tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביוני 1943 הודח זיידל ואנטון בורגר קיבל את הפיקוד על המחנה.
הוא גרש ופיטר חלק מאנשי שירות הסדר בגטו והשעה את לוונשטיין מתפקידו.
לאחר מספר ימים נעצר לוונשטיין, הובא בפני בית המשפט היהודי ונידון לחמישה חודשי מאסר, שהופחתו בערעור לשלושה, ופוטר מתפקידו בעילת שימוש לרעה בכוח ומעילה.
הוא ניצל מגירוש לאושוויץ, כשכמעט כל חברי היודנרט בגטו חוסלו.
כששוחרר הגטו, נעצר לוונשטיין על ידי חיילים סובייטים והועבר לכלא פנקרץ בצ'כוסלובקיה.
הוא נשפט בפראג על שיתוף פעולה עם הנאצים.
הוא תואר כ"קפדן אך הוגן", ושוחרר ב-1947. הוא היגר לאוסטרליה, עבד בטווייה, וב-1952 חזר לגרמניה כדי לתבוע פיצויים.
תביעות אלו, כמו גם ההליכים להשבת רכושו, כשלו.
הוא נפטר לפני תום ההליכים.
קרל לוויט (9 בינואר 1897 – 26 במאי 1973) היה פילוסוף גרמני ממוצא יהודי במסורת הפנומנולוגית.
תלמידם של אדמונד הוסרל ומרטין היידגר, הוא היה אחד הפילוסופים הגרמנים הפוריים במאה העשרים.
לוויט ידוע בעיקר בזכות שני ספריו: "מהגל ועד ניטשה", המתאר את שקיעתה של הפילוסופיה הגרמנית הקלאסית, ו"משמעות בהיסטוריה", המאתגר את נרטיב הקדמה המודרני והחילוני של ההיסטוריה, ומבקש לבסס את משמעות ההיסטוריה בפני עצמה.
לוויט נולד במינכן למשפחה נוצרית ממוצא יהודי, אביו וילהלם היה צייר מבוהמיה, ואמו מרגרטה לבית האוזר התאבדה ביולי 1942 במחנה מילברטסהופן.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה, נפצע קשה ונפל בשבי האיטלקי.
ב-1917 שוחרר וחזר למינכן, שם החל ללמוד ביולוגיה ופילוסופיה.
בהמשך עבר לאוניברסיטת פרייבורג בה הוכשר בפנומנולוגיה תחת הוסרל והיידגר, והם פיתחו ידידות קרובה.
עם זאת, מערכת היחסים עם היידגר התפוגגה בעקבות יחסו של האחרון לנאציזם.
לוויט נאלץ להגר מגרמניה ב-1934. הוא היה עד חשוב ב-1936 לנאמנותו המתמשכת של היידגר לנאציזם.
לימים טען בנו המאומץ של היידגר כי אביו ולוויט השלימו אחרי המלחמה.
קודם לכן, אחרי שהשלים את לימודיו, לימד כמרצה פרטי באוניברסיטת מרבורג.
לוויט גם הספיק להינשא לאדלהייד (עדה) קרמר ב-1929, לפני שנאלץ לעזוב את גרמניה.
לוויט נסע בתחילה לאיטליה וב-1936 נסע ליפן, שם הרצה ב, שהייתה לה מסורת של פנומנולוגיה משלה.
בגלל הברית בין הרייך השלישי ליפן הוא נאלץ לעזוב את יפן ב-1941 ונסע לארצות הברית.
ב-1952 חזר לגרמניה כדי ללמד כפרופסור לפילוסופיה בהיידלברג עד פרישתו בשנת 1964. הוא התגורר שם עד לפטירתו בשנת 1973.
ההשפעות העיקריות על לוויט כוללות את מרטין היידגר, גאורג וילהלם פרידריך הגל, פרידריך ניטשה וסרן קירקגור.
ניתן לקרוא את כתיבתו לאחר מלחמת העולם השנייה כמו פילוסופים ותאולוגים נוצרים אחרים במאה ה-20, שניסו לנסח הבנה מחודשת של האמונה הנוצרית בתגובה לאתגרים שהציבו המדע, החילוניות והספקנות.
בספרו "מהגל ועד ניטשה" מתייחס לוויט להשקפתו של הגל כגרסה חילונית של השקפה נוצרית, טיעון שספג ביקורת רבה בהמשך.
הטיעון המרכזי של לוויט בספרו "משמעות בהיסטוריה" הוא שההשקפה המערבית על ההיסטוריה מאופיינת בחוסר החלטיות, שמושפעת מהיחס לאמונה הנוצרית מחד ולהשקפה המודרנית מאידך.
ההשקפה המודרנית אינה נוצרית אך גם אינה פגאנית.
התפיסה המודרנית מושתת על אמונה בקדמה, כלומר על התפיסה שההיסטוריה נעה לעבר עתיד טוב יותר המבוסס על רציונליות והתקדמות טכנולוגית.
בכך היא מאמצת את הצורה האסכתולוגית של הנצרות, אך מבלי לאמץ את התאולוגיה שלה, שבה התקווה לעתיד ולגאולה לא יכולה להיות מבוססת על חישוב רציונלי.
לוויט מתחקה אחר ה"רגרסיה" של ההיסטוריה דרך פילוסופים והיסטוריונים מערביים מפורסמים.
בעוד שרוב אילנות היוחסין מתחילים מהעתיק ביותר עד למודרני, לוויט מתחיל עם העדכני ביותר.
הוא עובר מיעקב בורקהרדט, לקרל מרקס, להגל, וולטר, ג'אמבטיסטה ויקו, ז'אק-בנין בוסואה, אוגוסטינוס, פאולוס אורוסיוס ואחרים.
המסר המרכזי שלו הוא שלא ניתן להבין את ההיסטוריה כתהליך על פי התבונה.
לוויט שולל את כל מסלולי ההסבר החילוניים להיסטוריה - הן המסלול הדיאלקטי של הגל, המסלול של מרקס או המסלול התבוני של עולם הנע לקראת קדמה.
קרל היינריך מרקס היה פילוסוף, כלכלן, סוציולוג, היסטוריון, עיתונאי וסוציאליסט גרמני ממוצא יהודי.
עבודתו העיונית והתאורטית הניחה יסודות לניתוח הסדר התעשייתי המודרני, שהיווה תשתית לכל ביקורת הקפיטליזם, מאז ועד היום ונחשב לאבי הקומוניזם לצד פרידריך אנגלס.
מרקס פרסם מספר רב של מאמרים וספרים בחייו; המפורסמים שבהם: המניפסט הקומוניסטי (1848) ו'ביקורת הכלכלה המדינית', או בשמה האחר – הקפיטל (1867).
מרקס נולד למשפחה אמידה מהמעמד הבינוני בעיר טריר שבפרוסיה כנצר לשושלת רבנים; הוא למד כלכלה מדינית ופילוסופיה הגליאנית באוניברסיטאות בון והומבולדט שבברלין.
בהמשך חייו הפך לחסר-מדינה, ובילה את מרבית חייו בלונדון, שם הוסיף לפתח את הגותו, בשיתוף פעולה עם מכרו פרידריך אנגלס.
עבודתו העיונית של מרקס השפיעה באופן ניכר על ההיסטוריה הפוליטית, הכלכלית והמחשבתית העולמית.
דעותיו של מרקס על חברה, כלכלה ופוליטיקה מוגדרות כמרקסיזם, וגורסות כי החברות האנושיות התפתחו תוך מלחמת מעמדות תמידית.
בעידן הקפיטליזם, מתגלמת מלחמת המעמדות בעימות בין המעמד השליט – הבורגנות - השולט באמצעי הייצור, ובין המעמד העובד, הנשלט – הפרולטריון - שניצולו מתאפשר באמצעות שכירת כוח עבודתו (אמצעי הייצור) תמורת שכר.
בעזרת תיאוריה ביקורתית הידועה כמטריאליזם דיאלקטי, חזה מרקס כי בדומה למערכות כלכליות-חברתיות שקדמו לה, יוצרת השיטה הקפיטליסטית מתחים פנימיים חריפים שיובילו בסופו של דבר לחורבנה העצמי, ולהחלפתה בשיטה חדשה אותה חזה: הסוציאליזם.
לדעת מרקס, מאבק המעמדות בעידן הקפיטליסטי נעוץ בחוסר היציבות המובנה בשיטה.
כן גרס מרקס כי בנטייתו למשברים חוזרים ונשנים, יביא הקפיטליזם לצמיחתה של תודעה מעמדית בקרב הפרולטריון, שתאפשר לו השגת כוח פוליטי לכונן את החברה הסוציאליסטית, נטולת המעמדות, שתחולל שחרור חברתי וכלכלי, ותתבסס על איגוד חופשי של בני אדם יוצרים.
מרקס תואר כאחת מן הדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה האנושית המודרנית, ועבודתו זכתה לשבחים רבים, כמו גם לביקורות.
כתביו מהווים מסד להבנת הניגוד המודרני שבין העבודה להון, ושימשו כר פורה לתאוריות כלכליות בולטות.
הוגים ואנשי רוח, פעילי איגודי עובדים, יוצרים ואמנים, ומפלגות בכל רחבי העולם, הושפעו מהגותו של מרקס.
במקביל, נחשב מרקס לאחד מן האדריכלים החשובים של מדעי החברה המודרניים.
קרל היינריך מרקס נולד ב-5 במאי 1818 בטריר, עיר בחבל הריין, אז בממלכת פרוסיה, (כיום גרמניה), למשפחה ממוצא יהודי-אשכנזי רבני.
בני משפחת אימו הנרייטה פרסבורג , משפחה יהודית-הולנדית, כיהנו כרבנים במשך מאות שנים.
אביו, היינריך (הירשְל) , היה בן למשפחת הלוי מטריר, שאבותיה כיהנו כרבני העיר מאז 1723. היינריך, עורך דין משכיל מהמעמד הבינוני, החזיק בבעלותו כרמים באזור.
בזמן השלטון הנפוליאוני בחבל הריין החל היינריך לעסוק בעריכת דין, בעקבות האמנציפציה החלקית לה זכו היהודים תחת נפוליאון.
אולם עם חזרתה של טרייר לריבונות פרוסית, הוחזר צו מ-1812, שאסר על יהודי פרוסיה לכהן במשרות ציבוריות ולעסוק במקצועות חופשיים.
מכיוון שיהדותו נבעה ממצב נתון ולא מאמונה עמוקה, בחר היינריך להיטבל לנצרות פרוטסטנטית, עוד בטרם נולד בנו קרל.
הבחירה של אביו של קרל מרקס בנצרות פרוטסטנטית לא הייתה מקרית: למרות שהפרוטסטנטים היוו מיעוט באזור טריר, כאשר לעומת הרוב הקתולי, האליטה העירונית הייתה פרוטסטנטית.
מרקס האב, שלאחר התנצרותו הפך מ"הירשל" ל"היינריך" באופן רשמי, הושפע מרעיונות החופש והחירות הצרפתיים, אך נזהר שלא להביע בפומבי דעות מהפכניות.
אימו של מרקס לא הייתה משכילה, ובראש מעייניה עמד הטיפול בבני המשפחה.
על פי עדותה, העניקה "אהבת אם מופרזת" לילדיה.
הנרייטה ובנה קרל ניהלו קשר רופף למדי לאחר שהוא עזב את טריר.
חרף זאת, הוסיף מרקס לבקש ממנה שתשלח לו כסף, אף שלרוב העלה חרס בידו.
על ילדותו של קרל מרקס ידוע מעט.
הוא נולד כשלישי מבין תשעה אחים, ונהיה הבן הגדול ביניהם לאחר מות אחיו הבכור מוריץ ב-1819. עד 1830 קיבל חינוך פרטי, ואז החל ללמוד בתיכון של טריר, שמוריו היו ברובם הומניסטים ליברלים, ומנהלו, הוגו ויטנבאך, היה ידידו של היינריך מרקס.
בגיל 17, באוקטובר 1835, נרשם מרקס ללימודים באוניברסיטת בון.
בריאותו הרופפת, שאפיינה אותו כבר מגיל צעיר, הדאיגה את הוריו.
במכתב שקיבל מהם בתחילת לימודיו, הם הפצירו בו "להימנע מכל דבר שעלול להחמיר את המצב (...) שלא לשתות הרבה יין או קפה ושלא לאכול מאכלים חריפים (...)".
אימו ביקשה שלא יעשן כלל, ושלא יאחר לישון ולא יקום בשעה מוקדמת מדי.
זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-18 קיבל מרקס פטור משירות מן הצבא הפרוסי, בשל חולשת ליבו.
בהמשך קיבל תעודה מאוניברסיטת בון, ששיבחה את הישגיו האקדמיים, וציינה גם שקיבל עונש ריתוק של יום אחד בשל הפרעה לסדר: העונש בא לאחר לילה של שכרות והתנהגות פראית.
במהלך לימודיו בבון השתתף מרקס בחוג בשם 'מועדון המשוררים'.
שם, במסווה של דיונים על שירה ורטוריקה, התנהלו שיחות חתרניות על פוליטיקה ומדינה.
באחת הקטטות התכופות שהיו פורצות בבתי המרזח בבון, נקלע מרקס ב-1836 לדו-קרב מול חייל בחופשה, חבר ה"בורוסיה קורפס", ארגון צעירים לאומני שדרש מן הסטודנטים ההוללים להישבע אמונים לאצולה הפרוסית.
למרבה מזלו, נפצע מרקס קלות בראשו.
התנהגותו ההוללת של מרקס הצעיר, הביאה את אביו לתמוך ברצונו לעבור ללמוד בסביבה רצינית ומקצועית יותר באוניברסיטה של ברלין.
מספר חודשים לפני שהחל ללמוד בברלין, בילה מרקס את הקיץ בעיר הולדתו טריר, שם התארס עם יוהאנה "יני" פון וסטפאלן , ברונית משכילה מהמעמד הפרוסי הגבוה.
יוהאנה וקרל מרקס היו חברי ילדות.
מאחר שביטלה את אירוסיה לאדם אחר כדי להינשא למרקס, אירוסיהם לא התקבלו בעין יפה בעיני החברה, וכן בגלל הבדלי המעמדות וההבדלים האתניים ביניהם.
כל זה לא הפריע למרקס לרקום ידידות עמוקה עם חמיו לעתיד, לודוויג פון וסטפאלן; ש לימים יקדיש לו מרקס את עבודת הדוקטורט שלו.
באוקטובר 1836 הגיע מרקס לברלין ולמד משפטים.
הוא הוקסם מפילוסופיה וחיפש אחר דרך לשלב בין משפטים לפילוסופיה, מתוך אמונה עמוקה ש"ללא פילוסופיה דבר לא יוכל להתגשם".
מרקס החל להתעניין במשנתו של פילוסוף גרמני שנפטר זמן קצר לפני כן, פרידריך הגל, שרעיונותיו היו שנויים במחלוקת עמוקה בקרב רבים מאנשי הרוח באירופה.
את הפילוסופיה של הגל הוא למד מתלמידו המובהק, היהודי המומר אדוארד גנז.
התעניינותו של מרקס העמיקה, והוא הצטרף לקבוצה שנודעה בשם "הגליאנים צעירים", שהיו אנשי רוח ומחשבה רדיקליים.
דרך חברותו בקבוצה פגש צעירים נוספים שחלקו את השקפת עולמו.
מרקס ושאר ההגליאנים הצעירים דחו את טענות הגל בנוגע למטאפיזיקה, אך אימצו את שיטת הדיאלקטיקה ההגליאנית שלו, כדי לבקר את סדרי החברה, הפוליטיקה והדת הקיימים, מתוך נקודת מבט הומנית.
כתיבתו של מרקס הייתה פורה.
עד-1837 הוציא לאור מספר ספרים, וכן כתב מספר ספרי שירה ליוהאנה – שמעולם לא ראו אור.
תחת הכותרת "שירי פרא", אותם הקדיש לארוסתו, כתב מרקס שירים מלאי זעם ומשיכה לאלימות, שכללו גם ביטויים אנטישמיים: "עלינו להבחין ביהודי האמיתי, לא ביהודי של השבת...
את מה מקדש היהודי בעולם הזה?
הכסף הוא אל הנקמות של עם ישראל, לצדו אין קיום לשום אל אחר...
האמנציפציה ליהודים היא האמנציפציה של האנושות מהיהדות".
מרקס החל להתעניין בנושאים הומניים: הוא למד אנגלית ואיטלקית, תולדות האמנות, ואף תרגם מספר קלאסיקות לטיניות.
תיזת הדוקטורט שלו, שתוארה כ"מסמך אמיץ המנסה להוכיח את עליונות חכמת הפילוסופיה על התאולוגיה", הייתה שנויה במחלוקת בקרב עמיתיו השמרניים והמאמינים באוניברסיטת ברלין.
מרקס שלח את התיזה לאוניברסיטת פרידריך שילר שבעיר יינה, שהייתה ליברלית יותר, ובאפריל 1841 קיבל תואר .Ph.D מאותה אוניברסיטה.
מרקס שקל קריירה אקדמית, אך אפשרות זו נחסמה בפניו על ידי הממשל השמרני, שביטא אופוזיציה לדעות ליברליות, במיוחד לאלו של ההגליאניים הצעירים.
הוא עבר לקלן ב-1842 שם התמנה לעורך "עיתון הריין" (Rheinische Zeitung), עיתון צעיר, רפורמיסטי ופרו-דמוקרטי, שהתנגד לשלטון הפרוסי.
תחת הנהגת מרקס הפך העיתון להיות רדיקלי יותר ויותר; הוא ביקר את היחסים בין ההנהגה הפרוסית לכנסייה, פרסם מאמרים על מצבו של מעמד הפועלים ואף הציע להחליף את המונרכיה הפרוסית במשטר דמוקרטי.
שם החל לראשונה להשמיע גם את דעותיו בנוגע לסוציאליזם.
מרקס ביקר את הממשלות האירופאיות הימניות, אך גם לא חסך שבטו מגורמים ליברליים וסוציאליסטים, שלדעתו לא היו אפקטיביים מספיק או הזיקו יותר מאשר הועילו.
העיתון החל למשוך אש מצד הממשל, והוגבל על ידי צנזורה קפדנית.
לדברי מרקס, "העיתון שלנו מוצג למשטרה על מנת שתרחרח בו, ואם היא מריחה משהו שאינו נוצרי או שאינו פרוסי, אין העיתון רשאי לרדת לדפוס".
אחרי שפורסמה בעיתון כתבת ביקורת רחבה כנגד המונרכיה ברוסיה, ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה דרש שהעיתון ייסגר ויוצא מחוץ לחוק, וב-1843 ממשלת פרוסיה נענתה לכך והעיתון נסגר.
שבע שנים לאחר אירוסיהם, ביוני 1843, מרקס נשא לאישה את יוהאנה.
בעקבות הקמתו של העיתון "ספרי השנים הגרמנים-צרפתים" (Deutsch–Französische Jahrbücher), שניסה לאחד את הסוציאליסטים הגרמנים והצרפתים, עקרו מרקס ואשתו בשנת 1843 לפריז, ומרקס היה לאחד מעורכי העיתון.
שנה לאחר מכן נולדה בתם, יוהאנה.
אף על פי שהעיתון נועד למשוך כותבים צרפתים וגרמנים כאחד, רובו היה גרמני.
הכותב הלא-גרמני היחיד היה מיכאיל באקונין, אנרכו-קומוניסט רוסי.
ב-1844 פורסם בעיתון חיבורו המפורסם "לשאלת היהודים", בו טען שהיהדות מייצגת את השתקפותן של הכלכלה הקפיטליסטית והחברה הבורגנית.
הסיבה לכך אינה טבועה בדת עצמה אלא בעקבות מאות השנים שבהן הורחקו היהודים מעיסוקים רבים, ולכן פנו להתפרנס בעיקר ממסחר ומבנקאות.
רק גיליון אחד של העיתון המדובר יצא לאור, וזכה לתפוצה רחבה בעיקר בזכות שיריו הסאטיריים של היינריך היינה כנגד לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
בעקבות השירים הללו, העיתון נאסר להפצה במדינות הגרמניות, נפסקה הזרמת הכספים אליו והוא נסגר לאחר שהוציא לאור את גיליונו הראשון.
באוגוסט 1844, פגש מרקס בקפה דה לה רז'אנס את פרידריך אנגלס, פילוסוף גרמני יליד פרוסיה שהחזיק בדעות דומות לו בנושאי שוויון חברתי.
החברות והשותפות ביניהם עתידה הייתה להימשך עד מותו של מרקס.
יש הטוענים כי אנגלס הביא לידיעתו של מרקס את מצבו של מעמד הפועלים וקירב אותו לכלכלה.
אנגלס גם מימן את מרקס לאורך כל תקופת היכרותם.
במהלך שהותו בפריז (אוקטובר 1843 – ינואר 1845), מרקס שקע בלימודים אינטנסיביים של נושאים כגון כלכלה פוליטית (לימוד הגותם של אדם סמית', דייוויד ריקארדו, ג'יימס מיל וכו'), הסוציאליזם הצרפתי (במיוחד הגותם של קלוד-אנרי דה סן-סימון, שארל פורייה) והיסטוריה של צרפת.
הוא עתיד להמשיך כל חייו לעסוק בתחום הפוליטיקה של הכלכלה, שיסתכם בסופו של דבר בהוצאה לאור של המסה הכלכלית שלו – סדרה של שלושה כרכים בשם "הקפיטל".
שלוש השפעות מרכזיות היו לו על פיתוח המרקסיזם: הדיאלקטיקה של הגל, הסוציאליזם האוטופי הצרפתי והכלכלה האנגלית.
מושג מרכזי שפותח בחיבור זה היה ה"ניכור", המאפיין את החברה הקפיטליסטית.
כתבי היד הכלכליים-פילוסופיים נכתבו בין אפריל ואוגוסט 1844. תוך כדי כתיבתו, מרקס הבחין שהוא מושפע באופן לא-עקבי מתאוריות של הפילוסוף הגרמני לודוויג פוירבך.
הוא הרגיש שיש צורך להתעמת באופן ישיר עם מספר מטענותיו של פיורבך, בעיקר בנושא המטריאליזם ההיסטורי.
על כן, שנה מאוחר יותר, באפריל 1845, לאחר שעבר מפריז לבריסל, חיבר מרקס את ה"תזות על פוירבך".
התזות המפורסמות בעיקר בזכות האחרונה, האחת-עשרה, שבה כתב "הפילוסופים רק מפרשים את העולם בדרכים שונות, המטרה היא לשנות אותו".
בתזה זו מרקס יוצא גם כנגד המטריאליזם (על היותו חסר-אופי), וגם כנגד האידיאליזם (על היותו בכוח יותר מאשר בפועל), ובאופן כללי מבקר את הפילוסופיה על כך שהיא מציבה מציאות אבסטרקטית מעל העולם המוחשי.
אם כן בתזה זו הוצג לראשונה חידושו של מרקס: המטריאליזם ההיסטורי, הטוען שהעולם משתנה לא על ידי רעיונות אלא על ידי פעילויות חומריות פיזיות.
בשנת 1845, לאחר שהתבקשו לכך על ידי המלך הפרוסי, השלטונות הצרפתיים סגרו את עיתונו הרדיקלי של מרקס, והשר פרנסואה גיזו גרשו מצרפת.
מרקס עבר מפריז לבריסל, שם קיווה להמשיך את מחקרו על קפיטליזם וכלכלה פוליטית.
מאחר שלא היה יכול להישאר בצרפת או בגרמניה, מרקס החליט להגר לבריסל שבבלגיה בפברואר 1845. ברם, כדי להישאר בבלגיה, עליו היה להתחייב שלא להתבטא או לפרסם דבר בעניין פוליטיקה עכשווית.
בבריסל הוא חבר לכמה סוציאליסטים גולים משאר ארצות אירופה ביניהם היה משה הס.
המפגש הותיר בהס, שהיה מבוגר ממרקס בכעשור, רושם אדיר:
באפריל 1845 הצטרף לחבורת הסוציאליסטים גם פרידריך אנגלס.
ביולי 1845 מרקס ואנגלס נסעו לאנגליה על מנת לבקר את מנהיגי התנועה הצ'רטיסטית, ארגון עובדים סוציאליסטי בבריטניה.
בשיתוף פעולה עם אנגלס, החל מרקס לכתוב את חיבורו החשוב בנושא המטריאליזם ההיסטורי, בשם "האידאולוגיה הגרמנית".
בספר זה הפריך מרקס את התיזה ההגליאנית, שהייתה מנת חלקם של מספר סוציאליסטים, שראו חשיבות רבה לאידיאליזם וראו באידאות כמעצבות עולם.
ב"האידאולוגיה הגרמנית", מרקס ואנגלס שכללו את הגותם, המבוססת אך ורק על מטריאליזם (קרי, מעשים ומציאות כמעצבים תודעה ועולם ולא אידאות) וקבעו את המטריאליזם כמניע היחיד בהיסטוריה.
הספר כתוב בסגנון של ויכוח סאטירי מול הדעות הנוגדות, אך הסגנון הסאטירי לא הציל את הספר מידיה של הצנזורה.
כרבים מכתביו המוקדמים, "האידאולוגיה הגרמנית" לא יצא לאור בחייו של מרקס, וירד לדפוס רק בשנת 1932.
בסוף 1847 החלו מרקס ואנגלס בכתיבת מה שבעתיד תהיה עבודתם המפורסמת ביותר: תוכנית פעולה לארגון קומוניסטי, "המניפסט הקומוניסטי", שנכתב על ידם במשותף מדצמבר 1847 עד ינואר 1848. הוא פורסם לראשונה בפברואר 1848 ומילות הפתיחה שלו מגדירות את הנחת היסוד של המרקסיזם, ש"לאורך כל ההיסטוריה, החברה הקיימת נתונה במלחמת מעמדות".
המניפסט ממשיך ומתאר את מה שמרקס ראה כרגשות האנטגוניזם שצפים ועולים בעקבות ניגוד האינטרסים בין המעמד הבורגני (המעמד הבינוני האמיד) לפרולטריון (המעמד העובד, פועלי התעשייה).
בהמשך אותה שנה חוותה אירופה מחאות והפגנות, אירועי מרי והתנגשויות אלימות שנודעו לימים כ"אביב העמים" – גל של התקוממויות ומהפכות לאומיות.
בצרפת, המהפכה הובילה לביטול המונרכיה ולהקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה.
מרקס תמך בהתקוממיות הללו, ולאחר שקיבל ירושה בסך 5,000 פרנקים מאביו, לכאורה תרם אותם למטרת חימוש עובדים בלגיים שתכננו התקוממות משלהם במדינתם.
אף על פי שאמיתותו של סיפור זה שנויה במחלוקת, מרקס הואשם בכך על ידי השלטונות הבלגיים, מה שהוביל למעצרו מספר פעמים.
מרקס נאלץ לנוס בחזרה לצרפת, שם האמין שיוכל להיות בטוח, תחת השלטון החדש והחופשי.
בימי אביב העמים של שנת 1848 שב מרקס לגרמניה, וחזר לערוך במתכונת מחודשת את העיתון הדמוקרטי-רדיקלי "עיתון הריין החדש" (Neue Rheinische Zeitung).
כשנכשלו המהפכות הללו עבר מרקס בתחילת יוני 1849 ללונדון, בה בילה את שארית ימיו.
ב-1864 היה מרקס שותף להקמת "האיחוד הבין-לאומי של העובדים" שנודע מאוחר יותר כ"האינטרנציונל הראשון".
ארגון זה קרס 12 שנים מאוחר יותר, ב-1876, בהשפעת תנועת האנרכיזם והקומונה הפריזאית.
במהלך חייו בלונדון פרסם מרקס את הכרך הראשון של "הקפיטל", שבו תיאר את התפתחות החברה הקפיטליסטית ואת מתחיה הפנימיים האמורים להביא להתפרקותה.
הכרכים השני והשלישי של "הקפיטל" פורסמו לאחר מותו, בעריכת אנגלס ואחרים.
תחילה חיו מרקס ומשפחתו חיי מחסור בלונדון.
הוא התקיים בעיקר הודות לקצבה חודשית שקיבל מאנגלס.
מרקס אף נאלץ לקבור שניים מילדיו שמתו מחולי, כשהוא נטול יכולת להושיע אותם.
מאוחר יותר שימש במשך שנים ככתב בלונדון של העיתון הניו-יורקי הרדיקלי "ניו יורק דיילי טריביון".
מאורעות אלו תרמו רבות להתפתחותה של תפיסת הצדק החברתי אצל מרקס.
מרקס מת בלונדון מדלקת סימפונות ודלקת קרום הריאה, ב-14 במרץ 1883. הוא נפטר כאדם חסר אזרחות, ונקבר בבית הקברות הייגייט בצפון לונדון.
לקרל ויוהאנה מרקס נולדו שבעה ילדים, מתוכם ארבעה מתו בטרם הגיעו לבגרות בנוסף שתיים התאבדו, ואחת נפטרה בגיל צעיר ממחלה.
נפטרה מסרטן בגיל 38. הותירה את בעלה וילדים.
ב-1868 נישאה למהפכן הצרפתי פול לפארג.
בגיל 43 הרעילה עצמה באמצעות חומצה לאחר שגילתה שבן זוגה אדווארד אבלינג נישא בחשאי לשחקנית צעירה בשם אווה פריי ביוני 1897.
ילד שלא ניתן לו שם, נולד ומת ב-6 ביולי 1857 בלונדון.
עיקרי המרקסיזם פורסמו בשנת 1848 על ידי קרל מרקס ופרידריך אנגלס, במניפסט הקומוניסטי.
תקופה זו, של אמצע המאה ה-19, נחשבת לתחילת צמיחת המרקסיזם.
הייתה זו תאוריה אחת מבין כמה תאוריות סוציאליסטיות.
במשך השנים לא שמר המרקסיזם על צורתו המקורית.
התשתית החשיבתית של המרקסיזם, אומנם לא בצורתו הטהורה, הוסיפה להתקיים, ומורשת המרקסיזם מתקיימת ברוב הזרמים הביקורתיים.
גישה זו מיושמת בתחומים שונים (בהם חינוך ומשפחה).
במרכז ברלין (רובע מיטה) נקרא על שמו ועל שם פרידריך אנגלס פארק ציבורי בשם פורום מרקס אנגלס, אשר הוקם על ידי שלטונות גרמניה המזרחית.
בית ילדותו בעיר טריר הפך למוזיאון המנציח את חייו והגותו.
בעיר טריר הוקם פסל של מרקס בגובה 4.4 מטרים, במימון ממשלת הרפובליקה העממית של סין.
מכלול המגורים הגדול בעולם, קרל מרקס הוף שבווינה בירת אוסטריה קרוי על שמו.
העבודה השכירה והקפיטאל, תרגום: מ' אנין, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש מארכס-אנגלס, 1933.
מלחמת המעמדות בצרפת, תרגום: ברוך קרוא, תל אביב: חברה, תרצ".
מלחמת האזרחים בצרפת: אגרת המועצה העליונה של התאגדות-הפועלים הבין-לאומית, תרגום: דוד קלעי, עין-חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"א.
השמונה עשר בברימר של לואי בונאפארט, תרגום: מנחם דורמן, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, 1940.
הקאפיטאל: ביקורת הכלכלה המדינית, מרחביה: ספרית פועלים בסיוע הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל, 1947. (ביסודו של הנוסח העברי הונח התרגום מאת צבי וויסלבסקי, והנוסח הושלם על ידי יצחק מן) (ספר ראשון בלבד) (על התרגום זכו וויסלבסקי ומן בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת)
דלות הפילוסופיה: תשובה לפילוסופיַת הדלות של פּ' פּרודון, תרגום: ח' אברבאיה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשט"ז 1957.
ביקורת תוכנית גותהא, תרגום: מרדכי בן אשר, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1952.
כולל: האידאולוגיה הגרמנית (חלק ראשון), תזות על פויירבך, כתבי יד כלכליים פילוסופיים.
מבחר כתבים פוליטיים, אברהם יסעור (עורך), תל אביב: ספרית פועלים, 1983.
לשאלת היהודים וכתבים נוספים (כתבים מוקדמים: כרך א'), תרגום: רועי בר ואורי זילברשייד, עורך: אורי זילברשייד, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2016.
כולל: לשאלת היהודים, לביקורת פילוסופית המשפט של הגל
לביקורת הכלכלה המדינית: מבוא והקדמה, תרגום: טל מאיר גלעדי, ירושלים: מאגנס, 2022.
מאניפסט המפלגה הקומוניסטית, תרגום: מ' דורמן, תל אביב: ספרית הפועלים, 1945.
קרל אדוארד סֶיְיגֶן היה אסטרונום יהודי-אמריקאי, קוסמולוג, אסטרופיזיקאי, אסטרוביולוג, סופר מדע פופולרי ומדע בדיוני.
תרומותיו המדעיות הידועות ביותר הן מחקרו בנושא חיים מחוץ לכדור הארץ והדגמת ייצור חומצות אמינו מכימיקלים בסיסיים באמצעות קרינה.
סייגן התעניין בנושאי קוסמולוגיה, אקסוביולוגיה, חקר המוח, בינה מלאכותית, עתידנות ועוד.
הוא הרצה בתחומים אלה וכתב עשרות ספרים פופולריים, שהיו לרבי מכר.
גולת הכותרת של פעילותו ההסברתית בתחום האסטרונומיה הייתה בסדרת הטלוויזיה "קוסמוס".
בסדרה זו מוצגת ההיסטוריה של התגבשות תפיסת האסטרונומיה כמו גם תולדות התפתחות התרבות על כדור הארץ.
הסדרה, אותה ערך והגיש, הוקרנה בעשרות מדינות וזכתה לפופולריות רבה.
קרל סייגן נולד בברוקלין, ניו יורק למשפחה יהודית-רפורמית.
אביו, שמואל סייגן, היה מהגר מהעיר קמניץ-פודולסקי באוקראינה, אז באימפריה הרוסית.
הוא עבד כפועל במפעל טקסטיל.
אימו, רחל (רייצ'ל) מולי (לבית גרובר), הייתה עקרת בית מניו יורק.
קרל נקרא על שם חיה קלרה, סבתו מצד אימו.
ב-1948, עברה משפחתו לעיירה ראהווי, בניו ג'רזי, לצורך עבודתו של אביו, שם סיים את לימודי התיכון ב-1951. סייגן היה תלמיד מצטיין, אבל היה משועמם, בגלל שיעורים לא מאתגרים ומורים חסרי השראה.
המורים שלו הבינו זאת, וניסו לשכנע את הוריו לשלוח אותו לבית ספר פרטי, המנהל אמר להם, "הילד הזה צריך ללכת לבית ספר לילדים מחוננים, יש לו משהו באמת מדהים".
אך להוריו לא היו האמצעים הכלכליים לאפשר זאת.
בגיל 16 הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת שיקגו.
בהיותו סטודנט לתואר ראשון הוא עבד במעבדה של הגנטיקאי הרמן מולר, וכתב תזה על מקורות החיים עם הכימאי הפיזיקלי הרולד יורי.
הוא קיבל תואר ראשון בפיזיקה בשנת 1955 ותואר שני בפיזיקה בשנת 1956. הוא השלים עבודת גמר לדוקטורט בשנת 1960 בשם 'מחקרים פיזיקליים של כוכבי הלכת', שהוגשה למחלקה לאסטרונומיה ואסטרופיזיקה.
הוא ניצל את חודשי הקיץ של לימודי התואר השני כדי לעבוד עם האסטרונום ג'ררד קויפר, הפיזיקאי ג'ורג' גאמוב והכימאי מלווין קלווין.
כותרת עבודת הגמר של סייגן משקפת את תחומי העניין המשותפים שלו עם קויפר, שלאורך שנות ה-50 היה נשיא הוועדה הבינלאומית לאסטרונומיה ל"מחקרים פיזיקליים של כוכבי לכת ולוויינים".
ב-1958 עבדו השניים על הפרויקט הצבאי המסווג A119, תוכנית סודית של חיל האוויר האמריקאי לפוצץ ראש נפץ גרעיני על הירח.
בשנים 1960–1962 סייגן היה עמית מחקר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הוא פרסם מאמר ב-1961 בכתב העת Science על כוכב הלכת נוגה, שזכה להד חיובי.
באותה עת עבד בצוות הגשושית מארינר 2 של נאס"א.
בהמשך עבר לאוניברסיטת הרווארד, לאחר שהאסטרונומים פרד וויפל ודונלד מנזל הציעו לו משרת מרצה במוסד.
סייגן הרצה, ביצע מחקר וייעץ לסטודנטים לתארים מתקדמים בהרווארד בשנים 1963–1968, בנוסף, עבד במצפה הכוכבים האסטרופיזי של סמית'סוניאן, הממוקם אף הוא בקיימברידג', מסצ'וסטס.
לאחר שלא קיבל קביעות בהרווארד הוא עבר לאוניברסיטת קורנל, שם התמנה לפרופסור מן המניין בשנת 1971.
סייגן היה בין המדענים הבולטים, שהאמינו באפשרות סבירה לקיום חיים תבוניים מחוץ לכדור הארץ.
יחד עם זה טען בתוקף שעד כה לא נמצאו ראיות מספקות כדי להוכיח זאת, וגילה בספריו ביקורת וספקנות רבה כלפי אלה הטוענים על מציאות חוצנים בכדור הארץ בעבר או בהווה.
הוא הביע את עמדתו בפתיח לספרו "מוחו של ברוקה": "באשר לי, קל לי יותר להאמין בקיום של ציוויליזציות ברחבי היקום, מאשר להאמין כי אנו הציוויליזציה היחידה הקיימת", בספרו "עולם רדוף שדים" אמר "אתפלא מאוד אם יתגלה שאין אינטליגנציה חיצונית, אבל כמובן עד כה אין ראיות מספקות לכך".
לסייגן היה חלק רב במשלוחי גשושיות לרחבי מערכת השמש, וכן היה לו חלק בעיצוב המסר של דיסקית פיוניר שהוצמדה ל"פיוניר 10", החללית הראשונה שעזבה את מערכת השמש.
הדיסקית אמורה להיות מיועדת ליצורים תבוניים שייתכן ו"יצודו" אותה.
תרומותיו של סייגן היו מרכזיות לגילוי טמפרטורות פני השטח הגבוהות של כוכב הלכת נוגה.
בתחילת שנות ה-60 איש לא ידע בוודאות את התנאים הבסיסיים של פני השטח של נוגה, והוא העלה את האפשרויות במאמר שנוגה יבשה וחמה מאוד בניגוד ל"גן העדן הרגוע" שאחרים דמיינו באותה עת.
הוא חקר גלי רדיו מנוגה והגיע למסקנה שטמפרטורת פני השטח בה היא 500 מעלות צלזיוס.
כמדען אורח ב של נאס"א, הוא תרם למשימות הראשונות של תוכנית מארינר לנוגה, ועבד על התכנון והניהול של הפרויקט.
הגשושית מארינר 2 אישרה את מסקנותיו על תנאי השטח של נוגה ב-1962.
סייגן היה בין הראשונים שהניחו שירחו של שבתאי, טיטאן, עשוי להחזיק אוקיינוסים של תרכובות נוזליות על פניו וכי ירחו של צדק, אירופה, עשוי להחזיק אוקיינוסים תת-קרקעיים של מים.
הדבר אושר מאוחר יותר בעקיפין על ידי הגשושית גלילאו.
תעלומת האובך האדמדם של טיטאן נפתרה גם היא בעזרתו של סייגן.
האובך האדמדם התגלה כנובע ממולקולות אורגניות מורכבות שיורדות ללא הרף על פני השטח של טיטאן.
סייגן ועמיתו בקורנל אדווין ארנסט סלפטר העלו השערות לגבי החיים בענני צדק, בהתחשב בהרכב האטמוספירי הצפוף של כוכב הלכת העשיר במולקולות אורגניות.
הוא חקר את וריאציות הצבע שנצפו על פני מאדים והגיע למסקנה שהם לא שינויים עונתיים או צמחיים כפי שהרוב סברו.
סייגן תרם עוד תובנות לגבי האטמוספירות של נוגה וצדק, כמו גם על השינויים עונתיים על מאדים.
הוא גם היה בין הראשונים לזהות את ההתחממות הגלובלית כסכנה מתגברת מעשה ידי אדם, והשווה אותה להתפתחות הטבעית של נוגה לכוכב לכת חם ועוין חיים, באמצעות מעין אפקט חממה שיצא מכלל שליטה.
הוא העיד בפני הקונגרס האמריקאי ב-1985 שאפקט החממה ישנה את מערכת האקלים של כדור הארץ.
ב-1971 הדגים ייצור חומצות אמינו מכימיקלים בסיסיים באמצעות קרינה, לאחר שב-1970 תמך בניסויים שהוכיחו את אפשרות יצירתן גם בהלמים הנוצרים תוך כדי מעבר מטאורים ומטאוריטים באטמוספירת כדור הארץ.
סייגן עסק גם בכתיבת ספרי מדע בדיוני.
ספרו "Contact" (יצא לאור בהוצאת "מסדה" בשם "מגע") הפך גם לסרט מצליח בכיכובה של ג'ודי פוסטר.
העלילה עוסקת בניסיונות ליצור קשר רדיו עם חיים מחוץ לכדור הארץ, ובמדענית השואפת להיות הראשונה ביצירת קשר מסוג זה.
ספרו לפני האחרון הוא "עולם רדוף שדים", ספר בו הוא מביע קריאה לחברה להתרחק מנושא האמונות הטפלות ולחפש פתרון לשאלות ובעיות במדע.
המוטו של הספר הוא: "מוטב להדליק נר מאשר לקלל את החושך".
ספרו האחרון של סייגן הוא "מיליארדים ומיליארדים", והוא מציג בו את הידע הנצבר במדעי הטבע, במתמטיקה ובמדעי החלל ושימושיו בחיי היומיום.
דרקוני גן עדן: הרהורים על התפתחות אינטליגנציה האנושית (1978) / קרל סגן.
תרגמה ליאורה שגב, תל אביב: הוצאת רשפים, תש"ם 1979.
תרגמו שלי ומיכאל תמרי, גבעתים: מסדה, 1986. מהדורה נוספת: קונטקט, תל אביב: מודן הוצאה לאור, 1997.
מוחו של ברוקה: הרהורים על הרומאנסה של המדע (1979) / קארל סאגאן.
תרגמה נעמי כרמל, תל אביב: ספרית מעריב, 1981.
עקבות מן העבר (1993) / קארל סייגן, אן דרויאן.
תרגם יוסף אשכול, אור יהודה: ספרית מעריב, תשנ"ד 1994.
עולם רדוף שדים: המדע כנר בעלטה (1996) / קרל סייגן.
תרגם עמנואל לוטם, עורך מדעי: מיקי אלעזר, אור יהודה: הד ארצי, תשנ"ז 1997.
ביליונים וביליונים: מחשבות על חיים ועל מוות על סף המילניום (1997) / קרל סייגן.
תרגם עמוס כרמל, אור יהודה: ספרית מעריב, תשס"ב 2002.
ב-1980 כתב סייגן את סדרת הטלוויזיה "קוסמוס" יחד עם אשתו, אן דרויאן, וסטיבן סוטר.
הסדרה, בת 13 פרקים בהגשת ועריכת סייגן, עסקה בנושאים מדעיים, בין השאר במקור החיים ומקומנו ביקום.
הסדרה, ששודרה ב-PBS, הפכה לסדרה הנצפית ביותר של הרשת וזכתה בפרס אמי ובפרס פיבודי.
סייגן היה נשוי שלוש פעמים.
ב-1957 התחתן עם הביולוגית לין מרגוליס.
לזוג נולדו שני ילדים, ג'רמי ודוריון; נישואיהם הסתיימו ב-1964. ב-1968 התחתן עם האמנית לינדה זלצמן.
לזוג נולד ילד משותף, ניק סייגן.
הם התגרשו ב-1981. במהלך נישואים אלו, הוא התמקד מאוד בקריירה שלו, גורם שאולי תרם לגירושיו.
בשנת 1981, התחתן עם הסופרת אן דרויאן, עימה גם כתב ארבעה מספריו .
נולדו להם שני ילדים, אלכסנדרה (המכונה סשה) וסמואל.
סייגן ודרויאן נשארו נשואים עד מותו ב-1996.
בינואר 1986 ביקר בישראל כאורח הכבוד של כינוס הקונגרס היהודי העולמי.
ב-1996, לאחר מאבק ארוך במחלת דם נדירה, אשר כלל שלוש השתלות מח עצם, נפטר סייגן מדלקת ריאות בגיל 62.
סייגן כתב תכופות על דת והקשר בין דת למדע, והביע את הספקנות שלו לגבי התפיסה המקובלת של אלוהים כיצור דמוי בן אנוש.
סייגן כתב רבות על דת ועל יחסיה עם המדע, תוך שהוא מבקר את הקונספט הקונבנציונלי של אלוהים כישות בעלת אינטליגנציה.
הוא לא האמין באלוהות פרטית, החזיק גישה סקפטית לגבי קיומו של אל בורא, וביקר את הדת.
לעיתים הוא נחשב לאתאיסט, אך הוא עצמו ביקר את המונח, באומרו "אתאיסט צריך לדעת הרבה יותר ממה שאני יודע.
בהגדרות מסוימות אתאיזם הוא נורא טיפשי." דעותיו פורשו לעיתים כצורה של פאנתאיזם, והן הושוו לאלה של איינשטיין ושל שפינוזה.
בתשובה לשאלה מ-1996 על דעותיו התאולוגיות ענה "אני אגנוסטי".
סייגן צידד בכך שהרעיון של היוצר של היקום היה קשה להוכחה או לשלילה וכן שהגילוי המדעי היחיד שעשוי לשנות את זה, הוא יקום אין-סופי.
קרל מנגר פון וולפנסגרין היה כלכלן ומייסד האסכולה האוסטרית בכלכלה.
קרל מנגר פון וולפנסגרין נולד בנובי סונץ' שבגליציה האוסטרית (כיום בפולין), כבן למשפחה אוסטרית אמידה, שבין חבריה היו בעלי מלאכה, מוזיקאים, משרתי ציבור וקציני צבא, שהיגרו למקום מבוהמיה טרם הולדתו.
אביו של מנגר, אנטון, היה עורך דין, ואמו, קרולין (נולדה קרולין גרז'בק) הייתה בתו של סוחר בוהמי אמיד.
לקרל היו שני אחים: אנטון הבן שהפך לכותב סוציאליסטי בולט ופרופסור עמית בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת וינה; ומקס, שהיה לעורך דין ונציג ליברלי בפרלמנט האוסטרי.
המשפחה השתייכה לאצולה הזוטרה, אך קרל החליט בצעירותו לשמוט משמו את סימון האצולה "von".
אחרי לימודי כלכלה באוניברסיטת קארל בפראג ובאוניברסיטת וינה משנת 1859 עד 1863, החל מנגר לעבוד כעיתונאי בקיץ 1863 ב"למברגר צייטונג" בלבוב, ולאחר מכן ב"וינר צייטונג" בווינה.
מנגר צבר לו במהירות פופולריות רבה, וכתב מספר רומנים וקומדיות שהופיעו בחלקים בהמשכים בעיתונים (שיטה שהייתה מקובלת אז).
בסתיו 1866 עזב מנגר את ה"וינר צייטונג" בו עבד ככתב לניתוח שווקים, כדי להתכונן לבחינה בעל-פה שלו לקבלת דוקטורט במשפטים.
אחרי שעבר את הבחינה החל מנגר לעבוד כמתמחה (סטז'ר) של עורך דין במאי 1867, וקיבל את התואר שלו במשפטים מאוניברסיטת קרקוב באוגוסט אותה שנה.
למרות קבלת התואר, שב תוך זמן קצר לעבוד כעיתונאי העוסק בתחומי הכלכלה וסייע בייסודו של עיתון יומי.
בספטמבר 1867 החליט מנגר "להשליך את עצמו אל תוך הכלכלה הפוליטית" ובשנת 1871 פרסם את ספרו "עקרונות הכלכלה" (Grundsaetze der Volkswirtschaftslehre).
בשנת 1872 קיבל מנגר משרת מרצה ללא שכר בפקולטה למשפטים ומדע המדינה באוניברסיטת וינה.
עם קידומו למשרת מרצה במשרה מלאה, בסתיו 1873, התפטר מנגר ממשרתו במחלקת העיתונות של הקבינט האוסטרי, לה מונה בשנת 1870, אך המשיך לעבוד כעיתונאי במגזר הפרטי עד 1875.
בשנת 1876 מונה מנגר לאחד ממוריו של הארכידוכס רודולף פון הבסבורג, נסיך הכתר של אוסטריה ובילה עמו במסעותיו ברחבי אירופה במהלך השנתיים הבאות.
הוא גם נחשב למי שסייע לנסיך הכתר בכתיבת עלון אנונימי שפורסם ב-1878 וביקר בחריפות את האצולה האוסטרית הגבוהה.
הקשר שלו עם הנסיך נמשך עד הירצחו של האחרון בשנת 1889 (בפרשת מאיירלינג).
עם שובו לווינה בשנת 1879, מונה על ידי הקיסר פרנץ יוזף, אביו של רודולף, למשרת פרופסור במשרה מלאה לכלכלה פוליטית בווינה.
מעמדה אקדמית בטוחה יכול היה עתה מנגר לעסוק בניסוח, הבהרה והגנה על המתודה התאורטית שאימץ ב"עקרונות הכלכלה".
ספרו זכה עד אז להתעלמות, בדרך כלל, בין השאר בגלל הנטייה הכללית לכיוון האסכולה ההיסטורית בגרמניה בהנהגתו של גוסטב פון שמולר.
תשובתו של מנגר הייתה הספר "שגיאות ההיסטוריציזם בכלכלה הגרמנית" (1884) שעורר את מה שמכונה "העימות המתודולוגי" (Methodenstreit) בין האסכולה ההיסטורית והאסכולה האוסטרית.
כתביו של מנגר משכו את לבם של מספר הוגים ביניהם היו אויגן פון בהם-באוורק ופרידריך פון ויזר.
בין השנים 1884 ו-1889 נכתבו עבודות משלהם ושל כותבים אחרים, שהובילו להתגבשותה של האסכולה האוסטרית.
בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 הגיעו רעיונות אלה גם לארצות שאינן דוברות גרמנית, כמו צרפת, הולנד, ארצות הברית ובריטניה.
אחרי שפרש מהשתתפות פעילה בעימות המתודולוגי בסוף שנות השמונים, חזר מנגר להתעניין בשאלות של תאוריה כלכלית וכלכלה מעשית.
בשנת 1888 פרסם מאמר בשם "על תאוריית ההון" (Zur Theorie des Kapitals) ושימש בראשות ועדה לרפורמה של המערכת המוניטרית באוסטריה.
בעקבות השתתפותו בוועדה, חיבר מנגר מספר מאמרים על כלכלה פוליטית בשנת 1892, כולל "כסף" ו"על מקור הכסף" (1892).
מנגר פרש ממשרת הפרופסור שלו בשנת 1903. למרות העובדה שחי עד 1921 לא כתב עבודה מרכזית נוספת עד מותו.
בנו, קרל מנגר (Karl Menger) מתמטיקאי וכלכלן באסכולה האוסטרית, נולד בשנת 1902.
כאשר החל מנגר לעסוק בתאוריית הכלכלה, שלטה בכיפה האסכולה הבריטית הקלאסית של דייוויד יום, אדם סמית ודייוויד ריקרדו.
הכלכלנים הקלאסיים הצליחו להראות כי תופעות מחיר כמו מחירי מוצרים, שכר ושיעורי הריבית, אינן תוצאות אקראיות או גחמה מצד המוכרים אלא כפופות לחוק כלכלי כללי - חוק הביקוש וההיצע.
כאשר מחיר המכירה עולה על עלות הייצור, ישנה הנעה מצד בעלי עסקים להרחיב את התפוקה כדי להרוויח יותר ומצד יזמים ומשקיעים להתחיל לייצר את המוצר כדי להרוויח גם הם.
ולהפך, כאשר עלות ייצור המוצר אינה מכסה את העלות, תפעל הרתיעה מהפסד של אנשי העסקים לצמצום התפוקה, הקטנת מספר היצרנים והרתעת יצרנים חדשים מכניסה אליו.
על פי גישתם תנודות אלו בביקוש ובהיצע הן הפרות חוזרות ונשנות של שיווי המשקל, המתאזנות בסופו של דבר.
כאשר ישנו רווח גדול בייצור מוצר מסוים, יגדל ההיצע שלו ומחיריו ירדו לרמה שהם כינו "טבעית".
ולהפך, כאשר יש מחסור במוצר, מחיריו יעלו, יכסו את עלויות הייצור ויניבו רווחים וימשכו יצרנים נוספים.
תאוריה זו של פעולה אנושית לא הייתה שלמה משום שעסקה רק בפעולות ניתנות לחישוב, כאשר האומדנים הסובייקטיביים והלא ניתנים לכימות של העדפות הצרכן נותרים מחוץ למערכת התאורטית.
חסר תאורטי זה נבע מכך שתאוריית הערך של הכלכלה הקלאסית התמקדה בקטגוריות מופשטות של טובין כמו לחם, ברזל, יהלומים, מים ושימושיותם לבני אדם בכלל, ולא במוצר ספציפי וחשיבותו כפי שהיא נתפשת בעיני הצרכן.
משום כך, לא יכלה הכלכלה הקלאסית לפתור את "פרדוקס הערך": מדוע מחיר השוק של כיכר לחם הוא כמעט זניח בהשוואה לכמות במשקל זהה של יהלומים, למרות העובדה שהלחם הוא מוצר חיוני לחיי אדם ואילו היהלומים שימושיים רק להנאה אסתטית או הצגה לראווה.
כדי להתמודד עם הבעיה, פיצלו הכלכלנים הקלאסיים את הערך לשתי קטגוריות: "ערך שימוש" ו"ערך חליפין".
ערך השימוש התייחס לחשיבות המוצר בשירות צורכי אדם, ואילו ערך החליפין נגע למחיר השוק של המוצר.
הכלכלנים הקלאסיים הותירו את ערך השימוש כנתון לא מוסבר והתרכזו באופן כמעט בלעדי בערך החליפין, דבר שמנע מהם לפתח תאוריה שלמה יותר של פעולה אנושית המשלבת את בחירות הצרכנים ביחד עם חישוביהם ובחירותיהם של היצרנים.
כדי להסביר את הערך הסובייקטיבי שניתן למוצרים על ידי צרכנים פנו הכלכלנים הקלאסיים להשתמש בעלויות האובייקטיביות של הייצור והעניקו חשיבות זהה לתנאים הטכניים בהפקת הטובין ולבחירות האנושיות כגורמים קובעים פעילים ביחס לפעולה כלכלית.
כתוצאה מכך, נוצרה תאוריית מחירים מפוצלת וסותרת.
לפי תאוריה זו, מחירי השוק - כלומר, המחירים המשולמים בפועל בשוק - נקבעים על פי ביקוש והיצע.
עם זאת, רק ההיצע מוסבר כתוצר של חישובים כלכליים של איש העסקים החותר לרווח, בעוד שהביקוש למוצרים השונים נחשב נתון.
לפי התפישה הקלאסית, בחירות אנושיות קובעות את מחירי השוק לכל המוצרים בטווח הקצר, אך בטווח הארוך ערך החליפין של טובין הניתנים לייצור נדחף לכיוון מחיר "טבעי" הנובע מעלות הייצור, שאף היא נותרת בלתי מוסברת.
מוצרים שאי אפשר להגביר את אספקתם באמצעות ייצור (לדוגמה, מטבעות נדירים), נחשבו לקטגוריה נפרדת ולא חשובה יחסית של מוצרים, שערך החליפין שלהם נשלט על ידי ביקוש והיצע באופן מוחלט.
סתירה נוספת הייתה טמונה ביחס למוצרים הניתנים לייצור: אף על פי שהופעת מחירים ממשיים בכל רגע ניתנת להסבר באמצעות חישוב ופעולה אנושית, יש להם גם נטייה מסתורית לעבר רמה הנקבעת על ידי גורמים שאינם קשורים לרצון האנושי.
ביחס לשאלות הנוגעות לקביעת הכנסת גורמי החלוקה היה הניתוח הקלאסי כמעט חסר ערך משום שגם כאן הוא נוהל במונחים של קטגוריות רחבות ואחידות כמו "עבודה", "אדמה" ו"הון".
התאורטיקנים הקלאסיים לא הצליחו להסביר את ערך השוק או המחירים הממשיים של משאבים ספציפיים ובמקום זאת העדיפו לתור אחר עקרונות שלפיהם ההכנסה המצטברת של שלושה גורמים - עובדים, בעלי אדמות ובעלי הון - הוא הנתון היחידי שיש להתחשב בו.
התאוריה התנתקה מתאוריית המחיר שלה והתמקדה באופן כמעט בלעדי באיכויות האובייקטיביות השונות של אדמה, עבודה והון כהסבר לחלוקת ההכנסה המצטברת ביניהם.
כלומר, בעוד שתאוריית המחירים והייצור כללה תאוריה מתוחכמת של פעולה ניתנת לחישוב, תאוריית החלוקה התמקדה באופן כוללני באיכויות הטכניות של המוצרים לבדן.
כוונתו המקורית של מנגר לא הייתה לדחות את התאוריה הקלאסית אלא לאחד בין ענפיה ולפתור חלק מהניגודים שבה.
מנגר הבין כי בלב תאוריית מחירים המבוססת על המציאות נמצאת פעולה אנושית, ופעולה אנושית לבדה.
הוא החל את מחקרו, לפיכך, בתהייה על טבעו של האדם ועל שאיפתו לספק רצונות.
מנגר הבין כי הליך סיפוק הרצונות אינו חשיבתי ופנימי בלבד אלא תלוי גם בעולם החיצוני ומכאן בחוק סיבה ומסובב ובמבנה כולל של יחסים.
מנגר הבין כי הסיבתיות אינה חד כיוונית - ממצב אובייקטיבי של העולם למצב סובייקטיבי של סיפוק צורך.
מנקודת מבטו, זה היה הליך דו כיווני, משום שבאמצעות הבנת חוקי סיבה ומסובב אדם מסוגל להבין את תלותו בעולם החיצוני ולהפוך אותו לאמצעי להשגת מטרתו.
מנגר הדגיש את היחסים הסיבתיים שבין ההיבט הסובייקטיבי והאובייקטיבי של הפעולה באמצעות שילושים מקבילים של תפישות מקושרות: "מטרות-אמצעים-הבנה/אדם-עולם חיצוני-קיום/צרכים-מוצרים-סיפוק."
מנגר הקדיש את עשרים וחמישה העמודים הראשונים של "עקרונות הכלכלה" לפירוט התאוריה הכללית של הטובין, ולניסוח עקרון הטובין במונחים פרקסיולוגיים.
הוא מנה ארבעה תנאים לקיום "אופי של טובין" באלמנט מהעולם החיצוני:
תכונות המאפשרות שילובו בקשר סיבתי עם סיפוק צורך זה
ידע אנושי ("ממשי" או "מדומיין") על הקישור הסיבתי
שליטה מספקת כדי לכוון את הטובין לסיפוק הצורך
אצל מנגר, טובין מ"דרג נמוך" הם מוצרי צריכה המספקים צורכי אנוש באופן ישיר, כמו למשל לחם.
גורמי הייצור, לעומת זאת, הם מדרג גבוה יותר ויש להם רק קשר סיבתי עקיף לצורכי אנוש.
לדוגמה, קמח, תנורים, ועבודת האופה הם טובין מדרגה שנייה; ואילו חיטה, תבואה, טחנות קמח ועבודת הטוחנים הם טובין מדרגה שלישית, ששימושם הוא בטובין מדרגה שנייה; וכן הלאה לדרגה רביעית וחמישית.
לפי מנגר, ירידות הדרגה של הטובין אינן אקראיות אלא כפופות לחוק סיבתיות.
מיקומם בסדר הסיבתי של סיפוק צורך נותן לאלמנטים מהעולם החיצון את אופי הטובין שלהם.
מנגר מבחין גם בין "טובין לא כלכליים" שכמותם עולה על הנדרש ו"טובין כלכליים" שכמותם פחותה מהנדרש.
עם טובין לא כלכליים, אין צורך לנקוט בפעולה מוגדרת.
עם טובין כלכליים, לעומת זאת, יש צורך ב"כילכול" (אקונומיזציה) שלהם כדי לספק את הצורך בהם באופן מלא ככל האפשר.
הכילכול כרוך בדירוג הצורך במוצר מסוים בהתאם לדחיפות או חשיבות ובחירת הקצאת יחידות מוצר רק לצרכים החשובים ביותר, כאשר הצרכים החשובים פחות נותרים בלתי מסופקים.
נוסף על כך, האופי הכלכלי של מוצרים מדרגה גבוהה נובע גם מהאופי הכלכלי של המוצרים מדרגה נמוכה שהם נועדו לייצר.
לדוגמה, אם באזור מסוים יש מים זכים בשפע, אין צורך בכילכול של מים, מאגרי מים, משאבות מים, צינורות מים ומסננים.
מנקודת מבטו של מנגר, לכלכלה האנושית ולרכוש יש מקור כלכלי משותף, המעוגן במצב המחסור הבסיסי:
ניתוח הסדר והאופי הכלכלי של מוצרים מחריב את יסודות תאוריית עלות הייצור הקלאסית.
תאוריית עלות הייצור אינה מסוגלת להסביר כיצד משאבים נדירים ובעלי ערך יכולים לשמש לייצור מוצרים שערך השוק שלהם הוא אפס, משום שאינם שימושיים באופן ישיר או עקיף לסיפוק צרכיו של אדם.
ניסיון להסביר את האופי הכלכלי של טובין מדרג נמוך במונחים של האופי של טובין מדרג גבוה הוא הסבר כוזב, משום שאינו מקדם הבנה אמיתית של האופי הכלכלי של טובין.
תאוריית הערך וחוק התועלת השולית
הכלכלנים הקלאסיים שמטו את 'ערך השימוש' מניתוחם משום שלא יכלו להסביר בצורה נאותה ערך.
מנגר, לעומת זאת, הגדיר ערך כ"חשיבות מוצר או כמויות מסוימות של מוצר עבורנו, מתוך מודעותנו לתלות שלנו או השליטה שלנו בהם לסיפוק צרכינו".
ובמלים אחרות, "הערך של כל המוצרים הוא רק ייחוס חשיבות [מצידנו, לצורך סיפוק צרכינו] למוצרים כלכליים".
מכאן נובע, לפי מנגר, כי "ערך אינו קיים מחוץ לתודעתו של האדם...
הערך של מוצר הוא סובייקטיבי לחלוטין בטבעו".
במילים אחרות, למוצר אין ערך כשלעצמו.
ערכו הוא השלכה (אימפיוטציה) מהערך הסובייקטיבי שלו בעיני האדם.
מנגר עשה שימוש ברעיון ה"יחידה השולית" - כמות המוצר הרלוונטית לבחירה - לתאוריה הכלכלית.
מנגר ראה בערך סוגה, הערך של כיתה מופשטת של מוצרים, דבר בלתי רלוונטי לפעולה בעולם הממשי (בכך השתקפה תפישת העולם שהתגבשה אצלו בעקבות ניסיונו כעיתונאי בתחום הכלכלי).
לתפישתו, ב"חיים הממשיים יש רק מוצרים קונקרטיים וצרכים קונקרטיים".
למעשה, דירוג סובייקטיבי של הסיפוקים השונים שמניבה כמות מסוימת של מוצר נרמזים מעצם הפעולה.
אנשים שוקלים ומדרגים מוצרים בהתאם למידת הסיפוק וחשיבות הצורך המסופק מבחינתם.
לשיטתו של מנגר, מאחר שערך נקבע באופן סובייקטיבי ונקודתי על ידי כל אדם בהתאם למצב בו הוא נתון, יש לשאול כיצד קובע האדם את ערכו של מוצר.
מנגר הדגים את הבעיה באמצעות דוגמה (ע' 131 ב"עקרונות הכלכלה") של איכר שלו עשרה צרכים שונים, מדורגים לפי חשיבותם עבורו, אך מספר יחידות המוצר שבידו קטן מעשר.
באופן טבעי, במצב כזה של מחסור, יספק האיכר את הצרכים השונים שלו לפי דירוג חשיבותם עד שיכלה את יחידות המוצר ויותיר את הצרכים הנוספים בלתי מסופקים.
הדעת נותנת כי מאחר שכל יחידות המוצר זהות באיכותן ובכמותן, הרי שערכן צריך להיות שווה, אך ברור כי מאחר שהן מספקות צרכים שונים בחשיבותם, חשיבות היחידות השונות שונה.
התשובה של מנגר פשוטה: אם תאבד יחידה אחת מיחידות המוצר, היא תביא לאובדן סיפוק הצורך המדורג במקום הנמוך ביותר בחשיבותו.
מכאן, שהיחידה המשמשת לסיפוק הצורך הפחות חשוב מבין היחידות היא זו שמשמשת לקביעת הערך.
מפתח זה לקביעת הערך על פי סיפוק הצרכים שהוא מעניק נודע בשם "חוק התועלת השולית".
מנגר הדגים את החוק באמצעות דוגמה נוספת (ע' 133 ואילך): אדם מכלכל (האדם המבצע כילכול) החי על אי בודד ונזקק למאה דליי מים לסיפוק צרכיו.
כל עוד ישנו מעיין שופע בקרבת מקום, המספק את צרכיו ולמעלה מכך, אין למים שום אופי כלכלי או ערך מבחינתו.
כלומר, התועלת השולית שלהם היא אפס.
אם המעיין שופע פחות ומפיק 90 או 80 או 40 דליי מים מדי יום, ערך דלי מים מבחינתו של אותו אדם יהיה שווה לזה של הצורך הפחות ביותר בחשיבותו מבחינתו שהוא עדיין מסוגל לספק.
כלומר, אותו צורך שהיעלמות דלי המים הבא יגרום לאי-סיפוקו.
חוק התועלת השולית אפשר למנגר לפתור בצורה פשוטה את "פרדוקס הערך":ֿ
אחרי איחוי הפיצול בתאוריה הקלאסית בין "ערך שימוש" ו"ערך חליפין" פנה מנגר לטפל בבעיית תמחור מוצרים ותמחור הייצור (תאוריית המחירים ותאוריית החלוקה) וביקש להפריך את הטענה הקלאסית שבטווח הארוך המחיר נקבע על ידי עלויות הייצור.
מנגר קבע כי מוצרים מדרג גבוה, שאין להם ערך כלשהו באופן ישיר עבור הצרכן, מקבלים את ערכם באמצעות השלכה (אימפיוטציה) מערכם המצופה של מוצרים מדרג נמוך יותר, המספקים באופן ישיר את צורכיהם של הצרכנים.
עלויות הייצור - כלומר, המחירים ששולמו עבור סוגים שונים של מוצרים מדרג גבוה - אינן יכולות לקבוע את המחיר של המוצר לצרכן משום שהעלויות עצמן נקבעות על ידי מחירים אלו.
כמו כן, תאוריה של עלות הייצור לקביעת מחירים אינה יכולה להסביר מחירי אדמה ועבודה שאינם כרוכים בעלות ייצור כלל.
כעת, נותרת עדיין בעיית קביעת ערכם של מוצרים אינדיבידואליים מערך גבוה יותר.
מנגר השתמש בדוגמה של גידול תבואה ואמר כי שימוש או אי שימוש במדשן, לדוגמה, יביא לשינוי בתפוקת החיטה שתושג, אך תפוקה מסוימת תושג בכל מקרה.
מכך משתמע, לפי מנגר כי:
במילים אחרות, אם נפחית את כמות המדשן בעשרה שקים והדבר יגרום לשדה להניב עשרים שקים פחות של תבואה, ערך עשרה שקי מדשן מבחינת האיכר יהיה שווה במדויק לתועלת השולית של עשרים שקי תבואה, הכוללים את הסיפוקים עליהם יוותר כתוצאה מאובדן אותם עשרים שקים.
מנגר ראה בהליך הפיכת מוצר מדרג גבוה יותר למוצר מדרג נמוך יותר (ייצור) והשלכת הערך בין דרגי המוצרים הליך סיבתי משולב המתרחש על פני זמן מסוים.
מעובדה בסיסית זו משתמע שתהליך הייצור דורש חיזוי המתייחס לא לצרכים של ההווה המידי אלא לדברים שיחוו רק כאשר הליך הייצור יושלם (עמ' 68) ומשתמעת ממנו גם מידה מסוימת של אי ודאות, כיוון שבמהלך הזמן הנדרש לייצור עשויים התנאים להשתנות, גם מעבר לשליטתו או הידע הטכנולוגי שבידי היצרן.
הצלחתו של היצרן תלויה ביכולתו ליצור תחזיות מוצלחות כדי לתכנן את פעולתו מראש.
אף שאיש אינו יכול לחזות את העתיד בוודאות, טוען מנגר, יכולים היצרנים להסתמך על ניסיון העבר שלהם כדי לחזות בדיוק מסוים התרחשויות עתידיות, כשגורם אי הוודאות קשור בעיקר במידת הדחיפות של צורך מסוים בעתיד (עמ' 82, 89).
במילים אחרות, תכנון מראש (כלומר, ידיעה) ומידה של אי-ודאות הם חלק בלתי נפרד מהליך הייצור.
תכנון מראש, בעיני מנגר, הוא התפקיד העיקרי של היזם.
מאחר שעבור היזם ערך הטובין מדרג גבוה המשמשים בייצור אינו נובע מערך המוצר מדרג נמוך בהווה, אלא מהערך החזוי של המוצר, הרי שהליך השלכת-הערך והליך הייצור נוצרים בו-זמנית באותה פעולה יזמית.
מנגר סבר כי "חוק התועלת השולית" שלו הוא החיבור האחרון שבין התאוריה הקלאסית לתהליך הכללי של סיפוק צרכים אנושיים, אך עדיין נותרה בלתי פתורה שאלת המניע לחליפין בין בני אדם.
כאן, טענה התאוריה הקלאסית כי בני אדם עוסקים בחליפין (כלומר, בסחר) ביניהם בגלל נטייה טבעית לעשות כן, בלי פירוט של מה שמניע אותם לכך.
מנגר ניגש לפתרון הבעיה באמצעות דוגמה: שני איכרים באזור הספר, בעלי צרכים זהים, הזקוקים לסוסים ופרות למילוי צורכיהם, כשהתועלת שהם מפיקים מכל סוס או פרה נוספים פוחתת, עד שאין להם צורך כלל בסוס שישי או בפרה שישית.
לאיכר א' יש שישה סוסים ופרה אחת.
לאיכר ב' שש פרות וסוס אחד.
מנגר מדרג את הצורך בכל סוס או פרה בסולם יורד מ-50 (לסוס או פרה הראשונים) עד 0 (לסוס או לפרה השישיים).
כמה סוסים ופרות ישתלם לשני האיכרים להחליף?
התשובה של מנגר פשוטה: החליפין יימשכו רק כל עוד העסקה משתלמת לשני הצדדים (במקרה זה, שלוש פעולות חליפין).
יתר על כן, מבחן התועלת השולית יתקיים אחרי כל עסקה, כשהגבול הברור הוא מצב שבו "לאחד משני הסוחרים אין כמות נוספת של מוצר שערכו פחות עבורו מאשר כמות של מוצר אחר שברשות הסוחר האחר".
נקודת הפסקת הסחר מכונה על ידי מנגר "נקודות מנוחה" - מצבים רגעיים עבור בני אדם מסוימים וביחס למוצרים מסוימים.
בנקודות אלו אין מסחר משום שלפחות אחד מהצדדים הגיע לגבול הכלכלי של הסחר.
המחירים, לפי מנגר, נקבעים באופן בלעדי על ידי ההערכות הסובייקטיביות של המשתתפים בשוק.
כל עוד המחיר שצד א' מוכן לשלם עבור מוצר גבוה מהמחיר שצד ב' דורש עבורו קיים מבחינתם בסיס למסחר, כשהפער בין המחיר המרבי שיוצע למחיר המזערי שיהיה קביל כתשלום הוא טווח המחירים האפשרי.
ברגע שהעסקה מבוצעת בפועל, המחיר הקודם משתנה באופן מיידי ונוצרת נקודת מנוחה.
חוק זה תקף בכל מקום, ולא רק בסחר מונופולין.
לפי החוק, שכונה על ידי בוהם-באוורק "זוגות שוליים", בכל שוק המחיר הממשי יקבע תמיד ברמה המפוגגת לחלוטין את הרווח ההדדי מסחר נוסף.
קרל מריה פרידריך ארנסט פון ובר היה מלחין, מנצח, פסנתרן, גיטריסט ומבקר מוזיקה גרמני, מראשוני המלחינים החשובים של האסכולה הרומנטית.
ובר נולד באויטין שליד ליבק.
הוריו היו חברים בלהקת אופרה נודדת, וכך זכה ובר להתוודע אל מוזיקה בערים שונות וללמוד אצל מורי מוזיקה שונים, בזלצבורג אצל מיכאל היידן ובווינה אצל יוזף היידן והומל, בין השאר.
ובר היה פסנתרן וירטואוז וכשהיה בן 14 בסך הכל הוצגה האופרה הראשונה שלו, "נערת היער" בווינה, בהצלחה מסוימת.
כשרונותיו המוזיקליים הבולטים הביאו לו משרת קאפלמייסטר בתיאטרון ברסלאו עוד לפני הגיעו לגיל 18. משם המשיך אל משרה שאינה קשורה במוזיקה, כמזכירו האישי של הדוכס לודוויג משטוטגרט, שם כתב את האופרה השנייה שלו, "סילוואנה" ומוזיקה לפסנתר.
ובר היה מן הראשונים לנצח על התזמורת לא מכלי המקלדת או אגב נגינה בכינור אלא בעמידה לפני הנגנים ומתן קצב בזרועותיו ובאמצעות דף נייר מגולגל, לפני היות שרביט הניצוח.
עוד בילדותו היה ובר חולני, ובמשך חייו הגיע לידי תשישות עקב עבודה מאומצת ודאגות כספיות.
מחלת השחפת שלקה בה הכריעה אותו כאשר נסע ללונדון, לנצח שם על האופרה "אוברון".
ליצירתו, בעיקר לאופרות שלו, שהחשובות בהן הן "הקלע החופשי" (Der Freischütz), "אוריאנטה" ו"אוברון", הייתה השפעה רבה על התפתחות האופרה הגרמנית בתקופה הרומנטית, בייחוד על של ריכרד וגנר, שהיה מעריץ מוצהר של ובר.
המרכיב המאקאברי והעל-טבעי הבולט ב"הקלע החופשי" היה חביב על בני המאה ה-19, הן בספרות והן בשירה ובמוזיקה, ומלחיני אופרות עשו בו שימוש, כוגנר בלוהנגרין, או היינריך מארשנר, מעוזריו של ובר באופרה של דרזדן, באופרה שלו "הערפד".
יצירותיו לקלרינט, הכוללות שני קונצ'רטי, קונצ'רטינו, חמישייה וריאציות לפסנתר וקלרינט וגרנד דואו קונצרטנט, מבוצעות בקביעות גם כיום.
המוזיקה שלו לפסנתר, הכוללת ארבע סונאטות, שני קונצ'רטי וה"קונצרטשטוק" - קטע קונצרטנטי - בפה מינור, השפיעה על מלחינים כמו שופן, ליסט ומנדלסון.
ובר היה גם האיש שהעניק מעמד של כבוד לריקוד הוולס ביצירתו "הזמנה למחול", קונצרט-ולס לפסנתר סולו מ-1819. עד אז היה הוולס מקובל באולמות הריקודים של ברלין, שם כבש לו מקום מ-1792 כריקוד חדש ונועז על גבול השערורייתי.
היצירה של ובר מתארת פנייה מנומסת של צעיר אל נערה צנועה בנשף מכובד, לפי כל כללי הנימוס והגינונים המקובלים, ובכך נפתחה הדרך ליצירותיהם של מלחיני הוולסים הווינאיים פרנץ להאר ומשפחת שטראוס.
בקונצ'רטינו לקרן יער קבע ובר חידוש בהציגו לנגן הקרן תביעה להשמיע בו-זמנית שני צלילים על ידי המהום במקביל תוך כדי נגינה - טכניקה הידועה בשם "מולטיפוניקה".
ובר גילה עניין גם בצדדים טכניים של הוצאה לאור כמו ליתוגרפיה, כתיבה עיתונאית ביקורתית והיסטוריה של כלי נגינה וביצוע, שירי עם, למשל.
מכלול המוזיקה הדתית (הקתולית) שלו היה פופולרי מאוד בגרמניה של מאה ה-19. עוד הלחין את אחד ממחזורי השירים המוקדמים ביותר, 'Die Temperamente beim Verluste der Geliebten".
הוא עשה לו שם גם כמתזמר מוכשר, שהישגיו זכו לשבח ולחיקוי מצד דורות של מלחינים.
ברליוז מזכיר אותו ב"מסה על אינסטרומנטאציה" שלו ודביסי העיר, שצליל התזמורת של ובר הושג באמצעות חקר נשמתו של כל אחד מכליה.
השפעתו של ובר הגיעה עד אל מלחיני המאה ה-20, כגון דביסי, סטרווינסקי, מאהלר (שהשלים את האופרה הקומית של ובר, "שלושת הפינטוס", שלא הושלמה והכניס שינויים ותיקונים ב"אוריאנטה" וב"אוברון") והינדמית (שחיבר את היצירה הפופולרית "מטאמורפוזות סימפוניות על נושאים של ובר").
בת-דודו של ובר, קונסטנצה, הייתה אשתו של מוצרט.
קונצ'רטו לקלרינט מספר 1 אופוס 73, משנת 1811
קונצ'טו לקלרינט מספר 2 אופוס 74, משנת 1811
קונצ'טינו לקרן יער, משנת 1815
"גרנד דואו קונצרטנט" בשביל קלרינט ופסנתר כאחד, משנת 1816
"הקלע החופשי"- אופרה, משנת 1821
מפרצון ובר באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו..
קרל מנגר היה מתמטיקאי אמריקני יליד-אוסטריה, בעל תחומי עניין מרובים, חבר החוג הווינאי.
קרל מנגר נולד בווינה ב-1902, כבנו-מחוץ-לנישואין של הכלכלן האוסטרי קרל מנגר.
כמתמטיקאי עסק באלגברה, בעקומות, בתורת הממדים ובגאומטריה.
כמו כן תרם לתורת המשחקים ולמדעי החברה.
מנגר, שהחל בלימודי פיזיקה, עבר למתמטיקה בעידודו של האנס האן, ובהמשך, תחת הנחייתו, קיבל תואר דוקטור ב-1924 באוניברסיטת וינה.
שנה אחר כך הזמין אותו בראואר ללמד באוניברסיטת אמסטרדם.
כעבור שנתיים חזר לווינה, למשרת ראש החוג לגאומטריה, וב-1928 מונה לפרופסור.
ב-1938, עקב השתנות האקלים הפוליטי (האנשלוס) התפטר ממשרתו והיגר לארצות הברית.
עד 1946 היה פרופסור באוניברסיטת נוטרדאם באינדיאנה ובין 1946 ל-1972 במכון הטכנולוגי של אילינוי בשיקגו.
תרומתו הידועה ביותר היא ספוג מנגר (הנקרא לפעמים "ספוג שרפינסקי"), שהוא גרסה תלת־ממדית של שטיח שרפינסקי וקשור גם לקבוצת קנטור.
יחד עם ארתור קיילי נחשב מנגר לאחד ממייסדי גאומטריית המרחקים, כיוון שניסח פורמלית את המושגים זווית ועקמומיות במונחים פיזיקליים כמותיים הניתנים למדידה, כלומר בערכים של מרחק.
ביטויים אלו נקראים הדטרמיננטה של קיילי ומנגר.
בשנת 1927 גילה וניסח מנגר משפט מתורת הגרפים הקרוי על שמו: עבור גרף סופי, המספר המקסימלי של מסלולים זרים בין שני צמתים זהה למספר המינימלי של קשתות שיש להסיר בכדי לנתק את הגרף.
משפט זה מוכלל על ידי משפט זרימה מקסימלית - חתך מינימלי.
בשנות ה-20 היה מנגר חבר בחוג הווינאי, ומשתתף פעיל בדיוניו שעסקו בפילוסופיה מדעית ובמדעי החברה.
ניסיונותיו לפעול במתכונת החוג בארצות הברית לא צלחו.
מנגר בן ה-83 נפטר בהיילנד פארק, באילינוי שבארצות הברית, בשנת 1985.
קרל אוגוסט נילסן (Carl August Nielsen; 9 ביוני 1865 – 3 באוקטובר 1931) היה מנצח, כנר והמלחין הדני הנודע ביותר בעולם.
בהערכה הרבה ביותר זיכו אותו שש הסימפוניות שלו.
נילסן נולד בזורטלונג, לא הרחק מאודנסה.
אביו היה צבע ומוזיקאי חובב.
התנסויותיו הראשונות של קרל במוזיקה היו באמצעות הצלילים השונים, ששמע כאשר הקיש בבולי העץ שבערימת עצי ההסקה מאחורי הבית.
משפחתו הייתה ענייה יחסית, אבל בכל זאת הייתה יכולה לאפשר לו לימודי נגינה בכינור ובפסנתר בילדותו.
נילסן למד גם נגינה בכלי נשיפה ממתכת, וכך הגיע למשרת חצוצרן בתזמורת צבאית באודנסה.
בהמשך למד כינור ותאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון של קופנהגן, שם היה בין מוריו המלחין הנודע נילס גאדה, אבל מעולם לא קיבל שיעורים מסודרים בהלחנה.
עובדה זו לא מנעה ממנו להתחיל לחבר מוזיקה.
תחילה לא זכו יצירותיו להכרה שתאפשר לו קיום מכתיבתו.