התיאטרון העירוני חיפה "הניצול" בבימויו של רוברט אלן אקרמן, ובגרסה הטלוויזיונית של המחזה לערוץ הראשון.
במסגרת שירותו הצבאי שירת כשחקן בתיאטרון צה"ל, ולאחר שחרורו שיחק את יוסלה בסרט הקולנוע "יוסלה איך זה קרה" על פי פוצ'ו, ובדרמה "הפטרול" בטלוויזיה החינוכית.
בשנים 1989–1992 למד בבית הספר למשחק "בית-צבי", ועם סיום לימודיו הצטרף לתיאטרון חיפה.
במקביל העלה הצגת יחיד ומופעים נוספים במסגרות אחרות.
בשנת 1994 הצטרף לתיאטרון החאן והשתתף בפינת סאטירה בתוכנית "סוגרים שבוע" בערוץ הראשון.
ב-1995 הצטרף לתיאטרון הבימה ושיחק בו עד 2008 לסירוגין.
ב-1996 ביים את "הפליקן" מאת אוגוסט סטרינדברג במסגרת 'הבימה של השחקנים'.
בשנה לאחר מכן השתלם כבמאי במסגרת סמינר הקיץ ה-9 של תיאטרון "הרויאל-קורט" בלונדון.
ב-1999 הוא שיחק בסרטו של ענר פרמינגר "הגרעין הקשה".
בשנת 1998 כתב וביים את "יום הולדת שמח" במסגרת פסטיבל עכו.
נחמיאס כתב ושיחק גם בפינה הסאטירית "ארוחת בוקר עם פרדי" במסגרת התוכנית "עניין אחר" ברשת ב'.
בשנת 2002 הצטרף לתיאטרון העברי.
במהלך 2004–2006 למד במסגרת סמינר הקיבוצים חינוך ותיאטרון.
באותן שנים המשיך לביים ולשחק במחזות.
בשנת 2006 ביים את ההצגה "קופסת התכשיטים של ליהו" במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר - הצגה עליה זכה בציון לשבח.
בשנת 2007 דיבב את הומר סימפסון ב"משפחת סימפסון: הסרט".
בשנים הבאות השתתף נחמיאס בסרטי קולנוע ובתוכניות טלוויזיה, בין היתר כמדובב.
הוא המשיך לכתוב ולביים לתיאטרון.
נחמיאס היה בעבר מרכז מגמת התיאטרון של תיכון "חוגים" - חיפה, וכיום הוא רכז מגמת התיאטרון ומורה למשחק בתיכון "אלון" לאומנויות שברמת השרון.
בתיכון "אלון" ביים בין היתר את המחזה אורזי מזוודות מאת חנוך לוין.
בשנת 2010 נחמיאס העלה את ההצגה "להאיר את הדרך" אותה ביים, שהוצגה על ידי להקת 'הכרמלים'.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד הגברי הראשי בסרטו של ענר פרמינגר "החיים בינתיים".
ב-20 בינואר 2016 החל לשחק במחזה "פרוספרו בירושלים" בתיאטרון תמונע מאת ובבימויו של יוסי יזרעאלי.
כתב מחזות מקוריים ללהקת כובע טמבל.
ב-2019 הופיע בסדרה "ביום שהאדמה רעדה".
החל משנת 2024 משחק בהצגה שורה: מלאכת זיהוי חיים מאת ובבימוי רועי יוסף.
המחזה מציג בתיאטרון תמונע ועוסק במשימת זיהוי החללים במחנה שורה לאחר טבח ה-7 באוקטובר.
בהצגה משתתף גם בנו, השחקן יובל נחמיאס- קנין.
נחמיאס היה נשוי לטלי קנין עד פטירתה ב-2015, וממנה הוא אב לשניים.
אייל קמינקא (נולד ב-14 בינואר 1974) הוא סופר ומשורר ישראלי, מומחה בחשיבה תוצאתית, מרצה ויועץ לארגונים ומנהלים בכירים.
שימש בעבר כמנהל בית הספר הבין לאומי להוראת השואה ביד ושם, ראש הרשות לקידום תעסוקה השכלה וקהילה ומנכ"ל משותף במרכז לחשיבה פורצת דרך.
בין ספריו הבולטים: "שיחה חצי שיחה" (עיתון77), ו-"שומר הזיכרונות" (הקיבוץ המאוחד).
קמינקא נולד לדר' שלומית ונחום קמינקא, נכד של ד"ר לילי קמינקא (1906–1999) שגדלה באירופה (אוסטרו-הונגריה), והנין של הסופר והמתרגם הרב ד"ר אהרון קמינקא (1866–1950) שהיה חבר בקונגרס הציוני הראשון.
הוא מוזיקאי לשעבר (צ'לו), בוגר תיכון תלמה ילין בגבעתיים.
שירת כקצין בחיל השריון, בוגר תואר ראשון (1999) בהצטיינות בתקשורת ומנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני (2002) במנהל עסקים (MBA).
בשנת 2011 סיים את לימודי הדוקטורט שלו בחינוך באוניברסיטת בר-אילן בהנחיית פרופסור זמירה מברך.
קמינקא חקר את השפעת חשיבה תוצאתית על היכולת לפתור בעיות כלליות (בעיות חיים) ובעיות מתחום ידע ספציפי ונמנה עם מפתחי התוכנית "חינוך תוצאתי מיטבי" – הטמעת חשיבה תוצאתית במערכת החינוך.
במקביל, עסק בייעוץ אסטרטגי והנעת ארגונים בהתבסס על חשיבה תוצאתית, תכנון וליווי ועדת רוזנטל לקביעת סטנדרטים לתפעול מעונות יום לגיל הרך ופיצול משרד העבודה והרווחה והקמת משרד התמ"ת (שהפך ב-2013 למשרד הכלכלה).
משנת 2006 ועד אמצע 2013 שימש כמנכ"ל משותף למרכז לחשיבה פורצת דרך (המתמחה בייעוץ אסטרטגי, ליווי מנהלים בכירים והטמעת שינויים), ולפני כן עמד בראש הרשות לקידום תעסוקה, השכלה וקהילה (מיזם של ג'וינט ישראל וממשלת ישראל).
לעמדת ניהול זו הגיע לאחר ששימש מאז שנת 2001 בעמדות ניהול שונות, ביניהן הקים חברת הזנק (סטארט-אפ) בתחום מידע חכם באינטרנט והיה מנהל אזורי בחברת משאבי אנוש.
בנוסף, שימש כיועץ בכיר לחינוך וניהול וליווה את ההקמה ותפיסת החינוך של חברת ההזנק הישראלית ג'ויטונס (שינתה את שמה ל-SIMPLY).
בנוסף, ליווה חברות וארגונים במגזר הציבורי והפרטי כיועץ בכיר למנהלים ושימש כמרצה לניהול, לחינוך ולייעוץ ארגוני במוסדות שונים בארץ (ביניהם אוניברסיטת בר-אילן, מכללת אורות ישראל והמכללה למינהל בראשון לציון).
בשנים 2013–2022 עמד בראש בית הספר הבינלאומי להוראת השואה ביד ושם והוביל את הארגון ותפיסת הזיכרון בזירה החינוכית הישראלית והבינלאומית.
במקביל, הוסמך כמגשר דרך גומא גבים בגישור למנהלים בכירים, וסיים תוכנית אדוות של ארגון מעוז בשיתוף עתודות לישראל (הכשרת מנהלים בכירים) ששיאה לימודי ניהול בבית הספר למנהל עסקים בהרווארד (HBS).
מאז 2022 עוסק בעיקר בכתיבה, בייעוץ ופעילות חברתית.
פרסם עד כה דרך הוצאות הקיבוץ המאוחד, ידיעות אחרונות, מק ספרי איכות, סטימצקי, עיתון77.
נשוי לאילנה, אב לארבעה ומתגורר בצור הדסה.
בנו הבכור, סגן , נפל בקרב בבסיס זיקים ב-7 באוקטובר 2023, במלחמת אוקטובר 2023 (חרבות ברזל).
בנו הבכור של אייל, סגן ינאי קמינקא, שימש כמפקד מחלקה בבא"ח העורף כשהחלה מתקפת הפתע של החמאס על ישראל.
הפלוגה של ינאי נשארה באותה השבת לשמור על בסיס זיקים.
ינאי נהרג בקרב זיקים בשעה 8:13 בבוקר, בשעה שהוא ושאר מפקדי הפלוגה החליטו להגן בגופם על הטירונים והאזרחים ששהו בבסיס, פינו את הטירונים לאחור ותפסו את העמדות הקדמיות מול יחידות הקומנדו של החמאס.
בתחילת הקרב ינאי רץ לעמדת הים ביחד עם הסמלים יריב והראל והגנו על עשרים האזרחים שברחו לבסיס לאחר שהותקפו ממחבלים שחדרו בסירות מהים.
לאחר מכן ותוך כדי ניהול הקרב, ינאי ראה הודעות מצוקה ממפקדים שנלחמו בעמדה שנייה, "ש.ג.
מטווחים", מוקד התקפה נוסף של המחבלים.
ינאי קיבל החלטה אישית להציל את חבריו: הוא תידרך את יריב, הפקיד בידיו את השמירה על האזרחים, ורץ לעמדה האחרת שנמצאת בקצה השני של בסיס זיקים.
הוא חילץ את אחת המפקדות שנפצעה ותפס את מקומה.
בעמדה זו ניהל קרב פנים אל פנים מול לוחמי קומנדו של החמאס, ביחד עם סגן , סמ"ר עמרי ניב פיירשטין וסמ"ר .
ארבעת המפקדים החזיקו מעמד ללא תחמושת בקרב קשה למעלה מחצי שעה.
בשעה 8:13 בבוקר נורה עליהם טיל RPG והם נהרגו במקום.
קרב זיקים הסתיים עם 7 הרוגים: ארבעה קצינים (מתוך חמישה קצינים שהיו באותה השבת בבסיס), שני סמלים וחייל טירון.
מרבית הפצועים בפלוגה היו מפקדים ששמו עצמם בקדמת הקרב והגנו על החיילים והאזרחים.
מנגד, מפקדי הפלוגה הצליחו לעצור את התקדמות המחבלים, מנעו את כיבוש הבסיס והצילו את חייהם של כמאה טירונים, עשרות אזרחים, ועשרות משפחות בקיבוצים הסמוכים, קיבוץ זיקים וקיבוץ כרמיה.
באפריל 2025 נחנך לזכרו של ינאי מרחב חדשני לטיפול ושיקום דרך מוזיקה בבית חולים שיבא.
מול קברו, משפחתו של ינאי הקריאה קדיש ישראל חדש ותפילות שכתב אביו:
קמינקא הוביל את בית הספר הבינלאומי להוראת השואה ביד ושם, המוסד החינוכי הגדול בעולם בתחום, במשך תשע שנים (2013–2022).
הישגיו של בית הספר בשנים אלו כללו:
פיתוח והטמעת בשבילי הזיכרון: תוכנית לאומית בישראל להוראת השואה לבתי ספר יסודי עד תיכון.
התוכנית קיבלה אישור בתקופת שר החינוך שי פירון, ובמשך מספר שנים הוטמעה ברחבי הארץ.
התוכנית כללה תכנים (מערכי שיעור, חומרי הוראה והעשרה), הכשרת אלפי מורים והטמעות בבתי ספר.
פיתוח והטמעת קולכם שמעתי: אסופת זיכרון עבור צה"ל וכוחות הביטחון, לשימוש מפקדים וחיילים המעוניינים לגעת באופן עמוק בזיכרון השואה.
האסופה אומצה על ידי הרמטכ"ל גדי איזנקוט ואלופי צה"ל, הוטמעה בקרב מאות אלפי חיילים במצטבר ואומצה על ידי משטרת ישראל.
קידום ופיתוח תפיסה חינוכית כוללת, ספיראלית ורב גילאית לחינוך בתחום השואה.
פיתוח והטמעת קולכם שמעתי ציבורי: האסופה הצה"לית עברה התאמה לציבור הרחב ויצאה כמהדורת זיכרון בארץ בשיתוף הוצאה לאור סטימצקי.
IHRA: ייצוג מדינת ישראל בארגון הבינלאומי International Holocaust Remembrance Alliance המהווה את ארגון הגג של מדינות העולם לזיכרון, מחקר וחינוך בתחום השואה.
בין השאר, קמינקא נמנה בצוות העבודה שעסק בחינוך עולמי, והיה חלק מצוות ההיגוי למחקר רחב היקף שעסק באופני הלימוד השונים של השואה ברחבי העולם.
בתקופה זו המדינות החברות ב-IHRA אימצו הגדרה מוסכמת ומאוחדת של מושג האנטישמיות (כהגדרה שאינה מחייבת מבחינה משפטית).
ייצוג יד ושם מול מנהיגים ברחבי העולם, שרי חינוך ואנשי מקצוע בכירים, לקידום זיכרון השואה בזירה החינוכית.
קידום פרויקט עדים וחינוך: פרויקט שנועד להנגיש את סיפורם יוצא הדופן של ניצולי שואה לקהלים רחבים במגוון מתודות צילום והנגשה.
הפרויקט שהחל עוד לפני תקופת כהונתו של קמינקא, כולל עשרות סרטי עדות במגוון שפות המתאימים הן למערכות החינוך השונות והן לציבור הרחב.
הקמת מרכז חינוכי חדשני בבסיס ההדרכה הדרומי של צה"ל, "עיר הבה"דים" ע"ש אריאל שרון.
הקמת המרכז כללה פיתוח תפיסה חינוכית חדשנית, שימוש במגוון מתודות הדרכה, והתאמת שפת הזיכרון למגוון רחב של קהלים.
המרכז נבנה במהלך מספר שנים בתמיכה ובשיתוף פעולה של משרד הביטחון וצה"ל, בהובלת מפקדי עיר הבה"דים וקציני החינוך הראשיים, ובעיצוב חברת בריז.
הכשרת עשרות אלפי מורים מהארץ ומחוץ לארץ, דרך קורסים, סדנאות, הרצאות ופיתוח חומרים ייעודיים.
ייצוג יד ושם ומדינת ישראל בפורומים בינלאומיים שונים, לרבות נאום בפאנל מומחים באו"ם, עבודה מול אונס"קו, כנסים בינלאומיים, ועוד.
קידום חתימה של עשרות מסמכי הבנות וחוזים בינלאומיים לטובת הנכחת זיכרון השואה במערכות חינוך בעולם.
שיחה, חצי שיחה (2024, הוצאת עיתון77, עורכת ענת לוין): ספר שירה שנולד בכאב האובדן המוחלט של מלחמת אוקטובר 2023, לאחר נפילתו בקרב של סגן ינאי קמינקא.
הספר שובר את הז'אנר הקלאסי של ספרי שירה וכולל בתוכו קטעי טקסט - חצאי שיחות, הגות ומחשבות - המתנגחים ומשתלבים עם השירים.
הוא כולל 74 שירים לרבות "באנו חושך" שמסתיים במשפט רק בלילה רואים כוכבים (התפרסם סביב מותו של ינאי), ושירים נוספים כגון "דברים שרציתי לומר לך", שיכול אותיות, נאס"א, לפעמים ועוד.
ענת לוין כתבה על הספר: כאב, צעקה, לחישה, שיחה.
חצי שיחה בין אב אָבֵל לבנו, בניסיון להבין את מה שאי אפשר להבינו, להגדיר את ההיעדר, להמליל את השתיקה.
הספר הוא ממואר פואטי־פילוסופי, מלא להבה.
האֵבֶל שעומד במרכזו, כמו אש, מכלה כל חלקה טובה, אבל אור הלהבה הוא גם אור מנורת השולחן, שעליו מניח אייל קמינקא את שירתו ואת שיחותיו.
מול הדף הלבן הוא נדרך כדי להתקיים מעבר לקיום הארצי, לתת לרוח החסר לנשוב לצד רוח הדיאלוג והתשוקה לקשר, לתשובה.
זה ספר מסע אל השאול שמספר גם על הניסיון, על הכישלון, ועל הניסיון החוזר לשוב ולעלות מן התהום, למצוא סולם, פנס, מפה, שפה חדשה.
ובלב הספר אדם אָבֵל המפלס דרך מעבר לעצמו כדי שיוכל להמשיך לחיות.
זה ספר שכולו לב, סיפור על אהבה.
הוא נכתב בסכין יפנית, בנוצה, באומץ, בייסורים, בתשוקה.
הספר זכה לתהודה תקשורתית רחבה.
מהדורה שנייה הודפסה בפברואר 2025.
הומאוסטזיס, הצופן: איראן (2022, הוצאת סטימצקי): מותחן ריגול פסיכולוגי מהיר וחד הנע בין ארצות הברית (CIA), איראן (יחידה עילית של המודיעין המשולב) ואגף 8, יחידת ריגול סודית ישראלית.
הדילמה הישראלית האם להפציץ את מתקני הגרעין האיראני מקבלת זווית ייחודית כשנשק חדש נכנס לזירה: חוקר במכון ויצמן שפיצח את השיטה להוציא חברות אנושיות מאיזון ולחזות את העתיד.
הספר עוסק בשאלה הגדולה – האם לחברה אנושית יש מרכיבים תרבותיים, די-אן-איי חברתי, אשר ניתן למניפולציה ולהינדוס חברתי.
"שומר הזיכרונות", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001 (מופיע בפרסומים שונים גם כשומר הזכרונות).
רומן ביכורים המתאר שלושה מסעות, אמיתיים וסימבוליים, שעובר גיבור הספר בדרכו למציאת תשובה לחידת חייו.
המסעות מתרחשים במקביל באירופה הסוערת טרום מלחמת העולם השנייה, בישראל של פעם ועכשיו, וברכס האנפורנה בנפאל – מקום הבריחה לישראלים רבים בדרכם למציאת טבע ורוח.
הספר מתבסס על ראיונות עומק עם ד"ר לילי קמינקא, סבתו של המחבר, ושוזר זכרונות ילדות מהמאה הקודמת לצד תיאורי נוף ותרבות של נפאל מעיניים של טייל ישראלי.
"שיח", הוצאת מק ספרי איכות, 1999 (איורים: אילנה קמינקא): ספרון ילדים.
"חינוך תוצאתי מיטבי: חשיבה תוצאתית לילדים", הוצאת מק ספרי איכות, 2011: הספר מפרט את הרציונל ודרך הפעלה של תוכנית "חשיבה תוצאתית לילדים" שמטרתה להטמיע כלי חשיבה תוצאתיים בתרבות הבית ספרית עד רמת הילדים.
הספר פונה בעיקר לאנשי חינוך, מנהלים ומורים ומתאר בין השאר תהליכי הטמעה בבתי ספר שונים במחוז מרכז.
איחוד משרד התמ"ת: שנתיים ראשונות", הוצאת מק ספרי איכות, 2006: הספר מתאר ומנתח בפירוט את המהלך הארגוני של פירוד משרד העבודה והרווחה ואיחוד משרד התמ"ת (תעסוקה, מסחר ותעשייה).
מהלך זה זכה לתהודה רבה בציבוריות הישראלית בשנים 2003–2005 דרך פרסומים רבים בעיתונות ועד לפרסומים אקדמיים - והיווה רקע להכרזת סכסוכי עבודה במשק.
בראש המשרד המאוחד עמדו אהוד אולמרט ורענן דינור.
באמצעות ניתוח מסמכים ועשרות ראיונות עומק עם מובילי המהלך והמושפעים ממנו, מנסה המחבר להציג את הסיפור מאחורי הקלעים תוך התייחסות למרכיבים ניהוליים ואנושיים והדגשת הגורמים שהשפיעו על מה שהוגדר לאחר מספר שנים כהצלחה.
המהלך הארגוני המתועד זכה במקום ראשון בתחרות הלאומית 'מצוינות בניהול משאבי אנוש' המנוהל על ידי העמותה הישראלית לניהול פיתוח וחקר משאבי אנוש והמרכז הישראלי לניהול (המי"ל), 2006.
חשיבה פורצת דרך בחיי היומיום", הוצאת ידיעות אחרונות, 2002: ספר העוסק בהפעלת מתודולוגיה מחקרית של פתרון בעיות ותכנון המכונה 'חשיבה פורצת דרך' (Breakthrough Thinking) באירועים הלקוחים מההווי היומיומי של האדם הנורמטיבי: חיי זוגיות, איזונים בין משפחה לעבודה, חינוך ילדים, ומשברי חיים.
הספר נכתב במשותף עם ד"ר נחום קמינקא.
גישת חשיבה פורצת דרך מהווה בסיס לחשיבה תוצאתית.
באנו חושך (מתוך "שיחה חצי שיחה", 2024): השיר נכתב ב-2020 לינאי ז"ל, חצי שנה לפני גיוסו לצה"ל.
השיר עוסק בהתמודדות של האדם עם החושך הפנימי.
הולחן ומבוצע על ידי יונתן אבירן וניצן אלון בהשראת המוזיקה של ינאי קמינקא ז"ל.
אייל סיקה (שם מדעי: Cervus nippon), או "אייל יפני", הוא מין אייל במשפחת האייליים שמקורו במזרח אסיה.
בעבר השתרע תחום תפוצתו הטבעי מצפון וייטנאם עד המזרח הרחוק הרוסי, אולם כיום הוא על סף הכחדה למעט ביפן, שם אוכלוסייתו גדולה למדי.
מקור שמו הוא במילה היפנית "שִׁיקָה" (鹿 – אייל).
אייל הסיקה הוא הרביוור בינוני בגודלו, אשר גובה כתפיו נע בין 50 ל־95 ס"מ ומשקלו נע בין 30 ל־70 ק"ג.
הזכרים גדולים באופן ניכר מהנקבות.
לכל איילי הסיקה רגליים עדינות וראש קצר, רזה ובעל צורת יתד.
אייל הסיקה הוא אחד ממיני האייל הבודדים שנשארים נקודים בהגיעם לבגרות.
דפוסי הנקודות משתנים מאזור גאוגרפי אחד למשנהו: לתת־מינים שבאסיה גופא נקודות גדולות ובולטות יותר, בעוד שבטייוואן וביפן הנקודות שעל פני האיילים כמעט שאינן נראות.
משום כך, אוכלוסיות של איילים שהובאו מיפן לשאר חלקי העולם הן גם כן ללא נקודות כמעט.
צבע הפרווה של האייל נע בין מהגוני לשחור, כאשר פרטים לבנים גם כן נצפו.
בעונת החורף נעשית פרוות האייל כהה ומדובללת יותר, הנקודות בולטות פחות, ונוצרת רעמה על גב הזכרים.
לזכרים קרניים (Antler) מוצקות וזקופות עם תמיכה נוספת מסעיף המצח.
בקצה הקרן בוקע חוד מפוצל לשניים אשר פונה לפנים.
לעיתים קרני הסיקה מפתחות הסתעפויות כף.
לנקבות זוג בליטות שחורות על מצחן.
הזכרים גם מפתחים רעמה בולטת בעונת הייחום.
אייל הסיקה יכול להיות פעיל במהלך היום, אם כי באזורים שבהם השגרה שלו מופרעת על ידי האדם הוא הופך להיות יצור לילי.
נדידה עונתית מוכרת באזורים הרריים, כמו ביפן, כאשר הגבהים שבהם הוא חי בחורף נמוכים בכ־700 מ' מאלה שבקיץ.
החיים בעדר משתנים כתלות בפרט, וישנם פרטים החיים בגפם, בעוד אחרים נמצאים בקבוצות בני מינם.
עדרים גדולים ניכרים בעונות הסתיו והחורף.
איילי הסיקה הם מאוד קולניים, עם 10 קולות ייחודיים הנעים בין שריקות רפות לצעקות רמות.
כאשר הם בסכנה הם לעיתים קרובות יציגו אחוריים מתרחבים, בדומה לאייל קנדי.
זכרי אייל הסיקה שומרים על הטריטוריה שלהם ומחזיקים הרמון של נקבות בתקופת הייחום, אשר שיאה מתחילת ספטמבר עד אוקטובר, אם כי היא יכולה להימשך אל תוך החורף.
גודלן של הטריטוריות משתנה כתלות בבית הגידול ובגודלו של האייל.
איילים חזקים יכולים להחזיק טריטוריה של 20 דונם.
הטריטוריות מסומנות בסדרה של גומות באדמה שלתוכן מטילים הזכרים את השתן ומהן בוקע ריח מושק חזק.
מאבקים בין זכרים יריבים הם לעיתים עזים וממושכים, ואף עלולים להיות קטלניים.
בנארה שביפן נודע האייל בשם אייל קד, שכן הם מרכינים את ראשם בטרם מאכילים אותם.
איילי סיקה מצויים ביערות הממוזגים והסובטרופיים של מזרח אסיה, בהעדיפם אזורים עם צמחייה צפופה ונמוכה, שבהם השלג לא עולה על 10–20 ס"מ.
את איסוף המזון הם נוהגים לעשות בקרחות יער.
אוכלוסיות איילים מיובאות מצויות באזורים שבהם בתי הגידול דומים לאלה הטבעיים, לרבות מערב אירופה ומרכזה, מזרח ארצות הברית וניו זילנד.
מכיוון שאזורי המחיה של איילי הסיקה מתאימים לשימושי אדם, אוכלוסיית הסיקה משתנה ממדינה למדינה עד שבחלק מהאזורים הוא בסכנת הכחדה, אם כי מצבו של המין ברמה העולמית הוא ללא חשש.
אף אחד מתת־המינים של אייל הסיקה אינו בסכנת הכחדה, למעט אייל קרמה, החי באיי קרמה.
יפן היא המדינה עם אוכלוסיית איילי הסיקה הטבעית הגדולה בעולם, ככל הנראה בשל מאמצי שימור ובשל היכחדותו של הזאב באזור זה, הטורף העיקרי של האיילים שם, בתחילת המאה ה־20. כיום אוכלוסיית הסיקה ביפן אף רבה מדי, ומסבה נזק ליערות ולאזורים חקלאיים.
משום כך המגמה היא להטיל בקרה על התרבות הסיקה ולא לשמר אותם.
בעבר הייתה האוכלוסייה הגדולה ביותר של איילי סיקה בסין, אולם אלפי שנים של ציד ושל אובדן בתי גידול הביאו את האוכלוסייה בה למתחת ל־1,000 פרטים.
מבין חמשת התת-מינים שבסין, אייל הסיקה המנדריני נחשב לנכחד בטבע.
מצבו של אייל הסיקה המנצ'ורי אינו ברור, אם כי הסברה היא כי הוא נכחד אף הוא.
התת-מינים הדרום־סיני והסצ'ואני הם היחידים שחיים גם בטבע, עם אוכלוסייה של בין 300 ל־400 פרטים.
אייל הסיקה הפורמוזי נכחד בטבע למשך שני עשורים, עד אשר פרטים מגני חיות הובאו אל הפארק הלאומי קנטין וכיום מספרם מגיע ל־200. החזרה של פרטים לטבע מתקיימת גם בווייטנאם.
ברוסיה אוכלוסייה יציבה וגדולה של 9,000 פרטים מהתת־מין המנצ'ורי, אשר מוגבלת לאזור של פרימורסקי קראי.
ייתכן שאוכלוסייה מסוימת גם חיה בקוריאה הצפונית, אולם בשל המצב המדיני, לא ניתן לחקור זאת.
אייל מָזִיג (נולד ב-27 בספטמבר 1982) הוא מוזיקאי, נגן גיטרה בס, מפיק ומעבד מוזיקלי, מלחין, זמר, מנצח ומתזמר ישראלי.
אייל מזיג נולד בעיר לוד למשפחה ממוצא תוניסאי.
את דרכו המוזיקלית החל בגיל 10, כאשר החל לנגן בחצוצרה ובחליל צד ומשם המשיך לגיטרה בס ופסנתר.
בשנת 1999, כשהיה בן 16, הקים יחד עם רון אלמוג, עידו אופק (זיגו), איתי גלוסקא ואחיו, גיא מזיג, את להקת "הדורבנים".
מזיג השתתף בהקלטת שלושת אלבומי הלהקה, "קובי", "לוי", ו"אחד אחרי השני".
הלהקה זכתה בתואר "הרכב השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשס"ו של גלגלצ.
על השירים המוכרים שכתב או הלחין מזיג ללהקה נמנים "עוד לילה", "לא פוגע" ו"אח איזה בוקר 72".
באירוויזיון 2005, ליווה מזיג בפסנתר יחד עם אחיו גיא (בגיטרה) את שירי מימון בהופעתה עם השיר "השקט שנשאר", אשר זכה במקום הרביעי.
במקביל לפעילותו בלהקת הדורבנים, החל מזיג להפיק אלבומים לאמנים שונים, בהם להקת "התבלינים" (בה גם לימים ניגן), יונתן רוזן ושלמה גרוניך.
בשנת 2009 הצטרף ללייבל ההודי "EarthSync" , ובמשך שלוש שנים חי על ציר ישראל-הודו.
בשנת 2011 תזמר אלבום של שובהה מודגל , זמרת הודית מסורתית.
מזיג למד תזמור וניצוח אצל רפי קדישזון ויצחק סדאי, וכן למד ניצוח בגרמניה.
הוא עבד עם תזמורות רבות, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת האופרה הקאמרית, סימפונט רעננה, התזמורת הקאמרית הישראלית ותזמורת ירושלים מזרח ומערב.
החל משנת 2013, מנגן מזיג בלהקת הליווי של שלמה ארצי, בתור נגן גיטרה בס.
ב-2016 זכה בפרס אקו"ם להישג השנה כמפיק מוזיקלי.
+שנהאמןשירמיליםלחןמקור2013התבליניםזה לא מגניבדור אלגזיאייל מזיג2015סאבלימינלחלום של כל גברקובי שמעוני2016חנן בן ארילאהוב אותך מחדשחנן בן ארי, נרי בן ארי2018שלמה ארצירצינו רק לשירשלמה ארציגלי עטריהנשיקה הראשונהאברהם בן זאבמילן נובקוביץ2022אלדד כהןנסיךנעם חורבעמרי קסטן2023אביחי הולנדרידיים ודממהאביחי הולנדראמיר דדוןגלגל החייםאמיר דדון2024זאב נחמהרות עבוראור מילשטוק, עמרי קסטן
ב-26 במאי 2013 נשא לאישה את דבי דדון, אחותה הצעירה של הדוגמנית והמנחה נטלי דדון.
הפקה ותזמור: אמנים: שלומי בר-אל, אסי ישראלוף, יונתן רוזן, עלמא, Amiram Inc, התבלינים, Karin Alyon, קובי אפללו, שלמה גרוניך, רפיק ידידיה, חנן בן ארי, אוהד צופי, אהרן רזאל, תום עוזיאל, ליטל סיביליה, אופיר צנחני, "תוצרת בית", מורן גמליאל, פרויקט הצברים, אלדד כהן.
הפקת מופעים: קובי אפללו, התבלינים, יונתן רוזן
מופעים שהשתמשו בלחניו: להקת בת שבע, "מה קשור", תמיר קמחי - מופע בידור
הרכבים בחו"ל: שי בן צור והרג'אסטן ג'יפסיז, kartik&gotham, תזמר אלבום של Shubha Mudgal
מוזיקה לסרטים/סדרות: "solito", "נחיתת אונס", "הישראלים".
אייל נוסובסקי (נולד ב-1962) אלוף-משנה במילואים בצה"ל.
שימש מפקד מתקן אדם ומפקד אגד 900.
מכהן כמנהל מחלקת הבטיחות של תנועת הצופים משנת 2006 ועד היום.
נוסובסקי התגייס לצה"ל בינואר 1981 במסגרת גרעין נח"ל, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
בהמשך השלים קורס קציני חי"ר ושימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה.
לאחר שהועלה לדרגת סא"ל מונה למפקד גדוד 932 בין השנים 1993–1995, והוביל אותו בעת הלחימה בדרום לבנון.
בהמשך שימש מפקד בא"ח נח"ל בין השנים 1995–1997. לאחר מכן שימש כסגן מפקד חטיבת הנח"ל.
לאחר שהועלה לדרגת אל"ם מונה למפקד מתקן אדם.
לאחר מכן שימש כמפקד אגד 900, שהיווה מסגרת מאחדת ל"גדודי ה-90" בטרם ההקמה הרשמית של חטיבת כפיר, ושימש בתפקיד עד 23 באוקטובר 2005.
אייל נקוד (נהגה: אַיָּל נָקֹד) או אייל צ'יטאל (שם מדעי: Axis axis; בעבר Cervus axis), הוא סוג של אייל החי בדרום אסיה ומהווה מין יחיד בסוגו.
בעבר היו שלושה איילים נוספים בסוג Axis: אייל חזירוני, אייל קוהל, ואייל קאלאמיאן, אך כיום הם מסווגים בסוג אייל זהוב (Hyelaphus) על סמך מבנה גוף נפרד.
לאייל הנקוֹד פרווה בצבע חום בהיר-כהה, המנוקדת בכתמים ונקודות לבנות המקנות לו את שמו.
בטנו, גרונו, והחלק האחורי של זנבו - לבנים, ולאורך הגב יש לו פס שחור המתוח מהזנב עד לכתפיים.
לזכרים זוג קרניים גדולות המגיעות לאורך של 75 ס"מ ומתפצלות עד שלושה סיעופים.
אייל נקוד הוא בינוני בגודלו - קטן מעט מן היחמור וגדול מאייל הכרמל: גובהו בכתפיים כ-90 ס"מ, ואורך ראשו וגופו (כולל הזנב) עד 170 ס"מ.
זכרים גדולים במיוחד יכולים לשקול 98–110 ק"ג.
קרני האיילים הן מבנים עצמיים שגדלים בכל שנה על פי רוב בקיץ, ולרוב רק הזכר מגדל אותן.
הקרן מתחילה להתפתח אצל האיילים הצעירים בתור זוג בליטות שמהן מתפתחות הקרניים.
האיילים מפרישים ריח מסוים מבלוטות הנמצאות ליד עיניהם ומצחם על מנת לסמן את הטריטוריה שלהם.
ריח זה משמש לא פעם את הציידים המעוניינים בהם.
האייל הנקוד נפוץ במספרים גדולים בהודו ונפאל, ונמצא במספרים קטנים יותר בסרי לנקה, בהוטן, ובנגלדש.
כמו כן הוא הובאה למדינות רבות מחוץ לתפוצתו המקורית, ביניהן: ארמניה, פקיסטן, ארגנטינה, אורוגוואי, ברזיל, בריטניה, גרמניה, אוסטריה, ואוסטרליה; בארצות הברית הוא הובא למדינות טקסס, פלורידה, קליפורניה, והוואי.
בשל העדר טורפים טבעים בהוואי, האוכלוסייה גדלה עד שממשלת הוואי חוקקה חוקים האוסרים על החזקה או הובלה של אייל נקוד לאיים.
האיילים הנקוּדים חיים ביערות נשירים צפופים ובשטחי מרעה.
הם נמנעים מאזורים גבוהים, ואת תפקידם האקולוגי באזורים אלו ממלאים איילי סמבר.
האיילים הנקוּדים חיים בעדרים גדולים של 10–50 פרטים, והם פעילים בעיקר בשעות היום.
תזונתם כוללת נבטים, עשבים, שיחים, ענפים, ופרות שנופלים מהעצים על ידי חיות אחרות.
לעיתים הם מעשירים את תזונתם בליקוק מלח או אכילת רקמת העור הנופלת מהקרן.
זכרים עומדים לעיתים קרובות על רגליהם כדי לאכול מהענפים של העצים.
איילים אלו מעדיפים מים זמינים ובימים חמים ישתו בבוקר ובערב.
איילי נקוד נצפים לעיתים קרובות עם קופי לנגור ונהנים מהפירות שנופלים על ידם, ומקריאות אזעקה הנשמעות מהם כאשר הם מבחינים בטורף.
הלנגורים נהנים מהשמיעה הטובה של האיילים וירדו לחפש מזון באדמה כאשר האיילים יהיו לידם.
לעיתים איילי נקוד רועים גם עם תאואים אסייתים, גאורים, טווסים או איילי סמבר.
תוחלת חייו של האייל הנקוד 10–14 שנים.
האויבים של האיילים הנקוּדים בטבע הם אריות אסייתים, טיגריסים, נמרים, דהולים, נחשי פיתון ותנינים.
אייל זה מסוגל לרוץ במהירות של 40 קמ"ש, והיחידים שיכולים להדביקו הם דהולים.
מצב שימורם של איילי נקוד מוגדר כללא חשש (LC) על ידי הרשימה האדומה של IUCN בשל התפוצה הרחבה של המין, אולם אוכלוסיות מקומיות קטנות דוגמת בנגלדש נכחדות בשל ציד לבשרו.
קיים תת-מין בסרי לנקה שמצבו מוגדר כפגיע (VU) בשל ציד, ובירוא יערות.
אייל קוהל או אייל באוואן (שם מדעי: Hyelaphus kuhlii) הוא מין אייל קטן ונדיר שאנדמי לאי בודד במרכז אינדונזיה.
הוא שייך לסוג אייל זהוב לצד אייל קאלאמיאן ואייל חזירוני וקרוי על שמו של זואולוג גרמני.
בעבר סווג כמין בסוג "Axis" לצד האייל הנקוד עד שהלה קיבל מעמד של טקסון מונוטיפי.
אייל קוהל ומונטיאק ענק הם שני מיני האיילים הנדירים ביותר בעולם.
אייל קוהל הוא אייל קטן יחסית: גובהו בכתפיים 65–70 ס"מ, אורך ראשו וגופו כ-140 ס"מ, אורך זנבו כ-20 ס"מ ומשקלו 50–60 ק"ג.
מידות גופו המדויקות נתונות במחלקות.
צבע פרוותו נע בין חום לחום אדמדם בעוד שפלג גופו הקדמי נע בין אפור כהה לשחור.
הצד התחתון של זנבו לבן ומסביב לעיניו כתמים צהבהבים.
מבנה גופו צר ומוצק, זנבו בינוני, ואוזניו ורגליו קצרות.
לזכרים קרניים קטנות באורך של 25–47 ס"מ, ובהם שלושה סיעופים בלבד.
אייל חזירוני ואייל קאלאמיאן דומים מאוד במבנה גופם לאייל קוהל, אם כי אייל חזירוני גדול יותר ובעל רגליים ארוכות וגופו מנוקד בכתמים לבנים, ואילו אייל קאלאמיאן מתאפיין בפרווה חומה ללא כתם שחור וכדומה.
אייל קוהל אנדמי לאי באוואן הממוקם בים ג'אווה במרכז אינדונזיה בין האי בורנאו לאי ג'אווה.
באי קיימים שתי אוכלוסיות נפרדות, הקטנה בדרום האי והגדולה באזורים ההררים של צפון האי; הטווח הכולל הוא כ-220 קמ"ר.
בית הגידול של המין כולל יער שפלה ויער הררי עם צמחייה צפופה וקרחות יער.
תזונתם כוללת עשבים, דשאים ועלים שונים.
לאחר תקופת היריון של 225–230 ימים, נולד עופר אחד ולעיתים נדירות שניים.
פרוותו של העופר בהירה עם כתמים לבנים הנעלמים אחרי מספר שבועות.
לזכרים מתחילות לצמוח קרניים בגיל שנה.
איילי קוהל הם איילים טריטוריאליים החיים בגפם ופעילים בעיקר בלילה.
במשך היום הם נחים במעבה הצמחייה ולקראת ערב יוצאים לקרחות היער בשבילים קבועים.
אף על פי שהאיילים בודדים, הם קולניים יחסית ומתקשרים אחד עם השני במגוון קולות.
מין זה אינו מגיב בקריאת אזהרה בהתקרבות סכנה, אלא חומק בשקט כדי לא להתגלות.
אויביו הטבעיים של אייל קוהל בוגר הם פיתונים מרושתים, אם כי הם אינם נפוצים באי בצורה נרחבת; העופרים עשויים להיטרף גם על ידי עופות דורסים, וקופים שונים.
בעבר איילי קוהל ניצודו על ידי התושבים המקומיים.
משנת 1960 השתולל ציד רציני, כאשר שטחים גדולים של יער נכרתו לצורך מטעי עץ טיק, ונתנו לציידים גישה קלה יותר.
בסביבות 1977 הציד פחת, ונתן לשתי האוכלוסיות אפשרות להתאושש מעט.
כיום, האיומים המרכזיים על אייל קוהל הם: ציד, שרפה מכוונת של הצמחייה על ידי התושבים למטרות שונות, וטריפה על ידי כלבי בית.
בשנת 1979 הוקמה שמורת טבע המספקת הגנה לאיילים מפני שריפות וכלבים, וכן מתבצע באי דילול עצי טיק כדי לתת לצמחייה המקומית להתאושש.
כמו כן קיימים עדרים קטנים בגני חיות.
אייל קוהל מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין הנמצא בסכנת הכחדה חמורה שכן מספר הפרטים נאמד בכ-250 פרטים בלבד והמין מוגבל לאי בודד.
עם זאת, מגמת האוכלוסייה נמצאת בעלייה מתונה.
אייל רוזלס (נולד ב-4 באוקטובר 1964) הוא שחקן ומורה למשחק ישראלי.
רוזלס הוא בוגר סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
במהלך השנים השתתף רוזלס במספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
בין השנים 1993–1994 שיחק בשתי עונות בקומדיית המצבים "סטרייט ולעניין" ששודרה בערוץ 1.
בשנת 1997 הופיע בסרטה של ג'ולי שלז "עפולה אקספרס" בתפקיד בעל תחנת טוטו.
בשנת 1998 שיחק בסרט הטלוויזיה "חתולות הרעם".
בשנת 1999 שיחק בסרט הקולנוע "מבצע סבתא" ו"פרא".
בשנת 2000 שיחק בסרט הקולנוע "הבולשת חוקרת", שבוים על ידי מרק רוזנבאום ונכתב על ידי חיים מרין.
בשנת 2001 הוקרן סרטו של איתי לב "חמש דקות בהליכה" בו השתתף רוזלס.
באותה השנה גם שיחק בתפקיד משני קטן בטלנובלה של ערוץ ויוה "לגעת באושר" גילם את אריה הבוס של לבנה בפאב.
בשנת 2003 שודרה ב-HOT3 הטלנובלה "משחק החיים", בה גילם את דמותו של אלפסי.
באותה שנה הוא שיחק בסרט הטלוויזיה "הדמעות של אמסלם" וכן בסרט הטלוויזיה "על הקו".
בין השנים 2002–2004 שיחק בסדרה "המשאית" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2004 שיחק בטלנובלה "מיכאלה".
באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "ללכת על המים", וכן בסרט הקולנוע "האסונות של נינה".
בשנת 2005 עלה לאקרנים הסרט "אלנבי רומאנס", בו השתתף רוזלס.
בשנת 2006 השתתף בסרט "בקרוב יקרה לך משהו טוב".
באותה שנה הוא שיחק בסרט הקולנוע "אין לה אלוהים".
בשנת 2008 שיחק במחזה "קומדיה של טעויות", שהוצג בתיאטרון באר שבע.
באותה השנה גם התארח בעונה הראשונה של סדרת דרמת הנוער המצליחה של ערוץ הילדים "האי" גילם את פרדי, הבוס במסעדה שג'יני עובדת בה.
בנוסף באותה השנה התארח בעונה הראשונה של הסדרה הקומית ששודרה בערוץ 2 "רמזור" גילם את אשר.
בשנת 2009 שיחק במחזה "השחף".
באותה שנה שיחק בסדרה "אלכס בעד ונגד", ששודרה בערוץ הילדים, וכן בעונה השלישית של הטלנובלה "האלופה".
במהלך השנים 2009–2010 גילם רוזלס את דמותו של "דוד אילוז" בסדרת הטלוויזיה "הבורר".
בשנת 2010 שיחק בקומדיית המערכונים "לא לפני הילדים" ששודרה בערוץ 10. באותה שנה שיחק בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד".
בשנת 2011 שיחק בסדרת הדרמה המבוססת על הסרט "כבוד", "הכבוד של מרציאנו" ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2012 שיחק בסדרה "חצויה - הדבר האמיתי" ובסרטים "נמס בגשם" ו"אף פעם לא מאוחר מדי".
בשנת 2013 שיחק בסרטו של רשף לוי "לצוד פילים" בסרט "עיר מקלט", ובסדרה "בית המשאלות", בערוץ 1, וגם התארח בעונה הראשונה של הסדרה הקומית "שנות ה-80" ששודרה בערוץ 2, גילם את אלברט מנהיג תנועת הליכוד בטירת כרמל.
בשנת 2015 שיחק בסדרת הילדים "מריו" בערוץ הילדים.
באותה השנה שיחק בסרטו של ארז תדמור, "ארץ פצועה" ובסדרה "מלאך של אמא", המשודרת ב-Yes.
בנוסף באותה השנה גם שיחק בסרט "קמטי צחוק".
בשנת 2017 גילם את אביו של עמרם אלקיים השבאבניק בסדרה "כיפת ברזל" המשודרת בקשת 12.
בשנת 2019 גילם את דמותו של מפקד הימ"ר זיגדון בעונה 3 של מטומטמת המשודרת ב-HOT.
בשנת 2020 גילם את דמותו של עזרא פלאח בסדרת הדרמה מנאייכ ששודרה ב-כאן 11, ובאותה שנה גם השתתף בסדרה הקומית חזרות.
בשנת 2025 שיחק בסרט 10 קילו קוקאין, בבימויו של דורון ערן, המבוסס על ספרה של שרון יצחקי, הנושא את אותו שם.
אייל סמבר (שם מדעי: Rusa unicolor; קרוי גם אייל הודי או אייל סוסי), הוא מין אייל גדול החי באסיה ותואר לראשונה בשנת 1792. אייל זה הוא הגדול בסוג אייל רוסה, האייל הגדול ביותר בדרום-מזרח אסיה, והשלישי בגודלו במשפחת האייליים לאחר האייל הקורא והאייל הקנדי.
לסמבר מספר תת-מינים שמשתנים בגודלם ובמראם על פני התפוצה הרחבה שלו.
שמו של המין - סמבר (נהגה גם כסמבור או סמבהור) - מגיע מהשפה ההינדית ומתייחס במקור למרק ירקות שצבעו כשל פרוות האייל.
אף שהשם סמבר מתייחס בעיקר לאייל זה, הוא גם משמש לעיתים ככינוי לאייל פיליפיני (סמבר פיליפיני) או לאייל טימור (סמבר סונדלי).
ניתוח גנטי מראה כי האייל הקרוב ביותר לסמבר הוא כנראה אייל טימור הנפוץ באינדונזיה.
עובדה זו נתמכת על ידי דיווחים, שצאצאי כלאיים בין שניהם פוריים.
גודלם ומראיהם של הסמברים משתנה במידה רבה על פני התפוצה שלהם, מה שהוביל לבלבול טקסונומי ניכר בעבר; באופן כללי הם מגיעים לגובה של 102–160 ס"מ בכתפיים ועשויים לשקול עד , אם כי המשקל הסביר הוא בדרך כלל 100–350 ק"ג.
אורך הראש והגוף נע בין 1.62 מטר עד ; תת-המינים המערביים נוטים להיות גדולים יותר מאלה המזרחיים, כך שבהודו נמצאים הגדולים ביותר ובטאיוואן הקטנים ביותר.
הזנב ארוך יחסית לאיילים אחרים ואורכו: 35-22 ס"מ; צידו העליון בולט משאר הגוף בשל צבעו הכהה-שחור, וחלקו התחתון לבנבן-צהבהב ומונף בשעת סכנה לאות אזהרה.
הפרווה של הסמבר שעירה וקצרה, ובאזורים קרים היא ארוכה ועבה יותר בחורף.
צבע הפרווה הוא אחיד ובעיקר חום כהה, ויכול להשתנות אצל תת-המינים לצהבהב חום, אפור כהה או בהיר, ואפילו שחור.
לכמה תת-מינים יש סימנים בצבע ערמון בחלק האחורי ובגחון.
הרגליים והצוואר בהירים יותר, וכמו כן השפתיים וסביב העיניים.
פס כהה יורד מהעיניים לאף השחור, והאוזניים גדולות ועגולות.
לסמבר גם רעמה קטנה צפופה באזור הצוואר שנוטה להיות בולטת יותר בזכרים.
הזכרים כהים יותר מנקבות, והעופרים נולדים ללא נקודות.
לזכרים בוגרים ונקבות הרות או מניקות, יש כתם חריג ללא שיער הממוקם באמצע החלק תחתון של גרונם ובמרכזו נקודת דם.
מנקודה זו נוטף לעיתים נוזל לבן, וייתכן כי היא משמשת כבלוטת ריח.
כיתר האיילים הזכרים גדולים וכבדים בצורה ניכרת מהנקבות.
לזכרים יש זוג קרניים מסוג אנטלר העשויות מעצם הגדלה כל שנה ולא מקרן אמיתית (קראטין).
הקרניים גדולות ועבות המתחלקות לשלושה סיעופים: סיעוף אחד בינוני באזור המצח, ושני סיעופים המתפצלים בקצה הקרן.
סיעוף רביעי באזור המצח הוא תופעה די נדירה אצל הזכרים, ובמקומות מסוימים כ-10% מהזכרים יצמיחו אותו.
אורך הקרניים של המבוגרים הוא בדרך כלל עד .
אין עונה קבועה לנפילת הקרניים של הסמברים, ולכן ניתן לראות קרבות בין זכרים כשאחד מהם ללא קרניים כלל או עם קרניים קטנות בשלבי צמיחה.
בטאיוואן הסמברים מגודלים בחוות מיוחדות יחד עם איילי סיקה לקרניהם הנופלות מדי שנה, ומשמשות כידיות יקרות לפיגיונות ואקדחים.
בשל צבעם המשתנה אף מפרט לפרט, נרשמו בעבר למעלה מארבעים תת-מינים;
נכון לעכשיו מוכרים שבעה תת-מינים של סמבר, אף על פי שישנם חוקרים המציעים תת-מינים נוספים.
גודל תת-המינים כאמור משתנה ממזרח למערב.
תת-המין הסמבר ההודי הנפוץ בהודו וסרי לנקה, הוא הגדול מבין תת-המינים הן בפרופורציות הגוף והן בקרניו.
סמבר דרום סין (הנפוץ החל מדרום סין ומיאנמר ועד מלזיה), הוא כנראה השני במונחים של גודל הגוף עם קרניים קטנות מעט מהסמבר ההודי.
לסמבר הסומטרי שמאכלס את האי סומטרה, ולסמבר הבורנאי הנפוץ בבורנאו, נראה שיש את הקרניים הקטנות ביותר ביחס לגודל גופם.
הסמבר הפורמסני (טאיוואן) הוא הקטן מבין תת-המינים, בעוד שקרניו הם בגודל דומה לסמבר דרום סין.
סמבר הודי (Rusa unicolor unicolor) נפוץ בהודו, נפאל, בנגלדש וסרי לנקה.
סמבר דרום סין (Rusa unicolor cambojensis) נפוץ בדרום סין, מיאנמר, תאילנד, לאוס, וייטנאם, קמבודיה וחצי האי המלאי.
סמבר מרכז סין (Rusa unicolor dejeani) נפוץ במרכז סין.
סמבר האינאן (Rusa unicolor hainana) נפוץ באי האינאן, סין.
סמבר סומטרי (Rusa unicolor equina) נפוץ באי סומטרה, ובאיים הסמוכים: פגאי, סיפאורה, סיברוט, וניאס, (אינדונזיה).
סמבר בורנאי (Rusa unicolor brookei) נפוץ באי בורנאו המחולק בין אינדונזיה, מלזיה וברוניי.
סמבר פורמסני (Rusa unicolor swinhoii) נפוץ בטאיוואן.
ב-1996 הסמבר דווח בפארק הלאומי אוג'ונג קולון שבאי ג'אווה, אך לאחר מכן התברר שהדבר נבע מבלבול עם אייל הטימור.