tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם ממיטת חוליו סירב להפסיק את המצור על העיר הקנדית עד שחרורו באפריל 1776. ארנולד הוצב בפיקוד על מונטריאול בזמן שהחלים, עד אשר כל הכוחות האמריקנים נסוגו מקנדה ביוני 1776.
בסופו של דבר הועלה ארנולד לדרגת בריגדיר גנרל, וב-1776 פיקח על בנייתן של ספינות התותחים הראשונות של ארצות הברית שבדרך בווייטהול, ניו יורק, שמאוחר יותר נודעה בכינוי "מקום הולדתו של חיל הים האמריקאי".
ב-1777 הגיע לקונגרס הקונטיננטלי לצורך קידומו לדרגת מייג'ור גנרל.
תחת פיקודו של הגנרל הורשיו גייטס (שהיה מועמד להחליף את הגנרל ג'ורג' וושינגטון בתפקיד ראש המטה הכללי) מילא ארנולד תפקיד חשוב בניצחון בקרב סרטוגה בהובילו התקפה על הקו הבריטי, אף על פי שביצע זאת ללא פקודות מתאימות ושוב נתקל בבעיות עם מפקדים אחרים.
סוסו נורה בזמן שכינס את חייליו, ונפל על רגלו הפצועה.
ארנולד קיבל סוס חדש מהקונגרס, אך מצבה של רגלו נעשה בלתי-הפיך והוא הפך לנכה.
הגנרל ג'ורג' וושינגטון הפקיד את ארנולד המחלים כאחראי על פילדלפיה לאחר שהבריטים פינוה.
שם פגש את פגי שיפן, נישא לה ב-9 באפריל 1779, וממנה נולדו לו ארבעה בנים ובת.
כחבר של הגנרל וושינגטון, ארנולד שימש מטרה נוחה עבור מתנגדיו של מפקד הכוחות המורדים.
הוא נשפט בבית דין צבאי מספר פעמים.
ראוי לציון המשפט ב-1 ביוני, בעקבות ויכוח עם הרשויות האזרחיות.
הוא נוקה מכל חשד מלבד אישומים מינוריים וננזף קלות על ידי וושינגטון.
אך ארנולד כעס גם על נזיפה קלה זו, אף על פי שבדיעבד היסטוריונים טוענים כיום שעיסוקיו בפילדלפיה מושחתים הרבה יותר ממה שסברו.
בעקבות הניצחון האמריקני בסרטוגה, הגנרל וושינגטון והקונגרס הקונטיננטלי כרתו ברית עם הצרפתים כנגד בריטניה.
ארנולד, שלחם כנגד כוחות צרפתים במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, היה חשדן כלפי הקתולים הצרפתים, והתנגד בחריפות להסכם זה.
הוא חש שעל המושבות המורדות לנהל בעצמן את מלחמת העצמאות שלהן, ולא בהתערבות כוחות צרפתים.
בנוסף, הוא היה משוכנע שבריטניה תיכנע לדרישות המושבות ותיתן להם את כל אשר ביקשו טרם הכרזת העצמאות.
ארנולד, שכבר שקע בחובות ובעסקאות מפוקפקות, התכתב באותה עת עם המייג'ור הבריטי, ג'ון אנדרה (מרגל בריטי בפני עצמו), ששפט את אשתו בזמן הכיבוש הבריטי בפילדלפיה.
כמו כן הוא נפגש עם אן בייטס, מרגלת בריטית.
ב-1780 ניהל ארנולד משא ומתן עם הגנרל הבריטי הנרי קלינטון, על העברת מבצר וסט פוינט בניו יורק לרשות הבריטים, תמורת כ-20,000 לירות שטרלינג (בערך 4,500,000 ש"ח כיום).
כשהוא נכה חלקית ניצל ארנולד את מצבו הבריאותי על-מנת להבטיח את תפקידו כמפקד מבצר וסט פוינט.
תוכניותיו נתגלו כאשר מייג'ור אנדרה נתפס ב-23 בספטמבר 1780, עם המסמכים המפלילים במגפו.
תפיסתו של ג'ון אנדרה הייתה כה משמעותית, שעיטור מיוחד, ששמו "מדליון הנאמנות", הוענק לכל מי שלקח חלק בתפיסתו.
משנודע לו על תפיסת חברו, ברח ארנולד והצטרף אל הכוחות הבריטים.
אשתו של ארנולד העמידה פנים שהיא חפה מפשע, ובאישורו של וושינגטון נשלחה לפילדלפיה.
בניגוד אליה, שני עוזריו של ארנולד בווסט פוינט, ריצ'רד ואריק ודייוויד פרנקס, נחשדו במעורבות בקנוניה ונאסרו, אך מאוחר יותר נוקו מכל החשדות והמשיכו לשרת בצבא.
ארנולד קודם לדרגת תת-אלוף בצבא הבריטי ונטל חלק במספר קרבות כנגד הכוחות המורדים.
קרב ראוי לציון התרחש ב-5 בינואר 1781, כשהעיר ריצ'מונד בווירג'יניה נשרפה כליל בידי כוחות הצי הבריטי, שהובלו על ידי ארנולד.
בקונטיקט, מושבת הולדתו, הוא שרף ספינות, מחסנים ואת רוב ניו לונדון, אז נמל חשוב.
לאחר המלחמה עבר ארנולד עם משפחתו ללונדון, אך מעולם לא היה אמין לחלוטין בעיני המקומיים.
בנוסף, כיוון שמבצר וסט פוינט לא הועבר לידי הבריטים בסופו של דבר, קיבל רק 6,000 לירות שטרלינג.
משנת 1775 סבל ממחלת השיגדון.
ארנולד מת ב-14 ביוני 1801, לאחר ארבעה ימים שבמהלכם סבל מהזיות.
האגדה מספרת כי על ערש דווי ביקש להיטמן במדי חייל המושבות המורדות.
הוא נטמן בהלוויה אזרחית סמוך לכנסיית מריה הקדושה בלונדון.
מאוחר יותר נקברו סמוך לו גם אשתו ובתו.
שרידיו הועברו מקברו לקבר המוני לאחר כמאה שנים, עקב שיפוץ הכנסייה וטעות ברישומיה.
בארצות הברית עצמה, הפך השם בנדיקט ארנולד למילה נרדפת לבוגד.
את ההסבר למעשיו הוא פרסם במכתב הפתוח שכותרתו "לתושבי אמריקה".
במכתב לחברו לשעבר, ג'ורג' וושינגטון, הוא כתב: "הייתה זו אהבה לארצי שהניעה אותי להתנהגותי הנוכחית, אולם זה עלול להיראות לא עקבי לעולם, שלעיתים רחוקות בלבד שופט אדם כהלכה לפי מעשיו".
בשדה הקרב בסרטוגה, הנמצא כיום בפארק הלאומי-היסטורי סרטוגה, ניצבת אנדרטה לזכרו של ארנולד, אך שמו לא מוזכר בה באופן מפורש.
על "אנדרטת המגף" נכתב: "לזכר החייל המבריק ביותר של הצבא הקונטיננטלי, שנפצע באורח קשה בנקודה זו, תוך שזכה עבור בני ארצו בקרב המכריע ביותר ב, ועבור עצמו בדרגת מייג'ור גנרל".
באנדרטת הניצחון בסרטוגה יש ארבע גומחות, בשלוש מהן פסלים של הגנרלים גייטס, סקיילר ומורגן.
בשטח האקדמיה הצבאית של צבא ארצות הברית בווסט פוינט ישנם לוחות המנציחים את כל הגנרלים אשר שירתו במהפכה האמריקנית.
על לוח אחד מוזכרים רק הדרגה, "מייג'ור גנרל", ותאריך, "נולד ב-1740", אך ללא שמו של ארנולד.
הבית שבו גר ארנולד במרכז לונדון עדיין קיים, ועליו לוח המתאר את ארנולד כ"פטריוט אמריקני".
באוניברסיטת ניו ברנזוויק בפרדריקטון שבקנדה ישנו "חדר בנדיקט ארנולד", ובו מוצבים על הקירות מכתבים מקוריים של ארנולד.
בשנת 2003 יצא סרט הטלוויזיה "שאלה של כבוד" (A Question of Honor) בכיכובם של איידן קווין וקלסי גראמר, המביא את סיפורו של בנדיקט ארנולד.
בסרט מוצגת דמותה של אשתו השנייה של ארנולד, פגי, כזו המשכנעת אותו לחצות את הקווים, בעיקר על רקע העובדה כי הקונגרס הקונטיננטלי אינו מעריך מספיק את הישגיו ולא מוכן להחזיר לו את הוצאותיו הכספיות הגבוהות.
בנוסף ישנו דגש רב על מערכת היחסים המיוחדת בין ארנולד לג'ורג' וושינגטון - השניים מוצגים כידידים קרובים.
בנדיקט אנדרסון (26 באוגוסט 1936 בקונמינג שבסין – 13 בדצמבר 2015 בבאטו שבאינדונזיה) היה חוקר אמריקאי של מדע המדינה ויחסים בינלאומיים, פרופסור אמריטוס ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת קורנל.
אנדרסון נודע בשל התמחותו בדרום-מזרח אסיה בכלל ואינדונזיה בפרט ונתפרסם בפרט בשל ספרו בנושא לאומיות: "קהיליות מדומיינות".
אנדרסון נולד בקונמינג, בירת מחוז יונאן שבסין.
אביו ג'יימס היה ממוצא אנגלו-אירי ושירת במכס ואמו ורוניקה הייתה ממוצא אנגלי.
ב-1941 עברה משפחתו לקליפורניה בארצות הברית, שם הוא גדל וקיבל את חינוכו הראשוני.
אנדרסון למד באוניברסיטת קיימברידג' שבבריטניה.
ב-1957 קיבל את תואר ה-BA בלימודים קלאסיים.
בהמשך לימודיו פנה ללימודי פוליטיקה אסיאתית כשהוא מתמחה באינדונזיה.
את עבודת הדוקטורט עשה אנדרסון באינדונזיה עצמה, בה שהה במהלך ההפיכה הצבאית בה עלה לשלטון סוהארטו ותיארה בעבודתו.
אנדרסון פרש בספרו "קהיליות מדומיינות" את גישתו ואת הפרשנות האישית שלו לצמיחתה של הלאומיות, כשהוא מתאר את הצמיחה לאורך מאתיים שנה.
לדעת אנדרסון הלאומיות היא תופעה מודרנית שראשיתה במחוזות של הכתר הספרדי בדרום אמריקה.
בזמן מלחמות נפוליאון בראשית המאה ה-19, נכבשה ספרד על ידי צבאות נפוליאון.
הריק השלטוני שנוצר במחוזות הכתר הספרדיים בדרום אמריקה הוביל ליצירת 16 מדינות לאום חדשות באזור זה על בסיס המחוזות הקולוניאליים הקודמים בין השנים 1810–1824. מלחמות עצמאות אלו הובלו על ידי חוזה דה סן מרטין וסימון בוליבר.
לדעת אנדרסון, לאחר שנוצר הדגם של מדינת לאום, הוא "נשדד" על ידי המעצמות האירופאיות שראו בכך דרך להתמודד עם משבר הלגיטימציה של המלוכה בתקופה המודרנית.
במקום להמשיך להציג את עצמם כ"מלכים בחסד האל", מלכי אירופה החלו להציג את עצמם כנציגים ההיסטוריים של האומה.
ביקורת רבה נמתחה על תיאורו של אנדרסון שאיננו מבהיר היטב מהי התופעה הלאומית שעליה הוא מדבר ועל כן מציג תמונה היסטורית לא בהירה.
אחת ההשפעות של אנדרסון הייתה ביצירת המונח "קהיליה מדומיינת".
לא פעם מצוטט מונח זה במשמעות של זיוף או הונאה אך לא לכך כיוון אנדרסון.
לדבריו, קהיליה מדומיינת היא תודעת שייכות שאיננה מבוססת על היכרות אישית ישירה אלא על פעולת דמיון.
כך למשל, בימי הביניים, הקבוצה הדתית הייתה הקהיליה המדומיינת של רוב האנשים (שהרגישו קרבה ושייכות למי שהוא קתולי כמוהם או אורתודוקסי כמוהם או מוסלמי כמוהם וכדומה).
מסיבות שונות, שאותן מנתח אנדרסון בהרחבה, הקהיליה המדומיינת בתקופה המודרנית התחלפה – מקהיליה דתית לקהיליה לאומית.
מעתה למשל, צרפתי קתולי ירגיש קרוב לכל הצרפתים גם הפרוטסטנטיים, לעומת ימי הביניים שבהם הרגיש קרוב לכל הקתולים בעולם, גם אם אינם צרפתים.
אנדרסון מנתח את צמיחת הלאומיות בצורה מטריאליסטית.
הוא מונה את תפוצת השפה ומהפכת הדפוס כזרזים המרכזיים למהפכה הלאומית בגרסתה האירופית.
אחיו הוא האינטלקטואל המרקסיסט פרי אנדרסון .
קהיליות מדומיינות, 1983. יצא בעברית בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה ב-1999
הבנדייראנטס (בפורטוגזית: Bandeirantes; bandeira – "דגל", bandeirantes – "נושאי הדגל") הוא שמם של חברי משלחות (בנדיירס) שחקרו את מרחבי ברזיל במאה השבע עשרה בחפשם עבדים, זהב, ויהלומים.
הם התקדמו לאורך הנהרות עד לריו דה לה פלטה ונהר האמאזונס.
במסגרת פעילותם הקימו כמה מושבות הקיימות עד ימינו.
המשלחות נקראו "בנדיירס" או "אנטרדאס" (entradas).
אלו האחרונים היו משלחות ממלכתיות ורשמיות, בעוד שהבנדיירס מומנו בידי גורמים עסקיים באופן פרטי.
משלחות הבנדיירס העיקריות יצאו מסאו פאולו ובזכותן סופחו לברזיל שטחים גדולים של פנים היבשת, וגבולה של ברזיל הורחב הרבה מעבר לקו הגבול שנקבע בחוזה טורדסיאס שהסדיר את התביעות הטריטוריאליות הספרדיות והפורטוגליות.
בין השטחים שצורפו לברזיל בזכות הבנדיראס נמנות מדינות המחוז גויאס, מאטו גרוסו, חלק גדול ממינאס ז'ראיס, ריו גראנדה דו סול, פרנה וסנטה קטרינה.
בזכות הישגים אלה זוכים הבנדיירס עד היום לכבוד והערכה בברזיל.
האנדרטה המרשימה ביותר לפועלם היא ה"מונומנטו אאוס בנדיראנטס" של הפסל הצרפתי ויקטור ברשרה הניצב בפארק איבירפוארה בסאו פאולו ומציג את ההרכב המגוון של משלוח הבנדיראס מאירופאים, ילידים ושחורים.
בשל כוונתם לשעבד את ילידי היבשת לעבדות, היו הבנדייראנטס במאבק מתמיד עם הישועים, אשר ארגנו את הילידים בקומונות, העניקו להם השכלה אירופית ופרשו עליהם את חסותם.
השתתפות במשלחות הבנדייראנטס הייתה מסוכנת מאוד, רבים מחבריהן לא שבו מן המשימה, חלקם נפלו קורבן לילידים, את האחרים הכריעו מחלות והכשות נחש.
הם נהגו להצטייד במאניוק, תירס, שעועית, ובשר מיובש.
המשלחות נתמכו בידי עבדים, ונמשכו תקופות זמן ממושכות.
הבנדיירס חדרו למעמקי הג'ונגלים, על פי רוב בכך שהתקדמו לאורך נחלים ונהרות או שעקבו אחר שבילי הילידים.
כך למשל שימש אותם הריו טיאטה כדי להגיע אל פנים היבשת ואל סאו פאולו.
המשלחות חצו את כל רחבי ברזיל: הבנדייראנטה אנטוניו רפוסו טווארס הגיע מסאו פאולו לאמאזונס, פרנאו דיאס פאיס וחתנו בורבה גאטו הגיעו למינאס ז'ראיס של היום והקימו שם מושבות רבות, ברטולומאו בואנו דה סילבה ("אניאנגוארה") גילה זהב בגויאס של היום.
בֶּנְדִין (בפולנית: Będzin, בנדז'ין; בגרמנית: Bendzin, Bendsburg; ביידיש: בענדין) היא עיר בחבל זגלמביה שבדרום פולין.
עד השואה הייתה המרכז היהודי של חבל זגלמביה.
על פי ממצאים ארכאולוגיים, ראשיתה של העיר בימי הביניים המוקדמים.
אזכור ראשון של בנדין ככפר הוא משנת 1301. בנדין הפכה לעיר בשנת 1358, עת הוענקו לה זכויות מגדבורג.
עד מלחמת העולם השנייה הייתה בנדין עיר שחלק ניכר מתושביה היו יהודים, אך מרביתם נשלחו למחנה ההשמדה באושוויץ עד קיץ 1943.
בנדין היא אחת מהקהילות היהודיות העתיקות בערי פולין.
מדובר ביישוב יהודי שהתפתח מימי הביניים המאוחרים.
ראשוני היהודים הגיעו לאזור עוד במאה ה-13, ורובם עסקו בחקלאות ובמסחר זעיר.
הקהילה היהודית קמה בבנדין במאה ה-14 הודות למלך קז'ימייז' הגדול, שהעניק זכויות מיוחדות ליהודים ואפשר להם להתיישב בעיר.
בנדין הייתה עיר יהודית למחצה, וכסגן ראש העיר כיהן יהודי בשם אליעזר רובנליכט.
במאה ה-19 החלה העיר להתפתח כעיר תעשייה ומסחר, היהודים לקחו חלק חשוב בהתפתחות זאת ולצדה שמרו גם על זהותם, ובנו קהילה המבוססת על האיזון בין החדש לישן.
הקבוצות השונות בקהילה חיו זו לצד זו: חסידים ומתנגדים, ציונים ואנשי תנועת הבונד, משכילים, מתבוללים ויצרו קהילה ערה ותוססת.
במפקד האוכלוסין הרוסי של שנת 1897 היוו היהודים 51% מתוך 21,000 תושבי העיר, ואילו במפקד הפולני של 1921 הגיע מספר היהודים ל-17,298 וחלקם היחסי באוכלוסיית העיר עלה לכדי 62.1%.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בבנדין 27,000 יהודים שהיוו 45% מכלל תושבי העיר.
ב-4 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כבש הצבא הגרמני את האזור.
ב-8 בספטמבר גורשו על ידי חיילי האס אס כמה עשרות יהודים לבית הכנסת הגדול.
הנאצים הציתו את המבנה על יושביו.
באירוע זה נרצחו למעלה מ-40 יהודים.
בסך הכל נרצחו ביום זה וביום למחרת בעיר ובסביבתה כ-600 מיהודי העיר.
בערב שריפת בית הכנסת ברחו 50 מיהודי העיירה לכנסייה הסמוכה לו.
הגמון העיר מיצ'יסלב זבצקי (Mieczysław Zawadzki) הכניס בחשאי את היהודים אל תוך הכנסייה, ולאחר מכן עזר להם להימלט לטירת בנדין.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוענק למיצ'יסלב זבצקי תואר חסיד אומות העולם.
העיר, כחלק מאזור שלזיה עלית בפולין, סופח על ידי הגרמנים לרייך והשאיפה הייתה ליישב בו גרמנים מאזורים אחרים ולגרש את היהודים לגנרל גוברנמן.
התוכנית התעכבה במשך יותר משנתיים בשל סכסוכים בתוך הממשל הנאצי.
בשלב ראשון מונה יודנראט מקומי לעיר, אולם אחר כך הועבר הטיפול ביהודי בנדין ל"צֶ'נְטרָלָה" - יודנראט מרכזי של אזור שלזיה עילית ובראשו עמד משה מרין.
בבנדין פעלו תנועות נוער רבות, ביניהן השומר הצעיר, דרור, הנוער הציוני וגורדוניה.
תנועות אלו המשיכו לפעול במהלך תקופת המלחמה, לערוך פעילות בסתר ואף הפעילו קיבוץ הכשרה במסווה של חווה חקלאית.
בין מנהיגותיהן הבולטות של תנועות הנוער בעיר היו פרומקה פלוטניצקה שליחת תנועת דרור מורשה, וחייקה קלינגר חברת תנועת השומר הצעיר.
אפריל 1942 – תחילת גירוש יהודי העיר
באפריל 1942 הטילו הגרמנים על היודנראט את גזירת הגירושים.
במועצה התקיים ויכוח האם למלא את הדרישה או לא.
לבסוף הכריע ראש היודנראט משה מרין שיש למלא את המכסה, להקריב חלקים מהקהילה כדי להציל את השאר.
בחודש מאי 1942 המשלוח הראשון לאושוויץ – כלל בעיקר חולים, זקנים, נתמכי סעד, נכים, ובעלי משפחות גדולות ופליטים רבים שמצאו מסתור בעיר.
בין חודש מאי ליולי 1942 הושמדו יהודי העיירות הקטנות בסביבת בנדין.
ב-12 באוגוסט 1942 נערכה סלקציה ביהודי בנדין, שכונתה "הפונקט הגדול".
ביום זה נקראו כל תושבי העיר להתייצב בנקודת ריכוז כדי להחתים מחדש את התעודות.
תושבי העיר החלו לחשוש שהגרמנים טומנים להם מלכודת אך היודנראט עסק בהרגעתם, וקרא להם להתייצב ביום ובשעה המיועדים על פי ההנחיות.
במשך שלושה ימים רוכזו היהודים במגרש ללא מים ואוכל ונערכה בהם סלקציה – פועלים ואנשי היודנראט הושארו בעיר, צעירים נשלחו למחנות עבודה, ומשפחות, פליטים ונתמכי סעד נשלחו ברכבות למחנות ההשמדה.
משנתגלתה מטרת הסלקציה החלה מהומה, יהודים החלו לברוח ונורו, אחדים התאבדו במקום, ילדים נדרסו תחת ההמון, משפחות איבדו את יקיריהן.
בסלקציה שולחו כ-5,000 מיהודי העיר לאושוויץ.
ה"פונקט הגדול" היווה נקודה מעצבת עבור הקהילה היהודית וביטא את הנאמנות לשלטון היודנראט והתפיסה של "הצלה באמצעות עבודה".
הקמת ארגון 'לקרב' - מחתרת תנועות הנוער
ביוני 1942 הגיע לבנדין מרדכי אנילביץ' וכינס את נציגי השומר הצעיר, גורדוניה, דרור ונציגי פועלי ציון.
הוא סקר בפניהם את ההתארגנות בוורשה בביאליסטוק ובווילנה.
מרדכי אנילביץ' הבהיר בפני חברי התנועות בבנדין שהקרקע בוערת מתחת לרגלי היהודים בכל אדמת פולין ותבע מהם להתארגן בהתאם.
במהלך שבועיים של שהותו הושג הסכם איחוד בין כל הארגונים והוקם ארגון "לקרב".
אריה ליוור מתנועת גורדוניה הועמד בראש הארגון.
פעולותיה של המחתרת כללו שליחת קשריות לוורשה להעברת ידיעות, ניסיונות לחבור למחתרת הפולנית ולהשיג נשק, יציאה נגד הנהגת היודנרט אזהרת התושבים וניסיון לארגן אותם, הכנת אמצעי הגנה ובונקרים להסתתרות וכן ניסיונות להבריח תושבים אל מעבר לגבול באמצעות דרכונים מזויפים.
מאי 1943 הקמת גטו קמיונקה
באפריל –מאי 1943 החל ריכוז יהודי בנדין בגטו (ללא חומה וללא גדר) בפרבר קמיונקה.
כל יהודי שנתפס מחוץ לגטו דינו היה מוות (שלט ברוח זו נתלה בגטו).
זהו אזור עוני בו גרו בעבר צוענים, שכבות עוני ואנשי העולם התחתון.
בגטו קמיונקה, רוכזו מרבית יהודי זגלמביה.
הצפיפות הייתה נוראית, שלוש משפחות בדירת חדר ומטבח (10–12 נפשות).
כשלושה חודשים לאחר מכן מתחיל חיסול הגטו.
חיסול גטו בנדין ופעולת ההתנגדות של חברי תנועות הנוער
ב-22 ביולי 1943 רוכזו יהודי בנדין בכיכר השילוחים לסלקציה בה נבחרו מאות צעירים שנשלחו למחנות עבודה וכל השאר: נשים, ילדים וזקנים שולחו לאושוויץ.
מהברוטאליות שנקטו הגרמנים נורו במקום כ-100 יהודים.
עדי ראייה מספרים שרבים מהמגורשים שידעו מהו יעד הנסיעה קפצו מהרכבת הנוסעת, וגופות יהודים רבים היו מוטלים זמן רב לאורך המסילה בדרך לאושוויץ.
החיסול הסופי החל בתאריך 1.8.43 ונמשך כשבועיים, במהלכו שולחו כמעט כל היהודים לאושוויץ.
במהלך השבועיים של חיסול הגטו התארגנו חברי המחתרת בבונקרים ונשקם בידיהם.
למחתרת החלוצית היו חמישה בונקרים, שנים לדרור, שניים לגורדוניה, ואחד לשומר הצעיר.
בזמן האקציה היו הלוחמים ערוכים רק להתגוננות עצמית.
עיקר הנשק היה בבונקר "המכבסה" שבו שהו מנהיגי דרור.
כל שבעת מנהיגי התנועה, בראשות פרומקה פלוטניצקה, שהו בבונקר זה.
הם הופתעו מעוצמת האקציה ולא הספיקו להעביר את הנשק לשאר הבונקרים.
ביום הרביעי לגירוש התקרבו שני גרמנים לחלון הבונקר, חבר המחתרת ברוך גפטק בחושבו שהבונקר נתגלה, פתח עליהם באש והרג שני גרמנים.
הגרמנים הקיפו את הבונקר והמטירו עליו אש עזה.
הבונקר החל לעלות באש כשבתוכו עדיין נשמעו יריות.
מכבי האש בעיר הוזעקו לכבות את השריפה וכשהוציאו את גופות הלוחמים מעטים מהם עוד פרפרו בין חיים למוות.
כוחות הגרמנים שחיסלו את הבונקר התעללו בגופות הלוחמים שנפלו.
בין הנופלים בבונקר המפקדה היו: פרומקה פלוטניצקה, ברוך גפטק, פרומקה דולנורוזה, ציפורה בוצ'אן, חדווה ברנרד, טוביה דבורצקי ופנינה יעקובוביץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו חברי תנועת דרור לבונקר "המכבסה" וקבעו במקום לוח זיכרון להנצחת הלוחמים והמחתרת בבנדין.
פעילות של אלפרד רוסנר שהציל יהודים רבים שעבדו אצלו זכתה בהכרה.
הרב דוב בעריש הרציגר - רבה הראשי של בנדין, תלמידו של רבי ירמיהו ממטרסדורף.
הרב אברהם בורנשטיין (1838-1910) - אדמו"ר ומייסד חסידות סוכטשוב, מחבר הספרים: "אגלי טל" על מלאכות שבת ושו"ת "אבני נזר"
הרב חנוך צבי הכהן לוין - אב"ד בנדין, חתנו של השפת אמת ומחבר הספר "יכהן פאר"
איסר בארי (1901-1958) - ראש הש"י בימי קום המדינה וראש מחלקת המודיעין הראשון בצה"ל
יהושע פראוור (1917-1990) - היסטוריון ישראלי, חתן פרס ישראל
הרב יצחק זילברשטיין (נולד בשנת 1934) - רב שכונת רמת אלחנן בבני ברק וחתנו של הרב יוסף שלום אלישיב
דב פרומן (1929-2016) - מקים האגודה להתנדבות ושירות לאומי
פרופ' שאול מרין (1933-2012) - היה מבכירי רופאי העיניים בישראל
דוד הפר (1903-1942) - יו"ר תנועת בית"ר בבנדין, נרצח בשואה יחד עם משפחתו
בנדיגו היא עיר במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
העיר שוכנת במרחק של 150 ק"מ מצפון-מזרח לבירת המדינה מלבורן.
אוכלוסיית העיר מנתה 82,794 תושבים במפקד 2011 והיא העיר הרביעית בגודלה בוויקטוריה וכן העיר הרביעית בגודלה באוסטרליה שאינה שוכנת על חוף ים.
העיר היא מרכזו של אזור מטרופוליני המשתרע על פני כ-3,000 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה יותר מ-100,000 תושבים.
גילוי הזהב באדמות בנדיגו בשנות החמישים של המאה ה-19 האיצו את התפתחותה של העיר והיא אחת מהערים שהתפתחו באופן מהיר ביותר בתקופת הבהלה לזהב באוסטרליה.
העיר ידועה במורשת ובאדריכלות הוויקטוריאנית שלה.
שמה של העיר ניתן לה על שם הנהר הסמוך לה.
בנדיגו היא המרכז הפיננסי הגדול ביותר בוויקטוריה לאחר מלבורן.
בעיר פועל הבנק היחידי באוסטרליה שמרכזו בעיר שדה והיא משכנה של בורסה לניירות ערך.
הזהב התגלה לראשונה בעיר ב-1851. המידע על מציאת הזהב התפשט ברחבי העולם והמוני מחפשי זהב נהרו לעיר והפכו אותה מחוות כבשים ליישוב גדול במושבה הצעירה ויקטוריה.
מאז גילוי הזהב הופקו ממרבצי הזהב של העיר 25 מיליון אונקיות (777 טונות) של זהב.
בנדיקוטאים (שם מדעי: Peramelemorphia) הם סדרה של חיות כיס החיים בטבע באוסטרליה, טסמניה וגינאה החדשה בעיקר.
כמו אצל רוב הכיסאים, הצעירים גדלים בכיסים מיוחדים כתחליף לרחם, כמו יונקי שליה.
הבנדיקוטיים הם יצורים קטנים ואוכלי בשר בעלי חוטם מחודד ואוזניים גדולות.
ברובם הגדול הם חיות ליליות, וחלקם מטפסי עצים מיומנים.
הגדול בבני הסדרה הוא בנדיקוט ענק (Peroryctes broadbenti), שמשקלו עד 4.7 ק"ג.
הקטן בבני הסדרה הוא בנדיקוט ננסי (Microperoryctes murina), שמשקלו עד 100 גרם.
משפחה: בנדיקוטיים רגלי-חזיר (Chaeropodidae) - נכחדה
סוג: בנדיקוט רגלי-חזיר (Chaeropus ecaudatus) - נכחד
סוג ומין יחיד: בנדיקוט סראם (Rhynchomeles prattorum)
בנדיקוטיים או פרמליים (שם מדעי: Peramelidae) הם משפחה של כיסאים אוסטרליים החיים ברחבי אוקיאניה - בעיקר באוסטרליה וגינאה החדשה, ואף במספר איים פפואניים ואידונזיים.
המשפחה היא הגדולה בסדרת הבנדיקוטאים, וכוללת מספר רב של מינים.
בעבר היו כלולים במשפחה גם הסוגים בנדיקוט רגלי-חזיר, ובילבי, אך בעקבות מחקרים גנטיים ושוני חיצוני רב, הסוגים נחשבים כיום כמשפחות בפני עצמן - בילביים ובנדיקוטיים רגלי-חזיר.
הבנדיקוטיים הם חיות כיס קטנות יחסית: החל מהבנדיקוט העכברי שאורכו הוא 17.5-15 ס"מ וגודלו כגודל עכבר, וכלה בבנדיקוט הענק אשר מגיע לאורך של 56-39 ס"מ ולמשקל של 4.7 ק"ג וגודלו כגודל הארנבת.
הבנדיקוטיים מתאפיינים בזנבות דקים וקצרים, באוזניים דמויות עכבר, ובחוטם ארוך וחד.
גופם קומפקטי ועגלגל ויש להם שיניים חדות; נוסחת השיניים שלהם בשתי הלסתות היא די מקבילה: בלסת העליונה היא 5.1.3.4, ובלסת התחתונה 3.1.3.4.
בניגוד לכיס של נקבת הקנגורו שפתחו בצד הקדמי, פתח הכיס של נקבות הבנדיקוטיים ממוקם בצד האחורי, והוא מכיל כשמונה פטמות.
הגודל המרבי של ההמלטה הוא כ-8 ולדות, אם כי 4-2 ולדות בכל המלטה הוא מספר אופייני יותר.
תקופת ההריון של הבנדיקוטיים היא הקצרה ביותר מבין היונקים: 12.5 ימים בלבד.
ולדות הבנדיקוט נגמלים לאחר כחודשיים ומגיעים לבגרות מלאה בתום 3 חודשים בלבד.
מאפיינים אלו מאפשרים לנקבות להמליט יותר מפעם בכל עונת רבייה, ועל כן למשפחת הבנדיקוטיים יש פריון גבוה במיוחד לעומת חיות כיס אחרות.
חלק הארי של תזונת הבנדיקוטיים מורכב מחסרי חוליות הקבורים באדמה, והם גם נוהגים לאכול כמויות ניכרות של זרעים, פטריות ופירות.
בית הגידול של הבנדיקוטיים משתנה בחדות בין המינים: מינים רבים יעדיפו יערות גשם טרופיים, בעוד אחרים יעדיפו אזורים מדבריים.
מין: בנדיקוט זהוב (Isoodon auratus)
מין: בנדיקוט חום צפוני (Isoodon macrourus)
מין: בנדיקוט חום דרומי (Isoodon obesulus)
מין: בנדיקוט סרוג מזרחי (Perameles gunnii)
מין: בנדיקוט חוטמני (Perameles nasuta)
מין: בנדיקוט מדברי (Perameles eremiana) - נכחד.
מין: בנדיקוט קוצני מצוי (Echymipera kalubu)
מין: בנדיקוט קוצני אדמוני (Echymipera rufescens)
מין: בנדיקוט קוצני קלרה (Echymipera clara)
מין: בנדיקוט קוצני מנזיס (Echymipera echinista)
מין: בנדיקוט קוצני דוד ( Echymipera davidi)
בנדיקוט רגלי-חזיר (שם מדעי: Chaeropus ecaudatus), הוא מין של כיסאי אוסטרלי קטן וייחודי שהיה אנדמי לאזורים הצחיחים של יבשת אוסטרליה והוכחד מן העולם בסביבות 1901 או ב-1950 לפי דעות אחרות.
בנדיקוט זה הוא הסוג היחיד במשפחת בנדיקוטיים רגלי-חזיר (Chaeropodidae) המשויכת לסדרת הבנדיקוטאים, אך סיווגו אינו ברור דיו עד היום.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1838 על ידי הזואולוג הבריטי ויליאם אוגילבי.
לפני הגעת האירופאים, בנדיקוט רגלי-חזיר היה ניצוד על ידי הילידים האוסטרלים עבור בשרו וזנבו ששימש כקישוט.
בנדיקוט זה מעולם לא היה נפוץ יתר על המידה ביבשת, ועם חדירת הקולוניזציה האירופאית הוא נעלם במהירות מכל רחבי אוסטרליה, הגם שסיבת ההכחדה העיקרית של המין אינה ברורה דיה.
ישנם כמה חילוקי דעות לגבי הסיווג הטקסונומי של בנדיקוט רגלי-החזיר.
בעבר הוא סווג לצד קרוביו הבנדיקוט והבילבי במשפחה כוללת - הבנדיקוטיים (Peramelidae); בתחילה בתת-משפחה אחת ולבסוף בשלוש תתי-משפחות: "בנדיקוטים", "בילבים" ו"בנדיקוטים רגלי-חזיר".
לאחר בדיקה מחודשת שכללה ניתוחים מולקולריים, מרבית המדענים והטקסונומים הגיעו למסקנה שבנדיקוט רגלי-חזיר והבילבים יכולים להיחשב כמשפחות נפרדות בשל השוני הגנטי והפיזי שלהם מסוגי הבנדיקוט.
אף על פי שזוהי החלוקה המקובלת כיום, יש עדיין הסוברים שהחלוקה הקודמת צריכה להישאר.
לאחר התיאור המדעי בשנת 1838, מעט מאוד היה ידוע על בנדיקוט רגלי-החזיר.
חוקר הטבע ג'רארד קריפט בילה מספר חודשים באגן מארי-דרלינג על מנת לאסוף מידע על המין.
במהלך חיפושיו הוא מצא כ-8 גוויות של בנדיקוטים ליד מפגש הנהרות מארי ודרלינג בשנת 1857. קריפט לקח איתו ציור של המין שנעשה מהדגימה הראשונה שתוארה, בתקווה שהילידים האוסטרלים - האבוריג'ינים יזהו את הבנדיקוט ויסייעו לו למצוא פרט חי.
למרבה האירוניה, מכיוון שהדגימה הראשונה של המין הייתה של פרט שאיבד את זנבו כתוצאה מתאונה בחייו, האיור אף הוא נעשה בהתאם - ללא הזנב, ועל כן האבוריג'ינים הביאו לו בתחילה מספר רב של בנדיקוטים מסוג אחר בעלי זנב קצוץ וקצרצר.
לאחר בירור הטעות האבורג'ינים תפסו בסופו של דבר שני בנדיקוטים רגלי-חזיר - אותם הביאו לידיו של קריפט.
מכיוון שזמנו של קריפט באזור תם, הוא חקר אותם במשך זמן מה בטרם המית את שניהם ונטלם.
קריפט שאכל את אחד מבנדיקוטים רשם ביומנו כי בשרו של בנדיקוט זה טעים למדי, וכי הוא מתנצל שהתיאבון שלו דחה יותר מפעם אחת את אהבתו למדע; הוא ציין גם ש"פני החזיר" היו מבין בעלי החיים המעניינים שחקר.
פירוש החלק הראשון של השם המדעי של הבנדיקוט - "Chaeropus", הוא "רגל-חזיר" ומתייחס לרגליו המיוחדות והיוצאות דופן.
פירוש החלק השני של השם המדעי - "ecaudatus", הוא "חסר-זנב".
מקור השם המדעי השני של חית כיס זאת משעשע למדי; כאמור לעיל, הדגימה הראשונה שהגיעה לידי החוקרים האירופאים הייתה של פרט שאיבד את זנבו במהלך חייו כתוצאה מתאונה.
על כן, הטקסונומים הניחו בתחילה שמדובר ביונק חסר זנב, כאשר למעשה בנדיקוט זה מתאפיין בזנב הארוך ביותר מהסוגים שבסדרת הבנדיקוטאים.
הטעות לא התבררה אלא בתקופה מאוחרת מדי, ועל כן השם הלטיני השגוי נשאר עד היום.
על פי מחקר מורפולוגי ופילוגנטי משנת 2019, הסוג בנדיקוט רגלי-חזיר כלל בתוכו 2 מינים שנכחדו:
ecaudatus) - דרום ומזרח היבשת.
נכון לשנת 2020, הסיווג החדש טרם הוכר רשמית על ידי המערכת המשולבת למידע טקסונומי (ITIS), הרשימה האדומה של IUCN, המוזיאון האוסטרלי, אתר האינטרנט הבינלאומי למגוון בעלי החיים וארגונים בינלאומיים נוספים; בשל כך, ערך זה מתייחס לבנדיקוט רגלי-חזיר כטקסון מונוטיפי לעת עתה והמידע שבו תקף עבור שני המינים.
בנדיקוט רגלי-חזיר היה מין כיסאי קטן ומוזר בגודל של חתלתול עם מראה עדין ואלגנטי בניגוד מובהק לשמו המגושם.
מדידות הגוף של בנדיקוט זה אינן מדויקות לחלוטין, ומרבית הנתונים הפיזיים הגיעו מפוחלצים שנמדדו.
משקלו של המין היה בסביבות 200 גרם.
לבנדיקוט רגלי-חזיר היה גוף עגלגל וקומפקטי, עם ראש רחב וחרטום ארוך ודקיק.
הגוף והחרטום היו מותאמים במיוחד לחפירה, כשהגפיים הקדמיות החזקות היו מסוגלות להזיז בקלות אדמה ואבנים קטנות.
העיניים שלו היו גדולות ושחורות בניגוד לאפו הקטנטן.
היו לו רגליים דקיקות שהיו ארוכות יותר בחלק האחורי מאשר בקדמי.
בדומה ליונקים החיים באזורים פתוחים, האוזניים של הבנדיקוט היו גדולות וארוכות כאוזני הארנב באורך של כ-6 ס"מ, והן שימשו כנראה לזיהוי טורפים ממרחק רב.
בשל מאפיינים אלו בנדיקוט זה היה דומה מאוד במבט שטחי למיני הבילבים, אם כי האוזניים שלו היו קצרות במעט מאוזניהם.
ביחס לגופו, זנבו של בנדיקוט זה היה הארוך ביותר מסדרת הבנדיקוטאים.
הלסתות של בנדיקוט רגלי-חזיר היו ארוכות וצרות ולאורכן היו בסביבות 46–55 שיניים, כשמתוכם היו בכל לסת בערך 5 זוגות של שיניים טוחנות ו-3 זוגות של שיניים חותכות שטוחות; עם זאת נוסחת השיניים המדויקת אינה ידועה.
פתח הכיס של נקבות המין היה באזור המפשעה ולא באזור החזה כאצל הקנגורו, ובתוכו היו כשמונה פטמות.
הפרווה הקצרה של בנדיקוט רגלי-חזיר הייתה גסה וצפופה, והיא הייתה חלקה לעומת הפרווה הזיפית של רוב הבנדיקוטים.
צבע הפרווה נע בין אפרפר כסוף לחום בהיר, חום צהבהב או כתום-חום, וסיפק לבנדיקוט הסוואה מעולה מפני טורפיו בבית גידולו המדברי.
הגחון והבטן היו בצבע לבנבן בעוד שאזור האוזניים היה ערמוני.
צבע הראש היה די זהה לגוף לבד מהחרטום הכהה ועצמות הלסת הבהירות.
באזור הלחיים היו לבנדיקוט מספר זיפים שחרחרים וארוכים.
זנבו של הבנדיקוט היה בצבע חום כתמתם והסתיים בציצת שיער שחרחרה או לבנבנה.
אף על פי שבמבט שטחי, בנדיקוט זה היה דומה מאוד לבילבי, בבחינה מדוקדקת יותר התברר שהמין היה מאוד יוצא דופן לעומת כיסאים אחרים.
הבנדיקוט התאפיין ברגליים דקיקות וארוכות שהיו ייחודיות ביותר: ברגליים הקדמיות הקצרות היו לבנדיקוט שתי אצבעות בלבד בכל כף רגל, והטפרים שלהם היו נראים כפרסות שסועות מיניאטוריות של חזיר או צבי - מה שהקנה למין את שמו.
מלבד שתי אצבעות אלו היה ברגליים הקדמיות שריד של אצבע נוספת סמוך למרפק.
כפות הרגליים האחוריות של המין היו אף הן ייחודיות למדי, כשבכל כף רגל הייתה אצבע אחת בעלת טופר גדול שנראתה כפרסת סוס זעירה, זוג אצבעות קטנות ומאוחדות בעלות שני טפרים בסמוך לברך ובליטה ששימשה כשריד לאצבע נוספת.
ברגליים האחוריות רק הפרסה הסוסית שימשה לתנועה, ואילו זוג האצבעות המאוחדות שימשו בעיקר לסירוק הפרווה.
הקרסול של בנדיקוט רגלי-החזיר היה ארוך מאוד, והבנדיקוט היה יכול להישען על קרסוליו ולהשתמש בגפיים הקדמיות הפנויות בדומה לקנגוריים.
בנדיקוט רגלי-החזיר היה אנדמי ליבשת אוסטרליה.
על פי שרידים, רישומים מאותה תקופה וממידע שנמסר על ידי אבוריג'ינים קשישים, בנדיקוט רגלי-החזיר התרחש בעבר לאורך המישורים הפוריים והמישורים הצחיחים של מישור נולרבור בדרום-מרכז היבשת ובמדבר החול הגדול, בנוסף לנוכחות וודאית סמוך לאליס ספרינגס ובאזורים נוספים בטריטוריה הצפונית.
זקני האבורגינים טוענים שהם זוכרים ניסיונות לציד הבנדיקוט במדבר טאנאמי, מדבר גיבסון, מדבר ויקטוריה הגדול, ובחלקים נרחבים ממערב לאולורו.
מנתונים אלה ואחרים עולה כי הטווח ההיסטורי של תפוצת הבנדיקוט היה רחב ביותר והשתרע כנראה על פני מרבית שטחה המרכזי של אוסטרליה המערבית, דרום הטריטוריה הצפונית, מרבית אוסטרליה הדרומית, וחלקים קטנים מויקטוריה, ניו סאות' ויילס וקווינסלנד.
למרות זאת, המין היה נפוץ די בדלילות על פני השטח הענקי הזה.
הבנדיקוט מעולם לא היה מצוי באיים אוסטרלים כמו טסמניה, אי הקנגורו או האי בארו.
בית הגידול של בנדיקוט רגלי-חזיר היה מגוון למדי בהתאם לתפוצתו המורחבת: החל מדיונות חול, גבעות סלעיות, מישורים צחיחים וצחיחים למחצה ברחבי המדבריות האוסטרלים במרכז, וכלה בחורשים דלילים, כרי דשא ואזורי סבך בדרום.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו ההיסטוריים הם 10–40 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 100–500 מילימטר לשנה.
מכיוון שהמין כמעט ולא נחקר על ידי האירופאים מרבית המידע עליו מגיע מתיאורי האבורג'ינים או מהשוואה לבנדיקוטאים אחרים.
הבנדיקוט רגלי-החזיר היה בעל חיים סוליטרי הפעיל בבדידות ברוב הזמן, ובנוסף היה פעיל לילה ברובו: במהלך היום הבנדיקוט היה ישן במקום מסתור מוגן, ולקראת הערב היה יוצא לחפש מזון על פני הקרקע או בתוך מחילות - כנראה באמצעות חוש הריח שלו.
עם זאת, הוא כנראה לא היה לילי באופן מלא כבנדיקוטים אחרים.
ההתנהגות הבולטת ביותר של בנדיקוט רגלי-חזיר הייתה התנועה המוזרה שלו שהשתנתה בהתאם לצורך.
התנועה העיקרית הייתה הליכה איטית שמזכירה את הליכת הארנבים, כאשר היא נעשתה על ידי הנעה קדימה של הרגליים הקדמיות ואז גרירת כל פלג הגוף האחורי על הקרקע.
התנועה המוזרה שלא נראתה כלל אצל בנדיקוטאים אחרים כונתה על ידי החוקרים במאה ה-19 כ"תנועת הגרזן השבור", בשל צורת הקרסול והשוקיים בעת הליכה זאת.
תנועת-הביניים המהירה יותר של הבנדיקוט, הייתה אף היא מביכה למדי: הנעה מקבילה של הרגל הקדמית והאחורית לסירוגין בדומה להליכת הג'ירף.
בניגוד לכך, לטענות האבורג'ינים בנידקוט רגל-החזיר היה יכול לרוץ במהירות רבה כאשר היה נרדף על ידי ביצוע של דהירה רגילה ונורמלית כיתר חיות הכיס הקטנות.
מעבר לכך לא ידוע מאומה על ההתנהגות החברתית של הבנדיקוט.
ישנם הרבה דיווחים סותרים לגבי תזונתו של הבנדיקוט רגלי-החזיר.
לפי מבנה מערכת השיניים, ניתוח תוכן ומבנה המעיים של הדגימות במוזיאונים, נראה כי התזונה של המין הייתה צמחונית יותר משאר סוגי הבנדיקוטאים והייתה מבוססת על זרעים, עשבים ועלים; המעי העיוור האחראי לפירוק התאית של הצמחים למשל, גדול יותר אצל בנדיקוט רגלי-חזיר משאר קרוביו.
לעומת זאת, האבורג'ינים דיווחו כי בנדיקוט זה היה אוכל באופן קבוע נמליים וטרמיטים, ואף הייתה לו חיבה רבה לבשר.
עם זאת, הפרטים השבויים שהיו אצל החוקר ג'אראד קריפט אכלו בעיקר דשא, חסה, שורשים וחגבים, כך שככל הנראה המין היה נחשב יותר כבעל חיים אוכל-עשב מאשר בעל חיים אוכל-כול.
בשבי צוין שהבנדיקוט שתה כמויות נכבדות של מים, אך לא ידוע דבר לגבי צריכת המים בטבע.
לא ידוע הרבה על דפוס הרבייה ומחזור החיים של בנדיקוט רגלי החזיר, כך שניתן להסיק זאת רק מרבייה של סוגי בנדיקוט אחרים.
לנקבת בנדיקוט זה היו 8 פטמות אולם ככל הנראה בדומה למינים אחרים היא לא המליטה יותר מ-4 צאצאים בפעם אחת.
לנקבות של בנדיקוט רגלי-חזיר היה אמנם כיס מפותח כיתר החיות האוסטרליות, אך בניגוד אליהם פתח הכיס של הבנדיקוטית היה פונה לאחור ולא קדימה כאצל הקנגורו למשל - כנראה כדי למנוע מהכיס מלהתמלא בעפר כאשר הנקבה חפרה באדמה.
לדברי הזואולוג האוסטרלי , עונת הרבייה התרחשה בין חודשי מאי ויוני, ולידת תאומים הייתה כנראה הנורמה זה.
לסוגי הבנדיקוטאים באופן כללי יש תקופת הריון קצרה מאוד - לא יותר מ-12 ימים.
תהליך הלידה הכולל גם טיפוס לכיס אף הוא קצר מאוד ונמשך בפחות מ-10 דקות, כשמשקל הצאצא הוא 0.5 גרם בלבד.
הזכר והנקבה מתרבים שוב לאחר כ-50 ימים - זמן קצר לאחר גמילת הצאצאים.
לאחר ההתרבות תתרחש המלטה חדשה תוך 12 ימים וחוזר חלילה.
אצל סוגי הבנדיקוט לכל צאצא יש פטמה קבועה וכולם מקבלים את אותה כמות של חלב.
לקראת גיל הגמילה צאצאי הבנדיקוט נמצאים יותר בקן מאשר בכיס, והם נשארים עם אימם במשך 8–10 ימים וצדים חגבים או מלקטים זרעים יחדיו בטרם יגיעו לעצמאות.
סביר להניח שמרבית הנתונים הללו היו זהים אצל בנדיקוט רגלי-חזיר.
עד תחילת המאה ה-20 הבנדיקוט נעלם מוויקטוריה ודרום מערב אוסטרליה.
הדגימה האחרונה שנאספה הייתה בשנת 1901. מזמן זה ואילך הדעות חלוקות לגבי מצב המין; יש הטוענים כי הוא נכחד ב-1901, אולם לטענת חוקרים רבים המתבססים על תצפיות לא מאושרות בשנת 1926, רק בשנת 1945 המין נעלם לגמרי מדרום וצפון אוסטרליה, כשהפרטים האחרונים של המין שרדו במרכז המדינה.
עם זאת, על פי דיווחי שבט הפינוטפי מהאבורג'ינים, הבנדיקוט שרד לפחות עד שנת 1950 במדבר גיבסון ומדבר סנדי במרכז אוסטרליה המערבית.
מכיוון שחלפו למעלה מ-50 שנה ללא צפייה וודאית בפרט חי, ארגון השימור IUCN מסווג את בנדיקוט רגלי-חזיר כמין נכחד (EX).
מבנדיקוט זה נותרו כיום מספר פוחלצים וגולגולות במוזיאונים שונים.
הסיבה להכחדתו של הבנדיקוט נותרה לא ברורה: המינים הפולשים ההרסניים ביותר באוסטרליה - השועל האדום והארנבון, עדיין לא הובאו לאוסטרליה המערבית בעת הכחדת המין.
המין הפולש היחיד שהיה נפוץ שם בתקופה זאת היה חתול הבית, ועל כן יש המשערים שהללו היו אחראיים במידה רבה להכחדה.
למרבית חוקרי הטבע, סיבת ההכחדה הסבירה ביותר הייתה שינוי בית הגידול; הילידים האבורג'ינים היו נוהגים במשך אלפי שנים להבעיר אזורי סבך קטנים באזורים רבים במדבריות, וכתוצאה מכך צמחייה טרייה וחדשה הייתה צומחת באזורים השרופים ומספקת מקלט ומזון לבנדיקוט.
לאחר הגעת האירופאים, אוכלוסיית האבורג'ינים ירדה בכ-90% במהלך המאה ה-19 בשל המחלות שהובאו על ידי האירופאים, ובנוסף האבורג'ינים לא הורשו להמשיך במנהגיהם על ידי אדוני הארץ החדשים - כמו ציד מסורתי, הבערת שריפות וכדומה.
בשל כך כנראה בתי גידול המתאימים לבנדיקוט הופחתו בצורה רצינית.
מלבד זאת, האירופאים הביאו איתם עדרים עצומים של בקר וצאן מה שהוביל כנראה לשינויים רבים במבנה הקרקע, צמיחת העשבים וזמינות המזון בבתי הגידול של הבנדיקוט.
בנדיקוט רגלי-חזיר לא היה המין היחיד שנעלם בתקופה זאת; מתוך כל קבוצות חיות הכיס, הבנדיקוטים, הבילבים וחיות כיס מדבריות אחרות היו המינים שסבלו ביותר מחדירה האירופאית ליבשת, וכמעט כל מיני היונקים באזורים הצחיחים והצחיחים למחצה באוסטרליה נכחדו או צומצמו לכמה אוכלוסיות קטנות.
כדוגמה ליונקים נוספים שנכחדו ניתן למנות בילבי זוטר, בנדיקוט מדברי ואף מיני קנגוראים רבים כמו קנגורו חולדתי רחב-פנים, בטונג נולרבור, קנגורו חולדתי מדברי, וולבי זנב-מסמר סהרוני, קולווארי, וולבי גריי, ועוד.
הכנסת מינים פולשים ושינוי בית גידול שהיו כנראה האיומים העיקריים לבנדיקוט רגלי-חזיר, ממשיכים להוות עד היום איום גדול על חיות כיס מדבריות שנותרו.
הבנדיקוט (שם מדעי: Perameles) הוא סוג של חיית כיס המצויה באוסטרליה, טסמניה ובאיים הסמוכים.
הוא חלק מסדרת בנדיקוטאים ומשפחת הבנדיקוטיים.
הבנדיקוט הוא חיה לילית הניזונה מחרקים, תולעים, שורשים, פקעות ופירות שונים.
הוא גורם נזקים חמורים לחקלאות.
בסוג זה 4 מינים מוכרים למדע:
בנדיקוט סרוג מזרחי (Perameles gunnii)
בנדיקוט מדברי (Perameles eremiana) - מין זה נראה לאחרונה בשנת 1943 ונכחד
ממשלתו של גרונדל הייתה ממשלת המיעוט השנייה מטעם הסוציאל-דמוקרטים.
הוא היה חבר האלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) מ-1956 ועד 1982 והנהיג את מפלגתו מ-1974 ועד 1980. ב-1966 הוא נכח בדיוני העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים ב-1982 מונה גרונדל כשגריר איסלנד בשוודיה ובפינלנד.
לאחר שהות של כמה שנים בסטוקהולם הוא נשלח כשגריר איסלנד למדינות המזרח הרחוק, כולל אוסטרליה, סין, קוריאה הדרומית ויפן.
לאחר שנתיים בהן שירת כשגריר איסלנד באו"ם הוא פרש לביתו ב-1991. בנדיקט גרונדל מת ב-20 ביולי 2010.
בנדיני 1300 (באיטלקית: Bandini 1300) היא מכונית מרוץ מבית בנדיני שיוצרה בפורלי שבאיטליה, בשנת 1980.
לבנדיני 1300 היה גג פתוח, 2 מושבי נוסעים, מרכב מפיברגלס ומנוע אחורי.
בשנת 1980 נבחרה "בנדיני 1300" כמדורגת מספר 39, בין 100 המכוניות הטובות בעולם.
בנדיני סלונצ'ינו באיטלקית: Bandini Saloncino) היא מכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית Bandini Automobili אשר יוצרה בשנת 1968
דגם ה"בנדיני סלונצ'ינו" הוצג לראשונה בתערוכת הרכב של טורינו בשנת 1968. הוא נבנה ועוצב על ידי יצרן מכוניות הספורט ונהג המרוצים "Ilario Bandini"
מבנה וחומר: מסגרת של צינורות סעיף אליפטי, פלדה מיוחדת של גזירה אווירונאוטית, פטנט מס' 499843
שימון: "קרטר" עם משאבת הילוך רטוב ומסנן חיצוני
מערכת בלמים: דיסקים הידראוליים מלפנים ומאחור
קדמי: עצמאי, משולש וטרפז חופפים עם בולמי זעזוע טלסקופי הידראולי, מוטה עם מעיינות קואקסיאליים גליליים סליל
אחורי: זרועות מתנדנדות עצמאיות, בולם הידראולי זעזועים טלסקופיים
בנדיקוט ראפראי (שם מדעי: Peroryctes raffrayana) הוא מין של חיית כיס ממשפחת הבנדיקוטיים החי באי גינאה החדשה והמין השני בגודלו בסדרת הבנדיקוטאים אחרי המין בנדיקוט ענק המצוי גם בגינאה החדשה.
בנדיקוט זה מגיע לאורך 38–50 סנטימטרים ומשקלו 1.5-3 קילוגרמים.
בנדיקוט ראפראי חי ביערות הגשם של גינאה החדשה והוא אוכל-כול הניזון מחרקים קטנים, תולעים, לטאות, זרעים, ופירות.
בנדיקוט זה נפוץ יחסית ומצב שימרו "ללא חשש".
בנדיקוט קצר-חוטם או איסואודון (שם מדעי: Isoodon), הוא סוג של כיסאי בינוני במשפחת הבנדיקוטיים שכולל 3 מינים החיים ביבשת אוסטרליה וגינאה החדשה.
הסוג הוגדר בשנת 1817 על ידי הזואולוג הצרפתי והוא גדול יותר מהסוג בנדיקוט המצוי אף הוא באוסטרליה.
הבנדיקוט קצר-החוטם דומה במראהו החיצוני לקנגורו החולדתי.
מבנה גופו גוצי ושמנמן, זנבו קצר ודקיק, וראשו המחודד רחב וקצר יותר מהסוגים האחרים במשפחה.
סוג זה נבדל מהסוג בנדיקוט בהיותו כבד, גדול ומסיבי יותר, עם אוזניים קצרות ופרווה כהה.
הטפרים שלו גדולים וחזקים ומשמשים לחפירה.
הפרווה של הבנדיקוט קצר החוטם בצבע חום בהיר, קפה או זהוב בצד העליון (תלוי במין) וצהבהב-אפרפר בצד התחתון.
אורך הראש והגוף של המינים בסוג 21–47 סנטימטרים, אורך זנבם 8–21 סנטימטרים ומשקלם 3-0.3 קילוגרם.
הזכר גדול בצורה ניכרת מן הנקבה.
המינים בסוג מצויים בעיקר בחופים הצפוניים והדרומיים של אוסטרליה, בטסמניה ובדרום גינאה החדשה.
בית הגידול שלהם מורכב מיער אקליפטוס פתוח, חורש ים-תיכוני, סוואנות שיחים, בתה, וכרי דשא ליד ביצות ומקווי מים אחרים.
בניגוד לסוג בנדיקוט, מיני הבנדיקוט קצר-החוטם נמנעים מאזורים מדבריים וצחיחים למחצה.
המינים בסוג פעילים בלילה, וישנים במהלך היום בקינים שבנו לעצמם מזרדים, עשבים ועלים בתוך מאורות או גזעי עצים חלולים.
במהלך שעות הפעילות הליליות, הם נוטים לנוע בשבילים קבועים שיצרו בתוך העשב הגבוה או השיח הצפוף.
הם אוכלי כל, וניזונים בעיקר מחרקים, תולעים, פירות, זרעים ופטריות.
הבנדיקוטים הללו חיים בבדידות בטריטוריה קבועה המסומנת בבלוטות ריח, והם מגיבים באגרסיביות יוצאת דופן כלפי פולשים מבני מינם.
הרבייה של המינים בסוג מתרחשת לאורך השנה באזורים חמים, ובחודשי הקיץ באזורים קרירים יותר.
הבנדיקוטית יכולה להמליט מספר פעמים בשנה (5-2), ותקופת ההיריון שלה היא בין הקצרות ביותר בקרב היונקים - 10 יום בלבד.
גודל השגר הממוצע הוא 2–4 גורים; אף על פי שהבנדיקוטית עשויה להמליט עד 7 גורים, לרוב רק 4 מתוכם ישרדו.
הגורים מבלים בכיס 7–8 שבועות ונגמלים זמן קצר לאחר מכן.
הם הופכים לבוגרים סביבות גיל שנה.
תוחלת החיים קצרה יחסית: 3-2 שנים ובמקרים חריגים עד 4 שנים.
מיני הבנדיקוט קצר-החוטם מאוימים בעיקר מצד אובדן בית גידול למטרת חקלאות ומרעה, והתפשטות טורפים לא-ילידים שהובאו ליבשת על ידי האדם כמו שועל אדום וחתול הבית.
בנדיקוט חום צפוני (Isoodon macrourus) - המין הגדול בסוג.
חי בצפון אוסטרליה ובדרום גינאה החדשה.
בנדיקוט חום דרומי (Isoodon obesulus) - חי בדרום אוסטרליה ובטסמניה.
בנדיקוט זהוב (Isoodon auratus) - המין הקטן בסוג.
אנדמי לאזור קימברלי וארץ ארנהם בצפון-מזרח אוסטרליה.
בנדיקוט חום צפוני (שם מדעי: Isoodon macrourus), הוא מין כיסאי גדול בסוג בנדיקוט קצר-חוטם שמצוי באוסטרליה ובגינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1842 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד ולו 3 תת-מינים.
זהו המין הגדול בסוג והיחיד שהסתגל היטב לחיים בסביבה עירונית.
הבנדיקוט פעיל בשעות הלילה, וניזון בעיקר מחסרי חוליות.
הוא חי בבתי גידול מגוונים דוגמת יערות אקליפטוס וערבות עשב.
תוחלת החיים של המין קצרה במיוחד, אולם המין מחפה על כך בקצב רבייה גבוה, כשהנקבה ממליטה לפחות ארבע פעמים בשנה.
הבנדיקוט הצפוני הוא המין הגדול בסוגו; צורתו החיצונית כשל מכרסם והוא דומה מאוד במראהו ובממדי גופו לקנגורו החולדתי החוטמני ששייך לסדרת כיסאים אחרת.
גופו של הבנדיקוט גוץ, כבד ועגלגל, וראשו משולש וחרוטי עם חרטום מחודד קצר.
אוזניו עגולות, עיניו ואפו קטנטנים וזנבו קצר יחסית.
אורך ראשו וגופו של הבנדיקוט הצפוני 30–47 סנטימטרים, אורך זנבו 8–18 סנטימטרים.
הזכר גדול וכבד מן הנקבה בצורה ניכרת: משקלו 3.1-0.5 קילוגרם לעומת 1.7-0.5 קילוגרם אצל הנקבה.
הגודל ומסת הגוף הם ההבדלים העיקריים בינו לבין בנדיקוט חום דרומי.
שני המינים חופפים בתפוצתם באזור .
הפרווה של הבנדיקוט נוקשה ועבה אך אינה קוצנית.
צבעה הכללי נע בין חום בהיר לחום כהה או אפרורי, והיא מנומרת בשיער שחור וצהבהב.
הגחון, המפשעה והחזה בצבע לבנבן.
הבנדיקוט הצפוני אנדמי לאוקיאניה; טווח התפוצה העיקרי שלו משתרע לאורך צפון ומזרח אוסטרליה, החל מאזור סידני בטריטוריית הבירה האוסטרלית, דרך מזרח ניו סאות' ויילס, צפון ומזרח קווינסלנד (כולל חצי האי כף יורק), אזור ארץ ארנהם בצפון הטריטוריה הצפונית, ואזור קימברלי בצפון אוסטרליה המערבית.
הוא מצוי גם על האיים האוסטרלים הבאים: האי גרוט, האי פרייזר, איי טיווי, איי סטרדברוק ואיי סר אדוארד פלוו.
הבנדיקוט הצפוני חי גם בשני אזורים בדרום גינאה החדשה: השפלה סביב רכס אואן סטנלי בחצי האי זנב-ציפור שבמזרח פפואה, ובקצה השפלה הדרומית הגדולה (גבול פפואה-אינדונזיה).
בית הגידול של הבנדיקוט הצפוני מגוון למדי וכולל יער גשם טרופי, יער אקליפטוס, סוואנה גשומה, בתה חופית ואגני ניקוז של נהרות.
הבנדיקוט הסתגל לחיים בסביבה עירונית וכפרית, ומשתמש במסדרונות צמחייה צפופה כדי לעבור מאזור לאזור.
הבנדיקוט הצפוני הוא יונק לילי שיוצא לפעילות עם רדת החשיכה, ואת שעות היום הוא מבלה בקינים שבנה לעצמו.
קן טיפוסי מורכב מגומה בעומק 4–8 סנטימטרים שנחפרה באדמה, והבנדיקוט ממלא ומדפן אותה ב-40 סנטימטרים של חומר צמחי צפוף.
הבנדיקוט מתחפר בתוך גוש הצמחייה שבשוחה עד שנוצר חלל קטן עם פתח שמספיק עבור בנדיקוט יחיד, ובעונת הגשמים, הוא עשוי לצפות את הקן מבחוץ בשכבת אדמה בוצית.
הבנדיקוט נוטה להחליף ולבנות קינים בקצב גבוה למדי, ומשתמש בו זמנית בשני קינים לפחות.
הסיבה לכך היא שהבנדיקוט נייד ביותר בשעות הפעילות, כך שעם עלות השחר הוא יכנס לקן הקרוב ביותר במקום לטרוח לחזור לקן קבוע.
הבנדיקוט יונק טריטוריאלי שחי בבדידות ברוב השנה.
את עיקר זמנו הוא מבלה באזור הליבה בטריטוריה, אך עדיין מקפיד לסייר לאורך השטח בקביעות במטרה לגוון במקורות מזון וגם לחקור בנדיקוטים מטריטוריות חופפות.
מיקום הטריטוריה של הבנדיקוט משתנה בין העונות: בעונה היבשה הוא נוטה להתמקם בצמחייה עבותה עם שיחים צפופים, עשבים גבוהים ועצים קטנים, בגלל המזון הדליל; בעונה הגשומה לעומת זאת, הוא נוטה לצאת ולשוטט בערבות עשב פתוחות שבהם המזון שופע.
הבנדיקוט מתקשר עם בני מינו באמצעות בלוטות ריח באוזניים, בפה ובפתח הביב, ומסמן את שטחו בקביעות.
מפגשים בין זכרים אגרסיביים, וניתן לראות לעיתים קרובות צלקות על הפנים, הגוף והאוזניים.
במקרים רבים, אחד הצדדים אף עשוי למות במהלך הקרב.
במקרה שהזכר הפולש לא יקרא תיגר על בעל הטריטוריה וימנע מלגשת לנקבות, הוא עשוי להיות נסבל במידה מסוימת.
הבנדיקוט הצפוני מוגדר כאוכל-כל, אך הוא יוצא דופן משאר המינים במשפחתו בכך שמקור תזונתו העיקרית מן החי; הוא ניזון בעיקר מחסרי חוליות שאותם הוא מאתר באדמה באמצעות חוש הריח, ובמידה פחותה מחולייתנים קטנים כמו לטאות וציפורים, עלים, שורשים, זרעים, פירות יער ופטריות.
בעתות מחסור, הבנדיקוטית עשויה להפגין קניבליזם ולטרוף את צאצאיה.
התזונה מן החי מסבירה את הניידות הגבוהה של המין, ומכריחה אותו לנוע על פני אזורים נרחבים במטרה למצוא את הרמשים שנמצאים בכמויות קטנות ופזורים על פני שטח גדול.
החסרון העיקרי בכך, הוא שהבנדיקוט הופך לחשוף לטורפיו, בפרט באזורים פתוחים.
בסביבה העירונית, הבנדיקוט תר אחר מזון בחצרות ובגינות.
הטורפים הטבעיים של הבנדיקוט הם לטאות כוח, דינגו, נמיית כיס טיגרית, דורסי לילה ונחשים שונים.
עליהם התווספו השועל האדום וחתול הבית שהובאו על ידי האדם ליבשת והפכו לקטלניים עבורו יותר מהטורפים הילידים.
הבנדיקוט ממלא תפקיד אקולוגי בהפצת זרעים ויצירת גומות באדמת היער במהלך חיפושיו אחר רמשים.
הבנדיקוט הצפוני הוא יונק פוליגמי שמתרבה לאורך השנה, להוציא באזורים טרופיים שבהם הרבייה מתרחשת בתום עונת הגשמים (בין אוגוסט לאפריל).
הזכר מנצל את הטריטוריה הגדולה שלו כדי לאתר כמה שיותר נקבות.
המפגש קצר ולאחר ההזדווגות הם נפרדים.
תקופת ההיריון של הבנדיקוטית היא הקצרה ביותר שתועדה בקרב היונקים, ועומדת על 12.5 ימים בלבד; בנוסף, היא הכיסאית היחידה שצאצאיה נולדים עם שליה מדומה.
הבנדיקוטית ממליטה בכל פעם 1–7 ולדות זעירים שזוחלים לכיס שלה ומבלים בתוכו כחודשיים.
בתום זמן זה, הגורים נגמלים ומבלים איתה בקן לילות ספורים בטרם יהפכו לעצמאיים, והבנדיקוטית יכולה להתעבר שוב ולהמליט ימים ספורים לאחר מכן; בדרך זו, היא ממליטה מספר פעמים בשנה (בסביבות ארבע המלטות), וסך ההמלטות במשך תוחלת החיים הקצרה שלה עומד על 8–11 המלטות.
הזכר אינו משתתף בגידול הצאצאים.
הגורים מגיעים לבגרות בגיל 4 חודשים.
תוחלת החיים של הבנדיקוט הצפוני בטבע 2–3 שנים ובשבי היא עשויה להיות קצרה אף יותר.
לבנדיקוט הצפוני תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה, הוא מסתגל למגוון בתי גידול ומצוי באזורים מוגנים רבים; בשל כך, הוא מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC).
בגינאה החדשה, הבנדיקוט עדיין נפוץ למדי, אך מאוים על ידי ציד אינטנסיבי לבשר סביב פורט מורסבי ובשפלה הדרומית הגדולה.
האוכלוסייה העולמית של הבנדיקוט הצפוני נאמדת בכ-30,000-10,000 פרטים.
בנדיקוט חום דרומי (שם מדעי: Isoodon obesulus; מוכר גם בכינוי האבוריג'יני קוונדה), הוא מין כיסאי בסוג בנדיקוט קצר-חוטם שמצוי בעיקר בחופים הדרומיים של יבשת אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1797 על ידי הזואולוג האנגלי ולו 3 תת-מינים.
זהו המין הבינוני בסוג; הוא קטן מבנדיקוט חום צפוני וגדול מבנדיקוט זהוב.
הבנדיקוט הדרומי הוא כיסאי קרקעי קטן למדי שדומה בגודלו ובצורתו לחולדה גדולה; מבנה גופו קומפקטי, מוצק ושמנמן, ראשו חרוטי וחרטומו המחודד הוא הקצר ביותר מבין הבנדיקוטים.
פלג גופו האחורי מפותח ושרירי יותר מהקדמי.
אוזניו קצרות ומעוגלות, עיניו ואפו קטנים, זנבו קצר ודקיק וטפריו ארוכים וחדים.
אורכו הכולל של הבנדיקוט הדרומי 40–61 סנטימטרים ומשקלו עד 1.2 קילוגרם, כאשר הבנדיקוטים באיים נוטים להיות גדולים מהבנדיקוטים ביבשת.
הזכר גדול וכבד משמעותית מן הנקבה.
הכיס של הנקבה תלוי על הבטן, מכיל 8 פטמות מסודרות במעגל חלקי ופתחו בין הרגליים האחוריות; תכונה זאת אופיינית לכיסאים שחופרים באדמה, ומונעת כניסת עפר ופסולת לתוכו.
הפרווה של הבנדיקוט גסה וזיפית.
צבעה הכללי נע בין חום קפה מבריק לחום-אפרורי או חום-צהבהב, והיא שזורה בשיער שחור, חום, צהוב, כתמתם, לבן ואפור שמעניק לה מראה מחוספס.
באזור המותניים היא נוטה לצהבהב, זהוב או כתמתם.
הצד התחתון בהיר יותר מהעליון ונע בין אפרפר ללבן-שמנת.
הראש בצבע אפרורי כהה והלוע לבן בוהק.
מתחת לאוזניים, יש לבנדיקוט בלוטות ריח שמתנפחות בעיקר בעונת הרבייה, והן משחררות הפרשה דביקה בכמות ניכרת כאשר הוא נרגש או נרגז.
הבנדיקוט הדרומי אנדמי לאוסטרליה; טווח התפוצה ההיסטורי שלו השתרע בעבר לאורך החוף הדרומי והמזרחי של היבשת, אולם כיום הטווח מפוצל ומקוטע, כאשר האוכלוסיות העיקריות נותרו בעיקר בדרום-מערב אוסטרליה המערבית ודרום ויקטוריה, עם כיסים קטנים בדרום ניו סאות' ויילס ודרום-מזרח אוסטרליה הדרומית (חצי האי אייר).
שרידים לטווח ההיסטורי בחוף המזרחי נותרו במזרח ניו-סאות' ויילס, סביב טריטוריית הבירה האוסטרלית, ובצפון-מזרח קווינסלנד (בעיקר חצי האי כף-יורק).
מסיבה זאת, השם הרשמי של המין אינו מדויק שכן הוא מצוי גם בצפון היבשת.
קיימות אוכלוסיות משמעותיות של בנדיקוטים דרומיים על מספר איים בדרום היבשת: טסמניה, אי הקנגורו, ארכיפלג נויץ, האי דאו, ומספר איים במצר בס.
בית הגידול של הבנדיקוט הדרומי מורכב מפסיפס של בתה, חורש ים-תיכוני, יער אקליפטוס פתוח, כתמי מרעה ויער גדותיים על שפת ביצות ונהרות.
המין מגלה העדפה לאזור עם צמחייה קרקעית סבוכה שמסתירה אותו מטורפיו הרבים; כמות המשקעים היא גורם נוסף המשפיע בבחירת בית הגידול.
הבנדיקוט הדרומי הוא פעיל לילה מובהק שיוצא ממקום מחבואו כשעה לאחר השקיעה; את שעות היום הוא מבלה בשינה בקן עשבוני מוסתר היטב שבנה לעצמו תחת כיס סבך או שורשי עץ.
מתוך 6–8 שעות פעילות במשך הלילה, הבנדיקוט מבלה רק 8 דקות בטיפוח והיתר מוקדש לחיפוש אחר מזון.
הבנדיקוט פעיל בגפו רוב הזמן, והוא חי בטריטוריה קבועה בגודל 1–5 דונם שמסומנת באמצעות בלוטות ריח.
כיתר קרוביו, מדובר במין טריטוריאלי במיוחד שמגלה אגרסיביות רבה כלפי פולשים מאותו הזוויג.
בקרבות בין זכרים, הזכר הדומיננטי קופץ על גבו של היריב ותולש את שערו בשיניו ובטפריו עד שהלה יימלט מהשטח; העימותים הללו גורמים לנשירת שיער באזור הגב, אולם העור העבה מגן מפני פציעות פנימיות.
הבנדיקוט קולני למדי (בפרט בעונת הרבייה או במפגש עם יריב), ורפרטואר הקולות שלו כולל ציוצים, צווחות, נהימות ועיטושים.
הבנדיקוט הוא אוכל-כל שניזון מחרקים, עכבישאים, תולעים, עשבים, פירות, שורשים, שרכים ופטריות.
הוא משקיע זמן מועט בחיפוש אחר מים ומסתפק בלחות המתקבלת ממזונו.
הבנדיקוט מאתר את מזונו באמצעות חוש הריח המעולה שלו תוך כדי נבירה עם חוטמו המחודד בפסולת, וכאשר גילה פריט מזון הוא משתמש בטפריו החזקים על מנת להגיע אליו.
במקרה הצורך, הוא רודף אחר טרף במהירות שמגיעה ל-14 קמ"ש.
במחקרים במעבדה, נמצא שהבנדיקוט נמנע מאכילת צפרדעים, אך אינו בוחל בלטאות, אפרוחים קטנים ועכברים.
במהלך החיפוש אחר מזון, הבנדיקוט חופר גומות חרוטיות באדמה בעומק 8 סנטימטרים לכל היותר.
הטורפים הטבעיים של הבנדיקוט בטבע הם דורסי לילה, נחשים, לטאות כוח ונמיות כיס.
למרות חוש הריח המצוין, נמצא שהבנדיקוט אינו מקשר בין הריח לבין הטורף, דבר שהופך אותו לפגיע יותר לטריפה מכיסאים קטנים אחרים.
באזורים מסוימים במזרח אוסטרליה, הבנדיקוט הדרומי מתחרה על מקורות המזון עם קרובו הבנדיקוט המזרחי שמשתייך לסוג אחר.
הרבייה מתרחשת בסמיכות לעונת הגשמים.
ההיריון של הבנדיקוטית נמשך 12–15 ימים בלבד, לאחריהם היא ממליטה שגר של 2–5 ולדות.
הגורים הזעירים והבלתי מפותחים מבלים בכיס 53 ימים ונגמלים בגיל 60 יום.
מיד לאחר מכן, הבנדיקוטית יכולה להתעבר שוב, ובדרך זו היא ממליטה עד 4 פעמים מדי שנה.
הגורים הופכים לעצמאיים זמן קצר לאחר הגמילה ומגיעים לבגרות בגיל 4–6 חודשים.
תוחלת החיים של הבנדיקוט בטבע עד 4 שנים ובשבי עד 6 שנים.
הבנדיקוט הדרומי היה נפוץ בעבר לאורך קו החוף הדרומי והמזרחי של יבשת אוסטרליה.
הוא חווה כיווץ דרסטי בטווח התפוצה וירידה חמורה במספריו כתוצאה מהכנסת השועל האדום וחתול הבית על ידי המתיישבים האירופאים, כמו גם עקב שינויים במשטרי האש, המרת בתי גידול לשטחי מרעה וחקלאות.
הבנדיקוט מצוי באזורים מוגנים רבים על קרקע ממשלתית או פרטית.
אומדן האוכלוסייה העולמי של המין 100,000-10,000 פרטים.
בנדיקוט מדברי (שם מדעי: Perameles eremiana), הוא מין כיסאי קטן בסוג בנדיקוט שהיה אנדמי למרכז יבשת אוסטרליה ונכחד מן העולם במהלך המאה ה-20. המין היה פעיל בשעות הלילה, ניזון מרמשים וצמחים, וחי בכיסי שיחים במדברות הצחיחים של היבשת.
ההכחדה שלו מיוחסת לטורפים הפולשים שהובאו על ידי האדם ליבשת, ושינויים במשטרי האש של הילידים האבוריג'ינים.
הבנדיקוט המדברי תואר מדעית לראשונה בשנת 1897 על ידי הזואולוג האנגלי-אוסטרלי , בהתבססו על דגימה מפוחלצת שנשלחה אליו מכתב אירופי שביקר באליס ספרינגס ואסף אותה במישור ברט בטריטוריה הצפונית.
הדגימה המקורית נמצאת כיום במוזיאון הלאומי של מלבורן , והיא השריד היחיד שקיים ממין זה.
מעמדו של הבנדיקוט המדברי בתור מין עצמאי אינו ודאי: הוצע בעבר שהוא מייצג אוכלוסייה מדברית ייחודית של בנדיקוט סרוג מערבי, אולם הדעה המקובלת כיום היא שמדובר במין עצמאי, וכך ההתייחסות אליו בארגוני שימור בינלאומיים.
לבנדיקוט המדברי היו מספר שמות מקומיים בשפה האבוריג'ינית כמו "מולגוארקרה" באזור אליס ספרינגס ו"אויורה" בשארלוט ווטרס.
שמו הנפוץ מתייחס לבית גידולו הצחיח במרכז היבשת, והוא מכונה גם בנדיקוט כתום-גב או וואלייה באזור וורברטון באוסטרליה המערבית.
הבנדיקוט המדברי היה כיסאי קטן עד בינוני.
מבנה גופו היה קומפקטי וגוצי, עם ראש גדול, צר ומחודד שנועד לחיטוט בחול, וזנב שעיר ודקיק שהיה ארוך יחסית למינים בסוג.
פלג גופו האחורי היה רחב מהקדמי, ותנועתו הייתה דומה לארנב.
הגפיים היו דקיקות וקטנות, כאשר האחוריות היו ארוכות יותר בדומה לקנגוראים, עם אצבעות סינדקטיליות.
בכפותיו הזעירות של הבנדיקוט היו טפרים ארוכים וחדים ששימשו אותו לחפירה בחול.
לבנדיקוט המדברי היו מספר התאמות לסביבה הצחיחה: אוזניים ארוכות וגדולות יחסית לקירור, כפות שעירות ופרווה צבעונית שנועדה להתמזג עם הנוף הכתום-צהוב של המדבר.
אורך ראשו וגופו של הבנדיקוט היה 18–28 סנטימטרים ואורך זנבו 7–13 סנטימטרים; מסת גוף הייתה בסביבות 250 גרם.
לבנדיקוטית היה כיס עם 8 פטמות שנפתח לאחור כדי למנוע חדירת חול לתוכו במהלך החפירה.
הפרווה של המין הייתה קצרה, גסה וזיפית.
צבעה בצד העליון היה כתום או אדמוני בניגוד לצבע החדגוני אצל מרבית הבנדיקוטים, והיא הפכה ללבנבנה בצד התחתון של הגוף ובמותניים.
הפרווה הכתומה הייתה חצויה בפלג הגוף האחורי על ידי פס או זוג פסים שחרחרים דהויים, ולאורך הגב היה לעיתים פס כהה דהוי.
הראש היה צבוע בכתמתם או אדמדם, והלחיים, הסנטר והלוע היו לבנים.
האוזניים היו אפורות, או מוכתמות בכתום ולבן.
הזנב היה כהה בצידו העליון ולבן בצידו התחתון.
הבנדיקוט המדברי היה אנדמי למרכז אוסטרליה.
טווח התפוצה שלו השתרע על משולש הגבולות של הטריטוריה הצפונית, אוסטרליה הדרומית ואוסטרליה המערבית, והוא היה מצוי במדבר החול הגדול, מדבר טאנאמי ומדבר גיבסון.
ייתכן שטווח התפוצה ההיסטורי המשיך ממדבר טאנאמי מערבה עד לחוף הצחיח של מערב אוסטרליה בין ברום לפורט הדלנד.
בית הגידול שלו היה דיונות ומישורי חול צחיחים עם כיסי עשב ספיניפיקס ושיחים.
אין מידע אודות אורח חייו של המין וסביר להניח שהרגליו דמו לבנדיקוט סרוג מערבי ולבנדיקוט זהוב.