tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטיעונים שאקווינס מעלה בחיבורו זה נקראים טיעונים קוסמולוגיים כי מקורם בהלך היקום (קוסמוס) והטבע.
נימוקים אלה מתבססים על תופעות מדעיות ביום-יום כמו תנועת הירח או חוק שימור המהירות (דבר שלימים תוקן לחוק שימור האנרגיה).
טיעונים אלו מסתמכים על כך שהטבע פועל בצורה מסוימת משום שחלים עליו חוקים מסוימים.
לפי תפסיתו של אקווינס ולפי הוגים דתיים רבים אחרים, חוקים אלה נקבעו מלכתחילה ואף נאכפים בימינו על ידי אלוהים שהוא גם הבורא.
מנגד, בספרו מכלול התאולוגיה פונה אקווינס למאמינים בנצרות בשני מישורים: באחד הוא מוכיח להם את צדקת הכתוב במקורות הנוצריים על ידי אמיתות מן הטבע ובשני הוא מפרש את הברית הישנה ואת הברית החדשה, מפיח בכתוב משמעויות עמוקות בקשר לשלל נושאים כגון צדק ובחירה חופשית ועוסק בשאלה האם יש מלחמות צודקות.
השקפה זו, שהייתה בתוקף כאלף שנים, זכתה לחיזוק נמרץ מצדו של אקווינס.
רעיונות אלה החלו להתערער רק ב.
לזו היו השלכות במספר מישורים - המישור האסטורנומי והמדעי מחד ומאידך ערעור על דוקרטיונות שראו באדם מרכז היקום והבריאה וכן בסופו של דבר השפעות חברתיות שונות שהיו לדת על החברה.
היהודים היוו עבור אקווינס סוגיה תאולוגית, מוסרית ומעשית.
נוכחותם בקרב הנוצרים, הוא כותב, היא בעלת ערך היות שהם מנכיחים את "ההיסטוריה הקדושה" של עם הבחירה מחד, ומאידך את קורבנו של ישו, דרך דחייתם אותו.
אקווינס מתייחס לסדרה של שאלות כגון האם ניתן להטביל תינוקות יהודים נגד רצון הוריהם כדי להציל את נשמותיהם מהגיהנום, וקובע שלא; כמו כן התנגד אקווינס להמרת דת בכפייה.
במאמרו "על השלטון ביהודים (De Regimine Judaeorum)", החורג לשאלות כלליות של משפט ציבורי, הוא מדגיש את האיסור על רווחים הבאים מן הנשך, אך מכיר בכך שלא רק היהודים עוסקים בהלוואה בריבית באירופה.
הוא קובע שכדי להדגיש את היותם של היהודים זרים אולטימטיביים ביחס לנוצרים עליהם להיבדל בלבושם מהנוצרים, אך מבסס זאת חלקית על מנהגם של היהודים עצמם (כוונתו לציצית ולטלית): "על יהודים להיבדל מזולתם באמצעות לבוש מיוחד, למשל - גלימה בעלת ארבע פינות" (הכוונה כנראה לטלית).
במאמר זה הורה אקווינס שלא לפגוע ביהודים ולא לכפות עליהם עול שלא נהוג היה לאוכפו בעבר, ובמאמר אחר כתב שיש להתייחס בסובלנות ליהודים ולטקסיהם הדתיים.
אקווינס מתייחס ומתפלמס בכתביו עם הוגים יהודים כרמב"ם ואבן גבירול, בעיקר סביב פרשנות אריסטו.
חלק מכתביו תורגמו לעברית במאות שלאחר מותו, בעיקר מתוך "המכלול נגד הגויים" ומן הפרשנויות לאריסטו.
על אף המחלוקות הרבות סביב שיטתו הפילוסופית הרציונליסטית, הוכרז תומאס אקווינס לקדוש כבר במאה ה-14, וזכה לכינוי הייחודי "הדוקטור המלאכי".
משכילי ספרד, הן יהודים הן מוסלמים, התפלמסו בכתביו עד לרקונקיסטה וחורבן הדיאלוג הפילוסופי בין הדתות.
הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט, אשר ערך בחינה מדוקדקת של חשיבה תאולוגית, גילה כי אקווינס חזה ואף נתן מענה לחלק מטיעוניו, ושיבח את אקווינס.
לקראת סוף המאה ה-19, פרסם האפיפיור לאו השלושה עשר קול קורא להכיר באקווינס כקדוש כדי לנסות וליישב את האמונה הקתולית עם הגילויים המדעיים החדשים.
אקווינס נחשב כיום לאחד הפילוסופים הקתולים החשובים ביותר אי-פעם, אם לא החשוב שבהם, והעניין בהגותו התחדש מאוד במאות ה-19 וה-20.
תומאס אסק , משורר אנגלי משלהי ימי הביניים.
הוא נולד בלונדון, ומחברו של The Testament of Love, שבעבר נחשב בכלל ליצירתו של ג'פרי צ'וסר.
הפרלמנט (המכונה "הפרלמנט חסר-הרחמים" בחיבור) רדף אותו ובשנת 1388 אף הביא להוצאתו להורג.
The Testament of Love הוא יצירת פרוזה אלגורית שנכתבה בשבתו בבית-הסוהר במטרה לגייס עזרה.
ואלטר סקיט גילה שהאותיות התחיליות של הפרקים יוצרות יחד אקרוסטיכון: "MARGARET OF VIRTU HAVE MERCI ON TSKNVI." על פי הפענוח המקובל, המילה האחרונה היא "THINUSK," או "thin(e) Usk."
אסק שימש כמשרת לג'ון נורת'המפטון כשהאחרון כיהן כראש העיר של לונדון בשנים 1381 עד 1383. בשנת 1384, הוא נעצר ושוחרר בתמורה להלשנה על נורת'המפטון, משום שלא היה לו כל רצון, לדבריו, להיות "מרטיר מסריח".
דבר זה הקנה לו את איבתה של קבוצת גלוסטר.
כשהם החלו לצבור כוח, אסק נשפט לטביעה, תלייה והתזת ראשו, וזה הוצג מעל שער ניוגייט.
ג'ון ממאלוורן מספק תיאור של ההוצאה להורג בהמשכו ל-Polychronicon, בספרו על כך שנדרשו שלושים מכות חרב כדי לגדוע את ראשו של אסק.
אסק היה גובה-מכס בין השנים 1381 ל-1384, כאשר צ'וסר היה מבקר-המכס, והוא הכירו.
אסק היה חבר בתנועת הלולארדים, אך הושב לכנסייה הקתולית במהלך שהותו בבית-הסוהר.
המהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה, כעת ברשות הציבור.
תומאס אלפרד סמית' היה בריגדיר גנרל בצבא האיחוד בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא היה הגנרל האחרון שנהרג במלחמה.
סמית' נולד באירלנד ועבד בחווה של אביו.
הוא היגר לארצות הברית בשנת 1854 והתיישב בפילדלפיה.
בשנת 1861 הוא התגייס לצבא האיחוד.
בשנת 1864 קודם סמית' לדרגת בריגדיר גנרל בעת המצור על פטרסבורג, וירג'יניה.
הוא נורה על ידי צלף.
תומאס קופרת'ווייט אייקינס היה צייר, צלם ופסל אמריקאי.
נחשב לאחד מגדולי הציירים האמריקאים של תקופתו, והיה ידוע בסגנון הריאליסטי שלו.
תומאס אייקינס היה בנם הבכור של בנג'מין אייקינס (מורה לקליגרפיה ממוצא אירי - סקוטי) ושל קרוליין קופרת'וייט אייקינס (מורה לאנגלית ממוצא הולנדי).
אייקינס נולד וגדל בפילדלפיה שבמדינת פנסילבניה בארצות הברית.
אייקינס למד בבית הספר התיכוני המרכזי של פילדלפיה - בית ספר שהתמחה בלימוד מדעים ואמנויות, והוא הצטיין בו בציור מכני.
החל משנת 1861 למד אייקינס באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, ולאחר מכן, בין השנים 1866–1870, נסע לאירופה ללמוד אמנות.
בפריז למד תחת ז'אן-לאון ז'רום, בעל הסגנון האוריינטליסטי, ותחת לאון בונה, שהתמחה בציור אנטומי ריאליסטי.
אייקינס למד בבית הספר לאמנויות יפות את הסגנון האימפריוניסטי אולם לא נמשך לסגנון אופנתי זה, והעדיף ציור אנטומי וריאליסטי.
בשנת 1870 נסע אייקינס לספרד לשישה חודשים בהם התרשם מעבודות הציירים הריאליסטים דייגו ולסקס וחוסה דה ריברה, ובהיותו בסביליה צייר את "Carmelita Requeña" - דיוקן של רקדנית צועניה בת שבע.
באותה שנה צייר את ציור השמן הראשון שלו "סצנת רחוב בסביליה".
לאחר שובו מאירופה יצר אייקינס ציורי שמן וצבעי מים של מרוצי חתירה, הידועה בהם היא "מקס שמיט בקאנו" ("Max Schmitt in a Single Scull") משנת 1871. ציור ריאלסטי זו עורר עניין רב ביצירותיו, אך גם עורר ביקורת על נושאי היצירה ובחירת הקומפוזיציה.
הקומפוזיציה המקורית של אייקינס הביאה מבקרי אמנות לנבא לאייקינס עתיד גדול.
היצירה הראשונה שמכר הייתה יצירת צבעי המים "החותר" ("The Sculler") משנת 1874. אייקינס המשיך בציור סצנות נוף, אולם גם סדרה של סצנות פנים בהם צייר את אביו, אחיותיו וחבריו ("סצנת הבית" (1871), "אליזבת והפסנתר" (1875), "שחקני השחמט" (1876), "אליזבת קרוול וכלבה" (1874)).
בשנת 1872 צייר את הדיוקן הגדול הראשון שלו - "קתרין" - דיוקנה של קתרין קרוול, בו היא מתוארת משחקת עם חתול.
בשנת 1874 התארסו אייקינס וקרוול, אולם לא נישאו בשל מותה של קרוול בשנת 1879 מדלקת קרום המוח.
בשנת 1876 שב אייקינס לאקדמיה לאמנות של פנסילבניה כמורה.
בתחילה עבד בהתנדבות, ובשנת 1878 החל לקבל שכר בעד הוראתו.
בשנת 1882 מונה כמנהל בבית הספר.
שיטות ההוראה שלו עוררו מחלוקת רבה.
הוא הפסיק את הציור מיציקות הגבס, ואת שיעורי הציור בפחם, ותלמידיו התמקדו בציור בצבעי שמן.
כמו כן אייקינס לימד את תלמידיו לצייר תוך שימוש בתצלומים כדי לאפשר ציור מדויק מבחינה אנטומית.
תחת ניהולו החלו התלמידים ללמוד אנטומיה של בני אדם ובעלי חיים, ואף לבצע ניתוחים על מנת להביא לציור מדויק מבחינה אנטומית, וכן אייקינס החל בלימודי מתמטיקה בבית הספר, על מנת לאפשר ציורים תוך דיוק בפרספקטיבה.
כיום סוברים שבית הספר בתקופת אייקינס היה הליברלי והמתקדם ביותר בעולם בלימודי האמנות, ואולם אייקינס לא הסתדר עם סגל ההוראה של בית הספר, התנהגותו (מקרה בו הורה לתלמידותיו לצייר גבר בעירום מלא) והחיכוכים בינו לבין יתר המורים הביאו לפיטוריו בשנת 1886.
אייקינס המשיך בהרצאות במוסדות שונים, ובפני תלמידי האקדמיה שהעריצו אותו והמשיכו להזמינו להרצות בפניהם מחוץ לכותלי האקדמיה, וכן אייקינס לימד בבתי סופר נוספים ובהם האקדמיה הלאומית לעיצוב עד שנת 1898 עת הפסיק לעסוק בהוראה.
אייקינס נחשב למי שהכניס את המצלמה לתוך הסטודיו של האמן האמריקאי.
בעת שהותו בצרפת למד אייקינס להשתמש במצלמה על מנת להגיע לריאליזם באמנות - שימוש שאמנים מסורתיים ראו בו קיצור דרך לא נאות.
אייקינס עשה שימוש במצלמה על מנת להבין את אופן תנועתם של בני אדם ובעלי חיים, והיה הראשון שהשתמש במצלמה על מנת לציור מספר חשיפות על גבי תשליל אחד.
מספר מציוריו נעשו על בסיס תצלומים שצילם קודם לכן ובהם: "תיקון הרשת" (1881) ו"ארקדיה" (1883).
בשנת 1883 החל בצילום מספר סדרות של צילומי עירום בהם דגמנו תלמידיו, מודלים מקצועיים ואף הוא עצמו.
מטרת צילומים אלה - לאפשר לימוד מדויק של גוף האדם לצורך ציור אנטומי מדויק.
צילומים אלה נתלו על ידו בבית הספר בו לימד.
הפרובוקטיביים ביותר באותה עת היו צילומי העירום המלא שלו עם מודלית.
בשל סגנונו הריאליסטי, נמנע אייקינס מלצייר דיוקנאות בסביבה נייטרלית או ביתית, והקפיד לצייר את מושא דיוקנאותיו במקום עבודתם.
ראנד" משנת 1874 היה הראשון מבין דיוקנאות אלה, ונחשב כעבודת הכנה ליצירה הנחשבת לגדולה ביצירותיו - "קליניקת גרוס" משנת 1875 בו מתואר הרופא הפילדלפי סמיואל ד.
גרוס, במהלך ניתוח הוצאת גידול.
גרוס נהג לבצע את ניתוחיו באמפיתיאטרון ניתוחים (כמקובל באותה עת) במכללה הרפואית ג'פרסון ותלמידיו צפו בו בעת הניתוח.
בעת הצגתה לראשונה לא זכתה יצירה זו להצלחה, ויצירה אחרת של אייקינס - "משחקי השחמט" נבחרה להופיע במקומה בתערוכות.
אייקינס התאכזב מתגובת הצופים והמבקים ליצירה, שנחשבה בעיניו (ובעיני מלומדים מאוחרים) לטובה ביצירותיו.
אייקינס המשיך לצייר דיוקנאות (בהן דיוקן נוסף של ד"ר גרוס, והקפיד שלא להביא לאידיאליזציה ושיפור הדמויות, אלא ציורן כפי שהן.
בשנת 1876 השלים אייקינס את דיוקנו של ד"ר ג'ון ברינטון - מנתח מבית החולים של פילדלפיה אשר זכה לפרסום רב בשל שירותו במלחמת האזרחים האמריקנית.
בדיוקן זה מופי ברינטון באופן יותר רשמי ו"מכובד".
היצירה הייתה חביבה על אייקינס, והתקבלה בקרב המבקרים והציבור באהדה גדולה יותר מאשר "קליניקת גרוס".
"ג'ורנל האמנות" ציין כי "יצירה זו היא דוגמה עדיפה של יכולותיו של הצייר, מאשר היצירה המדוברת המציגה חדר ניתוחים".
דיוקנאות נוספים שצייר בתקופה זו הם "קליניקת אגנו" (1899) - היצירה הגדולה ביותר שצייר אייקינס, בו מתואר ד"ר דייוויד הייס אניו בעת ניתוח הסרת שד, "רשימת הדיקן" (1899) - דיוקנו של ד"ר ג'יימס וו.
מילר" (1901)" - שני אלה דיוקנאות של מרצים העומדים בפני תלמידיהם.
דיוקנה של "מוד קוק" משנת (1895) וכן דיוקנה של "אמיליה ואן ביורן" משנת 1890 הם דוגמאות לסגנונו של אייקן הנוטה שלא לייפות את דמויות הנשים שצייר, אלא הצגתן כפי שהיו.
דיוקנה של ואן ביורן, שהייתה חברה ותלמידה של אייקינס, משרה אווירה דיכאונית על הצופה, ונחשב בקרב מלומדים כ"דיוקן האמריקאי הטוב ביותר שנוצר".
ציורים רבים של אייקינס תיארו את פעילות הדמויות בסגנון ריאליסטי ככל האפשר.
לכל אורך יצירתו החל מהאנשים החותרים ועד סוף חייו המשיכו להציג סגנון זה.
"האחים ביגנס מסובבים מוט" משנת 1873 הוא הגדולה מיצירותיו בסגנון ריאליסטי זה.
בשנת 1877 צייר אייקינס את היצירה ההיסטורית (הדמיונית) "ויליאם ראש מפסל את הדמות האלגורית של נהר סקוילקיל" - אף שככל הנראה בפני הפסל ויליאם ראש לא עמדה מודלית בעירום.
יצירה זו של אייקינס זכתה להצלחה רבה.
"נקבת השחייה" משנת 1884–1885 מציגה שילוב בין ציורי העירום של אייקינס ולבין ציורי הדמויות במצבן הטבעי ובמיקומן הטבעי.
הדמויות המופיעות בתמונה הן דמויות חבריו ותלמידיו.
הקומפוזציה יוצאת הדופן - סידור הדמויות בצורת פירמידה, עוררו ביקורת בקרב הצופים, ומזמין התמונה דחה את ההזמנה ואף פנה לחבר המנהלים של בית הספר בו לימד אייקינס וביקש את פיטוריו.
בשנת 1884 נשא אייקינס את סוזן מקדואל אייקינס, אחת מתלמידותיו, לאישה.
אייקינס פגש אותה בגלריית היזלטיין בה הציג את "קליניקת גרוס" בשנת 1875 (באותה עת הייתה סוזן בת 25).
סוזן התרשמה מציורו מעורר המחלוקת והחליטה ללמוד תחתיו באקדמיה, שם למדה במשך 6 שנים.
סוזן למדה לצייר בסגנון ריאליסטי הדומה לסגנונו של אייקינס וזכתה לפרסים על יצירותיה.
לאחר נישואיהם הפסיקה סוזן לצייר, ותמכה בקריירת בעלה.
כשנה לאחר מותו נערכה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק תערוכה רטרוספקטיבית לזכרו, ובין השנים 1917–1918 ערכה גם האקדמיה של פנסילבניה תערוכה מעין זו.
רעייתו, סוזן מקדוול אייקינס, שמרה על מורשתו של אייקינס בזיכרון הציבור, בכך שתרמה כ-50 מיצירותיו למוזיאון פילדלפיה לאמנות.
לאחר מותה נמכרו יתרת היצירות, ומרביתם נרכשו על ידי ג'וזף הירשורן, והן מוצגות כיום במוזיאון הירשהורן.
ביתו של אייקינס בצפון פילדלפיה הוכרז כאתר לאומי, ונרשם בשנת 1966 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אייקינס לימד מאות תלמידים שהושפעו מסגנונו הריאליסטי ובהם הנר אוסווה טאנר, תומאס פולוק אנשוץ אשר לימד והשפיע על רוברט הנרי, ג'ורג' בנג'מין לוקס, ג'ון סלואן ואברט שין.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 זכו יצירותיו של אייקינס לבחינה מחודשת בשל המיניות הרבה המופיעה ביצירותיו, ההומוארוטיות של דמויות העירום הגבריות, והעירום החזיתי הגברי המופיע בהם (והנדיר ביותר בקרב אמנים בארצות הברית עד תקופה זו)
ב-11 בנובמבר 2006 הסכים חבר הנאמנים של אוניברסיטת תומאס ג'פרסון בפילדלפיה למכור את הציור קלינקת גרוס לגלריה הלאומית לאמנות שבוושינגטון ולמוזיאון קריסטל ברידג'ס לאמנות אמריקאית עבור סכום של 68 מיליון דולרים - הסכום הגבוה ביותר ששולם עד אותה עת עבור יצירה של אמן אמריקאי.
בעת שאייקינס צייר יצירה זו, היא נרכשה עבור 200 דולרים.
קבוצה של תורמים הסכימה לשלם סכום זה עבור היצירה על מנת שזו תישאר במוזיאון פילדלפיה לאמנות ולא תישלח לוושינגטון.
תומאס אוגוסטין ארן היה מלחין אנגלי.
נודע בעיקר ביצירתו הפטריוטית "Rule, Britannia!".
ארן נולד בלונדון, באזור קובנט גארדן; אביו וסבו היו רפדים.
פגישה מקרית שלו עם המלחין מייקל כריסטיאן פסטינג כיוונה את דרך חייו, שכן פסטינג שכנע את אביו של ארן להתיר לבנו לבחור בקריירה של מוזיקאי.
אחותו של ארן, סוזאנה מריה ארן הייתה זמרת קונטראלט מפורסמת, ששרה בכמה מיצירותיו, ביניהן האופרה הראשונה שלו, "רוזמונד".
יחד עם אחיהם ריצ'רד נהגו השלושה לבצע יצירות משל ארן בצוותא.
תומאס ארן היה בונה חופשיופעיל בארגון, שמרכזו שכן זה שנים באזור קובנט גארדן, מקום הולדתו של ארן.
ב-15 במרץ 1737, נשא ארן לאישה את הזמרת ססיליה יאנג אחות אשתו של ג'ון פרדריק לאמפ.
האופרות והמחזות של ארן צברו פופולריות רבה והוא נהנה מחסותו של פרדריק, הנסיך מוויילס, שבביתו הוצג ה-"Masque of Alfred", שכלל את "!Rule, Britannia" בהצגת בכורה.
בשנת 1750, בעקבות ויכוח עם דייוויד גאריק, עזבה סוזאנה את תיאטרון דרורי ליין ועברה לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, ותומאס עשה כמותה.
ב-1755 נפרד מאשתו ססיליה, אך ב-1777, זמן קצר לפני מותו, התפייסו ארן ואשתו.
היה להם בן אחד, מייקל ארן.
תומאס ארן קבור בקתדרלת סנט פול, קובנט גארדן, לונדון.
תומאס אטווד היה מלחין ונגן עוגב אנגלי.
אטווד נולד בלונדון, בן לנגן בתזמורת המלכותית.
בגיל תשע הצטרף למקהלת הקאפלה המלכותית.
בשנת 1783 נשלח ללמוד מחוץ לאנגליה במימון הנסיך מוויילס (בהמשך ג'ורג' הרביעי), שהתרשם לטובה מכישורי הנגינה שלו בצ'מבלו.
אחרי שנתיים בנאפולי, המשיך אטווד לווינה, שם היה לאחד מבחירי תלמידיו של מוצרט.
בשובו ללונדון בשנת 1787 החזיק לזמן קצר במשרת נגן בהרכב הקאמרי של הנסיך מוולס.
ב-1796 נבחר לנגן העוגב של קתדרלת סנט פול ובאותה שנה היה למלחין הקאפלה המלכותית.
קשריו עם חצר המלוכה התחזקו עוד יותר הודות למינויו למורה למוזיקה לדוכסית מיורק ובהמשך, לנסיכה מוויילס.
להכתרת ג'ורג' הרביעי חיבר את מזמור התפילה "שמחתי".
המלך, שהסיר את חסדו ממנו לשנים אחדות מחמת קשריו עם הנסיכה מוויילס, האיר אליו שוב פנים ומינה אותו ב-1821 לנגן עוגב בקאפלה הפרטית שלו בברייטון.
זמן קצר לאחר ייסוד האקדמיה המלכותית למוזיקה, בשנת 1823, נבחר אטווד לאחד ממוריה.
כמו כן היה אחד החברים המקוריים באגודה הפילהרמונית המלכותית, שנוסדה בשנת 1813. הוא כתב את המזמור O Lord, Grant the King a Long Life, שבוצע בהכתרת ויליאם הרביעי, ועסק בחיבורה של יצירה דומה להכתרת המלכה ויקטוריה כשמת בביתו בצ'לסי, לונדון, ב-24 במרץ 1838. אטווד נקבר מתחת לעוגב בקתדרלת סנט פול.
חיבוריו של אטווד, שניכרת בהם השפעת מורו מוצרט, נשכחו ברובם הגדול, פרט לכמה מזמורים קצרים, בהם "O God who by the leading of a star",, "Teach me, O Lord" ."Turn Thy face from my sins" ,"Come, Holy Ghost.
תומאס אטווד היה מורם של ג'ון גוס, צ'יפריאני פוטר ובן-סנדקותו תומאס אטווד ולמיזלי, ובשנותיו האחרונות התיידד עם מנדלסון.
תוכן הערך הזה לקוח מן האנציקלופדיה בריטניקה מהדורת 1911, שהיא נחלת הציבור.
תומאס איאן ניקולס הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי.
ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור קווין בסדרת סרטי אמריקן פאי.
ניקולס נולד בלאס וגאס, נבדה.
התחיל את קריירת המשחק שלו בגיל 12 בפנטזיה "על כנפי החלום".
התפרסם לראשונה בקומדיית הבייסבול "טירון השנה" בתור הילד הנרי רוואנגרטנר שחולם להיות שחקן בייסבול מקצועני ובעיבוד הקולנועי של וולט דיסני לרומן "ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור".
ב-2002 שיחק בסרט השישי בסדרת סרטי "ליל המסכות" בתפקיד הסטודנט ביל וודלייק.
ב-2003 גילם את פרנק סינטרה הבן בנו של הזמר והשחקן האגדי פרנק סינטרה בהפקה "לגנוב את סינטרה".
ב-2010 הופיע בדרמה הקומית "נותנים ת'לב".
ניקולס הוא מוזיקאי ומנגן בגיטרה, הוציא עם להקתו לשעבר T.I.N.
בשנת 2008 הוציא לאור ניקולס את אלבום הסולו הראשון שלו "Without Warning", האלבום זכה להצלחה ובעקבות ביקוש מעריצים הוציא לאלבום גם גרסה אקוסטית.
ב-2010 הוציא את אלבומו השני "Heroes Are Human".
ב-2007 ניקולס התחתן עם המוזיקאית קולט מרינו הידועה בשם "די ג'יי קולט".
ב-1999 הופיע ניקולס בתפקיד המזוהה איתו ביותר בקומדיית הנעורים "אמריקן פאי" בתור קווין מאיירס, חברו הטוב ביותר של גיבור "סדרת סרטי אמריקן פאי"
בעלילת הסרט הראשון קווין מוטרד מכך שהוא אינו מצליח לקיים יחסי מין בפעם הראשונה עם חברתו ויקטוריה (טארה ריד) וכורת ברית עם חבריו ג'ים, פינץ' (אדי קיי תומאס) ואוז (כריס קליין) כי יאבדו את בתוליהם עד נשף סיום התיכון.
בסרט השני לאחר שסיים את השנה הראשונה שלו בקולג', נוסע קווין בעצת אחיו טום (קייסי אפלק) לחופשת קיץ מטורפת עם חבריו ג'ים, פינץ', אוז וסטיפלר (שון ויליאם סקוט) בבית חוף.
בסרט השלישי בסדרה, "אמריקן פאי: החתונה", מתאחד קווין עם פינץ' וסטיפלר כדי לחגוג עם ג'ים את נישואיו לחברתו משני הסרטים הקודמים מישל (אליסון הניגן).
ניקולס שב לתפקיד קווין גם בסרט הרביעי בסדרה, "אמריקן פאי: האיחוד", כאשר הפעם נפגשת החבורה מהתיכון לפגישת מחזור וכל אחד מהגיבורים, כעת בני 30, מתמודד עם השינויים בחייו.
הפחד בפנים (1992) - סרט טלוויזיה
ליל המסיכות: תחיית המתים (2002)
תומאס ג'וזף אדמונד אדס (עדס) (Thomas Joseph Edmund Adès) הוא מלחין, פסנתרן ומנצח אנגלי.
אדס נולד בשנת 1971 בלונדון, כבן בכור למשורר ולמתרגם טימותי אדס.
אביו היה ממוצא יהודי ובן למשפחה שהיגרה לבריטניה מאלכסנדריה, מצרים ומקורה בחלב, סוריה.
אמו, ג'וזפין דון לבית טילדן פטנסון, הידועה כדון אדס (Dawn Adès), הייתה היסטוריונית של האמנות, מומחית בתולדות הדאדאיזם והסוריאליזם.
אדס, שגדל בצפון לונדון, ידע מגיל 12 לקרוא פרטיטורות בקלות.
היה תלמיד בכיתות לנוער של בית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון; המתחותו העיקרתי הייתה נגינה בכלי הקשה ובפסנתר.
מורו לפסנתר היה פול ברקוביץ ומורו להלחנה היה רוברט סאקסטון.
בהמשך למד ב"יוניברסיטי קולג' סקול" ואחר כך בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', שם סיים בהצטיינות את לימודיו לתואר שני M.A בכיתות של אלכסנדר גהר (Alexander Goehr) ורובין הולוויי (1992).
לאחר מכן סיים גם תואר שני בפילוסופיה בסנט ג'ונ'ס קולג'.
ברבות השנים השתלם אדס בדרטינגטון (1991) ובאולדבורג (1992).
בגיל 18 (1989) זכה בפרס השני לפסנתר בתחרות המוזיקאים הצעירים של ה-BBC.
באותה תקופה החליט להתמסר בעיקר להלחנה.
בשנת 1993 הופיע ברסיטל הראשון שלו באולם פרסל בסדרת הקונצרטים Park Lane Group Series.
אז עורר את תשומת לב הקהל גם כמלחין עם ביצוע הבכורה של יצירתו לפסנתר Still Sorrowing.
מבקרי המוזיקה הוותיקים דוויד סילבסטר ואנדרו פורטר והמנצח סיימון ראטל שהתלהבו מכישוריו עודדו אותו.
ראטל אף הזמין ממנו את היצירה הסימפונית הגדולה הראשונה "בתי מחסה" - "Asyla", עבור התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם.
הופעת הבכורה של היצירה התקיימה באוקטובר 1997 והיא זיכתה את אדס בפרס החברה הפילהרמונית המלכותית.
באמנותו כמלחין אדס קיבל השראה ממלחינים ומוזיקאים מתקופות שונות - החל מג'ון דאולנד, שופן, בילי הולידיי ועד ג'ון קייג' ואוליביה מסיאן.
בין השנים 1993–1994 לימד כמרצה באוניברסיטת מנצ'סטר ובעת ובעונה אחת היה מלחין הבית של תזמורת האלה באותה העיר בשנים 1993–1995. פרי שיתוף הפעולה עם תזמורת זו הייתה בשנת 1994 היצירה The Origin of the Harp (מוצא הנבל).
לפתיחת האולם "בריגווטר הול" בשנת 1996 כתב אדס את These Premises Are Alarmed.
החל משנת 1997 אדס הוא פרופסור בקתדרה ע"ש בנג'מין בריטן להלחנה באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
במקביל להלחנה, המשיך אדס גם קריירה של פסנתרן ומנצח.
הוא ידוע בביצוע ובהקלטות של יצירות מאת מלחינים מגוונים כמו ג'רג' קורטג, קולון ננקרו (Conlon Nancarrow), שומאן, שוברט, פאול רודרס, צ'ייקובסקי, בארי, ראוול, יאנאצ'ק ובטהובן.
נגינתו הווירטואוזית זכתה גם היא לשבחי המבקרים המקצועיים
בין השנים 1998–2000 היה מנהלו הראשון של האנסמבל למוזיקה בת זמננו של ברמינגהאם ומאוחר יותר, בשנים 1999–2008, ירש את מקומו של אוליבר נאסן כמנהל אמנותי של פסטיבל אלדבורו (Aldeburgh Festival).
בשנת 2000 כיהן כמלחין הבית של פסטיבל המוזיקה באוחאי בקליפורניה (Ojai Music Festival), יחד עם מארק אנתוני טארנייג'.
באוקטובר 2015 נבחר אדס למועצת המנהלים של האקדמיה האירופית למוזיקה.
בשנים 2021-2018 לאדס חוזה לשותפות אמנותית (בחסות דבורה ופיליפ אמונדסון) עם התזמורת הסימפונית של בוסטון, תקן שנוצר במיוחד עבורו.
תומאס אדס מחלק את זמנו בין דירתו באזור קובנט גרדן בלונדון ובין מגוריו בהוליווד הילס
בשנת 2006 מיסד את יחסיו (שהסתיימו מאוחר יותר) עם שותפו לחיים, הקולנוען ואמן הוידאו הישראלי-בריטי טל רוזנר, על ידי איחוד אזרחי.
1997 - הפרס להלחנה של החברה הפילהרמונית המלכותית הבריטית
1998 - הפרס ע"ש אליזה סטרוגר למוזיקה קאמרית של המרכז לינקולן בניו יורק.
1999 - פרס ארנסט פון סימנס (מינכן) למלחינים צעירים
2000 - פרס גרומאייר להלחנה (Grawemeyer Award) של אוניברסיטת לואיוויל עבור היצירה "בתי מחסה".
(אדס היה צעיר הזוכים עד אז)
2004 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת אסקס
2005 - פרס החברה הפילהרמונית המלכותית הבריטית - עבור האופרה "הסערה"
2007 - בשנה זו אורגנה רטרוספקטיבה מקיפה של יצירותיו תחת הכותרת "עולמו המוזיקלי של תומאס אדס" (Overhead: The Musical World of Thomas Ades) במרכז ברביקן בלונדון, בפסטיבל בהלסינקי וברדיו בצרפת.
1996 - These Premises Are Alarmed (הנחות אלה הן בהיכון) אופוס 16- ביצוע בבכורה - ב-12 ספטמבר 1996 על ידי תזמורת האלה בניצוחו של .
1997 - Asyla (בתי מחסה) אופוס 17, "סימפוניה" ב-4 חלקים, לתזמורת (הכוללת 2 פסנתרים ו-6 כלי הקשה) - בכורה באוקטובר 1997 בברמינגהם.
בבכורה הלונדונית המלחין ניצח על תזמורת רשות השידור הבריטית סיימון ראטל הקליט את היצירה עם הפילהרמונית של ברלין יחד עם הסימפוניה החמישית של מאהלר ב-2002 (EMI).
1999 - "אמריקה: נבואה" - לפי הזמנת הפילהרמונית של ניו יורק לרגל "שדרי המליניום".
בכורה בניו יורק בנובמבר 1999, הבכורה הלונדונית ביוני 2000 בפסטיבל אולדברוג.
2005 - "דרכים קונצנטריות" - קונצ'רטו לכינור - בכורה בספטמבר 2005 -בוצע על ידי אנתוני מארווד כסולן עם התזמורת הקאמרית של אירופה.
2007 - Tevot (תיבות - כך במקור, בשפה העברית, במובן הרב-משמעי התנ"כי והמוזיקלי) לתזמורת - בכורה בברלין עם הפילהרמונית של ברלין בניצוחו של סיימון ראטל.
הבכורה האמריקנית בפסטיבל "אורות ברלין" בקרנגי הול.
זכה לשבחי מבקרי מוזיקה כמו אנטוניו טומזיני מ"הניו יורק טיימס" וריצ'רד מוריסון מה"טיימס" הלונדוני, כיצירה "פורצת דרך".
In seven days (בשבעה ימים) לפסנתר, תזמורת וששה מסכי וידאו - הבכורה בלונדון, בביצוע הסינפונייטה של לונדון בניצוחו של אדס ברויאל פסטיבל הול ב-28 באפריל 2008. קטע הווידאו היה יצירת בן זוגו של אדס, טל רוזנר.
היצירה הוזמנה על ידי סאות' בנק סנטר ועל ידי התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
Polaris (פולריס) לתזמורת וחמישה מסכי וידאו (תמונות נעות מאת טל רוזנר) - נכתבה לפתיחת מרכז האומנויות של העולם החדש במיאמי שתוכנן על ידי פרנק גרי.
הבכורה: ב-26 בינואר 2011 בביצוע התזמורת הסימפונית של העולם החדש תחת שרביטו של מייקל טילסון תומאס.
היצירה הוזמנה על ידי התזמורת הסימפונית של העולם החדש, הקרן קאלוסט גולבנקיאן, הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת הקונצרטחבאו, הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו והמרכז ברביקן.
Totentanz (מחול המתים) למצו סופרן, בריטון ולתזמורת גדולה, הוזמן על ידי רובין בויל, והוקדש לויטולד לוטוסלבסקי ולאשתו, דנוטה.
בכורת היצירה התקיימה ב-7 ביולי 2013 בביצוע תזמורת רשות השידור הבריטית כחלק מהפרומס באותה שנה.
1990 - Chamber Symphony (סימפוניה קאמרית) אופוס 2
1991 - Catch אופוס 4, לכינור, קלרינט, פסנתר וצ'לו
1993 - Living Toys (צעצועים חיים) להרכב של 13 נגנים - הוזמנה על ידי הסינפונייטה של לונדון
1993 -Sonata da Caccia (סונאטת ציד) אופוס 11, לאבוב בארוק, קרן יער וצ'מבלו
1994 - Origin of the Harp (מוצא הנבל) אופוס 13, ל-10 סולנים - קלרינטים, ויולות, צ'לי וכלי הקשה (נכתבה בהשראת איור של האמן האירי דניאל מקליס מהמאה ה-19 שצייר נערה ההופכת לנבל)
1998 - רביעיית מיתרים "" אופוס 12 בשבע תנועות
1997 - Concerto conciso אופוס 18, לפסנתר ולהרכב של 10 נגנים
2000 - חמישייה עם פסנתר - בוצעה בבכורה על ידי הרביעייה ארדיטי והמלחין על יד הפסנתר (הוקלטה בדיסק EMI, יחד עם "חמישיית דג השמך" מאת שוברט עם רביעיית בלצ'ה)
2005 - Court Studies (אטיודים של חצר) לכינור, צ'לו, קלרינט ופסנתר - קטעי דיוקן מתוך האופרה "הסערה")
2009 - Lieux retrouvés (בצרפתית - מקומות שנתגלו מחדש) לצ'לו ופסנתר
2011 - רביעיית המיתרים מס.
2 Four Quarters (ארבעה רבעים) - בוצעה בבכורה על ידי רביעיית אמרסון במרץ 2011 בלוס אנג'לס במסגרת הפסטיבל "הבטים של אדס" לכבוד יום הולדתו ה-40 של המלחין
1992 Darknesse Visible (חשיכה נראית) - מדיטציה לפסנתר - ביצוע פומבי ראשון על ידי המלחין בבית של ליסט בבודפשט, הולחנה בהשראת שיר של דאולנד In darknesse let me dwell (1610
1991-1992 - Still Sorrowing אופוס 7, לפסנתר מטופל (באמצעות נייר דבק מיוחד המונח על האזור המרכזי של מיתרי הקלידים).
1992 - Under Hamelin Hill אופוס 6, ל-1–3 סולנים ועוגב
1989 The Lover in Winter (המאהב בחורף) לקונטרה-טנור ופסנתר
1990 -Five Eliot Landscapes (חמישה נופים לפי חמישה שירים מאת אליוט), לסופרן ופסנתר, אופוס 1 - יצירתו הראשונה
1993 - Life Story (ספור חיים) אופוס 8- לסופרן, שתי קלרניות בס, קונטרבס - מעובד לסופרן ופסנתר כאופוס 8א
1995 Powder Her Face (פדר את פניה) אופוס 14 - אופרה קאמרית, על לברית מאת פיליפ הנשר, הוזמנה על ידי אופרת אלמיידה ונכתבה תוך תשעה חודשים.
העלילה לקוחה מחיי מרגרט קמפבל, הדוכסית של ארגיל שהתנהגותה ה"שערורייתית" בשנות ה-1960 המוקדמות נחשפה במשפט הגירושין שלה תוך כדי הצגת צילומים מרשיעים של יחסי מין מגוונים.
באופרה עצמה יש תיאור מוזיקלי של מין אורלי, שעורר הדים רבים.
בכורת היצירה התקיימה ב-1 ביולי 1995 בפסטיבל צ'לטנהם.
האופרה הוצגה גם באופרה הישראלית החדשה בתל אביב בפברואר 2001.
על בסיס האופרה, אדס כתב גם "קונצ'רטו פרפרזה" לפסנתר סולו, שהוא ניגן בבכורה בוונקובר ב-14 במרץ 2010. הקונצ'רטו הוזמן על ידי חברת הרסיטלים של ונקובר VRS, ה"סן פרנסיסקו פרפורמנס" והמרכז ברביקן בלונדון.
2004 The Tempest (הסערה), על לברית מאת מרדית אוקס, לפי המחזה של שקספיר
בוצעה בבכורה באופרה המלכותית קובנט גרדן בפברואר 2004 והתקבלה בהתלהבות.
ב-2004 הוצגה באופרה בשטרסבורג וב-2005 בבית האופרה של קופנהגן.
אחרי הצגה חוזרת בקובנט גרדן, בוצעה בשנת 2010 בהפקת בית האופרה של פרנקפורט בבימויו של קיית וורנר ובניצוחו של יוהנאס דבוס.
המופע בקובנט גרדן הוקלט על גבי דיסק באוקטובר 2009 וזיכה את אדס בתואר "המלחין של השנה" בשנת 2010 לפי הסיווג של התעשייה הפונוגרפית הבריטית (Classical BRIT Awards).
3a אופוס 3א - לקולות גברים
1990 -Gefriolsae Me אופוס 3ב, לקולות גברים ועוגב
1992 - Fool's Rhymes (חרוזי הליצן) אופוס 5 למקהלת SATB (סופרן, מצו סופרן, טנור ובריטון) וארבעה סולנים
1997 - קרול פירפקס - (The Fayrfax Carol) למקהלת א קפלה SATB, נכתב במקור לקינג'ס קולג' בקיימברידג'.
הוקלט על ידי "זמרי ה-BBC" ועל ידי המקהלה הסימפונית של העיר ברמינגהם.
הבכורה בארצות הברית התקיימה בביצוע ה"אינטרנשינל אורנג' כוראל" של סן פרנסיסקו.
תומאס אסטרדה פאלמה (Tomás Estrada y Palma; 9 ביולי 1832 – 4 בנובמבר 1908) היה פוליטיקאי קובני שכיהן כנשיא קובה בשנים 1902–1906.
פאלמה נולד בעיר ביאמו שבקובה.
כיהן כגנרל בעל תפקיד מרכזי במהלך מלחמת עשר השנים (1868–1878).
במהלך המלחמה נשבה בידי כוחות ספרדים ונשלח לגלות, במהלכה התגורר בניו יורק, קיבל אזרחות אמריקנית ועבד לצד חוסה מארטי (שנחשב לאבי האומה הקובנית).
לאחר מותו של מארטי הפך במקומו למנהיג המפלגה המהפכנית הקובנית.
נשלח כדיפלומט לוושינגטון, וניסה להציע לספרדים 150 מיליון דולר תמורת ויתור על האי הקובני, אך נכשל.
עם זאת, הוא הצליח לשכנע אישים בקונגרס האמריקני לתמוך בעצמאות קובה, דבר שתרם לפרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898, בה ניצחה ארצות הברית.
לאחר מספר שנים של שלטון צבאי אמריקאי בקובה וכינון תיקון פלאט, נערכו בחירות לנשיאות ב-31 בדצמבר 1901, בהן היה פאלמה המועמד היחיד; יריבו, ברתולומה מאסו, פרש מהמירוץ במחאה על התגייסותה של ארצות הברית לטובת פאלמה, שהתגורר בה מאז מלחמת עשר השנים, והגיע לקובה רק ארבעה חודשים לאחר הבחירות.
ב-20 במאי 1902 החלה כהונתו, והשלטון האמריקני באי הסתיים באופן רשמי.
במהלך כהונתו הצליח פאלמה להפחית את דרישת ארצות הברית להמשך שלטונה על חמישה בסיסים צבאיים בקובה, ובהסכם שנחתם ב-1903 נקבע כי היא תמשיך לשלוט רק באחד מהם, הבסיס האמריקני במפרץ גואנטנמו (בו היא פועלת עד היום).
במהלך תקופת כהונתו חל שיפור גם ברשתות התקשורת במדינה, ובמערכות החינוך והרווחה, שנפגעו במהלך המלחמה מול ספרד.
פאלמה ניצח שוב בבחירות שנערכו בקובה ב-1906. אך ניצחונו לווה בטענות על שוחד וזיופים, והמדינה הייתה על סף הפיכה צבאית בהנהגתו של הגנרל אנריקה לוינאס דל קאסטיו.
פאלמה ביקש את עזרתה של ארצות הברית, וזו שבה לשלוט בקובה בשלוש השנים הבאות, עד 1909, לאחר מותו.
ב-1908 שוב נערכו בחירות, בהן נבחר חוסה מיגל גומס מהמפלגה הליברלית לנשיאות קובה.
פאלמה נישא לאחר הגלייתו, ב-1881, לג'נוביבה גוארדיולה ארביזו, בתו של נשיא הונדורס, חוזה סנטוס גוארדיולה.
פסלו של פאלמה הוצב בשדרת הנשיאים בהוואנה בירת קובה.
לאחר שנים הופל הפסל על ידי תומכיו של פידל קסטרו, בטענה כי פאלמה הביא למגמת המעורבות הרבה מדי של ארצות הברית בענייניה של קובה; כיום נותר במקום רק בסיס הפסל, וזוג הנעליים המפוסלות.
במחוז קאונטי במדינת ניו יורק, בו התגורר פאלמה שנים רבות מתקופת שהייתו בארצות הברית, נקרא על שמו רחוב בשם "דרך אסטרדה".
תומאס אלוי מרטינס (בספרדית: Tomás Eloy Martínez; 16 ביולי 1934 – 31 בינואר 2010) היה סופר ועיתונאי ארגנטינאי, שספריו תורגמו ל-36 שפות.
מרטינס נולד בטוקומאן, ארגנטינה ב-1934. את לימודיו האקדמיים סיים עם תואר ראשון בספרדית ובספרות באוניברסיטת טוקומאן.
את התואר השני הוא סיים בסורבון אשר בצרפת.
בין השנים 1957–1961 שימש כמבקר קולנוע בעיתון La Nacion ולאחר מכן הפך לעורך הראשי של המגזין Primera Plana.
בין השנים 1969–1970 עבד כעיתונאי בפריז ובתקופה זו ראיין את נשיא ארגנטינה הגולה חואן דומינגו פרון, הראיונות עם פרון היוו את הבסיס לרומנים המפורסמים ביותר של מרטינס: הרומן של פרון (1985) וסאנטה אוויטה (1995).
ב-1972 בהיותו עורך במגזין הפנורמה תיאר דיכוי התקוממות אסירים פוליטיים בבית כלא המצוי בפרובינציית צ'ובוט.
הדיווח סתר את הגרסה הרשמית של ממשלת ארגנטינה.
בין השנים 1975–1983 הוגלה מרטינס מארגנטינה והוא חי בקראקס, ונצואלה ועבד כעיתונאי עבור עיתון שייסד בוונצואלה.
בשנות השמונים החל מרטינס לעבוד כמרצה באוניברסיטת מרילנד בארצות הברית.
כשחזר לארגנטינה שב לעבודתו ב-La Nacion וגם החל לכתוב עבור הניו יורק טיימס.
ב-2010 מת תומאס אלוי מרטינס בבואנוס איירס בעקבות מחלת הסרטן.
מעוף המלכה, הוצאת הקיבוץ המאוחד (סימן קריאה), מספרדית: אורי פרויס, 2002
זמר הטנגו, מחברות לספרות, מספרדית: ליה נירגד, 2009
תומאס אלסגארד (בנורווגית: Thomas Alsgaard נולד ב-10 בינואר 1972) הוא גולש למרחקים נורווגי.
אלסגארד היה מטובי הגולשים מאמצע שנות ה-90 עד פרישתו ב-2003, ונחשב על ידי רבים כגדול גולשי הקרוס-קאנטרי בסגנון חופשי, ורבים מטובי הגולשים היום למדו את הטכניקה שלו.
במהלך הקריירה המגוונת שלו היה מסוגל לנצח בתחרויות בכל המרחקים, החל בספרינט וכלה ב-50 ק"מ, הן בטכניקה חופשית והן בטכניקה קלאסית.
בסך-הכל, אלסגארד זכה ב-15 מדליות במשחקים האולימפיים ובאליפויות העולם בסקי נורדי, מה שהופך אותו לאחד מהגולשים המצליחים בהיסטוריה.
בתחרויות הארציות, הוא ייצג את מועדון הסקי של איידסבולד (EVS).
אלסגארד נולד בלורנסקוג וגדל בכפר פאלטבי באנבאק, נורווגיה, והשתתף במרוץ הקרוס-קאנטרי הראשון שלו בגיל שלוש, מול הרבה ילדים בני חמש, וניצח במרוץ.
שנה מאוחר יותר, חשבו שאלסגארד אבד בכפר שבו משפחתו גרה, עד שנמצא באזור גלישה מקומי, עומד להתחיל בפעם השלישית מסלול מעגלי באורך של 9 ק"מ.
אלסגארד טוען שהמשיכה שלו לגלישה נובעת מאהבתו להיות בטבע.
פריצת הדרך הראשונה של אלסגארד חלה כשהוא זכה בשלוש מדליות זהב באליפות העולם לנוער ב-1991, ובמדליית כסף ב-1992. בתחרות הבינלאומית הראשונה שלו, באולריכן (שווייץ) ב-9 בינואר 1993 סיים במקום ה-16. במהלך העונה לא הגיע לאף תוצאת פודיום, אבל הגיע כמה פעמים לעשירייה הראשונה, מה שהוביל אותו למקום ה-20 בגביע העולם.
במהלך העונות הבאות, סיים על הפודיום פעם אחת לפחות בכל עונה.
לזכותו 13 ניצחונות ו-29 סיומים על הפודיום בגביע העולם בקרוס-קאנטרי.
פריצתו הבינלאומית חלה באולימפיאדת לילהאמר (1994), כשהוא זכה במרוץ ל-30 ק"מ בפער גדול, 47 שניות לפני ביורן דאהלי במקום השני.
בעקבות כך אלסגארד, שרק היה לבן 22 חודש לפני כן, שובח על ידי התקשורת כיורש העתידי לכוכבים הנורווגים של אותה תקופה, דאהלי ווגארד אולבאנג.
בנוסף לכך השתתף כשליח השלישי במרוץ השליחים, כשהשליח האחרון היה שמור לגיבור הלאומי דאהלי.
הציפייה בנורווגיה הייתה לניצחון, והמלך היה נוכח גם בתחרות.
בסופו של דבר, דאהלי הפסיד לסילביו פאונר האיטלקי בישורת האחרונה, מה שהוביל לזכייה במדליית הכסף ואכזבה מרה בנורווגיה, וביקורת בתקשורת על הבחירה בדאהלי, שלא היה ידוע ביכולות הספרינט שלו, דווקא כשליח האחרון.
הוא השתתף באולימפיאדה גם במרוץ הקלאסי ל-10 ק"מ, אבל הגיע שם רק למקום 24.
החל מ-1995, הוא שימש באופן קבוע כשליח האחרון עבור נורווגיה במרוצי השליחים, בעקבות הכישלון בלילהאמר.
הבחירה בו התגלת כמוצלחת, כשבמסגרת תפקידו, בין 1995 ל-2003, הוא הוביל את נורווגיה ל-6 מדליות זהב, והם הפסידו פעם אחת בלבד במרוץ שליחים באולימפיאדה או באליפות העולם - ברזמאו ב-1999, כשהוא הפסיד לכריסטיאן הופמן (אוסטריה) בספרינט לקו הסיום.
אליפות העולם הראשונה שלו, בת'אנדר ביי (1995) הייתה אכזבה לאלסגארד, כשתוצאתו הטובה ביותר הייתה מקום 8 בתחרות המרדף ל-15 ק"מ (סגנון חופשי).
מלבד זאת, סיים במקום ה-21 בתחרות הקלאסית ל-10 ק"מ ובמקום ה-27 בתחרות החופשית ל-50 ק"מ.
למרות זאת, הוביל בבטחה את נבחרת השליחים הנורווגית לניצחון.
אליפות העולם בטרונדהיים (1997) הייתה מוצלחת יותר עבורו, כשהוא זוכה במדליה הראשונה שלו באליפות העולם, מדליית הארד במרוץ בסגנון חופשי ל-30 ק"מ, בנוסף למקום רביעי במרוץ המרדף ל-15 ק"מ בסגנון חופשי ומקום 11 במרוץ הקלאסי ל-10 ק"מ.
כמו כן, זכה בזהב עם נבחרת השליחים.
באולימפיאדת נאגנו (1998) הגיע למקום החמישי במרוץ הקלאסי ל-10 ק"מ, אבל זכה במרוץ המרדף העוקב ל-15 ק"מ בסגנון חופשי (בו הגולשים מוזנקים לפי התוצאות שקבעו במרוץ ל-10 ק"מ), כשבמסגרת המרדף הוא מדביק את דאהלי, המנצח במרוץ ל-10 ק"מ, ומביס אותו בישורת לקו הסיום.
הוא סיים במקום ה-6 במרוץ בסגנון חופשי ל-50 ק"מ.
בנוסף, הוא הוביל את נורווגיה לניצחון במרוץ השליחים.
עונה זו הייתה מוצלחת במיוחד לאלסגארד ובה זכה גם בגביע העולם וגם בגביעים המיוחדים למרוצי מרחק ומרוצי ספרינט (שהוענקו החל מעונת 97–1996).
מאז נאגנו, מרוצי המרדף התגלו כמומחיות של אלסגארד, כשהוא זוכה בהם גם באליפות העולם ב-1999 וגם באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002).
ברמזאו זכה גם במדליית כסף במרוץ ל-30 ק"מ בסגנון חופשי (שם הפסיד למיקה מילילה) והגיע למקום ה-14 בתחרות ל-10 ק"מ בסגנון קלאסי.
בנוסף לכך, זכה במדליית הכסף במרוץ השליחים, במסגרת הפסדו המפורסם להופמן בישורת האחרונה.
באליפות העולם בלאהטי (2001), אכזב כשיצא ללא מדליה אישית, ותוצאתו הטובה ביותר הייתה מקום חמישי במרוץ המרדף הכפול ל-20 ק"מ.
למרות זאת, הוביל את נבחרת השליחים לניצחון.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) המשיך את הצלחותיו במרוץ המרדף, כשזכה במדליית זהב במרדף הכפול ל-20 ק"מ (10 ק"מ קלאסי + 10 ק"מ חופשי), ביחד עם פרודה אסטיל שקבע זמן זהה, לאחר שהיה בפיגור של 36 שניות אחרי אסטיל בסוף החלק הקלאסי.
בתחילה הוענקה מדליית הזהב ליוהאן מוהלג, גרמני שייצג את ספרד, שנפסל מאוחר יותר על שימוש בסמים.
לאחר האישור המחודש של פסילתו, הוענקה מדליית הזהב לאלסגארד ולאסטיל.
בנוסף, הוא הגן ביחד עם נבחרת השליחים הנורווגית על תוארם מנאגנו.
בנוסף, סיים במקום ה-12 במרוץ ל-30 ק"מ בסגנון חופשי (זינוק המוני).
באליפות העולם האחרונה שלו, בואל די פיים (2003), זכה אלסגארד במדליית זהב במרוץ ל-30 ק"מ בסגנון קלאסי, המדליה האישית הראשונה שלו בתחרות קלאסית טהורה (הוא זכה לפני כן בתחרויות שחלק מהן נערכו בסגנון קלאסי, כמו מרוצי המרדף).
למרות הצלחתו זו, קבע גם את התוצאה הגרועה בקריירה שלו בתחרות מרכזית שם, כשסיים במקום ה-41 בספרינט.
בפעם האחרונה בקריירה, הוא הוביל את נבחרת השליחים הנורווגית לניצחון.
בשנת 2001 קיבל את מדליית הולמנקולן, ביחד עם אדם מאליש ובנט סקארי.
בין הישגיו הוא זכייה במדליית זהב אחת לפחות בכל אליפות עולם או אולימפיאדה בה השתתף.
בנוסף, הוא מחזיק בשבע מדליות זהב מאליפות נורווגיה.
במסגרת טכניקת הגלישה, אלסגארד פיתח את "צעד אלסגארד" (הידוע גם כ"ריקוד פשוט" בנורווגיה, החלקה-2 בקנדה או V-2 חלופי בארצות הברית) במסגרתו דוחף את עצמו הגולש בעזרת מקלות בכל צעד שני, והוא היום בשימוש רווח במישור ובעליות ובירידות מתונות.
הטכניקה היוותה שילוב של טכניקת ה-V-1 וטכניקת ה-V-2.
לאחר פרישתו, אלסגארד היה ליועץ טכני לאלפינה ספורט, ועבד במחלקת המגפיים הנורדיים.
אלסגארד נהג לגלוש עם ציוד סקי של מאדסהוס, שותפה של אלפינה, והיה מעורב בפיתוח מגפי סקי.
לאחר מכן היה למאמן הקרוס-קאנטרי של נבחרת הביאתלון הנורווגית.
לאחר מכן, היה עוזר מאמן לנבחרת הקרוס-קאנטרי השוודית, תחת המאמן הראשי אינגה בראטן, בין השאר באולימפיאדת טורינו (2006).
לאחר סיום קריירת האימון שלו, אלסגארד היה לפרשן ספורט עבור רשת הטלוויזיה הממלכתית בנורווגיה, NRK.
החל מעונת 08–2007, הוא חזר להתחרות בקרוס-קאנטרי בגביע המרתון ובכמה תחרויות אחרות, אם כי לא בנבחרת הלאומית, אלא הוא הצטרף לנבחרת Team Fast.
במסגרת השתתפותו ב-5 במרץ 2008 במרוץ Vasaloppet בסגנון חופשי ל-90 ק"מ, הוא הפתיע את כולם כשסיים במקום ה-5.
אלסגארד השתתף באליפויות נורווגיה בשנים הבאות.
ב-2010, הכריז שמטרתו היא להיות בין 25 הראשונים, אבל הרשים עם מקום 14. בשנת 2011, אלסגארד הגיע למקום שלישי במרוץ הקלאסי ל-15 ק"מ, כשהוא מביס רבים מחברי הנבחרת הלאומית, ומנוצח רק על ידי אלדר רונינג (זהב) ומרטין יונסרוד סונדבי (כסף), מה שיצר סנסציה בנורווגיה.
הוא חזר על ההישג ב-2012 (הפעם בסגנון חופשי), כשבעקבות זאת הוא הביע תסכול מחוסר האגרסיביות והיוזמה של האתלטים הצעירים יותר ושל הנבחרת התומכת בהם.
תומאס ארסטוס היה רופא ותאולוג פרוטסטנטי גרמני שווייצרי.
ארסטוס נולד בשווייץ בשם ליבר, ולמד באוניברסיטת בזל, ב-1558 נתמנה להיות רופא הפנים של אלקטור פפלץ, ופרופסור לרפואה באוניברסיטת היידלברג.
ארסטוס נלחם בתאוריות של פאראצלסוס בנושאי אלכימיה ואסטרולוגיה.
וכן התערב בסכסוכים שפרצו בין הכנסיות השונות.
לאחר מותו התפרסם חיבורו Explicatio, שהכותרת שלו הייתה "הסברת השאלה הרצינית ביותר, אם הטלת הנידוי זקוקה לצו אלהים או אם מותר לבני אדם להטילו", ובו התנגד ארסטוס לקלוויניזם, המכיר בעונשים שמטילה הכנסייה על חסידיה.
החל מ-1600 בערך התפשטה תורתו בבריטניה ועוד מדינות, בסקוטלנד התגבשה כת של ארסטיאנים, ותורתו כונתה ארסטיאניזם, גם במובן הרחב של התנועה לשלטון גמור של המדינה על הכנסייה.
תומאס אלופס הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ בעיקר בפורטונה דיסלדורף, קייזרסלאוטרן ופ.צ.
תומאס אלופס הוא אחיו הצעיר של הכדורגלן קלאוס אלופס.
שניהם שיתפו פעולה בפורטונה דיסלדורף ובפ.צ.
תומאס אלופס נולד בדיסלדורף, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של פורטונה דיסלדורף בשנת 1978, בצוותא עם אחיו קלאוס אלופס.
פורטונה דיסלדורף הייתה באותן שנים בתקופת הזוהר שלה, ואלופס צבר עמה מספר תארים.
בשנת 1979, זכה אלופס בגביע הגרמני עם הקבוצה לאחר ניצחון 1-0 בגמר על הרטה ברלין, במשחק בו פתח בהרכב והוחלף.
אלופס שיחק במשחק זה 120 דקות, והבקיע את השער הראשון לטובת פורטונה דיסלדורף בדקה החמישית.
כעבור שנה, זכה אלופס עם פורטונה דיסלדורף בגביע גרמני נוסף, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על היריבה המושבעת פ.צ.
אלופס כבש את שער הניצחון עבור פורטונה דיסלדורף בדקה ה-65. בשנת 1982 עזב אלופס את פורטונה דיסלדורף, לאחר שהבקיע 34 שערים בבונדסליגה ב-113 הופעות, ועבר לקייזרסלאוטרן.
עם זאת הקבוצה לא הגיעה להישגים משמעותיים בתקופתו של תומאס אלופס, ובשנת 1986 הוא חזר לשתף פעולה עם אחיו קלאוס אלופס, הפעם בפ.צ.
שיתוף פעולה זה נמשך עונה אחת, עד לעזיבתו של קלאוס לליגה הצרפתית.
תומאס אלופס שיחק בקלן במשך שלוש עונות, בהן הבקיע 30 שערים ב-70 הופעות בבונדסליגה.
את עונת 1988/89 סיים תומאס אלופס כמלך השערים של הבונדסליגה, עם 17 הבקעות, בצוותא עם רולאנד וולפארט מבאיירן מינכן.
במחצית העונה הראשונה של 1989/90 שיחק אלופס בשטרסבורג מליגת העל הצרפתית, שם הבקיע שני שערים ב-11 הופעות.
בפגרת החורף באותה עונה חתם אלופס בקבוצה בה החל את קריירת הבוגרים, פורטונה דיסלדורף, שם שיחק עד לפרישתו בשנת 1992, לאחר שצבר בקבוצה 69 הופעות והבקיע 23 שערים.
סך הכל הבקיע תומאס אלופס 57 שערים במדי פורטונה דיסלדורף בשתי הקדנציות שלו בקבוצה, והוא מדורג במקום הרביעי בטבלת המבקיעים של פורטונה דיסלדורף בכל הזמנים..
לתומאס אלופס שתי הופעות בנבחרת גרמניה המערבית, הראשונה בשנת 1985 במוקדמות מונדיאל 1986, והשנייה בשנת 1988. תומאס אלופס נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1982 בו סיימה גרמניה המערבית במקום השני לאחר הפסד במשחק הגמר לנבחרת איטליה, אך לא זכה לדקות משחק בטורניר זה.
מלך השערים של הבונדסליגה: 1989
אוגדן הוא פסיכואנליטיקאי וסופר יהודי-אמריקאי.
כתב ספרים חשובים בתחום הפסיכואנליזה וכן ספרי סיפורת.
מזוהה בעיקר עם הזרם האינטרסובייקטיבי בפסיכואנליזה.
אוגדן גדל בצעירותו בפרוורי ניו יורק.
אביו עבד כסדרן בקרנגי הול.
לאחר סיום לימודיו בתיכון, החל בלימודי ספרות וטרום רפואה בקולג' אמהרסט במסצ'וסטס, ולאחר סיום התואר הראשון המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת ייל, בה גם השלים התמחות בפסיכיאטריה.
הוא עבד כשנה כפסיכיאטר בקליניקת טאביסטוק בלונדון.
סיים את הכשרתו כפסיכואנליטיקאי במכון הפסיכואנליטי בסן פרנסיסקו, שם נשאר כחבר סגל.
במשך יותר מ-25 שנים ניהל את המרכז למחקר מתקדם בפסיכוזות.
הוא גם היה חבר מערכת בכתב העת הבינלאומי לפסיכואנליזה.
אוגדן משמש כיום כמטפל ומדריך במכון הפסיכואנליטי של צפון קליפורניה.
גישתו הפסיכואנליטית נחשבת אינטרסובייקטיבית ואינטגרטיבית, עם שילוב של השפעות מתאוריית יחסי אובייקט של מלאני קליין, ופסיכולוגיית האני.
אוגדן זכה ב-2004 במסגרת כתב העת הבינלאומי לפסיכואנליזה בפרס המאמר החשוב ביותר של השנה; ב-2010 זכה בפרס הסקל נורמן על הישג יוצא דופן בפסיכואנליזה; ב-2012 זכה בפרס סיגורני; וב-2014 בפרס הנס לוולד על תרומה בתחום החינוך הפסיכואנליטי.
אוגדן נשען במידה רבה על המודל של מלאני קליין.
למודל זה הוסיף את העמדה האוטיסטית-מגעית.
אוגדן מתאר את העמדה האוטיסטית-מגעית כעמדה ראשונית וגולמית בחיים, המוקדמת לכל סימבוליקה ומנגנוני הגנה פרימיטיבים והנשלטת על ידי החושים (בעיקר חוש המישוש), וקושר מעבר מוצלח של שלב זה ביכולת ליצור תיחום רגשי.
מושג נוסף של אוגדן הוא השלישי האנליטי (The Analytic third), אוגדן מתאר את המושג כ"התנסות בהימצאות בו זמנית בתוך האינטרסובייקטיביות של מטפל (אנליטיקאי)-מטופל ומחוצה לה, סובייקטיביות שלישית זו, השלישי האנליטי האינטרסובייקטיבי, היא תוצר של הדיאלקטיקה הייחודית הנוצרת על ידי (בין) הסובייקטיביות הנפרדת של האנליטיקאי וזו של המטופל במסגרת האנליטית".
הקצה הפרימיטיבי של החוויה (1989), תרגמו חגית אהרוני ואבנר ברגשטיין, סדרת "פסיכואנליזה", עם עובד, 2001.
מצע הנפש: יחסי אובייקט והדיאלוג הפסיכואנליטי (1986), תרגמה איריס רילוב, הוצאת "תולעת ספרים", 2003.
על אי היכולת לחלום (2011), תרגמה אפרת גבאי, סדרת "פסיכואנליזה", עם עובד, 2011.
לגלות מחדש את הפסיכואנליזה (2009), תרגם בעז שלגי, הוצאת "תולעת ספרים", 2013.
להשיב חיים שלא נחיו (2016), תרגמה איריס רילוב, סדרת "פסיכואנליזה", עם עובד, 2020.
הפרטים שהושמטו (2014), תרגם יואב כ"ץ, הספריה לעם, הוצאת עם עובד, 2017.
להתעורר לחיים בחדר הטיפולים (2021), תרגם אסף שרירא, עם עובד, 2024.
תומאס אורד-ליס היה חבר במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון בשנים 1914–1917, חלוץ בתחום הצניחה ואחד ממטפסי ההרים שאינם יפנים הראשונים, הידועים בכך שטיפסו על הר פוג'י בחורף.
תומאס הנס אורד-ליס נולד ב-23 במאי 1877, רשמית בזמן שהוריו בילו את חופשתם באאכן, שהייתה אותם ימים בפרוסיה.
למעשה, היה בנם הלא-חוקי של תומאס אורד הייסטינגס ליס, לשעבר פרקליט ומפכ"ל המשטרה של נורת'המפטון, ועדה מרי פאטנדן (1852–1932), בתו של הכומר ג'ורג' אדווין פאטנדן, מנהל בית ספר.
עדה נשלחה אל בית אחיו של תומאס באאכן ללדת שם.
משפחת ליס הייתה אמידה; הם גרו בבית המפכ"ל של נורת'המפטון עם משרתים רבים.
אשתו של תומאס האב, גרייס ליס, הסכימה לגדל את תומאס הצעיר כבנה.
היא מונתה לסנדקית לאחיינה של עדה, פרדריק ג'פרי ליס ג'ונסון (1880–1951), סידור שאפשר לגרייס, עדה ותומאס האב להיפגש בקביעות.
עדה נישאה לארתור ג'ון קולרידג' מאקארנס, עורך דין (בנו של ג'ון מאקארנס, הבישופ של אוקספורד ב-1890. לאחר מות תומאס האב בשנת 1924, עברה גרייס להתגורר עם ארתור ועדה מאקארנס בפיטרספילד.
תומאס הבן נשאר בקשר עם אמו הביולוגית עד מותה ב-1932.
אורד-ליס למד במרלבורו קולג', באקדמיה המלכותית של הצי בגוספורט ובקולג' הצבאי המלכותי בסנדהרסט.
הוא התגייס לחיל הנחתים המלכותי בדרגת סגן לוטננט בשנת 1895 וקודם לדרגת לוטננט ב-1 ביולי 1896, ולדרגת קפטן ב-16 באפריל 1902. בשנת 1900 הוצב בסין והשתתף בלחימה במרד הבוקסרים.
בשנת 1910 הגיש אורד-ליס בקשה להצטרף למשלחת טרה נובה של סקוט, אך נדחה.
כאשר שקלטון ארגן את המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, הוא החליט שדרוש לו נציג מן הצי המלכותי כדי לזכות בתמיכה פוליטית וצבאית למשלחת.
אורד-ליס, שהיה גולש סקי ומומחה במנועים, התאים לדרישותיו, ואחרי ששקלטון פנה אל צ'רצ'יל לקבלת היתר, שוחרר אורד-ליס מן השירות הצבאי והורשה להצטרף למשלחת כמחסנאי.
על סיפון האונייה לא התיידד עם שאר אנשי הצוות; הליכותיו היו קדורניות ומתנשאות והוא לא ניסה להסוות את עצלנותו.
אף על פי כן, אורד-ליס היה מחסנאי יעיל.
הוא גילה עניין ער בכושר גופני ולקח עמו את אופניו במשלחת; אחרי שהאונייה נלכדה בקרח, נהג לצאת לטיולי רכיבה על הקרח.
שקלטון פקד עליו לא לעזוב את האונייה ללא ליווי, אחרי שאיבד את דרכו בחיפוש מזון ונתקל בכלב ים נמרי צמא-דם.
צעקותיו הזעיקו את פרנק ויילד (סגנו של שקלטון) מן האוהל, והוא ירה בכלב הים הנמרי כשזה היה במרחק 9 מטרים מאורד-ליס.
כשהאנדיורנס נמחצה בקרח ים דחוס, לקח שקלטון את שלוש סירות ההצלה והוביל את אנשיו על פני הקרח אל מים פתוחים, שם שייטו בסירות אל אי הפיל.
אורד-ליס נשלח ל"דאדלי דוקר" בפיקודו של פרנק וורסלי, אבל לא היטה שכם יחד עם שאר האנשים כשסופה עזה איימה להטביע את הסירה הקטנה.
עם זאת, כשרגליו של ליונל גרינסטריט קפאו, היה זה אורד-ליס שפתח את חולצתו והניח את כפות רגליו הקפואות של גרינסטריט על בטנו, עד שהתחושה חזרה אליהן.
על אף פקודות מוורסלי, התכנס אורד-ליס בשק השינה שלו במקום לעזור בחתירה, אף כי כשהסירה עמדה בסכנת טביעה, התייצב מיד לתרום את חלקו בשאיבת מים ארוכה ומאמצת כדי למנוע מן הסירה לשקוע.
אחרי שהסירות הגיעו לאי הפיל, הפליגו שקלטון ועמו חמישה אנשים אל ג'ורג'יה הדרומית בג'יימס קיירד, להזעיק עזרה.
לשאר האנשים, בהם אורד-ליס, לא נותר אלא לעשות כמיטב יכולתם לשרוד במחסה שתי הסירות הנותרות, הפוכות ומחוזקות באבנים ומוארות בעששיות של שומן כלבי-ים.
הם חולצו לבסוף ב-30 באוגוסט 1916. על חלקו במשלחת קיבל אורד-ליס את מדליית הקוטב מכסף.
כשאורד-ליס שב לאנגליה, הייתה מלחמת העולם הראשונה בעיצומה.
אורד-ליס, שנשא עכשיו דרגת רב-סרן מעוטר, חזר לשירות פעיל עם הנחתים המלכותיים, ב-12 בנובמבר 1916. אחרי שירות בחזית המערבית בחיל הבלונים של צבא בריטניה, השיג אורד-ליס ב-1 באוגוסט 1917, בעזרת שקלטון, מקום בחיל האוויר המלכותי, שם היה למליץ יושר נלהב לשימוש במצנחים.
הוא קפץ מטאוור ברידג' אל תוך נהר התמזה כדי להוכיח את יעילותם.
ועדה עם אורד-ליס כמזכיר הוקמה לבחינת השימוש במצנחים לטייסים.
הוא עוטר בצלב חיל האוויר ברשימת תוארי הכבוד של 1919 והתמנה לקצין מסדר האימפריה הבריטית ב-10 באוקטובר.
אחרי המלחמה התפטר אורד-ליס מתפקידו ב-25 באפריל 1919, על פי השמועה, כדי להימנע ממשפט צבאי בגין מעורבותו בקורס צניחה של נשים בחסות הדיילי מייל.
הוא היגר ליפן, שם לימד טכניקות צניחה לחיל האוויר הקיסרי של יפן.
ביפן נודע אורד-ליס בעיקר בטיפוס בעונת החורף על הר פוג'י.
לאחר ניסיון כושל בינואר 1922, העפילו אורד-ליס וחברו לטיפוס ה.
קריספ בהצלחה על פסגת הר הגעש המפורסם ב-12 בפברואר 1922.
אחרי הפסקת אימוני הצניחה שלו, המשיך אורד-ליס לחיות בטוקיו.
הוא עבד זמן-מה ככתב של הטיימס, וזה הביא למינוי בשגרירות הבריטית.
לאחר שאשתו הראשונה מתה, נישא בשנית לאישה יפנית מקומית, היסאקו הויה.
כמעט 20 שנה עסק בהוראת אנגלית ובקריאת החדשות באנגלית ברדיו היפני.
כשיפן נכנסה למלחמת העולם השנייה ב-1941, הורשה אורד-ליס, שהיה תושב זר ואזרח מדינת אויב, לעזוב עם משפחתו; הם עברו לוולינגטון, ניו זילנד, שם קיבל ארוד-ליס עבודת כפיים בבית ספר בהתכתבות, אף כי שמועות אמרו, שהוא עסק בביון למען ממשלת בריטניה.
אחרי המלחמה, כתב טור קבוע לילדים בנושא מסעות בעיתון "צלב הדרום" ועזר לארגן את המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים.
אורד-ליס מת ב-1 בדצמבר 1958 אחרי שאושפז בבית חולים פסיכיאטרי מחמת דמנציה.
הוא קבור בבית הקברות קרורי בוולינגטון, סמוך לחברו לצוות באונייה "אנדיורנס", הארי מקניש.
תומאס ריזלי אודיהמבו היה פרופסור קנייתי לאנטומולוגיה ופעיל סביבתי, שהקים וניהל מרכז מחקר מדעי באפריקה.
תומאס אודיהמבו היה בן שבט הלואו, השוכן על גדות אגם ויקטוריה.
רכש את השכלתו התיכונית במסנו, בית ספר הספר של המיסיון בקניה, אותו סיים ב-1949. הוא היה קפטן קבוצת ההוקי במקום, לקח חלק במקהלה והיה מנהלה ומנצחה.
הוא הקים את "החברה הפילוסופית" בבית הספר.
בשנים 1950–1953 למד ביולוגיה באוניברסיטת מקררי (Makerere) בקמפלה, אוגנדה.
במקררי ערך את כתב העת למחקרי לשון.
עבד ארבע שנים כאנטומולוג במשרד החקלאות של אוגנדה וב-1959 נסע לאנגליה לעשות תואר שלישי.
הוא בעל דוקטורט מקווינס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא קיבל את תואר הדוקטור בשנת 1965, אותו עשה בהדרכת וינסנט ויגלסוורת'.
העבודה הניבה ארבעה עשר מאמרים מדעיים.
בשנים 1965–1970 לימד זואולוגיה באוניברסיטת מזרח אפריקה בניירובי.
ב-1970 הקים את המחלקות לחקלאות ואנטומולוגיה באוניברסיטת ניירובי.
אודיהמבו שאף להקים מרכז מצוינות שבו יחקרו, ירצו וידריכו מומחים לאנטומולוגיה.
הוא רתם לחזונו את פרופ' קרל ג'רסי, אבי הגלולה.
בשנת 1969 קונסורציום של אקדמיות למדעים את חסותו ליסוד מרכז לחקר החרקים בקניה (בהן האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים).
במכון נוהלו ומנוהלים מחקרים, נערכות הדרכות והוכשרו למעלה מ-120 דוקטורנטים אפריקאים לאנטומולוגיה.
ב-1994, בתום שתי שנות שבתון סולק מהמכון, באותה שנה נערך סמינר לכבוד פרישתו.
מחליפו כמנהל המכון היה ד"ר הרן משווייץ.
בנוסף למכון היה שותף בהקמתם של שני מוסדות נוספים: בשנת 1983 בטריאסטה, איטליה, את האקדמיה העולמית למדעים השלישית ובשנת 1985 בניירובי את האקדמיה האפריקאית למדעים וכיהן כנשיאה עד לשנת 1995. היה מייסד שותף ומנהל של פורום המחקר והפיתוח המדעי באפריקה (RANDFORUM.
הוא גם ייסד הוצאה לאור של ספרי מדע לילדים, תיכון ליד מומבסה וכתב שישה ספרים לילדים.
אודיהמבו הלך לעולמו מסרטן הכבד כשהוא חסר כל בהיותו בן שבעים ושתיים.
1987 – פרס אפריקה למנהיגות ביחד עם נשיא סנגל עבדו דיוף.
מדליית זהב מטעם הקונגרס הבינלאומי להגנה על צמחים.
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוסלו.
תומאס ראסט אנדרווד היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כנציגה של מדינת קנטקי בקונגרס של ארצות הברית.
הוא עבד במערכת העיתון של לקסינגטון ובמספר משרות ממשלתיות ואף בוועדת מרוצי הסוסים הארצית, עד שנבחר אל הקונגרס האמריקאי מטעם מחוז הקונגרס השישי של קנטקי.
הוא נבחר מחדש לקונגרס ה-82 של ארצות הברית וכיהן שם מה-3 בינואר 1949, עד להתפטרותו ב-17 במרץ 1951.
אנדרווד מונה ב-19 במרץ 1951 לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית עד ל-3 בינואר 1955, לאחר שהסנאטור וירג'יל צ'פמן הלך לעולמו בעודו מכהן בסנאט.
אנדרווד כיהן בסנאט עד 4 בנובמבר 1952. הוא ניסה להתמודד על המועמדות הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי ב-1952, ומשנבחר למועמד התמודד בבחירות הכלליות מול יריבו מן המפלגה הרפובליקנית, ג'ון שרמן קופר, לו הפסיד.
לאחר כהונתו בסנאט ותום חייו הפוליטיים שב אנדרווד למקצוע העריכה בעיתון לקסינגטון הארלד.
בעיר זו הלך לעולמו, ונטמן בבית הקברות של לקסינגטון.
תומאס אנדרס הוא זמר גרמני.
אנדרס נולד בקובלנץ ובגיל צעיר החל ללמוד לנגן על פסנתר ולהתעניין בתחום המוזיקה.
הוא למד מוזיקולוגיה, הוצאה לאור ולימודי גרמניה במשך חמישה סמסטרים באוניברסיטת מיינץ במטרה להפוך לעיתונאי בתחום הכותב בענייני מוזיקה אך לאחר פרסומו הפסיק את הלימודים.
ב-1984 החל להתפרסם כחלק מהצמד מודרן טוקינג, הם הוציאו מספר להיטים שזכו להצלחה, ב-1987 הצמד התפרק.
בשנות התשעים החל להופיע כזמר סולו והוציא מספר אלבומים.
ב-2004 ו-2009 הציג את הניקוד של גרמניה באירוויזיון, הוא התמודד על ייצוג גרמניה בתחרות ב-2006 עם השיר "Songs That Live Forever" אך לא נבחר.
מ-1998 ועד 2003 התאחד הצמד מודרן טוקינג מחדש.
ב-2006 מונה לפרופסור לשם כבוד באוניברסיטת קייב.
תומאס ארנולד היה מחנך והיסטוריון אנגלי.
מנהל בית הספר ברוגבי משנת 1828 עד 1841, שם ביצע מספר רפורמות בחינוך, שהועתקו על ידי בתי ספר ציבוריים יוקרתיים אחרים.
הרפורמות שלו הגדירו מחדש את הסטנדרטים של גבריות והישגיות.
ארנולד נולד באי ווייט, בנם של ויליאם ארנולד, קצין מכס, ואשתו מרתה דלפילד.
ויליאם ארנולד היה קשור למשפחת ארנולד מלובסטופט.
תומאס התחנך בבית הספר של לורד וויימוט, ורמינסטר, וינצ'סטר וקולג' קורפוס קריסטי באוקספורד.
שם הוא הצטיין בלימודים קלאסיים והיה לו משרה במכללה בשנת 1815. הוא היה מנהל בית ספר בלהאם לפני שעבר לרוגבי.
מינויו של ארנולד לראשות בית הספר ברוגבי בשנת 1828, לאחר כמה שנים כמורה פרטי, שינה את דמותו של בית הספר.
אופיו והלהיטות הדתית שלו אפשרו להפוך את המוסד למודל חיקוי לבתי ספר ציבוריים, והיה בעל השפעה חזקה על מערכת החינוך באנגליה.
אף שלימדו היסטוריה, מתמטיקה ושפות מודרניות, הוא ביסס את תוכנית הלימודים על השפות הקלאסיות.
"כי לדעתו בנים בבית ספר ציבורי לעולם לא ילמדו לדבר או לבטא טוב צרפתית".