tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נגד ברודר ישנו תיק בית משפט הכרוך בהאשמות של אנטישמיות נגד אוולין הכט-גלינסקי, שבו הוא יוצג על ידי נורמן נתן גלברט, המשפט של ברודר הוביל לתגובה עיתונות חזקה ולוויכוח עקרוני על אנטישמיות וביקורת על ישראל בתקשורת הגרמנית והאנגלית.
בשנת 2006 גזר בית משפט גרמני את ברודר לתקופת מאסר לאחר שהאשים בפומבי אנטי-ציונים כמו היהודי ההולנדי-גרמני האיו מאייר על "יכולותיהם המשוערות ליודאופוביה יישומית", משום שהם השוו את מדיניות "הכיבוש" הישראלי לצעדים שננקטו על ידי הנאצים.
בערעור, ביקר בית משפט בעיקר את ברודר, וקבע שאין דבר כזה "אנטישמיות יהודית"
סטפן ניגמאייר כתב בהקשר של הצהרות ימניות פופוליסטיות: "הנריק מ.
ברודר הוא גם קורבן של טילו סרזין, מחבר הספר "גרמניה מחסלת את עצמה" במשך שנים הוא שואף להפוך לפרובוקטור הראשי של הרפובליקה".
המספריים בראש על צנזורה וצנזורה עצמית.
עד כאן ולא רחוק יותר.
הוצאת קונטרט ספרות, המבורג 1980, עם הנס דיטר בארות',
חופש העיתונות כעסק מתועד, הוצאת היינריך באואר.
על המשמעות והתפקוד של תחושה מתמדת.
1986, תמונות מאת ארנוס שליאק.
אני אוהב את קארשטדט והספדים אחרים.
עם הילדה רכר: ספר קריאה יהודי 1933–1938. Greno, Nördlingen 1987 (=ספרייה יהודית קטנה).
אגודת התרבות היהודית 1933–1941. טקסטים ותמונות.
אין מלחמה, בשום מקום: הגרמנים והטרור.
איך אנחנו מטביעים רעיון טוב.
עוד יותר סיבות להגן על אירופה מול האיחוד האירופי (אחרי כתבת תגובה ל"הימים האחרונים של אירופה.
איך אנחנו מטביעים רעיון טוב").
דרך גרמניסטן המטורפת - הערות מרפובליקת הרמזור.
הנריק שיפסטד היה פוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית ממינסוטה בין השנים 1923–1947. בין השנים 1923–1941 כיהן כחבר במפלגת העבודה החקלאית של מינסוטה ובין השנים 1941–1947 כיהן כחבר המפלגה הרפובליקנית.
מעטים מחברי הקונגרס בהיסטוריה האמריקאית היו עקביים כל כך בהתנגדותם להתערבות ארצות הברית בענייני חוץ, על אף שלא ראה עצמו בדלן ואף הצביע בעד הכרזת מלחמה על יפן לאחר המתקפה על פרל הארבור.
הוא גם נודע באנטישמיות שלו ובתמיכתו בתיאוריות קשר אנטי-יהודיות.
שיפסטד נולד ב-8 בינואר 1881 בחווה במחוז קאנדיוהי, מינסוטה, להורים מהגרים נורווגים.
בתחילת המאה ה-20 הקים מרפאת שיניים ונבחר לנשיא מועצת הכפר של גלנווד במחוז פופ הסמוך.
שיפסטד התחיל את דרכו כרפובליקני אך בשנת 1922 נבחר לסנאט של ארצות הברית תחת דגל מפלגת העבודה החקלאית של מינסוטה החדשה.
למרות שבדרך כלל היה שותף לאג'נדה השמאלנית של המפלגה, הוא דחה את האנטי-קפיטליזם הקיצוני של חלק מהחברים.
למרות שהיה חבר המפלגה היחיד בסנאט, זכה למינוי בוועדת החוץ החזקה.
שיפסטד התנגד לכניסת ארצות הברית לחבר הלאומים ולבית הדין הקבוע לצדק.
הוא קרא לבטל את הפיצויים הגרמניים, שאותם ראה כנקמנים.
בניגוד לאי-התערבות בימין הישן, התנגד לכיבוש האיטי, הרפובליקה הדומיניקנית וניקרגואה בידי ארצות הברית.
הוא האשים את ההתערבויות הללו בתוספת של רוזוולט לדוקטרינת מונרו מ-1905, שהפכה את ארצות הברית ל"שומר המערב" היהיר של היבשת המערבית.
שיפסטד לא החשיב את עצמו כבדלן.
הוא סיכם, "לא בהכרח נובע שרדיקל חייב להיות שוטה גמור."
יחד עם חבר הקונגרס רוברט לוס ממסצ'וסטס, הציג שיפסטד את הצעת החוק שהרחיבה את סמכויות ועדת האומנות של ארצות הברית כך שתכלול מבנים חדשים על קרקעות פרטיות הצופות לנכסים פדרליים.
הוועדה, שהוקמה בשנת 1910, בוחנת מבנים, אנדרטאות, מונומנטים ואומנות ציבורית שנבנים על קרקעות פדרליות בוושינגטון הבירה.
הצעת החוק, הידועה כחוק שיפסטד-לוס, עדיין בתוקף.
שיפסטד ערק ממפלגת העבודה החקלאית בסוף שנות ה-30, בטענה שגורמים קומוניסטיים השתלטו עליה.
הוא זכה בבחירות מחדש לסנאט ב-1940 כחבר המפלגה הרפובליקנית.
שיפסטד היה תומך בולט של הנרי פורד וצ'ארלס לינדברג, והפיץ תאוריות קונספירציה אנטי-יהודיות, כמו גם גזענות גלויה נגד יהודים.
הוא הצהיר כי הוא מאמין שהפרוטוקולים של זקני ציון הם עובדה, ולעיתים קרובות עודד אחרים לקרוא אותם.
במקביל, מעטים נלחמו בעקביות רבה יותר נגד מאמציו של פרנקלין דלאנו רוזוולט להיכנס למלחמה באירופה.
אף על פי ששיפסטד הצביע בעד ההכרזה על מלחמה לאחר המתקפה על פרל הארבור, הוא שמר על עצמאותו מרוזוולט.
באוקטובר 1942, לדוגמה, הוא היה אחד הבודדים שהצביעו נגד השירות הסלקטיבי, כפי שעשה גם בשנת 1940.
באפריל 1943 ישעיה ברלין, מומחה בריטי בכיר לפוליטיקה אמריקאית, הכין בחשאי ניתוח עבור משרד החוץ הבריטי הבריטי שקבע ששיפסטד הוא:
"מתנגד נחרץ למדיניות מעורבות בין-לאומית ממוצא נורווגי, שנבחר בעיקר בזכות קולות המצביעים הסקנדינביים.
אדם צר אופקים, גזען, ורגזן, שנוטה להתנגד בחריפות למושל מינסוטה, הרולד סטאסן.
חבר בקבוצת ה-'Farm Bloc' ומצביע בעקביות נגד מדיניות הממשל".
במחאה על דעותיו, קבוצה של סנאטורים דרומיים, כולל ג'יי ליסטר היל, ג'ון ה.
בנקהד השני, טום סטיוארט, קנת' מקלר, ריצ'רד ראסל הבן, ווולטר פ.
ג'ורג', הפסיקו לשוחח, קמו ועזבו את דלפק האוכל של הסנאט כאשר הסנאטור שיפסטד ניסה להצטרף אליהם.
מאוחר יותר אמר היל לעיתונאים שהם "לא יסכימו להתקשר" עם הסנאטור בשל עמדותיו הבדלניות.
מאוחר יותר, לאחר ויכוח פרטי עם אותם שישה סנאטורים, הביע שיפסטד צער על מה שכינה "האגלופיליה הקיצונית של מדינות הדרום".
ריצ'רד ראסל הבן אמר כי שיפסטד הוא "פחדן" ו"משתף פעולה" עם גרמניה.
הצבעתו של שיפסטד נגד הצטרפות ארצות הברית לאומות המאוחדות הייתה צפויה לחלוטין לכל מי שעקב אחר הקריירה שלו.
זו הייתה נקודת השיא של עשורים של התנגדות למעורבות זרה.
כמו מבקרים שמרנים מודרניים של האו"ם, הוא חשש שהארגון יקדם יצירת מדינת-על עולמית.
אך הוא גם האמין שהמעצמות הגדולות ינצלו את האו"ם ככלי לשליטה במדינות קטנות יותר.
הוא וויליאם לנגר היו שני הסנאטורים היחידים שהצביעו נגד אמנת האומות המאוחדות.
כצפוי, שיפסטד ולנגר היו גם בין שבעת הסנאטורים שהתנגדו להצטרפות מלאה של ארצות הברית לאומות המאוחדות.
הצבעות אלו עשויות להיות הסיבה להפסדו בבחירות מחדש שנה לאחר מכן.
דור חדש של "בין-לאומיים", בהובלת המושל אדוארד ג'ון ת'אי והמושל לשעבר הרולד סטסן, תפס את הנהגת המפלגה הרפובליקנית במינסוטה.
בשנת 1946, שיפסטד הפסיד את הבחירות המקדימות הרפובליקניות לת'אי.
הוא פרש לאזור הכפרי במערב מינסוטה, שם נפטר ב-26 ביוני 1960.
הנשמות הטהורות הייתה להקה ישראלית שפעלה בעיקר בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. חבריה היו נתן כהן, יורם ירוחמי ונאוה ברוכין, שהוחלפה ב-1974 על ידי עירית בולקא.
אלבומה היחיד יצא ביום ראשון ה-23 ביוני 1974.
כהן וירוחמי שירתו יחד בצוות הווי הנדסה קרבית בצה"ל.
כהן הלחין כמה משירי הצוות שהתפרסמו.
ברוכין שירתה בצוות הווי חטיבת הצנחנים.
לאחר שחרורם מצה"ל בסוף 1972, חברו כהן וירוחמי לברוכין והקימו את להקת הנשמות הטהורות, שנשענה בין היתר על כישרונו של כהן.
כהן הנהיג את הלהקה, הלחין את רוב שיריה, כתב חלק ממילותיהם, ועיבד את חלקם.
בשנת 1973 הקליטה הלהקה מספר שירים שזכו להצלחה במצעדי הפזמונים, כגון "שלא ייגמר לי הלילה" ו"אחכה לך" (שהיה מזוהה עם אותה תקופה), שניהם הגיעו למקום ראשון במצעדים השבועיים בגל הקל.
במצעד השנתי של גלי צה"ל בשנת תשל"ג הם נבחרו ל"שלישיית השנה".
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים גויסו חבריה לשירות מילואים ממושך כצוות הווי ובידור, שירות אשר פגע במערכת היחסים בין החברים בתוך הלהקה ובתנופת ההצלחה שלה.
ב-23 ביוני 1974 יצא בהוצאת הד ארצי אלבומה היחיד של הלהקה, שנקרא בפשטות "הנשמות הטהורות".
מתי כספי היה מעורב בעיבודים ובהפקה המוזיקלית של שירי האלבום (וגם הלחין את השיר "שלא ייגמר לי הלילה").
השיר שעל שמו נקראת הלהקה, "ברחוב הנשמות הטהורות", לא הוקלט מחדש בביצוע הלהקה, ובאלבום מופיעה גרסה בביצוע צוות הווי הנדסה קרבית.
"קפה אצל ברטה", שיר אחר מהאלבום, שנכתב על ידי אהוד מנור ונתן כהן, יצא מוקדם יותר, ב-1974, באלבום תחת אותו שם של יגאל בשן, שמאס בהמתנה להקלטה של הלהקה.
הלהקה תכננה לצרף לאלבום גם ביצוע שלה לשיר "קפה טורקי" (מאת יענקל'ה רוטבליט), אולם ההקלטה של ביצוע זה אבדה במחסני חברת התקליטים ונמצאה רק באמצע שנות ה-90. הביצוע נכלל בסופו של דבר בתקליטור שיצא ב-2002.
זמן קצר טרם צאת האלבום פרשה ברוכין מן הלהקה, והוחלפה בעירית בולקא (מלהקת חיל השריון).
ההרכב החדש הקליט מספר שירים, אשר מתוכם הצליחו "יש ללכת עם הזמן" ו"בחיק הטבע" (שנקרא גם שיר המסטול), למרות זאת לא הצליח ההרכב להחזיק מעמד והלהקה התפרקה סופית בחודש יולי 1975.
לאחר פירוק הלהקה פרש ירוחמי מעולם המוזיקה.
שתי הזמרות, ברוכין ובולקא, המשיכו לפעול בסולניות במשך מספר שנים, אך בסופו של דבר פרשו מעולם המוזיקה וחזרו בתשובה.
נתן כהן המשיך ליצור ולפעול.
בשנת 1991 הוציא כהן אלבום שהורכב ממבחר הקלטות מקוריות של "הנשמות הטהורות" ומשירים חדשים, שבחלקם אירח את נאוה ברוכין.
בשנת 2002 יצא אלבומה היחיד של הלהקה על גבי דיסק במהדורה מחודשת (בסדרת "מבראשית" של הד ארצי), הכוללת גם שירי בונוס שראו אור לראשונה.
בפברואר 2015 פורסם שיר חדש שהקליט באותה העת ההרכב המקורי של הנשמות הטהורות ושמו "איך יכולת שלא" (מילים: ענת הראל, לחן: נתן כהן ויורם ירוחמי).
קפה אצל ברטה (מילים: אהוד מנור, לחן: נתן כהן)
אחכה לך (מילים: דודו ברק לחן: נתן כהן)
שלא ייגמר לי הלילה (מילים: יהודה שביט לחן: מתי כספי)
לא הולך עם כל הלב (מילים: אבי וולף לחן: נתן כהן)
שחור לבן שחור (מילים: דודו ברק לחן: נתן כהן)
חלפה שנה (מילים: שייקה פייקוב לחן: נתן כהן ואריה ברק)
נאום היונה (מילים: אהוד מנור לחן: נתן כהן)
כוכב קטן (מילים ולחן: נתן כהן)
הוא שמחפש את המחר (מילים: גידי קורן לחן: נתן כהן)
ברחוב הנשמות הטהורות (מילים: שמעון ספיר לחן: נתן כהן)
נתן כהן: גיטרות, שירה וקולות
מתי כספי: קולות, גיטרה אקוסטית, הפקה מוזיקלית, עיבודי מיתרים
היורדת (ההרכב השני של הלהקה, פסטיבל הזמר 1975)
קפה טורקי (מילים: יענקל'ה רוטבליט לחן: נתן כהן, ביצוע לשיר המפורסם, שהקליט ההרכב השני של הלהקה, הלך לאיבוד ונמצא בשנות ה-90 במחסני הד ארצי)
שירים שלא נכללו באלבום המקורי או בתקליטור
איך יכולת שלא (מילים: ענת הראל, לחן: נתן כהן ויורם ירוחמי)
על פי ההגות הדתית-פסיכולוגית במצרים העתיקה, הנשמה האנושית מורכבת ממספר חלקים: הרן, הבה, הקה, השעות, האקה, והאיב.
בנוסף לחלקים אלה קיים גם הגוף האנושי (הקרוי הא).
הקה היה כח החיים, ההבדל בין אדם מת לחי, והמוות אירע כאשר הקה עזב את האדם.
הקה נוצר על ידי האל חנום על אובניים של קדרים, או שהועבר לילדים דרך הזרע של אביהם.
המצרים האמינו גם שהקה מחוזק בעזרת מאכל ומשתה.
לפיכך ניתנו למתים מנחות של מאכל ומשתה, למרות שהקה שבתוך המנחות, ולא המנחות עצמן, הוא שנאכל.
הקה לעיתים קרובות הוצג באיקונוגרפיה המצרית כדמות שנייה של האדם.
הבא הוא כנראה המושג הקרוב ביותר למושג ה"נשמה" ביהדות או בתרבות המערבית, אך הוא גם מייצג את כל מה שמייחד את האדם, ולכן דומה למושג האישיות (במובן זה, גם לחפצים דוממים היה יכול להיות 'בא', מאפיין ייחודי, ולפעמים פירמידות בממלכה הקדומה נחשבו ל'בא' של בעליהן).
כמו הנשמה, הבה הוא חלק מאדם שחי לאחר מות הגוף, והוא לפעמים מיוצג כציפור בעלת ראש אדם שעפה מתוך הקבר על מנת להצטרף ל'קה' בחיים שלאחר המוות.
המילה 'באו' (ריבוי של 'בא') מבוססת על מושג זה.
פירושה הוא משהו הדומה ל'כוח' או 'מוניטין', ובדרך כלל היא מאפיינת אלוהות.
כאשר אלוהות התערבה בענייני בני האדם, נאמר שה'באו' של האל פועלים.
במובן זה, המלך נחשב ל'בא' של האל, או שאל אחד נחשב לפעמים כ'בא' של אל אחר.
שמו של אדם (רן במצרית) ניתן לו בלידה והוא יתקיים כל עוד יאמרו אותו, דבר שמסביר מדוע ניסו להגן עליו, ושמו אותו במספר רב של כתבים.
למשל, מטרתו של חלק מספר הנשימות, שהתפתח מתוך ספר המתים, היה להבטיח את המשך קיומו של השם.
לעיתים קרובות שמו כרטוש (חבל קסום) סביב לשם כדי להגן עליו.
לחלופין, שמותיהם של אויבי המדינה, כמו אחנתון, נמחקו מתוך אנדרטאות ומונומנטים.
לפעמים הם הוסרו על מנת לפנות מקום לשמו של אדם אחר, וכך לחסוך את הצורך בבניית מונומנט חדש.
צילו של האדם, ה"שְׁעוּת" שלו, תמיד היה נוכח.
אדם אינו קיים ללא צל, וגם לא הצל ללא האדם, ולפיכך הניחו המצרים שהצל כולל בתוכו משהו מהאדם אותו הוא מייצג.
מסיבה זאת, לעיתים התייחסו המצרים לפסלים של אנשים או אלים כצל שלהם.
הצל בדרך כלל הוצג כדמות אנושית קטנה, שחורה לחלוטין, וכן כדימוי למוות, או כמשרת של אנוביס.
המושג אקה ("הקסום" או "היעיל") היה מושג שהשתנה לאורך ההיסטוריה הארוכה של האמונה המצרית העתיקה.
בחיים שלאחר המוות ייצג אקה את המנוח, שלעיתים קרובות זוהה עם אור.
המושג היה קשור למחשבה, אך לא כפעולה של הנפש; אלא האינטלקט כישות חיה.
האקה מילא תפקיד גם בחיים שלאחר המוות.
לאחר מותו של הגוף הפיזי, התאחדו הבא והקא כדי לחדש את האקה.
הדבר היה אפשרי רק אם טקסי ההלוויה היו מבוצעים כראוי ובעקבותיהם ניתנו מנחות בצורה מתמדת.
הטקס נקרא סאקה "להפוך (אדם מת) לחי".
במובן זה, הוא אפילו התפתח למעין רוח רפאים.
במהלך השושלת העשרים נחשב האקה ככוח שבנסיבות מסוימות יכול להזיק או להועיל לאנשים שעדיין חיים ולגרום לסיוטים, רגשות אשם, מחלה וכו'.
ניתן להפעיל אותו על ידי תפילות או מכתבים כתובים שהושארו בקבר על מנת גם לעזור לבני משפחה חיים, למשל, על ידי התערבות בסכסוכים, על ידי פנייה לאנשים מתים או אלוהים אחרים בעלי סמכות כלשהי להשפיע לטובה על הדברים על פני האדמה, אך גם להטיל עונשים.
החלק החשוב ביותר היה האיב, שזהה במשמעותו ל"לב" בעברית.
לדעת המצרים הקדמונים, הלב הוא שהיה מושב הרגש והמחשבה, ולא המוח.
הלב נחשב למפתח לחיים שלאחר המוות.
לאחר המוות, אנוביס ואלים אחרים בדקו את לבו של האדם, בטקס שקילת הלב.
אם הלב היה כבד יותר מ"נוצתה של מאע'ת", אז הוא נאכל בידי השד אמות.
רמז חיצוני ליחס המצרי אל הלב ניתן ללמוד מהתורה בעת המאורעות שהובילו ליציאת מצרים.
ה' מצווה את משה ללכת אל פרעה ולדרוש את שחרור עם ישראל, כאשר ה' מציין שהוא "חיזק" את לב פרעה:
ניתן להבין מכאן שהמושג "להקשות לב" מכוון להקשחת עמדתו של פרעה.
בהמשך פרעה כבר יוזם בעצמו הקשחה נוספת, ואז נעשה שימוש במושג אחר: .
בשלב זה פרעה מיוזמתו "מכביד" את ליבו, כלומר, המושג מכוון לא רק לעקשנות אלא גם לרשעות - שזה בדיוק היחס המצרי לשקילת הלב.
ניתן לשער שמחברי התורה שלטו במובן מה בלשון מצרים, ולכן שאלו מהם מושגים תרבותיים.
המצרים האמינו כי המוות מתרחש כשהקה עוזב את האדם.
מטרתם של טקסים שנערכו על ידי הכהנים לאחר המוות, למשל "פתיחת הפה", הייתה לא רק להשיב את יכולותיו הפיזיות של האדם במוות, אלא גם לשחרר את הקשר של הבה עם הגוף.
שחרור זה אפשר לבה להתאחד עם הקה בחיים שלאחר המוות, ואז נוצרה ישות הקרויה "אח".
לאחר המוות, היה קיום שדומה למדי לקיום הפיזי הרגיל.
המודל לקיום חדש זה היה המסע של השמש.
בלילה השמש ירדה אל הדואת (עולם המתים).
השמש פגשה שם את גופו החנוטה של אוסיריס.
אוסיריס והשמש, שמחזקים זה את זה, עולים לחיים חדשים ליום נוסף.
עבור המתים, הגוף והקבר שלהם היה האוסיריס והדואט האישי שלהם.
מסיבה זו מתייחסים אליהם לעיתים קרובות כ"אוסיריס".
כדי שתהליך זה יפעל, יש צורך בשמירה על הגוף כדי שבה יוכל לשוב המשך הלילה ולעלות לחיים חדשים ביום.
"ספר המתים", אוסף הלחשים שעזרו לאדם בחיים שלאחר המוות, נקרא במצרית "ספר העלייה ביום".
הלחשים עזרו לאנשים להימנע מסכנות החיים שלאחר המוות וגם עזרו להם ש"לא למות בפעם השנייה בעולם המתים", וכדי "לתת זיכרון תמיד" לאדם.
"הנשיקה" (ברומנית: Sărutul) הוא שמה של סדרת פסלים מאת קונסטנטין ברנקושי.
את הגרסה הראשונה לעבודה יצר ברנקושי בשנת 1907 או 1908, כשהוא חוצב לראשונה ישירות באבן.
הפסל מצוי באוסף המוזיאון לאמנויות בקראיובה, רומניה.
מפסל זה יצר ברנקושי שישה העתקים יצוקים מגבס.
גרסה נוספת של הפסל נוצרה בשנת 1908.
גרסה שלישית של הפסל נוצרה בשנת 1909. על פי טרטיי פלאולוג הפסל נעשה כחלק מתכנון ל"מקדש אהבה", אותו ברנקושי תכנן להקים ביחד עם אמדאו מודיליאני.
הפסל, אשר עוצב כעמוד, גולף "לזכרה של טניה, נערה מסכנה שמתה בגלל האהבה.".
הפסל הוצב כמונומנט על גבי מצבה בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
גרסה רביעית משנת 1916 מצויה במוזיאון פילדלפיה לאמנות, תרומת זוג האספנים לואיז וולטר ארמברג (Louise and Walter Arenberg).
זו היא גרסה בעלת פרופורציה מוארכות יותר, בגובה של 85.4 ס"מ ואף היא עשויה אבן גיר.
מוטיב "הנשיקה" קיבל צורת ביטוי חדשה במעבר מן הפיסול קטן הממדים אל גודל מונומנטלי.
בשנת 1930 הציג ברנקושי בתערוכה בניו יורק "עמוד נשיקה" בגובה של 3 מטר, כחלק מפרויקט "מקדש האהבה"..
ביטוי מונומנטלי נוסף הוא "שער הנשיקה" בטרגו ז'יו שברומניה.
הפסל מציג את אקט הנשיקה כאקט של איחוד בין גבר לאישה.
ברנקושי מעצב את הדמויות בפשטות, תוך הדגשת האבן ממנה הם מגולפים.
הדמויות מגולפות מגוש אבן אחד המופרד בסימונים לשתי דמויות.
הוא נמנע מיצירת מאפיינים אינדיבידואלים לדמויות, כגון תווי פנים, ומעצב אותן בצורות גאומטריות, ברוח הפיסול הפרימיטיבי.
ברנקושי מדגיש את האיחוד על ידי הדמיון הצורני בין שתי הדמויות המחבקות זו את זו.
הדמויות מנשקות זו את זו ובאקט זה הן מחוברות, ללא הפרדה, כחיבור פיזי - בחומר - ורוחני בין דמות הגבר לדמות האישה.
שתי הדמויות מגולפות באופן דומה, וההבחנה וההבדל האנטומי בין הגבר לאישה מתבטא בשיער מסוגנן הארוך, קו עדין של חזה האישה ובתאור בטן עגלגלה יותר לאישה.
בנוסף, לכל דמות מסומנת חצי מן העין, אשר הופכת לתיאור של עין שלמה בחיבורן.
יש הסבורים כי ברנקושי שאב השראה לעבודתו מיצירתו של אוגוסט רודן - שהדריך אותו בתחילת דרכו לחודשים אחדים בסדנתו - "הנשיקה" משנת 1882. אם כי, ישנם הבדלים בולטים בין היצירות, כשזו של ברנקושי בעלת סגנון אבסטרקטי מובהק, וזו של רודן ריאליסטית.
הנשיא הנבחר הוא תואר פוליטי הנפוץ במערכות שלטון דמוקרטיות נשיאותיות.
אדם אשר זכה בבחירות לנשיאות נמצא בסטטוס של "הנשיא הנבחר" במהלך הזמן שבין בחירתו לבין כניסתו לתפקידו.
במהלך זמן זה, כל סמכויות השלטון הן בידי הנשיא היוצא, שאותו יחליף הנשיא הנבחר בבוא העת.
בדרך כלל במהלך אותה תקופה, מתקיימות הכנות להעברת הסמכויות בין השניים.
במשך אותם ימים, מגבש הנשיא הנכנס את רשימת השרים העתידים לכהן בממשלו ומרכיב את הסגל הבכיר אשר ישמש כעזר לו, במרבית המקרים הוא גם מתחיל לקבל תדרוכים מודיעיניים באופן שוטף, בדומה לאלו אותם ממשיך לקבל הנשיא היוצא.
הסטטוס של "הנשיא הנבחר" נמשך עד לכניסה הרשמית לתפקיד הנשיא.
משך זמן זה יכול להשתנות ממדינה למדינה בהתאם למערכת השלטון.
כך למשל, בצרפת, בדרך כלל מושבע הנשיא הנבחר כשבוע לאחר מועד בחירתו; ובארצות הברית, יום הבחירות מתקיים תמיד בתחילת נובמבר, בעוד טקס השבעת הנשיא נערך באופן קבוע ב-20 בינואר.
יתרה מזאת, חבר האלקטורים מכריז על הנשיא הנבחר רק כחודש לאחר הבחירות – במהלך דצמבר.
עם זאת, נקבע כי המועמד הזוכה המסתמן ממערכת הבחירות לנשיאות, יזכה כבר עם סיומן לסטטוס של "הנשיא הנבחר", עוד לפני שהוכרז באופן רשמי.
בארצות הברית, עם ההכרזה על "הנשיא הנבחר", מהדק השירות החשאי את טבעת האבטחה סביב האישיות הנבחרת.
מאותו רגע, היחס אליו מבחינת סידורי השמירה עליו, הופך לכמעט זהה לזה הניתן לנשיא המצוי בשלהי כהונתו.
בארצות הברית הנשיא הנבחר עשוי גם להיקבע עוד לפני ההודעה הרשמית, על ידי מנהלו (ה-Administartor) של הגוף הקרוי "General Services", וזאת על פי חוק העברת הנשיאות "Presidential Transition Act of 1963", הקובע את הזכויות והשירותים שהנשיא הנבחר וסגן הנשיא הנבחר זכאים להם.
לאחר בחירת נשיא ובטרם כניסת הנשיא לתפקידו, על אף שהנשיא המכהן ממשיך להחזיק בכל סמכויותיו, הוא מכונה "ברווז צולע" (Lame duck), ועל פי המקובל בארצות הברית, הנשיא היוצא אינו רשאי להכריע הכרעות בעלות חשיבות שיכולות להשפיע על משטרו של הנשיא הנבחר בתקופת היותו "ברווז צולע".
הנשמה היא פעולה הבאה לסייע לנשימה או לגרות נשימה – תהליך קליטת האוויר וחילוף הגזים המתרחש בריאות.
פעולת ההנשמה יכולה להתבצע בדרכים מגוונות, אולם באופן כללי היא כרוכה באספקת אוויר לריאותיו של אדם שאינו נושם, או שהוא נושם באופן בלתי יעיל המסכן חיים.
כדי שההנשמה תמלא את מטרתה ליבו של המונשם צריך לפעום או שההנשמה נעשית כחלק מהחייאה.
בשלהי העשור הראשון למאה ה-21 הומלץ כי במאמצי החייאה על ידי עוברי אורח (להבדיל מבעלי מקצוע רפואי) יושם דגש פחות על הנשמה ומרב המאמצים יתמקדו בעיסוי בית החזה.
הנשמה חיצונית כרוכה בניפוח הריאות, בין שמבצע אוותה האדם המציל הנושף אוויר בכוח אל תוך חלל הריאות של המונשם, בין שהיא נעשית באמצעי מכני.
במחקרים שנעשו הוכח כי שיטת הנשמה זו, של נשיפת אוויר ישירות אל תוך חלל הריאות, יעילה יותר משיטות הנשמה אחרות שהיו נהוגות בעבר – שיטות שבהן הוזזו הזרועות או שהופעל לחץ חיצוני על בית החזה, כגון שיטת נילסן (Nielsen method).
הנשמה חיצונית זו מכונה לעיתים בשם "הנשמה מפה לפה" או "הנשמה באוויר נשוף" ובלשון העם גם "נשיקת החיים".
ההנשמה היא חלק מרוב השיטות הנהוגות להחייאת לב-ריאות ונלמדת בקורסים לעזרה ראשונה.
בנסיבות מסוימות ההנשמה מבוצעת כהתערבות בודדה, בנפרד מהחייאה, למשל במצב של כמעט-טביעה ובמינון-יתר של אופיואידים.
ביצוע של הנשמה בלבד הוא הליך שצריך לבצעו איש מקצוע רפואה ואילו למגישי עזרה ראשונה מומלץ לבצע החייאה מלאה בכל מקרה שבו אדם אינו נושם בעצמו.
מכונת הנשמה היא מכשיר אשר נועד להכניס ולהוציא אוויר מריאותיו של אדם כאשר אינו מסוגל לנשום בכוחות עצמו, לדוגמה במהלך ניתוח בהרדמה מלאה, או אדם חסר הכרה.
השיטה המקובלת להנשמה ברוב נסיבות החירום, מאז שלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, היא בדרך של דחיסת אוויר לתוך חלל הריאות של החולה.
את דחיסת האוויר אפשר לבצע בכמה שיטות, התלויות בנסיבות אירוע החירום ובציוד העומד לרשות מבצע ניסיון ההצלה.
בכל השיטות יש חשיבות עליונה לשמור על מעבר חופשי של אוויר בחלל הפה וקנה הנשימה לצורך הנשמה יעילה.
בשיטות הבולטות להנשמה בדרך של דחיסת אוויר לריאות נמצא:
הנשמה מפה לפה – בשיטה זו המציל מצמיד את פיו לפיהו הפעור של המטופל ונושף אוויר כדי להכניסו לחלל הריאות תוך כדי אטימת הנחיריים.
הנשמה מפה לאף – בשיטה זו המציל מצמיד את פיו לאפו של המטופל ונושף אוויר לריאות דרך האף.
הנשמה זו מתאימה למשל בנסיבות שבהן המטופל סובל מפציעה בפה או בלסת, או כאשר פיו של המטופל מזוהם בקיא או במזהמים אחרים.
הנשמה מפה לפה ואף – שיטה זו נהוגה בהנשמת תינוקות (בדרך כלל עד לגיל שנה) בגלל מבנה הפנים הקטן של התינוק.
הנשמה מפה למסכה – בשיטה זו מונחת מסכה על פני המטופל והמציל נושף אוויר דרך המסיכה.
על שיטה זו ממליצים ארגוני הצלה רבים.
בדרך זו מצטמצם הסיכון שהמציל ייחשף לזיהומים במהלך פעולות ההצלה.
הנשמה באמצעות בלון – בשיטה זו המציל מצמיד מסכה המחוברת לבלון גמיש לפניו של המטופל ודוחס את האוויר מן הבלון לריאותיו של המטופל על ידי מעיכת הבלון.
הנשמה באמצעות מכונה – מכונת הנשמה היא מכשיר המחובר למקור כוח חשמלי ומבצע את פעולת ההנשמה.
אוויר אטמוספירי רגיל מכיל כ-21% חמצן.
לאחר חילוף הגזים המתבצע בריאות במהלך הנשימה, האוויר הנשוף על ידי האדם מכיל בדרך כלל כ-17% חמצן.
מכאן שגוף האדם מנצל רק כ-19% מן החמצן הנכנס לריאות בעת הנשימה, בעוד שכ-80% נפלטים בעת הנשיפה.
מכאן שיש די והותר חמצן באוויר הנשוף כדי לאפשר הנשמה יעילה מפה לפה ובתנאי שזו נעשית בנפח מתאים.
בעת הנשמה באמצעות מכשיר, למשל מסכה ובלון, אפשר להגביר את יעילות ההנשמה על ידי הזרמת חמצן נקי אל חלל המסכה וממנו אל חלל הריאות.
באופן זה גדל אחוז החמצן המוחדר לריאות עד לרמה של 40% מן הנפח הכולל בעת הנשמה באמצעות מסכה ובלון, ועד לרמה של 99% בעת הנשמה במכונת הנשמה.
ככל שריכוז החמצן גבוה יותר, חילוף הגזים בריאות יהיה יעיל יותר ויעלה את סיכויי הצלחת ההנשמה.
הנשמה כחלק מהחייאה על ידי עוברי אורח
החל משלהי המאה ה-20 גוברים סימני השאלה בקרב מומחים בתחום ההחייאה באשר למקומה של ההנשמה באמצעים שעוברי-אורח צריכים לנקוט במהלך מאמצים להצלת חיים באירוע חירום פתאומי.
המומחים מציינים כי למרות מאמצים רבים להנחיל את שיטת החייאת לב-ריאות, הכוללת הנשמה מפה לפה, לציבור הרחב, זאת כבר מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, ברוב מקרי החירום שבהם נדרשת החייאה היא אינה מבוצעת.
אי-ביצוע החייאה מיידית במצבי חירום של דום לב והפסקת נשימה פוגע בסיכויי ההישרדות של הנקלעים למצבים אלה.
בכמה מחקרים נמצא כי חלק ניכר מן הציבור נרתע מביצוע החייאה בגלל הצורך בביצוע הנשמה מפה לפה.
על רקע רתיעה זו ולאור מחקרים שהטילו ספק בחשיבות ההנשמה על ידי עוברי אורח במהלך ניסיונות החייאה במצבי חירום, הלך וגדל הדגש על עיסוי יעיל של בית החזה ופחת הדגש על הנשמה.
בהמלצות שהתפרסמו בשנת 2008 מטעם איגוד הלב האמריקאי (American Heart Association) נקבע כי במקרה של התמוטטות פתאומית של אדם, עוד בטרם תחילת מאמצי החייאה, יש להזעיק את שירותי החירום הרפואיים.
בעת החייאה אם עובר האורח לא קיבל הכשרה מתאימה בביצוע החייאה, עליו להתרכז בעיסוי בית החזה בלבד.
אם הוא קיבל הכשרה בביצוע החייאה וחש שהוא מסוגל לבצע עיסוי של בית החזה וגם הנשמה, היחס בין שתי הפעולות צריך להיות 2 הנשמות לאחר כל 30 עיסויים בבית החזה.
אם עובר האורח קיבל הכשרה בביצוע החייאה אך חש שאינו יכול לשלב את שתי הפעולות (הנשמה ועיסוי בית החזה) באופן יעיל, עליו לבצע עיסוי בית החזה בלבד.
בהנחיות המעודכנות שפרסם איגוד הלב האמריקאי (AHA) ב-2020 נקבע כי הנשמות בהחייאה נעשות על ידי צוות רפואי בלבד עם מכשור מתאים ולא על ידי עוברי אורח בעזרת מסכת כיס או כל אמצעי אחר; הנשמות מפה לפה הוכחו כפוגעות ברצף העיסויים ובכך מצטמצם סיכוי ההישרדות.
הנשיא הנצחי של הרפובליקה (בקוריאנית: 공화국의 영원한 주석) הוא תואר שניתן לקים איל-סונג, נשיאה הראשון של קוריאה הצפונית.
התואר ניתן לו במסגרת תיקון לחוקת קוריאה הצפונית שהתקבל ב-5 בספטמבר 1998. במבוא לחוקה נכתב: "תחת הנהגתה של מפלגת הפועלים של קוריאה הצפונית, הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה והעם הקוריאני יראו, בהערכה גדולה, במנהיג הדגול החבר קים איל-סונג את הנשיא הנצחי של הרפובליקה...".
משמעות הדבר היא שאיל-סונג המנוח הוא האדם היחיד הרשאי להחזיק בתואר "נשיא המדינה".
התואר "הנשיא הנצחי של הרפובליקה" מוזכר במבוא לחוקה, ואינו מוזכר עוד בהמשך.
מטבע הדברים, זהו תואר כבוד שאינו מקושר לשום משרד ממשלתי ולא ניתנו למחזיק בו סמכות או הטבות כלשהן.
סמכויות הנשיא, שתפקידו בוטל באופן רשמי עם קבלת החוקה ב-1998, חולקו בין שלושה משרדי ממשלה: ראש הממשלה, יושב ראש נשיאות אספת העם העליונה, ויושב ראש ועדת ההגנה הלאומית.
יושב ראש ועדת ההגנה הלאומית נבחר גם לשמש כמנהיג המדינה דה יורה.
הנשים היפות הוא ספרה של מעין קרת שראה אור בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 2003.
"הנשים היפות" מאגד ארבעה עשר מונולוגים של נשים מפורסמות - דוגמניות, שחקניות ורקדניות שסובלות או סבלו מהפרעות אכילה.
זהו המסע של הכותבת ביניהן, בו היא שוזרת את סיפורה, (אנורקטית ודוגמנית מצליחה בעבר) כמארג בתוך הסיפורים האחרים.
הספר מחולק למונולוגים של כל אחת מן הנשים בהם הן מספרות את סיפורן בעילום שם.
כל מונולוג מתואר מנקודת מבט של אותה האישה בצורה אישית, אינטימית ולא שיפוטית.
אין בספר אסמכתה רפואית או פסיכולוגית אלא רק תיאור אישי של המחלה, ב"גובה העיניים" של החולות, עם האהבה והשנאה שלהן למחלת הבולימיה או האנורקסיה.
המחברת מעוררת מעין הזדהות ותחושת "חלק" מכל אחת מהן, דרך האמפתיה והשיתוף אותם היא רוחשת לנשים.
מה שמחדד את המאפיינים של המחלות הללו - מחלות שנחשבות כמדבקות אך אינן ויראליות אלא כסוג של "העתקה", מעין סוג של מראה אחת של השנייה בחברה בה כולן רוצות להיראות אותו הדבר.
כך שאופן הכתיבה הוא מעין תיאור גם בתוכן וגם בצורה של מרכיביהן השונים של הפרעות האכילה.
הספר נפתח בסיפורה האישי של מעין קרת כמה שנים אחרי, בגיל 26, אמא לילד, מספרת על עברה כדוגמנית בבירות העולם שם נחשפה למחלה.
היא מתארת את נקודת הפתיחה, את הדרך, את ההתפכחות ואת תהליך היציאה מהמחלה.
בפרק השני מסופר סיפורה של איילה, דוגמנית כבת שמונה עשרה וחצי, אותה פוגשת קרת בבית קפה פריזאי שוקק חיים בו כולם נראים אופנתיים.
המונולוג מתאר את השתתפותה של איילה כנערה צעירה בתחרות יופי, את הרצון העז לרזות בעקבות כך, את הדיאטות השונות שהובילו לאט לאט להפחתת הקלוריות, את תגובת הסוכנות, ההורים, ואת האשפוז.
בהמשך מספרת איילה על חוסר היכולת אחרי האשפוז לעמוד קרוב מדי לאנשים שכאילו רוצים לחדור לטריטוריה שלה, על דוגמניות אחרות שפגשה שגם הן חיות על יוגורט ותפוחים ועל יחסים עם גברים, יחסי אהבה ואינטימיות אותם היא בקושי יכולה לנהל שהרי אין היא יכולה לנהל אותם עם עצמה.
כל פרק מתחיל בתיאור המפגש בין המחברת והאישה איתה היא מדברת.
המפגש מלווה בהרהורים של מעין כמעין "הכנה" לאספקט שאותה בחורה מביאה מהמחלה.
עם זאת התחושה בתור דוגמנית שאת חסרת טריטוריה, כמעין קולב, בובה שכולם יכולים לגעת בה ולהעיר לה.
למעשה כל בחורה מביאה בעדותה אספקט נוסף של המחלה על כל צורותיה ודרכיה, וכך נוצרת תמונה כללית של אנורקסיה ובולימיה ברמה האישית והפרטנית ביותר.
הספר מתאר תופעה תרבותית בה הרזון הפך לסמל סטטוס לאישה, לחברה בה הכמיהה להיות רזה הפכה להיות הכמיהה הנשגבת ביותר לכל אישה.
חברה בה הכמיהה היא להיראות כמו דוגמנית או שחקנית.
הספר מביא בגוף ראשון את אותה הקרבה אותה עושות הדוגמניות והשחקניות כדי להמשיך לספק את האשליה ואת הפנטזיה, את המחיר הכבד אותו הן משלמות על ידי תיאור מצב חווייתי-תודעתי של נערות ונשים שמייצגות בגופן גם תופעה חברתית.
הנשמה מלאכותית ברפואה היא שיטה שמטרתה לסייע לפעולה הטבעית של הנשימה או להחליפה.
אפשר לבצע הנשמה מלאכותית באמצעות מכונת הנשמה אוטומטית או ידנית, על ידי איש צוות רפואי באמצעות מפוח הנשמה.
נהוג לחלק את גישות ההנשמה המלאכותית המכנית לשניים: הנשמה חודרנית ולא-חודרנית.
בכל אחת משתי הגישות קיימות שתי שיטות עיקריות להנשמה מלאכותית מכנית: הנשמה בלחץ חיובי, שבה אוויר או תערובת גזים אחרת נדחסים לקנה הנשימה, והנשמה בלחץ שלילי, שבה האוויר נשאב למעשה לתוך חלל הריאות.
הנשמה מלאכותית מכנית נדרשת כאשר נשימתו הטבעית של החולה אינה יעילה דייה כדי לקיימו בחיים.
יש נסיבות שבהן יש צורך בהנשמה מלאכותית מכנית כאמצעי מנע, כאשר צפוי כשל של הריאות או של איברים חיוניים אחרים בגוף, או כאשר חילוף הגזים בריאות אינו יעיל.
כיוון שהנשמה מכנית תומכת רק בנשימה ואינה אמצעי ריפוי, השימוש באמצעי זה אינו מייתר את הטיפול בבעיה הרפואית שבה לוקה המטופל.
נסיבות נפוצות לשימוש בהנשמה מלאכותית מכנית הן:
פגיעה חדה בריאות (תסמונת מצוקת הנשימה החדה - ARDS, ופגיעה טראומטית)
אפניאה, דום נשימתי הכולל מקרי הרעלה
מצוקה נשימתית המתבטאת בנשימה מהירה (Tachypnea) העלולה להיגרם משיתוק הסרעפת כתוצאה מתסמונת גייאן-בארה, מיאסטניה גראביס, פגיעה בחוט השדרה, הרדמה, וטיפול בתרופות מרפות שרירים.
לחץ דם נמוך, בעיקר לחץ דם עורקי, במצבים דוגמת אלח דם, הלם, או אי-ספיקת לב
מחלות במערכת העצבים כגון מחלת ALS
בארוטראומה בריאות הוא סיכון מוכר להנשמה מכנית בלחץ חיובי העלול לגרום לחזה אוויר ופגיעות אחרות.
ניוון שריר הסרעפת כתוצאה מחוסר שימוש.
הנשמה מלאכותית מכנית יכולה להיות התערבות רפואית לפרק זמן קצר, לדוגמה בעת ניתוח או במצב של מחלה חריפה (בדרך כלל ביחידה לטיפול נמרץ).
טיפול בהנשמה מלאכותית מכנית יכול להינתן גם בסביבה ביתית או במוסד סיעודי או שיקומי למטופלים במחלות כרוניות הדורשים סיוע בנשימה.
בגלל המבנה האנטומי של הלוע, בית הקול, קנה הנשימה והוושט והנסיבות שבהן נעשה שימוש בהנשמה מכנית, יש לעיתים צורך לנקוט אמצעים נוספים כדי להבטיח שדרכי הנשימה פתוחות בעת שימוש בהנשמה בלחץ חיובי וכן מעבר אוויר ללא מחסום אל קנה הנשימה ומניעת כניסת אוויר לוושט ולקיבה.
האמצעי הנפוץ הוא פיום קנה, החדרת צינור לקנה הנשימה המבטיח מעבר אוויר חופשי לריאות.
את הצינור אפשר להחדיר דרך הפה או האף, ובמקרים של הנשמה ממושכת הוא מוחדר לקנה בדרך של פיום קנה.
הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית הוא תפקיד בסנאט של ארצות הברית שממלא אחד הסנאטורים המכהנים.
על פי המסורת, בתפקיד זה מכהן הסנאטור הוותיק ביותר מסיעת הרוב.
מינואר 2025 מכהן בתפקיד הנשיא הזמני צ'אק גראסלי, סנאטור מאיווה, חבר המפלגה הרפובליקנית.
זוהי תקופת כהונתו השנייה לאחר שכיהן בתפקיד גם במהלך הקונגרס ה-116.
מימי ג'ון אדמס בשנת 1789 ועד ריצ'רד ניקסון בשנות ה-50, ניהול ישיבות הסנאט היה האחריות המרכזית של סגן הנשיא.
במאה ה-18 וה-19, כאשר סגני הנשיא ניהלו באופן שגרתי את ישיבות הסנאט, הסנאט ראה צורך לבחור בנשיא הזמני של הסנאט רק לתקופות שבהן סגן הנשיא היה חולה או נעדר מסיבה אחרת.
כתוצאה מכך, הסנאט בחר לעיתים קרובות במספר President pro tempore במהלך מושב יחיד.
בתקופות אחרות, כאשר תפקיד סגן הנשיא היה פנוי ולא הייתה דרך למלא את המשרה, נשיאים זמניים שירתו לתקופות ממושכות יותר.
בשנת 1890 החליט הסנאט שנשיאי הסנאט הזמניים ייבחרו לא רק לתקופות היעדרות של סגן הנשיא, אלא ימשיכו לכהן במשרה עד לבחירת נשיא זמני אחר.
מאז 1890, פרט למקרה אחד, כל נשיאי הסנאט הזמניים כיהנו בתפקידם עד שפרשו, נפטרו, או איבדו את הרוב של מפלגתם.
המשפט הראשון בכלל הראשון של כללי הסנאט קובע כי הנשיא הזמני של הסנאט יכהן "כל עוד הדבר יוסכם על ידי הסנאט ועד לבחירתו של אחר או עד לסיום כהונתו כסנאטור".
ויליאם פירס פריי כיהן כנשיא הזמני של הסנאט בין השנים 1896–1911 (הקונגרסים ה-54 עד ה-62), מה שהיה הכהונה הארוכה ביותר בתפקיד זה בתולדות הסנאט.
הוא התפטר מתפקידו בשל מצב בריאותי לקוי זמן קצר טרם מותו.
בחירת מחליפו התבררה כמשימה קשה, משום שהרפובליקנים בסנאט, שהיו אז בעלי הרוב, היו מפולגים בין הסיעה הפרוגרסיבית לבין הסיעה השמרנית שבמפלגתם, וכל אחת מהן הציגה מועמד משלה.
גם הדמוקרטים הציעו מועמד מטעמם.
כתוצאה מן פיצול משולש זה לא זכה איש לרוב קולות.
רק לאחר ארבעה חודשים הושגה פשרה: אוגוסטוס בייקון הדמוקרטי כיהן ליום אחד בלבד, ב-14 באוגוסט 1911, בעת היעדרות סגן נשיא ארצות הברית.
לאחר מכן התחלפו בייקון וארבעה רפובליקנים – צ'ארלס קרטיס, ג'ייקוב גלינגר, הנרי קבוט לודג' ופרנק ברנדגי – בכהונה כנשיאים זמניים לסירוגין עד תום מושב הקונגרס.
תפקיד הנשיא הזמני של הסנאט השתנה רבות במהלך המאות האחרונות.
מאז 1816, נשיאי הסנאט הזמניים קיבלו שכר גבוה יותר מזה של סנאטורים רגילים.
לתקופה מסוימת, הם השתכרו בשיעור זהה לזה של סגן הנשיא.
מאז מרץ 1969, שכרם שווה לזה של מנהיגי הרוב והמיעוט בסנאט.
בראשית המאה ה-19, נשיאי הסנאט הזמניים מינו חברים לוועדות הקבועות של הסנאט.
מאז 1820, הוענק להם הכוח למנות סנאטורים אחרים שימלאו את תפקיד יושב הראש בהיעדרם.
כיום, נוהגים נשיאי הסנאט הזמניים לבקש מחברי סיעת הרוב החדשים לנהל את ישיבות הסנאט, דבר שמסייע להם להכיר את כללי העבודה והנהלים של הסנאט.
בחירת סנאטור לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט נחשבת לאחד הכיבודים הגבוהים ביותר שהסנאט מעניק.
לאורך ההיסטוריה, התפקיד ניתן לקבוצת סנאטורים בולטים ובעלי השפעה.
במשך רוב ההיסטוריה של האומה, הנשיא הזמני של הסנאט נכלל בסדר הירושה לנשיאות.
לפי חוק הירושה לנשיאות משנת 1792, אם תפקידיהם של הנשיא וסגן הנשיא יתפנו, הנשיא הזמני של הסנאט יירש את הנשיאות, ולאחריו יושב ראש בית הנבחרים.
סדר זה נשאר בתוקף עד 1886.
ב-1886, בעקבות סוגיות הקשורות לפערים במינוי הנשיא הזמני של הסנאט, הוחלט להוציא את התפקיד מסדר הירושה לנשיאות ולהותיר את מזכיר המדינה ואת שאר חברי הקבינט, שאינם נבחרי ציבור, כמי שיורשים את הנשיאות.
בשנת 1947, בעקבות המלצת הנשיא הארי טרומן, שונה החוק מחדש.
סדר הירושה לנשיאות הוחזר לכולל את יושב ראש בית הנבחרים והנשיא הזמני של הסנאט, כאשר הפעם יושב ראש בית הנבחרים הוצב לפני נשיא הסנאט הזמני.
טרומן טען כי יש להעדיף נבחרי ציבור שנבחרו ישירות על ידי העם למלא את מקומו של הנשיא במקרה הצורך.
כיום, הנשיא הזמני של הסנאט ממשיך להיות השני בסדר הירושה לנשיאות אחרי יושב ראש בית הנבחרים, ולאחריהם מזכיר המדינה ושאר חברי הקבינט, לפי סדר יצירת המשרדים שלהם.
משמש כיושב ראש הסנאט כאשר סגן הנשיא אינו נוכח.
תפקיד זה כולל ניהול הדיונים, שמירה על סדר והבטחת תקינות ההליכים.
למנות סנאטורים מחליפים לנהל את ישיבות הסנאט בהיעדרו.
השלישי בסדר הירושה לנשיאות ארצות הברית, אחרי סגן הנשיא ויושב ראש בית הנבחרים.
משתתף באירועים רשמיים, כולל חתימות על חוקים והכרזות המועברות לנשיא ארצות הברית.
ממלא תפקיד במינוי חברי סנאט לוועדות או למשרות מיוחדות.
ממלא תפקידים מסוימים הקשורים לניהול ולהליכי חקיקה, כמו הפעלת סמכויות אדמיניסטרטיביות במשרד הסנאט.
הנשים שהגברים אינם רואים היא נובלטה מאת ג'יימס טיפטרי ג'וניור (שם העט של אליס שלדון).
הסיפור פורסם לראשונה ב-1973 בכתב העת The Magazine of Fantasy & Science Fiction , ופורסם בו שוב במהדורת 30 השנים ב-1979, וגם ב-2011 באנתולוגיות "המיטב" של כתב העת.
הסיפור תורגם לעברית על ידי נגה ברוקס, ונכלל בספר "מדע בדיוני ופנטסיה" בעריכת אדוארד ל' פרמן שהופיע בשנת תש"מ בהוצאת לדורי.
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של דון פנטון, סוכן הממשלה האמריקאית, וסובב סביב רות פרסונס, אישה בה פוגש פנטון כשהוא נופש במקסיקו.
רות ובתה אלתיאה שוכרות מטוס עם הטיס מאומת המאיה, אסטבן, ומאפשרות לפנטון לטוס עמן.
דון שופט את הנשים על פי כמה הן יפות וארוטיות בעיניו, וכבר בהתחלה אינו מרוצה שהן אינן מגלות בו כל עניין.
כשהמטוס מתרסק, דון משתאה שהנשים לא נכנסות להיסטריה, והוא נעלב שאין הן מחפשות את עזרתו.
הוא ורות עוזבים את אלתיאה ואסטבן כדי לחפש מים.
במהלך הזמן, דון נהיה יותר ויותר מרוגז מכך שרות לא מתנהגת כפי שלדעתו אישה אמורה להתנהג.
משיחותיו עמה עולה כי היא מרגישה ניכור מכורח היותה אישה, אך דון מבטל את דבריה.
היא אומרת לו, "מה שנשים עושות זה לשרוד.
אנו חיות אחת כאן ושתיים שם, בסדקים שבמכונת-העולם שלכם."
דון שובר את רגלו, והשניים נתקעים רחוק מחבריהם במטוס במשך שני לילות וימים.
דון שם לב שרות מחכה למשהו, או מישהו, והוא מתחיל לחשוד בה.
כשהשניים פוגשים במשלחת חוצנים, דון אינו מסוגל להפנים את קיומם, ואת המחשבה שאולי לזה רות חיכתה.
הוא מנסה "להציל" אותה, בעוד היא מבקשת את עזרתם של החוצנים שאינם מראים כל סימן של אגרסיביות.
הוא יורה לעברם, ופוגע ברות.
החוצנים מסכימים לקחת את שניהם למטוס, שם רות דואגת שדון ירד מסירתם, ומעלה במקומו את אלתיאה, ומבקשת מהחוצנים לקחת אותן עימם, כי עדיף להן הלא נודע על קיומן בכדור הארץ.
כשטיפטרי עצמה כתבה סיכום של הסיפור, היא סיימה במילים אלה: "המסר הוא חוסר ההבנה המוחלט של המספר את מניעיהן של נשים, כאשר הוא מייחס הכל לעצמי שלו," ורק רואה נשים במונחים מיניים - הנשים הן כמעט בלתי נראות לדידו, חוץ מאשר כשהוא בוחן אותן כפוטנציאל לעניין ארוטי.
שלדון אמרה שהיא הכירה את הדמות של רות פרסונס כל כך מקרוב שהדמות נכתבה כמעט מעצמה, וכל מה שהייתה צריכה לעשות זה לא לדברר אותה יותר מדי.
לעומת זאת, את דון פנטון התקשתה לכתוב, כי למרות שרצתה להעביר את המסר של זעמן של נשים, דרכו הייתה צריכה לכתוב את זה בנימה מנותקת, וחסרת הבנה.
את המסר המרכזי הזה אפשר להבין במשפט הארוך ביותר של רות בסיפור:
רוברט סילברברג ביקר את הסיפור לפני שהיה ידוע שטיפטרי היא אישה.
הוא השווה את טיפטרי להמינגווי, לטובת טיפטרי, כאשר לדעתו "זהו סיפור פמיניסטי מאוד, המסופר מנקודת מבט גברית לחלוטין, והוא דורש את תשומת לבם של כל מי שבחזית במלחמות לשחרור מיני, זכרים ונקבות כאחד."
הנשיא מאוהב הוא סרט דרמה וקומדיה רומנטית משנת 1995 בכיכובם של מייקל דאגלס, אנט בנינג, מרטין שין, ריצ'רד דרייפוס ומייקל ג'יי פוקס.
את התסריט כתב אהרן סורקין.
עלילת הסרט התבססה על אירועים אמיתיים ובהם מבצע קניון אל דוראדו, התקיפה האווירית האמריקנית בלוב.
נשיא ארצות הברית אנדרו שפרד (בגילומו של מייקל דאגלס), אלמן המגדל את בתו היחידה, נהנה מתמיכה ציבורית ותקשורתית.
שפרד מתאהב בסידני אלן וייד (בגילומה של אנט בנינג) לוביסטית יפהפייה ואינטליגנטית.
או אז הוא נאלץ להתמודד עם ביקורת ציבורית ואישית מצד יריבו הפוליטי בוב ראמסון (בגילומו של ריצ'רד דרייפוס) ולהיאבק על זכותו לפרטיות.
אחוזי התמיכה בנשיא צונחים בעודו ממשיך במערכת היחסים עם סידני.
אחוזי התמיכה מחייבים אותו לקבל החלטות שונות, המקשות עליו ועל מערכות היחסים שלו עם הסובבים אותו.
הסרט מסתיים כאשר הוא מחליט לפעול בצורה הנכונה, ללא קשר לאחוזי התמיכה בו.
הסרט מציג, לצד חייו הפרטיים של הנשיא, את תחומי עיסוקו ובהם חקיקה, פיקוד על צבא ארצות הברית וההתמודדות בבחירות לנשיאות.
השטת מוניות היה מקצוע נשי בסטוקהולם, שוודיה, מן המאה ה-15 עד תחילת המאה ה-20. החותרות שניהלו את מוניות המים המוקדמות והשיטו נוסעים בין האיים של סטוקהולם, אל האיים של הארכיפלג של סטוקהולם, וכן בין אתרים סביב אגם מלארן בצדה השני של העיר, נקראו
הנשים החותרות (בשוודית: Roddarmadam, במשמעותו המילולית: "הגברת החותרת").
הנשים החותרות של סטוקהולם מוזכרות לראשונה בטקסט מן המאה ה-15. בשנת 1638 הן ייסדו קבוצה מיוחדת בתוך הגילדה של משיטי המעבורות השוודית.
הן היו אחראיות לרוב התחבורה הימית באזור הבירה.
החותרות עבדו בצוותים של שתיים, כשהן משיטות נוסעים בין האיים, לאגם מלארן ולארכיפלג של סטוקהולם.
הן היו נשואות או רווקות, והורישו את סירותיהן מאם לבת, או קנו אותן מקולגה שפרשה.
הן התפרסמו כנשות עסקים בעלות דיבור גס ובוטה.
ב-1759 עלתה הצעת חוק שדרשה שהחותרות יחויבו להיות פיכחות ולדבר בשפה ראויה.
הן חבשו כובעים גדולים, שהתאימו לכל מזג האוויר והיו לסימן זיהוי שלהן.
החותרות השאירו רושם עז על זרים שהגיעו לסטוקהולם.
בשנות התשעים של המאה ה-16, מבקר איטלקי התרשם מהכוח ומהמהירות גדולה של הנשים החותרות.
בשנת 1763, המשורר השוודי קארל מיקאל בלמן משך תשומת לב כאשר הסתכסך עם אחת החותרות וניצח.
במהלך ביקורו בשוודיה בשנת 1787 של איש הצבא פרנסיסקו דה מירנדה (Francisco de Miranda), הוא תיאר את הנשים החותרות כ"נשים טובות ששרות כמו שדים!".
במהלך המאה ה-19, הנשים החותרות התמודדו עם תחרות גוברת והולכת.
בעקבות החוק משנת 1846, אשר ביטל את כל זכויות היתר של חברי הגילדות ואפשר לכל אחד לפתוח חברה פרטית בכל תחום.
חברה פרטית רכשה רישיון, בשנת 1848, עבור הפעלת קו הסעות בסטוקהולם באמצעות סירות מונעות על ידי גלגל הנעה (Paddle wheel) במקום משוטים.
החברה העסיקה נשים לא נשואות מדלרנה.
הנשים לבשו לבוש מסורתי והיו נחמדות ואדיבות ללקוחות.
כמה שנים מאוחר יותר סירות קיטור התחילו נגסו חלקים נרחבים מקווי ההסעות והתחרו עם הנשים שהפעילו הסעות בשני סוגי הסירות.
בשנת 1856 היו 96 סירות משוטים שנוהלו על ידי נשים, עם יכולת הובלה של 20–25 אנשים בכל סירה.
בשנת 1875, כאשר מקצוע החותרת בוטל באופן רשמי (אף על פי שהן הורשו להמשיך להשיט סירות), היו חמש תחנות של סירות משוטים בסטוקהולם, בהן 23 סירות שנוהלו על ידי נשים.
המספר המשיך להצטמצם עם השנים, ולא ידוע בדיוק מתי נשים הפסיקו להפעיל סירות.
עם זאת, על פי ההיסטוריון השוודי פר אנדש פוגלסטרם (Per Anders Fogelström), נשים המשיכו להפעיל סירות משוטים עד מלחמת העולם הראשונה.
הנשמה לך 9 הוא אלבומו ה-13 של הזמר גלעד פוטולסקי, שיצא לאור בחנוכה בשנת 2011. זהו האלבום התשיעי בסדרת "הנשמה לך".
הדיסק "להודות ולהלל" יצא בשיתוף חברת "שלהבת" לייצור נרות, במסגרת שיווק נרות חנוכה.
הדיסק כולל שירי חנוכה ושירי הלל בעיבוד חדשני וקליפ פרסומי של חברת "שלהבת" לייצור נרות.
הדיסק מעובד בידי גלעד פוטולסקי, אשר משמש גם סולן ברובו.
המוזיקאי והפסנתרן יהודה גלילי היה שותף פעיל בהפקה, וכן בנגינת הפסנתר ובשירת סולו בכמה קטעים.
הוא גם כתב את העיבוד לקטעים: "מקימי", "ברכות ההדלקה", "מעוז צור" "ושהחיינו".
החזן מנחם מנדל גלינסקי שימש כחזן אורח בקטע החזנות "שהחיינו".
השיר "יהללוך ה' אלוקינו" הוקלט לראשונה על ידי החזן לייבלה השל.
בשיר זה התארח כסולן אחיו של לייבלה, יעקב השל.
הנשיקה הוא פסל שיש משנת 1882 של הפסל הצרפתי אוגוסט רודן.
הזוג העירום החובק המתואר בפסל הופיע במקור כחלק מקבוצת תבליטים שעיטרו את שער הברונזה המונומנטלי של רודן "שערי הגיהנום", שהוזמן למוזיאון מתוכנן לאמנות בפריז.
הזוג הוצא מאוחר יותר מהשערים והוחלף בזוג אוהבים נוסף שנמצא על העמוד הימני הקטן יותר.
הפסל "הנשיקה" נקרא במקור פרנצ'סקה דה רימיני, שכן הוא מתאר את האצילה האיטלקית מהמאה ה-13 שהונצחה בתופת של הקומדיה האלוהית מאת דנטה שמתאהבת באח הצעיר של בעלה ג'ובאני מלטסטה פאולו.
לאחר שהתאהבו במהלך קריאת סיפורם של לנסלוט וגווינביר, הזוג מתגלה ונהרג על ידי בעלה של פרנצ'סקה.
בפסל ניתן לראות את הספר בידו של פאולו.
שפתותיהם של האוהבים לא נוגעות בפסל בפועל, ומוצע כי הם הופרעו ונכנעו למותם בלי ששפתותיהם אי פעם נגעו.
כאשר המבקרים ראו את הפסל לראשונה בשנת 1887, הם הציעו את הכותרת הפחות ספציפית Le Baiser ("הנשיקה").
רודן ציין כי גישתו לפיסול נשים הייתה מחווה להן ולגופן, לא בכניעה לגברים אלא כשותפות מלאות ללהט.
הארוטיות בפסל הפכה אותו לשנוי במחלוקת.
גרסת ארד לנשיקה (74 סנטימטרים גובהה) נשלחה לתצוגה בתערוכה העולמית בשיקגו ב-1983. הפסל נחשב לא מתאים לתצוגה כללית והועבר לחדר פנימי שהכניסה אליו הותרה רק בהזמנה אישית.
הנשיקה היא יצירה בשמן ועלי זהב, כסף ופלטינה על בד שנוצרה על ידי הצייר והסימבוליסט האוסטרי גוסטב קלימט.
היצירה נוצרה בשנים 1907–1908, והיא הוצגה כבר ב-1908 תחת השם "Liebespaar" (בעברית: האוהבים).
בציור מתוארים זוג אוהבים מחובקים השלובים זה בזו עם גלימות בסגנון האר נובו ותנועת האמנויות והאומנויות.
כיום, היצירה מוצגת בגלריה האוסטרית בלוודר, וינה, והיא נחשבת לאחת היצירות החשובות ביותר של תנועת "הזצסיון הווינאי" וכן ליצירה המפורסמת ביותר של קלימט.
אהבה, אינטימיות ומיניות הם מוטיבים חוזרים בעבודותיו של קלימט.
ניתן לראות שבעבודותיו הקודמות של הצייר, כגון "Stoclet Frieze" ו-"Beethoven Frieze", הוא התמקד ברומנטיקה וכן במוטיב החיבוק הזוגי.
סגנון התבניות בציור מזוהה עם תנועות האר נובו ועם תנועת האמנויות והאומנויות.
למרות זאת, הרקע ביצירה שונה מיצירות של אמנים דומים כמו אדגר דגה.
יצירות כמו הנשיקה מאפיינות את תקופת מפנה המאה העשרים עקב השילוב של החושניות והשפע המתוארות בהן.
השימוש בעלי זהב היה נהוג בציורים מימי הביניים, בכתבי יד מוזהבים, בפסיפסים ובבגדים ואמנות מתקופת הברונזה, ולא נעשה בהם שימוש עד לעבודות כמו הנשיקה.
כמו כן, היצירה מושפעת מג'פוניזם כפי שמשתקף מהקומפוזיציה הפשוטה בציור וכן מכך שראשו של האיש כמעט יוצא מקצה היצירה.
קלימט הגה את הרעיון לשימוש בזהב מטיול שעשה לאיטליה ב-1903. כשהוא ביקר ברוונה, הוא ראה פסיפס מברונזה בבזיליקת סן ויטאלה.
עבור קלימט, השטחיות וחוסר העומק בפסיפס רק העצימו את זוהרו של הזהב, ובעקבות כך הוא החל להשתמש לעיתים תכופות בעלי זהב וכסף ביצירותיו.
מומחים טוענים כי היצירה מתארת את אפולו מנשק את דפנה, כמסופר במטמורפוזות של אובידיוס.
יצירתו הקודמת של קלימט, סדרת ה-"Vienna Ceiling", עוררה ביקורת עזה בקרב קהילת האמנים.
בניגוד לכך, הנשיקה שהוצגה ב-1908 התקבלה בהתלהבות, ונרכשה על ידי ממשלת אוסטריה עוד בעודה בתצוגה אף לפני שקלימט סיים להשלימה.
גם כיום יצירה זו פופולרית מאוד.
ב-2012, הציור הופיע בסרט זאת מלחמה בכיכובם של ריס וית'רספון, כריס פיין וטום הארדי.
בסרט, דמויותיהם של וית'רספון ופיין מבקרות בתערוכה של קלימט כאשר הנשיקה מהווה מרכזה של התערוכה.
ב-2013, האמן הסורי טאמם עזאם צייר את הנשיקה על מבנה שהופצץ כתוצאה ממלחמת האזרחים בסוריה.
האמן קרא למיצג "Freedom Graffiti", והוא יצר זאת כדי להגביר את המודעות הבינלאומית למלחמה בסוריה.
הנשיא הנבחר הוא משחק וידאו מסוג סימולציה פוליטית, שפורסם לראשונה על ידי סימולציות אסטרטגיות עבור מחשב ה-Apple II בשנת 1981 ולאחר מכן יצא גם לקומודור 64 בשנת 1984.
משחק ההמשך, הנשיא הנבחר: מהדורת 1988 שוחרר בסוף שנת 1987 והיה ניתן להורדה עוד לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו שנה לאחר מכן, במשחק זה גם ניתן לשחק במחשבי MS-DOS ו-Atari ST, ההבדל היחיד במשחק היה הוספת מועמדים אחרים, בהם ביל קלינטון, אוליבר נורת', ג'רלדין פררו, מייקל דוקאקיס ודיק גפהארדט.
המשחק נותן לשחקן את האפשרות לבחור לשחק עם מספר מועמדים שונים לנשיאות, חלקם מועמדים אמיתיים, חלקם פוטנציאליים וחלקם בדיוניים לחלוטין.
במהלך מערכות הבחירות לנשיאות שנערכו בין מערכת הבחירות ב-1960 למערכת הבחירות ב-1984 (ברוב הגרסאות שיצאו למשחק נכללה גם מערכת הבחירות ב-1988) לשחקנים ניתנה האפשרות לבחור לשחק בתרחיש "היסטורי" או "א-היסטורי" בכל אחת ממערכות הבחירות שניתן לשחק בהן.
בהתאמה, תרחישים "א-היסטוריים" יכולים לכלול הוספת מועמד שלישי.
במשחק עצמו השחקן צריך לנהל את מרכז הפעילות שיוכל להביא לו PAPs ("נקודות פעולה פוליטיות") שיהיו שוות ערך לכספים איתם יוכל לנהל הקמפיין, בקמפיין עצמו ניתן לקבוע מתי ואיפה לערוך ביקורים שונים במדינות שונות, מלבד זאת, קיים סיכוי כי המתמודדים במירוץ יהיו צריכים לערוך ביניהם עימות בחירות.
בשנת 1996 מגזין הגיימינג CGW דירג את המשחק כמשחק המחשב ה-131 הטוב ביותר שיצא אי פעם.
הנשיקה (באיטלקית: Il Bacio) היא ציור משנת 1859 מאת הצייר האיטלקי פרנצ'סקו אייץ.
זו ככל הנראה עבודתו הידועה ביותר.
הרוזן אלפונסו מריה ויסקונטי די סאליסטו הזמין מאייץ ציור שיבטא את התקווה לאיחוד איטליה שהתעוררה בקרב האיטלקים עם חתימת הברית בין צרפת וממלכת סרדיניה נגד אוסטריה ב-1859. אייץ צייר באופן אלגורי את תמיכתו בברית והציור הפך לאחד מסמלי המאבק לאיחוד איטליה.
לאחר מותו של הרוזן היצירה נתרמה לגלריית האומנות בּרֶרָה שבמילאנו.
ב-1814, לאחר תבוסת צרפת במלחמות הנפוליאוניות, התכנס קונגרס וינה במטרה להשיב את הסדר המדיני לאירופה ולשרטט מחדש את גבולות המדינות ביבשת.
איטליה המפוצלת למספר ממלכות ודוכסיות הייתה בעלת השפעה חלשה בקונגרס והוחלט על חלוקת השליטה בה בין מספר גורמים, ביניהם האימפריה האוסטרית.
בתגובה לשלטון האוסטרי התעוררו בקרב האיטלקים רגשות לאומיים והחלו קריאות לאיחוד איטליה.
מספר קבוצות פוליטיות בעלות נטייה דמוקרטית רדיקלית קמו, ביניהן תנועת איטליה הצעירה ואגודות סתרים של הקרבונארי.
השפעתן של קבוצות אלה הייתה חלשה אך הן תרמו לחיזוק הזיקה הלאומית בקרב האוכלוסייה.
מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה (1848–1849) נגמרה בתבוסת האיטלקים.
ב-1858 נחתם הסכם פלומביאר בין קמילו בנסו די קאבור, ראש ממשלת ממלכת סרדיניה לבין נפוליאון השלישי מלך צרפת.
הסכם זה הניח את היסודות לברית אנטי-אוסטרית.
הברית הוכיחה את עצמה כשהכוחות המשותפים של האיטלקים והצרפתים הכריעו את הצבא האוסטרי בממלכת לומברדיה-ונציה בקרב שנערך ב-1859 במסגרת מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה.
ניצחון זה הניע את תהליך איחוד איטליה וב-1861 הוכרזה עצמאותה של ממלכת איטליה.
על רקע אירועים אלה הרוזן אלפונסו מריה ויסקונטי די סאליסטו הזמין מאייץ ציור שיבטא את הרגשות הפטריוטיים האיטלקיים והתקווה לאיחוד איטליה.
כדי להתחמק מהצנזורה שהפעיל השלטון האוסטרי אייץ העביר את המסר בציור בעזרת אלגוריה.
אייץ צייר את הציור ב-1859. הציור הוצג תחילה בגלריית האומנות בררה במילאנו ולאחר מכן הועבר למעונם של בית ויסקונטי למשך יותר מ-25 שנים.
ב-1886 היצירה הוחזרה לגלריה שם היא מוצגת עם היום.
במרכז הציור נראים גבר ואישה בלבוש מתקופת ימי הביניים כשהם מתנשקים בתשוקה.
זהו אחד מהייצוגים הנועזים ומלאי התשוקה של נשיקה בהיסטוריה של האמנות המערבית.
הגבר לובש בגד אדום, גלימה חומה ופיסת בד ירוק מציצה מתחת לגלימה (בכתף ומתחת לכף יד ימין).
לראשו כובע עם נוצה ומעט משיערו מציץ מהכובע.
רק זווית הפה וקצה אפו נראים.
הוא מטה את ראשה של האישה לאחור בשתי ידיו ומנשק אותה.
נעליו חומות ורגלו מונחת על המדרגה הראשונה.
הוא נראה כמי שעומד לעזוב את המקום.
האישה לבושה שמלה בגון כחול עם תוספת בד לבן באזור המרפק וכמה קישוטי בד בצבע זהב.
היא רוכנת לאחור, תופסת בכתפו של הגבר ומתמסרת לנשיקה.
רק זווית פיה ועין אחת נראים.
שערה הארוך משתפל על גבה.
הזוג המתנשק נמצא ככל הנראה בטירה, אולי במרתף הטירה.
מימין מדרגות ומעליהן רואים תחתית של אשנב.
בצד שמאל רואים מעבר ובתחתיתו צללית.
הקומפוזיציה בציור מבוססת על קווים אלכסוניים המקבילים לקוי המדרגות שמתכנסים לנקודת המגוז שמשמאל לזוג.
קווים אלה מכוונים את מבטו של המתבונן לזוג.
צבעי הציור הם בסגנון אסכולת אמני ונציה מתקופת הרנסאנס ממנה הושפע אייץ.
הרקע מצויר בצבעים נייטרליים כדי להבליט את הזוג.
אור מגיע מצד שמאל וממקד את מבטו של הצופה בזוג.
כמו כן, כדי למקד את מבטו של הצופה בנשיקה פניהם של הזוג חשופות באופן חלקי בלבד.
ניתן לפרש את הציור בשתי דרכים:
פירוש ראשון- כאמור אייץ צייר את הציור על רקע המאבק לאיחוד איטליה.
הגבר מנשק את אהובתו רגע לפני יציאתו לקרב נגד אוסטריה ולמען אחדות איטליה.
ברוח הרומנטיקה, הנשיקה מלאת התשוקה מייצגת את עוצמתם של הרגש והאהבה (אהבת הזוג ואהבה פטריוטית) לעומת המחשבה הרציונלית.
פירוש שני- אלגוריה פוליטית- הציור מבטא הכרת תודה לצרפתים על הברית שנחתמה עם ממלכת סרדיניה כנגד האוסטרים (הסכם פלומביאר ).
הגבר, לבוש בגדים שרומזים לדגל איטליה (אדום, קצת ירוק) מסמל את איטליה.
האישה, לבושה בגדים שמרמזים על דגל צרפת (גונים של כחול, לבן) מסמלת את צרפת.
הנשיקה מסמלת את הברית שנחתמה.
כדי להסוות את המסר בציור עוד יותר, הגבר והאישה לבושים בלבוש מתקופת ימי הביניים ולא בלבוש התקופה.
הפגיון שמגיח מבעד לגלימתו של הגבר והתחושה שהוא עמוד לעזוב מסמלים את המרד ההולך וקרב כנגד שלטון בית הבסבורג.
הצללית בצד שמאל מסמלת את הסכנה האורבת בפתח.
מלבד גרסה זו של הציור שהיא המוכרת ביותר, אייץ צייר שלוש גרסות נוספות, שתיים בשמן ואחת בצבע מים.
ב-1859 (שנת הגרסה המקורית) אייץ צייר את הגרסה היחידה בצבע מים.
אייץ העניק את הציור לאחותה של קרולינה זוקי (תלמידתו ואהובתו של אייץ) והיום הוא מוצג בספרייה האמברוזיאנית במילאנו.
אייץ צייר את הגרסה השנייה בצבע שמן ב-1861 עבור משפחת מיליוס (Mylius).
בגרסה זו שמלת האישה לבנה.
הציור נשלח לתצוגה בתערוכה העולמית של פריז ב-1867. ב-2008 גרסה זו נמכרה בסותבי'ס בסכום של 780,450 פאונד.
בגרסה האחרונה, מ-1867, בגד לבן מונח על המדרגות וצדה הימני של גלימת הגבר ירוקה.
הציור זכה לפופולריות רבה מרגע הצגתו לראשונה.
"הנשיקה" מופיעה בציורו של הצייר האיטלקי ג'רולאמו אינדונו מ-1862. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הארט דיירקטור של יצרנית השוקולד פרוג'ינה עיצב מחדש את עטיפת השוקולד הפופולרי "Baci" וצייר עליה זוג אוהבים בהשראת ה"נשיקה".
ב-1954 הבמאי האיטלקי לוקינו ויסקונטי קיבל מהציור השראה לסצנה מרכזית בסרטו סנסו .
הנשיא הוא סרט רוסי תיעודי באורך מלא בהפקת העיתונאי ולדימיר סולוביוב, המספר על חמש עשרה שנות שלטונו הראשונות של נשיא הפדרציה הרוסית, ולדימיר פוטין והאירועים שהתרחשו ברוסיה ובעולם באותה תקופה.
הסרט מכסה את התקופה מאוגוסט 1999 עד 2014 כולל ומספר על הדרך שעברו רוסיה והנשיא לאורך השנים.
חשיבות תפקידו של ולדימיר פוטין בהיווצרות רוסיה המודרנית בחמש עשרה שנות שלטונו כנשיא וראש ממשלת הפדרציה הרוסית באה לידי ביטוי בסרט זה.
בנוסף מוצא ראיוונות של ולדימיר סולוביוב, לא רק עם ולדימיר פוטין עצמו, אלא גם עם אישים שהכירו את פוטין כמו איש העסקים ולדימיר פוטנין, חבר הדומה הששית אלכסנדר פטרוב, נשיא קזחסטן נורסולטן נזרבייב, המנצח ולרי גרגייב, הסופר זכר פרילפין וחבר תא כתבי הקרמלין אנדריי קולסניקוב.
פרשנים אופוזיציונרים ונייטרליים, כמו ראש הממשלה דמיטרי מדבדב, לא מצאו מקום בסרט.
על פי חברת TNS Gallup Media, כ-39.1% מתושבי מוסקבה מעל גיל שמונה עשרה צפו בסרט ביום שידורו בטלוויזיה.
זמן לא רב לפני כן, סרט רוסי נוסף, קרים.
הדרך למולדת מאת אנדריי קונדראשוב שודר ברשת המתחרה.
לפיכך, שני הסרטים הללו הפכו לפופולריים ביותר בעונת הטלוויזיה 2015.
דובר הנשיא דמיטרי פסקוב כינה את הסרט "מבריק" והמליץ לכולם לצפות בו.
הנשיא הנבחר של ארצות הברית הוא האדם שזכה בבחירות לנשיאות ארצות הברית, אך טרם נכנס לתפקידו כנשיא ארצות הברית.
אין אזכור מפורש בחוקה האמריקאית למעמדו ולסמכותיו של הנשיא הנבחר וזה למעשה מונח לא רשמי שמשמש בעיקר את התקשורת האמריקאית.
נשיא מכהן שזכה בבחירות בקדנציה שנייה בדרך כלל איננו מכונה בתקשורת "הנשיא נבחר" מאחר שהוא כבר בתפקיד הנשיא ואינו עומד להיכנס אליו.
מונח דומה משמש במקרה של סגן נשיא שטרם נכנס לתפקידו ונקרא בהתאם "סגן הנשיא הנבחר של ארצות הברית".
כאשר סגן נשיא נאלץ לרשת את תפקיד הנשיא (לאור היותו הראשון בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית) כאשר הנשיא מת, התפטר או הודח, הסגן אינו מכונה "הנשיא הנבחר".
כאשר סגן נשיא מכהן מתמודד ומנצח בבחירות לנשיאות הוא אכן מכונה "הנשיא הנבחר".
דונלד טראמפ הוא הנשיא הנבחר האחרון, וקיבל את התואר לאחר שניצח את קמלה האריס שהייתה סגנית הנשיא היוצא בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2024.
בעוד יום הבחירות במדינה מתקיים תמיד ביום שלישי הראשון בחודש נובמבר שאינו חל ב-1 בנובמבר, ההצבעה הרשמית של חבר האלקטורים מתקיימת רק באמצע דצמבר וההשבעה הנשיאותית מתקיימת במרבית המקרים ב-20 בינואר.
ההוראה החוקתית היחידה הנוגעת ישירות לאדם שזכה בבחירות לנשיאות היא הצורך בזמינות להישבע.
במהלך התקופה שבין הבחירות עצמן לטקס ההשבעה, הנשיא הנבחר נערך באופן פעיל לביצוע חילופי התפקידים עם הנשיא היוצא (שלמעשה הפך לברווז צולע) וזאת על מנת להבטיח מסירה חלקה של המשרה.