tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוטב הולנדז – רוטב המוכן על ידי צמצום חומץ ויין והסמכתם בחלמונים וחמאה מזוככת
רוטב ביארנז – הולנדז בתוספת עלי טרגון קצוצים
דמי גלאס – רוטב עשיר מציר בקר מועשר בעצמות מח, מצומצם ומרוכז
רוטב אפריקן – רוטב חום קריאולי
רוטב בורדלייז – רוטב על בסיס דמי גלאס עם יין אדום, מח עצמות, תבלינים ועשבי תיבול
רוטב בורגיניון – רוטב על בסיס דמי גלאס עם יין אדום ופטריות
ויניגרט – תערובת של שמן, חומץ ותבלינים המנוערת בצנצנת סגורה
רוטב בולונז (רָאגוּ) – רוטב בשר קצוץ או טחון ורסק עגבניות
רוטב אלפרדו – רוטב שמנת עם חמאה ופרמזן
פסטו – רוטב המוכן על ידי ריסוק ריחן, צנוברים, שום, פרמזן ושמן זית
רוטב אליו א אוליו – רוטב על בסיס שמן זית מחומם עם שום
סלסה קרודה – רוטב עגבניות חי
קרם אנגלי (נקרא גם קסטרד)
רוטב הויסין – רוטב שזיפים
רוחיר ואן דר ויידן (בהולנדית: Rogier van der Weyden; בסביבות 1399/1400 – 18 ביוני 1464), צייר פלמי.
ואן דר ויידן נולד בשם רוז'ה דה לה פסטיר (Roger de la pasture) למשפחה עשירה שהתגוררה בעיר טורנה (כיום בבלגיה) מאז 1260.
החל בקריירה שלו כצורף זהב, ותכשיטיו מוכיחים כי היה מיומן גם בפיסול.
החל מ-1427 שימש כשוליה אצל הצייר רובר קמפן, שהיה ראש אגודת הציירים בטורנה.
ב-1432 הוסמך כצייר אומן, והיה לחבר באגודת הציירים שבעיר.
בציוריו הראשונים ניכרת השפעתו של הצייר הפלמי יאן ואן אייק.
ב-1435 נסע לבריסל וב-1436 נתמנה לצייר העיר, תפקיד שבו אימץ לעצמו את שמו הפלמי רוחיר ואן דר ויידן (ואן דר ויידן = דה לה פסטיר = מן האחו).
ואן דר ויידן זכה להזמנות רבות לציוריו משליטים, בישופים ומנזרים, ובעבור ציוריו גבה מחיר גבוה.
כמו כן צייר את דיוקניהם של דוכסי בורגונדיה פיליפ השלישי "הטוב" ושארל הראשון.
רבים מציוריו שרדו עד ימינו אלה, ובהם "יום הדין האחרון" בעיר בון שבבורגונדיה, בבית החולים שהקים רולן, ראש ממשלתו של פיליפ השלישי.
בשנת היובל, 1450, נסע ואן דר ויידן לרומא, נפגש עם ציירים איטלקיים וקידם את השימוש בצבעי שמן באיטליה.
חזר לבריסל, המשיך לצייר, נידב את כספו למטרות צדקה והתגורר שם כל ימי חייו הנותרים.
כאשר נפטר ב-1464 היה הצייר המפורסם ביותר באירופה.
לציוריו נודעה השפעה על ציירים רבים ובהם על האנס ממלינג שהיה תלמידו.
דיוקנו של פיליפ "הטוב" דוכס בורגונדיה (1456–1458)
דיוקנו של שארל "האמיץ" דוכס בורגונדיה (1456–1458)
רוחות שוצפות או רוחות זועמות היא מתקן רכבת הרים המצוי בפארק השעשועים טוקיו דיסניסי, באתר הנופש טוקיו דיסני.
המתקן הוא רכבת הרים הלוקחת את המבקרים דרך שרידי מקדש אינקה המופיע בסרט "הקיסר נפל על הראש" של חברת אולפני וולט דיסני.
המתקן ממוקם באזור "דלתת הנהר האבוד" (Lost River Delta) של פארק השעשועים טוקיו דיסניסי, ומתאים לתמת חלק זה של פארק השעשועים.
על פי "סיפור המסגרת" או ה"תמה" של המתקן, כאשר בוצעו חפירות ארכאולוגיות ועבודות שיקום במקדש שהתגלה בדלתת הנהר האבוד התגלו בחפירות שני פסלי ענק.
גילוי הפסלים העיר רוחות מסתוריות שהתגוררו בתוך הפסלים - התוצאה של התעוררות הרוחות - פסל אל המים (פסל לו ראשי נחש רבים) משפריץ מים, ופסל אל האש מוקף להבות.
רכבת ההרים מובילה את המבקרים בין הפסלים וייתר ה"אתרים הארכאולוגים" במקדש, והמבקרים עוברים בין מתזי מים ולהבות קופצות, וכן רכבת ההרים עוברת בלולאה של 360 מעלות לפני שהיא צונחת לבור אפוף קיטור.
מפרט רכבת ההרים זהה למפרט רכבת ההרים במתקן אינדיאנה ג'ונס ומקדש הסכנה המצוי בפארק השעשועים דיסנילנד פריז.
מספר מבקרים: 1300 מבקרים לשעה
רוטב אלף האיים הוא רוטב שבסיסו תערובת של מיונז, רסק עגבניות (או קטשופ), חומץ או מיץ לימון, ולרוב גם שמן זית וחרדל; בנוסף מכיל מגוון של ירקות חתוכים כגון בצלים, מלפפונים חמוצים, פלפלים, זיתים ירוקים, כמו כן לעיתים מכיל הרוטב ביצה קשה.
השימושים ברוטב מגוונים: ניתן להשתמש בו כרוטב לסלט ובכריכים.
הרוטב פופולרי במטבח של רשתות המזון המהיר.
לפי The Oxford Companion to American Food and Drink, שם הרוטב מגיע מאזור אלף האיים, הממוקם לאורך נהר סנט לורנס העליון בין ארצות הברית לקנדה.
באזור זה, גרסה נפוצה אחת למקור הרוטב אומרת שאשתו של מדריך דיג, סופיה לונד, הכינה את התבלין כחלק מארוחת הערב של בעלה ג'ורג'.
לעיתים קרובות בגרסה זו, השחקנית מאי ארווין ביקשה את המתכון לאחר שנהנתה ממנו.
ארווין, נתנה את המתכון לאחרים.
מאמר של נשיונל ג'יאוגרפיק משנת 1959 קובע, "לפי הדיווחים, רוטב אלף האיים פותח על ידי השף של בולדט." למרות הטענות שהוא היה מעורב בהכנסת הרוטב לסלט בוולדורף, השף צ'ירקי לא הזכיר את הרוטב לסלט בספר הבישול שלו.
שפורסם במהלך פרק הזמן הזה.
כאשר הסוציולוג של אוניברסיטת ויסקונסין מייקל בל ותלמידיו לתואר שני ניסו לקבוע את מקור רוטב אלף האיים ב-2010, הם גילו שהסיפור שונה בין כפרים ואיים באזור אלף האיים.
הם גילו את קיומו של סיפור מקור שלישי שבו המתכון המקורי התבסס על רוטב צרפתי, אשר נתמך על ידי מתכון שפורסם במהדורה ה-11 של ספר הבישול של פאני פארמר שיצא לאור בשנת 1965. נראה כי כל הטענות מבוססות על מסורות בעל פה ללא מסמכים כתובים תומכים.
הוא נמצא בשימוש נרחב במסעדות מזון מהיר ובסועדים בארצות הברית, שם הוא מכונה לעיתים קרובות "רוטב מיוחד" או "רוטב סודי".
דוגמה לכך היא ה"ממרח" של In-N-Out Burger, המוגש על המבורגרים וכמה פריטי "תפריט סודי"; למרות שמו, הוא וריאציה של רוטב אלף האיים.
רוטב אלף האיים משמש לעיתים קרובות ב"כריך רובן" במקום "רוטב רוסי".
רוטב ה"ביג מק" של מקדונלד'ס הוא וריאציה על רוטב אלף האיים.
רוטב אלמאנד הוא רוטב במטבח הצרפתי שמבוסס על רוטב ולוטה לו מוסיפים חלמוני ביצים, שמנת ומיץ לימון.
במאה ה-19 סווג רוטב זה על ידי השף הצרפתי אנטונין קארם כאחד מארבעת "רוטבי האם".
הרוטב פותח בראשית המאה ה-20 על ידי השף אסקופייה, אשר הסיר את סווגו של הרוטב כ"רוטב אם".
שמו של הרוטב ניתן לו בשל צבעו הצהוב.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ובשל השנאה לגרמניה, שונה שמו של הרוטב ל"רוטב בלונד" או ל"רוטב פריזיאן" .
הרוטב מוגש כתיבול למאכלי ביצים, דגים מאודים וירקות.
רוחמה מרטון (נולדה ב-3 בספטמבר 1937) היא פסיכותרפיסטית, פסיכיאטרית ופמיניסטית ישראלית, מייסדת עמותת רופאים לזכויות אדם.
רוחמה מרטון נולדה בירושלים לבלהה ולאהרון שהגיעו ארצה מפולין בשנת 1929, במסגרת העלייה הרביעית.
למדה בבית הספר למל ואחר כך עברה משפחתה לתל אביב ולמדה בבית ספר 'לדוגמה'.
היא המשיכה בתיכון עירוני א'.
בעת שירותה הצבאי הייתה מרטון חיילת בחטיבת גבעתי ושירתה בחטיבה בסיני בזמן מבצע קדש, ב-1956. היא חוותה הרג של חבריה לגדוד בהפצצת חיל האוויר של צה"ל, ורצח שבויים מצריים על ידי חיילי הגדוד שבו שירתה.
לאחר שנים אמרה שבשדות הקרב של סיני נבטו הניצנים הראשונים של גישתה האנטי-מיליטריסטית (אך הלא-פציפיסטית) והצורך להיאבק על זכויות אדם, ניסתה למחות על הוצאה להורג של שבויים מצריים.
לאחר שירותה הצבאי למדה רוחמה מרטון רפואה באוניברסיטה העברית וסיימה את בית הספר לרפואה בשנת 1963. בזמן לימודיה נולדו בתה אורנה ובנה יובל.
בזמן לימודיה בבית הספר לרפואה החלו מאבקיה לשוויון זכויות לנשים: היא ניסתה, יחד עם פרופסור פריץ דרייפוס, לארגן פעילות של סטודנטים ושל מורים לשינוי המדיניות הקובעת שרק 10% מכלל התלמידים יהיו נשים.
מאבק שנמשך שנים והוכתר בהצלחה.
כמו כן ארגנה מאבק נגד האיסור על סטודנטיות ללבוש מכנסיים.
מאבק זה כמעט עלה לה במקומה בבית הספר לרפואה, שהיה אז היחידי בארץ, בסופו של דבר הוסר האיסור על לבישת מכנסיים לסטודנטיות.
משנת 1974 ועד 1986 עבדה כרופאה פסיכיאטרית בכירה במרפאה של המרכז לבריאות הנפש שלוותה בהוד השרון.
במסגרת זו ניסתה, יחד עם פרופסור דוידסון, מנהל בית החולים, להשפיע על הנהלת קופת חולים הכללית לקדם גישה קהילתית שהייתה אז לא מקובלת בישראל בתחום הפסיכיאטריה וליצור מרפאות לבריאות הנפש מחוץ לכותלי בתי החולים הפסיכיאטריים.
במסגרת עבודתה בבית החולים שלוותה יזמה מרטון סקר מקצועי של בתי חולים פסיכיאטריים פרטיים באזור השרון, על ידי צוותים שכללו פסיכיאטר, פסיכולוג, ועובד סוציאלי של בתי חולים פסיכיאטריים פרטיים באזור השרון, מתוך תחושת אחריות ציבורית למטופלים במסגרות פרטיות שטובת החולה לא תמיד לנגד עיניהן.
מטרות הסקר היו לברר האם האשפוז מוצדק והאם הטיפול הפסיכיאטרי הולם, וכן לבדוק אפשרויות שיקום לחלק מהמאושפזים הללו.
לימדה מ-1975 עד 1990 בחוג לפסיכותרפיה ובלימודי המשך ברפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בבית הספר לרפואה עשתה מאמצים רבים, יחד עם פרופסור מיכה נוימן, מנהל המרפאה, לשינוי הקריטריונים לקבלה לבית הספר לרפואה, כך שלציוני המועמדים במגמה ההומאנית יהיה משקל שווה לזה של ציונים במגמה הריאלית.
היא סברה כי השינוי ישפר את איכות היחסים בין רופא לחולה.
כמו כן היא הנחתה במשך שנתיים קבוצות של סטודנטים לרפואה בעיבוד חוויותיהם מול החולים בבתי החולים.
לאור הצלחת הקבוצות הללו הפכה הדינמיקה הקבוצתית הזו לחלק מקובל של הכשרת הרופאים בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
מרטון שילבה את פעילותה הציבורית עם פעילות אקדמית בתחום זכויות האדם והייתה עמית מחקר במכון באנטינג ע"ש מארי אינרהאם באנטינג בקולג' ראדקליף שבאוניברסיטת הרווארד בשנים 1998-1997, עמית מחקר לשלום וזכויות אדם של המרכז לחקר המזרח התיכון באוניברסיטת הרווארד בשנים 1999-1998, ועמית זכויות אדם וחוקרת אורחת באוניברסיטת שיקגו בשנים 1999–2000.
הייתה נשואה למיכאל מרטון, לשעבר אלוף ישראל בירי מאקדח, שהשתתף במשחקים האולימפיים.
בשנים 1969–1984 הייתה שותפתו לחיים של ג'אד נאמן ובשנת 1984 השתתפה בהפקת סרטו "מגש הכסף".
רוחמה מרטון לקחה חלק מאז שנת 1962 בהקמתם של ארגונים רבים הפועלים בתחום זכויות האדם, בדגש על הזכות לבריאות וזכות האישה, ובתחום השלום.
בשנים 1990-1976 הייתה חברה ב"מועצה הישראלית-פלסטינית לשלום", קידמה מאמצי דו-שיח, סמינרים ופגישות עם נציגי אש"ף, מתנדבת במרכז התל אביבי לנשים נפגעות תקיפה מינית.
הייתה חברה "באזרחים למען התקווה" (אל"ה) - קבוצה לקידום שוויון חברתי של תושבי שכונת התקווה בתל אביב.
בשנים 1981-1980 הייתה מייסדת-שותפה של "שטח משוחרר" - קבוצה שפרסמה טור שבועי בעיתון הארץ שעסק בבעיות של החברה הישראלית.
בשנים 1984-1982 הייתה מייסדת-שותפה של "הוועד נגד המלחמה בלבנון", שיזמה פעולות עממיות להתנגדות למלחמת לבנון.
בשנים 1984-1983 הייתה מייסדת משותפת של "אלטרנטיבה", שהוקמה כארגון דו-לאומי וחוץ פרלמנטרי, לקידום השלום דרך הפתרון של שתי מדינות.
בהמשך הייתה בין המקימים של המפלגה הרשימה המתקדמת לשלום, שהכניסה שני נציגים לכנסת.
בשנים 1987-1984 הייתה מייסדת-שותפה של פורום, "מרצים מאוניברסיטת תל אביב", ארגון אוניברסיטאי למען שלום וזכויות אדם.
ב-1988 יסדה את "עמותת רופאים ישראלים-פלסטינים לזכויות אדם", ארגון זכויות האדם הפועל נגד הכיבוש ולהגנת זכויות אדם בשטח הבריאות.
בשנים 1991-1989 הייתה מייסדת משותפת של "פלסטינים וישראלים נפגשים לשלום".
סמינרים מאורגנים וקבוצות דיון על מנת לסייע בקיום פגישות לצורך התקדמות בתהליך השלום.
בשנת 1989 הייתה מייסדת משותפת של "הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל", הקיים עד היום ונועד ליצור שדולה לעצירת העינויים בישראל.
הייתה ממקימי "ועד נגד סגירת אוניברסיטת ביר זית".
בשנת 1989 הייתה מייסדת משותפת של "אימות", ארגון של עובדים ועובדות בתחום בריאות הנפש למען שלום.
ב-1993 הייתה מייסדת משותפת של "אחת מתשע: נשים למען נשים בסרטן השד" - שיצרה שדולה וקבוצות תמיכה של נשים למען נשים החולות בסרטן השד, עמותה הפועלת עד היום.
בשנת 2005 הייתה מייסדת שותפה של "הוועד למען אסירים פוליטיים".
בשנת 2006 הייתה מייסדת משותפת של "ICRR", הוועד הישראלי לזכויות תושבים.
כמו כן הייתה חברה בוועד המנהל של "הוועד המתאם הבינלאומי של האו"ם לארגונים הלא-ממשלתיים הפלסטיניים".
מרטון תומכת בקידום חרם על ישראל, כחלק מקמפיין BDS.
ב-2008 השתתפה בשבוע האפרטהייד הישראלי בלונדון.
בעקבות פעילות זו, קראו חברי כנסת ממפלגות הימין להפסקת מימון ציבורי ומתן הטבות מס לעמותת "רופאים למען זכויות אדם", שייסדה מרטון.
ב-2017 הביעה תמיכה ב-BDS מספר פעמים נוספות, ואמרה בהתייחס לכך: "זה עניין לבוגדים.
והבוגדים של היום הם הגיבורים של מחר.
מי שלא מוכן לשלם את המחיר הזה לא יודע להיאבק.
בלי לשלם מחיר אתה נלחם רק על היופי שלך.
ובעיניי כל עוד הכיבוש נמשך, האפרטהייד נמשך, זה לא משנה אם אתה קצת יותר יפה או קצת פחות יפה.
זה לא מעניין ולא מאבק".
גם בנאומה ב"צוותא" ב-2 באפריל 2019, עם קבלת הפרס על שם פרופ' ישעיהו ליבוביץ' לשנת 2019, דיברה רוחמה מרטון על שלטון האפרטהייד הישראלי ועל תנועת ה-BDS.
ב-1988 ייסדה מרטון את עמותת רופאים ישראלים-פלסטינים לזכויות אדם שלימים שינתה את שמה לרופאים לזכויות אדם (ר.ל.א.).
היא גיבשה סביבה קבוצה של רופאים ישראלים ופלסטינים והקימה ארגון שפעיליו עובדים בשיתוף פעולה ומתוך שוויון גמור עם עמיתים פלסטינים למען מטרה משותפת של מאבק נגד הכיבוש וקידום זכויות אדם והזכות לבריאות.
מאז, היא מהווה את הרוח החיה והמצפן של עבודת העמותה.
רופאים לזכויות אדם רואה בכיבוש סוג של מחלה הגורם לאי צדק והפרת זכויות אדם.
הארגון עוסק בפעולה רחבה בשמירה ובהגנה על זכויות האדם, עם התמקדות בזכות לבריאות.
רוחמה מרטון הנחילה לעמותה הבנה רחבה של המושג בריאות - לא רק כ"היעדר מחלה", אלא ברוח הגדרת ארגון הבריאות העולמי - כמצב של "רווחה פיזית, פסיכולוגית וחברתית".
לאורך שנות פעילותה תרמה רופאים לזכויות אדם רבות לשיח הציבורי של זכויות האדם בישראל, והגיעה להישגים במאבקיה להגנה על זכויות אדם בכלל וזכויות בריאות בכלל, כשהיא מתמקדת בהבטחת הזכות לטיפול רפואי הוגן ושוויוני ובהגנה על זכות האדם לשלמות הגוף, לכבוד ולבריאות הנפש.
עבודתה הציבורית הביאה את מרטון לשיתוף פעולה עם ארגונים פלסטינים ובינלאומיים העוסקים בבריאות הנפש ובזכויות האדם.
היא חברת הנהלה של המרכז לבריאות הנפש בעזה.
שותפותה עם עמיתים מארגונים של רופאים לזכויות אדם באירופה ובארצות הברית הובילה ליצירת "רשת ארגונים בינלאומית לבריאות ולזכויות אדם" ב-1992. מאז ועד עתה רוחמה מרטון היא חברת הנהלה של גוף זה.
היא הוזמנה פעמים רבות למפגשים באו"ם (בז'נבה, בווינה, בשטרסבורג, בניו יורק ועוד) בהקשרים העוסקים בזכויות אדם.
1989 - תעודת הוקרה מהוועד היהודי למען שלום ישראלי-פלסטיני, בוושינגטון, ארצות הברית.
1993 - תעודת הוקרה מארגון הומניטארי אמריקאי, Operation Smile, נורפוק, וירג'יניה.
1994 - אות כבוד מאגודת ידידי החולה, טולכרם.
1997 - פרס פלסטיני לזכויות אדם, מוענק על ידי ד"ר חיידר עבד א-שאפי, עזה.
1998 - ציון לשבח על הישגים במסגרת מכון בנטינג, ראדקליף קולג', אוניברסיטת הרווארד.
1999 - אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, מטעם האגודה לזכויות האזרח, ירושלים.
2000 - פרס הלן לנשים בתחום זכויות האדם, מונטריאול, קנדה.
2000 - 'מגן לילד': פרס ראש הממשלה של מדינת ישראל ניתן לארגון רופאים לזכויות אדם בירושלים.
2002 - פרס על שם ד"ר יונתן מאן על תרומה לבריאות העולם ולזכויות אדם, נתרם על ידי ביל גייטס, בוושינגטון, ארצות הברית.
2005 - הדלקת המשואה האלטרנטיבית ליום העצמאות, מטעם יש גבול, ירושלים.
2007 - נשים שמביאות שינוי, הדה מרקר העניק פרס ל-40 נשים שהצטיינו בפעילותן למען שינוי בחברה.
2007 - The American Friends Service Committee, (פרס של הקוויקרים שהוענק ל-40 אישים נבחרים - ישראלים ופלסטינים על פעלם למען שלום צודק לציון 40 שנים לכיבוש, שיקגו, ארצות הברית.
2019 - פרס על שם פרופ' ישעיהו ליבוביץ' 2019, מטעם תנועת יש גבול.
במשך כל השנים עוסקת רוחמה מרטון בהרצאות ובכתיבת מאמרים העוסקים בהפרת זכויות אדם, עינויים, בריאות נשים, זכויות נשים ובניתוח פסיכולוגי של החברה הישראלית.
פרסומיה כוללים את המאמרים הבאים:
אישה קשה, ממואר, הוצאת פרדס, 2025
"מערכת בריאות הזקוקה לשיקום", הווירוס לא עוצר במחסום, תמרה ברנע ורפיק חוסייני עורכים, עם עובד, תל אביב, 2002.
רוחנאמה ("ספר הנפש", מפרסית "נמה" نامه ספר או מכתב ,ומערבית "רוח" روح נפש) הוא ספר שנכתב על ידי הנשיא של טורקמניסטן, ספרמורט ניאזוב (שכינה עצמו "טורקמנבאשי"-אבי הטורקמנים), המתיימר לשלב הנחיה מוסרית ורוחנית, אוטוביוגרפיה והיסטוריה רוויזיוניסטית.
רוב תוכנו של הספר מפוקפק או שנוי במחלוקת מבחינת דיוק העובדות המובאות בו.
הטקסט כולל סיפורים ופואמות רבות, כולל אלה של המשורר הסופי מגטימגולי פיראגי.
כוונתו הייתה להוות מדריך רוחני לעם הטורקמני ולהוות הבסיס לאומנות והספרות שם.
הרוחנמה הוכנס לתרבות הטורקמנית בהדרגה, אך בהמשך קריאתו נכפתה על האזרחים, עד שבקיאות בספר הפכה לתנאי להחזקת משרות ציבוריות וקבלת רישיון נהיגה במדינה וללימוד תוכנו הוקדשה כל תוכנית הלימודים.
ניאזוב פרסם את הכרך הראשון של הרוחנמה ב-2001. ב-2004, פורסם הכרך השני העוסק במוסר, פילוסופיה ואורח חיים.
הספר היווה חלק משמעותי מפולחן האישיות של ניאזוב וממדיניות הטורקמניזציה שהובלה על ידי ממשלתו.
הממשלה דרשה מחנויות ספרים ומשרדי ממשלה לשמור על עותק מוצג באופן קבוע, וממסגדים לשמור עליו במקום מכובד כשל הקוראן.
לאחר שכמה אימאמים התנגדו בטענה שציות לכך יהווה חילול קודש, הממשלה הרסה מספר מסגדים.
גם לאחר מותו של ניאזוב בדצמבר 2006, ממשיך הרוחנמה לשחק תפקיד חשוב בחברה הטורקמנית, אף שבמידה פחותה.
הנשיא הנוכחי גורבנגולי ברדימוחמדוב עדיין ממליץ על שימוש בספר כאמצעי חשוב לחינוך הנוער.
ידע ברוחנמה הוא חובה ונדרש מקהילות דתיות ומהחברה בכללותה ומהווה חלק מרכזי בחינוך מבית הספר היסודי ועד האוניברסיטה.
ביקורת ציבורית ואף הערצה בלתי מספקת של הספר נראתה כמקבילה לחוסר כבוד לנשיא לשעבר בעצמו, ונענשה בקשיחות על ידי הדחה מתפקיד ציבורי, מאסר, ועינוי של העבריין או משפחתו.
מאז מותו של ניאזוב לא ידועה מידת הענישה על חוסר כבוד לספר.
ישנה רפליקה מכנית עצומה של הספר באשגבאט, בירת המדינה.
בכל ערב בשמונה הספר נפתח ומוקראת פסקה מוקלטת מהספר בליווי וידאו.
הרוחנמה משמשת גם ככוח מעצים של המשטר היא עושה זאת על ידי הצבת אולטימטום לחברות בינלאומיות שיתרגמו את הספר לשפתן או שלא יינתנו לחברות הללו לעשות עסקים במדינה, וכך "הרוחנמה" תורגם לשפות רבות וחיזק את מעמד הספר במדינה, לאזרחים הטורקמנים נאמר כי הספר מופץ במדינות שונות בעולם וזוהי הוכחה לחשיבותו.
בין החברות שתרגמו את הספר הן קטרפילר, מרצדס בנץ, קרייזלר, סימנס (חברה) ורבות אחרות.
רוחמה שיין הייתה סופרת ומחנכת חרדית, מחברת רב המכר "הכל לאדון הכל".
נולדה בניו יורק, בתם הצעירה של הרב יעקב יוסף הרמן ואיידל לבית אנדרון.
ביתם בלואר איסט סייד, שהתנהל באדיקות אורתודוקסית יוצאת דופן, בלט בהכנסת אורחים כמו כן שימש כאכסניה לגדולי הרבנים וראשי הישיבות מאירופה שהגיעו לניו יורק, ושיין עזרה להוריה בהכנסת האורחים.
בשנת תרפ"ט (1929) נערכה בביתם אספה של ראשי ישיבות ובראשם הרב ברוך דב ליבוביץ, הרב שמעון שקופ, הרב אלחנן וסרמן, הרב ראובן גרוזובסקי והרב יוסף שלמה כהנמן, ושיין, שהייתה אז בת 14, הייתה אחראית על אירוח הרבנים.
הרב ברוך דב ליבוביץ התאכסן בביתם במשך כשנתיים, ושיין הצעירה התקרבה אליו ונלוותה למסעותיו בארצות הברית לגיוס כספים למען ישיבתו.
בשנת תרצ"ב (1932), בגיל 17, נישאה למשה שיין, שהיה מתלמידי אביה.
לאחר נישואיה נסעה עם בעלה למיר, שם למד בעלה בישיבת מיר.
בתקופת מגוריהם במיר התקרבה מאוד לראשי הישיבה הרב אליהו ברוך קמאי והרב אליעזר יהודה פינקל ולמשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין.
לאחר כשש שנים שבו משה ורוחמה שיין לניו יורק.
השניים עסקו במשך שנים רבות בהוראה – בעלה עסק בלימוד תורה לצעירים במנהטן והיא שימשה מחנכת בבתי ספר של בית יעקב בברוקלין.
בשנת תשכ"ח (1968), לאחר הקמת שכונת מטרסדורף בירושלים וייסוד ישיבת תורה אור על ידי גיסה הרב חיים פינחס שיינברג, עלתה עם בעלה לישראל והתגוררה בשכונה במבנן שבו התגוררו רבנים ואנשי ציבור ידועים ובהם גיסה הרב שיינברג, הרב אליעזר גולדשמידט, הרב קלמן כהנא, הרב מנדל וינבך והרב ישראל גנס.
במשך שנים היא שימשה מרצה ויועצת בסמינר "חיי יהודית" לתלמידות ממוצא אמריקאי.
בשנת תשמ"ד (1984) פרסמה את ספרה האוטוביוגרפי "הכל לאדון הכל", המגולל את חיי אביה ומשפחתה בארצות הברית ומתאר את חוויותיה בשנות מגוריה בעיירה מיר.
הספר יצא באנגלית וכעבור זמן תורגם לעברית ולשפות נוספות, והוא נחשב לאחד מרבי המכר הגדולים של הספרות החרדית.
כעבור זמן יצאה לאור גרסה חדשה של הספר מעובדת לנוער.
כמו כן פרסמה את הספר "לגעת בכוכבים" שבו העלתה את זיכרונותיה כמחנכת בארצות הברית.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 נסעה לניו יורק כדי להשתתף בשמחה משפחתית ובשל מצבה הרפואי לא יכלה לשוב לישראל.
במשך שהותה בארצות הברית הרבתה לכתוב על כמיהתה לשוב לישראל, ואוסף המכתבים יצא כספר.
נפטרה בניו ג'רזי, ב-16 במרץ 2013, בגיל 98. ארונה הועלה לישראל והיא נקברה בהר הזיתים.
רוט (מאנגלית: root כינוי נפוץ בעברית: השרשה) הוא מתן אפשרות לטלפונים חכמים, מחשבי לוח, ומכשירים אחרים המריצים את מערכת ההפעלה אנדרואיד להשיג הרשאות לניהול המכשיר.
ביטוי נפוץ לתהליך נקרא "פריצת" המכשיר, אף על פי שהשם אינו מדויק.
פעולת הרוט מתבצעת לעיתים קרובות במטרה להתגבר על מגבלות שיצרניות החומרה והמפעילות הסלולריות שמות על המכשירים, וכתוצאה מכך מתאפשרת היכולת לשנות או להחליף את יישומי המערכת והגדרות, להפעיל יישומים מיוחדים שדורשים הרשאות ברמת מנהל מערכת, או לבצע פעולות אחרות שאינן נגישות למשתמש האנדרואיד הרגיל.
פעולת הרוט יכולה גם להקל על הסרה מלאה או החלפה של מערכת ההפעלה של המכשיר, בדרך כלל עם גרסה חדשה יותר של מערכת ההפעלה הנוכחית על המכשיר.
ברוב המקרים, פעולת הרוט תסיר את אחריות היצרן מהמכשיר.
מכיוון שמערכת ההפעלה אנדרואיד בנויה על ליבת לינוקס, פעולת הרוט על מערכת האנדרואיד דומה להשגת הרשאות ניהול על מערכת ההפעלה לינוקס או כל מערכת הפעלה דמוית יוניקס כגון BSD ו-OS X, ולאחר השרשת המכשיר, הגישה למשתמש הניהול דרך ה־shell של המכשיר תהיה לרוב באמצעות הפקודה su.
מקור השם לפעולה הוא בשם root שהוא השם המקובל למשתמש המערכת במערכות דמויות יוניקס.
למשתמש זה יש, באופן מסורתי, גישה לא מוגבלת למערכת ולכן המשמעות של יכולת להריץ הוראות או תוכניות כ־root היא שליטה מלאה במערכת.
תהליך הרוט הקלאסי (כלומר, כזה שאינו מבוסס על פרצות Zero day במכשיר, כדוגמת MTK Easy su) מתבצע בשלבים הבאים:
מציאת הקושחה של המכשיר ברשת (או "שאיבה" ישירות מהמכשיר, בדגמים נתמכים) – במקרה של סמסונג, דרך אתר Samfw למשל.
עריכת הקושחה (מכונה גם Patching, "תיקון") להשגת הרשאות הרוט – הכלי הפופולרי והנוח ביותר הוא Magisk שמתקן את מחיצת הboot (וה-Recovery, במקרים מסוימים).
פתיחת נעילת ה־Bootloader של המכשיר, תהליך הכרוך לרוב באיפוס מלא של המכשיר.
רוט-וייס אסן הוא מועדון כדורגל גרמני הממוקם בעיר אסן שבמדינת נורדריין וסטפאליה.
המועדון משחק כיום בליגה הגרמנית השלישית.
תקופת הזוהר של המועדון הייתה בשנות ה-50, בהן זכה באליפות גרמניה ובגביע הגרמני.
מועדון הכדורגל רוט-וייס אסן הוקם בשנת 1907 בתור מועדון הכדורגל פוגלהיים, שהיה מיזוג בין שני מועדונים קטנים יותר, מועדון ספורט פרויסן ודויטשה אלשה.
בשנת 1913 התאחדה פוגלהיים עם טורנרבונד ברגבורבק, למועדון אחד, אמשר-פוגלהיים, ששינה את שמו לשפיל אונד שפורט 1912 (משחק וספורט 1912) לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1923 חזר המועדון לשם טורנרבונד בורגבורבק, ולבסוף התקבע שמו על רוט-וייס אסן.
בשנת 1938 רוט-וייס אסן נכנסה למשחקי הגאוליגה, הליגה העליונה של גרמניה בתקופת הרייך השלישי, שהייתה מחולקת על פי מחוזות, והאלופות של כל מחוז היו נפגשות למשחקי האליפות בתום העונה.
בשנת 1941 רוט-וייס אסן הייתה רחוקה נקודה אחת מזכייה באליפות המחוז.
בשנת 1948 חזר המועדון לליגה המערבית, וזכה באליפות האוברליגה המערבית בשנת 1952. בשנת 1953 זכה המועדון בגביע הגרמני לאחר ניצחון 1–2 בגמר על אלמניה אאכן.
בשנת 1955 זכה המועדון באליפות גרמניה, טרם הקמת הבונדסליגה, לאחר ניצחון בגמר על קייזרסלאוטרן בתוצאה 3–4, והיה למועדון הגרמני הראשון שהשתתף בגביע אירופה לאלופות בעונת הבכורה של המפעל, 1955/56, אך הודח כבר בסיבוב הראשון על ידי היברניאן הסקוטית, לאחר הפסד 0–4 במשחק הראשון בבית, ותיקו 1-1 במשחק הגומלין בחוץ.
במהלך שנות ה-60 וה-70, לאחר הקמת הבונדסליגה, רוט-וייס אסן עלתה וירדה מהבונדסליגה מספר פעמים, כאשר הפעם האחרונה שהקבוצה ירדה מהבונדסליגה הייתה בעונת 1976/77, לאחר ארבע עונות רצופות בבונדסליגה.
באותה תקופה, השחקנים העיקריים של הקבוצה היו הורסט רובש, וילי ליפנס ומנפרד בורגסמולר.
החל משנת 1978, רוט-וייס אסן שיחקה לעיתים בבונדסליגה השנייה ולעיתים בליגה השלישית במשך מעל 20 שנה.
בתקופה זו, המועדון סבל מבעיות כלכליות קשות, ובעונות 1983/84, 1990/91 ו-1993/94, הורד מהבונדסליגה השנייה לליגה השלישית בגין בעיות אלו.
עם זאת, בתקופה זו היו מספר נקודות אור למועדון, כמו זכייה באליפות גרמניה לחובבים בשנת 1992, והגעה לגמר הגביע הגרמני לעונת 1993/94, בו הפסידה הקבוצה 1–3 לורדר ברמן.
בעונת 1997/98 נשרה הקבוצה לליגה הרביעית, וחזרה לליגה השלישית תוך עונה אחת.
בשנת 2004 עלתה הקבוצה לבונדסליגה השנייה, אך נשרה כעבור עונה אחת.
לאחר מכן הקבוצה הידרדרה עד לליגה החמישית, ובעונת 2011/12 עלתה לליגה הרביעית.
ב-2 בפברואר 2021 יצרה הקבוצה סנסציה כשהדיחה בשמינית גמר הגביע הגרמני את באייר לברקוזן, מהקבוצות הבכירות בבונדסליגה הראשונה, בקאמבק ניצחון 1–2 לאחר 120 דקות.
בנובמבר 2005 העניקה רוט-וייס אסן חברות כבוד במועדון לפלה.
עד לשנת 2012, האצטדיון הביתי של רוט-וייס אסן היה אצטדיון גאורג מלכס, הקרוי על שמו של נשיא המועדון בעבר.
אצטדיון זה היה הראשון בגרמניה בו הותקנו זרקורים.
בשנת 2012 עברה הקבוצה לאצטדיון אסן, המכיל 20,650 מקומות ישיבה.
על אף שהמועדון משחק בליגות נמוכות, הוא נהנה מתמיכה של אלפי אוהדים במשחק, ונכון לתחילת העשור השני של המאה ה-21, מממוצע של 6,000 צופים למשחק.
היריבות הגדולה ביותר של רוט-וייס אסן היא עם שאלקה 04, שמגיעה מהעיר גלזנקירכן הסמוכה לאסן.
לרוט-וייס אסן יריבויות אזוריות נוספות עם פורטונה דיסלדורף, וופרטאלר בורוסיה ורוט-וייס אוברהאוזן.
למועדון יריבות עירונית עם שוורץ-וייס אסן, ולמשחקי הדרבי ביניהן היו מגיעים כ-30 אלף אוהדים בימי השיא של יריבות זו.
לאוהדי רוט-וייס אסן יחסים טובים מאוד עם אוהדי ורדר ברמן.
חברות דומה הייתה לאוהדים עם אוהדי בורוסיה דורטמונד בעבר.
רוחות של חופש הוא סרט דרמה ביוגרפי בריטי משנת 2006 בבימויו של מייקל אפטד, שעוסק במערכה שניהל ויליאם וילברפורס לביטול סחר העבדים באימפריה הבריטית.
וילברפורס היה ממובילי התנועה לביטול העבדות, והיה אחראי על החוקים בנושא שהתקבלו בפרלמנט הבריטי.
שם הסרט מתייחס למזמור "Amazing Grace".
עוד מתאר הסרט את חוויותיו של ג'ון ניוטון כקפטן בספינת עבדים וההמרה הדתית שחווה, שהיווה השראה לשיר שהפך למזמור.
בסרט מתואר ניוטון כמי שהשפיע רבות על וילברפורס ועל התנועה לביטול העבדות.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-16 בספטמבר 2006 בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
אחר כך הוקרן בפסטיבל הסרטים הרטלנד , בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסנטה ברברה ובפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
ב-23 בפברואר 2007 יצא הסרט לאקרנים בארצות הברית, ביום השנה ה-200 להצבעה של הפרלמנט הבריטי על איסור הסחר בעבדים.
בשנת 1796 מחלים ויליאם וילבפורס ממחלה קשה אצל בן דודו, הנרי תורטון, בבאת' שבסאמרסט.
הוא מוצג בפני ברברה ספונר מי שתהיה אשתו.
בתחילה הוא מתנגד לפתח יחסים רומנטיים ביניהם, אבל היא משכנעת אותו לספר לה על הקריירה שלו.
הסיפור חוזר בפלשבק לתקופה של 15 שנה לפני כן ב-1782, ויליאם מגולל את קורות חייו מאז.
בתחילת דרכו כחבר פרלמנט (MP) צעיר, שאפתן ופופולרי, הוא חווה הארה דתית ומתחבר לאגף האוונגליקלי של הכנסייה האנגליקנית.
הוא מהרהר באפשרות לעזוב את הפוליטיקה וללמוד תאולוגיה.
אבל חבריו, ויליאם פיט הבן, תומאס קלרקסון, האנה מור ואולאודה אקוויאנו, משכנעים אותו שהשפעתו תהיה רבה יותר אם יעבוד את אלוהים בכך שיטפל בנושא ביטול הסחר בעבדים.
דבקותו במטרה גוברת אחרי שהוא פוגש את ג'ון ניוטון, מי שהיה המורה הרוחני שלו.
ניוטון מופיע לראשונה כשהוא מטאטא את רצפת הכנסייה ולבוש בגדי שק.
ניוטון מספר שהוא חי בחברתן של 20,000 רוחות של עבדים.
כמי שהיה קפטן בספינת עבדים והפך נוצרי, היא מצטער צער עמוק על מעשיו והשפעתם על בני האדם.
ניוטון מפציר בוויליאם לפעול למען המטרה של ביטול הסחר בעבדים.
ויליאם הופך להיות לתומך ואיש סודו של פיט שמתמנה לראש הממשלה.
פיט נותן לוויליאם הזדמנות להביא את הצעת החוק לביטול העבדות בפני הפרלמנט.
ויליאם מאבד את הפופולריות שלו בבית הנבחרים הבריטי בעקבות הקמפיין הנלהב שהוא מנהל.
מולו עומדת קואליציה של חברי פרלמנט המייצגים את האינטרסים של העוסקים בסחר בעבדים בלונדון, בריסטול, גלאזגו וליברפול, ובראשם עומדים באנאסטר טרלטון ודוכס קלרנס.
הצעת החוק של ויליאם אינה עוברת על אף תמיכה עממית ובעל ברית בלתי צפוי בדמותו של צ'ארלס ג'יימס פוקס.
אחר כך נותר פיט אחד החברים הבודדים של ויליאם בפרלמנט.
עם זאת גם היחסים ביניהם הופכים להיות מתוחים כשפיט מתמודד מול קואליציה רעועה בתקופה של מלחמות המהפכה הצרפתית.
פיט אומר לוויליאם שהמטרה צריכה עכשיו לחכות לאקלים פוליטי יציב יותר.
ויליאם ממשיך במאבקו אבל אחרי שנים של כישלונות הוא מותש ומתוסכל מכך שלא הצליח לשנות דבר.
הוא חושב שמפעל חייו היה לשווא, והוא נופל למשכב (בסרט הוא מתואר כסובל מקוליטיס כרוני, והוא מתמכר ללאודנום שאותו הוא לוקח כדי לשכך את הכאבים).
זמן ההתרחשות בסרט חוזר ל-1797. ויליאם שכבר הרים ידיים, שוקל לעזוב את הפוליטיקה.
ברברה משכנעת אותו להמשיך להאבק מכיוון שאין מישהו אחר שמסוגל או מוכן לעשות זאת.
ימים אחדים אחר כך ויליאם וברברה מתחתנים.
אחרי שנים אחדות ויליאם חי עם אשתו והילדים שנולדו להם, והם מספקים לו את התמיכה והכוח הדרוש לו להמשיך במאבק.
לבסוף בתקווה מחודשת להצלחה, ויליאם משתמש בשיטה של העלאת נושא סחר העבדים על ידי חקיקה שלכאורה אינה מזיקה.
בעזרתו של תורנטון קלרקסון, ובעזרתו של בעל ברית חדש, ג'יימס סטיבן, ובעידודו של פיט השוכב על ערש דווי, מעלה ויליאם שוב את הצעת החוק לביטול הסחר בעבדים.
עם הזמן, אחרי קמפיין שנמשך 20 שנה, וניסיונות חקיקה מרובים, ב-1807 הוא מצליח להעביר בפרלמנט את החוק לביטול הסחר בעבדים באימפריה הבריטית.
יואן גריפיד' – ויליאם וילברפורס
רומולה גראי – ברברה ספונר
בנדיקט קמברבאץ' – ויליאם פיט הבן
אלברט פיני – ג'ון ניוטון
מייקל גמבון – צ'ארלס ג'יימס פוקס
רופוס סוול – תומאס קלרקסון
יוסו נ'דור – אולאודה אקוויאנו
קירן היינדס – באנסטר טרלטון
טובי ג'ונס – ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת
ניקולס פארל – הנרי תורנטון
סילבסטרה לה טוזל – מריאן תורנטון
ג'רמי סוויפט – הבאטלר ריצ'רד
סטיבן קמפבל מור – ג'יימס סטיבן
ביל פטרסון – הנרי דונדס
ניקולס דיי – סר ויליאם דולבן
ג'ורג'י גלן – האנה מור
ניק תומאס-ובסטר – חבר פרלמנט מקלפהאם
הסרט צולם בעיקר בהאל שביורקשייר.
בייקר'ס קוויי שעל תעלת גלוסטר ושרפנס , שימשו כרקע לשחזור האווירה של "רציפי הודו המזרחית" בלונדון בסביבות 1780. הצילומים נערכו באוקטובר 2005 וכללו את הספינות הגבוהות "קסקלוט", "ארל אוף פמברוק", "ג'והנה לוקרשיה" ו"פניקס".
בינואר 2006 צולמו הסצנות בפרלמנט בכנסייה שבמספנה ההיסטורית בצ'טם.
סצנת החתונה צולמה בכנסיית גרסינגטון.
כמה מסצנות החוץ צולמו בבית החולים גרינוויץ' שהוא חלק מאוניברסיטת גרינוויץ', ובסביבות סולסברי שבווילטשייר.
המפיקה בפועל של הסרט היא ג'יני קים, ומארק קופר הוא מפיק שותף.
מפיקי הסרט הם טרנס מאליק ואד פרסמן מחברת Sunflower Productions, פטרישה היטון ודייוויד האנט מחברת FourBoys Films, וקן ולס.
בשבוע הראשון להקרנת הסרט "רוחות של חופש", 23 עד 25 בפברואר 2007, היו ההכנסות מעט מעל ל-4 מיליון דולר.
"רוחות של חופש" זכה לביקורות חיוביות.
על פי אתר Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון של 70%, כש-85 ביקורות מתוך 122 הן חיוביות.
לפי אתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 65 מתוך 100, המבוסס על 29 ביקורות.
פרס הקולנוע של בליפנט לסרט הרוחני הטוב ביותר לשנת 2008
מועמדות לפרס הקולנוע של איבנינג סטנדרט לתסריט הטוב ביותר
רוחליה קרוס מרטינס (בספרדית: Rogelia Cruz Martínez; 31 באוגוסט 1940 – 11 בינואר 1968) הייתה מלכת יופי גואטמלית ופעילה פוליטית שמאלנית.
קרוס זכתה בתואר מיס גואטמלה בשנת 1958, ולקחה חלק ב, קבוצת הנוער של המפלגה הגואטמלית של העבודה הקומוניסטית, שם הכירה את לאונרדו קסטייו ג'ונסון, מנהיג המפלגה, אשר איתו היא יצרה קשר רומנטי, דבר שבסופו של דבר גרם לחטיפתה ולרצח שלה.
קרוס נולדה למשפחה ממעמד הביניים בגואטמלה סיטי ב-31 באוגוסט 1940. בהיותה בת נוער, למדה בתיכון Instituto Normal Central para Señoritas Belén המתמחה בהכשרת מורים, ולאחר מכן למדה אדריכלות באוניברסיטת סן קרלוס בגואטמלה, כאשר בזמן שהיא למדה שם היא זכתה בתואר מיס גואטמלה.
בשנת 1959, שנה לאחר שהיא זכתה בתואר, קרוס השתתפה בתחרות מיס תבל, שם הפסידה לאקיקו קוג'ימה מיפן.
בשנת 1962, היא נלחמה בקבוצה במסגרת גרילה, מלחמה שנעשית על ידי קבוצות קטנות ולא על ידי צבא, ובשנת 1965 נעצרה ונכלאה בכלא עקב אחסון נשק בחווה של משפחתה.
לאחר מספר חודשים היא שוחררה מהכלא, והצטרפה ל, קבוצת הנוער של המפלגה הגואטמלית של העבודה הקומוניסטית, שם הכירה את לאונרדו קסטייו ג'ונסון, מנהיג המפלגה, אשר איתו היא יצרה קשר רומנטי.
בדצמבר 1967, קרוס נעצרה בעקבות עבירת תנועה, אך שוחררה לאחר שהמפלגה הגואטמלית של העבודה וארגון הכוחות המזוינים המורדים איימו על השופט שהיה אחראי על התיק.
זמן קצר לאחר שחרורה, קרוס נחטפה ולא נראתה עוד בחיים.
ב-11 בינואר 1968, גופתה נמצאה עירומה עם סמני עינויים ותקיפה מינית, בגשר ליד אסקואינטלה.
מעריכים כי היא נרצחה בעקבות הקשר שלה למפלגה ולג'ונסון.
בעקבות הרצח, תקפה המפלגה הגואטמלית של העבודה אנשי צבא אמריקאים, כאשר רצחו שניים מהם ופצעו שלושה.
רוט ד'אוקסיטני (שם רשמי בצרפתית: La Route d'Occitanie – La Dépêche du Midi) הוא מרוץ אופני כביש בקטעים שנערך בחבל אוקסיטניה מאז 1977. המרוץ נערך בדרך כלל כשבועות ספורים לפני הטור דה פראנס ומשמש כמרוץ הכנה לקראתו.
הוא נמצא בדרג 2.1 כחלק מסבב המרוצים האירופאי של ה-UCI.
המרוץ נוסד בשנת 1977 בשם "Tour du Tarn", אז ניצח בו ז'אק אסקלאנס המקומי.
בשנת 1988 המרוץ עבר להיקרא "לה רוט דו סוד", והמרוץ מוכר וידוע בשם הזה, בשנת 2018 שונה שם המרוץ לשמו הנוכחי.
שיאן הניצחונות במרוץ הוא ז'ילבר דוקלו-לסל המקומי, שניצח ב-1980, 1983, ו-1989.
סאקסו2015 אלברטו קונטדורטינקוף–סאקסו2016 נאירו קינטנהטינקוף–סאקסו2017 סילבן דילייהBMC Racing Team2018 אלחנדרו ולוורדהקבוצת מוביסטאר2019 אלחנדרו ולוורדהקבוצת מוביסטאר2020 איגן ברנלקבוצת אינאוס2021 אנטוניו פדררוקבוצת מוביסטאר2022 מייקל וודסישראל - פרמייר טק2023 מייקל וודסישראל - פרמייר טק2024לא נערך2025 ניקולא פרודוםDecathlon–AG2R La Mondiale
רוחות של אהבה (בטורקית: Hercai, בתרגום חופשי הפכפך) היא סדרת טלוויזיה טורקית מסוגת דרמה רומנטית בכיכובם של אקין אקינוזו, אברו שאהין, גולצ'ין סנטיריקו, סרחאת טוטומלור, אויה אוסטוסי ואחמט טנסו טסנלאר.
הסדרה הוקרנה בבכורה בערוץ ATV ב-15 במרץ 2019 והסתיימה ב-25 באפריל 2021.
עד היום יותר מ-120 מדינות קנו את הזכויות לשידור הסדרה.
בישראל הסדרה הוקרנה בבכורה בערוץ הדרמות הטורקיות + ב-3 במאי 2020.
רייאן היא נכדה למשפחת שאדולו, משפחה בולטת בעיירה מידיאט.
סבה ואביה הם דמויות חשובות מאוד בחייה ובמשפחת שאדולו.
עם זאת, רייאן מעולם לא הרגישה אהובה בבית על ידי מישהו פרט לאביה, הזאר (אביה החורג), אימה ואחותה הקטנה.
רייאן עברה התעללות בילדותה מצד סבה בשל העובדה שהיא לא נכדתו הביולוגית והסיבה היחידה שהוא אימץ אותה למשפחה היא בגלל בנו הזאר, אבל היא לא יודעת את זה.
בוקר אחד, רייאן יוצאת ברכיבה על סוסה אל השדות למקום החביב עליה שהיא אוהבת לצפות בזריחה.
בדרכה חזרה הסוס שלה כמעט נפגע ממכונית, היא נופלת ומאבדת את ההכרה.
נהג המכונית הוא צעיר יפה תואר בשם מירן, אשר נמשך אליה.
הוא מחזיר אותה הביתה במכוניתו והסיפור מתחיל.
יארן, בתו של ג'יהאן (אחיו של הזאר) נמשכת מאוד למירן, אך מירן מתאהב בבת דודה, רייאן, שגורם ליראן להישבע לנקום ברייאן כי במוחה גנבה ממנה את מירן והרסה את חייה.
בסופו של דבר, מירן מציעה נישואים לרייאן, הם מתחתנים ומתחילים את חייהם החדשים יחד.
לאחר שבילה את הלילה הראשון שלהם כבעל ואישה, למחרת הבוקר הוא עוזב אותה, מעורר רגשות עזים של בגידה ושנאה ברייאן כלפיו, כשהיא נשבעת לא לתת לו לעולם לשכוח את מה שעשה לה כל עוד הוא חי, כי היא לעולם לא תסלח לו על מה שהוא עשה לה.
מתברר כי כל דבר שקשור למיראן הוא שקר; החתונה, משפחתו, שמו, הרקע שלו.
התוכנית של מירן לאורך כל הדרך הייתה להשיג את האמון של משפחת שאדולו, להתחתן עם בתם התמימה רייאן ואז לעזוב אותה בבוקר אחרי, ובכך תבע את החלק הראשון של "תוכנית הנקמה" שלו והשפיל את רייאן ואת כל משפחת שאדולו.
אך רגשותיו כלפי רייאן היו הדבר היחיד שהיה אמיתי בכל הסיטואציה, אהבתו אליה הייתה אמיתית מרגע פגישתו, ומה שעשה לה עשה בניגוד לרצונו, בידו המנחה של שלו סבתו (עזיזה).
מירן נאבק כעת להתמודד עם מה שהוא עשה למי שהוא אוהב.
המניע מאחורי הנקמה שלו הוא העובדה שמירן מאמין שאביו של רייאן (הזאר) חטף, אנס והרג את אמו וירה באביו.
הוא גדל על ידי סבתו שאמרה לו מאז שהיה ילד, שהוא צריך לנקום ברצח הוריו ולהעלות את שם משפחתו.
ככל שעובר הזמן, נחשפים סודות בזמן שרייאן ומירן נאבקים ברגשות שיש להם זה לזה, רייאן בתחושות כלפי הגבר שבראשה היא שונאת אך בלבה היא אוהבת, ומירן עם רגשות אשם קיצוניים על מה שהוא עשה לילדה אחת שחשובה לו באמת.
רוחמה וייס (נולדה בתשכ"ו, 7 באוגוסט 1966) היא חוקרת, פרופסור ומרצה לתלמוד בבלי, משוררת ופובליציסטית.
מפרסמת טור שבועי בעיתונות בנושא פרשת השבוע ואקטואליה במדור ynet-יהדות.
למדה באולפנת חורב, שירתה בשירות לאומי כקומונרית בבני עקיבא.
בתואר הראשון למדה תלמוד ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, את התואר השני במדעי היהדות השלימה בבית המדרש ללימודי היהדות של התנועה המסורתית בירושלים.
את עבודת הדוקטורט כתבה באוניברסיטה העברית בירושלים בנושא המזון והסעודה בספרות חז"ל, בהנחיית פרופ' מנחם הירשמן.
הייתה מורה לתלמוד בבתי ספר תיכוניים בירושלים.
יזמה והקימה כיתת לימוד במגמת יהדות מוגברת בבית הספר התיכון המסורתי.
הייתה המנהלת של בית המדרש בית שמואל - מרכז שמשון מבית האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
הקימה וניהלה את "חידוש – יוזמות בחינוך ובתרבות יהודית בע"מ".
לאורך השנים מילאה תפקידים שונים כמרצה לתלמוד באוניברסיטה העברית, בבית המדרש קולות, בהיברו יוניון קולג', במכון שכטר, בבית המדרש בית שמואל ובישיבה החילונית.
טוריה השבועיים של פרופסור וייס עוסקים במגוון נושאים אקטואליים, כגון פמיניזם בראי פרשת השבוע ובהקשר לאירועים עכשוויים, יהדות מנקודת מבט ביקורתית ובבחינה מחודשת.
באחד מטוריה הצהירה וייס כי היא "שמחה להשתייך ליהדות הרפורמית".
וייס משלבת בטוריה מעקב אחר תפקוד נבחרי הציבור בישראל, ואינה מהססת להפנות ביקורת אליהם או לתופעות חברתיות.
כך, לדוגמה, כתיבתה עוסקת בביקורת על ההנהגה החרדית מחד, ועל הנטייה של החברה הישראלית לדחוק את הציבור החרדי לשוליים, מאידך.
סביב הריגת איאד אל-חלאק, שיתפה וייס כי היא אם לבחורה עם צרכים מיוחדים, וליוותה את משפחת אל-חלאק מאז האירוע.
קשר קרוב נרקם בינה לבין אימו של איאד.
תפיסת עולמה של וייס הומניסטית ופציפיסטית.
וייס בוחרת לנקוט ולהוביל גישה לא אלימה בהתייחסותה לחיים בישראל ולפעול באופן שיקטין סבל וכאב אצל בני האדם מתוך שאיפתה לתיקון עולם.
סביב פרשת החשד לאונס בקפריסין, כתבה וייס מספר טורים בנושא, ואף ארגנה נסיעה קבוצתית של ישראליות וישראלים לתמיכה בתיירת הבריטית שהעידה כי נאנסה.
בראיון עם שובה הסבירה וייס כי "הדאגה לצעירה מבריטניה שהפכה ברגע אכזרי וארוך לאחותנו, הייתה בראש סולם הדאגות".
בפברואר 2020 שיתפה וייס בראיון לחן ארצי-סרור כי בתור ילדה עברה פגיעה מינית וגילוי עריות על ידי אביה.
כותרת הראיון: "אבא שלי גנב אותי מעצמי", ובין הדברים אמרה: "גם היום, בעידן המי-טו, אין הגנה.
גילוי עריות הוא ממש לא טאבו, הטאבו הוא לדבר על גילוי עריות".
כשנתיים קודם לכן, באפריל 2018, חלקה עדות זו בתוכנית "בין השמשות" בהגשת דב אלבוים.
וייס מתגוררת בירושלים עם בנה ובתה.
שמירה: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, 2004)
מתחייבת בנפשי: קריאות מחויבות בתלמוד (תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2006)
שפתי תפתח: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, תשס"ח 2008)
אוכלים לדעת: תפקידן התרבותי של הסעודות בספרות חז"ל (תל אביב: ספריית הילל בן חיים: הקיבוץ המאוחד, תש"ע 2010)
אימהות בטיפול: מסע פסיכולוגי-ספרותי עם גיבורות התלמוד (תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2012), בשיתוף אבנר הכהן.
אחטא ואשוב: שירים (הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, 2013).
שאישה אינה אלוהים: שירים (בני ברק: ספרית פועלים: הקיבוץ המאוחד, 2020).
היהודיה האחרונה של קפריסין: רומן (פטל הוצאה לאור, 2023).
רוטב איטלקי הוא רוטב לסלט ותחמיץ אמריקאי המורכב ממים, חומץ או מיץ לימון, שמן צמחי, שבבי גמבה, סוכר או סירופ תירס, עשבי תיבול ותבלינים (כולל אורגנו, שֻׁמָּר, שמיר ומלח) ולעיתים בצל או שום.
בגרסתו החלבית, לרוטב מתווספים מוצרי חלב ומייצבים.
על אף שמו, הרוטב הוא אמריקאי ולא איטלקי.
בצפון ארצות הברית משתמשים ברוטב גם כמרינדה להשריית בשר או ירקות, להקפצת ירקות, למריחה על כריכים וכחלק מסלט פסטה.
רוטב אבוקדו הוא רוטב שמרכיבו העיקרי הוא אבוקדו.
רטבים המיוצרים באופן מסחרי מגיעים בדרך כלל במצב צבירה נוזלי, כדי שיהיה ניתן לשפוך אותם.
הכנה מסחרית כוללת ערבוב האבוקדו באמצעות ממחה מהיר, המפרק את העיסה.
לעיסה מוסיפים תבלינים, מים וחומרים מתחלבים, והמוצר המתקבל מוקפא בדרך כלל כדי למנוע השחמה.
הכנת רוטב אבוקדו ביתי יכולה להיעשות על ידי ערבוב של יוגורט, אבוקדו, מיץ לימון, שמן צמחי, שום כתוש, סוכר, כמון, מלח בישול ורוטב פלפל אדום.
מרכיבים נוספים ברוטב אבוקדו הם עגבנייה, בצל הגינה, פלפל צ'ילי, כוסברה, פלפל ושום.
רוטב אבוקדו משמש כמרכיב במנות בשר או ירקות המוגשות בטאקו או בבוריטו.
רוחמה אַלְבָּג (נולדה ב-22 במאי 1960) היא חוקרת ספרות וסופרת ישראלית, פרופסור ומרצה בכירה בחוג לספרות במרכז האקדמי לוינסקי־וינגייט.
אלבג נולדה בשנת 1960 בשכונת מרמורק, רחובות.
היא הבכורה בשלושת ילדיהם של עולים מעיראק.
כשהייתה בת חמש עברה המשפחה להתגורר ביפו למשך חמש שנים, ולאחר מכן השתקעה בבת ים.
אלבג למדה בגימנסיה סוקולוב-לאור בתל אביב.
בצבא שירתה ביחידת הצנזורה לעיתונות ולתקשורת.
אחרי שחרורה עברה לתל אביב.
למדה ספרות עברית, ספרות משווה ותנ"ך באוניברסיטת בר-אילן, והמשיכה בה לתארים מתקדמים.
את עבודת המוסמך, "'המצב האנושי' בסיפורי יעקב שטיינברג: דרכי עיצובו, תפיסתו ומקומו של מצב יסודי בסיפוריו", הגישה בשנת תש"ן.
בלימודי הדוקטורט חקרה בהנחייתו של הלל ויס את יצירתו של ש"י עגנון, והגישה בשנת 1999 דיסרטציה בנושא "היסוד הדתי כגורם מעצב בפואטיקה של עגנון: "שירה" כרומן רפלקטיבי, בוחן ומסכם".
במקביל ללימודיה, החלה לעבוד בהוראה.
את דרכה בהוראה החלה בבתי ספר תיכוניים בקיבוץ אורים שבנגב, בבית הספר "משה שרת" ובתיכון חשמונאים בבת ים, ובבית הספר הישראלי בבריסל.
מאוחר יותר החלה לעבוד כמרצה לספרות במכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב ובקמפוס המכללה באילת.
בהמשך מילאה את תפקיד ראש החוג לספרות עברית במכללה זו ושימשה גם ראש החוג לספרות ילדים.
משנת 2023 היא ראש המשכן לספרות ילדים, ע"ש לוין קיפניס, וראש המרכז לתרבות היידיש במרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט.
בשנת 2005 החלה אלבג לשמש יועצת אקדמית בבית עגנון בירושלים.
היא מרצה באנו – מוזיאון העם היהודי, בספריית בית אריאלה בתל אביב, במכון אבשלום, ביד בן צבי בירושלים, בבית עגנון, במוזיאון טיקוטין בחיפה, בקתדרה במוזיאון ארץ ישראל.
היא מרצה בעיקר על יצירות של ש"י עגנון, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי לאה גולדברג ואידה פינק, ומאירה היבטים ספרותיים של העולם היהודי במזרח אירופה.
אלבג מלווה סמינרים מטיילים בעקבות יוצרים שתיארו את המחוזות שבהם גדלו, שמעמיקים את הידע והחוויה בלימוד תרבות זו.
על דרך הוראה זו, המשלבת לימוד ספרות וביקור בסביבת הגידול של היוצרים, סיפרה כי בהיותה דוקטורנטית צעירה נפגשה עם הסופר ס.
יזהר והוא יעץ לה שאם ברצונה להכיר סופר באמת, עליה ללכת אל ביתו לעמוד שם ולהסתכל, כדי להכיר את הנוף שנשקף לנגד עיניו מהחלון בזמן הכתיבה.
אלבג קיבלה את עצתו של ס.
יזהר, ובהכנת הדוקטורט שלה על כתיבתו של ש"י עגנון נסעה אל מקום הולדתו, בוצ'אץ', שם התרשמה מהסביבה שבה גדל ובדקה כיצד תרמו האווירה והרקע במקום לעבודתו הספרותית.
כך עשתה גם במחקריה על כתבי סופרים עבריים נוספים, שבהם זלמן שניאור, דבורה בארון, שאול טשרניחובסקי, אורי צבי גרינברג ועוד.
בעקבות ההכרה בחשיבות טיולי המחקר בהעמקת ההבנה ביצירות ובספרות העברית, החלה אלבג לשלב טיולים כאלו גם בקורסים שהיא מלמדת.
במשך כעשרים שנה כתבה במוסף 'תרבות וספרות' של עיתון "הארץ" על מסעותיה במזרח אירופה וכן ביקורות ספרים.
פעילותה הספרותית של אלבג כוללת כתיבה, עריכה, מחקר וביקורת ספרותית.
מאמריה המקצועיים פורסמו בבמות לתרבות, לספרות ולאמנות.
כמו כן כתבה מספר ערכים בפרויקט התנ"ך 929. אלבג משתתפת בכנסים רבים בישראל, בין היתר באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטה העברית, וכן מרצה בכנסים בנושאים הקשורים לשואה ביד ושם ובמכון משואה.
כמו כן משתתפת גם בכנסים מחוץ לישראל.
ספרה "נשארתי בשבילכם" נבחר לרשימה הארוכה של פרס ספיר לשנת 2024.
אלבג היא דודתה של התצפיתנית לירי אלבג, שנחטפה לרצועת עזה בשבעה באוקטובר 2023 ושוחררה ב-25 בינואר 2025.
מחכים לאליהו: וסיפורים אחרים, תל אביב: גוונים, תשנ"ז, 1997.
אל המקום: בדרכים בעקבות ספרים, הוצאת מכון מופ"ת, 2015.
אל הבית: בדרכים בעקבות ספרים, הוצאת מכון מופ"ת, 2022.
נשארתי בשבילכם, הוצאת אפרסמון ספרים, 2023.
אלבג פרסמה סיפורים בכתבי עת שונים ובאנתולוגיות החל מ-1996. סיפוריה פורסמו בבמות שונות ביניהן מאזניים, עמדה, כוורת ועוד.
בין סיפוריה ניתן למצוא את:
"גאלה גאלה בואי" – פורסם באנתולוגיית סיפורי האהבה "כל הקיץ כל הלילות", גוונים (בעריכת לאה ששקו ומריצה רוסמן)
"רחל בוכה עוד לא חתונה" – פורסם בכתב העת "עמדה"
רוטאניה אלדה סקראסטינה ברייט (נולדה ב-13 באוקטובר 1942 בתור רותה סקראסטינה) היא שחקנית לטבית-אמריקאית.
היא החלה את הקריירה שלה בסוף שנות ה-60, והמשיכה להופיע בסרטי צייד הצבאים (1978), רוקי השני (1979) ו-Mommie Dearest (1981).היא גם הופיעה בתפקיד ראשי בסרטי האימה Amityville II: The Possession ו-Girls Nite Out (שניהם 1982).
אלדה נולדה בשם רוטאניה סקראסטינה (רותה סקראסטינה) בריגה, בלטביה הכבושה הגרמנית, בתם של ורה (לבית אוזולינה), אשת עסקים, וג'ניס סקראסטינה, משוררת.
אלדה, סבתה, אמה ואחיה בילו שבע שנים במחנה עקורים בגרמניה הכבושה בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן היא עברה עם משפחתה לארצות הברית, התגוררה זמן קצר בשיקגו לפני שהתמקמה בפלגסטף, אריזונה .
היא גם זכתה בקליאו והיא חברה באקדמיה לאמנויות ומדעים לקולנוע.
בנוסף, אלדה הופיעה במספר רב של תוכניות טלוויזיה, כגון פשע מן העבר ו-CSI: Crime Scene Investigation, וכדמות מומלצת בסדרת הטלוויזיה של רון פרלמן / לינדה המילטון היפה והחיה, כמו גם פרסומות ועבודות במה.
ב-2009, היא הופיעה בסרט " גנוב ", וגילמה את הגרסה הבכירה של דמותה של ג'סיקה צ'סטיין, ושיחק תפקיד משנה בסרט האימה " שלבים מאוחרים " (2014).בין 2014 ל-2016, אלדה הופיעה בסדרת האינטרנט Old Dogs &amp; New Tricks .
היא הייתה נשואה לשחקן ריצ'רד ברייט מ-1977 ועד מותו ב-2006. להם בן אחד, ג'רמי.
רוחמה חזנוב (14 באוגוסט 1912, ביירות, האימפריה העות'מאנית – 30 באוקטובר 1994, עין חרוד איחוד, ישראל) הייתה סופרת ומחנכת ישראלית.
חברת קיבוץ עין חרוד איחוד.
חזנוב נולדה ב-14 באוגוסט 1912 בביירות תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
הוריה, רבקה ושאול חזנוב, ציונים שעלו מרוסיה, התיישבו בגדרה, ובשל המצב הכלכלי הקשה, יצאו זמנית לביירות למצוא את פרנסתם.
אביה ניהל סניף של "כרמל מזרחי" במקום, והקפיד לתת לילדיו חינוך עברי ואהבת הארץ, על ידי סיפוריו על גדרה ושירים ארץ ישראליים שלימדם.
ב-1922, כשהייתה בגיל עשר, נפטר האב מטיפוס, והאם והילדים שבו ארצה והתיישבו בגדרה אצל אחיו של אביה, יעקב שלמה חזנוב, (נמנה עם חברי ביל"ו מייסדי גדרה).
חודש לאחר מכן נפטר גם הדוד ונותרו שתי האלמנות וילדיהן להתפרנס מעבודת המשק.
חזנוב בוגרת בית הספר העממי בגדרה וסמינר למורות 'מזרחי' בירושלים שם קיבלה תעודת הוראה.
הצטרפה לתנועת הנוער המחנות העולים, ומאוחר יותר יצאה להכשרה.
ב-1932 נשלחה לקיבוץ עין חרוד שם עסקה בטיפול בילדים כ-15 שנה.
חזנוב השלימה לימודי תואר ראשון בספרות עברית ובהיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים ומאוחר יותר סיימה גם תואר שני.
עבודת הגמר שלה לתואר שני עסקה בקוטביות בתיאור הווית העיירה ביצירת ברדיצ'בסקי.
ב-1945 החלה לעבוד עם ילדים עולים מסוריה, וב-1948 עם ילדים עולים מעיראק.
היא לימדה בבית הספר היסודי בעין חרוד, ובהמשך בבית ספר תיכון – לימודי ספרות והיסטוריה.
בצעירותה פרסמה חזנוב סיפורים קצרים בעלוני קיבוץ עין חרוד, במוספי הספרות ובכתבי העת: "מאזניים", "מבפנים", "צרור מכתבים", "הדור" ועוד.
בנוסף פרסמה מאמרים בנושאי חינוך.
ב-1945 החלה בכתיבת ספרה "גדרות", שראה אור ב-1950 בהוצאת עם עובד.
הספר עוסק בעלייתם של הביל"ויים לארץ ישראל והקמתם והתיישבותם במושבה גדרה, דרך סיפור חייה של משפחתה שלה.
קטעים מהרומן כונסו באנתולוגיה שערכה יפה ברלוביץ "שאני אדמה ואדם" (2003).
ספרה השני, "אמא, מה הויה בנו", פורסם ב-1977, ואף הוא מתאר את חיי ההתיישבות בארץ ישראל לפני קום המדינה.
בנוסף, פרסמה עם בעלה, הסופר דוד מלץ את קובץ הסיפורים "שני סיפורים ואחד".
בעין חרוד פגשה את הסופר דוד מלץ (1899–1981) לאחר פרידתו מהסופרת יהודית מנש, ונישאה לו ב-1933. מנישואים אלו נולדו להם שתי בנות: רינה ונגה.
חזנוב נפטרה ב-30 באוקטובר 1994, בביתה בקיבוץ עין-חרוד איחוד.
1981 – שני סיפורים ואחד – הוצאת הקיבוץ המאוחד – הסיפור "המאמין אתה?"
1989 – שבתי אלייך גדרה – לזכרו של ד"ר משה מינץ, מייסד בית העם בגדרה
רוּט פֵיינהוֹבֶן (בהולנדית: Ruut Veenhoven; 26 בנובמבר 1942 – 9 בדצמבר 2024) היה סוציולוג הולנדי, מחלוצי המחקר המדעי של האושר.
הוא קיבל תואר שני בסוציולוגיה מאוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם בשנת 1969. בשנות ה-60 היה עורך של עיתון סטודנטים ובין השאר עשה סקר בין הסטודנטים על איכות ההוראה של המרצים.
בשנת 1984 קיבל מאותו המוסד דוקטורט על עבודה בנושא "מצב האושר", בה עשה סינתזה של 245 מחקרים על האושר.
על בסיס עבודתו הקים מאגר מידע של מחקרים על אושר.
בשנים 1970–1990 היה פעיל בדרישה ללגליזציה של הפלות.
בעקבות התעסקותו בנושא זה, שהיה שנוי במחלוקת, הוא החליט שלא להיכנס לעבוד בממשלה, וחזר לאוניברסיטה.
ב-9 בדצמבר 2024 נפטר רוט ויינהובן ממיאלומה נפוצה.
בשנת 1990 פרסם פיינהובן מאמר בו יצא נגד התיאוריה ש"האושר הוא יחסי" ולא תלוי בתנאי החיים של האדם.
הוא טען שתנאי חיים לא נעימים פוגעים בתחושת האושר, ועל כן שיפור בתנאי החיים משפר את תחושת האושר לאורך זמן.
כן טען שקשיי עבר אינם גורמים לתחושת אושר יותר גבוהה בעיתות רווחה ושאנשים באופן כללי הם בעלי השקפה חיובית על חייהם ולא נייטרלית.
הוא טען שתאוריית "האושר הוא יחסי" נובעת מבלבול של אושר כולל שיש בו מרכיב התלוי במילוי צרכים ביו-פיזיולוגיים, עם שביעות רצון, הנובע מהשוואה עם מה שהאדם חושב שהיה אמור להיות.
במאמר משנת 2000 חילק פיינהובן את המדדים השונים של איכות החיים לארבע קבוצות על פי שני מדדים: הזדמנויות אל מול תוצאות, וחיצוניות אל מול פנימיות.
בהתאם הוא התייחס לארבעה מדדים שונים של איכות חיים:
התאמת הסביבה לחיים (Livability of environment), הזדמנות חיצונית
היכולת של האדם לחיות (Life-ability of the person), הזדמנות פנימית
תועלת של החיים (utility of life), תוצאה חיצונית
הערכה של החיים (Appreciation of life), תוצאה פנימית
פיינהובן טען שלמעט הערכת החיים, שניתן לכמתה על סולם יחיד של אושר, שאר המדדים אינם ניתנים לכימות במדד יחיד, ובהתאם לכך לא ניתן לתת מדד כולל לאיכות חיים.
רוחות של תשוקה הוא סרט דרמה רומנטי-אפי משנת 1994, בבימויו של אדוארד זוויק ובכיכובם של בראד פיט, אנתוני הופקינס, איידן קווין וג'וליה אורמונד.
הסרט מבוסס על נובלה מאת ג'ים הריסון, מתרחש בראשית המאה ה-20 במונטנה, ארצות הברית, וזכה להצלחה גדולה בקופות והכניס 160.6 מיליון דולר אל מול תקציב של 30 מיליון דולר.
מסגרת הזמן של הסרט משתרעת על פני כמעט 50 שנה מתחילת המאה ה-20; מלחמת העולם הראשונה, דרך תקופת היובש, והסתיימה בסצנה קצרה ב-1963. הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר וזכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
הסרט עוקב אחר משפחת לאדלו, המורכבת מהאב הקולונל ויליאם לאדלו (אנתוני הופקינס) ושלושת בניו: אלפרד (איידן קווין), טריסטן (בראד פיט) וסמואל (הנרי תומאס).
במרכז העלילה עומדת מערכת היחסים הסבוכה של האחים עם סוזנה (ג'וליה אורמונד), ארוסתו של סמואל.
סמואל, האח הצעיר והרגיש ביותר, מתגייס לצבא יחד עם אלפרד וטריסטן כדי להילחם במלחמת העולם הראשונה.
במהלך הקרב, סמואל נהרג בידי האויב, וטריסטן, שלא מצליח להצילו, מפתח תחושות אשמה עמוקות.
חזרתו של טריסטן הביתה לאחר המלחמה משנה את הדינמיקה במשפחה, כאשר הוא וסוזנה מפתחים קשר רומנטי.
מערכת היחסים הזו גורמת לקרע בין טריסטן לאלפרד, שמתאהב גם הוא בסוזנה.
הסרט בוחן נושאים של אהבה, משפחה, אובדן, וההשפעה ההרסנית של מלחמות וטראומות.
במהלך העלילה, הדמויות עוברות טרגדיות אישיות שמשפיעות על הקשרים המשפחתיים והאישיים שלהן.
בראד פיט בתפקיד טריסטן לאדלו
אנתוני הופקינס בתפקיד קולונל ויליאם לאדלו
איידן קווין בתפקיד אלפרד לאדלו
הנרי תומאס בתפקיד סמואל לאדלו
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים, ששיבחו את הצילום היפהפה של נופי מונטנה ואת הופעתו של בראד פיט.
עם זאת, העלילה הדרמטית והרגשית הוגדרה לעיתים כמוגזמת.
הסרט זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (ג'ון טול) והפך להצלחה מסחרית משמעותית.
הוא נחשב לאחת היצירות שהובילו את בראד פיט לפריצה גדולה בקריירת המשחק שלו.
רוט-וייס אוברהאוזן הוא מועדון כדורגל גרמני.
הוא פועל בעיר אוברהאוזן החל מתחילת המאה ה-20. קבוצת המועדון שיחקה מספר עונות בבונדסליגה.
מועדון "רוט-וייס אוברהאוזן" הוקם בשנת 1904 תוך איחוד של מספר קבוצות שהיו קיימות בעיר אוברהאוזן.
הוא שיחק בליגה אזורית בה הקבוצה החזקה הייתה פורטונה דיסלדורף.
לאחר זכייה במקום ראשון בליגה אזורית הקבוצה קודמה לבונדסליגה לקראת עונת 1969/1970 בבונדסליגה.
באותה תקופה לותר קובלון היה בין כוכבי הקבוצה.
לאחר 3 עונות עם הישג של מקום ה-14 המועדון ירד לליגה אזורית.
בשנת 1998 הוא הצליח לחזור לבונדסליגה 2 והיה בדרך כלל במחצית התחתונה של הטבלה למעט מקום ה-6 בשנת 2000 ומקום ה-4 בשנת 2004. בשנת 1999 הקבוצה הגיעה לחצי בגמר של הגביע הגרמני.
בשנת 2005 הקבוצה ירדה לליגה אזורית.
היא הצליחה לחזור לבונדסליגה 2 בשנת 2008 וירדה ממנה לאחר 3 עונות.
היינריך שמידטגאל, יליד קזחסטן היה בין כוכבי הקבוצה בשנים 2011-2009 ונכלל בנבחרת קזחסטן בכדורגל.
נכון לעונת 2024/25 הקבוצה משחקת בליגה אזורית.
רוטב בּוֹלוֹנֵז (באיטלקית: "רָאגוּ אָלָה בּוֹלוֹנְיֶיזֶה" - ragù alla bolognese) הוא רוטב לפסטה שמקורו מבולוניה, איטליה, המבוסס על בשר טחון, פנצ'טה, רסק עגבניות, גזר, בצל, סלרי, קצת ציר ירקות, שמן זית ויין לבן.
בבולוניה נהוג להגיש את הרוטב עם פסטה רחבה, בייחוד טליאטלה, בעוד שמחוץ לאיטליה מקובל במיוחד להגיש את הרוטב עם ספגטי ("ספגטי בולונז"), אף שהבשר שברוטב אינו נצמד טוב לפסטה דקה מסוג זה.
מגישים את הרוטב גם עם פסטה מסוג ריגטוני או פנה.
לעיתים קרובות מפריזים בכמות רסק העגבניות, ובכך נהיה דומה לרוטב הבשר המוגש בנאפולי (ראגו אלה נפוליטנה) ; וזאת למרות שהרוטב המקורי משתמש בכמות קטנה בלבד, כאשר מרכיבו העיקרי הוא הבשר הטחון.
הרוטב משמש גם להכנת לזניה.
מקורו של רוטב בולונז הוא מהעיר בולוניה, בירת מחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה.
כבר בסוף המאה ה-18 מוזכר תבשיל דומה, שיוחס לטבח בשם אלברטו אלוויזי, אשר שירת את הקרדינל של העיר אימולה.
הוא הכין ראגו מבשר עגל, חמאה, בצל וגזר – תשתית מוקדמת למה שעתיד להיקרא בולונז.
האזכור המובהק הראשון מופיע בשנת 1891 בספרו של פלגרינו ארטוזי La Scienza in Cucina e l'Arte di Mangiar Bene.
המתכון שם מכונה "מקרוני בסגנון בולוניה" (Maccheroni alla Bolognese) וכלל בשר עגל, פנצ'טה, חמאה, ירקות – אך ללא עגבניות.
בשל ריבוי הגרסאות לרוטב, בשנת 1982 קיבלה האקדמיה האיטלקית לקולינריה החליטה לעגן מתכון רשמי.
זה הוגש לארכיון לשכת המסחר של בולוניה, וכלל בשר בקר, פנצ'טה, סופריטו (בצל, גזר, סלרי), יין לבן, חלב ורסק עגבניות – תוך הקפדה על בישול איטי לאורך שעות.
בעשורים שלאחר מכן הרוטב זכה לפופולריות עולמית, בעיקר בגרסה הידועה בשם "ספגטי בולונז", שאינה תואמת את המסורת האיטלקית, שבה מגישים את הרוטב בדרך כלל עם פסטה מסוג טליאטלה.