tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב בן-אמוזג נולד בליוורנו שבאיטליה לאברהם בן שם טוב (בהיותו בגיל 71) יליד פאס ולקלרה בת רבי אברהם רפאל קורייאט דיין במוגדור ובליבורנו.
אביו אברהם, שהיה חשׂוך ילדים עד גיל 70, נישא בגיל זה לקלרה, לאחר שקיבל את הסכמת אשתו הראשונה לכך.
בגיל ארבע התייתם מאמו ובגיל חמש התייתם מאביו, וחונך על ידי דודו הדיין הגדול הרב יהודה קוריאט, שהיה גם מורו ורבו.
הוסמך לרבנות בגיל 18, ושימש כרב העיר ליוורנו במשך כחמישים שנה, ואף הקים בה בית דפוס שבו הדפיס ספרי קודש שונים, ובהם ספרים רבים של חכמי מרוקו וארם צובא ומספריהם של הרב יוסף חיים מבגדד והרב אברהם דיין מסוריה.
היה בעל ידע נרחב מאוד בכתבי הקודש, ובמדעים כלליים, כגון פילוסופיה, אנתרופולוגיה, ארכאולוגיה, היסטוריה, בלשנות וביקורת המקרא.
בכתיבתו ניכרת התמודדות עם רעיונותיהם של קאנט, הגל, פיכטה ופילוסופים אחרים.
בין רעיונותיו המרכזיים היו השגת אחדוּת המין האנושי, על סמך היסודות האוניברסליסטיים ביהדות.
רבי חיים פלאג'י בהקדמה לפירושו על התהלים כותב עליו בזה הלשון:
חלק מחיבוריו נערכו והוצאו לאור על ידי הרב ד"ר אליהו רחמים זייני.
חיבור מרכזי של בן-אמוזג הוא ישראל והאנושות (Israel et Humanité), שנכתב במקור בצרפתית.
בן-אמוזג מנתח את היחס בין עם ישראל לאומות העולם, כפי שזה בא לידי ביטוי בכתבי הקודש.
כמו כן, הספר מתווה את האידיאל בעתיד, ביחסים שבין עם ישראל לאומות העולם.
על פי הרב בן אמוזג, היהדות איננה דת לאומית בלבד, כי אם דת בעלת מרכיב פרטיקולרי מובהק ומרכיב אוניברסלי, בעל משמעות לכל אומות העולם.
"תורת משה", המציגה תרי"ג מצוות, מחייבת את עם ישראל בלבד.
תשתית היהדות, המתבטאת בברית נוח, היא אוניברסלית, ועל כן כל באי עולם אמורים לקיים את שבע מצוות בני נח.
להשקפתו, ממש כשם שלעם ישראל יש דת בעלת שני ממדים אלה, ראוי שכל קבוצה אחרת תאחז, לא רק בדת נוח האוניברסלית, אלא גם בדת המבטאת את ייחודה.
הנצרות (והאסלאם) אמורים, עקרונית לממש תפקיד זה, ובמובן זה הן דתות אמת מקבילות ליהדות.
הכרה זו בתוקפה הדתי הייחודי של הנצרות, וזאת לצד ביקורת נוקבת על היבטים שונים של דת זו, הם מהחידושים הגדולים והמהפכניים שבתורתו.
בשבילי המוסר / מוסר יהודי לעומת מוסר נוצרי
בחיבור "בשבילי המוסר" עורך בן-אמוזג הבחנה בין המוסר היהודי ובין המוסר הנוצרי.
בעוד זה האחרון מדגיש את מידת הרחמים, המוסר היהודי מבוסס על איזון בין מידת החסד ומידת הדין, אשר מתוך האיזון הזה יוצא צדק (כדברי 'פתיחת אליהו': "צדק עמודא דאמצעיתא").
הספר, אשר יצא לאור לראשונה בשנת 1867 ומאז הודפס פעמים רבות, נמצא במוקד התעניינות מחודשת בקרב החוקרים.
הספר עוקב אחר ההיסטוריה של הנצרות תוך שילוב של הכרה מעמיקה בתרומתה הדתית ומתיחת ביקורת קשה עליה, כמו גם על האסלאם.
הוא טוען כי אלה גם אלה שאבו את מקורותיהם מן היהדות ולא אחת עיוותו אותם, בעיקר בשל הצורך של פאולוס לכפור בחשיבות החוק במקום להציע חוק חלופי לאומות העולם.
הספר מחולק ל-12 פרקים, אשר עשרת הראשונים מביניהם עוסקים בנצרות, והשניים האחרונים באסלאם.
הספר ראה אור לראשונה בצרפתית, בשנת 1867 ובעידוד חברת כי"ח, תחת הכותרת "Morale Juive et Morale Chrétienne".
המהדורה הצרפתית פורסמה שוב בשנת 1925 ובשנת 2002. חלק מהספר ראה אור בעברית לראשונה בשנת 1966 בשם "בשבילי המוסר" בתרגומו של ד"ר שמעון מרכוס.
בשנת 2007 יצא הספר לאור בשלמותו בעברית בתרגומו של הרב ד"ר אליהו זייני, תחת השם "מוסר יהודי לעומת מוסר נוצרי".
הספר מתייחס בצורה דו ערכית לנצרות.
הוא מייחס לה ערך רב ותרומה רבה לאנושות, אולם מרבה למתוח ביקורת על המוסר שלה, שיסודותיו החיוביים שאובים מן היהדות.
הוא דן בדוקטרינות המשמשות יסוד למוסר הנוצרי וכן במחלוקת בין הקתוליות לפרוטסטנטיות.
הוא מתאר את ביטול התורה בידי הנצרות והשפעתו האנרכית השלילית של ביטול זה על המוסר הנוצרי.
המוסר הנוצרי הוא, כאמור העתק של זה היהודי, אולם בתהליך ההיפרדות מן היהדות הוא שונה עד שרוקן מתוכן.
לטענתו התעלמותה של הנצרות מן הצד הגשמי ומן העולם הזה, אשר מאזנים את הרוחני והעליון יותר בפילוסופיה היהודית, הובילה לבוז של הנצרות לגוף ובאופן פרדוקסלי, לחוסר מוסריות ולחומרנות.
בן אמוזג מבטל את גישת החסד הנוצרי, לה הוא מקדיש כמה וכמה פרקים.
הוא טוען כי חוסר האבחנה בין חוק אזרחי לחוק מוסרי והפיכת החסד לעקרון המנחה של כל מוסר, גרמה לצמיחתה של אי-מוסריות המטפחת את הרשעה בעולם בשם החסד.
עוד טוען הרב כי האוניברסליות הנוצרית מטשטשת את כל הגבולות, הורסת את החסד העולמי, וזאת ולטענתו, לעומת היהדות הפרושית שידעה לאזן בין זהות לאומית לחסד אוניברסלי.
הרב מצביע על האופן בו מטפחת היהדות את כבודו וחירותו של האדם, בעוד הנצרות מחוללת מלחמות דת.
הוא קורא לכינון ברית אחים מחודשת בין בני יצחק, יעקב ועשו, ולהתגבר על מורשת השנאה ביניהם.
קריאה זו אינה מכוונת רק לנוצרים, אלא גם ליהודים.
נושאים נוספים בספר הם "הגנבה הספרותית", לטענת הסופר, שביצעה הנצרות מן הקבלה היהודית, ויחסה של הנצרות לאויבים אישיים.
גם בנושאים אלה מותח הרב ביקורת קשה על גישתה של הנצרות לנושא.
עם זאת, בן אמוזג מדגיש את תרומתה המכרעת ואת תוקפה של האמונה הנוצרית ורואה בה רובד חיוני והכרחי של דתיות באומות.
הרב אליהו בן אמוזג מתאר את גישתו אל האסלאם בפרקים 11 ו-12, הפרקים האחרונים של הספר.
לפי דעתו, שאב האסלאם את מקורותיו מן צדדים אחרים ביהדות מאשר אלה ששימשו השראה לנצרות, ויצר קיצוניות חד צדדית:
אחד מחיבוריו המרכזיים, "אם למקרא", ספר ביאור למקרא הנסמך על ממצאי המחקר המודרני, כגון פילולוגיה, ארכאולוגיה והיסטוריה.
בנוסף, הכיל הפירוש הגנה על העמדות המסורתיות של חכמי ישראל אל מול ביקורת המקרא.
הספר נדפס בחמישה כרכים בשנים 1862 - 1863, בבית הדפוס של הרב בן אמוזג.
הספר מצטיין בפרשנויות מקוריות ונועזות, המקדמות פלורליזם דתי ומחויבות יהודית-דתית כלל אנושית.
כך הוא קורא לסיום האיבה בין עשו ליעקב (נצרות ויהדות) ולכינון ברית אחים ביניהם, או מפרש את "ואהבת לרעך כמוך" כחל על כלל המין האנושי ולא רק על היהודים.
הספר עורר מחלוקת קשה בקהילת חלב, בין טיעוניהם המרכזיים של חכמיה נגדו היו שהוא סבור שיש לחוכמות החיצוניות ערך בהבנת התורה, ושהצביע על הדמיון בין מנהגים מסוימים המוזכרים במקרא, לכאלה שנהגו עמים אחרים בעולם העתיק.
חכמי חלב אף פנו לרבנים אחרים ברחבי האימפריה העות'מאנית לשרוף את ספרי החומש שבהם נדפס הפירוש של בן-אמוזג.
חכמי דמשק נעתרו לפנייה ושרפו את הספרים.
חכמי ירושלים אימצו קו ביניים.
הם לא שרפו את הספרים, אבל לא הכשירו אותם פומבית, ולא גינו את חכמי חלב על פעולתם.
גדול חכמי אסיה הקטנה במאה ה-19, הרב חיים פלאג'י, שחי באיזמיר, התנגד לפעולתם של חכמי חלב, ואף כתב מכתב עידוד אישי לבן-אמוזג.
ספר זה הוא הראשון בסדרת כתביו של הרב בן אמוזג, בעברית.
ספר זה עצמו הוא הראשון בסדרת כתביו הבאים להגן על תורה שבעל פה, מקוריותה, נאמנותה ואמיתותה.
הרב בן אמוזג מחולל בו מהפך אדיר בתפיסת המושג 'תורה שבעל פה'.
תחת עטו, 'תורה שבעל פה' מפסיקה להיות נגזרת מ'תורה שבכתב'.
אדרבה, היא מופיעה לנו במלוא עוצמתה הבלתי-משוערת אף אצל למדנים וגדולים: היא היא המקור לתורה שבכתב, ובלעדיה אין אפילו מקום לתורה שבכתב.
היא אינה עוד פרוש ותוספת, אלא היסוד של 'תורה שבכתב'.
זוהי אסופת מאמרים שפרסם הרב בן אמוזג בעיתון הלבנון וקובצו בספר שיצא לאור מחדש בשנת תשס"ב (144 עמ'), על ידי הרב ד"ר אליהו רחמים זייני, בהוצאת ישיבת אור וישועה.
בחיבור "טעם לש"ד" (שיכול השם שד"ל) יוצא להגנת חכמת הקבלה וקדמוניותו של ספר הזוהר, ויוצא בכך נגד "ויכוח על חכמת הקבלה ועל קדמות ספר הזהר וקדמות הנקודות והטעמים" לשד"ל.
מבנה הספר הוא ויכוח בין שתי דמויות "חופני" ו"פנחס", כאשר חופני מגלם את הדמות השואלת, ואילו בפי פנחס שם הרב בן אמוזג את דברי תשובותיו.
הספר דוחה אחת אל אחת את ביקורתו של שד"ל נגד הקבלה, תולדותיה, תכניה ומקומה ביהדות, תוך שימוש באותם כלים הגותיים, לשוניים וספרותיים בהם השתמש שד"ל כדי לפוסלה.
בחיבור "אימת מפגיע על אר"י", בדומה לחיבור "טעם לש"ד", בן אמוזג יוצא להגנת תורת הקבלה.
הספר נכתב כנגד הספר "ארי נוהם" לר' יהודה אריה ממודנה.
תורגם לעברית והודפס בשנת 2025 על ידי הרב ד"ר אליהו רחמים זייני, בהוצאת ישיבת אור וישועה.
החל משנת ה'תרט"ו (1856) הוא הדפיס מהדורה מחודשת של הסידור תפלת החדש עם הגהות ותוספות רבות, בהן בולט הפירוש שכתב לתפילות בשם "עבודה שבלב", בו הוא נותן טעמים ונימוקים על נושאי הסידור.
אליהו בלנק (1 בינואר 1887, טבת תרמ"ז – 6 ביוני 1955, ט"ז בסיוון תשט"ו) היה סופר, חוקר, עיתונאי, עורך דין, ממנהיגי התנועה הציונית בטרנסילבניה ובעיר סיגט ולאחר מכן עיתונאי לוחם וסופר בארץ ישראל.
בלנק נולד בעיר סיגט שבמחוז מרמורש ב-1 בינואר 1887 ליהושע, שעסק במסחר, ולאסתר בת צבי טאוסקי, אנשים אמידים ושומרי מצוות.
סיגט הייתה מרכז יהודי חסידי חשוב ביותר בצפון מזרח הונגריה, והשפעת ההשכלה העברית והתחייה הלאומית הסתננה אליה ממזרח גליציה הקרובה.
הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי ביחד עם חינוך כללי, סיים את לימודיו בגימנסיה במחלקה למשפטים ולתורת המדינה.
ב-1911 סיים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט במשפטים ובמדעי החברה בהצטיינות, הוסמך לד"ר ולעורך דין והחל מ-1913 עסק במקצועו בעיר הולדתו.
ב-1906 יסד בסיגט את האגודה הציונית הראשונה, ועמד בראשה, כשהוא מנהל מאבק מתמיד ובלתי פוסק עם החוגים החרדיים בעיר ובראשם יואל טייטלבוים, לעתיד מייסד חסידות סאטמר, השונא הגדול של הציונים, שאותם זיהה בראש ובראשונה עם בלנק.
ד"ר בלנק השתתף ביסודה ובהנהגתה של ההסתדרות הציונית בהונגריה, ואחרי מלחמת העולם הראשונה – בטרנסילבניה, שסופחה לרומניה.
בין השאר תרגם לראשונה את "מדינת היהודים" של הרצל להונגרית, שפת האם של המחבר.
השתתף בעריכת עיתונים ציוניים שונים כמו "אהבת ציון" שיצא לאור ביידיש ובהונגרית.
המגזינים הוצאו לאור תוך כדי קרבות בלתי פוסקים עם נציגי היהדות החרדית, שלא היססו לנקוט כנגדו באמצעים אלימים עד להרס בתי דפוס ואיומים וניסיונות ממשיים לאלימות גופנית.
כתב והוציא חוברת להסברת הציונות בשם "מה מטרת הציונות" (1919), ופרסם מאמרים רבים בעיתונים ציוניים וכלליים בהונגריה ובטרנסילבניה.
כן ייסד בסיגט ספרייה בעברית וביידיש.
הוא שאף ליצור תרבות עברית חדשה ולהקנותה להמונים, וארגן בסיגט קורסים ללימודי עברית, היסטוריה יהודית, ידיעת ארץ ישראל וכדומה, לרוב ללא עזרה כספית מבחוץ.
בגלל ההתנגדות החרדית העזה, שבסיגט הייתה אולי קשה יותר מבכל מרכז יהודי אחר, התקשתה הציונות לעשות נפשות בין יהודי סיגט עד לתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, והתנועה בעיר כללה רק מתי מספר.
אך ד"ר בלנק היה אישיות דינאמית ביותר הן מבחינה ציבורית והן מבחינה תרבותית, והודות לפעילותו העקשנית הפכה התנועה הציונית בסיגט לתנועה חזקה – אחת הערות והתוססות ביותר בכל טרנסילבניה ורומניה בכלל.
ב-1917, כשפרץ משבר כספי בהסתדרות הציונית בהונגריה, ומשרדה ועיתונה המרכזי ("ז'יוי סמלה") עמדו להתחסל, עמד בלנק בראש ועדה לאיסוף קרן של מאה אלף כתרים, משימה שבוצעה בהצלחה והודות לזה יכלה האגודה להמשיך להתקיים.
ב-1918 הקים במרמורש ועד לאומי יהודי.
ועד זה ואחרים כמוהו נתמכו גם על ידי ממשלת רומניה.
השר לענייני מיעוטים לאומיים בממשלת רומניה שלח מברק לעיריית סיגט ולמוסדות מדינה אחרים כתוצאה מפנייתו של ד"ר בלנק, ובו הודיע: "אני מכיר בחוקיות הקמת הוועד הלאומי היהודי".
אירוע בולט באותה התקופה היה כאשר גדוד אנטישמי הטיל ביום הכיפורים ב-1918 מצור על כל בתי הכנסת בסיגט, שהיו מלאים אז במתפללים צמים.
השעה שנקבעה למצור הייתה שעת תפילת נעילה, כשהרוב המוחלט של המתפללים נמצא בבתי הכנסת.
אז החלו יחידות הונגריות לצור על בתי הכנסת בטענה שהן מחפשות אחר עריקים יהודיים שנמלטו כביכול מהשירות הצבאי.
קהל המתפללים מצא עצמו עומד לפני כידוני חיילים, שהוציאו את המתפללים מבית הכנסת לחצר ובדקו את זהותם תוך כדי שהם משפילים אותם.
לבסוף, רב הקהילה ד"ר שמואל דנציג, שביחד עם בלנק עמד בראש התנועה הציונית הצעירה, אזר עוז ותוך כדי סיכון חייו ממש עבר את שרשרת החיילים והצליח להשיג אצל מושל המחוז (שלא ידע על המצור) את ביטולו.
התברר שהקצינים שהיו אחראים על המצור היו מהחוגים האנטישמיים, שמספרם גדל והלך כתוצאה מהתבוסה במלחמה.
הם הועמדו למשפט צבאי, ולמאורע היה הד רב בעיתונות.
כתוצאה מאירוע זה ומהתוהו והבוהו ששרר אז במדינה המובסת ומעשי הביזה שגברו מיום ליום, ארגן ד"ר בלנק גדודים ציוניים או "משמר יהודי מתנדב" באזור סיגט, שמטרתו הייתה להגן על חייהם ורכושם של יהודי סיגט והכפרים שסביבה, וכן על בנייני ציבור, מחסני מזון וכיוצא בזה.
גדודים אלו מילאו תפקיד חיוני בהרתעת האספסוף צמא הביזה והדם, והיו אלו הכוחות הלוחמים היהודיים הראשונים במאה ה-20.
בלנק ארגן את פעילויות ה"ג'וינט" לעזרה כלכלית ליהודי העיר והמחוז.
באותו זמן הייתה כלכלת יהודי מרמורש בכי רע כתוצאה מהניתוק מהונגריה; עסקים התמוטטו והמונים הגיעו עד פת לחם.
החבורה הציונית בראשות ד"ר בלנק יצרה אז קשר עם ה"ג'וינט", שבתמיכתו הכספית נפתחו סניפי בנק לאשראי זעיר ולעידוד המסחר והמלאכה הקמעוניים, הקימו בתי יתומים ובתי ספר למלאכה, ובכך סייעו להתמודד עם המשבר הקשה שרושש המונים.
באותה השנה כתב את תולדות יהודי מחוז מרמורש.
ב-1919 יזם בית ספר יהודי דובר עברית, שקיבל את השם "בית הספר היסודי של ההתאחדות הציונית".
בבית הספר היו ארבע כיתות מעורבות ומספר התלמידים הגיע ל-130. הוא פעל בניהולו של צבי טוכמן עד סוף שנת 1924, כאשר נסגר לבסוף בשל מחסור באמצעים כספיים ובשל התנגדות החוגים החרדיים, שלא היססו לנסות לפגוע בבית הספר ובתלמידים באמצעים שונים.
ב-1919 ייסד בלנק בסיגט את אגודת הספורט הציונית הידועה "שמשון" – האגודה הספורטיבית היהודית הראשונה בטרנסילבניה, בעקבות רעיון "יהדות השרירים" של מקס נורדאו.
במסגרת האגודה פעלו קבוצות לכדורגל, לאיגרוף ולאתלטיקה והתעמלות ואפילו לטיולים.
קבוצת הכדורגל הגיעה להישגים מרשימים, וגם מופעי התרבות והבידור שלה, שארגן בלנק, עוררו תשומת לב כללית.
הצלחותיה של "שמשון" באו לידי ביטוי בניצחונותיה על האגודה הספורטיבית הכללית הלא-יהודית בסיגט – ניצחונות שהעלו את קרנו של הנוער היהודי בעיני הגויים והרתיעו את האנטישמים.
מטרתה העיקרית של "שמשון" הייתה לשמש כוח מגן נגד ההתנפלויות של סטודנטים אנטישמיים מיסודה של "התנועה הלגיונרית", וגם כנגד מתפרעים יהודים אורתודוקסים קיצוניים שבהם סיגט הייתה משופעת.
חברי "שמשון", בחורים בעלי אגרוף, לימדו לא פעם את סטודנטים הרומנים האנטישמים כי מוטב לא להתגרות ביהודים.
כמשפטן ניהל מערכה עיקשת נגד הפעילות השרירותית של גורמי השלטון לקפח את פרנסתם של סוחרים זעירים ובעלי דוכנים בשוק העירוני.
כתוצאה הפך לגורם "לא רצוי", שנוא על השלטונות המקומיים שלא פעם איימו על חירותו ועל חייו אם לא יפסיק את פעילותו המסוכנת בעיניהם; אולם הוא סירב להפסיק את פעילותו, ועמד על זכות היהודים לפעול להגנתם.
ב-1925 החליט לעלות לארץ ישראל, לנוכח העוינות הקשה כלפיו ששררה בעיר.
עזיבתו של בלנק הייתה טקס ציבורי המוני, והוא יצא כאשר הוא מלווה ברבים מיהודי העיר.
במעמד זה בוצע ניסיון התנקשות בחייו על ידי זריקת רימון יד למקום ברכבת שבה נסע; עד היום לא ברור מי עמד מאחורי ההתנקשות האנטישמים או החוגים החרדיים הקיצוניים.
בשנים 1929–1930 ערך והוציא בארץ ישראל את השבועון הבלתי מפלגתי "ירושלים" (כשם השבועון הראשון שהוציא בסיגט), שבו פרסם בין השאר את המדור הראשון בעיתונות העברית שנועד במיוחד לנשים.
הוא השתתף כעיתונאי בקונגרס הציוני בציריך ב-1929. כשסגרו השלטונות המנדטוריים את העיתון "דואר היום" של איתמר בן-אב"י בגלל ביקורתו החריפה על הממשלה וטיפולה במאורעות 1929, וכתוצאה מכך נותרו יהודי ירושלים ללא עיתון שיודיעם על המתרחש בארץ, מסר את עיתונו ורישיונו לרשות "דואר היום".
במקביל הדפיס בו את הידיעות היום-יומיות מחזית המאורעות בארץ ואת תגובת דעת הקהל העברית על המאורעות ועל האשמים; גליונות אלו של "ירושלים" הם כיום מקור ראשון במעלה לפרטי המאורעות.
ב-1931 ייסד בירושלים את התאחדות עולי מארמוראש, ועמד בראשה עד שהתמזגה בהתאחדות עולי הונגריה.
זמן קצר לפני השואה חזר לסיגט, בניסיון נואש להעלות משם כמה שיותר אנשים.
בין השאר הצליח לחלץ את הוריו מטרנסילבניה ולהביאם לארץ ישראל.
רוב ידידיו מסיגט כמו אברהם פריד לא היו בני מזל, ונספו בידי הנאצים.
מאמציו נתקבלו כרגיל בהתנגדות קשה של היריב יואל טייטלבוים, ראש חסידות סאטמר; זה פרסם הוראות שבהן אסר באיסור חמור ביותר ובאיומי גיהנום על אלפי מאמיניו להיעזר באיזו שהיא צורה בציונים מסוגם של בלנק וחבריו.
בלנק ייסד את ספריית "תמצית" שעבורה כתב והוציא ספרים קטנים ותמציתיים במדעי הרוח, היסטוריה, תנ"ך, גאוגרפיה וחשבון, לתועלת ההמונים, שבאופן זה קיבלו ידיעות בשפה פשוטה וקלה ובקיצור אך באופן מקיף.
ספרים שהפכו לרבי מכר אם כי הוא לא ראה מהם רווח כספית גדול.
ביוזמתו הוקם שיכון מרמורוש בבני ברק, והוא גייס את האמצעים הכספיים לכך.
אליהו בלנק נפטר בתל אביב ב-6 ביוני 1955, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
דברי ימי ישראל מראשית הופעתו ועד ימינו, 1895, ושוב בהוצאת א.
בלנק בירושלים, 1935 (עם המילים על הכריכה "ידיעת דברי ימי עמנו הכרחית לתקומתנו").
מהדורה ב, דברי ימי ישראל מראשית האומה ועד ימינו, מהדורה מתוקנת הוצאת המחבר, 1944 (כמספר 1 בסדרת "תמצית").
מהדורה ג, מתוקנת, הוצאת יבנה, 1946.
היסטוריה כללית, ספרית תמצית, הוצאת בלנק 1937. ספר ראשון: הזמן העתיק (עמי המזרח, יוון ורומא), ספר שני (1938 (ימי הביניים והזמן החדש).
מהדורה ב, מתוקנת ומושלמת, הוצאת המחבר ,1944. מהדורה ג, מתוקנת ומושלמת, הוצאת יבנה, 1946.
ארץ ישראל: ספר גאוגרפי עם סקירה היסטורית כלכלית תרבותית וכו', ספרית תמצית, הוצאת המחבר תש"א, 1941. יצא בשש מהדורות בהוצאת המחבר כל אחת מתוקנת יותר ואחר כך ב-1946 בהוצאת יבנה
תמצית התנ"ך ומבחר פניניו, 1943-1946, הוצאת המחבר.
כולל את ספר בראשית וספר במדבר.
חלק א: חמישה חומשי תורה.
חלק ב: נביאים ראשונים, הוצאת על ידין, 1953.
ספר יהושע, סדרת תנ"ך לכל.
ספר ישעיהו, ערוך ומסודר לפי שיטה חדשה.
סדרת תנ"ך לכל מובן מיד, הוצאת א.
רבי אליהו בכור חזן (תר"ח, 1848 – תרס"ח, 1908) היה אב בית דין בירושלים, החכם באשי ורבה הראשי של טריפולי שבלוב, רבה הראשי של אלכסנדריה שבמצרים ומחבר ספרים.
אליהו בכור חזן גם נחשב בעיני רבים כאחד ממבשרי הציונות בקרב הספרדים, לאור פעילותו הרבה לקידום חזון ישוב ארץ ישראל ולייסד בה ישות יהודית עצמאית.
נולד לר' רפאל באיזמיר שבטורקיה בשנת תר"ח, 1848, בן למשפחת רבנים מאצולת יהדות ספרד אשר מיוחסת לבית דוד.
סבא רבא שלו היה הרב רפאל יוסף חזן, סבו היה הרב חיים דוד חזן (מחבר שו"ת נדיב לב).
הסב כיהן בתור הראשון לציון והחכם באשי (שתי המשרות אוחדו על ידי הרב חיים דוד חזן).
נישא לדינה, בתו של רבי ישעיה ברדקי מירושלים.
בשנות העשרה לחייו עלה רבי אליהו לארץ ישראל בעצת זקנו, רבי חיים דוד, אצלו למד תורה בהגיעו לירושלים.
בהיותו כבן 18, בראשית שנת תרכ"ו (1865), מונה לסופר ומזכיר בית הדין הספרדי בירושלים ובשנת תרכ"ט (1869), התמנה לכהן כחבר בית הדין של רבי אברהם אשכנזי יחד עם רבי רחמים יוסף פרנקו.
בתום אותה השנה התמנה לאב בית דין בירושלים, ועל אף גילו הצעיר התבקש לשמש כבורר בוויכוח בין כולל הספרדים בירושלים לבין קוני מס השחיטה (המכונה 'גאבילה') בהתאם לסמכותו התורנית.
בעקבות הרעב אשר שרר בירושלים בשנת תר"ל, 1870 יצא רבי אליהו לארצות אירופה כשד"ר במטרה לגייס תמיכה מנדיבים.
שליטתו במספר שפות, ביניהן: ערבית, צרפתית, ספרדית ואיטלקית, היו לו לעזר רב במסעו, ובין השאר ביקר באנגליה, צרפת ואיטליה ונפגש עם סר משה מונטיפיורי, הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ומנהיגי קהילת יהדות איטליה.
במהלך שהותו במרוקו מחבר רבי אליהו את הפיוט "אוחיל יום יום אשתאה" – שיר שבח וגעגועים לירושלים, פיוט זה נכתב על בסיס הפיוט של רבי דוד חסין – העוסק בשבחה של העיר טבריה ופותח באותן המילים ושומר על אותם המשקלים.
כיום פיוט זה מושר בקרב קהילת יהודי מרוקו ואף נכנס לשירת הבקשות ומושר בשבת פרשת בא.
בין השנים תרל"ד, 1874 – תרמ"ח, 1888 כיהן רבי אליהו כרבה הראשי של יהדות טריפולי והיה הראשון מבין רבני לוב אשר נשא את התואר "חכם באשי".
בבואו לעיר הבחין בהיעדרו של מוסד תלמוד תורה ראוי עבור ילדי הקהילה, כאשר תחת זאת למדו הילדים בבתי הכנסיות של הקהילה, בצורה לא מאורגנת וברמת לימוד נמוכה שכללה לימוד תנ"ך בלבד.
חוסר זה גרם לדעתו לבורות בקרב יהודי העיר במקצועות היהדות ולהידרדרות רוחנית של נערים הפונים ללמוד בבית הספר הנוצרי, בפרט אלו הנשלחים ללמוד במוסדות לימוד ברמה גבוהה בערי אירופה.
הרב חזן קרא לייסד תלמוד תורה גדול במקום נפרד בו ילמדו כל ילדי הקהילה תנ"ך משנה ותלמוד, ולייחד שעה–שעתיים ביום בהן ילמדו שפות עברית ואיטלקית.
להצעתו זו קמו מתנגדים בטענה שלימוד שפות זרות הוא דבר האסור על פי ההלכה.
בתשובה הלכתית שכתב בתגובה לכך, הוכיח הרב חזן שאין בדבר שום איסור הלכתי, וכי במהלך כל הדורות יהודים למדו וידעו את שפת המדינה לצורכי חברה ומסחר.
הוא תמך את דבריו גם בצורך של הכנת הנוער לחיי המעשה והתמודדות עם השינויים החלים בטריפולי בעקבות רוחות תנועת ההשכלה.
רבי מרדכי הכהן (1856–1929) בספרו "הגיד מרדכי" תיאר את פועלו כך:
רבי אליהו פעל גם לתיקון סדריה הפנימים של הקהילה וביטל את המונופול שהיה למספר משפחות על שחיטת הבשר והעוף והתקין כי המלאכה תעשה על פי מכרז ובכך הבטיח את הכנסות הקהילה ממס הבשר.
בשנת תרמ"ה, 1885 רצו יהודי העיר תיגרנא לבנות בית כנסת נוסף על בית הכנסת אשר שכן במערה עתיקה ללא חלונות, השלטון לא ראה בעין יפה בניה של בית כנסת יהודי נוסף ומנע את הבניה, רבי אליהו פעל רבות להשיג אישור לבניית בית הכנסת ללא עיכוב.
רבי אליהו תיקן תקנות רבות אשר חלקן מוזכרות בספרו "תעלומות לב" כגון האיסור על בעל לשאת אישה נוספת על אשתו אם לא נולדו להם ילדים במשך עשר שנים, וכן אסר את הכנסת ארון המת לבית הכנסת בעת ההספד.
בשנת תרמ"ח (1888) עזב רבי אליהו את הנהגת קהילת טריפולי, את תקופה זו מסכם יהודה כחלון במאמרו:
בשנת תרמ"ח, 1888 התמנה רבי אליהו לרבה הראשי של אלכסנדריה (נוא אמון, בספרות היהודית) וכיהן בתפקיד זה כעשרים שנה, עד יום מותו.
גדולתו של רבי אליהו והתייחסותו לשינויים אשר חוללה המודרניזציה, הקנו לו מעמד של מנהיג המקובל על הקהילה גם בתחומים אשר אינם שייכים ישירות לתפקידו הרבני, וכתב עליו בן ציון טרגן במאמרו "הגאון רבי בכור אליהו חזן, הרב הראשי באלכסנדריה" :
במקביל לו כיהן רבי רפאל אהרון בן שמעון כרבה הראשי של קהיר ויחדיו השפיעו רבות על אופייה של הקהילה היהודית במצרים.
בשנת תרס"ג, 1903 בעקבות מותו של ראש רבני ירושלים הרב יעקב שאול אלישר הוצעה לרבי אליהו משרתו של הראשון לציון, אך רבי אליהו דחה תפקיד זה בגלל היותו כרוך במחלוקות ומריבות.
בשנת תרס"ח עלה לארץ ישראל, ושאף להקים בירושלים בית מדרש לרבנים.
הרב נתקל במכשולים שונים, ולכן הטיל את התפקיד על הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, כאשר הרב חזן דאג בו זמנית לתקציב הישיבה.
מספר חודשים לאחר מכן, בכ"ב בסיון תרס"ח, 21 ביוני 1908, נפטר הרב חזן.
בעקבות פטירתו, הישיבה נסגרה מחוסר תקציב.
מחליפו בתפקיד הרבנות באלכסנדריה היה הרב רפאל דלה-פרגולה.
אך בקהילות היהודיות בארצות האסלאם נשמרה המסגרת הקהילתית למרות תהליכי החילון, ואנשים, הן יהודים והן מוסלמים, אשר סיגלו להם הנהגות ורעיונות מודרניים לא התרחקו מן הדת אלא בררו את דרכם בין מנהגי העבר להנהגות ההווה, ועל כן לא ראתה ההנהגה הרבנית צורך להגיב במתקפה או בהסתגרות כנגד תמורות הזמן.
כמו כן העלה רבי אליהו על הכתב בעיות אלו ואחרות בספרו "זיכרון ירושלים".
רבי אליהו האמין כי פתרון יסודי לבעיות הכלל-עולמיות ימצאו רק בדיון וקבלת החלטות של כל גדולי הדור, וכמו שכתב בספרו "תעלומות לב"
ואכן בשנת תרס"ג, 1903, נערך בקראקא כנס רבנים עולמי ורבי אליהו היה נשיאו, מאות רבנים הוזמנו אך ברגע האחרון החליט רב העיר קראקא לבטל את הכנס, בעקבות לחץ של מתנגדיו, ומברקים נשלחו למוזמנים, עשרות הרבנים, אשר הקדימו להגיע, התכנסו ודנו בבעיות השעה הקשות וגיבשו עמדות משותפות בהתייחסות אליהן.
רבי מנחם מנדל לאנדא היה ממתנגדיו הגדולים של הכנס ובספר "תעלומות לב" מביא רבי אליהו את ביקורתו החריפה כנגד התהליכים והתכנים אשר נדונו בכנס, ודן בם.
שלטון בריטי ישיר על מצרים והגירה יהודית מארצות אירופה הגדילו את השפעת המודרניוּת על הקהילות היהודיות.
השלטון הבריטי הנהיג סדרי משטר ומשפט אירופיים מודרניים ויצר יציבות פנימית, שגשוג כלכלי, וקליטה מואצת של התפתחויות טכנולוגיות.
וכן נתנו זכויות עודפות לבעלי נתינות אירופאית ובעקבות כך היגרו אלפי יהודים מאירופה למצרים.
מהגרים אלו הביאו עימם הנהגות ואורחות חיים בעלי מאפיינים אירופיים והשפיעו רבות על אורח החיים בקהילות היהודית.
רבי אליהו אשר הנהיג את קהילת אלכסנדריה במשך עשרים שנה התמודד עם השינויים הרבים אשר חלו בקהילתו ובין כתביו ניתן למצוא את התייחסותו ופועלו בנושאים רבים ובכללם:
לבוש והופעה חיצונית של גברים ונשים, בעקבות אימוץ סגנון הלבוש האירופאי.
דרכי הבילוי והשפעתם על: זמני עריכת חופה, ריקודים מעורבים, ריבוי יצאניות יהודיות, ותקלות הלכתיות בעקבות ישיבה במסבאות.
חידוש מעמדו של בית הכנסת כמוקד לעשייה דתית ולחיזוק הקשר עם היהדות על ידי לימוד שיעורי תורה לנוער,הקמת מקהלה, עשיית קידוש של ליל שבת בבית הכנסת ועריכת חופות.
קבלת הקראים במצרים לקהל ישראל, היחס לממזרים מקורפו בעקבות התיישבותם במצרים.
והיחס לנישואים בין יהודים לגויים וגיורם.
הגבלת סמכותו של בית הדין הדתי לענייני אישות בלבד, והיחס לסמכותו והשפעותיו של בית המשפט האזרחי.
הפקעת סמכותם החוקית של בתי הדין על יהודים בעלי נתינות זרה והשפעתם על בני הקהילה המקומית יצרו בעיות אישות כגון: קידושין פרטיים, עיגון, נישואים אזרחיים וכו', והפתרון החלקי שניתן על ידי תקנת הפקעת גירושין אם לא התקיימו מס' תנאים.
התפתחות התחבורה: הרכבת וספינת הקיטור, התפתחות תקשורת המונים: דואר וטלגרף, והשפעתם על ההלכה בנושאים שונים: דיני אבלות, כשרות מזון מיובא, דיני אישות ועוד.
שינוי סדרי הקהילה המקובלים בעקבות ההתפתחות העירונית ויציאה מהרבעים היהודיים לפרברים.
בספריו הרבים של רבי אליהו באה לידי ביטוי גדולתו העצומה בתורה, רגישותו הרבה לבעיות הדור והמחויבות הגדולה למציאת פתרונות לתהליכים השונים אשר התרחשו בעולם היהודי בזמן החדש.
ספר שו"ת הבנוי על פי חלקי השולחן ערוך, ובו מרוכזות שאלות אשר הופנו לרבי אליהו ממקומות רבים בעולם: ארץ ישראל, סוריה, טורקיה, מרוקו, אנגליה, תוניסיה, פולין, יון, מלטה, תימן ועוד, והתכתבויות אשר ניהל עם חכמי ישראל ומארצות במזרח ובמערב.
שאלות רבות עוסקות תהליכי החילון בקהילות היהודיות השונות, ומתוכנן ניתן ללמוד על הכבוד והערכה הרבה אשר חשו השואלים כלפי רבי אליהו, כפי שעולה מדבריו של רבי בכור חיים בן משה ביג'ראנו מרומניה
תשובותיו של רבי אליהו בספרו מייצגות את דרכו ההלכתית בהתמודדותו עם בעיות דורו מתוך השקפת עולמו הייחודית, ואת התמורות אשר חלו על הקהילה היהודית במצרים.
מחזה הבנוי משש עשרה מערכות וכתוב בעברית מודרנית, מתובל בביטויים בשפה הצרפתית ושזורים בו שירים, משלים וחידות.
סיפור המחזה מגולל את קורותיו של שד"ר צעיר בתוניסיה "הגֱר", המתארח אצל יהודי משכיל "האזרח" ומפגשיו עם דמויות נוספות המייצגות זרמים שונים בעולם היהודי: הגברת, הקצין, הנסיך, הנשיא, הנדבן ועוד.
המחזה, דרך הדיאלוגים בין הדמויות שבו בוחן מחודש את עיקרי האמונה היהודית ודרכי ההתמודדות עם בעיות העם היהודי בזמן המודרני, בחיבור זה מציג רבי אליהו את השינויים החלים בעולם היהודי כפי שנוכח במסעותיו בעולם כשד"ר, ומביא את דעותיהם של כל זרמי היהדות עימם נפגש אף שאינם מקובלות עליו.
במחזה נידונים בין היתר הנושאים: נישואין אזרחיים, יין נסך ופת עכו"ם, יחס יהודי הגולה ליהודי ארץ ישראל, ייבום וחליצה, מעמדם של הנשים בחברה, לימוד שפות זרות, לימודי חול ולימודי קודש, לימוד נשים, שאלות פילוסופיות – שכר ועונש, דת ומדע ועוד.
בזכות ספר זה נתוודעו רבים מהרבנים לבעיות העולם היהודי ולחומרתן, לרגישותו של רבי אליהו לבעיות אלו והרגשת המחויבות אותה חש במציאת פתרונות הלכתיים.
"זיכרון ירושלים" – יצא בליוורנו בשנת תרל"ד, 1874.
"תעלומות לב" – חלקו הראשון יצא בליוורנו בשנת תרל"ט, 1879, וחלק שני יצא בשנת תרנ"ג, 1893, חלק שלישי יצא בנא אמון בשנת תרס"ג, 1903 וחלק רביעי יצא בשנת תרס"ז, 1907.
"נווה שלום" – המכונה "מנהגי נא אמון", יצא בנא אמון בשנת תרנ"ד, 1894.
"ישמח לב" – יצא לאור בליוורנו בשנת תרל"ד, 1874.
"אספת דינים" – יצא בנא אמון בשנת תרס"ב, 1902.
"תהילה לדוד" – קונטרס לרגל חנוכת בית חולים באלכסנדריה, יצא בנא אמון בשנת תרנ"ב, 1892.
"דבר אליהו" – על סדר הגט, נתפרסם בתוך הספר "בן שלמה" של רבי שלמה חזן.
"זיכרון אליהו" – פירוש על "המקח והממכר" לרב האי גאון, מצורף לספרו "תעלומות לב".
"קונטרס הכללים" – כללים בפסיקת הלכה והכרעה בין תקדימים וסמכויות, מצורף לספרו "תעלומות לב".
"קונטרס ראשית לימודים" – תשובות ודברי תורה שחיבר בימי צעירותו, מצורף לספרו "תעלומות לב".
אליהו יוסף ביקרמן (Elias Joseph Bickermann; 1 ביוני 1897 – 31 באוגוסט 1981) היה כרונולוג וחוקר תקופת בית שני.
אליהו ביקרמן נולד בקישינב ב-1 ביוני 1897. גדל במשפחה יהודית חילונית.
ב-1915 החל את חוק לימודיו באוניברסיטת פטרבורג.
ב-1916 גויס לצבא הרוסי, למד בבית הספר לקצינים.
ב-1922 עזב עם משפחתו לברלין.
למד באוניברסיטת ברלין, הגיש את עבודת הדוקטורט ב-1926, בנושא הענקת זכויות אזרח אימפריאליות בפרובינקיות הרומיות בימי הקיסר קרקלה, תחת הנחיית המומחה לפפירולוגיה אולריק וילקן.
הוא עבד במכון הפפירולוגי של אוניברסיטת ברלין והחל לחקור בעיקר את היהדות בתקופת הבית השני, תוך התמקדות ב.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עבר להתגורר בפריז.
ב-1933 החל לעבוד במרכז הלאומי למחקר מדעי (Centre National de la recherche) ועבד גם באקול פראטיק דה אוטז אטיד בעיר.
בין היתר הוא חקר אז (1939) את כתובת דיוטימוס שהתגלתה בצידון.
עם כיבוש הנאצים את צרפת נמלט ב-1943 לארצות הברית, שם חקר את תולדות עם ישראל בימי הבית השני ואת תולדות יוון ורומי.
הוא היה עמית מחקר בבית המדרש לרבנים באמריקה ב-1946 וזכה במלגת גוגנהיים ב-1950 וב-1959.
בשנים 1952–1967 שימש כפרופסור להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת קולומביה.
בשנות השישים עבר למחקר המקרא.
ב-1976 זכה בפרס ד"ר לאופולד לוקאס מאוניברסיטת טיבינגן.
קיבל מספר תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות.
ב-1977 היה חבר במכון ללימודים מתקדמים על הר הצופים בירושלים.
כמו כן, השתתף במספר קונגרסים עולמיים למדעי היהדות.
נפטר בשנת תשמ"א, 31 באוגוסט 1981 בירושלים.
ספר חשוב של ביקרמן שראה אור ב-1937 הוא "אלוהי המקבים" (Der Gott der Makkabäer, Berlin 1937; הופיע גם בתרגום לאנגלית: The God of the Maccabees, Leiden 1979) בהוצאת שוקן.
בספר זה הוא טוען כי המתיוונים המקורבים למנלאוס הם אלו ששכנעו את אנטיוכוס אפיפאנס להטיל את גזרות הדת על היהודים, וכי גזרות הדת הוטלו ביהודה בלבד.
הוא טוען גם כי הפולחן במקדש היה פולחן סורי ולא יווני וכי במקדש הוצב פסל אל סורי ולא אל יווני או פסלו של אנטיוכוס והללו נוצרו בהשפעת חיל המצב הסורי שהוצב שם.
ספר חשוב נוסף הוא ספרו על הכרונולוגיה של העולם העתיק (Chronology of the Ancient World, London 1968).
בספר זה סוקר ביקרמן את לוחות השנה שנהגו בעולם העתיק, ומוסיף טבלאות עזר לשימושם של הכרונולוגים.
ספר זה הפך לאחד מאבני היסוד בלימוד כרונולוגיה טכנית ושימושית.
אליהו בירנבוים (נולד בשנת 1958) הוא רב ודיין, סופר וראש מכון שטראוס עמיאל להכשרת רבנים לקהילות יהודיות בתפוצות ורב עמותת שבי ישראל העוסקת בחיפוש אחר צאצאי עם ישראל בעולם וטיפוחם.
שימש כרב הראשי של אורוגוואי וטורינו.
אליהו בירנבוים נולד באורוגוואי ועלה לישראל בשנת 1972. למד בישיבת הר עציון והוסמך לרבנות בשנת 1982. למד מחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים וקבל תואר דוקטור בפילוסופיה יהודית מאוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 1985 ל-1990 עבד בהסתדרות הציונית העולמית במגוון תפקידים: מרצה לנוער באמריקה המרכזית בנושא ציונות ויהדות, יועץ לענייני אמריקה הלטינית, ואחראי על הפרסומים בספרדית במחלקה לתרבות וחינוך יהודי.
יצא לשליחות לאורוגוואי וכיהן כרבה הראשי בין השנים 1992–1997.
בירנבוים היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים ציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') ואף חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
מאז 1998 מכהן כראש מכון עמיאל - אור תורה סטון, להכשרת רבנים ומנהיגים רוחניים לעבודה בקהילות בתפוצות.
הוא עוסק בגיור ובין השאר מלווה את קהילת בני מנשה.
לדבריו, קליטתם של בני מנשה שעלו מהודו עד עתה, כאלף מהם בכל שנה, הייתה " 100% של הצלחה".
הוא מכהן כדיין בבית הדין לגיור של הרבנות הראשית לישראל וכן כרב של שבי ישראל.
ביולי 2010 מונה לכהן כרב הראשי של העיר טורינו, ובנובמבר אותה שנה נכנס לתפקידו.
הרב בירנבוים הוא ראש תוכנית "עמיאל" השולחת רבנים לקהילות יהודיות ברחבי העולם, ובמסגרת זו הוא יוצא לביקורים תכופים ביהדות התפוצות.
בשנת 2007 ביקר בקהילות יהודיות, שנותרו כמעט ללא יהודים, כמו ביהדות זימבבואה, יהדות ארמניה ויהדות הודו ועמד על צורכי הדת שלהן.
את רשמיו מביקוריו בקהילות יהודיות ברחבי העולם פרסם במדור "יהודי עולמי" במוסף "שבת" של "מקור ראשון".
על כתבות אלו זכה בפרס בתחום העיתונות המודפסת של המרכז העולמי של בני ברית לשנת 2008, יחד עם תמר איש-שלום וישראל רוזנר.
ועדת הפרס הביעה דעתה כי "המדור פותח צוהר על קהילות יהודיות נידחות ופחות מוכרות ברחבי העולם".
המדור הופיע במשך כ-3 שנים ובמסגרתו פורסמו יותר מ-50 כתבות שקובצו לספר בפורמט אלבומי הנושא את שם המדור בעיתון, "יהודי עולמי".
בשנת 2016 הנחה הרב בירנבוים את תוכנית הטלוויזיה יהודי עולמי בערוץ 20 שבה הוא תר יחד עם מפורסמים אחר יהודים בעולם.
החל משנת 2006 הוא ביקר בקהילות הבאות:
באיטליה - יהדות טראני ויהודי סן ניקנדרו
במרכז אמריקה - יהדות מונטריי.
באירופה - יהדות אוקראינה, יהדות בלגרד, יהדות פינלנד, יהדות הונגריה, יהדות נורווגיה, היהודים בפראג, יהדות גיברלטר, יהדות ברצלונה
באסיה - יהדות טורקיה, יהדות גאורגיה, יהדות הודו, ובני עדת בני מנשה שעדיין נותרו בהודו.
הרב בירנבוים שותף פעיל לפעולות הגיור המתבצעות באמצעות עמותת שבי ישראל, שהיא עמותה העוסקת בקירוב הצאצאים המשוערים של עם ישראל לעמו ולארצו.
בין השאר, הרב מהווה מקור להתעניינות של שכבות מבוססות בספרד ובפורטוגל.
התחושה שלהם כי יש להם שורשים יהודיים יוצרת עניין בנושאים יהודיים.
הדיווח העדכני של האגודה הוא שמדובר בקבוצות של אנשים במדריד, בבלמונטה ובברצלונה.
הרב בירנבוים מבחין בין שני סוגי אנוסים:
בודדים ששמרו במשך 500 שנה על רצף משפחתי ביולוגי ומנהגים בסתר במקומות מרוכזים כמו בכפר בלמונטה בפורטוגל.
בבלמונטה שמרו המשפחות על יהדותן בסתר, תוך שהם מקפידים להנשא בתוך המשפחות, לא לאכול חזיר ואף להכין מצות בפסח במרתפים.
אחרים, אשר גילו רק בתקופות האחרונות שיש להם שורשים יהודיים במשפחה.
אלו נוהגים היום כנוצרים לכל דבר.
אך כאמור מגלים עניין בנושאים יהודיים בכלל ובמדינת ישראל בפרט.
היה חבר בהגנה, והתנדב לצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העצמאות עמד בראש אגף הדרכה אך הודח מהתפקיד בידי שר הביטחון דוד בן-גוריון.
אליהו בן חור נולד בויטבסק שברוסיה הלבנה, בשם אליהו כהן, השני מחמשת בניהם של אבא וסוניה כהן.
ב-1915 עברה המשפחה לחרקוב, ואחרי מהפכת אוקטובר נושלה מנכסיה ועזבה את רוסיה הסובייטית.
ב-1923 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
בן חור הפסיק את לימודיו ועבד עם אביו כפועל ביישור חולות.
מאוחר יותר הועסק כנהג בעיריית יפו.
בן חור הצטרף לארגון ההגנה כנער.
ב-1928 עבר קורס סגנים (המקביל לקורס מפקדי כיתות בתקופות מאוחרות יותר), וב-1930 הקים את סניף ההגנה בשכונת בורוכוב.
תפקידו המבצעי הראשון בשורות ההגנה היה הוצאה להורג של בוגד, סוכן של הבולשת הבריטית שמסר לה את מקום 'הסליק' של הסניף.
ב־1930 מונה למפקד אזור (מא"ז) שומרון (עמק חפר).
ב־1933 היה בין מקימי אגודת השומרים.
בתקופת מאורעות תרצ"ו - תרצ"ז שינה בן חור את תוכניות ההדרכה של ההגנה, תוך דגש על ניצול הלילה ליציאה מתחומי היישובים - "היציאה מן הגדר" בלשון התקופה - ולתקיפת הערבים בשטח הפתוח ואף ביישוביהם.
ב-1936 הקים יחד עם יצחק שדה את "הנודדת" של קריית ענבים.
אחר-כך מונה סגן מפקד פלוגות השדה (הפו"ש), ובהמשך לסגן מפקד מחוז ירושלים.
ב-1937 מונה למפקד אזור פתח תקווה והקים יחידה להגנת מחצבות מגדל צדק.
בהמשך נתמנה למפקד פלוגות השדה.
ב-1938, בעת הקמת גדר הצפון, היה אחראי לאבטחת העובדים שהקימו את הגדר.
לאחר מכן היה מפקד אזור ירושלים.
תקופה מסוימת היה מפקד הפו"ם של מחוז תל אביב.
ב-1940, אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה, התנדב בן חור לצבא הבריטי.
הוא שרת כטוראי בכמה פלוגות הובלה, אך היה לו מעמד מיוחד כממונה מטעם ההגנה על חיילי היישוב ששרתו בצבא הוד-מלכותו.
ב-1942, בתקופת מאתיים ימי החרדה, כאשר נשקפה סכנה כי הצבא הגרמני יכבוש את מצרים ומשם ימשיך לארץ-ישראל, נמנה בן חור עם מתכנני מבצע "מצדה על הכרמל" - תוכנית לרכז, במקרה פלישה, את היישוב לקרב הרואי אחרון באזור הכרמל.
הוא יזם תוכנית ולפיה, במקרה של נסיגת הצבא הבריטי ממצרים ומארץ ישראל, ינטשו אלפי מתנדבי היישוב את יחידותיהם, יערקו עם נשקם וציודם לארץ, ויישארו בה לקדם את פני האויב הגרמני.
במהלך המלחמה שימש בן חור כרס"פ בפלוגת ההובלה 462.
לקראת סיום המלחמה היה בן חור פעיל בתנועות הבריחה וההעפלה, במסגרתן חצו ניצולי שואה את אירופה, ממזרחה וממרכזה, בדרך לא דרך, אל נמלי איטליה על מנת להעפיל בספינות מעפילים לארץ ישראל.
הוא הכין וניהל תוכניות חשובות להברחת נשק שאספו החיילים היהודים משדות הקרב של אירופה לארץ ישראל.
בן חור שירת בצבא הבריטי שש שנים.
אחרי המלחמה שב בן חור לארץ.
הוא נטל חלק במבצעי הברחת עולים מעיראק, סוריה ולבנון בדרך היבשה.
בתקופת המאבק אחרי מלחמת העולם השנייה ועד מלחמת העצמאות היה בן חור, כחבר "ועדת הנגב", האחראי על הנחת קו צינור המים (במסגרת קווי המים ל-11 הנקודות) שהתחבר לישובי הנגב המערבי, גבולות וחצרים, והמתכנן של הגנת יישובי הנגב למקרה של פלישה ערבית לדרום.
הוא יזם את הורדת יחידת הפלמ"ח הראשונה לנגב.
ב-1947, כשבועיים לפני החלטת החלוקה, מונה בן חור לראש אגף ההדרכה בהגנה.
היה ממפקדי מבצע נחשון לפריצת הדרך לירושלים להקלת המצור.
בהמשך מלחמת העצמאות, עם כינון צה"ל, שימש בן חור כראש אגף ההדרכה במטכ"ל, שהתווה תוכניות להפיכת מגויסים, כולל ניצולי שואה, ללוחמים שנשלחו לחזית ממחנות העולים ולפעמים ישר מהנמל.
כן היה חבר בוועדת המטכ"ל לענייני משטר ונוהג.
ביוני 1948 התפטר מתפקידו לצד ראש אגף המבצעים יגאל ידין, אה"ד אליהו בן חור, סגן הרמטכ"ל צבי איילון ועוזר שר הביטחון ישראל גלילי עקב התנגדותם לשורת מינויים שביקש שר הביטחון דוד בן-גוריון להוביל, בה ייעד להעביר את בן חור ואת איילון מהמטכ"ל.
הממשלה הזמנית הקימה את ועדת החמישה לבירור הסוגיה, ולבסוף הייתה יד בן-גוריון על העליונה.
לבן חור הוצע לפקד על חטיבת הנגב אך הוא סירב, ובחודשי המלחמה האחרונים נלחם כנהג זחל"מ במסגרת שועלי שמשון של חטיבת גבעתי, והשתתף במבצע גי"ס במסגרתה.
באוקטובר 1948 עבר לחטיבת הנגב וסייע בהכנות לכיבוש באר שבע במסגרת מבצע יואב.
במרץ 1949 לאחר מבצע עובדה, המבצע האחרון של מלחמת העצמאות שבמהלכו נכבשו הנגב הדרומי ואילת, פרש בן חור מצה"ל.
בן חור קיבל דרגת אלוף במהלך לימודיו בארצות הברית.
אחרי שחרורו עבד בן חור כנהג אוטובוס, השלים את השכלתו התיכונית, וב-1951 יצא ללימודים בארצות הברית.
במשך ארבע שנים למד הנדסת ייצור באוניברסיטת דרום קליפורניה, ובהמשך עסק שנתיים בעבודה מעשית.
בתקופת שהותו בארצות הברית נתקל בן חור בפעילות הסברתית ענפה של סטודנטים ערבים, וראה צורך לפעול בהסברה לטובת העניין הישראלי.
לאחר מלחמת סיני ארגן בן חור סטודנטים ישראלים לפעולות הסברה והתקפת נגד אל מול התעמולה הערבית.
על כך סיפר לימים: .
אחרי חזרתו לארץ נתמנה בן חור כמנהל מחלקת הנדסת הייצור בקונצרן "כור".
במאי 1967 במהלך תקופת ההמתנה, הקים בן-חור את יחידת "המתנדבים לספר" שמנתה כ־500 מתנדבים ופעלה תחת פיקודו במהלך המלחמה בשינוע חומרי כיבוי ליישובי הנגב ותיקון משאבות מים ומכונות.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה עם אנשי צבא נוספים.
במהלך מלחמת ההתשה הקים ביולי 1969 את יחידת המתנדבים "לוחמי המדינה לספר" (למ"ס) ועמד בראשה.
מתנדבי היחידה היו בני 50–75, רובם יוצאי הצבא הבריטי, ארגוני המחתרות וצה"ל.
חברי היחידה הוצבו ביישובים בגבול לבנון, הוכפפו לפלוגה ח' של משמר הגבול, ועסקו בשמירה על היישובים, הכשרת מקלטים, תיקון גדרות ועבודות ביצור.
היחידה פורקה בדצמבר 1969 לאחר שישה חודשי פעילות.
לאחר הפיגוע בקריית שמונה באפריל 1974 עבר בן חור להתגורר בקריית שמונה.
ב־1974 מונה ליועץ לענייני ביטחון לראש עיריית קריית שמונה, ופעל להקמת המשמר האזרחי בעיר במסגרת משטרת ישראל, והיה למפקדו.
בן חור התפטר מהתפקיד בנובמבר 1974 והמשיך לשמש כיועץ בנושאי ביטחון לראש העירייה עד פרישתו ב-1975.
באפריל 1972 מונה למבקר עיריית הרצליה.
אליהו בן חור היה דעתן, איש סוער ודינמי שעמד על דעותיו.
העיתונאי יורם המזרחי, שסיקר באותה עת את גזרת הצפון והכיר את בן חור מפעילותו בגבול הצפון, כתב על צד אחר באישיותו:
אליהו בן חור נפטר בשנת 1985 בישראל, ונקבר בבית העלמין בקריית ענבים.
ספר זכרונותיו של אליהו בן חור "לצאת את הגדר, זכרונות איש מגן" שראה אור בערוב ימיו, הוא אוטוביוגרפיה בה פרס בן-חור את קורותיו בשנות העשרים והשלושים, ובהן סיפור בניינו של הכוח הצבאי העברי בארץ-ישראל.
בהקדמה לספר כתב ההיסטוריון ד"ר מאיר פעיל:
לצאת את הגדר: זכרונות איש מגן, הוצאת מערכות, 1985
אליהו בן זמרה (ט"ו בניסן ה'תרצ"ב, 21 באפריל 1932 – א' באדר א' ה'תשפ"ד, 10 בפברואר 2024) היה נשיא בית משפט השלום ושופט בית המשפט המחוזי בירושלים בין השנים 1974–2002.
אליהו בן זמרה נולד ב-21 באפריל 1932 בליבורנו שבאיטליה.
סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "מוריה" בתל אביב.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר ראשון במדעי החברה.
ובשנת 1958 סיים את לימודיו, בהצטיינות, בפקולטה למשפטים והוסמך כעורך דין.
הוא לימד שנים אחדות באוניברסיטה העברית כמדריך במשפט בינלאומי פומבי.
באוניברסיטת בר-אילן לימד משפט פלילי וסדר דין פלילי בחוג לקרימינולוגיה.
סיים תואר שלישי בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, בתחום דיני העונשין במשפט העברי.
באוגוסט 1974 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום בירושלים והיה נשיאו בין השנים 1989- 1995. מיולי 1995 כיהן כשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים.
הוא סיים כהונתו בשנת 2002 עם יציאתו לגמלאות.
פרסם מאמרים בכתבי עת בנושאים הקרובים למשפט העברי.
היה חבר בוועדות שונות, כמו "ועדת המתנות".
נפטר ב-10 בפברואר 2024 בירושלים.
בעולם האקדמי מחוץ לישראל נודע בעיקר בשל מחקריו בתולדות המסחר והכלכלה וההיסטוריה החברתית והכלכלית של המזרח והלבנט בימי הביניים.
אליהו שטראוס, בן אברהם ליב, נולד בווינה שבאוסטריה, בשנת 1914. למד ערבית ולימודי אסלאם באוניברסיטת וינה וכן לימודי יהדות בבית המדרש לרבנים בווינה (Israelitisch Theologische Lehranstalt), מיסודו של הרב אהרן ילינק.
לאחר פלישת הנאצים לאוסטריה ב-12 במרץ 1938, וסיפוחה לרייך השלישי, החליט לעזוב את העיר.
בסיועו של שמחה אסף הצליח להימלט ממנה ביולי 1938 ולעלות לישראל.
לאחר הגיעוֹ לישראל, החל לעבוד בבית הספרים הלאומי.
כמו כן, ביקש להשלים את עבודת הדוקטורט עליה החל לעבוד עוד באוניברסיטת וינה, על היהודים במצרים ובסוריה תחת שלטון הממלוכים הבחרים, ונרשם ללימודי דוקטורט באוניברסיטה העברית.
בשנת 1943 הגיש את העבודה, וקיבל עליה תואר דוקטור לפילוסופיה.
בשנות החמישים כיהן כראש מחלקת מדעי המזרח בבית הספרים הלאומי.
בשנת 1955, החל גם ללמד באוניברסיטה העברית, ושימש שם כמרצה להיסטוריה של העולם המוסלמי ותרבות האסלאם.
בשנת 1964 קוּדם לדרגת פרופסור חבר, לתולדות העמים המוסלמיים.
בשנים 1967–1968 לימד באקול פראטיק דה אוטז אטיד (במחלקה למדעי הכלכלה והחברה), בפריז; בשנים 1968–1969 לימד באוניברסיטת הרווארד, בבוסטון; ובשנים 1972–1973 לימד באוניברסיטת ציריך.
הוא נפטר בירושלים בשנת 1984. ארכיונו, הכולל את החומר הרב שאסף במשך השנים לצורך מחקריו, נתרם למכון בן צבי, והוא משמש בסיס למפעל "אוריינס יודאיקוס – מקורות לתולדות היהודים בארצות האסלאם".
בשנת 1988, יצא לאור ספר לזכרו, בעריכת בנימין זאב קדר ואברהם לייב יודוביץ, על הלבנט בימי הביניים.
מחקריו החלוציים והמקיפים של אשתור זכו להערכה רבה בעולם האקדמי, הן בישראל והן מחוצה לה, ויעידו על כך פרסומיו הרבים בשפות השונות, והעובדה שהוזמן להרצות באוניסיטאות המובילות בעולם, באירופה ובארצות הברית.
רבים מהם נחשבים למחקרי יסוד בתחומם, והם ממשיכים להיות מצוּטטים כמעט בכל מחקר העוסק בנושא (לרבות מחקרים של חוקרים מארצות מוסלמיות).
הוא היה ידוע בסגנון הכתיבה הייחודי והברור שלו, מה שתרם לפופולריות הרבה של מחקריו גם מחוץ לאקדמיה.
בנוסף, נהג לשלב תאורים ספרותיים בעבודותיו, וכך למשל פתח את תיאור כיבוש ספרד על ידי הערבים:
אף את תפקידו כחוקר הוא תיאר בדרך ציורית:
ואכן, כאשר בא לתאר את הקהילות היהודיות, הוא הצליח להעמיד בפני הקוראים תמונה מדויקת ואותנטית של חיי היהודים, הבגדים שלבשו, הפנים והחוץ של בתיהם, על כל רהיטיהם, המתרחש ברחובות של השכונות היהודיות והעיר בכלל, סדרי המשפט, דרכי המסחר, ההווי והתפילה בבתי הכנסת, האווירה בזמן החגים והשבתות ועוד.
עם זאת, אשתור לא הסתפק בתיאורים בלבד ונהג לרדת לפרטים הקטנים ביותר על מנת למצוא תשובה לשאלות שהעלה במחקריו.
כך למשל, כאשר כתב על מס הגולגולת (הג'יזיה) שהוטל על בני החסות, לא הסתפק רק בציון העובדה שהוטל עליהם מס זה או ברישום שיעור הסכום ששילמו, אלא בדק את שער המטבעות של אותו הזמן, ואת השכר שנהוג היה לשלם לבעלי המקצועות השונים.
בדרך זו לא רק שהביא בפני הקוראים תמונה מדויקת יותר של חיי הכלכלה באותה התקופה, אלא גם הוכיח כי מס הגולגולת לא היווה נטל כבד מדי על היהודים.
בדרך דומה נקט כאשר ביקש לבחון את הדרך בה נהגו האוכלוסייה והשליטים המוסלמים בשכניהם היהודים.
אשתור הראה, למשל, כי אומנם גם בארצות המזרח הופלו היהודים כמיעוט דתי, אלא שבמשך מאות שנים כמעט ולא הוגבלו בבחירת משלח ידם או סבלו מרדיפות דת בשל עיסוקם בו, בעוד שאחיהם באירופה נרדפו הן כמיעוט דתי והן בשל היותם קבוצה מעמדית-כלכלית מיוחדת.
מנגד, היו שביקרו את אשתור וטענו כי הביוגרפיה האישית שלו והתקופה בה חי השפיעו על שיקול דעתו כחוקר ופגעו באובייקטיביות של מחקריו, בפרט בדרכים בהן נקט כדי להסביר את מה שראה כשקיעת חיי התרבות היהודיים בארצות המזרח.
בנוסף, יש הרואים בסגנון הכתיבה הציורי שלו כסגנון שאיננו מתאים לכתיבה האקדמית.
סדרת הספרים על תולדות היהודים במצרים ובסוריה תחת שלטון הממלוכים
סדרת הספרים הראשונה שחיבר היא בת שלושה כרכים, והיא יצאה לאור בין השנים תש"ד–תש"ל.
הכרך הראשון הוא עיבוד עבודת הדוקטורט של אשתור, והוא עוסק בתולדות היהודים במצרים ובסוריה (אך לא בישראל) תחת שלטון הממלוכים הבחרים; הכרך השני דן בתולדות היהודים באותן ארצות, תחת שלטון הממלוכים הברג'ים (הצ'רקסים); והכרך השלישי הוא כרך משלים, הכולל בעיקר תעודות מן הגניזה הקהירית ומפתחות לשלושת הכרכים.
אשתור משלב בשני הכרכים הראשונים מקורות מוסלמיים, נוצריים ויהודיים, והוא הראשון לעשות כן.
מטרת החיבורים היא לתת את כל המידע הקיים על היהודים בתקופה זו, תוך ניסיון לעמוד על הגורמים שהביאו לירידה ולהתנוונות התרבותית, הכלכלית והצבאית של ארצות המזרח, לרבות מה שאשתור ראה כשקיעה הרוחנית של יהודי ארצות האסלאם.
סדרת הספרים על קורות היהודים בספרד המוסלמית
לאחר שהחל לעבוד כמרצה באוניברסיטה העברית, בשנת 1955, החל במקביל לעבוד על מחקרו הגדול השני, שעסק בקורות היהודים בספרד המוסלמית.
הסדרה יצאה לאור בשתי מהדורות בשפה העברית, ומספר רב של מהדורות בשפה האנגלית.
אחד ההבדלים החשובים בין המהדורה העברית למהדורה האנגלית, הוא קיומו של אינדקס שמות ומקומות בסוף כל כרך במהדורה האנגלית.
כמו בסדרת ספריו הקודמת, גם סדרת ספרים זו מתבססת על מקורות מוסלמיים, נוצריים ויהודיים, לרבות תעודות מן הגניזה הקהירית וגניזות נוספות.
לצורך עבודתו ביקר גם בספריות השונות באירופה, לרבות בספרד, שם גם טייל בשכונות הערים בהן חיו היהודים והוא אף שילב בספר צילומים והתרשמויות אישיות מביקורים אלה.
הכרך הראשון עוסק בתקופה המתחילה מכיבוש ספרד לראשונה על ידי הערבים, בשנת 711 לספירה, ועד לשקיעת הח'ליפות האומיית, בשנת 1002. הוא מתאר את שלבי הכיבוש והתבססות הערבים בספרד המוסלמית; שלבי הקמת הח'ליפות ותאור השושלת מראשיתה ועד אחריתה; התחלת שקיעת שליטת הערבים בספרד והסיבות לכך.
תיאור מפורט נוסף הוא של הקהילות היהודיות, בין היתר בקורדובה, בסביליה, בגרנאדה, בטולידו, בקלעת איוב (קלעתאיוד), בסרגוסה, בברצלונה, בטרגונה, בטורטוסה, במארידה, בביג'ה ובערים אחרות; וכן קשריהן עם הקהילות היהודית החשובות בעולם, לרבות צפון אפריקה, מצרים ועם ישיבות בבל וגאוניה.
עוד מתוארים חיי היהודים ובפרט פריחת חיי התרבות והדת תחת השלטון המוסלמי וכן דרכי הפרנסה באותה התקופה.
פרק שלם (וחשוב) מוקדש לפועלו של חסדאי אבן שפרוט ולקורות התקופה בה כיהן כראש היהודים ושר יהודי תחת השליטים המוסלמים השונים.
בנוסף, מתוארת המחלוקת הגדולה בין הבלשן מנחם אבן סרוק והמשורר והבלשן דונש בן לברט ותלמידיהם.
בין היתר מתואר פועלם של המדקדק יונה אבן ג'נאח, המשורר שלמה אבן גבירול והפילוסוף בחיי אבן פקודה; נאמן לסגנון כתיבתו המיוחד, כולל אשתור בספר יומן של אישיות יהודית מדומה, סוחר בדים יקרים ומשי, עשיר ומכובד, בשם אבו יעקוב יוסף, ודרכה הוא מתאר את חיי היום יום בטולידו, מנקודת מבטו האישית.
הספר מסתיים בתיאור קורותיה של ספרד בתקופה שלפני הכיבושים הנוצריים.
לכרך השני צורפה חוברת של 14 מפות וציורים של שכונות היהודים בפורטוגל (ליסבון) ובספרד, תחת שלטון המוסלמים.
מחקריו על הסחר והכלכלה בלבנט
אשתור נודע בעולם האקדמי בעיקר בשל מחקריו על ההיסטוריה של הסחר והכלכלה של ארצות המזרח המוסלמי בימי הביניים.
הוא חיבר ספרים כלליים על ההיסטוריה החברתית והכלכלית של ארצות המזרח בימי הביניים המאוחרים ועל הסחר בלבנט באותה התקופה.
ספרים נוספים שחיבר עסקו באותה התקופה, אך דנו בנושאים ספציפיים יותר, בין היתר על היסטוריה של המחירים והשכר; על מתכות יקרות ומאזן התשלומים; וכן על סחר הבדים בין אירופה למזרח.
בנוסף, כתב אשתור מספר רב של מאמרים בנושאים אלה, בין היתר על המסחר שהתנהל במזרח בימי הביניים, על ההיסטוריה החברתית והכלכלית של האזור, על חלקם של היהודים בחיי המסחר והכלכלה, וכן על הקשרים הכלכליים בין המזרח והמערב, בתקופה זו.
חלק ממאמריו בנושא זה הקדיש לארץ ישראל.
החשובים מבין מאמריו קובצו בחמישה כרכים, בהתאם לנושאים עליהם נכתבו (לפרטים נוספים ראו בפרק: "קובצי מאמרים").
ספריו ומאמריו יצאו לאור לראשונה במספר שפות, בין היתר בגרמנית, בעברית, באנגלית, בצרפתית ובאיטלקית.
חלקם אף יצאו לאור ביותר משפה אחת.
אשתור כתב ערכים אנציקלופדיים רבים באנציקלופדיה יודאיקה ובאנציקלופדיה העברית, וכן כתב מספר מאמרי ביקורת על ספרים שיצאו לאור בזמנו, ועסקו בתחום התמחותו.
בנוסף, כתב מספר מאמרים על ארץ ישראל וירושלים; וכן את ההקדמה לקובץ המחקרים על יהדות מרוקו, של החוקר דוד קורקוס, בה פרט על חייו ופועלו של קורקוס ועל משפחתו.
תולדות היהודים במצרים ובסוריה תחת שלטון הממלוכים, ירושלים: מוסד הרב קוק, 3 כרכים:
כרך שלישי: אליהו שטראוס-אשתור, תעודות מן הגניזה, תש"ל–1970 (ט"ו + 2 + 202 עמודים.
תולדות יהדות מצרים (נערך על ידי עזריאל שוחט, על פי כתב יד של א.
אשתור), סדרת יהדות התפוצות 1, תל אביב: הוצאת מטכ"ל – קצין חנוך ראשי – ענף השכלה, תשי"ז (65 + 2 עמודים).
קורות היהודים בספרד המוסלמית, 2 כרכים, ירושלים: קרית-ספר:
תולדות העולם המוסלמי, רשימות לפי הרצאותיו של א' אשתור, ערך רפאל גלייך, 2 כרכים, ירושלים: מפעל השכפול – הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית, תשי"ח (כרך א': ג' + 71 עמודים; כרך ב': 177 עמודים).
טכסטים מספרי פולמוס מוסלמיים נגד היהדות, לסמינריון של א.
אשתור, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה למדעי הרוח – המכון למדעי המזרח, תש"ך (135 עמודים).
טכסטים משפטיים ערביים, לשעוריו של א' אשתור במשפט מוסלמי, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה למדעי הרוח – המכון למדעי המזרח, תשכ"א (הדפסה שנייה: תשל"ו) (105 עמודים).
טכסטים משפטיים ערביים ללימודי החוג תרבות מוסלמית, מסות מחקר על משוררים עבריים, ירושלים: ירושלים: הפקולטה למדעי הרוח – המכון ללימודי אסיה ואפריקה, מפעל השכפול, תשכ"ו–1965 (117 עמודים).
טכסטים לסמינריון "אהל אד'-ד'מה", של א' אשתור, 3 חוברות, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה למדעי הרוח – המכון למדעי המזרח, תשכ"ב (70 עמודים).
טכסטים לתרגיל בקורות היהודים בארצות המוסלמיות, לוקטו בידי א' אשתור, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים – הפקולטה למדעי הרוח – החוג ללימודי אסיה ואפריקה, תשכ"ז (438 עמודים).
אלי שטרויס, "כיבושי המונגולים והיהודים: לתולדות היהודים במזרח לפי מקורות ערביים", הדפסה מיוחדת מתוך "ציון" שנה ד' ספר א', ירושלים: תרצ"ט, עמ' 51–70.
אלי שטרויס, "מסע להודו", מכתב מעדן למצרים בשנת 1153 לספה"נ, הדפסה מיוחדת מתוך "ציון", שנה ד', ספר ג', ירושלים: תרצ"ט, עמ' 217–231.
ממאמריו החשובים והמצוטטים ביותר במחקרים במדעי היהדות.
אליהו בֶּיְלֶס (נכתב גם: בייליס, ביליס, ביילס; בלועזית: Beiles; 6 ביוני 1903, קובנה – 28 באוקטובר 1966, תל אביב) היה מחנך עברי ומורה לציור בליטא ובישראל.
מנהל בית החינוך לילדי עובדים צפון (1945–1966), מייסד ומנהל המדרשה למורים לציור (1946–1966), ממעצבי הוראת הציור בישראל.
אליהו בן גֶצֶל בילס נולד בקיץ 1903 בעיר קובנה שבצפון-מערב רוסיה (אחרי מלחמת העולם הראשונה בירתה של הרפובליקה הליטאית הראשונה).
למד בגימנסיה העברית שוואבה בעירו.
היה ממייסדי תנועת "הצופים העברים", שהייתה אחר-כך לתנועת "השומר הצעיר" בליטא, וחבר הנהגת התנועה בפולין הרוסית.
בשנות ה-20 נסע ללמוד הנדסת חשמל בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בעיר מנהיים שבגרמניה.
בעת לימודיו במנהיים הדריך בתנועת הנוער היהודית הציונית "בלאו-וייס" ('כחול לבן'), ושם הכיר את אלזה ליכטנשטיין (1903–1975) (בארץ עִברתה את שמה ל'עליזה'), נישא לה והיה אב לשני בנים.
כששב לקובנה ב-1926 מוכשר כמהנדס חשמל ולא מצא עבודה במקצועו, החל להורות שרטוט בגימנסיה הריאלית העברית ע"ש קרליבך שבהנהלת ד"ר צמח פלדשטיין.
הוא פוטר ממשרתו בגימנסיה הריאלית ב-1929, מאחר שהיה חסר אישור ממשרד החינוך להורות שרטוט, ושב אליה ב-1936 לאחר קבלת האישור.
זמן קצר לאחר תחילת עבודתו בגימנסיה הריאלית בשנות ה-20, הצטרף במקביל גם לסגל האלמה מאטר שלו, הגימנסיה ע"ש שוואבה שבהנהלת ד"ר אהרן ברמן וד"ר יואל ברוצקוס, ושם לימד מתמטיקה ופיזיקה לצד חינוך גופני, מלאכת יד וציור (ב"שוואבה" לימד ברציפות, שכן לעומת הוראת שרטוט, הוראת ציור לא הצריכה אישור רשמי).
כשנפתחה באוניברסיטת קובנה תוכנית להכשרת מורים לציור הוא נרשם אליה, וכעבור שנתיים סיים.
הוא למד קורסים בחינוך אצל גאורג קרשנשטיינר, מאבות החינוך העמלני, וכן קורסים בפסיכולוגיה התפתחותית מפי אנשי האסכולה הווינאית.
בהדרגה הפסיק ללמד את המקצועות האחרים, והתרכז בהוראת ציור וכתיבה תמה.
ליד הגימנסיה פעל סטודיו לציור בהנהלתו, שבו למדו תלמידים מוכשרים שרצו להשתלם באמנות.
התקבלו אליה תלמידים מהכיתות השישית והשביעית (תלמידי הכיתה השמינית והאחרונה היו עסוקים בהכנות לבחינות הגמר), ומדי שנה למדו בה כרבע מתלמידי הכיתות הגבוהות.
היה חבר "תרבות" וחבר מרכז הסתדרות המורים העבריים "המורה" בליטא.
שנים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה נרשם לעלייה לארץ ישראל.
קיבל סרטיפיקט, וב-14 באוקטובר 1939, בחג סוכות, זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, קיבל רישיון מעבר דרך גרמניה, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו (דרך פולין הכבושה לברלין, וינה, בודפשט ועד אתונה, שם הפליגו לנמל חיפה על סיפון אונייה רומנית).
עמו לקח את ציורי כל חניכיו מהגימנסיה ע"ש שוואבה.
כעבור מספר שבועות הוזמנה המשפחה להתארח בית זרע, ובילס היה מורה למדעים וציור בית החינוך המשותף בעמק הירדן שבדגניה מ-1940 ועד 1944.
בראשית שנת 1943 הגיעו קבוצה של כ-60 מ"ילדי טהראן" (ילדים פליטים שהגיעו מאירופה דרך טהראן) למשק הפועלות בצפון תל אביב בהנהלת חנה צ'יזיק, ושהו שם במשך שישה שבועות.
בילס נסע ללמד אותם חשבון וציור, ופגש שם בגרשון זק, מנהל בית החינוך לילדי עובדים בצפון תל אביב (בית ספר יסודי), שהתנדב לעזור.
כעבור שנתיים וחצי, ב-1945, נצטווה זק, איש מפא"י, על ידי ראשי מפלגתו, לעבור לנהל במשך שנה את מחלקת התרבות של מועצת פועלי תל אביב בבית ברנר, והוא מינה את בילס לממלא מקומו, ובילס עבר לתל אביב.
המשרה הזמנית הפכה לקבועה, ובילס היה מנהל בית החינוך ע"ש א"ד גורדון במשך עשרים שנה, עד מותו ב-1966.
לימים סיפר זק בזיכרונותיו כי בילס היה "איש לרוחי.
בין המורים היו שטענו לכתר זה [תפקיד המנהל הזמני] לעצמם.
ברבות הימים הודו בפני כי בחירתי הייתה במקומה...
הוא בנה ויצר ופעל ברוח הירושה שירש...