tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדיוקן העצמי שלה וציור אחר, "קוסטה קטנה" (1870), נמצאים באוסף הקבוע של מוזיאון האמנות וודמיר, פילדלפיה.
הכומר ג'יי הנרי סמית ג'וניור, בוגר אוניברסיטת פנסילבניה היה אחד התינוקות שהוצגו בסדרה של אידה ווה, "סאנשיין בייביס" (1887).
Matthews Sons הדפיסה את הסדרה מחדש בשנת 1907.
בשנות השמונים של המאה ה-19 היא ציירה את דיוקנה של פלורנס סלרס קוקס פול.
עבודתה הידועה ביותר, "הגר וישמעאל" הוצגה בסלון בצרפת בשנת 1888, ונרכשה אז על ידי האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
בשנת 1890 פרסמה ספר בן 21 עמודים עם איורים בשחור-לבן של אמנים שונים, כולל האיור הראשון שפרסמה ג'סי וילקוקס סמית.
בשנת 1893 הציגה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו: "פיירו", "שני תינוקות" ו"הכל בארבע שניות" הם הוצגו ברוטונדה, בבניין האישה, ו"הגר וישמעאל" הוצג בארמון המרכזי של האמנויות.
בשנת 1895 הוצגה יחד במאמר על ציירות נשים אחרות שפורסם ב"פילדלפיה אינקוויירר".
המאמר הדגיש כיצד קירות הסטודיו של ווה היו "מודפסים עם רישומים רבים ...
רובם הם תנוחות ראש ודמיות, שכן אמנית זו, התמחתה בציור פורטרטים".
בשנת 1896 האולפן, ברחוב הערמונים 1530, ניזוק עקב שרפה שהרסה את הסטודיו שלידה השייך לקרול בק.
אידה ווה הייתה בת זוגה של איימי אלה בלאנשארד (1856–1926), סופרת ילדים.
הן הכירו כשווה עדיין גרה עם הוריה ובלאנשארד הועסקה כמורה של אחיה הצעיר של ווה, הצייר לעתיד פרדריק ווה.
אידה ווה נפטרה ב־25 בינואר 1919 בביתה בניו יורק, והיא קבורה לצד אביה בוודלנדס, פילדלפיה.
אידה "אידי" כהן-ורבש, הולנדר, מארש הייתה שחיינית יהודיה-אוסטרית.
אלופת אוסטריה במשחה הגב וחברת נבחרת אוסטריה בשחייה לאולימפיאדת אמסטרדם (1928).
כהן התאמנה בקבוצת הכח וינה בהדרכת זיגו ורטהיימר.
היא הייתה אלופת אוסטריה בסגנון גב.
כהן הייתה רשומה באולימפיאדת אמסטרדם (1928) אך לא השתתפה.
בשנות ה-30 היא התחתנה עם ארנו ורבש שחקן קולנוע הונגרי-אמריקאי בינלאומי, איתו עברה להתגורר בבודפשט.
בספטמבר 1936 הם היגרו לארצות הברית.
ב-1937 היא נישאה להולנדר וב-30 במרץ 1948 היא נישאה להרולד מארש שחקן קולנוע אוסטרי-אמריקאי.
אידה-לובה סאגה לינד (בשוודית: Ida-Lova Saga Lind; נולדה ב-2 באוגוסט 2004) הידועה בשמה הפרטי, אידה-לובה, היא זמרת-יוצרת שוודית.
אידה-לובה היא בתם של הקומיקאית והשחקנית כריסטין מלצר, ובעלה ניקלס לינד.
התפרסמה בזכות גרסת הכיסוי שלה ל-"Utan dina" של להקת קנט בטקס ה-Swedish Heroes.
מאוחר יותר גרסה זו פורמה כסינגל.
כנערה, למדה בבית הספר התיכוני למוזיקה על שם ויקטור רידברג.
מאז הוציאה חמישה סינגלים נוספים, כשהאחרון, "På låtsas", יצא ב-28 בינואר 2022.
בנובמבר 2022 נחשף כי היא עתידה להתחרות במלודיפסטיבלן 2023, הקדם הלאומי של שוודיה לאירוויזיון 2023, עם השיר "Låt hela stan se på".
היא ביצעה את שירה במקצה השלישי, והודחה מהתחרות.
אידה אליסה ברוק (נולדה ב-25 ביוני 1987) היא שחקנית נורווגית.
היא אחות למחצה של השחקן ניקולאי קליב ברוק ושל כריסטיאן קליב ברוק.
ברוק גילמה את קתרין בסרט שיצא לאקרנים בשנת 2008, "האיש שאהב את אינגבה" ובתפקיד ראשי בסרט מ-2007, סוויץ'.
היא שיחקה בתפקיד ראשי בכמה סדרות: בשלושת העונות של הסדרה חבר לחג, בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה ליליהאמר ששודרה בנטפליקס, בסדרת הטלוויזיה הנורווגית "העין השלישית", שם גילמה את הבלשית מרי פרייס ובסדרה "סערה לחג המולד".
ברוק שיחקה בהצגות כילדה מאז הייתה תלמידה בבית ספר יסודי.
היא למדה דרמה בבית הספר העממי רומריקה (Romerike) ובבית הספר הרטוויג ניסן (Hartvig Nissen, בית ספר מפורסם בנורווגיה לאמנויות).
היא עזבה את בית הספר באביב 2007 כדי לקחת חלק בצילומי הסרט האיש שאהב את אינגבה והצטרפה לאקדמיה הלאומית הנורווגית לתיאטרון בסתיו 2008.
האיש שאהב את אינגבה (2008), בתפקיד קתרין האלסנס
טוונדה (סרט קצר, 2008), בתפקיד אלה
נשמות אפלות (2011), בתפקיד מריה
כובש (סדרת טלוויזיה, 2012), בתפקיד קריסטין
הבלש דאונס (2013), בתפקיד איזבל סטאר
העין השלישית (2014), בתפקיד מרי פרייס
פנריס (2022), בתפקיד אמה סלומונסן
Munch (סרט, 2023)- בתפקיד מילי תאולו
פרס גולרוטן לשנת 2015 בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר" על תפקידה בסדרה ליליהאמר
גנרל אידי אמין דאדא אאומי (1925 לערך – 16 באוגוסט 2003) היה דיקטטור צבאי ונשיאה השלישי של אוגנדה מ-25 בינואר 1971 עד 11 באפריל 1979. הוא עלה לשלטון בהפיכה צבאית והדיח את מילטון אובוטה.
שלטונו של אמין התאפיין בהפרות זכויות האדם, בדיכוי פוליטי, בשחיתות ובניהול כלכלי כושל.
ארגוני זכויות אדם בין-לאומיים מעריכים כי תחת שלטונו נהרגו בין 100,000 לחצי מיליון איש.
במרוצת השנים אמין הפך משליט פרו-מערבי שנתמך על ידי ישראל לחלק מהגוש המזרחי בהנהגת ברית המועצות, כשהוא נתמך על ידי שליט לוב מועמר קדאפי ושליט זאיר מובוטו ססה סקו.
ב-1975 הוא מונה ליושב ראש הארגון למען אחדות אפריקה, ארגון פאן-אפריקני שקרא לסולידריות בקרב מדינות היבשת.
ב-1977 ניתקה בריטניה את יחסיה עם אוגנדה, מושבתה לשעבר, ואמין הכריז כי הוא הביס את בריטניה והוסיף לתאריו את הכינוי "כובש האימפריה הבריטית".
התנגדות הולכת וגוברת לשלטונו בתוך אוגנדה וניסיונו לספח את מחוז קגרה מטנזניה ב-1978, הובילה למלחמת אוגנדה–טנזניה ולנפילת משטרו בן שמונה השנים.
אמין יצא לגלות בלוב, ומשם עבר לערב הסעודית, שם התגורר עד למותו ב-16 באוגוסט 2003.
אידי אמין נולד למשפחה משבט הקאקווה המוסלמי, ליד קובוקו שבמחוז הארואה באוגנדה.
תאריך לידתו המדויק לא ידוע, אך ככל הנראה שנת לידתו היא בין השנים 1923–1928. גידלה אותו אימו, רופאת אליל בעיסוקה, והוא רכש השכלה מועטה.
במקור הובאה משפחתו של אמין מדרום סודאן כחלק ממבצע בריטי לעירוב אוכלוסיות.
אידי אמין הצטרף לרובאי המלך האפריקנים של הצבא הבריטי.
תחילה שימש עוזר טבח, לאחר מכן, ב-1946, היה טוראי, ולאחר שהצטיין בעת מרד המאו מאו בקניה הועלה לדרגת סגן.
הוא נחשב לחייל טוב, אם כי נלהב למדי, ורכש מוניטין של אדם אכזר.
הוא התקדם במהירות בסולם הדרגות, ומדרגת רב-סרן הועלה ל"אפנדי", הדרגה הגבוהה ביותר שיכול היה לקבל חייל אפריקאי בצבא הבריטי.
אמין היה גם ספורטאי מוצלח, שחיין ואלוף אוגנדה באיגרוף במשקל כבד בשנים 1951–1960.
עם הכרזת העצמאות של אוגנדה ב-1962, העלה אותו ראש ממשלת אוגנדה, מילטון אובוטה, לדרגת סגן-אלוף, ולאחר מכן, ב-1964, היה לסגן הרמטכ"ל של צבא אוגנדה.
ב-1965 הואשמו אובוטה ואמין בעסקת הברחת זהב, קפה ושנהב מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ועדת חקירה פרלמנטרית שמה את אובוטה במצב עדין, שממנו יצא על ידי מאסר של חמישה שרים, קידומו של אידי אמין לרמטכ"ל, השהיית החוקה של 1962 והכרזת עצמו כנשיא במקום מוטסה השני, מלך בוגנדה , שהיה עד אז נשיא המדינה.
באפריל 1968 ביקר אמין את רמטכ"ל הצבא בישראל.
אמין השתתף בקורס צניחה של צה"ל.
הוא אומנם לא סיים את הקורס, אך קיבל כנפי צניחה ונשא אותן בגאון על חזהו במשך כל תקופת שלטונו.
אידי אמין החל בגיוס בני שבטו לצבא, ויחסיו עם אובוטה החלו להתערער.
אובוטה הגיב בהשמתו של אידי אמין במעצר בית, ולאחר שנכשל – העביר את אמין לתפקיד לא-ביצועי בצבא.
ב-25 בינואר 1971 הנהיג אידי אמין הפיכה צבאית באוגנדה, לאחר ששמע כי אובוטה, שהיה אז בכנס בין-לאומי בסינגפור, מתכוון לעוצרו על מעילה בכספי הצבא.
לאחר ההפיכה הנהיג אמין משטר צבאי במדינה.
הוא קרא לעצמו "הוד מעלתו הנשיא לכל החיים, פילד-מרשל החאג' דוקטור אידי אמין, VC, DSO, MC, אדון כל חיות האדמה ודגי הים, כובש האימפריה הבריטית באפריקה בכלל ובאוגנדה בפרט, ומלך סקוטלנד".
שלטונו של אמין התקבל בתחילה בברכה הן בתוך אוגנדה והן מחוצה לה.
הוא החזיר את גופתו של פרדריק וולוגמבה, הנשיא הגולה לאוגנדה, שחרר אסירים פוליטיים רבים ופיזר את המשטרה החשאית.
באותו זמן, עם זאת, הוא ייסד "חוליות רצח" להעלמת תומכי מילטון אובוטה.
ראשי הצבא שלא תמכו בהפיכה הוצאו להורג, רבים על ידי עריפת ראשם.
עד 1974 נרצחו מאות אלפים מבני עמו של אמין במסגרת שלטונו.
לפי חלק מהביוגרפים האכיל אידי אמין תנינים בראשי מתנגדיו, ואף אכל בעצמו בשר אדם.
ביולי 1971 ערך אמין, הפעם כנשיא אוגנדה, ביקור רשמי בישראל.
אמין טס לישראל במטוס מנהלים מדגם "ג'ט קומנדר" תוצרת התעשייה האווירית לישראל, שרכש זמן קצר קודם לכן.
אובוטה נמלט לטנזניה, ומשם ניסה להחזיר לעצמו את השלטון בהפיכה צבאית נוספת, ב-1972, ללא הצלחה.
תומכיו של אובוטה בצבא האוגנדי, בעיקר משבטי האצ'ולי והלאנג'י, היו מעורבים בהפיכה גם כן.
אמין השיב לניסיון ההפיכה בהפצצת ערים טנזניות, וברצח קצינים משבטי האצ'ולי והלאנג'י.
האלימות הבין-שבטית גדלה עד שכללה את כלל הצבא, ולאחר מכן אזרחים.
במהלך תקופה זו הפך אמין פרנואידי.
מלון "אחוזות הנילוס" בבירה קמפלה היה ידוע לשמצה כמרכז העינויים והחקירות של אמין.
"חוליות הרצח" שלו היו אחראיות לעשרות אלפי חטיפות, עינויים, אינוסים ורציחות, ואמין עצמו הורה על הוצאתו להורג של הארכיבישוף של אוגנדה, ג'נני לוום, השופט העליון, הרקטור של אוניברסיטת מקררי, נגיד הבנק המרכזי ואחדים משריו.
ב-9 באוגוסט 1972 הציב אמין אולטימטום בן 90 יום לכ-60,000 האסיאתים שהתגוררו באוגנדה כשהורה להם לעזוב את המדינה, לאחר שלטענתו חלם חלום שבו אלוהים דרש ממנו לגרשם.
אלה שנשארו בבתיהם הוגלו מבתיהם בערים אל הכפרים.
במרץ 1972 הודיע אמין על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, לאחר ביקור של נשיא לוב מועמר קדאפי, שבו הציע קדאפי לאמין לנתק את קשריו עם ישראל, ולגרש את נציגיה תמורת סיוע צבאי וכלכלי.
אמין גירש את כל היועצים הביטחוניים הישראלים שפעלו במדינה, והפסיק פרויקטים כלכליים ישראליים במדינה.
בזמן מלחמת יום הכיפורים ב-1973 דווח ברדיו אוגנדה שאמין שלח חיילים אוגנדים להילחם נגד ישראל.
לאמין היו קשרים חזקים עם הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) – הוא אף הציע להם את שגרירות ישראל לשעבר כמטה פעולה.
טיסה 139 של אייר פראנס שנחטפה מאתונה ב-1976 הוזמנה על ידי אמין לנחות באנטבה.
החוטפים, שדרשו את שחרורם של 53 עצירים חברי אש"ף בתמורה ל-256 בני הערובה, נתמכו על ידי צבאו של אמין.
אמין ביקר אצל בני הערובה יותר מפעם אחת.
ב-3 ביולי 1976 תקפו כוחות צה"ל את שדה התעופה, במבצע שנקרא "מבצע אנטבה", ושחררו כמעט את כל בני הערובה, למעט ישראלית אחת, שאושפזה בבית החולים באותה עת.
חיל האוויר של אוגנדה נפגע קשות, היות שחלק גדול ממטוסי הקרב שלו הושמדו בעת המבצע.
לאחר המבצע נרצחה בת הערובה המאושפזת בפקודתו של אמין.
על בסיס חזיונותיו והתנהגותו, הועלתה הסברה כי אמין סבל מנוירוסיפיליס (סיבוך של עגבת במוח).
ככל שעברו השנים גבר שיגעון הגדלות שלו.
הוא ענד מדליות כה רבות, עד שחולצותיו נקרעו מן המשקל.
הוא העניק לעצמו שלל תארים, בהם "נשיא לכל החיים", "כובש האימפריה הבריטית" ואף "מלך סקוטלנד".
ב-1975 הוא נבחר לנשיא הארגון לאחדות אפריקה.
ב-1976 ניתק את היחסים עם בריטניה.
באוקטובר 1978, לאחר ש-100,000 עד 500,000 נרצחו על ידי משטרו, וכשהוא נעדר קשרים דיפלומטיים עם אף מדינה, הורה אמין על פלישה לטנזניה, בניסיון לכסות על מרידה צבאית.
בעזרת חילות לוביים ניסה אמין לספח את קג'רה, אזור בצפון טנזניה.
באפריל 1979 הדיחה טנזניה, אז תחת שלטונו של הנשיא ג'וליוס נייררה, את אמין, תוך כיבוש קמפלה בעזרת כוחות גרילה אוגנדיים, והחזירה לשלטון את הנשיא לשעבר מילטון אובוטה.
אמין ברח לגלות בלוב, שם לא ידוע האם נשאר רק עד סוף 1979 או למשך עשר שנים, לפני שמצא מקלט בערב הסעודית.
הוא פתח חשבון בנק בג'דה שבערב הסעודית ב-1979, וחי שם עם ארבע נשותיו עד למותו, כשהוא מתקיים על פנסיה ממשלתית.
ב-2001 דווח כי אמין בונה בית מפואר בכפר הולדתו באוגנדה עבור 48 ילדיו ומבקש לחזור לגור במדינה.
ב-20 ביולי 2003 דווח כי הוא מצוי בתרדמת וגוסס בבית-החולים ע"ש המלך פייסל בג'דה.
אחת מנשותיו ביקשה מנשיא אוגנדה, יוורי מוסווני, כי אידי אמין יוחזר למות במולדתו, אך נענתה כי אם יחזור הוא צפוי לעמוד למשפט על פשעיו.
אידי אמין מת בערב הסעודית ב-16 באוגוסט 2003, ונקבר בג'דה.
ב-17 באוגוסט 2003 אמר דייוויד אוון ל"רדיו 4" של ה-BBC, כי בעת שהיה שר החוץ של בריטניה הוא הציע לחסל את אמין כדי לסיים את משטר הטרור שלו, אך הרעיון לא התקבל.
אוון אמר כי משטרו של אמין היה הרע מכול, וזו בושה שהתאפשר לו להחזיק בשלטון במשך זמן ארוך כל כך.
בשנת 2006 יצא הסרט "המלך האחרון של סקוטלנד", שתסריטו מבוסס על סיפור שלטונו של אידי אמין, אך מספר את סיפורו הבדוי של רופאו האישי, שהגיע לאוגנדה מסקוטלנד והופך ליועצו הקרוב.
בסרט מגלם את אמין השחקן פורסט ויטקר, שזכה על תפקידו זה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בסרט הישראלי "הגונב מגנב פטור", נקלע ששון (מגולם על ידי זאב רווח) לסט של הסרט "מבצע יונתן", ומתחזה לשחקן שמגלם את אידי אמין דאדא, כדי לברוח מהשוטרים שרודפים אחריו.
עוד בישראל, זכתה דמותו של אמין להתייחסות בספר "הטנק" מאת אסף ענברי, המתאר את קשריו עם מדינת ישראל ועם אלוף-משנה ברוך בר-לב.
לפי הספר התקיימו בין אמין לבר־לב קשרים אישיים קרובים.
עוד נטען בו כי בשעות שלפני מבצע אנטבה שוכנע אמין על ידי בר־לב לעכב את החוטפים, עיכוב שלטענת המחבר איפשר את הוצאת המבצע לפועל.
בישול באידוי הוא בישול של מזון שחימומו מתבצע באמצעות אדים של מים.האידוי מתבצע באמצעות כלי אידוי בעל מספר מפלסים או כלים נפרדים המונחים זה מעל זה.
במפלס התחתון מים רותחים, אשר אדיהם מבשלים את המזון המונח במפלסים העליונים.
האידוי מתאים למגוון רחב של מזונות, כולל ירקות, דגים, אורז, ביצים ועוד.
השיטה מקובלת במטבחים מסורתיים של תרבויות רבות, כולל המטבח הסיני, המטבח היפני והמטבח הים-תיכוני, בהם נהוג להכין מגוון מנות באידוי כדי לשמור על בריאות וטעם המזון.
ישנם גם מכשירי בישול אשר פועלים בעזרת אוויר חם בלבד, ולעיתים גם שיטת בישול זה מכונה אידוי, אם כי היא שונה באופייה ואינה עושה שימוש באדים; ההבדל העיקרי הוא בשיטת הבישול: באוויר חם משתמשים בחום יבש בלבד, בעוד שהאידוי הקלאסי משתמש באדים כדי ליצור סביבת בישול לחה.
שימוש באדים לבישול מזון קיים כבר אלפי שנים.
כלי אידוי עתיקים, עשויים מבמבוק או חרס, נמצאו באתרים ארכאולוגיים ברחבי סין, המתוארכים עוד לשנת 5000 לפני הספירה.
כלי בישול אלו שימשו בעיקר לאידוי אורז ודגנים אחרים.
במאה ה-17 ספינות קיטור החלו להשתמש באידוי להכנת מזון עבור צוותיהן.
במאה ה-19 התנורים הראשונים המונעים בגז ובחשמל פותחו, והביאו איתם נוחות רבה יותר לבישול במטבחים ביתיים.
אידוי נחשב לאחת משיטות הבישול הבריאותיות ביותר, מכיוון שהוא שומר על הערכים התזונתיים של המזון בצורה מיטבית, וכן אינו מביא להשחמה של המזון.
אדי המים אינם מוסיפים שומן או קלוריות למזון, בניגוד לטיגון או בישול בשמן.
בשונה מבישול במים, תמציות המזון נשארות במזון ואינן אובדות אל מי הבישול.
האידוי מאפשר שמירה על טעמם הטבעי של המרכיבים, מה שהופך אותו לפופולרי במטבחים מסורתיים רבים ברחבי העולם.
בין היתר, השיטה נחשבת ליעילה במיוחד לשמירה על ויטמינים ומינרלים בירקות ומזונות אחרים.
אידוי מאפשר שמירה על צבע, מרקם וטעם המזון.
בעת האידוי המזון מתבשל בטמפרטורות נמוכות יחסית ובאופן אחיד.
מכשירי אידוי מודרניים מאפשרים גם שליטה מדויקת בטמפרטורה, מה שמייעל את תהליך הבישול ומבטיח תוצאות טובות יותר.
במטבח הסיני - אידוי של ג'יאוזי למשל, מתבצע באמצעות כלי במבוק המונחים זה מעל זה, מעל ווק על כירה ובו מים רותחים.
במטבח הצפון אפריקאי - בישול קוסקוס נעשה באמצעות אידוי בסיר "קוסקוסייר" (או "קוסקוסייה"), סיר כפול שבתחתיתו מרק ירקות בתוספת בשר עוף, בשר בקר וחומוס, ובחלקו העליון גרגירי הסולת, מונחים מעל תחתית מחוררת.
במטבח ההודי - אידוי של אידלי (Idli) – מעין לחמניות אורז, נעשה בכלי אידוי מיוחד המיועד לכך.
האידלי נפוצים כמאכל ארוחת בוקר בדרום הודו ונאכלים עם סמבר (מרק עדשים) וצ'אטני (רוטב).
שיאולונגבאו וסוגים נוספים של באוזי
אידה פִינְק (1 בנובמבר 1921 – 27 בספטמבר 2011) הייתה סופרת ישראלית שכתבה בשפה הפולנית.
זוכת פרס ישראל לסיפורת לשנת תשס"ח (2008).
פינק נולדה בזברז' (Zbaraż) שבמזרח פולין (כיום אוקראינה) לאב רופא ואם ששימשה מורה בתיכון הפולני המקומי.
כבר מגיל 16 גמלה החלטה בליבה להיות סופרת, אולם פרוץ מלחמת העולם השנייה קטע את תוכניותיה ולימודיה, והיא ומשפחתה אולצו לעקור לגטו המקומי.
בשנת 1942 ברחה מהגטו היהודי שבעיירת מולדתה, ועד סוף המלחמה ברחה ממקום מקלט אחד למשנהו ועבדה במשקים גרמניים.
על חוויותה בעת הבריחה עם אחותה בעזרת מסמכים אריים כתבה בספרה: "נלך בלילות, נישן בימים" (1993).
עם תום המלחמה חזרה לפולין, ונישאה למהנדס ברונו פינק, שהיה גם הוא ניצול שואה.
בשנת 1957 עלתה לישראל יחד עם משפחתה.
בשנותיה הראשונות בארץ עבדה פינק במכון יד ושם בגביית עדויות מניצולי השואה.
החל משנת 1971 החלו להתפרסם בארץ ובשפה העברית ספרי ילדים וספרים המיועדים לקהל המבוגר פרי עטה.
בשנת 2008 (תשס"ח) זכתה אידה פינק בפרס ישראל בספרות, בתחום הסיפורת.
ב-2008 הופק הסרט "אביב 41" בבימויו של אורי ברבש, המבוסס על שניים מסיפוריה.
אידה פינק הלכה לעולמה בגיל 90. נקברה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
ארכיונה מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
על אף שפינק הייתה סופרת ישראלית, ספריה נכתבו במקורם בשפת ילדותה: השפה הפולנית, ותורגמו לאחר מכן לעברית.
ספריה עוסקים בחיים ובטראומת השואה, שאותה חוותה בצעירותה.
פינק החלה לכתוב עוד בפולין לאחר תום המלחמה, והמשיכה את יצירתה לאחר עלייתה ארצה.
היא מתמקדת באפיזודות בגורלם של יחידים, ביחסים האישיים ביניהם ובמלחמת ההישרדות היומיומית שלהם בעת תלאותיהם בתקופת השואה.
על פי דבריה עצמה, היא התרשמה, לאחר עלייתה לארץ, שלא הייתה כאן התעניינות גדולה בנושא והיה חסך במידע וברקע.
רק במשפט אייכמן נחשף הקהל הישראלי לסיפורים הישירים של פליטי השואה.
עד אז היה הנושא מדי אבסטרקטי בתודעתם.
מטרתה של פינק איננה לתעד את ההיסטוריה, אלא להנציח את היחיד, את סיפורם האישי של האנשים הקטנים, שלא נועדו להיות גיבורים.
לכן אין היא גם מרבה להזכיר שמות של מקומות בסיפוריה.
היא נזהרת מהכללות ושיפוט מוסרי של גיבוריה מצד כלשהו ונותנת לסיטואציות ולשיחות לספר את עצמם.
הסיפורים הקצרים משתרעים לעיתים על פני תקופה ארוכה, ולעיתים על פרק זמן של חצי שעה.
המספרים גם הם מגוונים, לעיתים גבר, לעיתים אישה, לעיתים בגוף ראשון, לעיתים בגוף שלישי ולעיתים זוהי מקהלה של קולות.
פינק ממעטת לגעת ישירות בזוועות הפיזיות.
הדגש הוא יותר על הרושם הנפשי של ההתעללויות והייסורים: תחושות של אימה, תימהון, פליאה על עולם שסטה ממסלולו, הרהורים על טבע האדם, ולעיתים אף רגישות ליופי.
לשונה של פינק תמציתית, צלולה, קצובה ונמנעת מכל צעקה ופאתוס.
פיסת זמן, קובץ סיפורים, תרגם נחמן בן-עמי, רמת גן, מסדה, 1975.
הגן המפליג למרחקים, קובץ סיפורים, תרגמו דוד וינפלד ובנימין טנא, עם עובד, תל אביב, 1988.
נלך בלילות נישן בימים, תרגם דוד וינפלד, תל אביב, ספרית פועלים, 1993.
רישומים לקורות חיים, קובץ סיפורים, תרגם דוד וינפלד, עם עובד, תל אביב, 1995.
כל הסיפורים, תרגם מפולנית והוסיף אחרית דבר דוד וינפלד, עם עובד, תל אביב, 2004.
סוף העולם הראשון שלי, תרגם מפולנית והוסיף אחרית דבר דוד וינפלד, תל אביב, עם עובד, 1997.
ספרי ילדים (עם חיים מסינג)
תעלולי ילדי משפחת חפושי, חיים מסינג, אידה פינק, ספרית מעריב, 1971.
התנין והמברשת המעופפת שלו, חיים מסינג, אידה פינק, ציורים אלונה פרנקל, עריכה גרפית אורי בן יהודה, ספרית מעריב, 1971.
נחש בקן, חיים מסינג, אידה פינק, ציורים אלונה פרנקל, עריכה גרפית אורי בן-יהודה, ספרית מעריב, 1971.
אידה נוּדֶל הייתה אסירת ציון בברית המועצות של שנות ה-70 וה-80, ומסמלי המאבק למען עליית יהודי ברית המועצות.
אידה נודל נולדה בשנת 1931 בנובורוסיסק לחיה, גננת, ויעקב, קצין בצבא האדום.
מגיל תשעה חודשים גדלה אצל סבה וסבתה בקולחוז היהודי ז'יאנקיס, ובגיל שלוש עברה משפחתה כולה למוסקבה.
אידה ואחותה הצעירה אלנה למדו בבית ספר לא-יהודי, אולם בבית נשמרה המסורת, בעיקר בימי חג ומועד.
בימי הקיץ היו הילדות שוהות בבית סבן בקרים ושם נחשפו לעולם יהודי עשיר שלא הכירו בביתן במוסקבה.
אביהן נפל בקרב סטלינגרד במלחמת העולם השנייה, כשאידה הייתה בת 12 ואחותה בת 10.
בבגרותה למדה כלכלה באוניברסיטת מוסקבה.
תוך כדי לימודיה, התנהל, בשנת 1953, משפט הרופאים - עלילת דם, שלפיה תשעה רופאים, שישה מהם יהודים, היו חברים בארגון יהודי הקשור עם הג'וינט, שקשר קשר להמתת מנהיגי ברית המועצות באמצעים רפואיים ועל ידי הרעלה.
נטען כי רופאים יהודים גרמו למותם של שני מנהיגים סובייטיים שאחד מהם היה אנדריי ז'דאנוב, ועתה התכוונו לגרום למותם של חמישה מפקדי צבא בכירים ועטורי תהילה.
הדבר הוביל להגברת האווירה האנטישמית בעיתונות ובכלל החברה.
נודל, שהייתה היהודייה היחידה בחוג שלה באוניברסיטה, סבלה מהתנכלות של מורים ותלמידים, והדבר החיש את התקרבותה ליהדות.
בברית המועצות חיו באותה עת כ-3 מיליון יהודים.
אידה נודל, כמו יהודים רבים אחרים, שביקשו לעלות לישראל וסורבו, התעוררה לפעילות דיסידנטית בעקבות ניסיון חטיפת המטוס הריק (מבצע חתונה), שארגנו, ב-15 ביוני 1970, אדוארד קוזנצוב ואחרים.
בשנת 1971, נפטרה אימה של נודל.
באותה שנה הגישו היא ואחותה אילנה בקשה לשלטונות, להיתר יציאה מברית המועצות כדי לעלות לישראל.
האחות ובעלה קיבלו אישור, אך אידה, שהייתה רווקה, סורבה.
היא המשיכה להגיש בקשות אישור יציאה, אך פניותיה סורבו שוב ושוב.
בני משפחתה עלו לישראל ב-1972,
באותה שנה פוטרה נודל מעבודתה ככלכלנית בשל מה שתואר כ"פגיעה בנפש הרוסית".
בקיץ 1972, ארגנה נודל שביתת רעב במשרד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, במחאה על מעצרו של אסיר ציון ולדימיר מרקמן.
לאחר ארבעה ימים סיימה המשטרה את השביתה בכוח.
נודל התכתבה עם חבריה לתנועה שנאסרו, ושלחה להם לבית הכלא ספרים, תרופות ומזון.
היא ביקשה ממבקרים מכל רחבי העולם לספק פריטים שהאסירים נזקקו להם והורשו להחזיק בהם.
אלה כללו ויטמינים, תחתונים חמים ושוקולד.
היא ביקשה גם עטים, סיגריות וגלויות תלת מימד, שניתן להחליף עם השומרים בבתי הכלא, בתמורה להעברת המוצרים לאסירים.
בנוסף, עתרה נודל בשם אסירים לשלטונות במוסקבה, וייצגה אותם בפני מנהלי המחנות ובתי הסוהר.
האסירים כינו אותה "אמא" ו"מלאך הרחמים".
פן נוסף של פעילותה, היה ארגון הפגנות ופגישות עם זרים שביקרו במוסקבה, להם חשפה (ודרכם לעולם כולו) את הפרת זכויות האדם הבסיסיות של האסירים בארצה.
פעילותה העקבית והעקשנית של נודל הפכה אותה לסמל למאבקם של יהודי ברית המועצות לעלייה לישראל, ושל המאבק למען זכויות אדם בברית המועצות.
בעולם המערבי כונתה נודל "המלאך של אסירי ציון".
קבוצת נשים יהודיות מבריטניה בשם "קבוצת ה-35", פעלה למען מתן אשרת עליה לאידה נודל.
הנשים כבלו עצמן לשערי שגרירות ברית המועצות בלונדון, והפגינו מול שר החוץ הסובייטי אנדריי גרומיקו בעת שביקר בעיר.
בספטמבר 1976, צוין "שבוע אידה נודל" במדינות מערביות שונות.
חברות הקבוצה קיימו הפגנות מול מרכזים של השלטון הסובייטי במדינות מערביות, יזמו מחזה בשם "הראיון" (מאת המחזאי אלן סיליטו), ויזמו צלצולי פעמוני כנסייה לציון מאבקה, ברחבי מספר ערים מערביות.
הרשויות הסובייטיות לא ראו את הפעילות בעין יפה, ונודל הוטרדה ונחקרה תכופות על ידי הק.ג.ב..
היא הייתה נתונה למעקבים ולהאזנות ובביתה נערכו חיפושים.
במשך כשבע שנים חיה נודל בפחד מתמיד, מחשש כי תיאסר על ידי השלטונות.
במוסקבה, לשיחה בת 45 דקות עם קצין הק.ג.ב וואדים קרימוב.
קרימוב אמר לה שלפעילותה הפוליטית אין קשר לאיסור היציאה שלה, "יכול להיות שתעזבי אפילו מחר, הכול תלוי בנסיבות".
בשנת 1978, נידונה נודל במשפט בדלתיים סגורות לארבע שנות גלות קשה בכפר קריבושיינו (רוסית: Кривошеино) שבמחוז טומסק בסיביר.
אף על פי שהתכוננה למאסר שנים ארוכות ולא הייתה מופתעת ממנו, ההסתגלות למצב החדש לא הייתה קלה.
נודל נאלצה להתמודד עם תנאי מאסר קשים - שלג, רוחות כפור, ודיור מבודד רחוק מקרובים וחברים.
המים בכפר היו מזוהמים והיה הכרח לטהר אותם כדי שיהיו ראויים לשתייה.
כבר לאחר כחצי שנה במאסר נפגעה בריאותה.
אם לא די בכך, היא הייתה האישה היחידה בכפר, ושוכנה בסמוך לאסירים פליליים אלימים ומסוכנים.
היא העידה כי היא ישנה עם סכין מתחת לכר.
הסכין נועדה עבורה ולא עבורם.
בתקופת מאסרה הייתה נודל לסמל כ"סירובניקית" וזכתה להדים בדעת הקהל העולמית.
הכפר בסיביר היה מעין כלא פתוח - ללא גדרות, אבל המרחק הרב והתנאים הקשים מנעו קשר עם העולם.
עם זאת, היה מותר לבקר אצל האסירים תחת מגבלות שונות.
הפיזיקאי יבגני צירלין (היום בן תובל), שהקים באמצע שנות ה-70, את גן הילדים היהודי הראשון במוסקבה, הכיר את נודל מימי פעילותם המשותפת.
הוא ביקר אצלה במקום מאסרה חמש פעמים, לאחר מסע ממושך ברכבת, והביא לה ציוד ואספקה, כמו מזון משומר.
בחורף 1979, כחצי שנה לאחר מאסרה, הצליח תובל לצלם את נודל בכלאה במצלמת 8 מ"מ.
הדבר היה מנוגד לחוק, ותובל הסתכן במאסר בעצמו.
הסרטון שצילם מציג את תנאי הכליאה הקשים בסיביר, וכולל ריאיון מצולם עם נודל, שבו היא מסבירה את הסיבות שהביאו למעצרה.
נודל טענה כי למרות סבלה הרב, היא מאושרת, שכן מאמציה אפשרו לאלפי יהודים לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל.
בנוסף, ניסתה נודל להסביר את הסיבות שהביאו אותה להתנגד ביתר שאת לשלטונות, חרף הסיכון.
היא העריכה שרבים מידידיה ראו בפעילותה דבר פזיז, שנבע מחוסר שיקול דעת או מחשבה.
תובל הצליח להבריח את הסרטון למערב על ידי תייר אנגלי, שנשלח על ידי "קבוצת ה-35".
הסרט עבר עריכה, תורגם לעברית ואנגלית והוקרן בארצות הברית ובישראל.
כדי להגן על תובל הושמט שם צלם הסרט ולא ניתן לו קרדיט רשמי.
עם זאת, השלטונות בברית המועצות, שקיימו מעקב אחר פעילים מתנגדי משטר וצותתו לקווי טלפון, ידעו מי צילם את הסרט.
לאחר מספר חודשים תכנן תובל לצלם את אנדרי סחרוב, שהיה אסיר מפורסם נוסף.
גילו זאת והציעו לו לצאת מברית המועצות תוך 3 ימים או להישאר מסורב יציאה לזמן בלתי מוגבל.
תובל ואשתו החליטו לצאת עם ילדיהם.
הם עלו לחיפה וכך נמנעה מברית המועצות מבוכה נוספת.
מאסרה של נודל והעדויות עליו הצליחו לעורר הדים רבים ברחבי העולם, גם בקרב מנהיגים ומפורסמים, כמו רונלד רייגן ומרגרט תאצ'ר, ושחקני קולנוע, בהם ג'יין פונדה וליב אולמן.
בתקופת מאסרה הייתה נודל בקשר עם אחותה, אילנה פרידמן, שגרה בישראל, ושעדכנה את התקשורת במצבה.
פרידמן הצטרפה לקבוצות יהודים מרחבי העולם ומישראל שפעלו למען שחרורה של אידה נודל.
בשנת 1979, נפגשה פרידמן עם שרת החוץ הקנדית פלורה מקדונלד שפעלה למען נודל, וכן עם רוזלין קרטר, אשתו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
בעיתון דבר בשנת 1981, תוארה נודל כ"דמות של גיבורה יהודייה אצילת נפש, שתיכנס ודאי לגלריה הגדולה של גיבורות יהודיות מדבורה הנביאה ועד חנה סנש".
חייה בברית המועצות לאחר תקופת מאסרה
ב-1982, שוחררה נודל לאחר ארבע שנות מאסר.
היא ציפתה לקבל אשרת עלייה, בין היתר משום שאסירי ציון רבים אחרים קיבלו אשרה דומה לאחר תקופת מאסרם.
אך דבר זה לא התרחש, וגם התייצבותן של דמויות מרכזיות במערב לצדה, והפיכתה לסמל, לא סייעו לה.
לאחר שחרורה, נשלל ממנה היתר המגורים במוסקבה, שבה הייתה לה דירה בבעלותה.
אף שבאופן רשמי היא סיימה את ריצוי עונשה, השלטונות המשיכו להתנכל לה.
היא ניסתה להתיישב במקומות שונים ברחבי ברית המועצות, ובכולם אסרו עליה השלטונות לגור.
שמונה חודשים נאלצה לנדוד, עד שלבסוף הרשו לה להתגורר בעיירה בינדרי במולדובה הסובייטית, סמוך לגבול רומניה.
שם הצליחה להשיג דירה חרבה ללא מים וללא שירותים ונאלצה לשפץ אותה.
את פרנסתה מצאה בטאטוא רחובות.
נודל הייתה אז חולת לב וכליות, וסבלה מקשיים פיזיים.
כמו כן הייתה בודדה, מרוחקת מביתה ומבני משפחתה שחיו בישראל.
היא קיימה עם אחותה קשר לא סדיר, באמצעות טלפון במשרד הדואר ומכתבים.
גם שקיעתה של ברית המועצות ותהליך הגלאסנוסט, שהביאו לשחרור אסירי ציון רבים בשנת 6–1985 הותירו את נודל מאחור.
בשנת 1985 התדרדר מצבה הגופני עוד.
היא סבלה ממחלת לב, ומצב הכליות והכבד שלה היה בכי רע.
היא לא יכלה לעבוד הלאה בעבודות דחק, ועדיין לא הגיעה לגיל הפנסיה, שעמד בברית המועצות על 55. היא הסתמכה במידה חלקית על משלוחי מזון ששלחה אליה אחותה והייתה מיואשת לגמרי.
ב-15 באוקטובר 1987, כ-16 שנים לאחר בקשת הויזה המקורית, לאחר מאבק נחוש מטעם גורמים בישראל, במדינות מערביות ובברית המועצות עצמה, למען שחרורה, מאבק שכלל לחצים מטעם ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר ושביתת רעב של יהודים בברית המועצות, שוחררה נודל ועלתה לישראל כשהיא בת 56.
ביתה הראשון בארץ היה ברחובות, ולאחר מכן עברה להתגורר בבית בכרמי יוסף, ביחד עם אחותה אילנה.
היא ביקרה בפומבי ביקורת קשה את קליטת העלייה הרוסית בישראל בכלל, ואת זו הפרטית שלה בפרט.
ב-1992 הקימה את ארגון "אם לאם", העוסק בקידום חינוכם של ילדי העולים מרוסיה, בעיקר בקרב מוקדי אוכלוסייה חלשה.
הארגון הקים מרכזי למידה לשעות שאחרי בית הספר במקומות כערד, אופקים, שדרות, נתיבות, אשקלון, באר שבע, קריית גת ועפולה.
אידה נודל זוהתה עם חוגי הימין הפוליטי והייתה שותפה למחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
בריאיון עיתונאי שעורר הדים ביוני 2005, הביעה תמיכה בתאוריית הקשר על רצח רבין של ברי חמיש.
אידה נודל, יד בחשכה: אוטוביוגרפיה של אסירת-ציון; מאנגלית: גילה וולף, תל אביב: אור עם, תשנ"ד 1994, .
בשנת 1990, ראה אור באנגלית, והיה לרב-מכר.
ב-1979, פרסמה נעמי שמר שיר לכבוד נודל בעיתון "דבר" בו היא הביעה תקווה כי נודל תשוחרר במהרה ותעלה לישראל.
מספר חודשים לפני שחרורה של נודל, יצא סרטו של הבמאי האיטלקי מאורו בולוניני (Bolognini) "להתראות מוסקבה" , שבו גילמה ליב אולמן את דמותה.
במזכרת בתיה נקרא רחוב על שמה.
ב-2022 עלתה בתיאטרון הבימה ההצגה "אידה" המספרת את סיפורה של אידה נודל.
נודל הייתה רווקה ללא ילדים.
נפטרה ב-14 בספטמבר 2021 בגיל 90, ונקברה בבית העלמין ירקון.
נודל נחשבה לאחת מאסירי ציון הוותיקים ביותר.
אידוש או פסיבציה (מאנגלית: Passivation) הוא תהליך כימי שגורם לחומר להיות אדיש ביחס לחומר אחר לפני שמשתמשים בחומרים יחד.
למשל, לפני אחסון מי חמצן במכל אלומיניום, ניתן לבצע אידוש של המכל על ידי שטיפתו בתמיסה מדוללת של חומצה חנקתית ומי חמצן לסירוגין עם מים לא מיוננים.
החומצה החנקתית ומי החמצן מתחמצנים וממסים זיהומים על המשטח הפנימי של המכל והמים הלא מיוננים שוטפים את החומצה ואת הזיהומים המחומצנים.
בהקשר של שיתוך (קורוזיה), אידוש הוא יצירה ספונטנית של שכבה דקה, קשיחה ולא מגיבה שמונעת שיתוך נוסף.
השכבה היא בדרך כלל תחמוצת או ניטריד שעוביו מספר אטומים.
תחת תנאים טבעיים של pH וריכוז חמצן, אידוש מתרחש ברוב החומרים כמו אלומיניום, מגנזיום, נחושת, פלדת אל-חלד, טיטניום וצורן.
פלדה רגילה יוצרת שכבת אידוש אלקלית, למשל מוטות פלדה בבטון.
התנאים הנחוצים לאידוש נרשמים בדיאגרמות פוטנציאל/pH.
חומרים מעכבי שיתוך (חומרים מעכבי קורוזיה) גורמים לתהליך אידוש על פני שטח המתכת במגע עמה.
ניתן להגן על אלומיניום מפני חמצון על ידי אלגון או אלודיזציה.
על חומרים מבוססי ברזל, כולל פלדה, ניתן להגן על ידי יצירת חמצון (חלודה) ולאחר מכן להמיר את החמצון במטאלופוספט על ידי שימוש בחומצה זרחתית.
הציפוי נמס במים ולכן שיטה מועדפת היא ליצור תרכובת מגנזיום בתהליך שנקרא פארקריזציה.
שיטה ישנה, יעילה פחות אך דומה כימית היא נקראת "תחמוצת שחורה" בגלל תחמוצת בצבע שחור-כחול שנוצרה על הפלדה לאחר התהליך.
אידו של מארס (לטינית: Idus Martiis) הוא כינוי בלוח השנה הרומי ליום ה-15 בחודש מארס.
מונח זה משמש כיום כמטבע לשון שפירושו זמן מועד לפורענות.
המילה martiis (מרטיוס Martius) מציינת את שם החודש, ואילו מקורה של המילה "אַיִד" (ides) במילה האטרוסקית שמשמעה "לחלק".
באותה עת, לוח השנה לא היה מחולק לשבועות.
לכל חודש בלוח השנה הרומי היו שלוש נקודות ציון:
הקלנדה (Kalenda), היום הראשון של החודש.
הנונה (Nona), היום החמישי או השביעי של החודש (תלוי באורך החודש).
האידוס (Idus), היום ה־13 (של רוב החודשים) או ה־15 (של החודשים מרץ, מאי, יולי ואוקטובר).
מקור המלים 'קלנדה' ו'אידוס' באטרוסקית.
הרומים נקטו לרוב לשון רבים: Kalendae, Nonae, Idus.
ימים אלה נתנו את שמם לשאר ימות השנה:
יום שלפני אחד הימים בעלי השם נקרא על שם היום שאחריו.
למשל, 31 במרץ הוא "היום הקודם לקלנדת אפריל" ("PRIDIE KAL APR").
שאר הימים נקראו לפי ספירה אל היום בעל השם הבא (כלומר, ספירה לאחור), בספירה הכוללת את אותו יום בעל השם.
למשל, 30 במרץ הוא "היום השלישי לפני הקלנדה של אפריל" ("AD III KAL APR").
בחירת התרגום אֵידוֹ של מארס במקום אִידוּס של מארס נובעת מהמילה העברית "איד" שמשמעה או חג (ואז הכוונה חגו של האל מארס), או אסון (ואז המשמעות נגזרה כנראה מהאסון שקרה ליוליוס קיסר ביום זה).
ברומא העתיקה יום זה היה יום חגו של האל מארס ונערך בו מצעד צבאי לכבודו.
כמו כן, היה זה היום האחרון לתשלום חובות.
בשנת 44 לפנה"ס יוליוס קיסר נרצח באידו של מארס.
על פי פלוטרכוס, הוא הוזהר מיום זה מפי חוזה עתידות:
הביטוי נפוץ בשל השימוש שעשה בו ויליאם שייקספיר במחזהו "יוליוס קיסר", שנכתב בשנת 1599. במחזה אומר חוזה בכוכבים את הביטוי "היזהר מאידו של מארס" (beware the ides of march) כדי להזהיר אותו מפני מועד הירצחו.
הרומן "אידי מארס", מאת הסופר תורנטון ויילדר, עוסק בדמויות ואירועים שהובילו לרציחתו של יוליוס קיסר.
בספרה של ג'ין ובסטר, "אבא ארך רגליים", נעשה שימוש בביטוי זה (בתרגום העברי "אידיו של מרס") כדי לציין את התאריך הגורלי של הבחינה בלטינית.
הסרט ההוליוודי "The Ides of March" משנת 2011 (בעברית נקרא "משחקי שלטון"), שנכתב והופק על ידי ג'ורג' קלוני, מתכתב בתסריט עם הרעיון שחודש מארס נועד לפורענות בזירה הפוליטית.
אידוב כהן (ישעיהו דב כהן ויזנפלד; 4 בנובמבר 1909 – 16 במאי 1998) היה סופר, מתרגם, פובליציסט ופוליטיקאי ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה עד הכנסת החמישית.
אידוב כהן נולד בשנת 1909 בשם ישעיהו דב כהן ויזנפלד (Wiesenfeld) בכפר מיכאיילן במחוז בוטושאן בצפון חבל מולדובה שברומניה, כבן לבעל חנות לקמח בשם אהרן שמואל כהן ויזנפלד ושל אשתו, חנה..
היו לו עוד שני אחים.
למד בישיבה בכפרו ורכש תרבות כללית כאוטודידקט.
בגיל 16 הוא שלח לעיתון "אונזער וועג" מאמר על הספר של שלום עליכם "כוכבים תועים".
אז החליט לעזוב את יישוב הולדתו ולנסוע לבוקרשט על מנת להתחיל קריירה ספרותית.
אביו שחשש כי ייצא לתרבות רעה התיעץ עם הרב יעקב נאכט מרדאוץ.
הרב שכנע את האב להרשות לו וצייד את הבן עם מכתב המלצה לאברהם לייב זיסו על מנת שימצא עבורו משרה שאינה כרוכה בחילול שבת.
אכן כהן מצא בבוקרשט עבודה כזאת בחנות לקונפקציה ואחר כך בשנים 1933-1927 עבד לפרנסתו כמנהל חשבונות.
בו זמנית התחיל לפרסם סיפורים בעיתון ביידיש "אונזער ווארט" בעריכתו של ד"ר בוריס רייכר.
הוא השתלם בהמשך בלשון ובשפרות הרומנית והחל מ-1929 התחיל לכתוב גם ברומנית.
ברומנית הוא פרסם רשימות ומאמרים, סיפורים חסיד והיסטוריים, בעיקר בירחון Hasmonea (חשמונאה) של הסטודנטים הציונים.
בשנים 1939-1933 היה חבר במערכת כתב העת הציוני "רנאשטריה נואסטרה " ("Renaşterea noastră", בתרגום- תחייתנו).
כמו כן עבד כעורך של שבועון ציוני Știri din lumea evreeasă (1934-1933) ("שטיר" - ידיעות מן העולם היהודי) ושל שבועון הציוני מאויר Ilustrațiunea evreească אותו ייסד.
בשנים 1939-1938 ניהל את הירחון הספרותי היהודי Adam ("אדם") יחד עם מירון גרינדיה.
אידוב כהן היה בצעירותו פעיל בהתארגנות בני עזרא שהונהגה על ידי חיים ברזיס.
אחרי עלייתו לארץ ישראל ב-1940 היה כהן בשנים 1942-1940 כעורך ראשי בכתב העת ""Activistul Sionist" ("העובד הציוני").
הוא הקים ב-1940 את איגוד העולים מרומניה בארץ ישראל, ב-1948 "התאחדות עולי רומניה", עבד גם כסגן עורך ראשי של המגזין "טימפול" וכעורך בכתב העת "קרננו" (1947-1942).
הוא היה חבר מייסד של המפלגה הפרוגרסיבית ונבחר לחבר הכנסת מהכנסת הראשונה עד הכנסת החמישית מטעם מפלגה זו.
היה גם חבר מועצת עיריית תל אביב.
אידוב כהן נאבק למען שחרור אסירי ציון מרומניה.
בין פעילויותיו הוא סייע לאיגוד הציירים בפה או ברגל.
בשנת 1961 יזם את האיחוד בין המפלגה הפרוגרסיבית לציונים הכלליים והקמת המפלגה הליברלית.
את המאמר הראשון בארץ ישראל פרסם אידוב בשנת 1940 כאשר תיאר את מעשי הגרמנים כרצח עם שיטתי, אך במת הפרסום, העיתון "העובד הציוני", לא הייתה בעלת השפעה.
לפרנסתו עסק אידוב בתרגום לעברית מגרמנית, מאנגלית, מיידיש, מצרפתית ומרומנית.
עם תרגומיו הבולטים נמנים יצירות של שטפן צווייג והרומן "שואה" של ג'רלד גרין ששימש בסיס לסדרת הטלוויזיה "שואה: סיפורה של משפחת וייס".
כמו כן תרגם אנציקלפדיות וספרי ייעוץ שונים.
בשנת 1976 פרסם אידוב כהן בעברית את ספרו "שכחה ולקט" העוסק במורשת יהדות רומניה וכדברי א.ב.יפה "העמיד ציון וגלעד לעיירה היהודית במולדובה במאה התשע-עשרה"
הוא נפטר בשנת 1998 בתל אביב והובא לקבורה בבית העלמין כפר נחמן, שברעננה.
אידוב כהן היה נשוי ללאה ונולדו להם 3 ילדים.
1976 -שיכחה ולקט: פרקי אגדה, פולקלור, חידוד וזכר מהווי עולמות שחלפו
אִידוֹ (Ido, באספרנטו: צאצא) היא שפה מתוכננת שמקורה באספרנטו, ותוכננה באופן דומה במטרה להיות שפת עזר בינלאומית לאנשים בעלי רקע מגוון.
תכליתה להיות השפה השנייה של כל אדם לצד שפת האם שלו.
בשביל להגיע לייעודה אידו תוכננה במיוחד כדי להיות יעילה וקלה ללימוד, היא סדירה מבחינה דקדוקית, אורתוגרפית ולקסיקוגרפית.
אידו היא המוצלחת ביותר מבין השפות הרבות שנגזרו מאספרנטו, הנקראות Esperantidoj.
אידו נוצרה בשנת 1907 מתוך רצון לתקן פגמים באספרנטו, שפה שנוצרה עשרים שנים קודם לכן על מנת להקל על התקשורת הבינלאומית המתרחבת.
שמה של השפה מקורו במילה באספרנטו ido: "צאצא", שכן השפה היא "צאצא" של שפת אספרנטו.
לאחר היווצרותה, אידו זכתה לתמיכה מכמה אספרנטיסטים.
אך פיצולים בתנועה ומלחמת העולם הראשונה הובילו לדעיכתה, ורק עם עליית האינטרנט היא חוותה פריחה מחודשת.
האלפבית של שפת אידו מורכב מאותן 26 אותיות כמו האלפבית האנגלי, ללא סימני הבחן.
אידו שואבת את אוצר המילים שלה מאנגלית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, לטינית, רוסית, ספרדית ופורטוגזית, והיא מובנת במידה רבה למי שלמד אספרנטו.
מספר יצירות ספרותיות תורגמו לאידו, ביניהן הנסיך הקטן, ספר תהילים והבשורה על-פי לוקאס.
נכון לשנת 2000, היו כ-150 דוברי אידו בעולם, אם כי הערכות עדכניות יותר מציבות את מספר הדוברים קרוב יותר ל-1,000-5,000. בשנת 2020, לאידו היו 24 דוברים ילידיים בפינלנד.
הרעיון של שפת עזר בינלאומית אינו חדש, ושפות מתוכננות אינן תופעה יחידאית.
השפה המתוכננת הראשונה הידועה הייתה השפה המסתורית לינגוואה איגנוטה (Lingua ignota) שהמציאה הנזירה הילדגרד מבינגן במאה ה-12. הרעיון לא עורר עניין רב עד שנוצרה השפה וולאפיק ב-1879. וולאפיק הייתה פופולרית במשך זמן מה וככל הנראה צברה כמה אלפי דוברים, אך אספרנטו, שנוצרה כעשור לאחר מכן, ב-1887, עקפה אותה.
כמה שפות אחרות, כמו לטינו סינוס פלקסיון (Latino sine Flexione) ואידיום ניוטרל (Idiom Neutral), נוצרו גם כן באותה תקופה.
לאור ריבוי השפות שתכליתן לשמש שפת עזר בינלאומית הקים המתמטיקאי הצרפתי לואי קוטוראט את המשלחת לאימוץ שפת עזר בינלאומית שתבחר מבין השפות את הטובה ביותר.
משלחת זו הגישה בקשה רשמית לאיגוד האקדמיות הבינלאומי בווינה לבחור שפת עזר בינלאומית ולאשר אותה; הבקשה נדחתה במאי 1907. בעקבות זאת התכנסה המשלחת כוועדה בפריז באוקטובר 1907 כדי לדון באימוץ שפת עזר בינלאומית סטנדרטית.
בין השפות שהועלו הייתה שפה חדשה שהוגשה בעילום שם ברגע האחרון (ולכן בניגוד לכללי הוועדה) תחת שם העט ido, המורכב מ-I.D ראשי התיבות של Internacia Delegacio, באספרנטו: המשלחת הבינלאומית, וסיומת שמות העצם באספרנטו: 'o'.
בנוסף, משמעות המילה ido באספרנטו היא צאצא.
"אידו" הציע לבצע כמה רפורמות נדרשות ומהותיות באספרנטו עד שהצעתו הפכה לשפה חדשה.
בין הרפורמות: הסרת סימני ההבחן מהאותיות, ביטול הסופית "o" המחייבת ושינוי הסופית בלשון ברבים מ-j ל-i.
הרפורמות אושרו על ידי נציגה של אספרנטו בוועדה, דה בופרונט.
הוועדה החליטה לאמץ את האספרנטו באופן עקרוני, אך עם הרפורמות שכתב "אידו".
הוקמה ועדה קבועה כדי לוודא את יישום הרפורמות.
"אידו" האנונימי, מחבר הצעת הרפורמה, התגלה מאוחר יותר כלא אחר מלואי דה בופרונט עצמו, נציגה של שפת האספרנטו בוועדה, שפעל בשיתוף פעולה עם לואי קוטוראט.
תגלית זו הכעיסה את שאר חברי הוועדה שחשו מרומים ופגעה בלגיטימיות של ההצעה.
ההערכה היא שכ-20% ממנהיגי האספרנטו ו-3-4% מהאספרנטיסטים הרגילים עברו לאידו בזמנו, אלא שמאז ואילך סבלה השפה משינויים מתמידים בשאיפה לשכלל ולשפר אותה, מה שבסופו של דבר גרם לדוברים לוותר על הניסיון ללמוד את השפה ולעמוד בקצב השינויים בה.
למרות שיצירת אידו פיצלה את תנועת האספרנטו, הפילוג העניק לאספרנטיסטים הנותרים את החופש להתרכז בשימוש וקידום השפה שלהם כפי שהיא.
במקביל, זה נתן לאידואיסטים חופש להמשיך לעבוד על השפה שלהם עוד כמה שנים לפני שהם מקדמים אותה באופן פעיל.
איגוד ידידי השפה הבינלאומית הוקם יחד עם אקדמיית אידו כדי לעבוד על פרטי השפה החדשה.
קוטוראט, שהיה התומך המוביל של אידו, נהרג בתאונת דרכים ב-1914. תקרית זו יחד עם מלחמת העולם הראשונה, השעתה למעשה את פעילותה של אקדמיית אידו מ-1914 עד 1920. בשנת 1928 פרש התומך האינטלקטואלי הגדול של אידו, הבלשן הדני אוטו ג'ספרסן, לטובת השפה החדשה שיצר, נוביאל.
תקריות אלו גרמו לנסיגה בפופולריות של השפה
לאידו יש חמש פונמות תנועתיות.
האותיות e ו-ɛ ניתנות להחלפה בהתאם להעדפת הדובר, וכך גם o ו-ɔ.
הרצפים האורתוגרפיים au ו-eu מציינים דיפתונגים בשורשי מילים אך לא כשהם נוצרים על ידי הלחם.
+תנועות קדמית אחורית סגורה i u בינונית e ~ ɛ o ~ ɔ פתוחה a
+ עיצורים שפתי מכתשי בתר-מכתשי חיכי וילוני סדקי אפי m n סותם p b t d k ɡ מחוכך t͡s t͡ʃ חוכך f v s z ʃ ʒ h מקורב l j w מקיש ɾ
כל המילים הרב-הברתיות מוטעמות בהברה הלפני-אחרונה למעט שמות פועל, המודגשים בהברה האחרונה, לפיכך: skolo kafeo ו-lernas עבור "בית ספר", "קפה" ו-"לומד", אבל irar savar ו-drinkar עבור "ללכת", "לדעת" ו-"לשתות".
אם i או u קודמים לתנועה אחרת, הזוג נחשב לחלק מאותה הברה בעת החלת כלל ההטעמה – כך radio, familio ו-manuo עבור "משפחה" "רדיו" ו-"יד", אלא אם שתי התנועות הן היחידות במילה כמו במילה ל"יום" dio.
אידו משתמשת באותן 26 אותיות כמו האלפבית האנגלי והאלפבית הלטיני הבסיסי של ISO עם שלושה דיגרפים וללא צירופי אותיות או סימני הבחן.
כאשר הטבלה שלהלן מפרטת שתי הגיות, כל אחת מהן מקובלת לחלוטין.
הסימוןהגרפיתעתיק IPAהגייהAaa כהגיית פתחBbb כהגיית בי"תCct͡s כהגיית צד"י מודרניתDdd כהגיית דל"תEee כהגיית ציריFff כהגיית פ"א רפהGgg כהגיית גימ"לHhh כהגיית ה"אIii כהגיית חיריקJjʒd͡ʒ כהגיית זי"ן גרושה או כהגיית דל"ת וזי"ן גרושה צמודותKkk כהגיית קו"ףLll כהגיית למ"דMmm כהגיית מ"םNnn כהגיית נו"ןOoo
ɔ כהגיית חולםPpp כהגיית פ"אQqk כהגיית קו"ףRrɾ כהגיית רי"ש מתגלגלת או לשוניתSss כהגיית סמ"ךTtt כהגיית ת"וUuu כהגיית שורוקVvv כהגיית בי"ת רפהWwwכהגיית צמד ו"ו כמו במילה וושינגטוןXxks
gz כהגיית קו"ף וסמ"ך צמודות או כהגיית גימ"ל וזי"ן צמודותYyj כהגיית יו"ד עיצוריתZzz כהגיית זי"ן
דיגרף IPAהגייה אספרנטו ch t͡ʃכהגיית צד"י גרושה ĉ qukw
kvכהגיית קו"ף וצמד ו"ו, כמו במילה קוויבק - sh ʃ כהגיית שי"ן ŝ
מילת היידוע באידו היא la והיא בלתי משתנה.
כל מילה באוצר המילים של אידו מורכבת משורש ומסיומת דקדוקית.
מילים אחרות יכולות להיווצר מאותה מילה על ידי החלפת הסיומת הדקדוקית, או על ידי הוספת תוספות מסוימות בין השורש לסיומת הדקדוקית.
חלק מהסיומות הדקדוקיות מוגדרות כך:
רובן של הסיומות הדקדוקיות האלו זהות לאספרנטו מלבד ir, i ar, or ו-ez.
אספרנטו מסמנת את שמות העצם ברבים בסיומת-j (כך ששמות רבים מסתיימים ב-oj), משתמשת ב-i עבור שמות פועל, ומשתמשת ב-u עבור צורת הציווי.
לעומתה, באידו שמות העצם ברבים מסומנים בסיומת הקצרה יותר-i, ולכן שמות פועל מסומנים ב-r (וב-a, i או o בהתאם לנטיית הזמן), כך גם צורת הציווי מסומנת בסיומת המובחנת יותר ez.
לשתי השפות יש את אותם כללים דקדוקיים לגבי שמות עצם (מסתיימים ב-o), שמות תואר (מסתיימים ב-a) והיבטים רבים.
בשתי השפות ניתן לראות קשר ישיר בין המילים multa "הרבה" ו-multo "רוב" דרך החלפת סיומת שמות התואר a ב-o בשביל להפוך את המילה לשם עצם, או להפך.
פעלים באספרנטו ובאידו אינם משתנים בהתאם לאדם, למספר או למין; הסיומות as,is ו-os מתאימות בין אם הנושא הוא אני, אתה, הוא, היא, הם או כל דבר אחר.
כמה הבדלים מינוריים כוללים את הסרת הריבוי של התואר, ושינוי ברבים מ-j המוצמד אל סוף המילה להחלפה סינתטית של הסופית-o ב-i.
לפיכך, באספרנטו belaj hundoj ("כלבים יפים") הופך באידו ל-bela hundi', וכך נמשכת המגמה של היעדר התאם דקדוקי מחייב במשפט.
הבדלים גדולים יותר נוצרים, עם זאת, בדרך גזירתן של מילים רבות.
לדוגמה, באספרנטו, שם העצם krono פירושו "כתר", ועל ידי החלפת ה-o ב-i גוזרים את הפועל kroni "להכתיר".
עם זאת, אם היו מתחילים עם הפועל kroni, "להכתיר", ומחליפים את ה-i ב-o על מנת ליצור שם עצם, המשמעות המתקבלת לא תהיה "הכתרה", אלא ה"כתר" המקורי.
הסיבה לכך היא שהשורש kron הוא מטבעו שם עצם.
כדי לקבל את שם הפעולה, יש צורך להשתמש בסיומת המיוחדת - ado.
אם כן, בשביל להטות נכון שורשים יש לדעת לאיזה חלק מחלקי הדיבר שייך כל שורש אספרנטו.
אידו פתרה בעיה זו בכך שהציגה מספר סיומות בניסיון להבהיר את המורפולוגיה של מילה נתונה, כך שאין צורך לשנן את חלק הדיבר של השורש המקורי.
לדוגמה במקרה של המילה krono "כתר", מתווספת הסיומת - izar "לכסות עם" כדי ליצור את הפועל kronizar "להכתיר".
מפועל זה ניתן להסיר את הסיומת-ar ולהחליף אותה ב-o, וכך ליצור את המילה kronizo "הכתרה".
על ידי חסימת האפשרות להטיה ישירה של שם עצם לפועל, כמו באספרנטו, ניתן לזהות שורשים באידו ללא צורך לשנן אותם.
עבור המילה השימושית "להיות", שמוצבת לפני כל תואר, אידו מאפשרת או esas או קיצור נוח של המילה, es בזמן הווה; עם זאת, יש להשתמש בצורות המלאות לזמן עבר esis וזמן עתיד esos.
שמות תואר מושווים באידו באמצעות המילים plu = יותר, maxim = הכי הרבה, min = פחות, miniim = הכי פחות, kam = מאשר/כמו.
קיימות באידו שלוש קטגוריות של תואר הפועל: הפשוט, הנגזר והמורכב.
תוארי הפועל הפשוטים אינם צריכים סיומות מיוחדות, למשל: tre = מאוד, tro = יותר מידי, olim = קודם, nun = עכשיו, nur = רק.
לתוארי הפועל הנגזרים והמורכבים, שאינם במקור כאלה אלא נגזרים משמות עצם, תארים ופעלים, יש את הסיומת -e.
אספרנטו מושפעת מסמנטיקה ופונולוגיה סלאבית, ואילו אידו תואמת יותר ממנה לשפות הרומאניות.
סדר המילים של אידו זהה ברובו לעברית (נושא–נשוא–מושא), ולכן המשפט Me iras al la skolo זהה למשפט "אני הולך לבית הספר", הן במשמעות והן בסדר המילים.
עם זאת, ישנם כמה הבדלים אחרים:
שמות תואר יכולים לעקוב אחר שם העצם כמו בעברית, או להקדים את שם העצם כמו באנגלית.
לאידו יש את הסיומת -n.
בניגוד לאספרנטו, סיומת זו נדרשת רק כאשר מושא המשפט אינו ברור, למשל כאשר לא עוקבים אחר סדר המילים נושא-נשוא-מושא.
בדומה לעברית, לעומת אנגלית, השלילה באידו מתבצעת פשוט על ידי הוספת ne לפני הפועל: Me ne iras al la skolo פירושו "אני לא הולך לבית הספר", ואופן ביצוע השלילה לא משתנה בהתאם לגופו של הנושא או בהתאם לנטיית הזמן של הפועל.
כינויי הגוף של אידו תוקנו כדי שיהיו קלים יותר להבחנה בשמיעה מאלו של אספרנטו, בה כולם מסתיימים ב-i.
במיוחד כינויי הגוף בגוף ראשון יחיד ורבים mi ו-ni עשויים להישמע דומה, אז לאידו יש me (מֵה) ו-ni במקום זאת.
אידו גם מבחינה בין כינויים אינטימיים (tu) לפורמליים (vu) בגוף שני יחיד.
יתר על כן, לאידו יש כינוי גוף שלישי פאן-מגדרי, lu (שיכול לשמש כ"הוא", "היא", או "זה", בהתאם להקשר) בנוסף לזכר il, נקבה el, וכינוי גוף שלישי נייטרלי ol.
+כינויי גוףיחידרבים רפלקסיבי סְתָמִי ראשוןשנישלישי ראשוןשנישלישיאינטימירשמיזכרנקבהנייטרלי פאן-מגדריזכרנקבהנייטרלי פאן-מגדריאידו me tu vu il(u) el(u) ol(u)lu ni vi ilieli olilisu on(u)אספרנטו mi ci¹ vi¹ li si ĝi ĝi/ri² ni vi iŝi² iĝi² ili/iri² si oni עברית אניאתה אתה הוא היא זה הם/זהאנחנואתםהםהןהםעצמו אתה/הם
ci, למרות שמבחינה טכנית הצורה המוכרת של המילה "אתה" באספרנטו, משמשת לעיתים רחוקות.
ממציא האספרנטו עצמו לא כלל את הכינוי בספר הראשון על אספרנטו ורק אחר כך בעל כורחו; מאוחר יותר הוא המליץ לא להשתמש ב-ci מכיוון שלתרבויות שונות יש מסורות סותרות לגבי השימוש בצורות המוכרות והצורניות של "אתה".
ri, iŝi, iĝi ובהרחבה iri הם ניאולוגים מוצעים והם נדירים, אך עדיין משתמשים בהם אם כי לעיתים רחוקות.
כינוי הגוף ol, כמו it באנגלית ו-ĝi באספרנטו, אינו מוגבל לחפצים דוממים בעברית, אלא ניתן להשתמש בו "עבור ישויות שהמין שלהן אינו מוגדר: תינוקות, ילדים, בני אדם, נוער, זקנים, אנשים, יחידים, בהמות, חתולים, וכדומה."
באידו מילות השאלה היחס והתשובה קשורות זו לזו כדי שיהיה קל לזכור אותן, הן נוצרות באמצעות שילוב מילים שלימות והחלפת הסיומת של המילה באופן הנדרש, עם כמה אי סדרים כדי ליצור הבחנה.
מילת שאלה או יחסתשובה מסוימתתשובה סתמיתתשובה לא מוגדרתתשובה שליליתתשובה כללית qua, ∅ ita, ∅ ula, ∅ irga nulaomnaגוף יחיד -u qua
כל אחדגוף רבים -i qui
כל דבר תוֹאַר -a qua
כל אחד מֵנִיעַ pro pro que
כל הכמותכמות (שם עצם) quanto quanto
ניתן להשמיט את ה-i התחילית: ta, to, ti, ta.
omnatempe נכון ושמיש, אבל semper היא המילה בפועל.
שאלות כן/לא נוצרות על ידי הוספת המילית ka בתחילת השאלה.
"האם אני הולך לבית הספר?.
ניתן להציב ka גם לפני שם עצם ללא פועל כדי ליצור שאלה פשוטה, ka mark?
יכול לבטא, "אתה מארק?", "זה מארק?", "האם אתה מתכוון למארק?" בהתאם להקשר.
יצירת הלחמים באידו כפופה לכללים נוקשים יותר מאשר באספרנטו, במיוחד ביצירת שמות עצם, תארים ופעלים משורש מחלק דיבר אחר.
עקרון ההפיכות מניח שלכל הלחם, תקף כלל הפירוק המתאים.
לפיכך, בעוד באספרנטו שם תואר, למשל , שנוצר באמצעות שם העצם , יכול לבטא גם תכונה ( "אנציקלופדיה עשויה מנייר") וגם יחס ( "מפעל לייצור נייר"), אידו תבחין בתכונה ("מנייר") ו- ("ייצור נייר").
לפי קלוד פירון, כמה שינויים שהביאה אידו הם בפועל בלתי אפשריים לשימוש והורסים את התבטאות הספונטנית:
אוצר המילים של אידו נגזר מצרפתית, איטלקית, ספרדית, אנגלית, גרמנית ורוסית.
ביסוס אוצר המילים על שפות נרחבות ושונות נועד לעשות את אידו קלה ככל האפשר ללימוד בשביל המספר הגדול ביותר של אנשים.
בשלב מוקדם, נותחו 5,371 שורשי מילות האידו הראשונות בהשוואה לאוצר המילים של שש שפות המקור, ונמצאה התוצאה הבאה:
255 שורשים (5%) משותפים לשפה אחת
4454 שורשים (83%) נמצאים באיטלקית
טבלת השוואה לדוגמה בין אוצר המילים של אידו לשש שפות המקור שלה, בנוסף לאספרנטו ולטינית:
אוצר המילים של אידו נוצר לרוב באמצעות מספר תחיליות וסיומות רשמיות שמשנות את משמעות המילה.
דבר זה מאפשר למשתמש לקחת מילים קיימות ולשנות אותן ליצירת תחדישים בעת הצורך, ומאפשר טווח רחב של ביטוי ללא צורך בלימוד אוצר מילים חדש.
למרות שמספרן של התחיליות והסיומות גדול מכדי להיכלל במאמר אחד, הנה כמה דוגמאות כוללות:
כך domo(בית) הופך ל-dometo (בקתה), ו-libro (ספר) הופך ל-libreto (סיפור קצר).
כך domo הופך ל-domacho (חורבה), ו-libro הופך ל-libracho (ספרות זבל)
כך Irar (ללכת) הופך ל-retroirar (ללכת אחורנית) ו-venar (לבוא) הופך ל-retrovenar (לחזור).
מילה חדשה יכולה גם להיווצר דרך שאילה משש שפות המקור.
אך אם ניתן ליצור את המילה, תוך הוספת מוספיות, באמצעות אוצר המילים שכבר קיים בשפה אז היא תאומץ בדרך כלל ללא צורך ביבוא שורש זר חדש.
כגון wikipedio עבור ויקיפדיה, המורכבת מ-wiki + enciklopedio עבור אנציקלופדיה.
המילה alternatoro (גנרטור) למשל אומצה ב-1926, ככל הנראה בגלל שחמש מתוך שש שפות המקור השתמשו ברובן באותו כתיב עבור המילה, ומכיוון שהיא הייתה ארוכה מספיק כדי להימנע מהתנגשות במילים אחרות באוצר המילים הקיים.
אימוץ מילה נעשה בהסכמה, ולאחר מכן המילה תהפוך לרשמית על ידי האיגוד.
יש להקפיד גם להימנע ממילים הומונימיות במידת האפשר, ובדרך כלל מילה חדשה עוברת דיון כלשהו לפני שהיא מאומצת.
מילים זרות בעלות משמעות מוגבלת שספק אם ישמשו אי פעם בחיי היומיום (כגון intifada (אינתיפאדה), המתייחסת לסכסוך הישראלי-פלסטיני בלבד) נותרות לרוב בלי מוספיות ונכתבות בכתב נטוי.
אידו, בניגוד לאספרנטו, איננה מניחה את המין הזכרי כברירת מחדל.
לדוגמה, אידו אינה גוזרת את המילה ל"מלצרית" על ידי הוספת סיומת נקבה ל"מלצר", כפי שעושה אספרנטו.
במקום זאת, כל המילים באידו מוגדרות כנייטרליות דקדוקית, ושתי סיומות שונות גוזרות מילים זכר ונקבה מהשורש, לפיכך: למלצר משני המינים, למלצר זכר, למלצרית.
לכלל זה יש רק שני חריגים: ראשית, עבור "אבא", עבור "אמא", עבור "הורה".
ושנית, עבור "איש", עבור "אישה", עבור "מבוגר".
את לחם חוקנו תן לנו יום-יום:
כי סולחים גם אנחנו לכל החייב לנו
לאידו יש מספר פרסומים שניתן להירשם אליהם או להוריד בחינם ברוב המקרים.
הוא מגזין המופק בצרפת מדי כמה חודשים עם מגוון נושאים.
הוא מגזין המופק על ידי אגודת אידו הספרדית מדי חודשיים ובו מגוון נושאים, וכן כמה עשרות עמודי תרגול מתורגמים משפות אחרות.
הוא הביטאון הרשמי של תנועת אידו וקיים מאז הקמת התנועה ב-1908. ניתן למצוא אתרים נוספים עם סיפורים, אגדות או פתגמים שונים יחד עם מספר ספרי תנ"ך שתורגמו לאידו בקנה מידה קטן יותר.
באתר יש כמה הסכתים באידו יחד עם שירים שונים וחומרים מוקלטים אחרים.
ויקיפדיה כוללת מהדורה בשפת אידו (המכונה באידו בשם ); בינואר 2012 זו הייתה הוויקיפדיה ה-81 בדירוג הפופולריות.
כוכב אידו או כוכב ז'נקו הוא הסמל העיקרי של אידו.
זהו כוכב בעל שש קצוות, כאשר הנקודות מייצגות את שש שפות המקור של אידו: אנגלית, צרפתית, איטלקית, גרמנית, ספרדית ורוסית.
לחלופין, שש הנקודות מייצגות את שש היבשות (למעט אנטארקטיקה).
הסמל היה במקור כוכב לבן בעל שש קצוות על רקע כחול עגול, המורכב משני משולשים שווי צלעות קונצנטריים, כאשר אחד מתהפך אנכית.
עם זאת, זה השתנה עד מהרה בשל הדמיון למגן דוד, שכן על שפת עזר בינלאומית להיות נייטרלית מבחינה דתית.
לאחר חיפוש אחר סמל חדש מתאים, החליטו באקדמיה של אידו על הסמל הנוכחי, שנוצר על ידי המזכיר שלהם, פול פון ז'נקו (ומכאן השם החלופי כוכב ינקו).
כוכב-אידו הנוכחי הוא משושה איזוטוקסלי קעור, עם משולש שווה-צלעות מתהפך במאונך מעליו.
ULI מארגנת כנסים של אידו מדי שנה, בעיקר במדינות אירופה, הכנסים כוללים שילוב של תיירות עבודה ולמידה.
אידה סקסטון מקינלי הייתה אשתו של נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1897–1901.
אידה נולדה ב שבמדינת אוהיו, והייתה הבת הבכורה של ג'יימס א.
אידה התחנכה בבתי ספר מקומיים ובבית ספר לנימוסים (finishing school) ולאחר מכן, בהתאם למקובל בקרב עשירי התקופה נשלחה ל"סיור" (grand tour) באירופה.
לאחר שובה מהסיור הארוך החלה לעבוד ככספרית בסניף בנק, שם פגשה את ויליאם מקינלי אשר הגיע לקנטון בשנת 1867 להקים במקום משרד עורכי דין.
בתם הראשונה, קתרין, נולדה בחג המולד בשנת 1871 ובתם השנייה באפריל 1873, אולם במהלך הריונה חלתה אידה ובתה נפטרה באוגוסט באותה שנה.
בתם הראשונה נפטרה אף היא זמן קצר מאוחר יותר ואידה חלתה והוכרזה רשמית כנכה בשנת 1876.
בעת שבעלה כיהן כמושל מדינת אוהיו, הקפיד ויליאם מקינלי להישאר בקרבת אשתו אשר נהגה לשבת כל העת בכיסא נדנדה ולא לקום ממנו.
בעת כהונתו כנשיא הקפידה אידה להסתיר את נכותה ושמרה על מראית עין של אישה בריאה.
היא נהגה לקבל את פני המבקרים בהיותה יושבת על כיסא, ונהגה להחזיק זרי פרחים בידה על מנת שלא יראו את רעידות ידיה.
היא נהגה לשבת לצד הנשיא בעת הסעודות הרשמיות (בניגוד לנוהג המקובל, לפיו יושבת אשת הנשיא ליד האורח המכובד ביותר), והנשיא נהג להסתיר את פניה במפית במקרים בהם היו לה התקפי רעידות והתעלפויות.
העיתונות של אותה עת הקפידה לשמור על דיסקרטיות ולא לפרסם את מצב בריאותה של הגברת הראשונה.
לאחר הרצחו של הנשיא בספטמבר 1901 עברה אידה לקנטון שם טיפלה בה אחותה הצעירה.
הנשיא נקבר לידי שתי בנותיו הצעירות באנדרטת מקינלי הלאומית שבקנטון, ובשנת 1907 עם מותה של אידה היא נקברה לצידו.
אידה קמינסקה (ביידיש: אידא קאמינסקא; בפולנית: Ida Kamińska; 18 בספטמבר 1899, אודסה – 21 במאי 1980, ניו יורק) הייתה אמנית במה וקולנוע יהודייה, שפעלה בעיקר ביידיש, בפולין ומאוחר יותר בארצות הברית.
קמינסקה היא בתם של מייסדי התיאטרון היהודי הנודד, אסתר רחל קמינסקה ואברהם יצחק קמינסקי.
הופעתה הראשונה על הבמה הייתה כבר בגיל חמש ואילו בסרט הופיעה לראשונה בגיל שתים עשרה (בסרט "מירל'ה אפרת").
בשנת 1918 נישאה לשחקן והבמאי היידי זיגמונט טורקוב, שהיה חבר בלהקה של הוריה.
לבני הזוג נולדה ב-1919 הבת, רות קמינסקה-טורקוב.
לאחר סיבוב הופעות של תיאטרון קמינסקי במשך שלוש שנים בברית המועצות, התיישבו בני הזוג בוורשה, ויחד הקימו את תיאטרון האמנות היהודית ב-1922. קמינסקה שימשה כשחקנית הראשית.
קמינסקה וטורקוב התגרשו בשנת 1932, ובאותה שנה הקימה אידה את תיאטרון הדרמה על שמה בוורשה.
התיאטרון התקיים תחת ניהולה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939. ביולי 1936 נישאה קמינסקה לשחקן היידי מריאן (מאיר) מלמן (1900-1978).