tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מילר נולד ב־1907 ברוֹתְ'סִי , באי בְּיוּט שבסקוטלנד, בנם של רוברט מילר מליבורנו וג'ון מק-ניקול מקואלה פרטנג במלאיה הבריטית.
הוא למד בבית הספר היסודי המקומי "רות'סי אקדמי" ואחר כך בבית הספר הימי הצף "אה"מ קונוויי" בנהר מרזי בליברפול.
עם סיום לימודיו ב-1924 הוסמך לקצין בצי הסוחר הבריטי ולמידשיפמן במילואי הצי המלכותי (RNR).
מילר הצטרף לצי המסחרי הבריטי, ועד 1938 שירת באוניותיה של New Zealand Shipping Company שהפליגו בין אוסטרליה וניו זילנד לאנגליה.
באחת ההפלגות, בפברואר 1931, השתתף עם צוות אונייתו 'נורת'מברלד' בפעולות החילוץ וההצלה במפרץ הוק , בחופיה המזרחיים של ניו זילנד, שנפגע קשות ברעידת אדמה .
במהלך שירותו הדריך במשך שנים אחדות קבוצות קדטים שהפליגו באוניות החברה.
הוא התקדם בסולם הדרגות, וב-1938 כבר היה רב חובל.
תוך כדי שירותו בצי המסחרי עלה גם בדרגות הקצונה במילואי הצי המלכותי; ב-1928 ללוטננט-משנה בפועל , ב-1929 ללוטננט-משנה וב-1932 ללוטננט.
באוקטובר 1938 עמד להיפתח בית הספר הימי ליד הטכניון העברי בחיפה, ומנהלו – ד"ר שלמה בַּרְדִין – חיפש אחר קצין ימי, חניך האסכולה הבריטית, שיעמוד בראש מגמת השיט ויהיה המורה הימי הראשי של המוסד החדש.
מחשבת מייסדי בית הספר הייתה, כי רק כך יוכל בית הספר לקבל הכרה ממועצת המסחר הבריטית (BOT), כדי שבוגריו לעתיד יוכלו למצוא את פרנסתם כקצינים וכימאים באוניות סוחר בריטיות.
הסניף הבריטי של החבל הימי לישראל נרתם למשימה, וועדה טכנית שהורכבה מחבריו, אנשי צי הסוחר הבריטי והצי המלכותי, ריאיינה יחד עם ד"ר בַּרדין שמונה רבי-חובלים שהגישו את מועמדותם למשרה וביניהם רב החובל מילר.
הוועדה התרשמה לטובה מאופיו של מילר ומניסיונו וידיעותיו ובחרה בו מבין כל המועמדים האחרים.
את מינויו קיבל מילר ב-22 בנובמבר 1938 מידי שלמה קפלנסקי, מנהל הטכניון העברי שנסע לשם כך ללונדון, ואדוארד ברון, יו"ר הסניף הבריטי של החי"ל.
סוכם כי מילר יהיה ראש מחלקת השיט ומדריך ראשי לנושאים ימיים, רב החובל של אוניית המפרשים 'קֶפּ פּילָר' (Cap Pilar) , שניתנה תרומה לחבל הימי כדי לשמש אוניית לימוד של בית הספר הימי, ומפקח על אגודות השיט והספורט הימי הקשורות לחי"ל.
ב-5 בינואר 1939 הגיע מילר ארצה דרך נמל תל אביב.
בואו עורר תקוות רבות לא רק בקרב הנהלת בית הספר, אלא אצל כל אנשי היישוב שכיבוש הים ותחיית הימאות העברית היו יקרים ללבם.
את פניו קיבלו ד"ר ברדין, רב חובל זאב הים (מנהל נמל תל אביב), אינג' עמנואל טובים מ"זבולון", שמואל טולקובסקי יו"ר החי"ל ו-וולסלי אהרון.
במכתב לפרנק בסטרד, מזכיר הסניף הבריטי של החי"ל, סיפר אהרון כי "כל עובדי הנמל והסבלים שהשיטו את הסירות וטיפלו במיטלטלים הרבים של ידידנו מילר סירבו לקבל שכר על עבודתם, באומרם לד"ר בַּרדין כי זהו המעט שהם יכולים לעשות לאות הוקרה על שבא להכשיר את אחיהם הצעירים לעבודה בים!".
לוטננט מילר ערך את תוכנית הלימודים לשם אישורה על ידי מועצת המסחר הבריטית ומחלקת החינוך המנדטורית, ועיצב את סדרי המשטר של בית הספר הימי החדש.
הוא לימד באנגלית את מקצועות השיט העיוניים כמו נווטות ימית ועבודת מפות (Chart work), ומדי יום אחר הצהריים ירד עם התלמידים מבית הספר בהדר הכרמל אל צריף הסירות בנמל חיפה.
שם, יחד עם עוזרו – הקצין הראשון הארצישראלי הרברט נתן גרינבלט – הדריך את התלמידים בחתירה, שיט מפרשים, איתות דגלים וימאות מעשית.
בעצתו נקבעו מַדי התלמידים, סמל בית הספר ותקנון הקדטים, ובפיקודו נערך מדי בוקר מסדר על מגרש בית הספר, שכלל הנפת דגלים וצעידה בסך.
ד"ר ברדין התרשם לטובה מעבודתו של מילר, ובדברים שמסר בישיבת ועד הנאמנים של בית הספר במאי 1939 שיבח את בקיאותו ומסירותו הגדולה לתפקידו.
מילר היה גם שותף למגעים בין מנהלי חברת 'נחשון' למייג'ור בסטרד, בעל חברת ספנות ומראשי הוועד הלונדוני של החי"ל, להקמת קו אוניות בין אנגליה לפלשתינה.
בקיץ 1939 יצא מילר ללונדון כדי לפקח על ההכנות להבאתה של אוניית המפרשים 'קפ פילר'; את האונייה תרם המטלורג והתעשיין היהודי-בריטי ריצ'רד סליגמן (Richard Seligman), כדי שתשמש ספינת לימוד של בית הספר החדש.
צוות של 12 תלמידי בית הספר אמור היה לצאת ללונדון ולהצטרף למילר כדי להביאה ארצה יחד עם רב חובל בריטי ואנשי צוות נוספים, אולם בשל החששות להתלקחותה של מלחמה יציאתם בוטלה.
מילר עצמו גויס לצי המלכותי, בית הספר נותר ללא מדריך ימי ראשי והבאת אוניית האימונים נדחתה.
רעייתו של מילר, אלינור, חזרה לאנגליה עם ילדיהם חודשים אחדים לאחר פרוץ המלחמה.
את שירותו במלחמה החל מילר ב-26 באוגוסט 1939 כשמונה למפקדה של ספינת המכמורת שולת המוקשים "סי קינג" (HMS Sea King).
ב-9 באוקטובר 1940 נפגעה הספינה על ידי מוקש בחופי גרימסבי , בצפון מזרח אנגליה, וטבעה.
אה"מ "קית'" וצלב השירות המצוין
ב-12 באפריל 1940 הועלה מילר בדרגה ללוטננט-קומנדר, והוצב כלוטננט-ראשון (סגן מפקד) במשחתת "קית'" .
ב-12 במאי 1940, יומיים לאחר פלישת הגרמנים לצרפת ולארצות השפלה, השתתפה המשחתת בפינוי כוחות בעלות הברית מהוק אוף הולנד .
ב-21 במאי פינתה אזרחים צרפתים מנמל בולון-סור-מר, ויומיים אחר כך – ב-23 במאי – שבה כדי לפנות חיילים בריטים.
בעודה רתוקה לרציף הותקפה על ידי אש תותחים, מרגמות ומכונות ירייה של הצבא הגרמני.
מפקד האונייה וכתריסר אנשי צוות נהרגו בהתקפה ורבים נפצעו ובהם מילר עצמו.
מילר הפצוע נטל את הפיקוד על האונייה, ובנסיעה מהירה לאחור ותחת אש עזה חילץ את המשחתת ואנשיה מן הנמל ושב לדובר.
על אומץ ליבו ותושייתו הוענקו לו צלב השירות המצוין (DSC) ב-11 ביולי 1940 וציון לשבח (MID) ב-27 ביולי 1940. לאחר החלמתו מהפציעה הוצב בבסיס הצי אה"מ "לינקס" בדובר.
המשחתת שממנה ירד שבה מיד לפעילות; אך בבוקר 31 במאי, במהלך מבצע דינמו לפינוי כוחות צבא בריטים וצרפתים מדנקרק, הוטבעה על ידי מטוסים גרמניים.
ב-14 באפריל 1942 לאחר שירות בחוף בתפקידי הדרכה ובהם מדריך ראשי לספינות תותחים (MGB), קיבל מילר פיקוד על הקורבטה "ספַּייריאה" .
האונייה עסקה בליווי שיירות, ובין היתר נטלה חלק במבצע "פדסטל" לליווי שיירת אוניות אספקה למלטה (10–15 באוגוסט 1942).
מילר פיקד על הקורבטה עד 20 בפברואר 1943.
הפריגטה "טוויד" נוגחת ומטביעה צוללת גרמנית
האונייה הבאה שנמסרה לפיקודו של מילר הייתה הפריגטה "טוויד" , שהושקה והוכנסה לשירות פעיל ב-1943. היא צורפה לקבוצת הליווי (escort group) EG-5 של הצי המלכותי הקנדי, שהגנה על שיירות בצפון האוקיינוס האטלנטי מפני הצוללות הגרמניות.
באחד מלילות ספטמבר 1943, בין איסלנד וגרינלנד, גילתה "טוויד" באמצעות המכ"ם צוללת גרמנית שטה על פני המים ועקבה אחריה.
כשהתקצר המרחק בין השתיים וניתן היה כבר לראותה בעין, נתן מילר פקודה ברשת הקשר הפנימית "היכון לניגוח!" ().
הצוללת הבחינה בפריגטה המתקרבת וניסתה לצלול במהירות, אך היה זה מאוחר מדי.
"טוויד" ניגחה את גוף הצוללת והמטירה עליה אש מתותחי ה-4 אינץ' שלה, והצוללת נחבטה וצללה.
מיד אחר כך הטילו אנשי "טוויד" פצצות עומק, הצוללת התרוממה לרגעים אחדים מעל המים בשל הדף ההתפוצצויות, ואחר כך נעלמה מן העין.
גוף הפריגטה ניזוק בהתנגחות עם הצוללת, ומים חדרו לתוכה; היא שבה לנמל לתיקונים שנמשכו כשלושה שבועות.
זהותה של הצוללת הגרמנית אינה ידועה בוודאות כי אבדה על כל צוותה.
למרות חוקיות הפקודה אסרה האדמירליות לאחר מעשה על אוניות הנצ"ל לליווי שיירות את השימוש בניגוח בשל הנזק הרב שעלול להיגרם לאונייה התוקפת.
לאחר התיקונים שבה "טוויד" לקבוצת הליווי.
ב-7 בינואר 1944 בשעה 17:11, בעודה מסיירת כ-600 מייל מערבית לכף אורטגל בספרד, נפגעה על ידי טורפדו ששיגרה לעברה הצוללת U-305 וטבעה.
44 ניצולים ובהם מילר עצמו נאספו על ידי הפריגטה הקנדית "נן" .
הפריגטה "ג'ד" ומפקדת הצי בדרום אפריקה
ב-11 באפריל 1944 מונה מילר למפקדה של הפריגטה "גֶ'ד" .
ב-15 במאי 1944 יצאה "ג'ד" מלונדונדרי והצטרפה לקבוצת הליווי נגד צוללות של צמד השיירות OS 77 / KMS 51, שמנו יחד 33 אוניות סוחר ולוו על ידי 16 אוניות קרב ופניהן לים התיכון ולאוקיינוס ההודי.
ב-24 במאי נפרדו שתי השיירות: OS 77 עשתה דרכה לפריטאון במערב אפריקה, ו-KMS 51 ובתוכה אה"מ "ג'ד" לים התיכון.
ב-2 ביוני 1944 הייתה "ג'ד" אחת מאוניות הקרב שליוו את צמד השיירות KMS 1 ו-UGS 42 מסיציליה אל אלכסנדריה ופורט סעיד שבמצרים.
בנובמבר 1944 צורפה "ג'ד" לצי האוקיינוס ההודי שבסיסו בקולומבו, אליו הגיעה מאנגליה דרך הים התיכון ותעלת סואץ.
מאוחר יותר צורף מילר למטה של תת-אדמירל רוברט ברנט , מפקד תחנת הצי של דרום האוקיינוס האטלנטי , שמקום מושבו היה בנמל הצבאי סימונס טאון , בקרבת קייפטאון.
מילר יצר קשר מיוזמתו עם יו"ר סניף החבל הימי לישראל בקייפטאון וביקש שיזמינו אותו לאסיפותיהם.
עד מהרה כבש את לבם של עסקני החי"ל המקומיים ומשפחותיהם, קשר עמם קשרי ידידות והוזמן להתארח בביתם בערביו הפנויים.
מנחם ריבלין, מזכיר החי"ל שביקר בקייפטאון ב-1945, התרשם עמוקות מאהדתו הרבה של מילר למפעל הציוני ולמאמצי היישוב להקמת צי מסחרי ישראלי.
כשנערכה באותה שנה מגבית של יהודי דרום-אפריקה למען החי"ל והוא הוזמן להשתתף בערב הפתיחה החגיגי, שכנע מילר מיוזמתו את אדמירל ברנט עצמו לכבד את האירוע בנוכחותו.
הופעתו של האדמירל הבריטי, שגם נשא דברים בשבח פעולתו של החי"ל, זכתה לפרסום נרחב בעיתונות המקומית ותרמה רבות להצלחת המגבית.
מילר שירת עד סוף המלחמה באוקיינוס ההודי, ואף קיבל את כניעתן של פלוגות הצבא היפני הראשונות בוויקטוריה פוינט בבורמה.
לקראת נסיעתו ערכו לו אנשי החי"ל בקייפטאון מסיבת פרידה, נשאו נאומים חמים לכבודו והעניקו לו שי פרידה.
בדצמבר 1945 הועלה לדרגת קומנדר.
שנה קודם לכן הוענק לו עיטור מילואי הצי (RD), שניתן לקצינים ששירתו חמש-עשרה שנים לפחות בצי המילואים.
עם שובו לאנגליה ניהל מילר חליפת מכתבים עם אנשי החי"ל בדבר שובו למשרתו הקודמת בבית הספר הימי בחיפה.
חזרתו של מילר לעבודתו באוגוסט 1946 ורכישת ספינת הלימוד 'ולדורה' חודשים אחדים קודם לכן עוררו את תקוות חברי ההנהלה כי עתה יצא בית הספר הימי למרחב לאחר קשיי המלחמה המרובים.
אתם חלוצים לא פחות מהוריכם.
אין דרכם של חלוצים סוגה בשושנים.
אם תהיינה לעמכם הרבה ספינות תבינו מה רבה ברכתן.
הרי זה חיוני מאוד להצלחת מאמצכם בארץ זו, כי תהיינה לכם ספינות, הרבה ספינות."
בישיבת ועד הנאמנים של בית הספר ב-13.10.46 מסר המנהל ד"ר אהרוני דוח מקיף על בית הספר ועל הפעולות הראשונות של מילר ועוזריו עם התלמידים.
"המעבר מהתקופה הקודמת אל הסדרים החדשים ואל העבודה הקשורה בהפלגות כפי שמילר דורש אותם קשה על תלמידי כתה ד'.
אולם לאור המאמצים שהושקעו בכוון הסתגלותם והתוצאות שבאו כבר בעקבותיהם, יש לקוות שהעניינים יסתדרו על הצד הטוב ביותר."
ציפיות אלו נגוזו בחלוף חודשים אחדים.
בישיבת ועד הנאמנים ב-21.3.47 דיווח ד"ר אהרוני באריכות על הבעיות במחלקת השיט ועל מיעוט ההפלגות ב'ולדורה'.
הוא מסר, בין היתר, כי מילר אינו מרבה לצאת לים ומחשיב בעיקר את העבודה המעשית בספינה – צביעה, מירוק חלקי הפליז וגירוד שטחי העץ המלוכלכים – אף שאינו עומד על המשמר ואינו מקפיד על ביצועה.
דבר זה עורר אכזבה רבה בקרב התלמידים עד כדי גילויים של חוסר משמעת כלפיו והתנגדות לרדת לעיתים כה קרובות לנמל לשם עבודה בספינה שאינה יוצאת להפלגות במשך חודשים.
"התלמידים שלנו אוהבים עבודה גופנית," אמר אהרוני, "אולם אינם מבינים לרוחו של מדריך הטוען שהכל תפל ורק הניקוי והסדר הם עיקר." בסיום דבריו אמר: "מה רבו התקוות שתלו במילר!
„הוא יכניסנו בלי קושי לנמל, הוא יפליגנו למרחקים, הוא יעלנו על אוניות לביקורים, הוא ילמד אותנו דברים שאף אחד מקודמיו לא יכול ללמדנו, בקיצור נשאב תורה הלכה למעשה מפי הימאי בעל הניסיון והוותק הרב".
כמעט הכל נתבדה." מילר אשר שב לבית הספר לאחר שש שנות לחימה בים היה אדם שונה מהקצין הנמרץ אותו הכירו חברי ההנהלה ב-1938.
בנימין תלם, מפקד חיל הים לשעבר ומתלמידיו של מילר באותה שנה, מספר בזכרונותיו כי "הקפטן הבריטי היה דמות נערצת, לא רק בגלל מראהו המרשים, אלא גם בגלל הילת הסיפורים שסבבה אותו...
והוא אכן שלט בבית-הספר ביד רמה." לדבריו הוא היה מורה מצוין שגם אהד את המפעל הציוני.
לא אחת קיבל בהבנה את המאחרים לשיעורי הנביגציה שלו מקרב תלמידי כיתה ג' הבוגרת, לאחר שהשתתפו בלילה בהורדת מעפילים או בציפייה לבואה של אוניית מעפילים.
בסוף ינואר 1947, עם התגברות פעולות המרי של היישוב נגד השלטון הבריטי, החליטה הממשלה המנדטורית לפנות מן הארץ את האזרחים הבריטיים שנוכחותם אינה חיונית במה שנקרא "מבצע פולי".
על אף מחאותיו נדרש גם מילר לעבור לביירות, הוא ומשפחתו, ולאחר זמן הם עברו לקפריסין שהייתה נוחה להם יותר.
בנימין תלם מוסיף ומספר, כי הקשר עם מילר נשמר גם כשהתגורר בלימסול.
"במשך תקופה ארוכה מתחנו מדי חודש את מפרשיה של ה"ארלוזורוב" ויצאנו לעבר קפריסין.
שם, הגענו למשרדו של הקפטן, קיבלנו שיעור משובח בנביגציה, ולאחריו הפלגנו בחזרה ארצה.
הדבר חזר על עצמו לפחות חמש או שש פעמים."
יום אחד, בקיץ 1947 נתקבלה שיחה טלפונית בביתו של סול אדלר, מזכיר בית הספר הימי ומפעילי החבל הימי.
הופתעתי לשמוע את קולו של מילר בטלפון.
הוא בישר לי שהגיע בחשאי מקפריסין בספינת מפרשים קפריסאית והוא מתאכסן על ספינת אימונים קטנה, 'ולדורה', אשר עגנה בשטח המערבי של נמל חיפה.
הוא זקוק לאוכל, מים ובגדים.
הוא סיפר לי, שחזר ארצה כדי להשתתף במאורעות המתרחשים בארץ, הבחין שתוכניות מרחיקות לכת צפויות בשטח הספנות בארץ – ביטחוניות ומסחריות כאחד.
אסור שיוודע לבריטים על הימצאו כאן.
מדי פעם בפעם היה מתחפש בבגדי עבודה של מכונאי ויוצא העירה מהנמל".
בנובמבר 1947 עזב קומנדר מילר את בית הספר הימי והצטרף לחברת צים כיועץ ומפקח ימי.
צים, חברת הספנות הלאומית, נוסדה ב-7 ביוני 1945 על ידי הסוכנות היהודית, חברת 'נחשון' והחבל הימי לישראל.
בשל המחסור באוניות לאחר המלחמה ומחירן הגבוה של אוניות חדשות, נכנסה צים לשותפות עם חברה לונדונית ותיקה, 'הריס את דיקסון', ויחד הקימו ביוני 1946 חברת-בת בשם 'קדם' (Kedem Palestine Line).
ביולי 1946 רכשה השותפות בחלקים שווים את אוניית הנוסעים 'קדה' (Kedah), האונייה הראשונה של 'צים', שהושקה ב-1927, ושמה הוחלף ל'קדמה'.
מילר, שנמצא אז בלונדון והתכונן לחזור לתפקידו בבית הספר הימי, התבקש לבדוק את האונייה שנמצאה במספנת בארו .
לא היה קל למצוא חברת ספנות בריטית שתסכים לסכן עצמה בשותפות עם חברה יהודית ארצישראלית.
כשעמדו מנהלי 'הריסון את דיקסון' לשלוח לארץ סוכן מטעמם, פנו למילר וביקשו לדעת מפי בריטי שאינו יהודי מהם תנאי החיים בארץ ואם נשקפת לבריטים סכנה מפעולות טרור.
מילר שלח אליהם דוח חיובי ביותר על המצב בארץ ואוהד למפעל הציוני.
ביולי 1946 נגררה האונייה למספנה באנטוורפן לצורך שיפוצים והתקנה לשירות כאוניית נוסעים בקו חיפה–מרסיי; התיקונים התארכו הרבה מעבר למתוכנן ועלו בכסף רב, ועל כן הוחלט בהסכמת שני השותפים להעביר את האונייה ארצה ולהשלים בה את התיקונים.
בואה של 'קדמה' לנמל תל אביב ב-28 ביולי 1947 היה יום חג למדינה העברית הצעירה.
משם המשיכה האונייה לנמל חיפה, שם העביר רב החובל הבריטי מטעם 'הריס את דיקסון', דייוויד מוריסון, את הפיקוד לידיו של קפטן מילר.
צוותה של האונייה הוחלף כמעט כולו על ידי ימאים ישראליים, ובפיקודו של מילר ערכה 'קדמה' כמה סבבי הפלגות בקו חיפה-גנואה-מרסיי, בעיקר להבאת עולים מאירופה אך גם להסעת נוסעים.
כמו כן הביאה ממחנות המעצר בלימסול מעפילים בלתי לגאליים שגורשו על ידי הבריטים לקפריסין.
בספטמבר 1948 הוכנסה 'קדמה' לתיקונים בחיפה כמתוכנן, ומילר מסר את הפיקוד על האונייה לידי רב החובל היהודי פרננד וייל שעלה מצרפת.
בסוף שנת 1948, בעיצומם של הקרבות בנגב, רכשה צים אוניית נוסעים שנייה, הפעם בבעלותה היחידה, אשר קיבלה את השם 'נגבה'.
את הפלגתה הראשונה ארצה ערכה 'נגבה' בפיקודו של מילר, והביאה מאמסטרדם כ-500 ילדים ניצולי שואה מרומניה, הונגריה, צ'כוסלובקיה וגרמניה.
אחריו נמסר הפיקוד לידי רב חובל אדמונד שגי.
ב-1948 מונה מילר על ידי שר התחבורה ליו"ר ועדת הבוחנים לרבי חובלים, מכונאים ראשיים וקציני סיפון ומכונה של צי הסוחר, תפקיד אותו מילא עד 1954.
מ-1949 ועד פרישתו שימש מילר כיועץ ומפקח על הבנייה והרכישה של אוניות לחברת צים, ועסק לא רק בהשגחה על מלאכת הבנייה אלא גם באפיון כלי השיט.
ב-1954 נשלח להמבורג ופיקח על בניית 'אוניות השילומים' – אוניות נוסעים, משא ומכליות שנבנו בכספי הסכם השילומים עם גרמניה.
לפקודתו עמד צוות קבוע של תשעה אנשים, ועד 1957 נבנו תחת השגחתו 13 אוניות.
אחר כך שימש כמפקח ימי ונציג החברה בספרד.
בשנותיו האחרונות תקפה אותו מחלה והוא נפטר בלונדון ב-1966.
חיל הים, תוכנית לכוח ימי לוחם
במרץ 1948 הורה דוד בן-גוריון על הקמת השירות הימי, חיל הים לעתיד, ופנה לכמה אנשי ים וקומנדר מילר בתוכם לאפיין את הכוח הימי הלוחם הדרוש למדינה הצעירה.
מילר הגיש את הצעתו ב-7 בינואר 1948, ועיקרה הוא הקמת כוח ימי להגנת החופים המביא בחשבון את האיומים הנשקפים לישראל בזירה הימית ואת תקציבה הדל.
בפברואר אותה שנה התבקש מילר על ידי יגאל ידין, אז ראש אג"ם, לבדוק את כלי השיט של 'ההגנה' ולבחור מהם את הספינות המתאימות להגנת החופים והנמלים ולנחיתות מן הים.
רוברט נבארו מוניוס (בספרדית: Robert Navarro Muñoz; נולד ב-12 באפריל 2002) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקשר הימני והקיצוני באתלטיק בילבאו מהלה ליגה.
נבארו נולד בברצלונה, קטלוניה, אך עבר לפמפלונה שבנווארה בגיל צעיר.
הוא החל לשחק כדורגל בקבוצה המקומית אוססונה, לפני שהצטרף לברצלונה בגיל 11. בתקופה זאת חי עם סביו מצד אמו.
ב-3 ביולי 2018, חתם נבארו במונקו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור המועדון בניצחון 1-0 בגביע הצרפתי על קאנה רוסיון ב-6 בינואר 2019, ובגיל 16 שנים ו-8 חודשים הפך לשחקן הצעיר ביותר אי פעם שעורך הופעת בכורה בקבוצה הבוגרת.
ב-2 בספטמבר 2019, חתם נבארו על חוזה בריאל סוסיאדד לשלוש שנים, והוצב בתחילה בקבוצת המילואים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ובלה ליגה ב-16 בדצמבר 2020, כשהחליף את אנדר גווארה בהפסד 1-2 בחוץ נגד ברצלונה.
לקראת עונת 2021/2022, מנהלה הספורטיבי של ריאל סוסיאדד, רוברטו אולאבה, הודיע שנבארו קודם לסגל הראשי.
בינואר 2022, הורד נבארו חזרה לקבוצת המשנה, עקב הגעתו של ראפיניה להשאלה בת שישה חודשים בקבוצה הבוגרת.
הוא כבש את שער הבכורה שלו בקבוצת המשנה ב-9 באפריל, כשכבש את השוויון בהפסד ביתי 2-1 לטנריפה.
ב-7 באוגוסט 2022, נבארו חזר לקבוצה הבוגרת, וקיבל את חולצה מספר 17. הוא היה מלך השערים של המועדון בגביע המלך 2022/2023 עם ארבעה שערים.
ב-1 בספטמבר 2023, עבר נבארו לקדיס, גם היא בלה ליגה, בהשאלה לעונת 2023/2024. הוא כבש את שער הבכורה שלו בלה ליגה ב-29 במרץ שלאחר מכן, בניצחון ביתי 1-0 נגד גרנדה.
ב-29 באוגוסט 2024, עבר נבארו למיורקה, גם היא בלה ליגה.
רוברט מריון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
מריון נולד ב-1766 במחוז ברקלי בפרובינציית קרוליינה הדרומית, וסיים את לימודיו באוניברסיטת מדינת פנסילבניה (כיום אוניברסיטת פנסילבניה), פילדלפיה ב-1784. הוא החזיק וניהל מטע בבל אייל, קרוליינה הדרומית.
הוא כיהן כשופט המניין של פאריש סנט סטיבן והיה שופט השלום של צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
לאחר מכן כיהן בבית הנבחרים של המדינה מ-1790 עד 1796, ובסנאט של המדינה מ-1802 עד 1805. מריון נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרסים התשיעי, העשירי והאחד-עשר וכיהן מ-4 במרץ 1805 ועד להתפטרותו ב-4 בדצמבר 1810.
הוא מת במטע שלו בפאריש סנט סטיבן, קרוליינה הדרומית ב-22 במרץ 1811.
רוברט סוברה (בפולנית: Robert Sobera; נולד ב-19 בינואר 1991) הוא אתלט פולני, אלוף אירופה (אמסטרדם 2016) בקפיצה במוט.
באליפות אירופה באולם שנערכה בגטבורג שבשוודיה במרץ סיים במקום שישי בקפיצה במוט בשיא אישי חדש של 5.71 מטר.
בשלב המוקדמות קבע שיא אישי חדש של 5.60 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטמפרה שבפינלנד ביולי זכה במדליית כסף בתוצאה של 5.60 מטר.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט לא הצליח לקבוע תוצאה במוקדמות קפיצה במוט.
באליפות העולם באולם שנערכה בסופוט שבפולין במרץ סיים במקום שישי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.65 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בציריך שבשווייץ באוגוסט לא הצליח לקבוע תוצאה בגמר קפיצה במוט.
באליפות אירופה באולם שנערכה בפראג שבצ'כיה במרץ סיים במקום רביעי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.80 מטר.
באוניברסיאדת קוואנגג'ו שנערכה ביולי זכה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 5.50 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג שברפובליקה העממית של סין באוגוסט סיים במקום 15 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.50 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד שבאורגון, ארצות הברית, במרץ, סיים במקום שישי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.65 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם שבהולנד ביולי זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.60 מטר, לפני יאן קודליצ'קה מצ'כיה (5.60 מטר) ורוברט רנר מסלובניה (5.50 מטר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיים במקום 13 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.60 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברלין שבגרמניה באוגוסט סיים במקום 25 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.36 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיים במקום עשירי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.50 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר בספטמבר-אוקטובר סיים במקום 19 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.60 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ סיים במקום שביעי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.50 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום 15 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.65 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום 24 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.50 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן שבגרמניה סיים במקום 15 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.50 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני לא הצליח לקבוע תוצאה במוקדמות קפיצה במוט.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום 15 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.60 מטר.
רוברט סגוסו הוא טניסאי עבר אמריקי.
הוא זכה במקום ראשון בתחרות זוגות גברים בתחרויות גרנאד סלאם ומדליית זהב באולימפיאדת סיאול.
רוברט סגוסו נולד במינאפוליס בשנת 1963. בתקופת הלימודים בקולג' הוא התחיל לשחק בתחרויות טניס לזוגות לצד קן פלאק, הם זכו להצלחות בתחרויות סטודנטים ועברו לטניס מקצועי.
זוג סגוסו/פלאק ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה 1985 וסגוסו דורג מס' 1 בתחרויות זוגות גברים.
בהמשך הם ניצחו באליפות וימבלדון 1987 ואליפות וימבלדון 1988. בנוסף סגוסו ניצח באליפות צרפת הפתוחה 1987 לצד אנדרס יאריד.
ביחד עם פלאק הם היו בעוד 2 משחקי גמר אך הפסידו.
בשנת 1988 טניס נכלל במשחקים האולימפיים וזוג סגוסו/פלאק זכו במדליית זהב באולימפיאדת סיאול בתחרות זוגות גברים.
בהמשך הוא חזר להתחרות אך לא הצליח להגיע להישגי העבר.
סגוסו היה חבר בנבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית.
רוברט סטאפורד נולד בעיר ראטלנד שבוורמונט, כבנם של ברט לינוס סטאפורד , ושל מייבל ר.
ברט סטאפורד סיים את לימודיו במידלברי קולג' ב-1901, עסק בעריכת דין בראטלנד, והיה נשיא הבנק הלאומי של מחוז ראטלנד.
הוא כיהן כפרקליט המדינה למחוז ראטלנד, בין השנים 1915–1917 כראש עיריית ראטלנד, כנשיא לשכת עורכי הדין של ורמונט ב-1930, וכיושב ראש מועצת החינוך של ורמונט.
רוברט סטאפורד התחנך בבתי ספר בראטלנד, וב-1931 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המקומי.
ב-1935 הוא קיבל תואר בוגר במדעים ממידלברי קולג'.
בעת לימודיו שם, הוא היה חבר באחוות דלתא-אפסילון.
לזמן קצר הוא למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, לפני שסיים לימודי תואר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון.
לאחר סיום לימודיו, התקבל סטאפורד ללשכת עורכי הדין, ועסק במקצוע בראטלנד במשרד עורכי הדין סטאפורד, אבטייל וסטאפורד.
הוא היה פעיל בפוליטיקה, וכרפובליקני הוא נבחר כתובע בבית המשפט העירוני של ראטלנד, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1938–1942.
מלחמת העולם השנייה ושירות צבאי
ב-1942, עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, התגייס ראטלנד לכוחות המילואים של צי ארצות הברית, וקיבל מינוי של אנסיין.
הוא הוצב בענף המודיעין, והשלים את הכשרתו הראשונית בדארטמות' קולג' ובפורט דיקס שבניו ג'רזי.
לאחר מכן הוא הוצב כקצין מודיעין במחלקת הצי של ארצות הברית בוושינגטון די.
סי., ובבסיסי הצי בקייפ קוד, מסצ'וסטס.
בהמשך ביקש סטאפורד הצבה בתפקיד ימי, ושירת כקצין תצפית על סיפון הספינה "ווסטפוינט", ספינת תעבורת הכוחות הגדולה ביותר של הצי.
במהלך שירותו בספינה, היא ביצעה מספר רב של מסעות מעבר לאוקיינוס האטלנטי לאירופה ולאפריקה.
סטאפורד התקדם במהלך המלחמה לדרגת לוטננט קומנדר, ובסיומה הוא היה קצין התעבורה הראשי של הספינה.
בפברואר 1946 הוא שב לראטלנד, והמשיך את שירותו בכוחות המילואים של הצי.
באוקטובר 1951 שב סטאפורד לשירות פעיל במהלך מלחמת קוריאה.
הוא הוצב כקצין תותחנות על סיפון הספינה "מישן ביי", ספינות אימונים של כוחות המילואים שעגנה בבייון, ניו ג'רזי, ושירת עד פברואר 1953. הוא המשיך להיות בכוחות המילואים של הצי, ובמרץ 1971 פרש בדרגת קפטן.
התובע הכללי וסגן מושל ורמונט
בשנים 1947–1951 שימש סטאפורד כתובע המדינתי במחוז ראטלנד.
במקביל, הוא עסק בעריכת דין במשרד חדש, סטאפורד ולה ברייק.
בעקבות שירותו במלחמת קוריאה, נכנס סטאפורד לפוליטיקה המדינתית של ורמונט, וכיהן כסגן התובע הכללי של ורמונט בשנים 1953–1955. ב-1954 הוא נבחר כתובע הכללי של ורמונט, וכיהן בתפקיד בשנים 1955 - 1957. ב-1956 הוא נבחר כסגן מושל ורמונט, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1957 - 1959.
ב-1958 נבחר סטאפורד כמושל ורמונט.
בחירתו לתפקידי סגן המושל והמושל הייתה יוצאת דופן בכך שהוא לא הלך בעקבותיהם של רוב הרפובליקנים.
החל מייסוד המפלגה בשנות ה-50 של המאה ה-19, הונהג במפלגה הרפובליקנית בוורמונט "כלל ההרים", שעל פיו מועמדי המפלגה לתפקידי המושל וסגן המושל נבחרו לסירוגין מהצדדים המערבי והמזרחי של ההרים הירוקים, ונקבע שהמושלים יכהנו תקופת כהונה של שנתיים בלבד.
הסנאטורים נבחרו גם הם לסירוגין מהצדדים השונים של ההרים הירוקים, כשאחד מהם הגיע מהאזור המערבי והשני מהמזרחי.
על פי שיטה זו, מועמדי המפלגה לתפקידי המושל וסגן המושל נבחרו למעשה שנים מראש, והם שירתו בתפקידי הנהגה באספה הכללית של ורמונט, כולל כיושב ראש בית הנבחרים וכנשיא הסנאט של ורמונט.
סטאפורד היה אחד ממושלי ורמונט הבודדים שלא כיהנו בבית המחוקקים.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, החלה המפלגה הדמוקרטית בוורמונט להיות כוח תחרותי מול הרפובליקנים, ובבחירות של 1958 ניצח סטאפורד את מועמד הדמוקרטים ברנרד ג'.
לדי כאשר זכה ב-50.3 אחוזים בלבד מקולות הבוחרים.
תקופת כהונתו של סטאפורד כמושל בלטה בשל היוזמות לייעול ממשלת המדינה, כולל הקמת הסוכנות למנהל.
בנוסף השקיעה המדינה בתשתיות, כולל סלילת כבישים ובניית גשרים כדי להמריץ את הצמיחה הכלכלית, והנהיגה מלגות לסטודנטים של ורמונט שלמדו בקולג'ים המדינתיים.
ב-1960 נבחר סטאפורד כמועמד הרפובליקנים למושב היחידי של ורמונט בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא זכה לתמיכה מכל סיעות המפלגה בשל העובדה שהוא נחשב למתמודד החזק ביותר מול הדמוקרט ויליאם ה.
בספטמבר 1971 התפטר סטאפורד מכהונתו בבית הנבחרים כדי לאייש את המושב שלך ורמונט בסנאט של ארצות הברית כמינוי זמני בעקבות פטירתו של וינסטון פראוטי.
בבחירות המיוחדות שהתקיימו בינואר 1972 לשארית תקופת כהונתו של פראוטי, הוא ניצח, ונבחר עוד פעמיים לתקופות כהונה נוספות, כולל בבחירות של 1976, בהן הוא ניצח את המושל היוצא תומאס סלמון.
הוא כיהן בסנאט קצת יותר מ-17 שנה, עד לפרישתו ב-1989. בשנים 1981–1987 כיהן סטאפורד כיושב ראש ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט.
בעת כהונתו בקונגרס, סייע סטאפורד להעביר את חוק הסיוע באסונות ובחירום או חוק סטאפורד, לתיאום הסיוע הפדרלי לאסונות טבע.
תמיכתו של סטאפורד במכירת נשק לקונטראס בניקרגואה הובילה למחאת "וינוסקי 44" בוורמונט.
בשנותיו האחרונות נחשב סטאפורד לזקן הפוליטיקאים במפלגה הרפובליקנית בוורמונט.
מקמלן, פוליטיקאי חדש בוורמונט, על התמודדותו על מועמדות הרפובליקנים לסנאט.
כפי שסופר על ידי כריס גראף, ראש המשרד הוותיק של Associated Press בוורמונט, מועמדותו של מקמלן ספגה מהלומה מיידית כאשר ראיין גראף את סטאפורד בנוגע לסופת השלגים של ינואר 1998 ובנוגע לאירועים נוספים.
במהלך השיחה, קרא סטאפורד במפגיע את שמו של מקמלן באופן שגוי, וקרא לו "מלהולנד" (Mulholland).
גראף כתב שהוא ניסה באדיבות לתקן את סטאפורד, אך בסופו של דבר הבין שכוונתו של סטאפורד הייתה להביע את דעתו שמקמלן היה אלמוני מדי וחדש מדי בוורמונט כדי להיות מועמד בר-קיימא.
פסקת הפתיחה בכתבה שנכתבה כתוצאה מהריאיון הזה הייתה שהרפובליקני הבכיר מוורמונט החזיק בדעה שמקמלן לא חי די זמן במדינה כדי לייצג אותה בסנאט, ושהזלזול של סטאפורד במקמלן כ"מלהולנד או יהיה שמו אשר יהיה" נעשה בדיחה חוזרת בקרב העיתונאים והפעילים הפוליטיים.
בבחירות המקדימות של הרפובליקנים, התמודד מקמלן מול פרד טאטל, בעל חוות ייצור חלב לשעבר שכיכב בסרט תיעודי שזכה ללעג "איש עם תוכנית" , קומדיה על חוואי פורש שמחליט להתמודד על מושב ורמונט בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביום הבחירות המקדימות, הביס טאטל את מקמלן ביחס קולות של 55 מול 45 אחוזים.
טאטל הכריז מיד על כוונתו להצביע לסנאטור המכהן, הדמוקרט פטריק לייהי, כשלאחר מכן קיימו השניים מספר הופעות משותפות.
ביום הבחירות הכלליות, הביס לייהי את טאטל ומספר מועמדים זוטרים נוספים וניצח בבחירות.
ב-2000 תמך סטאפורד במהלך שהתנהל בוורמונט למתן אפשרות ללהט"בים לקיים איחוד אזרחי (ורמונט הייתה המדינה הראשונה בארצות הברית שנקטה בצעד כזה).
לפני הבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה הוא הסביר על החלטתו לתמוך באיחוד אזרחי: "אני לוקח בחשבון שאהבה היא אחד הכוחות הגדולים בחברה שלנו ובמיוחד במדינתנו ורמונט.
עולה בדעתי שגם אם בני זוג מאותו המין מתאחד באהבה, איזה פגיעה זה מהווה לאדם כלשהו או לחברה כלשהי?
אז חשתי מחויב לומר זאת".
רוברט סטאפורד נפטר בראטלנד ב-23 בדצמבר 2006. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
ב-1988 שינה הקונגרס את השם של התוכנית הפדרלית להלוואות לסטודנטים ל"תוכנית ההלואות לסטודנטים על שם רוברט ת.
סטאפורד לכבוד פועלו של סטאפורד לחינוך הגבוה.
ב-2007 שינה הקונגרס את שמו של אזור הנופש הלאומי וייט רוקס בוורמונט ל"אזור הנופש הלאומי וייט רוקס על שם רוברט ת.
רוברט מרסלוס סטיוארט היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-14 של מדינת מיזורי מ-1857 עד 1861, בשנים הקריטיות שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית.
סטיוארט נולד בעיירה טראקסטון שבמדינת ניו יורק, ובילדותו עבר עם הוריו לקנטקי.
בשנת 1838 עבר למחוז ביוקנן שבמערב מיזורי.
את הונו צבר כספסר קרקעות באזור רכישת פלאט (Platte Purchase) במיזורי, ולאחר מכן השתקע בעיר סנט ג'וזף ופתח שם משרד עורכי דין.
סטיוארט היה נציג בוועידת החוקה של מיזורי בשנת 1845, ושימש כחבר הסנאט של מיזורי במשך עשר שנים.
ב-1856 נבחר טראסטן פולק למושל מיזורי, ולאחר מכן, בראשית 1857, לסנאט של ארצות הברית.
פולק בחר בתפקיד הסנאטור, וסטיוארט התמודד על משרת המושל.
הוא ניצח בבחירות שנערכו באוגוסט ונכנס לתפקיד באוקטובר 1857.
המושל סטיוארט היה מהתומכים המרכזיים בהקמת מסילת הרכבת האניבל–סנט ג'וזף בצפון מיזורי, דבר שהוביל ליצירת שירות הדואר המהיר "פוני אקספרס" ולעלייתה של קנזס סיטי כמרכז מטרופוליני.
הוא נאלץ גם להתמודד עם העימותים האלימים בגבול מיזורי–קנזס הידועים בשם "קנזס המדממת".
כשעזב את תפקידו בינואר 1861, קרא סטיוארט למיזורי לאמץ נייטרליות חמושה עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, ולא לספק גברים או נשק לאף צד, אף על פי שהוא עצמו צידד באיחוד.
בנאום הפרידה שלו כמושל בפני האספה הכללית של מיזורי אמר:
יורשו של סטיוארט, קלייבורן פוקס ג'קסון, טען כי הוא תמך בנייטרליות חמושה, אך גם הצהיר שלדעתו עתידה של מיזורי קשור בשאר מדינות דרום ארצות הברית התומכות בעבדות.
כשמיזורי נאלצה לבחור צד במלחמת האזרחים לאחר שהמושל ג'קסון הודח על ידי ועידת המדינה ביולי 1861, ניסה סטיוארט להצטרף לצבא האיחוד.
עם זאת, בריאותו הרופפת מנעה ממנו לשרת בפועל.
ב-3 בספטמבר 1861, בין 17 ל-20 נוסעים נהרגו וכ-100 נפצעו כשגשר הרכבת של האניבל–סנט ג'וזף מעל נהר פלאט (יובל של נהר המיזורי) פוצץ במעשה חבלה, בתקרית שנודעה בשם "אסון גשר פלאט".
על פי הדיווחים, מטרת המפגעים הייתה להתנקש בחייו של סטיוארט.
סטיוארט נותר רווק כל חייו ונחשב לאדם אקסצנטרי למדי – בין היתר זכור מקרה מפורסם שבו רכב על סוסו לתוך אחוזת המושל.
הוא נפטר בעיר סנט ג'וזף בשנת 1871 ונקבר בבית העלמין מאונט מורה.
רוברט "בוב" ניקולס (Robert "Bob" Nicholls) הוא אמן ומאייר בריטי שמתמחה באמנות פלאונטולוגית.
הוא גדל בגלוסטרשייר באנגליה וכיום חי בבריסטול עם אשתו ובנותיו.
הוא החל החל לצייר בעלי חיים פרה-היסטוריים בגיל בית ספר ומגיל צעיר החליט להיות אמן פלאונטולוגי.
תשוקתו לטבע, פלאונטולוגיה ואמנות נתנו לו השראה במהלך לימודיו האקדמיים באוניברסיטת מרכז אנגליה, בהם השלים תואר ראשון באמנות ותקשורת חזותית.
הוא השלים גם תואר שני בנושא וחיבר תזות שעסקו באיור דינוזאורים.
ב-1999 ייסד ניקולס חברה משלו בשם Paleocreations.
מטה החברה נמצא בבריסטול, הממלכה המאוחדת.
החברה מתמחה ביצירת שחזורים דו-ממדיים (איורים וציורים) ותלת-ממדיים (פסלים ודגמים) של בעלי-חיים פרה-היסטוריים (ובפרט דינוזאורים), צמחים וסביבות.
שחזור בעלי החיים נעשה מהתחלה על ידי למידת המאובנים ושחזור השלד, ואז הוספת אנטומיה פנימית, שרירים ולבסוף כסות חיצונית (עור, נוצות או פרווה).
היצירות משמשות הן לתצוגת קבע והן לתצוגה זמנית.
עבודותיו של ניקולס מוצגות כיום בכמעט 50 מוזיאוני טבע, מכוני מחקר ואקווריומים ברחבי אירופה, אסיה, אוסטרליה ואמריקה הצפונית, בהם המוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון, המוזיאון הלאומי בוויילס, אוניברסיטת קיימברידג' ועוד.
הוא הפיק עבודות עבור למעלה מ-40 ספרים על ידיעת הטבע ואף יצר עבודות עבור מפיקי ה-BBC, נשיונל גאוגרפיק ואייקון פילמס.
ב-2025 החל בעיצוב דגמי אספנות עבור Everything Dinosaur, חנות בבריטניה המתמחה בדגמי דינוזאורים.
הוא אמן ידוע בקהילה הפלאונטולוגית ומרבה להתראיין.
הוא אף תרם למספר מאמרים מדעיים.
רוברט תומאס נייט הוא נוירולוג אמריקאי ופרופסור לפסיכולוגיה ומדעי המוח (אוניברסיטת קליפורניה בברקלי) וכן לנוירולוגיה ונוירוכירורגיה (אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו).
עבודתו מתמקדת בתהליכי קשב וזיכרון, נוירופסיכולוגיה, פיזיולוגיה ומדעי המוח הקוגניטיביים.
מתלמידיו לשעבר המכהנים כסגל אקדמי באוניברסיטאות בישראל, ליאון דעואל, ענת פרי ודבורה מרציאנו.
נייט נולד וגדל בניו ג'רזי.
הוא קיבל תואר ראשון בפיזיקה מהמכון הטכנולוגי של אילינוי ותואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
לאחר לימודי הרפואה, הוא עשה התמחות בנוירולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ולאחר מכן עשה פוסט-דוקטורט במכון סאלק .
בין השנים 1980–1998 הוא היה פרופסור במחלקה לנוירולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
מאז שנת 2000 מכהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי במחלקה לפסיכולוגיה, ובין השנים 2001 ל-2011 שימש כמנהל מכון הלן ווילס למדעי המוח באוניברסיטת קליפורניה ברקלי.
נייט זכה בפרסים מדעיים רבים על מחקרו על המנגנונים העצביים של תפקוד האונה המצחית בקוגניציה.
הוא נבחר כחבר באגודה האמריקאית לקידום המדע ומכהן חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
הוא קיבל את פרס המחשוב הקוגניטיבי של יבמ ואת פרס הומבולדט.
בשנת 2013 הוא קיבל הוקרה על תרומה מכובדת לקריירה מטעם האגודה למדעי המוח הקוגניטיביים .
סטוס ונייט (2002 ו-2013): "עקרונות תפקוד האונה המצחית"
רוברט פילד סטוקטון היה קומודור בצי ארצות הברית, שהתפרסם בעיקר בלכידת קליפורניה במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
הוא היה חדשן בתחום הימי ותומך מוקדם בצי המופעל בקיטור ובמדחפים.
סטוקטון השתייך למשפחה פוליטית בולטת, וכיהן גם כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי.
סטוקטון נולד באחוזת מורוון שבפרינסטון שבניו ג'רזי, למשפחה פוליטית חשובה.
אביו, ריצ'רד סטוקטון, היה סנאטור וחבר קונגרס, וסבו, השופט ריצ'רד סטוקטון, היה התובע הכללי של ניו ג'רזי וחתם על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
המשפחה הייתה ממוצא אנגלי, והגיעה לאמריקה כבר בתקופה הקולוניאלית.
ב-4 במרץ 1823 נישא להארייט מריה פוטר בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, ונולדו להם עשרה ילדים.
בספטמבר 1811, זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-16, מונה סטוקטון לקצין זוטר בצי ארצות הברית, ושירת בים וביבשה במהלך מלחמת 1812. לאחר המלחמה שירת כלוטננט על ספינות שפעלו בים התיכון, בקריביים ובחופי מערב אפריקה.
הוא היה קצין הצי הראשון שפעל נגד סחר העבדים ולכד כמה ספינות עבדים.
בדצמבר 1821, בעת שפיקד על הספינה *USS Alligator* לאורך חופי אפריקה, ניהל יחד עם ד"ר אלי איירס מהחברה הקולוניאלית האמריקאית משא ומתן על הסכם שהוביל להקמת מדינת ליבריה.
לפי מקור אחד, סטוקטון כיוון אקדח לראשו של המלך פיטר כדי לכפות עליו למכור אדמה; לפי מקור אחר, לפני שעשה זאת, מסר אקדח נוסף לאיירס והורה לו לירות בסוחר עבדים שהיה מעורב בעסקת העבדות שממנה הרוויח המלך.
בשנות ה-20 וה-30 הקדיש את עיקר זמנו לעסקים בניו ג'רזי.
הוא היה בעלים ומפעיל של מכרה זהב בשם Tellurium בווירג'יניה, שרכש בשנת 1848. בנו, ג'ון פוטר סטוקטון, נולד בתקופה זו ולימים נבחר גם הוא לסנאטור מטעם ניו ג'רזי.
בשנת 1835 רכש סטוקטון אחוזה במחוז מונמות', ניו ג'רזי, בשם Sea Girt.
בשנת 1875 נמכרה האחוזה למפתחים, ושמה הונצח בשם העיירה "סי גרט", שהוקמה ב-1918.
בשנת 1838 חזר סטוקטון לשירות פעיל בדרגת קפטן, ושירת באירופה.
בשנת 1840 יצא לחופשה לצורכי פעילות פוליטית.
נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר הציע לו את תפקיד מזכיר הצי ב-1841, אך הוא סירב, ובמקום זאת קידם יוזמה לבניית ספינת מלחמה מתקדמת עם הנעה בקיטור ומדחף אחורי.
ספינה זו, USS Princeton, הייתה ספינת הקיטור הראשונה בצי ארצות הברית.
היא תוכננה על ידי המהנדס ג'ון אריקסון, וסטוקטון שימש כמפקדה עם השלמתה ב-1843. היא הייתה חמושה בשני תותחי ברזל כבדים במיוחד, ה-"Peacemaker" וה-"Oregon".
בפברואר 1844 אירעה על סיפונה תאונה קטלנית – תותח ה-"Peacemaker", שתוכנן ביוזמת סטוקטון, התפוצץ בעת ירי והרג שני שרים מהממשלה ועוד כמה אנשים.
בזכות השפעתו הפוליטית, סטוקטון נוקה מאחריות לתאונה.
לאחר מכן שלח אותו הנשיא ג'יימס פולק לטקסס כדי להעביר הצעת הצטרפות לאיחוד.
סטוקטון דיווח על המתיחות הגוברת עם מקסיקו, שלדבריו עלולה להביא למלחמה – וכך אכן קרה זמן קצר אחר כך.
ספינתו, Princeton, נחשבה לאחת השימושיות ביותר בצי במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו: כיבוש קליפורניה
ב-23 ביולי 1846 הגיע הקומודור סטוקטון לעיר מונטריי שבקליפורניה, והחליף את הקומודור ג'ון סלואט הפצוע כמפקד צי האוקיינוס השקט.
סלואט כבר הניף את דגל ארצות הברית במונטריי ללא התנגדות, אך לא תכנן פעולות נוספות ופרש לביתו, וסטוקטון נטל את הפיקוד על כל הכוחות האמריקאיים באזור.
ב-11 באוגוסט 1846 צעד לעבר העיר לוס אנג'לס כדי להילחם בגנרל חוסה קסטרו, אך האחרון נסוג לסונורה והותיר מאחור את תותחיו.
סטוקטון שלח את קיט קרסון לוושינגטון כדי לדווח על כיבוש קליפורניה.
בדצמבר 1846 נודע לו כי הגנרל סטיבן קירני הגיע עם כוח קטן ונמצא במצור.
סטוקטון יצא מיד לעזרתו, ובכך הציל את כוחו מכניעה.
בהמשך חברו כוחותיהם, כבשו מחדש את סן דייגו, ובינואר 1847 ניצחו בקרבות ריו סן גבריאל ולה מסה, ששחררו שוב את לוס אנג'לס.
בסיום הקרבות חתמו הכוחות המקסיקניים המקומיים על הסכם קאהואנגה, שסיים את הלחימה בקליפורניה.
סטוקטון, ששימש כמושל הצבאי של האזור, מינה את ג'ון פרימונט למחליפו.
כשקירני הגיע עם פקודות רשמיות מהממשל, העביר לו סטוקטון את השליטה.
סטוקטון פרש מהצי במאי 1850 וחזר לעסקים ולפוליטיקה.
ב-1851 נבחר לסנאטור מטעם ניו ג'רזי, כנציג המפלגה הדמוקרטית.
הוא היה מיוזמי החוק שביטל את עונש ההצלפות בצי.
בינואר 1853 התפטר מהסנאט כדי לכהן כנשיא חברת תעלת דלאוור ורריטן – תפקיד שבו החזיק עד 1866.
ב-1861 השתתף בוועידת השלום שכונסה בניסיון למנוע את מלחמת האזרחים, אך ללא הצלחה.
בשנת 1863 מונה למפקד המיליציה של ניו ג'רזי בעת פלישת צבא הקונפדרציה לפנסילבניה.
הוא נפטר בפרינסטון שבניו ג'רזי, ב-7 באוקטובר 1866, ונקבר בבית הקברות של פרינסטון.
ארבע ספינות של צי ארצות הברית נקראו על שמו USS Stockton.
הערים סטוקטון שבקליפורניה ומיזורי, וכן העיירה סטוקטון בניו ג'רזי, נקראו על שמו.
גם רחוב סטוקטון בסן פרנסיסקו ופורט סטוקטון בסן דייגו נושאים את שמו.
בנוסף, נחל סטוקטון בקליפורניה ונחל באותו שם בליבריה קרויים על שמו.
בתי ספר, רחובות ושכונות ברחבי ניו ג'רזי וקליפורניה נקראו אף הם לזכרו, בהם רחוב סטוקטון בסן חוזה ושכונת "גארדן אלמידה".
פורט סטוקטון שבקליפורניה מוכר כיום כאתר היסטורי של מדינת קליפורניה.
רוברט סמיתסון היה פסל אמריקני.
סמיתסון נולד בניו ג'רזי, ארצות הברית בשנת 1938. עוד כשהיה תלמיד תיכון זכה במלגה שאפשרה לו להתחיל ללמוד אמנות ב"ליגת הסטודנטים לאמנות" בניו יורק.
הוא למד ציור ורישום, ועבודותיו הראשונות היו קולאז'ים שהושפעו מאמנות הפופ וממדע בדיוני.
לאחר שנת לימודים אחת (1953-1954) שוטט במשך כשנתיים כטרמפיסט ברחבי ארצות הברית ומקסיקו.
בשנת 1959, בהיותו בן 21, נערכה תערוכת הציורים הראשונה שלו.
בשנת 1961 טייל סמיתסון באירופה והחל מתעניין בהיסטוריה המקומית ובדת.
באותה תקופה שילב ביצירותיו סגנון אקספרסיוניסטי מופשט ונושאים מיתולוגיים.
הוא המשיך לצייר עד 1963, השנה בה נישא לננסי הולט, פסלת אמריקאית.
בשנת 1964 התחיל סמיתסון לעסוק בכתיבת מאמרים בנושא האמנות ולפסל בסגנון מינימליסטי.
בעבודותיו מאותה תקופה עשה שימוש רב במראות כמייצגות את רעיון האמנות כמשקפת מציאות.
בשנת 1966 יצר סמיתסון סדרה בשם "א-לוגון" (מונח מהפילוסופיה היוונית המתאר את הנפש הלא-רציונלית באדם), וביטאה את תפיסת החיים של האמן כדבר אבסורדי וחסר הגיון.
בשנת 1968 יצר סמיתסון סדרות של יצירות להן קרא "לא-אתר".
יצירות אלו הורכבו בדרך כלל מסוגי קרקע שונים שנחצבו באתרים מרוחקים והוצגו בגלריה.
הם היוו מעין מפות תלת־ממדיות וסימנו את תחילת התעניינותו של סמיתסון באמנות אדמה.
מאוחר יותר החל מתעניין בעבודות אדמה מונומנטליות במרחב הפתוח.
עבודתו הידועה ביותר, "מזח לולייני" מ-1970, היא עבודת אמנות אדמה.
היא מורכבת מסוללה הבנויה בתוך אגם מלח ביוטה שבארצות הברית.
רוברט סמיתסון נעשה לאחד האמנים הידועים בתחום אמנות האדמה.
חשיבותו הייתה בכך שהיה גם מבקר אמנות ומאמריו בירחון ארטפורום (artforum) עזרו בביסוס המסגרת התאורטית לתחום.
בשנת 1973 עבד סמיתסון על עבודת אדמה חדשה, "רמפת אמרילו".
בעת שערך מדידות עבור העבודה נפל ממסוק ונהרג בגיל 35. אשתו האמנית ננסי הולט (1938-2014), השלימה את עבודתו על פי תוכניות מדויקות שהשאיר אחריו.
רוברט סילברברג הוא סופר מדע בדיוני ופנטזיה ועורך אמריקאי-יהודי.
כתב ספרים וסיפורים קצרים רבים וכן ערך מקבצי סיפורים קצרים.
סילברברג היה מועמד לפרס הוגו ופרס נבולה יותר מכל סופר מדע בדיוני אחר, ופרסים אלה מעטרים את הקריירה שלו לכל אורכה.
ב-2004 היה הסופר ה-21 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
אף על פי שהתפרסם בעיקר בתחום המדע הבדיוני, סוגה זו מהווה רק חלק מכתיבתו.
תחומי עניין נוספים כגון היסטוריה, ארכאולוגיה ומין מהווים כארבעים אחוזים מסך הספרים שכתב.
סילברברג נולד למיכאל והלן ברובע ברוקלין שבניו יורק, ארצות הברית.
בהיותו ילד קרא סילברברג ספרים ברעבתנות, בעיקר מדע בדיוני, וחשיפתו לתחום זה פתחה בפניו עולם ומלואו.
על כך הרגיש סילברברג שעליו לתרום חזרה לתחום זה.
בשנת 1955, תוך כדי לימודים לתואר הראשון, עבר סילברברג להתגורר בדירה בניו יורק בשכנות עם סופר המדע הבדיוני המבוסס רנדל גארת' ובשכנות עם הרלן אליסון.
קרבה זו הקפיצה את הקריירה הספרותית של סילברברג מאחר שגארת' הציג את סילברברג בפני עורכים, וכתיבה משותפת נולדה עם כל אחד מהם.
סילברברג וגארת' נהגו לפרסם סיפורים תחת שם העט רוברט רנדל, ושלושה סיפורים משותפים הורחבו לכדי הספר "The Shrouded Planet".
בשנת 1956 סיים את התואר הראשון שלו באוניברסיטת קולומביה בספרות אנגלית, ולא פסק מלכתוב בזמן זה.
בשנה זו זכה בפרס הוגו לסופר הצעיר המבטיח ביותר, והוא רק בן 21. לאחר סיום לימודיו הוא הפך לסופר במשרה מלאה.
בשנות ה-50 יצאו תחת ידיו של סילברברג מאות סיפורים לכתבי עת מדע בדיוני.
בזמן השפל במכירת סיפורי מדע בדיוני בשלהי שנות ה-60 עשה סילברברג תפנית והחל לכתוב ספרות לא בדיונית לנוער, קריירה אותה מכנה סילברברג מכובדת יותר.
תוך מספר שנים הוכר סילברברג כאחד מן היוצרים המוצלחים בספרות הלא בדיונית בשל ספריו בנושאים כמו אנטארקטיקה, מצרים העתיקה, תוכנית החלל של ארצות הברית והיסטוריה רפואית.
למרות זאת, דווקא בשנים אלה (סוף שנות ה-60) החל לכתוב סילברברג מדע בדיוני מעמיק יותר וכפי שנאמר עליו "בשנת 1965 סילברברג הניח בצד את הצעצועים והחל לכתוב ספרות אמיתית"; הסיפורים קיבלו זוויות ראייה פסיכולוגיות, פילוסופיות וחברתיות.
בתקופה זו סילברברג וסופרי מדע בדיוני אחרים אשר כינו עצמם "הגל החדש" ניסו לפרוץ את הנוסחאות המקובלות של המדע הבדיוני ולשכלל את שיטות הכתיבה של הספרות המודרנית.
כך יצאו לאור הספרים "תחנת הוקסביל", "כנפי לילה" ו"למות מבפנים" והוא מצא גישה ייחודית משלו למדע בדיוני, הן מבחינת התוכן והן מבחינת סגנון הכתיבה.
אף על פי שספריו זכו בפרסים, המכירות ירדו.
קוראים פנו אליו בשאלה "למה אתה כותב ספרים כל כך מדכאים?".
בהתחלה היה מופתע מדעת קהל זו אך הבין במהרה ש"משהו אינו כשורה".
בשנת 1975 רוב הספרים הראויים של סילברברג יצאו מהדפסה ובנקודה זו הודיע סילברברג על פרישה מכתיבת מדע בדיוני.
הוא נמנע מכתיבת מדע בדיוני במשך כארבע שנים ותחת זאת הקדיש את רוב זמנו לגינה אשר בביתו בקליפורניה.
בשנת 1978 הוא נדחף חזרה לכתיבת מדע בדיוני בעקבות פרידה מאשתו הראשונה, פרידה אשר הובילה למצב כלכלי ירוד וכדי לשפר מצב זה הוא "כתב רק עוד ספר אחד".
ספר זה הוא הראשון מסדרת ספרי מאג'יפור, "Lord Valentine's Castle", סדרה המשלבת בתוכה אלמנטים של מדע בדיוני ופנטזיה אפית.
בשנת 1986 התגרש סופית מאשתו הראשונה ונישא בשנית כשנה לאחר מכן ל, אף היא סופרת מדע בדיוני.
ההצלחה של סדרת מאג'יפור החזירה את סילברברג לחיי הכתיבה, ואף על פי שהצהיר שלא יכתוב המשכים לספר הראשון בסדרה, הוא חזר בו; כיום הסדרה כוללת עשרה ספרים.
סילברברג התחיל את הקריירה שלו כבר בגיל 14 כאשר כתב סיפורים קצרים לכתבי עת של מדע בדיוני.
בגיל 20 פרסם את ספרו הראשון "Revolt on Alpha C" וספרו המפורסם וזוכה השבחים נתיב ההתנגשות, אשר יצא לאור בשנת 1961, נכתב כשהיה בן 22.
בסוגות המדע הבדיוני, הפנטזיה, המסתורין והאימה כתב סילברברג יותר ממאה ספרים וכ-450 סיפורים קצרים בתקופה של כ-50 שנה.
פוריותו הגיעה לשיאה בשנות השישים, בהן ההספק שלו היה כשני מיליון מילים בשנה.
הוא היה מבוקש ומחוזר על ידי עורכים וכדי שלא לגרום לרווית-יתר של השוק, נאלץ לכתוב תחת מספר שמות בדויים.
סילברברג ידוע גם בשל סיפורי המסתורין והאימה הרבים שכתב, ובשנת 1986 הוא הגיש פרק בתוכנית הטלוויזיה "אזור הדימדומים" אשר כלל את סיפורו "To See the Invisible Man", אשר נכתב ב-1963.
בשנת 1990 חבר לאייזק אסימוב להרחבת סיפורו הקצר של אסימוב, "שקיעה", לנובלה.
כמו כן כתבו השניים את "ילד האתמול", (1991), המבוסס גם הוא על סיפור מאת אסימוב בשם "ילד קטן ומכוער".
שיתוף פעולה שלישי ביניהם הניב את הספר "האדם הפוזיטרוני" (1992), שהיה גם הוא הרחבה של סיפור קלאסי של אסימוב, "איש יובל המאתיים".
ג'קי קסאדה מהמגזין "Library Journal" כתב על סילברברג: "הוא מצטיין באיזון בין דמויות חזקות ועלילה מורכבת כדי להשיג דוגמה נדירה של פנטזיה אפית מסופרת בדיוק של מדען".
"להראות לקורא משהו שמעולם לא היה מסוגל לראות בעיניו, משהו מוזר וייחודי, משהו יפה שגורם אי נוחות, משהו שימשוך לכמה רגעים את הקורא מעבר לגבולות המוכרים לו וימקם אותו במרחב היקום, יתן לו לרגע תוסס אחד תחושה שהוא שותף למרקם החלל והזמן וישאיר אותו שונה לתמיד, בעל מודעות רחבה יותר".
יחד עם אשתו השנייה קרן, כתב בשנת 1989 ספר אחד, "The Mutant Season", והיא עזרה לו לערוך סיפורים קצרים; סילברברג אף הודה לה בהקדמה לאוסף האגדות שערך (Legends 1,2,3) המכיל 11 אגדות פנטזיה.
בשנת 2010 פרסם נובלת מדע בדיוני בשם "The Last Song of Orpheus", האחרונה שראתה אור.
בראיון משנת 2015 אמר שהוא לא מתכוון לכתוב עוד מדע בדיוני.
אהבתו לתחומים אחרים כגון היסטוריה וארכאולוגיה הניבה מספר רב של ספרים בנושאים אלה.
בין השנים 1961–1975 כתב כ-25 ספרי היסטוריה וארכאולוגיה תחת שמו האמיתי.
בין השנים 1964–1967 כתב ארבעה ספרי היסטוריה תחת שם העט ווקר צ'פמן.
תחת שם העט "דון אליוט" או "אליוט" כתב גם כ-20 ספרי פורנוגרפיה רכה בין השנים 1960–1973. הוא פרסם גם סיפורים קצרים בנושא זה במגזינים דוגמת "פלייבוי" תחת שמות עט שונים.
שני ספרים העוסקים בעצות לחיי מין כתב סילברברג תחת שם העט אל.טי.
כמו כן, בין השנים 1960–1972 כתב סילברברג כ-30 ספרים לנוער בנושאים שונים, כגון היסטוריה ופרה-היסטוריה, ארכאולוגיה, חיים תת-ימיים, גאוגרפיה, מדע, היסטוריה של הרפואה וטבע.
היה מועמד לפרס הוגו 23 פעמים, מתוכן זכה 4 פעמים.
היה מועמד לפרס נבולה 15 פעמים, מתוכן זכה 5 פעמים.
ב-2004 היה הסופר ה-21 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט).
על פי סדר הופעתם במקור:
הגזע האבוד של המאדים, לדורי, בתרגומה של איזבלה פולץ
נתיב ההתנגשות, רמדור 1980, בתרגומו של שלמה גונן
תחנת הוקסביל, כתר 1980, בתרגומו של עמנואל לוטם
האיש במבוך, זמורה ביתן 1979, בתרגומו של שלמה גונן
כנפי לילה, עם עובד 1977, בתרגומו של יוסף כרוסט
על פני מיליארד שנה, זמורה ביתן 1983, בתרגומו של ישעיהו לויט
עת תמורות, מעריב 1981, בתרגומו של יוסף כרוסט
ספר הגולגולות, לדורי, בתרגומה של נוגה ברוקס
פרידמן 1981, בתרגומה של שרונה עדיני
חגיגת דיוניסוס, רמדור, אורי שלגי 1980
גילגמש המלך, עם עובד 1990, בתרגומו של אריה חשביה
טום המשוגע, עם עובד 1987, בתרגומו של עמנואל לוטם
כוכב הצוענים, עם עובד 1989, בתרגומו של עמנואל לוטם
כתום החורף, עם עובד 1991, בתרגומה של דורית לנדס
האביב החדש, עם עובד 1992, בתרגומה של ירדנה גבתי
שמים לוהטים בחצות, עם עובד 1995, בתרגומה של ירדנה גבתי
מגדל הזכוכית, מובי דיק 2012, בתרגומו של עומר כביר
מסע להררי מאג'יפור, עם עובד 1997, בתרגומו של יובל בן ענת
קוסמי מאג'יפור, עם עובד 1998
המקדש השביעי, (סיפור קצר בתוך אגדות 1+2 בהוצאת אופוס)
פרסטימיון השליט, עם עובד 2003, בתרגומו של גיא בן משה
מלך החלומות, עם עובד 2004, בתרגומו של גיא בן משה
שיתוף פעולה עם אייזק אסימוב
שקיעה, הוצאת כתר, 1992, בתרגומו של עמנואל לוטם
ילד האתמול, הוצאת כתר, 1993, בתרגומו של עמנואל לוטם
האדם הפוזיטרוני, הוצאת כתר, 1998, בתרגומו של גידי נבו
מלתעות עצים – פנטסיה 2000, גיליון 1
ריקוד השמש – פנטסיה 2000, גיליון 4
ישמעאל מאוהב – פנטסיה 2000, גיליון 6 .פורסם ברשת ב"יקום תרבות" באוגוסט 2019.
עסקי אמנות עתיקה, אוסף סיפורים "חדירת זמן" בעריכת ארתור סי.
זבובים - באוסף הסיפורים "חזיונות מסוכנים" בעריכת הרלן אליסון
מבחר הסיפורת הבדיונית, עם עובד 1981, בתרגומו של עמנואל לוטם
הרפתקאות גדולות בארכאולוגיה, בעריכת רוברט סילברברג, הוצאת ספרים אחיאסף בע"מ
רוברט סמית' הוא זמר, גיטריסט, כותב שירים בריטי וסולן להקת הקיור.
יש לו שתי אחיות, מרגרט וג'נט, ואח בשם ריצ'רד.
סמית' אמר על אימו ריטה ש"לא אמורה הייתה ללדת אותי", מה שגם מסביר את פער הגילאים בינו לבין שני אחיו הגדולים.
"ולאחר שאני נולדתי, הם לא אהבו את הרעיון של לגדל ילד לבדו אז הם הביאו לעולם גם את אחותי הקטנה, מה שטוב כי הייתי שונא את העובדה שלא תהיה לי אחות קטנה".
הוא מתאר את אחותו הקטנה ג'נט כ"עילוי בפסנתר" וה"גאון המוזיקלי של המשפחה" אך ציין שהייתה ביישנית מידי מכדי להיות אמנית המופיעה ובעלת קריירה מוזיקלית משל עצמה.
ג'נט נישאה לגיטריסט להקת הקיור לשעבר, פורל תומפסון, אותו הכירה מילדות.
סמית' גדל על פי הנצרות קתולית.
סמית היה תלמיד מצטיין בעל ציונים גבוהים, אך לאחר מכן העביר את הפוקוס שלו למוזיקה.
הוא התחיל ללמוד גיטרה בגיל 11, והושפע מהביטלס, ניק דרייק, ג'ימי הנדריקס ודייוויד בואי.
כשהיה נער, פעם אחת הוא בא לבית הספר לבוש בשמלת קטיפה שחורה, רק כדי לזעזע את כולם, ובפעם אחרת הוא ערך קונצרט צדקה למורה הומו שפוטר.
סמית' הוא הסולן בלהקה מאז היווסדה בשנת 1976, והוא החבר היחיד בלהקה שנשאר בה במשך כל השנים.
בעבר היה חבר בהרכב הלהקה סוזי והבאנשיז ובלהקה נוספת בשם "The Glove" שלא החזיקה מעמד לאורך זמן.
סמית' זכה להיכלל עם להקת הקיור בהיכל התהילה של הרוק אנד רול בשנת 2019.
סמית' נוטה להיות סגור מבחינת דעותיו האישיות, ואמר בעבר שהוא נוטה להרגיש שלא בנוח בראיונות ובשיחות עם זרים, ואינו נוהג להביע עניין במפגשים כאלו.
בנוסף לכך, למרות שיש לו נוכחות ברשתות חברתיות מרובות, הוא אינו פעיל ברובן והחשבונות משמשים בעיקר על מנת למנוע נוכחות של מתחזים ברשתות אלו.
סמית' מגדיר את עצמו כ"בחור מהסוג הליברלי" אבל גם מהסוג ש"מרגיש לא בנוח עם מוזיקאים פוליטיים".
בעבר הוא התהדר בסלוגן "אזרחים, לא נתינים" שהתנשא על גבי הגיטרה שלו בשנים 2012–2013 בסיור ההופעות של הלהקה
סמית' נשוי למרי תרזה פול (נולדה ב-3 באוקטובר 1958) אותה פגש בבית הספר כאשר היה בן 14 במהלך שיעור דרמה.
סמית' התחתן עם מרי תרזה פול בשנת 1988, כאשר היה בן 29. הוא כתב את השיר "Lovesong" כמתנת חתונה לאשתו.
לזוג אין ילדים בהתאם להחלטתם בשלב מוקדם של חייהם המשותפים שהם אינם מעוניינים בילדים.
סמית' אמר שהוא מתנגד לכפות חיים על אחר והוסיף כי הוא "לא מרגיש אחראי מספיק על מנת להביא ילדים לעולם".
לזוג יש יחד כ-25 אחיינים ואחייניות.
סמית' חשף בשלב כלשהו כי בתקופה המוקדמת בקריירה שלו, מרי לא תמיד הייתה שותפה לביטחון שהיה לו ולחזון שלו להצלחת להקת הקיור, מה שהיה עבורו גורם משמעותי בהנעת הפעילות של הלהקה ולעשות הכל כדי שעתידה של הלהקה יהיה מובטח.
על פי מאמר בעיתון דיילי אקספרס מרי נהגה לעבוד בתור דוגמנית וגם הייתה אחות מוסמכת במקצועה שטיפלה בילדים עם מוגבלות שכלית.
אבל כאשר להקת הקיור החלה להצליח מבחינה כלכלית באמצע שנות ה-80, מרי ויתרה על עבודתה על מנת שבני הזוג לא יצטרכו לשהות פרקי זמן ארוכים בנפרד.
כשהלהקה הקליטה את האלבום Wish, באולפני The Manor באוקספורדשייר בשנים 1991–1992, בין שאר החפצים שהיו תלויים על הקיר הייתה תלויה גם "טבלת המשוגעים של האולפן" בה דורגה מרי במקום השני.
סגנון: דמות בימתית ומראה חיצוני
אחד מסימני ההיכר של סמית' הוא השפתון האדום הבוהק שהוא נוהג למרוח על שפתיו, ותסרוקתו המשונה והפרועה, עם קצוות חדים לא אחידים.
מעבר למראה המוחצן, לסמית' יכולות קוליות ומוזיקליות מגוונות, ובמהלך שלושה עשורים עבר תהליך מוזיקלי משמעותי ומגוון.
הוא נחשב אחד המוזיקאים שעזרו להגדיר את הסגנון המוזיקלי המזוהה ביותר עם שנות ה-80: הגל-החדש.
בתחילת דרכו ניגן עם להקת "הקיור" פופ גיטרות רזה, עבר בהמשך לנגן פוסט-פאנק מונוטוני, ובסופו של דבר היה שותף לעיצוב סגנון אינדי-פופ-רוק המורכב, הכולל נוכחות מסיבית של גיטרות וקלידים.
סמית החל לעצב את מה שמזהה אותו ואת הסימנים המסחריים שלו בהופעה החיצונית (שפתון אדום בוהק מרוח, אייליינר שחור, עור חיוור, שיער שחור פרוע, בגדים שחורים ונעליים ייחודיות) כבר בתחילת שנות השמונים, בערך באותה תקופה בה תפסה תאוצה תת התרבות הגותית.
בכל אופן, סמית' דחה את המחמאות על כך שהוא היה זה שהוביל את הטרנד, וטען שמדובר בצירוף מקרים ומדובר בסגנונות דומים, ושהוא עצמו אימץ את הסגנון הזה הרבה לפני שהיה מפורסם, ואמר שזה "מעורר רחמים שהסגנון הגותי עדיין משויך ללהקת הקיור".
הסגנון הקודר של האלבומים המוקדמים של הלהקה, בשילוב עם אישיותו של סמית' על הבמה, ביססו את הדימוי הרוק גותי של הלהקה.
האסתטיקה של הלהקה עברה מעגום לרוק פסיכדלי עם אלבומם 'The Top' שיצא בשנת 1984. בשנת 1986 סמית' שינה את הדימוי שדבק בו והופיע על הבמה ובעיתונות במראה ספורטיבי, שיער קצר וחולצות פולו, סגנון שתועד בהופעה המצולמת שלהם בצרפת בשנת 1986, The Cure in Orange.
התספורת החדשה הזו של סמית' אף תועדה בחדשות MTV.
למרות שהתדמית הציבורית של סמית' עלולה להיתפס כמדוכאת ועגמומית, הוא הצהיר כי שיריו אינם משקפים כיצד הוא מרגיש כל הזמן או ברובו: "כשכתבנו את האלבום "דיסאינטגריישן", ...זה היה בערך איך שהרגשתי אז, ומה שעשיתי.
אבל זה לא שאני ככה כל הזמן.
זה הקושי שיש בכתיבת שירים הנתפסים כמדכאים מעט.
אנשים נוטים לחשוב שאתה ככה כל הזמן.
אבל אני לא חושב ככה.
אני פשוט לרוב כותב כשאני מדוכא".
לסמית' יש מנעד קולי בתחום הטנור.
בתחילת דרכה של להקת הקיור, סמית' השתמש בסגנון ווקאלי רך בהקלטות הדמו של השירים "10:15 Saturday Night" ו-"Boys Don't Cry" ובסגנון של פאנק רוק (Punk rock) ייחודי בהקלטת השיר ""I Just Need Mysel".
שני הסגנונות הווקאליים האלו נותרו מאחור וסגנון ווקאלי שלישי הופיע בעת הקלטת האלבום של הקיור "Three Imaginary Boys".
הסגנון החדש אותו ניתן היה לשמוע באלבום זה, הפך להיות החתימה הקולית של סמית' והסגנון הקולי המזוהה עימו ביותר, אשר הוא נטש מאוחר יותר.