tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תביעה זו הוקפאה בעקבות מעצרו ושלילת רישיונו של עורך דינם של משפחת פלרטיגה, מבלי שניתן לשלילה הסבר מוצדק.
במהלך מעצרו, סבל עורך הדין מאיומים ואלימות על ידי פנייה-איראלה עצמו.
בשנת 1978 נכנסה דולי פילרטיגה לארצות הברית וקבלה מקלט מדיני.
במהלך שהותה בארצות הברית גילתה האחות על הימצאותו של פנייה-איראלה ובת זוגו בארצות הברית.
פילרטיגה פנתה לשירותי ההגירה ודווחה שפנייה-איראלה שוהה בארצות הברית באופן בלתי חוקי.
הוא וזוגתו נעצרו ועמדו בפני גירוש.
פילרטיגה הגישה תלונה נגדו בגין גרימת מוות ברשלנות ועינויים, ודרשה פיצויים בסך 10,000,000 דולר.
הדיווח של פילרטיגה לרשויות ההגירה נועד להחזיק את הנתבע נוכח וזמין למשפט בארצות הברית.
תביעתה של משפחת פילרטיגה בבית המשפט המחוזי במדינת ניו-יורק נדחתה על ידי השופט ניקרסון נוכח קביעתו שלבית המשפט אין סמכות שיפוט, נוכח העובדה שלאירוע שבגינו הוגשה התביעה לא היה כל קשר לארצות הברית.
פילרטיגה הגישה ערעור לבית המשפט לערעורים.
פסק הדין בבית המשפט לערעורים
תביעתה של פילרטיגה נשענה על הסמכות של בתי המשפט המחוזיים מתוקף חוק נזקי זרים (ATS).
חוק זה קובע שלבתי המשפט המחוזיים תהא סמכות שיפוט מיוחדת על כל עוולה נזיקית כלפי אדם שאינו אזרח או תושב של ארצות הברית, אם זו הפרה של המשפט הבינלאומי המנהגי.
פילרטיגה הציגה תצהירים של מומחים למשפט בינלאומי אשר מאשרים את קיומו של מנהג בינלאומי בדבר האיסור על עינויים.
משמעות הדבר שהאיסור על העינויים, לרבות החובה להעמיד לדין בגין עינויים, מחייב את כל מדינות העולם, גם אם אינן צד לאמנה הקובעת זאת.
משפחת פלרטיגה טענה שמערכת המשפט בפרגוואי לא יכולה לספק את הצדק והסעד שהם מבקשים ולכן דחייתה בארצות הברית והחזרתה של התביעה לפרגוואי תהיה חסרת תועלת.
הנתבע פנייה-איראלה, ביקש לבטל על התביעה משני טעמים:
חוסר סמכות השיפוט של בתי המשפט האמריקאים בתיק, שכן שני הצדדים אזרחי פרגוואי והעוולה התרחשה במדינת המוצא שלהם.
תצהיר מצד פרקליט פרגוואי, חוזה אמיליו גרוסטיאגה, שטען שהתיק צריך לחזור לדיון בפרגוואי והצהיר כי מסגרת החוק הפרגוואי יכולה לספק סעד מלא ומדויק עבור התביעה הנ"ל.
בית המשפט הפדרלי השני לערעורים של ארצות הברית הפך את החלטת בית המשפט המחוזי ופסק לטובת משפחת פילרטיגה פיצויים בסך 10,000,000 דולרים.
ראשית, בית המשפט טען כי חוק נזקי זרים אכן מקנה סמכות השיפוט לבתי המשפט הפדרליים בגין תביעה בין שני אנשים שאינם אזרחי ארצות הברית, משום שהמשפט המנהגי נכלל בתחום השיפוט הפדרלי.
שנית, בית המשפט קבע כי המשפט המנהגי המודרני אוסר על עינויים בחסות המדינה.
בית המשפט הסתמך על מסמכים בינלאומיים, כגון האמנה נגד עינויים וההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם, ועל איסורים במשפט הפנימי של מדינות, כדי לקבוע שישנו איסור מנהגי על עינויים.
אחד משופטי המותב ביקש לסייג את הקביעה בכך שאין לפרש את פסק הדין כמאשר סמכות שיפוט לגבי כל הנורמות הבינלאומיות בדבר זכויות אדם.
פנייה-איראלה לא שילם את הפיצויים שנפסקו למשפחת פילרטיגה.
אולם פסק הדין פרץ דרך להגשת תביעות נזיקין בארצות הברית עבור אזרחי מדינות זרות שלא יכלו לקבל צדק וסעד במדינותיהן, זהו פסק-דין מהפכני וחשוב שמאז שימש בעשרות מקרים, כגון סוסה נגד אלוורז-מצ'איין (2004).
התיק זכה להד תקשורתי נרחב וסיפורה של משפחת פילרטיגה עובד לסרט קולנוע בשנת 1991 בשם "מלחמה של איש אחד" בכיכובו של אנתוני הופקינס.
רע"א 8821/09 פבל פרוז'אנסקי נגד חברת "לילה טוב הפקות בע"מ" שניתן בשנת 2011, הוא פסק דין שניתן בבית המשפט העליון ב-16 בנובמבר 2011. פבל פרוז'אנסקי הוא יליד שנת 1984, אשר כניסתו למועדון נמנעה בשל גילו בעוד שלנשים ילידות אותה השנה הכניסה התאפשרה.
בית המשפט קבע כי ההבחנה אשר עשתה החברה מהפעילה את המועדון בין גברים לנשים בקביעת גיל המינימום היא אפליה אסורה על פי חוק.
פסק דין זה היה הפעם הראשונה בה חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים זכה לדיון מעמיק.
חוק איסור הפליה, אשר נחקק בשנת 2000, אוסר על מי שמפעיל מקום ציבורי או מספק שירות ציבורי להפלות בשירות הציבורי או בכניסה למקום הציבורי מחמת גזע, דת או קבוצה דתית, לאום, ארץ מוצא, מין, נטייה מינית, השקפה, השתייכות מפלגתית, גיל, מעמד אישי, או הורות.
הזכות לשוויון היא זכות יסוד במשפט הישראלי אשר הוכרה כבר במגילת העצמאות בשנת 1948 עם הקמת מדינה ישראל.
במגילה צוין כי מדינת ישראל "תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה, בלי הבדל דת גזע ומין".
חברת לילה טוב מפעילה מועדון בשם "טרומן קפוטה" בעיר רחובות.
החברה קבעה כי גיל הכניסה המינימלי של המבקרים יהיה שונה בין גברים לנשים (לגברים – ילידי 1982 ולנשים – ילידות 1984).
פבל פרוז'אנסקי הוא יליד שנת 1984. הוא הגיע מספר פעמים למועדון אותו מפעילה החברה וכניסתו לא הותרה בשל גילו.
פרוז'אנסקי הגיש תביעה כספית על סך ₪30,000 לבית המשפט לתביעות קטנות בגין אפליה פסולה בניגוד לחוק איסור הפליה.
חברת לילה טוב הגישה כתב הגנה וכתב תשובה אך לא התייצבה לדיון.
בית המשפט החליט לעיין בכתבי הטענות וקבע כי התביעה צריכה להדחות וזאת שעל פי חוק אין מניעה להפליה מחמת גיל בכניסה למקומות ציבוריים כהגדרתם בחוק.
פרוז'אנסקי ערער על החלטה זו לבית המשפט המחוזי.
הוא טען שבנוסף לטענה בדבר האפליה, על פי תקנה 11 לתקנות השיפוט בתביעות קטנות (סדרי דין), התשל"ז-1976, בית המשפט לתביעות קטנות היה צריך לקבל את התביעה כיוון שהחברה לא התייצבה לדיון.
בית המשפט המחוזי דחה את הבקשה וקבע כי ההבחנה שנעשתה על ידי החברה היא הבחנה מותרת וכי על פי תקנה 11 לתקנות השיפוט בית המשפט חייב לפסוק על פי עובדות כתב התביעה, אך הוא אינו מוגבל למסקנות המשפטיות שהסיק התובע מעובדות אלה.
על פסק הדין של בית המשפט המחוזי הגיש פרוז'אנסקי בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון.
המחלוקת בין הצדדים בהיא אם חברת לילה טוב פעלה כדין כאשר מנעה כניסה של אנשים למועדון בשל גילם.
לטענת פרוז'אנסקי, בית המשפט לתביעות קטנות ובית המשפט המחוזי טעו בפסיקתם, שכן חוק איסור הפליה אוסר על הפליה על בסיס מגדרי בכניסה למקומות ציבוריים.
פרוז'אנסקי התייחס לטענות החברה מבית המשפט המחוזי, שם טענה שההבחנה בין גברים לנשים היא מוצדקת כיוון שגברים מועדים לפורענות יותר מנשים.
פרוז'אנסקי טוען כי מדובר בטענה שאינה מבוססת על מחקר מדעי ומבוססת על דעה קדומה.
הוא התייחס לטענה נוספת של החברה על פיה נשים מתבגרות מהר יותר מגברים וטען שאין כל קשר בין השינויים הפיזיולוגיים בין נשים לגברים לבין ההבחנה שעשתה החברה בכניסה למועדון.
עוד טוען פרוז'אנסקי כי החברה עושה שימוש ציני בהבדלים בין גברים לנשים וזאת כדי להכשיר את מדיניות ההפליה הפסולה בה היא נוקטת.
לטענת חברת לילה טוב, ההבחנה שהיא עשתה בכללי הכניסה לא היוותה אפליה אסורה על פי החוק.
ראשית טענה החברה כי היא עוסק פרטי הנהנה מחופש העיסוק, זכות הקניין ומחופש ההתקשרות ולכן הדבר מקנה לה את הזכות להציב רף מינימלי של גיל לבאים למועדון אשר נועד להקנות למועדון "נופך בוגר ומיושב".
החברה הציגה דוגמאות לכך שקביעת גיל המינימום דבר נפוץ בחיינו (גיל להוצאת רישיון, הגיל לאחריות פלילית, גיל המינימום לנישואין ועוד).
עוד טענה החברה כי על פי החוק לא ניתן להתייחס לגברים בכלל ואל גברים שגילם נמוך מגיל 26 כאל קבוצה עליה נועד החוק להגן.
לפרשנות החברה החוק נועד להגן על קבוצות חלשות אשר סובלות מהפליה היסטורית ושלהפלייתן נלווים אלמנטים של השפלה ופגיעה באוטונומיה.
בהקשר זה טוענת החברה כי פרוז'אנסקי לא סבל מהשפלה והציגה את קביעת בית המשפט לתביעות קטנות על פיה פרוז'אנסקי חזר מספר פעמים למועדון במטרה לבסס את תביעתו.
החברה טענה כי ההבחנה בין גברים לנשים היא שולית וזמנית וכי לא מדובר על אפליה על בסיס מין וזאת בשל העובדה שהכניסה לגברים מותרת מגיל 26. בהקשר להבחנה בין נשים וגברים החברה טענה כי ההבחנה רלוונטית ולגיטימית וזאת בשל העובדה כי מבחינת סטטיסטית בקרב זוגות רבים הגבר מבוגר מהאישה.
לנוכח זאת טענה החברה כי ישנה הצדקה מבחינת עסקית לקביעת גיל כניסה מינימלי נמוך יותר לנשים וזאת כדי לא לאבד לקוחות פוטנציאלים רבים.
לבסוף הציגה החברה מספר חוקים בהם אפילו המחוקק מבחין בין גברים לנשים (חוק גיל הפרישה, חוק שירות ביטחון) ומסיקה שמכך שמקל וחומר גם היא יכולה לבצע הבחנה בין גברים לנשים.
בית המשפט קבע כי המשיבה נכשלה בהוכחת קיומו של שוני רלוונטי ומהותי לביסוס ההבחנה שהיא עושה בין גברים לנשים ולפיכך מדובר בהפליה אסורה על פי החוק.
בית המשפט קבע כי מדובר בעוולה אזרחית ופסק לפרוז'אנסקי פיצויים על סך 30,000 ₪.
השופט יורם דנציגר (אליו הצטרף השופט אדמונד לוי) קבע כי על פי חוק מקום ציבורי הוא כל מקום המיועד לשימוש הציבור לרבות דיסקוטק ולכן עיסוק החברה הוא בהפעלת מקום ציבורי ולא פרטי.
לפיכך החברה אינה רשאית להפלות בין גברים לנשים בהיתר הכניסה למועדון אשר מפעילה.
הוא הוסיף שאין להסכים לפרשנות המצומצמת של החברה את חוק איסור הפליה.
בהסתמך על דבר ההסבר להצעת החוק ניתן להניח כי כוונת המחוקק הייתה איסור כל הפליה, בין אם היא כלפי קבוצה הסובלת מהפליה מתמשכת ובין אם היא מופנית כלפי קבוצה חזקה.
יש לדחות כל ניסיון להפליה בין נשים לגברים על בסיס טעמים שאינם רלוונטיים.
כל הבחנה כזו פוגעת בכבודו של המופלה, משמרת סטראוטיפים קיימים ומשמרת הבדלים לא רלוונטיים.
פגיעות כאלה אינן מתיישבות עם ערכי מדינת ישראל בשל היותה מדינה דמוקרטית ויש למגר פגיעות אלה ככל הניתן.
השופט דנציגר פנה לסעיף 6 לחוק הקובע חזקות של הפליה אסורה, וביניהן קיום תנאי אשר נדרש מקבוצה מסוימת ולא נדרש ממי שאינם נמנים אותה קבוצה.
החברה התנתה את כניסתם של גברים בהתקיים תנאי מסוים (היותם בגיל 26 ומעלה).
תנאי זה הוא תנאי מחמיר מזה שקיים בנוגע לנשים המבקשות להיכנס לאותו המועדון.
לכן קיימת במקרה זה החזקה של הפליה בניגוד לחוק.
לדבריו, טענת החברה בנוגע לגיל הנישואין השונה בין גברים לנשים אינה מצדיקה את המדיניות שבה נוקטת החברה וזאת כי סביר להניח שלא רק זוגות מגיעים למועדון, וודאי לא רק זוגות נשואים אשר עליהם מדברת הסטטיסטיקה.
החברה לא הצליחה להוכיח כי נתונים אלה רלוונטיים לקהל הלקוחות המגיע למועדון ואף לא הוכיחה כי הפער בגיל המינימום בכניסה למועדון נקבע בעקבות הנתונים הללו.
נוסף על כן, הקביעה של בית המשפט המחוזי אשר מבחינה בין גברים בני 25 שכניסתם אסורה בשל היותם פחות בוגרים נפשית, מועדים להתנהגות פרועה ולשתייה מופרזת לבין נשים בנות אותו הגיל אשר כניסתן מותרת, אינה מעידה על הכלל.
לכן, הדבר אינו מצדיק הדבקת סטיגמה לכל הגברים בגיל זה והפלייתם.
השוני עליו מסתמכת החברה אינו בגדר "שוני הגיוני ומשמעותי" ואינו יכול להוות בסיס להבחנה בין נשים וגברים.
נוכח האמור, החברה לא הצליחה לסתור את חזקה ההפליה שקמה על פי החוק.
גם הטענה שההפליה מוצדקת עקב היותה זמנית לא התקבלה וזאת בשל כך שההפליה לא קמה מזמניותה אלא מהמסר שמשודר כלפי המופלה והפגיעה בו.
השופט סלים ג'ובראן הצטרף להחלטה שיש לקבל את הערעור, אך נימק זאת באופן שונה.
לדעתו, כאשר קיימת התנגשות בין השוויון ובין החירות להפלות יש לבחון כל מקרה באופן ספציפי.
החוק מחיל כלל של איסור הפליה גורף.
בנוסף, יש לפרש את מושג השוויון בחוק לאור מושג השוויון הכללי במשפט הישראלי.
השופט ג'ובראן ציין שכדי להוכיח הפליה יש להראות כי שתי קבוצות השוות זו לזו מקבלות יחס שונה.
ג'ובראן מונה מספר מבחנים שיש על בית המשפט לבחון כדי לקבוע את הגבול בין הדרה לגיטימית של חברי קבוצת הרוב על ידי קבוצת המיעוט לבין הדרה העולה לכדי אפליה אסורה.
המבחנים הם: היקף הפגיעה ביכולתה של הקבוצה המוחלשת לקיים את תרבותה ואורחות חייה אם תיאסר ההדרה, החלופות העומדות בפני האוכלוסייה הדומיננטית, והפגיעה בחברי הקבוצה הדומיננטית בשל ההדרה.
לדעת ג'ובראן מדיניות ההפליה של החברה אסורה וזאת לא בשל הפגיעה הנגרמת לגברים, אלא בשל הפגיעה החמורה בנשים.
הפגיעה בנשים היא בכך שכאשר מבוצעת הבחנה בין גברים ונשים על בסיס גיל הדבר יוצר מציאות בתוך המועדון בו יש צד חזק וצד חלש.
הרי שהגבר הוא מבוגר יותר ולכן בעל ההשכלה הרחבה יותר, הממון הרב יותר והבגרות הנפשית והפיזית אל מול אישה שעיקר אפיונה הרלוונטי הוא שהיא צעירה יותר.
ג'ובראן קבע כי החברה פועלת באופן כוחני לשימור היררכיה מגדרית באמצעות הצגתה כ"טבעית" וחיוב הבאים למועדון לפעול במסגרת הפטריארכלית הזו.
החלטת בית המשפט העליון הפכה לתקדים במשפט הישראלי וכיום אסורה ההפליה מחמת גיל בין גברים לנשים בכניסה למועדונים.
פסק הדין אוזכר בכ-160 פסקי דין ושימש כהלכה.
כך לדוגמה בפסק דין ת"א 11009-11-13 שימש פסק הדין כבסיס לכך שמרכז "גלי גיל" מנע את כניסתה של פלונית לבריכה וזאת בשל מחלת הפסוריאזיס בה היא חולה.
בהתאם, קיבל את המשפט את העתירה ופסק לתובעת פיצויים.
בפברואר 2017 אושר בכנסת להוסיף לחוק איסור להפלות גם מחמת מקום מגורים.
פסק דין לואיזידו נגד טורקיה הוא פסק דין של בית הדין האירופי לזכויות אדם משנת 1996. בית הדין דן במצב שבו הפרות זכויות אדם נעשו על ידי גורם שאינו מדינתי (צפון קפריסין), אשר נתמך על ידי מדינה (טורקיה).
בית המשפט קבע כי טורקיה אחראית לפגיעה בזכות הקניין של העותרת.
בפסק הדין יש קביעות חשובות לגבי התחולה האקסטריטוריאלית של האמנה האירופית בדבר זכויות אדם ובהכרה במדינה על פי המשפט הבין לאומי.
קפריסין היא מדינה בים התיכון.
אוכלוסיית המדינה היא בחלקה נוצרית ממוצא יווני, ובחלקה מוסלמית ממוצא טורקי.
ב-1974 התרחש במדינה ניסיון הפיכה צבאית שביצעו קפריסאים יוונים בעידודו של השלטון היווני.
בעקבות זאת טורקיה פלשה לחלקו הצפוני של האי.
במהלך המלחמה שהתחוללה, רוב הקפריסאים ממוצא יווני שחיו בחלקו הצפוני של האי נמלטו לחלקו הדרומי של האי וקפריסאים ממוצא טורקי שחיו בחלקו הדרומי נמלטו לחלקו הצפוני.
מאז 1974 טורקיה שולטת בצפון האי.
בשנת 1983 הכריזה האוכלוסייה הקפריסאית-טורקית שצפון האי על הקמת הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
למעט טורקיה, הקהילה הבין לאומית אינה מכירה במדינה זו, והרפובליקה של קפריסין נחשבת המדינה הריבונית היחידה בכל שטח האי.
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם בשנת 1983 בעקבות ההכרזה על עצמאות קובעת שקיומה של המדינה אינו חוקי וקוראת למדינות העולם לא להכיר בה בישות האמורה כמדינה, אלא להכיר בשלמותה של הרפובליקה של קפריסין.
כיום, קפריסאים יוונים רבים דורשים את נכסיהם שבחלקו הצפוני של האי.
העותרת היא אזרחית קפריסאית ממוצא יווני בשם טיטינה לואיזיאדו Titina Loizidou שעקרה בשנת 1972 לחלקו הדרומי של האי.
לטענתה בבעלותה תשעה נכסים באזור הנמצאים בחלקו הצפוני של האי.
באחד הנכסים היא התחילה לבנות בית למשפחתה.
מאז פלישת טורקיה לקפריסין בשנת 1974 נמנעה מלואיזידו הגישה לנכסיה שבצפון האי.
בשנת 1989 השתתפה לואיזיאדו בצעדה של ארגון נשים (Women walk home movement) במטרה לממש את זכותם של הפליטים הקפריסאים היוונים לחזור לביתם בצפון האי.
מאחר שהצעדה חצתה את הגבול, העותרת נעצרה על ידי המשטרה הצפון קפריסאית.
חוקת הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין מ-1985 הלאימה את הקרקעות שננטשו במהלך המלחמה.
העותרת גב' לואיזיאדו וממשלת רפובליקת קפריסין (היוונית) טוענים שמאז הכיבוש הטורקי של צפון קפריסין כל בקשה של העותרת לגישה לרכושה נדחתה, כתוצאה מכך איבדה כל שליטה על נכסיה מה שמהווה הפרעה מתמשכת ובלתי חוקית למימוש זכות הקניין, המעוגנות בסעיף 1 לפרוטוקול הנלווה לאמנה האירופית לזכויות אדם.
כמו כן, העותרת טוענת שנפגעה הזכות לפרטיות הבית המוגנת בסעיף 8 לאמנה האירופית לזכויות אדם .
העותרת רואה בטורקיה כאחראית הבלעדית על ההפרות ואליה לשאת באחריות.
האחריות נופלת על הממשל הטורקי בשל הסיבות הבאות:
מאחר שהשטח נכבש באופן לא חוקי, תוך שימוש בכוח, דבר המהווה הפרה של החוק בינלאומי.
לכן השלטון המקומי אינו חוקי, ומהווה ממשלת בובות של הטורקים.
ישנה פעילות של פקידים טורקים בתוך הממשל המקומי, וכן הטורקים מציבים כוחות צבא גדולים בשטח צפון קפריסין.
אם וכאשר טורקיה לא תמצא אחראית לשטח זה נוצר ואקום בחוקי המשב"ל בגין האחריות להפרת זכויות אדם.
שכן השלטון בצפון קפריסין אינו נחשב לשלטון לגיטימי בעיני העולם, הרפובליקה הקפריסאית (היונית) לא יכולה לקחת אחריות על שטח שנכבש על ידי הטורקים.
טענת הטורקים שסעיף הקניין אינו מהווה הפרה של זכויות אדם בידי טורקיה, מאחר שלפי פסקי דין קודמים (6780/74, 6950/75 ו 8007/77) טורקיה אינה הריבון בצפון קפריסין אלא אחראית רק על שמירת השקט בגבולות.
טורקיה טוענת שאין לפרש את החוק הבינלאומי כאחריות המדינה, אלא צריך להביא הוכחות שההפרות נעשו תחת שליטה ישירה של השלטון.
טורקיה מציגה את החוקי הקניין שחוקקו בידי ממשלת קפריסין הצפונית, אשר נותנים לממשל בעלות על השטח.
על כן אין זה שטח שבבעלות טורקית והרי הוא של השלטון המקומי.
כמו כן טורקיה מבקשת להתייחס לצפון קפריסין כמדינה בעלת שלטון דמוקרטי, בעלת חוקה ומתנהלת באופן עצמאי.
שכן העם הקפריסאי הטורקי הוא בעל זכות להגדרה עצמית ולכן הם מימשו זכות זו.
בית הדין טוען שתחת הזכות לקניין (P1-P) אין שם מגבלת טריטוריה או אחריות, לפיכך, בית המשפט רואה באחריות על מדינות לשמור על הזכות לקניין גם בטרטוריה שאינה לכאורה שלהן או/ו אם ההפרות התרחשו באת פעולה צבאית חוקית או לא או/ ו אחריות של צד מתקשר עם הממשל המקומי.
בית המשפט טוען שחשוב לציין שמימוש הזכות לקניין נפגעה מאחר שהצבא של טורקיה כבש את השטח של צפון קפריסין והקים שם את הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
יתר על כן, עד היום ישנו מספר גדול של כוחות צבא טורקים אשר שומרים על החלק הצפוני של האי.
מאחר שכוחות צבא גדולים שוהים בצפון קפריסין, מגבילים את התנועה בחלק זה של האי, מתאמנים על האי, ומהווים חלק ניכר מביטחון הממשל.
בית המשפט רואה בשליטה זו כאחריות של הטורקים על הממשל המקומי, מאחר שאלו מושפעים ממדיניותו או מפעולותיו לכן בית המשפט רואה בשלטון המקומי שלטון תחת כנפיי השיפוט של טורקיה ולכן היא אחראית .
העותרת והממשל של קפריסין היוונית, טוענים בניגוד לפירוש הוועדה שהתלונה אינה מוגבלת לגישה לקניין אלא רחבה יותר, מאחר שיש הכחשה מתמשכת לבעלותה על השטח, כמו גם לבקשתה, העותרת איבדה על שליטה אפקטיבית על השטח ובכך נמנע ממנה היכולת לפתח את השטח, למכור, להשכיר, להוריש וליהנות מהשטח באופן כללי.
סיטואציה זו יכולה להתפרש כהפקעת השטח דה פקטו.
בנוסף, העותרת טוענת שהניסיונות להפקעה פורמלית של הממשל המקומי מה שלא עולה בקנה אחד עם המשפט הבינלאומי, מאחר שהשטח כבוש.
הממשל הטורקי טוען שקייס נוגע רק לגישה לשטח, ואין זה קשור להנאה מהשטח ולא כלול בזכות לחופש התנועה.
הטורקים ממשיכים וטוענים שאם לעותרת תהייה גישה חופשית לשטח מבלי להתייחס למצב הפוליטי, דה פקטו שקיים באי, הדבר יערער את השיחות בין הקהילות, אשר הם הדרך ההולמת היחידה לפתור את בעיה זו.
קובע, בהתייחס לטענות העותרת והן להסתייגויות הממשל הטורקי את הדברים הנ"ל:
אין לראות במקרה כפגיעה ממשית בזכות לחופש תנועה של העותרת, לכן פוסק שאין זה הנושא.
אך מאחר שישנה מניעה מתמשכת לשטח מצד הממשל הטורקי, ואם מתייחסים לזה שהעותרת עדיין הבעלים החוקיים של השטח, עובדה זו מהווה הפרה ממשית ומתמשכת של P1-1, היכולת להנאה שלווה מהשטח.
בהתייחס לטענות טורקיה בנושא השיחות והיחסים בין הקהילות, בית המשפט פוסק- שאין שיחות אלה אמורות להווה הצדקה למניעה מתמשכת לשטח, ואין לראות בשיחות אלה כל קשר או הצדקה למעשים של צפון קפריסין.
בנוסף בית המשפט מאשים את הממשל הטורקי שלא היה כל ניסיון בשנים שלאחר הכיבוש למצוא פטרון הולם לפליטים הקפריסאים, כחלק מהאחריות שלה כמדינה.
שכן בית המשפט פוסק שאין סיבות אלו מהוות הצדקה לשלילה מוחלטת של זכויות הקניין של העותרת שמתבטא בהכחשה מוחלט ומתמשכת לגישה לשטח וכן להפקעתו ללא תמורה.
ולכן ישנה אפרה מתמשכת של הזכויות לקניין של העותרת לפי P1-1 מצד הממשל הטורקי.
לפי ART 8-1: "לכל אדם יש הזכות לכבוד ...
בית המשפט מפרש את הטענה, ולא רואה בשטח המדובר כבבית של העותרת.
הוא מסביר ואומר שזהו ניסיון להרכיב את המשמעות של המילה בית שמצוינת ב art 8, מאחר שהעותרת רק תכננה לבנות שם בית למשפחתה אך בפועל לא גרה שם עם משפחתה.
בנוסף מציין בית המשפט שאין לקרוא לשטח של מדינה שאדם גדל בו ושיש שם שורשים של המשפחה בית אם אדם לא גר שם יותר.
ולכן בית המשפט פוסק שאין הפרה של art 8.
בית המשפט קבע 11 קולות מול 6 מתנגדים- שהאחרית להכחשה, למניעה לגישה לנכסים, ועובדן השליטה של העותרת על הנכסים, ניתנת לטורקיה.
בית המשפט קבע ב 11 קולות מול 6 מתנגדים- שישנה פגיעה של פרוטוקול 1 מסמך 1 (P1-1).
בית המשפט קבע פה אחד כי אין הפרה של סעיף 8 לאמנת (art 8).
בית המשפט מחזיק בפה אחד שבכל הנוגע לסעיף 50 לאמנה – חוק פנימי מול חוק בינלאומי, בית המשפט לא יכול כרגע לשפוט.
לכן מזמין את הצדדים להמשך דיון ולאסוף ראיות.
פסק דין סורינג נגד הממלכה המאוחדת הוא פסק דין תקדימי של בית הדין האירופי לזכויות אדם משנת 1989 אשר דן בהסגרתו של יינס סורינג, צעיר בעל אזרחות גרמנית, לארצות הברית, על מנת שיעמוד למשפט בגין רצח בכוונה תחילה.
בית המשפט קבע לראשונה כי הסגרה יכולה להוות הפרה (מצד המדינה המתבקשת) של סעיף 3 של האמנה האירופית לזכויות אדם (1950), האוסר על עינויים ועל עונש או יחס בלתי-אנושי או משפיל.
בנוסף קבע בית המשפט שהמתנה ממושכת של נדונים למוות יכולה להוות עינוי כאמור.
יינס סורינג נולד ב-1966. בגיל 11 היגר עם הוריו לארצות הברית.
בשנת 1984, בהיותו בן 18, הכיר את אליזבת הייסום, אזרחית קנדית המבוגרת ממנו בשנתיים, במהלך לימודיהם המשותפים באוניברסיטת וירג'יניה.
על פי עדות שניתנה למשטרה המקומית במועד מאוחר יותר, החליטו סורינג ואליזבת הייסום לרצוח את הוריה שהתנגדו לקשר בין השניים.
כדי שלא לעורר חשד, הם שכרו רכב בשרלוטסוויל, וירג'יניה ונהגו לוושינגטון.
ב-30 במרץ 1985, נהג סורינג לביתה של משפחת הייסום וסעד עם זוג ההורים.
במהלך ארוחת הערב או לאחריה, פתח סורינג בוויכוח עם הזוג, שלף סכין ורצח אותם באכזריות.
גופותיהם של ההורים נמצאו כאשר גרונותיהם משוספים ופצעי דקירות רבים בגופם ובגרונותיהם.
באוקטובר 1985 עזבו סורינג ואליזבת הייסום את ארצות הברית וברחו לאירופה.
ב-30 באפריל 1986, נעצר הזוג באנגליה באשמת זיוף המחאות.
שישה שבועות לאחר מכן, חבר שופטים ממחוז בדפורד בווירג'יניה הגיש כתבי אישום כנגד סורינג בגין רצח הזוג הייסום.
ב-11 באוגוסט 1986, הגישה ארצות הברית בקשת הסגרה של הזוג סורינג והייסום בהתבסס על הסכם ההסגרה בין ארצות הברית לבריטניה משנת 1972. בעקבות כך, בהוראת משרד הפנים הבריטי, הוצא צו מעצר לסורינג.
ב-29 באוקטובר 1986, פנתה שגרירות בריטניה בוושינגטון לרשויות ארצות הברית והתנתה את הסגרתו של סורינג בתנאים האלה:
השגרירות ביקשה שאם הרשויות האמריקאיות לא יוכלו לספק הבטחה שכזו מסיבות חוקתיות, הממשל האמריקאי יתערב וימליץ לרשויות הרלוונטיות כי לא ייגזר עונש המוות על סורינג, ואם אכן ייגזר, שלא יוצא אל הפועל.
ביוני 1987, הגיש עורך הדין של מחוז בדפורד תצהיר ובו התחייב כי אם אכן סורינג יורשע במעשים המיוחסים לו, תוצג לשופט פנייתה של בריטניה המבקשת להימנע מביצוע עונש המוות.
תצהיר זה הועבר לממשלת בריטניה בחסות התכתבות דיפלומטית ביוני 1986 ותצהיר נוסף במאי 1988. בהמשך נודע לממשלת בריטניה כי עורך הדין של מחוז בדפורד הבהיר כי אינו מתכוון להעביר התחייבויות נוספות ובכוונתו לדרוש עונש מוות בהתבסס על הראיות שהצטברו כנגד סורינג.
סורינג מצידו הגיש כמה עתירות כנגד בקשת ההסגרה האמריקאית, אך עתירתו נדחתה על ידי בית הלורדים וכך גם העצומה אשר הגיש למזכיר הפנים הבריטי.
כאשר מיצה את האפשרויות לסעד משפטי בבריטניה, הוא הגיש עתירה נגד בריטניה לבית הדין האירופי לזכויות אדם.
עתירתו של סורינג נדונה על ידי הוועדה האירופית לזכויות אדם אשר פרסמה את המלצותיה ב-19 בינואר 1989. הוועדה קבעה, ברוב של שישה קולות מול חמישה, כי ההסגרה עצמה אינה מהווה יחס לא אנושי או משפיל וכאמור באמנה.
עם זאת, הסגרתו של אדם למדינה שבה קיים חשש כי יהיה נתון לעינויים או יחס לא אנושי מהווה פגיעה בזכויותיו, ולכן תהווה הפרה של האמנה.
העניין הועבר לדיון בבית הדין האירופי לזכויות אדם, שם טען סורינג, אשר להפרות של סעיף 3, סעיף 6 וסעיף 13 של האמנה האירופית לזכויות אדם.
לגבי סעיף 3 טען סורינג כי יישום החלטת מזכיר המדינה במשרד הפנים הבריטי להסגירו לארצות הברית, תוביל להפרת סעיף 3 לאמנת זכויות האדם הקובע כי "אף אדם לא יהיה נתון לעינויים או ליחס לא אנושי, טיפול משפיל או עונש אכזרי".
ההפרה בסעיף זה נקשרת ליחס אותו טוען הנאשם כי יקבל אם ימתין בשורת הנדונים למוות בווירג'יניה, שם הוא צפוי להמתין בין שש לשמונה שנים.
לגבי סעיף 6 סורינג טען כי ההיעדר הצפוי של סיוע משפטי בווירג'יניה ואי ההכרה של השופטים האנגלים במצבו הנפשי מהווים הפרה של הזכות למשפט הוגן.
לגבי סעיף 13 סורינג טען כי אין סעד אפקטיבי בבריטניה שיכול לסייע לו עם ההפרה של סעיף 3 או לפצותו על כך.
ב-7 ביולי 1989 קיבל בית המשפט פה אחד החלטה לפיה הסגרתו של סורינג לארצות הברית תהווה הפרה של האיסור בס' 3 לאמנה האירופית.
זאת כיוון שההשפעות הפסיכולוגיות הקשות על אסירים הממתינים בשורת נידוני המוות מהוות הפרה של סעיף 3 לאמנה.
בית המשפט ציין ארבעה מאפיינים מרכזיים אשר השפיעו על חומרת ההפרה במקרה של סורינג:
תקופת המעצר הארוכה טרם ההוצאה להורג
גילו ומצבו הנפשי של סורינג
אפשרות ההסגרה לגרמניה, המדינה בה נולד אשר עונש המוות אינו חל בה.
לגבי סעיף 6 קבע בית הדין כי אין לו סמכות לדון בטענת ההפרה, ולגבי ס' 13 הוא קבע שאין הפרה של חובת מתן הסעד האפקטיבי כיוון שלסורינג הייתה ההזדמנות להביא להליך ביקורת שיפוטית בזמן הקבוע במסגרת המשפט הבריטי.
בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע כי עינויים ויחס לא אנושי או משפיל צריכים להגיע לרמת מינימום של חומרה על מנת שאדם יקבל הגנה תחת סעיף 3 לאמנה.
רמה זו תלויה בנסיבות המקרה ובהקשרו, כמו גם הטיפול בנושא, העונש המוטל, האופן בו יבוצע, משך הזמן שלוקח ביצועו והשפעותיו הגופניות והנפשיות על האדם הנענש.
המקרה של סורינג הטיל בית הדין לראשונה את האחריות לשמירה על הזכויות המנויות באמנה, גם על מדינות חברות לאמנה שפעולתן היחידה הייתה גירושו של אדם למדינה שאינה חברה בה וקיים חשש כי תפר את זכויותיו.
בריטניה אמנם לא נקטה בעצמה בפעולות עינויים, מתן יחס לא אנושי או טיפול לא ראוי, אך העמדתו של סורינג בסכנה והחשש כי ייחשף לפעולות כאלה, הספיקו כדי לייחס לבריטניה הפרה של סעיף 3 לאמנה.
ההחלטה במקרה של סורינג יצרה תקדים משפטי במקרים של הגנה על נאשמים בתיקי הסגרה.
ממשלת בריטניה השיגה ערבויות נוספות מהממשל האמריקאי, טרם הסגרתו של סורינג לרשויות בווירג'יניה.
סורינג עמד למשפט והורשע ברצח מדרגה ראשונה של בני הזוג הייסום.
ב-4 בספטמבר 1990, נגזרו על סורינג שני מאסרי עולם.
כיום הוא מרצה את עונשו בכלא בקינגהאם בעיר דילוויין, וירג'יניה.
משפטו של סורינג היה המשפט הראשון שצולם ושודר בארצות הברית.
אליזבת הייסום, בתם של הנרצחים, נשפטה ל-90 שנות מאסר באשמת סיוע לרצח.
במהלך השנים הועלו טענות רבות לגבי אי סדרים במשפטו של סורינג: החל בעובדה שהוא נעצר ללא צו, המשך בכך שהמשפט נערך בפני שופט שסירב לפסול את עצמו על אף שבעבר השתתף במסיבה של הקורבנות ושפרסם תאוריה לגבי המקרה עוד טרם המשפט, וכלה בספקות לגבי הראיות לאשם.
בינואר 2017 יצא לאור ספרו שנכתב במשותף עם זוכר פרס פוליצר ביל סייזמור על המשפט.
במארס 2017 נדחתה בקשה של סורינג בפעם ה-12 לשחרור על תנאי.
גם בקשות שלו להעברה לריצוי עונשו בגרמניה נדחו.
ב-2016 יצא מיני סדרת טלוויזיה בשם "ההבטחה" המתעדת את משפט, וטוענת לחפותו של סורינג.
ב-2019 שוחררו סורינג והייסום מהכלא בלי לקבל חנינה.
סורינג גורש לגרמניה והייסום לקנדה.
בנובמבר 2023 עלתה לשידור בנטפליקס מיני סדרה המספר את סיפור המשפט.
Canada - קינדלר נגד קנדה - קבע כי הסגרתו של פושע מורשע למדינה בה יהיה בסכנה כי יוצא להורג על ידי הרשויות, אינה מפירה את כתב הזכויות והחירויות הקנדי.
בעקבות פסק הדין פנה קינדלר לוועדה הבינלאומית המפקחת על האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות, שקבעה שהחלטת בית המשפט אינה מפרה את הזכות לחיים ואת האיסור על עינויים כפי שהם מוגנים באמנה.
פסק דין לאבינג נגד וירג'יניה, הוא פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1967 שהיווה ציון דרך בתחום זכויות האזרח, כאשר פסל את החוקים נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים בארצות הברית.
מילדרד ג'טר לאבינג, אישה צבעונית, וריצ'רד לאבינג, גבר לבן, נידונו בווירג'יניה לשנת מאסר על כך שנישאו זה לזה.
נישואיהם הפרו את החוק למניעת נישואים בין-גזעיים (מיסגנציה) של וירג'יניה - חוק טהרת הגזע משנת 1924.
הזוג לאבינג ערערו על הרשעתם לבית המשפט העליון של וירג'יניה, אך בית המשפט אישר את הפסיקה ולכן הם פנו לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-12 ביוני 1967 קבע בית המשפט העליון בהחלטת פה אחד כי איסור זה הוא בלתי חוקתי, וביטל את כל המגבלות לנישואים על בסיס גזע בארצות הברית.
החלטה זו הפכה את ההחלטה שבית המשפט העליון קיבל ב-1883 בתיק פייס נגד אלבמה (1883) , בה אישר בית המשפט העליון כי החוק של אלבמה נגד נישואי תערובת היה חוקתי.
מדינת וירג'יניה ניסתה לטעון שהחוק המקומי אינו מהווה הפרה של סעיף השוויון מאחר שהעונש על העברה זהה לכל הגזעים.
אולם בית המשפט העליון של ארצות הברית מצא שהחוק מפר את סעיף השוויון כיוון שהוא מבוסס רק על "הבחנות המבוססות על גזע" ובכך הפך את אפשרות הנישואין לבלתי חוקית, למרות שהיא אמורה להיות מותרת לכל אזרח.
בנוסף קבע בית המשפט, שהזכות להינשא היא חירות בסיסית המוגנת חוקתית, ולכן שלילת זכות זו מסיבה שרירותית, כמו גזע, מהווה הפרה של סעיף ההליך המשפטי ההוגן.
בעקבות ההחלטה חלה עלייה בנישואים בין גזעיים בארצות הברית, וכן "יום האוהבים" נקבע ב-12 ביוני, התאריך בו ניתן פסק הדין.
על המקרה נכתבו שירים והוסרטו שלושה סרטים, כולל הסרט "Loving" (משנת 2016).
החל משנת 2013, הוא צוטט כתקדים בפסיקות בית המשפט הפדרלית בארצות הברית המתייחסות אל הגבלות של נישואים חד מיניים בארצות הברית כבלתי חוקתיות, כולל החלטת בית המשפט העליון משנת 2015, פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס.
החוקים למניעת נישואין בין-גזעיים בארצות הברית
החוקים למניעת נישואין בין-גזעיים בארצות הברית היו קיימים בחלק מהמדינות מאז ימי הקולוניאליזם.
בתקופה שאחרי מלחמת האזרחים, נחקקו בשבע מדינות בדרום התקנות השחורות (Black Codes), שמטרתן הייתה למנוע שוויון לאזרחים האפרו-אמריקאים, שמעט לפני כן זכו לחופש מעבדות.
בין היתר, הגדירו חוקים אלה "נישואי תערובת" כבלתי חוקיים.
זיהויו של אדם כשחור או כלבן היה גורם מכריע בהרבה עניינים מעשיים.
רוב החוקים השתמשו בעקרון "טיפה אחת של דם".
פירוש הדבר, שמספיק שאחד מאבותיו של אדם יהיה שחור כדי להפוך אדם לשחור מבחינה חוקית.
ב-1967, ב-16 מדינות, בעיקר בדרום, חלו עדיין חוקים נגד נישואים בין-גזעיים.
מילדרד דלורס לאבניג (22 ביולי 1939 - 2 במאי 2008) הייתה בתם של מוזיאל (בירד) ג'טר ות'יאוליבר ג'טר.
מוצאה של מילדרד אינו חד משמעי.
יש מקורות לפיהם היא הזדהתה כאמריקאית ילידית משבט רפאהנוק ויש מקורות שטוענים שהיא ממוצא אפרו-אמריקאי.
הרכב האוכלוסייה בסנטרל פוינט, המקום בו התגוררה, תאם לשני המקורות.
ריצ'רד פרי לאבינג (29 באוקטובר 1933 - 29 ביוני 1975), היה גבר לבן, בנם של לולה (לבית אלן) לאבינג וטווילי לאבינג, ועבד כפועל בניין.
משפחותיהם התגוררו בסנטרל פוינט במחוז קרוליין, וירג'יניה.
אנשי המחוז הקפידו לנהוג לפי חוקי ג'ים קרואו אך סנטרל פוינט הייתה קהילה מעורבת גזעית כבר מאז המאה ה-19. מסמכים משנת 1830 מתעדים כי ללואיס לאבינג, אחד מאבותיו של לאבינג, היו כ-7 עבדים וכי סבו של לאבינג, ט.פ.
פהרמר, לחם למען הקונפדרציה במלחמת האזרחים.
חרף הקשר של המשפחה לעבדות, אביו של לאבניג עבד במשך 25 שנה אצל אחד האפרו-אמריקאים העשירים ביותר במחוז בו הם התגוררו.
מילדרד ג'טר וריצ'רד לאבינג נפגש בתיכון והתאהבו.
בגיל 18 מילדרד נכנסה להריון וריצ'רד עבר להתגורר בבית משפחת ג'טר.
ביוני 1958 נסעו בני הזוג לוושינגטון די.
כדי להתחתן, ובכך חמקו מהחוק המקומי בווירג'יניה שאסר זאת.
הם חזרו לעיירה הקטנה בסנטרל פוינט, וירג'יניה.
בעקבות דיווח אנונימי, המשטרה המקומית פשטה על ביתם בשעות הבוקר המוקדמות של ה-11 ביולי 1958 בתקווה למצוא אותם בשעת קיום יחסי מין, כיוון שגם יחסי מין בין-גזעיים היו אז לא חוקיים בווירג'יניה.
כאשר מצאו השוטרים את הזוג ישנים במיטתם, הצביעה מילדרד על תעודת הנישואים שלהם על קיר חדר השינה והשוטרים טענו שהיא לא תקפה בווירג'יניה.
הזוג לאבינג הועמדו לדין לפי הסעיף בחוק מקומי שאסר על זוגות בין-גזעיים להינשא מחוץ למדינה ולאחר מכן לחזור לווירג'יניה, ולפי סעיף נוסף, שמגדיר נישואין בין-גזעיים כפשע שעונשו הוא מאסר של שנה אחת עד חמש שנים.
ב-6 בינואר 1959 הזוג לאבינג הודה באשמה של "חיים זוגיים כגבר ואישה, כנגד השלום והכבוד של וירג'יניה".
הם נשפטו לשנת מאסר אחת על תנאי, וזאת בתנאי שיעזבו את וירג'יניה ולא יחזרו יחד לתקופה של לפחות 25 שנים.
לאחר הרשעתם עברו בני הזוג להתגורר בוושינגטון די.
בשנת 1964, מילדרד לאבינג פנתה לתובע הכללי של ארצות הברית, רוברט קנדי.
קנדי הפנה אותה אל האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU).
האיגוד גייס שני עורכי דין שפעלו בהתנדבות, ברנרד ס.
הם הגישו בקשה מטעם הזוג לאבינג לבית המשפט מחוז קרוליין בווירג'יניה לבטל את פסק הדין הפלילי נגדם בטענה שהחוק נגד נישואים בין גזעיים בווירג'יניה מנוגד לסעיף השוויון בתיקון ה-14 של חוקת ארצות הברית.
ב-28 באוקטובר 1964, לאחר המתנה של כמעט שנה לדיון, הגישו עורכי הדין של ה-ACLU תובענה ייצוגית בבית המשפט המחוזי של המחוז המזרחי של וירג'יניה.
התביעה הייצוגית גרמה לבית המשפט המחוזי לפסוק בבקשה לביטול פסק הדין.
בית המשפט המקומי הביא את פרשנותו של יוהאן פרידריך בלומנבאך, חוקר גרמני שעסק באנטומיה השוואתית במאה השמונה עשרה, למונח גזע:
ב-22 בינואר 1965 בית משפט המחוזי, בהרכב של שלושה שופטים, השעה את קבלת ההחלטה בעניין התביעה הפדרלית, בשעה שהזוג לאבינג ערער על החלטת בית המשפט המחוזי לבית המשפט העליון של וירג'יניה על בסיס חוקתי.
קאריקו (לימים נשיא בית המשפט העליון של וירג'יניה), כתב חוות דעת עבור בית המשפט, המאשר את חוקתיות החוקים נגד נישואין בין-גזעיים ושהשאיר את הרשעתם על כנה, אך המליץ לשנות את עונשם.
קאריקו טען כי במקרה של הזוג לאבינג לא הייתה הפרה של סעיף ההגנה השווה מאחר שגם הלבנים וגם הלא לבנים נענשו במידה שווה בעוון הנישואין האסורים.
טיעון דומה הושמע על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1883 בפסק הדין פיס נגד אלבמה.
הזוג לאבינג, עדיין בתמיכת ה-ACLU, הגיש ערעור על ההחלטה לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שם וירג'יניה הייתה מיוצגת על ידי רוברט מקילוויין מטעם פרקליטות המדינה.
הזוג לא נכח בשלב הטיעונים שבעל-פה בוושינגטון, אך אחד מעורכי הדין שלהם, ברנרד ס.
כהן, העביר את המסר שקיבל מידי לאבינג: "מר כהן, ספר לבית המשפט שאני אוהב את אשתי, ואת זה, שזה פשוט לא הוגן שאני לא יכול לחיות איתה בווירג'יניה."
טרם פסק הדין לאבינג נגד וירג'יניה, היו מספר פסקי דין בנושא "יחסי מין בין-גזעיים".
במדינת וירג'יניה, ב־1878, בפסק הדין קיני נגד וירג'יניה (Kinney v.
The Commonwealth), קבע בית המשפט העליון של וירג'יניה כי הנישואין, שהוסמכו בוושינגטון בין אנדריו קיני, גבר שחור, לבין מהאלה מילר, אישה לבנה, הם אינם תקפים בווירג'יניה.
בפסק הדין משנת 1883, פייס נגד אלבמה (Pace v.
Alabama) קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי הרשעתו של הזוג אלבמה ב"ביחסי מין בין-גזעיים", שאושרה על ידי בית המשפט העליון של אלבמה, לא הפרה התיקון הארבע-עשרה.
בערעור קבע בית המשפט העליון בארצות הברית כי ההפללה של יחסי-מין בין-גזעיים אינה הפרה של סעיף ההגנה על שוויון, שכן שני בני הזוג הוענשו במידה שווה על עבירת קיום יחסי-מין בין-גזעיים.
ב-1921, בפסק הדין קירבי נגד קירבי (Kirby v.
Kirby), מר קירבי ביקש ממדינת אריזונה לבטל את נישואיו.
הוא טען כי נישואיו אינם חוקיים מכיוון שאשתו היא ממוצא "כושי", ובכך מפרה את חוק המדינה נגד נישואין בין-גזעיים.
בית המשפט העליון של אריזונה שפט את גברת קירבי על ידי התבוננות במאפייניה הפיזיים, וקבע כי היא גזע מעורב, ולכן אושרה בקשתו של קירבי.
בפסק הדין מונקסף החליט בית המשפט העליון של מחוז סן דייגו בשנת 1939 לפסול את הנישואים של מארי אנטואנט ואלן מונקס לאחר שנטען, שלמארי יש "שמינית דם של כושי".
מקרה זה דן בשתי צוואות סותרות שהושארו על ידי אלן מונקס לפני פטירתו: הישנה יותר, לטובת חברתו אידה לי, והחדשה יותר לטובת אשתו.
עורכי הדין של לי טענו כי נישואיהם של מונקס, שהתקיימו באריזונה, היו פסולים לפי החוק במדינת אריזונה, זאת משום שמארי אנטואנט הייתה "כושית" ואילו אלן היה לבן.
וזאת על אף עדויות סותרות של עדים ומומחים שונים, הגדיר השופט את הגזע של גברת המונקס על ידי בהסתמך על עדות "מומחה" של רופא מנתח.
השופט התעלם מהטיעונים של אנתרופולוג ושל ביולוג, שטענו שאי-אפשר לזהות את גזע האדם על פי בדיקת מאפייניו הפיזיים.
גברת מונקס החליטה אז לערער על החוק נגד נישאוין בין-גזעיים של אריזונה, והעבירה את התיק לבית המשפט לערעורים של המחוז הרביי בקליפורניה.
עורכי הדין של גברת מונקס הצביעו על כך שהחוק נגד נישואין בין-גזעיים אסר למעשה על גברת מונקס כאישה מגזע מעורב להינשא בכלל.
בית המשפט דחה את הטענה הזאת כבלתי ניתנת ליישום, שכן במקרה שהוצג, לא מעורבים שני בני זוג מגזע מעורב, אלא בן זוג מגזע מעורב ובן זוג לבן ולכן סירב לקבל את בקשתה אחרי דחיית הערעור של גברת מונקס, בית המשפט העליון של ארצות הברית סירב לפתוח את הסוגיה מחדש.
נקודת המפנה בפסיקה הייתה בשנת 1948 בפסק דין פרז נגד שארפ (Perez v.
בפסק דין פרז, בית המשפט העליון של קליפורניה הכיר בכך שאיסור על נישואין בין-גזעיים הפר את התיקון הארבע-עשרה של החוקה הפדרלית.
ב-12 ביוני 1967, בית המשפט העליון קיבל החלטה בפה אחד (9-0) לבטל את הרשעת בני הזוג לאבינג בבית המשפט של וירג'יניה ואף פסלו את החוקים נגד נישואין בין-גזעיים בכלל.
חוות הדעת של בית המשפט נכתבה על ידי נשיא בית המשפט העליון ארל וורן, וכל שאר השופטים הצטרפו אליה.
מדינת וירג'יניה טענה כי חוק טוהר הגזע נגד נישואין בין-גזעיים, לא הפר את סעיף השוויון בפני החוק של החוקה האמריקאית, וכי העונש על הפרת החוק היה זהה ללא קשר לגזעו של הנאשם ולכן זה הושת גם על לבנים וגם על לא-לבנים.
בית המשפט העליון השתמש בטיעון זה 84 שנים קודם לכן, בפסק הדין פייס נגד אלבמה בשנת 1883, אך כעת דחה אותו, ודחה את ההחלטה בפסק הדין פייס.
לאחר שקבע כי החוק נגד נישואין בין-גזעיים של מדינת וירג'יניה הפר את סעיף השוויון בפני החוק, סיים בית המשפט את חוות דעתו סעיף קצר הקובע, שהחוק מפר גם את סעיף סדר הדין ההולם, משום שהוא שולל מאנשים את הזכות המוגנת חוקתית מבלי הליך משפטי הוגן.
בית המשפט קבע כי החופש להינשא הוא זכות יסוד, ולפיכך שלילת זכותם של האמריקנים לחירות זו על פי גורם שרירותי, כגון גזע, היא בלתי חוקתית.
אחרי פסק הדין של בית המשפט העליון חזרו הזוג לסנטרל פוינט, שם התגוררו.
לבני הזוג היו שלושה ילדים.
ריצ'רד נפטר בשנת 1975, בגיל 41, בשעה שנהג שיכור פגע במכוניתו.
מילדרד לאבינג איבדה את עינה הימנית באותה תאונה.
היא נפטרה מדלקת ריאות ב-2 במאי 2008, בגיל 68.
על אף החלטת בית המשפט העליון, נותרו חוקים נגד נישואין בין-גזעיים במספר מדינות, וזאת אף על פי שההחלטה הפכה אותם ללא ניתנים לאכיפה.
אחרי פסק הדין לאבינג נגד וירג'יניה, מספר הנישואים הבין-גזעיים המשיך לגדול ברחבי ארצות הברית ואף בדרומה.
פסק הדין "לאבינג נגד וירג'יניה" מוזכר בהקשר של הדיון הציבורי על נישואים חד-מיניים בארצות הברית .
בפסק הדין "הרננדס נגד רובלס" (2006), דעת-הרוב של בית המשפט לערעורים של ניו יורק , הערכאה הגבוהה ביותר של המדינה, סירבה להתבסס על פסק דין "לאבינג", בהחלטה האם קיימת זכות לנישואין חד-מיניים, בטענה ש"הרקע ההיסטורי של פסק דין "לאבינג" שונה מן הרקע ההיסטורי שבבסיס מקרה זה".
בשנת 2010, מסיק השופט ווהן ר.
וולקר בהחלטת בית המשפט המחוזי בפסק הדין "פרי נגד שוורצנגר" , שביטל את הצעה מספר 8 של קליפורניה מ-2008 , המגבילה נישואין לזוגות בעלי מין שונה, מפסק הדין "לאבינג נגד וירג'יניה": "הזכות [החוקתית] להינשא מגינה על בחירת פרט על בן זוג ללא קשר למגדר".
על בסיס צר יותר, בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית אישר החלטה זו.
בכך הם פירשו או השתמשו בפסק הדין לאבינג באופן הבא:
על פי סטנדרט זה, שני בתי המשפט ביטלו איסורים שהטילה המדינה על נישואים חד מיניים.
שני בתי דין נוספים לערעורים, בתי המשפט הפדרלי לערעורים של ארצות הברית - השביעי והתשיעי - ביטלו איסורים על בסיס קו טיעון אחר: במקום בחינה כנגד "זכויות יסוד", הם בחנו את האיסור על נישואים חד-מיניים כאפליה על בסיס נטייה מינית.
בעוד שהראשון ציטט את פסק הדין לאבינג על מנת להוכיח כי בית המשפט העליון לא קיבל מסורת כהצדקה להגבלת נישואין, האחר ציטט את פסק דין לאבינג, כפי שצוטט בפסק הדין ארצות הברית נגד וינדזור בשאלת הפדרליזם: "חוקי המדינה המגדירים או מסדירים נישואין, חייבים לכבד, כמובן, את הזכויות החוקתיות של האנשים".
בית המשפט הפדרלי השישי לערעורים של ארצות הברית, היחיד שאישר איסור על נישואים חד-מיניים, טען שהכוונה בהחלטת בפסק הדין לאבינג היא רק לנישואין של זוגות בעלי מין שונה.
בפסק הדין אוברגפל נגד הודג'ס (2015), אשר פסק בנושא, בית המשפט העליון התייחס לפסק הדין לאבינג, בין היתר, כתקדים להחלטה שהמדינות נדרשות לאפשר נישואים חד-מיניים גם תחת סעיף השוויון בפני החוק וגם תחת סעיף ההליך המשפטי ההוגן.
החלטת בית המשפט בפסק הדין אוברגפל ציטטה את פסק הדין לאבינג כמעט תריסר פעמים, והתבססה על אותם העקרונות - שוויון והזכות הטבעית לנישואין.
במהלך שלב הטיעונים שבעל-פה, המחבר הסופי של חוות-דעת הרוב, השופט אנתוני קנדי, ציין כי הפסיקות המגדירות הפרדה גזעית והחוק נגד נישואין בין-גזעיים כבלתי חוקתיות (פסק הדין בראון נגד מועצת החינוך משנת 1954 ופסק הדין לאבינג נגד וירג'יניה משנת 1967, בהתאמה), נעשו כ-13 שנים זו מזו.
באופן דומה הקדימה הפסיקה המגדירה איסור יחסים חד-מיניים כלא חוקתי, את הפסיקה המגדירה איסור על נישואים חד-מיניים כלא חוקתי (פסק הדין לורנס נגד טקסס בשנת 2003 ופסק הדין אוברגפל נגד הודג'ס בשנת 2015, בהתאמה).
בארצות הברית נודע 12 ביוני, מועד הפסיקה, בשם יום לאבינג (Loving Day).
זוהי חגיגה שנתית, לא רשמית, של נישואין בין-גזעיים.
בשנת 2014, זכתה מילדרד לאבינג להמנות על "נשות ההיסטוריה של וירג'יניה" של הספרייה של וירג'יניה.
בשנת 2017, מחלקת משאבים היסטוריים של וירג'יניה הקדישה לוח זיכרון, אשר מספרת את הסיפור של הזוג לאבינג, מחוץ לבניין על שם פטריק הנריק בריצ'מונד - לשעבר מושבו של בית המשפט העליון לערעורים של וירג'יניה.
סיפורם של הזוג לאבינג היה הבסיס למספר סרטים:
הראשון, מר וגברת לאבינג (1996), נכתב ובוים על ידי פרידנברג, בכיכובם שלל ללה רוצ'ון, טימותי האטון ורובי די.
לדברי מילדרד לאבינג, "לא הרבה ממנו היה נכון.
החלק היחיד שנכון הוא שיש לי שלושה ילדים".
הסרט השני, סרטו התיעודי של ננסי בוירסקי, The Loving Story, הוצג לראשונה ב-HBO בפברואר 2012 וזכה בפרס פיבודי באותה שנה.
הסרט שלישי, לאבינג, פורסם בשנת 2016, בבימויו של ג'ף ניקולס, בכיכובם של רות נגה וג'ואל אדגרטון בתור הזוג לאבינג.
הסרט מבוסס על הסרט התיעודי של בויירסקי.
רות נגה קיבלה מועמדות לפרס האוסקר על משחקה.
במוזיקה, האלבום משנת 2009 של ננסי גריפית' "The Loving Kind" נקרא על שם הזוג לאבינג והוא כולל שיר עליהם.
השיר של רוי צימרמן משנת 2009, The Summer of Loving הוא על הזוג לאבינג וסיפור שלהם משנת 1967, תוך התייחסות לכנס ההיפים שחל באותה שנה.
בשנת 2015 פרסם העיתונאי הצרפתי ז'יל ביאסט רומן בשם, L'amour des Loving ("אהבת של האוהבים", משחק מילים עם משמעות שם המשפחה לאבינג).
הרומן מתאר את חייהם של הזוג לאבינג ואת סיפורם.
נ' צרפת הוא פסק דין של בית הדין האירופי לזכויות אדם מ-2014, שבו נקבע כי האיסור הצרפתי על כיסוי פנים במקומות ציבוריים לא הפר את האמנה האירופית לזכויות אדם (ECHR) בנוגע לזכות לפרטיות, חופש הדת או כל זכות אחרת.
ההחלטה התקבלה ברוב של חמישה עשר שופטים מול שניים.
ביוני 2009 החל הפרלמנט הצרפתי לחקור את הנוהג של לבישת בורקה על ידי מוסלמיות בצרפת.
לפי תוצאות המחקר, שהסתיים בינואר 2010, היו בתקופה זאת כ-1,900 נשים בצרפת אשר לבשו בורקה דרך קבע.
על פי המחקר, כמעט שלא היו נשים שלבשו את הבורקה בצרפת בשנת 2000. מחברי המחקר טענו שלבישת הרעלה השלמה מנוגדת לערכים של הרפובליקה הצרפתית - חירות, שוויון ואחווה (Liberté, égalité, fraternité).
כלומר, לבישת הבורקה מובנת כסימן של הכנעה המנוגדת לערכים של חירות ושוויון מגדרי.
כמו כן, לבישת הבורקה היא מכשול להתקשרויות חברתיות יומיומיות, ולכן היא פוגעת בערך האחווה.
בנוסף, המחקר טען שלבישת הרעלה השלמה מנוגדת לעיקרון הצרפתי של "חיים משותפים" (le vie ensemble).
המחקר גם הגיש הצעות להתנגדות ללבישת הבורקה, אך לא המליץ לאסור על כך לחלוטין.
בינואר 2010 הכריזה הוועדה המייעצת הלאומית בנושא זכויות האדם (CNCDH) על התנגדותה לאיסור לבישת הרעלה השלמה, בטענה שעקרונות החילוניות (Laïcitéׂ) אינם סיבה מספקת לאיסור מוחלט שכזה.
בנוסף טענה הוועדה שאיסור מוחלט על לבישת הבורקה עלול לגרום להכפשת מוסלמים ולהקשות על חיי היומיום של נשים מוסלמיות אשר לובשות אותה.
ב-29 בינואר 2010 חייב ראש הממשלה דאז, פרנסואה פיון, את מועצת המדינה לבדוק את ההשלכות המשפטיות של איסור לבישת הרעלה השלמה בפרט, וכיסוי פנים במקומות ציבוריים ככלל.
מועצת המדינה הציגה את מחקרה במרץ 2010, בו המליצה לא לחוקק חוק במטרה לאסור על לבישת רעלות דתיות.
בנוסף, מועצת המדינה טענה שעל איסור כיסוי הפנים במקומות ציבוריים להיות מוגבל לצורכי זיהוי על רקע ביטחוני.
מנגד, הממשלה החליטה שלא די באיסור חלקי או מוגבל על לבישת רעלה שלמה והציעה במאי 2010 חוק אשר "אוסר על כיסוי הפנים במקומות ציבוריים".
הצעת חוק זו רלוונטית לכל סוגי כיסוי הפנים במקומות ציבוריים, ולא רק על לבישת הרעלה השלמה.
החוק אומץ באספה הלאומית ביולי 2010 ובסנאט הצרפתי בספטמבר 2010. בית המשפט החוקתי בחן את החוק והחליט שאינו נוגד את החוקה הצרפתית, והחוק אומץ סופית ב-11 באוקטובר 2010. (Loi n° 2010-1192 du 11 Octobre 2010 interdisant la dissimulation du visage dans l'espace public).
החוק אוסר על כיסוי הפנים במקומות ציבוריים באופן כללי, אך הציבור הבין אותו כחוק המיועד לאיסור על לבישת בורקה או ניקאב, פרטי לבוש מפיסת בד אחת המכסים את כלל חלקי הגוף של הלובש.
לרוב, נשים מוסלמיות ממדינות איסלאמיות מסוימות נוהגות ללבוש בורקה או ניקאב.
ב-11 באפריל 2011, אישה צרפתייה, אשר הציגה את שמה בתור ס.א.ס.
(S.A.S), אשר לבשה רעלה שלמה באופן יומיומי, ביקשה להגיש תביעה נגד צרפת בבית הדין האירופי לזכויות אדם.
ס.א.ס טענה שהחוק האוסר על לבישת הבורקה במקומות ציבוריים הפר מספר זכויות אדם על פי האמנה האירופית לזכויות אדם (ECHR).
ס.א.ס טענה שהחוק סותר את סעיפים 3 (איסור על יחס לא אנושי או משפיל), 8 (הזכות לפרטיות), 9 (חופש הדת), 10 (חופש הביטוי), 11 (חופש ההתאגדות) וסעיף 14 (איסור הפליה) של האמנה האירופית לזכויות אדם.
טענותיה המקדמיות של ממשלת צרפת היו שס.א.ס.
לא תוכל להיחשב כ'קורבן' כמשמעותו בסעיף 34 של האמנה האירופית לזכויות אדם, אשר לפיו כל אדם הטוען כי הוא קורבן להפרה של האמנה, הוא בעל זכות עמידה להגיש בקשה לבית הדין.
זאת ועוד, פרקליטי הממשלה העלו את השאלה עד כמה מהותית הייתה חבישת הרעלה השלמה לפולחנה הדתי של ס.א.ס, בהתחשב בכך שהיא חבשה את הרעלה הנידונה רק בחלק מהאירועים בהם השתתפה.
הפרקליטים הוסיפו, במאמר מוסגר, כי ס.א.ס.
מעולם לא נעצרה על ידי המשטרה הצרפתית.
טענה שהיא קורבן, ושכמוסלמית אדוקה חבישת רעלה מלאה חשובה ומהותית לה.
לגופו של עניין טענה ממשלת צרפת שביחס לסעיפים 8 ו-9, הסייג בפסקה 2 של סעיף 9 מתיר הגבלות על חופש הדת אם ההגבלות "נחקקות כדין ונחוצות בחברה דמוקרטית למטרת ביטחון הציבור, הגנה על הסדר הציבורי, בריאות או ערכי הציבור, או להגנה על הזכויות של אחרים".
ממשלת צרפת ביססה את החוק האוסר על כיסוי הפנים במקומות ציבוריים על שלושה עמודי תווך: "כבוד ושוויון על רקע מגדרי", "כבוד האדם" וגם "כבוד לדרישות הבסיסיות לחיים בחברה".
במרץ 2013, במקרה שונה אשר עסק בערעור על החלטה לחייב אישה לעבור "קורס אזרחות" בעקבות לבישת רעלה שלמה, בית המשפט הצרפתי לערעורים החליט שהחוק לא עבר את האמנה האירופית לזכויות אדם ולא קיבל את הערעור.
הדיון בתביעה של ס.א.ס נערך בלשכה הגדולה של בית הדין האירופי לזכויות אדם בתאריך 27 בנובמבר 2013. נכחו בדיון נציגים מהממשלה הצרפתית, התובעת ונציג מהממשלה הבלגית.
בלגיה חקקה איסורים דומים העוסקים בכיסוי הפנים במקומות ציבוריים ביולי 2011. בדצמבר 2012, בית משפט בבלגיה קיבל החלטה שהחוק אינו מפר זכויות אדם.
מסמכי עמדה ותגובות שונות הוגשו על ידי הארגונים אמנסטי אינטרנשיונל (Amnesty International), ליברטי (Liberty), אופן סוסייאטי ג'אסטיס אינישיאטיב (Open Society Justice Initiative), ארטיקל 19 (ARTICLE 19) ומחלקת זכויות האדם של אוניברסיטת גנט שבבלגיה בנוסף לממשלה הבלגית.
בית הדין האירופי לזכויות אדם דחה את עמדת צרפת שהאיסור מקובל על רקע שוויון מגדרי או על בסיס הגנה על כבוד האדם, אבל קיבל את טענתה שהאיסור נחוץ מסיבות "חיים משותפים והרמוניים של החברה" המעוגנים בחוק.
בית הדין ציין שיש למדינות חופש פעולה גדול במקרים אלו.בית הדין קבע כי בעוד שההגנה מכוח סעיף 9 על חופש דת מחייבת רמה מסוימת של רצינות ולכידות משפטית, מדינה לא יכולה לקבוע אילו מנהגים דתיים חשובים ואילו אינם חשובים לאדם דתי כלשהו.
כמו כן, בית הדין הדגיש כי על מנת להגן על ביטוי מסוים של דת אין הכרח שיהיה מוגדר כחובה דתית.
בית הדין המשיך וקבע שאדם יכול להיחשב כקורבן במקרה בו הוא צריך לשנות את התנהגותו כדי להימנע מסכנת העמדה לדין, או לחלופין אם הוא שייך לקבוצה מסוימת המושפעת באופן ישיר, בכוח או בפועל, מהחוק ומגורמי האכיפה.
אי לכך ובהתאם להגדרה זו, בית הדין קבע שיש לקבל טענתה של ס.א.ס.
בעוד שבית הדין מצא שטענת ס.א.ס הייתה לגיטימית אפילו לא הייתה תלויה סנקציה כלשהי כנגדה מצד הרשויות הצרפתיות, הוא דחה את טענת ממשלת צרפת כי יש לדחות את התיק עקב אי מיצוי של סעדים פנים מדינתיים.
בדבר פגיעה בפרטיות לפי סעיף 8, פגיעה בחופש דת לפי סעיף 9 ופגיעה בחופש הביטוי שלה לפי סעיף 10 הוכרזו קבילים על ידי בית הדין.
בית הדין האירופי לזכויות אדם התייחס לתלונות ביחס לסעיף 8 בנוגע לזכות לפרטיות וביחס לסעיף 9 הנוגע בזכות לחופש הדת.
הוא מצא כי האיסור להסתיר פנים באופן מלא מהווה הפרה של שתי הזכויות, אך הדגש העיקרי של בית הדין היה על סעיף 9 בעקבות הפגיעה בחופש הדת.
בית הדין לא קיבל את טענת ממשלת צרפת כי האיסור על כיסוי פנים מלא נחוץ לשם ביטחון הציבור שכן לדעת בית הדין הממשלה יכלה להגן על ביטחון הציבור בעזרת הגבלות מתונות יותר אשר בית הדין כבר יישם בעבר, כמו החובה לגלות פנים למטרות זיהוי בנסיבות מסוימות.
ממשלת צרפת טענה כי האיסור נועד לטובת "הגנה על זכויותיהם ובחירותיהם של הכלל" בהסתמכות על הפסקה השנייה בסעיפים 8 ו-9. היא טענה כי זהו הכרח על מנת "להבטיח את הגנה מינימלית על ערכי הבסיס של חברה דמוקרטית פלורליסטית".
ממשלת צרפת ציינה שהערכים הבסיסיים שעומדים על הפרק הם שוויון מגדרי, חירות וכבוד לדרישות הנורמטיביות הבסיסיות של החברה הצרפתית.
בית הדין טען כי "כבוד לשוויון מגדרי" והזכות "לכבוד האדם" אינם חוסים תחת "ההגנה על זכויות וחירות הציבור".
ביחס לטענה על פגיעה בשוויון מגדרי קבע בית הדין כי קיים פרדוקס בהגנה על נשים דרך הגבלתן במעשה ייחודי לנשים כמו במקרה זה, לבישת רעלה.
לעומת זאת בית הדין מצא כי הגנה על דרישות הנורמאטיביות המינימליות בחברה יכולה, בנסיבות מסוימות, להיחשב כהגנה על זכויותיהם ובחירותיהם של אחרים, וכתב: "בית הדין מתחשב בעמדת הממשלה לפיו לפנים גלויות יש תפקיד חשוב באינטראקציה חברתית.
על כן אנו מקבלים את העובדה כי הסתרת הפנים מהווה הפרה של זכותם של אנשים לחיות במרחב אנושי משותף אשר נוח יותר לכולם.
עם זאת קיים פוטנציאל בשימוש לא ראויה במושג 'חיים משותפים' (le vivre ensemble) ויש להיזהר שהרעיון לא יכשיר החלטות פוגעניות בלתי זהירות.
על ההחלטות בנושא זה צריכות להתקבל בזהירות רבה".
ביחס לדיון על מידתיות האיסור, בית הדין הדגיש כי לאיסור יש השלכות קשות על נשים שרוצות ללבוש רעלה מלאה, מכיוון שהאיסור מגביל את חירות הפרט להביע את אמונתו, וייתכן שנשים אשר נפגעות יבדלו עצמם מהחברה כדי להקפיד על לבישת הרעלה השלמה.
בית הדין גם ציין את המתח העצום שיצר האיסור וכתגובה לכך גורמים רבים ששואפים להגן על זכויות אדם הביעו את התנגדותם ואת חששותיהם לכך שבחוק ישנן מטרות אסלאמופוביות.
מנגד, בית הדין הדגיש את טענת הממשלה הצרפתית שאיסור לבישת רעלה מלאה אינו עולה בקנה אחד עם אורח החיים הצרפתי.
בית הדין כתב, "מנקודת מבט זו, המדינה מבקשת להגן על עקרון האינטראקציה הבסיסית בין פרטים שלשיטתו חיוניים לביטוי לא רק של פלורליזם אלא גם של סובלנות ופתיחות שבלעדיו החברה הדמוקרטית לא מתקיימת".
בעוד שהמדינות היחידות אשר חקקו איסורים על לבישת רעלה מלאה על הפנים היו צרפת ובלגיה, בית הדין מצא שנערכו מספר דיונים במדינות אירופאיות רבות בנוגע לחוקים שאוסרים על לבישת רעלה המלאה אף שלא היה קונצנזוס* אם איסורים כאלו מותרים או לאו.
בית הדין גם הכיר בכך שהאיסור לא היה מיועד אך ורק כלפי לבוש מוסלמי, אלא היה מוכוון לכל פריט לבוש אשר מכסה את הפנים.
ובנוסף, בית הדין נתן משקל לכך שהעונש על העבירה הייתה קנס כספי מינימלי ולא עונש מחמיר.
לבסוף קבע בית הדין כי יש לאפשר למדינות דמוקרטיות מרחב גדול של חופש החלטה ביחס לסוגיות אשר הדעות השונות בהן יכולות להתפרש כלגיטימיות.
הוא הוסיף כי הגיע למסקנה כי ניתן לראות באיסור הרעלה "כמידתי ביחס למטרה של חיים משותפים בריאים" וניתן לראותה כהגבלה הנדרשת בחברה דמוקרטית בריאה ועל כך הוא קבע כי במקרה דנן לא קיים הפרה של סעיפים 8 ו-9 לאמנה.
דעת המיעוט חלקה עם דעת הרוב וגרסה כי ההחלטה "מקריבה זכויות אינדיבידואליות קונקרטיות המובטחות ומוגנות על ידי האמנה לטובת עקרונות מופשטים".
דעת המיעוט גרסה שהמניע האמיתי לאיסור כיסוי הפנים היה מבוסס על הסמליות שמתלווה לעיתים למעטה הפנים המלא כמייצג ערכים של כפיפות נשית, כליאה עצמית או מאפיינים שליליים אחרים – סמליות שלפי דעת המיעוט, ספק אם נכונה.
דעת המיעוט גרסה שגם אם לבוש זה מסמל ערכים שליליים או פוגעניים כלפי המדינה או אזרחיה, אין למדינה כל זכות לאסור לבוש סמלי כלשהו.
כמו כן, דעת המיעוט הדגישה שהזכות לתקשר עם אדם אחר אין היא זכות אדם לעניין זה.
זאת ועוד, דעת המיעוט הוסיפה ואמרה כי בעוד שהפנים האנושיות ממלאות חלק חשוב ברוב האינטראקציות החברתיות, אין הכרח שיהיו חשופות תמיד כדי לתקשר.
כמשל, המיעוט הדגים באמצעות סיטואציות חברתיות כמו גלישת סקי או חגיגות הקרנבל וטען, שבלבוש רעלה מלאה, כמו גם בסיטואציות הנ"ל, ניתן לנהל מערכות חברתיות ולתפקד היטב מבלי לראות זה את זה.
בניגוד לעמדת רוב, המיעוט מצא כי נוצר קונצנזוס רחב במדינות אירופה השולל את האיסור על רעלות מלאות.
בנוסף, עמדת המיעוט הדגישה שמוסדות וארגונים המקדמים זכויות אדם היו רבים באירופה, והם ככלל התנגדו לאיסור.
המיעוט מצא כי גם אם יש לראות ב"חיים משותפים" מטרה לגיטימית כמשמעותם בפסקה 2 לסעיפים 8 ו-9, האיסור הנידון עדיין לא היה פרופורציונלי.
מכיוון שמעט מאוד נשים לובשות רעלה עם מעטה עם פנים מלא, ניתן להניח שרוב האנשים לעולם לא יפגשו, או לעיתים רחוקות יפגשו אישה עם הרעלה אפילו ללא האיסור.
עבור המעטות הלובשות את הרעלה המלאה, התוצאות הישירות לאיסור היו משמעותיות מכיוון שהם יצטרכו לבחור בין להיות מוגבלות לחופש תנועה בביתם בלבד, לבין הפרת אמונתן הדתית או הפרקטיקה התרבותית שלהם.
המיעוט קבע כי גם אם הקנס היה קטן, נשים שהשתמשו ברעלות היו מסתכנות ולא מצייתות לחוק – דבר שהיה מביא לקנסות מרובים על נשים אלו.
דעת המיעוט ציינה שהיה צריך להתייחס לאפשרות של קנסות מצטברים, והיה מקום לשקול את המהלך הזה כמשפיע על נשים אלו – דבר שלא נעשה.
בסיכום כתב המיעוט, נכתב: "אנו מוצאים כי ההפללה של חבישת רעלה מלאה היא מדיניות שאינה מידתית למטרת ההגנה על רעיון "החיים המשותפים".
מסקנתו של כתב המיעוט היא אם כן שהאיסור הפר את סעיפים 8 ו-9 לאמנה."
פסק דין עזבון תמר ברז, הוא פסק דין של בית המשפט המחוזי בתל אביב–יפו שדן בסוגיית עיזבונה של תמר ברז.
פסק הדין ניתן 7 באפריל 2010 והיווה ציון דרך בהקשר של הרחבת האחריות הנזיקית על גופים פרטיים ועסקיים.
השאלה העיקרית שהעסיקה את בית המשפט הייתה האם ניתן להטיל אחריות במישור הנזיקי כלפי ההתרשלות של רשת ביתילי ושאר הנתבעים בנוגע לאופן הפיקוח שלהם כלפי העובדים.
בפסק הדין קבע בית המשפט כי "ביתילי", "קלאסי-גן" ו"כרמל החזקות" יפצו את משפחת ברז ב-2.5 מיליון שקל בגין ניהול לקוי, סבל וקיצור תוחלת חיים.
פסק הדין העביר את חובת הזהירות כלפי בעלי עסקים לשמור על העובדים שלהם ולהגן על לקוחותיהם, בפסק הדין יצר מצב בו תשלום הפיצוי בגין נזק של אונס או רצח יינתן על ידם ולא על ידי הרוצח בלבד.
רצח תמר ברז התרחש ב-17 בספטמבר 1997 על ידי יגאל אקסלרוד עובד מטעם חברת "קלאסי-גן" שהועסק ברשת "ביתילי".
תמר הגיעה בשעות הערב לסניף ברמת גן על מנת לחפש ריהוט גינה.