tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאצוֹלֶני היה מנהל התזמורת מאז 1934. עוד שתי דמויות בולטות שתרמו להישגי התקופה הזו היו יו"ר מועצת המנהלים אדוארד ג'ונסון (בשנים 1947–1959) וארנולד וולטר, שהתמנה למנהל החטיבה העליונה, שנוסדה בשנת 1946. החטיבה העליונה הציעה תוכנית דו-שנתית שכללה הכשרה לביצוע מקצועי בשילוב עם קורסים נוגעים לדבר בתאוריה ובתולדות המוזיקה.
הצלחתו הראשונית של המיזם הניבה תוכנית תלת-שנתית שבסופה יהיו הבוגרים זכאים לתעודת אמן.
לצד מיזמים אלה נפתח ב-1946 בית הספר לאופרה של הקונסרבטוריון, שסיפק הכשרה בכל ההיבטים של הפקה אופראית.
פיתוחים אלה הוליכו ליצירת להקת האופרה של הקונסרבטוריון המלכותי, שהייתה בהמשך, בשנת 1959, ללהקת האופרה הקנדית.
עקב הצפיפות הגדלה והולכת, עבר הקונסרבטוריון בשנת 1962 אל משכנה לשעבר של אוניברסיטת מקמסטר.
בכתובת הקודמת נמצא תחליף חלקי בלבד במעבר, והקונסרבטוריון איבד את הספרייה, המעונות ושלושת עוגבי הצינורות שלו.
הקונסרבטוריון היה בשליטת אוניברסיטת טורונטו משנת 1963 עד 1991, אז חזר להיות שוב מוסד עצמאי לחלוטין, בעל השליטה בבניין ובתוכניות המוזיקה השונות שלו.
בשנת 1991 גם פיתח הקונסרבטוריון תוכנית-על לחידוש הבניין ההיסטורי שלו ולהרחבתו בבניית אגפים חדשים באותו מגרש.
התוכנית בוצעה בשלבים, שראשיתם בשנת 1997, בשיפוץ אולם הקונצרטים ע"ש מאזולני בבניין אינאטוביץ'.
המבנה החדש קרוי "מרכז טלוס להופעות וללימודים" וכולל חדרי לימוד ואולמות חזרות וביצוע, ספרייה ואולם הקונצרטים ע"ש קרנר, בעל אקוסטיקה מעולה ו-1,135 מושבים.
בספטמבר 2008 חזר הקונסרבטוריון למשכנו המשופץ והמורחב.
אולם קרנר נחנך ב-25 בספטמבר 2009 ופתח עידן חדש של מופעים בקנה מידה גדול בקונסרבטוריון המלכותי.
שמו של הבניין המקורי, מקמסטר הול, שונה ב-2005 לאינאטוביץ' הול, להנציח את תרומת בוגרי הקונסרבטוריון יאן אינאטוביץ' ומרטה ויטר.
אדריכלי הבניין הקפידו על שימור רוב חומרי הבניין המקוריים ותוכנותיו הצורניות, כדי לאפשר את הכרזתו כבניין מורשת לאומית.
רבים מבוגרי הקונסרבטוריון הם מוזיקאים בולטים (רשימת בוגרים שיש להם ערך בוויקיפדיה העברית).
הקונסרבטוריון העירוני באר שבע (בשמו הרשמי: הקונסרבטוריון והאקדמיה למוזיקה ע"ש סמואל רובין) הוא קונסרבטוריון בבאר שבע.
הוא נוסד בשנת 1961 על ידי רות הילמן ונסים אלשיך.
מנהל הקונסרבטוריון הוא נועם מלכה.
בראשית פעילותו פעל הקונסרבטוריון בצריפים בשכונה א'.
בשנתו הראשונה למדו בו 80 תלמידים.
בשנות ה-70 כבר עלה מספר תלמידיו על 1,000.
בשנת 1970 נחנך המבנה החדש של הקונסרבטוריון, בדרך המשחררים 10. המבנה, בסגנון הברוטליסטי, תוכנן על ידי האדריכלים יעקב רכטר ומשה זרחי.
אולם הקונצרטים שלו, הנקרא כיום על שם רות הילמן, היווה במשך עשרות שנים משכנה של הסינפונייטה הישראלית באר שבע, שנוסדה 3 שנים לאחר מכן.
רבים מבין נגני התזמורת עבדו כמורים בקונסרבטוריון.
באולם זה נערכו כמעט כל האירועים התרבותיים המרכזיים של העיר.
במשך שנים רבות הייתה תזמורת כלי הנשיפה לנוער חוד החנית של הקונסרבטוריון.
היא השתתפה בקונצרטים רבים ברחבי הארץ ובחו"ל.
בקונסרבטוריון התפתחה "אסכולת נגני באר שבע במנדולינה", על ידי שמחה נתנזון, בין היתר, שייסד, ניהל וניצח על תזמורת המנדולינות לנוער.
כיום לומדים בקונסרבטוריון על כל כלי הנגינה, לומדים תורת המוזיקה, ספרות המוזיקה, הלחנה ואלתור.
פועלות בו שש תזמורות לנוער.
המוסד מקיים קיים מסלול לבגרות במוזיקה ועבודת גמר במוזיקה וכן הוראת טרום-כלי לגילאי חמש.
ישנה בו ספרייה מוזיקלית גדולה, השוכנת בספרייה העירונית הנמצאת בסמוך.
מחלקות הדגל של הקונסרבטוריון הן מחלקת המנדולינה ומחלקת האקורדיון.
הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת הוא ארגון יהודי רשמי וייצוגי שהוקם בשנת 1808 על ידי נפוליאון הראשון לשם ניהול הדת היהודית בצרפת לפי דגם שתי הדתות הרשמיות האחרות של צרפת - כנסיית צרפת הרומית-קתולית, והקונסיסטוריה הפרוטסטנטית.
הקונסיסטוריה היהודית המרכזית ממנה את הרב הראשי של צרפת.
החל מ-1905 היא פועלת כאיגוד קהילות יהודיות ומאגדת את רוב הקהילות היהודיות האורתודוקסיות ונחשבת למוסד הייצוגי של הדת היהודית בצרפת.
בשנים 2008–2021 כיהן כיושב ראש הקונסיסטוריה ז'ואל מרגי.
החל מ-24 באוקטובר 2021 יושב ראש הקונסיסטוריה המרכזית היהודית בצרפת הוא העורך דין אלי קורשיה.
בפברואר-מרץ 1807 יזם הקיסר נפוליאון הראשון את יצירת הסנהדרין של פריז שכינסה 71 רבנים (בדומה לסנהדרין הקדום) על מנת להגדיר את עקרונות הדת היהודית ולהעניק לה מעמד רשמי בצרפת.
הקונסיסטוריה המרכזית של יהדות צרפת הוקמה על ידי צו קיסרי מ-15 במרץ 1808 שבו תקנון בהתאם לחוק לארגון הדתות באימפריה הצרפתית.
התקנון קובע גם הקמת שבע קונסיסטוריות מחוזיות (consistoires départementaux) או אזוריות.
שבע הקונסיסטוריות המחוזיות בשטח צרפת עצמה הוקמו במקור בערים פריז, מרסיי, בורדו, מץ, נאנסי, שטרסבורג ווינצנהיים.
הקונסיסטוריות הורכבו מחברי קהילה שאינם אנשי דת הממנים את הרבנים ומנהלים את הדת היהודית.
הקונסיסטוריה המרכזית כוננה רשמית ב-10 בנובמבר 1808 על ידי הפרפקט (מושל) של מחוז סן.
הרבנים הראשונים של הקונסיסטוריה המרכזית היו הרב יוסף דוד זינצהיים מבישהיים, הרבנים סגרה וקולוניה, איטלקיים מוורצ'לי, ובהתאמה, ממנטובה.
הרב הראשי הראשון של פריז היה הרב מישל זליגמן.
הנציגים שלא היו אנשי דת היו ז'קוב לזאר (Lazard) וברוך סרפבר (Cerfberr)
ב-1808, באימפריה הצרפתית הראשונה פעלו 13 קונסיסטוריות מחוזיות, כולל בשטחים כבושים על ידי נפוליאון בגרמניה ובאיטליה.
קונסיסטוריית קובלנץ (החל מ-22 בספטמבר 1910 עברה לבון)
הקונסיסטוריה היא מוסד רשמי שארגונה המרכזי, הציבורי והמאוחד, הועתק מזה של הכנסייה הקתולית של צרפת, מהקונסיסטוריה הפרוטסטנטית ובכלל ממוסדות גדולים ממלכתיים אחרים של המדינה, לפי מסורת המשפט הציבורי הצרפתי.
בימי המלך לואי פיליפ החל משנת 1831 הרבנים קיבלו שכר מהמדינה.
הקונסיסטוריות של היהודים עברו ארגון מחדש בעקבות הצו מ-25 במאי 1844 .
בימי האימפריה הצרפתית השנייה והרפובליקה הצרפתית השלישית
הקונסיסטוריות היהודיות התארגנו בצורתן הקבועה לפי הצווים מ-29 באוגוסט 1862 (מימי נפוליאון השלישי) ומ-12 בספטמבר 1872 מימי הרפובליקה הצרפתית השלישית.
לפי יובר דה בופור, "הקונסיסטוריה המרכזית היא בעת ובעונה אחת הפרלמנט והרשות המבצעת של הקהילה היהודית: היא מעבירה את הוראותיה לקונסיסטוריות האזוריות ומקבלת דרכן, דין וחשבון ומידע על בעיות הקהילה".
בעקבות הפרדת הדת מהמדינה בשנת 1905 המוסד הציבורי הרשמי של הקונסיסטוריה המרכזית הפסיק להתקיים.
הקהילות היהודיות בצרפת התארגנו כאיגודים תרבותיים יהודיים במסגרת "איגוד הקהילות היהודיות של צרפת".
איגוד זה שמר את השם "קונסיסטוריה מרכזית".
בעת הכיבוש הגרמני בשנים 1940–1944 המרשל פיליפ פטן והמשטר וישי שבראשותו עמד, המשיך לשמור ולהגן על הקונסיסטוריה המרכזית, למרות התקנון המפלה בצורה קשה בנוגע למעמד היהודים, שאומץ על ידי השלטונות בווישי החל מאוקטובר 1940 (statut des Juifs).
הברון אדואר אלפונס ג'יימס דה רוטשילד, יושב ראש הקונסיסטוריה, השיג היתר על מנת להימלט לספרד ב-23 ביוני 1940 ומצא מקלט בארצות הברית יחד עם בן דודו, רובר דה רוטשילד, יושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של פריז.
ז'אק הלברונר, (1943-1873) יועץ מדינה לשעבר, הפך ליושב ראש החדש של הקונסיסטוריה המרכזית.
ב-21 בנובמבר 1941 פוזרו בצו כל הארגונים היהודים בצרפת, להוציא מוסדות הקונסיסטוריה, ונכסיהם הועברו לרשות "האיחוד הכללי של בני דת ישראל בצרפת" UGIF שהוקמה מיוזמת השלטונות בווישי במטרה מוצהרת לקדם ולהגן על האינטרסים החומריים והמוסריים של הצרפתים בני דת ישראל וממוצא "ישראלי".
UGIF קלטה ארגוני סעד יהודי שונים על צוותיהם.
ברמה פנימית, הארגון התקשה לתפקד בגלל נסיבות המלחמה ובגלל היריבויות בין היושב ראש לוי והמנכ"ל ראול לאמבר.
בנוסף הוא היה צריך לנהל שני מגזרים שונים: הצפון הכבוש על ידי הגרמנים, והדרום, "האזור החופשי".
ברמה פוליטית, הלברונר והקונסיסטוריה חשבו את UGIF לכלי מבצע בלבד בענייני מנהליים.
העניינים הסתבכו כשב-17 בדצמבר 1941 המפקד הגרמני (Militärbefehlshaber) דרש מ-UGIF לשלם קנס בשווי של מיליארד פרנק, סכום שהיה בלתי אפשרי לאסוף.
הממשלה הצרפתית סרבה לאשר ל-UGIF גביית חובה מכל יהודי ויהודי.
UGIF נצרך להמתין עד לשנת 1943 כדי להנהיג מס שנתי בשווי 120 עד 320 פרנק לכל יהודי.
בינתיים נאלץ UGIF לקחת הלוואות והגרמנים נצרכו להסתפק ברבע מהסכום שדרשו.
בשנת 1942 ל-UGIF היו משרדים ב-14 ערים בצפון, כולל פריז, וב-27 ערים באזור הדרומי, כולל וישי הבירה.
בנוסף הופעלו בפריז ובפרובינציה עשרות של מוסדות רווחה (חדרי אוכל, חדרי תפירה, מרפאות, בתי ספר, מועדוני נוער וכו') ובדרום - בתי ילדים ופנימיות-חוות, במיוחד במחוז קרז.
המימון, בסכומים ניכרים, בא, בצפון, בעיקר מנכסים שהופקעו מהיהודים מתוקף החוק הגרמני, ובדרום - מכספרי הג'וינט האמריקאי מיסודו של פליקס וורבורג (1914) שהשלים את המימון הבלתי מספק מטעם ממשלת וישי.
ב-9 בפברואר 1943 הפרסונל של UGIF-צפון כלל 919 בני אדם, מתוכם פקידים.
יושב הראש של UGIF היו אלבר לוי, אחר כך ראול לאמבר.
בפריז היה יושב ראש ז'ורז' אדינגר (אדנז'ה), האחראי על האזור הכבוש.
סגן יושב ראש היה אנדרה באאור (שנעצר וגורש למחנות ריכוז בשנת 1943).
כמנהלים ממלאי מקום כיהנו מרסל סטורא (שנעצר ונשלח למחנות ב-1943) שהוחלף באלבר וייל.
ז'אק הלברונר גויס לתוכנית השיקום של צרפת בעקבות התבוסה ומדיניותו נועדה להבטיח מיטב ההגנה לצרפתים היהודים, לרבות האזרחים, אנשי הצבא ושבויי המלחמה.
במטרה זו הוא קיים מגעים תכופים עם ממשלת וישי, ועם הרב הראשי איזאי שוורץ שנמלט כמוהו ללימוז' ב"אזור החופשי".
הם נהגו מדי שנה לברך את המרשל פטן לרגל ראש השנה, כנציגים של גוף רשמי במדינה.
נמתחה בקורת על הלברונר על שהסתגל למדיניות של משטר וישי וניסה בהתאם לה לסייע קודם כל ליהודים הצרפתים השורשיים ולהגן על חייהם, על חשבון היהודים הזרים, שנפלטו לצרפת לפני ובזמן המלחמה.
בשנת 1942 הגרמנים עברו גם ל"אזור החופשי" של צרפת והתעצמו גם שם הרדיפות והמעצרים נגד היהודים כמו ב"אזור הכבוש".
ב-28 באוקטובר 1943 ז'אק הלברונר עצמו נעצר ונשלח אחר כך למותו באושוויץ.
הרב הראשי של צרפת, איזאי (ישעיהו) שוורץ הצליח להסתתר במחתרת.
במקומו של הלברונר נתמנה לאון מייס ליושב ראש הקונסיסטוריה.
ביולי 1943 הוקם במחתרת מוסד חדש בשם "הוועד הכללי להגנת היהודים" שקבע לעצמו כמטרה הגנת הפליטים היהודים שנמצאו בצרפת.
אלו נמצאו בסכנה מידית מצד גרמניה הנאצית והממשל וישי שהחליט להקריבם.
על בסיס הוועד הכללי להגנה, קמה מאוחר יותר מועצת הנציגים של יהודי צרפת CRIF שכינסה בתוכו את רוב התנועות של היהודים החילונים - קומוניסטים, בונדיסטים וציונים וצירפה אליה גם את הקונסיסטוריה המרכזית.
כל התנועות האלה הסכימו על מצע משותף שהפך למצע הפוליטי של יהדות צרפת אחרי המלחמה.
בשנת 1945 מנתה הקונסיסטוריה המרכזית כ-75 איגודים תרבותיים בצרפת ובאלג'יריה.
המוסד ניסה לאחות את הקרעים בחיי יהדות צרפת.
ניסה להיאבק נגד האדישות כלפי המורשת הדתית היהודית, לשלב מחדש את היהודים שהמירו את דתם בימי הכיבוש הנאצי ולסייע לקהילות הקטנות שנפגעו ביותר בימי המלחמה.
בעת תהליך ההתנתקות מאלג'יריה ומשאר המושבות - הדקולוניזציה - התגייסה הקונסיסטוריה המרכזית לשלב את 120,000 יהודי אלג'יריה שנאלצו להגר לצרפת.
בעלת זיקה לישראל מאז הקמתה, הקונסיסטוריה נכנסה למחלוקות עם ה-CRIF שהביע לעיתים בקורת כלפי המדיניות הרשמית הישראלית.
בשנת 2004 על רקע אי הסכמה בין שני המוסדות בנוגע ליוזמת ז'נבה, הקונסיסטוריה עזבה את מסגרת ה-CRIF.
הקונסיסטוריה המרכזית אחראית על 15 מחלקות אזוריות, עם רשת של מעל 500 בתי כנסת ובתי תפילה בצרפת ובמחוזות הצרפתיים שמעבר לים.
כל קונסיסטוריה מחוזית מורכבת מרב ראשי ("רב גדול" - grand rabbin) וארבעה חברים ללא תפקיד דתי שנבחרים על ידי אספת נכבדי הקהילה המקומית.
הקונסיסטוריה המרכזית בפריז כוללת את הרב הראשי של צרפת (grand rabbin de France) ועוד 8 חברים ללא תפקיד דתי, שנבחרו על ידי נכבדים יהודים מכל המחוזות.
המזכיר הכללי של הקונסיסטוריה המרכזית היה בשנים 1914–1958 הרב מרסל זקס.
ישנן קהילות יהודיות בצרפת שאינן משתייכות לקונסיסטוריה, כמו אלו של הזרם הליברלי, הזרם הקונסרבטיבי וחלק מהקהילות החרדיות.
לעומת זאת, קיימים בתי-כנסת של חב"ד ואורתודוקסיים מן הפלגים היותר שמרניים שהסכימו להתאגד בה.
היא מוסד שונה מהמועצה הייצוגית של המוסדות היהודיים בצרפת (Conseil représentatif des institutions juives de France או CRIF) שהיא איגוד חילוני שמטרתו לקדם את האידיאלים הפוליטיים והכלכליים של הקהילה היהודית בצרפת בפנים המדינה ומחוצה לה.
הקונסיסטוריה אחראית על מוסד הרב הראשי של צרפת, ועל בית המדרש הרבני של צרפת.
מייצגת ומגנה על האינטרסים של היהדות ברחבי צרפת ומשתפת פעולה עם השלטונות בכל הנושאים המהותיים והרגישים של היהדות והחיים היהודיים.
היא מסייעת לקהילות היהודיות הקטנות והבודדות.
דואגת לנכסי המורשת היהודית במדינה.
מאחדת בתוכה ומתאמת את פעילותן של הקונסיסטוריות האזוריות ובתיווכן - את זו של הקהילות היהודיות.
התחזוקה והשמירה על בתי הכנסת, בתי התפילה, הבניינים הקהילתיים, המקוואות ובתי העלמין היהודים.
באמצעות איחוד הקהילות היהודיות ברשותה נכסי מורשת יהודית מן החשובים באירופה.
מבטיחה שירותי דת יהודית בצבא, בבתי הסוהר ובבתי החולים.
היא שומרת על שרותי הכשרות באמצעות עשרות שוחטים ובודקים.
דואגת לסדורי מעמד אזרחי לפי דרישות הדת - על ידי טקסים אחרי לידה, בר מצווה ובת מצווה, נישואים וגירושים.
נותנת שרותי לווייה באמצעות חברה קדישא.
שירותי חינוך דתי יהודי על ידי תלמוד תורה, הסמכת מורים ליהדות, הוצאה לאור של ספרים בתחום לימוד היהדות.
מארגנת ונותנת חסות לתנועות נוער, חינוך הנוער בערכי היהדות והאחראיות הקהילתית ("תקוותנו", "חזק", פעילויות קהילתיות espaces jeunesse), מפגשי שבת, מפגשי רווקים וכו'.
משתתפת באופן פעיל בפעילות אבטחה בקהילות היהודיות ובכל האתרים הקהילתיים.
דואגת לאספקת מידע בצורת עיתונים וכתבי עת קהילתיים, אתרי אינטרנט, ניוסלטרס, הוצאות לאור וכו'.
מארגנת מסעות תמיכה בישראל, טקסים לרגל עלייה לארץ ישראל, יום העצמאות, יום ירושלים.
יושבי ראש הקונסיסטוריה המרכזית של יהדות צרפת
1809–1812: הרב יוסף דוד זינצהיים (David Sintzheim)
1826–1843: אולרי וורמס דה רומיאי (Olry Worms de Romilly)
הוא עבר ב-23 ביוני 1940 את הגבול הספרדי ונמלט לארצות הברית יחד עם בן דודו, רובר פיליפ דה רוטשילד (1946-1880)
1940–1943: ז'אק הלברונר, (Jacques Helbronner) יועץ מדינה לשעבר, מקורב למרשל פיליפ פטן.
נעצר בשנת 1943 ונשלח למותו באושוויץ
2021–הווה: אלי קורשיה (Élie Korchia)
הקונסוליה הכללית הרוסית בירושלים הייתה הנציגות הדיפלומטית של האימפריה הרוסית בירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית.
הקונסוליה הוקמה ב-1858 ופעלה בעיר עד 1914.
ב־1838 העבירה האימפריה הרוסית את האחריות לירושלים לקונסוליה הכללית הרוסית בביירות, שהייתה אחראית לכל ארץ ישראל.
ב־1848 שלחה האימפריה לירושלים את המשלחת הכנסייתית הרוסית, לסייע בידי הצליינים הרוסיים וליצור רישור ישיר בין הסינוד הרוסי ל[.
המשלחת שילבה בין מטרות פוליטיות לרוחניות, ודיווחה למשרד החוץ הרוסי והשגרירות הרוסית בקונסטנטינופול, ובין 1857 ל־1862 אף הייתה כפופה באופן רשמי למשרד החוץ הרוסי.
על פי דו"ח שר החוץ של רוסיה אלכסיי גורצ'קוב לקיסר רוסיה אלכסנדר השני מה-19 באפריל 1858 הוצע למנות לקונסול רוסיה בירושלים את הסוחר ולדימיר דורגובוג'ינוב (В.
בדצמבר 1858 ההצעה התקבלה על ידי הקיסר רשמית ומיד לאחר מכן הוקמה הקונסוליה הרוסית ובה הקונסול ומזכירו.
על הקונסול הממונה הוטלה המשימה לדאוג לצליינים הרוסים בארץ ישראל, להעניק להם סיוע ולשתף פעולה עם נציגי החברה האורתודוקסית הרוסית הקיסרית בארץ ישראל בניהול משא ומתן עם השלטונות הטורקיים.
לצורך בניית מבנה לקונסוליה נרכשה חלקת אדמה בעיר העתיקה בירושלים, סמוך לכנסיית הקבר.
ברם בחפירות במקום נמצאו שרידים ארכאולוגיים של שער קדום והוחלט במקום זה לבנות כנסייה ועל נציגי החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית הוטל למצוא מקום חלופי עבור הקונסוליה.
מעון הקונסול הרוסי נחנך לבסוף במבנה שנועד לשמש כבית מרחץ, במגרש הרוסים והמבנה שימש את הקונסול משנת 1859 ועד 1914.
משנת 1879 הקונסול הפך לקונסול כללי ובמחצית השנייה של שנת 1891 הקונסוליה הפכה לקונסוליה הכללית הקיסרית בירושלים ובתקופה זו כיהן א.
יאקובלב כקונסול כללי משנת 1897 ועד 1907.
מ-1914 האימפריה העות'מאנית הייתה נתונה במצב מלחמה מול האימפריה הרוסית והנציגים הדיפלומטים של רוסיה אולצו לעזוב למצרים.
מאותה עת הסתיימה הנוכחות הדיפלומטית הרוסית בירושלים.
חיילי צבא האימפריה העות'מאנית כבשו את בניין הקונסוליה ובשנת 1917 החל המנדט הבריטי והבריטים הפכו את המבנה וסביבתו למרכז האדמיניסטרטיבי שלהם.
ב-1948 ישראל השתלטה על המבנים ומאוחר יותר רכשה אותם מידי הסובייטים במסגרת "הסכם התפוזים" ב-1964.
כיום (2019) משמש המבנה מחלקות שונות של עיריית ירושלים.
להלן רשימת הקונסולים הרוסיים בירושלים:
הקונסוליה הכללית של צרפת בירושלים היא נציגות דיפלומטית המייצגת את האינטרסים של הרפובליקה הצרפתית בירושלים החל מ-1842. כיום הקונסוליה מייצגת את צרפת ושטחי הרשות הפלסטינית (הגדה המערבית ורצועת עזה).
צרפת אינה מכירה בריבונות ישראלית או אחרת על ירושלים ועל יש"ע, ובמקביל יש לה בתל אביב את שגרירות צרפת בישראל האחראית על יחסי ישראל–צרפת.
הקונסוליה הצרפתית בירושלים הוקמה ב-1842, כדי לייצג את האינטרסים הצרפתיים בירושלים בפני שלטונות האימפריה העות'מאנית.
לפי שיטת הקפיטולציות באימפריה העות'מאנית, הקונסוליה הצרפתית גם העניקה חסות לנתינים צרפתים שחיו בארץ.
רק לאחר המצור על סבסטופול במלחמת קרים ב־1855 הותרה הנפת דגל צרפת על בית הקונסוליה.
ב־1893 שודרגה הקונסוליה לקונסוליה כללית והוכפפה ישירות למשרד החוץ הצרפתי, תחת היותה כפופוה לקונסוליה בביירות.
הקונסוליה ישבה בשני מבנים במהלך השנים: הראשון נבנה בשנת 1864 והיה חלק מהמתחם הצרפתי בירושלים.
בניין זה נעזב בשנת 1930, ובהמשך שימש כבית יולדות.
הבניין נהרס ב-21 בספטמבר 1989 כחלק מהעבודות להקמת קריית עיריית ירושלים, על אף התנגדות החברה להגנת הטבע והמועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות שטענו כי המבנה הוא בעל ערך היסטורי ואין להרסו.
על מקומו כיום עומדת כיכר ספרא.
בניין הקונסוליה השני, שבו יושבת הקונסוליה עד היום, נמצא ברחוב פול-אמיל בוטה בירושלים, בסמוך למלון המלך דוד ולמכון האפיפיורי למקרא.
בניין הקונסוליה תוכנן בידי האדריכל הצרפתי מרסל פאביה (Marcel Favier), בנייתו החלה ב-1929 והושלמה במרץ 1932. מתחם הקונסוליה כולל גן רחב ידיים ומטופח, והוא משקיף על הר ציון ועל חומות העיר העתיקה.
עם הקמת מדינת ישראל, המשיכה הקונסוליה הצרפתית לתפקד (כמו קונסוליות אחרות שהיו בירושלים).
במקביל הוקמה שגרירות צרפת בישראל בתל אביב.
הסיבה לכך היא שריבונות ישראל על ירושלים לא הוכרה על ידי צרפת.
הקונסוליה מתפקדת בצורה הדומה לשגרירות.
היא מספקת שירותים קונסולריים לתושבי ירושלים ולתושבי יהודה, שומרון ורצועת עזה (אזרחי ישראל ממקומות אחרים פרט לירושלים מקבלים שירותים קונסולריים מהשגרירות בתל אביב).
הקונסוליה יוזמת אירועי תרבות ומעבירה מסרים בשם ממשלת צרפת לגבי עניינים פוליטיים, בפרט אלה הקשורים במדיניות ישראל בשטחים.
ב - 17 באוגוסט 2025, בעקבות ההכרזה של ממשלת צרפת על כוונתה להכיר במדינה פלסטינית, דנה ממשלת ישראל באפשרות של סגירת הקונסוליה והלאמת הנכסים שבהם היא ממוקמת.
הקונסוליה מספקת שירותים קונסולריים לאזרחי צרפת השוהים בירושלים ובשטחי הרשות הפלסטינית, ולתושבים מקומיים בשטחים אלה הנזקקים לשירותים קונסולריים צרפתיים.
מאז הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994, מהווה הקונסוליה נציגותה הדיפלומטית הרשמית של הרפובליקה הצרפתית כלפי הרשות.
בתקופה מסוימת שימש הקונסול הצרפתי גם כקונסול בלגיה בירושלים.
הקונסוליה מנהלת את הדומיין הלאומי הצרפתי בארץ הקודש.
הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה היה מוסד להשכלה גבוהה מוזיקלית, שנוסד בשנת 1885 בניו יורק על ידי ז'אנט מאיירס תרבר.
על סגירתו של הקונסרבטוריון הכריזה רשמית מדינת ניו יורק בשנת 1952, אבל מכל הבחינות הפדגוגיות המעשיות, הוא חדל להתקיים הרבה לפני כן; מכל מקום, בין שנת ייסודו לסביבות 1920 מילא הקונסרבטוריון תפקיד חשוב בהוראה ובהכשרה של מוזיקאים בארצות הברית.
מספר רב של שמות בולטים קשורים במוסד זה, בהם ויקטור הרברט ואנטונין דבוז'אק, שניהל את הקונסרבטוריון מ-27 בספטמבר 1892 עד 1895. (בקונסרבטוריון זה חיבר דבוז'אק את הסימפוניה במי מינור, ולפי הצעתה של תרבר, נתן לה את הכינוי "מן העולם החדש".
הרעיון של קונסרבטוריון לאומי במימון פדרלי בארצות הברית היה חלומה של תרבר, שלמדה בקונסרבטואר של פריז בנעוריה.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 שכנעה מספר פילנתרופים, בהם אנדרו קרנגי, להשתתף במימונו של מוסד כזה.
הרעיון היה לעצב את המוסד על פי זה שבפריז, ליצירת "רוח מוזיקלית לאומית".
הקונסרבטוריון (במקור "בית הספר האמריקאי לאופרה") התמזג במדינת ניו יורק ב-21 בספטמבר 1885. המנהל הראשון היה זמר בריטון בלגי בשם ז'אק בואי.
בסגל המורים כיהנה גם אמה פורש-מאדי, אחת מזמרות הסופרן הגדולות בתקופתה.
בראשית פעילותו של הקונסרבטוריון היו בו 84 תלמידים, שלמדו בשני בתי מגורים שהותאמו לצורכי המוסד, סמוך לכיכר יוניון בניו יורק, ברחוב 17, מס' 126 - 128.
המקורות אינם מציינים כמה בדיוק עלו הלימודים בקונסרבטוריון או איך חולקו המלגות.
מקורות אחדים טוענים, שלא נדרש שום שכר לימוד שהוא.
הנרי פינק, שהיה מרצה לתולדות המוזיקה בקונסרבטוריון במשך עשרות שנים, כתב "הקונסרבטוריון לא אורגן כמוסד למטרת רווח, אלא כתיכון מוזיקלי...
תמורת סכום סמלי בלבד, או, למוכשרים, ללא כל שכר לימוד שהוא...
[הוא נועד לאלה המבקשים ללמוד מקצוע אבל] גם לחובבים, שלהם היו מסלולי לימוד מיוחדים.
משימתו כללה "איתור ועידוד סטודנטים מקרב הנשים, בני המיעוטים ובעלי הנכויות." בכל מקרה, עלות התפעול כוסתה במקור על ידי הגב' תרבר ואחרים.
לאחר שלוש שנות קיום, פנה הקונסרבטוריון לקונגרס של ארצות הברית בבקשת תמיכה בסך $200,000 למוסד, בטענה כי "...
מאות מועמדים נדחים עקב מחסור במקום ובקרנות להגדלת סגל הפרופסורים, שיידרשו לקבלתם..." הבקשה נדחתה.
תרבר שינתה כיוון והציעה להעביר את הקונסרבטוריון לוושינגטון הבירה.
הצעת חוק בעניין זה עברה בקונגרס ונחתמה כחוק על ידי הנשיא בנג'מין הריסון במרץ 1891.
האתר לקונסרבטוריון הלאומי החדש במחוז קולומביה לא נבחר מעולם ולא נבנה.
בית הספר המשיך לפעול בניו יורק, בכוח תרומות נדבנים בלבד.
בית הספר העניק פרסים נכבדים לארבעה מלחינים אחרי שוועדה שפטה את יצירותיהם בקונצרט שהתקיים ב-30 במרץ 1893 במדיסון סקוור גארדן.
בשנה זו עמדו דבוז'אק ותרבר על כך, שהקונסרבטוריון "יפתח את שעריו ללא שכר לימוד" לתלמידים שחורי-עור.
"במלודיות השחורות של אמריקה אני מגלה את כל הדרוש לאסכולה דגולה ואצילה של מוזיקה," כתב דבוז'אק.
לאחר מועד זה, ולאחר שורת מנהלים שהתחלפו במהירות, החל הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה לדעוך, לא עקב כישלון מהדהד יחיד כמו פשיטת רגל, אלא יותר מחמת הירידה באנרגיות של הכוח המניע שלו, הגב' תרבר.
נוסף לכך, גברה והלכה התחרות ממוסדות אחרים באזור, בהם המכון לאמנות המוזיקה בניו יורק, שנוסד בשנת 1904 ובשנת 1924 היה לבית ספר ג'וליארד למוזיקה.
נוסף לכך, היו חששות מצד מוסדות פרטיים רבים, שקונסרבטוריון לאומי במימון פדרלי על פי המודל האירופי יצמצם את בתי הספר שלהם לתפקיד של "מערכת הזנה".
בשנת 1913 ניסה בית הספר לשכור מלחין גרמני, אנגלברט הומפרדינק, למשרת המנהל, אך אף שהוא חתם על חוזה, הממשלה הפרוסית דחתה את בקשתו להיתר.
בשנת 1916 עבר בית הספר לרחוב 79 מערב, 126 - 128. בשנות ה-20' כבר דהה הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של הגב' תרבר כמעט עד להיעלמותו, עד כדי כך, שיוזמות ממקורות אחרים לממן "קונסרבטוריון לאומי" נעשו כנראה בבלי דעת, שמוסד כזה קיים כבר ופועל.
ב-1928 עוד שטחה הגב' תרבר את טענתה, כי
נפילת הבורסה בשנת 1929 והשפל הגדול שבא בעקבותיה ייבשו מקורות מימון מפילנתרופים רבים ובישרו את קץ הקונסרבטוריון.
אין תיעוד לפעילות לאחר 1930.
מבחינה מוזיקלית, הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה הבליח באור קצר-ימים אך זוהר בחיי התרבות של ארצות הברית.
מטרתו הייתה לספק השכלה מוזיקלית בת-השגה לכל המעוניין, ובכלל זה הסובלים ממגבלות גופניות ואפריקאים-אמריקאים.
יוקרתו שאבה במידה רבה מכהונת הניהול של דבוז'אק, והוא הציע פרס שנתי בתחום של "מוזיקה אמריקאית", תחרות שהובילה להכרה במספר רב של מלחינים צעירים מארצות הברית.
בין המוזיקאים ששמם נקשר בקונסרבטוריון אנטונין דבוז'אק, ויקטור הרברט, ז'אנט תרבר ורבים אחרים.
הקונסרבטואר הלאומי לאומנויות ולמקצועות או Cnam הוא אוניברסיטה טכנית ובית ספר להנדסה הפועל בפריז בחסות משרד החינוך של צרפת ומעניק השכלה גבוהה והכשרה למחקר בתחום המדע והתעשייה.
המוסד כולל גם מוזיאון המצאות הפתוח לקהל הרחב.
הקונסרבטואר לאומנויות ולמקצועות הוקם ב-10 באוקטובר 1794 ("19 לחודש ונדמיאר בשנה השלישית") בימי המהפכה הצרפתית.
את הקמתו יזם הכומר הקתולי, המהפכן, האב אנרי גרגואר כמעין מוזיאון להמצאות – "אכסניה למכונות, דגמים, כלי עבודה, שרטוטים, תיאורים וספרים בכל תחומי האומנויות והמסחר", שיעזור "לפתח את התעשייה הלאומית".
יחד עם האקול פוליטקניק וה-אקול נורמל סופרייר, היה הקונסרבטואר לאומנויות ולמקצועות אחד המוסדות להשכלה גבוהה שהוקמו בימי המהפכה הצרפתית.
האכסניה הראשונה לאוסף ההמצאות שהוצגו הייתה חדר אוכל של מנזר לשעבר בסן-מרטן-דה-שאן.
הקונסרבטואר נפתח רשמית בשנת 1802.
בתקופתו של נפוליאון החל משנת 1812 התחיל לפעול במסגרת הקונסרבטואר בית ספר חינמי לשרטוט (שנודע בשם "בית הספר הקטן" Petite École) שפעל עד שנת 1874.
בימי הרסטורציה, המלך לואי השמונה עשר שינה את ייעודו המקורי ובשנת 1819 הפך המוסד בית ספר גבוה יוקרתי, גרנד אקול.
מרוח עידן הנאורות והאנציקלופדיסטים ירש הקונסרבטואר גישה רב-תחומית.
עם מייסדי בית הספר הגבוה נמנו המתמטיקאי והכנר אלכסנדר-תאופיל ונדרמונד וז'אן-בטיסט דה לה רואה.
שארל דיפן היה מייסדה של הקתדרה הראשונה למכניקה יישומית.
באותה שנה ייסד ז'אן-בטיסט סה את הקתדרה לכלכלה תעשייתית.
החל משנת 1819 בעת סמסטר החורף התקיימו באולמות הקונסרבטואר קורסי חינם בתחומי גאומטריה, אדריכלות, עיבוד חומרים ועוד.
הקונסרבטואר ידוע כיום כבית ספר אוניברסיטאי למבוגרים המעוניינים ברכישת תארים אקדמיים בהנדסה (במסגרת תוכנית מדעית רב-תחומית) ובמנהל עסקים, והוא מציע שיעורי ערב במגוון תחומים.
שפתו ההוראה הן צרפתית ואנגלית.
בימינו נקרא אוסף ההמצאות "המוזיאון לאומנויות ולמקצועות" (Musée des Arts et Métiers).
המטוטלת המקורית של פוקו הוצגה בעבר כחלק מאוסף המוזיאון, אך בשנת 1995 בעת שיפוץ המוזיאון היא הועברה לפנתאון.
היא הוחזרה בהמשך למוזיאון, אולם ב-6 באפריל 2010 הכבל שבו נתלתה המשקולת נשבר ונגרם נזק בלתי הפיך למטוטלת ולרצפת השיש שמתחתיה.
הרומן "המטוטלת של פוקו" של אומברטו אקו משנת 1989 גרם לעלייה רבה במודעות ברחבי העולם לקיומו של המוסד, שעבר שיפוץ באותה תקופה.
הקונסרבטואר הלאומי לאומנויות ולמקצועות ממוקם ברחוב סן-מרטן 292 ברובע השלישי של פריז, בשכונה ההיסטורית המארה.
הקונסרבטואר הלאומי לאומנויות ולמקצועות הוא מוסד ציבורי של הממשלה הצרפתית בתחומי מדע, תרבות ומקצועות הנהנה מהמעמד היוקרתי של "גראן אסטבליסמאן" (Grand Etablissement), בית ספר אליטיסטי, בדומה ל"קולז' דה פראנס".
חלק מהמוסדות מסוג זה ידועים בתואר "גרנד אקול" (Grande École).
הקבלה למוסדות אלה מחייבת בחינות כניסה.
הקונסרבטואר נמצא תחת חסות משרד החינוך הצרפתי, ונקבעו לו שלוש משימות עיקריות:
לקונסרבטואר שלוחות ב-150 ערים בצרפת ובחו"ל.
המוטו של הקונסרבטואר - בשפה הלטינית - הוא Docet omnes ubique, כלומר "הוא מלמד את כולם ובכל מקום".
ארגון: שש עשרה יחידות חינוך
החל מיולי 2010 התארגן הקונסרבטואר מחדש בשני בתי ספר, כשלכל אחד שבע מחלקות.
בית הספר למדעי תעשייה וטכנולוגיית המידע (Sciences industrielles et technologies de l'information - בקיצור - Siti) - בניהולו של וליאם דאב ובית הספר למנהל ומדעי חברה ("MS") בניהולו של ז'אן-קלוד בולי.
ב-7 ביולי 2016 אישרה מועצת המנהלים רפורמה של הארגון הפנימי של הקונסרבטואר על ידי הקמתם של 16 צוותי חינוך לאומיים EPN במקום שני בתי הספר "Siti" ו-"MS".
בניין ואנרגיה - EPN 1
בית הספר הגבוה לגאומטריה וטופוגרפיה - EPN 2
אלקטרוניקה, אלקטרוטכניקה, אוטומטיקה ומדידות - EPN 3
הנדסה, מכניקה וחומרים - EPN 4
מדעי המחשב (אינפורמטיקה) - EPN 5
מתמטיקה וסטטיסטיקה - EPN 6
תעשייה כימית ופארמה ותעשיית המזון והמוצרים החקלאיים - EPN 7
המכון הלאומי למדעים ולטכנולוגיה של הים - EPN 8 (Intechmer)
כלכלה, פיננסים, ביטוח ובנקאות (Efab) - EPN 9
ראיית חשבון, בקרת איכות, אודיט
בריאות וסולידריות - EPN 12
משפטים ונדל"ן - EPN 14
בשנת 2010 לצד ששת מוסדות נוספים (בית הספר הלאומי לאומנויות ומקצועות ParisTech, בית הספר הצרפתי לתרבות המזרח הרחוק, בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, בית הספר השימושי ללימודים גבוהים, ESCP europe, ואנוברסיטת פריז I - פנתאון-סורבון) היה הקונסרבטואר לאומנויות ולמקצועות אחד ממייסדי "קוטב המחקר והחינוך הגבוה" Hésam.
France Clusters, המרכז ללימודי עיתונאות CFJ, המכון הצרפתי לאופנה IFM, הקרן הלאומית "יזמות וביצוע" (Entreprise et Performance), המרכז ללימודים גבוהים בתעשייה Cési וועדת בתי הספר לאמנויות יישומיות של פריז.
1,350 תלמידים במסגרת תוכניות מודולריות
480 תלמידים - בלימודי דיפלומה או תעודה, מרמה על-תיכונית ועד לתוכניות דוקטורט
100,000 תלמידים - במסגרת כל המערכת - 75% עובדים, 13% מבקשי עבודה מנוסים, 13% מבקשי עבודה לראשונה,
אחד מתוך 9 סטודנטים לומד בתוכניות לימודים מרחוק, באמצעות טכנולוגיות תקשורת ומידע חדישות
כל הלימודים מחויבים לתנאי הענקת תארים של "תהליך בולוניה" בהתאם ל-European Credit Transfer System.
אישים קשורים לקונסרבטואר לאומנויות ומקצועות
ז'אן-פול אוטייה - מהנדס חשמל ואוטומציה, תלמיד לשעבר, מנכ"ל לשעבר של הקונסרבטואר עד 2012
אנדרה אליזי - פיזיקאי, חוקר באקול נורמל סופרייר, מייסד בקונסרבטואר של הקתדרה הראשונה למטרולוגיה בצרפת
אנרי אלקן - צלם קולנוע, תלמיד לשעבר
מארק אמבר (Himbert) - ראש הקתדרה למטרולוגיה, חבר האקדמיה לטכנולוגיות
אלן באואר - קרימינולוג, החל מ-2009 פרופסור לקרימינולוגיה יישומית בקונסרבטואר
לאון בורז'ואה, חתן פרס נובל לשלום, יו"ר מועצת המנהלים של הקונסרבטואר לאומנויות ומקצועות
פייר בזייה - מהנדס, מתמטיקאי ופיזיקאי, פרופסור לתורת התפוקה, שתיאר את העקום בזייה
פיליפ בינאן - תלמיד לשעבר, מחלוצי הקולנוע הדיגיטלי
לואי דה ברויי - חתן פרס נובל לפיזיקה, יושב ראש לשם כבוד של הקרן לואי דה ברויי של הקונסרבטואר לאומנויות ומקצועות
ז'יל גסטון גראנז'ה - אפיסטמולוג, פרופסור אורח
האב אנרי גרגואר - מייסד הקונסרבטואר לאומנויות ומקצועות
טיבו דאמור - פיזיקאי, פרופסור אורח, פרופסור במכון ללימודים גבוהים במדעים
פול דומר, כיהן כנשיא צרפת, תלמיד לשעבר
מוריס דומא - פרופסור, לימד ההיסטוריה של הטכנולוגיות
מוחמד דיון - פוליטיקאי סנגלי, ראש ממשלת סנגל החל מ-2014, תלמיד לשעבר
שארל דיפן - מתמטיקאי, מהנדס ופוליטיקאי, עסק ביישום המכניקה האמנויות
פיליפ דיראן - מתמטיקאי, ממייסדי הסמינר לגאומטריה ולפיזיקה מתמטית בקונסרבטואר
ברנאר דקון (Décomps) - פיזיקאי, תלמיד לשעבר של האקול נורמל סופרייר, פרופסור, ראש הקתדרה ליחסי פיזיקה-תעשייה, חבר באקדמיה לטכנולוגיות
סרז' הרוש - פיזיקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה, פרופסור אורח,
אנדרה ואהל - כימאי, פרופסור לכימיית הצבעים, נעצר ונשלח למוות לאושוויץ בשנת 1944
לאון וודואייה - אדריכל שתכנן את בניין הקונסרבטואר וכן את בניין ה"קולז' דה פראנס"
ז'אק דה ווקנסון - מהנדס, תרם את אוספו לקונסרבטואר, רחוב סמוך נושא את שמו
ז'אק ולי - מתמטיקאי, תלמיד לשעבר, פרופסור למתמטיקה יישומית
מישל ולטון - פיזיקאי, פרופסור, ממייסדי הסמינר לגאומטריה ולפיזיקה מתמטית
אלכסנדר ונדרמונד - מתמטיקאי, החל משנת 1794 היה חבר הסגל של הקונסרבטואר, בוחן באקול פוליטקניק, ופרופסור באקול נורמל סופרייר
פרנסואה ז'רנל - תלמיד לשעבר, מחלוצי המחשבים האישיים בצרפת
קלוד כהן-טנוג'י - חתן פרס נובל לפיזיקה, פרופסור אורח
פייר לארוס - מילונאי ולקסיקוגרף, תלמיד לשעבר
סטפאן לה פול - תלמיד לשעבר, כלכלן, פוליטיקאי, שר החקלאות לשעבר
ברונו לוסאטו - מומחה לניהול עסקים, פרופסור ומייסד הקתדרה לארגון
פייר-לואי ליון - מתמטיקאי, חתן מדליית פילדס, פרופסור אורח
פייר מארי - מתמטיקאי, ממייסדי הסמינר לגאומטריה ולפיזיקה מתמטית
טיירי דה מובריאל - כלכלן, פרופסור בקונסרבטואר ובאקול פוליטקניק, יוזם World Policy Conference
אלן מונפור - מתמטיקאי, פרופסור בקונסרבטואר ובאקול פוליטקניק
ארתור מורן - מנהל הקונסרבטואר ב-1852
איב מייר - מתמטיקאי, חתן פרס אבל, פרופסור אורח
ז'אק-אלן מילר - פסיכואנליטיקאי שבשנים 1995–2009 ארגן בקונסרבטואר סמינר שבועי לפסיכואנליזה לקאניאנית
אלכסנדר מילראן - פוליטיקאי, ראש ממשלה ונשיא לשעבר של צרפת, יו"ר מועצת המנהלים של הקונסרבטואר
פרנסיס מר - יו"ר מועצת המנהלים לשעבר, שר המסחר והתעשייה לשעבר,
ניקול נייזוטו - ראשת הקתדרה ל"איחוד האירופי, מדיניותו ומוסדותיו"
ז'אן-בטיסט סה - כלכלן קלאסי, היה תלמיד ולימים פרופסור בקונסרבטואר ובקולז' דה פראנס
רוברט סולו - מקרו-כלכלן אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה, פרופסור אורח
אליס סונייה-סייטה - גאוגרפית ופוליטיקאית, שרת האוניברסיטאות לשעבר של צרפת.
האישה הראשונה שמונתה בראש קתדרה בקונסרבטואר, חברה באקדמיה למדעי המדינה והמוסר
ז'אן סלאנסון - חבר במכון של צרפת ובאקדמיה למדעים, חבר במועצת המנהלים של הקונסרבטואר, פרופסור באקול פוליטקניק, חבר מייסד של האקדמיה לטכנולוגיות
ז'אן-ז'אק סלומון - היסטוריון של המדע, כלכלן ופילוסוף, תלמיד של רמון ארון, פרופסור ראש הקתדרה לטכנולוגיה וחברה
אנדרה סנט-לאג - מתמטיקאי, פרופסור למתמטיקה כללית יישומית, יושב ראש הסתדרות העובדים האקדמאים 1929-1950; ארגן את המחלקה למתמטיקה בהיכל התגליות ("פאלה דה לה דקוברט") בפריז
קלוד פוייה - פיזיקאי, פרופסור
מארק פומרולי - היסטוריון ומבקר ספרות, חבר האקדמיה הצרפתית והאקדמיה לכתובות וספרות יפה, פרופסור אורח
פייר פור - מהנדס מכרות, מנהל ואיש עסקים, פרופסור אורח
ז'אן פוראסטייה - כלכלן, חבר במכון של צרפת, פרופסור ראש החוג לכלכלה וסטטיסטיקה תעשייתית בקונסרבטואר, המציא את המושג "שלושים שנות התהילה" (בנוגע לחברה המערבית בשנים 1945–1973)
כריסטיאן פורסטייה - רקטור לשעבר, מנכ"ל הקונסרבטואר בשנים 2008–2013
גי פלרי (Fleury) - מנכ"ל לשעבר, מייסד הביטאון "מחברות ההיסטוריה של CNAM", תרם להתקרבות בין הקונסרבטואר ל'אקול פוליטקניק
פול פנלבה - מתמטיקאי ופוליטיקאי, ראש ממשלת צרפת פעמיים, יו"ר מועצת המנהלים של הקונסרבטואר
לואי פסטר - כימאי וביולוג, מייסד מחקר החיסונים, תלמיד לשעבר
ז'אן פרא - זמר-יוצר, למד בקונסרבטואר לאומנויות ומקצועות
ז'אן פרובה - פועל בתעשיית המתכות, אדריכל ומעצב אוטודידקט, בשנים 1957–1970 היה פרופסור בקונסרבטואר לאומנויות ומקצועות
טרנס קווין - פיזיקאי, מנהל הלשכה הבינלאומית למשקלות ומידות, דוקטור לשם כבוד של הקונסרבטואר
ניקולא-ז'אק קונטה - צייר דיוקנאות, פיזיקאי וכימאי, ממציאי העפרון, השתתף במסע במצרים של נפוליאון של נפוליאון בנופרטה
ברנאר קושנר - ראש הקתדרה לבריאות ולפיתוח בשנים 2003–2007
מישל קנטל-דיפאר - אדריכל ומתכנן ערים, פרופסור ראש קתדרה לתכנון ערים
סאדי קרנו - פיזיקאי, מייסד התרמודינמיקה, למד באקול פוליטקניק ובקונסרבטואר
בנואה רואה - איש עסקים בתחום תעשיית מכשירי השמיעה, תלמיד לשעבר
ארווה רינהרד - מתמטיקאי, עוזרו לשעבר של לוראן שוורץ, חתן מדליית פילדס, פרופסור בקתדרה למתמטיקה למהנדסים
ג'וזף רוטבלט - פיזיקאי, חתן פרס נובל לשלום, פרופסור אורח
הקונסוליה הבריטית בירושלים היא נציגות דיפלומטית של בריטניה, שפעלה בשתי תקופות שונות: הראשונה נוסדה בשלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל ונועדה לחזק את הקשרים בין הבריטים לבין האימפריה העות'מאנית והאוכלוסייה המקומית.
הקונסוליה נפתחה בשנת 1839, ופעלה עד הכרזת המלחמה של הממלכה המאוחדת על האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה ב-1914. השנייה הוקמה במזרח ירושלים לאחר 1948, וייצגה את בריטניה בירדן וכיום ב.
המבנה של הקונסוליה ההיסטורית ברחוב דוד רמז ליד תיאטרון החאן במערב ירושלים, נבחר כאתר מורשת בישראל.
הקונסוליה הנוכחית נמצאת במבנה גדול בשכונת שייח' ג'ראח סמוך למטה הארצי של משטרת ישראל.
ההצעה להקמת הקונסוליה עלתה לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-19 בממסד המיסיונרי האוונגליסטי, ממסד שמטרתו הייתה להפיץ את הנצרות.
המיסיונרים האמינו שאם יהיה קונסול בריטי בארץ ישראל, הוא יוכל לגרום ליהודים להתנצר.
ההצעה נפסלה על ידי הבריטים באותה תקופה, מפני שעוד לא הייתה להם מדיניות אקטיבית כלפי האימפריה העות'מאנית, בנוסף לא הייתה הצדקה מסחרית לכך.
עשור לאחר מכן, בריטניה לא הייתה מעוניינת לחיזוק המעמד עם האימפריה העות'מאנית, בעוד שרוסיה וצרפת התחילו לחזק את מעמדן עם האימפריה בגלל מיקומה האסטרטגי בארץ ישראל.
שתי המעצמות חיזקו עוד יותר את מעמדן עם האימפריה בעקבות המהלכים של מוחמד עלי, משנה למלך מצרים ששלט באזור והקים בירושלים מחנה צבאי גדול.
בשנת 1834 עלתה שוב ההצעה להקמת קונסוליה בריטית בירושלים, והפעם על ידי השירות הקונסולרי.
ההצעה הזו נדונה בכובד ראש, במיוחד לאחר שנחתם חוזה הונקאר איסקלסי בין רוסיה למוחמד עלי בשנת 1833, דבר היכל לפגוע ביחסים עם הבריטים.
ג'ון ויליאם פארן היה הראשון מאנשי השירות הקונסולרי שהעלה את ההצעה בנובמבר 1834, וזאת מפני שביקר בירושלים והתרשם מהמיקום האסטרטגי שלה.
ההצעה פעם נוספת לא התקבלה בגלל שילוב פוליטיקה פנים משרדית וחוסר בשלות מדינית של משרד החוץ הבריטי, אך היא לא בוטלה והוחלט שידונו עליה שוב בהמשך.
בשנת 1836 ההצעה עלתה שוב על ידי ניבן מור, הקונסול הכללי בבירות, שבנוסף להצעות של פארן ציין גם את הפעילות הרוסית והצרפתית אצל האורתודוקסים והקתולים.
בסופו של דבר, לקראת סוף שנת 1836, ההצעה התקבלה והוחלט להקים קונסוליה בריטית בירושלים.
עם זאת, היה קושי למצוא מועמד מתאים שיעמוד בראש הקונסוליה, דבר העיכב את הקמתה.
ב-19 בספטמבר 1838, לאחר שהתגברו על הקשים לזכות בפירמאן מתאים ממוחמד עלי, מונה ויליאם טאנר יאנג, סוחר בריטי שפעל בארץ ישראל, לכהן כתת-קונסול בירושלים.
בפברואר 1839, נקבע שתחום השיפוט של תת-הקונסוליה יהיה בכל ארץ ישראל, כולל צידון.
בנוסף נקבע שיאנג יהיה אחראי על כל התחנות הקונסולריות המסחריות לאורך חוף יפו עד צידון, כולל עכו וחיפה.
בעקבות סיום המאבק עם מחמד עלי, והפיכתה של ארץ ישראל ושל ירושלים בפרט, האימפריה החליטה להגביר את הפעילות האירופאית.
בגלל החלטה זאת, הוחלט לקדם את יאנג בשנת 1841 למעמד של קונסול עצמאי.
הקונסוליה הבריטית בירושלים הוקמה בשנת 1839 במערב ירושלים.
הקונסוליה פעלה יותר בתחום הפוליטי והמשפטי מאשר בתחום המסחרי, הסיבה לכך שירושלים לא הייתה מוקד מסחרי בעל חשיבות.
ברמן נוימן, רופא יהודי שישב בירושלים בשנות ה-50 וה-60, כתב בספרו "עיר הקודש ויושבי בה":
מבחינה פוליטית הקונסולים היו אמורים למלא מספר תפקידים שהיו קשורים זה לזה.
תחילה, הקונסולים היו אמורים לשמור על קשרים עם הרשויות המקומיות, ראשי הקהילות הדתיות הגדולות, נכבדים חשובים ושיח'ים בדווים בעלי השפעה.
קשרים אלו היו חושבים על מנת לחזק את האינטרסים של הבריטים.
בנוסף, כחלק ממאבקי הכוחות הבין-מעצמתיים, הקונסולים פיקחו ודווחו על המעצמות האירופאיות האחרות שפעלו בישראל.
עם זאת, תפקיד הקונסול שימש גם כמקור מידע חשוב והיה עליו לספק באופן סדיר דיווחים.
הדיווחים כללו פירוט על נושאים רבים, ביניהם הרכב האוכלוסייה, נושאים מסחריים וחברתיים, המצב בדרכים, רמת התברואה, המצב הפוליטי ותפקוד האימפריה העות'מאנית.
בנוסף לפעילויות הפוליטיות, הקונסולים העניקו הגנה וסיוע לנתינים ובני חסות בריטים.
מהקמת הקונסוליה ועד תחילת שנות ה-80, מספר הנתינים ובני החסות נע בין 50 לכ-1200, וכלל, בנוסף לבריטים, יהודים מאימפריה הרוסית.
ההגנה והסיוע התממשו בעיקר דרך משפטים בהם היו אמורים הקונסולים לפעול על פי חוקי הקונסולריות והחוק הבריטי.
עקב תקציב נמוך של הקונסוליה, שהיה כ-150 עד 200 ליש"ט לשנה, הצוות שלה היה קטן ופעלו בה בין חמישה לשמונה אנשים.
מפני שרוב הפעילות של הקונסולים כוללת דיווחים, רוב עבודת הצוות הוקדשה לכתיבת מכתבים, דוחות, שאילתות וכו'.
למרות בקשות חוזרות בעניין, ובניגוד לנהוג הקונסוליות אחרות, סירב משרד החוץ לספק לקונסולים שכר ראוי המאפשר להם לקיים סגנון חיים הדרוש מהם כקונסולים של אומה חשובה.
הקונסול הראשון, יאנג, קיבל שכר של 300 ליש"ט לשנה, אך הורשה לעסוק במסחר, דבר שהקונסולים אחריו לא יוכלו לעסוק בו.
לפין הוענקה משכורת של 550 ליש"ט בלבד, אך בשנת 1860, לאחר בקשותיו הרבות, הועלתה משכרתו ל-600 ליש"ט בשנה.
סוכם זה נחשב יחסית נמוך לעומת מה שהרוויחו קונסולים אחרים באותה תקופה.
גם מור, שהחליף את פין לאחר שהודח בעקבות הסתבכות כלכלית, הסתפק במשכורת דומה לפין למרות בקשותיו.
התקציב הנמוך פגע גם בהקצאת משאבים למבנה ראוי לקונסוליה.
בהתחלה יאנג נאלץ להתגורר בביתו של ג'ון ניקולאיסון, ראש המיסיון הפרוטסטנטי, ולאחר מכן בבית במיקום בו הוקמה הקונסוליה.
גם פין נדד מבית לבית ברחבי ירושלים, כאשר משרדי הקונסוליה נותרו במבנה קטן וצר.
לבסוף התגורר יחד עם אשתו, אליזבט אן פין, ברחוב עובדיה 24, שם נמצא כיום "בית ברכה", מוסד חינוכי חרדי לבנות הנחשב כאתר מורשת בישראל.
מור התגורר באחת מ-17 מצדיות שכבר לא נעשה בהן שימוש לאחר ששמרו על הדרך שבין נמל יפו לשער יפו.
מור יזם בבניין שינויים, וכיום הוא בניין משטרת מחנה יהודה, שם למשטרת ישראל יש משרד אבדות ומציאות.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הקונסוליה נסגרה.
לאחר הסגירה, הקונסול שרף חלק מהמסמכים והעביר חלק מהם לקונסוליה האמריקאית, שם הם נשארו עד שארצות הברית הצטרפה למלחמה.
לאחר מכן הועברו המסמכים לקונסוליה הספרדית, ואז, עם סיום תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, הועברו המסמכים אל ארכיון המדינה, אך הם נהרסו בזמן מלחמת העצמאות.
אוסף הקונסוליה הבריטית בירושלים מופקד בספרייה הלאומית.
ויליאם טאנר יאנג, הקונסול הראשון של הקונסוליה, שירת בתפקיד בין החל משנת 1839 עד אוקטובר 1842. יאנג, שאינו היה דיפלומט מקצועי, מונה לתפקיד עקב היכרות אישית עם ניבן מור, הקונסול הראשי של בירות, ומפני שהיו קשיים רבים למציאת מועמד אחר.
כחלק מתפקידו התבקש יאנג לפקח על מצב היהודים ולהעניק הגנה לנתינים ובני החסות של הקונסוליה.
בראשית דרכו, יאנג היה בעד להקים כנסייה פרוטסטנטית בארץ ישראל, אך לאחר שנודע לו שהחלטה זו עלולה לסבך אותו עם השלטונות, הפסיק את התמיכה בנושא.
כשנפתחה הבישופות האנגליקנית בירושלים, נוצר מתח בין יאנג לבין הבישוף המומר אלכסנדר.
לאחר פרישתו של יאנג מהתפקיד, יאנג עזב את ירושלים ובמקומו נתמנה הנרי ניובולט כקונסול בפועל.
הנרי ניובולט שהה בירושלים עד אפריל 1846, ואחריו יתמנה ג'יימס פין, המחליף הרשמי של יאנג.
ג'יימס פין, שהחליף את יאנג באופן רשמי לאחר שפרש מתפקידו, שירת בתפקיד החל משנת 1846 עד שנת 1863. כמו יאנג, גם פין לא היה דיפלומט מקצועי וזכה בתפקיד הקונסול בזכות קשרים אישיים שנוצרו מהשכלה המונית אותה רכש בעצמו.
כמו כן, יאנג שימש כמורה פרטי לאחד מהילדים ממעמד האצולה, ועבד בביתו של ג'ורג' המילטון-גורדון.
בתור קונסול הוא היה אמור לדאוג גם לטובות היהודים שהיו בני חסות של הקונסוליה, אך הוא הרחיב את פעילותו לטובות כל היהודים.
הוא הגן על היהודים מפני השלטונות הטורקיים, ופעל לטובת היישוב היהודי.
פין הקים מספר חוות חקלאיות, בעיקר בסביבות ירושלים, כדי לקדם את האזור והאוכלוסייה מבחינה כלכלית, ביניהם החווה החקלאית בכרם אברהם שהתפתחה מאוחר יותר לשכונה ונבלעה בעיר.
פין הלוואה הלוואות רבות על מנת לרכוש קרקע בשביל הקמת מפעלים חקלאיים שישמשו כעבודה ליהודים עניים.
הלוואות אילו הובילו את פין ומשפחתו לקבלת האשמות קשות, הסתבכות כלכלית והסתבכות מקצועית.
כמו כן, זה גרם להידרדרות במצבו הבריאותי של פין.
בסופו של דבר, זה גרם לסיום הקריירה של פין בירושלים.
לאחר שסיים את הקריירה שלו כקונסול, רבנים ויהודים נתיני בריטניה פנו לפין כדי להודות על הפעילות הרבה לטובתם, כמו כן הם פנו למלכה ויקטוריה.
פין מוזכר בספרים רבים מאותה תקופה, בהם מתארים את תרומתו הרבה ליהודים בארץ ישראל.
שש שנים לאחר פטרתו של פין, אלמנתו, אליזבט אן פין, פרסמה את ספרו "עתות סופה" ("Stirring Times"), ספר המתאר את ירושלים במהלך תפקידו.
הספר יצא לאור לראשונה בלונדון בשנת 1878, ובישראל הופץ בשנת 1980 על פי תרגומו של אהרן אמיר בהוצאת "יד יצחק בן-צבי".
נואל טמפל מור, שהחליף את ג'יימס פין לאחר שפוטר מתפקידו, שירת בתפקיד בין החל מ-31 באוקטובר 1862 עד שנת 1890. מור, בניגוד לקונסולים הקודמים, היה דיפלומט בעל ניסיון, כמו כן הוא התרחק מעיניים דתיים.
מור היה מאופק, דבר שעזר לו להימנע מהסתבכויות ועזר לו להיות הרבה זמן בתפקיד.
כעבור שמונה שנים בתפקידו, מור התמנה כקונסול כללי בטריפולי, ובשנת 1882 זכה לאות אבירות על שירותו המסור.
לכל קונסול בקונסוליה היה סגל עובדים שעזרו לו במילוי התפקיד.
לקונסול פין היה עוזר ראשון במעלה א"ת רוג'רס ששרת בתפקיד השנסליה עד שנת 1853. בשליחות פין, רוג'רס יצא לסיורים ברחבי הארץ.
לאחר שרוג'רס סיים את תפקידו, בעקבות הפיכתו לתת קונסול בחיפה, גדל עומס העבודה על פין שמשכורתו לא אפשרה לו להחזיר עוזר חדש.
בסגל של הקונסולים עבדו מתורגמנים, שבנוסף לתרגום עסקו בשליחויות שונות.
בסגל הקונסוליה נכללו גם הקואסים, משמר אישי וז'נדרמים של הקונסול.
מספרם של הקואסים היה שניים, ארבעה או חמישה, ולדבריו של פין, הקואסים היו נאמנים מאוד.
הקונסרבטוריון העירוני גבעתיים הוקם בשנת 1954, ומתקיימים בו לימודי נגינה בכלי הנגינה השונים, המיועדים בעיקר לילדים ובני נוער, סדנאות וכיתות אמן וקונצרטים.
הקונסרבטוריון העירוני גבעתיים הוא מהקונסרבטוריונים הוותיקים בארץ, ונוסד בשנת 1954. מנהלו הראשון בין השנים 1954–1993 הוא אהרן שפי.
בין בוגריו קיימים מוזיקאים בכירים המשמשים כמורים גם באקדמיות למוזיקה בישראל ומחוצה לה.
לקונסרבטוריון כעשרים חדרי לימוד, וכן שני אולמות: אולם "ציפי" (הגדול) עם כ-40 מקומות ואולם "שטרן" (הקטן) עם כ-20 מקומות.
שלוש תזמורות כלי הנשיפה: צעירה, עתודה וייצוגית
שתי תזמורות כלי קשת: צעירה וייצוגית
הקונסרבטוריון העירוני פתח תקווה על שם יוסף אחרון הוא בית ספר למוזיקה בעיר פתח תקווה.
הוא קרוי על שם יוסף אחרון, שהיה מלחין וכנר יהודי.
בקונסרבטוריון לומדים, נכון לשנת תשפ"א, כ-550 תלמידים ב-22 מקצועות לימוד.
לקונסרבטוריון יש תזמורת ייצוגית בניצוחו של מיכאל דלמן ומקהלה ייצוגית - הקנטבילה, בניצוחה של שלומית מדר לוי והרכבים נוספים.הקונסרבטוריון מקיים אירועים לקהל הרחב, לעיתים בהשתתפות אומנים ישראלים מפורסמים.
הקונסרבטוריון הוקם על ידי קבוצת מוזיקאים בהנהגתו של ד"ר חנן הנס שטייניץ בשנת 1950 בשם "הקונסרבטוריון העממי".
בשנותיו הראשון פעילות הקונסרבטוריון התקיימה בגני ילדים שסיפקה העירייה ובבתי המורים.
בשנת 1958 היו בקונסרבטוריון מחלקות לפסנתר, כינור, אקורדיון ותורת המוזיקה ולמדו בו כמאה תלמידים.
תזמורת כלי הנשיפה היצוגית של הקונסרבטוריון הוקמה בשנת 1960, בשנה זו למדו בקונסרבטוריון כ-130 תלמידים.
בשנת 1972 עבר הקונסרבטוריון לפעול תחת עיריית פתח תקווה.
העלייה הראשונה מברית המועצות והשנייה הגדילו את הקונסרבטוריון במורים ובתלמידים חדשים.
בשנת 1981 נחנך מבנה הקונברבטוריון בשכונת גן בועז בפתח תקווה.
משנת 1982 מיכאל דלמן מנצח על התזמורת.
מקהלת הקנטבילה נוסדה בשנת 1988. מאז שנת 2005 מנהלת הקונסרבטוריון, שלומית מדר לוי, מנצחת על המקהלה.
באמצע שנות ה-80 הוזמן המוזיקאי והצייר חואן אנסיס לצייר על קירות המבנה הפנימיים, והוא עשה זאת ללא תמורה בין השנים 1986–1989. מבנה זה פונה כחלק מתוכנית פינוי בינוי בשנת 2014 ובמקומו נבנה מבנה זמני בשכונת אם המושבות החדשה.
בשנת 2017 הקירות המעוטרים נוסרו מן הקיר ונשמרו.
אחד מן הציורים הועבר לחדר המדרגות של מבנה הקונסרבטוריון הזמני ואחרים מעטרים את קירות חדר הקונצרטים בקונסרבטוריון.
נכון לשנת 2023, הקונסרבטוריון נמצא באותו מבנה זמני בשכונת אם המושבות.
במרץ 2022 הוצבו קרוואנים בסמוך למבנה המרכזי.
מחלקת תאוריה המלמדת את תורת המוזיקה ואת ספרות המוזיקה.
המחלקה מרוכזת על ידי אנה בירנבוים.
המחלקה מרוכזת על ידי בוריס פיגובט.
מחלקת פיתוח קול מרוכזת על ידי אורית שילוח.
מחלקת כלי הקשה המלמדת לנגן על מערכת תופים, קסילופון, ויברופון, מרימבה, טימפני, פעמוניה ועוד.
המחלקה מרוכזת על ידי ואדים ז'ילאייב.
מחלקת כלי פריטה המלמדת לנגן על גיטרה קלאסית ונבל.
המחלקה מרוכזת על ידי נחמה אהרונסון.
מחלקת כלי קשת המלמדת לנגן על כינור, צ'לו, ויולה וקונטרבס.
המחלקה מרוכזת על ידי אייל שילוח.
מחלקת כלי נשיפה המלמדת לנגן על חצוצרה, טרומבון, קרן יער, בריטון, טובה, חליל צד, סקסופון, אבוב, קלרינט, בסון וחלילית.
המחלקה מרוכזת על ידי מירה מאירוביץ.
המחלקה מרוכזת על ידי חיים גוטלר.
בנוסף הקונסרבטוריון מפעיל את תוכנית "בית ספר מנגן" בפתח תקווה שמטרתה לחשוף את התלמידים למוזיקה ולניגון על כלים.
בסך הכל תקציב קונסרבטוריון פתח תקווה לשנת 2017 עמד על 9,665,000 ש"ח.
הקונלס היא להקת רוק אמריקאית, הוקמה ב-1984 בעיר ראלי שבקרולינה הצפונית.
הגיטריסט מייקל קונן הקים את הלהקה יחד עם אחיו וכמה חברים.
באותה שנה הם הוציאו את השיר Darker Days שבשנת 1985 היה חלק מאלבום הראשון של הלהקה.
בשנת 1986 הם התחילו לעבוד את האלבום השני Boylan Heights שיצא בשנת 1987. שירי האלבום זכו להצלחה גדולה בתחנות רדיו.
בשנת 1993 יצא לאור השיר '74–'75 שנכלל באלבומם השלישי וזכה להצלחה גדולה.
הוא נכלל במצעדי פזמונים בבריטניה, שוודיה ונורווגיה.
האלבום הגיע למקום השמיני במצעד ה-Heatseekers.
בהמשך הוציאה הלהקה עוד מספר אלבומים אך ללא הצלחה יתרה.
לאחר הוצאת אלבום בשנת 2001 הלהקה לא הוציאה חומר חדש במשך תקופה ארוכה וחלק מחבריה עזבו אותה.
בספטמבר 2021, 20 שנים לאחר האלבום הקודם, הוציאה הלהקה אלבום חדש, Steadman's Wake, שכלל שירים חדשים והקלטות מחודשות של שירים ישנים של הלהקה.
הקונסוליה הספרדית בירושלים היא נציגות דיפלומטית של ספרד בירושלים, הפועלת מ-1853, שייצגה במשך השנים את ממלכת ספרד, ספרד הרפובליקאית והמדינה הספרדית באימפריה העות'מאנית, המנדט הבריטי וירושלים הירדנית והישראלית.
כיום משמשת הקונסוליה כנציגות ספרד לרשות הפלסטינית.
הקונסוליה היא הנציגות הדיפלומטית הוותיקה בארץ, כשהיא קיימת למעלה מ-150 שנה ברצף.
הקונסוליה פעלה למרות שספרד לא הכירה בישראל עד 1986.
הקונסוליה הוקמה בשנת 1853, בעקבות החזרת שיטת הקפיטולציות באימפריה העות'מאנית ב-1839 והתעוררות העניין האירופאי בירושלים ובארץ ישראל.
תפקידה העיקרי של הקונסוליה היה לפקח על הרכוש של ספרד, שהייתה בעלת ההשפעה במשמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית.
הקונסוליה מימנה את הקמת כנסיית פטרוס הקדוש ביפו בין השנים 1888–1894 בחסות בית המלוכה הספרדי ואת חידוש כנסיית ג'ון הקדוש ברמלה.
לאחר שפרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914, ביטלה האימפריה העות'מאנית את שיטת הקפיטולציות ואת ההגנה שהעניקה זו לנתינים זרים, וגירשה את הקונסולים של המדינות שלחמו בה (בראשן אנגליה, רוסיה, וצרפת).
בעקבות כך גבר כוחם של נציגי המדינות הנייטרליות בארץ, הקונסול הספרדי אנטוניו דה ביובר, שהיה לבא כוח האינטרסים הצרפתיים בארץ ב-1914 ולבא כוח האינטרסים הרומנים בארץ כשהצטרפה למלחמה ב-1916, והקונסול האמריקאי אוטיס גלייזברוק.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמה ב-1917, נסגרה הקונסוליה האמריקאית, והקונסול האמריקאי העביר לקונסול הספרדי, דה ביובר את האחריות לאינטרסים של מדינות שהיו באחריותו (רוסיה, בריטניה וארצות הברית).
בשנותיה הראשונות של המלחמה מילא הקונסול האמריקאי תפקיד חשוב בסיוע ליישוב היהודי בארץ, ודרך הקונסוליה האמריקאית העבירו יהודי ארצות הברית, באמצעות ארגון הג'וינט, סיוע רב ליישוב היהודי בארץ.
לאחר סגירת הקונסוליה האמריקאית עברו פעילויות סיוע ועזרה לחסות הקונסוליה הספרדית, ולראש ועד הסיוע, אליעזר הופיין, הועמד משרד פרטי בבניין הקונסוליה הספרדית.
עם כניסתם של הבריטים לירושלים ב-9 בדצמבר 1917 היה הקונסול הספרדי דה ביובר שותף לטקסי הכניעה השונים, והקונסוליה קיבלה את ייצוג האינטרסים של מדינות המרכז (גרמניה ואוסטרו-הונגריה).
ממשלת ספרד תבעה את החזרת משטר הקפיטולציות בראשית המנדט הבריטי, אך הבריטים סירבו.
בתקופת המנדט יייצגה הקונסוליה גם את האינטרסים של קולומביה, קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית, גואטמלה, האיטי, ונצואלה ואל סלבדור.
ב-1938 מונה נציג לממשלת פרנקו בירושלים, דון זואן די לאס בארצינאס, שהוכר לאחר תום מלחמת האזרחים הספרדית באפריל 1939 כקונסול ספרד.
מונטאנה, ציר משרד המסחר והתעשייה הספרדי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, קיבלה הקונסוליה הספרדית את האחריות לאינטרסים האיטלקיים בארץ, מיוני 1940 ועד ינואר 1946. כן קיבלה בנובמבר 1939 את האחריות לאינטרסים הגרמניים בירושלים, לאחר שיוצגו לתקופה קצרה על ידי הנציגות השווייצרית.
ב-5 בינואר 1948 נהרג סגן הקונסול הספרדי והקונסול בפועל מנואל אלזס סלאזאר, קרוב משפחתו של דה-ביובר, בפיצוץ מלון סמירמיס על ידי ההגנה.
במהלך מלחמת העצמאות עבר הקונסול הספרדי בירושלים, דיאגו רודננדו לעיר העתיקה, מתוך מחשבה שהכוחות הערביים יכבשו את העיר היהודית, אך בסיום המלחמה נותר הקונסול במזרח ירושלים הירדנית בעוד מבנה הקונסוליה נותר בשטח שבשליטת ישראל.
באפריל 1949 חזר לירושלים המערבית הדיפלומט הספרדי הוותיק אנטוניו דה ביובר, במטרה לגשר בין היהודים והערבים, אך היהודים דחו שירותיו.
ישראל סירבה גם לקשור קשרים רשמיים עם ממשל פרנקו הפשיסטי, בצל מלחמת העולם השנייה והשואה והנטייה הסוציאליסטית של ישראל בראשיתה, והקונסוליה שבירושלים המזרחית שבשלטון ירדן הפכה למוקד הקונסולי העיקרי, כשספרד מקימה קונסוליה נוספת במערב ירושלים.
קונסול אחד מונה לשתי הנציגויות, והוא עבר כל יום ממזרח ירושלים למערבה וחזר.
הקונסוליה נסגרה ב-1950 לאחר שישראל הצביעה בעצרת הכללית של האו"ם נגד קבלתה של ספרד, והוחזר בינואר 1951.
במהלך מלחמת ששת הימים הותקפו הכוחות הישראלים שבאו מגבעת התחמושת מהקונסוליה הספרדית הסמוכה, והם השיבו בירי.
ב-1978 הוחלף הקונסול בקונסול בעל ותק דיפלומטי שנועד להוות מעין שגריר בלא הכרה רשמית, אך ישראל התנגדה לכך.
ב-1985 הושחתה מכונית הקונסול כתגובה להכרת ספרד באש"ף.
ישראל קשרה יחסים רשמיים עם ספרד ב-1986, וספרד הפכה את הקונסוליה שבתל אביב לשגרירות, אך הקונסוליות שבירושלים המשיכו לפעול, שבמזרח ירושלים כנציגות ספרד לתושבי ירושלים והפלסטינים, ועם הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994 הפכה הקונסוליה לנציגות הספרדית אליה.
במאי 2024 הורה שר החוץ הישראלי ישראל כ"ץ על איסור לקונסוליה להעניק שירות לפלסטינים.
+שםתחילת כהונהסיום כהונה???אנטוניו דה ביובר1913יוני 1919קרדון?????????ספניולו1933(?)נובמבר 1934(?)חוליה פריטו וילאבריהנובמבר 1934???אנטוניו אספינוזה סן-מרטיןפברואר 1936???דון ז'ואן איגנציזספטמבר 1938אנרי רודריגז ראמוןספטמבר 1938אפריל 1939ז'ואן די לאס ברצינסאפריל 1938מנואל דל ברסהיוני 1939יוני 1940(?)לאוראאנו פרץ מונוזיוני 1940דאמון מריה די פריבסספטמבר 1941???ר.מ.
די פוחרף???אוגוסט 1943אנטוניו קורדליו קרסקואוגוסט 1943???פרננדו חדד ניקומנדואוקטובר 1946אנטוניו דה ביובר19491952פרנצסקו אוטריספטמבר 1953פדרו לופזמאי 1953???דוראן לורינהמאסינו דה מדרסיאלברטו פסקוולסנטיאגו מרטיאז קארו
הקוניקה הוא ספר שנכתב על ידי המתמטיקאי ההלניסטי אפולוניוס מפרגה במאה השלישית לפני הספירה לערך.
הספר על שמונת כרכיו עוסק בגאומטריה, בפרט בחתכי חרוט, ונחשב לאחד החיבורים המתמטיים החשובים ביותר שנכתבו ביוון העתיקה.
העבודה כתובה כחיבור מדורג ודדוקטיבי שדן בתכונותיהם של מעגל, פרבולה, היפרבולה ואליפסה, הלוא הם חתכי החרוט.
שבעה מתוך שמונת הכרכים נשתמרו עד ימינו - ארבעה במקור היווני ושלושה בתרגום ערבי.
בספר זה אפולוניוס מראה לראשונה כי חתכי חרוט אינם מתקבלים רק מחיתוך בין מישורים אנכיים לחרוטים בעלי זוויות ראש שונות, אלא כולם יכולים להתקבל מחרוט יחיד על ידי שינוי זווית החיתוך.
כנראה בשל איכותו ותרומתו, כמעט ולא נותר עוד זכר לחיבורים אחרים על חתכי חרוט מהתקופה שלפני "הקוניקה".
עבודתו של אפולוניוס מכילה שמונה כרכים.
כרכים אחת עד ארבע מצויים בשפת המקור, וכרכים חמש עד שבע רק בגרסתם המתורגמת לערבית של ת'אבת אבן קורה.
הכרך השמיני אבד, אך פרשנים ומתמטיקאים ניסו לשחזר את תוכנו לאורך השנים.
הכתבים הראשונים, כרכים אחת עד שלוש, מוקדשים לאאודמוס שהיה מורה של אפולוניוס באפסוס.
לאחר מותו של אאודמוס הוקדשו הכרכים לתלמידו של אאודמוס, אטאלוס.
מן ההקדמות ניתן ללמוד על הנסיבות בהן נכתב הספר וכן על תוכנו ומטרותיו של כל כרך בנפרד, כאשר ההקדמה הראשונה היא הקדמה כללית לקוניקה.
לאחר כל הקדמה אפולוניוס סוקר את התוצאות המתמטיות על פי המבנה שהוטמע בספרו של אוקלידס "יסודות".
הווה אומר, אפולוניוס מציג תחילה הגדרות ולאחריהן טענות - משפטים מתמטיים או בעיות.