tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רק בתקופת הפרסטרויקה החלו לצאת לאור יצירות אשר דוכאו במשך שנים ארוכות, וכן אמנים גולים רבים חזרו לרוסיה.
הריאל (ערבית: ريال, תקן ISO 4217: SAR) הוא המטבע בערב הסעודית.
שמו המקוצר הוא ر.س או SR.
המטבע מחולק ל-100 הללות (ערבית: هللة).
הריאל היה המטבע בערב הסעודית מאז היווסדה.
הריאל שימש כמטבע של חג'אז לפני ערב הסעודית.
הריאל החיג'אזי התבסס על הלירה העות'מאנית, וכתוצאה מכך חולק ל-20 ג'ירש, חלוקת המשנה של הלירה העות'מאנית.
וכך, מכיוון שהריאל הסעודי הראשון השתווה לקודמו החיג'אזי והופץ ביחד עם זה העות'מאני, הוא השתווה לכ-22 לירות עות'מאניות, וחולק לחלוקת משנה של כ-22 ג'ירושים.
המערכת הזו נותרה מערכת המטבע אפילו ששוי הריאל ירד, ולבסוף השתווה לרופי ההודי בשנת 1935. בשנת 1960, המערכת שונתה ל-20 ג'ירש = 1 ריאל, ולאחריו הגיעה יצירתו של ההללה בשנת 1963, שהשתווה למאית הריאל.
ריאליזם פואטי הייתה תנועה אמנותית בקולנוע הצרפתי בשנות ה־30 ושנות ה־40 של המאה ה־20. סרטי הריאליזם הפואטי עסקו בצרפת של אותה התקופה, ושילבו בין עיצוב קולנועי ריאליסטי של המציאות החברתית היומיומית ובין ייצוג קולנועי הנושא משמעויות סימבוליות וליריות.
הריאליזם הפואטי התאפיין בעיסוק בדמויות משולי החברה (גנגסטרים, נשים מפוקפקות, קבצנים ) שמקבלות את ההזדמנות שלהן לממש את אהבת חייהן אולם מחמיצות אותה בסופו של דבר, מוצפות באווירה פטליסטית, נוסטלגית ומרירה.
סוג זה של ריאליזם נקרא "ריאליזם פואטי" נוכח הרמה הגבוהה של האסתטיקה בצילום, תוך הקפדה יוצאת דופן על דימויים וויזואליים ריאליסטיים (כלבלב, פסי רכבת שמתפצלים, אדם שנגזר על גורלו להיות עיוור) שלעיתים משכה את תשומת הלב לצדדים התיאוריים של הסרט ולא לעלילה עצמה.
גם עם פרוץ מלחמת העולם השנייה המשיך הריאליזם הפואטי להיות פופולרי בארצות הברית בשנות הארבעים והחמישים.
התסריטאים הבולטים ביותר, שהובילו את התנועה וכתבו חלק משמעותי מסרטיה היו ז'אק פרוור ושרל ספאק.
עם הבמאים המובילים אפשר למנות את ז'אן רנואר, פייר שנאל, ז'אן ויגו, ז'ולין דוביביה ומרסל קרנה.
שחקניו הבולטים היו ז'אן גאבן, מישל סימון, סימון סיניורה ומישל מורגן.
הרחוב ללא השם – (La rue sans nom, 1934), פייר שנאל.
פשע ועונש – (Crime et châtiment, 1935), פייר שנאל.
הצוות היפה – (La belle equipe, 1936), ז'ולין דוביביה.
פפה המוקו – (Pépé le Moko, 1937), ז'ולין דוביביה.
האשליה הגדולה – (La Grande Illusion, 1937), ז'אן רנואר ושרל ספאק.
רציף הערפילים – (Le Quai des brumes, 1938), מרסל קרנה וז'אק פרוור.
הוטל דו נורד – (Hôtel du nord, 1938), מרסל קרנה.
השחר עולה – (Le jour se lève, 1939), מרסל קרנה וז'אק פרוור.
ילדי גן העדן – (Les Enfants du Paradis, 1945), מרסל קרנה וז'אק פרוור.
לתנועת הריאליזם הפואטי הייתה השפעה רבה על הקולנוע האירופאי, בעיקר בהצבת העיסוק בשולי החברה כלגיטימי בקולנוע.
התנועה השפיעה בין היתר על הגל החדש בצרפת בשנות ה-60, ועל הסרט האפל אשר ירש את העיסוק בנושאים כגורל, אי צדק וגיבורים שדינם נחרץ.
כמו כן נודעה לתנועה זו השפעה רבה על הנאו-ריאליזם האיטלקי, שרבים מאבותיו עבדו יחד עם במאים ריאליסטיים פואטיים טרם שחזרו לאיטליה ויצרו את התנועה הנאו-ריאליסטית עם תום מלחמת העולם השנייה (לוקינו ויסקונטי כדוגמה המשמעותית ביותר).
ריאל סרגוסה (בספרדית: Real Zaragoza) היא קבוצת כדורגל ספרדית מהעיר סרגוסה שבאראגון.
הקבוצה נוסדה ב-18 במרץ 1932, ומשחקת בסגונדה דיוויסיון.
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון לה רומרדה שבסרגוסה, המכיל 33,608 מושבים.
בסוף עונת הקבוצה ירדה מהלה ליגה לסגונדה דיוויסיון, לאחר 4 עונות ברציפות בלה ליגה.
לריאל סרגוסה ישנה קבוצת מילואים, הנקראת דפורטיבו אראגון.
ריאל סרגוסה נוסדה בשנת 1932 כתוצאה מאיחוד של שתי הקבוצות Iberia SC ו-Real Zaragoza CD.
ב-8 בספטמבר 1957 הקבוצה החליפה את אצטדיונה הביתי, הטוררו עד אותו זמן, לאצטדיון הלה רומרדה.
רק בשנות השישים הקבוצה זכתה להצלחותיה הראשונות, עם הזכיות בגביע המלך הספרדי בשנים 1964 ו-1966, והזכייה בגביע ערי הירידים בשנת 1965.
שנות ה-70 היו פחות מוצלחות עבור הקבוצה, בהן היא סיימה פעם אחת בלבד כסגנית אלופת ספרד בעונת , וכעבור מספר עונות ירדה לליגה השנייה, אך בשנת 1978 עלתה לליגה הראשונה חזרה.
ב-1995 סרגוסה הגיע לאחד מהישגי השיא בתולדותיה, כאשר זכתה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
בעונת היא עלתה לגביע אופ"א, ואף זכתה פעם נוספת בגביע המלך הספרדי.
בעונת הקבוצה ירדה שוב לליגה השנייה, אבל שוב חזרה לליגה הראשונה עונה אחת לאחר מכן.
בעונת 04–2003 זכתה הקבוצה בגביע המלך בפעם השישית בתולדותיה לאחר ניצחון במשחק הגמר על ריאל מדריד 2–3 לאחר הארכה, שנתיים מאוחר יותר שיחקה הקבוצה בפעם האחרונה בתולדותיה במשחק הגמר הגביע הספרדי אך הקבוצה נוצחה בידי אספניול 1–4.
בשנת 2008 נשרה הקבוצה שוב לליגה השנייה, אך כמו בפעם הקודמת שירדה ליגה, שבה הקבוצה לליגה הראשונה בתום עונה אחת.
בשנת 2013 ירדה הקבוצה לליגה השנייה לאחר שסיימה את העונה במקום האחרון.
בשנת 2015 הקבוצה הייתה על סף חזרה לליגה הראשונה שעה שהעפילה לגמר הפלייאוף על העלייה לליגה הראשונה בה פגשה את לאס פאלמס.
סרגוסה ניצחה במשחק הראשון בבית 1–3 ואילו בגומלין הפסידה 0–2 בחוץ כאשר השער השני שספגה שמנע את עלייתה הובקע 5 דקות לסיום המשחק מה שמנע את חזרתה לליגה הראשונה משום שקלול שערי חוץ.
בעונת 2019–2020 השתתפה הקבוצה פעם נוספת בפליאוף על העלייה לליגה הראשונה אך הודחה כבר בחצי הגמר לאחר הפסד בסיכום שני המשחקים לאלצ'ה.
גביע אירופה למחזיקות גביע (1): 1995
ריאל סוסיֶאדד דה פוטבול (בספרדית: Real Sociedad de Fútbol, אגודת כדורגל מלכותית) הוא מועדון כדורגל ספרדי מן העיר סן סבסטיאן שבחבל הבסקים.
המועדון, שהוקם ב-17 בספטמבר 1909, משחק בלה ליגה ברציפות מעונת .
האצטדיון הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון אנואטה, המכיל 39,500 מקומות.
הקבוצה זכתה פעמיים באליפות, שלוש פעמים בגביע המלך הספרדי, והגיעה לגמר הגביע חמש פעמים נוספות.
הכדורגל הגיע לסן סבסטיאן עם הגעתם, בתחילת המאה ה-20, של סטודנטים ופועלים מבריטניה, שהקימו ב-1904 את "מועדון הפנאי של סן סבסטיאן", והתחרו במסגרת גביע המלך הספרדי שנה לאחר מכן.
באותה שנה הוקם "מועדון הכדורגל סן סבסטיאן", כאגודה נפרדת של המועדון.
ב-1909, כשהוגשה בקשה להשתתף בגביע המלך, בעיות בירוקרטיה אילצו את המועדון להתחרות בתור "מועדון רוכבי האופניים של סן סבסטיאן".
המועדון זכה בתואר לאחר ניצחון 1–3 על אספניול בגמר.
לבסוף, "מועדון הכדורגל סוסיאדד" הוקם בספטמבר 1909.
ב-1910 התחרו המועדונים הספרדיים בשני מפעלי גביע מקבילים, וסוסיאדד השתתפה בגביע UECF, בשם Vasconia de San Sebastian.
באותה שנה בחר המלך אלפונסו ה-13, שסן סבסטיאן הייתה בירת הקיץ שלו, לפרוש את חסותו על המועדון, וכך נוסף ה-Real (מלכותי) לשם המועדון - מועדון הכדורגל ריאל סוסיאדד.
סוסיאדד הייתה מבין מייסדות הליגה הספרדית ב-1928, כשאת עונת הבכורה של הליגה היא סיימה במקום ה-4, ושחקן הקבוצה פרנסיסקו ביאנזובס זכה בתואר מלך השערים.
שם הקבוצה שונה ל-Donostia Club de Futbol ב-1931, עם עליית הרפובליקה הספרדית השנייה, אך שונה חזרה לריאל סוסיאדד לאחר מלחמת האזרחים הספרדית.
הקבוצה שיחקה לסירוגין בליגה הבכירה וליגת המשנה, כשבמהלך שנות ה-40 היא החליפה ליגות לא פחות מ-7 פעמים.
שיא הצלחתה של הקבוצה היה בתחילת שנות ה-80, אז זכתה בשתי אליפויות ברצף, ואף העפילה לחצי גמר גביע האלופות בעונת 1982/1983. במשך שנים רבות נהגה הקבוצה להחתים אך ורק שחקנים בסקים (כפי שנהוג גם באתלטיק בילבאו), עד אשר מדיניות זו הופסקה ב-1989 עם החתמתו של האירי הבינלאומי ג'ון אלדריג' מליברפול.
שנות התשעים עמדו בסימן נסיגה של הקבוצה ומיקום בעיקר במרכז הטבלה או בתחתית הטבלה של הליגה הספרדית.
אף על פי שבקבוצה שיחקו בסוף שנות התשעים זרים מוכשרים כמו הרוסי ולרי קרפין והסרבי דרקו קובצ'ביץ', הקבוצה לא הצליחה לשחזר את ימי תהילתה.
בעונת 2002–2003, לאחר שבילתה מספר עונות רצופות בתחתית הליגה, מונה למאמן הקבוצה הצרפתי ריינלד דניו שזכה שנתיים לפני כן באליפות צרפת עם נאנט.
דניו החזיר לקבוצה את קובצ'ביץ' וקרפין, שעזבו אותה כמה שנים לפני כן וכן את השוער ההולנדי סנדר ווסטרוולד מליברפול.
אלו הצטרפו לחלוץ הטורקי ניהאט קהבצ'י ושחקן הבית צ'אבי אלונסו לעונת שיא במהלכה הובילה הקבוצה את הליגה החל מפתיחת העונה ועד מחזורי הסיום.
רק רצף ניצחונות של ריאל מדריד במחזורי הסיום מנעו מריאל סוסיאדד זכייה באליפות, והקבוצה נאלצה להסתפק במקום השני.
הקבוצה שיחקה בליגת האלופות בעונת 2003/04, וסיימה במקום השני אחרי יובנטוס ולפני פ.ס.וו.
הקבוצה העפילה לשמינית הגמר שם הודחה בידי אולימפיק ליון אחרי הפסד כפול.
בסיום עונת 2006/07, אחרי 39 שנים ברציפות בליגה הראשונה, נשרה סוסיאדד לליגה השנייה.
הקבוצה הייתה על סף עלייה לליגה הראשונה כבר בעונתה הראשונה בליגת המשנה, אך סיימה במקום הרביעי.
בסיום עונת 2009/10 חזרה סוסיאדד לליגה הראשונה אחרי 3 שנות היעדרות.
בעונת 2012/13 סיימה במקום הרביעי שהקנה לה כרטיס למוקדמות ליגת האלופות.
צמד ניצחונות על ליון הצרפתית בפתיחת עונת 2013/14 העניק לסוסיאדד כרטיס לשלב הבתים של ליגת האלופות בפעם השנייה בתולדותיה.
הקבוצה סיימה אחרונה את שלב הבתים אחרי מנצ'סטר יונייטד, באייר לברקוזן ושחטאר דונצק.
את העונה סיימה סוסיאדד במקום השביעי בליגה, שהקנה לה כרטיס למוקדמות הליגה האירופאית.
סוסיאדד לא הצליחה להעפיל לשלב הבתים של הליגה האירופאית אחרי הפסד כפול לקרסנודאר.
את עונת 2014/2015, סיימה סוסיאדד במקום ה-12, כאשר ניצחה בסך הכול 11 משחקי ליגה.
סוסיאדד לא הצליחה להעפיל לליגה האירופית גם בעונה שלאחר מכן, כשסיימה במקום ה-9 בלה ליגה.
בסיום עונת 2016/2017 סיימה סוסיאדד במקום ה-6, אשר הקנה לה כרטיס למוקדמות הליגה האירופית, ולאחר שלוש שנות בצורת הצליחה לשוב למסגרות אירופיות.
בעונת 2017/2018 של הליגה האירופית, הוגרלה סוסיאדד בבית י"ב יחד עם זניט סנקט פטרבורג, רוזנבורג ווארדאר סקופיה.
סוסיאדד סיימה את שלב הבתים במקום השני, לאחר שניצחה ארבעה משחקים מתוך שישה והעפילה לשלב 32 הגדולות.
בשלב 32 הגדולות הודחה סוסיאדד על ידי רד בול זלצבורג האוסטרית, כשהפסידה 3–4 בסיכום שני המשחקים.
בסוף אותה עונה סיימה סוסיאדד במקום ה-11 בלה ליגה, וכשלה להעפיל למסגרת אירופית לעונה הבאה.
גם בעונת 2018/2019 כשלה סוסיאדד להעפיל למסגרת אירופית כשסיימה במקום התשיעי בליגה, כאשר היא מסיימת כמנצחת רק ב-11 משחקי ליגה.
ב-3 באפריל 2021 זכתה סוסיאדד בתואר הראשון שלה מזה 34 שנה, כשניצחה את אתלטיק בילבאו 1-0 בדרבי הבסקי במסגרת גמר גביע המלך לשנת 2020 (גמר שנדחה כמעט בשנה כדי לאפשר לצופים להגיע לאצטדיון בשל הגבלות מגפת הקורונה אך ההגבלות נמשכו גם ב-2021 ולכן המשחק נערך ללא קהל).
בעונת 2022/2023 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בלה ליגה, והעפילה בפעם השלישית בתולדותיה לליגת האלופות.
בעונת 2024/2025 סיימה הקבוצה במקום ה-11 בלבד, ובסיום העונה עזב המאמן אימנול אלגואסיל את תפקידו לאחר 6 שנים בתפקיד.
ובמקומו מונה סרחיו פרנסיסקו, ב-14 בדצמבר 2025 פוטר פרנסיסקו לאחר 16 מחזורים, כשסוסיאדד במקום ה-15 בליגה.
אליפויות הליגה הספרדית השנייה: (3)
ריאל קטרי (ערבית: ريال قطري, תקן ISO 4217: QAR) הוא המטבע בקטר.
שמו המקוצר הוא ر.ق או QR.
עד 1966 המטבע הרשמי בקטר היה הרופי ההודי כמטבע הרשמי של המדינה, שמו הרשמי היה רופי המפרץ הפרסי.
כשמטבע הרופי פיחת הוחלט להחליפו, כמו שאר המדינות שהשתמשו בו במפרץ הפרסי.
כשעזבו את הרופי הוא הוחלף זמנית לריאל סעודי ואז הפך לריאל קטרי ודובאי ששוויו היה 1.065 לרופי.
כשדובאי עברה לאיחוד האמירויות הערביות הפך המטבע ב-1973 לריאל קטרי.
ריאל עומאני (ערבית: ريال عماني, תקן ISO 4217: OMR) הוא המטבע בעומאן.
הוא מחולק ל-100 באיסה (או גם באיזה, בערבית: بيسة).
המטבע הרשמי של עומאן ב-1970 היה הריאל הסעידי.
הריאל הסעידי החליף את רופי המפרץ הפרסי והיה שווה בערכו ללירה שטרלינג והוחלף בשער של כ-21 רופי המפרץ הפרסי לריאל סעידי אחד.
הריאל הסעידי היה מחולק ל-1000 באיסה.
ב-1973, הוחלף שמו של הריאל הסעידי לריאל עומאני.
שם המטבע שונה בעקבות שינוי שם המדינה.
ערכו של הריאל העומני 8.7 ש"ח (נכון לשנת 2020) והמטבע השלישי בחוזקתו בעולם, אחרי דינר כוויתי ודינר בחרייני ולפני דינר
הריאלטו (באיטלקית: Rialto) הוא אזור הממוקם ברובע סן פולו של העיר ונציה שבאיטליה.
הרובע ממוקם במרכז העיר, וידוע בשוק הפסקריה (שוק הדגים שבו) ובגשר הריאלטו המקשר בינו לבין רובע סן מרקו של העיר.
ההתיישבות באזור אי הריאלטו החלה במאה התשיעית.
באותה עת כונה האזור בשם "ריוואלטוס" (Rivoaltus - "הגדה הגבוהה") בשל גובהו היחסי מעל נהר הברנטה.
בתקופת שלטונו של הדוכס (הדוג'ה) אגנלו פרטיצ'יפאציו הועמק הנהר והפך למעשה לתעלה הגדולה.
בעקבות עבודות הפיתוח, הפך הכינוי "ריאלטו" לשמו של הרובע הנמצא בגדתו המערבית והדרומית של התעלה.
בשנת 1097 הפך הריאלטו למרכז הכלכלי של ונציה, עם מעבר השוק לאזור זה.
במאה ה-12 נבנה גשר סירות מעל התעלה אשר לימים הוחלף בגשר ריאלטו.
סביב אזור השוק נבנו מחסנים רבים, ובמהרה נפתחו סביבו בנקים, חנויות חפצי מותרות, ובהתאם גם רשויות המכס והמסים של העיר התמקמו בקרבת השוק.
מרבית אזור הריאלטו נהרס בשריפה בשנת 1514, אולם נבנה זמן קצר לאחר מכן.
אזור הריאלטו משמש כיום כשוק הירקות והדגים העיקרי של ונציה, ומהווה אתר תיירות פופולרי.
הריאלטו מוזכר בספרו של ויליאם שייקספיר "הסוחר מוונציה" (מערכה ראשונה, סצנה שלישית) וכן בסונטה מאת אליזבת בארט בראונינג (סונטה 19) ובמחזה "תמונות מהוצאה להורג" מאת הוארד בארקר (תמונה ראשונה)
ריאליזם מדעי הוא זרם בפילוסופיה של המדע הגורס כי יש ביכולתן של תאוריות מדעיות נכונות לתאר את העולם האמיתי כפי שהוא.
מחזיקי השקפה זו מאמינים שישויות בלתי ניתנות לצפייה כמו אלקטרונים או שדות חשמליים ואפילו משוואות, באמת קיימות במציאות.
יש מגוון רחב של השקפות ריאליסטיות, אולם על פי רוב משותפות להן שלוש תזות:
ריאליזם אונטולוגי או ריאליזם מטאפיזי – קיים עולם בלתי תלוי בתודעה האנושית.
טענות על העולם הן או אמיתיות או שקריות, וערך האמת שלהן נקבע על ידי התאמה של תוכן הטענה למה שקיים בעולם, בלי קשר ליכולת שלנו לאמת או להפריך את הטענה.
ריאליזם סמנטי – יש לפרש מונחים תאורטיים כגון 'אלקטרונים' או-'כוחות' שמתייחסים לאובייקטים בלתי ניתנים לצפייה, כפשוטם.
זאת אומרת, מונחים בלתי תצפיתיים אלה מתייחסים לישויות שאכן קיימות בעולם, ואינם רק כלי נוח לארגון התופעות הניתנות לצפייה.
ריאליזם אפיסטמי – בני אדם מסוגלים לדעת, לפחות בקירוב, אם טענות על העולם הן אמיתיות או שקריות באמצעות מחקר מדעי.
מטרת המדע היא להשיג ידע כזה.
הריאליזם המדעי החל כפילוסופיה של השכל הישר וכתגובה לפוזיטיביזם הלוגי.
הפוזיטיביסטים חשבו שלמשפטים מטאפיזיים, כלומר משפטים על מה שלא ניתן לתפוס ישירות בחושים, אין ערך אמת, כי לא ניתן לוודא אותם.
למשפטים במדע על ישויות לא נראות כגון אלקטרונים יש ערך אמת רק אם אפשר לעשות להם רדוקציה למשפטים על ישויות נראות (למשל "שבילים" בתא ערפל).
הריאליסטים התקוממו נגד ההשקפה זו וטענו לעומתם שלמשפטים "מטאפיזיים" יש ערך אמת בלי קשר לפרוצדורת אימות או ליכולת לעשות להם רדוקציה למשהו אחר.
אם לדוגמה מדען אומר: "לאלקטרון יש מטען 1-" הוא מתכוון לדבריו כפשוטם, זהו משפט על ישות בעולם שיש לה תכונה מסוימת – לטענה זו יש ערך אמת או שקר בלי קשר ליכולת שלו לדעת את ערך האמת הזה.
נקודת המוצא של זרם מחשבה זה מתבססת על הקביעה הלוגית שאמיתותה של תאוריה מדעית אינה עניין פרגמטי אלא מוחלט: מתוקף חוק השלישי הנמנע תאוריה מדעית יכולה להיות או אמיתית או שקרית ("או מוציא", XOR).
כך, אם תאוריה מדעית היא אמיתית הרי שמושאיה קיימים במציאות: מושאי המדע החומריים אכן קיימים בחלל ובזמן.
מונחי המדע אינם רק כלים להבנת הטבע אלא מצביעים על ישויות ממשיות.
בנוסף, הריאליסטים מאמינים שכשמדובר בתאוריות מדעיות מצליחות, הטענות שהן טוענות על העולם הן אכן אמיתיות, לפחות בקירוב.
ריאליזם נאיבי מניח שכל הישויות המתוארות בתאוריות מדעיות אכן קיימות.
גרסאות מתוחכמות יותר של ריאליזם בוחרות להאמין באופן סלקטיבי בקיומם של ישויות מסוג מסוים, אך לא באחרים.
ריאליזם חלקיקים (entity realism) הוא ההשקפה שחלקיקים בלתי נראים, כגון אלקטרונים ופוטונים, המאכלסים תאוריות מדעיות, אכן קיימים וההוכחה לכך היא שמדענים מצליחים לשלוט בתופעות שהם מזהים עם חלקיקים אלה ולבצע עליהן מניפולציות באופן שיטתי.
ריאליזם מבני (structural realism) מזהה את המציאות עם מבנים מתמטיים המאכלסים תאוריות שונות.
טיעונים בעד ונגד ריאליזם מדעי
טיעון מפורסם בעד ריאליזם הוא "טיעון הנס", על פיו אלמלא ההנחה שהישויות התאורטיות אכן קיימות – ההצלחה הכבירה של המדע לתת חיזויים מדויקים היא בבחינת נס.
טיעון זה מזוהה עם הפילוסופים ריצ'רד בויד והילרי פטנאם (פטנאם חזר בו מטיעון זה והחל להחזיק בעמדה של ריאליזם פנימי, שהיא, למרות שמה, עמדה אנטי-ריאליסטית).
טיעון מרכזי נגד ריאליזם מדעי הוא טיעון "האינדוקציה הפסימית", המזוהה עם הפילוסוף לארי לאודן, על פיו ההיסטוריה של המדע מכילה מספר רב של תאוריות שגויות, כגון תורת הקלוריק של החום ותורת הפלוגיסטון בכימיה, שזכו להצלחה אמפירית ונתנו חיזויים מדויקים למרות שהישויות שאליהן התייחסו כמו קלוריק ופלוגיסטון, אינן קיימות כלל.
מכאן, בניגוד לטיעון הנס, לא ניתן להסיק את קיומם של ישויות בלתי נראות המאכלסות תאוריה מדעית מהצלחתה האמפירית.
יש המכנים את כל הזרמים המנוגדים לריאליזם המדעי בפילוסופיה של המדע בשם אינסטרומנטליזם, אם כי מדויק יותר לכנות בשם זה רק את ההשקפה השוללת את ההשקפה הסמנטית שתוארה בהקדמה לערך זה.
השקפה אנטי-ריאליסטית מובילה היא אמפיריציזם קונסטרוקטיבי המזוהה עם הפילוסוף באס ואן פראסן.
על פי האמפיריציזם הקונסטרוקטיבי, קיים עולם בנפרד מהתודעה האנושית, ויש להבין היגדים מדעיים המתייחסים לישויות בלתי ניתנות לצפייה בעין אנושית כמו "אלקטרונים", כפשוטם ולא כקיצורים של היגדים על ישויות הניתנות לצפייה, כפי שסברו, למשל, האמפיריציסטים הלוגיים.
אף על פי כן, המדע אינו נותן לנו ראיות מספיקות להאמין בקיומם של ישויות בלתי ניתנות לצפייה, ומטרת המדע אינה אמת, אלא נאותות אמפירית, שהיא התאמה בין התאוריה לבין התופעות הניתנות לצפייה.
כלומר, האמפיריציזם הקונסטרוקטיבי מקבל את התזה האונטולוגית ואת התזה הסמנטית, אבל שולל את התזה האפיסטמית.
ריאליזם נאיבי הוא האמונה שהעולם כשלעצמו הוא פחות או יותר כפי שהוא נתפס בחושינו, אמונה זו מתבססת על "השכל הישר".
שלילה גמורה של הריאליזם הנאיבי נקראת ספקנות פילוסופית (שמטילה ספק בכל רעיון שניתן להטיל בו ספק).
ההבדל היסודי בין ריאליזם נאיבי לבין ריאליזם מדעי הוא ההתעלמות המוחלטת של הריאליסט הנאיבי מבעיית האינדוקציה - האינדוקציה עומדת במבחן השכל הישר וזו סיבה מספיקה להצדיקה ובכך להצדיק את המדע בכלל.
בבסיס הריאליזם הנאיבי חמש הנחות יסוד:
קיים עולם ובו ישים חומריים.
ניתן לדעת אודותם בוודאות באמצעות החויה החושית.
הם קיימים בעולם בין אם הם ניכרים לעין ובין אם לאו.
בנוסף, הם גם מסוגלים לשמר תכונותיהם בין אם תכונות אלו מובחנות ובין אם לאו.
באמצעות החויה החושית ניתן להבחין בעולם באופן בלתי אמצעי ופחות או יותר כפי שהוא באמת.
ריאליזם מוסרי או ריאליזם אתי זו ההשקפה המטא-אתית מטאפיזית, כי האמירות המוסריות, כגון "חובה עליך לקיים את הבטחתך", הן טענות עובדתיות ממש כמו "פריץ הוא חתול שחור".
הן מתארות עובדות (תכונות, ערכים, מהות ה'טוב') במציאות, כמושאי הידיעה שיש להן ערך אמת וקיומן בלתי תלוי בהכרה ובמחשבה האנושית.
'תורת האידאות' של אפלטון, ריאליסטית במובהק.
לאידאות, בהן אידאת ערך ה'טוב', קיום בעולם נצחי נפרד, כיש מופשט צורני-מהותי.
הן אובייקטיביות יותר מהמוחשים המתהווים בדמותן, בעולם המעשה.
ניתן להכיר את הערכים ידיעה מלאה.
גישות ריאליסטיות נוספות הן; האינטואיציוניזם של ג'ורג' אדוארד מור, המשווה 'טוב' ל'צהוב' להוכחת קיומו של 'טוב' מוסרי כעובדה שניתן להכירה בלתי אמצעית.
והנטורליזם, התופס את האתיקה כחלק בלתי נפרד מן המדע, כעובדות מוסריות טבעיות.
ומבסס משפטי מוסר על עובדות מציאות.
פיליפה פוט מייצגת גישה זו.
האנטי-ריאליסטים, כגון האקספרסיביסטים צ'ארלס סטיבנסון וריצ'רד הייר, והאוחזים בתאוריות טעות כג'ון ג'ון מקי, מתנגדים לריאליזם המוסרי בשל מתח הנביעה בין מונחים אתיים לעובדות, וחילוקי הדעות בנוגע לטיב תפיסת הטוב.
גישה מודרנית של אקספרסיביזם, מציעה את הכעין-ריאליזם כגרסת פשרה, אשר מקבלת את נקודת המוצא האנטי ריאליסטית, אך לתועלת לחיים משותפים תקינים של בני אדם, מוצאת כי ניתן להתייחס פסיכולוגית ובמודע, אל הערכים כאילו היו אובייקטיביים.
ריאליזם חדש (או נובו ריאליזם, מצרפתית: Nouveau Réalisme) הוא זרם אמנותי אשר נוסד בשנת 1960.
הזרם נוסד על ידי מבקר האמנות פייר רסטאני והאמן איב קליין במהלך התצוגה הקולקטיבית הראשונה בגלריית אפולינר שבמילאנו.
פייר רסטני כתב את המניפסט המקורי של הקבוצה.
על המניפסט חתמו תשעה אנשים ב-27 באוקטובר 1960. חברי קבוצת הריאליזם החדש ראו את העולם כתמונה אשר מתוכה ניתן לקחת חלקים ולהוסיפם ליצירותיהם.
במעשים אלו למעשה קירבו האמנים בין אמנות לחיים.
כבר לפני סוף המאה התשע-עשרה התחילו הסרטים להתפתח בשני כיוונים עיקריים: הריאליסטי והפורמליסטי.
באמצע שנות התשעים של המאה התשע-עשרה בצרפת שעשעו האחים לומייר את הקהל בסרטיהם הקצרים, שטיפלו בהתרחשויות של חיי יום-יום.
סרטים כמו "רכבת מגיעה לתחנה" קסמו לצופים דווקא משום שנדמה היה שהם תופסים את הזרימה והספונטניות של מאורעות, כפי שהם נתפסים בחיים.
באותו הזמן בערך יצר ז'ורז' מלייס כמה סרטי פנטזיה, שהדגישו מאורעות על טהרת הדמיון.
סטים כמו ה"מסע לירח" היו תערובת אופיינית של סיפור שרירותי ותחבולות צילום.
במובנים רבים אפשר לראות באחים לומייר את אבות המסורת הריאליסטית בקולנוע ובמלייס את אבי המסורת הפורמליסטית.
"ריאליזם" ו"פורמליזם" הם מונחים יחסיים ולא מוחלטים.
כאשר משתמשים בהם לציון נטייה לקיצוניות זו או אחרת, תוויות כאלה יכולות להועיל, אבל בסופו של דבר אלה הן תוויות בלבד.
רק סרטים מעטים הם פורמליסטיים לגמרי בסגנונם, ועוד פחות מהם ריאליסטיים לחלוטין.
יש גם הבדל גדול בין ריאליזם לריאליה (מציאות), אם כי לעיתים קרובות שוכחים את ההבחנה הזאת.
ריאליזם הוא סגנון מסוים, ואילו המציאות (הריאליה) הפיזית היא המקור של כל חומרי הגלם לסרטים, הן הריאליסטיים והן הפורמליסטיים.
כמעט כל במאי הסרטים פונים אל עולם שמאפשר לצלמו בחיפוש אחר נושא.
ואולם, דרך השימוש שלהם בחומר- כיצד הם מעצבים ומתמרנים אותו- היא הקובעת את הדגש הסגנוני שלהם.
באופן כללי, סרטים ריאליסטיים מנסים לשעתק את פני המציאות בעיוות קטן ככל האפשר.
בצילום עצמים ואירועים, יוצר הסרט מנסה להראות את שפעת החיים.
במאים ריאליסטים ופורמליסטים כאחד חייבים לבחור (ולפיכך, להדגיש) פרטים מסוימים מתוך הריבוי הכאוטי של המציאות, אבל בסרטים ריאליסטיים יסוד הבחירה בולט פחות.
בקיצור, הריאליסטים מנסים לשמר את האשליה, שלפיה העולם בסרטיהם לא עבר מניפולציה, וכי הוא בבואה אובייקטיבית של העולם הממשי.
לעומת זאת, לפורמליסטים אין יומרה כזאת.
הם מסגננים ומעוותים את חומרי הגלם שלהם במתכוון, באופן שרק צופה תמים במיוחד יטעה לחשוב שהדימוי הקולנועי של עצם או אירוע הוא הדבר עצמו.
בסרט ריאליסטי אנו מבחינים בסגנון רק לעיתים רחוקות; האומן נוטה להעלים את אישיותו.
קולנועיים ריאליסטיים מעוניינים בתוכן יותר מאשר בצורה.
הם משתמשים במצלמה בדרך שמרנית.
המצלמה היא מנגנון, המשעתק את פניהם של עצמים מוחשיים בפרשנות מעטה ככל האפשר.
הבמאים ריאליסטיים מסוימים מבקשים לשוות לדימוייהם מראה מחוספס, שאינו מייפה את חומריו היופי צורני המודע לעצמו.
"אם זה יפה מדי, זה מזויף", היא הנחה סמויה בעבודתם.
הם מחשיבים מאוד את הפשטות, הספונטניות, הישירות.
אין להסיק מכך, כי אין מעשה-אומנות בסרטים אלה, שכן הקולנוע הריאליסטי, במיטבו מתמחה באמנות המסתירה אומנות.
בסרטים פורמליסטיים קיים סגנון יתר.
הבמאים מעוניינים לבטא באופן סובייקטיבי לא מוצנע את חוויות המציאות שלהם, ולא את האופן שבו אחרים תופסים אותה.
לעיתים קרובות הם מכונים גם "אקספרסיוניסטים", משום שהביטוי האישי חשוב לא פחות, ואולי יותר, מנושא הסרט.
אקספרסיוניסטים עוסקים, לעיתים קרובות, באמיתות רוחניות ופסיכולוגיות, שאותן ניתן להעביר כך הם חשים, באמצעות עיוות של פני העולם החומרי.
המצלמה היא השיטה שבאמצעותה מפרשים את הנושא, ובאמצעותה מדגישים את המהותי והעקרוני בו, ולא את טבעו האובייקטיבי.
בסרטים פורמליסטיים אפשר למצוא דרגה גבוהה של מניפולציה, של עיצוב- מחדש של המציאות.
רוב הבמאים הריאליסטים יטענו, שעניינם העיקרי הוא בתוכן ולא בצורה או בטכניקה.
הנושא הוא תמיד הדבר החשוב ביותר בסרט, וכל מה שמסיח את הדעת מהתוכן חשוד בעיניהם.
בצורתו הקיצונית נוטה הקולנוע הריאליסטי לעבר הדוקומנטרי; שהדגש בו הוא על צילום מאורעות ואנשים ממשיים.
הקולנוע הפורמליסטי, לעומת זאת, נוטה להדגיש את הטכניקה ואת דרך הביטוי.
בצורתו הקיצונית ביותר מתגלה סגנון זה בקולנוע האוונגרדי.
ריאליזם קסום, הידוע גם כריאליזם פנטסטי או ריאליזם מאגי, הוא סוגה שבה אלמנטים קסומים מופיעים בסביבה טבעית וריאליסטית.
אף על פי שלרוב מתייחסים אל הריאליזם הקסום כסוגה ספרותית, מושג זה מופיע גם בקולנוע ובאמנות ויזואלית.
בניגוד לריאליזם, שבה הכתיבה מחקה את המציאות, ולפנטזיה, שבה הכתיבה מתארת את הבלתי מתקבל על הדעת, בריאליזם הקסום החלק העל־טבעי או הפנטסטי מתקבל בסיפור כדבר הטבעי ביותר.
המושג "ריאליזם קסום" הוא נרחב ויכול להתאים לסיפורים רבים ושונים.
בעוד שהמושג ריאליזם קסום הופיע לראשונה בהקשרו המודרני בשנת 1955, מבקר האמנות הגרמני, פרנץ רוך, השתמש בו לראשונה בשנת 1925, כשהתייחס לסגנון ציור שידוע כ"אובייקטיביות החדשה" .
רוך האמין כי ריאליזם קסום מתקשר לסוריאליזם, אך שונה ממנו, כיוון שריאליזם קסום מתמקד בחומריות ובקיומם הממשי של דברים בעולמנו, בניגוד למציאות התת-הכרתית, הפסיכולוגית והמחשבתית אותה חקרו הסוריאליסטים.
המונח ריאליזם קסום שימש במטרה לתאר ריאליזם בלתי-נתפש אצל אמנים אמריקאיים כגון איבן אולברייט, פול קדמוס וג'ורג' טוקר, במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. עם זאת, בניגוד לשימושו בתחום הספרות, אמנות ריאליסטית-קסומה לאו דווקא כוללת תוכן פנטסטי או קסום, אלא דווקא מסתכלת על השגרתי דרך עדשות מסתוריות או היפר-ריאליסטיות.
ספרות הריאליזם הקסום החלה באמריקה הלטינית.
סופרים הרבו לטייל בין מולדתם לבין בירות אירופאיות שונות, כגון פריז או ברלין, והושפעו רבות מתנועות האמנות שם.
כך לדוגמה הסופר הקובני אלחו קרפנטייר והסופר הונצואלני ארתורו אוסלר-פייטרי, הושפעו רבות מתנועות האמנות האירופאיות, כגון סוריאליזם, במהלך שהותם בפריז בשנות ה-20 וה-30 בתחילת המאה העשרים.
הרעיונות התאורטיים שעמדו מאחורי הריאליזם הקסום באמנות החזותית השפיעו רבות על הספרות האירופאית והדרום-אמריקאית בזמנו.
הסופר האיטלקי מסימו בונטמפלי, שנחשב לאחד מחלוצי כותבי הריאליזם הקסום, ביקש להציג את ה"מידה הפנטסטית והמסתורית של המציאות".
הוא טען שניתן ליצור תת-מודע משותף, קולקטיבי, על ידי ספרות אשר "פותחת פרספקטיבות קסומות ומיתיות חדשות על המציאות".
הוא הרבה להשתמש בריאליזם הקסום במטרה לדמות את האומה האיטלקית תחת שלטון הפשיזם.
אמת המידה בה כל אחד מהמאפיינים שלהלן מופיעים בטקסט ריאליסטי-קסום משתנה ותלוי באווירה, במסר וברעיונות ששואף להעביר המחבר.
עם זאת, המאפיינים הללו מתארים את התוכן הכללי והמוטיבים החוזרים המופיעים במרבית הסיפורים הנכללים תחת סוגה זו.
אלמנטים פנטסטיים - ריאליזם קסום מציג אירועים פנטסטיים, שאינם מהעולם הזה, באינטונציה ריאליסטית.
סיפורים בסוגה זו יכללו מעשיות, סיפורי עם ומיתוסים וישלבו אותם עם הקשרים חברתיים מודרניים בני-זמנו של המחבר.
תכונות פנטסטיות יינתנו לדמויות, כגון יכלת ריחוף, טלפתיה וטלקנזיס, וזאת במטרה לתעתע בעת דימוי מציאות פוליטית עכשווית.
רקע ריאליסטי - קיומם של אלמנטים פנסטסיים בעולם האמיתי, הריאליסטי, מספקים את הבסיס לריאליזם הקסום.
המחבר אינו ממציא עולם חדש, אלא חושף את הקסם בעולם הזה, כפי שעשה הסופר גבריאל גרסיה מרקס ברומן מאה שנים של בדידות.
בעולם הבינארי של הריאליזם הקסום, ממלכת העל-טבעי מתערבבת עם העולם הטבעי, המוכר.
כתיבה מאופקת - ניתן לתאר כתיבה מאופקת כהסתרה מכוונת של מידע והסברים על העולם הפיקטיבי המטריד שנוצר.
המספר נותר אדיש, ואינו טורח להסביר את האירועים הפנטסטיים שמתרחשים; הסיפור ממשיך לנוע על צירו בהתמדה לוגית, משל אין דבר יוצא-דופן שהתרחש.
אירועים קסומים מוצגים כהתרחשויות יומיומיות; בשל כך, הקורא מקבל את הפלאי כנורמלי ונפוץ.
מתן הסבר לעולם העל-טבעי, או הצגתו כיוצא-דופן, יבטל במיידיות את ההקשר הלגיטימי שלו לעולם האמיתי, ויגרום לקורא להפחית באמינות הסיפור, כביכול.
שפע - הסיפור הנכלל תחת סוגה זו, יהיה מרובה פרטים, ויכלול מגוון רחב ומשתנה של מאפיינים אתניים, תרבותיים וחברתיים.
שפע זה של מאפיינים מעניק נופך צבעוני ועשיר לטקסט, מפיח בו חיים ויוצר בו מורכבות של רבדים שונים המדגישים את הגבול הדק בין המציאות לדמיון בסיפור.
הכלאה - עלילתו של הריאליזם הקסום לרוב תכלול הכלאה של כמה מציאויות שונות, כגון עיר וכפר, מזרח ומערב.
לדוגמה, בסיפורו של חוליו קורטאסר, הדמות חווה שני מצבים מציאותיים בו-זמנית, המתרחשים באותו מקום, אך בשתי תקופות זמן שונות.
נוצרים מספר מישורים של מציאויות עבור הקורא, המעניקים נופך מציאות עמוקה ואמיתית יותר, מאשר רובד בודד של מציאות שנויה-במחלוקת.
מטא-בדיון - מאפיין זה מתייחס לתפקידו של הקורא בספרות.
הסיפור, שמכיל בתוכו מציאויות כפולות ומאזכרים רבים לעולמו של הקורא, חוקר את השפעת היצירה על המציאות, המציאות על היצירה ואת תפקידו של הקורא בין לבין.
זהו כלי חשוב ביד המחבר למשוך את תשומת לבו של הקורא אל ביקורת חברתית או פוליטית אותה הוא מבקש להעביר.
ניתן להגדיר את מהות הריאליזם הקסום גם על דרך השלילה והניגוד, אל מול סוגות נוספות.
עם זאת, יש לזכור כי פעמים רבות קיימת הנטייה לקטלג יצירה ספרותית תחת סוגה אחת בלבד, זאת בעוד שלרוב היא תואמת מעל לסוגה אחת, ופעמים רבות אף למספר סוגות שונות.
ריאליזם - ריאליזם הוא ניסיון ליצור תמונה ממשית של החיים האמיתיים; נובלה בסוגה זו תתעסק לא רק במה שהיא מציגה, אלא כיצד היא מציגה זאת.
המספר ביצירה הריאליסטית מהווה מסגרת המסייעת לקורא לבנות עולם, בעודו מתבסס על הכרותו עם העולם האמיתי.
ריאליזם קסום מסתמך על הצגתם של פרטים מציאותיים, לצד פרטים קסומים ופלאיים משל היו אמיתיים.
הוא מסתמך על הריאליזם, אך מרחיב את גבולות המוסכמות הקיימות בריאליזם גרידא.
בעוד שריאליזם מתייחס למונחים כגון היסטוריה, חקיינות, התוודעות, לוגיקה, טבעיות ורציונליזציה, בריאליזם הקסום יופיעו גם המושגים מיתוס, אגדה, פנטזיה, הזרה ודמיון.
סוריאליזם - פעמים רבות ניתן לבלבל בין הסוריאליזם לבין הריאליזם הקסום, כיוון ששניהם חוקרים את חוסר ההיגיון ואת האספקטים הלא-ריאליסטיים של האנושות ושל הקיום.
חרף הדמיון שקיים ביניהן, ישנם מספר הבדלים בין שתי הסוגות.
סוריאליזם שונה מהריאליזם הקסום בכך שהוא חוקר אספקטים שאינם קשורים למציאות החומרית, אלא דווקא לדמיון ולמחשבה, ונוטה להציג את הדחפים הפנימיים ואת הפסיכולוגיה האנושית דרך האמנות.
הסוריאליזם מבקש להביע את התת-מודע, תת-הכרה, את הדחפים המודחקים ואת מה שבלתי ניתן להביע.
לעומתו, הריאליזם הקסום כמעט ואינו מציג את יוצא-הדופן בצורת חלום או חוויה פסיכולוגית, אלא דווקא מבקש לעשות ההפך מכך, ולהפוך אותו לחוויה קולקטיבית, אנושית.
פנטזיה - חוקרים ומבקרי ספרות רבים אומרים כי ריאליזם קסום ופנטזיה אחד הם.
הסופר ג'ין וולף אמר, "ריאליזם קסום הוא פנטזיה אשר כתובה בספרדית", ואילו טרי פראצ'ט טען שריאליזם קסום הוא "דרך מנומסת לומר שאתה כותב פנטזיה".
עם זאת, ניתן להבדיל בין שתי הסוגות, בהתבסס על שלושה ממדים משותפים: השימוש באנטינומיה (סתירה פנימית), הכללת אירועים שאינם משתלבים במסגרת ההיגיון, והשימוש בכתיבה מאופקת.
בפנטזיה, הופעתו של העל-טבעי נתפס כבעייתי ודורש התייחסות מיחדת, בעוד שבריאליזם קסום, הנוכחות של העל-טבעי מקובלת ומובנת מאליה.
בעוד שבפנטזיה, כתיבה מאופקת תיצור תחושה מעורערת ומטרידה אצל הקורא, בריאליזם הקסום היא נועדה לשלב את היסוד הפלאי בסדרי העולם הטבעי.
אינטגרציה זו אפשרית בריאליזם הקסום כיוון שהמספר אדיש להתרחשויות הפלאיות, ומציג אותן כשוות בהיגיון להתרחשויות הטבעיות, השגרתיות.
אין היררכיה בין שני הרבדים.
חרף המחלוקת השוררת בקרב מבקרים וסופרים באשר לאילו סופרים ויצירות מתאימות לסוגת הריאליזם הקסום, ישנם מספר סופרים בולטים המייצגים זרם זה.
מבין הסופרים הדרום-אמריקאיים, ניתן לכלול את חורחה לואיס בורחס, ואת חתן פרס נובל לספרות, גבריאל גרסיה מרקס, שכתב את הרומן המצליח מאה שנים של בדידות.
גרסיה מרקס העיד כי אחת הבעיות הקשות שלו הייתה הריסת הקו שמפריד בין מה שנדמה כמציאות לבין מה שנדמה כפנטזיה.
אחת הסופרות הבולטות שהוכרו מחוץ למדינתה הייתה איזבל איינדה.
בקרב הסופרים דוברי האנגלית, ניתן למנות את סלמאן רושדי, טוני מוריסון, גלוריה ניילור, רודולפו אנאיה, לואיז ארדריך ואנג'לה קרטר.
רומן רוסי, ספרו של מאיר שלו, הוא דוגמה מן השפה העברית לסוגה.
"האף" של ניקולאי גוגול הוא דוגמה טובה של שילוב בין הריאלי עם הפנטסטי, הביזארי.
ביחסים בינלאומיים, ריאליזם הגנתי הוא גרסה של האסכולה ריאליזם.
ריאליזם הגנתי מסתכל על מדינות כשחקני חיברות, והם השחקנים העיקריים בפרשיות עולמיות.
ריאליזם הגנתי צופה כי אנרכיה בזירה העולמית גורמת למדינות לפתח אובססיביות לביטחון.
התוצאה היא דילמת הביטחון, דילמה שבה הדחף של המדינות להגדיל את ביטחונן גדל, כיוון שמדינות אחרות מגדילות את ביטחונן.
היות שביטחון הוא משחק סכום אפס, זה עלול לגרום לחוסר יציבות כשהביטחון של המדינות היריבות ירד.
בין התאוריות הבולטות של הריאליזם ההגנתי, יש את זו של הגנה התקפית, הקובעת כי יש איזון אינהרנטי בטכנולוגיה, בגאוגרפיה, ובדוקטרינה, שנזקף לטובתו של התוקף או המגן בשדה הקרב.
תאוריה זו מנסה להסביר את מלחמת העולם הראשונה כסיטואציה שבמהלכה כל הצדדים האמינו שהאיזון היה לטובת התוקף, אך טעו.
ריאליסטים מבניים הגנתיים לא מסכימים עם הענף החדש של נאו-ריאליזם (הלוא הוא ריאליזם התקפי) בנוגע לשאלה: האם המדינות חייבות תמיד למקסם את העוצמה היחסית שלהן על פני כל מטרה אחרת.
בעוד הריאליסט ההתקפי מאמין שזה המצב, ריאליסטים הגנתיים מאמינים כי מאזן ההגנה התקפית עלול להעדיף את המגן, ובכך ליצור את האפשרות שמדינה תשיג ביטחון.
בדרך כלל מתייחסים ליכולת מכה שנייה בארסנל נשק גרעיני כמציין את עליונותה של ההגנה במאזן ההגנה ההתקפית עבור המדינות שברשותן יכולת זו.
עם זאת, בעולם רב־קוטבי יכולת מכה שנייה אינה מספקת את אותו האפקט כבעולם דו־קוטבי (לדוגמה, במהלך המלחמה הקרה).
ריאליסטים הגנתיים נבדלים גם מעמיתיהם ההתקפיים באמונה שמדינות עשויות לאותת על כוונותיהן אחת לשנייה.
אם מדינה יכולה לתקשר עם מדינה אחרת ולהגיד לה כי כוונותיה לא יפגעו בה, ניתן להתגבר על דילמת הביטחון.
לבסוף, הרבה ריאליסטים הגנתיים מאמינים כי פוליטיקה פנימית עשויה להשפיע על מדיניות החוץ של מדינה: הם נוטים להתייחס אל מדינות כעל קופסאות שחורות ..
בעידן המודרני, מספר קבוצות כלכליות ופוליטיות מפיקות תועלת מהאפקטים של ריאליזם הגנתי, הן במונחים של פעילות כלכלית שנוצרת על ידי אספקת משאבים וטכנולוגיה הדרושה כדי להגביר את הביטחון העצמי של המדינה, והן במשוב חיובי שמגיע מאי היציבות בביטחון של מתנגדים כפי שזו נתפסת באמצעות התבוננות השוואתית.
ריאליזם נאיבי היא עמדה נפשית בה האדם תופס את מבטו על המציאות כאובייקטיבי, כאשר החולקים עליו טועים או משקרים.
בפסיכולוגיה חברתית, פירוש המושג "ריאליזם נאיבי" הוא תפיסה בה האדם מניח שהוא מפרש את המציאות באופן אובייקטיבי, ועל כן הוא מפרש שאנשים שאינם מסכימים עם דעתו, ודאי עושים זאת בשל אחת משלוש הסיבות: חוסר בידיעות בסיסיות, טיפשות או שוחד והטית האמת ממניעים אישיים.
מושג זה הוגדר על ידי הפסיכולוג לי רוס ושותפו אנדרו וורד.
המושג יושב על גבי שלוש הנחות בסיס:
אמונה שהמושא מפרש את המציאות באופן אובייקטיבי, ללא הטיות או דעות קדומות.
הנחה שגם אנשים אחרים, אם יחשפו למידע אליו המושא חשוף, יגיעו למסקנות זהות.
כתוצאה משתי ההנחות הקודמות, אם אדם לא מסכים עם המושא, יש להניח שאו שהוא איננו חשוף למידע אליו המושא חשוף, או שהוא שוטה, או שהוא משוחד ומשקר ממניעים אישיים.
ריאליזם ספקולטיבי היא תנועה פילוסופית-קונטיננטלית (או פוסט-קונטיננטלית) שחבריה מחזיקים בעמדות של "ריאליזם אונטולוגי" אשר מציבות את האובייקט במרכזן, בניגוד לתפיסות פוסט-קאנטיאניות מקובלות (אותן חברי התנועה מכנים בביקורתיות "קורלציוניזם" או "פילוסופיה של גישה").
חברי התנועה מתנגדים לרעיון הקאנטיאני לפיו המציאות היא ביסודה תוצר בלעדי של ההכרה, ומבקשים "לשחרר" את הממשות מההכרה האנושית ולאפשר את הנגישות החלקית לממשות זו בכוח הדמיון.
הקרדיט למונח "ריאליזם ספקולטיבי" מיוחס בדרך כלל לבראסייה, אף על פי שמייאסו השתמש קודם לכן במונח "מטריאליזם ספקולטיבי" כדי לתאר את עמדתו שלו.
כנס שני, שכותרתו "ריאליזם ספקולטיבי/מטריאליזם ספקולטיבי", התקיים באוניברסיטת מערב אנגליה ביום שישי, 24 באפריל 2009, שנתיים לאחר האירוע המקורי בגולדסמית'ס.
הפאנל כלל את ריי בראסייה, איאן המילטון גרנט, גרהם הרמן ואלברטו טוסקאנו (במקום מייאסו, שלא הצליח להגיע).
ביקורת על "קורלציוניזם" או "פילוסופיה של גישה"
אף על פי שהוגי הריאליזם הספקולטיבי חלוקים בנוגע לסוגיות רבות, הם חולקים התנגדות משותפת למה שהם מפרשים כפילוסופיות של סופיות אנושית בהשראת ו"המהפכה הקופרניקאית השנייה" שהוביל עמנואל קאנט והמסורת הפילוסופית שצמחה מהגותו.
מה שמאחד את ארבעת חברי הליבה של התנועה הוא ניסיון להתגבר הן על "קורלציוניזם" (correlationism; תאימות) כפי שמכנה זאת מייאסו ועל "פילוסופיות של גישה" (philosophies of access) כפי שמכנה זאת הרמן.
מושגים אלו נקשרים בהגותו של קאנט.
מייאסו מגדיר בספרו After Finitude (אחרי הסופיות) את הקורלציוניזם כ"רעיון שלפיו תמיד תהה לנו גישה לקורולציה בין חשיבה לבין הוויה, ולעולם לא לאחד המושגים בנפרד מהאחר".
"פילוסופיות של גישה" לפי הרמן הן הפילוסופיות המעניקות קדימות לאדם על פני ישויות אחרות, כלומר קדימות לגישה של האדם לעולם.
שני הרעיונות מבטאים צורות של אנתרופוצנטריות, אותה הריאליזם הספקולטיבי מבקש לדחות.
כל ארבעת הוגי הליבה בתוך הריאליזם הספקולטיבי (מייאסו, הרמן, בראסייה, גרנט) פועלים לביטול צורות הפילוסופיה האלה המעניקות פריווילגיה לאדם, ומעדיפים צורות מובחנות של ריאליזם כנגד צורות האידיאליזם הדומיננטיות בפילוסופיה הקונטיננטלית העכשווית.
בעוד שהשיתוף במטרה להפוך את הרצועות הדומיננטיות של המחשבה הפוסט-קנטיאנית בפילוסופיה הקונטיננטלית, ישנם הבדלים חשובים המפרידים בין חברי הליבה של התנועה הריאליסטית הספקולטיבית וחסידיהם.
בביקורתו על הקורלציוניזם, קוונטין מייאסו (שמשתמש במונח מטריאליזם ספקולטיבי כדי לתאר את עמדתו) מוצא שני עקרונות כמוקד הפילוסופיה של קאנט.
הראשון הוא כאמור ה"קורלציוניזם" עצמו, הטוען בעצם כי אנו יכולים להכיר רק את הקורולציה בין המחשבה וההוויה; מה שנמצא מחוץ לקורולציה זו אינו ניתן לידיעה.
השני נקרא על ידי מייאסו עקרון "העובדתיות", הקובע שדברים יכולים להיות אחרת ממה שהם.
עיקרון זה נתמך על ידי קאנט בהגנתו של הדבר כשלעצמו כבלתי ניתן להבנה אך כניתן להעלות על הדעת.
אנו יכולים לדמות את המציאות כשונה באופן מהותי משלנו גם אם לעולם איננו מכירים מציאות כזו.
לדברי מייאסו, ההגנה על שני העקרונות מובילה לקורלציוניזם "חלש" (כמו אלה של קאנט והוסרל), בעוד שדחיית הדבר כשלעצמו מובילה לקורלציוניזם "חזק".
מאייסו מציין בהקשר זה את לודוויג ויטגנשטיין ומרטין היידגר.
מייאסו פועל לפי הטקטיקה ההפוכה כשדוחה את עקרון הקורלציוניזם למען עקרון העובדתיות המחוזק בשיבה פוסט-קנטיאנית לדייוויד יום.
על ידי הטענה בעד עיקרון כזה מייאסו דוחה את ההכרחיות לא רק של כל חוקי הטבע הפיזיקליים, אלא את כל חוקי הלגיקה למעט חוק האי-סתירה (שכן ביטול זה יערער את עקרון העובדות הטוען כי דברים תמיד יכול להיות אחרת ממה שהם).
על ידי דחיית עקרון הטעם המספיק, לא יכולה להיות הצדקה לנחיצותם של חוקים פיזיקליים, כלומר למרות שהיקום יכול להתארגן בצורה כזו וכזו, אין שום סיבה שלא יכול להתארגן באופן אחר.
מייאסו דוחה "אפריורי קאנטיאני" לטובת "אפריורי יומאני", וטוען שהלקח שניתן ללמוד מיום בנושא הסיבתיות הוא ש"אותה סיבה עשויה להביא למעשה למאה אירועים שונים (ואפילו לרבים נוספים)."
העיקרון המרכזי של "אונטולוגיה מוכוונת דברים" (object-oriented ontology, OOO) של גרהם הרמן ושל לוי בראיינט (שטבע את המונח) הוא שאובייקטים הוזנחו בפילוסופיה לטובת "פילוסופיה רדיקלית" המנסה "לערער" על אובייקטים.
בין אם בגישות פילוסופיות לפיהן אובייקטים הם רק פני השטח של מציאות בסיסית עמוקה יותר, בין מדובר במהות "מוניסטית" שטף כאוטי ובין אם תוקפים את מעמדם של האובייקטים במחשבה שאובייקט שלם הוא ביטוי לאונטולוגיה "עממית" או "ריאליזם נאיבי".
בין אם מדובר בסוכרייה על מקל, תיבת דואר, קרינה אלקטרומגנטית, מרחב-זמן מעוקל, חבר העמים הבריטי או טענות עממית.
כל הדברים, בין אם פיזיים או בדיוניים, הם אובייקטים במידה שווה.
הרמן מגלה סימפתיה לפנפסיזם , ומציע דיסציפלינה פילוסופית חדשה בשם "פסיכולוגיה ספקולטיבית" המוקדשת לחקר "השכבות הקוסמיות של הנפש " במטרה "להציף את המציאות הנפשית הספציפית של תולעי אדמה, אבק, צבאות, גיר ואבן".
הרמן מגן על גרסה של הרעיון האריסטוטלי של סובסטנציה.
שלא כמו לייבניץ, שעבורו היו גם אגרגטים, הרמן טוען שכאשר אובייקטים משתלבים, הם יוצרים אובייקטים חדשים.
בדרך זו הוא מגן על מטאפיזיקה אפריורית שטוענת שהמציאות מורכבת מאובייקטים בלבד ואין "תחתית" לסדרת האובייקטים.
עבור הרמן, אובייקט הוא כשלעצמו מגרעת אינסופית, שאינה ניתנת לידיעה ובלתי נגישה לכל דבר אחר.
אובייקט הוא כל דבר שניחן באחדות שאינה ניתנת לרדוקציה לחלק ממנו או לדברים הקשורים בו.
הנחה זו מובילה לתיאור של מה שהוא מכנה "סיבתיות עקיפה" (vicarious causality).
בהשראת האוקיונליזם של הפילוסופיה האסלאמית בפילוסופיית ימי הביניים, הרמן טוען כי שני אובייקטים אינם יכולים ליצור אינטראקציה בשום מקרה, אלא בתיווך של תחליף חושי המכונה "ויקאר חושני" (sensual vicar).
אם כן, עבור הרמן ישנם שני סוגים של אובייקטים: אובייקטים אמיתיים והאובייקטים החושיים התחליפיים המאפשרים אינטראקציה.
הראשונים הם האובייקטים היומיום, ואילו האחרונים הם המאפיינים המתווכים אינטראקציה.
לדוגמה, כאשר האש שורפת כותנה, הרמן טוען כי האש אינה נוגעת במהותה של אותה כותנה אשר היא בלתי נדלית ללא תיווך, אלא שהאינטראקציה מתווכת על ידי האפיון של הכותנה הגורמת לשריפתה.
הפילוסופיה האקולוגית של טימותי מורטון נקשרה גם היא לגישה זו.
הרמן כתב והרצה על הפילוסופיה של מורטון בהקשר זה.
איאן המילטון גרנט מגן על עמדה שהוא מכנה מטריאליזם טרנסצנדנטלי.
עמדתו יוצאת כנגד מה שהוא מגדיר "סומטיזם" (somatism), דהיינו הפילוסופיה והפיזיקה של הגופים.
בספרו Philosophies of Nature After Schelling (פילוסופיות הטבע לאחר שלינג), גרנט מספר מחדש את תולדות הפילוסופיה, החל מאפלטון ואילך, על סמך האופן בו הגדירו הפילוסופים חומר.
לפיו, אריסטו הבדיל בין צורה לבין חומר באופן שבו החומר היה בלתי נראה לפילוסופיה, ואילו גרנט טוען שיש לחזור למובן אפלטוני של חומר, כלומר לחשוב על חומר לא רק כאבני הבניין הבסיסיות של המציאות, אלא גם ככוחות והעוצמות השולטים במציאות שלנו.
יוג'ין ת'אקר בדק כיצד מושג "החיים עצמם" (life itself) נקבע הן בפילוסופיה אזורית והן כיצד "החיים עצמם" זוכים למאפיינים מטאפיזיים.
ת'אקר מתחקה אחר מקורותיו של הבחנה זו החל מאריסטו ועד לסכולסטיקה, המיסטיקה ותאולוגיה השלילית, ועד לשפינוזה וקאנט.
ת'אקר מראה כיצד תפיסה זו עדיין נוכחת בפילוסופיה (החיים כזמן בפילוסופיה התהליכית , בפילוסופיה של דלז, בתפיסת החיים כצורת המחשבה הביו-פוליטית, או כרוח בפילוסופיות פוסט-חילוניות של הדת).
ת'אקר בוחן את היחס בין הריאליזם הספקולטיבי לאונטולוגיה של החיים, וטוען ל"קורולציה ויטאליסטי" (vitalist correlation).
ת'אקר כותב: "הבה נגיד שקורלציה ויטאליסטית היא כזו שלא שכושלת בשימור ההכרח הכפול המתאם של ההפרדה וחוסר ההפרדה בין המחשבה והאובייקט, העצמי ועולם, ואשר עושה זאת על סמך מושג אונטולוגי של 'חיים'".
בסופו של דבר ת'אקר טוען לספקנות בנוגע ל"חיים" וכותב: "החיים הם לא רק בעיה של פילוסופיה, אלא בעיה עבור הפילוסופיה".
הוגים אחרים צמחו בתוך קבוצה זו, התאחדו בכך שהם אמונים על מה שמכונה "פילוסופיית תהליכית", אשר נשענת בין היתר על הוגים כמו שלינג, ברגסון, וייטהד ודלז.
דוגמה עדכנית מצויה בספרו של סטיבן שבירו Without Criteria: Kant, Whitehead, Deleuze, and Aesthetics (ללא ביקורת: קאנט, וייטהד, דלז ואסתטיקה), הטוען לגישה המבוססת על תהליך הכוללת פנפסיזם (panpsychism) לא פחות מאשר ויטליזם או אנימיזם.
מבחינתו של שבירו, הפילוסופיה של וייטהד בנושא קדימות וקשר היא המציעה את השילוב הטוב ביותר של פילוסופיה קונטיננטלית ואנליטית.
דוגמה נוספת קו חשיבה זה מופיעה אצל ג'יין בנט בספרה Vibrant Matter, הטוענת כי התרחש מעבר מיחסי אנושי לאובייקטים אל עבר "חומר מהדהד" (vibrant matter) שהופך מעבר לחיים והלא-חיים, ולגופים האנושיים והלא-אנושיים.
ריי בראסייה מגן על עמדה שהוא מכנה ניהיליזם טרנסצנדנטלי בספרו Nihil Unbound: Enlightenment and Extinction (כלום בלתי־תחום: נאורות והכחדה).
בראסייה טוען כי הפילוסופיה נמנעה מרעיון הטראומטי של הכחדה, במקום לנסות למצוא משמעות בעולם המותנה בעצם הרעיון שהוא עצמו יכחד.
בראסייה מבקר הן את הפנומנולוגיים וההרמנאוטיים של הפילוסופיה הקונטיננטלית, כמו גם את חיוניותם של הוגים כמו ז'יל דלז, הפועלים להשארת המשמעות בעולם כנגד ה"איום" של הניהיליזם.
במקום זאת, בהסתמך על הוגים כמו אלן בדיו, פרנסואה לארואל , פול צ'רצ'לנד ותומאס מצינגר , בראסייה מגן על השקפת העולם לפיה העולם חסר משמעות מטבעו.
כלומר, במקום להימנע מהניהיליזם, בראסייה מחבק אותו כאמת העומדת בבסיס המציאות.
בראסייה מסיק מתוך קריאותיו בבאדיו ולארואל כי היקום מבוסס על כלום (Nihil), אבל גם שהפילוסופיה היא "איבר של הכחדה", כי רק בגלל שהחיים מותנים בהכחדה יש בכלל מחשבה.
לאחר מכן מגן בראסייה על פילוסופיה אנטי-קורלציוניסטית קיצונית המציעה שהמחשבה לא משולבת עם הוויה, אלא עם אי-הוויה.
בראיון למגזין קרונוס שפורסם במרץ 2011 בראסייה הכחיש כי קיימת תנועה של "ריאליזם ספקולטיבי" ודחה בתקיפות את הממשיכים לצרף את עצמם ל"מותג":
הריאליזם הספקולטיבי מקושר עם כתב העת Collapse שפרסם את הליכי ועידת הפתיחה בגולדסמיתס והציג מאמרים רבים נוספים של הוגים ריאליסטים ספקולטיביים; כמו גם כתב העת האקדמי Pli, שנערך והופק על ידי חברי בית הספר לתארים מתקדמים במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת וורוויק.
כתב העת Speculations, שנוסד בשנת 2010 בהוצאת ספרים Punctum, כולל באופן קבוע מאמרים הקשורים לריאליזם ספקולטיבי.
הוצאת אוניברסיטת אדינבורו מוציאה סדרת ספרים בשם ריאליזם ספקולטיבי.
הריאליזם הספקולטיבי הופץ במהירות באינטרנט בבלוגים שונים.
אתרי אינטרנט ייעודיים נצרו כדי לספק תשתית למאמרים, הרצאות ולפרסום ספרים של חברי התנועה.
נוצרו גם בלוגים ופודקאסטים שעיקרם דיון ועיסוק בנושאים והרעיונות של התנועה.
ריאל קאנו (בספרדית: Real Canoe Natación Club) הוא מועדון כדורמים ספרדי.
במועדון ישנן גם מחלקות שחייה תחרותית, שחייה צורנית וקפיצה למים, ובעבר הוא החזיק גם במחלקות טיפוס הרים, סקי, חתירה וקאנו/קיאק.
שתי המחלקות המצליחות ביותר שהיו במועדון היו מחלקת הרוגבי (1963–2002), שזכתה ב-4 אליפויות ו-10 גביעים, ומחלקת כדורסל הנשים שזכתה בשלוש אליפויות וגביע.
המועדון הוקם ב-1928 על ידי קבוצת צעירים חובבי ספורט, ונרשם בצורה רשמית בפברואר 1930. באוקטובר 1931 התמזג המועדון עם מועדון שחייה נוסף, וקיבל את שמו הנוכחי.
ריאליזם דיכאוני הוא מונח המתאר את הנטייה של אנשים הסובלים מדיכאון קל-בינוני לבצע שיפוטים, ייחוסים, וניבויים מדויקים ונטולי הטיות לטובת העצמי.
המונח נטבע לראשונה על ידי הפסיכולוגיות לורן אלוי ולין אברמסון.
למרות שיש לסובלים מדיכאון מחשבות אוטומטיות שליליות חוזרות ונשנות, התנהגויות לא מסתגלות ועמדות דיספונקציונליות, ריאליזם דיכאוני טוען לא רק שהשליליות הזו עשויה לשקף תפיסת מציאות מדויקת יותר, אלא שההערכות של אנשים שאינם מדוכאים מוטות באופן חיובי.
למשל, במחקר בו התבקשו משתתפים ללחוץ על כפתור ולדרג את מידת השליטה שהייתה להם לגבי האם המנורה נדלקה או לא, אנשים עם דיכאון העריכו את דירוג השליטה שהיה להם באופן מדויק יותר.
בקרב המשתתפים שהתבקשו להשלים משימה ולדרג את ביצועיהם ללא כל משוב, לאנשים מדוכאים היה דירוג עצמי מדויק יותר לגבי עצמם מאשר לאנשים שאינם מדוכאים.
חוקרים אחרים הצביעו על כך שהריאליזם הדיכאוני עשוי לבטא פיצוי-יתר על הנטייה הדיכאונית לעיבוד מידע אינטואיטיבי ובלתי מסתגל על ידי הפעלת שליטה רציונלית מוגזמת במצבים טריוויאליים וציינו, שההבדל בין פרטים דיכאוניים ולא-דיכאוניים נעלם בנסיבות משמעותיות יותר.
כן נטען כי הראיות אינן חד משמעיות משום שלא קיים תקן למציאות, וייתכן שהתוצאות אינן חלות על העולם האמיתי.
על אף תופעת הריאליזם הדיכאוני, המצביעה על נטייתם של אנשים דיכאוניים (המאופיינים על-ידי תפיסה פסימית), לתפוס את המציאות בצורה מדויקת יותר, רואים מטפלים קוגניטיביים רבים את הנטייה הפסימית בכלל ואת הניסיון לנבא את העתיד בפרט כעיוות שיש להפריך ולתקנו בטיפול.
זאת, דווקא כאשר ברשימת העיוותים הקוגניטיביים ניתן למצוא את אשליית השליטה – הנטייה של האדם להאמין שהוא יכול לשלוט, או לפחות להשפיע, על תוצאות שאין לו עליהן שליטה בעליל.
ריאליטי הוא סרט דוקו דרמה אמריקאי משנת 2023 בבימויה של טינה סאטר, עם סידני סוויני, ג'וש המילטון ומרצ'נט דייוויס בתפקידים הראשיים.
העלילה מבוססת על מקרה אמיתי של ריאליטי וינר שהואשמה בהעברת מסמך מסווג לאתר תקשורת בקשר להתערבות רוסית במסע הבחירות של טראמפ ב-2016.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין וטינה סאטר הייתה מועמדת לפרס סרט ביכורים.
הסרט הוקרן גם בפסטיבל הקולנוע ירושלים וזכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר.
הבמאית משתמשת בהקלטות המקוריות של החקירה תוך מחיקת משפטים מסווגים.
ריאליטי וינר (סידני סוויני) עובדת בסוכנות לביטחון לאומי כמתרגמת מסמכים בפרסית, דרו ופשטו.
היא מתגוררת לבדה באוגוסטה (ג'ורג'יה).
ב-3 ביוני 2017 מקישים על חלון מכוניתה שני אנשי שמציגים לה תעודות של סוכני FBI.
שני הסוכנים הם גאריק (ג'וש המילטון) וטיילור (מרצ'נט דייוויס).
הם מראים לה צו חיפוש, מתייחסים אליה בנימוס והיא מספרת על הכלבה והחתול שלה והתעסקותה בקרוספיט.
הם נכנסים לחדר סגור ללא רהיטים בביתה ומתחילים חקירה רצינית יותר בעמידה.
הם מאשימים אותה כי הדליפה ידיעה סודית בקשר להתערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
בתחילה היא מכחישה וטוענת כי הדפיסה ידיעות מסווגות רק בשבילה ואחר כך הייתה גורסת אותם אבל לאור הראיות המוצקות של החוקרים היא מודה ששלחה את הידיעה בקשר להתערבות הרוסית בדואר לאתר החדשות המקוון The Intercept.
בסרט מוצגים הקלטות החקירה המקוריות עם מחיקת פרטים מסווגים.
מופיעים בו פרשני טלוויזיה בקשר לפרשה ולבסוף היא מורשעת ונדונה לחמש שנות מאסר.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותסידני סוויניריאליטי וינרג'וש המילטוןגאריקסוכן FBIמרצ'נט דייוויסטיילורסוכן FBI
ריאן ויטור סימפליסיו רוצ'ה (בפורטוגזית: Rayan Vitor Simplício Rocha; נולד ב-3 באוגוסט 2006 בריו דה ז'ניירו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקיצוני בבורנמות' מהפרמייר ליג.
ריאן נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל, ובגיל שש הצטרף למחלקת הנוער של ואסקו דה גאמה.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית.
ב-27 בינואר 2026 חתם ריאן בבורנמות' מהפרמייר ליג ל-5 וחצי שנים תמורת 35 מיליון אירו.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל עד גיל 17 בטורניר אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 17 בשנת 2023.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל עד גיל 20 בטורניר אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 בשנת 2025.
ריאליזם כיור המטבח או ריאליזם קיטצ'ן סינק היא תנועה תרבותית בריטית שהתפתחה בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בתיאטרון, אמנות, רומנים, קולנוע ומחזות טלוויזיה, שבדרך כלל ניתן לתאר את גיבוריה כ"צעירים זועמים" שהתפכחו מהחברה המודרנית.
היא השתמשה בסגנון של ריאליזם חברתי שתיאר את המצבים הביתיים של בריטים ממעמד הפועלים, שחיו בשכירות צפופה ומבלים את שעות הפנאי שלהם בשתייה בפאבים מלוכלכים, כדי לחקור סוגיות חברתיות ופוליטיות שנויות במחלוקת, החל מהפלות ועד לחסרי בית.
הסגנון הקשוח והריאליסטי עמד בניגוד חריף לאסקפיזם של מה שכונה "המחזה העשוי היטב" של הדור הישן.
הסרטים, המחזות והרומנים המשתמשים בסגנון זה מתרחשים לעיתים קרובות באזורי תעשייה עניים יותר בצפון אנגליה, ומשתמשים במבטא ובסלנג הנשמעים באותם אזורים.
המוסכמות של הז'אנר נמשכו בגם ב ומצאו ביטוי בתוכניות טלוויזיה כגון "Coronation Street" ו"איסטאנדרס".
במונח "בית ספר לכיור המטבח" נעשה שימוש לראשונה באמנויות החזותיות, שם השתמש בו מבקר האמנות ב-1954 כדי לתאר קבוצת ציירים שכינו עצמם "רביעיית האמנויות היפות" ותיארו סצנות מהסוג הריאליסטי של חיי הבית.
סן אילדפונסו (בספרדית: San Ildefonso), לה גרנחה (בספרדית: La Granja), או לה גרנחה דה סן אילדפונסו (בספרדית: La Granja de San Ildefonso), היא עיירה ורשות מקומית במחוז סגוביה, באזור האוטונומי קסטיליה ולאון שבמרכז ספרד.
העיירה ממוקמת למרגלות הרי סיירה דה גוואדראמה, 11 ק"מ מהעיר סגוביה, ו־80 ק"מ צפונית למדריד.
"לה גרנחה" (ארמון לה גרנחה דה סן אילדפונסו) הוא ארמון וגנים שנבנו בסמוך לעיירה בשנים 1721–1724. הארמון הוזמן על ידי פליפה החמישי, מלך ספרד, ועוצב בסגנון הברוק הספרדי והברוק הצרפתי.
עיצובו הושפע מארמון ורסאי, שנבנה על ידי סבו של פליפה, לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, וזכה לכינוי "ורסאי של ספרד".
הארמון שוכן בתוך גנים רחבים המעוצבים בסגנון גן צרפתי, בדומה לגני ארמון ורסאי, ומעבר להם מוקפים גני נוף בסגנון גן אנגלי ויערות.
במשך מאתיים השנים הבאות שימש לה גרנחה כארמון הקיץ הראשי של חצר המלוכה, עד הקמת הרפובליקה הספרדית השנייה בשנת 1931.
העיירה והארמון מהווים יעד תיירותי פופולרי.
האתר המלכותי הוא חלק מפטרימוניו נסיונאל של ספרד, המנהל ושומר על אדמות וארמונות הכתר.
האתר מציע ציורים, דיוקנאות ומוזיאון שטיחי קיר פלמיים.
שלושה אמנות בין-לאומיות חשובות בין ספרד לצרפת או פורטוגל נושאות את השם אמנת סן אילדפונסו.
כולן נחתמו לאחר משא ומתן בארמון לה גרנחה בין השנים 1777 ל־1800.
ב־12 באוגוסט 1836, בארמון לה גרנחה, אילצו מספר מנהיגים ליברלים את מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות לחתום על צו שהחזיר את חוקת 1812.
ריאל פוליטיק היא גישה של ניהול מדיניות דיפלומטית או פוליטית המבוססת בעיקר על שיקולים של נסיבות וגורמים נתונים, ולא לפי הנחות או קווים אידאולוגיים, מוסריים או אתיים באופן מוחלט.
בהקשר זה, ריאל פוליטיק חולקת היבטים פילוסופיים עם ריאליזם ופרגמטיזם.
דמויות בולטות שמזוהות עם ריאל פוליטיק הן ניקולו מקיאוולי, אוטו פון ביסמרק, הנרי קיסינג'ר, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ג'ורג' קנאן, זביגנייב בז'ז'ינסקי, הנס-דיטריך גנשר, דנג שיאופינג, שארל דה גול ולי קואן יו.
ההפך מריאל פוליטיק הוא אידיאל-פוליטיק.
המדע הפוליטי הישן היה מודע לחלוטין לאמת זו, אך הסיק מסקנה שגויה ומזיקה — זכות החזקים יותר.
העידן המודרני תיקן את הטעות הלא מוסרית הזו, אך בעוד שהוא שבר את הזכות המיוחסת של החזק יותר, העידן המודרני נטה מדי להתעלם מהעוצמה האמיתית של החזקים יותר ומהבלתי נמנע של השפעתם הפוליטית.רוכאו טבע את המונח ב-1853 והוסיף כרך שני ב-1869 שהעשיר את טיעוניו הקודמים.
הרעיון של רוכאו אומץ על ידי הוגים גרמנים באמצע ובסוף המאה ה-19 והפך למזוהה עם המדיניות של אוטו פון ביסמרק באיחוד גרמניה באמצע המאה ה-19. עד 1890, השימוש בביטוי ריאל פוליטיק היה נפוץ, אך בהדרגה הוא התרחק מהמשמעות המקורית שלו.
בעוד ריאליזם מתייחס לגישה הפילוסופית הבוחנת את העולם 'כפי שהוא' ומכירה בחסרונותיו, ריאל פוליטיק לוקח אותה צעד קדימה ולא מהסס להשתמש בחסרונות וביתרונות הללו כדי לקדם את מטרותיו, גם אם השימוש הזה לא עולה בקנה אחד עם רעיונות טהורים התואמים את האידאולוגיה שהוא מאמין בה.
אפשר להצביע על כמה וריאציות מוכרות של ריאל פוליטיק, והן מזוהות עם כמה דמויות מובילות שהשתמשו בריאל פוליטיק באופן שיטתי.
עוד לפני שנטבע המונח המודרני של ריאל פוליטיק, לסין הייתה מסורת "ריאליסטית" בממשל המכונה גם .
הארגון המנהלי הסיני השפיע משמעותית על מדינות אסייתיות אחרות וכן על פרקטיקות מנהליות מערביות ושיחק תפקיד משמעותי בהתפתחות המדינה המודרנית, כולל השימוש במבחנים לכניסה לשירות הציבורי.
החל מתקופת האביב והסתיו (771–476/403 לפנה"ס), אומצה מגמה של רפורמטורים "ריאליסטיים" לקידום האינטרסים החומריים של מדינותיהם, כאשר מדינת צ'ין ייסדה את האימפריה הסינית הראשונה, שושלת צ'ין, בשנת 221 לפנה"ס, וסיימה את תקופת המדינות הלוחמות בסין.