tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנה שם הסרט תפקיד הערות1991Buddy's Song קלי 1995 ההצגה חייבת להמשך נינה ריימונד (אופליה)1996 הרוח בערבי הנחל בת הסוהר 2000מרד התרנגולים ג'ינגר דיבוב 2001Venus and Mars מארי The Final Curtain קארן וילט2016Absolutely Fabulous: The Movieסאפי מונסון
שנה שם המשחק תפקיד הערות 2008Fable II האנה / האמר משחק ל - Xbox 3602020 World of Warcraft: Shadowlandsדמויות שונותמשחק מחשב
ג'וליה מקנזי היא שחקנית, זמרת ובמאית תיאטרון אנגלייה.
היא ידועה מתפקידיה בטלוויזיה כהסטר פילדס, עליו הייתה מועמדת לפרס באפט"א, בסדרה הקומית "Fresh Fields" ובסדרת ההמשך "French Fields", ובתפקיד מיס מארפל בסדרת הטלוויזיה "מארפל".
מקנזי כיכבה במספר רב של מחזות זמר, וב-1977 הייתה מועמדת לפרס טוני על תפקידה ברביו "Side by Side by Sondheim" בברודוויי.
על תפקידיה בווסט אנד זכתה פעמיים בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר; ב-1982 בהפקה המחודשת של "ברנשים וחתיכות" וב-1993 על ההפקה המחודשת של "סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט" מאת סטיבן סונדהיים.
היא גם כיכבה בהפקה המקורית של מחזות הזמר "Follies" (ב-1987) ו-"אל תוך היער" (ב-1990) מאת סונדהיים.
מקנזי נולדה בשם ג'וליה קתלין מקנזי בעיר אנפילד שבמחוז מידלסקס באנגליה.
היא בתם של קתלין רו ואלביון מקנזי.
תפקידיה הראשונים של מקנזי בתיאטראות הווסט אנד היו במחזות זמר "מגי מיי" (1966), "מאמה" (1969) ו"קומפני" (1971).
ב-1976 הופיעה ברביו "Side by Side by Sondheim" בווסט אנד.
הופעת הבכורה שלה בברודוויי הייתה ב-1977 כשההצגה הועברה לניו יורק.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
היא הייתה מועמדת גם לפרס "דרמה דסק" .
ב-1982 זכתה בפרס אוליביה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר על תפקידה כמיס אדלייד בהפקה המחודשת בווסט אנד של המחזמר "ברנשים וחתיכות".
ב-1986 הופיעה מקנזי בהפקה של הווסט אנד למחזה "Woman in Mind" מאת אלן אייקבורן וזכתה על תפקיד זה בפרס איבנינג סטנדרד לשחקנית הטובה ביותר.
התפקיד זיכה אותה בפרס אוליבייה שני ב-1994.
ב-31 במאי 1987 הופיעה מקנזי בתיאטרון הלאומי במופע המחווה "Happy Birthday, Sir Larry" לציון יום הולדתו השמונים של לורנס אוליבייה בנוכחותו של אוליבייה עצמו.
בטלוויזיה כיכבה מקנזי לצדה של איירין הנדל בסיטקום "Maggie and Her" בשנים 1978 עד 1979. ב-1981 כיכבה בסדרה יחד עם גארת' האנט.
היא זכתה לפופולריות בקרב צופי הטלוויזיה הבריטית בתפקיד הסטר בסדרה הקומית "Fresh Fields" לצדו של אנטון רוג'רס ששודרה בשנות השמונים של המאה העשרים, ובסדרת ההמשך "French Fields" עליו נבחרה על ידי המגזין "TV Times" כשחקנית הקומית האהובה ביותר במשך חמש שנים רצופות.
ב-1985 הייתה מועמדת על תפקיד זה לפרס באפט"א להופעת הבידור הטובה ביותר.
היא שיחקה בתפקיד גברת פרות'בי בעיבוד לרומן "Blott on the Landscape", ובתפקיד תושבת מידסומר המעורבת בשורה של רציחות בפרק בסדרה "רציחות במידסומר".
בקולנוע השתתפה מקנזי בסרטים "Hotel du Lac", "שירלי ולנטיין", "צעירים יפים ומבריקים" ובסרט "These Foolish Things".
ב-2007 חזרה מקנזי להופיע עם אנטון רוג'רס (שוב בתפקידי בעל ואשה) בקומדיה "You Can Choose Your Friends" של רשת ITV.
עוד ב-2007 כיכבה בסדרת הדרמה של BBC1 "קרנפורד" המבוססת על ספרה של אליזבת גסקל לצדם של מייקל גמבון וג'ודי דנץ'.
היא גילמה את גברת פורסטר, אלמנה של איש צבא בעלת אמצעי מחיה מצומצמים והקשורה מאוד לפרה שלה, בסי.
ב-2008 פורסם שמקנזי מועמדת להחליף את ג'רלדין מקיואן בסדרת הטלוויזיה "מיס מארפל" על פי ספרי מארפל של אגאתה כריסטי.
הפרק הראשון בו גילמה מקנזי את מיס מארפל היה העיבוד לספר "A Pocket Full of Rye".
שאר הסרטים בעונה היו "Murder is Easy" (תעלומת הבלש החובב), "They Do It with Mirrors" (הרצח מאחורי הקלעים) ו-"Why Didn't They Ask Evans" (מדוע לא ביקשו את אוונס).
העונה הבאה של הסדרה שודרה ב-2010 וכללה את הסרטים "The Pale Horse", כ-"The Secret of Chimneys", "הגרניום הכחול", ו-"The Mirror Crack'd from Side to Side" (תעלומת הרצח המשולש).
ב-2012 הופקה עונה שישית ובה הסרטים "הרצח באיים הקריביים", "Greenshaw's Folly" ו-"Endless Night", ששודרו ב-2013.
בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים של לונדון ב-2012 היא שיחקה בדמות המלכה אליזבת בסרט קצר בשם "Happy and Glorious".
באותה שנה שיחקה בתפקיד בטי ניקולס בסדרת הטלוויזיה "העיר" של רשת ITV.
ב-26 בדצמבר 2013 שיחקה מקנזי בתפקיד הראשי בעיבוד הקולנועי לספר "Gangsta Granny" מאת דייוויד ואליאמס.
ב-2015 הופיעה מקנזי בתפקיד שירלי מוליסון במיני-סדרה "כיסא פנוי" של ה-BBC.
למקנזי מספר רב של הופעות ברדיו בהן בעיבודים למחזה "Blithe Spirit", לקומדיה "The Country Wife", ולספר "חדר עם נוף".
היא הקליטה ספר שמע של "מבעד למראה" ספרו של לואיס קרול.
היא ביימה את ההצגות "Stepping Out", "פיטר פן", הקונצרט , "מגנוליות מפלדה", הרביו "Putting It Together".
מקנזי נשואה לשחקן-במאי האמריקאי ג'רי הרט מאז 1971.
הופעת בכורה בלונדון "מגי מיי", תיאטרון אלדפי, 1966
גלוריה במחזמר "Mame", תיאטרון דרורי ליין, לונדון, 1969
נערה במעיל במחזמר "הבטחות הבטחות", תיאטרון הנסיך מוויילס, לונדון, 1970
אפריל במחזמר "קומפני", תיאטרון הוד מלכותה, לונדון, 1971
"Cowardy Custard", בתיאטרון מרמייד, לונדון, 1973
הופעת הבכורה בניו יורק במחזה "Side by Side by Sondheim", תיאטרון מיוזיק בוקס, ניו יורק סיטי, 1977
"Ten Times Table" מאת אלן אייקבורן, 1979
מרים דרוויש במחזה "Outside Edge", תיאטרון המלכה, 1979
לילי במחזמר "On the Twentieth Century", תיאטרון הוד מלכותה, 1980
מגי הובסון, במחזה "Hobson's Choice", תיאטרון ליריק המרסמית', לונדון, 1981
אנה קופקה במחזה "Schweik in the Second World War" בתיאטרון הלאומי / אוליבייה, לונדון, 1982
מיס אדלייד במחזמר "ברנשים וחתיכות", התיאטרון הלאומי / אוליבייה, 1982
סוזן במחזה "Woman in Mind", תיאטרון וודוויל, לונדון, 1986
סאלי פלאמר במחזה "Follies", תיאטרון שפטסברי, לונדון, אחר כך בתיאטרון וסט אנד, ניו יורק, 1987
"Happy Birthday, Sir Larry", תיאטרון אוליבייה, התיאטרון הלאומי, 31 במאי 1987
מכשפה במחזמר "אל תוך היער", תיאטרון פניקס, לונדון, 1990
"סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט", התיאטרון הלאומי, לונדון, 1993
"הזין של קפקא", תיאטרון פיקדילי, 1988
"Fuddy Meers", תיאטרון ארטס, 2004
"סיפור פילדלפיה", תיאטרון אול ויק, 2005
"Stepping Out", תיאטרון הדוכס מיורק, לונדון, 1984
"Just So", תיאטרון ווטרמיל, באגנור, ברקשייר, אנגליה, 1989
"מגנוליות מפלדה", תיאטרון ליריק, לונדון, 1989
"Putting It Together", תיאטרון מנהטן, ניו יורק סיטי, 1993
The Musical World of Cameron", בימוי יחד עם בוב אביאן, תיאטרון ליסאום, לונדון, 1998
"מוזיקת לילה זעירה", טוקיו, 1999
ג'וליה מורלי (נולדה ב-1939) היא אשת עסקים, נדבנית ודוגמנית בריטית.
יושבת ראש ארגון מיס עולם ומנהלת תחרות מיס עולם.
מורלי נולדה בלונדון ועבדה כדוגמנית, היא נישאה לאריק מורלי ב-1960, הבעלים והמייסד של תחרות מיס עולם, ומונתה למנהלת התחרות.
בשנת 1996, היא יזמה את התחרות המקבילה לגברים מר עולם.
בשנת 2000, לאחר מותו היא החלה לשמש כיושב ראש ארגון במקום בעלה ומטעם תפקידה היא הקימה את ארגון "יופי עם מטרה" ,העוסק בצדקה ומספק שירותים הומניטריים לארגונים שונים ברחבי העולם.
בתחרות מיס עולם 2009 היא יזמה קרן צדקה, העוסקת בתרומות בנושאים כמו חינוך ובריאות לילדים נזקקים.
ג'וליה שארלוט ל דייוויס היא קומיקאית, שחקנית, מחברת, במאית ומפיקה אנגלייה.
היא ידועה בעיקר מהכתיבה וההופעה בסדרה הקומית "נומי נומי" (2004–2005) ומהסיטקום "הנדרבי" (2012) עליו זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לכתיבה הקומית הטובה ביותר ומהסיטקום "Camping" (מ-2016).
עוד הופיעה דייוויס בדמות דון סטקליף בסדרה "גאווין וסטייסי" (2007–2009).
דייוויס נולדה בלמבת' וגדלה בגילדפורד.
כשהייתה בת 14 עברה עם משפחתה לגור בעיר באת' שבסאמרסט.
היא למדה לתואר באנגלית ובדרמה בקולג' ריפון ויורק סט ג'ון, ואחר כך חזרה לבאת' והופיעה בצמד עם ג'יין רות' בלהקת תיאטרון מקומית.
השתיים הקימו להקת אימפרוביזציה יחד עם רוב בריידון ורות ג'ונס.
הפריצה של דייוויס בטלוויזיה הייתה כשהופיעה בקביעות בסדרה "Big Train".
ב-1998 שלחה טייפ עם דמויות משלה לסטיב קוגן, והוא הזמין אותה לכתוב עבורו ולהופיע יחד איתו בסיבוב הופעות.
דייוויס כיכבה בתוכניות קומיות רבות בטלוויזיה הבריטית בהן "אני אלן פרטרידג'", "Big Train", "Coming Soon", "Brass Eye", "Jam", "Human Remains", "גאווין וסטייסי", "I Am Not an Animal", "Dr.
ב-2004 כתבה וכיכבה בקומדיה האפלה שזכתה לשבחים "נומי נומי".
ב-2005 שודרה העונה השנייה של הסדרה.
בנוסף שיחקה בתפקידים רציניים ב-"For the Love of God" של ה-BBC, בסדרה "היומנים של אלן קלארק", בסרט הטלוויזיה "Fear of Fanny" גילמה את השפית פאני קרדוק , ובסרט הטלוויזיה "הטיית לב" עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן.
ב-2009 הופיעה דייוויס בדמות דבי בידוודן, העוזרת האישית של סטיב קוגן, בסרט הטלוויזיה "Steve Coogan – The Inside Story".
בפרק האחרון של הסדרה "המשרד" נשמע קולה בטלפון בדמות אישה מסוכנות היכרויות המשוחחת עם דייוויד ברנט.
ב-2008 השתתפה בתוכנית "Little Britain Abroad" בדמות כלה רוסיה בהזמנה בשם איוונקה.
ב-2010 הייתה שותפה לכתיבה וכיכבה בסרט "ליזי ושרה" יחד עם ג'סיקה היינס.
פרק הפיילוט שודר בבריטניה ב-20 במרץ 2010 בערוץ BBC Two בהפקת "Baby Cow Productions".
לא הוזמנו שאר הפרקים לסדרה שהייתה אפלה יותר מעבודותיה הקודמות של דייוויס.
בדצמבר 2011 שיחקה דייוויס בפרק השני "מיליון נקודות זכות" של סדרת הדרמה "מראה שחורה" בדמות שופטת בתוכנית הכישרונות "Hot Shot".
בדצמבר 2011 הופיעה בתפקיד אן יימאן בפרק ספיישל חג המולד של הקומדיה "How Not to Live Your Life".
היא השתתפה בפרק הפיילט של הסדרה "Bad Sugar" ששודרה בערוץ 4 ב-26 באוגוסט 2012. ב-2012 כתבה דייוויס את הסדרה "הנדרבי" ששודרה בערוץ Sky Atlantic.
ב-2014 כיכבה בסרט קצר בשם "The Bird".
בן זוגה של דייוויס הוא הקומיקאי ג'וליאן באראט.
לבני הזוג נולדו תאומים, וולטר וארתור.
ג'וליה קת'רין דונלדסון היא סופרת, מחזאית ושחקנית אנגלייה, חברת מסדר האימפריה הבריטית.
היא מפורסמת בעיקר בשל הסיפורים המחורזים שלה לילדים, במיוחד אלו המאוירים על ידי המאייר אקסל שפלר, אשר כוללים בין היתר את הספרים "טרופותי" ו"טרופותי הבת", "טרמפ על מטאטא", "לקוף יש בעיה" ו"איש עץ".
בתחילת הקריירה הספרותית שלה כתבה שירים עבור תוכניות טלוויזיה לילדים, אך עברה להתרכז בעיקר בכתיבת ספרים לילדים מאז שהמילים לאחד השירים שכתבה: "A Squash and a Squeeze", התגבשו לכדי ספר ילדים בשנת 1993. מתוך 184 יצירותיה שפורסמו, 64 מתוכן הם ספרים שזמינים כיום לרכישה בחנויות הספרים.
שאר 120 היצירות מיועדות לשימוש חינוכי בבתי ספר, וכוללות, בין היתר, ערכות פונטיות ללימוד קריאה, המהוות חלק מתוכנית עצי קריאה של אוקספורד.
דונלדסון (שם נעורים: שילדס) נולדה בשנת 1948 וגדלה בהמפסטד, שבלונדון.
לדונלדסון אחות צעירה בשם מרי.
המשפחה התגוררה בבית ויקטוריאני בן שלוש קומות ליד המפסטד הית.
הוריה, אחותה וחיית המחמד שלהם (החתול ג'פרי) התגוררו בקומת הקרקע, דודתה ודודה (ומאוחר יותר גם ילדיהם, ג'יימס וקייט) התגוררו בקומה הראשונה, וסבתה בקומה השנייה.
הוריה של דונלדסון, ג'יימס (הידוע בתור ג'רי) ואליזבת, נפגשו זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, אשר הפרידה ביניהם לתקופה של שש שנים.
האב ג'רי, בוגר לימודי פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה באוניברסיטת אוקספורד, עבר את רוב תקופת מלחמת העולם השנייה כשבוי מלחמה, שם הידע שלו בשפה הגרמנית הקנה לו תפקיד של מתורגמן.
האם אליזבת, גם כן דוברת גרמנית טובה עם תואר אוניברסיטאי בשפות, שירתה במהלך המלחמה בשירות הצי לנשים.
לאחר המלחמה התאחדו אליזבת וג'יימס מחדש ונישאו, ובשנת 1950 הם קנו את הבית בהמפסטד יחד עם אימו של ג'רי, אחותו בטא ובעלה כריס (שני הגברים נפגשו במחנה השבויים).
כאשר דונלדסון הייתה בת שש, חלה אביה בפוליו ולאחר מכן היה מרותק לכיסא גלגלים, אם כי עדיין ניהל אורח חיים פעיל ועבד כמרצה בבית החולים Maudsley של המכון לפסיכיאטריה, שם היה חלוץ בתחום המחקרים הגנטיים שעשו שימוש במודלים של תאומים זהים שגדלו בנפרד.
האם אליזבת עבדה במשרה חלקית כמזכירה וסייעה למנהלת שלה, לזלי מינשין, בתרגום שירי לידר מגרמנית לאנגלית.
ג'וליה דונלדסון גדלה בבית של מוזיקה ושירה: האם אליזבת שרה במקהלה החברתית של המפסטד, האב ג'רי ניגן בצ'לו ברביעיית חובבים, ושני ההורים היו חברים פעילים במועדון המוזיקה המקומי.
שירה הייתה חלק משמעותי בחייה של דונלדסון החל משלב מוקדם בחייה; כשהייתה בת חמש קיבלה במתנה מאביה את ספר "אלף השירים", וסבתה הכירה לה את היצירות בחרוזים של אדוארד ליר.
דונלדסון למדה בבית הספר היסודי ניו אנד ולאחר מכן בבית הספר לבנות בקמדן.
במהלך הילדות וההתבגרות היא שיחקה, שרה בקבוצת הילדים האופראית, וכן למדה נגינה בפסנתר.
כבת להורים רב-לשוניים וכבעלת כישרון לשפות, למדה דונלדסון צרפתית וגרמנית בבית הספר ולאחר מכן גם איטלקית, כך שבהגיעה לגיל 19 הייתה בעלת שליטה טובה בכל שלוש השפות האלו.
דונלדסון למדה דרמה וצרפתית באוניברסיטת בריסטול (1967-1970) וסיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה.
במהלך שהותה שם היא פעלה בהפקות מחלקתיות ולמדה ניגון על גיטרה.
בשנת 1968, לקחו היא וחברתה מורין פרקיס חלק בהצגה "אני לא מגדל אייפל" עם מוזיקה שהולחנה על ידי קולין סל, פסנתרן צעיר ומוכשר שלמד ספרדית ופורטוגזית בבריסטול.
מלקולם דונלדסון, סטודנט לרפואה שניגן בגיטרה והיה שחקן חובב ונלהב, היה השותף לדירה של קולין סל ובא לראות את ההצגה.
מיד לאחר מכן נוצר חיבור בין השלושה שהחלו לשיר בפאבים באזור אוניברסיטת בריסטול בתחילת שנת 1969. לאחר מכן עברו דונלדסון ופרקיס להתגורר בפריז לתקופה של כשישה חודשים במסגרת קורס לתואר, שם שרו וניגנו בגיטרות עבור קהל מזדמן בבתי קפה.
מלקולם הצטרף אליהם בקיץ והשלישייה ביצעה שירים של אמנים שונים, בין היתר של הביטלס, ושירים ממחזות זמר כגון "שיער".
במהלך שהותם בפריז אותרו חברי הקבוצה על ידי יזם צרפתי יזם אשר בחן אותם באודישן, אשר הסתיים אמנם בלא-כלום, אך עבורו הלחינה דונלדסון שיר, והייתה זו בעצם הפעם הראשונה בה הלחינה שיר כלשהו (מלבד שירים שהלחינה בתקופת ילדותה).
עד סוף שנת 1969 הפכו ג'וליה ומלקולם ללהיט.
הם החלו להופיע באירועים חברתיים שונים של האוניברסיטה, ובשנת 1970 הם ביקרו בארצות הברית, טיילו מהחוף המזרחי למערבי ועצרו בסיאטל ובסן פרנסיסקו.
כשחזרו ניגן הזוג במסעדות והחלו להשתתף באירועים מגוונים, כאשר דונלדסון מלחינה שירים במיוחד עבור אירועים אלו.
הזוג המשיך להופיע ברחבי אירופה בתקופות החגים, בעיקר בצרפת ובאיטליה, ודונלדסון כתבה שירים בצרפתית ובאיטלקית.
היא עבדה כמזכירה בהוצאה לאור, אך גם קיבלה מרחב פעולה ניכר ושימשה כעורכת זוטרה.
בסופי שבוע לקחו היא ומלקולם חלק בקבוצת תיאטרון רחוב, מה שבסופו של דבר היווה השפעה מתמשכת על האינטראקציה של דונלדסון עם ילדים בהופעות שלה עצמה כסופרת ילדים.
בני הזוג התחתנו בספטמבר 1972 בהמפסטד.
תמונה של החתונה נמצאת בתצוגה במקום בו התחתנו עד היום.
לאחר נישואיה עבדה דונלדסון כמזכירה ב"רדיו בריסטול", שם מלבד תפקידה כמזכירה קיבלה גם משבצת שידור שבועית בה שימשה כמפיקה/עורכת.
בשנת 1974 עבר הזוג לברייטון, שם התמנתה דונלדסון לעורכת בהוצאה לאור מקומית.
זמן קצר לפני כן שלחה קלטת של שירים לטלוויזיה לילדים של ה-BBC, ובין השנים 1974 ל-1978 כתבה באופן קבוע עבור תוכנית ילדים בטלוויזיה, כאשר השירים שלה בוצעו על ידי שחקנים ומוזיקאים שונים.
ג'וליה ומלקולם היו מעורבים בסצנת מוזיקת הפולק של המועדונים בברייטון וביצעו, בין היתר, שירים שנכתבו על ידי ג'וליה, כאשר לעיתים קרובות נכתבו שירים אלו בתוך ימים ספורים בלבד.
דונלדסון כתבה שני מחזות זמר לילדים, וביצעה אותם יחד עם צוות קטן בהופעות הן בלונדון והן בברייטון.
בשנים 1976–1977 למדה דונלדסון בבית הספר לחינוך של ברייטון להכשרת אקדמאים להוראה ועבדה במשך שנתיים כמורה לאנגלית בברייטון עד לידתו של המיש, בנם הראשון של הזוג בשנת 1978. הזוג עבר להתגורר בליון שבצרפת למשך שנה (1979-1980) ולאחר מכן שבו לברייטון.
לאחר חזרתם נולד בנם השני, אליסטייר, בשנת 1981.
בשנת 1983 עברה המשפחה בת ארבע הנפשות לבריסטול, שם קיבל מלקולם משרה בבית החולים של בריסטול.
ג'וליה דונלדסון כתבה ושרה כמה שירי נושא לתוכניות שונות, ביצעה כמה תפקידי משחק בתיאטראות חובבים ובתיאטרון רחוב, וכתבה שירים למחזה קהילתי.
היא התנדבה בשעת-קריאה בבית הספר של בנה הבכור וחיברה מחזות קצרים עבור קבוצות קריאה, בהם הילדים מחליפים תפקידים עד שכל ילד הגיע לכדי קריאת המחזה בשלמותו.
גישה זו הקנתה לילדים ביטחון בקריאה בקול רם והייתה מהנה עבורם, ואילו דונלדסון שמרה את המחזות האלו לשימושים אפשריים בעתיד.
בשנת 1989 מונה מלקולם למרצה בכיר בתחום בריאות הילד והמשפחה באוניברסיטת גלאזגו, והמשפחה, שמנתה כעת חמש נפשות, בעקבות לידתו של הבן ג'סי בשנת 1987, עברה להתגורר בבירסדן.
בגלאזגו חזרה דונלדסון לכתוב שירים עבור ה-BBC, ובין 1990 ל-1994 כתבה עבור תוכניות שונות.
בשנת פרסמה 1993 פרסמה ספר ילדים ראשון שהיה מבוסס על שיר שכתבה בשנות השבעים, עם איורים מאת המאייר הגרמני אקסל שפלר, שחי בלונדון.
פרסום ספר זה היה אירוע חשוב עבור דונלדסון, משום שגרם לה להבין שכישרון הכתיבה שלה יכול להיות מיושם על כתיבת סיפורים, מה שנתן לה את הביטחון לפתוח את המגירה בה אחסנה משחקי ילדים שיצרה, ולשלוח דוגמאות מתוכם למוציא לאור.
בין השנים 1993 ל-1999 כתבה בהרחבה, כולל מחזות כגון "יום הולדת בהפתעה", המיועד לכיתות הצעירות, ומחזות לבני נוער כמו גם כתיבה מחדש של סיפורים מסורתיים.
במהלך תקופה זו החלה לבקר בבתי ספר ובספריות, כאשר לפעמים הייתה מלווה במלקולם דונלדסון והגיטרה שלו.
בשנת 1995, במהלך חיפוש רעיונות לסדרה חינוכית של מחזות המבוססים על סיפורים מסורתיים, נתקלה דונלדסון בגרסה של סיפור סיני המספר על ילדה קטנה שנמלטת מנמר המאיים לטרוף אותה בטענה שהיא מלכת הג'ונגל, ומזמינה אותו ללכת מאחוריה.
דונלדסון חשה כי ניתן לפתח סיפור זה ליותר מאשר פריט חינוכי וחזרה אליו לאחר מכן כבסיס אפשרי לספר מצויר לילדים.
היא החליטה להפוך את הילדה לעכבר, ובחרה בשועל, ינשוף ונחש כיצורי יער.
גם לאחר מספר שינויים, "טרופותי" נראה היה בלתי אפשרי לכתיבה, אבל בעידודו של בנה, אליסטייר דונלדסון, המשיכה דונלדסון עם הרעיון שלה.
עוד שינוי של הטיוטה המקורית נעשה על ידי בנה ג'סי (שנקרא עכשיו ג'רי).
"טרופותי" נשלח להוצאה בשנת 1995. דונלדסון שלחה את הטקסט למאייר אקסל שפלר ובתוך ימים ספורים קיבלה דונלדסון הצעה לפרסמו.
הספר פורסם בשנת 1999 וזכה להצלחה אדירה.
"טרופותי" זכה לפופולריות רבה גם בישראל, בתרגום של רימונה די-נור ובהוצאת ספרית מעריב.
מראשית שנות התשעים ביקרה דונלדסון באינטנסיביות בבתי ספר ובספריות, והרחיבה את הטכניקות שנלמדו בבריסטול ובברייטון כדי לעודד ילדים לשחק ולשיר יחד איתה.
בעקבות הפרסום של "טרופותי" היא הוזמנה לפסטיבלי ספרים ולירידים שונים.
מופע טיפוסי שלה מורכב מארבעה סיפורים (פחות או יותר מילה במילה) ומשירה של שלושה או ארבעה שירים (בעיקר מאחד משלושת אלבומי השירים של דונלדסון).
המופעים שלה תמיד כוללים אלמנט חזק של השתתפות הקהל, כאשר ילדים (ולעיתים גם ההורים שלהם) מוזמנים לבמה להציג חלקים מהסיפורים.
מלקולם דונלדסון כמעט תמיד לוקח חלק במופעים אלו ולעיתים קרובות מצטרפים אמנים אחרים, כולל בני משפחה (אחותה מרי, ילדיהם והאחייניות), יחד עם שחקנים, סופרים ומאיירים נוספים.
טרופותי (The Gruffalo) זכה להצלחה מיידית, והמשיך לזכות במספר פרסים גם בתחילת שנות ה-2000. לאחר מכן הוא תורגם ליותר מ-50 שפות, נמכר ביותר מ-13 מיליון עותקים ברחבי העולם, ועובד לבמה ולסרט.
אחרי טרופותי פרסמה יחד עם שפלר סדרה נוספת של ספרים: לקוף יש בעיה (2000), טרמפ על מטאטא (2001), הענק הכי גנדרן בעולם (2002), הלוויתן והשבלול (2003), טרופותי הבת (2004), וספרו האהוב של צ'רלי קוק (2005).
מאז פרסום טרופותי, דונלדסון עבדה גם עם מאיירים אחרים, ביניהם לידיה מונקס, דייוויד רוברטס וניק שאראט, שאייר גם שני ספרי שירים מאת דונלדסון, מיונז מיזיזי וריגל ושאגה.
לידיה מונקס איירה את טרילוגיית הנסיכה מראלה, סדרת ספרים לבני 7-10 על נערה המהווה את שיקוף המראה של ילדה רגילה בשם אלן.
דונלדסון גם הופיעה במשותף עם המאיירים שלה, במיוחד אקסל שפלר ולידיה מונקס.
היא המחיזה את ספריה לא רק באנגלית אלא גם בגרמנית, במספר סיורים ובפסטיבל ברלין.
בשנת 2007, ערכה סיבוב הופעות עולמי, והופיעה בברמודה, ניו זילנד, אוסטרליה, הונג קונג, סינגפור, קוריאה ואמריקה.
דונלדסון ערכה סדרה Plays to Read של מחזות ללא יותר מ-6 דמויות אותם ניתן לעלות בכיתה.
הסדרה כללה 36 מחזות של ג'וליה דונלדסון, ויויאן פרנץ', סטיב סקידמור, ג'יין ויליס וכמה מחבים בריטים נוספים.
באפריל 2020, בעקבות מגפת הקורונה, יצרה יחד עם אקסל שפלר, סדרת איורים של הדמויות המוכרות שלה מתרגלות ריחוק חברתי, שוטפות ידיים או עושות התעמלות בתוך ביתן במסגרת הסגר.
היא עשתה זאת כדרך לסייע לילדים להבין את התקנות ולהפיץ את המסר של חשיבותן מבלי שייראו כהטפה.
ג'וליה דונלדסון קיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בריסטול בשנת 2011, ותואר נוסף מאוניברסיטת גלאזגו בשנת 2012. היא קיבלה MBE בשנת 2011 עבור תרומתה לתחום הספרות.
בעלה של דונלדסון הוא רופא ילדים העובד בגלאזגו, סקוטלנד, בני הזוג התגוררו בבירסדן, מזרח דבונשייר.
בשנת 2014 עברו בני הזוג להתגורר במערב סאסקס.
האמיש (1978–2003), בנה הבכור של ג'וליה, סבל מבעיות פסיכיאטריות, כולל פסיכוזה קשה בגיל 17, ומספר אפיזודות חוזרות לאחר מכן.
הוא התאבד בשנת 2003, כאשר היה בן 25. הבן השני, אליסטייר, נשוי ואב לבן ולבת ועובד כמרצה בתחום מדעי המחשב באוניברסיטת אימפריאל קולג' בלונדון.
הבן השלישי, ג'סי, נשוי ואב לשני בנים, עובד סוציאלי בדנדי, סקוטלנד.
רבים מספריה תורגמו לעברית וזכו להצלחה, רובם תורגמו על ידי רימונה די-נור.
ספרי טרופותי יצאו לאור בהוצאת מעריב ושאר הספרים ראו אור בהוצאת כנרת.
הספר טרופותי זכה להצלחה רבה בקרב קהל הקוראים הישראלי ובעקבותיו יצאו לאור בארץ מוצרים נלווים נוספים.
ספר זה זכה גם לעיבוד מוזיקלי להצגה ומוצג בהפקה של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער בשנת 2017.
ג'וליה צייזלר (נולדה ב-29 בינואר 1984), הידועה בשם העט ג'וליה פרמנטו או ג'וליה פרמנטו צייזלר, היא סופרת ישראלית ודוקטור לספרות אמריקאית, זוכת פרס שרת התרבות לסופרים בראשית דרכם לשנת 2016. ספרה "כפר סבא 2000" זכה בתחרות מועדון קריאה של Time Out תל אביב בשיתוף עיריית תל אביב-יפו לשנת 2018.
נולדה וגדלה בכפר סבא, בוגרת מגמת קולנוע בתיכון ע"ש יצחק רבין.
בעלת תואר ראשון בספרות כללית וצרפתית, ותואר שני בספרות כללית מאוניברסיטת תל אביב.
בעבודת הדוקטור שלה מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, התמקדה במטאפורת הבשר בספרות יהודית-אמריקאית.
פרמנטו כותבת למדור הדעות בעיתון "הארץ".
בשנת 2018 ערכה את ספר הסיפורים הקצרים של המשורר רועי חסן.
בשנת 2021 ערכה עם אוריאל קון את האנתולוגיה "סקס.
26 סיפורים עבריים עכשוויים" אשר יצא לאור בהוצאת תשע נשמות.
בשנת 2022 התמנתה למנהלת האמנותית של פסטיבל הסופרים הבין-לאומי במשכנות שאננים.
אחרי טבח שבעה באוקטובר פרסמה מאמר שבו הצהירה כי השמאל אינו יכול עוד לשמש לה בית, לנוכח שתיקתו על מעשי הזוועה.
"ספארי", הרומן הראשון שלה אשר כתבה בגיל 24, עורר סערה תקשורתית.
"ספארי" נכתב בעברית דיבורית המתנערת באופן מופגן משפה גבוהה המזוהה עם 'ספרותיות', והציג גיבורות מסוג שאינו מוכר בנוף הספרותי המקומי: חסרות רסן, נטולות עכבות, זועמות ואפלות.
סיפור פרי עטה התפרסם בקובץ הסיפורים "תל אביב נואר" בעריכת אתגר קרת ואסף גברון אשר יצא לאור בו בזמן בעברית ובאנגלית.
סיפורים קצרים פרי עטה התפרסמו באנגלית, בערבית, בגרמנית ובפולנית.
הרומן נכתב בהשראת פרשת הרצח של הנער אסף שטיירמן בחורשת אוסישקין בכפר סבא בשנת 1996. הרומן זיכה אותה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית, מנימוקי השופטים לזכייתה בפרס:
ספרה השלישי, "גלות", יצא לאור ב-2025 בהוצאת אחוזת בית.
הספר עוסק בהשלכות החברתיות של תנועת המי טו.
הספר מסופר מנקודת מבטו של רובי, במאי, שניהל מערכות יחסים "על הגבול הדק שבין האפור הבהיר של התנהגות מינית חסרת גבולות...
לבין מקרה חד משמעי יותר", ומנקודת המבט של הנשים הצעירות שנתקלו ברובי והתנהגותו.
מבקרת הספרות גילי איזקוביץ כתבה על הספר: .
נשואה לאמן דוד דובשני ולהם בת.
ספארי (אגם הוצאה לאור, 2011)
ג'וליה פורד היא שחקנית ובמאית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
פורד נולדה בעיר צ'סטר שבמחוז צ'שייר.
היא הופיעה במגוון רחב של סרטים, סדרות טלוויזיה ומחזות בקולנוע בטלוויזיה בתיאטרון וברדיו.
בין השאר שיחקה בסדרות "להעיר את המתים", "עדות אילמת", "רציחות במידסומר" בדמות אן קינסי בסדרה "All About George".
ב-2009 שיחקה בתפקיד פלר בסדרה "כמעט אנושיים" ובדמות ג'ין בפרק "Bully" בסדרה "Moving On".
היא גילמה אישה מופרעת בשם מורין בסדרה "לגדול בלי בושה" של ערוץ 4. ב-2013 הופיעה בתפקיד מרי מקלאוד בסדרת הדרמה של ה-BBC "פרנקי".
בקולנוע שיחקה פורד בסרטים "Now is Good" בתפקיד סאלי, ב-"I'll tell you", ובדמות סנדרה בסרט "חברות אמת".
בגיל 23 שיחקה בתפקיד ראשי בדמות אגנס במחזה "בית ספר לנשים" מאת מולייר בתיאטרון הלאומי.
תפקידים נוספים שלה בתיאטרון היו בדמות ואלרי בהפקה המקורית של המחזה "The Weir" בתיאטרון רויאל קורט, בתפקיד אופליה לצדיו של אלן ריקמן במחזה "המלט", ובדמות הירו במחזה "מהומה רבה על לא דבר" לצדו של רייף פיינס עם רויאל שייקספיר קומפני.
ב-1992 הופיעה פורד בתפקיד האני במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" ובתפקיד נורה במחזה "בית בובות" בתיאטרון וולסי באיפסוויץ'.
ב-2011 כיכבה בתפקיד אמנדה במחזה "מוגדישו" מאת ויוויאן פרנצמן בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג' במנצ'סטר, ובהמשך בתיאטרון ליריק בהאמרסמית'.
עוד ב-2011 גילמה את ליידי מקבת' לצדו של דייוויד מוריסי בתפקיד הראשי במחזה "מקבת'" בתיאטרון אברימן בליברפול.
ב-2015 וב-2016 שיחקה בתפקיד לידיה למברט במחזה "Husbands and Sons" בתיאטרון הלאומי בכיכובה של אן מארי דאף ובבימויה של מריאן אליוט.
בנובמבר 2012 הופיעה פורד בדרמה של BBC1 "הסוד של קריקלי הול" בתפקיד איירין ג'אד.
ב-2014 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "עמק האושר" בדמות ג'ני וית'ריל.
עוד שיחקה בתפקיד לורה בדרמה זוכת הפרסים "Don't take my Baby" של ה-BBC.
פורד ביימה סרטים קצרים אחדים בהם "The Enlightenment" מאת מוירה בופיני בכיכובם של קלייר סקינר, טום ברק וג'מה לורנס.
היא ביימה שישה פרקים בסדרה "רופאים" של ה-BBC; ארבעה פרקים בסדרה עטורת השבחים "Moving On" של ג'ימי מקגאוורן; שני פרקים בסדרה לילדים "Stepping Up" של ערוץ CBBC שזכה בפרס באפט"א ב-2013. עוד ביימה את הדרמה "Secrets and Words" של ה-BBC, ו- מאת ג'ורג'יה פריצ'ט.
ג'וליה גארנר היא שחקנית אמריקאית-יהודייה ממוצא ישראלי.
זוכת שלושה פרסי אמי ופרס גלובוס הזהב עבור משחקה בסדרת הפשע "אוזרק" (2017–2022) מבית נטפליקס.
בהמשך, גילמה את אנה סורוקין בסדרת דרמת הפשע של נטפליקס, "להמציא את אנה" (2022), ועבור תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס אמי.
גארנר נולדה בריברדייל שברובע הברונקס, ניו יורק.
אמה תמי גינגולד היא שחקנית עבר ישראלית שעברה לארצות הברית.
אביה תומאס גארנר, הוא מורה לאמנות ממשפחה נוצרית מאוהיו.
תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרט המתח "מרתה מרסי מיי מרלין" מ-2011, לצד אליזבת אולסן.
בנוסף, באותה שנה שיחקה בסרט "כמה טוב להיות פרח קיר" בכיכובם של אמה ווטסון ועזרא מילר.
היא הופיעה בסרטי האימה "אנחנו מה שאנחנו" ו-"The Last Exorcism Part II".
ב-2014 שיחקה בסרט ההמשך "עיר החטאים: עלמה להרוג", לצד ג'וזף גורדון-לוויט.
באותה שנה שיחקה גם בסרט הדרמה "חדי קרן", לצד נטליה דייר.
ב-2015 כיכבה בדרמה-הקומית "סבתא" לצד לילי טומלין.
ב-2016 שיחקה בקומדיה "החופשה הראשונה" לצד זואי דויטש.
ב-2017 שיחקה בסרט "הקיץ הארוך והלח ..." לצד ג'ונו טמפל.
בין השנים 2015–2018 שיחקה בסדרה "האמריקאים" ברשת FX, בדמותה של קימברלי (קימי) ברילנד.
בשנים 2017–2022 שיחקה בתפקיד רות' לאנגמור, בסדרת דרמת הפשע "אוזרק" מבית נטפליקס.
על תפקידה בסדרה זו היא זכתה ב-2019 וב-2020 וב-2022 בפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה, וכן זכתה ב-2023 בפרס גלובוס הזהב על תפקיד זה, בקטגוריה דומה.
ב-2018 שיחקה במיני-סדרה "וייקו", ובמקביל כיכבה בסדרת פשע אמיתי בשם "ג'ון הנבל", ברשת בראבו האמריקאית וכן בנטפליקס (מחוץ לאמריקה), בתור טרה ניואל, בתה הצעירה של דברה.
כמו כן, שיחקה בסדרה "מטורף" מבית נטפליקס, בה גילמה את אלי לנדסברג, אחותה של הדמות שגילמה אמה סטון.
בשנת 2019,כיכבה גארנר בסרט דרמה "עוזרת אישית" בתור ג'יין.
במהלך 2022 כיכבה גם בסדרת דרמת הפשע מבית Netflix "להמציא את אנה", המבוססת על סיפור אמיתי, בה היא מגלמת את אנה (סורוקין) דלווי, נוכלת רוסייה שהתחזתה ליורשת מיליונים גרמנייה.
בהגיעה לניו יורק, היא הצליחה למשוך בעורמה כספים מבנקים, להימלט מבתי מלון מבלי לשלם ואף לעקוץ את חבריה המיליונרים.
ב-2023 נבחרה לשמש כפרנזטורית חדשה בקמפיין טלוויזיוני פרסומי של מכונות הקפה מבית Nespresso.
בדצמבר 2019 נישאה גארנר לזמר האמריקאי מארק פוסטר , סולן להקת Foster the People, כחצי שנה לאחר שהתארסו.
בראיונות לעיתונאי אבנר שביט, גארנר סיפרה שהיא מגדירה עצמה גם כ"חצי-ישראלית".
קרובי משפחתה מצד אמה מתגוררים בישראל, והיא אף מגיעה לבקרם לעיתים קרובות.
כמו כן, היא מבינה עברית בזכות אמה שמדברת בה בבית, אך גארנר לא שולטת בשפה ברמת הדיבור..
באוקטובר 2023, גארנר, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
+שנהסדרהתפקידהערות2015–2018האמריקאיםקימברלי (קימי) ברילנד10 פרקים2016בנותשותפתה לחדר של צ'ארליפרק: "The Panic in Central Park"2016–2018גט-דאוןקלאודיה גאנס2 פרקים2017–2022אוזרקרות' לאנגמורתפקיד ראשי (4 עונות); 37 פרקים
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת מן הכלל של שחקנית בסדרת דרמה (אנ') (2018, 2020, 2022)2018וייקומישל ג'ונסמיני-סדרהמטורףאלי לנדסברגמיני-סדרה2018–2019ג'ון הנבלטרה ניואלתפקיד ראשי (עונה 1); 8 פרקים2019אהבה מודרניתמאדי2 פרקים2020רובוט צ'יקן דמויות שונותדיבוב; פרק: "Callie Greenhouse in: Fun.
Tragic"2022להמציא את אנהאנה (סורוקין) דלביתפקיד ראשי; 9 פרקים
ג'וליה גרנן הייתה לאומנית אירית, סופרג'יסטית, סוציאליסטית וחברת קומן נה מאן, הידועה בזכות היותה אחת משלוש הנשים האחרונות לעזוב את מטה המהפכה בבית הדואר המרכזי במהלך מרד הפסחא ב-1916.
ג'וליה גרנן נולדה בשנת 1884 לפטריק גרנן, ברחוב לומברד שבדבלין, סמוך למקום בו גדלה אליזבת אופרל.
היא למדה בבית הספר הקתולי Sisters of Mercy, ואז הייתה לתופרת.
את רוב זמנה בילתה עם אופרל שהייתה חברתה הטובה ביותר, ובבגרותן, השתיים היו לבנות זוג.
שתיהן היו לאומניות אדוקות, הן דיברו באירית, והצטרפו לארגונים שונים בדבלין כמו הליגה הגאלית, הליגה למען זכות הצבעה לנשים, ואיגוד הפועלות האיריות.
ב-1906 הן הצטרפו לאיניניה נה הרין, והמשיכו כחברות קומן נה מאן כשזו קמה ב-1914 כזרוע הנשים של הארגון הפארה-צבאי המתנדבים האירים.
במהלך הנעילה של 1913 (שביתת העובדים ההיסטורית), הן תמכו בשובתים.
הם עבדו יחד עם קונסטנס מרקייביץ' נגד גיוס אירים לכוחות הצבאיים של בריטניה במלחמת העולם הראשונה.
מרקייביץ' אימנה את שתיהן בשימוש בנשק.
לפני תחילת המרידה, הצטרפו אופרל וגרנן לכוחות המורדים בליברטי הול, שם הכניסה אותן קונסטנס מרקייביץ' ללב העניינים, יחד עם פעילות קומן נה מאן נוספות.
מרקייביץ' הפגישה בינן לבין מנהיג צבא האזרחים האירי ג'יימס קונולי כדי שיידע שאפשר לסמוך עליהן.
גרנן נשלחה לדונדלק ולקריקמקרוס כשליחה ליחידות הרפובליקניות המוצבות שם.
עם חזרתן לדבלין, ופתיחת ההתקוממות, הן פעלו בבית הדואר המרכזי, מטה המרידה, כשליחות ואחיות.
יחד עם מרי מקלוקלן בת ה-15, הן העבירו תחמושת מבית הדואר אל מכללת המנתחים, אותה החזיקו מייקל מאלין ומרקייביץ'.
הן הסתירו כלי נשק מתחת לשמלותיהן.
יחד עם אופרל, גרנן טיפלה בפצועים, כולל ג'יימס קונולי עצמו, שנפצע ברגלו ב-27 לחודש.
כשהיה ברור שהמורדים הולכים להיכנע, בערב שישי, הנשים פונו מבית הדואר יחד עם שאר המורדים אשר נסוגו לבית ברחוב מור הסמוך, אך גרנן ואופרל סירבו לעזוב, ורצו להישאר עם ויני קרני שמיאנה לעזוב את צדו של קונולי.
הן נשארו, וטיפלו בפצועים שנשארו מאחור.
בעת הכניעה, אופורל התבקשה לצאת ולבקש תנאים ממפקד הצבא הבריטי.
היא לקחה בד לבן כדגל, וענדה על זרועה סמל צלב אדום, ויצאה למסור את המסר לבריטים, ומשם, את פקודת הכניעה לכל עמדות המורדים.
גרנן צפתה בה נכנסת לתוך אש כבדה ממקומה בפתח הבניין.
גרנן נלקחה בשבי יחד עם המורדים מרחוב מור.
את הלילה הראשון העבירו בגן הסמוך, ואחר כך נלקחו למחנה ריצ'מונד, ומשם נכלאו בכלא קילמיינהאם עם שאר הנשים שנעצרו במרידה, מעל 70 במספרן.
בעת שהייתן שם, שמעו את ההוצאות להורג מחצר הכלא.
הסוהרת הראשית סיפרה להן שמדובר בקרבות מתמשכים.
גרנן המשיכה את עבודתה בקומן נה מאן, וכך גם אופרל.
שתי הנשים המשיכו לשמש כשליחות במהלך מלחמת העצמאות האירית, ולאחר חתימת האמנה האנגלו-אירית, הן היו בצד שנגד האמנה, והמשיכו לפעול למען עצמאות אירית במלחמת האזרחים.
כשפעילים רפובליקנים נאספו ונכלאו על ידי ממשלת מדינת אירלנד החופשית במלחמת האזרחים, בנות הזוג גייסו כספים לסיוע המשפחות.
הן המשיכו לפקוד אירועים רפובליקנים.
לבסוף, בשנת 1933 הן התפטרו מקומן נה מאן, בתחושה שהארגון שינה כיוון מאמונותיהן.
הן המשיכו לתמוך בצבא הרפובליקני האירי באירועי הגבול של השנים 1956–1962. בשל תפקידה כמוסרת פקודות הכניעה, אופרל הייתה יותר מוכרת בקאנון הרפובליקני, אך ברוב תחומי הפעילות השתיים עבדו יחדיו.
גרנן עבדה לפרנסתה במגוון עבודות, כולל במפעל הפיס ובתור פרוונית.
היא ואופרל חיו יחדיו כל חייהן, בבית ברחוב לוור מאונט.
ג'וליה גרנן נפטרה בדבלין ב-6 בינואר 1972, בגיל 87, ונקברה לצד אופרל, אשר נפטרה בשנת 1957, בחלקה הרפובליקנית בבית הקברות גלאסנווין.
ג'וליה הילס היא שחקנית אנגלייה, הידועה בעיקר מתפקידה בדמות רונה בסיטקום "2.4 ילדים בממוצע" של ה-BBC.
היא גילמה את דמויות הנשים וחלק מהגברים בתוכנית המערכונים הסאטירית "Who Dares Wins".
הילס שיחקה בתפקיד בריל בשתי העונות של הסיטקום "Dad" יחד עם קווין מקנלי, ובתפקיד קרוליין ג'וינר בסדרה "חדר מיון".
הילס נולדה בנוטינגהאם, והייתה חברה בלהקה השייקספירית המלכותית.
היא שיחקה בתפקידים רבים עם הלהקה בהם בתפקיד סאלי פורת' במחזמר "פופי" מאת פיטר ניקולס, פרדיטה במחזה "אגדת חורף" ודיאנה במחזה "סוף טוב הכול טוב" בבימויו של טרוור נאן.
עוד שיחקה בתפקיד אדווין דרוד בהפקה של תיאטרון ניו יורק שייקספיר של "תעלומת אדווין דרוד" בתיאטרון סבוי ב-1987, יחד עם לולו וארני וייז.
הילס למדה בבית הספר התיכון וולטון.
ב-1984 הייתה הילס מועמדת לפרס אוליבייה בקטגוריית שחקנית השנה במחזמר על הופעתה בתפקיד אמילי טלנטייר במחזמר "The Hired Man" של הווארד גודול ומלווין בראג.
הילס גילמה את גברת אנספורד-היל במחזה "פיגמליון" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר, והצטרפה לסיבוב הופעות של המחזה "נערות לוח השנה" בתפקיד אנני.
במחזה "Special Occasions" שיחקה בתפקיד איימי ראסקין בתיאטרון The Mill Theatre Sonning לצדו של בעלה פול קלארקסון.
בהמשך שיחקה בתפקיד הומילי קלוק במחזה "הלקחנים" בתיאטרון נופילד בסאותהמפטון.
הילס זכתה לשבחים על הופעתה בתיאטרון Shakespeare at the Tobacco Factory בבריסטול בתפקיד גונריל במחזה "המלך ליר", ובתפקיד מאדאם רנייבסקייה במחזה "גן הדובדבנים" שניהם בבימויו של אנדרו הילטון.
בתיאטרון אברימן בצ'לטנהאם שיחקה הילס בתפקיד אמנדה וינגפילד במחזה "ביבר הזכוכית" מאת טנסי ויליאמס.
היא גילמה את קאת' במחזה "Entertaining Mr Sloane" מאת ג'ו אורטון, ואת טוין במחזה "פיאף" בבימויו של פול קריסון.
ב-1986 כיכבה הילס בשישה פרקים של הסדרה "Ladies in Charge".
בשנים 1997 עד 1999 שיחקה בתפקיד ראשי לצדו של קווין מקנלי בסיטקום "אבא" של ה-BBC בדמות בריל הוק.
את הסדרה "אבא" כתב אנדרו מרשל שיצר גם את "2.4 ילדים בממוצע".
ב-1993 הופיעה הילס בתפקיד עצמה בסדרה "The Good Sex Guide".
הילס ידועה מהופעתה בתפקיד אנאבל שריוונר בסדרת הרדיו "The Archers", כמו גם בתסכיתי רדיו רבים אחרים.
בקולנוע שיחקה הילס ב-1982 בסרט "Homeground".
היל נשואה לשחקן והבמאי פול קלארקסון, ששיחק בתפקיד ג'ון טלנטייר במחזמר "The Hired Man".
ג'וליה טופאנה (באיטלקית: Giulia Tofana; לפעמים Toffana, Tophana, הוצאה להורג ברומא, יולי 1659) הייתה מרעילה מקצועית ורוצחת איטלקייה.
היא הייתה מפורסמת בשל כך שהייתה מוכרת רעל לנשים שרצו לרצוח בעלים מתעללים.
היא המציאה את הרעל המפורסם "אקווה טופאנה", אשר נקרא על שמה.
המידע על הרקע שלה הוא מועט.
ייתכן שהייתה בתה של תופאניה ד'אדאמו, אשר הוצאה להורג בפלרמו ב-12 ביולי 1633, לאחר שהורשעה ברצח בעלה פרנסיס.
טופאנה העבירה את זמנה בחברת רוקחים, והייתה נוכחת כאשר הכינו שיקויים, וכך למדה לעשות זאת בעצמה, עד שבסופו של דבר גם פיתחה רעל משלה - "אקווה טופאנה".
עם זאת, אפשרי גם כי הייתה זו אמה שהמציאה את הרעל והעבירה את המתכון לבתה.
המרכיב העיקרי ברעל היה ארסן.
טופאנה החלה למכור את הרעל לנשים שרצו להיות אלמנות.
הבת שלה, ג'ירולאמה ספרה, גם השתתפה בפעילות זו.
במרוצת הזמן, היא העבירה את העסק שלה מפלרמו לנאפולי ואז לרומא.
טופאנה הרגישה סימפתיה למעמדן הנמוך של נשים, ולרוב מכרה את הרעל שלה לנשים שהיו לכודות בנישואים קשים, עם נסיבות של התעללות.
היא נודעה בתור חברתן של נשים במצוקה, וקיבלה הפניות והמלצות רבות.
החומר שמכרה היה ללא צבע או ריח, ונראה ככל מוצר קוסמטי שהיה נהוג על נשים לרכוש בתקופה.
עסקה של טופאנה נודע לבסוף לרשויות הדת; על פי הסיפור, לקוחה כבר שמה את הרעל במרק של בעלה, אך ברגע האחרון נבהלה, ובעלה הבין שמשהו קורה, ואילץ ממנה את האמת.
הוא היה זה שהודיע לחיילי האפיפיור.
ואולם, טופאנה הייתה כל כך פופולרית, שהמקומיים הגנו עליה מפני מעצר.
היא ברחה לכנסייה, שבה הוענק לה מקלט.
אך עד מהרה, התפשטה שמועה לפיה טופאנה הרעילה את המים ברומא, ועם הפאניקה הגוברת, השוטרים פרצו לתוך הכנסייה ולקחו את טופאנה לחקירה.
תחת עינויים, היא הודתה בהרעלת 600 גברים ברומא בלבד בשנים 1633–1651, אך לא ניתן לאשר את הטענה הזו מבחינה היסטורית, הן בשל העינויים שעברה, וגם מכיוון שהרעל שלה זכה לתפוצה מאוד נרחבת.
בסופו של דבר היא הוצאה להורג ביולי 1659 ברומא (בקמפו די פיורי), ביחד עם בתה ג'ירולאמה ספרה, שכונתה "האסטרולוגית של לונגארה" (Astrologa della Lungara)).
גם שלושת עוזריה הוצאו להורג יחד איתה.
לאחר מותה הושלכה גופתה מעבר לחומת הכנסייה אשר סיפקה לה מקלט.
כמה מלקוחותיה ומספר ספקים של הרעל שהמציאה נעצרו גם הם והוצאו להורג, בעוד אחרים נזרקו למתקני מעצר וצינוקים.
ישנם מספר פרטים היסטוריים לא ברורים או סותרים לגבי סיפורה של טופאנה.
באופן כללי, מוסכם שהייתה לה קריירה בת יותר מחמישים שנה.
עם זאת, על פי חלק מהרישומים ההיסטוריים, העסק שלה שגשג בפלרמו כבר בשנות ה-1630, ועל פי רישומים אחרים היא עדיין הייתה בחיים ובמאסר מאה שנה מאוחר יותר.
רוב החוקרים סבורים שהרעל שלה היה מבוסס-ארסן, אך יש כאלה שטוענים לחומרים אחרים.
האגדה מספרת כי וולפגנג אמדאוס מוצרט הורעל באמצעות אקווה טופאנה, אך אין להשערה זו בסיס היסטורי כלשהו.
במקורות קיים לעיתים בלבול בין טופאנה להירונימה ספארה, המכונה "לה ספארה", אישה עם מקצוע דומה באיטליה בערך באותו הזמן.
כפי הנראה, הכוונה הייתה בעצם לבתה, ג'ירולאמה ספרה, ושזה היה כינוי נוסף ל"Astrologa della Lungara".
ג'וליה קארבין קאוואזוס , הידועה בשם הבמה שלה ג'וליה מייקלס , היא זמרת-יוצרת אמריקאית.
מייקלס נולדה ב-13 בנובמבר 1993 בדבנפורט שבמדינת איווה שבארצות הברית, והחלה את הקריירה המוזיקלית שלה בכתיבת שירים לאמנים אחרים, ביניהם סלינה גומז, דמי לובאטו, פיפת' הרמוני, שון מנדס, בריטני ספירס, ג'סטין ביבר, היילי סטיינפלד וגוון סטפאני.
רבים מהשירים שכתבה זכו להצלחה רבה וכבשו את מצעדי הפזמונים, ביניהם "Sorry" שכתבה לג'סטין ביבר ו-"Lose You to Love Me" שכתבה לסלינה גומז, הגיעו למקום הראשון בבילבורד הוט 100.
ב-20 ביולי 2010, הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Julia Michaels.
ב-18 באפריל 2012, הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, Futuristic.
ב-12 באוגוסט 2016, הוציאה, בשיתוף פעולה עם קייגו, את הסינגל "Carry Me".
ב-13 בינואר 2017, היא הוציאה את הסינגל "Issues".
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-11 בבילבורד הוט 100.
ב-28 ביולי 2017, הוציאה את המיני-אלבום השלישי שלה, Nervous System, בחברת "רפבליק רקורדס", שהגיע למקום ה-48 בבילבורד 200.
ב-6 באוקטובר 2017, התארחה בסינגל השיווקי "Help Me Out" של מארון 5.
בשנת 2018 הוציאה את הסינגל "Hurt Somebody" עם הזמר נואה קאהן, ואת הסינגל "Heaven", שהיווה חלק מפסקול הסרט "חמישים גוונים של שחרור".
ב-21 במרץ 2018, היא התארחה בסינגל "Coming Home" של קית' אורבן.
ב-4 במאי 2018, הוציאה, בשיתוף פעולה עם הראפר האמריקאי, טריפי רד, את הסינגל "Jump".
ב-27 בספטמבר 2018, היא התארחה בסינגל "There's No Way" של לאוב.
באותה השנה השתתפה ב-The Voice האמריקאי והייתה אורחת מוזיקלית ועוזרת מנטור בקבוצתו של אדם לוין.
כמו כן, השתתפה בשנה זו בסרט התיעודי Songwriter.
ב-24 בינואר 2019, הוציאה את המיני-אלבום הרביעי שלה, Inner Monologue Part 1, מתוכו יצאו הסינגלים "Anxiety" בהשתתפות סלינה גומז ו-"What a Time" עם הזמר נייל הורן.
ב-28 ביוני באותה השנה, הוציאה את המיני-אלבום החמישי שלה, Inner Monologue Part 2.
ב-22 בפברואר 2019, היא התארחה בסינגל "Peer Pressure" של ג'יימס ביי.
ב-19 באוקטובר 2019, הוציאה יחד עם ג'ייפי סאקס את השיר "If the World Was Ending".
ב-8 בנובמבר באותה שנה, השתתפה מייקלס בסינגל "Cool Anymore" של זמר הקאנטרי-פופ האמריקאי ג'ורדן דייוויס.
ב-14 באפריל 2021, הכריזה מייקלס על צאת אלבום הבכורה שלה Not in Chronological Order, שיצא ב-30 באפריל, מתוכו יצאו הסינגלים "Lie Like This", "All Your Exes" ו-"Love is Weird"
מייקלס כתבה והלחינה את השירים לסרט "המשאלה" של אולפני ההנפשה של וולט דיסני שייצא ב-2023.
ב-6 באפריל 2023, הוציאה ביחד עם הראפר האמריקאי NF את השיר "Gone" כחלק מהאלבום שלו, Hope.
בשנת 2018, יצאה מייקלס עם הראפר לאוב.
ביולי 2019, מייקלס החלה לצאת עם הזמר הקנדי ג'ייפי סאקס.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025אלבום השנהShort n' Sweet (בתור פזמונאית)
ג'וליה מורגן הייתה אדריכלית ומהנדסת אמריקאית.
היא עיצבה יותר מ־700 בניינים בקליפורניה במהלך קריירה ארוכה ופורה.
היא ידועה בעיקר בזכות עבודתה על טירת הרסט בסן סימאון, קליפורניה.
מורגן הייתה האישה הראשונה שהתקבלה לתוכנית האדריכלות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות בפריז והארכיטקטית האישה הראשונה בעלת רישיון בקליפורניה.
היא עיצבה מבנים רבים עבור מוסדות המשרתים נשים ונערות, כולל מספר מבני התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA) ומבנים עבור מכללת מילס.
ברבים מהמבנים שלה, מורגן הייתה חלוצה בשימוש האסתטי בבטון מזוין, חומר שהוכיח עצמו כבעל עמידות מעולה ברעידות האדמה ב־1906 ו-1989. היא אימצה אל ליבה את תנועת האומנויות והמלאכה והשתמשה ביצרנים שונים של כלי חרס בקליפורניה כדי לקשט את בנייניה.
היא ביקשה ליישב בין קלאסיקה ובעלי מלאכה, חקר וחדשנות, פורמליזם וגחמות.
ג'וליה מורגן הייתה האישה הראשונה שקיבלה את מדליית הזהב של AIA, לאחר שנת 2014.
מורגן, בתם של צ'ארלס ביל מורגן ואליזה וודלנד פרמלי מורגן, נולדה ב־20 בינואר 1872, השנייה מבין חמישה ילדים.
אמה, אליזה, גדלה כבתו המפונקת של אלברט או.
פרמלי, סוחר כותנה ומיליונר בזכות עצמו שתמך כלכלית בזוג כשעברו לסן פרנסיסקו.
שנתיים לאחר לידת בתם, המורגנים עברו לבית שבנו בפרבר אוקלנד.
אף שהמורגנים התגוררו בחוף המערבי, אליזה עדיין שמרה על קשר הדוק עם משפחתה.
עם לידתו של כל ילד של מורגן, הפרמלי'ס שלחו כספים למשפחה לנסוע ברכבת הטרנס יבשתית כדי שניתן יהיה להטביל את התינוק בכנסיית פרמלי המשפחתית בניו יורק.
צ'ארלס מורגן, מהנדס מכרות מניו אינגלנד שהתחתן אל תוך משפחה עשירה, לא הצליח באף אחד מהמיזמים העסקיים שלו, ולכן המשפחה הסתמכה מאוד על הונה של משפחת פרמלי.
באמצע 1878, אליזה לקחה את הילדים לניו יורק כדי להתגורר בסמוך להון של משפחת פרמלי בעוד צ'ארלס עבד בסן פרנסיסקו.
בניו יורק פגשה ג'וליה את בת דודתה הבכורה לוסי ת'ורנטון, שהייתה נשואה לאדריכל המצליח פייר לה ברון.
לאחר שחזרה לאוקלנד, ג'וליה שמרה על קשר עם לה ברון; הוא עודד אותה להמשיך לרכוש השכלה גבוהה.
בניו יורק, ג'וליה חלתה בקדחת השנית ונותרה במיטה במשך מספר שבועות.
כתוצאה ממחלה זו, היא הייתה מועדת לדלקות אוזניים במהלך כל חייה הבוגרים.
עם מותו של אלברט פרמלי ביולי 1880, סבתה של ג'וליה עברה לגור בבית באוקלנד, והביאה עמה את העושר של משפחת פרמלי.
גם אמה וגם סבתה של ג'וליה סיפקו מודלים נשיים חזקים, אשר בשל עושרם השפיעו במידה רבה של כוח על משק בית מורגן.
מורגן סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון של אוקלנד בשנת 1890. היא הקדישה עצמה להשכלה ולקריירה מקצועית באדריכלות.
היא נרשמה לאוניברסיטת קליפורניה, בברקלי הסמוכה, שם למדה הנדסה, מכיוון שלא הייתה שם תוכנית לימודים באדריכלות.
באוניברסיטה היא הייתה חברה באחוות הנשים קאפה אלפא טתה ולעיתים קרובות הייתה האישה היחידה בקורסי המתמטיקה, המדע וההנדסה.
היא סיימה את לימודיה בברקלי בשנת 1894 עם תואר ראשון בהצטיינות בהנדסה אזרחית.
לאחר סיום לימודיה, מורגן הפכה לחברה באיגוד בוגרות המכללות, כיום האיגוד האמריקני של בוגרות אוניברסיטה.
אחד המרצים להנדסה בשנת לימודיה האחרונה היה ברנרד מייבק, אדריכל שנהג להתלבש באופן אקסצנטרי, שעיצב בניינים שמורגן התפעלה מהכבוד שהם העניקו לטופוגרפיה ולסביבה שמסביב.
מייבק לימד את מורגן, יחד עם חבריה לספסל הלימודים בארכיטקטורה – ארתור בראון ג'וניור, אדוארד בנט ולואיס פ.
מייבק עודד את מורגן להמשיך את לימודיה בבית היוקרתי של בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות (École nationale supérieure des Beaux-Arts) בפריז, היכן שלמד בעצמו.
לאחר סיום לימודיה בשנת 1894, מורגן צברה שנה של ניסיון בעבודה עם מייבק, ואז נסעה לפריז בשנת 1896 כדי להתכונן למבחן הכניסה לבית הספר לאומנויות יפות.
בית הספר מעולם לא איפשר לאישה ללמוד ארכיטקטורה, אך בשנת 1897 הוא פתח את תהליך הכניסה שלו בפני מועמדות, בעיקר בגלל לחץ מצד איחוד הנשים האמניות הצרפתיות, שמורגן אפיינה אותן "כבוהמיות" .
מורגן נפגשה עם הנשים הללו ונחשפה לדעותיהן הפמיניסטיות; והן דנו כיצד להגביר את השפעתן של נשים בקריירה מקצועית.
באופן עקרוני, בית הספר קיבל אל שורותיו את 30 המועמדים המובילים.
למורגן נדרשו שלושה ניסיונות על מנת להיכנס: בניסיון הראשון, היא מוקמה נמוך מדי, ואילו בניסיון השני שלה, בשנת 1898, אף על פי שמוקמה היטב בקרב 30 הראשונים, הבוחנים "הורידו" את ציוניה באופן שרירותי.
לאחר יותר משנה של לימודים נוספים, בהנחיית פרנסואה-בנג'מין צ'וסמיש, הזוכה בפרס רומא, היא סוף סוף עברה את בחינות הכניסה בתוכנית האדריכלות, במקום ה-13 מתוך 376 מועמדים, והתקבלה כדין.
עם זאת, היא יכלה ללמוד רק עד ליום הולדתה השלושים, מכיוון שבית הספר אסר על לימודי תלמידים מבוגרים מעבר לכך.
בתחילת 1902, ככל שהתקרב יום הולדתה, הגישה מורגן עיצוב יוצא מן הכלל לתיאטרון מלכותי.
זה זיכה אותה בתעודת אדריכלות, מה שהפך אותה לאישה הראשונה שקיבלה תעודה כזו מבית הספר; היא עשתה זאת בשלוש שנים, אף על פי שזמן ההשלמה המקובל לתואר היה חמש שנים (זה היה משך הזמן שנדרש ממייבק למשל).
היא שהתה בפריז מספיק זמן כדי לשתף פעולה עם צ'וסמיש בפרויקט של הארייט פיירינג, ניו יורקית לשעבר שנשכרה לצורך עיצוב "סלון מפואר" למעונה בפונטנבלו .
כשחזרה מפריז, מורגן קיבלה עבודה אצל ג'ון גלן הווארד, אדריכל מסן פרנסיסקו שפיקח על תוכנית המתאר של אוניברסיטת קליפורניה.
מורגן עבדה על כמה מבנים בקמפוס ברקלי, וסיפקה את האלמנטים הדקורטיביים לבנין הכרייה והצעה מוקדמת לשער סאת'ר.
היא הייתה המעצבת הראשית של תיאטרון הרסט היווני.
האוורד אמר לעמית כי מורגן הייתה "שרטטת מצוינת שאני לא צריך לשלם כמעט כלום עבורה, מכיוון שמדובר באישה." היא חסכה את כספה ותכננה לעבוד לבד תוך קבלת פרויקטים צדדיים חשובים.
בשנת 1904 הייתה מורגן לאישה הראשונה שקיבלה רישיון אדריכלות בקליפורניה.
בזמן שגרה בבית המשפחה הישן באוקלנד, היא פתחה משרד משלה בסן פרנסיסקו, שם הצוות הכיר אותה כ'ג'יי.
לאחר שמשרדה הראשון נהרס בשל השריפה ב-1906, היא פתחה מחדש את משרדה בשנת 1907 בקומה ה-13 של בנין הסוחרים, רחוב קליפורניה 465, בלב הרובע הכלכלי של סן פרנסיסקו, שם עבדה לאורך יתרת הקריירה שלה.
בין השנים 1907–1910, היא שיתפה פעולה עם אירה הובר, שרטט לשעבר של הווארד.
מורגן הקימה מחדש משרד פרטי בסוף 1910.
באפריל 1904 השלימה ג'וליה מורגן את מבנה הבטון המזוין הראשון שלה, אל קמפניל – מגדל פעמונים בגובה 22 מטרים בקולג' מילס, שנמצא מעבר למפרץ סן פרנסיסקו.
שנתיים לאחר מכן שרד מבנה אל קמפניל את רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 ללא פגע וללא שום נזק, מה שעזר לבנות את המוניטין של מורגן ולהשיק את הקריירה שלה.
ההרס הרב שהותירה אחריה רעידת האדמה בסן פרנסיסקו בשנת 1906 סיפק למורגן הזדמנות לתכנן בתים, כנסיות, משרדים ומתקני חינוך רבים.
פרויקט חשוב היה תכנון מחדש של מלון פיירמונט שנחשב לציון דרך אדריכלי.
חלקו הפנימי ל המלון נפגע קשה משריפה שפרצה בו לאחר רעידת האדמה, ומורגן נבחרה למשימת השיקום בשל הידע הנדיר לאותה עת שהיה לה בשימוש בבטון מזוין שהוכיח עצמו עמיד ברעידת אדמה.
עבודתה בשיקום הפיירמונט תוך פחות משנה הביאה לה מוניטין לאומי כ"מהנדסת מעולה, מעצבת ואדריכלית חדשנית, ואשת מקצוע מסורה".
הגידול הניכר בכמות הפרויקטים להם נשכרה בעקבות רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 הביא לה הצלחה כלכלית.
פיבי הרסט, שהתרשמה מאוד מעבודתה בפיירמונט, המליצה על מורגן לכמה פרויקטים גדולים של בנייה, ובכלל זה אסילומאר – מרכז כנסי קיץ של התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA).
כמו כן, ויליאם רנדולף הרסט התרשם ממנה מאוד, ואחרי מות אמו, פיבי הרסט, שכר את שירותיה של מורגן לעצב את טירת הרסט – מה שיהפוך לפרויקט הגדול והמפורסם ביותר בקריירה שלה.
מעורבותה של ג'וליה מורגן עם משפחת הרסט נמשכה לאורך שלושה דורות.
הפרויקט הראשון שלה עמם הוזמן על ידי המשפחה בשנת 1902, כשחזרה מלימודיה בפריז.
מדובר בחווה של אם המשפחה, פיבי אפרסון הרסט בפלזנטון.
הפטרון המפורסם ביותר של מורגן היה איל העיתונות ואספן העתיקות וויליאם רנדולף הרסט, שהוצג בפני מורגן על ידי אמו פיבי אפרסון הרסט, הפטרונית הראשית של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
על פי ההערכות, הכרות זו הובילה את מורגן למשימה הראשונה שקיבלה מטעם הרסט הבן לתכנון בניין המערכת של עיתון לוס אנג'לס הראלד-אקסמינר (בערך בשנת 1914), פרויקט שכלל תרומות מקצועיות גם של אדריכלי לוס אנג'לס ויליאם ג'יי.
המבנה ממוקם בפינה הדרומית-מערבית של רחובות ברודוויי ו-11 במרכז העיר לוס אנג'לס, וממתין להתאמתו לשימוש חדש.
בשנת 1919 בחר הרסט את מורגן כאדריכלית של לה קואסטה אנקנטדה, הידועה יותר כ"טירת הרסט", שנבנתה על גבי אתר המחנאות המשפחתי המשקיף על נמל סן סימאון.
מורגן השתמשה לשם כך באריחים שיוצרו בסטודיו הקדרות קליפורניה פאיינס, שנחשב לקו עיצובי בפני עצמו, כשאת מרבית האריחים עיצבה בעצמה.
הפרויקט הוכיח את עצמו כגדול והמורכב ביותר של מורגן, שכן חזונו של הרסט לאחוזתו הלך וגדל לאורך עשרות שנות התכנון והבנייה.
הפרויקט כלל את החווה, בית מגורים – בית הארחה פרטי שנבנה בסגנון התחייה הקולוניאלית הספרדית, אף הוא על ידי מורגן, (בעבודה משותפת עם מומחים היספאנים מילדרד סטאפלי וארתור ביין), וסגנון האדריכלות הנאו-מורית.
החווה ישבה במרחק יום רכיבה על סוס מטירת הרסט פנימה אל תוך השטח, בסמוך למיסיון סן אנטוניו דה פדואה ליד ג'ולון, קליפורניה.
עבודתה בנושא 'הטירה' וחוות סן סימאון נמשכו עד 1947, והסתיימו רק בשל בריאותו הירודה של הרסט.
מורגן הפכה לאדריכלית הראשית של ויליאם רנדולף הרסט, והפיקה את העיצובים לעשרות בניינים, ובהם ווינטון – האחוזה הפרטית של פיבי אפרסון הרסט, אותה ירש בנה.
האחוזה כוללת טירה ו"כפר בווארי" של ארבע וילות, שישבו בתוך שמורת יער (בת 202 קילומטר רבועים) הכוללת את נהר מקלוד ליד הר שסטה בצפון קליפורניה.
היא גם עיצבה סטודיו ואתר עבודה עבור חוות הבקר של הרסט – בביקורה (על שטח של 6,500 מטר רבועים) בצ'יוואווה, מקסיקו.
פרויקטים של התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA)
מעורבותה של ג'וליה מורגן בהתאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA) החלה כאשר פיבי אפרסון הרסט המליצה לה על מרכז כנסי הקיץ אסילומאר של הארגון, פרויקט שהחלה בשנת 1913. מרכז זה, שכבר אינו שייך להתאחדות הצעירות הנוצריות אלא מנוהל על ידי המדינה, נמצא עדיין בפסיפיק גרוב ליד מונטריי בקליפורניה.
מורגן עיצבה גם מרכזי התאחדות הצעירות הנוצריות בקליפורניה, יוטה, אריזונה והוואי.
חמישה מבנייני התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA) בדרום קליפורניה תוכננו על ידי מורגן.
מרכז YWCA באזור הנמל, משנת 1918 (סן פדרו, קליפורניה) הממוקם בבניין בעלי מלאכה עדיין עומד, וכך גם מועדון הסטודיו ההוליוודי של ההתאחדות משנת 1926. מרכז ההתאחדות שהקימה מורגן בריברסייד משנת 1929 עדיין קיים על תילו, אבל משמש כמוזיאון לאמנות.
סניף ההתאחדות שהקימה בלונג ביץ' בסגנון הרנסאנס האיטלקי, בשנת -1925 נהרס.
מבנה YWCA ה"מדהים" של Pasadena נרכש על ידי העירייה לצורך שיקום ושימוש ציבורי לאחר כמה עשורים של בלאי ודעיכה.
היא עיצבה גם מרכזי התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA) בצפון קליפורניה, כולל אלה באוקלנדו ובצ'יינה טאון של סן פרנסיסקו.
בניין YWCA בסן פרנסיסקו משקף את הבנתה באדריכלות סינית מסורתית.
הבניין שוחזר בשנת 2001 על ידי האגודה ההיסטורית הסינית של אמריקה (CHSA), וכיום הוא מכיל את המוזיאון ואת מרכז הלמידה הסינית של הארגון.
מורגן תרמה תרומות ארכיטקטוניות רבות לקולג' הנשים מילס שלמרגלות המפרץ המזרחי באוקלנד, קליפורניה.
בדומה לעבודתה למען התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA), היא עשתה זאת בתקווה לקדם הזדמנויות לנשים.
נשיאת מילס, סוזן טולמן מילס, התעניינה במורגן בשנת 1904 מכיוון שרצתה לקדם את הקריירה של אישה אדריכלית, ומכיוון שמורגן, שרק התחילה את הקריירה שלה, גבתה פחות ממקביליה הגברים.
מורגן עיצבה שישה בניינים לקמפוס מילס, כולל את אל קמפניל, הנחשב למגדל הפעמונים הראשון בקמפוסים של מכללות בארצות הברית.
אין להתבלבל בין אל קמפניל עם "הקמפניל", הכינוי שניתן למגדל סאת'ר – מגדל השעון /הפעמונים של אוניברסיטת ברקלי הסמוכה.
מורגן סייעה לעיצוב חלקים מתוכנית הקמפוס של אוניברסיטת רקלי תחת ג'ון גאלן האוורד, אך מגדל סאת'ר לא היה עיצוב שלה.
המוניטין של מורגן הלך וגדל כאשר מגדל אל קמפניל לא ניזוק ברעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906).
הפעמונים במגדל "ניצקו לתערוכה העולמית של שיקגו (1893), ונמסרו למילס על ידי נאמן".
מורגן עיצבה גם את ספריית מרגרט קארנגי (1906), על שם בתו של אנדרו קרנגי, ואת בית מינג קוונג לנערות סיניות, שנבנה בשנת 1924 ונרכש לטובת קולג' מילס בשנת 1936. בסופו של דבר שונה שם המבנה לאולם אלדווד בטרם הפך לבית הספר לבנות ג'וליה מורגן, בשנת 2004 (ללא תלות בקולג').
מורגן עיצבה את מבנה התאחדות הסטודנטים בקולג' מילס, בשנת 1916. קוטג' קפיולני של מורגן שימש כמרפאה, מגורי הפקולטה ומשרדי ההנהלה.
מורגן עיצבה גם את אולם הכושר והבריכה המקוריים, שהוחלפו מאז על ידי בית התה וכיכר סוזן אדמס, מבנה הבטון המזוין הראשון בחוף המערבי.
בין העבודות המוקדמות שלה היה בית כוכב הצפון בגראס וואלי, קליפורניה שהוזמן בשנת 5–1904 על ידי מהנדס המכרות ארתור דה ווינט פוטה ואשתו, הסופרת והמאיירת מארי הולוק פוטה.
היא ראתה בכנסייה הפרסביטריאנית של סנט ג'ון, בברקלי, קליפורניה, את המבנה הטוב ביותר שלה בסגנון האומנויות.
כיום משמש המבנה כתיאטרון של ברקלי.
פרויקטים אחרים שלה כוללים את הקפלה של צ'ימס, באוקלנד; בניין הלבנים הרב-שימושי בשדרות פיידמונט 4021; המתחם הקדוש של הכנסייה הפרסביטריאנית של אושן אווניו בשדרת אושן 32, סן פרנסיסקו, ומועדון העיר הגדול של ברקלי הסמוך לאוניברסיטת קליפורניה.
היא עיצבה את בית המארחת של התאחדות הצעירות הנוצריות במלחמת העולם הראשונה בפאלו אלטו, שנבנה בשנת 1918 ואחר כך יהפוך לאתר של מסעדת פארק מקארתור
חלק מהפרויקטים שלה למגורים, הממוקמים ברובם באזור מפרץ סן פרנסיסקו, הם הבונגלוס האולטימטיביים המעוצבים בסגנון האומנויות, סגנון הנקשר לעיתים קרובות לעבודתם של גרין וכמה מבני דורה ומוריה האחרים של מורגן.
הבניינים מייצגים את תנועת האומנות והמלאכה ואת סגנון האדריכלות האמריקאי.
כמה בתים נמצאים על הגבעה הרוסית של סן פרנסיסקו.
היא גרה יותר מערבית בסן פרנסיסקו.
אחד מפרויקטי המגורים הראשונים של מורגן היה שיפוץ מלא של חוות פוזו דה וורונה של פיבי הרסט בפליזנטון, קליפורניה, בסגנון ים תיכוני וקליפורני.
בשנת 1908 עיצבה ג'וליה מורגן את מגוריו של ג'יימס הנרי פירס באלמדה בסן חוזה, המאופיין בשימוש בעץ קליפורני נדיר.
אף על פי שמורגן זכתה להערכה רבה כאדריכלית, לא הרבה ידוע על חייה האישיים.