tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלה נטו חסד לרעיונות ההשכלה והנאורות של המהפכה הצרפתית, שהדים מהם התקיימו גם בתקופת הקיסרות הנפוליאונית והתבטאו במקצת מהלכיו הפרוגרסיביים של ז'וזף.
בין היתר, ביטל ז'וזף את האינקוויזיציה הספרדית וערך רפורמה במִנהל ובחלוקת הקרקעות.
ואולם, גם הליברלים הספרדים לא ראו ברובם בעין יפה רפורמות שנכפו על ארצם על ידי שלטון זר, וחברו לשמרנים בהתנגדותם הנחרצת לשלטון צרפת וז'וזף.
נתיניו הספרדים כינו את ז'וזף בלעג פֵּפּה בּוֹטֶיָה (Pepe: כינוי חיבה לחוסה, הגרסה הספרדית של ז'וזף; Botella: בקבוק), רמז להיותו אלכוהוליסט - טענה בלתי מוכחת וכנראה שקרית.
עוד כינוהו תושבי מדריד אל רֶיי פּלַאסוּאֵלַס (El rey plazuelas), "מלך כיכרונות", על כך שהרבה בבניית כיכרות גדולות בבירה, בעיקר בשטחי כנסיות ומנזרים שנהרסו.
עוינותם של נתיניו והצורך לנקוט אמצעי ביטחון חריפים כנגד התנקשות הפכו את מלכותו של ז'וזף לחוויה בלתי נעימה עבורו.
החריפה זאת העובדה שכיוון שלא היה אדם מוכשר במיוחד לפיקוד ולהנהגה, לא שעו מפקדי הצבא להוראותיו והעדיפו לקבל את פקודותיהם מאחיו הצעיר נפוליאון.
חלקים גדולים מספרד הוכרזו מחוזות צבאיים, תחת שליטה מלאה של מפקדי צבא שאפילו רשמית לא היו כפופים לז'וזף.
מצב זה עורר את ז'וזף לבקש ארבע פעמים את התפטרותו, שלא התקבלה על ידי אחיו.
הוא הודח מכסאו רשמית בדצמבר 1813, במסגרת הסכם שלום שחתם נפוליאון עם ספרד ובו הכיר בפרדיננד השביעי כמלך ספרד.
במהלך מערכת 1814, שבה נלחם נפוליאון באופן נואש באויביו הרבים בשטח צרפת עצמה, הופקד ז'וזף, כמושל כללי של צרפת, על פריז הבלתי-מוגנת, הרוחשת אי-שקט ומזימות הפיכה.
בסוף מרץ הגיעו כוחות האויב לפרברי הבירה, וז'וזף נמלט בחשאי דרומה.
במהלך "מאה הימים" (שיבתו קצרת הימים של נפוליאון לצרפת, 1815) מילא ז'וזף תפקיד שולי.
בחזותו דמה מעט ז'וזף לאחיו נפוליאון, אך הוא חסר לחלוטין את עוצמתו ואת המרץ הבלתי נדלה שלו.
אופיו המתון, חובב המותרות והמרושל מעט לא התאים לתפקידים שהשית עליו אחיו, ואף על פי כן מכתביו וזכרונותיו מראים ששמר על יחס חיבה חם לנפוליאון.
הבונפרטיסטים (חסידיו של נפוליאון לאחר נפילתו) ראו בז'וזף, הבכור לבית בונפרטה, את היורש החוקי לכתר קיסר צרפת, לאחר מותו של בנו החוקי היחיד של נפוליאון ב-1832. ז'וזף לא עשה דבר כדי לקדם את תביעתו לכתר.
הוא עקר לארצות הברית וחי בניו יורק, פילדלפיה וניו ג'רזי, בנפרד מאשתו וילדיו שנותרו באירופה.
ב-1841 הורשה ז'וזף להתיישב בפירנצה שבאיטליה, ושם נפטר ב-1844. גופתו טמונה בארמון האינוולידים.
לז'וזף ולז'ולי קלארי נולדו שלוש בנות:
ז'וזף אלפונס ז'ורז' היה גנרל צרפתי ששימש כמפקד החזית הצפונית במהלך המערכה על צרפת.
ז'ורז', בוגר האקדמיה הצבאית סן-סיר, שירת בצבא הצרפתי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-1917 הצטרף, בדרגת קולונל, אל המשלחת הצבאית הצרפתית שיצאה ליוון.
בין 1918 ל-1922 היה מפקד חיל המשלוח הצרפתי ביוגוסלביה ולאחר מכן שירת בחיל המצב הצרפתי בחבל הרוהר.
בשנים 1925–1926 שימש כשלישו של המרשל אנרי פיליפ פטן במהלך מלחמת הריף, בה סייעה צרפת לספרד לדכא את מרידת שבטי הריף במרוקו.
בין 1929 ל-1931 היה מנהל משרד המלחמה תחת השרים אנדרה מאז'ינו ולואי בארטו.
ב-9 באוקטובר 1934 נפגע באירוע במרסיי בו התנקשו בחיי המלך אלכסנדר הראשון מיוגוסלביה ובחיי בארטו.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התמנה למפקד החזית הצפונית, והיה אחראי על קבוצות הארמיות שהיו אמורות להגן על צרפת מן הצפון ומן המזרח במקרה של פלישה גרמנית.
הוא התנגד לתוכנית הפעולה שהגה ראש המטה הכללי, הגנרל מוריס גמלאן, לפיה במקרה של מלחמה תתפוס קבוצת הארמיות הראשונה בפיקודו של גסטון ביוט עמדות קדמיות בבלגיה ובהולנד, אך דעתו לא התקבלה.
בעת המערכה על צרפת ב-1940 נכשלו קבוצות הארמיות שבפיקודו בהדיפת המתקפה הגרמנית, והצבא הצרפתי הובס בתוך שישה שבועות.
בשנת 1943 הצטרף אל הגנרל אנרי ז'ירו באלג'יריה, והיה בין ראשי "הוועד לשחרור לאומי" בו פעלו גם אנשי צרפת החופשית בראשות שארל דה גול, בין יוני לנובמבר 1943, ולאחר מכן יצא לגמלאות.
ז'וזף מרי היה סופר, מחזאי ומשורר צרפתי.
כרומנטיקן נלהב שיתף פעולה עם אוגוסט ברתלמי ברבות מן הסאטירות שלו וכתב סיפורים רבים, שנשכחו עם השנים.
כיום הוא זכור ביותר כלבריתן-שותף לגרסה המקורית בצרפתית לדון קרלוס של ורדי, שעלתה בהצגת בכורה בפריז במרץ 1867. כמו כן, חיבר את המחזה "הקרב על טולוז", שוורדי עיבד לאופרה "הקרב על לוניינו" בינואר 1849.
בשעתו נודע מרי בשנינותו ובכושר האלתור שלו.
הוא הפיק כמה יצירות בתיאטראות פריז ואף עבד עם ז'ראר דה נרוואל בעיבודים של מחזות שקספיר ואחרים.
אלכסנדר דיומא האב הזמין, ב-1864, את כל משוררי צרפת להפגין את כישורי היצירה שלהם בכתיבת שירה לפי סיומי שירים, שז'וזף מרי בחר למטרה זו.
באחרית ימיו זכה מרי לקצבה מנפוליאון השלישי.
ערך זה מסתמך על אנציקלופדיה בריטניקה מהדורת 1911, שהיא כיום ברשות הציבור.
ז'וזף ז'ק סזר ז'ופר היה מצביא צרפתי בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. תפקידו החשוב ביותר היה המפקד העליון של צבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
קודם לכן לחם במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמות קולוניאליות ושירת לסירוגין בצרפת ובמושבותיה.
בתפקידו כמפקד הצבא הצרפתי, הצליח לשמור על שלמותו ולמנוע את התפוררותו, לנוכח תנופת ההתקפה הגרמנית בפתיחת מלחמת העולם, למרות נסיגה כמעט רצופה בחמשת השבועות הראשונים של המלחמה.
אחר כך עלה בידי הצבא הצרפתי שבפיקודו, בהתקפת נגד מוצלחת, לבלום את הגרמנים לא הרחק מפריז בקרב הראשון על המארן.
עם זאת, ז'ופר לא הצליח לשבור את קיפאון מלחמת החפירות בשנתיים שלאחר מכן וכתוצאה מכך הוחלף.
ז'ופר נולד בריווזאלט (Rivesaltes) שבמחוז רוסיון בדרום צרפת, במזרח הרי הפירנאים, למשפחת כורמים קטלונית.
ב-1869 החל את הקריירה הצבאית שלו בהתחילו ללמוד באקול פוליטקניק.
ב-1870 השתתף לראשונה בקרב, בעת המצור על פריז (19 בספטמבר 1870 עד 28 בינואר 1871) במלחמת צרפת–פרוסיה, כקצין הנדסה בדרגת סגן משנה, האחראי על אחד הביצורים, אחרי שהמפקד הקודם סבל מהתמוטטות עצבים.
אחרי המלחמה חזר ללימודיו וכאשר אלה נסתיימו הצטרף לחיל ההנדסה.
לאחר מות אשתו ב-1885 ביקש ז'ופר לשרת מעבר לים.
ז'ופר שירת בהצטיינות במערכת קילונג (אוגוסט 1884 – אפריל 1885) – נחיתת כוחות צרפתיים בצפון פורמוזה (כיום טאיוואן) – ולאחר מכן בטונקין עילית (כיום בווייטנאם), בשני מקומות אלה כחלק ממלחמת צרפת-סין.
ב-1888 חזר לצרפת והוצב בגדוד של רכבות, ואחר כך כמדריך בבית הספר לתותחנות בפונטנבלו (Fontainebleau).
ב-1892 שירת בסנגל כאחראי לסלילת מסילת ברזל.
על הכוח שבפיקודו הוטל לתגבר כוח אחר שהותקף במפתיע על ידי נוודים טוארגים.
הוא הצליח להשיג ולאתר את שרידי הכוח, אך במקום לסגת, נטל את הפיקוד על שני הכוחות, התקדם הלאה, כבש את טימבוקטו, הדף את הטוארגים והשכין סדר באזור.
כל זה במרחק של כ-800 ק"מ מן הבסיס הצרפתי הקרוב ביותר.
ז'ופר, שהועלה לדרגת סגן-אלוף ושהוענק לו אות הכבוד של הלגיון, חזר לצרפת.
תחנתו הבאה הייתה במדגסקר, שם היה אחראי לביצור הבסיס הימי בדייגו סוארז (Diego Suarez, כיום אנטסירננה).
בשנת 1900 ז'ופר חזר שוב לצרפת, עלה לדרגת בריגדיר גנרל, היה ממונה על חיל ההנדסה, ופיקד על הדיוויזיה (אוגדה) ה-6 ועל הקורפוס (גיס) ה-2. ב-1910 ז'ופר הצטרף למועצת המלחמה העליונה כממונה על שירותי העורף.
ב-1911 ז'ופר מונה למפקד הצבא הצרפתי, על ידי שר המלחמה אדולף מסימי, וזאת למרות חוסר ניסיונו היחסי בפיקוד על צבא בכלל, ובעבודת המטה הכללי בפרט.
במידת מה, סייעה לו בכך נאמנותו הפוליטית לרפובליקה.
תחת פיקודו של ז'ופר צמצם הצבא הצרפתי, שתרגל תכופות מצבי מלחמה שונים, את הפערים הניכרים לרעתו, לעומת הצבא הגרמני.
נראה ששינויים אלה, שז'ופר אחראי להנהגתם, עמדו לזכות יכולת עמידתו של צבא צרפת אל מול המתקפה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
החשוב בין אלה היה, ככל הנראה, שירות חובה בן שלוש שנים, אשר הונהג בשנת 1913 ואשר נראה היה שהביא לכמעט שוויון מספרי בין הצבאות באותה חזית.
לאחר הנהגת שירות החובה לשלוש שנים, וכתוצאה מן השינוי במערך הכוחות, אימץ ז'ופר ועיבד עבור הצבא הצרפתי את תוכנית 17, האחרונה מבין שורה של תוכניות שהוכנו לצורך מלחמה אפשרית נגד גרמניה.
התוכנית כללה גיוס וריכוז כוחות לצורך מתקפה לתוך השטח הגרמני או הבלגי, מצפונה או צפון מזרחה של צרפת, אם כי פרטיה נותרו גמישים למדי, בהתאם להחלטות ולהתפתחויות השונות.
שינויים אחרים, כמו פיתוח הארטילריה הכבדה, הבשילו רק זמן מה לאחר פרוץ מלחמת העולם.
לעומת זאת, צבא צרפת, תחת פיקודו של ז'ופר, הזניח, יחסית, את מערך הביצורים, וזאת בשל הרוח ההתקפית הדומיננטית ששרתה בו.
מלחמת העולם הראשונה, לכשפרצה בחזית המערבית באוגוסט 1914, החלה במתקפה גרמנית, שהצליחה בשלביה הראשונים לחדור לצרפת, תוך איגוף ימני (מנקודת ראות גרמנית.
כלומר, מערבה ודרומה) דרך שטחי לוקסמבורג ובלגיה, בעוד שהצבא הצרפתי נכנס לבלגיה על מנת לקדם את פני התוקפים, לשווא.
באין אישור של הממשלה, הצבא הצרפתי איחר לגייס את כוחות המילואים, למרות דרישתו התקיפה של ז'ופר.
אך משנענתה דרישתו, פעל מערך הגיוס, שתחת פיקודו, להפליא: כשני מיליון חיילים הוסעו ב-4,278 רכבות, שרק 19 מתוכן איחרו.
ז'ופר לא עיכל כהלכה את יכולתה של עוצמת האש המודרנית, בייחוד זו המשולבת במערכי הגנה.
כך, מתקפת הנגד של הצרפתים לתוך שטח גרמניה מזרחה משם, באגף השמאלי הגרמני, נכשלה במהרה, תוך אבדות כבדות לצרפתים.
והגרמנים, בהתקפת נגד, אף חדרו גם בגזרה זו, שבאגפם השמאלי, לשטח צרפת.
הגרמנים שבאגף הימני, לאחר שכבשו את לוקסמבורג ואת רובה של בלגיה, חדרו עמוק יותר ויותר אל שטח צרפת.
אם כי הצרפתים נסוגו לכל רוחב החזית, ז'ופר הצליח, כללית, לשמור על שלמות הצבא הצרפתי, והנסיגה לא הפכה להתמוטטות.
בנוסף, טיפין טיפין החל להגיע לעזרת הצרפתים כוח משלוח בריטי.
כמו כן, נסיגת שרידי הצבא הבלגי הואטה ולבסוף נעצרה.
משהבחין ז'ופר כי המאמץ העיקרי הגרמני מתמקד באגף הצפוני-מערבי, העתיק כוחות בהיקף גדול לאגף זה, על חשבון גזרות אחרות, וכן שלח לאותו אגף את התגבורות אשר הצליח לגייס.
בתחילת ספטמבר פנתה הזרוע הימנית הקיצונית של התקפת הגרמנים לכיוון דרום-מזרח, בהיותה צפונית לפריז, בניגוד לתוכנית הפלישה המקורית (תוכנית שליפן), שהכתיבה איגוף הבירה מדרום.
במצב זה אגפה היה חשוף להתקפת נגד מכיוון פריז.
תוך כדי ניסיון לתקן מצב זה, נוצר פער בן כמה עשרות ק"מ בין אותה זרוע לכוחות הגרמניים האחרים.
ז'ופר, שלמרות שיד הצרפתים הייתה על התחתונה למן פתיחת המערכה, שמר על קור רוחו, לא איחר להבחין בהזדמנות זו לשנות את המומנטום.
התקפת נגד של הצרפתים באותה נקודת תורפה בחזית הגרמנית, יחד עם עמידה עיקשת בגזרות אחרות, אילצו את הגרמנים לסגת למרחק מה לאחור, עד לנהר אן (Aisne).
ניסיונות של הצרפתים לאגף את הגרמנים ממערב וניסיונות הנגד של הגרמנים, אשר נודעו יחד בשם "המרוץ אל הים", לא צלחו.
במהלך הניסיונות של שני הצדדים לשבור את הקיפאון סבלה צרפת אבדות עצומות (אם כי המצב לא היה שונה בהרבה באשר לבריטניה ולגרמניה, שלחמו גם הן באותה חזית).
כך, על אף שצרפת ניצחה בקרב ורדן, ולמרות שבמידה מוגבלת ניצחו מדינות ההסכמה בקרב על הסום, בשני הקרבות ניצחון פירוס, תוך ספיגת אבדות עצומות, נראה שז'ופר לא הסתגל לתנאי מלחמת החפירות אליה הלכה ודעכה מלחמת העולם הראשונה באותה חזית.
ב-13 בדצמבר 1916 קיבל ז'ופר מינוי לתפקיד מרשל של צרפת, תפקיד כבוד חסר משמעות של ממש, שהיווה למעשה 'בעיטה כלפי מעלה'.
בשלהי 1916 היה מצבה של רומניה, שהצטרפה למדינות ההסכמה, חמור, והיא פינתה את בירתה, בוקרשט.
ז'ופר עמד בחציה הראשון של שנת 1917 בראש משלחת צבאית צרפתית שמטרתה הייתה ביצוע רפורמות בצבא הרומני.
ביוני מונה לעמוד בראש המשלחת הצבאית הצרפתית בארצות הברית.
ב-1918 מונה למועצת המלחמה העליונה, שעסקה בגיבוש תנאי סיום למלחמה, תוך תיאום בין מדינות ההסכמה העיקריות.
בשנת 1921 יצא ז'ופר לביקור במזרח הרחוק ולארצות הברית.
ז'ופר הלך לעולמו בפריס בתחילת 1931. ב-13 בינואר 1931 הספיד זקן הפרלמנט את ז'ופר בישיבת הפרלמנט ולאחר מכן נסגרה ישיבת הפרלמנט לאות אבל.
על שם ז'וזף ז'ופר נקרא ב-1918 הר במערב קנדה.
כן נקרא על שמו מחנה צבאי סמוך לעיירת הולדתו.
בהמשך המחנה – ריווזאלט (מחנה ריכוז) – שימש גם לכליאת אוכלוסיות אזרחיות, ובין היתר, כמה אלפי יהודים נשלחו ממנו למוות בימי מלחמת העולם השנייה.
ז'וזף דייס הוא כלכלן ופוליטיקאי שווייצרי, חבר מפלגת העם הנוצרית דמוקרטית של שווייץ (CVP / PDC), ונשיאה של העצרת הכללית של האו"ם מ-14 בספטמבר 2010 עד 14 בספטמבר 2011.
בין השנים 1999–2006 היה דייס חבר מועצת הברית השווייצרית, כשהוא עומד בראש המחלקה הפדרלית לענייני חוץ (1999–2002) ולאחר מכן המחלקה הפדרלית לענייני כלכלה (2003–2006).
בשנת 2004 כיהן כנשיא שווייץ.
בשנת 2010 נבחר כנשיא העצרת הכללית של האו"ם, במושב ה-65 שלה.
ז'וזף לואי פרנסואה ברטראן היה מתמטיקאי צרפתי, שעסק בתורת המספרים, גאומטריה דיפרנציאלית, תורת ההסתברות, כלכלה והתרמודינמיקה.
ב-1845 העלה את השערת ברטראן ופיתח את מודל ברטראן, משפט ברטראן והפרדוקס של ברטראן, הקרויים על שמו.
ברטראן נולד ב-11 במרץ 1822 בפריז, צרפת, לרופא אנכסנדר ז'אק פרנסואה ברטראן.
אביו מת כשהיה רק בן תשע, אך ז'וזף היה מחונן וכבר בגיל תשע דיבר לטינית שוטפת והבין מושגים גאומטריים, אלגבריים ואלמנטריים שונים.
מגיל 11 עד גיל 17 הוא קיבל שני תארים ראשונים, רישיון ודוקטורט עם עבודת גמר על התיאוריה המתמטית של החשמל.
בשנת 1839 התקבל לבית הספר אקול לפוליטכניקה.
בנו הוא הגאולוג מרסל אלכסנדר ברטראן.
ברטראן היה פרופסור באקול פוליטקניק שבקולז' דה פראנס, ואף היה חבר באקדמיה הצרפתית למדעים והמזכיר הקבוע שלה במשך עשרים ושש שנים.
בשנת 1858 נבחר לחבר זר באקדמיה השוודית המלכותית למדעים.
ב-1845 פרסם השערה, לפיה עבור כל מספר טבעי n הגדול מ-3, קיים לפחות מספר ראשוני אחד בקטע .
פפנוטי צ'בישב פרסם הוכחה ב-1850, והיא מוכרת כיום כהשערת ברטראן, "משפט ברטראן-צ'בישב" או "משפט צ'בישב".
ב-1850 התפרסם גם בפרדוקס בתחום ההסתברות, שמכונה כיום הפרדוקס של ברטראן.
פרדוקס נוסף, בתורת המשחקים, נקרא על שמו-פרדוקס ברטראן.
ב-1849 היה הראשון שהגדיר מספרים ממשיים באמצעות חתכי דדקינד.
ברטראן תרגם לצרפתית את עבודתו של קרל פרידריך גאוס על תאוריית הטעויות ושיטת הריבועים הפחותים.
בתחום הכלכלה הוא סקר את העבודה על תאוריית האוליגופול, במיוחד את מודל התחרות של המתמטיקאי הצרפתי אנטואן אוגוסטין קורנוט.
המודל שיצר, מודל התחרות של ברטראן, טען שקורנוט הגיע למסקנה מטעה מאוד, והוא עשה זאת בצורה שונה-באמצעות מחירים ולא כמויות כמשתנים האסטרטגיים, ובכך הראה שמחיר שיווי המשקל שווה למחיר התחרותי.
הוא היה אחד האנשים הראשונים שכתבו שאנטרופיה וטמפרטורה תרמודינמית מוגדרים רק לתהליכים הפיכים.
ז'וזף ליוביל היה מתמטיקאי צרפתי שתרם רבות במגוון תחומים במתמטיקה כולל אנליזה מרוכבת, תורת המספרים וגאומטריה דיפרנציאלית וגם לפיזיקה ולאסטרונומיה.
אביו של ליוביל שירת כקצין בצבאו של נפוליאון.
את נעוריו בילה בעיר טול שבחבל לורן.
ב-1827 סיים ליוביל את לימודיו באקול פוליטקניק וב-1838 מונה לפרופסור במוסד.
ב-1850 מונה לפרופסור למתמטיקה בקולז' דה פראנס וב-1857 מונה לפרופסור למכניקה בפקולטה למדעים של המוסד.
ב-1836 ייסד ליוביל את כתב העת האקדמי למתמטיקה Journal de Mathématiques Pures et Appliquées ("כתב עת למתמטיקה עיונית ושימושית") שפועל עד היום.
ליוביל היה הראשון שהבין את החשיבות של תגליותיו של אווריסט גלואה ובשנת 1843 השקיע מספר חודשים בבחינת כתביו והבנת רעיונותיו ומילא חורים בהוכחותיו.
ב-1846 פרסם בכתב העת שלו את ממצאיו של גלואה על פתרון משוואות באמצעות רדיקלים וחשף לעולם את תורת גלואה.
ליוביל פיתח קריירה פוליטית קצרה.
הוא היה חבר באספה המכוננת של הרפובליקה הצרפתית השנייה ב-1848, אך פרש מפוליטיקה לאחר הפסד בבחירות ב-1849.
ב-1851 נבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
על שמו נקרא מכתש ליוביל בירח.
תרומתו המוכרת ביותר של ליוביל לאנליזה היא הוכחת גרסה מוקדמת של משפט ליוביל באנליזה מרוכבת, תוצאה בסיסית בתחום.
ליוביל היה הראשון שהוכיח את קיומם של מספרים טרנסצנדנטיים בכך שהוכיח את משפט ליוביל לקירובים דיופנטיים שממנו עולה שמספרי ליוביל הם טרנסצנדנטיים.
למשפט חשיבות באנליזה דיופנטית בשל החסם שהוא קובע על הסדר של קירוב דיופנטי של מספר אלגברי.
ליוביל השתמש בכלים אלגבריים (במה שידוע כיום כאלגברה דיפרנציאלית) כדי להוכיח לראשונה שקיימות פונקציות אלמנטריות שהפונקציה הקדומה שלהן אינה אלמנטרית.
בפרט הוא הראה שפונקציית השגיאה אינה אלמנטרית.
תוצאתו הבסיסית בתחום ידועה גם היא בשם משפט ליוביל.
יחד עם שארל שטורם פיתח את תורת שטורם-ליוביל שהיא כלי מקובל בפתרון משוואות דיפרנציאליות חלקיות כגון משוואת החום.
בגאומטריה דיפרנציאלית הגיע לתוצאות חשובות בחקר העתקות קונפורמיות.
בסך הכול כתב כ-400 מאמרים, מתוכם כ-200 עסקו בתורת המספרים, רבים מהם על הדדיות ריבועית.
ז'וזף גליאני היה גנרל צרפתי שנודע בעיקר בזכות תרומתו המכרעת בהצלחת הצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה בקרב הראשון על המארן ב-ספטמבר 1914.
גליאני נולד בסנט ביאט בדרום צרפת ולאחר שלמד בפנימייה צבאית בלה פלש ואקדמיה צבאית בסנט-סיר, השתתף כקצין צעיר במלחמת צרפת–פרוסיה.
הוא השתתף במשלחות צבאיות באפריקה.
לאחר שירות באי מרטיניק, הוא שימש כמושל במושבות של צרפת כמו סודאן הצרפתית (כיום- מאלי), שם הצליח בדיכוי מרד מקומי.
בשנים 1892–1896 שימש כמפקד צבאי בהודו-סין ולאחר מכן במדגסקר, גם שם גם הצליח בדיכוי מרד.
ב-1911 הוצע לו תפקיד של מפקד הצבא הצרפתי אולם הוא דחה זאת בגלל גילו ומצב בריאותו והציע במקומו את ז'וזף ז'ופר.
באפריל 1914 הוא פרש מהשירות הצבאי.
באוגוסט 1914 הוא נקרא שנית לשירות צבאי ונתמנה למושל הצבאי של פריז וממונה על הגנת העיר.
בתחילת ספטמבר 1914 התקרב הצבא הגרמני לפריז בסביבות נהר המארן.
גליאני הבחין בפרצה בין הארמיות הגרמנית ושלח 6000 חיילי מילואים לתגבר את הארמייה הצרפתית השישית להתקפת נגד בנקודת התורפה של הגרמנים.
לשם כך גייס 600 מוניות בפריז שהעבירו את הלוחמים לחזית הקרובה.
ההתקפה שהחלה ב-8 בספטמבר 1914 הרחיבה את הפרצה בין הארמיות הגרמניות והגרמנים נסוגו.
עד היום לא ברורה תרומת המוניות של גליאני במה שכונה "הנס על המארן", אבל "צבא המוניות" שלו, הפך למיתוס והעלה את מורל הצבא הצרפתי.
באוקטובר 1915 הוא מונה לשר המלחמה.
במרץ 1916 הוא התפטר מסיבות בריאותיות.
חילוקי הדעות בינו לבין ז'ופר בדבר הטקטיקות בקרב ורדן פגעו בבריאותו והוא נפטר חודשיים לאחר מכך.
ב-1921 הוענקה לו לאחר מותו דרגת מרשל של צרפת.
גנרל ז'וזף אנטואן סילבן ראול דה ורדיליאק ; 1883–1963) היה קצין צרפתי ששימש בזמן מלחמת העולם השנייה כמפקד צבא צרפת של וישי בגזרת הלבנט בזמן המערכה בסוריה ולבנון.
דה ורדיליאק שירת בצבא צרפת בתפקידים שונים, ובשנת 1940 בעת המערכה על צרפת היה מפקד הדיוויזיה הצפון אפריקנית ה-6. הוא נפל בשבי ושוחרר בשנת 1941.
בסוף מאי 1941 נשלח למלא את מקומו של הגנרל פוז'ר (François-Marie-Jacques Fougère) מפקד צבא צרפת של וישי בסוריה ובלבנון שהגיע לגיל הפרישה.
עם זאת, כפי הנראה הגיע דה ורדיליאק לאזור מכיוון שנהנה מאמונו של המרשל אנרי פיליפ פטן.
בתפקיד זה היה דה ורדיליאק כפוף לנציב גנרל אנרי פרנאן דנץ.
בעת שהגיע דה ורדיליאק אל הלבאנט היה האזור שרוי במשבר ומוכן לתחילת לוחמה פעילה בין אנשי וישי ששלטו בסוריה ובלבנון לבין אנשי בעלות הברית.
מדיניותו של דנץ כנציב העלתה בלב בעלות הברית חשש כי הוא יביא לנפילת סוריה ולבנון לידי מדינות הציר.
מסיבה זו יצאו למבצע לכיבוש סוריה ולבנון בכוחות צבא צרפת החופשית והצבא הבריטי וצבאות מהמושבות והדומיניונים.
המערכה נתקלה בהתנגדות עזה ובלתי צפויה של אנשי וישי, והוכרעה רק כעבור לחימה קשה.
לאחר כיבוש סוריה ולבנון על ידי בעלות הברית, ניהל דה ורדיליאק בשם דנץ את המשא ומתן לכניעה שהסתיים בחתימת הסכם הכניעה ב-14 ביולי בעכו.
דנץ עצמו סירב להשתתף במגעים, שכן סירב לשאת ולתת עם אנשי צרפת החופשית, אך דה ורדיליאק מצא שפה משותפת עם מפקד אנשי צרפת החופשית בלבאנט ז'ורז' קאטרו.
דה ורדיליאק חתם על הסכם הכניעה לצד המפקד הבריטי הגנרל הנרי מייטלנד וילסון.
זמן מה שימש כראש ועדת שביתת הנשק האחראית על יישום תנאי ההסכם.
במסגרת תפקיד זה ניהל משא ומתן מסובך, במסגרתו הוחזרו ללבאנט שבויים צרפתים ובריטים שנפלו בידי אנשי וישי במהלך הלחימה והועברו לצרפת.
במסגרת זו נעצרו מספר קצינים גבוהים, וביניהם דנץ, והוחזקו כבני ערובה עד לאחר החזרת הקצינים.
לאחר הכניעה שב דה ורדיליאק לצרפת.
ב-1942 סייע לגנרל אנרי ז'ירו בבריחתו ממבצר קניגשטיין הסמוכה לדרזדן.
דה ורדיליאק הוא אביו של הסופר איב דה ורדיליאק, הידוע בשם העט סרז' דאלן.
ז'וזף לנסון (1900 (?) – 1944), היה חסיד אומות העולם מצרפת שנרצח על ידי הנאצים.
לנסון היה קתולי, אלמן, שחי עם ילדיו בחווה בוייז'י-פונסנה, כפר קטן בהרי האלפים הצרפתיים, מאות מטרים מגבול שווייץ.
במהלך הכיבוש הגרמני הבריח לנסון מאות פליטים אל מעבר לנחל ארמנס שעל גבול צרפת-שווייץ, אל שווייץ, וזאת על פי בקשתו של האב ז'אן ז'וזף רוזה, שהיה הכומר בכפר.
ללנסון סייעו אחרים, בהם בתו הגדולה תרז (Thérèse Lançon-Neury).
מעדותה של טוני ארמן, ניצולת שואה:
לנסון ביצע את מעשי ההצלה מתוך אלטרואיזם ולא ביקש לקבל תמורה.
ב-1943 נתפס לנסון אך שוחרר ומאז חי במסתור.
ב-10 בפברואר 1944, בעקבות הלשנה, נעצר לנסון שוב על ידי הגסטפו, עם שותפים נוספים לרשת ההברחה, בהם ז'אן רוזה.
העצורים הועברו למעצר באנמס .
במרס הועברו למחנה הריכוז קומפיין ובאפריל הועברו לאושוויץ.
בינואר 1945 הועברו לגרוס-רוזן ובפברואר - לדורה-מיטלבאו.
באפריל הועברו לברגן-בלזן, שם נספה לנסון, ככל הנראה, ימים מעטים לפני שהגיעו למקום כוחות הצבא הבריטי ושחררו את אסירי המחנה.
גם רוזה נספה בימים אלה, ככל הנראה.
ב-1989 הכיר יד ושם בלנסון ובבתו, תרז נורי, בתור חסידי אומות העולם.
ביולי 2011 קיבלה תרז נורי את אות לגיון הכבוד הצרפתי.
תרז נורי מתה בינואר 2014.
בכפר וייז'י-פונסנה קרוי גן ילדים על שם לנסון.
ז'וזף מיניירה , חסיד אומות העולם מצרפת.
מיניירה היה מורה בבית הספר היסודי הוספיטלייה סן ז'רבה בפריס משנת 1920, ומנהל בית הספר משנת 1937. בית הספר שכן באזור שנודע בתור הרובע היהודי, ה"פלעצל" (Pletzl), מקום משכנם של מהגרים יהודים ממזרח אירופה.
החל בקיץ 1942, בתקופת גירוש היהודים מפריז, גורשו רבים מתושבי האזור היהודים לאושוויץ ורובם המוחלט נרצחו.
ביניהם היו 165 מתלמידי בית הספר הוספיטלייה סן ז'רבה.
הילדים הופרדו מהוריהם, רוכזו במחנות ריכוז באזור פריז, בעיקר במחנה הריכוז דראנסי ומשם נשלחו לאושוויץ.
בעקבות גירוש הילדים היהודים, התרוקן בית הספר מתלמידיו והוא חדל לפעול.
הורים לילדים שלמדו בבית הספר, וצעירים שהיו בוגרי בית הספר, פנו לז'וזף מיניירה בבקשת עזרה.
מיניירה החל לפעול במחתרת שסיפקה ליהודים מסמכים מזויפים וסייעה להם לברוח ולהתחבא.
בין היתר הסתיר בני משפחה אחת בביתו.
בשנת 1990 הוכר ז'וזף מיניירה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
בשטח הרובע הרביעי של פריז הוקם לזכרו גן ציבורי.
ז'וזף גיימו היה אתלט צרפתי, אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920) בריצת 5000 מטר וסגן-אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920) בריצת 10000 מטר.
גיימו נולד וגדל בלה דורה.
הוא שרת במלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה הוא נפגע מגז חרדל והריאה הימנית שלו נפגעה באופן קבוע.
ליבו נימצא במנח ימני ולא במנח שמאלי השכיח.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה גיימו בשתי מדליות, זהב וכסף.
באליפות הבינלאומית בריצות שדה (16.1 ק"מ) שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד בשנת 1922 זכה גיימו בשתי מדליות זהב, בתחרות האישית ובתחרות הקבוצתית.
באליפות הבינלאומית בריצות שדה (14.5 ק"מ) שנערכה בבריסל, בלגיה בשנת 1926 זכה גיימו בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בתחרות הקבוצתית ומדליית כסף בתחרות האישית.
גיימו עישן קופסת סיגריות ביום ונפטר בגיל 75 מסרטן ריאות בשנת 1975.
ז'וזף ז'וֹפוֹ היה סופר, תסריטאי ושחקן יהודי-צרפתי.
נודע בעיקר בשל סיפור ילדותו כילד יהודי בזמן הכיבוש הגרמני שאותו סיפר ברומן "שקית של גולות" (1973).
ז'ופו נולד בפריז בשנת 1931. אביו, רומן ז'ופו, היה ספר אשר ברח בעקבות הפוגרומים שנערכו ברוסיה והגיע לצרפת.
אמו, אנה מרקוף, הייתה כנרת.
ז'ופו נולד וגדל ברובע ה-18 של פריז, שם למד בבית הספר היסודי השכונתי.
את ילדותו לפני השואה תיאר ברומן שלו Agates et Calots שפורסם בשנת 1995.
בזמן המלחמה והכיבוש הפכה משפחת ז'ופו קורבן לרדיפות נגד היהודים.
שני אחיו המבוגרים של ז'וזף ברחו מפריז לצרפת של וישי, ומאוחר יותר נשלחו גם ז'וזף ואחיו בן ה-12, מוריס, לדרום צרפת.
זמן קצר לאחר הגיעם לשם ואיחודה של המשפחה מחדש כבשו הגרמנים גם את דרום צרפת לאחר מבצע לפיד של בעלות הברית.
הגרמנים ערכו חיפושים נרחבים אחר יהודי האזור, במהלכם נתפסו מוריס וז'וזף.
הם הצליחו להשתחרר מן הכלא אחרי ששכנעו את עוצריהם שאינם יהודים, ושבו בסוף המלחמה לביתם בפריז, שם התאחדו עם משפחתם אך גילו שאביהם גורש ונרצח באושוויץ ב-20 בנובמבר 1943. על התקופה הזו מספר ז'וזף בפירוט בספרו "שקית של גולות".
בגיל 14 הפסיק ז'וזף את לימודיו והחל לעבוד במספרה המשפחתית.
רק 26 שנים לאחר המלחמה החליט ז'ופו לספר את סיפורו בספר.
ספרו "שקית של גולות" נדחה על ידי ארבעה מוציאים לאור, אך משהתפרסם על ידי הוצאת Jean-Claude Lattès הפך לרב-מכר.
מכירות הספר בצרפת הגיעו ללמעלה מ-20 מיליון עותקים והספר תורגם ל-20 שפות ועלה לאקרנים פעמיים: לראשונה בשנת 1975, ועיבוד נוסף בשנת 2017, בהשתתפות השחקן היהודי פטריק ברואל, המגלם את אביו.
ז'ופו כתב ספרים נוספים, ובהם אנה ותזמורתה, שיצא לאור בשנת 1975 ומספר את סיפורה של אמו, פליטה מרוסיה המגיעה לפריז, ובייבי-פוט, בו הוא מספר על השנים שלאחר המלחמה ואת התפשטות התרבות האמריקנית בצרפת.
ז'וזף ד'אקן היה רופא צרפתי, מחלוצי הפסיכיאטריה (בזמנו - "הרפואה האלייניסטית"), חוקר של התברואה, המטאורולוגיה והגאוגרפיה, מורה וספרן.
הוא היה חבר בחברה המלכותית לרפואה בפריז, שהפכה לימים לאקדמיה הלאומית לרפואה של צרפת.
ספרו, "הפילוסופיה של השגעון" (1791), לצד הספר של ז'אן קולומבייה "הוראה (Instruction) על האופן בו יש לנהוג במשוגעים" (1785) וזה של הכירורג ז'אק טנון "דיווחים על בתי החולים של פריז" (Mémoires) עודדו גישה רציונלית והומנית כלפי החולים בהפרעות פסיכיאטריות קשות.
ז'וזף ד'אקן (או דאקן) נולד בשנת 1732 במשפחה של משפטנים משאמברי, בדוכסות סבויה (סבואה), שהשתייכה לפיימונטה, חלק מממלכת סרדיניה.
האזור סופח לצרפת בשנת 1792 והיווה את המחוז מון-בלאן.
הוא למד רפואה באוניברסיטת טורינו עד שנת 1757. המשיך אחר כך את לימודיו באוניברסיטאות מונפלייה ופריז.
ד'אקן עבד כרופא אזרחי וצבאי והיה חוקר נלהב של סוגיות התברואה ומעיינות המרפא, עליהן כתב מספר ספרים וחוברות.
נמנה עם חסידיו הנלהבים של החיסון שגילה אדוארד ג'נר נגד האבעבועות השחורות ופעל להפצתו.
הוא היה מזכיר של הוועד שעסק בכך, בשנת 1801 כתב איגרת על הנושא ובשנת 1811 תרגם ספר לימוד של זאקו מוקדש לחיסון.
כרופא ניהל ד'אקן פרקטיקה ציבורית ופרטית.
אחרי הקמת המחוז מון בלאן התמנה דאקן למורה ל"היסטוריה טבעית" (כלומר מדעי הטבע) ופיזיקה בבית הספר המרכזי של המחוז.
ד'אקן כיהן גם כספרן העיר שאמברי.
לבקשת הממשלה הצרפתית עסק זמן מה בתצפיות מטאורולוגיות
רופא ראשי בבית החולים בשאמברי
בשנת 1788 הוא הפך לרופא ראשי של בית החולים "אוטל-דייה" (L'Hôtel-Dieu de Chambéry) בעירו שאמברי ושל ההוספיס - "בית חשוכי המרפא" שליד מנזר "מרים הקדושה המצרית", שכלל גם אגף או בית חולים ל"משוגעים" ( L'Hôpital des Fous).
בשנת 1791 אחרי שלוש שנות עבודה במקומות אלה פרסם את "הפילוסופיה של השגעון" שהתפרסמה בעיקר אחר מותו.
דרך ספר זה בישר ד'אקן, עוד לפני פינל, את ה"טיפול על ידי מוסר" ואת "הרפואה האלייניסטית".
הוא נחשב על ידי אחדים לספר הפסיכיאטריה הראשון.
פיליפ פינל לא ציטט ספר זה בכתבו המפורסם - "טרקטאט רפואי-פילוסופי על האליינציה הנפשית או המאניה" שהופיע בשנת 1801, בעוד שדאקן הקדיש את מהדורתו השנייה לפינל.
דאקן, שלא היה לו קודם ניסיון עם "משוגעים", נזף את קודמיו על הטיפולים המיותרים לדעתו שנתנו להם.
הוא קיווה להשתמש בטיפול בחולי נפש באותן השיטות ששימשו לו ברפואה הפנימית.
באגף של בית החולים שניהל שהו 40 חולים פסיכיאטריים.
הוא סבר שהימצאותם של יותר חולים במקום אחד יאפשר את חקר חוליים באופן מדעי.
הוא השתדל להפטר מדעות קדומות מן העבר לגבי חולים אלה וביקר אצלם ללא פחד.
לדבריו אפילו האלימים ביותר לא נגעו בו.
הוא בדק להם את הדופק, את הנשים שאל על המחזור, השתדל להביא להם גם טבק ופירות ולשוחח איתם, גם עם אלו שדיברו לא לעניין.
גישתו הטיפולית דגלה "יותר בטיפול מורלי מאשר בטיפול פיזי" ("מורלי" במובן "אנושי", "בינאישי").
"טיפול מורלי" (traitement moral) כלל לדידו "דיאטה, פעילות גופנית, חופש, מציאת עיסוק, ובמיוחד רכות בדיבור ובהתנהגות איתם".
סבר שיש למחלות הנפש גורמים סביבתיים, כמו למשל השפעת מופעי הירח.
הוא גינה את החזקת חולי הנפש בצינוקים מוזנחים גם הסיר שלשלאות בדומה לפיליפ פינל בפריז ולויליאם טיוק באנגליה.
הוא איפשר לחולים רבים להסתובב חופשית בחצר בית החולים ודאג שרק אותם אנשי צוות שהיו האנושיים ביותר ונוחים לבריות יעסקו בטיפולם.
הספר "פילוסופיית השגעון" פורסם במהדורה הראשונה בשנת 1792.
בראשית הדבר - בת 27 עמודים - דן ד'אקן בטרגדיית מחלת הנפש, האדישות הכללית הקיימת כלפיה, בניסיונו להבחין בין בריאות נפשית ושגעון, סיווגן של צורות שגעון - כמו עם רוממות רוח או נפילת רוח, צורות חריפות או ממושכות, סוערות או מוזרות, מלנכוליות או אוויליות.
ד'אקן מזכיר שיפורים שהונהגו לטובת החולים בבית החולים בת'לם בלונדון או הגישה ההומנית של בית החולים של מסדר אבירי מלטה.
גופו של הספר כולל הצגות מקרים (observations) של חולים חשוכי מרפא או שהיו ניתנים לריפוי, דוגמאות של הצלחות וכישלונות טיפוליים.
ד'אקן מזכיר את האפשרות לנטייה תורשתית לפתח את המחלות ואת ההשפעה ההדדית בין גוף לנפש.
ד'אקן שיבושים נפשיים שהופיעו בעקבות מחלות גופניות (כמו אבעבועות שחורות, דלקת פרקים), הריון, לידה, הפסקת הנקה ואחרים בעקבות גורמים נפשיים כמו מנות יתר של חיבה, ידידות, לימודים או דת.
הטיפולים כללו אמצעים מסורתיים ומגוונים כמו הנחת עלוקות וחומרים משלשלים אמטיים, אופיום, קמפור, מקלחות קרות או חמות, המותאמים אישית לכל מטופל, או לחליפין -לפי מקרה - מתוך גישה הומנית - אמצעי הלבשה, תזונה ואחרים, תוך תשומת לב עקבית.
הדגיש תשומת לב מיוחדת לתזונה ולטיפול במרחצאות.
ד'אקן תיאר מקרים ללא תקווה, אך גם כאלה שהחלימו אחרי פרצי חום גבוה.
בסך הכל ב-16 שנות פעילותו בבית החולים רשם פרטים על 800 מקרים.
"הטיפול המורלי" שהוא ממליץ כולל שיחות, שגרה יומית, פעילות גופנית, חופש מהגבלה, מטלות קלות, פעילויות מהנות שונות.
ד'אקן גינה את הכליאה הממושכת, או החזקת האדם בתנוחה אופקית, התבטא נגד השימוש בכתונת הכפייה מיסודו של ויליאם קאלן.
הזכיר את השימוש בחשמל ודן בשימוש במי מעיינות מינרליים.
כמו כן הקדיש פרק להשפעה האפשרית של מופעי הירח, בעקבות ספרו של האב ג'וזפה טואלדו ויצ'נטינו מ-1784, שהוא עצמו תרגם מאיטלקית.
חקר זאת על 5 ברים ו5 נשים, וחקר קורלציות בין ממצאי הראיונות איתם ומופעי הירח.
מצא ששיא השגעון מתרחש בירח חדש או בירח מלא.
השפעת הירח היא כי חזקה לדבריו בנקודת היפוך ובנקודת השוויון
ד'אקן סבר שהתאבדויות אינן נובעות משגעון והייתה לו גישה בקורתית מאוד כלפי התנהגות זו.
הוטרד גם מסוגיית התרופות וסבר שצריך להיזהר מתרופות מיותרות ומזיקות ושהטיפול המורלי הוא חשוב יותר מהטיפול בתרופות.
הזהיר גם מפני שלרטנים ומפני רופאים מושחתים.
בסוף ספרו הדגיש את חשיבות לימוד האנטומיה והפיזיולוגיה של גוף האדם בבתי הספר ואת חשיבות חקר הגולגולת ברוחו של פרנץ יוזף גאל.
כממשיך של היפוקרטס, ראה ד'אקן בהפרעות הנפשיות הקשות צורות של חולי ובחולים בני אדם הזקוקים לשיפור הידע על מחלותיהם ולעזרה.
הוא דגל בעיסוק במדע, היה קפדן בתצפיותיו, היה בעד חקר האנטומיה והפיזיולוגיה, לרבות על ידי נתיחות גופות.
חבר אקדמיית ליון למדעים, ספרות ואמנויות
חבר בחברה לחקלאות של טורינו
מזכיר קבוע של החברה לחקלאות של שאמברי
חבר מתכתב בחברה המלכותית לרפואה של פריז
מדליית זהב של החברה המלכותית לרפואה של פריז - עבור ספרו "הטופוגרפיה הרפואית של שאמברי" משנת 1787
1816 - מדליית כסף (אחרי מותו) מטעם הממשלה הצרפתית -כהוקרה על פעילותו בהפצת החיסון של ג'נר נגד אבעבועות שחורות.
המרכז הרפואי-פסיכולוגי בווטרא-מנטו, במחוז סבואה עילית (סבויה עילית) בצרפת, נקרא לפי שמו.
La Philosophie de la folie , 1804, מהדורה שנייה המוקדשת לפיליפ פינל
(המים התרמיים של אקס במחוז מון-בלאן:מידותיהם הרפואיות)
ז'וזף נאדז' או ז'וזף נאג' (בהונגרית: Nagy József; בצרפתית: Josef Nadj; ) הוא רקדן וכוריאוגרף, אמן מיצגים וצלם צרפתי-הונגרי, יליד וויבודינה (סרביה).
יוז'ף נאג' נולד במשפחה הונגרית בקאניז'ה, בחבל וויבודינה שבסרביה, בזמנו בפדרציה היוגוסלבית.
הוא למד תולדות האמנות ומוזיקה באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט בהונגריה, לרבות קורסים לפילוסופיה וספרות.
כמו כן למד אמנויות לחימה, ביטוי גופני ותיאטרון.
בשנת 1980 הגיע לפריז בצרפת כדי ללמוד פנטומימה אצל מרסל מרסו ואטיין דקרו.
גילה בהזדמנות זו את עולם הבלט המודרני והשתלם אצל פרנסואה ורה, קתרין דיוורס ואצל מרק טומפקינס והשתתף כרקדן בכמה מהפוקותיהם.
ב-1986 הוא הקים את להקת הבלט שלו "התיאטרון ז'ל" (Jel "יֶל" בהונגרית משמעותו "סימן").
ב-1987 הפיק את המופע הראשון שלה
"ברווז פקינאי" (Canard pékinois) בתיאטרון הבסטיליה.
עם רקדני להקתו נמנו לאורך השנים כוכבים כמו נאסר מרטן-גרוסה, יוז'ף שארווארי, ולאסלו רוקאש.
(תהלים קטנים לבוקר) המוקדש לדומיניק מרסי, במסגרת Vif du sujet (בלב הנושא) בפסטיבל אביניון (1997)
בשנים 1995–2016 ניהל נאדג' את המרכז הכוראוגרפי הלאומי של אורליאן.
הוא הציג בתיארט דה ויל בפריז את המופע Les Veilleurs (השומרים) לפי יצירות של פרנץ קפקא, וכן Le Temps du repli שלישייה לשני רקדנים ונגן כלי הקשה על במת Scene nationale באורליאן.
"פאסו דובלה" (2006) בשיתוף פעולה עם מיקל ברסלו, Asobu (אסובו) – הוקרה למשורר אנרי מישו שנבחר כדי לפתוח את עונת השישים 2006 של פסטיבל אביניו אותו ניהל אז בשותפות.
ב-2017 הוא הקים להקת "אטלייה 3+1" שמושבה בפריז.
נאדז' מערבב תיאטרון פיזי ומחול תוך יצירת עולם גרוטסקי וסוריאליסטי.
שפתו הטרגיקומית נובעת תכופות מפעולות של יומיום והודות לשימוש מיומן ביסודות סצנוגרפיים מצליחה להעניק חיים לחפצים מפתיעים: שולחן, כיסא, ז'קט היכולים לרמוז על עולם ריאלי ומאגי בעת ובעונה אחת.
2002 – גראן פרי למחול של איגוד המבקרים – על "תהילים קטנים של הבוקר"
2002 – אביר של האמנויות והספרות – בצרפת
2006 – פרס אירופה על מציאות תיאטרונית חדשה
2011 – קצין של האמנויות והספרות – צרפת
2001: תהלים קטנים של הבוקר ו-Les Philosophes (הפילוסופים)
2006: Asobu אסובו – פאסבו דובלה Paso Doble 2009 : Entracte בשיתוף פעולה מוזיקלי עם אקוש סלסווני
2010 : Sho-Bo-Gen-Zo (שו-בו-גן-זו) בשיתוף פעולה מוזיקלי עם ז'ואל לאנדר, אקוש סלווני וססיל לואייה
2011 : Cherry-Brandy – צ'רי ברנדי – על מוזיקה מאת אלן מאה
2013 : ATEM, le souffle על מוזיקה מאת אלן מאה
Dernier paysage' (נוף אחרון) סרט וידאו, הופק בפסטיבל אביניון 2005
Paso doble – וידאו ללא מילים, מאת ז'וזף נאדז' ומיקל ברסלו – על המופע בפסטיבל אביניון 2006
ז'וזף נואל סילבסטר היה צייר צרפתי.
התבלט בציורים של סצנות מהתקופה הקלאסית ומראשית ימי הביניים.
הוא נולד בבזייה בדרום מערב צרפת ב-24 ביוני 1847. תחילה קיבל הכשרה כאמן בטולוז על ידי תומא קוטור, ולאחר מכן בבית הספר לאמנויות יפות בפריז על ידי אלכסנדר קבנל.
הוא היה חסיד של הסגנון הרומנטי של האמנות האקדמית, הידוע גם בשם "אמנות הכבאים" .
ז'וזף מאזילייר היה רקדן בלט, מנהל בלט וכוריאוגרף צרפתי מהמאה ה-19. הוא נולד כג'וליו מאזאריני".
הוא יצר את תפקיד ג'יימס בבלט הסילפידה עם מארי טליוני
ג'יימס בהסילפידה מאת פיליפו טליוני ב-1832
פרננדו ב"סערה" (La Tempête) מאת ז'אן קוראלי ב-1832
סטניו ב"צועניה" (La Gypsy) ב-1839
מנהל הבלט בהתיאטרון המלכותי של לה מונה בבריסל מ-1866 עד 1867.
מארי פרנסואה ז'וזף דה מיריבל היה ראש המטה הכללי של צבא צרפת בין השנים 1878–1879 ואז שוב בין 1890–1893.
משפחת מיריבל היא משפחה עתיקה אשר מוצאה מדופינה.
המשפחה טענה להיותה חלק מהאצולה הצרפתית, וב-1954 זכתה להכרה רשמית כאשר צורפו בניה לאיגוד העזרה ההדדית של האצולה הצרפתית.
ז'וזף דה מיריבל נולד ב-14 בספטמבר 1831 במונטבונוט-סן-מרטין, כבן הרביעי (מתוך חמישה) של ארטוס דה מיריבל אשר שימש כראש עיריית גרנובל בין השנים 1842–1845 ושל אלכסנדרינה דה ולורי.
ב-1851 הוא התגייס לצבא צרפת ולמד באקול פוליטקניק ולאחר מכן הוצב בכוחות הארטילריה.
הוא לחם במלחמת קרים ולאחר מכן במלחמת אוסטריה-סרדיניה וב.
ב-23 בנובמבר 1870 הוא הועלה לדרגת קולונל.
הוא לחם במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, ובין היתר השתתף ב ובדיכוי הקומונה הפריזאית.
ב-3 במאי 1875 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה.
מכיוון שמיריבל נודע כמלוכני ב-1878 מינה אותו נשיא צרפת פטריס דה מק-מהון אשר היה מלוכני בעצמו, לראש המטה הכללי.
כאשר התפטר מק-מהון מתפקידו ב-1879 סולק מיריבל מהתפקיד.
ב-24 ביולי 1880 הוא קודם לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה.
הוא פיקד על הדיוויזיה ה-26 ואז על הקורפוס ה-6, וב-8 ביולי 1889 קיבל דרגת קצין גדול בלגיון הכבוד.
ב-1890 מינה אותו הנשיא לאון גמבטה לראש המטה הכללי.
גמבטה קיווה באמצעות צעד זה להתחנף למפקדי הצבא שמיריבל היה אהוד מאוד עליהם.
לימים נמתחה על התנהלותו בתקופה זו ביקורת קשה, ונטען שהוא קידם את ידידיו לתפקידים שלא היו ראויים להם.
כמו כן, הוא היה האיש שהכניס למטה הכללי רבים מהקצינים שהיו מעורבים לימים בפרשת דרייפוס.
מיריבל נפטר ב-12 בספטמבר 1893 בגיל 61. את מקומו כרמטכ"ל מילא ראול לה מוטון דה בואדפר.
ז'וזף-מארי, הרוזן דה מֶסְטְר היה פילוסוף, סופר, פרקליט ודיפלומט צרפתי-איטלקי בן סאבויה, אשר דגל במונרכיזם ובהיירארכיה חברתית נוקשה בשנים שלאחר המהפכה הצרפתית.
על אף קשריו האישיים והאינטלקטואליים ההדוקים עם צרפת, מסטר היה כל חייו נתין של ממלכת סרדיניה, שבה שירת כשׂר, סנאטור ושגריר.
מסטר היה דמות מפתח באנטי-נאורות, וראה במונארכיה את צורת השלטון היציבה היחידה, והמוסד היחיד שעונה לרצונו של האל.
הוא קרא להשיב את בית בורבון לכס המלכות בצרפת, ותמך בהחלת סמכות האפיפיור גם בענייני חול.
הוא טען שהדחייה הרציונליסטית של הנצרות היא האחראית הישירה לאנדרלמוסיה ולשפיכות הדמים שהביאה איתה המהפכה הצרפתית.
מסטר נולד בשנת 1753 בשאמברי בדוכסות סאבויה, שבאותה עת הייתה חלק מממלכת פיימונטה-סרדיניה שנשלטה על ידי בית סבויה.
משפחתו הייתה ממוצא צרפתי ואיטלקי.
אחיו הצעיר גזבייה (Xavier) היה קצין בצבא וסופר פופולרי (בעברית ראה אור מפרי עטו הספר "מסע סביב חדרי").
מסטר התחנך קרוב לוודאי אצל נזירים ישועים.
אחרי המהפכה הוא היה למגינם הנלהב של הישועים, ונטה יותר ויותר לייחס את רוח המהפכה לאויביהם המסורתיים, הינסניסטים.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת טורינו ב-1774, הוא הלך בעקבות אביו, הרוזן פרנסואה-גזבייה דה מסטר, והיה לסנאטור ב-1787.
מסטר היה חבר בלשכה המקומית של הבונים החופשיים בשאמברי מ-1774 עד 1790, ובתחילה דגל ברפורמה פוליטית בצרפת ותמך בנסיונותיהם של המגיסטראטים בפרלמנים בצרפת לאלץ את המלך לואי ה-16 לכנס את אספת המעמדות.
מאחר שהיה בעל-אדמות בצרפת, הוא היה רשאי להצטרף לאספה, ויש כמה ראיות לכך שהוא שקל את האפשרות.
אבל מסטר נבהל ונרתע מהחלטתה של האספה למזג את האצולה, הכמורה ופשוטי העם לגוף מחוקק יחיד שנהפך לאספה המכוננת.
לאחר ליל 4 באוגוסט 1789, הוא הפך למתנגד נחרץ של המאורעות בצרפת.
מסטר נמלט משאמברי כאשר כבש אותה צבא המהפכה הצרפתי, אבל לא הצליח למצוא משרה בחצר המלכות בטורינו וחזר לצרפת כעבור שנה.
לאחר שהגיע למסקנה כי אין באפשרותו לתמוך במשטר הצרפתי עקר מסטר שנית, הפעם ללוזאן בשווייץ; שם הוא דן בפוליטיקה ובתאולוגיה בסלון של מאדאם דה סטאל והחל את הקריירה שלו כסופר אנטי-מהפכני.
מלוזאן עבר מסטר לוונציה וממנה לקליארי, לשם העביר מלך פיימונטה-סרדיניה את חצרו ואת הממשל אחרי שצבא צרפת כבש את טורינו ב-1798. היחסים בין מסטר לבין החצר בקליארי לא היו תמיד קלים.
ב-1802 הוא נשלח לסנקט פטרבורג ברוסיה כשגריר בחצרו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
תחומי אחריותו הדיפלומטיים לא היו מרובים, והוא היה לחבר קבוע ואהוב בחוגים אריסטוקרטיים; הוא המיר כמה מחבריו לנצרות הקתולית, וכתב שם כמה מכתביו המשפיעים ביותר בתחום הפילוסופיה המדינית.
הבחנותיו של מסטר על החיים ברוסיה, המופיעות בזכרונותיו הדיפלומטיים ובמכתביו האישיים, היו בין המקורות ששימשו את טולסטוי כשכתב את "מלחמה ושלום".
לאחר תבוסתו של נפוליאון והשבת פיימונטה וסאבויה לידי בית סאבויה במסגרת קונגרס וינה, מסטר חזר ב-1817 לטורינו ושימש שם כמגיסטראט ושר עד מותו.
הוא מת ב-26 בפברואר 1821, ונקבר בכנסייה הישועית של הקדושים המעונים (Chiesa dei Santi Martiri).
בספרו Considérations sur la France ("הרהורים על צרפת", 1797) טען מסטר כי לצרפת שליחות אלוהית בתור המכשיר העיקרי של הטוב והרע עלי אדמות.
הוא פירש את המהפכה הצרפתית כמאורע מטעם ההשגחה העליונה, שבו המונארכיה, האריסטוקרטיה ו"המשטר הישן" באופן כללי, תחת שיפנו את השפעת התרבות הצרפתית לטובת המין האנושי כולו, קידמו את הדוקטרינות האתיאיסטיות של הפילוסופים בני המאה ה-18. לטענתו, פשעיו של שלטון הטרור היו התוצאה המתבקשת של מחשבת הנאורות, והעונש האלוהי עליה.
בחיבורו הקצר Essai sur le Principe Générateur des Constitutions Politiques et des Autres Institutions Humaines ("מסה על העיקרון המחולל של חוקות מדיניות ושל מוסדות אנושיים אחרים", 1809) טען מסטר כי חוקות אינן תולדה של תבונת האדם, אלא מקורן באלוהים, אשר מביא להבשלתן בהדרגה.
לאחר שהוציא לאור ב-1816 את התרגום לצרפתית, מעשה ידיו, למאמרו של פלוטרכוס "על עיכוב הצדק האלוהי בהענשתם של החוטאים", פרסם מסטר ב-1819 את הספר Du Pape ("על האפיפיור"), הניסוח השלם ביותר של תפיסתו הסמכותנית ביחס לפוליטיקה.
על פי מסטר, כל ניסיון להצדיק את הממשל באמצעות טעמים מקומיים אינו יכול אלא להוביל לוויכוחים ללא פתרון על הלגיטימיות והכדאיות של כל ממשל קיים, ומכך בהכרח ינבעו אלימות ואנדרלמוסיה.
לפיכך, טען מסטר, הממשל חייב להיות מבוסס על יסודות משכנעים, אך לא רציונליים, אשר לנתינים אסור להרהר אחריהם.
מסטר המשיך וטען כי הסמכות בפוליטיקה צריכה להיגזר מן הדת, ושבאירופה הסמכות הדתית הזו מקורה, בסופו של דבר, באפיפיור.
החידוש בכתיבתו של מסטר לא היה בהגנה על זכויות הדת והמונארכיה כשלעצמה, אלא בטיעוניו בנוגע לצורך המעשי שהסמכות האחרונה תהיה שייכת לאינדיבידואל המסוגל לפעולה מכריעה, כמו גם באופן שבו ניתח את הבסיס החברתי ללגיטימיות של הסמכות הזו.
במילותיו שלו, כשנאם בפני קבוצה של אצילים צעירים שהיגרו מצרפת, "עליכם לדעת כיצד להיות מלוכנים.
בעבר זה היה אינסטינקט, אבל כיום זהו מדע.
עליכם לאהוב את הריבון כפי שאתם אוהבים את הסדר, בכל כוחותיו של השכל".
ניתוח בעיית הסמכות והלגיטימיות שלה אצל מסטר מקדים ומבשר כמה מן הסוגיות שהעלו סוציולוגים מוקדמים כמו אוגוסט קונט וקלוד-אנרי דה סן-סימון.
נוסף להתכתבויותיו הענפות, מסטר השאיר אחריו שני ספרים שראו אור לאחר מותו.
Pétersbourg ("ערביות סנקט פטרבורג", 1821) הוא תיאודיציה בצורת דיאלוג אפלטוני, שבה טוען מסטר כי הרע קיים בגלל מקומו בתוכנית האלוהית, שלפיה הקרבתם של חפים מפשע מחזירה את בני האדם אל האלוהים באמצעות מחיית חטאיהם של העבריינים.
מסטר רואה זאת כחוק של ההיסטוריה האנושית, חוק שהוא ודאי כשם שהוא מסתורי.
Examen de la Philosophie de Bacon ("בחינת הפילוסופיה של בייקון", 1836) הוא ביקורת על הגותו של פרנסיס בייקון, אשר מסטר ראה בו את שורש-כל-רע של החשיבה הנאורה ההרסנית.
לצד המדינאי והפילוסוף הבריטי אדמונד ברק, מסטר נחשב לעיתים קרובות כאחד ממייסדי השמרנות האירופית; אבל מאז המאה ה-19 סר חינה של השמרנות הסמכותנית והדתית בנוסח מסטר, והשפעתה ירדה בהשוואה לשמרנות הליברלית יותר של ברק.
על כל פנים, הודות לכישרונו של מסטר כסופר וכמתפלמס היה לו תמיד קהל קוראים.
לדוגמה, כך כתב עליו מת'יו ארנולד, המבקר רב-ההשפעה בן המאה ה-19, כשהשווה בין סגנונו של מסטר לזה של ברק:
האנציקלופדיה הקתולית (מהדורת 1910) מתארת את סגנון הכתיבה שלו כ"חזק, מלא חיים, ציורי" ומוסיפה ש"החיוּת שלו ומזגו הטוב משככים את הנימה הדוגמטית שלו.
הוא ניחן בפשטות נהדרת בהצגת הנושאים, בדייקנות בדוקטרינה שלו, ברוחב השכלתו ובעוצמה דיאלקטית".
אלפונס דה למרטין, הגם שהיה מתנגדו הפוליטי, העריץ את הפרוזה המרהיבה שלו, ואמר:
עם מעריציו של מסטר נמנה המשורר שארל בודלר, שתיאר את עצמו כתלמידו וטען כי מסטר הוא שלימד אותו כיצד לחשוב.
ג'ורג' סיינסברי כינה אותו "ללא ספק אחד מגדולי ההוגים והסופרים של המאה השמונה-עשרה".
נודעה למסטר השפעה עזה גם על שארל מוראס, האנטישמי והמלוכן, ועל תנועת אקסיון פרנסז הקונטרה-רבולוציונרית שהנהיג.
על פי קרולינה ארמנטרוס, כתביו של מסטר השפיעו לא רק על הוגי דעות מדיניים שמרניים, אלא גם על הסוציאליסטים האוטופיים.
סוציולוגים מוקדמים כמו אוגוסט קונט וקלוד-אנרי דה סן-סימון הזכירו בכתביהם במפורש את השפעתו של מסטר על האופן שבו הבינו את מקורות האחדות החברתית והסמכות הפוליטית.
ישעיה ברלין דן במסטר בכמה מכתביו, וב"שישה אויבים של החירות האנושית" הוא מקדיש לו מסה שבה הוא קובע כי מסטר הקדים את זמנו ובישר את עלייתם של המשטרים הטוטאליטריים במאה העשרים.
lauream anno 1772. die 29. Aprilis hora 5. pomeridiana (1772) – עבודת הדוקטורט של מסטר, שמורה באוניברסיטת טורינו.
ז'וזף יוטה הוא פוליטיקאי מהאיטי, שכיהן כראש ממשלת האיטי ה-22, מ-4 במרץ 2020 עד 14 באפריל 2021. יוטה דובר ארבע שפות: קריאולית האיטית, צרפתית, אנגלית וספרדית.
יוטה נולד בשנת 1961, בעיר תומונד.
בין השנים 1989–2006, הוא עבד כפקיד ארגון האומות המאוחדות.
בין 2017 ל-2018, הוא עבד כיועץ מיוחד לפרויקטים מיוחדים, עבודות ציבוריות ורכש ציבורי במשרדו של ראש הממשלה ג'ק גאי לפונטנט.
בספטמבר 2018, הוא מונה לשר לאיכות הסביבה בממשלתו של ז'אן הנרי סנט ובספטמבר 2019, הוא מונה לשר האוצר והכלכלה.
ב-2 במרץ 2020, מונה יוטה לראש ממשלת האיטי והוא החל את כהונתו כעבור יומיים.
ב-14 באפריל 2021, הוא הודיע כי התפטר מתפקיד ראש הממשלה ובמקומו מונה לראש ממשלה זמני, קלוד ז'וזף, על ידי נשיא האיטי, ז'ובנל מואיז.
ז'וזף מייסטר היה האדם הראשון שחוסן נגד כלבת, טיפול שנעשה על ידי לואי פסטר, ובכך היה לאדם הראשון שטופל בהצלחה בזיהום הקטלני.
בשנת 1885, מייסטר בן התשע ננשך קשות על ידי כלב שככל הנראה היה נגוע בכלבת.
לאחר שהתייעץ עם אלפרד וולפיאן , ועם ז'אק ז'וזף גראנשה , וקיבל את עזרתם, הסכים לואי פסטר לחסן את הילד בעזרת נוזל שדרה שנלקח מארנבות שמתו מכלבת, בהן השתמש בהצלחה למניעת המחלה אצל כלבים.
הטיפול הצליח, והילד לא חלה בכלבת.
כבוגר שימש מייסטר כאחראי נכסים במכון פסטר עד מותו בשנת 1940 בגיל 64. ב־24 ביוני 1940, עשרה ימים לאחר כיבוש פריז בידי הצבא הגרמני, במהלך מלחמת העולם השנייה, התאבד מייסטר באמצעות אקדח הגז שלו.
אף על פי שהיא חוזרת ונשנית לעיתים קרובות, הגרסה לפיה התאבדותו נבעה מאי רצונו לאפשר לוורמאכט להיכנס לקריפטה של הפסטרים אינה בת קיימא.
במקום זאת, מאמר בכתב עת עכשווי, וכן עדות נכדתו של מייסטר, מצביעים על כך שמחשש לשלום משפחתו ביקש מהם מייסטר לעזוב, בעודו נשאר מאחור כדי להגן על מכון פסטר מפני החיילים הגרמנים.
הוא האמין, בטעות, שזה גרם לכך שהם נלכדו על ידי הנאצים.
באירוניה טרגית, משפחתו חזרה למכון כמה שעות לאחר שמייסטר שם קץ לחייו.
ניתן להאזין לדיווח של מייסטר על פגישתו עם פסטר בכתובת https://m.ina.fr/audio/PHD85000080 (ארכיון לאומי בצרפת)
הוא נודע בעיקר בזכות גילויו של חוק ההרכב המוגדר בשנת 1794, שקבע שתרכובות כימיות תמיד מתחברות בפרופורציות קבועות.
ז'וזף לואי פרוסט נולד ב-26 בספטמבר 1754 באנז'ה שבצרפת.
ז'וזף למד כימיה בחנות של אביו ומאוחר יותר נסע ללימודים בפריז.
בהשפעתו של קרלוס הרביעי, מלך ספרד נסע פרוסט לספרד.
שם לימד בבית הספר לכימיה בסגוביה ובאוניברסיטת סלמנקה.
כשנפוליאון פלש לספרד, הספרדים שרפו את המעבדה של פרוסט ואילצו אותו לחזור לצרפת.
המינרל פרוסטיט נקרא על שמו.
ההישג הגדול ביותר של פרוסט בתחום המדע היה חוק ההרכב המוגדר, המכונה גם חוק פרוסט.
פרוסט פרסם מאמר בנושא בשנת 1794, אך החוק לא התקבל עד 1812, כאשר הכימאי השוודי ינס יאקוב ברצליוס נתן לו את הקרדיט על החוק.
פרוסט התעניין גם בסוכרים הקיימים בירקות ובפירות מתוקים.
בשנת 1799, פרוסט הדגים בפני כיתתו במדריד כיצד הסוכר בעינב זהה לזה המצוי בדבש.
ז'וזף דה וילל היה פוליטיקאי צרפתי ששימש ראש ממשלת צרפת בין השנים 1821–1828.
ז'אן-בטיסט גיום ז'וזף מארי אן סראפן (Jean-Baptiste Guillaume Joseph Marie Anne Séraphin), הרוזן הראשון של וילל, נולד בטולוז ב-14 באפריל 1773, כבן הבכור למשפחה בעלת שורשים בעיר, שקיבלה תואר אצולה במהלך המאה ה-17.
בשנת 1788 החל ללמוד בבית הספר הימי של אלס, וב-1790 נשלח למאוריציוס תחת פיקודו של תת-אדמירל ארמאן דה סן פליקס, שם השתתף בקרבות ימיים נגד אנגליה.
הוא התקדם והפך לקצין בצי הצרפתי, ולא היה בצרפת בזמן המהפכה.
בשל עוינותו לעקרונות המהפכניים, הוא היה במאסר בין מאי לאוקטובר 1794, ולאחר מכן התיישב בראוניון.
בזכות עבודתו, רכש באי אחוזה וצבר הון על ידי גידול קפה תוך שהוא מתנגד לביטול העבדות.
בשנת 1822 מונה לרוזן וילל.
ב-1807 חזר דה וילל לצרפת והשתלט על ההון המשפחתי במורוויל-באס.
על אף התנגדותו למשטר נפוליאון, הוא נשבע אמונים לאימפריה ופתח בקריירה פוליטית.
הוא התמנה לראש העיר של מורוויל ב-1808, ולחבר המועצה הכללית ב-1811. מ-1813 הפך לאחד המנהיגים הבולטים של המלוכנים בטולוז.
במסגרת הרסטורציה הצרפתית, הביע ז'וזף דה וילל את התנגדותו למונרכיה החוקתית, ומתח ביקורת על הצ'רטר של 1814 כליברלי מדי.
בתחילת הרסטורציה השנייה מונה על ידי לואי ה-18 לראש עיריית טולוז ב-7 באוגוסט 1815. לאחר שנבחר ברוב דחוק כנציג גארון עילית בבית התחתון של הפרלמנט, הוא הצטרף לנבחרים האולטרה–מלוכנים.
כאחד מהם, תמך ז'וזף דה וילל בצעדי דיכוי קשים נגד המהפכנים והבונפרטיסטים שמילאו תפקיד פעיל במהלך שלטון מאה הימים, מחה נגד השארת תומכי נפוליאון בעמדות מפתח ותמך בביזור סמכויות ובצעדים שהיו דומים למשטר הישן.
יכולותיו כדובר, כישוריו הפיננסיים והמיומנויות שרכש הפכו אותו במהירות למנהיג האולטרה–מלוכנים.
כמתנגד חריף למדיניות המרכז בהנהגת רישלייה, הוא תמך באופן באופן פרדוקסלי בליברליזם הימני ודגל בהרחבת זכות הבחירה וחופש העיתונות.
לאחר נפילת ממשלת רישלייה, בדצמבר 1821 לואי ה-18 מינה את דה וילל לשר האוצר, וזמן קצר לאחר מכן הוא מונה לראש הממשלה, שנקרא גם נשיא מועצת השרים.
בנוסף, ב-19 בספטמבר 1822 קיבל את התואר ויקונט.
בתפקידו כנשיא מועצת השרים, ביסס את מעמדו במועצה שמנעה את הסחף הליברלי בצרפת.
בתקופת שלטונו העיתונות הייתה נתונה לפיקוח קפדני.
חוק שעבר ב-1822 דרש קבלת אישור מוקדם מהממשלה לפרסום ידיעות והתיר לה לאסור על עיתונים להתפרסם בשל עבירות של פגיעה באינטרסים של המדינה, זאת חרף התנגדותו.
וילל פתח במדיניות של התאוששות שהחלה באוניברסיטה שהייתה בעיניו חממה מסוכנת של תסיסה, ולשם כך נסגרה הפקולטה לרפואה למשך שלושה חודשים, גורשו 75 סטודנטים והוטלו סנקציות על פרופסורים ומרצים.
בנוסף, הוחלט שעל החינוך היסודי יפקחו בישופים ובחינוך העל-יסודי כמרים ישמשו כמורים לפילוסופיה.
במדיניות החוץ הממשלה השיגה הצלחות וחיזקה את מעמדה, לדוגמה בעת המשלחת של מאה אלף בני לואי הקדוש לספרד.
המערכה בספרד נגד המורדים הליברלים הסתיימה בהצלחה והחזירה את צרפת לרשימת המעצמות האירופיות.
אחרי ההצלחה הצבאית, פיזר דה וילל את הפרלמנט ובבחירות השיגו המלוכנים רוב מוחלט, כשרק 15 מתוך 430 נציגים היו מהליברלים.
במאמציו לייצב את השלטון, דה וילל העביר חוק שקבע כי כהונת הפרלמנט תימשך 7 שנים.
כמו כן הוא נקט במדיניות פיסקלית מאוזנת ולעיתים גם בעודף תקציבי.
כמו כן הוא פעל לממן פרויקטים גדולים כמו שיפוץ נמל דנקרק.
בספטמבר 1824 נפטר לואי השמונה עשר וירש אותו שארל העשירי, שהוכתר בקתדרלת ריימס ב-29 במאי 1825.
ב-1825, בהשפעת הכנסייה, הועבר חוק שעודד הקמת קהילות דתיות וקבע עונש מוות למי שהואשם בחילול הקודש.
דה וילל עשה מאמצים לרכך את נוסח החוק, והוא מעולם לא יושם, למעט במקרה בו אדם אחד נשפט לעבודות פרך לכל החיים על גניבה.
באפריל 1825 הועבר חוק לפיצוי המהגרים שעזבו את המדינה במהלך המהפכה ורכושם הולאם, ובסך הכל סכום הפיצויים עמד על 650 מיליון פרנק.
החל מ-1826 החלה הפופולריות של הרוזן דה וילל לרדת, והלוויות של מנהיגים ליברליים הפכו למפגן מחאה נגד הממשלה.
במקרה אחר, המשמר הלאומי השתתף גם הוא במחאה, מה שהוביל לפירוקו המיידי, והגדיל את הפער בין הממשלה למעמד הביניים העירוני.
כדי לתקן את המצב, ב-1827 רצה להרחיב את הפיקוח על העיתונות ודרש שמאמרים יועברו לאישור הממשלה חמישה ימים לפני פרסומם.
בנובמבר נערכו בחירות חדשות לפרלמנט, ותומכיו של ז'וזף דה וילל איבדו את הרוב, תוך שהליברלים השיגו את ראשות בית הנבחרים.
דה וילל פינה את מקומו לטובת הליברל המתון ז'אן בטיסט דה מרטינק ב-4 בינואר 1828.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, הפסיק לקחת בה עוד חלק פעיל, ואף סירב להצעה להתמנות לראש ממשלת הפיוס.
עם זאת, הוא הוסיף לייעץ לחברי פרלמנט רבים שפנו אליו.
גם לאחר מהפכת יולי ועלייתו לשלטון של לואי פיליפ, הוא נותר נאמן לבית בורבון, והתנגד לכל ניסיון להרחיב את זכות ההצבעה.
ז'וזף דה וילל נפטר ב-13 במרץ 1854 בגיל 80 באחוזתו בטולוז.
ז'וזף דה וילל נישא ב-13 באפריל 1799 למלאני פאנון דבאסן, בתם של מתיישבים עשירים בראוניון, ונולדו להם חמישה ילדים.
ז'וזף חדיד , הוא זמר-יוצר צרפתי.
ז'וזף חדיד למד גיטרה ותופים מגיל שלוש עשרה, ואת שיריו הראשונים הוא כתב בגיל ארבע עשרה.
הוא בחר את שמו האמצעי כשם במה שלו, כהומאז' למוצא המצרי-לבנוני של משפחת אבותיו.
ב-2014 הקליט את אלבום הסולו הראשון שלו בהפקה עצמית, Maison Rock, ממנו מכר 550 עותקים באתר שלו.
ממאי 2015 השתתף בסיור הקולקטיבי של משפחת חדיד, לצד אביו לואי, אחיו מתייה ואחותו אנה.
בסוף 2015 החל את סיבוב הופעות הסולו הראשון שלו, כולל ביקור ב-"Divan du Monde" בנובמבר 2015 וב-"La Maroquinerie" בפברואר 2016.
ז'וזף ורטהיימר (בצרפתית משולבת עם גרמנית: Joseph Wertheimer, 22 במאי 1833 – 27 באפריל 1908) היה רב ובלשן יהודי צרפתי ושווייצרי, הרב הראשי של יהודי ז'נבה ב-1859–1908, פרופסור לפילולוגיה ולבלשנות השוואתית באוניברסיטת ז'נבה.
ז'וזף ורטהיימר נולד ב-1833 בסולץ-או-רן בחבל אלזס בממלכת צרפת כבנם של ז'אק ורטהיימר (1858-1778) ושל ויודית (ז'ודית) לבית גוגנהיים (1858-1793)
מקורה של משפחת ורטהיימר היה באיהרינגן ובברייזאך בדוכסות הגדולה של באדן בגרמניה.
עם זאת שם המשפחה נגזר ככל הנראה מהכפר ורטהיים הנמצא גם כן בחבל באדן.
אברהם ורטהיימר, הסבא רבא של ז'וזף ורטהיימר מצד האב, היה "סופר" של הקהילה היהודית של איהרינגן.
הוא כתב כמה הגדות, מהם שתיים שנכתבו ב-1732 וב-1740 נשמרות באיהרינגן, בעוד השלישית, נמצאת במוזיאון היהודי בלונדון.
אביו של ז'וזף, ז'אק או יאקוב ורטייהמר התיישב ב-1813 ביישוב סולץ כדי לשמש כרב הקהילה המקומית, תפקיד שמילא עד מותו ב־1858.
בגיל 19 התחיל ז'וזף ורטהיימר לימודי רבנות בבית המדרש הרבני של צרפת שפעל אז עדיין במץ.
במקביל למד ורטהיימר ספרות ותאולוגיה בשטרסבורג.
ב-1857 סיים עם תואר דוקטור ותעודת רב.
ב-1859 קהילת יהודי ז'נבה מינתה את הב ז'וזף ורטהיימר כרב ראשי שלה.
הוא היה הראשון שנשא את התואר הזה.
מתוקף תפקידו היה ורטהיימר רב אחראי גם קהילות לוזאן, ביין ואוואנש.
ב-1 ביולי 1859 הוא חנך את בית הכנסת הגדול של ז'נבה.
ורטהיימר הצטייר כאדם פתוח, בקיא מאוד ויוצר תקשורת מצוינת עם הבריות, וזכה להערכה לא רק מצד בני הקהילה אלא גם משאר תושבי העיר.
ב-4 באוגוסט 1865 חנך הרב ורטהיימר גם את בית הכנסת החדש באוואנש, יישוב שבו חיו 217 משפחות יהודיות שהיוו 14% מכלל התושבים.
בינואר 1868 הוא השיג עבור יהודי לוזאן חלקה מיוחדת בבית הקברות של מונטואה, ששירתה גם את יהודי איוורדון-לה-בן
ב-1871 בימי מלחמת פרוסיה-צרפת מילא הרב ורטהיימר תפקיד בולט בסיוע ההומניטרי שארגן עבור הצבא הצרפתי של הגנרל בורבקי שנסוג אז באי סדר מוחלט ומצא מפלט בשווייץ.
בחודשים הראשונים אחרי תבוסת צרפת ואבדן אלזס, עזר ורטהיימר למשפחות יהודיות רבות שלא רצו להישאר תחת שלטון גרמני והתיישבו בשווייץ.
ב-1877 גמלה לו צרפת על עזרתו על ידי הענקת אות לגיון הכבוד.
נודע גם במאמציו לקירוב לבבות בין יהודים לנוצרים.
ב-1873 התמנה ורטהיימר כפרופסור ללשונאות ולבלשנות השוואתית באוניברסיטת ז'נבה.
בתקופת כהונתו כפרופסור נודע גם בעזרה שהעניק לסטודנטים רבים, חלקם יהודים שהגיעו מרוסיה ללימודים בז'נבה וחיו בתנאי מצוקה.
ורטהיימר פנה לנדבנים כמו המשפחות הירש ורוטשילד על מנת להשיג מלגות ועזרה כספית לאותם הצעירים.
באותן השנים התוודע לאישים כמו לנין, גאורגי פלחנוב, חיים ויצמן, מרטין בובר.