tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל הניסיונות הללו לא קרמו עור וגידים מסיבות שונות.
ב-1942 נרשמו זכויות הקרקע במקום ברשומות המקרקעין הסוריות על שם חברת פיק"א.
החל משנת 1943, ניסו השלטונות הסורים לפגוע בזכויות פיק"א בקרקע.
לשם כך נעזרו בוואקף המוסלמי שהחל לטעון כי מדובר באדמות וואקף שאינן ניתנות למכירה.
בשנת זו גויס נקדימון אלטשולר על ידי דוד בן-גוריון, שעמד בראש הסוכנות היהודית, לשמש נציג פיק"א וקק"ל בסוריה, ששוחררה אז משלטון וישי על ידי צבא צרפת החופשית.
תפקידו של אלטשולר היה לפקח על רישום הקרקעות של היהודים בחורן במסגרת ה"קדסטר" (רישום קרקעות) שערכו הצרפתים בסוריה ופקוח על האריסים המקומיים שעיבדו את אדמות היהודים.
במסווה זה גם סייע ללוחמי המחלקה הערבית של הפלמ"ח לארגן את העלייה הבלתי ליגאלית מסוריה.
בין שנים 1943–1946 התגורר אלטשולר בסאחם אל ג'ולן , והיה היהודי היחידי בגולן.
פעילותו בחורן כאחראי לאריסים המקומיים נמשכה עד שנת 1946, כאשר הצרפתים החלו לעזוב את המקום.
בין 1944 ל-1948 הפקיעה הממשלה הסורית את הקרקעות היהודיות באזור.
אגב זאת גם סופר על מצבם הקשה מנשוא של יהדות סוריה תחת עול השלטון הסורי..." ומסקנת התצהיר "שליהודים: לאנשים פרטיים או לגופים משפטיים יהודים אין כל תקווה לדיון הוגן או למשפט צדק תחת שלטון ערבי".
ב-1957, לאחר פירוק פיק"א, הועברו שטרי הקניין לידי הקרן הקיימת לישראל.
מדובר בשני שטחים נפרדים בשטח כולל של כ-59,000 דונם.
השטח הקטן, שגודלו כ-6,000 דונם, נמצא ברמת הגולן (כיום חלק מישראל) ואילו השטח הגדול יותר, כ-53 אלף דונם וכולל כפרים, עשרות מבני מגורים ואדמות חקלאות רבות, נמצא בסוריה.
בדיווחים שונים הובאו גם אומדנים גבוהים יותר להיקף הקרקעות שנרכשו בחורן בתקופה העות'מאנית (למשל 88,000 דונם).
בכתבה מאוחרת נטען אף להיקף של כ-200,000 דונם של אדמות קק"ל בסוריה.
ב-8 בדצמבר 2024, בעקבות נפילת משטר אסד, פרס צה"ל כוחות במרחב החיץ בגבול ישראל–סוריה והשתלט על עמדות אסטרטגיות, ובמקביל פעל במסגרת מבצע חץ הבשן נגד תשתיות ומאגרי נשק אסטרטגיים של צבא סוריה.
בעקבות כך דווח על יוזמות אזרחיות הקוראות להתיישבות יהודית בחבל הבשן, ובהן פעילות של תנועת חלוצי הבשן.
ניסים ברכה (נולד ב-19 בפברואר 1978) הוא משורר ישראלי.
ברכה נולד בדימונה למרסל, עקרת בית, ואברהם, איש ביטחון.
הוא גדל והתחנך בדימונה, למד בבית הספר התיכון "זינמן".
בצה"ל שירת כלוחם בחיל השריון.
בתום שירותו הצבאי עבר להתגורר בירושלים.
לפרנסתו ברכה עובד בחברת הייטק בתחומי התשתיות, התקשורת ואבטחת המידע.
הוא מתגורר בירושלים, נשוי לרינה ספיר ברכה ואב לבן ובת.
חלק משיריו של ברכה הולחנו והועלו בהצגה.
בשנת 2021 פורסמו שיריו באנטולוגית שירי כדורגל "קריאת משחק" בעריכת המשורר גלעד מאירי.
בנוסף על פעילותו בתחום השירה, התנדב ברכה בין השנים 2019–2017 בבתי סוהר כמנחה סדנאות שירה לאסירים והשתתף בהתנדבות בסדנאות לילדים עם צרכים מיוחדים.
בשנת 2015 פורסם ספרו הראשון "אני ניסים ברכה כותב שירה" בעריכת סמדר שרת ובהוצאת ספרי עתון 77
ובשנת 2020 יצא לאור ספרו השני "לכבוד מערכת שעות נוספות" (גם בעריכת סמדר שרת ובהוצאת ספרי עתון 77)
ברכה מקפיד שלא לנקד את שיריו, וספריו אינם מנוקדים (למעט מילים בודדות).
אני ניסים ברכה כותב שירה – עתון 77: סמדר שרת, תשע"ה 2015.
לכבוד מערכת שעות נוספות – עיתון 77: סמדר שרת, תש"ף 2020.
ניסים בן שטרית (נולד ב-1949) הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל ביפן וכמנכ"ל משרד החוץ בין שנת 2013 למאי 2015.
ניסים בן שטרית נולד במרוקו בשנת 1949. הוא עלה עם משפחתו לישראל בגיל 3, והתגורר תחילה במעברת תלפיות ולאחר מכן בשכונת קטמונים בירושלים.
אביו נפצע קשה בתאונת דרכים שבה הייתה מעורבת מכונית של האו"ם, ובעקבות זאת לא היה יכול יותר לפרנס את המשפחה.
בגיל 14 הוא נאלץ לצאת לעבוד כדי לעזור בכלכלת המשפחה.
הוא קיבל עבודה כחניך במשרד החוץ, שם תפקידו היה לעשות שליחויות שונות בתוך המשרד.
בהגיעו לגיל צבא הוא התגייס והשתתף במלחמת ההתשה כסייר מודיעין אוויר.
בשנת 1969, לאחר שחרורו, הוא חזר למשרד החוץ, בהתאם לחוק שחייב מעסיקים להחזיר לעבודה מועסקים שהפסיקו את עבודתם כדי להתגייס לשירות סדיר.
הוא הוצב בתפקיד מנהלי שולי, במדור הפרסומים של המשרד, ותפקידו היה לשלוח לנציגויות חוברות של המשרד.
בשנת 1973 עבר לשמש בתפקיד מנהלי בשגרירות ישראל באנקרה, טורקיה.
בשנת 1982 עבר לשמש כקצין המנהלה בשגרירות ישראל בוושינגטון.
בין השנים 1987 ל-1993 כיהן כמנהל מחלקת ניהול משאבי אנוש במשרד החוץ.
בשנת 1993 החל לשמש כסמנכ"ל למינהל (אליו כפופות כל יחידות המינהל ומשאבי האנוש במשרד החוץ).
במהלך שנים אלו, כיהן כחבר ב"וועדות המינויים של משרד החוץ".
הוא שימש בתפקידים אלו עד שנת 2004. בינואר 2005, מינה שר החוץ סילבן שלום, את בן שטרית לתפקיד המשנה למנכ"ל משרד החוץ ולראש אגף מינהל.
הייתה זו הפעם הראשונה שאיש מינהל, שמעולם לא מילא תפקיד מדיני, מונה למשנה למנכ"ל.
הוא שימש בתפקידים אלו עד למינויו לשגריר ישראל בטוקיו בספטמבר 2007.
עם חזרתו משליחותו כשגריר ישראל ביפן ב-2013, כיהן כסמנכ"ל אגף אסיה ואוקיאניה במשרד החוץ.
הוא החל לשמש כמנכ"ל משרד החוץ (בפועל) עם מינויו של המנכ"ל הקודם, רפאל ברק לשגריר ישראל בקנדה בנובמבר 2013. באוגוסט 2014 הוא נכנס לתפקיד מנכ"ל משרד החוץ כמינוי של שר החוץ אביגדור ליברמן.
במאי 2015 הוחלף בן שיטרית על ידי דורי גולד בעקבות כניסת בנימין נתניהו לתפקיד שר החוץ.
באפריל 2015 פורסם מכתב ששיגר בן שטרית לשר החוץ ליברמן ובו טען שישראל "עלולה לשלם מחיר כבד" בשורה של סוגיות מדיניות וביטחוניות בשל "משבר חריף, מתמשך ופומבי" ביחסים עם ממשלו של הנשיא, ברק אובמה.
במכתב מפרט בן שטרית את עמדת הדרג המקצועי של שירות החוץ הישראלי וקורא ליזום מהלך שיביא לשיקום מהיר של היחסים עם ארצות הברית.
בן שטרית הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ומקרא, מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1981).
ניסיון לרצח הוא ניסיון לא מוצלח לרציחתו של אדם בכוונה תחילה.
למרות חוסר ההצלחה של הניסיון, המעשה נחשב לעבירה פלילית הגוררת איתה עונש.
בישראל, ניסיון לרצח מוגדר בחוק העונשין כמי עושה אחת מאלה:
העונש בישראל על ניסיון שכזה הוא עד 20 שנות מאסר.
לפי סעיף 239 לחוק הפלילי בקנדה העונש לניסיון רצח הוא מאסר עולם לכל היותר.
אם משתמשים באקדח, העונש המינימלי הוא ארבע, חמש או שבע שנים, תלוי בהרשעות קודמות וביחס לפשע מאורגן.
באנגליה ובוויילס, ניסיון לרצח הוא עבירה על פי סעיף 1 (1) לחוק הניסיונות הפליליים משנת 1981, והיא גוררת עונש מרבי של מאסר עולם (זהה לעונש המנדטורי על רצח).
החקיקה המקבילה לצפון אירלנד היא סעיף 3 (1) לצו ניסיונות פליליים וקשירת קשר (צפון אירלנד) 1983 (No.1120 (NI13)).
בארצות הברית, הרשעה בניסיון רצח מחייבת הפגנת כוונה לרצח, כלומר העבריין ניסה לרצוח ונכשל (למשל, ניסה לירות בקורבן והחמיץ או ירה בקורבן והקורבן שרד) או נקט צעד משמעותי לקראת ביצוע רצח (למשל רכישת אקדח או נשק קטלני אחר וכתיבה על כוונתו להרוג).
ניסים ברדה (נולד ב-24 באפריל 1956) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם.
ברדה הוא מהכדורגלנים הבולטים שיצאו ממחלקת הנוער של מכבי רמת עמידר ומזוהה איתה, ואף שיחק בנבחרת ישראל.
ברדה נולד להורים שעלו מטריפולי שבלוב.
הוא החל את דרכו בכדורגל במחלקת הנוער של מכבי רמת עמידר.
הוא הועלה לקבוצת הבוגרים על ידי המאמן אשר בלוט.
בעונת 1979/1980 הגיע עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה עמידר להפועל כפר סבא בתוצאה 4-1.
בשנת 1982 עבר ברדה למכבי פתח תקווה.
לאחר מכן עבר לעונה אחת למכבי נתניה, לפני שסיים את הקריירה בשמשון תל אביב, שם התבלט ונחשב לאחד הבלמים הטובים בליגה הלאומית דאז.
הישג השיא של הקבוצה בתקופתו היה הגעה לגמר גביע המדינה של 1989/1990.
לברדה 18 הופעות בנבחרת ישראל, איתה שיחק מגוון משחקי ידידות וגם במוקדמות גביע העולם של 1986 ו-1990, והמוקדמות הקדם אולימפיות של 1984.
ברדה נשוי למזל והם הורים לארבעה.
הוא גמלאי של חברת דן.
ניסיונות הפגיעה במסגדי הר הבית הם מקרים שבהם נעשו, על ידי גורמים לא־מוסלמיים, פעולות שמטרתן פגיעה במסגד אל-אקצא וביתר האתרים המקודשים לאסלאם במתחם הר הבית.
הניסיונות החלו לאחר הקמת מדינת ישראל, ורובם המוחלט סוכל על ידי מערכת הביטחון הישראלית כבר בשלב התכנון.
התכנון לפוצץ את המסגדים במהלך מלחמת העצמאות
ביולי 1948 תכנן יהושע "מאיר" זטלר, מפקד הלח"י בירושלים, לפוצץ את המסגדים על הר הבית, בהשפעת סעיף י"ח של עיקרי התחייה שנכתבו על ידי אברהם שטרן.
בסעיף זה נכתב כי אחת ממטרות התנועה היא בניין הבית השלישי "כסמל לתור הגאולה השלמה".
כמו כן הושפע משירתו המשיחית של אורי צבי גרינברג.
זטלר ארגן חוליה של שלושה חברי לח"י, צייד אותם בעשרים תרמילים עמוסים בחומר נפץ ותידרך אותם כיצד לפוצץ את המסגדים לאחר שהעיר העתיקה תשוחרר.
הוא לא תיאם פעילות זו עם מנהיגי הלח"י או עם ארגונים אחרים שפעלו במלחמת השחרור.
בדיעבד נודע שגם קבוצה של אנשי אצ"ל הכינה מטענים דומים לאותה מטרה.
ב-16 ביולי 1948 ניסה כוח משולב של "ההגנה" והאצ"ל, בפיקודו של דוד שאלתיאל, לפרוץ את חומת העיר העתיקה באמצעות מטען נפץ בן 150 ק"ג, כחלק מהמאמץ להצלת הרובע היהודי הנצור.
הניסיון נכשל, והעיר העתיקה נותרה בשליטת הלגיון הערבי.
עקב כישלון זה נגוזה גם תוכניתו הפרטית של זטלר.
האפשרות לפוצץ את מסגד אל-אקצא במהלך מלחמת ששת הימים
לאחר כיבוש העיר העתיקה במלחמת ששת הימים, הרב שלמה גורן היה בין הראשונים שהגיעו להר הבית ולכותל המערבי, שם תקע בשופר, אמר את ברכת שהחיינו, אל מלא רחמים והלל בברכה.
לאחר מכן הוא שוחח עם מספר גורמים על האפשרות להרוס את מסגדי הר הבית.
כאשר הציע הרב גורן לאלוף עוזי נרקיס, שפיקד על מבצע הכיבוש, לפוצץ את מסגד אל-אקצא, נרקיס סירב, ואיים על גורן כי יורה לעצור אותו אם לא יחדל לדבר על כך.
לאחר מכן סיפר גורן מספר פעמים כי הציע לפוצץ את המסגדים.
רמי גורן, בנו של הרב גורן, טען כי הסיפור אינו נכון: "אבי אמר לו: חס וחלילה.
הוא אמר שלא יוכל לשאת את הביזיון שמדינת ישראל תגייס כסף כדי לבנות מחדש את המבנה הזה.
אבא שלי היה אדם מציאותי והמציאות אמרה לו שאי אפשר להחריב את כיפת הסלע כיום."
ב-21 באוגוסט 1969, מייקל רוהאן, תייר נוצרי מאוסטרליה, הצית את מסגד אל-אקצא.
כבאים נאבקו בשרפה במשך ארבע שעות בזמן שהמון מוסלמי זועם צעק "לחסל את ישראל".
נשיא הווקף האשים את מכבי האש בתגובה איטית מכוונת, אף שבפועל מכבי האש הגיעו תוך זמן קצר להר וההמון הערבי בהר מנע מהם לכבות את השרפה.
מדינות ערב האשימו את ישראל בתקרית, אף על פי שרוהאן הזדהה כנוצרי וכחבר ב"כנסיית האל".
השרפה הרסה את המינבר ההיסטורי העתיק שהובא למסגד על ידי צלאח א-דין.
במשפטו אמר רוהאן כי הוא מאמין שהוא "שליח האל" בהתאם לנבואה של זכריה הנביא.
בית המשפט הרשיע את רוהאן בעבירת פגיעה במקום קדוש לפי חוק השמירה על המקומות הקדושים, אך לאחר מכן הכריז עליו כלא-שפוי, והוא אושפז בבית חולים לחולי נפש בישראל.
הפיגוע של אלן הארי גודמן (1982)
ב-11 באפריל 1982 ביצע אלן הארי גודמן פיגוע בהר הבית.
גודמן, יהודי מארצות הברית שהתנצר וחזר בתשובה, מעורער בנפשו שלקה בסינדרום ירושלים, היה חייל סדיר בצה"ל באותה עת ותומך של תנועת "כך".
הוא פרץ למסגד אל-אקצא עם רובה M16, הרג את השומר ואדם נוסף ופצע 4 מתפללים מוסלמים.
בעימותים עם כוחות משטרת ישראל לאחר מכן נהרג מוסלמי נוסף על ידי כוחות המשטרה.
תקרית זו גרמה למהומות ושביתות בירושלים, ביהודה ושומרון וברצועת עזה.
במשפטו אמר גודמן לבית המשפט כי ציפה להפוך ל"מלך היהודים על ידי שחרור המקום הקדוש הזה".
הוא הורשע ונדון למאסר עולם ועוד שתי תקופות מאסר של עשרים שנה.
לאחר שריצה 15.5 שנות מאסר הוא שוחרר וגורש לארצות הברית.
ניסיונות הפיגוע של יואל לרנר (1982)
באוקטובר 1982 נעצר יואל לרנר, חבר תנועת "כך" של מאיר כהנא, והואשם בתכנון פיגוע באחד המסגדים בהר הבית.
לרנר נאסר שלוש פעמים בקשר לתוכניות לפגוע במסגדי הר הבית, במסגרת פעולות "מחתרת גל" ("גאולה לישראל").
מחתרת זו האמינה שפיצוץ מסגדי הר הבית יזעזע את מדינת ישראל והעולם כולו, ויביא להקמת מדינת הלכה.
במחתרת היו 45 חברים פעילים, והם תכננו סדרה של 13 פעולות טרור ששיאן פיצוץ המבנים המוסלמיים על הר הבית.
לרנר הורשע בתכנון פיגוע שיפוצץ את כיפת הסלע, ונידון לשנתיים וחצי מאסר.
הוא שוחרר כעבור שנה, ולאחר שחרורו היה שותף בתוכנית נוספת לפיצוץ המסגדים.
אחת התוכניות המעשיות ביותר לפגוע במסגדי הר הבית הייתה זו של "המחתרת היהודית", ארגון טרור יהודי שנחשף בידי שירותי הביטחון ב-1984. ההתארגנות של יהודה עציון שמה לה למטרה לפגוע בכיפת הסלע כדי "לטהר" את הר הבית, ובכך להביא לגאולה שלמה ולהקמת מלכות ישראל המובטחת.
עציון, מפעילי גוש אמונים וממייסדי עפרה, צירף אליו את הרב ישועה בן-שושן, דן בארי (נוצרי־קתולי שהתגייר והתיישב בחברון) ומנחם לבני, מהנדס מכונות מקריית ארבע.
בהמשך הצטרפו אליהם מספר אנשים נוספים.
אנשי הארגון הכינו חומרי נפץ וערכו תצפיות על הר הבית.
כמויות גדולות של חומר נפץ נאגרו במושב נוב ברמת הגולן ובדירה בשכונת בית וגן בירושלים.
לאחר זמן מה פרשו מהארגון לבני וחברים נוספים, אך עציון, בן-שושן ובארי המשיכו לדבוק במשימה.
בן-שושן קיבל, ככל הנראה, הסכמה של שני מקובלים חשובים לפעולה זו.
חברי המחתרת נעצרו במאי 1984. מבין 27 העצורים, 16 הורשעו ב"קשירת קשר לפוצץ את מבנה כיפת הסלע" וקיבלו עונשי מאסר.
יהודה עציון ישב 7 שנים במאסר וסירב להביע חרטה על מעשיו.
השופט צבי כהן ציין בגזר דינו כי "הקשר להחריב את מסגד כיפת הסלע, שיסודו במניע דתי, פירושו הוא פתיחת חשבון חדש עם יותר משלוש מאות מיליונים מוסלמים ברחבי תבל, נוסף לחשבון הקיים, העקוב מדם, בין הלאום היהודי ובין הלאום הערבי.
בטווח שאינו רחוק בהרבה - גם חשש התלקחות עולמית.
המזימה הזאת מטילה על עם ישראל לשלם את מחיר כיסופיהם של המבקשים להגשים את חזון מלכות ישראל."
ניסיון הפיגוע של כנופיית ליפתא (1984)
ב-1984 תכננו ארבעה חברי כנופיית ליפתא לפוצץ את המסגדים על הר הבית.
ב-26 בינואר טיפסו הארבעה להר הבית בעזרת סולם, כשעל גבם חומרי נפץ, ותכננו לפוצץ את המסגדים בהר.
שומר וקף הבחין באנשי הכנופיה ליד כיפת הסלע והפעיל את משרוקיתו.
הם ברחו, אך הותירו במקום כמות עצומה של מטעני חבלה ואמצעי לחימה.
לאחר חקירת משטרה נתגלו ארבעה חשודים: שמעון ברדה, חוזר בתשובה, היה מנהיג הכנופיה, וחברו אליו אליהו סרור, עוזי מחסיה העליון ויהודה לימאי, ממייסדי "כת בני יהודה".
סרור נמלט אל מחוץ לישראל ולא נעצר.
ברדה הועמד לדין, נשפט והורשע ביולי 1985 ונידון ל-8 שנות מאסר, והאחרים נמצאו על ידי בית המשפט כחולי נפש בלתי אחראים למעשיהם.
בשנת 1990 הוביל ברדה את חוקרי המשטרה למצבור נשק שהוסתר ונועד לפגוע במסגדים שעל הר הבית.
המצבור כלל שתי רקטות לאו וכלי נשק נוספים.
חשד לניסיון פיגוע של חברי הכת "נוצרים מודאגים" (1999)
בשנת 1999 חששה משטרת ישראל מהאפשרות שתיירים נוצרים משיחיים חברי כת בשם "נוצרים מודאגים" יתאבדו בהר הבית.
60 עד 80 מחברי הכת עזבו את בתיהם בקולורדו באוקטובר 1998 והגיעו לישראל.
לפי משטרת ישראל, חברי הכת מאמינים כי הרס המסגדים בהר הבית יביא לתחיית ישו.
על פי מידע שהגיע אליהם, חברי הכת הגיעו לישראל בהוראת מנהיגם, מונטה קים מילר.
מילר אמר שהוא ימות בירושלים בדצמבר 1999 ויקום לתחייה שלושה ימים לאחר מכן, והיה חשש שחברי הכת ילכו בעקבותיו וינסו להתאבד בהר הבית.
הם נעצרו בינואר 1999 וגורשו ליוון או בחזרה לארצות הברית.
מחתרת בת עין, או "המחתרת היהודית החדשה" (2002)
באפריל 2002 נעצרו חברי מחתרת בת עין לאחר שניסו לבצע פיגוע טרור באמצעות הנחת מטען חבלה ליד בית ספר לבנות בא-טור שבמזרח ירושלים.
הארגון כונה גם "המחתרת היהודית החדשה".
בחקירתו של שחר דביר-זליגר, חבר המחתרת, הוא אמר כי תוכננו פעולות טרור נוספות, בהן גם פגיעה במסגדים שעל הר הבית.
לדבריו, חוליה של אנשי "נוער הגבעות" תכננה פיגוע בהר הבית..
תכנונים לפגוע בהר הבית (2005)
במאי 2005 נעצרו בירושלים חברי חוליית טרור של חסידי ברסלב, שתכננו לבצע פיגוע בהר הבית באמצעות ירי רקטות לאו.
הם ניסו לרכוש רקטות לאו ורימוני יד, וסיירו בהר הבית ובסביבתו כדי למצוא את המקום המתאים ביותר לשיגור הרקטות.
אחד מחברי החוליה אמר כי מטרתם הייתה לשבש את תוכנית ההתנתקות, ולדבריו .
תכנון פיגוע של נוצרי-אמריקאי, בעזרתו של חייל צה"ל (2014)
בדצמבר 2014 נעצר אדם ליוויקס, נוצרי מאילינוי, ארצות הברית, שתכנן לפגוע באתרים המקודשים לאסלאם.
ליוויקס יצר קשר עם מספר חיילי צה"ל ורכש מהם לבנות חבלה, שחלקן נגנבו מבסיסי צה"ל.
החיילים נתפסו על ידי סוכן משטרתי של מצ"ח ונחקרו במסגרת הצבאית.
ליוויקס אובחן כלא-שפוי ונמצא לא כשיר לעמוד לדין.
הוא הוחזק במוסד לחולי נפש, וביולי 2015 נשלח לארצות הברית, שם הוא נכלא בגין עבירות שונות בעברו, בהן גניבת ציוד חקלאי, עבירות סמים והפרת מאסר על תנאי.
פגיעה ארכאולוגית בעתיקות הר הבית
פגיעות ארכאולוגיות בעתיקות הר הבית הן חפירות בהר הבית שבוצעו על ידי הווקף המוסלמי במהלך שנים, באופן שהביא להרס ואובדן של ממצאים ארכאולוגים רבים הרס שמשמעותו פגיעה בתרבות העולמית בכלל ובמורשת היהודית בפרט.
מאחר שהווקף והתנועה האסלאמית מבצעים את הרס העתיקות ומשנים את אופיו ההיסטורי של המתחם העתיק תוך הפרה בוטה של חוק העתיקות תשל"ח-1978 וחוק התכנון והבנייה תשכ"ה-1965.
הר הבית שימש לאורך השנים, עוד לפני תקופת המנדט הבריטי, כמקום כינוס לאלפי מוסלמים, וככזה משמש גם כמרכז דתי-פוליטי וכמקום כינוס לאירועי מחאה והפגנות, הן מפאת אירועים הנתפסים בעיניהם כפגיעה בסטטוס קוו, והן מסיבות דתיות או פוליטיות.
לעיתים אנשי הדת במסגדים נושאים דרשות בעלות אופי של אסלאם קיצוני המהווה הסתה לאלימות.
בשנת 2016 הורשע איש דת מוסלמי שאמר במסגד כי "הגיע הזמן לשחוט יהודים".
במהלך השנים פרצו מהומות רבות שהפכו לאלימות וגררו עימותים ופיגועים כנגד יהודים.
להלן האירועים האלימים המרכזיים שהתרחשו בהר הבית.
ביולי 1988 נודעה לראשונה כוונת הממשלה לפתוח יציאה ממנהרות הכותל ליד אחד השערים הצפוניים של הר הבית.
ראשי הווקף הגיבו בקריאה להמונים לבוא ולהגן על אל-חרם אל-שריף, דבר שהוביל למהומות של מוסלמים בירושלים וכתוצאה מכך נאלצה הממשלה להקפיא את תוכניותיה.
באוקטובר 1990 פרצו מהומות בהר הבית בעקבות ניסיון של נאמני הר הבית להניח אבן פינה לבית המקדש השלישי, צעד שנתפס בעיני הפלסטינים כפרובוקציה.
רימון יד התגלגל בטעות מידו של אחד השוטרים שהוצבו בהר הבית, והתפוצצותו גררה את פריצת המהומות.
מפגינים מוסלמים החלו ליידות מטר אבנים לעבר רחבת הכותל המערבי, ובתגובה ירו השוטרים אש חיה כנגד המיידים.
בספטמבר 2000 פרצו מהומות בהר הבית בעקבות ביקור יושב ראש האופוזיציה אריאל שרון ומספר חברי הכנסת מהליכוד, בליווי מאות שוטרים וכוחות ביטחון, בהר הבית.
מהומות אלה לובו על ידי ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, והפכו לאחד הקטליזטורים לפרוץ האינתיפאדה השנייה ברחבי יהודה ושומרון.
בספטמבר 2009 פרצו מהומות הר הבית (2009) לאחר שורת אירועים שנתפסו בעיני הפלסטינים כפרובוקציות, בהן טקס של נאמני הר הבית בקרבת מקום, וכנס בנושא בית המקדש השלישי בו השתתפו רבנים וחברי כנסת.
ב-13 בספטמבר 2015 פרצו כוחות משטרה למסגד אל-אקצא ותפסו פלסטינים חמושים ששהו בלילה במסגד ואגרו בו אבנים, מוטות עץ וברזל.
בתגובה החלו מהומות של פלסטינים בהר הבית, שהתפשטו גם למקומות אחרים במזרח ירושלים ולמספר ערים פלסטיניות.
המהומות הביאו לפרוץ גל הטרור הפלסטיני (2015–2016).
ב-14 ביולי 2017 התרחש הפיגוע בהר הבית, בו שלושה ערבים ישראלים תושבי אום אל-פחם רצחו ביריות שני שוטרים ישראלים בשער הסליחה של הר הבית, ולאחר מכן נורו למוות.
לאחר הפיגוע, באופן תקדימי, המשטרה סגרה את מתחם הר הבית לתפילת מוסלמים ביום שישי, ולאחר מכן פתחה את המתחם כאשר בכל כניסותיו מוצבים גלאי מתכות.
החלטה זו עוררה מחאה ברחוב הפלסטיני, ובתגובה פרצו מהומות אלימות.
בעימותים עם המשטרה נהרגו ארבעה פלסטינים.
לפי הסהר האדום, 377 פלסטינים נפצעו בעימותים.
בשנת 2021 התרחשו מהומות בהר הבית כחלק מהמהומות בירושלים.
ב-7 במאי, כתגובה למהומות, השתמשו כוחות הביטחון הישראלים ברימוני הלם ובאמצעים נוספים לפיזור הפגנות.
ב-9 וב-10 במאי נכנסו הכוחות הישראלים למסגד אל-אקצא לאחר יידוי אבנים.
מאות פלסטינים ושוטרים ישראלים נפצעו.
ביום ירושלים יהודים חגגו את סיום ריקוד הדגלים השנתי ברחבת הכותל המערבי.
במקביל, התלקח עץ במתחם הר הבית לאחר שפלסטיני ירה לעברו זיקוקים.
מהומות הר הבית ב-2022 היו סדרת עימותים בין שוטרים ישראלים לפלסטינים שהתרחשו בהר הבית ובתוך מסגד אל-אקצא.
העימותים החלו ב-15 באפריל 2022, בלילה שלפני ליל הסדר ה'תשפ"ב, כאשר פרצו שוטרים למסגד אל-אקצא בהר הבית, כדי לעצור פלסטינים אשר אגרו אבנים וקרשים במסגד ויידו אבנים לעבר השוטרים ולעבר הכותל.
גם בימים שלאחר מכן המשיכו המהומות כאשר בחלק מהמקרים הציתו פלסטינים אש, ניתצו חלונות וזרעו הרס בתוך המסגדים.
לא מעט יצירות בקולנוע ובטלוויזיה עסקו ברגישות הר הבית ובניסיונות לפגוע במסגדיו.
בין הסרטים באנגלית נמנים "מזימות אפלות" (Cover Up", 1991"), "סודות המסדר", וסדרת הטלוויזיה "דיג".
במרכז הסרט הישראלי "ההסדר" נמצאת התארגנות של פלג קיצוני מחתרתי המתכנן פיגוע בהר הבית, ומנהיגיו נעצרים ברגע האחרון על ידי השב"כ.
ניסיונות התנקשות בוולודימיר זלנסקי הם על פי גורמים בממשל האוקראיני סדרה של ניסיונות של סוכנים רוסים להתנקש בנשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי.
בנוסף, בשבת, 26 בפברואר 2022, סוכל ניסיון התנקשות על ידי קבוצת שכירי חרב צ'צ'נים בפאתי קייב כאשר המתנקשים נהרגו
בתחילת מרץ 2022, ראש המועצה לביטחון לאומי של אוקראינה, אולקסי דנילוב, אמר שזלנסקי שרד שלושה ניסיונות התנקשות בשבוע אחד.
במהלך ראיון ל-CBS הודיע שר החוץ האמריקני, אנטוני בלינקן, כי ממשלת אוקראינה התכוננה לאפשרות שזלנסקי ימות בפלישה, אך לא חשף פרטים נוספים.
הניסיונות הספרדיים לכבוש מחדש את מקסיקו היו מאמץ של ממשלת ספרד להחזיר לעצמה את החזקה על המושבה הקודמת שלה, ספרד החדשה, וכתוצאה מכך פרקי מלחמה שכללו עימותים בין האומה המקסיקנית שזה עתה נולדה לבין ספרד.
למרות שהספרדים מעולם לא השיבו את השליטה במדינה, הם פגעו בכלכלה המקסיקנית הטרייה.
האומה העצמאית החדשה של מקסיקו הייתה במצוקה קשה לאחר אחת עשרה שנים של לחימה במלחמת העצמאות שלה.
לא היו תוכניות ברורות או קווים מנחים שנקבעו על ידי המהפכנים, והתפתחו מאבקים פנימיים של פלגים שונים על השליטה בממשלה.
מקסיקו סבלה מחוסר מוחלט של כספים לנהל מדינה של למעלה מ-4.5 מיליון קמ"ר והתמודדה עם איומי המרידות הפנימיות המתעוררות ופלישה של כוחות ספרדים מבסיסם בקובה הסמוכה.
העצמאות המקסיקנית הושגה רשמית ב-27 בספטמבר 1821, במסגרת הסכם קורדובה.
ספרד לא הכירה באמנות, בטענה שלמשנה למלך חואן או'דונוחו אין סמכות להכיר בעצמאות של כל מחוז מעבר לים.
מצב זה היה מסוכן למעמד העצמאי החדש של האומה, שעדיין לא הוכרה על ידי אף אחת מהמעצמות האירופיות שיכלו לתמוך בה, והאיום בכיבוש הספרדי מחדש היה דאגה מתמדת למנהיגי המשטר המתהווה.
ב-13 במאי 1822 הוצאו גזירות על ידי הממשלה לכלוא כל מי שקשר קשר נגד עצמאותה של מקסיקו.
בנוסף לבעיות האחרות שלה, נמל הכניסה הראשי למדינה, סן חואן דה אולואה, נותר תחת שליטה ספרדית.
עד מהרה גדל מספר החיילים ל-2,000 עם חיילים שנשלחו על ידי ספרד מקובה כדי לפתוח בכיבוש מחדש של מקסיקו.
מכיוון שלכוחות המקסיקנים לא היו הנשק והספינות להתמודד עם התגבורות הללו, הקיסר של מקסיקו, אגוסטין דה איטורבידה, בחר במשא ומתן עם הספרדים.
למרות שלא הושג הסכם, נמשך שלום לא פשוט בין שני הצדדים.
ממשלת מקסיקו, מודעת למחסור בסירות, החליטה להקים כוח ימי כדי להביס את חיל המצב הספרדי הכובש את אולואה, בעיקר באמצעות מצור.
בשנת 1822 היא רכשה מארצות הברית ומבריטניה את הספינות הראשונות של הצי המקסיקני.
למרות בעיות פוליטיות פנימיות במקסיקו שנבעו מהמפלה האחרונה של האימפריה המקסיקנית קצרת הימים והקמת הממשלה הזמנית, עיני המקסיקנים נותרו צופות על אולואה.
השיחות הופסקו כאשר ב-25 בספטמבר 1823 הפגיזו הספרדים את נמל וראקרוס, וגרמו לעקירתם של יותר מ-6,000 אזרחים שעזבו את העיר.
לאחר ההפגזה הספרדית על הנמל, החליטה ממשלת מקסיקו להפסיק את ההתקפות הספרדיות.
למרות שלמקסיקו היה חסר צי הולם, ב-8 באוקטובר 1823 תוכנן מצור על סן חואן דה אולואה.
שר המלחמה והצי, חוסה חואקין דה הררה, נשא נאום בפני הקונגרס הראשון של מקסיקו והביע את הדחיפות של רכישת ספינות מלחמה נוספות כדי לחסום ולתקוף את החיילים הספרדים שכבשו את המצודה.
ב-28 בינואר 1825, גנרל פרנסיסקו למאור שוחרר מהפיקוד על סן חואן דה אולואה על ידי חוסה קופינגר.
ב-27 ביולי 1825 מונה קפטן הפריגטה פדרו סאנס דה ברנדה למפקד חיל הים בנמל וראקרוס; הוא החל מיד בארגון מחדש של השייטת שהוזמנה לחסום את סן חואן דה אולואה.
המצור הצליח, ואילץ את הכוחות הספרדיים, שקיבלו סיוע מועט מהוואנה, להיכנע.
קופינגר ביקש את השעיית פעולות האיבה ואת המשא ומתן לכניעת כוחותיו.
הלחימה, שהחלה ב-26 באוקטובר 1821, הסתיימה על ידי הצי המקסיקני כאשר הביס את המעוז הספרדי האחרון במקסיקו ב-23 בנובמבר 1825.
הגנה על הימים והשאיפות בקובה
למרות הניצחון של מקסיקו על המעוז הספרדי האחרון באולואה, ספרד סירבה להכיר בחוזה קורדובה ומכאן בעצמאותה של מקסיקו.
ממשלת מקסיקו, בראשות גוואדלופה ויקטוריה, הגיעה למסקנה שספרד, בסירובה להכיר באמנות, עדיין מהווה איום, ויכולה להשתמש בקובה כפלטפורמה לפתיחת קמפיין להשבת מקסיקו.
לוקאס אלאמן, שהיה אז שר החוץ המקסיקני, העריך את האיום הנשקף מהכוחות הצבאיים המוצבים בקובה למקסיקו.
מאז 1824, אלמאן החזיק באמונה שמקסיקו צריכה לכבוש את קובה, בטענה ש"קובה ללא מקסיקו מכוונת לעול אימפריאליסטי; מקסיקו ללא קובה היא שבויה של מפרץ מקסיקו".
הוא האמין שהכוחות המקסיקנים, בתמיכת מעצמות זרות כמו צרפת או אנגליה (שהייתה המעצמה האירופית הראשונה שהכירה בעצמאותה של מקסיקו ב-16 ביולי 1836), יוכלו להתגבר על הספרדים בקובה.
ארצות הברית התעקשה לשמור את קובה בידי ממשלת ספרד.
כדי לקדם את שאיפותיה לשלוט באי ולמנוע כיבוש ספרדי מחדש של היבשת, העסיקה ממשלת מקסיקו את קומודור דייוויד פורטר מארצות הברית כדי לפקד על הצי המקסיקני בהתקפה על הקווים הימיים של ספרד המסיירת באי קובה.
זה היה מאמץ להגן על הים הטריטוריאלי המקסיקני ולהבטיח את המשך הצלחתה של תנועת העצמאות שלו בכל החזיתות.
כך החלו סיורים של השייטת המקסיקנית במימי ספרד, שהגיעו לשיאם בקרב מריאל הלא מוצלח ב-10 בפברואר 1828, שבו פיקד פורטר על הבריג "גרר", שכלל 22 תותחים, ועל אחד מכלי השיט הטובים ביותר בצי הקטן של מקסיקו.
בנו של פורטר, דייוויד דיקסון פורטר, לימים גיבור האיחוד של מלחמת האזרחים האמריקאית, נפצע קל.
הוא היה בין הניצולים שנכנעו ונכלאו בהוואנה עד שניתן היה להחליפם.
קומודור פורטר בחר שלא לסכן את בנו שוב, ושלח אותו בחזרה לארצות הברית דרך ניו אורלינס.
שנה לאחר קרב מריאל, נערך ניסיון כיבוש מחדש על ידי ספרד, מקובה, מה שאישר את חשדות השלטונות המקסיקניים.
ספרד מינתה את הגנרל איסידרו בראדאס, שיצא מהנמל עם 3,586 חיילים עם השם "דיוויזיית חוד החנית" וב-5 ביולי, הפליג למקסיקו.
הצי הורכב מספינת דגל, בשם "Sovereign", שתי פריגטות, שתי אוניות קרב ו-15 אוניות תובלה, כולם בפיקודו של אדמירל לבורדה.
ב-26 ביולי 1829 הגיע הצי לקאבו רוג'ו, ליד טמפיקו (מדינת טמאוליפס), ומשם החל את פעילותו ב-27 בניסיון להנחית 750 חיילים ו-25 סירות.
המשלחת החלה את התקדמותם לכיוון טמפיקו בזמן שהסירות עגנו בנהר פאנוקו.
קרב פואבלו וייחו, שהתרחש ב-10–11 בספטמבר, סימן את סיומם של ניסיונות הכיבוש הספרדיים במקסיקו.
הגנרל איסידרו בראדאס חתם על הכניעה של פואבלו וייחו, בנוכחות הגנרלים אנטוניו לופס דה סנטה אנה, מנואל דה מייר אי טרן ופליפה דה לה גארסה.
ב-28 בדצמבר 1836 הכירה ספרד בעצמאותה של מקסיקו במסגרת הסכם סנטה מריה-קלטראווה, שנחתם במדריד על ידי הנציב המקסיקני מיגל סנטה מריה ושר המדינה הספרדי, חוסה מריה קלטראווה.
ניסים בן-יוסף (נולד ב-19 במרץ 1939) הוא פיזיקאי ישראלי יליד בולגריה, פרופסור אמריטוס במכון לפיזיקה ישומית שבפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע, האוניברסיטה העברית בירושלים.
מראשי הפקולטה לפיזיקה באוניברסיטה העברית ומומחה באלקטרו-אופטיקה.
נולד בסופיה שבבולגריה ב-19 במרץ 1939. בפברואר 1949, בהיותו בן עשר, הפליג לישראל עם משפחתו ואלפי עולים אחרים בני יהדות בולגריה, ומשפחתו קבעה את מושבה בירושלים, שם פתח אביו את פוטו סטודיו ירושלים.
סיים את לימודיו בתיכון שליד האוניברסיטה ב-1957. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל, בקיבוץ ניר עוז.
ב-1962 סיים בן-יוסף את לימודי התואר הראשון שלו בפיזיקה, שנה מאוחר יותר סיים את התואר השני בפיזיקה, ארבע שנים לאחר מכן, ב-1967, קיבל את תואר הדוקטור בפיזיקה.
את עבודת המחקר לדוקטורט עשה אצל פרופ' אשר זליג קאופמן.
בין השנים 1968 עד 1970 עבד כפיזיקאי של פלזמה ב בבדפורד, מַסָּצ'וּסֵטְס שבארצות הברית.
לאחר מכן חזר לישראל וב-1971 הצטרף לסגל האקדמי של בית הספר למדע שימושי ע"ש א' ד' ברגמן באוניברסיטה העברית בירושלים, שם היה אחד מראשוני הסגל.
ניהל את בית הספר למדע שימושי בין השנים 1983 עד 1987. לימד בתוכנית תלפיות מהקמתה בשנת 1979 ועד 1992.
ב-1986 מונה בן-יוסף לפרופסור מן המניין בבית הספר למדע שימושי.
תחומי המחקר העיקריים שלו כללו מערכות אלקטרו-אופטיות, פיזיקה של תהליך הדמיה, אופטיקה אטמוספירית ואנליזה של רעש הרקע בתת-אדום (IR clutter).
גישתו של בן-יוסף בתחומי המחקר הללו התמקדה בפישוט של תהליכים ומשוואות מורכבות על מנת לאפיין את התכונות המרחביות של הרקע הטבעי בתמונת תת-אדום, את הדינמיקה שלהן ואת יחסי הגומלין עם תופעות אטמוספיריות.
גישה זו אפשרה ליישם את העקרונות המדעים והממצאים הניסיוניים בתכנון ובהנדסת מערכות אלקטרו-אופטיות, וכן בפיתוח אלגוריתמי גילוי וזיהוי.
כיהן כיושב ראש ועדה לבדיקת הבקשה של המכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה, לפתוח תוכנית לימודים בהנדסה אופטית לקראת תואר ראשון "בוגר במדעים" שהוקמה ב־2008 וכן כיושב ראש ועדת המשנה התחומית לטכנולוגיה, הנדסה, אדריכלות, מדעים, ביולוגיה, פארא-רפואה וחקלאות של המועצה להשכלה גבוהה (2014).
גם לאחר פרישתו, המשיך ללמד קורסים אקדמיים במערכות אלקטרואופטיות ועיבוד תמונה בחוג לפיזיקה ישומית.
פרסם שבעה פטנטים וכמעט מאה מאמרים.
אחד ממאמריו המוקדמים, שפורסם ב-1978, היה בנושא של תגובה ספקטראלית של העיין האנושית, בשיתוף עם הפיזיקאי .
חבר באגודה הבינ"ל "אופטיקה" (לשעבר: Optical Society of America), ובאגודה הישראלית לפיזיקה.
על תלמידיו הבולטים נמנים ד"ר עמי דוברת, לימים המדען הראשי ומנהל המו"פ של רפא"ל, ד"ר מרדכי (מרק) אביטבול מייסד ויושב ראש ההנהלה של חברת ויז'יוניקס VISIONIX, פרופ' אהרון אגרנט, פרופ' אורי כץ, תא"ל מיל' אופיר שהם ועובדים בכירים נוספים בתעשיות הביטחוניות הגדולות ובמערכת הביטחון.
במקביל לעבודתו האקדמית, עבד בן-יוסף במשך שנים רבות במשרה חלקית בתעשייה הצבאית ברמת השרון, שם גם עבד בשבתונים.
כמו כן, נטל חלק בפרויקטי מחקר ופיתוח בעבור תעשיות ביטחוניות נוספות בארץ.
בשלהי שנות השמונים שימש כיועץ מומחה מטעם בית המשפט במשפט של מדינת ישראל נגד יוז איירקראפט שעסק בתחום הקניין הרוחני של מערכות תצוגה עילית במטוסי קרב, ואשר הוביל לאחד מפסקי הדין החשובים בדיני פטנטים.
בן-יוסף המשיך בקשרים עם עולם המשפט כאשר בשנת 2003, כאחד המומחים בתחום האלקטרו-אופטיקה בישראל, יעץ להגנה בעתירה לבית המשפט העליון בעניין השימוש באקדח לייזר למדידת מהירות כלי רכב.
מאוחר יותר גם שימש כיועץ מדעי לכתיבת ספרי לימוד בנושא צילום דיגיטלי ותקשורת סלולרית, בהוצאת אורט ישראל, 2011.
בן-יוסף קיבל פרס הוקרה מטעם כנס OASIS (הכנס השנתי לאלקטרו אופטיקה ולייזרים) על תרומתו בתחום, ב-2013.
גר בירושלים, נשוי לכלכלנית והעיתונאית תמר בן-יוסף בתו של אליעזר שמאלי, אב לשתי בנות וסב לשישה נכדים.
ניסים אוטמזגין הוא חוקר ישראלי, המתמחה בתחום לימודי אסיה.
פרופסור מן המנין המשמש מאז 2021 כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
אוטמזגין שימש בעבר כיו"ר המכון ללימודי אסיה ואפריקה, מנהל מכון המחקר הארי ס.
טרומן לקידום השלום, וכיו"ר המחלקה ללימודי אסיה.
אוטמזגין נולד וגדל בדימונה, למשפחה בת שבע נפשות.
אביו עבד במפעלי ים המלח, ואמו הייתה סייעת בגן.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ולאחר שסיים את שירותו הצבאי, נסע אוטמזגין ליפן, מדינה אשר עוררה בו עניין מגיל צעיר.
בשנת 1995 הוא בילה שנתיים בלימודי שפה ותרבות יפנית בבית הספר טויו ג'נגו גאקוין (Tōyō Gengo Gakuin schoo) בטוקיו.
כשחזר לישראל אוטמזגין החל ללמוד באוניברסיטה העברית.
ובשנת 2001 השלים תואר ראשון במדעי המדינה ולימודי אסיה.
בעזרת מימון מלא של מלגה ממשרד החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיה של יפן (Monkashō).
למד אוטמזגין את התואר השני באוניברסיטת קיוטו.
במהלך שש שנותיו באוניברסיטת קיוטו, אוטמזגין כתב את הדוקטורט שלו בהנחייתה של שיראישי טקאשי המתמחה בשינויים פוליטיים וחברתיים באסיה.
עבודת הדוקטורט שלו שסקרה את ייצוא התרבות הפופולרית של יפן לאסיה, זכתה בפרס המחקר Iue Asia Pacific (אוקטובר 2007).
פרס הניתן לעבודות יוצאת דופן הסוקרות את חברה והתרבות באסיה.
לאחר שסיים את הדוקטורט, חזר אוטמזגין לישראל שם עשה את הפוסט דוקטורט במרכז לואיס פריברג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי המחקר של אוטמזגין כוללים את תעשיות המדיה היפניות והקוריאניות, אזוריות תרבותית במזרח אסיה, יחסי יפן ומדינות דרום מזרח אסיה, ודיפלומטיה תרבותית במזרח אסיה.
במהלך כל שנותיו האקדמיות, התעניין אוטמזגין בשילוב מתודות מדעיות חברתיות והתמחויות אזוריות, זאת במטרה לנתח ולהסביר תופעות חברתיות ותרבותיות.
אוטמזגין קיבל מספר מענקי מחקר, ביניהם: תוכנית מארי קירי של האיחוד האירופי, הקרן הישראלית למדע, האקדמיה ללימודי קוריאה, קרן יפן, קרן קוריאה ומלגת טייוואן.
בשנת 2012 הוענק לו פרס בן-פורת לנשיאות האוניברסיטה העברית פרס המוענק לחוקר צעיר מצטיין.
הוא חבר מייסד וכיהן כיו"ר האגודה הישראלית ללימודי יפן (IAJS), היה חבר באקדמיה הישראלית הצעירה למדעים ומדעי הרוח (2015–2019), וחבר בוועדה של המועצה להשכלה גבוהה לקידום מדעי הרוח (2018–2019).
בנוסף למענקים אלה, הוא זכה בפרס Taiwan Fellowship לביצוע מחקר שטח בטייוואן בשנת 2017, פרס קרן קוריאה לביצוע מחקר בקוריאה בשנת 2015, ופרס קרן יפן לביצוע מחקר ביפן בשנת 2014.
פרס הנשיאות של פרופסור יורם בן פורת לחוקר צעיר מצטיין לשנת 2012–2013.
נבחר כחבר בפורום המדענים הצעירים במדעי הרוח והחברה של האקדמיה הישראלית למדעים ומדעי הרוח (2011)
קרן אוניברסיטת סר זלמן קאון למלגת חילופי אקדמיים באוניברסיטת סידני (2010).
דליות-בול, מיכל; אוטמזגין, נסים (2017).
בום האנימה בארצות הברית : שיעורים לתעשיות יצירתיות גלובליות .
קיימברידג', מסצ'וסטס: הוצאת מרכז אסיה של אוניברסיטת הרווארד.
אזורי תרבות : הכלכלה הפוליטית של התרבות הפופולרית היפנית באסיה .
אוטמזגין, נסים ואייל בן ארי, עורכים.
2020. יצירתיות וחדשנות בתעשיות המדיה והתרבות.
פארק, גיל-סונג, ניסים אוטמזגין וקית' הווארד, עורכים.
2019. פאנדום טרנס-תרבותי והגלובליזציה של Hallyu.
אוטמזגין, נסים ורבקה סוטר, עורכים.
2016. סיפורים לאומה: שכתוב היסטוריה במנגה.
בן-רפאל גלנטי, סיגל, נסים אוטמזגין ואלון לבקוביץ, עורכים.
2014. הדמוקרטיה הרב-שכבתית של יפן.
אוטמזגין, נסים ואייל בן ארי.
2013. תרבות פופולרית קופרודוקציות ושיתופי פעולה במזרח ובדרום מזרח אסיה.
2012. תרבות פופולרית ומדינה במזרח ובדרום מזרח אסיה.
הרב ניסים בן שמעון (מכונה לעיתים "חכם ניסים"; נולד בשנת ה'ת"ש) הוא רב ודיין ישראלי, לשעבר אב בית דין בבית הדין הרבני בתל אביב ורב שכונת כפר שלם, וכיום אב בית הדין לממונות "נזר אהרן" בבני ברק.
נולד בירושלים ליפה והרב מנצור בן שמעון, ר"מ בישיבת פורת יוסף.
למד בנערותו בישיבת פורת יוסף ולאחר מכן בישיבת קול תורה ובישיבת תורה והוראה בתל אביב.
באותה תקופה, למד גם מפי רבה של תל אביב הרב עובדיה יוסף, שלימד בישיבה לימודי דיינות.
בסוף 1964 התמנה לרב שכונת כפר שלם ב' בתל אביב.
בשנת 1976 (שבט ה'תשל"ו) התמנה לכהן כדיין בבית הדין הרבני בתל אביב, ובהמשך התמנה לאב בית הדין.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 עמד בראש הוועדה לבחירת רבני העיר ירושלים.
בשנים 2009–2010 עסק הרכב בית הדין בראשותו בפסק הדין של בית הדין הרבני הגדול (שהוחזר ל'בחינה מחודשת" לבית הדין האזורי על ידי נשיא בית הדין הגדול הרב שלמה משה עמאר) שערער על גיורי מערך הגיור של הרב חיים דרוקמן.
דעת רוב הדיינים, והרב בן שמעון בכללם, הייתה כי ביטול גיורי הרב דרוקמן מבוטל, והמערערת בתיק הנידון וילדיה הם יהודים, וכן קבע כי לא ניתן לשפוט למפרע אם קבלת המצוות של מתגיירים התקיימה כנדרש.
כמו כן, ביקר את הוצאתם של תלמידי חכמים "מחוץ לגדר".
זמן קצר לאחר מכן מינה אותו הרב עמאר לעמוד בראש ועדה לבחינת גיורי צה"ל, ובעקבות מסקנותיה הכשיר הרב עובדיה יוסף את גיורי הרבנות הצבאית.
ב-17 במאי 2015 פרש לגמלאות, בהגיעו לגיל 75. לאחר פרישתו הקים בית דין פרטי לממונות במסגרת כולל הדיינות "נזר אהרן" שייסד אביו בבני ברק, והוא מכהן כאב בית הדין.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה אחד משלושה מורשי חתימה של רשת החינוך "אל המעיין".
ב-1992 העיד מטעם התביעה במשפטו של ראש הרשת, ח"כ יאיר לוי, אך הוכרז כ"עד עוין" לאחר ששינה באופן מהותי את העדות שמסר בחקירתו.
היועץ המשפטי לממשלה הורה להעמידו לדין בשל כך.
ב-2014 הוחלט להעמידו לדין משמעתי בשל העובדה כי קיים בלשכתו בבית הדין בוררות שבמסגרתה עבריין מין שילם דמי שתיקה לנפגעת.
הרב בן שמעון טען כי לא ידע כי למעשים הנידונים אופי פלילי.
משפטי הבשן (ארבעה כרכים) - פסקי דין.
היה נשוי למלכה עד לפטירתה ב-2022, ואב ל-17 ילדים.
אחיו: יעל, רעיית הרב שלום כהן נשיא מועצת חכמי התורה וראש ישיבת פורת יוסף; הדיין שלמה בן שמעון, חבר בית הדין הרבני הגדול; הרב המקובל מרדכי בן שמעון; הרב מסעוד בן שמעון, רבה הספרדי של בני ברק וראש ישיבת אור אליצור.
חתנו הרב שבתי לוי הוא מרבני שכונת רמת אהרון וראש מוסדות "הליכות משה" בבני ברק.
נכדו הרב ניסים לוי הוא רב קהילה בפתח תקווה ומעורכי ספריו.
חתנו הרב יהושע לוי ראש בית המדרש וראש רשת הכוללים 'ישועה ליהודה' בני ברק.
ניסים דה קמונדו , היה בנקאי וטייס יהודי צרפתי, שנהרג במהלך מלחמת העולם הראשונה.
תודות לתרומה מאביו, מוזיאון נסים דה קמונדו בפריז המוקדש לאמנות דקורטיבית נושא את שמו מאז 1936.
ניסים נולד ב-1892 בבולון-ביאנקור לאביו הבנקאי והאספן , ולאמו הרוזנת אירן קאהן מאנטוורפן.
משפחת קמונדו הייתה משפחת בנקאים יהודים ספרדים מהאימפריה העות'מאנית, שקיבלו תואר אצולה ב-1867 ממלך איטליה, והתמקמו בצרפת ב-1869. הוא קיבל את השם הפרטי של סבו מצד אביו.
הוריו, שנישאו ב-1891, נפרדו ב-1896 ואז התגרשו ב-1902. ניסים למד בתיכון ולאחר מכן קיבל תואר במשפטים.
בעקבות כישוריו ברכיבת סוסים, הוא הוצב ברגימנט ההוסרים השלישי, עד 4 בנובמבר 1913, אז הועבר למילואים בדרגת סרג'נט.
הוא החל בקריירה כבנקאי במחלקת ניירות הערך של בנק .
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מעט לפני הגיוס הכללי, נקרא ניסים בחזרה לשירות פעיל והצטרף לרגימנט ההוסרים שלו ב-3 באוגוסט 1914 בדרגת סגן משנה.
הוא החל להילחם ב-21 באוגוסט 1914, לאחר מכן השתתף בקרב הראשון על המארן.
אומץ ליבו זיכה אותו באותות הוקרה.
בעקבות התעניינותו בצורת הלוחמה החדשה של חיל האוויר הצרפתי, שהיה בתהליך הקמה, הוא הוצב ברגימנט הדרגונים ה-21 בסוף 1915. לאחר שעבר התקף של דלקת התוספתן בנובמבר 1915, הוא פונה לניתוח ונשלח להחלמה בדוביל.
בינואר 1916 התגייס מחדש לחיל האוויר כמתנדב, והפך לצופה, צלם וטייס בטייסת MF 33. הוא השתתף בקרב ורדן ולאחר מכן בקרב על הסום.
ביולי 1916 הוא קודם לדרגת לוטננט, ובנובמבר באותה שנה קיבל רישיון טייס צבאי מספר 5300 על מטוס .
ב-5 בנובמבר 1916, כישוריו וקור רוחו במצב בו מטוסו נפגע קשה, זיכו אותו בעיטור הצבאי השישי.
ניסים דה קמונדו הופל בקרב אווירי ב-5 בספטמבר 1917 בלורן, בחברת סגן משנה לואי לוסיאן רוש דססארד.
במהלך הקרב הם פגעו במקלע של מטוס האויב, שעלה באש.
המטוס שלהם נפגע גם הוא והסתחרר.
דה קמונדו ניסה לנחות, אך מטוסו התרסק בין הכפרים אמברמניל, ווהו וליינטרי.
הוא נקבר בתחילה על ידי הגרמנים בבית הקברות בפארואה, לפני ששרידיו הוחזרו לקברי משפחתו על ידי אביו בשנות ה-20 של המאה ה-20.
ניסים קיבל את תואר אביר לגיון הכבוד לאחר מותו, 31 במרץ 1920. בנוסף, החזיק את עיטור צלב המלחמה 1914-1918, עם שני דקלי ברונזה, שני כוכבים וכוכב ברונזה.
אביו, מואיז דה קמונדו, קיבל מכתב תנחומים על נפילת בנו ממרסל פרוסט.
כדי לחלוק כבוד לבנו, הוריש מואיז את אוספיו ואת אחוזתו הפרטית בפריז לאיחוד המרכזי לאמנויות דקורטיביות, בתנאי שיוקם מוזיאון על שם בנו ושהתמונות שם לא יועברו מהמקום.
עד מותו ב-1935, הוא רכש יצירות אמנות שנועדו למוזיאון.
ניסים סרוסי הוא זמר יהודי־צרפתי ישראלי.
משפחת סרוסי עלתה לישראל מספאקס, תוניסיה, בה נולד, בשנת 1962 והתגוררה ברחובות ובבית שאן.
אביו של סרוסי התעוור שהיה נער, הוא השתתף בעול פרנסת המשפחה ושוחרר משירות צבאי לאחר שישה חודשים.
סרוסי החל את דרכו המוזיקלית כנגן גיטרה בלהקות קצב ("הנמרים", "הגולדפינגרז" עם גבי שושן), בעיקר במועדונים ברמלה.
לאחר מספר שנים בהן הופיע במועדונים יחד עם להקות בהרכבים שונים, פצח בשנת 1973 בקריירת סולו משלו כזמר, עת הוציא את השיר שכתב והלחין בעקבות אהבה נכזבת שחווה - "איני יכול" שהפך לימים ללהיט גדול.
העיבוד של ירון גרשובסקי היה בסגנון של פסטיבל סן רמו וסרוסי שראה כי טוב, הוציא אלבום בכורה "מצעד הפזמונים של ניסים סרוסי" בהפקה עצמית, ובעיבודים של גרשובסקי שהתאפיינו בצליל הצרפתי-איטלקי של שנות השישים.
להיטים נוספים באלבום אותם הלחין היו "אשליות" (למילותיו של דוד חלפון) ו"אמא" (למילותיו של יוסי בכר).
בשנת 1974 השתתף בסרטו של הבמאי ג'ורג' עובדיה, "יום הדין", והלחין את פסקול הסרט, שיצא על גבי תקליט, ונחשב לאלבומו השני.
בין שירי האלבום, שעיבד בני נגרי, בלטו: "אם סיסרא", "הלילה הזה", "אשת החלומות", ו"לברוח מהעצב".
ב-20 בינואר 1975 התראיין סרוסי לתוכנית הטלוויזיה "טנדו", בהנחיית ירון לונדון, אשר הציג שאלות לסרוסי באופן שנתפס על ידי רבים כמתנשא ומזלזל, יחד עם אורח נוסף בתוכנית, איקא ישראלי.
הריאיון הפך סמל לקיפוח בני עדות המזרח והזלזול במוזיקה המזרחית בישראל ועורר סערה רבה.
באוקטובר 1975 נערכה סולחה בין השניים, ביוזמת המפיק יעקב אגמון, בתוכנית הרדיו "בירה ומצב רוח".
סרוסי אף ביצע שיר שאותו הלחין למילים שכתב ירון לונדון.
התקרית הולידה שתי פארודיות: מערכון בביצועו של דובי גל בתוכנית "ניקוי ראש", וסצנה בהשתתפותו של לונדון עצמו בסרט "שלאגר" (1979).
במרץ 1975 השתתף ב"פסטיבל שירי משוררים לילדים מס.2" עם השיר "שיר ידעתי".
סרוסי גם השתתף ביום העצמאות בפסטיבל הזמר 1975 וזכה במקום הראשון עם השיר "שיר פרטי", אותו הלחין למילותיו של אילן גולדהירש ולעיבוד של מרטין מוסקוביץ'.
בהמשך השנה השתתף בפסטיבל טוקיו עם השיר "טוב לי טוב לי" והוציא בהשראת ביקורו שם את תקליטו השלישי "מטוקיו באהבה", שכלל בין השאר את "יש לנו תינוק חדש" (מילים: יוסי בכר), "איש עם אוטו אוטומטי" (מילים: אילן גולדהירש), "מהים אל האגם" (מילים: זלמן שזר) וגם "הגשר הסנדלים", שכתב ירון לונדון.
בהקלטות האלבום השתתפו בין היתר: דודי רוזנטל בפסנתר, ויוסי אטיאס בתופים.
בשנת 1976 עבר לצרפת וחתם על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים דקה רקורדס, אך הוא לא היה מרוצה מאיכות ההפקה של התקליט הראשון שהקליט בחברה.
הוא ביקש לא להפיץ אותו ונאלץ לשלם כדי להשתחחר מהחוזה.
במקביל החל להופיע בפני קהל יהודי בפריז, שכבר הכיר את שיריו וזכה להצלחה.
בהמשך הקים חברת הפצת דיסקים ישראלים בפריז בשם Ness Music.
בשנת 1977 הוציא את אלבומו הרביעי "ירושלים", שחלקו הוקלט בישראל, וחלקו בצרפת.
בין שירי האלבום בלטו שיר הנושא, "מקום אחר", "נדודים" ו"מורנה".
עיבודי האלבום התחלקו בין ניקוס לברנוס, יגאל חרד ולוסיאן לבוט.
במשך השנים, במקביל לקריירה בצרפת, המשיך להופיע מדי פעם בישראל.
בינואר 1986⁩ נעצר בעת ביקור בישראל בטענה שלא דיווח לרשויות המס על הכנסותיו מהופעות בישראל.
בשנת 1997 היה שותף להפקה "זמרים שרים זוהר", שהועלתה לציון עשר שנים למותו של זוהר ארגוב, שם הוא שר את להיטו של ארגוב "ים של דמעות".
בשנת 1998 השתתף בסדרה הדוקומנטרית של רון כחלילי, "ים של דמעות", אשר סקרה את תולדותיה של המוזיקה המזרחית בישראל
בשנת 2005 השתתף באלבום "ריח מטאל", עיבודים לשירים ששילבו בין סגנון המטאל לבין הסגנון הים תיכוני, עם גרסה חדשה לשיר "איני יכול".
היה נשוי לאתי, ממנה התגרש ב-1977.
ניסים עָזיקְרי (7 באוגוסט 1939 – 3 בפברואר 1990) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, תסריטאי וצייר ישראלי.
עזיקרי נולד בעיר וארנה שבבולגריה.
בגיל שבע הופיע לראשונה בתיאטרון.
ב-1948, במהלך מלחמת העצמאות, עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בלוד.
כשהיה בן 13 עבר עם משפחתו ליפו.
בנעוריו למד בסטודיו הדרמטי של "תיאטרון האהל" בתל אביב, בהדרכת משה הלוי.
בשירותו הצבאי נמנה עם מייסדי להקת גייסות השריון, שם גם הכיר את אשתו לעתיד, הזמרת עליזה עזיקרי.
לאחר סיום שירותו בצה"ל התקבל לתיאטרון "הבימה" ב-1961, וצורף לקולקטיב ב-1966.
עזיקרי נישא לעליזה ונולדה להם בת בשם פאני.
באמצע שנות ה-60 הכירה עליזה את הזמר אריס סאן והתפתח ביניהם שיתוף פעולה מקצועי וגם רומן שכיכב בטורי הרכילות באותה עת.
בעקבות הרומן התגרשו בני הזוג עזיקרי, אולם המשיכו להתגורר בסמיכות בתל אביב.
ניסים עזיקרי נטל חלק בגידול הבת המשותפת פאני ואחותה הצעירה סאני, בתם של עליזה ואריס סאן, עד שעליזה עזבה את הארץ בתחילת שנות ה-70.
עזיקרי שיחק ב"תיאטרון זירה", "תיאטרון האהל" ו"תיאטרון הבימה" והשתתף בין השאר בהצגות: "מחכים לגודו", "הארכיטקט והקיסר", "ז'אן ד'ארק", "הלילה השנים עשר", "יתוש בראש", "הכתובה" ו"גן הדובדבנים".
תפקידו האחרון היה יונה פופוך בהצגה מלאכת החיים מאת חנוך לוין.
כמו כן, השתתף בסרטים: "הם היו עשרה", "תעלת בלאומילך", "הצד השני", "פנטסיה על נושא רומנטי", "חצי חצי", "אהבה גנובה" ו"אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב".
בסרט "המובטל בטיטו" השתתף בכתיבת התסריט עם זאב רווח על-פי מחזהו של טומי לפיד "תפוס את הגנב".
עזיקרי הגיש פינה בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!", ביחד עם בנו גורי, וכן הוציא תקליט אודיו בו הוא מקריין עיבוד בחרוזים ליצירתו של סרגיי פרוקופייב, "פטר והזאב".
בשנת 1975 הציג ציורים בתערוכה קבוצתית בגלריה 123 בתל אביב.
בשנת 1988 יצא לאור ספרו של עזיקרי "רשמים בלי מסכות" בהוצאת משרד הביטחון במסגרת האוניברסיטה המשודרת.
הספר מכיל אוסף של שיחות, בהן הוא מסביר את האופן שבו ניגש לגלם דמויות שונות במהלך הקריירה שלו.
לאורך שנות חייו, לקה פעמיים בהתקף לב ובפעם השלישית נפטר מהתקף לב בשנתו והוא בן 50. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הותיר אחריו, בת מנישואיו הראשונים לזמרת עליזה עזיקרי, את אשתו חמדה ושני ילדיהם.
לאחר מותו החליט יעקב אגמון, מייסד פסטיבל "תיאטרונטו" להצגות יחיד, כי הפרס להצגה הזוכה בפסטיבל יקרא "פרס נסים עזיקרי".
באוקטובר 2010 הוצב לוח זיכרון על הבית בו התגורר ברחוב ביל"ו בתל אביב.
1981 – פרס אקו"ם, על תפקידו בהצגה "הלילה השנים עשר" מאת שייקספיר
1987 – פרס רובינא, על תפקידו בהצגה "הדוד וניה" מאת צ'כוב
נולד בירושלים ליוסף מזרחי, ראש השוחטים בעיר.
הוא צאצא למשפחת ברוך מזרחי.
התייתם בגיל צעיר, וגידל את אחיו הרב ישראל מאיר מזרחי (מחבר הספר פרי הארץ), יחד הם למדו בישיבת בית יעקב.
לימים אחיו התחתן עם בתו והפך לחתנו.
אשתו הראשונה נפטרה בתצ"ח, והשנייה בתק"ה.
נאסר פעמיים פעמים בידי השלטונות העות'מאניים, ככופר נפש על חובות היישוב היהודי בירושלים.
ואז הוסיפו לו עוד שני שמות על שמו המקורי משה, תחילה חיים, ואחר כך ניסים.
בשנת ה'תק"ה מונה לכהן כראשון לציון.
הוא מילא תפקיד זה כארבע שנים, עד לפטירתו.
הוא ובית דינו תיקנו מספר תקנות, ובכללן תקנה האוסרת על גברים לא נשואים בגילאים 20–60 לגור בירושלים.
נפטר ביום שישי, ערב שבת פרשת חקת, ד' בתמוז ה'תק"ט, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים, סמוך לאחיו רבי ישראל מאיר ולקבר רבי חיים בן עטר.
בתקופת השלטון הירדני במקום אירעו מספר תאונות בסמוך למקום קבורתם, בעת ניסיונות ליישור השטח לצורך הכשרת מגרש חניה במקום, דבר שגרר את הפסקת העבודות, בשל אמונת העובדים שם בקדושת המקום.
אחד מתלמידיו הוא הרב יונה נבון.
הרב יצחק הכהן רפפורט כיהן אחריו כראשון לציון.
רבי רפאל שלמה הבדלה היה גיסו.
שאלות ותשובות "אדמת קודש" - שני חלקים של שו"ת וחידושים על ארבעת חלקי השולחן ערוך, בחיבור משא ומתן הלכתי עם רבני ירושלים ורבנים מקהילות אחרות.
(חלק א' נדפס בחייו בקושטא (1742), חלק ב' נדפס אחרי מותו בשלוניקי, על ידי בנו הרב יוסף פנחס, (1756)).
ניסים כהן (נולד ב-7 באפריל 1955) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר במספר קבוצות וכן בנבחרת ישראל.
כהן התפרסם בכך ששיחק בליגת העל עד גיל 44 ועוד 3 שנים בליגה הלאומית ובליגה א'.
כהן גדל במכבי הרצליה ובמדיה שיחק בקדנציה הראשונה עד שנת 1979. לאחר מכן שיחק 4 שנים במכבי פתח תקווה, ובין השנים 1983–1992 שיחק בבית"ר תל אביב, מלבד עונה אחת בה הושאל לבני יהודה תל אביב.
בשנת 1991, תחת הדרכתו של יצחק שום, הוביל כהן את בית"ר תל אביב למקום השלישי בליגה, המקום הגבוה בתולדותיה, לצידם של הקשר ניסן כהן והחלוץ ירון כהן.
לאחר מכן חזר לקדנציה נוספת בהרצליה, ושיחק גם בהפועל בת ים, במכבי יפו, בהפועל אשקלון ובמכבי רמת עמידר.
כהן שיחק בחוליית הקישור, ניחן בשליטה טובה בכדור והבקיע שערים רבים בבעיטות חופשיות.
בסך הכל כהן השתתף ב-570 משחקים וכבש 90 שערים, כאשר בליגה הבכירה הוא הופיע ב-449 משחקים והבקיע 70 שערים.
במדי נבחרת ישראל ערך ניסים כהן 18 הופעות וכבש 2 שערים.
ניסים משעל (נולד ב-25 במאי 1949) הוא עיתונאי, סופר, איש טלוויזיה ושדרן רדיו ישראלי.
משעל נולד בעיראק ועלה לישראל עם משפחתו בגיל שנה.
במשך שמונה שנים התגוררו במעברת תלפיות.
למד בבית הספר "ענף החיים" שבירושלים.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית ספר תיכון עירוני דתי בני ברק.
עם גיוסו לצה"ל, התנדב לצנחנים, לגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, וקורס מ"כים חי"ר.
בין היתר לחם, כאיש מילואים, במלחמת יום הכיפורים בחזית הדרום.
בשנת 1977 החל לעבוד ככתב לענייני מפלגות בטלוויזיה הישראלית.
משעל סיקר את מערכות הבחירות לכנסת התשיעית (1977), הבחירות לכנסת העשירית (1981) והבחירות לכנסת האחת עשרה (1984).
בשנת 1984 ערך והפיק את תוכנית האקטואליה "מוקד".
בעת "פרשת אלבין", היו משעל וישראל סגל בין האנשים שקיבלו מאלבין אופציות ואלו הניבו להם רווח ניכר של כ-40,000 דולר.
היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש קבע כי אין במעשיהם משום עבירה פלילית והעביר את התיק לטיפול בית הדין למשמעת.
בבית הדין טענו משעל וסגל שכלל לא היו מודעים לקבלת האופציות.
בית הדין זיכה אותם וקבע שלא הוכח שאלבין ניסה להשפיע על הסיקור שלהם או שלמשעל הייתה אפשרות לסייע לאלבין.
בשנים 1986–1989 שימש כתב בוושינגטון וסיקר את האירועים המדיניים, יחסי ארצות הברית–ישראל, הבחירות לנשיאות ארצות הברית שבהן נבחר ג'ורג' הרברט ווקר בוש, פרשת אירנגייט ומעורבותה של ישראל בפרשה, ופרשת ג'ונתן פולארד.
חיים יבין ניסה למנותו למנהל החדשות בטלוויזיה הישראלית, אך נכשל.
משעל התמנה החל מ-29 בדצמבר 1989 למנהל זמני של הטלוויזיה הישראלית.
משהתמנה יוסף בראל למנהל הטלוויזיה ביולי 1990 לא נמצא למשעל תפקיד ברשות השידור ובסוף ספטמבר 1990 הוא יצא לחופשה ללא תשלום מרשות השידור כדי לכהן כמנהל השידורים של ערוץ 2. בשנת 1991 התמודד על תפקיד מנכ"ל הערוץ השני, אך הפסיד לנחמן שי.
בינואר 1992 הוא פרש מניהול הערוץ השני כדי להתחרות על קבלת הזכיינות לשידורי הערוץ השני והתמנה למנכ"ל קשת-רול שהתמודדה במכרז לשידור בערוץ 2. לאחר שהחברה לא התמודדה במכרז בספטמבר 1992, נסגרה החברה ומשעל פוטר.
הוא התמנה למנהל "נתיבי שידור" שהתחרתה במכרז שנפתח במרץ 1993. חברת "נתיבי שידור" הגיעה למקום הרביעי ולא זכתה.
משעל התמודד על תפקיד מנהל חברת החדשות של הערוץ השני אך לא נבחר.
לקראת סוף שנת 1993 החל להנחות את התכנית אחד על אחד.
במהלך השנים משעל הנחה עימותים טלוויזיוניים בין יצחק שמיר ליצחק רבין, ובין בנימין נתניהו ליצחק מרדכי.
בשנת 1995 חזר לערוץ הראשון ושימש כתב מדיני.
בתקופה זו סיקר נושאים מדיניים וידיעות בלעדיות כגון חשיפת המגעים החשאיים בין יצחק רבין לבין הנשיא הסורי חאפז אל-אסד, היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית, היישום של הסכמי אוסלו, רצח יצחק רבין, ממשלת ישראל העשרים ושש בראשותו של שמעון פרס שהוקמה לאחר הרצח ועוד.
משעל חזר לערוץ השני ב-1997, ערך והגיש את התוכנית "משעל חם" בערוץ 2, ולמשך שנה את התוכנית "פופוליטיקה".
בתוכניות הללו משעל אירח אישים שהופיעו בכותרות הדיווחים התקשורתיים באותו שבוע, ודן איתם בנושאי אקטואליה שונים, חשיפות, כתבות שטח וסקרים.
שידורי התוכנית "משעל חם" התחדשו בדצמבר 2008 לקראת הבחירות לכנסת ה-18. עונה נוספת של משעל חם עלתה לשידור באוקטובר 2012. זכור בה הריאיון עם נפתלי בנט בו דובר על יחסו של בנט לסירוב פקודה.
ניסים משעל שידר במשך שנים את התוכנית היומית "משעל על הבוקר" ברדיו ללא הפסקה מדי יום ב-09:00. במאי 2018 עבר משידור תוכנית יומית לשידור תוכנית שבועית ביום שישי באותה התחנה.
משעל הוא אחיו של המזרחן פרופסור שאול משעל.
משעל היה נשוי למרים ובנם הוא אריאל משעל, המנכ"ל לשעבר של המשרד לפיתוח הנגב והגליל.
ב-2012 נישא משעל בשנית, לאיימי קורמן, שהייתה נשואה לבני רוזנבאום מ"צמד רעים".
בספטמבר 2022 פרסם את דבר מחלתו בסרטן.
פרס רשות השידור בשנת 1984
פרס סוקולוב בשנת 2006 (תקשורת אלקטרונית ומפעל חיים)
פרס מפעל חיים מאגודת העיתונאים 2022
1998, ואלה שנות - 50 מדינת ישראל, ידיעות אחרונות, 336 עמודים (תורגם לאנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית)
1999, ואלה תולדות - 2000 שנות היסטוריה יהודית, בשיתוף עם פרופסור שלמה בן עמי
2010, המוסד - המבצעים הגדולים (עם מיכאל בר-זוהר)
2011, הותר לפרסום, הוצאת למשכל - ידיעות אחרונות וספרי חמד
ניסים משעל ומיכאל בר-זוהר, צה"ל - המבצעים הגדולים, ידיעות ספרים, 2013
ניסים משעל ומיכאל בר-זוהר, הלוחמים פשטו עם שחר, ידיעות ספרים, 2015
ניסים משעל ומיכאל בר-זוהר, חיסול ממוקד, השב"כ - המבצעים הגדולים, ידיעות ספרים, 2017
2018, ישראל 70 - להיות ישראלי, הוצאת משכל - ידיעות ספרים
ניסים משעל ומיכאל בר-זוהר, לוחמות המוסד, ידיעות ספרים, 2020
ניסים משעל, שוליית הסנדלר, ידיעות ספרים, בעריכת דפנה שחורי 2022
ניסים משעל, המלחמה, ידיעות ספרים, 2023
ניסים מור (נולד ב-1958) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל שכיהן כסגן המפכ"ל.
הורשע בהטרדה מינית ובהפרת אמונים.
מור גדל בקריית גת בן למשפחה בת 11 נפשות.
שירת בצה"ל בגדוד 601 של חיל ההנדסה הקרבית.
ב-1981 החליט להתגייס למשטרת ישראל והצטרף ליחידת החבלה במרחב יפו.
שימש מפקד בית הספר לחבלה, קצין חבלה מרחב ירקון, קצין חבלה מרחב נגב, ראש מדור הדרכה וקצין חבלה מחוז דרום.
ב-1997 מונה לקצין אג"ם מרחב לכיש ובתפקידו הבא פיקד על תחנת המשטרה באשדוד.
בשנת 2000 מונה למפקד מרחב אילת בדרגת ניצב משנה.
שימש במשך שנתיים עוזרו של מפכ"ל המשטרה שלמה אהרונישקי.
ב-2002 מונה למפקד מרחב לכיש.
באוגוסט 2004 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש מטה המפכ"ל משה קראדי.
בתפקידו הבא שימש כסגנו של דודי כהן במחוז מרכז ועם מינויו של כהן למפכ"ל במאי 2007, החליף אותו כמפקד המחוז.
במהלך כהונתו כמפקד המחוז בלטו אירועי חטיפת שוטרת מתחנת אשדוד על ידי עבריין נמלט, פרשות רציחותיהם של הילדה רוז פיזם, הילדה נועה גולדרינג ובני משפחת אושרנקו.
במאי 2010 מונה לראש אגף שיטור וביטחון, אגף המבצעים של המשטרה.
שנה אחר כך הוחלט כי יקבל לפיקודו גם את אגף קהילה ומשטרה שיאוחד עם אגף המבצעים.
במאי 2013 מונה לסגן המפכ"ל.
מור בוגר תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, בוגר קורס פיקוד ומטה וקורס בכירים של המשטרה, נשוי ואב לארבעה.
בינואר 2015 נחקר במח"ש כחלק מפרשת הניצבים, בחשד שביצע עבירות מין תוך ניצול יחסי מרות ונשלח למעצר בית.
מפכ"ל המשטרה הודיע למור על כוונתו לפטרו, בכפוף לשימוע ולאישורו של השר לביטחון הפנים.
ב-3 בנובמבר 2015 הודיעה המחלקה לחקירות שוטרים לניסים מור על כוונה להעמידו לדין על שכסגן המפכ"ל במשטרה, וקודם לכן כמפקד מחוז מרכז, הוא חתר ליצירת קשרים אינטימיים בעלי אופי מיני עם שש שוטרות צעירות ממנו, לרוב בדרגות נמוכות, בתפקידים זוטרים ובחלק מהמקרים בפער גילים משמעותי ממנו.
בספטמבר 2016 הורשע מור, במסגרת הסדר טיעון, בהטרדה מינית ובהפרת אמונים בשלוש פרשות בהן ניצל את רצונן של שוטרות בקרבתו, מתוך תקווה שהדבר יסייע בקידומן במשטרה, לניסיון ליצור אתן קשר אישי, במעשים של הטרדה מינית.
באחת הפרשות הוא אף נישק שוטרת בניגוד לרצונה.
על מור נגזרו ארבעה חודשי מאסר על תנאי, 400 שעות עבודות שירות ופיצוי בסך 30 אלף ש"ח לשלוש המתלוננות.
פרקליטות המדינה הגישה ערעור על גזר הדין וביקשה שירצה שישה חודשי עבודות שירות.
הערעור נדחה בדעת רוב על ידי בית המשפט המחוזי, אולם בקשת רשות ערעור של המדינה בפני בית המשפט העליון נתקבלה ועונשו של מור הוחמר לארבעה חודשי עבודות שירות.
ביולי 2019 פסק בית משפט השלום בבאר שבע כי מור ישלם פיצוי של 350,000 ש"ח לשוטרת שהטריד.