tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משנות השמונים החלה לעורר עניין רב בחוגי תרבות אירופאיים עקב דמותה הלא-שגרתית, הנזילות המינית שלה ומעורבותה הפוליטית.
בעבודתה של פורת, שוורצנבך היא הדמות הראשית, אך דמותה לא מוצגת כבודדה בתצלומים, למעשה רק בתצלום אחד מופיעה דמותה של שוורצנבך, לידה מצרפת פורת חומרים של אחרים וביניהם הנס פטר פלדמן, לני ריפנשטל וקאדר עטיה.
בתערוכה זו, פורת בחרה לנכס את סיפורה ועל ידי חקר היסטורי וארכיוני, היא השתמשה בהתערבות בצילום, בגזירות והדבקה כדי לייצר מערך זיכרון הנע בין עובדות לבדיה.
היא הציגה את החומרים שהיא ייצרה בלוגיקה וויזואלית ולא כרונולוגית.
פורת ייצרה סיפור וויזואלי סביב דמותה של שוארצנבך והפכה אותו חלקית לחלק מזכרונה שלה.
היפוקמפוס, כשם התערוכה, הוא אותו אזור במוח שמנגנוניו אחראים על זיכרון לטווח קצר וארוך ולמיפוי של המרחב והבנתו.
בביקורת לתערוכה שפורסמה בעיתון הארץ, כתבה גליה יהב: "במקום שיטתיות או מתודולוגיה מציעה פורת מרוץ אסוציאציות.
למשל, היא מציגה צילום של צבייה ועופר, הלקוח מתוך הספר 'במבי' שכתב פליקס סלטאן ב-1923. לסלטאן מיוחס גם ספר הפורנו 'ג'וזפין מוצנבאכר; זיכרונות נערת רחוב וינאית', כך שהצילום שלצידו של שוורצנבאך בשמלה בהירה ארוכה ניצבת ליד פסלון של עופר, פניהם מופנים לאותו כיוון נדמה שמתייחס דווקא לספר השני".
כמו כן, יהב הצביעה על הכוח הנשי-פמיניסטי הטמון בתערוכה: "פורת בונה היסטוריה נשית אלטרנטיבית, שבה שחרור האישה, גם המהוסס וגם הנועז, של התקופה שבין שתי מלחמות העולם, הוא היסוד המנטלי המארגן.
וככזה, הוא פרום, מספר סיפור כפול תמיד, לא גמור".
התערוכה "ציד הזמן" שהוצגה ב-2016 בגלריית אינדי היא תערוכה ראשונה מטרילוגיה של תערוכות.
התערוכה השנייה בטרילוגיה תוצג בהרצליה בשם "מר אולבריך והעלמה נוימן" והתערוכה השלישית תוצג במוזיאון תל אביב בשם "המשפט".
בתערוכה "ציד הזמן" רונית פורת המשיכה את דרכה שהתחילה ב"היפוקמפוס" וייצרה מיצב צילומי המורכב מחומרים שנלקחו ממקורות וארכיונים שונים, טופלו, עובדו, נגזרו והודבקו.
בתערוכה זו הגיבורה הראשית היא לישן ניומן, נערת רחוב שהפכה לרוצחת.
בתערוכה זו, פורת השתמשה בתצלומיו של פריץ אולבריך, שען וצלם החי בברלין.
אולבריך הקים בחדר האחורי של סדנתו סטודיו לצילום שם היה מפתה נערות צעירות לצילומי עירום ופורנו בתמורה לתשלום.
לישן ניומן שהייתה אז בת 15 הגיעה אף היא לסדנתו והצטלמה בה במהלך שנה בה כנראה גם חלקה את מיטתו.
בתקופה זו נוימן תכננה לרצוח את אולבריך.
נוימן שכנעה מובטל צעיר בשם ריצ'רד סטופל, לבצע את הרצח תמורת תשלום.
ואכן סטופל וחברו פרצו בלילה לסדנא של אולבריך וחנקו אותו בעזרת כרית.
פשע זה התפרסם בתקשורת ועורר דיון בקרב מומחים שונים באותה תקופה שהסיקו כי מנהגי המין של המעמדות הנמוכים לא מוסריים ובעלי אופי עברייני.
פורת התחברה לסיפור של נוימן, מתוך שאיפה לשנות את הנרטיב.
לפי פורת, נוימן אינה רוצחת בדם קר אלא קורבן לגבר עם נטיות פדופיליות ונצלניות.
פורת אספה את תצלומיו של אולבריך ואליהם חיברה תצלומים נוספים של נשים שהן ביחסי כוחות של מצולמות-מנוצלות.
את תצלומים אלו פורת הפכה לנגטיב.
לצד צילומי הנשים הוצגו על הקיר דפים המצולמים מתוך קטלוגים של שענים וצורפים לצד צילומים של חוקר שוודי מהמאה ה-19 בו הוא המציא מכונות לחיזוק גוף האישה.
גליה יהב תיארה את קיר זה: "זהו קיר העינויים, שבו שוכנים מכשירים מתקדמים ועדינים כביכול, פינצטות, סכינים, אזמלים, כאלה שנועדו לשיקום הגוף ולהגמשתו, או לתיקון של מנגנונים עדינים, ובפועל נראים כציוד חקירות מזעזע, לצד איברים חסרים ואיברים משלימים, כל אלה עניינם שליטה גופנית ומנטלית".
בזאת יהב הצביעה על מהות התערוכה והכישלון שבתיקון מנגנונים, גם הטכנולוגיים וגם הפסיכוסקסואלים.
"הפסיכואנליזה שלא באמת הצליחה להציל 'נערות בהפרעה', הצילום שלא הצליח לשמש תיעוד מונע המשפר את האנושות, הארכיונים שאינם מהווים גוף ידע מוסמך שאפשר להתנהל לאורו, המומחים שלעד ימיינו היסטוריות וביוגרפיות למתעללים וקורבנות ויגוללו סיפור פשוט, והאמנות כהד שאחרי כל אלה".
תערוכת "מר אולבריך והעלמה נוימן"
ב-2017 הציגה פורת במוזיאון הרצליה קשת רחבה של תערוכות "בעקבותיה", שמונה תערוכות יחיד של אמניות עכשוויות.
פורת הציגה את התערוכה "מר אולבריך והעלמה נוימן", תערוכה שנייה שמתעסקת בסיפור של לישן נוימן ופריץ אולבריך שאותו היא רצחה.
בטקסט של התערוכה, אורית בולגרו תיארה את עיסוקה של פורת בסיפור: "בסיפור שהיא מעלה באוב היא מדגישה את כפילות נקודת המבט - גבר אישה, מקרבן קורבן, צלם ומודל".
בתערוכה היא בונה מנגנון סטריאוסקופי הנקרא "פנורמה קיסרית" אותו המציא אוגוסט פורמן בגרמניה ב-1883. המתקן מיועד לצפייה בצילומים סטריאוסקופים והוא פעל כאטרקציה חברתית.
המתקן הוא חלל סגור ומעגלי המוצג בחלל התצוגה, בכניסה למתקן יש ארנה פנימית בה מוצגות התמונות במעגל.
התערוכה מציגה שני נרטיבים, האחד הוא הנרטיב המוצג בתוך המכשיר הסטריאוסקופי שמתחקה אחר מה שנעשה בסטודיו האפל של אולבריך, והנרטיב השני נמצא על קירות חלל התצוגה שבו מוצג הסיפור של נוימן שהפכה מקורבן שאולבריך ניצל אל מקרבן-רוצחת.
ב-2017 זכתה רונית פורת בפרס לורן ומיטשל פרסר לצלם ישראלי צעיר, והציגה תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב.
התערוכה היא השלישית בטרילוגיה של העלמה נוימן ומר אולבריך.
התערוכה הראשונה הציגה את הסיפור השערורייתי ואת התקופה של רפובליקת ויימאר, התערוכה השנייה התמקדה ברצח והתערוכה הנוכחית מתמקדת במשפט ובגזר הדין למבצעי הרצח.
השותף לרצח של נוימן היה ריצ'רד סטופול וחברו אריך בנזיגר.
סטופול נידון למוות, בנזיגר לשש שנות מאסר וניומן נידונה לשמונה שנות מאסר.
בהמשך לסגנון שפיתחה פורת, התערוכה מורכבת מקולאז'ים של תמונות הלקוחות מהיסטוריה וארכיונים שונים המוצבות בחלל על הקיר בצורה מפוזרת, לא סימטרית.
רז סמירה, אוצרת התערוכה, כתבה: "התלייה הלא-ליניארית של הדימויים יוצרת הקשרים חדשים על קירות התערוכה, מעין פאזל פסיכולוגי.
תחושה של קיטוע עולה בגלל היעדר תיעוד מסודר של סיפור המעשה.
תחת זאת, התערוכה מציבה בפנינו מחזה המזגג בין פרטי המשפט - בין תובע לנתבע, בין שופט לנאשמים, בין החוק לשררה, בין צדק לאי-צדק".
בחלל התצוגה נבנה מתקן המזכיר את ה"קמרה אובסקורה" בתוכו אובייקט המכונה פרקסינוסקופ, מתקן שהומצא על ידי אמיל ריינו ב-1877. הפרסינוסקופ מדגים את פעולת האנימציה הנשענת על עקרון התמדת הראייה.
אם רצף תמונות בודדות יעברו במהירות הגבוהה מעשר תמונות בשנייה, תיווצר תחושה של תנועה לצופה.
במתקן של פורת היא אינה שואפת להשיג אשליה אופטית של תנועה, אלא ההפך, אשליה של פירוק התמונה.
כך הצופה הנכנס לתוך המתקן פוגש דימויים מתפרקים והופך להיות צופה במשחקי פרספקטיבה ותעתועי ראייה בעזרת מראות המוצבות בתוך המתקן.
כמו בתערוכה הקודמת, פורת יוצרת שני מרחבים, הראשון הקולאז'ים התלויים על הקירות שהפכו למערכת סימנים בהם היא מספרת סיפור, והשני המתקן עם הפרקסינוסקופ המאפשר לצופה נקודת מבט נוספת, הפעם על המשפט.
1999-2002 : חוג לצילום ומדיה דיגיטלית (סיום בהצטיינות), מכללת הדסה, ירושלים.
2005-2006 : תואר שני באמנות MFA, בצ'לסי סקול אוף ארט אנד דיזיין, לונדון.
2012 : היפוקמפוס, גלריה אינדי, תל אביב.
2013 : היפוקמפוס, גלריה אסימטריה, וורשה, פולין.
2013 : דיוקן #4, הגלריה לצילום במדרשה לאמנות.
2016: ציד הזמן, גלריה אינדי.
2017: מר אולבריך והעלמה נוימן, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
2018 : המשפט, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2025: רונית פורת: חורש לילה, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
2007 : 'ברגע האחרון', גלריית דר סטאדט, אוסטריה
2007 : 'בין שתיים לארבע', גלריית צילום בעם, תל אביב
2008 : 'פסטיבל סרטים', אוסלו, נורווגיה
2009 : 'אין סולמות לכוכבים', הגלריה החברתית מוסררה ירושלים, אוצר: אייל פרי
2009 : 'נגיעה של אלימות', טיראנה, אלבניה
2010 : 'טריטוריה מרחבית', גלריית אינדי, תל אביב, אוצרת: יהודית מצקל
- תערוכת אמני 'החממה לאקטיביזם חברתי', הגלריה החברתית מוסררה ירושלים
2012: שיודע/ת לשאול – מכללת הדסה, אוצרת: אתי שוורץ
Non Finito : 2013 – ארטפורט, המרכז לאמנות צעירה, תל אביב, אוצרות: לוסי פונטיין
Anty Aging : 2013 – בית האמנים תל אביב, אוצרת: קרן בר-גיל
In Search Of Lost Time : 2014 – קסטרום פריגריני, אמסטרדם, הולנד, אוצרת: רונית עדן
2014 : פרסי משרד התרבות והספורט לאמנות ועיצוב, מוזיאון לאמנות, חיפה, אוצרת: אורית בולגרו
2014 : משולש שיקגו – אמנות, נשים, שיח, מוזיאון לאמנות, חיפה, אוצרת: רותי דירקטור.
2007 : מלון פופיק, שטראטנברג, אוסטריה
ARTPRT : 2012-2013, תל אביב - המרכז לאמנות צעירה, ישראל לטביה, אייזפוטה
Castrum Perigrini' : 2014'- קסטרום פריגריני, אמסטרדם, הולנד
2002 - מלגת הצטיינות על הישגים בלימודים ופרויקט גמר.
2002/3-2003/4 - מלגה לשנתיים באמנות צילום, קרן התרבות אמריקה – ישראל
2008 - סמינר יהודי ערבי בנושא איכות הסביבה, מוסררה, ירושלים
2010 - חממת אמנים לאקטיביזם חברתי, מוסררה, ירושלים
2013 - פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית
2017 - פרס לורן ומיטשל פרסר לצלם ישראלי צעיר
2022 - פרס שר התרבות בתחומי האמנות הפלסטית
רונלד פדריקו אראוחו דה סילבה (בספרדית: Ronald Federico Araújo da Silva; נולד ב-7 במרץ 1999 בריברה שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בברצלונה מהלה ליגה ובנבחרת אורוגוואי.
עמדתו העיקרית היא עמדת הבלם, אך לעיתים הוא משחק גם כמגן ימני.
אראוחו נולד בריברה לאם ברזילאית, והצטרף לרנטינטאס מעיר הולדתו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ב-24 בספטמבר 2016, כשנכנס כמחליף בניצחון 0–1 על טקוארמבו.
אראוחו כבש את שערו הראשון בבוגרים ב-9 בדצמבר 2016, ובישל את שער השוויון בתיקו 2–2 מול מרכז אספניול.
הוא החל לפתוח בהרכב באופן קבוע במהלך עונת 2017, וכבש שלושער בניצחון 2–3 על וילה אספניולה ב-17 ביוני של אותה שנה.
ב-28 ביולי 2017 הצטרף לבוסטון ריבר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-18 בספטמבר, ונכנס כמחליף בניצחון 1–0 על אל טנקה סיסלי.
ב-29 באוגוסט 2018 חתם על חוזה לחמש שנים בברצלונה תמורת של 1.7 מיליון יורו, בתוספת 3.5 מיליון יורו בבונוסים.
הוא שיחק תחילה בקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה ב' מהליגה הספרדית השלישית, וערך 22 הופעות ליגה בהן הבקיע שלושה שערים.
את עונת 2019/20 החל בברצלונה ב', וב-6 באוקטובר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-73 והורחק בכרטיס אדום בדקה ה-87 בניצחון 4–0 על סביליה.
לקראת עונת הועלה לסגל הקבוצה הבכירה, וקיבל את החולצה מספר 4, שלבש לפניו איוואן רקיטיץ'.
ב-19 בדצמבר 2020 כבש את שער הליגה הראשון שלו עבור ברצלונה בתיקו 2–2 מול ולנסיה.
ב-20 במרץ 2022 כבש את שערו הראשון ב, כשהבקיע מקרן של עוסמאן דמבלה בניצחון 0–4 על ריאל מדריד.
ב-26 באפריל האריך את חוזהו עד 2026 עם סעיף שחרור של מיליארד דולר.
לאחר שייצג את אורוגוואי בנבחרות עד גיל 18 ועד גיל 20 זומן אראוחו לנבחרת הבוגרת ב-5 באוקטובר 2020 לשני משחקי מוקדמות מונדיאל 2022 מול ו.
הוא ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית המלאה שלו שמונה ימים לאחר מכן, בהפסד 2–4 לאקוודור.
ביוני 2021 נכלל בסגל הסופי של אורוגוואי לקופה אמריקה 2021 בברזיל.
אראוחו נכלל בסגל אורוגוואי למונדיאל 2022, אך לא שותף בשל פציעה.
קופה אמריקה 2024: מקום שלישי
רונית לנטין (נולדה ב-25 באוקטובר 1944) היא סוציולוגית, סופרת ומתרגמת ישראלית.
לנטין נולדה בחיפה בשנת 1944, למשפחה יוצאת רומניה.
רוב משפחתה של אמה נספתה בשואה.
בשנת 1969 נסעה ללימודי דוקטורט בטריניטי קולג', בדבלין, ומאז היא מתגוררת באירלנד.
לנטין היא סוציולוגית פוליטית, והייתה פרופסור לסוציולוגיה בטריניטי קולג' עד פרישתה בשנת 2014. משנת 1997 עד 2012 ניהלה את המסלול ללימודים מתקדמים בגזע, אתניות, וסכסוך במחלקה לסוציולוגיה.
ושימשה גם כראש המחלקה לסוציולוגיה.
תחומי המחקר של לנטין כוללים גזענות והגירה באירלנד, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, מגדר ורצח עם, ופמיניזם.
בנוסף לכתיבת שורה של ספרי עיון לנטין פרסמה מספר ספרי סיפורת, תסכיתים, ומחזות, תרגמה ספרים מאנגלית לעברית וכתבה דיווחים מאירלנד עבור עיתונים בישראל.
בשנת 1968, פגשה את לואי לנטין , במאי תיאטרון וטלוויזיה יליד אירלנד, בעת שעבדה כעוזרת הפקה בטלוויזיה הישראלית, שהוקמה באותה עת.
הם נישאו תוך זמן קצר, לאחר מכן עברו להתגורר בדבלין, שם עבד עבור רשות השידור האירית (RTÉ) וגם ביים הצגות תיאטרון.
שיחות עם נשים פלסטיניות, הוצאת מפרש, ירושלים 1982
שון או'קייסי, תמונות במבוא, תרגום מחזה שהוצג בהמבימרף, 1973
דיק פרנסיס, שבר עצמות, מפעלים אוניברסיטאים להוצאה לאור, 1974
דוריס לסינג, קיץ בטרם חשכה, זמורה ביתן מודן, 1980
ג'ון או'הרה, פגישה בסאמארה, כנרת זמורה-ביתן דביר, 1980
אדוארד סעיד, שאלת פלסטין, מבוא: יגאל תומרקין, תרגום: רונית לנטין, הוצאת מפרש, ירושלים 1981
ארתור רנסום, עמק הסנוניות, סדרת מרגנית, זמורה-ביתן 1987
ארתור רנסום, פיטר דאק, סדרת מרגנית, זמורה-ביתן 1987
רונית גיל שרף (נולדה ב-12 בספטמבר 1952) היא כדורסלנית עבר ישראלית, שיחקה בנבחרת ישראל בכדורסל נשים.
שרף נולדה בתל אביב, למדה בבית הספר היסודי בלפור ובגימנסיה גאולה, במדיה זכתה בחמש אליפויות בכדורעף.
החלה לשחק כדורסל במועדון הפועל תל אביב בגיל 14 ואחרי שנה עברה למכבי דרום שם שיחקה שנתיים.
בגיל 17 עברה למכבי תל אביב ושיחקה במועדון עד שנת 1980.
בהמשך, עברה לשחק במכבי רמת חן, בא.ס רמת השרון וסיימה בגיל 40 בקבוצת הפועל כפר סבא מהליגה הארצית.
זכתה ב-6 אליפויות עם מכבי תל אביב וב-6 גביעי המדינה, ועם רמת חן ב־2 גביעי מדינה.
שרף שיחקה בנבחרת הנערות של ישראל בשנים 1967–1968 ובהמשך בנבחרת הבוגרת עד שנת 1995.
שרף נבחרה להיות חברת היכל התהילה של כדורסל הנשים בישראל בניהולה של ענת דרייגור.
שרף נשואה למאמן הכדורסל צביקה שרף ולהם שני ילדים.
למדה חינוך גופני במכון וינגייט והייתה במשך שנים רבות מורה בתיכון חדש בתל אביב.
רונית פלוטניק (1954 - 24 בספטמבר 2021) הייתה דוקטור לפסיכולוגיה חינוכית והתפתחותית מדריכה, מרצה בסמינר הקיבוצים ומחברת ספרים בתחום הטיפול בילדים, בתחומי לקויות למידה, הפרעות קשב וריכוז והורות לתאומים.
פלוטניק נולדה וגדלה בקיבוץ משמר השרון (1954).
למדה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, לאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים שם גם עשתה את לימודי הדוקטורט.
פלוטניק הייתה היועצת החינוכית של מחלקת החינוך ב במשך כ-20 שנה.
הייתה ממקדמות המודל הפסיכו-פדגוגי-התפתחותי-אקולוגי-מערכתי בעיקר במערכת החינוך הקיבוצית הישראלית.
כמו כן עסקה בהכשרת מנהלי חינוך בסמינר הקיבוצים וכן בייעוץ ברשת הטיפול "ת.ל.מ" ובמכוני טיפול נוספים.
פלוטניק הנחתה סדנאות להורים, טיפלה בילדים והדריכה הורים בקליניקה הפרטית.
פלוטניק הייתה אם לשלושה, בהם בן ובת תאומים.
בנה יהל נהרג בתאונה בגיל 8.
"לגדול אחרת – עולמם הרגשי והחברתי של ילדים בעלי לקויות למידה קשב וריכוז", הוצאת יסוד, 2008. (פרק המבוא באתר פסיכולוגיה עברית).
"ספר הגן: תוכנית פסיכופדגוגית-אקולוגית על פי שלבי ההתפתחות של הילד וההורה מלידה עד שש, ברוח החינוך הקיבוצי", עם מירה אשל.
"שנינו ביחד – וכל אחד לחוד ספר הדרכה להורי תאומים בגיל הרך", הוצאת יסוד, 2003
רונית עמיאל-ג'רבי (נולדה ב-24 ביולי 1960) היא עורכת דין ישראלית.
בין השנים 2012–2018 שימשה כפרקליטת מחוז מרכז בפרקליטות המדינה.
נודעה כתובעת הראשית במשפטו של נשיא המדינה משה קצב.
רונית עמיאל נולדה בכפר סבא וגדלה בראשון לציון לדורה, אחות, ויוסף ג'רבי שהיה אזרח עובד צה"ל.
בין השנים 2006–2008 יצאה לחופשה ללא תשלום מעבודתה בפרקליטות המדינה, לטובת לימודים בקרן מנדל-ישראל והיא בוגרת מחזור ט"ו של הארגון.
בין השנים 1985–1987 התמחתה עמיאל בפרקליטות המדינה, בשנה הראשונה אצל ד"ר יוסף בן-אור, ובשנה שנייה אצל שרה דותן בפרקליטות מחוז מרכז.
לאחר מכן החלה לעבוד בפרקליטות כפרקליטה מן המניין, תחת פרקליטת מחוז מרכז עדנה ארבל.
מילאה תפקידים ניהוליים שונים ושימשה כמשנה לפרקליטת מחוז מרכז.
כן שימשה במשך כשבע שנים כנציגת שר המשפטים בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה במחוז המרכז.
נחשבה כמקורבת לפרקליט המדינה משה לדור.
עמיאל נודעה במיוחד כמי שניהלה, החל מקיץ 2007, את התיק בו הורשע נשיא המדינה משה קצב באשמת אונס, הטרדה מינית ועוד.
בינואר 2012 מונתה עמיאל לתפקיד פרקליטת מחוז מרכז.
במסגרת תפקידה הייתה אחראית על כלל התיקים שהוגשו במחוזה, ביניהם תיקו של השופט יצחק כהן, אשר הסדר טיעון שגיבש פרקליט המדינה.
(ההסדר נדחה בידי בית המשפט), ניהולו של הסוכן המשטרתי אנטון רומן שנרצח בידי עבריינים, רצח הואידה שוא, ועוד.
בנובמבר 2015 דווח כי בעקבות הימלטות האסיר ירון סנקר מבית הכלא, נשלחו שוטרים לשמור עליה.
בסוף ינואר 2018, כשנתיים קודם סיום מועד פרישתה המתוכנן, פרשה עמיאל מתפקידה בפרקליטות המדינה, לדבריה בשל "תחושת מיצוי".
מאז פרישתה, לדבריה, בחרה לא לעסוק בעריכת דין שגרתית והיא עובדות עם עמותות ציבוריות בעלות גוון חברתי.
משמשת כיושבת ראש הוועד המנהל של עמותת "לא עומדות מנגד".
באפריל 2018, במסגרת פרשת המסרונים בתיק "בזק – וואלה", העידה עדות אופי בבית המשפט לטובתה של השופטת רונית פוזננסקי כץ אשר נחשדה בפרשה.
במאי 2019, לצד משפטנים נוספים, חתמה על עצומה כנגד חקיקת פסקת התגברות והרחבת חוק החסינות.
ביוני 2020 פרסמה בחשבון הפייסבוק שלה פוסט בו תקפה את התנהלותו התקשורתית של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
דבריה קיבלו תהודה תקשורתית רבה.
בינואר 2022 הביעה תמיכה בהסדר טיעון עם נתניהו במסגרת משפטו, זאת בתנאי שיודה בעבירות בהן הואשם ויוטל עליו קלון.
חברת "קרן החירום של ראש העיר" של עיריית תל אביב.
נשואה לעורך הדין תגר עמיאל ואם לשלושה.
אחיה הבכור הוא פרופ' אלי ג'רבי ואחיה הצעיר הוא הסופר והחוקר עופר רגב.
רונית ריצ'י (נולדה 13 בנובמבר 1966) היא חוקרת תרבות, שפות וספרות, פרופסור במחלקה ללימודי אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקרה עוסק בקהילות מוסלמיות בעולם.
ב-2022 נבחרה לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ריצ'י נולדה ב-1966 בארצות הברית לדוד ועירי והייתה הבכורה מבין 3 אחיות.
סבה מצד אימה הוא ישראל רוקח.
המשפחה עלתה ארצה ב-1967. גדלה בירושלים שם השלימה תואר ראשון ותואר שני בשפות הודיות, ספרות ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
ב-2006 סיימה תואר דוקטור בספרות השוואתית באוניברסיטת מישיגן.
בעלת פוסט דוקטורט מאוניברסיטת קולומביה ומהמכון למחקר אסיה בסינגפור.
בהמשך למדה ועבדה בסינגפור, אינדונזיה ואוסטרליה.
ב-2013 הצטרפה לחוג ללימודי אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים ומ-2021 משמשת ראש החוג.
כמו כן משמשת חברת סגל בחוג למדע הדתות.
ריצ'י עוסקת בתרבות, בשפות ובספרות של קהילות מוסלמיות בדרום ודרום-מזרח אסיה, בג'אוה, אינדונזיה; העולם המלאי (חלקים מאינדונזיה ומלזיה, סינגפור); וסרי לנקה.
היא חוקרת כתבי יד מהמאות ה-18–19 בג'אוית ומלאית, מסורות תרגום שונות באסיה, והיסטוריה של האסלאם וקשריו עם הדתות שקדמו לו (בעיקר הינדואיזם) באינדונזיה.
במחקרה היא מתמקדת בשינוי התפיסה הרווחת הקושרת באופן כמעט בלעדי בין האסלאם למזרח התיכון, היא מתמקדת בעולם המוסלמי הנפרש מהודו לפיליפינים.
בנוסף עוסק מחקרה של ריצ'י בתרבות והיסטוריה של אינדונזיה, בספרות כתבי יד בג'אווית ומלאית, בתיאוריות ופרקטיקות של תרגום ומסורות ספרות איסלמית בדרום ודרום-מזרח אסיה, ובהגליה ובתפוצה באסיה הקולוניאלית.
בשנים 2015–2016 ניהלה את קתדרת סטרנברג תמיר בתרבות השוואתית, היא חברה במרכז המצוינות לחקר המרת דת ומפגשים בין דתיים, יושבת ראש המועצה לדרום מזרח אסיה בארגון לימודי אסיה (AAS).
בשנת 2014 - זכתה בפרס מיכאל ברונו בתחום לימודי מזרח אסיה.
בשנת 2021 - זכתה במענק מטעם האיחוד האירופאי בתחום מדעי הרוח.
רשימת מאמרים ופרסומים של פרופסור רונית ריצ'י, באתר האוניברסיטה העברית
רשימת מאמרים ופרסומים של פרופסור רונית ריצ'י, באתר google scholar
ריצ'י נשואה ולה 3 ילדים.
רונלד אוונס היה מהנדס אווירונאוטיקה, טייס בחיל הים האמריקאי, ואסטרונאוט מטעם נאס"א.
הוא טס לירח במסגרת אפולו 17.
רונלד אוונס נולד בעיירה סנט פרנסיס שבקנזס.
לאחר סיום בית ספר עירוני וקבלת תואר בהנדסת חשמל באוניברסיטת קנזס הוא התגייס לחיל הים של ארצות הברית ועבר קורס טיס.
הוא שירת בחיל הים עד שלנת 1966 ובתקופה זו השלים לימודי תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
כמו כן הוא השתתף בקרבות מלחמת וייטנאם תוך ביצוע 112 טיסות מבצעיות.
בשנת 1964 הוא ניסה להתקבל לנאס"א אך בסוף המבדקים קיבל תשובה שלילית.
בשנת 1966 אוונס נקלט בנאס"א ונבחר ליחידה להכנת אסטרונאוטים.
הוא היה בצוות משנה של אפולו 14. אוונס היה חבר צוות אפולו 17 בתפקיד טייס תא הפיקוד.
במהלך הטיסה הוא ביצע פעילות חוץ רכבית.
בשנת 1975 אוונס היה חבר צוות גיבוי של "אפולו-סויוז" כטייס.
הוא פעל בנאס"א עד לשנת 1977 ובתקופה אחרונה היה חבר בצוות בדיקות של מעבורת חלל.
לאחר פרישה מנאס"א אוונס התיישב בסקוטסדייל ועבד שם במספר חברות טכנולוגיה פרטיות.
הוא נפטר מהתקף לב בביתו בשנת 1990.
רונית מרזן (נולדה ב-22 במרץ 1959) היא חוקרת בבית הספר למדע המדינה באוניברסיטת חיפה, זוכת פרס חייקין לשנת 2014 ופרס בהט לשנת 2020.
למדה במגמת אלקטרוניקה ופיזיקה בתיכון, ולאחר מכן התקבלה ללימודי עתודה בשפה וספרות ערבית והיסטוריה של המזרח התיכון.
לאחר סיום התואר הראשון התגייסה ליחידה 8200 ושירתה כקב"רית.
ב-1985 מונתה למפקדת ביה"ס הקדם צבאי של חיל המודיעין שהכשיר את החיילים והשוחרים של 8200 לגזרה הצפונית.
ב-1993 השתחררה מצה"ל והצטרפה לשב"כ, שם הועסקה במשך 19 שנה כמומחית ידע בנוהגים הלשוניים, התרבותיים והדתיים של החברה הערבית.
מרזן המשיכה בלימודיה האקדמיים וסיימה תואר שני במדעי המדינה ותואר שלישי בהיסטוריה של המזרח התיכון.
בעבודת הדוקטורט שלה, שכתבה בהנחייתו של פרופ' יוסף נבו, אוניברסיטת תל אביב, השוותה את השימוש בדת שעשו חאג' אמין אל חוסיניי ויאסר ערפאת לקידום מטרות פוליטיות ולאומיות בתהליך הבינוי של האומה הפלסטינית.
על עבודתה זכתה בפרס "חייקין" לעבודת מחקר מצטיינת לשנת 2014.
בשנת 2020 זכה ספרה "האב, הבן ורוח המהפכה" בפרס בהט של אוניברסיטת חיפה.
מרזן מפרסמת מאמרי פרשנות בנושא המזרח התיכון בעיתונות הכתובה ומשמשת כפרשנית בערוצי הטלוויזיה והרדיו השונים.
מרצה באוניברסיטה הפתוחה ובחוג למדעי המדינה באוניברסיטת חיפה וחוקרת בקתדרת חייקין לגאואסטרטגיה.
חברה במאגר המומחיות של פורום דבורה.
בינואר 2025 התארחה בפודקאסט "חוץ לארץ" והציגה את תפיסתה לגבי האינטרסים של קטר במזרח התיכון.
נשואה, אם לשלושה ילדים, מתגוררת בכרמל שבחיפה.
יאסר ערפאת – רטוריקה של מנהיג בודד.
האב, הבן ורוח המהפכה: הצעירים והצעירות ב"אביב הערבי", הוצאת פרדס, 2021
קטר וטורקיה מניעות את הפלסטינים למאבק אלים.
רונלד גרייב הוא טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל לשעבר של נאס"א.
רונלד גרייב נולד בניו יורק וגדל שם.
בשנת 1966 הוא קיבל תואר ראשון בהנדסה מאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
בשנת 1967 הוא סיים לימודי הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטה טכנית בבדרמשטאדט.
בשנת 1967 הוא חזר לארצות הברית והיה טייס F-100 סופר סייבר.
גרייב השתתף במלחמת וייטנאם וביצע כ-200 טיסות מבצעיות.
בשנת 1971 הוא הוחזר לארצות הברית ועשה הסבה ל-F-111 ארדוורק.
בשנת 1974 הוא סיים קורס טייסי ניסוי.
בשנים 1976–1979 הוא שירת בבריטניה שיתף פעולה עם חיל האוויר המלכותי בבדיקות של מטוס הרייר והוקר סידלי הרייר.
בהמשך הוא היה מדריך בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
בשנת 1981 גרייב נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1985 הוא השתתף במשימת STS-51-J של מעבורת החלל אטלנטיס כטייס (קרול בובקו היה מפקד צוות).
זו הייתה משימה שפעלה לפי תוכנית של מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
במשימת STS-30 בשנת 1989 הוא היה טייס של מעבורת החלל אטלנטיס בפעם השנייה (דייוויד ווקר היה מפקד צוות).
במהלך הטיסה שוחררה למסלול לכיוון נגה גשושית מגלן.
בשנת 1992 הוא היה מפקד צוות STS-42 שהמריא על סיפון מעבורת החלל דיסקברי.
המשימה עסקה בעיקר במחקרים בתחום חוסר משקל.
בשנת 1993 גרייב היה מפקד צוות של STS-57 ששוגרה במעבורת החלל אנדוור.
זו הייתה פעילות משותפת עם סוכנות החלל האירופית.
בשנת 1994 גרייב עזב את נאס"א.
רונית פנקס קרמרסקי (נולדה ב-29 בדצמבר 1958) היא פרופסור לנוירוביולוגיה.
חברת סגל בפקולטה למדעי החיים, בית הספר לנוירוביולוגיה, ביוכימיה וביופיזיקה וכן חברת בית ספר סגול למדעי המח, באוניברסיטת תל אביב ומכהנת כראשת בית הספר לנוירוביולוגיה, ביוכימיה וביופיזיקה.
תחומי המחקר של פנקס קרמרסקי עוסקים בהבנת העברת סיגנלים בתוך תאים המובילים לחלוקה/מוות/שרידות וכן בחקר התהליך האוטפאגי (תהליך בו התא מפרק מרכיבים עצמיים) ומעורבות תהליכים אלה במחלות נוירודגנרטיביות ובמחלת הסרטן.
במחקריה היא עוסקת בפיתוח גישות חדשניות לטיפול בסרטן.
היא חקרה שלושה חלבונים התורמים להתפתחות של יותר מ-50% מסוגי הסרטן: Ras, ErbB ונוקלאולין.
שני החלבונים הראשונים הם מחוללי סרטן התורמים גם לגדילתם של תאים באופן כללי, ולגבי החלבון השלישי הידע היה מועט יותר.
במחקרים קודמים גילתה כי אינטראקציה בין שלושת החלבונים תורמת לגדילה בלתי מבוקרת של תאים המאפיינת גידולים סרטניים.
השפעת האינטראקציה בין שלושת החלבונים עולה על השפעתו של כל חלבון בנפרד.
בנוסף מצאה במחקרים כי עיכוב של האינטראקציה הזו על ידי שימוש בחומרים המעכבים שניים מהחלבונים הללו יעיל יותר מאשר עיכוב פעילותם של כל אחד מהחלבונים בנפרד.
בנוסף עסקה באפיון התהליכים המולקולריים שבהם מעורבים חלבונים אלה כדי להבין כיצד ניתן יהיה לעכב את פעילותם.
במחקר שיצא ב-2015 התגלה כי התרופה FTS, שמעכבת את אחד משלושת החלבונים המדוברים, Ras, אינה רק מדכאת גדילת תאים אלא גם מעורבת בהצלתם ממוות על ידי הפעלת התהליך האוטופאגי, תהליך האחראי לשמירת איזון בין פירוק לסינתזה של חלבונים ואברונים פגומים ו/או לא נחוצים לתא ומחזור של תוצרי הפירוק.
תוצאה זו עומדת בניגוד ליכולת התרופה לעכב גדילת תאים ולכן היא פחות יעילה לבדה לשימוש בטיפולים עתידיים.
בעקבות התגלית נערכו ניסיונות לעכב את יכולת הצלה הזאת על ידי שילובים עם תרופה נוספת שחוסמת את התהליך האוטופאגי או מעכבת את פעילות החלבונים האחרים.
הטיפול המשולב נמצא כיעיל יותר מטיפול עם כל תרופה לחוד.
על מחקרה זה קיבלה מלגה בשנת 2019 מהאגודה למלחמה בסרטן.
רונית רוזנפלד (נולדה ב-1956) היא שופטת בבית הדין הארצי לעבודה בדימוס.
בשנת 1974 סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר שליד האוניברסיטה העברית, ובשנים 1974-1976 שרתה בצה"ל.
בשנת 1980 סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, כשבמקביל ללימודיה התמחתה בין השנים 1979–1982 בלשכת היועץ המשפטי של עיריית ירושלים דאז עו"ד יאיר הורוביץ', ובמשרד המשפטים אצל ד"ר אילה פרוקצ'יה ודניאלה ונסלר.
ב-1982 הוסמכה לעריכת דין, ועד שנת 1990 שימשה כעוזרת בכירה ליועצים המשפטיים לממשלה דאז, יצחק זמיר ויוסף חריש.
ביוני 1990 נבחרה לשמש כרשמת בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים, ובדצמבר 1994 נבחרה כשופטת בבית הדין האזורי.
ב-1996 מונתה לסגנית שופט ראשי בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים ובנובמבר 2002 לנשיאת בית הדין האזורי לעבודה בירושלים.
ביולי 2007 מונתה לשופטת בפועל בבית הדין הארצי לעבודה למשך שנה, שלאחריה, ביולי 2008 מונתה לכהונת שופטת קבועה בבית הדין הארצי.
ב-16 בפברואר 2018 פרשה לגמלאות.
ב-2014 קיבלה את ערעורה של עובדת חברת הוט שהוטרדה מינית במקום עבודתה, והסירה לבקשתה את צו איסור הפרסום על שם החברה אך לא על שמות בעלי התפקידים בה.
השופטת מתחה ביקורת על התנהלות החברה בטיפול במקרה ופסקה פיצויים לטובת העובדת.
ב-2017 קבעה כי אישה בדואית גרושה ממשפחה פוליגמית, זכאית לקצבת הבטחת הכנסה בנפרד מבעלה, זאת על אף שהיא מתגוררת בסמוך לו עם חמותה ועם ילדיהם.
במעמד פרישתה, הקריאה רוזנפלד את פסק דינה הנוגע בעובד בניין סיני שנפגע במהלך עבודתו, וקבעה כי יהיה זכאי לתלושי שכר גם בגין סכומי כסף שקיבל במזומן מחברת הבנייה של האתר בו עבד.
עוד קבעה רוזנפלד כי חברת הבניה תוכר כמעסיקתו לצד חברת כוח האדם בה עבד, כשהיא מחדדת את אחריותם של 'מזמיני שירות' כ'מעסיקים בפועל של עובדים המועסקים בהם בהעסקה קבלנית.
בפברואר 2020 חשפה התנועה לחופש המידע כי זוננפלד בשנת הפרישה שלה, הייתה השופטת בעלת השכר הגבוה ביותר ברשות השופטת - כ-116 אלף שקלים בממוצע בחודש בשנת 2018.
עם פרישתה, הצטרפה כבוררת וכמגשרת רוזנפלד ל'המשכן לבוררות ופתרון סכסוכים'.
בנוסף היא משמשת כמרצה מן החוץ באוניברסיטה העברית בירושלים, בה היא מלמדת קורס בתחום השוויון, ועומדת בראש המועצה הציבורית לשילוב ולקידום נשים בעבודה.
רוזנפלד אף ישבה בוועדה בראשות נשיאת בית הדין הארצי בדימוס השופטת נילי ארד, שהוקמה על ידי הנשיאה ורדה וירט לבנה במטרה לגבש המלצות באשר לניהול הליכי הידברות בבתי הדין לעבודה.
רונית קרק (נולדה ב-22 בפברואר 1965) היא פרופסור מן המניין בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, מתמחה בפסיכולוגיה ארגונית ובהיבטים שונים של מגדר.
רונית קרק סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ובביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1991. בשנת 1994 התקבלה למסלול ישיר לדוקטורט בחוג לפסיכולוגיה בתחום פסיכולוגיה ארגונית בהדרכת פרופסור בועז שמיר, אותו סיימה בשנת 2001. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה מנהיגות, הזדהות ומגדר, והעבודה זיכתה אותה בפרס לוראל-רקנטי.
קרק סיימה השתלמות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מישיגן ובשנת 2002 התקבלה כחברת סגל בחוג לפסיכולוגיה ובחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2007 הועלה לדרגת מרצה בכירה, ובשנת 2015 הועלתה לדרגת פרופסור חבר.
קרק היא המייסדת והמנהלת הראשונה של מסלול 'מיגדר בשטח: מתיאוריה לעשייה חברתית', בתוכנית ללימודי מיגדר באוניברסיטת בר-אילן, מסלול לתואר שני לנשים אקטיביסטיות, המשלב תיאוריה ופרקטיקה.
תחומי המחקר של פרופסור קרק הם: מנהיגות ומונהגות בארגונים, זהויות והזדהויות בארגונים, מיגדר בארגונים, מנהיגות של נשים, יחסים חיוביים בארגונים, יחסי חונכות וחניכה.
עבודותיה של קרק התפרסמו בכתבי עת בין-לאומיים רבים והיא גם חברת מערכת במספר כתבי עת מובילים.
פרופסור קרק מייעצת למגוון ארגונים ומנהלים/ות במיגזר הציבורי, הפרטי והשלישי וחברה בהנהלות של גופים שונים שתומכים בקידום נשים ונערות ובצדק חברתי.
רונית קרק היא בתם של ג'רמי קרק, שהיה רופא בצנחנים, ראש ענף בריאות הצבא במנהל ובהמשך רופא ופרופסור לאפידמיולוגיה ורפואה חברתית במרכז הרפואי הדסה בעין כרם ושל פרופסור רות קרק, פרופסור אמריטה בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
רונית לרר-שפק (נולדה ב-22 באוגוסט 1974) היא חוקרת דרמה ותיאטרון, דרמטורגית, ומנהלת תחום תיאטרון ופרינג' במינהל התרבות במשרד התרבות והספורט.
לרר-שפק נולדה ב-1974, למרדכי לרר וחנה (לבית רודניק), ניצולי שואה מהעיר יאסי ברומניה.
גדלה ברמת השרון ולמדה בתיכון אלון בעיר.
את שירותה הצבאי עשתה בתיאטרון הכנה לצה"ל לצד המפיק אלון ארניה, איתי שגב ואחרים.
לאחר שחרורה למדה במחזור ל"ה של בית הספר למשחק "בית צבי" לצד מיכל ויינברג, גרא סנדלר, אמיר קריאף, מיכל צפיר ואחרים.
לרר-שפק בעלת תואר ראשון בספרות כללית ובתוכנית הרב-תחומית באמנויות.
ב-2007 סיימה תואר שני וב-2024 תואר שלישי באמנות התיאטרון, כולם מאוניברסיטת תל אביב.
עבודת התזה של לרר-שפק נכתבה בהנחיית פרופסור פרדי רוקם וד"ר בלהה בלום על ייצוגים של פסיכואנליזה בדרמה ואת עבודת הדוקטורט שלה כתבה בהנחיית פרופסור נורית יערי בנושא "תקרת הזכוכית" של במאיות בתיאטרון הישראלי, תוך שילוב שיטות מחקר כמותניות ואיכותניות, וראיונות עומק עם במאיות.
ממצאי המחקר, שהוצגו בפאנל ב"פסטיבל אישה" בחולון הביאו להקמה של "פורום יוצרות התיאטרון בישראל" ובהמשך לאימוץ מדיניות של אגף התרבות בעיריית תל אביב לפיה מחצית מההצגות בתיאטראות המובילים יבוימו בידי נשים.
עוד במסגרת מחקרה הובילה יוזמה לכתיבת עשרות ערכי ויקיפדיה על במאיות תיאטרון ישראליות בעבר ובהווה, שלא זכו לתיעוד הולם.
לרר-שפק הייתה מרצה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובאוניברסיטה העברית בירושלים, וכן לקחה חלק בפעילות העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, האגודה הישראלית לחקר התיאטרון והפרפורמנס, והאגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר.
בספטמבר 2023 הייתה חברת הקבוצה הישראלית בסמינר מטעם [six!], האיגוד עולמי של פקולטות למחקר תיאטרון ופרפורמנס בארכיון התיאטרון של אוניברסיטת קלן.
בפברואר 2025 מונתה לתפקיד מנהלת תחום תיאטרון ופרינג' במינהל התרבות במשרד התרבות והספורט.
עם מינויה פרשה מכל תפקידיה בגופים ציבוריים ואקדמיים אחרים.
את דרכה בעולם התיאטרון החלה לרר-שפק כשחקנית כשהשתתפה בהצגות "כשהרשל'ה פגש את ג'וחה" (תיאטרון גושן, 1997), ו"הכול יחסי...ם" (תיאטרון תמונע, 2001), ובהמשך הפיקה את ההצגה "כלום" מאת רוני אלמוג ובבימויו של צביקה פישזון (פסטיבל עכו, 2003).
בין השנים 2007–2013 הייתה לרר-שפק חלק מצוות תיאטרון אנסמבל הרצליה ושימשה בין היתר כמתאמת מחלקה אמנותית וחינוכית, מנהלת ארגונית ומפיקה ראשית.
בשנים 2013-2015 עבדה כמנהלת אדמיניסטרטיבית בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, וכן שימשה דרמטורגית בהפקת המחזה "הקללה" בבימוי עודד קוטלר בפסטיבל עכו 2019, ובהפקת "חשמלית ושמה תשוקה" בבימויו של קוטלר בתיאטרון צוותא ב-2022.
חברה בוועדת רפרטואר בתחום התיאטרון בסל תרבות ארצי (2007-2024)
חברת ועד מנהל בתיאטרון אלעד - אילת והערבה (2015-2024)
חברה בוועדת רפרטואר תיאטרון במיזם "תרבות לפריפריה" (2016–2022)
חברה בוועד המנהל של תיאטרון אילת אילות לילדים ונוער (2018–2024)
שופטת בתחרות פרס הבמה לילדים ונוער מטעם אסיטז' (2021–2023)
שופטת בתחום תיאטרון בקרן יוצרים עצמאיים מטעם משרד התרבות והספורט (2022–2023)
יושבת ראש הוועדה האומנותית של תחרות פרס אסיטז' (2023–2024)
חברת ועד מנהל בפרס קיפוד הזהב לתיאטרון פרינג' (2023–2024)
חברה בוועדה המייעצת לבחינת התמיכה בתיאטרוני ילדים (2023–2024)
חברה בוועדה האמנותית של ישראדרמה/חשיפה בינלאומית מטעם המכון למחזאות ישראלית ע"ש חנוך לוין (2024)
לרר-שפק נשואה לגיל שפק ואמא לשניים.
רונלד פלטון היה איש סוכנות הביטחון הלאומית (NSA) של ארצות הברית שמכר את סודות הסוכנות לסובייטים.
רונלד פלטון שירת כמומחה קשר ומנתח מודיעין בסוכנות הביטחון הלאומית של ארצות הברית, סוכנות העוסקת בהאזנה וציתות לערוצי הקשר ברחבי העולם.
פלטון הצטרף לסוכנות בשנת 1965 ושירת בה 14 שנה, עד להתפטרותו בשנת 1979.
בעת שירותו בסוכנות נחשב פלטון כבעל זיכרון צילומי ובא במגע עם מגוון רחב של מידע חסוי.
בשנת 1980, בעת שכבר לא שירת בסוכנות, ביקר פלטון בשגרירות ברית המועצות בוושינגטון הבירה וקשר קשר למכירת מידע סודי לסובייטים.
הסובייטים שלחו את פלטון לווינה, ובה תודרך על ידי סוכני הק.ג.ב..
הסובייטים שילמו לפלטון עבור המידע שהמציא להם סכומי כסף לא גבוהים, שהסתכמו במשך התקופה לכ-35,000 דולר, עבור מידע על אמצעי האיסוף של המודיעין האמריקאי, שכוונו לעבר ברית המועצות.
אחד הסודות שהעביר לסובייטים היה על מבצע חשאי שבו חיברו האמריקאים אמצעי האזנה לקווי הקשר התת-ימיים של ברית המועצות.
הנזק שגרם פלטון לאמריקאים היה כבד.
הסובייטים הצליחו להתמיד בהפעלתו של פלטון כמקור מידע פעיל בהבטחות לתשלום סכומי כסף נוספים בעתיד.
בשנת 1985 חשף עריק סובייטי בשם ויטלי יורצ'נקו את פלטון לאמריקאים.
פלטון נעצר ב-25 בנובמבר 1985 והתוודה על מעשיו.
הוא הועמד לדין, אך למרות הודאתו בעת מעצרו, הוא כפר באשמה.
לאחר משפט מתוקשר הורשע פלטון ונדון לשלושה מאסרי עולם.
הוא השתחרר ב-2015, לאחר שריצה 30 שנות מאסר.
פלטון מת ב-6 בספטמבר 2022 בפרדריק, מרילנד, בגיל 80.
רונלד רונלדו ונציאן (Ronald Runaldo Venetiaan; ) היה פוליטיקאי סורינאמי שכיהן כנשיא השישי של סורינאם.
הוא נבחר לראשונה לנשיאות ב-1991, אך הפסיד בבחירות 1996 לז'ול ויידנבוש.
ונציאן נבחר שנית בשנת 2000 מטעם "מפלגת החזית החדשה", עם 37 מתוך 51 הקולות באספה הלאומית.
לאחר שנבחר לכהונה שלישית ב-2005 המשיך לכהן בתפקיד זה עד ה-12 באוגוסט 2010 והוחלף על ידי דסי באוטרסה.
רונלד הארי קוז היה כלכלן ומשפטן ממוצא בריטי, אשר לימד ופעל משנת 1964 באוניברסיטת שיקגו, בין היתר הוא ערך את כתב העת למשפט וכלכלה The Journal of Law and Economics.
קוז זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 1991 ונחשב לאחד מאבות אסכולת משפט וכלכלה (מכונה גם: ניתוח כלכלי של המשפט).
יש המכנים את זכייתו של קוז בפרס נובל כ"זכייה היעילה ביותר בפרס נובל לכלכלה".
ממרה זאת נובעת מכך, שיחסית לזוכים אחרים, היקף פרסומיו של קוז היה מועט, ואולם, כמה מאמרים מפורסמים ביותר, הם שהעמידו את קוז בשורה הראשונה של חוקרי המשפט וכלכלה בעולם.
בשנת 1937 פרסם קוז מאמר קצר למדי ששמו The Nature of the Firm (אופי החברה).
במאמר זה טבע לראשונה את המונח עלויות עסקה (transaction costs).
עלויות עסקה הן העלויות שהצדדים לאינטראקציה כלכלית נושאים בהן כדי להגשים את העסקה.
בנוסף, מאמרו של קוז משווה בין חתימת חוזה להתאגדות חברה וממחיש את היעילות האפשרית העשויה לצמוח ממיזוג אנכי של חברות (ובכך, יש הטוענים, שייך את עצמו קוז לאסכולת שיקגו).
השאלה איך חברה נוצרת היא לכאורה פשוטה.
יזם הרוצה לקדם עסק מסוים שוכר אנשים נוספים שיעשו חלקים מהעבודה הדרושה לקידום המיזם.
השאלה המעניינת יותר, עליה מבקש המאמר לענות, היא מה הסיבה הכלכלית לתופעה, או, במילים אחרות, למה קיימים תאגידים?
לכאורה, אם השוק אומנם יעיל (כפי שהיה מקובל לחשוב אז), האין זה הגיוני כי אותו יזם יתקשר בחוזה עם אותם אנשים שיספקו לו את השירותים והמוצרים הדרושים לו לשם קידום המיזם?
קוז הבחין כי להתקשרות בחוזה באמצעות השוק, יש שורה ארוכה של עלויות עסקה.
כך למשל, יש עלות לחיפוש מידע, עלויות משא ומתן, עלויות שמירה על הקניין הרוחני, עלויות פיקוח ואכיפה, וכן עלויות הנובעות מהתנהגות אסטרטגית של הצדדים לפני, ובעיקר אחרי חתימת החוזה.
לעומת זאת, אם החברה יכולה לבצע את המהלכים האלו, כהליכים פנימיים, היא יכולה לחסוך חלקים ניכרים מעלויות אלו.
מאידך גיסא, קיימות גם עלויות לייצור הפנימי.
עלויות אלו כוללות למשל עליה בעלויות הפיקוח על חברה שעוסקת בתחומים שונים ומגוונים, עליה בעלויות הניהול וקשיים בהקצאת המשאבים בחברה וכו'.
קוז טען כי ככל שהחברה גדלה, הרווח מהוספת עוד רכיב לחברה הולך ופוחת עד שהוא נהיה שלילי, קרי, לא רווחי ולכן לא כדאי לחברה.
במילים אחרות, גודל החברה, הנמדד באמצעות הכמות של ההתקשרויות הפנימיות של החברה לעומת החיצוניות (החוזיות) שלה, משקף את הניסיון למצוא את נקודת האיזון האופטימלית בין עלויות ההתקשרויות החוזיות ועלויות ניהול חברה גדולה.
לדוגמה (הלקוחה ממאמר זה), אם חקלאי בעל שדות וחוואי בעל עדר הם שכנים, ופרות החוואי הורסות בקביעות את חלקות בעל השדות, אזי, אם עלויות העסקה קטנות מספיק, אין זה משנה אם המשטר המשפטי יאסור או ירשה לפרות לשוטט על חלקות החקלאי, שכן הצדדים יגיעו לפתרון אופטימלי בכל מקרה.
מסקנה נוספת של המאמר הייתה כי ביחסים נזיקיים ההפרדה בין מזיק לניזוק הנה, מנקודת ראות כלכלית, מלאכותית, והצדדים סימטריים ביניהם.
כך למשל, אם שדה תעופה גורם רעש הנשמע בבניין מגורים - מהבחינה הכלכלית לא ניתן להבחין האם שדה התעופה הוא המזיק, בכך שהוא גורם רעש לתושבי הבניין, או שהוא הניזוק, בכך שתושבי הבניין, בעצם נוכחותם במקום, הם שיוצרים את הנזק (לעצמם).
קשה להפריז בחשיבות מאמרו זה של קוז.
תאוריות מודרניות בהרבה (כמו תורת הערך) תוקפות את משפט קוז.
כיום, עצם נכונותו של משפט קוז, או לפחות הפירושים שניתנו לו ויישומיו במצבים קיצוניים, שנויים במחלוקת.
בנוסף, עלויות העסקה של גישתו של קוז משפיעות מאוד כיום על התאוריה הארגונית המודרנית, אליה הוכנסו על ידי אוליבר ויליאמסון.
סר רונלד הנרי אמהרסט סטורס (Ronald Henry Amherst Storrs; 19 בנובמבר 1881 – 1 בנובמבר 1955) היה פקיד קולוניאלי בריטי בכיר.
המושל הצבאי הבריטי של ירושלים מ-28 בדצמבר 1917 ולאחר מכן מושל מחוז ירושלים ועד אוגוסט 1925. לאחר מכן כיהן כמושל קפריסין הבריטית ורודזיה הצפונית.
רונלד סטורס נולד בבריטניה בשנת 1881 כבנם הבכור של הכומר ג'ון סטורס האנגליקני ורעייתו לוסי.
כעבור שנתיים עברה המשפחה ללונדון, שבה נולדו חמשת אחיו ואחיותיו.
כאביו, למד גם הוא בקולג' פמברוק שבקיימברידג' והשתלם בלימודים קלאסיים, אותם סיים בהצטיינות.
הוא אסף מהדורות ראשונות של ספרי מופת והפך לחובב של האמנות הפלמית.
במקביל הצטרף כשחקן לקבוצת תיאטרון, שהעלתה מחזות מן הקלסיקה היוונית.
בשנת 1904 הצטרף לשירות הקולוניאלי הבריטי במנהל האזרחי המצרי.
בתפקידו השתלם בשפה, בתרבות ובהיסטוריה של מצרים.
בשנת 1909 נתמנה כמזכיר בנציגות הבריטית במצרים, תפקיד בו שירת תחת הלורד קיצ'נר והנרי מקמהון, המושל הבריטי של מצרים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 היה סטורס מעורב במגעים עם חוסיין בן עלי ופעל בשיתוף פעולה עם לורנס איש ערב.
בספרו "שבעת עמודי החכמה" מתאר לורנס את סטורס כשולט בערבית, גרמנית וצרפתית ובקי ביצירותיהם המוזיקליות של המלחינים ריכרד וגנר וקלוד דביסי.
סטורס גילה עניין רב באומנויות והפך לאספן ולמשמר של יצירות אמנות.
היה ממייסדי המוזיאון הקופטי בקהיר.
בהמשך מלחמת העולם הראשונה שירת סטורס כיועץ פוליטי לכוח המשלוח הבריטי-צרפתי במזרח התיכון ובתפקיד זה הגיע לבגדאד.
בסוף שנת 1917 שירת במזכירות קבינט המלחמה הבריטי.
ב-28 בדצמבר 1917 נתמנה סטורס למושל ירושלים, תחילה מושל צבאי, תחת מנהלת שטחי האויב הכבושים שמקום מושבה היה בקהיר ואלנבי מפקדה והחל משנת 1920 כמושל האזרחי של מחוז ירושלים, תחת הנציב העליון הרברט סמואל שעמד בראש ממשלת המנדט הבריטי על ארץ ישראל והיה כפוף למשרד המושבות הבריטי.
סטורס שימש בתפקידו בימי מאורעות תר"פ, מאורעות תרפ"א ומאורעות ב' בנובמבר 1921. היהודים האשימו אותו ביחס עוין אליהם ותארו אותו כ"איש הרע" שמאחורי הנציב העליון.
לטענת היהודים היה על סטורס לאבטח את חגיגות "נבי מוסא", מהן התפתחו המאורעות, במשמר צבאי כבד אך הוא לא עשה כן.
הם סברו כי סטורס אחראי למעצרם של אנשי ההגנה היהודית במאורעות תר"פ בעיר העתיקה ולכליאתם בכלא עכו.
ועד הצירים שחקר את המהומות הגיע למסקנה כי רונלד סטורס ליבה בכוונה את המתיחות בין היהודים לערבים כחלק משיטת "הפרד ומשול".
ועדת חקירה בריטית קבעה כי סטורס נכשל בביטחון יתר בהאמינו כי די בכוח המשטרה לשמור על חגיגות "נבי מוסא" מבלי להזעיק את הצבא.
לאחר מאורעות 1920 פיטר סטורס את ראש עיריית ירושלים מוסא כאט'ם אל-חוסייני משום שראה בו את אחד המסיתים שהביאו למהומות ומינה במקומו, כראש העירייה, את ראע'ב נשאשיבי המתון, בן משפחת הנשאשיבים היריבה למשפחת חוסייני ולמופתי חאג' אמין אל-חוסייני.
המופתי עצמו נדון לעשר שנות מאסר על חלקו במהומות.
כשוך מאורעות 1920 ו-1921 ובתקופת הרגיעה שלאחריהן הצליח סטורס לשוב ולזכות באהדתם של שני הצדדים.
היהודים האשימו את סטורס בכך שהיה מן המתנגדים ליישוב היהודי ומינויו בא כדי לרצות את הערבים, כאות לנייטרליות של שלטונות המנדט.
סטורס ועימו ארנסט ריצ'מונד, היוו משקל נגד לצמד נורמן בנטויץ', היועץ המשפטי היהודי של ממשלת המנדט ווינדהאם דידס, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, שגילו עמדה אוהדת לציונות וליישוב.
בתקופת שירותו בירושלים, סטורס ראה בשיבת היהודים לארצם משום עשיית מעשה צדק היסטורי ואף תיאר את הציונות כאידיאל אלוהי; דורות רבים תרמו היהודים מכישרונם לעולם ובכל ארץ נגרמו להם עוולות והוא, סטורס, רואה עצמו כשליח להגשמת החוב המוסרי והמדיני ליהודים.
סטורס התעניין בתרבויות העמים שבקרבם שירת את הממלכה.
הוא למד ערבית ועברית וקיים שיחות עם אחד העם וחיים נחמן ביאליק.
סטורס היה ידיד משפחת ז'בוטינסקי.
בזיכרונותיו העתיק את "הכניסיני תחת כנפך" של ביאליק, שז'בוטינסקי תרגם בשבילו לאנגלית.
עוד כתב בזיכרונותיו: "קשה להעלות על הדעת קצין אמיץ יותר וחבר מקסים יותר ותרבותי יותר מוולדימיר ז'בוטינסקי".
עם זאת, סטורס היה האחראי למעצרו של ז'בוטינסקי כאחד מראשי ההגנה היהודית בפרעות תר"פ בירושלים.
סטורס ייזכר בתולדות ירושלים המודרנית כמי שקבע כי בתי ירושלים ייבנו בחיפוי אבן ירושלמית, דבר המתקיים עד היום.
בשנת 1918 הוקמה האגודה למען ירושלים (Pro Jerusalem Society).
רונלד סטורס, כמושל ירושלים וכאיש תרבות ואמנות, היה באופן טבעי לנשיא האגודה.
בסמל האגודה היה שילוב של מגן דוד, סהר וצלב.
בספר זיכרונותיו ביטא את תחושותיו בהיותו מושל כלפי שני העמים, היהודים והערבים:
"אינני תומך תמיכה מלאה לא באלה ולא באלה, אני תומך בשניהם.
שעתיים של קובלנות ערביות מבריחות אותי אל בית הכנסת הקרוב, ומנה מרוכזת של תעמולה ציונית גורמת לי לרצות להתאסלם".
רונלד סטורס היה פעיל בחברה המזרחנית הארץ-ישראלית, שנוסדה בירושלים ב-1920, ובשנותיה הראשונות שימש כחבר הנהלתהּ.
בשנת 1923 הקים רונלד סטורס אגודה לחובבי מוזיקה קאמרית ובית ספר למוזיקה בירושלים.
בשנת 1924 הוענק לרונלד סטורס תואר אבירות.
באוגוסט 1925 נתמנה סטורס למושל מחוז הדרום בפלשתינה-א"י.
עקב ניסיונו כמושל על אוכלוסיות עוינות זו לזו בארץ ישראל, נקרא סטורס באוגוסט 1926 להיות המושל הכללי של קפריסין הבריטית בה היה עימות בין האוכלוסייה היוונית לאוכלוסייה הטורקית.
בשנת 1931 נתעוררו מהומות על ידי תנועת "אנוסיס", התנועה הקפריסינית-יוונית לאיחוד עם יוון ומעונו של המושל סטורס, ובו ספרייתו ואוסף האמנות שלו נשרפו.
בשנת 1932 עבר רונלד סטורס לצפון רודזיה (זמביה של היום), לשמש כמושלה הכללי.
בתפקיד זה שימש עד לשנת 1934 במהלכה התפטר עקב מצב בריאותו ושב לבריטניה.
בשנים 1937 עד 1945 כיהן סטורס במועצת העיר לונדון ובמקביל היה פעיל במועצת הכנסייה האנגליקנית והיה למרצה מבוקש בהרצאות שנשא על ידידותו עם לורנס איש ערב.
בפברואר 1946 העיד בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל שהוקמה לבדוק את בעיית העקורים.
מקורות מן התקופה מסרו כי עדותו הייתה רצופת סתירות, וכי טען כי הבית הלאומי שהובטח בהצהרת בלפור כבר הוקם בארץ ישראל.
רחוב כורש שבירושלים נקרא בזמן המנדט "רחוב סטורס", על שמו.
במשך השנים שלאחר תום כהונתו בירושלים התבטא פעמים אחדות כנגד הציונות.
לאחר הכרזת מדינת ישראל כתב שהיא "חלום שהפך לסיוט".
מוטי גולני כותב שסטורס היה בשל ידיעותיו ותפקידיו: "מאויביה היותר מרים והמתוחכמים של הציונות".
בשנת 1937 פרסם רונלד סטורס את ספר זיכרונותיו, "Orientations".
הספר הופיע בארץ ישראל בתרגום לעברית:
רונלד סטורס, זכרונות, הוצאת מצפה, תל אביב תרצ"ח, מאנגלית: יצחק א.
רונלד "פליפ" מָארִי הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הרכז והקלע בקבוצת אזובמאש מאריופול מהסופרליגה האוקראינית בכדורסל.
מארי נבחר בדראפט 2002 על ידי המילווקי באקס במקום ה-42 לאחר שיצא מאוניברסיטת שאו.
בבאקס שיחק מארי ב-12 משחקים בהם קלע 1.9 נקודות בממוצע, לאחר משחקים אלה, עבר לקבוצת סיאטל סופרסוניקס שם רשם ממוצע של 2 נקודות ב-2 משחקים.
מארי המשיך עוד 3 שנים בסיאטל סופרסוניקס בהן רשם ממוצע של 9.7 נקודות ב-179 משחקים.
בפברואר 2006 עבר מארי בטרייד לקליבלנד קאבלירס שם רשם ממוצע של 13.5 נקודות ב-28 משחקים בהם נועד להחליף את לארי יוז כאשר היה פצוע.
לפני פתיחת עונת , חתם מארי בפיסטונס על חוזה של שנתיים בתמורה ל-3.6 מיליון דולר, מחיר שהרבה אנשים בליגה החשיבו כנמוך לשחקן ברמתו של מארי.
ביום 22 בפברואר 2008, חתם מאריי בדטרויט פיסטונס.
ב-1 במרץ, הוא הוחתם על ידי אינדיאנה פייסרס.
הייתה ציפייה שלוס אנג'לס קליפרס יחתימו את מארי, אך הוא נבחר ללכת עם פייסרס במקום.
ביום 13 באוגוסט 2008, מאריי חתם באטלנטה הוקס.
רונלד אדמונד דופרי הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד.
דופרי שיחק בעונת בקבוצת הפועל ירושלים.
גובהו של דופרי הוא 2.01 מטרים.
לאחר שסיים את קריירת המשחק שלו באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה (LSU), הוחתם כשחקן חופשי בשיקגו בולס לאחר שלא נבחר בדראפט 2003.
לאחר שנתו הראשונה בליגה, כשממוצעיו עומדים על 6.2 נקודות ו-3.6 ריבאונדים ב-19 דקות, חתם בדטרויט פיסטונס בתחילת עונת 2004-05 אך בקושי שותף במשחקי הקבוצה כששיחק 10 דקות בלבד בממוצע.
דופרי הועבר בטרייד למינסוטה טימברוולבס בתמורה לבחירה שנייה בדראפט, שבסוף התבררה כבחירה ה-60, בה נבחר אלכס אקר על ידי דטרויט.
בעונתו היחידה במינסוטה רשם 3.2 נקודות ו-2 ריבאונדים ב-7.4 דקות.
ב-17 ביולי 2006, הוחתם דופרי שוב בדטרויט פיסטונס, בסיום העונה שוחרר ועד קיץ 2013 שיחק בליגת הפיתוח של ה-NBA.
ב-8 באוגוסט 2013 חתם בהפועל ירושלים לעונה, ובסיומה פרש מכדורסל.
אחר פרישתו מכדורסל ב-13 באפריל 2015 חזר לשחק במכבי עירוני רעננה כאשר לצידו משחקים שחקני קבוצת הבוגרים של רעננה.
סר רונלד איילמר פישר היה סטטיסטיקאי, ביולוג אבולוציוני וגנטיקאי אנגלי, חבר בחברה המלכותית.
ריצ'רד דוקינס תיאר אותו כ"גדול מבין ממשיכיו של דרווין", ואנדרה האלד, היסטוריון של הסטטיסטיקה, אמר "היסודות של מדע הסטטיסטיקה המודרני שייכים כמעט באופן בלעדי לגאוניותו של פישר".
פישר נולד בעיירה פינצ'לי שבצפון לונדון, בן לג'ורג' וקטי פישר.
אביו היה איש עסקים מצליח שסחר באומנות יפה.
לפישר הייתה ילדות מאושרת, ושלוש אחיותיו הגדולות, אחיו הגדול ואימו הרעיפו עליו את אהבתם.
כשהיה בן 14 נפטרה אימו ו-18 חודשים אחר כך אביו פשט את הרגל בעקבות סדרה של עסקאות מפוקפקות.
למרות ראייתו הגרועה, פישר היה תלמיד מחונן וזכה במדליית נילד (תחרות בכתיבת מאמר מתמטי) בגיל 16, בבית הספר הארו.
בעקבות ראייתו הלקויה פישר הודרך במתמטיקה ללא שימוש בנייר ועט, דבר שגרם לו לפיתוח דמיון מתמטי ותפיסה ויזואלית-גאומטרית של פתרון בעיות במתמטיקה, בניגוד לפתרונן על ידי שיטות אלגבריות.
יכולתו לפתור בעיות מתמטיות ללא כתיבת שלבי-הביניים הפכה לאגדה.
הוא גילה עניין רב בביולוגיה, ובמיוחד באבולוציה.
בשנת 1909, קיבל מלגה מאוניברסיטת קיימברידג' ונרשם כסטודנט לקולג' Gonville and Caius.
פישר יצר קשרים חברתיים רבים בשנות-לימודיו שם והוקסם מהאווירה האינטלקטואלית הרצינית שאפפה את המקום.
הוא למד על הגנטיקה המנדליאנית, שהתגלתה מחדש והייתה נושא מלהיב באוניברסיטה; הביומטריה (והגוף הגדל של שיטות סטטיסטיות הקשורות אליה) משכה את תשומת-ליבו, והוא ראה אותה כדרך פוטנציאלית לגישור האופי המקוטע של תורת-התורשה המנדליאנית בעזרת וריאציות מתמשכות ואבולוציה הדרגתית.
אך עניינו העיקרי הייתה אאוגניקה, אותה ראה כצורך סוציאלי דוחק, וכנושא מדעי החובק גנטיקה וסטטיסטיקה.
לכן, ב-1911 תרם רבות להקמת "החברה לאאוגניקה של אוניברסיטת קיימברידג'" ביחד עם אנשים שהתפרסמו לימים כגון ג'ון מיינרד קיינס, הוראס דרווין (בנו של צ'ארלס דרווין) ו-ר.ס.
הקבוצה הייתה פעילה למדי וקיימה פגישות חודשיות, לרוב סביב הרצאות מראשי חברות מובילות במחקר האאוגני, כמו "החברה הלונדונית למחקר אאוגני", שנוסדה ב-1909 על ידי פרנסיס גולטון, בן-דודו למחצה של דרווין.
כשפישר סיים את לימודיו במתמטיקה ובאוניברסיטה ב-1913, הקבוצה מנתה כ-150 חברים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פישר היה להוט להתגייס לצבא, עם הציפייה לכניסתה של בריטניה למלחמה, אך הוא נכשל בעקביות בבדיקות הרפואיות עקב ראייתו הקלוקלת.
במשך שש שנים עבד כסטטיסטיקאי עבור עיריית לונדון.
מעבר לעבודה זו, פישר מצא דרך לתרום למאמץ המלחמתי.
הוא החל ללמד פיזיקה ומתמטיקה בסבב של בתי-ספר ציבוריים, בכללם כאלה עם זיקה צבאית חזקה, ועל סיפוני אוניות הצי הבריטי.
בתקופה זו נותק הקשר בין פישר ובין חבריו הקודמים מקיימברידג'.
כולם למעט רב-סרן (מיג'ור) ליאונרד דרווין (עוד אחד מבניו של דרווין) וגוּדרוּנה, חברה תוססת ובלתי-רגילה.
שני אלה היו היחידים שעזרו לו לעבור את התקופה הקשה ההיא.
גוּדרוּנה שידכה בינו לבין אחותה, איילין גינס; השניים נישאו ב-1917, כשהייתה בת 17. בסיוען של שתי האחיות הקים רונלד חוות-חי פעילה על אדמת בראדפילד (ברקשייר, אנגליה), שם גידלו גינה גדולה וחיות, ולמדו להסתפק במועט.
השלושה עברו את המלחמה מבלי להשתמש בתלושי-אוכל אף לא פעם אחת.
במהלך תקופה זו, פישר החל לכתוב ביקורת-ספרים לביטאון אאוגני (ה-Eugenic Review), ובהדרגה החל להרחיב ידיעותיו בתחומי הגנטיקה והסטטיסטיקה.
הוא התנדב לעזור לביטאון, והיה אחראי על כל הביקורות בתחומים אלה, ונשכר לעבודה במשרה חלקית אצל רב-סרן דרווין.
המאמר הראה באופן משכנע שהתורשה של תכונות מדידות בערכים ממשיים, הערכים של משתנים רציפים, עקבית עם עקרונות המנדליזם.
בתום המלחמה החל לחפש עבודה חדשה, וקרל פירסון הציע לו משרה במעבדת גולטון המפורסמת.
פישר סירב להצעה מכיוון שראה את היריבות המתפתחת עם פירסון כמכשול מקצועי.
במקומה לקח על עצמו, ב-1919, משרה זמנית כסטטיסטיקאי בעמדה חקלאית קטנה בכפר.
בשנת 1943 התמנה לפרופסור לביולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'.
פישר תרם עשרות תרומות משמעותיות למדע, בתחומי הסטטיסטיקה, הביולוגיה, הגנטיקה והמתמטיקה.
הוא כתב קרוב ל-300 מאמרים אקדמיים, כולם בכתבי עת מובילים, ושבעה ספרים רבי השפעה.
בין תרומותיו בתחום הסטטיסטיקה ניתן למנות את:
הנחת היסודות לתחום תכנון הניסויים
הכללת מודל הריבועים הפחותים למודל הליניארי הכללי
פיתוח מושגי היסוד של בדיקת ההשערות והצגת מושג ערך ה-p
הצגת מושג הנראות ואמידת הנראות המקסימלית
מושג האינפורמציה של פישר ואלגוריתם הניקוד לפתרון משוואות הנראות
הגדרת ההתפלגות ההיפרגאומטרית הלא מרכזית
פיתוח תורת הערכים החריגים יחד עם לאונרד טיפט ואמיל יוליוס גומבל
רונלד פישר תיאר את ההתפלגות הלוגריתמית במאמר מ-1943 כמודל של התפלגות מינים בטבע.
למרות היותו מבקר חריף של גישת הסטטיסטיקה הבייסיאנית, הוא טבע גם את המונח "בייסיאני" במאמר בו הדגיש כי המודל שהציג "אינו בייסיאני".
רונאלד סיים היה היסטוריון ניו זילנדי וחוקר חשוב של התקופה הקלאסית.
סיים נולד לדייוויד ופלורנס סיים, באלת'ם (Eltham), ניו זילנד.
בילדותו לקה בחצבת קשה שפגמה קשות בראייתו.
בנעוריו למד סיים בתיכון פּלִימות' החדש לנערים, ובגיל חמש עשרה התמנה לראש כיתתו, תפקיד בו החזיק במרוצת השנתיים בהן למד בבית הספר.
סיים המשיך את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת אוקלנד ואוניברסיטת ויקטוריה בעיר ולינגטון לתואר על התקופה הקלאסית.
במהלך לימודיו למד גם את השפה והספרות הצרפתית.
בין השנים 1925 ו-1927 למד בבית הספר Literae Humaniores (לימודים קלאסיים) בקולג' אוריאל שבאוניברסיטת אוקספורד.
סיים גמר בהצטיינות את תוארו בהיסטוריה עתיקה ובפילוסופיה.
בשנת 1929 התקבל סיים כחבר סגל במכללת טריניטי, אף היא באוקספורד, שם יצא שמו למרחוק הודות למחקריו אודות הצבא הרומי ואזורי הספר של האימפריה הרומית.
במלחמת העולם השנייה שירת כנספח עיתונות בשגרירות הבריטית בבלגרד (שם הוא רכש ידע בשפה הסרבו-קרואטית) ובאנקרה, ומאוחר יותר כיהן כראש החוג לבלשנות קלאסית באוניברסיטת איסטנבול.
סירובו לדון בטבע עבודתו במשך התקופה הוביל כמה אנשים לסבור כי הוא עבד עבור שירותי המודיעין הבריטיים בטורקיה, אולם לא נמצאה הוכחה לכך.
ב-1944 נבחר כעמית האקדמיה הבריטית וב-1949 הוא מונה כפרופסור קאמדן להיסטוריה עתיקה במכללת Brasenose שבאוקספורד, משרה בה החזיק עד לפרישתו.
סיים גם מונה לחבר במכללת וולפסון באוקספורד משנות ה-70 ועד לשנות ה-80 המאוחרות, אז ניתנה הרצאה לזכרו.
ב-1959 הוענק לו התואר סר, וכן קיבל את אות מסדר ההצטיינות (Order of Merit) ב-1976. הוא המשיך במלאכת הכתיבה והעריכה הפוריה עד ליום מותו בגיל שמונים ושש.
החיבור אשר בגינו זכור סיים במיוחד הוא ספרו The Roman Revolution (המהפכה הרומית).
זהו ניתוח של רומא בשלהי הרפובליקה, שהפך למקור סמכות של המחקר ההיסטורי.
בניגוד לחלוקה המקובלת שרואה בשנת 27 לפנה"ס את שנת המעבר מן הרפובליקה לקיסרות התחיל סיים את ספרו בשנת 60 לפנה"ס - השנה שבה נכרתה ברית הטריומווירט וסיים אותו בשנת 14 - שנת מותו של אוגוסטוס מתוך ראיה של התקופה הזאת את שלב המעבר משלטון הרפובליקה למונרכיה.
רוח היצירה נחה עליו בהשראת המשטרים הפשיסטיים בגרמניה ובאיטליה.
הוא הלך בעקבות ההיסטוריון טקיטוס, הן בסגנונו הספרותי והן בתובנה הפסימית שלו.
המסקנה העיקרית הייתה שמבנה הרפובליקה והסנאט שלה לא היו כשירים לצורכי השלטון הרומי וכי אוגוסטוס כמעט שלא עשה דבר על מנת להשיב את סדר החיים הציבוריים על כנו.
"החוקה הרומית" הוא כתב "היא כסות להעמדת פנים".
השבת הסדר לכאורה על ידי אוקטביאנוס הייתה העמדת פנים אשר עליה הוא הקים מונארכיה שהייתה מבוססת על קשרים אישיים של המשפחות הפוליטיות הרומיות.
הביוגרפיה בת שני הכרכים של טקיטוס (1958), החביב עליו מבין ההיסטוריונים הרומיים, היא דפניטיבית.
הספר כולל ארבעים וחמישה פרקים ותשעים וחמישה נספחים.
זהו המחקר המקיף והשלם ביותר שנכתב אי פעם אודות טקיטוס.
הביוגרפיה נתמכת על ידי טיפול ממצה ברקע ההיסטורי והפוליטי של האימפריה במאה הראשונה ושל חייו של טקיטוס באותה תקופה.
הביוגרפיה של סאלוסטיוס (1964) נחשבת אף היא כאוטוריטטיבית.
סיים כתב ספרים ומאמרים רבים אודות ההיסטוריה האוגוסטיאנית שביססו באופן מוצק את אושיות עבודתו.
ספרו "ההיסטוריה של אובידיוס, הציג את אובידיוס בקשר החברתי.
במחקרו על ההיסטוריה אוגוסטה הגיע סיים לאותן המסקנות של חוקרים קודמים לו שמדובר בזיוף שנכתב במאה הרביעית אולם בניגוד לחוקרים אחרים סיים לא מצא טעם לחפש את מניעיו של הזייפן ובמקום זאת גורס שמדובר היה בסופר שחיבר יצירה היתולית שמטרתה היה לשעשע ולא לנסות להציג את עצמה כמקור היסטורי מוסמך.
סר רונלד כהן הוא איש עסקים, איל הון בריטי ודמות פוליטית.
ידוע כאבי קרנות ההון סיכון בבריטניה, מייסד אייפקס פרטנרס ותורם למפלגת הלייבור הבריטית.
כהן הוא יהודי יליד מצרים.