tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2010 הוענק לו פרס מפעל חיים בפסטיבל וידור בנירג'האזה, ובאותה השנה הוא קיבל את הפרס הממלכתי היוקרתי ביותר, פרס קושוט כהוקרה על הקריירה האמנותית שלו.
במהלך הקריירה שיחק בעיקר "אנשים קטנים", דמויות קומיות.
הוא היה גם שחקן דיבוב פופולרי, כולל הקול ההונגרי התמידי של (ריגודון), גזה מזגה, עכביש הצלב של פלאי עכביש המים, וקולו של דני דה ויטו בסרט המצויר מסביב לעולם עם ווילי פוג.
הוא היה היו"ר הבכיר של צוות השחקנים של סדרת משחקי הרדיו הפופולרית Vacka Radio.
אשתו הייתה ז'וז'ה בֶּהְם, בנם היה אנדראש, שעובד כמתרגם.
אחיו היה ינה הרקאני, "האוהד הראשי" של קבוצת הכדורגל מ.ט.ק.
(שנחשבה מאז ומתמיד כקבוצתם של היהודים).
מספר הצגות הבכורה שלו שנרשמו במאגר התיאטרון: 151
אֶנְדרֶה מרטון (בהונגרית: Marton Endre; בודפשט, 17 במרץ 1917 – בודפשט, 12 באוקטובר 1979) היה במאי יהודי-הונגרי, מרצה באוניברסיטה, מנהל תיאטרון זוכה פרס קושוט פעמיים וזוכה פרס מארי יאסאי.
אנדרה מרטון נולד במשפחה יהודית, בנם של יוז'ף מרטון, פקיד בנק ולואיזה שילר (1895–1950).
בשנת 1941 קיבל תואר במשחק בבית הספר למשחק של התאחדות השחקנים הלאומית, ולאחר מכן עבד כעוזר במאי בתיאטרון מדאץ' בראשות אנדור פונקושטי.
בשנת 1945 הוא הוזמן לתיאטרון הקומדיה של בודפשט כבמאי, ובשנת 1948 הפך למנהל הראשי של התיאטרון.
שמו נקשר להצגות כמו צ'כוב: שלוש אחיות, פרנץ מולנר: הברבור והשושן.
בשנת 1949 הוא הוזמן לתיאטרון הלאומי של בודפשט, שם היה במאי במשך שבע שנים ובמאי ראשי בין השנים 1956–1971. שם ביים ב-1986 את מחזהו אימרה מדאץ': משה.
הוא העלה עבודות של סופרים הונגרים בני זמננו וביים כמה דרמות מערב-אירופאיות הן בני זמננו והן קלאסיות.
הוא מונה למנהל התיאטרון הלאומי בשנת 1971, תפקיד זה מילא עד 1978. משנת 1950 לימד בימוי באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע ומשנת 1974 במחלקת המשחק.
הוא היה חבר במזכירות האגודה לאמנויות התיאטרון ההונגרית ובוועד הפועל של מכון התיאטרון.
הוא גם ביים סרטים עלילתיים, סרטי טלוויזיה ומשחקי רדיו.
ז'יגמונד מוריץ: אורי מורי (בימת החוץ של האי מרגיט)
יוהאן שטראוס: הסטודנטים של וינה (תיאטרון האופרטה של בודפשט)
קארוי קוש: אנטאל נאג' בּוּדַאִי (משחקי החוץ בסגד)
פרידריך דירנמאט: בואו נגן את סטרינדברג (התיאטרון הלאומי של סגד)
ז'אק אופנבך: הדוכסית הגדולה גרולשטיין (תיאטרון האופרטה המטרופוליטן)
קלרה פהר: כבוד (תיאטרון חלוצי)
טנסי ויליאמס: יש להרוס את הבית הזה
כבר לא חיים בזמנים כאלה (1964)
מיהאי ורשמרטי: צ'ונגור וטינדה (1955)
מגדה סאבו: היום המואר היפהפה (1976)
אנדרה אלפרד למייר היה רופא בקטריולוג צרפתי.
נודע במיוחד עקב התסמונת הנושאת את שמו – תסמונת למייר.
למייר נולד בפריז בשנת 1875 כבנם הבכור מבין שני ילדים של אלבר למייר ושל אנרייט לבית פרה (Feret).
הוא למד רפואה באוניברסיטת פריז.
הוסמך כרופא בשנת 1896 והשלים את התמחותו כרופא בקטריולוג ב 1900. ב-1904 עשה דוקטורט.
בשנת 1912 פעל למייר כרופא בכיר בבתי החולים של פריז.
ב-1926 הוסמך לפרופסור מומחה לבקטריולוגיה ומחלות זיהומיות.
הצטיין במחקריו בתחום אלחי הדם, טיפוס הבהרות, זיהומי דרכי המרה והשתן, מחלות הכליות ועוד.
בשנת 1936, בעת שעבד כבקטריולוג בבית החולים "קלוד ברנאר" בפריז, עשה הבחנה מבדלת ל 20 מקרים (18 מהם קטלניים) של זיהום של וריד הצוואר הפנימי.
זהו מצב נדיר שבמהלכו עלול הזיהום להתפשט אל מאחורי השקדים ולגרום לדלקת ולזיהום בווריד הצוואר הפנימי, מה שעלול לגרום גם לאלח דם.
הוא כינה אותה "אלח דם אנאירובי בתר דלקת שקדים", והיא נודעה בהמשך כ תסמונת למייר.
- דלקת שקדים וגרון עם החיידק Fusobacterium necrophorum שהביא לידי פקקת דלקתית של הווריד הצווארי.
ב-1940 כנשיא האקדמיה הצרפתית לרפואה נאלץ לקבל, על אף התנגדותו, את סילוקם של עמיתיו היהודים מהאקדמיה, בהתאם לחוקי הגזע הנאציים.
למייר כיהן כחבר בוועד הרפואי המחתרתי של הרזיסטנס יחד עם גבריאל רישה, תרז ברטאן-פונטן, ויקטור וו, פרנסואה לרמיט, קלוביס ונסאן, פול מיליה, רובר דברה, תאופיל אלאז'ואנין, לואי-ז'וסטן בזנסון, רובר מונו, ברנאר לאפה, ואחרים.
ביוני 1942 בתור סגן יושב ראש ארגון הרופאים של בתי החולים, יחד עם היושב ראש, הפרופסור רנה לריש, פנה למייר לנציבות לעניינים יהודיים כדי להשיג פטור מנשיאת הטלאי הצהוב עבור אלמנתו של הפרופסור פרנאן וידאל (מת ב-1929).
למייר היה חבר באקדמיה הלאומית הצרפתית לרפואה.
למייר נפטר בשנת 1956 בלה ברנרי-אן-רס.
בשנת 1909 התחתן עם ז'אן לבית רישלו.
נולדו להם שלושה ילדים - ז'קלין, (נשואה לנפרולוג והפעיל הפוליטי פול איסמר מיליה (Paul Usmar Milliez)), ז'אק ואלפרד.
לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת קצין גדול
1933 – חבר באקדמיה הצרפתית לרפואה
1940 – נשיא האקדמיה הצרפתית לרפואה
תסמונת שתיאר ב-1936 נושאת את שמו
שדרה ברובע העשרים של פריז נושאת את שמו – Avenue du Professeur Lemierre
טטיאנה בוצ'י (פיומה, 19 בספטמבר 1937) ואנדרה בוצ'י (פיומה, 1 ביולי 1939) הן שתי אחיות יהודיות איטלקיות, ניצולות שואה.
השתיים היו עדות לשואת יהודי איטליה וחיברו זיכרונות על חוויותיהן באושוויץ.
לאחר שזוהו בטעות כתאומות, הן הושארו בחיים כדי לשמש בניסויים שערך ד"ר יוזף מנגלה והן בין המעטים ששרדו.
בהקשר זה, קורותיהן הפכו אותן לעדות מכריעות לפעילותו של מחנה אושוויץ ולניסויים הפסבדו-מדעיים שבוצעו בו.
עניינן של האחיות בוצ'י הוא נושא לדיון היסטוריוגרפי נרחב, הן באיטליה והן ברמה הבינלאומית.
האחיות טטיאנה (נולדה בשם ליליאנה) ואנדרה (אלסנדרה) בוצ'י נולדו בעיר פיומה (כיום בקרואטיה), בשנת 1937 וב-1939 בהתאמה, בנותיהן של ג'ובאני בוצ'י פיומאנו הקתולי ומירה פרלו, יהודייה.
משפחת פרלו, במקור מבלארוס, עברה לרייקה בתחילת המאה העשרים כדי להציל את עצמם מהפוגרומים של הצאר.
משפחת פרלו עברה להתגורר בפיומה, משום שהעיר נראתה סובלנית למדי כלפי יהודים, והיה לה מוצא לים, שאיפשר נתיב מילוט במידת הצורך.
אחותה של מירה, ג'יזלה, התחתנה גם היא עם קתולי, אדוארדו דה סימון, עברה איתו לנאפולי ושם ילדה את בנם הראשון סרג'יו דה סימון.
בשנת 1943, ג'יזלה, שנותרה לבדה עם בנה בנאפולי, לאחר שבעלה נקרא לצבא, החליטה לחזור למשפחתה בפיומה, יחד עם סרג'יו הקטן.
היא תתחרט על הבחירה הזו במשך כל חייה, שכן לאחר מספר חודשים שוחררה נאפולי על ידי בעלות הברית והיהודים ניצלו.
לאחר 8 בספטמבר 1943, הוחלו חוקי הגזע הגרמניים ברייקה והחל גירוש הקהילה היהודית.
ב-28 במרץ 1944, בעקבות הלשנה, אנדרה וטטיאנה, בהתאמה בגיל 4 ו-6, נעצרו יחד עם אמן, דודתן, בן הדוד סרג'יו דה סימון ובני משפחה אחרים.
משפחת פרלו הועברה לחקירות ומאוחר יותר הועלתה, ללא מים ואוכל, לאחד מקרונות הרכבת לפולין.
מירה עוד הצליחה ברגע האחרון להעביר פתק, למשפחת בעלה שנשאר בפיומה.
בליל 4 באפריל 1944 הרכבת שלהם הגיעה לאושוויץ-בירקנאו.
המגורשים הובלו לכיכר, שם סודרו.
הסבתא הופנתה לשורה השמאלית, הועמסה עם יהודים אחרים על משאית ונרצחה באותו ערב.
חוקי אושוויץ קבעו: מוות בעת ההגעה, לנשים עם ילדים ולגילאי שישים ומעלה וחמש עשרה ומטה.
באותו לילה הופרדו האם והבנות.
הנערות זוהו בטעות ככל הנראה כתאומות, מכיוון שהן זהות כמעט, למרות גילן השונה ועם בן דודן הן נשלחו ל"קינדרבלוק", צריף הילדים המיועד לניסויים של ד"ר יוזף מנגלה.
האם והדודה נשלחו לצריף לא רחוק מצריף הילדים וצורפו לזונדרקומנדו של מחנה הריכוז.
במהלך תקופת שהותן באושוויץ הצליחה מירה לראות את בנותיה כמה פעמים.
בכל פעם שכזו היא חזרה על דרישתה, שלא לשכוח את שמותיהן.
שתי הילדות אכן זכרו כמצוות האם ולאחר שהמחנה שוחרר הן היו מסוגלות להצטרף מחדש למשפחותיהן.
עם זאת, במהלך אותה תקופה החלו אנדרה וטטיאנה לדחות את האם יותר ויותר.
האישה הרזה, המגולחת והסובלת לא תאמה יותר את זיכרון הדימוי שהיה להן של אמן.
האחיות הגנו זו על זו מאימת המחנה, תוך שהן מתחילות להבין את משמעות העובדה שהן במחנה ריכוז.
גם אם בצורה מבולבלת, הן התרגלו למוות.
הן לא בכו מול ערימות הגוויות של אנשים כמוהן ואפילו לא בכו כשאמן הפסיקה לבקרן וקיבלו את האפשרות שגם היא יכולה להיות בין הגופות האלה.
"[...] אושוויץ היא מעל לכל ארובה.
אני לא יודעת מתי, אבל בשלב מסוים ידעתי שאני נמצאת באותו מקום שנקרא אושוויץ ומבחינתי השם הזה נקשר לארובה.
[...] העובדה היא שידעתי שאנשים נשרפים שם.
להבות גם יצאו, לא רק עשן אפור.
הבזקי להבות, שמהם ירד גשם כמו ערפל אפור שהתיישב בכל מקום ותמיד יכולת להריח את הריח הזה.
מאוחר יותר נודע לי שזה בשר שרוף." נזכרה טטיאנה.
אחותה הצעירה אנדרה זוכרת גם היא רגעים מחייהן במחנה:
"אם אני עוצמת עיניים אני רואה את צריף הילדים.
אני, אחותי וסרג'יו מסתובבים ומחזיקים ידיים.
[...] אנחנו מסתובבים לבד, קר לנו, אנו לובשים מעילים ונעליים ללא גרביים, שמחליקות מרגלינו."
שתי האחיות ובן דודן, בימים הראשונים במחנה, דיברו ביניהם איטלקית.
עם זאת, עד מהרה הם שכחו את שפתם, החלו להבין גרמנית ומאוחר יותר לדבר בה.
שתי הילדות לא חלו במחלות זיהומיות והרסניות כמו טיפוס, ודיזנטריה.
מבלי דעת הן עוררו רגישות וחמלה אצל מבוגרים מסוימים, שהביאו במעשים קטנים להישרדות השניים.
כמה אסירים הגישו להם לחם, קופסת ביסקוויטים ושוקולד ואפילו לקחו סיכונים עבורן.
מכריעה לביטחונן הייתה בלוקובה, השומרת על בקתת הילדים והנשים, שהאחיות אינן זוכרות את שמה, שטיפלה במיוחד בטטיאנה ושהעניקה לה סוודרים חמים לחלוק עם אחותה הקטנה.
זה איפשר לשתי הילדות לשרוד את אכזריות המחנה.
יום אחד בנובמבר בלוקובה לקחה את אנדרה וטטיאנה הצידה ואמרה להן:
הם יאספו את כל הילדים ויגידו: מי שרוצה לראות את אמא שלו ולחזור איתה, יעשה צעד קדימה.
אתן צריכות לעמוד במקום ולא לענות על שום דבר."
הנערות, לעומת זאת, בזכות הקשר שלהן זו לזו ועוצמתן, נותרו דוממות, לא ביקשו לראות את אמן וניצלו.
על פי הערכות חוקרי מוזיאון אושוויץ, לפחות 230,000 ילדים יהודים מכל מדינות אירופה הכבושה גורשו למחנה אושוויץ-בירקנאו.
הישרדותם קשורה תמיד לנסיבות ותנאים יוצאי דופן לחלוטין.
ככלל, הילדים נשלחו מיד לתאי הגזים ונהרגו, מלבד תאומים או ילדים שנחשבו מעניינים לניסויים רפואיים או חובות מיוחדות אחרות במחנה.
מתוך 776 ילדים איטלקים מתחת לגיל 14 שגורשו לאושוויץ, רק 25 שרדו.
ב-27 בינואר 1945, כאשר הגיעו הסובייטים לאושוויץ, היו בחיים רק 650 ילדים בני לאומים שונים, מתוכם פחות מ-50 מתחת לגיל 10. בין הניצולים הללו היו אנדרה וטטיאנה.
בפברואר 1945, לאחר השחרור, הועברו אנדרה וטטיאנה, שאיבדו קשר עם אמן, שלדעתן מתה, יחד עם ילדים אחרים, לבית יתומים ליד פראג, שם למדו לדבר צ'כית.
הן נשארו במקום עד מרץ 1946. אז הועלו למטוס עם ילדים אחרים והועברו לאנגליה, לאחוזתו של סר בנג'מין דרייג', לינגפילד, ששימשה מרכז לקבלת ילדים יתומים שניצלו מאכזריות מחנות הריכוז.
שם, אנדרה וטטיאנה הרגישו לראשונה מוגנות ואהובות, תודות גם לפסיכולוג ולמחנכים שדאגו להן.
התקופה האנגלית, בה למדו שפה חדשה, זכורה בשמחה רבה על ידי האחיות.
שם, לראשונה אחרי זוועות אושוויץ הן מצאו אהבה שוב ויכלו אף להשתעשע.
עבור אנדרה וטטיאנה הנשים שטיפלו בהן היו כמעט כמו אמהות.
בינתיים, האם, ששרדה גם היא, ניסתה בכל האמצעים האפשריים לקבל חדשות על הבנות.
הוועד לפליטים יהודים בלונדון, יחד עם הצלב האדום הבינלאומי חיפש אותן, בעיקר לפי המספרים המקועקעים על זרועות הבנות, שאמן הצליחה לזכור.
יום אחד הגיע מכתב ללינגפילד, מנאפולי ובו משפחות בוצ'י ודה סימון ביקשו לקבל מידע על ילדיהן.
המכון הצליח לאשר את קיום הבנות.
לא היו לו ידיעות על סרג'יו.
במכתב הבא מירה צירפה תמונה שלה עם בעלה ואנדרה וטטיאנה זיהו אותם.
בגלל הביורוקרטיה המסובכת והחשש מטעויות, לקח קצת זמן עד שהבנות התאחדו עם הוריהן.
בדצמבר 1946 התלוותה לשתי האחיות הקטנות, לרומא הגברת הצעירה שטיפלה בהן במשך חודשים.
שם הן אכן מצאו את אמן.
זו הייתה פגישה כמעט מביכה, שכן הבנות נצמדו לבת לווייתן, במקום ללכת לאמא שחיכתה להן.
לקח קצת זמן לבנות מחדש את הקשר המשפחתי.
שום עיתון איטלקי לא דיווח על החדשות על חזרתן לאיטליה של שתי האחיות שגורשו לאושוויץ שנתיים קודם לכן, אך גיליון שהודפס באנגלית לבעלות הברית שהוצבו בטריאסטה הקדיש מאמר בעמוד הראשון לאירוע תוך הדגשת הסוף המאושר.
אנדרה וטטיאנה חזרו לשגרה מהר מאוד והעמידו פנים שמה שעבר עליהן בבירקנאו לא קרה.
לעיתים קרובות הן שוחחו עם אמן על לינגפילד, אך מעולם לא על בירקנאו.
האחיות הקטנות כיבדו את שתיקת אמן בקשר לחוויה שלה והיא עשתה זאת עם ילדיה.
רק לאחר שנים רבות החלו אנדרה וטטיאנה לדבר על כך.
הן חזרו לראשונה לבירקנאו עם מרצ'לו פזטי, היסטוריון איטלקי, אחד מחוקרי השואה האיטלקיים המובילים, לאחר שהעיד במרכז לתיעוד יהודי עכשווי (CDEC).
זה היה מוזר מבחינתן לראות את בירקנאו שונה לחלוטין ממה שזכרו.
היה חם והיה עשב גבוה עם חינניות פראית וההתרשמות שלהן הייתה של להיות במחנה פליטים, ולא במה שהיה מחנה השמדה.
הצריפים נראו מטופחים והמראה הכללי של המקום לא היה נורא כמו שזכרו אותו.
לכן, למרות הכאב שחשו בחזרתן למקום בו בילו את ילדותן בסבל מרעב וקור, זו לא הייתה חזרה טראגית.
גרוע יותר היה הטיול שארגן מחוז טוסקנה, לציון שישים שנה מאז השחרור, בשנת 2005. אנדרה וטטיאנה חזרו אז, לבירקנאו.
היה חורף והיה שלג ובאותו רגע משהו חזק מאוד וכואב התפרץ בתוכן, בפעם הראשונה הן ראו את המקום הזה שוב כפי שהיו רגילות לראותו כילדות והזיכרון חזר להן.
אחת לשנתיים האחיות עוזבות עם רכבת הזיכרון, ומשדרות לצעירים את זכר ילדותן.
בשנת 2011 הן ביקרו לראשונה במוזיאון אושוויץ.
בשנת 2015 סיפורן נכלל בתערוכה הפתוחה במתחם אנדרטת ויטוריו אמנואלה השני ברומא, תערוכה שהוקדשה ל"שחרור המחנות הנאציים".
כיום האחיות בוצ'י הן בין העדות החשובות ביותר להשמדת היהודים.
הן מעניקות ראיונות רבים באיטליה ובעולם.
בין אלה גם לטיטי מארון, שהחליט לכתוב ספר, "עדיף שלא לדעת", בו אנדרה, טטיאנה ומריולינו דה סימון, בת הדודה ג'יזלה, ילידת נאפולי מספרות את סיפור משפחתן.
בנוסף, התקיימו מספר מפגשים שאורגנו על ידי ממשלת טוסקנה ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה ובהם השתתפו שתי האחיות.
לדעתן זה נכון שאנשים בימינו, במיוחד צעירים שקוראים את ההיסטוריה של השואה רק בספרים, ישמעו עליה גם בקולם החי של הניצולים.
אסור שזכרם של מיליוני אנשים שמתו במחנות הריכוז וההשמדה, בשל טירוף אנושי, יימחק.
ב-24 בינואר 2020, במהלך טקס פתיחת השנה האקדמית 2019/2020 בנוכחות השר לפיתוח כלכלי סטפנו פטואנלי, קיבלו אנדרה וטטיאנה תואר שני
של כבוד, בדיפלומטיה ושיתוף פעולה בינלאומי, מאוניברסיטת טריאסטה.
סרט ההנפשה "הכוכב של אנדרה וטאטי", שהקרנת הבכורה שלו התרחשה בפסטיבל Cartoons on the Bay ב-13 באפריל 2018, מוקדש לגירוש האחיות בוצ'י לאושוויץ, כאשר הוא נחשב לסרט ההנפשה האירופאי הראשון על השואה.
הסרט שהופק לרגל יום השנה ה-80 לחוקי הגזע באיטליה, הופק על ידי Rai Fiction ו-Larcadarte בשיתוף משרד החינוך, האוניברסיטה והמחקר האיטלקי..
כיועץ מדעי שימש ההיסטוריון האיטלקי מרצ'לו פזטי, מנהל מוזיאון הקרן לשואה ברומא, אחד החוקרים המובילים של השואה וחוקי הגז הפשיסטים.
מטרת הסרט הייתה לגרום לילדים להיות מודעים לשואה.
לרגל הפסטיבל, שתי האחיות התראיינו על ידי כתבים מטעם Rai News והביעו את הערכתן לסרט.
אנדרה לוט היה צייר קוביסטי צרפתי של נושאי דמות, נופים ודומם.
הוא היה גם פעיל ומשפיע מאוד כמורה וככותב על אמנות.
לוט נולד ב-5 ביולי 1885 בבורדו, צרפת, למד גילוף בעץ ופיסול מגיל 12, כשאביו מסר אותו ליצרן רהיטים מקומי כדי להכשירו כפסל בעץ.
הוא נרשם לבית הספר לאמנויות יפות בבורדו בשנת 1898 ולמד פיסול דקורטיבי עד 1904.
בזמן שהותו שם, הוא החל לצייר בזמנו הפנוי ועזב את הבית בשנת 1905, ועבר לסטודיו משלו להתמסר לציור.
הוא הושפע מגוגן וסזאן וקיים את תערוכתו האישית האישית הראשונה בגלריה דרואט בשנת 1910, ארבע שנים לאחר שעבר לפריז.
לאחר שעבד בתחילה בסגנון פוביזם, עבר לוט לקוביזם.
הוא צמח לצד כמה מאבות האמנות המודרנית, כולל דושאן ואחרים.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה קטע את עבודתו, ולאחר שחרורו מהצבא בשנת 1917, הוא הפך לאחד מקבוצת הקוביסטים שנתמכו על ידי ליאון רוזנברג.
בשנת 1918 הוא הקים כתב עת לאמנות אליו תרם מאמרים על תורת האמנות עד 1940.
לוט לימד באקדמיה נוטרדאם דה שאנז בין השנים 1918 עד 1920, ומאוחר יותר לימד בבתי ספר אחרים בפריז - כולל באקדמיה גראנד שומיאר.
כמו כן הקים בית ספר משלו, האקדמיה אנדרה לוט במונפרנאס בשנת 1922.
לוט הרצה על אמנות בצרפת ובמדינות אחרות, כולל בלגיה, אנגליה, איטליה, משנות החמישים גם במצרים ובברזיל.
במצרים עבד עם הציירת המצריה אפת נאגי תוך שימוש בארכאולוגיה מצרית כנושא לעבודתם.
עבודתו זכתה בפרס הראשון בציור לשנת 1955, וועדת הפיסול של אונסק"ו מינתה אותו לנשיא של האגודה הבינלאומית לציירים, חרטים ופסלים.
לוט נפטר בפריז בשנת 1962.
אנדרה מקאי (במקור עד 1898 בראון, (בהונגרית: Makai Endre; טימישוארה, 3 בינואר 1884 – בודפשט, 30 בינואר 1972) היה רופא, כירורג פרופסור, יהודי-הונגרי, אחיינו של אמיל מקאי, נכדו של הרב חנוך פישר.
אנדרה מקאי נולד במשפחה יהודית.
אביו היה יאנוש בראון, רואה החשבון הראשי של "חברת הביטוח ההונגרית הראשונה" (Első Magyar Biztosító Társaság) ואמו הייתה רוזליה פישר (1858–1908).
הוא למד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם סיים בשנת 1906 כדוקטור לרפואה.
כבר כסטודנט לרפואה התמחה במכון לפתולוגיה ואחרי סיום לימודיו הפך למרצה באותו מקום כסגנו של פרופסור אוטו פרטיק.
בין השנים 1908–1910 עבד כרופא במרפאת הכירורגיה מספר 1 בבודפשט בניהולו של דיולה דולינגר ובאותה תקופה השיג תעודת הסמכה בכירורגיה.
בשנת 1910 עבר לבית החולים סנט רוקוש, שם עבד כרופא במחלקה של הכירורג היהודי מנו הרצל.
בשנת 1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, הוביל קבוצת מנתחים וארגן בתי חולים צבאיים בבלגרד ובקרליובו.
הוא היה רופא צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
משנת 1917 היה מנתח ראשי ב"מעון הילדים הממלכתי" עד 1944, אז הורחק מתפקידו בשל יהדותו.
בשל תפקידו ברפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 הורחק מחברותו בהסתדרות הרפואית ההונגרית ומהחברה הכירורגית ולכן ביצע פעילויות מדעיות בעיקר בחו"ל.
בשנת 1930, הוא היה עמית בבית החולים ברוקלין בניו יורק (Brooklyn Hospital).
הוא נבחר כחבר באגודה הכירורגית הגרמנית (Deutsche Gesellschaft für Chirurgie).
הוא שרד את השואה ואחרי מלחמת העולם השנייה קיבל את ההכרה גם בהונגריה.
מקאי הוסמך כמרצה בכיר בתחום מחלות כירורגיות חריפות, בעיקר פציעות.
בשנת 1948 מונה כחבר במועצה לרפואה משפטית ונבחר ליו"ר קבוצת המנתחים (לימים איגוד המנתחים ההונגרי).
בשנת 1949, כהוקרה על הישגיו במחקר מדעי ובטיפוח הספרות המדעית, הוענק לו תואר פרופסור אוניברסיטאי יוצא דופן.
בשנים 1948 עד 1961 היה רופא ראשי של "בית החולים הצלב הלבן".
הוא היה חבר מערכת העיתון Journal of Physicians.
מותו נגרם כתוצאה מכשל במחזור הדם.
תחום המחקר העיקרי שלו היה טיפול בדלקת צפק חריפה ובעיות בתפר עצבי.
הוא היה הראשון שהמליץ על הרחקת סיבי עצב סימפתיים במקרה של כוויות קור.
הוא היה הראשון שתיאר מצב של ליפוגרנולומטוזיס תת-עורית (lipogranulomatosis subcutanea) שנקרא על שמו (ליפוגרנולומטוזיס תת-עורית היא דלקת פאניקוליטיס נדירה הפוגעת בעיקר בגפיים, הן העליונות והן התחתונות, אם כי דווחו גם מקרים יוצאי דופן של תאי הפנים).
אשתו הייתה ארז'בט גראי (1883–1956), בתם של שמואל גראי ושל וילמה פולנאי, אותה נשא לאישה ב-29 בדצמבר 1914 בבודפשט.
תפקיד הטחול בזיהומים חריפים (Medical Weekly, 1916, 26)
כמה הערות על מה שנקרא "פסאודו-נויריזמות" (שבועון רפואי, 1915, עמ' 42)
פציעות מעניינות יותר, מה שמכונה מקרי פסאודוריזם, כדי לשפוך אור על דרכי הפתרון הכירורגי (בודפשט, 1916)
על שיקום תפקוד השרירים לאחר ניתוחי עצבים שהופסקו בהמשכיותם (עיתון רפואי בבודפשט, 1916, 50)
הומאוסטזיס עם קטעי שרירים חופשיים (שבועון רפואי, 1917, עמ' 46)
עקרונות גילוי מוקדם וטיפול בשחפת עצמות ומפרקים (Journal of Physicians, 1946, 3)
אנדרה ואז'וני (בהונגרית: Vázsonyi Endre; בודפשט, 6 בינואר 1906 – בלומינגטון, אינדיאנה, 7 בדצמבר 1986) היה עיתונאי, מתרגם, מבקר, בעל טור אמריקאי ממוצא יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטת אינדיאנה בעלה של האתנוגרפית לינדה דֵג.
אנדרה ואז'וני נולד במשפחה יהודית ברובע 6 של בודפשט, בנם של ינה ואז'וני (1864–1940) מהנדס הרכבת הממלכתית, ושל הרמין פלודי (1877–1931).
סבו וסבתו מצד אביו היו אדולף וייספלד וקטלין אנגל וסבו וסבתו מצד אמו היו גאבור פלודי (וולטרסדורף) ויוזפין לוי.
אנדרה ואז'וני למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולאחר מכן הפך לעיתונאי.
בשנים 1926–1941 היה מבקר תיאטרון, כותב טורים וכותב מאמרי מערכת ביומון "עיתון" (Ujság) בשנים 1942–1945 נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
בשנת 1945 היה עובד לתקופה קצרה ביומון סבדשאג (Szabadság), ואחר כך עד 1948 היה מנהל "המכון הספרותי של עיר הבירה בודפשט".
בשנים 1948–1949 עמד בראש "הוצאת הספרים פרנקלין".
בשנים 1954–1964 עבד ב"בית הוצאה לאור לנוער פרנץ מורה".
בשנת 1964, הוא ואשתו היגרו מהונגריה והתיישבו בארצות הברית בבלומינגטון, הוא היה פרופסור וסגן ראש המחלקה לבלשנות ומחקר באוניברסיטת אינדיאנה.
משנת 1980 המשיך לכתוב בכתבי עת מקומיים.
ואז'וני תרגם מהספרות הצרפתית בשנות החמישים ופרסם כמה וכמה כרכים מתרגומיו.
פירושקה (רומן קצר, בודפשט, 1955)
הסיפורים היפים ביותר של אלף ואחד הימים (תרגום, בודפשט, 1961)
סיפורי הדוד רֵמוּס (אוסף סיפורי עם, תרגום, בודפשט, 1963)
ממלכת המאסטר הערמומי (רומן אגדה, בודפשט, 1964)
פתק בכיס הסיגר (זיכרונות, סיפורים קצרים, בודפשט, 1989)
אנדרה ואז'וני (במקור וייספלד; בהונגרית: Vázsonyi Endre; באנגלית: Andrew Vázsonyi; מוכר גם בשם גם אנדרו ואז'וני, אנדרה וייספלד או זפרצאט גוזינטו; בודפשט, 4 בנובמבר 1916 – סנטה רוזה, קליפורניה, 13 בנובמבר 2003) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי-אמריקאי, חוקר ביצועים ופרופסור אמיריטוס.
הוא יצר את האלגוריתם של וייספלד כדי לחשב את החציון הגאומטרי, פיתח שיטות מחקר לתפעול מחשבים למדעי הניהול והקים את המכון למדעי הניהול (The Institute of Management Sciences (TIMS))) כדי לחקור את מדעי ההחלטות ולהוציא לפועל את תוצאותיו.
השיטות והתוצאות של ואז'וני שפרסם בספרים מצליחים ביותר נמצאות בשימוש נרחב בתעשייה ובעסקים.
אנדרה וייספלד נולד ברובע 6 של בודפשט, למישקה וייספלד, בעל חנות נעליים מצליחה, והרמינה לבית קליין.
הוא היה הילד האמצעי במשפחה.
בגיל 14 הוא התיידד עם פאול ארדש, שהיה מבוגר ממנו בשלוש שנים, איתו חלק חשיבה לפתרון בעיות במתמטיקה.
בגיל 16 החל להתמודד עם בעיית החציון הגאומטרי, שלגביו מצא אחר כך פתרון.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הריאלי ז'יגמונד קמני ולאחר מכן נרשם לאוניברסיטת פאזמאני פטר (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם השלים גם את עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1936, בגיל 21. ליפוט פייר היה מנחה התזה שלו שדנה במשטחים בממדים גבוהים יותר (על משטחי גרפים).
עקב האנטישמיות הגוברת בהונגריה ובעקבות בן דודו, הפוליטיקאי וילמוש ואז'וני על פי עיר הולדתו של אביו, נג'וואז'ון, שינה ב-1937 את שם משפחתו לוואז'וני.
בתקופה זו עסק בתורת הגרפים.
ואז'וני, יחד עם ועם ארדש, חיפש את התנאים ההכרחיים והמספיקים לקיומו של מסלול אוילר בגרפים אינסופיים.
כדי שוואז'וני יוכל לעזוב את אירופה באווירה האנטישמית והמלחמתית שהלכה וגברה והפכה למאיימת, הזמין אוטו סאס את ואז'וני לאוניברסיטת סינסינטי בשנת 1938, אך הוא הצליח להשיג אשרת סטודנט תקפה למשך שנה בלבד.
לכן נסע וואז'וני תחילה לפריז, משם הצליח להגר לארצות הברית באפריל 1940, חודשיים בלבד לפני פלישת הכוחות הגרמניים לצרפת.
הוא בילה שנה בקרב קווייקרים בהאברפורד, פנסילבניה, ובשנת 1941, בתמיכת מלגת גורדון מקיי (Gordon McKay Fellowship), החל את לימודיו כסטודנט להנדסת מכונות באוניברסיטת הרווארד כתלמידו של ריכרד פון מיזס.
לאחר קבלת התואר השני ב-1942 עבד הרווארד אצל הווארד וילסון אמונס (Howard Wilson Emmons) בתכנון המטוס העל-קולי.
במועדון הבינלאומי של הרווארד (Harvard International Club) פגש מוזיקאית, בתם של מהגרים מגיאורגיה, הברונית לורה ולדימירובנה ספרובה.
השניים נישאו לאחר 7 שבועות של חיזורים, ואז עברו לקיימברידג' (מסצ'וסטס).
אחרי קבלת האזרחות האמריקאית בשנת 1945, עזב ואז'וני את הרווארד ועבד כמהנדס בחברת המשאבות, חברת אליוט (Elliott Company), בעיר ג'אנט, בפנסילבניה.
תחנתו הבאה הייתה בדרום קליפורניה, שם עסק בתכנון רקטות בנורת' אמריקן אוויאיישן וסייע בפתרון בעיית הרטט של מטוסי P-51 מוסטנג.
ב-1948 עבר למרכז מחקר הנשק של תחנת הניסויים הימית (Naval Ordnance Test Station, נקראת כיום Naval Air Weapons Station China Lake , שם עמד בראש מחלקת מסירת ובקרת טילים.
בשנת 1953 עבר לחברת יוז איירקראפט.
אצל יוז עבר מוקד העניין של וואז'וני מתעופה למדעי הניהול.
הוא החל למחשב את קווי השכר והייצור של יוז ואז להתוות את הדרישות לחלקים בייצור.
בתקופה זו השתמש לראשונה בשם הבדוי "זפרצאט גוזינטו", שנולד כשהופיע במכון ראנד, ואחד מבדיחותיו הובנה לא נכון על ידי המתמטיקאי ג'ורג' דנציג.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ובשנות ה-60 המשיך ואז'וני את עבודתו ליצירת מדעי ניהול בכמה מקומות עבודה, כולל תאגיד Ramo-Wooldridge Corporation, רוי אלדרסון (Roe Alderson), ושוב ב-NAA.
וואז'וני היה מהתומכים המרכזיים בשימוש במתמטיקה ובמחשבים בתחומי מדע הניהול השונים: ניהול ייצור, ייצור ובקרת מלאי, תזמון ייצור אופטימלי, מערכות מידע אוטומטיות לתכנון, בקרה והנפקת פיקוד.
במאמריו על ייצור ובקרת מלאי הרחיב ואז'וני את המחקר לבעיית התלות בזמן על ידי בחינת הבעיות של דרישת הרכיבים עם משוואות מטריצה - במערכת המשוואות שלו חיבר את לוחות הזמנים למסירה לדרישות המכלולים והרכיבים המתאימים.
בשנת 1970, בגיל 54, חזר לעולם האוניברסיטאות.
הוא מונה תחילה לבית הספר לניהול באוניברסיטת דרום קליפורניה, אך המינוי לא יצא לפועל ולכן בשנת 1973 העביר את מטהו לבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת רוצ'סטר.
בסוף שנות השבעים, כשהוא מתקרב לגיל 65, עבר לאוניברסיטת סנט מרי, טקסס הוא פרש לגמלאות בשנת 1987, אך המשיך ללמד כפרופסור אמריטוס באוניברסיטת סן פרנסיסקו.
במהלך תקופה זו הוא היה קשור גם למכון מדעי ההחלטות (Decision Sciences Institute), היה בעל טור קבוע בעלון ה-DSI.
ואז'וני מת ב-13 בנובמבר 2003 בסנטה רוזה, קליפורניה.
בשנת 2009 פורסם לכבודו ספר זיכרונות שמכיל מאמרי המחקר שלו.
החציון הגאומטרי של קבוצת נקודות במישור האוקלידי הוא הנקודה (לא בהכרח חלק מאותה מערכה) שסכום המרחקים מנקודות הסט הוא מינימלי.
לגבי שלוש נקודות הפתרון ניתן לראשונה במאה ה-17 על ידי אוונג'ליסטה טוריצ'לי, שערער על פייר דה פרמה.
באופן כללי יותר, עבור כל מספר נקודות, וייספלד נתן את הפתרון במאמר משנת 1937 בכתב עת יפני בשפה הצרפתית אלגוריתם "טיפוס גבעה" (Hill climbing) מספרי המחפש נקודה לתיקון סכומי מרחק עד שלא ניתן יהיה עוד להשיג תיקון.
בכל שלב באלגוריתם אנו מקצים משקלים לנקודות ביחס הפוך למרחקים של הפתרון הנוכחי, ומוצאים את הממוצע המשוקלל של הנקודות, שתהיה הנקודה שתמזער בשיטת הריבועים הפחותים את המרחקים המשוקללים.
האלגוריתם התגלה שוב ושוב, ואף על פי שאלגוריתמים אחרים שמייצרים את החציון הגאומטרי ידועים, האלגוריתם של וייספלד עדיין משמש לעיתים קרובות גם כיום בשל פשטותו והתכנסותו המהירה.
על פי המשפט של קרוסקל לגבי עצים, כל עץ חייב להיות אשכול אינסופי המורכב משני עצים, שאחד מהם מוטמע באופן הומיאומורפיסטי בשני.
במאמרו מ-1960 בו נתן את ההוכחה הראשונה לתוצאה, יוזף קרוסקל מייחס את ההשערה לוואז'וני.
משפט רוברטסון - סימור (Robertson–Seymour theorem) מכליל מאוד תוצאה זו, מעצים ועד גרפים.
בעודו פעיל בייצור מטוסים, השתתף ואז'וני בישיבות של Operations Research Society of America, אך לדעתו, הם עסקו בנושאים הרחוקים מהאינטרסים העסקיים של מעסיקיו.
קופר ומל סלבסון, הקים ואז'וני את המכון למדעי הניהול (The Institute of Management Sciences).
קופר הפך לנשיא הראשון, ואז'וני הפך לנשיא הראשון לשעבר (מבלי שממש כיהן כנשיא).
בשנת 2002 כתב ואז'וני טוטוביוגרפיה בשם "לאיזו דלת יש את הקדילק: הרפתקאותיו של מתמטיקאי ממשי" (Which Door Has the Cadillac: Adventures of a Real-Life Mathematician).
בנוסף לאוטוביוגרפיה זו, ואז'וני היה מחברם של מספר פרסומים ומאמרים טכניים, שחלקם:
אנדרה רנאטו סוארש מרטינש (בפורטוגזית: André Renato Soares Martins; נולד ב-21 בינואר 1990 בסנטה מריה דה פיירה שבפורטוגל) הוא כדורגלן המשחק בעמדת הקשר.
לאחר שגדל במחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון, הושאל מרטינש יחד עם שישה שחקנים נוספים לריאל מסאמה מהליגה הפורטוגלית השלישית.
לקראת עונת , מאמן ספורטינג ליסבון הנכנס פאולו סרז'יו זימן אותו בחזרה לאימוני קדם העונה, ובחודש אוגוסט 2010 הוא הושאל למשך עונה לבלננסש מהליגה הפורטוגלית השנייה.
במהלך עונת ישב מרטינש לעיתים על ספסל ספורטינג ליסבון, בעיקר בשל פציעות של חבריו לקבוצה.
ב-20 באוקטובר 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 2-0 על ספורטינג וסלוי במסגרת שלב הבתים של עונת 2011/2012 בליגה האירופית.
בעונת , בה סיימה ספורטינג ליסבון כסגנית אלופת פורטוגל, הבקיע מרטינש שלושה שערים ב-29 הופעות – הראשון מביניהם ב-15 בספטמבר 2013, בניצחון 2-0 על אולהאננסה.
לאחר מינויו של ז'ורז'ה ז'זוש למאמן הקבוצה, התבקש מרטינש למצוא קבוצה חדשה, וב-30 ביוני 2016 עזב את המועדון.
ב-8 באוגוסט 2016 חתם מרטינש כשחקן חופשי באולימפיאקוס, אלופת ליגת העל היוונית שש פעמים ברציפות.
בעונתו הראשונה הוא ערך 24 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, וזכה עם המועדון באליפות השביעית ברציפות.
בעונת ערך מרטינש תשע הופעות ליגה בלבד, בהן לא הבקיע שער.
ב-6 בספטמבר 2018 חתם מרטינש על חוזה לעונה אחת בלגיה ורשה מליגת העל הפולנית, עם אפשרות להארכת החוזה.
הוא זכה עם המועדון בשתי אליפויות פולין רצופות.
בסך הכל שיחק במועדון במשך שלוש עונות וחצי, בהן ערך 94 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-13 בינואר 2022 חתם מרטינש על חוזה לעונה וחצי בהפועל באר שבע מליגת העל הישראלית.
בתום עונת 2022/23 סיים מרטינש את דרכו בקבוצה.
ב-10 ביוני 2013 ערך מרטינש את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, בניצחון 1-0 על נבחרת קרואטיה במשחק ידידות.
בשנת 2016 זומן לנבחרת פורטוגל בכדורגל עד גיל 23 כשחקן חיזוק באולימפיאדת 2016.
אנדרה למוגליה אגרה גומס (בפורטוגזית: André Lamoglia Agra Gomes; נולד ב-4 באוגוסט 1997) הוא שחקן ברזילאי, אשר זכה להצלחה עולמית בזכות השתתפותו בסדרה "אליטה".
אנדרה למוליה נולד ב-4 באוגוסט 1997, בריו דה ז'ניירו שבברזיל.
הוא גילה שהוא רוצה להיות שחקן בזכות אחיו הגדול, ויקטור למוגליה, שעובד בעולם המשחק גם כן.
"התבקשתי להתלוות לאחי, ושם התעוררה לי הכמיהה והעניין לעסוק בעולם המשחק.
ביקשתי מהוריי שיכניסו אותי לקורס תיאטרון".
בשנת 2015, הוא השיק ערוץ יוטיוב בשם "Sem Moderação" ביחד עם מרסלו דוקה, אם כי היה לו רק פרסום אחד והוא לא זכה לתפוצה רחבה.
בהמשך לכך, ניסה לשתף פעולה עם חברות אינטרנט שונות במטרה להגדיל את הפרסום שלו.
את הופעת הבכורה שלו עשה כשגילם את התפקיד הראשי של הנסיך בהצגה "סינדרלה", מאת חוסה וילקר, בתיאטרון איפנמה בברזיל, ביחד עם השחקנית אנה ריטה צ'רקיירה.
בשנת 2016, הוא עשה את שיתוף הפעולה הראשון שלו בטלוויזיה הברזילאית, השתתף בשלושה מתוך חמשת הפרקים של העונה השנייה של הסדרה "סודות הצדק", כשגילם את תומאס פאצ'ה, אחד משלושת הילדים המתבגרים של הורים גרושים.
ב-2017 הוא קיבל את תפקידו הגדול הראשון בטלוויזיה, כאשר כיכב בסדרת הטלוויזיה הברזילאית המקורית של ערוץ דיסני, "חואקס", שם גילם את רפאל סנטוס מוריירה, שבורח מקורס הקיץ שכפה עליו אביו.
על הופעתו, קיבל בשנת 2019 מועמדות בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר – זכר", במהלך טקס הפרסים של ניק שאירע בברזיל (טקס מקביל של פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון).
תפקיד ראשי זה גם אפשר לו להשתתף במספר סדרות טלוויזיה נוספות במהלך אותה השנה.
הוא השתתף בסדרות כמו "1 נגד כולם" (גילם את חברו של זביו בפרק הרביעי של העונה השנייה של הסדרה, בשם "Pais e Filhos"), "בלשי הבניין הכחול" (גילם את בוריס בפרק הראשון של העונה התשיעית של הסדרה, בשם "Adéus Bóris") ו"רוק סטורי".
הוא גם הצטרף לצוות השחקנים של הסרטים De Novo, Não (2018) ו-Eu Sou Mais Eu (2019).
בשנת 2020, הצטרף לעונה השנייה של הסדרה "ביה", שם גילם את לואן, חבר ילדות של טיאגו (רנר פרייטס), שמגיע לביקור מברזיל וממשיך להתארח במעונות קונסט.
באותה השנה, השתתף בווידאו קליפ לשיר "Unforgettable" בביצוע הזמרת ג'וליה בי, בתפקיד מושא אהבתה.
בשנת 2021 נודע על כך שהוא יהיה חלק מצוות השחקנים הראשי של "אליטה" אשר שודרה בנטפליקס (גילם את איוון קרוואלו).
העונה שודרה לראשונה ב-8 באפריל 2022.
באפריל 2019, הוא השתתף מטעם ערוץ דיסני בקמפיין העולמי של נשיונל ג'יאוגרפיק (המכונה Nat Geo Run) שנערך בבואנוס איירס, ארגנטינה.
בהמשך להצטרפותו לפרויקט, פורסם שהוא השתתף במירוץ שנערך במסגרת הקמפיין.
שנהשםתפקידהערותמקור2016"סודות הצדק"תומאס פאצ'הדמות משנה2019–2017"חואקס"רפאל סנטוס מוריירהדמות ראשית2017"1 נגד כולם"חבר של זביוהשתתפות"בלשי הבניין הכחול"בוריסהשתתפות"רוק סטורי"ילד במסיבההשתתפות2020"ביה"לואןצוות שחקנים ראשי (עונה 2)2021"ביה: עולם הפוך"צוות שחקנים ראשי (פרק מיוחד)2022"אליטה"איוון קרוואלוצוות שחקנים ראשי (עונה 5)2024דם ומים (אנ')3 פרקים
שנהשםתפקידמקור2019De Novo, Nãoדמות משנה2020Eu Sou Mais EuויטורEl traidorפיליפ
שנהשםתפקידאמנ/יתמקור2020"Inolvidable"מושא אהבתה של ג'וליה ביג'וליה בי
אנדרה לאזאר באיומי (במקור אנדראש איבאן לאזאר, André Lazar ביצירותיו בצרפתית, בהונגרית: Bajomi Lázár Endre; ביהרנאג'באיום, 19 באוגוסט 1914 – בודפשט, 17 במאי 1987), היה סופר יהודי-הונגרי, מתרגם ספרותי, עורך, היסטוריון ספרותי.
אנדרה לאזאר נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף לאזאר ושל אתלקה קרדוש.
הוא סיים עם תעודת הוראה באוניברסיטת דברצן.
לאזאר חי בפריז במשך 16 שנים בין השנים 1934–1950. הוא אחד מטובי המומחים ההונגרים של ספרות ותרבות צרפתית עד היום.
הוא תרגם עשרות רומנים צרפתיים להונגרית, כולל ספריו של בוריס ויאן.
לאזאר הפך לעובד בעיתוני המהגרים ההונגריים השמאלניים בצרפת.
בעיתונים ההונגריים בצרפת פרסם בשם Ferenc Dávid ובכתבי עת מקומיים הצרפתיים תחת השם Endre Bajomi.
הוא עבד עבור כתבי העת Korunk ו-Új Hang בפריז, ובשנת 1938 הפך לעורך של Szabad Szó בפריז.
בין השנים 1947–1949 היה סגן ראש לשכת העיתונות ההונגרית בפריז, ואז - לאחר התפטרותו של פרנץ פייטה בספטמבר 1949 - עמד בראש הלישכה.
הוא חזר להונגריה ב-1952 ועבד במחלקת העיתונות של משרד החוץ עד 1953. לאחר מכן בין 1953 לבין 1954 היה העורך והמגיה של הוצאת הספרים Szépirodalmi Könyvkiadó, ומ-1955 של הוצאות הספרים Új Magyar Könyvkiadó ו-Europa Könyvkiadó, עד 1977. הוא היה עמית בכיר ב"לקסיקון הספרות העולמי".
במרכז פעילות הכתיבה שלו עמד טיפוח מסורת יחסי התרבות ההונגרית-צרפתית.
הוא עיבד באופן שיטתי את ההיסטוריה של מערכות יחסים אלה עד למאה ה-14 לאחור.
הוא הקדיש סדרה של ספרים לדמויות הגדולות של חיי האינטלקטואלים הצרפתיים.
דולורס איברורי : למען השלום, למען הדמוקרטיה, למען עצמאותה של ספרד (1952)
קלוד רוי : בלהקה הקלאסית (1958)
אנרי מורגר : בית קפה בוהמי (1959)
רוג'ר פיירפיט : מפתחות פטר הקדוש (1959)
אנטול פראנס : האלים צמאים (1961)
מרסל אמה : המקרה החריף וסיפורים אחרים (1962)
ז'ול ורן : הרפתקאותיו המופלאות של מאסטר אנטיפר (1962)
ז'אן-פול סארטר : השטן ואלוהים הטוב (1963)
רובר פינג'ה : הגביע של הפיראטים (1966)
רמון קנו : הפארק האנגלי (1966)
אדמון דה גונקור - J.
מרסל אמה : הסוסה הירוקה (1969)
אנרי פירושו : חייו של טולוז-לוטרק (1971)
פונס: רוזה, או כרוניקה נאמנה של האירועים שהתרחשו בנסיכות ווסקלהאם במהלך המאה האחרונה..., (1971)
ג'י פואסי: שני לבבות אוהבים (1972)
עיטור מסדר העמל דרג זהב (1974)
מדליית זהב של פריז (1982)
אנדרה פריירה טיישיירה (בפורטוגזית: André Ferreira Teixeira; נולד ב-14 באוגוסט 1993 בפורטו שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת המגן הימני באנורתוסיס פמגוסטה.
טיישירה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות בלננסש, ליישואש, טרופנסה ומפרה במסגרת הליגה הפורטוגלית השנייה.
הוא ערך 147 הופעות ליגה במדי המועדון במהלך שש עונות, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-13 ביולי 2023 חתם בהפועל פתח תקווה
אנדרה וארקוני (במקור וייסמן, בהונגרית: Várkonyi Endre; דברצן, 28 בספטמבר 1926 – 8 בספטמבר 2020) היה עיתונאי ועורך יהודי-הונגרי עטור פרסים.
הוא זכה להערכה רבה הן מקצועית והן אישית והתראיין רבות בנושא השואה.
הוא אביו של השחקן אנדראש וארקוני.
אנדרה וייסמן נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה וייסמן, סוחר בגדי גברים, ושל אנה פרנק (1902–1936).
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא גורש והועבר ממחנה ריכוז אחד למשנהו ממחנות אייזנרץ ומאוטהאוזן עד שלבסוף שוחרר ב-1945 במחנה הריכוז גונסקירכן.
הוא שרד, חזר וסיים לאחר מכן את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE) כמורה המתמחה בהונגרית.
כבר בשנת 1946 החל לעבוד בעיתון היומי "סבאד נפ", כלומר "עם חופשי" (Szabad Nép).
במשך עשרים וחמש שנים, הוא היה עובד גם בשבועון מדיאראורסאג (הונגריה).
הוא היה חבר באיגוד הלאומי של העיתונאים ההונגרים.
נתיב הסמל ההונגרי ; Kossuth, בודפשט, 1957
גובי מכס ; Zrínyi Ny., בודפשט 1958 ( ספרייה קטנה של המשטרה)
רוֹמָן ; מטה המשטרה הלאומית של BM, בודפשט, 1959 (ספריית המשטרה)
תקציב של משפחת פועלים ; Kossuth, בודפשט, 1960
רוֹמָן ; Zrínyi Ny., בודפשט, 1960 (ספריית משרד הפנים)
רוֹמָן ; Zrínyi Ny., בודפשט, 1961 (ספריית משרד הפנים)
על שלוש חטיבות סוציאליסטיות אינטלקטואליות ; Kossuth, בודפשט, 1963
היסטוריה בזמן הנוכחי (ספרי קוסמוס, בודפשט, 1977)
; Academic, בודפשט, 1989 (המאה שלנו זוכרת)
עיטור מסדר העמל דרג זהב (1977)
פרס הרמה של עיתונאות (5 פעמים)
פרס על שם מיקלוש רדנוטי נגד גזענות (2008)
אֶנְדְרֶה מאן (בהונגרית:Mann Endre, 1 בנובמבר 1900 - 7 באפריל 1964) היה עיתונאי, עורך, סופר ומתרגם יהודי הונגרי שפעל בהונגריה וברומניה.
הוא היה אביו של אריק מאיטני.
אנדרה מאן נולד ב-1900 בטימישוארה, בירת חבל באנאט בימי השלטון ההונגרי במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית .
שם משפחת אביו היה במקור "מנדל".
את לימודיו התיכוניים השלים בבתי ספר בטימישוארה ובסגד.
בין מלחמות העולם הוא היה חבר בצוות העיתונים בהונגרית Friss Újság (עיתון טרי) ו-Szezon ובעיתוני ספורט בעירו.
אחרי 1945 היה מאן קריין בשידורים בהונגרית של רדיו בוקרשט ואחרי 1946 עורך כתב העת Szakszervezeti Élet (החיים הסינדיקליים) .
אחרי 1950 ערך את הרשומות Hivatalos Közlöny בשפה ההונגרית.
מאוחר יותר הועסק בתרגום הכתוביות בהונגרית באולפני הסרטים בבופטיה.
הוא תרגם להונגרית את מעשיותיו של וילהלם האוף שפורסמו בהוצאה לנוער.
ב-1962 פרסם מאן ספר הבישול " Sütemények és édességek" (עוגות וממתקים) שהופיע בשתי מהדורות.
מאן נפטר ב-1964 בגיל 64 בבירת רומניה, בוקרשט.
אנדרה מאז'ינו היה עובד מדינה, חייל וחבר פרלמנט צרפתי.
הוא ידוע בעיקר בזכות התמיכה שלו במערכת הביצורים המכונה קו מאז'ינו, על שמו.
מאז'ינו נולד וגדל בפריז, אך בילה חופשות ממושכות ב, כפר משפחתו, שהיה בחלק של לורן שלא סופח ב-1871 לגרמניה.
לאחר שנבחן בשירות המדינה בשנת 1897, החל מאז'ינו בקריירה בבירוקרטיה הצרפתית, שתימשך עד סוף חייו.
הוא עבד כעוזרו של המושל הכללי באלג'יריה עד 1910, אז התפטר והחל את הקריירה הפוליטית שלו.
הוא נבחר ל הצרפתית (שהייתה הבית התחתון של הפרלמנט) באותה שנה ושימש כתת-מזכיר המדינה לענייני מלחמה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914.
כשהחלה המלחמה, מאז'ינו התגייס לצבא הצרפתי והוצב לאורך חזית לורן.
בנובמבר 1914 הוא נפצע ברגלו ליד ורדן, וכתוצאה מכך צלע עד סוף ימיו על רגל מעץ.
מאז'ינו גם הועלה לדרגת סמל בשל "קור רוחו ואומץ ליבו" וסירב לקבל קידום מעבר לכך, על גבורה מופלגת בקרב הוא קיבל גם את .
על אף צליעתו, היה סייף איכותי.
מאז'ינו סבר כי חוזה ורסאי לא סיפק לצרפת ביטחון מספיק.
הוא דחף לתקצב בסכומים גבוהים יותר את מערך ההגנה והביע חוסר אמון הולך וגדל בגרמניה, אם כי מעטים בצרפת רצו אז לחשוב על האפשרות של מלחמה נוספת.
מאז'ינו תמך בבניית שורה של ביצורי הגנה לאורך הגבול הצרפתי עם גרמניה, כולל שילוב של עמדות שדה ומבצרי בטון קבועים.
הוא הושפע בהחלטה זו מהתצפיות שלו על ביצורים מוצלחים שהופעלו בוורדן במהלך המלחמה, וכנראה גם מהרס ביתו ב, מה שגרם לו להיות נחוש בדעתו למנוע מגרמניה לפלוש שוב ללורן.
בשנת 1926 הצליח מאז'ינו לגרום לממשלה להקצות כסף לבניית מספר קטעי ניסוי של קו ההגנה המתוכנן.
במהלך ויכוח על התקציב בשנת 1926, מאז'ינו לחץ בכבדות עבור השגת התקציב הדרוש לבניית קו הביצורים העצום.
לבסוף הצליח לשכנע את הפרלמנט להקצות 3.3 מיליארד פרנק עבור הפרויקט (הבית העליון הצביע ברוב של 274 מול 26 בעד הפרויקט כמה ימים לאחר מכן).
המחיר הסופי של הפרויקט הגיע עד לכדי יותר מכפול.
בנאום מפורסם בפרלמנט הצרפתי אמר אז מאז'ינו: "למערך ההגנה שאנו מבקשים להקים לאורך הגבול יש מטרה אחת בלבד, חסימת הדרך בפני חדירות אפשריות.
גדר ביטחון יותר טובה ויותר זולה מחומה של חזות חשופים".
העבודה על הפרויקט התקדמה במהירות.
מאז'ינו ביקר באתר העבודה באוקטובר 1930 והביע שביעות רצון מקצב ההתקדמות.
הוא היה מרוצה במיוחד מהעבודה בלורן, בו בילה בילדותו, ונלחם על מימון נוסף לבנייה באזור זה.
מאז'ינו היה התומך העיקרי של הפרויקט, אך רוב ההחלטות בפועל בנוגע למבנה של קו מאז'ינו היו פרי עבודתו של שר המלחמה במשך רוב השנים 1926 עד 1929, פול פנלבה.
מאז'ינו מעולם לא ראה את השלמת הפרויקט הנושא את שמו.
הוא חלה בדצמבר 1931 ומת בפריז ב-7 בינואר 1932 ממחלת הטיפוס.
אנשים רבים התאבלו עליו ברחבי צרפת, ורק לאחר מותו נקרא קו ההגנה המפורסם על שמו.
אנדרטה לזכרו נחנכה ליד ורדן בספטמבר 1966.
אנדרה ארמן ון-טרואה היה חשמן צרפתי של הכנסייה הקתולית.
כיהן בתור הארכיבישוף של פריז בשנים 2005–2017, לאחר שכיהן קודם לכן כארכיבישוף של טור בין השנים 1999–2005. הוא מונה לחשמן בשנת 2007.
ון-טרואה נולד בפריז, צרפת, לארמנד ון-טרואה ופולט (שם נעורים: ויאמי).
שם משפחתו, שמשמעותו בצרפתית היא "עשרים ושלוש", ככל הנראה ניתן לו על שם אב קדמון שנמצא נטוש ביום ה-23 לחודש.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בליסה אנרי הרביעי ונכנס לסמינר התאולוגי של סן-סולפיס באיסי-לה-מולינו בשנת 1962. לאחר מכן למד במכון הקתולי של פריז, שם קיבל תואר ליסנסיאט בתאולוגיה מוסרית.
הוא הוסמך לדיאקוניה באוקטובר 1968 על ידי הבישוף דניאל פזריל ולכהונה ב-28 ביוני 1969 על ידי הקרדינל פרנסואה מארטי.
בתקופת כהונתו ככומר פעל בעיקר בתחומי קטכיזם קהילתי והכשרת מאמינים חילוניים.
בין השנים 1974–1981 שימש בתור ויקאר בקהילת סנט-ז'אן דה-שנטאל בפריז.
לאחר מכן היה מנהל הסמינר התאולוגי סן-סולפיס, שם גם לימד תאולוגיה מוסרית וסקרמנטלית.
השתתף בתנועות פסטורליות שונות, כולל מרכז ההכנה לנישואין והכשרות קבועות של הכמורה.
בהמשך מונה לוויקאר כללי של פריז, ואחראי להכשרת הכמרים, התקשורת (רדיו נוטרדאם, העיתון Paris Notre-Dame, מרכז מידע), הפסטורליה המשפחתית, לימודים בחינוך הציבורי וקטכיזם.
ב-25 ביוני 1988 מונה לבישוף מסייע של פריז ולבישוף טיטולרי של תיביליס על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
הוא הוסמך לבישוף ב-14 באוקטובר באותה שנה בקתדרלת נוטרדאם בפריז, על ידי הקרדינל ז'אן-מארי לוסטיז'ה, יחד עם הבישופים פזריל וגבריאל ואנל.
ב-21 באפריל 1999 מונה לארכיבישוף של טור, וב-11 בפברואר 2005 מונה לארכיבישוף של פריז.
הוא הותקן בתפקידו ב-5 במרץ ומונה גם כאורדינר של הקתולים מהמזרח בצרפת ב-14 במרץ.
ב-5 בנובמבר 2007 נבחר לנשיא הוועידה האפיסקופלית של צרפת לתקופה של שלוש שנים.
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר מינה אותו לקרדינל-כומר של סן לואיג'י דיי פרנצ'זי בקונסיסטוריה שהתקיימה ב-23 בנובמבר 2007.
היה חבר בקונגרגציה לבישופים ובמועצה האפיפיורית למשפחה מ-12 ביוני 2008 ובקונגרגציה לכמורה מ-2 בפברואר 2010. ב-7 במרץ 2012 מונה לחבר בקונגרגציה לכנסיות המזרח.
באוקטובר 2012 מונה על ידי האפיפיור בנדיקטוס ל"סינוד פאדר" והשתתף בעצרת ה-13 של הסינוד של הבישופים בנושא הבשורה החדשה.
השתתף כקרדינל בוחר בקונקלווה של 2013, אשר בחר את האפיפיור פרנציסקוס.
האפיפיור פרנציסקוס קיבל את התפטרותו מתפקידו כארכיבישוף של פריז ב-7 בדצמבר 2017.
הוא איבד את זכאותו להשתתף בקונקלווה עם הגיעו לגיל 80 ב-7 בנובמבר 2022, ולכן לא השתתף בקונקלווה של 2025.
ון-טרואה הלך לעולמו ב-18 ביולי 2025, בגיל 82. הלווייתו התקיימה ב-23 ביולי 2025 בקתדרלת נוטרדאם בפריז.
ון-טרואה היה מתנגד בולט ליוזמות לאשר נישואים חד-מיניים בצרפת.
בשנת 2013 הזהיר כי הדבר עלול להביא לאלימות ולפילוג חברתי בצרפת: "כך מתפתחת חברה אלימה.
החברה איבדה את יכולת ההכלה, ובעיקר את יכולתה לאחד הבדלים תחת פרויקט משותף." הוא טען כי כל עוד הממשלה אינה מקשיבה לאזרחיה, הדבר עלול להוביל לעוד אלימות.
אנדרה קויפרס (בהולנדית: André Kuipers; נולד ב-5 באוקטובר 1958 באמסטרדם) הוא אסטרונאוט בשירות סוכנות החלל האירופית ורופא הולנדי.
קויפרס השלים את לימודי הרפואה שלו ב-1987 באוניברסיטת אמסטרדם.
בין השנים 1987–1988 שירת ביחידת הרפואה של חיל האוויר ההולנדי.
נבחר לקבוצת האסטרונאוטים של ESA ב-1998.
ב-18 באפריל 2004 הפך להיות ההולנדי השני היוצא לטיסת חלל.
הוא טס בחללית רוסית סויוז TMA-4, יחד עם אסטרונאוט אמריקאי ורוסי לתחנת החלל הבינלאומית.
במהלך שהות בתחנת החלל הוא ביצע מספר ניסויים.
הוא שב לכדור הארץ בתום 10 ימים בחלל בחללית סויוז TMA-3.
לאחר הטיסה בחלל מונה קויפרס למרצה שלא מן המניין באוניברסיטה הפרוטסטנטית של אמסטרדם (Vrije Universiteit) בפקולטות מדעים מדויקים ורפואה.
קויפרס שב לחלל ב-2011, והפך לאסטרונאוט ההולנדי הראשון שטס בחלל יותר מפעם אחת.
הוא השתתף במשלחת 30 ומשלחת 31 לתחנת החלל הבינלאומית.
במהלך שהותו בתחנת החלל ביצע למעלה מ-50 ניסויים והיה אחראי על פעולות העגינה של חללית המטען האוטומטית ATV.עם נחיתתו, סה"כ שהה בחלל 203 ימים, 15 שעות ו-51 דקות.
קויפרס נשוי ואב לשלוש בנות ובן.
קויפרס נושא אותות כבוד ומדליות הולנדיים שונים:
אביר מסדר אריה הזהב של בית נסאו (2004)
אביר מסדר אריה הולנד (2012)
ב-2013 היה אחד מאבירי המלך (King of Arms) בטקס הכתרתו של מלך הולנד וילם אלכסנדר
מדליית הכבוד לאומנויות ולמדע של מסדר בית אורנג' (2022)
אנדרה גוסטב סיטרואן , יזם צרפתי יהודי-הולנדי.
נולד כילד החמישי והצעיר ביותר ללוי סיטרוּן (Citroen), יהלומן מאמסטרדם, ומאשה קליינמן, ילידת ורשה, משפחת יהלומנים יהודים.
בני המשפחה עברו מאמסטרדם לפריז ב-1873 ו"צירפתו" את שמם ל"סיטרואן".
כאשר היה בן שש, התאבד אביו בעקבות כישלונות בעסקים.
סיטרואן היה תלמיד מצטיין וסיים את לימודיו באקול פוליטקניק בשנת 1900.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד כמהנדס במפעל לקטרים שהיה בבעלות ידידי המשפחה, האחים הינשטיין.
בשנת 1905 השקיע את כספי הירושה שלו בחברה ושינה את שמה ל"סיטרואן-הונשטיין".
הוא התקדם לייצור גלגלי שיניים מורכבים ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לייצור פגזים.
בשנת 1912 נפגש עם הנרי פורד בדטרויט והתרשם עמוקות משיטותיו לייצור המוני וזול של מכוניות.
הוא החליט ליישם שיטות אלו באירופה, שעד אז יוצרו בה מכוניות בעבודת יד בלבד.
בשנת 1919 ייסד את חברת סיטרואן למכוניות, ובשנות השלושים הוביל אותה למעמד חברת הרכב הרביעית בגודלה בעולם.
כבר בשנה הראשונה לפעילותו הוא ייצר 20,000 מכוניות בשיטת הסרט הנע, כשליש ממספר המכוניות בצרפת כולה באותה עת.
בשנת 1934 החברה פשטה רגל והשליטה עליה עברה למישלן.
סיטרואן נפטר מסרטן הקיבה ב-1935. בשנת 1992 נחנך פארק על שמו ברובע החמישה עשר של פריז בדרום-מערב העיר, במקום בו עמד בעבר מפעל המכוניות שלו.
אנדרה (אשר דב) נֶהֶר (André Neher; 22 באוקטובר 1914 אוברנה, אלזס – 23 באוקטובר 1988 ירושלים) היה פרופסור, חוקר, הוגה דעות ופילוסוף יהודי-צרפתי, הוא עלה לישראל בשנת 1974.
יליד אוברנה שבחבל אלזס שבצרפת.
בילדותו למד בבית הספר הכללי ולימודי יהדות אצל רב המקום הרב ז'רום לוי.
כמה חודשים לפני הגיעו לגיל בר-מצווה עבר עם הוריו לגור בעיר שטרסבורג.
בנעוריו למד בישיבת עץ חיים במונטרה שבשווייץ בראשותו של הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו והיה קשור מאוד לישיבה זו.
לימד גרמנית בשטרסבורג לפני מלחמת העולם השנייה, אך עם תחילת השואה פוטר ממשרתו.
לאחר מכן שימש כראש המכון למדעי היהדות של אוניברסיטת שטרסבורג.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה נהר אחד ממעצבי דמותה הרוחנית של יהדות צרפת לאחר השואה, יחד עם יעקב גורדין, עמנואל לוינס והרב יהודא ליאון אשכנזי.
מאז 1957 שימש אחד ממובילי הכנסים של האינטלקטואלים היהודים דוברי הצרפתית, שהיו זירת התרחשות מרכזית של ההגות היהודי הצרפתית עד סוף המאה העשרים.
בין תלמידיו: תיאודור דרייפוס, ברנארד (יששכר) פיקאר ובנימין (בנו) גרוס.
במשך שנים שמע שיעורים מפי רבו מר שושני.
בשנת 1974, בגיל 60, עלה לישראל עם רעייתו רנה והתגורר בשכונת רחביה בירושלים.
נהר חיבר את הספר משנתו של המהר"ל מפראג, שבעזרתו החל את תנועת לימוד המהר"ל באירופה בכלל ובצרפת בפרט.
בהשפעת ספרו נפתח מדור ללימודי מהר"ל באוניברסיטת שטרסבורג, בה נהיה לאחר מכן מרצה ופרופסור למהר"ל.
בהשקפתו של נהר, החידוש של היהדות לעומת דתות אחרות הוא החשיבות שהיא מעניקה לעולם החולין.
את ייחודה של היהדות בהקשר הקיומי האנושי ראה כתגובה יהודית של תקווה, נוכח אבסורד הקיום.
נהר הגדיר כ"שלושה מונחי מפתח של ההיסטוריה היהודית" את: "אושוויץ" כמסמל את חיפוש המשמעות והתקווה גם במקום של אבסורד, "תל אביב" כמסמלת את היכולת לשקם את החרב ולתת לו משמעות ו"ירושלים" כמסמלת את היכולת להעניק משמעות נוספת לצד משמעות שכבר הייתה קודם לכן.
בהיבט הפוליטי, נהר הראה כי "בכל משבר חשוב בתרבות המודרנית מתבלטים היהודים בעת ובעונה אחת גם כפעילים בשורות החלוץ וגם, מתוך תגובה אוטומטית, כקרבנות מועדפים".
1973 - משה ויעודו של עם ישראל, הוצאת מסדה.
1982 - דוד גנז וזמנו, הוצאת ראובן מס.
1985-6 - קורות עם ישראל לאור המקרא, שני כרכים (עם רנה נהר), הוצאת ראובן מס.
1994 - זהותנו היהודית, הוצאת ראובן מס.
1999 - נבואות ונביאים: מהות הנבואה, הוצאת מאגנס.
2003 - משנתו של המהר"ל מפראג, הוצאת ראובן מס.
אנדרה פרדש (בטלוגו: ఆంధ్ర ప్రదేశ్) היא מדינה בדרום הודו.
היא המדינה השמינית בשטחה והעשירית בגודל אוכלוסייתה.
היא גובלת בצפון במדינות טלנגנה ואודישה, במערב במדינת קרנאטקה, בדרום בטאמיל נאדו ובצדה המזרחי במפרץ בנגל.
החל משנת 1000 לפנה"ס חיו בדרום הודו בני האנדרה, מתוכם התפתחה שושלת שאטאבאהאנה ששלטה באזור עד המאה הראשונה לספירה.
במאה השלישית לפנה"ס, בעקבות כיבושי האימפריה המאורית ואשוקה הבודהיסט, אימצו בני המקום את הדת הבודהיסטית.
בין המאה השביעית למאה העשירית לספירה ביססו הצ'לוקים את סגנון הבנייה הדראווידי שלהם, בעיקר לאורך החוף.
במאה ה-11 לספירה התמזגו שושלות צ'לוקייה וצ'ולה והודחו על ידי הקאקאטים.
הקאקאטים הם שהפיצו באדריכלות המקדשים הדתיים בדרום הודו את מבנה המקדש עם העמודים.
לאחר שלטונם של הקאקאטים שלטה באזור אימפריית ויג'איאנגר שקמה במאה ה-14 והייתה אחת האימפריות הגדולות בהודו כולה.
ברית בין סולטניות הדאקן הביסה את האימפריה ב-1956, ואזורי אנדרה עברו לשלטון מוסלמי.
במאה ה-16 נוסדה בהיידראבד שושלת קוטאבּ שאהי.
שושלת זו החזיקה ברמת הדקאן עד לכיבושים של אורנגזב המוגולי.
מכיוון שהמוגולים מוצאם מאוזבקיסטן, מצביאים רבים בצבאם היו ממוצא אוזבקי.
המצביא שכבש את רמת הדקאן עבור אאורנגזב קיבל לאחריותו שטח זה, והפך ל"ניזאם" (שליט) של היידראבד כשבפועל ייסד שושלת אוזבקית תורשתית ששמרה על עצמאות יחסית.
במהלך המאה ה-17 מסרו שליטי היידראבד את אזורי החוף של אנדרה לידי חברת הודו המזרחית הבריטית, שהכלילו אותם בנשיאות מדראס.
שליטי היידארבאד המשיכו לשלוט בטלנגאנה, חבל דובר טלוגו פנימי יותר.
לאחר עצמאות הודו ב-1947, הפכה נשיאות מדראס למדינת מדארס.
באוקטובר 1953, לאחר מהומות של דוברי טלוגו, נפרד החלק דובר הטלוגו של מדארס והפך למדינת אנדרה, ובשנת 1956, תחת חוק ארגון מחדש של המדינות, אוחדו האזורים דוברי טלוגו של מדינת היידראבד עם מדינת אנדרה למדינת אנדרה פרדש.
ב-1959 נערך שינוי בגבולות אנדרה פרדש ומדראס, בו יושבו מחלוקות גבול בין שתי המדינות.
319 כפרים ואזור חורש הועבר מאנדרה פרדש למדראס, ו-148 כפרים הועברו לאנדרה פרדש.
ב-10 בדצמבר 2009, לאחר מאבק של כ-50 שנה להשגת העצמאות, החליט הפרלמנט ההודי כי טלנגאנה תחל תהליך שבסופו תהפוך למדינה נפרדת בהודו.
עקב ההתנגדות המידית והחריפה לכך בשני חבלי אנדרה פרדש האחרים, "אנדרה החופית" (Coastal Andhra) ו"ראיאלאסימה" (Rayalaseema), ולאחר מהומות נרחבות בת שבועיים בחבלים אלה, הוחלט ב-23 לחודש להשהות ביצוע החלטה זו.
הפיצול בוצע לבסוף ב-2 ביוני 2014.
המדינה גובלת בארבע מדינות הודיות: אודישה בצפון, טלנגאנה בצפון־מערב, קרנאטקה במערב וטמיל נאדו בדרום.
בנוסף, קיימת מובלעת של ינאם בצפון רצועת החוף של המדינה, המשתייכת לטריטוריית האיחוד פודוצ'רי.
המדינה שוכנת בחלקה ברמת דקאן ומרביתה ברצועת החוף המזרחית של הודו.
זורמים בה הנהרות קרישנה וגודבארי, הנשפכים למפרץ בנגל.
תקופת הקיץ נמשכת בין החודשים מרץ ליוני.
תקופת המונסונים נמשכת מיולי ועד אוקטובר, בעיקר באזור החוף, כשבאוקטובר ונובמבר מגיעות סופות הציקלון.
מנובמבר עד פברואר נמשך החורף, שהוא העונה הנוחה ביותר במדינה.
נכון ל-2011, כ-30% מהאוכלוסייה שמעל גיל שבע הם אנאלפביתים אולם יש בה תעשיית היי-טק מפותחת.
עיר הבירה גדולה משאר ערי המדינה, אך העיר ויג'יאוואדה היא המרכז המסחרי של אנדרה פרדש.
נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2011, מתגוררים במדינה כ-49,386,799 תושבים, והצפיפות היא 308 נפש לקמ"ר.
70.4% מהאוכלוסייה היא כפרית, לעומת 29.6% עירוניים.
שיעור האוריינות במדינה עומד על 67.41%.
אנדרה פרדש היא המדינה העשירית בהודו במדד הפיתוח האנושי שלה, עם ציון של 0.416. כ-88% מאוכלוסיית האנדרה פרדש דוברי טלוגו.
במדינה ישנם מספר ערים עם אוכלוסיית מעל מיליון תושבים:
המדינה שולחת 25 נציגים הנבחרים על ידי הציבור ללוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט ההודי ו-11 נציגים הנבחרים על ידי הפרלמנט המקומי לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט ההודי).
הפרלמנט של אנדרה פרדש הוא פרלמנט דו-ביתי, כאשר ב מכהנים 175 נציגים, וב מכהנים 58 חברים.
אנדרה פרווין (André Previn; 6 באפריל 1929 – 28 בפברואר 2019) היה פסנתרן, מנצח ומלחין יהודי-אמריקאי יליד גרמניה.
אנדרה פרווין נולד בשם אנדריאס לודוויג פריווין למשפחה יהודית בברלין.
אחיו היה הבמאי סטיב פרווין.
הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית ב-1938, כדי להימלט מגרמניה הנאצית, וקיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1943.
פרווין גדל בלוס אנג'לס, והתפרסם בכתיבת מוזיקה לסרטים בהוליווד משנת 1948 ואילך.
במשך שנים היה חבר ביחידה המפורסמת למוזיקה של ארתור פריד במטרו גולדווין מאייר.
בשנת 1967 התמנה למנצח התזמורת הסימפונית של יוסטון ובשנה שלאחריה הוסיף את התזמורת הסימפונית של לונדון לרשימת משרותיו.
בשנים הבאות כיהן בזמנים שונים כמנצח התזמורת הסימפונית של פיטסבורג, התזמורת הפילהרמונית המלכותית והתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
חיבר מוזיקה לסרטים ולמחזות מוזיקליים ויצירות אחרות, בהן קונצ'רטו לצ'לו וקונצ'רטו לגיטרה.
במהלך שנות ה-50 וכן בשנים מאוחרות יותר, יצא למסעות קונצרטים וערך הקלטות כפסנתרן ג'אז.
הוא עבד עם שלי מאן ובני קרטר.
אלבום שירים מתוך "גבירתי הנאווה" שהקליט עם מאן (1966) היה רב-מכר.
בשנים הבאות התרכז בהלחנת מוזיקה קלאסית.
הוא עבד עם טום סטופארד על "כל ילד טוב ראוי לחסד", מחזה בעל תוכן מוזיקלי נכבד, שעלה לראשונה בלונדון בשנת 1977, עם התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוח פרווין.
האופרה הראשונה שלו "חשמלית ושמה תשוקה", הועלתה בהצגת בכורה באופרה של סן פרנסיסקו בשנת 1998. שאר יצירותיו הקלאסיות הרבות כוללות מוזיקה קאמרית, ווקאלית ותזמורתית.
פרווין התחתן חמש פעמים, לדורי פרווין, למיה פארו, לבטי בנט ולהיתר שדון.
בשנת 2002 נשא לאישה את הכנרת הגרמנייה הנודעת אן-סופי מוטר.
הוא כתב למענה קונצ'רטו לכינור.
אות הכבוד של מרכז קנדי הוענק לו בשנת 1998 כהוקרה על תרומותיו למוזיקה הקלאסית ולאופרה בארצות הברית.
תואר אביר כבוד של האימפריה הבריטית, אם כי לא היה זכאי לשאת בתואר "סר", כיוון שלא היה נתין בריטי.
בשנת 2005 הוענק לו פרס גלן גולד, לאות הוקרה על הישגיו.
פרס גראמי על ביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית: אנדרה פרווין וגיל שחם על "תמונות אמריקאיות" (יצירות משל אהרן קופלנד, פרווין, סמיואל בארבר, ג'ורג' גרשווין) (1999)
פרווין כתב מוזיקה ליותר מ-50 סרטים, בהם:
המכורים לזהב (1969) (יחד עם פרדריק לאו)
פרווין היה מועמד 13 פעמים לפרס אוסקר, מתוכן זכה בארבעה:
אנדרה קאמפרה היה מלחין ומנצח צרפתי.
אנדרה קאמפרה, יליד אקס-אן-פרובאנס, רכש השכלה דתית ומוזיקלית בקתדרלה של סן-סובר באקס-אן-פרובאנס ובשנת 1678 התמנה לכומר.