tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעלי־חיים (שם מדעי: Animalia) הם יצורים חיים אאוקריוטים רב-תאיים המשתייכים לממלכת בעלי־חיים Animalia.
כמעט כל בעלי־החיים צורכים חומר אורגני, נושמים חמצן, יש להם יכולת תנועה, מתרבים (לרוב) ברבייה מינית, ומתפתחים מתוך צבר כדורי של תאים המכונה blastula, שמופיע בתחילת ההתפתחות העוברית.
עד היום זוהו 1.5 מיליון מינים של בעלי חיים, מתוכם מעל מיליון מינים הם חרקים.
עם זאת, לפי הערכות קיימים מעל 7 מיליון מיני בעלי חיים.
בעלי חיים הם בעלי מגוון גדול של צורות, תפקודים וגדלים.
בעלי החיים הזעירים ביותר הם בגודל 8.5 מיליונית המטר, והגדולים ביותר מגיעים לגודל 30–40 מטרים ומשקל של למעלה מ־150 טונה מטרית.
בעלי החיים מקיימים אינטראקציה מורכבת עם סביבת החיות שלהם, והם יוצרים רשתות מזון מסובכות.
הענף בביולוגיה החוקר את בעלי החיים נקרא זואולוגיה.
רוב מיני בעלי־החיים שקיימים כיום משתייכים לענף הפילוגנטי בילטריה (Bilateria), שבו יצורים בעלי סימטריה דו־צדדית, הכוללת ראש וזנב וכן גב ובטן.
גם האדם הוא מין של בעל־חיים, השייך למערכת המיתרניים המכילה כ־60 אלף מינים וכוללת גם את כלל הארכוזאורים, העופות, הזוחלים, הדגים, הדו־חיים והיונקים.
בשפה המדוברת משמש הביטוי "בעלי־חיים" פעמים רבות לתיאור כלל בעלי החיים מלבד האדם, אך ערך זה עוסק במשמעות הטקסונומית של המושג, הכוללת את האדם.
מאובנים של יצורים חיים שמזוהים כבעלי חיים קדומים נמצאו בביוטה של האדיקר משלהי מתקופת הפרקמבריון.
בעלי חיים מודרניים רבים נראים בבירור בממצאי המאובנים כמינים ימיים מתקופת הפיצוץ הקמבריוני שהחל לפני כ־542 מיליון שנים.
קיימות 6,331 קבוצות של גנים שמשותפות לכל מיני בעלי־החיים שחיים כיום.
גנים אלו יכולים להגיע מאב־קדמון משותף שחי לפני כ־650 מיליון שנה.
לבעלי־חיים כמה מאפיינים משותפים, המבדילים אותם לעיתים משאר הממלכות:
כל בעלי־החיים הם רב־תאיים, ואיקריוטים, ולפיכך משתייכת ממלכת בעלי החיים לעל־ממלכת האיקריוטים.
הממלכה היחידה, חוץ מבעלי־חיים, שכל יצוריה רב־תאיים, היא ממלכת הצומח.
כל בעלי־החיים (מלבד הספוגיים) הם ניידים.
זאת בניגוד לחלק מהצמחים, הפטריות והפרוטיסטים, אשר חסרי כושר תנועה.
מלבד כמה יוצאים מן הכלל בעלי־החיים הם אירוביים (אווירניים); הם מפיקים אנרגיה באמצעות נשימת חמצן.
כל בעלי־החיים הם הטרוטרופים (צרכנים); הם מפיקים תרכובות אורגניות לשם בניית גופם באמצעות צריכה של תרכובות אורגניות (מזון) מהסביבה.
המזון, למעשה, הוא בדרך כלל יצורים אחרים.
ה־Blastula הוא כדור חלול של תאים שנוצר סביב חלל פנימי מלא נוזל.
זהו שלב מוקדם בהתפתחות עוברים שהוא ייחודי לרוב בעלי החיים, ומאפשר התמיינות תאים לרקמות ולאיברים בעלי מבנה ותפקוד ייחודי.
אורגניזמים שעונים רק על חלק מהמאפיינים (כדוגמת צמחים, המכילים חלוקה לרקמות ומתרבים ברבייה זוויגית אך הם אוטוטרופים), אינם בעלי חיים.
בעלי החיים כולם הם איקריוטיים, בתאיהם ישנם גרעינים האוצרים את החומר התורשתי, שבבעלי חיים הוא תמיד DNA.
תאים אלה גדולים משמעותית מתאיהם של יצורים פרוקריוטיים (חסרי גרעין) כדוגמת החידקים.
גוף בעל החיים בנוי ממספר גדול מאוד של תאים, ולכן מוגדר כיצור רב־תאי.
ברוב המכריע של בעלי החיים ישנן קבוצות תאים שונות בגופו המתמחות בתפקודים שונים ולהם מבנים שונים.
ישנם תאים המתמחים בהובלה, כגון תאי הדם האדומים המובילים חמצן אל תאי הגוף; ישנם המתמחים בתנועה, כתאי השריר, ויש המתמחים בהעברת המזון, עיכולו וספיגתו, כתאי הקיבה והמעי.
התפתחות הרקמות אפשרה לייעל את תפקוד גופם של בעלי החיים.
רוב בעלי החיים מכילים רקמה עצבית, שתפקידה העברת מידע בין הרקמות השונות, לשם תיאום ובקרה בין חלקי הגוף השונים, וקליטת מסרים מהסביבה.
בבעלי חיים מפותחים קיים גוש תאים עצביים שנקרא מוח, המהווה מרכז בקרה למערכת העצבים.
בעלי החיים כולם הם אירוביים, והם צורכים חמצן לשם הפקת אנרגיה.
רוב האנרגיה מופקת בתהליך של נשימה תאית, בו נצרכים חמצן וגלוקוז (או חומר עתיר אנרגיה אחר), ונפלט פחמן דו־חמצני תוך שחרור אנרגיה.
האנרגיה משמשת למגוון תפקודי הגוף.
חלק מבעלי החיים היבשתיים (וגם יונקים ימיים) פיתחו ריאות המסייעות בקליטת החמצן ישירות מהאטמוספירה.
בעלי חיים קדומים יותר, המצויים בסביבות מימיות קולטים את החמצן המומס במים.
בנוסף, כל בעלי החיים הם הטרוטרופים.
הם לא יכולים להפיק בעצמם תרכובות אורגניות מחומרים אנאורגניים פשוטים.
תרכובות אורגניות הן החומרים המרכיבים את כל גופו של בעל החיים והן התרכובות הנחוצות לו לשם הפקת האנרגיה.
כיוון שכל האורגניזמים מורכבים מתרכובות אורגניות, בעלי חיים צורכים אורגניזמים אחרים למחייתם, במקום לייצר אותן בעצמם.
בתרכובות המצויות באורגניזמים אחרים, בעל החיים משתמש לצרכיו.
יש הצורכים אורגניזמים אוטוטרופים (יצרנים), המסוגלים להפיק תרכובות אורגניות, כגון צמחים.
ויש הצורכים בעלי חיים אחרים.
קצב חילוף החומרים של בעלי החיים תלוי גם בטמפרטורת הגוף שלהם.
רוב בעלי החיים בהם דגים רבים (למעט יוצאי דופן), דו־חיים וזוחלים (למעט צב ים גילדי) הם בעלי דם קר (פוקילותרמיות) וטמפרטורת גופם מושפעת מטמפרטורת הסביבה, וכך גם פרוקי־רגליים או רכיכות שאין בגופם דם אלא נוזל דומה.
על בעלי חיים אלה לפתח התנהגויות שמאפשרות להם לווסת את חום גופם כגון "שיזוף" והתחממות בקרינת השמש או טבילה במים להתקררות.
לעומתם, העופות והיונקים (להוציא יוצאי דופן כמו יונקי הביב וחולד עירום) הם בעלי דם חם (הומיאותרמיות) וטמפרטורת גופם נשמרת יציבה הודות לחילוף חומרים פנימי ופחות מושפעת מטמפרטורת הסביבה.
תכונה זו מאפשרת להם להיות יותר פעילים, גם בקור, אך דורשת מהם תזונה רבה ולעיתים קרובות יותר מאשר בעלי חיים בעלי דם קר.
כל בעלי החיים ניידים ברמה מסוימת בשלב כלשהו של חייהם.
יש הניידים במשך רוב חייהם כמו החולייתנים (בעלי חיים בעלי עמוד שדרה) כדוגמת האדם; ויש הניידים רק בשלב מסוים בחייהם, כמו בעלי חיים מקבוצת ההידרתים.
בעלי חיים אלה חיים בסביבה מימית וניידים רק בשלבים מסוימים במחזור חייהם, במקרה זה בשלב הרבייה.
בשלבים האחרים הם צמודים למסלע או לקרקע ויוצרים מושבה.
במים בעלי חיים יכולים לשחות או לצלול (כמו דגים).
על היבשה בעלי חיים יכולים לזחול (כמו נחש), ללכת, לקפוץ או לדלג, ואף לרוץ.
בעלי חיים כמו ברדלס, יען ומיני פרסתניים יכולים לפתח מהירויות ריצה מרשימות.
באוויר בעלי חיים מסוימים יכולים לדאות ואחרים אף לעוף.
כיום היצורים המעופפים האמיתיים היחידים הם חרקים, עופות ועטלפים.
רובם המוחלט של בעלי החיים מתרבים בשלב מסוים בחייהם ברבייה זוויגית.
ברבייה זוויגית ישנם תאים מתמחים הקרויים תאי זוויג.
תאים אלה נוצרים בתהליך מיוחד הקרוי מיוזה, ובסיומו כמות החומר התורשתי בגרעין התא פוחתת בחצי (תאים כאלה קרויים הפלואידים).
תאי הזוויג מתחלקים לתאים זכריים (זרעונים) ותאים נקביים (ביציות).
בדרך כלל ישנם אברי רבייה שונים לייצור תאי זוויג זכריים ותאי זוויג נקביים.
במינים מסוימים לכל פרט רק אחד משני סוגי אברי הרבייה.
במינים כאלה ישנה הפרדה בין פרטים זכריים לפרטים נקביים.
אך אין הכרח שבעל חיים יהיה זכר או נקבה.
ישנם מינים רבים שהם הרמאפרודיטים (דו מיניים), ולהם אברי רבייה משני הסוגים.
כשתאים משני הזוויגים נפגשים עשויה להתרחש הפריה של הביצית.
בהפריה מתאחים גרעיניהם של תאי הזוויג ונוצר תא שכמות החומר התורשתי שלו זהה לכמות בתאים "רגילים" (תאים כאלה, אשר מרכיבים את כל גוף בעל החיים, קרויים דיפלואידים).
הזיגוטה מתחלקת שוב ושוב לתאים רבים על ידי תהליך המיטוזה, בו מתחלק תא אחד לשני תאים הזהים לו.
משלב זה מתחילה סדרת שלבים עובריים האפיינית לכל בעלי החיים: תחילה חלוקות התא של הזיגוטה יוצרות צבר רב תאי המהווה את העובר הראשוני.
לאחר מכן התאים מסתדרים במספר שכבות רקמה: אקטודרם (השכבה החיצונית), אנדודרם (השכבה הפנימית) ומזודרם (שכבת ביניים) הקיים בכל בעלי החיים למעט הצורבים.
כל אחת מהשכבות מתפתחת למספר רקמות המרכיבות את גוף הבוגר.
האקטודרם מתפתח לכסות ולמערכת העצבים; האנדודרם מתפתח לרקמות מערכת העיכול והאיברים הנגזרים ממנה; והמזודרם מתפתח לשרירים, מערכת הדם, מערכת הרבייה, מערכת ההפרשה, רוב השלד, ורקמות חיבור.
בקבוצות מסוימות, רבייה אל־זוויגית שכיחה הרבה יותר מרבייה זוויגית.
תיאורית הברירה הטבעית שהוצגה בספר "מוצא המינים" של צ'ארלס דרווין ב־1859 פתחה צוהר לניתוח התנהגות בעלי החיים בראייה מדעית ואבולוציונית.
על בסיס תאוריה זו, פיתחו שלושה חוקרי טבע עיקריים את מדע האתולוגיה: קונראד לורנץ, ניקולאס טינברגן וקארל פון פריש, שזכו בשנת 1973 בפרס נובל על תרומתם הנכבדה לתחום זה.
השאלה השנייה מתייחסת למעבר מגנוטיפ (המערך התורשתי של אורגניזם) לפנוטיפ (מכלול התכונות של האורגניזם הנראות לעין): איזה הליך התפתחותי מסייע ביישום ההתנהגות, במהלך התפתחותו הכרונולוגית של אורגניזם (מעובר לבוגר למשל)?
איך ההתנהגות התפתחה לאורך הזמן שבו מתקיימת?
האם ניתן, למשל, למצוא אב קדמון משותף לשני בעלי חיים שונים המקיימים אותה התנהגות?
מוצאם והתפתחותם של בעלי החיים
תחום המחקר אשר מתחקה אחר מנגנון ההיווצרות הראשוני של יצורים חיים נקרא אביוגנזה.
מיקרו מאובנים של חיידקים מספקים מידע על התפתחות מוקדמת של החיים במאות מיליוני השנים שקדמו להופעת בעלי החיים, המאובנים העתיקים ביותר שנמצאו עד כה הם בני יותר מ-3.5 מיליארד שנה.
במהלך האבולוציה של החיים החיידקים השתנו ואף שינו את סביבת המחיה בכדור הארץ.
שינוי חשוב כזה היה התפתחות כחוליות לפני כ-3 מיליארד שנים, שגרמה לעליה הדרגתית באחוז החמצן באטמוספירה של כדור הארץ ושינה את הרכבה באופן מהותי.
דבר זה הוביל לאסון החמצן לפני כ-2.4 מיליארדי שנים – בהכחדה המונית זה נכחדו רוב המינים של אל-אווירנים שאינם יכולים לשרוד בנוכחות חמצן ונוצרו מיני חיידקים וארכאונים מותאמים לסביבה רווית חמצן.
ברוב התאים האווירניים ניתן למצוא מנגנוני נטרול של החמצן המהווים עדות להסתגלות לאסון החמצן – אברוני פראוקסיזומים.
דברים אלו יצרו תנאים להתפתחות יצורים אאוקריוטים לפני כ-1.8 מיליארד שנים.
אאוקריוטים הם יצורים בעלי גרעין תא ואברונים.
הם כוללים מגוון גדול של אורגניזמים, ובהם חד-תאיים, כמו פרוטוזואה, ריריות, אצות ופטריות חד-תאיות, וכן את הממלכות של הרב-תאיים שכוללות פטריות, צמחים ובעלי חיים.
לפי התאוריה, שהיא כיום קונצנזוס מדעי מקורם של אברונים אלו בחיידקים אווריניים קדומים מסוג בקטריה, אשר נבלעו על ידי חיידקים ארכאונים אל-אוורניים גדולים יותר מסוג, והמשיכו להתפתח בתוכם בסימביוזה הדדית.
האאוקריוטים התפצלו בהמשך למגוון רחב של קבוצות כולל דיאפורטיקס (הכוללת את צמחים, סטראמנופילס וענפים אבולוצינים אחרים) ואת אמורפאה.
האמורפאה מורכבת משני ענפים עיקריים: ענף ה-Amoebozoa (המכיל בעיקר את הריריות ואת האמבות), וענף ה-Obazoa.
מתוך ענף זה התפתח ענף Opisthokont לפני כ-1.3 מיליארד שנים.
ענף זה מכיל שני ענפים – האחד הוא
Holomycota שכולל את הפטריות, והשני הוא Holozoa שכולל את ענף בעלי החיים.
מאובנים ראשונים של בעלי חיים רב-תאיים נוצרו החל משלהי עידן הפרקמבריון, לפני כ־575 מיליוני שנים.
בתחילת תור הקמבריון, לפני כ־545 מיליוני שנים, חל אירוע הקרוי "התפרצות הקמבריון".
אירוע זה מייצג פרץ של מאובני בעלי חיים שהתגלו ותוארכו לתקופה זו.
יש הסוברים שההתפרצות מייצגת התפצלות אבולוציונית גדולה בקרב בעלי החיים, בה נוצרו רוב הקבוצות הטקסונומיות המוכרות כיום.
אחרים גורסים כי קבוצות אלה נוצרו אט־אט במשך עידן הפרקמבריון, אך רק בתקופה זו נוצרו התנאים המאפשרים את התאבנות בעלי החיים מקבוצות אלה.
ככל הנראה בעלי החיים הראשונים היו בעלי רקמות רכות, התנאים להווצאות מאובן מרקמה כמו עצם או שן הם נמוכים מאוד, והתנאים להתאבנות רקמות רכות הם נמוכים הרבה יותר.
אך למרות הכול, לא ידוע כלל מאיזו שושלת קדומה של אורגניזמים התפתחו בעלי החיים.
מקובל להניח שהיו אלה מיני פרוטיסטה (חד תאיים) מסוימים שהתפתחו לבעלי החיים הראשונים, אבל לא ממש מובן באיזו קבוצה של פרוטיסטים מדובר.
התפתחו כמה השערות בנושא זה.
השערה אחת גורסת שמוצא בעלי החיים הוא במושבות כדוריות של שוטוניות – יצורים חד תאיים איקריוטיים בעלי שוטון או מספר שוטונים המשמשים לתנועה.
חלק מתאי המושבות הללו עברו מוטציות (שינויים בחומר התורשתי) והשתנו, כך שהפכו מתמחים לתפקודים שונים.
חלקם התמחו ברבייה, אחרים בתנועה וכך הלאה.
כך המושבה הפכה מקבוצה של תאים בודדים, ליצור רב תאי אחד בעל רקמות שונות.
השערה אחרת סוברת שבעלי החיים התפתחו מריסניות – גם הם חד תאיים איקריוטיים בעלי כושר תנועה, אך תאיהם מכילים יותר מגרעין אחד.
על פי סברה זו, במהלך האבולוציה נוצרו מחיצות בין הגרעינים וכל חלק של התא הפך למעשה לתא נפרד.
תא הריסנית הראשון הפך למעשה ליצור רב תאי, וכל אחד מחלקיו החל להתמחות בתפקוד אחר.
השערה זו פחות מקובלת, כיוון שאין כל עדויות להתפתחות מסוג זה, כיום או בעבר.
מגוון ראיות ארכאולוגיות וגנטיות מסייעות בידי החוקרים להתחקות אחר התפתחותם הגנטית של סוגים רבים של בעלי חיים.
בעבר, כלל בעלי החיים היו יצורים ימיים, ובהדרגה מתוך בעלי הסנפירים הבשרניים התפתחו מינים שהיו מסוגלים להתקיים באופן מוגבל גם מחוץ למים, הם הגרסאות המוקדמות של דו החיים, מהם התפתחו בהמשך שאר בעלי הארבע הרגליים החיים היום.
התפתחות הדרגתית במספר מאפיינים, ביניהם מבנה הביצה, גרם להתפתחות המינים הקדומים של זוחלים.
הזוחלים התפצלו בהדרגה לסדרות מגוונות של בעלי החיים, ביניהם סדרת בעלי אגן דמוי לטאה מהם התפתחו בהדרגה העופות.
מוטציות גנטיות מצטברות באחת מסדרות אלו גרמו להיווצרות הגרסאות הקדומות ביותר לעוברים, וכך התפתחו בהדרגה מתוך הזוחלים הסינאפסידים, מהם התפתחו בהמשך היונקים.
התפתחותם של מינים היא תהליך מתמשך המתקיים גם בימינו, וכך למשל אירועים כמו אירוע ההכחדה בהולוקן מעצבים מחדש את תפוצתם והתפתחותם של מיני בעלי החיים.
המגוון הטקסונומי והפנוטיפי בממלכת בעלי־החיים עצום.
יצורים זעירים כדוגמת הפרעושים, וכן היצור הגדול ביותר על־פני כדור הארץ, הלווייתן הכחול, דרים בכפיפה אחת בממלכה זו.
למרות זאת, השוני והמגוון בממלכות אחרות (ובעיקר בממלכת החיידקים האמיתיים), גדול אף יותר, אף על פי שהוא פחות נראה לעין; עבור הממלכות האחרות קשה לחבר רשימת תכונות משותפות כמו זו שלעיל.
חיידקים, למשל, מתרבים ברבייה זוויגית ואל־זוויגית, מפיקים אנרגיה בצורה אירובית ואנאירובית, וכן הלאה.
המיון המדעי של בעלי חיים
מערכה ספוגיים (Porifera) – בעלי חיים נקבוביים רב־תאיים ירודים, שוכני מים ונייחים.
אלה הם הפשוטים בין בעלי החיים הרב־תאיים משום שאין להם איברים מוגדרים.
זו מערכה נרחבת הכוללת לפחות 10,000 מינים ידועים.
הספוגיים מצויים בעיקר במים מלוחים, אך גם במים מתוקים, החל ממים רדודים ועד לעומק של יותר מ־8,500 מטר.
הספוגיים ניזונים ממזון העובר במים והמסונן בגופם באמצעות מערכת סינון ביולוגית.
מערכה פלקוזואה (Placozoa) מכילה יצורים בעלי המבנה הפשוט ביותר מבין בעלי החיים הרב־תאיים, שאינם טפילים, ולכן נחשבת לקבוצה בסיסית (קדומה) של הרב תאיים.
מערכה מיקסוזואה (Myxozoa) – מעל 1,300 מינים של בעלי חיים זעירים טפילים החיים במים.
לרבים מהם יש מחזור חיים של שני מארחים הכולל דגים וכן תולעת טבעתית או חיטחבים.
קבוצה נבוביים – לדעת רוב החוקרים בוטלה
כוללת כ־10,000 מינים של בעלי חיים פשוטים יחסית (בעלות שתי שכבות נבט בלבד) המצויים בעיקר בים.
במערכה זו נכללים בין היתר אלמוגים (מעל 6,000 מינים), שושנות ים, מדוזות סוכך, מדוזות קובייתיות ונוצתאים.
כוללת כ־150 מינים, שרובם נעים באמצעות קבוצות ריסים דמויות מסרק המשמשות לשחייה.
המסרקניות הם בעלי החיים הגדולים ביותר ששוחים באמצעות ריסים – גודלם נע מכמה מילימטרים ועד 1.5 מטרים.
רוב המינים בעלי יכולת הארה כימית עצמונית פנימית.
קבוצה בילטריה (Bilateria) – בעלי סימטריה דו־צדדית או בעלי חיים מורכבים – קבוצה של בעלי חיים בעלי סימטריה דו־צדדית, כלומר, יש להם ראש (מלפנים) וזנב (מאחור), כמו גם גב (בצד הגבי) ובטן (בצד הגחוני); לכן יש להם גם צד שמאלי וצד ימני.
הבילטריה היא הקבוצה העיקרית בממלכת בעלי חיים, הכוללת את רוב המערכות מלבד הספוגיים, מסרקניים, פלקוזואה והצורבים.
רוב עוברי הבילטריה הם בעלי חיים תלת־שכבתיים (triploblastic), כלומר בעלי שלוש שכבות נבט: אנדודרם, מזודרם ואקטודרם.
קבוצה חסרי חלל גוף משני (Acoelomata)
מערכה תולעים שטוחות (Platyhelminthes) יצורים פחוסים, בעלי גוף רך.
נחלקת לארבע מחלקות: תולעי ריסים, עלקות, שרשורים ומחלקת Monogenea.
תולעי הריסים חיות חופשית, ואילו כל מיני שאר המחלקות האחרות הן טפילים.
רוב העלקות מיקרוסקופיות, ואילו שרשורי המעיים עשויים להגיע לאורך 12 מטרים.
קבוצה בעלי חלל גוף משני (Coelomata)
מערכה מיתרניים (Chordata) – אליה משתייכים הצמדאים, הדגים, הדו־חיים, הזוחלים, העופות והיונקים – ובכללם האדם.
מונה כ־6,500 מינים, שכולם חיים בבתי גידול ימיים, ונמצאים בכל העומקים.
מבנה קווצי עור שונה באופן מוחלט מכל יתר מערכות החי.
במערכה זו חמש מחלקות: קיפודי ים, כוכבי ים, נחשוני ים, מלפפוני ים, חבצלות ים ובלסטואידים (נכחד).
והם בעלי מאפייני מבנה שונים המופיעים אצלם ראשונה בעולם החי, או בלעדית אצלם.
לדוגמה יש להם מערכת עצבים ללא מרכז, אין להם איברי הפרשה, ועוד.
מאפייניהם העיקריים של בני המערכה הם סימטריה פנטה־רדיאלית, סימטריה ראשונית דו־צדדית, חלל קרביים (coelom) אנטרוצלי, ושלד פנימי מזודרמלי מורכב מלוחיות גיר.
שלד זה קיים בקווצי עור לראשונה מבחינה אבולוציונית.
יש דמיון רב בין התפתחות השלד הפנימי ומיקומו לשלד המופיע בחולייתנים.
קבוצה קסנוטורבלה (Xenoturbellida) כוללת סוג יחיד.
מערכה ברכיופודים (Brachiopoda) בעלי חיים ישיבים ימיים בעלי שתי קשוות (שני החלקים המרכיבים את הקונכייה) המסודרות מעל ומתחת לגופם, בשונה מסידור הקשוות משני צדי הגוף כפי שקיים אצל הצדפות ממערכת הרכיכות.
הקשוות מחוברות בעורפן במפרק בעוד שהחזית יכולה להיפתח לצורך הזנה או להיסגר לשם הגנה.
מפתח באחת הקשוות נשלף איבר מיוחד דמוי גבעול המכונה רגלית שתפקידו לעגן את הברכיופוד לקרקעית הים, ולהרחיק את הברכיופוד מטין שעלול לסתום את הפתח של הברכיופוד ומכאן שמם.
ברכיופודים חיים בים בלבד, בעיקר במים קרים שבהם יש מעט אור.
שושלות של ברכיופודים הקיימות הן כמאובנים והן כבעלי חיים החיים כיום הופיעו בתקופות הקמבריון, האורדוביק והקרבון.
שושלות אחרות הופיעו, התפתחו ואז נכחדו, לעיתים באירועי הכחדה המונית.
בשיאם, בפלאוזואיקון, היו הברכיופודים בין בעלי החיים בוני השונית ומסנני המזון הנפוצים ביותר, והתיישבו בגומחות אקולוגיות אחרות, כולל מינים שפיתחו יכולת תנועה.
מערכה חיטחבים (Bryozoa) כוללת כ־4,000 מינים הידועים כיום, רובם חיים בימים ומיעוטם בנחלים ומקווי מים מתוקים ונפוצים בעולם כולו.
לחיטחבים מבנה פנימי מורכב: לרובם שלד גירני המצופה שכבת קוטיקולה דקה.
יש מושבות חיטחבים שהן קרומיות ומכסות את המצע, ויש שדומות לשיחים זעירים ואף לאלמוגים.
כל פרט במושבה נראה כקופסה זעירה שאורכו פחות ממילימטר, שבקצה שלה קבוע פתח בודד, שפונה החוצה מהמושבה.
בעד לפתח נשלף זר זרועות עדינות, גמישות וריסניות, שמקיפות את הפה שנמצא במרכז, חלקיקי מזון נסחפים לפה באמצעות זרם המים שיוצרת תנועת הריסים.
האיברים הפנימיים בתוך קופסת השלד כוללים מנגנון לשליפת זר הזרועות, מעי פשוט שצורתו כפרסה, מערכת רבייה ומערכת עצבים.
לחיטחבים אין איברי חישה או איברי הפרשה.
מערכה פורונידה (Phoronida) – מערכה קטנה בת כ־20 מינים של בעלי חיים ישיבים ימיים, המכונים פורונידים (Phoronids), מסנני מזון בעזרת לופופור ("כתר" של זרועות ציד), והבונים שפופרות כיטין זקופות התומכות ומגינות על גופיהם הרכים.
הם חיים במרבית האוקיינוסים והימים, כולל האוקיינוס הארקטי, ולמעט האוקיינוס האנטארקטי, ובין אזור הכרית ועד לעומק של 400 מטרים.
אורכם של מרבית הפורונידים הוא כ־2 סנטימטרים ורוחבם כ־1.5 מילימטרים, אם כי אורכו של המין הגדול ביותר הוא 50 סנטימטרים.
מערכה רכיכות (Mollusca) אחת המערכות המגוונות והנפוצות ביותר של חסרי החוליות על פני כדור הארץ.
המדענים מונים בה כ־100,000 מינים, חיים ומאובנים, הנחלקים לשבע מחלקות.
תפוצתן של הרכיכות גדולה והן מצויות בכל רחבי העולם; רובן בים ומיעוטן במקווי מים מתוקים וביבשה.
גופן של הרכיכות רך והן חסרות שלד פנימי.
גוף רך זה מוגן לרוב על ידי קונכייה, הבנויה סידן פחמתי וקונכיולין.
הקונכייה מופרשת על ידי הגלימה, שתחתיה נמצא אזור המכונה מרחב גלימה.
לרכיכות יש מבנה ייחודי נוסף הנמצא במערכת העיכול של רובן: המשננת (רדולה), העשויה כיטין ונראית כשיניים זעירות.
המשננת שימשה במקור לגירוד חומר צמחי מהמצע, אולם תפקודה משתנה בהתאם לבעל החיים הספציפי.
כמו כן, למערכת הרכיכות יש רגל המשמשת אותן לתנועה להצמדות למשטח.
הרכיכות מתאפיינות במערכת דם פתוחה, בה מוזרם דם אל תוך חלל הגוף, בו נמצאים האיברים.
מערכה תולעים טבעתיות (Annelida) כ־15,000 מינים של תולעים בעלי צלום (חלל גוף משני).
רובן ימיות, חלקן חיות במים מתוקים וחלקן יבשתיות.
תולעים טבעתיות נבדלות מתולעים שטוחות בכך שיש להן גוף סגמנטלי (פרוק), כלומר מחולק לסגמנטים (פרקים) – טור של יחידות שחוזרות על עצמן, אחד מיתרונות הסגמנטציה הוא הסיוע לתנועה.
המערכת נחלקת לשלוש מחלקות עיקריות: רב־זיפיות, דל־זיפיות ועלוקות.
מערכה פרוקי־רגליים (Arthropoda) – בעלי חיים חסרי חוליות בעלי שלד חיצוני, גופם מחולק לפרקים, והגפיים שלהם מחולקות לפרקים.
זוהי המערכה הגדולה ביותר בעולם הטבע, והיא כוללת למעלה מ־1,134,000 מינים שונים – יותר מכל מיני בעלי החיים האחרים יחדיו.
כ־80% מכלל בעלי החיים על־גבי כדור הארץ הם פרוקי־רגליים (מבחינת מספר הפרטים).
לפרוקי הרגליים משתייכות כמה קבוצות ידועות מאוד של בעלי חיים, ובהן חרקים, עכבישאים, סרטנאים ועקרבים.
מחלקת החרקים היא המחלקה הגדולה ביותר בעולם הטבע, עם מעל מיליון מינים מתוארים.
פרוקי הרגליים שונים בגודלם, ונעים מגודל של פלנקטון מיקרוסקופי (~0.25 מילימטר) ועד לגודל של סרטן עכביש יפני שאורכו מספר מטרים.
מערכה נושאי ציפורניים (Onychophora) כוללת כ־200 מינים של בעלי חיים יבשתיים בעלי מבנה מקוטע דמוי זחל, בעלי דמיון לפרוקי־רגליים ולתולעים טבעתיות.
זו מערכת בעלי החיים היחידה שלא כוללת בתוכה אף יצור ימי חי.
מערכה דובוני מים (Tardigrada) כוללת מעל 1,000 מינים של יצורים בגדלים בין 0.1 מילימטר ו־1.5 מילמטר.
דובוני מים נמצאים בכל העולם, החל בהרי ההימלאיה ועד לקרקעית הים, במגוון בתי גידול כולל מדבריות, חופים, חזזיות ועוד בקו המשווה וגם בקטבים.
הם מסוגלים לשרוד בסביבות קיצוניות טמפרטורות הקרובות לאפס המוחלט (273- מעלות צלזיוס), טמפרטורות גבוהות עד כדי 151 מעלות צלזיוס ובתנאי קרינה חזקה פי 1,000 מזו שתהרוג כל חיה אחרת.
הם מסוגלים לשרוד כמעט עשר שנים ללא מים, והם עמידים אפילו בפני הריק בחלל.
קבוצה בעלי חלל גוף משני מדומה (Pseudocoelomata)
מערכה תולעים קוצניות ראש (Acanthocephala)
המיון של בעלי החיים ביהדות
שלא כמו העושר שבמיון המדעי של בעלי החיים, המיון ההלכתי של בעלי החיים ביהדות הוא מצמצם הרבה יותר, וממיין את כל בעלי החיים רק ל־5 קבוצות שונות: חיות, בהמות, עופות, דגים, שרצים ורמשים, כאשר לכל קבוצה הלכות המיוחדות לה מבחינת הלכות כשרות, טומאה וטהרה ועוד.
ניתן למצוא דמיון מה בין הקבוצות הראשונות למיון המייתרניים, אך לקבוצות השרצים והרמשים אין כל מקבילה במיון המדעי, והיא כוללת בעלי חיים מקבוצות רבות ושונות במיון המדעי.
האדם צד בעלי חיים כבר בתקופה הפרהיסטורית.
בעבר הציד היה בעיקר בשביל מזון, לצד שימוש משני בעור, פרווה ועצמות לייצור בגדים וכלים שונים.
התפתחות התרבות האנושית ומעבר לחיים ביישובי קבע, ביות בעלי החיים ופיתוח החקלאות, הפחיתו את הצורך בציד לצורך מאכל.
בשלב זה הפך עיקר הציד לסוג של ספורט, כשהצייד לעיתים חוזר עם גביע ציידים.
בחברות מתועשות ציד לצורך מאכל הוא נדיר ביותר וכמעט כולו בגדר ספורט.
עם זאת, ציד דגים וייצורים ימיים אחרים, הנקרא דיג, משמש עד היום כמקור מזון חשוב.
החל מסוף המאה ה־20, עם התרבות הכללתם של אזורים ומינים כ"מוגנים", התפתחה תעשייה של ציד בלתי חוקי.
מספר חיות תקפו או תוקפות אנשים מסיבות שונות ולעיתים קטלניות.
התקיפות הקטלניות ביותר מתרחשות במדינות העולם השלישי בהן במקרים רבים אין דרכים להתגונן מפגיעות חיות.
בעבר תקיפות היו נפוצות בהרבה עקב הקרבה של האדם לטבע והיעדר רפואה מוצלחת נגד פציעות או הכשות ארסיות.
חלק מהחיות הן טורפות כמו אריות, טיגריסים או תנינאים רעבים וכן מוצצי דם, בעוד אחרות תוקפות להגנה או אף מתאונות כמו מדוזות.
גם חיות מחמד עלולות לתקוף כשהן בלתי צפויות ובכל שנה נרשמות מספר תקיפות שלעיתים מלוות בזיהומים ומחלות.
במהלך הפרהיסטוריה והיסטוריה האנושית, האדם ביית בעלי חיים רבים, כגון בקר, כבשים, עיזים, סוסים, תרנגולות ועוד.
רוב בעלי החיים בויתו לצורכי מזון ולבוש או לשימוש בחקלאות.
מטרה נוספת היא הגידול למטרות נוי כגון גידול דגי נוי ועופות כגון התוכים או קנרית.
כלב הבית הנחשב כבעל החיים המבוית הוותיק ביותר, משמש כיום בעיקר כחיית מחמד אך גם מסייע בעבודות שונות (כגון כלב משטרה וכלב נחייה).
מעבר לביות השתמש האדם בבעלי חיים לצרכים נוספים, דוגמת הצבתם בגני חיות, קרקסים ותחרויות ספורט.
שימוש בבעלי חיים עבור שני האחרונים הפך מקובל פחות בעולם המערבי של ראשית המאה ה־21.
טיפול בעזרת בעלי חיים (או זואותרפיה), הוא שיטה בפסיכותרפיה המסתייעת בבעלי חיים כדי לשפר את בריאותו ואיכות־חייו של האדם המטופל.
שיטה זו מתאימה לטיפול בבני־אדם בעלי קשיים פיזיים, נפשיים, רגשיים והתנהגותיים.
חשיפה לבעל חיים ידידותי מעודדת את השחרור של אנדורפינים המעוררים הרגשה טובה ולימפוציטים המתגברים את מערכת החיסון.
בעלי אף לח (שם מדעי: Strepsirhini, מיוונית: strepho – עקום; rhis – אף) היא אחת מארבע תת-הסדרות בסדרת הפרימטים.
תת-סדרה זו כוללת כ-90 מינים.
המאפיין העיקרי של בני המין, וממנו נובע שמם הוא אפם – הם מאופיינים באפים רטובים, בניגוד לקרוביהם הקופים.
בעלי אף-לח הם הפרימטים היחידים (פרט לאדם) החיים במדגסקר, ולחלק מהמשפחות נציגות באפריקה ובדרום-מזרח אסיה.
החלוקה הטקסונומית והפילוגנטית, עם זאת, מורכבת יותר מהתמונה הגאוגרפית.
ניתן היה להניח שההתיישבות של בעלי האף-הלח במדגסקר התרחשה באירוע סחיפה אחד, שגרם ליישוב האי בצאצאים של מין אחד.
אולם בניתוח גנטי של בני התת-סדרה ניתן לראות שקיימת קרבה רבה יותר בין חלק מהמינים המדגסקריים לבין מינים מיבשת אפריקה, מאשר בין המינים המדגסקריים לבין עצמם.
כך שכנראה לא התרחש אירוע סחיפה יחיד – אלא שני אירועי סחיפה: אחד של בני על-משפחת למורים והשני של בני על-משפחת לוריסים.
אך העדויות המאובנות אינן מספיקות על מנת לקבוע האם הסחיפה השנייה הייתה מאפריקה למדגסקר או בכיוון ההפוך.
בעלי האף-הלח נחשבים לפרימיטיביים יותר מהקופים.
אפיהם הרטובים מחוברים לשפתיהם העליונות, שמחוברות לחניכיהם – ובכך מוגבל מגוון הבעות הפנים שלהם.
היחס בין מסת המוח למסת הגוף שלהם קטן יותר, דבר המעיד על אינטליגנציה פחותה, וכך גם עולה ממבחני אינטליגנציה ליונקים.
האונות האחראיות על חוש הריח במוחם גדולות יחסית, דבר המעיד על חוש ריח מפותח.
בנוסף, אפיהם מוארכים בדרך כלל.
משפחה למורי קוף (Archaeolemuridae) – נכחדה
משפחה למורי קואלה (Megaladapidae) – נכחדה
משפחה למורי עצלן (Palaeopropithecidae) – נכחדה
אינפרא-סדרה אדפיפורמס (Adapiformes) – נכחדה
בעלי ארבע רגליים (שם מדעי: Tetrapoda) היא קבוצת בעלי חוליות שהתפתחה מדגים ממחלקת בעלי סנפירים בשרניים וכוללת את החולייתנים היבשתיים ובעלי ארבע רגליים.
עם זאת מספר מינים חזרו לים (כמו הלווייתנים או זוחלים ימיים קדומים), עוד אחרים כמו הנחשים ומספר לטאות ודו-חיים, איבדו את רגליהם.
חיות אחרות כמו העופות, העטלפים והפטרוזאורים המירו את גפיהם הקדמיות לכנפיים שכמעט אינן משמשות להליכה.
ישנן שתי קבוצות עיקריות של בעלי ארבע רגליים:
בעלי ארבע רגליים מאופיינים בגפיים במקום סנפירים.
בעלי החיים מהמינים בקבוצה זו הם בעלי גפה שרירית בה העצמות (בין היתר אצבעות כף היד וכף הרגל) והמפרקים ברורים.
אבולוציה משוערת של בעלי ארבע רגליים
קבוצת דמויי זוחלים (Reptilomorpha) - נכחדה
קבוצת בעלי שפיר עוברי (Amniota) - בהם מיני הזוחלים, העופות והיונקים המודרניים וכן מספר קבוצות נכחדות.
מוצאה של הקבוצה מדמויי בעלי ארבע גפיים.
הנציגים הראשונים של קבוצה זו היו גדולים יחסית (אורך גוף 1-2.5 מ').
שרידי השלד הקדום ביותר שהתגלה מתוארך לדבון השלישי בגרינלנד ממצאים דומים המתוארכים לדבון הראשון והשני נמצאו באוסטרליה אך בהן לא היו האצבעות ברורות ועל כן מסווגים כשייכים לבעלי סנפירים בשרניים.
בעלי אגן דמוי לטאה או זאוריסקיה (שם מדעי: Saurischia) היא סדרה של דינוזאורים אשר נעו ברובם על שניים והיו בעלי אגן ירכיים המופנה בחלקו קדימה ובחלקו אחורה.
מבני קבוצה זו התפתחו העופות המודרניים.
כמו שאר הדינוזאורים הם חיו בין תור הטריאס לתור הקרטיקון והם הכילו את חיות היבשה הגדולות ביותר מעולם.
הזאוריסקים מאופיינים לפי צורת אגן הירכיים שלהם.
האגן כולל 3 עצמות עיקריות: בחלק העליון עצם הכסל (ilium) ומתחתיו עצם השת (ischium) הנוטה אחורה ועצם החיק (pubis) הנוטה קדימה .
בזאוריסקים האגן היה דומה לזה של לטאה ובו עצמות השת והחיק נטו כל אחת לכיוון שונה (אחורה וקדימה בהתאמה) ויצרו זווית ביניהם.
תת-סדרה תרופודה (Theropoda) - רוב בני קבוצה זו היו טורפים.
אינפרא-סדרה טטנורים (Tetanurae) - חלק מהם היו דינוזאורים מנוצים, מהם התפתחו העופות.
תת-סדרה דמויי זאורופודים (Sauropodomorpha) - אלה היו צמחוניים.
אינפרא-סדרה זאורופודה (Sauropoda) - דינוזאורים ענקיים בעלי צוואר וזנב ארוכים, אוכלי צמחים.
בעלי אגן דמוי עוף (שם מדעי: Ornithischia) היא סדרה של דינוזאורים, הקרובה לסדרה בעלי אגן דמוי לטאה.
בני קבוצה זו היו ברובם אוכלי צמחים, הולכי על ארבע גפיים ובעלי עצם חיק הנוטה אחורה לצד עצם השת, מה שמקביל לעצמות העופות.
עם זאת העופות התפתחו למעשה מתרופודים בני הקבוצה בעלי אגן דמוי לטאה.
סוג ללא מקור צ'ילזאורוס (Chilesaurus)?
האורניתיסקים היו דינוזאורים צמחוניים בעלי שיניים בצידי הלסת וכלל לא בקדמת הפה.
לחלקם הפכו עצמות הפה למעין מקור כפי שמופיע אצל הצבים.
בניגוד לבעלי אגן דמוי לטאה, לבני סדרה זו אגן ירכיים ארבע-קרני; אצלם, עצם החיק נטתה אחורנית במקביל לעצם השת, ולחיזוק המבנה ולהרמת המבנה ולהרמת הקרביים התפתחה עצם נוספת, המכוונת קדימה בבסיס החיק והמשווה לאגן את הצורה הארבע-קרנית.
הירך הנטויה לאחור היא כפי שאצל העופות בשל אבולוציה מתכנסת.
העופות עצמם התפתחו מבעלי אגן דמוי לטאה ולא מסדרה זו.
האורניתיסקים התפתחו בשלהי הטריאס אך תפסו גומחות אקולוגיות מרכזיות רק בתור היורה המאוחר.
הסטגוזאורים התפשטו על פני שטחים נרחבים (שהיום כוללים מספר יבשות).
לשיאם הם הגיעו בקרטיקון הן במגוון והן בכמותם.
לצד פכיצפלוזאורים ואנקילוזאורים שהיו נדירים יחסית, במזרח אסיה ובאמריקה הצפונית ההדרוזאוריים והצרטופסים היו הדינוזאורים הנפוצים ביותר.
האנקילוזאורים היו אוכלי צמחיים משוריינים היטב במעטי עצם ודורבנים שהגנו עליהם כמעט לחלוטין מפני טורפים.
ההדרוזאוריים היו אוכלי צמחים יעילים והגיעו לאורכים של 9–15 מטר ומשקל של כמה טונות.
הם חיו בעדרים גדולים ונדדו בעקבות המזון.
בשלהי הקרטיקון הצרטופסיים בעלי הקרניים היו מבין הדינוזאורים הנפוצים ביותר באמריקה הצפונית, והגיעו לשיאם בגילאי הקמפן והמאסטריכט (80-65 מיליון שנה לפני זמננו).
בשלהי הקרטיקון היה הטריצרטופס הדינוזאור הנפוץ ביותר בתחום מחייתו.
הקליידוגרמה הבאה מבוססת על ניתוח מ-2009 של ז'נג ועמיתיו.
הקליידוגרמה הבאה מבוססת על ניתוח של באטלר ועמיתיו מ-2011. בקליידוגרמה זו הקלייד אורניתופודה כולל את היפסילופודון ואחרים.
בעלי דין הם הצדדים למשפט, המתנהל בבית משפט או בבית דין.
בעלי הדין יכולים להיות אנשים, בשר ודם, ויכולים להיות תאגיד - דהיינו חברה בערבון מוגבל, שותפות לסוגיה השונים, עמותה או אגודה עות'מאנית, וכן מדינת ישראל, וכל רשות מרשויותיה.
כל גוף אחר, שאינו מאוגד כדין, אינו יכול להיות בעל דין.
לדוגמה: משה כהן הוא בעלים של חברה בשם "משה יזמות וחשמל בע"מ" המפעילה חנות בשם "משה מוצרי חשמל".
אדם שסיפק לחנות מוצרים ולא קיבל את תמורתם, יכול לתבוע את "משה יזמות וחשמל בע"מ".
בהתקיים נסיבות מסוימות, (לדוגמה הוכחת כוונת מרמה בעצם רישום החברה) יכול האדם לתבוע את משה כהן אישית, אך לתבוע את "משה מוצרי חשמל" על פי השלט שעל החנות, לא ניתן, ולו גם מכירים כל הלקוחות והספקים את העסק תחת שם מסחרי זה.
גוף בעל כשירות לזכויות וחובות מבחינה משפטית מאופיין בדרך כלל במספר - יהא זה מספר זהות לאדם, מספר רישומו של תאגיד, מספר דרכון לתושבי חוץ וכו'.
יוצא דופן מבחינה זו היא מדינת ישראל ורשויותיה.
על בעל הדין להיות כשיר לעמוד לדין.
ברור כי קטינים וכן חולי נפש, ולוקים בנכויות שכליות וגופניות מסוימות (ולדוגמה עיוורים, חרשים או אילמים), מחייבים התייחסות מיוחדת.
בחוק סדר הדין הפלילי התייחסות מיוחדת לבעלי דין מסוג זה.
בסדר הדין האזרחי מוסדר העניין בתקנות סדרי הדין, וכן בחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות.
אלו הם בעלי הדין במשפט הפלילי -
הנאשם - מי שהוגש כנגדו כתב האישום.
בטרם הוגש כתב האישום הוא יוגדר כ"חשוד" ומעת הגשת כתב האישום יקרא "נאשם".
הנאשם יכול להיות אדם או תאגיד (גם חברה יכולה לעמוד לדין פלילי).
המאשימה - מדינת ישראל, המיוצגת בידי תובע שינהל את התביעה.
התובע יכול להיות עורך דין או שוטר, אשר הוסמכו לכך על ידי היועץ המשפטי לממשלה.
במקרים מסוימים, בהם נפתח המשפט בעקבות הגשת קובלנה פלילית, קיים צד נוסף למשפט -
הקובל - הוא יוזם המשפט שנפתח בדרך של הגשת קובלנה פלילית, שהיא כתב אישום אשר מוגש על ידי אזרח מן השורה שאינו קשור ברשויות המדינה.
קובלנה כזו ניתן להגיש רק במקרים מיוחדים.
חשוב להדגיש כי הקורבן בעבירה הפלילית אינו בעל דין במשפט (למעט במקרים בהם הגיש בעצמו קובלנה פלילית), שכן המשפט הפלילי בעיקרו אינו מיועד להגן על זכויות הקורבן אלא להגן על הסדר הציבורי.
הקורבן ישמש בדרך כלל כעד במשפט הפלילי, ובנוסף יש לו זכויות מסוימות (בעיקר לקבלת מידע) במסגרת ניהול ההליך, אך הוא אינו נחשב כבעל דין של ממש ומעורבותו במשפט היא מועטה מאוד.
במסגרת בירור התביעה עשויים להתנהל הליכי משנה הנוצרים בעקבות בקשה של אחד הצדדים הנוגעת לניהול המשפט (לדוגמה - בקשה למעצר עד תום ההליכים, בקשה לשחרור ממעצר ועוד).
בעת הדיון בבקשה מקבלים הצדדים כינויים זמניים הרלוונטיים לאותה בקשה -
המבקש - מי שהגיש את הבקשה במסגרת המשפט- הנאשם, המאשימה, או הקובל.
המשיב - מי שהוגשה כנגדו הבקשה.
התובע - מי שהגיש את התביעה לבית המשפט.
הנתבע - מי שהוגשה כנגדו התביעה.
צד ג' - מי שהנתבע סבור שקמה לו כנגדו הזכות לשיפוי או פיצוי בגין מה שישלם לתובע.
דוגמה לכך היא חברת ביטוח.
אדם הנתבע בשל נזק שגרם יכול לצרף את חברת הביטוח כצד ג', ואז יוכל בית המשפט לקבוע כי כל מה שעל הנתבע לשלם לתובע, קמה החובה על צד ג' להשיב לנתבע.
נתבע הסבור כי קמה לו זכות לצרף להליך "צד ג'" יכול להגיש "הודעת צד ג'".
צד ג' המקבל "הודעת צד ג'" יוכל לצרף להליך צד ד', צד ה' וכך עד אין סוף באופן תאורטי.
תובע שכנגד - נתבע הסבור כי יש לו עילת תביעה כנגד מי שתבע אותו יכול להגיש תביעה שכנגד.
תביעה שכנגד יכולה להיות בעילה שונה לחלוטין מזו שבגינה הוגשה התביעה.
לדוגמה - בעל בית תובע דייר על שכר דירה.
זה יכול לתבוע אותו על כך שפגע במכוניתו בחניון של הדירה.
נתבע שכנגד - מי שכנגדו הוגשה תביעה שכנגד.
גם במסגרת תביעה אזרחית עשויים להתנהל הליכי משנה הנוצרים בעקבות בקשה של אחד הצדדים הנוגעת לניהול המשפט (לדוגמה - בקשה לגילוי מסמכים, בקשה למחיקת התביעה על הסף ועוד).
המבקש - מי שהגיש את הבקשה במסגרת המשפט - התובע, הנתבע, צד ג' וכדומה.
קיימים הליכים מסוימים, כדוגמת המרצת פתיחה המהווים מעין הכלאה בין תביעה לבין בקשה.
במקרים כאלו עשויים הצדדים להיקרא מלכתחילה "תובע" ו"משיב".
גם כאן יש להדגיש כי בעל דין במשפט האזרחי יכול להיות כל מי שכשיר לזכויות ולחובות - אדם, תאגיד, מדינת ישראל, ועוד.
המערער - מי שהגיש ערעור אזרחי או ערעור פלילי.
המשיב - מי שכנגדו הוגש הערעור.
העותר - מי שהגיש עתירה (עתירה מינהלית, או עתירה לבג"ץ).
המשיב - מי שכנגדו הוגשה עתירה.
עורך הדין מייצג את בעל הדין, ואינו בעל דין בעצמו (אלא אם כן הוא נתבע לדין, ואז אין משמעות פרוצדורלית לעובדת היותו עורך דין).
במשפט מתייחס עורך הדין לבעל הדין כשולחו או כמרשו (מלשון שליחות או הרשאה).
השימוש במונח שליחות נכון יותר מבחינה משפטית, אך למושג "מרשי" אחיזה בתרבות הפופולרית, על אף שאינו בעל משמעות מאז חקיקת חוק השליחות.
בית המשפט כשלעצמו (להבדיל מן השופטים ובעלי התפקידים המכהנים בו) אינו גוף הכשיר לזכויות ולחובות.
במקרים נדירים בהם יש לעתור כנגד שופט על דרך ניהול המשפט, המשיב לעתירה הוא השופט באופן אישי, ובמקרה זה הוא מיוצג על ידי פרקליטות המדינה.
הנימוסים המשפטיים מחייבים בבית המשפט להתייחס אל השופט כ"אדוני" או "גבירתי" ולפנות אליו בגוף שלישי ("אדוני ודאי יסכים עמי כי העד אינו דובר את האמת"...).
בעל הדין הוא "מר..." או "גב'...", ועורכי הדין מתייחסים זה אל זה כ"חברי".
השימוש במונח "חברי" אינו נובע מיחסי רעות, אלא הכוונה היא כי הן הפונה והן עורך הדין מן הצד שכנגד הם חברים בלשכת עורכי הדין, ומשום כך מחויבים בהתנהגות שאותה מכתיבים כללי האתיקה של לשכת עורכי הדין כלפי בית המשפט, כלפי הצד שכנגד וכלפי המייצג אותו.
בעלי התוספות הוא כינוי למספר רב (כמה מאות) של תלמידי חכמים שלקחו חלק בכתיבת פירושים, המכונים תוספות, על 30 ממסכתות התלמוד הבבלי, ועל פירוש רש"י לתלמוד.
הם יצרו ופעלו במשך כמאתיים שנה, במאות השתים עשרה והשלוש עשרה.
מרביתם מחוג תלמידי רש"י באשכנז ובצרפת ומיעוטם באנגליה ובאיטליה.
ראשונים היו תלמידי רש"י, שכתבו הערות וחידושים לפירושו.
במשך הזמן התרחבו וגדלו תוספות אלה, עד שהיו לתוספות לתלמוד.
בבתי המדרש ישבו התלמידים וחכמי הישיבות יחד עם מוריהם ורבניהם, התווכחו והתפלפלו על פירוש התלמוד, ומפרשיו שקדמו להם (כגון רבנו חננאל ורש"י).
דרך לימודם דמתה לזו של האמוראים בישיבות בבבל.
התלמידים היו רושמים לעצמם רשימות על המשא ומתן ההלכתי על התלמוד, ועל השקלא והטריא המפולפל שהתנהל בישיבה.
הם עברו מישיבה לישיבה, ולכל מקום אליו הגיעו הביאו איתם את חידושי בתי המדרש שבהם היו לפנים.
חידושים אלו צוינו כתוספות של בית מדרש פלוני.
כך הופיעו קובצי תוספות רבים, כאשר כל אחד נושא עליו את שם בית המדרש ממנו שוכתב תוכנו.
התוכן שעמד לנגד עיניהם של בעלי התוספות היה רב: נוסף לתלמוד, הם עסקו בכל פירוש וחיבור שנתחברו אחרי חתימת התלמוד, ולכן לימודם היה מקיף ורב ממדים.
הם השוו סוגיות בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי, השוו ברייתות, תוספתאות ומדרשי הלכה.
כמו כן, בעלי התוספות בדקו את הנוסחאות וקבעו את הנוסחא הנכונה.
המהרש"ל הגדיר את פעולת בעלי התוספות: כלומר, מפעל פרשני הרמוניסטי מקיף המבוסס על ההשקפה שהתלמוד נעדר סתירות.
נוסף על פירושם לתלמוד, כתבו בעלי התוספות פירושים רבים על התורה ועל פירוש רש"י עליה.
כמה מקבצים אלה יצאו לאור, ביניהם: "דעת זקנים" (נדפס בחלק ממהדורות המקראות גדולות), "הדר זקנים", "מושב זקנים", פירוש המיוחס לרא"ש, פענח רזא, חצי מנשה, מנחת יהודה, ועוד.
קבצים רבים של תוספות על התורה נותרו בכתב יד, וליקוט נרחב מהפירושים שנותרו בכתבי יד נדפס בלקט "תוספות השלם" על התורה והמגילות על ידי יעקב גליס.
חיבור נוסף יצא מבית מדרשם של בעלי התוספות: שו"ת בעלי התוספות (או תשובות בעלי התוספות).
חיבור זה כולל 135 תשובות של 39 מבעלי התוספות שבאשכנז וצרפת.
מבתי המדרש של בעלי התוספות יצאה תנועת העלייה לארץ ישראל הידועה גם בשם "עליית הרבנים מצרפת ומאנגליה".
העלייה הייתה תגובה כנגד מאמצי מסעות הצלב לגייס כוחות באירופה לשחרור ארץ הקודש.
אלו עוררו גלי עלייה של יהודי צרפת ואנגליה.
העולים היהודים זכו לכתב חתום ממלך ירושלים ז'אן דה בריין, חמיו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בגל הראשון שלה, בין השנים 1209–1211, עלו לארץ ישראל כשלוש מאות תלמידי חכמים, בהם כמה ממנהיגיו הרוחניים של הדור ובראשם רבי שמשון משאנץ ורבי יהונתן מלוניל, הוא "הכהן הגדול, רבינו יונתן הכהן".
הם התיישבו בעכו, מרכז המדינה הצלבנית, ויסדו בה בית מדרש ברוח בעלי התוספות.
בעקבות עלייה זו הגיעו עליות נוספות מאירופה לארץ ישראל, שחלקן התיישבו בירושלים; ברם, היישוב היהודי בירושלים לא החזיק מעמד, מסיבות כלכליות ואולי אף בגלל הריסת ביצורי העיר, אשר תרמה להחלשת הרגשת הביטחון בעיר.
בשנת 1244 נכבשה ירושלים על ידי הממלוכים ממצרים, אשר גירשו ממנה את הנוצרים ואת היהודים, אשר ברחו לשכם.
רבי מאיר בן שמואל – חתנו של רש"י.
רבי שמואל בן מאיר (רשב"ם) – נכדו של רש"י.
רבי יצחק בן מאיר (ריב"ם) – אחיו של הרשב"ם.
רבי יעקב בן מאיר (רבנו תם, מרומרוג וטרוייש), אחיהם של הרשב"ם והריב"ם, גדול חכמי צרפת בדורו, מחבר ספר הישר על הלכה ושו"ת.
רבי יצחק בן יעקב (ר"י הלבן, מפראג שבבוהמיה), תלמיד רבנו תם.
רבי יוסף בן יצחק (רבי יוסף בכור שור מאורליאנש), תלמיד רבינו תם.
רבי יוסף בן משה מטרוייש (ר"י פורת), תלמיד הרשב"ם.
רבי אליעזר ממיץ בן שמואל, תלמיד רבינו תם, מחבר ספר יראים.
רבינו פטר בן יוסף, תלמיד רבינו תם (חי בקרנטן הצרפתית או בקרינתיה שבאוסטריה), נהרג על קידוש השם בעירו בעת מסע הצלב השני.
רבי משה מקייב שברוס, תלמיד רבינו תם.
רבי יצחק מארץ הגר (הונגריה), תלמיד רבינו תם.
רבי שמשון בן יוסף מפלייזא, גיסו של רבינו תם, סבם של הר"ש משאנץ והריצב"א.
רבי יום טוב מפלייזא שזוהה על ידי חוקרים רבים וביניהם יעקב נחום אפשטיין כרבי יום טוב בן הריב"ן, נכדו של רש"י.
לדעת אפרים אלימלך אורבך רבי יום טוב העתיק את מקום מושבו מפלייזא לפריז.
רבינו חיים בן חננאל הכהן מפריז, תלמיד רבינו תם.
רבי משה בן אברהם מפונטייזא , תלמיד רבינו תם.
רבי משולם בן נתן מנרבונא ומלון.
רבי יעקב מאורליינש, תלמיד רבינו תם, מכונה רבינו תם דאורליאנש, נהרג על קידוש השם בלונדון ביום הכתרתו של המלך ריצ'רד הראשון ("לב הארי").
רבי יום טוב בן יצחק מיואני, תלמיד רבינו תם, נהרג על קידוש השם בטבח יהודי יורק באנגליה.
רבי יצחק בר שמואל, הר"י הזקן מ – בן אחותם ותלמידם של הרשב"ם ורבנו תם.
המחבר הראשון של התוספות, מכונה גם "בעל התוספות".
רבי אלחנן בנו של ר"י הזקן.
רבי שמואל בן אלחנן, נכדו של ר"י הזקן.
רבי יצחק בן אברהם משאנץ - הריצב"א, אחיו של הר"ש משאנץ, תלמיד ר"י הזקן.
רבי שמשון בן אברהם משאנץ (ר"ש משנץ) - תלמידו של ר"י הזקן, מחבר תוספות שאנץ.
חיבר גם פירוש למשנה לסדרים זרעים וטהרות.
עלה לארץ ישראל בשנת 1211.
רבי ברוך בן יצחק, תלמיד ר"י הזקן, מחבר ספר התרומה, והתוספות למסכת זבחים.
רבי שמשון מקוצי - הש"ר מקוצי (ש"ר הם ראשי תיבות רבי שמשון), תלמיד ר"י הזקן.
רבי אליעזר בן שמואל מוורונה
רבי יהודה בן יצחק שירליאון מפריז, מגדולי תלמידי ר"י הזקן וראש ישיבת פריז.
רבי יחיאל מפריז בן יוסף, תלמיד רבי יהודה שירליאון.
רבי משה מקוצי, גיסו של רבי שמשון מקוצי, תלמיד ר"י שירליאון, מחבר ספר מצוות גדול - סמ"ג.
רבי יצחק בן משה מבוהמיה ווינה, מחבר ספר אור זרוע, תלמיד הראבי"ה, ר"י שירליאון, והשר מקוצי.
רבי משה בן שניאור מאיברא, תלמיד הר"ש משאנץ, רבו של רבינו יונה גירונדי, מחבר תוספות איברא.
רבי שמואל בן שניאור מאיברא, אחיו של רבי משה.
רבי יצחק בן שניאור מאיברא - הר"י מאיברא, אחיו של רבי משה.
רבי יצחק בן אשר הלוי - ריב"א, תלמידו של רש"י, ראשון בעלי התוספות באשכנז.
רבי יעקב בן יצחק הלוי - יעב"ץ, מאשכנז.
רבי אליעזר בן נתן - הראב"ן, מחבר ספר אבן העזר.
רבי שמואל בן נטרונאי, חתנו של הראב"ן.
רבי יואל בן יצחק הלוי, חתנו של הראב"ן.
רבי אליעזר בן יואל הלוי - הראבי"ה, נכדו של הראב"ן, מחבר ספרי אבי העזרי ואביאסף.
רבי שמואל החסיד בן קלונימוס הזקן משפיירא, ראשון חסידי אשכנז, אביו של רבי יהודה החסיד.
רבי יהודה בן שמואל - רבי יהודה החסיד, מחבר ספר חסידים.
רבי אלעזר בן יהודה מגרמייזא, תלמיד רבי אליעזר ממיץ, ורבי יהודה החסיד, מחבר ספר הרוקח.
רבי יצחק (ר"י) בר מרדכי, מפראג שבבוהמיה וריגנשבורג שבאשכנז, תלמיד הריב"א ורבינו תם.
רבי אפרים בן יצחק מריגנשבורג.
רבי מאיר בן קלונימוס משפירא.
רבי יהודה בן קלונימוס משפירא.
רבי מאיר בר ברוך, מהר"ם מרוטנבורג - מאחרוני בעלי התוספות.
רבי אליעזר בר' יצחק מביהם (או מפראגא), תלמיד רבנו תם
רבי משה ברבי יעקב מביהם, תלמיד רבי אליעזר מביהם.
רבי יצחק בר' יעקב "הלבן", אחי הנוסע רבי פתחיה מרגנסבורג.
רבי אליעזר מטוךּ (Touques) בן שלמה, אחיינו של רבי חזקיה ממאגדבורג, עורך רוב התוספות שבדפוסי התלמוד.
רבי יצחק מקורביל, מחבר ספר מצוות קטן, הסמ"ק.
רבנו פרץ מקורביל, תלמיד ר' שמואל מאייברא ור' יחיאל מפריז, עורך של התוספות.
רבינו אשר בר' יחיאל, הרא"ש, תלמיד מהר"ם מרוטנבורג, עורך של התוספות.
בעלי גלגול מלא (שם מדעי: Endopterygota או Holometabola) הם חרקים מתת-מחלקה Pterygota המאופיינים במחזור החיים הייחודי של ביצה, זחל, גולם, בוגר.
מחזור חיים זה נקרא גלגול מלא.
על-סדרה זו היא המגוונת ביותר בין על-הסדרות ומכילה כ-680,000 פריטים ברחבי העולם.
חרקים מסדרה זו מתפתחים בסדר הבא:
הזחל והבוגר שונים מאוד במאפייניהם, דבר המאפשר ניצול של משאבים שונים בזמנים שונים.
חלוקה כזו במחזור החיים מאפשרת הסתגלות לסביבה משתנה, לדוגמה בשינוי במקורות המזון בין עונות השנה.
בדרך כלל הזחל מתמחה באכילה ובגדילה ואילו הבוגר מתמחה בתפוצה ורבייה.
במהלך ההתגלמות, מתארגנות מחדש הרקמות בגופו של החרק וחלקיו השונים מתעצבים מחדש.
בעלי המסורה הם קבוצה של חכמים יהודים שהעלו על הכתב, ככל הנראה מן המאה השמינית ועד המאה העשירית, את אופן הקריאה של המקרא כפי שהשתמר בידם במסורת.
הנודעים שבהם היו אהרן בן אשר ומשה בן נפתלי.
בעלי המסורה פעלו באמצעים שונים לקבע את נוסח המסורה ולמנוע שינויים בהעברתו מדור לדור, בתקופה שבה הופץ המקרא בהעתקת כתבי יד ומסורת קריאתם הועברה על פה.
כפי הנראה בעלי המסורה המציאו את סימני הניקוד וטעמי המקרא, שצורפו לעדי הנוסח של המקרא.
הם השתמשו בהם כדי לתאר את הדרך המדויקת של הקריאה בתורה, וכך יצרו מעין "הקלטה" של הקריאה בתורה כפי שהייתה בזמנם.
בעלי המסורה עסקו גם בספירת מילים, צירופי מילים ותופעות שונות במקרא, ובתיעודם במסורה, בהערות שנסמכו אל הטקסט של המקרא, ובספרים נפרדים.
לדוגמה: את המילה "אותם", ניתן לכתוב בכתיב מלא ("אותם") או בכתיב חסר ("אתם").
הערת המסורה מציינת שיש בתורה ל"ט "אותם" מלאים בתורה.
ומכאן שבשאר המקומות נכתב "אתם" חסר.
בעלי המסורה עדיין לא פיתחו חשיבה דקדוקית, אלא התרכזו בעיקר בתיעוד אופני הקריאה והנוסח.
פעילותם הייתה המשך של פעילות שכבר מופיעה בתלמוד הבבלי, וביתר שאת בתקופת הסבוראים.
התקיימו שני ענפים מרכזיים של המסורה - המסורה הטברנית והמסורה הבבלית.
היה גם זרם, שולי יחסית, שפעל בדרומה של ארץ ישראל, ומכונה גם המסורה הארצישראלית; בתוך כל זרם היו חלוקות משנה.
עבודתם של בעלי המסורה התפרסה במשך כעשרה דורות, ובעיקר מן המאה השמינית, עד להשלמתה במאה העשירית, שכבר נחשבת לשלהי תקופת הגאונים.
ראשית מפעלם הייתה בבבל, שהיה מרכז פועלם של האמוראים, ולאחר מכן הועתק המפעל לטבריה, והמשיך בעיקר אצל הכהנים בני משמרת מעזיהו.
אף שיש הרואים בכך שני מפעלים שונים, ניתן בהחלט לומר שאלו שהמשיכו בטבריה התבססו על מפעלם של אלו שפעלו בבבל.
לא הרבה ידוע על שמותם וחייהם של בעלי המסורה.
בספר דקדוקי הטעמים אפשר למצוא רשימות מסירה של בעלי המסורה:
הנודעים שבבעלי המסורה הטברנית היו רבי אהרן בן משה למשפחת בן אשר ומשה בן דוד למשפחת בן נפתלי, שחיו במאה ה-10.
במשמעות מורחבת, מכונים 'בעלי מסורה' כל מי שעסקו בהגהת נוסח המקרא של המסורה, גם בכל הדורות שלאחר חתימתו.
בעלי חיים בשִבְיָה הם בעלי חיים שאינם חיים בטבע אלא תחת שליטתם של בני האדם, ותלויים בהם לרווחתם והמונח כולל הן גידול ואחזקת חיות בר (לרבות כל המינים שנכחדו בטבע) והן גידול של חיות בית, אשר ביותם הוביל לחיים בשביה.
לעיתים השביה נמצאת אף בבתי אנשים פרטיים, כחיות מחמד.
לעומתם בעלי חיים סיננתרופים אינם חיים בשביה אלא לצד האדם, אף שבמקרים רבים הם שוכני ערים ובתים וחלקם אף בויתו.
ישנם שלוש קבוצות של גידולי בעלי חיים בשביה, שנקבעות על פי המקום בו הם משוכנים, התנהגותם לאדם והיחס שהם מקבלים מצד האדם:
גידול חיות בר - הקבוצה הנמוכה ביותר, בה האדם כמעט ולא מתערב בחיי החיות אלא מעניק להם מרחב בתוך גני חיות, מכלאות ושמורות מאובטחות, הרחק מהטבע ולעיתים גם באקווריומים מרהיבים, בהם מצויים חיות ים.
חלק מגידולים אלה מצויים במחלוקת קשה ובעבר חיות בר הוחזקו בתנאים צפופים וקשים, למטרות ראווה ופאר של שליטים.
כיום במדינות רבות גידול זה איננו חוקי והחזקתם של חיות בר כיום מורכב בעיקר ממצב שימורם בטבע, כך שהוא נועד יותר עבור שימור החיות מהנאת המגדלים.
לעיתים גרעין רבייה של חיות בר בשבי מצליח מספיק כדי שישוחררו לטבע.
גידול חיות משק - חיות משק מגודלות בעיקר למטרות כלכליות, בין השאר לחליבתם, אכילת בשרם וביציהם, טווית צמרם או גידולם למשא, רכיבה ואף שמירה.
חיות אלה מגודלות בדרך כלל בחוות חקלאיות או מבנים ייעודיים ולעיתים גם בגני חיות, בפינת ליטוף ועוד.
חיות המשק הם מינים מבויתים המורגלים יחסית לאדם ואינם חיים בטבע כשיגרה ואף יכולים להתפרא בטבע.
במקרים נדירים גם חיות בר מובהקות מגודלות במשק (למשל זברות מאולפות או איילים).
גידול חיות מחמד - חיות מחמד מגודלות לצד האדם בביתו ולעיתים מלווים אותו בכל שגרת חייו, כשמטרתם העיקרית היא לספק פנאי או לשמש כבני לוויה קרובים, מבלי תועלת כלכלית ישירה.
תנאי הגידול שלהם הם הפשוטים ביותר ורובם הם חיות קטנות מספיק להיכנס לבית, שם לרוב הם מגודלים בכלוב או אקווריום.
חיות מחמד אינם תמיד מבויתות - לעיתים חיות בר שנלקחו מהטבע הופכות בעל כורחם לחיות מחמד, לרוב בניגוד לחוק.
ביות חיות הוא התיעוד העתיק ביותר של גידול חיות בשביה.
התוצאה הישירה של ביות חיות החיות הנרחב שעשו בני האדם לאורך כל ההיסטוריה היא הרגלתם של מינים של חיות בר לשרוד ולעבוד בחברה של בני אדם.
מינים מבויתים הם כאלו שהתנהגותם, מעגל החיים שלהם, או מבנה הגוף שלהם השתנה בהתאם להתרבותם ותנאי החיים שלהם בשבי בני האדם במשך מספר דורות, לעיתים לאחר שעברו ברירה מלאכותית.
במהלך ההיסטוריה האדם החל לגדל גם חיות בר, לעיתים בניסיונות לביותם, אך גם לבידור והרשמה אצל אריסטוקרטים ושליטים שגידלו חיות במכלאות ובגני חיות, לרוב לשם בידור אך ללא שימוש בחיות עצמם לעבודה במשק.
לשם כך ציידים לעיתים לכדו חיות בר והוציאו אותם מחייהם בטבע ואף הרגו את הוריהם לשם כך.
לעיתים חיות בר מגודלות ממש כחיות משק מאולפות, לשמש בקרקסים, למשאות, קטיפת פירות ואף לרכיבה (בין השאר גודלו כך פילים, מקוקים ולוטרות) ומספר תרבויות אף גידלו חיות לשם ציד, מאבק בגלדיאטורים ואף להוצאות להורג, תוך שימוש באופיים הפראי.
גני חיות מאז העת החדשה מגדלים חיות בר לתפקידים חדשים: שימור, חינוך ומחקר.
כיום גידולם של חיות בר ובמידה מסוימת גם של חיות משק ומחמד, מובל יותר לפי רווחתם וזכויותיהם וישנה אכיפה מוגברת על חייהם של בעלי החיים בשבי, מאחר שהתנהגותם של רבים מהם משתנה לרעה בשבי וחלקם אף לא מסוגלות להתרבות בשבי.
לשם כך מספר גני חיות שינו את מבניהם באופן שיתאים לבית חיותם, לעיתים בצורת ספארי דמוי-טבעי ולעיתים ישנו קשר קרוב עם מאלפיהם או שהחיות מקבלות העשרה סביבתית.
עם זאת עדיין בעלי חיים יכולים לפעול בצורות לא שגרתיות בשבי ומקרים רבים כוללים גם תקיפות חיות אחרות ואף תקיפות אנשים, כתוצאה מתנאי השבי.
בעלי זנב (שם מדעי: Urodela או Caudata) הם סדרה פרימיטיבית במחלקת דו-חיים הכוללת כ-810 מינים.
גופם מוארך ורזה, רגליהם קצרות ושוות, וזנבותיהם ארוכים.
בשל עורם הלח, התאמתם המרבית היא לבתי גידול הקרובים למאגרי מים, או בבתי-גידול בהם הלחות יחסית גבוהה.
חלק מהמינים חיים בעיקר בסביבה מימית, חלקם נכנסים למים ויוצאים מהם לסירוגין, וחלקם האחר חיים על האדמה בכל משך חייהם כפרטים בוגרים.
בעלי הזנב דומים ללטאות באופן שטחי בלבד, וקל להבחין ביניהם באמצעות היעדר הקשקשים.
בעלי הזנב יכולים לגדל מחדש גפיים שנקטעו.
לצעירים מבנה גוף ואורח חיים כשל הבוגרים, למעט זימים חיצוניים הקיימים רק אצל הצעירים.
רבים מהם מבלים כל חייהם במים.
בישראל יש לסדרת בעלי הזנב נציגים רק ממשפחת הסלמנדריים.
מינים של בעלי זנב נמצאים במרבית בתי הגידול הלחים ו/או המימיים בחצי הכדור הצפוני.
בתי הגידול של בעלי הזנב מוגבלים לרוב לצפון הגלובוס, כאשר מספר מועט בלבד של מינים חי באזור הצפוני של דרום אמריקה.
מרביתם קטנים, אולם חלקם מגיעים לאורך של מטר וחצי.
הם חיים באפיקיי נהרות, בבריכות קטנות, על עצים ובאזורים לחים נוספים.
בצפון אמריקה חיים הסלמנדרה, סלמנדרת ענק אמריקנית והפרוטאוסיים, היכולים להגיע לגודל של 30 סנטימטרים ואף יותר.
ביפן ובסין ניתן למצוא את הסלמנדרות הענקיות, שמגיעות למשקל של 30 ק"ג ולאורך של מטר וחצי.
חברי תת-הסדרה סלמנדרות משתמשים באסטרטגיית רבייה של הפריה פנימית, הואיל ולנקבות יש בלוטות מיוחדות האוגרות את נוזל הזרע ואת נושאי הזרע לאחר ההזדווגות.
חבריהן של שתי תת-הסדרות האחרות, סלמנדרות ענק וסירנים, משתמשים באסטרטגייה של הפריה חיצונית, בדומה למרבית חברי הסדרה המקבילה, חסרי זנב.
סוג ומין יחיד סלמנדרת ענק אמריקאית (Cryptobranchus alleganiensis)
סוג ומין יחיד פרוטיאוס מצוי (Proteus anguinus)
בעלי אַלְשַׁרְח הם קבוצה של עשרות חכמים מתימן מתקופת הראשונים (בין המאות ה-13 וה-16), שפירשו את משנה תורה בכתבים שנקראו חיבורי אלשרח.
"אַלְשַׁרְח" (בתרגום מערבית: פירוש) הוא השם בו כינו יהודי תימן פירושים על כל משנה תורה לרמב"ם שחוברו על ידי חכמי תימן.
פירושים אלה חוברו בתקופת הראשונים, במשך כמאתיים שנה, בין המאות ה-13 וה-16.
פירוש אלשרח נועד לתאם את פסיקת הרמב"ם עם דברי התלמוד.
בפירושי השרח משולבים דברי גאונים רבים שלא שרדו במקומות אחרים.
פירושי השרח משקפים שיטת לימוד של בית מדרש עצמאי, שמהווים המשך לתורת גאוני בבל.
רוב מוחלט של פירושי אלשרח עדיין נמצאת בכתבי יד בידי יחידים וספריות שונות, ולא הודפסו עקב חסרון בתי דפוס בתימן, ולכן אינם מוכרים לרוב ציבור הלומדים.
כמות פירושי אלשרח בהלכות שחיטה וטריפות הוא גדול ביחס לשאר הנושאים, מפני המצב בתימן שבה אכילת בשר היה עיקר המזון.
קיטלוג של בעלי השרח וחיבוריהם פורסם בספר "תורתן שלבני תימן" שחיבר פרופ' יהודה רצהבי.
בעלי גלגול חסר או בעלי גלגול-למחצה (שם מדעי: Exopterygota או Hemipterodea) היא קבוצה פרפליטית של חרקים המאופיינת במנגנון התפתחות המתבטא בגלגול ששלביו הם: ביצה, ממנה בוקעת נימפה, המתפתחת לבסוף לבוגר, בניגוד לבעלי גלגול מלא המתגלמים ומגיחים בוגרים.
שלב הנימפה מחולק לשלבים שונים שבהם הצעיר משיל את עורו מספר פעמים עד לצורת הבוגר הסופית.
תהליך השלת העור נקרא התנשלות.
שלב ההתפתחות הצעיר (הנימפה) דומה לשלב הבוגר, אך קטן ממנו וחסר כנפיים.
התפתחות הצעירים מתבצעת על ידי שלבי התנשלות כאשר בכל שלב הצעיר פושט את עורו, גדל בממדיו ולעיתים אף משנה במעט את צורתו.
לבעלי גלגול-למחצה צורות מגוונת והם מחולקים ל-15 סדרות.
עם זאת כיום רואים בהם קבוצה פרפליטית המחולקת ל-3 קבוצות: Exopterygota, Dictyoptera ו-Paraneoptera.
בעלי העניין מול בעלי המניות היא שאלה בכלכלה לגבי תפקיד של הנהלת חברה בע"מ.
יש הוגי דעות וכלכלנים שסבורים שתפקיד ההנהלה להעשיר את בעלי המניות תוך הזנחה של כל ערך אחר, במגבלות החוק.
אחרים טענו שגם לחברה יש חובות לדאוג לשלום ולרווחת עובדיה, לקוחותיה, ואזרחי המדינה בה היא פועלת (בעלי העניין, במשמעות הרחבה של מושג זה).
העמדה הראשונה הוצגה על ידי בית משפט בארצות הברית במשפט בין האחים דודג' ובין הנרי פורד.
פורד רצה להשקיע את כספי חברת המכוניות שהוא עמד בראשה כדי להרחיב את העסק והאחים דודג' רצו את הכסף לטובת בעלי המניות.
בשנת 1919 הכריע בית המשפט במדינת מישיגן, ארצות הברית שהדין עם אחים דודג'.
ראש ממשלת בריטניה לשעבר, טוני בלייר, נאם כמה פעמים בעד הרעיון שעובדי החברה הם גם בעלי עניין, כמו בעלי המניות.
בספרות הכלכלית מכונה מחלוקת זו בשם stakeholder vs.
על נקודה זו נכתבה ספרות גדולה ורחבה.
בשנת 1916 צברה חברת פורד הון של 60 מיליון דולר.
המחיר של מודל ה-T שלה, המוצר העיקרי של החברה, ירד משנה לשנה, ומצד שני, עלויות הייצור, ובמיוחד שכר הפועלים, עלתה בצורה חדה.
נשיא החברה ובעל השליטה במניות, הנרי פורד, רצה להפסיק לשלם דיבידנדים מיוחדים לבעלי המניות, ובמקומם, הוא רצה לבצע השקעה מסיבית במפעלים חדשים שיאפשרו לחברה להגדיל את תפוקתה ואת מספר עובדיה, בו בזמן שהיא ממשיכה להוריד את עלויותיה ולהוזיל את המחיר מכוניותיה.
בהגנתו על האסטרטגיה הזאת פורד אמר:
למרות שפורד האמין שאסטרטגיה זאת היא לטובת החברה בטווח הרחוק, הוא סיפר לבעלי המניות שלאסטרטגיה זו אין משקל גדול בתוכניותיו.
בעלי מיעוט המניות התנגדו לאסטרטגיה ותבעו מפורד להפסיק להוריד מחירים כל עוד דרישת השוק למוצריה כל כך גבוהה שהחברה מתקשה למלא אותם.
הם דרשו שהוא ימשיך לשלם דיבידנדים מיוחדים מהכסף שנצבר בקופה במקום להשקיע את הכסף במפעלים חדשים.
שני אחים, ג'ון פרנסיס דודג' והוראס אלג'ין דודג', החזיקו ב-10% מן המניות, ההחזקה הגדולה ביותר במניות החברה בידי גורם אחד (אחרי פורד עצמו).
בית המשפט נדרש להחליט אם מיעוט מקרב בעלי המניות יכול למנוע מפורד להפעיל את החברה למטרות "הצדקה" שהוא הצהיר.
בהחלטתו, בית המשפט פסק שחברה בע"מ פועלת לרווחת בעלי מניותיה, ולא לרווחת העובדים או הציבור.