tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-11 באוקטובר התקיים מצעד הגאווה לשנת 2012. במהלכו, פעילי זכויות אדם מאת "GayBelarus" שכרו חשמלית מיוחדת, אשר עוטרה בבלונים צבעוניים ודגלי גאווה כתמיכה בסובלנות כלפי קהילת הלהט"ב המקומית בעודה נסעה החל משעה 15.40 מנקודת הקצה האחו הירוק לקצה השני של הבירה - כיכר מיאסניקוב.
ב-14 באוגוסט 2013 פורסם באינטרנט סרטון המודיע על קיום מצעד הגאווה במינסק לשנת 2013.
21 באוקטובר, ארגון הלהט"ב, "GayBelarus" החל בקמפיין לאיסוף חתימות לתמיכה בקיום המצעד לשנת 2013. מארגני העצומה, קראו לרשויות להענקת היתר לקיומו עבור "תמיכה בסובלנות עבור חברי קהילת הלהט"ב בבלארוס" ולמתן "הזדמנות לחבריה לממש את זכותם החוקתית לחופש האספה בדרכי שלום ולחופש הביטוי ללא אפליה".
מצעד הדאנס/מיקס שואו איירפליי (לשעבר: מצעד הדאנס איירפליי) הוא מצעד רדיו של מוזיקת דאנס אלקטרונית, המתפרסם מדי שבוע על ידי מגזין בילבורד.
המצעד נוצר כתוצאה מההשפעה הקטנה אך רבת ההשפעה של מוזיקת הדאנס האלקטרונית ברדיו בארצות הברית ובתחנות המשמיעות אותו.
המצעד פורסם לראשונה בשם מצעד הרדיו דאנס איירפליי ב-25 באוקטובר 2003, ודירג בהתחלה את 25 השירים המושמעים ביותר על בסיס שמונה תחנות רדיו המנגנות בעיקר מוזיקת דאנס ובמעקב של Nielsen BDS.
כשפורסם בפעם הראשונה, "Just the Way You Are" של מילקי דורג במקום הראשון, אך זה נודע לאחר עשרה שבועות שלא פורסמו.
"Crazy in Love" של ביונסה בהשתתפות ג'יי זי שהה במשך שבעה שבועות במקום הראשון במצעד.
נכון ליולי 2024, השיר "Closer" של הצ'יינסמוקרס מחזיק בשיא הזמן הארוך ביותר במקום הראשון במצעד לאחר שעמד בראש המצעד במשך 20 שבועות.
ב-19 בנובמבר 2011, בילבורד שינו את שם המצעד למצעד הדאנס/מיקס שואו איירפליי כדי לשקף שינוי במתודולוגיה שלו.
במקום רק לדרג את מספר ההשמעות שהתקבלו על סמך שישה כתבים בפורמט דאנס (ארבע תחנות רדיו יבשתיות, בתוספת ערוץ BPM של SiriusXM וערוץ הדאנס/אלקטרוניקה של מיוזיק צ'ויס), הורחב פאנל התחנות המנוטרות לכלול בנוסף גם השמעות מיקס-שואו ב-40 המובילים במיינסטרים ורדיו קצבי בשעות שבהן תחנות אלו הציגו תכנות מיקס-שואו.
ב-26 בנובמבר 2014, המצעד שכלל 25 שירים התרחב ל-40 בסך הכול (נכנס לתוקף ב-6 בדצמבר 2014), מה שאפשר ליותר רצועות דאנס להופיע, ובמקביל הפך את המצעד לפחות מכוון לפופ.
בהשוואה למצעדי דאנס אחרים, ההגדרה של הרדיו המסחרי האמריקאי למוזיקת דאנס היא "שולית" יותר, מה שבא לידי ביטוי בתוכן המצעד.
לאחר השינויים שבוצעו ב-2011, המצעד התרחק במקצת מהמטרה הראשונית שלו לפרסם שירי דאנס קונבנציונליים, במקום לכלול שירי פופ ושירים אורבניים במיקסים נוספים במקום צורות מסורתיות של מוזיקת דאנס ו/או מוזיקה של אמני דאנס.
במרוצת השנים, זכו האמנים ריהאנה, קלווין האריס, דייוויד גטה, הצ'יינסמוקרס, מדונה, ג'סטין ביבר, קייטי פרי, אלי גולדינג, זד וביונסה להצלחה הרבה ביותר במצעד, מבחינת שירים במקום הראשון.
מצעד האלבומים המקיפים או בשם המלא, מצעד האלבומים המקיפים של בילבורד הוקם בשנת 2003, והיה מצעד אלבומים שבועי שהונפק על ידי מגזין בילבורד וכלל את האלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית בלבד, ללא קשר לגיל המוצר או שיטת המכירה שלו.
מצעד האלבומים המקיפים כלל כל אלבום, ישן או חדש, שנמכר בכל מקום בארצות הברית, שאודותיו היו נתוני מכירות זמינים ומהימן.
באופן כללי, מצעד האלבומים המקיפים היה כמעט זהה למצעד הבילבורד 200, למעט כ-20 עד 30 אלבומי "קטלוג" שעדיין נמכרו "מספיק טוב" כדי להיות חלק מ-200 האלבומים הנמכרים ביותר בכל שבוע נתון.
אלבומים בני יותר מ-18 חודשים (מתאריך יציאתם) שירדו מתחת למיקום ה-100 במצעד הבילבורד 200 הוסרו מהמצעד הזה ודורגו במקום במצעד אלבומי קטלוג הפופ.
עד נובמבר 2007, אלבומים שנמכרו כ"בלעדיים" לחנויות קמעונאיות מסוימת (כגון וולמארט, סטארבקס ואייטונס) לא היו זכאים להיכנס למצעד הבילבורד 200 עקב מדיניות ארוכת שנים.
עם זאת, מדיניות זו שונתה בעקבות ההצלחה בשבוע הראשון ליציאת האלבום Long Road Out of Eden מאת האיגלס, שנמכר באופן בלעדי בוולמארט ובאתר של האיגלס; שינוי הכלל נכנס לתוקף ב-17 בנובמבר 2007.
מצעד האלבומים המקיפים של בילבורד לא פורסם במהדורה הפיזית של מגזין בילבורד.
במקום זאת, ניתן היה לצפות בו באמצעות מנוי בתשלום לשירות המקוון של בילבורד, Billboard.biz.
לאחר ההצלחה המתמשכת של אלבומי קטלוג כאלה, הופסק מצעד האלבומים המקיפים בנובמבר 2009 ובמקום זאת, החלו לשלב את הנתונים במצעד הבילבורד 200. כמו כן, הוקם מצעד האלבומים העכשוויים שהיווה תחליף לזה שנסגר.
מצעד הבהמות (או מצעד החמורים) הוא כינוי למספר מצעדים שארגנו פעילי ימין קיצוני ותושבים חרדים ברחובות ירושלים.
המצעדים כונו, על ידי המארגנים, בשם "מצעד העוז והענווה" והתקיימו כשהם מלווים בחמורים, עיזים וכלבים, כאות מחאה על מצעד הגאווה והסובלנות שנערך בעיר.
המצעדים הפכו לסמל לשנאת הקהילה הגאה על ידי פלגים קיצוניים בחברה הדתית ובציבור הימני.
מצעדי הגאווה, בהובלת קהילת הלהט"ב, החלו להתקיים בתל אביב-יפו ב-1998, וב-2002 החלה מסורת המצעדים גם בירושלים.
בהמשך התקיימו מצעדים בערים נוספות כמו חיפה, חדרה, פתח תקווה ועוד.
במקביל לקיום המצעדים החלה תנועת התנגדות מצד חוגים שמרניים מסורתיים.
עיקר ההתנגדות התרכזה בירושלים, ולעיתים תורגמה ההתנגדות המילולית גם לאלימות פיזית.
כך למשל במצעד הגאווה בירושלים ב-2005 דקר ישי שליסל מספר צועדים.
לאחר ריצוי עונש של עשר שנות מאסר, השתחרר שליסל, וב-2015 רצח את שירה בנקי במהלך המצעד.
הקישור בין משכב זכר למשכב בהמה נעשה עוד בימי הרמב"ם כשכתב: "איסור זָכָר ובהמה ברור מאוד.
אם שׂנוא לבוא בדרך הטבע אלא לצורך, על אחת כמה וכמה שלא בדרך הטבע ולבקש רק הנאה" (מורה נבוכים, חלק שלישי, פרק מ"ט).
בעת החדשה ביטאו מספר רבנים ופוליטיקאים מהמגזר החרדי התנגדות למצעד וטוו את הקשר בין הומואים לבהמות:
הרב מאיר מאזוז: "צריך להתרחק ממצעד הגאווה, מתפארים עושים מצעד הגאווה בירושלים, כשיש מצעד כזה צריך לסגור את החלונות, ולומר לילדים יש כאן מצעד של בהמות, יש פה בהמות הולכות על שתיים, זו חוצפה."
ניסים זאב: "יש בלשכה שלו הומואיסט שכולם נגעלים ממנו.
הומו, על פי ההלכה, הוא יותר גרוע מבהמה." (על יועץ שר הפנים אברהם פורז 23 ביולי 2003)
אלי ישי: גם אם מישהו חי איך שהוא חי, אין שום עניין לבוא לצעוד, להבליט ולהראות זאת קבל עם ועדה.
יש לי חתימות של למעלה מ־70 ח"כים, מכל הקשת הפוליטית, המתנגדים ל'מצעד הזוהמה' בירושלים.
ובוא נאמר את האמת: אסור שזה יהיה בשום מקום בארץ."
הרב עובדיה יוסף: "בעוונות הרבים לא מתביישים, בלי שום בושה, הולכים לעשות 'מצעד הגאווה'; קוראים לזה [...] מצעד התועבה!
[...] מביאים האנשים רשעים האלה, ששוכבים משכבי זכר, להביא אותם מכל העולם לעבור בירושלים לטמאת אותה" וגם "זה מצעד התועבה.
כולנו כאיש אחד נמחה על הדבר הזה.
אנחנו מוחים בכל כוחנו [...] ביום שיוכרז נעשה הפגנה [...] נמחה על כבוד התורה, נמחה על כבוד הקדושה שלנו - קדושת עם ישראל.
בעזרת השם (דרשה, מוצ"ש 8 ביולי 2006, בית הכנסת "היזדים", ירושלים).
מצעד הבהמות הראשון התקיים ב-9 בנובמבר 2006 (יום לפני מצעד הגאווה) ותוכנן לצעוד באותו מסלול של מצעד הגאווה.
במצעד, אותו יזם ארגון קוממיות שהוקם באותה שנה, נטלו חלק כ-200 חרדים ופעילי ימין קיצוניים בהובלת ברוך מרזל, איתמר בן גביר ובצלאל סמוטריץ'.
הצועדים צירפו למצעד חמורים, כלבים ועיזים, כהשוואה ללהט"בים, והצטיידו בשלטים שקראו "הזדעזעי ירושלים", "איפה הבושה?", "די לתועבה", "בשל שליחות דמים, גילוי עריות ועבודה זרה, חרבה ירושלים" ו"די לטומאה".
בג"ץ שהגיש ארגון תנו לחיות לחיות למניעת המצעד בטענה של התעללות בבעלי חיים נדחה.
המצעד נתקל בהתנגדות מארגונים שונים וביניהם רבנים רפורמים כמו גלעד קריב שהצהיר .
ב-2010 התקיים מצעד בהמות בירושלים, במקביל למצעד הגאווה, בהשתתפות חרדים בהובלת סגן ראש העיר יצחק פינדרוס ופעילי ימין קיצונים בהובלת איתמר בן גביר וברוך מרזל.
במצעד נעשה שימוש בדמויות קרטון של חמורים.
המצעד עבר בסמוך למצעד הגאווה ומספר עימותים נרשמו ובסופו נעצר ברוך מרזל ו-3 מפגינות ימין אחרות.
ב-2011 התקיים מצעד בהמות נוסף בירושלים בצמידות למצעד הגאווה.
במצעד צעדו מספר מצומצם של חרדים ופעילי ימין קיצוני בליווי חמורים כשהם נושאים שלטים כמו "חולים סוטים עופו מירושלים", "ואת זכר לא תשכב משכבי אישה תועבה היא", "חולים סוטים תחזרו לארון" ועוד.
ב-2012 קיימו מספר מאות חרדים ופעילי ימין קיצוניים, בהנהגת ברוך מרזל, מצעד בהמות בירושלים.
משה פייגלין תמך במצעד והצהיר: "יתכבדו נא הצועדים – ויחזרו איש איש לארונו.
שלא יתבכיינו, אף אחד לא מתערב להם שם בענייניהם.
יואילו נא לוותר על ניסיונות ההשתלטות שלהם, וישאירו את רשות הרבים לאנשים נורמליים".
ב-2015, במסגרת הפריימריז לקראת הבחירות לכנסת העשרים, נבחר בצלאל סמוטריץ' למקום השמיני במפלגת הבית היהודי וכשנשאל על השתתפותו במצעד ב-2006 הגיב: "ארגנתי את זה כשהייתי צעיר וטיפש.
יחד עם זאת, בריאיון שנתן ל"ידיעות אחרונות" ב-2021 פרש את דעותיו נגד הורות של זוגות שאינם אב ואם ושוב השווה מודלים אחרים לחיות.
מצעד הגאווה בסאו פאולו (בפורטוגזית: Parada do Orgulho LGBTQ de São Paulo) הוא מצעד גאווה שנתי המתקיים בסאו פאולו, ברזיל, מאז 1997 (למעט שנת 2020 בשל מגפת הקורונה בברזיל).
זהו מצעד הגאווה הגדול ביותר בדרום אמריקה, והוא נחשב, על ידי גינס שיאי גינס כמצעד הגאווה הגדול ביותר בעולם החל משנת 2006 עם נוכחות של 2.5 מיליון איש.
מצעד הגאווה שבר את שיא הגינס בשנית, ב-2009 עם ארבעה מיליון משתתפים.
ככל הידוע, מצעד הגאווה החזיק בשיא גינס ב-2006–2016. ב-2017, השתתפו במצעד הגאווה חמישה מיליון איש.
נכון ל-2019, במצעד הגאווה משתתפים 3–5 מיליון איש בכל שנה.
ב-2019, מצעד הגאווה היווה האירוע השני, אחרי הקרנבל הברזילאי, המרוויח ביותר בסאו פאולו.
מצעד הגאווה והאירועים הנלווים אליו מאורגן, מאז 1999, על ידי הארגון הלהט"בי APOGLBT .
ב-2010, עיריית סאו פאולו השקיעה מיליון ריאל ברזילאי במצעד הגאווה.
מצעד הגאווה, שאורכו כ-4.2 ק"מ, מתחיל במוזיאון האמנות של סאו פאולו, ועובר דרך שדרות פאוליסטה, ומסתיים בכיכר רוזוולט .
מצעדי הגאווה השחורים הם מצעדי גאווה, שעיקר משתתפיה הם שחורים להט"בים, שפועלים מאז שנות ה-90 של המאה ה-20. מצעדי גאווה אלו החלו לספק כאלטרנטיבה למצעדי הגאווה האחרים, שעיקר משתתפיה היו לבנים.
לטענת מארגני מצעדי הגאווה השחורים, מצעדי גאווה אלו קיימים בשל אפליה גזעית שקיימת בקרב הקהילה הגאה.
בעוד שמצעדי הגאווה המרכזיים, שנתפסו לרוב כלבנה ברובה, התמקדה בעיקר בנישואים חד-מיניים, מצעדי הגאווה השחורים מתמקדים בנושאים אחרים, כגון גזענות, הומופוביה והעידר הולם ברפואת להט"ב בקרב הקהילות השחורות.
כיום, יש כ-20 מצעדי גאווה שחורים בכל רחבי ארצות הברית, כאשר הגדולים שביניהם הם מצעד הגאווה השחורה בוושינגטון די.
ומצעד הגאווה השחורה באטלנטה .
בעוד שמצעדי הגאווה השחורה החלו כבר ב-1988, מצעד הגאווה השחורה בוושינגטון די.
סי., שהחלה ב-1991, נחשבת כאירוע המרכזי המוקדם ביותר.
כמו כן, מתקיים מדי שנה מאז 2005, מעצד הגאווה השחורה בממלכה המאוחדת .
מצעד הגאווה בניו יורק הוא מצעד גאווה שנתי המתקיים בגריניץ' וילג', מנהטן תחתית, ניו יורק, מאז 1970, שנה לאחר מהומות סטונוול.
מצעד גאווה זה הוא מצעד הגאווה הגדול ביותר באמריקה הצפונית, ואחד ממצעדי הגאווה הגדולים ביותר ברחבי העולם.
מצעד הגאווה מתקיים בדרך כלל ביום הראשון האחרון של חודש יוני.
המצעד הראשון, שהתקיים ב-1970, הופיע בעמוד הראשי של הניו יורק טיימס, שבו דווח כי באירוע השתתפו אלפי משתתפים, עם דיווחים שונים של בין 3 ל-20 אלף משתתפים.
נכון ל-2019, מארגני מצעד הגאווה מבקשים מהמשתתפים להירשם מראש למצעד הגאווה.
אף על פי שהערכת גודל קהל הוא מדע לא מדויק, מצעד הגאווה בניו יורק נחשב באופן עקבי למצעד הגאווה הגדול ביותר בארצות הברית, עם 2.1 מיליון אנשים ב-2015 ו-2.5 מיליון אנשים ב-2016. ב-2018, דווח כי כ-2 מיליון אנשים השתתפו במצעד.
ב-2019, כחלק מחגיגת היובל למצעד הגאווה, השתתפו לכל היותר 5 מיליון איש באירועי הגאווה, כאשר 4 מיליון מהם השתתפו במצעד הגאווה.
מצעד החיים הוא מצעד שנערך במסגרת מסע בני נוער לפולין, מישראל ומהתפוצות, המתקיים מדי שנה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, בעיר אושוויינצ'ים שבפולין.
משתתפי המצעד צועדים במסלול שמתחיל מאתר מחנה ההשמדה אושוויץ I שבעיר, וממשיך אל אתר מחנה בירקנאו (אושוויץ II), הסמוך אליו.
במצעד משתתפים כעשרת אלפים בני אדם מדי שנה.
משתתפי מצעד החיים הם בעיקר בני נוער יהודי ושאינו יהודי, אך גם מבוגרים וביניהם: מחנכים, מדריכים ואנשי דת וכן מכובדים כגון נשיאים, ראשי ממשלות, קציני צבא, שגרירי מדינות, פוליטיקאים ורבים אחרים.
מטרת מצעד החיים היא להנחיל בדור הצעיר את זיכרון השואה ולהנציח את קורבנותיה.
המצעד מתקיים מדי שנה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, לפני טקס האזכרה המרכזי הנערך באתר מחנה בירקנאו.
את "מצעד החיים" יזם וייסד אברהם הירשזון בינואר 1988, כמצעד נוער לציון 45 שנים למרד גטו ורשה.
הירשזון שימש באותה עת כמזכ"ל תנועת הנוער הלאומי ובאוגוסט 1986 ארגן לראשונה משלחת של בני נוער שערכה ביקור פולין, כאירוע חינוכי שקיבל תהודה.
"חידון הגבורה" שולב אחר כך באירועי "מצעד החיים" הראשון.
השם "מצעד החיים" נבחר כמשקל נגד לצעדת המוות, שהוא הכינוי לתהליך הפינוי של אסירים יהודים ממחנות ההשמדה במזרח אירופה על ידי הצבא הגרמני בסוף מלחמת העולם השנייה.
עם זאת המשלחת לא התקבלה באופן רשמי על ידי ממשלת פולין ולא תואמה מראש.
המצעד הראשון נערך ביום השואה, 14 באפריל 1988. בתום אירועי המצעד טסו לישראל 2,000 בני הנוער ו-1,000 המבוגרים שהשתתפו באירוע במטרה להשתתף בחגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל.
בשנת 1989 לא נערך "מצעד החיים".
עם זאת שודר בטלוויזיה, בערב יום השואה, סרט תיעודי על "מצעד החיים" הראשון.
בשנים הראשונות הוחלט שהוא יתקיים רק כל שנתיים, ורק בסוף שנות ה-90 הפך לאירוע שנתי.
ב"מצעד החיים" השני בשנת 1990 הוכפל מספר המשתתפים לכ-4,000 בני נוער.
באותה שנה גם הקים הירשזון עמותה לניהול ומימון המצעד.
בתום המצעד נטעו המשתתפים את "יער מצעד החיים" ביער נווה אילן.
לראשונה שודר המצעד בשידור ישיר בטלוויזיה החינוכית.
ב"מצעד החיים" השלישי בשנת 1992 ייצג את הממשלה השר דוד מגן, והוא נערך בצל חשש כי קבוצות ניאו־נאציות של פולנים וגרמנים התארגנו במטרה להפריע לו.
ביוני 1994, כחודש וחצי לאחר מצעד החיים שנערך באותה שנה, אברהם הירשזון וד"ר שמואל רוזנמן (אז חבר דירקטוריון עמותת מצעד החיים) נסעו לביקור בוורשה, על-מנת לאסוף כסף שנותר מהתרומות שהופקדו בחברת התיירות הפולנית מארגנת הסיורים למשתתפי מצעד החיים.
הירשזון החליט למשוך את הכסף במזומן, להכניס אותו למעטפות, שאותן הסתיר במזוודה.
הוא נתפס בנמל התעופה ורשה עם 190 אלף דולר במעטפות, למרות חוק האוסר הוצאת 5,000 דולר מפולין.
הכסף הוחרם בשדה התעופה על ידי השלטונות המקומיים, שהודיעו מאוחר יותר על פתיחת חקירת משטרה נגד הירשזון.
בית המשפט בפולין הרשיע אותו בסוף שנת 2000 והטיל עליו קנס.
בשנת 1998 צעד בראש המצעד ראש הממשלה, בנימין נתניהו, במסגרת ביקור רשמי בפולין.
בשנת 2000 צעדו בראש המצעד נשיא המדינה, עזר ויצמן ונשיא פולין, אלכסנדר קוושנייבסקי.
בשנת 2005, מצעד החיים עמד בסימן 60 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה, מספר שיא של כ-18 אלף משתתפים לקחו חלק במצעד, בהשתתפות ראש הממשלה, אריאל שרון, וראש ממשלת פולין מארק בלקה.
במרץ 2007 נחקר אברהם הירשזון בחשד שקיבל שלא כדין כספים מארגונים שונים בהם פעל, כולל "עמותת מצעד החיים".
אך אחר כך הובהר כי החשדות אינם כוללים גניבת כספים ממצעד החיים, אלא אי-סדרים.
במאי 2007 חשף תחקיר משותף לעיתון "גלובס" ולשבועון הניו יורקי "ג'ואיש ויק" כי מקורב של הירשזון בניו יורק קיבל מעמותת מצעד החיים באופן חשוד כ-700 אלף דולר תמורת עבודה מועטה.
מיד אחר כך הודיעה ועידת התביעות בארצות הברית כי בעקבות החשיפה היא מפסיקה את תמיכתה השנתית בעמותת "מצעד החיים".
הירשזון לא השתתף באותה שנה לראשונה במצעד, השר לענייני גמלאים, רפי איתן, שרת החינוך, יולי תמיר והרב ישראל מאיר לאו עמדו בראש המשלחת.
בשנת 2008 הוביל את המצעד לראשונה רמטכ"ל צה"ל, רב-אלוף גבי אשכנזי שלצידו 160 חיילים.
בשנה זו השתתפה במצעד גם שרת החינוך יולי תמיר ומאמן קבוצת הכדורגל צ'לסי, אברהם גרנט.
בשנת 2012 הצטרפו למצעד וותיקי צבאות ארצות הברית וברית המועצות שהשתתפו בשחרור מחנות ההשמדה.
בשנים 2020 ו-2021 נערך המצעד באמצעות ועידת וידאו עקב הגבלות מגפת הקורונה.
בשנת 2024 השתתפו במצעד שורדי שואה, שחלקם שרדו את טבח שבעה באוקטובר (2023) ביישובי עוטף עזה, וכן גם נציגים מהמשפחות השכולות וממשפחות החטופים.
בשנת 2025 עמד המצעד בסימן 80 שנה, בראש המצעד עמדו נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג ונשיא פולין אנדז'יי דודה ובהשתתפות שר החינך יואב קיש.
מעשית מצעד החיים הוא מסע חינוכי הנערך מדי שנה בפולין ובישראל, במסגרתו מסיירים משך כשבוע אלפי בני נוער ומבוגרים במחנות המוות הנאציים בפולין, בגטאות ובעיירות שרוקנו מקהילותיהן היהודיות.
לאחר מכן רוב המשתתפים טסים לישראל, שם הם מסיירים במשך כ-5 ימים נוספים בין אתרי הגבורה וסמלי בנייתה וחיזוקה של המדינה, אנדרטאות ואתרי זיכרון שונים.
גולת הכותרת של המסע בפולין היא הצעידה הנערכת ביום השואה והגבורה, כ"ז בניסן, לאורך מסילת הרכבת בין מחנות אושוויץ ובירקנאו, מרחק של כשלושה ק"מ, באותה הדרך בה אולצו לצעוד אל מותם בימי השואה רבבות רבות של יהודים, על ידי הנאצים ועוזריהם.
גולת הכותרת של הפרק הישראלי הוא אירוע ענק המתקיים במוצאי יום העצמאות באתר חיל השריון בלטרון, לאחר שהמשתתפים התכנסו במרכז העיר ירושלים וצעדו משם אל הכותל המערבי לשמיעת תפילה לשלום המדינה.
באירוע הנערך בסופו של היום נוטלים חלק המשתתפים במסע החינוכי, שומעים משיריה של ישראל ורוקדים בשמחה לצליליהם.
מצעד החיים זוכה מאז הקמתו להדים חינוכיים וציבוריים נרחבים בישראל וברחבי העולם והפך לחלק בלתי נפרד מאירועי יום השואה בישראל ובקהילות יהודיות שונות בעולם.
הטקס המרכזי של מצעד החיים בבירקנאו ביום השואה מועבר מדי שנה בשידור חי בטלוויזיה, בשידורי רדיו ישירים וכן בשידור חי אינטרנטי למאות אלפי צופים ברחבי העולם.
מצעד החיים השפיע על משרד החינוך לקדם תוכנית להוצאת סיורים של תלמידי בתי הספר בארץ לפולין.
המצעד גם פתח את הצוהר למסעות החיילים במדים של צה"ל.
עד שנת 2019 השתתפו במצעד החיים כ-300,000 משתתפים מכ-52 מדינות, בהן: ישראל, ארצות הברית, קנדה, מקסיקו, ארגנטינה, ברזיל, צרפת, בלגיה, קוסטה ריקה, צ'ילה, אורוגוואי, אוסטרליה, דרום אפריקה, שוודיה, דנמרק, יוון, גרמניה, אוסטריה, רוסיה, מרוקו ומדינות אחרות.
ארגונים שונים ואנשים פרטיים, יהודים ולא יהודים, נוטלים חלק בתמיכה בארגון ושותפות בפעילות שלו וביניהם הקרן הקיימת לישראל, קרן היסוד, ועידת התביעות, קרן Legacy Heritage, נדבנים, אומנים ואנשי רוח רבים.
משתתפים בולטים במצעד החיים במהלך השנים
נשיאת בית המשפט העליון, מרים נאור
נשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס
ראש עיריית ירושלים, משה ליאון
שר החינוך - יואב קיש
הוא התקומם כנגד הפרשנות שניתנה לשואה בישראל, אשר הניבה תחושות חרדה עמוקות, מנטליות של מצור ותסביך קורבן.
ב-2018 טענה העיתונאית אריאנה מלמד כי אין צורך להוביל נוער לזירה של רצח המונים כדי להמחיש את הזוועה, כי רק כך יבינו.
שהמצעד פיתח בישראל נראטיב המחייב את פולחן המוות ולא כולל חינוך להומניזם, למה שאנה פרנק קראה לו "אני מאמינה בטוב שבאדם", במטרה ללמוד את לקחי השואה האוניברסליים, כך שדיקטטורה טוטליטרית רצחנית שבבסיסה אידאולוגיה גזענית רצחנית, לא תפרח שוב בשום מקום בעולם.
באותה שנה יצרה לי אברמוביץ' בחדשות 12 כתבה על הנוהג לשלב "שופינג" כחלק מהמסע לפולין.
בעקבות חקיקת חוק בפולין המטיל מאסר למי שיאשים את הפולנים בשואה, קרא חבר הכנסת יעקב מרגי להפסיק את מצעד החיים ואת כל מסעות הנוער לפולין.
מצעד הסינגלים הבריטי או מצעד הפזמונים הבריטי הוא מצעד סינגלים אשר מופעל על ידי חברת המצעדים הרשמית.
המצעד המלא מכיל את 200 הסינגלים הגדולים בממלכה המאוחדת, אשר מבוססים על הורדות דיגיטליות ומכירות דיסקים.
ארבעים הגדולים, משודרים ברדיו מדי יום ראשון.
ארבעים הגדולים, משודרים ברדיו BBC באחרי הצהריים של יום ראשון, מהשעה 16:00 עד 19:00 (שעון UTC) וגם בערוץ MTV Hits.
רשימת 75 הגדולים מפורסמת בעיתון Music Week ביום שני שלמחרת.
את המצעד המלא, מפרסם המגזין האלקטרוני UKChatsPlus, ביום רביעי.
לעומת המצעדים בארצות הברית, אשר מבוססים בחלקם על השמעות ברדיו, מצעד הסינגלים הבריטי, מבוסס אך ורק על מכירת דיסקים ושירים.
תוצאות המצעד מפורסמות אחת לשבוע ביום ראשון, מכיוון שרוב הסינגלים מבריטניה, מופצים ביום שני.
לפני הורדת שירים, המצעד היה מבוסס על ידי מכירת פרטיטורה של שירים, כשהרעיון לבסס מצעד על מכירות, התחיל בארצות הברית, כשמגזין הבילבורד התחיל לבסס את המצעד על מכירות, ובבריטניה, הפעם הראשונה בה המצעד בוסס על מכירות תקליטים הייתה בשנת 1952 כשמגזין NME הצליח לאסוף נתוני מכירות מ-52 חנויות שונות.
כתב העיתון אסף את עשרת הגדולים מכמה חנויות, ויצר את מצעד 12 הגולים.
המצעד נהיה פופולרי, והורחב לעשרים הגדולים.
חברות נוספות החלו להפיק מצעדים משלהם, והמצעד של מלודי מייקר, היה הראשון לכלול את צפון אירלנד במצעד.
עד לשנת 1969 לא היה מצעד רשמי בבריטניה.
העיתון Record Retailer בשיתוף עם BBC, החלו לשתף פעולה עם BMRB לגבי מכירות שירים, והחלו בפרסום המצעד ב-15 בפברואר 1969.
ה- BMRB אסף את נתוני המצעד הראשון ממכירות מ-250 חנויות תקליטים.
עלות כל דגימה נאמדה בכ-52,000 לירות שטרלינג, וכל פעם נבחרו חנויות שנות באופן אקראי מתוך מאגר של כששת אלפים חנויות.
נתוני המכירות הוכנסו לכרטיסים מנוקבים, ולכן היה ניתן לעבד אותם בעזרת מחשב, ובמאי 1978, מצעד הסינגלים הורחב מחמישים הגדולים ל-75 הגדולים.
ב-4 בינואר 1983, ייצור המצעד הועבר ליידי גאלופ, אשר הוסיף למצעד את Next 25 (25 הבאים), והפך אותו למצעד 75 הגדולים.
ביולי 1987, גאלופ חתם על חוזה חדש עם BPI, והגדיל את נתוני המצעד לכ-500 חנויות.
נוסף על כך, הוא הוסיף ברקודים לקריאת המידע והכנסתו למחשב.
המצעד בוסס אך ורק על מכירות פיזיות של סינגלים, ועודכן באופן מלא ביום שלישי, עד אוקטובר 1987.
בשנות ה-80, המצעד בוסס גם הוא על מכירת סינגלים על קסטות.
בינואר 1990, BPI סיים את החוזה עם BBC ו- Music Week, וטען שאי אפשר להרשות עלות של כ-600,000 לירות שטרלינג בשנה, ולכן, מה- 1 בינואר 1990, איסוף נתוני המצעד, נוהל על ידי UBM, המפרסם של Music Week, בשיתוף עם ה־BBC, ועם BARD.
בנובמבר 1990, חדל המגזין Music Week מלפרסם את החלק "25 הבאים" (Next 25) של מצעד הסינגלים הבריטי, כלומר את מקומות 76–100. לאחר מכן, חברת וירג'ין התקינה תוכנות JDA, והחלה לראשונה לספק נתוני מכירות לגאלופ.
באפריל 1991 נפסקה הוצאתו לאור של השבועון Record Mirror.
במאי 1991, החל להתפרסם בעיתון החדש Charts+Plus המצעד, שכלל את מצעד הסינגלים עד מקום 200. בספטמבר 1992, עיתון שני בשם Hit Music החל להתפרסם וכלל את מצעד הסינגלים עד מקום 75, ואת "25 הבאים".
בפברואר 1993, חוזה המחקר של המצעד, הוצע למכרז לארבע שנים.
במאי 1993, פורסם כי מילוורד בראון קיבל את תפקיד איסוף נתוני המצעד, בחוזה של מיליון לירות שטרלינג בשנה.
ב-1 בפברואר 1994, החל מילוורד בראון באיסוף הנתונים למצעד, והגדיל את כמות החנויות מהם אוספים מידע.
בסוף פברואר, לכל חנות היה ברקוד, שסרק את נתוני המכירות, שלח אותן למחשב ראשי, שקיבל נתונים מ-2500 חנויות.
גאלופ, ניסה לבטל את הצלחת הזכיין החדש, ושלח תלונה למשרד לסחר הוגן, בטענה שהחנויות מספקות מידע רק ל־CIN, אך התלונה נדחתה, וביוני 1995 BARD אפשרה לחנויות להעביר מידע גם למקורות אחרים.
בנובמבר 1994, חדל העיתון Charts+Plus מלהתפרסם, ובתוך כך, Hit Music הרחיב את המצעד שלו ל-200 הסינגלים הגדולים ול-150 האלבומים הגדולים.
בנובמבר 1996, מצעד האלבומים הורחב ל-200 הגדולים.
בפברואר 1997, CIN ו-BARD חתמו על חוזה נוסף ל-18 חודשים.
ב-1 ביולי 1998, BARD ו-BPI העבירו את תפקיד ניהול המצעד לחברה חדשה, Music Industry Chart Services (Misc), אבל באוגוסט הם החליטו לפרסם את המצעד בשם "CIN".
בנובמבר 2001 CIN שינו את שם המצעד לחברת המצעדים הרשמית (The Official UK Charts Company), ולאחר מכן, במאי, Hit Music הפסיק להתפרסם, והחל להתפרסם השבועון UKCHartsPlus, אשר כלל את 200 השירים הגדולים.
בינואר 2004, My Coke Music, השיק את "חנות ההורדה הקמעונאית המשמעותית הראשונה".
בתקופה זו, הורדת מוזיקה דיגיטלית לא הייתה פופולרית, שכן My Coke מכרה כמאה אלף עותקים בשלושה חודשים.
ביוני, נפתחה חנות iTunes ויותר מ-450,000 עותקים נמכרו בשבוע הראשון.
בתחילת ספטמבר, התפרסם לראשונה מצעד ההורדות הרשמי של בריטניה, ו-Flying Without Wings של ווסטלייף הגיע למקום הראשון.
בהתחלה, האיגוד הבריטי למכירות תקליטים, חשש מהעובדה שהורדות דיגיטליות יפחיתו את המכירות בחנויות פיזיות.
בנוסף, הם טענו שהכללת שירים שאינם נמצאים בחנויות הפיזיות יפגע גם הוא במכירות, אך למרות זאת, הם הסכימו, אך בהתאם לתנאים החדשים שלפיהם מכירות דיגיטליות ייחשבו במצעדים רק אם ישנם תקליטים פיזיים שנמכרים באותו הזמן בחנויות.
בחודשים שלאחר מכן, המכירות הפיזיות המשיכו לקטון, ולעומתן המכירות הדיגיטליות המשיכו לגדול, וכך זמרים רבים נכנסו ל-40 הגדולים מוקדם יותר, ואף מספר שירים נכנסו היישר אל המקום הראשון במצעד, בשבוע הראשון ליציאתם.
ב-1 בינואר 2007, כל ההורדות הדיגיטליות, כולל שירים שאינם נמצאים בחנויות נכללו במצעד, ובכך, הפך "מצעד הסינגלים הבריטי" ל"מצעד השירים הבריטי", שכן הוא כלל גם שירים שאינם סינגלים.
לאחר זמן מה, הגיע למקום הראשון השיר Run בביצוע ליאונה לואיס, אשר לא יצא כסינגל, ונמכר רק בהורדות דיגיטליות.
לאחר זמן מה, הסינגל Killing in the Name של רייג' אגיינסט דה מאשין הגיע למקום הראשון בעקבות קבוצה בפייסבוק אשר קראה להוריד את השיר על מנת להביא אותו אל המקום הראשון.
זו הייתה הפעם הראשונה ששיר הגיע למקום הראשון לא בזמן קצר לאחר שחרורו (אלא לאחר 17 שנים).
לפי חברת המצעדים הרשמית, המצעד הבריטי הרשמי הוא מצעד הסינגלים הבריטי משנת 1969 והלאה.
לפי סטטיסטיקות חברת מצעדים הרשמית עד התאריך 20 במרץ 2011, הגיעו למקום הראשון במצעד 1159 סינגלים.
הזמרים עם הכי הרבה שירים בפסגה
האמנים שאיישו את כל העשירייה הפותחת (לא בו-זמנית)
הזמן הארוך ביותר בין יציאת שיר להגעתו למקום הראשון: 37 שנים, קייט בוש - Running Up That Hill
הזמן הארוך ביותר בין שני שירים שהגיעו למקום הראשון מאותו יוצר: 44 שנים, קייט בוש - Running Up That Hill
היוצרת המבוגרת ביותר שהגיעה למקום הראשון: קייט בוש, בגיל 63
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים "UK Singles Chart" שנערכו משנת 1980 עד שנת 1989.
מצעד הסינגלים הבריטי הוא מצעד הפזמונים המרכזי של תעשיית המוזיקה הבריטית, שמתבסס על נתוני מכירות סינגלים ומתעדכן מדי שבוע על ידי חברת המצעדים הרשמית.
עד לשנת 1983 סוכנות מחקרי השוק BMRB הייתה האמונה על הרכבת המצעד בעבור תעשיית המוזיקה הבריטית.
נתוני המכירות נאספו באמצעות שליחים מחנויות התקליטים, סמוך לתום המסחר בימי שבת.
בימי שני עובדו הנתונים לרשימת המצעד ונמסרו ל-BBC.
המצעד שודר בערבי יום שלישי בתוכנית הרדיו של ג'וני ווקר, ובהמשך הופיע גם במגזין "Music Week".
החל ב-4 בינואר 1983 הועברה משימת הרכבת המצעד לידי חברת גאלופ והמצעד הורחב מ-75 שירים ל-100 שירים.
במקביל ועם כניסתן של קופות ממוחשבות הפך תהליך איסוף הנתונים לאוטומטי.
כתוצאה מכך מאוקטובר 1987 שודרו "40 הגדולים" במצעד בימי ראשון.
שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי בשנות ה-80
♪  – הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה באותה השנה
♫  – הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה בשנות ה-80
להלן האמנים אשר במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 היו בעלי המספר הרב ביותר של שירים אשר הגיעו למקום הראשון במצעד:
אמןלהיטים שהגיעולצמרת המצעדמדונה6הג'אם4פט שופ בויז4שייקינג סטיבנס4וואם!4בלונדי3דייוויד בואי3באקס פיז3פיל קולינס3ג'ייסון דונובן3פרנקי הולך להוליווד3ויטני יוסטון3מייקל ג'קסון3ג'ייב באני והמאסטרמיקסרס3ג'ון לנון3פול מקרטני3ג'ורג' מייקל3קיילי מינוג3הפוליס3
סינגלים שמכרו מיליוני עותקים וסינגלים שזכו במעמד של תקליט פלטינה
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים "UK Singles Chart" שנערכו מאז שנת 2010.
מצעד הסינגלים הבריטי הוא מצעד הפזמונים המרכזי של תעשיית המוזיקה הבריטית, ומתעדכן מדי שבוע על ידי חברת המצעדים הרשמית.
שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי בעשור השני של המאה ה-21
ופארל ויליאמס "Blurred Lines"♪ 2 ביוני 20134 איקונה פופ "I Love It" 30 ביוני 20131 ג'ון ניומן "Love Me Again" 7 ביולי 20131 רובין ת'יק בשיתוף T.I.
אמן להיטים שהגיעולצמרת המצעד השירים קלווין האריס8 ג'ס גלין7 סם סמית' טייני טמפה ג'סטין ביבר6ריהאנה ברונו מארס5 דרייק אד שירןוויל.
אי .אם שריל4קלין בנדיטג'ייסון דירולו דייוויד גטהליטל מיקס אולי מארסואן דיירקשןריטה אורה קייטי פריפארל ויליאמס
אמן שבועות כולליםבצמרת המצעד ג'סטין ביבר 30 דרייק 30 קלווין האריס25 אד שירן24 קלין בנדיט 15 ויזקיד 15קיילה 15 סם סמית' 15 פארל ויליאמס14ברונו מארס13ג'ס גלין 12ריהאנה 12לואיס פונסי 11דדי יאנקי 11דואה ליפא 10שון פול 10
להלן השירים אשר בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד במהלך העשור השני של המאה ה-21 במהלך העשור:
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים "UK Singles Chart" שנערכו משנת 1990 עד שנת 1999.
מצעד הסינגלים הבריטי הוא מצעד הפזמונים המרכזי של תעשיית המוזיקה הבריטית, המתעדכן מדי שבוע על ידי חברת המצעדים הרשמית.
בשנות ה-90 התבסס דירוג המצעד על נתוני מכירות סינגלים בחנויות ולא על נתוני שידור שירים.
שבוע של המצעד נמשך מיום ראשון ועד ליום שבת, וארבעים השירים המובילים במצעד נחשפו מדי שבוע בשידור ייעודי בתחנת הרדיו BBC 1.
כתוצאה מהמעבר לפרסום אגרסיבי, הוצאת שירים לרדיו זמן רב לפני הפצתם והתגברות הורדות השירים באינטרנט, החלו סינגלים רבים להיכנס היישר לראשות המצעד.
206 סינגלים הגיעו במהלך העשור לראש המצעד.
שירו של בריאן אדמס , שהה במקום הראשון למשך הזמן הרצוף הרב ביותר - 16 שבועות.
בכך שבר את השיא לשהיה רצופה במקום הראשון במצעד, בו החזיק שירו של סלים וויטמן משנת 1955, Rose Marie.
למרות ששהה במקום הראשון רק חמישה שבועות, היה שירו של אלטון ג'ון משנת 1997, Candle in the Wind, שמכר בבריטניה חמישה מיליון עותקים, לסינגל הנמכר ביותר בהיסטוריה הבריטית.
הלהקות בעלות המספר הרב ביותר של שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד בשנות ה-90 הן טייק ד'את והספייס גירלז עם שמונה שירים בראש המצעד.
שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי בשנות ה-90
♫  – הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה בשנות ה-90
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים "UK Singles Chart" שנערכו משנת 2000 עד שנת 2009.
במצעד משוקללים נתוני מכירות הסינגלים בבריטניה והחל משנת 2005 גם נתוני הורדת שירים חוקית באינטרנט.
שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי בעשור הראשון של המאה ה-21
♫  – הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה בעשור הראשון של המאה ה-21
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים "UK Singles Chart" שנערכו משנת 1970 עד שנת 1979.
את נתוני המצעד בשנות ה-70 ליקטה בעבור תעשיית המוזיקה הבריטית סוכנות מחקרי השוק BMRB.
טרום 1969 נהגו עיתונים רבים לפרסם מצעדי מוזיקה משלהם.
ב-15 בפברואר 1969 ניתנה לסוכנות משימת הרכבת מצעד הסינגלים, ביוזמה משותפת של ה-BBC ומגזין המוזיקה Record Retailer.
המצעד הראשון הוכן על פי נתוני מכירות של כ-250 חנויות תקליטים.
עלות ביצוע המדגם השבועי הייתה כ-52 אלף ליש"ט.
נתוני המכירות שיקפו את המכירות עד תום המסחר בשבת, והם נאספו מחנויות שנבחרו באקראי.
המצעד שודר בערבי יום שלישי בתוכנית הרדיו שהגיש השדרן ג'וני ווקר.
שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי בשנות ה-70
♫  – הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה בשנות ה-70
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים UK Singles Chart שנערכו משנת 1960 עד שנת 1969.
שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי בשנות ה-60
♫  – הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה בשנות ה-60
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים UK Singles Chart שנערכו משנת 1952 עד שנת 1959.
שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי בשנות ה-50
♫  – הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה בשנות ה-50
– הסינגל חלק את המקום הראשון במצעד עם שיר אחר במהלך שבוע אחד/מספר שבועות.
ב-24 ביוני, חודש ומחצה לאחר הניצחון על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, נערך במוסקבה בירת ברית המועצות מצעד ניצחון (ברוסית Парад Победы), לציון הניצחון ההיסטורי.
היה זה הראשון מבין ארבעה מצעדי יום הניצחון שנערכו בברית המועצות.
מאז שנת 1995 נערך מצעד זה מדי שנה בפדרציה הרוסית.
מהלך הסיום של הצבא האדום במלחמתה של ברית המועצות בפולשים הנאצים היה הקרב על ברלין.
למרות התנגדות נואשת של הכוחות הגרמניים, הצליחו הסובייטים להבקיע את מערכי ההגנה, והגיעו לפרברי העיר.
ב-21 באפריל הושלם כיתורה של ברלין על ידי כוחותיהם של המרשלים גאורגי ז'וקוב ואיבן קונייב, כשאדולף היטלר עודו בתוכה.
ב-9 במאי חתמו נציגי הפיקוד העליון הגרמני על הסכם הכניעה הרשמי, לאחר שיומיים קודם נחתם הסכם הכניעה עם בעלות הברית המערביות.
המצעד התנהל בגשם שוטף שבגללו בוטל מטס אווירי מתוכנן.
בפתיחת המצעד הופיעו בכיכר האדומה המרשל גאורגי ז'וקוב, מי שקיבל כניעת גרמניה לברית המועצות, וקונסטנטין רוקוסובסקי, מי שפיקד על מבצע בגרטיון, כשהם רכובים על סוסים, ז'וקוב על סוס לבן ורוקוסובסקי על סוס שחור, וסקרו את המצעד על גב סוסיהם.
מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין, סקר את המצעד מבימת הכבוד שמעל המאוזוליאום של לנין.
ההיסטוריון אנטוני ביוור טען בספרו כי סטלין עצמו היה מיועד להוביל את המצעד ברכיבה על הסוס הלבן, אך בעת החזרות למצעד הסוס דילג וסטלין נפל ארצה, ואז הוא הטיל את משימת הרכיבה על ז'וקוב, שהיה בעברו קצין פרשים.
ויקטור סובורוב, איש השירותים החשאיים של ברית המועצות שערק לבריטניה, הכחיש סיפור זה, ויש עדויות לכך כי ז'וקוב נועד להוביל את מצעד מלכתחילה.
ההיסטוריון ריצ'רד אוברי מספר כי ב-19 ביוני זימן אליו סטלין את ז'וקוב ושאל אותו אם עודנו מסוגל לרכוב על סוס.
ז'וקוב ענה לו בחיוב, וסטלין ציווה עליו לסקור את המצעד כשהוא רכוב על סוס.
ז'וקוב השיב כי כמפקד עליון סטלין הוא שצריך למלא תפקיד זה.
סטלין שהיה אז בן 65, ענה לו כי הוא זקן מדי למשימה זו.
המצעד החל בצעידה של להקת מתופפים צעירים, תלמידי הפנימיה הצבאית.
לאחריהם צעדו 11 רגימנטים שהורכבו מחיילים וקצינים מצטיינים.
כל רגימנט ייצג אחד מעשרת החזיתות של הצבא האדום בשלב הסופי של המלחמה ובנוסף אליהם - רגימנט של הצי הסובייטי.
יחד עם חיילי החזית הבלארוסית הראשונה צעדה גם יחידה של הצבא פולני.
יחד עם חיילי החזית האוקראינית השלישית צעד הגנרל הבולגרי ולדימיר סטויצ'ב.
במצעד השתתפה גם תזמורת צבאית בת 1,400 נגנים.
בסוף שורות הצועדים צעדו אנשי חיל המצב של מוסקבה, אנשי משרד ההגנה (שנקרא אז הוועד העממי לביטחון), וצוערי האקדמיה הצבאית.
לאחר הצעידה הרגלית נסעו כלי ארטילריה ממונעים וטנקים.
בתום המצעד הגיעו אל קדמת מצבת הזיכרון של לנין שורה אחר שורה של חיילים שהטילו על הקרקע באקט סמלי 200 דגלים של היחידות והעוצבות של הוורמכט המובס ושל האס אס, ובהם דגלה של יחידת המשמר האישית של היטלר, דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה (Leibstandarte Adolf Hitler).
המצעד היה נקודת השיא בתהילתו של סטלין בעיני העם הרוסי.
חגיגות הניצחון נמשכו עוד לסירוגין במשך שבועות אחדים לאחר המצעד.
פולחן האישיות של סטלין גבר, נשכחו שנות הטרור, הטיהורים הגדולים והגולאגים, ונרקמה האגדה בדבר "גאוניותו הצבאית של סטלין" אשר הביאה לניצחון.
השינוי בא לאחר מותו של סטלין בשנת 1953. בעקבות השינויים שהתחוללו בברית המועצות הלך הפולחן ודעך.
דמותו של סטלין נופצה כליל בסופו של דבר בעקבות הנאום הסודי שנשא ניקיטה חרושצ'וב ב-1956 בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ברבות השנים הביאו השינויים שהתחוללו בברית המועצות לאחר מותו של סטלין להתפרקות ברית המועצות.
מצעד הניצחון בלונדון נערך ב-12 באוקטובר 1982. הוא התקיים ארבעה חודשים לאחר הניצחון הבריטי על ארגנטינה במלחמת פוקלנד וכהצדעה לכוח המשימה אשר השתתף בקרבות.
1,250 חיילים מכוח המשימה ביחד עם כלי רכב צבאיים ותזמורות צבאיות צעדו על פני נתיב של כקילומטר וחצי בסיטי של לונדון, מבית הנשק (Armoury House) ועד הגילדהול.
המצעד לווה במטס של מטוסים צבאיים.
קהל של כשלוש מאות אלף איש ניצב לאורך מסלול המצעד וצפה בצועדים, ומיליונים צפו בשידור המצעד בטלוויזיה.
המצעד אורגן על ידי האיגוד של לונדון.
הלורד ראש העיר של לונדון כריסטופר ליוור (Christopher Leaver) צפה במצעד ממדרגות בית האחוזה כשעמו ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר וראש מטה ההגנה אדמירל סר טרנס לווין (Terence Lewin).
לאחר המצעד נערכה ארוחת צהריים חגיגית בגילדהול, שבה נשאה ראש הממשלה תאצ'ר נאום.
מצעד ההצדעה לישראל (מכונה לעיתים בעיתונות בישראל: הצעדה למען ישראל או המצעד למען ישראל או מצעד ישראל, בשפת המקור באנגלית: Celebrate Israel Parade ובמקור נקרא: Salute to Israel Parade) הוא מצעד שנתי לתמיכה בישראל המתקיים בשדרה החמישית בניו יורק.
בשנת 1964 פעלו יחד האדונים חיים זוהר, צ'ארלס ביק, טד קומט, אלווין שיף ודן רונן בכדי לתכנן מפגן סולידריות יהודית-אמריקנית למען ישראל.
הם תיאמו עם בית הספר האורתודוקסי-מודרני Manhattan Day School לצעוד מבית הספר שלהם לתיאטרון בברודוויי.
מצעד זה נודע אז בשמו כמצעד הנוער המצדיע לישראל (Youth Salute to Israel Parade).
בשנת 1965 ביקר דוד בן-גוריון בניו-יורק.
במהלך ביקורו, עמדו אלפי אנשים והריעו לבן-גוריון בשדרה החמישית, באירוע מאולתר.
המסלול בו צעד, הפך למסלול מצעד ההצדעה לישראל בשנים שלאחר מכן.
בשנת 2011 שונה שם המצעד ל־Celebrate Israel Parade באירוע השקה באולם הנשפים אדיסון שבמרכז מנהטן.
מסלול המצעד הוא מרחוב 57 לרחוב 74.
על פי מארגני המצעד, זה הכינוס הגדול ביותר בעולם בתמיכה בעצמאות ישראל.
בשנת 2011, שונה שמו של המצעד באנגלית מ-Salute to Israel Parade ל-Celebrate Israel Parade באירוע ההשקה באולם הנשפים אדיסון במרכז מנהטן.
המצעד נע צפונה בשדרה החמישית מרחוב 57 לרחוב 74.
נציגויות של צועדים מגיעים מאזור המטרופולין של ניו יורק, כמו גם מחלקים אחרים ארצות הברית: בתי ספר יהודים, בתי כנסת, קבוצות נוער, נציגי ארגון הלל וארגונים אחרים, כולל מועדון רוכבי האופנועים היהודי "חי".
חגיגות יום המצעד כוללות קונצרט בסנטרל פארק שבו גם מוצע אוכל כשר על ידי מוכרנים מקומיים.
בניין האמפייר סטייט מדליק במיוחד לאירוע את אורות המגדל שלו בכחול-לבן.
בין הצועדים ניתן למצוא גם פוליטיקאים בולטים.
לדוגמה, בשנת 2006 היו בין הצועדים ראש עיריית ניו יורק דאז מייקל בלומברג, הסנאטור של מדינת ניו יורק צ'אק שומר והילרי קלינטון, כמו גם מי שהיה אז מושל מדינת ניו יורק לעתיד, אליוט ספיצר.תאריכי המצעד משתנים.
במאי 2015, חמישה חברי הכנסת (אברהם נגוסה, יואב בן צור, רויטל סויד, קסניה סבטלובה ואופיר אקוניס) צעדו בצעדה ה-51 של ניו יורק יחד עם נציגים של ארגונים פרו-ישראלים מכל רחבי ארצות הברית.
אקוניס הוביל את המצעד עם ראש עיריית ניו יורק ביל דה בלאזיו.
כ-30,000 צועדים לקחו חלק במצעד.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר הובל המצעד של 2024 על ידי קבוצה של 70 בני משפחה של חטופים ויותר מ-3500 מתומכיהם תחת הסיסמה Bring them home now, יחד עם הסנאטור צ'אק שומר מנהיג הרוב בסנאט, מושלת מדינת ניו יורק קת'י הוקול, ראש העיר אריק אדמס ומעל ל-50 אלף צועדים בתמיכה בישראל.
צעדה עם מספר משתתפים דומה ובהשתתפות שישה שורדי שבי, עם תמונות 58 החטופים שנשארו מאחור בקריאה לשחרורם.
האבטחה ב-2025 תוקצבה בסכום שיא וכללה יחידות חירום, כלבי גישוש, מסוקים, רחפנים, צוותי סיכול טרור ואלפי שוטרים, ולראשונה עברו כל המשתתפים בידוק ביטחוני.
מִצעד הנשים 2017 הוא כינוי שניתן לסדרת הפגנות שנערכה בארצות הברית ובעשרות מדינות נוספות ביום שבת, 21 בינואר 2017, בהשתתפות דומיננטית של נשים.
ההפגנות כוונו להביע מסר המוני של תמיכה בשורה של נושאים והגנה עליהם, ובהם זכויות האדם ובפרט זכויות נשים ולרבות זכויות להט"ב וזכויות עובדים, הגירה, ביטוח בריאות, הגנת הסביבה, שוויון בין-גזעי וחופש דת.
ההפגנות היו חלק מהמחאות נגד דונלד טראמפ, על רקע ההתבטאויות הפוגעניות שלו כלפי נשים לפני מערכת הבחירות לנשיאות ובמהלכה, והעמדות הצפויות של ממשלו בנושאי זכויות האישה.
היוזמה להפגנות עלתה ב-9 בנובמבר 2016, למחרת ניצחונו של טראמפ בבחירות לנשיאות.
מועד ההפגנות נקבע למחרת יום השבעתו לנשיא ותחילת פעולתו של הממשל בראשותו.
ההפגנות בארצות הברית היו לטענת המארגנות יום ההפגנות הגדול ביותר בהיסטוריה של המדינה, בהשתתפות 3.3 מיליון בני אדם ואף יותר, ובהשתתפות 4.8 מיליון אישה ואיש ברחבי העולם במסגרת 673 הפגנות שונות.
ההפגנה העיקרית בארצות הברית נערכה בעיר הבירה וושינגטון תחת הכותרת מצעד הנשים לוושינגטון, בהשתתפות 500 אלף מפגינות ומפגינים.
זו הייתה מההפגנות הגדולות בתולדות העיר מאז ההפגנות נגד מלחמת וייטנאם.
לטענת המארגנות עלה מספר המשתתפים בהפגנה על מספר המשתתפים בטקס ההשבעה של הנשיא טראמפ שנערך יום קודם לכן.
מיליון נסיעות נרשמו באותו יום ברכבת התחתית של העיר - היום השני העמוס ביותר בתולדותיה.
ההפגנה החלה בשדרת העצמאות מדרום-מערב לבניין הקפיטול וצעדה לאורך המול במרכז וושינגטון.
לאחר מכן נאמו בפני המפגינים עשרות נואמים, נשים וגברים.
הנואמות הראשיות היו גלוריה סטיינם, אמריקה פררה וסקרלט ג'והנסון.
ההפגנה בוושינגטון שודרה בשידור חי ב-YouTube ,Facebook ו-Twitter.
כ-400 ארגונים שונים נרשמו כשותפים (Partners) בהפגנה, לרבות ארגוני זכויות אדם שונים.
נציגות ונציגי מספר ארגונים נגד הפלות השתתפו בהפגנה.
במסגרת יוזמה שנקראה Pussyhat נסרגו המוני כובעי צמר ורודים, שחבשו מאות אלפי משתתפות בהפגנה על מנת ליצור רושם חזותי בולט.
שם הכובע נבחר משום שצורתו הזכירה אוזני חתול וכאזכור לאמירה ידועה לשמצה של טראמפ מ-2005 שהתפרסמה במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-2016.
במקביל להפגנה בוושינגטון התקיימו הפגנות במאות ערים בכל חמישים מדינות ארצות הברית.
מספר המשתתפים ברוב ההפגנות נע לפי ההערכות בין מאות מפגינות או פחות לבין אלפים אחדים להפגנה, אך בחלקן השתתפו רבבות מפגינות ואף למעלה ממאה אלף.
במקביל להפגנות בארצות הברית נערכו הפגנות הזדהות בעשרות מדינות נוספות בכל היבשות ואף באנטארקטיקה.
חלק גדול מהן היו מדינות מערב אירופה.
בין האחרות נמנו קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, מספר מדינות במרכז אמריקה ודרום אמריקה וישראל.
ההפגנות הגדולות ביותר נערכו בלונדון שבבריטניה (100 אלף), טורונטו (60 אלף) וונקובר (15 אלף) שבקנדה וסידני (כ-9,000) שבאוסטרליה.
ביתר ההפגנות השתתפו מאות עד אלפי מפגינות ובמקצתן פחות מזה.
לאחר המצעד, המארגנות פרסמו קמפיין "10 פעולות למאה הימים הראשונים" במטרה לשמור על המשכיות לפעילות ולמאבק.
הפעילות הראשונה כוללת יצירת קשר עם סנאטורים בעניין הסוגיות שעלו במצעד, בפנייה עצמאית או בעזרת גלויות שהופקו לשם כך.
מצעד הדייקיות הוא אירוע גאווה המובל על ידי נשים מקהילת הלהט"ב (בעיקר לסביות), הכולל התכנסות, צעדה ומחאה, בדומה למצעדי הגאווה האחרים.
צעדת הדייקיות מתרחשת בדרך כלל יום או יומיים לפני מצעד הגאווה המרכזי, כולל מגוון אירועים (מסיבות, התרמות, ריקודים) המכוונים למטרת פיתוח קהילתי.
כולל אירועים למגזרים ספציפיים בקהילה (נשים מבוגרות, אומנויות, קבוצות הורות, וכדומה).
בין המטרות המוצהרות של המצעד היא הגברת הנראות הלסבית ועידוד אקטיביזם.
היוזמה של האירוע מקורה בקהילה הלסבית, אך עם השנים האירוע הפך לכוללני יותר, ומיועד לנשים-שאוהבות-נשים ללא קשר לתוויות, כולל נשים ביסקסואליות, אינטרסקס, וטרנסג'נדריות.
מצעדי דייקיות נערכים בברלין ולונדון באירופה; בטורונטו, מונטריאול, קלגרי, אוטווה, ווונקובר בקנדה; ובסיאטל, פילדלפיה, אטלנטה, בוסטון, שיקגו, וושינגטון די.
סי., פורטלנד (מיין), סן דייגו, אוקלנד, מיניאפוליס ובערים אחרות ברחבי ארצות הברית והעולם.
אחת מצעדות הגאווה הלסביות הראשונות המתועדות בצפון אמריקה התקיימה במאי, 1981, במרכז העיר ונקובר שבקנדה.
הצעדה, אשר כללה כ-200 לסביות, הייתה חלק מהוועדה הלסבית הדו-לאומית.
באוקטובר 1981 ארגון בשם "לסביות נגד הימין" ארגן צעדה נוספת בטורונטו, אונטריו.
המצעד הכלל-ארצי הראשון התקיים בוושינגטון די.
ב-24 באפריל 1993. האירוע תוכנן על ידי ארגון "הנוקמות הלסביות" (Lesbian Avengers).
הצעדה הלסבית התרחשה באותו יום של המצעד על וושינגטון למען שוויון זכויות ושחרור לסביות, הומואים ובי, מה שתרם להשתתפות הגדולה.
הצעדה עצמה נועדה לנשים בלבד, וחברי הקהילה הגברים ההומואים והביסקסואלים התבקשו לעודד את המשתתפות מצידי המסלול, מסורת הנמשכת עד היום.
למצעדי הדייקיות יש גוון פוליטי מובהק, ובין הסיבות שקמו מצעדים אלה בערים ברחבי עולם היא התפישה שאירועי הגאווה המרכזיים מתנהלים על ידי גברים הומוסקסואלים לבנים על חשבונן של נשים לסביות, ובעיקר על חשבונן של נשים של צבע.
מצעד הדייקיות הראשון בסן פרנסיסקו התקיים כמה חודשים לאחר מכן, ביוני 1993, ועדיין נחגג בכל שנה ביום השבת האחרון בחודש יוני.
המצעד בסן פרנסיסקו מאופיין באי-פורמליות, ומושך אלפי צופים נלהבים, בעיקר גברים הומוסקסואלים, בתמיכה לנשים.
המצעד מתחיל בדולורס פארק בנאומים, והופעות, ומסתיים בקסטרו, שם ממשיכות ההופעות.
את הצעדה מובילות הדייקס און בייקס, מועדון אופנועניות לסביות.
יש מקורות הטוענים להשתתפות של 200,000 צועדות, אך המספר המקובל יותר לצעדת 2010 הוא כ-50,000, המספר המצוי באתר הרשמי.
בשנים הראשונות של המצעד בסן פרנסיסקו ועדת "הדייק מארץ'" לא ביקשה ולא קיבלה היתר מן העירייה.
הפעילות ראו בכך עשייה פוליטית, דרכה הן מממשות את זכותן החוקתית להתקהל, ולעיתים קרובות היו משנות את המסלול, כדי להימנע מהמשטרה.
בשנות ה-70, התקיימו מצעדי גאווה נפרדים של לסביות, אבל הם לא הפכו למסורת רציפה.
בעקבות הצעדה המאורגנת בוושינגטון, הסניף המקומי של "הנוקמות הלסביות" ארגן בניו יורק מצעד דייקיות ביוני 1993. מאז, המצעד הפך למסורת שנתית, המושך כ-15,000 צועדות.
בשבת שלפני מצעד הגאווה המרכזי, המשתתפות מתכנסות בבריאנט פארק וצעדות משם לאורך השדרה החמישית לכיוון וושינגטון סקוור פארק.
הצעדה פתוחה לכל מי שמזדהה כ"דייק".
בני ברית ואחרים, אשר אינם מזדהים כדייקיות, מתבקשים לעודד מן המדרכות.
כמו בסן פרנסיסקו, המארגנות לא מבקשות היתר, ושמות את הדגש על הפן הפוליטי של המצעד.
הפוליטיקה של המצעד בניו יורק, כמו בצעדות רבות אחרות, כוללת התנגדות לשליטה גברית לבנה בארגון אירועי הגאווה, ובמיוחד לדה-פוליטיזציה של המצעד לטובת חסויות תאגידיות וקבלה ממסדית וממשלתית.
הצעדה שמה לה למטרה לכלול נשים מקבוצות דיכוי, ובעיקר נשים של צבע.
מצעד הדייקיות של סיאטל מתרחש ביום שבת לפני מצעד הגאווה המרכזי, וכולל עצרת גדולה עם דוברות מכל הקשת הלט"בית.
הצעדה של סיאטל שמה דגש על נושאים חברתיים ונגישות - הנאומים מתורגמים לשפת הסימנים, והנושאים והמיזמים שכלולים באירוע נוגעים לנושאים כגון אלימות במשפחה.
אירוע זה כן פועל במסגרת היתרים מן העירייה, במיוחד מכיוון שזה מבטיח רחובות מפונים שמאפשרים נגישות, והכללת אוטובוס מיוחד בצעדה עבור משתתפות נכות.
מצעד הדייקיות של שיקגו מתרחש כל שנה סביב יום השנה של מהומות סטונוול, ב-28 ביוני 1969, ומתקיים מאז 1995. במשך מספר שנים המצעד נערך בשכונת אנדרסון, שנחשבה לאזור להט"ב-פרנדלי, אך מאז 2008 המארגנות החליטו שהצעדה לא תתקיים יותר משנתיים רצופות בכל מיקום, והתקיימה מאז בשכונות פילזן, החוף הדרומי, ובצפון העיר.
הסיבה - הגברת נראות קווירית ברחבי שיקגו.
העיתונאית והפעילה הפוליטית הקווירית יסמין נאיר היא ביקורתית כלפי פן זה של הצעדה בשיקגו, עליה כתבה:
בצעדה שנערכה בשיקגו ב-2017 מספר צועדות התבקשו לעזוב את האירוע בעקבות ויכוח שהתפרץ לנוגע לדגלי הגאווה עם מגן דוד שהן נשאו.
תקרית זו ודומות לה מפורטות להלן.
צעדת הדייקיות בברלין, שבגרמניה, מתרחשת כל שנה ביוני, יום לפני מצעד הגאווה המרכזי של ברלין.
צעדת ברלין מתקיימת מאז 2013, בשכונת קרויצברג.
מצעד הדייקיות של לונדון מתרחש בכל שנה בחודש יוני, מאז 2012. המצעד של לונדון כולל עצרת עם נאומים, כולל נציגה מפרויקט ספרא, צדקה למען לט"ביות מוסלמיות, שרה בראון, פעילות טרנסג'נדריות, ופוליטיקאיות קוויריות.
המצעד בלונדון מדגיש גיוון, ובין משתתפותיו נכללות נשים בזהויות הכוללות: טרנסג'נדריות, bois, קוויריות, פמיות, בוצ'ות, "לסביות ליפסטיק" ועוד רבות.
תקריות בנושא דגל הגאווה היהודי
בצעדה שנערכה בשיקגו ב-2017, מספר צועדות התבקשו לעזוב את האירוע בעקבות ויכוח שהתפרץ לנוגע לדגלי הגאווה עם מגן דוד שהן נשאו.
מארגנות הצעדה הצהירו מראש שהצעדה היא בסולידריות עם התנועה הפלסטינית, והצועדות - חלקן פעילות ציוניות - וידאו מראש שהדגל יתקבל בברכה כסמל יהודי, והדבר אושר.
אך במהלך האירוע עצמו, התעוררה שאלה מצד צועדות אחרות האם הדגלים הם בעצם סמלים ציוניים, בטענה שאין הדבר עומד בעקרונות הצעדה, שהיא אנטי-ציונית.
לבסוף, הצועדות התבקשו לעזוב את האירוע, לאחר שהן אישרו שעמדתן ציונית, בניגוד לעמדה אנטי-ציונית מוצהרת של המארגנות.
בדומה למצעד מ-2017, גם במצעד שנערך ב-2018 הונפו דגלי פלסטין ונשמעו ססמאות לשחרור פלסטין.
ב-2019 פרסמו מארגני המצעד מדיניות לפיה לא ניתן להציג בו "סמלים לאומיים", לרבות דגל ישראל, דגל ארצות הברית או דגלים שבמרכזם מגן דוד, בטענה שסמלים אלה מייצגים "לאומיות אלימה".
למרות זאת, ביום הצעדה הגיעה קבוצת צועדות שנשאו את דגל הגאווה היהודי.
לאחר דין ודברים הן הורשו להשתתף במצעד.
בשנת 2021 פרסמו מארגני הצעדה איור באינסטגרם בו מוצגים דגל ארצות הברית ודגל ישראל עולים בלהבות.
לאחר שהתעוררה ביקורת ציבורית, האיור הוחלף באיור דומה בו הדגלים טושטשו.
מצעד הנשים 2018 הוא הכינוי שניתן לסדרת הפגנות המוניות שהתקיימו ברחבי ארצות הברית ב-20 בינואר 2018, ביום השנה למצעד הנשים 2017, ובהשתתפות דומיננטית של נשים.
המצעד כלל מספר רב של הפגנות מחאה מתואמות עם שורת עצרות המוניות, בהן השתתפו, לפי הערכות, מאות אלפי משתתפים (ובעיקר משתתפות) מקרב מאות ערים, עיירות ופרברים בארצות הברית.
במקביל, התקיימו גם עצרות הזדהות ברחבי קנדה, בריטניה, יפן, איטליה ומדינות נוספות.
העצרות הגדולות ביותר בארצות הברית נערכו בניו יורק, וושינגטון, לוס אנג'לס, דאלאס, פילדלפיה, שיקגו, סן פרנסיסקו ואטלנטה.
כמו כן, מחאת "Me Too" אף היא שימשה כמוטיב חוזר בהפגנות רבות.
במקביל להפגנות בארצות הברית, בקנדה השכנה התקיימו כ-38 הפגנות הזדהות, בין היתר בערים טורונטו וקלגרי, בהן השתתפו אלפים.
המצעד התקיים יום אחד לאחר אירוע השבתת הממשל בארצות הברית, לאחר שהרפובליקנים לא השיגו רוב להצעת התקציב שאישר בית הנבחרים, זאת עקב דרישת הדמוקרטים להצמיד סעיף לחוק התקציב, שיגן על קבוצה גדולה של מהגרים צעירים ללא אישור שהייה בארצות הברית.
בתגובה למצעד, אמר הנשיא טראמפ כי זה "יום מושלם לצעדה של כלל הנשים", וכן כי "אנחנו איתכן לאורך כל הדרך".
בארצות הברית, הארגון הראשי שעמד מאחורי המצעד היה Women's March U.S, אשר שם דגש על הגדלת משקלן של נשים בבחירות בארצות הברית, הן כמצביעות והן כנבחרות ציבור, וזאת תחת הסיסמה, "Power to the Polls."
ב-21 בינואר, יום לאחר המצעד הרשמי, התקיימה אספה המונית, בהשתתפות אלפים, בלאס וגאס, במהלכה הוכרז על פתיחת מסע רישום לאומי, לקראת היעד של רישום מיליון מצביעים חדשים.
כמו כן, המשתתפים הצהירו על תמיכתם במועמדות נשים לתפקידי מפתח בממשל האמריקני, במטרה לשמר ולקדם את זכויות הנשים במדינה.
האספה התקיימה על רקע בחירות אמצע הקדנציה בבית הנבחרים האמריקני, שעתידות להתקיים בשנת 2018, כאשר המדינות ה"מתנדנדות" (שאינן משתייכות במובהק למחנה הדמוקרטי או הרפובליקני), כדוגמת נבדה, הוגדרו כיעדי הפעולה המרכזיים.
יותר מ-200,000 בני אדם השתתפו במצעד שהתקיים בניו יורק, זאת על פי ספירה רשמית מטעם ראש העיר, ביל דה בלאזיו.
התאספו אלפים בבריכת ההשתקפות, למרגלות אנדרטת לינקולן.
בין הדוברים באירוע היו מנהיגת המיעוט בבית הנבחרים האמריקני ננסי פלוסי, וחברת הסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית קירסטן ג'יליברנד.
ראש העיר של לוס אנג'לס, אריק גרסטי, העריך כי מספר הצועדים בעיר עמד על כ-600,000.
לפי הערכות, אלפי אנשים השתתפו בצעדה בשיקגו.
לפי הערכות, אלפי אנשים השתתפו בצעדה בפילדלפיה.
מנום ועד ג'ונו, תושבי אלסקה רבים השתתפו בהפגנות שהתקיימו במסגרת המצעד.
בריצ'מונד, בירת וירג'יניה, המושל שזה עתה נבחר ראלף נורתם השתתף במצעד שהתקיים בעיר.
במקביל, התקיימו הפגנות נוספות ברחבי מדינת וירג'יניה, בתור מחאה כנגד הנשיא טראמפ.
מאות מפגינים צעדו בפאלם ביץ', קליפורניה, לקראת ביקורו המתוכנן של הנשיא טראמפ במקום.
עם זאת, ביקור הנשיא בוטל ברגע האחרון, עקב השבתת הממשל.
לפי הערכות, אלפי אנשים השתתפו בצעדה ברומא.
ביום הצעדה, הנשיא דונלד טראמפ כתב בחשבונו האישי בטוויטר: .
תמונות מצעדת הנשים בפילדלפיה, ארצות הברית, 11 ביוני 2018
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים "UK Singles Chart" שנערכו מאז שנת 2020.
שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי בשנות העשרים של המאה ה-21
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים "UK Dance Chart" שנערכו מאז שנת 2020.
סינגלים שהגיעו למקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי בשנות העשרים של המאה ה-21
שבוע כניסהלצמרת המצעדסינגלאמן/אמנים 20202 בינואר "Ride It" רגארד9 בינואר "Pump It Up" אנדור16 בינואר "Ride It" רגארד23 בינואר"Pump It Up"אנדור30 בינואר6 בפברואר13 בפברואר20 בפברואר"Lonely"ג'ואל קורי27 בפברואר5 במרץ12 במרץ19 במרץ26 במרץ2 באפריל9 באפריל16 באפריל23 באפריל30 באפריל7 במאי14 במאי21 במאי28 במאי4 ביוני
מצעד הנשמות האבודות הוא אירוע שנתי שנחגג בוונקובר, קנדה ומאורגן על ידי קברט העציצים הדאסטי.
האירוע מתרחש במזרח ונקובר, במקום סודי שנחשף ערב לפני המאורע עצמו.
הוא קורה בשבת הקרובה ביותר לליל כל הקדושים של כל אותה השנה.
למרות שמדובר באירוע שנתי, הוא לא התרחש בשנת 2005 בגלל חששות לוגיסטיים.
האירוע נקרא במקור "מסיבת הנשמות האבודות" או "המסיבה של הנשמות האבודות" , ביוזמת הארגון "חלומות ציבוריים", בהנחייתה של המנהלת האמנותית והמייסדת, פאולה ג'רדין.
בהמשך, שונה שמו למצעד הנשמות האבודות.
קהילת גרנדוויו-וודלנד משתתפת בקישוט ובניקוי האירוע ולעיתים לוקחת חלק פעיל באירוע עצמו כשהוא מתרחש.
כמו כן, נהוג כי המשתתפים באירוע מתלבשים בתחפושות ליל כל הקדושים, מביאים ג'ק-או-לנטרן או פנסים ובונים מקדשים בפארק גרנדוויו.
באירוע נוהגים המשתתפים לקיים שלל מנהגים שונים, כמו לבישת תחפושות של ליל כל הקדושים והבאת ציוד שקשור לחג עצמו.
בין היתר, ישנו מנהג בו המשתתפים שורפים את הפחדים שלהם באמצעות שרפה של חפצים שונים המדמים את הפחד שלהם לכאורה והשלכתם לתוך האש.
מדי שנה מתקיימים ברחבי העולם מצעדים, הפגנות או כינוסים לציון המאבק לזכויות קהילת הטרנסג'נדרים, שלרוב מתקיימים לאורך תקופת מצעדי הגאווה של קהילות הלהט"ב בארצות השונות.
אירועים אלה מאורגנים לעיתים קרובות על ידי קהילות טרנס כדי לבנות קהילה, להיאבק על זכויות אדם וליצור נראות.
מצעד הטרנס "אקזיס-טרנס-אינטר" הוקם בשנת 1997 ומאז 2002 נערך מדי שנה בפריז.
מאז 2007 הצעדה כוללת גם מסרים ודרישות גם לזכויות אינטרסקס.
עד שנת 2019 שמו היה "אקזיס-טרנס".
"מצעד הטרנס בסן פרנסיסקו" (San Francisco Trans March) הוא כינוס וצעדת מחאה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, המתקיים מדי שנה בליל שישי של שבוע הגאווה, בסוף השבוע האחרון של יוני.
המצעד הוא אירוע כולל של טרנסג'נדרים וחסרי מגדר, ברוח דומה לזו של מצעדי הגאווה הראשיים ומצעדי הדייקיות.
הוא אחד מאירועי הטרנסג'נדרים השנתיים הגדולים בעולם, וככל הנראה היה האירוע הטרנסג'נדרי הגדול ביותר מאז הקמתו ביוני 2004. מטרת האירוע היא להגביר את הנראות, האקטיביזם והקבלה של כל האנשים מכל רחבי הקשת המגדרית.
בדומה לשאר האירועים הגדולים, המצעד לא גובה דמי השתתפות אלא מבקש תרומות.
כל מארגני "גאווה בסן פרנסיסקו" והאירועים האחרים הגדולים יותר השתתפו בתמיכה באירוע מראשיתו, מבחינה כספית, חומרית וטכנית.
בשנים האחרונות האירוע מתחיל בפארק מישן דולורס (שמשמש גם כאזור הבמה וההופעות של מצעד הדייקיות) ומסתיים בטנדרלוין, בסמוך למקום מהומות קפיטריית קומפטון.
במרץ 2004, הודעת אימייל אנונימית הופצה באופן נרחב לקהילות הפעילים והטרנסג'נדרים באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
ההודעה הופצה בסמוך למשפט הראשון על רצח האישה הטרנסית גוון אראוחו באיסט ביי, ובה יצאה קריאה לקיום צעדת טרנס שתהיה "האירוע הטרנסג'נדרי הגדול מסוגו".
רצח אראוחו בידי ארבעה גברים והשלכת גופתה הגבירו את המודעות לאלימות נגד להט"ב ובפרט כלפי נשים טרנסיות וגברים טרנסים.
החקירה והערעורים של אראוחו נמשכו למעלה משנתיים.
כמה מצעדות הטרנס הראשונות הסתיימו בעצרת הכוללת מזבח טרנסג'נדרי לזכרה ולזכר טרנסג'נדרים רבים אחרים שנהרגו.
בשנת 2004 נכחו במצעד בכ-2,000 איש; בשנה שלאחר מכן הוכפלה הכמות ונכחו בו 4,000 איש.