tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במין Stegastes partitus, הנקבות בוחרות את בן זוגן על פי עוצמת החיזור בלבד, ולא על פי גודל - שכן הפלישה לשטחי הרבייה מתרחשת בדרך כלל בלילה כשהזכרים נוטשים את משמרתם.
הזכר מבצע 'קפיצת סימון' - עולה בעמודת המים, ויורד בה במהירות.
קפיצת הסימון כוללת שחייה מהירה, והנקבה בוחרת את הזכר המרבה להציג עוצמה מהירות ונחישות, על פי צלילים מהדהדים המופקים מהזכר בעת השחייה המהירה מטה.
באלמוגית בוגרגורי Stegastes leucostictus הזכרים מחזרים אחר נקבות גדולות.
גודל הנקבות קשור גם לגודל הרחם, ולפוריות גבוהה יותר.
מחקרים הראו שלנקבות גדולות יותר יש מספר ביצים רב יותר.
הפרטים במין stegastes partitus, הם פוליגמיים ומתרבים עם יותר מנקבה אחת בעונה, לעיתים תוך חיזור אחר מספר נקבות בו זמנית.
בין המינים הללו, הברירה הטבעית ההתפתחותית מעדיפה את הזכרים המתחילים בחיזור מוקדם ככל שניתן בעונת ההשרצה, אפילו אם תטולת הביצים המוצלחים יותר, היא בעונה מאוחרת יותר.
נקבות בוחרות את הזכר איתו היא תזדווג על פי איכות שטח המחיה שלו, כולל אזורי מסתור החיוניים להן כנגד טריפה, והנקבות בוחנות את התאמת השטח בטרם יטילו את הביצים שם.
במין אלמוגית כושית Stegastes nigricans נקבות בדרך כלל מתרבות עם זכר בודד בכל בוקר בעונת ההשרצה.
עם שחר, הן מבקרות בשטח המחיה של הזכר על מנת להשריץ.
המרחק לשטחו של הזכר משפיעה על מספר הביקורים של הנקבה.
במרחקים קצרים, הנקבה חוזרת לביקורים רבים, ובכל פעם תשריץ מעט מהוולדות, ואילו במרחק גדול, היא עשויה להשריץ את כל הוולדות בפעם אחת.
התנהגות שונה זו מוסברת כניסיון להפחית את הזמן שהנקבה מחוץ לשטחה היא על מנת למנוע פלישת גורמים זרים, שיאכלו או יקלקלו את גידוליה, וכן למנוע "כובשים" בעת העדרה.
בנוסף, אם עזיבת שטחה, היא נתונה יותר לסכנת תקיפה וטריפה, סכנה הגדלה ככל שהמרחק משטחה גדל.
אכילת ביצי עצמו (קניבליזם דגיגי)
זכר אלמוגית קורטז (Stegastes rectifraenum) אוכל את בני מינו.
מחקרים הראו שדג זה מחסל בעצמו כרבע מתטולת הביצים שלו.
הזכרים אוכלים תטולות אם הן קטנות מהרגיל, וכן אלו שבשלבים מוקדמים של התפתחות.
נקבות האלמוגית נוטות להטיל את ביציהן ליד זכרים ששומרים על ביצים מתטולה חדשה, שיהוו תחרות לביציה שלה.
התנהגות הזכרים מוסברת כהתאמה למצב של תטולה שאינה שווה את ההשקעה ההורית בה.
נערכו מחקרים רבים ומעמיקים בנוגע לרביית האלמוגיות, תהליך החיזור, בחירת בני הזוג, דאגת ההורים, ואכילת הצאצאים.
בשנת 2011 עבודתה של ד"ר ליזה לובל בריף ג'ונסטון, על השפעת זיהום PCB על אלמוגית אבודפדוף (Abudefduf sordidus) הראתה שניתן להשתמש בשינויים תוך רחמיים על מנת לכמת זיהום ימי, ולזהות אזורים מזוהמים או נקיים מזיהום בעזרתם.
בעלי אקווריומים משתמשים באלמוגית על מנת לייצב אקווריום חדש.
לאחר מילוי המים הראשוני באקווריום מכניסים את האלמוגית, והיא מסייעת לייצוב מחזור החנקן ("סייקל") באקווריום.
יש המתנגדים לשיטה זו בשל הסבל שהיא גורמת לדג.
אלמוזאורוס (שם מדעי: Alamosaurus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מענף טיטאנוזאוריה ומשפחת האנטארקטוזאוריים.
פירוש שמו הוא "לטאת אלמו" על שם תצורת אוחו אלמו בניו מקסיקו בה נתגלה.
האלמוזאורוס נתגלה לראשונה ב-1922 בניו מקסיקו ותואר על ידי צ'ארלס ו.
ב-1946 נתגלה שלד שלם יותר של אלמוזאורוס, ואורכו הוערך ב-16 מטר.
ב-2003 נתגלו מאובנים חדשים וענקיים של אלמוזאורוס שכללו מספר חוליות בודדות ועצמות גפיים, ואחרי מחקר ממושך, פרסמו ב-2011 פאולר ועמיתיו מאמר שהעריך את סדר גודלו של אלמוזאורוס כשווה לזה של ארגנטינוזאורוס, פוארטזאורוס ופוטאלונגקוזאורוס - הדינוזאורים הגדולים ביותר של אמריקה הדרומית.
אורכו הוערך בכ-30 מטר או יותר ומשקלו כ-11 פילים או כ-70 טון.
מאחר שהערכות אלה מתבססות על חומר מאובנים חלקי למדי (מספר חוליות בודדות ועצמות גפיים), הן אינן מדויקות, אך אם הן נכונות הן מציבות אותו כאחד הדינוזאורים הגדולים ביותר שחיו באמריקה הצפונית, כאשר הוא קצר במקצת מסופרזאורוס אך כבד ממנו.
סקוט הארטמן בחן מאובנים אלה וגם הוא הסכים שמדובר בטיטאנוזאור מסיבי שקרוב לארגנטינוזאורוס במשקל אך קצר באורך, אך לא בטוח שמדובר באלמוזאורוס וייתכן שהמאובנים הנ"ל שייכים לסוג טקסונומי חדש.
האלמוזאורוס חי בדרום אמריקה הצפונית בתקופת הקרטיקון ממש בשלהי עידן הדינוזאורים, במאסטריכט, כ-66–68 מיליון שנים לפני זמננו.
אלמוזאורוס היה זאורופוד ענק, וכמו שאר הזאורופודים היה צמחוני.
הוא היה נפוץ למדי בתחום מחייתו ושימש כטרף לטירנוזאורוס רקס, שהיה הטורף הגדול ביותר באמריקה הצפונית בשלהי הקרטיקון.
שלד גדול של אלמוזאורוס מופיע במרכז המבקרים בפארק היורה לצד שלד של טירנוזאורוס.
בהמשך השלד נהרס בידי הטירנוזאורוסית האמיתית (לעיתים השלד מיוחס בטעות לאפטוזאורוס או קמרזאורוס המופיעים בספר).
במיני-סדרה התנגשות הדינוזאורים והסדרה העוקבת לה, היום האחרון של הדינוזאורים נראה עדר אלמוזאורוסים.
רובם הגדול נכחדים עם פגיעת מטאור ענק אך בסוף התכנית מתואר פרט בודד שבקע הרחק מאזור הפיצוץ וחי לבדו בעולם, כך שהסוג שלו נכחד עם מותו.
בסדרה המסע לעמק החלומות מוזכר שסארו הוא אלמוזאורוס, אם כי הוא נפוץ יותר כאפטוזאורוס, כך שזו טעות של הסדרה.
הוא נראה גם במספר פרקים של רכבת הדינוזאורים ובאחד מפרקי אוטובוס הקסמים.
האלמוזאורוס היה אמור להופיע במשחק המחשב "Saurian", אך נחתך.
אלמז איינה היא אתלטית אתיופית, האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), אלופת העולם (לונדון 2017) ושיאנית העולם לשעבר בריצת 10,000 מטר ואלופת העולם בריצת 5000 מטר (בייג'ינג 2015).
בנעוריה התמחתה בריצת 3000 מטר מכשולים.
באליפות העולם לנוער באתלטיקה שהתקיימה בקנדה ב-2010 סיימה חמישית ובהמשך השנה שברה את שיא הנוער בריצה זו כשקבעה תוצאה של 9:22:51 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה 2013 זכתה במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:51.33 דקות, לאחר הזוכה מסרט דפאר וסגניתה מרסי צ'רונו.
ב-2014 זכתה במדליית זהב באליפות אפריקה שהתקיימה במרוקו, בשיא אליפות של 15:32.72 דקות.
ב-17 במאי 2015 קבעה שיא אישי של 14:14.32 דקות כשניצחה בתחרות ליגת היהלום בשאנגחאי.
באוגוסט 2015 זכתה במדליית זהב בריצת 5000 מטר באליפות העולם שהתקיימה בבייג'ינג בשיא אליפות של 14:26.83 דקות.
ב-2 ביוני 2016 שיפרה את שיאה האישי כשניצחה בתחרות ליגת היהלום ברומא בתוצאה של 14:12.59 דקות, התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים לאחר שיאה של טירונש דיבאבה.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה איינה בשתי מדליות, זהב וארד.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכתה במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 30:16.32 דקות.
בריצת 5000 מטר זכתה במדליית כסף בתוצאה של 14:40.35 דקות לאחר המנצחת הלן אובירי.
אלמז-אנטיי הוא תאגיד תעשייה רוסי לייצור נשק בבעלות המדינה, תוצאה של מיזוג תאגיד אנטיי ו-NPO Almaz, שאיחד ב-2002 חלק מהמפעלים הצבאיים הלאומיים, ובפרט, מפתחי מערכות הגנה נגד מטוסים.
הארגון שבסיסו במוסקבה, היה בשנת 2014 קבלן ההגנה ה-11 בעולם בגודלו מבחינת הכנסות ונחשב לתאגיד התעשייה הצבאית הגדול מסוגו ברוסיה.
ב-2013, לאלמז-אנטיי היו מכירות נשק בשווי 8.33 מיליארד דולר, והוא מעסיק מעל 98,000 עובדים.
התאגיד הוקם ב-23 באפריל 2002 ממיזוגן של תאגיד אנטיי, NPO Almaz וחברות נוספות בתחום פיתוח מערכות נ"מ.
בשנת 2004 החל להיקרא תאגיד מערכות ההגנה האווירית אלמז-אנטיי (ОАО Концерн ПВО Алмаз-Антей) ובאוגוסט 2004 נכלל ברשימת חברות התעשייה האסטרטגיות.
בשנים 2014–2015, הוכנס התאגיד לרשימת הסנקציות של ארצות הברית בעקבות סיפוח חצי האי קרים.
בפברואר 2015 שינתה החברה את שמה והפכה לתאגיד הגנת האוויר והחלל אלמז-אנטיי (Концерн воздушно-космической обороны Алмаз-Антей).
100% ממניות התאגיד נמצאות בבעלות המדינה, באמצעות הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה (Федеральное агентство по управлению государственным имуществом).
החברה מעניקת חסות למועדון הכדורגל אלמז-אנטיי מהעיר סנקט פטרבורג המתמודד בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה מעונת 2020/2021.
אלמושד (בהונגרית: Álmosd) הוא כפר במחוז היידו-ביהר שבמזרח הונגריה.
יהודים החלו להתיישב במקום בשנת 1770, אך בשנת 1840, משהותרה התיישבות יהודים בערים, עזבו רבים את הכפר.
רוב יהודי המקום היו רוכלים.
בשנת 1830 הקימה הקהילה היהודית בית כנסת ובית עלמין.
כרב הכפר כיהן הרב עמרם בלום.
בשנת 1938 ישבו באלמושד 83 יהודים.
בשנת 1944 חיו במקום 63 יהודים, לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי המקום לגטו נאגיוואראד, שבו רוכזו כל תושבי המחוז היהודים.
וכעבור כמה שבועות גורשו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו לכפר רק יהודים ספורים שניצלו וחיי הקהילה לא נתחדשו.
משנת 1950 אין יהודים במקום.
אישטוואן ברטה במקור בֶּרְגֶר (1895 – 1948) היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי-הונגרי.
אלוף אולימפי ושלוש פעמים אלוף אירופה.
אלמון הודי (שם מדעי: Combretum indicum) הוא שיח מטפס, הזקוק לסוג של גדר כדי לטפס ולהיכרך סביבו.
צמיחתו של האלמון ההודי איטית בשנה-שנתיים הראשונות, אך הופכת בהמשך למהירה יותר.
האלמון ההודי זקוק להשקיה סדירה ומרובה, הוא רגיש לקור, לשרב ולמליחות אך עמיד לקרינת שמש ישירה.
גובהו נע בין 6–12 מטרים, רוחבו מעל 2 מטרים ומרווחי השתילה הם 2-1.5 מטרים.
יש לשתול אותו במקום שאין בו פעילות גננית או במשטחים מרוצפים.
בתנאים טובים הצמח שולח שלוחות ומופיע בכל מיני מקומות בגינה גם במרחק של כמה מטרים מהצמח המרכזי.
ניתן לשתול אותו צמוד לגדר, קיר, פרגולה או בעציץ גדול במרפסת.
האלמון מצל על סביבתו ובכך מסייע לצמחים שמסביב להתמודד עם חום הקיץ.
כדי לטפל בשיח, יש לגזום אותו בתחילת החורף.
לעיתים החלק התחתון של הפטוטרת מתקשה, נעשה דומה לקוץ שאינו נושר גם לאחר שהעלים נושרים ונדמה שהצמח בעל קוצים.
"קוצים" אלו מופיעים בעיקר על ענפי המים שהם ענפים היוצאים מבית השורשים והצומחים במהירות.
האלמון ההודי הוא שיח נשיר, וצמח בושם בעל ריח חזק.
פריחת האלמון ההודי בצורת אשכולות המופיעים מסוף האביב ועד אמצע הסתיו, כל אשכול מורכב ממספר פרחים קטנים.
אורך חיי הפרח הוא שלושה ימים, הוא נפתח לראשונה בלילה בצבע לבן ובריח עדין ומשכר.
הפרח נשאר לבן עד הבוקר וממשיך להפיץ ניחוח, במהלך היום משתנה צבעו לוורוד, והופך לאדום עמוק בערב.
כך נוצר מופע מרהיב המושך אליו צופיות ומאביקים אחרים לרוב.
האלמון שייך לסוג קומברטום, אך בעבר שמו הבוטני של האלמון ההודי בלטינית היה Quisqalis indica.
שם זה מסביר את מקור שמו העברי.
שמו הלטיני Quisqalis indica מתחלק לשני חלקים: indica בתרגום פשוט משמע הודי.
המילה Quisqalis מורכבת משתי מילים נפרדות – quis פירושו "מי", qualis פירושו "איזה".
את הצמח תיאר לראשונה הבוטנאי הגרמני-הולנדי Georg Eberhard Rumphius ושמו של האלמון מבטא את קריאות התפלאותו לנוכח הצמח החדש.
המתרגם העברי של השם ויתר על התרגום המילולי "מי איזה" וקרא לו אלמון מלשון אלמוני, כלומר אינו מוכר.
מוצא הצמח בבורמה, מלאיה ואיי הפיליפינים.
באלמון הודי קיימת אי התאמה עצמית, המונעת האבקה עצמית.
תאי הרבייה הזכריים בגרגירי האבקה לא יכולים להפרות ביציות שמקורן באותו הצמח.
ואם אין הפריה, לא נוצרים זרעים.
הפרפר שבדרך כלל מאביק את האלמון לא נמצא בארץ ישראל ולכן אין מי שיעביר את גרגרי האבקה בין צמחים שונים של אלמון.
לכן, בישראל מגדלים את האלמון ההודי בשיטה של ייחור (גיזום ענפים, ושתילתם באדמה עד שהם מצמיחים שורשים ומתפתחים לצמח חדש).
אלמז מנגיסטו (נולדה ב-25 ביולי 1993) היא עיתונאית ישראלית, המשמשת כיום ככתבת וכמגישה בחברת החדשות של קשת 12.
מנגיסטו נולדה באתיופיה ולה שישה אחים.
היא עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1996. תחילה התגוררה המשפחה באתר קראוונים בחיפה, ולאחר מכן עברה למעלה אדומים.
סיימה לימודי משפטים בקריה האקדמית אונו.
מנגיסטו שירתה בגלי צה"ל ככתבת וכמפיקה.
לאחר מכן החלה לעבוד כתחקירנית במהדורת החדשות "שישי" בערוץ עשר.
בהמשך החלה לשמש ככתבת בערוץ, ושימשה כמבזקנית ומנחת משדרים מיוחדים בחדשות 13.
בדצמבר 2020 עברה לחברת החדשות של קשת 12 ככתבת משפט, מבזקנית ולעיתים מגישה את מהדורת "שלוש".
ב-2021 הנחתה לצד דני דויטש את טקס פרסי ישראל, ששודר בכאן 11. ב-2022 הנחתה לצידה של הילה קורח את טקס הדלקת המשואות ה-74. ב-2025 הנחתה את טקס השאת המשואות הרשמי ביום הזיכרון לשואה ולגבורה באתר יד ושם.
בשנת 2025 החלה להנחות באופן קבוע את מהדורת "12 בצוהריים" המשודרת בקשת 12.
אלמור סמית' הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1971–1979. בעונת , אשר הייתה הראשונה בה נרשמו סטטיסטיקות החטיפות והחסימות ב-NBA, היה מלך החסימות עם ממוצע של 4.9 חסימות למשחק.
כמו כן מחזיק סמית' בשיא ה-NBA לחסימות במשחק בודד (17), אותו קבע במשחק בין לוס אנג'לס לייקרס לפורטלנד טרייל בלייזרס ב-28 באוקטובר 1973. ממוצעיו הכוללים לאורך 8 עונותיו ב-NBA הם 13.4 נקודות, 10.6 ריבאונדים ו-2.9 חסימות למשחק.
סמית' נולד וגדל במייקון שבג'ורג'יה, ובין השנים 1968–1971 למד באוניברסיטת המדינה של קנטקי.
בעונת 1969/1970 קלע 21.6 נקודות והוריד 22.7 ריבאונדים בממוצע למשחק כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, והוביל אותה לזכייה באליפות .
בעונה העוקבת רשם ממוצעים של 25.5 נקודות ו-24.2 ריבאונדים למשחק, וזכה עם קבוצתו פעם נוספת באליפות טורניר ה-NAIA.
בקיץ 1971 עזב את האוניברסיטה לאחר 3 שנים בלבד, בשונה מהמקובל באותה תקופה, על מנת להעמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
בדראפט ה-NBA 1971 נלקח סמית' בבחירה השלישית על ידי באפלו ברייבס, לקראת עונתה השנייה ב-NBA.
כבר בעונת הרוקי שלו היה אחד הסנטרים הבולטים בליגה, כאשר העמיד ממוצעים של 17.3 נקודות ו-15.2 ריבאונדים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
בעונתו השנייה בבאפלו שמר על יכולת גבוהה עם ממוצעים של 18.3 נקודות ו-12.4 ריבאונדים למשחק.
בספטמבר 1973, לאחר שנתיים עם הברייבס, נשלח בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס בתמורה לג'ים מקמילן.
בעונת , בה החלה ליגת ה-NBA לרשום את סטטיסטיקות החסימות והחטיפות, היה סמית' מלך החסימות של ה-NBA, עם ממוצע של 4.9 למשחק.
את העונה העוקבת סיים במקום השני בליגה עם ממוצע של 2.9 חסימות למשחק, אליהן הוסיף 10.9 נקודות ו-10.9 ריבאונדים למשחק.
ביוני 1975 הועבר יחד עם בראיין וינטרס, ג'וניור ברידג'מן ודייב מאיירס למילווקי באקס, בתמורה לכרים עבדול-ג'באר.
בעונתו המלאה היחידה במילווקי רשם ממוצעים של 15.6 נקודות, 11.4 ריבאונדים ו-3.1 חסימות למשחק.
לאחר 34 משחקים בעונת נשלח בטרייד לקליבלנד קאבלירס, בתמורה לרולנד גארט ושתי בחירות דראפט עתידיות.
באוקטובר 1978 סבל מפציעה בברכו שאילצה אותו להחמיץ את 56 המשחקים הראשונים של עונת , בסיומה פרש ממשחק בגיל 29 בלבד.
אלמורה (בהינדי: अल्मोड़ा, באנגלית: Almora) היא עיר בהודו.
העיר ממוקמת במחוז אלמורה שבתוך אוטראקהאנד.
אלמורה ממוקמת 1,642 מטרים מעל פני הים ומספר התושבים בעיר היה 34,122 נכון ל-2011.
כ-10 ק"מ מאלמורה נמצא הכפר קאסר דיווי הפופולרי בקרב מטיילים ישראלים, ומוגדר כחלק משביל החומוס.
בכפר יש בית חב"ד שפעיל בעונת הטיולים.
היחידה המיוחדת למלחמה בטרור "אלמז" (בבלארוסית: СПБТ «Алмаз») היא יחידה מיוחדת של משרד הפנים של בלארוס המבצעת מגוון רחב של משימות למניעת פעולות טרור ולהגיב לאירועים בהתאם להנחיות שר הפנים של בלארוס.
על פי דיווחים בתקשורת, היחידה, בנוסף לפעולות נגד טרור, נוטלת חלק בדיכוי ההתנגדות הפוליטית למשטרו של לוקשנקה והיא מעורבת בפיזור הפגנות המוניות.
היחידה הוקמה ככוח המשימה המיוחד של משרד הפנים הבלארוסי "ברקוט" ב-2 בינואר 1991 בהתאם לצו של משרד הפנים מ-14 בדצמבר 1990. זו הייתה היחידה המיוחדת הראשונה של משרד הפנים בשטח בלארוס.
בתחילה, "ברקוט" הייתה כפופה למחלקת בתי הסוהר של משרד הפנים הבלארוסי עד שהועברה בהמשך לאחריות המשטרה.
המפקד הראשון של היחידה היה קפטן ולדימיר נאומוב.
בשנת 1994 מפקד "ברקוט" ולדימיר נאומוב יזם לארגן מחדש את הכוחות המיוחדים.
בסתיו 1994 הפכה היחידה ליחידה מיוחדת של משרד הפנים של בלארוס עם כפיפות לשר באופן אישי וקיבלה שם חדש – "אלמז".
היחידה קיבלה משימות חדשות, כולל השתתפות במאבק נגד ארגוני פשע מאורגן, מעצר עבריינים מסוכנים וחמושים במיוחד.
אלמז ביצעה 3,700 פעולות מיוחדות; שחררה 105 בני ערובה; עצרה 4,300 עבריינים שביצעו פשעים חמורים; תפסה וניטרלה 20 מטעני נפץ, 21,100 אמצעי לחימה ותחמושת.
משימותיה העיקריות של היחידה בעת הקמתה היו:
ויקטור זוראייב (27 בדצמבר 2010–הווה)
ב-14 במרץ 2002 מצא בית הדין המחוזי במינסק יחידה של אלמז בחטיפת העיתונאי דמיטרי זאוודסקי.
ב-25 במרץ 2006 עיכבו אנשי יחידת "אלמז" את המועמד לנשיאות אליכסנדר קזולין.
במשך יותר מ-20 שעות לא הצליחו קרובי המשפחה להבין מהרשויות היכן הוא נמצא, האם הוא חי, מה עלה בגורלו, מה מצבו הגופני.
בהמשך התברר כי קזולין הוכה קשות במהלך מעצרו ובדרך לבית המעצר שקדם למשפט בז'ודינו הוא עבר עינויים.
במהלך פיזור ההפגנות בתאריכים 19–20 בדצמבר 2010, לוחמי אלמז הואשמו באכזריות מיוחדת.
ב-27 בדצמבר פוטר ניקולאי קרפנקוב, מפקד היחידה למלחמה בטרור אלמז במשרד הפנים, בשל כך.
על פי The Insider, לוחמי אלמז עשויים להיות מעורבים ברצח אלכסנדר טרייקובסקי במהלך דיכוי ההפגנות במינסק ב-10 באוגוסט 2020, יחד עם לוחמי יחידת אלפא של הק.ד.ב..
אלמוני בזרועותי הוא סרט דרמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1959 בבימויו של הלמוט קאוטנר, עם ג'ף צ'נדלר, ג'ון אליסון וסנדרה די בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "And Ride a Tiger" של רוברט וילדר.
העלילה מתרחשת בתקופת מלחמת קוריאה ומתוארת בחלקה בשיטת פלשבק.
פייק יארנל (ג'ף צ'נדלר) היה טייס קרב במלחמת קוריאה.
באחת הפעולות טעה הנווט שלו דונלד ביסלי (פיטר גרייבס) והמטוס ניתק מהקבוצה נפגע באש ונפל למימי האוקיינוס השקט.
הם שטו בסירת גומי ללא קשר וביסלי החל להתפרע, לדבר על מוות, לשתות מי ים ולבסוף ניצל הזדמנות, לקח את אקדחו של פייק וירה בעצמו.
פייק הגיע לאי, קבר אותו ולאחר שניצל הודיע כי ביסלי טבע בים.
הזכרונות האלה רודפים אותו והוא עושה שטויות באוויר ומקורקע.
כריסטין ביסלי (ג'ון אליסון), אלמנתו של דונלד, מגיעה לבסיס ומבקשת ממנו להיות נוכח בטקס קריאת בית חולים על שמו של דונלד.
פייק מסרב, אבל בכל זאת מגיע באמצע הטקס.
הוא מתוודע לפאט (סנדרה די), אחותו של דונלד שמנסה לחזר אחריו וכן להוריו של דונלד, הארלי (קונרד נאג'ל) ווירג'יני (מרי אסטור).
פייק שם לב שהאם היא שתלטנית וכריסטין כנועה.
מטרתה של האם היא שדונלד יקבל את מדליית הכבוד של הקונגרס.
למטרה הזאת היא זקוקה לתמיכתו של פייק שיעיד על גבורתו של בנה.
פייק מוזמן לסעודה בה נמצא גם ואנס ביסלי (צ'ארלס קובורן) אביו של הארלי וסבו של דונלד.
ואנס הוא עשיר ובעל השפעה גדולה בממשל ובצבא.
הוא מבקש מפייק להמליץ על דונלד למדליית הכבוד.
פייק ממאן ואומר שרק בודדים קבלו זאת על מעשי גבורה יוצאים מהכלל.
כאשר ואנס מציע לו סכום כסף גדול פייק כועס ועוזב את המקום למלון.
כריסטין מגיעה אליו ומתפתח ביניהם קשר אהבה למורת רוחה של האם.
פייק מגלה לבסוף לכריסטין את אופיו האמיתי של דונלד שלא אהב אותה ושהתחתן אתה רק כדי לברוח מאמו השתלטנית.
דונלד כתב זאת לפני מותו ופייק מראה את המכתב לאם שפורצת בבכי ומאשימה את פייק במות בנה, אך הפעם האב יוצא נגדה והיא מתמוטטת.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ף צ'נדלרפייק יארנלטייסג'ון אליסוןכריסטינה ביסליהאלמנהסנדרה דיפאט ביסליהאחותפיטר גרייבסדונלד ביסלינווטמרי אסטורוירג'יני ביסליהאםקונרד נאג'להארלי ביסליהאבצ'ארלס קובורןואנס ביסליסבא של דונלד
מריה דה לה אלמודנה גרנדס ארנאנדס (בספרדית: María de la Almudena Grandes Hernández; 7 במאי 1960 – 27 בנובמבר 2021) הייתה סופרת ספרדייה.
היא כתבה 14 רומנים ושלושה אוספי סיפורים קצרים, ועבודתה תורגמה ל-21 שפות ועובדה ל-3 סרטי קולנוע.
היא זכתה בין היתר בפרס הלאומי לספרות נרטיבית ובפרס הים התיכון לספרות.
ראש ממשלת ספרד פדרו סנצ'ס כינה אותה "אחת הסופרות החשובות של זמננו".
אלמודנה גרנדס נולדה ב־1960 בשכונת צ'מרטין במדריד, ספרד.
היא החלה לכתוב כשהייתה בת תשע.
כשהייתה ילדה, סבה נתן לה את הספר האודיסאה מאת הומרוס והיא ציינה שהוא והספר דון קישוט הם שתי ההשפעות העיקריות על עבודתה.
היא סיימה בהמשך תואר ראשון בגאוגרפיה והיסטוריה באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד.
לאחר התואר, היא החלה לכתוב טקסטים לאנציקלופדיות.
הבמאי ביגאס לונה הפך את הרומן לסרט בכיכובו של חאווייר ברדם ().
ברגמן ציינה כי הרומן "ייצג פריצת דרך לארוטיקה בכתיבה של נשים" לאחר שנמכר ביותר מ-1.5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
הרומן השני שלה Te llamaré Viernes (אני אתקשר אליך ביום שישי) פורסם ב-1991 ועובד לקולנוע על ידי הבמאי חררדו אררו ב-1996 באותה שנה היא גם פרסמה את הסיפור הקצר Modelos de mujer (דוגמניות).
פרסום הרומן השלישי שלה, Malena es un nombre de tango (מלנה הוא שם של טנגו), ב-1994 נחל גם הוא הצלחה גדולה.
מאוחר יותר היא פרסמה את Atlas de geografía humana (אטלס של גאוגרפיה אנושית) ב-1998 שעובד לסרט על ידי אסוסנה רודריגס וספרים נוספים, Los aires difíciles (רוחות עזות שתורגם לעברית), ב-2002, Castillos de cartón (טירות קרטון) ב-2004 ו-El corazón helado (הלב הקפוא) ב-2007.
ב-2010 פרסמה את הרומן Inés y la alegría (אינס והשִמחה) הראשון בסדרה של שישה רומנים בשם Episodios de una Guerra Interminable (פרקים של מלחמה אינסופית).
הרומן הזה מספר על ההיסטוריה של ההתנגדות האנטי-פרנקואיסטית, נגד הדיקטטור הספרדי פרנסיסקו פרנקו.
על ספר זה היא זכתה בפרס הספרותי "Sor Juana Inés de la Cruz".
אחריו הגיעו El lector de Julio Verne (הקורא של ז'ול ורן שתורגם לעברית) ב-2012, Las tres bodas de Manolita (שלושת החתונות של מנוליטה) ב-2014 ו-Los pacientes del doctor García (המטופלים של דוקטור גרסיה) ב-2017, שהוביל אותה לזכייה בפרס הלאומי לספרות נרטיבית.
הרומן האחרון שלה, La madre de Frankenstein (אמו של פרנקנשטיין), ראה אור ב-2020. בו, היא עסקה בחייה של אאורורה רודריגס קרביירה, ספרדייה בת המאה ה-20 שירתה בבתה במקום לאבד שליטה עליה.
יצירתה הספרותית של גרנדס הושפעה בין השאר מהסופרות הספרדיות בנות המאה ה-19 אמיליה פארדו בסאן ובניטו פרס גלדוס.
ספריה עוסקים בעם הספרדי ברבע האחרון של המאה ה-20 ובשנים הראשונות של המאה ה-21, בסגנון המאופיין בריאליזם והתבוננות פנימית פסיכולוגית.
גרנדס הגדירה עצמה כשמאלנית פוליטית, ועבודתה סבבה סביב משטרו של פרנסיסקו פרנקו וההשפעה שהייתה לו על הדמוקרטיה בספרד.
גרנדס הייתה שמאלנית, ובכמה הזדמנויות היא הצביעה למפלגת השמאל המאוחד.
היא הייתה כותבת טור קבועה בעיתון אל פאיס ותומכת בתוכניות רדיו כמו Cadena SER.
היא גם תמכה בהפרדת הדת מהמדינה והחלשת הכנסייה וכן הייתה רפובליקנית בהקשר של המונרכיה הספרדית.
באפריל 2007 הייתה גרנדס אחת החותמות על מניפסט, שבו קבוצת אינטלקטואלים קראה נגד ביצוע פעולות טרור; בנוסף, במהלך ההפגנה לאחר הפיגוע של אט"א בנמל התעופה מדריד-בראחס, היא יצאה בהצהרה "למען שלום, חיים, חירות ונגד טרור".
ההתקפה ההיא, שבה נהרגו שני אנשים, סימנה את סופה של הפסקת האש שבמהלכה ניהלה אט"א משא ומתן עם ממשלתו של חוסה לואיס רודריגס ספאטרו.
גרנדס גם הביעה את דעתה על החברה הספרדית, שלטענתה הפכה מטומטמת ווולגרית, כאשר היא מושפעת על ידי צרכנות, חומרנות ואדישות לסבל.
בסיפור Los besos en el pan (הנשיקות בלחם) מ-2015, היא כתבה על המשבר הספרדי של 2008 וטענה שענווה היא הדרך היחידה להתמודד איתו.
גרנדס מתחה ביקורת קשה על מפלגות ופוליטיקאים ימניים, וגם לעיתים על שמאלנים, במיוחד במהלך המשבר החוקתי בקטלוניה שהחל ב-2017. היא גם הייתה מעורבת בתנועה הפמיניסטית, ונכחה בהפגנות פמיניסטיות שונות.
ב-1998 היא הייתה חברה במפלגת "השמאל הפתוח" (Izquierda Abierta) והראתה תמיכה ברמונה מניירו, פעילה למען הזכות להמתת חסד בספרד.
מניירו התפרסמה כשסייעה לבן זוגה רמון סמפדרו לעבור המתת חסד.
גרנדס נישאה למשורר לואיס גרסיה מונטרו ב-1994, איתו נולדה לה בת אחת.
מנישואים קודמים היה לה בן אחד.
באוקטובר 2021, גרנדס הודיעה שהיא סובלת מסרטן, שאובחן שנה קודם לכן.
2002 - פרס חוליאן בסטיירו לאמנויות וספרות
2003 - פרס קאלמו לספר הטוב ביותר של השנה עבור Los aires difíciles
2006 - הספרייה העירונית של אסוקקה דה אנרס (Azuqueca de Henares), נושאת את שמה
2008 - פרס קרן חוסה מנואל לארה עבור El corazón helado
2008 - פרס גילדת מוכרי הספרים של מדריד עבור El corazón helado
המרכז לחינוך לגיל הרך וחינוך יסודי (CEIP) של שכונת לאס מורייאס (מאלגה) נקרא על שמה
2018 - הפרס הלאומי לספרות נרטיבית
2020 - תואר דוקטור לשם כבוד מאת האוניברסיטה הלאומית לחינוך מרחוק
2020 - פרס העיתונות הבינלאומי של מועדון העיתונות הבינלאומי
2020 - פרס ז'אן מונה לספרות אירופאית עבור Los pacientes del Dr.
אלמוגית השוליים (מכונה גם אלמוגית שחורת-שוליים, שם מדעי: Dascyllus marginatus) היא מין של דג במשפחת השוניתיים, אנדמי למערב האוקיינוס ההודי ואחד המינים הנפוצים במפרץ אילת.
אלמוגית השוליים היא דג צמוד מקום, החי באלמוגים, בדרך כלל שיחן שכיח (Stylophora pistillata) ומינים של שטית (.Acropora spp).
באלמוגים אלה הוא מתחבא מסכנה וישן בלילה.
אלמוגיות שוליים חיות בקבוצות של כ-2–25 פרטים, כאשר במפרץ אילת בדרך כלל הקבוצות הן של עד חמישה פרטים.
אלמוגיות שוליים ניזונות מפלנקטון הנסחף בזרם וגדלות לאורך של כ-6 ס"מ.
אלמוגים החזקות בע"מ היא חברת בנייה ציבורית הנסחרת בבורסה, ועוסקת בנדל"ן למגורים ולמסחר ועירוב שימושים, ובנדל"ן מניב, בישראל ובחו"ל.
החברה עוסקת בתכנון, ייזום, בנייה ושיווק של פרויקטי מגורים בישראל ובמזרח אירופה, וחתומה על בנייתן של 5900 יחידות דיור ב-22 ערים בישראל ומחוצה לה, שכונות מגורים ומתחמי מסחר.
החברה הוקמה בשנת 1986 על ידי עמי בר משיח ומריו זוזל, בוגרי הפקולטה להנדסת בניין בטכניון, שהחלו את דרכם בענף הבנייה בשנות ה-80'.
כל אחד מהם מחזיק בכ-38.4% מהבעלות בחברה.
החברה הוקמה תחת השם "אלמוג ב.ז.
בנייה והשקעות" (על פי שמות בעלי החברה, ב-בר משיח, ז-זוזל), וקיבלה סיווג קבלני בלתי מוגבל ג'5. עד היום מדובר בחברת הביצוע של קבוצת "אלמוגים החזקות".
במשך השנים הוקמו חברות נוספות, כגון "אלמוג אילת" ו"אלמוג הנדסה".
בראשית דרכה היזמית, בתחילת שנות ה-90', פעלה אלמוגים כחברה משכנת בצפון הארץ, במסגרת מפעלי הבנייה הגדולים שהביאו איתם את גלי העלייה מברית המועצות לשעבר.
בשנת 2007, במסגרת ההחלטה להנפיק את החברה לבורסה, הוקמה חברת החזקות, ושמה הנבחר, אלמוגים, מאחד את כל חברות ה"אלמוג".
ההנפקה עצמה התרחשה בשנת 2010, אז החברה הפכה לציבורית, וניירות הערך שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2023 מונתה ליאת דנינו לתפקיד משנה למנכ"לית, מיכל גור.
בדצמבר 2025 הודיעה החברה של עזיבתה של מיכל גור, ומינויו של מריו זוזל, מבעלי החברה, לתפקיד המנכ"ל במקומה.
"אלמוגים החזקות" רשומה בהתאחדות הקבלנים הבונים והיא קבלן ראשי וחברה משכנת בהיקף בלתי מוגבל.
ביצוע הפרויקטים שלה מתרחש תוך ניהול מבוקר על-פי תקן ISO, ובכפוף לבקרה תקציבית, מדידה, ותגובה בזמן אמת.
כחברה יזמית-קבלנית, אלמוגים יוזמת, מתכננת, מבצעת ומשווקת את כלל הפרויקטים שלה.
לחברה פרויקטי מגורים ומסחר ברחבי הארץ, מקריית שמונה ועד אילת, הכוללים מגדלים למגורים, מיזמי פינוי-בינוי ותמ"א, מבנים מורכבים לשימור, ומתחמי מלונאות בים המלח, אילת ובחו"ל.
בין השאר בנתה אלמוגים את שכונת עמק הכרמל בנשר, כחלק מתוכנית החברה בשיתוף עיריית נשר לעידוד תנופת הפיתוח באזור, ואת "אלמוגים אילת", מתחם מגורים ונופש לצעירים העובדים וחיים בעיר, בו מתגוררים בשכירות למעלה מ-1,200 צעירים, במסגרת הסכמים ארוכי טווח של אלמוגים עם רשתות המלונאות הגדולות.
מטה החברה נמצא בטירת הכרמל.
החברה התחילה לעסוק בפרויקטים של התחדשות עירונית בשנת 2020. הפרויקט הראשון שבנייתו התחילה הוא אלומה ביבנה, שבו כ-273 יחידות דיור.
נכון לשנת 2026 יש לחברה 32 פרויקטים של התחדשות עירונית בשלבי התכנון.
מנכ"לית אלמוגים התחדשות עירונית היא נוי דותן.
בשנת 2023 השלימה החברה את פרויקט "אלמוגי הילס" בשכונת רמת אלמוגי בחיפה.
בפרויקט שלושה בניינים עם 60 יחידות דיור.
בשנה זאת הושלם גם פרויקט "אלמוגים נתניה", שני מגדלים ובהם 254 יחידות דיור.
פרויקט "עמק הכרמל" בנשר שבנתה החברה כולל חמישה בניינים עם 250 יחידות דיור.
בשנת 2021 קנתה אלמוגים את מתחם הרב קוק בנווה צדק.
ביחד עם חברת גוב נדל"ן בונה שם החברה 20 יחידות דיור בשימור מחמיר.
בשנת 2024 החלה בבניית פרויקט מגורים באילת, בשיתוף קבוצת יוסי אברהמי, ובו כ-115 יחידות דיור ובית מלון.
בשנת 2025 קיבלה החברה היתר בנייה לפרויקט "בראבו" ברמת אפעל, ביחד עם חברת יוסי אברהמי.
במתחם ייבנו ארבעה בניינים עם 66 דירות.
אלמור יוקם סרלס היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הצפונית התשיעי בשנים 1905–1907.
אלמור סרלס נולד בכפר וונווק שבוויסקונסין.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים בעיר פרסקוט ולמד בגייל קולג' שבוויסקונסין.
ב-1881 הוא הגיע לעיר הילסבורו שבטריטוריית דקוטה (כיום בתחומי דקוטה הצפונית), שם הוא ייסד את הבנק של מחוז טרייל ומנסרה.
ב-1886 הוא נשא לאישה את אנה יורק, ולשניים נולדו שתי בנות ושני בנים.
סרלס היה גם המייסד והנשיא של הבנק הלאומי הראשון של הילסבורו.
ב-1900 נבחר סרלס לתפקיד ראש עיריית הילסבורו, וכיהן בתפקיד עד 1902. ב-1904 הוא נבחר כמושל דקוטה הצפונית.
סיסמת הבחירות שלו הייתה "יותר עסקים בממשלה".
עם תום כהונתו נרשם בקופת המדינה עודף תקציבי של 200,000 דולר.
אלמור סרלס נפטר בהילסבורו ב-14 בפברואר 1929. הוא נטמן בבית הקברות ריברסייד שבעיר.
אלמנה שחורה (שם מדעי: Latrodectus tredecimguttatus) הוא מין של עכביש, הידוע בשל הארס העצבי המסוכן שלו.
המין נפוץ באזור הים התיכון כולל ישראל, מספרד במערב ועד מרכז אסיה במזרח.
באנגלית הכינוי "black widow spider" מתייחס למספר מינים נוספים שתפוצתם שונה, דבר היוצר לעיתים בלבול.
צבע הבטן שחור בוהק, הגב בעל שלוש שורות של כתמים אדומים/כתומים או ללא כתמים כלל (מכאן נובע השם הלטיני tredecimguttatus, בעלת שלוש עשרה נקודות).
בטנה בעלת פס אדום רוחבי או ללא פס כלל.
גודלן של הנקבות מגיע ל-4 ס"מ וגודלם של הזכרים כמחצית מגודל הנקבות, אך רגליהם ארוכות יותר, ובטנם עדינה יותר.
האלמנה השחורה ניזונה בעיקר מחרקים, אבל לעיתים אוכלת גם נדלים, מרבי רגליים ועכבישאים אחרים.
כמו כן פעמים רבות נצפתה האלמנה כאשר ברשתה עקצנים צהובים.
היא טווה רשת דביקה של קורים, וברגע שטרף נלכד ברשת, האלמנה יוצאת - גולשת על הקורים, החוצה ממחבואה, ומשתקת אותו בארסה.
עד לשיתוק הקורבן חולפות כ-10 דקות, ובמהלך זמן זה אוחזת האלמנה את הטרף בכוח.
לאחר שהטרף שותק מפרישה האלמנה אנזימים מעכלים אל תוך טרפה ונסוגה אל תוך אוהל המחבוא שלה ביחד עם טרפה המשותק, עד תום האכילה.
נקבות האלמנה השחורה ידועות בכך שהן טורפות זכרים לאחר שהן מזדווגות עימם, דבר זה מתאפשר הודות לכך שהנקבות גדולות ביחס לזכרים.
הנקבות תופסות את הזכר לאחר ההזדווגות ומזריקות לגופו ארס.
מכאן מקור שמה של האלמנה, אף על פי שטריפת הזכר לאחר ההזדווגות היא מעשה שרוב העכבישות עושות ולא רק האלמנות.
שמה של האלמנה השחורה משמש לעיתים ככינוי לאישה שרצחה את בעלה.
הארס גורם לשחרור מוגבר של אצטילכולין שיוצר התכווצות ממושכת של השרירים ברוב חלקי הגוף וכתוצאה מכך נגרמים לקורבן כאבים קשים ביותר.
הטיפול בנשיכת האלמנה השחורה הוא לרוב במשככי כאבים אופיואידים ובנזודיאזפינים להרגעת השרירים המכווצים.
לרוב לא משתמשים בנסיוב לארס האלמנה, משום שקיים סיכוי לתגובה אלרגית חריפה.
אף שמספר מקרי הנשיכה אינו מבוטל, מדובר בעכביש ביישן בעל מזג רגוע הנוטה להימנע ממגע עם בני אדם וינשך רק במקרה של התגרות חוזרת או כאשר יחוש בסכנה ממשית.
בישראל, נמנה העכביש יחד עם הארסן החום על שני מיני העכבישים היחידים המסוכנים לאדם, והוא מצוי בעיקר באזורים יבשים ומבודדים: מדבר יהודה, אזור ים המלח והערבה, הנגב ובמספר מקומות מצומצם ברמת הגולן והגליל התחתון.
אלמנה שחורה היא להקת הבי מטאל ישראלית.
הלהקה הוקמה ב-1984 (אם כי החלה להקליט את אלבומה הראשון רק ב-1992) ופעילה עד היום.
מאז הקמתה הספיקה הלהקה להחליף מספר נגנים עד ההרכב הנוכחי שקיים מ-2002. ההרכב הנוכחי כיום: הסולן "זולטא", הקלידן "אדוש", הגיטריסט "נאנֶק", הבאסיסט רן מיטרני והמתופף שקד פורמן.
אלמנה שחורה קיבלה את שמה מגיטריסט הלהקה, אלי זולטא, כשהוקמה.
פרט לזולטא השתתפו בה: אסי חסון (שירה), אבי מועלם (בס), אדוש (קלידים), והמתופף איציק עובדיה.
שלוש שנים עברו מהקמת הלהקה עד שיצא הסינגל הראשון שלה בהשקעה עצמית לרדיו, "תסתכלי לי בעיניים", שבסופו של דבר לא נכלל באלבומה הראשון.
ב-1992 הקליטה הלהקה אלבום בהשקעה עצמית באולפני "אשל", וגנזה אותו.
ב-1995 חתמה חוזה עם חברת ההקלטות העצמאית "Journey Records".
הלהקה התחילה לעבוד על האלבום הראשון שלה, אלמנה שחורה, שיצא לחנויות ב-14 בפברואר 1997. האלבום הופק מוזיקלית על ידי ארז נץ.
מתוכו יצאו לרדיו השירים: "ג'ני", "דמעות", "הבושם הכחול", "חברים" וגרסת כיסוי ל"כל הכבוד" (קזבלן).
למרות כישלון האלבום במכירות צברה לעצמה הלהקה חוג מעריצים נאמן.
ב-1997 השתתפה הלהקה בפרויקט מיוחד של הטלוויזיה החינוכית.
במסגרת הפרויקט, ילדים שלחו שירים לתוכנית שנקראה "החופש הגדול", וחברי הלהקה הלחינו וביצעו את הטובים שבהם.
ב-1998 פרשו מהלהקה אבי מועלם ואיציק עובדיה.
לאחר עזיבתם יצאו חברי הלהקה הנותרים לסיבוב הופעות משותף עם יעל כהן ויפעת נץ, יוצאות המכשפות.
באותה שנה הגו זולטא ואדוש את רעיון "הנוער ינהג אחרת" יחד עם הכתבת רנן מוסינזון- סדרה של מופעי רוק בשיתוף גלגלצ, שנועדה לתת הסברה לנהיגה נכונה, דיכוי שימוש בסמים, אלכוהול ובאלימות.
מופעים אלו רצו בהצלחה בקביעות בבתי ספר, מרכזים קהילתיים ובתיכונים בשיתוף עם עיריות מקומיות.
פעילות זו נמשכת עד היום תחת הסלוגן "אם שותים לא נוהגים".
משנת 1998 ועד שנת 2003, במהלך פרויקט "הנוער ינהג אחרת" החל להיווסד הרכב הלהקה הנוכחי.
בשנת 2003 החלה הלהקה בהרכבה החדש לעבוד על אלבום עברי נוסף בשם "פנטום פיין" (כאב רפאים).
בשנת 2005 נבחרה הלהקה בסקירת הופעות כלהקת ההבי מטאל הטובה ביותר לשנת 2005 בחסות אתר "מטאליסט" על ידי לירן שרייבר.
בשנת 2006 הוחתמה הלהקה בחברת "זזה" אולפני הקלטה בע"מ.
את הפרויקט ניהל המפיק המוזיקלי לירון שפר.
בשנת 2008 הופיעה להקת אלמנה שחורה בתור להקת חימום לזמרת טאריה טורונן, סולנית להקת נייטוויש לשעבר, בהופעה שנערכה בגני התערוכה בהאנגר 11. בשנת 2009 הגיע הדיסק לשלב המסכם "מסטרינג" שהופק על ידי סטיב אוסטין ("Lamb of god", "Deathwish") בארצות הברית.
פנטום פיין יצא לחנויות ב-21 במרץ 2010 והוא אלבום קונספט אנטי ממסדי בסגנון הובר מטאל - מטאל ציוני.
הסינגל הראשון מן האלבום נקרא "הבריחה".
בתאריך 28 בספטמבר 2010, השתתפה להקת "אלמנה שחורה" בפסטיבל המטאל הבינלאומי Ozzfest אשר התקיים בפארק הירקון בישראל, בו נכח קהל של 20,000 איש, לצד אמני מטאל ידועים כמו אוזי אוסבורן, קורן, סולפליי ובצפר.
באוגוסט של אותה השנה, הלהקה הוציאה שיר בשם "לכי תספרי לכולם", אותו ביצעה במשותף עם זמר מז'אנר המוזיקה המזרחית - מאור דניאל.
השיר זכה ל-2 מיליון צפיות באתר יוטיוב תוך פרק זמן של 9 חודשים מרגע הפצתו.
ב-14 במרץ 2011 הופיעה הלהקה במכללת שנקר כחלק מכנס ראשון מסוגו העוסק בתרבות צעירים עכשווית בישראל.
את הכנס יזם "פורום שנקר לתרבות וחברה".
הכנס ביקש להגיב למאמר שפרסם תאורטיקן האמנות גדעון עפרת בספרו "אמנות מינורית", בו הוא טוען כי הצעירים של היום, "הזן החדש" להגדרתו, משוללים חזון ואידאולוגיה, דלי שפה, וכי אינם מביאים שום חדש אל העולם החברתי והתרבותי שבו אנו חיים.
הכנס הפגיש חוקרי תרבות, יוצרים צעירים ופעילים חברתיים, ליומיים של הופעות, הרצאות, תצוגות ודיונים על תרומתם של הצעירים לתרבות בתחומים רבים ומגוונים: אמנות, שירה, מוזיקה, מועדונים, תרבות מקוונת, דת, אידאולוגיה, פוליטיקה, אופנה ומיניות, והוא נחתם בהופעה של "אלמנה שחורה", תחת הכותרת "הדור הבא".
נאנק (יוחאי חורב) - גיטרה
אדוש (ניר ריחני) - קלידים, קולות רקע
יאיר חנניה - "המטאור" (תופים)
יגל כהן - "יגלמייסטר" (בס)
אלמטי (, מילולית: "מקום התפוחים"; ברוסית: Алма-Ата - אלמה-אטה) היא הגדולה שבערי קזחסטן ובירתה עד להתפרקות ברית המועצות.
העיר שוכנת בדרום-מזרח קזחסטן כ־970 ק"מ דרום-מזרחית לבירה אסטנה וכ־195 ק"מ צפון-מזרחית לבישקק בירת קירגיזסטן.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023, אוכלוסיית העיר מנתה כ־2.16 מיליון בני אדם.
הבסיס הצבאי שהוקם על ידי הרוסים ב-1854 נקרא ורנויה (Верное, "(מקום) נאמן"); ב־1867 נקראה העיר בשם אלמטינסק (Алматинск), וגם ורני (Верный, "נאמן"); מ־1921 אלמטי בקזחית ואלמה-אטה ברוסית; ב-1993 הממשלה הקזחית התחילה לשנות את השמות הרשמיים של כל הערים לפי כתיב קזחי, ועתה השם הרשמי הוא אלמטי.
מקור השם אלמטי הוא, לפי תאוריות שונות, מהמילה "תפוח" (алма) בקזחית (כמו גם בשפות טורקיות אחרות וכן בהונגרית ומונגולית), ומשמעותו "מלא בתפוחים".
האזור אכן נודע בעצי תפוח-בר והמין Malus sieversii, שיש הטוענים להיותו מקור התפוח המבוית, גדל באזור.
העיר מוזכרת לראשונה בתור "Almatu" במאה ה־13.
בעיר התקיימו יישובים שונים החל מהתקופות הקדומות מהמאה ה-10 לפני הספירה.
החל מהמאה ה-7 לפנה"ס, החלו להתיישב באזור שבטים מאזור רכס טיין שאן, עדות לכך ניתן למצוא בתילי קבורה ומבנים שונים.
בימי הביניים שימשה כנקודה חשובה בדרך המשי, ובמאה ה-14 העיר הטביעה לראשונה מטבעות משלה.
ב-1854 הצבא הרוסי הגיע לאזור ובנה שם בסיס כדי לחזק את השטח.
מאז הבתים נבנו מעץ והוקם מכון מיוחד לבדיקת תזוזות סייסמיות.
העיר שימשה כבירתה של קזחסטן, מ-1927 כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הקזחית, והחל מ-1936 כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית בתוך ברית המועצות, וכמדינה עצמאית בשנים 1991–1997, אז נבחרה אסטנה לשמש כבירת המדינה.
אך העיר עדיין החשובה שבערי המדינה מבחינת תרבות ומסחר.
העיר משמשת כמרכז הפיננסי של המדינה.
ב-2011 נחנכה בה מערכת רכבת תחתית.
בתקופת הצאר הרוסי ב הייתה אלמטי מחוץ לתחום המושב ולא התאפשר ליהודים להתגורר בה רשמית, אלא רק לחיילים יהודים לאחר סיום השרות הצבאי.
עד 1897 התקיימה בעיר קהילה של 300 איש.
בתקופת סטלין שימשה העיר כמקום גלותם של נציגי סיעות לא קומוניסטיות, או מתנגדיו מהמפלגה הקומוניסטית, כדוגמת לב טרוצקי.
בזמן מלחמת העולם השנייה שימשה העיר מקלט לרבים מיהודי אירופה.
אביו של הרבי מליובאוויטש, רבי לוי יצחק שניאורסון בילה בעיר את ימיו האחרונים ונפטר בה ב-1944, על קברו הוקם מאוחר יותר אוהל.
לעיר הגיעו גם אמנים ואנשי תרבות יהודיים מרוסיה, שפיתחו מאוד את התיאטרון.
בעיר קיימת קהילת חב"ד, המספקת ליהודי העיר צרכים דתיים כמו בשר כשר, מקוה טהרה, קבורה יהודית ושירותי דת נוספים.
מאז 1994 מכהן הרב ישעיה אלעזר הכהן כראש הקהילה וכרבה הראשי של קזחסטן.
כמו כן, נפתחו מוסדות יהודיים מחדש: בית ספר חד-שבועי וגן ילדים.
אלמנוּת היא מצבו המשפחתי של מי שבן-זוגו נפטר.
אישה שבן זוגה נפטר בעודה בחיים, קרויה אלמנה; גבר שזוגתו נפטרה בעודו בחיים נקרא אלמן.
בתרבויות שונות קיים יחס שונה למצב האלמנוּת בכלל, ולאלמנים ולאלמנות כקבוצות נבדלות מבחינה מגדרית בפרט.
בעבר, בתקופה בה הגבר היה מפרנס יחיד של האישה, הייתה לאלמנוּת השפעה קשה ומרחיקת לכת על מצבה הכלכלי של המשפחה.
האישה, שמצאה עצמה בלי מפרנס לה ולילדיה, הגיעה לעיתים קרובות לעוני.
חברות שונות יצרו מנגנונים לטיפול בבעיה החברתית שנוצרה כתוצאה מכך.
קרנות צדקה הוקמו לכל אורך ההיסטוריה לטפל ביתומים ובאלמנוֹת.
מצב האלמנות השתנה מתקופה לתקופה ומתרבות לתרבות.
בתקופות מסוימות הותר לאלמנה להצטרף לגילדה שבה היה חבר בעלה, ואלמלא אלמנותה לא יכלה להצטרף אליה.
בנצרות הקתולית, שבה לא קיים מוסד הגירושין, אפשרה האלמנוּת נישואין מחדש.
תרבויות שונות קבעו מנהגים שונים המחייבים את האלמנה.
בהודו נהוג שהאלמנה לובשת בגדי לבן (סמל לאבלות) לכל ימי חייה, ואילו באירופה נהוג שהאלמנה לובשת שחורים מאותה הסיבה.
בספרות ישנם אזכורים רבים של אלמנוּת.
אלמנה טיפוסית היא אישה בגיל העמידה שנותרה מיואשת וחסרת אמצעים.
הרומן של ג'יין אוסטן "על תבונה ורגישות", למשל, מתחיל ברגע של שבר עצום בחייהן של מרת דשווד ושלוש בנותיה.
מותו הפתאומי של אבי המשפחה מותיר את אשתו ובנותיו ללא קורת גג וללא משאבים כלכליים.
לפי חוקי הירושה, הן נאלצות מיד לאחר ההלוויה לפנות את ביתן (אחוזת 'נורלנד').
הבית עובר באופן אוטומטי לבנו של אבי המשפחה מנישואיו הקודמים.
כאן מביא האסון לכך שהאלמנה ובנותיו של המת יורדות למעמד של אורחות לא רק בביתן אלא גם בחייהן העתידיים.
רובן של הנשים הנשואות תמצאנה את עצמן אלמנות בשלב מסוים של חייהן.
אבל אלמנות הוא נושא שיש עליו רק מחקרים מועטים.
הפסיכולוג האמריקני מורטון ליברמן (Lieberman) חקר את הנושא במשך שבע שנים.
הוא ראיין כ-700 אלמנות ואלמנים, ואת ממצאיו פרסם בספר "דלתות נסגרות ודלתות נפתחות, אלמנוֹת, אבל וצמיחה".
אחת ממסקנותיו הייתה שקבוצת האלמנוֹת היא הקבוצה הכי פחות מובנת כיום בארצות הברית.
הסוציולוגית הלנה לוֹפַּטָה , חלוצת מחקר האלמנוּת, טוענת שיש הרבה מיתוסים וסטראוטיפים סביב הנושא.
ספרה האחרון"אלמנוּת עכשווית: מיתוסים ומציאות" מוקדש כולו לניתוץ אותם מיתוסים.
הסוציולוגית דבורה קסטין ואן דם הונארד (Kestin Van Dem Hoonard) חקרה עשר אוטוביוגרפיות שכתבו אלמנות ומצאה שנשים שהתאלמנו מנסות לדבוק עד כמה שניתן בזהותן כרעיות, אך הן חסרות את המשאבים החברתיים התומכים בכך.
את המצב המשברי של ההתאלמנות היא מכנה "עיקול הזהות" Identity Foreclosure (ללא קשר למושג זה בפסיכואנליזה).
כמו נכס שעוקל והוצא מרשות בעליו, כך גם האלמנות.
הן חשות כאילו הושלכו לרחוב עם כל חפציהן ואיבדו את זהותן: הן לא יודעות מי הן לעצמן, מי הן לחבריהם הקרובים ומה מקומן בחברה.
בתורה יש מספר התייחסויות ומצוות בנוגע ליחס לאלמנוֹת ויתומים.
הם נחשבים לפלח האוכלוסייה הפגיע ביותר בחברה, והקהילה מחויבת לדאוג להם.
לדוגמה: 'כל אלמנה ויתום לא תענון' ().
וכן: 'לא תטה משפט גר יתום ולא תחבל בגד אלמנה' ().
כהן גדול רשאי להינשא רק לבתולה, ונאסר עליו לשאת אלמנה, בנוסף על האיסור של כהן הדיוט שלא לשאת גרושה.
לפי דיני המשפט העברי, האישה אינה יורשת את נכסי בעלה.
אולם זכאית מתוקף הסכם הכתובה לדמי מחיה מעזבון בעלה.
כמו כן אין היורשים זכאים לפנותה מדירת בעלה כל ימי חייה.
כל נכסיה שהיו לה קודם לנישואין נרשמים בסעיף מיוחד בכתובה, והם נשמרים עבורה לאחר מיתת בעלה.
קיימת התייחסות רחבה וענפה בהלכה לגבי קדימות האלמנה על פני היתומים בעזבון האב-הבעל, וכיצד היא נאמנת, שלא נפרעה כתובתה כבר בחיי הבעל.
ביהדות, כאשר מת אדם שלא השאיר אחריו צאצאים, מצווה על אחיו לייבם את אלמנת אחיו, כלומר לשאת אותה לאישה, ו'להקים לאחיו שם' על ידי העמדת צאצאים מאשת אחיו.
לחלופין, מתבצע טקס חליצה בו האח מצהיר בפומבי על סירובו לייבם את אשת אחיו, ולאחריו האישה מותרת להינשא לכל גבר.
בתקנונים של קרנות הפנסיה הוותיקות הפועלות בישראל נקבע בעת הקמתן כי אלמנים לא יהיו זכאים לפנסיה כלל (אלא אם כן היו תלויים בפרנסתם בנשותיהם).
לאחר מכן, נקבע כי שיעור קצבת השאירים לאלמן יהיה מחצית משיעור קצבת השאירים לאלמנה.
קביעות שיקפו את העיקרון המנחה קרנות פנסיה אלה, "לכל אחד לפי צרכיו", ואת ההנחה שתלותה הכספית של האישה בבן זוגה גדולה מתלותו הכספית של הגבר בבת זוגו.
בקרנות הפנסיה החדשות, שהוקמו החל מאמצע שנות ה-90, בוטלה הבחנה זו, ובתחילת שנת 2011 הושוו גם בקרנות הוותיקות תנאי הפנסיה של האלמנים לאלה של האלמנות.
גם ברובד הממלכתי של הביטוח הפנסיוני, הממומש על ידי המוסד לביטוח לאומי, מתקיימת הבחנה בין אלמן לאלמנה.
אלמנה זכאית לקצבת שאירים ללא תלות בגובה הכנסתה, ואילו אלמן זכאי לקצבת שאירים רק בתנאי שהכנסתו אינה עולה על תקרה מסוימת (או שיש עמו יתום הזכאי לקצבת שאירים).
מחקרים מראים שקבוצות תמיכה ייעודיות נותנות מענה אפקטיבי ביותר למצוקת האלמנה.
קבוצות כאלו מאפשרות לה להיות בקשר עם רגשותיה, להיווכח שהיא לא לבד, הן מהוות הזדמנות ללמוד איך אלמנות אחרות מתמודדות עם הבעיות שלהן ומספקות מידע ומודלים חדשים להתנהגות המאפשרים שינוי.
בנוסף, בניגוד לחברים ומשפחה ואפילו מטפלים הסבורים שיש להם מרשם איך צריך להתנהג ומהי הדרך הנכונה להתמודד קבוצות התמיכה נותנות לאלמנה רשות למצוא את הדרך שלה.
הן מקבלות את האלמנות, כפי שהן ללא שיפוט, ומעודדות צורות שונות ומגוונות בפתרון בעיות.
כיוון שהמטרה של קבוצות תמיכה היא לתת תקווה וחום, ולפתח הבנה, הן גם מספקות מקום בטוח בו יכולים להיווצר יחסי ידידות.
הן מעודדות אלמנות לעזור אחת לשנייה, חוויה שעוזרת למי שמסייעת באותה מידה כמו לזאת שמסייעים לה.
בסניפי המוסד לביטוח לאומי מוצעות סדנאות תמיכה לאלמנות ולאלמנים, במיוחד לגמלאים.
גם רשויות מקומיות מקיימות קבוצות תמיכה.
בשנים האחרונות גם האינטרנט והמדיה החברתית מציעים קבוצות תמיכה וצמיחה לאלמנות.
כמו קבוצת התמיכה והצמיחה "אלמנות ממשיכות הלאה" בפייסבוק.
אלמינה היא עיר בדרום גאנה לחוף האוקיינוס האטלנטי.
ב-1482 הקימו הפורטוגזים על חוף הים באלמינה את מצודת אלמינה, שנודעה כמצודת סאו ז'ורז'ה דה מינה (São Jorge da Mina) והייתה היישוב האירופי הראשון באפריקה שמדרום לסהרה.
ב-1652 הקימו ההולנדים על גבעה סמוכה את מצודת קונראדסבורח (Coenraadsburg) שנודעה גם כ"פורט סן ז'אגו דה מינה" (Fort St.
שתי המצודות הוכרו ב-1979, יחד עם תשע מצודות נוספות ברחבי גאנה, כאתר מורשת עולמית.
בשנת 2005 מנתה אוכלוסיית העיר 25,560 איש, שפרנסתם בעיקר על הדיג והתיירות.
אזור אלמינה יושב בשנת 1000 לכל המאוחר, כאשר שבטים אקאנים נדחקו דרומה מהאזור שבשוליו הדרומיים של הסהרה על ידי שבטים יריבים.
האקאנים התחלקו לשתי קבוצות - שבטי האשאנטי שהתיישבו ברצועת החורש של אפריקה המערבית, ושבטי הפאנטה שהמשיכו דרומה והתיישבו לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי.
בתחומי גאנה לבדה קמו כעשרים ממלכות קטנות נפרדות, ואלמינה שכנה בין שתי ממלכות של אנשי הפאנטה - פטו ואגואפו.
ממלכות אלה קיימו ביניהן קשרי מסחר וסחרו גם עם מדינות מצפון לסהרה.
יש הטוענים כי הצרפתים הגיעו לחופי אפריקה המערבית כבר בשנת 1346 ויצרו קשר עם המקומיים, אך ברי שלא הקימו יישוב במקום.
הסחר הפורטוגלי באלמינה התפתח במשך העשור הבא, וב-1481 החליט מלך פורטוגל ז'ואו השני על הקמת מצודה במקום.
חומרי הבנייה למצודה נשלחו ב-10 קרוולות ובשתי ספינות מטען על ידי המלך, והן יצאו לדרכן ב-11 בדצמבר 1481 והגיעו ליעדן לאחר כחמישה שבועות.
המצודה שנקראה סאו ז'ורז'ה דה מינה (São Jorge da Mina) נועדה להגן על הסחר במפרץ גינאה, ושמה נגזר מהמילים הפורטוגזיות "א מינה" (A Mina), דהיינו "המכרה".
התושבים המקומיים לא קיבלו את הקמת המצודה בהבנה, והפורטוגזים ניהלו איתם משא ומתן, הבטיחו להם הבטחות שונות והעניקו להם מתנות.
למרות זאת, כאשר החלה הבנייה, התפתחו מהומות בין הצדדים על רקע הריסת חלק מבתי הכפר כדי לפנות מקום למצודה בנקודה האסטרטגית ביותר במקום, ובשל כך שהפורטוגזים חצבו בסלע שנחשב לקדוש בעיני המקומיים.
מהומות אלה עלו בחייהם של מספר פורטוגזים אשר שרפו מצידם את בתי הכפר.
למרות זאת, הקומה הראשונה של המצודה הושלמה בתוך 20 יום בלבד, ויתר העבודות, כולל הקמת כנסייה, הסתיימו לאחר זמן קצר.
עם השלמת המצודה הפכה אלמינה לעיר לכל דבר, ומונה לה מושל.
סחר הזהב במקום התפתח והגיע בשיאו בתחילת המאה ה-16, לכעשירית מאספקת הזהב העולמי.
האירופים התערבו בחיי המקומיים ושכנעו אותם להכריז על אלמינה כעל מדינה עצמאית בחסות פורטוגזית, תוך שהם מבטיחים להם הגנה.
אט אט כפו הפורטוגזים מונופול על הסחר עם המקומיים, פגעו במרקם המסורתי בסביבה והביאו ליריבות בין המקומיים לבין שבטים אחרים.
בנוסף הפכה אלמינה למוקד חשוב בסחר עבדים, וראשי שבטים אפריקאים הביאו למקום עבדים וסחרו בהם בתמורה לטקסטיל, לסוסים ולמוצרים אחרים.
העבדים הוחזקו במצודה לפני שיצאו למסעם לברזיל ולמושבות פורטוגזיות אחרות.
ב-1596 ניסו הולנדים להשתלט על המצודה לראשונה אך ללא הצלחה.
בספטמבר 1606 שבו 600 חיילים הולנדים למקום, והתקיפו את המצודה במספר הזדמנויות במשך 1606 ובחודש ינואר 1607, אך הם נסוגו לבסוף.
רעידת אדמה שפקדה את האזור ב-1615 גרמה נזקים למצודה, וההולנדים ערכו שלושה ניסיונות נוספים ובלתי מוצלחים להשתלט עליה.
ההולנדים לא אמרו נואש וב-1625 הגיע כוח צבאי של 1,200 חיילים ו-150 אפריקאים ב-15 כלי שיט בסמוך למצודה.
ההולנדים הפגיזו את מצודת אלמינה שבה שהו אותה עת 56 חיילים פורטוגזים בלבד, אך אלה הצליחו להדוף את ההולנדים בעזרת מקומיים שנמנו על בני בריתם.
הקרב עלה להולנדים בחייהם של 500 חיילים.
ב-1637 הצליחו לבסוף 800 חיילים הולנדים, שאליהם חברו בין 1,000 ל-1,400 מקומיים, להכריע את המצודה.
התוקפים השתלטו על הגבעה שעליה ניצבה קפלה פורטוגזית מבוצרת, והפגיזו ממנה את המצודה.
ב-29 באוגוסט 1637 נכנע חיל המצב הפורטוגזי להולנדים, והשלטון הפורטוגזי באלמינה הסתיים.
כדי למנוע את כיבוש מצודת אלמינה בעתיד, באופן שבו כבשו אותה הם עצמם, ביצרו ההולנדים את הגבעה, וב-1657 הקימו במקום מצודה קטנה, שנקראה "פורט סן ז'גו דה מינה" (Fort Sao Jago da Mina), על שם הקפלה הפורטוגזית שניצבה במקום קודם לכן או קונראדסבורח (Coenraadsburg) בהולנדית.
מצודה זו לא שימשה מעולם לסחר עבדים והייתה רק מעוז צבאי, וההולנדים אף הרחיבו את מצודת אלמינה עצמה והעניקו לה את המראה הנוכחי שלה.
בתקופה זו הייתה אלמינה לבירת גינאה ההולנדית, וההולנדים המשיכו בסחר העבדים במקום.
במהלך המאה ה-19 כשלו ניסיונותיהם של ההולנדים להקים מכרה זהב נוסף באלמינה ולפתח את משק הכותנה.
מאידך גיוס מקומיים לצבא ההולנדי ושליחתם לאיי הודו המזרחית היה מוצלח יותר.
עם זאת, ברבע השלישי של המאה ה-19 הגיעו ההולנדים למסקנה כי המשך החזקתם באלמינה אינו כלכלי, והם מכרו את המקום לבריטים ב-1872.
חילופי השלטון לא עברו בשקט והמקומיים כמו גם בני האשאנטי הגיבו במחאה ציבורית ובפעולות גרילה נגד הבריטים.
ביוני 1873 הגיבו הבריטים בהפגזת העיר העתיקה של אלמינה וזו נשרפה עד היסוד.
האוכלוסייה המקומית נמלטה ממקום ואלמינה הפכה לעיר רפאים למשך עשור שנים.
שטח העיר העתיקה הפך למגרש מסדרים והיא לא נבנתה מחדש עד עצם היום הזה.
אלמינה יושבה שוב החל בשנות השמונים של המאה ה-19, אך רק בתום יותר ממאה שנים, הגיעה האוכלוסייה למספרה לפני הרס העיר.
העיר החדשה נבנתה בסגנון קולוניליסטי ובתים אלה עדיין שולטים בנופה.
שתי המצודות שופצו באופן מקיף במהלך המאה ה-20 והוכרזו בשנת 1979 כאתר מורשת עולמית.
דבר זה האיץ את חשיבותה התיירותית של העיר, וזו הולכת ומתפתחת אם כי טרם הפכה למקור הכנסה מרכזי.
רוב האוכלוסייה נסמך עדיין על דיג לפרנסתה, אף כי ענף זה נפגע בשנים האחרונות בשל דיג יתר לא חוקי.
קיימות תוכניות שאפתניות להמשיך ולפתח את העיר כיעד תיירותי, החשובה שבהן מכונה "תוכנית אלמינה 2015".
אלמיש (סוף המאה ה-9 – תחילת המאה ה-10) היה השליט המוסלמי הראשון של בולגריה של הוולגה.
תוארו היה אלטבר, שליט מקומי הכפוף לממלכת הכוזרים שנהנה מאוטונומיה מסוימת.
על מנת להשיג עצמאות לבולגריה של הוולגה מהכוזרים, אלמיש שלח מכתב לח'ליפה העבאסי אל-מקתדר מבגדאד ובו ביקש לקבל הדרכה כדי לעבור לדת האסלאם ועזרה בבניית מבצר, כדי שיוכל להתגונן מפני אויביו.
בתגובה שלח הח'ליפה שגריר (מזכירו של השגריר היה אחמד אבן פדלאן שתיעד את המסע) ומורים על מנת להושיט את העזרה הדרושה לבניית המבצר.
על פי אבן פדלאן, אלמיש פנה לעזרת הח'ליפה בגלל שכגן הכוזרים שמע שלאלמיש יש בת יפה ותבע אותה לאישה.
לאחר שאלמיש השתהה, שלח הכגן שליח שלקח אותה בכוח.
לאחר מות הבת ביקש הכגן בת נוספת, אך אלמיש מיהר לחתן אותה עם אחד מאציליו כדי למנוע את לקיחתה.
בנוסף, הבולגרים היו חייבים במס של 50,000 פרוות צובל, אחת מכל משק בית.
לאחר בניית המבצר, עמד אלמיש בהבטחתו, וב־11 במאי 922 הכריזו שבטי הבולגרים על הפיכת האסלאם לדת המדינה.
אלמנדין (מוכר בטעות גם כאלמנדיט) – מינרל נזוסיליקטי השייך לקבוצת הגארנט.
השם הוא שיבוש של השם אלבנדיקוס (alabandicus), שהוא השם בו כינה פליניוס הזקן אבן חן שמקורה באלאבנדה (Alabanda), עיירה שהייתה מרכז לחיתוך אבני חן, בקאריה שבאסיה הקטנה.
אלמנדין הוא גארנט של אלומינה וברזל שצבעו אדום עמוק, נוטה לסגול.
נוסחת המבנה הכימי של אלמנדין טהור היא Fe+23Al2(SiO4)3, אם כי בדרך כלל נוכחים במינרל יסודות נוספים בכמויות קטנות.
אלמנדין משתתף בשורות איזומורפיות (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכולים להיות מוחלפים על ידי אטומים אחרים מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל) עם המינרלים פירופ (Mg3Al2(SiO4)3), וספסרטין (Mn3Al2(SiO4)3) הידועים באופן קיבוצי כקבוצת הפיראלספיט (פירופ, אלמנדין, ספסרטין), כשמגנזיום ומנגן מחליפים את הברזל במבנה האלמנדין.
אבני הגארנט שהרכבם מעורב שנוצרו עקב החלפות אלו מוגדרים על פי היחס שבין הפירופ לאלמנדין.
אופטית המינרל הוא איזוטרופי, אך למרות זאת יש דגימות בהם המינרל הוא דו-צירי בצורה חריגה.
מקדם השבירה הממוצע של האלמנדין הוא 1.83, והנפיצה שלו חלשה.
צבעו הנפוץ של האלמנדין הוא אדום.
צבעם של חלק מסוגי האלמנדין כהה מאוד, כמעט שחור, בעוד שלאחרים גוונים של סגול.
במבט דרך ספקטרוסקופ באור חזק נראים שלושה קווים אופייניים של ספקטרום הבליעה.
אלמנדין הוא הגארנט הנפוץ ביותר.
עם זאת לא קל להבדיל בדוגמיות טבעיות בין אלמנדין לפירופ, אם כי יש בו בדרך כלל יותר פגמים ותכלילים.
הקריטריונים המופיעים בטבלה משמאל יכולים לעזור, אבל יש להיזהר משום שרוב התכונות נקבעו על בסיס אלמנדין טהור הנדיר בטבע.
במשקל הסגולי הגבוה יותר של האלמנדין קשה להשתמש כאמצעי לאבחנה כאשר בוחנים גבישים קטנים המוטמעים במסת אם של מינרלים סיליקטיים.
במקרים אלו המינרלים המאפיים והאולטרה-מאפיים הנלווים יכולים להיות הסימן הטוב ביותר לכך שהגארנט הנבדק הוא פירופ ולא אלמנדין.
השימוש המסחרי הנפוץ ביותר הוא כאבן חן.
הקשיות הגבוהה יחסית והגוונים האדומים שלו הפכו אותו לאבן חן פופולרית, האלמנדין הוא הגארנט הנפוץ ביותר בטבע וגם הגארנט הנפוץ ביותר כאבן חן.
אם כי רק כמות קטנה מהאלמנדין המצוי בטבע, בייחוד הסוגים השקופים בעלי הצבע הנאה, יכולים לשם למטרה זו.
את האבן נוהגים לחתוך בצורה קמורה, כלומר בצורת קבושון, והיא ידועה אז בשם קַרבּוּנקוּל (מלטינית "פחם קטן", או גחלת בהתייחס לגוון האדמדם).
חלק מהגארנטים החתוכים בצורת קבושון מפגינים תכונה אופטית המכונה אסטריזם, אבנים כאלו מכונות גארנט כוכב.
שם נוסף הוא גארנט אוריינטלי.
השימוש מסחרי נוסף הוא עבור סוג מיוחד של נייר זכוכית הקרוי נייר גארנט.
טוחנים את האלמנדין ומדביקים את גרגריו לנייר.
המוצר המתקבל מעולה לליטוש ושיוף.
האלמנדין מופיע בעיקר כשהוא משובץ בצפחות-נציץ ובגנייס, סלעים מותמרים שנוצרו בהתמרה אזורית של מינרלים חרסיתיים, ובהורנפלס שנוצר בהתמרה של מגע.
כמו כן, בסלעי גרניט ואקלוגיט, ולעיתים כגבישים גדולים בודדים שנותרו לאחר שצפחת הנציץ בה היו משובצים עברה בליה.
האלמנדין הוא סוג הגארנט הנפוץ ביותר, אבל רק לעיתים רחוקות מוצאים דוגמאות שהם באיכות של אבני חן.
אלמנדין באיכות של אבן חן שקצותיו מעוגלים (בשל שחיקת מים) מצוי במרבצי חצץ אבני החן בסרי לנקה, והאבן המגיעה משם קרויה לעיתים "אודם ציילון".
מרבצים דומים מצויים בהודו ובמדינת מינאס ז'ראיס בברזיל.
אלמנדין שהגוון שלו נוטה לסגול מכונה לעיתים גארנט סיריאני על שם העיירה סיריאם (כיום תנליין – Thanlyin) שבמחוז באגו בבורמה.
מרבצים גדולים של גארנטים אלמנדינים נאים נמצאו לפני מספר שנים בטריטוריה הצפונית של אוסטרליה.
בתחילה חשבו כי הם אבני אודם, ומשום כך היו ידועים זמן מה אחר כך כאבני אודם אוסטרליות.
גבישים רומבודודקהדרליים נאים מופיעים בסלעי השיסט של צילרטל בטירול, ולעיתים נוהגים לחתוך אותם וללטשם.
גבישי אלמנדין, שבהם מוחלפת לעיתים תחמוצת הברזל בחלקה על ידי תחמוצת המגנזיום, מצויים בלואיזנפלד (Luisenfeld) שבמזרח אפריקה.
גבישים נאים של אלמנדין משובצים בצפחות-נציץ מופיעים בסמוך לפורט וארנגל באלסקה שבארצות הברית.
"רודוליט" (מיוונית -"ורד"), סוג של גארנט בגוון סגול-אדום, שהרכבו הכימי הוא תערובות איזומורפית של פירופ ואלמנדין ביחס של חלק אחד אלמדין לשני חלקים פירופ מצוי בערוץ קאווי במחוז מקון (Cowee Creek, Macon Co) שבצפון קרולינה.
"גארנט כוכב" (אלמנדין המציג את תופעת האסטריזם) מצוי בערוץ אמרלד (Emerald Creek) במחוז בנוואה (Benewah) שבמדינת איידהו.
בישראל ניתן למצוא אלמנדין (אם כי לא באיכות של אבן חן) בצפחות הנציץ של אזור אילת.
"אלמנה טרייה" או "אלמנה רעננה" הוא פסל מאת האמן האמריקאי יליד צרפת מרסל דושאן.
העבודה, שנוצרה בשנת 1920 הייתה הראשונה עליה הופיע חתימתה של "רוז סלאווי" - דמות פְּסֵידונית שיצר דושאן.
שמה של העבודה "Fresh Widow" נשמע דומה לביטוי "French window" שמשמעותו היא "חלון צרפתי".
העבודה מורכבת ממסגרת של חלון כחולה (או ירוקה בעותקים מסוימים), הניצבת על גבי לוח עץ הצבוע בצבע זהה.
שמונה הזגוגיות שבחלון כוסו בעזרת עור שחור.
על גבי לוח העץ מופיע הכיתוב: "FRESH WIDOW COPYRIGHT ROSE Selavy 1920" ("אלמנה טרייה כל הזכויות שמורות רוז סלאווי 1920").
החלונות השחורים רומזים על אבל, אולם העובדה כי כיסוי זה עשוי מעור מעלה על הדעת משמעויות אירוטיות.