tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגבלה על ההכנסות וההוצאות הכוללות של כל סיעה בנפרד
איסור על קבלת הלוואות שלא מכספי המדינה ולמפלגות חדשות שלא מתאגיד בנקאי
חובת דיווח וגילוי נאות על כספים שגויסו בידי המפלגות וזהות התורמים.
גובה המימון לכל מפלגה הניתן על ידי המדינה לפעילות שוטפת תלוי במספר חברי הכנסת שיש למפלגה בכנסת.
המימון לבחירות תלוי במספר חברי הכנסת בכנסת היוצאת ובכנסת החדשה.
כספי המימון משולמים מאוצר המדינה באמצעות יושב ראש הכנסת, לחשבון בנק של כל סיעה.
הבסיס לחישוב סכום המימון נקבע בעיקרו לפי יחידת מימון, אחת לכל חבר כנסת.
בשנת 2015 סכום יחידת המימון היה 1.375 מיליון ש"ח.
המימון השוטף נועד לכיסוי ההוצאות של כל סיעה לארגון פעולותיה, לתעמולה ולהסברה ולקיום הקשר הארגוני והרעיוני עם הציבור.
המימון המיוחד לבחירות נועד לכיסוי ההוצאות המיוחדות של כל סיעה או רשימת מועמדים, שהוצאו בתקופת הבחירות או למען הבחירות במערכת הבחירות לכנסת.
בנוסף למימון הקבוע ולמימון הבחירות החוק קובע תשלומים למפלגות לכיסוי הוצאות מימון הלוואות.
משנת 2004 החוק קובע מימון של 6 מיליון שקלים עבור מימון צוותים פרלמנטריים בכנסת לכל הסיעות, באופן המוריד את עלות הצוותים מעל כתפי המפלגות.
לקראת הבחירות מחולקות למפלגות מקדמות על חשבון מימון המפלגות.
מפלגות חדשות שאינן זכאיות למקדמה מתקציב המדינה, ואשר זכו בבחירות לכנסת, יקבלו בנוסף מכספי המדינה החזר הוצאות הפרשי הצמדה וריבית במגבלות סכום המימון להן זכאיות.
במשך שנים רבות לא נהגה הכנסת לדרוש חזרה את המקדמות שניתנו על חשבון מימון מפלגות לסיעות שהיו להם חברי כנסת בכנסת היוצאת, אך לא עברו את אחוז החסימה בבחירות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הודיעה הכנסת על שינוי במדיניות ועל כוונה לגבות חזרה את הכספים, אולם ההודעה נמסרה באופן מינורי.
לאחר הבחירות לכנסת ה-17 סירבה מפלגת חץ, שהיו לה 11 חברי הכנסת בכנסת היוצאת אך לא עברה את אחוז החסימה בבחירות, להשיב את הכספים בטענה שהחוק אינו ברור בנושא.
בשנת 2011 קבע בית המשפט המחוזי בירושלים שעל מפלגת חץ להשיב את כספי המקדמות, בגובה של קרוב ל-7 מיליון שקלים.
בערעור לבית המשפט העליון נתקבלה העמדה העקרונית שעל מפלגות שלא עברו את אחוז החסימה להחזיר את כספי המקדמות, אולם הוחלט על דרך הפשרה שבמקרה הנקודתי הזה יושבו רק 1.7 מיליון ש"ח, בעקבות השינוי במדיניות.
כל אדם בעל זכות בחירה לכנסת רשאי לתרום כספים למפלגות.
הסכום שמותר לתרום למפלגה שאינה מיוצגת בכנסת הוא עד פי חמישה מסכומים אלה.
מנגד, החוק אינו מטיל מגבלה כלשהי על ערבות שמפלגה יכולה לגייס מערב בודד, קיימת ביקורת על כך וכי מדובר בלקונה בחוק, המצריכה תיקון.
מפלגה אינה רשאית לקבל תרומות ממי שאינו בעל זכות בחירה או מתאגיד, למעט אגודות חקלאיות, כמו קיבוצים, מהן מותר לקבל תרומה (אך רק כאמצעי להעברת תרומה אישית של חבר קיבוץ שיש לציין את פרטיו).
אסור למפלגה לקבל תרומות בעילום שם.
כדי להגביר את השקיפות ביחס לתרומות, קבע מבקר המדינה כי בשנה שבה מתקיימות בחירות על כל מפלגה לפרסם באופן שוטף, באתר האינטרנט שלה, כל תרומה שערכה 1,000 ש"ח ויותר.
בעקבות חוק הבחירה הישירה נוצר נתיב עוקף להוצאת כספים לתעמולת בחירות מעבר למותר בחוק.
כשבוע לפני הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה התגייס המיליונר יוסף גוטניק מחב"ד למען בחירת בנימין נתניהו לראשות הממשלה והוציא כספים רבים לתעמולה תחת הסיסמה "נתניהו טוב ליהודים".
במרץ 1998 כתב היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, חוות דעת משפטית לפיה המצב החוקי הנוכחי מעורר "קושי פרשני" והציע לתקן את החוק בנושא.
רובינשטיין החליט שלא להעמיד לדין את נתניהו, בין היתר משום שלא היו ראיות מספיקות ובהתחשב בנסיבות העובדתיות והמשפטיות.
לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה בשנת 1999 גויסו כספים רבים מעבר למותר על פי חוק מימון מפלגות למען בחירתו של אהוד ברק לראשות הממשלה, בין השאר תוך ניצול אותו קושי פרשני בחוק לגבי הבחירות הישירות.
באפריל 2001 ברק נחקר באזהרה, בחשד להפרת חוק מימון בחירות בפרשת העמותות כמו גם ח"כ יצחק הרצוג, והיועץ הפוליטי טל זילברשטיין.
בשנת 2003 החליט היועץ המשפטי, אליקים רובינשטיין, לסגור את התיק מחוסר ראיות.
שיטה נוספת לעקוף את החוק הייתה נהוגה אצל אנשים שאספו כספי תרומות רבים טרם הקמת מפלגה או טרם כניסתם למפלגה.
בפברואר 2012 עבר בכנסת בקריאה טרומית הצעת חוק שנועדה לסגור פרצה זאת, על ידי חיוב אדם המודיע על התמודדות לכנסת להקים באופן מיידי מפלגה.
הזרז לשינוי החוק היה הודעתו של יאיר לפיד על כוונתו להתמודד לכנסת.
בשנת 2005 הוגש כנגד עמרי שרון כתב אישום בגין הפרת חוק מימון מפלגות ורישום כוזב במסמכי תאגיד.
האשמות אלו מתייחסות לתקופה שבה כיהן כמנהל מסע הבחירות של אביו (אריאל שרון) בליכוד.
ב-14 בפברואר 2006 נגזרו עליו תשעה חודשי מאסר בפועל, תשעה חודשי מאסר על תנאי, וקנס בסך של 300 אלף ש"ח.
שרון ערער על גזר הדין בטענה כי החמירו במקרה שלו מעבר לסביר.
ביוני 2007 החליט בית המשפט המחוזי בתל אביב להפחית את העונש לשבעה חודשי מאסר בפועל.
שרון ערער לבית המשפט העליון, אך זה דחה את ערעורו.
סכום ההוצאות המרבי לכל מפלגה נקבע על-פי נוסחה הקבועה בחוק, והוא תלוי בסכום יחידת המימון ובמספר חברי הכנסת של הסיעה.
לגבי הוצאות בחירות במספר חברי הכנסת שיש למפלגה בכנסת היוצאת ולמפלגה חדשה בסכום שאינו עולה על עשר יחידות מימון או בהתאם למספר המנדטים שבהם זכתה, לפי הגבוה.
בחוק המקורי, נקבעה תקרה שאסרה על מפלגה להוציא לצורך הבחירות יותר משליש מעל המימון המגיע לה על פי מספר חברי הכנסת שלה בכנסת היוצאת, כאשר למפלגות קטנות ניתן להוציא עד שליש יותר מהמימון הניתן לשלושה חברי כנסת.
בתיקון בשנת 1980 הועלתה התקרה מתוספת שליש לתוספת מחצית.
בהמשך תוקן החוק כך שרשימות ללא חברי כנסת וסיעות קטנות של עד 5 חברי כנסת בכנסת היוצאת הורשו להוציא עד למימון המגיע לעשרה חברי כנסת, ולסיעות גדולות יותר הותר להוציא עד פי שניים מהמימון הניתן עבור 10 חברי הכנסת הראשונים ועד פי 1.5 עבור שאר חברי הכנסת.
לצורך הוצאות שוטפות נקבעה בתחילה תקרה של לא יותר מ-50% מעל המימון המגיע, כאשר לסיעות קטנות הותר להוציא עד 50% מעל המימון המגיע לשלושה חברי כנסת.
בתיקון של 1980 הועלתה התקרה ל-80% מעל המימון המגיע.
בחוק הנוכחי עומדת התקרה על 60% מעל המימון המגיע, כאשר סיעות קטנות רשאיות להוציא הוצאות כאילו היו להן 5 חברי כנסת.
במהלך השנים נמצאו דרכים שונות לעקוף את המגבלות על הוצאות, כמו במקרים של הוצאות שהוצאו בידי צדדים שלישיים (שאינם מועמדים או מפלגות), בין בתיאום ובין שלא בתיאום עם המועמדים או המפלגות, ועלו דרישות לתקן את החוק כדי להקשות על עקיפת החוק.
מקרה נוסף, בעקבות התמודדותו של ארקדי גאידמק על ראשות עיריית ירושלים, הציע ח"כ רן כהן ממר"צ, בשנת 2006, כי מי שתרם למעלה ממיליון ש"ח בשנה לפעולות נדבנות והתמודד לכנסת תוך ארבע שנים מאותה תרומה, תחשב התרומה כאילו הכסף נתרם לקמפיין הבחירות.
לצורך חוק זה, קיימת ועדה ציבורית של שלושה, ובראשה שופט שנשיא בית המשפט העליון מינה.
את חבריה האחרים ממנה יושב ראש הכנסת כאשר אחד מחברי הוועדה יהיה בעת מינויו חבר בסגל האקדמי של מוסד להשכלה גבוהה.
תקופת כהונתה של הוועדה הציבורית היא ארבע שנים.
הוועדה הציבורית קובעת את שיעור יחידת המימון.
עד שנת 1994 ועדת הכספים של הכנסת קבעה את גובה סכום יחידת המימון, אך ההסדר שונה בעקבות ביקורת ציבורית, וגובה הסכום הוקטן.
במדינת ישראל, שלא כפי שקיים במדינות אחרות, הגוף המאסדר והמפקח על ביצוע החוק הוא מבקר המדינה.
במצב זה קיים ניגוד עניינים מבני היות שמבקר המדינה גם אחראי בתפקידו בפני הכנסת.
מבקר המדינה מקבל את חשבונותיהן והדוחות הכספיים המבוקרים של המפלגות המתמודדות בבחירות לכנסת.
מבקר המדינה בודק אם הוצאות המפלגות היו בגבולות הסכום המרבי שנקבע בחוק, אם הכנסותיהן היו במסגרת ההגבלות הקבועות בחוק בעניין קבלת תרומות, ואם ניהלו את חשבונותיהן על פי הנחיות מבקר המדינה.
כאשר דו"ח מבקר המדינה אינו חיובי ומצביע על חריגות - מוטלות על המפלגות, על-פי המלצת מבקר המדינה ליושב ראש הכנסת, סנקציות כספיות.
העלה מבקר המדינה חשש למעשה פלילי, עליו להביא את העניין, על פי חוק מבקר המדינה, לידיעת היועץ המשפטי לממשלה.
במהלך שנות ה-60 התרבה בציבור הביקורת על דרכי גיוס הכסף של המפלגות.
עלתה ביקורת על כך שהמפלגות תלויות בתרומות מחוץ לארץ על תרומות המוצאות באמצעי לחץ, על בזבוז במהלך מערכת הבחירות ועל הסודיות האופפת את ענייני הכספים של המפלגות.
בעקבות זאת החלו לעלות רעיונות לחקיקה שתתערב בענייני מימון המפלגות.
בשנת 1966 הועלה הרעיון להנהיג מימון של המפלגות על ידי המדינה, כנהוג בשוודיה, גרמניה המערבית וארגנטינה.
יצחק ארצי מהליברלים עצמאיים הציע, לעומת זאת, ניכוי ממס על תרומות למפלגות.
בתחילת 1968 הועלו שתי הצעות למימון המפלגות.
הצעה ראשונה נגעה למפלגות החברות בהסתדרות ועל פיה ההסתדרות תגבה ביחד עם המס האחיד מס למפלגות אותה תחלק בין המפלגות החברות בהסתדרות.
ההצעה השנייה הייתה למימון מפלגות על ידי המדינה.
ההצעות זכו להתנגדות מצד גורמים שונים אך באוגוסט 1968 אושר תיקון לחוק הגנת השכר שהסדיר את גביית המס על ידי ההסתדרות, אך התיר למעוניינים בכך לבקש פטור מהתשלום.
בעיתונות פקפקו ביכולת של העובדים לבקש פטור מהתשלום מבלי שיבולע להם.
בנובמבר 1968 העלה ישראל קרגמן את החלק השני של ההצעה, מימון מערכת הבחירות לכנסת על ידי המדינה.
על פי ההצעה תוגבל ההוצאה על מערכת הבחירות של כל המפלגות ל-18 מיליון לירות, 75% מההוצאות ימומנו על ידי המדינה ותקציבי המפלגות יועמדו לביקורת מבקר המדינה.
בדצמבר 1968 הונחה הצעת החוק על שולחן הכנסת בהסכמת רוב סיעות הבית.
על החוק היו חתומים, בנוסף לקרגמן, יוחנן בדר מגח"ל, מיכאל חזני מהמפד"ל, ויקטור שם-טוב ממפ"ם ויצחק גולן מהליברלים העצמאיים.
כתגובת נגד לחוק הציע חבר הכנסת שלמה כהן-צידון הצעת חוק שתאסור מימון מפלגות מתקציב המדינה.
החוק אושר בקריאה ראשונה ב-29 בינואר 1969 והתקבל כחוק ב-19 בפברואר 1969. היחידים שהתנגדו לחוק היו סיעות המרכז החופשי, העולם הזה - כוח חדש ומק"י.
בדברי ההסבר לחוק נאמר: "המפלגות הן חלק אינטגרלי של החברה בזמננו, בלעדיהן אין אפשרות לקיים דמוקרטיה.
המפלגות הפוליטיות נאבקות להשפעתן בחברה ומשקיעות מאמצים אינטלקטואליים וארגוניים לרכישת תומכים לאידאות ולמצעים שלהן ולהגשמתם על ידי שלטון במדינה".
על הזריזות שבה חברי הכנסת דאגו לחקיקת החוק נמתחה ביקורת.
נגד החוק הוגשה עתירה – בג"ץ ברגמן, וב-3 ביולי 1969 ביטל בג"ץ את החוק, לאחר שקבע שהחוק פוגע בעיקרון השוויון בכך שהוא מפלה לרעה רשימות חדשות אשר אינן זכאיות על פי החוק למימון, והוא לא התקבל ברוב המיוחס הנדרש על ידי חוק יסוד: הכנסת לשינויים כאלו.
הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות המדינה, שחוק של הכנסת בוטל על ידי בג"ץ.
חוק מימון הבחירות הנוכחי, כקודמו, חוקק בהליך מהיר.
הוא הוגש ב-20 בדצמבר 1972 והיה לחוק ב-24 בינואר 1973, עם מועד תחולה החל ב-1 בינואר 1973. החוק תוקן פעמים רבות ונוספו לו הוראות שעה מעת לעת בהתאם לנסיבות.
למשל, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, אשר הוקדמו, חוקקה הוראת שעה שהעניקה למפלגות מקדמה על חשבון מימון המפלגות עוד לפני הגשת הרשימות המתמודדות.
בשנים האחרונות נמתחה ביקורת על חוק מימון מפלגות בטענה שהוא מספק סכומים מצומצמים מדי, ומביא לכך שמפלגות שאכן מקפידות על ההגבלות שהוא מציב לגיוס כספים נקלעות לחובות קשים.
במצב זה עולה חשש שהוא מחזק מפלגות ופוליטיקאים לא ישרים, מפני שלרשות הפוליטיקאים והתנועות הישרות לא עומדים משאבים מספיקים.
טענה אחרת היא שאכיפת החוק רכה מדי.
חוק מניעת הטרדה מאיימת, התשס"ב-2001 נועד, בהתאם לסעיף 1 שלו, "להגן על אדם מפני פגיעה בשלוות חייו, בפרטיותו, בחירותו או בגופו, בידי אדם אחר שנקט נגדו הטרדה מאיימת או שפגע בגופו".
החוק מגדיר הטרדה מאיימת: "הטרדתו של אדם בידי אחר בכל דרך שהיא או נקיטת איומים כלפיו, בנסיבות הנותנות בסיס סביר להניח כי המטריד או המאיים עלול לשוב ולפגוע בשלוות חייו, בפרטיותו או בחירותו של האדם או כי הוא עלול לפגוע בגופו".
את החוק יזמו חברות הכנסת יעל דיין, זהבה גלאון, סופה לנדבר, מרינה סולודקין וענת מאור, והוא אושר בכנסת החמש עשרה ב-16 באוקטובר 2001.
החוק מאפשר לבית המשפט להוציא צו מניעת הטרדה מאיימת, האוסר על הפוגע:
(1) להטריד את הנפגע, בכל דרך ובכל מקום;
(3) לבלוש אחר הנפגע, לארוב לו, להתחקות אחר תנועותיו או מעשיו, או לפגוע בפרטיותו בכל דרך אחרת;
(4) ליצור עם הנפגע כל קשר בעל פה, בכתב, או בכל אמצעי אחר;
(5) להימצא במרחק מסוים מדירת מגוריו, מרכבו, ממקום עבודתו או ממקום לימודיו של הנפגע או ממקום אחר שהנפגע נוהג להימצא בו בקביעות;
(6) לשאת או להחזיק נשק, לרבות נשק שניתן לו מטעם רשות ביטחון או רשות אחרת מרשויות המדינה;
והכל בין כלפי הנפגע ובין כלפי אדם אחר הקרוב לו, בין במפורש ובין במשתמע, בין במישרין ובין בעקיפין.
תוקפו של הצו לא יעלה על שישה חודשים; בית המשפט רשאי להאריך ולחזור ולהאריך את תוקפו של הצו, ובלבד שהתקופה הכוללת לא תעלה על שנה, ואולם מנימוקים מיוחדים שיפורטו בהחלטתו, רשאי הוא להאריך ולחזור ולהאריך את תוקפו של הצו לתקופה כוללת שלא תעלה על שנתיים.
הצורך בחוק המתייחס להטרדה מאיימת עלה בפסקי דין אחדים.
דוגמה לכך הוא גזר דינה של השופטת סביונה רוטלוי משנת 1997 שבו נאמר:
את החוק יזמו חברות הכנסת יעל דיין, זהבה גלאון, סופה לנדבר, מרינה סולודקין וענת מאור.
החוק אושר בכנסת החמש עשרה ב-16 באוקטובר 2001, ומאז עבר רק שלושה תיקונים טכניים, לשם התאמתו לחוקים מאוחרים יותר.
מס ערך מוסף הוטל בישראל לראשונה ב-1 ביולי 1976, מכוח חוק מס ערך מוסף, תשל"ו–1975, בעקבות המלצותיה של "ועדת אשר", שעסקה בעניין זה.
בישראל המע"מ הוא בשיעור אחיד (למעט חריגים מעטים) על צריכה פרטית וציבורית ובגבייתו עוסקת רשות המסים בישראל (קודם להקמתה עסק בכך אגף המכס ומע"מ).
המע"מ נגבה בשלב היבוא ובכל שלבי הייצור והשיווק על ערך המכירות לקונה, כולל כל המיסים (למעט המע"מ עצמו).
מחבות מס זו מוחזר ערך המע"מ אשר הוטל בשלב הקודם על תשומות ביניים כולל השקעות (החזר "מס תשומות").
בשני מגזרים בישראל מוטל המע"מ על-פי הגדרתו החלופית (מע"מ פיננסי):
מוסד כספי: בנקים, חברות ביטוח ונותני שירותים פיננסיים חייבים במס שכר ורווח על תשלומי השכר והרווח.
שיעור המס החל עליהם זהה, למעשה, לשיעור המע"מ הנגבה מעסקים, והם אינם זכאים להחזר של מס תשומות.
בשל אופי פעילותם אין זה יעיל טכנית לגבות מע"מ ממוסדות פיננסים בדרך של "החזר מס תשומות".
מוסד ללא כוונת רווח (מלכ"ר): לרבות מוסדות המדינה, חייבים במס שכר בשיעור של כמחצית משיעור המע"מ על תשלומי השכר שלהם.
גם המלכ"רים אינם זכאים להחזר מס תשומות ומאחר שמעצם הגדרתם הם מוסדות ללא רווח, הטלת המע"מ היא על שכר בלבד.
הרעיון להחיל בישראל מס ערך מוסף הוצע כבר בשנת 1964, בעת שמס מסוג זה התקיים כמעט רק בצרפת ובמושבותיה באפריקה, על ידי ד"ר אמוץ מורג, שהיה מרצה באוניברסיטה העברית ויועץ למנהל הכנסות המדינה.
בהצעתו נועד המע"מ להחליף את כל המיסים האחרים.
בשנת 1968 המליצה הרשות לתכנון כלכלי להנהיג מע"מ במקום מיסי הקנייה והמכס.
הנהגת מס ערך מוסף במקום מכס נדרשה לאור ההסכמים של ישראל עם השוק האירופי המשותף שחייבו את ביטול המכס על מוצרים מיובאים מאירופה.
בתחילה נעשו ניסיונות להנהיג מס ערך מוסף כבר בשנת 1972, אולם המהלך השתהה ונכנס לתוקף רק בשנת 1976.
שיעור המע"מ משתנה מפעם לפעם, בצו שמוציא שר האוצר, לאחר התייעצות עם ועדת הכספים של הכנסת, כחלק מהמדיניות הפיסקלית של הממשלה:
פטור ממע"מ ושיעורי מס מיוחדים
בישראל מספר פעילויות עליהן חל פטור ממע"מ:
מכירת יהלומים ואבנים יקרות מאדם שעיסוקו בכך לאדם אחר שעיסוקו בכך.
השכרת נכס למגורים לתקופה שאינה עולה על 25 שנים.
השכרת מקרקעין והחכרת מקרקעין שהוראות חוק הגנת הדייר, התשל"ב-1972, חלות עליהם.
מכירת מקרקעין המושכרים בתנאי שכירות מוגנים כאמור.
על-פי חוק אזור סחר חופשי באילת (פטורים והנחות ממיסים), מכירת מוצרים או מתן שירותים בעיר אילת או במועצה האזורית חבל אילות בידי עוסק תושב האזור לצריכה באזור אילת או שימוש בה, פטורים ממע"מ.
על מספר מוצרים בני קיימא כמכוניות, מדיחי כלים וכדומה לא חל הפטור והם חייבים במע"מ בשיעור מלא.
בינואר 1994 בוטל הפטור על מכירת סיגריות באילת בשל פרופורציות צריכה לא הגיוניות (עם ביטול הפטור ירד שיעור קניית הסיגריות באילת ב-65%).
על מכירת מוצרים ושירותים מסוימים, לעסקים באזור אילת על ידי עסקים שמחוץ לאזור אילת, חל מע"מ בשיעור אפס, כך שהפטור ממע"מ באזור אילת קרוב יותר למע"מ בשיעור אפס המוציא מבסיס המס את כל הפעילות הכלכלית באזור אילת.
העסקאות בישראל שבהן העסק יכול לקבל חזרה את המע"מ ששולם על ידו ובמכירה יהיה חייב במס בשיעור 0% מתרכזות בפעילויות הבאות:
ירקות ופירות, בתנאי שלא נעשתה בהם פעולת עיבוד כלשהי (עיבוד למעט ניקוי, בירור, אריזה, הבחלה, החסנה וקירור).
מכירות בחנויות דיוטי פרי כמו למשל בנמל התעופה בן-גוריון, ומכירות של סחורות לחנויות כאלו.
יצוא מוצרים ושירותים כולל נכסים לא מוחשיים.
מכירת כלי טיס או כלי שיט לעסקים שעוסקים בהסעת נוסעים או הובלת סחורות בים או באוויר.
הובלה בינלאומית של מטענים באוויר או בים לישראל וממנה.
לינה בבתי מלון, ובכלל זה כל ההוצאות במלון הנילוות ללינה (מזון ומשקאות, כביסה, בידור וכדומה), בתנאי ששולמו דרך חשבון הלינה ובמטבע זר.
שירותי הסעה, תיור והשכרת רכב - אם התבצעו באמצעות ספקים מאושרים ושולמו במטבע זר.
תיירים זכאים לבקש החזר מע"מ, בתנאים מסוימים, על רכישות מוצרים בני-קיימא לצורך ייצואם אל מחוץ לגבולות הארץ.
בעולם לא מקובל להחיל מע"מ בשיעור אפס על שירותי תיירות נכנסת.
בישראל מע"מ בשיעור אפס על שירותים אלה נועד לעודד כניסת תיירים לישראל באמצעות סבסודם.
מע"מ תשומות – מע"מ שמשולם לספק בעת הרכישה
מע"מ עסקאות – מע"מ שנגבה מלקוח בעת מכירת המוצר
מע"מ התשומות בעסקה הוא 170 ₪.
בידי העסק נשאר ההפרש שהוא 68 ₪.
סכום זה ישולם לשלטונות מע"מ ב-15 לחודש שלאחר החודש בו בוצעו העסקאות.
מע"מ עסקאות בעסקה הוא 136 ₪.
העסק שילם לספק סכום מע"מ גדול יותר מאשר קיבל מהלקוח.
ההפרש בסך של 34 ₪ (136-170) ידווח לשלטונות מע"מ ב-15 לחודש שלאחר החודש בו בוצעו העסקאות, העסק יקבל בחזרה משלטונות מע"מ סך של 34 ₪.
אם העסק לא ימכור את המוצר שקנה (לדוגמה: המוצר נשבר ונזרק), הוא לעולם לא יגבה עבורו מע"מ עסקאות.
העסק יגיש לשלטונות המס דרישה להחזר מע"מ התשומות ששילם בסך של 170 ₪, שלטונות מע"מ יחזירו לעסק את הסכום הנ"ל.
חוק מאה ושמונים המעלות הוא מונח מתחום הצילום בקולנוע או בטלוויזיה.
כאשר מצלמים בנפרד שתי דמויות המשוחחות ביניהן, מתקבלים שני שוטים, ובכל אחד מהם נראית דמות המביטה ומשוחחת עם דמות אחרת, אשר נמצאת מחוץ לפריים.
לאחר מכן, בעריכה, מחברים את שני השוטים הנפרדים לסצנה אחת, בה נראות שתי הדמויות משוחחות זו עם זו.
לצורך כך, יש לשמור על כיווני המבט ביניהן, למרות שבכל שוט לא רואים את הדמות שעמה משוחחים.
חוק מאה ושמונים המעלות נשמר בזמן הצילום באופן הבא: אם נעביר קו דמיוני בין שתי הדמויות שמשוחחות זו עם זו, קו זה יהיה קוטר של מעגל, אשר שתי הדמויות נמצאות על ההיקף שלו, המחולק כעת לשתי קשתות, כל אחת בגודל 180 מעלות.
החוק קובע כי אם מציבים את המצלמה בצידו האחד של הקו בזמן צילום השוט הראשון (דמות א' מדברת אל דמות ב'), חובה להמשיך ולהציב את המצלמה באותו הצד, גם בזמן הצילום של השוט השני (דמות ב' מדברת אל דמות א').
חוק מענק הריבון 2011 הוא חוק שמסדיר את מימון חברי משפחת המלוכה הבריטית.
עד חקיקת החוק משפחת המלוכה הייתה ממומנת משלושה מקורות: הרשימה הציבורית ממשרד האוצר, מענקי נסיעות ממשרד התחבורה ומענקי אחזקה ממשרד התרבות.
החוק מבטל את כל המענקים הללו וקובע שהחל מ-2013 המונרך יקבל 15% מרווחי אחוזות הכתר (בשנה הראשונה הסכום צפוי להיות 31 מיליון פאונד).
בנוסף למענק הזה רווחי דוכסות לנקסטר יעמדו עדיין לרשות המונרך ורווחי דוכסות קורנוול יעמדו לרשות יורש העצר.
במקרה שדוכס קורנוול הוא קטין 90% מרווחי הדוכסות ינוכו מהמענק, במקרה שאף אדם לא מכהן כדוכס קורנוול הרווחים ינוכו בשלמותם מהמענק ויורש העצר יקבל מענק ממשרד האוצר.
חוק מטקלף קובע כי הערך של רשת תקשורת פרופורציונלי לריבוע מספר המשתמשים המחוברים למערכת (n2).
החוק נוסח כך לראשונה על ידי ג'ורג' גילדר בשנת 1993, ויוחס לרוברט מטקלף בהקשר ל"אתרנט", חוק מטקלף הוצג במקור בסביבות שנת 1980, בהתחלה החוק לא הוצג במונחים של משתמשים, אלא של "מכשירי תקשורת תואמים" (לדוגמה, מכשירי פקס, טלפונים וכדומה).
רק לאחרונה עם השקת האינטרנט.
חוק זה יוחס גם למשתמשים ולרשתות ולא רק ככוונתו המקורית שהייתה לתאר רכישות וחיבורים ברשת האתרנט.
החוק קשור מאוד לכלכלה ומנהל עסקים, בעיקר עם חברות תחרותיות שמחפשות להתמזג אחת עם השנייה.
חוק מטקלף מתאר הרבה מההשפעות של טכנולוגיות תקשורת ורשתות על הרשת, כגון אינטרנט, רשתות חברתיות, והרשת הכלל-עולמית, הנקראת Worldwide Web.
לדברי ריד הנט , יושב הראש לשעבר של הוועדה הפדרלית לתקשורת בארצות הברית, החוק מספק הבנה רבה לפעולת האינטרנט.
חוק מטקלף קשור לעובדה שמספר החיבורים הייחודיים ברשת של מספר קשרים n יכול לבוא לידי ביטוי בצורה מתמטית כמספר משולשי n(n − 1)/2, שהוא יחסי לn2 באופן אסימפטוטי.
חוק זה מודגם פעמים רבות באמצעות מכשירי הפקס: מכשיר פקס אחד הוא חסר תועלת לחלוטין בהיעדר יעד, אבל ערכו של כל מכשיר פקס נוסף עולה עם המספר הכולל של מכשירי הפקס שמתווספים לרשת, כי המספר הכולל של אנשים שאיתם כל משתמש יכול לשלוח ולקבל מסמכים עולה.
כמו כן, ברשתות חברתיות, ככל שמספר משתמשי השירות גדל, כך ערך השירות גדל עבור הקהילה.
חוק ממשלת ויילס (1998) הוא חוק של הפרלמנט הבריטי שנחקק בעקבות משאל עם שנערך בויילס בשנת 1997.
החוק מגדיר את פעילותה של האספה הלאומית של ויילס, של נציב תלונות הציבור בוויילס, ושל מוסדות ולשיים נוספים.
חוק ממשלת ויילס 1998 (GOWA 1998) אישר לאספה הלאומית תפקידי ביצוע (במילים אחרות, סמכויות וחובות) בתחומים כמו חקלאות, תרבות, פיתוח כלכלי, חינוך, בריאות, דיור, ממשל מקומי, שירותים חברתיים ותכנון.
החוק נחקק על ידי ממשלת הלייבור בשנת 1998.
חוק מוזלי הוא חוק אמפירי המקשר בין התדירות של קרינת הרנטגן האופיינות נפלטת מאטומים למספר האטומי שלהם.
החוק התגלה ופורסם על ידי הפיזיקאי האנגלי הנרי מוזלי בשנת 1913. חשיבותו ההיסטורית המרכזית היא בהצדקת תפיסת המודל הגרעיני של האטום, שגרס כי המטען החיובי של האטום ממוקם בגרעין ושווה בערכו לכפולה שלמה (המספר האטומי) של מטען בסיסי.
עד עבודתו של מוזלי, "מספר אטומי" היה רק מיקום היסוד בטבלה המחזורית, ולא היה נסמך על כל גודל פיזיקלי מדיד.
מוזלי הצליח להראות כי מתקיים הקשר הבא:
היא התדירות של קו הפליטה
וְ־ קבועים התלויים במספר הקו
לדוגמה, את הערכים של וְ־ ידועים עבור קווי (הקו שנוצר ממעבר אלקטרונים לקליפה K מהקליפה הסמוכה) ומהצבתם נקבל במקרה זה:
חוק מוזלי נותן קשר פשוט שמאפשר, למשל, זיהוי יסודות על ידי ספקטרוסקופיית קרני X (EDS).
הסיבה לקיום חוק מוזלי נודעה רק כעבור שנים בעת פיתוח התורה הקוונטית כ"עיקרון האיסור של פאולי".
חוק מקרקעי ישראל, תש"ך-1960 הוא החוק המגדיר את החריגים לכלל איסור עסקאות מכר בקרקעות המדינה, האמור בסעיף 1 לחוק יסוד: מקרקעי ישראל.
החוק הוא אחד מסדרת חוקים שגיבשו את משטר המקרקעין בישראל, שעיקרו בעלות המדינה ברוב שטחה של המדינה.
לאחר הקמת המדינה נוצר מצב בו שלטה המדינה בלמעלה מ-90 אחוזים מן המקרקעין במדינה, שהועברו אליה בדרכים שונות.
חוק נכסי המדינה שהתקבל בשנת 1951 קבע כי נכסי המקרקעין של ממשלת המנדט יעברו לבעלות מדינת ישראל, וכי נכסים שאין להם בעלים ייחשבו אף הם כנכסי מדינה.
מקרקעין נוספים עברו לבעלות המדינה כנכסי נפקדים וכן לפי חוק רכישת מקרקעים (אישור פעולות ופיצויים).
מקרקעין אלו, וכן מקרקעי הקרן הקיימת לישראל דרשו ניהול והסדרה בידי רשות מרכזית אחת, וכן היה צורך לעגן בחקיקה את הכלל לפיו אין להעביר מקרקעי מדינה לבעלות פרטית, ואת החריגים לו.
בשנת 1957 מונתה ועדה בה היו חברים שרים ופקידי ממשלה בכירים – קדיש לוז, לוי אשכול, חיים גבתי, פרץ נפתלי, פנחס ספיר ויוסף ויץ, לבירור פעולות הקרן הקיימת במקרקעין שבבעלותה.
הוועדה הגיעה למסקנה כי יש לנהל את אדמות המדינה ואת אדמות הקרן הקיימת על ידי גוף ניהולי מרכזי, שיתבסס על עקרון בעלות המדינה במקרקעין ואיסור העברתם לידיים פרטיות.
כתוצאה מכך הונחו על שולחן הכנסת בשנת 1960 שלושה חוקים – חוק יסוד: מקרקעי ישראל, שקבע את עיקרון בעלות המדינה בקרקע הלאום, אך איפשר חריגים שנקבעו בחוק, חוק מקרקעי ישראל, שקבע את החריגים לעקרון בעלות המדינה בקרקע הלאום, וחוק מינהל מקרקעי ישראל שהקים את מינהל מקרקעי ישראל וקבע את סמכויותיו.
החוק קובע שבעה סוגי עסקאות שסעיף 1 לחוק יסוד: מקרקעי ישראל, האוסר על מכירת מקרקעי מדינה לא יחול עליהם -
1) פעולות רשות הפיתוח לפי חוק רכישת מקרקעים (אישור פעולות ופיצויים)
2) פעולות העברת בעלות במסגרת עסקאות חליפין בקרקע שהיא נכסי נפקדים.
3) פעולות הדרושות לשם קיום התחייבויות שהתחייבו בהן לפני חקיקת חוק היסוד.
4) עסקאות חליפין, ובלבד שלא תחולף קרקע חקלאית בקרקע עירונית.
5) פעולות ליישור גבולות או השלמת נחלאות, במסגרת של עד מאה דונם בכל פעם.
6) פעולות בין המדינה, רשות הפיתוח והקרן הקיימת לישראל לבין עצמן.
7) העברת בעלות בקרקע עירוני, בהיקף כולל של עד מאה אלף דונם.
כן נקבע כי חוק היסוד לא יפגע בפעולות הבאות לצורך קיום מצוות שמיטה בלבד.
תיקוני החוק והרפורמה ברשות מקרקעי ישראל
בשנת 2006 תוקן לראשונה החוק, ונקבע כי העברת קרקע עירונית תהיה עד לסדר גודל כולל של 200,000 דונם.
בשנת 2009 יזמה המדינה את הרפורמה ברשות מקרקעי ישראל במסגרתה יזמה העברה רחבת היקף של הבעלות בקרקע עירונית לידיהם של חוכרים ממינהל מקרקעי ישראל.
במסגרת זו שונה סעיף 2 (7) ונקבע בו כי -
כנגד תיקון זה הוגשה עתירה לבג"ץ.
בפסק דין מקיף בעניין בג"ץ תנועת דרור ישראל נגד ממשלת ישראל קבעה השופטת דורית ביניש כי התיקון לחוק הוא חוקתי, ואיפשרה את ביצוע הרפורמה.
בשנת 2011 תוקן החוק תיקון נוסף.
חברי הכנסת שיזמו את התיקון חששו מהעברה של קרקעות שיירכשו לבעלות פרטית במסגרת הרפורמה לתושבי מדינות חוץ לארץ, שיקבלו זכויות בקרקע שהייתה עד אז קרקע מדינה.
לפיכך נוסף לחוק סעיף האוסר על ביצוע עסקת מקרקעין עם זרים כהגדרתם בחוק ללא קבלת אישורו של שר הבינוי והשיכון.
בשנת 2023 הועברו סמכויות שונות שניתנו לוועדות הכנסת על פי החוק, לוועדת הפנים והגנת הסביבה.
חוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תשי"ג–1952 (שנודע כחוק המעמד או חוק הסטאטוס) בא להסדיר את מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית בעקבות הקמתה של מדינת ישראל, מדינה ששני מוסדות אלה פעלו למען הקמתה.
בהצגתה של הצעת החוק בכנסת לקריאה ראשונה אמר ראש הממשלה, דוד בן-גוריון:
החוק המוצע לפניכם איננו חוק רגיל, אלא אחד מחוקי היסוד המרכזיים, המייחדים מדינה זו כמדינה שנועדה לשמש מכשיר וסדן לגאולת ישראל.
הוא כולל משום כך הוראות עקרוניות, שאין להן תוכן פורמלי של חוק שנענשים על פגיעתו או עבירתו, אלא הן ממצות משמעותה ההיסטורית המיוחדת של מדינת ישראל וקובעות זיקת המדינה לעם ישראל.
הן גם מקנות להסתדרות הציונית העולמית זכויות ממלכתיות בתוך מדינת ישראל: הזכות לפעול במדינת ישראל לפיתוח הארץ ויישובה, לקליטת עולים מן התפוצות ולתיאום פעולותיהם בישראל של מוסדות ואיגודים הפועלים בתחומים אלה, שבדרך כלל הם עניינה של המדינה עצמה.
החוק אושר בכנסת ב-24 בנובמבר 1952. במועד זה היו ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית שתי פנים של אותו גוף, כפי שנאמר : "ההסתדרות הציונית העולמית שהיא גם הסוכנות היהודית לארץ ישראל".
בשנת 1975 עבר החוק רוויזיה נרחבת, בעקבות הפרדתן של ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית לשני גופים נפרדים (אך בעלי זיקה זה לזה).
מטרת התיקון הוצגה בדברי ההסבר להצעת החוק:
החוק המוצע בא עקב שינויים שבאו בהרכבה של הסוכנות היהודית מאז הוחק החוק העיקרי לפני יותר מעשרים שנה.
על פי הסכם שנעשה ביום כ"ח בסיון תשל"א (21 ביוני 1971) הוקמה סוכנות יהודית מורחבת, שבה נציגי ההסתדרות הציונית הם מחציתם של העצרת וחבר הנאמנים, ומחציתם השנייה נציגים שימנו ארגוני המגביות.
מטרת ההסכם להרחבת הסוכנות היהודית היא הסדר לקיום המשפטי הנפרד של שני הגופים, תוך הנחה שההסתדרות הציונית תמשיך בפעילותה הציונית בשטחים המסורתיים של קידום המטרות המדיניות הציוניות, ואילו הסוכנות היהודית תעסוק בתחומים מוגדרים של העלייה, הקליטה, החינוך והרווחה הסוציאלית.
בשנת 2015 נוסף לחוק , העוסק בהסדרת מעמדה של החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית העולמית.
תיקון זה נעשה ביוזמתו של חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ', ונודע באמצעי התקשורת בשם "חוק החטיבה להתיישבות".
התיקון מסמיך את ממשלת ישראל לאצול מסמכויותיה בתחום ההתיישבות ובתחומים נוספים לחטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית, ויחד עם החלטת ממשלה שמימשה סמכות זו הפך את החטיבה להתיישבות לזרוע מבצעת של הממשלה בכל הנוגע לפיתוח ותמיכה בהתיישבות בכל רחבי ארץ ישראל, משני צדי הקו הירוק.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את מטרתו של תיקון זה:
מוצע לעגן בחקיקה ראשית את ההתקשרות ארוכת השנים בין ממשלת ישראל לבין החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית העולמית, שמכוחה החטיבה להתיישבות משמשת כזרוע ביצוע של הממשלה לפיתוח ההתיישבות בארץ ישראל.
מוצע כי הממשלה תהיה רשאית להטיל על החטיבה להתיישבות ביצוע של משימות לאומיות בתחום ההתיישבות, בהתאם למדיניות שעליה תחליט, והחטיבה להתיישבות תהיה מוסמכת לעשות את הפעולות הדרושות למילוי המשימות שתטיל עליה הממשלה.
בשנת 2017 תוקן החוק פעם נוספת, ונוסף לו , ביוזמתם של חברי הכנסת נחמן שי ודוד ביטן.
מטרת התיקון מוצגת בדברי ההסבר להצעת החוק:
חוק חובת המכרזים, התשנ"ב–1992, והתקנות שהותקנו מכוחו קובעים, בין היתר, כי הממשלה, מערכת הביטחון ומוסדות להשכלה גבוהה רשאים להתקשר עם ההסתדרות הציונית העולמית או עם הסוכנות היהודית לארץ־ישראל ללא מכרז, ובלבד שההתקשרות כאמור נעשית למטרות ציבוריות.
בהצעת החוק המתפרסמת בזה מוצע לקבוע מטרות ציבוריות שיהיה בהן כדי לאפשר פטור ממכרז כאמור.
החוק מתחיל בהצהרה: "מדינת ישראל רואה עצמה כיצירת עם ישראל כולו, ושעריה פתוחים בהתאם לחוקיה לכל יהודי הרוצה לעלות אליה".
המשכו בשלושה סעיפים המציגים את תרומתן של ההסתדרות הציונית העולמית והסוכנות היהודית להקמת המדינה ולעלייה אליה:
הסעיפים הבאים עוסקים בסמכותן של ההסתדרות הציונית העולמית והסוכנות היהודית ובציפיותיה של המדינה מהן:
, שנוסף לו בשנת 2015, מסמיך את ממשלת ישראל לאצול מסמכויותיה בתחום ההתיישבות ובתחומים נוספים לחטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית, "ובכלל זה להקצות משאבים, לבצע פעולות תכנון ופיתוח, לפרסם מכרזים ולהתקשר עם גורמים אחרים, להפעיל מערך ליווי וייעוץ להתיישבות ולסייע בפיתוח התשתיות הקהילתיות והכלכליות בהתיישבות".
סעיפים נוספים קובעים שפרטי מעמדן וצורת שיתוף הפעולה של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית עם הממשלה ייקבעו באמנות שייכרתו בישראל בין הממשלה ובין כל אחד משני גופים אלה.
בג"ץ קעדאן: בעקבות אמנות שנחתמו בין ממשלת ישראל לבין הסוכנות היהודית לארץ-ישראל בהתאם לחוק זה, הקצתה המדינה לסוכנות היהודית, באמצעות מינהל מקרקעי ישראל, קרקעות ששימשו להקמת היישוב הקהילתי קציר.
בני הזוג קעדאן ביקשו להתגורר ביישוב זה, אך נדחו משום שהם ערבים.
בני הזוג קעדאן עתרו לבג"ץ נגד החלטה זו, ובבג"ץ קעדאן נפסק כי מפני שמדינת ישראל היא מדינה יהודית ודמוקרטית, עליה לקדש את ערך השוויון ומכאן שהתרת התיישבות ליהודים בלבד היא בגדר הפרה של החוק.
באוגוסט 2007, למעלה מעשר שנים לאחר שהחלו במאבקם, קיבלו בני הזוג קעדאן את האישור לבנות את ביתם ביישוב קציר.
פרופ' אליאב שוחטמן חלק על פסק דין זה וכתב:
מעולם לא העלה איש על דעתו - עד לפסיקת בג"ץ - כי על הסוכנות לטפל בהתיישבות של לא־יהודים, כשם שאיש לא העלה על דעתו כי מתפקידה של הסוכנות לטפל בעלייה של לא־יהודים.
החלטת הפסילה בוטלה על ידי בג"ץ.
העתירה נדחתה, אך בפסק הדין נאמר כי:
בהיות החטיבה להתיישבות על פי הדין ובעולם המעשה "יצור כלאיים", הניזון מהאצלת סמכויות ממשלתית ומתקציבי ממשלה, אך אינו חלק מן המערכת הממשלתית, מוטלות חובות התנהגות מוגברות על ראשי החטיבה וחובות פיקוח מוגברות על גורמי הממשל.
העומדים בראש החטיבה צריכים להישיר מבט אל הציבור כי פעולותיהם נעשות על פי דין, כך בכלל וכך בפרט בהוצאת כספים, ולהנחות את עובדיהם בהתאם בכתב ובעל-פה בהנחיות קבע והנחיות עיתיות.
שומרי הסף הממשלתיים, ובראשם יועצים משפטיים וחשבים, מצווים על פיקוח שוטף והדוק, והאחריות הכוללת מוטלת על הדרג הבכיר והמיניסטריאלי המפקח.
במילים פשוטות: ככל שפונקציות המסורות לממשלה מוצאות דרכן ועמן תקציבים לגורם לא ממשלתי, ובמקרה דנן חלק מן ההסתדרות הציונית, חלות במובן הפיקוחי חובות מלאות ללא פשרות.
חוק מוות מוחי-נשימתי, התשס"ח-2008 הוא חוק שקובע את התנאים לקביעת מוות מוחי נשימתי בישראל, שיקבעו על פי מעמדם, זכויותיהם, דתם ואמונתם של המטופל ומשפחתו.
החוק אושר בכנסת ב-23 במרץ 2008 ביוזמת חבר הכנסת לשעבר עתניאל שנלר, ונכנס לתוקף בתחילת יוני 2009. בשנת 2009 יצא חוזר מנכ"ל משרד הבריאות, שמפרט את הנהלים בפועל ליישום החוק.
חוק מוות מוחי נשימתי קובע כי עת קביעת מותו של אדם היא כאשר נקבע מוות מוחי נשימתי או לבבי,ומסדיר את התנאים וההוראות לקביעת מוות מוחי נשימתי בישראל תוך התחשבות בדתם, מעמדם, זכויותיהם ואמונותיהם של המטופל ומשפחתו.
על פי החוק, קביעת מוות מוחי נשימתי תבוצע בידי שני רופאים מוסמכים שמינתה ועדת הסמכה רפואית מיוחדת שתורכב על ידי מנכ"ל משרד הבריאות, ותכלול רופאים מההסתדרות הרפואית בישראל, רבנים, נציג דעת המיעוט, ונציגים מתחום האתיקה, פילוסופיה ומשפט.
על הרופאים החברים בוועדה לא להתערב בטיפול באופן ישיר ולא לעסוק בהשתלת איברים.
כחלק מהנוהל לקביעת מוות מוחי נשימתי, הרופא המטפל יודיע לקרוביו של המטופל כי קיים חשד שהמטופל סובל ממוות מוחי נשימתי.
רק לאחר מכן הרופאים שהוסמכו על ידי הוועדה יפעלו לקביעת המוות המוחי נשימתי בתנאי שבני משפחתו של המטופל רוצים בכך.
הליך קביעת המוות המוחי נשימתי יבוצע בתנאי שבבית החולים קיים מכשיר לעריכת בדיקות מכשירניות מיוחדות, הקובעות אם תפקוד המוח הופסק באופן מלא ובלתי הפיך, לרבות גזע המוח.
במצב כזה, אם הגורם הרפואי למצב ברור לחלוטין ויש עדויות קליניות להפסקת הנשימה העצמאית, ניתן לקבוע כי המצב הוא מוות מוחי נשימתי.
אם נקבע מוות מוחי נשימתי, המשפחה על פי דתה ואמונתה יכולה לקבוע אם להמשיך את הטיפול בחולה או להפסיקו, כלומר, לנתק את המטופל מהמכשירים ולקבל את מסמכיו הרפואיים.
השינויים של החוק נקבעו על ידי שר הבריאות ובהסכמת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת.
התוספת הראשונה נמצאת בסעיף 1 והיא הגדרת "מכשיר רפואי" והתוספת השנייה נמצאת בסעיף 3(1) והיא שתחומי המומחיות הרפואית של הרופאים שבחרה ועדת ההסמכה הרפואית המיוחדת הם: הרדמה, טיפול נמרץ כללי, טיפול נמרץ לילדים, נוירולוגיה, נוירוכירורגיה, רפואה דחופה, רפואת ילדים, רפואה פנימית, וקרדיולוגיה.
הבדיקה המכשירנית המיוחדת שתתבצע בעקבות החוק הקובעת כי המוח הפסיק לעבוד לרבות גזע המוח, וועדת ההיגוי המסמיכה את הרופאים הקובעים את המוות, הם אמצעים שלא בוצע בהם שימוש לפני חקיקת החוק.
ביקורות ודיונים שהתעוררו בעקבות החוק
החוק קיבל ביקורות שונות ממספר גורמים ועורר דיונים.
על פי דבריו של ח"כ שנלר, החוק קודם במטרה להכניס למעגל תורמי האיברים להשתלה גם את האוכלוסייה הדתית, ויושב ראש המרכז הלאומי להשתלות, פרופ' גבריאל גורמן, ציפה לעלייה במספר התורמים.
לדעת איגוד הרופאים לטיפול נמרץ לעומת זאת, החוק עלול דווקא להקטין את מספר השתלות האיברים בגלל המגבלות הקשות שהוא מטיל בדרך לקביעת המוות המוחי-נשימתי.
יהדות התורה התנגדה לחוק ואף קבעה כי הוא מהווה סיבה להצבעת אי-אימון בממשלה.
לדעתו של משה גפני, חבר כנסת יהדות התורה: "חוק זה הוא בניגוד מוחלט להלכה כאשר ע"פ ההלכה מוות מוחי אינו מוות אלא רק מוות לבבי ואילו ע"פ חוק זה יוכלו לנתק חולה מהמכשירים גם כאשר אירע אצלו מוות מוחי והוא בעצם עדיין חי".
בניגוד לכך, הרב שלמה משה עמאר תמך בחוק ובכך גרם גם לתמיכתם של חברי כנסת מש"ס והצבעתם בעד החוק.
חוק מגניטסקי הידוע באופן רשמי כביטול תיקון ג'קסון-ואניק לרוסיה ומולדובה והחוק לאחריות שלטון החוק על סרגיי מגניטסקי לשנת 2012 , היא הצעת חוק דו-מפלגתית שהועברה על ידי הקונגרס האמריקני ונחתמה בחוק על ידי הנשיא ברק אובמה בדצמבר 2012.
הרחבה זו מיצבה את החוק ככלי יעיל לקידום שלטון החוק והדמוקרטיה ברחבי העולם.
לאור הצלחתו, מדינות נוספות, בהן קנדה, הממלכה המאוחדת והאיחוד האירופי, אימצו חקיקה דומה המכונה אף היא "חוקי מגניטסקי", ובכך חיזקו את המנגנון העולמי נגד פגיעה בזכויות אדם ונגד שחיתות.
החוק מהווה מנגנון מרכזי במדיניות החוץ של ארצות הברית, המיועד להטלת סנקציות ממוקדות על אנשים וגופים זרים ברחבי העולם הנחשבים אחראים להפרות חמורות של זכויות אדם או למעשי שחיתות משמעותיים.
חוק זה פועל באמצעות שני סוגי סנקציות עיקריים המוטלות על ידי משרדי ממשלה שונים: הקפאת נכסים ואיסורי כניסה.
ראשית, משרד האוצר האמריקאי, באמצעות המשרד לבקרה על נכסים זרים (OFAC), מוסמך להקפיא את כל הנכסים והאינטרסים ברכוש של האדם או הגוף המוטל בסנקציות, הנמצאים בתחום השיפוט של ארצות הברית או בשליטת אדם או גוף אמריקאי.
הטלת סנקציות פיננסיות זו מטילה איסור מוחלט על כל אזרח, תושב או גוף אמריקאי לבצע עסקאות כלשהן עם הגורמים המוטלים בסנקציות.
שנית, מחלקת המדינה האמריקאית מוסמכת לאסור על האדם המוטל בסנקציות להיכנס לארצות הברית או לבטל ויזה קיימת אם יש לו.
בשנת 2009 עורך הדין הרוסי סרגיי מגניטסקי מת בכלא במוסקבה לאחר חקירת הונאה על סך 230 מיליון דולר, בה היו מעורבים פקידי מס רוסים.
מגניטסקי הואשם בביצוע ההונאה בעצמו ועוכב לחקירה.
בזמן שהותו בכלא, מגניטסקי פיתח אבנים בכיס מרה, דלקת לבלב ודלקת כיס המרה.
בקשתו לטיפול רפואי סורבה במשך חודשים.
לאחר כמעט שנה של מאסר, הוא הוכה למוות בעת שהותו במעצר.
חברו של מגניטסקי, ביל בראודר , איש עסקים אמריקאי שעבד רבות בפדרציה הרוסית לאחר קריסת ברית המועצות, פרסם את המקרה ושידל גורמים אמריקנים להעביר חקיקה המאשרת הטלת סנקציות על אזרחים רוסים המעורבים בפרשיות שחיתות.
בראודר הביא את התיק לסנטורים בן קרדין וג'ון מקיין, שקידמו את הליך החקיקה.
ביוני 2012 ניסחה ועדת בית הנבחרים של ארצות הברית לענייני חוץ הצעת החוק בשם "החוק לאחריות שלטון החוק על סרגיי מגניטסקי לשנת 2012 (HR 4405)".
מטרתו העיקרית של החוק הייתה להעניש פקידים רוסים שנחשבו כאחראים למותו של סרגיי מגניטסקי, באמצעות איסור כניסתם לארצות הברית ושימוש במערכת הבנקאית שלה.
שבוע לאחר מכן הביא הסנטור בן קרדין את החוק לידי הסנאט, ובזמן שחלה עלייה במתחים הגוברים במערכת היחסים הבינלאומית.
מאוחר יותר כתב בראודר כי חוק מגניטסקי קיבל תמיכה דו-מפלגתית מהירה משום שהשחיתות שנחשפה על ידי מגניטסקי הייתה בוטה מעבר למחלוקת, ו"[כאן] לא היה לובי פרו-רוסי-עינויים ורצח כדי להתנגד לו".
בנובמבר 2012 צורפו הוראות הצעת החוק מגניטסקי להצעת חוק (HR 6156) להסדרת הסחר עם רוסיה ומולדובה, קרי, ביטול תיקון ג'קסון-ואניק.
ב-6 בדצמבר 2012 העביר הסנאט האמריקני את גרסת הבית לחוק, ברוב של 92 מול 4. החוק נחתם על ידי הנשיא ברק אובמה ב־14 בדצמבר 2012.
בנוסף, החוק העניק מעמד יחסי סחר רגילים קבועים לרוסיה.
סגן הדומא יבגני פדורוב טען כי מטרתו האמיתית של חוק מגניטסקי הייתה לתמרן דמויות מפתח בעסקים הגדולים והממשלתיים בפדרציה הרוסית, במטרה ליצור מדיניות פרו-אמריקאית.
לעומת זאת האופוזיציונרים הליברלים ברוסיה, ולדימיר קארה-מורזה ובוריס נמצוב, קיבלו את החוק וכינו אותו "פרו-רוסי".
ממשלת רוסיה דחקה נגד החקיקה הפועלת באמצעות חברת יחסי ציבור בראשות קנת דוברשטיין.
מאוחר יותר נשכרה עורכת דין רוסית, נטליה וסלניצקאיה, אשר שידלה נגד חוק מגניטסקי בארצות הברית.
היא קבעה פגישה עם דונלד טראמפ הבן, כדי לדון בנושא.
ממשלת רוסיה הרשיעה את מגנטיסקי לאחר מותו.
בתגובה להעברת חוק מגנטיסקי, רוסיה נקטה במספר צעדים נגד ממשלת ארצות הברית ואזרחיה.
היא אסרה על גופים מארצות הברית לממן פעילות של עמותות ברוסיה.
אימוץ ילדים רוסים על ידי אמריקאים נאסר ב"חוק דימה יקובלב".
זאת על שם ילד רוסי שאומץ על ידי משפחה אמריקאית בשנת 2008 וארבעה חודשים לאחר מכן, מת לאחר שנשכח ברכב במשך 9 שעות.
בנוסף, ממשל רוסיה הכינה רשימה שחורה של פקידים אמריקאים אשר כניסתם לרוסיה נאסרה.
כמו כן בתחילת 2013 התקבל חוק בפרלמנט הרוסי האוסר על גופים מארצות הברית לממן פעילות של עמותות ברוסיה.
החוק מטיל מגבלות על השתתפות של אזרחים אמריקאים בעבודת העמותות.
תגובתה הקשה של ממשלת רוסיה לא באה רק כנקמה על החקיקה האמריקאית, אלא מתוך שאיפה למנוע חקיקת חוקים דומים במדינות אירופאיות המכוונים נגד השלטונות הרוסיים.
איסור על אימוץ ילדים רוסים בארצות הברית
ב-19 בדצמבר 2012, הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית קיבלה ברוב של 400 קולות מול 4 החלטה המטילה איסור על אזרחי ארצות הברית לאמץ ילדים רוסים.
הצעת חוק זו זכתה לכינוי הבלתי-רשמי "חוק דמיטרי יאקובלב", על שם פעוט רוסי שאומץ על ידי משפחה אמריקנית תחת השם צ'ייס הריסון, ומת ממכת חום בשנת 2008, לאחר שאביו המאמץ שכח אותו במושב האחורי של רכב השטח שלו.
לאחר אישור החוק, הועלו בשנת 2013 שתי יוזמות חקיקה נוספות ברוסיה: האחת נועדה למנוע מאזרחי ארצות הברית לעבוד עם ארגונים לא ממשלתיים בעלי אוריינטציה פוליטית הפועלים ברוסיה.
היוזמה השנייה, אשר לבסוף נזנחה, ביקשה לאסור על כל אזרח זר להתבטא בטלוויזיה הממלכתית, אם דבריו עולים כדי הכפשת המדינה.
איסור כניסת פקידים אמריקאים לרוסיה
ב-13 באפריל 2013 פרסמה רוסיה רשימה האוסרת על כניסת 18 אמריקאים לרוסיה בגין הפרות זכויות אדם לכאורה, בתגובה לרשימת מגניטסקי.
דייוויד אדינגטון , ראש המטה של סגן הנשיא דיק צ'ייני (2005–2009)
ג'ון יו , עוזר התובע הכללי של ארצות הברית במשרד היועץ המשפטי, משרד המשפטים (2001–2003)
ג'פרי מילר , מייג'ור גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית, מפקד כוח המשימה המשותף גואנטנמו , הארגון המנהל את מחנות המעצר במפרץ גואנטנמו (2002–2003)
ג'פרי הרבסון , קצין חיל הים האמריקני, מפקד כוח המשימה המשותף גואנטנמו (2010–2012)
בנוסף, המחוקקים הרוסיים אסרו גם על כמה גורמים אמריקניים, בעיקר משפטנים ואנשי המנהל לאכיפת הסמים, המעורבים בתביעה ובמשפטם של מבריח הנשק הרוסי ויקטור בוט ומבריח הסמים קונסטנטין ירושנקו, שניהם מרצים אות עונשם בכלא בארצות הברית.
ב־9 בינואר 2017, במסגרת חוק מגניטסקי, משרד הפיקוח על נכסי חוץ של מחלקת האוצר של ארצות הברית עדכן את רשימת אזרחים שהוכנה במיוחד, והכניסו את אלכסנדר בסטריקין, אנדריי לוגובוי, דמיטרי קובטון סטניסלב גורדיבסקי וגנאדי פלקסין לרשימה השחורה.
כל נכסיהם הוקפאו בידי מוסדות פיננסיים אמריקאים או עסקאות עם אותם מוסדות ונאסרה כניסתם לארצות הברית.
הנשיא דונלד טראמפ העביר תזכיר לקונגרס על יישום החוק ב־21 באפריל 2017.
במאי 2017 יישבו רשויות ארצות הברית תיק נגד פרבזון הולדינגס, אחת החברות ששימשו להלבנת הכספים מרוסיה כתוצאה מההונאה שגילה סרגיי מגניטסקי.
ההסדר סגר את התיק, וחברת הנדל"ן הסכימה לשלם קנס בסך 5.8 מיליון דולר.
במאי 2017 החלה חקירה בסך 6.6 מיליון ליש"ט שהועברו לכאורה מתוכנית ההונאה לחברה בנקאית בבריטניה.
ב-8 בספטמבר 2017, הנשיא טראמפ, בתזכיר, האציל את סמכותו לשנות את הסנקציות הכספיות על מזכיר האוצר, ועל הנפקת אשרות למזכיר המדינה.
במארס 2015 העביר הפרלמנט של קנדה הצעה ראשונית לקראת העברת חוק כזה.
חוק מגניצקי הקנדי, הידוע גם בשם "חוק צדק לנפגעי פקידים זרים מושחתים", קיבל הסכמה מלכותית והפך לחוק ב־18 באוקטובר 2017.
בשנת 2018 העביר הפרלמנט הבריטי מה שנקרא 'תיקון מגניצקי' ל"חוק הסנקציות ואיסור הלבנת הון" כדי להעניק לממשלה את הכוח להטיל סנקציות על אנשים המבצעים הפרות זכויות אדם חמורות.
ב־6 ביולי 2020, שר החוץ של הממלכה המאוחדת, דומיניק ראב, הודיע על הסנקציות הראשונות במסגרת חוק הדומה לחוק מגניצקי העולמי, במסגרתו הוטלו על 47 מגבלות נסיעה והקפאת נכסים.
התקנות נועדו לתת לממשלה סמכות להטיל סנקציות על המעורבים בהפרות קשות של זכויות אדם ברחבי העולם.
במרץ 2019 קיבל הפרלמנט האירופי החלטה ברוב של 447 מול 70 בעד העברת חוק מגניצקי לאיחוד האירופי.
בספטמבר 2020 נשאה אורסולה פון דר ליין, נשיאת הנציבות האירופית, את נאום "מצב האיחוד" השנתי ובו הצהירה כי אחת ממטרות הנציבות היא להעביר חוק מגניצקי אירופי.
משפטן אוסטרלי, ג'פרי רוברטסון, המייצג כמה מהקמפיינים של חוק מגניצקי, תיאר את החוק כ"אחת ההתפתחויות החדשות החשובות ביותר בזכויות האדם".
לדבריו, הוא מספק דרך להגיע לנהגי הרכבות של אושוויץ, לאפרטצ'יקים, ולאנשים שמרוויחים קצת כסף מהפרות זכויות אדם ובדרך כלל נמצאים מתחת לרדאר".
לעומת זאת ביל ואן אוקן מאתר האינטרנט הסוציאליסטי העולמי גינה את ארצות הברית בגין מה שהוא תיאר כמי שמפעיל את זכויות האדם ככיסוי ל"ריאל פוליטיק" בחוק מגניצקי.
הוא הזכיר כי בכירים בוושינגטון די.סי.
תמכו ב"פשעים גדולים בהרבה, למשל בבוריס ילצין בשנת 1993, אשר הורה על הפצצת על הבית הלבן של רוסיה, מקום מושבו של הפרלמנט במדינה, והרג 62 בני אדם".
חוק מגן דוד אדום, תש"י–1950 הוא חוק שנחקק בשנת 1950 לשם הסדרת מעמדו ופעילותו של ארגון ההצלה מגן דוד אדום שיפעל תחת השראת המשפט העברי "כל המקיים נפש אחת מישראל כאילו קיים עולם ומלואו".
מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 פעלו ביישוב אגודות מקומיות להגשת עזרה ראשונה, תחת מסגרת-גג בשם ""הארגון
הארצי של אגודות מגן דוד אדום לעזרה מהירה בארץ ישראל".
ב-12 ביולי 1950 אושר בכנסת הראשונה "חוק מגן דוד אדום", על מנת לאפשר את צירופו של הארגון לארגון הצלב האדום, תוך הכרה בסמלו.
עקב כך קיבל הארגון מעמד חוקי, קבוע ומוכר בישראל כאגודה ארצית לפי אמנת ז'נבה.
מעמד זה העניק לה זכויות, חובות ומעמד קבוע.
לאחר הצטרפותה של מדינת ישראל לאמנת ז'נבה כחלק מארגון הצלב האדום ולאמנות נוספות האחראיות על טיפול בקורבנות מלחמה, קיבל מד"א את האפשרות להצטרף כארגון-חבר ארצי של הצלב האדום.
בתיקון הראשון לחוק, ביוזמת חברת הכנסת חייקה גרוסמן, ניתן למד"א פטור מכל מכס, מס קנייה ותשלומי חובה אחרים על יבוא מכשירים, ציוד רפואי ותרופות, המשמשים את מטרותיו, בתנאי שלא ניתן לרכוש ציוד זה בישראל.
בתיקון שנכלל ב"חוק ההסדרים" לשנת 2003 נוסף לחוק סעיף 7א, שקבע שמד"א יחייב באגרה את מי שקיבל שירות ממנו.
בשנת 2012 הורחב סעיף זה במידה ניכרת.
החוק הקים תאגיד סטטוטורי בשם "מגן דוד אדום בישראל", שמטרותיו:
(א) למלא את התפקידים של אגודה ארצית, ולהיות לצורך זה שירות עזר לשירות הרפואי של צה"ל בזמן מלחמה, ולהתכונן לכך בזמן שלום.
(ב) לקיים לטובת כלל התושבים שירותי עזרה ראשונה ושירותי אשפוז ארעי לשעת הדחק.
(ג) לקיים לטובת כלל התושבים שירות של אגירת דם, פלזמה ומוצרי לוואי שלהם (בנק הדם).
(ד) למלא כל תפקיד נוסף שייקבע בתקנות האגודה.
החוק קבע את מוסדות האגודה וכן קבע כי סמל האגודה הוא מגן דוד אדום על רקע לבן.
החוק קבע שעם אישור התקנון של מגן דוד אדום, יועברו לארגון זה כל הזכויות והחובות של הארגון הארצי הקיים ושל כל 27 האגודות המקומיות, שיחדלו להתקיים.
בנוסף, ביטל החוק את דבר המלך במועצה על אמנות ז'נבה מ-1906, 1929 (ארצות מנדט), ו-1937, שהבטיח הגנה לצלב האדום בלבד.
חוק מכוני כושר, תשנ"ד 1994 נחקק במטרה להגדיר תנאים לפעילות תקינה של מכון כושר ועובדיו.
החוק נחקק בכנסת ה-13, בתקופת כהונתו של אמנון רובינשטיין שהיה אז שר החינוך, התרבות והספורט.
יוזמי החוק היו: יורם לס, דוד צוקר, ענת מאור, תמר גוז'נסקי, האשם מחאמיד ותופיק זיאד.
בזמנו של אמנון רובינשטיין החוק עבר שני תיקונים, בשנת 2002 ובשנת 2015.
החוק קובע שמדריך הוא בעל תעודת הסמכה או היתר זמני לפי חוק הספורט להדרכה בענף הספורט של כושר גופני ובריאות.
מדריך לאימון קטינים מדריך שתעודת ההסמכה או ההיתר הזמני שניתנו לו מעידים שעבר הכשרה מתאימה להדרכת קטינים במכון כושר.
עוד מגדיר החוק, שמכון כושר הוא מקום שבו מתאמנים במכשירים המפעילים את השרירים בתנאים של מאמץ גופני.
מטרת חוק מכוני הכושר לפקח על מכוני הכושר ולוודא שמתקיימים בהם מספר תנאים, כגון נוכחות מדריך ובדיקת הכשירות הרפואית של המתאמנים.
החוק מחייב נוכחות של מדריך בכל משך הפעילות בו המלמד את דרכי ההפעלה של המכשירים ומפקח על המתאמנים בו.
בנוסף, מדריך חדר כושר רשאי להדריך במקומות המוגדרים כחדר כושר, אך לא בתחומים אחרים, כגון כדורגל, כדורסל ותחומי ספורט נוספים.
החוק מגביל את מספר הקטינים שמדריך יכול לאמן באותו זמן.
בנוסף, מדריך הרשאי לאמן קטינים חייב להיות מוסמך ובעל תעודה מתאימה לאימון קטינים.
החוק קובע שמתאמן קבוע יתקבל לאימון במכון הכושר בתנאי שיציג הצהרת בריאות שנחתמה על ידו.
אך אם השיב בחיוב על אחד הסעיפים בהצהרה המעידים על בריאות בלתי תקינה הוא יתקבל לאימון בחדר הכושר רק לאחר שיציג תעודה רפואית המאשרת את כשירותו להתאמן במכון.
יש להציג חידוש של הצהרת הבריאות פעם לשנתיים, ואם נדרש גם תיעוד רפואי אחת לשנה.
החוק מחייב את הוריהם של המתאמנים הקטינים להצהרת בריאות או לתעודה רפואית עדכנית של הקטין, אשר לה תצורף הסכמה בכתב לאימון במכון כושר החתומה בידי הורה או אפוטרופוס.
הסכמה זו תקפה לאימון מסוים או לסוגים שונים של אימונים המתבצעים במכון כושר.
בנוסף, מכון כושר לא יאפשר לקטין להתאמן באמצעות מכשירים מסוימים אלא אם כן המכשיר מתאים גם לאימונם ולממדיהם של קטינים.
מי שמאפשר לאדם להתאמן במכון כושר בניגוד להוראות אלו, דינו – כפל הקנס הקבוע בחוק העונשין, תשל"ז-1977.
סעיף 9 לחוק הוסיף את סעיף 2ד לחוק רישוי עסקים וקבע תנאים לרישוי מכוני כושר.
סעיף זה בוטל בנובמבר 2021 (תיקון מס' 36 לחוק רישוי עסקים), ובמקומו נקבע ששר הפנים רשאי לקבוע שמכוני כושר הם עסק טעון רישוי ושר התרבות והספורט רשאי, בהסכמת שר הפנים ובאישור ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת, לקבוע תקנות רישוי ספציפיות.
החוק המקורי חייב את מדריכי הכושר לנהוג בזהירות כלפי המתאמנים וכלפי הציוד, ולדאוג שסביבת האימון תכלול מעברים נוחים, היעדר מכשולים, תאורה תקינה וכן הלאה.
הוא קבע שהרישיון למכון כושר יינתן רק לאחר התייעצות עם מי ששר החינוך והתרבות הסמיך לכך, ולאחר שרשות הרישוי מאשרת שמכון הכושר תקין, לפי התקנות שהוצבו לגבי מכשירי המכון.
בנוסף, הוא חייב לוודא שלקוחותיו של המכון בוטחו באופן פרטי והתשלום כלל סכומי הביטוח המזעריים שנקבעו לפי חוק הספורט.
עוד קבע החוק כי הרישיון יינתן בתנאי שנקבעו ברישיון תנאים המחייבים את מכון הכושר לפעול בהתאם להוראותיו של חוק הספורט ושל חוק מכוני כושר.
הוא חייב לבדוק אחת לחצי שנה את תקינותם של מכשירי הכושר, ושהוראות ההפעלה עליהם יירשמו בשפות: עברית, אנגלית וערבית.
בין המתקנים חייבים להתקיים מרחקים בטוחים שאינם מוגדרים בחוק.
דרישת הביטוח בחוק המקורי נבחנה בפעם הראשונה בבית המשפט בתובענה ייצוגית שהוגשה נגד רשת הולמס פלייס.
בשנת 2019 קבעה השופטת מיכל נד"ב, בבית המשפט המחוזי מרכז, שמכוני הכושר חייבים לבטח את המתעמלים בביטוח תאונות אישיות, בנוסף לפוליסת ביטוח צד ג' ופוליסת ביטוח מקצועית.
ביטול סעיף 2ד בחוק רישוי עסקים נכנס לתוקף שנה לאחר כניסת התיקון לתוקף, אך הדרישה לביטוח בוטלה באופן מיידי.
מהלך זה נעשה כחלק מתיקון רחב יותר של החוק, שמטרתו להקל על הנטל הרגולטורי של עסקים, להגביר את הוודאות של מבקשי הרישיונות, וליצור ועדת אסדרה במשרד ראש הממשלה, שתהיה אחראית על גיבוש מדיניות אסדרת עסקים.
חוק מרשם תורמי מח עצם קובע כי הממשלה תקצה תקציב מדי שנה למימון בדיקות של תורמי מח עצם פוטנציאליים כדי להציל את חייהם של חולים.
את החוק יזמו בשנת 2009 ח"כ זבולון אורלב ממפלגת הבית היהודי, ח"כ עמיר פרץ ממפלגת העבודה וח"כ זאב בילסקי ממפלגת קדימה.
עד לשנת 2011 מאגרי תרומות מח עצם התקיימו בעיקר בזכות תרומות שהעמותות קיבלו, הדבר גרם לאי סדר במאגרי תרומות מח העצם.
יתר על כן, לעיתים, לעמותות לא היה די תקציב על מנת לקיים מבצעי התרמה של מח עצם.
בעקבות כך נוצר מחסור בתרומות מח עצם.
מאז מקרה ההתגייסות להצלתה של הילדה עמית קדוש בשנת 2009 לא בוצעו מבצעי התרמה, למרות המוני בקשות מהמשפחות, בשל חוסר תקציב.
בנוסף, הפעילויות לא היו מאורגנות או מתוקצבות, הדבר הוביל לכך שאלפי אנשים נזקקו לתרומות מח עצם ולא קיבלו.
מטרת החוק היא לפתור את בעיית אי הסדר של מאגרי הדגימות ולקיים בדיקות התאמה בצורה מסודרת.
החוק מציין את חובתה של הממשלה לממן את מבצעי ההתרמה ולבצע בדיקות לאיתור תורמים מתאימים לנזקקים לתרומות שבוצעו על ידי עמותות.
החוק קבע כי בשנת 2011 יוקצו על ידי הממשלה 5 מיליון שקלים מתקציב משרד הבריאות לצורך תפעול המאגרים.
בנוסף, בשנת 2012 הוקצו 2.5 מיליון שקלים, ומשנת 2013 – הועברו סכומים על פי צרכים מקצועיים, בהסכמת משרד האוצר.
בנוסף, נקבע בחוק שעל הממשלה לקבוע כללים ברורים והוראות מפורטות למטופלים ולתורמים ובכך להסדיר את מאגרי תרומות מח עצם והמידע עליהם על מנת לספק את השירות הטוב ביותר לתורמים ולחולים כאחד.
כולם הצביעו בעד החוק, אך יו"ר הוועדה סירב לאשר את החוק עד שמשרד האוצר יתחייב לתקצב את החוק.
דיון נוסף שהסוגיה הועלתה אליו, קבע כי קטינים לא יירשמו במאגרי תורמי מח עצם בארץ, למרות זאת, עדיין מתקיימים כבר כמה שנים מבצעים לאיסוף דגימות דם למאגרי מידע על תורמי מח עצם פוטנציאליים גם לקטינים מתחת לגיל 18.
במערכת הבריאות יש המתריעים כי ללא מנגנון פיקוח חיצוני עשויים תורמי מח עצם קטינים שאינם כשירים לתת הסכמה לתהליך ולהיקלע אליו בניגוד לרצונם.
בוועדה דנו גם על ילדים עם בעיות כמו פיגור שכלי, שהוריהם עלולים לשכנע אותם לתרום מח עצם ולמנוע מילדיהם הבריאים לעשות זאת.
הוועדה החליטה בין השאר לבחון הקמת מנגנון ביקורת חיצוני שיבחן כל בקשה לתרומת מח עצם מתורם שאינו כשיר להסכמה.
חוק מוקדי חירום, התשע"ו-2016 הוא חוק המסמיך את מוקדי החירום הטלפוניים לקבל באופן אוטומטי את נתוני המיקום של המתקשר.
כמו כן, הוא מאפשר למוקדי החירום לחסום מספרי טלפון שמבצעים שיחות הטרדה חוזרות ונשנות.
באירוע חטיפת שלושת הנערים התקשר אחד החטופים, גיל עד שער, למוקד 100 של משטרת ישראל להודיע על החטיפה, אך במוקד התעלמו ממנה משום שהשוטרים חשבו שמדובר במתיחה של בני נוער.
רק לאחר שהשב"כ בדק את פלט השיחות של השלושה, הבינו במשטרה שהחטוף הוא זה שהתקשר.
המוקדן העביר את השיחה לאחראית המשמרת שניסתה להתקשר חזרה אך ללא הצלחה, ולכן השיחה לא סווגה ולא זכתה להמשך טיפול.
בעקבות מחדל זה התקבלה החלטה על רפורמה בנושא, במסגרתה פורקו מוקדי 100 המחוזיים והוקם מוקד ארצי כולל.
בנוסף, הועלתה הצעת חוק לתת הרשאה למוקדי החירום לקבל גישה לנתוני המיקום של המתקשרים כדי שאלה יסייעו להציל חיי אדם ולמנוע נזק גוף ורכוש ויקצרו את זמן הגעתם של גופי החירום.
החוק מסמיך את מוקדי החירום לצפות בנתוני המיקום במהלך הפנייה, ובמקרים מסוימים גם אחרי הפנייה (בכפוף לאישורים), לשם ביצוע תחקיר הנוגע לאופן הטיפול של המוקד בה.
גם לאחר שהאירוע הסתיים נבדקת אפשרות הפנייה למוקד.
נתוני המיקום שלא נעשה בהם שימוש יימחקו ממאגר נתוני המיקום.
החוק קובע שבמקרים של שיחות הטרדה רשאי המוקד לחסום את המספר, עד כדי חסימה קבועה.
במקרה כזה לבעל מכשיר הטלפון זכות לשימוע למניעת החסימה.
את החוק יזמו חברי הכנסת עמר בר-לב ומרב מיכאלי ממפלגת העבודה, וחבר הכנסת ניסן סלומינסקי ממפלגת הבית היהודי.
מאז אישורו תוקן החוק שלוש פעמים.
ביולי 2018 עבר החוק תיקון ראשון, המסמיך את מוקדי החירום לקבל באופן אוטומטי את נתוני המיקום של כל אדם שמתקשר למוקדי החירום, ולצפות בנתונים אלו בזמן אמת.
נתונים אלו יתקבלו על ידי איכון המכשיר שממנו נעשתה הפנייה למוקד.
בנוסף שונה שם החוק מ"חוק למניעת הטרדה של מוקדי חירום" ל"חוק מוקדי חירום".
חוק מכירת רכב משומש (זכאות למידע וגילוי נאות), תשס"ח-2008 אושר בשנת 2008 בכנסת השבע עשרה.
החוק מחייב כל מי שעוסק בסחר ברכב לספק לרוכש הרכב מידע מלא ומהימן אודות מצב הרכב והיסטוריית הטיפולים בו, וקובע שאסור לסוחר רכב לבצע עסקת מכירה אלא אם מסר לקונה טופס גילוי נאות ורוכש הרכב אישר בחתימת ידו את קבלת טופס הגילוי.
החוק נועד לאפשר לקונה רכב משומש לקבל את כל המידע שנצבר לגבי הרכב במוסכים שבהם טופל ובחברות הביטוח שבהן בוטח.
גופים אלה חייבים לשמור על מידע שברשותם למשך 7 שנים לפחות.
החוק נחקק ביוזמת חברי הכנסת גלעד ארדן ואמנון כהן, והוועדה שטיפלה בניסוחו היא ועדת הכלכלה.
הצעת החוק המקורית, שהונחה על שולחן הכנסת ביום 6.3.07, נועדה לאפשר לכל מי שרוכש רכב משומש לקבל את כל המידע המהותי אודות עברו של הרכב, בין אם הוא נמכר על-ידי סוחר רכב ובין אם על-ידי מוכר פרטי.
בדברי ההסבר להצעת החוק נכתב: "מטרתה של הצעת החוק היא להביא לידיעתו של קונה רכב משומש על קיומו של מידע ולאפשר נגישות אליו.
המידע מפרט את התיקונים והטיפולים שבוצעו ברכב לרבות תיקוני מרכב ושלדה ואשר להם תיתכן השפעה על בטיחותו, תחזוקתו, מחירו, סחירותו של הרכב וכפועל יוצא מכך, על מידת הכדאיות ברכישתו.
לא אחת קורה, שלא כל המידע הרלוונטי הקשור עם הרכב מוצג בפני על ידי המוכר לקונה המעוניין לרכוש רכב.