tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב משה קזיס (מהר"ם קזיס; בערך 1550 – 2 בספטמבר 1617, כ"ב באב ה'שע"ז) היה מפרשני התלמוד, רב ביהדות מנטובה.
נולד בערך בשנת 1550 במנטובה לאביו הרב שמואל בן משה מחשובי רבני העיר.
למד תורה מפי הרמ"ע מפאנו, וב-11 בינואר 1586 הוסמך לרב.
בנובמבר 1588 נשלח יחד עם אחרים לרומא להשתדל עבור הקלות בצנזורה על ספרים עבריים.
מתלמידיו המפורסמים – אברהם הרופא פורטלאונה, ואחיינו ידידיה שלמה רפאל נורצי בעל מנחת שי.
הרב קזיס כתב מספר חיבורים ובהם חידושים על תלמוד בבלי מסכתות שבת, ראש השנה, סוכה, בבא קמא, שבועות, וחולין.
את חידושיו כתב ככל הנראה ללא שהיו בידו ספרי התלמוד עצמם, מאחר שהם נידונו אז לשריפה והחזקתם הייתה בלתי חוקית, הוא ביסס את ספרו על הלכות הרי"ף, היד החזקה ופסקי רבינו ישעיה די טראני.
ביאורו לתלמוד נדפס לראשונה בשנת ה'תשל"ה על ידי מכון ירושלים.
בנוסף חיבר ביאור למסכת מידות שנדפס בירושלים ה'תשכ"ג.
משה קונסטנטין (נולד ב-9 בספטמבר 1970) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי.
קונסטנטין גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
בגיל 19 עלה לקבוצה הבוגרת, ושימש בעיקר כשחקן ספסל.
בעונת 1990–1991 הושאל לקבוצת מכבי רמת עמידר מהליגה הארצית.
בתחילת העונה קונסטנטין שבר את ידו במהלך שירותו בצה"ל, ועקב כך נעדר חודשיים מהמגרשים.
בהופעת הבכורה שלו השיגה הקבוצה את ניצחונה הראשון.
בסיום העונה ירדה עמידר לליגה א' בעקבות נחיתות בהפרש השערים.
בעונת 1992–1993 חזר למכבי תל אביב, ושיחק עונה אחת, בה שימש בעיקר כשחקן מחליף.
קונסטנטין שותף בחמישה משחקים בלבד ובסוף העונה זכה עם קבוצתו בגביע הטוטו.
את עונת 1993–1994 התחיל במכבי תל אביב, והשתתף בשני משחקים במסגרת האינטרטוטו.
בהמשך עבר לקבוצת צפרירים חולון בליגה הבכירה, בה שיחק בהרכב בעמדת המגן, וסיים את העונה במקום העשירי בטבלה.
את עונת 1994–1995 התחיל בצפרירים חולון ובאצמע העונה הצטרף לקבוצת מכבי עירוני אשדוד כמחליף למגן אלון כהן שנפצע.
בעירוני היה שחקן הרכב בתפקיד המגן הימני וירד איתה לליגה הארצית במחזור האחרון.
בהמשך שיחק קונסטנטין בליגות הנמוכות.
בעונת 2006–2007 עוד הספיק להעפיל עם קבוצת הפועל אורתודוקסים יפו מליגה ג' לליגה ב'.
בשנת 2004 התחיל קונסטנטין את קריירת האימון שלו במחלקת הנוער של צפרירים חולון.
לאחר מכן עבר למחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון.
לאחר מכן חזר למחלקה של צפרירים חולון ובשנת 2009 החל לאמן במחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב, בה אימן במשך 10 שנים.
קונסטנטין החל לאמן בעונת 2019–2020 את קבוצת הבוגרים של שמשון תל אביב מליגה ב', אך נפרד מהקבוצה לאחר שני מחזורים.
בנובמבר 2019 למאמן קבוצת נערים א' של בית"ר תל אביב בת ים.
קונסטנטין נשוי לקארין ואב לשני בנים.
בנו הוא הכדורגלן שי קונסטנטין.
מאז שנת 1996 עובד בבנק דיסקונט.
משה קִים (Moshe Kim; נולד ב-1 באוגוסט 1951) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור מן המנין ופרופסור אמריטוס במחלקה לכלכלה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1982, קים קיבל תואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת טורונטו.
היה המייסד והמנהל של בית־ספר הקיץ לבנקאות של ברצלונה באוניברסיטת פומפאו פברה.
עמד בראש הקתדרה לבנקאות באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
הוא בכיר במכללה השוודית לכלכלה ומנהל עסקים בהלסינקי, פרופסור מחקר במכון הגרמני למחקר כלכלי (German Institute for Economic Research-DIW), חבר המועצה האקדמית באוניברסיטת בלגרד, סרביה, פרופסור באוניברסיטת ניו יורק בשנחאי (New York University Shanghai-NYUSH) ויועץ הבנק המרכזי של נורווגיה.
משה קים הוכר לאחרונה על ידי משרד החוץ הסיני כ"מומחה על" (high-end), וזכה ב"פרס המרצה המצטיין" מטעם משרד החינוך הסיני.
משה היה קשור בעבר עם:
"הלשכה הלאומית לחקר הכלכלה" (NBER), בבוסטון, ארצות הברית,
אוניברסיטת קולומביה הבריטית, בוונקובר, קנדה
בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת ניו יורק
בית הספר לכלכלה הנורווגי בברגן, נורווגיה (NHH)
בית הספר לכלכלה החדש במוסקבה, רוסיה (New Economics School)
הוא כיהן בוועדות מענקים מדעיות רבות וביניהן:
הקרן הבינלאומית למדעים ישראל-ארצות הברית
ואחרות וכמו כן היה חבר בוועדת יוקר המחיה של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
משה קים היה חבר הסנאט וחבר בוועד המנהל של אוניברסיטת חיפה.
תחומי המחקר שלו הם אקונומטריקה, בנקאות, שווקים פיננסיים וארגון תעשייתי.
המחקר הנוכחי של קים הוא סינתזה של מדידה כלכלית ובינה מלאכותית, במיוחד בהתמודדות עם בעיות של גידום (truncation) אנדוגני, כמו גם הסקת סיבתיות (causal) תלוית-נסיבתיות (context).
מושגי יסוד באקונומטריקה כרכים א, ב (הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2002)
עבודותיו פורסמו בכתבי עת רבים מהשורה הראשונה, ביניהם:
הרב משה קוטלרסקי (א' סיון תש"ט - כ"ז אייר תשפ"ד) היה רב חסידי ששימש במגוון תפקידים בכירים בחסידות חב"ד.
שימש כסגן יו"ר מרכז לענייני חינוך - הזרוע החינוכית של תנועת חב"ד-ליובאוויטש המפקחת על למעלה מ-4,000 מוסדות דת וחינוך ברחבי העולם.
עמד בראש הקרן הבינלאומית חב"ד בקמפוס הפועלת בלמעלה ממאתיים ושלושים קמפוסים ברחבי העולם, ושימש כיו"ר מכון רוהר ללימודי יהדות.
קוטלרסקי נולד בשכונת קראון הייטס בניו יורק לרב צבי יוסף (הרשל) קוטלרסקי, שהיה יליד אוטבוצק, פולין שבילה את שנות מלחמת העולם השנייה בשנגחאי.
וחבר בהנהלת ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית ב-770, במשך למעלה מ־40 שנה.
בראשית שנות ה־70, אחר נישואיו, החל לעבוד במרכז לענייני חינוך, תחת היו"ר הרב חיים מרדכי אייזיק חדקוב.
קוטלרסקי מונה לבדיקת צורכי היהודים בערים השונות והאפשרות לשליחת שלוחים אליהם.
לאחר מכן מונה גם לארגון המיזם "מרכז שליחות", מטעמו יוצאים תלמידי ישיבות תומכי תמימים בימי בין הזמנים להפצת יהדות בערים שונות ברחבי העולם.
קוטלרסקי פיקח על הקמת אלפי מרכזי חב"ד והיה חלק מרכזי בצמיחת הרשת ברחבי העולם.
הוא הדריך וחנך שליחי חב"ד במדינות שונות בכדי לפתור את הקשיים בפתיחת המרכזים היהודיים החדשים, שהיו לעיתים בקהילות מבודדות ומרוחקות בהן ברית המועצות, המזרח הרחוק והאיים הקריביים.
בשנת 1998 מונה לסגן יו"ר המרכז לענייני חינוך.
קוטלרסקי גייס כספים מנדבנים יהודים רבים בהם סמי רוהר, לב לבייב, מואיז סאפרה, מוריס טבקניק וגנאדי בוגולובוב.
הוא עמד בראש "כינוס השלוחים העולמי", הכנס השנתי של שלוחי חב"ד מרחבי העולם הנערך בניו יורק, ובו מצולמת מדי שנה התמונה המסורתית של שלוחי חב"ד.
בנאומיו בכנס הכריז על שמות המדינות בהן פעלו המרכזים ואילו שהצטרפו בשנה החולפת לקהילת השלוחים.
כחלק מתפקידו כסגן יושב הראש, הוביל את מיזם "חב"ד בקמפוס הבינלאומי" שפועל ביותר מ-230 קמפוסים ברחבי העולם, והמכון ללמידה יהודית ברוהר, רשת החינוך הלימודים היהודיים למבוגרים הגדולה ביותר בעולם.
כמו כן ייסד את "מרכז 302" המספקת תשתיות למרכזי חב"ד ופיתוח תוכניות הדרכה.
הוא דאג להקמת מאות ספריות יהודיות, מקוואות, מרכזי נוער ובתי ספר יהודיים.
קוטלרסקי נישא לרבקה קייזן, אחת משש בנותיו של הרב שלמה שניאור זלמן קייזן, אשר פתח את בית הספר הראשון לבנות יהודיות בצרפת בשנת 1946 בהוראת האדמו"ר מליובאוויטש הקודם, רבי יוסף יצחק שניאורסון, ומראשוני השליחים של הרבי מליובאוויטש.
רבקה נולדה בפריז, שם שכן בית הספר והתגוררה בו עד שנת 1953, כאשר קייזן העביר את משפחתו הגדלה לאמריקה.
לאחר נישואיו התיישב קוטלרסקי בקראון הייטס, ברוקלין, שם הוא גר עם אשתו ושם גידלו את תשעת ילדיהם.
גיסו היה הרב יוסף יצחק קייזן שהפך לחלוץ בשימוש בטכנולוגיית אינטרנט ודואר אלקטרוני להפצת הידע היהודי.
בנו, הרב מנדי, משמש כמנהל מרכז חדר 302 וכנשיא תוכנית Cteen הבינלאומית של חב"ד הוא מונה על ידי אביו לממשיך דרכו.
קוטלרסקי הלך לעולמו ביום שלישי, כ"ז באייר תשפ"ד, 4 ביוני 2024, ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-75. ונקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי, בחלקת אגודת חסידי חב"ד בסמיכות לאוהל חב"ד לובביץ'.
בסוף ההלוויה, הקריא חתנו הרב זלמן וולוביק את הצוואה שלו.
מארי משה בן סעדיה בן יהודה קטיעי (ה'ת' – ה'תע"ה, 1640 – 1715) היה חכם מחכמי יהדות צנעא במאה ה-17, ודיין בבית הדין הגדול בצנעא.
מארי משה נולד בשנת ה'ת' (1640) בערך, בשכונת אלסאילה בצנעא שבתימן.
בשנת ה'תל"ט (1679) יצא יחד עם כל יהודי צנעא לגלות מוזע, וחזר והשתכן בקאע אל-יהוד.
בשנת ה'תנ"ו (1696) התמנה כדיין בהרכב השני של בית הדין בראשות מארי זכריה הכהן.
היה סופר פורה והעתיק ספרים רבים, ביניהם תנ"ך, חומש, ספר מגיד מישרים, שולחן ערוך, זוהר, שלוש מגילות, ועוד.
מֹשֶה קְלַיין (נולד ב-כ' בתשרי תשנ"ה, 25 בספטמבר 1994) הוא זמר חרדי ישראלי.
נולד באשדוד בשם משה חדד.
אביו ממוצא תוניסאי ואמו מאוקראינה.
קליין החל את דרכו המוזיקלית כשהתמודד בתוכנית הריאלטי הקול הבא.
הוא הגיע לשלב הגמר של התחרות וסיים במקום השלישי.
לאחר התוכנית שינה את שם משפחתו מ"חדד" ל"קליין", שם המשפחה של אשתו.
בנובמבר 2016 הוציא את הסינגל הראשון שלו - "דבר נאה ומתקבל" בלחנו של אלי קליין.
ביוני 2019, שבועיים לאחר שרכבו נשרף, הוציא את הסינגל "נס" אותו כתב והלחין אלחנן אלחדד.
בינואר 2019 הוציא יחד עם קובי ברומר קאבר לשיר "לבחור נכון" של הזמר אמיר דדון.
בהמשך אותה שנה (אוגוסט 2019) הוציאו השניים את המשאפ החרדי הראשון.
בינואר 2020 הוציא את הסינגל-קליפ "שמחה שלמה".
השיר צבר 1.5 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
בדצמבר 2020 הוציא דואט עם הפייטן משה דוויק "ככלות הכל", קאבר לשירו של חוסיין אל-ג'סמי.
בינואר 2021 הוציא את הסינגל-קליפ השני שלו - "שיר פשוט", בלחנו של אלחנן אלחדד.
השיר זכה במקום השני בקטגוריית "שיר השנה" מצעד המוזיקה השנתי של הרדיו "קול חי מיוזיק", במקום השלישי במצעד של רדיו "קול ברמה", ובמקום השלישי במצעד של האתר כיכר השבת.
באוגוסט 2021 הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו - "ניצוץ יהודי".
בתשרי תשפ"ב זכה אלבומו בתואר "אלבום השנה" במצעד המוזיקה השנתי של האתר "כיכר השבת" ובמצעד של רדיו קול פליי.
בהמשך אותו חודש התקיים מופע השקה לאלבומו.
בנובמבר 2021 השתתף כשופט אורח בשלב חצי הגמר של תוכנית הריאלטי "כוכב המג'יק קאס" ששודרה בכיכר השבת.
בין פברואר 2022 לאוקטובר 2022 שפט קליין בתוכנית הריאלטי "המלחינים" ששודרה ברדיו קול חי.
באוגוסט 2022 הופיע קליין בהיכל שלמה בירושלים במופע "ניצוץ יהודי".
מבקר המוזיקה נתנאל לייפר נכח במופע וכתב
באוגוסט 2022 הוציא דואט עם הזמר גד אלבז - "לנסות", שיר אותו כתב והלחין אלחנן אלחדד.
באוקטובר 2022 זכה הסינגל בתואר "דואט השנה" במצעד המוזיקה השנתי של תחנת הרדיו "קול פליי" ומלחין השיר, אלחדד, זכה במצעד זה ובשאר המצעדים שנערכו באותה שנה, בתואר "מלחין השנה".
בשנת 2023 הוציא את הסינגלים "להיות שלם", "עוד לא מאוחר", "מחרוזת להיטים" עם דוד ביתן, "קול דודי דופק", ו-"תחזור הביתה" שיצא לאחר אירועי השבעה באוקטובר.
באוקטובר 2024 זכה "תחזור הביתה" בתואר "שיר המלחמה של השנה" במצעד המוזיקה השנתי של רדיו קול חי מיוזיק.
בשנת 2024 הוציא את הסינגל "יגיע טוב היום" כחלק מהאלבום "רגעים גדולים".
באוגוסט 2024 הוציא לאור את אלבומו השני - "רגעים גדולים".
באלבום מתארחים הזמרים בני פרידמן וגד אלבז.
מבקר המוזיקה נתנאל לייפר שיבח את האלבום וכתב האלבום זכה בתואר "אלבום השנה" במצעד המוזיקה השנתי של רדיו קול ברמה.
בין ינואר לאוגוסט 2025 שימש כשופט בתוכנית המציאות "הקול החדש" המשודרת ברדיו קול חי.
בפברואר 2025 הוציא את הסינגל "בדרך אמונה בחרתי", אותו הלחין אלחנן אלחדד.
שם השיר מבוסס על המילים שכתבה אגם ברגר, שהוחזקה כחטופה ברצועת עזה לאחר שנחטפה אליה בטבח השבעה באוקטובר, כשחזרה לארץ במסגרת עסקת החטופים.
ב-18 במרץ 2025 הוציא יחד עם הראל טל את השיר "ואני אשיר".
בקיץ 2025 הוציא את אלבומו השלישי - הפלייליסט".
באוגוסט ערך מופע השקה לאלבום בבנייני האומה.
קליין נשוי לפנינה ואב לארבעה ילדים.
את שם משפחתה של אשתו, קליין, אימץ לעצמו כשם במה ומאוחר יותר כשמו הרשמי.
מואיז קטאווי היה איש עסקים יהודי־מצרי מן הבולטים והעשירים בקרב יהודי מצרים, בן למשפחת קטאווי.
הוא נבחר כחבר בפרלמנט המצרי, והוענק לו תואר הבאשה .
קטאווי שימש גם כנשיא הקהילה היהודית במצרים במשך 40 שנה.
מואיז קטאווי ניהל בנקים וחברות רבות, ומימן את הקמתן של מסילת ברזל בדרום מצרים (בצַעִיד) ובמזרח הדלתא, חברת הטרמים של מרכז הדלתא, וכן את פרויקטי התחבורה הציבורית בקהיר — בשיתוף משפחות סוארס, רולו ומנשה.
קטאווי, שהיה בעל השכלה ותרבות צרפתית, הצליח ליצור קשרי ידידות קרובים עם המלך פואד הראשון.
הוא היה חבר באספה המחוקקת (הפרלמנט), ובשנת 1925 מונה לשר האוצר של מצרים.
עם זאת, הוא התפטר לאחר ששלח מברק ברכה לחג לסעד זע'לול — דבר שעורר את כעסו של המלך.
לאחר מותו של מוסא קטאווי, עבר תפקיד נשיא הקהילה היהודית ליוסף אסלן קטאווי (1861–1942).
הרב משה קלזאן (נולד בירושלים בכ"ז באדר ב' ה'תשכ"ב, 1 באפריל 1962) הוא פוסק הלכה, רב שכונת קטמון בירושלים, דיין בבית הדין לממונות "נצח ישראל" שע"י ארגון "הליכות עם ישראל", רב משיב בבית ההוראה "המאורות", מרצה להשקפה יהודית, מחנך ומשורר, ומחבר ספרים.
נולד בירושלים לרב שמעון קלזאן, מנהל מחלקת הנישואין במועצה הדתית בירושלים, ויונה.
סבו רבי שלום בן יוסף קלזאן היה מגדולי התורה בתימן.
למד בבית הספר דוגמה בירושלים, בישיבת באר יעקב ובישיבת קול תורה.
בשנת תשמ"ו (1986) נישא לפנינה ערוסי.
למד בכולל לרבנות ודיינות "אמרי דוד".
בשנת תשנ"ה (1995) הוסמך לרב שכונה, ובשנת תשנ"ז (1997) הוסמך לבעל כושר לרבנות עיר על ידי מועצת הרבנות הראשית לישראל.
ב־1998 החל לכהן כרב שכונת קטמון בירושלים.
לימד במוסדות חינוך שונים במסגרת רשת החינוך בני יוסף, ובמכון דעת בשנת תשס"ח (2008) החל ללמוד במכינה הקדם אקדמית "מורשת יעקב" ברחובות, והשלים לימודים כלליים קדם אקדמיים.
בהמשך למד ב"מרכז מרחבים" למורים בירושלים בראשות פרופ' הרב יגאל שפרן, וקיבל תעודת מורה בכיר ובהמשך גם תואר דוקטור אקוויוולנטי בחינוך והוראה מטעם משרד החינוך.
הוסמך לדיינות, ומכהן גם כחבר בית הדין לממונות "נצח ישראל" שע"י ארגון הליכות עם ישראל בקרית אונו, וכמשיב בבית ההוראה המאורות.
בשנת תשע"א (2011) פורסמה במדיה פעילותו הציבורית למען שמירת צביונה הדתי של שכונת קטמון ומניעת פתיחות חנויות נוחות בשבת תומך בדעת הסוברים שיש לעשות חליטה לבשר כדעת הרמב"ם לבני תימן לכתחילה.
תומך בביטול חומרת "חוזר וניעור" לבני תימן בשמן סויה וקנולה, פסק שאושר על ידי הרב שלמה עמאר.
סובר שיש לבני תימן להצריך מזיגה של יין לא מבושל בדוקא על החרוסת בליל הסדר.
קלזאן הוא אחיינו של הרב שלום קלזאן, שהיה ראש ישיבת "סוכת שלום" בירושלים, ומגדולי משוררי תימן, ובן דודו של בנו הרב יוסף קלאזן, שהיה רב קהילת התימנים בקרית משה בירושלים.
וגם בן דודו של פרופ' יוסף יובל טובי.
נשוי לפנינה (לבית משפחת ערוסי), אב לארבעה (שלשה בנים ובת), מתגורר בגבעת מרדכי בירושלים.
שו"ת "ישיב משה", שאלות ותשובות על חלקי השו"ע.
"שפת השולחן" - על המשנה ברורה.
3 חלקים, מכיל את דעות גדולי הפוסקים הספרדים והתימנים במקומות שחולקים על המשנה ברורה.
"דרכי איסור והיתר" – על שו"ע יורה דעה, פסקי הספרדים והתימנים על הלכות בשר בחלב, מליחה, ותערובות.
"המלון בהלכה" – לקט הלכות לנופשים בבתי מלון ובבתי הארחה.
"פניני משה" – הגדה של פסח כמנהג יהודי תימן בלדי, עם הדרכה מפורטת לליל הסדר, וחידושי תורה באגדה ובהלכה.
"אבן השהם" 6 חלקים – על כל התורה והמועדים, תובנות מתוך פרשת השבוע וידיעות מרתקות מעולם המחשבה היהודי.
"ספר זיכרון" - לאביו הרב שמעון קלזאן.
יצא לאור מצורף להגדה של פסח "פניני משה".
בירורי הלכה בעניין טהרת המשפחה, קובץ "מדרש דוד" שנת תשס"א.
בירורי הלכה בנושא השבת, קובץ "מדרש דוד" שנת תשס"ב.
בירור הלכתי בנושא שעון שבת ביו"ט.
הגדה של פסח "פניני משה" שנת תשפ"ג עמ' 124.
תמונת הניצחון במלחמה במבט יהודי, ספר "משפט צדק" שע"י הליכות עם ישראל שנת תשפ"ד.
משה קצב (נולד בא' בטבת ה'תש"ו, 5 בדצמבר 1945) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כנשיאהּ השמיני של מדינת ישראל.
קודם לכן כיהן כראש מועצת קריית מלאכי, כחבר הכנסת, כסגן ראש הממשלה וכשר בממשלות ישראל.
קצב הורשע בבית המשפט המחוזי בתל אביב בביצוע עבירות אונס, מעשים מגונים בכוח ובהטרדות מיניות של נשים שהיו כפופות למרותו בעת שכיהן כשר התיירות וכנשיא המדינה, בנוסף הורשע בשיבוש מהלכי משפט.
בית המשפט המחוזי בתל אביב גזר על קצב שבע שנות מאסר בפועל.
בדצמבר 2016, בתום ריצוי חמש שנות מאסר, שוחרר מהכלא בתנאים מגבילים, לאחר שעונשו קוצר.
קצב הוא נשיא מדינת ישראל הראשון והיחיד שהורשע בבית משפט בעבירה פלילית.
נולד בשם משאללה קצב לגוהר ולשמואל, בעיר יזד שבאיראן.
משפחתו מתגאה בייחוסה לגולי בבל.
כשהיה בן שנה עברה המשפחה לטהראן.
בשנת 1951, כשהיה בן חמש, עלה לישראל עם משפחתו.
המשפחה שוכנה בתחילה במעברת שער העלייה שבחיפה, ולאחר מכן עברה המשפחה למעברת קסטינה, שלימים התפתחה לעיירה קריית מלאכי.
אחיו התינוק, ציון, נספה במעברה בעת השיטפונות הקשים של שנת 1951. אחיו, אהרון, נפטר עוד כשמשפחתו התגוררה באיראן, ביזד.
בילדותו הוזמן על ידי רחל ינאית בן-צבי למשכן נשיאי ישראל, יחד עם ילדי המעברות שהצטיינו בקריאת ספרים.
במהלך הביקור זכה קצב לחיבוק ולטיפה מיצחק בן-צבי, נשיאה השני של מדינת ישראל.
היה זה ביקורו הראשון של קצב בירושלים.
את לימודיו היסודיים עשה בבית הספר "האחים" בקריית מלאכי ואת לימודיו התיכונים עשה בכפר הנוער בן שמן, שם התמחה בחליבה ברפת ובמטעי עצי פרי.
את בחינות הבגרות השלים בבית הספר התיכון בבאר טוביה.
ב-1964 התגייס לצה"ל, שם שירת בחיל הקשר והוצב במפקדת גייסות השריון.
הוא קיבל חופשות רבות כדי לסייע לפרנסת המשפחה.
לאחר שירותו הצבאי עבד כפקיד בבנק הפועלים וכעוזר לחוקר במכון וולקני.
שימש עיתונאי ב"ידיעות אחרונות" וכיהן כנשיא "צעירי בני ברית", שם הכיר את רעייתו, גילה.
לאחר שחסך כסף למד כלכלה והיסטוריה באוניברסיטה העברית, ובשנת 1969 היה יושב-ראש תא הסטודנטים של גח"ל באוניברסיטה.
בזמן לימודיו באוניברסיטה לימד היסטוריה ומתמטיקה בבית ספר תיכון.
הוא היה הסטודנט הראשון שיצא מקריית מלאכי.
בשנת 1969, כאשר היה בן 24, התמודד מטעם מפלגת גח"ל על ראשות מועצת קריית מלאכי, מול ראש המועצה המכהן דוד עבודי.
בבחירות שנערכו ב-28 באוקטובר 1969 גבר קצב על עבודי ונבחר לראשות המועצה.
עם זאת, נציגי המערך ערערו על זכייתו של קצב בבית משפט השלום בבאר שבע, בטענה כי במספר קלפיות התגלו ליקויים בהצבעה ובספירת הקולות.
בית המשפט הכריע לערוך בחירות חוזרות בקלפי מספר 6, ובהן גברה סיעת פועלי אגודת ישראל על המפד"ל, והעניקה לעבודי את הרוב הדרוש להרכבת קואליציה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-31 בדצמבר 1973, גבר קצב על עבודי ונבחר לראשות מועצת קריית מלאכי.
קצב כיהן כראש המועצה עד שנת 1981.
קצב השתתף כחייל במילואים במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים ושירת באוגדתו של האלוף אברהם אדן ומפקד החטיבה תת-אלוף נתן (נתקה) ניר.
קצב נמנה עם הכוחות שצלחו את תעלת סואץ.
בשנת 1977 נבחר לראשונה לכנסת, מטעם רשימת הליכוד.
בזמן חברותו בכנסת התשיעית נשלח על ידי ראש הממשלה מנחם בגין לאיראן, כדי להאיץ ביהודים שנשארו שם לעלות לישראל.
בבחירות לכנסת העשירית נבחר שוב לכנסת מטעם רשימת הליכוד, וכיהן כסגן שר הבינוי והשיכון, תחת השר דוד לוי.
במשרתו זו הופקד על ידי ראש הממשלה מנחם בגין על "פרויקט שיקום שכונות".
ב-27 בינואר 1982 הודיע קצב על יציאתו ל"חופשת מחאה" בטענה כי לוי דוחק את רגליו ומנסה להכשיל את הפרויקטים אותם הוא מקדם.
ב-5 בפברואר 1982 יושרו ההדורים בין השניים, לאחר התערבותו של בגין.
בממשלת האחדות הלאומית הראשונה (ממשלת ישראל העשרים ואחת וממשלת ישראל העשרים ושתיים) כיהן כשר העבודה והרווחה, והפך לשר הצעיר ביותר מאז קום המדינה.
במהלך כהונתו התגלע מאבק בינו לבין סגנו מנחם פרוש, לאחר שקצב ביקש למזג בין שני משרדיו כדי לחסוך בהוצאות ואילו פרוש דרש להשאיר את המצב על כנו.
לבסוף התפטר פרוש מתפקידו כסגנו של קצב ובמקומו מונה רפאל פנחסי.
ב־1985 נבחר קצב על ידי תא הכתבים הפרלמנטריים בירושלים לחבר הכנסת הסובלן ביותר, זאת במסגרת פרויקט "כבוד לזולת" בו נתבקשו הכתבים לבחור חבר כנסת המצטיין באדיבותו, בנימוסיו, בסבלנותו, בכבוד הדדי ובסגנון דיבורו.
ב-10 במרץ 1986 עמד בראש ועידת הליכוד.
לאחר הבחירות לכנסת ה-12 בשנת 1988 היה קצב מראשוני התומכים בהמשך ממשלת האחדות למרות שהליכוד היה יכול להקים ממשלה צרה עם שותפיו מימין.
קצב שותף אז על ידי שמיר בצוות המשא ומתן הקואליציוני.
בשנת 1988, צפו היחסים העכורים בין קצב לשמעון פרס.
במהלך נאומו של פרס על "מסמך שולץ" קצב קם ממקומו ואמר: "אני מבקש להודיע בזאת, כי דברי ממלא מקום ראש הממשלה (פרס) בנושא המדיני, אינם על דעת הממשלה".
אמירתו של קצב גררה תגובות סוערות מצד חברי הכנסת.
בממשלת ישראל העשרים ושלוש וממשלת ישראל העשרים וארבע כיהן כשר התחבורה וחבר בקבינט הביטחוני.
התקדמותו הפוליטית המהירה השתקפה גם בבחירות למרכז הליכוד, שבהן נבחר במסגרת "השביעיות" למקום הראשון.
בעת שמפלגתו הייתה באופוזיציה, בין השנים 1992–1996, כיהן קצב כיו"ר סיעת הליכוד וכיו"ר האגודה לקשרי ישראל וסין.
בבחירות לראשות הליכוד ב-1993 התמודד קצב מול בנימין נתניהו, דוד לוי ובני בגין.
מערכת הבחירות הייתה סוערת ובסיומה זכה נתניהו ברוב גדול כשאחריו לוי, בגין וקצב.
קצב התנגד להקמת מדינה פלסטינית וראה בה סכנה קיומית למדינת ישראל.
הוא התנגד להסכמי אוסלו ואמר שההסכם יביא לכך שארגוני הטרור יתחרו ביניהם מי ירצח יותר יהודים.
הוא גם אמר ש"לאחר לחיצת היד המגואלת בדם לא יוכל רבין לעולם למחוק את החרפה".
במאי 1995 הוא טען שרבין מכהן כראש ממשלה בחסדי ערפאת, וטען שזו התופעה הבזויה ביותר בתולדות ממשלות ישראל.
קצב השתתף בהפגנות נגד הסכמי אוסלו וב-5 באוקטובר 1995 עמד, יחד עם אריאל שרון ובנימין נתניהו, על מרפסת הנואמים בהפגנת הימין בכיכר ציון נגד יצחק רבין והסכם אוסלו ב', אך לא נאם.
עם זאת, יצא קצב נגד דיבורים על הקמת מיליציות פרטיות להגנת תושבי יהודה ושומרון וטען שדיבורים אלו פוגעים במאבק הלגיטימי של הימין.
בממשלת ישראל העשרים ושבע כיהן כסגן ראש הממשלה ושר התיירות, ומאוחר יותר גם כשר הממונה על המגזר הערבי.
כמו כן, כיהן כיושב ראש ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים והממונה על אירועי שנת היובל למדינה.
קצב היה הנציג הרשמי הראשון של ממשלת ישראל שהשתתף ביום האבל לציון טבח כפר קאסם.
לקראת הבחירות לכנסת ה-15 שהתקיימו ב-1999, עמד בראש מטה הבחירות של מפלגתו.
מינויו של קצב לתפקיד יו"ר מטה הבחירות לווה בהתנגדות מצד חבר הכנסת ישראל כץ, שדרש לתת את התפקיד לאריאל שרון או לצחי הנגבי.
בליכוד דחו את בקשתו של כץ וטענו שדבריו באים לאחר שלא שובץ לתפקיד נאות.
משה קצב כיהן כנשיא המדינה מכ"ט בתמוז ה'תש"ס (1 באוגוסט 2000) ועד להתפטרותו, שנכנסה לתוקף בט"ו בתמוז ה'תשס"ז (1 ביולי 2007); עם זאת, למעשה הפסיק קצב למלא את תפקידו כנשיא כבר ב-25 בינואר 2007, אז יצא לנבצרות זמנית על רקע החקירה הפלילית נגדו.
לאחר התפטרותו המאולצת של עזר ויצמן בחודש יולי 2000, נבחר קצב למועמד הליכוד מול שמעון פרס.
בבחירות הנשיאותיות בכנסת שהתקיימו ב-31 ביולי 2000, זכה קצב בסיבוב הראשון ל-60 קולות מול 57 לשמעון פרס.
כיוון שנדרש רוב מוחלט לבחירה, נערך סיבוב שני שבו זכה קצב ב-63 קולות מול 57 לפרס, ובכך נבחר לתפקיד, להפתעת רוב הפרשנים הפוליטיים.
למחרת היום, בכ"ט בתמוז ה'תש"ס, 1 באוגוסט 2000, הצהיר קצב אמונים בכנסת ונכנס לתפקיד הנשיא השמיני של מדינת ישראל.
קצב היה הנשיא הראשון שנבחר מטעם הליכוד, והראשון שנבחר לכהונה בת 7 שנים.
השנים הראשונות לנשיאותו התאפיינו במתינות ובממלכתיות, ללא הצהרות מעוררות מחלוקת, בניגוד לקודמו בתפקיד, עזר ויצמן, שניסה לתת לתפקיד משמעויות נוספות שאינן סמליות.
קצב תמך, בניגוד לעמדת ראש הממשלה אריאל שרון, בתוכנית ה"הודנה" להפסקת אש זמנית בין ישראל לפלסטינים בשנת 2002. כמו כן, היה בין הראשונים במערכת הציבורית שקראו להקמת גדר הפרדה בין ישראל לרשות הפלסטינית.
בתחילת נשיאותו הצהיר כי לא יחון את יגאל עמיר, רוצחו של ראש הממשלה יצחק רבין.
בנובמבר 2001 נפגש קצב בבית הנשיא עם נציגי קהילת הלהט"ב.
הייתה זו הפגישה הרשמית הראשונה של נשיא המדינה עם נציגות מאורגנת של קהילה זו בישראל.
במאי 2002 אירח במשכן נשיאי ישראל את קנצלר גרמניה לשעבר הלמוט קוהל ודן עמו בשיפור ההסברה הישראלית בחו"ל.
בשנת 2003 ביקר קצב באיטליה וקרא לאפיפיור יוחנן פאולוס השני להשיב לישראל את כלי בית המקדש השני, שלטענתו נבזזו מירושלים בזמן המרד הגדול בשנת 70 לספירה ומוסתרים בקריית הוותיקן.
האפיפיור נעתר לבקשת קצב, ואפשר לנציגי רשות העתיקות לחפש אוצרות יהודים במחסניו.
נציגי רשות העתיקות שהו כשלושה ימים במרתפי הוותיקן, אך לא איתרו שום ממצא משמעותי.
בנובמבר 2003 כינה את הציבור החילוני "תינוקות שנשבו".
אמירה זו גררה ביקורת מצד שר המשפטים יוסף לפיד וממספר חברי כנסת ממפלגת שינוי וממפלגת מרצ.
באותו החודש נפגש עם יוסי ביילין ויאסר עבד רבו שניסחו את "יוזמת ז'נבה" לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במהלך פגישתם תקף קצב את היוזמה בטענה כי היוזמה לא נידונה בדעת הקהל הישראלית, בכנסת ובממשלה.
בפברואר 2004 ביקר קצב בצרפת ונפגש עם נשיא צרפת ז'אק שיראק.
ביקורו של קצב בארמון האליזה בא לאחר כשני עשורים בהם לא ביקר נשיא ישראלי בצרפת.
במרץ 2005 הזמין קצב את נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לביקור בישראל.
פוטין נענה בחיוב להזמנתו של קצב, והגיע לביקור בישראל בחודש אפריל.
במהלך ביקורו בישראל דן פוטין עם קצב בעסקת הטילים בין רוסיה לסוריה ובסיום הסכסוך בין ישראל לפלסטינים.
בנוסף, השניים חתמו על הצהרת כוונות משותפת בדבר הגברת המאבק בטרור ובאנטישמיות וחיזוק מערכת היחסים בין ישראל ורוסיה.
במהלך ביקורו הביא פוטין לקצב פסל לזכר קורבנות השואה, המוצב עד היום בסמוך לפסלי הנשיאים במשכן נשיאי ישראל.
בפברואר 2005 יצא קצב לביקור באוסטרליה, לאחר כשני עשורים בהן לא ביקר נשיא ישראלי באוסטרליה.
במהלך הביקור נפגש קצב עם ראש הממשלה ג'ון הווארד ועם נציג האופוזיציה קים ביזלי וניסה לחמם את היחסים בינם לבין ישראל, זאת לאחר מספר תקריות דיפלומטיות וסילוק שגריר ישראל אמיר לאטי מהמדינה.
באפריל 2005 השתתף קצב בהלוויית האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
במהלך הלוויה לחץ קצב את ידיהם של נשיא סוריה בשאר אל-אסד ונשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, והחליף מספר מילים עם נשיא איראן מוחמד חתאמי.
ביוני 2005 ביקר קצב בגרמניה ונאם בבניין הרייכסטאג, מקום משכנו של הפרלמנט הגרמני.
בנאומו טען כי גרמניה אינה עושה מספיק להילחם בתופעת האנטישמיות באירופה והוסיף כי הפתרון לסכסוך הישראלי פלסטיני נמצא בהישג יד.
בנוסף, קצב נפגש עם נשיא גרמניה הורסט קלר, הקאנצלר גרהרד שרדר ושר החוץ יושקה פישר.
ביוני 2005 הקים את ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל, בראשות פרופסור מנחם מגידור.
הוועדה הגישה את המלצותיה בינואר 2007.
במהלך תוכנית ההתנתקות ניסה קצב להביא לדיאלוג בין המתנחלים ברצועת עזה לראש הממשלה אריאל שרון.
ב-10 באוגוסט 2005 נשא נאום לאומה בשידור חי.
הנאום בא לקראת מימוש תוכנית ההתנתקות ובעקבות הפגנות סוערות ברחבי ישראל.
בנאומו חלק שבחים רבים למתנחלים וביקש סליחה ממתיישבי גוש קטיף וצפון השומרון שייאלצו להתפנות מבתיהם, אך קרא לציות לחוק.
קצב קרא לקיום משאל עם טרם ביצוע תוכנית ההתנתקות.
ב-9 ביולי 2007 הוצב פסלו של קצב במשכן נשיאי ישראל.
הצבת פסלו עוררה דיון ציבורי נרחב ולבסוף החליטה הוועדה לסמלים וטקסים להשאיר את הפסל במקומו.
במאי 2016 הוצב ליד הפסל עמוד בו נכתב כי קצב הורשע בעבירות שיש עימן קלון ונדון למאסר.
במהלך כהונתו הכפיף קצב את משכן הנשיא לביקורת מבקר המדינה ומינה מבקר פנים.
בשנת 2011 קבע מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, שבתקופת כהונתו של קצב חרג בית הנשיא מהניהול התקין והנהיג הפקרות תקציבית.
בין השאר, ההון של קרנות בית הנשיא, שייסדו נשיאים שונים, בוזבז לתמיכה במיזמים ציבוריים (כמו סיוע לנכים), דבר שהביא לסגירתן.
ביולי 2006 נפגש קצב עם היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, והתלונן על ניסיון סחיטה כלפיו מצד עובדת לשעבר במשרדו.
עד מהרה הפך הנשיא ממתלונן על סחיטה לחשוד בעבירות מין.
בעיתונים פורסמו עדויות של מספר נשים שעבדו עמו לאורך השנים ותיארו הטרדות מיניות ועבירות מין אחרות מצדו, אך צוות החקירה המשטרתי לא קיבל תלונה רשמית נגדו.
ב-23 באוגוסט החלה חקירה באזהרה של קצב.
ב-15 באוקטובר 2006 המליצה המשטרה ליועץ המשפטי לממשלה על הגשת כתב אישום נגד קצב.
ב-23 בינואר 2007 פרסם היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, את טיוטת כתב האישום, ובה הואשם הנשיא קצב בעברות מין שביצע בארבע נשים.
אונס של א' ממשרד התיירות, בעילה אסורה תוך ניצול יחסי מרות של א' מבית הנשיא, ומעשים מגונים תוך ניצול מרות בעבודה ב-ה' ול' מבית הנשיא.
שמות הנשים נאסרו לפרסום, אבל בהמשך נודע ששמה של א' מבית הנשיא הוא אורלי רביבו.
כן נאמר בטיוטה כי הנשיא קצב העניק מתנות אישיות מתקציב לשכתו, תוך ביצוע עבירות של מרמה והפרת אמונים וקבלת דבר בנסיבות מחמירות.
הטיוטה כללה גם האשמות בהטרדת עד ובשיבוש מהלכי משפט.
קצב הכחיש את כל המיוחס לו בטיוטת כתב האישום ועבר שימוע, שבעקבותיו הוסכם על הסדר טיעון במסגרתו יודה קצב בעבירות של מעשה מגונה, הטרדה מינית והטרדת עד ויתפטר מתפקידו כנשיא, ובתמורה יבוטלו האישומים האחרים והעונש יעמוד על מאסר על תנאי ופיצוי לנשים.
בתקופת חקירתו באזהרה, טרם ההחלטה על הגשת כתב אישום, עלתה שאלת השתתפותו באירועים ציבוריים כנשיא המדינה.
ב-13 בספטמבר 2006 אישרה ועדת הכנסת לנשיא קצב נבצרות זמנית של 16 שעות, על מנת שיוכל להיעדר מטקס ההשבעה של נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש.
ב-16 באוקטובר 2006 החליט קצב להיעדר מישיבת הפתיחה של מושב החורף של הכנסת, לאחר שמספר חברי הכנסת איימו לעזוב את אולם המליאה במחאה.
ב-25 בינואר, לאחר פרסום טיוטת כתב האישום, אישרה ועדת הכנסת את בקשתו של קצב לנבצרות זמנית, לתקופה מרבית של שלושה חודשים, וסמוך לסיום תקופה זו אושרה לו נבצרות נוספת, עד לסיום כהונתו המתוכננת כנשיא, עם תום שבע שנות כהונתו ב-15 ביולי 2007.
מי שמילאה את מקומו בתקופת הנבצרות הייתה חברת הכנסת ויו"ר הכנסת דאז, דליה איציק.
ב-28 ביוני 2007 נחתם הסדר טיעון בין קצב לפרקליטות המדינה ובו סוכם כי קצב יודה ויורשע בסעיפים: ביצוע מעשה מגונה שלא בהסכמה תוך הפעלת אמצעי לחץ לגבי א' ממשרד התיירות והטרדה מינית והטרדת עד כלפי ל' מבית הנשיא.
כמו כן התחייב קצב להתפטר מתפקידו כנשיא המדינה, לפצות את הנשים בפיצוי כספי בסכום של כ-30,000 ש"ח כל אחת, ולהשיב לקופת המדינה את עלות טובת ההנאה שנטל.
על פי ההסדר סוכם כי ייגזר עליו מאסר על תנאי על כל האישומים שבהם היה צפוי להודות.
לטענת הפרקליטות תלונתה של רביבו נגנזה עקב העדר ראיות מספיקות, התלונה לגבי אונס כלפי א' ממשרד התיירות נגנזה עקב צפי לקשיים בהוכחה הנדרשת למעשה אונס.
למחרת החתימה הגיש קצב את התפטרותו מתפקיד נשיא המדינה שנכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2007. הסדר הטיעון עורר סערת רוחות והוגשו לבג"ץ עתירות נגדו, אך אלה נדחו.
בעקבות הסדר הטיעון הגישה הפרקליטות כתב אישום מתוקן נגד קצב בו הוסרה הטענה לאונס ונותרו ההאשמות רק על הטרדה מינית ועל הטרדת עד, אך בעת פתיחת משפטו ב-8 באפריל 2008, שבו היה אמור קצב להודות בחשדות המיוחסים לו, הודיעו פרקליטיו כי קצב כופר בהאשמות נגדו וחוזר בו מהסדר הטיעון.
לאחר חזרתו של קצב מהסדר הטיעון, נחלקו הדעות בפרקליטות המדינה באשר להגשת כתב אישום נגדו.
פרקליט מחוז ירושלים התנגד להגשת כתב האישום, ואילו התובעת בתיק תמכה בהגשת כתב אישום.
לבסוף החליט פרקליט המדינה להגיש נגד קצב כתב אישום מחמיר הכולל עבירות של אונס, וזה הוגש לבית המשפט המחוזי בתל אביב ב-19 במרץ 2009. קצב כפר בהאשמות נגדו לכל אורך המשפט, והכחיש כל קיום יחסי מין בינו לבין א' ממשרד התיירות.
פרקליטיו של קצב עתרו לבג"ץ בבקשה לקיים את משפטו בדלתיים פתוחות תוך שמירת האנונימיות של הנשים אך בקשתם נדחתה.
משפטו של קצב החל ב-1 בספטמבר 2009 בדלתיים סגורות, כמקובל במשפטים העוסקים בעבירות מין.
השופטים ציינו שהאליבי של קצב הופרך ועדותו הייתה "זרועה בשקרים".
בכך היה לנשיאה היחיד של מדינת ישראל המורשע במשפט.
ב-22 במרץ 2011 גזר בית המשפט המחוזי על קצב שבע שנות מאסר בפועל, שנתיים מאסר על תנאי ופיצוי של 125,000 ש"ח לנשים.
בעקבות הרשעתו קיבל קצב מכתב תמיכה מעשרות רבנים, ובהם צבי ישראל טאו ושלמה אבינר, שבו הביעו אמון בחפותו ותקפו את התקשורת הישראלית.
עשרות רבנים אחרים, ובהם יעקב אריאל ואהרן ליכטנשטיין וכן חברי הכנסת אורי אורבך ויצחק הרצוג ואישים רבים נוספים יצאו נגד מכתב תמיכה זה.
ביולי 2011 פורסם כי קצב, בנו נועם ואחיו ליאור ויורם נחקרו באזהרה במשטרה בחשד שהזמינו שני חוקרים פרטיים, שהטרידו עדים ומעורבים במשפט.
קצב ערער על הרשעתו לבית המשפט העליון, אך ערעורו נדחה.
ב-7 בדצמבר 2011 החל קצב לרצות את עונשו באגף התורני של כלא מעשיהו.
באוקטובר 2013 הגיש קצב לנשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, בקשה למשפט חוזר, בנימוק שבהרשעתו יש עיוות דין.
בקשתו נדחתה במאי 2014 בנימוק שלא נגרם לו עיוות דין.
בעקבות החשדות למעשים פליליים שהועלו נגד הנשיא קצב, החליטה בשנת 2007 ועדת הכספים של הכנסת, הממונה על משכורות הנשיאים ותנאי פרישתם, שמנשיא לשעבר שהורשע בעבירה שיש עמה קלון יישללו כל זכויות הפרישה, מלבד הזכות לפנסיה חודשית ולשירותים רפואיים.
בזמן שהותו בכלא נשללו מקצב הטבות שונות שלהן זכאי נשיא לשעבר, כגון רכב צמוד עם נהג, אך הוא המשיך לקבל מהמדינה את הפנסיה שצבר בתפקידיו הציבוריים.
ב-6 באפריל 2016 דחתה ועדת השחרורים את בקשתו של קצב לשחרור מוקדם.
בנימוקיה להחלטה כתבה הוועדה: "האסיר תופס עצמו כקורבן, עסוק בהאשמת גורמים חיצוניים במצבו, מתנהל עדיין בצורה כוחנית ועסוק בעצמו, בצרכיו, בהפסדיו ובמחיר שהוא ומשפחתו שילמו בלבד.
גם לאור שאלות הוועדה, לא הביע האסיר חרטה או אמפתיה כלפי נפגעות העבירה, אלא חזר וציין את המחיר הכבד שהוא שילם ומשלם".
קצב ערער לבית המשפט המחוזי, שהחליט ב-5 ביולי 2016 להחזיר את הדיון לוועדת השחרורים לצורך דיון בחוות דעת חדשה מטעם הרשות לשיקום האסיר.
ב-4 באוגוסט 2016 החליטה ועדת השחרורים פה אחד שאין לשחרר את קצב בשלב זה.
ב-18 בדצמבר 2016 החליטה ועדת השחרורים על שחרורו המוקדם, אך לבקשת הפרקליטות שחרורו עוכב, כדי לאפשר לערער על החלטתה של ועדת השחרורים.
בסופו של דבר שוחרר קצב מהכלא ב-21 בדצמבר 2016, תוך שהוטלו עליו הגבלות שונות.
ב-6 במרץ 2017 ביקש קצב מוועדת השחרורים לבטל את מעצר הבית הלילי שהוטל עליו.
ב-4 במאי 2017 דחתה ועדת השחרורים את בקשתו.
במאי 2017 פנה לנשיא המדינה בבקשה לבטל את ההגבלות שהטילה עליו ועדת השחרורים.
במאי 2022 יצא לאור, בהוצאת "ספרי צמרת", ספרו האוטוביוגרפי, "זיכרונותיו של נשיא המדינה".
רעייתו של משה קצב, גילה קצב, נולדה בתל אביב ב-1948, בת לבן-ציון ורחל פרדני, אביה יוצא תנועת בית"ר בפולין, ואימה יוצאת התנועה באוקראינה.
בני הזוג קצב נישאו בשנת 1969, ולהם ארבעה בנים ובת.
גילה קצב עבדה במשך כ-30 שנה בבנק לאומי.
בנו של קצב, נעם קצב, התפרסם כסופר צעיר לאחר שהוציא את הרומן "ימים אחרונים של תמימות" בהוצאת שוקן.
הספר עוסק בהתבגרות של תלמיד ישיבה וביציאה בשאלה.
נעם קצב שימש עורך בעיתון "מעריב", אך התפטר מתפקידו עם פרסום החשד לגבי עבירות המין של אביו.
אחיו הצעיר של משה קצב, ליאור קצב, נבחר בשנת 1998 לראשות עיריית קריית מלאכי, ושימש בתפקיד 5 שנים.
אף הוא ניצב לצד משה קצב כשהואשם בעבירות מין.
רבי משה קמחי (1127 בקירוב – 1190) היה מדקדק, פרשן מקרא ופייטן במאה ה-12. קמחי היה בנו של רבי יוסף קמחי ואחיו הבכור של רבי דוד קמחי (רד"ק).
קמחי נולד בספרד וחי בפרובאנס שבדרום-צרפת, אזור שהושפע מהתרבות היהודית-ספרדית.
שנת לידתו אינה ידועה בבירור.
נודע כי הוא גידל וחינך את אחיו הקטן, דוד קמחי, והשפיע עליו בדרך הפרשנות.
כמו אביו, רבי יוסף קמחי, גם משה קמחי כתב פירושים למקרא על דרך הפשט וכיום יש בידינו פירושיו לספרי משלי, איוב, עזרא ונחמיה.
בנוסף לפירושים אלה כתב קמחי שני חיבורים בנושא הדקדוק העברי: "מהלך שבילי הדעת" (ר"ת משה) – ספר ללימוד יסודות הדקדוק ונטיית הפועל, והספר "שכל טוב".
פירושיו למקרא מבוססים על הדקדוק, אם כי הוא שילב בהם גם פילוסופיה של ימי הביניים.
בעוד מבחינה תאורטית נשען רמ"ק על העקרונות המבוססים של חיוג' וממשיכי דרכו, דוגמת ההכרה בשורש השלשי, הבחנה ביו שורשים שלמים לעלולים, מיון מרכיבי הפועל לגוף, זמן, מין ומספר, ועוד, שימש רמ"ק כפורץ דרך מבחינה פדגוגית והתווה את דרכה של הוראת העברית למשך שנים רבות, כולל עד ימינו ממש.
נקודות עיקריות בהן השפיע רמ"ק על הוראת הדקדוק:
בשונה מקודמיו אשר סיכמו את כללי הנטייה של הפועל באמצעות כללים מנוסחים, השתמש רמ"ק לשם כך בטכניקה של פרדיגמות מדגימות אותן סידר באופן נפרד לפי הגזרות השונות.
שיטה זו הפכה לשיטה העקרית של הוראת הנטייה של הפועל והשם.
סדר הבניינים אותו קבע: קל, נפעל, פיעל, פוּעל, הפעיל, הפעל, (פּוֹעֵל), התפעל.
זהו הסדר הנוהג עד היום (אם נתעלם מבניין פּוֹעֵל הקדום), כידוע.
השימוש בשורש פק"ד כשורש מדגים למשקלי שמות העצם (כיום נהוג להשתמש בשמות בשורש קט"ל).
נקודות עיקריות אלו נקלטו בספרו הפופולרי של אחיו הצעיר ר' דוד קמחי (רד"ק) 'מכלול' והתפשטו משם עוד יותר.
עדות להשפעתו הרבה בתחום ההוראה היא היות ספרו "מהלך" ספר הדקדוק העברי הראשון שנדפס (מנטובה רמ"ח) והמספר הרב של המהדורות שנדפסו ממנו (עשרים במספר לפחות).
קסטל נולד בירושלים לרב יהודה קסטל ולרחל בת יוסף אנקונה.
(משפחתו הספרדית הגיעה לארץ מקסטיליה בשנת 1492).
הוא למד בבצלאל בין השנים 1922 ו-1925. באותה תקופה למד אצל יצחק פרנקל בתל אביב שם הושפע על ידי האמנות הצרפתית המודרנית.
הוא למד באקדמיה ז'וליאן ובאקול דה לובר בפריז.
קסטל חזר לישראל וגר בצפת ב-1940 והחל מתקופה זו ועד לאחרית ימיו הושפע רבות מן הרוח המיסטיקנית היהודית.
קסטל היה אחד ממייסדי אופקים חדשים ב-1947 ביחד עם מרסל ינקו, יחזקאל שטרייכמן ואחרים, ובמהלך השנים יצר ציורי קיר ותבליטים במקומות שונים בארץ ומחוצה לה.
כמו כן זכה בפרסים רבים והציג תערוכות רבות.
יצירותיו המוקדמות היו בעלות אופי אוריינטלי.
בשנות הארבעים, כאשר התגורר בצפת, תרם רבות להקמת קריית האמנים צפת עם שוך קרבות תש"ח.
תמונותיו מתקופה זו אפופות אווירה מיסטית וניכרת בהן השפעתה של אסכולת פריז.
בהמשך דרכו האמנותית, נטה לעבר המופשט והאמנות הכנענית ועיצב סמלים צורניים כמו ציור הקיר במלון "דן אכדיה" בהרצליה ותבליטי הקיר במשכן נשיאי ישראל בירושלים.
נפטר בתל אביב בשנת 1991.
אחיו היה יוסף חיים קסטל.
בתאריך 21 בפברואר 2010 נפתח במעלה אדומים מוזיאון משה קסטל המוקדש להצגת עבודותיו של קסטל.
המוזיאון נבנה במקום בו שאף קסטל עצמו להקימו, על גבעה סמוכה לביתה של אלמנתו.
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל דוד רזניק.
במוזיאון מוצגות עבודותיו של קסטל מכל התקופות, מאוספה הפרטי של אלמנתו, ממוסדות ומאספנים פרטיים וביניהם אוסף שיף וסר אייזיק וולפסון.
בשנת 2021 נערכה במוזיאון תערוכה בשם דיאלוגים חזותיים עם משה קסטל – תערוכת מחווה של אמני גלריה אגריפס 12 לצייר קסטל.
התערוכה שאצרו אסנת שפירא ולנה זידל הוצגה לרגל 10 שנים להקמת המוזיאון, ולוותה בסרט וידאו בהשתתפות ד"ר גדעון עפרת.
בתאריך 26 ביולי 2005 דאר ישראל הנפיק סדרה של 3 בולי דאר על ""אמנות ישראלית" .
אחד מהבולים האלה הוקדש לציור של משה קסטל משנת 1958 שכותרו "לוחות הברית".
מלון דן אכדיה בהרצליה, 1955.
משרדי אל על במרכז רוקפלר בניו יורק, 1955.
חלונות צבעוניים לבית הכנסת באוניה ישראל, 1956, ובאוניה ירושלים, 1957.
אודיטוריום ע"ש צ'רצ'יל בטכניון, 1958.
שיר תהילה לירושלים במשכן הכנסת בירושלים, 1966.
כותל תהילה לירושלים במשכן נשיאי ישראל בירושלים, 1970.
משה קסטל – תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב, 1942.
משה קסטל – תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב, 1946.
קסטל השתתף בתערוכה הראשונה של "אופקים חדשים" במוזיאון תל אביב, 1948.
קסטל השתתף בביאנלה ה־24 שנערכה בוונציה, 1948.
משה קסטל – תערוכת יחיד בגלריה פלינקר, בפריז, 1965.
תערוכה בג'אנוס גלרי, בוושינגטון, 1977.
תערוכת יובל שישים שנות יצירה : 1924–1984, במשכן הכנסת, ירושלים / משה קסטל, משה אלעזר בן יהודה, (אוצר התערוכה, ומוציא אלבום איורים עם דברי לואי בעברית ובאנגלית, (31 דף)), מוציא לאור: Rishon Le-Zion: Rainbow Art Centre, תשמ"ה, 1984.
תערוכת מחווה ליובל ה־80 של משה קסטל, במוזיאון באר שבע לאמנות ישראלית.
זכרונות משכונת הבוכרים: היבטים בוכריים ביצירתו של משה קסטל, מוזיאון הצייר משה קסטל, (אוצרת: אלה צ'רניאק, טקסט: אלה צ'רניאק, גיורא פוזיילוב, עיצוב הקטלוג: צרויה ורשבסקי), מעלה אדומים: מוזיאון הצייר משה קסטל, ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח – המרכז לחקר יהדות בוכרה, סתיו 2014 – אביב 2015.
שישה אמנים ישראליים: משה קסטל – יום של תקוה, אהרן כהנא – סעודה, מנחם שמי - צפת, מרסל ינקו – עין הוד, יחזקאל שטרייכמן – מאיר בעל הנס, יוחנן סימון – יושבי אוהלים, מוציא לאור: סונול, חיפה, תשכ"–?
דיוקנו של אמן – משה קסטל, סרט אומנותי שהופק על ידי שירות הסרטים הישראלי לכבודו, (מאוסף המרכז לתיעוד אמנות ישראלית), 1984, (תסריט ובימוי: יונה זרצקי, הפקה, ראיונות ועיצוב: יגאל אפרתי, שמואל אלטמן, צלם ראשי: ויקטור בלקופיטוב, עורכת: לינה קדיש, מוזיקה: צבי אבני, תמליל: ניצה מליניאק).
הקרנת הבכורה נערכה בתאריך 5 בדצמבר 1984 (י"א אייר תשמ"ד), במוזיאון תל אביב.
משה קראדי (נולד ב-15 בפברואר 1960) שירת כמפכ"ל ה-15 של משטרת ישראל.
מאז פרישתו ממשטרת ישראל, משמש כמנהל בכיר של חברות במגזר הפרטי, וכן עוסק בהתנדבות בעשייה חברתית.
קראדי נולד וגדל בבת ים.
למד בבית הספר היסודי תחכמוני ובתיכון שז"ר.
בעל תואר ראשון בסוציולוגיה וקרימינולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת חיפה.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ושובץ בפלוגת הקשר החטיבתית.
בצנחנים עבר קראדי מסלול הכשרה כלוחם בגדוד 890 ובהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר עם פלוגה מגדוד הנח"ל המוצנח בפיקוד ישראל זיו.
לאחר מכן השלים קראדי קורס קציני קשר ובסיומו חזר לשירות כקצין קשר בחטיבה.
הוא השתתף ב"מבצע צלצל." במלחמת לבנון הראשונה לחם כסגן מפקד פלוגת הקשר החטיבתית.
השתחרר בדרגת סרן בשנת 1982. תושב ראשון לציון, נשוי ואב לשלושה ילדים.
לאחר שחרורו מצה"ל התגייס ב-1984 למשמר הגבול בדרגת פקד.
הוא פיקד על פלוגות מג"ב במחוזות תל אביב וירושלים, ובשנת 1991 מונה למפקד מג"ב העיר העתיקה בירושלים.
בשנת 1992 מונה לראש מדור מבצעים באגף המבצעים, ובשנת 1994 מונה לראש מחלקת מבצעים באגף המבצעים.
בשנת 1996 מונה למפקד מרחב לכיש, ובשנת 1999 מונה למפקד בסיס ההדרכה של משמר הגבול.
בשנת 2001 הועלה לדרגת ניצב, ומונה לראש אגף משאבי אנוש.
באוקטובר 2002 מונה למפקד מחוז הדרום.
ב-1 באוגוסט 2004 הועלה לדרגת רב-ניצב, ומונה למפקח הכללי של משטרת ישראל.
בתקופת כהונתו הוביל את משטרת ישראל בביצוע מבצע ההתנתקות, אחד המבצעים המורכבים בתולדות המשטרה, ואת היערכות המשטרה במלחמת לבנון השנייה.
הוא הביא את המשטרה לאיזון תקציבי לאחר גירעון תקציבי מתמשך.
ב-18 בפברואר 2007 פורסם דו"ח ועדת זיילר, בו נמתחה ביקורת על התנהלותו של קראדי בשלל נושאים הקשורים לאחריותו כמפקד מחוז הדרום.
הדו"ח קבע, כי קראדי לא היה ער לחריגה הקשה מנורמות שנעשו על ידי קצינים הכפופים לו, ולא דאג למערך של פיקוח ובקרה שיחשוף את כל אלו.
בפרשת מינוי יורם לוי למפקד הימ"ר, הוא התעלם מהסיכון שיש בהחדרת גורם החשוד בקשרים פסולים עם עבריינים בכירים לצומת מרכזי של פעילות משטרתית.
קראדי אף התעלם מהבעייתיות של התנהגותו של לוי בבדיקת הפוליגרף ומהערך הנמוך של יתר הבדיקות.
בסילוק תיק החקירה ממשרדי ימ"ר דרום התעלם קראדי מהחובה הבסיסית לנצל חומר חקירה לשם חשיפת פשעים, ובמיוחד לשם חשיפת מעשי רצח.
חברי הוועדה התפצלו במסקנותיהם בעניינו של קראדי.
השופט זיילר סבר שיש לבטל את מינויו כמפכ"ל.
חברי הוועדה הנוספים סברו שניתן להסתפק באי הארכת מינויו:
רוב חברי הוועדה (למעט היו"ר שתבע את פיטוריו) קבעו כי קראדי יוכל להשלים את כהונתו, עד תום השנה השלישית, אך ללא אפשרות להארכה נוספת.
נימוקם היה "עקב שירות מסור וללא דופי", בשל העובדה שהכשלים אירעו לפני מינויו למפכ"ל, ובשל העובדה שהיה כבר בשלהי תקופתו כמפכ"ל, אך למרות קביעה זו שיוכל לסיים כהונתו הודיע קראדי על החלטתו לפרוש מתפקידו במועד שיקבע על ידי ממשלת ישראל ולאחר שמחליפו ייכנס לתפקידו.
ב-1 במאי 2007 הוא סיים את תפקידו כמפכ"ל המשטרה, ובמקומו מונה דודי כהן.
בפברואר 2012 ראה אור ספרו האוטוביוגרפי "המפכ"ל – בקדמת הבמה ומאחורי הקלעים" בהוצאת ידיעות ספרים.
קראדי הצטרף עם שחרורו לקבוצת דלק וביצע מגוון תפקידים ובהם: יו"ר חברת "דלק" חברת הדלק הישראלית, יו"ר "דלק תחנות כוח", דירקטור בחברות "דלק נדל"ן" ו"הנדסת התפלה".
כיום משמש קראדי כמנכ"ל של חברת "גדות פי גלילות", כיו"ר של חברת "ארנה סטאר גרופ בע"מ" ומשנה ליו"ר חברת "דלק" חברת הדלק הישראלית.
קראדי שותף במיזם החברתי קהילתי "Hazilu" לאיתור נעדרים.
ומשמש כיו"ר פורום רבי ניצבים (מפכ"לים) וניצבים בדימוס להגנת המשטרה והדמוקרטיה.
פורום אשר קיבל את אות אבירי ואבירות איכות השלטון לשנת 2024 מטעם התנועה לאיכות השלטון, על מאבק נגד פוליטיזציה של המשטרה, מאבק פעיל במחאות וחיזוק עקרון השוויון בפני החוק.
משה "קפלן" קפלינסקי פלג (נולד ב-20 בינואר 1957) הוא אלוף בצה"ל בדימוס.
לשעבר מנכ"ל החברות בטר פלייס, נשר ובתי זיקוק לנפט וכיום מכהן כיושב ראש הדירקטוריון של חברת בתי זיקוק לנפט.
בעבר כיהן בין היתר כסגן הרמטכ"ל, כמפקד פיקוד המרכז, כמזכיר הצבאי של ראש הממשלה וכמפקד עוצבת האש.
משה קפלינסקי נולד, גדל והתחנך במושבה גדרה וכיום הוא מתגורר בתל אביב.
הוא בנם של לאה וברוך, חבר ארגון ההגנה שסייע למעפילי שבתאי לוז'ינסקי וגורש למחנות המעצר בקפריסין.
הוא נשוי לפנינה ואב לשני בנים.
אחיו הוא אלוף-משנה במילואים רזי קפלינסקי, בתפקידו הצבאי האחרון סגן מפקד עוצבת אדום.
קפלינסקי הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומינהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני, בהצטיינות, במינהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל ובוגר קורס מתקדם לקציני חי"ר של צבא ארצות הברית.
בשנת 1976 התגייס לצה"ל ובחר לשרת בחטיבת גולני.
במבצע ליטני לחם כמפקד מחלקה בגדוד 17 של קורס מ"כים.
בהמשך שירת כקצין מבצעים גדודי, כמפקד פלוגה וכקצין אג"ם של החטיבה.
בשנת 1981 שימש כקצין אג"ם ביחידת שלדג.
בשנת 1982 שימש כמפקד סיירת גולני בדרגת רב-סרן.
בהיותו בתפקיד זה במהלך מלחמת לבנון נפצע קפלינסקי בקרב על כיבוש מצודת הבופור, בו נהרג קודמו בתפקיד, גוני הרניק, וחמישה חיילים נוספים.
לאחר שלושה חודשים החלים מן הפציעה, שב לתפקיד מפקד הסיירת והוביל אותה בלחימה בגזרת ביירות.
בשנת 1985 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 13 בחטיבת גולני והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון.
בשנת 1987 מונה לסגן מפקד חטיבת גולני.
בשנת 1990 הועלה לדרגת אל"ם ושימש כמפקד חטיבת החרמון (810), ושנה לאחר מכן למפקד עוצבת חירם, החטיבה המרחבית המזרחית בגבול הצפון.
בשנת 1993 החל לשמש כמפקד חטיבת גולני.
בעת שפיקד על החטיבה החליטו הרמטכ"ל, אמנון ליפקין-שחק ומפקד פיקוד הצפון, עמירם לוין, להקים יחידה ייעודית למלחמה בחזבאללה בלבנון.
ביוזמת קפלינסקי, אשר טען כי ליחידה החדשה נדרשת תמיכה, חניכה וליווי כמו גם סיוע אג"מי ולוגיסטי מצד גוף מנוסה, הבקי בלחימה בלבנון ולמוד ניסיון מבצעי, הוקמה יחידת אגוז במסגרת חטיבת גולני.
בשנת 1995 יזם קפלינסקי ופיקד על פשיטה שביצעה סיירת גולני לפעולה כנגד כוח האבטחה שהציב חזבאללה בכפר שקרא.
הכוח, אותו הוביל מפקד הסיירת ארז נהיר, פגע במחבלים והשלים את משימתו בהצלחה.
מבצע זה היווה אבן דרך בלחימה כנגד החזבאללה.
בשנת 1997 הועלה לדרגת תא"ל ושימש כמפקד עוצבת האש.
בשנת 1999 מונה למפקד עוצבת הגליל (אוגדה מרחבית 91).
קפלניסקי פיקד על האוגדה במהלך נסיגה מלבנון בחודש מאי שנת 2000 ובעת חטיפת החיילים בהר דב באוקטובר של אותה שנה.
בשנת 2001 הועלה לדרגת אלוף, ומונה למזכיר הצבאי לראש הממשלה, אריאל שרון, וזכה להערכה רבה מצדו.
באוגוסט 2002 נכנס לתפקיד מפקד פיקוד המרכז, משימתו העיקרית של קפלינסקי באותה עת, הייתה להשלים את מה שצה"ל התחיל במבצע חומת מגן ולמגר את הטרור הפלסטיני.
קפלינסקי זכה להערכה רבה לאחר שבתקופת כהונתו חלה ירידה תלולה בכמות פיגועי הטרור.
החל משנת 2003 למעשה, חלה ירידה בכמות פיגועי ההתאבדות, כאשר לקראת סוף 2004 ובשנת 2005 ירדה כמות פיגועי ההתאבדות באופן ניכר וגם כמות פיגועי הירי בצירי התנועה פחתו באופן משמעותי.
בשנת 2005 מונה לסגן הרמטכ"ל, על ידי הרמטכ"ל דן חלוץ.
במסגרת תפקידו, ב-8 באוגוסט 2006, לקראת תום מלחמת לבנון השנייה, נשלח על ידי הרמטכ"ל דן חלוץ לשמש כנציגו בפיקוד הצפון, לצד מפקד הפיקוד אודי אדם.
בעקבות התפטרות הרמטכ"ל דן חלוץ ב-17 בינואר 2007 נחשב קפלינסקי לאחד המועמדים המובילים להחלפתו, אך לאחר שדווח כי שר הביטחון פרץ כבר בחר בגבי אשכנזי כמועמדו לתפקיד הרמטכ"ל, הודיע כי הוא מסיר את מועמדותו.
ב-1 באוקטובר 2007 סיים את תפקידו כסגן הרמטכ"ל ויצא לחופשת לימודים.
האלוף דן הראל החליף אותו בתפקיד זה.
בשנת 2008 מונה קפלינסקי לתפקיד מנכ"ל חברת בטר פלייס ישראל, שעסקה ביצירת תשתיות לכלי רכב חשמליים.
המיזם נכשל, מחק השקעות בהיקף של מילארדי שקלים, ולאחר פיטורי היזם ומנכ"ל בטר פלייס העולמית, שי אגסי, הודיע קפלינסקי ב-14 בנובמבר 2012 על התפטרותו מהתפקיד.
תביעה שאותה הגישו מפרקי חברות קבוצת בטר פלייס נגד שי אגסי ושורה של בעלי תפקידים בקבוצה, בהם קפלינסקי, בניסיון להטיל על הנהלת הקבוצה אחריות לחדלות הפרעון של הקבוצה, נדחתה על הסף על ידי בית המשפט שמצא שהחלטות חברי ההנהלה לא חרגו מהמותר על פי "כלל שיקול הדעת העסקי".
בפברואר 2022 החלטה זו בוטלה על ידי בית המשפט העליון, והדיון הוחזר להמשך הבירור בבית המשפט המחוזי.
בשנת 2013 התמנה למנכ"ל נשר מפעלי מלט ישראליים ומילא את התפקיד במשך שבע שנים עד לפרישתו בסוף 2019.
ביולי 2019 מונה לשמש כיו"ר עמותת גולני.
בפברואר 2020, במקביל לכהונתו כמנכ"ל נשר, מונה כדירקטור חיצוני לדירקטוריון חברת אלביט מערכות, התפטר מתפקיד זה בחודש יוני 2020. באפריל 2020 החל לכהן כדירקטור בדירקטוריון חברת אוגווינד אנרגיה טק אחסון, וביוני 2022 מונה ליו"ר דירקטוריון החברה, ובפברואר 2023 הודיע על פרישתו ממשרה זו.
ביוני 2020 מונה למנכ"ל בתי זיקוק לנפט.
ב-13 באוגוסט 2021 נכנס לתפקיד יושב ראש הדירקטוריון של החברה במקום יושב הראש הפורש עובדיה עלי.
משה קרוי (6 בינואר 1948 – ינואר 1989) היה פילוסוף ישראלי, אשר התפרסם בשל הגותו הייחודית במהלך שנות השבעים.
קרוי הושפע ממספר תורות פילוסופיות ובהן האובייקטיביזם של איין ראנד והסיינטולוגיה.
משה קרוי נולד ב-1948 בתל אביב.
הוריו האמינו בציונות סוציאליסטית, אותה תיעב במשך חייו הבוגרים.
אביו, צבי קרוי, היה פעיל במפא"י.
אמו סוניה הייתה מחנכת בבתי הספר "בלפור" ו"טשרניחובסקי" בתל אביב.
הוא למד בבית הספר הממלכתי "בלפור" וב"תיכון עירוני ה'", וסיים לימודיו בהצטיינות.
לדבריו, שירת בצה"ל כ"קצין מחקר פסיכולוגי" במשך 4.5 שנים.
קרוי למד פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים לימודי תואר ראשון ב-1969. השלים דוקטורט בהנחיית יהושע בר-הלל.
החל לעבוד כמרצה במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב באפריל 1973.
ב-1973 פרץ קרוי לתודעת הציבור באמצעות ראיון שערך עמו צבי ינאי בכתב העת "מחשבות".
בראיון זה פרש את עיקרי תורתו החדשה "האגואיזם הרציונלי", שהייתה עיבוד המבוסס על רעיון ה"אובייקטיביזם" של הסופרת איין ראנד.
תורתו קראה לאדם לחיות "על פי השכל", להתנגד להתערבות המדינה במעשיו, ולבסס את יחסיו עם העולם החיצוני לא על בסיס "רגשות אשמה" אלא על בסיס חוזי.
התורה ראתה בגוף וברוח ישות אחת, שללה כל גילוי של אלטרואיזם, וטענה כי האדם האידיאלי הוא הרציונליסט "הלוקח את מה שמגיע לו, ונותן לאחרים רק את המגיע להם".
בהתאם לתורת האגואיזם, ניתק כל קשר עם אמו.
תורתו הכתה גלים במדינת ישראל לאחר שקרוי הופיע ביולי 1974 בתוכנית הטלוויזיה "טנדו", שם רואיין על ידי ירון לונדון.
קרוי הפך לכוכב תקשורת, לא מעט בזכות העובדה כי לתורה נתפס אף דן בן אמוץ.
באותה שנה פרסם באנגלית את ספרו האקדמי "The Conscience: A Structural Theory" (בהוצאת כתר).
ספרו השני, "חיים על פי השכל", התפרסם ב-1975 בהוצאת "מציאות", בתמיכתו ובעידודו של דן בן אמוץ, שאף ערך את הספר; הספר זכה לפופולריות רבה.
בתקופה זו יצר קשר עם קרוי אדם שטען כי הגיע מטעמה של אגודת סתרים שייסדו כמה מיליונרים יחד עם הווארד יוז, במטרה להקים בדרום אמריקה חברה שתפעל על פי עיקרי תורתה של איין ראנד, וכי קרוי מוזמן להצטרף למיזם זה.
לאחר שאדם זה נהרג בתאונת דרכים, החליט קרוי כי מנסים להורגו.
ב-1975 החליט קרוי לעזוב את ישראל, ועבר יחד עם אשתו גאולה ובתו טלילה לאוסטרליה, שם כיהן כמרצה לפילוסופיה באוניברסיטת "לה-טרוב" במלבורן.
באוסטרליה התקרב לתורת הסיינטולוגיה, שבעקבותיה השתכנע שאכן קיימת במציאות נשמה, וכתב ספר נוסף בשם "הוכחות לוגיות בדבר קיומה של הנשמה" (במקור באנגלית; יצא לאור בעברית ב-1981).
בספר הוא חוזר בו מרבות מהקביעות שאליהן הגיע ב"חיים על פי השכל".
הספר ערוך כדו-שיח בן שתי דמויות: פרנסיסקו ממרד הנפילים, המייצג את השקפותיו הקודמות של קרוי, וסוקרטס, המייצג את השקפותיו החדשות.
גם ספר זה נערך על ידי דן בן אמוץ (אם כי בן-אמוץ עצמו הסתייג מהתפנית המיסטית בתפיסתו של קרוי).
בדומה לספרו הקודם, גם כאן פורש קרוי מערכת פילוסופית שלמה: הוא פותח בניסיון להוכיח את קיומה של הנשמה באופן לוגי, ולפתור את הבעיה הפסיכו-פיזית על ידי טיעון המאפשר, לשיטתו, השפעה של הנפש על הגוף על ידי "החלטה", טיעון המוכח אף הוא לוגית.
בהמשך מדגים קרוי כי העולם מתקיים בהכרח במשך זמן סופי, וכי הנשמות קיימות באופן נצחי.
מכאן הוא מסיק, בפרק האחרון בספר, כי העולם מתקיים כמעין שדה-משחק לישויות נצחיות, שבחרו לחיות בו על מנת לשעשע את עצמן במהלך קיומן האינסופי, וכי מצב עניינים זה, בדומה למשחק מחשב, מתאיין עבור כל אחת מהן המגיעה לידיעה מלאה של העולם ושל עצמה, ובכך משחקת את המשחק בשלמותו.
הספר לא קיבל תגובות, לא מצד פילוסופים אחרים ולא מצד האקדמיה.
ב-1979 החליט קרוי שאין בסיינטולוגיה כדי מתן תשובה מספקת לתהיותיו הפילוסופיות, והחל מתקרב למיסטיקה הודית, אימץ לעצמו גורו, ואף שהה בהודו תקופה מסוימת.
ב-1983 לימד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וב-1984 שב לאוסטרליה.
את דעותיו בתקופה זו הציג בספר נוסף, "מעבר ליש ולאין: הרציונליות במיסטיקה", שבו טען בין השאר לקיומה של האלוהות הברורה מאליה של הגורו ההודי.
בשלב זה חדל בן-אמוץ מלתמוך בו וסירב לשמש כעורכו.
"מעבר ליש ולאין" פורש שוב מערכת פילוסופית כמעט שלמה, המושפעת בבירור מהמטאפיזיקה של סארטר, ומתרגלת את הקורא, לאורך דפי הספר, בהתנסות בחוויית האין.
גם לספר זה לא הייתה תהודה משמעותית בעולם הפילוסופיה.
תפנית נוספת בדעותיו חלה בעקבות היכרותו עם מיסטיקן בשם ד"ר ג'וזף צ'פלוני, שהציג בפניו תפיסה המכונה על ידי צ'פלוני "גנוסטית", ומשלבת רעיונות ממקורות שונים, בהם: הכתות הגנוסטיות המקוריות, גרסה מסוימת של הדת הזורואסטרית, כת האיסיים, הקבלה היהודית, המיסטיקה ההודית, תיאורים פופולריים של המינות האלביגנזית, וכן תאוריות אנטישמיות ואנטי-ציונות.
לפי תפיסה זו, העולם נתון במלחמה תמידית של "בני אור" נגד "בני חושך", הרודפים אותם ומאמללים אותם.
טבעו של אדם, כ"בן אור" או כ"בן חושך", נקבע מראש ואינו ניתן לשינוי, כשרוב האנושות ניצבת בצד כוחות החושך, ורק מיעוט קטן (בתוכו כלל קרוי את עצמו ואת צ'פלוני) שייכים לצד בני האור.
בהשפעת צ'פלוני, צפה קרוי כי הולך וקרב העימות הסופי בין בני החושך לבני האור, שבסופו צפויים לצאת בני האור כמנצחים .
מתווה המערכת של צ'פלוני וקרוי כלל מרכיב קוסמולוגי מופרך, שלפיו קוטר היקום הוא כ-400,000 קילומטר, כשכדור הארץ נמצא במרכזו.
תיאורים מקובלים יותר של היקום – הם קונספירציה של בני החושך.
תפיסות אלו ודומות להן הרחיקו אותו מעל אשתו.
ב-1986 התגרש הזוג, וניטש ביניהם מאבק על משמורת בתם בת ה-15. הבת טלילה חייתה עם אביה וטענה שאמה היא מפלצת, בעוד האם גאולה טענה כי בתה עוברת שטיפת מוח שבמסגרתה היא לומדת לשנוא אותה.
גרהם מת זמן קצר אחר-כך ממחלת הסרטן, לפני שנסיבות מותה של האם התבררו במשפט.
קרוי הופיע וניסה להפיץ את דעותיו החדשות בעיתונות ובטלוויזיה, אך נתקל ביחס קריר, וזכה לבוז ולזלזול בדעותיו.
הוא החל לכתוב טיוטה לספר נוסף, "מלחמת בני אור בבני חושך", אך ספר זה מעולם לא נערך ולא יצא לאור.
קרוי התראיין בתוכנית "זה הזמן" עם רם עברון, וקבע שהעולם יגיע לקיצו עד סוף המאה העשרים.
יממה לאחר מכן התאבד בדירתו השכורה ברחוב סוקולוב בתל אביב.
דבר מותו התפרסם רק ב-6 בפברואר 1989, לאחר שגופתו נמצאה במצב ריקבון מתקדם, כעשרה ימים אחרי שנעלם.
מסקנת המשטרה בתום חקירתה הייתה כי התאבד, כיוון שהיה לבוש בפיג'מה ועל הגופה לא נמצאו סימני אלימות.
קרוי נטמן בבית העלמין קריית שאול.
חיים על פי השכל: תנאים לאושר אובייקטיבי.
תל אביב: הוצאת מציאות, 1975.
הוכחות לוגיות בדבר קיומה של הנשמה.
תל אביב: הוצאת מציאות, 1980.
מעבר ליש ולאין: הרציונליות שבמיסטיקה, תל אביב: רשפים, 1987.
מבוא לפנומנולוגיה בינאישית: יש, אין ומעבר להם.
תל אביב: הוצאת דיאלוג, 1990.
משה קרונה, בן מנשה וראכיל, נולד בשנת 1913 בוורשה.
למד בבית מדרש לרבנים "תחכמוני" ולאחר מכן באוניברסיטה בפקולטה למשפטים.
בעקבות פעילותו האינטנסיבית ב"השומר הדתי" הפסיק את לימודיו.