tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פין יעץ לאחים שלא ידפיסו ספרים שנדפסו בדפוס ראָם – ספרי קודש: סידורים, מחזורים, חומשים וכדומה – אלא רק ספרי השכלה, כדי להימנע מתחרות עם ראָם.
בעצתו החלו להדפיס את הספר "מאור עיניים" לעזריה מן האדומים (המאה ה-16) עם הערות ליפמן צונץ, שהדפסתו נגמרה בשנת תרכ"ג–1863. אולם משראו שלא קפצו עליו הקונים, נהגו בניגוד לעצתו של פין להגביל את הדפסותיהם לספרי השכלה וספרים אחרים שאינם נוגעים לדפוס ראָם.
הדבר העלה את חמתם של בני משפחת ראָם, שהחליטו לעקור את הדפוס בטרם יכה שורש.
השותפים הדפיסו ספר שפגע בספרי דפוס ראָם – אז בני ראָם הורידו את מחירו עד למחיר עלות; השותפים הדפיסו סידור קרבן מנחה עם תרגום ליידיש (עבור נשים) שנדפס בדפוס ראָם ומחירו היה תמיד שניים וחצי רובל – ובני ראָם הורידו את מחירו לרובל וחצי.
וכך עשו לכל ספר שפגעו בו השותפים.
בנוסף, הם גמלו להם כפועלם ובשנים תרכ"ד–תרכ"ו) הדפיסו כמוהם את "מאור עיניים", עם הערות ותיקונים של דוד קאסל.
לדברי פייגנזון, בכך קנו לעצמם בני ראָם הפסדים למען הנקמה.
ואולם, השותפים לא נסוגו והוסיפו להדפיס את ספרי דפוס ראָם – ויכלו לו, כי עמד להם כוח החיסכון וההסתפקות; הם הסתפקו גם עתה למחייתם בשכר דומה לזה שקיבלו בדפוס ראָם, ואת יתר הרווחים שהביא דפוסם הותירו בקופת הדפוס.
בהוצאה ובית הדפוס יצאו אור שורת ספרי רומ"ל (רבנים ומלומדים), בהם חלק ניכר של "עברי–טייטש" (תרגומי המקרא ליידיש לילדי ה"חדר") וספרות תורנית קלאסית – ש"ס, משניות, "עין יעקב", כתבי הרמב"ם, טורים וכיוצא בזה;
ספרות השכלה ומדעים (בין היתר כתבי רש"י פין, אד"ם ומיכ"ל, שלמה מַנדלקֶרן, קלמן שולמן, א"ב גוֹטלוֹבֶּר, ספר הפיזיקה "המנוחה והתנועה" לצבי הירש רבינוביץ) וספרי לימוד עברית;
"מקרא מפורש" עם ביאור ליידיש מאת י"א טריווש, דוד נוטיק וניסן לוין.
בסך הכול נדפסו בה כ-350 כותרים של ספרים אלה.
בנוסף, ראו אור בהוצאה כ-100 רומנים ספרוני מעשיות (מעשה-ביכלעך) ביידיש, שהוסיפו להידפס מדי שנה באלפי עותקים במשך עשרות שנים.
כמו כן, בבית הדפוס נדפס כתב העת "כרמל" של רש"י פין החל בגיליון 14 של שנה ג' (י"ח בחשוון תרכ"ג).
עם מותו של רש"י פין ב-1891 קנו האחים מידי בנו בנימין פין את החלק שירש בחברה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת תר"ף (על פי גרסה אחרת, ב-1918), רכשו המו"לים הוורשאיים הגדולים בן-אביגדור (א"ל שלקוביץ') ויעקב לידסקי ושותפיהם ח' ברמן וא' קגן את הוצאת הספרים ובית הדפוס של רוזנקרנץ ושריפטזצר מידי יורשיהם של האחים, בתקווה להגדיל את הוצאות הספרים שלהם; אולם שניהם נפטרו כעבור זמן קצר, ב-1921.
דפוס רוזנקרנץ ושריפטזצר בווילנה הוסיף לפעול עד סוף שנות ה-20 לפחות.
דפוס צוקרמן היה בית דפוס שפעל בירושלים בין השנים 1872–1947. הדפוס הוקם בידי שמואל צוקרמן והיה בית הדפוס העברי השלישי שפעל בעיר.
הדפוס הוקם בחצר ישיבת "אהל משה" ברחוב חברון (כיום בערבית: מעלה חלדיה) ברובע המוסלמי בעיר העתיקה, ושוכלל בהתמדה בידי צוקרמן שנסע לשם כך ב-1885 לארצות הברית.
מכבש הדפוס ששלח משה מונטיפיורי לישראל ב"ק פעל בבית הדפוס של צוקרמן; לאחר פירוק דפוס ב"ק, התחלק ציוד בית הדפוס וחציו נרכש בידי המדפיסים גאשציני וגאגין, בית הדפוס שלו לא שרד ונרכש בידי שמואל צוקרמן.
בית הדפוס העסיק פועלים מהשורה הראשונה, ביניהם:
אלעזר מנחם גולדברג (שטליצר) שנחשב לאמן הדפסים מעוטרים ומשך לבית הדפוס לקוחות רבים מבין מוסדות היישוב הישן, שהזמינו מזכרות כמו כרטיסי "שנה טובה", קישוטי "מזרח" ותעודות מעוטרות שונות, בהבלטת שם המוסד בצבעים.
בכך היה בית הדפוס הראשון בירושלים שהפיק עבודות בצבע.
משה זכרין, חתנו של צבי אליהו זאליס באסאן, וגיסו של הצלם הירושלמי הנודע צדוק בסן.
הוא התמחה בדקדוק ובעבודתו כמגיה, ושמו תרם לקידום את מכירות הסידורים והמחזורים שהיו אפיק הכנסה יציב לדפוס.
שני פועלים אלו עברו אחר כך לדפוס לעווי (זיכרון שלמה) המתחרה.
שמואל פרמט, היה מדפיס מומחה ("פרסנציהר").
צוקרמן הביא מארצות הברית מכונת רגל, ותיבה בעלת עשר מגירות עם אותיות דפוס לטיניות בגובה סטנדרטי, בניגוד לאותיות הרוסיות שהיו בירושלים עד אז שגובהן היה גדול בארבע נקודות (דידו) מהנורמה.
האותיות הרבות שהביא, ושתי מכונות הדפוס שהפעיל במקביל, אפשרו לצוקרמן להעסיק במקביל עשרה עובדים.
הוא גם החל לבצע הדפסות צבעוניות באמצעות מכונת הרגל שלו, ולהשתמש בנייר לא שרוי במים.
עם הדפסת כרטיסי ה"לשנה טובה" הצבעוניים הראשונים, העבירו רוב מוסדות היישוב את הזמנותיהם לדפוס צוקרמן, ודפוס סלומון הוותיק יותר, ובעל ההגמוניה לאחר סגירת דפוס ב"ק, נאלץ לייבא אף הוא מכונת רגל מארצות הברית והתפתחה תחרות בין בתי הדפוס.
בשנת התרנ"ח, בחודש "רביע אול" בשנת הג'רה 1316, נתן "פרמאן" צו רישיון מטעם שלטונות האימפריה העות'מאנית לדפוס צוקרמן, בעברית, ה"פרמאן" נמצא אצל בני המשפחה מאז.
צוקרמן המשיך להביא כל העת מחוץ לארץ ישראל אותיות רבות ממינים שונים, חידושיו העיקריים היו בתחום הניקוד וסימני הטעמים, בשלב מסוים הביא מכונה מיוחדת נוספת והדפיס בה חומשים ליהודים תימנים, תאג', תכלאל, וסידורים מנוקדים.
סדר רב עמרם גאון במהדורת רבי אריה ליב פרומקין הודפס אף הוא במסגרת זו.
בדפוס צוקרמן הודפסו גם ספרים רבים של מחברים מחוץ לארץ ישראל, בעיקר מארצות הברית ומאירופה, ואפיק זה שמר על רווחיות בית הדפוס.
לקשרי החוץ של בית הדפוס היה אחראי חתנו של צוקרמן, הרב משה אורנשטיין.
בשנת ה'תרפ"ה, 1925, העביר שמואל צוקרמן את בית הדפוס אל מחוץ לעיר העתיקה.
לאחר פטירתו בו' באדר ב' ה'תרפ"ט, הופעל הדפוס עד סמוך למלחמת העצמאות בידי בנו חיים-יעקב צוקרמן.
לקראת פרוץ מלחמת העצמאות בשנת 1947 מכר צוקרמן את רוב הציוד של בית הדפוס והוא חדל מלהתקיים.
מאוחר יותר נמסרה המכונה משאת משה ויהודית, על ידי חיים-יעקב צוקרמן, בנו-ממשיכו של שמואל צוקרמן, למשמרת לבית הדפוס של הוצאת א.
פריטים רבים מארכיון בית הדפוס נמכרו בשנת 1989 במכירה פומבית של "יודאיקה ירושלים".
שנתיים לאחר הקמת בית הדפוס החל צוקרמן להדפיס באמצעות חתנו הרב משה אורנשטיין ואביו רבי יעקב אורנשטיין את הירחון התורני "תורה מציון", ירחון שהודפס ברציפות במשך קרוב ל-20 שנה.
דפוס מָ"ץ (לעיתים: מאץ; בכתיב גרמני: Matz; בפולנית: Mac) היה בית דפוס והוצאת ספרים יהודיים שפעלו בעיר וילנה, בהפסקות, משנת תקצ"ד (1833/34) ועד אמצע שנות העשרים של המאה ה-20.
בית הדפוס נוסד בווילנה שברוסיה בשנת תקצ"ד (1833/34) על ידי בנימין רוטנברג (ראָטענבערג), יליד פולנאה, שלמד כנראה את אמנות הדפוס בעיר מולדתו.
בבית הדפוס של רוטנברג נדפסו רק ספרים שימושיים, כמו סידורים.
לדברי חוקר בתי הדפוס העבריים חיים דב פרידברג, ספריו נדפסו כולם באותיות ברמה גבוהה, "שיש להעמידן בשורה אחת עם אלה מדפוס ראָם".
בסוף שנת תקצ"ו (1836) העביר רוטנברג את בית הדפוס שלו לחתנו אליעזר ליפמאן מ"ץ, והוא ניהל אותו עד שממשלת הצאר הורתה לסגור את מרבית בתי הדפוס העבריים.
לאחר שבוטלה הוראה זו, פתח אליעזר ליפמאן מ"ץ את בית הדפוס מחדש, וניהל אותו עד יום מותו.
בתקופה זו נדפסו בו ספרים חשובים, שהוגהו על ידי המגיהים בן-ציון אלפס ואברהם מ"ץ.
בשנת תרל"ד (1873/74) ירש את בית הדפוס יהודה ליב מ"ץ, בנו של אליעזר ליפמאן מ"ץ, והוא ניהל אותו עד תרס"ב (1901/02).
אחרי מותו עברו הדפוס ומסחר הספרים לידי אלמנתו, פריידל מ"ץ, עד מותה בשנת תרע"ח (1917/18).
בנם צבי הירש (גרישה) מ"ץ נסע ללמוד רפואה ברוסיה, אך עם פרוץ מלחמת העולם נפסקו לימודיו והוא שב לווילנה וישב בה בתקופת הכיבוש הגרמני.
מ"ץ היה עסקן ציבור, שכיהן כמזכיר טאָז (טוֹ"ז; האגודה למען בריאות היהודים) בווילנה, היה פעיל באגודת התיאטרון היידי בעיר ועוד.
לאחר המלחמה – ומותה של אמו – ניסה לחדש את הוצאת הספרים.
הוא הוציא לאור כמה ספרי לימוד בעברית וביידיש וספרים נוספים, בהם ספרו של ש"ל ציטרון "מאחורי הפרגוד: מומרים, בוגדים, מתכחשים" (2 כרכים, 1923-25).
לבסוף, כנראה באמצע שנות העשרים, מכר הירש מ"ץ את בית הדפוס ומסחר הספרים לחבורת סוחרים מוורשה.
דפוס עזריאל היה בית דפוס עברי שהוקם תחילה בירושלים ובהמשך בתל אביב, ותפס מקום ניכר בהתפתחות ירושלים בראשית המאה ה-20. בבית הדפוס הודפסו בעיקר עיתוני התקופה, ספרות עברית וספרות תורנית של רבנים שונים.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 למד משה עזריאל את מקצוע הסדר, ובהוראת אביו, הרב אברהם עזריאל, הקים בשנת 1900 את בית הדפוס ברחוב היהודים שבעיר העתיקה ירושלים, כשלצידו הוצאה לאור.
בשנותיו הראשונות של בית הדפוס, עיקר העבודה הייתה הדפסה והוצאה לאור של קונטרסים, ספרי מקרא בלאדינו, ירחונים ושבועונים, בהם כתב העת הספרותי "טריזורו די ירושלים" והלוח הספרותי "קאלינדאריו די ירושלים".
העיתונאי חיים בן-עטר, שעבד בדפוס החל משנת 1902, לקח בו חלק מרכזי באיסוף מאמרים וידיעות, עריכה ותרגום של רומנים, ספרים ומבחר כתבי עת בלאדינו שראו אור בדפוס, ובהמשך הפך לשותפו העסקי של משה עזריאל.
בחודש ינואר 1909 החל משה עזריאל להדפיס את עיתון הלאדינו "איל ליביראל" שיזם בעצמו, ובחודש מאי של אותה השנה החל להדפיס גם את עיתון החרות.
בשנת 1912 עבר בית הדפוס לשכונת עזרת ישראל בסמוך לרחוב יפו שמחוץ לחומות.
בעקבות פטירתו של משה עזריאל במגפה בשנת 1916, שני אחיו נסים ואביגדור ובנו יוסף עזריאל המשיכו להפעיל את בית הדפוס.
יחד הפכו אותו לבית דפוס מודרני הכולל ציוד חדשני ומקצועי, והגדול בירושלים בתקופתו.
בשנת 1925 הועבר בית הדפוס לרחוב בן-יהודה, ובשנת 1935 עזב יוסף עזריאל את בית הדפוס ועבר להתגורר בתל אביב, שם הקים יחד עם אחיו ואחותו סניף לבית הדפוס ברחוב רענן 22. עם הזמן נחשב בית הדפוס בתל אביב לאחד מבתי הדפוס הגדולים בישראל בזמנו.
בשנת 1943 עזב יוסף עזריאל את תפקידו בבית הדפוס, והתמסר לפעילות ציבורית.
במקומו המשיך לנהל את בית הדפוס דודו נסים עזריאל יחד עם שותפו יוסף אבולעפיה.
רשימה חלקית של העיתונים/ירחונים שהודפסו בבית הדפוס:
דפוס רוזנפלד היה בית דפוס בחיפה בו פרצה שביתה שהשפיעה על יחסי הכוחות בין מעמד הפועלים לבין המעמד האזרחי והיוותה נדבך בהפיכת חיפה ל"חיפה האדומה".
חיים רוזנפלד פתח את בית הדפוס שלו ב-1903 בדרך אלנבי 25 בעיר התחתית בחיפה.
שני בניו, יעקב ואברהם, הצטרפו אליו ב-1920 והשם שונה ל"אחים רוזנפלד".
באותה עת היו בחיפה מספר מועט של בתי דפוס וביניהם כשלושה בתי דפוס בבעלות יהודית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, בית הדפוס העסיק פועלים יהודים וערבים, לצד חניכים יהודים.
במחצית השנייה של 1922, עם תחילת האטה כלכלית בארץ ישראל, החליטו בעלי בית הדפוס לקצץ בחצי את פעילותם.
במקום לפטר עובדים, הם בחרו לקצץ את שכרם בחצי.
צעד זה התקבל בשקט יחסי על ידי הפועלים, שכן פיטורים בתקופה זו היו עלולים להוביל לאבטלה ממושכת.
במרץ 1923, כשהמצב הכלכלי המשיך להידרדר, החליטו הבעלים לקצץ 20% נוספים משכר העובדים.
מועצת פועלי חיפה (מפ"ח) נזעקה לטפל בעניין, ולאחר משא ומתן שניהל דוד כהן, המזכיר הראשון של מפ"ח, הוחלט להפחית את השכר ב-10% בלבד.
ביוני אותה שנה, בעקבות החמרה נוספת במצבו הפיננסי של בית הדפוס, שוב החליטו הבעלים לפטר עובדים.
מפ"ח שבה והתערבה, והפעם הוחלט לצמצם את יום העבודה כדי למנוע פיטורים.
למרות זאת, כעבור מספר חודשים פוטר אחד החניכים.
הפועלים פנו שוב למפ"ח, שהכריזה שאם המצב לא ישתנה, היא תנקוט צעדים נגד הבעלים.
באוקטובר 1923 קיבל בית הדפוס הזמנה דחופה מהנהלת הרכבת.
במקום להעניק עבודה נוספת לעובדים הקיימים, החליטה ההנהלה לגייס עובד זמני בשכר נמוך.
העובדים היהודים נזעקו, לא רק משום שהעובד היה זמני, אלא גם משום שלא היה יהודי.
מפ"ח שוב ניסתה להתערב, אך הבעלים זלזלו בהתערבות וטענו לזכותם לעשות כרצונם בבית הדפוס.
בעוד מפ"ח ניסתה לפשר, העובדים היהודים, חברי ההסתדרות, הכריזו לבסוף על שביתה – בניגוד לדעת מפ"ח.
הם מנעו את כניסתו של העובד החדש, וההנהלה הזעיקה את המשטרה.
המשטרה עצרה את המפגינים, אך שחררה אותם במהרה.
מנהיגי מפ"ח "נגררו" לעימות שמלכתחילה ניסו לפשר בו בין הניצים.
התערבות המשטרה הבריטית בסכסוך עבודה בין יהודים עוררה אהדה כלפי השובתים בקרב הציבור העברי בחיפה.
מפ"ח פרסמה כרוז ובו טענה שסיפור השביתה קשור לכיבוש העבודה ובכך הפכה את הסכסוך המקומי הקטן לאירוע בעל ממדים לאומיים.
כתוצאה מלחצים שהפעילה מפ"ח החלו גורמים ציוניים, כפרדריק קיש, לדון עם הממשל המרכזי בירושלים.
אספת מאות פועלים שאורגנה על ידי מפ"ח ביססה את מעמדה של תנועת העבודה וההסתדרות בחיפה.
קריאה לפועלים ממקומות עבודה אחרים להצטרף לפועלי בית הדפוס והטלת חרם צרכני על בית הדפוס הגבירו את הלחץ.
משפחת רוזנפלד, מצידה, פנתה לחוגים האזרחיים בבקשת תמיכה.
השביתה עצמה אמנם נכשלה, אך היא שרטטה את גבולות מאבקי העובדים, חיזקה את הסולידריות בין פועלים וביססה את מעמדה המיוחד של מפ"ח בהסתדרות.
בית הדפוס המשיך להתקיים עד מלחמת העצמאות עת נמכר לשמואל ברגמן, שהיה שותף בבית הדפוס מאז 1924, והוא פועל עד היום (נכון ל-2018), בשם "אבי משה ברגמן" במקום בו שכן מאז הקמתו ב-1903 בדרך אלנבי 25.
דפוס רוטציה או מכונת רוטציה הוא מכונת דפוס שבה הגלופה להדפסה מונחת מסביב לגליל.
ההדפסה נעשית על גבי מצעים שונים, כגון נייר, קרטון ופלסטיק.
המצע להדפסה מוזן בגיליונות בודדים או בגליל רציף, שממנו נחתכים הגיליונות לאחר ההדפסה.
מכונות רוטציה גדולות נפוצות בהדפסתם של עיתונים.
בשנת 1790 הגיש ויליאם ניקולסון בקשה לפטנט לדפוס רוטציה.
ריצ'רד מארש הו המציא בשנת 1843 הדפסה באמצעות תוף מסתובב, ולאחר שכלולים אחדים נוצרה מכונת רוטציה בשנת 1846, ונרשם פטנט עליה בשנת 1847. בשנת 1853 הותקנה מכונת רוטציה בעיתון "הטיימס" בלונדון.
בארצות הברית הותקנה מכונת רוטציה לראשונה בעיתון "בלטימור סאן" .
כיום מקובלות שלושה שיטות דפוס במכונות רוטציה: אופסט, צילינדר (רוטוגרבורה) ופלקסוגרפיה (פלקסו).
דפוס קְנר (בהונגרית: Kner Nyomda; היום רשמית: Gyomai Kner Nyomda Zrt) הוקם על ידי איזידור קנר היהודי-הונגרי בשנת 1882 בגיל 22 של המייסד, בכפר גיומה (כיום גיומנדרד) במחוז בקש באימפריה האוסטרו-הונגרית.
איזידור למד כריכת ספרים כאבות אבותיו, אך למד גם את מיומנויות הסדר, ההקלדה וההדפסה במהלך נדודיו ומסעותיו.
בתחילת בית הדפוס היו לו מכונות פשוטות ואותיות בכמות שמגירה קטנה הכילה אותם.
תחילה הדפיס טפסים קצרים של הקהילות הדתיות השונות ואלה היו עבודותיו הראשונות.
אחר כך הכין טפסים ששימשו במינהל של היישוב.
הוא זיהה שכדי להתפרנס צריך למצוא שוק רחב יותר בנוסף ללקוחות המקומיים.
הוא הכין ספריית דוגמאות מיניאטוריות של הפרסומים שהופקו בבית הדפוס שלו ואלה נשלחו לכל אזורי הונגריה וכך פרסם את שמו.
בשנת 1911 אורכו של האוסף הדוגמאות היה כבר 624 עמודים וכלל עותקים מוקטנים של יותר מאלפיים סוגי טפסים מנהליים.
מלחמת העולם הראשונה גרמה נזק משמעותי לדפוס קנר, מכיוון שמספר ההזמנות במדינה פחת.
משנת 1921 הצטרף לעבודה אימרה קנר כמדפיס וכמומחה אדמיניסטרטיבי מעולה.
הוא לקח על עצמו מאביו את עריכת רשימות הטפסים המנהליים.
דפוס קנר עלה על מתחריו בשלושה תחומים:
הודות למומחיותם במינהל ציבורי והבנתם בצווים ובתקנות הם ערכו את הטפסים המעשיים הדרושים לרשויות.
הם היו מהירים וזריזים במיוחד.
כיוון שעבדו בכמויות גדולות הם סיפקו במחיר של המתחרים איכות טובה בהרבה.
בנוסף להדפסים הרשמיים, איזידור קנר מצא מוצר נוסף שניתן היה להפיץ בשוק הלאומי ואף הבינלאומי: הדפסת הזמנות בעיצוב אמנותי של דפוס קנר: למסיבות, לתערוכות, לירידים, לתצוגות וכדומה ואלה הפכו במהרה לפופולריות.
הם באמת כבשו לא רק את השוק המקומי אלא גם את שוקי חו"ל.
הזמנות הגיעו גם מהערים וינה, פריז וברלין.
לפני כן תשעים אחוזים מההזמנות הודפסו בעיקר בבתי דפוס גרמנים או צ'כים, לא כי הן היו יפות במיוחד, אלא מפני שלא היה שום דבר אחר מלבדם.
לאיזידור קנר היה האומץ להתעמת עם החברות הוותיקות שהיו אז והפתיע את העולם בעיצוב אמנותי צנוע, אך בעל טעם טוב יותר, של סדרת ההזמנות.
הוא פרסם מכרזים לציירים ולגרפיקאים לעיצוב הזמנת כאלה ופרסם את דוגמאות ההזמנות שאפשר היה להזמין במגזין "גליונות מעופפים" (Röpke Lapok).
למרות העובדה שהוצאת ספרים הביאה להצלחה מקומית ובינלאומית, תחום עיסוק זה מילא רק תפקיד משני בדפוס קנר.
בעשור הראשון לאחר הקמת בית הדפוס, איזידור קנר הדפיס בעיקר ספרי שירה וטקסטים דתיים שהוזמנה על ידי הכנסייה באזור.
מאוחר יותר, בית הדפוס פנה לממשל ואז הודפסו גם ספרי הלימוד ששימשו ביישובים שמסביב.
הוצאת ספרים התחילה למעשה עם תחילת עבודתו של הבן הבכור, אימרה קנר.
הוא למד בלייפציג וחזר לגיומה לאחר לימודיו שם.
בגיל 17 הפך למנהל הטכני של בית הדפוס ולמנהל הוצאת הספרים.
עבודתו הגדולה הראשונה הייתה פרסום כל יצירותיו של הסופר והעיתונאי זולטאן טורי.
מלחמת העולם הראשונה גרמה נזק כספי משמעותי לבית הדפוס וקטעה את התפתחותו.
בשנת 1917 פנה אליו האדריכל היהודי-הונגרי לאיוש קוזמה (מקודם: פוקס) ששמח לעצב ולאייר את הספרים של דפוס קנר.
הם החליטו על כיוון העבודה המשותפת שלהם ופנו לכיוון לבארוק.
לעבודתם זו הצליחו לגייס גם את היסטוריון הספרות ג'רג' קיראי והעבודה הגדולה של שלושתם הביאה להוצאת סדרות שונות.
המשימה הראשונה של עידן קנר - קוזמה - קיראי הייתה "שלושת ספרי הצ'פקה", אחר כך 12 הכרכים של "הקלאסיקות של קנר" שהציגו את יצירות המופת של הספרות ההונגרית, ואז 24 הכרכים של האלמנך "מונומנטה ליטראטום" (Monumenta Literatum).
הצלחת הכרכים ביססה את המוניטין של דפוס קנר, אך אף שבית הדפוס הצליח לייצר בסטנדרטים הגבוהים ביותר, לא היו כמעט לקוחות שיכלו לשלם את המחיר של העבודה האיכותית ומסיבות מעשיות וגם פוליטיות הוא נסוג כמעט מתחום ההוצאה לאור.
בית הדפוס נוהל על ידי איזידור קנר גם בין שתי מלחמות העולם, אך כריכת הספרים כולה הייתה בידי אימרה.
המייסד עלה שוב לקדמת הבמה רק פעם אחת נוספת, כאשר במלאת 50 שנה להקמת בית הדפוס פרסם את ההיסטוריה של הקמתו, בה גם שזר את סיפור חייו.
באביב 1944 גורש אימרה קנר היהודי ובהמשך גם משפחתו.
לאחר גירוש הבעלים (שניספה בשואה) ניהלה אשתו של אנדרה קנר את בית הדפוס בעזרת העובדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה ההזמנה הראשונה הגיעה ממפלגת הקומוניסטים של הונגריה : הביוגרפיה הקצרה של סטלין".
מאוחר יותר קיבלו הזמנות רבות גם מהצבא האדום : בין היתר הופקדו לביצועם דברי דפוס שונים של הצבא והמילונים הונגרית-רוסית ורוסית-הונגרית.
בדצמבר 1949 בית הדפוס הוותיק של קנר הולאם והפך לעסק בבעלות המדינה.
שמו שונה והוא נקרא "הדפוס של גיומה".
Gyomai Kner Nyomda Zrt הוא כיום חבר בקבוצת ANY Printing שהונפקה בבורסה בשנת 2005.
דפוס רדלהיים היה אחד מבתי הדפוס היהודיים החשובים והמשפיעים באירופה במאות ה-18 וה-19. בית הדפוס נוסד ונוהל על ידי וולף היידנהיים (רוו"ה) עד לפטירתו.
בית הדפוס נוסד בידי בנימין וולף היידנהיים בשנת 1799 בעיירה רדלהיים, פרבר קטן של פרנקפורט על נהר המיין, גרמניה.
הקמת בית הדפוס התאפשרה בסיועו של חוקר בשם בריידנבך שהשיג מהשליט המקומי, הרוזן של סולמס-רודלהיים, תנאים נוחים ורישיון להקים בית דפוס ברדלהיים.
יחד הם פתחו את בית הדפוס בשותפות כשהם עוברים להתגורר ברדלהיים.
היידנהיים החל מיד להדפיס מהדורה של מחזור, מה שלימים נקרא 'מחזור רדלהיים', שכלל פירוש עברי שכתב בעצמו ותרגום גרמני שלו ושל בריידנבך (1800).
לצורך ההדפסה, ועל מנת להגיה את המחזור מכל טעות, הם השיגו כתבי יד עתיקים, ביניהם אחד משנת 1258, וכן מהדורות איטלקיות וגרמניות קדומות.
בשנת-1806, לאחר שפרש בריידנבך מניהול בית הדפוס, נשאר היידנהיים לבעלים יחיד.
כשהוא ממשיך להוציא לאור ספרים שונים על הדקדוק העברי, ועוד.
דפוס רדלהיים היה מפורסם בהוצאת ספרים באיכות גבוהה, בהם סידורי תפילה, חומשים, תלמודים, וכתבים תורניים נוספים.
הספרים שהודפסו בבית הדפוס זכו להערכה רבה בשל הדיוק, האסתטיקה והבהירות שלהם.
הספרים שהופקו ברדלהיים היו ידועים גם בשימוש בפונטים מיוחדים, שהפכו לסימן היכר של דפוס רדלהיים.
כאמור, בית הדפוס רדלהיים נוהל מיום הקמתו על ידי וולף היידנהיים, ולאחר פטירתו נקנה על ידי "מ.(מנחם) לעהרבערגער".
שבפועל מלאכת הדפוס המשיכה להתנהל תחת זליגמן בר, שהמשיך בעצמו לההדיר סידורים וספרים שונים.
כן המשיך להוציא את הסידורים הישנים של רוו"ה, שהם בעיקר 'שפת אמת' ו'שפה ברורה' (שיצאו לאור פעם ראשונה בשנת תקס"ו), וכן את כל הספרים שבית הדפוס הוציא קודם זמנו של זליגמן בר.
לאחר שמנחם נפטר בית הדפוס עבר לבעלות י.
בית הדפוס נהרס על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה, ועד היום ספרים וסידורים שונים שהודפסו בבית הדפוס, נחשבים לנדירים ויקרים.
דפוס רדלהיים שימש מרכז להפצת ספרות יהודית בכל רחבי אירופה והיה אחד ממוקדי התרבות והלימוד היהודיים של התקופה.
הספרים שהודפסו ברדלהיים הפכו לסטנדרט בקהילות יהודיות רבות והשפיעו רבות על תפיסת העולם הלימודית והתפילתית של יהודים באירופה.
אחד מהספרים הבולטים יותר שהודפוס בבית הדפוס, הוא סידור שערך היידנהיים עצמו, שנקרא בשם 'שפה ברורה', ונודע גם בשם 'סידור רדלהיים'.
סידור זה היה אחד מהסידורים הראשונים שכללו נוסח מדויק, פירושים והערות שוליים שהפכו אותו לנגיש ומובן יותר למשתמשים.
סידור זה הפך לפופולרי מאוד בקרב קהילות אשכנזיות רבות והשפיע רבות על תפילות ותכני הדת.
אמנם, על אף ההשפה והתפוצה הגדולה לסידורים ולמחזורים אלו, אך יהודי פרנקפורט שנודעו בשמרנותם גם בתחום המנהג ונוסח התפילה, והקפדה על נוסחי תפילה עתיקים, התנגדו ל'סידורי רדלהיים' בגלל השינויים שנערכו בהם, לדוגמה הכנסת "בריך שמיה" לסדר התפילה.
כמו כן, יש שמתחו ביקורת על נוסח סידורו, הן משום ששינה מהנוסח המקובל בהסתמך על יצחק סטנוב, שנחשד כזייפן וכמשכיל, והן משום שעירב בין נוסח אשכנז המערבי לנוסח פולין.
בבית הדפוס הודפסו במהלך השנים מאות ואלפי ספרים, בין היתר נודעו הספרים:
חמשה חומשי תורה - עם ביאורו של הרב יקותיאל הכהן ("יהב"י הנקדן") יחד עם הוספות שלו; חומשים אלו היו נחשבים כמדויקים ביותר, ותנ"ך קורן הסתמך על נוסחו.
מחזור תפילה - נדפסו בתשעה כרכים וכללו ביאור של וולף היינדהיים על הפיוטים.
דפוס "זיכרון שלמה" (נקרא מאוחר יותר: דפוס לעווי, דפוס י.נ לעווי ודפוס לעווי ושותפיו) נחשב לאחד מבתי הדפוס החשובים שפעלו בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית.
הוא היה בין הראשונים שהכניסו טכנולוגיות מתקדמות ושיטות עבודה מודרניות, ובכך תרם להתפתחותה של תעשיית הדפוס המקומית.
לצד פעילותו המסחרית, עסקו מייסדיו גם בהדפסת ספרי קודש, מדריכים וספרות עברית, והדפוס שימש בסיס להקמת בתי דפוס נוספים בירושלים בראשית המאה ה־20.
בית הדפוס "זיכרון שלמה" נוסד ב-1885 (שנת תרמ"ה) בירושלים על ידי משפחת לעווי, ממייסדי "שכונת מאה שערים" בירושלים ונקרא על שם שלמה זלמן לעווי.
המשפחה קיבלה מקרוביה בחוץ לארץ מכונת רגל ידנית, אותיות עופרת ומכונת חריטה פשוטה.
ציוד זה היווה את הבסיס להקמת בית הדפוס.
הם הדפיסו במכונות מכבש פשוטות ומכונות ממונעות ידנית (לא היה אז חשמל בארץ ישראל).
בבתי הדפוס הודפסו עיתונים, ירחונים, ספרים של המו"לים עצמם וספרים תורניים ומחקריים של מחברים שונים וכן צורכי ההדפסה של מוסדות התורה והחסד שבירושלים.
בשנת 1894 (תרנ"ד) החל הדפוס לצבור תאוצה ולהתפתח.
דפוס לעווי היה מהראשונים בארץ ישראל שהשתמשו במכונה מודרנית מסוג "טישפעעריבער" ובסט אותיות חדשות, שעוצבו על ידי הסופרים נחום נתנזון וחיים מיכל מיכלין.
את עיקר הפעילות ניהל אב המשפחה אהרן לייב לעווי.
בתחילה פעל הדפוס במתחם "כולל ורשה", ובהמשך, עם התרחבותו, עבר למקום חדש.
לאחר פטירתו של האב, עבר ניהול הדפוס לבנו יצחק נחום לעווי, אשר העביר אותו לחצר הסמוכה לבית הדפוס של ישראל ב"ק.
בשלב זה נקרא דפוס יצחק לעווי.
יצחק נחום לעווי (1866 - 1908) ממייסדי "שכונת זיכרון משה" היה אזרח גרמני וקיבל רישיון רשמי להפעלת הדפוס באמצעות הקונסול הגרמני ישירות מקושטא ללא צורך באישור הממשל בישראל.
בהמשך הרחיב את פעילות הדפוס והזמין מוורשה אותיות חדשות, בעיקר אותיות ייחודיות לניקוד ולפסוקים, שאפשרו לו להדפיס מהדורות איכותיות של ספרים תורניים, ביניהם גם פירושים חדשים לספרים מקראיים.
בנוסף לשיפורים הטכנולוגיים, הנהיג לעווי שיטות הדפסה מתקדמות לזמנו, בהן הדפסה בצבע ושימוש במכונות שיכלו להפיק עד 1,000 עותקים לשעה.
המכונה המרכזית שפעלה בבית הדפוס הייתה בגודל 70×50 ס"מ, ואפשרה גם הדפסה של עבודות גדולות ומורכבות.
עם התרחבות הדפוס הוא החל לחפש פועלים ומצאם בדפוס צוקרמן והביאם לעבוד אצלו.
הרב יצחק נחום לעווי נודע כאחד מבעלי המלאכה והסוחרים בתחום האתרוגים בארץ ישראל בסוף המאה ה־19. הוא פעל גם בתחומים ציבוריים ועסק בקידום ענפי הייצור המקומיים.
בגלל עיסוקיו הרבים נאלץ לקחת שוף, אך כדי לשמור על העסק בתוך המשפחה צרף את גיסו, ברוך רוהלד שעסק בהפעלת המכונות ולמד את רזי המקצוע.
הדפוס נודע באיכותו ובדיוק הרב של עבודתו, ושימש מרכז חשוב להדפסה בירושלים בסוף המאה ה־19.
בשנת 1895 (שנת תרנ"ה), לאחר גידול משמעותי בהיקף העבודה, עבר בית הדפוס למבנה מרווח יותר בעיר העתיקה.
אולם גם שם לא ארך זמן רב עד שנדרש מקום גדול יותר, בשל הביקוש הגובר לשירותיו.
לעווי שיתף פעולה עם שותף נוסף, נחום ברגמן, שהשקיע הון רב ברכישת מכונות חדשות והרחבת הפעילות.
בשלב זה פעל הדפוס באולם גדול בן כ־15×30 מטרים, שבו הותקנה מכונה מתקדמת נוספת בגודל 57×89 ס"מ, שאפשרה הדפסה בהיקפים גדולים יותר ובאיכות משופרת.
הוא הכניס מכונות ממנועות לבית הדפוס.
הדפוס היה חלק מאגודת המדפיסים בירושלים.
"חלקי האגודה נתחלקה למניות הזה, לביה"ד לעווי ושותפיו – צוקערמאן והרא"מ לונטץ.
והא' שיינבוים עט וויס חלקם בשוה 22% אחוזים למאה, וביה"ד של ח"ר משה עזריאל ס"ט שנים עשר 12% אחוזים למאה".
יצחק נחום לעווי נישא לדבורה רבקה לוי לעווי (1864- 1944), הייתה להם בת אחת: חיה רחל צוובנר שהייתה נשואה לרבי יהודה ברגמן.
יצחק נחום לעווי נפטר ב-1908 בגיל 42 והותיר את הדפוס לאלמנתו וחתנו.
לאחר מותו שונה שם בית הדפוס לדפוס לעווי ושותפיו וכן נקבע רחוב על שמו בשכונת זיכרון משה.
ב-1909 פרצה שביתה כללית בכל בתי הדפוס בירושלים.
השביתה התחילה בבית הדפוס לעווי.
ב־1908 היה זה אחד מבתי הדפום הגדולים בירושלים שהיו בו מכונות דפוס משוכללות שהונעו בכוח של מנוע (לא היה אז חשמל) בבית הדפוס הועסקו 12 פועלים ושני חניכים.
אחד מהפועלים גנב תרנגולת ואחד מבעלי בית הדפוס הרים עליו יד מה שהוביל לשביתה גדולה שכללה את כל עובדי הדפוס בירושלים בחסות הפועל הצעיר ופועלי ציון.
בעלי בתי הדפוס הלשינו בפני ממשלת טורקיה כי אחד השובתים ירה ירייה לעבר אחד ממפירי השביתה והוא נעצר.
לבסוף בלחץ רבנים ועסקנים הסתיימה השביתה הגדולה לאחר 10 ימים.
לאחר שגם ברוך רוהלד נפטר, נמכר חלקו של הנכד נחום ברגמן לעיתונאי אברהם אלמליח, שהחזיק בדפוס תקופה קצרה.
בשנת תרפ"ג נמכר בית הדפוס ליהודה אהרון וייס.
הגיליונות הראשונים של עיתון "הארץ" נדפסו בדפוס לעווי ב־1918.
ריאל קלוב דפורטיבו דה לה קורוניה (בספרדית: Real Club Deportivo de La Coruña) הוא מועדון כדורגל ספרדי מהעיר לה קורוניה שבגליסיה, שמשחק בליגה הספרדית השנייה.
הקבוצה נוסדה בשנת 1906 ואצטדיונה הביתי הוא אצטדיון ריאסור המכיל 32,660 מושבים.
הקבוצה משחקת בתלבושת פסים כחול ולבן ויש לה יריבות היסטורית עם קבוצת סלטה ויגו שגם היא מייצגת את מחוז גליסיה.
ברשימת הישגי הקבוצה אפשר למנות את הזכייה באליפות ספרד בשנת , פעמיים בגביע המלך הספרדי בשנים 1995 ו-2002, ושלוש פעמים ב בשנים 1995, 2000 ו-2002.
לה קורוניה נוסדה בשנת 1906 ואת העונות הראשונות שלה בילתה בליגה השנייה.
בשנת 1941 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה, בעונתה הראשונה היא סיימה במקום השלישי מה שהיה ההישג הטוב ביותר שלה עד לתחילת שנות ה-90 סה"כ שיחקה הקבוצה 4 שנים בליגה הראשונה בסיומן נשרה חזרה לליגה השנייה.
הקבוצה חזרה כעבור עונה לליגה הראשונה (1946) ושוב ירדה כעבור עונה לליגה השנייה.
בשנת 1948 עלתה שוב לה קורוניה לליגה הראשונה והפעם היא שיחקה 9 עונות רצופות בליגה הראשונה עד אשר ירדה חזרה לליגה השנייה ב-1957.
שנות ה-60 ושנות ה-70 התאפיינו אצל לה קורוניה בחוסר יציבות בהן התנדנדה הקבוצה בין 2 הליגות הראשונות כאשר בכל פעם שהקבוצה הייתה עולה לליגה הראשונה היא הייתה יורדת כעבור עונה אחת או 2 עונות חזרה לליגה השנייה.
בשנת 1973 ירדה לה קורוניה לליגה השנייה.
כעבור 3 שנים הצליחה לחזור בסיום עונת 91–1990 לליגה הבכירה לאחר שהקבוצה סיימה את עונה עם אותו מספר נקודות כמו ריאל מורסיה אך הקדימה אותה בזכות הפרש שערים טוב יותר.
לצד מאבקי התחתית רשמה לה קורוניה באותה עונה הצלחה יפה בגביע המלך כאשר העפילה עד לחצי הגמר בה הודחה בידי אתלטיקו מדריד.
בעונת 93–1992 נאבקה לה קורוניה על תואר האליפות אך סיימה לבסוף במקום השלישי ובכך זכתה לראשונה בתולדותיה להשתתף במפעלים האירופאים.
הקבוצה השתתפה בעונת 94–1993 בגביע אופ"א שם גברה בשני הסיבובים הראשונים על אולבורג מדנמרק ועל אסטון וילה והודחה בסיבוב השלישי בידי איינטרכט פרנקפורט.
באותה עונה עמדה לה קורוניה על סף זכייה באליפות בפעם הראשונה בתולדותיה שערב המחזור האחרון היא הוליכה את הטבלה וניצחון במחזור האחרון על ולנסיה היה מעניק לה את תואר האליפות.
בדקה ה-90 של המשחק שהתוצאה היא 0-0 זכתה לה קורוניה בפנדל שאם הייתה כובשת אותו הייתה זוכה באליפות אך מירוסלאב דיוקיץ החמיץ את הפנדל ולה קורוניה סיימה רק במקום השני באותה עונה.
שנה לאחר מכן זכתה לה קורוניה בתואר ראשון בתולדותיה כאשר זכתה בגביע המלך כאשר במשחק הגמר היא מנצחת את ולנסיה 1–2. הייתה זאת נקמה מתוקה של לה קורוניה בולנסיה ששנה קודם לכן מנעה ממנה את האליפות.
בעקבות הזכייה בגביע הספרדי זכתה הקבוצה בכרטיס השתתפות לגביע המחזיקות בה הגיעה לשלב חצי הגמר כאשר בשלב זה היא הודחה בידי פאריס סן ז'רמן.
ובעונת 1995/1996 סיימה במקום התשיעי וכאשר היא מודחת על ידי ולנסיה בגביע הספרדי.
עונה אחת לאחר מכן החתימה את הכדורגלן הברזילאי ריבאלדו בעבור 7.5 מיליון יורו מפלמיירס ושחקנה בבטו שוחרר לפני פתיחת אותה עונה בחזרה לברזיל, בסיומה סיימה במקום השלישי.
בקיץ 1997 מכרה את כוכב הקבוצה ריבאלדו לידי ברצלונה בעבור 25 מיליון יורו.
ולאחר מכן נמכרו מירוסלאב דיוקיץ' הסרבי.
בפתיחת עונת 1997/1998 הודחה בסיבוב הראשון בגביע אופ"א על ידי אוסר הצרפתית והדחה ברבע גמר הגביע הספרדי על ידי דפורטיבו אלאבס.
בסיום העונה סיימה במקום ה-12 בטבלה.
בקיץ 1998 החתימה את המאמן חאבייר אירורטה מסלטה ויגו.
בסיום אותה עונה סיימה במקום השישי בטבלה והגיעה עד לחצי גמר גביע המלך.
בקיץ 1999 הקבוצה החתימה 4 שחקנים חדשים: רוי מקאיי, סזאר מרטין, ויקטור סאנצ'ז וסלבישה יוקאנוביץ'.
דפורטיבו הייתה במרוץ מסיבי יחד עם ברצלונה שהייתה יחד עם כוכבה לשעבר של דפורטיבו ריבאלדו על האליפות.
ב-18 במרץ שתי הקבוצות נפגשו למשחק העונה ולה קורוניה הפסידה במשחק הודות לשער ניצחון של ריבאלדו שהביא לברצלונה את הניצחון.
בשבעת המשחקים האחרונים לעונה דפורטיבו הייתה באי יציבות מול הקבוצות והיא ניצחה בשני המשחקים הראשונים, 1-3 נגד סביליה מהמקום האחרון ו-4-1 נגד היורדת השנייה אתלטיקו מדריד לאחר מכן הפסידה בשני המשחקים הבאים 0-2 לראיו ואיקאנו ו-1-2 לסלטה ויגו.
ובשלושת המשחקים האחרונים ברצלונה השיגה רק נקודה אחת בלבד בשלושת המשחקים האלה מה שאפשר ללה קורוניה מוטיבציה להשיג ניצחונות חשובים וב-19 במאי אירחה את אספניול למשחק האחרון שאם היא תנצח תבטיח את האליפות הראשונה אי פעם.
וזה קרה, ניצחון 0-2 הבטיח את האליפות ללה קורוניה והעפלה ראשונה אי פעם לליגת האלופות.
בעונת 1999/2000 זכתה לה קורוניה בפעם הראשונה והיחידה בתולדותיה באליפות ספרד במחזור האחרון ובעקבות כך זכתה להשתתף גם בפעם הראשונה בליגת האלופות והגיעה עד לשלב רבע הגמר בה הודחה בידי לידס יונייטד.
זכייתה של הקבוצה באליפות ספרד בעונת הייתה אחת הזכיות המפתיעות בתולדות הליגה הספרדית.
בעונה כיכבו באותה עונה השוער הקמרוני ז'אק סונגו, הקשר הברזילאי מאורו סילבה והחלוץ ההולנדי רוי מקאיי.
מי שהניף את צלחת האליפות באותה עונה היה הקפטן וסמלה הגדול של הקבוצה הקשר הספרדי פראן והמאמן היה חבייר אירורטה.
עונת האליפות המפתיעה הובילה לכמה עונות בהן דפורטיבו לה קורוניה הייתה כוח עולה בכדורגל הספרדי ובזירה האירופאית.
הקבוצה המשיכה לשחק ברציפות בליגת האלופות עד עונת 2004/2005. הקבוצה הגיעה פעמיים לשלב רבע גמר ליגת האלופות בעונות 2000/2001, 2001/2002. בליגת האלופות בעונת 2003/2004, ניצחה לה קורוניה את יובנטוס, שהגיעה לגמר המפעל בעונה הקודמת.
ברבע הגמר גברה על מילאן, לאחר ניצחון 0–4 במשחק הגומלין למרות הפסד 1–4 במשחק הראשון, במשחק שנחשב לאחד מהמפתיעים בהיסטוריה של ליגת האלופות.
בחצי הגמר הפסידה לה קורוניה לפורטו הפורטוגלית, שזכתה לבסוף בטורניר.
לאחר ההצלחה הגדולה בליגת האלופות בעונת 2003/2004 החלה הקבוצה לדעוך, היא חדלה מלהיות קבוצת צמרת בליגה הספרדית כאשר היא מסיימת לרוב את העונה במרכז הטבלה ללא כרטיס השתתפות במפעלים האירופאים.
בסיום עונת 2010/2011 נשרה לה קורוניה לליגה השנייה במחזור האחרון אחרי הפסד ביתי לולנסיה במשחק בו היא הייתה תלויה רק בעצמה.
הקבוצה נשרה לליגה השנייה לאחר 20 עונות רצופות בליגה הבכירה.
לה קורוניה שבה כעבור עונה לליגה הראשונה אך כעבור עונה נוספת (2013) ירדה שוב לליגה השנייה.
שנה מאוחר יותר (2014) שוב חזרה לה קורוניה לליגה הראשונה אך לא הצליחה לשחזר את ימי הזוהר הגדולים שלה מהעבר.
הקבוצה שיחקה 4 עונות ברציפות בליגה הראשונה כאשר בכולן היא נאבקת נגד הירידה לליגה השנייה עד אשר ירדה ליגה בשנת 2018.
שנה לאחר שירדה לליגה השנייה הייתה קרובה לה קורוניה לחזור לליגה הראשונה, כאשר במקום השישי המוביל למשחקי המבחן בשלב חצי הגמר עברה את מאלגה לאחר ניצחון כפול אבל נכשלה בשלב הגמר מול מיורקה הקבוצה אומנם ניצחה 0–2 במשחק הראשון אך הפסידה 0–3 במשחק הגומלין ולא הצליחה להעפיל.
שנה מאוחר יותר (2020) ירדה לה קורוניה לליגה השלישית לראשונה מאז עונת 1974/1975.
ג'קסון דפורסט קלי היה שחקן קולנוע אמריקאי.
פרסומו הגדול ביותר הגיע מתפקידו כדוקטור ליאונרד "עצמות" מק'קוי, בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים".
כילד השתתף כזמר במקהלת הכנסייה.
הוא קיבל גם תפקידי סולו, ומאוחר יותר הופיע גם בתחנת רדיו מקומית באטלנטה.
כתוצאה מהופעות אלה זכה בחוזה הופעות עם לו פורבס ותזמורתו בתיאטרון פארמאונט בעיר.
בגיל 17 קלי הגיע ללונג ביץ' בקליפורניה, במטרה לבלות עם דודו במשך שבועיים.
המקום מצא חן בעיניו, והוא נשאר שם שנה.
לאחר מכן חזר לג'ורג'יה, אך החליט לשוב לקליפורניה באופן קבוע.
הוא מצא עבודה בניקיון, אותה החליף מאוחר יותר בעבודה כמפעיל מעלית במלון.
בלונג ביץ' הופיע עם קבוצת התיאטרון של לונג ביץ' בערב, כאשר בבוקר הוא ממשיך לעבוד לפרנסתו.
ב־1942 פגש את אשתו, קרולין, ששיחקה באחת ההצגות בהן השתתף במסגרת קבוצת התיאטרון.
עקב המלחמה, גויס קלי לחיל האוויר והוצב בניו מקסיקו.
לאחר מכן הועבר לקולבר סיטי, שם שיחק בסרט הדרכה של הצי האמריקאי.
ב־7 בספטמבר 1945 התחתן עם קרולין אצל כומר שהשיא בחינם אנשי צבא.
את טבעות הנישואין האינדיאניות קנו תמורת 25 סנטים.
"צייד כישרונות" של אולפני פארמאונט גילה אותו משחק בסרט ההדרכה, והציע לו עבודה כשחקן.
הוא ביצע מספר רב של תפקידים לפני שהגיע לשחק ב"מסע בין כוכבים", בסדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע.
סרטו הראשון היה "פחד בלילה", בו שיחק בתפקיד ראשי.
הסרט הצליח מאוד וביסס את מעמדו של דפורסט קלי כשחקן מוביל.
ב-1957 שיחק ב"עץ החיים" וב-1959 שיחק במערבון "עיר היצרים", שניהם בבימויו של אדוארד דמיטריק.
בסדרה "מסע בין כוכבים" שיחק בין 1966 ל־1969, וכן בסרטים המבוססים על הסדרה.
בנוסף הופיע כשחקן אורח בפרק הראשון של מסע בין כוכבים: הדור הבא בשנת 1987.
דפורסט קלי נפטר מסרטן הקיבה בבית החולים של קרן הקולנוע והטלוויזיה בוודלנד הילז, לאחר אשפוז של שלושה חודשים.
הוא הראשון מבין חברי הצוות העיקריים של הסדרה המקורית שהלך לעולמו.
לפניו נפטר השחקן מארק לנארד, שגילם את סארק, אביו של הוולקן ספוק.
ב-2005 נפטר השחקן ג'יימס דוהאן, שגילם את המהנדס מונטגומרי "סקוטי" סקוט.
דֵּפִיבְּרִילָטוֹר הוא מכשיר העושה טיפול דפיברילציה (בעברית: הַפְעָמָה), ומחזיר קצב לב לפעולה סדירה על ידי מתן שוק חשמלי ללב, באמצעות שתי אלקטרודות שמצמידים לגוף החולה בסמיכות ללב.
השוק החשמלי משתק רגעית את פעולת הלב וכך, כאשר הלב חוזר לפעולה, הוא יכול לפעום בצורה סדירה.
השימוש העיקרי במכשיר זה הוא במצבים של פרפור חדרים וסוגי טכיקרדיה מסכנות חיים אחרות, וכן בפעולות החייאה.
חולים שנמצאים בסכנה של פרפור חדרים עשויים להזדקק לדפיברילטור נשתל (ICD), היכול לזהות מצבים בהם זקוק החולה לשוק חשמלי כדי לחזור לפעילות לבבית תקינה ולטפל בהם באמצעות שוק חשמלי.
יתרונות של מכשירים אלו לעומת דפיברילטורים חיצוניים הוא שהם מאפשרים לחולה חופש תנועה ואינם גורמים בדרך כלל לכוויות.
לעיתים הדפיברילטור המושתל משולב גם עם קוצב לב (CRTD).
ישנם כמה סוגים של דפיברילטורים בהם משתמשים במקומות שונים, כמו מכוני כושר ומכונים רפואיים שונים, החל מבתי חולים וכלה באמבולנסים.
יחידות ניידות הופכות להיות זמינות
הצבת דפיברילטורים ניידים באמבולנסים היוותה פריצת דרך עיקרית.
Frank Pantridge) מבלפסט שבצפון אירלנד, יזם זאת בשנות ה-60 המוקדמות.
דפיברילטורים ניידים הם מהכלים החשובים ביותר שאמבולנסים נושאים.
הם הדרך המוכחת היחידה להחיות אדם שנמצא בדום לב, אשר אנשי רפואת החירום לא היו עדים לו, והוא עדיין נמצא במצב של פרפור חדרים או טכיקרדיה חדרית בזמן הגעת הצוות הרפואי, או המפעילים של המכשיר.
שיפורים הדרגתיים בעיצוב דפיברילטורים, שמבוססים חלקית על העבודה בפיתוח גרסאות מושתלות שלהם (ראה בהמשך) הובילו לנגישות של דפיברילטורים חיצוניים אוטומטיים.
אלה מסוגלים לנתח את קצב הלב בעצמם, לאבחן את המקצבים שניתן לטפל בהם בעזרת הלם חשמלי ואז נטענים בהתאם כדי לטפל.
משמעות הדבר שאינה נדרשת מיומנות קלינית לצורך השימוש בהם, מה שמאפשר לאנשים חסרי מיומנות רפואית להגיב ביעילות למקרי חירום.
דפיברילטורים יכולים להיות חיצוניים, פנימיים (עם מגע ישיר בלב כאשר החזה פתוח), או מושתלים, בתלות בסוג המכשיר בו משתמשים.
כמה יחידות חיצוניות, ידועות גם כדפיברילטורים אוטומטיים חיצוניים (AED – Automated External Defibrillators), הופכים את אבחנת הפרעות הקצב שבהן ניתן לטפל לאוטומטית, כלומר אנשים שאינם בעלי ידע רפואי או צופים מן הצד יכולים להשתמש בהם בהצלחה עם הכשרה בסיסית בלבד, או במקרים מסוימים ללא הכשרה כלל.
משתמשים ביחידות אלה במקביל לא.ק.ג.
(או לעיתים קרובות יותר, יש במכשיר א.ק.ג.
מובנה), שבו משתמש הקלינאי לאבחון מצב הלב (לרוב פרפור חדרים או טכיקרדיה חדרית, אם כי יש הפרעות קצב נוספות שניתן לטפל בהן בעזרת שוקים חשמליים שונים).
הקלינאי אז יחליט בכמה אנרגיה (בג'אול) להשתמש, בהתבסס על ידע מוקדם וניסיון, ואז יעביר את השוק דרך אלקטרודות אל חזה המטופל.
מאחר שהן דורשות ידע רפואי רחב, היחידות האלה נמצאות בדרך כלל רק בבתי חולים, ומעט באמבולנסים.
לדוגמה, כל אמבולנס של שירות הבריאות הארצי בממלכה המאוחדת (בריטניה) מצויד בדפיברילטור ידני לשימוש על ידי הפרמדיקים והטכנאים המטפלים.
בארצות הברית, פרמדיקים מאומנים לזהות הפרעות קצב קטלניות ולבצע טיפול חשמלי מתאים עם דפיברילטור ידני, במצב המתאים.
גם בישראל, פרמדיקים מורשים להשתמש בדפיברילטור ידני ומכשירים כאלו נמצאים על גבי ניידות טיפול נמרץ של מגן דוד אדום.
אלה הם הצאצאים הישירים של העבודה של באק ולואן.
בפועל הם זהים לגרסה החיצונית, חוץ מכך שהמטען החשמלי מועבר דרך אלקטרודות פנימיות במגע ישיר עם הלב.
אלה נמצאים כמעט באופן בלעדי בחדרי ניתוח, שבהם סביר שהחזה יהיה פתוח, או יוכל להיפתח במהירות על ידי מנתח.
ליחידות פשוטות אלו יכולת ניתוח ממוחשב לניתוח קצב הלב בעצמה ולייעץ אם הלם חשמלי נחוץ.
הן מתוכננות לשימוש על ידי אנשים ללא הכשרה.
הן בדרך כלל מוגבלות ביכולת ההתערבות שלהן לשלוח שוקים חשמליים בעלי אנרגיה גבוהה בשביל פרפור חדרים וטכיקרדיה חדרית.
לכן הן מגבילות בשימוש על ידי אנשי צוות רפואי, שיכולים לאבחן ולטפל במגוון רחב של בעיות בעזרת יחידה ידנית או חצי אוטומטית.
ליחידה האוטומטית דרוש זמן (בדרך כלל בין 10 ל-20 שניות) לאבחן את הקצב, כאשר מומחה יכול לאבחן ולטפל במצב הרבה יותר מהר בעזרת יחידה ידנית.
על פי מספר מחקרים, מרווחי זמן האבחון, אשר דורשים הפסקת עיסויים ללב, גורמים אפקט שלילי מובהק על שיעורי ההצלחה של ההלם החשמלי.
אפקט זה הוביל לשינוי בהנחיות לדפיברילציה של ארגון הלב האמריקאי (AHA, American Heart Association); כיום ההנחיה היא לבצע החייאה (CPR) במשך שתי דקות אחרי כל שוק חשמלי, מבלי לנתח את קצב הלב, וכן הנחיה הכתובה במדריך, שלא להשתמש בדפיברילטור אוטומטי כאשר קיים דפיברילטור ידני וצוות המוכשר להשתמש בו.
דפיברילטורים חיצוניים אוטומטיים מוחזקים בדרך כלל על ידי צוות מוכשר אשר יטפל באירועים, או שהם יחידות נגישות לציבור שאותן ניתן למצוא במקומות כמו חברות, משרדי ממשלה, מרכזי קניות, שדות תעופה, מסעדות, קזינו, מלונות, אצטדיונים, בתי ספר ואוניברסיטאות, מרכזים קהילתיים, חדרי כושר ומועדוני בריאות.
מיקום הדפיברילטורים האוטומטיים שלהם גישה לציבור, צריך לקחת בחשבון היכן קבוצות גדולות של אנשים מתאספות, ואת קטגוריית הסיכון המקושרת לאנשים אלו, כדי לוודא האם הסיכון לתקרית של דום לב פתאומי הוא גבוה או לא.
בניין משרדים גדול עם אחוז גבוה של גברים מעל גיל 50 הוא סביבה בעלת סיכון גבוה ביותר.
באזורים רבים הסבירות גבוהה כי כלי רכב של שירותי חירום נושאים דפיברילטורים אוטומטיים, ויש אמבולנסים שנושאים גם דפיברילטור אוטומטי בנוסף ליחידה הידנית.
בנוסף, חלק ממכוניות המשטרה ומכבי האש נושאים דפיברילטורים אוטומטיים לשימוש כעזרה ראשונה.
יש אזורים שבהם נמצאים מגישי עזרה ראשונה קהילתיים, שהם מתנדבים אשר מופקדת בידם המשימה לשמירת דפיברילטור אוטומטי ומתן עזרה ראשונה לכל נפגע באזורם.
כמו כן ניתן למצוא דפיברילטורים אוטומטיים בכלי תחבורה, כגון במטוסי נוסעים ובספינות שיט.
כדי להפוך אותם לקלים להבחנה, דפיברילטורים אוטומטיים הנגישים לציבור צבועים לעיתים קרובות בצבעים בהירים, ומוצבים בקופסאות מגן ליד הכניסה לבניין.
כאשר קופסת המגן נפתחת והדפיברילטור נלקח, חלק מהמערכות האלה ישמיעו צליל זמזום כדי להודיע לצוות בסביבה על כך אבל לא בהכרח יזמנו את שירותי החירום.
כל מפעילי הדפיברילטורים האוטומטיים המוכשרים לכך צריכים גם לדעת להתקשר לזימון אמבולנס כאשר הם שולחים להבאת הדפיברילטור האוטומטי או משתמשים בו, מכיוון שהמטופל יהיה חסר הכרה, מה שתמיד דורש נוכחות וטיפול של צוות אמבולנס.
היחידות האלה הן פשרה בין יחידה ידנית במלואה ליחידה אוטומטית.
משתמש בהם בעיקר צוות מומחים רפואי בדרגה שמתחת לטיפול בבית החולים, כגון: פרמדיקים וטכנאיי רפואת חירום.
יחידות אלה יכולות לטפל באופן אוטומטי, כמו הדפיברילטורים האוטומטיים, ובנוסף יש בהן גם תצוגת א.ק.ג.
ואפשרות העברה למצב ידני, בו הקלינאי יכול להחליט בעצמו, לפני המחשב או במקומו.
חלק מיחידות אלה יכולות לתפקד גם כקוצב לב במקרה וקצב הלב נמוך מדי (ברדיקרדיה), ולבצע פונקציות נוספות שדורשות מפעיל בעל הכשרה.
דפיברילטורים נשתלים (ICD - Implantable Cardioverter Defibrillator), המכונים גם דפיברילטורים פנימיים אוטומטיים (AICD - Automatic Internal Cardiac Defibrillator), הם שתלים, דומים לקוצבי לב (ורבים מהם יכולים גם לבצע את הפונקציות של קוצב לב – CRTD), המושתלים מתחת לעור ומחוברים בעזרת אלקטרודות אל הלב.
הם מפקחים באופן קבוע על קצב הלב של המטופל, ונותנים שוק חשמלי באופן אוטומטי למגוון הפרעות קצב מסכנות חיים, לפי תכנות המכשיר.
את הדפיברילטור הפנימי הראשון המציא הקרדיולוג הישראלי ד"ר מישל מירובסקי.
מכשירים מודרניים רבים מסוגלים להבחין בין פרפור חדרים וטכיקרדיה חדרית, לבין מקצבים שפירים כמו טכיקרדיה על חדרית ופרפור עליות.
חלק מהמכשירים יכולים לנסות להעביר את הקוצב שלהם לקצב גבוה יותר לפני שליחת שוק מתוזמן.
כאשר הפרעת הקצב מסכנת החיים היא פרפור חדרים, המכשיר מתוכנת לעבור מיידית לשוק חשמלי לא מתוזמן.
ישנם מקרים בהם הדפיברילטור הנשתל שולח שוקים חשמליים באופן תדיר או במצבים לא הולמים.
מצב זה נחשב כמקרה חירום רפואי, מכיוון שזה מכלה את סוללת המכשיר, גורם לאי נוחות משמעותית וחרדה לחולה, ובמקרים מסוימים גורם להפרעות קצב מסוכנות.
חלק מאנשי צוות שירותי רפואת החירום מצוידים כיום במגנט טבעתי להנחה מעל המכשיר המושתל.
פעולה זאת מנטרלת בצורה יעילה את פונקציית ההלם החשמלי של המכשיר אך עדיין מאפשרת לקוצב הלב לפעול (אם המכשיר מצויד בו).
אם המכשיר שולח שוקים חשמליים באופן תדיר, אך מסיבות שמצדיקות זאת, הצוות הרפואי ישקול לתת תרופות הרגעה.
היעילות של דפיברילטור מושתל תלויה מאוד במיקום האלקטרודות שלו.
רוב הדפיברילטורים מושתלים באנשים הנמצאים בשנות ה-80 לחייהם, אך יש גם מעט ילדים שזקוקים למכשירים.
השתלת דפיברילטורים בילדים קשה במיוחד עקב העובדה שהם קטנים, יגדלו עם הזמן, ויש להם אנטומיה לבבית שונה מזה של מבוגרים.
לאחרונה הצליחו חוקרים ליצור תוכנה אשר מסוגלת למפות את החזה של אדם ולהחליט על המיקום האופטימלי להשמת דפיברילטור חיצוני ופנימי.
בעזרתם של יישומי תכנון כירורגיים קיימים, התוכנה משתמשת במעברי המתח של שריר הלב כדי לחזות את הסבירות להצלחת הדפיברילציה.
בהתאם להיפותזת המסה הקריטית, דפיברילציה אפקטיבית רק אם היא עוברת סף מתח ברוב מסת שריר הלב.
בדרך כלל נחוץ שדה חשמלי שבין 3 ל-5 וולט לס"מ ב-95% מהלב.
שדה של מעל 60 וולט לס"מ יכול לפגוע ברקמות.
התוכנה מחפשת להשיג ערכי מתח בטוחים מעל נקודת הסף של הדפיברילציה.
סימולציות מוקדמות שהשתמשו בתוכנה מצביעות כי שינויים קטנים במיקום האלקטרודות יכולים להביא להשפעות גדולות על הדפיברילציה, ולמרות מכשולים הנדסיים שעדיין קיימים, המערכת מבטיחה לעזור בכיוון המיקום של דפיברילטורים להשתלה בילדים ומבוגרים.
סוג האלקטרודה המוכר ביותר הוא האלקטרודה המתכתית המסורתית דמוית הדוושה עם הידית המבודדת.
אלקטרודה כזו חייבת להיות מוחזקת על גבי עור המטופל, בזמן שהשוק החשמלי או הסדרה של השוקים החשמליים מועברת.
לפני שמשתמשים באלקטרודות, יש למרוח ג'ל מיוחד על עור המטופל, על מנת להבטיח חיבור טוב וכדי למזער התנגדות חשמלית (קרויה גם "התנגדות החזה"), למרות שליחת הזרם הישיר.
באופן כללי, ניתן למצוא אותו רק ביחידות חיצוניות ידניות.
סוג נוסף של אלקטרודות החייאה מעוצב כרפידה דביקה.
כאשר חולה מאושפז עקב בעיות בלב, והרופא המטפל או האחות קבעו כי הוא או היא נמצאים בסיכון להפרעות קצב, לעיתים ישימו אלקטרודות דביקות על גוף המטופל בציפייה לבעיות שעלולות להתעורר.
את האלקטרודות האלה מחברים לדפיברילטור.
במקרה שנדרשת דפיברילציה, טוענים את המכונה, ושולחים את ההלם החשמלי, ללא צורך למרוח ג'ל או להניח אלקטרודות אחרות.
הרפידות הדביקות הללו נמצאות ברוב היחידות האוטומטיות והחצי אוטומטיות.
אלקטרודות דביקות עם ג'ל יבש וגם כאלה עם ג'ל רטוב זמינות.
אלקטרודות עם ג'ל יבש נוחות הרבה יותר, מכיוון שאין צורך לנקות את העור של המטופל לאחר הסרתן.
לעומת זאת, בשימוש באלקטרודות עם ג'ל יבש סיכון גבוה יותר לקבלת כוויות בתוצאה מדפיברילציה, מאחר שאלקטרודות עם ג'ל רטוב מפזרות באופן שווה יותר את השוק החשמלי לגוף.
אלקטרודות דביקות נועדו לשימוש לא רק בשביל דפיברילציה אלא גם בשביל קביעת קצב הלב (פעולת קוצב הלב) באופן לא פולשני ולהיפוך חשמלי.
אף על פי שהאלקטרודות דמויות הדוושות במוניטור/דפיברילטור הן מהירות יותר מאשר הרפידות הדביקות, יש יתרון למדבקות ביכולת שלהן לספק מעקב א.ק.ג.
הולם ללא תוצאות הלוואי הלא רצויות שנגרמות מההתערבות האנושית עם האלקטרודות דמויות הדוושות.
אלקטרודות דביקות גם בטוחות יותר לשימוש עבור מפעיל הדפיברילטור, מכיוון שהן מצמצמות את הסיכון של המפעיל לבוא במגע פיזי (ולכן גם חשמלי) עם המטופל כאשר השוק מועבר, בכך שהן מאפשרות למפעיל לעמוד במרחק גדול יותר מהמטופל.
אי נוחות נוספת של האלקטרודות דמויות הדוושות היא הדרישה להפעלת כוח של כ-12 ק"ג עליהן בזמן שליחת ההלם החשמלי.
אלקטרודות החייאה ממוקמות בהתאם לאחת משתי סכמות.
הסכמה המועדפת בשביל השמת האלקטרודות לטווח ארוך היא סכמת אנטיריור-פוסטיריור (Anterior-posterior).
אלקטרודה אחת ממוקמת מעל החלק השמאלי של החזה ממש מעל הלב; האלקטרודה השנייה ממוקמת על הגב, מאחורי הלב באזור שבין השכמות.
המיקום הזה הוא מועדף כיוון שהוא הטוב ביותר לקציבת לב לא חודרנית.
סכמת אנטיריור-אפקס (Anterior-apex) יכולה לשמש כאשר הסכמה השנייה אינה נוחה או לא נחוצה.
בסכמה הזו, האלקטרודה הקדמית מונחת מצד ימין מתחת לעצם הבריח.
אלקטרודת האפקס מונחת בצד שמאל של החולה, ממש מתחת ולשמאלו של שריר החזה.
הסכמה הזו עובדת טוב עם דפיברילציה, היפוך חשמלי ללב וגם לניטור אלקטרוקרדיוגרפי.
דפטונס היא להקת מטאל אלטרנטיבי/רוק אקספרימנטלי אמריקאית זוכת פרס גראמי.
הלהקה כוללת את צ'ינו מורנו (סולן), סטפן קרפנטר (גיטרה), צ'י צ'נג (גיטרה בס), פרנק דלגדו (קלידים ועמדת DJ) ואייב קנינגהם (תופים וכלי הקשה).
ב-2009 החליף סרג'יו וגה את צ'י צ'ינג בעמדת הבאס, לאחר שצ'י נפגע בתאונת דרכים והיה בתרדמת עד מותו ב-2013.
שלושה מהם (Around The Fur, Adrenaline, White Pony) זכו למעמד אלבום פלטינה, אלבום אחד (Deftones) הוא אלבום זהב.
קרפנטר, צ'ינו וקנינגהם הם חברי ילדות, שהלכו לאותו בית ספר תיכון.
כאשר צ'ינו גילה כי קרפנטר מנגן בגיטרה, הוא הקים ג'אם סשן עם קנינגהם, ושלושתם ניגנו בקביעות בגארג' של קרפנטר.
אחרי נגינה עם כמה וכמה נגני באס שונים, גילו חברי הלהקה את צ'י צ'נג והקליטו אלבום דמו בעל ארבעה קטעים.
בתוך שנתיים הם החלו לנגן במועדונים ופאבים שונים בלוס אנג'לס וסן פרנסיסקו, לרוב הם הופיעו עם קורן.
הלהקה הרשימה את חברת ההקלטות Maverick והוחתמו לחברה להקלטת אלבום בכורה.
לאחר שהוחתמו על ידי Maverick, הם הקליטו בקיץ 95' את אלבום הבכורה שלהם – Adrenaline (אדרנלין), אשר לאחר מכן יצא באוקטובר של אותה שנה.
האלבום נחשב לדעת רבים לאלבום הכבד ביותר שדפטונס הוציאו עד היום.
בנוסף לאלבום יצאו שני סינגלים (Bored ו-7 Words) שזכו לווידאו קליפ.
השיר Engine no 9 זכה לגרסאות כיסוי מצד להקות כמו קורן, לימפ ביזקיט ו-Suicide Slience.
עם יציאתו של האלבום הוא זכה להצלחה מתונה עם מכירות של למעלה מ-220,000 עותקים.
בשנת 1999 מכר האלבום למעלה מ-500,000 עותקים וזכה למעמד אלבום זהב.
בשנת 2008 עבר האלבום את מיליון מכירות וזכה למעמד אלבום פלטינה.
אלבומם השני של דפטונס, Around The Fur (מסביב לפרווה), הוקלט באביב 97' ויצא באוקטובר של אותה שנה.
אלבום זה כולל הופעת אורח של מקס קאבלרה (לשעבר סולן ספולטורה) בשיר Headup, אשתו של צ'וניגהם, אנלין, תרמה את קולה בשיר MX.
האלבום מתאפיין בכבדות מוזיקלית כמו קודמו, ונחשב בין האלבומים הכבדים יותר שהוציאה הלהקה.
לאלבום יצאו שני סינגלים (My Own Summer – Shove It ו-Be Quiet And Drive – Far Away) שאר שודרו ב-MTV מספר פעמים עם יציאתו של האלבום.
האלבום מכר 43,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו ומוקם במקום ה-29 במצעד בילבורד 200, זכה למעמד אלבום זהב ב-1999 וזכה למעמד אלבום פלטינה ב-2011.
בקיץ 2002 יצא לאור האלבום השלישי של דפטונס, White Pony (פוני לבן).
אלבום זה כולל הופעת אורח של מיינארד ג'יימס קינן (סולן Tool) בשיר Passenger.
באלבום זה התחיל לנגן צ'ינו בגיטרה בחלק מן השירים.
אלבום זה מראה על שינוי סגנון אצל דפטונס, אשר בניגוד לשני האלבומים הקודמים, White Pony נחשב לבין האלבומים היותר מלודיים שדפטונס הוציאו.
האלבום יצא בגרסאות שונות ומיוחדות, שביניהם התווסף לאלבום השיר Back To School (Pink Maggit) אשר יצא כסינגל וזכה לווידאו קליפ.
תקופת יציאת האלבום נחשבת בעיני רבים לתקופת שיאם, עם מכירות של למעלה מ-1,300,000 עותקים בארצות הברית וזכייה בפרס גראמי על השיר Elite עבור שיר המטאל הטוב ביותר לשנת 2001.
האלבום תוכנן להיקרא בתחילה Lovers, אבל לבסוף שונה לשם הלהקה עצמה, Deftones, ויצא במאי של 2003. האלבום הוא המשך של הקו המוזיקלי השקט והרגוע שהתחיל מקודמו White Pony, ואילו חברי הלהקה טוענים כי זהו אלבומם ה-"אפל" ביותר שהוציאו.
האלבום זכה להצלחה גדולה בכך שהצליח להעפיל למקום השני בבילבורד 200 עם מכירות של 167,000 עותקים בשבוע הראשון.
מהאלבום יצאו שני סינגלים (Minerva ו-Hexagram) אשר צולמו להם וידאו קליפ, ובנוסף לכך יצא וידאו קליפ לשיר Bloody Cape, אבל אף פעם לא שודר בערוצי הטלוויזיה והיה זמין באתר של הלהקה ליום אחד.
באוקטובר של 2006 יצא האלבום באוקטובר של 2006, לאחר עיכובים רבים בכתיבת האלבום ובהקלטתו, בגלל תהליך הגמילה מסמים ואלכוהוליזם שמהם צ'ינו סבל.
סטיבן קרפנטר אמר בריאיון כי אלבום זה ממצה את כל האלבומים והסגנונות שבהם דפטונס התנסו מאז הקמתה ועד היום.
לאלבום יצאו שני סיגנלים (Hole In The Earth ו-Mein), לסינגל Hole In The Earth יצא בנוסף לווידאו קליפ גם גרסה לגיטאר הירו 3 לקונסולות פלייסטיישן 3 ו-Xbox 360, בסינגל Mein מתארח סרג' טנקיאן (סולן System Of A Down) בנוסף לווידאו קליפ שיצא לסינגל זה.
ב-2010 מכר האלבום למעלה ממיליון עותקים ברחבי העולם (ובארצות הברית בפרט) וזכה למעמד אלבום פלטינה.
עם שחרורו של האלבום עשו Deftones סיבוב הופעות באמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אירופה, דרום אפריקה ויפן.
כבר ב-2007 במהלך סיבוב ההופעות העולמי, התחילו חברי הלהקה לכתוב שירים לאלבום המתוכנן לצאת, Eros.
צ'ינו אמר בראיונות לתקשורת כי האלבום יהיה "בעל צליל מוזר, אטמוספירי ואגרסיבי".
הקלטת האלבום התחילה בקיץ 2008 ותוכנן לצאת בתחילת 2009, אבל לבסוף הקלטתו הופסקה בשל תאונת הדרכים שעבר באסיסט הלהקה, צ'י צ'נג.
במהלך הנסיעות של צ'י להקלטת האלבום, נפגע צ'י בתאונת דרכים בראשו, צ'י הובהל מיד לבית חולים, שם הוא אושפז ושכב בתרדמת עד ליוני 2012.
Deftones נקלעו למשבר והלהקה עמדה על סף פירוק, לאחר ויכוחים ודיונים החליטו להחליף זמנית את צ'י ב-סרג'יו וגה (חבר טוב של הלהקה ובעברו החליף את צ'י בהופעות חיות עקב פציעה שצ'י עבר באצבעותיו בתפקיד הבאסיסט.
בריאן "הד" וולש (גיטריסט להקת קורן לשעבר) יזם ביחד עם חברי להקת סליפנוט, Sevendust, קורן ומטאליקה להקליט שיר משותף – A Song For Chi, שכל הכנסותיו יועברו לטיפול בצ'י.
נכון לפברואר 2012, צ'י מסוגל להזיז את הרגליים ומגיב לסביבה, אבל עדיין אינו מסוגל לדבר וללכת.
ביוני 2012 שוחרר מבית החולים, אך יומיים לאחר שחרורו לקה בדלקת ריאות ואושפז במחלקה לטיפול נמרץ במשך חודש.
לאחר התאוששות הלהקה מתאונת הדרכים של צ'י וההחלטה להמשיך בלעדיו, הוקלט האלבום Diamond Eyes ויצא במאי של 2010. האלבום מתאפיין ב"חזרה" למלודיה בשילוב של נגיעות אלקטרוניקה, אשר אפיינה את אלבומם White Pony.
אלבום זה היה האלבום הראשון בו השתתף בעשייתו סרג'יו וגה, מחליפו של הבאסיסט צ'י צ'נג.
לאלבום יצא שני סינגלים (Rocket Skates ו-Diamond Eyes) אשר צולמו להם וידאו קליפ והיו השירים הראשונים של הלהקה להיות מושמעים באופן רשמי ברדיו.
בדצמבר של 2010, זכה האלבום בתואר "אלבום הרוק של השנה" לפי חנות המדיה המקוונת iTunes.
בתחילת 2021 פרש סרג'יו וגה מן הלהקה.
בזמן סיבוב ההופעות של צ'ינו עם פרויקט הצד שלו Crosses, אמר צ'ינו בריאיון לעיתון הצ'יליאני כי Deftones כותבים כעת את אלבומם השביעי והקלטתו החלה בקיץ 2012.
ב-13 באפריל 2013 לקה צ'י צ'נג בדום לב, ונפטר בדרכו לבית החולים.
לא ידוע אם דלקת הריאות שהובילה לאשפוזו במצב קריטי ביוני 2012 השפיעה על כך.
ב-22 באוגוסט 2025 הלהקה השיקה את האלבום Private Music, המאופיין ברוק אטמוספירי קודר עם שירים נמרצים יותר בהשוואה לעבודותיה האחרונות.
בשבוע הפותח שלו מכר האלבום 87,000 יחידות אלבום שקולות.
האלבום הגיע היישר למקום הראשון בכל מצעדי אלבומי הרוק של בילבורד מתאריך 6 בספטמבר 2025. זהו האלבום הראשון של הלהקה שמגיע למקום הראשון במצעד מצעד אלבומי הרוק והאלטרנטיבי.
האלבום נכנס גם למקום החמישי במצעד הכללי בילבורד 200, והפך לאלבום החמישי של הלהקה שמגיע לחמישייה הפותחת.
סיווג הז'אנר שדפטונס מנגנים שנוי מאוד במחלוקת.
ניתן להבחין כי ישנם השפעות חזקות מלהקות הפוסט-פאנק והרוק הגותי והאלטרנטיבי של שנות ה-80.
מצד אחר ישנם המסווגים את דפטונס כלהקת נו-מטאל, סיווג זה מתאים לאלבומים הראשונים (Adrenaline ו-Around The Fur) וגם בחלק משיריהם באלבומים אחרים, שכן צ'ינו לא פעם משתמש בשירת ראפ בחלק משיריו וגם האלבומים הראשונים דומים במהותם לאלבומיהם הראשונים של קורן.
צליל מיוחד המאפיין את דפטונס הוא ז'אנר הרוק/מטאל אקספרימנטלי, אשר מתאפיין בצליל "מוזר" ושונה אשר לא ניתן יהיה לייחס ללהקות אחרות מאותן סצנה.
אם כי ניתן לציין השפעות על הצליל האקספרימנטלי בשיריהם מצד הרוק מתקדם, ארט רוק ורוק פסיכדלי.
למרות כל המחלוקת בנוגע לסגנונם של דפטונס, ניתן לקטלג אותם בתור להקת מטאל אלטרנטיבי בשל הכבדות המאפיינת את שיריהם לצד השפעות מתחום הרוק אלטרנטיבי.
בתחילת דרכם, סטיבן קרפנטר אמר בריאיון למגזין מוזיקה כי השם Deftones הוא הלחם של המילים Def ו-tones, שהם משני תחומים מוזיקליים שונים.
המילה "Def" בא מתרבות ההיפ הופ של שנות ה-80' לתיאור דבר טוב/מעולה/"מגניב", לעומת זאת המילה "tones" באה מלהקות של שנות ה-50' וה-60' שהתאפיינו בסיומת "tones" (למשל, The Cleftones, The Del-Tones, The Monotones).
קרפנטר ציין כי הלחם של שתי מילים אלו היא להראות כי דפטונס אינם "להקה של סגנון אחד".
התלמוד הבבלי, ספר היסוד של הספרות הרבנית, הודפס במהדורות רבות למן שלהי המאה ה-15, זמן לא רב לאחר תחילת מהפכת הדפוס, ועד ימינו.