tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לחברת Discraft יש שלוש קטגוריות של דרייברים: דרייברים למרחק ארוך, דרייברים למרחק ארוך במיוחד ודרייברים למרחק מקסימלי.
סוג נוסף של דרייבר, המשמש בתדירות נמוכה יותר, הוא רולר.
כפי שהשם מרמז, יש לו קצה שנועד להתגלגל על הקרקע במקום לעוף.
(למרות שכל דיסק יכול לשמש כרולר, חלקם מתנהגים בצורה שונה למדי מאחרים).
שיא העולם לזריקת דיסק גולף מוחזק על ידי דייוויד וויגינס ג'וניור, עם מרחק של 338 מטר (1,108.92 רגל) ב-28 במרץ 2016. הוא שבר את השיא הקודם שעמד על 263.2 מטר (863.5 רגל), שנזרק על ידי סיימון ליזוט ב-25 באוקטובר 2014.
דיסקים בטווח בינוני כוללים קצה דהוי ומשופע ורוחב שוליים בינוני.
הם מציעים שליטה רבה יותר מאשר דרייברים, אך יש להם טווח קטן יותר.
דיסקים בטווח בינוני משמשים בדרך כלל כדיסקי גישה (approach).
שחקנים מתחילים ישתמשו לעיתים קרובות בטווח בינוני במקום דרייברים בעמדת הפתיחה, מכיוון שהם דורשים פחות כוח וטכניקה כדי לטוס ישר מאשר דרייברים במהירות גבוהה יותר.
פאטרים נועדו לטוס ישר, באופן צפוי ואיטי מאוד בהשוואה לדיסקים ודרייברים לטווח בינוני.
הם משמשים בדרך כלל לזריקות צמודות ומבוקרות הקרובות למטרה, אם כי חלק מהשחקנים משתמשים בהם לזריקות קצרות שבהם עצים או מכשולים אחרים נכנסים לתמונה.
בנוסף, דיסקים במהירות גבוהה יותר לא יעופו כראוי ללא שחרור מהיר מספיק, כך שפאטר או דיסק לטווח בינוני עם דרישות שחרור נמוכות יותר הוא סלחני יותר ויתנהג בצורה סדירה יותר.
שחקנים מקצועיים נושאים לעיתים קרובות פאטרים מרובים עם מאפייני מעוף שונים.
יציבות (stability) היא מדד הנטייה של דיסק לנטות לרוחב במהלך המעוף שלו.
דיסק שהוא יציב יתר על המידה (over stable) יטה לעוף שמאלה (לזריקת גב יד ימין), בעוד שדיסק שהוא פחות יציב יטה לנוע ימינה (גם לזריקת גב יד ימין).
דירוג היציבות של הדיסקים משתנה בהתאם ליצרן הדיסק.
דיסקים של Innova מדרגים יציבות כ"סיבוב" (turn) ו"דעיכה" (fade).
"סיבוב" מתייחס לאופן שבו הדיסק יעוף במהירות גבוהה בתחילת ובאמצע מעוף הטיסה שלו, ומדורג בסולם של +1 עד -5, כאשר +1 הוא היציבות הגבוהה ביותר ו-5- היא היציבות הפחות יציבה ביותר.
"דעיכה" מתייחסת לאופן שבו הדיסק יעוף במהירויות נמוכות יותר לקראת סוף המעוף שלו, ומדורגת בסולם של 0 עד 6, כאשר 0 היא הדעיכה הנמוכה ביותר, ו-6 היא הדעיכה הגדולה ביותר.
לדוגמה, דיסק עם סיבוב של 5- ודעיכה של 0 יעוף ימינה (לזריקת גב יד ימין) ברוב המעוף שלו ואז יתכווץ מעט שמאלה בסוף.
דיסק עם סיבוב של 1- ודעיכה של 3+ יפנה מעט ימינה באמצע מעוף הטיסה ויפנה בחדות שמאלה כשהוא מאטה.
דירוגים אלה ניתן למצוא על הדיסקים עצמן או באתר האינטרנט של היצרן.
חברת Discraft מדפיסה את דירוג היציבות על כל הדיסקים ומספקת מידע זה גם באתר האינטרנט שלה.
היציבות נעה בין 3 ל-3- עבור דיסקים של Discraft; עם זאת, הדירוגים של Discraft הם יותר שילוב של סיבוב ודעיכה כאשר הדומיננטיות היא של דעיכה.
לסיבוב (spin) יש השפעה מועטה על כוחות העילוי והגרר אך הוא משפיע על יציבות הדיסק במהלך המעוף.
דמיינו סביבון: דחיפה עדינה תפיל אותו מציר הסיבוב שלו לרגע, אך הוא לא יתהפך מכיוון שסיבוב מוסיף יציבות גירוסקופית.
באותו אופן, דיסק מעופף מתנגד לגלגול (התהפכות) מכיוון שסיבוב מוסיף יציבות גירוסקופית.
דיסק מעופף ישמור על קצב הסיבוב שלו גם כשהוא מאבד מהירות.
לקראת סוף מעוף הדיסק, כאשר קווי הסיבוב והמהירות מצטלבים, הדיסק המעופף יתחיל כצפוי לדעוך.
המידה שבה הדיסק ידהה תלויה בזווית הגובה שלו ובעיצובו.
ישנם עשרות סוגים שונים של פלסטיק המשמשים לייצור דיסקים על ידי יצרני הדיסקים השונים.
סוג הפלסטיק משפיע על תחושת האחיזה של הדיסק כמו גם על עמידותו, אשר בתורה יכולה להשפיע על קצב המעוף ככל שהדיסק נשחק.
יצרנים משווקים תערובות "בסיסיות" זולות יותר (למשל, DX, J-Pro, Pro-D, X-Line, D-line, Retro, R-Pro) ותערובות "פרימיום" (למשל, Champion, Titanium, FLX, GStar, Gold Line, Tournament Plastic, Fuzion, Star), כאשר קווי פרימיום מתוארים על ידי היצרנים כעמידים יותר מתערובות בסיסיות.
גרסאות מסוימות משלבות תכונות נוספות, כגון תוספים זוהרים בחושך או פלסטיק ציפה.
חברות רבות מציעות גם פלסטיק קל יותר (לעיתים קרובות מאוורר) שניתן להשתמש בו על ידי שחקנים עם מהירות שחרור נמוכה יותר.
דיסקים בצבעים בהירים יכולים להיות קלים יותר לאיתור בצמחייה.
תהליך הייצור המסחרי הוא בדרך כלל הזרקה בשל עלות היחידה הנמוכה והאמינות שלה.
כאב טיפוס והיצע בקנה מידה קטן, הדפסה תלת־ממדית היא אופציה הולכת וגדלה; עיצובים מודפסים בתלת-ממד שאושרו על ידי ה-PDGA זמינים מחברות מסוימות ולעיתים קרובות משתמשים בפולימרים כמו TPU או תערובות קנייניות.
חותמות מתייחסות לעיצוב או לאותיות המופיעים על גבי דיסק.
חותמות יכולות להופיע בחלקו העליון או התחתון של הדיסק.
יצרני דיסקים מיישמים חותמות באמצעות מכונת הטבעה חמה, בדרך כלל עם רדיד.
חותמות לא רק משרתות מטרה עיצובית יצירתית, אלא משמשות גם לזיהוי תבניות דיסק שונות.
בעוד שישנם אחיזות וסגנונות רבים לזריקת דיסק, שתי טכניקות נפוצות הן גב יד (backhand) וכף יד (forehand) הנקראת גם זריקת צד (sidearm).
שחקנים רבים משתמשים בריצה במהלך זריקה למרחק כדי לבנות מומנטום.
סגנונות הזריקה משתנים בהתאם לשחקן, ואין סטנדרט אחד.
כל הדיסקים, כאשר הם נזרקים, יפלו באופן טבעי לכיוון מסוים שנקבע על ידי כיוון הסיבוב של הדיסק בעת שחרורו.
כיוון זה נקרא הייזר (hyzer), הנפילה הטבעית של הדיסק, או אנהייזר (anhyzer), מה שגורם לדיסק ליפול בניגוד לדפוס המעוף הטבעי שלו.
בזריקת גב יד ימין (RHBH), הדיסק ייפול באופן טבעי שמאלה.
בזריקת כף יד ימנית (RHFH), הדיסק ייפול באופן טבעי ימינה.
בזריקת גב יד שמאל (LHBH), הדיסק ייפול באופן טבעי ימינה.
בזריקת כף יד שמאלית (LHFH), הדיסק ייפול באופן טבעי שמאלה.
בזריקת גב יד, הדיסק נמשך לרוחב קדמת הגוף ומשוחרר לכיוון נקודת מטרה קדמית.
הטכניקה יכולה לייצר סיבוב גבוה ועשויה להביא למרחק גדול יותר מאשר זריקת כף יד.
הכוח נוצר על ידי התחלת המומנטום מכפות הרגליים ומאפשר לו לנוע במעלה הגוף, הירכיים והכתפיים, ומגיע לשיאו בהעברת האנרגיה לדיסק.
זריקת כף יד (או זריקת צד) מבוצעת על ידי משיכת הדיסק מאחור וחלקית לרוחב חזית הגוף, בדומה לזריקת הצד בבייסבול.
ניתן להשתמש בזריקות בדוגמאות הבאות כדי לשלח טוב יותר דיסק כאשר שתי הזריקות הנפוצות הקודמות היו נעצרות על ידי מכשולים כגון שיחים, עצים, סלעים או מבנים מלאכותיים.
"גרזן" (או "טומהוק"): אחוז באופן דומה לזריקת צד אך נזרק בתנועה מעל הראש; כיוון הדיסק כמעט ניצב לקרקע לאורך רוב המעוף.
"אגודל": נזרק מעל הראש אך כאשר האגודל מוחזק על החלק התחתון של הדיסק.
"רולר": נזרק בגב יד או כף יד, הדיסק נע בעיקר על הקרקע על קצהו בזווית קלה ויכול לכסות מרחקים ארוכים בתנאים מתאימים.
"טורבו פאט": הדיסק מוחזק אנכית כאשר האגודל מתחת למרכז ומשוחרר בתנועת דחיפה כלפי מעלה, קצת כמו הרמת מגש.
שורש כף היד נשאר בדרך כלל יציב; המשך התנועה (follow-through) מעניק לדיסק את הסיבוב.
בטורבו פאט משתמשים בדרך כלל לטווח קצר.
"בייסבול" או "רימון": נזרק כמו בגב יד, אבל עם הדיסק הפוך.
זריקה זו משמשת לעיתים קרובות כדי לעלות ולרדת במכה קצרה שבה קיימת סכנה שהדיסק יתגלגל או יצא מתחום המסלול אם ייזרק רחוק מדי.
משמש בעיקר בזריקות במורד, אך ניתן להשתמש בו גם לעלייה ומעבר.
כמו כן, בשל הסיבוב המהיר והסיבוב האחורי של זריקה זו, לעיתים משתמשים בה כדי לצאת מהיער.
"היפוך פרק כף היד" - זוהי זריקה קשה ומסוגננת מאוד, אותה מכירים שחקני פריסטייל מנוסים ושחקני אולטימייט קלאסיים; היא פחות בשימוש בדיסק גולף.
היא נזרקת באותו אופן כמו "בייסבול" אך נמשכת בצד הזרוע של הגוף, ועל ידי היפוך הזרוע והדיסק.
באמצעות שימוש באגודל כאצבע כוח, הדיסק נמשך מאזור הירך אחורה ומעלה מאחורי הגוף אל מעבר לכתף, ומשוחרר לכיוון נקודת מטרה קדמית.
הדיסק עף בדפוס טיסה קונבנציונלי.
Stroke play היא שיטת הניקוד הנפוצה ביותר בענף הספורט (בה השחקן עם כמות הזריקות הכללית הנמוכה ביותר מוגדר כזוכה) אך קיימות צורות רבות נוספות.
אלה כוללות match play, skins, speed golf ו-captain's choice אשר בדיסק גולף גם מכונה "זוגות"/"דאבלים" (אין להתבלבל עם משחק עם שותף או משחק קבוצתי).
ללא קשר לצורת המשחק שהמשתתפים בוחרים, המטרות העיקריות של דיסק גולף זהות מבחינה מושגית לגולף מסורתי, במובן ששחקנים פועלים באותה טכניקת רישום ניקוד.
מונחי ניקוד עבור גומה בודדת:
"קוֹנְדּוֹר" - כאשר שחקן נמצא ארבע זריקות מתחת לפאר, או "-4".
"אַלְבַּטְרוֹס" (או "דאבל-איגל") - כאשר שחקן נמצא שלוש זריקות מתחת לפאר, או "-3".
"אִיגְל" (או "דאבל-בירד") - כאשר שחקן נמצא שתי זריקות מתחת לפאר, או "-2".
"בּוֹגִי" - כאשר שחקן נמצא זריקה אחת מעל לפאר, או "+1".
"בּוֹגִי כפול" – כאשר שחקן נמצא בשתי זריקות מעל הפאר, או "+2".
"בּוֹגִי משולש" – כאשר שחקן נמצא בשלוש זריקות מעל הפאר, או "+3".
משחק זוגות/דאבלים הוא סגנון משחק ייחודי שמציעים מסלולי גולף מקומיים רבים על בסיס שבועי.
בפורמט זה, נקבעות קבוצות של שני שחקני דיסק גולף.
לפעמים זה נעשה על ידי הגרלה אקראית, ולפעמים זהו פורמט פרו-אם.
במסלול זו שיטת "הדיסק הטוב ביותר", כלומר שני השחקנים זורקים מעמדת הפתיחה ואז מחליטים מאיזו נקודת נחיתה מבין השתיים הם רוצים להמשיך לשחק.
שני השחקנים משחקים מאותה נקודה ואז שוב בוחרים מאיזו נקודת נחיתה להמשיך.
פורמט הזוגות החובבני העולמי כולל את הזריקה הטובה ביותר, זריקה לסירוגין, התוצאה הטובה ביותר (שחקנים משחקים סינגלים ולוקחים את התוצאה הטובה ביותר מהגומה) והזריקה הגרועה ביותר (שני השחקנים חייבים להכניס את הפאט).
אֵיְיס (ace) – מצב שבו השחקן קולע את הדיסק לסל בזריקה הראשונה, ללא קשר ל-PAR של הגומה.
מבחינת ניקוד ביחס ל-PAR, אייס יכול להתאים לתוצאות שונות: בגומת PAR 3 הוא נחשב איגל, בגומת PAR 4 הוא אלבטרוס, ובגומת PAR 5 הוא קונדור.
באתר ה-PDGA ישנו דף המוקדש לכל השחקנים אשר הם חלק מ"מועדון האייס".
טורנירים מתקיימים ברחבי ארצות הברית ברחבי המדינה לאורך כל השנה.
משחקי טורנירים מאושרים מתפרסמים דרך חברות באיגוד הדיסק גולף המקצועי (PDGA).
ה-PDGA מספק טורנירי דיסק גולף בינלאומיים, מקצוענים וחובבים, וכן מפרסם תוצאות, דעות ומידע אחר המועיל לספורט באמצעות מדיה אלקטרונית ומודפסת.
בשנת 1982 אירח ה-PDGA את טורניר אליפות העולם הראשון.
מאז, אליפות העולם נערכה ב-17 מדינות אמריקאיות שונות, כמו גם בטורונטו, אונטריו.
אחד מטורנירי הדיסק גולף הגדולים ביותר הוא אליפות דיסק גולף ארצות הברית, הנערכת באוקטובר ברוק היל, קרוליינה הדרומית.
אתר אינטרנט שעוקב אחר מסלולים ברחבי העולם יחד עם תאריכי הפתיחה שלהם הראה עלייה מהירה במספר המסלולים הקבועים שנבנו, עם ממוצע של יותר מ-400 מסלולים חדשים שנוספו מדי שנה בין 2007 ל-2017. האתר מפרט 9744 מסלולים ברחבי העולם נכון לפברואר 2022.
במהלך מגפת הקורונה, כאשר סגרים וריחוק חברתי אילצו אנשים להימנע מהתקהלויות סגורות, דיסק גולף חווה צמיחה משמעותית.
אירועים בטלוויזיה שודרו לראשונה ב-CBS Sports וב-ESPN2.
למרות שרוב השחקנים משחקים ברמה חובבנית ואגבית, גם סצנת הדיסק גולף המקצוענית צומחת במהירות, כאשר השחקנים המקצוענים המובילים משחקים במשרה מלאה ומתפרנסים מזכיות בטורנירים וחסויות מיצרני ציוד.
הצפייה המקוונת בטורנירים ואירועים גדולים גדלה במהירות, כאשר סיקור אליפות העולם ב-2019 השיג יותר מ-3 מיליון צפיות ביוטיוב, וסרטון של אלבטרוס של השחקן המקצועי פילו ברת'ווייט צבר יותר מ-1.4 מיליון צפיות.
85% מכלל מסלולי דיסק גולף ברחבי העולם נמצאים בשלוש מדינות: ארצות הברית (75%), פינלנד (7%) וקנדה (3%).
מדינות בולטות נוספות כוללות את שוודיה ואסטוניה, שהיא בעלת הצפיפות הגבוהה ביותר של מסלולי דיסק גולף לקמ"ר של יבשה מכל מדינה אחרת, ואת מספר המסלולים השני בגובהו לנפש.
באיסלנד ובפינלנד יש 150 ו-111 מסלולים למיליון תושבים, בהתאמה.
מחוץ ליבשות צפון אמריקה ואירופה, יפן, אוסטרליה, ניו זילנד וקוריאה הדרומית מחזיקות במספר המסלולים הרב ביותר.
ישנם מסלולי דיסק גולף בכל יבשת, כולל 24 באמריקה הלטינית, 8 באפריקה ואחד באנטארקטיקה.
אולנד היא האזור עם הריכוז הצפוף ביותר של מסלולי דיסק גולף בעולם, עם מסלול אחד בכל אחת מ-16 הרשויות המקומיות של אולנד, שניתן תיאורטית להשלים אותו במשך 20 שעות.
את הפופולריות הגוברת של דיסק גולף ניתן לייחס במידה רבה לסיקור מוגבר של אירועי סבב מקצוענים, הזמינים בחינם ביוטיוב.
Jomez Productions, Gatekeeper Media ו-Go Throw (לשעבר GKPro) מצלמים את האירועים באותו יום ומשדרים אותם בבוקר שאחריו.
לעיתים קרובות, סרטונים אלה יכולים להגיע לעד 200,000 צופים.
הסיקור של Jomez של הסיבוב האחרון של אליפות העולם 2019 צבר יותר מ-5.5 מיליון צפיות ביוטיוב.
בעונת 2020, Jomez Productions ו-Disc Golf Pro Tour הגיעו להסכם עם CBS Sports ו-ESPN 2 לשדר סיקור פוסט-פרודקשן של טורניר בכל רשת.
אליפות הדיסקים הדינמיים הפתוחה שודרה ב-CBS Sports, ואליפות דיסק גולף סבב המקצוענים שודרה מחדש ב-ESPN2 ב-24 בנובמבר 2020. עם 225,000 צופים, זו הייתה התוכנית הנצפית ביותר בערוץ באותו יום.
בעוד שיש יותר שחקנים גברים מאשר נשים, איגוד הדיסק גולף לנשים קיים כדי לעודד שחקניות ולארגן טורנירים לנשים.
מספר חברות פתחו תוכניות ואתרי אינטרנט כדי לסייע במשיכת נשים לספורט.
ועדת הנשים של ה-PDGA "מוקדשת למשוך, לעודד ולשמר השתתפות נשים באירועי דיסק גולף מאורגנים".
ועדת הנשים של ה-PDGA קבעה שיאים היסטוריים ב-12 במאי 2012 על ידי ניהול האירוע העולמי הראשון לנשים שמשך 636 שחקניות ב-24 מדינות ו-4 מדינות.
האירוע העולמי לנשים היה צפוי להתקיים כל שנתיים החל משנת 2014, בתקווה להגדיל את מספר המשתתפות.
באירוע הגלובלי לנשים 2021 נרשמו 99 טורנירים ברחבי העולם, ממינסוטה ועד מלזיה, עם השתתפות משולבת של 3224 נשים שהתחרו ב-23 חטיבות PDGA שונות.
ישנן גם חברות דיסק גולף כמו Disc-Diva, שהחלו עם התמקדות עיקרית, אם כי לא בלעדית, בנשים בספורט, מקדמות אביזרים המיועדים לנשים ומשתמשות באמרות כנף כמו "הלוואי והיית זורקת כמו ילדה".
Sassy Pants היא קבוצה נוספת המתמקדת בגיוס מעורבות רבה יותר של נשים בספורט, ודוגלת בחסות נשים להשתתפות בטורנירים.
קבוצות דיסק גולף לנשים משתתפות באליפות המכללות הלאומית לדיסק גולף (National Collegiate Disc Golf Championship), ונבחרת הנשים של אוניברסיטת מיסיסיפי סטייט (Mississippi State) הייתה האלופה הראשונה בתולדות הטורניר.
בישראל קיימת משנת 2011 עמותה בשם "עמותת ספורט דיסק גולף ישראל" (ע"ר) הפועלת לקידום הספורט בארץ.
בתחילת שנת 2014 נפתח מסלול דיסק גולף בגן לאומי הבשור - פארק אשכול בן 18 סלים (חלקם למתחילים ורובם למתקדמים).
המסלול נמצא באותו השטח בו נמצא שביל אופני שטח.
הכניסה לפארק הינה בעלות סמלית.
מסלול נוסף בן 9 סלים נמצא בקיבוץ לוטן .
דיסק בין-חולייתי (TA: Discus intervertebralis) הוא רקמת סחוס עבה וגמישה הנמצאת בין כל שתי חוליות עמוד השדרה.
הדיסק מהווה מפרק מסוג מאחה בין גופי החוליות, הוא מחבר בחוזקה את החוליות, מאפשר תנועה מעטה ומתפקד כבולם זעזועים.
צורתו של הדיסק הבין חולייתי היא מעוגלת ושטוחה, והוא מחבר בין גופי חוליות שכנות.
בין שתי החוליות הראשונות חולית הציר והאטלס אין דיסק וכמו כן הדיסקים, בין חוליות עצם העצה ועצם העוקץ מתנוונים ומתגרמים בהתבגרות.
חלקו החיצוני או ההיקפי של הדיסק מכונה הטבעת הליפית (Anulus fibrosus) מורכב מסחוס סיבי.
סחוס הטבעת הליפית מחובר לשפתי גופי החוליות ויוצר שכבות בתוך שכבות של סיבים הנעים באלכסון מחוליה אחת לשנייה.
חלקו הפנימי של הדיסק הוא הגרעין הַמּוֹכִי (Nucleus pulposus), חומר ג'לטיני המכיל יותר סחוס מאשר סיבים ומאופיין באלסטיות גדולה ובתכולת מים גבוהה (כ־88 אחוזים באנשים צעירים).
הגרעין המוכי בא במגע עם פני גופי החוליות המכוסים סחוס זגוגי.
הטבעת הליפית מחברת בחוזקה את החוליות זו לזו ומתחמת את הגרעין המוכי.
היא מאפשרת מעט תנועה בין כל שתי חוליות.
כאשר מתרחשת התנועה, משנה הגרעין המוכי את צורתו בהתאם לכיוון התנועה ושומר על חלוקת המאמצים בין גופי החוליות.
הגרעין המוכי משנה את צורתו גם בתגובה למאמץ לחיצה (הפועל בכיוון מקביל לעמוד השדרה) וסופג חלק מהזעזוע.
הדיסק הבין חולייתי מורכב משני סוגים של מאקרו מולקולות פרוטאוגליקן שנמצא בגרעין המוכי, הסופח מים לצורך יצירת רקמה ג'לטינית המהווה את הכרית של הדיסק, וקולגן שרמותיו עולות ככל שמתרחקים ממרכז הדיסק (הגרעין המוכי) אל עבר הפריפריה.
סוג הקולגן העיקרי בגרעין המוכי הוא קולגן מסוג 2, בעוד שבטבעת הליפית סוג הקולגן העיקרי הוא 1.
בדיסק יש מעט כלי דם- הוא מקבל אספקת חמצן וחומרי מזון מכלי הדם הנכנסים אל הטבעת הליפית, ובנוסף כלי דם קטנים הנכנסים לדיסק מהעצם התת-סחוסית של החוליה.
דיסק אחד נמצא בין כל זוג חוליות, למעט בין חוליית האטלס לחוליית הציר, שם אין דיסק, על מנת שתתאפר תנועה.
ישנם 23 דיסקים בעמוד השדרה האנושי: 6 באזור הצווארי , 12 באזור הגבי (בית החזה), ו-5 באזור הגב המותני.
הדיסקים נקראים לפי גוף החוליה שמעל ומתחת.
לדוגמה, הדיסק שבין חוליית הצוואר החמישית והשישית מסומן כ-"C5-6".
במהלך ההתפתחות ובלידה לדיסק האנושי יש אספקת דם מסוימת בתוך לוחות הקצה של הסחוס וגם בתוך הטבעת הפיברוזית, אך כלי דם אלה נסוגים במהרה, ומשאירים את הדיסק עם אספקת דם ישירה מועטה אצל מבוגר בריא.
עם הגיל, אובדים מים מהדיסק, ותכולת הפרוטאוגליקנים משתנה ופוחתת.
הדיסק, ובמיוחד הגרעין הופך פחות ג'לטיני ויותר סיבי, ונוצרים בו סדקים.
כלי דם נוספים מתחילים לגדול לתוך הדיסק מהאזורים החיצוניים של הטבעת.
יש עלייה בהתפשטות תאים ויצירת צבירי תאים, כמו גם עלייה במוות תאים.
לוחית הקצה של הסחוס עוברת דילול, שינוי בצפיפות התאים, היווצרות סדקים וטרשת של העצם התת-סחוסית.
שינויים אלה דומים לאלה הנראים במחלת דיסק ניוונית, מה שגורם לדיון האם הזדקנות וניוון הם תהליכים נפרדים או אותו תהליך המתרחש בטווח זמן שונה.
המרווח הבין-חולייתי מודגם בדרך כלל בתצלום רנטגן כמרווח בין חוליות סמוכות.
אצל בריאים, גודל זה תואם את עובי הדיסק הבין-חולייתי.
גודל המרווח יכול להשתנות במצבים פתולוגיים כמו גידולים אודיסקיטיס (זיהום של הדיסק הבין-חולייתי) או שינויים בעומס.
בלט דיסק נגרם כתוצאה מחולשה במבנה הטבעת הליפית יכולה לגרום לבלט בהיקף הטבעת, פועל יוצא של הלחץ הפנימי של הגרעין המוכי, או אף לפריצה של תוכן הגרעין המוכי המכונה פריצת דיסק.
פריצת דיסק (צניחת דיסק בין-חולייתי): בקע בקרומים שבתוך הדיסק וזליגה של הנוזל הצמיג שביניהם.
באופן קיצוני, במצב זה או בבלט דיסק עלולים השינויים בצורת הדיסק לגרות או ללחוץ ישירות על מבנים עצביים סמוכים, כגון חוט השדרה או עצב שדרתי ולגרום למצבים הנעים מאי נוחות ועד לתסמינים נוירולוגים חמורים.
מחלת דיסק ניוונית גורמת לשינויים ניווניים המובילים לאיבוד התפקוד התקין של הדיסק ועמוד השדרה.
הפרעות נוספות הכרוכות בדיסק הבין-חולייתי יכולות להדגים שינויים אחרים במורפולוגיה.
דיסקים מחולים עם עיוותים בעמוד השדרה כמו עקמת סובלים מהסתיידות אקטופית בלוחית הקצה של הסחוס ולפעמים בדיסק עצמו.
תאים בדיסקים אלה ותאים מחולים עם ספונדילוליסטזיס נמצאו כבעלי תהליכים תאיים ארוכים מאוד.
תאים בדיסקים פריצתיים נראים כבעלי רמה גבוהה יותר של הזדקנות תאית מאשר תאים בדיסקים ללא פריצה ומייצרים שפע גדול יותר של איבוד מטאלופרוטאינאזות מטריקס matrix metalloproteinases.
התפקיד שממלאות אנומליות באטיופתוגנזה של הפרעות שונות אינו תמיד ברור.
הפרעות עשויות להיגרם על ידי נטייה גנטית או תגובת רקמה לפגיעה או סביבה מכנית משתנה.
תהיה הסיבה הראשונית אשר תהיה, שינוי במורפולוגיה של הרקמה עשוי לשנות את התפקוד הפיזיולוגי והמכני של הרקמה.
קיימים סוגי טיפולים למצב שבו דיסק בין-חולייתי מאבד את תפקודו התקין , הכוללים בעיקר שיכוך כאבים, פיזיותרפיה, שאיבת דיסק או במקרים מסויימים ,ניתוחים לשחרור הלחץ על הדיסק הפגום.
פתרון ניתוחי חדשני הוא יצור דיסק חלופי והשתלתו במקום הדיסק הפגוע.
זה אפשרי בהנדסת רקמות של פיתוח תחליפים לרקמות ביולוגיות, על ידי שילוב של תאים חיים עם חומרים אחרים.
השילוב הזה יוצר רקמה חיה על גבי מעין פיגום, במטרה שהתאים יגדלו לצורת הרקמה המבוקשת.
לצורך כך משתמשים פעמים רבות בהידרוג'ל, חומר שבנוי מרשת של פולימרים, הכולאים ביניהם מולקולות מים.
הרכבי פולימרים שונים יקנו להידרוג'ל תכונות שונות.
דיסק בנהם (או סביבון בנהם, Benham's top) היא תבנית עגולה ולבנה אשר עליה מצוירים קטעים וקווים שחורים, שכאשר מסובבים אותה במהירות סביב צירה, נוצרת אשליה אופטית של צבעים.
צבעים אלה נקראים צבעי פכנר , על שם הפיזיקאי הגרמני גוסטב תאודור פכנר אשר תיאר אותם לראשונה.
אלו אינם צבעים ממשיים מכיוון שהסיבוב אינו משנה את תכונות הצבע של החומר, אלא הם צבעים אנטאופטיים, זאת אומרת שמקורם פנימי (מוח האדם) ולא בגירוי חיצוני.
דיסק בנהם המקורי התגלה בשנת 1895 על ידי צ'ארלס בנהם, יצרן צעצועים אנגלי אשר מכר דיסקים בעלי האפקט.
כיום ישנן וריאציות רבות לדיסקים היוצרים אפקט דומה.
דיסקוגרפיה (מאנגלית: Discography) הוא מונח מתחום המוזיקה, המתייחס למחקר וקיטלוג פרטי הקלטות הרלוונטיות לאמן או לסוגה מוזיקלית מסוימת.
השם מורכב משילוב בין המינוחים דיסק וגרפיה.
דיסק הוא כינוי מקובל לתקליט וגרפיה הוא מונח המתייחס לרישום נתונים.
המידע הכלול בדיסקוגרפיה משתנה בהתאם לסוגה והיקפה, אך מכיל בדרך כלל את שמות האמנים המבצעים, תאריכי ביצוע ההקלטות, משך כל רצועה, שם הרצועה המוקלטת, תאריכי הפקתה והפצתה, נתוני מכירות ובסוגות הרלוונטיות גם מיקום הרצועה במצעדי הפזמונים.
הדיסקוגרפיה עשויה לכלול גם חלוקה גאוגרפית בהתייחס לנתוני מכירות ומצעדים ביבשות ובמדינות ספציפיות.
הדיסקוגרפיות הוסיפו על המידע שהיה מודפס על עטיפות התקליטים השונים וכללו גם מידע על אולפני ההקלטות וכתובותיהם, כלי הנגינה השונים, פירוט מקיף על הנגנים ובסוגות הרלוונטיות גם על זמרי הליווי.
דיסקוגרפיות חלקיות נוצרו לראשונה בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20. חברות תקליטים ובמיוחד קטנות, לא הקפידו על קטלוג התקליטים שהפיצו ועל רישום תאריכי ההפקה וההפצה וכך נולד הצורך בשימור המידע ותיעודו.
האזכור הראשון למילה דיסקוגרפיה הופיע ב-1932 במילון אוקספורד.
ב-1934 היה שארל דלונאי, מבקר מוזיקה צרפתי לראשון שפרסם דיסקוגרפיה מקיפה ושנה מאוחר יותר פורסמה הדיסקוגרפיה הראשונה בבריטניה שנקראה "Rhythm on Record".
המונח הפך לנפוץ מאמצע שנות ה-30 על ידי אספני תקליטי ג'אז בארצות הברית, אשר חקרו ופרסמו מאות דיסקוגרפיות של תקליטי הסוגה, האמנים הרלוונטיים וחברות התקליטים.
ב-1957 פורסמה בארצות הברית דיסקוגרפיה בשם "המדריך השלם להקלטות ג'אז ובלוז", שנחשבה למקיפה והמקצועית שנוצרה וכללה מיון לפי מספר רב של מפתחות ומידע נרחב נוסף לגבי היצירות.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הוחל בעריכת דיסקוגרפיות מקיפות לסוגות מוזיקליות נוספות כגון מוזיקה קלאסית, רוק אנד רול ובהמשך מוזיקה אתנית.
במהלך שנות ה-70 החלו לפרסם דיסקוגרפיות גם בכתבי עת שעסקו במוזיקה.
הכניסה לעידן המחשב ככלל והאינטרנט בפרט, הרחיבה מאוד את יכולות יצירת מסדי נתונים ואת אפשרויות אחסונם והפצתם.
כמו כן נוצרה אינטראקציה מקוונת ומהירה בין יוצרי מסדי נתונים שונים בעולם.
כך נוצר מאגר דיסקוגרפיות ממוחשב שחלקו שיתופי ונגיש לגולשים באינטרנט וכן גדלה בצורת משמעותית כמות המידע בתחום ורמתו המקצועית.
דיסקה קדם-פלנטרית היא שכבה של גז ואבק דמוית דיסקה החגה סביב כוכב צעיר, כוכב T בשור, כוכב הרביג Ae/Be, או קדם-כוכב.
מדיסקה קדם-פלנטרית, שהיא למעשה דיסקת ספיחה מכיוון שחלק מהחומר נספח על פני הכוכב, נוצרים כוכבי לכת.
דיסקות קדם-פלנטריות התגלו סביב מספר כוכבים צעירים בשביל החלב.
הראשון בהם הוא בטא בכן-ציור שדיסקה סביבו נצפתה ב-1984. בהמשך, תצפיות מטלסקופ החלל האבל גילו מספר דיסקות קדם-פלנטריות בערפילית אוריון.
דיסקות קדם פלנטריות נצפו בכוכבים כמו פומלהוט ווגה.
קדם-כוכב נוצר מקריסה כבידתית של ענן אבק וגז, שמרבית הרכבו הוא מולקולות מימן .
התפלגות המסה בענן אינה אחידה, וקיימים אזורים בעלי צפיפות גבוהה יחסית לאזורים אחרים.
עקב משיכה כבידתית, אזורים אלו נמשכים זה לזה תוך כדי עלייה בצפיפות.
ברגע שצפיפות ומסה של אזור מסוים בענן מגיעות לערכים קריטיים, מתחילה הקריסה הכבידתית.
עם העלייה בצפיפות הענן הקורס, עקב חוק שימור תנע זוויתי תנועות אקראיות של חלקיקי החומר של הענן המקורי משנות את כיוונן בהתאם לתנע הזוויתי של הקדם-כוכב המתגבש.
כתוצאה מכך, המהירות הזוויתית של הענן כולו עולה.
העלייה במהירות גורמת לכך שהחומר הנמצא הרחק המרכז של המבנה המסתובב, בגלל תרומתו של הכוח הצנטריפוגלי, מתפלג בעיקר לאורך דיסקה סביב "קו המשווה" של הקדם-כוכב המתגבש.
כלומר הדיסקה הולכת והופכת לפחוסה יותר.
הקריסה הכבידתית לוקחת זמן מסדר גודל של מאות אלפי שנים, ולאחר זמן זה טמפרטורת הקדם-כוכב מגיעה לטמפרטורה האופיינית לכוכב הסדרה הראשית והאובייקט נהיה בהיר וניצפה, כך נוצר כוכב מהסוג של T בשור.
תהליך הספיחה של הגז מהדיסקה על פני הקדם-כוכב נמשך סדר גודל של 10 מיליון שנים, עד שכל הדיסקה מתגבשת לכוכבי לכת, נספחת על הכוכב או מסולקת החוצה על ידי רוח כוכבית.
הדיסקה העתיקה ביותר שנצפתה היא בת 25 מיליון שנים.
המודל המקובל הוא שבדיסקה קדם-פלנטרית נוצרים אזורים צפופים יותר, כך שהכוח החשמלי וכוח הכבידה גורמים להתגבשות של פלנטיסימלים, קרי, אבנים המורכבות מגז קפוא וקרח.
הרוח הכוכבית מנסה לסלק את הפלנטסימלים החוצה מן המרכז, וכוח הכבידה מושך את הפלנטסימלים אל המרכז.
לאורך רדיוסים בהם נוצר שיווי משקל, הפלנטסימלים מתגבשים לכוכבי לכת, תוך שהם צוברים מסה כאשר הם "מנקים" את מסלול תנועתם מחומר אחר.
אוניית המחקר "דיסקברי" הייתה אוניית מפרשים ומנוע קיטור שנבנתה בדאנדי שבסקוטלנד ויועדה לעריכת הפלגות חקר לאנטארקטיקה.
היא הושקה ב-1901, והייתה אוניית העץ התלת-תורנית האחרונה שנבנתה בבריטניה.
היא החלה את שירותה כאוניית "המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה" בהנהגת רוברט פלקון סקוט וארנסט שקלטון, המוכרת יותר בשם "משלחת דיסקברי".
אחרי מסעה המוצלח לאנטארקטיקה נמכרה האונייה, ובשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה שימשה אוניית סוחר בין אנגליה וקנדה.
ב-1923 רכשה הממשלה הבריטית את "דיסקברי" כדי להוביל משלחת חקר לאוקיינוס הדרומי, והיא האונייה הראשונה שהוכתרה בשם "אוניית מחקר מלכותית" .
"דיסקברי" ערכה הפלגת מחקר אוקיינוגרפי שנמשכה שנתיים – "מחקרי דיסקברי" – במהלכה אספה נתונים חשובים אודות האוקיינוסים והסביבה הימית, והיא המשלחת המדעית הראשונה שחקרה את אוכלוסיית הלווייתנים.
מ-1929 עד 1931 שימשה כאוניית משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה (BANZARE) בראשותו של דאגלס מוסון.
היה זה מחקר גאוגרפי ימי ויבשתי גדול באזור הידוע כיום בשם הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית.
עם שובה שימשה כאוניית לימוד עוגנת וכאטרקציה תיירותית בלונדון.
ב-1979 נמסרה לידי Maritime Trust כדי לשמש אוניית מוזיאון.
ב-1986 הועברה לדאנדי, העיר בה נבנתה, שוחזרה למראה המקורי כאוניית מחקר אנטארקטי, והיא כיום אחד האתרים התיירותיים הפופולריים ביותר בעיר.
"דיסקברי" היא אחת מבין שתי אוניות משלחת מהעידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה ששרדו לימינו; האונייה השנייה היא "פראם" הנורווגית.
אוניית הצי הארגנטינאי "אורוגוואי" , שהפליגה לאנטארקטיקה ב-1903 והשתמרה לימינו, אינה נמנית עם קבוצה זו מאחר שלא נבנתה במיוחד לחקר אנטארקטיקה.
הממונה על העיצוב הכללי היה ו.
סמית', אחד מאדריכלי הצי הבכירים באדמירליות, ואילו את מנוע האונייה, הדוודים ושאר המכונות תכנן מהנדס המכונות של הצי המלכותי, פיליפ מאראק.
האונייה שאלה היבטים רבים של עיצובה (לרבות שמה) מן ה"בלאדהאונד", אונייה של ציידי לווייתנים, שנבנתה בדאנדי והוכנסה לשירות הצי המלכותי כ"אוניית הוד מלכותה דיסקברי" ב-1874 בשביל המשלחת הבריטית הארקטית אל הקוטב הצפוני.
בשנת 1900 הייתה רק למספנות בודדות בממלכה המאוחדת היכולת לבנות ספינות עץ בגודל הדרוש - רק שני בוני אוניות ניגשו למכרז לחוזה - אבל נקבע, שחיוני לבנות את האונייה מעץ, הן למטרות חוזק וקלות תיקונים והן להפחתת ההשפעה המגנטית משדרית פלדה, שתאפשר את מרב הדיוק בניווט ובמיפוי.
המצפן הראשי נקבע בדיוק באמצע האונייה, ושום אביזרי פלדה או ברזל לא נמצאו בטווח של מ' 9.1 מנקודה זו.
מאותה סיבה הותקנו הדוד והמנועים בכיוון ירכתיי האונייה, תכנון שגם הניח מרחב מקסימלי לציוד ואספקה.
האונייה כמעט נבנתה בנורווגיה במספנת Framnæs Mekaniske Værksted, שתבנה כעבור זמן את האנדיורנס, אבל הוחלט, שאת כספי הממשלה הבריטית יש להשקיע במספנה בריטית, וה"דיסקברי" נבנתה על ידי חברת בוני הספינות דאנדי, שעסקה בעיקר בבניית כלי שיט קטנים כגון ספינות מכמורת, גוררות ויאכטות קיטור.
המספנה הייתה קודם לכן בבעלות אלכסנדר סטיבן ובניו, שבנו את הטרה נובה (האונייה שרכש סקוט ב-1910 בשביל משלחתו האחרונה
האונייה עלתה 34,050 ליש"ט, ועוד 10,322 ליש"ט להכנסת מנועים ושאר מכונות ויותר מ-6000 ליש"ט ליתר הציוד והאביזרים: סך כל המחיר ששולם תמורת ה"דיסקברי" היה 51,000 ליש"ט, שווה ערך ל-4,1 מיליון ליש"ט בשער המטבע של ימינו.
ב"דיסקברי" הותקן מנוע קיטור מוסק פחמים, בעל 450 כוחות סוס, אבל הכוונה הייתה להסתמך בעיקר על מפרשים, משום שתכולת מחסני הפחם לא הספיקה לצייד את האונייה למסעות ארוכים.
במהירות שיוט חסכונית של 6 קשרים (11.1 קמ"ש) נשאה רק די פחם ל-12,320 ק"מ של הפלגה מונעת קיטור; המסע לניו זילנד כיסה יותר מ-19,000 ק"מ.
ה"דיסקברי" הותקנה כתלת-תורנית (התורן הקדמי והראשי מצוידים במפרש מרובע והתורן האמצעי נושא מפרש קדמי ואחורי) ושטח המפרשים הכולל המקסימלי היה 1142 מ"ר.
בהתאם לנוהל של ספינות המפרד מודרניות ביותר לשעתן, ה-windjammer, נשאה מפרשים עליונים מחולקים כדי לצמצם את גודל צוות הסיפון שנדרש לטיפול בהם והמעשנה צוידה בצירים בבסיסה, כדי שאפשר יהיה להניחה על הסיפון כשהמפרש האמצעי הגדול הועלה בלב ים.
ה"דיסקברי" הייתה קצת יותר מהירה בשייט מפרשים מאשר עם מנוע - השיא שלה במרחק שעברה במשך 24 שעות הוא 358 ק"מ, שווה ערך ל-9.2 קשרים (17 קמ"ש).
האונייה הייתה בעלת שדרית עץ מאסיבית, שתוכננה לעמוד בקפיאה בקרח בלי להתנפץ.
בעת השקתה נחשבה "דיסקברי" לספינת העץ החזקה ביותר שנבנתה מאז ומעולם.
מסגרת השדרית, שנקבעו בצפיפות גדולה בהרבה מן המקובל, יוצרו מקורות מוצקות של עץ אלון בעובי של עד 27.9 ס"מ.
השדרית החיצונית נבנתה בשתי שכבות - אחת בעובי 15 ס"מ והקליפה החיצונית בעובי של כ-12.7 ס"מ.
ציפוי שלישי הושם בתוך המסגרות ליצירת תחתית וקליפה כפולות סביב כל השדרית כמעט.
מכך השתמע, שבמקומות מסוימים היה עובי השדרית מעל 60 ס"מ, פרט שתרם לא רק לחוזק אימתני אלא גם לבידוד מצוין בפני הקור.
עקב מבנה האונייה, אי אפשר היה להתקין אשנבים (והתקנתם הייתה מחלישה את השדרית), כך שצוות הסתמך על "פתחי פטרייה" לאוורור על הסיפון להכנסת אוויר ואור אל בטן האונייה.
העץ ששימש לקורות החיפוי משתנה בהתאם למיקום הנחתן באונייה ולמטרה שישמשו במבנה: המבנה הפנימי הוא אורן סקוטי ואילו הקליפה בעובי 15 ס"מ עשויה מעצי אורן עתירי שרף (pitch pine), מהגוני הונדורס או אלון.
השדרית החיצונית עשויה מבוקיצה אנגלית וגרינהארט.
קורות אלון נמשכות לרוחב השדרית ליצירת שלושה סיפונים - קורות הסיפון התחתונות הן בעובי 27.9 סמ"ר בהצטלבות וממוקמות במרחק של פחות מ-90 ס"מ זו מזו לאורך האונייה.
שבע מחיצות רוחב, גם הן מעץ, מחזקות את המבנה ומבטיחות, ששום הצפה כתוצאה מנזקי קרח לא תוכל להציף את כל האונייה.
כדי למנוע נזק ממצופי קרח או ריסוק אפשר להעלות את המדחף הדו-להבי ולהרחיקו ואת משוט ההיגוי אפשר לפרק בנקל ולאחסנו על הסיפון.
החרטומים מצופי הברזל היו מוטים בשיפוע חד, כך שבהתנגשות עם הקרח ונגיחתו הם יטפסו מעל שוליו וימחצו אותו בכובד משקל האונייה.
בכל אחת משוחות הפחם משני הצדדים היה מכל פלדה בעל תכולה של 60 טון מים חיים.
בשיוט הארוך באוקיינוס אל ניו זילנד וממנה יכלו המכלים האלה להכיל תוספת פחם, אבל למסע הארוך לאנטארקטיקה הייתה חשיבות רבה יותר לתוספת המים.
מכלי המתכת תרמו גם לחוזק השדרית התחתונה מסביב לחללי הדוד והמנוע.
ב-16 במרץ 1900, הודות לתרומות משמעותיות למשלחת המתוכננת מנותני החסות ליולין ו.
לונגסטף וממשלת בריטניה, החלה בניית ה"דיסקברי" במספנות דנדי בדנדי, סקוטלנד.
היא הושקה בשפך הנהר טיי ב-21 במרץ 1901 בידי ליידי מרקהם, אשתו של סר קלמנטס מרקהם, נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית.
המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה יצאה מאנגליה פחות מחמישה חודשים אחרי השקת "דיסקברי" ורק שבע אחרי שהאונייה יצאה מדנדי.
לוח הזמנים הזה הותיר מעט מאוד זמן להעביר את האונייה ניסויים בים והמסע לניו זילנד היה גם שיוט ההרצה של האונייה החדשה.
שקלטון תיאר את האונייה כמפרשית גרועה, שנשאה יותר מדי מפרש מאחור ופחות מדי לפנים, ואילו סקוט דאג, ששדרית האונייה איננה מתאימה לעבודה בקרח דחוס.
אבל אחרי שהמשלחת הגיעה אל הארבעים הגועשים, גילתה האונייה עמידות ימית מצוינת ומשום שהייתה כבדה ונשאה שטח מפרש מועט יחסית לגודלה, יכלה להתקדם יפה ברוחות חזקות ובים סוער בלי לקפל חלק מן המפרשים.
האונייה הוכנסה למבדוק בפעם הראשונה בליטלטון, ניו זילנד, והנגר, פרדריק דיילי, הכין דין וחשבון ארוך לפרט את המספר הרב של חורי ברגים ריקים וחיבורי שדרית רופפים שמצא.
מי שיפוליים בגובה 1.8 מ' חלחלו אל תחתית השדרית ואל בטן האונייה ונאספו שם בגלל חיבורים שלא נאטמו כהלכה בחיפוי הקורות.
בעוד התקלות האלה מתוקנות, התעוררה מחלוקת קשה בין החברה הגאוגרפית המלכותית לבין מספנות דנדי בשאלה, מי אחראי לפגמים האלה, אבל ה"דיסקברי" הפליגה לאנטארקטיקה ב-21 בדצמבר 1901 אחרי שלושה שבועות בניו זילנד.
חמישה חודשים אחרי שיצאה לדרך ב-6 באוגוסט 1901 מהאי וייט, צפתה המשלחת בקו החוף של אנטארקטיקה ב-8 בינואר 1902. במשך החודש הראשון החל סקוט למפות את קו החוף.
אחר, לקראת החורף, עגן במצר מקמרדו.
האונייה נועדה להישאר שם, כלואה בקרח, למשך שנתיים הבאות; המשלחת ציפתה לחרוף שם ולהמשיך הלאה באביב.
על אף זאת, המשלחת יכלה לקבוע שאנטארקטיקה היא למעשה יבשת והצליחה לקבוע את מיקומו של הקוטב המגנטי.
סקוט, שקלטון ואדוארד וילסון גם הגיעו לקצה הדרום של אותו זמן ב-82 מעלות ו-18 דקות.
האונייה שוחררה לבסוף ב-16 בפברואר 1904 הודות לשימוש בחומרי נפץ מבוקרים, שאפשרו לה לסלק את הקרח בנגיחות והסטות וכך לפרוץ בו נתיב.
"דיסקברי" הפליגה לבסוף הביתה והגיעה אל ספיטהד ב-10 בספטמבר 1904.
המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה התקבלה בקולות שבח והלל עם שובה, אבל מצאה עצמה גם בצרות פיננסיות חמורות, ועל כן, בשנת 1905, נמכרה "דיסקברי" ל"חברת מפרץ האדסון", שהשתמשה בה כספינת משא בין לונדון למפרץ האדסון, קנדה, עד מלחמת העולם הראשונה, כשהחלה להעביר תחמושת לרוסיה.
ב-1916 הושאלה האונייה לממשלת בריטניה להצלת הקבוצה ממשלחת אנדיורנס של שקלטון, שנתקעה על אי הפיל, אבל האנשים חולצו משם לפני בואה.
ב-1917 העבירה "דיסקברי" אספקה לרוסים הלבנים בעת מלחמת האזרחים ברוסיה.
עם שוך הקרבות נחכרה "דיסקברי" על ידי חברות שונות לעבודה באוקיינוס האטלנטי, אבל אוניות סוחר חדשות וחדישות ממנה דחקו את רגליה והיא הושבתה לאחר זמן לא רב ועשתה את שנות ה-20 המוקדמות במטה של צופי הים בסטפני.
בשנת 1923 שפר עליה שוב גורלה, כשנציגי הכתר למושבות רכשו אותה לעוד עבודת מחקר באנטארקטיקה.
היא נרשמה מחדש בחברת סטנלי, איי פוקלנד כספינת מחקר מלכותית ועברה שיפוצים בשווי 114,000 ליש"ט.
באוקטובר 1925 הפליגה "דיסקברי" אל האוקיינוס הדרומי למפות את דפוסי הנדידה של הלווייתנים, כחלק מחקירות דיסקברי, עם הזואולוג סר אליסטר הארדי על סיפונה.
תפקידה כספינת מחקר נמשך כשממשלת בריטניה השאילה אותה למשלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה.
בתפקידה זה שימשה במסעות בשתי עונות קיץ בשנים 1929 ו-1931.
בשובה לבריטניה, לאחר שימיה כספינת מחקר תמו, הושמה "דיסקברי" בהמתנה עד 1936, כאשר ניתנה לתנועת הצופים כספינת אימונים נייחת לצופי הים
בתקופת מלחמת העולם השנייה נלקחו ממנה המנועים והדוודים כגרוטאות מתכת לסיוע במאמץ המלחמתי.
מאחר שאחזקתה הייתה יקרה מדי לתנועת הצופים, הועברה "דיסקברי" בשנת 1954 לאדמירליות וגויסה באופן רשמי כספינת הוד מלכותה "דיסקברי" לשמש כספינת תרגול לעתודות הצי המלכותי וכן כספינת אימונים לצוערים הימיים של וסטמינסטר.
עם חלוף השנים, התדרדר מצבה וכלא יכלה עוד להביא תועלת לצי, ריחפה עליה סכנת גריטה.
קרן הימאים, שקיבלה אותה לטיפולה בשנת 1979, הצילה אותה מחצר הגרוטאות.
כשעתידה מובטח, הועגנה תחילה בנהר התמזה לצד ספינות הצי "כריזנטמום" ו"פרזידנט", ובהמשך ברציפי סנט קתרין.
במשך זמן הזה, המשיכה להיות בית וספינת אימונים לצוערי הים של וסטמינסטר.
היא הוסבה שוב לעיצוב של ספינת מחקר מלכותית והייתה פתוחה לקהל כמוזיאון.
יחידת צוערי הים העתיקו את מושבם עם הזמן לאתר יבשתי בפימליקו, שמוקם בקומת הקרקע המשופצת של שיכון מועצה מקומי.
קרן הימאים הוציאה כ-500,000 ליש"ט על שיפוץ ושיקום חיוני עד שהאונייה הועברה לבעלות קרן מורשת דנדי בשנת 1985.
ב-28 במרץ 1986 יצאה "דיסקברי" מלונדון על סיפון אוניית המשא "הפי מרינר" כדי להפליג הביתה אל העיר שבה נבנתה.
היא הגיעה אל הנהר טיי ב-3 באפריל.
האונייה, שהועברה אל מעגן שנבנה לפי הזמנה ב-1992, היא כיום נקודת העניין המרכזית באטרקציית המבקרים של דנדי, "דיסקברי פוינט".
היא מוצגת במעגן שנבנה במיוחד למטרה זו, בתצורה קרובה ככל האפשר למצבה בשנת 1924, כאשר שופצה במספנת ווספר בפורטסמות'.
היא רשומה כחלק מן הצי ההיסטורי הלאומי.
"דיסקברי פוינט" מוכרת כמוזיאון לכל דבר וזכתה באינספור פרסים לאומיים, לצד היותה אטרקציית תיירות בסיווג 5 כוכבים.
ב-2008 הוגדרו "דיסקברי" ואוספי הקטבים הקשורים אליה כ"אוסף מוכר בעל חשיבות לאומית".
מאז שנות ה-90', מתמקד מוזיאון "דיסקברי פוינט" בפרשנות לאונייה בכל מסעותיה, עם פריטים אישיים מצוות האונייה כמו גם מידע על פעילויותיה המדעיות.
מגוון הפריטים נע ממשחקים ששיחקו אנשי הצוות במשלחת הראשונה של "דיסקברי" עד דגימות של חיים ימיים.
המוצגים החשובים ביותר בתצוגה הם הרובה של קפטן סקוט ומקטרתו.
שלושת מסעותיה העיקריים, המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (1904-1901), משלחת דיסקברי האוקיינוגרפית (1927-1925) ומשלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה (1931-1929), מוצגות כולן לצפייה ועיון במוזיאון באמצעות ראיות מוסרטות ומצולמות, לצד חפצים אותנטיים מכל תקופה בתצוגה.
המוזיאון מחזיק גם במוצגים אחרים ממשלחת טרה נובה של סקוט וממשלחת אנדיורנס של שקלטון.
"דיסקברי" מתנוססת גם על סמל שלט האצולה של הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה.
דיסק ניוטון הוא אמצעי עזר להמחשת חלק מההיבטים של ראיית צבעים, שהומצא על ידי אייזק ניוטון.
דיסק ניוטון הוא עיגול עם שבע גזרות הצבועות בצבעי הקשת.
כשמסובבים את הדיסק במהירות הולכת וגוברת, צבעו מחוויר ללבן; בדרך זו הדגים ניוטון את תגליתו שצבע לבן הוא צירוף של שבעה צבעים שונים שמקורם בקשת הצבעים.
זו הייתה תגלית חשובה, שכן היא הוכיחה שהאור אינו חסר צבע, אלא שלאור יש תמיד צבע נלווה.
במקרה של דיסק ניוטון, הצבע הנתפס במוחנו הודות לסיבוב המהיר של הדיסק מתכנס במהירות לצבע הלבן, שאותו אנו מחשיבים לחסר צבע.
תכונה זו, לפיה אנו תופסים את הצבע של סדרת דמויות (מסוימות) החולפות בפני העין כצבע הלבן, מקורה במנגנון הראייה האנושי, ה"ממצע" (כלומר מבצע ממוצע של הדמויות המוצגות לעין) את סדרת הצבעים המוצגים לפניו.
הניסוי שהדגים ניוטון עם הדיסק שלו היה ההוכחה החותכת והאחרונה שהצבע הלבן הוא תערובת של צבעי הספקטרום הנראה.
מתקן דיסק ניוטון ממונע או כסביבון פשוטים לייצור, ומהווים כלי לימודי נפוץ.
דיספרופורציונציה (Disproportionation) היא תגובת חמצון-חיזור בה יסוד אחד משמש הן כמחמצן והן כמחזר כך שמתקבלים 2 תוצרים אחד בדרגת חמצון גבוהה יותר (תוצר חמצון) והשני בדרגת חמצון נמוכה יותר (תוצר חיזור).
תגובת הדיספרופורציונציה הראשונה שתוארה במפורט על ידי הכימאי הפיני יוהאן גדולין בשנת 1788 הייתה של מלחי חומצה טרטרית של בדיל:
דוגמה לתגובת דיספרופוציונציה היא פירוק באור של קלומל Hg2Cl2:
דרגת החמצון של הכספית במולקולת הקלומל במגיבים 1+, בתגובה נשבר הקשר כספית-כספית ביון המורכב Hg2+2 ומתקבלת כספית מתכתית (דרגת חמצון 0) שהיא תוצר חיזור והחומר היוני HgCl2 בו דרגת החמצון של הכספית 2+ והוא תוצר החמצון של התגובה.
כלור גזי מגיב עם מים בתגובת שיווי משקל מתקבל תוצר בו הכלור בדרגת חמצון 1- ותוצר בו אטום הכלור בדרגת חמצון 1+:
בסביבה בסיסית מתקבל תוצר בו דרגת החמצון של הכלור 5+:
תרכובות פלואור של ברום ויוד נוטות לעבור תגובות דיספרופציונציה.
למשל תגובת ברום פלואריד (BrF) לקבלת ברום שלוש פלואורי (BrF3):
ותגובת יוד פלואורי (IF) לקבלת יוד חמש פלואורי:(IF5)
תגובת קניצרו (Cannizzaro reaction) בה הופך אלדהיד לחומצה קרבוקסילית ולאלכוהול.
פרוק מי חמצן (תגובה הנעשית בקטליזה של אשלגן יודי או באנזים קטלאז):
תגובת בודואר (Boudouard reaction) המשמשת בין היתר לייצור ננו צינוריות פחמן:
תגובת חנקן דו-חמצני עם מים:
בעוד שבתהליך הנשימה התאית האירובית אלקטרונים מועברים מהסובסטרט (למשל גלוקוז) למקבל אלקטרונים (חמצן) הרי שבתהליכי תסיסה אנאירוביים חלק מהסובסטרט עצמו צריך לשמש כמחמצן וחלק כמחזר כך שחלק מהאטומים יחוזרו וחלק יחומצנו ותישמר דרגת החמצון הממוצעת של האטומים.
תסיסה היא לכן מקרה פרטי של דיספרופורציונציה.
אצל חיידקים אנאירוביים 2 מולקולות חומצה פירובית הופכות לחומצה לקטית וחומצת חומץ
חיידקים יוצרי מתאן מפיקים אנרגיה בתגובת הדיספורציונציה של חומצה אצטית:
אצל חיידקים המנצלים גפרית כמקור אנרגיה זוהתה תגובת הדיספרפורציונציה:
התגובה ההפוכה לדיספרופורציונציה נקראת קומפרופורציונציה (comproportionation) היא מתרחשת כאשר אטום מופיע בשני מצבי חמצון שונים במגיבים ובמצב חמצון אחד (בין שניהם) בתוצרים.
או בתגובת החמצון-חיזור של גפרית המתרחשת בהתפרצות געשית:
דיספלזיה של השחלה היא התפתחות לא תקינה (דיספלזיה - בעברית: פרע התפתחות) של רקמת השחלה.
שינוי במורפולוגיה של רקמת השחלה
ברוב המקרים הדיספלזיה היא של הרקמה האפיתליאלית של השחלה, אשר ב-90% מן המקרים, סרטן השחלה נובע מרקמה זו (שנחשבת גם כשלב מקדים של סרטן השחלה).
במסגרת הגינקולוגיה – הדיספלזיה השכיחה ביותר היא של צוואר הרחם (cervical dysplasia), שנחשבת שלב מקדים (פרה-סרטני) של סרטן צוואר הרחם.
ידוע שסרטן השחלה הוא אגרסיבי ביותר – הגורם הראשון למוות בתחום מחלת הסרטן בגינקולוגיה.
גילוי מאוחר (כאשר הסרטן התפשט כבר לאזור האגן ושלח גרורות), כמו גם אמצעי אבחון מוגבלים (בעיקר שימוש בסמני הגידול), הם הסיבה העיקרית לקטלניות המחלה.
כלי אבחון של סרטן השחלה
אבחון מיקרוסקופי של שינויים ברקמה האפיתלילית של השחלה – תחת מונח " דיספלזיה", נראה היום הדרך לגילוי מוקדם של המחלה הקטלנית הזו.
אין סימנים קליניים לדיספלזיה של השחלות.
מדובר בשינוי מיקרוסקופי בלבד, ומפני שאין סימנים קליניים, יש להגדיר קבוצות סיכון.
המונח הופיע בפעם הראשונה ב-1984 בעבודות של GUSBERG & DELIGLISH בהן תוארה פגיעה מיקרוסקופית בשכבה האפיתליאלית של שחלות שהוצאו אלקטיבית, בגלל נשאות של גנים BRCA2 BRCA1, שידועים כגורם סיכון לסרטן השחלה.
לפי מחקרים שבוצעו לאחרונה, נשאות של
מוטציות אלו (מסוג BRCA), עלולות להגדיל את הסיכוי להתפתחות של סרטן השחלה, בעוד כ-40%.
היום, לאחר התפתחות רבה בתחום אולטרה-סאונד של השחלות: (ovarian ultrasonography) ושיטות כירורגיות פחות פולשניות (laparoscopy) המאפשרות גישה קלה יותר לשחלות.
ישנה דרך לשלב ביופסיה של השחלה עם בירור גנטי מולקולרי כדי לאבחן אוכלוסיית נשים בסיכון – וכך להוציא שחלות כטיפול מונע (prophylactic oophorectomy).
הסיכוי של אישה לחלות בסרטן השחלה גובר כאשר היא בעלת רקע משפחתי הכולל תחלואה בסרטן השחלה.
נשים יהודיות ממוצא אשכנזי שהן בעלות רקע משפחתי הכולל תחלואה בסרטן השחלה, הן בעלות סיכון גבוה אף יותר לחלות בסרטן השחלה, כאשר יש להן סיכוי גדול יותר להיות
בעלות סט גנטי חיובי: (BRCA1ּ, BRCA 2).
מדובר בנשים בקבוצת סיכון, שכאשר מבצעים עליהן הוצאה פרופילקטית (מניעתית) של השחלות שלהן ובירור מיקרוסקופי של אותן שחלות, ניתן לגלות סימנים של דיספלזיה.
לדוגמה: מתוך 54 נשים אשכנזיות שעברו הוצאה פרופילקטית (מניעתית) של השחלות שלהן, בעקבות הרקע המשפחתי שלהן, נמצא כי 80% מהן היו בעלות המוטציה הגנטית שתוארה, ומתוכן, 77% היו בעלות דיספלזיה של השחלות.
לכן, יש היום קונצנזוס לגבי הוצאה פרופילקטית של השחלות בנשים עם סיכון גבוה, כשיטת הטיפול היחידה למניעת סרטן השחלות.
תחת מיקרוסקופ, תראה הדיספלזיה כהתפתחות מרובה של תאים "צעירים" על חשבון של התאים ה"מבוגרים" התקינים, מצב שמשנה את צורת הרקמה.
תחת אולטראסאונד השחלה תראה תקינה, השינוי מופיע רק בבדיקת מיקרוסקופית.
הסיכוי של דיספלזיה להפוך לסרטן קשור ל"דרגת" הדיספלזיה- לשלב מתקדם ישנו סיכוי גבוה להתפתח לסרטן : במצב כזה, התאים מאבדים יכולת להגיע "לבגרות" ונשארים "צעירים", וכמו כן מתרבים ללא שליטה.
שלב זה נקרא- "carcinoma in situ" – התפתחות מקומית (לא פולשנית) בניגוד
לשלב: "invasive cancer"– (פולשני) של סרטן בגבול בין מיקרוסקופיה לסימנים חיצוניים.
סרטן השחלה מתפתח בצורה שקטה כמעט ללא סימנים קליניים עד למצב מתקדם (סרטן פולשני) כאשר הטיפול כמעט שלא עוזר, והמחלה היא קטלנית ברוב הגדול של המקרים.
לכן גילוי מוקדם בשלב של דיספלזיה, הוא מהפכני ויכול להציל הרבה נשים בסיכון.
לאורך השנים – הצטרפו לקבוצות בסיכון גם אלה שעברו מספר טיפולי פוריות מסוג IVF (הפריה חוץ גופית).
ייתכן שהמנגנון של דיספלזיה שונה כתוצאה מפגיעה גנטית, נוצר קשר בין אי-פוריות, דיספלזיה וסרטן.
בעקבות התפתחות "שקטה" של סרטן השחלה עד השלבים הקטלניים, בעקבות שיעורי התמותה הגבוהים ביותר בקרב כל סוגי הסרטן הגינקולוגי ובעקבות כלי אבחון מועטים ולא יעילים (סימנים ביולוגים ובדיקות הדמיה אינם כלי אבחון יעילים), גילוי מוקדם של סרטן השחלות הוא הצעד
החשוב ביותר למניעת התפתחות סרטן השחלה.
הגדרת "נשים בסיכון" - הגדרה של קבוצה מסוימת כקבוצת סיכון נקבעת לפי מספר משתנים: גנטיקה, רקע משפחתי מבחינת תחלואה, מוצא וגורמים חיצוניים.
הוצאה פרופילקטית של השחלות, היא הכלי הטיפולי היחיד כיום כדי למנוע סרטן שחלה.
מיקרוסקופית של שחלה שנראית "תקינה") אצל נשים בסיכון, היא אומנם בדיקה לא פשוטה, אך היא עדיין כלי יעיל שדורש מעקב הדוק, שבהמשך, עשוי להוביל להחלטה להוציא את השחלות.
דִיסְפָּרֵאוּנְיָה היא תסמין של כאב במהלך יחסי מין, הנוצר בעקבות גורמים רפואיים או פסיכולוגיים.
הכאב יכול להתרכז בשטח החיצוני של איבר המין או בצורה פנימית יותר באגן בעקבות לחץ על צוואר הרחם.
הכאב עלול להשפיע על הפות או הנרתיק או בכל האזור.
אבחון משך, מיקום ואופי הכאב חשוב בזיהוי הגורמים לכאב.
קיימים שני סוגים של דיספראוניה: שטחית, בה הכאב מורגש מיד עם החדירה באזור הכניסה לנרתיק; ועמוקה, בה מופיע הכאב באגן, כתוצאה מתנועה במהלך יחסי המין, לאחר החדירה, כשהפין בנרתיק.
גורמים שכיחים לחוסר נוחות במהלך יחסים מיניים אצל נשים כוללים:
כולל השחלות, צוואר הרחם, הרחם והנרתיק.
תפקוד לקוי של שרירי רצפת האגן, בעיקר עקב כיווץ יתר של השרירים .
מחלות ותסמונות גניקולוגיות שונות, כגון וולוודיניה, וסטיבולודיניה ווגיניסמוס.
דיסקו מנאייק הוא אלבומה השישי של להקת טיפקס, שיצא באוגוסט 1999, הגיע למעמד של אלבום זהב ומכר כ-35 אלף עותקים.
האלבום, שהוא אלבום קונספט, היה מבוסס על תפיסה חדשה שנוצרה לאחר שיחות של קובי אוז עם הפילוסוף דניאל מילוא, שבה אולפן ההקלטות פתוח למוזיקאים וחברים וכל אחד מהם מגיע בזמנו ומשתתף ביצירת רעיון מוזיקלי יחד עם הגרעין הקשה של להקת טיפקס.
ביצירת האלבום השתתפו יותר מ-20 נגנים.
האלבום כולל 26 קטעים (סאמפלים), חלקם הגדול מעברים קצרים או קטעים אינסטרומנטליים, ואורכו הוא כ-73 דקות.
בין השירים הבולטים באלבום ניתן למנות את "סמי וסומו" שדורג במקום ה-16 במצד הפזמונים העברי לשנת תשנ"ט (1999) של רשת ג', הדואט עם שרית חדד "כשאני איתך אני כמו דג" שדורג במקום השביעי באותו מצעד, וגם נכלל באלבומה "כמו סינדרלה" שיצא באותה שנה.
שירים בולטים נוספים היו "שלוש בלילה" שדורג במקום ה-11 במצעד הפזמונים העברי לשנת תש"ס (2000) ו"בשפכת הזורם".
בשנת 2000 נבחרה הלהקה בפעם השנייה כ"להקת השנה" במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' בעקבות הצלחת האלבום.
מופע הבכורה של האלבום נערך ב-25 במאי 2000 במועדון "התיאטרון" ביפו, כשהמופע הפותח הוא להקת "הדג נחש".
במארס 2019 ציינה להקת טיפקס 20 שנה ליציאת האלבום במספר מופעים במועדון הבארבי בתל אביב בהשתתפות אורחים רבים, ובהם אליעד נחום, פישי הגדול ודודו פארוק.
בכניסה למועדון הוצבה מכונית דודג' דארט, המוזכרת בשיר "סמי וסומו".
בשירים הבאים השתמשו בסיימפלים מתוך שירים אחרים.
מופיע בפורמט: "שיר באלבום": מבצע מקורי - שיר (מילים/לחן/עיבוד).
"מתנ"ס הקסמים": שולה חן - בוא הביתה (קורן/גוריאן/וייס)
משה הלל - חג לי חג לי (מדינה/מדינה/מוכיח), משה הלל - אני רק זמר (גולדהירש/וולש/וולש)
גידי גוב - הכל פתוח (מנור/רכטר/רכטר)
צביקה פיק - שני תפוחים (מנור/פיק/וייס)
"באנו חושך": חבורה - באנו חושך (תנאי/עמירן/בן דויד)
"התקליטן": חדווה עמרני - בלב אחד (חפר/זלצר/זלצר)
"סלואו משה": להקת חיל הים - המלח שלי (טהרלב/וילנסקי/רוזנבלום)
"האפרוח": להקת פיקוד דרום - ארץ ישראל היפה (ברק/פייקוב/קריב)
להקת חיל הים - יידישע פיראטן (טהרלב/חבקין/נגרי)
"טוקטה ופוגה בדי מינור מנוגנת בג'י מינור": סמיר שוקרי - חי כמו פרפר (חיטמן/עממי)
"עננה": אריק לביא - עננה (אוז/אוז/זהבי)
"מייק ברנט 2000": צילה דגן - ולא היה בינינו אלא זוהר (גולדברג/ליטני/פיאמנטה)
עיבודים: קובי אוז, רמי יוסיפוב, Big M, גל פרמן (למעט 21).
קובי אוז: שירה, קולות, לופים, תכנותים, אורגן
רמי יוסיפוב: גיטרות (חשמלית, אקוסטית, קלאסית), מנדולינה, קולות.
גל פרמן: גיטרה בס, סקרצ'ינג, טמבורין, דרבוקה, תיבה סינית, סימפול עצמי.
תמיר ימיני: תופים, תופי פה, תופי פח, טימבלס, קולות.
נוריאל עמר: עוד, כינור, דרבוקה.
אבי אלבוחר: קלידים, אקורדיון פנדר רודס, אורגן ימהה ווי סי
פישי הגדול: כרוז, שירה וקלידים
כנסיית השכל, חיים אוליאל: נגינות וייעוץ אומנותי
דיספלזיה אקטודרמלית (ED) היא קבוצה של יותר מ-150 תסמונות גנטיות שנובעות מחריגות של המבנים האקטודרמיים .
למרות שלחלק מהתסמונות יש סיבות גנטיות שונות, התסמינים לפעמים דומים מאוד.
האבחנה נעשית בדרך כלל על ידי התבוננות קלינית, בסיוע היסטוריה רפואית משפחתית, כך שניתן לקבוע אם ההעברה היא דומיננטית או רצסיבית.
בדיספלזיה אקטודרמלית קיימים "מצבים תורשתיים שבהם יש חריגות של שני מבנים אקטודרמליים או יותר כגון השיער, השיניים, הציפורניים, בלוטות הזיעה, בלוטות הרוק, מבנה הגולגולת-פנים וחלקים אחרים בגוף.
אנשים המושפעים מתסמונת דיספלזיה אקטודרמלית סובלים לעיתים קרובות מתופעות חריגות בזקיקי השיער.
שיער הקרקפת והגוף עשויים להיות דקים, דלים וצבעם עשוי להיות בהיר מאוד (צמיחת זקן אצל גברים עשויה להיות תקינה גם לנשאי התסמונת).
השיער עשוי לצמוח לאט מאוד או באופן ספורדי והוא עשוי להיות שביר יתר על המידה, מתולתל, מעוות או מקורזל.
הציפורניים עשויות להיות עבות, בעלות צורה חריגה, דהויה, משובצת, שבירה או גדלה בגדילה איטית.
הציפורניים עשויות להיות מועדות לזיהומים.
העור עשוי להיות בעל פיגמנט קל.
אחרי פגיעה בעור הוא עשוי לצמוח בחזרה עם היפו-פיגמנטציה לצמיתות.
במקרים מסוימים, עשויה להיות פיגמנטציה אדומה או חומה.
העור יכול להיות מועד לפריחה או זיהומים ויכול להיות עבה על כפות הידיים והרגלים.
אנשים המושפעים מתסמונות דיספלזיה אקטודרמלית מסוימות אינם יכולים להזיע.
בלוטות הזיעה שלהם עשויות לתפקד בצורה לא תקינה או שלא התפתחו כלל בגלל חלבונים לא פעילים בבלוטות הזיעה.
ללא ייצור זיעה, הגוף אינו יכול לווסת את הטמפרטורה כראוי.
לכן, התחממות יתר של הגוף לאנשים הלוקים בתסמונת היא בעיה נפוצה, במיוחד במזג אוויר חם.
מספר מחקרים בחנו את קצב זרימת הרוק ביחידים ומצאו זרימת רוק פרוטידית ותת הלסת הנעה בין פי 5 ל-15 נמוכה מהממוצע.
זה עולה בקנה אחד עם בלוטות הרוק שהן ממקור אקטודרמלי, אם כי כמה ממצאים הצביעו על כך שיש גם קלט מזודרמלי.
התפתחות ניצני שיניים גורמת לעיתים קרובות לשיניים חסרות מולדות ו/או לצמיחת שיניים מחודדת.
גם האמייל עשוי להיות פגום.
טיפול שיניים קוסמטי הוא כמעט תמיד הכרחי וילדים עשויים להזדקק לתותבות כבר מגיל שנתיים.
לעיתים קרובות יש צורך בהחלפות תותבות מרובות ככל שהילד גדל, והשתלת שיניים היא אופציה בגיל ההתבגרות, לאחר שהלסת גדלה במלואה.
כיום האפשרות לעקור את השיניים ולהחליף אותן בשתלים דנטליים היא די נפוצה.
ייתכן שיהיה צורך גם בטיפול אורתודונטי.
מכיוון שטיפול שיניים הוא מורכב, גישה רב-תחומית היא הטובה ביותר.
לאנשים עם דיספלזיה אקטודרמלית יש לעיתים קרובות בליטה בגולגולת , סנטרים ארוכים או בולטים, אף רחב, לחיים שקועות, עור מקומט, שפתיים בולטות ועבות.
בסוגים מסוימים של דיספלזיה אקטודרמלית, התפתחות לא תקינה של חלקים מהעין עלולה לגרום ליובש בעין, קטרקט ולקויי ראייה.
טיפול עיניים מקצועי יכול לעזור למזער את ההשפעות של דיספלזיה אקטודרמלית על הראייה.
באופן דומה, חריגות בהתפתחות האוזן עלולות לגרום לבעיות שמיעה.
זיהומים בדרכי הנשימה נפוצים יותר מכיוון שהפרשות ההגנה הרגילות של הפה והאף אינן קיימות אצל הלוקים בתסמונת.
ישנם מספר סוגים של התסמונת עם סיבות גנטיות מובהקות:
תסמונת היי-וולס ותסמונת EEC קשורות לגן TP63 .
דיספלזיה אקטודרמלית היפו-הידרוטית יכולה להיות קשורה לגניםEDA ,EDAR ו-EDARADD .
דיספלזיה אקטודרמלית באי מרגריטה קשורה ל-PVRL1 .
דיספלזיה אקטודרמלית עם שבריריות העור קשורה ל-PKP1 .
דיספלזיה אקטודרמלית הידרוטית של קלוסטון קשורה ל-GJB6 .
Pachyonychia congenita נגרמת על ידי קרטינים מרובים.
היפופלזיה עורית מוקדית קשורה ל-PORCN .
תסמונת אליס-ואן קרוולד קשורה ל-EVC .
Palmoplantar ectodermal dysplasia הם מספר מצבים שונים המשפיעים באופן סלקטיבי על הידיים והרגליים.
מייקל ברימן , שחקן אמריקאי עם .
לוי הוקן , גולש סקייטבורד ניו זילנדי.
דיספפסיה , או פֶּרַע עִכּוּל, היא המונח הרפואי לקשיי עיכול בחלק העליון של הבטן.
התסמינים יכולים לכלול כאב או חוסר נוחות בבטן, תחושת מלאות, שובע מוקדם, בחילה, הקאה, גזים, גיהוקים, ותחושת שריפה.
דיספפסיה נחלקת לשני סוגים: אורגנית ותפקודית.
כ-20%-25% מהאוכלוסייה בעולם המערבי סובלים מדיספפסיה.
היא שכיחה יותר בקרב נשים, מעשנים ואנשים הנוטלים תרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידיות.
היא אינה משפיעה על תוחלת החיים, אך פוגעת באיכות החיים.
דיספפסיה שמקורה בהפרעה אורגנית באיברים או ברקמות, שניתן לראות בבדיקות.
למשל: כיב עיכולי (אולקוס), רפלוקס קיבתי-ושטי, סרטן הקיבה או הושט, הפרעות בלבלב או בכיס המרה, אי-סבילות של מזון או תרופות, מחלות זיהומיות או מערכתיות.
דיספפסיה שהבדיקות השונות לא מעלות סיבה אורגנית לקיומה.
בין המנגנונים הפתופיזיולוגיים אשר יכולים לגרום לדיספפסיה תפקודית ניתן למנות: התרוקנות קיבה איטית, ליקוי ביכולת ההכלה של הקיבה, רגישות יתר להתנפחות הקיבה, רגישות התריסריון לליפידים או חומצות, תנועתיות לקויה, אי-סדירות של מערכת העצבים האוטונומית המרכזית ועוד.
גורמים פתוגניים: נטייה גנטית, זיהום הליקובקטר פילורי או אורגניזמים אחרים, דלקת וגורמים פסיכוסוציאליים.
ההגדרה של דיספפסיה השתנתה לאורך השנים.
המונח "דיספפסיה" הוטמע לראשונה במאה ה-18, בהקשר של "הפרעות קיבה".
בשנות ה-80 של המאה ה-20 התכנסה בשיקגו, ארצות הברית, קבוצת עבודה בינלאומית שהמליצה להגדירה ככל תסמין באזור הבטן העליונה או מאחורי עצם החזה, שההנחה היא שמקורו בקיבה או במעיים, ונמשך יותר מארבעה שבועות.
בנוסף, הם חילקו את התסמינים לארבע קטגוריות: דומה לריפלוקס, דומה לכיב, שקשורה להפרעה בתנועתיות, ולא ספציפית.
בשנת 1991, ועדת רומא הגדירה דיספפסיה ככאב או חוסר נוחות בבטן העליונה, והציעה שמקרים בהם התסמינים העיקריים הם כשל ריפלוקס לא יחשבו כדיספפסיה אלא כרפלוקס קיבתי-ושטי עד שיוכח אחרת, ואלה שמציגים תסמינים שתואמים לתסמונת המעי הרגיז יאובחנו בתסמונת הזו.
דיספפסיה כרונית הוגדרה כקיומם של התסמינים במשך 25% מהזמן לפחות, לאורך חודש אחד או יותר.
דיספפסיה תפקודית (שאינה כיבית) הוגדרה כדיספפסיה כרונית בהיעדר מחלה מבנית מובהקת.
החלוקה לקטגוריות הייתה: דומה לכיב, שקשורה להפרעה בתנועתיות, ולא ספציפית.
בהמשך עדכנה ועדת רומא (ROME IV, 2006) את ההגדרה של דיספפסיה תפקודית כתסמינים שמקורם המשוער באזור הקיבה או התריסריון, בהיעדר הימצאות של סיבה אורגנית, מערכתית או מטאבולית לקיומם.
כמו כן, לצורכי מחקר הגדירה שתי קטגוריות: תסמינים דיספפטיים מושרי-ארוחה (PDS), וכאב אפיגסטרי (EPS).
תסמיני דיספפסיה קשורים בדרכי העיכול העליונות.
התסמינים הנפוצים ביותר הם כאב בבטן העליונה, תחושת שריפה או צריבה, תחושת מלאות גם לאחר ארוחה קטנה ושובע מוקדם.
תסמינים נוספים כוללים נפיחות, בחילות, הקאות, צרבת, גיהוקים, גזים.
בשל התסמינים המקשים על אכילה, ייתכן איבוד משקל.
התסמינים יכולים להימשך בין דקות למספר שעות לאחר אכילה וחומרתם משתנה בין חולה לחולה, החל מהפרעה קלה ועד פגיעה חמורה באיכות החיים ובתפקוד התקין.
האבחנה מתבססת על היסטוריה רפואית של החולה, תסמינים קליניים ובדיקות (כגון בדיקות מעבדה, דימות ופולשניות).