tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוך כדי החלפת מהלומות עם אביו של ג'רי, הוא עושה מספר סלטות לאחור אך מאבד את זיכרונו.
בזמן שטוני נלקח משם, טוני פרקינס האב מגיע ומבטיח להחזיר לכולם את כספם, אך מודיע שהמחנה ייסגר.
הבנים מבקשים שהמחנה יישאר פתוח.
פאט – עם 18 שנות ניסיון ותמיכתם של ג'רי והאחרים – מסכים לקחת אחריות על מחנה תקווה, וטוני האב מאפשר זאת והמחנה ניצל.
תחת הנהגתו של פאט, החניכים משחזרים את פעילויותיהם האהובות, ומתכוננים להתמודד מול מחנה MVP בתחרות "אפאצ'י" השנתית שלהם.
מחנה MVP של מוביל באירוע הראשון, מסלול מכשולים, אבל מחנה תקווה משיג את הפער בסיבוב השני, מבחן הידע.
במרוץ הקארטינג האחרון, ג'רי מנצח בתחרות על מחנה תקווה.
פאט, שהוכיח שלכייף חשוב יותר מלנצח, זורק את הגביע לאגם וחותם את הרומן שלו עם ג'ולי בנשיקה.
בזמן שמחנה תקווה חוגג את ניצחונם, ג'רי מודה לפאט על הקיץ הטוב ביותר בחייו.
במהלך הכתוביות, פאט, החניכים ולארס שרים את שיר הנושא "מחנה תקווה".
בסצנה שלאחר הכתוביות, טוני הוא כעת מוכר כושל מדלת לדלת, שמוכר גבישי ריפוי .
טוני פרקיס ג'וניור, יזם כושר שמשתלט על מחנה תקווה.
טוני פרקיס האב, אביו של טוני וגורו חנות מנורות ממערב פנסילבניה, אשר הונו טוני השתמש לרכישת המחנה ולמימונו.
טום מקגוואן בתפקיד פטריק "פאט" פינלי, יועץ במחנה תקווה.
ארון שוורץ בתפקיד ג'רלד "ג'רי" גארנר, ילד שנרשם למחנה תקווה.
שון וייס בתפקיד ג'וש בירנבאום, חניך במחנה תקווה.
טום הודג'ס בתפקיד לארס, יועץ זר שעובד עבור טוני.
ליאה לייל בתפקיד ג'ולי בלצ'ר, האחות החדשה של מחנה תקווה.
פול פייג בתפקיד טים אורפורד
קינן תומפסון בתפקיד רוי מרפי, חניך במחנה תקווה.
דייוויד בו בתפקיד כריס דונלי
מקס גולדבלט בתפקיד פיליפ גרובנוב
רוברט זלקינד בתפקיד מייקל סימס
פטריק לה ברק בתפקיד דוסון
ג'פרי טמבור בתפקיד מאורי גארנר, אביו של ג'רי.
ג'רי סטילר בתפקיד הארווי בושקין, הבעלים המקורי של מחנה תקווה.
אן מירה בתפקיד אליס בושקין, הבעלים המקורית של מחנה תקווה ואשתו של הארווי.
דייוויד גולדמן בתפקיד ניקולס ויילס
ג'וזף וויין מילר בתפקיד סמואל "סלאמי סם" דמפייר
קודי בורגר בתור קודי פארלי
אלן קוברט בתפקיד קני פארי, הצלם.
טים בלייק נלסון בתפקיד רוג'ר ג'ונסון, איש המכירות של מחנה תקווה.
ננסי רינגהאם בתפקיד גברת גארנר, אמו של ג'רי.
סת' סנט לורן בתור רוכב מחנה MVP
בובי פיין בתור הזורק של מחנה MVP
ג'אד אפאטאו בתפקיד הומר שולץ
לורן מישל היל בתפקיד ג'וזי, הנערה המלאכית.
פיטר ברג בתפקיד השף (ללא קרדיט)
הסרט צולם במשך חודשיים בהנדרסונוויל, קרוליינה הצפונית, בשני מחנות נפרדים, מחנה פינקל ומחנה טון-א-וונדה .
מחנה קֵלִי הוא בסיס צבאי של צבא ארצות הברית, המשמש כבסיס המפקדה של פיקוד אפריקה של ארצות הברית.
הבסיס ממוקם בעיר שטוטגרט שבגרמניה, ומהווה אחד המרכזים החשובים של הנוכחות הצבאית האמריקאית באירופה.
בספטמבר 1949 שונה שמו למחנה קלי ביוזמת בריגדיר גנרל ארנולד ג'יי פאנק, לזכרו של סמל ראשון ג'ונה א.
קלי מהדיוויזיה ה־78 של צבא ארצות הברית.
קלי עוטר לאחר מותו במדליית הכבוד על גבורתו בקרבות שנערכו בינואר 1945 בכפר קסטרניך (Kesternich) שבגרמניה, במהלך קרב קסטרניך במלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1951–1992 שימש בסיס קלי כמפקדת הקורפוס השביעי של צבא ארצות הברית (V Corps), שהיה אחד מהגופים המרכזיים של הכוחות האמריקאיים באירופה בתקופת המלחמה הקרה.
בפברואר 2007 יועד בסיס קלי לשמש כמפקדת צוות המעבר של פיקוד אפריקה של ארצות הברית.
עם הפעלתו הרשמית של הפיקוד ב־1 באוקטובר 2008, הפך הבסיס למטה הקבע של AFRICOM.
מאז משמש בסיס קלי כמרכז הפיקודי והמנהלי של הפעילות הצבאית האמריקאית בזירת אפריקה, לרבות תיאום עם מדינות שותפות, פעילות ביטחונית, סיוע צבאי ושיתופי פעולה רב־לאומיים.
מחנה של"י (ראשי תיבות של "שלום לישראל, שוויון לישראל") הייתה מפלגת שמאל ישראלית.
בבחירות זכתה המפלגה לשני מנדטים והנהיגה רוטציה בין חבריה.
סעדיה מרציאנו, שהחליף את מאיר פעיל כחבר הכנסת במאי 1980, פרש משל"י בנובמבר 1980 והקים את סיעת שוויון בישראל - פנתרים, שמאוחר יותר שינתה את שמה ל"מפלגת האיחוד לקידום ולחינוך החברה בישראל", משהצטרף אליה מרדכי אלגרבלי, שפרש מד"ש.
המפלגה לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה בבחירות לכנסת העשירית ב-1981. בשנת 1983 התפלגה המפלגה עקב ויכוח פנימי על פגישה של חברי הנהלת המפלגה אבנרי, מתי פלד ויעקב ארנון עם ראשי אש"ף ובהם יאסר ערפאת ובמקביל בקורת של פלד על רן כהן על שירותו הצבאי בלבנון שאותו כינה 'פושע מלחמה'.
הפלג בראשות כהן, שהפך ליו"ר המפלגה, נותר עם השם של"י ואילו הפלג של אבנרי, ארנון ופלד פרש מהמפלגה והקים את מפלגת 'אלטרנטיבה'.
בשנת 1984 לקראת הבחירות לכנסת האחת-עשרה הצטרפה של"י למפלגת רצ ואילו מפלגת אלטרנטיבה הצטרפה להרשימה המתקדמת לשלום.
לובה אליאב עם כמה מאנשי המפלגה התמודדו ברשימת 'לובה אליאב לכנסת' באותן בחירות אך רשימתם לא עברה את אחוז החסימה.
אליאב חזר למפלגת העבודה ב-1987 וכיהן מטעמה כחבר הכנסת השתים עשרה בשנים 1988–1992. כהן כיהן כחבר כנסת מטעם 'רצ' ואחר כך מרצ בשנים 1984–2009. פלד כיהן כחבר כנסת מטעם הרשימה המתקדמת לשלום בשנים 1984–1988.
2 מנדטים: אריה אליאב, מאיר פעיל, אורי אבנרי, סעדיה מרציאנו, וליד חאג'-יחיא
מחנות העקורים (1956-1945) היו מחנות שהקימו בעלות הברית כדי לעזור לכ-10 מיליון עקורים אחרי מלחמת העולם השנייה.
רוב העקורים היו רוסים, פולנים, צ'כים, צרפתים ובני אומות אחרות, אותם לקחו הגרמנים הנאצים בשבי.
המחנות הוקמו בגרמניה, באוסטריה ובאיטליה, ובהם שוכנו שבויים שהשתחררו ממחנות ריכוז או ממחנות עבודה וכפיה, ושבויי עבודה אחרים.
כרבע מיליון איש מהעקורים במחנות, שהיוו כ-3% מכלל השוהים בהם, היו יהודים ניצולי השואה.
רובם הגיעו ממזרח אירופה במסגרת תנועת הבריחה.
עם סיום המלחמה הקימו כל אחד משלות הכוחות הכובשים – ארצות הברית, בריטניה וצרפת – מרכזי קליטה לעקורים.
הרוסים התעלמו מהעקורים בשטח השליטה שלהם.
המטרה של מחנות העקורים הייתה לסייע לעקורים לחזור למולדתם, לביתם ולמשפחתם.
המטה העליון של חיילות המשלוח של בעלות הברית, שא"פ (Supreme Headquarters, Allied Expeditionary Force – SHAEF) ואונרר"א, גוף של האו"ם, חתמו על הסכמים הקובעים את האחריות של כל אחד מהם.
אונרר"א התחייב לנהל את ענייני המחנות והצבא התחייב לספק לפליטים מזון, מקלט ביגוד וציוד רפואי.
המחנות פעלו היטב ותוך כארבעה חודשים מעל לשישה מיליון עקורים חזרו לארצותיהם ולבתיהם.
במחנות נשארו פליטים שלא רצו לחזור לארצות המוצא שלהם, יהודים שורדי שואה ואחרים, בעיקר רוסים ואוקראינים.
במחנות היו כרבע מיליון שורדי השואה, יהודים שלא הייתה להם ארץ או בית לחזור אליהם.
ארץ ישראל, אליה רובם רצו להגיע, הייתה סגורה בפניהם בגלל המדיניות הבריטית של "הספר הלבן" שהגבילה מאוד את העלייה לארץ ישראל.
ההצעה שהבריטים נתנו לשורדי השואה הייתה:"הפתרון שבריטניה יכולה להציע להמוני הפליטים היהודים באירופה הוא בראש ובראשונה שיבה לארץ מוצאם"
חלק מהמחנות, כגון ברגן-בלזן, הוקמו ליד אתר של מחנה ריכוז בשם זהה.
אחרים, כגון לנדסברג, הוקמו במחנות הריכוז עצמם, במבני מחנות הריכוז לשעבר, שהוסבו לשימוש אזרחי.
בתחילת קיומם של מחנות העקורים, הם היו מוקפים גדרות תיל ונשמרו על ידי יחידות צבא אמריקאיות ובריטיות.
בתחילה לא הייתה הפרדה בין יהודים ללא יהודים.
היהודים שהגיעו למחנות העקורים בגרמניה, אוסטריה ואיטליה היו ניצולי שואה שהגיעו למרכז אירופה במסגרת תנועת הבריחה.
מספר היהודים במחנות העקורים הגיע לכרבע מיליון.
התנאים במחנות היו קשים מאוד בייחוד בעת הקמתם.
היה מחסור במזון ובלבוש, הייתה צפיפות גדולה ונוצרו בעיות סניטציה קשות.
רבים משורדי השואה היו חולים, בעיקר בטיפוס והיה מחסור בתרופות ובטיפול רפואי.
בתחילה מנות המזון בחלק מהמחנות הכילו 1,200 קלוריות ליום.
בהמשך, וכתלות במפקד המחנה, המנות עלו ל-2,000 ול-2,500 קלוריות ליום.
היהודים במחנות – אנטישמיות ופעילות מדינית
אנטישמיות הייתה בעיה קשה במחנות.
בהתחלה רובם של העקורים היהודים היו שורדי מחנות ריכוז חולים, חלשים בגוף ובנפש ופגיעים.
בני עמים שונים, בעיקר פולנים ואוקראינים, הציקו לפליטים היהודים ופגעו בהם באופן חמור.
עקב האנטישמיות במחנות פרצו מהומות בין יהודים ולא יהודים.
חלק מהחיילים האמריקאים ששמרו על מחנות העקורים לחמו לפני כן במשך כשנה (החל מהפלישה לנורמנדי ביוני 1944) בקרבות קשים, ולא היו פנויים נפשית להבין את מצוקותיה של האוכלוסייה היהודית הפגיעה.
הם לא הבינו שמאחורי גדרות תיל נמצאים ניצולי הנאצים ולא פושעים, ועל כן מילאו את משימות השמירה בקשיחות.
בנוסף, חלקם היו בעצמם אנטישמים.
מידע על המתרחש במחנות העקורים הגיע לארצות הברית, בין היתר באמצעות הרבנים היהודיים בצבא ארצות הברית שפגשו את שורדי השואה במחנות.
הנשיא טרומן החליט לשלוח את ארל האריסון לבדוק את מצב העקורים היהודים והלא יהודים במחנות העקורים.
בקיץ 1945 כתב ארל הריסון, שליחו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן, דו"ח על מצבם הקשה היהודים במחנות העקורים.
בין הדברים שכתב היה המשפט הבא:
דו"ח הריסון, שהוגש לנשיא הארי טרומן, סקר את המצב במחנות העקורים ותיאר אותו כקשה ועגום מאוד.
אחת ההמלצות בדו"ח הייתה להפריד במחנות את הפליטים היהודים מאלה שאינם יהודים.
טרומן קיבל המלצה זו ובשלב מוקדם, חודשים ספורים בלבד לאחר שחרור מחנות הריכוז, הורה להקים מחנות נפרדים לעקורים היהודים.
במחנות אלה החלו הפליטים היהודים לנהל היבטים רבים בחייהם באופן עצמאי.
כמו כן תנאי החיים שופרו עקב כניסתם של ארגוני סעד יהודיים ופעילים מארץ ישראל שהחלו לפעול במחנות.
המלצה נוספת של ועדת האריסון הייתה מתן 100,000 אשרות כניסה לפלשתינה-א"י לשורדים היהודים במחנות מיד.
הבריטים לא קיבלו להמלצה זו.
בשנת 1946, כדי לא להגיע לעימות עם טרומן, מינה אטלי, ראש ממשלת בריטניה, את הוועדה האנגלו-אמריקאית ובה שישה חברים אנגלים ושישה אמריקאים.
בראש הוועדה עמד ג'ון סינגלטון – שופט אנגלי.
תפקיד הוועדה היה להמליץ על פתרונות לבעיית היהודים במחנות.
הוועדה ביקרה במחנות העקורים, שמעה עדויות ושמעה שרובם המוחלט של העקורים אכן מבקשים לעלות לארץ ישראל.
התקבלה החלטה להמליץ על מתן 100,000 אשרות כניסה לפלשתינה א"י לפליטים מיד.
ממשלת בריטניה הופתעה מההמלצה, אך לא שינתה את החלטתה בעניין "הספר הלבן"
במאי 1947 האו"ם החליט להקים ועדת חקירה שלו לבחון את שאלת ארץ ישראל ולחוות דעה בנושא פתרון בעיית העקורים היהודים באירופה.
ועדת אונסקו"פ הייתה מורכבת מנציגים ממדינות שאינן קשורות לנושא ארץ ישראל, ולמאבק של העקורים היהודים להגיע אליה ולנושא המנדט.
היו בה חברים משוודיה, אוסטרליה, אורוגוואי, פרו ועוד.
הוועדה שמעה עדויות רבות, גם במחנות העקורים והמלצתה הייתה תוכנית החלוקה של ארץ-ישראל ופתיחת שערי הארץ לשורדי השואה.
תנועת הבריחה היא התנועה שניהלה וארגנה את מסעם של שורדי השואה בדרכי אירופה, שרובם רצו להגיע לארץ ישראל.
הם נעו מצפון מזרח אירופה, ארצות השליטה הסובייטית, דרך ארצות המרכז, גרמניה ואוסטריה, אל ארצות הים התיכון, איטליה וצרפת.
כאן, לחופי הים התיכון, חיכו לשורדים אוניות המעפילים שלקחו אותם לארץ.
מחנות העקורים היו התחנות בדרך של שורדי השואה.
מסע החזרה לחיים של השורדים התנהל בדרכי אירופה ברובו באופן לא לגאלי, וחשאי בעזרת זיוף ניירות וגניבת גבולות.
התחנות במחנות היו ליגאליות, אך המעבר ממחנה אחד לזה הבא אחריו היה לא ליגאלי.
מספר אפרים דקל, מפקד הבריחה באירופה:"הבריטים עצרו טרנספורט (קבוצת בורחים) של 300 איש שבאו משטטין (פולין) לליבק (גרמניה).
הם הכניסום למחנה (עקורים), שמירה הייתה בעיקר ליד השער.
בלילה החדירו חברינו כמה מחברי הבריחה ובעשרות מקומות נחפרו מחילות מתחת לגדר.
כל 300 העצורים, עד אחד, זחלו משם והופנו למפגש שנקבע.
לפנות בוקר כבר היו כולם במחנה השויגן שבאזור האמריקאי.
במקרה אחר: בסוף יולי 1946 עצרו הבריטים טרנספורט של 400 איש שבאו משטטין לליבק.
השמירה הייתה חזקה ולא ניתן היה להחדיר את חברינו פנימה.
מפקד הבריחה במקום פנה אל מפקד המחנה ואמר לו 'היום ערב שבת על היהודים להתפלל הלילה ומחר כמעט ללא הפסק.
תן להם ללכת להתפלל אחרת תפרוץ שביתת רעב על רקע דתי'.
המייג'ור, שלא רצה שביתה על ידיו, העביר את כולם לבית כנסת בעיר.
במוצאי שבת לא חזר איש מהם למחנה.
בקבוצות קטנות העברנום לאזור האמריקאי".החיים במחנות ועצם פתיחת מחנות וסגירתם היו קשורים ותלויים בזרם השורדים שנעו בדרכי הבריחה.
למשל, בחלק השני של שנת 1946, אחרי פוגרום קיילצה, זרמו לאזורי השליטה של הבריטים והאמריקאים בגרמניה ובאוסטריה רבבות יהודים.
חלקם יצאו מפולין דרך צ'כוסלובקיה לאוסטריה וחלקם דרך הגבול המזרחי של פולין, בעיר שטטין, לגרמניה.
בחודשים יוני-נובמבר 1946, על מנת לשכן את העקורים שנמלטו מברית המועצות ועברו בדרכי הבריחה גם לגרמניה, הוקמו בה 34 מחנות חדשים לקלוט את זרם הפליטים היהודים.
דוגמה לקשר הישיר בין החיים במחנות למהלך מסע הבריחה אפשר לראות בבית החולים רוטשילד בווינה.
בית החולים היה מחנה עקורים שנועד להכיל 1,000 איש.
בתקופת הבריחה המבוהלת מרומניה, באמצע שנת 1947 שכנו בו, בפרוזדורים, במבואות ואף בחצר מעל ל-8,000 שורדים עקורים.
איכות החיים ירדה באופן משמעותי.
השהות במחנות התארכה עקב המדיניות הבריטית של הספר הלבן.
במחנות חיי היום יום היו קשים וחסרי תקווה.
השורדים היו משוחררים, אך לא חופשיים.
הפליטים חיו בצפיפות, לרוב שוכנו באולמות גדולים, בלי פינה פרטית, בלי חדר משפחה.
המזון היה דל, הלבוש בלוי קרוע וישן.
חורף 1946 היה חורף קשה במיוחד ורבים סבלו מאוד מן הקור.
עם זאת, השורדים היהודים החלו להתארגן במחנות לניהול חיים "נורמליים" ככל האפשר.
הפליטים ביקשו לבחור ועד שייצג אותם מול הגורמים האחראיים עליהם וכבר בקיץ 1945 שהבינו כי הם חייבים ועד שטיפל בענייניהם.
אוכלוסיית המחנות מנתה אז מעל ל-200,000 נפש ובאופן תדיר חלו שנויים במספרם.
שורדים חדשים היו מגיעים וותיקים היו עוזבים להמשיך את דרכם למחנה הבא או אל האוניות.
המחנות היו מפוזרים על פני שטח גדול מאוד והיו תחת אחריותם של צבאות ממדינות שונות.
היה צורך להקים ועד מרכזי שידאג מצידו להקמת ועדים אוטונומיים מקומיים.
זאת גם לצורך ייצוג מול רשויות המחנות וגם לצורך טיפול בעניי השורדים.
נבחר ועד מייצג ובראשו עמד זלמן גרינברג.
ד"ר גרינברג, ניצול מחנה דכאו, הצליח יחד עם הרב הצבאי האמריקאי קלאוזנר להקים במנזר סנט.
אוטיליין, שהיה בית חולים של הנאצים, בית חולים יהודי.
הוועד הנבחר היה בעל אוריינטציה ציונית.
ב-26 ביולי 1945, פחות משלושה חודשים אחרי כניעת צבאות הנאצים, קיימו במינכן מנהיגי הפליטים ועידה, בה השתתפו באי הכוח של שורדי המחנות ופעילי החי"ל מ"המרכז לגולה".
הוועידה התקיימה במחנה סנט אוטליין, ואמורים היו להגיע אליה נציגים מכל המחנות.
בפועל הגיעו נציגים מהמחנות שבשליטה אמריקנית בלבד.
אליהו דובקין, חבר הנהלת הסוכנות היהודית, שהיה אחראי על נושא העלייה, ביקר באותם ימים באירופה והיה אורח כבוד בוועידה.
ביום השני לוועידה נערך טקס במקום בו החל היטלר את דרכו, מרתף הבירה במינכן.
במקום זה חתמו נציגי המחנות על הצהרה.
בראש רשימת החותמים מתנוססת חתימתו של אליהו דובקין.
ההצהרה הייתה ביידיש ותרגומה לעברית הוא כך: "אנו, שארית הפלטה של יהדות אירופה הגדולה שהושמדה בהמוניה, ושבניה ובנותיה נלחמו נגד האויב כפרטיזנים ביערות, בדרכים ובבונקרים של הגטו, בתוך תנועות המרי של ארצות הכיבוש.
כולנו מרימים את קולנו כאומה ודורשים בראש ובראשונה לכונן מייד את ארץ-ישראל כמדינה יהודית.
שנית – להכיר בעם היהודי כשותף לאומות העולם בוועידת השלום".נבחרו ועדים מקומיים למחנות שונים והחלה פעילות קהילתית מאורגנת.
התקיימה פעילות מפלגתית ערה של מפלגות ציוניות, השומר הצעיר, דרור-החלוץ, בלאו-וייס, מפלגות דתיות, מפלגת הבונד ועוד.
בספטמבר 1946 התקבל מסמך מהמפקדה האשית של צבא ארצות הברית באירופה ובו היא מכירה בוועד המרכזי של העקורים כנציגות נבחרת של התאחדות היהודים העקורים באזור.
ניהול החיים במחנה היה אמור להיות על ידי אנשי אונרר"א, נציגי האו"ם, אולם אלה זיהו מהר את יכולת ההתארגנות והניהול הפנימי של השורדים וניהול החיים במחנה בפועל היה בעיקר בידי הוועד הנבחר ובעזרת שליחים שהגיעו מהארץ.
ביולי 1945 התכנסו במחנה פלדאפינג נציגים ממחנות שונים בגרמניה ובאוסטריה.
באספה השתתפו גם נציג הבריגדה והרבנים הצבאיים האמריקאים מכס בראודה וקלאוזנר.
הושמעו דוחות מן המחנות ונבחר ועד מרכזי של היהודים באזור האמריקאי.
הוועד עבר למינכן ועסק בנושא הארגון במחנות.
בינואר 1946 יזם הוועד המרכזי את הקונגרס הציוני בבית העירייה במינכן.
נכחו נציגים מאירופה כולה ובן-גוריון הגיע אליו במיוחד.
הוועד הציג את פעילותו מיום הקמתו בפילדאפינג.
הנהגת העקורים היהודים ראתה בציונות את התקווה היחידה להצלת שארית הפליטה ולעתידו של העם היהודי.
יציאת מצריים ויציאת אירופה היו אירועים מקבילים והייתה תחושה של קשר בין המסורת היהודית למציאות חייהם.
ניצולים רבים שהחלו לנוע מערבה ושכנו בסמוך לגבול פולין–גרמניה החלו להקים בתי חינוך ובתי חולים כדי לטפל בניצולים הפצועים שהגיעו איתם, בתי ילדים, בתי ספר וחוות להכשרה חקלאית.
כל זאת מתוך רצון להכין את עצמם לחיים חדשים.
הג'וינט פעל בקרב העקורים וסייע במזון, ביגוד ומימון המפעלים החינוכיים.
הג'וינט אף הקצה כספים לארגון העלייה המחתרתית לארץ-ישראל.
רוב השורדים איבדו את משפחותיהם בשואה.
במחנות העקורים מספר הילדים מתחת לגיל חמש היה מועט מאוד.
רק כשלושה אחוזים משורדי השואה במחנות היו בין הגילים 6–17. המסע הנפשי של בחירה בחיים לאחר האובדן וחווית הבדידות הקשה יצרו אצל השורדים צורך בנישואין והקמת משפחה.
אנשים לא רצו להיתו לבד, והתחושה הייתה "הנה יש מישהו בעולם שהוא שלי ואני שלו".
בין השנים 1946–1948 שיעור הילודה במחנות הוערך כשיעור הגבוה בעולם.
שני הדברים הראשונים שהוקמו בכל מחנה היו בית ספר ובית כנסת.
נושא החינוך היה מורכב ומסובך.
הידע של הילדים היה ברמות שונות מאוד – חלק מהילדים, שהסתתרו ביערות או שרדו מחנות, לא ידעו אפילו קרוא וכתוב וחלק אחר, הילדים שהוסתרו במנזרים, למדו באופן מסודר.
בבית הספר היו ילדים מארצות שונות דוברי שפות שונות ועלתה שאלה של מה תהיה השפה בה ילמדו.
תחילה ניסו להפוך את היידיש לשפה המשותפת, אך מהר הוחלט שכולם ילמדו בעברית.
אחרי השבר הנורא של השואה לילדים רבים היו בעיות של ריכוז, משמעת, אמון במבוגרים, דיכאון, פחדים ובעיות התנהגות.
בנוסף, התחלופה של ילדים בכיתות הייתה גבוהה.
ילדים באו במסגרת הבריחה מהארצות השונות, וילדים עזבו, להמשיך את הדרך במסע לארץ ישראל.
במחנות היה מחסור רב בכיתות לימוד, בספרי לימוד, במחברות, בעפרונות ובציוד למידה.
לא תמיד נמצאו מורים בעלי הכשרה להוראה.
פעמים רבות המורים היו אנשי מקצועות שונים, למשל, מהנדס יכול היה ללמד חשבון, או בעלי ידע בשפה העברית ללמד מה שהם יכלו.
עם הזמן התחילו להגיע למחנות מורים בעלי הכשרה מארץ ישראל, מארצות הברית ומבריטניה ורמת הלימודים עלתה.
בנוסף ללימודי קרוא וכתוב ומקצועות בסיסיים הוכנסו לתוכנית הלימודים שיעורים בנושאי יהדות וארץ ישראל, כגון: היסטוריה יהודית, לימודי עברית וגאוגרפיה ישראלית.
ילדים רבים לא ידעו דבר על יהדות, לעיתים מאחר שבאו ממשפחות מתבוללות או עקב כך שהיו במהלך המלחמה במנזרים או אצל משפחות נוצריות.
לבני הנוער התקיימו גם לימודים שמטרתם הייתה הכשרה לחיי העבודה ולמקצועות הנחוצים לכשיגיעו לארץ, כגון תפירה, ספרות וחייטות.
בבתי הספר היה דגש חזק על ערכים של ציונות ואהבת הארץ.
הוקמו מרכזי הכשרה חלוצית ופעילות תרבותית חינוכית ציונית.
הוקמו מרכזי שיקום, הכשרה מקצועית.
"ביוני 1945 ברייכנבך התקיימה ועידה של יהודים מקומיים שייצגו ועדים של משוחררי מחנות עבודה ומחנות ריכוז.
בכנס השתתף קפיטן בורוזוב, גיבור ברית המועצות, נציג הצבא האדום.
חלק מכם שוחרר מן המחנות, הייתם חולים, שבורים, קרועים, רעבים וכמעט מתים.
והנה יושבים אתם היום בוועידה ועוסקים בתרבות, תיאטרון, בתי ספר וחינוך לילדים.
עם כזה חי בעבר, חי כיום ולעולם לא ייכחד"
במחנות התפתחו חיי תרבות עשירים קמו להקות תיאטרון שהופיעו במחנות השונים.
פעלו תזמורות, מוזיקאים עשו מוזיקה ואנשים באו להקשיב לקונצרטים.
הייתה פעילות ענפה של הוצאה לאור של עיתונים רבים ופורסמו יותר משבעים עיתונים וכתבי עת ביידיש..
העיתונים היו לא רק מקור מידע אלא גם אפשרו לעקורים להביע את דעותיהם.
כמעט בכל מחנה היה עיתון ובו דיווחים פוליטיים על המחנות מהעולם ומארץ ישראל.
בעיתונים תוארו חוויותיהם של השורדים, נכתבו מאמרים רבים, פורסמו מודעות לחיפוש קרובים, הודיעו על שמחות והתפרסמו פעילויות ספורט ותחרויות שונות, גם בין מחנות שונים.
הציונות היוותה חלק דומיננטי מחיי היום יום במחנות ואחת מדרכי הביטוי לכך הייתה הצגת מחזות יהודיים קלאסיים הממחישים את חוויות הגטאות ומחנות הריכוז.
בהצגות ניתן ביטוי לחלומות על ארץ ישראל.
בוגרי תנועות הנוער הציוניות היו מאורגנים, פעילים ודרשו להעלות את היהודים לארץ ישראל על מנת למנוע את פיזורם בארצות אירופה.
דרך נוספת לביטוי הרגשות אל ארץ ישראל הייתה תרומה לקופסה הכחולה של הקרן הקיימת לישראל, למרות המצב הכלכלי הקשה.
הוקמו אגודות ספורט ואף התקיימו תחרויות ספורט בין המחנות השונים.
הקהילות האורתודוקסיות שנוצרו במחנות העקורים הקימו בתי ספר דתיים וישיבות ודאגו לקיום החגים היהודיים על כל המנהגים הדתיים המאפיינים אותם.
בנוסף, פעלו ארגונים שסיפקו צורכי דת.
אחד הנושאים חשובים היה התרת עגונות, עניין מורכב ומסובך.
בתוך מחנות העקורים הוקמו קיבוצי הכשרה בהם המשיכו את המסורת הציונית של הקיבוצים הציונים ואת ההכשרות החלוציות שהיו בהם.
מטרת הקיבוצים הייתה להכין את השורדים לעלייה לארץ ישראל.
קיימו שיעורי עברית, שיעורים על היסטוריה ארץ ישראלית והכשרה חקלאית.
הקיבוץ הראשון היה קיבוץ בוכנוואלד שנוסד בקיץ 1945.הם שאפו לעזוב את גרמניה ולעלות לארץ ישראל.
הם הקימו 45 קיבוצי הכשרה, לצד מחנות העקורים, בהם התכוננו לקראת עלייתם לארץ ישראל.
חברי קיבוץ בוכנוואלד הגיעו לארץ והקימו את קיבוץ נצר סרני.
במחנות חשו הניצולים רצון להנציח ולהזכיר את יקיריהם ואת מאורעות השואה, והיו מהראשונים לעשות זאת.
הם גבו עדויות ראשונות מניצולים, אספו תיעוד בכתב וערכו עצרות זיכרון לקורבנות השואה.
הם עשו זאת דרך העלאת עדויות על הכתב ופרסומם בעיתונות.
את יקיריהם הנציחו בספרי "יזכור" ובקיום טקסים לזכרם.
בנוסף הקימו אנדרטאות ומצבות לזכר יקיריהם.
מלחמת העולם השנייה הפסיקה כמעט לגמרי את פעילות תנועות הנוער היהודיות.
מרבית הילדים ובני הנוער נרצחו בשואה.
חלק קטן מן הילדים ובני הנוער שניצלו, עברו חוויות קשות במהלך המלחמה, חלקם התייתמו וחלקם לא ידעו את גורל הוריהם.
הם סבלו מרעב וממחסור, ולעיתים זהותם הדתית לא הייתה ברורה לאלה מהם ששהו זמן ממושך במנזרים או בבתי משפחות נוצריות.
מכאן עלתה חשיבות הקמת תנועות נוער במחנות.
זאת כדי לגרום לבני הנוער במחנות ללמוד על זהותם, להבין את מקומם מבחינה דתית, יהודית, ציונית וחברתית.
הבולטות בתנועות הנוער היהודיות היו תנועת "תכלת לבן" בגרמניה, ותנועות "השומר הצעיר", דרור החלוץ וגורדוניה במזרח אירופה.
צעירים דתיים סברו שאין לעזוב את המסורת היהודית, וניתן לקיים פעילות של תנועת נוער תוך כדי שמירה על המסורת בשילוב רעיונות ציוניים וחלוציים.
בעקבות רוח זו, הוקמו תנועת נוער שחינכו את חבריהן על פי עקרונות חינוך תנועת הצופים, וחלוציות ציונית דתית.
בפולין הוקמו תנועת "בני עקיבא" ותנועת "השומר הדתי" שהייתה תחליף דתי לתנועת "השומר הצעיר".
הבריטים לא אפשרו את עלייתם של היהודים במחנות לארץ ישראל, והשהות שם התארכה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הפסיקה ההעפלה הבלתי ליגאלית.
השורדים נשארו במחנות וחיכו, חלקם בתנאים קשים, לסיום המלחמה.
עם הקמת מדינת ישראל הגיע גל גדול של שורדים שהובאו לארץ, והפעם כעולים על פי חוק השבות.
בתקופה זו השתנו גם חוקי ההגירה בארצות הברית וחלק מהעקורים היגרו לשם.
רוב המחנות נסגרו בשנת 1950, על פי הכלל של אונרר"א, שהגדרה של אדם כפליט היא לחמש שנים בלבד.
מעט מחנות המשיכו לפעול, ובשנים 1953–1954 נסגרו סופית.
בטבלה הבאה מוצגת רשימת מחנות העקורים ומחנות הבריחה בגרמניה באזורי השליטה של בעלות הברית.
הרשימה לא כוללת מחנות בהם רוב העקורים לא היו יהודים ומחנות בהם שהו פחות מ-50 פליטים.
שמות המחנות מצוינים באותיות לטיניות.
לכל מחנה מצוין באיזה אזור בגרמניה הוא נמצא.
האזורים הם על פי החלוקה של הצבא האמריקאי בספטמבר 1946. מצוינים גם השנים בהן פעל המחנה, והמספר הגדול ביותר של שוהים במחנה בזמן מסוים.
אוכלוסיית השוהים במחנות השתנתה תדיר, לפעמים במהלך של חודשים.
עקורים חדשים הגיעו למחנה בדרכם לארץ ישראל ועקורים ותיקים עזבו והמשיכו הלאה למחנה הבא או למעבר הגבול הבא.
Waldבמברג19471949170קיבוץ בטירה עתיקה עם משק ושדותBindlachבמברג1947250נפתח למען פליטים שהגיעו מרומניה .Buchbergמינכן19451,000מחנה ברקיםChamרגנסבורג1947300מחנה אוהלים, שימש מחנה מעבר למחנות עקורים, מבוגרים למחנה אולם ויתומים לרוזנהיים.Dachauמינכן19461947300Deggendorfבמברג194619491,965בית-ספר, גן ילדים, תלמוד תורה, בית כנסת, קיבוץ.
עיתון:Cum Ojfboj Wochnszvift fun der "Histadrut Cijonit Achida" - Snif DeggendorfDieburgפרנקפורט19471949832Diessenמינכן1946194797קיבוץ דרורDorfen,Villa Bauerמינכן1946194831קיבוץ, נערכו כאן מחנות קיץ לילדים דתייםDuppelברלין194619485,130מחנה ברקים, בתי ספר, גני ילדים, מועדון ספורט, בית כנסת, בקיץ 1948 המחנה נסגר עקבחלוקת ברלין, הפליטים הוטסו לפרנקפורט.
החולים הלא יהודים הוצאו ביוזמתהרב קלאוזנר.
עיתונים: Biletyn, Feirband fyn Kielcer jidn yn dui amerikaner zone, Unser Lebn,Geretsriedמינכן19471950793Gersfeldפרנקפורט19451947115הכשרה חקלאית, בית ספר מקצועיGiebekstardtפרנקפורט194819491,417Goudcupפרנקפורט10461949825מחנה ילדים של מזרחי, בית ספר, מרפאת יולדות ששרתה את הסביבהGrassמינכן194773קיבוץGreifenbergמינכן19461948198קיבוץHaseneckeפרנקפורט194719492,208בית ספר, תרבות, תלמוד תורה, קבוצת כדורגל, מועדון בוקס, שחמטHeidenheimשטוטגרד194719492,091בתי ספר, תלמוד תורהHerzogפרנקפורט1946מחנה השייך לקומפלקס Hescisch Lichtenau.
הקומפלקס כלל את:Goldcup, Herzog, Rochelle, Teichhof&VelmedenHochlandlagerמינכן19461948360קיבוץ, ב-1948 התמזג עם מחנה פרנוואלדHofבמברג194619471,104מחנה לילדים.
היה בעבר מקום מגורי SSHofgeismarפרנקפורט194719492,103בתי ספר, גן ילדים, קבוצת כדורגל, בוקס, התעמלות, תיאטרוןHolzenhauserמינכן1946155קיבוץ דרור, עיתון:"איגרת"Indersdorfמינכן19461948339בית ילדים במנזר, הנזירים פונו, קיבוץ דרורKonigsdorfמינכןקיבוץ, מחנה אימונים של ההגנה, שייך למחנה פרנוואלדLamperheimפרנקפורט194519491,201נפתח עקב העומס במחנה סלצהיים.
בתי ספר, גן ילדים, תלמוד תורה.
עיתון: FraybaytLandsbergמינכן194519495,079המחנה הגדול ביותר בבווריה.
שמואל גרינגאס היה ראש הוועד הראשון ובנה את הבסיס לניהוליהודי עצמי של החיים במחנות.
פליטים זרמו למחנה מארצות שונות והוא עבר על גדותיו.אורט פתח פה את הקורס הראשון ובעקבותיו נפתחו קורסים מקצועיים במחנות רבים.
בתי ספר,תלמוד תורה, 8 קיבוצים, המיקוה הראשון, קפה, קולנוע, תיאטרון, תחנת רדיו, עיתונים:Lanssberger Lagr-Caytung, Jidisze Cajitun, Deror, BiuletinLandshutרגנסברג194519472,800מחנה אוהלים שקלט את הפליטים ממזרח אירופה.
מכאן הועברו ילדים לרוזנהיים ולאולם.Lechfeildמינכן194719512,973היה בסיס חיל אויר השייך לחברת מסרשמידט.
אליו הגיעט הרבה פליטים ממחנה איינריג.Leibachבמברג194650קיבוץLeipheimמינכן194510503,060Lindenfels Losau-Mapilimפרנקפורט19461948412מחנה ילדים של השומר הצעירLosauבמברג1946194767קיבוץMainkfen-Natternbergרגנסבורג19461947204קיבוץMarindorfברלין194619484,185נפתח בעקבות שיטפון של פליטים ממזרח אירופה, מפולין ביעקר -פוגרום קיילצה.Marrktredwitz Schwan Hotelרגנסבורג1947240Mietrachingרגנסבורג19461948214נפתח עקב הצפה של פליטים ממזרח אירופה.Mittenwaldמינכן1947135Monchehofפרנקפורט194719491,557בתי ספר של תלמוד תורה,Munchbergבמברג19461949120קיבוץMunich Neu-Freimannמינכן194519493,055בעיקר פליטים מפולין.
בתי ספר, תלמוד תורה, מרפאת שיניים.Munich Funkkasereneמינכן19461950960מחנה מעבר, בתנאים היו קשים במיוחד עקב עומס יתר.
מכאן עברו למחנות שונים.Munich Warner-Kasereneמינכן19481950450Neu-Ulmשטוטגרד194619511,700Nili-Pleichershofבמברג19461949159מחנה עם שטחי חקלאות ויער, קיבוץ.Pocking Airport 1רגנסבורג19461,312Pocking Pine Cityבמברג194619497,645מחנה העקורים הגדול ביותר באזור האמריקאי.
בתי ספר, תלמוד תורה, ישיבה,, ישיבה של לובביץ'משרד תרבות, תיאטרון, מועדון ספורט.Prebitz Nochamבמברג1946194792קיבוץPrien Am Chiemseeמינכן19461949225Purten 2 &Purtan 2מינכן1947278פורטן 1 - מחנה נוער ציוני, פורטן 2 - קיבוץRehauבמברג19461948250מחנה מעברReithofenמינכן19461947150קיבוץRochelle Eschenstruthפרנקפורט194719491,630Rosenheimמינכן194619481,376בית ילדיםRotschweigenמינכן19461947149קיבוץSchauenstienמינכן1947104מחנה ילדיםSchesslitzבמברג19461948161קיבוץ, כולל שטחי חקלאות, יער ומרעה.Schlieseeמינכן19461947477בשת 1947 הפליטים הועברו למחנהרוזנהיים.Schlupfingרוזנבורג19461947641Schwabisch Hallשטוטגרד194719501,376המחנה כלל 3 יחידות: גליל, נגב, יהודה.
מחנות המעצר בקפריסין היו מחנות הסגר שהקימה ממשלת בריטניה בקפריסין לצורך כליאת המעפילים המגיעים לארץ ישראל.
המחנות פעלו החל מאוגוסט 1946 ועד פברואר 1949.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה חידשו ביתר שאת ארגון "ההגנה" והנהגת היישוב את הבריחה, מסע השורדים אל חופי הים, שם חיכו האוניות, וההעפלה, המסע בים אל חופי ארץ ישראל של היהודים ששהו במחנות העקורים באירופה.
ממשלת בריטניה, שהייתה נחושה ליישם את מדיניות הספר הלבן של הגבלת העלייה לארץ ישראל, חיפשה דרכים למנוע את ההעפלה.
באוקטובר 1945 הציע מפקד כוחות בריטניה במזרח התיכון לעצור אניות מעפילים גדולות בדרכן לארץ ישראל ולהוביל אותן לקפריסין.
לעומתו, הדיפלומט הבריטי ג'ורג' ויליאם רנדל הציע להחזיר את המעפילים למקומות מהם הגיעו, כצעד שירתיע מעפילים נוספים.
אולם, הנציב העליון, אלן גורדון קנינגהם טען שמדובר בצעדים מוגזמים, לאור ההיקף הדל עד אז של ההעפלה, שניתן היה פשוט לקזזה ממכסת הסרטיפיקטים.
פקידי המנדט הבריטי גם חששו מתגובת היישוב היהודי לגירוש המעפילים ובמיוחד במקרה של אסון כמו שאירע לסטרומה ולפאטריה.
בפברואר 1946 הציעו ראשי הצבא הבריטי במזרח התיכון לגרש את המעפילים לארצות מהן באו ולצורך כך לכלוא אותם באופן זמני בקפריסין.
משרד המושבות התנגד למהלך זה ובמקום זאת הציע לכלוא את המעפילים בארץ ישראל ולשחרר אותם כנגד סרטיפיקטים מהמכסה החודשית.
מושל קפריסין הביע גם הוא התנגדות לכליאת מעפילים באי.
בקיץ 1946 הגיעה ההעפלה לממדים כאלו שכבר לא יכלה בריטניה לקזז ממכסת הסרטיפיקטים.
בהיעדר מקום במחנה המעצר בעתלית, שלטונות המנדט היו משחררים מעפילים על חשבון סרטיפיקטים שהוקצבו שלושה חודשים קדימה, וההנחה הייתה שהכליאה אינה אפקטיבית.
בנוסף, בעקבות השבת השחורה ביוני 1946, הרגישו שלטונות המנדט שגירוש המעפילים לא יוכל להרע את היחסים עם היישוב היהודי הרבה יותר משהיו ממילא.
בעקבות פיצוץ מלון המלך דוד, הוחלט כצעד מרתיע לשבור את רוחם של המעפילים על ידי הרחקתם מארץ ישראל.
האי קפריסין, שהיה גם הוא תחת שלטון בריטי, נבחר כמקום מתאים לכליאת המעפילים שנתפסו, בגלל קרבתו לארץ ישראל, ומעפילים הועברו אליו החל מאוגוסט 1946.
קפריסין שימשה עוד במהלך המלחמה לאירוח פליטים, בהם יהודים.
לאחר טביעת האונייה "ויטרול" והסירה "דורה" ניתן לניצולים לשהות בקפריסין.
בסך הכל גורשו לקפריסין מעל 52,000 מעפילים שהגיעו לחופי ארץ ישראל ב-39 ספינות, והועברו לשם מחיפה באוניות גירוש בריטיות, פרט לכ-15,500 מעפילי האוניות פאן יורק ופאן קרסנט, שכונו "הפאנים", שהופנו ישירות, ומעל 700 ניצולי טביעת הרפיח שהועברו על ידי אוניות מלחמה בריטיות.
כמה עשרות פצועים במאבק עם הבריטים ונשים עם תינוקות או לקראת לידה הושארו בחיפה.
הספינות הראשונות שנוסעיהן גורשו לקפריסין היו יגור – 759מעפילים – והנרייטה סולד – 546 מעפילים.
הם גורשו ב-13 באוגוסט 1946 באונייה "אמפייר רייוול" (Empire Rival) מדגם ליברטי ושוכנו במחנה אוהלים מספר 55 במפרץ קראולוס מצפון לפמגוסטה.
ב-18 באוגוסט 1946 גורשו 604 מעפילי כתריאל יפה ו-790 מעפילי כ"ג יורדי הסירה.
מכאן ואילך כל המעפילים שנתפסו על ידי הבריטים גורשו לקפריסין, בעיקר באמצעות האונייה אושן ויגור (Ocean Vigour)
חלקם הגדול של המעפילים שגורשו לקפריסין היו מיוצאי רומניה, פולין, הונגריה וצ'כיה.
בין מעפילי הנרייטה סולד היו כשלוש מאות מעפילים מיוון, באונייה בונים ולוחמים היו כ-1,000 יוצאי בולגריה בפאנים היו עוד כ-400 מעפילים מקהילה זו.
מעל 2,000 יוצאי צפון אפריקה, מהם כשמונה מאות מעפילי יהודה הלוי ומעפילי שיבת ציון ,שהפליגו מאלג'יר, והאחרים בספינות שונות, בעיקר מצרפת .
בספטמבר ואוקטובר 1946 גורשו 1,024 מעפילי ארבע חירויות, 611 מעפילי פלמ"ח ו-806 מעפילי ברכה פולד, שהפליגו מאיטליה.
בתחילת נובמבר 1946 גורשו 1,252 מעפילי אוניית לטרון, שהגיעה מצרפת, ובסוף אוקטובר גורשו 3,845 מעפילי כנסת ישראל, רובם יוצאי רומניה והונגריה, שהפליגו מיוגוסלביה.
בפברואר 1947, גורשו 647 מעפילי לנגב ו-796 מהמעפיל האלמוני", שהגיעו מצרפת, ו-1,398 מעפילי חיים ארלוזורוב שקרוב למחציתם עלו משוודיה והאחרים באיטליה.
במרץ גורשו 600 מעפילי בן הכט - ספינת בית"ר מצרפת וכ-700 מתוך 823 מעפילי שבתאי לוזינסקי, שפרצה את המצור והנחיתה מעפילים בחוף ניצנים.
הבריטים שלחו לקפריסין מעל 150 מבני היישוב ואנשי הפלמ"ח שסייעו בהורדה, והזדהו בחקירה כמעפילים.
בסוף מרץ גורשו 1,568 מעפילי אוניית מולדת, ובאמצע אפריל גורשו 2,461 ממעפילי תיאודור הרצל ו-768 ממעפילי שאר ישוב.
במאי גורשו 1,414 מעפילי התקוה ו-1,457 מעפילי מורדי הגטאות.
ביולי גורשו 685 מעפילי י"ד גבורי גשר הזיו שבאו מאיטליה - לפניה יהודה הלוי - 397 מעפילים, ואחריה שיבת ציון 411 מעפילים - כולם מצפון אפריקה.
בספטמבר 1947 גורשו 434 מעפילי אף על פי כן ובאוקטובר גורשו 1,388 ממעפילי אוניית גאולה ו-2,664 ממדינת היהודים.
מעפילי שתי אוניות אלו הובאו ברכבות מכל רחבי רומניה והפליגו מנמל בורגאס בבולגריה.
בנובמבר ודצמבר גורשו 793 ממעפילי קדימה, 893 ממעפילי לא תפחידונו –בהם כ-200 תינוקות – ו-680 ממעפילי כ"ט בנובמבר.
בסוף דצמבר 1947, הופנו הפאנים, אוניות המעפילים "עצמאות" ו"קיבוץ גלויות", שהפליגו עם כ-15,500 מעפילים ביחד מנמל בורגס שבבולגריה, ישירות לנמל פמגוסטה בקפריסין.
הפאנים יורטו על ידי הצי בריטי בנמל המוצא שלהן.
שליחתם ישירות לקפריסין תואמה עם ההגנה ודוד בן-גוריון, מתוך כוונה למנוע שפיכות דמים.
מתחילת שנת 1948 עד סיום המנדט הבריטי גורשו 274 מעפילי ל"ה גיבורי גוש עציון, 670 מירושלים הנצורה, 699 מלקוממיות, 1,002 מבונים ולוחמים, 786 מיחיעם, 799 מטירת צבי ו-550 מנחשון-הקסטל.
על אף שהרעיון לכלוא מעפילים בקפריסין הועלה כבר שנה לפני תחילת הגירוש, לא נעשו במקום הכנות לקבלת המעפילים.
הצבא הבריטי סיפק לעצורים מים, מזון, טיפול רפואי וצרכי יום יום אחרים, אולם אלו סופקו במידה לא מספקת.
בנוסף, לא היו במחנות אמצעי בישול מתאימים למצרכי המזון שסופקו, כך שהכלואים היו על סף רעב רוב התקופה.
כדי להקל על מצבם, שלח הג'וינט משלחת לקפריסין.
בלחץ של משה (מוריס) לאוב (נכתב גם לויב), מנהל פעולות הג'וינט בקפריסין, הוקמה במחנות מרפאת שיניים, שהעניקה טיפולי שיניים לעצורים במימון משותף של הצבא הבריטי והג'וינט.
לאוב כתב שרבים מאנשי הצבא הבריטי שניהלו את המחנות הרגישו אי-נוחות מכך שהם מתעסקים במעצר של אזרחים; הם סייעו לעצורים בלחץ על הדרגים הגבוהים לשיפור תנאי העצורים ואף נתנו לעצורים הקלות בניגוד להוראות.
למשל, אחד המפקדים התיר לילדי מחנה 64 בקסילוטימבו לרחוץ בים בניגוד להוראות.
הוועד למען גולי קפריסין ארגן בארץ ישראל, בסוף שנת 1947, משלוחים של בגדי חורף ונעליים לעצורים במחנות.
מכונית סבבה בתל אביב וקראה ברמקול לתושבי העיר לתרום ציוד למעפילים שגורשו.
ההיענות של תושבי תל אביב הייתה גדולה מהציפיות ובאולם המרכזי של ארגון כסות חורף הצטברו כמויות גדולות של בגדים ונעליים.
אלה מוינו ותוקנו במידת הצורך, לפני שנשלחו לקפריסין.
למחנות הגיעו שליחים תושבי ארץ ישראל, שהגיעו בעיקר מהקיבוצים.
עקב כך, השליחים ניהלו את המחנות בדומה לקיבוץ והקימו בתי ילדים וכפרי נוער.
המתנדבים לימדו עברית, נגינה, מלאכה, לימודי יהדות וארץ ישראל, והכירו לעצירים את הווי הארץ.
הם הפעילו בתי ספר, הקימו תנועות נוער, ואף יסדו סמינר למבוגרים.
עם הגידול במספר השוהים במחנות והקמת מחנות החורף, הוחלט ב"ועד למען גולי קפריסין" ובתנועות המפלגתיות בארץ ישראל שצריך לדאוג יותר לתחום התרבותי של המעפילים.
לשם כך נשלח ב-1947 המחנך והמוזיקאי ד"ר ארנסט הורביץ מבית השיטה, שמונה כאחראי על כל פעילות התרבות במחנות ואף הקים מקהלה ותזמורת.
באחד מהפרויקטים נפתחו סדנאות אמנות שניהלו האמנים זאב בן-צבי ונפתלי בזם.
בן-צבי הפעיל בצריף עץ סדנה לפיסול ובה פעלו מעל 50 פסלים חובבים, שיצרו דיוקנאות בגבס וחימר וכן ריקוע נחושת.
הפיסול נועד, בעיני בן-צבי, לשמש ביטוי לחוויית השואה והעקירה.
בזם יצר עם תלמידיו אלבום של הדפסים ובהם השתקפות של חיי המחנה.
בנוסף הובאו לקפריסין הופעות של יוצרים מארץ ישראל.
באפריל 1948 הגיעו לקפריסין שושנה דמארי ומשה וילנסקי לסבב הופעות.
במחנות נערכו מפעלי תרבות מיסודם של מעפילים.
ביניהם הייתה סדנת האמנות תו-נו (תוצרת נוער), שהקים והפעיל האמן שרגא וייל, מעפיל מאוניית תיאודור הרצל מהשומר הצעיר, עבור קבוצת נערים גדולה.
את התיאטרון האידי ייסד יצחק פאנר מעפיל הפאן יורק, ובו הופיעו השחקנית מרים זוהר ואחרים.
רבים מהמעפילים יצרו מצבות מיניאטוריות להנצחת בני משפחתם שנרצחו בשואה.
המעפילים הפיקו עלונים רבים ובמחנות פעלו ספריות.
לקפריסין נשלחו גם אנשי "ההגנה" והפלמ"ח, שאימנו בחורים צעירים אימוני קרב ושימוש בנשק על מנת להכשירם להיות לוחמים בעת עלייתם ארצה וכן לשם שמירה על הביטחון הפנימי במחנות.
התארגנות סודית זו נקראה "שורות המגינים".
כמו כן נחפרו בחשאיות שמונה מנהרות מתחת לגדרות המחנות, דרכן הצליחו לברוח מאות רבות של עצירים, בקבוצות קטנות, וכן נמלטו עצירים על ידי חיתוך גדרות ויציאה במסמכים מזויפים.
במצטבר מוערך שמספרם הכולל של המעפילים שנמלטו והצטרפו למאמץ המלחמתי, על פי ספרות ועדויות מפקדי המחנות, היה הרבה מעל אלף וכנראה קרוב לאלפיים.
במשך שלוש שנות הפעילות של המחנות שהו בהם 52,000 מגורשים, ו-2,200 תינוקות נולדו במקום.
במהלך כל התקופה יצאו מעפילים ותיקים מהמחנות ועלו לארץ ישראל, על חשבון מכסות העלייה, כך שלא היה זמן בו שהו בו זמנית במחנות למעלה מ-35,000 נפש.
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל במאי 1948 היו במחנות קפריסין כ-24,000 מעפילים שהיו משוכנעים כי תוך ימים ספורים תבואנה ספינות שתיקחנה אותם לישראל.
הסוכנות היהודית ביצעה הכנות לקליטת העולים, ולאור סירוב הבריטים להביא את העצורים באוניות בריטיות, היה על הסוכנות לארגן אוניות להבאת העולים.
משעברו שבועיים והעלייה לא החלה, פנו עצורי קפריסין לאו"ם בדרישה ללחוץ על בריטניה לשחררם וב-7 ביוני קיימו שביתת רעב של יום אחד.
למרות הסירוב הראשוני של הבריטים, העלייה אושרה לבסוף.
במחנות בקפריסין נותרו בסוף יולי 1948 כ-11,000 עולים שלא הורשו לעלות.
המתווך פולקה ברנדוט הציע בתחילת אוגוסט 1948 שישראל תקלוט 100,000 פליטים פלסטינים והוא ישפיע על בריטניה לשחרר את עצורי קפריסין.
העצורים פנו לדעת הקהל בישראל ובעולם, איימו בשביתת רעב ופנו לערכאות משפטיות.
ב-17 בספטמבר 1948 פורסם בקפריסין חוק חדש שנועד להכשיר את המשך החזקת העצורים במחנות.
בדצמבר 1948 הוסכם על מתן רשות ל-300 בחורי ישיבה לעלות לישראל, אולם הדבר התעכב בגלל רצונם של הבריטים להיות בטוחים שאכן בחורי הישיבה לא יתגייסו לצבא.
בסוף דצמבר 1948 הגישו עצורי קפריסין תביעת הביאס קורפוס כנגד השלטונות.
בסוף ינואר 1949, במקביל להכרה הבריטית במדינת ישראל, החל שחרור שארית עצורי קפריסין בשתי הפלגות של האונייה "גלילה" שהגיעה לחיפה ב-25 בינואר 1949.
במקומות אחדים בקפריסין הוקמו אתרי הוקרה לסיוע של בני קפריסין לעצורים במחנות.
שלט ברוח דומה נקבע בכפר קסילוטימבו.
בניקוסיה הוצב לוח "לכבוד 2,200 הילדים שנולדו בקפריסין להורים ניצולי שואה בשנים 1946-1949".
בלרנקה הוקם מוזיאון הנצחת ההעפלה סמוך לבניין הקהילה היהודית בתוך הצריף האחרון שהועתק מהמחנות ושוקם, ובו מוצגים עדויות, תמונות ופריטים.
163 מעפילים מתו במחנות ונקברו בכפר מרגו שבאי.
ב-1970 הועלו עצמותיהם לקבורה בחיפה במבצע מרגו.
ארגון מעפילי קפריסין שהחל פעילותו ב-2016 פועל למען הנצחת המעפילים ותומכיהם והנחלת מורשתם, גיבוש קהילה של כלל המעפילים, המסייעים להם ובני משפחותיהם.
פועל להעלאת המודעות הציבורית לנושא ההעפלה ומחנות קפריסין כולל במדיה ובאינטרנט וכולל מפגשי הנחלה והנצחה בבתי ספר ובמפגשים עם קבוצות אוכלוסייה שונות.
מחנות המעצר זכו להתייחסות בזמר העברי, הן באופן ישיר והן כחלק מהשירה על המאבק למען ההעפלה.
בשיר "זמר לספינה" כותב חיים חפר (לחן דוד זהבי): "ועת האי הבודד יכלאני" כשכוונתו לאי קפריסין.
בגרסת שלונסקי לשיר הרוסי "צ'ובצ'יק" (מלחין לא ידוע) שקיבלה את השם "עכו ארץ ישראל", הוסיפו פלמ"ניקים את השורה: "קַח אוֹתִי אֲפִלּוּ לְקַפְרִיסִין, זֶה בַּדֶּרֶךְ לְאֶרֶץ יִשְׂרָאֵל" (על פי עדות של עמוס רודנר המובא בזמרשת).
במחנה התקיימו חיי תרבות עשירים במסגרתם תורגמו שירים ואף נכתבו שירים מקוריים.
בין השאר, "שיר קפריסין" (מילים ולחן מנחם מנדל בראייר).
שיר נוסף, אף הוא בשם "שיר קפריסין" (מילים יצחק פאנר לחן דב נוי).
מחנה שרגא הוא מחנה צבאי, הממוקם בין נהריה לעכו המשמש כבסיס האם של סיירת גולני ויחידת אגוז.
המחנה קרוי על שמו של סרן , שנפל ביוני 1948 בקרב מול כוחות הצבא העיראקי בעמק הירדן.
שרגא היה איש פלמ"ח וחבר בוועד ההגנה של אזור חיפה, וסגן מפקד גדוד בחטיבת כרמלי.
מחנה שרגא הוקם באזור בו הייתה קיימת התיישבות למן תקופת הברונזה ובאתר ארכאולוגי אשר הועבר מחוץ לתחום הבסיס לאור תלונות רשות העתיקות.
קיימים ממצאים למן תקופה זו ועד לתקופה הממלוכית.
בצמוד למחנה הצבאי פעל החל משנת 1991 עד 2004, חצרות יסף, אתר קרוואנים שהוקם לטובת העולים מאתיופיה וברית המועצות.
מפקדת חטיבת גולני - המפקדה החטיבתית הכוללות את כל יחידות המטה של חטיבת גולני: מודיעין, משא"ן, רפואה, קשר, טנ"א, לוגיסטיקה, אג"ם ומרכז האש.
סיירת גולני - סיירת גולני היא יחידת סיור מובחרת, תפקידה להוות כוח קומנדו חטיבתי ולשפר את יכולות הלוחמה החטיבתיות על ידי שימוש באמצעים ייעודיים.
לוחמי הסיירת מהווים את הכוח הלוחם האיכותי ביותר של החטיבה ונועדו להוביל את החטיבה כולה.
יחידת אגוז - יחידת קומנדו יבשתי הכפופה לחטיבת עוז.
היחידה מתמחה בפעילות יבשתית מורכבת,לוחמת גרילה לחימה בשטחים סגורים, בסבך, שדאות, הסוואה ועוד.
| שם = מחנה שבטה
| כיתוב סמל = תג חיל התותחנים המאגד בתוכו גם את חטיבת האש שבטה
| מוטו = מקצוענות באש וביבשה
| סוג = בסיס הדרכה
| מקים היחידה = יעקב מידד
| מפקדים = ראו בהמשך
| כינוי = חטיבת האש שבטה""
| בסיס האם = מחנה שבטה
גדוד הפיקוד (בעבר גדוד 451)
}}מחנה שבטה הוא מחנה צבאי ובסיס הדרכה של צה"ל אשר ממוקם בנגב, סמוך לתל שבטה.
הבסיס ידוע בעיקר בזכות בית הספר להפעלת אש של חיל התותחנים השוכן בתחומו, שבו מתבצעות הכשרות שונות הקשורות לדרגים השונים, ותפקידים בחיל.
בבית הספר להפעלת אש מתקיימות במקביל כל ההכשרות של חיל התותחנים החל משלב הטירונות, דרך קורס המפקדים ועד קורס הקצינים של החיל.
האגד מחולק לגדודים, מגמות ואגפים.
בעבר המחנה היה נקרא ביסל"ת (בית הספר לתותחנות שדה) וגם בה"ד 9 (בסיס הדרכה 9).
מחנה שבטה החל את דרכו כהיאחזות נח"ל שהוקמה ב-18 ביוני 1956 וננטשה בתחילת נובמבר של אותה שנה.
את ההיאחזות החליף קורס מ"כים (גדוד 906) של הנח"ל, שישב במקום עד לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנות השבעים המוקדמות היה חלק מבית ספר לשריון והתקיימו בו קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
כמו כן, למשך תקופה קצרה בשנות ה-80 הבסיס שימש את מפקד החיל.
המחנה החל לשמש כבסיס ההדרכה הראשי של חיל התותחנים לאחר מלחמת יום הכיפורים.
ב־1993 עבר אליו גם ענף טירונות החיל מבט"ר חת"ם שבשומרון.
ב-2015 בוצעו עבודות לבנייה מחדש של המחנה.
שטחו צומצם ומתפרס עכשיו על פני כ-800 דונם במקום כ-1,760 דונם לפני תחילת העבודות.
ב-2016 הפך בסיס ההדרכה גם לאגד סדיר ואוחד לתוכו אגד המילואים "עוצבת שלהבת האש".
ב-2019, עקב העברת כפיפיות לפיקוד האימונים וההכשרות בזרוע יבשה כחלק מתר"ש תנופה, התפרק האגד מלהיות אגד ארטילרי מבצעי וכיום הוא משמש כבית הספר לתותחנות וסיוע אש ביבשה בלבד.
ב־2026 הוחלט במסגרת תר"ש חושן שבית הספר ישמש כחטיבת אש בחירום תחת אוגדת ההכשרות (38).
הגדול מבין ענפי האגד, בו מתקיים שלב הטירונות לכל חיילי חיל התותחנים.
בבא"ח עוברים הלוחמים הכשרת רובאי ברמת 03 וקורס עיוני בתחום בו עוסקת היחידה אליה משתייכים.
גדוד הבא"ח מחולק לשתי מגמות, "שקד" ו"שיטה" ובכל מגמה 4 פלוגות (סה"כ 8 פלוגות הכשרה) כאשר כל פלוגה משתייכת ליחידה אחרת בחיל.
מגמת שקד - סוללת "גולן" (הרעם 334 MLRS, עיטם 611) פלוגה 214 (כוללת את ההכשרה של היחידות המובחרות המסווגות מורן, מיתר, וזיק 5252) פלוגת להב (יחידת רוכב שמיים והמסלול הייעודי לקצונה "מטאור"), פלוגת "ברק" (תומכ"ל).
כמו כן לוחמי הל"א מבצעים עם אחת הפלוגות את ההכשרה הבסיסית.
+שםתקופת כהונההערותשי ברובינדר2004-2007יורם כנפו2007-2009לימים ראש מטה פיקוד הצפוןרמי אבודרהם2009 - 2011לימים ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקהגיל אדוטלשעבר מפקד יחידת מיתרדוד גטניו2018-2016יותם בורשטיין2018 - 2020לימים מפקד עוצבת התבוראסף רחמיםיולי 2020 - אוקטובר 2022רועי כץאוקטובר 2022 - אוקטובר 2024לימים מפקד גדוד 402אור קסלראוקטובר 2024-לשעבר מפקד גדוד 334
בשנת 2021 הוחלט על שילוב גדוד מפקדים (451) (ענף מפקדים) וענף קצינים (קורס יסוד).
הענף משמש להכשרת מפקד הצוותים (מפקדי כיתה- מ"כים) של חיל התותחנים ובנוסף מתקיים בו שלב ההשלמה החילית של צוערי חיל התותחנים בכל יחידות החיל.
הענף מכיל בתוכו 5 סוללות (פלוגות) הכשרה כאשר 3 מהן שייכות לקורס המפקדים, ו-2 לקורס הקצינים.
בקורס המפקדים כל פלוגה מחולקת לשתי פלגות (מחלקות) המייצגות יחידות אחרות בחיל.
בקורס הקצינים ישנן 2 סוללות כאשר כל אחת משתייכת לתחום ויחידה אחרת בחיל התותחנים.
סוללת עמדה הכוללת את מגמת המערך הרקטי (גדוד 334), מגמת המערך הקני ומגמת מערך האיכון (גדוד 611).
מנגד סוללת הפעלת אש כוללת את מגמת קישור (קש"א) ומגמת רוכ"ש.
כל יחידות החיל מבצעות את הכשרת הפיקוד - ברמת המ"כ (למעט רוכ"ש) והמ"מ מלבד יחידות אגד 214 ויחידה 5252 אשר מבצעים את הכשרתם בבסיסייהם.
מפקדי גדוד 451 - לימים ענף הפיקוד
+שםתקופת כהונההערותעומר שרוןלימים מפקד בית הספר לתקיפה רב זרועיתגדי דרור2015 - 2017לימים מפקד עוצבת עמוד האששגיא פינק2017 - 2018לימים מפקד עוצבת התקומהתומר ז'ורנו2018 - 2020אביב נוף2020 - 2022אל-חי כהן2022 -אורן פיטוסי2024-
ענף המרכז בתוכו את כל פלח ההדרכה בבה"ד, הענף מחולק למדורים כאשר כל מדור אמון על הדרכה של תחום אחר בחיל:
מדור תותחן, מדור נט"ר, מדור רקטי, מדור תק"א, מדור ניהול אש, מדור הפעלת אש ומדור איכון ומטאורולוגיה.
בכל מדור משרתות בין 5 ל-10 מדריכות אשר עוברות הכשרה בהתאם לתחום בו עוסק המדור.
תחת הענף עוברות המדריכות גם את קורס המדריכות (קמ"ד חת"ם) הכולל בתוכו טירונות 02.
ענף נמצא תחת הבא"ח, והמדורים מחולקים בין מגמותיו על פי שיוך ליחידות.
מרכזת את כל הנדרש מחטיבה סדירה החל ממחלקת לוגיסטיקה ואפסנאות, משא"ן, מרפאה, נשקייה, מחלקת רכב, טנ"א, גפ"ה (גף פיתוח הדרכה), פלחי"ק 5304 (תקשוב), מדור קליעה ומדור כושר קרבי.
מפקד המחנה הוא שחר עטיה.
היא פלוגת הקשר והתקשוב של האגד.
הפלוגה אחראית על הפעלת אמצעי הקשר, התקשוב והשו"ב במפקדת החטיבה ובענפים, לפלחי"ק משמש גורם חשוב בביצוע המשכיות באגד.
בנוסף הפלוגה אחראית לפריסה והקמת מפקדות וחמ"לי האגד, וחפ"ק מפקד אגד.
הפלוגה מורכבת מ-6 מחלקות מקצועיות: אלחוט, שו"ב, כ"ס, קצ"ק, מדריכות תקשוב (תק"א-תקשורת ארטילרית).
ענף הפעלת אש ורוכ"ש (בית ספר לאת"ר לשעבר)
הוקם ב-2019, מהווה בית ספר להכשרת לוחמי יחידת רוכב שמיים (רוכ"ש - כאשר הפעילות המבצעית מתבצעת תחת עוצבת עמוד האש) ויחידת מיתר ומכשיר את דורשי האש ביבשה ובניהם את מש"קי תקיפה.
בעבר, שימש להכשרת יחידת את"ר (איסוף תקיפה רשתי) הידועה גם כ"דיה" כחלק ממסגרת הקמת המערך בחיל התותחנים אך לאור פירוקה של דיה הוחלט לסגור את פלוגת ההכשרה שלה ולפזר את החניכים כמש"קי תקיפה בחטיבת גבעתי ובחטיבת הצנחנים.
במרץ 2021 נפתח המחזור הראשון של מסלול "מטאור" - מסלול ייעודי לקצונה לכלל מערכי חיל התותחנים.
הכשרת חניכי המסלול לאחר הטירונות בנושאי הפעלת האש, פיקוד ומנהיגות מתבצעות תחת הענף.מפקד הענף הנוכחי''' הוא סא"ל מתן תשובה.
מחנות גלילות הם בסיסים צבאיים של צה"ל הנמצאים ברמת השרון, מצפון-מזרח למחלף גלילות.
הבסיסים, ששטחם הכולל 1,870 דונם, כוללים את הבסיס המרכזי של יחידה 8200, "מחנה הרצוג" המאכלס את בה"ד 15 - בית הספר למודיעין של אמ"ן, ו"מחנה דיין" המאכלס את המכללות הצבאיות.
מקור השם למחנות הוא היישוב לשעבר גלילות, מעברה ששכנה בתחום הכפר הערבי אג'ליל, שתושביו נטשו אותו בגלל פחד מפעולות איבה במהלך מלחמת העצמאות.
אחד הבסיסים הראשונים במקום היה בית הספר להנדסה צבאית.
בשנת 1952 עברה לבסיס זה יחידה "ש.מ.
סמוך למחנות אלו שוכן גם מטה המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
כמו כן שוכנים לידם המרכז למורשת המודיעין ואתר ההנצחה לחללי קהילת המודיעין.
בשנת 2008 הוחלט לפנות את רוב מתחם גלילות.
לפי התכנון, תהליך העברת אגף המודיעין לקריית המודיעין כחלק מהעתקת בסיסי צה"ל לנגב היה אמור להתבצע בעלות מוערכת של 25 מיליארד ש"ח.
במקום תוכננה בנייה של בתי מגורים ושטחי משרדים ותעסוקה.
לאחר דחיית המעבר מספר פעמים הוחלט שהפינוי יתרחש בין 2026–2028 בשלוש פעימות.
למרות ניסיון צה"ל לשכנע את אנשי המודיעין לעבור לדרום, 97% מאנשי הקבע ב-8200 אינם מוכנים להעתיק את מקום מגוריהם.
לשם כך נאלצו בצה"ל לשכור משרדים באזור המרכז כדי שלא לאבד את כוח האדם האיכותי.
ב-27 באוקטובר 2024 (במהלך מלחמת חרבות ברזל) התרחש פיגוע דריסה בתחנת אוטובוס במתחם, בו נהרג אדם ונפצעו 40. חיילים שהיו במקום חיסלו את הנהג המפגע ביריות.
מחנה שְׁדֵמָה (בעבר כונה מחנה בית סאחור) הוא מחנה צבאי השוכן מזרחית לעיירה הפלסטינית בית סאחור ומערבית לדאר סלאח.
המחנה נמצא מערבית לכביש 398 באזור שבין שכונת הר חומה בירושלים ותקוע.
הפלסטינים מכנים את המקום "עוש ע'ראב" ("קן העורב").
המחנה הוקם על ידי הבריטים בתקופת המנדט, ושימש את צבא ירדן במהלך השלטון הירדני ביהודה ושומרון.
לאחר כיבוש יהודה ושומרון בידי צה"ל במלחמת ששת הימים היה המחנה נטוש.
ב־1969 הודיע הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון על כוונתו לתפוס את המחנה.
המחנה שימש כבסיס הקבע של גדוד הנח"ל המוצנח (גדוד 50) של חטיבת הצנחנים.
בהמשך, שימש כבסיס הנדסה ושריון וכונה בשם "שדמה".
בשנות האינתיפאדה שימש כבסיס תצפית.
ב־2022 הוקם מטווח בסמוך לבסיס.
בשנים לאחר נטישת המקום התנהל מאבק על השטח בין תושבי גוש עציון לתושבי בית לחם, וב-2025 הוקם במקום מאחז בשם שדמות בית לחם.
באותה שנה החליט הקבינט המדיני-ביטחוני להסדיר אותו, ונתן לו את השם הזמני "יציב".
מחנה רֵעִים הוא מחנה צבאי של צה"ל אשר ממוקם במערב הנגב, סמוך לקיבוץ רֵעִים.
הבסיס מאז שנת 2009 משמש כבסיס האם של אוגדת עזה שעברה אליו בעקבות פריסת צה"ל החדשה שהתהוותה בעקבות תוכנית ההתנתקות.
בטבח שבעה באוקטובר התרחש במחנה קרב בין גששי האוגדה לבין גדודי עז א-דין אל-קסאם של החמאס.
ראשיתו של מחנה רעים כבסיס שהייה ארעי בתקופת ההתנתקות.
מחנה הקבע הוא תוצאה של תהליך תכנון שהחל בשנת 2005 בעקבות הכוונה של צה"ל לסגת משטחי רצועת עזה.
כחלק מהמהלך, הוחלט כי כל כוחות צה"ל ירוכזו בפריסה החדשה במחנה אחד.
את המחנה תכנן האדריכל צבי מוססקו וחנוכתו התקיימה בשנת 2009 לאחר שמפקדת האוגדה ומפקדות החטיבות המרחביות הכפופות לה עברו לשכון בו.
מבני הרווחה במחנה מומנו בעזרת תרומות של יהודים מארצות הברית באמצעות האגודה למען החייל (אדריכל מנהל: רמי יוגב).
במחנה מבני ציבור שבנייתם סובסדה באמצעות כספי תרומות שהתקבלו ממספר משפחות יהודיות בארצות הברית; סך תרומות אלה עמד על 50 מיליון שקלים מתוך 185 מיליון השקלים שעלתה הקמת המחנה כולו.
ב-7 באוקטובר 2023 במהלך היום הראשון למלחמת חרבות ברזל חדרו מחבלי חמאס לבסיס, רצחו לוחמים ולקחו בשבי אחדים מהם.
לאחר 13 שעות של לחימה השיג צה"ל שליטה על הבסיס.
בנובמבר 2023 נחנך מחדש חדר חמ"ל לתצפיתניות של גדוד 414.
מחנות הריכוז אולדרני היו מחנות כליאה לאסירים, אשר הופעלו על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה בתקופת כיבוש איי התעלה שבתעלת למאנש.
איי התעלה היו החלק היחיד באיים הבריטיים אשר נכבש על ידי הורמאכט שהיה צבאה של גרמניה הנאצית.
הנאצים בנו מחנות ריכוז באי אולדרני, שהיו למעשה מחנות ריכוז משניים הכפופים למחנה הריכוז נוינגמה שליד המבורג שבגרמניה.
ארגון הטוט הנאצי הפעיל מחנות אלה כמחנות עבודת כפייה לבניית בונקרים, עמדות תותחים, מקלטים, וביצורי בטון.
מחנות ריכוז אלו החלו לפעול בינואר 1942, והחזיקו באוכלוסיית אסירים כוללת של כ-6000 בני אדם.
במחנות ריכוז אלה הוחזקו רוסים, פולנים, יהודים, ושבויי מלחמה, ומעל 700 אסירים קיפחו את חייהם תחת עבודת הכפייה והיחס האכזרי של אנשי האס אס אשר שלטו במחנות אלה.
המחנות הפסיקו לפעול ביוני 1944.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוגש כתב אישום לבית דין צבאי נגד מקסימיליאן ליסט (Maximilian List) אשר היה אחד ממנהלי מחנות ריכוז אלו.
בסופו של דבר הוא לא עמד לדין, וכנראה חי בעיר המבורג שבגרמניה עד מותו בשנות ה-80 של המאה ה-20.
מחנה שְטרָסהוֹף (Strasshof) באוסטריה היה מחנה קליטה ותחנת מעבר ליהודים מגורשים, לפני העברתם לעבודות כפייה, בשלהי מלחמת העולם השנייה.
ב-1944, בעיצומו של הגירוש המהיר של יהודי הונגריה אל מחנות ההשמדה, התקיים משא ומתן על העברת כסף וסחורות לגרמנים תמורת שחרור יהודים – העסקה שכונתה סחורה תמורת דם.
במסגרתה הסכים אדולף אייכמן להתיר לקבוצה נבחרת של יהודים להגר אל מחוץ לשטחי הכיבוש הגרמני.
כמחווה של רצון טוב הסכים גם "להקפיא" מספר משלוחי רכבות, שנוסעיהן היהודים היו אמורים להישלח לאושוויץ, ולהחזיקם באופן זמני במחנות עבודה.
בעת ניהול המשא ומתן, פנה ראש עיריית וינה, קרל בלשקה, שעירו סבלה ממחסור בידיים עובדות עקב גיוס הגברים למלחמה, אל "המשרד הראשי לביטחון הרייך" וביקש שישלחו אליו יהודים לעבודות כפייה.
'המשרד' נעתר לבקשה וביוני 1944 ניתנה הוראה להסיט ממסלולן המקורי לאושוויץ מספר רכבות משא עמוסות כל אחת בלמעלה מ-3,000 יהודים לעבר מחנה שטרסהוף.
מחנה שטרסהוף הוקם סמוך לעיירה אוסטרית קטנה באותו שם, השוכנת כ-20 ק"מ מזרחית לווינה.
עוד בתחילת מלחמת העולם השנייה הוכשר שטח המחנה והוקמו בו שורות צריפים בתוך מתחם מגודר היטב.
המחנה והצריפים, שמשו כמקום משכנם של אסירי עבודה ושבויי מלחמה, אוקראינים ורוסים, במשך כל שנות הלחימה.
מיקומו על צומת דרכים מרכזית, אפשר לאנשי האס אס לעשות בו שימוש מיידי עם בואם של "המשלוחים המוקפאים".
כ-21,000 איש הגיעו אל המחנה, רובם מגורשים, יהודי הונגריה.
בהגיעם שהו בו מספר ימים ועברו מיון – הבריאים והכשירים לעבודה הועברו לפיקוח של מרכז מנהלי בווינה, בראשותו של הרמן קרומיי, ונשלחו לשמש ככוח עזר בעבודות בנייה, חקלאות, ניקיון ותחזוקה.
המגורשים עבדו בחוות חקלאיות, בכפרים, במוסדות ציבור וברחובות וינה וערים אחרות במזרח אוסטריה.
הם חיו בקרב בני העם האוסטרי, נתונים למרותם של אזרחים או פקידי ממשל, והתגוררו בקבוצות או כיחידים בתחומי המקום בו הועסקו.
רוב היהודים מ"מגורשי שטרסהוף" ניצלו ממוות בטוח ושרדו את המלחמה.
בין המגורשים היה גבוה במיוחד מספרן של משפחות גרעיניות שנותרו בחיים.
בגלל אופיו של הגירוש ההמוני והמהיר מהונגריה, הועלו הורים עם ילדיהם אל הרכבות, בהמוניהם, הישר מנקודות איסוף ללא מיון מקדים.
כך הגיעו לשטרסהוף משפחות בהרכב מלא או חסר.
עובדה זו השפיעה גם על הקריטריונים למשלוח המגורשים לעבודות - אחד הקריטריונים שנקבעו היה כי משפחה בה לפחות מחצית מילדיה כשירים לעבודה, תישלח כולה לעבודות הכפייה.
מחנה שטרסהוף פעל עד סוף שנת 1944, עת הופצץ על ידי כוחות בנות הברית.
מחנה שבויים הוא מתקן כליאה לחיילי אויב אשר נפלו בשבי בזמן מלחמה.
אמנות בינלאומיות קובעות כי אין לפגוע בחייל בצבא אויב שנכנע וחדל להוות איום, וכן אין להעמידו למשפט.
חייל כזה נחשב שבוי, ועל-פי החוק הבינלאומי יש להחזיקו בתנאים סבירים עד תום המלחמה או עד להסדר כלשהו בין המדינות.
הגוף הבינלאומי המפקח על תנאי החזקתם של שבויים ועל יצירת קשר בינם לבין קרוביהם הוא הצלב האדום הבינלאומי.
לפי האמנות הבינלאומיות השבויים מוחזקים במחנה בתנאי כלא רק על מנת למנוע את בריחתם ולא כצעד ענישה או נקמה, עד לסיום המלחמה וחתימת הסכם לחילופי שבויים בין המדינות.
לרוב השבויים מקבלים מדים מיוחדים, אך ניתן להם לשמור על דרגתם ולשמר את ההיררכיה הצבאית הפנימית.
קצינים זוכים לרוב ליחס טוב יותר מחוגרים.