tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודת המ"א שלו שהוגשה בשנת 1939 לקלוזנר הוכתרה בשם "תקופת ההשכלה העברית בווילנה (הסופרים העבריים בדורם של רמא"ג ואד"ם הכהן)", והקיפה 316 עמודים בכתב יד.
הוא תכנן לנסוע לווילנה על מנת לאסוף כתבי יד נוספים, אולם הפלישה הגרמנית לליטא סיכלה את תוכניתו.
את עבודת הדוקטור כתב בהנחייתו של פרופ' שמחה אסף, ועבודת הדיסרטציה שלו (363 עמודים) הייתה בנושא "מחקרים בספרות המוסר של היהודים בספרד: מראשית המאה הי"ג ועד סוף המאה הט"ו".
את תואר הדוקטור קיבל ב-1947.
לפני קום המדינה הרצה בסמינר למורים שבמחנות המעצר בקפריסין ובפני מדריכי תנועת נוער מבוגרים.
לאחר קום מדינת ישראל לימד חיילים עולים חדשים ספרות עברית.
החל מ-1953 נמנה עם סגל החוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית, ובשנות ה-70 כיהן כראש החוג.
בשנת 1967 התמנה כפרופסור חבר, וב-1975 היה לפרופסור מן המניין.
שימש כמרצה אורח באוניברסיטאות חיפה, תל אביב, ובאר שבע.
זכה בפרס ישראל לחקר הספרות ב-1989.
מנישואיו לרחל (נפטרה ב-1941) נולדה בתו דבורה אלרן.
אשתו השנייה, אסתר כספי, הייתה מתרגמת ומשוררת.
שמואל ורסס נפטר ב-18 באוקטובר 2010 בירושלים.
ארכיונו, הכולל תעודות אישיות, יומנים ופנקסים, התכתבות, חומרי הכנה ורשימות (וכן חומר משל אשתו אסתר כספי ואודותיה), סודר בידי יונתן מאיר והועבר למחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
מחקריו של שמואל ורסס חובקים ספרות יהודית בפרק זמן של מאתיים שנה, תקופה המשתרעת מראשית תקופת תנועת ההשכלה היהודית ועד לשנות ה-50 של המאה ה-20 ואף מעט אחרי כן.
פעילותו מקיפה מספר סוגות: סוגה אחת היא המגעים שחלו בין ספרות היידיש לספרות העברית, בצורת עיבודים לשוניים מלשון אחת לרעותה ותרגומים.
זאת הוא בחן ביצירותיהם של יוסף פרל, מנדלי מוכר ספרים, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, י"ד ברקוביץ, חיים נחמן ביאליק, וש.
ורסס הוא מגדולי חוקרי ספרות ההשכלה.
הוא הרבה לחקור את הפואטיקה, הנושאים והז'אנרים השונים של ספרות ההשכלה (הסאטירה, הפרוזה המחורזת, הפיליטון, האוטוביוגרפיה והרומן).
תיאר את האוריינטציה שלה לחסידות ולשבתאות ואת מערכת היחסים שלה עם ספרות אירופה הכללית.
הוא חקר את היוצרים הבולטים של ספרות ההשכלה, כמו יצחק ארטר, י"ל גורדון, יוסף פרל, יהודה בן מרדכי הורביץ ואברהם מאפו.
פרט לכך סיכם את תולדות המחקר בהּ.
ורסס חקר גם את הספרות העברית הקלאסית.
הוא בחן את התמורות בנושאים ומאפיינים בספרות.
הוא בחן את המקורות העממיים והמיתיים שספרות זו שאבה ממנה.
זאת הוא עשה בסופרים שהם מעמודי התווך של ספרות זו: ביאליק, פיארברג, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, חיים הזז וש"י עגנון.
הוא חקר את תולדות כתבי העת העבריים, מן "המאסף" ועד העיתונות העברית בפולין שבין מלחמות העולם.
הוא אף שלח ידו בחקר הספרות העברית החדשה.
תקופת ההשכלה העברית בווילנה, עבודת מ"א, האוניברסיטה העברית בירושלים, תרצ"ט, נמסר לספרייה הלאומית בידי יונתן מאיר.
סרוק באתר כתבי-היד של הספרייה הלאומית
יוסף פרל מעשיות ואיגרות מצדיקים אמיתיים ומאנשי שלומנו/ ההדירו לפי כתב היד של המחבר והוסיפו מבוא וביאורים: חנא שמרוק ושמואל ורסס, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תש"ל.
סיפור ושורשו: עיונים בהתפתחות הפרוזה העברית, רמת-גן: אגודת הסופרים העבריים, תשל"א.
בעקבות הביקורת: הערכות וגלגוליהן, תל אביב: יחדיו, תשמ"ב.
בין גילוי לכיסוי: ביאליק בסיפור ובמסה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד.
ממנדלי עד הזז: סוגיות בהתפתחות הסיפורת העברית, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ז.
השכלה ושבתאות: תולדותיו של מאבק, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשמ"ח.
התרגומים ליידיש של אהבת ציון למאפו, ירושלים: אקדמון, תשמ"ט.
מגמות וצורות בספרות ההשכלה, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן.
מלשון אל לשון: יצירות וגלגוליהן בספרותנו, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן.
ש"י עגנון כפשוטו: קריאה בכתביו, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ס.
'הקיצה עמי': ספרות ההשכלה בעידן המודרניזציה, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"א.
ידידתו של המשורר/ איגרות מרים מארקל-מוזסזון אל יהודה לייב גורדון (יל"ג), ההדיר מכתב היד והוסיף מבוא והערות שמואל ורסס, ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ד.
וידויו של משכיל: אביעזר, הוא ספר תולדות איש רם המעלה אשר כתב בעצם ידו כמו"ה מרדכי אהרן גינצבורג, ההדיר מכתב היד והוסיף מבוא והערות שמואל ורסס, ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ט.
גנזי יוסף פרל; בעריכת יונתן מאיר, ירושלים ותל אביב: מרכז זלמן שזר, אוניברסיטת תל אביב ובית שלום עליכם, תשע"ב.
מנדלי מוכר ספרים - רשימת כתביו ואיגרותיו להתקנת מהדורתם האקדימית, עריכה ביחד עם חנא שמרוק, האוניברסיטה העברית בירושלים, המכון למדעי היהדות, מפעל מנדלי, הוצאת ספרים על שם י"ל מאגנס, ירושלים, תשכ"ה, 1964.
ספר דב סדן: קובץ מחקרים מוגשים במלאת לו שבעים וחמש שנה/ בעריכת שמואל ורסס, נתן רוטנשטרייך, חנא שמרוק, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ז.
בין שתי מלחמות עולם: פרקים מחיי התרבות של יהודי פולין ללשונותיהם, בעריכת חנא שמרוק ושמואל ורסס, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ז.
שמואל אליהו וינברג (י"ח בתשרי ה'תרפ"ג, 10 באוקטובר 1922 – כ"ב באב ה'תשנ"ט, אוגוסט 1999) היה ראש עיריית בני ברק.
נולד בוורשה, לשושנה בת דוד וינפלד ולרב אברהם יהושע העשיל וינברג שכיהן כאדמו"ר מסלונים בתל אביב לאחר השואה.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל עם הוריו והמשפחה התיישבה בתל אביב.
התחנך בתלמודי התורה "סיני" ו"יבנה" בתל אביב.
בתקופת מאורעות 1936–1939 הצטרף לתנועת ברית החשמונאים, חויל לאצ"ל ומשם עבר ללח"י.
בשני הארגונים היה פעיל בגיוס נוער דתי.
נתפס על ידי משטרת המנדט בעת שהדביק כרוזים בתל אביב ונשלח למחנה המעצר בלטרון, שם נכלא לכחצי שנה.
היה בין תלמידי המחזור הראשון של ישיבת היישוב החדש בראשות הרב משה אביגדור עמיאל, ובמקביל למד גם כלכלה והנהלת חשבונות.
במלחמת העצמאות עבד במנגנון הגיוס של משרד הביטחון.
בשנת 1949 נישא לאסתר בת הרב משה אקשטיין.
השתייך לתנועת פועלי אגודת ישראל, והיה ממנהיגיה, כיהן מטעמה כיו"ר וכחבר הדירקטוריון של בנק פועלי אגודת ישראל.
בשנים 1947–1966 שימש גזבר עיריית בני ברק.
ובמקביל שימש כיו"ר ועד בית הכנסת "קהל חסידים".
באמצע שנת 1966 התפטר ראובן אהרונוביץ' מראשות העיר וממועצת העירייה ועימו התפטר חבר המועצה שלמה כהן, על מנת לאפשר לוינברג להיכנס למועצה ולכהן כראש עיר.
הוא החזיק בתפקיד עד יולי 1968, אז התפטר במסגרת הסכם רוטציה כדי לפנות מקום לשמעון סירוקה מאגודת ישראל.
וינברג שב לכהונת ראש העיר בשנים 1978–1983 לאחר שהרב יעקב לנדא בתמיכת הרב חיים גריינימן החליט להציבו בראש הרשימה החרדית.
בבחירות הפנימיות באגודת ישראל ב-1976 עמד וינברג בראשות סיעה בשם נאמני התנועה, שזוהתה עם חסידות סלונים.
הקים את בית ההחלמה ליולדות "אם וילד" בבני ברק כמפעל חסד אישי שבראשו עמדה רעייתו אסתר.
וינברג אב לחמישה ילדים, בהם: משה, מרצה, דוד, חשב בעיריית בני ברק, ושרה זלבסקי, אשתו של היוצר צבי זלבסקי.
שמואל מרדכי (ארתור) זִיגלבוים (בכתיב יידי: ארטור זיגעלבוים; בפולנית: Szmul Artur Zygielbojm; 21 בפברואר 1895 כ"ז בשבט תרנ"ה – 12 במאי 1943 ז' באייר תש"ג) היה פוליטיקאי סוציאליסט יהודי-פולני, מנהיג "הבונד" וחבר במועצה הלאומית של הממשלה הפולנית הגולה.
התאבד כמחאה על האדישות של בעלות הברית בנוגע לשואה.
שמואל זיגלבוים נולד ב-21 בפברואר 1895 ליוסל זיגלבוים והניה זיגלבוים לבית פינקר, בכפר בּוֹרוֹבִיצֶה (Borowice) שבגוברניית לובלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין).
בשנת 1899 עברה משפחתו לעיירה קְרַסְנִיסְטַב (קראסניסטאוו).
בשל עוני המשפחה, עזב את בית הספר והתחיל לעבוד במפעל בגיל 10.
זיגלבוים עזב את הבית לוורשה כשהיה בן 12, אבל חזר אליו בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כשמשפחתו עברה לחלם.
בשנות העשרים לחייו החל זיגלבוים לקחת חלק בפעילותיה של תנועת העבודה היהודית, ובשנת 1917 ייצג את העיר חלם בוועידת "הבונד" הראשונה בפולין.
מנהיג הבונד בוועידה התרשם כל כך מזיגלבוים, עד שהזמין אותו בשנת 1920 לוורשה לשמש כמזכיר המסחר של ארגון עובדי המתכת היהודים וכחבר בוועדת הבונד שבעיר.
בשנת 1924 נבחר זיגלבוים לוועידת הבונד המרכזית, תפקיד אותה מילא עד יום מותו.
בשנת 1930 החל זיגלבוים לערוך את ביטאון ארגוני העבודה היהודיים, ה"אַרבעטער פֿראַגן (Arbeiter Fragen, יידיש: "ענייני עבודה").
ב-1936 שלחה אותו ועידת הבונד המרכזית ללודז' כדי להנהיג את תנועת העובדים היהודית, ובשנת 1938 נבחר כחבר במועצת העיר.
כיבוש פולין על ידי הנאצים
לאחר פלישת גרמניה לפולין בספטמבר 1939 חזר זיגלבוים לוורשה, שם השתתף בוועידת ההגנה במהלך המצור על העיר.
כאשר כבשו הנאצים לבסוף את ורשה, הם דרשו 12 בני ערובה מהאוכלוסייה כדי למנוע התנגדות נוספת.
סטפן סטאז'ינסקי (Starzyński), נשיא (ראש עיריית) ורשה, החליט שתנועת העבודה היהודית היא שתמלא את הדרישה, אך זיגלבוים התנדב למלא את מקומה.
עם שחרורו הפך זיגלבוים לחבר במועצה היהודית (היודנראט), שיזמו הנאצים על מנת שישלטו באוכלוסייה היהודית המקומית.
הנאצים הורו ליודנראט להחל בבנית גטו בתוך ורשה.
בשל התנגדותו של זיגלבוים לפקודה, חששו חבריו מתנועת הבונד לחייו וארגנו לו נתיב בריחה מפולין.
בדצמבר 1939 הוא הגיע לבלגיה ובשנה שלאחר מכן הוא נאם בפני כינוס של האינטרנציונל הסוציאליסטי בבריסל ותיאר את השלבים המוקדמים של הרדיפה הנאצית אחר יהדות פולין.
באמצע שנת 1942 הוברח יאן קרסקי, ששירת כשליח בין תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה והממשלה הפולנית בגולה, לתוך גטו ורשה.
אחד ממדריכיו בתוך הגטו היה לאון פיינר, אשר כמו זיגלבוים, השתייך לתנועת הבונד.
קרסקי שאל את פיינר מה חשוב שיֵדעו יהודי ארצות הברית ובריטניה.
בחודשים שלאחר חזרתו לוורשה דיווח קרסקי לממשלות הפולנית, הבריטית והאמריקנית על המצב בפולין, במיוחד על אשר מתרחש בגטו ורשה ובמחנה ההשמדה בלז'ץ, שבו ביקר בחשאי (כיום רווחת הדעה שהמחנה בו ביקר קרסקי הוא מחנה מעבר שבו הוחזקו היהודים עד לשילוחם לבלז'ץ).
הידיעות שהעביר קרסקי פורסמו ב"ניו יורק טיימס" ב-25 בנובמבר ובעיתון ה"טיימס" הלונדוני ב-7 בדצמבר.
בדצמבר תיאר קרסקי את המצב בגטו לזיגלבוים, אשר שאל האם יש לו איזשהו מסר מהיהודים בגטו.
כמו שקרסקי תיאר לאחר מכן, הוא העביר את הודעתו של לאון פיינר:
שבועיים לאחר מכן, דיבר זיגלבוים שוב ברדיו של ה-BBC בדאגה לגורלם של יהודי פולין: .
מחדל מצד בעלות הברית והתאבדותו של זיגלבוים
ב-19 באפריל 1943 דנו נציגי ממשלות בריטניה וארצות הברית בוועידת ברמודה במצב של היהודים בשטחים הכבושים על ידי הנאצים באירופה.
בצירוף מקרים, אותו היום ממש היה היום שבו ניסו הנאצים לחסל את שארית היהודים בגטו ורשה ונתקלו בהתנגדות בלתי צפויה, מרד גטו ורשה.
בתחילת חודש מאי התברר חוסר התועלת של הוועידה בברמודה.
מספר ימים לאחר מכן קיבל זיגלבוים ידיעה על דיכוי מרד גטו ורשה וחיסולו הסופי של הגטו.
ב-12 במאי פתח זיגלבוים את הגז בדירתו שבלונדון ובכך התאבד כמחאה על המחדל מצד בעלות הברית על הנעשה בשואה.
במכתב ההתאבדות שלו, שהופנה לנשיא ולראש הממשלה הפולני, ציין שאף על פי שהנאצים הם אלה שאחראים לרצח יהודי פולין, לבעלות הברית חלק נכבד מהאשמה:
זיגלבוים ייחל שהמכתב יוודע לא רק לנשיא ולראש הממשלה הפולני בגולה; הוא כתב:
זיגלבוים מונצח בלונדון, ורשה וחלם.
בחודש מאי 1996 הוצב לוח זיכרון ליד ביתו בלונדון בפרויקט משותף של הבונד ושל הקבוצה הסוציאלית היהודית.
בהסרת הלוט השתתפו בני משפחתו של זיגלבוים, השגריר הפולני וראש עיריית הסיטי של וסטמינסטר.
לוח זיכרון הוצב בחלם בבית בו התגורר עם משפחתו לפני המלחמה.
אפרו של זיגלבוים הובא לארצות הברית ונקבר בבית הקברות ברידג'ווד שבניו יורק.
הקבר בעל גוון ורדרד וכולל אש נצחית.
מצידיו מצוטט מכתב ההתאבדות בעברית, באנגלית וביידיש:
בוורשה, הוצבה אנרטה לזכר שמואל זיגלבוים.
האנדרטה תוכננה על ידי מארק מודראו ונחנכה ב-22 ביוני 1997. האנדרטה כוללת גוש קצר של גרניט אפור בהיר, שבור למספר חתיכות סדוקות, שהוצב על המדרכה.
כתוב שם: איני יכול לשתוק ואיני יכול לחיות כאשר שרידי העם היהודי בפולין גוססים...
מול הפסל מוצב גוש סיאניט, ועליו הכיתוב הבא בפולנית ובעברית: שמואל זיגלבוים 1895–1943, נציג הבונד במועצה הלאומית של הרפובליקה הפולנית בלונדון; כאות מחאה נגד הפסיביות של ממשלות בעלות הברית לנוכח השמדת היהודים בגטו ורשה, שם קץ לחייו ב-12 במאי 1943
שמואל (שמוזי) זיסמן (נולד ב-12 במאי 1957) הוא כדורסלן עבר ועורך דין.
זיסמן נולד וגדל ברמת גן, בנו של חבר הכנסת ואיש הציבור שלום זיסמן.
החל לשחק כדורסל זמן קצר אחרי מות אביו בתחילת 1967. בנעוריו שיחק זיסמן במחלקת הנוער של מכבי רמת חן ובקבוצת הכדורסל של תיכון בליך, התיכון שבו למד.
מאמנו של זיסמן בנעוריו היה פיני גרשון, עד שבגיל 16.5 זיסמן הועלה לקבוצת הבוגרים של מכבי רמת גן.
בקיץ 1978 זיסמן עבר לשורות מכבי תל אביב, לאחר שהאחרונה זכתה בגביע אירופה לאלופות, בעקבות התעניינותם האישית של רלף קליין ושמעון מזרחי בו.
המעבר למכבי היה מלווה בהתלבטויות רבות של זיסמן על מעבר אפשרי למספר מכללות בולטות מצפון מזרח ארצות הברית.
אך בסופו של דבר זיסמן העדיף את מזג האוויר הים התיכוני של תל אביב על פני מזג האוויר של צפון מזרח ארצות הברית.
כחלק מן הקבוצה, הניף זיסמן את גביע אירופה בזכיית הקבוצה בגביע אירופה לאלופות, 1981, וכן זכה עימה בגביע הביניבשתי.
זיסמן שותף בשליטתה הכמעט מוחלטת במפעלים המקומיים של מכבי וזכה עימה גם בשלוש אליפויות ובשלושה גביעי מדינה, מתוכן, שלושה דאבלים.
במהלך תקופה זו, זיסמן היה קפטן נבחרת העתודה של ישראל (ועוד לפני זה, קפטן נבחרת הנוער), וכן חבר בסגל נבחרת ישראל הבוגרת.
במאזנו עומדים שלוש השתתפויות באליפויות אירופה (1981, 1983 ו-1985).
לאחר הקדנציה במכבי תל אביב המשיך זיסמן לשחק בקבוצת נעוריו מכבי רמת גן.
משם עבר להפועל תל אביב אותה הוביל לגמר הפלייאוף המפורסם של 1985 מול מכבי תל אביב.
בסדרת גמר זו התקוטטו כוכב הפועל תל אביב דאז מייק לארגי ומוטי ארואסטי, מה שהוביל להרחקתם.
הרחקת כוכב הקבוצה, והעברת המשחק המכריע מאוסישקין ליד אליהו, עלתה בסופו של דבר להפועל תל אביב באליפות, ומכבי תל אביב ניצחה בסדרה 1–2 בדרך לעוד אליפות ברצף.
כמו כן שיחק זיסמן בהפועל גליל עליון עימה העפיל לגמר גביע המדינה, ובהפועל חולון.
זיסמן פרש ממשחק פעיל בגיל 33. לאחר פרישתו זיסמן ייסד את ארגון שחקני הכדורסל בישראל, עמד בראשו והיה מיוזמי ומעצבי התיקון לחוק הספורט הישראלי, וכיום משמש גם כיו"ר מנהלת הספורט ההישגי של ישראל.
עם פרישתו ממשחק פעיל למד זיסמן משפטים באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1985 התקבל כחבר בלשכת עורכי הדין.
זיסמן הוא שותף מייסד בפירמת עורכי הדין הבינלאומית זיסמן, אהרוני, גייר ושות'.
למשרד סניפים בישראל, בארצות הברית (ניו יורק, בוסטון וושינגטון הבירה), סין (בייג'ינג ושאנגחאי), הודו, ובאירופה – ברומניה ובאיטליה.
זיסמן שימש יועץ משפטי וחבר בשלוש ועדות ממשלתיות - ועדת פלד בתחום התקשורת, ועדת רונן בתחום הנדל"ן, והוועדה המקצועית המיוחדת שהקים משרד התחבורה לחקירת אירועי תאונת הרכבת הקטלנית בבית יהושע בשנת 2006.
בנוסף משמש שמוליק זיסמן יו"ר בית הדין העליון של תנועת מכבי העולמית, חבר בחוג הידידים במסגרת עמותת עזרה למרפא (הרב פירר), הוא ממייסדי מרכז רט לטיפול בילדות נפגעות תסמונת רט, ממייסדי עמותת "לב אוהב", וממשיך לשחק בקבוצת הוותיקים של מכבי תל אביב המשתתפת באירועים שונים של תרומה לקהילה.
שמואל זכאי (נולד ב-1963) הוא תא"ל במיל' ואיש ניהול ישראלי המכהן כמנהל רשות התעופה האזרחית.
קודם לכן שימש כמנהל נמל התעופה בן-גוריון וכסמנכ"ל ברשות שדות התעופה.
בשירותו הצבאי שימש מפקד חטיבת גולני, עוצבת אדום ואוגדת עזה.
שמואל זכאי נולד בעפולה ב-1963. אביו שירת בחיל האוויר ומשפחתו של זכאי נדדה בין מגורי המשפחות בבסיסי החיל השונים.
באוגוסט 1981 התגייס לצה"ל לגדוד שקד.
עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור.
השתתף בפינוי ימית ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר ועם סיומו נשאר להדריך מחזור צוערים בבה"ד 1. בעקבות פירוק "שקד" בחר לעבור לחטיבת גולני בעקבות עצה ממפקדו בקורס הקצינים, גדי איזנקוט, ושירת כמפקד מחלקה בגדוד 51. ב-1986 מונה למפקד פלוגה בגדוד ואחר כך למפקד הפלחה"ן החטיבתי.
השתחרר משירות הקבע, לאחר כשנה, ב-1988, נקרא לשירות מילואים כסגן מפקד גדוד 51. לאחר מבצע כחול וחום החליט לחזור לשירות קבע ושימש כסגן מפקד גדוד 13 (גדעון) בתקופת גדי איזנקוט.
יצא ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובשנת 1991 מונה למפקד גדוד 51 והוביל אותו במבצעים מורכבים בלחימה בדרום לבנון.
ב-1993 מונה לסגן מפקד עוצבת חירם (חטיבה 769), החטיבה המרחבית המזרחית של עוצבת הגליל וב-1995 חזר לבה"ד 1 כמפקד גדוד גפן, קורס קציני החי"ר.
זכאי השתלם בצבא בריטניה ולמד באופן יסודי על הגוף המכשיר בצבא זה את היחידות העתידות להישלח לתעסוקה מבצעית בקוסובו במסגרת נאט"ו ובצפון אירלנד כנגד המחתרת האירית.
ב-1996 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בא"פ אליקים בו הקים ב-1997 את בית הספר ללוחמה נגד גרילה, במקביל פיקד על חטיבת כרמלי, חטיבת חי"ר במילואים.
באותה שנה היה זכאי חבר בוועדת חקירה לבדיקת אסון השריפה בוואדי סלוקי, בו נהרגו חמישה מלוחמי חטיבת גולני ונפצעו חמישה נוספים.
ב-1997 חזר ללחימה בגבול הצפון, הפעם כמפקד עוצבת חירם.
במהלך כהונתו הציע את התפטרותו, לאחר שחייל נפצע בעת כניסת כוח מחיילי החטיבה לשטח בדרום לבנון בו נפל פצצות מצרר.
אך לעומת זאת קיבל זכאי גיבוי מהרמטכ"ל, שאול מופז, בכך שדחה את התפטרותו.
ב-1999 קיבל את הפיקוד על חטיבת גולני תפקיד בו שימש עד 2001. במהלך תקופתו כמפקד החטיבה הוביל את לוחמיה בלחימה בדרום לבנון.
באותה עת הייתה סוגיית הנסיגה מלבנון במוקד השיח הציבורי, באחת השיחות עם חייליו מתח זכאי ביקורת חריפה על ראשי תנועת המחאה למען הנסיגה, ארבע אמהות וכינה אותן בכינוי הגנאי "ארבע סמרטוטות".
אלוף פיקוד צפון, גבי אשכנזי, רשם בשל כך הערה בתיקו האישי של זכאי.
בלילה האחרון בתפקידו כאלוף-משנה פיקד זכאי מן החפ"ק על מבצע "סגירת מעגל" ברצועת עזה, במהלכו לכדה סיירת גולני את עבד אל רבו אבו חוסה אשר היה מעורב בתכנון רצח אבי סספורטס ואילן סעדון.
בתום התפקיד קיבל העלאה לדרגת תת-אלוף מהרמטכ"ל שאול מופז ובכך נהיה לצעיר קציני צה"ל בדרגתו.
תפקידו הבא היה מפקד אוגדה כשקיבל את הפיקוד על עוצבת אדום האחראית על גבול ישראל-מצרים, והוביל אותה במאמץ למניעת הברחות ובפעולות לסיכול חדירות מחבלים.
ב-2004 קיבל את הפיקוד על אוגדת עזה.
בתקופתו אירעו שני אסונות הנגמ"שים וזכאי הוביל את האוגדה במבצע קשת בענן בדרום הרצועה ובמבצע ימי תשובה בצפונה.
בצעד תקדימי לקח זכאי חלק בתחקיר המבצעי שניהל חיל האוויר בעקבות מבצע קשת בענן.
בספטמבר אותה השנה ספג זכאי הערה פיקודית מן הרמטכ"ל משה יעלון על תפקודו באירוע בו חדרו מחבלים למוצב "מורג".
בנובמבר 2004 התפטר מתפקידו לאחר עימות עם הרמטכ"ל משה יעלון ואלוף פיקוד הדרום דן הראל על רקע חשד להדלפה אודות חילוקי דעות בין הדרג המדיני לצבאי לגבי המשך מבצע ימי תשובה.
זכאי נכשל בבדיקת פוליגרף שנערכה לו.
זכאי התכוון לבקש להישאר בצבא ולצאת לחופשת לימודים, אך הרמטכ"ל הורה לו לפשוט את מדיו באופן מיידי מהנימוקים: "כשל ערכי באמינות כלפי מפקדים ופקודים ועזיבת אוגדה בעת לחימה".
לאחר שחרורו מצה"ל, התמנה בספטמבר 2005 למנהל חטיבת הביטחון ברשות שדות התעופה וב-2008 קודם לסמנכ"ל ארגון וניהול ברשות.
באותה שנה חתם על מכתב הקורא לניהול משא ומתן עקיף עם תנועת חמאס בעזה על הפסקת אש ארוכת טווח.
באפריל 2010 מונה לסמנכ"ל מסופי הגבול ושדות התעופה הפנים-ארציים ברשות.
מתחילת 2012 שימש כממלא מקום זמני לשנתיים כמנכ"ל נמל התעופה בן-גוריון.
בשנת 2014 מונה למנהל נתב"ג.
ביולי 2022 הודיע על פרישתו בסוף שנה זו מתפקיד מנהל נתב"ג.
במרץ 2023 מונה על-ידי שרת התחבורה מירי רגב לתפקיד ראש רשות התעופה האזרחית.
ב-27 בספטמבר 2016 העיד מטעם ההגנה במשפט אלאור אזריה, וטען כי הירי היה סביר ועל מנת לנטרל את האיום מהמחבל שזז, ולא היה ירי על מנת להרוג.
הוא נשוי בשנית ואב לחמישה.
רבי שמואל ויטאל בן רבי חיים (ה'שנ"ח, 1598 - י' אדר ב תל"ז, 1677), בנם של רבי חיים ויטאל וג'אמילה (אשתו השנייה של אביו), היה מרבני ומקובלי דמשק.
רבי שמואל נולד בדמשק לרבי חיים ויטאל.
בדמשק שימש רב ודיין והקים ישיבה גדולה אשר למדו בה גם את תורת הקבלה, כתב תשובות רבות בהלכה ובקבלה לשאלות אשר נשלחו אליו ממצרים, ארץ ישראל, וכן מרחבי סוריה, והן מקובצות בספרו "שו"ת באר מים חיים".
נישא לג'מילה בתו של רבי יאשיהו פינטו, ונולדו להם שני בנים, רבי משה ויטאל אשר היה מרבני מצרים, ובן אשר נפטר בחיי אביו ולא ידוע שמו.
שמואל היה מגדולי תלמידי אביו ושימש כמעתיק ומסדר את כתבי אביו וכתבי האר"י וספריו נחשבו במדויקים והמוסמכים ביותר לכתבי קבלת האר"י, כפי שכתב החיד"א בספרו ב"שם הגדולים" בשנות השישים של המאה ה-17 עבר להתגורר במצרים וגם בה הקים ישיבה גדולה, נפטר במצרים בשנת תל"ז, 1677.
רבי שמואל כתב ספרים רבים אשר חלקם הגדול אבדו או נגנבו כפי שהעיד בעצמו, חלק מספריו יצאו לאור רק בשנים האחרונות.
תוצאות חיים - על פירוש רש"י לתורה, נדפס בירושלים בשנת תש"ס, 2000.
מקור חיים - דרשות לראש חודש, נדפס בשנת תקל"א, 1771 בליוורנו.
נדפס במהדורה מחודשת בשנת תשס"ד.
חכמת נשים - על הלכות גיטין, יבום, וחליצה, נדפס בירושלים בשנת תש"ס, 2000.
שמונה שערים - ספר קבלה, הם דרושי האר"י שקיבל מאביו, נדפס פעמים רבות.
חמדת ישראל - סידור, נדפס במונקאטש בשנת תרס"א, 1901. יצא מחדש ע"פ כתבי יד, בידי מכון אהבת שלום, ירושלים, תשע"ו.
חיים שנים ישלם - על הש"ס, רמב"ם וארבעת חלקי השו"ע, נדפס בחלקו בירושלים בשנת תש"ס, 2000.
שער השמים - על חכמת התכונה, לא נדפס.
תעלומות חכמה - סגולות ורפואות, נדפס, יריד הספרים, התשע"ז.
שמואל זִ'יטוֹמִירְסקי (בפולנית: Szmuel Żytomirski; 16 בספטמבר 1900 – ?
1944) היה אישיות ידועה בקרב הציבור היהודי בלובלין בטרם ובמהלך מלחמת העולם השנייה, ואביו של הניו ז'יטומירסקי.
הוא נספה בשואה בשלהי המלחמה, לאחר שכמעט כל בני משפחתו נרצחו בידי הנאצים.
המכתבים ששלח ז'יטומירסקי ואשר נשלחו אליו במהלך המלחמה מתעדים מאבק אבוד של איש אמיץ אשר מת זמן קצר לפני תום המלחמה.
קורות חייו הקצרים של בנו הניו, מי שהפך אייקון של השואה בפולין, נודעו לציבור מתוך מכתביו של אביו.
נסיבות מותו של שמואל ז'יטומירסקי אינן ידועות עד היום.
שמואל ז'יטומירסקי נולד בעיר ורשה שבפולין (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) ב-16 בספטמבר 1900. אביו אפרים (1873–1941) יליד העיירה מז'יבוז' שבפודוליה (כיום באוקראינה), היה מחובבי ציון ומאנשי תנועת המזרחי, ממייסדי בית-הספר "יבנה" בלובלין.
ופעיל בקופת "גמילות חסד" בלובלין.
אמו, חיה דבורה לבית מלמד (1882–1942), נולדה בריגה בירת פלך ליבוניה (כיום בירת לטביה).
בגיל 16 סיים שמואל בהצטיינות את לימודיו בגימנסיה של קרינסקי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הורע המצב הכלכלי בוורשה; ב-1917 עברה משפחת ז'יטומירסקי ללובלין, מתוך תקווה להיטיב את מצבה הכלכלי.
בצעירותו עבד ז'יטומירסקי כמורה בבית-הספר "תרבות" שבעיירה ביחאווה (בפולנית: Bychawa).
ניסיונותיו לעלות לארץ ישראל כשלו.
לאחר שסיים שנת לימודים באוניברסיטת וינה, חזר ב-1922 ללובלין והמשיך בעבודת ההוראה.
הוא היה מורה אידיאליסט ומסור לעבודתו.
ז'יטומירסקי הפגיש את תלמידיו עם מיטב יצירותיהם של סופרי דור התחייה: ביאליק, טשרניחובסקי ופרוג.
הוא נטע בתלמידיו את החזון הציוני ואת השאיפה לעזיבת הגולה ולהתחדשות לאומית בארץ ישראל.
בעת שלימד נקט שיטות פדגוגיות מתקדמות: הצגות, שירה, דקלום בציבור ויציאה לטיולים מחוץ לעיר.
את מיטב מרצו הקדיש ז'יטומירסקי לפעילות ציונית, וזו התאפיינה באוריינטציה לאומית וחברתית.
הוא היה יושב-הראש של מפלגת פועלי ציון – צ"ס בלובלין.
ז'יטומירסקי ומפלגתו פעלו במועצת הקהילה ובוועד הקהילה למען דלת העם ולמען המפעלים והמוסדות הציוניים.
הודות למאמצי המפלגה הקצתה מועצת הקהילה סכומים ניכרים עבור ארגון בתי-הספר היידיים ציש"א, בית-הספר העברי "תרבות", הקרנות הלאומיות (קק"ל וקרן היסוד), תנועת החלוץ, ארגון הספורט "הפועל" (בלובלין נוסד מועדון 'הפועל' הראשון בפולין) ובשיעורי ערב שארגנה מפלגת פועלי ציון צ"ס.
הודות למאמצי המפלגות הציוניות, שופצו מספר חדרים בבית הקהילה שברחוב קרבייצקה מספר 41, והם נמסרו לקיבוצי הכשרה, אשר היוו את גרעיני הקיבוצים יד מרדכי ונגבה.
לעיתים קרובות הופיעו ז'יטומירסקי וחבריו למפלגה בהרצאות ובאספות אשר התקיימו בעיירות השכנות ללובלין: פיאסקי, לוברטוב, לנצ'נה, קרשניק, ביחאווה ובילגורי.
לעיתים תכופות התקיימו בלובלין ועידות מחוזיות של המפלגה בהשתתפות נציגים מהוועד המרכזי בוורשה.
ז'יטומירסקי היה חבר בוועד המרכזי של הליגה למען ארץ ישראל העובדת, אשר ערכה פעילות הסברתית ותרבותית ענפה.
אישים ידועים באו ללובלין והרצו באספות של הליגה: זלמן רובשוב (שז"ר), הסופר נתן ביסטריצקי (אגמון) ואליהו דובקין{{הערה|1=צוקרמן מאיר, התנועה למען א"י העובדת, פרק ב': הליגה למען א"י העובדת', אנציקלופדיה של גלויות, עמ' 406–408.}}.
ז'יטומירסקי נמנה עם חברי הוועד של ארגון "החלוץ" בלובלין.
וכמו כן היה חבר בוועד של תנועת הנוער "דרור" ובוועדת התרבות שלה, והשתתף בוועד המנהל של בית-הספר העברי 'תרבות'.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה ז'יטומירסקי מְרַכֵּז הסניף בלובלין של ארגון הסעד היא"ס.
בראשית שנות ה-30 נשא ז'יטומירסקי לאישה את שרה אוקסמן, שניהלה חנות למכשירי כתיבה.
ב-1933 נולד בנם הניו (שמו העברי: חיים).
במהלך שנות ילדותו הורע מצבם של היהודים בפולין.
בגרמניה השכנה התבסס השלטון הנאצי, ובפולין שלאחר מות פילסודסקי התגברה האנטישמיות.
על חלון החנות של משפחת ז'יטומירסקי חרטו פולנים אנטישמים את כינוי הגנאי "Żyd" ("ז'יד", יהודון).
ב-1937 כתב ז'יטומירסקי מלובלין מכתב לאחיו הצעיר יהודה, שעלה לארץ ישראל באותה שנה: בהתאם לתפיסת עולמו, ז'יטומירסקי רשם את בנו ללימודים בבית-הספר "תרבות", בית-ספר יהודי-ציוני ששפת ההוראה בו הייתה עברית.
הניו לא זכה להיכנס בשערי בית-הספר; ב-1 בספטמבר 1939, יום פתיחת הלימודים, פלשו צבאות גרמניה הנאצית לפולין, ומלחמת העולם השנייה פרצה.
ב-10 בנובמבר 1941 נפטר אביו של ז'יטומירסקי, אפרים, ממחלת הטיפוס.
לפני מותו הוא ביקש להיקבר קרוב לשער בית הקברות, כדי להיות הראשון שיִצפה בשחרור העיר לובלין.
ז'יטומירסקי לא נכנע לתנאים הקשים בגטו לובלין, והיה מקור עידוד לחבריו.
כך, למשל, בדצמבר 1941 קיבל היודנראט בלובלין פקודה ממשטרת הביטחון הנאצית פקודה אשר חייבה את היהודים למסור לידי הגרמנים את בגדי הצמר שברשותם.
היודנראט זימן כמאה אנשים ושלח אותם לאיסוף בגדי הצמר.
פרופ' נחמן קורן ושמואל ז'יטומירסקי הלכו מבית לבית כדי לאסוף בגדי צמר עבור הוורמאכט, שלחם בחזית הרוסית.
ז'יטומירסקי ביקש להרגיע את האנשים ואמר להם: .
בהיותו אדם בעל ראייה היסטורית ניהל ז'יטומירסקי יומן מראשית הכיבוש הנאצי, שבו רשם את כל אשר ראה ושמע.
הוא שמר על היומן כעל בבת עינו.
תקוותו הייתה שהיומן יגיע לידיים נאמנות וישמש עדות לזוועות הנאצים; אולם עם מותו של ז'יטומירסקי אבד גם יומנו.
מכתביו ומכתבי אביו שנותרו אחרי מותם הם תחליף דל ליומן שאבד.
קריאה במכתבים מוליכה את הקורא בדרך אובדנה של המשפחה ואובדנה של קהילת יהודי לובלין.
שילוח יהודי לובלין להשמדה בבלז'ץ
משטרת הסדר ואנשי האס אס פיקחו על המשלוחים.
בסך הכל כ-29,000 מיהודי לובלין הושמדו במהלך החודשים מרץ-אפריל 1942, ובהם ככל הנראה גם אשתו, אמו ושתי אחיותיו של ז'יטומירסקי - אסתר ורחל - נרצחו אז.
ז'יטומירסקי ובנו הניו שרדו את הסלקציות של אביב 1942, ככל הנראה בזכות אישור עבודה שהיה לשמואל , ויחד עם שאר היהודים שנשארו בלובלין הועברו לגטו אחר, קטן יותר, שהוקם במיידן טטרסקי (פרבר של לובלין).
ב-22 באפריל ביצעו אנשי ה-אס אס סלקציה נוספת: כ-2,500 עד 3,000 אנשים ללא אישורי עבודה נלקחו תחילה למיידנק, ומשם ליער קְרֶנְפְּיֶיץ (Krępiec) שבמרחק כ-15 ק"מ מלובלין, שבו נורו למוות.
מתוך גטו מיידן טטרסקי שלח ז'יטומירסקי (דרך ארגון 'הצלב האדום') הודעה אל אחיו יהודה שבארץ ישראל: ב-23 ביולי 1942 שלח ז'יטומירסקי מכתב מגטו מיידן טטרסקי אל נתן שוואלב שבז'נבה:
במילים אלה של ז'יטומירסקי: "בבדידותי אני תולה בך את כל תקוותי..." השתמש חוקר השואה, פרופ' אברהם מילגרם, ככותרת למאמרו בנושא משלוחי חבילות המזון מפורטוגל ליהודים תחת הכיבוש הגרמני.
כ-3,000 אנשים נשלחו למחנה ההשמדה מיידנק, בהם ז'יטומירסקי ובנו הניו.
גם הניו בן ה-9 היה בקבוצה זו.
גברים ונשים כשירים לעבודה נשלחו לעבודת כפייה במחנות בלובלין דוגמת פלוגפלאץ (במחנה זה מוין רכוש היהודים הנרצחים ונשלח לגרמניה) וספורטפלאץ (אצטדיון שבנו עובדי הכפייה עבור אנשי האס אס).
ז'יטומירסקי הועבר ככל הנראה לעבודות כפייה בספורטפלאץ.
מתוך המחנה הוא הצליח לשלוח עוד שני מכתבים אחרונים למשלחת הציונית בקושטא.
ב-3 בנובמבר 1943 בוצעה ההשמדה ההמונית הגדולה של כל השבויים והאסירים היהודים שנותרו במיידנק ובשאר המחנות במחוז לובלין.
מבצע ההשמדה נודע בשם מבצע ארנטפסט (Erntefest, "חג הקציר).
באותו יום במיידנק נורו למוות מול בורות פתוחים 18,400 יהודים.
מבצע השמדה זה הוגדר כהוצאה להורג הגדולה ביותר בתולדות מחנות הריכוז.
בסיום מבצע החיסול הוכרז מחוז לובלין כ"יודנריין" ("נקי מיהודים").
באופן מפתיע שרד ז'יטומירסקי גם את החיסול ההמוני הזה, וזאת על-פי מכתב ששלח באמצעות שליח מלובלין ב-6 בינואר 1944 למשלחת היהודית בקושטא.
הוא נשלח מהכתובת "דרובנה 7".
במכתב זה מסר ז'יטומירסקי מידע ראשוני על אודות הרג ההמונים שהיה במיידנק בנובמבר 1943. היה זה מכתבו האחרון.
כעבור כחצי שנה בלבד, ב-24 ביולי 1944, העיר לובלין שוחררה על ידי הצבא האדום.
ז'יטומירסקי לא שרד; נסיבות מותו אינן ידועות.
לא ידוע היכן התחבא בסוף ימיו, האם הוסגר או חלה ומת.
הרב ד"ר שמואל זנוויל כהנא (שז"ך; ט"ז בכסלו ה'תרס"ו – א' בתמוז ה'תשנ"ח; 14 בדצמבר 1905 – 25 ביוני 1998) היה מנכ"ל משרד הדתות וכותב פורה.
שמואל זנוויל כהנא נולד בעיר ורשה.
אביה של אמו אסתר, הרב שמואל זנוויל קלפפיש, היה אב"ד ורשה.
אביו, הרב שלמה דוד כהנא, שהחליף אותו בתפקיד זה, היה מרבניה של העיר במשך חמישה עשורים ואחר-כך היה רבה של העיר העתיקה בירושלים עד שנת תש"ח.
כהנא למד בבית המדרש לרבנים תחכמוני וקיבל סמיכה מאת הרב משה סולובייצ'יק.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת מיר.
בהמשך למד באוניברסיטת לייז' וסיים שם בהצטיינות דוקטורט בלימודי המזרח.
לאחר שובו לוורשה, החל להרצות במכון למדעי היהדות שבעיר.
במקביל, סייע בהקמת רשת בתי הספר "יבנה" וישיבה חקלאית "בית שמואל".
ב-1940 עלה לארץ ישראל עם הוריו ורעייתו הינדה, והתמנה למרכז הסתדרות הפועל המזרחי.
היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה" של הפועל המזרחי, בראשות משה שפירא.
היה חבר הוועד הלאומי, הקונגרס הציוני העולמי והנהלת קול ישראל.
שימש כמנכ"ל משרד הדתות במשך כ-20 שנה, דבר שזיכה אותו בתואר מנכ"ל המשרד הממשלתי הוותיק ביותר.
עסק במיוחד בפיתוח המקומות הקדושים בארץ ישראל, ובכללם יזם את הקמת מרתף השואה על הר ציון בירושלים.
כאשר הרב יעקב משה טולידאנו נתמנה לשר הדתות הוא ביקש להחליף את כהנא איש המפד"ל, אולם נמנע מכך בעקבות לחצים שהופעלו עליו בין השאר על ידי הרבנים הראשיים ולאחר שכהנא הבהיר שישתף עמו פעולה.
הוכתר בידי הרבנות הראשית לישראל כרב הראשי ליהדות פרס, כדי שיוכל לארגן ענייני אישות עבור יהודי פרס.
בשנת ה'תשמ"ח (1988) הוכתר בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 1936 (תרצ"ו) נישא להינדה.
בתו היחידה, נחמה, נשואה לד"ר גבריאל חיים כהן מירושלים.
על שמו של כהנא נקרא בירושלים הרחוב העולה אל הר ציון ומרתף השואה "רחוב שז"כ".
גווילין נשרפין ואותיות פורחות - ספר הגות בנושא השואה והדת, בעריכת זוהר מאור על פי מאות פנקסים ("פנקסי ההר") שכתב כהנא בשנות ה-50 וה-60, 2018, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן
בגלגולי השנה -תשי"ט, בהוצאת ציון.
במרצפת המזלות - תשט"ז, בהוצאת "בר יודא".
שמואל וינוגרד (4 בינואר 1936 בתל אביב - 25 במרץ 2019) היה מדען מחשב ישראלי, שהתגורר ופעל בארצות הברית.
הוא ידוע בעיקר בתרומתו בתורת הסיבוכיות.
הוכיח מספר תוצאות משמעותיות בחישוב בעיות אריתמטיות, שותף בגילוי אלגוריתם קופרשמידט-וינוגרד לכפל מטריצות, ואלגוריתמים להתמרת פורייה מהירה.
וינוגרד החל ללמוד הנדסת חשמל ב-MIT שם השלים את התואר הראשון (B.S) והתואר השני (M.S) בשנת 1959. את עבודת הדוקטורט (Ph.D) שלו הוא השלים במכון קוראנט למדעי המתמטיקה באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1968, בהנחיית ג'ק שוורץ (Jacob T.
בשנת 1961 הצטרף לצוות המחקר של IBM וניהל שם, במשך תקופה ארוכה, את מחלקת המחקר המתמטי (בשנים 1970–1974 ו-1980–1994).
שימש כפרופסור אורח קבוע בפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
וינוגרד החזיק במספר ארדש 2.
חבר באקדמיה הלאומית למדעים - ארצות הברית משנת 1978
דוקטור כבוד למדעים טכניים מטעם הטכניון לשנת 1992
רבי שמואל וינברג (תר"י, 1850 – י"ט בשבט תרע"ו, 24 בינואר 1916), מכונה הדברי שמואל על שם ספרו, היה האדמו"ר השני בשושלת אדמו"רי חסידות סלונים.
עמד בראשה החל מסוף שנת 1883 ועד לפטירתו בשנת 1916.
נולד לרב יחיאל מיכל אהרן, בנו של מייסד חסידות סלונים, אברהם וינברג.
את עיקר דרכו ומשנתו רכש אצל סבו.
הרבה לנסוע אל אדמו"רי דורו, בהם רבי חיים הלברשטאם, אצלו שהה תקופה ארוכה, ורבי דוד משה מטשורטקוב.
ניהל יחד עם החפץ חיים קרן כספים שתמכה בהקמת תלמודי תורה ומקוואות.
השתתף בהקמת הארגונים "כנסת ישראל" ו"מחזיקי הדת", ובהמשך היה שותף להקמת אגודת ישראל.
עמד בקשר עם רבי חיים מבריסק, החפץ חיים ועוד רבים.
בקשריו עם אדמו"רי ורבני דורו שימש כשליחו בן אחיו רבי אברהם וינברג (השלישי) שהפך לימים לאדמו"ר מסלונים.
כדרכם של אדמו"רי חסידות סלונים עמד בקשר הדוק עם היישוב החסידי בארץ ישראל ותמך בו.
עמד בנשיאות כולל רייסין שתמך במאות משפחות שגרו בטבריה, צפת וירושלים והתרים עבורו.
בשנת תר"ס פעל להקמת ישיבת אור תורה על ידי חסידו הרב משה קליערס, רבה האשכנזי של העיר.
נפטר בי"ט בשבט ה'תרע"ו, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, בעת שהותו בטיפול רפואי בוורשה, ובשל קשיי ההתניידות בעת מלחמה נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
שיחותיו ודברי תורתו ששרדו יצאו לאור בתשרי תשכ"ט על ידי האדמו"ר רבי שלום נח ברזובסקי (ה"נתיבות שלום"), בספר "דברי שמואל".
בנו רבי ישכר לייב וינברג, כיהן אחריו כאדמו"ר בעיר סלונים.
בנו רבי אברהם וינברג (השני), כיהן אחריו כאדמו"ר מסלונים בעיר ביאליסטוק ואחר כך בברנוביץ'.
בתו חנה אסתר, אשת הרב שמעון קופילוביץ
בתו לאה, אשת רבי פנחס מלוביצקי, אדמו"ר מסלונים-לכוביץ' בארצות הברית
בתו טשארנא, אשת הרב משה מנחם סילבר.
בתו שרה, אשת הרב אברהם-אבלי רפפורט, אב"ד קעלץ
בתו פראדל, אשת רבי אלתר יוסף דוד לנדא מאליק
שמואל וולף (במקור ג'רג' וולף, בהונגרית: Wolf György; 12 בפברואר 1934 – 23 בפברואר 2019) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
זוכה פרס "קיפוד הזהב" להצגות פרינג' על מפעל חיים (2009).
וולף נולד בבודפשט שבהונגריה לאלָדַר ומריה.
אביו עסק במכירת מכונות תפירה, והתחתן בשנית לאחר שהתאלמן מהאם.
במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה ב-1944 לאחר כניסת צבא גרמניה הנאצית, נרצח האב על ידי אנשי צלב החץ.
הבן ואמו החורגת גורשו לגטו בודפשט, שם שוחררו על ידי הצבא האדום בינואר 1945. ב-1948 עבר וולף להתגורר במחנה של תנועת בני עקיבא בצרפת, ועלה לישראל במסגרת עליית הנוער בינואר 1949 באנייה "מרטון".
בתחילה גר בקיבוץ משואות יצחק, ולאחר שנה הצטרף לתנועת השומר הצעיר ועבר לקיבוץ כפר מסריק.
הוא שירת בנח"ל וב-1959 הגיע לתל אביב.
וולף למד משחק אצל נולה צ'לטון, שיחק במשך מספר עשורים במחזות רבים בתיאטראות (ובכללם תיאטרון האוהל, תיאטרון המרתף ובמת השחקנים) ובסרטים
במהלך שנות השבעים הצטרף לצוות השחקנים הקבועים של תיאטרון חיפה, שם שיחק עד שנת 2000. בין השאר במחזות: "קרום" של "חנוך לוין".
ב-1970 השתתף בבכורת ההצגה "זה מסתובב", בבימוי יוסף מונדי, אותה הציג למעלה מ-2,000 פעם.
כמו כן השתתף בפסטיבל תיאטרון קצר הראשון.
קיבל ציון לשבח על משחקו בהצגה 'לפעמים עוברים כאן פילים' בבימויו של איציק ג'ולי בפסטיבל עכו בשנת 2000. היה מועמד לפרס על בימוי ההצגה 'אנטומיה של הנפש' בתיאטרון 'קרוב' בטקס 'קיפוד הזהב' להצגות פרינג' בשנת 2011.
בשנת 2010, השתתף בעונה השלישית של סדרת הנוער "האי" (ששודרה בערוץ הילדים), בתפקיד הנביא סבסטיאן בין השנים 1406–1411.
וולף נפטר בפברואר 2019 לאחר מאבק במחלת ניוון רב מערכתי (MSA).
בתחילה היה בן-זוגה של השחקנית מרים נבו, ובראשית שנות ה-80 נישא לשחקנית מיקי מרמור, ולהם זוג בנות תאומות.
בתו, רוני וולף, יצרה ב-2017 את הסרט הדוקומנטרי "אבא בגיל של סבא" המתעד את אביה בזקנתו לצד אמה, הצעירה ממנו ב-19 שנה.
הרב שמואל זנוויל וינטרויב (י"ט בתמוז תרנ"ד, 23 ביולי 1894 - י"ט בסיוון תש"ב, 4 ביוני 1942) היה ראש ישיבת בית יוסף-נובהרדוק בפינסק ורבה של קרלין.
נולד בפרוסקורוב, אוקראינה, למשה-יעקב וחיה וינטרוב.
אביו היה מחסידי ז'ינקוב ושימש כראש השוחטים ובודקים בעירו.
בשנת תרס"ז (1907), בהיותו בן שלוש עשרה, עבר ללמוד בישיבת נובהרדוק, אצל ה"סבא" מנובהרדוק הרב יוסף יוזל הורוביץ.
כעבור שנתיים עבר ללמוד בישיבת טלז, שבראשה עמד הרב אליעזר גורדון.
הוא החשיב עצמו תלמידו של הרב רפאל אלתר שמואלביץ, חתנו של הסבא מנובהרדוק, שהיה אז ר"מ בישיבת טלז.
בשנת תרע"א (1911) עזב הרב שמואלביץ את ישיבת טלז, בהוראת חותנו, ועבר לכהן כר"מ בישיבת סלוצק, בראשה עמד הרב איסר זלמן מלצר.
יחד עמו עזב גם תלמידו שמואל וינטרוב והצטרף אליו כתלמיד בישיבת סלוצק.
כעבור זמן שב וינטרוב לישיבת נובהרדוק כדי להיות קרוב אל ה"סבא" מנובהרדוק.
ה"סבא" מנובהרדוק הקים בפולין וברוסיה רשת של ישיבות שפעלו ברוח שיטת נובהרדוק ומינה את תלמידיו לעמוד בראשות הישיבות.
את תלמידו שמואל וינטרוב מינה, בשנת תרע"ח (1918), לעמוד בראש הישיבה בברדיצ'ב.
הישיבה שכנה בבית מדרשו של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב, והרב וינטרוב שימש בה ראש ישיבה ומנהל רוחני.
בנוסף היה יוצא לדרוש בבתי הכנסת השונים בברדיצ'ב.
הוא גם יזם הקמת גרעינים נוספים של ישיבות ברוח נובהרדוק בערי הסביבה, בהן לובר, פולנאה, רומאנוב, קונסטנטין וחמלניק.
הוא עצמו היה פוקד את הישיבות השונות ומשמיע שיחות מוסר בפני התלמידים וכן דורש בפני יהודי המקום.
באחת השבתות, בעודו דורש בפני יהודי לובר, נעצר בידי חיילים רוסים ונכלא למשך תקופה.
בעודו ראש ישיבה בברדיצ'ב נישא לליבא טלינגטור, בתו של שלמה טלינגטור, מחסידי בויאן.
כשהתנכל המשטר הקומוניסטי לרב וינטרוב בתואנה שהוא טפיל המתבטל מעבודה, מסר חותנו את ניהול המפעל שבבעלותו לידי חתנו, ובמסווה זה המשיך הרב וינטרוב לקיים את הישיבה.
עם הזמן התנכלו השלטונות לרשת ישיבות נובהרדוק והן נסגרו בזו אחר זו.
היחידה ששרדה הייתה הישיבה בברדיצ'ב, ויחד עימה סניפיה הקטנים שפעלו בעיירות שבאזור ברדיצ'ב.
כשסכנת הסגירה נעשתה מוחשית החליט הרב וינטרוב להעתיק את ישיבתו וסניפיה לפולין.
כשחצה את הגבול נתפס על ידי חיילים פולנים והובא למעצר, אולם הוא חלה ואושפז ולאחר שהבריא התירו לו שלטונות פולין להישאר בתחומי המדינה.
כעבור זמן הקים גרעין של ישיבת נובהרדוק בעיירה קאוול.
כעבור זמן פשטו חיילים פולנים על הישיבה וערכו חיפושים במטרה לאתר מהגרים לא חוקיים.
שמונה עשר מתלמידי הישיבה נתפסו וגורשו לברית המועצות.
הרב וינטרוב נאלץ לנדוד מקאוול ולהעתיק את ישיבתו לעיירה אושמינה.
בשנת תרצ"ב (1932) הגיע לקאוול הרב יצחק אורלנסקי ופתח ישיבה לצעירים על יסוד שרידי הישיבה שפעלה בראשות הרב וינטרוב.
גם בהיותה באושמינה סבלה הישיבה מהתנכלויות מגורמים שונים, בהם פעילים ציוניים שפעילות הישיבה לא הייתה לרוחם.
הרב חיים עוזר גרודזנסקי הציע לרב וינטרוב להעביר את ישיבתו לאיוויה, עיירת הולדתו, והוא קיבל את ההצעה.
בשנת תרפ"ג (1923) פתח את ישיבתו באיוויה.
תושבי המקום סייעו לתלמידי הישיבה ורשמו אותם כילדי העיירה ששבו לפולין מרוסיה, ובכך הסירו מעליהם את סכנת הגירוש לרוסיה.
כעבור שנתיים, בשנת תרפ"ה (1925), החליט הרב וינטרוב להעביר את ישיבתו מאיוויה לעיירה הסמוכה וואלקוויסק.
הוא הותיר באיוויה חלק מתלמידיו הצעירים אשר היוו גרעין לישיבה חדשה, בראשה העמיד את הרב יהושע לב.
הישיבה החדשה באיוויה המשיכה לפעול עד שנת תרפ"ט (1929), אז פרצה שריפת ענק בעיירה שכילתה את רוב בתיה.
בעקבות זאת נאלצה הישיבה לעבור לפרוזאני.
ישיבתו הוותיקה של הרב וינטרוב, שעתה שכנה בוואלקוויסק, המשיכה לסבול מקשיים ומהתנכלויות שונות.
רבים מבני המקום השתייכו למשכילים, ואלה לא ראו בעין יפה את הופעתם של תלמידי נובהרדוק בעירם.
כעבור מספר חודשים נאלץ הרב וינטרוב לשוב ולהעתיק את ישיבתו, הפעם לסמיאטיץ'.
הישיבה פעלה בסמיאטיץ' במשך שנתיים, ובשנת תרפ"ז (1927), לאחר שנבחר רב חדש לעיר שנמנה עם "המזרחי", החליט הרב וינטרוב להעביר את ישיבתו לפינסק שבבלארוס.
הוא נערך להעברת הישיבה, ובין השאר פנה לרב יעקב ישראל קניבסקי והציע לו לכהן כר"מ בישיבה בפינסק.
הישיבה, ששכנה בפרבר קרלין שבפינסק, הלכה והתבססה עד שהפכה לאחת הישיבות המרכזיות במזרח אירופה.
הישיבה פעלה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
התקיימו בה סדרים שונים על פי שיטת נובהרדוק.
הרב וינטרוב כיהן כראש הישיבה וכן מסר שיחות מוסר ברוח נובהרדוק.
לצדו שימש כר"מ הרב יעקב ישראל קניבסקי.
המנהל הרוחני היה הרב יצחק אלחנן ולדשיין, חתנו של הרב אלתר שמואלביץ'.
בשנת תרצ"ה (1935) פרש הרב ולדשיין ותחתיו מונה הרב ירחמיאל שולמן, מחבר הספרים "פניני החוכמה", "פניני השלמות" ו"פניני הביטחון".
המשגיח בישיבה היה הרב יצחק אורלנסקי, לשעבר ראש הישיבה בקאוול לאחר שהרב וינטרוב עזב אותה והעביר את ישיבתו לאושמינה.
בשנת תרצ"ד (1934) עזב הרב קנייבסקי את הישיבה ועלה לארץ ישראל, התיישב בבני ברק והתמנה לראש ישיבת בית יוסף-נובהרדוק בבני ברק.
במקומו התמנה, מאוחר יותר, הרב יוסף רוזנטל.
הרבנים ולדשיין, שולמן ורוזנטל נספו בשואה.
בנוסף לתפקידו כראש הישיבה הגדולה בפינסק התמנה הרב וינטרוב, בשנת תר"צ (1930), לרבה של קרלין.
על כתב המינוי חתם גם האדמו"ר מקרלין רבי אברהם אלימלך פרלוב.
חניכי אסכולת נובהרדוק דחו עקרונית את הרעיון למשרת רבנות, והרב וינטרוב היה הראשון והיחיד מתלמידי ה"סבא" מנובהרדוק שהסכים לקבל על עצמו את הרבנות.
בתחילה סירב להצעה אולם השיקול שהכריע את הכף היה טובת הישיבה וכן יכולת ההשפעה על המצב הרוחני של יהודי פינסק.
הוא סבר שכרב יוכל לרתום את תושבי המקום לסייע לישיבה.
הוא עצמו תרם את חלק הארי ממשכורתו לקופת הישיבה.
כרב הוא פעל בקרב יהודי פינסק, תוך שיתוף פעולה עם רבה של פינסק הרב אהרן וואלקין.
הרב וינטרוב, כראש הישיבה וכרב המקומי, פעל נמרצות להקמת מבנה של קבע לישיבה.
באותה שנה הונחה אבן הפינה לבניין הישיבה בטקס מרשים, אך קשיים כלכליים האריכו את משך הבנייה ורק בשנת תרצ"ט (1939) הושלם המבנה.
אולם מעולם לא בא המבנה לידי שימוש.
זמן קצר מאוד לאחר מכן פרצה מלחמת העולם השנייה, ופינסק הפכה יעד להפצצות הרוסים.
על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נפלה פינסק בחלקם של הרוסים ומבנה הישיבה החדש הוכשר לשימושם של אנשי השלטון.
הרב וינטרוב נמלט עם משפחתו וקבוצת תלמידים לווילנה, שעמדה לעבור לשלטון ליטא.
בתוך זמן קצר הפכה העיר מקום מקלט לכעשרים ישיבות ובהן למעלה מאלפיים תלמידים.
הרב וינטרוב שיכן את ישיבתו באחד מבתי המדרש בעיר.
במקביל שהו בעיר עוד חמש ישיבות מרשת ישיבות בית יוסף של נובהרדוק.
כעבור זמן דרש השלטון הליטאי מתלמידי הישיבות לעזוב את וילנה.
הרב וינטרוב ותלמידי ישיבתו עברו לווילקומיר, שם פרס עליהם את חסותו הרב המקומי, יוסף זוסמנוביץ', חתנו של הרב משה מרדכי אפשטיין.
הישיבה המשיכה להתקיים בווילקומיר בראשות הרב וינטרוב, ולצדו הרב זוסמנוביץ' שאף הוא מסר שיעורים לתלמידי הישיבה.
בד בבד השיג הרב וינטרוב אשרת כניסה לארץ ישראל עבורו ועבור בני משפחתו, והוא החליט לצאת את ליטא בדרכו לארץ ישראל.
כך נהגו ראשי ישיבות נוספים, מתוך תקווה שבהיותם מחוץ לטווח הסכנה יוכלו לפעול להצלת תלמידי הישיבות.
הקבוצה הגיעה למוסקבה, משם לאודסה, משם באונייה לטורקיה, ומשם לארץ ישראל.
בניסן תש"א (1941) הגיעה הקבוצה לארץ ישראל.
שוטרים אנגלים העבירו את הקבוצה למחנה המעצר בעתלית, ומשם נסע הרב וינטרוב עם משפחתו לירושלים.
מיד עם בואו הוא התמנה לנשיא הכולל "עטרת יוסף" בתל אביב, לנשיא הכולל "עץ יוסף" בירושלים ולראש ישיבת בית יוסף בירושלים - שלושתם מאסכולת נובהרדוק וקרויים על שם ה"סבא" מנובהרדוק.
כמו כן ערך כינוס גדול של חניכי ישיבות נובהרדוק בארץ ישראל.
בי"ט בסיוון ה'תש"ב (1942) שנה לאחר עלייתו לארץ ישראל, נפטר והוא בן ארבעים ושמונה.
אשתו נפטרה חמישים שנה אחריו, בשנת תשנ"ב (1992), בהיותה בת תשעים ושבע.
הרב ליפא דב, (נפטר בנובמבר 2012).
היה מלומדי כולל חזון איש וחברותא של הרב חיים קניבסקי, תלמידם של החזון איש והרב גדליה נדל.
בן דוד (מנישואים) של הרב חיים גריינימן.
מחבר הספרים "דבר שמועה" (ארבעה חלקים).
הוציא לאור את הספר חידושי ר' גדליה (שני חלקים, מתורתו של הרב נדל) וספרים נוספים.
בנו הרב שלמה, הוציא את הספרים "נובהרדוק", תולדות ישיבות נובהרדוק, חתנו הרב בנימין קנדלר רב קהילת בני הישיבות בטבריה.
הרב נפתלי, מלומדי כולל חזון איש בבני ברק, מוציא לאור ירחון "לחושבי שמו".
בנו הרב שלמה הוא רב קהילת בית תפילה במודיעין עילית, בנו שמואל עורך את העלון "קול החינוך", חתנו הרב מרדכי חייקין רב קהילת חניכי הישיבות ברכסים, חתנו הרב אברהם סלומון מנהל תלמוד תורה דרך הקודש במודיעין עילית.
הרב ישראל מאיר מקהילת הקנאים בלונדון.
דבורה אשת הרב יצחק ברנשטיין, היה ראש כולל "עץ יוסף" בירושלים.
נכדתה היא הסופרת החרדית יהודית גולן.
מאשה אשת הרב שמריהו יוסף קרליץ, בנו של הרב מאיר קרליץ וממקימי וראשי כולל חזון איש.
חנה אשת הרב יהודה בן שלום, ראש הישיבה ב"מתיבתא" בזכרון יעקב.
בנו הוא חתנו של הרב דוד כץ, ראש ישיבת משכן יעקב בחיפה (חתנו של חבר הכנסת לשעבר יעקב כץ).
ברכה אשת הרב יוסף ברטלר.
אחיו של הרב יחזקאל ברטלר, מתלמידי החזון איש.
בניו של הרב ברטלר נשואים לבתו של ראש ישיבת סלבודקה בבני ברק הרב דב לנדו, לבתו של ראש ישיבת סלובודקה לצעירים הרב אהרן זקס ולבתו של ראש עיריית בני ברק לשעבר מרדכי קרליץ.
ישראל שמואל ווֹדניצקי (בכתיב יידי: וואָדניצקי; בפולנית: Szmul Wodnicki; 1895 – 2 בינואר 1980) היה צייר ישראלי נאיבי ממוצא פולני.
צייר סיפורים מזיכרונות חיי עיירתו קוזמיר.
ישראל שמואל וודניצקי נולד ב-1895 בעיירה קוצק שבפולין הרוסית, במשפחה זעיר-בורגנית.
בילדותו עבר לעיירה הציורית קז'ימייז' דולני שעל נהר ויסלה (בפי היהודים: קוזמיר דלובלין) שליד לובלין, עיירת נופש לאמני פולין, ושם גדל.
אביו, יחיאל לייב, התפרנס מהובלת רפסודות-עץ לדנציג.
וודניצקי קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה.
כבר בראשית נעוריו, כשלמד בבית המדרש, החל לצייר.
לאחר נישואיו פתח סנדלרייה ובמקביל לעבודתו, המשיך לצייר.
זכה להערכה מצד אמנים מובילים בפולין והצטרף לאגודת האמנים היהודים בוורשה.
השתתף בתערוכות ואף הציג תערוכת יחיד בלובלין ובקרקוב.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל עם אשתו ושלושת ילדיהם.
התפרנס כצבע וסייד, ולבסוף עבד כקבלן עצמאי.
התגורר ברחוב יהודה המכבי 49 בתל אביב.
הוא הביא עמו את ציוריו, המשיך לצייר בשעות הפנאי וזכה להערכה.
בארץ הצטרף לאגודת הציירים והפסלים.
ב-1942 הציג בתערוכה הכללית של אגודת הציירים והפסלים בבית "הבימה", וזכה בפרס עידוד שליד פרס דיזנגוף של עיריית תל אביב.
ב-1943 השתתף בתערוכת אמנים ארץ-ישראלים ביוהנסבורג.
בסוף שנות ה-50 נטש את הצבעות והתמסר לציור, ובמקום תמונות הנוף והדמויות שצייר עד אז, הקדיש עצמו לציור זיכרונות עיירתו – "את סימטאותיה ובתיה, את ההר, את השוק, את הכנסייה, את רועת-האווזים, את בית-המדרש ואת גיבורי העיירה: הרב והרבי, השוחט ושואב-המים, בעלי-בתים ופשוטי-עם, תלמידי-חכמים והדיוטות...
את בני העיירה והנוסעים לשוק הגדול, עוברים על-פני הכנסייה והצלב ויורקים, את היהודים היוצאים בראש-השנה לתשליך על חוף הנחל ואת עגלת-הרבי הבאה לעיירה ויהודים יוצאים לקראתה".
ציוריו הציגו סיפורים; על גבי כל תמונה כתב ביידיש סיפור קצר המבאר את הסצנה המוצגת.
רשם וצייר בצבעי שמן, באקוורל, בגואש ובדיו.
השתתף בתערוכות בשנים 1963, 1964 ו-1965. בשנת 1970 הציג בתערוכת ציור נאיבי במוזיאון תל אביב לאמנות.
רפרודוקציות של יצירותיו נדפסו בעיתוני הארץ "גזית" (1949) ו"דבר השבוע" (1950) ובאלבומים.
וודניצקי היה אב לשלושה (בת, יונה בן-חיים, ושני בנים, אברהם ושלום וודניצקי) וסב לשישה נכדים ולנינים.
נפטר בינואר 1980. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
אשתו גיטל (טובה) נפטרה שנה אחריו, ונקברה לצדו.
שמואל הרשקוביץ הוא איש מינהל ציבורי ישראלי.
כיהן כמנכ"ל המשרד לביטחון פנים, המשרד להגנת הסביבה ומנהלה הראשון של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
הרשקוביץ השתחרר משירותו בצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
בתפקידו האחרון בצבא שימש ראש ענף בטיחות בדרכים, בשנים 1982–1986. לאחר שחרורו שימש יועץ מקצועי בתחום הבטיחות בדרכים לארגונים שונים, משרדי ממשלה ולמשטרת ישראל.
ב-1997 מונה למנהלה הראשון של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים שהחליפה את מינהל הבטיחות בדרכים במשרד התחבורה.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 2000.
בשנת 2001 מונה ליועץ מיוחד לשר לאיכות הסביבה צחי הנגבי, ביוני 2002 מונה למנכ"ל המשרד וכיהן בתפקיד עד מרץ 2003. לאחר מינויו של הנגבי לשר לביטחון הפנים, מונה הרשקוביץ ב-2003 למנכ"ל המשרד לביטחון הפנים, הוא התפטר מתפקידו בספטמבר 2004 על רקע חקירה נגדו בפרשת המינויים הפוליטיים של הנגבי.
נגד הרשקוביץ הוגש כתב אישום בחשד למרמה והפרת אמונים, הוא זוכה על ידי בית המשפט ביולי 2010. במהלך המשפט יוצג על ידי עורך הדין עפר ברטל.
בינואר 2005 מונה למנכ"ל התאחדות הקבלנים אך כיהן בתפקיד פחות משנה.
שמואל זנוויל (גם: זוויל) שפיצר (ג' באלול ה'תרכ"ג, אוגוסט 1863 – י"ח אדר ב' תשי"א, 26 במרץ 1951) היה מעסקני היישוב הישן בירושלים, מייסד שכונת בתי נייטין, וממייסדי שכונת שערי חסד בירושלים, בן למשפחת שפיצר.
נולד בפרשבורג לרב חייא דוד הלוי שפיצר, מתלמידי הכתב סופר, ולצערטל.
בשנת תרל"ג (1873) עלה לארץ ישראל עם הוריו והם התיישבו בירושלים.
בתקופת מגוריו בירושלים חיבר אביו את ספר ה"נברשת" לבירור זמני הנץ החמה וזמני היום, שקיבל את הסכמת מהרי"ל דיסקין.
נשא לאשה את מירל בת הרב דוד יוליס חתן הרב אברהם שאג (נפטרה בתרפ"ה, 1924).
בשנת תרס"ב (1902) ייסד את שכונת בתי נייטין בסמוך למאה שערים.
הכתובת על שער הכניסה לשכונה קיימת עד היום, ובה נכתב: "שכונת בתי נייטין שבנה הרה"ג שמואל זנוול שפיצר ז"ל".
לוח הנצחה לזכרו תלוי בעזרת הנשים בבית הכנסת הגדול הגר"א.
שפיצר היה מגיד השיעור של "מרכז לבעלי מלאכה", שנוסד בירושלים על ידי שמואל לוי עבור בעלי מלאכה שקבעו עתים לתורה.
בשנת תרס"ח (1908) ייסד, יחד עם נפתלי צבי פרוש-גליקמן, את שכונת שערי חסד.
כדי להבטיח את רכישת השטח הוא נרשם בטאבו על שם ארבעה חברים נתיני חוץ.
השלושה האחרים היו הרב יוסף חיים זוננפלד, אף הוא נתין אוסטריה, ויואל משה סלומון ונחום ברגמן שהיו נתיני גרמניה.
שפיצר שימש כממונה על בתי שכונת בתי נייטין להשכרתם למגורים.
לו עצמו לא הייתה דירה משלו והוא התגורר בחדר קטן במשרדי החברה קדישא שאותה ניהל.
היה אחראי על קופת הגמ"ח של החברה קדישא.
הקפיד שלא לדרוש מן הלווה ערבים על הלוואתו, כדי לא תתגלה ברבים עובדת היותו נזקק.
על אף שבמשך חייו עברו תחת ידו סכומי כסף גדולים, כשנפטר נמצא בעזבונו סכום של שבעים וחמש אגורות בלבד.
נפטר ביום שני י"ח אדר ב' תשי"א ונטמן בבית העלמין שערי צדק, ולאחר מלחמת ששת הימים הועבר להר הזיתים לצד קבר אמו.
לאחר מותו נקרא על שמו רחובה הראשי של שכונת בתי נייטין.
היה נשוי למירל (לבית יוליס).
לאה - אשת יעקב מאיר זוננפלד, בן הרב יוסף חיים.
בנם, אברהם דב זוננפלד, נישא לבתו של עמיתו וידידו הקרוב נפתלי צבי פרוש-גליקמן.
חיה גיטל - אשת אברהם יונגרייז, בנו של מזכיר העדה החרדית הרב ברוך ראובן שלמה יונגרייז, ואחיו של ראב"ד העדה החרדית הרב דוד יונגרייז.
שושנה - אשת שלמה כהן.
הינדה - אשת דוד יולס.
אסתר יענטל - אשת מרדכי צובנר.
יוסף חיים צבי - היה נשוי לחנה מרים שפיצר, מייסדת ומנהלת בית הספר לבנות שפיצר בירושלים.
מרדכי שפיצר - תושב שערי חסד וקבלן בנין, חבר ההגנה ועזר בסלילת דרך בורמה שעקפה את המצור על ירושלים.
נכדו הוא פרופסור רון חריס.
נכדותיו: שושנה שפיצר (בת בנו מרדכי) - נשואה לפרופסור דוד געתון, שושנה רזיאל (בת בנו יוסף חיים צבי) - אלמנתו של דוד רזיאל, לוחמת האצ"ל אשת חינוך ויקירת ירושלים.
הרב שמואל וילנסקי שנודע בכינויו ר' שמואל חרקובר (~ה'תר"ע, 1910 - י' בכסלו ה'תש"ך, 11 בדצמבר 1959) היה ראש ישיבת "בית התלמוד" בארצות הברית.
נולד בחרקוב לרב נחום מאיר הלוי וילנסקי.
למד בישיבת שער התורה אצל הרב שמעון שקופ.
למד כמה שנים בישיבת ראדין והיה לתלמיד מובהק של הרב נפתלי טרופ.
למד זמן קצר בישיבת סלובודקה וסמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה עבר ללמוד בישיבת מיר שבה התרכזו אז בחורים מבוגרים רבים ששמם התפרסם בעולם הישיבות בליטא.
כמו כמה מחבריו היה מעביר שיעורים לבחורי הישיבה הצעירים.
עם תחילת השואה, נמלט מווילנה יחד עם רבים מתלמידי הישיבה ברכבת הטרנס-סיבירית לאורכה של ברית המועצות לולדיווסטוק, ממנה לקובה שביפן ומשם לשאנגחאי באמצעות אשרות הכניסה שהנפיק הקונסול היפני בקובנה חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה.
הוא יסד יחד עם רבי אריה לייב מאלין, רבי לוי קרופני ורבי חיים ויסוקר, ידידיו מישיבת מיר, את ישיבת "בית התלמוד" בברוקלין, בראשה עמד עד פטירתו ביום י' בכסלו ה'תש"ך, 11 בדצמבר 1959. ארונו הועלה לקבורה בישראל ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
עשור לאחר פטירתו לוקטו כמה עשרות משיעוריו לספר נר שמואל
רבי שמואל זיברטנסקי (לעיתים: ר' שמואל לוּבְּצֶ'ר; ה'תקע"ח, 1818 - ח' בתמוז ה'תרנ"ח, 28 ביוני 1898) היה למדן ליטאי, רב ופוסק הלכה, כיהן במשרת "המו"צ דווילנה", תפקיד שהחליף את הרב הראשי של העיר בתקופה בה לא מונה רב באופן רשמי.
נולד בלובץ' לרב יוסף מאסלובטי, הרב המקומי.
אביו נפטר בעודו פעוט והוא גדל ולמד אצל סבו, אב אביו.
בנערותו נסע ללמוד בווילנה ועשה שימוש חכמים אצל קרוב משפחתו הרב ישראל זרצ'ר (מזרצ'ה) שהיה מגדולי המו"צים בעיר.
הוא התפרסם כלמדן בעל תפיסה מהירה וזיכרון טוב, וחבריו כינוהו "דער לובטשער עילוי" (העילוי מלובץ').
בין חבריו בבחרותו שעמדו עמו בקשרי ידידות לאורך כל חייו היו: הרב הלל מיליקובסקי, לימים רבה של סלנט; והרב אלכסנדר משה לפידות מראסיין.
הוא נישא לבתו של הגביר ר' משה רודומינר שקיבל על עצמו את הדאגה לפרנסת בני הזוג, כדי לאפשר לו להמשיך בלימודיו.
בשנת תרכ"ח, 1868, קיבל כתב רבנות מעיר הולדתו לובץ', נסע לשם וכיהן כרב העיירה תקופה קצרה, אך בשל געגועיו לאווירתה של וילנה היהודית ויתר על רבנותו ושב לווילנה.
עשר שנים לאחר פטירת הגביר הווילנאי יודל אופאטוב "התקיף הידוע", הוקם מעזבונו בשנת תרל"ח, 1878, כולל אברכים ב"בית המדרש אופאטוב" בעיר.
הכולל החדש יועד לאברכים מופלגים בידענותם ובלמדנותם, ורבי שמואל זיברטנסקי מונה כראש הכולל וכמפקח על הלומדים בו.
בשנת ה'תרמ"ג, 1883, נפטר "המו"צ דווילנה" הרב והמדינאי רבי יעקב באריט, ורבי שמואל נבחר לכהן תחתיו בתפקיד זה, לצד רבני הקהילה, רבי יוסף סקוביץ ובהמשך, רבי בצלאל הכהן.
הוא החזיק במשרה זו חמש עשרה שנים עד פטירתו בח' בתמוז ה'תרנ"ח, 28 ביוני 1898.
לאחר פטירתו הדפיס הרב חנוך אייגש, חתן בנו הרב שלמה זיברטנסקי, חלק מכתביו בספר "עולת שמואל" בשני כרכים.
שמואל וילנברג (16 בפברואר 1923 – 19 בפברואר 2016) היה ניצול שואה, צייר, פסל וסופר ישראלי.
אמנותו הוקדשה ברובה לשימור זיכרון השואה.
היה במותו הניצול האחרון ממחנה ההשמדה טרבלינקה.
שמואל וילנברג נולד בצ'נסטוחובה שבפולין.
אביו, פרץ וילנברג, היה מורה בבית ספר יהודי מקומי.
אמו מניאפה לבית פופוב הייתה אחות, נוצרייה אורתודוקסית שהתגיירה.
עם פלישת הנאצים לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה התנדב וילנברג לצבא הפולני.
לאחר השתלטות גרמניה הנאצית על צ'נסטוחובה, הוא איבד את הקשר עם בני משפחתו.
באוקטובר 1942, היה בגטו אפטא ועם חיסול הגטו הוא נשלח לטרבלינקה.
הוא צורף לחוליית אסירים שטיפלה בחפצי היהודים אחרי שעברו סלקציה.
במהלך עבודתו שם נתקל במעיל שתפרה אמו לאחותו הקטנה, תמרה, שהייתה אז בת שש ובחצאית של אחותו הבכורה, איטה, שהייתה בת עשרים וארבע.
וילנברג לא היה שותף לתכנון המרד בטרבלינקה, אך הצליח להימלט במהלך המרד וניצל.
במהלך מנוסתו ספג פגיעה מכדור אקדח.
התחבא בכפרים יקוביקי (Jakubiki) וקוסטקי (Kostki) ולאחר מכן הצליח להגיע חזרה לוורשה, ושם הצטרף לתנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה והשתתף במרד ורשה.
בהמשך לחם בפושצ'ה קמפינובסקה בשורות פרטיזנים.
לאחר המלחמה לימד הגנה עצמית בהכשרות תנועת הנוער הציוני.
עבד כממונה על המדידות במשרד השיכון.
ב-1986 יצא לאור ספרו "מרד בטרבלינקה", ובו עדותו ממחנה ההשמדה.
בשנת 2014 יצא לאקרנים סרט תיעודי על חייו: "העד האחרון של טרבלינקה".
היה נשוי לעדה, ניצולת שואה ילידת ורשה ולהם בת, אורית וילנברג־גלעדי, אדריכלית, ונכדים.
נפטר ב-19 בפברואר 2016 במושב אודים, והובא למנוחות בבית העלמין של המושב.
מִיכָאִיל אָלֶכְּסַנדרוֹבִיץ' שָפִּירוֹ היה יהודי סובייטי, שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
מיכאיל (שמואל) נולד באודסה למשפחת פועלים יהודית.