tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר חתם בגואנגג'ואו אוורגראנד תמורת תשלום של 12 מיליון רנמינבי.
ב-2 באפריל 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד דלייאן שידה.
בסיום עונה זו זכה עם הקבוצה באליפות ראשונה בתולדותיה ושתי עונות לאחר מכן בליגת האלופות האסיאתית לראשונה בתולדותיה.
ב-7 בפברואר 2015 נפצע ברגלו השמאלית במשחק קדם-עונה נגד האנגג'ואו גרינטאון ונעדר כחודש.
כעבור זמן קצר, אינטר מילאנו הביעה עניין בז'אנג, אך לא הייתה מוכנה לשלם 10 מיליון אירו כפי שדרשה גואנגג'ואו והשחקן נשאר בקבוצה.
ב-28 באוגוסט 2015, צ'לסי מהפרמיירליג הגישה הצעה על השחקן, אך צ'לסי וגואנגג'ואו התקשו לנהל משא ומתן על השחקן ושלושה ימים לאחר ההצעה חלון ההעברות באירופה נסגר.
בסיום עונה זו זכה עם הקבוצה בשנית בליגת האלופות האסיאתית.
ב-29 באפריל 2022 חתם בשאנגחאי פורט, אחרי 12 עונות בגואנגג'ואו.
בסיום עונת זכה עם הקבוצה באליפות סין.
ג'אנג ביסס את מעמדו כאגדת מועדון בגואנגז'ו אברגרנדה לאחר שזכה ב-8 אליפויות ליגה, 2 גביע סיני, 4 סופר קאפ סיני ו-2 ליגת האלופות של AFC.
ב-29 באפריל 2022 חתם בשאנגחאי פורט.
בעונתו הראשונה זכה עם המועדון באליפות הראשונה שלו בהיסטוריה.
בצעירותו שיחק בנבחרות הצעירות של סין.
בעודו משחק בליגה השנייה במדינה, ב-30 בדצמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 2-2 נגד בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ב-21 בנובמבר 2023 ז'אנג ערך את הופעתו ה-100 בנבחרת בהפסד 3-0 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026. במרץ הודיע על פרישה מהנבחרת לאחר מופע אימים במשחק נגד , אך כעבור יומיים חזר בו.
השתתף עם הנבחרת 4 פעמים באליפות אסיה בכדורגל.
הסופר הקאפ הסיני: , , ,
נבחרת העונה בליגת העל הסינית: , , , ,
ז'אנרולוגיה היא תחום בתורת הספרות או בלימודי קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה שעוסק בחקר ז'אנרים.
כבר אריסטו בפואטיקה שלו עסק בז'אנרולוגיה, כאשר הבדיל את הטרגדיה מן הקומדיה ואת אלו מן הפרודיה.
מאז הפואטיקה ועד ימינו ניתן להבחין בשני כיווני מחקר שונים בתחום זה: חקר ז'אנרים מבחינה מבנית (עיסוק סינכרוני) וחקר ז'אנרים מבחינה היסטורית (עיסוק דיאכרוני).
ז'אנר אינו דבר מה הקיים בעולם, אלא קטגוריה אנושית.
ז'אנר הוא הכללה מופשטת של אלמנטים (נרטיביים, סגנוניים, העולם המיוצג ביצירה וכדומה) החוזרים בשתי יצירות או יותר.
האלמנטים החוזרים בז'אנר מסוים הם חוק ז'אנרי.
ניתן, אם כן, לראות ז'אנר כסוג של אינטרטקסטואליות, מערכת קונוונציות ו"כללים" הקודמת ליצירה, והיצירה שומרת עליהן במידה כזו או אחרת.
בסיפור הבלשי, למשל, אחד מהחוקים הז'אנריים הוא שהרוצח מתגלה בסוף הסיפור.
עם זאת, לא כל הסיפורים הבלשיים מקפידים לשמור על חוק זה, והם עדיין נחשבים לסיפורים בלשיים.
מסתבר, אם כן, שחוקים ז'אנריים, במרבית המקרים, הם חוקים גמישים.
יצירה יכולה שלא לקיים כמה מהחוקים הז'אנריים ועדיין להיות מסווגת בתוך ז'אנר.
בעיה נוספת, שעומדת בפני מי שמנסה להגדיר ז'אנר, היא שז'אנר הוא הכללה אנושית, מילה, שיכולה לשנות את משמעותה בתקופות היסטוריות שונות.
המילה רומן, לדוגמה, שימשה במאה ה-18 במשמעות מסוימת (רומן ריאליסטי), ואילו כיום היא מתארת, כדברי איין פורסטר, כל יצירת סיפורת ארוכה.
משמעות הדבר היא שלעיתים קרובות לא ניתן למצוא הגדרה ז'אנרית שתכסה את כל היצירות, שסווגו תחת ז'אנר מסוים לאורך ההיסטוריה, ורק אותן.
מי שמנסה להגדיר מהו "רומן", אם כן, יאלץ להתאים את הגדרתו לאופן בו נתפס רומן בתקופה מסוימת, כלומר הגדרתו תהיה הגדרה סינכרונית.
בשל בעיות אלו ואחרות ניתן לספק הגדרות שונות לאותו הז'אנר עצמו.
ההבדל בהגדרות נעוץ, בדרך כלל, במטרת המחקר.
הגדרה ז'אנרית היסטורית תהיה שונה מהגדרה ז'אנרית סטרוקטורלית.
ציפיות ז'אנריות - הגדרה סינכרונית
בקריאת ספר (או בצפייה בסרט, מחזה וכו') מפתח הקורא ציפיות מסוימות, הן עלילתיות והן סגנוניות.
ציפיות אלה אינן נשלטות רק על ידי התוכן של היצירה עצמה, אלא גם על ידי ההקשר החיצוני לה.
אחד מההקשרים בהם נקראת יצירה הוא ההקשר הז'אנרי.
הקורא או הצופה של יצירה מסוימת מפתח ציפיות ז'אנריות, ציפיות שנובעות מחוקי הז'אנר שבו נכתבה היצירה.
רוב הקומדיות הרומנטיות, לדוגמה, מסתיימות בנישואים, ולכן צופה בקומדיה רומנטית, שמודע לחוק ז'אנרי זה, לא יחשוש לגורל הדמויות כצופה שאינו מודע לקונוונציה הז'אנרית.
מנחם פרי ומאיר שטרנברג, במאמרם "המלך במבט אירוני", מדגימים את כוחן של ציפיות ז'אנריות לקבוע את הבנת הקורא.
נניח לדוגמה, הם אומרים, סיפור, שבו מתוארת נסיעה במרכבה של גבר ואישה.
הגבר מתבונן באישה ושם לב שעיניה עצומות.
אם סיפור זה הוא רומן בלשי, יניח הקורא כי יש סיכוי סביר שהאישה נרצחה.
אם, לעומת זאת, הרומן הוא רומן ריאליסטי מהמאה ה-19, יניח הקורא כי האישה פשוט נרדמה.
אותו קטע, גם אם הוא מתואר באותה צורה, יכול לשנות את משמעותו, ואת הציפיות שהוא מעורר, בהתאם לז'אנר בו הוא נכתב.
כאשר יצירה שומרת על כללי הז'אנר בו היא נכתבת היא מסמלת לקורא/צופה את הז'אנר דרכו יש לקרוא אותה.
ישנם מעין יחסי גומלין בין היצירה לבין הקורא.
הקורא נתקל בקונוונציות ז'אנריות כלשהן במהלך הקריאה (אם אינו יודע לפני הקריאה לאיזה ז'אנר שייכת היצירה), מתאים את היצירה להקשר ז'אנרי כזה או אחר, ואחר כך קורא את היצירה וממשמע אותה דרך אותו הקשר ז'אנרי עצמו.
לעיתים קרובות ז'אנרים מסייעים לא רק לבניית ציפיות, אלא גם להבנת היצירה עצמה.
כך הדבר גם בשירה דדאיסטית או סוריאליסטית.
זאת ועוד, לחלק מהז'אנרים יש קונוונציות קריאה מסוימות.
קשה להבין הייקו, למשל, מבלי לדעת כיצד יש לקרוא שירה זו.
מאחר שההייקו התפתח ביפן, והיה מנותק מהשפעה אמנותית מערבית, קוראים אותו באופן אחר מעט מאשר שירה מערבית.
עם זאת, אין צורך להדרש להייקו.
יש חוקרים הטוענים ששירה ככלל נבדלת מז'אנרים אחרים לא במבנה שלה דווקא, אלא בקונוונציות הקריאה שלה.
בשל חשיבות הקונבנציות הז'אנריות לפיתוח ציפיות הקורא/צופה ולשם משמוע היצירה (הגדרת היררכיית החשיבויות ביצירה נתונה, למשל) יש חשיבות להגדרה ז'אנרית מבחינה מבנית.
הגדרת חוקי הז'אנר באופן סינכרוני, כפי שהם נתפשים בנקודת זמן מסוימת, יכולה לעזור להבין כיצד מתבצעת קריאה והבנה של יצירות.
הגדרה מסוג זה, מן הסתם, תהא קשובה לאופן בו מרבית האנשים מגדירים ז'אנר באופן אינסטינקטיבי, מכיוון שמטרתה היא הבנת האופן בו מרבית האנשים חווים יצירה בז'אנר מסוים.
המניפסטים של המודרניזם כמקרה מבחן
את כוחם של ז'אנרים בהקניית משמעות וקוהרנטיות ליצירות אמנות ניתן ללמוד מהמניפסטים של המודרניזם.
השירה המודרנית פנתה לעיתים קרובות כנגד קונוונציות רבות שנים.
היא מרדה במשקל השירי, בחריזה ואף בתמטיקה של השירה שקדמה לה.
מרידה מודרניסטית זו במוסכמות לא הגיעה רק בכתיבת יצירות חדשות.
לשירה המודרנית, על שלל ענפיה, קדמו בדרך כלל מניפסטים, שהצהירו על כוונות קבוצת האמנים, ועל האופן בו ראוי, לדעתם, לכתוב שירה.
כך, לדוגמה, טענו הפוטוריסטים האיטלקים במניפסט שלהם, כי הם מעלים על נס "את הסגידה למהירות ואת הבוז לנשים", ופירטו כיצד צריך להראות התחביר של השירה החדשה, ובאלו נושאים עליה לעסוק.
ייתכן כי יש במניפסטים המודרניסטים מעין ניסיון "להכין את השטח" לכתיבה המודרנית, ניסיון לגרום לקוראים להבין את המניעים למרד של המודרנה כנגד שירה "קונבנציונלית" יותר, ואולי אף ניסיון להקנות לקוראים כלים להתמודד עם השירה החדשה.
במקרה זה הדיווח על הז'אנר בו היצירה נכתבת משמש כדי לבאר את היצירה, ואת האופן בו יש לקרוא אותה.
הכלים הז'אנריים יכולים לשמש, אם כן, כמעין "מדריך למשתמש" בקריאת ז'אנר חדש.
ז'אנרים והיסטוריה של האמנות - הגדרה דיאכרונית
אפשרות נוספת להגדיר ז'אנרים היא בהגדרה דיאכרונית, שמתארת כיצד ז'אנרים משתנים ומתפתחים על רצף היסטורי.
תולדות האמנות והספרות מלאים בעלייה של ז'אנרים חדשים, תוך העלמות או שינוי של ז'אנרים אחרים.
ז'אנרולוגים רבים מנסים להבין מדוע ז'אנרים מסוימים מופיעים בתקופה כזו ולא אחרת, ומדוע הם עוברים שינוי או מתפוגגים כעבור זמן.
אם לחזור לדוגמת הרומן הריאליסטי, ניתן לראות כי צמיחתו במאה ה-18 מעלה שורת שאלות, שחשוב לענות עליהן כדי להבין את ההיסטוריה של הספרות.
מדוע צמח הרומן דווקא בתקופה זו?
אילו יצירות בישרו את עלייתו?
האם קיים קשר בין עליית הרומן הריאליסטי לבין הגידול שחל בקהל הקוראים?
מחקר ז'אנרולוגי היסטורי ניתן למקם על סקאלה, ששני ציריה מנוגדים זה לזה: הטענה שאמנות מתפתחת מתוך עצמה בלבד, והטענה שאמנות מתפתחת אך ורק בגלל שינויים חברתיים.
את הטענה הראשונה, כי האמנות מתפתחת מתוך עצמה, ניסחו באופן המובהק ביותר אנשי הפורמליזם הרוסי המוקדם בנוגע לספרות (אם כי ניתן למצוא רמזים לכך עוד אצל אריסטו ומושג האנטילכאה שלו).
לטענתם טכניקות ספרותיות מסוימות הופכות בהדרגה לקונבנציונליות, ומאבדות את אפקט ההזרה שלהן.
במצב זה מגיעות יצירות חדשות, שמשנות את הטכניקות הקיימות (ולרוב מפנות לעצמן דרך על ידי פרודיות על הטכניקות הספרותיות הקודמות), במטרה להשיג שוב את אפקט ההזרה.
תולדות הספרות, לדעתם, הן תוצר של התיישנות תחבולות ספרותיות והחלפתן באחרות.
את הקצה השני של הסקאלה – הטענה כי האמנות מתפתחת כתוצאה משינויים חברתיים בלבד – ניסח באופן התקיף ביותר המרקסיזם.
האמנות היא חלק מבניין העל החברתי, על פי המרקסיזם, שמשתנה בהתאם לשינויים כלכליים ושינויים באמצעי הצריכה.
האמנות אך משקפת את המצב החברתי בו היא נוצרת, וכל שינוי במצב החברתי פירושו שינוי באמנות של החברה הנתונה.
האמת, ככל הנראה, אינה נמצאת באף אחת מהקצוות של סקאלה זו.
האמנות משתנה הן בשל שינויים חברתיים והן בגלל תהליכים פנים אמנותיים.
ניסיון לענות על שאלות הקשורות להתפתחות ז'אנרים, יאלץ, ככל הנראה, להתחשב הן במערכת החברתית והן במערכת האמנותית.
הניסיון להגדיר מהי אמנות פוסטמודרנית יכול להדגים כיצד שינויים ז'אנריים נתפסים אחרת בעיני חוקרים בעלי אוריינטציה תאורטית שונה.
בריאן מק'הייל, למשל, טוען כי הספרות הפוסטמודרנית התפתחה מתוך הספרות המודרנית.
לטענתו הדומיננטה של הספרות המודרנית הייתה דומיננטה אפיסטמולוגית.
ספרות זו עסקה בעיקר בנפש האדם, ובאופן בו הוא קולט את העולם שסביבו.
הספרות הפוסטמודרנית, לטענתו, עוסקת בשאלות אונטולוגיות, כלומר שאלות לגבי מה קיים בעולם.
המעבר מספרות מודרנית לפוסטמודרנית הוא מעבר בדומיננטה.
מאחר שהאפיסטמולוגיה כרוכה באונטולוגיה בקשר בל ינתק (כל ניסיון לענות על "מה אפשר לדעת על העולם" דורש תשובה לשאלה "מהו העולם"), הייתה זו רק שאלה של זמן עד שהספרות המודרנית תשתנה לספרות פוסטמודרנית.
לעומת מק'הייל, טוען פרדריק ג'יימסון, הקרוב למרקסיזם בדעותיו, כי האמנות הפוסטמודרנית התפתחה בעיקר כתוצאה משינויים כלכליים.
הכלכלה הפכה לכלכלה גלובלית, והייצור השתנה מייצור ממוכן של מנועי חשמל ובעירה לייצור של מכשירים אלקטרונים וגרעיניים.
עם השינוי הזה השתנתה גם האמנות, מתוך ניסיון להתאים עצמה לעולם ולחברה החדשים.
האמנות הפוסטמודרניסטית מנסה לדעתו לתפוס את השינוי החריף שחל באופן בו אנו תופסים את המרחב, ואת האופן בו קיימים בתקשורת מאפיינים של תרבות "גבוהה" לצד תרבות "נמוכה".
כפי שניתן לראות, הניסיון לסווג ולהבין ז'אנר מסוים באופן היסטורי כרוך במידה רבה בניסיון להבין את החברה והתרבות בה הז'אנר נוצר.
ז'אק אופנבך (Jacques Offenbach; 20 ביוני 1819 – 4 באוקטובר 1880) היה מלחין, צ'לן ואמרגן צרפתי יליד גרמניה, שנודע בעיקר כמלחין אופרטות.
המפורסמת ביצירותיו היא ריקוד הקאן-קאן ביצירה "אורפאוס בשאול".
אופנבך נולד יהודי, אך התנצר בצעירותו.
ז'אק אופנבך, או בשמו היהודי יעקב אברסט (Eberst), נולד בעיר קלן ליצחק שהיה חזן.
ז'אק היה ילד שביעי מתוך עשרה שנולדו במשפחה.
יצחק, שבא ממשפחה מוזיקלית, נטש את מקצועו המקורי ככורך ספרים והתפרנס כחזן נודד בבתי כנסת וניגן בכינור בבתי קפה.
הוא נודע בדרך כלל כ"דר אופנבכר", על שם עיר הולדתו, אופנבך אם מיין, ובשנת 1808 אימץ רשמית את אופנבך כשם משפחה.
בשנת 1816 התיישב בקלן, שם לימד שירה, כינור, חליל וגיטרה, והלחין מוזיקה דתית וחילונית כאחד.
כשהיה ז'אק בן שש, אביו לימד אותו לנגן בכינור; תוך שנתיים הילד הלחין שירים וריקודים, ובגיל תשע הוא החל לנגן בצ'לו.
מכיוון שיצחק היה אז החזן הקבוע של בית הכנסת המקומי, הוא יכול היה להרשות לעצמו לשלם לבנו לקחת שיעורים אצל הצ'לן הידוע ברנהרד ברויאר.
שלוש שנים לאחר מכן, מתעד הביוגרף גבריאל גרובלז, הנער הופיע עם יצירותיו שלו, "אשר הקשיים הטכניים הטילו אימה על אדונו", ברויאר.
יחד עם אחיו יוליוס (כינור) ואחותו איזבלה (פסנתר), הם ניגנו בשלישייה באולמות ריקודים מקומיים, פונדקים ובתי קפה, וביצעו מוזיקת ריקודים פופולרית ועיבודים אופראיים.
בשנת 1833 החליט אביו שבניו המוכשרים מוזיקלית יוליוס וז`אק (אז בני 18 ו-14) צריכים לעזוב את סצנת המוזיקה המקומית של קלן כדי ללמוד בפריז.
בתמיכה נדיבה של אוהבי מוזיקה מקומיים והתזמורת העירונית, איתה הם העניקו קונצרט פרידה ב-9 באוקטובר, שני המוזיקאים הצעירים, בליווי אביהם, יצאו למסע בן ארבעת הימים לפריז בנובמבר 1833.
אביו הגיע עם מכתבי היכרות למנהל הקונסרבטוריון של פריז, לואיג'י כרוביני, אך נאלץ לשכנע את כרוביני אפילו לתת לבנו הזדמנות לנגן בפניו.
גילו ולאום של הנער היוו מכשולים לקבלה.
כרוביני סירב מספר שנים קודם לכן לקבל את פרנץ ליסט בן ה-12 בנימוקים דומים, אך בסופו של דבר הסכים לשמוע את אופנבך הצעיר.
הוא הקשיב לנגינתו ועצר אותו באומרו, "מספיק, בחור צעיר, אתה עכשיו תלמיד של הקונסרבטוריון הזה." גם יוליוס התקבל.
שני האחים אימצו צורות צרפתיות של שמם, יוליוס הפך לז'ול ויעקב אז הפך לז'אק.
אביו קיווה להשיג תעסוקה קבועה בפריז אך נכשל בכך וחזר לקלן.
לפני שעזב, הוא מצא כמה תלמידים לז'ול; ההכנסות הצנועות משיעורים אלה, בתוספת שכר שהרוויחו שני האחים כחברים במקהלות בית הכנסת, פרנסו אותם במהלך לימודיהם.
בקונסרבטוריון, ז'ול היה תלמיד חרוץ; הוא סיים את לימודיו והפך למורה ומנצח מצליח לכינור, והיה הכנר הראשון בתזמורת של אחיו הצעיר במשך מספר שנים.
לעומת זאת, ז'אק השתעמם מלימודים אקדמיים ועזב לאחר שנה.
רשימת התלמידים של הקונסרבטוריון מציין ליד שמו "נמחק ב-2 בדצמבר 1834 (עזב מרצונו החופשי)".
לאחר שעזב את הקונסרבטוריון, אופנבך קיבל כמה משרות זמניות בתזמורות תיאטרון לפני שקיבל מינוי קבוע בשנת 1835 כצ'לן באופרה-קומיק.
ההכנסות מעבודתו התזמורתית אפשרו לו לקחת שיעורים אצל הצ'לן המהולל לואי-פייר נורבלין.
הוא עשה רושם חיובי על המלחין והמנצח פרומנטל הלוי, שנתן לו שיעורים בקומפוזיציה ותזמור וכתב לאביו בקלן שהצעיר עומד להיות מלחין גדול.
כמה מיצירותיו המוקדמות של אופנבך נוגנו על ידי המנצח האופנתי לואי-אנטואן ז'וליין.
אופנבך ומלחין צעיר נוסף, פרידריך פון פלוטו, שיתפו פעולה בשנת 1839 בהלחנת סדרת יצירות לצ'לו ופסנתר.
למרות ששאיפתו של אופנבך הייתה להלחין לבמה, הוא לא הצליח להשיג דריסת רגל בתיאטרון הפריזאי בשלב זה בקריירה שלו; בעזרתו של פלוטו, הוא בנה לעצמו מוניטין של הלחנה ונגינה בסלונים האופנתיים של פריז.
באמצעות קשרים שיצר שם הוא צבר תלמידים.
בשנת 1838 תיאטרון הארמון המלכותי הזמין אותו להלחין שירים למחזה שהועלה במרץ 1839.
בין הסלונים שבהם אופנבך הופיע בתדירות הגבוהה ביותר, החל משנת 1839, היה זה של מדלן-סופי, הרוזנת דה-וו.
שם הוא פגש את הרמיני ד'אלקן, בתו בת החמש עשרה של גנרל קרליסט.
הם התאהבו, ובשנת 1843 הם התארסו, אך הוא עדיין לא היה בעל יכולת כלכלית להינשא.
כדי להרחיב את תהילתו ואת כוח ההשתכרות שלו מעבר לפריז, הוא יצא לסיבובי הופעות בצרפת ובגרמניה.
בין אלה שאיתם הופיע היה אנטון רובינשטיין ובספטמבר 1843 בקונצרט בקלן, עיר הולדתו של אופנבך, ליסט.
בשנת 1844, כנראה דרך קשרי משפחה אנגליים של הרמיני, הוא יצא לסיבוב הופעות באנגליה.
שם, הוא מיד התחייב להופיע עם כמה מהמוזיקאים המפורסמים ביותר של התקופה, ביניהם פליקס מנדלסון, יוזף יואכים, מיכאל קוסטה ויוליוס בנדיקט.
העיתונות הבריטית דיווחה בחיוב על הופעותיו; ה"אילוסטרייטד לונדון ניוז" ציין, "הר ז'אק אופנבך, הצ'לן המדהים, הופיע בערב חמישי בווינדזור בפני קיסר רוסיה, מלך סקסוניה, המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט בהצלחה רבה".
השימוש במילה הגרמנית "הר", המשקף את העובדה שאופנבך נותר אזרח פרוסי, היה נפוץ בכל סיקור העיתונות הבריטית של סיבוב ההופעות של אופנבך בשנת 1844. העמימות של לאומיותו גרמה לו לעיתים קשיים בהמשך חייו כאשר צרפת ופרוסיה הפכו לאויבות.
אופנבך חזר לפריז כשמוניטין וחשבון הבנק שלו השתפרו משמעותית.
המכשול האחרון שנותר לנישואיו להרמיני היה ההבדל בדתותיהם; הוא המיר את דתו לנצרות קתולית, כאשר הרוזנת דה-וו שימשה כספונסרית שלו.
החתונה התקיימה ב-14 באוגוסט 1844; הכלה הייתה בת שבע עשרה והחתן בן עשרים וחמש.
הנישואים היו מאושרים ונמשכו כל חייהם, למרות כמה רומנים מחוץ לנישואין מצד אופנבך.
לאחר מותו של אופנבך, חבר אמר כי הרמיני "נתנה לו אומץ, תמכה בו בקשיו וניחמה אותו תמיד ברכות ובמסירות".
בשנת 1847 היה מנצח התזמורת של ה"תיאטר פראנסה".
אופנבך למד להכיר בנעוריו את החיים העליזים בחבל הריין ולאחר מכן את ההומור הצרפתי, ובחיבוריו המוזיקליים ידע למזג את שני האלמנטים לאחדות שלימה.
בתקופת עבודתו כצ'לן ניתנה לו ההזדמנות לספוג מוזיקה רצינית וקלה גם יחד, והוא החל לתת ביטוי ליצירתיות שלו גם בחיבורים מוזיקליים קטנים.
בהדרגה החל הקומפוזיטור אופנבאך לדחוק את רגלי אופנבאך הצ'לן.
דרכו של אופנבך מן התזמורת אל הבמה באופרה הקומית לא הייתה קלה, עד שבשנת 1845 הביא לביצוע פומבי של המערכון המוזיקלי של "לז אלקוב" וההצלחה האירה לו פנים.
עד שנת 1855 פעל אופנבך כמנצח וכאילוסטרטור מוזיקלי ליצירות עד אשר באה לידו שעת הכושר להשגת מטרתו הנכספת.
בשדרות אליזה בפריז עמד תיאטרון קטן ועזוב שכונה על ידי תושבי פריז "בונבוניאר".
אופנבך עשה מאמצים והצליח להשיגו על אף שההכנסה היומית שלו לא עלתה על 1200 פרנקים.
ביולי 1855 פתח אותו לקהל בתוכנית "נא להיכנס, רבותי", וההצלחה הייתה גדולה.
החברה הפריזאית החלה לבקר בתיאטרון הזעיר, ושמו של אופנבך הגיע חיש מהר לארמון ובית המלוכה הזמינו להשמיע מיצירותיו.
בינתיים בא החורף וכיון שהאולם לא צויד במתקני הסקה, נאלץ אופנבך לעבור ל"תיאטרון קומט".
המוניטין של אופנבך השתפרו והלכו מהצגה להצגה.
משהגיע לפסגה עשה צעד פזיז ולקח לידו את הנהלת התיאטרון "גייטה" (עליזות), הכניס שינויים רבים בבנין, ובזבז הון תועפות על הצגת פאר של "אורפיאוס".
פשיטת הרגל לא בוששה לבוא.
כספו שנותר לא הספיק אפילו למשכורות העובדים.
בנאום פרידה שנשא לפני האמנים, אמר: "תקבלו את המגיע לכם עד הפרוטה האחרונה".
הוא קיים את הבטחתו זו במלואה.
במות אירופה המשיכו להתחרות על יצירותיו והוא קיבל בהם שכר סופרים בלבד.
ב-1879 זכה להצלחה האחרונה של "בתו של הטאמבור מז'ור", וזאת הייתה הקומפוזיציה ה-100 שחיבר לבמה.
"אורפיאוס בשאול" (משם לקוח ריקוד הקאן-קאן הידוע שלו),
"סיפורי הופמן" - אופרה זו נחשבת ליצירתו החשובה ביותר.
משם לקוחה ה"ברקרולה" המפורסמת שלו.
האופרה מבוססת על סיפוריו של הסופר א.ת.א.
הופמן שהיה גם מוזיקאי בזכות עצמו.
ז'אק-לואי דויד היה צייר צרפתי, מוכר בשם הקיצור דויד.
בין ציוריו המפורסמים: "שבועת האחים ההוראטים", "נפוליאון חוצה את האלפים", "מות מארה", "מותו של סוקרטס", "הקיסר נפוליאון בחדר העבודה בארמון טווילרי" ו"הכתרת נפוליאון".
דויד נולד למשפחה מהמעמד הבינוני בפריז.
בגיל תשע, זנחה אותו אמו והוא הועבר לגדול בחזקתו של דודו, מאחר שאביו נהרג עוד קודם לכן.
לנטישה שחווה הייתה השפעה מתמדת על אופיו, והיא גרמה לו נזקים רגשיים קשים שליוו אותו כל חייו.
בגיל 16 הוא החל ללמוד אמנות באקדמיה המלכותית תחת שרביטו של צייר הרוקוקו ז'וזף מארי ויין.
בשנת 1774 זכה ב"פרס רומא" (Prix de Rome), מלגה יוקרתית ללימודי אמנות.
את המלגה קיבל לאחר שניסה להתאבד עקב כישלונו לקבל את המלגה במשך שלוש שנים רצופות.
במסגרת לימודיו ביקר דויד מספר פעמים באיטליה, שם ספג השפעות גדולות ממיטב יצירות האמנות הקלאסית במדינה.
ההשפעה ניכרה מאוחר יותר בסגנון הנאו-קלאסי שפיתח לעצמו, סגנון השואב מוטיבים מהאמנות הקלאסית של ימי רומא העתיקה ובייחוד מיצירות הפיסול של האספה הלאומית בזמן המהפכה הצרפתית.
בשנת 1780 פתח ז'אק לואי דויד סדנה לציור, בה הכשיר בין 40 ל-50 צעירים לצייר באסכולת הזרם הנאו-הקלאסי (הצרפתי), שנמנה עם מוביליה בצרפת.
בשנת 1785 הוכשרו בסדנה זו אן-לואי ז'ירודה דה רוסי-טריוזון ואנטואן-ז'אן גרו שהפכו לציירים גדולים.
גדול תלמידיו של דויד ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, הצטרף לסדנה בשנת 1797. אנגר למד אצל דויד במשך 4 שנים והביא את הנאו-קלאסיקה לשיאה.
בשנת 1789 חל מפנה בסגנון הציור של דויד.
הוא החל נוטה לכיוון הציור הריאליסטי, בעיקר על מנת לתאר בדייקנות את מאורעות המהפכה הצרפתית (1789–1799).
דויד השתתף באופן פעיל במהפכה ואף נבחר לשמש כנציג באספה הלאומית ב-17 בספטמבר 1792. הוא התחבר לסיעת המונטניארדים ("ההר") הקיצונית, בהנהגת דאנטון, רובספייר ומארה (הציור "מותו של מארה" הוא אחד מציוריו הידועים של דויד).
מלבד ציורי השמן המפורסמים שיצר בתקופת המהפכה, דויד הוא יוצרו של הרישום המפורסם של מארי אנטואנט בדרכה אל הגיליוטינה.
במהלך המהפכה יזם דויד את חיבורה של רשימת המצאי של האוצרות הלאומיים במדינה, ובכך הפך לאחד ממייסדיו של המוזיאון הצרפתי.
כאמן מוערך הוא גם מילא תפקיד חשוב בארגון היצירות של מוזיאון הלובר שבפריז.
כחבר האספה הלאומית, מונה דויד לוועד לשלום הציבור ב-1793. מינוי זה העניק לו את הסמכות לדון למוות בעריפת ראש כ-300 עצירים.
לאחר ריאקציית תרמידור נעצר דויד על מעשיו אלה, אולם קבוצה מתלמידיו המסורים דרשו את שחרורו והוא אכן שוחרר ב-28 בדצמבר 1794.
לקראת סוף 1797 פגש דויד בנפוליאון בונפרטה, ובין 1799 ל-1815 הוא שימש כצייר האישי של הקיסר ותיאר את מהלך חייו ביצירות מופת דוגמת "נפוליאון חוצה את האלפים" ו"הכתרתו של נפוליאון", המוצגת במוזיאון הלובר.
לאחר מפלתו של נפוליאון בקרב ווטרלו ב-1815, הוגלה דויד לעיר בריסל אשר בבלגיה, שם חזר לעסוק במוטיבים מהמיתולוגיה היוונית והרומית בציוריו.
מלבד ציורי מהפכה ומוסר צייר דויד מספר רב של פורטרטים (למשל של ז'ולייט רקמייה), הנחשבים בעיני מבקרי האמנות כחלק משיא יצירתו, מאחר שהם חפים מהטפה ופטריוטיות שאפיינו את עבודותיו האחרות.
דויד מת בגלות בבלגיה ב-29 בדצמבר 1825, ונקבר בבית קברות בבריסל.
לבקשתו, הופרד לבו מגופו ונקבר בנפרד בפר לשז שבפריז.
ז'אק סלומון אָדָמָר , מתמטיקאי יהודי-צרפתי, בין המתמטיקאים הבודדים במאה ה-20 שתחום עבודתם הקיף את מרבית ענפי המתמטיקה.
אדמר נולד בוורסאי בשנת 1865. את השכלתו רכש בפריז וכבר בשלב מוקדם של חינוכו הפגין מצוינות וכושר למידה.
בשנת 1884 החל לפרסם מחקרים מדעיים.
בשנת 1893 מונה למשרת פרופסור למתמטיקה בעיר בורדו, ובשנת 1896 עבר לאוניברסיטת סורבון בפריז.
באותה שנה פרסם, במקביל לוואלה פוסן, את ההוכחה הראשונה למשפט המספרים הראשוניים, ההישג המדעי החשוב ביותר שלו.
בשנת 1909 החל ללמד באקול פוליטקניק בעיר, משרה שהחזיק עד שנת 1937. במהלך שנים אלה, בשנת 1912 התקבל כחבר באקדמיה למדעים הצרפתית.
פרשת דרייפוס הייתה בעלת השפעה רבה על אדמר, והוא היה אחד מהלוחמים העיקריים להוכחת חפותו של אלפרד דרייפוס (שהיה קרוב של אשתו של אדמר).
הפרשה גיבשה את השקפותיו על העם היהודי ומקומו בין העמים.
אדמר היה פעיל בתנועת למען אחווה בין העמים, והיה חבר כבוד בהנהלת האוניברסיטה העברית, חברות שבתוקפה גם ביקר בארץ ישראל.
בזמן עלייתו של הנאציזם בגרמניה הגיש אדמר עזרה וסיוע למדענים יהודים ולא יהודים רבים שנמלטו מגרמניה הנאצית.
לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים, ברח אדמר יחד עם משפחתו לארצות הברית, שם שהה במהלך מלחמת העולם השנייה, עבר לבריטניה, למשך שנה, ומשם חזר לצרפת לאחר סיומה של המלחמה.
ב-1950, כשפנה לבקש ויזה לקונגרס המתמטי שנערך באותה שנה בקיימברידג', סירב משרד החוץ האמריקאי לבקשה, משום שאדמר נחשד בקומוניזם.
רק לחץ כבד מצד אנרי קרטן, שהיה אז נשיא החברה המתמטית הצרפתית, סייע להפוך את ההחלטה.
מחקרו המדעי של אדמר היה רחב ורב-היקף, וכלל בין השאר את תחילתו של המחקר המודרני בטורי חזקות, הוכחת משפט המספרים הראשוניים, חקר הגאומטריה, ההידרודינמיקה, האנליזה המתמטית ועוד.
אדמר מת בשנת 1963 בגיל 98 (פוסן, שותפו להוכחת משפט המספרים הראשוניים, מת בשנת 1962, בגיל 96).
ז'אניו דה סילבה קואדרוס (פורטוגזית: Jânio da Silva Quadros ; 25 בינואר 1917 - 16 בפברואר 1992) היה מדינאי ברזילאי ששימש כנשיא ברזיל בתקופת "הרפובליקה השנייה" בשנת 1961, ופרש מתפקידו לאחר ששימש בו במשך כשמונה חודשים.
קואדרוס נולד בעיר קמפו גראנדה במדינת מאטו גרוסו דו סול.
בטרם פנה לפוליטיקה לימד את השפה הפורטוגזית באוניברסיטת סאו פאולו, וכן שימש כמרצה למשפט פלילי באוניברסיטת מקנזי בסאו פאולו.
את הקריירה המטאורית שלו ניתן לייחס לשימוש הנרחב שעשה ברטוריקה פופוליסטית ובהתנהגותו המוחצנת.
בין 1948 ל-1950 היה חבר מועצת העיר סאו פאולו ולאחר מכן, בין 1951 ל-1953 היה חבר במועצת המחוקקים של סאו פאולו.
הוא היה לראש עיריית סאו פאולו בשנת 1953, ולמושל מדינת סאו פאולו בשנת 1955. בשנת 1958 החל במסע הבחירות שלו מטעם מפלגת האיחוד הלאומי הדמוקרטי, מפלגת ימין מתונה, שהתנגדה למדיניותו של ז'טוליו ורגאס, הדמות המעצבת בפוליטיקה הברזילאית של אמצע המאה ה-20, אשר הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק נראה כממשיכו.
את מסע הבחירות שלו ניהל קואדרוס באופן בו הטיל את הדופי בבעיות המדינה ובמיוחד באינפלציה ובשחיתות על קודמו בתפקיד, ז'וסלינו קוביצ'ק.
ססמת הבחירות שלו הייתה כי הוא "המטאטא אשר יטאטא את השחיתות".
בשנת 1960 נבחר ברוב מרשים לכהונת נשיא ברזיל.
עם זאת, החוקה הברזילאית שהייתה בתוקף באותו הזמן אפשרה בחירות נפרדות לסגן הנשיא, ולסגנו (ויורשו המיועד במקרה של פרישה) של קאדרוס נבחר איש השמאל, ז'ואו גולאר, איש מפלגת העבודה הברזילאית.
קאדרוס הושבע לנשיאות ב-31 בינואר 1961, והיה הנשיא הברזילאי הראשון שהושבע בבירה הפדרלית החדשה, ברזיליה.
הוא אסר על ההימורים, ואסר על הנשים ללבוש ביקיני.
הוא ניסה לנהל מדיניות חוץ עצמאית, למורת רוחה של ארצות הברית.
ברזיל בהנהגתו חידשה את היחסים עם ברית המועצות ועם קובה.
קואדרוס העניק את "אות צלב הדרום" לארנסטו צ'ה גווארה.
מבחינה כלכלית נקט קואדרוס בצעדים בלתי פופולריים, כהקפאת המשכורות והגבלת האשראי, ובה בעת ניהל מגעים עם נציג תנועה מהפכנית בצפון, "ליגת האיכרים" לקראת רפורמת קרקעות אפשרית.
ב-25 באוגוסט 1961 התפטר מתפקיד הנשיא, בתקווה כי העם יקרא לו לשוב לנשיאות ויעניק לו סמכויות רבות יותר.
קואדרוס הניח, ככל הנראה, כי הקונגרס יעדיף לקרוא לו לשוב, ולהעניק לו סמכויות נוספות, במקום למנות את סגנו, החשוד כאיש השמאל הקיצוני.
קואדרוס המתין עד שיצא גולאר לביקור ממלכתי בסין ואז הודיע על התפטרותו, מתוך הנחה שסגנו לא יצליח לתמרן את עצמו לכס הנשיאות מסין הרחוקה.
את ההתפטרות הסביר לעם בפעולתם של "כוחות נוראים".
הקונגרס הלאומי של ברזיל קיבל את התפטרותו של קואדרוס בחפץ לב.
מינה את סגנו, ז'ואו גולאר לנשיא במקומו.
בשנה שלאחר התפטרותו ניסה קאדרוס לשוב ולהיבחר למשרת מושל סאו פאולו, אך נכשל.
התפטרותו של קואדרוס הביאה למשבר פוליטי חריף, שכן הצבא ואנשי הימין חשדו בגולאר כי הוא קומוניסט, וניסו למנוע את עלייתו לכס הנשיאות.
המדינה נכנסה למשבר פוליטי חריף שהגיע לשיא בשנת 1964 כאשר השתלטה כת צבאית על השלטון בברזיל, והחלה דיקטטורה בת עשרים ואחת שנים.
בתחילה לא אישר הצבא לקאדרוס להשתתף בחיים הפוליטיים (כשם ששלל את זכויותיהם הפוליטיות של הנשיאים לשעבר ז'וסלינו קוביצ'ק וז'ואו גולאר), אך בשנות ה-80 שב קואדרוס לפעילות.
הוא הצטרף למפלגת העבודה הברזילאית, והיה מועמד למשרת מושל סאו פאולו ב-1982 אך הפסיד.
הוא שב ונבחר לראשות עירית סאו פאולו בשנת 1985, לאחר שהביס בבחירות את המועמד החזק פרננדו אנריקה קרדוזו, שנבחר לאחר שנים לנשיאות.
קואדרוס שימש כראש העיר עד שנת 1988. בשנת 1989 הביע עניין לשוב ולרוץ לנשיאות, אך צירוף נסיבות שכלל את מות אשתו, בריאותו הלקויה, ועלייתו של פרננדו קולור דה מלו, שמדיניותו נראתה דומה לזו של קואדרוס, הניא אותו מכוונה זו.
הוא מת בסאו פאולו בשנת 1992.
לאחר פרישתו מכס הנשיאות פרסם קואדרוס מספר ספרים העוסקים בשפה הפורטוגזית (לרבות מילון פורטוגזי), ובהיסטוריה של ברזיל, כמו גם ספר בשם "חמישה עשר סיפורים" שפורסם בשנת 1983.
ז'אק-בנין בוסואה , תאולוג ומטיף צרפתי, חבר באקדמיה הצרפתית.
בוסואה נולד לאב שהיה פרקליט בפרלמנט (בית הדין המחוזי) של העיר דיז'ון שבחבל בורגון בצרפת.
הוריו החליטו להקדישו לכמורה והוא למד בבית ספר של הישועים בדיז'ון.
בהיותו בן שלוש עשרה נתמנה אביו לפרקליט בפרלמנט של העיר מץ שבחבל לורן, ובוסואה הצעיר התחנך כפרח כמורה בקתדרלה של מץ.
ב-1642 עבר לפריז ולמד שם פילוסופיה ותאולוגיה בבית הספר התיכון קולז' דה נוואר, שנוסד במאה ה-14 ונועד לתלמידים מצטיינים אך מחוסרי אמצעים (אחרי המהפכה הצרפתית התמקם באתרו האקול פוליטקניק).
בתקופת לימודיו עמד בראש המוסד התאולוג הקתולי ניקולא קורנה .
ב-1648 שב בוסואה למץ ובשנה שלאחריה הוסמך שם לכומר.
ב-1657 נשא דרשה בפני אן מאוסטריה, אמו של לואי הארבעה עשר מלך צרפת, ששכנעה את המלך להזמין את בוסואה לפריז.
עד מהרה הפך בוסואה למטיף העיקרי בבתי התפילה של חצר המלכות הצרפתי.
ב-1662 נשא בארמון הלובר את דרשתו המפורסמת "על חובתם של מלכים".
בדרשותיו פנה לפעמים אל המלך ודרש ממנו לחדול ממעשי האהבים שלו ולשוב לאשתו.
הוא הפך למורה המוסר של גבירות החצר ובהן הנרייטה אן הדוכסית מאורליאן, מאדאם דה לונגוויל ומדמוזל דה מונפסייה.
בוסואה היה במיטבו כאשר נשא הספדים.
ב-1667 נשא הספד על מותה של אן מאוסטריה, וב- 1669 הספיד את הנרייטה מריה, אלמנתו של צ'ארלס הראשון ואמו של צ'ארלס השני מלכי אנגליה, שהייתה צרפתייה קתולית.
ב-1670 נתמנה למורה פרטי של בנו החוקי היחיד של המלך לואי הארבעה עשר.
ב-1671 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
ב-1677 פרסם את חיבורו "מחקר על הכרת האל והכרת עצמך".
ב-1679 כתב את "מאמרים על ההיסטוריה האוניברסלית" ואת "פוליטיקה מתוך פשט לשונם של כתבי הקודש", שראה אור רק ב-1709, כמה שנים לאחר מותו של המחבר.
ב-1688 כתב את ספרו "היסטוריה של התמורות בכנסיות הפרוטסטנטיות" שבו תקף את הכפירה הפרוטסטנטית.
הוא קיווה להחזיר את כל ממלכות אירופה המערבית לחיק הכנסייה הרומית-קתולית, ובמשך שנים עמד בקשרים עם הפילוסוף הגרמני לייבניץ ששאף לאחד את העולם הנוצרי.
בוסואה נפטר בשנת 1704 לאחר שלקה במחלת אבנים בכליות.
בוסואה הגן על המונרכיה האבסולוטית ועל זכותם האלוהית של מלכים.
בספרו "פוליטיקה מתוך פשט לשונם של כתבי הקודש" ביסס את טיעונו במיוחד על התנ"ך, ממנו ביקש להוכיח כי בכל דור ישנו אדם הנבחר על ידי האל לשמש כמלך.
לדעתו, מי שמתנגד לכוחו של המלך מתנגד לצו של אלוהים.
כל המאורעות הגדולים בהיסטוריה הם חלק מתוכניתו הקדושה של האל.
הרוח האנושית זקוקה לסמכות כדי להיות שלֵוה, וחופש המחשבה יכול להרוס את שלוות הנפש.
החברה האנושית זקוקה לסמכות כדי לשמור על חוקי המוסר; הכפירה היא בגידה בחברה, במדינה ובכנסייה.
אלה החושבים כי על הנסיך להימנע מלעשות שימוש בכוח כדי לכפות את הדת הקתולית אשמים בטעות גדולה.
סמכות דתית בלבד מסוגלת להבטיח את קיום המוסר ואת יציבות המדינה ולחזק את רוח האדם כנגד המבוכה, השכול והמוות.
המלך, מצידו, חייב לשמור את חוקי המדינה והמוסר אף יותר מבני עמו, וכן הוא מחויב לדאוג לרווחת עמו ולסלק מעליו יועצים הדואגים לענייניהם האישיים על חשבון העם; אך אין המלך מוסר דין וחשבון לפני אף בשר ודם, אלא רק לפני האל.
ז'אק פרנסואה אנטואן איבר , מלחין צרפתי.
אביו של איבר, אנטואן, היה סוכן מסחרי; אמו, מרגריטה לרטיג, הייתה קרובת משפחה של המלחין הנודע מנואל דה פאיה.
מגיל 4 אמו של איבר לימדה אותו לנגן בכינור ופסנתר.
בגיל 12 קרא ספר לימוד בהרמוניה מאת ודובואה, ובעקבות הקריאה החל לחבר ואלסים ושירים קצרים.
בסיום בית הספר התיכון החל לעבוד כמפקח במחסן כדי לעזור בפרנסת המשפחה, ובמקביל למד בסתר סולפז', תורת המוזיקה ומשחק תיאטרלי.
ב-1910, בהמלצת מנואל דהפאיה, התקבל לאקדמיה למוזיקה בפריז כ"מאזין", ואחרי שנה – כסטודנט.
לפרנסתו לימד שיעורים פרטיים בפסנתר, ניגן בבית קולנוע במונמרטר, וחיבר שירים וריקודים של תרבות פופולרית.
למד אצל פול וידאל בקונסרבטואר של פריז.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בנובמבר 1914, התגייס איבר לצבא כחובש, למרות בעיות בריאותיות.
ב-1916 חלה בטיפוס וחזר לעורף.
לזמן קצר הצטרף לקבוצת מלחינים "צעירים חדשים" שנוסדה על ידי אריק סאטי, והשתתף במספר קונצרטים לצד ז'ורז' אוריק, לואי דורה וארתור אונגר.
שנה מאוחר יותר החל לשרת בחיל הים, שם קיבל דרגות קצונה, ושירת מספר שנים בדנקרק.
באוקטובר 1919, עוד בטרם השתחרר משירותו הצבאי, השתתף בתחרות "פרס רומא" עם הקנטטה "המשורר והפייה", וזכה בפרס, שאפשר לו לחיות וללמוד שלוש שנים ברומא.
באותה שנה נישא לרוזט וובר, בתו של האמן ז'אן וובר.
בפברואר 1920 עברו בני הזוג לרומא, שם חיבר את יצירתו הראשונה לתזמורת, "הבלדה על כלא רדינג", לפי הפואמה של אוסקר ויילד.
יצירות נוספות שחיבר ברומא הן האופרה "פרסי ואנדרומדה", הסוויטה "איסטוריי" לפסנתר ו"נמל-ים" לתזמורת.
ב-1923 חזר לפריז, שם עבד כמלחין וגם לימד תיזמור.
לאחר שלוש שנים רכש בית באזור נורמנדי, בו שהה מספר חודשים בשנה, כדי לנוח מההמולה העירונית.
בבית זה כתב את יצירותיו הידועות ביותר: "דברטימנטו לתזמורת", האופרה "המלך איבטו", הבלט "משוטט אביר" ואחרים.
ב-1927 זכה לפרסום עם הצגת האופרה "אנג'ליקה" בפריז.
בשנים הבאות עבד על מוזיקה למופעים תיאטרליים ולסרטים, בהם נודע בעיקר "דון קישוט" (1932), בו כיכב פיודור שאליאפין בתפקיד הראשי.
איבר יצר מספר יצירות לתזמורת, בהן "סימפוניית הים", אשר על פי צוואתו לא הייתה צריכה לבצע לפני מותו.
ב-1933-1936 כתב קונצרט לחליל וקונצרטינו קמרי לסקסופון, וכן שני בלטים גדולים הכוללים שירה לפי הזמנה של אידה רובינשטיין: "דיאנה מפואטייה" ו"אביר נודד".
הוא סייר באירופה, והופיע עם יצירותיו כמנצח.
הוא מוביל את ההפקה הראשונה של "המלך איבטו" בדיסלדורף.
ביחד עם אונגר יצר את האופרה "נשר".
ב-1937 קיבל את תפקיד מנהל האקדמיה הצרפתית ברומא.
במקביל המשיך לעבוד עם אונגר, ויצר את האופרטה "קרדינל הקטנטונת", שזכתה להצלחה בפריז.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה שירת איבר בתפקיד נספח בשגרירות הצרפתית ברומא.
לאחר הצטרפות איטליה למלחמה, עזב איבר עם משפחתו עם הסגל הדיפלומטי וחזר לצרפת.
באוגוסט 1940, נשלח לפרישה, ובצו מיוחד של משטר וישי הוסר שמו מרשימות הקצינים, ויצירות נאסרו לביצוע.
בשנים הבאות המשיך לחבר יצירות.
באוקטובר 1942 הצליח לברוח לשווייץ, שם חלה בספסיס.
אחרי שחרור פריז, באוגוסט 1944, חזר לצרפת.
מ-1945 עד 1947 עמד שוב בראשות האקדמיה הצרפתית ברומא, המשיך לכתוב מוזיקה לתיאטרון, לסרטים ולבלט, ולנצח על יצירותיו.
מ-1950 הפסיק ללמד ולהופיע בשל בעיות בריאות במערכת כלי הדם והלב.
בשנים 1955 עד 1957 ניהל את האופרה קומיק בפריז.
בשנים האחרונות לחייו עבד על סימפוניה שנייה, שנשארה בלתי גמורה.
הוא מת ב-5 פברואר 1962, לאחר התקף לב, ונקבר בבית הקברות פאסי.
המוזיקה של איבר נחשבת ל"קלילה" באופייה, שנונה, במקרים רבים, מצטיינת בתזמור ססגוני ובמלודיות נעימות לאוזן.
אף כי לא היה חבר בקבוצת השישה, יש במוזיקה שלו אי-אילו מאפיינים משותפים עם זו שלהם.
יצירתו הנודעת ביותר היא כנראה הדיברטימנטו לתזמורת (1930), המבוסס על המוזיקה הנלווית שלו למחזה של אז'ן לביש, "כובע הקש האיטלקי".
במהלך היצירה משובצים ציטוטים קומיים של יצירות רבות, ביניהן מרש החתונה של מנדלסון.
יצירות בולטות אחרות הן Escales ("תחנות ביניים") לתזמורת משנת 1924, הפואמה הסימפונית "הבלדה על כלא רדינג" (על פי שיר של אוסקר ויילד), קונצ'רטו לחליל ו"קונצ'רטינו דה קאמרה" לסקסופון ו-Histoires ("סיפורים") לפסנתר סולו.
איבר חיבר מספר אופרות, כמו L'Aiglon ("הנשר הקטן") והאופרטה Les Petites Cardinal, בחלקן עם ארתור הונגר.
איבר חיבר מוזיקה לסרטי קולנוע, ביניהם גם לגרסה של אורסון ולס למקבת' (1948).
בשנת 1966 חיבר את היצירה "בכחנליה" לכבוד יום השנה העשירי ל"תוכנית השלישית" של ה-BBC.
ביצוע הבכורה היה עם יוג'ין גוסנס.
הנשר הקטן (מערכות 1 ו-5, השאר מאת ארתור הונגר) 1937
Les Petites Cardinal (אופרטה, עם ארתור הונגר)
ז'אק אודיברטי היה סופר, משורר ומחזאי צרפתי.
נולד בעיר אנטיב (הריביירה הצרפתית) לקבלן הבניין לואי אודיברטי ולאשתו ויקטורין.
למד בעיר מולדתו אך נאלץ להפסיק את לימודיו בגלל מצב בריאותו.
ב-1914 פרסם את שיריו הראשונים בעיתון מקומי.
שלח את שיריו למשורר אדמון רוסטאן, שעודד אותו להמשיך ולכתוב שירה.
החל ב-1918 שימש כרשם בית הדין של לשכת המסחר העירונית שבו שימש אביו כשופט.
ב-1924 עקר לפריז ועבד בעיתון לה פטי פאריזיין.
הוא גילה את תנועת הסוריאליזם בספרות אך מעולם לא השתייך אליה.
בילה הרבה מזמנו בספרייה הלאומית בפריז וב-1926 נשא לאישה את אליזבט-ססיל-אמילי.
ב-1930 פרסם, בעזרתו הכספית של אביו, את קובץ שיריו הראשון "האימפריה והמלכודת".
השתתף בכתבי עת שונים לספרות וב- 1933 החל להתכתב עם הסופר ז'אק פולאן - התכתבות שנמשכה עד לפני מותו של אודיברטי.
ב - 1937 קיבל את הפרס לשירה של האקדמיה מלרמה ובהזדמנות זו פגש בפול ואלרי ובז'אן קוקטו.
ב-1939 נשלח ככתב העיתון לה פטי פאריזיין לכסות את מלחמת האזרחים בספרד שבה הפסידו הרפובליקנים וכתב: "ראיתי את מלחמת האזרחים וקיבלתי בחילה".
החל ב-1941 השתתף בכתב העת "קומדיה" שבו כתב ביקורת על הקולנוע - מה שמהווה עדות מעניינת על מצבו של הקולנוע הצרפתי בתקופת הכיבוש הגרמני.
ב-1942, כאשר העיתון לה פטי פאריזיין החל לשרת את הכובשים הנאצים, התפטר מעבודתו בעיתון זה, המשיך לכתוב שירה והתחיל לכתוב נובלות תוך כדי מסעות שערך ברחבי דרום צרפת.
ב- 1943 התיידד עם ז'אק באראטייה (לימים במאי קולנוע) ועד סוף מלחמת העולם השנייה התגורר שוב באנטיב.
אחרי המלחמה כתב מחזות שהועלו על הבמה בהצלחה רבה ופרסם נובלות רבות.
ב-1962, ידידו ז'אק באראטייה עיבד לקולנוע את הנובלה שלו "לה פופה".
ב- 1964 קיבל את "הפרס הלאומי הגדול לספרות" ואת "פרס מבקרי האמנות" לאות הוקרה על יצירותיו.
באותה שנה לקה בסרטן, עבר ניתוח והתכתב עם הסופר פרנסואה מוריאק.
ז'אק אודיברטי נפטר בפרבר של פריז ניי-סיר-סן ב-1965 כתוצאה ממחלתו שבועות מספר לפני פרסום יומנו "יום ראשון מצפה לי".
ז'אק אובר , המוכר גם בשם Jacques Aubert le Vieux (ז'אק אובר הזקן), היה מלחין וכנר צרפתי.
אובר נולד בפריז והיה לתלמידו של ז'אן-בטיסט סנייה.
במשרתו הראשונה שירת ככנר בחצרו של הנסיך מקונדה.
בהמשך התקבל כחבר בלהקת עשרים וארבעה כנרי המלך (Vingt-quatre Violons du Roy).
משנת 1728 עד 1752 היה הכנר הראשון באופרה של פריז.
במשך שתים-עשרה שנים הופיע אובר באופן קבוע ובהצלחה ב"קונסרט ספיריטואל", שם ניגן, בין השאר, קונצ'רטי לכינור ותזמורת פרי עטו.
אובר הביא, יחד עם ז'אן-ז'וזף דה מונדונוויל וז'אן-מארי לקלייר, את תבליני הווירטואוזיות הכנרית של איטליה אל תפריט המוזיקה הצרפתית של תקופתו.
ז'אן אובר הלך לעולמו בבלוויל.
בנו, ז'אן לואי אובר, (1731 - 1814) היה מחזאי, משורר ועיתונאי, שנודע גם בשם Abbé Aubert (האב אובר).
חמישה ספרים של סונאטות לכינור ובאסו קונטינואו
שתים-עשרה סוויטות של קונצ'רטי סימפוניים (1730)
Les Animaux raisonnables (לואי פוזלייה/מארק-אנטואן לגראן), אופרה קומיק (פריז 1718)
Diane (אנטואן דאנשה), דיברטיסמן (שאנטילי 1721)
Le Regiment de la calotte, (פוזלייה/לסאז'/ד'אורנוואל), אופרה קומיק (פריז 1721)
La Fête royale, דיברטיסמן (שאנטילי 1722)
La Reine des Péris קומדיה פרסית (פריז 1725)
ז'אק אטלי הוא אינטלקטואל וכלכלן צרפתי-יהודי.
מ-1981 עד 1991 היה יועץ לנשיא פרנסואה מיטראן.
באפריל 1991 היה לנשיא הראשון של הבנק האירופאי לבנייה ולפיתוח.
ב-1998 יסד את הארגון הצרפתי ללא מטרות רווח "PlaNet Finance", שמטרתו מימון ללווים קטנים (Microfinance).
אטלי חיבר למעלה מ-50 ספרים בנושאים מגוונים, עבור מומחים ועבור הקהל הרחב.
בין השאר, הוא כתב ספרי כלכלה, ספרי יהדות, ספרי היסטוריה, רומנים ושני מחזות.
בשנת 2008 הוא הוגדר על ידי המגזין foreign Policy כאחד ממאה האינטלקטואלים המשפיעים בעולם.
הוא תומך ישראל מסור אך מאמין שהטענות שהאנטישמיות מהווה בעיה פוליטית חמורה בצרפת הן טענות שווא.
בפברואר 2023 יצא בחריפות כנגד הרפורמה המשפטית בישראל.
כתב את המחזה "מבדולח לעשן", העוסק בישיבה שקיימו ראשי המשטר הנאצי לאחר ליל הבדולח.
המחזה עלה בישראל באפריל 2010, בעיבודה ובבימוייה של אורי אגוז, בשיתוף פעולה בין תיאטרון הקאמרי ותיאטרון הבימה.
במחזה השתתפו בין היתר אלכס אנסקי, יחזקאל לזרוב, דב רייזר, אברהם מור ושחקנים רבים נוספים.
בשנת 1993, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
ז'אק-אנרי לרטיג היה צלם וצייר צרפתי מחונן, שהתפרסם בתצלומי אלבום המשפחה שלו, וביכולתו הווירטואוזית לרשום תנועה בעזרת המצלמה.
לרטיג תיעד את מהלך חייו, כמעט כל יום ביומו, את האנשים שהקיפו אותו בהם אישים בולטים בחיי החברה והתרבות של אירופה.
למרות דבקותו בצילום, ועל אף כישרונו, לרטיג מעולם לא החשיב את עצמו כצלם, ורק בשנת 1963, בגיל 69, זכה להכרה, כשג'ון זרקובסקי (Jhon Szarkowski), אוצר הצילום של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (ה-MoMA) התוודע לעבודתו והעלה תערוכת יחיד של תצלומיו.
לרטיג השאיר אחריו 250,000 תצלומים, אלפי דפים כתובים ומאות ציורים.
היקף הפרויקט הייחודי הזה הוא מונומנט ביוגרפי של המאה ה-20.
"הרחפת מונעת הפרופלור שלי, רחוב קוֹרטמבּר 40, פריז, 1904. צולמה עם מצלמת הגוֹמוֹן "בּלוֹק נוֹט" שהוצבה על קרש.
המחשף שוחרר בידי אמא" - תצלום של לרטיג בימיו הראשונים עם המצלמה.
לרטיג נולד ב- 13 ביוני 1894 בעיירה קוּרבּווּאה, (Courbevoie), צפונית-מערבית לפריז (מעל אזור לה דפאנס).
הוא החל לצלם בשנת 1901, בגיל שבע בלבד, במצלמת ריפלקס סטראוגרפית שקיבל מאביו.
כבן למשפחה אמידה ביותר מהמעמד העליון, אישים חשובים ודמויות מפתח מוכרות בתרבות היו חלק בלתי ניפרד מנוף ילדותו –צלמים, עיתונאים, אנשי עסקים, פוליטיקאים, אמנים, ביניהם: פיקאסו, אנרי קרטייה ברסון, ופדריקו פליני.
מגיל צעיר היה לרטיג קורא נלהב של המגאזינים החדשים שכללו בתוכם גם צילומים מודפסים.
לרטיג היה מיודד גם עם צלמים חובבים רבים שצילמו גם עבור העיתונות.
כילד צעיר הוא הושפע מתצלומיהם הנועזים: צילומי שטח של פעילויות שונות כמו: קפיצות, צלילות, תרגילי אקרובטיקה, מרוצי מכוניות, מטוסים וכדומה.
לרטיג הצעיר למד את יסודות הצילום מאביו – איש עסקים, שהיה בעצמו צלם חובב במעגל חובבי הצילום המתרחב.
האב, שהיה אחת הדמויות הדומיננטיות והנערצות ביותר בחייו של ז'אק אנרי, השפיע על הילד לאמץ את המדיום כתחביב.
בשנת 1901, בהיותו בן שבע, קיבל במתנה מאביו מצלמה שהוכנה על ידי נגר (עם פלטות של 13X18).
הייתה זו מצלמה חדישה מסוג מצלמות הריפלקס הראשונות של אותה תקופה.
עבודתו המוקדמת מציירת את התנהגותם האידיוסינקראטית של בני משפחתו, בני המעמד העליון אשר ההון והשפע שלהם וכמיהתם למודרניות הניעה אותם לנסות ולהתנסות בכל המצאות וחידושי התקופה.
לרטיג החליט לצלם כל מה שריתק והקסים אותו: משחקי חוץ, ניסויים בתעופה, המצאותיו של אחיו הגדול זיסו, אופנועים, מכוניות, תחרויות ספורט, מרוצי מכוניות – גרנד פרי, אליפות צרפת בטניס, נשים אופנתיות, אירועים משפחתיים, חופשות קיץ ובילויים, קורותיו של הבלתי צפוי...
הרגישות האינטואיטיבית של לרטיג הצעיר לקו, קונטרסט חזק, ערפול מרחבי, מדגישה במיוחד את שאננותם של האירופאים בני המעמד הגבוה טרם מלחמת העולם הראשונה.
(בדומה לתצלומים רבים אחרים שצולמו באותה תקופה עבור תעשיית הדפוס וצלמיהם אלמוניים.)
לרטיג נהג לביים את המצולמים שלו אך בדרך עקיפה מאוד, מתוך אימפולס, הוא הפעיל אותם, הניע אותם על ידי מניפולציות שונות, שיחק איתם.
הצילומים שלו ממשיים כל כך, הם מרמזים על התרחשות שקרתה לפני ואחרי שהצילום נלקח ומעל הכל תמיד שורה בהם אותה רוח של ספונטניות, של ילדות, של תשוקה אדירה לחיים דבר שידע לשמר היטב גם בגיל מבוגר הרבה יותר.
הקווים הגרפיים, העיצוב וקווי המתאר המבליחים המאפיינים כל כך את תצלומיו, נראים כנובעים מתוך הנושא על מנת לבטא אותו באופן בהיר יותר.
לרטיג בנה חזון, אך גם אתיקה: יופי הוא החוויה של החיים עצמם.
שעשועים - לחצו על הקישור לצפייה
"בת דודי בּישוֹנָד, פריז, רחוב קורטמבר 40"
מונומנט ביוגרפי של המאה ה-20
בגיל 8 החל לרטיג לאסוף אלבומים המשלבים את תצלומיו שלו ורשמים בכתב ידו, הוא לא פסק מלמלא אותם עד מותו ב 1986.
הרחק מהתאוריות המזהירות או מהרצון העז ליצירה, לרטיג היה יותר מכל מיומן לתפוס את האירועים הקטנים של חיי היומיום בתוך המעגל שלו עצמו דרך צביון התקופה והשנויים הדינאמיים שבה, ולכן אוסף נדיר זה של אלבומים מהווה עדות שאין לה תחליף בתקופה שבה הכל היה במצב של השתנות מתמדת.
חלק נכבד מן הצילומים מצולם בתקופה שבין שתי מלחמות עולם.
תקופה שאותה הרבה לחקור ולתעד מתוך עניין אישי.
לצד האלבומים כתב לרטיג יומן אישי.
בראש כל דף צייר סמלים המתארים את מזג-האוויר והגדיר אותם בראשי-תיבות.
חלקו העליון של הדף הוקדש לתיאור הדברים שעשה, ראה, חווה באותו היום.
חלקו התחתון של הדף הוקדש לציור של מה שצילם באותו יום.
מאחר שבתהליך הפיתוח היה סיכון תמידי לתקלות שעלולות להשמיד את הצילום, פחד לרטיג שלא יישאר לו זיכרון מאותם פריימים שצילם ולכן הוא צייר אותם, מתוך הזיכרון שלו.
ניתן ליראות בבירור כי הציורים הקטנים ביומן היו העתק מדויק של אותם צילומים שצילם, דבר המראה על זיכרון פנומנלי ועל כך שהיה שם תכנון מדויק במלוא מובן המילה של מה שרצה לצלם.
כך זה נימשך כל ימי חייו.
האלבומים והיומנים נשמרו היטב, שלמים וברורים, ומסודרים בסדר מופתי.
לרטיג השאיר אחריו 250,000 צילומים, אלפי דפים כתובים, ומאות ציורים.
היקף הפרויקט הייחודי הזה הוא ללא ספק מונומנט ביוגרפי של המאה ה-20.
ב 17 בדצמבר 1919 נישא לרטיג לביבי מסז'ה (Bibi Messager) ביתו של אנדרה מסז'ה (Andre Messager) דירקטור האופרה של פריז ומלחין ידוע ונערץ (גם על ידי לרטיג עצמו).
הם התחברו עם מכריו של אנדרה אביה של ביבי – אנשי תיאטרון וספרות, שחקנים, ואינטלקטואלים.
ב-23 באוגוסט 1921 נולד ללרטיג בנו הראשון, דני.
מספר שנים לאחר מכן נולדה ורוניקה שנפטרה זמן קצר לאחר לידתה.
ללרטיג היו בחייו שלוש נשים ופילגש, ארבעתן היוו עבורו מושא צילום.
הוא התפרנס בחייו מציור מקצועי אך היה צלם חובב מושבע וגם כותב.
לרטיג היה איש של ניגודים: איש בעל אמונה חזקה וזיקה לדת אך גם אוהב נשים מושבע בעל קסם משגע, איש אמיד ביותר ממשפחה מכובדת אך חסר רכוש בפועל, ארצי ופשוט אך חברם ומקורבם של בני המעמד העליון, אינטלקטואלים, אמנים, ואישים חשובים.
לרטיג לא היה פשוט להגדרה.
הוא היה צייר מחונן שהתפרנס מציור, צלם חובב מושבע, וגם כותב.
באותו אופן של ניגוד, למרות שאימץ באופן נלהב פילוסופיה של אושר ואופטימיזם (ועל כך הרבה לכתוב ביומניו) והביא אותם לכדי ביטוי, הוא הצליח להימנע מתחושה של רוגע ושיכוך או שיטתיות בעבודותיו.
הוא כתב באחד הדפים ביומניו:
לרטיג מעולם לא החשיב את עצמו כצלם אבל הוא צילם כמעט כל יום מימי חייו מתוך אהבה גדולה לצילום עצמו.
הוא מעולם לא הוטרד על ידי אמביציות שאפתניות בצילום או על ידי הצורך להיות פרסונה מכובדת בתחום ולזכות בהכרה.
ואף על פי כן לרטיג זכה להכרה על ידי המדיה בגיל מבוגר – 69. הוא התגלה על ידי צ'ארלס ראדו וראדו הציג אותו לג'ון זרקובסקי האוצר המחלקה לצילום של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
עבודותיו הוצגו ב-MoMA ב-1963. באותה שנה התפרסמה עבודתו ב'לייף מגזין', בגיליון לזכרו של ג'ון קנדי.
החשיפה לצילומים שלו הייתה אדירה, מיד לאחר מכן הוציא את סיפרו הראשון בשיתוף עם ריצ'רד אוודון, DIARY OF A CENTURY''.
לאחר מכן החל להשתתף בתערוכות רבות ולפרסם ספרים.
ז'אק מרטין אוטטר היה מלחין וחלילן צרפתי בתקופת הבארוק.
ז'אק-מרטין אוטטר היה הנודע ביותר במשפחה של בוני כלי נשיפה מעץ ונגנים בכלים אלה.
אוטטר נולד בפריז, בן למרטין אוטטר (יליד 1712).
בראשית הקריירה שלו חי אוטטר ולמד ברומא, וכינויו "הרומאי" מקורו בתקופה זו.
במשך שנתיים עבד בשירות הנסיך פרנצ'סקו רוספולי, הנסיך הראשון לבית צ'רווטרי, ברומא, לפני שאימץ לו את הכינוי "הרומאי" בין השנים 1705 ל-1707. בשנת 1708 התמנה לנגן בחצרו של לואי הארבעה-עשר מלך צרפת, יחד עם פרנסואה קופרן ומישל דה לה באר, וב-1717 ירש את משרתו של רנה פיניון דקוטו בחצר המלוכה.
אוטטרר הנציח את תהילתו בעיקר בזכת כישרונו בנגינה על חליל.
כלי נגינה שעבורו הלחין מספר קטעי מוזיקה, והרחיב משמעותית את הרפרטואר לכלי.
בנוסף, הוא ניגן על בסון ואבוב.
בתו של אוטטר, מארי-ז'נבייב, נישאה למלחין, הצ'מבליסט ונגן העוגב קלוד בלבסטר.
ז'אנה פינטוסביץ'-בלוק (באוקראינית: Жанна Пінтусевич-Блок; נולדה ב-6 ביולי 1972), היא אתלטית עבר יהודייה-אוקראינית.
היא אלופת עולם בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר, בעלת 3 מדליות מהן 2 זהב ו-1 כסף וסגנית אלופת אירופה.
שם נעוריה הוא ז'אנה טרנופולסקאיה.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בטורונטו, קנדה במרץ 1993 זכתה פינטוסביץ'-בלוק במדליית ארד בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.21 שניות, אחרי גייל דיברס מארצות הברית (6.95 שניות) ואירינה פריבלובה מרוסיה (6.97 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 סיימה פינטוסביץ'-בלוק במקום 13 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.36 שנית.
בשלב רבע הגמר היא קבעה תוצאה של 11.30 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1994 זכתה פינטוסביץ'-בלוק בשתי מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.10 שניות, אחרי אירינה פריבלובה (11.02 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.77 שניות שוב אחרי פריבלובה (22.32 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 סיימה פינטוסביץ'-בלוק במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.07 שנית ובמקום 25 בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.30 שניות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה פינטוסביץ'-בלוק במקום שמיני בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.14 שניות ובמקום 24 בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.68 שניות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 23.15 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 זכתה פינטוסביץ'-בלוק בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.32 שניות, לפני סוזנתיקה ג'אייאסינג מסרי לנקה (22.39 שניות) ומרלין אוטי מג'מייקה (22.40 שניות) ומדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.85 שניות, אחרי מריון ג'ונס מארצות הברית (10.83 שניות) ולפני סוות'ידה פיינס מאיי בהאמה (11.03 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 זכתה פינטוסביץ'-בלוק במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.74 שניות, אחרי פריבלובה (22.62 שניות) וסיימה במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.92 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 סיימה פינטוסביץ'-בלוק במקום ריבעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.95 שניות.
בשלב רבע הגמר היא קבעה תוצאה של 10.94 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה פינטוסביץ'-בלוק במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.20 שניות, 2 מאיות השנייה ממדליית ארד שבה זכתה טניה לורנס מג'מייקה (11.18 שניות).
לאחר שמדליית הזהב שבה זכתה מריון ג'ונס נלקחה ממנה בשל אימרוץ, לאחר שהודתה בשנת 2005 בשימוש בסמים היא שודרגה למקום רביעי.
בשלב רבע הגמר היא קבעה תוצאה של 11.08 שניות.
היא סיימה במקום שמיני בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.66 שניות ושוב היא שודרגה, למקום שביעי לאחר פסילתה של ג'ונס שניצחה בתחרות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכתה פינטוסביץ'-בלוק במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.82 שניות, לפני מריון ג'ונס (10.85 שניות) שניפסלה לאחר שימוש בסמים, אקטריני תאנו מיוון (10.91 שניות) וצ'נדרה סטורופ מאיי בהאמה (11.02 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בברמינגהאם, בריטניה במרץ 2003 זכתה פינטוסביץ'-בלוק במדליית זהב בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.04 שניות, לפני אנג'לה ויליאמס (7.16 שניות) וטורי אדוארדס (7.17 שניות) שתיהן מארצות הברית.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכתה פינטוסביץ'-בלוק במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.99 שניות, אחרי טורי אדוארדס (10.93 שניות) ולפני צ'נדרה סטורופ (11.02 שניות), זאת לאחר שקלי וויט מארצות הברית שניצחה בריצה נפסלה בשל אימרוץ.
בריצת 200 מטר היא סיימה במקום חמישי בתוצאה של 22.92 שניות ושודרגה שוב למקום רביעי, לאחר פסילה של המנצחת וויט.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה פינטוסביץ'-בלוק במקום 13 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.23 שניות ובמקום 13 בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.77 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי בשנת 2005 סיימה פינטוסביץ' במקום תשיעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.18 שנית ופיספסה ב-3 מאיות השנייה את העלייה לשלב הגמר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במוסקבה, רוסיה במרץ 2006 סיימה במקום שישי בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.19 שניות.
בלוק הואשמה על ידי ויקטור קונטה (מייסד ונשיא BALCO) שהשתמשה לכאורה באימרוץ, בשערוריית הסמים של BALCO, אך היא מעולם לא נמצאה חיובית בשימוש בסמים ולכן גם לא הורשעה.
בשנת 2011 היא קיבלה השעיה לשנתיים מהשתתפות בתחרויות בשל אמרוץ והתוצאות שלה מ-30 בנובמבר 2002 ואילך נפסלו.
הבעל המאמן שלה, מארק בלוק, קיבל הרחקה ל-10 שנים מספורט תחרותי מאחר שסיפק לאשתו סמים משפרי ביצועים.
בשנת 1999 נישאה ז'אנה למאמנה האמריקאי מארק בלוק.
ז'אק הונורה רנייה גרימלדי, נסיך מונקו הוא יורש העצר של נסיכות מונקו.
הנסיך ז'אק נולד ב-10 בדצמבר 2014, בבית החולים על שם סבתו המנוחה הנסיכה גרייס, בנם של אלבר השני, נסיך מונקו ושרלין, נסיכת מונקו, ואחיה התאום של הנסיכה גבריאלה.
על אף שאחותו נולדה שתי דקות לפניו ז'אק קודם לה בסדר הירושה בשל חוק העדפת הבן הבכור.
עד ללידתו של ז'אק היה חשש להמשכיות של בית גרימלדי בשל העובדה שלאביו, המושל במונקו לא היו בנים במסגרת נישואין וממשלת מונקו נאלצה לשנות את החוק כך שדודתו, אחות אביו, קרוליין, נסיכת הנובר, תוכל לרשת את הכתר אם לא ייוולדו לאלבר השני ילדים במסגרת נישואין.
עם לידתם של ז'אק ואחותו נורו מארמון מונקו 42 מטחי כבוד (21 עבור כל אחד מהם).
ז'אק אוקס היה סייף (התמחה בדקר וברומח) יהודי-בלגי, אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912).
נוסף לכך, היה צייר וקריקטוריסט ביומון הצרפתי לה פיגארו.
אוקס נולד בניס, האלפים הימיים שבצרפת ובשנת 1893 עבר עם משפחתו ללייז'.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה המלכותית לאמנויות בלייז' בשנת 1903 והמשיך את לימודיו באקדמיה ז'וליאן בפריז עד שנת 1905.
בשנת 1912 זכה אוקס באליפות בלגיה בסיף.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה אוקס במדליית זהב בתחרות דקר קבוצתי לפני בריטניה והולנד.
לזכייה במדליית זהב הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: בני הדודים פאול והנרי אנספך וגסטון סלמון.
נוסף לכך, הוא השתתף בתחרות רומח אישי ובתחרות דקר אישי ובשתיהן עבר את הסיבוב הראשון.
במלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא בלגיה ונפצע קשה בהפצצה מאוויר.
ב-1920 התמנה אוקס למרצה לציור באקדמיה המלכותית לאמנויות בלייז' ובשנת 1934 התמנה לאוצר המוזיאון העירוני לאמנויות.
במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר הכיבוש הגרמני של בלגיה נכלא אוקס במבצר ברנדונק של ונאלץ לצייר דיוקנאות של אסירי המחנה.
ב-1944 הוא נעצר שוב ונכלא במחנה מעבר מכלן.
ב-3 באפריל 1971 נפטר אוקס בלייז'.
חלק מהציורים שלו שצוירו במחנה מעבר מכלן נתרמו לבית לוחמי הגטאות.
ז'אק-ניקולא בלין היה הידרוגרף וגאוגרף צרפתי.
הוא היה הידרוגרף (קרטוגרף של מפות ימיות) בשירות ההידרוגפי של צרפת ("Dépot des Cartes et Plans de la Marine", מילולית "משרד המפות והתוכניות של הימייה"), עמית ב"אקדמיה הימית" (Académie de Marine) ובחברה המלכותית של לונדון, וחבר בחבורה האינטלקטואלית המכונה "הפילוסופים" .
במהלך קריירה בת 50 שנים הוא הכין מספר רב של מפות לפי דרישה ממשרד הימייה (Ministère de la Marine).
המפות שהכין של קנדה והטריטוריות הצרפתיות באמריקה הצפונית (צרפת החדשה, אקדיה, לואיזיאנה) היו בעלות ערך במיוחד.
ב-1721, בגיל 18, הוא מונה להידרוגרף (הקרטוגרף הראשי) של הצי הצרפתי.
באוגוסט 1741 הוא מונה לתפקיד "מהנדס הימייה של משרד המפות והתוכניות של הימייה" (Ingénieur de la Marine of the Depot des cartes et plans de la Marine) ושימש בתפקיד עד מותו ב-1772, והוכרז כהידרוגרף הרשמי של מלך צרפת.
בלין גם פרסם מפות בפורמט קטן יותר כדוגמת ה-"Petit Atlas Maritime" (אטלס ימי זעיר) שהתפרסם ב-1764 בחמישה כרכים שכללו 580 תרשימים מפורטים בקפידה.
בלין הציב רף גבוה מאוד של ביצוע ודיוק שהקנה לצרפת תפקיד מוביל בקרטוגרפיה ובגאוגרפיה של אירופה.
רבות ממפותיו הועתקו על ידי שרטטי-המפות האחרים של אירופה.
הוא גם כתב כמה ספרי גאוגרפיה וספר הדרכה ללימוד גאוגרפיה (Nouvelle méthode pour apprendre la géographie) שיצא לאור ב-1769. הוא גם אייר ספרים של מחברים אחרים דוגמת "מסעות ברחבי העולם" (Voyage autour du monde) ספרו של מגלה הארצות והאדמירל הצרפתי לואי אנטואן דה בוגנוויל שיצא לאור ב-1771.
בלין היה אחד מהאנציקלופדיסטים, קבוצה של אינטלקטואלים צרפתיים בני המאה ה-18 שחיברו את האנציקלופדיה הגדולה בעריכת דני דידרו וז'אן לה רון ד'אלמבר.
בלין תרם 994 ערכים בתחום הספנות והימייה.