tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החג מגפוניה, שבו חוגגים את הרג המַגִים על ידי דריווש ;
החג מרדגיראן, שבו גם כן נוהגים ב"נהפוך הוא";
החג פרוורדיגאן , המזכיר את פורים בשמו, חג המתים או חג האבות, שבו מבקרים את מקום קבורת המתים ומניחים אצלם מנות.
בנוסף, נמצא דמיון לחגים עתיקים מתרבויות אחרות:
חג לאַכִיתוֹ הבבלי, סמוך לתחילת חודש ניסן, שבו חגגו את ראש השנה והטילו גורלות (פור) לקביעת גורל השנה החדשה ;
חג הדיוניסיה ההלניסטי, שבו נהגו לשתות מן היין החדש, להציג קומדיות וטרגדיות ולעטות מסיכות, וגם הוא נחגג באופן שונה בעיר ובכפר.
התלמוד מזכיר חג בבלי נוסף ביום י' באדר.
בהיעדר ראיות ברורות המקשרות את פורים לאחד מן החגים הללו, העמדה המקובלת היא כי יש לראות את מקור חג הפורים באקלים המשותף שבו מתפתחים חגים ומנהגים, ובו כל חברה מפתחת היבטים ייחודיים לחגיגה.
חגיגות של פריקת-עול, תחפושות והיפוך הסדרים נפוצות גם בימינו, כגון הקרנבל הקתולי, ליל כל הקדושים וחגים נוספים.
במגילה נאמר שכל היהודים קיבלו עליהם לחגוג את פורים מיד לאחר הנס.
חוקרים חיפשו עדויות חוץ-מקראיות לזמן שבו הפך חג פורים לחג משמעותי אצל היהודים.
המקדימים טוענים שחג הדומה לפורים נחגג באופן נרחב, בשמחה ובמשלוח מנות, כבר בסוף תקופת בית המקדש השני.
חוקרים אלו מביאים כראיה את אזכורו של "היום המורדוכאי" בספר מקבים ב' (פרק ט"ו), את אזכור פורים במגילת תענית כיום שאין להתענות ואין להספיד בו, את אזכורו בקולופון לתרגום היווני למגילת אסתר שנשלח למצרים בשנת 77/76 לפנה"ס, ואת אזכורו בדברי יוסף בן מתתיהו כחג הנחגג בכל תפוצות ישראל.
המאחרים, לעומת זאת, טוענים כי עדויות אלו אינן מעידות על יותר מניצנים קדומים של חג אשר היה בעל חשיבות מועטה, וכי אי-אזכורו של החג בדברי פילון האלכסנדרוני ב ובמקורות אחרים מעיד שאופיו היה מצומצם.
מגילת אסתר היא היחידה מבין ספרי התנ"ך שלא נמצאה בין המגילות הגנוזות שבקומראן, והיו ששיערו שאנשי הכת שכתביה נחשפו שם לא קיבלו אותה כאחד מכתבי הקודש, ואכן חג הפורים לא נכלל ברשימות החגים של כת זו.
המשנה במסכת מגילה, שנכתבה בדור שלאחר מרד בר כוכבא, עוסקת בעיקר בדיני קריאת המגילה, מה שמעיד על כך שב כבר היה נהוג לקרוא את מגילת אסתר בחג פורים.
בהלכה נקבעו ארבע מצוות החלות בפורים, שאותן נהוג לסמן כ"ארבעת המ"ם": מקרא מגילה, מתנות לאביונים, משלוח מנות ומשתה ושמחה.
תחפושות אינן כלולות במצוות החג, והן מהוות מנהג מאוחר יותר.
נשים מחויבות במצוות אלו אף על פי שהן לא מחויבות במצוות עשה שהזמן גרמן, משום שגם הן ניצלו בנס פורים.
על מצוות אלו פסק הרמב"ם:
על כל אדם לקרוא מגילה פעמיים במהלך החג, פעם אחת בליל החג ובפעם שנייה ביום החג, כחלק מפרסום הנס וההודיה לקב"ה.
הקריאה נעשית מתוך מגילת קלף, בנעימה מיוחדת של טעמי המקרא, וכל השומעים את הקריאה יוצאים ידי חובה.
מקובל לקיים את קריאת המגילה באופן פומבי בבית הכנסת, כחלק מסדר תפילת ערבית ותפילת שחרית ביום הפורים.
אף על פי שלכתחילה יש לקרוא את המגילה דווקא בציבור, אם אי אפשר לאסוף מניין מותר לקוראה אפילו ביחיד, להבדיל מקריאת התורה.
חובה לתת ביום זה צדקה לשני נזקקים.
כל "מתנה" חייבת להיות בערך של מנה שאדם יכול לשבוע ממנה, ולכן גם כמה שקלים בודדים מספיקים כדי לצאת ידי חובה.
אפשר למסור את הצדקה על ידי שליח (כמו בית תמחוי), אך היא חייבת להימסר לעני ביום החג.
את המתנה הבסיסית אסור לתת מדמי מעשר כספים, אך אפשר לתת מעבר לסכום החובה ולחשב את התוספת מהמעשר.
מלשון הכתוב, "משלוח מנות איש לרעהו", בה המילה "מנות" כתובה בלשון רבים והמילה "רעהו" בלשון יחיד, הסיקו חז"ל שעל כל אדם לשלוח לפחות שני פריטי מאכל לאדם אחד.
הטעם המקובל למצווה זו הוא חיזוק האחדות בעם ישראל.
טעם נוסף, לוודא שלכולם יהיה אוכל ראוי לסעודת פורים, ולכן יש המקפידים לשלוח מצרכים המתאימים לסעודה.
כיום מקובל לחלק משלוחי מנות רבים המכילים חטיפים, ממתקים ומגדנות, לשכנים ולמכרים.
כנאמר במגילה, ימי פורים נקבעו להיות "ימי משתה ושמחה".
אף על פי שהחג מתחיל בלילה, נקבע בתלמוד (מסכת מגילה) שמצוות הסעודה מתקיימת דווקא ביומו של החג.
כחלק מקיום המצווה, מוזכרת בתלמוד החובה לשתות יין "עד דלא ידע בין 'ארור המן' ל'ברוך מרדכי'".
בקרב הפוסקים שתי דעות מרכזיות בנוגע למידת השכרות אליה התכוונו חכמים: האחת טוענת כי יש להשתכר עד שבאמת לא ידע האדם להבדיל בין רשע לצדיק, והשנייה טוענת כי על כל אדם לשתות מעט יותר ממה שהוא רגיל כדי לחוש בערעור שיקול דעתו.
יש גם הטוענים שמספיק להשתכר במידה המעודדת שינה, ובעת שנתו לא יבחין האדם בין ארור המן לברוך מרדכי (המאירי).
במסכת מגילה למדו חז"ל מהמילים , המאפיינות את החג לפי המגילה, כי ישנם שלושה איסורים בחג פורים:
בזמן שנהגה מגילת תענית, היה איסור להתענות גם בימים שלפני ואחרי פורים, אך כיום מותר להתענות ולהספיד בסמוך לפורים.
יום טוב: מלמד שאסור בעשיית מלאכה.
בהמשך נלמד מהגמרא שהיהודים לא קיבלו עליהם איסור זה, אך עם זאת נפסק להלכה כי הכוונה אינה לאיסור מלאכה כמו ביום טוב ממש, אלא שאסור לעשות מלאכות שאינן לצורך היום, בדומה לחול המועד.
הבנקים ובתי הספר בישראל אינם פועלים ביום זה, אך במקומות אחרים מסתפקים בקיצור יום העבודה.
בשל המסורת שלפיה המן האגגי היה מזרע עמלק, נוהגים המתפללים להרעיש ברעשנים או בכלים אחרים בעת אזכור שמו בקריאת המגילה, ובכך מקיימים באופן סמלי את מצוות מחיית זכר עמלק.
גם כשמוזכר עמלק בקריאת התורה, יש המוחים את שמו באמצעים שונים.
מנהג נוסף המסמל את מחיית זכר עמלק הוא הכנת בובת המן.
בובה זו מיוצרת מחומרים שונים כמו בד, נייר או חימר, ומייצגת את המן הרשע.
במהלך החג מוצגת הבובה לראווה ולרוב נוהגים אף לתלות אותה על עץ או לשרוף אותה.
המנהג נועד להזכיר את ההצלה והניצחון של היהודים ואת עונשו של המן.
נהוג לעטות מסכות ותחפושות, מנהג שהחל בימי הביניים בוונציה, כנראה בהשפעת קרנבל המסכות המקומי.
אחת ההתייחסות הקדומות למסכות בהלכה מובאת ברמ"א, שם הן מכונות "לבישת פרצופים".
ברמ"א נראה שהסיבה למנהג היא כ"מנהג שמחה".
בהגות היהודית ניתנו הסברים שונים למנהג.
בעל השפת אמת כתב שהתחפושת מלמדת את הרעיון שהפנימיות של האדם יכולה להשתנות בעקבות מעשים חיצוניים.
מחבר הבני יששכר כתב שמתחפשים כדי לרמוז לכך שהתבוללות יהודים בימי אחשוורוש הייתה רק כלפי חוץ.
הרב שלמה אבינר הסביר שכל הדמויות הראשיות בסיפור המגילה מתחפשות במובן מסוים:
הקב"ה הוא המתחפש הראשי בשל היותו נעדר לגמרי מהסיפור, בעוד שהמגילה רצופה בצירופי מקרים לכאורה, המבטאים למעשה את ידו הנסתרת של הקב"ה.
החל מהמאה ה-13 הופיעו פרודיות ספרותיות לפורים, העושות צחוק מסיפור המגילה, מאלמנטים שונים בחיים היהודיים וממנהגי פורים בפרט.
ביניהן ידוע במיוחד הפיוט ליל שיכורים, המשתייך לתת-סוגה של פרודיות העוסקות באהבת היין בפורים, ובשנאה כלפי אויבו הגדול, המים.
בתת-סוגה זו מופיעות לעיתים קרובות יצירות המהוות פרפרזה על טקסטים יהודיים ליטורגיים, המוסבים לשבח היין והשכרות.
הצגות מיוחדות הקרויות "פורים שפיל" מועלות ביום זה, ועוסקות לרוב בסיפור המגילה באופן היתולי.
בישיבות נהוג למנות מבין התלמידים את "רב פורים", שבין היתר דורש דרשה פסבדו-תורנית מצחיקה המובילה לאווירה מבודחת.
נוהגים לחלק לילדים דמי כיס הידועים בשם "דמי פורים" או "מעות פורים".
בחלק מהערים בישראל נהוג לקיים בפורים מצעד היתולי בשם "עדלאידע" ברחובות העיר.
תהלוכת פורים הראשונה נערכה בתל אביב בפורים תרע"ב (1912), ועד היום מתקיימות עדלאידות הכוללות מצעד, רקדנים, משאיות ובובות ענק (למשל בעיר חולון).
בעת המודרנית נוצרה תופעה של ילדים ובני נוער המשתמשים בנפצים, חזיזים וזיקוקים, רימוני עשן ופצצות סירחון.
סחר בצעצועים אלה או שימוש בהם מנוגד לחוק במדינת ישראל.
הפיצוצים מסכנים חיים, מבהילים בני אדם ובעלי חיים, פוגעים בסובלים מפוסט-טראומה ועלולים לגרום פציעות קשות למשתמשים בהם ולסובביהם.
המשטרה והרשויות המקומיות מנסות להילחם בתופעה באמצעות הסברה ואכיפה, בעוד אנשי חינוך עוסקים באזהרת ילדים מעיסוק בצעצועים מסוכנים.
הרבנים הראשיים ורבנים מכל המגזרים מדגישים מעת לעת את האיסור להשתמש בנפצים אלו, ואף קוראים לדווח למשטרה על מוכרי נפצים לא חוקיים.
ישנה דעה הלכתית שנדחתה, לפיה הזמן הקובע להגדרת עיר כמוקפת חומה אינו ימות יהושע בן נון אלא ימות אחשוורוש.
התלמוד הירושלמי מסביר את הבחירה בימות יהושע בכך ש"חלקו כבוד לארץ ישראל", שהייתה חרבה בזמן המגילה ועל כן הרחיקו לזמן שבו הייתה בנויה.
אולם התלמוד הבבלי למד זאת בגזרה שווה בין הפסוקים: "על כן היהודים הפרזים" שכתוב במגילה, ובין: "לבד מערי הפרזי הרבה מאד" בספר דברים.
בערים עתיקות שבהן יש ספק אם הייתה חומה בימות יהושע בן נון, חוגגים את פורים בשני הימים ומברכים על קריאת המגילה בי"ד באדר בלבד.
רוב הערים העתיקות בישראל הן ערים שקיים לגביהן ספק כזה, כמו צפת, יפו וכו'.
טבריה היא מקרה מיוחד כיוון שהספק לגביה הוא לא על מציאות קיומה של חומה מימות יהושע, אלא שאלה הלכתית האם הכנרת יכולה להיחשב כחומה של העיר.
ישנם מקומות עתיקים שבהם התחדש היישוב היהודי, כמו חברון ושילה, שגם בהם מציינים את החג במשך יומיים מחמת הספק.
בשל ההלכה "סמוך ונראה" ממסכת מגילה, שעל פיה כל הסמוך לעיר מוקפת והנראה ממנה נכלל בתוכה, הספק מורחב לעיתים גם לערים אחרות, כמו בני ברק.
גם בערים מסוימות מחוץ לארץ ישראל חוגגים את פורים במשך יומיים, בהן איזמיר שבטורקיה, חלב שבסוריה ובגדאד שבעיראק.
בהלכה קיים דיון מפורט ובו דעות שונות לגבי "בן עיר שהלך לכרך ובן כרך שהלך לעיר": אדם שנוסע בימי הפורים מעיר מוקפת חומה לעיר שאינה מוקפת חומה, ולהפך.
הנושא נדון בשאלות רבות לרבנים, מחמת מורכבותה של ההלכה בנושא.
הדבר תלוי, בין היתר, במועדי נסיעתו ובכוונותיו של הנוסע בשעת נסיעתו.
"פורים משולש" הוא כינוי מקובל למצב ההלכתי שנוצר כאשר פורים המוקפים, ט"ו באדר, חל בשבת.
לפי כללי הלוח העברי הקבוע, י"ד באדר אינו יכול לחול בשבת, ולכן מקרה היפותטי כזה אינו נידון במסגרת הסוגיה.
הבעיה ההלכתית בט"ו באדר שחל בשבת נובעת מחשש לחילול שבת בקיום חלק ממצוות הפורים.
על כן, על פי השיטה המקובלת, מקיימים חלק מהמצוות ביום שישי וחלק מהן ביום ראשון.
מצב זה מכונה "פורים משולש" מכיוון שמצוות החג מתפרסות על פני שלושה ימים רצופים.
פורים משולש הוא אירוע נדיר יחסית, הקורה רק בכ-11.5% מהשנים, באותן שנים שבהן חל גם ערב פסח בשבת (שנות השא, זחא והחא).
הבעיה העיקרית היא קריאת המגילה, שאינה יכולה להיעשות בשבת.
ב נאמר שכאשר פורים חל בשבת, מקדימים לקרוא את המגילה ביום שישי, י"ד באדר (שבו קוראים גם בני הפרזים).
בתלמוד מבואר כי אף שמעיקר הדין אין מניעה לקרוא מגילה בשבת, אסרו חז"ל לקראה בשבת משום גזירה דרבה: "שמא יעבירנו ארבע אמות ברשות הרבים".
הקריאה אינה יכולה להידחות ליום ראשון, מפני שאין קוראים את המגילה לאחר יום ט"ו באדר.
הסבר אחר לאיסור הקריאה בשבת נובע מהזיקה בין קריאת המגילה למצוות מתנות לאביונים, שאינן יכולות להינתן בשבת (שהשימוש בכסף אסור בה).
טעם זה מחייב גם את הצמדת הענקת המתנות לאביונים לקריאת המגילה, ולכן שתי המצוות מתקיימות ביום שישי.
מועד עריכת סעודת פורים פחות ברור.
אף על פי שלכאורה אין מניעה לקיים סעודה זו בשבת, נאמר בתלמוד הירושלמי שאין לקיימה בשבת, כדי לא לערב בין שמחת הפורים, הנקבעת בידי אדם, לשמחת השבת, הקבועה ועומדת מששת ימי בראשית.
בשל כך, קובע הירושלמי, יש לדחות את הסעודה ליום ראשון.
נימוק נוסף שלא לעשות את הסעודה בשבת הוא שהסעודה תלויה במשלוח מנות (שנועד לצורכי הסעודה), ואין לשלוח מנות בשבת (או בשל איסור הוצאה מרשות לרשות או בשל איסור קניין בשבת).
כיוון שאין התייחסות לנושא בתלמוד הבבלי, רוב פוסקי ההלכה הראשונים פסקו לפי התלמוד הירושלמי, וכתבו שמאחרים את הסעודה ליום ראשון.
מקצת מהראשונים קיבלו את דעת הירושלמי שלא לעשות סעודה בשבת, אך הכריעו שעדיף להקדים אותה ליום שישי, יחד עם קריאת המגילה.
ברם, ראשונים רבים דחו את דברי הירושלמי, וקבעו שיש לערוך את הסעודה בשבת.
התפרסמו במיוחד דברי רבי לוי בן חביב, רבה של ירושלים ב, שהכריע כראשונים אלה, ונהג למעשה לערוך סעודת פורים ולשלוח מנות בשבת עצמה.
רוב הפוסקים דחו את ראיותיו של רבי לוי בן חביב, וטענו שהתלמוד הבבלי לא הכריע בסוגיה זו ולכן יש לפסוק לפי התלמוד הירושלמי, וכך המנהג הרווח כיום – לערוך את סעודת הפורים ולשלוח מנות ביום ראשון.
בתלמוד הבבלי נאמר שיש לשאול ולדרוש בהלכות פורים בשבת זו.
לדעת הרמב"ם זהו חיוב מיוחד משום שנגרעה קריאת המגילה, ואילו לדעת השולחן ערוך זה חיוב בפורים שכזה ככל המועדים.
אם כן, סדר הדברים לפי הדעות שהתקבלו להלכה ולפי המנהג הרווח הוא:
ביום שישי, י"ד באדר – קוראים את המגילה ונותנים מתנות לאביונים.
לא ניתן לקיים את מצוות מקרא מגילה לאחר ט"ו באדר, והאביונים נושאים עיניהם לקריאת המגילה, לכן מקדימים ולא דוחים את שתי המצוות האלה.
ביום שבת, ט"ו באדר – מוסיפים בקריאת התורה למפטיר את הקריאה המיוחדת לפורים, ומוסיפים בתפילת העמידה ובברכת המזון את תפילת "על הנסים".
בנוסף, נוהגים להפטיר את הפטרת שבת זכור, "פקדתי את אשר עשה עמלק".
ביום ראשון, ט"ז באדר – שולחים משלוח מנות ומקיימים את סעודת פורים, לרבות שתיית יין.
מצוות משלוח מנות צמודה לסעודת פורים מפני שאחד מטעמיה הוא אספקת מזון לסעודת החג.
הלכה עתיקה שאינה מתקיימת בימינו מתייחסת לדינם של "כפרים", שהם מקומות יישוב קטנים מאוד (שאין בהם עשרה "בטלנים" – אנשים הבטלים ממלאכת כפיים כדי לעסוק בצורכי ציבור או בלימוד תורה ובתפילה).
במקומות אלו הייתה המגילה נקראת בתקופת חז"ל גם לפני י"ד באדר, כדי שהקריאה תתקיים בימי שני וחמישי, שבהם היו אנשי הכפרים מגיעים לשווקים.
כך יכלו לקיים את מצוות מקרא מגילה מבלי שתיפגע פרנסתם.
בשיטה זו יכלו להקדים את קריאת המגילה עד יום י"א באדר.
פורים קטן ושושן פורים קטן
פורים קטן ושושן פורים קטן הם כינויים לימים בתאריך חג הפורים, י"ד ו-ט"ו באדר בהתאמה, המתקיימים בחודש אדר א' בשנה מעוברת.
בעוד בשנים רגילות יש חודש אדר אחד, בשנה מעוברת יש שניים: חודש אדר א' וחודש אדר ב'.
בשנה מעוברת חג הפורים נדחה לחודש אדר ב'.
אמנם יש דעות בתלמוד שעל החג לחול באדר א', וכך נוהגים הקראים (שהרי במגילת אסתר כתוב שפורים נחוג ב"חודש השנים עשר" מניסן, ובשנה מעוברת החודש השנים עשר הוא אדר א' ולא אדר ב'), אך לא כך נפסק להלכה.
המשנה קובעת כי קריאת המגילה ומתנות לאביונים אינן נוהגות בפורים קטן.
אף על פי כן, התלמוד קובע כי פורים קטן אסור בתענית ובהספד, ואין אומרים בו תחנון.
כך פסקו רוב הראשונים, אך יש החולקים.
מקצת מן הראשונים (כגון רבי יחיאל מפריז) סברו שמצוות שמחה נוהגת בפורים קטן כמו בפורים רגיל, ולכן ערכו סעודה גדולה גם בפורים קטן וקראו למוזמנים להצטרף ל"שמחת פורים".
למעשה כתב הרמ"א שאף שאין הלכה כדעתם, ראוי להרבות בסעודה כדי לצאת ידי דעת המחמירים.
יש שכתבו כי מי שמחמיר לקיים סעודה, ראוי שיחמיר אף במשלוח מנות.
השבת שלפני פורים קרויה "שבת זכור", משום שקוראים בה בתורה את פרשת זכור שנזכרת בה מצוות זכירת מעשה עמלק והחובה למחותו (סוף פרשת כי תצא).
קריאת פרשה זו היא מצווה מן התורה לפי רוב הפוסקים, וחז"ל קבעו לקיים אותה דווקא בסמוך לפורים, משום שלפי המסורת המן היה מזרע עמלק.
בשבת זו נוהגים בני הספרדים ועדות המזרח לקרוא לפני קריאת התורה או אחריה את הפיוט "מי כמוך ואין כמוך" שכתב רבי יהודה הלוי העוסק בסיפור המגילה.
לפי מנהג האשכנזים אומרים פיוטי יוצר וקדושתא מרבי אלעזר הקליר בברכות קריאת שמע ובחזרת הש"ץ של שחרית (כיום פיוטים אלו נאמרים רק בקהילות מעטות), בהם הפיוטים בלשון אשר הזכרת לזוכריך ואץ קוצץ.
בתפילת העמידה של פורים, וכן בברכת המזון, מוסיפים קטע הודיה על הנס בשם "על הנסים", במטרה לזכור את הנס.
בערים מסופקות (שיש ספק היום היו מוקפות חומה) יש נוהגים להוסיף את הקטע בשני הימים ויש שנוהגים רק ביום הראשון.
בנוסח אשכנז נהגו לומר את הפיוט ויאהב אומן – קרוב"ץ בחזרת הש"ץ מרבי אלעזר הקליר.
כיום פיוטים אלו נאמרים רק בקצת קהילות.
בסידורי אשכנז (המזרחי) מופיע גם פיוט "מאורה", פיוט לפורים הנאמר לפני חתימת ברכת יוצר המאורות בברכות קריאת שמע כמנהג קצת קהילות, והוא נאמר כיום בקהילות ספורות בעולם בכלל.
במחזור ויטרי מובא פיוט מיוחד לתפילת ערבית של ליל פורים בשם 'ליל שיכורים', שהוא למעשה פרודיה על פיוט 'ליל שימורים' לתפילת ערבית של פסח.
בתפילה קוראים בתורה את פרשת מלחמת עמלק מתוך פרשת בשלח.
בערים המסופקות יש שנוהגים לקרוא בתורה רק ביום הראשון ויש שנוהגים בשני הימים.
בזמן אמירת ברכת המזון שלאחר סעודת פורים נוהגים לומר מיגדול כבימים שיש בהם מוסף ולא מגדיל כבשאר ימות השנה.
ברוב עדות ישראל (למעט חלק מהאשכנזים) אומרים שיר של יום מיוחד לפורים, כשבחלק מהמקומות הוא נאמר במקום השיר הרגיל ובחלק בנוסף לו.
הספרדים וחלק מהאשכנזים הנוקטים בשיטת הגר"א ואומרים את מזמור תהילים כ"ב, האיטלקים אומרים את מזמור תהילים ז', והתימנים אומרים את מזמור תהילים פ"ג.
בחלק מקהילות האשכנזים אין אומרים מזמור מיוחד לפורים.
בניגוד לחגים אחרים, ובפרט חנוכה, אין אומרים בפורים הלל.
בתלמוד הבבלי נתנו לכך שלושה הסברים:
הנס קרה בחוץ לארץ ולא תיקנו הלל על נס שלא אירע בארץ ישראל.
סיפור פורים, אף שסופו טוב, מותיר את היהודים נטולי עצמאות מדינית וכפופים למרותו של מלך זר.
קריאת המגילה עצמה ממלאה את תפקיד קריאת ההלל.
ישנם פוסקים שכתבו כי לפי ההסבר שקריאת המגילה מהווה תחליף להלל, משמע שקיים חיוב עקרוני לקרוא את ההלל בפורים, אך כיוון שקוראים את המגילה אין צורך לקרוא הלל; ולכן מי שאינו יכול לשמוע את קריאת המגילה מסיבה כלשהי, חייב לקרוא את ההלל בפורים.
באופן היסטורי התאפיין חג פורים במגוון רחב מאוד של מאכלים מקומיים מסורתיים, בעיקר דברי מתיקה.
במדינת ישראל אכילת "אוזני המן" הפכה למנהג הבולט.
ביהדות מזרח אירופה נהגו לאכול קרעפלאך ואוזני המן.
במקור היו אוזני המן עוגיות עם מילוי פרג, אך במשך השנים השתכלל המנהג.
השם "אוזני המן" הוא בדיחה לפורים בשפת היידיש.
כיסוני פרג נקראים ביידיש "מאהן טאשן".
"מאהן" (פרג) נשמע כמו "המן" וצורת הכיסונים דומה לאוזניים, וכך נוצרו "אוזני המן".
מאז התפשט המנהג בכל העדות, והכיסונים מולאו בשלל מילויים שונים.
בפולין מולאו אוזני המן באגסים ובאגוזים.
באוקראינה מולאו אוזני המן בדבש ובאגוזים.
בצ'כיה מולאו אוזני המן בשזיפים.
במרוקו הכינו עוגיות "שבקייה" או "ברקוקש" שהוא קוסקוס חלבי מתוק.
בכמה מקומות במרוקו הכינו גם חלה מתוקה עם ביצים קשות הנקראת "אפו בוייז'ו".
בלוב ובתוניס הכינו היהודים עוגיות מיוחדות לפורים הנקראות דבלה, ספרה ומקרוט, ונקראו יחד "חלאוות' פורים".
בטורקיה וביוון הכינו היהודים מאפה מטוגן לחג שנקרא "אצבעות המן".
בהונגריה הכינו עוגת פלודן ועוגיות "קיפלי" בצורת חצי סהר שמולאו באגוזים.
בהודו הכינו מאפה הנקרא "פורן פולי בהקרי" שמולא בחומוס ממותק.
באפגניסטן הכינו היהודים מאכל מתוק שנקרא "חלווה" שעשוי מאורז קלוי עם סוכר, זעפרן, אגוזים ותבלינים.
בכמה מקומות באפגניסטן נהגו גם להכין עוגיות בצורת הדמויות של מגילת אסתר או להחביא ביצים קשות בתוך עלי בצל.
בעיראק הכינו "סמבוסק מטוגן" במילוי גרגרי חומוס, לזכר הזרעונים שאכלה אסתר המלכה בארמון המלך אחשוורוש.
בסוריה ובלבנון הכינו לפורים תבשיל של שעועית לבנה.
בגרמניה נהגו לאכול בשר מעושן, שכונה 'המן'.
בפולין נהגו לבשל בשר עוף בחלב שקדים.
פורים הוא החג היחיד בלוח השנה העברי שפוצל לשני ימים (ולעיתים אף לשלושה, בפורים המשולש) המשתנים ממקום למקום.
בערים שהיו מוקפות חומה בימי יהושע בן נון, חוגגים את החג יום אחד אחרי יישובים וערים שלא היו מוקפים חומה בזמן יהושע בן נון.
שאר חגי ישראל נחגגים בכל המקומות באותו זמן (אם כי בחוץ לארץ מוסיפים יום טוב שני של גלויות).
פורים הוא חג שמדגיש ומעודד שתיית יין, כמאמר חז"ל: .
בפורים תיקנו עשיית מעשים גשמיים, כסעודה וכמעשי רעות, להודיה על הנס, שלא כמו בפסח ובחנוכה שבהם תיקנו תפילת הודיה - קריאת ההלל, כדי להודות על הניסים.
על פי הרב מרדכי יפה, סיבת הדבר היא כי בפסח ובחנוכה הייתה הצלה רוחנית, להבדיל מחג הפורים שבו הייתה הצלה גשמית (פיזית).
יש מסבירים כי בפורים מתגלה שגם על ידי אכילה ושכרות ניתן להגיע לקדושה.
דרשה המובאת בתיקוני הזוהר מציינת את חשיבותו היתרה של החג, בכך שהיא מקשרת את פורים ליום הכיפורים:
הדמות המרכזית באירועים שהובילו לביטול הגזירה היא אישה, אסתר המלכה, שהפכה לאישה החזקה ביותר באימפריה הפרסית.
גם עצם הפיכתו של מאורע ההצלה לחג היסטורי נזקף, על פי רבי שמואל בר יהודה בתלמוד הבבלי, ליוזמתה של אסתר, שביקשה מחכמי ישראל באותה תקופה: .
חכמי ישראל דחו את בקשתה בטענה שהדבר יגרום לקנאת אומות העולם בישראל, אך אסתר השיבה שהמאורע ממילא נרשם בספר דברי הימים למלכי פרס ומדי.
בנוסף, נשים חייבות בכל מצוות החג אף שאלו מצוות עשה שהזמן גרמן שבדרך כלל נשים פטורות מהן, מכיוון שאף הן היו באותו הנס (לפי הרשב"ם הן היו עיקרו של הנס, לפי בעלי התוספות הן ניצלו בזכות הנס, ולפי הריא"ז הן היו זרז לנס).
ישנן קהילות ומשפחות שהנהיגו להן ולצאצאיהן לקיים יום שמחה פרטי בתאריך שבו קרה להן נס הצלה מיוחד.
בשל הדמיון לחג הפורים שמציין אף הוא נס הצלה, חגים כאלה כונו בשם 'פורים שני', למרות שהם יכולים להתקיים בכל זמן בשנה.
פֻרֵידִיס היא מועצה מקומית ערבית במחוז חיפה בישראל, השוכנת במורדות המערביים של רכס הכרמל.
הכפר הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1952.
כלל תושבי פוריידיס הם ערבים-מוסלמים.
ראש המועצה הנוכחי הוא אחמד בריה.
ייתכן ששמו של היישוב נגזר מהמילה הערבית فـِردَوْس ("פִרְדַוְס" - גן עדן), בצורת הקטנה, כלומר "גן עדן קטן".
המילה "פרדוס" היא מילה בפרסית שנשאלה גם לעברית - פרדס, וגם ללשונות אירופה - למשל באנגלית: Paradise.
ואילו יש הטוענים שמקור השם "פֻרידיס" או "פוריידיס" הוא משיבוש השם "הורדוס", שהקים את קיסריה הסמוכה ושמו נשתמר במקום.
עם תושבי היישוב נמנות איבתיסאם מחאמיד, זוכת פרס הדלאי לאמה לשלום ולחברה לשנת 2009, ואבתיסאם מראענה, חברת הכנסת לשעבר ממפלגת העבודה.
בשנת 1859 העריך הקונסול הבריטי את אוכלוסיית הכפר ב-200 נפשות שעיבדו כ-75 דונמים.
בשנת 1870 ביקר במקום החוקר הצרפתי ויקטור גרן הוא העריך את האוכלוסייה ב-140, רובם רועים וחוטבי עצים ומיעוטם חקלאים.
בשנת 1882 סקר של הקרן לחקר ארץ ישראל תיאר את בתי הכפר הבנויים אבן וטיט עם חומה מצידו הדרומי.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל נמנו בכפר 335 תושבים ובמפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל 454 תושבים, כולם מוסלמים.
שטח הכפר היה 4,450 דונם מהם 365 דונמים של מטעים וחקלאות שלחין, כ-1,700 דונם בהם גידלו דגנים ו-6 דונמים שטח בנוי.
פוריידיס היה יישוב קטן עד שנות ה-20 של המאה ה-20. לאחר מאורעות תרפ"ט, בהן נרצח הרב אברהם יעקב אורלנסקי, רבה של זכרון יעקב בטבח חברון (תרפ"ט), החליטו תושבי זכרון יעקב לפנות מחצרותיהם משפחות של שכירים ערבים מקלנסווה, מאום אל-פחם ומכפרים אחרים, אשר התגוררו בזכרון יעקב.
התושבים הערבים המפונים בקשו להמשיך לעבוד בזכרון יעקב וכבר התקשו לחזור לכפריהם המקוריים, ועל כן עברו לגור בפוריידיס, דבר שהביא לגידול היישוב.
ב-3 ביולי 1938 נרצח ביריות נחום וייספיש, איכר ויצרן גבינות משפיה (בנו של הרב דוד בהר"ן וחתנו של חיים דב קנטור, השו"ב משפיה).
רצח זה הוא פעולת האיבה היחידה שיוחסה לבני פוריידיס.
למרות זאת, אנשי פוריידיס הכחישו שהם היו מעורבים ברצח.
במלחמת העצמאות לא נפגע היישוב הודות ליחסיו עם תושבי זכרון יעקב, בנימינה והסביבה, שאורח החיים החקלאי בהם היה תלוי בעובדים ערבים מהכפרים הסמוכים פוריידיס וג'סר א-זרקא, ולכן התעקשו להשאיר יישובים אלו, חרף הצעות חוזרות ונשנות של הצבא לפנותם.
לפוריידיס עקרו מרצונם או גורשו בין 500 ל-1,200 פליטים מטנטורה.
באמצע יוני 1948 עדיין נמצאו בפוריידיס כ-1,200 מפליטי טנטורה, אך רובם גורשו בקיץ משטח המדינה היהודית, ובפוריידיס נשארו מהם רק כ-20 נשים וילדים, שאחר כך הצטרפו אליהם גם גברים שהיו עצורים בידי ישראל.
הממשל הצבאי על ערביי ישראל לא הוחל על תושבי פוריידיס והמקום גדל מכ-1,500 נפש בראשית 1948 ל-2,500 נפש בשנת 1963.
בימי המנדט הבריטי למדו ילדי הכפר בטנטורה.
בראשית ימי המדינה נבנה בכפר בית ספר ולימדו בו מורים יהודים רבים, עולים מעיראק.
המועצה המקומית הקציבה תקציב משמעותי ביותר לקידום החינוך בכפר.
בשנת הלימודים תשס"ה היו 41.5% מהתלמידים בפוריידיס זכאים לתעודת בגרות.
בשנת תשס"ו רק 34% מהתלמידים בפוריידיס היו זכאים לתעודת בגרות.
עבודה מסודרת של בית הספר העלתה את אחוזי הזכאות לבגרות בשנת תשס"ח ובשנת תשס"ט ל-76% ול-74% בהתאמה.
מנהל בית הספר הסביר את ההצלחה: "חלק מהתלמידים קיבלו קורסים שמגבירים את המוטיבציה ואת יכולות הלימוד.
מאידך, נתתי למורים אוטונומיה בכל הנוגע לשיטות ההוראה, כאשר הכלל הוא כי כל מורה אחראי על הצלחת התלמיד במקצוע שלו.
יכולת לראות כאן תלמידים בימי שישי, בשבתות, ובשעות אחר הצהריים.
המורים נתנו להם תגבורים, וההורים - שהיו חלק בלתי נפרד מהתהליך - הביאו להם כיבוד.
גם אחרי שעות הלימודים נמשך הקשר, בקו טלפוני פתוח והדרכה באמצעות האינטרנט".
כן זכה בית הספר לשעות תגבור ממשרד החינוך באמצעות אגף שח"ר ומהמועצה המקומית.
פוריטניות היא תנועה נוצרית שהתפתחה באנגליה במאה ה-17 ובהמשך בניו אינגלנד במטרה "לטהר" (שם התנועה נגזר מהמילה האנגלית Pure, טהור) את הכנסייה האנגליקנית משאריות הקתוליות שלטענתם נותרו בה.
התנועה דגלה באורח חיים סגפני ופשוט, באיסורים מחמירים ושמירה קפדנית על עקרונות המוסר של הדת, שהייתה אמורה לשלוט על כל תחומי החיים.
הממסד הכנסייתי והכתר האנגליים רדפו את הפוריטנים, שהתנגדו מצדם בתוקף לדת הרשמית הפגומה בעיניהם, ובשל כך רבים מהם היגרו לצפון אמריקה.
במשך כמאה שנה שלטה התנועה בהתיישבות האנגלית בעולם החדש, ומילאה תפקיד מכריע בהיסטוריה של המושבות שיהיו לארצות הברית.
הסתמכות הפוריטנים על האמונה האישית ועל זכות המאמינים להתאגד בקהילות דתיות עצמאיות גרמה במרוצת הזמן להתפלגות התנועה לכיתות רבות ולהתפתחותה של סובלנות דתית והכרה בפלורליזם רעיוני.
הפוריטניות נוצרה מתוך חוסר הסכמה עם הפשרה הדתית האליזבתנית, אותה ראו הפרוטסטנטים הרדיקליים יותר ככניעה לכוחות הקתוליים.
בעוד שהתנועות הפרוסטנטיות באירופה היבשתית היו תאולוגיות במידה רבה ונמנעו מכינון מודלים קתוליים של ארגון הכנסייה, הרפורמציה האנגלית השליטה על הכנסייה את בית המלוכה, תוך הותרת פרקטיקות דתיות רבות על כנן.
בעיני הפוריטנים, הדוקטרינה נעשתה למשרתת של הפוליטיקה, דבר שלא היה מקובל עליהם.
פרוטסטנטים שנרדפו באנגליה תחת שלטונה של מרי הראשונה ברחו לאירופה כגולים פוריטנים, ושם הם יצרו קשר קרוב עם הרפורמטורים בז'נבה הקלוויניסטית ובגרמניה הלותרנית.
קשרים אלה השפיעו על עמדותיהם כלפי הפשרה הדתית האליזבתנית.
למרות שהם הושפעו מהקלווניסטים, הפוריטנים לא הסכימו עמם בכל נושא.
מחלוקות אלה משקפות את מקור התנועה, שהתפתחה בכמה שלבים.
כולם האמינו שהכנסיות הקיימות הושחתו בשל הקשר עם התרבויות הפגאניות (בייחוד הרומית), ובשל חוקיהם של המלכים והאפיפיורים.
כולם טענו שיש צורך בשינוי מבנה הכנסייה וב"טיהור" של הפרקטיקה בעזרת יישום של דברי כתבי הקודש.
כמו כן כולם הסכימו על הכמורה של כל המאמינים.
אולם, היו ביניהם מחלוקות בעיקר בנושאים של ארגון הכוח והכנסייה.
מכיוון שהפוריטנים היו פרוטסטנטים בעלי השכלה ומחויבות ורדיקליים יחסית, הם רצו שהכנסייה האנגלית תדמה יותר לכנסיות הפרוטסטנטיות האירופאיות, בייחוד זו של ז'נבה.
פוריטנים התנגדו לקישוטים ולריטואלים בכנסיות (מלבושים, עוגב, כריעה) ראו בהם מנהגים פגאניים, וכינו אותם "שחצנות וסמרטוטים אפיפיוריים".
הם התנגדו גם לבתי דין כנסייתיים.
הם סירבו להשלים עם כל הנוסחאות והריטואלים של "סידור התפילה הכללי" (Book of Common Prayer), והכפייה של ספר תפילה זה על פי חוק גיבשה את הפוריטניות לתנועת התנגדות מוגדרת.
הפוריטנים לא הסכימו אם להעדיף מודל פרסביטריאני או קונגרגציוני, אך כולם ביקרו קשות את המבנה ואת הליטורגיה שהמונרכיה ניסתה לאכוף.
מאמצים של הבישופים של הכנסייה האנגלית לאכוף אחידות בשימוש בספר התפילה מיקדו את תשומת לבם של הפוריטנים בהיררכיה הכנסייתית.
הנושא של היררכיה כנסייתית היה בעייתי, ואליזבת' ביקשה מריצ'רד הוקר לכתוב את "על חוקי המוסד הכנסייתי" כדי להתנגד לטענות הפרסביטריאניות.
הוקר דוחה באופן מפורש את "האחים מהכנסייה בז'נבה", כשהוא משרטט דרך אמצעית לכנסייה האנגלית.
ההגות שלו בנושא זה נעשתה לבסיס האידאולוגי של הכנסייה האנגליקנית, ומאוחר יותר ישתמש בה הארכיבישוף ויליאם לאוד.
הסיעה הדומיננטית בכנסייה האנגלית לעגה לרדיקלים אלה, ולפיכך כינו אותם "פוריטנים" בשל הקיבעון שלהם ביחס ל"טיהור" הכנסייה.
במקביל לרפורמציה האנגלית, הרפורמה ב נעשתה על פי המודל הקלוויניסטי הפרסביטריאני, ופוריטנים רבים קיוו להרחיב מודל זה גם לאנגליה.
כאשר ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד נעשה למלך אנגליה, הוא מינה כמה פוריטנים ידועים לעמדות כוח בתוך הכנסייה האנגלית, והקפיא את קידומו של ויליאם לאוד.
עם זאת, הוא לא היה פוריטן והוא חשד בפוריטנים, בראותו בתנועה הפוריטנית סכנה פוטנציאלית לשליטה המלכותית על הכנסייה.
הוא ביקש לפרסם את התנ"ך של המלך ג'יימס, בין השאר על מנת לחזק את האורתודוקסיה האנגליקנית נגד הביבליה של ז'נבה.
זו האחרונה הייתה פופולרית בקרב הפוריטנים, והיא כללה תרגומים אנטי-מלוכניים.
לותר רצה שכתבי הקודש והתפילות יתורגמו לשפות המקומיות; עבור הפוריטנים, שהאמינו בעליונות של כתבי הקודש, כתבי קודש באנגלית היו בעלי חשיבות ראשונה במעלה.
כל סבב חדש של אכזבות פוליטיות בתקופה הזאת העמיד כל פוריטן וכל קהילה פוריטנית בפני משבר חדש.
השאלה הייתה אם עליהם להמשיך בקונפורמיות החיצונית כלפי שלטון דתי שאינו מקובל עליהם, או לעשות את הצעד הלא-חוקי של פרישה מהכנסייה של הממלכה.
בתקופת שלטונו של צ'ארלס הראשון, שהיה מחויב ל"כנסייה הגבוהה", היחסים בין הפוריטנים למדינה הידרדרו, ומקובל לחשוב כי המתח הדתי שנוצר בשל הדומיננטיות של הסיעה הלאודיאנית בתקופת "השלטון האישי" היה גורם משמעותי לפריצת מלחמת האזרחים האנגלית.
הפוריטנים פעלו נגד המלך, והכוחות הפרלמנטריים דגלו בסיסמת הרפורמה של הדת.
אולם, הפוריטניות נעשתה בשלב זה לישות שאינה דתית בלבד, אלא גם תרבותית.
בתקופה זו, התחילו לכנות את הפוריטנים Dissenters (ה"חולקים" על דעת הכנסייה).
כיוון שנאסר על הדיסנטרס האנגלים להשתתף בכל מקצוע שהצריך קונפורמיות דתית רשמית, השתלטו הפוריטנים על כמה תעשיות חדשות.
פּוֹרִיָּה עִלִּית הוא יישוב קהילתי באזור הצפון ליד העיר טבריה, השייך למועצה אזורית עמק הירדן.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, ב-1914 הופסקה ההתיישבות במקום והישוב ננטש.
היישוב הוקם מחדש ב־1955 ופוריה עילית הייתה ליישוב מבחינה רשמית בעת היפרדותה מפוריה – נווה עובד בשנת 1991.
היישוב הוקם כחווה של מפעל האחוזות בשנת 1912. החווה אוישה בעיקר בפועלים יהודים מפועלי העלייה השנייה שעבדו במקום.
בין השנים 1919, מועד בו נעזבה האחוזה, ל־1940, עמד היישוב בשממונו.
בשנת 1940 הופנתה למקום קבוצת הנוער העובד "אלומות", כמקום התיישבות ארעי.
הקבוצה ישבה עד אז בזכרון יעקב ועסקה ב"כיבוש עבודה עברית", כפי שנקראה באותה עת תקופת העבודה השכירה במושבות.
בין 1940 ל־1947 ישבה הקבוצה בפוריה, שיפצה את בתי אבן הבזלת שנותרו מן החווה וקיימה מסכת חיים קיבוצית.
ב-1947, קיבלה קבוצת אלומות את אתר התיישבות הקבע בגבעת ביתניה עילית שמול פוריה.
עם השנים קיבלה הגבעה את שמה של הקבוצה שהתיישבה עליה "קבוצת אלומות".
לפוריה עלה גרעין התיישבות חדש, והיישוב שב וקיבל את השם 'פוריה'.
מרבית חבריו עברו לקבוצת אלומות הסמוכה, אחרים התפזרו בכל רחבי הארץ.
מאז ועד 1955, עת בה הגיעה קבוצת פועלים להתיישב במקום.
מעמדו המוניציפלי של היישוב היה בלתי נהיר ורק בשנת 1991 הוא הפך ליישוב עצמאי בשם "פוריה עלית".
רוב התושבים מתפרנסים מעבודות חוץ.
על הר פוריה ממוקמות היום צורות התיישבות שונות כגון: שיכון ד' של טבריה, היישוב נווה עובד, בית החולים פוריה אשר הוקם בראשית שנות החמישים כבית החולים של טבריה ועמק הירדן; פוריה עלית; וכפר העבודה פוריה שהוקם ב-1949 כחלק ממפעל התיישבות ההר של יוסף ויץ.
רוב ילדי פוריה לומדים בבתי הספר של עמק הירדן.
אך עם זאת לוקחים חלק בחינוך המשלים המגוון הקיים ביישוב.
בפוריה ישנן פעולות אחר הצהריים לכל גילאי בית ספר ( 6 - 18).
ישנו גם צהרון לילדי כיתות א' - ו', גן, וקייטנות בחופש הגדול ובשאר חופשות השנה.
בפוריה עילית קיימים שלושה מגרשי ספורט: מגרש קטרגל וכדורסל שסמוך למגרש דשא כדורגל ע"ש אורון שאול, ומגרש קטרגל וכדורסל נוסף.
פּוֹרִיָּה (כְּפַר עֲבוֹדָה) הוא יישוב קהילתי באזור הצפון ליד העיר טבריה על רכס פוריה השייך למועצה אזורית עמק הירדן.
היישוב הוקם בשנת 1949 ככפר עבודה של הסוכנות היהודית על ידי עולים מתימן.
בשנת 1976 הוא תואר כ"יישוב עלוב, מוזנח, שכוח אל ואדם, של 20 משפחות, המתגוררות במשכנות עוני, צפופים ודחוסים.
פּוֹרִיָּה (נְוֵה עוֹבֵד) הוא יישוב קהילתי באזור הצפון ליד העיר טבריה, על רכס פוריה ושייך למועצה אזורית עמק הירדן, היישוב שוכן סמוך לבית החולים פוריה.
היישוב הוקם בשנת 1949 על ידי עולים מצפון אפריקה מפוני מעברת בית וגן.
בעבר רוב תושבי היישוב הועסקו במפעלים האזוריים ובקיבוצי עמק הירדן, וכיום רוב האוכלוסייה מורכבת מבעלי מקצועות חופשיים שעובדים בטבריה ובאזור הגליל התחתון.
בפוריה נווה עובד קיימים מספר גנים מגילאי 6 שנים–3 חודשים בחינוך ממלכתי, וילדי היישוב לומדים בבתי ספר בעמק בחינוך ממלכתי.
פורים שני הוא שם כולל לעשרות ימי הודאה פרטיים שתוקנו בקהילות יהודיות ובמשפחות מסוימות לזכר מקרים בהם ניצלו מגירוש, מוות, פוגרום, חוקים להמרת דת ומקרי הצלה אחרים.
מועדים אלה קרויים "פורים" בדומה לחג הפורים הכלל-יהודי, ומנהגים שונים הקשורים בימים אלה הושפעו ממנהגי חג הפורים.
הכינוי "פורים שני" נועד להבדילו מחג הפורים הכלל-יהודי, ולהבדילו מפורים קטן הקבוע בלוח העברי בתאריכים אחרים (י"ד וט"ו באדר א' של שנה מעוברת).
ייתכן ששמו של פורים שני מושאל מ"פסח שני", שהוא פסח של יחידים שנבצר מהם שלא באשמתם לקיים את מצוות קורבן פסח במועדו.
כמו פסח שני, גם פורים שני הוא משני במעמדו לחג הפורים; בניגוד לפסח שני, פורים שני הוא תקנה קהילתית או משפחתית שלא נקבעה בתורה או על ידי חז"ל, ואינה חלק מהלוח העברי.
כאמור ימים אלה נקבעו בכל חודשי השנה ואפילו בשבת או בחג, ופעמים גם בימי צום.
כמה קהילות, כגון פדובה וסרגוסה שומרות על יום הפורים שני שלהן עד היום.
מנהג זה התפתח בהתאם להלכה שחייב אדם לזכור לעצמו ולציין את המקום והזמן אשר נעשה לו בו נס.
היו קהילות שחיברו מגילות הודאה לזכר מה שקרה להן וקראו אותן בכל שנה, בדומה למגילת אסתר בחג הפורים.
חלק מהקהילות גם קראו פיוטים שחוברו לזכר המאורע במהלך התפילה.
נכתבו עשרות מגילות ופזמוני "מי כמוך" (בעקבות הפזמון המסורתי "מי כמוך", המיוחד לפורים ראשון).
מפורים נלקחו גם מנהג המתנות לאביונים ומשלוח מנות, ולעיתים גם יום צום בערב החג.
מנהגים נוספים היו שביתה ממלאכה במהלך היום (כעין חול המועד) ואי אמירת תחנון ווידוי.
בחלק מהפעמים, גם יוצאי הקהילות שעברו להתגורר בעיר אחרת, חוגגים את חגה של קהילתם המקורית.
כך נהג לדוגמה החת"ם סופר שמוצאו מפרנקפורט בה נחגג "פורים פרנקפורט", וגם לאחר שעבר לפרשבורג המשיך לחגוג את היום הזה.
ימי פורים שני נשאו לרוב את שם מקום הקהילה שקיבלה עליה לציין את היום מדי שנה, כגון: פורים קסטיליה, פורים אוסטראה, פורים סרגוסה, פורים קזבלנקה ועוד.
במקרים אחרים פורים זה נשא שם המזכיר את המאורע, כגון שם הרשע או המושיע שהיו באותו מאורע, כגון: פורים אשריף, פורים סיינה, פורים הסבסטיאני, פורים די לוס כריסטיאנוס.
לעיתים החג נקרא על שם מועד ההתרחשות, כגון: פורים שבת תולדות או פורים ל"ג בעומר.
כאשר מדובר ביום שציינה משפחה בשל הצלה שאירעה לראש המשפחה (בדרך כלל מדובר היה במנהיג ודמות מיוחדת) אזי קראו לפורים על שמו, כגון: פורים שמואל הנגיד, פורים סג"ל, פורים אלישר ונוספים.
להלן דוגמאות מתועדות לימי פורים שני שנקבעו בקהילות ובמשפחות יהודיות לזכר נס גדול שאירע להן.
פורים מועד קטן או אבן אלחסן, ב' בחשוון במאה ה-12 (השנה המדויקת לא ידועה).
יהודי שיראז שבפרס אולצו להתאסלם לאחר שהקצב אבד אלחסם הלשין עליהם לפני השלטון שהם קיללו את דת האסלאם, כדי לנקום על שהודח מתפקידו על חשד שמכר בשר טרף בערב ראש השנה.
לפני מותו הודה הקצב בכתב ששקר העליל על אחיו.
כתוצאה מכך הורשו היהודים לחזור לדתם.
אותו היום עשאוהו יום טוב לדורות לאכול ולשמוח.
פורים נרבונה (צרפת, כ' באדר ד'תתקצ"ו, 1236) אנשי נרבונה התנפלו על שכונת היהודים בעקבות עלילת דם, אך מושל העיר הציל אותם.
פורים קסטיליה (ספרד, כ"א באדר, ה'צ"ט, 1339) גונזאלו מרטינז - שר עירוני, הסית את המלך נגד היהודים והביא לגזירת חרם וגירוש היהודים, אך פילגשו הנוצרית של המלך שכנעה את המלך כי מרטינז בוגד והביאה להוצאתו להורג של מרטינז.
פורים קהיר (קהיר, כ"ז באדר ה'רפ"ד, 12 במרץ 1524) - שליט מצרים מטעם הסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר מרד בסולטאן והורה לאברהם קסטרו מנהל המטבעה היהודי להטביע את שמו על המטבעות.
בתגובה איים אחמד פאשא לרצוח את כל היהודים בקהיר.
הטבח נמנע לאחר שאחמד פאשא נדקר למוות על ידי אחד הקצינים הזוטרים שלו.
סיפור הדומה לפורים המקורי על סיפורם של יוצאי ספרד אשר חיו תחת שלטונו של המלך סאראגוסנוס ועל יועצו מרקוס אשר ניסה להשמיד את היהודים.
פורים קנדיה (היא הרקליון שבכרתים, י"ח בתמוז ה'רצ"ח, 1538).
בימי מלחמת הסולטאן סולימאן בוונציה העלילו על יהודי קנדיה שבאו אליהם מרגלים עות'מאניים.
המון של נוצרים הסתער על "עיר היהודים" באמתלא לחפש את המרגלים.
בהשתדלות הרב אליהו קפשאלי הגיע ה"פריווידור" (פקיד גבוה בוונציה) והרגיע את ההמון.
פורים אנאצרא (פורים הנוצרים, אלג'יר, וגם פורים אֶדוֹם), ד' בחשוון ה'ש"א, 1540).
קרלוס הראשון, מלך ספרד, רצה בעזרת האדמירל הגנואזי אנדריאה דוריה לכבוש את אלג'יר מידי המושל הטורקי ח'יר א-דין ברברוסה.
היהודים חששו מאוד מקנאותם הדתית של החיילים הספרדים ומאכזריותם, אך נעשה להם נס.
אוניות הספרדים נפגעו ברעידת אדמה שהעלתה גלי צונאמי, נשברו ונהדפו.
פורים שני דרומא - (ג' באייר ה'שט"ו, 1555) עלילת דם של המומר חננאל דה פוליניו.
האפיפיור מרקלוס השני מקיים חקירה והרוצח נמצא.
פורים של הנוצרים (פורים דה לוס כריסטיאנוס, או פורים דה לאס בומבאס - פורים של הפצצות, או פורים קטן.
מרוקו - א' באלול, ה'של"ח, 1578) סבשטיאו, מלך פורטוגל פלש למרוקו והובס בקרב, תבוסת צבא פורטוגל נתפסה על ידי צאצאי יהודי ספרד ופורטוגל בצפון מרוקו כהצלה, בגלל פחדם שרדיפות האינקוויזיציה יישנו גם בארץ גלותם החדשה.
פורים זה נשכח מרוב קהילות מרוקו, אך בבית הכנסת צלאת אל פאסיין של קהילת התושבים שמרו על המנהג, בסידור "אהבת הקדמונים" של הקהילה, שם מכונה חג זה "פורים קטן", נדפסה "מגילה" המתארת את כל המאורע.
פורים וינץ (גרמניה, פרנקפורט, כ' באדר, ה'שע"ו, 1616) המושל מתיאס עמד להיות מוכתר כמלך גרמניה והחליט לערוך את טקס ההכתרה בעיר פרנקפורט.
ראש האופים בעיר, וינצנץ פטמילך, איים שאם לא יוטלו מגבלות על יהודי העיר הוא יסגור את כל המאפיות בערב יום ההכתרה.
מועצת העיר פנתה במכתב למלך החדש ובו טענה כי היהודים מנצלים את הזכויות שלהם על מנת לפגוע באזרחי העיר הגויים.
בעקבות מכתב זה הוסתה האוכלוסייה הלא יהודית בעיר והתחולל פוגרום, אלא שהמלך החדש ראה בפוגרום זה מרידה במלכותו, הוציא את ראש האופים להורג, ופיצה כספית את הקהילה היהודית.
פורים בגדאד (ט"ז בטבת ה'שצ"ט) הסולטאן העות'מאני מוראד הרביעי כבש את בגדאד מידי ממלכת פרס.
פורים אליק (אליק, כ"ו בסיוון ה'ת"ט) בתקופת פרעות ת"ח ות"ט, הגיעו הקוזאקים לעיר אליק, שם שהה הט"ז לאחר שברח מאוסטרהא החרבה.
הם הקיפו את המבצר שבו שהו היהודים, אך כאשר ההיידמקים הצליחו לפרוץ את החומות, ירו לפתע שני תותחים שיצאו מכלל שימוש, והפורעים ברחו בבהלה.
הט"ז קבע את היום לתענית עד חצות היום, ומשם ואילך משתה ושמחה, וחיבר סליחות מיוחדות ליום זה.
פורים די בודה (איטליה, 1684) - בימי המלחמה הטורקית הגדולה נפוצה שמועה שהיהודים תומכים בטורקים, ובזכות כמה נוצרים ופקידי ממשלה שבאו להגן עליהם ניצלו היהודים מפוגרום.
פורים אנקונה (איטליה, כ"א בטבת, ה'תנ"א, 1690) - ניצלו מרעידת אדמה גדולה מאד.
פורים של לונדענבורג, י"א בטבת ה'תנ"ח, נפל בית הכנסת והמתפללים ניצלו.
פורים צנעא, י"ח באדר תפ"ב.
שרי המלך הרגו את בן המלך שהלך לטייל בפורים ברחוב יהודים, והאשימו את היהודים.
לפי המסורה המת קם לתחייה והצביע על רוצחיו.
פורים פוזנה (פולין, ג' בחשוון, ה'תס"ה, 1704) במלחמת הצפון הגדולה, הפולנים והסקסונים צרו על העיר וירו עליה כעשרת אלפים פצצות עם פתיל השהיה, השוודים ששלטו בעיר פקדו על היהודים לאסוף את כל הפצצות הללו ולכבותן ובכל זאת לא נפגע אף אחד.
פורים אשריף (לוב, טריפולי), כ"ג בטבת, ה'תס"ה, 1705) - ניצלו מצבאו של אברהים אשריף אשר אבד במגפה.
פורים בגדאד (עיראק, י"א באב, ה'תצ"ג, 1733) השלטון הפרסי העוין, בראשות שאה תהמאספ השני, ששלט עד אותו יום בבגדאד נסוג מהעיר.
פורים ליבורנו (איטליה, כ"ב בשבט, תק"ב, 1742), נס ההצלה של כל הקהילה בשעת רעידת אדמה.
פורים טבריה (ד' בכסלו, ה'תק"ג, 1743) סולימאן פאשה צר על העיר ולאחר 83 ימי מצור, שהחל בתאריך ט' באלול הוא עזב את העיר.
פורים מסטיסלב (ד' בשבט ה'תק"ד) הקוזאקים עזבו את העיר והיהודים ניצלו.
יום טוב של ק"ק אוויניון, כ"ח בשבט ה'תקי"ז.
גוי נפל לבאר מים ליד בית הכנסת, והקהילה חששה מעלילת דם, אך לבסוף הגוי ניצל ויצא בחיים.
פורים מרוקו, ערב פסח ה'תקל"א.
יהודי מרוקו קיבלו עליהם לבטל תענית בכורות ולחוג שמחת פורים לזכר נס שניצלו מכליון
פורים אלג'יר (י"א בתמוז, ה'תקל"ה, 1775) - יהודי הקהילות באלג'יר ניצלו מפרעות שרצו לעשות בהם.
פורים בצרה (ב' בניסן ה'תקל"ט) האימפריה העות'מאנית, בתמיכת יהודי בצרה, הצליחה להדוף את הניסיון הפרסי לכבוש את העיר.
יעקב אלישר כתב את "מגילת פרס" על המאורעות, ונהגו לקרוא אותה מדי שנה.
פורים אוסטראה (ז' בתמוז, ה'תקנ"ב, 1792) בימי מלחמת רוסיה בפולין, חיל המפקד הרוסי סובורוב שם מצור על העיר.
הפולנים עזבו את העיר בחשאי, היהודים התקבצו בבית הכנסת הגדול של המהרש"א ועמדו בצום ובתפילה.
הרוסים הפציצו במשך יומיים את העיר ובעיקר את בנין בית הכנסת אשר חשדוהו למבצר.
אחד היהודים שם נפשו בכפו חצה בלילה את הנהר והודיע לסובורוב שהפולנים נסוגו, בז' תמוז הרוסים נכנסו לעיר וההתקפה נעצרה והקהילה ניצלה.
פורים פירנצה (איטליה, כ"ז בסיון ה'תק"ן, 1790)
פורים של רומא, ב' שבט ה'תקנ"ג, מישהו ניסה לשרוף את הגטו ברומא, והתחיל לרדת גשם בדיוק לפני שנתפשטה השרפה, וניצלו היהודים.
פורים וילנה (ליטא, ט"ו באב, ה'תקנ"ד, 1794) בימי מלחמת רוסיה בפולין העיר הפכה לשדה קרב, גייסות הקיפוה ולחמו בה מכל הכיוונים.
פורים ברגל (לוב, טריפולי, כ"ט בטבת ה'תקנ"ה, 1795) - בריחת עלי ברגל המושל העריץ של טריפולי.
פורים שרפה (איטליה, י"א בסיוון, ה'תקנ"ה, 1795) יהודי פדובה - לזכר השרפה הגדולה ממנה ניצלו בתיהם.
פורים אורבינו (איטליה, י"א בסיוון, ה'תקנ"ט, 1799) יהודי אורבינו - לזכר מאורע בו ניצלו מקלגסי הצרפתים.
פורים סיניגאליה (איטליה, ט"ו בסיוון, ה'תקנ"ט, 1799)
פורים סיינה (איטליה ט"ו בסיוון, ה'תקנ"ט, 1799) - יחידות לוחמים מהפכנים מצרפת ובראשם גנרל שניידר תפסה את סיינה, הטילה מס כבד, בזזה את בתי היהודים ואיימה לשרוף את כל הגטו.
הנסיך הציל את הגטו והחזיר ליהודים את כספם.
פורים וידין (בולגריה, 1806) - המוסלמים רצו להרוג את היהודים בגלל עלילת שווא שהם הרעילו את המושל, אולם המושל לפני מותו הודה מה הייתה סיבת ההרעלה וזיכה את היהודים.
פורים בלגרד (סרביה, י"ט בסיוון, ה'תקפ"ב, 1822) הנסיך הסרבי הפציץ את העיר מצד אחד וחיל המצב הטורקי ענה באש מהצד השני כאשר שכונת היהודים נמצאה בתווך ובאורח פלא ניצלה הקהילה וכולה הצליחה לברוח אל העיר זמלין הקרובה.
פורים אוראן, ו' באב ה'תק"ץ, 26 ביולי 1830. יהודי עיר אוראן באלג'יר קבעו פורים לזכר כיבוש העיר על ידי הצרפתים מהמוסלמים ביום זה, אף על פי שחל בשבוע שחל תשעה באב.
עבד אל רחמן כבש בחזרה את פאס והציל את יהודי העיר מידי המורדים.
יהדות רודוס ניצל מעלילת דם שהמושל האי יוסוף פחה העליל עליהם.
פורים איברהים פחה, י"ט באייר תקצ"ד.
יהודי חברון קבעוהו ליום חג משתה ושמחה על נס שהפחה שלח פקודה לחייליו ברגע האחרון שלא ייכנסו לפרוץ את שכונת היהודים.
פורים מוסן, י"ג בסיוון ה'תרי"ג.
פורים של יהדות חלב על הצלה מעלילת דם על חטיפת ילד מילדי הנוצרים לצורך אפיית מצות לחג הפסח, בתאריך י"ג סיוון התכנסה כל הקהילה לתפילה והנער מוסאן נמצא בכנסייה סמוכה בריא ושלם, על כך נקבע יום חג ולא אומרים בו תחנון.
פורים שלג (תוניס, כ"ד בטבת, ה'תרנ"א, 1891) שלג גדול גרם נזקים כבדים לתושבים אבל ב"עיר היהודים" לא ירד השלג.
פורים היטלר (קזבלנקה, מרוקו, ב' בכסלו, ה'תש"ג, 1943) ניצלו מידי הנאצים ולזכר המאורע חיברו מגילה בשם מגילת היטלר וקבעו את היום לפורים שני.
פורים של יהודי רומניה במגילת החורבן של יהודי רומניה נכתב: .
לפי התוכנית עמדו הגרמנים התכוונו להפוך מדינה זו ככל שאר מדינות אירופה ל"יודנריין" – נקייה מיהודים אך הם לא הספיקו, כיוון שרומניה שוחררה שמונה חודשים וחצי לפני תום המלחמה, ויום 23 באוגוסט 1944 נחרת בזיכרונם של יהודי המדינה כ"פורים דרומניה".
פורים כיוס (פורים די לה סניורה) פורים של יהודי האי היווני כיוס כפי שכתב הרב חיים פלאג'י: "נהגו בעירנו אזמיר יע"א איזה משפחות שיש להם פורים ביום ח' לחודש אייר והם מאנשי א"י כיאו יע"א שנעשה להם נס וקבעו אותו היום פורים לדורות...
ואין אומרים בהם תחנונים, ויש מהם שמסתפרים בהם כי יום טוב שלהם הוא" (מועד לכל חי סימן ו הלכה ח).
יום שעלבים בכ"ח באייר (יום ירושלים) - בזמן מלחמת ששת הימים עם פרוץ המלחמה החלו הירדנים להפגיז את הקיבוץ באש תותחים.
בתום המלחמה מסר דובר צה"ל כי במפקדת החטיבה ההאשמית הירדנית נמצאו תוכניות מבצעיות לפשיטות על יישובים ישראליים ובהם שעלבים.
באחת הפקודות, מאפריל 1967, נכתב: .
בעקבות פרסום הידיעה, החליטו לקבוע ביישוב יום זה כיום הודאה על נס ההצלה.
בא' באלול ד'תשצ"ט 1039, משפחת שמואל הנגיד מספרד.
משפחתו של רבי חנוך בן א' משה מפראג, בכ"ב בטבת ה'שפ"ג (1623).
משפחת מיוחס בירושלים, בט"ז באדר ה'תפ"ד (1734), לציון חזרתו בשלום של הרב רפאל מיוחס ממסעו לקושטא (איסטנבול) לאחר תלאות רבות.
היום נקרא "פורים די לוס מיוחס" או "פורים די לוס מיוחסים".
משפחתו של רבי יום-טוב ליפמן הלר פרשן המשנה הנודע מהמאה ה-17, בא' באדר ה'ת"ד, לרגל מינויו לרבנות קרקוב לאחר שנות תלאות ונדודים.
בנה המפורסם של המשפחה - הרב אברהם דנציג, תיקן לזכר הנס יום חג קבוע וכינהו פולווערפורים - "פורים של אבק שרפה".
פורים שפיל (מיידיש: פּורימשפּיל או מגרמנית: Purimspiel; משחק פורים, מחזה פורים) הוא מופע היתולי לחג הפורים המתבסס על מגילת אסתר.
זוהי למעשה דרמה קומית, שבה שחקנים, לעיתים קרובות לא מקצועיים, מופיעים בסגנון הקומדיה דל ארטה.
השחקנים מחופשים לגיבורי המגילה כמו מרדכי היהודי, אסתר המלכה, אחשוורוש והמן.
המופע כולל שירים היתוליים, מוזיקה, ריקודים וטקסט קומי.
מופעים מסוג זה היו נהוגים בקרב יהודי אירופה מאז המאה ה-16.
מנהגים היתוליים בפורים היו נהוגים כבר בימים קדומים.
אווירת החג הייתה שלובה במצב רוח מרומם, עליצות ואף שכרות.
מנהג ה"משוורתא דפוריא" (מקפצת פורים) היה נהוג בקהילות בבל וברחבי ביזנטיון.
נערים היו מכינים בובה בדמותו של המן הרשע, תולים אותה על גגות למשך ימי החג ולבסוף שורפים אותה בשירה וריקודים.
מחזות ובהם מופעים בהשתתפות ליצנים ונגנים הופיעו לראשונה בתקופת הרנסאנס האיטלקי.
בהשפעת הסביבה הופיעו דמויות ליצנים גם בספרות היהודית.
איור ובו ליצן, הנושף בכלי נשיפה ומתופף בתוף, הופיע בספר יהודי שיצא לאור באיטליה ב-1450. חיתוך עץ שכלל ליצנים הופיע גם ב"ספר המנהגים" שיצא לאור בוונציה ב-1593. מנהגי ההתחפשות בפורים ידועים כבר משלהי המאה השלוש-עשרה.
רבי יהודה מינץ, רבה של פדובה במאה החמש עשרה, פסק בזכות מנהגי ההתחפשות בפורים, הכוללים גם לבישת בגדי נשים על ידי גברים וההפך.
אחריו פסק הרמ"א כי "מה שנהגו ללבוש פרצופים בפורים, וגבר לובש שמלת אישה ואישה כלי גבר, אין איסור בדבר מאחר שאין מכוונין אלא לשמחה בעלמא" (שו"ע, או"ח, תרצו, ח).
בשנת 1567 יצא לאור מחזה פורימי בשם "אסתר", שנכתב בספרדית על ידי סולומון אושקי (Solomon Usque) ולזרו גרציאנו (Lazaro Gratiano).
מחזה זה נחשב לדרמה הראשונה בספרדית שנכתבה בידי יוצרים יהודים.
בשנת 1648 פורסם מחזה נוסף בספרדית בשם "קומדיה פאמוסה דה אמאן (המן) אי מורדצ'יי (מרדכי)" (Comedia famosa de Aman y Mordechay), שמחברו נשאר אנונימי.
המחזה הועלה בעיר ליידן שבהולנד ב-1699.
בקרב יהודי גרמניה הצגות "פורים שפיל" היו שכיחות.
מתחילת המאה ה-17 (לראשונה ב-1598) הועלה לבמה מדי פורים "מחזה על טאב ייקליין ואשתו" (Spil von Tab Jäklein mit Sein Weib) בעיירה טאנהאוזן.
המחזה הראשון שכפי הנראה נקרא בשם "פורים שפיל" הוא המחזה "אחשוורוש שפיל" שיצא לאור ביידיש בפרנקפורט, גרמניה, ב-1708. מנהיגי הקהילה היהודית בפרנקפורט אסרו על העלאת המחזה, בשל שפתו המתובלת בניבולי פה.
בפורים בשנת 1713 הוצג בפרנקפורט מחזה פרי עטו של ברמן מלימבורג, תחת השם העברי מכירת יוסף, שזכה להצלחה מרובה.
ב-1720 נכתב בפראג המחזה ההיתולי "אקטא אסתר מיט אחשוורוש" (מעשי אסתר עם אחשוורוש), שהועלה על ידי תלמידי הישיבה של הרב דוד אופנהיים, שהתיר לתלמידיו להשתתף בהצגה בחג.
מחזה ה"פורים שפיל" הראשון בעברית, "שארית יהודה", יצא לאור בווינה ב-1827 על ידי שי"ר, והוא תרגום-עיבוד של המחזה Esther של ראסין.
השפה המדוברת בחלק מהמחזות היא שפה נמוכה, הכוללת ניבולי פה וגסויות.
במחזה "אחשוורוש שפיל" משתמש מרדכי במילים גסות כלפי המלך:
במחזה "אקטא אסתר עם אחשוורוש" נשאל מרדכי למעמדו בחצר המלוכה.
תשובתו היא: (המלכה היא בת צואתי - 'צואתי' נשמע ביידיש כמו אחותי)
לשאלת אנשי החצר באיזו שפה הוא מדבר, עונה מרדכי: שפירושו - לקקו לי בתחת.
מחזות "פורים שפיל" שהועלו בישראל
המשורר היידי איציק מאנגער כתב את משחק הפורים משירי המגילה שתורגם לעברית בידי מרדכי אמיתי.
ההצגה הועלתה ביידיש בשנות השישים של המאה העשרים, תחת השם המגילה.
את המוזיקה לשירים הלחין דובי זלצר.
בהצגה השתתפו בין היתר השחקן מייק בורשטיין והוריו, פסח בורשטיין וליליאן לוקס, והיא זכתה להצלחה מרובה והגיעה ל-250 הופעות .
ב-1966 עלה על בימת התיאטרון הקאמרי המחזה "אסתר המלכה" מאת נתן אלתרמן, שנכתב אף הוא כ"פורים שפיל" ברוח סיפורי אלף לילה ולילה.
המחזה, בבימויו של גרשון פלוטקין, לא נחל הצלחה מסחרית.
בתפקיד אחשוורוש הופיע השחקן אברהם מור.
ב-1976 הופק על ידי "האופרה העממית" משחק הפורים "המגילה" מאת איציק מאנגר בהשתתפות אברהם מור, שמוליק סגל ואחרים.
ב-2016 הרכב Theatronix העלה את אופרת רוק "פורים שפיל לעולם".
בישיבות, אולפנות ולעיתים תנועות נוער, מקובל המנהג של מינוי אחד התלמידים לרב פורים (או רבנית).
תלמיד זה נושא בפני התלמידים דרשה היתולית.
בביוכימיה, פורינים הם חלבונים בעלי מבנה "חבית בטא", אשר חוצים ממברנות של תאים ומשמשים כנקבים המאפשרים דיפוזיה של מולקולות.
בניגוד לנשאים ממברנליים אחרים, פורינים הם גדולים מספיק כדי לאפשר דרכם דיפוזיה פסיבית.
פורינים מאפשרים בקרה של דיפוזיה של מטבוליטים בעלי משקל מולקולרי נמוך, כמו סוכרים, יונים וחומצות אמינו.
ניתן למצוא פורינים בממברנה החיצונית של חיידקים גראם שליליים, במיטוכונדריה ובכלורופלסט.
פורינים בנויים ממשטחי בטא, המחוברים ביניהם על ידי פניות בטא (beta turns) בצד הציטופלסמתי, ועל ידי שרשראות ארוכות יותר בכיוון החוץ תאי.
משטחי הבטא ערוכים בסידור אנטי-מקבילית ויוצרים צינור הנקרא "חבית בטא" (beta barrel).
רצף חומצות האמינו במשטחי הבטא של פורין מאופיין בחזרה של שיירים פולריים ולא-פולריים של חומצות אמינו, אחד אחרי השני.
סידור זה גורם ליצירת מבנה אמפיפטי, כלומר צד אחד של משטח הבטא הידרופובי וצדו השני הידרופילי.
השיירים הלא פולריים-ההידרופוביים, פונים כלפי חוץ ויוצרים אינטראקציות עם החלק הליפידי (הלא פולרי) של הממברנה, בעוד שהשיירים הפולריים-ההידרופיליים פונים כלפי פנים במבנה החבית ויוצרים על ידי כך תווך הידרופילי, המאפשר את הדיפוזיה דרך הממברנה.
במבנה של כל תעלת פורין יש בליטה שסוגרת אותה חלקית.
קבוצה זו קובעת את הסלקטיביות של הפורין לגבי סוג המולקולה שתוכל לעבור דיפוזיה דרך חלבון זה.
הברירה מתבססת על הבדלי הגודל, ולפעמים אף ההבדלים הכימיים של המומס המיועד לעבור דרך הממברנה באמצעות הפורין.
פורים סרגוסה הוא יום הודאה המצוין בי"ז וי"ח בשבט, כדי לציין נס שאירע בינואר 1420 לאחת מהקהילות היהודיות באיטליה או בספרד.
חלק מהמקורות משייכים את הנס ליהודי סירקוזה בסיציליה שבאיטליה, ואילו מקורות אחרים טוענים כי הנס התרחש לקהילה היהודית בסרגוסה שבספרד.
כימי הודאה אחרים דומים הנחגגים בקהילות שונות, גם אירוע זה נקרא בשם פורים שני.
אירועי הנס בסרגוסה נכתבו במגילה מיוחדת הנקראת באופן חגיגי ביום החג.
האירוע התרחש בשנת ה'ק"ף, בימי אלפונסו החמישי.
מסופר כי כאשר היה המלך, שבלשון המגלה נקרא בשם סארגוסאנוס, מגיע אל העיר, היו יהודי העיר יוצאים לברכו ובידיהם ספרי התורה משנים עשר בתי הכנסיות שבעיר.
בשלב מסוים, החליטו רבני הקהילה כי כדי לשמור על קדושת הספרים, קבלת הפנים תהיה רק עם תיקי הספרים כשהם ריקים ועטופים במעילי רקמה, וספרי התורה עצמם יישארו בבתי הכנסת.
מומר בשם מרקוס שמע על העניין והלשין על כך למלך.
המלך זעם על כך, אך החליט שלא להעניש את היהודים לפני שבירר אם האשמה נכונה.
הוא יצא לכיוון סרגוסה, כשמרקוס מלווה אותו, והחליט כי כשיצאו היהודים לקבלו, יצווה לפתוח את נרתיקי הספרים במפתיע ולראות אם יש אמת בדבר.
מסופר, כי בלילה שלפני ביקור המלך, הופיע אליהו הנביא בחלומם של כל שנים עשר גבאי בתי הכנסת השונים, והורה להם להחזיר את ספרי התורה לתיקיהם.
למחרת, כאשר ציווה המלך במפתיע לפתוח את נרתיקי הספרים, נמצאו הספרים בתוכם.
המלך ציווה לתלות את מרקוס, והקהילה היהודית ניצלה.
סיפור הנס נכתב במגילה מיוחדת, הנקראת בבתי כנסת של יוצאי סרגוסה, בחלקם בי"ז בשבט ובחלקם בי"ח בו.
כפי שנהוג לעשות בקריאת מגלת אסתר, בכל פעם שנקרא שמו של מרקוס המומר נהוג להשמיע רעש רב באמצעות רעשנים וצעקות.
בבית הכנסת הספרדי של נחלת שבעה שבמרכז העיר ירושלים נהוג לפתוח את ההיכל לקראת סוף תפילת ערבית של ליל שבת ולהראות בספר התורה את מקום תחילת הקריאה של אותה שבת.
מנהג ייחודי זה שורשו בנס סרגוסה.
מתילדה כהן-סראנו כתבה כיצד נחגג החג באיסטנבול:באיסטנבול הייתה משפחת בכר, שקראו להם ה"בכרים של סרגוסה" מפני שטענו שהם באים מסרגוסה שבספרד.
במשך שנים, דודתי, הגברת שרה בכר, נהגה להזמין אנשים בפורים, אחרי הצום, והייתה מחלקת להם סוכריות.
האדון יצחק בכר היה הולך למנחה בפורים לפנות ערב, והיה קורא לכל היהודים, ואחרי התפילה בבית הכנסת של צ'ורפצ'יחאן [באזור אמינונו, אסתאנבול] בטחקלה [שכונה ברובע זה] היה מחלק סוכריות של חאג'י בכיר [יצרן ממתקים מפורסם].
יצחק בכר היה קורא לרבנו נסים מסיסטראנו שהיה מביא את המגילה [מגילת סרגוסה] והיה קורא אותה בעברית, ואחר כך היה מסביר אותה בספניולית, כדי שיבינו כולם.
פוריין אפייר הייתה להקה בה היו חברים ברי סחרוף ורמי פורטיס, במקביל לתחילת פעולתם כפורטיסחרוף.
לאחר שההרכב מינימל קומפקט התפרק, חזרו סחרוף ופורטיס לישראל והחלו לעבוד על האלבום סיפורים מהקופסא של פורטיס.
במקביל עבדו תחת השם Foreign Affair גם על האלבום East on Fire, המשלב מוזיקת רוק, דאנס, מוזיקה ערבית ומוזיקה אלקטרונית במטרה להמשיך את הקריירה בחו"ל שהחלה עם מינימל קומפקט.
בשנת 1988 יצא האלבום, בעברית, אנגלית וג'יבריש, תחת חברת התקליטים הבלגית "קראמד דיסקס".
מייסד החברה ובעליה, מרק הולנדר, השתתף כנגן באלבום.
בשנת 1989 יצאו פורטיס וסחרוף, תחת השם Foriegn Affair לסיבוב הופעות באירופה.
בשנת 1990, לאחר סיבוב ההופעות של סיפורים מהקופסא, הופיעו בישראל יחד עם גיל סמטנה, ז'אן ז'אק גולדברג ויובל שפריר.
רמי פורטיס - שירה, גיטרה, סמפלאר
ברי סחרוף - שירה, גיטרה, בס, קלידים
וינסט קניס - גיטרה, תכנות תופים
מוריס פוטו - תכנות תופים
מרק הולנדר - כלי הקשה, קלידים, אקורדיון
יובל שפריר - כלי הקשה
פּורים שפּילער (פולנית: Błazen purymowy) הוא סרט קולנוע ביידיש תוצרת פולין משנת 1937. זה היה סרטו השני של ג'וזף גרין מתוך הארבעה שהוא יצר בתקופה בין 1936–1938.
רוב העלילה של הסרט מתרחשת בעיירה בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה.
לשחקן הראשי של הסרט נבחר יוסף בולוף, שחקן יהודי מפורסם מארצות הברית.
ברגע האחרון בולוף קיבל הצעה יותר מפתה בברודוויי וויתר על תפקיד בפורים שפילער, במקומו לתפקיד נבחר זיגמונט טורקוב.
הנושא המרכזי של הסרט הוא משולש אהבה, מוקד רוב ההתרחשויות בסרט נמצא בקרקס נודד.
גצל הליצן מתאהב באסתר, בתו של הסנדלר נחום.
לנחום שהתעשר בפתאומיות יש תוכניות לגבי בתו, הוא רוצה לשדך אותה לבן משפחה אמידה מהעיירה.
שיא הסרט כאשר יוצאים שחקני הפורים לעזרת אסתר ודיק ולועגים למשפחה האמידה שלה רצה לשדך נחום את בתו.
גצל יוצא לדרכו עם הקרקס.
פוריה האדומה היא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום באבל קומיקס.
דמותה הופיעה לראשונה בחוברת "פוריה האדומה 1. בחיפוש הגביע" (Красная Фурия №1. В поисках Грааля #1) מאוקטובר 2012, ונוצרה בידי הכותב ארטיום גברליאנוב והמאייר יבגני פדוטוב.