tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את העונה סיים עם 37 הופעות ו-5 שערים, מה שהשאיר את קבוצתו בליגה, שתי נקודות בלבד מעל הקו האדום.
בחלון ההעברות של שנת 2014 הושאל לאלמריה.
את הבכורה שלו ערך ב-23 באוגוסט בתיקו 1-1 נגד אספניול.
שער הבכורה הגיע ב-11 באפריל 2015 בניצחון 0–3 על גרנדה.
בעונת 2015/16 חזר מההשאלה לאתלטיקו מדריד ואת הבכורה שלו ערך כמחליף של לוסיאנו וייטו בניצחון הבית 0–1 על אספניול.
ב-2 בינואר 2016 הבקיע את שערו הראשון עבור המועדון כבש בניצחון 0–1 נגד לבאנטה.
ב-25 במאי פארטי נכנס כמחליף של קוקה בדקה ה-116 של ההארכה במסגרת גמר ליגת האלופות 2016 נגד ריאל מדריד, גמר שאותו הפסידה הקבוצה בתום דו-קרב בעיטות עונשין.
ב-5 באוקטובר 2020 עבר לארסנל מהפרמייר ליג וחתם על חוזה ארוך טווח.
ב-17 באוקטובר 2020 ערך הופעת בכורה בהפסד של ארסנל 0–1 למנצ'סטר סיטי.
ב-22 באוקטובר 2021 כבש שער בכורה בניצחון 1–3 על אסטון וילה.
ב-7 באוגוסט 2025 חתם בויאריאל.
בחודש מאי 2016 פארטי זומן לראשונה לנבחרת גאנה על ידי המאמן אברהם גרנט במשחק נגד מאוריציוס במסגרת קמפיין מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017. את הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך ב-5 ביוני כמחליפו של פרנק אצ'ימפונג ב-11 הדקות האחרונות בניצחון החוץ 0–2.
תומאס פרנקלין דאפי הוא שחקן קולנוע, סופר, מוזיקאי ואתלט אמריקאי.
הוא נולד בנובמבר 1955 בניוארק, ניו ג'רזי וגדל בוודברידג'.
בלימודים בתיכון וודברידג' השתתף במשחקי כדורגל, הוקי קרח וטניס וגם למד מוזיקה.
הוא נרשם לאוניברסיטת אוהיו ללימודי משפטים אך בחר לעסוק יותר במשחק הוקי ובתיאטרון.
הוא הופיע לראשונה ב-1979 בתיאטרון הקיץ "Monomoy Theater" שבקייפ קוד.
ב-1980 הוא הגיע לראשונה להוליווד וצורף לפרק בסדרה "CHiPs" אך לבסוף לא השתתף בצילומים.
לאחר שיושב ראש מחלקת התיאטרון ביקש ממנו לבחור בין לימודי משחק להוקי הוא בחר להמשיך לשחק.
סרטו הראשון יצא ב-1982 ב"Death Wish II" בתור צ'ארלס נירוואנה, למרות שהשתתף גם בסרט הספורט הדוקודרמטי "Miracle on Ice".
לאורך שנות ה-90 היה פעיל במספר סרטים וסדרות טלוויזיה ממגוון סדרות, בעיקר כשחקן אופי.
ב-1987 שיחק במקגייוור את קורי.
ב-1992 שיחק בסדרה אגדות מעולם המסתורין כדפוטי וילסון.
באותה שנה שיחק ב"מלכי הממבו".
צילומיו לסרט נקטעו בעת שאביו נהרג מנהג שיכור.
אחותו גם נהרגה מפגיעת נהר שיכור ב-1990.
ב-1994 דאפי שיחק בסרט "זאב" של מייק ניקולס בתפקיד טום.
באותה שנה שיחק בסרט הפשע "נהר הפרא".
בשנה שלאחריה השתתף בסדרת הטלוויזיה "שיקגו הופ" בתור ראלף קינג, ובסרט הטלוויזיה "ננס לבן", ששודר ברשת FOX.
ב-1996 שיחק בסרט הפעולה של רולנד אמריך "היום השלישי".
ב-1997 הופיע בסרטו המצליח של סטיבן ספילברג פארק היורה: העולם האבוד בתור ד"ר רוברט ברוק.
ב-1999 השתתף בסדרה NYPD Blue והופיע בסדרה תיקים באפלה.
ב-2002 הופיע בסדרתו של הסופר מייקל קרייטון ER בתור הבלש הנדרסון.
ב-2005 השתתף בסדרה ללא עקבות ושנה לאחר מכן השתתף בסרט האסונות מגדלי התאומים של אוליבר סטון.
ב-2009 השתתף בסדרה הקומית מקום טוב באמצע ושנה לאחר מכן הופיע בסדרת-הבת של חוק וסדר: חוק וסדר: לוס אנג'לס בתפקיד פרופסור מיי וילקוקס.
ב-2011 הופיע בחסרי בושה בתור טומי.
באותה שנה השתתף בסרט של ג'יי ג'יי אברהמס סופר 8.
תומאס פולוק אנשוץ היה צייר אמריקאי.
אנשוץ, היה ידוע בזכות סצנות הדיוקנאות והז'אנר שלו.
הוא היה מייסד משותף של בית הספר דארבי.
אחד התלמידים הבולטים של תומאס אייקינס, והחליף אותו בשיעורי רישום וציור באקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה (PAFA).
תומאס אנשוץ נולד בניופורט בקנטקי ב-5 באוקטובר שנת 1851. הוא גדל בניופורט, קנטקי ובווילינג, מערב וירג'יניה.
לימוד האמנות המוקדם שלו התקיים באקדמיה הלאומית לעיצוב בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19, שם למד אצל למואל וילמרת'.
בשנת 1875 עבר לפילדלפיה ולמד אצל תומאס אייקינס ונוצר קשר הדוק בין השניים.
בשנת 1892 התחתן אנשוץ עם אפי שרייבר ראסל.
השניים בילו את ירח הדבש שלהם בפריז, שם השתתף אנשוץ בשיעורים באקדמית ז'וליאן.
בהמשך חייו הכריז על עצמו כסוציאליסט.
הוא פרש מהוראה בסתיו 1911 עקב בריאות לקויה.
תומאס אנשוץ נפטר ב-16 ביוני 1912.
אייקינס החל ללמד באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בשנת 1876, באותה השנה בה נרשם אנשוץ כסטודנט.
אייקינס היה המרצה הראשי לאנטומיה וכריסטיאן שוסלה היה פרופסור לציור ורישום.
בשנת 1878 אנשוץ הפך לעוזרו של אייקינס, ובסופו של דבר החליף את אייקינס כשקודם הועלה לפרופסור לציור ורישום.
בשנת 1880, בעודו סטודנט, השלים אנשוץ את עבודתו הראשית הראשונה, "הפסקת הצהרים של פועלי המתכת".
"הפסקת הצהריים של פועלי המתכת" הוא הציור הידוע ביותר של אנשוץ, המתאר כעשרים עובדים בהפסקת עבודה בחצר בית היציקה.
הוא צויר בסמוך לווילינג, מערב וירג'יניה, בסגנון נטורליסטי דומה לזה של אייקינס, אם כי אייקינס מעולם לא צייר נושאים תעשייתיים.
היצירה הוצגה בפילדלפיה בשנת 1881 והושוותה ליצירותיו של אייקינס על ידי מבקרי אמנות.
גריפין כתב עליו: "אחד הציורים האמריקניים הראשונים המתארים את עגמת חיי פועלי התעשייה, והוא כתב אישום ברור של התיעוש" הציור נמצא כעת באוסף של מוזיאוני האמנות היפה בסן פרנסיסקו.
סביב 1880, עסק אייקינס בצילום, הוא שילב אותו בשיעוריו והשתמש בו ככלי ליצירת האמנות שלו.
אנשוץ וסטודנטים אחרים באקדמיה החלו לעשות שימוש במצלמה, להציב דגמים ולעשות הדפסים ללימוד.
אנשוץ השתתף בסדרת העירום של אייקינס, וצילם דגמי עירום בשבע תנוחות עמידה מוגדרות מראש.
הוא בעצמו דגמן עירום עבור אייקינס, יחד עם עמיתיו בסדנא.
הם היו מציגים עירום בחוץ, לעיתים קרובות בתנוחות היאבקות, שחיה או אגרוף.
הצלם אדוארד מויברידג' עשה בסופו של דבר את דרכו לפילדלפיה ואנשוץ ואייקינס עזרו לו לבנות את הזואופרקסיסקופ - מכשיר מוקדם להצגת תנועה בצילום.
אייקינס נאלץ להתפטר מהאקדמיה אחרי סקנדל בשנת 1886, שנוצר כתוצאה מהשימוש שלו במודל גברי עירום מול כיתה של נשים או כיתה מעורבת.
אנשוץ לא הגן על המנטור שלו.
הוא חתם על המכתב למועדון הסקיצות של פילדלפיה: "אנו מאשימים בזאת את מר תומאס אייקינס בהתנהלות שאינה ראויה לג'נטלמן ואינה מוסכמת בארגון זה ומבקשת את גירושו מהמועדון."
אנשוץ הועלה לדרגה של אייקינס באקדמיה.
בהמשך חייו, התמקד בעיקר בהוראתו בפילדלפיה.
אמנים רבים למדו אצל אנשוץ, בהם אליזבת ספארהוק-ג'ונס, ג'ורג' בנג'מין לוקס, צ'ארלס דמות', ג'ון סלואן, צ'ארלס שילר, אברט שין, ג'ון מרין, ויליאם גלקנס, רוברט אנרי ומרגרט טיילור פוקס.
משפחת אנשוץ נסעה בקביעות להולי ביץ', ניו ג'רזי, ששימשה מקום יצירתי עבורו.
שם התנסה בצבעי מים, בלוח צבעים בהיר וקומפוזיציות פשוטות.
הוא גם צילם את הסביבה הטבעית, תוך כדי שימוש בתמונות כמחקר לציור, במיוחד בהולי ביץ' ובמורד הנהרות דלאוור ומוריס.
אף על פי שאנשוץ התנסה בציור נוף, הוא היה ידוע יותר בזכות דיוקנאותיו שזכו בפרסים רבים בשנות ה-90 וה-1900.
בשנת 1898 הקים הוא יחד עם יו ברקנרידג' את בית הספר דארבי, בית ספר מחוץ לפילדלפיה שהדגיש את הציור בחוץ.
בדרבי יצר אנשוץ את עבודותיו המופשטות ביותר, סדרת ציורי נוף שמן בהירים שמעולם לא הוצגו.
הוא המשיך להשתתף בבית הספר דארבי עד שנת 1910.
הוא נבחר כחבר עמית באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1910.
כיהן כנשיא מועדון הסקיצות של פילדלפיה.
תומאס נייט פינלטר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
תומאס פינלטר נולד בפילדלפיה, פנסילבניה לתומאס דיקסון פינלטר ולהלן גריל פינלטר.
סבו, שעל שמו הוא נקרא, היה שופט בפנסילבניה שעל שמו נקרא בית ספר בפילדלפיה, שהוא מבנה שרשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הוא למד בבית הספר האפיסקופלי בפילדלפיה.
ב-1915 הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת פנסילבניה וב-1920 סיים שם תואר בוגר במשפטים.
הוא היה העורך הראשי של העיתון המשפטי של האוניברסיטה.
במלחמת העולם הראשונה שירת פינלטר ברגימנט הארטילריה ה-312 והתקדם עד דרגת קפטן.
ב-1920 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של פנסילבניה ושנה לאחר מכן ללשכת עורכי הדין של ניו יורק.
פינלטר עסק בעריכת דין בניו יורק עד לכניסתו לשירות הממשלתי ב-1941 כעוזר מיוחד לעניינים כלכליים בינלאומיים למזכיר המדינה קורדל הול.
ב-1943 הוא מונה לתפקיד ניהולי ובהמשך כסגן המנהל של המשרד לתיאום כלכלי בינלאומי.
בתפקידו זה הוא היה אחראי על תכנון פעילויות כלכליות שהיו קשורות לשטחים ששוחררו במסגרת הלחימה ושלט על נושאי חילופי מטבע זר ונושאים הקשורים לפעולות האפוטרופוס על נכסי האויב.
ב-1944 התפטר פינלטר מתפקידו, כאשר תפקידי המשרד לתיאום כלכלי בינלאומי הועברו לידי מנהל כלכלת החוץ.
ב-1945 היה פינלטר יועץ בוועידת הייסוד של האומות המאוחדות בסן פרנסיסקו.
באותה שנה הוא היה אחד החותמים על הכרזת דבלין על שלום עולמי שנחתמה בוועידת דבלין לשלום עולמי.
בהצהרה זו הוכרז שארגון האומות המאוחדות לא מסוגל לבדו לשמור על השלום העולמי ונטען שיש להקים ממשלה עולמית.
ב-18 ביולי 1947 שב פינלטר לשירות הממשלתי כאשר הנשיא הארי טרומן הקים ועדה זמנית של חמישה חברים שחקרה את כל היבטים של התעופה וניסחה דוח למדיניות אווירית לאומית.
ועדה זו נודעה לעיתים בתוך "ועדת פינלטר".
פינלטר שימש כיושב ראש הוועדה למדיניות אווירית, שב-1 בינואר 1948 הגישה לנשיא דוח שכותרתו הייתה "הישרדות בעידן האווירי".
פינלטר היה ראש המשלחת של "המנהל לשיתוף פעולה כלכלי" לבריטניה, תפקידו לו הוא מונה בראשית 1949.
ב-24 באפריל 1950 מינה הנשיא טרומן את פינלטר כמזכיר חיל האוויר השני של ארצות הברית במקומו של סטיוארט סימינגטון, תפקיד בו הוא כיהן תום נשיאותו של טרומן ב-20 בינואר 1953.
ב-1958 היה פינלטר מועמד המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק.
הוא זכה לתמיכתם של כמה ליברלים, שהבולטת מביניהם הייתה אלינור רוזוולט.
הוא נבחר כמועמד המפלגה הליברלית, אך ועידת המפלגה הדמוקרטית העדיפה את פרנק הוגן.
ב-1961 מינה הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי את פינלטר כשגריר ארצות הברית לארגון נאט"ו במקומו של ויליאם הנרי דרפר הבן.
בתפקיד זה הוא שימש עד 1965 והוחלף בהארלן קליבלנד.
בסיום כהונתו כשגריר בנאט"ו פרש פינלטר מהחיים הציבוריים ושב לעיסוקו בעריכת דין במשרד עורכי הדין האחים קודרט בניו יורק.
בינואר 1967 הוא פנה לסנאטור יוג'ין מקארתי לבדוק אם הוא מעוניין להתמודד מול הנשיא לינדון ג'ונסון על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות בבחירות לנשיאות של 1968, על רקע מלחמת וייטנאם.
מקרתי נענה לאתגר, אך לא עלה בידו לזכות במינוי ועידת המפלגהי.
תומאס פינלטר נפטר בניו יורק ב-24 באפריל 1980.
תומאס פריצ'רד רוסיטר היה אמן אמריקאי.
ידוע בזכות דיוקנאותיו והציורים ההיסטוריים שלו, מאוחר יותר הוא היה קשור לאסכולת נהר הדסון.
רוסיטר נולד בניו הייבן, שבקונטיקט בשנת 1818. הוא למד תחילה ציור אצל ג'ון בויד, ובהמשך אצל נתנאל ג'וסלין.
בשנת 1838 הציג שני ציורים באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנה שלאחר מכן עבר לעיר ניו יורק ופתח סטודיו.
בשנת 1840 טייל באירופה עם אשר דיורנד, ג'ון פרדריק קנסט וג'ון ויליאם קסילייר.
כשהיה שם, הוא ביקר ברומא עם תומאס קול, והחליט להישאר באיטליה.
בשנת 1846 הוא חזר לניו יורק ושיתף סטודיו עם קנסט ולואי לנג.
בשנת 1849 נבחר רוסיטר לאקדמיה הלאומית.
בשנת 1851 התחתן עם אנה אריק פרמלי.
הם סיירו באירופה בשנת 1853, והתיישבו בפריז שם ילדה אנה את התאומים אריק קנסט ושרלוט.
רוסיטר עבד בסטודיו בפריז בין 1853 ל 1856, וזכה במדליית זהב בתערוכה העולמית של 1855. אנה נפטרה זמן קצר לאחר לידת בתם אנה, והמשפחה חזרה לניו יורק.
במשך תקופה קצרה הייתה לרוסיטר גלריה לאמנות, שהציגה את עבודותיו ואת עבודתם של חבריו.
בשנת 1857 החל מספר קומפוזיציות גדולות המתארות סצנות מההיסטוריה המוקדמת של אמריקה, כולל המפגש בין וושינגטון ולאפייט בהר ורנון, וושינגטון והקבינט הראשון שלו, וג'ורג' וושינגטון ומשפחתו.
כחלק ממחקריו להכנת הציורים, ביקר רוסיטר בהר ורנון ביוני 1858, וזמן קצר אחר כך פרסם מאמר על חייו של וושינגטון ומצבה של אחוזתו בהר ורנון.
הוא כתב על העצב שתקף אותו לראות את מצבם המידרדר של הבניינים והשטח, וקרא לשיקום האחוזה והריהוט למצב בו וושינגטון עזב אותם.
בשנת 1860 התחתן רוסיטר עם מרי (מולי) סטרלינג והעביר את משפחתו לקור ספרינג, ניו יורק על נהר ההדסון.
הוא עיצב בית, המשקיף על הנהר.
המקום רשום בפנקס הלאומי של מקומות היסטוריים.
הוא המשיך לצייר דיוקנאות, ציורים היסטוריים ודתיים, והציג באקדמיה הלאומית לעיצוב ובאקדמיה לאמנויות פנסילבניה, עד מותו בשנת 1871.
תומאס פיליפס היה צייר דיוקנאות אנגלי מוביל.
הוא צייר רבים מגדולי התקופה כולל מדענים, אמנים, סופרים, משוררים וחוקרים.
לאחר שלמד ציור על זכוכית בבירמינגהם אצל פרנסיס אגינטון.
הוא נסע ללונדון בשנת 1790 עם המלצה לבנג'מין וסט, שמצא לו עבודה על חלונות הזכוכית של קפלת סנט ג'ורג' בווינדזור.
בשנת 1791 הוא הפך לסטודנט באקדמיה המלכותית לאמנויות, שם, בשנת 1792 הציג נוף של טירת וינדזור, ובשנתיים הבאות הציג את מותו של ארל משרוסברי, בקרב קסטילון, רות ונעמי, אליהו מחזיר את הבן של האלמנה ותמונות אחרות.
לאחר 1796 הוא התרכז בציור פורטרטים.
עם זאת, התחום הזה היה תחרותי מאוד עם ציירים כמו ג'ון הופנר, ויליאם אוון, תומאס לורנס ומרטין ארצ'ר שי שהתחרו על לקוחות.
כתוצאה מכך, בין השנים 1796–1800, עבודותיו שהוצגו היו דיוקנאות חסרות שם וללא חשיבות רבה מבחינה היסטורית.
בשנת 1804 נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית, יחד עם המתחרה, ויליאם אוון.
בערך באותה תקופה עבר לרחוב בכיכר הנובר, לונדון, שם התגורר עד סוף חייו.
הוא הפך לאקדמאי מלכותי בשנת 1808, והציג את עבודת הדיפלומה שלו "ונוס ואדוניס", אולי הטובה ביותר בנושאי היצירה שלו, מלבד "גירוש מגן העדן".
בינתיים שמו הלך והתפרסם, ובשנת 1806 צייר את הנסיך מוויילס, המרקיזה מסטאפורד, משפחת מרקוס מסטאפורד, ואת לורד ת'רלו.
בשנת 1807 הוא שלח לאקדמיה המלכותית את דיוקנו הידוע של ויליאם בלייק, המוצג בגלריית הדיוקנאות הלאומית, לונדון, שנחקקה על ידי לואיג'י שיאבונטי, ואחר כך נחרטה על ידי ויליאם בל סקוט.
תרומתו לתערוכת האקדמיה בשנת 1809 כללה דיוקן של סר ג'וזף בנקס, שני דיוקנאות של לורד ביירון.
בשנת 1818 הציג דיוקן של סר פרנסיס צ'נטרי, ובשנת 1819, של המשורר ג'ורג' קראב.
בשנת 1825 נבחר לפרופסור לציור באקדמיה המלכותית, במקומו של הנרי פוסלי, וכדי להתאים את עצמו לתפקידו ביקר באיטליה וברומא יחד עם ויליאם הילטון, וסר דייוויד וילקי, שאותו הם פגשו בפירנצה.
הוא התפטר מתפקיד הפרופסור בשנת 1832, ובשנת 1833 פרסם את "הרצאותיו על ההיסטוריה ועקרונות הציור".
פיליפס צייר גם דיוקנאות של וולטר סקוט, רוברט סותי, תומאס קמפבל (משורר), ג'וזף הנרי גרין, סמואל טיילור קולרידג', סר אדוארד פארי, סר ג'ון פרנקלין, דיקסון דנהאם.
מלבד אלה הוא צייר דיוקנאות של סר דייוויד וילקי, הדוכס מיורק (לבית העירייה, ליברפול), סר האמפרי דייווי, סמיואל רוג'רס, מייקל פאראדיי, ג'ון דלטון.
גם את דיוקנו של נפוליאון הראשון, שצויר בפריז בשנת 1802, לא בציור ישיר, אלא בהסכמת הקיסרית ג'וזפין, שהעניקה לו הזדמנויות להתבונן בנפוליאון בזמן ארוחות הערב.
פיליפס כתב מאמרים מזדמנים רבים על האמנויות היפות, במיוחד עבור "Cyclopaedia" של ריס, וגם ספר זיכרונות של ויליאם הוגארת למהדורה של ג'ון ניקולס.
פיליפס נפטר בלונדון, ב-20 באפריל 1845, והובא לקבורה של קפלת סנט ג'ון ווד.
פיליפס התחתן עם אליזבת פרייזר מפיירפילד, ליד אינברנס.
נולדו להם שתי בנות ושני בנים, שהגדול מהם, ג'וזף סקוט פיליפס, הפך למפקד בתותחנים בנגאלים ומת בווימבלדון, סארי, ב־18 בדצמבר 1884, בן 72.
בנו הצעיר, הנרי וינדהאם פיליפס (1820–1868) היה צייר פורטרטים וקפטן בחיל ההתנדבות של האמנים.
תומאס פֵיירְפָקְס, הלורד פֵיירְפָקְס השלישי מקָמֵרוֹן היה בן אצולה, פוליטיקאי ומצביא אנגלי, אשר שירת כראש המטה הצבאי של ה"פרלמנטרים" במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
לאחר ניצחון בקרב על נסבי הפך פיירפקס בפועל לשליט הצבאי של אנגליה אך לבסוף הפך משני לאוליבר קרומוול, אשר היה קיצוני בדעותיו הרבה יותר מפיירפקס בכל הנוגע למשפט ההוצאה להורג של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה המודח.
בסופו של דבר, עקב מאבק עם קרומוול, פיירפקס התפטר אך מאוחר יותר לקח חלק חשוב ברסטורציה האנגלית שהשיבה את המלוכה בדמות צ'ארלס השני, מלך אנגליה.
לפיירפקס ניתן הכינוי "תום השחור" עקב שערו ועינייו השחורות.
תומאס פיירפקס היה במקורו בן למשפחת אצולה ביורקשייר ובצעירותו חונך בחינוך צבאי.
המערכה הצבאית הראשונה שבה הוא השתתף הייתה במהלך התמיכה האנגלית בפרוטסטנטים בארצות השפלה במאבקם נגד שליטיהם הספרדים ההבסבורגים במסגרת המרד ההולנדי.
בשובו לממלכת אנגליה פיקד על חיל פרשים מטעם המלך צ'ארלס הראשון נגד ממלכת סקוטלנד במהלך מלחמת הבישוף הראשונה של 1639. במהלך המשבר הפוליטי של 1641–1642 בין המלוכה והפרלמנט האנגלי, הוא היה מבין המתונים שניסו ללא הצלחה להביא להסדר והסכמה בין המלך לפרלמנט.
לבסוף עם פרוץ מלחמת האזרחים האנגלית בין הפלגים, הוא ומשפחתו תמכו בפרלמנטרים.
משפחת פיירפקס היו בין התומכים המובילים של הפרלמנטרים בצפון אנגליה.
לאורך 1643, הם סייעו בעצירת כוחות מלוכנים גדולים יותר, ומנעו מהם לצעוד דרומה כדי לחזק את הפלג המלוכני בדרום.
בסדרת קרבות, שהגיעה לשיאה בניצחון הפרלמנטרי במהלך אוקטובר 1643, תומאס קבע לעצמו מוניטין של מפקד פרשים אמיץ, אשר תמיד מוכן להיות בראש הפעולה.
נאמר שהיה לפיירפקס גם מזל רב שכן אף על פי שנפצע במספר הזדמנויות, הוא שרד את כל פציעותיו.
בסוף שנת 1643 הוא הוכר כאחד ממפקדיו היקרים ביותר של הפרלמנט.
הניצחונות של פיירפקס בנאנטוויץ' בינואר 1644 ובקרב על סלבי באפריל 1644 ביססו את המוניטין שלו למעשה כחשוב במפקדים הפרלמנטרים.
אף על פי שפגש הפסד קשה מאוחר יותר באותה השנה, מאמציו להחזיק מעמד במערכה בצפון נגד כל הסיכויים בשנה הקודמת הניחו את הבסיס לניצחון הפרלמנטרי.
בדצמבר 1644, בגיל 32 בלבד, מונה פיירפקס למפקד העליון של צבא המודל החדש, שהיה הצבא הפרלמנטרי אשר אורגן מחדש ועבר רפורמה בהנהלה, חלוקת הסמכויות, התקציב וחלוקת הכוחות שלו.
המבחן הראשון שלו בתפקיד זה התקיים ביוני 1645 בקרב נסבי, שם ניסיון של שנים בשדה הקרב ותזמון אינסטינקטיבי מדויק אפשרו לפיירפקס לנפץ את שורות הצבא המלוכני בתוך שעתיים בלבד.
בחודש שלאחר מכן הוא השמיד את כוחות חיל הרגלים של הצבא המלוכני היעילים האחרונים בקרב לנגפורט.
הכוחות המלוכנים הורו על פעולת גיוס כללית אך ללא כל תועלת, ביוני 1646 נכנס פיירפקס בראש כוחותיו אל אוקספורד, בירתם הזמנית של הכוחות המלוכנים.
פיירפקס היה פופולרי בקרב אנשיו, אך יכול היה להיות אכזרי כאשר הנסיבות דורשו זאת ממנו.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית השנייה שכללה התערבות סקוטית הוא הורה לירות בשניים ממגיני המוצב המלוכני שנלכדו בקולצ'סטר, ובשנת 1649 הורה להוציא להורג מספר פושעים בתוך דרגותיו.
פיירפקס לא התעמק בפוליטיקה ולעיתים קרובות מצא את עצמו מתמרן בשביל להתחמק ממעורבות בה משום שפעמים שכיחות נקרא לפרלמנט.
ככל שעבר הזמן הוא גילה שרבים מהקצינים שלו מתכנסים סביב אוליבר קרומוול הקיצוני והמחומם יותר אשר רצה להעלים את המלוכה לגמרי.
פיירפקס סירב להשתתף במשפטו של המלך צ'ארלס הראשון בשנת 1649 וניסה למנוע את הוצאתו להורג של המלך.
הוא נשאר באנגליה במהלך פלישתו של קרומוול לאירלנד, וסירב להוביל את הפלישה לממלכת סקוטלנד בשנת 1650, מה שגרם לכך שפוטר מפיקודו.
תומאס פיירפקס תמיד התנגד לשלטון הצבאי של קרומוול בתפקיד ה"לורד פרוטקטור".
בשנת 1660 גייס פיירפקס חיילים ביורקשייר כדי לתמוך במרידה נגד יורשו של קרומוול, ריצ'רד קרומוול.
על ידי נטרול הכוחות הפרלמנטרים בצפון, הוא העניק לגנרל ג'ורג' מונק את ההזדמנות לצעוד דרומה ולהשיב את המלוכה תחת צ'ארלס השני, מלך אנגליה, באירוע שנודע בתור הרסטורציה האנגלית.
לאחר השבתו של צ'ארלס השני לכתר האנגלי, פיירפקס קיבל חנינה מידיו ובהמשך פרש משירותו הצבאי לגמלאות.
תומאס פינקה (6 בינואר 1561 – 24 באפריל 1656) היה מתמטיקאי ופיזיקאי דני, ופרופסור באוניברסיטת קופנהגן במשך יותר מ-60 שנה.
תומאס ג'ייקובסן פינקה נולד בפלנסבורג בשלזוויג.
הוא היה בנם של חבר המועצה ג'ייקוב פינקה ואנה טורסמד.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר היסודי בפלנסבורג.
משנת 1577 למד חמש שנים באוניברסיטת שטרסבורג מתמטיקה, רטוריקה ולימודי פילוסופיה אחרים.
בשנת 1590 הוא הפך לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קופנהגן.
בשנת 1603 קיבל גם תואר פרופסור לרפואה.
ההישג המשמעותי ביותר שלו נמצא בספרו Geometria rotundi (1583), בו הציג את השמות המודרניים של הפונקציות הטריגונומטריות המשיק והסקאנט.
הוא היה נשוי לאיבריה יונגסדטר אייברס (1574–1614).
בנו ג'ייקוב פינקה (1592–1663) היה פרופסור לפיזיקה.
תומאס פינקה נפטר ב-24 באפריל 1656, ונקבר בכנסיית Vor Frue Kirke בקופנהגן.
ברנט , הידוע גם בשם טום ברנט וטום פ.
ברנט, היה אדריכל וצייר אמריקאי מסנט לואיס, מיזורי.
ברנט זכה להכרה ארצית הן בעבודתו באדריכלות והן בציור.
ברנט התאמן אצל אביו, אדריכל מסנט לואיס, שהיה ידוע בתכנון בניינים ציבוריים כמו שיפוץ בית המשפט הישן, אחוזת מושל מיזורי, ומבני הגן הבוטני במיזורי.
בציור התאמן ברנט הצעיר בבית הספר לאמנויות יפות בסנט לואיס, עם רשימה ארוכה של פרסים ותערוכות.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת סנט לואיס בשנת 1886, הצטרף טום ברנט יחד עם אחיו וגיסו ג'ורג' דניס ברנט וג'ון איגנטיוס היינס, והקימו את משרד האדריכלים ברנט, היינס וברנט.
המשרד המשיך במוטיבים המסורתיים של ג'ורג' ברנט הבכור.
המורשת המשולבת של שני דורות של עיצובי ברנט היו האחראים במידה רבה לכך שהקלאסיות הייתה לה השפעה דומיננטית באדריכלות בסנט לואיס.
בשנת 1904 כיהן ברנט בוועדת האדריכלים עבור תערוכת הרכישה בלואיזיאנה (הידועה יותר בכינוי התערוכה העולמית של סנט לואיס) ותכנן באופן אישי את ארמון האמנויות הליברליות שעליו זכה במדליית הזהב של היריד לאדריכלות.
בשנה שלאחר מכן הוא זכה במדליית הארד באדריכלות בתערוכת המאה ללואיס וקלארק בפורטלנד, אורגון.
פרויקטים אחרים שתכנן ברנט כללו מבני מסחר, מגורים (כולל מקומות פרטיים) ומספר לא מבוטל של מבנים דתיים.
דוגמאות ששרדו כוללות את בזיליקת קתדרלת סנט לואיס, את מלון אדולפוס בדאלאס, טקסס, ואת הכנסייה הקתולית סנט קלמנט בשיקגו.
בהמשך חייו הפנה ברנט את תשומת ליבו בעיקר לציור.
הוא למד אצל פול קורנוייר, ויצר בסגנון האימפרסיוניזם האמריקני.
ברנט השתמש באופן במשיחות מכחול רחבות ובצבעים עזים.
עבודותיו היו הבעות רגשיות ואופטימיות.
ציוריו של ברנט התקבלו היטב בחייו.
עבודותיו הוצגו בתערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק, התערוכה הראשונה של אגודת האמנים העצמאיים בניו יורק, המוזיאון לאמנות סינסינטי, המכון לאמנות בשיקגו, באקדמיה לאמנויות פנסילבניה, ובאופן קבוע במוזיאון לאמנות סנט לואיס.
ברנט זכה בפרסים מקומיים וארציים, כולל מדליית הארד על ציור בתערוכת המאה לואיס וקלארק בשנת 1905.
בשנת 1922 צייר ברנט את ציור הקיר בקפיטול מדינת מיזורי בג'פרסון סיטי.
הציור מתאר מכרה אבץ בדרום מערב מיזורי, והיה חביב על מבקרי האמנות שהתפעלו מיכולתו של ברנט לתאר דרמה ויופי בסצנה עגומה ושוממת.
תומאס פורד היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, שכיהן כמושל אילינוי השמיני בשנים 1842–1846. הוא היה מושל אילינוי הראשון שגדל במדינה, ונודע כמי ששיקם את יכולת הפירעון של המדינה וצמצם את הפלגנות האזורית, וכמי שהוביל את בית המחוקקים המדינתי על אף חוסר ניסיונו הפוליטי המוקדם.
כמי שכל חייו היה איש המפלגה הדמוקרטית, זכור פורד גם כמתנגד למורמונים וכמי שפעל בהססנות שהובילה למותו של ג'וזף סמית' הבן ול"מלחמת המורמונים של אילינוי" בשנים 1844–1845.
תומאס פורד נולד ליד יוניונטאון שבמחוז פאייט, פנסילבניה.
אמו, אליזבת לוג פורד דלייני, אישה ממוצא אירי שהתאלמנה פעמיים, עברה יחד עמו ועם אחיו מערבה ב-1804 בתקווה לחצות את נהר המיסיסיפי ולהקים בית על קרקע שרכישתה תהיה בחינם או במחיר נמוך.
כאשר הם התקרבו לסנט לואיס, היא שמעה על רכישת לואיזיאנה, ושהקרקעות שם כבר לא יהיו זולות יותר בשל העובדה שהן הפכו לטריטורייה אמריקאית.
תחת זאת התיישבה המשפחה בניו דיזיין שבמחוז מונרו, אילינוי.
אחיו למחצה של פורד, ג'ורג' פורקר, שהיה מבוגר ממנו בשש שנים, סייע בגידולו, ולימים כיהן בשני בתי המחוקקים של אילינוי, וכן כתובע הכללי וכמזכיר המדינה שלה, אך כאשר הוא ניסה להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית הוא הפסיד למועמד הוויגים ג'וזף דאנקן.
פורקר היה בתחילה סוחר, ולאחר מכן שותף של דניאל פופ קוק, שאיתו הוא הקים את העיירה ווטרלו, גם היא במחוז מונרו.
בתמיכתו של פורקר למד פורד משפטים במשך סמסטר אחד באוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון, קנטקי, אך חזר לביתו לאחר שנודע לו על כישלון עסקיו של אחיו למחצה.
לאחר מכן הוא עבד בחוות מקומיות, לימד בבית ספר ולמד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של קוק, שהיה התובע הכללי הראשון של אילינוי, וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
על שמו נקרא לימים מחוז קוק, שם כיהן פורד במשך כמה שנים כשופט.
ב-1828 נשא פורד לאישה את פרנסס המבו בת ה-15. המשפחה מעולם לא הייתה אמידה.
אביה של פרנסס, הנרי המבו, היה איש ממוצא גרמני שעבר מווירג'יניה דרך קנטקי ולימד בבית ספר באדוארדסוויל במשך זמן מה עד שרכש ב-1828 חווה בוורסיילס, אילינוי.
אחיה, סטיבן המבו, שהיה קתולי אדוק, החזיק בבעלותו עסק לתחבורה בין אדוארדסוויל לבין סנט לואיס עד שעבר לוורסיילס כדי לעסוק בחקלאות.
לתומאס ופרנסס פורד נולדו שלוש בנות ושני בנים.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי, בערך ב-1820, עבד פורד זמן קצר בעיתון בסנט לואיס שתמך באנדרו ג'קסון.
לאחר מכן הוא עבד בעריכת דין בווטרלו, ולאחר בחירתו של קוק לכהונה שנייה בבית הנבחרים ב-1824, הוא עבד בעיר מגוריו של קוק, אדוארדסוויל.
לאחר נישואיו של פורד, עברו הוא ורעייתו יותר צפונה במעלה נהר המיסיסיפי לעיר המכרות המשגשגת שנוסדה אז, גאלנה, שבמחוז החדש, מחוז ג'ו דייוויס.
אף על פי כן, הקריירה המשפטית שלו לא שגשגה.
פורד נוצח בבחירות למשרת שופט שלום מקומי.
תחת זאת הוא היה לחבר בוועדה להגדרת הגבול הצפוני של אילינוי עם ויסקונסין, שהעבודה בה הצריכה זמן מרובה והיא פעלה בבירת המדינה ואנדליה.
עד מהרה הוא עבר עם משפחתו לחווה של חותנו בוורסיילס.
ב- ב-1832 לא התפטר פורד ממשרתו, והתגייס לגדוד המרגלים של קולונל סמואל וייטסייד.
פורד כיהן שתי תקופות כהונה על כס השיפוט, זאת על אף התפטרותו ב-1837 לצורך טיפול בפורקר שחלה בשחפת ועבר לסינסינטי לצורך טיפול רפואי, שם הוא הלך לעולמו.
הוא גם כיהן תקופת כהונה אחת כשופט עירוני בשיקגו, שקיבלה אז מעמד של עיר.
פורד ישב בראש ההרכב שקיבל את ההחלטה הראשונית בתביעת הקרקע של ז'אן בפטיסט בוביין, שנגעה לאדמות המבצר פורט דירבורן, שעד מהרה פורק, והחלטתו נגד המעבר של המתיישב והסוחר ליד המבצר, קיבלה בסופו של דבר אישור מבית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין וילקוקס נגד ג'קסון.
בפברואר 1841 הצטרף פורד כשופט בבית המשפט העליון של אילינוי, כאשר בית המחוקקים המדינתי שהיה בשליטת הדמוקרטים הרחיב את מספר השופטים מארבעה לתשעה.
שאר השופטים החדשים שמונו יחד איתו היו הסנאטור לשעבר סידני בריז, הסנאטור לעתיד סטיבן דאגלס, וולטר סקייטס וסמואל טריט.
בהסכמה עם עמיתיו, מונה פורד לסבבי שיפוט בצפון המדינה ועבר לעיר אורגון, אך בסופו של דבר הוא כיהן בבית המשפט במשך קצת יותר משנה.
במאי 1842, חודשים ספורים לפני הבחירות למשרת מושל אילינוי, הלך לעולמו מועמד המפלגה הדמוקרטית, אדם ו.
אף על פי שפורד מעולם לא כיהן במשרה נבחרת, הוא קיבל ב-25 במאי את הידיעה שהוא היה למועמד מפלגתו לתפקיד מול מועמד המפלגה הוויגית, המושל לשעבר ג'וזף דאנקן, שהיה יריב פוליטי משכבר הימים של משפחת פורד.
אף על פי שהיו כאלו שסברו שדאנקן ינצח בבחירות בשל הרגשות נגד המורמונים שהלכו והתעצמו, ובשל העובדה שמנהיג המורמונים ג'וזף סמית' הבן ביקש מחסידיו להצביע עבור סניידר, זכה פורד ב-57 אחוזים מקולות הבוחרים והיה למושל אילינוי השמיני.
בבחירות אלו זכו הדמוקרטים גם ברוב בשני בתי בית המחוקקים המדינתי.
כאשר הושבע פורד, שהיה בלתי מוכר לציבור באופן יחסי, כמושל אילינוי, היה מצבה הפיננסי בכי רע.
המושל היוצא, תומאס קרלין, המליץ לבטל את הזיכיונות של הבנק המדינתי של אילינוי, וכן את זה של בנק אילינוי בשוואניטאון.
פורד חשש שהוא יפחיד את המשקיעים מהמזרח, שהלוואותיהם היו נחוצות כדי לסיים כמה עבודות ציבוריות, וכן לרכישת פריטים כמו בולי דואר.
הבעיות הפיננסיות המתמשכות של המדינה אירעו בשל , וכן בשל עסקנות פוליטית שהובילה לחקיקת חוק עבודות ציבוריות בלתי זהיר בתקופת כהונתו של דאנקן כמושל, בתמורה להעברת בירת המדינה ב-1837 מהעיר ואנדליה, שהייתה קטנה מדי, לספרינגפילד.
החובות של תעלת אילינוי ומישיגן לבדם עמדו על יותר מ-15 מיליון דולר, וחובות נוספים היו עבור התחלות בנייה של מסילות ברזל ותעלות אחרות.
פורד גם האמין שסכומים של 200,000 עד 300,000 דולר ב"כסף טוב" הסתובבו במדינה לפני שהוא הושבע לתפקידו, זאת בשל שפל כלכלי מתמיד.
על כל פנים, בנאום ההשבעה שלו האיץ פורד לשלם את תמורתן של איגרות החוב ואת הריבית עבורן במלואן, ובמושב בית המחוקקים המדינתי של 1842–1843 הגיש פורד הצעת חוק שתאפשר לשני הבנקים לוותר על הזיכיונות שלהם בתמורה לאיגרות חוב מדינתיות, שימחקו 2.3 מיליון דולר מהחוק המדינתי.
שלא כמו קרלין, הסכים פורד להליכי קנייה של קרקעות מהממשלה הפדרלית.
לאחר מכן הוא העלה את המיסים.
מלאכת כרייתה של תעלת אילינוי ומישיגן הושלמה שנה לאחר תום כהונתו של פורד כמושל, אף על פי שהחוב שנוצר עקב החוק שהוא העביר שולם במלואו רק ב-1882. באופן כללי שיפר פורד את מצבה הפיננסי של אילינוי, והשלמת כריית התעלה גרמה לגידול נוסף באוכלוסייה בצפון המדינה בפרט ובכל המדינה בכלל.
עם סיום כהונתו של פורד כמושל בסוף 1846, הביקורות שהוא מתח על חוקת אילינוי כמיושנת הובילו לכינוס ועידה חוקתית מאוחר יותר באותה שנה, שניסחה חוקה חדשה למדינה שנכנסה לתוקף ב-1848. בין החידושים בחוקה החדשה היו הורדת מספר השופטים בבית המשפט העליון של אילינוי לשלושה והפסקת פעולתם של השופטים בסבבי השיפוט.
סעיפים נוספים בחוקה החדשה נתנו סמכויות נוספות למושלים בעתיד.
בכל אופן, פורד לא השתתף בוועידת החוקה, שכן כאשר הוא סיים את כהונתו הוא עמד על סף פשיטת רגל.
הן הוא והן רעייתו חלו במחלה שממנה הם נפטרו שלוש שנים לאחר מכן.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב פורד בתחילה לחוות משפחת המבו, אך עד מהרה הוא עבר לפאוריה.
שם הוא כתב את יצירתו הגדולה על ההיסטוריה המוקדמת של אילינוי, וכן ניסה לטפל ברעייתו, שנפטרה בסרטן הבטן זמן קצר לפניו, בגיל 38, בילדיו הצעירים, ובמחלת השחפת שבה חלה.
תומאס פורד נפטר ב-3 בנובמבר 1850, כשישה שבועות לאחר שהוא הצטרף לשורת הכנסייה המתודיסטית.
בשל העובדה שהוא נפטר בחוסר כל, גייסו התושבים המקומים כסף לקבורתו בבית הקברות ספרינגדייל שבפאוריה, ודאגו לאימוץ ילדיו אצל כמה משפחות מקומיות.
מחוז פורד באילינוי קרוי על שמו.
תומאס פאד היה צייר סקוטי.
פאד נולד ב-8 ביוני 1826, והיה אח של האמנים ג'יימס פאד, ג'ון פאד וסוזן פאד.
הוא קיבל את השכלתו האמנותית בבית הספר לעיצוב, אדינבורו ונבחר למקורב של האקדמיה המלכותית הסקוטית ב-1849. הוא נסע ללונדון שלוש שנים מאוחר יותר, נבחר למקורב של האקדמיה המלכותית ב-1861 וקיבל תואר "אקדמאי" ב-1864. הוא פרש לגמלאות ב-1893. הוא זכה להצלחה רבה כצייר של ז'אנר מקומי, והיה לו יכולת ביצוע ניכרת.
בשנת 1850 הוא התגורר בצפון אדינבורו עם אחיו ג'יימס פאד שהיה חרט.
באדינבורו הוא היה חבר במועדון ציירים לצד ויליאם פטס דאגלס.
שלוש מהתמונות שלו, The Silken Gown, Faults on Both Sides, ו-The Highland Mother נמצאות בגלריית טייט ושתיים נוספות, היילנד מרי ו-The Reaper תלויות בגלריה לאמנות אברדין.
The Last of the Clan, שהושלם ב-1865 וללא ספק עבודתו הידועה ביותר, נמצא בגלריה קלווינגרוב בגלאזגו.
הוא נפטר בלונדון ב-17 באוגוסט 1900.
תומאס פרנק (בדנית: Thomas Frank; נולד ב-9 באוקטובר 1973) הוא מאמן כדורגל דני.
לאחר ששיחק תקופה קצרה ככדורגלן חובב, החל לאמן הצטרף לצוות המקצועי של מספר מועדונים מקומיים, כשבחלקם אימן את הקבוצות הצעירות.
ביולי 2008 מונה למאמן נבחרות דנמרק עד גיל 16 ועד גיל 17. בשנת 2011 הוביל את הנבחרת עד גיל 17 לחצי גמר אליפות אירופה, בו הודחה על ידי גרמניה.
ב-2012 מונה למאמן הנבחרת עד גיל 19, כשבמקביל סייע גם לנבחרות הנשים הצעירות.
ב-10 ביוני 2013 מונה למאמן ברונדבי, מליגת העל הדנית.
בשתי עונותיו בקבוצה היא סיימה במקומות הרביעי והחמישי, ולא הצליחה להעפיל לשלב הבתים של הליגה האירופית.
פרנק התפטר ב-9 במרץ 2016, לאחר שנחשף כי יו"ר המועדון העביר עליו ביקורת חריפה בפורומים של אוהדים תחת שם בדוי.
ב-9 בדצמבר 2016 הצטרף לברנטפורד מהצ'מפיונשיפ כעוזר מאמן, תחת המאמן דין סמית'.
ב-16 באוקטובר 2018, לאחר עזיבתו של המאמן הראשי דין סמית', מונה פרנק לתפקיד המאמן הראשי.
במשחקיו הראשונים כמאמן השיג רק ניצחון אחד ב-10 משחקים, אך לאחר מכן הצליח לייצב את הקבוצה והיא סיימה את העונה במקום ה-11. בינואר 2020 האריך את חוזהו במועדון בשלוש עונות וחצי.
את עונת 2019/2020 בצ'מפיונשיפ סיימה הקבוצה במקום השלישי, אך הפסידה לפולהאם במשחק על העלייה לפרמייר ליג.
בסוף אוקטובר 2020 הגיע ל-100 משחקים כמאמן הקבוצה, והחזיק באחוז ההצלחה הגבוה ביותר בהיסטוריה של המועדון למאמן שאימן 100 משחקים לפחות.
את עונת 2020/2021, בה רשמה הקבוצה ריצה של 21 משחקי ליגה ללא הפסד והגיעה לראשונה בהיסטוריה שלה לחצי גמר גביע הפוטבול ליג, סיימה הקבוצה שוב במקום השלישי, אך הפעם ניצחה את סוונסי סיטי במשחק העלייה, והעפילה לליגה הבכירה אחרי 74 שנים.
בינואר 2022 האריך את חוזהו במועדון בשלוש עונות וחצי.
את עונת 2020/2021 סיימה הקבוצה במקום ה-13. באוקטובר 2022 הגיע ל-200 משחקים כמאמן הקבוצה, ורשם את רקורד הניצחונות הטוב ביותר בהיסטוריית המועדון למאמן שאימן 200 משחקים.
בדצמבר 2022 האריך את חוזהו במועדון בארבע עונות וחצי.
את עונת 2022/2023 סיימה הקבוצה במקום התשיעי, לאחר שבמהלך העונה רשמה רצף של 12 משחקים והייתה הקבוצה היחידה בליגה שניצחה פעמיים את מנצ'סטר סיטי, אלופת הליגה ואלופת אירופה.
ב-12 ביוני 2025 עזב פרנק את ברנטפורד ומונה למאמנה של טוטנהאם הוטספר.
הוא פוטר מתפקידו ב-11 בפברואר 2026 לאחר שהקבוצה מוקמה 5 נקודות בלבד מהקו האדום המוביל לירידת ליגה.
תומאס פלצ'ר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, שכיהן כמושל ארקנסו בפועל מ-4 ועד 15 בנובמבר 1862, בעקבות התפטרותו של המושל הנרי מאסי רקטור, מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט של ארקנסו, תפקיד בו הוא כיהן מנובמבר 1858 ועד מאי 1865, כשהחל ממרץ 1864 הוא היה נשיא הסנאט הגולה בעיר וושינגטון שבארקנסו.
תומאס פלצ'ר נולס בנאשוויל, טנסי.
הוא היה לעורך דין בולט, ובמהלך תקופת נשיאותו של ג'יימס פולק הוא מונה כמרשל של ארצות הברית.
הוא היה עורך דין במחוז הינדס שבמיסיסיפי ב-1850, ומאוחר יותר עבר למחוז ארקנסו שבארקנסו.
בשנים 1858–1864 הוא ייצג את מחוז הבחירה ה-18 בסנאט של ארקנסו, ובמסגרת הממשלה הגולה שישבה בעיר וושינגטון שבארקנסו עד לתום מלחמת האזרחים האמריקנית.
תקופת כהונתו של פלצ'ר כמושל ארקנסו בפועל נמשכה מהתפטרותו של הנרי מאסי רקטור ב-4 בנובמבר 1862 ועד להשבעתו של האריס פלנגין ב-15 בנובמבר, שנבחר בבחירות כלליות ב-6 באוקטובר אותה שנה.
פלצ'ר כיהן בתפקיד מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט.
לאחר תום תקופת השיקום בארקנסו, ייצג פלצ'ר את מחוז הבחירה ה-16 בסנאט המדינתי.
ב-1878 הוא החל לעסוק בעריכת דין בליטל רוק.
תומאס פלצ'ר נפטר בליטל רוק ב-26 בפברואר 1880, בגיל 62, כתוצאה מסיבוכים של דלקת ריאות.
תומאס צ'יפמן מקריי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-26 בשנים 1921–1925. בשנים 1877–1879 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארקנסו ובשנים 1885–1903 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
תומאס צ'יפמן מקריי נולד בעיירה מאונט הולי שבמחוז יוניון, ארקנסו, כבכור מבין חמשת ילדיהם של דאנקן ל.
ומרי אן (לבית צ'יפמן) מקריי.
הוא למד בקולג' סול לעסקים בניו אורלינס וסיים תואר במשפטים באוניברסיטת וושינגטון ולי בלקסינגטון, וירג'יניה.
ב-1873 התקבל מקריי ללשכת עורכי הדין של ארקנסו, והחל לעסוק בעריכת דין בעיירה רוסטון שבמחוז נבדה, ארקנסו.
ב-1874 הוא נשא לאישה את אמיליה אן וייט, ולשניים נולדו שש בנות ושלושה בנים.
ב-1877 החליט ציבור הבוחרים במחוז נבדה להעביר את מקום מושב המחוז מרוסטון לעיירה החדשה פרסקוט.
בעקבות כך עבר מקריי עם משפחתו לעיירה החדשה.
ב-1874 מונה מקריי לתפקיד המפקח על הבחירות בארקנסו.
בשנים 1877–1879 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארקנסו.
בבחירות לנשיאות של 1880 הוא היה חבר בחבר האלקטורים.
בשנים 1884, 1896 ו-1900 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, ובשתיים מתוכן הוא שימש כנשיא הוועידה.
בשנים 1888–1902 הוא שימש כחבר בוועדת מסע הבחירות לקונגרס של המפלגה.
בשנים 1885–1903 כיהן מקריי כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1917 וב-1918 שימש מקריי כנשיא לשכת עורכי הדין של ארקנסו.
ב-1918 הוא השתתף בוועידת החוקה של ארקנסו.
ב-1920 נבחר מקריי לתקופת כהונתו הראשונה כמושל ארקנסו.
הוא התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית וזכה ב-123,637 קולות (66.6 אחוזים).
וולאס טאונסנד, מועמד המפלגה הרפובליקנית קיבל 46,350 קולות (25 אחוזים), וג'וזיה ה.
בלונט, שהתמודד כמועמד עצמאי, קיבל 15,627 קולות (8.4 אחוזים).
בלונט, שהיה מפקח על החינוך אפרו-אמריקאי מפורסט סיטי, היה מנהיג סיעה במפלגה הרפובליקנית שנקראה "רפובליקנים שחורים וחומים", שמחו נגד הנהגת המפלגה החדשה, כולל טאונסנד.
הוא היה האפרו-אמריקאי הראשון שהתמודד בבחירות על משרת המושל.
ב-1922 נבחר מקריי לתקופת כהונתו השנייה כמושל.
במערכת בחירות זו הוא זכה ב-99,987 קולות (78.1 אחוזים), והמועמד הרפובליקני, ג'ון ו.
במהלך תקופת כהונתו של מקריי כמושל הוקמה מחדש נציבות הרכבות של ארקנסו, בוטל קיומה של נציבות התאגידים, והוקם סנטוריום לחולי שחפת עבור שחורים.
הוטל מס על ניצול משאבי הטבע, והכנסותיו נועדו למימון בתי ספר ציבוריים.
משרד הגאולוג המדינתי הוקם, והונהגה גביית מס הכנסה אישי.
עם תום תקופת כהונתו כמושל, מונה מקריי לנשיא מיוחד של בית המשפט העליון של ארקנסו ושב לפרסקוט עם משפחתו.
הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין והיה פעיל בעסקי הבנקאות.
ב-1926 הוא נבחר כחבר לכל החיים בוועידה המדינתית של המפלגה הדמוקרטית.
תומאס צ'יפמן מקריי נפטר בפרסקוט ב-2 ביוני 1929. הוא נטמן בבית הקברות דה אן שבעיר.
מקריי היה דודנו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה, תומאס בנקס קאבניס.
"טום" מקריי השלישי, ששימש במשך שנים רבות כנשיא מוסד וינטרופ-רוקפלר, התמודד מול ביל קלינטון על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל ב-1990.
הוא ראה את עצמו כ"הסנדק הפוליטי" של מושלים רפובליקנים רבים ברחבי המדינה, כולל תאודור רוזוולט.
פלאט מילא תפקיד מפתח בהקמת העיר ניו יורק רבתי, אשר שילבה יחד את הרבעים של ניו יורק (מנהטן), קינגס (ברוקלין), קווינס, ריצ'מונד (סטטן איילנד) וברונקס.
פלאט נולד ב-15 ביולי 1833, באוגו, מחוז טיוגה, ניו יורק לוויליאם פלאט ולסביה הינצ'מן.
חבר הסנאט של המדינה נהמיה פלאט (1797–1851) היה אחיו של ויליאם פלאט.
אביו, עורך דין מצליח ופרסביטריאני אדוק, דחף את בנו ללימודי כמורה.
פלאט למד באקדמיה המקומית ולאחר מכן במכללת ייל (1850–1852), שם למד תאולוגיה אך לא סיים לימודיו בשל בריאות לקויה.
לאחר שעזב את ייל, עבד במגוון תחומים: עסק ברוקחות במשך עשרים שנה, ערך עיתון קטן, כיהן כנשיא הבנק הלאומי של טיוגה, עסק בעסקי עץ במישיגן, ושימש נשיא חברת רכבות דרומיות.
בשנת 1852 נישא לבת דודתו, אלן לוסי ברסטו, ולזוג נולדו שלושה בנים.
בתקופת מלחמת האזרחים לא שירת בצבא בשל בריאותו, אך גייס כספים לטובת החיילים ותמך במדיניות הנשיא לינקולן.
בשנת 1879 מונה למזכיר ומנהל בחברת United States Express, וב־1880 הפך לנשיאה.
כן כיהן כנשיא מועצת הנמלים של ניו יורק (1880–1888) וכנשיא חברת Tennessee Coal & Iron במשך מספר שנים.
פלאט הצטרף לפוליטיקה עם הקמת המפלגה הרפובליקנית, וב־1856 השתתף בקמפיין של מועמד הנשיאות הראשון שלה, ג'ון פרימונט.
הוא נבחר לפקיד מחוז טיוגה (1859–1861) ולאחר מכן לחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן מ-4 במרץ 1873 ועד 3 במרץ 1877.
עם שובו לניו יורק, חבר לסיעת "האיתנים" בראשות הסנאטור רוסקו קונקלינג, שהתנגדה לנשיא רתרפורד הייז.
ב־1876 ויתר על התמודדות נוספת לבית הנבחרים, אך מונה ליו"ר הוועד הרפובליקני של מדינת ניו יורק.
הסנאט – כהונה ראשונה והתפטרות
בינואר 1881 נבחר לייצג את ניו יורק כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם "האיתנים".
הוא כיהן זמן קצר בלבד – מ־4 במרץ עד 16 במאי 1881 – אז התפטר יחד עם קונקלינג במחאה על מינויו של ויליאם רוברטסון, יריב פוליטי, לגובה המכס של ניו יורק.
ההתפטרות נחשבה מהלך פוליטי שנכשל והסתיימה בהפסדם בבחירות המיוחדות להחלפתם.
לאחר ההתפטרות התמקד בבניית "המכונה הפוליטית" בניו יורק.
הוא היה ציר בכנסים רפובליקנים לאומיים, וב־1887 כבר נחשב למנהיג בפועל של המפלגה הרפובליקנית בניו יורק, וזכה לכינוי "הבוס הקל".
בבחירות 1884 לנשיאות, על אף השתייכותו ל"איתנים" שהתנגדו למועמד ג'יימס בליין, תמך בו פלאט.
בליין הפסיד בבחירות לגרובר קליבלנד.
פלאט היה ממייסדי הפקולטה למשפטים של ניו יורק (New York Law School) ב־1891.
הסנאט – כהונה שנייה ושלישית
ב־1897, 16 שנה לאחר התפטרותו, נבחר שוב לסנאטור, ונבחר מחדש ב־1903. הוא כיהן עד 1909. במהלך כהונתו עמד בראש ועדות שונות, ביניהן ועדת התובלה לנמלים ווועדת התעלות.
כדי לחזק את כוחו, קידם את "חוק ניו יורק הגדולה" ב־1898, שאיחד את ברוקלין, קווינס וסטטן איילנד עם מנהטן והברונקס, והקים את העיר ניו יורק במתכונתה המודרנית.
הוא תמך במועמדות תאודור רוזוולט למושל ב־1898, אך כאשר רוזוולט פעל באופן עצמאי נגד "המכונה", ניסה פלאט "להרחיקו" בכך שדחף למינויו כסגן נשיא בבחירות 1900. לאחר רצח מקינלי ב־1901 הפך רוזוולט לנשיא – מהלך שגרם נזק למעמדו של פלאט.
ב־1902 ירדה השפעתו באופן משמעותי כאשר יורשו של רוזוולט כמושל, בנג'מין אודל, השתלט על הנהגת המפלגה בניו יורק.
בשנת 1901 נפטרה אשתו הראשונה, וב־1903 נישא בשנית לליליאן ג'נאווי, צעירה ממנו בהרבה.
הנישואין הסתיימו בפרידה משפטית ב־1906.
ב־1909 פרש מהסנאט בשל מחלה קשה בכליות.
מצבו הידרדר וב־6 במרץ 1910 נפטר בביתו בניו יורק.
למחרת, הנחה מושל המדינה, צ'ארלס אוונס יוז להניף דגלים בחצי התורן בבנייני המדינה – מחווה חסרת תקדים לסנאטור לשעבר.
פלאט נקבר בבית העלמין אוורגרין שבעיירת הולדתו אווגו.
נינו, תומאס קולייר פלט הבן, היה עורך דין ושופט.
תומאס צ'ילטון היה פוליטיקאי אמריקאי.
הוא ייצג פעמיים את מדינת קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית בין 1827 ל-1835.
צ'ילטון נולד ב-30 ביולי 1798 ליד לנקסטר, מחוז גארארד, קנטקי, ולמד בבתי הספר הציבוריים בפריז, קנטקי.
לאחר שלמד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין, הוא החל לעסוק במקצוע החדש שלו באוינגסוויל.
במקביל הוא פתח בקריירה פוליטית.
בשנת 1819 הוא נבחר לבית הנבחרים של קנטקי.
באותו זמן הוא העביר את מגוריו לאליזבתטאון.
לאחר מותו של חבר הקונגרס ויליאם סינגלטון יאנג, נערכו בחירות משנה במחוז הקונגרס ה-11 של קנטקי, בו ניצח ג'ון קלהון.
בשנת 1832 הוא היה אלקטור בבחירות לנשיאות והצביע עבור הנרי קליי, שהפסיד לנשיא ג'קסון.
לאחר עזיבתו את הקונגרס, צ'ילטון שב לעבוד כעורך דין.
הוא גם נעשה פעיל בתחום הכנסייה.
במדינתו החדשה, הוא הוביל ועידה של הכנסייה הבפטיסטית שלו במונטגומרי ב-1841. בסופו של דבר הוא ויתר על מקצוע עריכת הדין שלו לטובת פעילותו הדתית.
מאז 1851 עבד ככומר ביוסטון ואחר כך במונטגומרי, טקסס.
הוא נפטר שם ב-15 באוגוסט 1854 במהלך דרשה שנשא בפני קהילתו.
תומאס צ'ילטון מיוחס כמחבר שותף של הזיכרונות של חברו דייווי קרוקט.
הוא היה סבו של הוראס צ'ילטון (1853–1932), שייצג את מדינת טקסס בסנאט האמריקני פעמיים בין 1891 ל-1901. הוא גם היה חותנו של חבר הקונגרס פרנקלין ולש בודון (1817-1857) מאלבמה.
תומאס פיצסיימונס היה אב מייסד אמריקאי ממוצא אירי, סוחר, בנקאי ופוליטיקאי.
כתושב פילדלפיה, פיצסיימונס ייצג את פנסילבניה בקונגרס הקונטיננטלי, היה ציר בוועידה החוקתית וכיהן בקונגרס האמריקני.
הוא היה חתום על חוקת ארצות הברית.
פיצסיימונס, בעל עבדים, היה תומך מוקדם של ביטול סחר העבדים במדינה החדשה שהוקמה.
פיצסיימונס נולד בממלכת אירלנד באוקטובר 1741. בשנת 1760 היגרה משפחתו לפילדלפיה.
לפיצסיימונס היה מספיק השכלה כדי שיוכל להתחיל לעבוד כפקיד בבית סוחר.
הוא התחתן עם קתרין מיד ב-23 בנובמבר 1761, והקים שותפות עסקית עם אחיה ג'ורג'.
המשרד שלהם, שהתמחה בסחר באיי הודו המערבית, פעל בהצלחה למעלה מ-41 שנים.
עד מהרה נפגעה החברה מהמיסים החדשים שהוטלו כדי לייצר הכנסות נוספות לממלכת בריטניה הגדולה, כולל חוק הבולים המושמץ מ-1765. בדאגה מרעיונות אלו, פיצסיימונס הפך פעיל בקהילת הסוחרים האיריים בפילדלפיה.
הוא היה חבר מייסד של הבנים הידידותיים של פטריק הקדוש ב-1771 ומאוחר יותר, ב-1774, התארגנה ועדת היגוי כדי למחות על חוקי הכפייה.
כאשר פנסילבניה החלה להתגייס ולארגן מיליציה כדי להילחם בבריטים, פיצסיימונס נהיה מעורב.
הוא שירת כקפטן של פלוגת שומרי הבית, אותה גייס בפיקודו של קולונל ג'ון קדוולדר.
בתחילה שימשה הפלוגה שלו כחלק מהחיילים שאיישו עמדות לאורך חוף ניו ג'רזי כדי להתגונן מפני פלישה.
יחידתו שירתה מאוחר יותר כחלק מהעתודה בקרב טרנטון ב-1776. מאוחר יותר במלחמה, הוא שירת במועצת הבטיחות של פנסילבניה ועמד בראש מועצת המנהלים לפיקוח על הצי החדש של פנסילבניה שהוקם.
במסגרת תפקיד זה, הוא עזר לארגן את המשאבים האסטרטגיים של פנסילבניה ומאוחר יותר סיפק אספקה, ספינות וכסף לתמיכה בכוחות של פנסילבניה וכוחות צרפתים.
בהתבסס על ויכוחים שהתנהלו במהלך הכינוס, הוא לא תמך בזכות בחירה כללית.
הוא היה אחד משני החותמים הקתולים על חוקת ארצות הברית, השני היה דניאל קארול ממרילנד.
פיצסיימונס תמך בצבא, ולא התבייש לחלוק את דעתו.
ידוע שהוא היה גלוי לגבי הסכמתו לא לפרק את הצבא עד שיהיה צורך מוחלט.
לאחר כינון החוקה, הוא שירת בשלושת המושבים הראשונים של בית הנבחרים כפדרליסט, שם העדיף מכסי מגן וצי חזק, תוך שהוא שותף לניסוח החוק משנת 1794 המתיר את שש הפריגטות הראשונות של צי ארצות הברית.
פיצסיימונס לא הצליח לזכות בבחירות חוזרות ב-1794, לאחר שהובס על ידי ג'ון סוואנוויק, שסחף שבעה מ-12 המחוזות של פילדלפיה עם 57% מהקולות.
זה יוחס חלקית לביקורת דעת הקהל נגד המפלגה הפדרליסטית בשל הדיכוי הכוחני של מרד הוויסקי.
אף על פי שמעולם לא כיהן שוב בתפקיד נבחר, כיהן פיצסיימונס ב-1798 כראש ועדת הסוחרים המפקחת על הלוואת המנוי לבניית ספינת מלחמה על חשבון פרטי לשימוש במלחמה המדומה.
בשנת 1796, פיצסיימונס, יחד עם ג'יימס אינס מווירג'יניה, מונה על ידי הנשיא ג'ון אדמס לשמש כאחד משני חברים אמריקאים בוועדת החוב בת חמישה אנשים, שהוקמה על פי סעיף VI של אמנת ג'יי לבחינת תביעותיהם של נתינים בריטים שאינם מסוגלים לגבות חובות שנגרמו על ידי אמריקאים לפני המהפכה האמריקאית.
פיצסיימון, אינס וסמואל סיטגריבס, שהחליף את אינס עם מותו של האחרון, התעצבנו מהטיעונים שבהם השתמשו שלושת עמיתיהם הבריטים, תומאס מקדונלד, הנרי פי ריץ' וג'ון גילמרד, כדי לנפח את סך התביעות, ופיצסיימון וסיטגריבס.
פרשו בכעס ולתמיד מהמועצה ביולי 1799. התביעות סולקו בסופו של דבר באמצעות תשלום חד פעמי, שסוכם על ידי שגריר ארצות הברית לבריטניה רופוס קינג עם שר החוץ הבריטי רוברט בנקס ג'נקינסון ואושר על ידי הנשיא תומאס ג'פרסון והסנאט ב-1802.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, פיצסיימונס נשאר פעיל בעניינים אזרחיים ועסקיים.
הוא כיהן כנשיא לשכת המסחר של פילדלפיה, כנאמן של אוניברסיטת פנסילבניה, מנהל חברת הביטוח של דלאוור ודירקטור של בנק צפון אמריקה מ-1781 עד 1803. הוא היה מייסד הבנק ותמך במאמצים לייסד את הקולג' של ג'ורג'טאון.
פיצסיימונס גם סייע לייסד את חברת הביטוח של צפון אמריקה.
פיצסיימונס מת ב-26 באוגוסט 1811 בפילדלפיה, שם נקבר בבית הקברות של הכנסייה הקתולית של סנט מרי.
תומאס צ'ארלס פאוור היה חבר הסנאט של ארצות הברית רפובליקני ממונטנה ואיש עסקים אמריקאי.
פאוור נולד ליד דובוק, איווה, ב-22 במאי 1839, למד בבית ספר ציבורי וסיים את לימודיו בהנדסה במכללת סינסינאווה.
לאחר מכן עבד כמודד הטריטוריית דקוטה עד 1860, אז נכנס לעבודה בחברת הנדסה.
שם, הוא השתתף בסקרי קרקע ממשלתיים שכיסו חלק גדול מאיווה ומה שהיה אז טריטוריית דקוטה.
בין 1861 ל-1867, הוא עסק בעיקר במסחר לאורך נהר המיסיסיפי, ובסופו של דבר הפך לנשיא קו ספינות קיטור.
פאוור הגיע לטריטוריית מונטנה לראשונה בשנת 1864, והיה שותף במפעליו עם אחיו, ג'.
לאחר התיישבות בהלנה ב-1876 הקים פאוור את TC Power and Bro, שהייתה חברת סחר שפעלה בצפון מערב ארצות הברית ומערב קנדה.
ב-1889, פאוור התמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל מונטנה, וזכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית בהצבעה הראשונה, אך הפסיד בבחירות הכלליות למועמד הדמוקרטי ג'וזף טול, הדמוקרט היחיד שנבחר באותה שנה בבחירות במדינה.
לאחר מכן פרץ סכסוך בין המושל ובין בית המחוקקים של המדינה לגבי מינוי שני החברים הראשונים של הסנאט של ארצות הברית מטעם המדינה, אך ב-2 בינואר 1890 בחר בית המחוקקים שבשליטת הרפובליקנים את פאוור למושב השני, שבו החזיק עד 3 במרץ 1895.
פאוור מת בביתו בהלנה, מונטנה ב-16 בפברואר 1923, ונקבר בבית הקברות תחיית המתים.
העיירה פאוור במונטנה נקראת על שמו.
תומאס צ'יטנדן היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, שכיהן כמושל רפובליקת ורמונט הראשון והשלישי בשנים 1778–1789 ובשנים 1790–1791, בהתאמה.
כאחרון מושלי הרפובליקה, הוא נבחר כמושל ורמונט הראשון, כאשר זו התקבלה כמדינה בארצות הברית, וכיהן בתפקיד מ-1791 ועד מותו.
צ'יטנדן נולד באיסט גילפורד (כיום מדיסון) שבמושבת קונטיקט, כבנם של אבנעזר צ'יטנדן הראשון ושל מרי (לבית ג'ונסון) צ'יטנדן.
בשל העובדה שהוא איבד את אחת מעיניו, כינו אותו יריביו הפוליטיים "טום בעל העין האחת" (one eye Tom).
ב-1749 הוא נשא לאישה את אליזבת מייגס.
לשניים נולדו ארבעה בנים ושש בנות בתקופה בה הם התגוררו בקונטיקט.
אחד מבניו, מרטין צ'יטנדן, היה מושל ורמונט השביעי.
בשנים 1765–1769 כיהן צ'יטנדן כשופט שלום וכחבר האספה הקולוניאלית של קונטיקט.
הוא שירת ברגימנט ה-14 של המיליציה של קונטיקט בשנים 1767–1773, והגיע לדרגת קולונל.
צ'יטנדן היה אחד מתושבי סולסברי שבקונטיקט שרכשו קרקעות מחברת ארץ הנהר אוניון, שנוהלה על ידי אית'ן אלן, אירה אלן, הרמן אלן וריממבר בייקר.
ב-1774 הוא עבר לשטח שנקרא אז "מענקי הקרקעות של ניו המפשייר" , וכיום מהווה את שטחה של ורמונט, שם הוא היה המתיישב הראשון בעיירה ויליסטון.
צ'יטנדן היה נציג לוועידת החוקה של 1777 שניסחה את חוקת רפובליקת ורמונט ואת הכרזת העצמאות שלה.
ב-12 במרץ 1778 הוא נבחר כמושל הרפובליקה על ידי בית המחוקקים שלה, וכסגנו נבחר ג'וזף מארש.
במהלך המהפכה האמריקאית היה צ'יטנדן חבר בוועדה שהוסמכה לנהל משא ומתן עם הקונגרס הקונטיננטלי לאפשר לוורמונט להצטרף לאיחוד.
הקונגרס דחה את העניין כדי להימנע מהתנגדות של המדינות ניו יורק וניו המפשייר, שתבעו שטחים שהיו בתחומי ורמונט.
במהלך תקופת קיומה של רפובליקת ורמונט, כיהן צ'יטנדן כמושל הרפובליקה בשנים 1778–1789 ובשנים 1790–1791, והיה אחד ממשתתפי סדרת הדיונים הרגישים עם הרשויות של בריטניה הגדולה בקוויבק בנוגע לאפשרות של הקמת ורמונט כפרובינציה בריטית.
לאחר שוורמונט התקבלה כמדינה ה-14 של ארצות הברית ב-1791, המשיך צ'יטנדן לכהן כמושל ורמונט הראשון עד למותו.
תומאס צ'יטנדן נפטר בוויליסטון ב-15 באוגוסט 1797. הוא נטמן בבית הקברות הקרוי על שמו שבוויליסטון.
על מצבתו נחקק: "מתוך סערה וסכנות רבות צמחה מדינה בת קיימא, מולדת החירות והאחדות".
ב-1894 החלו העבודות להקמת אנדרטה לזכרו של צ'יטנדן בכניסה לבית הקברות בו הוא טמון.
האנדרטה נחנכה ב-1896. מחוץ ללשכת מושל ורמונט בבית המדינה של מדינת ורמונט שבמונטפלייר ניצב דיוקן חרוט של צ'יטנדן.
הדיוקן מבוסס על דמותו של אחד מנכדיו של צ'יטנדן, שהייתה קיימת אמונה בדמיון ביניהם.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, הוצב פסל ארד בדמותו של צ'יטנדן, מעשה ידיו של פרנק גיילורד, בבית המדינה בסמוך לכניסה המערבית לבניין.
פסל נוסף של צ'יטנדן, גם הוא מעשה ידיו של גיילורד, הוצב ב-1998 בחזית בית הספר המרכזי של ויליסטון.
על שמו של צ'יטנדן קרוי מחוז בוורמונט, והעיירה צ'יטנדן שבמחוז ראטלנד.
תומאס ג'ורג' פראט היה עורך דין ופוליטיקאי ממרילנד.
פראט נולד ב-18 בפברואר 1804 בג'ורג'טאון שבמרילנד (כיום חלק מוושינגטון די.
סי.), סיים לימודים קדם אקדמאיים ולמד באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ישנן הערכות כי למד גם בקולג ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), אך הדבר לא הוכח באופן סופי.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע באפר מרלבורו, מרילנד, בשנת 1823.
ב־1 בספטמבר 1835 נשא לאשה את אדלין מק'קובין קנט, בתו של מושל מרילנד ג'וזף קנט, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
בין השנים 1832–1835 כיהן פראט כחבר בית הנבחרים של מרילנד, והיה אלקטור נשיאותי למועמד המפלגה הוויגית ויליאם הנרי הריסון בבחירות 1836. הוא מונה לנשיא מועצת המושל באותה שנה ושירת בתפקיד עד לביטולו.
בהמשך נבחר כחבר הסנאט של מרילנד, והיה הסנאטור הראשון שנבחר ישירות ממחוז פרינס ג'ורג'.
הוא כיהן בסנאט המדינתי בין השנים 1838–1843. ב־1844 נבחר כמועמד המפלגה הוויגית למשרת מושל מרילנד, והבטיח להתמודד עם החוב הכבד של המדינה.
הוא ניצח את יריבו, ג'יימס קארול, בהפרש זעום של 548 קולות בלבד.
פראט הציב מיד מספר מטרות ארוכות טווח, בראשן פירעון מיידי של החוב המדינתי.
לשם כך הטיל מיסים ישירים על האוכלוסייה – החלטה שנויה במחלוקת אך שהחזירה את כספי המדינה לאוצר ואפשרה את פירעון החוב.
הקשיים המרכזיים בתקופתו נגעו למערכת היחסים עם פנסילבניה, שהסתייגה מהחוק להחזרת עבדים נמלטים.
ב־1847, כאשר מרילנד דרשה את החזרת מספר עבדים נמלטים, סירב מושל פנסילבניה באופן נחרץ, ובתמיכת התובע הכללי אף הכריז על חלק מחוקי בית המחוקקים של מרילנד כבלתי חוקתיים.
במהלך כהונתו אירעו עוד שני מקרים דומים, אחד מהם כלל מותו של בעל עבדים אשר הותקף בפנסילבניה על ידי מתנגדים לעבדות בעת שחזר עם עבדים שנתפסו מחדש.
בתקופה זו החל פראט להתרחק מהמפלגה הוויגית ולנטות יותר לכיוון המפלגה הדמוקרטית.
בעניין התחבורה, תמך פראט בהרחבת מסילת הרכבת בולטימור ואוהיו לאוהיו, ולא בתמיכה בתעלות.
בנוסף, עודד פתרון מהיר ושלום לסכסוך בין בריטניה לארצות הברית בנוגע לארץ אורגון, וציין כי "אין חלק באיחוד שיהיה חשוף יותר במידה ופרצה מלחמה מאשר מרילנד".
בסנאט של ארצות הברית ואחריתו
כהונתו כמושל הסתיימה ב־1848, והוא חזר לעסוק בעריכת דין באנאפוליס.
בשנת 1850 מינה אותו בית המחוקקים של המדינה למלא את מושב הסנאט של ארצות הברית שהתפנה בשל התפטרותו של רוורדי ג'ונסון, בשל מינויו כתובע כללי בממשל הנשיא זאכרי טיילור.
פראט נבחר מחדש ב־1851 וכיהן מ־12 בינואר 1850 עד ה־3 במרץ 1857. בסנאט תמך פראט בדמוקרטי ג'יימס ביוקנן בבחירות לנשיאות 1856, לאחר התפרקות המפלגה הוויגית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים, הרשויות במרילנד הסתכלו על פראט בחשדנות, שכן היה תומך נלהב של העבדות, אך בעיקר נאמן לדרום, ואפילו שלח בן לצבא הקונפדרציה.
בנובמבר 1863 ניסה להצביע בבחירות אך נמנע ממנו עקב סירוב להישבע שבועת נאמנות, והוא ואחראי משרדו, קולונל ניקולסון, נעצרו ב־21 בנובמבר והושמו במאסר בפורט מונרו, אך שוחררו מאוחר יותר.
ב־1864 עבר לבולטימור ושב לעסוק בעריכת דין.
באותה שנה כיהן כנציג בוועדה הדמוקרטית הלאומית, וב־1866 נכח בקונגרס האיחוד הלאומי בפילדלפיה.
פראט שימש כאחד מעורכי הדין של ג'פרסון דייוויס במשפטו בפורט מונרו.
הוא ניסה להתמודד שוב לסנאט ב־1867 אך הובס בבחירות.
פראט נפטר בבולטימור ב־9 בנובמבר 1869 ונקבר בבית העלמין סנט אן באנאפוליס.
תומאס פיצג'רלד היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כשופט ומחוקק מדינתי הן באינדיאנה והן במישיגן, וכן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן.
פיצג'רלד נולד ב-10 באפריל 1796 בעיירה ג'רמנטאון שבמדינת ניו יורק.
אביו היה מהגר אירי שלחם בצבא הקונטיננטלי בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, נפצע בקרב וקיבל קצבה על שירותו.
תומאס קיבל חינוך בסיסי בבתי ספר עממיים, ולאחר מכן שירת בצבא ארצות הברית במלחמת 1812, במהלכה נפצע קשה.
לאחר שהחלים, עבד תקופה כמורה בעיירה מרסלוס שבמדינת ניו יורק.
בשנת 1819 עבר לעיירה בונוויל שבאינדיאנה, שם המשיך ללמד ולמד משפטים.
בשנת 1821 הוסמך כעורך דין והחל לעסוק בעריכת דין בבונוויל.
באותה שנה נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה, וכיהן בו שוב בשנים 1825–1827. בשנת 1829 מונה לשופט לענייני ירושה (probate judge) באינדיאנה.
בשנת 1832 מונה פיצג'רלד לשומר המגדלור בפתח נהר סנט ג'וזף ועבר לעיירה סנט ג'וזף שבמישיגן.
בשנת 1834 כיהן כפקיד מחוז בריין, וב־1837 היה חבר מועצת הנאמנים (Board of Regents) של אוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1838 מונה לנציב בנקאות במטרה לחקור את פעילותם של מה שנקרא אז "בנקים פראיים" (Wildcat Banks), מוסדות בנקאיים לא יציבים שפעלו ללא פיקוח.
בשנת 1839 נבחר לבית הנבחרים של מישיגן, אך באותה שנה הפסיד בהתמודדות על תפקיד סגן מושל המדינה.
ב־8 ביוני 1848 מונה מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של לואיס קאס שהתפטר.
הוא כיהן בסנאט בקונגרס ה־30 עד 3 במרץ 1849.