tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמו בא לו בשל כך ששימש כמרכזם של הסוחרים הצרפתים בעיר בין המאה ה-16 למאה ה-18. כיום פועל בחלקו הצפוני והצפון-מזרחי בית הספר הפרנציסקני "טרה סנטה".
חאן א-שוורדה ("חאן הסוחרים") - חאן זה שוכן בצפון-מזרחה של העיר העתיקה ומשולב בחומת הים.
ההשערה היא כי במקום בו ניצב החאן שכן מנזר של האחיות הקלריסיות בתקופה הצלבנית.
הקמת החאן מיוחסת לדאהר אל-עומר במאה ה-18.
חאן א-שונה ("חאן התבואה") - חאן מוזנח למדי והרוס בחלקו השוכן בדרומה של העיר העתיקה, כ-30 מטרים ממערב לחאן אל-עומדאן.
ייחודו בכך שחלקים נכבדים ממנו, בעיקר בקומת הקרקע, הם שרידים של מבנים מקוריים מתקופת הצלבנים, ועל כן זהו החאן העתיק בעיר.
כתובת בשער החאן מעידה על חידושו בתקופת דאהר אל-עומר.
בחאן א-שונה ממוקמת כיום הכניסה המזרחית של מנהרת הטמפלרים.
חאן החמורים - חאן היסטורי שנבנה בעיר בשנת 1810 מצפון לשוק הלבן, באזור שבין החומות, אך נהרס בהתפוצצות מחסן תחמושת בהפגזת העיר בנובמבר 1840.
השוק הלבן ("שוק אל-אביאד") - מבנה מסחרי בצפון-מזרחה של העיר העתיקה אשר שימש כמוקד המסחרי החשוב ביותר בעיר מהקמתו באמצע המאה ה-18 ועד סוף התקופה העות'מאנית.
המבנה הנוכחי הוקם בשנת 1817 לאחר שקודמו עלה באש ונהרס.
הבזאר הטורקי - המבנה הוקם בסוף המאה ה-18, וידוע גם בשם שוק אל-ג'זאר.
הוא שימש כשוק מקומי עד שנת 1948, אך חלקו המערבי התגלה בסקר רק בשנת 1960. בדומה לשוק הלבן, גם הבזאר הטורקי הוא רחוב מסחרי מקורה, אך בשונה ממנו, הוא משולב במבנים שמסביבו.
הוא ממוקם ליד מסגד אל-ג'זאר ותוחם את חצר המסגד מדרום.
אורכו של הרחוב הוא כ-100 מטרים.
תקרת הרחוב עשויה מקמרון צולב וקבועים בה פתחים רבועים המאפשרים חדירת אור שמש אל חלל הרחוב.
לאורך שני צדדיו של הרחוב שוכנות כחמישים חנויות, שאליהן מובילים פתחים בצורת קשת.
כיום מוקדשות החנויות למזכרות ולאומנות זעירה.
שוק עכו - רחוב השוק הוא למעשה שלושה רחובות שונים - רחוב מארקו פולו, רחוב בנימין מטודלה ורחוב פחר א-דין - היוצרים מדרחוב מסחרי.
זה מוביל מכיכר רבי חיים פרחי שליד השוק הלבן וחאן א-שוורדה בצפון, מקיף את חאן אל-פראנג' מצידו המערבי, ומסתיים בכיכר אמאלפי ליד חאן אל-עומדאן.
תוואי רחוב השוק מבוסס על זה של רחוב מהתקופה הצלבנית, אשר הוביל מרובע ההוספיטלרים בצפון העיר לאזור הנמל בדרומה (שוק נוסף שוכן בעיר החדשה, והוא ממוקם בסככה גדולה ליד תחנת האוטובוסים המרכזית).
אמת עכו הובילה מים ממעיינות באזור כברי אל העיר, ושרידיה נראים עד היום בתחומי העיר עכו ומצפון לה.
היא נבנתה על ידי סולימאן פאשה בשנים 1814–1815, והייתה האמה השלישית ששירתה את העיר.
קדמו לה אמה הלניסטית ואמה שהוקמה על ידי אחמד אל-ג'זאר ואשר נהרסה בידי נפוליאון בשנת 1799. כל שלוש האמות הובילו מים ממעיינות כברי השוכנים במרחק אווירי של כ-13 ק"מ מעכו העתיקה, ובגובה של כ-70 מטר מעל פני הים.
השיפוע שנוצר, כחצי אחוז, איפשר למים לזרום בכוח הכבידה בלבד.
נמל עכו הוא מעגן נופש ודיג השוכן בצפונו של מפרץ עכו, בפינה הדרום-מזרחית של העיר העתיקה.
הנמל הוכרז כמרינה בשנת 1982, וזו מופעלת על ידי החברה לפיתוח עכו העתיקה באמצעות קבלני משנה.
הנמל הראשון של עכו שכן ככל הנראה בשפכו של נחל נעמן, ועבר למיקומו הנוכחי במאה ה-6 לפנה"ס או במאה ה-5 לפנה"ס.
הוא פרח בתקופה ההלניסטית ובתקופה הרומית, ובמיוחד בתקופה הצלבנית.
לאחר מכן הייתה לו עדנה מחודשת אך פחותה במחצית השנייה של המאה ה-18 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19. אחד המראות האופייניים של הנמל הוא מגדל הזבובים, מבנה מבוצר השוכן על שרטון קטן במפרץ עכו, סמוך אל הכניסה אל הנמל.
שמו ניתן לו על ידי הצלבנים, אשר טעו לחשוב את עכו לעקרון הפלשתית, ואת המבנה המבוצר למקדשו של האל בעל זבוב.
מנהרת הטמפלרים היא מעבר תת-קרקעי המוביל משרידי המצודה הטמפלרית במערבה של העיר העתיקה ועד לנמל העיר בצידה המזרחי.
המנהרה התגלתה באקראי ב-1994 כאשר אחת השכנות התלוננה על ביוב סתום והובילה את הבודקים למערכת מנהרות תת-קרקעיות ברובע הטמפלרי.
המנהרה באורך 350 מטר וחצובה בסלע הגזית.
חלקה המערבי נפתח לקהל בחודש אוגוסט 1999.
המרכז הבינלאומי לשימור ע"ש העיר רומא
בית הספר הבינלאומי הראשון בארץ ללימוד ומחקר מקצועות השימור, השיקום והשחזור האדריכלי והאורבני הפועל מטעם רשות העתיקות ומשתף פעולה עם משרד החינוך והתרבות של איטליה.
נפתח בשנת 2005 בסמוך אל חומת הים הדרומית.
העיר העגולה של בגדאד (נקראת גם: קריית השלום; בערבית: مدينة السلام, בתעתיק מערבית: מדינת אלסלאם או: עירו של אל-מנסור) הייתה עיר עתיקה בצורת עיגול ומוקפת חומות (דבר שהיה מאופיין באדריכלות פרסית) שהייתה בנויה בחלקה המערבי של בגדאד בסמוך לנהר החידקל.
העיר הוקמה בין 767 ל-912 לספירה, והייתה אחת הערים הגדולות בעולם באותה תקופה.
הח'ליף אל-מנסור העבאסי הקים ב-762 את ארמונו שם וסביבו נבנתה העיר.
העיר העגולה לא נועדה להיות המרכז העירוני.
היא הייתה קטנה (קוטר העיר לפי ההערכות הוא בין 1000 ל-2500 מטר) בגודלה.
העיר העגולה נבנתה כעיר ארמון של החליף ושימשה מרחב פרטי של החליף וכמרכז ממשלתי.
בשטח העיר נכללו בין היתר גם: "ארמון שער הזהב" וגם "בית החוכמה" מוסד שפעל בבגדאד בין המאה ה-9 עד המאה ה-13 לספירה, ושימש מכון לתרגום כתבי יד, ספרייה ומכון מחקר.
הסיבה להקמת העיר בצורה מעגלית אינה ברורה.
ייתכן כי הייתה לכך השפעה מרכז-אסייתית, ייתכן כי הצורה המעגלית הייתה בעלת משמעות סימבולית כלשהי, וייתכן כי בניית חומה עגולה סביב העיר הייתה זולה יותר והיא יצרה הגנה טובה יותר עבור העיר (לא היו בה פינות, המהוות נקודת חולשה).
רק שרידים מעטים מאוד נותרו כיום מהעיר העגולה של בגדד.
רובה של העיר נהרס ועליו הוקמו שכונות מגורים חדישות, ומסגד עבור המוסלמים השיעים.
העיר העגולה הוקפה בשלוש חומות: "חומה ראשונה" הייתה בגובה של 10 מטרים ומעבר לחומה זו היה שטח ריק שיועד לצורכי הגנת העיר מפני התקפות.
ארבעת שערי העיר הראשיים שהיו מצויים בחומה זו נקראו בשמות: "שער כופה", "שער דמשק", "שער בצרה", "שער ח'וראסאן".
שמהם יצאו ארבע דרכים מחוץ לעיר ואף למדינה.
משער ח'וראסאן יצאה: דרך ח'וראסאן שהייתה הדרך הכי מפורסמת ושימשה בתור אחד הקטעים של דרך המשי המפורסמת.
"חומה שנייה" הייתה בגובה של 35 מטרים, בחומה זו היו ארבעה שערים, וביניהם מגדלי שמירה.
ליד כל שער נבנו מגורי שומרים.
"החומה השלישית" הקיפה את כל השטח הפנימי של העיר.
בתי העיר נבנו במעין מעגל פנימי סביב למרכז העיר שהייתה מוקפת בחומה הפנימית (החומה השלישית) עם ארבעת השערים ביניהם שמהם הובילו ארבעה רחובות אל מרכז העיר ומחוץ לעיר.
ברחובות אלו פעלו חנויות ושווקים, ובין ארבעת הרחובות האלו התגוררו התושבים בארבעה רבעים.
במרכז העיר היה שטח גדול ורחב ידיים שבו היה מצוי הארמון של הח'ליף, ארמונות הנסיכים, מגורי המשרתים, המסגד הגדול ומשרדי הממשלה כמו בית האוצר, מחסני הנשק, לשכת צוות הארמון וכן מגורי המשמר האישי של החליף ובני משפחתו.
המסגד הוקם ליד הארמון כדי להראות באופן סמלי את האחדות הדתית בממלכה המוסלמית, אחדות בין השלטון המוסלמי לדת המוסלמית.
מסביב לחומת העיר שכנו "תעלות מים" רבות שיצאו מנהר החידקל וביניהן שכנו: "ארמונות" ו-"שווקים" רבים שהיוו חלק מן המסחר בעיר עצמה ומחוץ לה.
בין היתר שימשו תעלות המים לשתייה וגם להשקיה לצורכי חקלאות.
באזורים שהיו מסביב לעיר העגולה שכנו גם שכונות מגורים עבור הצבא ואזרחי המדינה בנוסף אל "שתי חומות חיצוניות" שהוקמו בצידו השני של נהר החידקל, אחת ארוכה ואחת נוספת קצרה יותר שחלקם נהרס במהלך המאה ה-20.
העיר העתיקה של באר שבע היא העיר היחידה אשר נבנתה על ידי השלטון העות'מאני בזמן שלטונו בארץ ישראל, והיוותה מקום מרכזי לשליטה על כוחות הצבא.
העיר נכבשה על ידי הבריטים באוקטובר 1917, לאחר מכן על ידי צבא מצרים במאי 1948, ובהמשך על ידי צה"ל.
עד שנות ה-80 הייתה העיר העתיקה המרכז המסחרי ומרכז העסקים העיקרי בבאר שבע.
לאחר הקמת קניון הנגב ב-1990 ומרכזים מסחריים נוספים בשנים שלאחר מכן, ירדה קרנה של העיר העתיקה במידה מסוימת.
בעשור האחרון מנסה עיריית באר שבע להחזיר את העיר העתיקה כאזור מרכזי בעיר, על ידי שיפוץ וחידוש רחובות, בתים, הגנים והמוזיאונים ובאמצעות קיום פסטיבלים ופעילויות לילדים בעיר העתיקה.
בנייתה של העיר החלה בשנת 1900, תוכננה בדגם רחובות שתי וערב.
מיקומה נקבע בקרבתם של שלושת ריכוזי התיישבות הבדואים הגדולים, ועקב העובדה כי במקום זה היו כמויות רבות של מי תהום.
הבניין הראשון שהוקם היה תחנת המשטרה בעלת שתי הקומות, שנבנה במטרה להפחית את הסכסוכים בקרב השבטים הבדואים.
תכנון העיר כלל 60 משבצות רבועות של שתי וערב, כל אחת 3.6 דונם (60X60 מטר) וכל ריבוע נחלק ל-4 חלקות שונות.
רוחבם של הרחובות היה כ-15 מטר למעט רחוב קרן קיימת (קק"ל) ששימש כציר ראשי בעיר ורוחבו היה כ-20 מטר.
כמו כן, התכנון כלל מספר מבני פאר כמו הסראיה, המסגד, בית המושל ועוד.
תפקידם של מבנים אלו היה להדגיש את עוצמת השלטון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, החל משנת 1914, שימשה העיר כמרכז של הצבא הטורקי ובשנת 1915 אף נבנתה בה תחנת רכבת, אשר מסילתה הגיעה מלוד ותוכננה להגיע עד תעלת סואץ, אולם לא נבנתה עד תומה.
ב-31 באוקטובר 1917 נכבשה העיר על ידי כוחות אנז"ק של הצבא הבריטי בפיקודו של הגנרל אלנבי.
הבריטים המשיכו לפתח את העיר לפי תוכניות בינוי עיר שתאמו את התוכנית, לפיהן בנו הטורקים את העיר.
המפורסמת בתוכניות אלו הייתה של הנרי קנדל, משנת 1937. בתקופת השלטון הבריטי הייתה העיר ערבית, ונקראה ביר א-סבע.
במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1922 גרו בבאר שבע 2,356 תושבים, מתוכם 98 יהודים בלבד.
עד שנת 1936 גרו בה משפחות יהודיות בודדות.
על פי תוכנית החלוקה, נכללה באר שבע במדינה הערבית שתוקם בארץ ישראל.
במלחמת העצמאות, עם עזיבת הבריטים את ארץ ישראל פלש אליה צבא מצרים בשני טורים, כשהטור המזרחי עבר וכבש את באר שבע ומיקם בה את מפקדת האחים המוסלמים.
העיר העתיקה נכבשה מידי המצרים על ידי צה"ל ב-22 באוקטובר 1948, במסגרת "מבצע משה" של חטיבת הנגב בפיקודו של נחום שריג.
ב-20 בנובמבר הגיעו לעיר העתיקה ליאונרד ברנשטיין והתזמורת הפילהרמונית הישראלית להופיע בפני החיילים
בעיר העתיקה נבנו שבעה פסאז'ים (קומפלקס של בתי מסחר ובתי מגורים מקורה).
עד שנות ה-80 שימשה העיר העתיקה כמרכז העסקים והמסחר בבאר שבע, אך בנייתם של הקניונים גרמו למרבית העסקים לעזוב.
מבין כ-350 המבנים שנותרו מהתקופה העות'מאנית והמנדטורית, ניתן למנות מספר אתרים הנחשבים כאטרקטיביים ביותר:
באר אברהם, הנמצא במפגש בין הרחובות דרך חברון וקק"ל.
זוהי באר עתיקה אשר נותרה שמורה במשך מאות רבות של שנים.
במקום נמצא מרכז מבקרים הכולל חצר גדולה ובמרכזה הבאר.
טחנת הקמח היהודית, הנמצאת בקצהו של רחוב קק"ל.
הטחנה הוקמה ב-1902, על ידי מאיר שניידרוביץ' ויעקב גורדון.
בית המושל, אשר בו נמצא מוזיאון הנגב לאומנות נקרא כך כי שימש כמעונו הרשמי של מושל המחוז.
בעת מלחמת העולם הראשונה, הבניין שימש כמעון קצין המטה הבריטי.
לאחר כיבוש העיר במלחמת העצמאות שימש המבנה את צה"ל.
לאחר קום המדינה שימש כבניין העירייה במשך שנים רבות, עד הפיכתו למוזיאון בתחילת שנות ה-80.
המסגד הגדול, השוכן ברחוב העצמאות.
בניין זה נבנה בשנת 1906, על ידי השלטון הטורקי.
מגדל המים, הנמצא ברחוב רמב"ם.
במקורו סיפק המגדל מים למנועי קיטור, אשר שימשו את הרכבות המגיעות לעיר.
לאחר סגירת תחנת הרכבת סיפק המגדל מים לתושבי העיר.
תחנת הרכבת הטורקית, אשר נמצאת במפגש הרחובות רמב"ם ועלי דייויס.
התחנה הוקמה על ידי הטורקים ב-1915. התחנה נסגרה בשנת 1927 והבניין שימש את השלטון הבריטי.
כיום התחנה היא אתר לאומי מוכרז והמבנים הנמצאים בה עוברים הסבה למרכז מסחרי פעיל.
המרכז לאמנויות באר שבע, השוכן ברחוב אנילביץ'.
במקור נבנה על ידי משפחה ערבית כבניין מגורים למשפחה מורחבת ומכאן בנייתו הייחודית סביב חצר מרכזית.
שימש לאחר שחרור באר שבע את בית הספר התיכון הראשון בעיר.
בית המיסיון, הנמצא בפינת הרחובות האבות וטרומפלדור.
בית זה הוקם בשנת 1903 ומעוצב בסגנון טורקי.
בשנת 1911 הבניין נרכש על ידי אמריקאים והוקמה בו כנסייה ומגדל פעמונים.
כיום מבנה הכנסייה והמיסיון צמודים למשרדי סדנת הרכב, של משטרת ישראל, בעיר.
בית הספר בארי, אשר נמצא במפגש הרחובות שמחוני ורמב"ם.
בית הספר הוקם בשנות הארבעים על ידי השלטון הבריטי בארץ.
בית הנגבי - שוכן ברחוב ההסתדרות מול גן הנשיא.
בית ערבי שנבנה בשנות ה-30 ובו התגוררה משפחה נוצרית אמידה.
לאחר כיבוש העיר במלחמת העצמאות התגורר בבית זה, המושל הצבאי מיכאל הנגבי.
כיום, משמש מבנה זה בית קפה מסעדה ומרכז לטיפולים אלטרנטיביים.
בית הספר לילדי הבדואים, השוכן ברחוב חטיבת הנגב, בין רחוב הפלמ"ח ורחוב העצמאות.
מיד עם סיום בנייתו הוא הוסב לשימוש הצבא הטורקי.
בכיבוש הארץ על ידי הבריטים הוא הוסב בחזרה לבית ספר.
לאחר מלחמת העצמאות הוא שימש בתור בית החייל עד 1979. ב-1979 בית החייל הועבר והמקום שוקם ומשמש כחלק מפארק קרסו למדע.
בית הסראייה, בית ממשל שנבנה בשנת 1901. כיום שוכנים בו משטרת באר שבע לצד מפקדת פיקוד הדרום של צה"ל.
בית מרקחת הנגב הוא בית המרקחת הראשון בנגב ופועל מאז 1948.
בית חירם דנין היה ביתו הפרטי של נציג חברת הכשרת הישוב בנגב, חירם דנין ומשפחתו, בשנות ה-30 של המאה ה-20. כיום זהו מקום משכנה של גלריה טרומפלדור.
המבנה נמצא ברחוב טרומפלדור 19.
בית פריח' אבו מדין הוא בית בן שתי קומות.
אחרי קום המדינה שכן בבית מטבח הפועלים הראשון ואחר כך שימש אכסניה למועצת פועלי באר שבע.
הכיכר הגדולה שלפני הבית שימשה כתחנה המרכזית הישנה.
בית עארף אל-עארף (נבנה בין השנים 1937- 1938) היה ביתו הפרטי של ההיסטוריון והפוליטיקאי הערבי עארף אל-עארף בעת ששימש מושל נפת באר שבע.
בית הצלמנייה של העמותה לצילום ותיעוד מורשת באר שבע ממוקם בבית מנדטורי ברחוב האבות 63 בחלק המערבי של העיר העתיקה של באר שבע בסמוך ל"בית האמנים".
בבית זה ממוקם מוזיאון המצלמות של ארץ-ישראל, גלריה לצילום, בית ספר לצילום, הארכיון העירוני, מורשת ותיקי העיר, ישראל נגלית לעין, Humans of B7 ועוד פרויקטים הקשורים לצילום.
בית יציב - הוקם בשנת 1953 כאכסניית נוער לצד מרכז לימודי.
המבנה נמצא בבעלות העירייה וקרן רש"י, והוא כולל בית הארחה, כיתות לימוד וחדרי ישיבות.
פארק קרסו למדע - הוא מוזיאון מדע אינטראקטיבי וגן מדעי בבאר שבע, בעבר שימש חלק ממנו כבית הספר לילדי הבדואים.
מרכז הצעירים - המרכז מספק במה להופעות מוזיקליות עבור ילדים ונוער.
שוק הלמן - השוק העירוני הישן, שהיה ברחוב הפלמ"ח 1 עד 13, בין השנים 1960 ו־1969. כיום רוב המתחם הזה סגור לקהל.
המרכז להנצחת חיילי אנז"ק בבאר שבע - מוזיאון שהוקם בשנת 2017 בסמוך לבית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע
בשנת 2011 נערך במקום סיור של ועדת מנכ"לים של משרדי הממשלה והתקבלה החלטה עקרונית להשקעה של עשרות מיליוני שקלים בפיתוח העיר העתיקה.
החל משנת 2009 הושקעו כ־130 מיליון שקלים בשימור ופיתוח אתרים במקום, בנוסף להקמת מוזיאונים שונים.
בשנת 2012 נערך פרויקט במכללת שנקר בו נדרשו הסטודנטים להציע רעיונות חדשים ומקוריים לתכנון רובע העיר העתיקה.
בין שאר הרעיונות אשר עשויים להתגשם בקרוב ניתן לציין פרויקטים כגון גנים נסתרים בתוך מבנים עתיקים, מתחמי אופניים להפקת אנרגיה, ועוד.
העיר החופשית פרנקפורט הייתה עיר חופשית בתחומי האימפריה הרומית הקדושה ולאחר מכן בתחומי הקונפדרציה הגרמנית.
העיר התקיימה כעיר חופשית מ-1372 עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה (שהעיר הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
באזור קיימים רק מעט ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הפלאוליתית, וההתיישבות המשמעותית הראשונה באזור הייתה התיישבות רומית כבר במאה ה-1 לספירה.
עם נסיגת האימפריה, תפסו את מקומה שבטים אלמניים וכחמש מאות שנה לאחר מכן - פרנקים.
בשנת 794 הנהיג קרל הגדול את האספה הקיסרית בעיר פרנקפורט.
פרנקפורט הייתה אחת הערים החשובות באימפריה הרומית הקדושה.
משנת 855 מלכים וקיסרים גרמנים נבחרו בעיר ולאחר מכן הוכתרו באאכן.
החל משנת 1562 גם ההכתרה נערכה בפרנקפורט, והראשון במלכי גרמניה שהוכתרו בה היה מקסימיליאן השני.
המסורת נפסקה ב-1792 בבחירת פרנץ השני.
בשנת 1372 הוכרזה העיר כעיר קיסרית חופשית, הכפופה ישירות לקיסר, ונהנית מזכויות יתר נוספות.
במאה ה-17, פרנקפורט הצליחה להישאר נייטרלית במהלך מלחמת שלושים השנים, אך סבלה ממגפות שהביאו פליטים לעיר.
בשלהי המאה ה-18, במהלך המלחמות הנפוליאוניות הפגיזו כוחות צרפתיים את העיר וכבשו אותה מספר פעמים.
למרות זאת, היא הצליחה להישאר עיר חופשית גם לאחר התפרקותה של האימפריה הרומית הקדושה ב-1806. בשנת 1810 הוקמה הדוכסות הגדולה של פרנקפורט, שכללה את העיר פרנקפורט, נסיכות אשפנבורג, נסיכות נסאו-אורנז'-פולדה, רוזנות הנאו, ורוזנות וצלאר.
לאחר הקרב האחרון של נפוליאון ותבוסתו, קונגרס וינה ב-1814 קבע שפרנקפורט תיכנס לקונפדרציה הגרמנית כעיר חופשית.
בשנת 1816 הפכה פרנקפורט לבירת הקונפדרציה הגרמנית, ולמושב הבונדסטאג - הפרלמנט הקונפדרלי.
לאחר ניסיון מהפכה הכושל של אביב העמים, פרנקפורט הייתה המושב של הפרלמנט הראשון שנבחר בדרכים דמוקרטיות בגרמניה, האספה הלאומית של פרנקפורט, שהתכנסה ב-18 במאי 1848. האספה נכשלה כאשר מלך פרוסיה סירב לקבל עליו את תואר הקייזר ב-1849.
בשנת 1866 הצטרפה העיר לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-16 ביולי נכבשה על ידי הצבא הפרוסי.
בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה העיר לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
העיר החופשית ליבק הייתה עיר חופשית בתחומי האימפריה הרומית הקדושה ולאחר מכן בתחומי הקונפדרציה הגרמנית והאימפריה הגרמנית.
העיר התקיימה כעיר חופשית עד 1937, שאז סופחה לפרובינציית שלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1226 הקיסר פרידריך השני העלה את דרגת העיר לעיר קיסרית חופשית, והיא הפכה לעיר החופשית ליבק.
במאה ה-14 ליבק הפכה ל"מלכת ברית ערי ההנזה", ונהייתה העיר לעיר החזקה והגדולה ביותר בברית.
בשנת 1359 קנתה העיר את הרשאפט מאלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-לאוונבורג, ובשנת 1370 קנתה את לורדות ברגדורף, שכללה חלק ניכר מנתיב הסחר בין המבורג לליבק.
בשנת 1375 כינה הקיסר קרל הרביעי את ליבק כ"אחת מחמש תהילות האימפריה הרומית הקדושה" יחד עם הערים: ונציה, רומא, פיזה, ופירנצה.
ליבק איבדה ממעמדה לאחר השתתפותה במלחמת אזרחים בדנמרק, שבה נחלה תבוסה.
לאחר התבוסה כוחה של העיר החל לדעוך.
ליבק הצליחה להישאר נייטרלית במלחמת שלושים השנים, אך עם ההרס שנגרם על ידי שלושים שנות המלחמה ועקב כיוונו של המסחר האירופאי למסחר טרנס-אטלנטי, ברית ערי ההנזה והעיר ליבק איבדו מחשיבותן.
לאחר שברית ערי ההנזה התפרקה למעשה בשנת 1669, ליבק נותרה עיר סחר חשובה בים הבלטי.
המלחין הגדול דיטריך בוקסטהודה החל לנגן כנגן עוגב בכנסיית מריה שבעיר בשנת 1668 ונותר במשרה עד שנת 1703 לפחות.
במסגרת מלחמת הקואליציה הרביעית נגד נפוליאון, חיילים תחת פיקודו של ברנדוט (מלך שוודיה ונורווגיה) כבשו את ליבק הנייטרלית ב-6 בנובמבר 1806. מאז ליבק הייתה למעשה מסופחת לצרפת עד קונגרס וינה בשנת 1815.
בקונגרס וינה אושרה עצמאותה של ליבק והיא הפכה לאחת מ-39 מדינות ריבוניות של הקונפדרציה הגרמנית.
בשנת 1867 הצטרפה ליבק לקונפדרציה הצפון-גרמנית, ובשנת 1871 הפכה למדינה אוטונומית כחלק מהאימפריה הגרמנית.
במהלך רפובליקת ויימאר נחלש מעמדה של העיר, ובשנת 1937 סופחה העיר לשלזוויג-הולשטיין.
העיר המגודרת קַאוּלוּן הייתה מתחם בתי מגורים בלתי חוקי בקאולון סיטי, הונג קונג, שהיה היישוב הצפוף בעולם.
התיעוד ההיסטורי של העיר קיים החל מתקופת שושלת סונג, כאשר הוקם מוצב צבאי במקום על מנת לסחור במלח.
בשנת 1810 הורחב המוצב והוקם מבצר ימי קטן במקום.
בשנת 1842, לאחר העברת השלטון על האי הונג קונג לידי האימפריה הבריטית במסגרת חוזה נאנקינג, החלו הרשויות הסיניות בתגבור המבצר על מנת למנוע התפשטות של ההשפעה הבריטית, ובין השאר בנו את הגדר שנתנה לעיר את שמה.
בשנת 1898, הועברו הטריטוריות החדשות לשלטון האימפריה הבריטית.
אבל העיר נותרה בשלטון סין והפכה למובלעת בשטח הבריטי.
ב-1899 כבשו הבריטים את העיר.
על אף שהכריזו ריבונות על העיר, הבריטים לא הרבו להתעסק בעיר ובנעשה בה, ובמשך שלטונם מגורי החיילים הנטושים הפכו לבתים ארעיים, והכנסייה הפרוטסטנטית אף הקימה בעיר בית אבות.
בשנת 1933 הכריזו הבריטים על רצונם להרוס את המתחם.
בזמן הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה, היפנים הרסו את חומת המתחם והשתמשו בחומרי הבניין כדי להרחיב את נמל התעופה קאי טאק הסמוך.
לאחר כניעת יפן, הכריזה הרפובליקה העממית של סין ריבונות על המתחם, ובשנת 1947 פלשו 2,000 פליטים ממלחמת האזרחים בסין למתחם והתיישבו עליו.
לאחר ניסיון כושל לסלק אותם ב-1948, החל המנהל הבריטי להתעלם מהקורה בעיר.
בשנת 1950 פרצה במתחם שרפה שהשמידה יותר מ-2,500 בתים, דבר שהביא לתנופת בנייה מתוך ההריסות.
בגלל שכוחות אכיפת החוק כמעט ולא פעלו במתחם, הפכה העיר למקלט לפושעים ופורעי חוק.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 השתלטו על המתחם הטריאדות, שהקימו בתי בושת, מאורות סמים והימורים.
בשנות ה-60 נבנתה העיר בקצב מהיר, כשקומות חדשות מתווספות בצורה לא מסודרת מעל הקומות הקיימות.
בשל הקרבה לנמל התעופה קאי טאק הוגבלה הבניה ל-13–14 קומות.
המטוסים המנמיכים לנחיתה חלפו קרוב מאוד לגגות הבניינים וגרמו לרעש רב בעיר.
תנאי החיים בעיר לא היו קלים.
הסמטאות בין הבניינים היו צרות מאוד, 1–2 מטר רוחב, וסבלו מניקוז גרוע.
אור השמש כמעט ולא הגיע לסמטאות וחלקן הוארו על ידי פלואורסצנטים.
בין הבניינים נבנו מעברים עיליים שאפשרו מעבר בעיר מבלי לדרוך על הקרקע.
תנאי התברואה בעיר היו רחוקים מאלה שהונהגו בחלקים אחרים של הונג קונג.
בשנת 1987 הוחלט להרוס את המתחם ולהפכו לפארק.
33 אלף תושבי המקום התבקשו להתפנות תמורת פיצוי.
עד 1992 התפנו כל התושבים, וב-1993 החלו העבודות להריסת המבנים.
העבודות הושלמו ב-1994 וב-1995 הוקם על חורבותיה פארק ציבורי גדול: פארק העיר המגודרת קאולון שבו שומרו כמה שרידים מהריסות העיר.
אוכלוסיית המתחם כללה כמה מאות תושבים עד מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה החלה אוכלוסיית המתחם לגדול.
בשנת 1987 נערך מפקד אוכלוסין ובו נספרו 33,000 תושבים בשטח של כ-26,000 מטר רבוע, צפיפות אוכלוסין של 1,255,000 תושבים לקילומטר רבוע.
העיר החופשית קרקוב (פולנית: Wolne, Niepodległe i Ściśle Neutralne Miasto Kraków z Okręgiem), הייתה עיר חופשית שהוקמה בשטחי קרקוב והייתה בחסות האימפריה האוסטרית, אולם פורקה לאחר מרד קרקוב בשנת 1846 והפכה לדוכסות הגדולה של קרקוב.
בשנת 1818 הורחבה האוטונומיה של העיר, ולאוניברסיטה היגלונית שבעיר הותר לקבל תלמידים מכל רחבי פולין, ובכך הפכה העיר החופשית למרכז לפעילות פוליטית פולנית.
במהלך מרד נובמבר בשנים 1830–1831, קרקוב הייתה בסיס להברחת נשק לתוך שטחי פולין הקונגרסאית שהייתה בשליטה רוסית, ומשום כך, לאחר תום המרד הוגבלה מאוד האוטונומיה של העיר.
המשטרה הייתה בשליטה אוסטרית, ובחירת הנשיא הייתה חייבת להיות מאושרת על ידי אוסטריה, פרוסיה ורוסיה.
בשנת 1846 פרץ בעיר מרד קרקוב, ולאחר דיכויו בוטלה העיר החופשית, והיא הפכה לדוכסות הגדולה של קרקוב.
העיר החופשית של קרקוב הוקמה מהחלק הדרום-מערבי של דוכסות ורשה (חלק ממחוז קרקוב לשעבר על הגדה השמאלית של נהר הוויסלה).
שטח העיר היה לפחות 1164–1234 קמ"ר, והוא גבל בשטחי האימפריה הרוסית, ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית.
בשטחי העיר החופשית נכללו העיר קרקוב וסביבותיה; והם כללו 224 כפרים ושלוש ערים (כשאנוב, טשביניה ונובה גורה).
85% מהם היו קתולים, 14% יהודים, ואילו בני דתות אחרות היוו כ-1%.
משפחת האצולה הבולטת ביותר הייתה משפחת פוטוצקי שהשתייכו למעמד המגנאטים, והיו להם אחוזות בקז'שוביצה.
העיר החופשית דנציג או רפובליקת דנציג הוא השם שניתן לממשל בעיר גדנסק (בגרמנית, דנציג) בתקופת נפוליאון.
העיר החופשית דנציג הייתה עיר-מדינה עצמאית למחצה שייסד הקיסר הצרפתי נפוליאון במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
בין 9 בספטמבר 1807 ועד ל-22 בינואר 1813 נהנתה העיר משלטון אוטונומי, שהשתרע על העיר דנציג עצמה, שפך הנהר ויסלה וחצי האי הל.
לאחר קונגרס וינה בשנת 1815, סופח שטח זה לפרוסיה, והפך לבירת המחוז מערב פרוסיה.
האוטונומיה ממנה נהנו תושבי העיר אבדה.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, זכתה פולין שוב בעצמאות, אולם חבר הלאומים החליט על הקמת העיר החופשית דנציג מחדש.
בשנת 1939 דרשה גרמניה הנאצית את סיפוחה של דנציג לרייך השלישי, ומשסירבה פולין, פלשו הגרמנים לפולין, ובכך פרצה מלחמת העולם השנייה.
העיר העתיקה של ורשה הוא החלק העתיק ביותר של ורשה, בירת פולין.
זהו אתר היסטורי ותיירותי מרכזי, שהוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
האזור, ששוכן ברובע המודרני שרודמיישצ'ה, נבנה במאה ה-13, נחרב כולו על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, ושוחזר במלואו, מה שהעניק לו את הגדרתו כאתר מורשת עולמית.
המבנים המשוחזרים בנויים ברובם בהתאם לאדריכלות ימי הביניים, ובאתר מונומנטים היסטוריים ותיירותיים שונים, כגון חומות העיר, הברביקן, קתדרלת יוחנן הקדוש, פסל המורד הקטן, ועוד.
בנוסף, המקום עשיר במסעדות, בתי קפה וחנויות.
העיר העתיקה של ורשה הוקמה במאה ה-13. בתחילה הוקף המקום על ידי חומות עפר, בשנת 1339 בקירוב נבנו חומות העיר מלבנים.
העיר החלה להתפתח סביב הטירה המלכותית.
כיכר השוק (Rynek Starego Miasta) נבנתה בשלהי המאה ה-13 או בראשית המאה ה-14, לאורך הכביש הראשי המחבר את הטירה עם העיר החדשה מצפון.
בניין העירייה, שנבנה בשנת 1429, היה עד 1817 המאפיין הבולט ביותר של העיר העתיקה, בטרם הועבר למיקום אחר.
בתחילת המאה העשרים התגורר בעיר העתיקה הסופר ואיש התרבות היהודי פולני אלתר קציזנה, שתיאר ביצירתו באהבה את העיר העתיקה של ורשה והמורשת הפולנית.
קזיצנה נרצח במהלך השואה, בגיל 56.
השוק של העיר העתיקה, שיסודותיו במאה ה-13, היה עד המאה ה-18 לבה של העיר.
הבתים במקום היו בנו הסגנון הגותי, עד לשריפה הגדולה של 1607, לאחר מכן הם נבנו מחדש בסוף-בסגנון הרנסאנס.
עם הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה בשנת 1918, הפכה הטירה המלכותית בשנית למושב השלטון הפולני, והוקמה בה לשכתו של נשיא פולין בשנות ה-30 החל שיפוץ מקיף של העיר העתיקה, דבר שנקטע באיבו בתחילת מלחמת העולם השנייה.
במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין, הופצץ ונפגע רובה של העיר העתיקה על ידי חיל האוויר הגרמני.
חלקים של העיר העתיקה נבנו מחדש, אך לאחר מרד ורשה (אוגוסט–אוקטובר 1944) כל מה שנותר על תילו הופצץ באופן שיטתי על ידי הצבא הגרמני וחרב.
פסל המורד הקטן עומד כיום במקום בו הייתה חומת העיר העתיקה, שכיום משוחזרת בחלקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נבנתה העיר העתיקה מחדש בקפדנות רבה.
נעשה מאמץ להשתמש בלבנים המקוריות שנמצאו בשטח.
המקום שוחזר בהתאם לצילומים, ציורים ותיאורים כתובים של העיר העתיקה, ביניהם ביצירת ודוטה של העיר.
השחזור המדויק של העיר העתיקה של ורשה, וגודל האזור המשוחזר, הביא הכרה בו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
העיר העתיקה של בית שאן, היא ההתיישבות באזור תל בית שאן מראשית התקופה הפרה-היסטורית ועד הקמת העיר הישראלית לאחר מלחמת העצמאות.
בית שאן מילאה תפקיד מרכזי בהיסטוריה, בשל מיקומה האסטרטגי על דרך הים שחיברה בין מצרים למסופוטמיה, ועל מפגש בקעת הירדן ועמק יזרעאל.
בתקופת הברונזה שימשה מרכז שלטוני של מצרים.
בתקופת הברזל הייתה עיר יהודית בממלכת ישראל המאוחדת.
בתקופה היוונית הייתה לעיר הלניסטית בשם סקיתופוליס.
בתקופה הרומית הייתה העיר בירת חבל דקאפוליס, וההתיישבות בה הייתה למרגלות התל ולא על תל בית שאן עצמו.
שרידים מתקופה זו ניתן לראות בגן לאומי בית שאן.
שם העיר עבר גלגולים רבים, בין השאר נקראה "אשאן", "בֵּית שָׁן", "ביישן".
ביוונית: Σκυθόπολις "סְקִיתוֹפּוֹלִיס", סקיתים + פוליס, על שם יושביה.
בערבית שם העיר הוא بيسان.
בשנים 1921—1933 ערכה משלחת של אוניברסיטת פנסילבניה חפירות רחבות היקף בתל בית שאן.
לפי ראש המשלחת, הארכאולוג ג'רלד פיצג'רלד, ההתיישבות בבית שאן החלה בשלהי התקופה הנאוליתית, או תחילת התקופה הכלקוליתית, באלף השישי או החמישי לפנה"ס, ככל הנראה עם הפסקה בתקופה הכלקוליתית המאוחרת.
הממצאים בתל בית שאן מעידים על התיישבות בתחילת תקופת הברונזה הקדומה, הפסקה בתקופת הברונזה התיכונה, ושוב חזרה בתחילת תקופת הברונזה המאוחרת.
בחפירות מטעם האוניברסיטה העברית התגלה מבנה מתקופת הברונזה הקדומה, המתוארך למאות ה-32–31 לפנה"ס.
בצפון התל נחשף בית קברות ששימש למן תקופות הברונזה ועד התקופה הביזנטית.
בשנת 1926 התגלו במקום קברים כנעניים המתוארכים לשנים 2000 עד 1600 לפנה"ס.
במאה ה-15 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי תחותמס השלישי, והיא מוזכרת ברשימת כיבושיו שנמצאה באתר כרנך.
עד המאה ה-12 לפנה"ס הייתה העיר תחת שלטון מצרי, ונמצאו בה שרידי בית המושל המצרי, ששימש ככל הנראה מספר מושלים.
בעיר נחשף פסלו של רעמסס השלישי, וכן שתי מצבות מימי סתי הראשון.
על אחת המצבות מצוינת חשיבותה האסטרטגית של בית שאן, ועל השנייה מוזכר שהיה בבית שאן נציב מצרי בתקופת רעמסס השני.
האזכור הכתוב הקדום ביותר של העיר עשוי להיות בכתבי המארות שנכתבו במצרים העתיקה, שם מוזכרת העיר בשם "אסאן", אך יש ויכוח על פענוח וזיהוי שם זה.
במכתב אל-עמארנה הזכיר המלך עבדיחבה אסורים בבית שאן (באכדית: bît-sa-a-ni).
מתקופת השלטון המצרי (סביבות 1250 לפנה"ס) נחשף מטמון אשר הכיל פיסות כסף ושברי תכשיטים.
ייתכן מאד שאלה שימשו לתשלומים בהתאם למשקלם כנהוג בתקופה זו, טרם המצאת המטבע המטמן כלל את הפריטים הבאים:
14 פריטים בהם מוטות כסף, שבר צמיד, קמיע, ועגילים בצורת סהר.
17 פריטים בהם מוטות כסף, סהרון מחורץ, עלי כסף, נטיף ושברי עגילים.
במשקל 43.48 גרם (צד ימין בתמונה).
15 פריטים בהם חתיכות כסף, דף כסף מקופל, כפתור ופיסות בצורת "טבלאת שוקולד" ('chocolate-bar ingots')., במשקל 73.19 גרם (תמונה באמצע).
הרכב כימי: חלק מפריטי המטמון היו בעלי תכולת נחושת גבוהה (כ-60% נחושת).
בנוסף נמצא כי הפרטים האלו היו מעושרים בכסף בחלקם החיצוני, וכך נראו כמו כסף על אף שהכילו אחוזים גבוהים של נחושת.
מקור הכסף: מכיוון שאין מרבצי כסף באזורינו, בדקו החוקרים מניין הגיע הכסף לאזור.
בעזרת בדיקת איזוטופים נמצא שהכסף שהשתמשו בו במטמונים אלו הגיע בחלקו מאזור הרי הטאורוס ובחלקו מדרום מזרח יוון.
הוצע כי מדובר ב"זיוף", העלאת משקל הכסף לקבלת שווי "כספי" גבוה יותר מערכו האמיתי.
הצעה נוספת שהועלתה היא: תוספת הנחושת בתקופה זו נבעה ממחסור בכסף, לא ברור אם בשל מצב מדיני (מלחמה) או בעיות סחר של הפיניקים שהיו היבואנים העיקריים של כסף לאזור.
אין קביעה חד משמעית אם המטמונים היו קבורים או הושארו על רצפת הבית.
ממצאים נוספים: צרור 3, היה ארוז בטקסטיל מצרי (זיהוי לפי צורת האריגה) אך לא ניתן לדעת אם הוא יובא ממצרים או נוצר במקום.
באותו חדר בסמוך למטמון הכסף נחשפו גם: חרפושית, חותם מעוטר, גליל עצם עם עיטור מחורץ, שברי כסף נוספים ושני עגילי זהב בצורת סהרונים.
החופרים זיהו את המבנה בו נמצאו הממצאים כבית מגורים, שהיה בבעלות ציבורית או פרטית.
על סמך ממצאים אחרים מהבית כמו: מטחנת חיטה, טבון וקנקני אחסון, ההנחה המקובלת שהבית שימש את פיקוד חיל המצב המצרי שהיה באזור.
ממצאים אלו ואחרים מתוארכים לתקופת השושלת ה-20 במצרים ששלטה באזור, ומכילים כלים מצריים וכנענים.
הבית היה מקורה ברובו והכניסה אליו הייתה מהרחוב.
החותם המעוטרבסגנון חיתי, מדגים את הקשרים המדיניים והמסחריים באזור.
חותמות דומות נמצאו באזור סוריה (תל נמי ותל אל פארסה) שהיו אזור שליטה חיתי בתקופה זו, כך שמציאת חותמת חיתית בתל בית שאן, שהייתה תחת כיבוש מצרי, מעיד על הקשרים שבין המעצמות בתקופה זו.
כדי להשתמש בכסף כאמצעי תשלום התפתחו שני דברים חשובים: הכתב (שנבע מהעיור הגדל בתקופה זו והמסחר בין ערים ומקומות שונים) שענה על הצורך בתקשורת בלתי מילולית (אין אפשרות לזכור הכול בראש), והמשקל והמשקולות.
אלה נועד כדי לתת ערך לדברים בצורה שווה בין מקומות שונים.
כך למשל: אם שק חיטה היה שווה נאמר 2 בצעי כסף, היו "בוצעים" (חותכים) את הכסף לגודל מסוים לפי משקולת שנקבעה כ-שקל (משקל מסוים).
היו משקולות גם בערכים נוספים כמו חצי שקל, 5 שקלים וכולי.
משקולות שנבדקו במקומות שונים, הראו זהות (במידה רבה) בין האזורים השונים.
למה נבחר הכסף כאמצעי תשלום?
ערך מתכת נקבע לפי נדירותו, מקום הפקתו (והעברתו ממקום למקום), הקושי שביצורו ומה ניתן לעשות ממנו.
עפרות הכסף (כמו הזהב), יחסית לעפרות הברזל, הברונזה והאבץ (מהם מכינים את הארד), הן עפרות נדירות שלא מצויות בכל מקום.
לשם שימוש בו, נדרש היה להביאו ממקומות רחוקים, מה שהעלה את מחירו.
הפקת הברונזה, האבץ והברזל פשוטים לעומת הפקת הכסף המצריך זיקוק כפול ואמצעים מיוחדים.
אך בניגוד לאחרים, מהכסף ומהזהב לא ניתן להכין כלים שימושיים (כלי עבודה) בגלל רכותם.
מסיבות אלו, ובגלל שלזהב ולכסף יש מרקם בוהק, הם שימשו בעיקר להכנת תכשיטים ובמשך הזמן, בגלל ערכם הגבוה, הפכו לאמצעי תשלום.
בית שאן מוזכרת לראשונה בחלוקת הארץ לאחר כיבושה על ידי יהושע בן נון.
בית שאן ניתנה לשבט מנשה.
בתקופת שאול המלך מסופר כי לאחר שצבא ישראל נוצח בגלבוע בידי הפלשתים, שמו את גוויית שאול וגוויות בניו על חומת העיר בית שאן: .
העיר נכללה ברשימת הנציבויות של שלמה המלך, כחלק מפירוט תחומה של ממלכת ישראל המאוחדת.
אמנם המשלחת של אוניברסיטת פנסילבניה לא זיהתה במקום תקופה של התיישבות כנענית, אך המשלחת של האוניברסיטה העברית זיהתה התיישבות כנענית במאה ה-11 לפנה"ס.
לא נמצאו באזור ממצאים של התיישבות פלשתית, אך אפשרי שכוח צבאי פלשתי עבר באזור והשתמש בחומות העיר לתליית שאול.
שתי המשלחות זיהו במקום שרידי מבנים מהמאה ה-10 לפנה"ס, ובהם כלים המשויכים לתקופת הממלכה הישראלית המאוחדת.
השרידים עברו שרפה, ככל הנראה בכיבוש שישק.
בכרנך שבמצרים השתמרה רשימת הערים שנכבשו במסע שישק לארץ ישראל (925 לפנה"ס), ובהן נמנית בית שאן.
מבנה נוסף שויך למאה ה-8 לפנה"ס.
בין הממצאים במבנה זה, תחתית צנצנת עליה רשום בכתב עברי עתיק.
הריסתו משויכת לכיבוש של תגלת-פלאסר השלישי באותה מאה.
בתקופת הכיבוש האשורי אין ממצאים להתיישבות, עד התקופה ההלניסטית.
בתקופת בית שני הייתה בית שאן עיר מעורבת שבה גרו יהודים שקראו לה ביישן, ויוונים שקראו לה סקיתופוליס.
פרופסור מיכאל אבי-יונה אומר שנקראה כך על שם שכירי הצבא הסקיתים שהושיבו שם המלכים לבית תלמי.
הממצאים בתל מתקופה זו עשירים, וכוללים שרידי בתים, תנורים ושלל כלי חרס, בהם ידיות חתומות שהגיעו מהאי רודוס, קערות יצוקות שהגיעו מהעיר מגארה ודמויות טרקוטה .
מטבעות תלמאים ושקל צורי מלמדים על תקופת ההתיישבות: מסוף המאה ה-3 לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס.
ממצאים רבים מהתקופה ההלניסטית נמצאו בתל סמוך, תל אצטבא.
ייתכן שהעיר סקיתופוליס ההלניסטית כללה את שני התלים.
בתקופת ההתרחבות של ממלכת החשמונאים, כבש יוחנן הורקנוס הראשון את בית שאן, וכך תואר בספרו של יוסף בן מתתיהו, מלחמות היהודים: לפי מגילת תענית, החשמונאים הגלו את אנשי בית שאן בט"ו בסיוון, בשנת 107 לפנה"ס.
בשנת 63 לפנה"ס כבש פומפיוס את ירושלים ואת ממלכת יהודה החשמונאית, ובכללה את בית שאן.
אולוס גביניוס בנה את סקיתופוליס מחדש כעיר רומית.
העיר הייתה בירת הדקאפוליס (ברית עשר הערים) בראשית התקופה הרומית, אף על פי ששאר הערים היו בעבר הירדן המזרחי.
בתקופת השלום הרומאי שגשגה העיר, כפי שניכר משרידי הבנייה המאסיבית, ובכללם התיאטרון, ההיפודרום, הקארדו, בתי המרחץ ועוד.
בתל בית שאן נמצא מהתקופה הרומית רק מקדש מונומנטלי בפסגת התל, התל בתקופה זו לא היה מיושב שכן העיר הרומית הוקמה למרגלות התל.
המקדש שעל התל היה חלק מהעיר הרומית.
מדרום לתל התגלו ממצאים רבים מהתקופה הרומית.
בחפירות שהתקיימו במרכז הציבורי של העיר הרומית בין השנים 1960–1963 ו-1986–1999 נחשפו שני תיאטראות, אודיאון ואמפיתיאטרון.
בתחילת המרד הגדול נגד הרומאים, בשנת 66 לספירה, טבחו תושבי קיסריה, הסורים והיוונים ביהודים ורצחו 20,000 מהם.
בראשית המאה ה-3 לספירה, פטר רבי יהודה הנשיא את הקהילה היהודית בעיר ממצוות התלויות בארץ, מאחר שהעיר לא נכבשה שנית בידי עולי בבל ואין לה דיני קדושת הארץ לעניין מעשרות.
העיר טבעה מטבעות ברונזה במסגרת טביעה מקומית שאושרה בידי השלטונות הרומיים.
המטבעות הקדומים ביותר שנטבעו בה הם ממחצית המאה הראשונה לפנה"ס, והם מראים את דיוקנו של הפרוקונסול הרומי גאביניוס .העיר טבעה במהלך כ-300 שנים למן המאה הראשונה לפנה"ס ועד לימי הקיסר גורדיאנוס ג' (244-238 לספה"נ).
על המטבעות העירוניים תוארו אלוהויות להם היה פולחן בעיר.
עולה כי האל הראשי היה אל היין והתיאטרון דיוניסוס, האלה השנייה המופיעה בתדירות היא אלת העיר טיכה כאשר היא מתוארת גם כניסה האומנת המיתולוגית של דיוניסוס.
האל השלישי בהופעותיו על המטבעות הוא האל הראשי זאוס וכן אלות האדמה והפריון דמטר וקורה-פרספונה.
אלת הניצחון ניקה וכן סילנוס המלווה של דיוניסוס מתוארים אף הם.
לאתר הפולחן של כמה מן האלים נמצאו בחפירות הארכאולוגיות עדויות, פולחנו של דיוניסוס נערך בתיאטרון, פולחן דמטר וקורה נערך במתחם המקודש להן הסמוך לתיאטרון, ומקדש זיאוס נחשף על ראש התל.
מכאן חשיבות רבה למטבעות העיר המשקפים את התרבות העירונית, מקורות המחייה שלה והפולחנים שנערכו בה.
על פי המטבעות השם העיקרי של העיר בתקופה הרומית היה ניסה בעוד השם סקיתופוליס הוא שם נלווה.
בית שאן הייתה עיר נוצרית חשובה בתקופה הביזנטית.
במהלך כל התקופה הרומית-ביזנטית הייתה סקיתופוליס עיר מפוארת עם מבני ציבור, בתי מרחץ, מתקני שעשועים, שווקים, נימפאונים, שערים מונומנטליים רחובות מרכזיים, ואולי אף בית בושת.
ב-2010 נחשף בית כנסת שומרוני שנבנה ככל הנראה בסוף המאה ה-5 לספירה.
רוב מבני העיר נהרסו ברעידות האדמה בשנת 659/60 וברעידה שאירעה בשנת 749, לאחריה הפכה לעיירה קטנה בשם הערבי: ביסאן.
ב-1217, הרסו הצלבנים את העיר שוב במסע הצלב החמישי בראשות אנדרי מלך הונגריה.
ר' אשתורי הפרחי (1313 והלאה) כותב בספרו "כפתור ופרח" מדוע בחר בבית שאן כמקום מגוריו: "בפלגת אדמת ישראל בחסד עליון עברתי.
עירותיה, מדינותיה וכרכיה רובם דרכתי.
הרי בשמים עם נרדים מצאתי בבית שאן למנשה, אשר בו חבר את זה ישיבתי בחרתי.
יושבת על מים רבים, ארץ חמדה מבורכת, ושבעת שמחות כגן השם תוציא צמחה ולגן עדן פתחה".
כמה אישים נוצרים בולטים גרו בבית שאן, בהם קירילוס מסקיתופוליס, פרוקופיוס מסקיתופוליס ויוסף הקומס בסוף ימיו.
במאה ה-19 הגיעו לאזור בית שאן בדואים ומהגרים מצריים.
בנוסף שיפץ הסולטן את גשר שייח' חוסיין, שיפר את מצב הביטחון והשקיע בתשתיות, אפשר התיישבות קבע וגירש חלק מהבדואים.
המיזם המשמעותי ביותר בעיר, היה תחנה על תוואי רכבת העמק, שנחנכה ב-1904, ופעלה עד ליל הגשרים ב-1946, אז פסקה פעולת הקו.
בעשור האחרון של המאה ה-19 הגיעו לעיירה הקטנה גם ראשוני המתיישבים היהודים.
בעיר הערבית שהו בשיאה של הקהילה היהודית בתקופת המנדט, בין 200 ל-250 יהודים שנמלטו בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
המאורעות פרצו ב-19 באפריל 1936, הערבים בבית שאן איימו בפרעות על הקהילה היהודית בבית שאן ולכן יומיים לאחר מכן פונו כל יהודי העיר.
על פי תוכנית החלוקה של ארץ ישראל (1947), יועדה העיר וסביבותיה להפוך לחלק מן המדינה היהודית.
עמק בית שאן ובמרכזו ביסאן נתפס בעיני מטה "ההגנה" כאחד הנתיבים העיקריים דרכם צפוי הלגיון הערבי (צבא עבר הירדן) לפלוש למדינה היהודית.
בעקבות כך, מסוף אפריל הוטל מצור חלקי על העיר ומשפחות אמידות בה החלו לעזוב לעבר הירדן.
בליל 11 במאי כבשה מחלקה של "ההגנה" את תל בית שאן במבצע גדעון.
במהלך המשא ומתן על תנאי הכניעה, ברחו יחידות צבא השחרור הערבי ומרבית תושבי העיר, רובם לעבר הירדן ומיעוטם לג'נין.
תחילה הוטל עליהם עוצר ומשטר צבאי, אך קציני "ההגנה" באזור, שחששו מהפלישה העתידית של צבאות ערב ומקיומו של ריכוז ערבי גדול בסמוך לחזית, לחצו על פינוי הנותרים ובקשתם נענתה.
בסוף החודש פונו גם אחרוני התושבים, רובם נוצרים, לנצרת.
גן לאומי בית שאן הוא גן ארכאולוגי הממוקם בתחום העיר בית שאן ובו נמצאים שרידי העיר מהתקופה הרומית ביזנטית.
בגן מתקיימים סיורים מודרכים ומופע אור קולי "לילות שאן".
העיר העתיקה של מילאנו (באיטלקית: Municipio 1 di Milano) היא אחד מתשעת המחוזות המנהליים במילאנו שבאיטליה.
היא כוללת בתוכה את המרכז ההיסטורי של העיר, שכמעט ואינו מאוכלס, אך מתויר לרוב וחלק גדול משאר השטח בעיר מוקדש למוזיאונים ולמבני עירייה.
מהקמת העיר ועד ימי הביניים
ההשערה היא שאת העיר ייסדו שבטים קלטיים כ-600 שנים לפני הספירה.
כ-380 שנה לאחר מכן, בסביבות שנת 222 לפני הספירה, כבשו הרומאים את מילאנו, והם אלה שהעניקו לה את השם מדיולאנום (Mediolanum).
במאה הרביעית לספירה, כשאמברוזיוס כיהן כהגמון של מילאנו ותאודוסיוס הראשון כיהן כקיסר, הייתה מילאנו, לזמן קצר, לבירת הקיסרות הרומית המערבית.
בזמן זה הייתה מילאנו העיר השנייה בגודלה באירופה כולה, עם 300,000 תושבים, אוכלוסייה גדולה מאוד באותו זמן.
כיום נחשב אמברוזיוס לפטרון העיר הקדוש ומגינה.
במהלך המאה ה-11 נחשבה מילאנו לעיר גדולה וחשובה בקיסרות הרומית, וזכתה, כמו מספר ערים אחרות באיטליה, במעין עצמאות מדינית ופוליטית מהאימפריה הרומית הקדושה.
כשהתפרצה מגפת המוות השחור באירופה בשנת 1349, הייתה מילאנו אחת מהערים היחידות באירופה שאליהן לא הגיעה המגפה, אולם מאוחר יותר נפגעה אוכלוסיית העיר קשות מהתפרצויות המגפה ב-1402 (50,000 מקרי מוות), ב-1542 (80,000 מקרי מוות), ב-1576 (17,000 מקרי מוות) וב-1629, הידועה גם כ"שנת המגפה הגדולה של מילאנו" - 70,000 מקרי מוות.
מאז המאה ה-11 הייתה מילאנו עיר חופשית תחת שלטון בית ויסקונטי.
ב-1395 רכש ג'אן גָלֵאָצוֹ ויסקונטי תואר דוכס והפך לדוכס הראשון של דוכסות מילאנו.
בין 1395 ועד שלהי המאה ה-18 הייתה מילאנו לבירת דוכסות מילאנו ונשלטה על ידי דוכסים מבית ויסקונטי.
בין 1447 ל-1450 התקיימה בה רפובליקה קצרת ימים שנקראה הרפובליקה האמברוזית.
לאחר 1450 שלטו בעיר דוכסים מבית ספורצה.
במשך תקופת הרנסאנס ופריחתה התרבותית של אירופה כולה ואיטליה בפרט, שלטו במילאנו משפחות הדוכסים ספורצה וויסקונטי, שעודדו את האמנות, הפיסול והתרבות בעיר ועודדו אמנים רבים להגיע אליה, ביניהם גם לאונרדו דה וינצ'י שהתגורר תקופה מסוימת במילאנו.
אחרי ניסיון כושל לכבוש את שאר צפון איטליה במהלך המאה ה-15, נכבשה מילאנו בידי צרפת, ולאחר מכן על ידי אוסטריה (בית הבסבורג).
בתחילת המאה ה-16 ניתנה השליטה במילאנו לאנשי בית הבסבורג שבספרד.
במהלך המאה ה-18 חזרה שוב השליטה בעיר מספרד לאוסטריה, בגלל מותו של שליט ספרד מבית הבסבורג.
מאוחר יותר, בזמן המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליוניות, ראו הצרפתים במילאנו חלק מרפובליקת קיסייפלין וסיפחו את מילאנו אל קיספליין, שבעתיד נעשתה לחלק מממלכת איטליה.
לאחר תקופה זו הייתה מילאנו לחלק מממלכת לומברדיה-ונטו, תחת שלטון אוסטרי.
לבסוף הייתה העיר לאחת ממרכזי הלאומיות והדרישה לחירות באיטליה, וריכזה את הטוענים למען איחוד איטליה ועצמאותה מהשלטון האוסטרי.
ב-1859, לאחר המלחמה השנייה בסדרת מלחמות העצמאות של איטליה, הסתיימו שנות השלטון האוסטרי במילאנו על ידי ממלכת סרדיניה.
בזמן מלחמת העולם השנייה הפציצו כוחות בעלות הברית את מילאנו בשיטתיות בשל היותה מרכז תעשייה חשוב באיטליה.
ההפצצות נמשכו אפילו לאחר שהמפקד האיטלקי פייטרו באדוליו וצבאו נכנעו לבעלות הברית בשנת 1943, וזאת, בין השאר, בשל כך שכוחות צבא גרמניים רבים רוכזו אז באיטליה.
עד שפסקה כליל הלחימה באיטליה, ב-25 באפריל 1945, נגרמו לעיר נזקים כבדים: שכונות שלמות, ביניהן אזורים היסטוריים בעלי חשיבות עולמית, נחרבו.
כשליש מבתי העיר נהרסו ויצירות אמנות רבות אבדו.
לאחר המלחמה החל תהליך שיקום העיר, שחזרה בהדרגה והייתה למוקד תעשייתי-כספי חשוב באיטליה.
העיר העתיקה של פראג (בצ'כית: Staré Město pražské) היא האזור המיושב העתיק ביותר של העיר פראג אשר בצ'כיה.
אזור העיר העתיקה של פראג, אשר ממוקם לאורך הגדה הימנית של נהר הוולטאבה, הוקם במהלך תקופת ימי הביניים ומשתרע על פני 129 דונם.
עד 1784 הייתה העיר העתיקה של פראג עיירה עצמאית.
העיר העתיקה של פראג הוכרזה ב-1992 כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
אתרים בולטים באזור העיר העתיקה כוללים בין היתר את כיכר העיר העתיקה והשעון האסטרונומי.
הרובע היהודי של העיר, יוספוב, ממוקם בקצה הצפון מערבי של העיר העתיקה של פראג.
אתרים בסטארה מסטו (העיר העתיקה)
העיר המטרופולינית של פלרמו (באיטלקית: Città metropolitana di Palermo) היא עיר מטרופולינית במחוז האוטונומי סיציליה שבאיטליה, שבירתה העיר פלרמו.
נכון לנובמבר 2018 התגוררו בה 1,253,356 תושבים על שטח של 5,009.28 קילומטרים רבועים, ונכללות בה 82 קומונות.
זוהי העיר המטרופולינית החמישית בגודלה באיטליה לפי אוכלוסייה, והשלישית בגודלה על פי שטח.
בחלוקה המנהלית של 4 באוגוסט 2015 החליפה העיר את נפת פלרמו.
בירתה בעיר פלרמו המשמשת גם כבירת המחוז.
העיר המטרופולינית שוכנת בצפון-מערבה של סיציליה על הים הטירני מצפון, וגובלת בקונסורציום העירוני החופשי טרפאני במערב, בקונסורציום העירוני החופשי אגריג'נטו ובקונסורציום העירוני החופשי קלטניסטה מדרום ובעיר המטרופולינית של מסינה ממזרח.
שמה נגזר משם השבט היווני "פאנורמוס" שמשמעו "נמל הכל".
הערים העיקריות בעיר המטרופולינית, נוסף על פלרמו, הן בגרייה (Bagheria), מונריאלה, צ'פלו ופרטיניקו (Partinico).
האי אוסטיקה (Isola di Ustica) שייך גם הוא לעיר המטרופולינית.
נהר האימרה מרידיונלה (Imera Settentrionale) הוא הנהר הארוך ביותר בעיר המטרופולינית של פלרמו, ואורכו 144 ק"מ.
הנהרות האחרים בנפה הם הבליצ'ה שאורכו כ-77 ק"מ, הבליצ'ה דסטרו (Belice destro) באורך של 45.5 ק"מ ונהר הבליצ'ה סיניסטרו (Belice sinistro) באורך של 42 ק"מ.
הגידולים החקלאיים בעיר המטרופולינית הם זיתים, דגנים, שקדים, תאנים, הדרים, גפנים, כותנה ועוד.
בתחומי העיר המטרופולינית מספר פסיפסים ביזנטיים ידועים הנמצאים בקתדרלת מונריאלה, בקתדרלת צ'פלו, בכנסיית סנטה מריה דל'אמיראליו, ובקפלה פלאטינה שבפאלאצו דיי נורמני בפלרמו.
העיר העתיקה של חברון נמצאת במרכז העיר חברון.
בחפירות ארכאולוגיות נמצאו שרידים של עיר כנענית בתל רומיידה, והעיר העתיקה, המוכרת כיום קמה בתקופה היוונית או הרומית, בין המאה ה-3 לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס.
היא הפכה למרכז העיר חברון בתקופת הח'ליפות העבאסית, בסביבות שנת 750 לספירה.
העיר העתיקה של חברון הוכרה בשנת 2017 כאתר מורשת עולמית של הרשות הפלסטינית.
העיר העתיקה בנויה סביב מערת המכפלה, בה על פי המסורת קבורים האבות והאמהות, והיא נחשבת לאתר מקודש ביהדות, באסלאם ובנצרות.
העיר העתיקה עומדת במוקד הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון.
שטחה של העיר העתיקה של חברון הוא 20.6 הקטאר (206 דונם), ומתגוררים בה אלפי תושבים.
בתקופה הממלוכית, בין השנים 1250 ל-1517, החלו להשתמש באבן גיר מקומית עבור רוב הבנייה, ואבן זו מאפיינת את מראה העיר כיום.
המבנה העירוני של העיר העתיקה מתוארך לתקופה זו, ונותר ברובו ללא שינוי.
רוב הבניינים נבנו בתקופה העות'מאנית, החל מהמאה ה-18, אך לצדם השתמרו מספר מבנים מהתקופה הממלוכית.
העיר מחולקת לרבעים מסוגרים בבנייה צפופה, עם שערי כניסה בקצוות הרחובות הראשיים.
בסוף המאה ה-19 תועדה העיר העתיקה כמחולקת לתשעה רבעים:
בני הקהילה היהודית בחברון התגוררו עד אמצע המאה ה-20 ברובע יצרני הזכוכית.
היישוב היהודי בחברון נפגע קשות בטבח חברון (תרפ"ט) שאירע ב-1929. עם פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 (מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט) עזבו אחרוני היהודים את העיר (למעט משפחה אחת).
היישוב היהודי בחברון חודש לאחר 1967, והוא מרוכז כיום בשלושה אזורים אחרים: בית הדסה, בית רומנו ושכונת אברהם אבינו
האתר המרכזי בעיר העתיקה של חברון הוא מערת המכפלה, הכוללת חלל תפילה ליהודים הצמוד למסגד אל-ג'וואלי המיועד למוסלמים.
במתחם המערה נמצא גם מסגד אבן-עות'מן, מסגד ישן ליד השוק, ובית תמחוי מוסלמי בשם הוספיס אברהם.
ביישוב היהודי בחברון נמצאים גם בית הכנסת אברהם אבינו ומוזיאון חברון.
בעיר העתיקה שני מסגדים נוספים: מסגד שייח' עלי אל-באקה, ומסגד קזאזין, ברובע יצרני הזכוכית.
+ העיר העתיקה של חברון בתקופות שונות מפה של פליסיאן דה סוסי (1863) מפה של קונרד שיק (1898) מפה זו כוללת מקרא, ומסומנים בה, בין היתר, מערת המכפלה, מבצר עתיק, מספר בריכות ובארות, ושני מסגדים.
תצלום של שירות האוויר הגרמני (1918) מפה של משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים (2011)
העיר חברון מוזכרת מספר פעמים בספר יהושע בתנ"ך.
על פי ספר שמואל ב', חברון הייתה בירת ממלכת ישראל המאוחדת בתקופת דוד המלך, אך לאחר מכן דוד עזב את חברון והפך את ירושלים לעיר מלוכה.
בתל רומיידה התגלו ממצאים ארכאולוגיים לפיהם כנראה הייתה שם עיר כנענית קדומה.
תחילת הבנייה בעיר העתיקה של חברון מתוארכת לתקופה היוונית או התקופה הרומית בארץ ישראל, בין המאה ה-3 לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס.
עם תחילת הח'ליפות העבאסית הפך האזור סביב מערת המכפלה למרכז העיר חברון.
במלחמת ששת הימים נכבשה חברון בידי צה"ל והחלה שיבה של יהודים לעיר.
בשנת 1990 החל פרויקט שיקום העיר העתיקה, ביוזמתו של יאסר ערפאת.
עד שנת 1995 שוקמו 71 מבנים בעיר העתיקה, וכן סמטאות ובתי עסק קטנים, מתוך מטרה לשמר את המורשת האדריכלית והתרבותית של העיר.
פרויקט השיקום זכה בשנת 1998 בפרס אגא חאן לאדריכלות.
על פי הסכם חברון משנת 1997, שנחתם כחלק מהסכמי אוסלו, שטחה של העיר העתיקה כלול באזור H2 הנמצא בשליטה של צה"ל.
בשטח זה מתרחשים לעיתים קרובות עימותים בין מתנחלים לבין פלסטינים.
על הפלסטינים באזור זה מוטלות מגבלות תנועה רבות, בהן מקרים תכופים של הטלת עוצר, מחסומי תנועה וסגירת רוב בתי העסק הפלסטיניים ברחוב השוהדא.
עקב מגבלות אלה, החל משנות השמונים של המאה ה-20 נרשמה ירידה עקבית במספר התושבים הפלסטינים בעיר העתיקה.
בשנת 1997 הוקמה, במימון בינלאומי, ועדת שיקום לעיר חברון.
הוועדה שיפצה כ-1,000 בתים, 120 חנויות ו-10 בתי ספר, ולאחר מכן כ-1,000 משפחות שעזבו את העיר העתיקה חזרו לגור בה.
הרשות הפלסטינית הגישה בקשה להכיר בעיר העתיקה של חברון כאתר מורשת עולמית בתחילת שנת 2017. בבקשה נכתב: "במוקד העיר העתיקה נמצא אתר מערת המכפלה, המורכב ממספר מבנים במתחם שנבנה במאה ה-1 לספירה כדי להגן על קברי האבות.
מקום זה הפך לאתר עלייה לרגל לשלוש הדתות המונותאיסטיות: יהדות, נצרות ואסלאם."
הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים, הבודקת את הבקשות, דרשה לסייר בעיר כדי לבחון את הבקשה, אך ישראל סירבה לאפשר לחברי הוועדה להיכנס אליה, בטענה כי מדובר במהלך פוליטי במסווה של שימור מורשת תרבותית.
ביולי 2017 החליטה ועדת המורשת העולמית של אונסק"ו כי מערת המכפלה והעיר העתיקה של חברון הן אתרי מורשת של הרשות הפלסטינית.
העיר העתיקה נרשמה כאתר מורשת עולמית בסיכון.
ההחלטה ניתנה עם מספר הסתייגויות שנבעו מכך שנמנע מחברי הוועדה לסייר בעיר העתיקה.
העיר הטובה היא סדרת טלוויזיה מסוגת דרמה, אשר יצר, כתב וביים אלירן אליה עבור חברת התקשורת והכבלים "HOT".
הסדרה עלתה לאוויר ב-12 ביולי 2022.
אדם (עוז זהבי) הוא מחנך כיתת אתגר של תיכון בעיר פריפריאלית, שמפתח קשר תלותי עם תלמיד, שהוא מסתבך סדרתי.
הוא נאבק בכל כוחותיו למען הצלחת תלמידיו ונחוש לשמש להם כמחנך וכעוגן, אבל במקביל מתקשה להתמודד עם הזהות המינית שלו.
כשהוא מפוטר מתפקידו, מחליט לרוץ לראשות העיר.
אדם גבאי (עוז זהבי) - מחנך כיתת אתגר של תיכון בעיר פריפריאלית.
תומר (תומר קרקעי) - תלמיד בכיתה של אדם, בנה של רחלי.
שרף את בניין משרד הרווחה.
רחלי (אילנית לוי) - אמא של תומר.
דוד דהן (אימרי ביטון) - דייר Airbnb של אדם, הומוסקסואל מוצהר ונשי, ניהל רומן עם אדם.
נידור (אגם בוחבוט) - תלמידה בכיתה של אדם נכנסה לדיכאון לאחר שירתה בסאן בטעות בגדנ"ע נאנסה על ידי התומכים של נחום
שושה גבאי (תיקי דיין) - אימו של אדם.
נחום אלמליח (יעקב כהן) - ראש העיר.
שועה אלגרבלי (שמוליק כהן) - אביו של סאן.
כרמלה אלגרבלי (לירית בלבן) - אימו של סאן.
סאן אלגרבלי (אור פלח) - תלמיד בכיתה של אדם, בנו של שועה וכרמלה.
(אורי עמבר) - תלמיד בכיתה של אדם.
יונתן (אליאור אבייב) - תלמיד בכיתה של אדם.
יוסי מולוקנדוב (נרי כהן) - תלמיד בכיתה של אדם.
מירן (אלה לביא) - תלמידה בכיתה של אדם.
(טוהר דהון) - תלמידה בכיתה של אדם.
(מירי קריחלי) - תלמידה בכיתה של אדם.
אלינה (אלינה דימנשטיין) - המורה לתנ"ך בתיכון.
מיכאל (חגי שקד) - אחיה של נידור.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאהסימוכין2022פרסי נבחרי השנה של פרוגיסדרת הדרמה של השנההעיר הטובה2023פרסי האקדמיה לטלוויזיהשחקן ראשי בסדרת דרמהעוז זהבישחקן משנה בסדרת דרמהאימרי ביטוןהקלטה בסדרה עלילתיתאשי מילואליהוק בסדרה עלילתיתלימור שמילה
העיר העתיקה של איסטנבול (בטורקית: Fatih, "פאטיח"), הוא אחד מ-39 המחוזות של העיר איסטנבול אשר בטורקיה.
זהו החלק העתיק ביותר של העיר איסטנבול בו נמצאים מרבית האתרים ההיסטוריים הבולטים של העיר.
אזור העיר העתיקה של איסטנבול משתרע על חצי האי, אותו כבש במקור מהמט הכובש ב-29 במאי 1453, ואזור זה חופף לאזור המקורי בו נמצאה העיר קונסטנטינופול.
זהו אחד מהמחוזות הגדולים ביותר באיסטנבול כיום, וכמו גם אחד מהאזורים המאוכלסים והצפופים ביותר באיסטנבול.
בשנת 2000 מנתה אוכלוסיית המחוז 408,000 תושבים בסך הכל, אשר חיו בשטח בגודל 10.8 קמ"ר.
אוכלוסיית המחוז מורכבת מאוד מבחינה אתנית ודתית.
בעשורים האחרונים חלק מהאוכלוסייה המבוססת עברה להתגורר בפרברים של איסטנבול ובמקביל עברו להתגורר בחצי האי לא מעט מהגרים שעברו למקום בעיקר מהמחוזות הצפוניים של טורקיה.
מגמה זו בולטת בעיקר בחלק המרכזי ובחלק הצפוני של חצי האי.
העיר העתיקה של איסטנבול הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית תרבותי בשנת 1985.
ארמון טופקאפי - ארמון אשר שימש כמבנה המגורים הרשמי של הסולטאנים העות'מאנים והמרכז האדמיניסטרטיבי של האימפריה העות'מאנית בין השנים 1465 עד 1853.
איה סופיה - קתדרלה היסטורית של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית שנבנתה במקור בבירת האימפריה הביזנטית, אשר הוסבה מאוחר יותר למסגד, לאחר מכן למוזיאון, ולבסוף שוב למסגד.
מסגד סולימאנייה - מסגד עות'מאני אשר נבנה בימיו של סולימאן המפואר ולידו נמצא קברו.
סולימאנייה הוא המסגד הגדול באיסטנבול ובין אתרי התיירות המוכרים שלה.
הבזאר הגדול - אחד השווקים המקורים הגדולים בעולם.
המוזיאון לאמנויות טורקיות ואיסלאמיות - מוזיאון הממוקם בכיכר סולטנאחמט אשר נמצא במבנה שהוקם במקור בשנת 1524 ושימש בעבר כארמונו של פרגלי אבראהים פאשא, שהיה וזיר גדול באימפריה העות'מאנית בין השנים 1523 עד 1536.
המסגד החדש - מסגד עות'מאני הממוקם ברובע אמינונו.
המסגד ממוקם בקרבת גשר גלטה.
בזאר התבלינים – אחד מהבזארים הגדולים ביותר באיסטנבול.
מסגד סוקולו מהמט פאשה - מסגד מהמאה ה-16 בשכונת קדירגה.
העיר העתיקה של מינכן הוא האזור העתיק בעיר מינכן שבגרמניה המשתרע על פני 3.15 קמ"ר' וכולל את המחוזות אלטשטאדט (Altstadt) ולהל (Lehel).
אזור זה כולל את מרבית אתרי התיירות המרכזיים של מינכן.
בסוף 2018 גרו בתחום המחוזות אלטשטאדד ולהל 20,960 תושבים.
אזור העיר העתיקה של מינכן נתחם בכביש הטבעת ההיסטורי הראשון שנבנה סביב מרכז מינכן.
העיר הטבועה או העיר השקועה הוא משחק פעולה-הרפתקאות שפותח על ידי חברת פרוגוורס ויצא לאור ב-2019.
עלילת המשחק, המבוססת ברובה על עולמו הבדיוני של הסופר ה.פ.
לאבקרפט, מתרחשת במהלך שנות ה-20 וסובבת את דמותו של צ'ארלס ריד, בלש פרטי המגיע לעיר האפלה ומוכת השיטפון אוקמונט, במטרה לחקור את הטירוף המפלצתי הרודף אותה.
המשחק מתקיים במרחב תלת־ממדי, בשיטת עולם פתוח, כאשר השחקן פועל דרך דמותו של החוקר הפרטי צ'ארלס וו.
בראשית המשחק מתחיל קו העלילה הראשי בצורה אוטומטית, אולם עם השלמת המשימות המקדימות משתחררת האחיזה סביב השחקן, והוא יכול להסתובב בחופשיות בעולם ולפנות לקווי העלילה המשניים או לעשות כרצונו.
השחקן יכול לזוז קדימה, אחורה, ימינה ושמאלה, זאת על ידי שימוש במקשי התזוזה האופייניים לכל פלטפורמה.
כמו כן ניתן להגביר את מהירות ההליכה בעזרת ריצה למשך פרק זמן קצוב, ולכרוע על הרצפה לצורך הסתתרות או התקדמות שאינה מושכת תשומת לב רבה מאויבים.
סגנון המשחק הוא בלשי בעיקרו, ומוטמעת בתוכו מערכת חקירה המאפשרת לשחקן לאסוף רמזים ולהפיק מסקנות בכדי להתקדם במשימותיו.
כל בחירותיו של השחקן, אפוא, משפיעות על השתלשלות אירועי העלילה, אשר עשויה להתפצל למספר תרחישים ולהציע ברירות שונות.
במסך התפריט של המשחק ישנן שבע קטגוריות בסך הכל, כאשר שלוש מתוכן קשורות באופן ישיר למכלול החקירה שתואר לעיל:
ארמון המחשבה: מקום בו השחקן יכול להצליב בין הידיעות השונות אליהן הגיע ולהפיק מסקנה חדשה אשר עשויה לפתוח כיווני חקירה חדשים.
לעיתים ניצב השחקן בפני מספר ברירות, ועליו לקבל החלטה עצמאית שתקבע את המשך דרכו.
תיקים: רשימה מסודרת של כל המשימות בהן השחקן מעורב, או בשפת המשחק, התיקים עליהם הוא עובד, יחד עם כלל הרמזים והראיות שהצליח למצוא עבור כל אחת מהן.
ישנה אפשרות לנעוץ את הרמזים על גבי מפת העיר, דבר שעשוי להעניק ראייה חקירתית רחבה יותר.
סיפור: אוסף הממצאים (מסמכים, מכתבים, יומנים, תמונות וכיוצא בזה) שהשחקן אסף, אשר אינם מהווים בהכרח ראיות מן המניין, אולם דרך בחינתם מחדש הוא עשוי להגיע להחלטות עצמאיות שיעזרו לו להבין כיצד להתקדם.
אין זה די להשתמש ביכולות העומדות לרשות השחקן לצורך השלמת המשימות.
ישנם מקומות במשחק כגון תחנות משטרה, ספריות ואוניברסיטאות, בהם מוכרח השחקן לבקר על מנת לעיין בארכיוניהן, ולגלות היכן נמצאים יעדים, חפצים או אישים כלשהם, זאת על ידי הצלבה של הנתונים הידועים לו, או בעזרת ניחוש.