tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1744, הנרי עבר ללונדון כדי להרחיב את כישוריו העסקיים.
לאחר מותו של אביו ב-1747, ירש הנרי בן ה-23 את אדמת משפחתו.
הנרי נישא לאלנור בול, בת למשפחה בעלת שדות אורז בדרום קרוליינה גם כן, ב-25 ביוני 1750. לשניים נולדו שלושה-עשר ילדים, מרביתם מתו בינקותם או ילדותם.
אלנור מתה ב-1770, חודש לאחר שילדה את ילדם האחרון.
הנרי שלח את שלושת בניו ללמוד בלונדון, ועודד את בנו הבכור, ג'ון לורנס, ללמוד משפטים.
במקום זאת, ג'ון החליט לחזור לארצות הברית ב-1776 כדי להילחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הנרי שירת במיליציה, כמו מרבית הגברים בתקופתו.
הוא הועלה לדרגת סא"ל בעקבות הצלחותיו בלחימה נגד הצ'רוקי בין השנים 1757–1761, ובמלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
שנת 1751 ציינה גם את השנה הראשון בה נבחר הנרי לאספה הקולוניאלית.
הנרי נבחר לאספה בכל שנה (פרט לשנה אחת) עד אחרי מלחמת העצמאות, אז הוחלפה האספה בממשלת מעבר.
השנה בה לא נבחר הנרי הייתה 1773, אז ביקר בבריטניה כדי להסדיר את לימודיהם של בניו.
עם התקרבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הנרי תמך בהתחלה בפיוס עם הבריטים.
אולם עם הידרדרות תנאי המחיה של הקולוניות, הוא העביר את תמיכתו באופן מלא בקולוניות.
כאשר קרוליינה החלה להקים ממשלה עצמאית, הנרי נבחר לקונגרס המחוזי ב-1775. הוא כיהן כנשיא ועדת הבטיחות וכממלא מקום ראש הקונגרס בין יוני 1775 עד מרץ 1776. לאחר הקמתה של הממשלה העצמאית בקרוליינה, הוא כיהן כסגן הנשיא של דרום קרוליינה בין מרץ 1776 עד יוני 1777.
הנרי נבחר כנספח לקונגרס הקונטיננטלי בינואר 1777, ונבחר לנשיא הקונגרס בין נובמבר 1777 עד דצמבר 1778. הוא כיהן בקונגרס עד 1780.
בסתיו 1779 מינה הקונגרס את לורנס לנציג האמריקני בהולנד.
בתפקידו, הצליח לורנס לגייס את תמיכת הולנד למלחמת העצמאות.
אולם במהלך שיט להולנד, נעצרה ספינתו על ידי הבריטים.
לורנס ניסה להיפטר מהמסמכים שנחתמו על ידי ההולנדים, אולם הבריטים מצאו אותם, וכאשר הבינו שנחתם הסכם בין אמריקה להולנד, הכריזו הבריטים מלחמה על הרפובליקה ההולנדית.
הבריטים האשימו את לורנס בבגידה, שלחו אותו לבריטניה, וכלאו אותו במצודת לונדון (לורנס היה האמריקני היחיד שנכלא במצודה).
לשבויי מלחמה (ביניהם לורנס) ניתנה האפשרות לשלוח ולקבל מכתבים.
לורנס שלח מכתבים לשותפו העסקי ריצ'רד אוסוולד, והאחרון הצליח לשאת ולתת את שחרורו.
לורנס שוחרר בדצמבר 1781 בתמורה לגנרל הבריטי הלורד קורנוואליס.
לורנס השלים את מסעו להולנד והצליח לגייס כספים לתמיכה באמריקנים.
בנו הבכור של צ'ארלס קורנווליס, ג'ון, שהפך לקולונל בצבא, נהרג בקרב על נהר קומבהי ב-1782, והיה אחד הקורבנות האחרונים של מלחמת העצמאות.
הוא תמך בגיוסם של עבדים ושחרורם מעבדות, והציע לאביו לשחרר את 40 העבדים שעמד לרשת מאביו שלו (סבו של ג'ון).
אף על פי שהתחבט בנושא לא שחרר הנרי לורנס איש מ-260 עבדיו.
בשנת 1783 נשלח לורנס לפריס כאחד ממשגיחי השלום לקראת החתימה על חוזה פריז.
בעוד שלורנס לא היה אחד החותמים בחוזה, הוא שיחק תפקיד משמעותי בהגעה להסכמים שנכללו בחוזה.
לורנס פרש מהחיים הציבוריים ב-1784. הוצעו לו מספר הצעות לכהן בתפקידים ממשלתיים, אך הוא סירב לכל ההצעות פרט לאחת: הוא הסכים לכהן בוועדה המדינית ב-1788, שם הצביע על אשרור חוקת ארצות הברית.
לורנס מת ב-8 בדצמבר 1792 בביתו בדרום קרוליינה.
בצוואתו ביקש לשרוף את גופתו ולפזר את האפר על אדמתו.
הנרי מודסלי היה פסיכיאטר ומומחה אנגלי ברפואה משפטית.
כיהן כפרופסור ביוניברסיטי קולג' של לונדון.
הנרי מודסלי נולד בשנת 1835 במשפחה של חוואים בכפר הקטן רום, ליד העיירות גיגלסוויק וסטל במחוז צפון יורקשייר שבאנגליה.
התייתם מאמו לפני גיל 10, אביו מיעט לדבר איתו והוא גדל אצל דודיו שלימדו אותו שירה, והעסיקו עבורו מורה פרטי מנורת'המפשייר בשם ניות' (Newth).
לאחר מכן שלח אותו הדוד, ד"ר בייטסון, שהיה רופא, ללימודי רפואה ביוניברסיטי קולג' של לונדון.
כסטודנט הצטיין במיוחד בלימודים הטרום-קליניים, בהם זכה בעשר מדליות זהב, כמו כן שיחק קריקט וקרא את ספרי הרברט ספנסר ואוגוסט קונט.
מאודסלי עשה סטאז' במחלקה של ג'וזף קלובר, רופא מרדים ידוע, בבית החולים של יוניברסיטי קולג'.
סיים את התואר ברפואה (BM) בשנת 1857 עם מדליית זהב בכירורגיה ומלגה.
הוא התחמק מהתחומים שלא מצאו חן בעייניו כמו נתיחות ומיילדות ונהג להתווכח עם המורים.
מודסלי התכוון בהתחלה להתמחות בכירורגיה ובמחלקה הכירורגית של ריצ'רד קוויין, ושינה את דעתו אחרי שלא קיבל תשובה להגשת מועמדותו.
כפי שסיפר, לא ידע שהתשובה הגיעה לכתובתו הקודמת.
הוא שקל אז לעזוב את המדינה ולעבוד עבור חברת הודו המזרחית הבריטית.
על מנת להתקבל בחברה זו היה עליו לעבוד שישה חדשים בבית מחסה לחולי נפש.
לבסוף עבד תשעה חדשים בבית המחסה וסט ריידינג בווייקפילד ותוך כדי כך בחר במקצוע הפסיכיאטריה.
ולאחר מכן שהה זמן קצר בבית המחסה של המחוז אסקס בברנטווד.
בגיל 23 התמנה כמנהל רפואי של בית המחסה לחולי נפש (Lunatic Asylum) המלכותי צ'ידל בצ'ידל רויאל על יד מנצ'סטר.
אף-על-פי שהיה חסר ניסיון קליני ומנהלי, והצליח לגרום לעלייה במספר המטופלים וברווחי המקום.
בשובו ללונדון בשנת 1862 עבר לגור ברחוב קווין אן (מלכת אן) בכיכר קוונדיש.
ב-1864 מצא משרה כרופא זוטר, וכעבור שנתיים כרופא בכיר בבית החולים של מערב לונדון אך ניסיונו להתקבל בשנת 1865 כרופא בבית החולים בת'לם נכשל, על אף ההמלצות מכמה פסיכיאטרים ורופאים חשובים, ביניהם וילהלם גריזינגר.
בשנים 1862–1878 פעל מודסלי כעורך ראשי של "Journal of Mental Science", כתב העת של האיגוד בריטי לרפואה ולפסיכולוגיה, המופיע בימינו בשם "British Journal of Psychiatry".
בהתחלה היה עורך ראשי במקביל עם צ'ארלס לוקהארט רוברטסון.
מודסלי הרחיב את יריעת כתב העת עם יותר תכנים פסיכולוגיים ופילוסופיים.
בשנת 1865 התחיל לפעול במסגרת אוניברסיטת לונדון להכללת מקצוע הפסיכיאטריה בקוריקולום לקבלת תואר ברפואה.
ב-1885 המועצה הרפואית הכללית קבע דרישה זאת לגבי כל בתי הספר לרפואה.
נוצר תואר MPC - תעודה ברפואה פסיכולוגית כמו כן
הוסדרה ההשתלמות בריאות הנפש של הפרסונל הסיעודי - כולל התעודה MPA.
ב-1865 מודסלי שינה את שמו של "איגוד הרופאים של בתי המחסה ובית החולים לחולי נפש" ל"האיגוד הרפואי-פסיכולוגי".
הוא נאבק למשך השנים על האוטונומיה של הארגון הזה (לימים הקולגיום המלכותי של הפסיכיאטרים) ביחס לשאר ארגוני הרופאים והכירורגים.
בשנת 1867 התפרסם כיועץ של הארכידוכסית שרלוטה, קיסרית מקסיקו.
בשנים 1867–1881 העביר הרצאות על השגעון בבית החולים סנט מרי.
מודסלי נבחר לחבר בקולגיום המלכותי של הרופאים ובשנת 1870 נשא בו הרצאה על גוף ונפש במסגרת "הרצאות גלסטון".
הרצאה זו נקראה על ידי צ'ארלס דרווין והוא השתמש בה בעת כתיבת ספרו על "הבעת הריגושים אצל האדם ובעלי החיים" (1872)
בשנים 1869–1879 לימד מודסלי כפרופסור לרפואה משפטית ביוניברסיטי קולג' לונדון.
בשנים 1866–1874 ניהל את בית המחסה הפרטי לחולי נפש "לון האוס" (Lawn House) של הרופא ג'ון קונולי (1866-1793) בהנוול, לונדון.
בבית מחסה זה היו מאושפזות שש נשים אמידות.
מודסלי התחתן עם אן קונולי, בתו של בעל בית המחסה, כחודש לפני מותו של האחרון.
אחרי 1874 התרחק מודסלי מן החיים הציבוריים, התמקד בכתיבה ובקליניקה הפרטית הדיסקרטית והרווחית מאוד שלו שלקוחותיה היו תושבים אמידים, לעיתים קרובות אריסטוקרטים, מן הווסט אנד של לונדון.
מודסלי התפרסם כמסאי בתחומים רפואיים וספרותיים.
מסתו על אדגר אלן פו הפכה ללהיט עוד בתחילת הקריירה שלו.
הגותו הפסיכיאטרית השפיע על הרומנים של רוזה נושט קרי (Rosa Nouchette Carey) (1909-1840)
בגלל אמונתו באופי התורשתי ניווני של המחלות הנפשיות גילה מודסלי פסימיות וגישה ספקנית לגבי "הטיפולים המוסריים" ואף לגבי עצם הטיפול המוסדי.
בקיץ 1878 התפטר מתפקידו כעורך ראשי של הג'ורנל למדע הנפש.
בספרו "Insanity and its Treatment" (השגעון וטיפולו) תקף את מקצוע הפסיכיאטריה, גיחך על שאיפותיה לרפא את חולי הנפש.
גישתו גונתה על ידי כל עמיתיו והרחיקה אותו מהם.
ב-1879 נטש את החיים הציבוריים, עד לשנות ה-1880 עוד השתתף במפגשים של האיגוד הרפואי- פסיכולוגי אבל בעשור הבא שמו נמחק מרשימת חברי האיגוד.
המשיך עם זאת לשאת הרצאות שמשכו קהל רב.
המשיך לעבוד בבית המחסה הפרטי Ticehurst Asylum ולטפל במספר מטופלים מן המעמד הגבוה.
מודסלי הושפע מהתאוריות האבולציוניסטיות ושילב אותן בהשקפתו.
הוא דבק בתאוריית הניוון והאמין שתכונות נרכשות מסוימות עוברות בתורשה והולכות ומחמירות מדור לדור.
בדור אחד מתפתחת "אי יציבת של העצבים", בדור הבא - הפרעה מסוג נוירוטי - בדור שלאחר מכן - הפרעה נפשית חמורה ובדור הבא - אידיוטיזם ועקרות.
כך, למשל, הוא סבר שהאלכוהוליזם הוא הזרז התדיר ביותר לניוון נרכש והוא מועבר בתורשה: שתיינות בדור אחד מובילה להתמכרות חזקה לאלכוהול בדור השני, ל"היופכונדריה" בדור השלישי ול"אידיוטיזם" ברביעי.
התכונות השליליות הנרכשות היו בעיניו תוצאה של גירויים "לא טבעיים" של הציוויליזציה.
בנוסף גורמים אחרים לניוון נחשבו העגבת והאוננות.
בעקבות גורמים אלה נוצרו לדעתו נטיות אישיות - "קונסטיטוציה" או "דיאתזה" .
מודסלי האמין שהניוון הוא כוח רגרסיבי ומהווה איום על האבולציה ועל הקדמה המוסרית.
השקפה זו שלו השפיעה על פסיכיאטרים כמו ג'ורג' אלדר בלומר שלפחות לזמן מסוים נעשה תומך נלהב באאוגניקה.
הבחין כשהחלומות מתקשרים בדרך כלל לאירועים של היום הקודם או אף מן הילדות.
לדעתו יש בהם סוגי חשיבה ארכאיים.
(ancestral modes of thought), שבהם עולה הדמיון על ההיגיון.
היה מודע שחלומות מכילים לפעמים תחושות שחש האדם בשנתו.."לא כל החושים רדומים באותה מידה".
הוא תיאר דוגמה שבה רופא שהלך לישון עם בקבוק מים חמים על רגליו, חלם שטייל לפסגת הר הגעש אטנה".
מודסלי מצוטט על ידי פרויד בקטעים שבו תיאר את התכנים המפחידים של חלומות הילדות, המתלווים באימה ובמועקה.
לדעתו חלומות כאלה יכלו להיגרם על ידי צמיחת שיניים, קלקול קיבה, או סיבות גופניות אחרות, אולם יכולים להיות גם תוצר של דמיונות טעוני אימה ומועקה ממקור רגשי.
"החיים הריגושיים אצל הילדים עולים על החיים השכליים --- ואז כתוצאה מכך הם מאוד מועדים לפחד, בדומה לפראי האדם..."
מודסלי התנגד לשימוש באמצעי קשירה רפואית במוסדות לחולי נפש.
אמנם הסווה את גישתו ההומניטרית מתחת למסיכה צינית.
השקפותיו כלפי האמהות - רתיעתו לגבי הלידה והטיפול בתינוקות - שהוא ביסס לדבריו על אמיתות רציונליות אובייקטיביות, הצטרפו לתפיסותיו השליליות בדרך כלל כלפי נשים ועוררו בקורת רבה.
אחת המבקרות המוקדמות והחשובתו של תפיסות אלה הייתה אחת הרופאות הראשונות אליזבת גארט אנדרסון.
נטען כלפיו שנמנה עם אותם נציגי הממסד הרפואי שקידשו וחיזקו חלוקות והיררכיות חברתיות בחלק האחרון של המאה ה-19.
נאמר עליו שהיה "עקבי בחוסר עקביותו".
מודסלי היה אגנוסטי ובתור שכזה בקורתי כלפי הדת וכלפי הדיווחים על תופעות על-טבעיות.
Natural Causes and Supernatural Seemings (סיבות טבעיות ותופעות על-טבעיות) (1886) ציין שחוויות על-טבעיות היו הפרעות נפשיות ו"תצפיות שוא ופירושי שוא של הטבע".
ספרו זה נחשב לאחד הטקסטים המוקדמים בתחום "הפסיכולוגיה האנומליסטית"
ספרו של מודסלי "Physiology and pathology of the mind" (1867) מכיל (בפרק ג של החלק המוקדש לפתולוגיה) תיאורן המקיף והשיטתי הראשון של ההפרעות הנפשיות של הילדים והנוער -"השגעון בגיל הילדות", שלא הסתפק רק בתיאורי מקרים.
מודסלי הבחין למשל, הזיות, התפרצויות צחוק בלתי רצוני, "מונומניה" או "השגעון המחשבתי החלקי", "הדליריום הכוראי, או השגעון המחשבתי הכוראי", השגעון הקטלפטואידי המיוחס על ידי אנשים לכוחות על-טבעיים, השגעון האפילפטי, מאניה, מלנכוליה העלולה לגרום להתאבדות, ו"השגעון האפקטיבי או "השגעון בתחום המוסר".
בכך הקדים מודסלי בעשרים שנה את המונוגרפיות של הרמן אמינגהאוס (Die Psychischen Störungen des Kindesalters, 1887 - "ההפרעות הנפשיות של גיל הילדות", 1887) ואת פול מורו (1888, La folie chez enfants)
בדומה לגריזינגר, ביסס מודסלי את ההסבר למחלות הנפשיות על מודל ביולוגי ובדרך כלל אנטי-פסיכולוגי.
הוא ייחס הפרעות נפשיות רבות למחלות גופניות כמו אנמיה, זיהומים ורעלים.
עם זאת, הוא קיבל גם הסברים פסיכולוגיים כמו במקרים של התאבדות על רקע פחד מעונש מצד ההורים בגלל ציונים נמוכים בבית הספר, למשל.
בהשפעת עמיתו, הנוירולוג והביוכימאי פרדריק מוט, ובתיווכו, בשנת 1907 עיניין מודסלי את מועצת העיר לונדון בהקמת בית חולים פסיכיאטרי חדש, בית החולים מודסלי תוך מתן תרומה גדולה מאוד בשווי 30,000 לירות שטרלינג.
סכומים אלה עמדו לרשותו בעיקר בעקבות פעילותו בתחום הרפואה המשפטית.
בית החולים נועד לטיפול בעיקר במקרים התחלתיים וחריפים של הפרעות פסיכיאטריות קשות ולטיפולים מרפאתיים להפרעות פסיכיאטריות "רכות" יותר ובמקביל נועד לאפשר מחקר והתמחות.
העירייה הבטיחה לתרום גם היא 30,000 לירות שטרלינג.
בשנת 1911 נבחר מיקום בית החולים בקבמברוול, בדרום לונדון, בגבעה הקרויה דנמרק היל, ממול לבית החולים של יוניברסיטי קולג'.בניין בית החולים הושלם בשנת 1915.
בימי מלחמת העולם הראשונה שימש הבניין החדש את משרד המלחמה הבריטי לצורך טיפול בחיילים, בעיקר בתגובות קרב ותופעות נפשיות פוסט טראומתיות.
בית החולים האזרחי פתח את שעריו בשנת 1923 כבר אחרי מותו של מודסלי.
באמצעות מסמך מיוחד נתן הפרלמנט הבריטי את הסכמתו למימונם של אשפוזים פסיכיאטרים מרצון.
בשנת 1948 בית החולים התמזג מבחינה ארגונית בתאגיד אחד עם בית החולים בת'לם.
בחלק האחרון של חייו היה מודסלי ערירי, ככל הנראה מדוכא.
בשנת 1903 הפסיק את עבודתו הטיפולית.
בשנת 1911 התאלמן מאשתו שסבלה מדמנציה.
התפטר מהאגודה הרפואית-פסיכולוגית, הביע בכתב בכמה ממקומות רגשי צער על כי בחר להיות פסיכיאטר.
שלח מאמרים לכתב העת לפילוסופיה "Mind", נסע עד לאוסטרליה כדי לצפות שם במשחקי קריקט האהובים עליו ונהג (כמו ויליאם גלאדסטון) לשלוח גלויות עם הערות בקורתיות.
הוא נפטר בשנת 1918 בגיל 82 בהית'בורנהאוס (Heathbourne House) בבושי הית' (Bushey Heath), בהרטפורדשייר במזרח אנגליה.
ככל הנראה השמיד חלק גדול מכתבי היד והמכתבים שלו לפני מותו.
תואר לא פעם כאדם ציני, בקורתי מאוד, פסימיסטי ומטריאליסט.
הנרי רולין, היסטוריון של הפסיכיאטריה טען כי "היה פסיכיאטר גדול, אבל לא אדם טוב.
יש שהסבירו את אופיו הבקורתי מאוד כ"אופייני לבני יורקשייר".
מודסלי היה בין ההרופאים ראשונים שהמליצו על התאמת טיפול המשך למטופלים המשוחררים מבית חולים או בית מחסה.
הוא נחשב גם לאבי הלימודים האקדמיים בפסיכיאטריה.
הייתה לו יוזמה חלוצית בהנהיג לימודי פסיכיאטריה למסגרת הכשרת הרופאים.
עודד התמחותן של אחיות בתחום בריאות הנפש.
שאף לפתח את המחקר בתחום הפתולוגיה והאטיולוגיה של ההפרעות הנפשיות במטרה למצוא דרכים למניעה ולטיפול.
כתב כמה מספרי הלימוד החשובים ביותר בפסיכיאטריה במאה ה-19. עזר בשינוי תדמית הפסיכיאטריה על ידי הקמת בית חולים שנועד למניעה ולטיפול מוקדם של הפרעות נפשיות לא על ידי כפייה אלא בהסכמה.
מודסלי הצטיין בכושר ביטוי וכתיבה, וחיבר מסות אחדות, ביניהן על אדגר אלן פו, על המלט ועל חיי שייקספיר.
1869- חבר בקולגיום הרופאים המלכותי
1884 - דוקטור לשם כבוד במשפטים של אוניברסיטת אדינבורו
חבר בחברה הרפואית-פסיכולוגית של פריז
חבר בחברת הרופאים הקיסרית של וינה
חבר בחברה לרפואה משפטית של ניו יורק
בית החולים מודסלי, אותו ייסד, נושא את שמו.
על יד בית החולים, קרוב למדרגות הכניסה של המכון לפסיכיאטריה הוצב פסל פרוטומה מברונזה של מודסלי.
בעזרת קרן שהקים, התקיימו לזכרו הרצאות חגיגיות שנתיות בבית החולים מודסלי.
הראשונה נישאה בשנת 1930 על ידי ג'יימס קרייטון בראון.
האחרונה התקיימה בשנת 2004 ובהמשך ההרצאות הוחלפו בדיונים על שם מודסלי במהלך כל שנה בסוגיות מורכבות בפסיכיאטריות (Maudsley Debates).
הדיונים מתקיימים במכון לפסיכיאטריה שליד בית החולים מודסלי.
הנרי לם היה צייר בריטי יליד אוסטרליה שהושפע מאוגוסטוס ג'ון.
חבר מייסד קבוצת קמדן טאון בשנת 1911 וקבוצת לונדון בשנת 1913.
הנרי לם נולד באדלייד, אוסטרליה, בנו של סר הוראס לם, שהיה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אדלייד.
כאשר הוראס לם מונה ליושב ראש המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת ויקטוריה במנצ'סטר בשנת 1885, המשפחה חזרה לאנגליה.
הנרי לם התחנך בבית הספר במנצ'סטר, לפני שלמד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת מנצ'סטר ובבית החולים גאי בלונדון.
לם נטש את הרפואה בשנת 1906 כדי ללמוד ציור בבית הספר צ'לסי לאמנות, שניהלו אז ויליאם אורפן ואוגוסטוס ג'ון.
בשנת 1907 למד לם באקדמיה דה לה פאלט בפריז.
לם פגש את אשתו לעתיד נינה פורסט בשנת 1905, במהלך הקדנציה האחרונה של לימודי הרפואה במנצ'סטר, והם עברו ללונדון באותו קיץ.
הם נישאו במאי 1906, כשנינה נכנסה להריון, אך היא איבדה את התינוק בגלל הפלה.
הקשר ביניהם היה קצר מועד, אך הם לא התגרשו עד שנת 1927, זמן קצר לפני שהנרי נישא לפנסי פאקנהאם.
בשנים 1908, 1910 ו-1911 עבד לם בבריטני, שם צייר את יצירתו המפורסמת ביותר, "מוות האיכר".
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, שב לם ללימודי הרפואה והוסמך כרופא בבית החולים בלונדון.
הוא עשה שירות פעיל במלחמה בחיל הרפואה של הצבא המלכותי כקצין רפואי של הגדוד החמישי, והוענק לו הצלב הצבאי.
לם שירת בארץ ישראל ובחזית המערבית ונפגע קשה מהתקפת גז לפני סיום המלחמה.
בפברואר 1918, פנה לם לוועדת אנדרטאות המלחמה הבריטית להפקת ציור גדול המיועד להיכל הזיכרון הלאומי המתוכנן.
במרץ 1919 הוא החל לעבוד על הציור "כוחות איריים בהרי יהודה מופתעים מהפצצה טורקית", שנמצאת במוזיאון המלחמה האימפריאלי.
לאחר המלחמה התיישב לם בפול, דורסט, שם הוא נשאר מספר שנים.
בדצמבר 1940 מונה לאמן מלחמה במשרה מלאה במשרד המלחמה על ידי הוועדה המייעצת לאומני המלחמה, ולאורך המלחמה היה אמור להפיק מספר גדול של דיוקנאות וציורי דמות, כמו גם דיוקנאות של מפקדים בכירים.
לם צייר חיילים ונשים, בפעולות בשדה התעופה סרום העתיקה ובאימוני שריון.
לאורך חורף 1941, הוא נקשר לגדוד הטנקים ה-12 של הצבא הקנדי, ואחר כך אימן בדרום אנגליה, לפני שביצע סדרה של דיוקנאות של אנשי שירותי עזר וטייסים.
מוזיאון המלחמה הקיסרית ערך תערוכה של יצירות לם בזמן המלחמה בשנת 1958, ושוב בשנת 1961.
לם התחתן עם ליידי פנסי פאקנהאם, בתו של הרוזן החמישי מלונגפורד, בשנת 1928, והיו להם בן ושתי בנות: אחת מהן הייתה מעצבת הנוף הנרייטה פיפס, והשנייה העיתונאית ולנטיין לם.
לם היה חבר של ליידי אוטולין מורל.
הוא נפטר ב־8 באוקטובר 1960 בבית האבות ספייר בסליסבורי, ווילטשייר בגיל 77.
לם זכור בזכות דיוקנאותיו הלא שגרתיים.
הוא נבחר כעמית באקדמיה המלכותית בשנת 1940 והיה חבר מלא בשנת 1949. הוא היה נאמן של גלריית הפורטרטים הלאומית משנת 1942 וגלריית טייט בין השנים 1944 עד 1951.
שיא המכירה הפומבית שלו נקבע בכריסטי'ס בלונדון ביוני 2006, כאשר ציור שלו מ-1910 נמכר ב-60,000 ליש"ט.
עבודות של לם מוחזקות במוזיאונים אזוריים ברחבי בריטניה, באוסף הממשל הבריטי ובגלריה הלאומית של קנדה, שקיבלה את רוב דיוקנאות הקנדיים שלו בסוף שנות ה-20.
הנרי ברוקהולסט ליווינגסטון היה איש צבא אמריקאי, שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית, שופט בבית המשפט לעתירות של מדינת ניו יורק, ובסופו של דבר, שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הנרי ליווינגסטון נולד בניו יורק לסוזאנה פרנץ' ולויליאם ליווינגסטון, לימים מושל ניו ג'רזי הראשון.
ב-1774 הוא סיים את לימודיו בתואר ראשון בקולג' ניו ג'רזי, כיום אוניברסיטת פרינסטון.
בשנים 1779–1782 הוא היה מזכירו האישי של ג'ון ג'יי, אז שגריר ארצות הברית בספרד.
ב-1782 נאסר ליווינגסטון לזמן קצר על ידי הבריטים.
לאחר המלחמה למד ליווינגסטון משפטים בקריאה עצמית וב-1783 התקבל ללשכת עורכי הדין.
לאחר מכן ועד 1802 הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי בניו יורק.
הוא היה אחד החברים המקוריים של אגודת סינסינטי .
ליווינגסטון שימש כאחד משלושת פרקליטי ההגנה, לצד אלכסנדר המילטון וארון בר, במשפטו של לוי ויקס על רצח אלמה סנדס.
ליווינגסטון היה חבר באספה המדינתית של מדינת ניו יורק ופעיל פוליטי בולט.
בשל קשריו המשפחתיים, הזדהותו הפוליטית עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית נמוגה עד מהרה והוא עבר לתמוך בפדרליסטים.
יחד עם ארון בר ועם דודניו רוברט ר.
ליווינגסטון ואדוארד ליווינגסטון, הוא היה לאחד מחברי הגרעין המוצק בניו יורק שחברו לתומכיו של תומאס ג'פרסון בווירג'יניה.
גוף זה נקרא "ברית וירג'יניה-ניו יורק" (Virginia-New York alliance) והיה חיוני במסע הבחירות של ג'פרסון בבחירות לנשיאות של 1800.
בשנים 1802–1807 כיהן ליווינגסטון כשופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק, שם הוא פרסם ב-1805 את פסק דין דעת המיעוט המפורסם בתיק "פירסון נגד פוסט".
ב-10 בנובמבר 1806 קיבל ליווינגסטון מינוי פגרה כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מהנשיא תומאס ג'פרסון במקומו של ויליאם פטרסון שנפטר.
המינוי הוגש באופן רשמי ב-15 בדצמבר, והיה מינויו השני של ג'פרסון לבית המשפט העליון.
המינוי אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-17 בדצמבר וב-20 בינואר 1807 הושבע ליווינגסטון לכהונתו.
במהלך כהונתו על כס השיפוט הצביע ליוונגסטון ברוב המקרים על פי דעתו של נשיא בית המשפט ג'ון מרשל.
בתקופה זו נדרשו שופטי בית המשפט לשמש גם כשופטים פדרליים במדינות השונות בסבבי רכיבה, וליווינגסטון כיהן בתפקיד זה במדינת ניו יורק.
הוא כיהן על כס השיפוט עד למותו.
סבו של ליווינגסטון מצד אביו, פיליפ ליווינגסטון, היה בעליה של אחוזת ליווינגסטון שבניו יורק, סוחר, וסוחר עבדים.
סבתו, קתרין ואן ברו, הייתה ילדתו היחידה של ראש עיריית אולבני, פיטר ואן ברו.
אחותו, שרה ואן ברו ליווינגסטון, נישאה לג'ון ג'יי, דיפלומט, אחד האבות המייסדים של ארצות הברית, מחותמי חוזה פריז, מושל ניו יורק השני והנשיא הראשון של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
אחותו השנייה, סוזנה ליווינגסטון, נישאה לג'ון קליווס סימס, שהיה נציג ניו ג'רזי בקונגרס הקוטיננטלי ובהמשך חלוץ בטריטוריה הצפון-מערבית.
בתה החורגת, אנה סימס, בתו של סימס מנישואים קודמים, הייתה רעייתו של מי שלימים כיהן כנשיא ארצות הברית, ויליאם הנרי הריסון וסבתו של הנשיא בנג'מין הריסון.
הנרי ליוונגסטון היה נשוי שלוש פעמים.
בדצמבר 1784 הוא נשא לאישה את קתרין קיטלס, בתם של פיטר קיטלס ואליזבת ואן זנדט.
לאחר מותה של רעייתו ב-1804 נישא ליווינגסטון בשנית לאן נ.
לודלאו, בתם של גבריאל הנרי לודלאו ואן ויליאמס.
לאחר מותה של אן ב-1815, נישא ליוונגסטון בשלישית לקתרין סימן, בתו של אדוארד סימן.
הנרי ליוונגסטון נפטר בוושינגטון הבירה ב-18 במרץ 1823. הוא נטמן בבית הקברות גרין-ווד שבברוקלין, ניו יורק.
הנרי גוסטב מולייסון , שנודע גם בכינויו ".H.
M", היה אמריקאי שעבר ניתוח מוח ובו הוסר מראשו ההיפוקמפוס.
לאחר הניתוח הוא כשל בייצור זיכרונות ארוכי-טווח חדשים, והפך מושא למחקר בתחום הנוירולוגיה.
מולייסון נולד ב-1926 בעיירה מנצ'סטר במדינת קונטיקט שבארצות הברית.
בילדותו החל לסבול ממחלת האפילפסיה, ככל הנראה עקב תאונת דרכים שבה היה מעורב בגיל שבע.
מולייסון הצעיר רץ אל הכביש, רוכב אופניים פגע בו, וראשו הוטח בחוזקה על הקרקע.
בהתחלה אירעו אצלו פרכוסים חלקיים, ולאחר מכן הם הפכו לפרכוסים טוניים-קלוניים, שהקשו על תפקודו היומיומי.
גם התרופות שנטל למען הקלת תסמיני המחלה לא הועילו.
לכן, ב-1953 הוא נותח בבית חולים שבהרטפורד ניתוח מוח על ידי המנתח ויליאם סקוביל.
במסגרת הניתוח הוצאו משתי ההמיספרות שבמוחו ההיפוקמפוס ומספר חלקים סמוכים, שבהם, על פי החשד, פרצו התקפיו האפילפטיים.
בעת הניתוח לא היה ידוע די על תפקידו של ההיפוקמפוס במוח ועל שימושיו.
הניתוח אכן הצליח, ומחלת האפילפסיה שממנה סבל כמעט שנעלמה כליל.
יתר על כן, הניתוח לא פגע ביכולותיו האינטלקטואליות או באפשרותו לתקשר עם סביבתו הקרובה.
חרף כך, מולייסון פיתח לאחר הניתוח שיכחון למאוחר, תופעה שהסבה נזק בלתי הפיך ליכולתו ליצור זיכרונות ארוכי-טווח חדשים.
הוא גם לא הצליח להכיר אנשים חדשים שפגש לאחר הניתוח, גם אם הפגישות עמם היו מרובות.
בנוסף, הוא פיתח שיכחון למוקדם, שגרם לו לאבד חלק מזכרונותיו הישנים שנצברו אצלו בעשר השנים שקדמו לניתוח.
ב-1957 אובחנה תופעתו זו לראשונה במאמר על ידי החוקרת ברנדה מילנר וסקוביל, מנתחו של מולייסון.
החל ממאמר זה ועד מותו כונה מולייסון בראשי התיבות שלו ".H.
M", וזאת כדי לשמור על פרטיותו.
בשנים הבאות היה מולייסון מעורב במספר ניסויים מדעיים, שנועדו לבחון את תפקודו הקוגניטיבי, וזאת בהסכמת בני משפחתו.
בין החוקרות שנהגו לפקוד אותו דרך קבע היו מילנר וסוזן קורקין .
כך, למשל, מילנר לימדה אותו כיצד לצייר ציור של כוכב הנמצא בין שני כוכבים הנמצאים אחד בתוך השני.
זאת, בעוד הוא מסתכל על מראה ולא על דף הנייר עצמו.
באופן מפתיע, מולייסון הצליח לזכור כיצד לבצע את המטלה בפעמים הבאות שנתבקש לעשות כן, ואף לשפר את ביצועיו מפעם לפעם.
המסקנות שעלו מניסוי זה הן שבמוח האדם אין סוג זיכרון אחד.
הזיכרון לטווח ארוך, שמיוצר בהיפוקמפוס וקרוי גם בשם "זיכרון מפורש" (דקלרטיבי), נבדל מהזיכרון למטרות למידה, שאינו מיוצר בחלק זה במוח וקרוי גם "זיכרון מרומז" (לא דקלרטיבי, ובמקרה זה פרוצדורלי).
זהו סוג הזיכרון המשמש לרכישת מיומניות חדשות, כגון רכיבה על אופניים.
בשונה מהזיכרון הדקלרטיבי, לא ניתן לתארו במילים, ובמקום בהיפוקמפוס הוא מאוחסן באזורי הגנגליון והמוח הקטן.
עוד נמצא מהמחקר, כי זיכרונות ארוכי טווח נוהגים לשהות כעשר שנים בהיפוקמפוס.
רק בסיום עיבוד הזיכרון, הוא יוצא מההיפוקמפוס לשם אחסון בקליפת המוח.
זו הייתה הסיבה לכך שמולייסון התקשה בזכירת זכרונות המתאורכים לטווח של עשר שנים קודם לניתוח, אך לא היה לו קושי בזכירת זכרונות מוקדמים יותר.
בערוב ימיו התגורר מולייסון בבית אבות שבקונטיקט, שם נהג לצפות בסרטים שצפה בהם קודם לניתוח ולפתור תשבצים בהתבסס על הידע שהיה לו.
הוא נפטר ב-2008. לאחר מותו, הועבר מוחו לסן דייגו, שם נסרק בקפדנות, עקב חשיבותו הרבה למדע.
ב-3 באוגוסט 2016 פרסם לוק דיטריך, נכדו של ויליאם סקוביל, מנתחו של מולייסון, מאמר ב"ניו יורק טיימס".
במאמר נטען כי סוזן קורקין, שחקרה את מולייסון בראשית דרכו, השמידה מסמכים שהיו קשורים למחקרו, וכן כי לא הושגה הסכמה אמיתית מצד קרוביו של מולייסון לביצוע המחקר המדעי עליו.
בתגובה, למעלה ממאתיים נוירולוגים פרסמו מאמר, שלפיו מאמרו של דיטריך מוטה ומטעה.
דיטריך השיב על כך בהציגו הקלטה המוכיחה את מעורבותה של קורקין בהשמדת המסמכים.
הנרי מאסי רקטור היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו השישי בשנים 1860–1862.
הנרי מאסי רקטור נולד בלואיוויל, קנטקי, כבנם של פאני (לבית תרסטון) ואליאס רקטור.
מוצאה של משפחת רקטור היה מהמשפחות דוברות הגרמנית שישבו בגרמאנה שבמושבת וירג'יניה, אם כי שני הוריו היו גם ממוצא אנגלי.
הוא חונך על ידי אמו ולמד שנתיים בבית ספר בלואיוויל.
ב-1835 עבר רקטור לארקנסו, שם הוא מונה מאוחר יותר כמרשל של ארצות הברית.
רקטור נבחר לסנאט של ארקנסו ושירת בו בשנים 1848–1850. הוא למד משפטים, וב-1854 התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשנים 1853–1857 הוא שימש כמודד הראשי של ארקנסו.
בשנים 1855–1859 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארקנסו ובמשך שנה כיהן כשופט בבית המשפט העליון של המדינה.
ב-1860 נבחר רקטור כמושל ארקנסו.
במהלך תקופת כהונתו בתפקיד פרשה ארקנסו מהאיחוד והצטרפה לקונפדרציית המדינות של אמריקה.
חוקת ארקנסו נוסחה אז מחדש, ובמסגרת השינוי קוצרה תקופת הכהונה של המושל לשנתיים.
בוועידת הפרישה של המדינה שהתקיימה במרץ 1861, פנה רקטור לוועידה בנאום שבו הוא המריץ אל הרחבת העבדות בארצות הברית:
ב-1862 סיים רקטור לכהן כמושל ארקנסו והתגייס לשירות במיליציה של המדינה כטוראי.
ב-1874 הוא השתתף בוועידת החוקה של ארקנסו.
רקטור היה דודן מדרגה ראשונה של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הנרי קונוויי, של המושלים ג'יימס סווייר קונוויי ואליאס נלסון קונוויי, ושל גנרל צבא הקונפדרציה אלכסנדר סטין.
הוא גם היה דודן מדרגה שלישית של הגנרל ג'יימס קמפר, שלימים כיהן כמושל וירג'יניה.
ב-1838 נשא רקטור לאישה את ג'יין אליזבת פילד.
ג'יין נפטרה ב-1857, ושנתיים לאחר מכן נישא רקטור בשנית לארנסטין פלורה לינד.
רקטור, התמודד פעמיים בבחירות למרשת מושל ארקנסו, וכיהן במשך כמה פעמים כחבר בית הנבחרים של ארקנסו, שימש כיושב ראש הבית, ונשא לאישה את בתו של מושל מיסיסיפי והסנאטור מטעמה, ג'יימס אלקורן.
נכדו, גיימס רקטור , היה בן ארקנסו הראשון שהשתתף במשחקים האולימפיים.
הנרי מאסי רקטור נפטר בליטל רוק ב-12 באוגוסט 1899. הוא נטמן בבית הקברות מאונט הולי שבעיר.
על שמו נקרא רחוב בליטל רוק.
על שמו קרויים גם החלק הצפוני של הכביש הבין-מדינתי מספר 30 והעיירה רקטור שבארקנסו.
הנרי מקארטר, באנגלית: Henry McCarter (1864–1942) היה מאייר וצייר אמריקאי הידוע בהשפעתו על תנועות האמנות המודרניסטיות.
מקארטר עבד כמאייר בניו יורק לפני שהפך למדריך באקדמיה לאמנויות של פנסילבניה במשך ארבעים שנה.
הוא זכה במספר מדליות עבור איור, צבעי מים וציור שמן, כולל מדליית הזהב בשנת 1938.
מקארטר נולד ב-5 ביולי 1864 בנוריסטאון, פנסילבניה.
בשנת 1879, הוא החל ללמוד באקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות, שם אחד המדריכים שלו היה תומאס אייקינס.
עם זאת, הוא תיאר את חמש שנות לימודיו שם כ"שנים אבודות." בשנת 1887, הוא נסע לפריז, שם למד עם ליאון בונה ותומאס אלכסנדר הריסון.
בעודו בפאריס, מקארטר הפך לחניך בליתוגרפיה של טולוז לוטרק.
לאחר מכן חזר לארצות הברית ועבר לניו יורק כדי לעבוד כמאייר גרפי.
מקארטר צייר איורים עבור כתבי העת Scribners, Harpers, McClure's ו-Colier's, בין היתר.
הוא גם לימד בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק.
ב-1902 קיבל תפקיד כמורה לציור בצבעי מים וכמורה הראשון לאיור בבית ספרו הקודם, האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה בפילדלפיה.
הוא היה מדריך שם במשך ארבעים השנים הבאות.
אף שהחל כמאייר, בשנות ה-20 מקארטר התרכז בהמשך הקריירה בצבעי מים ובציורי שמן של טבע דומם ונופים.
Douglass Paschal, מקארטר "חיפש נתיב הממזג את הקומפוזיציה, עבודות המכחול והצבעוניות החזקה של הפוסט-אימפרסיוניסטים והפוביזם שהוא העריץ."[1] מקארטר הפך לתומך חזק במודרניזם בקרב תלמידיו ב-PAFA.
סטודנטים שמקארטר השפיע עליהם כללו את פרנקלין ווטקינס, צ'ארלס דמות', נורמן קרטון וארתור ביצ'ר קרלס.
הפרסים שהוענקו למקארטר כללו: מדליית ארד בתערוכת באפלו (1901), מדליית כסף בתערוכת הרכישה של לואיזיאנה (1904), מדליית זהב בתערוכת פנמה-פסיפיק הבינלאומית (1915), פרס בק באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
(PAFA), פרס ג'וזף פנל לצבעי מים, PAFA (1940), מדליית הזהב ממועדון האמנות של פילדלפיה (1936), מדליית הזהב בתערוכה השנתית ה-134 של האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה (1938).
מקארטר לא התחתן ולא הוליד ילדים.
הוא מת מהתקף לב ב-20 בנובמבר 1942 בנוריסטאון, פנסילבניה, בגיל 76. מקארטר נקבר בבית הקברות של כנסיית משיח בגווינד, פנסילבניה.
הנרי מאלמיין (באנגלית עתיקה: Henri d'Almayne; 2 בנובמבר 1235 – 13 במרץ 1271) או הנרי מקורנוול היה בנו הבכור של ריצ'רד, רוזן קורנוול.
כאחיינם של הנרי השלישי, מלך אנגליה ושל סימון דה מונפור, התלבט במי לתמוך מבין השניים בתחילת מלחמת הברונים השנייה, אך לבסוף עמד לצד הכוחות המלכותיים והיה מבני הערובה שנשבו על ידי דה מונפור לאחר קרב לואס.
הנרי נרצח ב-13 במרץ 1271, בעת טקס מיסה שנערך בוויטרבו, על ידי בני דודיו גאי וסימון .
הרצח בוצע כנקמה על עריפת ראשיהם של אביהם ואחיהם הגדול בקרב אוושם.
הנרי נישא ב-5 במאי 1269 בטירת וינדזור ל.
הזוג לא הביא ילדים לעולם, ובכך הפך אחיו למחצה, אדמונד , ליורש העצר של אביהם.
הנרי מור רידג'לי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הפדרליסטית, ולאחר מכן איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
רידג'לי נולד ב-6 באוגוסט 1779 בדובר שבדלאוור, והיה בנם של ד"ר צ'ארלס ואן מור רידג'לי.
הוא למד בקולג' דיקינסון ולמד משפטים אצל צ'ארלס סמית' מלנקסטר שבפנסילבניה.
הוא הוסמך ללשכת עורכי הדין של דלאוור בשנת 1802, והחל לעבוד במקצוע בדובר.
סאלי באנינג מדובר הייתה אשתו הראשונה, ונולדו להם 15 ילדים, ביניהם שמונה שחיו עד לבגרות: צ'ארלס ג'ורג', אליזבת, אן (שנישאה לצ'ארלס הראשון דו פונט), הנרי, ניקולס, יוג'ין, ויליאמינה ואדוארד.
בשנת 1842 התחתן רידג'לי עם שרה אן קומיגיז, בתו של קורנליוס קומיגיז, מושל דלאוור, אולם לא נולדו להם ילדים.
כולם היו חברים בכנסיית המשיח האפיסקופלית.
רידג'לי היה גורם מרכזי בארגון בנק האיכרים וכיהן כנשיא שלו בדובר במשך 40 שנה.
רידג'לי היה חבר המפלגה הפדרליסטית והחל את הקריירה הפוליטית שלו בבית הנבחרים של המדינה, שבו כיהן בשלושה מושבים מ-1808 עד 1810. הוא גם כיהן כנציב בית המשפט במחוז קנט לוי.
לאחר מכן נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בקונגרסים ה-12 וה-13 מ-4 במרץ 1811 ועד ל-3 במרץ 1815. בקונגרס הצטרף לאופוזיציה הפדרליסטית הכללית למלחמת 1812. חלק גדול מהתכתבויות שלו מהימים האלה התפרסם ב-A Calendar of Ridgely Family Letters, 1742–1899.
הוא לא ביקש להיבחר מחדש ב-1814, אלא שב לדובר וחזר לעסוק בעריכת דין.
הוא התנגד לעבדות ומספרים שקנה עבדים, רק על מנת לשחרר אותם.
רידג'לי מת בדובר שבדלאוור ב-6 באוגוסט 1847, יום הולדתו ה-68, ונקבר בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית של ישו.
הוא נחשב לאדם בעל שיפוט עילאי עם כישרון ניכר לעסקים.
הנרי לי השלישי היה פוליטיקאי ואיש צבא אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כמושל וירג'יניה התשיעי בשנים 1791–1794, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1791–1801. שירותו של לי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית כקצין פרשים בצבא הקונטיננטלי הקנו לו את הכינוי "הארי סוס-קל" (Light-Horse Harry).
הוא היה אביו של רוברט אדוארד לי, שפיקד על במלחמת האזרחים האמריקאית מול צבא האיחוד.
הנרי לי השלישי נולד באחוזת המטעים "ליסילבניה" שבמחוז הנסיך ויליאם שבמושבת וירג'יניה.
הוא היה בנם של הנרי לי השני ושל לוסי גרימס.
אביו היה דודן מדרגה ראשונה של ריצ'רד הנרי לי, הנשיא ה-12 של הקונגרס הקונטיננטלי.
אימו הייתה דודתו של מושל וירג'יניה הרביעי תומאס נלסון הבן.
סבתא רבתא שלו, מרי בלנד, הייתה אחות סבו של תומאס ג'פרסון.
לי היה נכדו של הנרי לי הראשון , נינו של ריצ'רד בלנד ונכד נכדו של ויליאם רנדולף .
לי סיים ב-1773 את לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) והחל אז בקריירה משפטית.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית בקרבות לקסינגטון וקונקורד ב-1775, היה לי לקפטן בפלוגת הדרגונים של מושבת וירג'יניה, שסופחה לרגימנט הדרגונים הקלים הקונטיננטלי הראשון .
ב-1778 קודם לי לדרגת מייג'ור וקיבל את הפיקוד על כוח מעורב של פרשים ורגלים שנודע בשם "הלגיון של לי" , שאתו הוא זכה למוניטין של מנהיג מיומן של הכוחות הקלים.
באותה תקופה, כוחות פרשים קלים בעלי יכולת תנועה נתנו שירות רב ערך לא רק במהלך קרבות מרכזיים, אלא גם ביצעו משימות סיור ומעקב, העסיקו את האויב במהלך תנועת כוחותיו, סיכלו תנועות אספקה, ביצעו פלישות והיתקלויות, והיו כוחות משימה אל מעבר לקווי האויב.
חלק מטקטיקות אלו ידועות כיום כלוחמת גרילה וכלוחמת תמרון.
באוגוסט אותה שנה הוביל לי משימת פשיטה על מבצר בריטי, ששיאה היה ב ב-19 באוגוסט, שבו נהרגו או נפצעו 50 חיילי אויב ו-158 נפלו בשבי, בעוד שכוחות האמריקאים ספגו שני הרוגים, שלושה פצועים ושבעה שבויים.
על אף הצלחתו, דאגו כמה מעמיתיו הקצינים להבאתו למשפט צבאי בשמונה סעיפי אישום, בניגוד לדעתו של ג'ורג' וושינגטון.
בספטמבר אותה שנה, פיקד לי על יחידת דרגונים שהביסה רגימנט של הסים ב.
במהלך תקופת הפיקוד של לי על הלגיון, הוא זכה בכינוי "הארי סוס-קל" (Light-Horse Harry) בזכות מיומנותו כפרש.
ב-22 בספטמבר 1779 הצביע הקונגרס הקונטיננטלי על הענקת מדליית זהב ללי, כבוד שלא ניתן לאף קצין מתחת לדרגת גנרל, זאת בזכות התנהלותו של הלגיון במהלך קרב פאולוס הוק.
בהמשך קודם לי לדרגת לוטננט קולונל והוצב עם הלגיון שלו ב.
בינואר 1781 תקף הלגיון עמדה בריטית בג'ורג'טאון שבקרוליינה הדרומית יחד עם הגנרל פרנסיס מריון וסייע בתקיפת הצבא הבריטי במסעו לנהר דאן בחודש שלאחר מכן.
באביב אותה שנה חבר לי למריון ולגנרל אנדרו פיקנס למטרת לכידת המוצבים הבריטים בקרוליינה הדרומית ובג'ורג'יה, כולל פורט ווטסון, פורט מוט, פורט גרנבי, פורט גלפין, פורט גריסון ופורט קורנווליס.
לי והלגיון שלו השתתפו גם ב, ב וב.
הוא נכח במעמד כניעתו של צ'ארלס קורנווליס ביורקטאון, אך זמן קצר לאחר מכן פרש מהצבא, בטענות על עייפות ואכזבה מיחס עמיתיו הקצינים.
בשנים 1786–1788 היה לי נציג לקונגרס הקונפדרציה.
ב-1788 הוא היה נציג בוועידת האשרור של וירג'יניה לחוקת ארצות הברית.
בשנים 1789–1791 הוא כיהן כחבר האספה הכללית של וירג'יניה, ולאחר מכן ועד 1794 כיהן כמושל וירג'יניה.
עוד בחייו, בעת שכיהן כמושל, נקרא על שמו מחוז לי בווירג'יניה.
לאחר תום כהונתו כמושל, זימן הנשיא ג'ורג' וושינגטון את לי כדי להטיל עליו את משימת דיכוי מרד הוויסקי במערב פנסילבניה.
לי פיקד על 12,950 אנשי מיליציה שנשלחו להילחם במורדים, אך לא בוצעה לחימה של ממש בשל כניעתם השלווה של המורדים.
ב-1798, כחלק מההכנות לקראת מלחמה עם צרפת, מונה לי כמייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית.
בהלווייתו של וושינגטון ב-26 בדצמבר 1799, נשא לי הספד מפורסם בפני קהל של 4,000, בו נכלל המשפט "ראשון במלחמה, ראשון בשלום וראשון בלבבות בני ארצו".
בשנים 1799–1801 כיהן לי כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הפדרליסטית.
לאחר פרישתו מהשירות הציבורי הוא חי עם משפחתו באחוזת המטעים "סטרטפורד הול" , וניהל אותה ללא הצלחה.
הפאניקה של 1797-1796 ופשיטת הרגל של רוברט מוריס הובילו לצמצום הונו של לי.
ב-1808 מונה לי מחדש על ידי הנשיא תומאס ג'פרסון כמייג'ור גנרל כאשר התקרבה המלחמה מול בריטניה, והוא ארגן את המיליציה של וירג'יניה.
ב-1809 הוא פשט את הרגל, ועקב כך ריצה שנת מאסר על אי-תשלום חוב במונטרוס שבווירג'יניה.
לאחר שחרורו הוא עבר עם משפחתו לאלכסנדריה.
עם פרוץ מלחמת 1812 ביקש לי מהנשיא ג'יימס מדיסון לקבל מינוי צבאי, אך לא נענה בחיוב.
באותה שנה הוא פרסם את ספר זיכרונותיו, בו הוא סיכם את התנסויותיו הצבאיות במהלך מלחמת העצמאות.
ב-27 ביולי, במהלך המהומות בבולטימור שהתחוללו באותה שנה, נפצע לי קשה כאשר סייע להתנגדות להתקפה על ידידו, עורך העיתון המקומי The Federal Republican, אלכסנדר קונטי הנסון.
הנסון הותקף על ידי המון של תומכי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בשל התנגדותו למלחמה.
לי, הנסון וכעשרים פדרליסטים אחרים מצאו מקלט במשרדי העיתון.
קבוצה זו נכנעה למחרת בפני פקידי העיר של בולטימור ונכלאה.
ג'ורג' וולסלגר הוביל את ההמון שפילס את דרכו בכוח אל בית הכלא, הוציא אותם ממנו, והכה ועינה אותם במשך שלוש שעות.
כל אנשי הקבוצה נפצעו קשה, ואחד מהם, ג'יימס לינגן, מת מפצעיו.
כתוצאה מאירוע זה סבל לי מפציעות פנימיות נרחבות, נפצע בראשו ובפניו, ועקב כך אף נפגע דיבורו.
הוא לקה בתסמינים שתאמו את מה שכיום קרוי הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
לאחר שלא עלה בידו להחלים בביתו, הוא הפליג אל הקריביים כדי להחלים מפציעותיו.
הנרי לי השלישי נפטר בדנגנס שבאי קמברלנד, ג'ורג'יה, ב-25 במרץ 1818, בדרכו חזרה לווירג'יניה.
הוא טופל אז על ידי בתו של נתנאל גרין, לואיזה.
לי נטמן בטקס צבאי מלא, שנוהל על ידי הכוח של צי ארצות הברית שהוצב בסנט מרי, ג'ורג'יה, בבית קברות קטן בדנגנס.
ב-1913 הועברה גופתו אל הקריפטה המשפחתית בקפלה שבקמפוס אוניברסיטת וושינגטון ולי שבלקסינגטון, וירג'יניה.
ב-1782 נשא לי לאישה את דודניתו מדרגה ראשונה, מטילדה לודוול לי, שנודעה בכינוי "מטילדה האלוהית" (the Divine Matilda).
היא הייתה בתם של פיליפ לודוול לי האב ואליזבת סטפטו.
עד לפטירתה ב-1790 נולדו מנישואים אלו שלושה ילדים: ביניהם הנרי לי הרביעי , היסטוריון וסופר ששימש בין השאר ככותב הנאומים של ג'ון קלהון ושל אנדרו ג'קסון בעת שזה האחרון התמודד לנשיאות וסייע גם לכתיבת נאום ההשבעה שלו.
ב-1793 נישא לי בשנית לאישה האמידה אן היל קרטר , בת למשפחה בעלת השפעה בווירג'יניה.
לשניים נולדו חמישה ילדים, ביניהם סידני סמית' לי ששירת בצי הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, ורוברט אדוארד לי, ששירת כמפקד , כמפקד האקדמיה הצבאית של ארצות הברית וכמפקד העליון של צבא הקונפדרציה.
לדבריו של התסריטאי רוברט רודאט, דמותו של קולונל הארי בורוול בסרט משנת 2000, הפטריוט, הושפעה מעלילותיו של לי.
במחזמר 1776 , כינוי של לי מוזכר (באופן אנכרוניסטי) בשיר "בני לי מווירג'יניה הישנה" (The Lees of Old Virgini) שבוצע על ידי דמותו של דודנו ריצ'רד הנרי לי.
הנרי לי מאיירס היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית ממונטנה.
מאיירס נולד ב-9 באוקטובר 1862 ליד בונוויל שבמיזורי, ולמד במכון קופר ובאקדמיית בונוויל, שניהם בתי ספר פרטיים.
הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין של מיזורי ב-1884, והחל לעסוק בכך בבונוויל.
הוא עבר להמילטון שבמונטנה ב-1893, והיה התובע הכללי של מחוז רוואלי, מונטנה בין השנים 1895 ל-1899. הוא היה חבר הסנאט של מונטנה מ-1899 עד 1903, וכיהן כשופט מחוזי של המחוז השיפוטי הרביעי של מונטנה מ-1907 עד 1911.
בשנת 1923 עבר לבילינגס שבמונטנה והמשיך לעסוק במקצועו.
הוא מונה לשופט בית המשפט העליון של מונטנה ב-1927 ושוב חזר לעסוק במשפטים ב-1929.
מאיירס מת בבילינגס שבמונטנה ב-11 בנובמבר 1943, ונקבר בבית הקברות ריברוויו שבהמילטון, מונטנה.
הנרי מידלטון (1717 – 13 ביוני 1784) היה פוליטיקאי ובעל מטעים מדרום קרוליינה שבאמריקה.
כחבר בית המחוקקים הקולוניאלי, הוא השתתף במהלך המהפכה האמריקאית בקונגרס הקונטיננטלי הראשון ושימש כנשיא הקונגרס למשך ארבעה ימים בשנת 1774 לאחר קבלת "ההסכם הקונטיננטלי", עליו גם חתם.
הוא עזב את הקונגרס הקונטיננטלי השני עוד לפני שהוכרזה העצמאות.
עם חזרתו לדרום קרוליינה, כיהן כנשיא הקונגרס המחוזי וחבר בסנאט בממשלת המדינה החדשה.
לאחר שנשבה על ידי הבריטים בשנת 1780, הוא קיבל את התבוסה וחזר למעמד של נתין בריטי עד סוף המלחמה.
הנרי מידלטון נולד בשנת 1717 באחוזת המשפחה, "האלונים", סמוך לצ'ארלסטון שבמושבת דרום קרוליינה.
הוא היה בנו השני של סוזן (לבית אמורי) מידלטון (1690–1722) ושל ארתור מידלטון (1681–1737), בעל מטעים עשיר ששימש כמושל בפועל של דרום קרוליינה.
סבו, אדוארד מידלטון, היגר מאנגליה דרך ברבדוס.
הוא למד באנגליה, ולאחר מכן חזר לדרום קרוליינה כדי לרשת את אחוזת אביו.
עם הזמן הפך לאחד מבעלי האדמות הגדולים ביותר במושבה, עם שטח של 50,000 אקרים וכ-800 עבדים.
מידלטון מילא תפקידים ציבוריים שונים בדרום קרוליינה.
הוא שימש כשופט שלום וחבר בבית הנבחרים הקולוניאלי, ואף נבחר כיושב ראש הבית בשנים 1747, 1754 ו-1755. הוא היה חבר במועצה הפרובינציאלית, אך התפטר מתפקידו בשנת 1770 במחאה על מדיניות בריטניה.
בשנת 1774, עם פרוץ המהפכה האמריקאית, נבחר מידלטון לשמש כנציג בקונגרס הקונטיננטלי.
הוא כיהן כנשיא הקונגרס בימים האחרונים של הקונגרס הראשון, לאחר פרישתו של פייטון רנדולף.
מידלטון התנגד להכרזת עצמאות מבריטניה, ובעקבות כך פרש מהקונגרס הקונטיננטלי השני בפברואר 1776 כאשר החלו נציגים רדיקליים לדרוש עצמאות.
בנו, ארתור מידלטון, שהיה רדיקלי ממנו, החליף אותו בקונגרס ואף היה בין החותמים על הכרזת העצמאות.
לאחר חזרתו לדרום קרוליינה, נבחר מידלטון לנשיא הקונגרס המחוזי, וב-16 בנובמבר 1775 החל לכהן במועצת הביטחון.
בשנת 1776, הוא ובנו ארתור סייעו בניסוח חוקת מדינה זמנית.
בשנת 1779 נבחר לסנאט של המדינה החדשה.
כאשר הבריטים כבשו את צ'ארלסטון בשנת 1780, קיבל מידלטון את תבוסת המושבה ומעמדו כנתין בריטי.
עם זאת, תבוסתו לא פגעה במוניטין שלו לאורך זמן, כנראה בשל תמיכתו המוקדמת במהפכה.
אחוזותיו לא הופקעו, בניגוד לרבים מהנאמנים לבריטניה שסבלו מאובדן רכושם לאחר המלחמה.
הנרי ליפיט היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל רוד איילנד ה-33 בשנים 1875–1877.
הנרי ליפיט נולד בפרובידנס שברוד איילנד, כאחד מעשרת ילדיהם של וורן ליפיט, סוחר כותנה, ושל אלייזה (לבית סימנס) ליפיט.
הוא התחנך באקדמיית קינגסטון שברוד איילנד, וזמן קצר לאחר מכן החל את הקריירה העסקית שלו.
ב-1848 הוא החל את פעילותו בתעשייה, כאשר יחד עם אביו ואחיו הוא היה אחד הבעלים של מפעל כותנה בדניאלסונוויל, קונטיקט, שב-1849 התאגד כחברת הייצור קווינבואג.
הוא גם היה שותף בשלושה מפעלי כותנה ברוד איילנד.
בשנים 1862–1866 הוא היה הבעלים הראשי של חברת מנוויל בלינקולן שברוד איילנד.
ב-1864 הקים ליפיט את חברת סילבר ספרינג להלבנה ולצביעה, ושימש כנשיאה.
ב-1840 וב-1842 היה ליפיט פעיל בארגון מחדש של כוחות הארטילריה הימית של פרובידנס, ושירת בהן כלוטננט קולונל.
במהלך מרד דור הוא פיקד על פלוגה שהוצבה להילחם בכוחות המרד.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא שירת כמפקח על מחוז פרובידנס, ובמסגרת תפקידו הוא עסק בגיוס חיילים על פי קריאתו של הנשיא אברהם לינקולן ב-1862.
במשך שנים היה ליפיט קשור למפלגה הרפובליקנית, וב-1875 הוא נבחר על ידה כמועמד לתפקיד מושל רוד איילנד.
בבחירות שהתקיימו באותה שנה לא עלה בידו של אף אחד המועמדים להשיג את הרוב הדרוש, וליפיט נבחר על ידי האספה הכללית של רוד איילנד.
אותו מצב אירע שנה לאחר מכן כאשר התמודד ליפיט על תקופת כהונתו השנייה.
כמושל היה לליפיט עניין פעיל בייצוג של רוד איילנד בתערוכת המאה בפילדלפיה ב-1876 .
הוא גם תמך בתיקונים לחוקת רוד איילנד, שעל פיהם בוטל מס הרישום, והתאפשר לחיילים משוחררים שהתאזרחו להצביע.
ב-1845 נשא ליפיט לאישה את מרי אן בלץ', ולשניים נולדו 11 ילדים.
הנרי ליפיט נפטר ב-פרובידנס ב-5 ביוני 1891. הוא נטמן בבית הקברות סוואן פוינט שבעיר.
בית המושל הנרי ליפיט ניצב בחלק המזרחי של פרובידנס.
בניית הבית הושלמה ב-1865. ב-1976 הוכרז הבית כאתר היסטורי לאומי, וב-1981 הוא נתרם על ידי המשפחה לאגודה לשימור רוד איילנד.
הנרי מיטלנד מקינטוש היה אצן סקוטי שזכה במדליית זהב אולימפית.
מקינטוש נולד בקלסו, שבגבולות סקוטלנד.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה מקינטוש במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם דייוויד ג'ייקובס, ויקטור ד'ארצ'י ווילי אפלגארת' בתוצאה של 42.4 שניות, לפני שוודיה (42.6 שניות).
נבחרת גרמניה שסיימה שנייה פסלה.
נוסף לכך, הוא השתתף בריצה המוקדמת ל-100 מטר אך לא העפיל לשלב חצי הגמר ובריצת 200 מטר הוא העפיל לשלב חצי הגמר אך לא סיים את הריצה בשלב זה.
בשנת 1913 שימש מקינטוש נשיא מועדון האתלטיקה של אוניברסיטת קיימברידג', והוביל אותו לניצחון על היריבה מאוניברסיטת אוקספורד לאחר שניצח בריצת 100 יארד.
בהמשך השנה הוא זכה באליפות סקוטלנד בריצה זו ובתחרות שנערכה בווינה הוא השווה את השיא הבריטי בריצה זו.
בשנת 1914 זכה מקינטוש פעם נוספת בריצה 100 יארד בתחרות נגד אוקספורד, לפני שעזב לדרום אפריקה על מנת לשמש בתפקיד עוזר הוועדה המחוזית, תפקיד שמילא מספר חודשים בלבד, משום שחזר למולדתו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מקינטוש מת במהלך מלחמת העולם הראשונה מפציעתו בקרב על הסום בשנת 1918.
הנרי נוריס ראסל היה אסטרונום אמריקני, שפיתח ב-1910, יחד עם איינר הרצשפרונג, את דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל.
בשנת 1923 פיתח יחד עם פרדריק סונדרס את "צימוד RS" (ידוע גם בשם "צימוד LS").
ראסל נולד בשנת 1877 באויסטר ביי שבניו יורק.
הוא למד אסטרונומיה באוניברסיטת פרינסטון, וקיבל את התואר הראשון שלו ב-1897. את תואר הדוקטור קיבל ראסל ב-1899, כתלמידו של צ'ארלס אוגוסטוס יאנג.
בין 1903 ל-1905 עבד במצפה קיימברידג' יחד עם ארתור רוברט הינקס, כעוזר מחקר במכון קרנגי.
כמו כן, ניהל את מצפה אוניברסיטת פרינסטון בין השנים 1912 ל-1947. הוא נפטר בפרינסטון, בשנת 1957, בגיל 80.
בשנת 1927 פרסם ביחד עם ריימונד סמית' דוגאן וג'ון קווינסי סטיוארט ספר לימוד רב-השפעה בן שני כרכים, "Astronomy: A Revision of Young's Manual of Astronomy".
הספר הפך לספר הלימוד המקובל במשך כשני עשורים.
הספר תרם לפופולריות של הרעיון לפיו מאפייני הכוכב (רדיוס, טמפרטורת פני השטח, בהירות נראית ועוד) נקבעים במידה רבה לפי מסת הכוכב והרכבו הכימי.
רעיון זה התפרסם כמשפט ווט-ראסל (ווט הגיע לאותה מסקנה באופן עצמאי).
מכאן, ולאור העובדה שהרכבו הכימי של כוכב משתנה עם הזמן, נובעת המסקנה לגבי מהלך חייו של כוכב.
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1921)
מכון פרנקלין, מדליית פרנקלין (1934)
משרת הנרי נוריס ראסל של האגודה האסטרונומית האמריקנית
דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל (עם איינר הרצשפרונג)
הנרי לואיס סטימסון היה עורך דין ומדינאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית ומזכיר המדינה של ארצות הברית ושימש מושל כללי מטעם ארצות הברית בפיליפינים.
כיהן כמזכיר לענייני מלחמה במהלך מלחמת העולם השנייה והיה אחראי במידה רבה לפיתוח פצצת האטום ולהחלטה לעשות בה שימוש.
סטימסון נולד בניו יורק למשפחה אמידה ומעורה בענייני המפלגה הרפובליקנית.
בשנותיו הראשונות גדל בניו יורק, בה אביו שימש ברוקר בוול סטריט.
לאחר מספר שנים עברה המשפחה לאירופה, בה החל אביו ללמוד רפואה.
בגיל 8, בשנת 1875, מתה אימו, והוא ואחותו נשלחו לסבא בניו יורק.
בגיל 13 הוא נשלח ללימודי תיכון באקדמיית פילפס באנדובר במסצ'וסטס.
בשנת 1888 סיים לימודי תואר ראשון בקולג' ייל.
בשנת 1890 הוא הוסמך במשפטים על ידי אוניברסיטת הרווארד והצטרף למשרד הפרטי "Root and Clark", שנוהל על ידי אליהוא רוט.
בשנת 1893 היה סטימסון לשותף במשרד ובאותה שנה הוא נישא למייבל וולינגטון וויט.
בשנת 1906 מונה סטימסון על ידי נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט לתובע כללי במחוז הדרומי של ניו יורק.
בשנים אלו הוא היה למשפטן בעל שם ובשנת 1910 התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל מדינת ניו יורק, אך הפסיד.
הנשיא ויליאם הווארד טאפט מינה את סטימסון בשנת 1911 למשרת המזכיר לענייני מלחמה.
בתקופת כהונתו הוא המשיך בארגון מחדש של המערכת הצבאית שבה החל קודמו בתפקיד אליהוא רוט.
סטימסון סיים את תפקידו בשנת 1913, אך לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה נותר פעיל בתחום ההגנה ונמנה בין מובילי המדיניות האמריקנית לסייע לתושבי בלגיה שנפגעו ממוראות המלחמה.
באותה עת הוא נבחר על ידי הנשיא לשעבר רוזוולט למלא תפקיד מטעם צבא ארצות הברית בצרפת, אך הנשיא וודרו וילסון נמנע מלעשות שימוש בקבוצה שאורגנה על ידי רוזוולט.
למרות זאת, סטימסון התגייס לשירות כחייל מן השורה ושירת בצרפת כקצין שריון.
בסיום המלחמה, בשנת 1918, הוא נשא דרגת קולונל.
בשנת 1927 מונה סטימסון על ידי הנשיא קלווין קולידג' לשמש נציג ארצות הברית בניקרגואה, שהייתה נתונה באותן שנים תחת שלטון צבאי של ארצות הברית.
לאחר מכן הוא נשלח לשמש מושל כללי של הפיליפינים, תפקיד בו שימש בין השנים 1927 - 1929. עם כניסת הנשיא הרברט הובר לתפקידו בתחילת 1929 הוא הוזמן לשוב לארצות הברית כדי לשמש מזכיר המדינה בקבינט של הנשיא הרברט הובר.
בתפקיד מזכיר המדינה כיהן סטימסון בין השנים 1929–1933. בשנתיים האחרונות לכהונתו הוא עמד בראש משלחת ארצות הברית לוועידת לונדון לעניינים ימיים ולוועידת ז'נבה בנושא התחמשות.
בשנת 1932 יצאה ארצות הברית במדיניות המוכרת בשם "מדיניות סטימסון", בעקבות פלישת יפן למנצ'וריה, על פיה סרבה ארצות הברית להכיר בכל מצב מדיני שנכפה עליה.
לאחר סיום תפקידו נותר סטימסון מתנגד נחרץ להתנהלות יפן.
ביוני 1940 מונה סטימסון בשנית לתפקיד מזכיר המלחמה, תחת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
מינויו של סטימסון שהיה ידוע כתומך נחרץ של מלחמה נגד גרמניה ויפן פורש כמעיד על כך שפני ארצות הברית להשתתפות פעילה במלחמת העולם השנייה.
בשימוע בסנאט לקראת מינויו אמר סטימסון כי ארצות הברית נמצאת בסכנה גדולה המחייבת צעדים אקטיביים.
הוא דרש הנהגת גיוס חובה ותמיכה משמעותית בבריטניה המגינה על נתיבי השיט באוקיינוס האטלנטי.
עם זאת, הצהיר שאין כוונה לשלוח חיילים של ארצות הברית אל מחוץ לגבולותיה.
עם כניסתו לתפקידו הוא פעל בקונגרס להנהגת גיוס חובה ולהגדלה משמעותית של תקציב הביטחון.
בתחילת 1941 הוא עסק בהעברת חוק השאל והחכר בקונגרס ובהעברת ציוד לבריטניה בהתאם לחוק.
במאי 1941 נאם סטימסון נאום רדיו שנועד להשיג תמיכה ציבורית בשליחת צי ארצות הברית לאבטחת אספקת הנשק לבריטניה.
סטימסון תיאר את שלטון היטלר כחזרה לימי הביניים וטען שהסכנה מפניו יכולה להגיע לאמריקה.
הוא דרש מהעם האמריקאי להתגייס למען הגנה על הדמוקרטיה.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, עסק סטימסון בבניין צבא ארצות הברית.
סטימסון שימש מזכיר המלחמה עד ספטמבר 1945 כאשר בתקופתו עלה מספר החיילים בצבא ארצות הברית על עשרה מיליון.
סטימסון היה דוחף עיקרי לפיתוח פצצת אטום והנשיא רוזוולט, ואחריו הנשיא הארי טרומן, נתנו לו יד חופשית בנושא.
מלבד זאת הביע סטימסון התנגדות לתוכנית מורגנטאו.
בתום המלחמה הוא נמנה בין הדמויות המרכזיות שקראו לענישת פושעי המלחמה ופעולותיו תרמו במידה ניכרת לקיום משפטי נירנברג ולפיתוח תורת המשפט הבינלאומי.
מכון הנרי סטימסון לחקר יחסים בינלאומיים נקרא על שמו, כמו גם צוללת בצי האמריקני.
הר סטימסון, ההר השני בגובהו ברכס לואיס, בשטח הפארק הלאומי גליישר, במחוז גליישר, במדינת מונטנה שבארצות הברית, נקרא על שמו של הנרי סטימסון.
הנרי נויפלד (13 במרץ 1923 – 15 בדצמבר 1986) היה רופא קרדיולוג ישראלי, חתן פרס ישראל לרפואה וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
נויפלד נולד בלבובק שבפולין, וסיים את לימודיו האקדמיים ברפואה באוניברסיטת וינה בשנת 1948. בשנת 1951 סיים את תקופת התמחותו בקרדיולוגיה, ועלה לישראל.
לאחר עלייתו לישראל, הצטרף נויפלד לצוות בית החולים תל השומר (לימים המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר), כשנה עבד במחלקה הפנימית ולאחר מכן עד שנת 1959 עבד כקרדיולוג.
לאחר מכן הוא השתלם במרפאת מאיו שבמינסוטה בארצות הברית והיה עמית כבוד באוניברסיטת מינסוטה.
בשנת 1961 הוא שב לישראל וכעבור שנה ייסד את המכון לחקר הלב בבית החולים תל השומר, והיה מנהלו הראשון.
במכון פעל למיסוד בקרדיולוגיה כענף עצמאי, עסק בהפרדת האנגיוגרפיה ממחלקת הרנטגן ובשנת 1968 היה ממקימי היחידה לטיפול נמרץ.
במקביל לפעילותו המעשית, כיהן נויפלד לאורך השנים כמדען הראשי של משרד הבריאות וכפרופסור וראש הקתדרה לקרדיולוגיה על שם חיים שיבא בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
הוא השתתף בהנהלת האוניברסיטה, ישב במספר ועדות מקצועיות והיה חבר סנאט האוניברסיטה.
כמו כן היה נויפלד פעיל באגודות מקצועיות, שימש נשיא האיגוד הקרדיולוגי בישראל, נשיא האיגוד הקרדיולוגי האסיאתי-פסיפי, נשיא ההתאחדות הקרדיולוגית הבינלאומית (שש שנים) ונשיא מייסד של האגודה הבינלאומית לתרופות קרדיו-וסקולריות.
נויפלד כיהן גם כיו"ר הנהלת האגודה המדעית ארצות הברית-ישראל וכיהן כסגן יו"ר המועצה לקרדיולוגיה קלינית במסגרת ההתאחדות הקרדיולוגית הבינלאומית.
נוסף לכך הוא היה פעיל במסגרת ארגון הבריאות העולמי והשתתף בצוותי הארגון שפעלו למיגור מחלות לב ולמקרי חירום הנוגעים למחזור הדם.
בקשריו המקצועיים הבינלאומיים ראה נויפלד חשיבות לקידום מעמדה של מדינת ישראל.
נויפלד היה חתן פרס ישראל לרפואה לשנת 1985, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1984, חבר כבוד באיגודי קרדיולוגיים במדינות שונות (בהן ארצות הברית, ניו זילנד, אוסטרליה, פורטוגל, בריטניה, גרמניה ומקסיקו) ובמועצה לקרדיולוגיה קלינית, וחתן חמיה פרסים על הרצאות מיוחדות.
במהלך שנות פעילותו, התפרסמו על ידו עשרה ספרים מקצועיים ונכתבו כ-400 מאמרים, בהם עבור ה-Cardiovascular Drugs and Therapy Journal שהוא נמנה בין עורכיו המייסדים.
בהיותו מייסד המכון לחקר הלב היו מחקריו בעלי אופי ראשוני ובעלי חשיבות בתחום, ובהם פרסומיו בשנים הראשונות לפעילות המכון על שינויים בעורקים כליליים אצל ילדים ומחקר ארצי על פקידי ממשלה שערכו במכון בדיקות שגרתיות.
מתלמידיו : פרופ' יחזקאל קישון ופרופ' אלכסנדר בטלר.
סר הנרי ג'ורג' נוריס היה איש עסקים אנגלי, פוליטיקאי ופעיל בתחום הכדורגל שהתפרסם בעיקר כיושב-ראש מועדוני הכדורגל פולהאם וארסנל.
שיא פרסומו של נוריס הוא ככל הנראה בעקבות מעורבותו לכאורה בפרשת קידום ארסנל לליגה הראשונה ב-1919, למרות המיקום החמישי בליגה השנייה בעונה שלפני כן.
נוריס נולד בקנינגטון למשפחה מהמעמד הבינוני, ואת תחילת חינוכו קיבל בבתי ספר פרטיים.
הוא עזב את לימודיו בגיל 14 על מנת להצטרף למשרד עורכי דין.
לאחר שנה במשרד זה הוא עזב על מנת לפתח קריירה בתחום במסחר ופיתוח רכוש.
הוא צבר את הונו באמצעות בניית בתים בדרום ובמערב לונדון, ובעיקר באזור פולהאם.
הוא התנדב לצבא הבריטי במשך שנה אחת.
הוא כיהן בתפקיד ראש העיר של הרובע המטרופוליטני פולהאם בין 1909 ל-1919, חבר מועצת מחוז לונדון בין 1916 ל-1919, וכחבר שמרני בבית הנבחרים הבריטי מטעם מזרח פולהאם בין 1918 ל-1922. נוריס פרש מהפרלמנט לאחר שנקלע לסכסוך עם מפלגתו בסוגיית הפרוטקציוניזם.
נוריס היה קצין גיוס עבור הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא שירת בארטילריית המתנדבים השלישית של מידלסקס, ובשנת 1917 זכה לתואר אביר ולדרגת קולונל כהוקרה על שירותיו למדינתו.
נוריס היה גם חבר בולט באגודת הבונים החופשיים בה הגיע לדרגה בכירה, ולפילנתרופ ידוע הקשור אל הכנסייה האנגליקנית; נוריס היה חבר טוב של רנדול תומאס שכיהן באותה תקופה בתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי.
נוריס היה חובב כדורגל נלהב, ובהתחלה התמנה לדירקטור בפולהאם.
בתקופת כהונתו המועדון זכה להעפיל מהליגה הדרומית החובבנית אל הפוטבול ליג.
בזמן שכיהן כיושב ראש פולהאם היה לו תפקיד עקיף בהקמת צ'לסי.