tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2020 שיחק בסרט האימה "הכישוף: הדור הבא", סרט המהווה רימייק לסרט הכישוף משנת 1996.
בשנת 2021 גילם את עצמו בסדרת הטלוויזיה "החוג לאנגלית" מבית נטפליקס.
בשנת 2022 שיחק בסרטו של ג'אד אפאטאו "הקפסולה" של נטפליקס.
שיחק גם בקומדיה השחורה "ירושה בהפרעה" (אנ') לצידן של אנה פריס וטוני קולט.
בשנת 2023 כיכב בקומדיה הרומנטית "אהבה בדיליי" שכתבה וביימה מג ריאן שאף כיכבה לצדו.
באותה שנה שיחק בדמותו של ביל בייטמן בסרט "בית כברות לחיות: שושלות" המבוסס על הרומן "בית כברות לחיות שעשועים" מאת סטיבן קינג, שיצא לאור בשנת 1983 ומשמש כפריקוול לעיבודו הקולנועי משנת 2019. באותה שנה שיחק גם בסרט הקומדיה הרומנטית "איזה אנשים" (אנ') של נטפליקס בתור ארנולד.
ביוני 2023 סרטו הראשון של דוכובני בתור במאי "Reverse the Curse" אשדר מבוסס על ספרו "Bucky F*cking Dent" משנת 2016 הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
את הסרט הוא אף כתב והפיק וגילם את הדמות הראשית.
הסרט הוקרן מאז במספר פסטיבלי סרטי וביוני 2024 יצא להפצה מוגבלת בארצות הברית.
בשנת 2024 גילם את ריאן גלן בסדרה של HBO, "נאמנות כפולה" המבוססת על הרומן זוכה פרס פוליצר משנת 2015 "האוהד" מאת וייט תאן נוון.
בשנת 2025 הגיש את הסדרה התיעודית "תיקים סודיים עם דייוויד דוכובני" בערוץ ההיסטוריה בה הוא חושף פעולות חשאיות שביצע סוכנויות הממשל האמריקאי - שהסיווג הסודי שלהן הוסר רק לאחרונה
דוכובני נישא לשחקנית טיאה ליאוני ב-13 במאי 1997. יש להם שני ילדים, השחקנית וסט דוכובני, שנולדה באפריל 1999 ובן, קיד דוכובני, שנולד ביוני 2002.
בשנת 2008 נפרדו בני הזוג, וציינו כסיבה לפרידה, את התמכרותו לסקס של דוכובני, שאף נכנס לגמילה מהתמכרות זו.
בזמן ששהה בגמילה במשך 35 ימים.
בשנת 2009, דוכובני וליאוני חזרו לזוגיות אך נפרדו שוב ב-29 ביוני 2011. הם התגרשו באוגוסט 2014.
ב-22 במאי 2025 התפרסם שהוא נישא לחברתו מוניק פנדלברי.
+שנהסדרהתפקידהערות1990–1991טווין פיקסדניס ברייסון3 פרקים1992Baby Snatcherדייוויד אנדרסוןסרט טלוויזיה של CBSיומני הנעל האדומה (אנ')ג'ייק ווינטרססרט טלוויזיה של שואוטיים1992–1997יומן הנעל האדומהג'ייק ווינטרסתפקיד ראשי (5 עונות); 66 פרקים1993–2002;
גם ביים שלושה פרקים וכתב שמונה פרקים
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (1997, מתוך ארבע מועמדויות)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי בסדרת דרמה (1997–1998)
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (אנ') (1996–2000)1995איק החתול (אנ')פוקס מאלדר (אנ')דיבוב; פרק: "Eek Space 9"1995–1998המופע של לארי סנדרסעצמו3 פרקים
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח יוצא מן הכלל בסדרה קומית (אנ') (2003)2003סקס והעיר הגדולהג'רמיפרק: "Boy, Interrupted"2006Queer Duck: The Movieישו הקטןדיבוב; סרט טלוויזיה של לוגו2007–2014קליפורניקיישןהאנק מודי (אנ')תפקיד ראשי (7 עונות); 84 פרקים
גם ביים שישה פרקים ומפיק בפועל
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (2008, מתוך ארבע מועמדויות)2015–2016אקווריוס (אנ')הבלש סם הודיאקתפקיד ראשי (2 עונות); 26 פרקים
גם ביים את הפרק: "Mother Nature's Son" ומפיק בפועל2016דברים טובים יותרעצמופרק: "Brown"2017טווין פיקסדניס ברייסוןפרק: "Part 4"2021החוג לאנגלית (אנ')עצמופרק: "The Last Bus in Town"2021–2023Ten Year Old Tomאיש הגלידהדיבוב; 6 פרקים2023ההיסטוריה המטורפת של העולם – חלק 2הווארד קוסלפרק: "VIII"2024נאמנות כפולהריאן גלן3 פרקים2025תיקים סודיים עם דייוויד דוכובנימנחה10 פרקים
שודר בערוץ ההיסטוריהTBAMaliceג'יימי טאנרסדרת טלוויזיה עתידית של פריים וידאו
דייוויד אלברט האפמן היה חלוץ אמריקאי בתחום מדעי המחשב.
האפמן תרם תרומה משמעותית למחקרים בנושא אוטומטים, מעגלי מיתוג, שגרות סינתזה ותכנון אותות.
עבודתו המפורסמת מכל היא קוד האפמן, שיטה לדחיסת נתונים על ידי קידוד בגודל משתנה.
עבודה זו נכתבה בסיום לימודיו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס אותו סיים ב-1953.
"קודי האפמן" משמשים כיום כמעט בכל תוכנית מחשב המשתמשת בדחיסת נתונים ותקשורת של מידע דיגיטלי כמו פקסים, מודמים, תקשורת מחשבים, שידורי טלוויזיה באיכות גבוהה וכדומה.
השיטה מתבססת על אורך משתנה לסימנים, כך שסימן נפוץ יוצג באמצעות מספר קטן של סיביות.
דייוויד גריי הוא מוזיקאי בריטי.
גריי נולד במנצ'סטר רבתי, בן להורים בני המעמד הבינוני.
בגיל 9 עבר עם משפחתו לוויילס.
בגיל 21 שכר דירה בליברפול כדי ללמוד שם באוניברסיטה, וכמו כן כדי להיכנס לתעשיית המוזיקה הבריטית.
בהמשך, מפיקים מוזיקליים אשר זיהו את כישרונו בכתיבת שירים החתימו אותו על חוזה הקלטות בחברת התקליטים "קרוליין רקורדס", בה הוציא את אלבום הבכורה שלו, הנקרא "A Century Ends", בשנת 1993, ושכלל את הסינגל "Birds Without Wings".
סגנונו אופיין כפולק רוק וכרוק אלטרנטיבי.
האלבום קיבל ביקורות חיוביות בעיתונות הבריטית, אולם האלבום היה לכישלון מסחרי.
באותה תקופה התמיד גריי להופיע וגיבש לעצמו גרעין אוהדים נאמן, בעיקר של חובבי פולק רוק, בזכות יכולותיו הבימתיות המאופיינות באינטימיות עם הקהל.
כישלונו המסחרי של האלבום גרם למפיקים ב"קרוליין רקורדס" להחליט לסיים עם גריי את החוזה.
לאחר מכן חתם גריי בחברת התקליטים "EMI", שהוציאה את אלבומו השני, "Flesh", שהיה אף הוא לכישלון כלכלי.
גריי לא התייאש, והמשיך לעבוד על אלבומו השלישי, "Sell, Sell, Sell", שיצא לחנויות התקליטים באפריל 1996. בניסיון למסחר את האלבום, גריי היה לזמר החימום בהופעות של להקת רדיוהד.
חברת התקליטים החליטה להפיץ את האלבום בתפוצה מוגבלת בבריטניה בלבד, דבר שהפך גם אלבום זה לכישלון כלכלי.
"EMI" הבינה כי גריי אינו מספק את הסחורה, וסיימה עמו את החוזה.
כישלון שלושת אלבומיו ופיטוריו משתי חברות תקליטים הביאו את גריי לנקודת שפל, בהם עבד בעבודות מזדמנות, ועתידו המוזיקלי היה מעורפל, אולם הוא לא הפסיק לכתוב שירים.
מנקודת שפל זו, החל גריי לעבוד על אלבומו הבא, הנקרא "White Ladder", עליו סיפר מאוחר יותר: "מכיוון שעבדתי בימים ובערבים הייתי בבית, הקלטתי בזמני החופשי עם סמפלר, טייפ ערוצים וגיטרה.
זה היה שונה לגמרי מכל מה שעשיתי עד אז.
הייתי חופשי מצד אחד, אבל גם בודד לגמרי ביצירה שלי" .
רצועות מהאלבום הגיעו לידיהם של שדרני רדיו באירלנד שהתלהבו, והחלו להשמיע שירים מתוך האלבום, וללא קידום מכירות האלבום הפך להצלחה.
בבריטניה יצא האלבום ב־1999, וזכה לביקורות מצוינות לצד קצב מכירות עקבי.
בעקבות כך, חברת התקליטים "Warner Music Group", של התאגיד העולמי "האחים וורנר" חתמה עם גריי על חוזה.
החברה מסחרה את האלבום היטב, הוציאה סינגלים, ולהם צילמה קליפים, עיבדה מחדש חלק מהשירים והפכה את דייוויד גריי מאומן שבשוליים לאומן השייך למיינסטרים.
הסינגל השני מתוך האלבום "Babylon" הגיע למקום החמישי במצעד הבריטי, זאת בזמן שהפופולריות של גריי בבריטניה ובאירופה בשיאה.
"White Ladder" הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי באוגוסט 2001, זאת לאחר 64 שבועות רצופים בהם היה האלבום ב־TOP 40. זהו הטיפוס למקום הראשון האיטי ביותר בתולדות מצעד האלבומים הבריטי.
בסופו של דבר נמכר האלבום בבריטניה במעל ל-2.9 מיליון עותקים, דבר שמיקם אותו במקום ה-20 ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר בבריטניה מאז ומעולם .
באירלנד היה האלבום לנמכר ביותר אי פעם.
לאחר "White Ladder" הוציא גריי שלושה אלבומי אולפן נוספים, אשר לא הצליחו לשחזר את ההצלחה הפנומנלית של "White Ladder", לא במכירות ולא בביקורות.
בנוסף הוציא גריי שני אלבומים בהם איגד שירים אותם כתב והקליט בראשית דרכו.
"Life in Slow Motion" (ספטמבר 2005), שכלל את הסינגל "The One I Love", שהגיע למקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי
דייוויד דל טרדיצ'י היה מלחין אמריקאי.
דל טרדיצ'י, יליד קלוברדייל, קליפורניה, הופיע לראשונה כפסנתרן עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו בגיל 17. הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ותואר שני בשנת 1964 מאוניברסיטת פרינסטון, שם למד אצל המלחינים ארל קים, סיימור שיפרין ורוג'ר סשנס.
את ההשראה ליצירותיו המוקדמות שאב מספרו של לואיס קרול, אליס בארץ הפלאות.
הוא כתב במגוון סגנונות וצורות מוזיקליים.
בשנת 1980 זכה בפרס פוליצר על "לזכר יום קיץ", החלק הראשון של "אליס הילדה" נושאי יצירותיו המאוחרות כוללים ספרות – יצירות ויקטוריאניות, משוררים בני ימינו ויצירות של ג'יימס ג'ויס, אלן גינסברג, רומי, פדריקו גארסיה לורקה, תום גאן, פול מונה, קולט אינז ובראם סטוקר – סיפורים אישיים משלו וחייו כהומוסקסואל.
אף כי הכשרתו כללה את טכניקה סריאלית, מבוססות יצירותיו על טונאליות; הוא אחד התומכים הנלהבים ביותר בנאו-רומנטיות, בשאיפה להשיב לחיות את הטונאליות במוזיקה בת זמננו.
דל טרידיצ'י קיבל, נוסף לפרס פוליצר, גם את מלגות גוגנהיים ווודרו וילסון, פרס ברנדייס לאמנויות יוצרות, פרס פרידהיים ומענקים מקרן לאומית לאמנויות.
כמו כן, נבחר לאקדמיה האמריקאית ולמכון לאמנויות ולספרות.
תזמורות חשובות בארצות הברית ובארצות אחרות הזמינו אצלו יצירות כדבר של קבע.
יצירתו "על כנפי השיר" נוגנה בביצוע בכורה בניו יורק בשנת 2004 במסגרת קונצרט חגיגות העשרים של אנסמבל האופרה של ריברסייד.
שישה שירים לקול ופסנתר (לטקסט של ג'יימס ג'ויס) (1959)
"הילדה אליס" ("לזכר יום קיץ", "קולות מאושרים", "בשעות המנחה הזהובות", "אירועים מוזרים") לסופרן ותזמורת (1980–1981)
"העכביש והזבוב" לסופרן גבוה, בריטון גבוה, ותזמורת (1998)
דייוויד לורנס גפן הוא איש עסקים ונדבן אמריקאי יהודי, מפיק תקליטים, סרטים והצגות במה.
ייסד את חברת "גפן רקורדס" וביחד עם סטיבן ספילברג וג'פרי קצנברג יסד את דרימוורקס.
על שמו נקרא בית הספר לרפואה של אוניברסיטת UCLA.
גפן הוא אחד מעשירי תבל לפי רשימת הירחון פורבס והונו הוערך ב-8.8 מיליארד דולר אמריקני, נכון לאוגוסט 2025
גפן נולד ברובע ברוקלין למשפחה יהודית מזרח-אירופאית.
הוריו נפגשו בארץ ישראל בימי המנדט הבריטי והיגרו יחד לארצות הברית.
גפן למד באוניברסיטת טקסס באוסטין, אך לא סיים את לימודיו.
ב-1971 הקים גפן את אסילום רקורדס (Asylum Records) והחתים אומנים כגון האיגלס, ג'וני מיטשל, בוב דילן ולינדה רונסטאדט.
ב-1972 נרכשה אסילום על ידי וורנר מיוזיק גרופ (אז חטיבה של האחים וורנר) תמורת 7 מיליון דולר.
גפן המשיך לנהל את אסילום עד 1975, אז עבר להיות סגן יושב ראש אולפני הסרטים של האחים וורנר.
בשנת 1980 הקים גפן את חברת התקליטים גפן רקורדס, והפיק תקליטים לאמנים שונים, בהם שר, נירוונה, אירוסמית', פיטר גבריאל, Guns N' Roses, ניל יאנג וג'וני מיטשל.
החברה נמכרה ל-MCA ב-1990 תמורת 550 מיליון דולר במניות MCA, שהיו 12% ממניות החברה וגפן נעשה בעל המניות הגדול ביותר ב-MCA.
גפן הקים את חברת ההפקות גפן פילם, אשר הפיקה בין השאר את הסרטים חנות קטנה ומטריפה וביטלג'וס.
גפן קבע שיא למכירת תמונה כאשר מכר את "ציור מספר 5, 1948" של ג'קסון פולוק תמורת 140 מיליון דולר לדייוויד מרטינז ב-2006. השיא נשבר בשנת 2011 כאשר משפחת המלוכה של קטר רכשה את אחת היצירות בסדרת "שחקני הקלפים" של פול סזאן תמורת סכום של 250 מיליון דולר.
גפן הוא הומוסקסואל מוצהר, ובמאי 2007 פרסם מגזין "אאוט", הפונה ללהט"ב והגדול ביותר בתפוצתו בארצות הברית לקהל זה, כתבת שער תחת הכותרת "ההומואים והלסביות בעלי הכוח הרב ביותר באמריקה", ושם דורג גפן במקום הראשון.
באותה השנה תרם גפן 200 מיליון דולר לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
זו היא התרומה הבודדת הגדולה ביותר לאוניברסיטת קליפורניה והתרומה הגדולה ביותר לבית ספר לרפואה כלשהו בארצות הברית.
בשנת 2021 הצהיר גפן לראשונה על מתן תרומה למוסד ישראלי.
הוא הודיע על תרומה שהוא מתכוון להעניק לספריה הלאומית של ישראל.
התרומה היא לצורך הקמתו של אודיטוריום בבניין החדש של הספרייה הלאומית.
באודיטוריום שיקרא על שמו של גפן יתקיימו הרצאות קונצרטים ואירועי תרבות אחרים.
דייוויד האנטר הובל היה ביולוג אמריקני ממוצא קנדי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1981, ביחד עם טורסטן ויזל, על מחקריהם בתחום מערכת הראייה.
הובל נולד בעיר וינדזור שבאונטריו, קנדה, ב-27 בפברואר 1926, להורים ממוצא אמריקני.
סבו היגר כתינוק לארצות הברית מעיירה בווארית בשם לורדלינגן.
ב-1929, משפחתו עברה למונטריאול, שם עברו על הובל שנות נעוריו.
מגיל 6 ועד גיל 18 למד באקדמיית סטרטקונה שבאוטרימונט, קוויבק.
על תקופת לימודיו במוסד הוא אמר: .
הוא למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת מקגיל, והתקבל שם ללימודי רפואה.
ב-1954 היגר לארצות הברית כדי לעבוד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, גויס לצבא ארצות הברית ושירת בבית החולים הצבאי וולטר ריד.
שם, החל הובל להקליט את פעילותם של תאים בקליפת הראייה העיקרית של חתולים ערים וישנים.
בבית החולים וולטר ריד המציא את המיקרואלקטרודה המתכתית המודרנית, העשויה מלכה וטונגסטן, וכונן זעיר הידראולי.
לצורך פיתוחים אלו היה עליו ללמוד מיומנות בסיסית בהנדסת מכונות.
ב-1958 חזר לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס והחל לשתף פעולה עם טורסטן ויזל.
יחד גילו את סלקטיביות האוריינטציה של תאי קליפת הראייה ואת ארגון התאים הללו בעמודות.
ב-1959 הצטרף הובל לסגל של אוניברסיטת הרווארד, שם כיהן עד מותו.
ניסויהם של הובל וויזל הרחיבו מאוד את הידע המדעי על אופן עיבוד המידע החושי.
בניסוי אחד, שנעשה ב-1959, החדירו מיקרואלקטרודה לקליפת הראייה העיקרית של חתול מורדם.
לאחר מכן, הקרינו תבניות אור וצל על מסך הנמצא מול עיני החתול.
הם גילו כי מספר תאי עצב ירו אותות עצביים במהירות כאשר הוצגו לעיני החתול קווים בזווית מסוימת (אורנטציה מסוימת), בעוד שתאים אחרים הגיבו בעוצמה הרבה ביותר לקווים בזווית אחרת.
כמה מתאי עצב אלו הגיבו באופן שונה לתבניות אור ולתבניות צל.
הובל וויזל כינו תאים אלו "תאים פשוטים".
תאים אחרים, שכונו על ידם "תאים מורכבים", הגיבו באופן זהה לתבניות האור ולתבניות הצל.
מחקרים אלו הראו איך מערכת הראייה מרכיבה יצוג מורכב כל כך של המידע החזותי מגירויים בעלי מאפיינים פשוטים כמו קו.
הובל וויזל קיבלו את פרס נובל עבור שתי תרומות מרכזיות: האחת, עבודתם בנושא התפתחות מערכת הראייה, הכוללת גם את תיאורם של עמודות השליטה העיניות בשנות השישים והשבעים.
השנייה, מעורבותם בייסוד בסיס נוירופיזיולוגי בחקר הראייה, תיאורם לדרך שבה אותות מן העין מעובדים במוח כדי ליצור גירויים ל"גלאי" קצוות, תנועה, עומק מרחבי וצבע, אבני הבניין של חוש הראייה.
על ידי מניעת השימוש בעין אחת אצל חתלתולים, הם הראו כי העמודות בקליפת הראייה העיקרית המקבלות קלט מן העין השנייה, השתלטו גם על האזורים שבאופן רגיל היו מקבלים קלט מן העין העשוקה שאינה בשימוש.
למחקר זה יש יישום חשוב להבנה של תופעת העין העצלה, סוג של ליקוי ראייה הנגרם מקיפוח חד-צדדי (של עין אחת) במשך תקופה קריטית מסוימת בילדות.
חתלתולים אלו גם לא פיתחו אזורים המקבלים קלט משתי העיניים, דבר הדרוש לצורך ראייה דו-עינית.
ניסויהם של הובל וויזל הראו כי העדפת קלט מעין אחת על מידע מהשנייה מתפתחת בשלב מוקדם בילדות, באופן בלתי הפיך.
מחקרים אלו פתחו את הדלת להבנת וטיפול בקטרקט ילדות ופזילה.
מחקרים אלו חשובים גם לשם הבנת הפלסטיות הקליפתית (תופעה בה קליפת הראייה, והמוח בכלל, משנים ומתקנים את עצמם במשך הזמן), וההבנה הכללית יותר, כי המוח הוא מבנה דינמי המשתנה ללא הרף.
זאת ועוד, הבנת תהליך עיבוד המידע החושי בבעלי חיים שימש השראה ל-SIFT (ראשי תיבות של: Scale-invariant feature transform), שהוא אלגוריתם בתחום הראייה הממוחשבת, המזהה ומתאר מאפיינים מקומיים של תמונה.
יישום של אלגוריתם זה נמצא במשימות כמו זיהוי חפץ על פי מספר נקודות וקצוות וכיוצא בזה, וזהו האלגוריתם שבו משתמשים בצורה הרחבה ביותר בעולם למשימות מעין אלה.
דייוויד בארי צ'ארלס דין הוא פעיל כדורגל אנגלי שכיהן בתפקיד סגן היושב-ראש במועדון הכדורגל ארסנל ובהתאחדות הכדורגל האנגלית.
בין אוקטובר 2006 למאי 2007 דין כיהן גם בתפקיד יושב-ראש קבוצת מועדוני הכדורגל האירופיים הידועה בשם G-14. באוגוסט 2007 מכר דין את מניותיו בארסנל לחברת רד אנד וייט הולדינגס הלונדונית.
דין מתגורר בשכונת טוטרידג' שברובע בארנט, והוא חבר פעיל בקהילה היהודית של צפון לונדון.
דין כיהן כדירקטור בהנהלת ארסנל בין 1983 ל-2007. הוא התמנה לתפקיד זה לאחר שרכש 16.6% ממניות המועדון תמורת 292,000£ (מאוחר יותר הוא מכר חלק משמעותי מהמניות לדירקטור דני פישמן).
שנה אחת לאחר מכן הוא התמנה לתפקיד סגן היושב-ראש.
דין היה אחראי על נושאי הכדורגל במועדון, והיה פעיל באופן אישי בהעברת שחקנים ובמשא-ומתן על חוזים שבו ניצל את קשריו הרבים בעולם הכדורגל.
דין היה אחד מהאנשים שקידמו את מינויו של המאמן האלמוני ארסן ונגר ב-1996, החלטה שהתבררה כמוצלחת לאור הישגיו של המאמן הצרפתי.
דין סייע בהכנסת ארסנל לקבוצת ה-G-14 היוקרתית בשנת 2002, ובאוקטובר 2006 התמנה לתפקיד יושב-ראש הקבוצה.
דין תמך רבות בכדורגל נשים, ובמקביל לתפקידו כסגן יושב-ראש ארסנל הוא כיהן גם בתפקיד נשיא מועדון הכדורגל ארסנל ליידיס.
ב-18 באפריל 2007 נחשף כי דין עזב את הנהלת ארסנל בעקבות מה שהוגדר כ"חילוקי דעות בלתי ניתנים לגישור" עם יתר חברי ההנהלה.
באותה תקופה נטען כי העזיבה הייתה על רקע רצונו של דין למכור את המועדון לאיש העסקים האמריקני סטן קרונקי.
חברי ההנהלה האחרים חתמו על הסכם משותף שבו התחייבו כי הם לא ימכרו את מניותיהם במשך שנה מיום החתימה, והם הביעו את רצונם לשמור על מניותיהם גם מעבר לתקופה שעליה חל ההסכם.
חודש אחד לאחר מכן דין חדל מלכהן בתפקיד יושב-ראש ה-G-14, והוחלף על ידי ז'אן-מישל אולס מאולימפיק ליון.
באוגוסט 2007 פורסם כי דין מכר לחברת רד אנד וייט הולדינגס, הנמצאת בבעלות המיליארדר הרוסי אלישר אוסמנוב ושותפו פרהאד מושירי, את 9,072 המניות (14.58%) שברשותו תמורת 75 מיליון לירות שטרלינג.
דין התמנה לתפקיד היושב-ראש בחברה, שהיא בעלת המניות הגדולה ביותר בארסנל מלבד חבר המנהלים.
ב-1986 נבחר דין לחבר בהנהלת הפוטבול ליג, ובעקבות כך צורף גם למועצת ההתאחדות לכדורגל.
דין היה אחד מיוזמי הקמת הפרמייר ליג בשנת 1992. שיא הקריירה שלו בהתאחדות היה משרת סגן היושב-ראש בשנת 2000, והוא החזיק במשרה זו עד לארגון מחדש של הנהלת ההתאחדות בשנת 2004. לאחר מכן הוא נבחר מחדש להנהלת ההתאחדות כנציג הפרמייר ליג.
דין היה אחד מהאנשים המרכזיים שפעלו לטובת מינויו של סוון-גוראן אריקסון לתפקיד מאמן נבחרת אנגליה, וב-2006 הוא היה חלק מהפאנל שתפקידו היה למנות מאמן במקום אריקסון.
דין הציע את לואיס פליפה סקולארי, אך ההתאחדות בחרה לבסוף בסטיב מקלארן ממידלסברו.
דין כיהן בהנהלת ההתאחדות עד ה-2 ביוני 2006, והיה אחד מארבעת הנציגים של מועדוני הפרמייר ליג.
הוא הוחלף על ידי דייוויד גיל ממנצ'סטר יונייטד.
מהלך זה בוצע יום אחד לאחר שהתפרסם כי משטרת בלגיה חקרה בעבר פרשיית שחיתות הקשורה לארסנל ולמועדון הכדורגל בוורן.
בדיווחים התקשורתיים באותה תקופה נטען כי אין קשר בין הפרשיה שנחקרה על ידי המשטרה הבלגית לבין החלפתו של דין, וכי הסיבות האמיתיות הן התנגדותו להטלת איסור על מועדונים לשלם משכורת לסוכני שחקנים וכישלונו להביא למינויו של סקולארי לתפקיד מאמן הנבחרת.
התאחדות הכדורגל חקרה את הפרשיה והגיעה למסקנה כי הנהלת ארסנל לא הפרה כלל כלשהו מהתקנון, ומאוחר יותר אושרה הקביעה על ידי פיפ"א.
דין כיהן כנציג הפרמייר ליג בוועדת תחרויות המועדונים של אופ"א.
דייוויד דנסקין היה מהנדס מכונות וכדורגלן סקוטי.
דנסקין נולד בעיירה ברנטיסלנד שבסקוטלנד.
בתחילת הקריירה שלו הוא היה שחקן חובב בקירקלדי וונדררס, לצידם של ג'ק מקבין ופיטר קונולי שהצטרפו אליו ברויאל ארסנל.
דנסקין עבר ללונדון ב-1885 על מנת למצוא עבודה, ולבסוף מצא עבודה במפעל רויאל ארסנל שבשכונת וולוויץ'.
דנסקין פגש במפעל מספר חובבי כדורגל, ביניהם ג'ק האמבל ושחקני נוטינגהאם פורסט לשעבר פרד בירדסלי ומוריס בייטס.
דנסקין והאמבל נחשבים בדרך כלל לאנשים שהניעו את הקמת קבוצת הכדורגל של המפעל - מועדון הכדורגל דיאל סקוור.
באוקטובר 1886 ארגן דנסקין מגבית בקרב חובבי הכדורגל במפעל, והשתמש בכסף שנאסף על מנת לרכוש את כדור המשחק הראשון של המועדון.
ב-1 בדצמבר 1886 השתתף דנסקין בפגישה שנערכה בפאב מקומי, ובה הוחלט רשמית על הקמת מועדון הכדורגל תחת השם רויאל ארסנל.
הוא גם הוביל את שחקני דיאל סקוור במשחק הראשון בתולדות המועדון נגד איסטרן וונדררס ב-11 בדצמבר 1886; המשחק הסתיים בניצחון 6 - 0 לטובת דיאל סקוור.
דנסקין המשיך לשחק ברויאל ארסנל (השם החדש של המועדון באותה תקופה) במשך שנתיים נוספות.
אולם, לאחר שנפצע במשחק מול מועדון הכדורגל קלפטון בינואר 1889 הוא החליט לפרוש ממשחק פעיל, אם כי בשנים שלאחר פרישתו הוא שיחק לעיתים רחוקות.
רויאל ארסנל הפך למועדון מקצועני ב-1891. שנה אחת לאחר מכן דנסקין החליט להתמודד בבחירות להנהלת המועדון, אך לא הצליח להיבחר.
הוא סיים את הקשר שלו לארסנל והחל לעבוד עם קבוצת הכדורגל רויאל אורדננס פקטוריס שהתפרקה בערך ב-1896. כמו כן, הוא היה שופט במספר משחקים מקומיים.
דנסקין היה אוהד של המועדון והגיע למשחקים, ובנו בילי מכר תוכניות במשחקי הבית שנערכו במאנור גראונד.
דנסקין הקים מפעל לייצור אופניים בפלאמסטיד, לפני שעבר לקובנטרי ב-1907 על מנת לעבוד בחברת Standard Motor.
בריאותו של דנסקין לא הייתה טובה בשנותיו האחרונות, ומצבו נגרם בין השאר בעקבות הפציעות שספק בזמן המשחקים.
למרות זאת הוא היה אחד ממייסדי ארסנל שזכו לראות את הצלחת המועדון בשנות ה-30; ב-1936 נטען כי הוא עודד ממיטת חוליו את ארסנל בזמן גמר גביע ה-FA, במקביל להאזנה לשידור המשחק ברדיו.
לאחר מספר שנים של בריאות רופפת הוא מת ב-1948 בהוספיס שבווריק.
מועדון האוהדים הסקוטי של ארסנל החליט בשנת 2007 להקדיש לזכרו של דנסקין לוח כחול בסמוך למקום הולדתו בברנטיסלנד.
דנסקין נישא לג'ורג'ינה האראדון ב-1886, ולזוג נולדו שלושה ילדים (שניים מתוכם מתו בינקותם).
ג'ורג'ינה מתה ב-1916 כתוצאה מנפחת.
ביוני שלאחר מות אשתו נישא בילי, בנו היחיד שנותר בחיים, לאישה בשם מרי ג'ונס.
דייוויד לפבר דוֹד היה מחנך, סופר, כלכלן, מנתח פיננסי ומשקיע מקצועי אמריקאי.
במהלך לימודיו בקולג', ב-1929, היה דוד בן חסות של בנג'מין גראהם, כאשר התנדב לסכם את שיעוריו.
סיכומים אלו היוו את הבסיס לספר שכתב, "ניתוח ניירות ערך", שקידם את המושג "משקיע ערך".
בשנים שלאחר קבלת התואר היה עמית מקצועי קרוב שלו בבית ספר למנהל עסקים של אוניברסיטת קולומביה.
המונחים בהם השתמשו גראהם ודוד ובהם "משקיע ערך", "שולי ביטחון", ו"ערך פנימי" באים לידי ביטוי לעיתים קרובות כאשר ישנה התייחסות לגישת ההשקעה.
למרות תחילתה של התאוריה המודרנית של תיקי השקעות (MPT) בסוף 1950, תאוריה שהגיעה לשיאה בשנות ה-80, זכתה בהכרה על ידי פרס נובל ב-1990 (זכו במשותף: הארי מרקוביץ', מרטון מילר וויליאם שארפ).
האוניברסיטה של שיקגו הייתה המרכז של התאוריה המודרנית של תיקי השקעות, בעוד שאוניברסיטת קולומביה הייתה המכה של משקיעי הערך במשך שנים.
במהלך השנים התגלו סדקים רבים ב-MPT, ואילו היסודות מאחורי גישתם של גראהם ודוד להשקעות ערך הם ברי תוקף היום כמו ביום בו הוצגו לראשונה.
משקיעי ערך רואים ניירות ערך במחיר נכון, מתחת המחיר הראוי, או מעל המחיר.
בניגוד לתומכי התאוריה המודרנית של תיקי השקעות אשר טוענים (כהמשך להגדרה של תאוריית השוק היעיל), שמחיר המימוש הנוכחי של המניה הוא מחירה הנכון.
משקיעי הערך דוחים את טענת התועלת של מודל הערכת שווי נכסים (CAPM), סיבה אחת היא מפני שהמודל משתמש בתנודתיות היסטורית כמדד לסיכון.
ניקח למשל מניה שמחירה ירד ב-75%, מבלי שחל שינוי מהותי במצבה העסקי ובאיתנותה הכספית של החברה.
אדם אשר פועל על פי התאוריה המודרנית של תיקי השקעות (MPT) יחשוב שהירידה הפכה את המניה למסוכנת יותר,
בעוד שמשקיע הערך יחשוב שהסיכון דווקא פחת בעקבות הירידה (כל עוד לא חל שינוי בערך הפנימי של החברה).
לכן, משקיעי ערך רואים את המדדים של MPT, כמו סטיית תקן, מדד ה-בתא, מדד ה-אלפא, ומדד שארפ כבלתי-מספקים ואפילו מטעים.
במשך תקופה של 25 שנים (1965-90), כתבי עת מובילים פרסמו מעט מאוד מחקרים ומאמרים במתחום השקעת הערך.
וורן באפט פעם העיר כי "אתה לא יכולת להתקדם במחלקת כלכלה בארץ הזאת אלא אם כן לימדת שהעולם שטוח".
זמן קצר לאחר מותו של דייוויד דוד ב-1998, ברוס גרינוולד, פרופסור בבית הספר קולומביה למנהל עסקים,
הפך לבעל עניין נלהב בתחום השקעת הערך.
הוא מצא את ההצלחה המדהימה של משקיעי ערך קשה לביטול.
באותו הזמן, נתונים אמינים אשר חיזקו את תאוריית השקעת הערך התגבשו ונאספו, ואילו בתיאורית ה-MPT התגלעו מספר ליקויים.
פרופסור גרינוולד חיזק את האספקטים האקדמיים של השיטה אשר במוסדות אקדמיים רבים הגדירו לפנים כשיטה מקצועית בלבד.
הדבר היה נראה כאילו הכל הכירו בהצלחה של השקעת ערך באותו הזמן, שהשפעתה התרחבה והתפשטה בין באקדמיה ובין הסטודנטים לתואר שני במנהל עסקים עצמם.
לא בקולומביה בלבד, אלא ברחבי העולם כולו.
פרשנים של תאוריית ה-MPT טוענים כי הצלחתו לאורך השנים של המשקיע האגדי וורן באפט באמצעות השקעת ערך היא אירוע סטטיסטי מסוג FAT TAIL, שהצלחתו אפשרית, אך לא ניתנת להעתקה באופן ודאי.
ההצלחה של קרנות השקעות רבות וכן משקיעים שיישמו בהצלחה מרובה את תאוריית השקעת הערך החלישו את הטענות המייחסות הצלחה בכך למקרה ומזל.
ומפני שמשקיעי ערך דוחים את תאוריית ה-MPT והשימוש שלה בסטטיסטיקה מתוחכמת, יש אירוניה כאשר משקיעים לפי תאוריית ה-MPT זוקפים את הצלחתם להסתברויות ולסטיות תקן.
פרופסור גרינוולד שיפץ ושיבץ מחדש את השקעות הערך בתוכנית הלימוד בקולומביה בקיץ של שנת 1994. כיום, השקעת הערך נהנית מפופולריות נרחבת בין חברי אקדמיה ומשקיעים ברחבי העולם.
דייוויד דוד נפטר בגיל 103 עקב כשל נשימתי, במרכז הרפואי מיין, פורטלנד.
עד מותו מהדורות שונות של הספר שהוא כתב, "ניתוח ניירות ערך" נמכרו ב-250,000 עותקים.
בתו של דוד, ברברה דוד אנדרסון, חיה בצפון קליפורניה, והיא תורמת ותומכת של מרכז היילבראן להשקעות של גראהם ודוד.
דייוויד גרינוויי היה כדורגלן סקוטי.
גרינוויי החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנוער של שטלסטון, אך במאי 1908 חתם במועדון הלונדוני וולוויץ' ארסנל.
למרות גילו הצעיר הוא הוצב מיד בהרכב הפותח של ארסנל, וערך את הופעת הבכורה במשחק מול נוטס קאונטי ב-2 בספטמבר 1908, שהיה גם המשחק הראשון של עונת 1908/1909 בליגה הראשונה.
הוא החמיץ שני משחקים בלבד באותה עונה, ובמשך ארבע העונות הבאות זכה למקום קבוע בעמדת הקיצוני של ארסנל.
אולם, לאחר החתמתו בנובמבר 1913 של ג'וק רתרפורד הודח גרינוויי מההרכב לטובתו, והשתתף ב-14 משחקי ליגה בשתי העונות הבאות.
גרינוויי גויס לשירות צבאי בזמן מלחמת העולם הראשונה, ושירת בחיל התותחנים המלכותי.
הוא חזר לארסנל ב-1919 עם חידוש משחקי הליגה, אך בשתי העונות הראשונות לאחר המלחמה השתתף בשלושה משחקים בלבד.
בסך הכל הוא השתתף ב-170 משחקים במדי ארסנל (161 בליגה ו-9 בגביע ה-FA), והבקיע בהם 13 שערים.
ב-1921 הוא עזב את ארסנל וחזר לסקוטלנד, שם גידל כבשים בחווה.
דייוויד דה-אי הו (בסינית 何大一, נולד ב-3 בנובמבר 1952) הוא חוקר איידס סיני-אמריקאי הידוע עקב מחקרו המהפכני לשימוש במעכבי אנזימים (ידוע גם כמעכבי פרוטאזות) לטיפול בחולי איידס.
הו נולד בטאיוואן, והיגר בגיל 12 עם משפחתו לארצות הברית.
דייוויד למד תואר ראשון במכון הטכנולוגי של קליפורניה אותו סיים בהצטיינות בשנת 1974, והשלים לימודי רפואה באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1981, במהלך עבודתו בבית החולים, התוודע הו למחלה חדשה ובלתי מוכרת, שלימים תתגלה כמחלת האיידס.
מאז שנת 1984 התמקד במחקר על מחלה זו.
במהלך מחקריו פרסם מעל 350 מאמרים, אשר חשפו אור רב על מנגנון השכפול של המחלה.
הו הצליח למצוא טיפול אשר מאט את קצב השכפול של המחלה, ובכך האריך משמעותית את אורך חייהם של חולים רבים.
בימים אלו עובד הו על ניסיון לפתח חיסון מקדים למחלת האיידס.
הו זכה במספר פרסים ועיטורים על עבודתו המחקרית.
בשנת 2001 קיבל מידי הנשיא האמריקאי ביל קלינטון את מדליית האזרח הנשיאותית, העיטור האזרחי השני בחשיבותו בארצות הברית.
בשנת 1996 זכה בתואר איש השנה של המגזין טיים, עובדה שהפתיעה קוראים רבים.
בתגובה לטענות כי הו אינו דמות מוכרת, ענה העיתון כי "הו אכן אינו שם שגור בכל בית ובית, אך יש אנשים שעושים כותרות ויש אנשים שעושים היסטוריה".
בשנת 2006 הכריז מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר כי הו נבחר להיכנס להיכל התהילה של מדינת קליפורניה.
דייוויד הודג'ס הוא פזמונאי, מפיק מוזיקלי, מלחין, נגן מקלדת, וזמר אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בזכות עבודתו בלהקת הרוק אוונסנס, אותה הוא עזב בשנת 2002. כמו כן הוא חבר במספר להקות נוספות, ביניהן: Trading Yesterday, The Age of Information, AVOX וכן כזמר סולו.
נכון ל-2011, הודג'ס מתגורר בלוס אנג'לס שבקליפורניה, שם הוא מתמקד בעבודתו כפזמונאי ומפיק.
הודג'ס הצטרף לאוונסנס בשנת 1999. הוא כתב רבים מהשירים באלבום Origin ובאלבום הבכורה של הלהקה, Fallen.
הוא החליט לעזוב את הלהקה בדצמבר 2002 מכיוון שהוא הרגיש שהוא מוביל את הלהקה לסגנון רוק נוצרי יותר ממה שאיימי לי ובן מודי רצו.
בשנת 2004 הוא זכה בשני פרסי גראמי עם הלהקה על הופעת ההארד רוק הטובה ביותר והאמן החדש הטוב ביותר.
בשנת 2003 הודג'ס ומארק קולברט החליטו להקים להקה בשם "Trading Yesterday".
הלהקה שהורכבה אז מהודג'ס, (שירה, גיטרה אקוסטית ואורגן/פסנתר), קולברט (תופים), וסטיבן מק'מורן (גיטרת בס), הוציאה אלבום דמו ב-15 במאי 2004 בשם "The Beauty and the Tragedy" ("היופי והטרגדיה").
כמו כן, חברי הלהקה חתמו על הסכם עם חברת התקליטים "אפיק הקלטות" ב-2004, ועברו ללוס אנג'לס כדי להקליט את אלבום הבכורה שלהם.
הקלטות האלבום הסתיימו בתחילת 2005, והסינגל "One Day" מתוך האלבום הופיע בפסקול הסרט "Stealth".
ב-15 בנובמבר 2005 הלהקה עזבה את חברת ההקלטות, וב-2007 היא נותרה להקה עצמאית.
קולברט, מתופף ומייסד הלהקה עזב את הלהקה בקיץ 2006 כדי לעבוד בתור מהנדס שמע.
הלהקה תכננה להוציא אלבום נוסף בשם More Than This, אולם הוא מעולם לא יצא באופן רשמי, למרות שהוא דלף לאינטרנט בדצמבר 2006.
הלהקה שינתה את שמה באוגוסט 2007 ל־The Age of Information, ולאחר כחודש הצטרפו ללהקה ג'וש דונהו ווויל האנט [לא לבלבל עם וויל האנט מאוונסנס].
לאחר שינוי שם הלהקה, השתנה גם הסגנון המוזיקלי ממוזיקה אקוסטית למוזיקה אלקטרונית.
הלהקה הוציאה אלבום EP ב-11 בספטמבר 2007 בשם Everything is Broken.
במהלך שנת 2009 הצטרף הודג'ס ללהקה We Are the Fallen שמורכבת ברובה מחברי אוונסנס לשעבר.
בשנת 2009 הודג'ס הוציא אלבום סולו בשם Musical Demonstrations Part 1. באותה שנה הוא הקליט מספר שירים לאלבום Summit Worship של The Summit Church, בהם השיר "Breathe" אותו הוא מבצע ביחד עם איימי לי.
בזמן שהוא עובד על המוזיקה שלו, הודג'ס גם כתב והפיק שירים לאמנים שונים.
ב-2008 היה הודג'ס שותף לכתיבה ולהפקה של הלהיט "Crush" של דייוויד ארצ'ולטה.
השיר הגיע למקום השני במצעד 100 השירים של בילבורד, והוא הגיע למקום הגבוה ביותר בטבלה שאליו הגיע סינגל חדש מאז ינואר 2007.
ביולי 2008 הודיע הודג'ס שהוא חתם על הסכם עם חברת ההקלטות של האחים וורנר כדי להפיק אלבום סולו.
הודג'ס צפוי להוציא מספר אלבומי EP במקום אלבום אחד באורך מלא.
אלבום ה-EP הראשון שנקרא The Rising EP יצא באופן דיגיטלי ב-11 באוגוסט 2009. לאחר מכן הוציא הודג'ס אלבום בשם The December Sessions אשר יצא ב-2 חלקים במאי 2012 ונובמבר 2013 בהתאמה.
בשני האלבומים האלה מבצע הודג'ס שירים אשר כתב לו יוצר ישראלי בשם מתן בכור ("First Day of My Life" ו"Chasing Shadows"), אשר כתב לאמנים נוספים בתחילת דרכם שעובדים עם הודג'ס כגון לואיס ויליאמס ולהקות The Dead Famous וMy Mystic X-Ray.
ב-2010 הודג'ס שיתף פעולה עם מספר אמנים מוכרים, בהם דייוויד קוק, קארי אנדרווד, לי דה וויז, מת'יו מוריסון, כריסטינה פרי, קייט סטיבנס, טריין, ויזר, דייוויד ארצ'ולטה, דה גיים ואדם למברט.
כמו כן הוא עובד על חומרים חדשים ביחד עם קריס אלן, סטארגייט, ג'ים ג'ונסון, לינדי רובינס ובן מודי.
בנוסף, הודג'ס כתב שירים לאנסטייז'ה, ניק לשאיי, ליאונה לואיס, סימפל פלאן, דלתא גודרם ועוד.
דייוויד ארנסט דיוק הוא סופר ופוליטיקאי אמריקאי ימני-קיצוני אנטישמי.
מוכר לציבור בעיקר כפעיל בעבר ובהווה בתנועות בעלות מאפיינים של לאומנות לבנה, גזענות, אנטישמיות והכחשת השואה.
בעברו הוא היה מנהיג (Grand Wizard) הקו קלוקס קלאן.
דיוק שימש כנציג רפובליקני בבית הנבחרים של לואיזיאנה בשנים 1989–1992. בשנת 1990 הוא היה מועמד לסנאט אך לא נבחר.
בשנת 2006 השתתף בוועידת השואה הבין-לאומית באיראן.
בשנת 2013, לאחר שנה וחצי בה חי באיטליה, בית המשפט האיטלקי פסק לגרשו מן המדינה.
ביולי 2020 טוויטר חסמה את חשבונו לצמיתות בגין הפרה של מדיניות החברה בנוגע לשיח שנאה.
דיוק נולד בטולסה, אוקלהומה, למקסין (לבית קריק) ולדייוויד הדג'ר דיוק, הצעיר מבין שני ילדים.
אביו היה מהנדס בחברת הנפט "של".
בילדותו עבר לעיתים קרובות עם משפחתו ברחבי העולם בעקבות עבודתו של אביו.
במהלך 1954, הם חיו תקופה קצרה בהולנד לפני שהתיישבו באזור הלבן של ניו אורלינס, לואיזיאנה, ב-1955. אמו הייתה אלכוהוליסטית; אביו עזב לצמיתות בשנת 1966 ללאוס, שם עבד ב.
בזמן שגר בניו אורלינס, דיוק למד בבית הספר "קליפטון ל.
גאנוס", בית ספר שמרני נוצרי.
אחר כך למד באקדמיה הצבאית של ריברסייד בגיינסוויל, ג'ורג'יה.
בשנת 1964, דיוק החל את מעורבותו בפוליטיקה, לאחר שהשתתף בפגישה של התנועה הימנית רדיקלית "מועצות האזרחים" .
במהלך התבגרותו, החל דיוק לקרוא ספרים על הנאציזם והרייך השלישי, והנאומים שלו בפגישות של "מועצות האזרחים" החלו להיות פרו-נאציים באופן מפורש יותר.
בזמן שלמד באקדמיה הצבאית של ריברסייד, כיתתו קיבלה עונש לאחר שהתגלה כי דיוק מחזיק בדגל נאצי.
בסוף שנות ה-60 פגש דיוק את וויליאם לותר פירס, מנהיג הברית הלאומית הנאו-נאצית והלאומנית הלבנה, שהשפיע עליו לכל החיים.
דיוק הצטרף לקו קלוקס קלאן ב-1967, כשהיה בן 17 בלבד.
בשנת 1974, דיוק הקים את אבירי הקו קלוקס קלאן (KKKK) בלואיזיאנה, זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת לואיזיאנה.
דיוק זכה לראשונה לתשומת לב ציבורית רחבה בתקופה זו, כאשר הוא ניסה לשווק את עצמו כאיש קו קלוקס קלאן מטופח ומהוקצע.
דיוק גם ביצע רפורמה בארגון, קידם אי-אלימות, ובפעם הראשונה בתולדות הקלאן, נשים התקבלו כחברות שוות וקתולים עודדו להגיש בקשה לחברות.
ג'וליה ריד טענה ב"ניו יורק ריוויו אוף בוקס", באפריל 1992, כי דיוק נאלץ לעזוב את הקלאן לאחר שמכר עותק של רישומי החברים שלו למנהיג קלאן מתחרה שהיה מלשין של הבולשת הפדרלית.
בשנת 1989 נבחר כחבר בבית הנבחרים של לואיזיאנה.
בשנת 1991 התמודד בבחירות לתפקיד מושל לואיזיאנה, אך הפסיד למועמד הדמוקרטי.
ביוני 2024, דיוק השתתף בעצרת אנטישמית ואנטי-ישראלית בדטרויט.
דיוק הוא לאומן לבן אמריקאי, ומחזיק בעמדות אנטישמיות ונאו-נאציות.
בספר דיוק שוזר יחדיו עלילות אנטישמיות שונות כדי להציג את הטענה בדבר מזימה יהודית להשתלט על העולם.
בשנת 2007 יצאה גרסה מחודשת לספר.
בספרו טוען דיוק כי המצב הטבעי של הטבע הוא מלחמה מתמדת בין הגזעים השונים, כשסופם של הגזעים הלא לבנים הוא להפסיד.
דיוק מציג את היהודים כגזע טורף ומדכא וזאת כדי להצדיק את האנטישמיות.
הוא אף טוען כי היהודים מאמינים באופן קולקטיבי כי הם גזע עליון.
דיוק טוען כי למהפכה הבולשביקית לא היה שום קשר לקומוניזם, אבל הייתה מזימה יהודית להשתלט על רוסיה.
דיוק טוען כי יהודים וישראלים משתמשים בשואה כדי להשיג כוח פוליטי, כלכלי ותמיכה ציבורית.
סיבת ההפרדה בין הדת למדינה בארצות הברית אינה כדי למנוע רדיפות דתיות לא צודקות, אלא כדי להפריד ולמשול על הנוצרים האמריקאים.
הגלובליזציה היא כוח שנועד להיתפס בקונספירציה על ידי היהודים.
ביטול החוקים נגד נישואי תערובת בארצות הברית היה מזימה יהודית שנועדה להחליש את הגזע הלבן.
פיגועי 11 בספטמבר במרכז הסחר העולמי הובלו על ידי ישראל ובוצעו על ידי המוסד.
בספרו דיוק גם מצטט טקסטים יהודיים עתיקים, שמוכיחים כביכול כי רובם המכריע של היהודים המודרניים מאמינים שעליהם לשלוט בעולם.
בפברואר 2016, הביע דיוק תמיכה במועמדותו של דונלד טראמפ לתפקיד נשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך טען כי יהודי ארצות הברית מנסים להכשיל את בחירתו: "הגיע הזמן לנקוב בשם האויב שמנצח על חורבננו, אם לא ניפטר מהיהודים, לא תהיה שום תקווה לעמנו".
הוא הוסיף כי "היהודים שולטים במדיה, בעולם האקדמי ובעולם הפוליטי" וכי צריך לפעול בעניין זה "במלוא הקיטור" הוא אף פעל לבחירתו של טראמפ לנשיא ארצות הברית.
טראמפ תחילה סירב לגנות את דיוק והעליונות הלבנה כשנשאל על כך בראיון בידי ג'ייק טאפר ב-28 בפברואר 2016, אך מספר ימים מאוחר יותר גינה אותו בעת עימות של פוקס ניוז ואמר כי הוא "לא מעוניין ולא זקוק לתמיכתו".
ביולי 2016 הודיע דיוק שירוץ כרפובליקני לתפקיד סנאטור מטעם מדינת לואיזיאנה.
במהלך הקמפיין אמר: "היהודים שולטים בתקשורת ובמערכת הבנקאית ומסיתים את השחורים נגד הלבנים בארצות הברית".
הוא סיים את הקמפיין במקום השביעי עם 3% בלבד מהקולות (58,606 מתוך 2 מיליון אנשים שהצביעו).
בשנים 1993–1999 קיבל מאות אלפי דולרים מתומכיו, לאחר שביקש מהם תרומות בשל מצוקה כלכלית, זאת כאשר בפועל היה דיוק במצב כלכלי יציב.
הוא השתמש בכספים למטרות אישיות והימורים.
ב-2002 הורשע בעבירת מס ובהונאת דואר ונגזרו עליו קנס ו-15 חודשי מאסר אותם ריצה בכלא בטקסס.
דייוויד דובינסקי היה סוציאליסט ומנהיג פועלים יהודי-אמריקאי.
נולד בעיר ברסט (כיום בבלארוס) למשפחה שומרת מצוות, תחת השם דוד יצחק דובנייבסקי.
בהיותו ילד עבר עם משפחתו ללודז'.
בצעירותו היה מתומכי ארגון הבונד, ונעשה סוציאליסט.
בעקבות השתתפותו בארגון שביתות פועלים בפולין וברוסיה, נעצר ונכלא מספר פעמים, ולבסוף נידון להגליה לסיביר, ממנה הצליח להתחמק.
היגר לארצות הברית בשנת 1911.
בהיותו בניו יורק הצטרף למפלגה הסוציאליסטית האמריקאית (SPA), ונעשה פעיל מרכזי בארגון העובדים "האיחוד העולמי לעובדי הלבשת נשים" (ILGWU).
לאחר פרישתו של בנג'מין שלזינגר מראשות הארגון בשנת 1923, סייע לבחירתו של פעיל ה-IWW מוריס זיגמן לתפקיד.
בשנת 1932 מונה לנשיא הארגון, תפקיד בו החזיק עד שנת 1966. בזמנו הגיע מספרי חברי הארגון לכחצי מיליון.
ארגן מספר שביתות פועלים בניו יורק בתחילת שנות השלושים.
בשנת 1935 סייע לג'ון לואיס בייסוד "קונגרס הארגונים התעשייתיים" (CIO).
בשנת 1936 פעל עם עמיתו סידני הילמן לייסוד "מפלגת העבודה האמריקאית" (ALP), אשר תמכה במועמדים סוציאליסטים מטעם מפלגה הדמוקרטית, כגון פרנקלין רוזוולט והרברט ליהמן.
בעקבות חילוקי דעות עם סידני הילמן, פרש ממפלגת העבודה האמריקאית בשנת 1944, והקים את הארגון "Liberal Party of New York".
בינואר 1969 העניק לו נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית.
נפטר בניו יורק בשנת 1982.
דייוויד דינקינס היה פוליטיקאי אמריקאי, האפרו-אמריקאי הראשון שנבחר לראשות עיריית ניו יורק (1 בינואר 1990 – 31 בדצמבר 1993).
דינקינס נולד וגדל בעיר טרנטון, ניו ג'רזי.
אביו התגרש מאמו בשנת 1934 והתרחק ממשפחתו.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בהצטיינות בשנת 1945, וניסה להתגייס לחיל הנחתים, אבל נדחה על רקע אפליה גזעית, לאחר שנאמר לו שהמכסה השנתית שהוקצתה לשחורים מולאה.
עקב כך נסע לבסיס מרוחק יותר, ושם הסכימו לגייסו.
הוא נלחם בחזית בשלהי מלחמת העולם השנייה, וקיבל אות הצטיינות על שירותו.
לאחר השירות הצבאי למד מתמטיקה באוניברסיטת הווארד ובשנת 1950 סיים את לימודיו בהצטיינות.
בשנת 1956 סיים תואר במשפטים בבית הספר למשפטים בברוקלין , והחל קריירה משפטית ופוליטית.
בשנת 1966 נבחר למועצת העיר ניו יורק כנציג מחוז הארלם.
בשנת 1971 ייסד, יחד עם פעילים אפרו-אמריקאים נוספים, רשת של תחנות רדיו שהשמיעו מוזיקה שחורה, וכן תוכנית חינוכית שסייעה לתלמידים במעמדות הנמוכים.
בשנת 1985 נבחר ליו"ר מחוז מנהטן, וב-1990 נבחר לראש עיריית ניו יורק.
במהלך מסע הבחירות שלו קיבל דינקינס, בין השאר, ברכה מהרב מנחם מנדל שניאורסון.
דינקינס החליף בתפקיד את אד קוץ', שכיהן שלוש קדנציות רצופות, וגבר גם על המועמד הרפובליקני רודולף ג'וליאני.
הוא היה האפרו-אמריקאי הראשון שנבחר לראשות עיריית ניו יורק.
אחד הדברים הראשונים שעשה דינקינס כשנכנס לתפקיד היה תוכנית "עיר בטוחה", להפחתת רמת הפשע והאלימות ברחובות ניו יורק.
שיעורי הפשע האלים בניו יורק, שהיו בעלייה מתמדת במשך 30 שנה, ירדו במהירות בזמן כהונתו של דינקינס, יותר מאשר בכל זמן אחר בהיסטוריה של ניו יורק, והמשיכו לרדת גם לאחר מכן.
במסגרת התוכנית הוא הגדיל את כוח האדם של משטרת העיר ניו יורק ב-25%, וכן השיג תקציבים ללימודי ערב בבתי הספר בשכונות מצוקה, דבר שמנע מבני הנוער להסתובב ברחובות והקטין את מספר המצטרפים למעגל הפשע.
מאמר משנת 2009 בניו יורק טיימס סיכם את הישגיו העיקריים של דינקינס כראש עיר, בהם:
הישגים משמעותיים בהורדת שיעור הפשיעה בעיר, בין השאר בזכות הגדלת מספר השוטרים.
ניקוי וחידוש טיימס סקוור, כולל שכנוע חברת וולט דיסני לשקם את התיאטרון הישן ברחוב 42.
שיקום דיור רעוע בצפון הארלם, בדרום הברונקס ובברוקלין.
חכירת אצטדיון ספורט מאגודת הטניס האמריקאית ושיקומו.
הקמת מרכזי טיפול בבריאות הנפש.
מדיניות ופעולות שהורידו משמעותית את מספר חסרי הבית בניו יורק.
בחירתו של ראש עיר שחור עוררה בקרב תושבי ניו יורק תקווה לריסון המתחים הבין-גזעיים בעיר, אך תקוות אלה התבדו כאשר פרצו מהומות קראון הייטס בשנת 1991, בהן טיפל דינקינס באופן מהוסס, וכן מספר אירועי אפליה גזעית שבהם החרימו תושבי ניו יורק עסקים של מהגרים קוריאנים.
דינקינס ניסה גם לפתור את הגירעון הכספי הגדול שבו הייתה שרויה ניו יורק, שהוערך בכ-500 מיליון דולר.
הוא העלה את המיסים העירוניים, דבר שגרם להפסד של כ-300,000 מקומות עבודה במגזר הפרטי.
בתקופתו חלה גם עלייה במחירי הנפט גולמי והאטה כלכלית כלל-ארצית, ובמשך תקופה בשנת 1991 העירייה לא הייתה מסוגלת לשלם משכורות לעובדיה.
כל אלה גרמו להפסדו בבחירות של שנת 1993 לרודולף ג'וליאני.
דינקינס היה פרופסור לענייני ציבור בבית הספר ליחסים בינלאומיים וציבוריים באוניברסיטת קולומביה.
הוא שידר תוכנית שבועית בתחנת רדיו בניו יורק, בה הוא שוחח עם מאזינים.
בשנת 2013 פרסם ספר אוטוביוגרפי על תקופתו כראש עיר.
דינקינס היה פעיל במספר ארגוני צדקה, בהם ארגון המעניק שירותי בריאות לילדים באזורי מצוקה, וארגון שנוסד על ידי נלסון מנדלה התומך בילדיהם של חולי איידס שחורים.
בשנת 2013 נבחר להיות חבר מועצת המנהלים של "קרן הג'אז של אמריקה", התומכת בנגני ג'אז ובלוז אמריקאים, בהם כאלה ששרדו את הוריקן קתרינה.
ב-23 בנובמבר 2020, כחודש לאחר מות אשתו ג'ויס, מת דינקינס בגיל 93 מסיבות טבעיות בביתו שבאפר איסט סייד, מנהטן.
הם הותירו אחריהם שני ילדים.
דפטולה (נולד ב-11 ביוני 1952) הוא לוטננט גנרל אמריקאי יוצא חיל האוויר של ארצות הברית.
דפטולה נולד וגדל בדייטון, אוהיו.
הוא בוגר תואר ראשון במדעים ותואר שני בהנדסת מערכות מטעם אוניברסיטת וירג'יניה.
במהלך לימודיו השלים קורס קצינים במסגרת העתודה האקדמית של חיל האוויר של ארצות הברית והוסמך כסג"ם.
לאחר לימודיו, בשנת 1976, התגייס דפטולה לחיל האוויר של ארצות הברית והשלים קורס טיס כטייס קרב.
לאחר מכן שירת במספר תפקידי פיקוד ומטה והיה אמון על תכנון המתקפה האווירית במלחמת המפרץ ובמלחמת עיראק.
בתפקידו האחרון שימש כסגן ראש המטה של חיל האוויר של ארצות הברית לענייני מודיעין.
בשנת 2010 סיים את שירותו ופרש לגמלאות.
דייוויד דה קייזר היה שחקן אנגלי.
בשנות השישים של המאה העשרים הוא עבד עם השחקנית במאית ג'יין ארדן.
שיתוף הפעולה הראשון שלהם היה בסרט "The Logic Game" בבימויו של פיליפ סאביל שיצא לאקרנים בינואר 1965. הם שיחקו יחד בסרט "Separation" לתסריט של ג'יי ארדן, בבימויו של ג'ק בונד ב-1968. מקום ההתרחשות של הסרט היה לונדון, והוא כלל מוזיקה של פרוקול הארום, מתיו פישר וסטנלי מאיירס.
ב-1965 עבד דה קייזר עם הבמאי הבריטי ג'ון בורמן בסרט "Catch Us If You Can", וב-1970 הופיע בסרט "Leo the Last".
הוא עבד עם בורמן פעמיים נוספות בהן השתמש בקולו הייחודי והעשיר.
ב-1974 גילם את טברנקל בסרט "זרדוז", וב-1981 דיבב את גרייל בסרט "אקסקליבר".
עוד תפקידים בהם נשמע קולו של דה קייזר היו בדמות הרוזן מיטרהאוס בסרט "Vampire Circus", ודיבוב של דרקולה ב-"The Legend of the 7 Golden Vampires".
דה קייזר כיכב בקומדיה של רדיו ה-BBC בשם "The Attractive Young Rabbi" יחד עם טרייסי-אן אוברמן.
בטלוויזיה שיחק בפרק "Servant of Two Masters" בסדרה "המקצוענים".
הופעות נוספות שלו בטלוויזיה כללו את הפרק "Someone at the Top of the Stairs" בסדרה "Thriller", בפרק "ניצחון לדמוקרטיה" בסדרה "כן, אדוני ראש הממשלה" בתפקיד השגריר הישראלי, ובפרק "בני ישראל" בסדרה "רובין משרווד" בתפקיד ג'ושואה דה טלמונט.
הוא כיכב בסדרת הטלוויזיה הבריטית "דיק טרפין" בכיכובו של ריצ'רד או'סאליבן בשני פרקים בשם "Sentence of Death" בתפקיד הדוכס מהסה.
הוא היה המספר של "Pathe Pictorial" בשנות השישים של המאה העשרים, והשתתף בקריינות של פרסומות טלוויזיה רבות.
דה קייזר היה הכרוז בעונה הראשונה של שעשועון הטלוויזיה .
בשנים 1949 עד 1959 היה דה קייזר נשוי לאתל דה קייזר, פעילה נגד האפרטהייד.
הוא אביהם של המפיק אלכסיי דה קייזר, פיה דה קייזר ותומאס דה קייזר.
בנו אלכסיי נפטר בשנת 2004 בגיל 36.
דייוויד האנטר מילר היה עורך דין אמריקאי מומחה לאמנות, היסטוריון ופקיד בכיר במחלקת המדינה, שהשתתף בניסוח אמנת חבר הלאומים.
מילר נולד בניו יורק, כבנם של כריסטיאנה (לבית ויילי) וולתר תומאס מילר (Walter Thomas Miller) שהיה חבר בבורסת הכותנה של ניו יורק, מילר עבד במשרדו של אביו כסוכן מניות.
ב-1898 התנדב לצבא ארצות הברית ונלחם במלחמת ארצות הברית–ספרד.
לאחר שחרורו ב-1900, נישא לשרה (לבית סימונס), לזוג לא היו ילדים.
ב-1904 מילר החל ללמוד משפטים בבית הספר למשפטים של ניו יורק שם קיבל תואר שני במשפטים (LL.M).
עסק בעריכת דין בין השנים 1911–1929. גויס לצוות איסוף הנתונים של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, גוף מומחים שאסף נתונים עבור ועידת השלום בפריז וכיהן כיועץ המשפטי של הוועדה האמריקאית לוועידה.
בשנים 1929–1944 נשא בתפקיד בכיר במחלקת המדינה של ארצות הברית ועמד בראש המשלחת האמריקאית לוועידת האג של 1930 לקביעת המשפט הבינלאומי .
כהיסטוריון ומתעד פרסם עשרות ספרים בהם:
אוסף מסמכים הקשורים לוועידת השלום בפריז, פורסמו בשנים 1924–1926 במהדורה מוגבלת וממוספרת שמנתה 22 כרכים והכילה גם קטעים מיומנו
בשנים 1931–1948 פרסם אסופה בת 8 כרכים של אמנות וחוזים בינלאומיים אחרים של ארצות הברית, הספר על הסכם אלסקה פרסם לאחר פטירתו.
דייוויד ארתור גריינג'ר הוא איש צבא בדימוס, היסטוריון, עיתונאי ופוליטיקאי גיאני, בריגדיר גנרל בדימוס, נשיא גיאנה בין השנים 2015 – 2020. שימש בעבר כמפקד כוח ההגנה של גיאנה (1979–1992) ויועץ לביטחון לאומי של הנשיא פורבס ברנהם בשנים 1990–1992. בשנים 2012–2015 עמד בראש האופוזיציה באספה הלאומית של גיאנה.
בבחירות הכלליות בנובמבר 2011 הציג את מועמדותו לנשיאות מטעם קואליציית המפלגות APNU-AFC שבאופוזיציה, אך הובס.
במאי 2015 זכה בבחירות הכלליות ונבחר לנשיא.
גריינג'ר נולד בעיר ג'ורג'טאון במשפחה אפרו-גיאנית.
הוא למד בקווינ'ס קולג', אחד מבתי הספר היוקרתיים בגיאנה, בדומה לנשיאים פורבס ברנהם, צ'די ג'אגאן, סם הינדס ולסופרים וולטר רודני ורופרט רופנריין.
בהמשך החל מגיל 20 - בשנת 1965 - פנה כצוער של הקולג' לקריירה צבאית והיה לקצין צוער במסגרת כוחות ההגנה של גיאנה.
ב-1966 הועלה לדרגת סגן משנה.
הוא התחנך במסגרת הצבא ובחוץ לארץ - במכללה לפיקוד ומטה בניגריה, במרכז האימונים ללוחמה בג'ונגל בברזיל ובבית הספר לקציני רגלים ובבית הספר מונס לצוערים קצינים לבריטניה.
גריינג'ר סיים מאוחר יותר תואר ראשון ושני באוניברסיטת הודו המערבית ואחר כך גם דיפלומת לימודי המשך ביחסים בינלאומיים.
בשנת 1979, בימי שלטונו של הנשיא פורבס ברנהם, עלה לדרגת בריגדיר גנרל והיה למפקד כוחות ההגנה של ארצו.
ב-1990 התמנה ליועץ לביטחון לאומי של הנשיא.
ב-1992, לאחר ניצחונו של צ'די ג'אגאן בבחירות לנשיאות, פרש גריינג'ר מהצבא.
בשנת 1992 הקים גריינג'ר את המגזין "גיאנה רוויו ניוס" והיה לעורך המנהל שלו.
הוא פרסם מאמרים ומחקרים בנושאים צבאיים, היסטוריים ותקשורת.
קיבל בהמשך מלגה להשתלמות גם מכללת פיליפ מריל לעיתונות באוניברסיטת מרילנד, קולג' פארק (1996-1995).
למד אחר כך בסדנה למדיניות פיתוח עירוני באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בקורס לתכנון ערים וניהול משאבים באוניברסיטה להגנה לאומית בוושינגטון די.סי, ובסדת מחנכים למאבק בטרור בפלורידה, בארצות הברית.
גריינג'ר נבחר ליושב ראש האגודה להיסטוריה, לאגודה למואקת גיאנה, יושב ראש איגוד בוגרי אוניברסיטת גיאנה, ויו"ש הפדרציה הגיאנית לשחמט.
הוא חבר באיגוד ההיסטוריונים הקריביים, האיגוד למחקרים קריבים, איגוד התקשורת הגיאנית, הפדרציה הגיאנית לספרים, בלגיון הגיאני ובמועצת הנאמנים של הווטרנים מגיאנה.
גריינג'ר נבחר בראשות מפלגת הקונגרס הלאומי המזוהה בעיקר עם הציבור האפרו-גיאני.
בשנת 2010 נבחר גריינג'ר מועמד לנשיאות מטעם קואליציה שבראשות הקונגרס הלאומי של העם-רפורמה אך הובס על ידי דונלד רנוטאר בבחירות הכלליות בנובמבר 2011. ב-16 בינואר 2012 נבחר פה אחד למנהיג האופוזיציה באספה הלאומית.
בבחירות ב-11 במאי 2015 הצליח גריינג'ר לקטוף רוב של קולות כראש קואליציית המפלגות APNU-AFC (שותפות לאחדות לאומית - A Partnership for National Unity) ו-AFC (הברית למען שינוי - Alliance for Change), והושבע כנשיא גיאנה ב-16 במאי 2015.
.המפלגה הפרוגרסיבית של העם שהנהיגה את גיאנה בשנים 1992–2015 נכנסה לאופוזיציה.
בראש הממשלה החדשה מינה גריינג'ר פוליטיקאי הודי-גיאני בשם מוזס נאגאמוטו שעזב את מפלגת PPP.
גריינג'ר נשוי לאישה ממוצא סיני ואינדיאני, סנדרה, ששמה בלידה היה צ'אן-אי-סו.
היא מרצה לשפות בהכשרתה, ואשת מינהל.
לזוג יש שתי בנות, האן ואפוּוה.
צעירותו זכה למדליית הנשיא לסטודנט הטוב ביותר, פרסים נוספים על תרומה לחיי התרבות של המכללה ועל הצטיינות בלימודים
פרס המחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת גיאנה
1976 - מדליה צבאית ליעילות
1981 - מדליית השירות הצבאי
1985 - כוכב השירות הצבאי
גריינג'ר כתב ספרים בתחום ההיסטוריה של גיאנה, ההיסטוריה הצבאית ועל נושאים מדיניים.
גריינג'ר היה יחד עם וינסטון מקגוואן וג'יימס רוז עורך של Themes in African–Guyanese History (סוגיות בהיסטוריה האפרו-גיאנית) ומוציא לאור של כתבי העת Guyana Review ו-Emancipation.
דייוויד הארבור הוא שחקן אמריקאי, זוכה פרס גילדת שחקני המסך, שהתפרסם בעיקר בזכות תפקידו בסדרה "דברים מוזרים" בה הוא מגלם את ג'ים הופר, וגילום השומר האדום ביקום הקולנועי של מארוול.
הרבור נולד בווייט פליינס, ניו יורק לקנת' וננסי הארבור.
בנעוריו, למד בתיכון גבעת ביראם בארמונק, ניו יורק.
בשנת 1997 סיים הארבור את לימודיו בדארטמות' קולג' בהנובר, ניו המפשיר.
בשנת 1999 החל הארבור להופיע לראשונה על בימת ברודוויי במחזה "ריקוד הגשם".
באותה שנה הופיע לראשונה בטלוויזיה בסדרה "חוק ומשפט" בה הוא מגלם מלצר.
ב-2002 שיחק הארבור שוב בסדרה "חוק ומשפט", הפעם הוא גילם רוצח ילד.
ב-2005 היה מועמד לפרס טוני על הופעתו במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
הארבור גם ידוע בגילומו את גרג בים בסרט "קוונטום של נחמה", את שפ קמפל ב"חלון פנורמי" ובתפקידו ב"שם המשחק".
הוא גם השיג תשבחות בשל גילומו של רוצח סדרתי בשם פאול דווילדיס באחד הפרקים ב"חוק וסדר: כוונה פלילית".
הוא גם שיחק בתפקידים שונים ב"הר ברוקבק", "הצרעה הירוקה", "סוף המשמרת" ו-"Between Us".
ב-2013 הוא שיחק בתפקיד משנה בסדרה "אלמנטרי".
בשנים 2012–2014 שיחק בסדרה חדר החדשות.
בשנת 2014 גילם הארבור את דמותו של ד"ר ריד אקלי בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "מנהטן" .
הוא גם מגלם בתפקיד ראשי את דמותו של ג'ים הופר בסדרה "דברים מוזרים".
בשל תפקידו בסדרה, הארבור היה מועמד לפרס אמי לבידור בפריים טיים (2017 ו-2018) ולפרס גלובוס הזהב (2018).
ב-2017 הוא זכה בפרס גילדת שחקני המסך יחד עם שאר השחקנים.
בטקס הענקת הפרס, חוללו דייוויד וכוכבי הסדרה סערה כשהתבטאו נגד נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
בסרט "הלבוי" אשר יצא לאקרנים ב-2019, הוא מגלם את הלבוי בתפקיד ראשי.
ב-2020 התחתן עם הזמרת האנגלייה לילי אלן בטקס שנערך בלאס וגאס.
בינואר 2025 פורסם כי השניים נפרדו.
שנהסרטתפקידהערות 2004 קינסי רוברט קינסי 2005 וידוי (סרטו של סטפן שאפר) סוכן FBI מקאליסטר הר ברוקבק רנדל מלון מלחמת העולמות דוק וורקר 2006The Wedding Weekend דייוויד 2008 חלון פנורמי שפ קמפל קוונטום של נחמה גרג בים 2009 שם המשחק PointCorp Insider 2010 כל יום בריאן 2011 הצרעה הירוקה D.A.
שנהסדרהתפקידהערות2015–2014State of Affairsדייוויד פטריקתפקיד ראשי; 13 פרקים2016משבר בשש סצנותויקמיני-סדרה2016–הווהדברים מוזריםג'ים הופרתפקיד ראשי; 4 עונות2021–הווהכוח Q: גאוות יחידההסוכן ריק באקדיבוב: 10 פרקים2024–2025Creature Commandosפרנקנשטייןדיבוב; 7 פרקיםTBADTF St.
דייוויד צ'ארלס האן היה אזרח ארצות הברית שניסה להרכיב כור תרבית (כור גרעיני) מתוצרת בית בכוחות עצמו בגיל 17, והתפרסם בעולם כ"הצופה הרדיואקטיבי" או כ"הצופה הגרעיני".
האן, שהיה צופה בתנועת הצופים של ארצות הברית, החל את ניסוייו המדעיים במחסן של אמו בעיירה קומרס שבמישיגן.
אף על פי שכור התרבית שלו לא הצליח להגיע למסה קריטית, לכד האן את תשומת ליבה של המשטרה, וברכבו נמצאו פריטים שונים שעוררו חשד.
הסוכנות להגנת הסביבה הגיעה למחסן ביתו וביצעה ניקוי יסודי של החומרים הרדיואקטיביים שנמצאו בו.
זמן קצר לאחר שהמעבדה המאולתרת שהקים פורקה, הוא זכה לעליית דרגה בתנועה הצופים.
סיפור חייו לא עלה לכותרות עד לשנת 1998, אז פורסמה כתבה מרכזית שעסקה בו ובניסוי המסוכן שערך במגזין הארפרז על ידי קן סילברסטיין.
האן היה גם נושא הספר של סילברסטיין משנת 2004 "הצופה הגרעיני".
כפי הנראה האן ספג כמות נכבדת של קרינה גרעינית מהניסוי שערך כנער.
בתור אדם בוגר שירת בצי האמריקאי והיה חלק מן המארינס.
בהמשך חייו היה מטופל בשל בעיה נפשית ומותו בגיל 39 היה כתוצאה משימוש מסוכן של אלכוהול ותרופות יחד.
האן היה חניך בצופים שהתעניין בכימיה והקדיש שנים כדי לבצע ניסויים חובבניים, חלקם גרמו לנזקים קלים לרכוש או שהסתיימו בפיצוצים.
מקור השראה חשוב בעבורו היה ספר בשם "ספר הזהב לניסויים בכימיה", ובעקבות קריאתו הוא רצה לאגור את כל היסודות הקיימים בטבלה המחזורית, אפילו את היסודות הרדיואקטיביים.
בתנועה הצופים הוא קיבל עיטור בתחום האנרגיה האטומית ולאחר מכן עלה במוחו הרעיון להקים כור תרבית משלו.
האן היה נחוש מאוד בדעתו והחל להשיג חומרים רדיואקטיביים בכמות קטנה מחפצים ביתיים יומיומיים, למשל אמריציום מגלאי עשן, תוריום מפנסים חזקים, רדיום משעונים וטריטיום מכוונות ירי.
ה"כור" שלו היה גוש קדוח של עופרת, והוא עשה שימוש בליתיום בשווי של כאלף דולרים מסוללות אותן רכש ובעזרתן טיהר את אפר התוריום יחד עם מבער בונזן.
את הידע כיצד להרכיב את הכור וכיצד לתפעל אותו השיג על ידי התחזות - הוא כתב מכתבים למומחים בכימיה רדיואקטיבית והציג את עצמו כמדען או כמורה לכימיה בבית ספר תיכון.
מכתביו זכו לתגובות אף על פי שהכילו שגיאות כתיב וטעויות ברורות אחרות.
האן ביקש ליצור כור תרבית פעיל, תוכניתו הייתה לעשות שימוש באיזוטופים של היסודות הראשונים בטבלה המחזורית כדי להפוך דגימות של תוריום ואורניום לאיזוטופים בקיעים.
הכור הביתי שלו מעולם לא הגיע למסה הקריטית הדרושה כדי להשיג ביקוע גרעיני, אך הוא כן הכיל חומרים רדיואקטיביים ולכן פלט קרינה חזקה, לפי המשוער פי אלף מעוצמת הקרינה הקוסמית.
האן הבין שהכור מסוכן, ניסה לפרק אותו ולהשמיד כל זכר לקיומו.
אולם, במקרה שוטרים עצרו אותו לאחר שהתנהגותו עוררה חשד וברכבו נמצא מטען חריג.
המעצר הוביל לבואם של אנשי ה-FBI וכן של הוועדה האמריקאית לפיקוח גרעיני.
ב-26 ביוני 1995 הסוכנות להגנת הסביבה הגיעה לביתו, הרסה את המחסן בו נכח הכור ושלחה את מרכיביו לאתר להטמנת פסולת גרעינית ביוטה.
ללא ידיעתם של החוקרים הבכירים, אמו של האן השליכה בעצמה פסולת גרעינית כאשפה רגילה, מתוך חשש שתאבד את ביתה וכל השטח סביבו.
האן סירב לבדיקה רפואית שיכלה לומר אם נחשף לקרינה מייננת.
לטענת מומחים של הסוכנות להגנת הסביבה הניסוי הגרעיני שערך האן קיצר באופן משמעותי את תוחלת חייו, שכן הוא היה חשוף לחומרים מסוכנים ופולטי קרינה במשך זמן ממושך וללא אמצעי הגנה הולמים, אך כאמור האן סירב לעבור בדיקה רפואית במכון המחקר הגרעיני על שם אנריקו פרמי.
מנגד, מומחים אחרים טוענים שכמות החומרים הרדיואקטיביים הייתה כה מזערית וזניחה עד כך שהשפעתם הייתה אפסית אם בכלל על בריאותו.
האן נכנס לדיכאון עמוק בעקבות התקרית, מצבו החמיר לא רק בעקבות פירוק הכור שלו אלא בנוסף עקב פרידתו מחברתו ומן העובדה שאימו התאבדה בתחילת שנת 1996. הוא סיים את לימודיו התיכוניים אך היה חסר כל כיוון או תוכנית לעתיד.
אביו ואימו החורגת ניסו להכווין אותו לעבר לימודים אקדמיים.
הוא נרשם לקורס במטרולוגיה אך נעדר משיעורים רבים.
הסובבים אותו שכנעו אותו להצטרף לצבא וכך עשה, הוא התגייס לחיל הים והוצב בצוללת הגרעינית אנטרפרייז (CVN-65).
לאחר שירות של ארבע שנים הוא צבר ניסיון רב והגיע לדרגה של ממלא מקום קצין.
לאחר שירותו בחיל הים הצטרף לחיל הנחתים של ארצות הברית והוצב ביפן.
לאחר מספר שנים סיים את תקופת השירות שלו בצבא בעקבות בעיות בריאות וחזר למישיגן.
ב-23 באפריל 2007, ה-FBI קיבל דיווח לפיו האן מחזיק לכאורה בכור תרבית חדש במקרר ביתו.