tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיבוד של המחזה בתרגומו של נסים אלוני הוצג לראשונה בישראל בתיאטרון חיפה בשנת 1965 בכיכובה של גילה אלמגור כ"פיטר פן".
בשנת 1988 הועלה המחזמר "פיטר פן" על ידי תיאטרון חיפה בעיבודם של אורי פסטר וחנוך רוזן, ובכיכובם של חנוך רוזן כ"פיטר פן" וחני נחמיאס כּ"וֶנְדִי".
עוד כיכבו: ששון גבאי (קפטן הוק), צחי נוי (סמי), חיה סמיר (לילי הנמרה), אבי חדש (ג'ון דרלינג), סער בן יוסף (זולי), יואב הייט (תילתול) ועוד.
בשנת 1997 הועלה גרסה נוספת לעיבודם של רוזן ופסטר, בכיכובם של גיל ססובר בתפקיד פיטר פן, שרון שחל בתור ונדי, זאב רווח בתור קפטן הוק ודפנה דקל בתור לילי הנמרה.
כאשר בגרסה זו הושמטו ג'ון ומייקל וטינקרבל נוספה בגרסה הזו.
סיפור הרקע מתרחש במחנה ולא בבית משפחת דרלינג.
וכן נוצרו עיבודים חדשים לשירים של המחזמר וכן גם שירים חדשים שלא היו בגרסה הקודמת.
גרסה נוספת לעיבוד הזה עלתה בשנת 2012 בכיכובם של הראל סקעת כפיטר פן, ישראל קטורזה כקפטן הוק, רוני דלומי כּוֶנְדִי, רוני דואני כטינקר בל, אושרת אינגדשט כטייגר לילי, מיכאל עינב כג'ון,רוני ששון כסמי ועופר רגירר כצ'יף הר געש.
בשנת 2015 הועלה המחזמר שוב בכיכובם של מתן שביט כפיטר פן, נעה גורן כּוֶנְדִי ומתן קליגר כקפטן הוק והצ'יף.
בחנוכה אותה שנה לוהקו בהתאמה עפר שכטר שחזר לתפקידו המיתולוגי, עדי הימלבלוי ועודד פז.
בשנת 2009 עלתה הפקה משותפת של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ותיאטרון חיפה למחזה, שעיבדה וביימה צביה הוברמן, בהשתתפות דורון עמית שגילם את פיטר פן, יוסי מרשק כקפטן הוק, תמר שם אור בתור ונדי, מירב שירום כטייגר לילי ואחרים.
בשנת 2014 עלה בסמינר הקיבוצים ומאוחר יותר בתיאטרון הבימה, עיבוד מקורי למבוגרים של הסיפור בשם "ונדי ופיטר".
את העיבוד כתב וביים תום ווליניץ, עיצבה תות הרבט, את פיטר פן גילם גיא זך, את ונדי גילי בית הלחמי, את הוק שגיא טל, את ג'יין/גברת דרלינג הגר שחר ואת ג'ק עמרי דגן שגם הלחין את המוזיקה וביצע אותה בפסנתר בכל הופעה.
לאורך השנים הוצגו מעל במות ישראל הפקות ועיבודים נוספים לסיפורו של פיטר פן.
פיטר טרוורס (נולד ב-27 ביוני 1943) הוא מבקר קולנוע, עיתונאי ומגיש טלוויזיה אמריקאי, שכתב עבור "פיפל" ועבור "רולינג סטון".
טרוורס מארח את תוכנית הראיונות הקולנועית "Popcorn with Peter Travers" בחדשות ABC .
לטרוורס תואר ראשון ממכללת מנהטן ותואר שני באמנויות באנגלית מאוניברסיטת ניו יורק.
הוא הצטרף ל"רולינג סטון" בשנת 1989, לאחר תקופה של ארבע שנים שבה כתב עבור "פיפל".
על פי eFilmCritic.com, טרוורס הוא מבקר הקולנוע שביקורות שלו מופיעות בפרסומות בתדירות הגבוהה ביותר.
הוא הפגין זלזול רב בבמאים מסוימים, ובמיוחד במייקל ביי וסרטיו.
טרוורס מגיש האירועים של מבקרי הקולנוע של ניו יורק, אירועי הקרנה ודיונים בשידור חי.
הוא גם מארח את התוכנית "Popcorn with Peter Travers", שבה הוא מראיין שחקנים ובמאים על הפרויקטים האחרונים שלהם ועל חייהם.
פיטר הלסטן ת'ורלסון , הידוע בעיקר בשם הבמה פיטר טורק, היה זמר, גיטריסט, פסנתרן ושחקן אמריקאי.
טורק ידוע בעיקר כקלידן והגיטריסט של להקת המאנקיז בה הוא היה חבר בין השנים 1966 עד 1968.
בשנת 1942. ת'ורלסון היה בנם של וירג'יניה הופ (לבית שטראוס) והלסטן ג'ון ת'ורלסון אשר היה פרופסור לכלכלה חברתית.
אביו היה ממוצא נורווגי ואימו הייתה חצי יהודייה וחצי אירית.
ת'ורלסון החל ללמוד פסנתר בגיל תשע.
בהמשך למד לנגן בכמה כלי נגינה שונים כולל גיטרות בנג'ו, גיטרה אקוסטית, וגיטרת בס.
ת'ורלסון למד בבית הספר התיכון ווינדהאם ביישוב ווילימנטיק שבקונטיקט.
לאחר מכן הוא המשיך ללימודים במכללת קרלטון במינסוטה.
בהמשך עבר ת'ורלסון לניו יורק והחל להופיע כמוזיקאי בגריניץ' ווילג'.
ב-1965 עבר ת'ורלסון לקליפורניה והצטרף ללהקת המאנקיז בה הוא ניגן בגיטרת בס ובקלידים, ובנוסף לכך גם לקח חלק בשירה.
הלהקה נוסדה ביוזמת מפיקי הטלוויזיה ברט שניידר ובוב ראפלסון מרשת NBC.
מ-12 בספטמבר 1966 ועד 19 באוגוסט 1968 שודרו ברשת NBC בסך הכל 58 פרקים שעסקו בלהקה.
לאחר שהסדרה הסתיימה כיכבו חברי הלהקה בסרט "ראש".
במהלך טיול ללונדון בדצמבר 1967, טורק תרם בנג'ו לפסקול של ג'ורג' הריסון לסרט Wonderwall משנת 1968. נגינתו הוצגה בסרט, אך לא באלבום הפסקול הרשמי של Wonderwall Music שיצא בנובמבר 1968.
בהמשך פרש ת'ורלסון מעולם הבידור ובין היתר לימד בבית ספר תיכון בסנטה מוניקה.
בשנת 1972 ישב במשך תקופה קצרה בכלא בשל החזקת חשיש.
טורק חזר לעולם הקולנוע ב-2017 בסרט האימה I Filmed Your Death, שכתב וביים סם באהר.
בשנת 2009 אובחן כבעל סוג נדיר ביותר של סרטן הלשון - אדנואיד סיסטיק קרצינומה .
בעקבות כך ת'ורלסון נותח ועבר הקרנות.
ת'ורלסון נפטר לבסוף מסרטן ב־21 בפברואר 2019 בבית המשפחה בקונטיקט בגיל 77.
אלבומים עם הקלטות של הופעות חיות
טיטס הוא איש מחלקת ההגנה של ארצות הברית לשעבר.
הוא כיהן כמנהל ה-13 של משרד הסיור הלאומי וכתת-מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית
פיטר טיטס נולד בדנוור, קולורדו.
ב-1963 הוא סיים תואר בוגר במדעים במתמטיקה שימושית באוניברסיטת קולורדו בבולדר.
ב-1965 הוא סיים תואר מוסמך במדעים במתמטיקה שימושית באוניברסיטת קולורדו בדנוור.
ב-1978 הוא סיים[ במדעים בניהול מטעם המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בין השנים 1963–1995 הוא עבד בתאגיד מרטין מריאטה במגוון תפקידים.
עד 1970 הוא היה שם מהנדס לניתוח בקרת טיסה.
לאחר מכן ועד 1975 הוא היה מנהל מערכות ההנחיה האינרציאלית של הטיל טיטן 3C מסדרת טיל הטיטן.
בחמש השנים הבאות הוא היה מנהל מיזם טרסטייג' ומנהל מערכות החלל של החברה.
בשנים 1980–1982 הוא שימש כסגן הנשיא לפיתוח עסקי ולאחר מכן ועד 1985 הוא שימש כסגן הנשיא והמנהל הכללי של חטיבת מערכות שיגורי חלל אסטרטגיים.
בשנים 1985–1993 הוא היה נשיא שלוחת החברה בדנוור, ולאחר מכן ועד 1995 הוא היה נשיא קבוצת החלל של החברה בבת'סדה, מרילנד.
בשנים 1995–1999 עבד טיטס בחברת לוקהיד מרטין, בתחילה כנשיא ומנהל כללי של מגזר המידע והשירותים של החברה ולאחר מכן כנשיא והמנהל הכללי של כל החברה.
בשנת 2001 מונה טיטס על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש כתת-מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית.
בתפקיד זה הוא כיהן עד שנת 2005 ובחודשים ינואר עד מרץ שנה זו הוא גם כיהן כמזכיר חיל האוויר בפועל.
במקביל לתפקידו כתת-מזכיר חיל האוויר, שימש טיטס גם כמנהל משרד הסיור הלאומי.
פטר טילמנס (בהולנדית: Peter Tillemans; בערך 1684 – 5 בדצמבר 1734) היה צייר פלמי, שנודע בעיקר בזכות עבודותיו בנושאי ספורט וטופוגרפיה.
לצד ג'ון ווטון וג'יימס סימור הוא היה ממייסדי בית הספר האנגלי לציור ספורט.
משנת 1708 ועד מותו הוא חי ועבד באנגליה.
טילמנס נולד באנטוורפן בערך בשנת 1684, בנו של מלטש יהלומים, ולמד שם ציור אצל אמנים שונים.
מכיוון שהיה גיסו של צייר פלמי אחר, פיטר קסטלס, מניחים שהוא התחתן לפני שעזב את אנטוורפן.
כמו אמנים אחרים מארצות השפלה, כמו דירק מאס, יאן וויק וילם ואן דה ולדה הצעיר, עבר טילמנס לאנגליה.
במקרה של טילמנס הוא עבר בשנת 1708, בהשפעתו של סוחר אמנות בשם טרנר.
הוא בילה באנגליה את שארית חייו.
טילמנס סבל מאסתמה כרונית, ופרש לריצ'מונד "בגלל מצבו הבריאותי החולה".
הוא נפטר בסופולק, ב־5 בדצמבר 1734 ונקבר ב־7 בדצמבר בסטולנגטופט.
אוסף הציורים שלו נמכר במכירה פומבית שערך הרופא שלו ד"ר מאקרו ב-19 וב-20 באפריל 1733 וכלל ציורים של ג'יימס טילמנס, כנראה בן או קשר אחר, ועל ידי ארתור דביס, שכמו ג'וזף פרנסיס נולקנס, היה אחד מתלמידיו של טילמנס.
לד"ר מאקרו היה גם פסל חזה של טילמנס מאת ג'ון מייקל ריסברק, שהוצב אצלו בנישה של גרם המדרגות.
טילמנס היגר לאנגליה בשנת 1708 בעזרת "טרנר, סוחר תמונות"; עבודותיו הראשונות היו עותקים של סצנות קרב שהוכנו עבור טרנר, וכן תמונות ז'אנריות קטנות.
הוא זכה להצלחה מרובה בחיקוי הסגנון והביצוע של דוד טנירס הבן.
טילמנס עבד בסגנונות רבים ושונים.
לאחר שעבד בתחילה כמעתיק, הוא פרסם את שמו במהירות, ובין העבודות החשובות הראשונות שלו באנגליה היו שני ציורים של פנים ארמון וסטמינסטר, אחד של המלכה אן בבית הלורדים (1708–1714), אחר של בית הנבחרים בזמן ישיבה (בערך 1710).
בשנת 1711 הצטרף טילמנס לאקדמיה לציור ורישום של גודפרי נלר בלונדון, והצהיר כי התמחותו הייתה נופים.
בית המגורים העיקרי שלו היה בווסטמינסטר, אך הוא נסע הרבה בהזמנה.
ד"ר קוקס מאקרו, הפטרון הנאמן ביותר שלו שהעניק לו הזמנות, כולל סצנות קרב וציד, נופים, עבודות שיפוצים ודיוקנאות משנת 1715. בשנת 1716 טילמנס צייר מחדש דיוקן של ד"ר מאקרו מאת פרנס ואן מייריס מסביבות 1703, וביצע שינויים בפניו.
באותה שנה הוא גם צייר את ד"ר מאקרו ברקע הסטודיו של האמן (כ־1716), דיוקן עצמי, עם תלמיד וד"ר קוקס מאקרו, מוקף בסטודיו בציורים.
הוא הוזמן בשנת 1719 על ידי ג'ון ברידג'ס "ליצור כ-500 רישומים להיסטוריה של נורת'האמפטונשייר", וכמה מהם פורסמו מאוחר יותר בהיסטוריה ועתיקות של פיטר וואלי במחוז נורת'האמפטונשיר (1791).
פטרוניו האחרים כללו את הדוכס מדבונשיר, הברון הרביעי, והדוכס מקינגסטון.
החלק הגדול ביותר של יצירתו של טילמנס צויר החל משנת 1720 לערך, ובעבודות שצוירו בשנים אלה הוא שאב בעיקר את תהילתו.
בתחילת שנות ה-1720, עבר טילמנס בהצלחה לתחום ציור בעלי חיים - כלבים, סוסים וסצנות מרוצים והיה אחד הציירים הראשונים של סצנות הספורט באנגליה.
ארבע מיצירות אלה, שנחקקו על ידי קלוד דו בוסק ופורסמו בשנת 1723, הן מהדפסי הספורט המוקדמים המרהיבים באנגליה.
התפתחות הציור על נושאים ספורטיביים התמקדה במסלול המרוצים ניומרקט בעיירת השוק ניומרקט בסופוק.
יחד עם חבריו ג'ון ווטון וג'יימס סימור, היה טילמנס אחד משלושת המייסדים של אסכולת ציורי הספורט האנגלי.
מכיוון שגם ווטון וגם טילמנס לא חתמו על יצירות רבות, קשה להבדיל ביניהם.
ציורים רבים שלו הגיעו לאוסף של ג'ון פאטסון שירש אותם מנישואיו למשפחתו של ד"ר מאקרו, ואלה מהווים כעת חלק מאוסף פאטסון במוזיאון טירת נוריץ'.
טילמן צייר דיוקנאות של סוסי מרוץ עבור פטרוניו, ביניהם הדוכסים מסומרסט, רוטלנד ובולטון, והארל מפורטמור.
ציורי הבית הכפרי שלו כוללים את בית צ'טסוורת' (1720), הולקר הול וטירת צ'ירק בדנבישייר (1725).
בעבודה כזו הבתים לעיתים קרובות ניצבים בנופים שיש בהם בעלי חיים וסצנות הציד שלהם.
טילמנס צייר כמה יצירות נוף טופוגרפיות בריצ'מונד וטוויקנהאם, ממערב ללונדון, כולל מבט על ריצ'מונד מפארק טוויקנהאם נוף מריצ'מונד היל והתמזה בטוויקנהאם.
ציור אחרון זה, "הנוף הטופוגרפי המלא הקדום ביותר של חזית הנהר במאה ה-18", הוזמן על ידי המשורר אלכסנדר פופ (הווילה שלו ליד התמזה מוצגת בציור) או ג'ון רוברטס, לימים הרוזן הרדנור הרביעי.
הפנורמה שלו על התמזה מגבעת ריצ'מונד (בערך 1723) הייתה אחד משלושה ציורים שנעשו עבור הרוזן מרדנור.
פיטר טומס היה צייר אנגלי, שהתמחה בתיאור בגדים ליצירותיהם של אמנים אחרים.
הוא היה חבר מייסד באקדמיה המלכותית.
טומס היה בנו של חרט, ויליאם הנרי טומס, מווסטמינסטר.
הוא למד אצל תומאס הדסון, הוא הפך לצייר שהתמחה בציור תלבושות, ועבד אצל פרנסיס קוטס במשך מספר שנים.
לאחר מותו של קוטס, הועסק בין היתר על ידי סר ג'ושוע ריינולדס, בנג'מין וסט וג'ון זופני.
בין התמונות שהוא עשה עבור סר ריינולדס, יש כמה מעולות ביותר, נראה שדיוקנאות רבים באורכים מלאים הטובים ביותר של סר ריינולדס הם אלה, שבהם צייר טומס את הלבוש.
על כך שולם לו סכום של שתים עשרה גינאות, מחיר דל מאוד ביחס לתרומה ליצירה, אך סר ריינולדס לא היה ליברלי ונדבן בהזדמנויות כאלה.
טומס לא עזב ולא התלונן.
ג'יימס נורת'קוט, אף על פי שראה בטומס "צייר לבוש טוב מאוד", הרגיש כי סגנונו הכבד למדי היה מתוך הזדהות עם סגנונו של ריינולדס.
טומס היה חבר מייסד באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1768. הוא הציג שלוש עבודות באקדמיה: "תמונה אלגורית".
למרות הצלחתו כצייר לבוש, שתייתו הכבדה וחוסר זהירות במובנים אחרים, השאירו אותו אדם עני ומנעו את התקדמותו.
הוא ניסה להתאבד, אך הפציעה לא הייתה קטלנית והוא שרד במשך מספר שנים, ומת בעוני בביתו בלונדון, ב-1 בינואר 1777.
הוא התחתן עם מרי, בתו של רוברט הוג.
היא נפטרה כשלוש שנים לפניו, ונקברה במרילבון, הקהילה בה התגורר שנים רבות.
פיטר ווית' הוא כדורגלן ומאמן עבר אנגלי, ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא לקח חלק ניכר ברגעי השיא של המועדון אסטון וילה בתחילת שנות ה-80.
ווית' נולד בליברפול שבאנגליה בשנת 1951. אחיו, כריס, היה גם כן כדורגלן וכך גם לגבי בנו שבנוסף היה מאמן ומנהל בתחום הכדורגל.
לאחר ששיחק במועדונים סאופורט ובארו מהליגה הרביעית הוא עבר בגיל 20 עם אשתו קאתי לדרום אפריקה.
הוא שהה שם לזמן קצר בפורט אליזבת סיטי וארסדיה שפרדס וב-1973 נבחר לשחקן הזר המצטיין בליגה הדרום אפריקאית, לפני שחזר בנובמבר אותה שנה לאנגליה.
לאחר ששתי עונות שיחק בוולברהמפטון וונדררס ווית' עבר ב-1975 לפורטלנד טימברס מארצות הברית שם כבש 17 שערים ב-22 הופעות.
הוא חזר למולדתו כדי להצטרף לברמינגהאם סיטי בה ערך 35 הופעות ליגה בהם כבש תשעה שערים עד לעזיבתו המהירה ממנה בתחילת עונת 1976/77.
בינואר 1975 הגיעה בריאן קלאף להיות למאמנה של נוטינגהאם פורסט יחד עם פיטר טיילור, שהיה לעוזר מאמן שלו עם דרבי קאונטי שזכתה באליפות ב-1971/72. המועדון סימן את ווית' בן ה-25, ובהופעת הבכורה שלו במדיה שהייתה ב-25 בספטמבר 1976 כבש צמד בניצחון 1–5 על קרלייל יונייטד בליגה השנייה.
בתום עונתו הראשונה סיים ככובש המצטיין בקבוצה עם 19 שערים, ומי שהיה אחריו במקום השני עם 17 שערים היה טוני וודקוק שחזר מהשאלה גם כדי להשלים אותו בהתקפה.
התואר הראשון של ווית' והמאמן קלאף איתה היה הגביע האנגלו-סקוטי ב-1976. הוא שיחק במשחק הגמר הראשון נגד לייטון אוריינט שנגמר ב-1–1 אך לאחר מכן היה שבועיים בחוץ וגם החמיץ את המשחק השני בו פורסט ניצחה 0–4. בתום עונת 1976/77 סיימו במקום השלישי בליגה והעפילו לפוטבול ליג.
ווית' זכה עימה באליפות בעונת 1977/78, וסיים את העונה שוב עם 19 שערים כשהוא חולק עם וודקוק את המקום הראשון במלכות שערי הקבוצה.
בנוסף לכך, נוטינגהאם פורסט גם זכתה במגן הקהילה עם ניצחון בגמר 0–5 על איפסוויץ' טאון כשווית' אחד הכובשים.
לאחר התיקו הביתי 1–1 נגד טוטנהאם הוטספר קבוצתו הסכימה למכור אותו תמורת 225,000 ליש"ט, רגע לפני יום הולדתו ה-27. ווית' כבש בסך הכל בנוטינגהאם פורסט 39 שערים ב-99 הופעות ואת החולצה מס' 9 שלו קיבל גארי בירטלס בן ה-22, שלקח חלק בזכייתה בגביע אירופה לאלופות בעונת 1978/79.
ווית' עבר לניוקאסל יונייטד מהליגה השנייה וערך את הופעת הבכורה בתיקו הביתי 1–1 נגד לוטון טאון.
הוא שיחק שם במשך פחות משתי עונות וכבש 25 שערים ב-76 משחקי ליגה.
משם רון סאונדרס, אז מאמן אסטון וילה, העביר אותו לשורותיו תמורת סכום שיא של המועדון העומד על 500,000 ליש"ט.
ווית' היה בן 29 בסוף החודש בו החלה עונת הליגה 1980/81. ביחד עם גארי שו שהיה לצידו בהתקפה הוא חווה דמיון בינו לבין איך ששיחק עם וודקוק בנוטינגהאם פורסט.
ווית' זכה עימה באליפות מפתיעה באותה עונה כשהוא גם מסיים כמלך שערי הליגה בצוותא לסטיב ארצ'יבלד כשלשניהם 20 שערים.
ב-1981 הקבוצה חלקה את מגן הקהילה עם טוטנהאם הוטספר לאחר ששניהם סיימו בתיקו 2–2 וללא הכרעה במשחק הגמר.
ווית' כבש בגמר צמד לזכותה ומהצד השני מארק פאלקו גם עשה זאת.
עונה לאחר מכן אסטון וילה זכתה בפעם הראשונה והיחידה שלה בהיסטוריה בגביע אירופה לאלופות כשהם מנצחים בגמר 0–1 את באיירן מינכן.
משחק הגמר הוכרע משער ניצחון של ווית' בדקה ה-67', שכבש מקרוב לאחר כדור רוחב של טוני מורלי.
התואר האחרון שזכה בקריירה כשחקן היה הסופר קאפ האירופי ב-1982 בו ניצחו את ברצלונה.
עם 90 שערים ביותר מ-200 הופעות במדיה ווית' עזב את וילה ב-1985. לקראת סוף הקריירה עבר בקבוצות שפילד יונייטד, ברמינגהאם סיטי (השאלה), הדרספילד טאון ושב לאסטון וילה לפני שפרש ב-1991 ממשחק פעיל.
במדי נבחרת אנגליה ווית' ערך את הופעת הבכורה ב-12 במאי 1981 בהפסד 1–0 במשחק ידידות לברזיל.
כל ארבעת משחקיו הראשונים היו ללא ניצחון עם תיקו נגד ויילס והפסדים לסקוטלנד ונורווגיה.
ווית' היה לראשון מבין חבריו מאסטון וילה להיבחר בסגל הנבחרת למונדיאל 1982 בספרד.
שערו הראשון, והיחיד, הגיעה בהופעתו השביעית ב-27 באפריל 1983 נגד הונגריה.
ווית' ערך את הופעתו האחרונה ב-14 בנובמבר 1984 בניצחון 0–8 על טורקיה.
ווית' היה מנהל וימבלדון לתקופה קצרה מאוקטובר 1991 לאחר שהחליף בתפקיד את ריי הרפורד.
זמנו שם לא היה מוצלח כלל, כשניצח רק במשחק אחד מתוך 13 בליגה, וכעבור 105 ימים בלבד הוחלף על ידי ג'ו קינאר שהיה מאמן קבוצת הנוער של המועדון.
מ-1998 אימן את נבחרת תאילנד וזכה עימה פעמיים באליפות איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה בשנים 2000 ו-2002. נבחרתו השנייה שאימן הייתה אינדונזיה איתה סיים במקום השני באותו הטורניר ב-2004. ווית' פוטר משם ב-18 בינואר 2007 עקב הדחתה של הנבחרת בסיבוב הראשון של הטורניר באותה השנה.
במהלך משחק נגד איחוד האמירויות הערביות קיבל איסור על לבישת מכנס קצר כדי לשמור על צניעות, וראש התאחדות הכדורגל התאילנדית חייב אותו לבוא עם חליפה.
השחקן הזר המצטיין בליגה הדרום אפריקאית: 1973
מקום שני באליפות איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה: 2004
פיטר ווגה (בנורווגית: Peter Waage; 29 ביוני 1833 – 13 בינואר 1900) היה כימאי ופרופסור נורווגי.
הוא היה פרופסור לכימיה באוניברסיטת קריסטיאניה.
יחד עם גיסו קאטו מקסימיליאן גולדברג, הוא גילה ופיתח את חוק פעולת המסות בין השנים 1864–1879.
ווגה גדל באי הידרה שבמערב אגדר, נורווגיה.
הוא למד כימיה ומינרולוגיה באוניברסיטת כריסטיאניה (כיום אוניברסיטת אוסלו) בהנהלת אדולף סטרקר.
הוא זכה לתואר האקדמאי "Candidatus realium" (מעין תואר דוקטור בנורווגיה) בשנת 1859. לאחר מכן נסע לצרפת וגרמניה, שם למד במשך שנתיים כולל זמן בילוי עם רוברט בונזן בהיידלברג.
בשנת 1861 הוסמך ווגה כפרופסור חבר ובשנת 1866 הוא מונה לפרופסור לכימיה באוניברסיטת כריסטיאניה.
הוא נשאר פרופסור באוניברסיטה במשך 30 שנה.
הוא היה גם יו"ר האגודה הפוליטכנית הנורווגית בין השנים 1868–1869, והיו"ר הראשון בסניף הנורווגי של ימק"א כשהוקם בשנת 1880.
לאחר מות אשתו הראשונה הוא התחתן בשנת 1870 עם מתילדה סופי גולדברג (1845–1907), אחותו של קאטו גולדברג.
פיטר ויויאן דניאל היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
פיטר דניאל נולד ב"קן העורבים" ("Crow's Nest"), אחוזת מטעים במחוז סטפורד שבווירג'יניה לפרנסס מונקור, בת לאחת מהמשפחות הראשונות של וירג'יניה, ולטרוורס דניאל, בעל אחוזת מטעים, שכיהן במושבים הראשונים של בית הנבחרים של וירג'יניה החל מ-1790. פיטר דניאל נקרא על שם סבו מצד אביו.
הוא היה צאצא של ראלי טרוורס, שכיהן פעמיים בבית הנבחרים של וירג'יניה מטעם מחוז לנקסטר עד 1670.
דניאל התחנך על ידי מורים פרטיים בחינוך ביתי עד גיל 18, אז החל את לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון).
לאחר שנה הוא שב לווירג'יניה כדי ללמוד משפטים בהדרכתו של מושל וירג'יניה והתובע הכללי של ארצות הברית לשעבר אדמונד רנדולף.
ב-1807 התקבל דניאל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה והחל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי בפאלמות' הסמוכה לפרדריקסבורג שבווירג'יניה.
בנובמבר 1808 הוא היה מעורב בסכסוך עם ג'ון סדון, איש עסקים מפרדריקסבורג, והשניים הסכימו לקיים דו-קרב.
מאחר שדו-קרב היה אסור בווירג'יניה, השניים קיימו אותו במרילנד.
במהלך הדו-קרב פצע דניאל את סדון והוא עצמו יצא ללא פגע.
סדון נפטר מפצעיו זמן קצר לאחר שובו לווירג'יניה.
מקרה זה לא פגע בקריירה של דניאל.
ב-1809 הוא נבחר מטעם מחוז סטפורד לבית הנבחרים של וירג'יניה, ולאחר מכן הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת, כך שהוא שירת בתפקיד זה לצד קרוב משפחתו ג'ון מונקור ולאחר מכן לצד ויליאם ברנט.
דניאל היה תומך של עקרונות זכויות המדינות כפי שהתבטאו בהחלטות וירג'יניה וקנטקי של 1798, וקידם סוגיות חקלאיות ופירוש קפדני של חוקת ארצות הברית.
ב-1810 עבר דניאל לריצ'מונד וב-1812 בחרו בו עמיתיו לשעבר בבית הנבחרים של וירג'יניה כחבר המועצה המייעצת המדינתית.
הוא נבחר מחדש לתפקיד זה ושירת בו עד 1835, שלוש שנים לאחר אימוץ חוקת 1832 של המדינה.
במקביל לכהונתו במועצה המייעצת, נבחר דניאל ב-1818 כסגן מושל המדינה.
בשנות ה-30 הוא היה חבר ב"ג'ונטו של ריצ'מונד" (Richmond Junto), קבוצה חזקה של חברי הסיעה הג'קסונית במפלגה הדמוקרטית ומחזיקי עבדים, והוא היה תומך נלהב של אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן.
ב-1830 התמודד דניאל ללא הצלחה על משרת מושל וירג'יניה.
בית המשפט הפדרלי של המחוז המזרחי של וירג'יניה
ב-16 באפריל 1836 מינה הנשיא אנדרו ג'קסון את דניאל כשופט בבית המשפט הפדרלי של המחוז המזרחי של וירג'יניה, בעקבות קידומו של פיליפ ברבור כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-19 באפריל אישר הסנאט את המינוי.
בעת כהונתו על כס השיפוט הוא התנגד לרעיונות שיפוטיים רוחביים.
ב-26 בפברואר 1841 מינה הנשיא היוצא מרטין ואן ביורן, איש המפלגה הדמוקרטית, את דניאל כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, שוב במקומו של פיליפ ברבור שנפטר.
מינויו של דניאל במהלך השבוע האחרון לנשיאותו של ואן ביורן לקראת השבעת הנשיא החדש ויליאם הנרי הריסון מהמפלגה הוויגית ב-4 במרץ, גרם בתחילה להתנגדות הוויגים בסנאט לאישור המינוי.
בכל אופן, ב-2 במרץ אישר הסנאט את מינויו של דניאל ברוב גדול של 25 תומכים מול 5 מתנגדים וביום המחרת הוא הושבע לכהונתו.
באופן מעשי, שירותו בבית המשפט העליון החל ב-10 בינואר 1842 והסתיים במותו ב-1860.
דניאל היה השופט שהגיש חוות דעת מיעוט בתדירות הרבה ביותר בתקופה בה כיהן רוג'ר טוני כנשיא בית המשפט העליון, כשכמעט שני שלישים מפסקי הדין שהוא כתב היו נגד דעת רוב השופטים, כלומר מבין 74 פסקי הדין שהוא כתב, 50 היו חוות דעת מיעוט.
השקפותיו הפוליטיות היו ראקציונריות, ונראה שבהשוואה אליו היו שאר השופטים בעלי דעות מתונות.
ניתן לומר שהוא היה התומך חזק ביותר בעבדות מבין כל השופטים באותה תקופה, והוא גם התנגד לכוח שניתן לממשלה הפדרלית.
בפסק הדין "פריג נגד פנסילבניה" מ-1842 הוא כתב חוות משלימה שאישרה את תקפותו של חוק העבד הנמלט של 1793.
דניאל גם הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "ג'ונס נגד ואן זנדט" מ-1847 וכתב חוות דעת משלימה עשר שנים לאחר מכן בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, בה הוא כתב ש"גזע הכושים האפריקאי מעולם לא הוכר כשייך למשפחת האומות".
בכל שנותיו על כס השיפוט כתב דניאל את פסק דין הרוב המשמעותי היחידי בפסק הדין "חברת גשר הנהר המערבי נגד דיקס" (West River Bridge Co.
ב-1811 לאחר שעבר לריצ'מונד, נשא דניאל לאישה את לוסי, בתו של אדמונד רנדולף.
עד למותה ב-1847 נולדו להם בן, פיטר ויויאן דניאל הבן, ושתי בנות, אליזבת ואן.
אשתו השנייה, אליזבת הודג'סון האריס, אלמנה ילידת פנסילבניה, איבדה את חייה בנסיבות טרגיות כאשר התלקחו בגדיה מנר דולק.
דניאל הוכה ביגון כתוצאה ממותה.
בתם מרי נפטרה זמן קצר אחרי אביה, ובנם טרוורס האריך ימים, אך לא נולדו לו ילדים.
במשך כל ימי חייו החזיק דניאל עבדים, אף על פי שלא הייתה בבעלותו אחוזת מטעים.
במפקד האוכלוסין של 1810 ו-1820 נרשמו בבעלותו חמישה עבדים ובמפקד האוכלוסין של 1830 נרשמו בבעלותו שלושה עבדים בריצ'מונד וחמישה נוספים במחוז הנריקו.
במפקד האוכלוסין של 1840 נרשמו בבעלותו שבעה עבדים ובמפקד האוכלוסין של 1850 נרשמו במשק ביתו בנו פיטר ואחיותיו הבלתי נשואות יחד עם שני משרתים לבנים וחמישה עבדים.
במפקד האוכלוסין של 1860 נרשם בבעלותו של דניאל עבד אחד בן 65.
פיטר ויויאן דניאל נפטר ב-31 במאי 1860 בריצ'מונד, בגיל 76. הוא הניח אחריו חמישה ילדים שנולדו משתי נשותיו.
הוא נטמן בבית הקברות הוליווד שבריצ'מונד לצד קברה של רעייתו הראשונה ושלוש שנים אחריו נטמנה לצידו בתו מרי ובסופו של דבר גם בנו שנקרא על שמו.
אף על פי שבנו פיטר הבן היה לעורך דין, ממשיך דרכו הפוליטי היה אחיינו, ראלי טרוורס דניאל, שכנער היה דניאל האפוטרופוס שלו ובבגרותו הוא למד משפטים בהדרכתו.
בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-19 וכן בתקופת מלחמת האזרחים נבחר ראלי כתובע של מחוז הנריקו.
הוא נמנה עם מייסדי המפלגה השמרנית וב-1873 נבחר כתובע הכללי של וירג'יניה.
פיטר פרנסיס ולץ' הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית כאחד משני נציגיה של ורמונט.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי של מדינת ורמונט, בשנים 2007–2023. ולץ', חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו אל הקונגרס של ארצות הברית כחבר הסנאט המדינתי של ורמונט.
בשנת 1947 נולד ולץ' בסספרינגפילד שבמסצ'וסטס, שם למד בבתי ספר קתוליים מקומיים.
ב-1969 השלים בכבוד רב את לימודיו במכללת הצלב הקדוש שבווסטר, ובשנת 1973 קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
במשך שלושים שנה היה שותף במשרד עורכי הדין "Welch, Graham & Manby", שהתמחה בעבירות מסוג פגיעה אישית, ושפעל במדינת ורמונט.
ב-1986 נישא לג'ואן סמית', שנפטרה ב-2004 ממחלת הסרטן אחרי 28 שנות נישואים.
ב-2009 התחתן עם מרגרט צ'ייני, חברה לשעבר בבית הנבחרים של ורמונט.
ב-1980 נבחר ולץ' לסנאט של ורמונט כנציג מחוז וינדזור.
בקדנציה השנייה נבחר ולץ' כמנהיג סיעת המיעוט, והפך לנשיא הזמני של הסנאט לאחר שהדמוקרטים נטלו את רוב מושבי הסנאט מידי המפלגה הרפובליקנית.
כעבור שנתיים נבחר למועמד מפלגתו לתפקיד מושל ורמונט, אך בבחירות הכלליות הפסיד לריצ'רד סנלינג.
ולץ' היה מחוץ לחיים הפוליטיים במשך יותר מעשור, עד שבשנת 2001 מינה אותו המושל הווארד דין למלא מקום מושב פנוי בסנאט של ורמונט במחוז וינדזור.
הוא נבחר כהלכה למושב זה בבחירות 2002 ונבחר מחדש ב-2004, ואף שב לתפקידו כנשיא הזמני של הסנאט.
כאשר ברני סנדרס, נציגה של ורמונט בבית הנבחרים, התמודד ונבחר לסנאט של ארצות הברית בבחירות אמצע הכהונה של 2006, בחר ולץ' להתמודד על המושב הריק שהותיר אחריו סנדרס.
בבחירות הכלליות גבר על מועמדת המפלגה הרפובליקנית מרתה ריינוויל עם 53% מקולות הבוחרים.
ולץ' היה לדמוקרט הראשון שייצג את ורמונט בבית הנבחרים מאז 1961, והשני בלבד מאז 1853.
ולץ' הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2007. הוא עבד לצד מנהיג סיעת הרוב לשעבר אריק קנטור על הצעת חוק להגדלת המימון עבור המכונים הלאומיים לבריאות ועם חבר הקונגרס הרפובליקני פול ראיין במטרה לבטל תקנות שאסרו את השימוש במדפי עץ ליישון גלגלי גבינה.
במהלך הליך ההדחה הראשון של דונלד טראמפ, זימן ולץ' את הנשיא טראמפ להעיד בפני ועדת המודיעין של בית הנבחרים של ארצות הברית כתגובה לביקורת של ג'ים ג'ורדן על ההדחה, ואמר: חרף עמדותיו הפרוגרסיביות בסוגיות חברתיות ודירוגים נמוכים מקבוצות אינטרס שמרניות, אימץ ולץ' עמדה שמרנית בנושא הזכות לשאת נשק.
הוא תמך בהצעת חוק המאפשרת נשיאת אקדחים טעונים בפארקים הלאומיים של ארצות הברית וכן בהצעת חוק לביטול חלק מהאיסור על כלי נשק בוושינגטון הבירה.
הוא קיבל דירג "A" מאיגוד הרובאים הלאומי, בעוד שהארגון "פעולת בריידי למניעת אלימות בכלי נשק" העניק לו דירוג בן 0%.
בינואר 2021, לאחר ההסתערות על הקפיטול, הצביע ביחד עם כל סיעתו ועם עשרה רפובליקנים נוספים בעד הליך הדחתו השני של טראמפ.
לאחר שפטריק לייהי, אחד משני נציגיה של ורמונט בסנאט של ארצות הברית מזה 48 שנה, הכריז על פרישתו מהחיים הפוליטיים – הודיע ולץ' על כוונתו להתמודד על מושב בסנאט האמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות הכלליות גרף רוב מוחץ של הקולות, וגבר על מועמד המפלגה הרפובליקנית ג'רלד מלוי עם 68.5%.
הוא נשבע לתפקידו ב-3 בינואר 2023, עם התכנסות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית.
פיטר ון מוסנברוק (בהולנדית: Pieter van Musschenbroek; 14 במרץ 1692 – 19 בספטמבר 1761) היה מדען הולנדי, וכן פרופסור בדיסבורג, אוטרכט וליידן, שם מילא תפקידים בתחומי המתמטיקה, פילוסופיה, רפואה ואסטרונומיה.
מיוחסת לו המצאת הקבל הראשון ב-1746: צנצנת ליידן.
מוסנברוק היה גם אחד המדענים הראשונים שסיפקו תיאורים מפורטים של מכונות לבדיקת מתח, דחיסה וכיפוף.
פיטר ון מוסנברוק נולד ב-14 במרץ 1692 בליידן, שהייתה אז בתחומי הרפובליקה ההולנדית.
הוריו היו יוהנס ון מוסנברוק ומרגרטה ואן סטראטן, שהגיעו לליידן מפלנדריה ב-1600 בערך.
יוהנס היה יצרן מכשירים, שייצר מכשירים מדעיים כמו משאבות אוויר, מיקרוסקופים וטלסקופים.
פיטר למד בבית ספר לטיני עד 1708, שם למד לדבר יוונית עתיקה, לטינית, צרפתית, אנגלית, גרמנית תקנית, איטלקית וספרדית.
פיטר למד רפואה באוניברסיטת ליידן וקיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1715, ולקח חלק בהרצאותיהם של ואייזק ניוטון.
ב-1719 הפך לפרופסור למתמטיקה ופילוסופיה ב, וב-1721 הפך לפרופסור לרפואה באוניברסיטה.
ב-1723 עזב את אוניברסיטת דיסבורג, והפך לפרופסור באוניברסיטת אוטרכט.
ב-1726 הפך לפרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטה.
בנובמבר 1734 נבחר לעמית החברה המלכותית.
ב-1739 חזר לליידן, שם החליף את כפרופסור.
כבר במהלך לימודיו באוניברסיטת ליידן החל פיטר להתעניין באלקטרוסטטיקה.
ון מוסנברוק ותלמידו אנדראס קונאוס גילו שניתן לאגור את האנרגיה, המנגנון היה צנצנת זכוכית מלאה במים שלתוכו הונח מוט פליז; ואת האנרגיה המאוחסנת ניתן היה לשחרר רק על ידי השלמת מעגל חיצוני בין המוט לבין מוליך אחר.
ון מוסנברוק מסר את התגלית לרנה אנטואן פרשו דה ראומיר בינואר 1746, , מתרגם מכתבו של מוסנברוק מלטינית, אשר כינה את ההמצאה "צנצנת ליידן".
זמן קצר לאחר מכן, התברר כי מדען גרמני בשם בנה באופן עצמאי מכשיר דומה בסוף 1745, זמן קצר לפני מוסנברוק.
ב-1754 הפך לפרופסור לשם כבוד באקדמיה הקיסרית למדע בסנקט פטרבורג, ונבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים ב-1747.
ון מוסנברוק מת ב-19 בספטמבר 1761 בליידן.
פיטר טימרס (בפלמית: Pieter Timmers; נולד ב-21 בינואר 1988) הוא שחיין בלגי, סגן אלוף אולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכה טימרס במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 47.80 שניות, אחרי קייל צ'למרס מאוסטרליה שקבע שיא עולם חדש לנוער של 47.58 שניות ולפני נייתן אדריאן מארצות הברית (47.85 שניות).
כבר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 48.14 שניות.
כמושל, טרני סיים את שיטת השכירות השנויה במחלוקת של המדינה וחוקק צעדים נוספים לרפורמה בכלא.
הקדנציה השנייה שלו נפגעה בבחירות למושל ב-1894, שבהן זכה רק לאחר שבית המחוקקים בשליטה הדמוקרטית של המדינה פסל אלפי קולות ליריבו, הנרי קליי אוונס.
טרני נולד בג'ספר, טנסי, והיה בנם של הופקינס ל.
אביו היה פוליטיקאי בולט שנבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1845 בעזרת אנדרו ג'ונסון בראשות "השלוש עשרה האלמותיים".
זמן קצר לאחר לידתו של פיטר, בני הזוג טרני עברו לווינצ'סטר, טנסי.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים במחוז פרנקלין ובבית ספר פרטי בנאשוויל, ולאחר מכן למד משפטים, בתחילה עם אביו, ולאחר מכן (לאחר שאביו נבחר לסנאט) עם השופט וו.
לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין בשנת 1848, הוא החל לעסוק בכך בווינצ'סטר.
טרני, דמוקרט דרומי חזק, פעל למען ג'ון ברקינרידג' בבחירות לנשיאות של 1860, וקרא לפרישה מיידית לאחר ניצחונו של אברהם לינקולן.
בפברואר 1861, הוא היה המועמד בעד הפרישה של מחוזו לוועידת מדינה שבה טנסי שקלה את סוגיית הפרישה (יריבו התומך באיחוד היה המושל לעתיד אלברט ס.
כאשר מצביעי טנסי דחו את האמנה הזו ושמרו על קשרי המדינה עם האיחוד, טרני עמד בראש תנועה שקראה למחוז פרנקלין להתנתק מטנסי ולהצטרף לאלבמה.
בשבועיים שלאחר הקרב על פורט סאמטר באפריל 1861, כשהתחושות בטנסי השתנו לטובת םאישה, הקים טרני את רגימנט הרגלים הראשון של טנסי (הנקרא לפעמים "הראשון של טרני" כדי להבדיל בינו לבין רגימנט דומה).
מכיוון שטנסי טרם פרשה רשמית, טרני פעל בעיקר בסתר עד תחילת מאי, אז יישרה המדינה קו צבאי עם הקונפדרציה.
יחידתו של טרני הגיעה לווירג'יניה ב-8 במאי, ובסופו של דבר צורפה לארמיית צפון וירג'יניה.
היחידה השתתפה בקרב בול ראן הראשון ביולי 1861, ובילתה את החודשים הבאים בפטרול באזור נהר הפוטומק.
בשנת 1862, היחידה השתתפה במערכת שננדואה, בקרבות שבעת הימים ובמערכת חצי האי.
בקרב פרדריקסברג בדצמבר 1862 נורה טרני בפיו, ולא חזר ללחימה פעילה.
בזמן שהתאושש, יחידתו נלחמה בקרב גטיסברג, וצעדה עם האגף השמאלי של מתקפת פיקט.
טרני קיבל פיקוד אדמיניסטרטיבי בפלורידה ב-1864, ונשאר שם עד סוף המלחמה.
בית המשפט העליון של טנסי
בעקבות יישום החוקה של טנסי משנת 1870, נבחר טרני לבית המשפט העליון של טנסי.
הוא נבחר מחדש ב-1878 וב-1886, והועלה לתפקיד שופט ראשי לאחר מסע הבחירות האחרון.
למרות שבילה 23 שנים בבית המשפט, טרני הוציא מעט חוות דעת, ואלו שכתב תוארו על ידי חוקרי משפט כקצרים ומבלבלים.
באוקטובר 1891, בית המשפט בראשות טרני הכריע בשני מקרים הקשורים להתקוממות הקשורה לעבודה במחוז אנדרסון, טנסי, הידועה בשם מלחמת הפחם.
חברת כריית הפחם של טנסי (TCMC) ניסתה להחליף את הכורים השובתים באסירים שהושכרו מהמדינה, והכורים הגיבו בחסימת מלאי של החברה והרחקת המורשעים.
ביוקנן שלח את משמר המדינה לאזור, וניהל משא ומתן על הפסקת אש לא קלה עם הכורים בזמן שהמדינה שקלה לסיים את מערכת החכירה של המורשעים.
Jenkins, המדינה תבעה את נשיא TCMC ב.
ג'נקינס על איומים לסגור את אחד מהמכרות של החברה אם הכורים לא יפטרו את שוקל המחאה שלהם (ששקל את הפחם שעליו קיבלו הכורים תשלום).
המדינה טענה שהדבר מפר חוק מדינה שהעניק לכורים את הזכות לשקול בדיקה עצמאי.
טרני פסק נגד המדינה, בטענה כי בעוד שהחוק מנע מבעלי מכרות לירות ישירות בשוקלי בדיקה, הוא לא מנע מבעלי מכרות לסגור מכרות אם הכורים יסרבו לדרישותיהם לפטר שוקלים.
במקרה השני, המדינה נגד ג'ק, מורשע, ויליאם וורן (בעזרת הכורים השובתים), הגיש כתב תביעה שקורא תיגר על סמכותה של TCMC להחזיק אותו בשבי, בטענה שהשוכר הראשי של המורשעים במדינה, Tennessee Coal, Iron and Railway Company (TCI), הפרה את החוזה שלה עם המדינה על ידי שכירת משנה ל-TCMC.
בית משפט קמא פסק לטובת וורן, והורה להחזירו למשמורת ישירה של המדינה.
עם זאת, טרני פסל את בית המשפט הזוטר, בטענה שהמחסן של TCMC הוא בעצם "כלא מסונף" של המדינה, וכי מורשע בכלא במדינה אינו יכול להגיש בקשה להביאס קורפוס.
ב-1892 ביקש טרני את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד המושל, בתקווה להחליף את המושל המכהן ביוקנן.
הוא זכה במהירות לתמיכת סיעות הדמוקרטים הבורבונים והפרו-עסקים של המפלגה, שתוסכלו מהטיפול של ביוקנן במלחמת הפחם.
ביוקנן, חסר תמיכה לזכות במינוי, פרש מהמפלגה כדי להתמודד כעצמאי, וטרני המשיך במינוי המפלגה.
בבחירות הכלליות, טרני נבחר למושל עם 127,247 קולות מול 100,629 קולות עבור המועמד הרפובליקני, ג'ורג' וינסטד, 31,515 עבור ביוקנן, ו-5,427 עבור מועמד חוק היובש אדוארד ה.
למרות שטרני הוציא פסיקות טובות לשיטת החכירה של מורשעים כשופט ראשי, עם הפיכתו למושל, הוא חתם במהירות על חקיקה (אפריל 1893) שסיימה למעשה את הפרקטיקה השנויה במחלוקת.
החקיקה קראה לבניית בית כלא ממלכתי ולרכישת פחם ואדמות חקלאיות בהן יעבדו אסירים.
זה איפשר למדינה לעמוד בעלויות אחזקת בתי הסוהר תוך מניעת תחרות של עובדים מורשעים עם כוח אדם בשוק החופשי.
בעוד טרני פתר את סוגיית חוזה החכירה, המפלגה הדמוקרטית הותקפה על תגובתה הבלתי יעילה לפאניקה של 1893. במרוץ לתפקיד המושל ב-1894, הרפובליקנים מינו את הנרי קליי אוונס, חבר קונגרס לשעבר שהודח מתפקידו בגלל תמיכה בחוק הלודג'.
על אף שטרני צייר את אוונס כאופורטוניסט צפוני המנצל את הדרומיים, אוונס ניהל קמפיין אפקטיבי, והתוצאה הראשונית ביום הבחירות הצביעה על כך שאוונס זכה עם 105,104 קולות מול 104,356 עבור טורני, ו-23,088 עבור מועמד המפלגה הפופוליסטית א.
עם זאת, בית המחוקקים הנשלט על ידי הדמוקרטים הכריז על הונאת בחירות, ושלל למעלה מ-23,000 קולות, מה שאיפשר לטרני לנצח בבחירות ב-2,000 קולות.
טרני מעולם לא התאושש מהנפילה מהבחירות ה"גנובות" של 1894. במהלך כהונתו השנייה החל לארגן את חגיגות המאה למדינה, אך מאמציו לא היו מספקים, והחגיגות נדחו עד לקיץ 1897, לאחר שעזב את תפקידו.
טרני לא ביקש להיבחר מחדש ב-1896, ולא ביקש שוב תפקיד ציבורי לאחר מכן.
הוא מת בווינצ'סטר, טנסי, ב-1903, ונקבר בבית הקברות של העיר וינצ'סטר.
בית הכלא הממלכתי שאושר במהלך ניהולו של טרני, Brushy Mountain State Penitentiary, פעל בין השנים 1896 ל-2009. הפחם והאדמות החקלאיות שנרכשו כחלק ממתחם הכלא הם כעת חלק מהפארק הלאומי פרוזן הד.
כמחווה למאמצי הרפורמה בכלא של טרני, נקרא לכבודו מרכז טורני לעבריינים צעירים (כיום המתחם התעשייתי של מרכז טרני), שנפתח ב-1971 במחוז היקמן.
אחיו של טרני, ג'ו, השתמש בקשרים הפוליטיים שלו כדי לנהל כנופיית שרשרת לרווח כספי, והיווה השראה לשיר בלוז מפורסם, "ג'ו טרנר", שבתורו שימש השראה למחזה של אוגוסט וילסון, Come and Gone של ג'ו טרנר.
טרני התחתן עם אשתו הראשונה, קסנדרה גארנר, בשנת 1851. נולדו להם שלושה ילדים.
לאחר שאשתו הראשונה מתה ב-1857, הוא התחתן עם אשתו השנייה, האנה גרהאם, ב-1858. נולדו להם תשעה ילדים.
פיטר תאצ'ר וושבורן היה איש צבא, עורך דין ופוליטיקאי, אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן בין השאר כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1853–1855, וכמושל ורמונט ה-31 מאוקטובר 1869 ועד מותו, השני מבין מושלי המדינה שנפטר בעת כהונתו.
וושבורן נולד בעיר לין שבמסצ'וסטס וגדל בעיירה לדלו שבוורמונט.
ב-1835 סיים את לימודיו בדארטמות' קולג', ובמקביל ללימודי משפטים לימד בבית ספר.
ב-1838 התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק במקצוע, בתחילה בלדלו, ולאחר מכן בוודסטוק שבוורמונט, כאשר היה לפעיל בפוליטיקה כחבר המפלגה הוויגית.
בנוסף להיותו פעיל במסעות בחירות של אנשי המפלגה, כולל ויליאם הנרי הריסון, החזיק וושבורן במשרות ציבוריות, כולל רשם ההחלטות של בית המשפט העליון של ורמונט וחבר בבית הנבחרים של ורמונט.
בוודסטוק, היה וושבורן גם פעיל במיליציה של ורמונט.
הוא פיקד על רגימנט בדרגת קולונל מסוף שנות ה-30 ועד שנות ה-50 של המאה ה-19, וארגן פלוגה לקראת פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, שעליה הוא פיקד כקפטן.
ב-1861 הועברה פלוגתו של וושברון לסמכות הממשל הפדרלי כחלק מרגימנט הרגלים הראשון של ורמונט.
ברגימנט זה הוא הוצב כלוטננט קולונל והיה שני בסולם הפיקוד בו.
לאחר שמפקד הרגימנט ג'ון ו.
פלפס קודם לפקד על בריגדה, היה וושבורן למפקד בפועל של הרגימנט, והוביל אותו בקרב ביג בת'אל.
בסוף 1861 נבחר וושבורן כשליש הראשי של וורמונט, ובתפקיד זה הוא ארגן את השתתפותה של המדינה במלחמה עד לסיומה, כולל את התגובה על הפלישה לסנט אלבנס.
בתפקידו זה היה וושברון בקשר עם יותר מ-34,000 החיילים מוורמונט שגויסו לצבא האיחוד.
ב-1869 נבחר וושבורן מטעם המפלגה הרפובליקנית כמושל ורמונט.
הוא כיהן בתפקיד מ-15 באוקטובר ועד מותו ב-7 בפברואר 1870. מותו יוחס לתשישות עקב עומס עבודה.
פיטר וושבורן נולד בעיר לין שבמסצ'וסטס, כבנם של השופט רובן וושבורן ושל האנה בלייני (לבית תאצ'ר) וושבורן.
סבו של השופט וושבורן, סת' וושבורן, היה קולונל שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית, בנו של סת' וושברון, אסא וושבורן, סבו של פיטר וושבורן, עבר ב-1785 ממסצ'וסטס לפוני שבוורמונט.
בנו, רובן וושבורן, התיישב ב-1825 בלדלו.
פיטר וושבורן התחנך בבתי הספר הציבוריים בלדלו ובאקדמיית בלאק ריבר, ולמד בדארטמות' קולג'.
ב-1835 הוא סיים את לימודיו שם, והיה חבר באחוות פי בטא קפא.
וושבורן היה מנהל אקדמיית האברוויל כאשר למד משפטים בהדרכת אביו בלדלו ובהדרכת הסנאטור ויליאם אפהאם במונטפלייר.
הוא השלים שנת לימודים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, ב-1838 התקבל ללשכת עורכי הדין, ובינואר 1839 החל לעסוק במקצוע בלדלו.
כמי שהיה פעיל בפוליטיקה כוויגי, היה וושבורן אחד ממזכירי הוועידה שהתכנסה במחוז וינדזור כדי לארגן את התמיכה בוויליאם הנרי הריסון בבחירות לנשיאות של 1840. בשנה זו וב-1842 שימש וושברון כעוזר פקיד של בית הנבחרים של ורמונט.
ב-1844 עבר וושבורן לוודסטוק והקים שותפות עם צ'ארלס פ.
מארש, שהתקיימה עד למותו של וושבורן ב-1870. באותה שנה הוא נבחר לרשם ההחלטות של בית המשפט העליון של ורמונט, משרה בה הוא החזיק במשך שמונה שנים.
הוא ייצג את וודסטוק בבית הנבחרים של ורמונט בשנים 1853–1855. וושבורן היה מעורב גם במטרות אזרחיות, כולל פעילות בתנועה להתנזרות מאלכוהול.
ב-1855 הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקנית, היה נציג לוועידה הארצית שלה ב-1860, ושימש אז כיושב ראש המשלחת של ורמונט.
בשנים 1837–1841 שירת וושבורן כקולונל ברגימנט של המיליציה של ורמונט, וב-1857 הוא ארגן את פלוגת הרגלים הקלה של וודסטוק, שעליה הוא פיקד כקפטן.
ב-1861 גויסה הפלוגה לשירות פדרלי במלחמת האזרחים האמריקאית כפלוגה B של רגימנט הרגלים הראשון של ורמונט.
במאי אותה שנה הוא קיבל מינוי של לוטננט קולונל והיה השני בסולם הפיקוד של הרגינמט.
עד מהרה קודם מפקד הרגימנט, ג'ון ו.
פלפס, לדרגת בריגדיר גנרל, וקיבל פיקוד על בריגדה, כך שוושבורן היה המפקד בפועל של הרגימנט במהלך כמעט כל שלושת חודשי השירות של היחידה במבצר מונרו ובניופורט ניוז שבווירג'יניה.
וושבורן גם פיקד על חמש פלוגות של הרגימנט הראשון של ורמונט ועל חמש פלוגות של רגימנט הרגלים הרביעי של מסצ'וסטס בקרב ביג בת'אל ב-10 ביוני 1861. באוגוסט אותה שנה פורק הרגימנט.
באוקטובר 1861 בחרה האספה הכללית של ורמונט בוושבורן כמחליפו של הוראס הנרי בקסטר כשליש הראשי של המדינה וכמפקח הכללי של המיליציה של המדינה בדרגת בריגדיר גנרל.
במסגרת תפקידו זה הוא פיקח על הגיוס, ההצטיידות וההצבה של שבעה רגימנטים רגליים, רגימנט פרשים אחד, שלוש סוללות ארטילריה קלה, ושתי פלוגות של צלפים עבור צבא האיחוד.
וושבורן גם היה אחראי על התגובה על הפלישה של חיילי צבא הקונפדרציה שהיו מוצבים בקנדה על סנט אלבנס .
ורמונט הגיבה על הפלישה בארגון יחידת פרשי הספר והצבתם על הגבול של קנדה עם ורמונט ועם ניו יורק, ובכוח זה כלל חיל המשלוח של ורמונט שתי פלוגות, שאחת מהן הוצבה בברלינגטון והשנייה בסנט אלבנס.
וושבורן הוציא מינוי לאן אלייזה סמית' , רעייתו של המושל ג'.
בני הזוג סמית' התגוררו בסנט אלבנס, וביום הפלישה המושל סמית' שהה בבית המדינה של מדינת ורמונט במונטפלייר.
ביתו היה מטרה לפלישה, וכאשר הופיעה אן סמית' בדלת הראשית של הבית כשבידה אקדח בלתי טעון (כלי הנשק היחידי שעלה בידה למצוא), החליטו הפולשים לעקוף את הבית.
אז פעלה סמית' לארגן את תושבי סנט אלבנס לצאת למרדף אחר הפולשים, שניסו למנוע מהפולשים להמלט לקנדה, אך ללא הצלחה.
וושבורן הכיר בגבורתה של סמית', והעניק לה דרגה ייצוגית של לוטננט קולונל במטה שלו.
בהנהגתו של וושבורן, ריכז מטה השליש הראשי 300 כרכים של דוחות, חשבונות ורישומים אחרים שנגעו לחיילים שגויסו מוורמונט במהלך המלחמה.
מתוך יותר מ-34,000 חיילים שגויסו מוורמונט לצבא האיחוד, רק 75 לא נכללו בדוחות.
ב-1866 דחה וושבורן הצעה להיבחר שוב לתפקיד השליש הראשי, והוא הוחלף על ידי ויליאם ולס.
וושבורן היה אחד המארגנים של אגודת ותיקי המלחמה של ורמונט, ונשא את נאום המפתח של המפגש של האגודה ב-1868.
בנוסף לחידוש פעילותו בעריכת דין, היה וושבורן המארגן של חברת הרכבות של וודסטוק, שאליה הוא נבחר כנשיא.
הוא גם שירת במועצת המנהלים של חברת הרכבות ראטלנד ווודסטוק.
ב-1869 זכה וושבורן במועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל ורמונט בוועידת המפלגה שהתקיימה ביוני, אז הוא ניצח בבחירות המקדימות את דדלי צ'ייס דניסון ואת ג'וליוס קונברס.
בבחירות הכלליות הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית הומר ו.
היטון, וב-15 באוקטובר אותה שנה הושבע כמושל.
במהלך תקופת כהונתו כמושל התקבל חוק לשינוי משך תקופת הכהונה של פקידי הממשל במדינה, כולל המושל, משנה לשנתיים.
ב-1839 נשא וושבורן לאישה את אלמירה אליזבת פריס.
לשניים נולדו בן שנפטר בגיל 18 ובת שנפטרה בגיל 6. ב-1848 נפטרה רעייתו, ושנה לאחר מכן הוא נישא בשנית לאלמירה פומרוי הופקינס, ולשניים נולדו ארבעה ילדים שמתוכם שלושה הגיעו לבגרות.
וושבורן היה צאצא של ג'יימס צ'ילטון , אחד מנוסעי המייפלאואר, דרך בתו מרי.
כתוצאה מקשר משפחתי זה, היו ילדיו חברים באגודת צאצאי המייפלאואר , כאשר זו נוסדה בסוף המאה ה-19.
פיטר וושבורן נפטר בוודסטוק ב-7 בפברואר 1870, פחות מארבעה חודשים לאחר השבעתו כמושל.
הוא היה מושל ורמונט השני שנפטר בעת כהונתו (הראשון היה מושל המדינה הראשון תומאס צ'יטנדן).
הרופאים לא הצליחו למצוא את סיבת המוות, אך ייחסו אותו לתשישות נפשית שנבעה מעומס בעבודתו.
הוא נטמן בבית הקברות של רחוב ריבר שבעיר.
פיטר יאנסנס אלינגה (בהולנדית: Pieter Janssens Elinga; 1623–1682) היה צייר הולנדי שפעל בתקופת תור הזהב ההולנדי.
אלינגה התמקד בעיקר בציורי פנים ביתיים, תוך הדגשה חזקה של אלמנטים גאומטריים מלבניים כגון חלונות, ריצוף, ציורים תלויים ואלמנטים נוספים.
בחלק מיצירותיו מופיעים דמויות בז'אנר יומיומי, והוא גם עסק בציור טבע דומם.
אלינגה נולד בברוז' בשנת 1623, בנם של גיסברכט יאנסנס, שככל הנראה לימד אותו לצייר.
בשנת 1653 עבר לרוטרדם, ושינה את שם משפחתו ל"אלינגה".
בשנת 1657 עבר לאמסטרדם, שם ככל הנראה נפטר.
אזכורו האחרון בחייו נמצא בשנת 1657, כאשר שילם מס גולגולת בעיר.
בשנת 1682 אוזכרה אלמנתו במסמך נוטריוני כאלמנה, ולכן ההערכה היא כי נפטר לפני שנה זו.
אלינגה נחשב לחסיד של הציירים פיטר דה הוך ווילם קאלף.
אלינגה ידוע בעיקר בזכות "קופסת הפרספקטיבה" שלו – אחת משש קופסאות הפרספקטיבה הידועות ששרדו עד היום.
היצירה מוצגת במוזיאון ברדיוס בהאג.
קופסאות פרספקטיבה היו ניסיונות אמנותיים עם אור, אלמנטים אדריכליים, ועקרונות הקאמרה אובסקורה (תיבה אפלה).
בהתחשב בגודלו ובפרספקטיבה הייחודית שלו, הציור הקטן מבט על דלפט מאת קרל פבריציוס נחשב לעיתים כחלק מקופסת פרספקטיבה.
סר פיטר אלכסנדר יוסטינוב היה שחקן, סופר, תסריטאי מחזאי ומספר סיפורים בריטי, אשר זכה פעמיים בפרס אוסקר.
יוסטינוב נולד בלונדון בשם פיטר אלכסנדר פון יוסטינוב, ליונה פון אוסטינוב, יליד ירושלים ובנו של הברון פלטון פון אוסטינוב ממוצא גרמני-רוסי, אתיופי-אריסטוקרטי ויהודי ולאם ממוצא רוסי, צרפתי ואיטלקי.
למד בבית ספר וסטמינסטר, וכבר בגיל 17 הופיע לראשונה על במת התיאטרון.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא בעשיית סרטי תעמולה עם שחקנים כמו דייוויד ניבן, ופנה גם לכתיבת תסריטים ומחזות.
בשנת 1950 הצטלם בסרט בסרט וגילם את אדולף רבינוביץ'.
הצלחתו הראשונה הייתה ב-1951 עם "אהבת ארבעת הקולונלים".
הוא המשיך לכתוב מחזות במקביל לעבודתו כשחקן, שהידוע שבהם הוא "רומנוף וג'ולייט" מ-1956. בין מחזותיו הבולטים היה גם "סוף המירוץ" שהוצג בתיאטרון "הבימה" בסוף שנות השישים.
באוטוביוגרפיה שכתב "Dear Me", הוא מתאר את חייו ובעיקר את ילדותו כשהוא מתשאל את עצמו.
כמו כן פרסם מספר ספרים, הטוב שבהם – "הגיבור" (1964), רומן על רקע השואה.
יוסטינוב כתב תסריטים וביים סרטים ביניהם "Vice Versa", "רומנוף וג'ולייט" (לפי המחזה שכתב), ו"ליידי L" (לפי ספר של רומן גארי).
מבין הסרטים שביים השאפתני ביותר היה הניסיון לעבד לקולנוע את ספרו האלגורי של הרמן מלוויל "בילי באד".
ב-1960 זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו ב"ספרטקוס" של סטנלי קובריק, וב-1964 זכה בשנית, על תפקידו בסרט "טופקאפי" של ז'ול דאסן.
בנוסף היה מועמד לפרס קוו ואדיס, ולפרס התסריט על "Hot Millions" ב-1968. יוסטינוב זכה גם בשני פרסי גלובוס הזהב, ובשלושה פרסי אמי על הופעותיו בסדרות וסרטי טלוויזיה.
ב-1973 הוא דיבב את הנסיך ג'ון בסרט המצויר של דיסני "רובין הוד".
משנת 1971 היה יוסטינוב שגריר של רצון טוב מטעם יוניסף, והקדיש זמנו לגיוס כספים עבור הארגון.
הוא שלט היטב בשפות אנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, רוסית וספרדית, וגם ידע מעט טורקית ויוונית מודרנית.
בסוף שנות השישים התאזרח בשווייץ, כדי להימנע מתשלום מיסים גבוהים בבריטניה, למרות זאת קיבל ב-1990 תואר אבירות ממלכת בריטניה.
יוסטינוב היה נשוי שלוש פעמים והיה אב לארבעה.
יוסטינוב נהג להתבטא בנושאים פוליטיים ונודע בביקורותו על ממשלות ישראל בסוגיה הפלשתינאית.
סבו הברון פלטון פון אוסטינוב היה בעליו של מלון הפארק במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
יוסטינוב היה נשוי 3 פעמים והיה אב לשלוש בנות ובן וסבא לנכדים.
קוו ואדיס (1951) Quo Vadis
אנחנו לא מלאכים (1955) We're No Angels
בילי באד (1962) Billy Budd – גם ביים
רובין הוד Robin hood (דיבוב בגרסה האנגלית)
מרוץ לחיים (1976) Logan's Run
צ'רלי צ'אן וקללת מלכת הדרקון (1981)
תעלול החבובות הגדול (1981) Great Muppet Caper
שלושה עשר לארוחת ערב (1985) Thirteen At Dinner
מסביב לעולם בשמונים יום (1989) Around the World in 80 Days
השמן של לורנצו (1992) Lorenzo's Oil
חוות החיות (1999) Animal Farm – סרט טלוויזיה של TNT
פיטר לורה (במקור לאסלו לוונשטיין, באנגלית: Peter Lorre; 26 ביוני 1904 – 23 במרץ 1964) היה שחקן אופי יהודי-הונגרי, שהרבה לגלם בהוליווד דמויות של נבלים בסרטי פשע.
לורה נולד בשם לאסלו לוונשטיין (Löwenstein László) כבן בכור במשפחה יהודית בת ארבעה ילדים בעיר רוזנברג בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום רוזומברוק, סלובקיה).
אביו היה מנהל חשבונות במפעל טקסטיל, וקצין צבא במילואים.
אמו מתה כשהיה בן ארבע ואביו נישא במהרה לחברה טובה של אמו, אך לאסלו לא הסתדר עם אמו החורגת.
לאביו נולדו עוד שני ילדים מאשתו השנייה.
אחרי מלחמת הבלקן השנייה ב-1913 החליט האב לעבור עם משפחתו לווינה.
לאסלו עזב את הבית בגיל 17 ועבד בשורת עבודות, ובהן משחק על בימת התיאטרון בווינה, בברסלאו (כיום ורוצלב בפולין), ובציריך.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 עבר לברלין, שם עבד עם המחזאי הנודע ברטולט ברכט.
אז התגלה על ידי הבמאי פריץ לאנג, אשר ליהק אותו לתפקיד הראשי בסרטו "M" (1931).
הסרט נחל הצלחה גדולה, והצלחתו המטאורית של לורה בהופעתו כרוצח סדרתי של ילדות הביאה לליהוקו בתפקידי רוצח, פושע ונבל, לאורך כל הקריירה הקולנועית שלו.
כשעלו הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933, נאלץ לורה להימלט בשל מוצאו היהודי.
הנאצים ראו בלורה אבטיפוס של היהודי, ולא הבחינו בין דמות הרוצח הקולנועי שגילם ובין האדם שמחוץ למסך.
יוזף גבלס השתמש בקטעים מסרטיו של לורה לצורך התעמולה הנאצית, בסרט התעמולה "היהודי הנצחי".
בתחילה השתקע לורה בפריז, ואחר כך בלונדון שם שיחק בגרסה הראשונה של אלפרד היצ'קוק לסרט "האיש שידע יותר מדי" (1934).
לבסוף הגיע להוליווד שם התמחה בגילומם של זרים מרושעים.
הוא שיחק בסדרת הסרטים "מר מוטו", בהם שיחק בלש יפני.
כן שיחק בקומדיה "רעל ותחרה" של הבמאי פרנק קפרה ב-1944. לפופולריות רבה זכה בסדרת סרטי פשע של אולפני האחים וורנר, בחלקם היה שותפו בתפקיד נבל השחקן הבריטי גדול הממדים סידני גרינסטריט.
"האיש הטוב" שעמד מולם היה המפרי בוגרט.
לורה וגרינסטריט שיתפו פעולה בשמונה סרטים, עד לפרישתו של גרינסטריט בסוף שנות הארבעים, כתוצאה ממחלה.
ב-1942 הפך לורה לאזרח ארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה דעכה קריירת המשחק של לורה, והוא התרכז במשחק על הבמה ובתשדירי רדיו.
הוא שב לגרמניה, שם ביים והופיע בסרט אמנותי בשם "האבוד" ("Der Verlorene") ב-1951. בהמשך שב לארצות הברית והמשיך להופיע בטלוויזיה ובקולנוע.
ב-1953 השתתף בסרט "הכה את השטן"; ב-1957 שיחק בסרט המוזיקלי "גרבי משי" של קול פורטר.
הוא היה הנבל הראשון בסרטים שנעשו על פי ספרי ג'יימס בונד, כששיחק את הנבל "שיפר" בעיבוד הטלוויזיוני ל"קזינו רויאל" מ-1954, שהקדים במעט את סדרת סרטי הקולנוע.
בתחילת שנות השישים עבד עם הבמאי רוג'ר קורמן בסרטי אימה דלי תקציב שזכו לפופולריות רבה.
הוא מת ב-1964 מהתקף לב בגיל 59. עשרות שנים לאחר מותו מוסיפות נעימת קולו הייחודית ואישיותו הקולנועית, להופיע בחיקויים ובמחוות בסרטים רבים.
לורה נישא שלוש פעמים: לסליה לובסקי (Celia Lovsky, בשנים 1943 -1945); לקארן ורן (Kaaren Verne, בשנים 1945 -1950) ולאן מארי ברנינג (Anne Marie Brenning, מ-1953 ועד מותו.
מברנינג נולדה לו בת אחת, קת'רין, שמתה ב-1985, בגיל 32, ממחלת הסוכרת.
פיטר לורימר היה כדורגלן סקוטי, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי והיה ידוע בבעיטותיו החזקות.
לורימר היה אחד משחקניה הבולטים של קבוצת לידס יונייטד בשנות ה-60 וה-70, והיה מאמן הפועל חיפה בשנות ה-80.
הופעת הבכורה של לורימר בלידס יונייטד הייתה כבר בגיל 15, ארבעה חודשים לאחר שהגיע לקבוצה.
אולם הייתה זו הופעה חד פעמית והוא חזר לקבוצת הנוער של המועדון.
לורימר הפך לשחקן קבוע בקבוצה הבוגרת בעונת 1966 בה הופיע ב-34 משחקים, הבקיע 19 שערים והפך למלך השערים של לידס באותה עונה.
לאחר מכן לבש את החולצה מספר 7 לתקופה של למעלה מעשור.
הוא היה שחקן מוכשר ויצירתי שהיה במיטבו עת שיחק באגפים, אף על פי שלא היה קיצוני קלאסי.
הוא הרבה לשחק בכיוון מרכז המגרש ולבעוט לשער.
בדרך כלל שיחק כמחליף של שני חלוצים (לרוב, אלן קלארק ומיק ג'ונס).
כך זכה לכינויים: "הצלף" ו"נעלי הרעם".
בעונת 1968, בה הבקיע 30 שערים, זכתה לידס בגביע הליגה ובגביע ערי הירידים.
ללורימר היה חלק נכבד בזכייתה של לידס באליפות אנגליה, לראשונה בתולדותיה, ב-1969. בשנת 1970 ניסה לורימר, יחד עם קבוצתו, לזכות בתואר המשולש של אליפות אנגליה, הגביע האנגלי וגביע אירופה לאלופות.
לורימר הבקיע באותה עונה 19 שערים, אך לידס לא זכתה לבסוף באף לא אחד מהתארים.
לידס שבה וזכתה בגביע ערי הירידים ב-1971 ואף זכתה בגביע האנגלי בשנת 1972. לורימר היה שותף לזכיות אלה והבקיע 29 שערים בעונת הזכייה בגביע, לרבות שיא עונתי אישי של 23 שערים בליגה.
שחקני לידס חזרו לאצטדיון ומבלי כשנה לאחר מכן, כדי להגן על הגביע מול סנדרלנד, אך כשלו בכך, בין היתר בעקבות החמצה מפורסמת של לורימר.
לורימר שיחק 21 משחקים בשורות נבחרת סקוטלנד בין השנים 1969 ו-1975. הוא אף כבש שער נגד נבחרת זאיר במונדיאל 1974.
לאחר שסיים ב-1979 את הקריירה שלו בלידס יונייטד, עבר לורימר לשחק בקבוצת יורק סיטי, ולאחר מכן עבר לשחק בליגת הNASL בצפון אמריקה.
בגיל 39, בעונת , הגיע לורימר לישראל וחתם בקבוצת הפועל חיפה מהליגה הבכירה.
בשל בעיות שהתעוררו עקב גיורו שנעשה בארצות הברית לא זכה לורימר לשחק במדי הפועל חיפה.
במהלך העונה הוא מונה למאמן הקבוצה למרות חוסר ניסיונו בתפקיד זה.
בסיום העונה נשרה הקבוצה לליגת המשנה ולורימר עזב את ישראל.
לורימר התגורר בלידס והיה בעליו ומנהלו של פאב בעיר.
בשנותיו האחרונות נשאר מזוהה עם קבוצת לידס יונייטד ורואיין תכופות באמצעי התקשורת כאשר הקבוצה הגיעה לכותרות החדשות.
הוא אף ישב במועצת המנהלים של הקבוצה כנציג אוהדי הקבוצה.
לורימר נפטר ב-20 במרץ 2021 עקב מחלה ממושכת.
פיטר טספו מסיללה הוא כדורגלן עבר דרום אפריקאי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
מסיללה היה חלק מנבחרת דרום אפריקה שהשתתפה בגביעי אפריקה לאומות בשנים 2006 ו-2008. ב-31 באוגוסט 2007 הגיע לישראל וחתם על חוזה לארבע שנים במכבי חיפה, אליה עבר מהקבוצה הדרום אפריקאית בנוני פריימיר.
מסיללה הובא כמחליף לאדורם קייסי ושיחק ברוב משחקי הליגה.
במהלך העונה הוא נודע בעיקר בזכות הריצות שלו באגף ותמיכה בהתקפה.
יכולת הכדרור שלו הקנתה לו את הכינוי "מסי-ללה", על שמו של ליונל מסי.
בעונת 2009/2010 הצטיין מסיללה בעמדת המגן השמאלי של מכבי חיפה, וסיים כמלך הבישולים של הקבוצה באותה עונה, עם 13 בישולים ואף כבש שער אחד.
במונדיאל 2010 פתח מסיללה בהרכב נבחרת דרום אפריקה במשחק מול נבחרת צרפת ואף בישל את השער השני בניצחון 1-2.
בשנת 2011 היה על סף מעבר בהשאלה ללסטר סיטי, מועדון אנגלי מן הליגה השנייה.
האנגלים שילמו למכבי חיפה 400 אלף יורו עם אופציית רכישה של עוד 1.6 מיליון יורו, אך כשהיה צריך לעבור בדיקות רפואיות ולחתום במועדון האנגלי העסקה התפוצצה במפתיע ומסיללה חזר לשורתה של מכבי חיפה.
באוגוסט 2011 הושאל מסיללה לקבוצה הספרדית חטאפה תמורת 300 אלף יורו.
בקיץ 2012 חזר מסיללה לדרום אפריקה, וחתם בקבוצת קייזר צ'יפס.
פיטר לינץ' הוא מנהלה של קרן ההשקעות מגלן המנוהלת על ידי בית ההשקעות פידליטי.
לאורך 13 שנים שבהן ניהל את הקרן השיג תשואה של כ-2700% והוא נחשב לאחד ממשקיעי הערך הטובים ביותר אי פעם.
כיום הוא מועסק בתור יועץ מחקר בחברת פידליטי.
לינץ' למד בקולג' של בוסטון וקיבל את תואר המאסטר שלו בתורת הניהול מבית הספר של וורטון של האוניברסיטה של פנסילבניה.
הוא אינו קשור משפחתית לאדמונד סי.
לינץ', מייסד המשותף של מריל לינץ'.
לינץ' התקבל כמתמחה מחקר בפידליטי ב-1966 באופן חלקי מכיוון והיה נושא כלי הגולף של נשיא החברה (אחד מבין אחדים) במועדון הגולף בניוטון, מסצ'וסטס.
הוא החל כאנליסט מחקר וכיסה את תחום הנייר, כימיה, והפרסום, וב-1969 לאחר שחזר משירות בן שנתיים בצבא הוא נקלט כעובד קבוע.
הפעם הוטל באחריותו המעקב אחר התחומים של הטקסטיל, מתכות, חפירה וכרייה, ותעשיות הכימיקלים, לבסוף נעשה מנהל מחלקת המחקר בין השנים 1974–1977. כאשר בשנת 1977 לינץ' התמנה לתפקיד מנהל קרן ההשקעות מגלאן (הלא מוכרת עד אז).
אשר באותה עת החזיקה בנכסים בשווי 18 מיליון דולר.
כאשר התפטר לינץ' מתפקידו כמנהל הקרן בשנת 1990 הקרן גדלה לשווי של 14 מיליארד דולר בנכסיה בהחזקה של מעל ל-1,000 מניות.
כאשר ההצלחות הגדולות שלו נבעו מהמניות הבאות: פאני מאי, פורד, פיליפ מוריס, וולוו, ג'נרל אלקטריק, לווא'ס ועוד.
לינץ' כתב (ביחד עם ג'ון רוטשילד) שלושה ספרי השקעות:
כאשר הספר האחרון נכתב למתבגרים.
ביסודו, הספר " One Up on Wall Street הכיל את התאוריה ליסודות ההשקעה של לינץ'.
בזמן ש-Beating the Street הוא היישום של אותן תאוריות.
" One Up on Wall Street פורס את הטכניקה של ההשקעות של פיטר לינץ' כולל פרקים שהוקדשו למיון מניות, תרגול, ובניית תיק השקעות.
לינץ' כתב גם מספר מאמרים למגזין "Worth" אשר הרחיבו רבים מן המושגים והחברות שהוזכרו בספריו.
לינץ טבע כמה מהשיטות והמנטרות הידועות ביותר בתחום ההשקעות האישיות המודרניות.