tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בונהופר, ועמו דוהנאני, וכן אחיו קלאוס, וגיסו רידיגר שלייכר, הוצאו להורג בתליה בפלוסנבירג ב-9 באפריל 1945, חודש אחד לפני כניעת גרמניה.
תדמיתו של בונהופר בעיני הגרמנים
כיום נחשב בונהופר בגרמניה לקדוש מעונה, והממשלה הגרמנית הודיעה רשמית כי הוא מזוכה מכל אשם.
כנסיות לותרניות בגרמניה ובארצות הברית מציינות את יום מותו ב-9 באפריל.
ספריו "אתיקה" ו"מכתבים" יצאו לאור לאחר מותו.
תאולוגים מגלים עניין במעבר שביצע בונהופר מפציפיזם נוצרי לו הטיף באמצע שנות השלושים, למעורבות בקשר לרציחת היטלר.
בכתביו התאולוגיים הטיף לדיעה כי הכנסייה אינה צריכה להתרכז בהסברת התופעות בעולם או בחיפוש אחר הגאולה, אלא בפעולה מעשית תוך הליכה בעקבותיו של ישו.
הערה סתומה של בונהופר בכתביו באשר ל"נצרות ללא דת" הביאה לתנועה ל"תאולוגיה חילונית" בה מעורבים תאולוגים נוצרים הן מן הזרמים השמרנים והן מן הזרמים הליברלים.
רבים סבורים כי עם מותו איבד העולם אדם שיכול היה להיות הוגה דעות דגול בתחום התאולוגיה.
אי הכרה כחסיד אומות העולם
המשפטן והרב היהודי-אמריקאי סטיבן וייז סבר כי יש להכיר בבונהופר כחסיד אומות העולם.
פעולתו בעניין זה נכשלה, עת החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם של מוסד יד ושם כי בונהופר אינו עונה לקריטריונים לפיהם יש להכיר בחסיד אומות העולם, שכן לא סיכן את נפשו על מנת להציל יהודים, ולא קרא להציל יהודים, וזאת מבלי להמעיט בתכונות המוסריות הנעלות האחרות המיוחסות לו.
בראש הוועדה עמד השופט העליון בדימוס יעקב מלץ.
עתירה לבג"ץ שהגיש וייז על החלטה זו, אליה הצטרפו גורמים מן היהדות הרפורמית ואחרים, נדחתה על ידי בית המשפט העליון ב-1 בינואר 2006, בנימוק כי אל לו לבית המשפט להתערב בהחלטת הוועדה, כל עוד אינה חורגת בצורה קיצונית מן הסביר.
גם בית המשפט העליון הדגיש כי אינו מביע דעה שלילית באשר לבונהופר, אשר קיפח את חייו בשל התנגדותו לנאציזם, אלא רק כי אינו עומד בקריטריונים להחשב כחסיד אומות העולם.
דיטריך (דידריק) האנזן בוקסטהודה (בדנית: Diderich Hansen Buxtehude; 1637 – 9 במאי 1707) היה מלחין, נגן לאוטה ונגן עוגב דני מתקופת הבארוק.
יצירתו הביאה את אסכולת העוגב של צפון גרמניה לשיאה.
בוקסטהודה כתב יצירות ווקאליות וכליות במגוון רחב של סוגות, והשפעתו ניכרת בכתיבתם של מלחינים רבים, ביניהם באך והנדל.
הוא נחשב לאחד המלחינים החשובים ביותר במאה ה-17.
שנת לידתו ומקומה נתונים במחלוקת, אך היום מקובל להניח שנולד בשנת 1637 בהלסינגבורג, אז חלק מדנמרק (כיום חלק משוודיה), ושם עברו עליו שנותיו הראשונות.
בהספד שלו נאמר: "הוא ראה בדנמרק את מולדתו, משם בא למחוז שלנו; הוא חי כ-70 שנה".
אחרים טוענים שנולד באזור הולשטיין (שבתקופה ההיא היה גם הוא תחת שלטון דני).
ויש הטוענים שנולד באולדסלואה שבדוכסות הולשטיין (אף היא חלק מן הממלכה הדנית באותם ימים).
בהמשך חייו שיווה אופי גרמני לשמו הפרטי, ו"דידריק" היה ל"דיטריך".
בוקסטהודה שימש כנגן עוגב בהלסינגבורג בשנים 1657–1658, ובאלסינור (הלסינגר) בשנים 1660–1668. משנת 1668 היה נגן העוגב בכנסיית מריה הקדושה (מריינקירכה) בליבק, שם החליף את פרנץ טונדר, שאת בתו אנה מרגרתה נשא לאישה בשנת הגעתו לליבק.
משרתו בעיר הקיסר החופשית העניקה לו חופש רב בניהול הקריירה המוזיקלית שלו, והאוטונומיה שלו הייתה דוגמה ומופת לקריירות של אמני בארוק כמו הנדל, מאתזון, טלמן ובאך.
בשנת 1673 חידש את הערבים המוזיקליים שיזם קודמו בתפקיד, טונדר.
הערבים המוזיקליים משכו אליהם מוזיקאים רבים, ומסורת זו נמשכה עד שנת 1810. בשנת 1703 נסעו הנדל ומאתזון לליבק כדי לפגוש את בוקסטהודה, שהיה כבר זקן וחיפש לעצמו מחליף.
הוא הציע את משרתו לאחד משניהם, בתנאי שהזוכה במשרה יישא לאישה את בתו הבכורה, אנה מרגרתה.
הנדל ומאתזון דחו את ההצעה ועזבו את ליבק למחרת הגעתם.
בשנת 1705 עשה באך בן העשרים את דרכו ברגל מארנשטדט לליבק – מרחק של יותר מ-400 קילומטרים – ונשאר שם קרוב לשלושה חודשים, כדי לפגוש את נגן העוגב הראשון במעלה של ליבק, לשמוע את נגינתו ו"להבין דבר או שניים על אמנותו."
בוקסטהודה כתב מוזיקה ווקאלית במגוון רחב של סגנונות, ויצירות רבות לעוגב – בעיקר כוראלים ויצירות אחרות מרובות פרקים.
מעט יצירות של מוזיקה קאמרית פרי עטו שרדו עד ימינו, אף כי היצירות היחידות שראו אור בחייו היו 14 סונאטות קאמריות.
רבים מחיבוריו של בוקסטהודה אבדו.
הלבריות לאורטוריות שלו שרדו, אבל מן הפרטיטורות שלהן לא נותר זכר.
האבידה מצערת במיוחד, משום שהאורטוריות הגרמניות שלו שימשו כפי הנראה דגם ליצירות מאוחרות יותר מאת באך וטלמן.
אוסף גוסטף דיבן ומה שמכונה הטבלטורה A373 של ליבק הם שני המקורות החשובים ביותר למוזיקה הווקאלית של בוקסטהודה.
הראשון כולל כמה אוטוגרפים, הן בטבלטורה לעוגב והן בפרטיטורות.
שני האוספים נוצרו כנראה בתקופת חייו של בוקסטהודה ובהסכמתו.
העתקים שנעשו בידי מלחינים שונים הם המקורות היחידים המדויקים ליצירות העוגב: מוזיקה שנכתבה לכוראלים נמצאת בעיקר בהעתקים של יוהאן גוטפריד ולתר, ואילו העתקי התווים של גוטפריד לינדמן ואחרים מתרכזים ביצירות חופשיות.
חשיבות מיוחדת נודעת לכתב יד של יוהאן כריסטוף באך, אחיו הבכור של יוהאן סבסטיאן באך, כיוון שהוא כולל את שלוש יצירות האוסטינטו הידועות ואת הפרלוד והשאקון המפורסם בדו מז'ור, BuxWV 137. אף כי בוקסטהודה עצמו כתב ככל הנראה בטבלטורת עוגב, רוב ההעתקים שבידינו כתובים בתיווי סטנדרטי.
יצירותיו של בוקסטהודה לעוגב כוללות: קנצונות, טוקטות, פרלודים ופוגות, שאקונות ופסאקאליה, וכן יצירות המבוססות על כוראלים, כמו כוראל-פרלוד, כוראל פנטזיה וכוראל-ווריאציות.
19 הפרלודים שלו לעוגב מהווים גרעין מרכזי של יצירתו ונחשבים לתרומתו החשובה ביותר לספרות המוזיקה של המאה ה-17. הפרלודים הם בעלי פרקים, שחלקם אלתורים חופשיים וחלקם קונטרפונקט מחמיר – בדרך כלל פוגה או קטעים הנושאים אופי של פוגה – ובכולם יש שימוש רב בדוושות.
יצירות אלו מייצגות נקודת שיא בהתפתחות הפרלוד הצפון גרמני לעוגב ומה שמכונה "הסגנון הפנטסטי" , ואין ספק שהן השפיעו על כתיבתו של באך, שהפרלודים, הטוקאטות והפוגות שלו לעוגב עושים שימוש תדיר בטכניקות דומות.
הפרלודים שונים זה מזה בסגנון ובמבנה, וקשה למיינם.
הם כוללים בדרך כלל פרק מבוא, פוגה ופרק סיום, אבל לעיתים יש הרחבה של המתכונת הבסיסית הזאת.
הן 137 BuxWV והן BuxWV 148 כוללים שאקון באורך מלא לצד קטעים פוגליים וטוקאטה בפרקים אחרים;BuxWV 141 כולל שתי פוגות, פרקי קונטרפונקט וכתיבה באקורדים בחלקים מסוימים.
חיבורים אחדים הם קטנים יותר בהיקפם.
לדוגמה: BuxWV 144 כולל רק פרלוד אלתורי קצר ואחריו פוגה ארוכה יותר.
בפרטיטורה יכולה להופיע הפרדה ברורה בין הפרקים, או שהם עשויים להימשך זה אחר זה ללא מחיצה (האחד מסתיים והבא מתחיל באותה תיבה עצמה).
המרקם הוא כמעט תמיד בן שלושה קולות לפחות, ויש דוגמאות רבות לפוליפוניה של ארבעה קולות עם פרקים מזדמנים של חמישה קולות (BuxWV 150 מכיל חמישה קולות, ששניים מהם מסורים לדוושה).
הפרלודים מתחילים כמעט תמיד במוטיב יחיד, הנמשך בדרך האימיטאציה תיבה או שתיים.
מכאן ואילך צפוי פיתוח ושכלול של מוטיב זה או חלק ממנו, או של גרעין מלודי קצר העובר מקול לקול בכתיבה פוליפונית בת שלושה או ארבעה קולות, כמו בדוגמה 1:
לעיתים כולל המבוא טרצות או סקסטות מקבילות.
לדוגמה: BuxWV 149 מתחיל בקול יחיד, מתקדם לקונטרפונקט מקביל למשך תשע תיבות ואז גולש אל תוך מרקם מן הסוג המתואר לעיל.
קטעי הביניים (אינטרלודים) האלתוריים, הפרקים החופשיים וקטעי הסיום (פוסטלודים) עושים שימוש במגוון רחב של טכניקות, בכתיבה אימיטאטיבית (או "פוגות" המתפוגגות אל תוך כתיבה הומופונית) ובמשחקי גומלין לא-מוטיביים בין הקולות (ארפג'ים, סגנון אקורדי, תבניות צלילים מעל נקודת עוגב וכו').
לעיתים יש סימוני קצב (קטעי אדג'ו כתובים באקורדים של תווים שלמים או חצאים; קטעי אימיטאציה מתוייגים כויוואצ'ה, אלגרו ועוד).
הכוראלים של בוקסטהודה מתאימים, כמעט כולם, לשלושה טיפוסים אלה: פרלודים כוראליים, פנטזיות כוראליות ווריאציות כוראליות.
הפרלודים הכוראליים הם בדרך כלל קנטוס פירמוס בארבעה קולות לבית אחד של הכוראל; המלודיה מוצגת בגרסה רבת עיטורים ומשוכללת בקול העליון, ושלושת הקולות התחתונים יוצרים קונטרפונקט (לא בהכרח אימיטאטיבי).
להלן דוגמה מתוך הכוראל Ein feste Burg ist unser Gott ("אלוהים צור עוז הוא לנו"), BuxWV 184:
הקנטוס פירמוס העיטורי ביצירות אלה אופייני לאסכולות העוגב של צפון גרמניה.
בניגוד לנוהג זה, יוהאן פכלבל ותלמידיו, נציגי אסכולת העוגב של דרום גרמניה, נהגו להשאיר את מלודיית הכוראל נטולת עיטורים.
הפנטזיות הכוראליות (מונח מודרני) הן יצירות וירטואוזיות גדולות, מחולקות לפרקים, המכסות בית שלם מתוך הטקסט ודומות במידת מה לקונצ'רטי כוראליים באופן טיפולן בטקסט: כל פסוק מתפתח בנפרד ומאפשר הכנסת ניגודים טכניים ורגשיים בין הפרקים באותה יצירה.
כל פרק מגלה קשר ברור לטקסט של השורות המקבילות לו (קטעים כרומטיים להבעת עצב, פוגות מהירות לבטא שמחה וכו').
הן בנויות מ-3 או 4 וריאציות שרק אחת מהן עשויה להשתמש בדוושה.
היצירות שאינן מתאימות לאף אחד משלושת הטיפוסים הללו הן Auf meinen lieben Gott BuxWV 179 שהיא, באופן חריג לאותה תקופה, סוויטת מחול המבוססת על הכוראל, ואלה המבוססות על מזמורי המגניפיקט (BuxWV 203-5) ועל BuxWV 218) Te Deum laudamus), הדומות במבנה שלהן לפנטזיות כוראליות.
שלוש היצירות של בוקסטהודה לבסו אוסטינאטו: שתי שאקונות (BuxWV 159–160) ופסאקאליה ברה מינור (BuxWV 161) מייצגות (יחד עם שש השאקונות לעוגב של פכלבל) חריגה מסגנון השאקונה המסורתי, ומהוות תרומה ראשונה של האסכולה הצפון גרמנית להתפתחות הסוגה.
הן נמנות עם יצירותיו המוכרות ביותר של בוקסטהודה והשפיעו על מלחינים רבים אחריו, ביניהם באך וברהמס.
הפסאקאליה לעוגב של באך מעוצבת על פי הדגם של בוקסטהודה.
יצירות אלה כוללות הרבה פרקים מקושרים, שבהם מספר רב של השהיות צליל מאקורד קודם ליצירת דיסוננס באקורד הבא, משקלים משתנים ואפילו מודולציה אמיתית (שבה תבנית האוסטינאטו עוברת טרנספוזיציה לסולם אחר).
אחדים מן הפרלודים עושים שימוש בדגמי אוסטינאטו.
הפרלוד בדו מז'ור BuxWV 137 נפתח בסולו ממושך ורב הבעה לדוושה ומסתיים בארפג'י, תרוצות סולמות, ושאקונה מלאה ומתוקנת, הבנויה על תבנית אוסטינאטו מורכבת בת שלוש תיבות בדוושה.
הפרלוד בסול מינור BuxWV 148, שתבנית האוסטינאטו שבו לקוחה מן הנושא של אחד הפרקים הנושא אופי פוגאלי, מסתיים גם הוא בשאקון.
פרלוד אחר בסול מינור BuxWV 149 משתמש בתבנית בס חוזרת בפתיחה.
יצירותיו של בוקסטהודה לצ'מבלו כוללות וריאציות וסוויטות.
להרכבים כליים חיבר בוקסטהודה טריו סונאטות לכינור, ויולה דה גמבה וקונטינואו וכן סונאטה לוויולה דה גמבה וקונטינואו.
יצירותיו הקוליות של בוקסטהודה כוללות קנטטות, מוטטים, מיסות, מגניפיקט, קאנונים ועוד.
דייב בארי הבן הוא הומוריסט, סופר ועיתונאי אמריקאי, חתן פרס פוליצר לפרשנות בשנת 1988.
מ-1983 ועד לינואר 2005 פרסם בארי טור קבוע בעיתון ה"מיאמי הראלד" (מיאמי, פלורידה).
הטור התפרסם, בנוסף להראלד, במאות עיתונים נוספים ברחבי העולם, ביניהם "הארץ ו"בלייזר" הישראליים.
בין השנים 1993–1997 שודרה ברשת CBS סדרה בשם "עולמו של דייב", המבוססת על חומרים שכתב.
הסדרה שודרה במשך ארבע עונות, עד שהופסקה.
כיום היא משודרת מפעם לפעם בשידורים חוזרים.
בארי נולד בארמונק, ניו יורק, בה אביו שימש ככומר.
הוא למד בבית-הספר התיכון "פלזנטוויל" (Pleasantville), בו נבחר לליצן הכיתה בשנת 1965. בשנת 1969 הוא השלים תואר ראשון באנגלית בקולג' האוורפורד (Haverford College), מוסד אשר המוטו שלו, לפי בארי, הוא "וואלה?
גם אנחנו לא שמענו עליך".
שם הוא ניגן ב-Federal Duck (הברווז הפדרלי), להקת רוק של תלמידים.
בתור בנו של כומר, התחמק בארי משירות צבאי במלחמת וייטנאם תחת הטענה שהוא מתנגד-מצפונית מסיבות דתיות, אפילו שבריאיון בשנת 2001 עם ה-Fort Worth Star-Telegram הוא הודה בכך שכבר מגיל צעיר החליט שהוא אתאיסט.
בארי החל את דרכו בעיתונאות בעבודה אצל עיתון מקומי בווסט צ'סטר, פנסילבניה, שם הוא כתב על "סדרה של ישיבות עירוניות משעממות למכביר, אשר חלקן נמשכות עד היום הזה".
בשנת 1975 הוא הצטרף לחברת ייעוץ, שם הוא לימד כתיבה אפקטיבית לאנשי עסקים.
בשנות ה-70 התחתן בארי עם אשתו השנייה, בת', ובשנת 1980 נולד להם בן, רוברט.
הזוג התגרשו באמצע שנות ה-90.
בשנת 1983 הוצע לבארי תפקיד במיאמי הראלד ובעקבות זאת הוא עבר לגור בפרוורי מיאמי.
בשנת 1988 הוא זכה בפרס פוליצר לפרשנות "בזכות השימוש שלו, האפקטיבי באופן עקבי, בהומור ככלי להצגת תובנות רעננות על עניינים רציניים".
בשנת 1992 הקים בארי עם מספר סופרים אחרים להקת רוק בשם The Rock Bottom Remainders (שאריות התחתית) למטרות צדקה.
בתקופות שונות נמנו בין חברי הלהקה אמי טאן, ברברה קינגסלובר, סטיבן קינג ומאט גריינינג.
הניגון של הלהקה הוגדר על ידי בארי כ"לא איכותי, אך מאוד קולני".
בשנת 1996 נשא בארי לאישה את מישל קאופמן, כתבת ספורט יהודיה שעבדה איתו במיאמי הראלד.
בשנת 2000 נולדה להם בת, סופי.
ב-20 באוקטובר 2004 הכריז בארי שייקח הפסקה מכתיבת טוריו השבועיים עד להודעה חדשה, ושימשיך להקדיש מזמנו לכתיבת ספרי הומור וספרי ילדים.
רוב היצירה של בארי מורכב מטוריו ההומוריסטיים שכתב כל שבוע במיאמי הראלד בשנים 2005-1983, ומספריו - רובם רבי מכר - שהיו קבצים של טורים אלה.
בנוסף כתב בארי ספרים הומוריסטיים על נושאים מוגדרים כגון כושר, נישואין וכו', ושני רומנים הומוריסטיים.
הוא כתב גם מספר קטעים רציניים, שהבולטים מתוכם הם פרק על הירושימה ב"גדול ביפן" וטור שעסק בתאונת אופניים של בנו רוברט.
"פיטר ולוכדי הכוכבים" (Peter and the Starcatchers) יחד עם רידלי פירסון
"פיטר ושודדי הצללים" (Peter and the Shadow Thieves) יחד עם רידלי פירסון
"פיטר וחרב הרחמים" (Peter and the Sword of Mercy) יחד עם רידלי פירסון
סרטים וסדרות טלוויזיה שהתבססו על יצירותיו
"עולמו של דייב" (Dave's World), שודר ברשת CBS בשנים 1997-1993
בארי מושך אחריו קהל קוראים עצום בעזרת סגנון כתיבה ישיר, פשוט אך לא עממי.
להלן חלק מהיסודות המאפיינים את כתיבתו.
התייחסות לתקריות ולתופעות אמיתיות בעלות פוטנציאל להומור, כגון אסלות מתפוצצות, כנקודת מוצא לטור.
בארי נעזר רבות למטרה זו בצבא של "קוראים ערניים" השולחים לו פריטים רלוונטיים מהעיתונאות.
שימוש בביטוי החוזר "אני לא ממציא את זה" בהתייחסויות שלעיל, כדי להבדיל אותן מרוב כתיבתו, "שאינה מכילה באמת מידע אמיתי".
הסבת תשומת לב לכך שצירופי מילים רבים המופיעים אגב אורחא בכתיבתו, כגון "סנאיים עם כלבת" יהיו שם טוב ללהקת רוק.
זלזול עצמי באמצעות הזכרה חוזרת ונשנית שהוא עוסק בעיקר ב"בדיחות על מוחטות", וזאת למרות שבדיחות כאלו מופיעות בכתיבתו לעיתים נדירות, אם בכלל.
המצאת סיסמאות לאישים ולארגונים שונים המוזכרים בספריו ובטוריו.
ציון אנגרמות משפילות לשמותיהם של אישים שהוא מזכיר.
בכתיבתו, בארי אינו נוקט בדרך כלל עמדות בנושאים פוליטיים, אולם הוא מבקר רבות את מה שהוא רואה כהוצאות כספיות מופרזות וכפעילויות חסרות תכלית (כגון יצירה בחוק של "חרק מדינתי רשמי") על ידי ממשלות ארצות הברית ברמה הפדרלית, המדינתית והעירונית.
אכן, בארי תיאר בראיונות את השקפתו הפוליטית כחירותנית.
בארי אמר על העצרת הכללית של האו"ם שחלק עיקרי מהפעילות שלה הוא "לגנות את ישראל על כל דבר, ובכלל זה כתמי שמש".
דייוויד מייקל "דייב" באוטיסטה ג'וניור , הידוע יותר בשם הבמה בטיסטה, הוא שחקן קולנוע ומתאבק עבר אמריקאי ב-WWE.
ידוע בעיקר בזכות כוחו הפיזי הרב וממדיו הגדולים.
זכה באליפות העולם במשקל כבד (2005) והפך לאחת הדמויות המרכזיות ב-WWE.
באוטיסטה נולד ב-18 בינואר 1969 בוושינגטון די.סי., בנם של דונה ריי (לבית מאלינס) והספר דייוויד מייקל באוטיסטה.
אמו ממוצא יווני, ואביו נולד להורים מהגרים מהפיליפינים.
סבו מצד אביו שירת בצבא הפיליפיני, עבד כנהג מונית וספר, ועסק בעבודות מזדמנות כדי לפרנס את המשפחה.
אמו של באוטיסטה יצאה מהארון כלסבית בשלב מאוחר יותר בחייה.
באוטיסטה סיפר כי גדל בעוני קשה ונחשף לפשיעה אלימה כבר בגיל צעיר.
לפני שמלאו לו תשע, נמצאו שתי גופות על המדשאה שליד ביתו וגופה נוספת בסמוך.
בגיל 13 כבר החל לגנוב מכוניות, ובגיל 17 ניתק קשר עם הוריו והחל לחיות לבדו.
עם זאת, ציין: "אני גאה בהוריי.
הם אנשים טובים, ישרים ועובדים קשה.
הם לימדו אותי ערכי עבודה קשה".
הוא עבד כברמן ומאבטח במועדוני לילה, עד שנעצר בעקבות קטטה שבה נפצעו שני לקוחות, אחד מהם איבד את הכרתו.
לאחר משפט, נגזר עליו עונש של שנת מאסר על תנאי.
בהמשך עבד כמציל, ולאחר מכן החליט לפנות לקריירה בפיתוח גוף – תחום שלדבריו "הציל את חייו".
בגיל 30, לאחר התמוטטות רגשית שנגרמה מהבושה שבבקשת הלוואה מעמית לעבודה כדי לקנות מתנות חג לילדיו, הבין את הפוטנציאל הכלכלי שבקריירת היאבקות מקצועית – והחליט להיכנס לתחום.
בטיסטה ערך את הופעת הבכורה שלו בהיאבקות בארגון OVW, בשנת 2000. הוא הופיע בשם "הענק" ודמותו הייתה ידועה בכינוי "שומר השערים של הגיהנום".
בטיסטה בלט בזכות גודלו הפיזי וכוחו הרב.
למרות היותו טירון, דמותו של בטיסטה התבלטה ושובצה למופעי בידור עם המתאבקים המובילים בארגון.
דמותו של בטיסטה אף החזיקה בתואר האליפות של הארגון.
הופעת הבכורה של בטיסטה בארגון ה-WWE הייתה ב-9 במאי 2002 בתוכנית סמאקדאון בשם "הגבאי בטיסטה".
הוא בעיקר הִצְטָוֵּת עם דיבון באותה תקופה, ובמיוחד מול רנדי אורטון.
בטיסטה הפסיד בפעם הראשונה לריקישי לאחר שדיבון הכה אותו בטעות.
במשך כמה שבועות הזוג התווכח עד שבטיסטה בגד בדיבון.
לאחר מכן, עבר לתוכנית Raw ואז הוחל לקרוא לו בשמו האמיתי, דייב בטיסטה (או פשוט "בטיסטה").
באותה תקופה הוא התחיל לשתף פעולה עם ריק פלייר והתחיל יריבות עם קיין, אותו ניצח באירוע "ארמגדון".
בינואר 2003, בטיסטה הצטרף לטריפל H, ריק פלייר ורנדי אורטון וביחד הם יצרו את הקבוצה "אבולוציה", אך באותו זמן בטיסטה קרע את שריר הזרוע התלת-ראשי שלו ודבר זה חייב אותו לצאת לתקופת החלמה.
לאחר תקופת החלמה בת 8 חודשים, בטיסטה חזר ב-20 באוקטובר בפרק של Raw, שם התערב במהלך קרב בין גולדברג לשון מייקלס, ואז שבר לגולדברג את העקב עם כיסא.
לאחר מכן, חבריו של בטיסטה ל"אבולוציה" באו והעניקו לו 100,000 דולר על כך שפצע את גולדברג.
ב-10 בנובמבר, גולדברג ניצח את בטיסטה בפסילה לאחר התערבות של טריפל H.
באירוע "ארמגדון", בטיסטה השתתף בשני קרבות: בראשון הוא הפסיד לשון מייקלס, אך בשני ניצח, יחד עם ריק פלייר, בקרב זוגות מרובה משתתפים כדי לזכות בתוארי הזוגות.
באותו הערב, אורטון גם זכה באליפות הבין יבשתית וטריפל H זכה באליפות העולם במשקל כבד, כך שאבולוציה החזיקה בכל התארים החשובים של התוכנית.
בטיסטה ופלייר המשיכו להחזיק בתארים עד 16 בפברואר שם הפסידו אותם לבוקר טי ורוב ואן דאם.
הם זכו בתואר שוב והחזיקו בו לתקופה קצרה.
באירוע "סדרת ההישרדות", טריפל H, בטיסטה, אדג' וסניצקי הובסו בידי מייבן, כריס ג'ריקו, כריס בנואה ורנדי אורטון, ולפי תנאי הקרב, כל אחד מחברי הצוות המנצח היה יכול לשלוט בתוכנית Raw ליום.
מערכת היחסים בין בטיסטה לטריפל H התחילה להתערער.
לאחר הפסד לג'ריקו, טריפל H צחק על באטיסטה והעליב אותו.
באותו יום טריפל H נמצא מעולף מאחורי הקלעים, ולפי דבריו של פלייר, בטיסטה תקף אותו.
אך מאוחר יותר התברר כי טריפל H ובטיסטה העמידו פנים כדי למנוע מטריפל H להילחם בקרב מאוחר יותר.
במהלך השבועות הבאים, האהדה לבטיסטה החלה לגדול והוא התחיל להתעמת יותר עם דמויות "רעות".
אך הוא המשיך לעזור לטריפל H.
כששנת 2005 החלה, טריפל H חשש שבטיסטה ייקח ממנו את תואר העולם, והציע לבטיסטה לא להיכנס לקרב הרויאל ראמבל, שהזוכה בו יכול לקבל קרב על תואר העולם, ובמקום זאת יתרכז בלעזור לטריפל H להגן על תארו.
בטיסטה נכנס למרות הכל ואף ניצח וקיבל זכות לקרב על תואר העולם ברסלמניה 21. לבטיסטה ניתנה הבחירה: להילחם מול טריפל H על תואר העולם או מול אלוף ה-WWE, ג'ון "בראדשו" לייפילד (JBL).
טריפל H הציע לבטיסטה לאתגר את לייפילד כדי שהקבוצה שלהם תוכל "לשלוט בארגון".
במהלך אותו זמן, בטיסטה כמעט נדרס מהלימוזינה של JBL.
בטיסטה התעמת עם JBL בכמה מקרים ו-JBL הכחיש שהוא נהג בלימוזינה.
בטיסטה שמע שיחה בין ריק פלייר וטריפל H, וגילה שהם ביימו את הדריסה כדי שבטיסטה לא ילחם מול טריפל H.
בטיסטה העמיד פנים שהוא כן עובר לסמאקדאון, כשהוא מסמל לחבריו באגודל מורם שהוא עובר לשם, אך אז בטיסטה הפך את האגודל שלו כלפי מטה, תקף את פלייר ואת טריפל H והעביר את טריפל H דרך שולחן, ואז הכריז שהוא ילחם מול טריפל H, וכך הפך לדמות "טובה".
בטיסטה זכה באליפות העולם מטריפל H ב-3 באפריל 2005 ברסלמניה 21. באטיסטה גם הגן על תארו בקרב חוזר מול טריפל H באירוע באקלאש.
לאחר שהגן על תוארו מול אדג', ריק פלייר וטריפל H תקפו את בטיסטה כשטריפל H מאתגר אותו לקרב "גיהנום בכלוב" על התואר באירוע "נקמה".
בטיסטה אכן ניצח את טריפל H ושמר על התואר, ובכך נהיה המתאבק הראשון שניצח אותו בסוג הקרב הזה.
דמותו של בטיסטה עברה לתוכנית סמאקדאון ב-30 ביוני.
בטיסטה החל במהרה יריבות מול JBL .JBL ניצח את בטיסטה בפסילה באירוע "המסיבה האמריקנית הגדולה" לאחר שבטיסטה השתמש בכיסא ברזל על JBL.
ב"סאמרסלאם" הוא ניצח את JBL בקרב ללא חוקים, ולאחר מכן ניצח אותו בקרב רצועה בסמאקדאון.
בטיסטה צוות עם המתאבק אדי גאררו והשניים הוצגו כחברים טובים שעזרו זה לזה, אף על פי שנאמנותו של גאררו הוטלה בספק.
בטיסטה ניצח אותו באירוע "ללא רחמים".
לאחר שבטיסטה סבל מקרע בשריר הגב שלו בנובמבר, הוכרז שילחם בקרב על התואר מול אדי גאררו ורנדי אורטון כעבור שבוע, כשהתוכניות היו שגאררו יזכה בתואר ובאטיסטה יצא לחופשת החלמה.
אך גאררו נפטר ביום של הקרב, ודמותו של בטיסטה הספידה אותו.
בטיסטה הוביל את צוות סמאקדאון לניצחון על צוות Raw ב"סדרת ההישרדות" 2005. במהלך התוכניות לפני הקרב, כדי להסביר את פציעתו של בטיסטה, קיין והביג שואו תקפו אותו.
לאחר שעזר לדמותו של ריי מיסטריו, שגם הנציח את גאררו, מול ביג שואו וקיין, הוכרז ששני הצוותים יפגשו בארמגדון.
ממש לפני הקרב, בטיסטה ומיסטריו ניצחו את "MNM" וזכו בתוארי הזוגות.
הקרב שלהם מול ביג שואו וקיין הפך לקרב של אלופי זוגות מול אלופי זוגות.
כעבור שבועיים, הם הפסידו את התארים בחזרה ל-MNM לאחר שמארק הנרי תקף את בטיסטה.
כעבור שבוע, שני הצוותים נפגשו שוב בקרב כלוב ברזל, שם הנרי שוב תקף את בטיסטה וגרם להפסד שלו ושל מיסטריו.
כעבור 3 ימים, ב-9 בינואר, הוכרז שבטיסטה שוב קרע את השריר התלת ראשי.
ב-13 בינואר, הוא ויתר על תואר העולם למשקל כבד.
בטיסטה החזיק בתואר 282 ימים, יותר מ-280 הימים שהחזיק בו טריפל H.
לפיכך בטיסטה שבר את השיא של כל מתאבק אחר שהחזיק בתואר זה.
בטיסטה הופיע בכמה אירועים, כשהיה פצוע, ובכולם אמר שהוא מתכוון לזכות בתואר שוב.
באטיסטה חזר ב-7 ביולי ומיד איתגר את מארק הנרי לקרב.
בטיסטה גם ניצח, יחד עם ריי מיסטריו ובובי לאשלי, את בוקר טי, פינלי ומארק הנרי.
הנרי נפצע בקרב זה וכך הקרב ביניהם נדחה.
מכיוון שהקרב בינו ובין הנרי ב"מסיבה האמריקנית הגדולה", בו המנצח מקבל קרב על התואר, בוטל, בטיסטה איתגר כל מתאבק להילחם מולו.
בטיסטה הפסיד בקרב זה בפסילה.
לאחר מכן הפסיד לקנדי עוד קרב בספירת חוץ ובסוף ניצח אותו בהצמדה.
באותו הזמן, בטיסטה ניסה לזכות שוב בתואר העולם, והוא התחיל יריבות עם המלך בוקר.
בטיסטה זכה בקרב ביניהם ב"סאמרסלאם" בפסילה, אך לא בתואר.
כעבור כמה שבועות בסמאקדאון, בטיסטה שוב הפסיד לבוקר לאחר שבוקר קיבל עזרה מכמה מתאבקים אחרים.
בטיסטה המשיך להילחם מול בוקר ולבסוף ניצח אותו ב"סדרת ההישרדות", שנערכה, באופן אירוני, במקום בו הוא ויתר על התואר בינואר.
ברסלמניה 23, בטיסטה הפסיד את התואר לקברן.
הם המשיכו להילחם על התואר, ולאחר קרב שהסתיים בתיקו, הם נלחמו בקרב כלוב ברזל שגם הסתיים בתיקו.
לאחר קרב הכלוב, אדג' זכה בתואר העולמי מהקברן.
בטיסטה נלחם מול אדג' על התואר ב"יום הדין", ב"לילה חד פעמי" (בקרב כלוב) וב"ליל האלופים", אך הפסיד.
ההפסד בקרב השלישי מנע מבטיסטה לקבל קרב על התואר כל עוד אדג' הוא אלוף.
בטיסטה היה אמור להילחם מול קאלי הגדול במסיבה האמריקנית הגדולה, אך תוכניות אלה השתנו שבוע לפני הקרב: אדג' ויתר על תארו.
נערך קרב גדול על התואר באותו יום שם קאלי זכה בתואר לאחר שהוא מדיח את בטיסטה ואת קיין, שהיה אמור לקבל קרב על התואר.
כעבור יומיים, בטיסטה וקיין הפסידו לקאלי בקרב על התואר.
בטיסטה ניצח את קאלי בפסילה ב"סאמרסלאם" ובאירוע "בלתי נסלח", ניצח את קאלי ואת ריי מיסטריו וזכה בתואר בפעם השלישית.
כעבור חודש הוא ניצח את קאלי והגן על תארו.
לאחר חזרתו של הקברן, בטיסטה איתגר אותו לקרב וניצח את אותו ב"סייבר סאנדיי".
ב"סדרת ההישרדות", הם נלחמו בקרב "גיהנום בכלוב" שם בטיסטה ניצח כתוצאה מהתערבות של אדג' החוזר.
ב"ארמגדון", אדג' ניצח את הקברן ואת בטיסטה וזכה בתואר.
בטיסטה המשיך לנסות לקבל קרב על התואר, כשהוא נלחם ברויאל ראמבל ובקרב "תא ההדחות" כדי לקבל קרב על התואר.
ברסלמניה 24, הוא ניצח את אומאגה.
לאחר ששון מייקלס הפריש את ריק פלייר באותו אירוע, ולאחר שבדראפט 2008 של הארגון, נקבע שבטיסטה יעבור לתוכנית Raw, בטיסטה החל יריבות מול מייקלס, כשהוא מפסיד לו בבאקלאש בקרב בו כריס ג'ריקו היה השופט.
לאחר מכן בטיסטה ניצח את מייקלס בקרב אלונקה.
בטיסטה זכה באליפות הזוגות יחד עם ג'ון סינה, אך הם הפסידו את התארים חזרה לקודי רודס ולטד דיביאסי הבן כעבור שבוע.
ב"סאמרסלאם", בטיסטה ניצח את סינה.
ב-26 באוקטובר, בטיסטה זכה בתואר העולמי הרביעי שלו כשניצח את כריס ג'ריקו בקרב שבו סטיב אוסטין שפט.
אך כעבור 8 ימים, הוא הפסיד לג'ריקו את התואר בקרב כלוב.
לאחר מכן בטיסטה החל יריבות מול רנדי אורטון.
הצוות שלו (שכלל את CM פאנק, קופי קינגסטון, מאט הארדי ו-R טרות') הובס ב"סדרת ההישרדות" בידי הצוות של אורטון (שכלל את אורטון עצמו, קודי רודס, שלטון בנג'מין, מארק הנרי ואת ויליאם ריגל).
כעבור חודש, ב"ארמגדון", בטיסטה ניצח את אורטון.
למחרת היום, במהלך קרב, אורטון בעט לבטיסטה בראש, דבר ש"פצע" אותו.
בטיסטה חזר ב-6 באפריל והציל את טריפל H, שיין מקמהן ווינס מקמהן מרנדי אורטון, קודי רודס וטד דיביאסי הבן.
וינס מקמהן הכריז שבטיסטה, שיין מקמהן וטריפל H ילחמו בבאקלאש מול אורטון, רודס ודיביאסי, בקרב שבו אם הצוות של אורטון ינצח, הוא יזכה בתואר ה-WWE.
למחרת היום, בטיסטה ניצח את ביג שואו וקיבל קרב על התואר מול אורטון ב"יום הדין".
הוא הפסיד לו, אבל זכה בתואר ה-WWE כעבור חודש בקרב כלוב.
למחרת היום בטיסטה הוכרח לפנות את תארו כי הצוות של אורטון פצע אותו.
בתוכנית Raw של ה-14 בספטמבר, בטיסטה הגיע לזירה ואמר שיש לו הודעה שתשפיע על הקריירה שלו.
אורטון יצא אל הזירה והניח שבטיסטה מתכוון לפרוש, אך בטיסטה אז הוריד את הגבס מידו ותקף את אורטון, ואז הכריז שהוא עובר לסמאקדאון.
מאוחר יותר באותו לילה, הוא ניצח את אורטון.
בטיסטה ניצח את כריס ג'ריקו בחזרתו לסמאקדאון וכעבור שבוע ניצח את שותפו של ג'ריקו, הביג שואו.
בטיסטה הכריז שהוא וריי מיסטריו החוזר ילחמו מול ביג שואו וג'ריקו על תוארי הזוגות.
לאחר שקיבל קרב על תואר העולם למשקל כבד, בקרב שכלל גם את סי.
פאנק, מיסטריו והקברן, ולאחר שהפסיד בקרב, באטיסטה תקף את מיסטריו והפך, בפעם הראשונה מזה 5 שנים, לדמות "רעה".
בטיסטה נלחם מול הקברן על התואר בדצמבר, אך הפסיד בקרב.
אז בטיסטה עזר לווינס מקמהן ביריבותו עם ברט הארט.
ג'ון סינה ניסה לעזור להארט, אך בטיסטה תקף אותו.
באירוע "תא ההדחות", כתגמול על כך שעזר לו, וינס מקמהן הרשה לבטיסטה להילחם מול ג'ון סינה על אליפות ה-WWE מיד לאחר שג'ון סינה זכה בתואר בקרב תא ההדחות.
בטיסטה זכה בקרב, בתואר, ולכן עבר שוב ל-Raw.
ברסלמניה 26 הוא הפסיד את התואר, לאחר 35 ימים, לג'ון סינה.
כעבור חודש, בטיסטה שוב נלחם מול סינה בקרב "האחרון שעומד", אך הפסיד לאחר שסינה קשר את רגליו לעמוד הזירה עם נייר דבק.
כעבור עוד חודש, בטיסטה נלחם מול סינה בקרב "אני נכנע".
ג'ון סינה ניצח את בטיסטה ולאחר סינה זרק את בטיסטה ממכונית.
ביום למחרת בטיסטה הודיע על פרישתו.
ב-20 בינואר 2014, חזר בטיסטה ל-WWE לאחר כמעט 4 שנים.
בערב חזרתו בתוכנית Raw, בטיסטה התייצב מול אלוף ה-WWE העולמי במשקל כבד, רנדי אורטון ואמר כי הוא חזר בשביל האליפויות וזה לא משנה אם האלוף הוא אורטון או ג'ון סינה, הוא חזר בשביל לזכות בהן.
בנוסף לכך, הוא הודיע שהוא ישתתף בקרב הרויאל ראמבל.
באותו ערב, בטיסטה תקף את אלברטו דל ריו וביצע עליו את מהלכי הסיום שלו.
חודשים ספורים לאחר מכן הודיע על פרישתו מהארגון.
ב-16 באוקטובר 2019 עשה חזרה לWWE כחלק מחגיגות סמאקדאון 1000, שבסופה הגיעה לקרב הפרישה שלו נגד טריפל אייץ' ברסלמניה 35 שבו הפסיד ליריבו.
לאחר הקרב בטיסטה העלה פוסט לרשתות החברתיות שבו הוא כתב שהוא רשמית פורש מהארגון והודה לקהל ולארגון על כל הקריירה שלו.
בטיסטה הופיע במספר סדרות טלוויזיה הן כדמותו האמיתית והן כדמותו מהיאבקות.
הוא התארח בפרק השמיני של העונה השישית של הסדרה סמולוויל, בתפקיד אלדר – חייזר שברח מאזור הפנטום וניזון מעצמות בני אדם.
ביוני 2009, הופיע בתפקיד עצמו באופרת הסבון האוסטרלית שכנים שכנים.
בשנת 2010 שיחק בפרק בסדרה צ'אק, וכן עשה הופעת קמע בסרט Relative Strangers.
באותה שנה כיכב גם בסרט הפעולה Wrong Side of Town.
בשנת 2012 הופיע בתפקיד הנבל "Brass Body" בסרט "The Man with the Iron Fists" מבית יוניברסל.
בטיסטה גילם את דראקס המשמיד בסרט שומרי הגלקסיה (2014) מבית מארוול, שהיה להצלחה מסחרית וביקורתית.
בהמשך גילם את "מר הינקס" בסרט ספקטר (2015) מסדרת ג'יימס בונד, ואת "טונג פה" בריבוט של סרט הקראטה הקלאסי קיקבוקסר.
תפקידו המשני בסרט בלייד ראנר 2049 (2017) זכה לשבחי הביקורת.
הוא שב לגלם את דראקס בסרטים שומרי הגלקסיה: חלק 2 (2017), הנוקמים: מלחמת האינסוף (2018) ו-הנוקמים: סוף המשחק (2019).
בשנת 2018 בטיסטה הביע, יחד עם חבריו לצוות השחקנים, תמיכה פומבית בבמאי ג'יימס גאן לאחר שזה פוטר ממארוול בעקבות ציוצים ישנים שהתפרשו כבדיחות על פדופיליה ואונס.
בטיסטה כינה את הפיטורין "מגעילים" והצהיר כי ידרוש להחליפו אם לא ישתמשו בתסריט של גאן לסרט שומרי הגלקסיה: חלק 3. במרץ 2019 הוחזר גאן לבימוי הסרט.
במאי 2021 אישר בטיסטה כי הסרט השלישי יהיה הופעתו האחרונה כדראקס.
בהמשך כיכב בטיסטה בסרט צבא המתים (2021), וכן גילם תפקיד נבל בסרט חולית (2021), שזכה להצלחה ביקורתית ומסחרית.
בשנת 2022 הופיע בסרט רצח כתוב היטב: תעלומה יוונית בתפקיד דיוק, וב-2023 כיכב במותחן האימה דפיקה בדלת בבימויו של מ.
בשנת 2025 השתתף בסרט הפנטזיה-הרפתקאות "In the Lost Lands" .
בטיסטה הופיע על שער מגזין "Flex" באפריל 2005 ועל שער "Muscle & Fitness" בספטמבר 2008. בינואר 2007 הופיע בתוכנית "Extreme Makeover: Home Edition" יחד עם ג'ון סינה ואשלי מסארו כנציג WWE.
לפי רשימות אספנים, בשנות ה-2000 וה-2010 יוצרו לבאוטיסטה 171 דמויות אקשן, רבות מהן על ידי חברת Jakks Pacific.
בראיון בשנת 2007 בתוכנית MTV Cribs סיפר כי ניסה לאסוף את כל הדמויות, אך ויתר משום שהיו רבות מדי.
ב-16 באוקטובר 2007 יצא לאור ספר האוטוביוגרפיה שלו "Batista Unleashed".
לדבריו, ביקש לספר את סיפורו "בכנות מוחלטת", וציין כי תהליך האישור מול עורכי הדין של ההוצאה, WWE ועורכי דינו היה מורכב.
בספר הוזכר המתאבק כריס בנואה, שרצח את אשתו ולאחר מכן התאבד, ובטיסטה אמר: "אהבתי אותו.
אני מתעב את מה שעשה, אבל זה לא מוחק אותו מחיי.
נלחמתי שישאירו אותו בספר ואני שמח על כך".
בטיסטה דיבר על מערכת היחסים עם גרושתו אנג'י, שלדבריו השתפרה לאחר שקראה את הספר והבינה אותו לעומק.
בשנת 2010 הוביל קמפיין התרמה למלחמה בסרטן השחלות בעקבות מחלתה של אנג'י.
בנובמבר 2007 הופיע בטיסטה בתוכנית Family Feud לצד מתאבקי WWE נוספים, ובספטמבר 2008 שימש כשופט בתוכנית Iron Chef America.
עוד באותה שנה ייצג את WWE בכנס המפלגה הדמוקרטית האמריקנית, בניסיון לעודד הצבעה בבחירות לנשיאות.
הופיע גם בפרק של MTV Cribs שבו הציג את ביתו ומכוניותיו.
ב-20 באוקטובר 2009 יצא ה-DVD הביוגרפי הראשון שלו "Batista: I Walk Alone", וביוני 2014 יצא DVD נוסף – "The Animal Unleashed", שתיעד את עזיבתו מ-WWE בשנת 2010 ואת חזרתו בשנת 2014.
בטיסטה נישא לראשונה לגלנדה בשנת 1990, ולשניים נולדו שתי בנות – קיילני (נולדה ב-1990) ואתנה (נולדה ב-1992).
הם התגרשו ב-1998. באותה שנה נישא בשנית, לאנג'י, ונולד להם בן בשם אוליבר.
השניים התגרשו בשנת 2006. עוד לפני גיל 40, הפך בטיסטה לסב לשני נכדים דרך בתו קיילני.
באוקטובר 2015 נישא לרקדנית העמוד התחרותית שרה ג'ייד, אך בני הזוג נפרדו בתחילת 2019.
על גופו קעקועים רבים, ביניהם דרקון גדול על גבו, כיתוב בקאנג'י על זרועו השמאלית העליונה שפירושו "אנג'ל" ("מלאך", בתרגום לעברית), כהוקרה לגרושתו אנג'י, עיצוב ייחודי על זרועו הימנית, ושמש קטנה סביב הטבור.
על זרועו קיים קעקוע נוסף עם דגלי יוון והפיליפינים, כמחווה למוצאו.
במהלך פציעה בשנת 2009, הוסיף קעקועים שבטיים על שתי זרועותיו ואת הכיתוב "DC soldier" על זרועו הימנית.
בעבר היה לו קעקוע של מטאור כסמל למני פאקיאו, אך הסיר אותו לאחר שפאקיאו השמיע התבטאויות הומופוביות, והחליף אותו בעיצוב של גולגולת סוכר .
מאז 2010 עבר לתזונה כמעט צמחונית-פסקטריאנית, וב-2021 הצהיר על כוונתו לעבור לטבעונות מלאה.
בטיסטה סובל מאסתמה, ובעבר הסתיר משאפים בזירות ההיאבקות למקרה חירום.
בילדותו אהד את ניו יורק יאנקיז, אך בבגרותו עבר לתמוך בוושינגטון נשיונאלס, הקבוצה המקומית הקרובה לבית ילדותו.
בפוליטיקה, תמך בסנאטור ברני סנדרס בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-2020, ובהמשך הביע תמיכה בג'ו ביידן ואף השתתף בקמפיין שלו.
בשנת 2024 הביע תמיכה בסגנית הנשיא והמועמדת לנשיאות קמלה האריס, ואף הופיע בסרטון סאטירי בתוכנית Jimmy Kimmel Live!
שנהסדרהתפקידהערות2006סמולווילאלדרפרק: "Static"2007שיפוץ קיצוני: מהדורת ביתעצמופרק: משפחת נויולה2009Head Caseעצמופרק: "All About Steve"שכנים (Neighbours)עצמופרק: 1.57192010צ'אקטי.
שנהכותר המשחקתפקיד/הערה2003WWE WrestleMania XIXהופעת בכורה במשחק וידאוWWE Raw 2WWE SmackDown!
דיטריך פישר-דיסקאו היה זמר בריטון, מנצח, מורה, מדריך מוזיקלי וקריין גרמני אשר נחשב, לדעתם של רבים, לזמר הליד (השיר האמנותי) הטוב ביותר בדורו.
הוא היה ידוע בשליטתו הרבה בקולו אשר ניחן בצבעים רבים, ברגישותו לניואנסים, בפרשנות עמוקה ליצירות המבוצעות ובדיקציה מעולה.
פישר-דיסקאו היה אחד הפורים ביותר מבין המוזיקאים המבצעים ואולי הפורה ביותר בקרב הזמרים; במהלך חמישים שנות פעילותו כזמר (1942-1992), ביצע והקליט תפקידים רבים מאוד באופרות, אורטוריות, יצירות דתיות שונות (פסיונים, מיסות, רקוויאמים), לידר ויצירות סימפוניות בעלות תפקיד קולי.
פישר-דיסקאו נולד בברלין בשנת 1925. הוא החל לשיר כבר כילד, וקיבל לראשונה הכשרה קולית בגיל 16.
לאחר שנת לימודים בקונסרבטוריון של ברלין, גויס בשנת 1943 לוורמאכט ונשלח לחזית המזרחית.
אחיו הנכה, מרטין, נרצח על ידי הנאצים.
בשנת 1945 נפל בשבי האמריקני באיטליה.
את הופעותיו הראשונות ערך במחנה השבויים.
נלקח בשבי האיטלקי כאסיר מלחמה.
ב-1947 חזר מהשבי באיטליה לגרמניה, שם התחיל את קריירת השירה בעיר באדנוויילר כמחליף-ברגע-האחרון לבריטון שלא יכול להגיע ב"רקוויאם הגרמני" מאת ברהמס.
בסתיו של אותה השנה נתן רסיטל לידר בלייפציג וזמן קצר לאחר מכן קונצרט ראשון מוצלח בברלין.
ב-1948, בהיותו סטודנט שירה אצל הרמן וייסנבורן, נתן קונצרט בו שר את מחזור השירים מסע החורף מאת פרנץ שוברט.
באותה שנה הועסק פישר-דיסקאו לראשונה על ידי האופרה של ברלין, שם פצח בקריירה אופראית בתפקיד רודריגו, המרקיז מפוזה באופרה דון קרלו (נקראת גם דון קארלוס בגרסה הצרפתית) מאת ורדי, תחת שרביטו של המנצח ההונגרי הידוע פרנץ פריצ'אי.
בהמשך, הופיע גם בבתי האופרה של וינה וּמינכן.
אחרי 1949 ערך סיבובי הופעות באנגליה, בהולנד, בשווייץ, בצרפת ובאיטליה.
ב-1951 הופיע לראשונה בפסטיבל זלצבורג ב"שירי השוליה הנודד" מאת מאהלר, בניצוח וילהלם פורטוונגלר.
הוא הופיע דרך קבע בפסטיבל בַּיירוֹיְת בין השנים 1954 ו-1961, וּבפסטיבל זלצבורג מ-1956 עד תחילת שנות ה-70.
כזמר אופרה, הופיע פישר-דיסקאו בעיקר בברלין וּבבית האופרה הלאומי הבווארי במינכן.
כמו כן נתן הופעות אורח באופרה הלאומית בווינה, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, באופרה הלאומית בהמבורג, ביפן ובתיאטרון המלך באדינבורו, כחלק מפסטיבל אדינבורו.
סיבוב ההופעות הראשון שלו בארצות הברית היה בשנת 1955. ב-1964 נתן רסיטל לידר באולם קרנגי הול בניו יורק.
בשנת 1951 ערך פישר-דיסקאו את ההקלטות הראשונות שלו עם הפסנתרן הנודע ג'רלד מור, באולפני חברת EMI בלונדון.
הם הקליטו יחד רבות עד לפרישתו של מור בשנת 1967. הקלטות השניים של כל שירי שוברט היו לשם דבר.
פישר-דיסקאו ידוע גם בכך שביצע מוזיקה רבה בת-זמננו, כולל יצירות מאת המלחינים: בנג'מין בריטן, סמיואל בארבר, הנס ורנר הנצה, ארנסט קרנק, ויטולד לוטוסלבסקי, זיגפריד מאתוס, גוטפריד פון איינם, אריברט ריימן ועוד.
פישר-דיסקאו פרש מקריירת השירה בשנת 1992. תפקידו האחרון היה פלסטף באופרה הנושאת שם זה מאת ורדי, אשר חוברה על פי המחזה נשות וינדזור העליזות של שייקספיר.
לאחר פרישתו הקדיש את זמנו וּמרצו לניצוח, להוראה, לחיבור ספרים, לציור וכיוצא באלה.
בשנת 2005 זכה פישר-דיסקאו בפרס פולר, פרס שוודי יוקרתי עבור הישגים יוצאי דופן בתחום המוזיקה.
פרס זה מכונה באופן בלתי רשמי "פרס נובל של עולם המוזיקה".
ב-1949 נישא לצ'לנית אירמגארד פּוֹפּן.
נולדו להם שלושה בנים, העוסקים כולם בתחום אמנויות הבמה: מתיאס (מעצב במה), מרטין (מנצח), ומנואל (צ'לן).
אירמגארד נפטרה בשנת 1963 מסיבוכים במהלך לידה.
בשנים 1965-1967 היה נשוי לשחקנית רות לווריק ובשנים 1968-1975 לכריסטינה פּוּגל-שוּלֶה.
משנת 1977 ועד מותו היה נשוי לזמרת הסופרן יוליה ואראדי.
פישר-דיסקאו ביצע תפקידים (לעיתים ביצע תפקידים שונים בהזדמנויות שונות באותה האופרה) באופרות הבאות:
פישר-דיסקאו ביצע כ-3000 שירים שונים לרבות מחזורי שירים מאת מלחינים רבים ומגוונים, ביניהם: לודוויג ואן בטהובן, רוברט שומאן, פרנץ שוברט, יוהנס ברהמס, הוגו וולף, אלבן ברג, גוסטב מאהלר, ריכרד שטראוס, קארל לווה, האנס פפיצנר, אותמר שק, קלוד דביסי, מוריס ראוול, גבריאל פורה.
דוגמה לאופן שירתו של פישר-דיסקאו ניתן לשמוע בהקלטה למחזור השירים "שירים על מות ילדים" מאת גוסטב מאהלר.
ההקלטה שלהלן היא עם התזמורת הסימפונית של ברלין בניצוחו של רודולף קמפה.
דייב הוא סרט קולנוע מסוגת הסאטירה הפוליטית משנת 1993. עלילת הסרט עוקבת אחר אזרח אמריקני מהשורה בעל דמיון לנשיא ארצות הברית המתחזה לנשיא.
את הסרט ביים והפיק איוון רייטמן, וכיכבו בו קווין קליין בתפקיד כפול וסיגורני ויבר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ולשני פרסי גלובוס הזהב.
הסרט זכה בפרס פול סלבין.
דייב קוביק (קווין קליין) הוא אזרח פשוט וטוב-לב המנהל סוכנות לתעסוקה זמנית בבולטימור.
קוביק מופיע לעיתים גם ככפיל לנשיא ארצות הברית מיטשל (קליין בתפקיד כפול), בעקבות הדמיון הרב ביניהם.
השירות החשאי של ארצות הברית מבקש מקוביק לשמש ככפיל לנשיא בעת אירוע רשמי בציבור.
קוביק מסכים, והנשיא מנצל ההזדמנות כדי לקיים יחסי מין עם מזכירתו, במהלכם הוא עובר שבץ מוחי ונכנס למוות קליני.
בוב אלכסנדר, ראש הסגל של הבית הלבן (פרנק לנגלה) ואלן ריד, מנהלי התקשורת, מודאגים מהשלכות הדבר על עתידם ועתיד תוכניותיהם – שכן הם חוששים שסגן הנשיא לא ישתף עימם פעולה.
הם משכנעים את קוביק להמשיך ולהתחזות למיטשל, ומשחררים לציבור הודעה כי היה מדובר באירוע מוחי קטן בלבד.
איש לא מפקפק בסיפור וקוביק מתחיל לשמש כבובתם של אלכסנדר וריד.
למעשה, מזגו החברותי ויחסו החם של קוביק מביאים לגל פופולריות כלפי הממשל, אשר עד כה סבל ממזגו הקר של מיטשל.
העלילה מסתבכת עם הופעתה של הגברת הראשונה, הלן – השונאת את מיטשל ונשארה נשואה לו רק מסיבות פוליטיות.
הלן בתחילה מאמינה גם היא לתרמית, ונוזפת בקוביק (בעודה מאמינה כי זהו מיטשל) כי על אף חזותו החמימה הוא ממשיך במהלכיו הקרים, ובראשם ביטול תקציב סוציאלי לילדי יתומים.
קוביק, שלא ידע כלל על ביטול התקציב, עליו חתם אלכסנדר בשמו, זועם ומחליט לנצל את מעמדו כנשיא כדי לתקן המצב.
בישיבת קבינט הוא מצליח לשחרר מספיק כסף כדי להחזיר את התקציב, ואלכסנדר מרגיש מושפל מכך ש"אדם פשוט" הצליח להערים עליו.
בעוד שהלן מגלה את התרמית אך מתאהבת בקוביק, אלכסנדר זומם את הפלתו.
לאחר שקוביק מפטר אותו, אלכסנדר מודיע על מועמדותו לראשות המפלגה לקראת הבחירות הקרובות ובמקביל חושף פרשיית שחיתות בה היה מעורב מיטשל, כדי לגרום לקוביק השפלה.
קוביק נועץ עם הלן וריד, אשר מאשרים לו כי ההאשמות נכונות, אך כי גם אלכסנדר היה שותף מרכזי בפרשה.
קוביק מחליט לנאום בפני הקונגרס האמריקאי, שם הוא מתוודה על הפרשה, לוקח אחריות ומציג עדויות מרשיעות על מעורבותו של אלכסנדר.
באמצע הנאום מזייף קוביק שבץ, ובדרך לבית החולים הוא מחליף מקומות עם מיטשל, אשר עד אותה עת נשאר במצב "צמח" במרתפי הבית הלבן.
בעוד מיטשל מאושפז בבית החולים והודעה לציבור מודיעה כי סבל משבץ נוסף, הפעם קטלני, חוזר קוביק לסוכנות התעסוקה שלו.
מספר חודשים לאחר מכן מיטשל נפטר, הלן מקיימת מערכת יחסים רומנטית עם קוביק אשר מנהל קמפיין לבחירתו למועצת העיר.
על מנת להוסיף לאמינות הסרט, שולבו בו הופעות של פוליטיקאים ואישים מעולם הבידור והתקשורת בתפקיד עצמם.
בין האנשים מעולם הבידור: ארנולד שוורצנגר, ג'יי לנו ולארי קינג.
בין הפוליטיקאים: הווארד מצנבאום, כריסטופר דוד, ותומאס 'טיפ' אוניל.
ברנס, אלינור קליפט ומורטון קונדרייק.
דיי (בטורקית: Dayı; בערבית: داي, מילולית: דוד מצד האם) הוא תואר מטעם האימפריה העות'מאנית שניתן לשליטי תוניסיה ואלג'יריה.
בפועל, האנשים בעלי התואר "דיי" כיהנו כשליטים כמעט עצמאיים.
הדיי נבחר בידי אנשי צבא, דת ומנהל וזכה לאוטונומיה מרובה מהאימפריה העות'מאנית.
עמד בראש מועצה שנקראה "דיואן".
בה היו חברים מפקדי הצבא והצי, שר האוצר והאחראי על המיסים.
באלג'יריה - מאז החלת השלטון העות'מאני על אלג'יריה בשנת 1535 נשאו מושליה את התואר פאשה.
החל משנת 1671 נוסף גם ההתפקיד של דיי שעלה בחשיבותו לעומת הפאשה .
אלג'יריה הפכה לעצמאית בפועל וקשורה לעות'מאנים באופן סמלי בלבד.
אחרי כיבוש אלג'יריה בידי צרפת גלה הדיי האחרון, חוסיין דיי.
בתוניסיה - בשנת 1591 התמרדו היאניצ'רים בתוניסיה ומינו שליט מטעמם שנקרא דיי.
הדיי שלט באזורי החוף של תוניסיה ובפנים הארץ שלט ביי, שניהם כמיופי כוח של האימפריה אך שליטים עצמאיים בפועל.
בין השניים היו מאבקי שלטון.
בשנת 1705 השתלט הביי חוסין אבן עלי על השלטון ומאז עד התקופה הצרפתית שליט תוניסיה היה הביי בלבד.
דייוויד לויד "דייב" בואן היה שחקן ומאמן כדורגל ולשי.
בואן נולד בעיירה מייסטג שבדרום ויילס, והחל את דרכו בנורת'המפטון טאון.
הוא הספיק להשתתף ב-12 משחקים במדי המועדון לפני שזכה לתשומת לבו של פט ויטאקר, בנו של מאמן ארסנל טום ויטאקר.
הוא הוחתם על ידי ארסנל בקיץ 1950 על מנת לשמש כמחליפו של ג'ו מרסר בעמדת הקשר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול וולבס ב-24 במרץ 1951, אך לא השתתף במשחקים רבים בין שנת 1951 לשנת 1954 שבה פרש מרסר בעקבות פציעה.
בעונת 1954/1955 הוא הפך לשחקן הרכב קבוע, והמשיך בכך עד סוף העשור.
בתקופה שבה שיחק בארסנל המועדון לא זכה להצלחה רבה, כך שבואן לא זכה בתארים כלשהם באנגליה.
אולם, הוא השתתף בנבחרת לונדון בגמר הראשון של גביע ערי הירידים, שהסתיים בהפסד 2 - 8 לברצלונה בסיכום שני המשחקים.
בשתי עונותיו האחרונות בארסנל הוא היה קפטן המועדון.
בסך הכול הוא השתתף ב-162 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם שני שערים.
ב-1959 הוא חזר לנות'המפטון טאון כמאמן-שחקן.
בואן אימן את המועדון במשך שמונה שנים, והתפרסם בכך שהצליח להחתים שחקנים טובים למרות מגבלות התקציב.
בתוך חמש עונות הוא הוביל את נורת'המפטון מהליגה החמישית אל הליגה הראשונה.
אולם, המועדון שרד בליגה הראשונה במשך עונה אחת בלבד (1965/1966).
בואן עזב את נורת'המפטון ב-1967, לאחר ירידת ליגה שנייה ברציפות, אך חזר לקדנציה שנייה שהחלה ב-1969 והסתיימה ב-1972, כאשר בשנה זו המועדון משחק בליגה הרביעית.
הוא אימן את המועדון בהפסד 2 - 8 למנצ'סטר יונייטד בגביע ה-FA, שבו הבקיע ג'ורג' בסט שישה שערים.
במקביל לעבודתו בנורת'המפטון הוא אימן את נבחרת ויילס, אך לא הצליח להוביל אותה להישגים דומים לאילו שאליהם הגיעה הנבחרת בזמן ששיחק בה.
בואן המשיך לעבוד בנורת'המטון כג'נרל-מנג'ר, מזכיר ודירקטור בהנהלה.
לאחר מכן הוא פרש מכדורגל.
במקביל לעבודתו כמאמן הוא עסק בעיתונאות כמקצוע משני.
לאחר מותו החליטה הנהלת נורת'המפטון לקרוא ליציע הצפוני באצטדיון סיקספילד (מגרש הבית של המועדון) על שמו של בואן.
דייוויד "דייב" בינג הוא איש עסקים אמריקאי, כדורסלן עבר וראש העיר דטרויט לשעבר.
בינג מוכר בעיקר כשחקן דטרויט פיסטונס, בה שיחק במשך תשע עונותיו הראשונות בליגת ה-NBA (1966-75) בעמדות הרכז והקלע.
על הישגיו כשחקן, הוצג בשנת 1990 בהיכל התהילה של הכדורסל ונבחר בשנת 1996 לרשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
בינג נולד וגדל בוושינגטון די.
סי., שם אביו היה בנאי.
בגיל חמש נפצע בעין ימין ומאז ראייתו בעין זו מטושטשת.
הוא למד בתיכון ספינגרן (Spingarn) שם החל בשנת 1959 לשחק כדורסל.
לאחר מכן למד באוניברסיטת סירקיוז, שם שיחק בנבחרת הכדורסל של האוניברסיטה.
בשנת 1966 הצטרף לקבוצת ה-NBA הדטרויט פיסטונס ובאותה שנה זכה בתואר רוקי השנה ב-NBA.
הוא שיחק שנתיים בוושינגטון ויזארדס ושנה בבוסטון סלטיקס.
בשנת 1980 לאחר שסיים את קריירת המשחק שלו פתח חברה בשם Bing Steel, אשר כעבור כמה שנים שינתה את שמה ל-Bing Group והייתה לאחד מספקיות המתכת הגדולות בארצות הברית לתעשיית הרכב.
באוקטובר 2008 הכריז בינג כי יתמודד על תפקיד ראשות עיריית דטרויט.
בפברואר 2009 זכה בפריימריז ובמאי ניצח את המועמד השני אשר שימש כראש עיר זמני באותו זמן.
בנובמבר 2009 נבחר בשנית, הפעם לכהונה מלאה.
דייוויד "דיי" גרין הוא אתלט בריטי, הוא אלוף העולם (טגו 2011) ואלוף אירופה (ברצלונה 2010) בריצת 400 מטר משוכות.
גרין נולד בכפר קטן פלינפואל שליד לנלי שבדרום מערב ויילס.
בילדותו שיחק כדורגל אך פרש בגיל 16 והמשיך להתאמן באתלטיקה.
בגיל 17, אובחן כחולה אפילפסיה.
לאחר מכן עבר לקארדיף על מנת להתאמן בהדרכתו של בנק בלומקוויסט.
לאחר שמאמנו חזר למולדתו שוודיה עקב סיבות אישיות, משנת 2009 החל להתאמן בהדרכתו של מלקולם ארנולד באוניברסיטת באת'.
באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה בקובנה, ליטא בשנת 2005 זכה גרין במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 51.14 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 סיים גרין במקום 11 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 50.66 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23, שנערכה בדברצן, הונגריה ביולי 2007 זכה גרין מדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.58 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכה גרין במדליית כסף בריצת שליחים 4x400 מטר לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 48.68 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 48.27 שניות ועלה מהמקום השלישי.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2010 זכה גרין במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 48.12 שניות, לפני בן ארצו רייס ויליאמס (48.96 שניות) וסטניסלב מלינקוב מאוקראינה (49.09 שניות).
חודש ושבוע לאחר מכן, במשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי, הודו בתחילת אוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 48.52 שניות, לפני לואיס ג'ייקוב ואן זיל מדרום אפריקה (48.63 שניות) ורייס ויליאמס (49.19 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה גרין במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 48.26 שניות, לפני חאווייר קולסון מפוארטו ריקו (48.44 שניות) ולואיס ג'ייקוב ואן זיל (48.80 שניות).
במסגרת ליגת היהלום בתחרות שנערכה בפריז, צרפת ב-6 ביולי 2012 וכהכנה לאולימפיאדת לונדון (2012) סיים גרין שני בריצת 400 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 47.84 שניות, אחרי חאווייר קולסון שקבע את תוצאת השנה בעולם 47.78 שניות.
גרין ניבחר לשמש כקפטן נבחרת האתלטיקה של בריטניה במשחקים האולימפיים.
דייב בנטון הוא זמר פופ אסטוני במקור מארובה, שהתפרסם בעיקר לאחר שניצח באירוויזיון 2001.
בנטון נולד באי הקריבי ארובה.
כשהיה בשנות ה-20 לחייו עבר להתגורר בארצות הברית.
בנטון עבד עם מספר אמנים כמתופף וכן כזמר רקע, בהם: The Drifters, טום ג'ונס, בילי אושן, חוזה פליסיאנו והפלאטרס.
בשנות השמונים עבר בנטון להתגורר בהולנד, שם פגש את אשתו מאריס בעת שהיה בשיט, ובשנת 1997 עבר להתגורר עמה בארץ מוצאה אסטוניה.
לזוג יש שתי בנות בשם סיסי וליסה.
בנטון פיתח קריירה מוזיקלית נרחבת במדינות צפון אירופה.
הוא הופיע בהפקה הגרמנית למחזמר "City Lights", לאחר שהתבקש להחליף את אנגלברט המפרדינק בסיבוב ההופעות האוסטרלי.
בשנת 2001 השתתף בתחרות האירוויזיון יחד עם זמר הרוק טאנל פדאר ולהקת הבנים 2XL עם השיר "Everybody", יחד הגיעו למקום הראשון.
דייב אגרס הוא סופר, מוציא לאור ונדבן אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות ספרו רב-המכר "A Heartbreaking Work of Staggering Genius" ("יצירה קורעת לב של גאונות מרעישה").
לאחר פרסום הספר, אגרס כתב עוד 19 ספרים וארבעה מחזות, ערך ותרם ל-20 ספרים נוספים.
ייסד את בית ההוצאה לאור "מקסויני'ס" ואת המלכ"ר "סקולר-מאץ'" לסיוע לסטודנטים, והוא מייסד-שותף של המיזם החינוכי "ולנסיה 826".
אגרס נולד ב-12 במרץ 1970 בבוסטון שבארצות הברית.
שני הוריו נפטרו מסרטן בהפרש של מספר חודשים, כשאגרס היה בן 21. אחיו הצעיר כריסטופר ("טוף") היה בן 8, ולאגרס היו עוד אח ואחות מבוגרים ממנו.
שניהם לא היו מסוגלים לטפל באח הצעיר מפאת עיסוקיהם, ועל כן דייב אגרס לקח אותו תחת חסותו.
לשם כך נאלץ אגרס לעזוב את לימודיו באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ולעבור עם חברתו ועם האח לברקלי (קליפורניה).
הוא רשם את אחיו לבית ספר פרטי, ופרנס את שניהם כעורך גרפי בעיתון מקומי.
את חוויותיהם יוצאות הדופן פרסם אגרס בשנת 2000, באוטוביוגרפיה "יצירה קורעת לב של גאונות מרעישה", שהפכה לרב מכר וזכתה בפרסים רבים.
בשנת 1994 רכש אגרס חינמון מקומי, והפך אותו לעיתון סאטירי מצליח בשם "מייט" (Might), שפעל עד 1997.
בשנת 2016 ביקר בישראל במסגרת פרויקט של ארגון "שוברים שתיקה" וכתב מאמר מספר מאמרים על הכיבוש הישראלי, לציון 50 שנים למלחמת ששת הימים.
הספר יצא לאור ביוני 2017 בשם "Kingdom of Olives and Ash" ("ממלכה של זיתים ואפר") ובעברית בשם "חמישים 1967–2017 סופרות וסופרים מן העולם כותבים על הכיבוש", בעריכת איילת ולדמן ומייקל שייבון.
בשנת 2022 הוחרמו ספריו, יחד עם ספרים של עוד 5 סופרים, בכל ספריות בתי הספר במדינת דרום דקוטה, בטענה שאינם ראויים לקריאה בידי ילדים ובני נוער.
בשנת 1998 ייסד אגרס את ההוצאה לאור העצמאית "מקסוויני'ס", כשם נעוריה של אמו.
ההוצאה מפרסמת רבעון ספרותי, ירחון שנערך בידי אשתו של אגרס, וכן רבעון DVD.
בין הפרסומים האחרים של ההוצאה: סדרת ספרי איגיון לילדים שנכתבו על ידי אגרס ואחיו הצעיר; לקראת מונדיאל 2006 כתב אגרס מאמר על נבחרת ארצות הברית בכדורגל, שפורסם ב"מדריך האוהד הנבון לאליפות העולם בכדורגל".
ביחד עם המחנכת ניניבה קלמנטס קלגארי, ייסד אגרס בשנת 2002 את "ולנסיה 826", מלכ"ר שנועד לעודד כתיבה יוצרת בקרב ילדים ובני-נוער, ולעזור למורים לעורר השראה ורצון כתיבה בקרב תלמידיהם.
מאז ייסודו, גדל המיזם והוא מתפרס על מספר מרכזים עירוניים בארצות הברית, מסן-פרנסיסקו ועד ניו-יורק.
בין ספריו החשובים של אגרס:
"יצירה קורעת לב של גאונות מרעישה" (2000) - סיפור קורותיהם של אגרס ושל אחיו לאחר מות הוריהם.
אף על פי שרשמית הספר משויך לסוגת ספר זיכרונות, הוא יוצא דופן בקטגוריה הזאת, משום שפרטי העלילה שונים במידת מה ממה שהתרחש במציאות, משיקולים ספרותיים.
"שורדים את הצדק" (2005) - ספר תיעודי על מורשעים בטעות שגזר דינם התהפך, חלקם לפני שהוצאו להורג.
"מהו המה" (2006) - סיפור חייו הבדיוני, המבוסס על אירועים אמיתיים של ולנטינו אצ'אק דנג, שגדל בכפר קטן בסודאן, שאותו עזב עקב מלחמת האזרחים, עבר למחנה הפליטים באתיופיה ואחר כך לארצות הברית.
הספר תורגם לעברית על ידי שאול לוין ויצא לאור בהוצאת "מחברות לספרות" ב-2009.
"זייתון" (2009) - על רגשות אנטי-איסלמיים באמריקה דרך סיפורו של סורי-אמריקאי, היוצא למסע סיוע לנפגעי הוריקן קתרינה, ונעצר על ידי חיילי משמר מקומי בחשד ביזה.
הספר תורגם לעברית על ידי דנה אלעזר-הלוי ויצא לאור בהוצאת "כנרת זמורה-ביתן דביר" ב-2012.
"ארץ יצורי הפרא" (2009) - תסריט וספר, רומן שכתב בהשראת ספרו של מוריס סנדק "ארץ יצורי הפרא".
יצא לאקרנים כסרט באותו השם, שהיה לשובר קופות.
"המעגל" (2013) - רומן דיסטופי המתאר את סיפרה של מיי הולנד, המצטרפת כעובדת לחברת אינטרנט רבת עוצמה המפעילה את הרשת החברתית הגדולה בעולם.
החוויה המתגמלת שלה בתחילה הופכת אפלה ביותר בסופו של דבר.
בשנת 2017 יצא לאקרנים סרט המבוסס על הספר, בכיכובם של אמה ווטסון וטום הנקס
"הכול" (2021) "The Every" הוא רומן דיסטופי המהווה המשך לרומן "המעגל" של אגרס משנת 2013. הוא מספר את סיפורה של אישה בשם דילייני וולס שמצטרפת ל-The Every, חברה שנוצרה ממיזוג בין The Circle לבין ענקית מסחר אלקטרוני המכונה "הג'ונגל" (מעין גרסה של חברת "אמזון").
וולס מרגישה שהחברה חזקה מדי, והיא מצטרפת מתוך כוונה להרוס אותה מבפנים.
אגרס גר באזור מפרץ סן פרנסיסקו עם אשתו, הסופרת והעיתונאית ונדלה וידה, ועם שני ילדיו.
אחותו בת' התאבדה בשנת 2001.
אגרס זכה בעשרות פרסים, בין החשובים שבהם:
הספר הטוב של השנה של העיתונים וושינגטון פוסט, סן פרנסיסקו כרוניקל, הטיימס, לוס אנג'לס טיימס, הניו יורק טיימס - על הספר "יצירה קורעת לב של גאונות מרעישה", 2000
פרס פוליצר לספרי עיון, על הספר "יצירה קורעת לב של גאונות מרעישה", 2001
פרסים לספרות ולפעילות למען השלום, על הספר "זייתון", מאת לוס אנג'לס טיימס וארגונים אחרים; 2009 - 2010
דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת בראון
פרס מדיצ'י לספרות, המוענק בצרפת, 2009
פרס ועידת TED בשנת 2008.
בשנת 2010 פרס דייטון לספרות שלום.
באפריל 2012 קיבל את פרס אלבטרוס מטעם קרן גינטר גראס, על ספרו "זייתון".
אך סירב לקבל את הפרס, בעקבות השיר האנטי ישראלי שפרסם גינטר גראס.
הוא הסביר: "בעקבות הפואמה השנויה במחלוקת שפרסם באחרונה גראס, הרגשתי שיש לדחות את טקס הענקת הפרס, כדי שהמחלוקת לא תסיט את תשומת הלב מהפעילות הנפרדת של הקרן ומהנושא של 'זייתון'".
הוא הודה לקרן על בחירתה וביקש שהכסף יועבר לארגונים בגרמניה הפועלים לקידום הבנה בין בני דתות שונות.
דֵייב אֶלְמַן (; 6 במאי 1900 – 5 בדצמבר 1967), או בשמו המקורי דוד קופלמן (), היה יהודי-אמריקאי, מייסד שיטת אלמן, המכילה טכניקות היפנוזה באינדוקציה מהירה.
אלמן מוכר בעיקר בשל ספר על היפנוזה שכתב שקיבל תהודה בתחום הפסיכולוגיה והפסיכותרפיה.
טרם הקריירה המצליחה בתחום הפסיכותרפיה, אלמן יצר ואירח תוכנית רדיו פופולרית בשם Hobby Lobby, ועסק בכתיבת שירה והלחנה.
שיטת אלמן נפוצה במופעי וודוויל בשל היכולת שלה להרשים את הקהל עם השפעה עמוקה על אדם נבחר מהקהל בזמן קצר וכן מוטמעת במספר שיטות טיפול מודרניות כגון NLP.
אלמן נולד ליעקב ולנה ב-6 במאי 1900, בפארק-ריוור (Park River) שבדקוטה הצפונית.
כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לפארגו שם פתחו חנות לפאות וציוד נוסף המשמש להופעות.
4 שנים לאחר מכן בנו את בניין קופלמן (ברחוב 1st מספר 514) והעבירו את העסק אליו.
קומת המרתף שימשה כמקווה טהרה לנשים.
ואמו פתחה חנות מספרה ועיצוב שיער לנשים.
מעט לאחר מכן חלה אביו של אלמן בסרטן סופני והיה מטופל במשככי כאבים אגרסיביים.
חבר משפחה הצליח בעזרת טכניקת היפנוזה להקל על כאבי אביו ובכך אפשר לו לשחק פעם אחרונה עם בנו.
בכך השאיר עליו רושם עמוק בנושא יכולות ההיפנוזה אז החליט אלמן הצעיר להתעמק בחקר ההיפנוזה ושיטות הקלה על כאבים או ריפוי בלתי-קונבנציונליות.
האב נפטר בסוף 1908 והשאיר את אשתו ההרה עם שישה ילדים.
בצעירותו ניגן אלמן בכינור וסקסופון ועבד בבידור וכקומיקאי כדי לעזור בכלכלת הבית.
גנרל דיטריך פון קולטיץ היה המושל הצבאי הגרמני של פריז בעת סיום הכיבוש הגרמני של העיר בזמן מלחמת העולם השנייה.
הפר את פקודתו של היטלר להחריב את פריז בשלב הלחימה האחרון.
בשנת 1907 הצטרף פון קולטיץ כשוחר למסגרת קדם-צבאית בדרזדן.
במרץ 1914 הצטרף לרגימנט ה-8 של חיל הרגלים המלכותי הסקסוני בלייפציג בדרגת פאהנריך (Fähnrich, מקביל למועמד לקצונה).
במלחמת העולם הראשונה שירת פון קולטיץ בחזית המערבית וזכה לדרגת לויטננט בספטמבר 1914.
מאוחר יותר שימש כשליש הגדוד השלישי באותו רגימנט.
הוא המשיך לשרת ברייכסווהר בתקופת רפובליקת ויימאר, והגיע לדרגת האופטמן בחיל הפרשים בשנת 1929. מאוחר יותר הפך למפקד הגדוד השלישי של רגימנט הצנחנים ה-16 (Luftlande-Infanterieregiment), ראשית בדרגת מיור ומ-1938 כאוברסט-לויטננט.
במלחמת העולם השנייה השתתף פון קולטיץ בשנת 1940 בכיבוש רוטרדם בצניחה (ועוטר על חלקו בקרב בצלב האבירים של צלב הברזל); בספטמבר 1940 מונה למפקד הרגימנט, והועלה לדרגת אוברסט ב-1941. ביוני 1942, בזמן המלחמה נגד ברית המועצות, היה הרגימנט של פון קולטיץ מעורב במצור על העיר סבסטופול.