tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפתח חנויות היהודים בוולודבה וגם ליד דוכני היהודים בשוק הוצבו משמרות כדי להרתיע לקוחות לא יהודים.
בשנת 1936 עזבה קבוצה גדולה של יהודים את העיירה והתיישבה בראשון לציון.
הם הועלו לארץ ישראל במימונו של קרוב משפחה, אליעזר ברנשטיין, יליד ולודבה שהיגר לאנגליה, עשה חיל בעסקיו והפך למיליונר.
בא כוחו של ברנשטיין, יהושע שטוקהמר, רכש 2,518 דונם מאדמות ואדי חוארית במזרח ראשון לציון, סמוך למחנה הצבאי הבריטי סרפנד (צריפין), מערביי ספוריה (בתחומי כפר חב"ד של ימינו).
הוא נטע שם פרדסים, ובינות לפרדסים הקים את "שכונת ברנשטיין" שבה התיישבו כעשר משפחות מיוצאי ולודבה, בהן משפחות שטוקהמר, פלדמן, פידלמן ומישתילים.
הם הועסקו בבית אריזה שהקים בלב הפרדסים.
עד היום ניצב בשכונה "בית יהודה", מעון לבנות דתיות, הנקרא על שם בנו של אליעזר ברנשטיין, טייס בחיל האוויר המלכותי הבריטי, שנפל בקרב על בריטניה.
מוקד השכונה היה וילה ענקית שברנשטיין בנה במתכונת בית אחוזה בריטי.
בוילה נבנה מגרש הטניס הראשון בארץ-ישראל ובריכת שחייה פרטית.
בימי המאורעות הוצבה על גג הבית עמדת תצפית ומשמר של ההגנה ותושבי האזור מצאו בווילה מחסה.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בוולודבה 5,650 יהודים, שהיוו שני שלישים מכלל האוכלוסייה.
בספטמבר 1939 נכנס לוולודבה כוח של 15 אנשי אס דה.
בראש הכוח עמד קצין בשם ניטשקה (Nitschke) וסייעו לידו קצינים בשם המר (Hammer), שוואב (Schwab) ומילר (Mueller) שתפקידם היה לנקות את העיר מיהודים.
יומיים בלבד לאחר בואם הורה ניטשקה לשלוח 50 יהודים כבני ערובה לעיר חלם.
הם הוכו בחלם מכות קשות ולמחרת הוחזרו פצועים וחבולים.
באותו יום הורה ניטשקה ליודנראט לשלם כופר בסך 50 אלף זלוטי עבור אותם יהודים.
הכסף נאסף ונמסר לו מיד.
מ-1939 ועד 1942 שימש ניטשקה כמפקד העיירה והטיל בה טרור.
על פי עדויות ניצולים, כשנתקל ברחוב ביהודי ללא טלאי צהוב הוא ירה בו מיד למוות.
הניצולים סיפרו כי פעם ירה למוות באופה העיירה, משה שוורץ ובאשתו, משום שהאישה לבשה מעיל פרווה ישן.
בתחילת 1942 הגיעו לעיירה יהודים מוויסלוויצה הסמוכה.
בראשית 1942 הורה ניטשקה לשלוח 60 יהודים לסוביבור.
כעבור שלושה חודשים חזרו רק שלושה מהם, עירומים לגמרי.
הם סיפרו כי נאלצו לעבוד בהקמת תאי גזים בסוביבור.
לאחר הקמת תאי הגזים לקחו הנאצים את העובדים היהודים מוולודבה וניסו עליהם את הגז.
מלבד השלושה שהצליחו להימלט כולם נספו.
בינואר 1941 הפכו הגרמנים את הרחובות היהודיים של ולודבה לגטו.
הם ריכזו שם אלפי יהודים מעיירות וכפרים בסביבה והוסיפו עליהם עוד 800 יהודים ממיילץ, שבאזור קרקוב, וכן 1,000 יהודים שנשלחו בטרנספורט מווינה.
היהודים נאלצו להתגורר בתנאי צפיפות נוראים, ללא תנאי תברואה מינימליים.
בערב שבועות, ב-22 במאי 1942 נערכה האקציה הראשונה הגדולה.
היודנראט קיבל פקודה לספק לגרמנים 1500 יהודים חולים, קשישים, נכים ובעלי פיגור.
על פי עדויות ניצולים הם הוכנסו לתוך אולם הקולנוע בעיירה ואנשי אס.אס זרקו לעברם רימוני יד.
השאר הובלו לתחנת הרכבת ומשם לסוביבור.
כעבור ימים אחדים משטרת הביטחון הגרמנית ביחד עם גרמנים ילידי פולין (פולקסדויטשה Volksdeutsche) פשטו על בתי היהודים, עצרו 1,000 מהם ושילחו אותם לסוביבור ברגל, מרחק של כ-10 ק"מ, שם הוצאו להורג.
המספר המדויק של היהודים שנשלחו למוות באקציה הראשונה אינו ידוע.
בשבת בבוקר, 24 ביוני 1942, פקד ניטשקה על היודנראט להורות ליהודים להביא את ילדיהם למפקד במגרש הספורט של העיירה.
במקום כבר המתינו עשרות משאיות מוכנות.
היהודים המבוהלים הביאו למגרש כ-700 ילדים.
ניטשקה נתן לאנשיו פקודה להסתער ואלה קפצו על היהודים והפרידו את הילדים בכוח מהוריהם והשליכו אותם לעגלות ולמשאיות.
הם הובלו לתחנת הרכבת ומשם נשלחו לסוביבור.
ההורים הבוכיים שלא ידעו את נפשם מרוב צער גורשו מן המקום כשהם שומעים ברקע את קולות הבכי והצרחות של ילדיהם.
אבל היו הורים רבים שנאבקו על הזכות להישאר עם ילדיהם והם הועלו אתם למשאיות ונשלחו לתאי הגזים בסוביבור.
ביניהם היה גם הרב מנדל מורגנשטרן, רבה של וולודבה.
על אקציית הילדים פיקדו עוזריו של ניטשקה ושוטרים אוקראינים.
ב-22 באוקטובר 1942 הורה ניטשקה לתושבים היהודים של שמונה מכפרי הסביבה (לרבות סוסנוביצה) להתייצב בוולודבה.
ביום חמישי, 22 באוקטובר 1942, רוכזו כל היהודים תחת כיפת השמיים.
יומיים לאחר מכן, יום שבת ה-24 באוקטובר 1942, נרשם כשבת השחורה והעקובה מדם בתולדות ולודבה היהודית.
ניטשקה הורה להוביל את היהודים אל תוך מגרש הספורט.
רחובות העיר היו מלאים באנשי משטרת הביטחון, משטרה צבאית גרמנית ומשטרה אוקראינית.
מנהל העבודה של מפעל גרמני שהעסיק בוולודבה 2,000 יהודים בעבודות כפייה קיבל הוראה שלא לשלוח באותו יום את היהודים אל המפעל אלא לשלחם ישירות למגרש הספורט.
ניטשקה עבר בין היהודים, בחר 18 מהם ושלח אותם לחצר ביתו.
ולודבה הוכרזה כ"יודנריין", כלומר "נקיה מיהודים".
18 היהודים שנותרו מאחור שרדו כמעט כולם את המלחמה, ביניהם יהודי בשם אביגדור ליברמן, יחזקאל הוברמן, אפרים פישמן, שמואל סטול, אברהם שכטמן, משה קנופמכר, אליעזר מלצר, לייבל רוסנקה, משה למדן ואחרים.
פישמן הפך אחר כך ליו"ר ארגון יוצאי ולודבה בישראל.
בתום האקציה השלישית נותרו בוולודבה רק מאות יהודים.
אחדים חיו בגטו ואחדים הסתתרו.
ניטשקה שהחליט להקים בוולודבה מחנה עבודה קטן הבטיח לאלה שנשארו כי לא יאונה להם כל רע.
כ-500 יהודים התפתו והתייצבו במחנה העבודה.
בסוף אפריל 1943, בעקבות תבוסת הגרמנים בקרבות סטלינגרד וקורסק, ועם התקדמות הצבא האדום מערבה, החליטו הגרמנים לחסל את הגטו.
רק בודדים הצליחו לברוח ליערות והצטרפו לפרטיזנים מקבוצת ארמייה לודובה, שפעלה ביערות הסביבה.
ניטשקה לא הסתפק רק בחיסול פיזי של יהדות ולודובה.
הוא הורה לאנשיו לכרות את כל העצים בבית הקברות היהודי, לעקור את המצבות ולהשתמש בהם לריצוף המדרכות.
ניטשקה אחראי ישירות למותם של למעלה מ-10,000 יהודים, כמה עשרות מהם הוציא להורג במו ידיו.
בכך הקיץ הקץ על קהילת יהודי ולודבה.
לאחר המלחמה הועמדו לדין בגרמניה מספר פושעי מלחמה ששרתו במשטרה ובמשטרת הגבול הגרמנים, בוולודבה.
המשפט, שמספרו הסידורי הוא 582, התקיים בהנובר.
כתב האישום כלל בין היתר גרוש של 6,700 יהודים, בהם נשים וילדים, מולודבה לסוביבור.
רצח ביריה של מספר יהודים ש"הפרו את התקנות", רצח יהודים שהועסקו על ידי משטרת הגבולות הגרמנית באזור קז'ימיז', רצח שני יהודים בסוסנוביץ ורצח 20 שבויי מלחמה רוסים ממחנה עבודה באזור.
העונש החמור ביותר שנגזר באותו משפט היה 5 שנות מאסר, אותו קיבל אנטון מולר.
יוזף שמידט נדון לשנתיים וחצי מאסר, אדולף שאוב לשנתיים ושלושה חודשים ולואיטפולד ואגונר לשתי שנות מאסר.
ולודבה כיום היא עיר בת כ-15,000 תושבים.
הניצולים הבודדים ששרדו את השואה עזבו את ולודבה ולא שבו אליה עוד.
כיום משחזרת ולודבה את עברה היהודי לצרכים תיירותיים.
בית הכנסת המפואר נחשב לאטרקציה תיירותית מרכזית בעיר והוא מציג תערוכות יודאיקה.
אלפי יהודים נוהגים לפקוד את המקום מדי שנה.
בשנים האחרונות מארגנת עיריית ולודבה מדי שנה פסטיבל רב תרבותי, המציין את הדת היהודית, הנוצרית האורתודוקסית ואת הקתולית.
כיום חיים בארץ כמה אלפים מיוצאי ולודבה ובני משפחותיהם.
יושב הראש הראשון של ארגון יוצאי ולודבה בישראל היה אליהו הולצמן.
ולדמר דה בריטו (בפורטוגזית: Waldemar de Brito; 17 במאי 1913 – 21 בפברואר 1979) היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ במועדונים בברזיל ובארגנטינה, כמו גם בנבחרת ברזיל.
דה בריטו, יליד סאו פאולו, שיחק בראשית הקריירה שלו במועדונים המקומיים סיריו (Syrio) ואינדפנדנסיה (Independência).
ב-1933 הוא החל לשחק כמקצוען בקבוצה הבכירה של העיר, סאו פאולו דה פלורסטה, והיה באותה שנה למלך השערים של טורניר ריו-סאו פאולו עם 21 שערים.
שנה לאחר מכן הוא עבר לבוטפוגו, במדיה שיחק תקופה קצרה בטרם עבר לסן לורנסו מהליגה הארגנטינאית.
ב-1936 הוא חזר לברזיל ועבר לשחק בפלמנגו, עמה זכה באליפות ריו דה ז'ניירו ב-1939. ב-1943 הוא עבר לקבוצת פורטוגזה ולאחר מכן עבר לפורטוגזה סנטיסטה, במדיה סיים את הקריירה ב-1945.
במדי הנבחרת הלאומית של ברזיל שיחק דה בריטו ב-18 משחקים והבקיע 18 שערים.
הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1934, שבו הודחה הנבחרת כבר בסיבוב הראשון על ידי נבחרת ספרד.
באותו משחק הוא בעט בעיטת עונשין לזכות נבחרתו, אך זו נהדפה על ידי השוער הספרדי ריקרדו זאמורה.
לאחר פרישתו ממשחק שימש דה בריטו כסקאוט במועדון באורו אתלטיק קלאב.
ב-1954 הוא גילה נער בשם אדסון ארנטס דו נסימנטו (פלה), ולקח אותו לשחק בסנטוס.
פלה עתיד היה להפוך לאחד מגדולי הכדורגלנים בכל הזמנים.
ולדמאר הקל הוא היסטוריון קנדי של העת העתיקה.
הקל נולד בבאד קניגסהופן בגראבפלד (Bad Königshofen im Grabfeld) שבבוואריה, גרמניה.
את התואר הראשון שלו עשה באוניברסיטת ויקטוריה.
את עבודת המאסטר שלו סיים ב-1973, וב-1978 קיבל את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת קולומביה הבריטית בוונקובר.
הדיסטרציה שלו, שעסקה במרשלים של אלכסנדר הגדול, הציבה את היסודות לעבודתו מ-1992 בנושא זה.
הקל נחשב בעולם לחוקר חשוב בנושא אלכסנדר הגדול, פרסם רבות בנושא זה, וחלק ממאמריו הניחו את הבסיס לתחומים שלא נחקרו עז אז ביסודיות.
נושאים מחקר נוספים בהם עסק הם כתיבת ההיסטוריה ביוון העתיקה, והיסטוריה צבאית עתיקה.
הקל כיהן עד לפרישתו בסוף 2013 כפרופסור להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת קלגרי.
בשנת 1992 הוציא הקל ספר על סמך עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "המרשלים של האימפריה של אלכסנדר הגדול" (The Marshals of Alexander's Empire).
בספר ביוגרפיות של גדולי המפקדים בצבאו של אלכסנדר, והוא מכיל גם מידע רב על המבנה וההתארגנות של צבאו של אלכסנדר והאדמיניסטרציה שלו.
ראשיתו של הספר בעבודת הדוקטורט של הקל, בהנחייתו של פיליפ הארדינג, ומאוחר יותר בהנחייתו של מלקולם מק'גרגור, שעסקה בנושא זה.
מאז 1975 עסק ולדמאר הקל בנושא באינטנסיביות, במטרה להמשיך ולעדכן את תוכן הכרך השני של ספרו של הלמוט ברווה, "Das Alexanderreich auf prosopographischer Grundlage" (האימפריה של אלכסנדר על בסיס פרוסופוגרפי, מינכן 1926), שכולל גם הוא ביוגרפיות של אישים מזמנו של אלכסנדר.
בספר עצמו שני חלקים מרכזיים: החלק הראשון, הכולל את פרקים 1 עד 4, מכיל אנשים בעלי קשר אישי לאלכסנדר, והשני (פרקים 5 עד 9) כולל אנשים בעלי תפקיד צבאי (מפקדים בצבא המוקדוני).
הקל, שבספר זה כלל רק אישים בעלי קשר חזק לאלכסנדר, כתב ספר נוסף על מנת להשלים את החסר.
ספרו של הקל, "Who's Who in the Age of Alexander the Great: Prosopography of Alexander's Empire", יצא לראשונה ב-2006. הוא מכיל מעל 800 ביוגרפיות קצרות של אישים, גם בעלי קשר רופף יותר לאלכסנדר, שלפיכך לא הופיעו בספרו על המרשלים.
בספר זה כלולים שחיו לאחר הזמן בו היה אלכסנדר בחיים, ומנהיגים מן האימפריה הפרסית, מולה נלחם אלכסנדר הגדול במסע כיבושים נרחב.
מפני שהיו לו שיקולים מעט אחרים משל ברווה, עליו הסתמך, מכיל הספר רשימה של דמויות שברווה הכליל בספרו, ואילו אצל הקל הושמטו.
בשנת 2009 ערך הקל, יחד עם לורנס א' טרייטל, ספר בעל שם זה (במקור "Alexander the Great: A New History").
הספר, שאת המאמרים השונים בו כתבו חוקרים חשובים בתחום זה, מקיף נושאים שונים בחייו של אלכסנדר: הדת בחייו, מלוויו במסע הכיבושים במזרח, השפעתו, חיי המין שלו וייצוגיו בקולנוע ובאמנות לאורך הדורות.
ולדמר הראשון, מלך דנמרק (בדנית: Valdemar I, ידוע גם כולדמר הגדול, בדנית: Valdemar den Store; 14 בינואר 1131 – 12 במאי 1182) היה מלך דנמרק מ-1146 ועד למותו.
ולדמר היה בנו של קנוט לאברד, נסיך דני אבירי ואהוד, שהיה בנו הבכור של אריק הראשון, מלך דנמרק.
אביו של ולדמר נרצח על ידי מגנוס הראשון, ימים ספורים לפני לידתו כחלק ממלחמות ירושה.
אמו, אינגבורג, בתם של מסטיסלאב הראשון, נסיך קייב ושל כריסטינה, בתו של אינגה הזקן, מלך שוודיה, קראה לו על שם סבה, ולדימיר השני, נסיך קייב.
כיורש לכתר, וכמי שעד מהרה רכש לו יריבים, הוא גודל בחצרו של אציל דני יחד עם בנו, אבסלון, שבעתיד יהיה יועצו הנאמן.
ב-1146, כאשר מלאו לוולדמר 15 שנים, התפטר אריק השלישי, מלך דנמרק וכתוצאה מכך נמשכה מלחמת אזרחים, או ליתר דיוק, מלחמות הירושה.
הטוענים לכתר היו: סוון השלישי, בנו של אריק השני; קנוט החמישי, בנו של מגנוס הראשון וולדמר עצמו.
נחלתו של ולדמר כללה את שטחי יוטלנד ושלזוויג.
שלב זה של מלחמת האזרחים ארך כעשר שנים.
ב-1157 הסכימו שלושת המלכים לחלק את הארץ ביניהם.
סוון אירח משתה שלום, בו הוא תכנן לרצוח את יריביו.
קנוט נהרג, אך ולדמר הצליח להימלט ליוטלנד יחד עם אבסלון.
סוון הוציא עד מהרה פלישה והובס על ידי ולדמר בקרב הערבה האפורה.
הוא נהרג במהלך הקרב, ככל הנראה על ידי קבוצת איכרים שחסמו את דרכו במנוסתו משדה הקרב.
ולדמר שהיה ליחידי מבין שלושת היריבים ששרד, היה למלך היחיד של דנמרק.
כך הסתיימו מלחמות הירושה שנמשכו 26 שנים.
ב-1158 נבחר אבסלון להיות הבישוף של רוסקילדה וב-1177 מונה לארכיבישוף של לונד.
ביוזמתו הכריז ולדמר מלחמה על הונדים, שפלשו לחופי דנמרק.
הם יישבו את פומרניה ואת האי ריגן שבים הבלטי.
ב-1168 כבשו הדנים את בירתם של הוונדים, ארקונה, והונדים הסכימו להמיר את דתם לנצרות ולהיות נתונים למרות הדנים.
השפעתם של הדנים חדרה לפומרניה.
ולדמר חיזק את גבולותיה של דנמרק: מדרום בנה חומה, וכן בנה כמה מבצרים לחופי הממלכה.
אבסלון השתתף במאמץ זה ובנה את המבצר שממנו התפתחה קופנהגן.
ב-1170 הצליח ולדמר להכתיר את בנו קנוט השישי בן השבע למלך שותף וכך להבטיח מעבר חלק של המלוכה.
תקופת מלכותו של ולדמר עמדה בסימן עליית כוחה של דנמרק שהגיעה לשיאה תחת מלכותו של בנו השני, ולדמר השני.
ולדמר נשא לאישה את סופיה ממינסק, אחותו למחצה של קנוט החמישי ובתה של ריצ'זה מפולין, אלמנתו של מלך שוודיה.
הם הביאו לעולם את הצאצאים:
סופיה – נישאה לזיגפריד השלישי, רוזן ויימר-ארלמונדה.
אינגבורג – נישאה לפיליפ השני, מלך צרפת.
הלנה – נישאה לוילהלם, הלורד של לינבורג.
ריצ'זה – נישאה לאריק העשירי, מלך שוודיה.
מיחסיו עם פילגשו טובה נולד בנו הבלתי חוקי, כריסטופר, דוכס יוטלנד.
ולדמר השני (, כונה גם ולדמר המנצח או ולדמר הכובש, בדנית: Valdemar Sejr, אם כי כינוי זה לא היה בשימוש בימי חייו; 9 במאי או 28 ביוני 1170 – 28 במרץ 1241) היה מלך דנמרק מ-1202 ועד למותו.
ולדמר היה בנם השני של ולדמר הראשון, מלך דנמרק ושל סופיה ממינסק, בתה של הנסיכה ריצ'זה מפולין.
ולדמר היה בן 12 בלבד כאשר מת אביו.
עוד קודם לכן הוא היה דוכס דרום יוטלנד והעוצר בשמו היה הבישוף ולדמר, בנו של קנוט החמישי.
הבישוף ולדמר היה אדם שאפתן מאוד והוא הסווה את האינטרסים האישיים שלו מאחורי האינטרסים של הדוכס הצעיר.
ב-1192 כאשר מונה הבישוף להיות הנסיך-הבישוף של ברמן, הוא זמם להדיח את המלך קנוט השישי בסיועם של אצילים גרמנים ולתפוס את כס המלכות הדני לעצמו, אך מזימה זו נחשפה.
הדוכס ולדמר הבין את הסכנה שבמזימותיו של הבישוף.
ב-1192 הוא הזמין אותו לפגישה בעיר אבנרה, אך הוא נמלט לנורווגיה כדי להימנע ממאסר.
בשנה שלאחר מכן ארגן הבישוף ולדמר, בתמיכת האימפריה הרומית הקדושה, צי של 35 ספינות והסתער על חופי דנמרק, כשהוא טוען לכתר הדני עבור עצמו.
באותה שנה לכד אותו קנוט השישי וכלא אותו ל-13 שנים, בתחילה בנורדבורג ולאחר מכן בטירת סובורג שבזילנד.
הוא שוחרר ביוזמתם של המלכה דגמר, רעייתו של ולדמר השני, ושל האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, לאחר שנשבע לא להתערב יותר בפוליטיקה הדנית.
ודלמר הצעיר התמודד עם איום נוסף מצדו של הרוזן אדולף מרנדסבורג.
אדולף ניסה לעורר רוזנים גרמנים אחרים לכבוש את דרום יוטלנד מידי דנמרק כדי לסייע למזימתו של הבישוף ולדמר לתפוס את כס המלכות הדני.
כשהבישוף מאחורי סורג ובריח, רדף הדוכס ולדמר אחרי אדולף, לכד גם אותו ושלח אותו למאסר יחד עם הבישוף ולדמר.
שנתיים מאוחר יותר התיר ולדמר לאדולף לקנות את חירותו עקב מחלתו תמורת ויתורו על כל שטחי שלזוויג שמצפון לנהר האלבה.
בנובמבר 1202, מת אחיו הבכור של הדוכס ולדמר, קנוט השישי, באופן פתאומי בגיל 40, מבלי להותיר יורשים אחריו.
לאחר מכן הוכרז ולדמר כמלך באספה של יוטלנד.
האימפריה הרומית הקדושה הסמוכה הייתה משוסעת במלחמת אזרחים על רקע תביעתם של שניים לכתר הקיסר: אוטו הרביעי ופיליפ משוואביה.
ולדמר היה לבעל בריתו של אוטו, כנגד פיליפ.
ב-1203 פלש ולדמר לנסיכות של ליבק ולדוכסות הולשטיין, כבש אותן וסיפח אותן לשטח השליטה של דנמרק.
ב-1204 הוא ניסה להשפיע על ירושת הכתר הנורווגי על ידי הובלת צי וצבא דני לוויקן שבנורווגיה, כתמיכה בארלינג סטייווג, הטוען לכתר הנורווגי.
מהלך זה הוביל לפרוץ המלחמה הבגלריית השנייה, שהתנהלה עד 1208. שאלת ירושת הכתר הנורווגי נפתרה באופן זמני ומלך נורווגיה הפך להיות בעל בריתו של מלך דנמרק.
ב-1207 נבחר שוב הבישוף ולדמר על ידי הגוף הבוחר של הבישופות של ברמן להיות הנסיך-ארכיבישוף.
המלך הגרמני, פיליפ, הכיר בבחירתו, שכן הוא ראה בו בעל ברית נגד ולדמר השני.
ולדמר השני הביע את מחאתו, יחד עם הבוחרים הנמלטים מברמן, בפני האפיפיור, שחפץ קודם כל לחקור את המקרה.
כאשר עזב הבישוף ולדמר את רומא בדרכו לברמן, בניגוד להוראת האפיפיור להמתין לפני שהוא ייתן את החלטתו, הוטל עליו חרם וב-1208 הוא הודח מתפקיד הבישוף של שלזוויג.
באותה שנה נבחר בוקהרד, רוזן שטומפנהאוזן, על ידי הגוף הבוחר בהמבורג, להיות הנסיך הארכיבישוף.
וולדמר השני, שמרד בסמכותה של האימפריה, העניק לו את ההסכמה המלכותית בכל השטחים שמצפון לאלבה.
ב-1209 הסכים לבסוף האפיפיור להקדשתו של הבישוף ניקולאוס הראשון משלזוויג, יועצו הקרוב של המלך ולדמר, כיורשו של הבישוף ולדמר המודח.
ב-1214 מינה ולדמר את ניקולאוס כקנצלר של דנמרק במקומו של פדר סונסן, בישוף רוסקילדה, שהלך לעולמו.
באותה שנה פלש ולדמר השני בראש צבאותיו לשטחים שמדרום לאלבה וכבש את העיר שטדה.
באוגוסט כבש הנסיך-ארכיבישוף ולדמר את העיר אך איבד אותה שוב לוולדמר השני, שכעת בנה גשר על האלבה והקים עמדה קדמית מבוצרת בעיר הרבורג.
אוטו הרביעי שכנע את ולדמר השני לסגת אל מצפון לאלבה דחק בבוקהרד להתפטר וגירש את הנסיך-ארכיבישוף ולדמר.
ב-1210 מינה האפיפיור אינוקנטיוס השלישי את גרהרד הראשון, רוזן אולדנבורג-וילדסהאוזן, כנסיך-ארכיבישוף החדש של ברמן.
ב-1211 ליווה ברנרד השלישי, דוכס סקסוניה את גיסו, ולדמר הנסיך-ארכיבישוף המודח, אל העיר ברמן, שבה הוא משל דה-פקטו ונהנה מתמיכתו הפתאומית של אוטו הרביעי, שבינתיים הסתכסך עם האפיפיור בנוגע לסיציליה.
בתגובה, כבש ולדמר השני מחדש את שטדה, בעוד שב-1213 כבש אותה היינריך החמישי, רוזן פלטין והריין עבור הנסיך-ארכיבישוף ולדמר.
ב-1213 יזם ולדמר השני מלחמה על רקע המיסוי בנורווגיה והאיכרים שם רצחו את גובה המס של ולדמר באספה של העיר תרונדלג ומרדו.
המרידה התפשטה בכמה אזורים בנורווגיה.
ב-1216 החריבו וולדמר השני וכוחותיו את מחוז שטדה וכבשו את המבורג.
שנתיים מאוחר יותר חברו וולדמר השני וגרהרד הראשון לצורך הדחת היינריך החמישי ואוטו הרביעי מתפקידי הנסיכים-ארכיבישופים.
בסופו של דבר התפטר הנסיך-ארכיבישוף ולדמר ונכנס למנזר.
וולדמר השני תמך בפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שכגמול הכיר בשליטתה של דנמרק על שלזוויג ועל הולשטיין וכן על שטחי הונדים ועל פומרניה.
אבירי המסדר הטבטוני ניסו להמיר את דתם של עמי מזרח הים הבלטי לנצרות.
הם נתקלו בקשיים וב-1219 הם פנו לוולדמר לעזרה.
האפיפיור הונוריוס השלישי הכריז על פלישה זו כעל מסע צלב.
ולדמר גייס צבא וקרא לכל הספינות בדנמרק להתקבץ כדי להעביר את הצב מזרחה.
עם נחיתת הצבא באסטוניה, ליד המקום בו נמצאת כיום העיר טאלין, נפגשו ראשי השבטים האסטונים עם הדנים והסכימו להכיר במלך דנמרק כאדונם.
כמה מהם הסכימו להתנצר וזה נראה סימן טוב לבאות.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-15 ביוני 1219, בעוד הדנים מתכוננים למיסה, פרצו אלפי אסטונים למחנה הדנים מכל הכיוונים.
המבוכה הייתה רבה וגורלו של מסע הצלב של ולדמר נראה עגום.
למזלו, קיבץ ויטסל נסיך ריגן את אנשיו במחנה נפרד והוא תקף את האסטונים מהאגף האחורי שלהם.
על פי האגדה, במהלך קרב לינדניסה (כיום טאלין), בכל עת שבה הניף הבישוף סונסן את ידיו, הצליחו הדנים להסתער על האסטונים ובכל עת הוא עייף והוריד את ידיו, האסטונים הדפו את הדנים.
נשמעה בת קול שאמרה: "כאשר דגל זה יונף גבוה, אתה תנצח".
הדנים הסתערו על האסטונים וניצחו בקרב.
בסופו של יום אלפי אסטונים שכבו מתים בשדה ואסטוניה סופחה למלכת דנמרק.
האסטונים הוטבלו בכפייה לנצרות, אך על פי מחקר מעמיק, הם עשו זאת מרצונם החופשי.
ולדמר הורה על בנייתו של מבצר גדול ליד אתר הקרב, שהיה גרעין ההתפתחות של העיר טאלין ועד היום נקרא המבצר באסטונית "העיר הדנית" או "המבצר הדני".
מאז אותו קרב נכנס לשימוש דגל דנמרק והוא הדגל העתיק ביותר בכל מדינות אירופה שנמצא בשימוש עד היום.
ב-1223 נחטפו ולדמר השני ובנו הבכור, ולדמר הצעיר על ידי היינריך הראשון, דוכס שוורין, כאשר היו במסע ציד באי ליו שליד האי פין.
היינריך דרש שדנמרק תחזיר את האדמות שנכבשו על ידיה בהולשטיין 20 שנה קודם לכן ושהיא תהפוך להיות ממלכה וסאלית של האימפריה הרומית הקדושה.
שליחים דנים סירבו לתנאים ודנמרק הכריזה על מלחמה.
בעוד ולדמר ממשיך להיות כלוא, רוב הטריטוריות הגרמניות התנתקו מדנמרק.
צבאות דנמרק נשלחו להחזירם לשליטתם.
המלחמה הסתיימה ב-1225 בתבוסה דנית.
כדי להבטיח את שחרורו, היה על ולדמר להכיר בהתנתקותן של הטריטוריות הגרמניות, לשלם קנס של 44,000 מארקים של כסף ולחתום על הבטחה לא לנקום בהיינריך.
מיד לאחר מכן פנה ולדמר לאפיפיור הונוריוס השלישי כדי שיוכל לבטל את שבועתו והאפיפיור נעתר לבקשתו.
כשהוא פטור משבועתו ניסה ולדמר להחזיר לעצמו את הנחלות הגרמניות.
הוא כרת ברית עם אחיינו, אוטו הראשון, דוכס בונזוויק-לונברג ופנה דרומה כדי להשיב לעצמו את האדמות שמבחינתו היו שייכות לו.
סדרה של תבוסות דניות, שהגיעו לשיאן בקרב בורנהובד ב-22 ביולי 1227, סגרו את הגולל על ריבונותה של דנמרק על הנחלות בצפון גרמניה.
ולדמר עצמו ניצל רק בזכות מעשיהם האביריים של האצילים הגרמנים שהעבירוהו למקום מבטחים.
מאותה עת והלאה ריכז ולדמר את מאמציו בענייני הפנים.
אחד השינויים שהוא יזם הייתה השיטה הפאודלית, על פיה הוא העניק נחלה לאנשים בתמורה להתחייבותם לשרת אותו.
מהלך זה הגביר את כוחן של משפחות האצולה והעלה את מעמדם של האצולה הזוטרה ששלטה על מרבית שטחה של דנמרק.
איכרים חופשיים איבדו את זכויותיהם המסורתיות שמהן הם נהנו עוד מהעידן הויקינגי.
ולדמר בילה את שארית חייו בניסוח קודקס חוקים עבור יוטלנד, זילנד וסקונה.
חוקים אלו היו הבסיס למערכת החוקים של דנמרק עד לשנת 1683. היה זה שינוי משמעותי ביחס לחוקים המקומיים המסורתיים שחוקקו באספות האזוריות.
כמה שיטות להבחנה בין אשמה לחפות הוצאו מחוץ לחוק, כולל משפט האל או משפט באמצעות דו-קרב.
הקודקס של יוטלנד אושר באספה של האצולה המקומית ב-1241 זמן קצר לפני מותו של ולדמר.
לפני נישואיו הראשונים התארס ולדמר עם ריקסה מבוואריה, בתו של דוכס סקסוניה.
כאשר אירוסין אלו לא מומשו, נשא ולדמר ב-1205 לאישה את מרגרטה מבוהמיה, שנודעה לאחר מכן בשם המלכה דגמר.
דגמר הייתה בתו של אוטוקר הראשון, מלך בוהמיה ועד מהרה שבתה את ליבותיהם של בני העם הדני.
מנישואין אלו נולד לודלמר בן, ולדמר הצעיר, שב-1218 הוא הועלה ב-1218 לדרגת מלך שותף בשלזוויג.
לרוע המזל, ב-1231, נורה הנסיך ולדמר בשוגג בעת מסע ציד בצפון יוטלנד.
המלכה דגמר מתה לאחר שלא הביאה לעולם ילדים נוספים ב-1212. בלדות עממיות עתיקות מספרות שעל ערש דווי היא התחננה בפני ולדמר לשאת לאישה את קירסטן, בתו של קארל פון רייזה ולא את ברנגריה מפורטוגל.
למעשה, היא ניבאה שמלחמותיהם של בניה של ברנגריה על הכתר תהיינה הרות אסון לדנמרק.
לאחר מותה של דגמר, כדי לבנות יחסים טובים עם פלנדריה, נשא ולדמר ב-1214 לאישה את ברנגריה מפורטוגל.
היא הייתה בתו היתומה של סנשו הראשון, מלך פורטוגל ואחותו של פרדיננד, רוזן פלנדריה, שתחת חסותו היא שהתה עד לנישואיה.
היא הייתה עלמה יפהפייה, אך קשת לב ובאופן כללי חש כלפיה העם הדני רגשות שנאה עד למותה המוקדם בעת לידה, ב-1221. שתי נשותיו של ולדמר תפסו מקום משמעותי בבלדות ובמיתוסים הדנים.
דגמר הייתה רכה, אדוקה והיוותה את אידיאל האישה הפופולרית בעוד שברנגריה תפסה את מקום האישה היפה והיהירה.
ממרגרטה נולדו לודלמר שני בנים:
ולדמר הצעיר (1231-1209) – נשא לאישה את אלנור מפורטוגל.
מברנגריה נולדו לוולדמר 5 ילדים:
סופיה (1247-1217) – נישאה ליוהאן, מארקגראף ברנדנבורג.
מפילגשו הלנה גוטמורמסדוטר נולד קנוט, דוכס אסטוניה, לולנד ובלקיניה.
מפילגש נוספת ששמה לא ידוע נולד נילס, רוזן הלנד.
ולדמר השני תופס מקום מרכזי בהיסטוריה של דנמרק בשל מעמדו כ"מלך דנבורג" (Dannebrog, דגל דנמרק) וכמחוקק.
בדורות הבאים, מלחמות האזרחים ופילוג הממלכה הפכו אותו למלך האחרון של תור הזהב של דנמרק.
החל משנת 1912, הוכרז ה-15 ביוני כ"יום ולדמר" (Valdemarsdag).
יום זה הוא חלק מ-33 ימי דגל שנתיים בהם דגל דנמרק מונף באופן חגיגי.
ולדמר הצעיר (בדנית: Valdemar den Unge; 1209 בערך – 28 בנובמבר 1231) היה מלך דנמרק מ-1218 ועד מותו.
ולדמר היה בנו הבכור והמלך השותף של ולדמר השני, מלך דנמרק ושל אשתו הראשונה, דגמר מבוהמיה.
הוא מת על פני אביו ולפיכך מעולם לא היה שליט יחיד.
לעיתים הוא מאוזכר בשם "ולדמר השלישי", למשל, בכתובת שעל קברו רשום בלטינית, Waldemarus Tertius Rex Daniae, Filius Waldemari Secundi (ולדמר השלישי, מלך דנמרק, בנו של ולדמר השני).
למרות ששם זה מתייחס בדרך כלל לולדמר משלזוויג שמלך על דנמרק יותר מאוחר.
ולדמר היה ילדו הבכור של אביו מנישואיו הראשונים.
אמו, המלכה דגמר מתה בלידתה ב-1212 והניחה אחריה את בעלה האלמן עם ילד קטן.
המלכה דגמר הייתה אהודה מאוד על עמה עקב אדיקותה הדתית וטוב הלב שהפגינה כלפי האנשים הפשוטים.
המלך ולדמר נישא שנית שנתיים מאוחר יותר לברנגריה מפורטוגל.
מנישואין אלו נולדו לוולדמר הצעיר שלושה אחים למחצה ואחות אחת למחצה: סופי, אריק, אבל וכריסטופר.
אמו החורגת החדשה, אישה יפהפייה ויהירה, הייתה בלתי אהודה על העם הדני וזכתה לרחשי בוז מצדו.
היא הייתה ניגוד גמור לאמו המנוחה של ולדמר הצעיר.
כאשר מתה ברנגריה גם היא בלידתה ב-1221, לא נישא המלך ולדמר השני שוב.
בפגישה של האצולה הדנית, שאורגנה על ידי ולדמר השני ב-1215, באי סמסו, הוסכם פה אחד שוולדמר הצעיר יישבע אמונים ומיד לאחר מכן הוא נבחר להיות מלך שותף של דנמרק.
היה זה נוהג שיושם במקור על ידי שושלת בית קאפה הצרפתית ומאוחר יותר על ידי בתי מלוכה רבים באירופה.
דוכסות שלזוויג של ולדמר הועברה לאחיו הצעיר אריק.
במהלך חגיגה גדולה שנערכה בשלזוויג בקיץ 1218, בנוכחות 15 בישופים ו-3 דוכסים, נמשח ולדמר הצעיר והוכתר כמלך דנמרק.
הוא הצטרף לאביו למסע ציד חסר מזל באי ליו ב-1223, שם שניהם נלקחו בשבי על ידי היינריך הראשון משוורין ונכלאו עד לחג הפסחא של 1226. הרוזן היינריך דרש שדנמרק תשיב את האדמות שהיא כבשה מהולשטיין 20 שנה קודם לכן ותהפוך להיות ממלכה וסאלית של האימפריה הרומית הקדושה, בתמורה לשחרורם.
שליחים שנשלחו מדנמרק סירבו לתנאים אלו ודנמרק הכריזה מלחמה.
כאשר היו שני המלכים בשבי, רוב הטריטוריות הגרמניות התנתקו מדנמרק.
הצבאות הדנים נשלחו כדי להחזירם למרותה של דנמרק.
המלחמה הסתיימה בתבוסה של הכוחות הדנים ב-1225. כדי להבטיח את שחרורם, נאלץ ולדמר השני להכיר בהתנתקותן של הטריטוריות הגרמניות, לשלם קנס של 44,000 מארקים של כסף ולחתום על הבטחה שהוא לא יחפש לנקום ברוזן היינריך וישלח את בנו אריק לשבי במקומם.
ב-24 ביוני 1229 נשא ולדמר הצעיר לאישה את אלנור מפורטוגל, בתו של אפונסו השני, מלך פורטוגל.
השידוך הוסדר על ידי הבישוף גונר מוויבורג שאותו אהב הזוג הצעיר כמו אביהם.
הם היו נשואים במשך שנתיים שלאחריהן מתה המלכה אלנור בלידתה.
התינוק מת זמן קצר לאחר מכן.
ב-28 בנובמבר 1231, נורה ולדמר הצעיר בשוגג במהלך מסע ציד.
ולדמר זכה לתשבחות על מתינותו וטוב ליבו על פי כל הסובבים אותו והיה אהוד על הכל.
קינה שחוברה על ידי אנשי הדת כאשר הוא ואביו נשבו, מהללת ומשבחת אותו.
לאחר מותו ירד על הממלכה אבל כבד.
הוא נקבר בכנסיית סנט בנדט ברינגסטד, לצדה של אשתו, המלכה אלנור.
אביו הכתיר את אחיו הצעיר אריק כמלך שותף במקום ולדמר.
ולדמר השני מת עשר שנים מאוחר יותר ואחריו מלך בנו אריק.
ולדמר השלישי (בדנית: Valdemar III; 1314 – 1364) היה מלך דנמרק מ-1326 ועד 1329 בהיותו קטין וכן דוכס שלזוויג (תחת השם "ולדמר החמישי") בין השנים 1325 – 1326 ובין השנים 1330 – 1364. הוא הומלך על דנמרק כנגד המלך הכושל, כריסטופר השני, והובעה התנגדות כלפיו על ידי רוב נתיניו.
תקופת מלכותו הסתיימה לאחר התפטרותו.
לעיתים השם "ולדמר השלישי" מתייחס למלך ולדמר הצעיר שמלך קודם לכן.
אביו של ולדמר היה אריק השני, דוכס שלזוויג, נינו של אבל, מלך דנמרק ואמו הייתה אדלייד, בתו של היינריך הראשון, רוזן הולשטיין-רנדסבורג.
כאשר קרוב משפחתו הרחוק וראש הענף היריב בבית המלוכה הדני, כריסטופר השני, הוגלה מהממלכה, בחרו אצילי הולשטיין ודנמרק מלך חדש.
בחירתם נפלה על הדוכס ולדמר בן ה-11 משלזוויג, שהיה ראש הענף שהתייחס לאבל הראשון.
עקב גילו הצעיר, מונה דודו מצד אמו, הרוזן גרהרד השלישי מהולשטיין רב העוצמה, שגם היה בעל החוב הגדול ביותר של ממלכת דנמרק הממושכנת, כעוצר ואפוטרופוס של המלך הצעיר.
התנאים של העלייה לכס המלוכה של ודלמר היו נוקשים לא פחות מאלה של כריסטופר.
ביניהם היה התנאי של הריסת הטירות בסקונה ולכל האצילים הוענקה הזכות לבצר את נחלותיהם.
עם זאת, הסעיף החשוב ביותר בתנאי עלייתו למלוכה של ודלמר היה שבעתיד, לא יוכל אותו אדם למלוך על שלזוויג ועל דנמרק בעת ובעונה אחת.
בהתאם לכך ויתר ולדמר על תוארו כדוכס שלזוויג והעבירו לדודו.
בפועל משלו על כל דנמרק באותה עת אצילים מסוימים.
היה זה מצב שלא זכה לאהדה בקרב מעמד האיכרים.
חלק מהאצילים היו למעשה זרים ורבים מהם הטילו מיסים חדשים.
ב-1328 התמרדו איכרי זילנד, אך מרד זה דוכא.
ב-1329 הגיעה תורם של איכרי יוטלנד למרוד ואלה נחלו יותר הצלחה, אך מרד זה גם הוא דוכא בסופו של דבר.
לבסוף, ויתר גרהרד בשמו של ולדמר על כס המלוכה הדני וב-1329 הותר לכריסטופר השני לשוב לכס מלכותו.
ולדמר הפך שוב להיות דוכס שלזוויג.
ב-1340 נישאה אחותו היחידה, הלוויג לולדמר הרביעי, מלכה החדש של דנמרק.
בשארית תקופת שלטונו הוא הוביל שינויים במדיניותה של שלזוויג כלפי דנמרק וניהל כלפיה מלחמות ותקופות של שיתוף פעולה לסירוגין.
ולדמר מת ב-1364. הוא היה נשוי לריצ'רדיס משוורין, בתו של הרוזן גינצלין השישי משוורין-ויטנברג.
יחד נולדו להם שני ילדים, ולדמר והיינריך, שירש את אביו על כס הדוכסות.
ולדמר הרביעי אטרדאג (בדנית: Valdemar IV Atterdag, משמעות כינויו – "שחר חדש"; 1320 לערך – 24 באוקטובר 1375) היה מלך דנמרק מ-1340 ועד למותו.
ולדמר היה בנו הצעיר של כריסטופר השני, מלך דנמרק והוא בילה את רוב ימי ילדותו ונערותו בגלות בחצר מלכותו של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוואריה, לאחר תבוסתו של אביו ומותם של שני אחיו הגדולים, אריק ואוטו.
מכאן הוא היה טוען לכתר והמתין לשובו למולדתו.
לאחר רציחתו של גרהרד השלישי, רוזן הולשטיין-רנדסבורג על ידי נילס אבסון ואחיו, הוכרז ולדמר כמלך דנמרק באספה שהתכנסה בוויבורג ב-24 ביוני 1340 בניהולו של אבסון.
על ידי נישואיו להלוויג, בתו של אריק השני, דוכס שלזוויג, ועל ידי מה שהתיר לו אביו, הוא שלט על כרבע משטחה של יוטלנד מצפון לנהר קונגה.
ולדמר לא אולץ לחתום על כתב זכויות כמו אביו לפניו, ככל הנראה בשל העובדה שדנמרק הייתה ללא מלך כבר כמה שנים קודם לעלייתו לכס המלוכה ואף אחד לא ציפה שהמלך החדש בן העשרים יהווה מקור לבעיה עבור האצולה הבכירה של דנמרק יותר מאשר היווה אביו.
אך ולדמר היה בחור פיקח ונחוש בדעתו והבין שהדרך היחידה לשלוט על דנמרק היא להחזיר לעצמו את השליטה על שטחיה.
אבסון ניסה לשחרר את שטחו המרכזי של יוטלנד מרוזני הולשטיין באמצעות המצור שהטיל על טירת סונדרבורג ב-2 בנובמבר 1340, אך הוא ואחיו נהרגו בניסיון זה.
תחת שלטונו של כריסטופר השני נכנסה דנמרק לפשיטת רגל ואדמותיה מושכנו בחלקים.
ולדמר שאף להחזיר את החובות ולקבל חזרה את אדמותיה של דנמרק.
ההזדמנות הראשונה הגיעה באמצעות הכספים שהלוויג הביאה אתה בעת נישואיהם.
החוב שעליו שועבד חלקו הצפוני של יוטלנד שולם באמצעות מיסים שנגבו מהאיכרים בשטחים שמצפון לנהר הקונגה.
ולדמר הצליח להחזיר לעצמו את צפון פריזיה ב-1344 ועד מהרה הוא הטיל שם מיסים כדי לשלם את החוב עבור דרום יוטלנד, 7,000 מארקים של כסף.
העלייה בשיעור המיסוי של האיכרים גרמה לאי שקט בקרבם.
לאחר מכן הפנה ולדמר את תשומת לבו לשלן.
הבישוף של רוסקילדה, שבבעלותו היו טירת קופנהגן והעיר, העביר את שניהם לוולדמר לאחר שקיבל בטוחות לגביית מס על הסחר שעבר במצר ארסונד.
ולדמר היה המלך הדני הראשון שמשל בקופנהגן.
הוא הצליח לכבוש או לרכוש טירות ומבצרים נוספים עד שהיה ביכולותו לגרש את ההולשטיינים.
כאשר אזל כספו הוא לקח את טירות קלאונדבורג וסובורג באמצעות שימוש בכוח הזרוע.
כשהוא עדיין בעיצומה של מערכה זו, יצא ודלמר לאסטוניה כדי לנהל משא ומתן עם אבירי המסדר הטבטוני ששלטו שם.
האוכלוסייה הדנית מעולם לא היגרה לאסטוניה במספרים משמעותיים וכך, עבור 19,000 מארקים, ויתר ולדמר על אסטוניה הדנית, שהייתה פרובינציה רחוקה במזרח ובסכום זה התאפשר לו לכסות את החובות שתמורתם היו ממושכנים חלקים של דנמרק שהיו חשובים לו יותר.
בשנת 1346 לערך, יזם ולדמר מסע צלב כנגד ליטא.
הכרוניקן הפרנציסקני, דטמר מליבק, ציין שוולדמר נסע ב-1346 לליבק ואז יצא לפרוסיה יחד עם אריך השני מסקסוניה כדי להילחם בליטאים.
בכל אופן, מסע הצלב נגד הליטאים הסתיים בלא כלום.
תחת זאת יצא ולדמר למסע עלייה לרגל לירושלים (ללא אישור האפיפיור).
מסעו נחל הצלחה והוא נעשה אביר מסדר הקבר הקדוש.
הוא הוקע על ידי האפיפיור קלמנס השישי על אי קבלת אישור מוקדם למסעו.
ב-1346, עם שובו, קיבץ ולדמר צבא והמשיך במהלך להשבתה של טירת וורדינגבורג, מפקדתן הראשית של ההולשטיינים.
עד לסוף השנה היה כבר כל שלן ברשותו.
הוא הפך את טירת וורדינגבורג למעונו הרשמי, הרחיב את הטירה ובנה את המגדל שהיה לסימן ההיכר של העיר.
המוניטין של ולדמר על עריצותו כנגד אלו שהתנגדו לו, גרמו לרבים לחשוב היטב לפני שהם החליפו צדדים.
מדיניות גביית המס שלו כתשה את האיכרים, שחששו לעשות כל דבר מלבד לשלם את המיסים.
ב-1347 השלים ולדמר את גירושם של הגרמנים מדנמרק וזו הייתה שוב לאומה מאוחדת.
באמצעות הכנסתו שגדלה, היה ולדמר מסוגל לשלם עבור החזקתו של צבא גדול יותר ובדרכים בוגדניות הוא הצליח להשיג לעצמו את הבעלות על טירת ניבורג ועל מזרח האי פין ואיים קטנים נוספים.
תשומת הלב של ולדמר עברה כעת לסקונה, שהייתה עדיין תחת שליטתו של מלך שוודיה, כאשר אסון הכה את האזור כולו.
ב-1349 הכתה את דנמרק באופן בלתי צפוי מגפת המוות השחור.
על פי המסורת הגיעה המגפה לדנמרק על סיפונה של ספינת רפאים שהגיע לחוף של צפון יוטלנד.
אלה שעלו לסיפונה מצאו את מותם ופניהם היו נפוחים ושחורים, אך הם חיו מספיק זמן כדי לקחת את חפצי הערך ממנה וכדי להעביר את המחלה לכלל האוכלוסייה.
אנשים בדנמרק החלו למות באלפיהם.
במהלך השנתיים הבאות השתוללה המחלה בכל רחבי הממלכה.
בעיר ריבה חדלו להתקיים 12 קהילות דתיות בדיוקסיה אחת.
בכמה עיירות מתו כל התושבים עד כי לא נשאר בהן אף תושב אחד.
שיעור המתים הכללי בדנמרק בשנים 1349 – 1350 הגיע ל-33% עד 66% מהאוכלוסייה.
תושבי הערים הוכו באופן קשה יותר בהשוואה לתושבי הכפרים ורבים נטשו את הערים.
ולדמר לא לקה במחלה והוא ניצל את מותם של יריביו כדי להגדיל את אדמותיו ורכושו.
הוא סירב להפחית את שיעור המיסים בשנה שלאחר מכן, למרות שפחות איכרים עיבדו פחות אדמות.
גם הכנסותיהם של האצילים הצטמצמו ועול המס הכביד עוד יותר גם עליהם.
בשנים הבאות פרצו מרידות רבות.
ב-1354 נפגש ולדמר עם אציליו באספה ויחד הם גיבשו הסדר שלום.
התנאים של כתב הזכויות הבהירו שהאסיפה תתכנס לפחות פעם בשנה ביום יוהאן הקדוש, 24 ביוני.
המערכת הישנה שנוסדה ב-1282 הוחזרה על כנה וזכויותיהם של כל הצדדים הושבו למצב שלפני כתב הזכויות של כריסטופר השני, שביטל את סמכויותיו של המלך.
ולדמר הגיב בגיוס צבא, צעד לתוך דרום יוטלנד ולקח לעצמו שטחים נוספים שהרוזנים הגרמנים קרעו מדנמרק בשנים הקודמות.
מרידות התפשטו ברחבי פין וולדמר כבש את שארית השטחים שהיו תחת שלטונם של ההושלטיינים באי.
כתב הזכויות הוכח להיות כבלתי מעשי כאשר המלך התעלם מהתנאים ומרידות מקומיות המשיכו.
באותה שנה התחולל משבר מוניטרי שגרם לפאניקה בכל צפון אירופה.
ב-1358, שב ולדמר לפין כדי לנסות להתפשר עם נילס בוגה ועם כמה אצילים אחרים ושני בישופים.
המלך סירב להיכנע לתנאיהם, ולפיכך הם עזבו את הפגישה בחמת זעם.
כאשר הם הגיעו לעיירה מידלפרט, כדי למצוא ספינה שתחזיר אותם ליוטלנד, הם נרצחו בידי הדייגים שאת שירותיהם הם שכרו.
ולדמר הואשם במעשה ותושבי יוטלנד חסרי הסבלנות התמרדו נגדו שוב.
הם הסכימו לתמוך בהחזרת זכויותיו של המלך ואז חזרו בהם.
ולדמר פנה שבו לסקונה שעדיין הייתה תחת שלטון שוודי.
הנסיך, אריק השנים עשר, מרד כנגד אביו, מגנוס הרביעי, מלך שוודיה ולקח את השליטה על סקונה ועל חלקים נוספים של שוודיה.
המלך מגנוס פנה לוולדמר לעזרה בהבטיחו להעניק לו את טירת הלסינגבורג אם ולדמר יעזור בדיכוי המרידה של אריק.
אריק מת באופן פתאומי והמלך מגנוס ניסה להתכחש להבטחתו.
ולדמר לא היה מוכן לקבל הסדר כזה.
ב-1360, הוא חצה את המצר ברארש צבא ואילץ את מגנוס למסור לו את הלסינבורג.
עם קבלת הטירה, היה ולדמר לשליט סקונה לכל דבר ועניין.
מגנוס לא היה חזק מספיק כדי להחזיק בסקונה, ולפיכך היא הועברה לשליטה דנית.
ולדמר הוכרז כשליט הלנד, בלקיניה וסקונה.
ולדמר לא יכול היה לעשות הרבה נגד כוחה ההולך וגדל של ברית ערי הנזה, שהפכה כבר להיות מעצמה אזורית.
גם לפני שהסתיים העימות עם המלך מגנוס, החליט ולדמר לתקוף את האי השוודי, גוטלנד, במיוחד את העיר ויסבי, שאותה שנא ולדמר בשל העובדה שהוא שמע שתושביה שרו שירי לעג עליו.
ב-1361 הוא קיבץ צבא, העלה אותו על ספינות ופלש לגוטלנד.
הוא נלחם בתושבי גוטלנד, הביס אותם ליד העיר והרג 1,800 איש.
ויסבי נכנעה וולדמר הרס חלק מחומת העיר כדי לאפשר לצבאו להיכנס אליה.
מרגע שהעיר הייתה בידיו, הוא הציב שלוש חביות בירה גדולות והודיע לפרנסי העיר שאם החביות לא ימולאו בזהב ובכסף תוך שלושה ימים, הוא יאפשר לאנשיו לבזוז את העיר.
להפתעתו של ולדמר, מולאו החביות לפני רדת הלילה הראשון.
הכנסיות רוקנו מחפצי הערך שלהן והשלל הועמס על ספינות דניות שהובילו אותו לוורדינגבורג, מקום מגוריו של ולדמר.
הוא הוסיף את התואר "מלך גוטלנד" לרשימת תאריו.
אך לפעולתו כנגד ויסבי, חברה בברית ערי הנזה, תהיינה השלכות קשות מאוחר יותר.
ולדמר ניסה להתערב בסדר הירושה השוודי, על ידי לכידתה של הרוזנת אליזבת, שהייתה אמורה לשאת את נסיך הכתר של נורווגיה, הוקון.
היא אולצה להיכנס למנזר וולדמר שכנע את המלך מגנוס שבנו יישא לאישה את בתו שלו, מרגרטה.
המלך הסכים, אך האצילים השוודים אילצו אותו להתפטר.
הם בחרו באלברכט, דוכס מקלנבורג-שוורין, אחד מאויביו המושבעים של ולדמר, כמלך שוודיה.
מיד עם בחירתו, החל אלברכט לבלום את ולדמר.
הוא שכנע את ערי הנזה לשתף איתו פעולה על בסיס האיום של ולדמר על חופש השיט במצר ועל סחר ההרינגים המכניס שלהם.
ולדמר תקף את הצי של ערי הנזה וניסה לאלץ אותם לצאת משטחי הדיג במצר.
חברות ברית ערי הנזה דרשו לפעול.
כשליבק מובילה, הם כתבו לוולדמר והתלוננו על התערבותו בתנועת הסחר.
הוא פטר את תלונותיהם בהגדירו אותן כ"יללות חתולים".
ב-1362 כרתו ברית ערי הנזה, שוודיה ונורווגיה, ברית כנגד ולדמר מתוך רצון לנקום בו.
ערי הנזה שלחו צי וצבא לזרוע חורבן בחופי דנמרק והם הצליחו לכבוש ולבזוז את קופנהגן וחלקים מסקונה.
בשיתוף פעולה עם אצילי יוטלנד המורדים, הם אילצו את ולדמר לצאת מדנמרק בחג הפסחא של 1368.
הוא מינה את ידידו ויועצו, הנינג פודבוסק, לנהל בהיעדרו משא ומתן עם ברית ערי הנזה.
הם הסכימו לשביתת נשק כל עוד הכיר ולדמר בזכותם לסחר חופשי ולזכויות דיג במצר.
הם קיבלו את השליטה על כמה ערים לאורך החוף של סקונה ועל מבצר הלסינבורג למשך 15 שנים.
הם גם אילצו אותו להעניק להם זכות להביע את דעתם בשאלת ירושת הכתר הדני לאחר מותו.
ב-1370 אולץ ולדמר לחתום על חוזה שטרלזונד, שהכיר בזכויותיהן של הערים להשתתף בסחר ההרינג והעניק פטור ממס לצי הסחר שלהן.
לאחר ארבע שנות היעדרות, שב ולדמר לדנמרק.
למרות הכול, הוא קיבל את השליטה על גוטלנד, כך שלמרות תבוסותיו, הוא החזיר לעצמו ולממלכתו שטחים מסוימים.
גם כאשר התנהל ולדמר מול ברית ערי הנזה, הוא ניסה לדכא אצילים מורדים שניסו לתבוע לעצמם את הזכויות שהם אילצו את אביו להעניק להם.
כמו כן הוא נלחם בשוודיה ובנורווגיה.
כאשר הוא היה בעיצומו של תהליך להשבה הדרגתית של השליטה בדרום יוטלנד, הוא נפל למשכב.
ולדמר קיבל את סיועו של האפיפיור גרגוריוס האחד עשר, שהטיל נידוי על המורדים הדנים.
אך לפני שצעד זה התממש, מת ולדמר הרביעי בטירת גורה שבצפון שלן ב-24 באוקטובר 1375. הוא נקבר במנזר סורו.
ולדמר הרביעי היה דמות מרכזית בהיסטוריה של דנמרק.
בהדרגה הוא הצליח להשיב את כל השטחים האבודים שסופחו לדנמרק במשך השנים.
היד הקשה שבה נקט, המיסים הכבדים שהטיל ושלילת הזכויות משכבר הימים של משפחות האצולה, הובילו למרידות במשך כל תקופת מלכותו.
ניסיונו להחזיר לדנמרק את מעמדה כמעצמה בצפון אירופה, התקבל בתחילה בברכה על ידי בני עמו, אך צעדי המדיניות של ולדמר נתקלו בהתנגדות עזה מצדן של משפחות אצולת הקרקע של יוטלנד.
הוא הרחיב את סמכויות המלך בהתבסס על כוחו הצבאי ועל האצילים הנאמנים לו שהיו הבסיס למוסד המלוכה הדני עד ל-1440. זרים רבים קיבלו מינויים בחצר המלכות כפקידים וכיועצים.
החשוב בהם היה האציל הגרמני-סלבי, נינג בודבוסק, שהיה למעשה ראש הממשלה מ-1365 ועד 1388.
ולדמר הרביעי נחשב לעיתים כאחד מהמלכים החשובים ביותר בימי הביניים.
המקורות נותנים את הרושם שהוא היה שליט אינטליגנטי, ציני, פזיז ופיקח עם כישרון בפוליטיקה ובכלכלה.
לאלברכט, נכדו מבתו הבכורה, אינגבורג, הוצע ללא הצלחה על ידי סבו, אלברכט השני, דוכס מקלנבורג, להיות יורשו של ולדמר.
תחת זאת נבחר כיורשו אולף, בנם של בתו מרגרטה ושל הוקון השישי, מלך נורווגיה.
כינויו של ולדמר הרביעי, "שחר חדש" (בדנית: Atterdag) מרמז על התקווה שהוא הביא לממלכה לאחר התקופה החשוכה שבה מלכו מלכים כושלים.
קיימת גרסה שעל פיה הכינוי הוא פירוש מוטעה של משפט בגרמנית תחתית, "ter tage" ("ימים אלה"), שניתן לפרש אותו בצורה הפשוטה ביותר כ"באיזה תקופה אנו חיים"!
בביוגרפיה שלו על ולדמר, ציין פלטשר פראט, שפרוש המשפט הוא "יום אחר", רוצה לומר, "כל דבר שיקרה היום, טוב או רע, מחר זהו יום אחר".
סיפורים, בלדות ושירים רבים, נכתבו על ולדמר.
באמצע המאה ה-19, כאשר דנמרק נלחמה בגרמניה על נחלותיה המסורתיות בדרום יוטלנד, הוא "הומצא מחדש" כאחד מהמלכים הדנים הגיבורים.
ב-1340 נשא ולדמר לאישה את הדוויג משלזוויג, איתה הוא הביא לעולם את:
מרגרטה, (1350-1345) – התארסה עם היינריך השלישי, דוכס מקלנבורג.
אינגבורג (1370-1347) – נישאה להיינריך השלישי, דוכס מקלנבורג.
הייתה סבתא מצד אמו של אריק השביעי, מלך דנמרק.
ולודז'ימייש וויצ'ך סמולארק (בפולנית: Włodzimierz Wojciech Smolarek, 16 ביולי 1957 - 7 במרץ 2012) היה כדורגלן פולני ששיחק בעמדת החלוץ.
לזכותו של סמולארק 60 הופעות במדי נבחרת פולין איתה השתתף במונדיאל 1982 ומונדיאל 1986. סמולארק נבחר בשנים 1984 ו-1986 ככדורגלן השנה בפולין.
ולודז'ימייש סמולארק היה אביו של אבי סמולארק, אף הוא כדורגלן מצליח.
סמולארק החל בשנת 1976 את קריירת הבוגרים שלו בווידזב לודז' מליגת העל הפולנית, ולמעט אפיזודה קצרה בלגיה ורשה, שיחק בווידזב לודז' במשך כמעט עשור.
בתקופה זו, בה שיתף פעולה בווידזב לודז' עם זביגנייב בונייק, זכה סמואלרק בשתי אליפויות, בשנים 1981 ו-1982, ובגביע אחד בשנת 1985. בשנת 1983 סייע לווידזב לודז' להגיע לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, כאשר כבש שער ברבע הגמר מול ליברפול שהתברר בדיעבד כשער מכריע בסיכום שני המשחקים.
לודז' הודחה בחצי הגמר על ידי יובנטוס.
בשנת 1986 עזב סמולארק את ווידזב לודז', לאחר שהבקיע 61 שערי ליגה ב-181 הופעות, וחתם באיינטרכט פרנקפורט, מעבר שבשנת 1986 נחשב לחריג מאחר שסמולארק קיבל אישור לעבור את מסך הברזל.
בעונתו השנייה בפרנקפורט, זכה סמולארק בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 0–1 על בוכום בגמר, בו שיחק 90 דקות.
סמולארק שיחק בסך הכל שתי עונות בפרנקפורט, בהן הבקיע 13 שערים ב-63 הופעות, ובשנת 1988 עבר לפיינורד ההולנדית, שם שיחק שתי עונות, ובשנת 1990 עבר לאוטרכט, שם שיחק שש עונות והבקיע 33 שערים ב-166 הופעות.
בשנת 1996 פרש סמולארק ממשחק פעיל.
סמולארק כבש שער אחד במונדיאל זה, בניצחון 1–5 בשלב הבתים על נבחרת פרו.
סמולארק השתתף עם נבחרת פולין גם במונדיאל 1986, בו כבש שער ניצחון בשלב הבתים מול נבחרת פורטוגל.
סמולארק ופולין הודחו במונדיאל זה בשמינית הגמר מול נבחרת ברזיל, לאחר הפסד 0–4. סמולארק המשיך לשחק בנבחרת פולין עד לשנת 1992, וסיים את הקריירה הבינלאומית עם 60 הופעות ו-13 שערים.
בשנת 2000 חזר סמולארק לפיינורד כמאמן נוער, תפקיד אותו ביצע במשך כמעט עשור.
בשנת 2009 מונה סמולארק על ידי התאחדות הכדורגל הפולנית כאחראי על נבחרות הנוער.
ב-7 במרץ 2012 נפטר סמולארק בעיר מגוריו אלכסנדר לודז' בגיל 54.
ולדמר לנלה (בשוודית: Valdemar Langlet; 1872, לרבו (Lerbo), שוודיה – 1960, סטוקהולם) היה מוציא לאור, מפעילי הפצת שפת האספרנטו, דיפלומט וחסיד אומות העולם משוודיה.
לנלה למד באוניברסיטאות בגרמניה, אוסטריה ושווייץ.
הוא עבד בתור מהנדס, עיתונאי ועורך במספר עיתונים בשוודיה.
הוא כתב מספר ספרים על נושאי אקטואליה וכן על מסעותיו ברוסיה ובהונגריה.
בשנת 1890 למד אספרנטו והיה ממייסדי מועדון האספרנטו של אופסלה ב-1891, שהיה מועדון האספרנטו השני בעולם.
שנים רבות היה לנלה נשיאו של המועדון.
בשנת 1906 נוסדה פדרציית האספרנטו השוודית, ולנלה היה נשיאה עד 1909.
בשנת 1899 נישא לנלה לסיניה בלומבר (Signe Blomberg), אספרנטיסטית מטורקו שבפינלנד.
היא הלכה לעולמה ב-1921. לנלה הכיר את נינה בורובקו (Nina Borovko), בתו של אספרנטיסט מרוסיה, ונישא לה ב-1925.
משנת 1932 היה לנלה מרצה לשוודית באוניברסיטה בבודפשט.
באותה תקופה עבד בתור נספח לענייני תרבות בשגרירות שוודיה בבודפשט.
פעילותו למען יהודים בתקופת השלטון הנאצי
בתקופת מלחמת העולם השנייה פעל לנלה למען נרדפים יהודים ולא יהודים של המשטר הפשיסטי בהונגריה.
לאחר פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 מונה לנלה לתפקיד יושב ראש סניף הצלב האדום השוודי בהונגריה.
בתפקידו זה העניק ליהודים רבים תעודות חסות שוודיות בהן נקבע כי יהודים אלה מועמדים לקבלת אזרחות שוודית.
כך ניצלו יהודים אלה מגורלם של רבים מיהודי בודפשט, שנורו או גורשו בצעדות מוות לכיוון גבול אוסטריה.
לנלה קיבל לידיו בתים מאזרחים שעזבו את בודפשט עקב המלחמה, ופעל להכרה בבתים אלה בתור בתים הנמצאים תחת חסות השגרירות השוודית.
כך היו היהודים ששיכן בבתים אלה מוגנים מפני גירוש.
בנוסף לפעילותו זו של לנלה, סייע לו עוזרו אנטל לוקאץ' (Lukács) לפרוש את חסות הצלב האדום על יהודים רבים וכך להציל את חייהם.
לוקאץ', שפעל בעיקר ברובע אויפשט, הוכר לימים גם הוא בתור חסיד אומות העולם.
בשנת 1945 שבו בני הזוג לנלה לשוודיה.
הם התפרנסו מכתיבתו העיתונאית של ולדמר ומשיעורי נגינה בפסנתר שנתנה נינה.
בשנת 1946 קיבל לנלה מדליית הוקרה מהצלב האדום השוודי.
כמו כן קיבל את אות מסדר כוכב הקוטב .
בשנת 1965 הכיר יד ושם בוולדמר לנלה בתור חסיד אומות העולם.
ציור דיוקנו של לנלה תלוי בטירת גריפסהולם.
ולדמר, נסיך דנמרק (בדנית: Valdemar af Danmark, 27 באוקטובר 1858 - 14 בינואר 1939), היה בנו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק וסבה של אנה, מלכת רומניה.
ולדמר נולד ב-27 באוקטובר 1858 בארמון ברנסטורף, קופנהגן לכריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג וללואיזה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של וילהלם, נסיך הסן-קאסל ולואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק.
למרות שהוא בא ממשפחת מלוכה ואבותיו כללו את ג'ורג' השני, מלך בריטניה ופרדריק החמישי, מלך דנמרק, משפחתו חיה חיים נורמליים יחסית ולא החזיקה בעושר רב.
בילדותו נהג הסופר האנס כריסטיאן אנדרסן להגיע לביתם ולהקריא לילדים סיפורים לפני השינה.
במרץ 1863 נסעו בני המשפחה לבריטניה לחתונת אחותו הגדולה אלכסנדרה, נסיכת דנמרק עם אלברט אדוארד, נסיך ויילס, בנה של המלכה ויקטוריה, ובנובמבר אותה שנה מת פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ואביו עלה לשלטון ככריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
מוקדם יותר באותה שנה גם נבחר אחיו וילהלם למלך יוון.
בקיץ 1874 ליווה ולדמר את אביו בביקורו באיסלנד, ולאחר מכן החל את לימודיו באקדמיה הימית המלכותית הדנית.
בשנת 1879 הוא הוסמך כקצין בדרגת לוטננט משנה, ובשנת 1880 הועלה לדרגת לוטננט, ובשנים שלאחר מכן השתתף בכמה משלחות של הצי.
משנת 1883 חי ולדמר בארמון ברנסטורף ליד קופנהגן עם גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק, שנשלח כילד לדנמרק על מנת להתגייס לצי המלכותי הדני, והועבר לטיפולו של ולדמר, שהיה אדמירל בצי הדני.
ב-20 באוקטובר 1885 התחתן ולדמר עם מארי, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך רובר, דוכס שארטר ופרנסואז, נסיכת אורליאן.
בעת נישואיהם סיכמו השניים שבניהם יגודלו כלותרנים, ואילו בנותיהם כקתוליות, ואכן ארבעת בניהם חונכו כלותרנים, ואילו בתם מרגרט, נסיכת דנמרק הייתה הנסיכה הדנית הראשונה מתקופת הרפורמציה שהייתה קתולית.
לוולדמר הוצעו הכתרים של ממלכת בולגריה וממלכת נורווגיה, אולם הוא דחה אותם בשל לחצים בינלאומיים, והמשיך בקריירה הימית שלו עד מותו.
ב-14 בינואר 1939 מת ולדמר בארמון הצהוב בקופנהגן, ובעת מותו היה הילד האחרון של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק שנותר בחיים.
ב-20 באוקטובר 1885 התחתן ולדמר עם מארי, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך רובר, דוכס שארטר ופרנסואז, נסיכת אורליאן, ממנה היו לו 5 ילדים:
אוֹוֶה, רוזן רוזנבורג (1887–1840), התחתן עם מתילדה קאלבי די קונטי די ברגולו
אקסל, נסיך דנמרק (1888–1964), התחתן עם מרגרטה, נסיכת שוודיה
אריק, רוזן רוזנבורג (1890–1950), התחתן עם לואיז פרנסס בות'
ויגו, רוזן רוזנבורג (1893–1970), התחתן עם אלאונורה גרין
מרגרט, נסיכת דנמרק (1895–1992), התחתנה עם רנאטו, נסיך בורבון-פארמה
וַלְדֵמַאר אנטון הוא כדורגלן גרמני יליד אוזבקיסטן שמשחק בעמדות הבלם והמגן בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
אנטון נולד בעיר אלמליק במחוז טשקנט שבאוזבקיסטן בקיץ 1996 להורים ממוצא גרמני.
עובדת היותו יליד אוזבקיסטן נודעה רק ביולי 2016 כשחשף בריאיון כי הוא יליד העיר אמאליק.
עד אז חשבו כי הוא נולד בעיר אנגן שבמדינת באדן-וירטמברג, גרמניה.
אנטון דובר גרמנית, אוזבקית ורוסית.
בתום עונת 2015/16 נשר אנטון עם האנובר לבונדסליגה השנייה.
בעונת 2016/17 אנטון הפך לשחקן הרכב, וסייע להאנובר לחזור לבונדסליגה תוך עונה אחת בלבד.
בעונת 2018/19 אנטון והאנובר נשרו שוב לבונדסליגה השנייה.
בתום עונת 2019/20, לאחר שלא הצליח לשוב לבונדסליגה עם האנובר, עזב אנטון את המועדון.
באוגוסט 2023 מונה אנטון לתפקיד קפטן הקבוצה.
בעונת 2023/24, בניגוד מוחלט לעונות הקודמות, שטוטגרט הפכה לקבוצת צמרת וסיימה את העונה במקום השני, כשלאנטון היה חלק חשוב בשינוי זה, כשהוא מציג יכולת מרשימה בהגנה.
יכולתו הביאה את הקבוצה להאריך לו את החוזה בינואר 2024 עד לתום עונת 2026/27. בתום העונה נכלל אנטון בנבחרת העונה של הבונדסליגה.
בקיץ 2024 נמכר אנטון משטוטגרט לבורוסיה דורטמונד תמורת 22.5 מיליון אירו, שם חתם על חוזה לארבע שנים.
בשל היותו יליד אוזבקיסטן הוא זכה להתעניינות ממטה האימון של נבחרת אוזבקיסטן.
בסוף מאי 2016 בכירי התאחדות הכדורגל האוזבקית אישרו שהם ניהלו עם השחקן מגעים לצירופו לנבחרת, אך המגעים לא התקדמו לכדי מימוש.
ביולי 2016 באחד מראיונותיו לתקשורת אנטון הודיע שהוא היה רוצה לשחק בנבחרת רוסיה אם תינתן לו ההזדמנות לכך.
בספטמבר 2018 הביע את רצונו לקבל אזרחות רוסית ולשחק בהרכב הנבחרת הרוסית.
אנטון שיחק בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21 וזכה עמה באליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2017, ובסגנות באליפות העוקבת בשנת 2019.
ב-23 במרץ 2024 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה הבוגרת במשחק ידידות נגד .
אנטון זומן לסגל הגרמני ליורו 2024. אנטון לא שיחק כלל בשלב הבתים של טורניר זה, ונכנס כמחליף לדקות ספורות במשחקי שמינית הגמר מול דנמרק, ורבע הגמר, שבו נעצרה גרמניה על ידי ספרד.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21: 2017
ולדמר לגיין (בפולנית: Waldemar Legień; נולד ב-28 באוגוסט 1963) הוא ג'ודוקא עבר פולני אשר התחרה בקטגוריית המשקל הבינונית.
לגיין השתתף פעמיים במשחקים האולימפיים בשנים 1988 ו-1992. בסיאול 1988, הוא זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג.
בקרב הראשון הוא ניצח את מוחמד וולידאבדל חלים המצרי, בשמינית הגמר הוא ניצח את דריו גרסיה הארגנטינאי וברבע הגמר הוא ניצח את קווין דוהרטי הקנדי.
בחצי הגמר לגיין גבר על באשיר ורייב הרוסי ובגמר גבר באיפון על פרנק וינקה הגרמני.
באולימפיאדת ברצלונה 1992, לגיין היה נושא הדגל של המשלחת הפולנית בטקס הפתיחה.
הוא התחרה בקטגוריית המשקל עד 86 ק"ג וזכה שוב במדליית הזהב.
בקרב הראשון הוא ניצח את מייקל אודור הקנייתי, בשמינית הגמר הוא ניצח את ניקולה פיליפוב הבולגרי וברבע הגמר הוא ניצח את יאנג ג'ונג-אוק הדרום-קוריאני.
בחצי הגמר לגיין ניצח את ניקולה ז'יל הקנדי ובגמר גבר על פסקל טאיו הצרפתי.
באליפויות אירופה הוא זכה בשלוש מדליות; מדליית זהב (1990), מדליית כסף (1985) ומדליית ארד (1986).
במהלך הקריירה לגיין זכה במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורנירי טוקיו וסיאול היוקרתיים.
כמו כן, הוא זכה שמונה פעמים באליפות פולין.
וידאו בלוג או יומן וידאו, בדרך כלל מקוצר למילה ולוג הוא סוג של בלוג שעבורו המדיום הוא וידאו, והוא סוג של טלוויזיה באינטרנט.
ערכי ולוג משלבים לעיתים קרובות וידאו משובץ (או קישור וידאו) עם טקסט תומך, תמונות ומטא דאטה אחרים.
ניתן להקליט רשומות בטייק אחד או לחתוך אותו למספר חלקים.
קטגוריית ולוגים פופולרית בפלטפורמת שיתוף הווידאו YouTube.
יומני וידאו (ולוגים) מנצלים לעיתים קרובות את הסינדיקציה באינטרנט כדי לאפשר הפצה של וידאו דרך האינטרנט באמצעות פורמטי ה־RSS או ה־Atom, לצורך צבירה והפעלה אוטומטית במכשירים ניידים ובמחשבים אישיים (ראה וידאוקאסטים).
האמן הניו־יורקי נלסון סאליבן היה ידוע בהקלטת סרטונים ברחבי העיר ניו יורק ובדרום קרוליינה, בסגנון דמוי ולוג בשנות השמונים.
ב־2 בינואר 2000, פרסם אדם קונטראס סרטון לצד רשומת בלוג שמטרתה ליידע את חבריו ומשפחתו על מעבר ארצו ללוס אנג'לס במרדף אחר עסקי השעשועים, וסימן את הפוסט הראשון על מה שיהפוך אחר כך לבלוג הווידאו שרץ בזמן הארוך ביותר בהיסטוריה.
בנובמבר באותה השנה פרסם אדריאן מייל סרטון של שינוי טקסט בתמונת סטילס, וטבע את המונח "vog" כדי להתייחס לבלוג הווידאו שלו.
הקולנוען והמוזיקאי לוק באומן החל בשנת 2002 את אתר Tropism.org המפורסם כעת כיומן וידאו של מסעותיו לאחר הקולג', אחד האתרים הראשונים שנקראו vlog או videolog.
בשנת 2004 השיק סטיב גארפילד בלוג וידאו משלו והכריז באותה שנה כ"שנת הבלוג בווידאו".
ולוגינג רשמה עלייה חזקה בפופולריות החל משנת 2005. Yahoo!
מערכות ניהול תוכן עם קוד פתוח רבים אפשרו הכללת תוכן וידאו, ומאפשרות לבלוגרים לארח ולנהל אתרי בלוגים בווידאו משלהם.
בנוסף, ההתכנסות של טלפונים ניידים עם מצלמות דיגיטליות מאפשרת פרסום תוכן וידאו באינטרנט כמעט כפי שהוא מוקלט.
תחנות רדיו וטלוויזיה עשויות להשתמש בבלוג בווידאו כדרך לעזור באינטראקציה רבה יותר עם מאזינים וצופים.
צ'ארלס טריפיי, תחת ערוץ היוטיוב Killed Television, מחזיק כיום בשיא העולם של גינס עבור "בלוגי הווידאו האישיים הכי רצופים שפורסמו ב־YouTube", עם למעלה מ־3,000 סרטונים רצופים.
VidCon, אשר מאורח בלוס אנג'לס, קליפורניה, הוא כנס שנתי, המאפשר ליוצרי תוכן וצופי YouTube לבוא יחד כדי לחלוק רעיונות תוכן וקשרים עסקיים.
האירוע הראשון של VidCon נערך ב־10–11 ביולי 2010, והפך כעת למפגש האישי הגדול ביותר של יוצרי אינטרנט, צופים ונציגים.
אמנה זו מבינה שהמהפכים שבהם החברה מארחת, מחנכת, משתפת ומתקשרים עוברים מהפכה, ובוחרת להדגיש עובדה זו באמצעות פאנלים, להיפגש ולברך, ושיחות שניתנו לקהלים בכנס.
הוולוג האישי הוא סרטון מקוון המתעד את האדם למסור מידע שהוא מתכוון להציג בפני אנשים.
הקהל אינו מגוון כמו אחד מהתאגיד או הארגון.
יוטיוב הכריזה על תכונת שידור חי בשם YouTube Live בשנת 2008. תכונה זו הוקמה גם על ידי פלטפורמות חברתיות אחרות כמו אינסטגרם ופייסבוק.
YouTube מדורגת כרגע בין שלושת האתרים המובילים ביותר ברשת.
כאזור תנועה גבוה עבור בלוגרים בווידאו, או ולוגרים (vloggers), YouTube יצרה פלטפורמה עבור משתתפים אלה, בשביל הצגת את הסרטונים האישיים שלהם.
הפופולריות של הוולוגים בקהילת YouTube עלתה באופן מהיר מאוד בשנים האחרונות; מתוך 100 ערוצי YouTube בעלי כמות הרשומים הגדולה ביותר, 17 מספקים ולוגים כסגנון הצילום העיקרי שלהם.
רבים מהוולוגרים האלה הם חלק מתוכנית השותפים של YouTube, הממקצעת את הענף ומאפשרת רווח כספי מהפקת וידאו.
התמקצעות זו מסייעת בנוסף להגדלת החשיפה לערוצים שונים וכן יוצרת תחושת יציבות בתחום.
בנוסף, התמקצעות זו מאפשרת ליוצרי תוכן להיחשב כמקור אמין על ידי הצופים שלהם.
יתר על כן, רבים מהוולוגרים הצליחו להפוך את הערוצים שלהם לקריירה בת קיימא; בשנת 2013, הוולוגר בעל השכר הגבוה ביותר הרוויח מינימום של 720,000 דולר לשנה.
הוליווד שמה לב למדיום העולה הזה, ומציבה את ערכה בדירוג על פני חברות בידור אחרות כמו מארוול, שהיא גם בבעלות דיסני.