tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר סיום תפקידו כראש מספן ים מונה רז כסגן מבקר מערכת הביטחון של האלוף (מיל') מאיר זורע והאלוף שלמה אראל שבא אחריו.
גדעון רז נולד ב-2 ביולי 1939, בן בכור לזהבה ושמואל רייז, מקיבוץ מעלה החמישה.
בילדותו עברה המשפחה לקריית מוצקין וגדעון החל את לימודיו בשלוחת בית הספר הריאלי במוצקין.
כשהיה בן 11 עברה משפחתו לנהריה.
האב שמואל היה מדריך חקלאי לישובי העולים החדשים, שהוקמו אז באזור הגליל המערבי.
רז המשיך את לימודיו בבית הספר היסודי על שם חיים ויצמן בנהריה, והצטרף לאגודת השיט בסקציה הימית של הפועל בנהריה.
באגודת השיט פגש חברים מבוגרים ממנו שלמדו בבית הספר הימי שליד הטכניון בחיפה.
המשיכה לים שנוצרה באגודת הפועל הניעה אותו להירשם לבית הספר הימי.
ב-1953 הצטרף לבית הספר לקציני ים עכו, ולמד במחזור ב'.
הלימודים בבית הספר ארכו חמש שנים.
מהן ארבע בבית הספר, ושנה חמישית בקורס חובלים.
רז לא הצטיין בלימודים העיוניים, אך בשיט מעשי קיבל באופן קבוע ציון טוב מאוד.
בחופשות המשיך להשתתף בשיט מפרשים בקבוצת השיט של הפועל נהריה.
בשנת 1957 התגייס רז, עם כל בני מחזורו מבית הספר לקציני ים עכו, לקורס קצינים בבה"ד 1, שהתקיים באותם ימים במחנה סירקין.
בסיום הקורס השתלבו הבוגרים במחזור ו' של קורס חובלים בבה"ד חיל הים.
בקורס החובלים נקלע רז לקשיים ובסיומו קיבל דרגת ממ"ק בעוד חבריו קיבלו דרגת סגן משנה.
תפקידו הראשון של רז לאחר סיום קורס חובלים היה סגן מפקד טרפדת.
הוא הוצב לשייטת הטרפדות בחיפה, תחת פיקודו של רס"ן יצחק שושן.
השירות בטרפדות היה כרוך בהפלגות רבות ותפקידו כסגן מפקד טרפדת חייב ניהול שוטף של הספינה ושל הצוות.
עד מהרה עמד מפקד הפלגה על כישוריו של רז ועל פי המלצתו הוענקה לו דרגת סג"ם רטרואקטיבית מיום סיום קורס החובלים.
רז נענה להצעתו של סא"ל יוסף דרור ויחד עם חברו התנדבו לשייטת הצוללות.
ביולי 1960 הוסמך כצוללן והיה אז בדרגת סגן.
רז שירת בשייטת הצוללות 13 שנים ברציפות, בה מילא תפקידי קצונה ופיקוד עד הגיעו לתפקיד מפקד השייטת בדרגת סא"ל.
הצוללות הראשונות בשייטת היו אח"י תנין (צ-71) שהגיעה לישראל בדצמבר 1959 ואח"י רהב (צ-73) שהגיעה ביוני 1960. סא"ל יוסף דרור, מפקד שייטת הצוללות, הזמין קצינים צעירים מהטרפדות והמשחתות להפלגות היכרות בצוללות.
רז וברקאי התנדבו לשירות בצוללות והחלו בלימודים בארץ.
ב-1961 יצאו לקורס קציני מחלקות בצוללות בצי הבריטי, שארך כחצי שנה.
כנהוג באותם ימים, לקראת היציאה מחוץ לישראל עברת את שם משפחתו (רייז) לרז.
רז שירת כקצין ניווט וקצין טורפדו באח"י תנין וכקצין באח"י רהב, שתיהן צוללות מדגם "S" של הצי הבריטי.
בקיץ 1965 הגיע רז לפורטסמות' באנגליה, שם בוצע במספנה שיפוץ ל שנרכשו באותה העת.
יחד עמו הגיעו ראשוני הצוות הטכני ו-10 אנשי צוות, שתפקידם היה ללוות את השיפוץ ולאבטח את הצוללות.
רז היה אחראי על הכנת קורסי הסבה להכרת הצוללת.
ב-1966 עבר יחד עם ברקאי קורס סגני מפקדים באנגליה.
ברקאי יועד להיות סגן מפקד באח"י דקר ורז הוצב באח"י לויתן (צ-75) כסגנו של רס"ן זאב אלמוג (אברוצקי).
באפריל 1967, בגמר השיפוץ, יצאה אח"י לויתן לבסיס הצי בפזליין, סקוטלנד לניסויי הים אותם הספיקה לבצע רק בחלקם.
במאי 1967, נקראה הצוללת להפליג בדחיפות לארץ בגלל המתיחות שהשתררה בתקופת ההמתנה.
עקב כך בוצעו רק ניסויי ים חלקיים למערכות העיקריות.
הצוללת הפליגה על פני הים במהירות גבוהה כדי להספיק להגיע למלחמה הצפויה.
במהלך ההפלגה החליט מפקד למחוק את מספר הצוללת המסומן על מבנה הגשר.
שני המבצעים נפלו למים ואבדו.
במפרץ ביסקאיה אירעו נזקים ולכן עם הכניסה לים התיכון הוכנסה הצוללת למפרץ בדרום סרדיניה לשם ביצוע תיקונים הכרחיים.
ב-11 יוני 1967, יום לאחר מלחמת ששת הימים, הגיעה אח"י לויתן לנמל חיפה.
אח"י לויתן ביצעה הפלגות רבות, ביניהן תצפיות בקרבת חופי אויב ואימונים רבים, לרבות ירי טורפדו.
בפיקוד על הצוללת החליף מיכאל ברקאי את אלמוג, כשרז המשיך בתפקיד סגן המפקד.
לאחר קורס מפקדי צוללות בצי הבריטי ב-1969, קיבל רז את הפיקוד על אח"י לויתן והחליף את ברקאי.
כמפקד חדש השקיע רבות בהטמעת סדר ומשמעת לבוש.
כמו כן החל להכשיר את סרן ישראל לשם כסגן מפקד הצוללת.
ההכשרה כללה אימון יסודי בהתקפות טורפדו בעומק פריסקופי ובעומק ללא פריסקופ, בהפעלת פריסקופ ובתמרון הצוללת, עד להוצאת תעודת מפקד צוללת מאושרת על ידי מפקד החיל.
בהמשך פיקד רז על אח"י דולפין (צ-79).
קורס מפקדי צוללות נערך באותה תקופה בצוללות בריטיות.
ב-1971 ביטלו הבריטים את הזמנת הישראלים לקורס מפקדי הצוללות באנגליה.
רז, כמפקד צוללת, בהנחייתו של דרור מפקד שייטת הצוללות, בנה קורס מפקדי צוללות עבור לשם.
באוגוסט 1972 החליף גדעון רז את דרור כמפקד שייטת הצוללות, תפקיד בו שירת עד אוגוסט 1973. בתפקידו כמפקד שייטת הצוללות היה רז קפדן ומקצוען.
עידן צוללות ה-"T" נחשב בשייטת הצוללות כתקופת מעבר ולימוד לקראת קליטה והפעלה של דור צוללות הגל.
לאחר סיום השירות בצוללות שימש רז כקצין מבצעים בבסיס חיפה.
בתקופה זו השתתף שלוש פעמים כמפקד בכיר במבצע מלט להעלאת יהודים שנמלטו מסוריה דרך לבנון.
באוגוסט 1973, חודשיים לפני מלחמת יום הכיפורים הגיע רז לשייטת ספינות הטילים לשם התמחות בפיקוד על ספינת טילים.
את ההתמחות עשה על אח"י סופה אצל מפקדה, סרן שאול חורב.
בספטמבר 1973 עבר רז בהצלחה את מבחני ההסמכה וקיבל את הפיקוד על הסטי"ל אח"י סופה בה התמחה.
במקביל, התמנה גם למפקד פלגה 33 של שייטת ספינות הטילים והחליף בתפקיד זה את סא"ל אלי לוי.
ב-6 באוקטובר 1973, פרצה מלחמת יום הכיפורים.
בצהרי היום פיקד רז כמפל"ג על זוג הסטי"לים אח"י סופה ואח"י חרב - בנוסף להיותו מפקד אח"י סופה, שנשלחו לגזרת חוף מערב סיני והצטרפו לארבעה סטי"לים בפיקוד אלי רהב שנערכו למארב בקרבת החוף.
באותו ערב התפתח בגזרה הקרב הימי הראשון במלחמה מול הצי המצרי במהלכו טובע סטי"ל מצרי.
רז ופלגת הסטי"לים שבפיקודו השתתפו בקרבות סטי"לים נוספים במלחמת יום הכיפורים, לרבות קרב דמייט ב-8 באוקטובר בו טובעו שלושה סטי"לים מצרים והפגזת החוף הסורי ב-11 באוקטובר 1973.
לאחר מלחמת יום הכיפורים מונה רז למפקד פלגת הספינות מדגם סער 4 בשייטת ספינות הטילים (לימים פלגה 45), והחליף בתפקיד זה את רהב שמונה במקומו למפל"ג 33. רז הוביל שני סטי"לים במסע מסביב לאפריקה, מבסיס חיפה לבסיס חיל הים בשארם א-שייח' על מנת להקים כוח סטי"לים קבוע בים האדום.
הסטי"לים אח"י רשף ואח"י קשת מדגם סער 4 יצאו מבסיס חיפה ב-25 בפברואר 1974 להפלגת הסטי"לים הראשונה מסביב ליבשת אפריקה שכונתה מבצע מוניטין.
מרבית ההפלגה עברה בהתאם לתוכנית.
בעת העגינה בדרום אפריקה בוצעה בפני חיל הים הדרום אפריקאי תצוגת יכולות.
מאוחר יותר רכש חיל הים הדרום אפריקאי ספינות סער 4 במספנות ישראל.
לאחר היציאה מנמל דרבן בעת הפלגה ב לאורך חופה המזרחי של אפריקה הסתבך חבל עבה במדחפי אח"י רשף ומנע את המשך הפלגתה במהירות המתוכננת.
הטיפול לשחרור הציר והסרת המפגע חייבו צלילות ממושכות שהתעכבו בגלל נוכחות כרישים שאיימו על הצוללים.
לאחר מאמץ של שלושה ימים שוחרר החבל ואח"י רשף המשיכה בהפלגה באמצעות שלושה מנועים.
ב-1 באפריל 1974 הגיע רז עם ספינות הטילים אח"י רשף ואח"י קשת לבסיס מפרץ שלמה של חיל הים בשארם א-שייח'.
ביוני 1974 מונה רז למפקד זירת ים סוף והועלה לדרגת אל"ם.
הזירה השתרעה באותה תקופה על פני מפרץ אילת, מפרץ סואץ והים האדום וכללה חמישה בסיסים ומספר רב של כלי שיט.
בתפקידו זה יישם רז את התארגנות הזירה בתקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים תוך שמירה על כשירות ומוכנות של פלגת הנחתות ואוניות האם של סיירות הדבורים ובמקביל קליטת ספינות טילים נוספות.
התעצמות חיל הים בזירה חייבה גם הרחבה והתאמה של המערך הטכנו-לוגיסטי עבור סדר הכוחות שגדל.
באוגוסט 1975 סיים רז את תפקידו כמפקד זירת ים סוף.
לאחר סיום תפקידו בזירת ים סוף הועבר רז למפקדת חיל הים והקים בה מחלקת אמצעי לחימה, תפקיד חדש שנבנה על פי מתכונת שהייתה קיימת בחיל האוויר וכללה אחריות על פיתוח ויצור אמצעי הלחימה.
בתפקיד זה הגדיר את הצורך המבצעי, האפיון של מערכות הלחימה וכלי השיט ואת העדיפויות לתקציבי הפיתוח והרכש.
בין היתר עסק גם בפיתוח הצוללות מסדרת גל.
ב-1977 חזר לפקד על שייטת הצוללות למשך תשעה חודשים, זאת במקביל להיותו רמ"ח אמל"ח, ובאוקטובר 1977 העביר את תפקיד מפקד השייטת לידי סא"ל דורון עמיר.
בנובמבר 1977 מונה לראש מספן הים והחליף בתפקיד את תא"ל שבתאי לוי.
ראש מספן הים היה באותם ימים התפקיד הבכיר ביותר בחיל אחרי מפקד חיל הים.
בתפקידו זה היה אחראי להכנה וניהול של תוכנית העבודה השנתית והרב שנתית של החיל, הכנת התקציב השנתי, ארגון ותקינה ליחידות החיל ולעבודת המטה החילית.
כמו כן שימש כמנחה המקצועי לקציני הים.
על מנת לסייע בקליטת צוללות הגל קבע נוהל לפיו מפקד שייטת הצוללות יכתוב דוח חודשי ישירות לראש מספן הים ויקיים דיוני מעקב אחרי הנושאים שהועלו בדוחות.
בדרך זו נרתמו כלל גורמי חיל הים לתת עדיפות נכונה לצוללות.
רז המשיך בסגנון התחקיר המבצעי ככלי עיקרי להפקת לקחים.
כמו כן המשיך במדיניות הגיבוי למפקד בים והיה מאזן ביקורות שנשמעו.
ב-19 בנובמבר 1978 הושעה ברקאי מתפקידו כמפקד חיל הים בגלל תביעה שהוגשה נגדו.
בתקופת ההשעיה, במשך חודשיים בקירוב, מילא רז את מקום מפקד חיל הים וזכה לאמון והערכה.
מנגד, לא קיבל רז גיבוי מהרמטכ"ל רא"ל רפאל איתן כאשר לא הצליח לשכנעו לבטל את הדחת חנינא עמישב מהפיקוד על שייטת 13, עליה הוחלט בעקבות תאונת אימונים ושהתקבלה במורת רוח בשייטת 13 ובחיל הים.
רז המשיך לכהן בתפקידו כראש מספן ים עד 1981.
מועמדות לפיקוד על חיל הים
רז היה מועמד שלוש פעמים לפקד על חיל הים: בפעם הראשונה, כאשר ברקאי נאלץ לסיים את תפקידו, המליץ ברקאי לשר הביטחון עזר ויצמן על רז כמועמד לתפקיד מפקד החיל אולם שר הביטחון הודיע כי יתן גיבוי להחלטת הרמטכ"ל.
הרמטכ"ל איתן העדיף את תא"ל זאב אלמוג, שמונה בינואר 1979 לתפקיד.
בספטמבר 1982, בחר הרמטכ"ל איתן בתא"ל רז להחליף את אלמוג שהיה לפני השלמת ארבע שנות כהונה בתפקידו.
הוא הוזמן לראיון אצל שר הביטחון אריאל שרון במהלכו העמיד בפניו שרון מצב היפותטי של צורך בפעולה צבאית במדינה מרוחקת בים התיכון.
רז, שתפקידו כמבקר מערכת הביטחון סייע לו להכיר את דרך מחשבתו הבלתי שגרתית של שרון, לא הופתע והציג בפניו תוכנית פעולה שכללה ספינות טילים, צוללות, כלי שיט מגויסים להעברת גייסות ובסיס צף למסוקים, שרון אישר את המלצת הרמטכ"ל ואף הודיע על כך לרז.
אולם החלפת מפקד חיל הים לא יצאה לפועל באותה עת מכיוון שלאחר מינוי ועדת החקירה לנושא הטבח בסברה ושתילה, נבצר משרון ואיתן לערוך שינויים בפיקוד צה"ל.
הרמטכ"ל מסר לרז כי החלפת מפקד חיל הים המתוכננת לא תמומש.
הרמטכ"ל החדש, רא"ל משה לוי, נענה לבקשת אלמוג להמשיך את כהונתו בתפקיד.
כאשר הגיעה שעתו של אלמוג לפרוש בשלהי 1984 הועלתה מועמדותו של רז על ידי מבקר מערכת הביטחון שלמה אראל לשר הביטחון יצחק רבין אך לוי בחר בתא"ל אברהם בן שושן, אשר התמנה לתפקיד בינואר 1985. משלא קיבל רז את התפקיד פרש לגמלאות.
לימודים אקדמאים - לאחר שסיים את תפקיד ראש מספן ים, הצטרף רז ללימודי תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1981–1983, למד בחוג המשולב לכלכלה, סוציולוגיה ומדעי המדינה וב-1984 הוענק לו תואר ראשון.
מלחמת לבנון הראשונה - בעת מלחמת לבנון הראשונה (מערכת שלום הגליל), קיבל רז ממפקד חיל הים משימה לרכז את תחקירי צוות הפקת לקחי המלחמה.
עם צוות שכלל מספר קצינים בכירים במילואים עקב אחרי ההתרחשויות והכין דו"ח מסכם.
הדו"ח נמסר למפקד חיל הים, אך לא הופץ לקצינים נוספים ולא נעשה בו שימוש.
מבקר מערכת הביטחון - לאחר סיום תפקידו כראש מספן ים מונה רז לסגנו של מבקר מערכת הביטחון האלוף (מיל') מאיר זורע.
תפקידו של רז היה לוודא ביצוע לפי תכנון בתחומים ארגוניים, מבצעיים וכלכליים.
רז עמד בקשר עם ראשי המשרדים והחטיבות במשרד הביטחון, בכירים במטה הכללי של צה"ל ומערכת מבקר המדינה.
היעלמות הצוללת "דקר" היוותה מכה קשה לחיל הים ולשייטת הצוללות בפרט.
וחוסר המידע בנוגע לגורל הצוללת ואנשי צוותה יצר קושי עצום למשפחות.
כאשר נעלמה הצוללת סיכם מפקד חיל הים, האלוף שלמה אראל כי כאשר תהיה יכולת לחיפוש במים עמוקים יש לחפש בגזרה על נתיב הפלגת הצוללת לחיפה.
הופעת מצוף סימון בחוף רפיח כשנה לאחר הטביעה בשילוב עם תאוריה בנוגע לזרמים בים התיכון הצביעה על אפשרות שהמצוף הגיע מחופי מצרים.
ממסקנה זו עלתה השערה להפרת משמעת חמורה מצד מפקד הצוללת.
כמו כן נודע שמפקדים מצריים מתגאים בטיבוע הצוללת באזור אלכסנדריה.
לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים ביקש חיל הים מהמצרים בתיווך אמריקאי לקיים חיפושים בחופי אלכסנדריה.
אנשי שייטת הצוללות ורז ביניהם סברו שמפקד בחיל הים הישראלי לא יסטה מהוראות ויעשה שינוי כה מהותי מנתיב השיט המאושר כשהוא מקרב צוללת לא חמושה לנמל אויב במהלך מלחמת ההתשה.
לאחר ביצוע סדרת חיפושים בחופי מצרים בשנות ה-80 של המאה ה-20 בהם לא נמצאה הצוללת, הנחה מפקד חיל הים האלוף אברהם בן שושן את תא"ל (מיל') הדר קמחי, יו"ר ועדת החיפוש, לבחון אתרי חיפוש נוספים.
מאחר שהיכולת לבצע חיפוש במים עמוקים עדיין לא עמדה לרשות חיל הים ומכיוון שמחקרים חדשים גילו שמשטר הזרמים לעבר חופי ישראל הוא מורכב ובלתי ניתן לחיזוי, נסרקו בהנחיית קמחי אזורים רדודים בקרבת חופי כרתים ורודוס.
הסיכוי להימצאותה שם הוערך על ידי קמחי כנמוך מאוד, אולם החיפושים נעשו לצורך האלימינציה ולא נמצא בהם כל רמז למיקום ה"דקר".
מאחר שהחיפושים לא הביאו למציאת הצוללת, הוחלט למנות ועדת חיפוש חדשה שלא תהיה כבולה להערכות קודמות.
ב-1996 מינה מפקד חיל הים האלוף עמי אילון את תא"ל (מיל') גדעון רז לראש צוות המחקר והייעוץ לחיפושים.
לרז כמו מרבית הצוללנים באותה תקופה היה קשר אישי עמוק לאנשי הדקר.
הביא לנושא את ניסיונו בפיקוד על צוללות ובריכוז עבודת מטה ושיתוף פעולה בינלאומי.
רז יזם פנייה לציי ארצות הברית, רוסיה, הולנד ובריטניה לסיוע.
תגובה חיובית נתקבלה רק מהצי האמריקני ומפקד החיל האלוף אלכס טל השיג בפנייה אישית לאדמירל ג'רמי בורדה הבטחה לשיתוף פעולה.
מפקד חיל הים האמריקני האדמירל ג'רמי בורדה התבקש על ידי מפקדי חיל הים עמי אילון ואלכס טל לסייע למצוא את הצוללת.
הוא העמיד את יכולת החיפוש במעמקים של הצי לטובת החיפושים ובהמשך, לאחר שיכולות הצי מוצו, המליץ על פנייה לחברה אזרחית המתמחה בחיפוש ואיתור בעומק רב.
גדעון רז מונה לראש צוות החיפושים והוחל בחקירה יסודית בהתאם לנתיב המתוכנן של הדקר.
מעורבותו של רז הייתה חיונית בצמצום גזרת החיפושים לשטח שהותווה בדו"ח של אלוף שלמה אראל.
ב-28 במאי 1999 נמצאו שרידי הצוללת על קרקעית הים בעומק 3,000 מטר על הנתיב לחיפה.
תפקידו של רז עם צוללנים נוספים הובא למקום הטביעה לצורך זיהוי שברי הצוללת.
ייעוץ ביטחוני וסיוע לשיווק - לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1985, השתלב גדעון רז בעבודה בקבוצת אלול, שקיימה נציגויות לגופי פיתוח וייצור מחוץ לישראל.
ב-1986 הוקמה חברת טלדור שירותים טכניים בה היה מנכ"ל.
המוצר העיקרי של החברה היה הפעלת מתקן אימון דו-צדדי MILES - מערכת לייזר לאימון דו-צדדי לכוחות היבשה בבסיס המרכז הלאומי לאימונים ביבשה בצאלים.
המתקן זכה להצלחה ורז היה מנכ"ל החברה עד 1989.
כל העת שמר רז קשר עם שייטת הצוללות ויעץ למחלקת אמצעי לחימה בחיל הים בתחום הצוללות.
מיזם לאומי הקשור לבניית איים מלאכותיים לאורך חופי ישראל לצורך מיקום מתקני תשתית החל בשנת 1992. הצורך באיים מלאכותיים נובע מהסמיכות של מתקנים מסוכנים לאזורים מיושבים ומפיתוח מתקני תשתית בשולי הערים ובאזורים כפריים על חשבון שטחי חקלאות או שטחים ירוקים.
בשיתוף עם ממשלת הולנד נערכה בדיקת היתכנות, שהסתיימה בשנת 2000 ומסמך מדיניות הושלם ב-2007. המסקנות אליהן הגיעו העבודות השונות היו כי קיימת כדאיות גבוהה להקמת איים קטנים בשטח של מספר מאות דונם עבור אשכולות מתקני תשתית (תחנות כוח, מסוף גט"ן, ומתקני התפלה).
כמו כן נקבע כי קיימת כדאיות גבוהה להקמת איים גדולים (אלפי דונם) עבור מתקנים כמו שדות תעופה ונמלים ימיים.
בשנים 2010–2014 התבצע ניסיון לקדם את הנושא בשיתופו של גדעון רז.
לבקשת שאול חורב ריכז גדעון רז עבודת מטה וזימן פגישות עם גורמים טכניים שעסקו בנושא בעבר.
רז ביצע את העבודה בהתנדבות מתוך הכרה בחשיבות הנושא למדינת ישראל.
בהגדרת הצורך הכללית הוא המליץ לקבוע עדיפות בין הצרכים לשלוש קבוצות שבראשונה נכללו: תחנת כוח-גז, מסוף ואחסון גז טבעי נוזלי, מתקן ניסויים צבאי ותחנת כוח לשריפת פסולת.
ההמלצות של רז הוצגו על ידי שאול חורב לראש הממשלה בנימין נתניהו, ב-10 במרץ 2011 ועיקרן:
לקדם בדיקת היתכנות לאי לצורכי תעשייה ותשתית לאומית.
לפנות לקבלת נתונים מחברות מובילות בעולם להקמת אי קטן לבדיקת משמעויות הביצוע.
ביוני 2012 התקבלה החלטת ממשלה (מס' 4776) על להקמת צוות היגוי לבדיקת היתכנות להקמת איים מלאכותיים לצורכי אשכולות תשתיות.
בראש צוות ההיגוי עמד מנכ"ל משרד המדע, מנחם גרינבלום.
בצוות היו חברים נציגים ממרבית משרדי הממשלה הנוגעים בדבר.
מנכ"ל משרד המדע מינה את גדעון רז למנהל פרויקט הבדיקה ולפרויקט הוקצו שלושה מיליון ש"ח.
עבודתו של גדעון הושלמה לאחר כשנה, הוצגה לראש הממשלה, אך לא זכתה למימוש.
הכנת מסמך המטה של רז הסתיימה בשנת 2014 והוא נמסר לידי שר המדע יעקב פרי.
בעת השהייה בבריטניה במסגרת קליטת הצוללות התוודע גדעון רז לספורט החתירה.
התחרויות בין הנבחרות האקדמיות השונות שודרו בערוצי הטלוויזיה ועוררו עניין רב.
ב-1986, לאחר פרישתו מצה"ל, החל בהמלצת חבר לחתור במועדון השייטים בשפת הירקון בתל אביב.
בשנת 2003 נבחר לשמש כיו"ר איגוד החתירה, איגוד החבר בוועד האולימפי ובארגון החתירה הבינלאומי FISA.
אחת מפעולותיו הראשונות של רז הייתה להקים נבחרת חתירה לנכים שתשתתף ב.
ישראל במשחקים הפאראלימפיים משתתפת מאז 1960, אך ענף החתירה לא נכלל במשחקים אלה.
גורמי ספורט ובית הלוחם שיתפו פעולה בהכנסת ענף החתירה למשחקים הפאראלימפיים ול שלח איגוד החתירה נבחרת מלאה שכללה שתי סירות יחיד - גבר ואישה, סירת זוג גבר ואישה וסירת רביעייה.
בהישגי ישראל במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) זכו במדליית ארד החותר אלי נאווי והחותרת מורן סמואל, שגם ייצגה את ישראל ב שבה סיימה במקום החמישי ואף זכתה במקום הראשון בתחרות בגבירטה איטליה.
תחרות "אדם וים" היא מיזם של עמותת יוצאי הצוללות "דולפין" בשיתוף מרכז המדעים הרצליה, שהוקם עם עיריית הרצליה ב-2004. התחרות מתקיימת מדי שנה ומעודדת תלמידי תיכון ברחבי הארץ לבצע פרויקטים ועבודות חקר הקשורות בים ובסביבה הימית בתחומי המדע והטכנולוגיה, מדעי הים, השיט, הקולנוע והצילום.
תחרות זו מהווה את גולת הכותרת בקידום הפעילות הימית במערכת החינוך.
גדעון רז היה פעיל בתחום המורשת ובארגון משטי זיכרון במסגרת עמותת דולפין.
ב-2009 הוא הצטרף לצוות המוביל את המיזם, מתוך מודעות לחשיבות הים כמשאב כלכלי וביטחוני למדינת ישראל.
רז היה רכז התחרות "אדם וים" מטעם עמותת דולפין, היה לו חלק משמעותי ביצירת קשר עם משרד המדע ופעל להשגת מימון של נותני חסויות.
כמו כן רז היה מעורב בתכנים ובנהלים של התחרויות ובבדיקת העבודות שהוגשו.
התחרות "אדם וים" זכתה להכרה ממשלתית ונקראת על שמו של רז.
במהלך שנות קיומה הצטרפו אליה שותפים לא מעטים דוגמת מגמות מדעיות טכנולוגיות ומגמות תקשורת בבתי ספר תיכוניים, אנשי אקדמיה, עמותות ימיות וחיל הים.
גדעון רז הותיר אחריו את רעייתו אביבה ולהם בן אייל רז, שעוסק בעיצוב.
ובת איילת רז פסטר רופאה במרכז הרפואי רמב"ם המרכזת את המאבק בקורונה.
מבצע מוניטין דיווח לפיקוד חיל הים על הפלגת ספינות סער 4 בדרכן מחיפה לשארם א-שייח', באתר משמר המורשת הימית, 1974.
מבצע שלום הגליל דו"ח צוות הפקת לקחי מלחמה, מפקדת חיל הים, מספן ים, יוני 1982.
לזכר צוללנים הקדמה לראיון באתר משמר המורשת הימית, 2008.
דעות בנושא עיצוב ומבנה הכח הימי בירחון ISRAEL DEFENSE.
תקציר ריאיון עם גדעון רז בנושא צוללות בחיל הים, אתר YouTube ב-30 באפריל 2009.
גדעון רז נושא דברים על דורון עמיר בערב מורשת לזכרו של אל"ם דורון עמיר, 23 ביולי 2009.
הפעלת אש מהים לצורך השתתפות בקרב היבשה, צבא ואסטרטגיה,כרך 2, גיליון 2, אוקטובר 2010
האיגוף הימי בקרב היבשה, צבא ואסטרטגיה, כרך 3, גיליון 1, מאי 2011.
הצוללת בזירה הימית הרצאה ביום עיון בנושא "אתגרי הזירה הימית" במכון למחקרי ביטחון לאומי – INSS, ב-4 בספטמבר 2011.
תנופת הפיתוח בחיל הים בירחון ISRAEL DEFENSE ב-4 במאי 2012.
ראיון רדיו בגלי צה"ל עם טלי ליפקין-שחק במסגרת התוכנית "פגישה אישית", ב-17 במאי 2014.
גדעון רז מספר על תקופת השירות בזירת ים סוף, באתר אבירי המפרץ, פורסם באפריל 2016.
דברים על שמשון בובר, מראשוני חיל הים, פרק לזכרם, באתר עמותת חיל הים.
אוטו פרדריק גדעון סאנדבק (Sundbäck; 24 באפריל 1880 – 21 ביוני 1954) היה ממציא אמריקאי ממוצא שוודי.
ידוע בעיקר בזכות השיפורים שהמציא שהביאו לפיתוח הרוכסן.
נולד באודסטוגו בשוודיה, כבנם של אוטו יונאס מגנוסון, חקלאי אמיד, ואשתו כריסטינה קרולינה קלסדוטר.
סאנדבק למד הנדסת מכונות בבית הספר הפוליטכני בבינגן בגרמניה וסיים את לימודיו בשנת 1903. בשנת 1905 היגר לארצות הברית, שם עבד בחברת "Westinghouse Electric" בפנסילבניה.
בשנת 1906 הועסק בחברת "Universal Fastener" בהובוקן שבניו ג'רזי.
כישורי רישום טובים ונישואים עם אלווירה אהרונסון, בתו של אחראי הפרויקטים, הובילו את סאנדבק לתפקיד המעצב הראשי בחברה, והופקדה בידו המשימה לשפר את הרוכסן שפותח על ידי המהנדס האמריקאי וייטקומב ג'דסון.
דגם זה התבסס על מערכת של לולאות ועיניים, ונטה להיפרד בקלות רבה מדי.
ניסיונות הפיתוח הראשונים של סאנדבק, שעדיין התבססו על מערכת לולאות, לא היו משביעי רצון וסבלו מאותם פגמים של הדגם הראשון.
לאחר פטירת אשתו בשנת 1911, הקדיש את עצמו לחלוטין לעבודה על הרישומים, ועד חודש דצמבר 1913 מצא פתרון לבעיה של יציבות הסגר: מערכת המבוססת על מהדקים קפיציים במקום לולאות קטנות מצטלבות, שהממציא העניק לה את השם "Hookless Fastener N° 1" (אל-לולאה מס' 1).
סאנדבק הגדיל את מספר המרכיבים הסוגרים מארבעה לאינץ' ל-10 או 11, ותכנן למוצר שתי שורות של שיניים אחת מול השנייה שהפכו למקשה אחת על ידי הסליידר, כדי להקל על ההתקנה.
בשנת 1914 שיפר סאנדבק את המצאתו בדגם חדש – "אל-לולאה מס' 2", שהוא למעשה אב טיפוס של הרוכסן המודרני.
בדגם זה כל שן הכילה גומה בקצה התחתון וחרוט קטן בקצה העליון; רכיבים אלה, בצדדים מנוגדים, נסגרים זה על זה בזמן שהחלק המתכתי במרכז אוסף את שני הצדדים ביחד למרכז.
מערכת כזו מבטיחה אחיזה טובה של שני הקצוות, ומאפשרת סגירה מושלמת.
הדגם נרשם בשנת 1917 כפטנט מספר 1219881 במשרד הפטנטים בארצות הברית.
באותה שנה החל חייט בניו יורק בשם סיימון וארי להשתמש במכשיר החדש לחגורה עם כיסים עבור מלחים אמריקאים, ונמכרו 24,000 רוכסנים.
מאז שנות ה-30 ועד ימינו משמש הרוכסן כמרכיב חשוב בתעשיית הטקסטיל.
סאנדבק פיתח גם מכונות לייצור תעשייתי של הרוכסן שהמציא והפך לנשיא של חברה בשם "Lightning Fastener Company", שישבה בקנדה, ובמקביל המשיך להתגורר בארצות הברית ולהחזיק באזרחות אמריקאית.
סאנדבק מת בשנת 1954 מהתקף לב בעיר מידוויל שבפנסילבניה, ונקבר בבית הקברות המקומי.
עוד בחייו קיבל סאנדבק את מדליית הזהב של האקדמיה המלכותית השוודית למדעי ההנדסה לשנת 1951. לאחר מותו, כאות הוקרה על תרומתו להמצאה, נכלל בהיכל התהילה הלאומי של הממציאים בארצות הברית.
ב-24 באפריל 2012, לרגל יום השנה ה-132 להולדתו, הוקדש לו גוגל דודל.
גדעון קוץ (נולד ב-12 ביולי 1948) הוא עיתונאי ישראלי והיסטוריון של התקשורת, המשמש כתב ופרשן בינלאומי בתאגיד השידור הישראלי, ככתב חוץ באירופה, שליח מיוחד ובעל טור בעיתון "מעריב"; פרופסור מן המניין לתקשורת ותרבות באוניברסיטת פריז 8 ועמית מחקר באוניברסיטת תל אביב.
גדעון קוץ נולד ב-1948 בעיר לודז' פולין.
משם עבר לוורשה וב-1957 עלה עם הוריו לישראל.
אביו, אלכסנדר קוץ, מהנדס אגרונום במקצועו, היה עובד בכיר בחברת "טבע".
הוא היה ממפקדי הפרטיזנים שלחמו בנאצים ביערות אוקראינה וקצין בצבא האדום ובצה"ל.
אמו מרים, ניצולת גטו טוצ'ין ובתו של ראש המרד בגטו זה, גצל שוורצמן.
גדעון קוץ נושא את שמו.
הוא למד בבית הספר התיכון "אליאנס" ברמת אביב, שם סיים בגרות במגמה ריאלית, היה יו"ר מועצת התלמידים וחבר מערכת עיתון בית הספר.
הוא שיחק כדורסל בהפועל תל אביב והופיע בתפקידים על הבמה בתיאטרון ירושלים ובתיאטרון החאן.
היה קצין בצה"ל והשתתף במלחמת יום הכיפורים בחזית הדרום.
שרת בחטיבת המחקר של אגף המודיעין, וביועץ הכספי לרמטכ"ל.
כיהן כיו"ר הסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה העברית, שם סיים ב-1971 תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים, ותואר שני במנהל עסקים (ב-1974) ובתקשורת (ב-1976).
שימש יועץ לענייני רווחה חברתית לראש הממשלה יצחק רבין.
אחר-כך היה נציג תנועת העבודה הציונית באירופה ובאינטרנציונל הסוציאליסטי ונציג המחלקה האקדמית של ההסתדרות הציונית בפריז.
ב-1980 סיים בהצטיינות את לימודיו לתואר דוקטורט בתקשורת בסורבון.
בשנת 1997 הוענק לו "דוקטורט ממלכתי" על ידי נשיא צרפת ז'אן שירק על מחקריו בתחום תולדות העיתונות העברית באירופה.
מחזיק בדיפלומות נוספות של האקדמיה למשפט בינלאומי בהאג, של האוניברסיטה ללימודי אירופה בפירנצה ושל בית הספר הגבוה לעיתונאות בפריז - התמחות כתבי חוץ.
בין השנים 1992–1994 היה מרצה במחלקה לעיתונאות ולתקשורת באוניברסיטה העברית והשתתף בהקמת מסלול הלימודים לתואר ראשון שם.
החל משנת 1994 היה מרצה בכיר, פרופסור חבר ופרופסור מן המניין לתקשורת ותרבות באוניברסיטת פריז 8. שם הוא מכהן כראש לימודי התואר השני בתרבות וחברה, ראש המחלקה ומעבדת המחקר לתרבות יהודית ועברית, ראש המגמה להיסטוריה, תרבות ותקשורת, חבר קבוע במרכז לחקר התקשורת, הטכנולוגיה, והאינטרנציונליזציה, וראש המכון האירופי לחקר העברית.
החל משנת 1996 הוא עורך את כתב העת לחקר התרבות העברית והיהודית באירופה REEH.
מ-2006 הוא משמש כעורך כתב העת "קשר" לתולדות העיתונות והתקשורת היהודית והישראלית באוניברסיטת תל אביב.
על פעלו בתחום הפצת התרבות העברית באירופה הוענקה לו פעמיים "מדליית בן יהודה" מטעם "ברית עברית עולמית" (בפעם הראשונה בשנת 2003 בכנס פריז ובפעם השנייה בשנת 2011 בכנס פולין).
כן זכה במענק ממשלת צרפת לחוקרים מצטיינים ב-2007, 2008, 2009, 2010, 2011. ב-2016 נבחר לעמוד בראש חטיבת ההיסטוריה של האגודה הבינלאומית לחקר המדיה והתקשורת IAMCR.ב-2017 מונה כפרופסור אורח באוניברסיטה היגילונית בקרקוב, פולין.
מ-2018 הוא עמית מחקר במרכז דניאל אברהם ללימודים בינלאומיים ואזוריים באוניברסיטת תל אביב.
תרומתו המרכזית לחקר התקשורת מתבטאת באימוצם של מודלים ודפוסים היסטוריים ייחודיים של התפתחות העיתונות והתקשורת היהודית והעברית לחקר התקשורת בישראל, ובשילוב חקר העיתונות והתקשורת היהודית והעברית במחקר ההיסטוריה הכללית של העיתונות והתקשורת העולמית.
במיוחד ניתוח מניעיהם האישיים ותפקודם המקצועי של אנשי התקשורת וחקר המדיה בפרספקטיבה מערכתית.
ספריו ומאמריו שנכתבו בעברית, צרפתית, אנגלית ופולנית תורגמו ללשונות נוספות.
הוא הוזמן כמומחה לוועדות פרלמנטריות בצרפת ולמוסדות שונים בישראל וכפרופסור אורח באוניברסיטאות, בוועידות וכנסים ברחבי העולם.
הוא חבר בארגונים מדעיים בינלאומיים רבים.
קוץ שימש במשך חמש שנים כנשיא איגוד עיתונאי החוץ בצרפת.
כיום הוא נשיא הכבוד של האיגוד.
הוא חבר בקבוצה המצומצמת של עיתונאים המסקרים את נשיאות צרפת ומתלווים לנשיא בפעילויותיו ובמסעותיו.
הוא משמש כסגן נשיא איגוד עיתונאי הקולנוע של צרפת והשתתף בחבר השופטים של הביקורת הבינלאומית בפסטיבלי סרטים חשובים בעולם, בכללם פעמיים בפסטיבל קאן.
קוץ החל את דרכו המקצועית בעיתונות כסאטיריקן בעיתון הסטודנטים "פי האתון" ונודע במיוחד בטורו "סיפורי טעמון".
הוא כתב את תוכניות הקברט הסאטירי של הסטודנטים בירושלים ואחר-כך עבור במות סאטיריות כמו "מועדון התיאטרון" בתל אביב (רביעית הבנות, הרביעייה החדשה) וכן לתוכניות טלוויזיה ("עלי כותרת") ורדיו ("בירה ומצב רוח").
הוא כתב טור סאטירי בעיתון דבר ("מה הולך") משנת 1975. בשנת 1977 שימש ככתב העיתון בפריז ושליחו המיוחד ברחבי העולם.
הוא המשיך לכתוב ולהשתייך למערכת דבר עד לסגירת העיתון ב-1996. כן כתב בעיתונים מעריב, שהוא משמש רשמית ככתבו בפריז משנת 2010, וכך גם בידיעות אחרונות, בגלובס ובחדשות.
משנת 1986 משדר בקול ישראל.
בין השנים 2001–2007 שימש ככתב ערוץ 2 באירופה.
מ-2008 שימש ככתב הערוץ הראשון, שהפך ב-2017 לתאגיד השידור הישראלי.
הוא מופיע ומשתתף כפרשן קבוע באמצעי תקשורת בינלאומיים רבים, בכללם ערוץ France 24, הערוץ הראשון ו־France 2 של צרפת, רדיו צרפת, רדיו בי.אף.אם.
אלג'זירה, ל'ארש, ג'ואיש כרוניקל ועוד.
גדעון קוץ נשוי לעיתונאית והצלמת יפה עירון-קוץ, כתבת ynet בפריז, שגם כותבת מאז שנות התשעים של המאה ה-20 בשבועון "לאשה".
בתם, ד"ר אורית קוץ, היא סוציולוגית מומחית להשפעת החדשנות הדיגיטלית בתעשיות התרבות, במאית קולנוע ותסריטאית, המשמשת כמרצה במכון למדעי המדינה של פריז.
בנם, ארי קוץ, מוסמך אוניברסיטת דופין, הוא מומחה ויועץ בכיר לחדשנות בחברת 'ויזאו'.
סיפורי טעמון, הוצאת טרקלין, גוונים תל אביב, 1977, 102 עמודים
מעריכים ומכתבי עתים - עיונים בתולדות העיתונות העברית והיהודית, הוצאת ירון גולן, תל אביב, 1999, 152 עמודים
חדשות וקורות הימים - מחקרים בתולדות העיתונות והתקשורת העברית והיהודית, הוצאת הספרייה הציונית, מוסד ביאליק, המכון לחקר העיתונות והתקשורת היהודית על שם אנדראה וצ'ארלס ברונפמן, אוניברסיטת תל אביב, תשע"ג/2013, 216 עמודים
גדעון פרנק (נולד ב-13 בנובמבר 1943) הוא מהנדס ישראלי.
כיהן כמנהל המרכז למחקר גרעיני - שורק בשנים 1982–1990, מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית בשנים 1993–2007, ולאחר מכן ממלא מקום יושב ראש הוועדה (כממלא מקום ראש הממשלה בתפקיד זה).
גדעון פרנק נולד בשנת 1943. קיבל מהטכניון תואר ראשון בהנדסת מכונות בשנת 1965 ותואר שני במדעי הגרעין בשנת 1967. ב-1968 החל לעבוד במרכז למחקר גרעיני - שורק, ובשנת 1970 מונה למנהל הכור הגרעיני שם.
בשנת 1973 הושאל לשנתיים לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) שבה פעל כפקח, אך כישראלי נמנע ממנו לבקר במתקני הגרעין של מדינות רבות.
בשנים 1975–1979 כיהן כסגן מנהל המרכז למחקר גרעיני - שורק להנדסה וטכנולוגיה.
ב-1980 החל לכהן כנספח המדעי בשגרירות ישראל בוושינגטון.
ב-1982 שב לישראל ומונה למנהל המרכז למחקר גרעיני - שורק.
עקב אילוצים כלכליים הוגדלה בתקופתו הפעילות של מתן שירותים לגופים חיצוניים.
בשנת 1990 מונה למשנה למנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, בסוף 1992 מונה לממלא מקום המנכ"ל, וכעבור חודשיים מונה למנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 2007, שבה מונה לממלא מקום יושב ראש הוועדה (כממלא מקום ראש הממשלה בתפקיד זה).
בשנים 2010–2012 כיהן כדירקטור בחברת החשמל.
בתחילת 2011 הצטרף לוועד המנהל של הטכניון.
פרנק הוא גם נאמן קרן קבוצת ון ליר, התומכת, בין השאר, במכון ון ליר בירושלים.
חבר בחבר הנאמנים של מכללת אפקה.
ביוני 2022 מונה לחבר בוועדת גרוניס לחקירת רכש הצוללות וכלי השיט.
בפברואר 2025 טען עד התביעה עוזי ארד במשפט תיק 3000, שהמליץ לראש הממשלה החלופי יאיר לפיד על מינוי פרנק לוועדה.
גדעון ספיר (24 בדצמבר 1929 - 2 בינואר 2012) היה איש קק"ל, יושב ראש עמותת בית אשל ויקיר העיר באר שבע.
גדעון ספיר נולד בברלין בירת גרמניה ב-1929. אימו הבריחה אותו לאנגליה, ומשם הוא עלה לארץ ישראל בינואר 1940. הוא למד בבית הספר החקלאי רכסים.
בארץ ישראל התגייס ספיר לפלמ"ח, ונשלח למשמר החופים.
במלחמת העצמאות לחם במסגרת פלוגה ד' בגדוד השביעי של חטיבת הנגב והשתתף בקרבות על שחרור באר שבע.
לאחר מכן שירת בצה"ל בחיל האספקה עד הגיעו לגיל 70.
בחורף 1960 הגיע ספיר לחורבות בית אשל הנטושה, קבורה תחת גלי אבנים, עשבים ולכלוך.
בעקבות זאת יצא עם קבוצת תלמידי תיכון דתי מקיף ב' באר שבע (היום מקיף ה') ליום עבודה בניקוי השרידים.
בערב הדליקו חנוכייה על גג הבניין ובישלו קפה על פי מסורת הפלמ"ח.
בשנת 2007 זכה ספיר בתואר יקיר העיר באר שבע.
הוא נפטר בביתו בשנת 2012, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע .
גדעון היה אחראי לשתילה של עצים רבים, רובם באזור הנגב ויהודה.
בתחילה, עבד דרך קרן קיימת יחד עם פועלים.
לאחר מכן, המשיך דרך קרן קיימת עם מתנדבים, ולבסוף גם המשיך עם מתנדבים או תיירים מחוץ לישראל דרך המסגרת של עמותת בית אשל.
סך הנטיעות שהיה לו חלק בהן מוערך בכמיליון וחצי עצים.
החל משנות ה-80 היה ממקימי עמותת בית אשל, אשר פעלה בתחומי מצפה בית אשל, אשר ננטש בסוף 1948. כחלק מפעילויותיה הביאה בני נוער מתנדבים לעבוד ולנקות את אתר בית אשל, לנטוע עצים ושתילים ולהשקותם.
בט"ו בשבט הגיעו אוטובוסים רבים מטעם קק"ל, אשר הביאו תיירים מהארץ או מחו"ל, ויחדיו נטעו עצים, השקו את הללו אשר היו כבר נטועים.
תחום נוסף בו פעלה העמותה היה מדורת הפלמ"ח בליל העצמאות, אשר נחגגה מדי שנה וזכתה למימון חלקי מטעם עיריית באר שבע, ולאספקת קרשים ועצים מקק"ל, כאשר רוב העבודה נעשה בידי חברי העמותה ומשפחותיהם.
גדעון עציון (1944 - אפריל 2015) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, פיקד על עוצבת גולן.
עציון, בנם של אברהם ואסתר נולד וגדל בכפר חסידים.
למד במדרשית נעם בפרדס חנה.
ב-1961 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וקצין בחיל התותחנים, שימש קצין בגדוד מכמ"ת 334 והדריך בביסל"ת, ב-1966 מונה למפקד סוללה בגדוד 334 ובמהלך מלחמת ששת הימים השתתף בקרבות כיבוש רמת הגולן כקצין קישור ארטילרי של גדוד 13 בחטיבת גולני.
ב-1971 מונה לסגן מפקד גדוד 402, במהלך מלחמת יום הכיפורים שירת כקצין אג"ם במפקדת קצין התותחנים הפיקודי בפיקוד הצפון.
לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 334 ובהמשך שירת כסגן מפקד אגד ארטילרי.
ב-1979 מונה למפקד אגד ארטילרי 282. למד במכללה לביטחון לאומי וב-1983 נשלח במסגרת מחלקת הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית לשליחות בדרום אפריקה.
לאחר שחרורו שירת במילואים כמפקד אגד ארטילרי 425 במשך כ-10 שנים ומפקד סיוע בגיס.
כמו כן סייע בפיתוח מערכות השליטה ובקרה שמשמשות את חיל התותחנים.
גדעון (גידי) פּוֹבְזְנֶר (נולד ב-10 באוקטובר 1948) הוא אדריכל ישראלי.
פובזנר נולד בתל אביב, בנו של האדריכל שמעון פובזנר.
לאחר שהשלים את לימודיו בתיכון חדש התגייס לשירות בחטיבת הצנחנים.
את הכשרתו המקצועית כאדריכל רכש בטכניון בחיפה ועם תום הלימודים הצטרף למשרד שבראשו עמד אביו.
תחילה עבדו השניים במשותף ומאז פטירת אביו ב-1999 מוביל פובזנר את המשרד באופן עצמאי.
פובזנר מתמחה בתכנון מוסדות חינוך והודות לכך קנה לעצמו שם של אחד מבכירי האדריכלים בתחום הפועלים בישראל.
במסגרת זו תכנן יותר ממאה בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ובתי ספר תיכוניים בכל רחבי הארץ.
לבד ממוסדות חינוך, תכנן גם מתקני ספורט ומבני ציבור אחרים.
פובזנר עוסק גם בציור ומרבה להציג תערוכות בגלריות כמו "בית האמנים" ו"גלריה טובה אוסמן".
בתי ספר תיכוניים וקריות חינוך
בי"ס מקיף לאומנויות במצפה רמון.
קריית חינוך ביישוב הבדואי חורה.
קריית חינוך לחסידי חב"ד חיפה.
קריית חינוך "רבין" - מזכרת-בתיה.
בי"ס מקיף "נעמי שמר" – גן-יבנה.
בי"ס מקיף עירוני ג' - מודיעין.
קריית חינוך "יחד" – מודיעין.
קריית חינוך מיוחד – תל-שבע.
בי"ס תיכון מקיף בקרית האמנים – רמלה.
בי"ס תיכון מקיף "עמקים תבור" – מזרע.
בי"ס תיכון מקיף ברמות רכס – באר שבע.
קריית חינוך "איש שלום" בכפר יונה.
בי"ס חט"ב ברחוב דן – כפר יונה.
בי"ס יסודי ניסויי "צמח" – אשדוד (בי"ס פתוח).
בי"ס יסודי חדשני עם חטיבה צעירה "החורש" - זכרון יעקב (בי"ס פתוח).
בי"ס יסודי חדשני עם חטיבה צעירה "הדר השרון" – לב השרון.
בי"ס יסודי חדשני עם חטיבה צעירה "לב הפרדס" – לב השרון.
בי"ס יסודי עם חטיבה צעירה "היובל" – אילת.
בי"ס יסודי עם חטיבה צעירה "נתיב זבולון" - מודיעין.
בי"ס יסודי עם חטיבה צעירה "אופק" במודיעין.
בי"ס יסודי "אל-רחמה" - רהט.
בי"ס יסודי בשגב - שלום.
בי"ס יסודי "סביוני נצר" – נס ציונה.
בי"ס יסודי שימשית - עמק יזרעאל.
בי"ס יסודי שכונה 3 ערוער.
בי"ס יסודי "רמון" - גן-יבנה.
בי"ס יסודי "אהוד מנור" – גן-יבנה.
בי"ס יסודי וגני ילדים בג'לג'וליה.
3 בתי ספר יסודיים באום בטין – אבו בסמה.
בית ספר יסודי "נוף ילדות" בתל מונד.
בית ספר יסודי ממ"ד באורנית.
בית ספר יסודי וחט"צ – רמות רכס – באר שבע.
בית ספר ברושים - תל אביב.
בי"ס לחינוך מיוחד - רהט.
בי"ס לחינוך מיוחד "גוונים" – מודיעין.
קריית חינוך מיוחד בתל-שבע – (4 בתי ספר אשכול גנים מעונות יום, מרכז טיפולי ומרכז ספורט).
אקדמיה ישראלית למדעים (האגף החדש), ירושלים.
אכסניה לחיילים - בית החייל, ירושלים (בתכנון).
מסוף גבול "קרני" על גבול עזה.
מרכז קהילתי לעדה האתיופית, אשדוד.
מבנה הדרכה ואודיטוריום, בה"ד 1, מצפה רמון
מרכז יום לקשיש " בית יקינטון", הוד השרון.
מרכז יום רב גילאי, חולון.
היכל ספורט רב תכליתי "הקונכייה", באר-שבע (3000-4000 צופים).
אולם ספורט עירוני, רמלה (1600 צופים ומגרש כדור יד).
אולם ספורט עירוני, רעננה (800 צופים ומגרש כדור יד).
אולם ספורט עירוני – עמליה, נתניה (500 צופים).
אולם ספורט עירוני רבין, אילת (500 צופים).
גדעון (גידי) ספיר (נולד ב-15 באוגוסט 1965) הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, העוסק בעיקר בתחומים של משפט חוקתי (בפרט יחסי דת ומדינה ותאוריה חוקתית) וזכויות של אוכלוסיות מוחלשות.
ספיר גדל בגבעתיים, למד בישיבת ההסדר הר עציון ושירת בצה"ל כקצין בחטיבת גבעתי.
השלים כמה ממבחני הסמיכה לרבנות.
בעבר למד ושימש מחנך בתיכון אמי"ת גוש דן.
את לימודי התואר הראשון במשפטים השלים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן, ולאחריהם שימש מתמחה של שופטת בית המשפט העליון דליה דורנר.
עם סיום ההתמחות נסע ללמוד תואר שני ודוקטורט בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן, שבשיקגו, אילינוי.
באותה תקופה לימד בתיכון מקומי.
זמן מה לאחר מכן הצטרף ספיר לסגל האקדמי של הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן, והוא משמש פרופסור למשפט חוקתי.
במסגרת פעילותו הקים בפקולטה שתי קליניקות משפטיות: הקליניקה לזכויות אנשים עם מוגבלויות (שספיר הוא כיום האחראי האקדמי שלה) והקליניקה לזכויות זקנים וניצולי שואה.
את הראשונה הקים בעקבות היכרותו עם אחיו הלוקה במוגבלות.
במהלך השנים שימש ספיר מרצה באוניברסיטת נורת'ווסטרן, ומרצה אורח או חוקר אורח באוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת מונש ואוניברסיטת אמורי.
הוא כיהן כעורך הראשי של כתב העת של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, מחקרי משפט והוא עורכו הראשי של כתב העת Journal of Law, Religion and State, היוצא לאור על ידי אוניברסיטת בר-אילן.
פרסם מספר ספרים (ביניהם המהפכה החוקתית - עבר הווה ועתיד) ומאמרים אקדמיים רבים בישראל ומחוצה לה, בעברית ובאנגלית.
ספיר מבקר בכתיבתו ובהרצאותיו את המהפכה החוקתית.
עם זאת, הוא הביע התנגדות למספר סעיפים ברפורמה המשפטית בישראל, ולדעתו היא "הרחיקה לכת".
לצד ד"ר אביעד בקשי, פרופ' משה קופל ומאיר רובין, הוא אחד ממקימיו של פורום קהלת.
משמש עמית בכיר בפורום וראש תוכנית הדוקטורנטים שלו.
שמו של ספיר נכלל פעמיים ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון, בסבבי המינויים ב-2017 וב-2018, כמועמד מועדף על שרת המשפטים איילת שקד, אך שופטי העליון התנגדו למינויו בשל הביקורת שמתח על האקטיביזם השיפוטי.
ספיר היה חבר הוועדה המייעצת של הפורום הישראלי למשפט וחירות עד נובמבר 2022.
בשנת 2023 יצא לאור ספרם של ספיר וד"ר חיים זיכרמן "שומרי החומות – בג"ץ והחברה החרדית".
ספיר נשוי לשרית ואב לחמישה ילדים.
מתגורר ביישוב אלון שבות שבגוש עציון ומנהל אורח חיים דתי.
המהפכה החוקתית: עבר, הווה ועתיד, תל אביב: ידיעות ספרים, 2010.
יחד עם דני סטטמן, דת ומדינה בישראל: עיון פילוסופי-משפטי, תל אביב: ידיעות ספרים, 2014.
יחד עם דוד ארונובסקי, הסיפור של השבת: השבת הציבורית בישראל: מבט לעבר, להווה ולעתיד, ראשון לציון: ידיעות ספרים, 2022.
דת ומדינה בישראל - אתגרי העבר והעתיד, הוצאת דביר, 2024
הסדרים ראשונים, עיוני משפט לב 5, התש"ע.
הצדקות לחובה לערוך התאמות בתחום התעסוקה, משפט וממשל יג 411, התשע"א.
שלושה מודלים של חוקה, משפטים לז, תשסז.
קודם לכן היה מראשי לשכתו של רבו המובהק הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, כאשר כיהן כרב ראשי.
למד בירושלים בביתי הספר "מוריה" ו"לדוגמה".
בהמשך בישיבת הדרום ברחובות, בראשות הרבנים הרב צבי יהודה מלצר והרב אלימלך בר שאול.
אחר כך המשיך לימודיו בישיבת מרכז הרב (במשך 10 שנים) בראשות הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב שאול ישראלי, והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, שאותו ראה כרבו המובהק.
באותן שנים היה בין מארגני ההפגנה של בני הישיבות נגד פעילות המסיון בירושלים, בהסכמת ראש הישיבה הרב צבי יהודה הכהן קוק.
על כניסה ללא רשות לשטח הפרטי של חצר בית הספר של המסיון ברחוב הנביאים הוא נשפט, עם עוד 105 מפגינים, למאסר בן שבועים.
בצעירותו שימש כמדריך בישיבת נחלים ובישיבת נתיב מאיר.
במקביל ללימודיו במרכז הרב, למד בכולל "בית התלמוד" במוסד הרב קוק בראשות הרב בצלאל ז'ולטי רבה של ירושלים ודיין בבית הדין הגדול.
הוסמך לרבנות על ידי הרב ז'ולטי והרב ישראלי ועל ידי הרה"ר לישראל, וקיבל כושר לרב עיר ושימש רב אזורי של גוש עציון ורשם הנישואין.
במשך השנים עסק גם בהשלמת בנין הישיבה של ישיבת מרכז הרב בקרית משה, כמזכיר ועדת הבניין.
כמו כן היה ממארגני הכינוסים לתורה שבעל פה בבית מוסד הרב קוק, ומסר שם מספר הרצאות שהתפרסמו בקובץ "תורה שבעל פה".
לאחר מלחמת ששת הימים הצטרף למייסדי היישוב אלון שבות בגוש עציון בשנת 1971. בשנים הראשונות להקמת ישיבת ההסדר "הר עציון" שימש בה כר"מ, ומאז התגורר באלון שבות עד לפטירתו.
בהמשך שימש עשר שנים כר"מ בישיבה התיכונית "חורב" בירושלים, עד התמנותו לרבה של אלון שבות.
עם פתיחת שערי העלייה מברית המועצות עסק גם בקליטת עולים בישובו בגוש עציון ואצל חלקם גם בגיורם בהוראת רבו הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
בהמשך התמנה כדיין בבית הדין המיוחד לגיור במסגרת מינהל הגיור בראשות הרב ישראל רוזן, ודעתו - כמו של הרב רוזן עצמו - שכל גיור שייעשה ללא אישור הרבנות הראשית לא יוכר.
לאחר מכן התמנה לדיין בבית הדין לגיור במסגרת רשמית של בתי הדין הרבניים וכיהן בדיינות זו כ-15 שנים.
לאחר פטירת הרב ישראל רוזן כיהן במקומו כאב בית הדין לגיור בבית הדין שלו.
בעל תואר ראשון בייעוץ חינוכי.
לימד גם בישיבת ירושלים לצעירים.
החל משנת תשמ"ז שימש גם כיועץ בצוות לשכתו של הרה"ר לישראל הרב שפירא.
במסגרת הרבנות האזורית בגוש עציון יזם הרב פרל והקים בי"ד לדיני ממונות הפועל כבר למעלה מעשרים שנה.
מיום הקמת מכון צומת היה חבר בו, ובעשר השנים האחרונות הצטרף למיזם החתונות של ארגון רבני צוהר.
כשותף אחראי על רישום הנישואין ועריכת חופה וקידושין כהלכה שהתנהל בהנחייתו ובהדרכתו.
כמו כן הוא מראשוני ארגון רבני "דרך אמונה" שהוקם כמענה רבני-תורני לגופים ליברליים.
שימש גם כאחד מרבני מפלגת תקומה ובבחירות 2015, הצטרף לקריאה להצביע בבחירות למפלגת הבית היהודי.
בתמוז תשע"ו זכה בפרס מפעל חיים לרב קהילה של מרכז ברקאי.
נפטר בכ"ח בכסלו ה'תשפ"ב, שלושה ימים לפני יום הולדתו ה-81.
סבר שאסור למסור חלקים מארץ ישראל לידי נכרים, ושיש לסרב לפקודה שכזו, כפי הוראותיהם של רבותיו הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
בזמן פרשיית דומא, הצטרף לקריאה התוקפת את השב"כ על עינויי הנערים היהודים וקרא להקמת ועדת חקירה על התנהלות השב"כ בנידון.
חתם, יחד עם רבני גוש עציון, על הודעה המגנה את רצח מוחמד אבו ח'דיר.
היה מהרבנים שחיזקו את נאומו של בנימין נתניהו לפני נאומו בקונגרס.
דרש מרמי לוי להרחקת עובדים ערבים המציקים ומתערבים עם הקופאיות היהודיות בסניף גוש עציון, למנוע התבוללות.
בשנת תשע"ה חתם על מכתב נגד מועמדותם של רבנים מהציונות הדתית לתפקיד רב העיר ירושלים במקביל להתמודדותו של הרב אריה שטרן.
סבר שאסור לקבל צדקה או קמחא דפסחא מהקרן לידידות.
היה מהקוראים למצוא פתרון לדרישה להרוס את עמונה ועוד אלפיים בתים ביו"ש.
התנגד לגיורים שלא במסגרת הרבנות הראשית.
טען שמערך של בתי הדין לגיור ממלאים את הצורך בדיוק כנצרך - בסבר פנים יפות ובנאמנות להלכה.
ביחס להודעת הרבנים סתיו ופויירשטיין על תמיכה בגיורים שלא על ידי הרבנות הראשית אמר שהם פועלים על דעת עצמם, שכמו רבנים רבים בשורות צוהר הוא מתנגד לכך וכי אם יעבור חוק שכזה הגיורים שייעשו על פיו לא יהיו תקפים ומוכרים
התגורר עם רעייתו באלון שבות.
השאיר אחריו שבעה ילדים שכיום כולם נשואים.
בנו הוא דוידי פרל, לשעבר ראש מועצת גוש עציון.
בשנת תשל"א ערך, יחד עם הרב מיכאל הרשקוביץ והרב חיים שטיינר את הספר זכור זאת ליעקב, בהוצאת מדרשיית נועם ובסיוע מוסד הרב קוק.
כתב מאמרים ופסקי הלכה רבים אשר נתפרסמו בכתבי העת תחומין ו'צוהר', בקובצי תורה שבעל פה בהוצאת מוסד הרב קוק, בקובצי "בית התלמוד" בהוצאת מוסד הרב קוק ובספרי "שערי צדק" העוסקים בכנסים לדיני ממונות בהוצאת "הליכות עם ישראל" בראשות הרב רצון ערוסי.
כמו כן חיבר פסקי דין רבים במסגרת הדיונים בבית הדין האזורי לדיני ממונות בגוש עציון אשר הוא עומד בראשו.
וכן כתב מאמר על דיני תנאים בחוברת "הדרום" (של הסתדרות הרבנים בארצות הברית).
גדעון רובין (נולד ב-1973 בתל אביב, ישראל) הוא אמן עכשווי, המתגורר ועובד בלונדון.
רובין גדל בסביבה רווית תרבות ואמנות: הוא נכדו של הצייר הישראלי, ראובן רובין, ואביו שימש כדיפלומט ואוצר.
בשנת 1999 סיים רובין לימודי BFA בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק.
בשנת 2002 סיים לימודי MFA בבית הספר סלייד לאמנות של הקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
רובין עוסק בנושאים כגון ילדות ומשפחה, ומצייר ציור מופשט ודיוקנאות.
מחיקת הפנים של הדמויות היא סימן היכר בולט של ציוריו.
לאחר שהיה עד לפיגועי 11 בספטמבר 2011, רובין בחר לשלב בעבודתו צעצועים שראה ברחובות.
2006 - Tender, גלריה אלון שגב
2010 - להחליף אוויר קצת, בית ביאליק, תל אביב
2015 - הזיכרון מרחיק לכת עד לבוקר הזה, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2020 - הספר השחור, בית האמנים בירושלים.
גדעון סהר (נולד ב-1952) הוא מנתח לב וריאות, מנהל המחלקה לניתוחי חזה ולב במרכז הרפואי סורוקה (ממרץ 2006), פרופסור לכירורגיית חזה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
סהר עוסק בניתוחי מעקפים, ניתוחי מסתמים ותיקוני מסתמים, כירורגיה של אבי העורקים, ניתוחים זעיר פולשניים, ניתוחים ללא שימוש במכונת לב-ריאה וכן בהשתלת לב וריאות.
סהר הוא בוגר הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
סהר בעל תואר מוסמך במינהל מערכות בריאות (MHA) של בית ספר למינהל עסקים על שם רקנאטי באוניברסיטת תל אביב ותואר מוסמך בכירורגיה, שאותו סיים בהצטיינות.
סהר התמחה בבית חולים בילינסון, במחלקה לניתוחי חזה ולב בניהולו של פרופ' ברנרדו וידנה.
הוא השתלם בניתוחי חזה בבית חולים Erasem בבריסל , בבית חולים Pompidou Medical Center בפריז ובבית החולים מאונט סיני בניו יורק.
בין השנים 2003–2006 ניהל סהר את היחידה להשתלות לב בבית החולים בילינסון.
מאז חודש מרץ 2006 מנהל סהר את המחלקה לניתוחי חזה ולב במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, בבאר שבע.
בדצמבר 2011 ביצע סהר, לראשונה בישראל, השתלה של מסתם לב ללא תפרים בטכנולוגיה רפואית מתקדמת וחדשנית.
בשנת 2011 הוגדר "שיאן השכר במגזר הציבורי" לאותה שנה, כשהשתכר 1.5 מיליון ש"ח.
סהר מכהן כיושב ראש ועדת הבחינות של המועצה המדעית של מנתחי הלב בישראל.
משנת 2011, מכהן כיו"ר איגוד מנתחי הלב בישראל.
סהר ורופאי מחלקתו עוסקים במחקר קליני ובמחקר בסיסי במגוון נושאים:
פיזיולוגיה והיסטולוגיה של עורקי השד ושל עורק היד (Radial artery)
אופטימיזציה של שימוש במעקפים עוקבים (Sequential)
ביוכימיה של פרפור פרוזדורים (מחקר משותף)
אי־סנכרון בהתכווצות הלב בקרב חולים עם ירידה בינונית עד קשה בתפקוד חדרי הלב
טיפול בנוגדי קרישה לאחר השתלת שסתומים ביולוגיים
היבטים פסיכו־סוציאליים של מחלות לב והאשפוז במחלקה לניתוחי לב
גדעון פרחומובסקי הוא פרופסור מן המניין בפקולטות למשפטים של האוניברסיטה העברית ושל אוניברסיטת פנסילבניה.
פרחומובסקי בעל תואר ראשון במשפטים בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית משנת 1993, תואר שני מאוניברסיטת ברקלי משנת 1995 ותואר שלישי מאוניברסיטת ייל משנת 1998. עבודת הדוקטורט של פרחומובסקי נכתבה בהנחיית פרופ' איאן איירס, ועסקה בניתוח כלכלי של דיני זכויות היוצרים.
התמחה בבית המשפט העליון בלשכת השופט אליהו מצא.
תחומי המחקר של פרחומובסקי הם דיני קניין, קניין רוחני, ניירות ערך, זכויות יוצרים, דיני אינטרנט, דיני תאגידים וניתוח כלכלי של המשפט.
מאמרים רבים שפרסם בתחום דיני הקניין התפרסמו בכתבי העת המובילים בארצות הברית.
מאמר שפרסם עם פרופ' זוהר גושן נבחר כאחד מעשרת המאמרים הטובים בשנת 2006. בשנים 2008–2009 כיהן כנשיא האגודה הישראלית למשפט וכלכלה.
פרחומובסקי כיהן כמרצה באוניברסיטת פורדהם, כמרצה מן החוץ באוניברסיטת ייל וכמרצה באוניברסיטת בר-אילן.
מכהן כיום כחבר סגל בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, ונמנה ממצטייני ההוראה שם לפי סקרי שביעות רצון בשנות הלימודים תשע"ט, תש"ף, תשפ"ב, תשפ"ג ותשפ"ד.
בשנת 2015 זכה במענק חד פעמי של 3 מיליון שקלים חדשים במסגרת חבילת תמריצים ל"אקדמאי חוזר".
1990-1992 - רשימת הדיקן, האוניברסיטה העברית.
1992 - מלגה ע"ש סאם פרידמן לטוען המצטיין במשפט מבוים.
2001 - מלגת אולין, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן.
2001 - מלגת אולין, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
2013 - פרס ע"ש מיתר לחוקרים בתחום הקניין הרוחני.
2014 - פרס צלטנר לחקר המשפט.
2021 - פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט
אברהם בל וגדעון פרחומובסקי, דיני קניין, הגישה הכלכלית למשפט (אוריאל פרוקצ'יה עורך, 2012).
גדעון (גידי) סמילנסקי (נולד ב-2 במאי 1977) הוא צייר ישראלי.
גדעון סמילנסקי נולד ברחובות בשנת 1977. בנעוריו עסק במוזיקה קלאסית.
במחצית הראשונה של שנות ה-2000 למד אמנות, ואחר כך קולנוע, במדרשה לאמנות.
לאחר לימודיו יצר, ביחד עם גיורא קריב, סדרה של סרטים קצרים אודות אמנים ישראלים בשם "Artist in Action".
בשנת 2005 היה סמילנסקי ממקימי הגלריה השיתופית "אלפרד" בתל אביב-יפו.
יצירותיו המוקדמות של סמילנסקי עשו שימוש בחומרים כגון נייר ולכה, בעזרתם יצר דימויים פואטיים של דמויות או פרחים.
החל משנת 2010 הוא יוצר ציור פיגורטיבי על בד, שנעשה מתוך התבוננות במודל.
2007 "פרחים", גלריה אלפרד, תל אביב-יפו
2009 "יומן ואיש ישן", גלריה אלפרד, תל אביב-יפו
2012 "בטרם טרף", מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
2012 "בשקט בשקט", גלריה אלפרד, תל אביב-יפו
2014 "חדר התענוגות האחרים", מוזיאון טוקיו לאמנות (TAM), גלריית פלאזה, טוקיו, יפן
2014 "פורטרטים" Art for Thought, טוקיו, יפן
2004-1999 המחלקה לאומנות, בית הספר לאמנות - המדרשה, המכללה האקדמית בית ברל
2005-2001 המחלקה לקולנוע, בית הספר לאמנות - המדרשה, המכללה האקדמית בית ברל
2006 לימודים לתואר שני באמנות, אוניברסיטת חיפה, חיפה
2005 מלגה, המדרשה - בית הספר לאמנות, מכללת בית ברל, כפר סבא
2005-2004, מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
2006 פרס הסרט הטוב, פסטיבל צ'ינה פורטה, סינמטק תל אביב, תל אביב
2008 פרס הצילום ע"ש רפי בוקאי, פסטיבל צ'ינה פורטה, סינמטק תל אביב, תל אביב
2012 מלגה, קרן יהושוע רבינוביץ' לתרבות, תל אביב
גדעון פרייטג (נולד ב-11 באוקטובר 1943) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.74 מטר ששיחק בעמדת הגארד בין היתר במכבי תל אביב בשנות ה-60. זכה ב-5 אליפויות ו-4 גביעי מדינה.
לאחר פרישתו עסק בעריכת דין ובעסקנות ספורט.
פרייטג החל את דרכו בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב.
בעונת העלה המאמן יהושע רוזין את פרייטג לקבוצת הבוגרים.
באותן שנים כוכבי הקבוצה היו שבתאי בן-בסט, רלף קליין, תני כהן-מינץ, דוד פריש, אמנון אבידן ויעקב אדליסט.
בעונתו הראשונה בקבוצה, לאחר שנתיים הפסקה זכתה מכבי באליפות המדינה (ה-6 בתולדותיה) לאחר ניצחון על ה-2 בטבלה הפועל חיפה 63:55 במגרש מכבי שלושה מחזורים לסיום הליגה, עם מאזן 2–20. פרייטג שיחק 6 משחקים וקלע בממוצע של 6.8 נקודות למשחק.
בשנת 1963 יצאה הקבוצה למסע משחקים בדרום אמריקה, אך פרייטג לא הצטרף לקבוצה עקב בגרויות.
בשתי העונות הבאות, ו- זכתה הקבוצה פעמיים בדאבל.
פרייטג הצעיר היווה שחקן משלים וקלע בממוצעים של 6.8 ו-4.8 בהתאמה.
בשנת 1964 השתתף במשחקי נבחרת העתודה.
בעונה לאחר מכן, הפסידה מכבי את האליפות להפועל תל אביב.
פרייטג שיחק 17 משחקים וקלע בממוצע של 9.8 נקודות.
עם זאת זכתה הקבוצה שוב בגביע המדינה, כאשר פרייטג קלע בגמר 2 נקודות.
בשנת 1965 זומן פרייטג לנבחרת ישראל הבוגרת לאליפות אירופה בכדורסל.
הנבחרת, תחת המאמן רוזין, סיימה במקום השישי עם 5 ניצחונות ו-4 הפסדים.
פרייטג נכלל בסגל אך לא שותף.
כן באותה שנה ייצג את נבחרת ישראל במשחקי המכביה השביעית, במהלכן גרפה הנבחרת מחמאות לאחר שהפסידה בגמר לארצות הברית 74:66 כאשר פרייטג בלט במשחק הגמר.
בעונת סיימה הקבוצה שוב במקום השני אחרי הפועל תל אביב.
פרייטג הפך לשחקן חמישייה בקבוצה כאשר שיחק ב-26 משחקים וקלע בממוצע של 12.7 נקודות למשחק.
כן באותה עונה זכתה בגביע המדינה לאחר ניצחון 66:62 על הפועל תל אביב, כשפרייטג קלע בגמר 7 נקודות.
לקראת עונת הצטרף טל ברודי למכבי תל אביב.
באותה עונה השתתף פרייטג בסדרה נגד חובנטוד בדאלונה, במסגרת רבע גמר הגביע האירופי למחזיקות גביע, מה שנקרא לימים נס בדאלונה.
באותו משחק איבד פרייטג את הכדור האחרון במשחק, מה שכפה על הצדדים משחק שלישי שבסיומו הקבוצה ניצחה ועברה שלב.
לאחר שעברה את בדאלונה, הפסידה בהמשך מכבי בגמר לאיניס וארזה.
בזירה המקומית, בדרבי דרמטי ביד אליהו 3 מחזורים לתום העונה הפסידה מכבי להפועל 67:70 ובכך שמרה על המקום הראשון בטבלה לאחר שבמשחק הקודם ניצחה מכבי את הפועל ב-4 נקודות הפרש.
בהמשך ניצחה מכבי את שני משחקיה הבאים (הפועל ירושלים בחוץ ומכבי חיפה בבית) וזכתה באליפות ה-9 בתולדותיה במאזן 2–24. פרייטג השתתף ב-25 משחקים וקלע בממוצע של 9.3 נקודות למשחק.
בעונה הבאה, , השתתף פרייטג במשחק הראשון אי פעם מול ריאל מדריד.
בזירה המקומית, זכתה מכבי תל אביב באליפות המדינה ה-10 בתולדותיה, עם מאזן של 1–25. האליפות הושגה לאחר ניצחון במשחק העונה על הפועל תל אביב ביד אליהו, 2 מחזורים לסיום העונה, בתוצאה 76:65, כאשר ערב המשחק היה הפער בין הקבוצות נקודה בלבד.
פרייטג השתתף ב-17 משחקים וקלע בממוצע של 6.6 נקודות למשחק.
עונת הייתה עונתו האחרונה של פרייטג במכבי תל אביב.
לקראת עונת עבר פרייטג למכבי פתח תקווה ששיחקה בליגה השנייה.
בעונתו היחידה בקבוצה לא הצליח פרייטג להובילה חזרה לליגה הראשונה.
בשנת 1970 השתתף בנבחרת הכדורסל של אס"א באוניברסיאדה.
בעונת עבר פרייטג למכבי רמת גן, תחת המאמן זוהר כהן ושיתף פעולה עם עמיקם ריקלין וסטנלי פלסינגר.
בשתי העונות הראשונות סיימה הקבוצה במקומות השביעי והשישי, כאשר פרייטג קולע בממוצע של 9.7 ו-5.8 נקודות למשחק בהתאמה.
בשנת 1972 הפסידה הקבוצה בגמר הגביע למכבי תל אביב, כאשר פרייטג קלע בגמר 4 נקודות.
בעונת בהובלת הכוכב לארי גורדון, רשמה הקבוצה את הישג השיא שלה עד אז כאשר סיימה את הליגה במקום השני עם 16 ניצחונות ו-6 הפסדים, אחרי האלופה מכבי תל אביב.
פרייטג רשם 3 משחקים בלבד וקלע בממוצע של 6.3 למשחק.
סך הכל שיחק פרייטג 11 עונות בליגה הבכירה בהן רשם 296 משחקי ליגה וקלע 1,387 נקודות, והוא מדורג במקום ה-38 בקלעי מכבי תל אביב בכל הזמנים.
במדי מכבי תל אביב היה שותף פרייטג ל-5 אליפויות ו-4 גביעי מדינה.
במדי נבחרת ישראל רשם פרייטג 10 הופעות.
בסמוך לאחר פרישתו עסק בעריכת דין, ובמקביל אימן את הפועל כפר ויתקין מהליגה השנייה, ממנה התפטר בשנת 1976. בשנת 1991 החליף פרייטג את נח קליגר בתפקיד יו"ר מכבי רמת גן.
בשנת 2001 מונה לתפקיד יו"ר מנהלת הליגה.
גדעון מנליס (4 בינואר 1926 – 3 באוקטובר 1975) היה רופא קרדיולוג, יו"ר ארגון הרופאים עובדי המדינה (1970–1975), סגן יו"ר ההסתדרות הרפואית, הקים וניהל את המחלקה הפנימית בבית החולים הממשלתי בנהריה (1964–1975).
ב-3 באוקטובר 1975 מנליס נרצח על ידי מטופל בעת מילוי תפקידו בבית החולים.
גדעון מנליס נולד בשנת 1926 בתל אביב.
החל את לימודיו בבית הספר החקלאי "כדורי" ובהמשך למד בגימנסיה הרצליה.
למד רפואה באוניברסיטת ז'נבה בז'נבה והשתלם בארצות הברית.
בשנת 1950 עבד במחלקה הפנימית בבית החולים הממשלתי ביפו ובשנת 1963 התבקש לפתוח מחלקה פנימית בבית חולים פריפרי, בנהריה, שהיה אז בשלבי הקמה.
בצד העבודה הקלינית וחינוך דור של רופאים, שלימים חלקם איישו תפקידים בכירים במערכת הבריאות, לימד ד"ר מנליס בפקולטה לרפואה בחיפה, פרסם מחקרים בכתבי-עת רפואיים, ביניהם עבודות בנושא טרשת העורקים אצל בני העדה הדרוזית.
ד"ר מנליס היה פעיל בארגונים הרפואיים בישראל.
בשנת 1969 יזם הקמה של ארגון רופאים נפרד, שייצג את האינטרסים של הרופאים עובדי המדינה.
לאחר מאבק, הכיר משרד הבריאות בארגון הרופאים עובדי המדינה וד"ר מנליס כיהן כיו"ר הארגון עד להירצחו (1970 - 1975).
לאחר הקמתו, קיבל הארגון מעמד עצמאי בהסכמים עם משרד הבריאות, האוצר ונציבות שירות המדינה.
ביום שישי, 3 באוקטובר 1975, בשעת צהריים נקרא ד"ר מנליס, מנהל המחלקה הפנימית, לבדוק חולה כבן 62 שהגיע למיון בבית החולים בנהריה.
במהלך הבדיקה, בשעה שהפנה את מבטו אל מכשיר הא.ק.ג., ירה בו המטופל בבית החזה.
מנליס הובל ישירות לחדר ניתוח ונותח במשך שעות, גם על ידי רופאים שהגיעו מבית החולים רמב"ם בחיפה, אך המאמצים להצילו לא צלחו והוא נפטר.
הרוצח, ברוניסלב לב, אז תושב נהריה, אמר בחקירתו, שלקח אקדח מתוך כוונה שאם לא יאשפזו אותו יהרוג את הרופא, וטען שהרופא לא עזר לו להבריא מלוקמיה.