tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר שהחל לעבוד שם, הוא התחתן עם אנה אדמקובה, שהתלהבה מהכישרון שלו.
נולד להם בן, ויקטור אוליבה ג'וניור.
הנישואים לא נמשכו זמן רב, שכן אנה ברחה עם זמר בשם מאז'ק.
במהלך רבע המאה הבאה, אוליבה היה פורה מאוד בעבודתו.
הוא בילה זמן רב עם חברו הטוב יוזף קורנסקי.
אוליבה הוזמן ליצור יצירות דרמטיות רבות כולל תקרות של כמה מבנים בבוהמיה.
היו לו גם כמה יצירות תלויות בבית הקפה האהוב עליו.
הוא אייר כמה ספרים שהתפרסמו במשך כמעט שני עשורים עם איוריו.
בדי ציור של אוליבה תלויים בקפה סלביה, בקירות הבניינים באי סלביה ובמסצ'אנסקה בסדה בפלזן.
הוא מת ב-5 באפריל 1928 בפראג, ונקבר בבית הקברות אולשאני באזור המיועד לאמנים מפורסמים.
ויקטור אלטו הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר האחורי במחלקת הנוער של מילאן.
אלטו גדל במחלקות הנוער של אקדמיית הנסיך קאזים, צ'דרטזה 1985 ומילאן.
בחודש בדצמבר 2022 חתם על חוזה לשנתיים וחצי במילאן.
נכלל בסגל נבחרת ניגריה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023.
אשיל לאונס ויקטור שארל, דוכס שלישי לבית ברוי, נודע בקיצור כויקטור דה ברוי היה אציל צרפתי, פוליטיקאי ודיפלומט, "פֶּר של צרפת".
בימי המונרכיה של יולי הוא כיהן כראש ממשלת צרפת בין מרץ 1835 לפברואר 1836.
ויקטור דה ברוי היה קרוב לחוג הדוקטרינרים הליברלים שהתנגדו למלוכנים הרדיקליים ושבימי מלכותו של לואי פיליפ נקלטו על ידי האורליאניסטים.
למשפחת ברוי שורשים בפיימונטה באיטליה.
ויקטור דה ברוי נולד בפריז ב-1785 כילד הצעיר ובנו היחיד של שארל-לואי-ויקטור, נסיך ברוי, וכנכד של ויקטור-פרנסואה, הדוכס השני ברוי.
כאשר בזמן המהפכה הצרפתית, סבו יצא לגלות, הוריו נעצרו על ידי שלטון הטרור.
אביו הוצא להורג בגיליוטינה ב-1794, בעוד שאמו, הרוזנת לשעבר סופי דה רוזן-קליינרופ (Rosen-Kleinroop) (1764–1828) בעזרת משרת שלה, הצליחה להימלט ממאסרה בווזול לשווייץ, בה נשארה עד אחרי 9 בתרמידור, יום נפילתו של רובספייר.
היא שבה לפריז עם ילדיה – שלוש הבנות והבן.
ב-1796 האם התחתנה עם מארק-רנה-וואייה דה פולמי, מרקיז ארז'נסון (1771–1842), נכד לשר מלחמה של לואי החמישה עשר.
ד'ארז'נסון היה למתנגד לשלטונו של נפוליאון הראשון ואחר כך כנציג ליברלי התנגד גם למשטרי הרסטורציה ושל המונרכיה של יולי.
תחת השגחתו של אביו החורג, קיבל ויקטור, שהיה לדוכס השליש לבית ברוי, חינוך מוקפד וליברלי.
הוא שמר את אדמות משפחת ברוי וזכה לפטור מגיוס בימי נפוליאון.
באותה תקופה פקד ברוי את חוגי האריסטוקרטיה והספרות של פריז.
ב-1809 הוא התמנה כחוקר (Auditeur) במועצת המדינה.
בהמשך הוא שימש כשליש צבאי (intendant) באיליריה אחר כך בווליאדוליד ובהמשך כנספח ויועץ בנציגויות צרפת בוורשה (1812) בפראג ובווינה.
ב-1813 שימש ברוי כמזכיר של הרוזן נרבון בקונגרס פראג.
טליראן התרשם ממנו ובהתיעצות עם דודו, אמדה דה ברוי, ביוני 1814 מינה אותו בימי הרסטורציה הראשונה במחזור הראשון של בית ה"פֶּרים של צרפת".
עדיין לא מלאו לו שלושים וכבר השתתף ברוי בדיוני בית הפרים במשפט של המרשל נה.
ביום גזר הדין נמנה עם שבעה עשר ה"פרים" שהצביעו בעד הגליה ולא בעד הוצאה להורג.
בשובו לצרפת בסוף 1816 הוא חבר לאופוזיציה הפעילה נגד הרוב המלוכני הרדיקלי שב "בית הבלתי נמצא".
ברוי הצטרף באותה תקופה לאגודה "עזור לעצמך, השמיים יעזרו לך" ול"חברת ידידי חופש העיתונות", בשנים 1825–1829 הוא כיהן כיושב ראש "החברה למוסר נוצרי".
בעקבות פעילות זו עורר את חשד השלטונות שהורו לבולשת לעקוב אחריו.
אחרי שב-1817 הכיר ברוי את פרנסואה גיזו והתחבר לקבוצת ה"דוקטרינרים": פייר-פול רואייה-קולר, פרוספר דה בראנט, שארל דה רמיזא, משהרגיש מוטרד מהשאיפות המהפכניות והכיתתיות של השמאל, התרחק ממנו והעדיף לראות במנהל הבריטי דגם לחיקוי כמוסדות פוליטיים ראויים.
אף על פי שלא לקח חלק במזימות שהפילו של שארל העשירי, כפי שהתוודה בזיכרונותיו, ראה ברוי את עצמו "מאותו יום עצמו" כ"אורליאניסט", כלומר תומך נאמן במונרכיה של יולי.
החל מ-31 ביולי 1830 נכנס כשר הפנים ושר העבודות הציבוריות בממשלה שהתמנתה על ידי הוועדה המוניציפלית של פריז.
לעומת זאת הוא לא היה חבר בממשלה הזמנית מ-1 באוגוסט 1830, אך ב-11 באוגוסט 1830 הצטרף לממשלה הראשונה של לואי פיליפ בתפקיד שר החינוך הציבורי, שר הדתות ונשיא מועצת המדינה.
ברוי התבלט כחסיד החזרת הסדר במדינה.
אחרי שב-2 בנובמבר 1830 נפלה הממשלה, הפך הדוכס ברוי, שוב ב"בית הפֶּרים", לאחד הנואמים המשפיעים שח מפלגת ההתנגדות, לצד קזימיר פייר פרייה וחבריו הדוקטרינרים, כמו פרנסואה גיזו, ביריבות כלפי ז'אק לאפיט וממשלתו.
ברוי הצביע בעד המעבר בירושה של התואר "פֶּר של צרפת" והתנגד לשווא בהתחלת 1832 לביטול בחוק מ-1816 שהנהיג טקסי כפרה בתאריך 21 בינואר, יום הזיכרון להוצאתו להורג של לואי השישה עשר.
כשב-11 באוקטובר 1832 הגיעו הדוקטרינרים לשלטון, קיבל ברוי את תיק החוץ והרכיב יחד עם גיזו ואדולף טייר מעין טריומווירט שאותו כינה המלך לואי פיליפ במורת רוח "קזימיר פרייה בשלוש דמויות".
עד 1836 ראש הלשכה שלו היה חימנס דודן.
כשר החוץ של צרפת ארגן הצבעה למען מלווה עבור מלחמת העצמאות של יוון מה שהכעיס את לואי פיליפ שראה בדיפלומטיה תחום שמור למלך רצה ששר החוץ יהיה כפוף להוראותיו.
הדוכס ברוי הפגין לדעתו "קשיחות מתנשאת" ורצה לנהל לבד את משרדו.
ברוי נאלץ להתמודד גם עם עוינותם הבלתי מתפשרת של טלראן שכיהן כשגריר בלונדון, ושל לואי-מתייה מולה, יועץ בעל השפעה על המלך.
שניהם התנקמו על זלזולו הגלוי כלפיהם וכלפי רוב עובדי האימפריה לשעבר.
במהרה הופיעו פערים משמעותיים בתחום המדיניות כלפי אנגליה.
לואי פיליפ סבר שאנגליה נוהגת כלפי צרפת בגישה אדונית ורצה למצוא בני ברית אחרים באירופה.
נישואיו של הדוכס אורליאן סימל את הכיוון הזה להתקרבות אל פרוסיה ואוסטריה, בזמן של ברוי, על אף המכשולים בברית שנכרתה עם אנגליה אחרי 1830, ביקש לשמור בצורה קפדנית על מדיניות זו.
המלך הותקף על ידי האופוזיציה שמתוך חדלות אישים ותסביכים לגבי נסיבות עלייתו לשלטון התכופף בפני הברית הקדושה בעיקר בסוגיה הפולנית (דיכוי המרד בפולין על ידי רוסיה), אולם ברוי לא ראה בכך סיבה ראויה לפרוש.
במאי 1831 נחתם הסכם עם ארצות הברית וביולי בא בעקבותיו חוזה שלפיו העניקה להן צרפת 25 מיליון כפיצויים על הנזקים שגרמו להן הפיראטים הצרפתים בעת מלחמות נפוליאון.
בתחילת 1834 הובא החוזה לאשרור הפרלמנט.
לה פאייט וחלק מהשמאל תמך בחוזה.
לעומת זאת הרפובליקני מוגן והלגיטימיסט ברייה תקפו אותו בחריפות.
ברוי לא הכיר מספיק את התיק ולא היה מעורב דיו בדיונים.
בהצבעה חשאית ב-31 במרץ דחה בית הנבחרים במפתיע את האשרור ב-176 קולות נגד 168, כאשר היה ברור שחלק מנציגי הרוב הצביעו נגד הממשלה.
משום כך ברוי וגם המרשל סבסטיאני, שניהל את המשא ומתן עם האמריקנים, התפטרו ב-1 באפריל 1834.
ב-12 במרץ 1835 אחרי נפילת ממשלת מורטייה
הנבחרים, בנדחפו על ידי גיזו ותייר, קמו לכפות על המלך ממשלה בראשות ברוי.
זו נועדה להיות ממשלה אוטונומית, דבר שלואי פיליפ חשש מכול.
לאחר היסוסים, הסכים המלך "לבלוע זאת כדי לא ליפול לרדיקליזם" וקרא לברוי להרכיב את הממשלה.
ברוי שמר לעצמו גם את תיק החוץ.
הוא התנה את הסכמתו להרכיב ממשלה בתנאים שהוענקו לקזימיר פרייה – בעיקר האפשרות לכנס ישיבות ממשלה ללא נוכחות המלך.
ב-21 באפריל העביר ברוי בפרלמנט את הפיצויים לארצות הברית אם כי ננזף על גישתו הסלחנית נוכח מילים מעליבות שנכללו במסר נשיא ארצות הברית, אנדרו ג'קסון.
ברוי חתם גם עם הממלכה המאוחדת חוזה על מאבק נגד הסחר בעבדים, שבה הסכים לזכות הביקור של הבריטים באוניות זרות, דבר שנחשב לוויתור מוגזם מצד צרפת.
ממשלת ברוי נפלה ב-5 בפברואר 1835 בגלל ההצבעה בנוגע להמרת הרנטות.
חסרו לו שני קולות כדי להשיג רוב.
האספה מחתה נגד תשובתו שנחשבה "חצופה" של ברוי לשאלת אחד הנבחרים.
אחד מבני התקופה העיר על כך: "לדוכס ברוי לא חסרו כדי שיסלחו לו לא מעמד אריסטוקרטי בכיר, לא יושר בלתי מעורער, לא חוסר אינטרסנטיות, לא הכישרון, אבל מה שכן חסרה לו תמיד זאת הייתה האמנות שלא לפגוע באגו-יים של האחרים".
פול טרו-דנז'ן כתב באותה נימה: "הוא לא חשש שלא ריצה אחרים, נטה יותר מדי להאמין כי זה מספיק שהוא צודק, ובנוסף, בביטחונו שהוא צודק, היה משהו בלתי גמיש, חד ומתנשא".
עצמאותו השכלית, חשיבתו המעולה, הרושם להתנשאות בעלת קרירות אריסטוקרטית, שיריביו ייחסו אותם לשחצנות מזלזלת, וידידיו – לביישנות צנועה, זיכו אותו בכבוד אבל לא בפופולריות.
מאוד דבק בשמו הטוב, הוא ראה בפוליטיקה לא אמצעי להרוויח אלא סיכון להכתים את עצמו.
הוא לא רצה מעמד כוח אלא מתוך רוח מחויבות, חובה פטריוטית.
אחרי הפרישה מהשלטון הוא המשיך לשבת ב"בית הפרים" של צרפת יד למהפכה בפברואר 1848.
ימי הרפובליקה הצרפתית השנייה והאימפריה השנייה
בימי מהפכת 1848 לא הגיש מועמדות בבחירות לאספה המחוקקת.
במאי 1849 הוא נבחר באספה הלאומית מטעם מחוז אר.
הוא היה חבר בוועד הבחירות ברחוב פואטייה.
באספה הוא הפך לראש הימין ונמנה עם חברי ועד ה"בורגראבים" (Burgraves) שניסחו את חוק הבחירות ממאי 1851 שהגביל את זכויות הבחירה באמצעות תנאי המגורים הקבועים למשך שלוש שנים באותו מקום.
ביולי 1851 הציעה את שינוי החוקה, אולם הצעתו לא זכתה אלא ב-446 קולות מול 278 ולא הגיעה לשני שלישים מהקולות שנדרשו על ידי החוקה.
אחרי הפיכת 2 בדצמבר 1851 פרש ברוי מהחיים הפוליטיים.
הוא כתב כמה מסות פוליטיות, כולל "Vues sur le gouvernement de la France" (השקפות על השלטון של צרפת) (1870).
מסה זו השפיע על בנו, אלבר ועל חוקי החוקה של צרפת מ-1875.
הדוכס ויקטור דה ברוי נפטר בפריז ב-1870.
על מצבתו כתובת עם ציטוט המפורסם, המצוי גם על כמה קברות של פרוטסטנטים:
פעילותו למען ביטול העבדות והסחר בעבדים
כבר משלב מוקדם בפעילותו הפוליטית התעניין ברוי בגורל העבדים.
ב-28 במרץ 1822 הציע ב"בית הפרים" שלצרפת להציג בפני המלך פנייה שבה יבקשו נקיטת אמצעים מתאימים להבטחת הביטול המוחלט של הסחר בעבדים.
ב-24 בינואר 1827 נאם בקשר להצעת החוק על הדיכוי סחר העבדים.
עדיין הוא לא התבטא בעד שחרור העבדים, ודרש את שמירת המשמעת הקפדנית בקרב השחורים בצורה דומה ל"כליאת המשוגעים בבית מחסה" עד ליום שבו יפסיקו השחורים לאיים באלימות נגד הלבנים, ליזום תגובות תגמול איומות, לפני שיטרפו זה את זה.
באותו יום "שמירת השעבוד יהיה פשע".
בדצמבר 1834 נמנה ברוי עם 26 מייסדי החברה הצרפתית לביטול העבדות.
הוא היה ליושב ראש שלה עד לפיזורה ב-1850.
ב-26 במרץ 1840 נקרא ברוי לשבת בראש הוועדה שהכינה את ביטול העבדות והחוקה המדינית של הקולוניות.
במרץ 1843 הציג בפני שר הימיה את דו"ח הוועדה.
ב-29 במאי 1845 אחרי משא ומתן חתם ברוי על החוזה עם אנגליה בעניין דיכוי הסחר בשחורים.
ב-7 ביולי 1845 נאם בבית הפרים על הצעות החוק שנועדו לעודד את שחרורם, חינוכם ורווחתם של העבדים.
(לפי ספרו של אוגוסטן קושן – "ביטול העבדות" כרך א', עמ' V-IV.
ויקטור דה ברוי היה נשוי החל לאלברטין, בתו של אריק מגנוס סטאל פון הולשטיין ושל מאדאם דה סטאל (אם כי ייתכן כי אביה הביולוגי היה הסופר בנז'מן קונסטן).
ב-1821 הזוג הוליד את אלבר, הדוכס הרביעי מבית ברוי.
בתם הבכורה, לואיז הייתה סופר, מחברת רומנים וביוגרפיות וצוירה על ידי הצייר אנגר.
לבן אחר, אוגוסט, הייתה קריירה כנסייתית ואקדמית.
1833 – נבחר כחבר חופשי באקדמיה למדעי הרוח המדינה.
30 באפריל 1836 – הצלב הגדול של לגיון הכבוד
1 במרץ 1855 – התקבל לאקדמיה הצרפתית בכיסא 24 במקום הרוזן סנט-אולר המנוח.
ב-3 באפריל 1856 דזירה ניזאר נאם לכבודו את נאום הקבלה.
ברוי ניהל סלון ספרותי והקים באקדמיה "סיעת הדוכסים" יחד עם פסקייה ונואי.
סנט בב ציין שכנואם, ברוי "האיר, השכיל, רומם, יותר משריגש".
הדוכס ברוי השאיר שלושה כרכים של "Écrits et Discours" (כתבים ונאומים)
(הרהורים על מוצא העולם ושלטון האלהות)
(השקפות על השלטון של צרפת)
(הסחר החופשי והמסים, עיונים בכלכלה פוליטית)
ויקטור דה ברוי הוציא לאור את הזיכרונות שלא פורסמו קודם של חמותו, מאדאם דה סטאל.
ויקטור אוגרטה (בספרדית: Víctor Ugarte; 5 במאי 1926 – 20 במרץ 1995) היה כדורגלן בוליביאני, ששיחק בעמדת החלוץ.
אוגרטה לקח חלק בזכייתה היחידה של נבחרת בוליביה בקופה אמריקה 1963.
אוגרטה החל את הקריירה כשחקן התקפה במועדון בוליבר מלה פאס, עימה זכה בעונה הרשמית הראשונה של הליגה הבוליביאנית ב-1950. אחר כך הם זכו פעמיים נוספות בשנים 1953 ו-1956. אוגרטה העביר את מרבית הקריירה בבוליבר, אך בשנת 1958 עבר לשחק תקופה קצרה בסן לורנסו הארגנטינאית, והיה הכדורגלן הבוליביאני הראשון בליגה הארגנטינאית.
משם המשיך למועדון אונסה קלדס הקולומביאני, וחזר לבוליבר בשנת 1962.
הוא פרש מכדורגל בשנת 1966. בשנותיו האחרונות סבל מעוני ומחלות, עד שנפטר ב-20 במרץ 1995 בגיל 68. לכבודו, נקרא על שמו אצטדיון השוכן בעיר פוטוסי.
אוגרטה השתתף במדי נבחרת בוליביה בחמישה טורנירים של הקופה אמריקה, וכבש בהם 11 שערים בסך הכל.
הוא לקח חלק בזכייתה בקופה אמריקה 1963, התואר היחיד של הנבחרת בהיסטוריה, בו כבש צמד בניצחון 4–5 על ברזיל במשחק המכריע.
בנוסף לכך, אוגרטה השתתף עימה במונדיאל 1950 בו נחלו תבוסה כאשר הפסידו 8–0 לאורוגוואי ובכך הודחו מהטורניר.
בניסיון ההעפלה שכשל למונדיאל 1958 אוגרטה היה לקפטן הנבחרת.
בסך הכל ערך במדיה 45 הופעות וכבש 16 שערים.
אמברוז הוא ביולוג התפתחותי אמריקאי, חתן פרס נובל, שגילה את ה-microRNA הידוע הראשון.
אמברוז הוא פרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מסצ'וסטס.
הוא השלים את לימודי התואר הראשון והדוקטורט שלו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
אמברוס קיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 2024 על מחקרו על ה-microRNA.
אביו, לונגין, הגיע לארצות הברית כפליט מלחמה מפולין.
ויקטור גדל במשק קטן בהרטלנד שבוורמונט, במשפחה בת שמונה ילדים.
הוא למד בבית הספר התיכון וודסטוק יוניון .
בהמשך קיבל תואר ראשון בביולוגיה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ב-1975 ודוקטורט בשנת 1979. את עבודת הדוקטור שלו עשה בהנחיית חתן פרס נובל דייוויד בולטימור.
אמברוס המשיך את מחקרו ב-MIT כעמית פוסט-דוקטורט במעבדתו של חתן פרס נובל לעתיד, הווארד רוברט הורביץ.
ב-1984 הפך לחבר סגל באוניברסיטת הרווארד, אך פרש משלא הוענקה לו קביעות, זמן קצר לאחר שגילה את מה שמכונה היום microRNA, שבגינו הוענק לו ב-2024 פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
אמברוז הצטרף לסגל דארטמות' קולג' בשנת 1992. ב-2008 הצטרף לסגל בית הספר לרפואה של אוניברסיטת מסצ'וסטס, וכיום הוא נושא בתואר פרופסור סילברמן למדעי הטבע בתוכנית לרפואה מולקולרית באוניברסיטה, שנתמך בידי תלמידו לשעבר בדארטמות', הווארד סקוט סילברמן.
במשך השנים זכה לפרסים בגין עבודתו.
בשנת 2024 חלק את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה עם גארי רובקון "על גילוי ה-microRNA ותפקידו בוויסות גנים לאחר שעתוק".
ויקטור חיים אלישר (8 באפריל 1913, ירושלים, האימפריה העות'מאנית – 28 באוגוסט 2006, ירושלים, ישראל) היה דיפלומט ישראלי אשר כיהן במספר תפקידי שגריר וכן כמיופה הכח האחרון בצירות ישראל בבולגריה, עד לניתוק היחסים הדיפלומטיים בין המדינות לאחר מלחמת ששת הימים.
ויקטור אלישר נולד בירושלים לאליעזר "מורנו" ירוחם אלישר ולרחל בת-שבע לבית נבון.
מצד אביו היה נכדו של הראשון לציון יעקב שאול אלישר, ומצד אימו היה נכדו של יוסף נבון.
בין השנים 1949–1952 כיהן כממונה על הקונסוליה הישראלית באיסטנבול וכממונה על העלייה.
בין שנים 1952–1956 כיהן כקונסול דיפלומטי בקונסוליה במרסיי שבצרפת, ובין השנים 1956–1957 כיהן כסגן מנהל באגף אירופה המערבית במשרד החוץ.
בין השנים 1962–1964 כיהן כשגריר ישראל בסנגל, ובראשית 1967 מונה למיופה הכח בצירות ישראל בסופיה במעמד של שגריר.
לאחר מלחמת ששת הימים ניתקו מדינות הגוש המזרחי את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, ואלישר נאלץ לסיים את תפקידו.
בין השנים 1968–1974 כיהן כשגריר ישראל בקולומביה, ובין השנים 1974–1977 כיהן כשגריר ישראל בוונצואלה.
הלך לעולמו ב-2006 והוא בן 93 שנים, והובא לקבורה בהר המנוחות.
ויקטור איי אוצ'אי הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ספטמברי סופיה מליגת העל הבולגרית.
אוצ'אי גדל באקדמיית איקון אלה בניגריה, ובחודש אוגוסט 2022 עבר ליאמרבוגט מהליגה הדנית השלישית.
הוא ערך הופעת ליגה אחת במדי המועדון, ובסוף החודש חזר לניגריה, הפעם לאקדמיית רייט טו וין.
ב-12 בינואר 2024 חתם בספטמברי סופיה מליגת המשנה הבולגרית, ובתום עונת העפיל עם הקבוצה לליגת העל הבולגרית.
בסך הכל ערך 61 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ויקטור בריילובסקי (נולד ב-27 בדצמבר 1935) הוא פרופסור בדימוס למדעי המחשב, היה אסיר ציון ופוליטיקאי ישראלי.
בריילובסקי היה חבר הכנסת בכנסות ה-15 וה-16 מטעם תנועת שינוי.
בריילובסקי נולד בשנת 1935 במוסקבה, ברית המועצות.
במשך 15 שנה נאבק למען זכות העלייה של יהודי ברית המועצות.
הוא פוטר מעבודתו וארגן סמינר ליהודים-מדענים מסורבי עליה.
לאחר מעצרו סמינר זה התקיים בדירתו של יעקב אלפרט.
הוא נשפט לארבע שנים מאסר.
לאחר שחרורו עלה לישראל בשנת 1987.
בשנת 1999 הוצב במקום השישי ברשימת שינוי בבחירות לכנסת החמש עשרה, ונבחר מטעמה בכנסת.
שינוי ישבה באופוזיציה ובריילובסקי היה חבר בוועדת המדע והטכנולוגיה וועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
בבחירות לכנסת השש עשרה הוצב שנית במקום השישי.
בבחירות אלו זכתה שינוי ב-15 מנדטים, הצטרפה לממשלה ובריילובסקי נבחר לכהן מטעמה כסגן שר הפנים.
ב-29 בנובמבר 2004 מונה בריילובסקי כשר המדע והטכנולוגיה בממשלת שרון, כשהוא מחליף את אילן שלגי שמונה לשר לאיכות הסביבה במינוי קבוע.
כעבור חמישה ימים בלבד, ב-4 בדצמבר, פוטר בריילובסקי מפני שהצביע, יחד עם סיעתו, נגד תקציב המדינה, ובכך היה השר שכהונתו הייתה הקצרה ביותר בממשלות ישראל.
עם חזרתו לאופוזיציה השתלב כחבר בוועדת המדע, ועדת העלייה והוועדה לענייני ביקורת המדינה.
עם הפילוג בשינוי סמוך לבחירות לכנסת השבע עשרה עזב בריילובסקי את המפלגה והצטרף לחץ, הוצב במקום החמישי ברשימה, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ונשארה מחוץ לכנסת.
פרופסור חבר (בדימוס) למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
ויקטור בראונר (ברומנית: Victor Brauner; 23 בנובמבר 1903 – 12 במרץ 1966) היה צייר יהודי-רומני, מייצג בולט של הסגנון הסוריאליסטי.
אחיהם של האתנומוזיקולוג הארי בראונר והצלם טדי בראונר.
ויקטור בראונר נולד בעיר פיאטרה ניאמץ שברומניה, למשפחה יהודית, בנו של תעשיין עץ בשם הרמן בראונר ושל אשתו, דבורה זלאטה.
האב עסק בזמנו הפנוי בכתיבת שירה, בהיפנוזה, בספיריטואליזם ובתאוסופיה.
בראונר למד בבית הספר היסודי בווינה בירת אוסטריה, שאליה עברה משפחתו לכמה שנים.
משפחת בראונר שבה לרומניה בשנת 1914, וויקטור המשיך את לימודיו בבית הספר האוונגלי בעיר בראילה.
בתקופה זו הוא גילה את הזואולוגיה והתלהב ממנה.
בהמשך, בין השנים 1919–1921, למד בבוקרשט בבית הספר לאומנויות יפות וגם בבית הספר לציור (בית ספר פרטי) של "ח.
הוא ביקר בעיירות פלטיצ'ן ובלצ'יק וצייר את הנופים.
על פי עדותו הוא עבר את כל השלבים: דאדאיזם, ציור מופשט, אקספרסיוניזם.
ב-26 בספטמבר 1924 נפתחה, ב"גלריות מוצרט" בבוקרשט, התערוכה האישית הראשונה של בראונר.
בתקופה זו הוא נפגש לראשונה עם המשורר היהודי-רומני אילריה וורונקה, מי שהקים את כתב העת "75HP", שבו יפרסם בראונר את המניפסט שלו, "פיקטופואזיה" (Pictopoezia = ציורשיר) ומאמר על "מעל הרציונליזם".
בראונר צייר והציג את "ישו בקברט" בסגנונו של הצייר ג'ורג' גרוס ואת "הבחורה בבית החרושת" בסגנונו של הולדר (Holder).
בשנת 1925 יצא לראשונה לפריז וחזר לבוקרשט בשנת 1927. בין השנים 1928–1931 השתתף בכתב העת האוונגרדי "אונו" (Unu "אחד"), בו פרסם רפרודוקציות של מרבית עבודותיו, ציורים בהירים ודיוקנאות של ידידיו המשוררים והסופרים.
משנת 1930 התיישב בפריז, שם פגש את קונסטנטין ברנקושי שהכיר לו את אומנות הצילום.
הוא התיידד עם המשורר היהודי רומני בנימין פונדויאנו ופגש את איב טנגי (Yves Tanguy) ודרכו התוודע לחוג הסוריאליסטים.
הוא התגורר באותו בנין עם טנגי ואלברטו ג'אקומטי.
בתקופה זו צייר את "דיוקן עצמי עם עין עקורה".
בשנת 1933 הציג את התערוכה האישית הראשונה שלו בפריז, ב"גלריה פייר".
הוצגו שם ציורים בהם נוכח תמיד נושא העין: "יכולת הריכוז של מר K", "המקרה המשונה של אדון K".
את המקדמה לקטלוג שלו כתב אנדרה ברטון.
בהמשך השתתף בראונר בכל התערוכות הסוריאליסטיות.
בשנת 1935 חזר לרומניה, לבוקרשט, ושם הצטרף למפלגה הקומוניסטית לתקופה קצרה, שבה לא תועדה פעילות או התבטאות מיוחדת.
הוא הציג ברומניה וסיפק את האיורים לשתי אסופות שירים של המשורר ג'לו נאום.
תערוכתו מ-7 באפריל 1935 מוזכרת בספר האוטוביוגרפי של סשה פאנה, "יליד שנת 02".
בשנת 1938 חזר לצרפת, שם איבד את עינו השמאלית בקטטה שהייתה בין דומיניק ובין אסטבן פרנסס.
בראונר שניסה להגן על אסטבן נפגע מכוס שנזרקה.
הסיטואציה נתנה השראה לסופר הארגנטינאי ארנסטו סאבטו המשתמש בה בספרו "על קברים וגיבורים" (תורגם לעברית בהוצאת עם עובד).
באותה שנה פגש את ז'קלין אברהם ונשא אותה לאישה.
הוא יצר סדרת ציורים שזכו לכינוי lycantrope או chimere.
בשנת 1940 עזב את פריז בחברתו של פייר מלביל (Pierre Malbille) והתיישב בפרפיניאן, אצל רוברט ריוס (Robert Rius) ולאחר מכן ב-Cant-Blage, בהרי הפירינאים המזרחיים ובסן-פלן ד'אמון (Saint-Felin d'Amont) שם קיבל מגורים כפויים, אך בכל התקופה שמר על קשריו עם הפליטים הסוריאליסטים במרסיי.
בשנת 1941 חלה מאוד ואושפז בקליניקה "פרדיס" (Paradis).
לאחר מלחמת העולם השנייה לקח חלק בביאנלה של ונציה וטייל באיטליה.
בשנת 1959 התמקם בסטודיו ברחוב Lepic ובשנת 1961 שוב נסע לאיטליה ולאחר זאת התיישב בוואראנז'וויל (Varangéville) שם עבד רוב הזמן.
בשנת 1965 יצר סדרות ציורים בשם "מיתולוגיה" ו"פנים מהמיתולוגיה".
מדובר במיתולוגיה של העולם המודרני, והביקורת קיבלה אותם באהדה.
בין ציורים אלה נמצא גם הציור הנבואי "La fin et le debut" המזכיר לנו שבסיום חיי הצייר מתחילה יצירתו לחיות.
בשנת 1966 נבחר לייצג את צרפת בביאנלה של ונציה ושם הוקדש לו אולם שלם.
בחודש מרץ, לאחר מחלה ממושכת, נפטר ונקבר בבית הקברות של מונמארטר ועל קברו חקוק משפט שנלקח מפנקסיו: "Peindre, c'est la vie, la vraie vie, ma vie" ("הציור הוא החיים, החיים האמיתיים, חיי שלי").
ויקטור איוונוביץ' בֵּלֵנְקוֹ היה טייס סובייטי שערק למערב עם מטוסו.
בלנקו נולד בעיר נלצ'יק שבצפון קווקז במשפחה רוסית.
לאחר סיום בית ספר תיכון עבד במפעל בעיר אומסק, לאחר מכן למד שנה אחת רפואה, אך עזב את הלימודים לטובת התעופה הצבאית.
בשנת 1967 התחיל הכשרה בבית הספר הצבאי לטייסי קרב, אותו סיים בשנת 1971. לאחר סיום הלימודים שירת כמדריך בבית ספר לטיס בעיר סטברופול.
בשנת 1975 הועבר לשרת כטיס קרב ברגימנט מס' 513 של חיל ההגנה האווירית הסובייטי שליד העיר צ'ונגויבקה בפרימוריה.
ב-6 בספטמבר 1976 יצא לטיסת אימון שגרתית, במהלכה הטיס את מטוסו מדגם מיג-25 "פוקסבט" להָקוֹדָטֵה שביפן.
כך ערק למעשה מברית המועצות.
הייתה זו הפעם הראשונה בה יכול היה המערב לבחון מטוס זה מקרוב.
מראשית שנות השבעים שבהם נכנס מטוס המיג 25 לשירות מבצעי בברית המועצות מטוס זה נחשב לבעל מעטפת ביצועים חריגה וכאיום ממשי על מטוסי נאט"ו (בעיקר כמטוס ירוט).
בין היתר נודע על יכולתו לטוס במהירות של מעל 3 מאך ברום טיסה של מעל 80,000 רגל.
בחינתו של המטוס הפתיעה את האמריקאים לנוכח הטכנולוגיה הפשוטה שנתגלתה במטוס ורמת הגימור הנמוכה של חלקיו.
מטוס המיג-25 פורק, נבדק ולאחר מכן הוחזר לברית המועצות ב-30 מכולות.
בלנקו הביא איתו את מדריך הטיסה של המטוס, מתוך רצון לעזור לטייסים אמריקאים בהערכת ובבחינת המטוס.
עם זאת, ממשלת יפן אסרה להטיס את המטוס, והתירה לארצות הברית רק לבדוק את המטוס, ולבצע מבחנים על הקרקע במערכות המכ"ם ומנועי המטוס.
לבלנקו הוענק מקלט מדיני על ידי נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד וסודרה לו קרן נאמנות שהעניקה לו תנאי מחיה נוחים מאוד לשנים הבאות.
ארצות הברית תחקרה אותו במשך חמשת החודשים הראשונים שלאחר עריקתו.
בשנת 1980, באופן חריג, הוענקה לו אזרחות אמריקאית.
לצורך כך נחקק עבורו חוק פרוסנלי על ידי הקונגרס.
בהיותו בארצות הברית התחתן ונולדו לו שני בנים.
היה יועץ של חיל האוויר האמריקאי ושל חברות תעופה אזרחיות.
בשנת 1995, לאחר התפרקות ברית המועצות ביקר במוסקבה בהקשר לעסקיו.
מת ב-24 בספטמבר 2023 בביתו באילינוי.
ויקטור ברלדיאנו (רומנית: Victor\Vigder Bârlădeanu; 18 בדצמבר 1928 - 5 בינואר 2007) היה סופר, מחזאי ועיתונאי יהודי רומני.
ויקטור/ויגדר ברלידיאנו נולד בבוקרשט, רומניה, במשפחה יהודית, כבנם של אברהם (Avram) ושרה (Sura) ברלדיאנו, סוחרים זעירים.
הוא למד בבית ספר תיכון יהודי למסחר על שם מקס עזריאל והמשיך ללימודים באוניברסיטת בוקרשט, שם למד היסטוריה ושפות סלאביות.
לאחר תקופה קצרה בשורות השומר הצעיר, ברומניה, עבר לאיחוד הנוער הקומוניסטי ובאוטוביוגרפיה, שכתב עבור השלטונות הקומוניסטים, הכה על חטא היותו ציוני לזמן קצר.
הוא המשיך אל שורות המפלגה הקומוניסטית, שהפכה בינתיים למפלגה היחידה ושלטת במדינה, והאוטוביוגרפיה שלו שופעת הערצה לקומוניזם ולסובייטים, כמקובל באותם הזמנים.
הוא טען שאין לו קרובי משפחה מחוץ לרומניה ושניתק יחסיו עם בני משפחתו, פרט להוריו, אולם כעבור כמה שנים הוכנס שמו לרשימה שחורה של השלטונות, משום שבתו, האדריכלית אירינה ברלדיאנו (Irina Bârlădeanu), התחתנה עם מהנדס הבניין ניידמן סילביאן (Neidmann Silvian) ושניהם עלו לישראל.
מפברואר 1947 צורף למערכת העיתון "השיח החדש" (Graiul Nou), ביטאון של פיקוד הצבא האדום ברומניה, עד סגירת העיתון באפריל 1948. כעבור עשרה ימים צורף למערכת "הניצוץ" (Scânteia).
מטעם העיתון נשלח לקוריאה הצפונית ומאוחר יותר למוסקבה.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי היה ברלדיאנו מזכיר האגודה לידידות רומניה-ישראל.
ברלדיאנו חיבר מספר ספרי כתבות, כמו:
1972 Chipuri şi măşti "קלסתרונים ומסכות".
1976 Cei ce caută, cei ce găsesc "אלה שמחפשים, אלה שמוציאים".
וגם לברית לאופרה בשם "תחקור עם שחר" ולאופרה של שרבן ניקיפור בעקבות אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
כמו כן כתב ספרי שירה.
ויקטור בורגה היה קומיקאי, בדרן ופסנתרן יהודי דני-אמריקני, שנקרא בחיבה "הנסיך הליצן של דנמרק" או "הדני הענק".
ויקטור בורגה נולד כבורגה רוזנבאום (Børge Rosenbaum) למשפחה יהודית בקופנהגן שבדנמרק.
הוריו, ברנרד ופרדריקה רוזנבאום, היו מוזיקאים (האב היה כנר והאם פסנתרנית).
בגיל 3 החל בורגה הצעיר ללמוד פסנתר כמו אמו, ועד מהרה התגלה כבעל כישרון נדיר.
את הרסיטל הראשון שלו ביצע בגיל 8, ובשנת 1918 זכה במלגה מלאה באקדמיה המלכותית למוזיקה של דנמרק, שם למד אצל אוליבו קראוזה.
מאוחר יותר למד אצל ויקטור שיולר, תלמידו של ליסט פרדריק למונד, ואגון פטרי, תלמידו של בוזוני.
לאחר מספר שנים כפסנתרן קלאסי בקונצרטים (הקונצרט הראשון שלו נערך ב-1926), הוא התחיל את מופע "הסטנד-אפ" המפורסם שלו, המערב מוזיקה לפסנתר ובדיחות.
בשנת 1933 נשא לאישה את האמריקאית אלזי צ'ילטון, ובאותה שנה החל להעלות את מופעי הבידור.
הוא ערך סיבובי הופעות ממושכים באירופה, שבהם החל לספר בדיחות אנטי-נאציות, דבר שהביא להכללתו ברשימת "אויבי המולדת".
בשעה שהנאצים כבשו את דנמרק במלחמת העולם השנייה, בורגה הופיע בקונצרט בשוודיה, והצליח להימלט לפינלנד.
הוא הפליג לאמריקה על סיפון USS American Legion, אוניית הנוסעים האחרונה שהצליחה לצאת מאירופה לפני המלחמה, והגיע לארצות הברית ב-28 באוגוסט 1940 כשבכיסו 20 דולר בלבד.
מחופש למלח, בורגה שב לדנמרק פעם אחת במהלך הכיבוש, כדי לבקר את אמו לפני מותה.
על אף שבורגה לא דיבר אנגלית כלל בעת הגעתו לארצות הברית, הוא הצליח במהרה להתאים את הבדיחות שלו לקהל האמריקאי, ולמד אנגלית מצפייה בסרטים.
הוא אימץ את השם ויקטור בורגה, ובשנת 1941 החל להופיע בתוכניות רדיו, ותוך זמן קצר נשכר על ידי בינג קרוסבי לתוכנית הטלוויזיה שלו "Kraft Music Hall".
מאותו השלב, העניינים התגלגלו מהר עבור בורגה, שבשנת 1942 זכה בפרס המבצע הטוב ביותר ברדיו.
זמן קצר לאחר קבלת הפרס הוצעו לו תפקידים בסרטי קולנוע לצד כוכבים כגון פרנק סינטרה (בסרט "Higher and Higher").
במהלך הגשת "התוכנית של ויקטור בורגה" ברשת NBC משנת 1946, הוא פיתח רבים מסמליו המסחריים, בהם הכרזות חוזרות ונשנות שהוא עומד לנגן יצירה כלשהי – אך לאחריהן דעתו הוסחה בשל דבר מה, השמעת הערות על הקהל, או ציון השימושיות של "ואלס הדקה" של שופן למדידת הזמן הדרוש לבישול ביצה רכה.
במקרים אחרים הוא החל לנגן יצירה קלאסית מפורסמת כגון "סונטת אור ירח" אופוס 27 של בטהובן, ולפתע עבר לנגן נעימת פופ או ג'אז מתאימה מבחינה הרמונית כמו "לילה ויום" (קול פורטר).
בין המערכונים הקבועים של בורגה היו "הפיסוק הפונטי", שבו היה מספר סיפור, או שר שיר, עם סימני הפיסוק המלאים (פסיק, נקודה, סימן קריאה וכו') כצלילים אונומטופואטיים.
מערכון ידוע נוסף הוא "השפה האינפלציונית", שבה הוא היה מגדיל את המספרים שהיו מופיעים בתוך מילים, למשל המילה "Forehead" הייתה הופכת ל"Fivehead" ואילו שם השיר המפורסם "Tea for Two" היה הופך ל"Tea five Three", וכו'.
בורגה עשה שימוש באלמנטים פיזיים וויזואליים בהופעותיו החיות ובתוכניות הטלוויזיה שלו.
בקטע אחר, כאשר נגינה אנרגטית של קטע מסוים גרמה לו ליפול מכיסא הפסנתר, היה פותח את מכסה המושב, מוציא משם שני קצוות של חגורת בטיחות של רכב, וחוגר אותה על עצמו, "לשם הבטיחות".
שותפו למופע המוזיקלי בשנות החמישים, לאוניד המברו, היה פסנתרן קונצרטים ידוע.
בורגה אף נהנה מאינטראקציה עם הקהל.
כאשר ראה אדם מתעניין בשורה הקדמית, היה שואל אותו אם הוא אוהב מוזיקה לפסנתר.
לאחר שהלה היה עונה תשובה חיובית, בורגה היה מגיש לו את חוברת התווים מהפסנתר שלו ואומר לו "בבקשה".
לאחר שגווע צחוקו של הקהל, הוא היה אומר "1.95 דולר בבקשה" (המחיר היה משתנה).
כשהיה שואל את האדם אם הוא בכלל יודע לקרוא תווים לפסנתר ומקבל תשובה חיובית נוספת, היה מעלה את המחיר.
בורגה הופיע בתוכניתו של אד סאליבן מספר פעמים בשנת 1948, שבה גם הפך לאזרח ארצות הברית.
ב-2 באוקטובר 1953 השיק את המופע שלו "קומדיה במוזיקה" ב"גולדן תיאטר" בניו יורק.
המופע נכנס ל"ספר השיאים של גינס" כמופע-היחיד הממושך ביותר, עם 849 הצגות, עד שירד מהבמה ב-21 בינואר 1956.
לאחר גירושיו מאלזי, נשא ויקטור בורגה לאישה את שרה-בל סאנה סקרייפר בשנת 1953.
בהמשך הקריירה שלו סיבובי ההופעות כללו שיתופי פעולה עם כמה מהתזמורות המובילות בעולם, כמו הפילהרמונית של ניו יורק והפילהרמונית של לונדון.
בשנת 1992 חש גאווה גדולה כאשר הוזמן לנצח על התזמורת הסימפונית המלכותית של דנמרק בתיאטרון המלכותי של המדינה בקופנהגן.
בורגה סייע בהקמתן של מספר קרנות נאמנות, כגון הקרן "תודה לסקנדינביה", שהוקדשה לאלה שסייעו ליהודים להימלט מהרדיפה הגרמנית במהלך המלחמה.
בשנת 1999 קיבל בורגה את פרס מרכז קנדי.
לצד פועלו המוזיקלי, בורגה כתב שני ספרים, "ההפסקות האהובות עליי" ו"הקומדיות המוזיקליות האהובות עליי" (יחד עם רוברט שרמן), ואת האוטוביוגרפיה "החיוך הוא המרחק הקצר ביותר" (יחד עם נילס-יורגן קייזר).
ויקטור בורגה המשיך להופיע עד ימיו האחרונים, ובשנת ה-90 לחייו ביצע כ-60 הופעות.
בורגה הלך לעולמו בגריניץ', קונטיקט, לאחר יותר מ-75 שנה על הבמה.
הוא מת בשנתו, יום לאחר ששב מקונצרט בדנמרק.
לאחר מותו נקראו על שמו אולם הופעות בניו-יורק וכיכר בקופנהגן.
הוא הותיר אחריו חמישה ילדים (שלעיתים הופיעו יחד איתו): רונלד וג'אנט מאשתו הראשונה אלזי, וסאנה, ויקטור הבן ופרדריקה, מאשתו השנייה.
האסטרואיד 5634 Victorborge שהתגלה ב-1978 על ידי אלינור הלין ושלטה ג'ון באס נקרא על שמו.
ויקטור ברינדץ' הוא אמן יהודי ממוצא רוסי, המתגורר ופועל כיום בישראל.
חבר באגודת האמנים והפסלים של ישראל, ולשעבר חבר אגודת האמנים הפלסטיים בברית המועצות.
ברינדץ' נולד בעיר חרקוב שבאוקראינה למשפחה יהודית.
לאחר סיום התיכון, עבד ויקטור במשרה זמנית כשרטט בתיאטרון.
הוא סיים את לימודי האומנות בהארט-קולג' באודסה בסוף שנות ה-80 ולמד אצל הצייר הלאומי גוסיבקה.
החלטתו לפסל קשורה רבות בידידותו עם יוליאן רוקוביטשניקוב, פסל משנות ה-80. בשנת 1983 יצר את פסלו הקטן, בשם "אביב" אשר מציג דמות של בחורה חיילת.
ב-1991 נולדה בתו השלישית קטרין (ורה) ברינדץ' מנישואיו עם אוקסנה.
לפני נסיעתו העניק עשרות מעבודותיו לבית יתומים בווסקריסנסקי ו-12 עבודות נוספות, למוזיאון יהודי במוסקבה.
עבודותיו שואבות הרבה מחיי היום יום והמנטליות הישראלית, מהפולקלור היהודי ומהמצב המשתנה בארץ.
בציוריו הרבה מן הנושאים הפוליטיים האקטואליים, ובעבודותיו יש הרבה מדעותיו הפוליטיות האישיות.
בין יצירותיו תמונות המציגות מצבים ואירועים הקשורים ביהודים בארץ ובעולם: ציורי חגים וחוגגים, חיילים וקרבות, יהודי אירופה.
לימים הפכו אשתו ובתו להשראות הגדולות ביותר של עבודותיו, כאשר תמונות רבות מציגות את הבת, מילדותה ועד בגרותה, ובחלקן את האישה, או את שתי הבנות יחד.
1985 – 1992: תערוכות שונות ברחבי ברית המועצות ומוסקבה.
1996: "ברינדץ' ויקטור", ברוקלין גלרי, ניו-יורק, סן-פרנסיקו.
1996: "גלריה של דוד המלך" במרכז התרבות בירושלים.
1999: "במעבדה" במרכז האומנות בתל אביב.
2004: "אלף בית" במרכז התרבות בירושלים.
2005: "גוונים יהודיים באמנות" - פסטיבל אמנות יהודית בירושלים.
2006: התערוכה הבינלאומית הראשונה בארגנטינה MIAD Venado Tuerto 2006.
2007: תערוכת ציוריו ב"בית התנ"ך".
2009-2014: "אבני שנים-עשר שבטי ישראל", המוזיאון היהודי באודסה "מגדל שורשים".
2014: "אבני שנים-עשר שבטי ישראל", בית רריך, אודסה, אוקראינה.
ויקטור הוגו אריסטיסאבאל פוסאדה (בספרדית: Víctor Hugo Aristizábal Posada; נולד ב-9 בדצמבר 1971) הוא כדורגלן עבר קולומביאני.
אריסטיסאבאל החל את הקריירה שלו באתלטיקו נסיונל, שם שיחק בין 1990 ל-1996 למעט תקופה קצרה בוולנסיה ב-1994. הוא זכה פעמיים באליפות (1991 ו-1994) ליגת העל הקולומביאנית במדי נסיונל, בגביע אינטראמריקנה ב-1990 ובמקום השני בגביע הליברטדורס ב-1995.
אריסטיסאבאל שיחק בסאו פאולו ובסנטוס לפני שחזר לקולומביה ושיחק בנסיונל ובדפורטיבו קאלי.
בשנת 2002 הוא חזר לברזיל, ושיחק עבור ויטוריה, קרוזיירו (עמה זכה בדאבל הלאומי ובאליפות מינאס ז'ראיס ב-2003) וקוריטיבה.
הוא חזר לנסיונל בפעם השלישית, וזכה עמה באליפות האפרטורה של 2005, ובאפרטורה וקלאוסורה של 2007. אריסטיסאבאל הוא השחקן היחיד שזכה בשש אליפויות עם אתלטיקו נסיונל.
הוא פרש מכדורגל בנובמבר 2007 בעקבות פציעה בברכו.
אריסטיסאבל הוא השחקן הקולומביאני שהבקיע הכי הרבה שערים בקריירה בכל המסגרות (348), והוא גם מלך השערים של נסיונל עם 207 שערים.
כמו כן, הוא השחקן הזר שהבקיע הכי הרבה שערים בליגת העל הברזילאית (110).
הוא גם השחקן שהבקיע הכי הרבה שערים במשחקי הדרבי מול דפורטיבו אינדפנדיינטה מדיין עם 20 שערים והקולומביאני שהבקיע הכי הרבה פעמים שלושער (13).
ב-12 ביולי 2008 נערך משחק הפרידה לכבודו באצטדיון של נסיונל במדיין, ונכחו בו כ-45,000 צופים.
למשחק הוזמנו כוכבי כדורגל דרום אמריקנים ידועים, ובהם קרלוס ולדרמה, אנסו פרנצ'סקולי, לאונל אלברס, רנה היגיטה, חואן פבלו אנחל ופאוסטינו אספרייה.
במשחק התמודדו נסיונל וקבוצה שהורכבה על ידי אריסטיסאבאל.
המשחק הסתיים בתיקו 2 - 2 כאשר אריסטיסאבאל מבקיע את שני השערים לזכות נסיונאל.
אריסטיסאבאל נחשב לאחד מטובי השחקנים בתולדות נבחרת קולומביה.
בין 1993 ל-2003 הוא השתתף ב-66 משחקים בינלאומיים, והבקיע בהם 32 שערים.
הטורניר הראשון שבו השתתף היה קופה אמריקה 1993 באקוודור.
הוא הבקיע שער בניצחון 2 - 1 על נבחרת מקסיקו, וסייע לנבחרתו להעפיל עד לחצי הגמר.
קולומביה הפסידה לנבחרת ארגנטינה בדו-קרב פנדלים לאחר שאריסטיסאבאל החמיץ את הפנדל המכריע.
הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1994, אך לא השתתף באף אחד מהמשחקים.
אריסטיסאבאל השתתף במשחקי מוקדמות מונדיאל 1998, ואף הבקיע שער בתיקו 1 - 1 בלימה מול נבחרת פרו.
במונדיאל עצמו הוא השתתף בשלושה המשחקים בבית המוקדם, אך לא הצליח להוביל את הנבחרת להעפלה לשמינית הגמר.
קולומביה אירחה את קופה אמריקה 2001, ואריסטיסאבאל היה אחד השחקנים שהובילו אותה לזכייה ראשונה בטורניר בתולדותיה.
הוא נבחר לשחקן המצטיין בטורניר, הבקיע שישה מתוך 11 השערים של נבחרתו, וזכה בתואר מלך השערים של הטורניר.
הוא השתתף גם בגביע הקונפדרציות 2003 שבו הגיעה הנבחרת למקום הרביעי.
הוא הבקיע שלושער בניצחון החוץ 4 - 0 על נבחרת פרגוואי במוקדמות מונדיאל 2002, אך למרות זאת קולומביה לא העפילה לטורניר כיוון שהייתה זקוקה לשער אחד נוסף על מנת לעבור את נבחרת אורוגוואי.
במהלך ההכנות לפתיחת מוקדמות מונדיאל 2006 הודיע מאמן הנבחרת כי אריסטיסאבאל לא ייכלל בסגל לקראת המשחק הראשון מול נבחרת ברזיל, ובעקבות כך הוא הודיע על פרישתו מהנבחרת לאחר עשר שנים.
ויקטור פאבלוביץ' בראניקוב היה מדינאי רוסי שכיהן כראש גופי ביטחון הפנים, תחילה בברית המועצות ולאחר מכן ברוסיה.
בראניקוב ניהל את ארגוני ביטחון המדינה בתקופה שבין פירוק ברית המועצות והקמת הפדרציה הרוסית.
שימש כשר פנים, שר ההגנה ומנכ"ל סוכנות הביטחון הפדרלית הראשון.
לאחר עם סיום לימודיו בבית הספר בראניקוב עבד במפעל המכני של ילאבוגה (בטטרסטן) בשנים 1957–1961.
ב-1961 החל לשרת במשטרה וסיים את בית הספר המיוחד לשוטרים של ילאבוגה בשנת 1968 ולמד בסניף סברדלובסק של בית הספר הגבוה של משרד הפנים במוסקבה שסיים אותו בשנת 1968.
בראניקוב היה מפקד מחלקת המשטרה וסגן מפקד מחלקת המבצעים האזורית, כעבור זמן הועבר לאגף השביעי של המינהל למלחמה בגנבת רכוש סוציאליסטי של משרד הפנים הסובייטי (Управления по борьбе с хищениями социалистической собственности МВД СССР), שעסק במאבק בגנבת מטבעות ויהלומים.
ביוני 1988 הועבר לבאקו והיה סגן ראשון לשר הפנים באזרבייג'ן במטרה להשליט סדר לאור מהומות אתניות בעיר.
ביולי 1990 מונה לסגן שר הפנים.
החל מספטמבר 1990 היה שר הפנים של רוסיה הסובייטית (הרפובליקה הגדולה ביותר של ברית המועצות).
בעקבות פוטש של אוגוסט, ב-23 באוגוסט 1991 מונה לשר הביטחון והפנים של ברית המועצות.
עם פירוק ברית המועצות מונה ב-26 בדצמבר 1991 לשר הפנים והביטחון הרוסי.
אנשי כוחות הביטחון התנגדו לאיחוד עם כוחות המשטרה הסובייטית, לכן עד מהרה המשרד המאוחד פורק ל-2 משרדים נפרדים.
ב-15 בינואר 1992 מונה למנכ"ל סוכנות הביטחון הפדרלית, היורשת הישירה למינהל השני של הקג"ב האחראי לביטחון פנים.
ב-24 בינואר אותה שנה מונה לראש משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית.
במאי 1992 הועלה לדרגה צבאית "גנרל הצבא" - הדרגה השנייה בסדר הדרגות הצבאי הרוסי.
במסגרת פעילותו במשרד הוא הצליח לבצע מספר מבצעים.
עם זאת, נפוצו שמועות על קשריו עם המתעשרים החדשים וניצול התפקיד לקבלת הטבות אישיות.
כמו כן, נפוצו שמועות על קשריו המתגברים עם מתנגדים למדיניותו של הנשיא.
עד קרע זה, ב-18 ביולי 1993 פוטר בשל הפרות אתיות ופעילות לקויה של שומרי שירות משמר הגבול הפדרלי בגבול הטג'יקי-אפגני.
בראניקוב היה פעיל בסכסוך החוקתי הרוסי של שנת 1993 וכיהן כשר הביטחון המיועד של מתנגדי הנשיא בוריס ילצין.
הוא נעצר ב-4 באוקטובר 1993, שוחרר ב-26 בפברואר 1994 וקיבל חנינה מאת הנשיא בוריס ילצין.
ב-12 ביולי 1995 ויקטור בראניקוב הלך לעולמו בביתו במחוז מוסקבה.
ויקטור בטארסה היה ראש עיריית בית לחם משנת 2005 ועד 2012. במקצועו רופא מנתח מומחה לאף-אוזן-גרון.
בטארסה נולד בבית לחם למשפחה נוצרית קתולית וגדל והתבגר בירושלים.
בשנת 1948 הוא עבר למצרים, למד שם רפואה ואחר כך התגייס לחיל הרפואה של צבא ירדן.
הוא שימש כמנהל מחלקה בבית חולים ששכן בהוספיס האוסטרי שבעיר העתיקה בירושלים.
לאחר 1967 עבד תקופה קצרה במערכת הבריאות הישראלית, אבל עזב בשל פעילותו הפוליטית.
אחר כך היגר לארצות הברית וכיום הוא מחזיק באזרחות אמריקנית.
הוא נבחר בשנת 2005 לתפקיד ראש עיריית בית לחם ושימש בתפקידו זה עד נובמבר 2012 עת הוחלף על ידי ורה באבון
ויקטור אנאטולייביץ' בּוּט הוא איש עסקים רוסי, המכונה על ידי שירותי אכיפת החוק בארצות הברית, סוחר הנשק הגדול ביותר בעולם.
משרד החוץ הבריטי ביקש להטיל עליו סנקציות בשל פעילות חברתו "נתיבי האספקה האווירית", שהוציאה טיסות, לטענת המערב נושאות נשק, ממזרח אירופה, בעיקר מבולגריה, מולדובה ואוקראינה, אל ליבריה ואנגולה.
בשיתוף פעולה עם הרשויות האמריקאיות, עצרה המשטרה המלכותית של תאילנד את בוט בעת ביקורו בבנגקוק בשנת 2008. ארצות הברית דרשה את הסגרתו, וזו אושרה באוגוסט 2010 על ידי בית המשפט העליון של תאילנד.
בוט היה כלוא במרכז הכליאה העירוני בניו יורק מאז אפריל 2012, עת נידון ל-25 שנות מאסר ועד דצמבר 2022 עת שוחרר תמורת שחרורה של בריטני גריינר.
הוא נשוי לאלה בוט החל משנת 1992. הם הכירו באנגולה בשרתו במסגרת משלחת צבא ברית המועצות.
יש לו בת שמתגוררת באיחוד האמירויות הערביות.
בוט נולד בדושנבה, ברית המועצות (כיום בירת טג'יקיסטן) ב-13 בינואר 1967.
עוד בבית הספר למד אספרנטו וגרמנית.
לאחר שלא הצליח להתקבל ללימודים במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים ב-מוסקבה גויס לצבא ב-1985.
לאחר לימודיו במכון הצבאי לשפות זרות רכש מיומנות וידע בשש שפות (אנגלית, צרפתית, ספרדית, פורטוגזית, פרסית וזולו).
באתר האינטרנט של בוט נכתב כי הוא שירת בצבא הסובייטי כמתרגם, בדרגת סגן בגר"ו - שירות המודיעין הצבאי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
בשנת 1987, במהלך שרות בצבא קבע, למד במכון הצבאי של משרד ההגנה הסובייטי במוסקבה ובשנים 1989–1991 שירת כמתרגם צבאי בעיקר במדינות אפריקה.
בשנת 1991 סיים את שירותו בדרגת סגן-אלוף.
אבל על פי מקורות אחרים הוא הועלה לדרגת סרן בגר"ו, היה קצין בחיל האוויר הסובייטי והוא בוגר תוכנית אימונים של המודיעין הצבאי הסובייטי, אף שאחרים טוענים כי היה סוכן קג"ב, טענה שהוא עצמו הכחיש.
בוט נהג להפר אמברגו נשק של האו"ם על אנגולה, ליבריה, סיירה לאון והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במהלך שנות ה-90. אחד מהלקוחות השנויים במחלוקת היה צ'ארלס טיילור, שחברות ההובלה האווירית של בוט סיפקו לו שירות לצד ממשלת צרפת, האו"ם וארצות הברית.
בתחילת שנות ה-90 בוט סיפק מצרכים שונים לכוח השלום של האו"ם, לחיילים צרפתים ולראשי מדינות אפריקה.
בוט טען שהיה פעמים רבות באפגניסטן באמצע שנות ה-90, אך הוא מכחיש כל מגע עם אל-קאעידה או הטליבאן.
ייתכן שהוא מכר מטוסים לטליבאן.
עם זאת, יש אומרים שהוא גם מסר להם נשק.
החל משנת 1994, ביצע בוט שירותים ומשלוחים עבור ממשלת אפגניסטן - תחילה לטליבאן ואחר כך לברית הצפונית (שזכתה לתמיכה גם מרוסיה וממדינות המערב).
במהלך העסקאות עם הברית הצפונית הוא הכיר את אחמד שאה מסעוד, מפקד הברית הצפונית באפגניסטן.
ה-CIA תיאר את בוט כמי שבאותה עת החזיק בבעלותו כמה מטוסים להובלת נשק קל ותחמושת לתוך אפגניסטן.
בשנת 1995 הוא היה מעורב במשא ומתן על שחרור הטייסים הרוסיים שנחטפו באותה שנה.
חברות נשק ותעשייה בולגריות ייצאו כמויות גדולות של סוגים שונים של נשק בין השנים 1996 ו-1998 על בסיס קבוע" וכי "...
חברת התובלה האווירית Cess, בבעלות ויקטור בוט, הייתה המובילה העיקרית של כלי נשק אלה משדה התעופה של בורגס בבולגריה".
הייתה זו הפעם הראשונה שיוחסה לבוט באופן רשמי אשמת סחר בנשק.
סוחר נשק אחר, עימאד כאביר, טען כי היה מועסק במטוס של בוט במהלך אמצע שנות ה-90 והוביל נשק לאפריקה ממדינות מזרח אירופה.
בוט חשוד גם באספקת נשק לצ'ארלס טיילור ולחימוש שני הצדדים במלחמת האזרחים של סיירה לאון.
עדי ראייה גם תיארו פגישות אישיות בין טיילור לבוט.
בשנת 1993 החל שיתוף הפעולה של בוט עם ריצ'רד צ'יצ'אקלי, יליד סוריה, שהפך למנהל הפיננסי של בוט ובשנת 1995 נחת בנמל התעופה הבינלאומי שארג'ה של איחוד האמירויות הערביות והפך לשותף מלא בעסקאות של בוט עם ממשלת איחוד האמירויות.
בשנת 2000 הורשע בוט שלא בפניו ברפובליקה המרכז-אפריקאית באשמת זיוף מסמכים, אלא שההאשמות בוטלו מאוחר יותר.
לאחר הפלישה לאפגניסטן ב-2001, בוט הופיע במוסקבה והצהיר כי בעוד שהמטוסים שלו ביצעו טיסות סדירות לאפגניסטן הוא מעולם לא יצר קשר עם אל-קאעידה או הטליבאן, במקום זאת הוא נהג לספק נשק לברית הצפונית.
זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, אל-קאעידה העביר זהב מהמדינה ונטען שביצע זאת באמצעות מטוסיו של בוט.
בוט חשוד באספקת נשק למספר קבוצות מזוינות בתחילת שנות ה-2000 במלחמת קונגו השנייה, בתקופה זו הוא העסיק כ-300 איש והפעיל בין 40 ל-60 כלי טיס.
הרשת של בוט סיפקה גם טילי נ"מ שנעשה בהן שימוש בהתקפה על מטוס ארקיע בקניה ב-2002.
בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס, ביולי 2003, בוט אמר כי, "התעוררתי אחר ה-11 בספטמבר ומצאתי שהפכתי לאיש השני אחרי אוסמה...
עדיף שאשמור על פה חתום".
הוא הצביע על מצחו ואמר לעיתונאי שראיין אותו "אם אני אספר לך הכול אני אחטוף חור אדום ממש כאן".
כאשר העיתונאי שאל אותו על שירותי הביון הרוסיים, הוא השיב: "עד עכשיו חפרת באגם גדול עם כפיות קטנות.
בנוסף לכך, דווח גם כי בוט נפגש עם בכירי חזבאללה בלבנון, לפני פרוץ מלחמת לבנון השנייה בקיץ 2006, אף שעדי ראייה טענו כי באותה תקופה הוא היה למעשה ברוסיה.
ישראל מצאה מאוחר יותר כי החזבאללה התחמש בטילים נגד טנקים מדגם RPG-29 Vampir וקורנט 9K129 מתוצרת רוסיה.
באותה תקופה עבד בוט עם סוחר הנשק עימאד כאביר.
לוויקטור בוט לא היה מקום מגורים קבוע וידוע כי החזיק בכמה בתים ברוסיה באיחוד האמירויות הערביות ונהג להשתכן גם בסוריה, לבנון, דרום אפריקה, רואנדה ובלגיה.
כבר בשנת 2001 החלו שלטונות החוק במספר מדינות להתעניין בפעילותו.
מחשש לביטחונו, הוא העתיק את מקום מגוריו לרוסיה ומשם היה מרכז את פעילות העסקית.
כבר בשנת 2002 בלגיה בקשה את הסגרתו והחל משנת 2004 החלה חקירה של שלטונות ארצות הברית.
האסטרטגיה של בוט הייתה כל הזמן להיות בתנועה, הוא החזיק בבעלותו חברות רבות, ולעיתים קרובות חידש רישום של כלי טיס דבר שהקשה על הרשויות להכין תיק נגדו.
הוא מעולם לא חויב עבור עסקאות נשק באפריקה.
הבלגים ביקשו להנפיק באמצעות האינטרפול צו מעצר נגד בוט באשמת הלבנת הון, ובשנת 2002 האינטרפול הכריז עליו כמבוקש (הודעת המבוקש של ויקטור בוט).
בסופו של דבר בוטל צו המעצר נגדו בשל חוסר במקום מגורים קבוע ולכן לא ניתן היה להעמידו לדין.
ביום מעצרו בבנגקוק, התברר כי היה מבוקש על ידי אינטרפול גם על ידי ארצות הברית, הפשע לכאורה היה אספקת תמיכה חומרית ומשאבים לארגון טרור כלשהו.
ארצות הברית החליטה על הקפאת נכסיו ביולי 2004 והדגישה את היותו איש עסקים וסוחר נשק, כמו כן צוינה קרבתו לצ'ארלס טיילור.
המשטרה המלכותית של תאילנד עצרה את בוט בבנגקוק ב-6 במרץ 2008 בשיאו של מבצע עוקץ מתוחכם של סוכני המינהל לאכיפת הסמים של ארצות הברית.
בוט הציע לכאורה לספק נשק לאנשים שחשב שהיו נציגי הכוחות המזוינים המהפכניים של קולומביה ובפגישה עמם התברר כי הם סוכני ה-DEA והוא נעצר.
אחרי חודשים של עיכוב, החל בית הדין הפלילי בבנגקוק בדיון ההסגרה של בוט ב-22 בספטמבר 2008. בפברואר 2009, חתמו חברי הקונגרס של ארצות הברית על מכתב למזכירת המדינה האמריקאית הילרי קלינטון, והביעו את רצונם כי סוגיית ההסגרה של בוט צריכה "להישאר בראש סדר העדיפויות".
ב-11 באוגוסט 2009, פסק בית הדין הפלילי לטובתו של בוט, תוך דחיית הבקשה של ארצות הברית להסגרתו.
התקשורת תיארה את הצעד כנושא אופי פוליטי, לא פלילי.
ארצות הברית החליטה לערער על פסק הדין, וב-20 באוגוסט 2010 קבע בית המשפט העליון של תאילנד כי בוט יכול, למעשה, להיות מוסגר לארצות הברית.
ב-16 בנובמבר 2010, הוסגר בוט לארצות הברית; הממשלה הרוסית מחתה וטענה כי הליך ההסגרה היה לא חוקי.
רוסיה לא רצתה שבוט יעמוד למשפט וקראה להחלטת בית המשפט התאילנדי ב-2010 כצעד שנעשה ממניעים פוליטיים.
משרד החוץ טען כי בוט חף מפשע.
ב-18 בנובמבר 2010, זמן קצר לאחר הסגרתו של בוט לארצות הברית, טען סרגיי פריחודקו, עוזרו של נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, כי לרוסיה "אין מה להסתיר" במקרה הפלילי של בוט, הוא אמר כי "זה האינטרס שלנו שהחקירה תגיע לסיומה, ו[בוט] צריך לענות על כל השאלות שיש למערכת המשפט באמריקה".
יום לאחר מעצרו בבנגקוק, האשים אותו משרד המשפטים האמריקאי בקשירת קשר כדי לספק תמיכה חומרית או משאבים המיועדים לארגון טרור זר ובקשירת קשר להרוג אמריקנים בכלל וקצינים אמריקנים בפרט, כמו כן הוא הואשם בקשירת קשר למכירת טילים נגד מטוסים.
האשמות נוספות נגדו הוגשו בפברואר 2010. אלה כוללות רכישה לא חוקית של כלי טיס, הונאה בנקאית, והלבנת הון.
בוט היה כלוא במרכז הכליאה העירוני בניו יורק לאחר שנידון ל-25 שנות מאסר, ב-5 באפריל 2012.
ויקטור בוט היה מוקד להתעניינות תקשורתית, ומלבד כתבות בעיתונות פורסם ב-2007 ספר שגולל את סיפורו בשם "סוחר המוות: כסף, רובים, מטוסים והאיש שהפך את המלחמה לאפשרית" (Merchant of Death: Money, Guns, Planes, and the Man Who Makes War Possible), ספר שנכתב על ידי שני עיתונאים אמריקאים, סטיבן בראון ודאגלס פאראה.
בוט שימש גם השראה לסרט "קאנדהר" הרוסי כמתאם המשא ומתן לשחרור הטייסים החטופים מאפגניסטן ב-1995 והיווה השראה לכמה ספרים רוסיים שיצאו באחרונה.
נוסף לכך שימש בוט גם השראה לסרט המצליח "שר המלחמה" (2005), בכיכובו של ניקולס קייג', המגלם את סוחר הנשק האוקראיני יורי אורלוב.
ויקטור בוריסוביץ' חוסיד היה גנרל יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, עליו כתב נתן אלתרמן את השיר "גנרל חסיד" בטור השביעי.
ויקטור בוריסוביץ' חוסיד נולד בשנת 1903 בכפר קאנטקוזנקה שבפלך חרסון באימפריה הרוסית (כיום זהו כפר פריבוז'ני במחוז מיקולאייב של אוקראינה).
הוא נולד למשפחה יהודית ענפה.
בילדותו למד בחדר ולאחר מכן עבר עם משפחתו לעיר הסמוכה ווזנסנסק.
בשנת 1922, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, התגייס לצבא האדום ונכנס למכללה של חיל התותחנים באודסה, ולאחר מכן המשיך לשרת כקצין תותחנים בצבא האדום.
בשנת 1937 סיים קורס לפיקוד צבאי בכיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות בשנת 1941 היה חוסיד מפקד חטיבת תותחנים בדרגת פולקובניק (אלוף-משנה).
בתחילת המלחמה יחידתו עברה בעיר ניקולייב, בעת הקרב על העיר דניפרופטרובסק, זרקו הנאצים, שידם הייתה אז על העליונה בקרב, כרוזים לעבר כוחותיו בהם קראו לו בשמו והציעו לו להפסיק את האש.
בתגובה – הוא הגביר את האש.
במשך חודש וחצי עיכבה החטיבה שבפיקודו את הכוחות הגרמניים ומנעה מהם לחצות את נהר הדניפר מזרחה.
על כך הוענק לו אות ההצטיינות "הכוכב האדום".
בהמשך הוזכר שמו פעמים אחדות לשבח בפקודות היום של סטלין.
בחטיבה שתחת פיקודו זכו למעלה מחמישים לוחמים בתואר "גיבור ברית המועצות",
בשנת 1942 מונה חוסיד למפקד החטיבה הארטילרית העשירית, ולחם בקרב סטלינגרד ובקרב קורסק.
בשנת 1943 היה מפקד אוגדה ארטילרית של עתודות המטה הכללי, ולאחר מכן קצין קישור ארטילרי בחזית וורונז'.
בשנת 1944 מונה למפקד אוגדת המשמר הארטילרית הראשונה, שהייתה מבין הראשונות ששחררו את אדמת אוקראינה ולאחר מכן המשיכה להילחם בפולין.
באחד הקרבות נלחמו כוחותיו במשך שישים שעות נגד שתי אוגדות גרמניות והשמידו כוחות אויב רבים, כלי שריון ותותחים, כשחוסיד עצמו נמצא כל העת בקו האש.
לקראת סיום המלחמה, בשנת 1945, מונה למפקד אוגדת הארטילריה השלישית והשתתף בהסתערות על דרזדן וברלין.
ב-18 בנובמבר 1944 הועלה דרגת גנרל-מאיור (מקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל).
על תפקודו במלחמה עוטר ב: עיטור לנין, 3 עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה שנייה, 2 עיטורי קוטוזוב מדרגה שנייה ועיטור הכוכב האדום.
בינואר 1945, בעקבות הניצחונות הסובייטים במערב פולין ובמזרח פרוסיה וכיבוש העיר ראדום, הזכיר סטלין בפקודת היום שלו לשבח את הגנרל חוסיד על ההסתערות מעבר לנהר הויסלה, והדבר התפרסם בעיתונות העברית בארץ ישראל.
הגנרל חוסיד היה אחד מ-305 גנרלים יהודים ששירתו בצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה המשיך הגנרל חוסיד לשרת בצבא האדום ופרש לגמלאות ב-14 במאי 1958 והתגורר בקייב.
ויקטור בוריסוביץ' חוסיד נפטר ב-14 בינואר 1974 והוא קבור בבית הקברות בקייב.
ב-17 בינואר 1945, כאשר נתפרסם בעיתונות העברית כי בפקודת היום שלו על הניצחון בחזית ראדום ציין סטלין לשבח את "הגנרל-מאיור חסיד" (כך נכתב שמו של חוסיד בתעתיק לעברית), הבין המשורר נתן אלתרמן כי מדובר בגנרל יהודי, ואכן לא טעה בהבחנתו.
אלתרמן ראה בפועלו של הגנרל גם משום נקמה יהודית בנאצים ואת הגנרל כנציגם של דורות קודמים, ופרסם ב-19 בינואר 1945 שיר ב"טור השביעי" בעיתון "דבר" שנשא את הכותרת "גנרל חסיד".
בשיר תיאר אלתרמן כיצד חייליו של הגנרל חסיד מהללים אותו על פיקודו בהתקפה ובהרעשה וקוראים לו מולודיץ – גיבור חיל:
אלתרמן צירף למעריצים גם שלושה אבות דמיוניים של גנרל חסיד, שהיו לדעת אלתרמן גם הם חסידים:
להלן מביא אלתרמן מביא את דבריהם של השלושה.
האחד המשווה אותו לדוד טברסקי מטולנה אומר:
אלתרמן, שהיה חילוני ורחוק ממיסטיקה יהודית, בחר בשיר זה לתת ביטוי מיסטי לדיאלוג של הגנרל עם אבותיו, כביטוי לנקמת גנרל יהודי על השואה.
הוא נקט סגנון זה גם בשירו "גנרל המן" אודות הגנרל הנאצי אדולף האמן, אותו ראה כאחד ממשיכיו בני זמננו של המן האגגי.
ויקטור בראק היה פושע מלחמה נאצי מארגן תוכנית האותנזיה T4, במסגרתה השלטון הנאצי רצח באופן שיטתי נכים מבין בני העם הגרמני.
עם תום התוכנית היה בראק אחד האחראים להשמדת יהודים באמצעות גז במחנות ההשמדה ויעץ לאודילו גלובוצניק כיצד יש ליישם את הפתרון הסופי, נראה גם שבראק היה אבי הרעיון להסוות את תאי הגזים כמקלחות.
בין לבין היה התנדב בראק לוואפן אס אס ושירת בדיב' החמישית (הנסיך אויגן) והשביעית (ויקינג).
בראק נידון למוות ב-1947, במשפט הרופאים בגרמניה והוצא להורג ב-1948.
בראק הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אס בשנת 1929. בשנת 1936 התמנה לראש משרד 2 בלשכת הקנצלר של היטלר בברלין.
המשרד בראשו עמד טיפול בנושאים הנוגעים למשרדי הממשלה השונים, לכוחות המזוינים, למפלגה הנאצית, ובקשות חנינה ותלונות שנשלחו להיטלר מכל חלקי גרמניה.
בנובמבר 1940 בראק קודם לדרגת אוברפיהרר באס אס.
בדצמבר 1939 הורה בראק לאוגוסט בקר לטפל בהשמדה בגז של חולי נפש ואזרחים אחרים שהנאצים ראו בהם "כאלה שאינם ראויים לחיות".
תוכנית זו הפכה מאוחר יותר לתוכנית T4. בעת משפט הרופאים בגרמניה העיד בראק כי לאחר 1941, כאשר השמדת היהודים הייתה בשיאה, היינריך הימלר הורה לו ליצור קשר עם רופאים שהיו מעורבים בתוכנית T4 כדי לפתח דרכים לעקר גברים יהודים צעירים וחזקים המסוגלים לעבוד בשרות המאמץ המלחמתי הגרמני.
הרעיון היה לפתח שיטת עיקור שבה הקורבן אינו מודע להליך.
בראק פיתח שיטות של הקרנה ישירה על אברי הרבייה שנוסו על ידי הורסט שומאן בבלוק 10 באושוויץ, שיטה זו נוסתה על כ-1000 בני אדם, עם סיבוכים קשים של כוויות, פריטוניטיס, ספסיס ומוות.
בהמשך הציע בראק שיטת הונאה שנקראה "שיטת האשנב".
המועמדים לעיקור היו נקראים למלא טפסים אצל פקיד, ובעמדם ליד הדלפק היו מקרינים את אברי הרבייה שלהם על ידי זוג צינורות שהיו חבויים מתחת לאשנב.
במרץ 1941 בראק מילא את משימתו וחיבר דו"ח להימלר שבו תיאר שיטת עיקור המונית בעזרת קרני רנטגן מבלי שהקורבן מודע למעשה, אלא לאחר שכבר עוקר.
ב-23 ביוני 1942 כתב בראק להימלר את המכתב הבא:
בעקבות מכתב זה הורה הימלר לבצע ניסוי בהליך העיקור על אסירים באושוויץ.
כיוון שבראק התנדב לשירות בוואפן אס אס, סגנו בלנקנבורג הוא שנטל את המשימה וניגש לבצעה.
בראק אף היה זה אשר ככל הנראה הגה את הרעיון להסוות את תאי הגזים במחנות ההשמדה כמקלחות.
ויקטור בראון (נולד ב-27 בנובמבר 1957) הוא במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע ישראלי.
ויקטור בראון נולד ברוסאריו, ארגנטינה, במשפחה מסורתית, שם משפחתו המקורי הוא כץ.
בראון למד כלכלה וניהול באוניברסיטת רוסאריו והיה מדריך בתנועת השומר הצעיר, ביחד עם כל קבוצתו הוא נסע לישראל למשך שנה ושב לארגנטינה.
לאחר שעלה לישראל ב-1979 הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת בן-גוריון ובמקביל למד צילום בתל אביב.
ב-1983 נשא אישה ממוצא ברזילאי-פולני ועבר להתגורר עימה בסאו פאולו, ברזיל שם למד ניהול ניירות ערך וגם קולנוע בבית הספר לקולנוע.
תוך כדי שהותו בברזיל צילם וביים קליפים ללהקות ברזילאיות עבור MTV והתעשר ממסחר ניירות ערך ואחר-כך איבד את הונו בבורסה.
בראון שב לישראל ולמד בבית הספר לאומנות הקולנוע של דוד גרינברג ומאוחר יותר נסע ללמוד גם עריכה באנגליה.
עם שובו לישראל עבד כמקרין סרטים במכון לפריון העבודה והייצור וכעוזר במאי של צורי מימון בסרטו "נערי החוף" (1992) הפיק, צילם וערך את הסרט Tomatoes עם מיכל ינאי ואת סרט המדע בדיוני The Last Days וצילם אירועים וסרט תדמית אודות נווה שלום.
ב-1992 עשה בראון טירונות שלב ב' בצה"ל במשך שישה חודשים וב-1993 התחתן בשנית.
הוא כתב, ביים והפיק את הסרט "גן עדן" פרק ב' (20 דקות) ששודר בערוץ הראשון.
סרטו העלילתי הארוך הראשון הוא "הירושה הגדולה" (75 דקות) ששודר בערוץ 2 ב-2004 וזכה בפסטיבל הסרטים העצמאיים של ניו יורק באותה השנה.
סרטו העלילתי השני נקרא "סינדרום ירושלים" אותו הפיק וביים (2010), הסרט שודר גם בערוץ 2.
במרץ 2012 בראון סיים את סרטו השלישי, "פיניטה לה קומדיה", סרט עלילתי ארוך אודות חייו של המלחין בטהובן, בכיכובו של אסי דיין.
ובמקביל שקד על כתיבתו של ספר בן עשרים סיפורים שחווה בחייו בארץ ובוונצואלה.
בראון מרבה לצייר, להשתתף בתערוכות וייסד ביחד עם חברו פסטור אנגל ברגר את עמותת "דרכי תקווה" שמספקת מזון לחסרי בית ומעניקה להם גם ייעוץ נפשי, תנ"ך וספר תהילים.
לבראון בת מנישואיו הראשונים בשם קארן שמתגוררת בברזיל.
75 דקות מספר על שני אנשים שבצעירותם בארגנטינה חתמו שבועת דם שהראשון מהם שמתעשר יוריש את הונו לחברו לאחר מותו.
אחד מהם עלה לישראל, התעשר, חלה ונזכר בשבועה ביניהם.
הוא שוכר בלש פרטי כדי שיאתר את חברו ויחתוך לו את האצבע.