tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לייביש (יובל מנדלסון) - עובד בחברה קדישא ביחד עם יונה ברוידא ומסייע לו בהברחות בין הטריטוריות החרדית והחילונית.
כאשר נאסר על ברוידא לצאת מהאוטונומיה, הוא מבריח אותו בארון מתים אל מדינת ישראל.
לאחר שיונה מתגרש מבלומי, הוא נישא לה.
עו"ד רוזיליו (יוני זיכהולץ) - עורך דין המייצג את אשר ובתיה במשפט.
עו"ד חסלוביץ' (אורי קלאוזנר) - עורך דין חרדי המייצג את אלקה וחיליק ריין.
השופטת מינסק (שירי גולן) - השופטת היחידה במשפט על הילדה.
ויקטור (אלי אלטוניו) - ידידו של אשר.
גודע את ניסיונו של אשר - שעבר להתגורר בביתו בתהליך הפרידה מבתיה - להתאבד בתליה.
רב יוסף חיים (מיכאל ורשביאק) - רב המתנגד לפעולתו של הרבי מקרייניץ ובשל העימותים איתו מניע החלטה להחזרת האוטונומיה למדינת ישראל.
הוא עושה זאת גם בשל המצב הכלכלי הקשה שבאוטונומיה.
הקצין שייבון (יואב הייט) - קצין משטרה האחראי על חקירת תיק החטיפה של גוני.
יוסי (אלעד סממה) - חוקר דתי המופקד על חקירת החטיפה.
פקידת מכס (נעה בירון) - פקידה המופיעה בפרק הראשון לפני נסיעת משפחת לוצאטו לחו"ל.
אחות (נטע בר רפאל) - האחות שהחליפה בין שתי התינוקות וגרמה לעימותים.
מתוודת על האמת לאחר שנים לבתיה.
זייפן חרדי (דניאל זמיר) - מזייף לברוידא דרכון אסטוני.
פקיד קבלה (עמית איצקר) - פקיד בבית המלון בו ברוידא ואנה שוהים.
בבצ'יק (גל פרידמן) - מנהל רשת מרכולים.
נהרג בשגגה על ידי ברוידא.
אוטוסטרד (أوتوستراد) היא להקת אינדי ירדנית אשר מרכז פעילותה בעמאן והיא פועלת משנת 2007.
אפו דימרג'יאן - גיטרה בס ושירה
בשאר חמדאן - סקסופון ומקלדת
יאזאן אל-רוסאן - שירה, גיטרה, כלי הקשה
ברהאן אלעלי - תופים ושירה
עבד אלרחמאן עטארי - גיטרה
חברי להקה קודמים אשר פרשו:
חמזה ארנאוט - גיטרה ושירה
ויסאם קטאונה - קלידים ושירה
המוזיקה של אוטוסטרד היא שילוב השפעות רוק, רגאיי, מוזיקה לטינית ופאנק עם מוטיבים ערביים מקומיים.
מילות השירים נכתבות ונהגות בלהג הירדני הבדואי.
נושאי השירים שואבים השראה מחיי היום יום בירדן, ביניהם ניתן למצוא סיפורי אהבה, מאבק, אתגרים פיננסיים, שימוש בסמים.
השירים מועברים בגובה העיניים המקל ומתחברים למצוקות היום יום של אנשים.
הלהקה צברה פופולריות בקרב הצעירים בירדן.
הלהקה ערכה סיבוב הופעות בכל המזרח התיכון.
סיור זה כלל הופעות ברמת הגולן, נצרת, חיפה, רמאללה וירושלים העתיקה וגרר ביקורת על הלהקה בשל החלטתה להופיע בישראל באמצעות אשרה שהונפקה על ידי השגרירות הישראלית בעמאן.
ב-2014 הלהקה הופיעה בלונדון וזו להם הייתה הפעם הראשונה שהופיעו מחוץ לעולם הערבי.
הלהקה הופיעה מספר פעמים בטלוויזיה, בערוץ ראיה הירדני.
כמו כן התארחה הלהקה בתוכנית הטלוויזיה המצרית "אל ברנאמג'" בהגשת באסם יוסף.
ב-2015 לקחה הלהקה חלק בתחרות מוזיקלית מול הלהקה הירדנית "אל מוראבע3".
אוטון פאביה היא ג'ודוקא צרפתייה אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 57 ק"ג.
פאביה התחרתה פעמיים במשחקים האולימפיים בשנים 2012 ו-2016. בלונדון 2012 היא זכתה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 57 ק"ג לאחר שניצחה את הדוויג קראקס ההונגרייה בקרב על המדליה.
פאביה מחזיקה בשתי מדליות ארד מאליפויות העולם מהשנים 2014 ו-2015. באליפויות אירופה היא זכתה בשלוש מדליות.
במהלך הקריירה פאביה זכתה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן שתי מדליות זהב בטורניר פריז ומדליית ארד בטורניר טוקיו.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2010 גראנד פרי תוניס 2011 גראנד סלאם פריז 2013 גראנד סלאם פריז 2013 גראנד פרי דיסלדורף 2014 גראנד פרי הוואנה 2014 גראנד פרי ג'ג'ו
אוטוסן יורוליידר 12 הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית האוטובוסים Autosan אשר מיוצר משנת 2009 ועד היום בפולין.
2 דלתות כניסה (1 קדמית, 1 במרכז המרכב).
75-78 נוסעים (כולל נוסעים בעמידה).
דגמי "אוטוסן יורוליידר 12" מיוצאים לבריטניה בשם "Autosan EuroLeader".
אוטוסן A0808MN (בפולנית: Autosan A0808MN) הוא אוטובוס עירוני מתוצרת יצרנית האוטובוסים Autosan אשר מיוצר משנת 2008 (דגם 2009) ועד היום בפולין.
אוטובוס יחיד סיפון ("Single-deck bus").
אוטובוס בעל רצפה הקרובה למפלס המדרכה ודלתות רחבות המצוידות ברמפות (אוטובוס נמוך-רצפה).
מנועים דיזל מתוצרת "Cummins" .
אוטוסן ווטלינה (בפולנית: Autosan Wetlina) הוא מיניבוס מתוצרת יצרנית האוטובוסים Autosan אשר יוצר בין השנים 2008–2013 בפולין.
דגם "אוטוסן ווטלינה" נבנה על בסיס שלדת "Mercedes-Benz Vario" מתוצרת מרצדס הגרמנית
4 מדגמי "אוטוסן ווטלינה" משרתים כניידות משטרה במשטרת ורשה להובלת עצירים ואסירים (מיוני 2011)
מפעל היצרן ממוקם ב-עיירה סאנוק במחוז ז'שוב בדרום פולין בחבל פודקרפצקיה
28 + נהג (למרחקים ארוכים)
אוטוסן סולינה (בפולנית: Autosan Solina) הוא מיניבוס מתוצרת יצרנית האוטובוסים Autosan (שם רשמי: Autosan S.A) אשר יוצר בין השנים 2005–2011 ב-פולין
דגם "אוטוסן סולינה" נבנה על בסיס שלדת "Mercedes-Benz Vario" דגם "O.815D" מתוצרת מרצדס הגרמנית
45 נוסעים (כולל נוסעים בעמידה)
"אוטוסן H6 (בפולנית: Autosan H6) הוא מיניבוס מתוצרת יצרנית האוטובוסים Autosan (שם רשמי: Autosan S.A) אשר יוצר בין השנים 1992–2000 בפולין.
אב טיפוס של דגם "אוטוסן H6" הוצג לראשונה בשנת 1984.
24-32 נוסעים (כולל נוסעים בעמידה).
ללא מערכת בקרת משיכה (ASR).
דגמי "אוטוסן H6", מודל "H6-ZK" פועלים כניידות משטרה בשרות משטרת ורשה.
אוטוסן יורוליידר 15LE (בפולנית: Autosan Eurolider 15LE) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית האוטובוסים Autosan אשר מיוצר משנת 2010 ועד היום בפולין.
98-120 נוסעים (כולל נוסעים בעמידה).
6 צמיגים (2 קדמיים, 4 אחוריים).
אוטונומיה בית ספרית היא גישה במסגרתה מוענקת לבתי ספר בחינוך הציבורי עצמאות בניהול, בגיבוש תוכנית הלימודים או גם בשאלות תקציביות, כשמידת ההכתבה של משרד החינוך לבתי הספר מצומצמת.
בכמה מדינות פועלים בתי ספר ציבוריים אוטונומיים במקביל לבתי ספר ציבוריים רגילים.
החל משנות השבעים מגדיר משרד החינוך של ישראל את האוטונומיה הבית-ספרית כיעד מרכזי של המשרד.
הנימוקים המרכזיים בעד אוטונומיה בית-ספרית כיום עוסקים ביעילות החינוכית והתקציבית המיוחסת לשיטה זו.
עד לשלהי שנות ה-80 של המאה העשרים היה הנימוק המרכזי בעד אוטונומיה בית-ספרית הטענה כי מדיניות זו מאפשרת חירות חינוכית לקבוצות תרבותיות ודתיות ייחודיות.
החל מסוף שנות ה-80 וביתר שאת בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובשנות ה-2000 השתנתה המגמה, ואוטונומיה בית ספרית החלה להיות מקודמת כמדיניות טובה לכלל בתי הספר, כולל בתי הספר הציבוריים.
בשלב הראשון היו שיקולים תקציביים הנימוקים העיקריים ליישום אוטונומיה בית ספרית בכלל בתי הספר.
ביזור הסמכויות והענקת עצמאות לבתי הספר נועדו להתמודד עם חוסר היעילות הכרוך בהכתבת מדיניות מהמשרד המרכזי ושירשורה באמצעות מערך גדול של פקידים.
האוטונומיה נועדה לאפשר לכל בית ספר לעצב במידה רבה של עצמאות את תוכנית הלימודים שלו ואת ניהולו העצמי, וכך לאפשר דילול של המערך הבירוקרטי במשרדי החינוך והפחתת מספר הפקידים שנדרשים לדאוג ליישום ההנחיות החינוכיות של נבחרי הציבור והפקידים הבכירים, עד לביצוען בידי צוותי בתי הספר.
המשבר החינוכי שפקד מדינות רבות בעולם המערבי בשנות ה-80, אשר התבטא בירידה בהישגי התלמידים ובגידול בשכיחות מקרי האלימות והשימוש בסמים ובאלכוהול בבתי הספר, שימש גם הוא נימוק בידי המצדדים בביזור מערכת החינוך וחיזוק העצמאות של בתי הספר.
אלה טענו כי השיטה הריכוזית במערכת החינוך הציבורית שגויה אקדמית וחינוכית, שכן היא מביאה לכך שהמורים ומנהלי בתי הספר אינם מנסים ליישם חזון חינוכי ולפתור בעיות חינוכיות, אלא משמשים כביורוקרטים המבצעים את הוראות המשרד.
מאידך, קובעי המדיניות במשרד החינוך רחוקים מדי מזירת ההתרחשות החינוכית ויש להם מעט מדי מידע על המתרחש בה.
כך נוצר נתק בין הסמכות לבין המידע, כשאלה שבידיהם ההיכרות הבלתי אמצעית עם התלמידים אינם מורשים ליצור פתרונות חינוכיים מתאימים.
חלק מהמחקרים שצידדו באוטונומיה בית ספרית עשו שימוש בתאוריות מהתחום של ניהול ארגונים, לפיהן יש להפקיד את מרב הסמכויות בידי מי שבידו מרב המידע, ולהצמיד את האחריות לסמכות.
בדו"חות שפרסם ארגון ה-OECD בשנים 2006, 2009 ו-2012, ואשר משווים בין מערכות החינוך של המדינות החברות בארגון, נמצאה מתאם חיובי בין הישגים לימודיים למידת האוטונומיה הבית-ספרית הנהוגה במערכת החינוך בכל הנוגע לעיצוב תוכנית הלימודים ולהערכה הלימודית בבתי הספר.
לגבי אוטונומיה בתחום התקציבי התוצאות לא היו חד משמעיות: בדו"חות של 2009 ו-2012 לא נמצא קשר בין מידת העצמאות התקציבית של בתי הספר להישגים הלימודיים של מערכת החינוך ואילו בדו"ח של 2006 נמצאה התאמה חיובית כזו.
עם זאת, במערכות חינוך שבהן מספר גדול של בתי ספר המפרסמים את הישגי תלמידיהם במבחנים נמצאה התאמה בין אוטונומיה תקציבית להשגים גבוהים יותר.
לרמת אחריותיוּת גבוהה, שאחד מביטוייה הוא דיווח גלוי של בית הספר על הישגי תלמידיו, נמצא קשר משמעותי עוד יותר ביחס ליעילות האוטונומיה הפדגוגית.
במערכות חינוך בהן לא נהוגה דיווּחיוּת השיגו בתי ספר בעלי אוטונומיה פדגוגית תוצאות נמוכות משל מקביליהם במערכת הציבורית הרגילה, ואילו במדינות בהן רמת הדיווח גבוהה היו הישגיהם של בתי הספר האוטונומיים גבוהים משל האחרים.
ארגון ה-OECD מציין כי מחקרים אלה הסתמכו על התיאור הסובייקטיבי של אנשי חינוך לגבי מידת האוטונומיה שלהם ולכן הוא ממליץ להיזהר בהסקת מסקנות מהם.
לפי הקונצנזוס המחקרי, הישגיהם של בתי ספר אוטונומיים באזורים עם אוכלוסייה חלשה יחסית מבחינה סוציו-אקונומית, המדגישים את שיפור לימודי הליבה, גבוהים בהשוואה לבתי ספר ציבוריים רגילים באותם אזורים.
ככל הנראה ההצלחה החינוכית נובעת מהפרקטיקות הנהוגות באותם בתי ספר, שמתאפשרות במידה רבה בזכות האוטונומיה.
מחקרים רבים שנעשו במדינות שונות בארצות הברית בחנו את הישגיהם של בתי הספר בשיטת ה'צ'רטר סקול' (Charter Schools), שנהנים מעצמאות רבה ושהמשך הפעלתם מותנה בעמידה ביעדים שמציב משרד החינוך המדינתי.
חלק מהמחקרים מצאו יתרון לצ'רטר סקולס על פני בתי ספר ציבוריים רגילים באזור, ותוצאות טובות במיוחד נרשמו באזורים בהם מתגוררת אוכלוסייה דלת אמצעים.
גם מחקר שנערך בבריטניה מצא יתרון להישגי התלמידים ב'בתי הספר האקדמיים', שבדומה לצ'רטר סקולס נהנים מאוטונומיה רחבה, על פני מקביליהם שלמדו בבתי ספר ציבוריים רגילים.
יתרון הזה היה מתון ביחס לנתוני הצ'רטר סקולס בארצות הברית.
מחקרים אחרים לא מצאו יתרון לצ'רטר סקולס ובחלקם אף נמצא יתרון לבתי הספר הציבוריים הרגילים.
עם זאת, בכל הנוגע לאזורים בעלי אוכלוסייה חלשה מבחינה סוציו-אקונומית שוררת הסכמה לגבי היתרון ההישגי של הצ'רטר סקולס.
להבדל שנמצא בין מידת ההצלחה של צ'רטר סקולס בקרב אוכלוסייה דלת אמצעים להישגיה אצל אוכלוסיות מבוססות הציע פרופסור ג'ושוע אנגריסט הסבר לפיו רבים מהצ'רטר סקולס שפועלים באזורי אוכלוסייה דלת-אמצעים מתמחים בשיפור ההישגים במקצועות הליבה.
רבים מהם מדגישים את חשיבות המשמעת והציפיות הגבוהות מכל תלמיד, מקיימים יום לימודים ארוך ועובדים בקבוצות קטנות עם תלמידים חלשים עד לשיפור בהישגיהם.
מחקר אחר הראה כי בתי ספר ציבוריים רגילים שאימצו פרקטיקות מוצלחות מצ'רטר סקולס, כמו הגדלת זמן ההוראה, החלפת מורים ומנהלים במועמדים אפקטיביים יותר, מינון גבוה של עבודה בקבוצות קטנות, למידה על בסיס מדידה של הצלחת התלמידים וציפיות גבוהות מכל הגורמים במערכת, הגיעו לתוצאות דומות לאלה שהשיגו הצ'רטר סקולס.
מחקר שהשווה בין בתי ספר ציבוריים רגילים לבתי ספר מסוג 'Pilot Schools' בארצות הברית, שלהם מידה פחותה של אוטונומיה ושל אחריותיות ביחס לצ'רטר סקולס, לא מצא יתרון שלהם על פני בתי הספר הרגילים.
מערכת החינוך הממלכתית של מדינת ישראל התאפיינה מאז חקיקת חוק חינוך ממלכתי בריכוזיות רבה.
מאז מינויו של יגאל אלון לתפקיד שר החינוך בשנות השבעים, נעשו ניסיונות רבים להפחית את מידת הריכוזיות וליישם אוטונומיה בית-ספרית במערכת החינוך.
על אף שבמשך כמה עשורים נחשבת האוטונומיה למטרה מרכזית של משרד החינוך, התחומים המרכזיים בעבודת בתי הספר, כולל משאבים, תוכנית לימודים, העסקה הצוות ושיטות ההוראה, נותרו כולם בידי המשרד.
לפי פרופסור אדם ניר, יוזמות האוטונומיה לא קודמו בשל "מלכוד מרכוזיות" בו מצויה מערכת החינוך של ישראל, ושמביא אותה לקדם "אוטונומיה הצהרתית" בלבד, כשההחלטות וההצהרות על קידום אוטונומיה אינן מיושמות בשטח.
שתי ועדות ציבוריות שעסקו במערכת החינוך ושהוקמו מאז שנת 2000 המליצו ליישם רכיבים מרכזיים של אוטונומיה במערכת החינוך.
'ועדת שושני' ("הוועדה לבדיקת שיטת התקצוב") המליצה בין השאר על ניהול עצמי של תקציבי בית הספר שאינם משכורות מורים, הגדלת הגמישות הניהולית והאצלת סמכויות ביצוע.
ועדת דוברת המליצה על מתן אוטונומיה פדגוגית, ארגונית ותקציבית מרבית לבתי הספר, הכוללת מעבר מתקצוב בשעות הוראה לתקצוב כספי שיאוגד בשני סלי תקציב, סל הוראה וסל שירותים נלווים, אותם ינצל מנהל בית הספר לפי ראות עיניו, בכפוף לכללים ולמגבלות שונות.
כמה מהמלצות ועדות שושני ודוברת לקידום אוטונומיה בית-ספרית יושמו במערכת החינוך הממלכתית, בהם גמישות פדגוגית בשיעור של 25% בנוגע למערכת השעות בבתי הספר היסודיים ובחטיבות הביניים, ובשיעור של 30% בנוגע למערכת הלימודים (העמקה או הרחבה).
מעשית, בשל הגבלות רבות על אופן מימוש הגמישות הפדגוגית, מרחב הגמישות מצומצם יותר.
בחטיבה העליונה מונהגת מידת עצמאות רבה יותר, הן בנוגע לחלוקת השעות בין המקצועות, הן בעזרת 30% מהשעות המוקדמות ללימודי בחירה או העמקה.
בנייר מדיניות של פורום קהלת הומלץ להנהיג אוטונומיה בית-ספרית מלאה במערכת החינוך הציבורית בישראל.
עיקרי ההמלצות הם מתן עצמאות פדגוגית לבתי הספר בקביעת תוכנית הלימודים, חלקות שעות ההוראה, בחירת חומרי הלימוד וחלוקת הכיתות.
כמו כן הוצע להעניק לבתי הספר אוטונומיה תקציבית באמצעות מעבר לתקצוב שקלי פּר תלמיד ואיגום תקציבי בית הספר.
משרד החינוך יתרכז בקביעת היעדים הפדגוגיים שיוגדרו לבתי הספר, מדידת והערכת הישגי התלמידים ופיקוח על תקינות בית הספר וצוות ההוראה.
לפי המלצת המכון יש להשלים את העצמאות המוגברת של בתי הספר במדיניות הערכה ומדידה שקופה, אך להישמר ממצב של הערכת יתר שעלולה לפגוע בלמידה המשמעותית.
אוטומר דומריך היה רופא גרמני.
הוא כיהן כפרוספור בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת יינה ונבחר לחבר באקדמיה לאופולדינה
דומריך נמנה עם מבשרי הרפואה הפסיכוסומטית ונודע, בין היתר, בתיאורו את התקפי החרדה החריפים הידועים כיום כהתקפי פאניקה (1849).
אוטומר דומריך נולד בשנת 1819 באולדיסלבן על יד לנדגרפרודה, סקסוניה-ויימאר.
בשנת 1837 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטאות ינה ווירצבורג.
הוא סיים אותם בינה בשנת 1842 עם עבודת תואר על היצרויות הוושט.
בשנים הבאות עבר דומריך כרופא בסנטוריום המאוחד בינה ובשנת 1845 הוסמך באוניברסיטת ינה כמרצה בכיר (Privatdozent) בתחום המחלות הנפשיות, האנתרופולוגיה הנפשית, הפתולוגיה הכללית והפיזיולוגיה.
בשנת 1846 התמנה למנהל המכון לפיזיולוגיה ביינה.
אחר כך ב-1848 התמנה כפרופסור שלא מן המניין וב-1854 כפרופסור מן המניין.
בשנת 1856 נקרא דומריך למיינינגן, בדרום תורינגיה כדי לשמש כמנהל בית החולים "גאורג" וכרופא אישי של דוכס סקסוניה-מיינינגן.
הוא מילא גם תפקידים של יועץ רפואי ויועץ החצר וחבר במועצה הרפואית של הדוכסות.
בשנת 1866 הועלה לדרגת יועץ רפואי ראשי וב-1883 למעמד המכובד של יועץ חשאי.
בשנים 1851-1849 העה דומריך אחד מעורכי השנתונים של ינה לפיזיולוגיה ולרפואה.
ב-1 בנובמבר 1848 נבחר לאקדמיה לאופולדינה, לפי המסורת תחת "הכינוי האקדמי" "אברהרד שמידט".
דומריך נפטר במיינינגן בשנת 1907 בגיל 87.
החל מ-19 בספטמבר 1859 היה נשוי דומריך למריה הלנה לבית פון האזה (ילידת 1852), בת של התאולוג קרל פון האזה.
1848 - חבר באקדמיה לאופולדינה
(עבודת התואר ברפואה על ההיצרויות הוושט)
(דיוני הפרופסורים האוניברסיטאיים הגרמנים לגבי רפורמת בתי הספר התיכון הגרמנים באספת ינה ב 21–24 בספטמבר 1848
(המצבים הנפשיים, תיווכם האורגני והשפעתם על היווצרות מחלות גופניות)
אוטונומו טכנולוגיות בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת באיסוף נתונים ממיליוני כלי רכב המתקשרים עם שרתיה.
מידע על פי נתונים אלה משמש יצרני רכב, ציי רכב ונותני שירותים לענף הרכב.
החברה הוקמה בשנת 2015 על ידי בן וולקוב, שמשמש כמנכ"ל החברה, ואבנר כהן, שהיה נשיא החברה והפסיק להיות פעיל בה בסוף 2017. מרכז הפיתוח של החברה שוכן בהרצליה.
היא מעסיקה כ-70 עובדים בישראל ובארצות הברית.
נכון לפברואר 2021 החברה אוספת מדי יום יותר מארבעה מיליארד נתונים, מיותר מ-40 מיליון כלי רכב המתקשרים עם שרתיה.
הנתונים נאספים מחיישני המכונית, וכוללים מיקום, מהירות, תאוצה, קילומטרז', לחץ אוויר בצמיגים ועוד.
נתונים אלה משודרים בזמן אמת אל שרתי החברה, ונשמרים במאגר הנתונים שלה.
מידע המופק מנתונים אלה משמש צרכנים שונים, ובהם יצרני רכב, ציי רכב ונותני שירותים לענף הרכב.
לחברה שיתופי פעולה עם יצרני רכב, בהם פז'ו-סיטרואן, פיאט-קרייזלר, BMW, מיצובישי, מרצדס וניסאן-רנו.
החברה מתגמלת את הנהגים בסיוע במציאת חניה, בתלושי דלק ועוד.
החברה מספקת את שירותיה במודל SaaS, והיא פועלת על שרתי מחשוב ענן של AWS.
באוקטובר 2016 גייסה החברה 12 מיליון דולר, בהמשך לשלושה מיליון דולר שגויסו בדצמבר 2015. באפריל 2017 גייסה החברה עוד 25 מיליון דולר.
בפברואר 2018 גייסה החברה עוד שלושה מיליון דולר.
באוגוסט 2021 החלה החברה להיסחר בבורסת נאסד"ק לפי שווי של 1.26 מיליארד דולר, לאחר שהתמזגה עם חברת ספאק אמריקאית.
במועד זה החברה עדיין לא הייתה רווחית.
מההנפקה עד לאוקטובר 2022 צללה מניית החברה בתשעים וחמשה אחוז לשווי של 38 מיליון דולר.
בסוף 2022 פיטרה החברה רבים מעובדיה.
בפברואר 2023, בעת ששווי השוק של אוטונומו היה 70 מיליון דולר, הגיעה החברה להסכם מיזוג עם חברת שירותי הדרך האמריקאית Urgently, לפיו בעלי המניות של אוטונומו יקבלו כ-33% בחברה הממוזגת.
באוקטובר 2021 רכשה החברה את חברת "ניורה לבס" הישראלית, תמורת 50 מיליון דולר.
בפברואר 2022 הודיעה החברה על רכישת חברת The Floow הבריטית, המספקת תוכנה כשירות (SaaS) של טכנולוגיית ביטוח, תמורת 31.5 מיליון דולר ועוד 37.5 מיליון דולר מותנים בביצועים.
השלמת הרכישה מצריכה אישור רגולטורי בבריטניה.
אוטונומיית אלאש (בקזחית: Alaş Avtonomiiasy) הייתה ישות קזחית, בעלת שלטון עצמאי, שהתקיימה בשנים 1917–1920, על מרבית שטחי קזחסטן של היום.
האוטונומיה השתייכה ל ול במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
בירתה הייתה סמיי, שנודעה אז בשם "אלש-קאלה" (עיר אלאש).
בעקבות הקמת המדינה בדצמבר 1917, הקימו מנהיגי אלאש את אלאש אורדה, ממשלת קזחית שיישרה קו עם הצבא הלבן ונלחמה נגד הבולשביקים במלחמת האזרחים הרוסית.
בשנת 1919, כאשר הצבא הלבן היה בנסיגה, האלאש אורדה קיימה משא ומתן עם הבולשביקים, אך עד 1920 הבולשביקים הביסו את הכוחות הרוסיים הלבנים באזור והשתלטו על שטחי קזחסטן.
ב-17 באוגוסט 1920 הוקמה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הקירגיזית, אשר ב-1925 שינתה את שמה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הקזחית, ולבסוף ב-1936 הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית.
אלאש אורדה הייתה הממשלה הקזחית מספטמבר 1917 עד 1918. ממשלה זמנית זו כללה עשרים וחמישה חברים: עשרה חברים לא קזחים וחמש עשרה חברים קזחים.
לצד האלאש אורדה, קמו בשטחי קזחסטן מועצות בולשביקיות עצמאיות שהתנגדו לאורדה ותמכו ב והקומוניסטים.
במיתולוגיה היוונית, אוטונואה (ביוונית עתיקה: Αὐτονόη, לחשוב בעצמך) עשויה להתייחס לדמויות הבאות:
אוטונואה, אחת מ-50 הנראידות, הבנות נימפות הים של נראוס ודוריס האוקיינידית.
פירוש שמה הוא 'נותנת השראה'.
אוטונואה, אחת מהדנאידות, בתם של דנאוס ופוליקסו.
אוטונואה , אחת מבנותיהם של קדמוס והרמוניה.
אוטונואה, בתו של פיראוס ואמו של פלאמון מאת הרקולס.
במקרים אחרים, אמו של פלאמון נקראה איפינואה, בתו של אנטיוס.
אוטונואה, אחת העלמות של פנלופה.
אוטונואה, דודתו והאחות של דיוניסוס.
זכתה באלמוות כמו בעלה אריסטיוס ואחיותיה אינו וסמלה.
אוטופואה הוא אי באיי סנטה קרוז, הממוקם במרחק 66 ק"מ מדרום-מזרח לקבוצת האיים של סנטה קרוז, בין ואניקורו לסנטה קרוז (ננדו).
האי כפוף מבחינה אדמיניסטרטיבית למחוז טמוטו של איי שלמה.
אוטופואה הוא אי גבוה בצורת U המוקף בשונית אלמוגים.
שטח האי הוא 69 קמ"ר.
גובה הנקודה הגבוהה ביותר באי הוא 380 מטרים.
באוטופואה 848 תושבים (לפי מפקד משנת 1999) הפזורים בכפרים קטנים.
הכפרים העיקריים באי הם אביטה, מלומבו, טנימבילי, אפאקו ונמבאו.
באוטופואה ישנו שביל מיוער שמוביל לנקודות תצפית המשקיפות על שונית האלמוגים התוחמת את האי.
שלוש שפות אוקיאניות מדוברות באוטופואה:
האי התגלה לראשונה על ידי אירופאים בספטמבר 1595 על ידי המשלחת הספרדית השנייה של אלווארו דה מנדניה.
ליתר דיוק, לורנצו בארטו גילה את האי בעת שפיקד על אחד מכלי השיט הקטנים יותר בהפלגה מקומית מסביב לאי ננדו, שבזמנו נקרא סנטה קרוז.
אוטונומיה מודרכת היא גישה חינוכית המשלבת למידה עצמאית מחד והדרכה חינוכית מאידך.
גישה זו מדגישה את חשיבות פיתוח העצמאות של הלומד תוך מתן הנחיה, תמיכה ומשאבים מצד המורה על מנת לייצר תהליך למידה אפקטיבי.
במסגרת גישה זו, המחנך מקדם את הלמידה על ידי יצירת סביבה המעודדת את התלמידים להגדיר את מטרותיהם, לקבל החלטות עצמאיות בתהליכי הלמידה שלהם ולבצע רפלקציה על התקדמותם, תוך מתן הדרכה, משאבים ומשוב המנחים תהליכים אלו.
גישה זו עומדת בטווח בין למידה אוטונומית מלאה שבה הלומדים פועלים באופן עצמאי לגמרי ללא הנחיה חיצונית, לבין למידה מונחית מלאה שעשויה להגביל את עצמאותם של התלמידים בחוויה החינוכית שלהם.
גישת האוטונומיה המודרכת מובחנת מגישות חינוכיות אחרות במספר אופנים:
איזון בין הנחיה ועצמאות – גישת האוטונומיה המודרכת שואפת לייצר איזון עדין בין מתן תמיכה ומסגרת ללומד מצד המחנך לבין עידוד הלומד להיות עצמאי ואדון לתהליך הלמידה שלו.
סביבת הלמידה – סביבת הלמידה מובנית באופן שתומך למידה עצמאית תוך מתן הכוונה ברורה.
הבניה זו יכולה לבוא בצורת יעדים מוגדרים ללומדים, הקצאת משאבים מוכוונת, ומתן חופש וגמישות ללומדים בתוך המסגרת.
הגישה שמה דגש על יצירת סביבה בטוחה רגשית שמאפשרת לקיחת סיכונים.
סביבה מאפשרת תעודד תמיכה רגשית וחברתית, הפחתת חרדה הקשורה ללמידה, וטיפוח מוטיבציה פנימית אצל הלומדים.
פיתוח עצמאות הלומדים – המחנך מתמקד בפיתוח מיומנויות הנחוצות ללומד אוטונומי כגון הגדרת מטרות, ויסות עצמי, תכנון ורפלקציה.
המחנך מעודד את התלמידים להעריך את ההתקדמות שלהם, לזהות אזורים לשיפור ולהתאים את האסטרטגיות שלהם בהתאם, מה שמשפר את יעילות תהליך הלמידה שלהם.
פיתוח מוטיבציה אצל הלומדים – גישת האוטונומיה המודרכת רואה חשיבות עליונה במוטיבציה בלמידה.
מטרת הגישה להגביר את המוטיבציה הפנימית של הלומדים באמצעות פעילויות מושכות, משוב חיובי וקשר בין משימות למידה לתחומי העניין של התלמידים.
לאורך זמן, גישת האוטונומיה המודרכת מגבירה את עצמאות הלומד ומפתחת את המוטיבציה הפנימית שלו ללמידה.
הגישה מעודדת את הלומד לקחת חלק פעיל ובעל השפעה בתהליך הלמידה ובכך מאפשרת לו לתרגל מיומנויות למידה חשובות כגון הצבת יעדים, ויסות עצמי, ניהול זמן ורפלקציה אישית.
כחלק מסביבת הלימודים, הלומד מתרגל גם כישורים נדרשים לשוק העבודה המודרני כגון עבודה בצוות, תקשורת עם עמיתים ואוריינות דיגיטלית.
מחקרים מצביעים על כך שכאשר לומד מעורב יותר בתהליך הלמידה שלו נוצר חיבור עמוק יותר לחומר הנלמד, יכולת רבה יותר לזכור אותו לאורך זמן, ומידת השתתפות גבוהה יותר בלמידה עצמה.
כפועל יוצא, חווית לימודים חיובית יוצרת אצל הלומד יחס חיובי ללמידה בכלל, מה שיכול לעודד את הלומד להגביר אף יותר את מעורבותו בלמידה לאורך זמן.
מאחר שגישת האוטונומיה המודרכת דוגלת באיזון בין עצמאות והנחיה, ישנן ביקורות על הגישה מכאן ומכאן.
מחד, ישנם מקורות שטוענים שהגישה מאפשרת חופש יתר על המידה ללומד אשר לא מאפשר למחנך להיות בבקרה מספקת על תהליך הלמידה.
מאידך, ישנם מקורות הטוענים שהגישה שמה דגש רב מדי על ההנחיה מצד המחנך ולכן לא מאפשרת ללומד לפתח אוטונומיה באופן מספק.
פירוש שגוי של המחנך או הסביבה למושג אוטונומיה עלול לראות בה מתן חופש פעולה מוחלט ללומדים, מה שעשוי להוביל לניתוק ממטרות תהליך הלמידה ויעילות נמוכה שלו.
בדומה לכך, מתן אוטונומיה גבוהה מדי ללומדים שאינם מורגלים בה עשוי להוביל לחוסר התמודדות ותפקוד נמוך של הלומד.
כמו כן, דרכי הערכה מסורתיות כגון מבחנים סטנדרטיים עשויות להיות בלתי יעילות במסגרת גישת האוטונומיה המודרכת כאשר לומדים עוסקים בלמידה עצמאית לעומת למידה מסורתית מוכוונת הוראה.
חוסר בדרכי הערכה סטנדרטיות מקשה על השימוש בשיטה במסגרת פורמלית או כזו הנדרשת להעריך ולכמת את הישגי הלומדים בה.
לפי אנציקלופדיה בריטניקה, אוטוקרטיה מאופיינת בריכוז הכוח במרכז אחד, בין אם זה דיקטטור בודד או קבוצה של בעלי כוח כמו ועדה או הנהגת מפלגה, כמו בסין.
מרכז זה מסתמך על כוח כדי לדכא התנגדות ולהגביל התפתחויות חברתיות שעלולות להתרחש בהתנגדות.
כוחו מוחלט ואינו נתון לפיקוח אפקטיבי.
משטרים אוטוקרטיים שיש בהם שליט אחד הם דוגמה לאבסולוטיזם פוליטי.
בשלטון זה אין הכרה בריבונות העם - השלטון מהגדרתו אינו דמוקרטי או שוויוני.
בימינו אוטוקרטיה משמשת מושג נרדף לדיקטטורה, אף-על-פי שהיא מציינת כל סוג של שלטון יחיד, כולל מונרכיה (מלוכה).
ריכוז הכוח בידי אדם יחיד או אליטה קטנה.
לרוב קיים חוסר פלורליזם פוליטי משמעותי, עם דיכוי של מפלגות אופוזיציה ושל התנגדות.
בחירות חופשיות והוגנות נעדרות או שבמערכות הבחירות מבוצעות במניפולציה.
האוטוקרט או האוטוקרטים הם בעלי אחריות מוגבלת או בלתי קיימת כלפי העם.
אוטוקרטיה נבדלת מצורות שלטון אחרות בכוחו של האוטוקרט לדכא באופן חד צדדי את חירויות האזרח של העם ולבחור אילו חירויות רשאים האזרחים לממש.
דיכוי פוליטי הוא השיטה העיקרית שבאמצעותה אוטוקרטים משמרים את המשטר ומונעים אובדן כוח.
דיכוי זה עשוי להתרחש באופן מרומז על ידי כפייה והפחדה מול התנגדות פוטנציאלית או שהוא עשוי להיות כרוך באלימות ישירה.
בממשלות אוטוקרטיות ניתנות לדמויות משפיעות הטבות על ידי המשטר בתמורה לתמיכתן.
זו בדרך כלל שיטה יעילה יותר עבור האוטוקרט מאשר הפחדה באמצעות אלימות.
שליטה על מוסדות מפתח כגון מערכת המשפט, התקשורת והצבא היא מאפיין נוסף של משטרים אוטוקרטיים.
ריכוז הכוח והיעדר איזונים ובלמים עלולים להוביל לניצול לרעה שלו.
אוטוקרטיה כרוכה בדיכוי של אופוזיציה, של חירויות אזרחיות ושל זכויות אדם.
קיים פוטנציאל לשחיתות והעדר אחריותיות.
שיתוף פעולה של אליטות וחברים משפיעים בחברה חיוני לשמירה על השלטון וניתנת עדיפות לצרכיהם על פני הציבור הרחב.
לעיתים קרובות נעשה שימוש בכוח, בדיכוי ובהפחדה כדי לשמור על השלטון.
קבלת ההחלטות היא ריכוזית, עם מעט או ללא קלט מהאוכלוסייה.
לעיתים קרובות הכוח מתבסס על אישיות מרכזית, מה שעלול להוביל לפולחן אישיות.
משטרים אוטוקרטיים משתמשים לעיתים קרובות בתעמולה ובהחדרת רעיונות כדי לשלוט בדעת הקהל ולהכשיר את שלטונם.
משטרים אוטוריטריים נוטים לשחיתות לאלימות ולחוסר יעילות.
שלטון אוטוקרטי משפיע על הפוליטיקה של מדינה, לרבות מבנה הממשלה והבירוקרטיה שלה, זמן רב לאחר חזרה לדמוקרטיזציה.
השוואות בין אזורים גילו פערים בעמדות האזרחים, העדפות המדיניות והמעורבות הפוליטית, בהתאם לשאלה אם היא הייתה נתונה לאוטוקרטיה.
שנאת זרים שכיחה יותר בדרך כלל במדינות פוסט-אוטוקרטיות, והבוחרים במדינות אלו נוטים יותר להצביע למפלגות קיצוניות במפה הפוליטית.
אזרחים של מדינות פוסט-קומוניסטיות נוטים יותר לחוסר אמון בממשל ובשווקים החופשיים, מה שפוגע בשגשוג כלכלי ארוך טווח של מדינות אלו.
על פי דו"ח הדמוקרטיה של V-Dem לשנת 2024, 71% מאוכלוסיית העולם חיים במדינות שניתן להגדיר כאוטוקרטיות.
על פי דוח הדמוקרטיה של V-Dem לשנת 2025 קיימת מגמת אוטוקרטיזציה המתמשכת לפחות 25 שנה ואין סימנים שהיא דועכת.
יחד עם זאת ניתן לעצור ולהפוך תהליכי אוטוקרטיזציה, למשל במקרים של ברזיל, פולין וזמביה.
דוגמה היסטורית אחת לאוטוקרטיה היא מלוכה אבסולוטית או מונרכיה שבה המונרך מחזיק בכוח בלתי מוגבל מכוח זכות ירושה או מנדט אלוהי.
לדוגמה ברוניי (סולטאן), אסוואטיני (מלך), עומאן (סולטאן), ערב הסעודית (מלך), קטר (אמיר) וקריית הוותיקן (אפיפיור).
סוג נוסף הוא דיקטטורה צבאית, שמתאפיינת בכך שהכוח נתפס ונשמר על ידי כוחות מזוינים.
בצורתו העכשווית של שלטון אוטוקרטי יש ניסיון של השליט לקבל לגיטימציה על ידי אימוץ שפת החוק של משטרים לא אוטוקרטיים או על ידי הקמת מוסדות דומים במראית עין למבנים המוסדיים של דמוקרטיות.
באוטוקרטיות מסורתיות (למשל של היטלר וסטלין) האוטוקרטים שלטו באמצעות פחד ואלימות גלויה ונשענו לרוב על אידאולוגיה טוטאלית כבסיס ללגיטימיות שלהם.
לעומת זאת באוטוקרטיות עכשוויות קיים פחות שימוש בפחד ובאלימות גלויה והשליטה היא באמצעות מניפולציה של מידע, תעמולה ושליטה מוסווית בתקשורת.
מנהיגים אוטוריטריים פופוליסטים פונים ללאומיות ומסורת, מטיפים לעוינות כלפי זרים ואליטות ומעודדים חוסר אמון במומחים, בשופטים ובתקשורת.
מדד ה-V-dem מבדיל בין אוטוקרטיות אלקטורליות (כמו רוסיה, סרביה, הונגריה והודו), בהן מתקיימות בחירות מרובות מפלגות אך הן אינן חופשיות או הוגנות והן ומשמשות להכשרת המשטר ולא למתן בחירה אמיתית, לבין אוטוקרטיות סגורות (כמו אפגניסטן, ערב הסעודית ואיראן), בהן אין כלל בחירות ואין הגנה על חופש הביטוי וההתארגנות.
האוטוקרטיות מסווגות גם כפוליטיות בלבד או כטוטליטריות, כאשר האחרונות שולטות בכל היבט של החיים (כמו קוריאה הצפונית, גרמניה הנאצית וברית המועצות).
התמיכה בדמוקרטיה עולה כאשר הדמוקרטיה מתפקדת היטב, בין היתר על ידי הפחתת אי-שוויון, השקעה בשירותים ציבוריים, צמיחה כלכלית ויציבות פוליטית וביטחונית ואילו חוסר יציבות כלכלית ומשברים עלולים להוביל אוכלוסיות לחפש מנהיגים חזקים ונחרצים.
זעזועים כלכליים ותחושה של אובדן שליטה בחיים על רקע תגובה אדישה של המוסדות, יכולה ליצור קרקע פורייה לצמיחת פופוליזם ואף לתמיכה במשטרים סמכותניים.
במצב זה אזרחים בעלי השכלה פחות פורמלית, במיוחד ביישובים קטנים ואזורים כפריים, יכולים לחוש שהם נדחקים לשוליים ועלולה להיווצר תסיסה חברתית וכלכלית שתוביל לתמיכה בשינויים רדיקליים במערכת השלטון.
תקופות של תהפוכות פוליטיות, אי שקט אזרחי ומוסדות דמוקרטיים חלשים עלולות ליצור הזדמנויות למנהיגים אוטוקרטיים לתפוס את השלטון, בעיקר כאשר יש מסורת מועטה של ממשל חוקתי.
חברה אזרחית חלשה או מדוכאת מאפשרת לאוטוקרטים לפעול ללא אתגר או פיקוח משמעותי.
משטרים לא ליברליים מנצלים לעיתים קרובות תלונות חברתיות וקיטוב כדי לפלג עוד יותר את החברה ולהחליש מוסדות דמוקרטיים.
קיטוב גבוה ואוטוקרטיזציה יוצרים מעגל קסמים שלילי.
דו"ח ה V-dem מראה כי קיטוב והפצת דיבורי שטנה ודיסאינפורמציה על ידי ממשלות, משפיע על עליית אוטוקרטיות.
גם התפיסה של מנהיגות יציבה וקבועה לאורך זמן כמועילה מסייעת לסוג השלטון האוטוקרטי.
תחלופת מנהיגים מוגזמת עלולה לערער את יציבות המדינה, וליצור ואקום שיוביל לאוטוקרטיה.
הפיכות ומרידות, אף שלעיתים הן מפילות אוטוקרטיות, עלולות גם להוביל להקמת משטרים אוטוקרטיים חדשים.
גם למלחמה יש השפעה מרכזית ביצירת מדינות אוטוריטריות.
ממשלות אוטוקרטיות נוטות יותר לצאת למלחמה מאשר ממשלות דמוקרטיות, מכיוון שהאזרחים אינם חלק מהסלקטורט שהאוטוקרטים אחראים כלפיו.
אוטוקרטיות טוטליטריות, ובמיוחד ממשלות פשיסטיות, נוטות לעסוק במיליטריזם והתפשטות לאחר ביסוס כוחן.
הדבר מאפשר לאוטוקרט להפיץ את משנתו, וקיומם של יריבים זרים מאפשר לאוטוקרט לגייס תמיכה פנימית.
אוטוקרטיה נוטה יותר להיווצר באוכלוסיות הטרוגניות, מכיוון שיש בהן אי שוויון גדול יותר ופחות לכידות חברתית.
אוטוקרטיות שנוצרו בתנאים אלה לרוב הפכפכות יותר מאותן סיבות.
בסביבות המאה ה-35 לפני הספירה ערי-מדינה כמו מסופוטמיה נשלטו על ידי מלכים שהיו מנהיגים פוליטיים ודתיים כאחד.
השילוב של שלטון אוטוקרטי עם משמעות דתית נמשך תחת האימפריה האכדית במאה ה-24 לפני הספירה.
גם מצרים העתיקה התקיימה ממשלה אוטוקרטית במשך רוב ההיסטוריה המוקדמת שלה.
בסין של שושלת צ'ין האוטוקרטיה נשמרה כמעט ללא הפרעה, בהשפעת פילוסופית הקונפוציאניזם.
ערי מדינה ביוון העתיקה ובציוויליזציה האטרוסקית נשלטו לעיתים קרובות על ידי עריצים.
ברפובליקה הרומית נוצר הרעיון של דיקטטור שיקבל כוח בלתי מוגבל באופן זמני כדי להחזיר יציבות בתקופות משבר, אלא שבסופו של דבר הרעיון הוביל לכך שיוליוס קיסר הפך לרודן לכל החיים בשנת 44 לפנה"ס, דבר שסיים את הרפובליקה הרומית והוביל את הקמת האימפריה הרומית האוטוקרטית.
באסיה במהלך התקופה הפוסט-קלאסית נוצרו דיקטטורות צבאיות, כמו בגוגוריאו, גוריאו והשוגונטים ביפן.
מונרכיות פרלמנטריות הפכו נפוצות במאה ה-13 כאשר מלכים חיפשו גופים מייעצים גדולים יותר שייצגו את הממלכה.
במאה ה-14 מדינות אירופה התרחקו מהפיאודליזם לכיוון המלוכה הריכוזית כצורת הממשל העיקרית .
אבסולוטיזם הפך נפוץ יותר במונרכיות אירופיות בתחילת המאה ה-16, כאשר אירופה התמודדה עם מנהיגות חלשה ועם קונפליקט דתי.
בתי המחוקקים בתקופה זו הותאמו לרוב לאכוף את רצון המלך אך לא לערער עליו.
לפעמים ההצדקה לכך הייתה כי זו זכותם האלוהית של מלכים, במיוחד בממלכות אנגליה וצרפת.
המהפכה הצרפתית סימנה שינוי משמעותי בתפיסת הדיקטטורה כסוג של שלטון עריץ, כאשר מבצעי הפיכות הצדיקו את מעשיהם כאמצעי להילחם בעריצות.
באירופה, הצורות המקוריות של דיקטטורה היו בונפרטיזם, צורה של מונרכיזם שדחה את הפיאודליזם, וקיסריזם, שלטון אימפריאלי שמתקשר ליוליוס קיסר.
אלה שימשו בעיקר כדי להגדיר את האימפריה הצרפתית הראשונה והשנייה.
המונרכיות האירופיות התרחקו מהאוטוקרטיה במאה ה-19 כאשר בתי המחוקקים התחזקו במאה ה-19 באמריקה הלטינית, שליטים אזוריים כמו קאודילוס תפסו את השלטון במספר מדינות כדוגמאות מוקדמות של דיקטטורים.
המאות ה-19 וה-20 הביאו לשקיעתן של מונרכיות מסורתיות לטובת מדינות מודרניות, שרבות מהן התפתחו כאוטוקרטיות.
המהפך שנגרם על ידי מלחמת העולם הראשונה הביא לשינוי רחב של ממשל ברחבי אירופה, ומדינות רבות התרחקו ממונרכיות מסורתיות.
מרוב המלכים האירופים נושלו מסמכויותיהם כמולכים חוקתיים לטובת רפובליקות.
הטוטליטריות התפתחה לראשונה כסוג של אוטוקרטיה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
היא תפסה את השלטון ברבות מהרפובליקות הללו, במיוחד במהלך השפל הגדול .
זה הוביל להקמתן של דיקטטורות פשיסטיות, קומוניסטיות וצבאיות ברחבי אירופה.
המדינה הקומוניסטית התפתחה לראשונה כצורה חדשה של אוטוקרטיה בעקבות המהפכה הרוסית.
סוג זה של ממשלה אוטוקרטית אכף שליטה טוטליטרית על אזרחיה באמצעות מפלגה המונית שהתיימרה לייצג את האזרחים .
בעוד שצורות אחרות של דיקטטורה אירופית התמוססו לאחר מלחמת העולם השנייה, הקומוניזם התחזק והפך לבסיס של כמה דיקטטורות במזרח אירופה.
מדינות קומוניסטיות הפכו למודל העיקרי לממשל אוטוקרטי בסוף המאה ה-20, ומשטרים אוטוקרטיים לא קומוניסטיים רבים שיכפלו את סגנון השלטון הקומוניסטי.
דוגמה בולטת לאוטוקרטיה במאה ה-20 כוללת את גרמניה הנאצית.
בה ובברית המועצות השתמש המשטר האוטריטרי באלימות, בשליטה על העיתונות ובאכיפת קונפורמיות כדי לקדם את מטרותיו.
דוגמה נוספת לאוטוקרטיה היא ספרד תחת שלטונו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו בין שנות ה-30 לשנות ה-70 במאה ה-20.
הירידה באוטוקרטיה ברחבי מערב אירופה השפיעה על השלטון האוטוקרטי במקומות אחרים בעולם באמצעות קולוניזציה.
חברות ללא מדינה התיישבו בקלות על ידי מדינות אירופה ולאחר מכן אימצו דמוקרטיה וממשל פרלמנטרי שהפך נפוץ באירופה.
אזורים עם מדינות אוטוקרטיות חזקות מבחינה היסטורית היו מסוגלים להתנגד לקולוניזציה האירופית או שלא השתנו בדרך אחרת, מה שאפשר לשמר בהן את האוטוקרטיה.
עוצמתה של האוטוקרטיה בפוליטיקה העולמית פחתה משמעותית בתום המלחמה הקרה עם פירוק ברית המועצות ב-1991, אך הייתה תחייה מחודשת שלה במהלך העשורים הבאים באמצעות מעצמות אזוריות כמו סין, איראן, רוסיה וסעודיה.
משטרים אוטוקרטיים במאה ה-21 מציגים פעמים רבות מצג של מוסדות הדומים לאלה של ממשלות דמוקרטיות.
זה עשוי לכלול חירויות מבוקרות לאזרחים, כגון הקמת מפלגות אופוזיציה וקיומן של בחירות לא הוגנות.
קיומן של בחירות מאפשר לרסן או לפייס את האופוזיציה וליצור שיטה להעברת כוח ללא עימות אלים.
אוטוקרטים רבים גם מקיימים משפטי ראווה כדי לבצע דיכוי פוליטי במקום לבצע טיהורים ישירים.
הצגה פומבית זו יוצרת הרתעה של מתנגדים עתידיים.
לפני מגמה עכשווית זו, בחירות אוטוקרטיות הזמינו השתתפות ציבורית רק לעיתים נדירות.
במקום זאת, הן שימשו את האליטות לבחירת שליט מביניהן, כמו למשל במונרכיה אלקטורלית.
יצירת חוקה היא אמצעי נפוץ נוסף בו משתמשים אוטוקרטים כדי להישאר בשלטון.
זאת כיוון שביכולתם לנסח את החוקה באופן חד צדדי ולהתאים אותה כך שתתאים לשלטונם.
אפלטון תיאר שלטון של עריצות מתאפיין בשלטון עצמי בלבד המוביל לשחיתות.
העריץ נשען על תמיכת ההמון ומדכא את מבקריו.
אפלטון ראה בעריצות את "ההפרעה הרביעית והגרועה ביותר במדינה", שבה חסרה לשליט היכולת הבסיסית לשיפוט – התבונה.
אריסטו הגדיר צורות ממשל אמיתיות ככאלה שבהן השליט, המעטים או הרבים, שולטים מתוך ראייה של טובת הכלל, בעוד שממשלות השולטות מתוך ראייה של אינטרס פרטי הן מעוותות.
עריצות, לפי אריסטו, היא מונרכיה שמטרתה היחידה היא טובתו של המונרך.
אריסטו האמין שאזרחים חייבים להשתתף באופן פעיל בפוליטיקה כדי להיות מאושרים ובעלי מידות טובות ואילו העריצות היא משטר המונע זאת.
תומאס הובס, הצדיק ריבונות מוחלטת כאמצעי להימלט מכאוס וטען שאנשים חייבים להתקשר בחוזה חברתי במסגרתו הם יוותרו על חלק מזכויותיהם הטבעיות לשלטון ריבוני כל-יכול בתמורה להגנה וביטחון.
כח זה יכול להיות מורכב מאדם אחד, מכמה או רבים והוא נקרא על פי הובס, "לווייתן".
ג'ון לוק טען בזכות זכויות טבעיות וממשלה מוגבלת, בניגוד לריבונות המוחלטת של הובס.
אוטופן או אוטופני (ברומנית: Otopeni) היא עיירה במחוז אילפוב ברומניה, הנמצאת כ-16 קילומטר צפונית לבירת המדינה בוקרשט.
נכון לשנת 2021, מתגוררים בעיירה 21,750 נפשות.
העיירה מפורסמת ברומניה בזכות שדה התעופה הבינלאומי Henri Coandă International Airport, הידוע יותר בשמו "נמל התעופה הבינלאומי אוטופן ע"ש אנרי קואנדה".
שדה התעופה משמש את הרוצים להגיע לבוקרשט.
אוטוקאד היא תוכנת שרטוט מחברת התוכנה האמריקאית Autodesk.
התוכנה משמשת לתכנון וייצור בעזרת מחשב (תיב"ם - CAD) דו-ממדי ותלת-ממדי לתחומים של הנדסת מכונות, הנדסה אזרחית ואדריכלות.
לצורכי המערכת פותח פורמט הקבצים DXF.
היא נחשבת לתוכנה המרכזית והעיקרית של עולם השרטוט, שקובעת את התקנים של קובצי שרטוט, ואפשר לראות בה מונופול בתחום זה.
אוטוקאד תופסת נתח שוק של 85% בתחום, עם למעלה מ-8 מיליון משתמשים ברחבי העולם.
מחיר גרסה מלאה כ-4,000 דולר וכ-15% כמנוי תחזוקה שנתית.
החל משנת 1997 החלה חברת אוטודסק להוציא גרסאות ייעודיות לתחומי ההנדסה והשרטוט השונים, ובראשן אוטוקאד ADT לתחום האדריכלות והבניין, כיום גם REVIT MEP, REVIT ARCHITECTURE ,REVIT STRUCTURE לתחום האדריכלות והבניין, מוצרים לתחום ה-GIS ומיפוי, AUTODESK INVENTOR לתחום התכנון המכני, כמו גם AUTOCAD ELECTRICAL ,AUTOCAD MECHNICAL.
מחירה היקר ושיטת ניהול העדכונים התכופה (אחת לשנה) והאגרסיבית שלה (לאחר אי עדכון שתי גרסאות רצופות יש לקנות מחדש את התוכנה), גרמו לביקורת ולהתקוממות אצל המשתמשים.
עוד ישנה ביקורת על השינוי התכוף של פורמט הקובץ.
דבר שכופה על המשתמשים בה לעדכן לגרסה חדשה, גם כאשר אין צורך בדבר, כדי לשמור על תאימות לשוק השרטוט.
בישראל משווקת התוכנה מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20
ב-2009 רכשה אוטודסק את הסטארט אפ הישראלי VisualTAO.
המוצר שהחברה פיתחה, המכונה כעת AutoCAD 360 (בעבר AutoCAD WS), הוא גרסה קלה וחינמית של אוטוקאד אשר מאפשרת לערוך ולשתף שרטוטי אוטוקאד דרך דפדפנים וטלפונים סלולרים המריצים iOS (למשל אייפונים ואייפדים) או אנדרואיד.
אוטורינו רֶסְפּיגי (באיטלקית: Ottorino Respighi; 9 ביולי 1879, בולוניה – 18 באפריל 1936, רומא) היה כנר ומלחין איטלקי.
סבו היה נגן עוגב בכנסייה בבולוניה ואביו שימש כמורה בקונסרבטוריון בעיר.
בילדותו קיבל אוטורינו חינוך מוזיקלי בבולוניה, ולאחר שסיים את לימודיו נסע לסנקט פטרבורג שברוסיה כדי ללמוד קומפוזיציה אצל רימסקי-קורסקוב ולעבוד ככנר באופרה העירונית.
לאחר שנתיים ברוסיה השלים את לימודיו בברלין.
בין השנים 1903 ו-1908 הופיע רספיגי ככנר בהרכבים שונים וניסה את כוחו בהלחנה, ללא הצלחה רבה.
בשנים 1908–1909 שימש כמורה לנגינה בברלין.
1913–1923 היו שנות הפריחה המוזיקלית שלו.
בתקופה זו כתב את יצירותיו הסימפוניות "מזרקות רומא" ו"אורני רומא" שזכו להצלחה, ואופרות אחדות.
בשנים 1923 - 1925 שימש רספיגי כמנהל האקדמיה למוזיקה ברומא, אך התפטר מתפקידו כדי להתרכז בכתיבה ובניצוח על יצירותיו ברחבי העולם.
ב-1929 החל המנצח המפורסם ארטורו טוסקניני לכלול את יצירותיו של רספיגי בקונצרטים ובתקליטיו.
ב-1932 נתמנה רספיגי לאקדמיה האיטלקית, אך ב-1935 חלה וכעבור שנה נפטר.
רספיגי כתב מוזיקה נאו-קלאסית ואופרות, אך יצירותיו החשובות הן הפואמות הסימפוניות שלו, הידועות בתיזמור ובהרמוניה שלהן: "מזרקות רומא" (Fontane di Roma) ו"אורני רומא" (Pini di Roma).
ביצירות אלה וביצירה נוספת, "חגיגות רומא" (Feste Romane), מתאר רספיגי את הנוף של רומא.
רספיגי כתב גם עיבודים ליצירות של מלחינים אחרים, ובהם 4 סוויטות:
חנות הקסמים (Le Boutique Fantasque) - מוזיקה לבלט על פי נעימות של רוסיני.
רוסיניאנה - סוויטה נוספת על פי יצירות של רוסיני.
הציפורים (Gli Uccelli) - סוויטה של קטעים על בעלי כנף, לפי יצירות קצרות לצ'מבלו מאת מלחינים שונים בני המאה ה-17 וה-18. חלקי הסוויטה: מבוא, היונה, התרנגולת, הזמיר והקוקיה.
3 סוויטות של אַרְיות ומחולות עתיקים.
אוטוקרס (Autocars Ltd) הייתה חברה שהוקמה בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי יצחק שובינסקי ולדיסלאב שנלר והייתה מחלוצות תעשיית הרכב בישראל, ובפרט הראשונה ליזום תכנון ויצור רכב "ישראלי".
המפורסם מבין כלי הרכב שיצאו את שערי המפעל הוא המכונית "סוסיתא", ולצדה יוצרו דגמי "כרמל", "סברה ספורט" ועוד.
החברה פורקה בתחילת שנות ה-70 בידי כונס נכסים לאחר כ-14 שנות פעילות.
תעשיית הרכב בישראל עם קום המדינה
מקובל לראות את תחילתה של תעשיית הרכב בישראל עוד בשנות השלושים (1935), בניסיון ראשון של החברה הישראלית לאוטומובילים להרכיב בארץ כלי רכב בריטי – הסטנדרד כרמל.
ניסיון זה בא אל קצו לאחר ייצורן של כעשרים מכוניות בלבד.
עם קום המדינה ולאורך שנותיה הראשונות, החלה ממשלת ישראל לנסות וליזום הקמת מפעלי תעשייה בארץ.
בשנים אלה היצוא היה מצומצם, ומחסור תמידי במטבע חוץ אפיין את הפעילות הכלכלית והקשה על יבוא של מוצרים הכרחיים למדינה המתפתחת.
נסיונותיה של הממשלה לקיים בארץ מפעלי רכב כשלוחות של יצרנים בינלאומיים, נכשלו.
תוכניות להקמת מיזמים כאלה בשיתוף עם פורד האמריקאית ופיאט האיטלקית לא יצאו אל הפועל בלחץ החרם הערבי.
בבסיסו של הצורך להקמת תעשייה מקומית ובכלל זה תעשיית רכב, עמדו כמה גורמים, ובהם הצורך ביצירת מקומות תעסוקה, הצורך באספקה סדירה לשוק המקומי, ואולי החשוב מכל – הכנסת מט"ח ארצה מתוצרת מיוצאת.
בשנת 1951 נחנך מפעל הרכב הראשון בישראל.
המפעל, "קייזר-פרייזר לישראל", מיזם של איש העסקים אפרים אילין וקייזר פרייזר (Kaiser-Frazer).
המפעל החל להרכיב בישראל מגוון כלי רכב, ראשית מתוצרת קייזר-פרייזר כגון "קייזר מנהטן" ו"הנרי ג'יי", ובהמשך "ג'יפ ויליס", "דופין" ו"קטר שבו" של רנו הצרפתית, קונטסה 900, וקונטסה 1300 מתוצרת חברת הינו מוטורס היפנית
ראשיתה של החברה בשנת 1952, בסדנה חיפאית של המהנדס לדיסלאב שנלר.
סדנה זו ייצרה תלת אופן פשוט, שייעודו המקורי חלוקת חלב, ברישיון רליאנט הבריטית (Reliant).
באמצע שנות ה-50 חבר אל שנלר איש העסקים יצחק שובינסקי, שהיה דמות מוכרת בעולם המסחר הארצישראלי – בעיקר בזכות עסקים בינלאומיים שניהל (חברת פוסידון).
שובינסקי שאף לפתח תעשיית רכב של ממש ולא להסתפק באותו רכב תלת גלגלי, ובשנת 1957 שינתה הסדנה הקטנה של שנלר את פניה והפכה לחברת "אוטוקרס" (Autocars).
תחילת הדרך, בדומה למפעל "קייזר-אילין", הייתה בחיפוש אחר דגמי מכוניות המיוצרות בהצלחה בעולם והרכבתם במפעל בארץ.
גם שובינסקי נתקל באותם קשיים שמקורם בחרם הערבי, והחברה התקשתה מאוד ליצור שיתופי פעולה מסוג זה, למעט אותו שיתוף פעולה קיים עם רליאנט הבריטית.
קושי זה הוביל את "אוטוקרס" להכרה כי יזדקקו לרכב מתכנון מקורי.
כך, לראשונה בישראל, החלה לקרום עור וגידים תוכנית לייצור רכב שאינו מבוסס על הרכבה מקומית של דגם קיים, אלא על תכנון של רכב חדש שמכלוליו יתבססו ככל שניתן על רכיבי מדף הקימים בעולם.
תחילת הדרך: הרכב הישראלי הראשון – הסוסיתא
רליאנט נרתמה למלאכת התכנון, ואבטיפוס ראשון נבנה באנגליה והגיע לישראל בשנת 1958. מרכבו של הרכב המתוכנן נבנה מפיברגלאס ולא ממתכת כמקובל בענף הרכב, בעיקר בשל מגבלותיה של התעשייה הישראלית הצעירה בתחום עיבוד המתכת ובשל ההשקעות האדירות שדרשה בניית מפעל מתכת יצרני כזה.
במקביל לתכנון החל מסע חיפושים קדחתני אחר חברות בינלאומיות שיספקו מכלולים לייצור השוטף.
גם כאן נתקלה "אוטוקרס" בקשיים רבים עקב החרם הערבי ועקב הכמויות הקטנות יחסית של הייצור המתוכנן.
לאחר חתימת הסכמים עם 27 יצרנים של מכלולים, ולאחר רכישת 100 מנועים ראשונים מתוצרת פורד (עקב החרם הערבי בוצעה רכישת המנועים דרך חברה בת של "פוסידון", שהוקמה באנגליה במיוחד לטובת העניין).
במהלך 1958 הלך ונבנה המפעל החדש של "אוטוקרס".
המפעל, שלא היה אלא מבנה של 500 מ"ר בנויים על מגרש בן דונם וחצי, העסיק בתחילת דרכו 17 פועלים שהחלו בהרכבת לוחות הפיברגלאס על שלדות המתכת והמכלולים שהגיעו מאנגליה.
המגבלה העיקרית בעבודה עם לוחות הפיברגלאס הלכה והתבררה באופן חיבור הלוחות לשלדת המתכת של כלי הרכב.
הפתרון נמצא בדמותה של מסגרת עץ שחוברה לשלדה – ואליה שודכו לוחות הפיברגלאס של המרכב.
תנאי ממשלת ישראל למפעל לא אפשרו בשלב זה ייצור עבור השוק המקומי, ומאה הדגמים הראשונים בתצורת ה"קובייה" נשלחו לארצות הברית, טורקיה ודרום אפריקה, תחת השם "סברה".
רובן של מכוניות ה"סברה" מצא את דרכו בחזרה במפעל בדרגות התפרקות שונות.
אופן חיבור הפיברגלאס למסגרת העץ ולשלדת הפלדה התברר כעמיד לכמה אלפי קילומטרים בלבד.
בשנים 1959–1960 התחוללו מספר שינויים.
המתחרה הישיר בארץ, "קייזר-אילין", איבד את החוזה עם "רנו", ולא ייצר עוד דגמי סטיישן וטנדר לשוק המקומי, ובעקבות כך אישרה הממשלה ל"אוטוקרס" לייצר כלי רכב בפלח זה לשוק המקומי.
בנוסף, עבר המפעל למיקום חדש, גדול יותר (1,200 מ"ר על מגרש בן 4 דונמים) והשילדות החלו מיוצרות בארץ.
בשלב זה העסיק המפעל כ-70 עובדים.
שיטות הייצור השתפרו ועברו לייצור בשיטת הסרט הנע, ונערכה פנייה אל הציבור בארץ במסגרת תחרות לבחירת שם למכונית הישראלית הראשונה.
השם הנבחר, "סוסיתא", זיכה את ההוגה ב-500 ל"י.
במהלך 1960 יוצרה הסדרה השנייה של כלי הרכב, 300 במספר, רובם ככולם לשוק המקומי, ורובם ככולם סובלים מאותן בעיות חיבור פיברגלאס-עץ-מתכת.
באותה שנה בוצעו שינויים תכנוניים במבנה הסוסיתא.
בעיית מסגרת העץ נפתרה עם החלפת מבנה הפיברגלאס לאחוד (מיציקה אחת), והותקנו מנועים חדשים מתוצרת פורד.
שנה מאוחר יותר, ב-1961, הגיעו מכירות ה"קובייה" ל-760 יחידות.
כדי לענות על הביקוש לרכב שהלך והתברר כהצלחה, התרחב המפעל, מספר העובדים הגיע ל-150, ושובינסקי החל לחפש אחר רעיונות לדגמים נוספים.
שנותיה הראשונות של אוטוקרס אופיינו בפיתוח מואץ ובחיפוש מתמיד אחר דגמים ואפשרויות נוספות.
רכב הספורט – סברה ספורט Sabra Sport
כבר בשנת 1960 החל יצחק שובינסקי להתעניין בייצורה של מכונית ספורט שתתאים לשוק הבינלאומי, ובעיקר לשוק האמריקאי.
שובינסקי מצא באנגליה תוכניות לבניית שלדה ומרכב פיברגלאס המיועדים למכונית ספורט.
שובינסקי ביקר בתערוכת מכוניות ספורט בשנת 1960 בלונדון והתרשם מדגם "Ashley (automobile)" העשוי מפיברגלס ומשילדה שפיתח "Leslie Ballamy" , וקיבל רישיון להרכיב דגמים בעלי תכונות דומות, בשותפות עם יצרנית הרכב הבריטית רליאנט מוטורס .
כך פותחו רליאנט סברה בבריטניה וסברה ספורט בישראל.
התוכניות נרכשו על-ידו, ובחברת "רליאנט" החל הליך התכנון המפורט על-בסיס השלדה והמרכב.
רכיבים וחלקים נרכשו מיצרנים שונים, ובהם מנוע פורד בנפח 1,703 סמ"ק, עם הספק של 72 ו-91 כ"ס.
האבטיפוס נבנה בזמן שיא, והוצג לראשונה בשנת 1961 בתערוכת הרכב בניו יורק.
ה"סברה" כיכבה בשערים של מגזינים מובילים, וההזמנות, לרכב שעדיין לא היה לו פס ייצור במפעלי אוטוקרס, החלו לזרום.
בהמשך אותה שנה הכין עצמו המפעל בארץ והחל לייצר את ה"סברה" בשלושה דגמים: דו-מושבית פתוחה עם גג מתקפל, דו-מושבית עם גג קשיח מתפרק, ודגם קופה עם 4 מושבים.
ייצור סברה המשיך בארץ תחת השם "סברה" ובאנגליה תחת השם "רליאנט סאברי (reliant sabre), ורובן יוצאו לארצות הברית וקנדה.
הרכב זכה לקבלת פנים נלהבת בעולם, ואף השתתף במספר מרוצים בינלאומיים, אך לאחר ייצורן של כ-280 מכוניות (מתוכן כ-100 במפעל בישראל) – נפסק בשנת 1968 ייצורה של מכונית הספורט העברית הראשונה, בעיקר עקב כישלונן של אוטוקרס ורליאנט לקיים מערך שירות ראוי לכלי הרכב.
כיום נחשבות מכוניות אלה לפריטי אספנות נדירים ומבוקשים בכל העולם.
רובן מצויות בארצות הברית ובבלגיה.
בשנת 1962 עלתה אל פס הייצור מכונית משפחתית קטנה וחדשה, סדאן 2 דלתות – ה"כרמל".
הכרמל עוצבה בדומה לאחותה האנגלית מבית רליאנט – ה"Regal".
הרכב שווק בשני דגמים עם מנועי פורד אנגליה – 1000 (מנוע 997 סמ"ק) ו-1200 (מנוע 1,197 סמ"ק), אך הוא התקשה להתחרות בתוצרת "קייזר-אילין" ואף בסוסיתא.
בהמשך, השם "כרמל" הוצמד לדגמי הסדאן 2 דלתות בדורות הבאים של סוסיתא: "כרמל" (סוסיתא 12 סדאן 2 דלתות), ו "כרמל דוכס" (סוסיתא 13/60 סדאן 2 דלתות) .
דגמים אלה נמכרו במספרים יפים למשרד הביטחון, שם שימשו בעיקר כרכב צמוד לקצינים בדרגות סא"ל.
בשנים 1967–1973 עלתה על פס הייצור מכונית משפחתית "טריומף 1300", 4 דלתות שהורכבה מקיטים, מורכבים חלקית, שיובאו מ-אנגליה.
בשנים 1965-1963 בנתה אוטוקרס את מפעלה החדש בטירת כרמל.
במהלך אותן שנים חלו שינויים משמעותיים במבנה החברה.
השותפה, "החברה הישראלית לאוטומובילים" מכרה את החזקותיה, ושיתוף הפעולה עם רליאנט הסתיים.
תחתיהם נכנסה יצרנית המשאיות והאוטובוסים "ליילנד" באמצעות חברת הבת שלה, "סטנדרד-טריומף" ולשותפות נכנסה גם חברת כור תעשיות.
אוטוקרס, שהייתה מיזם שרוכז בעיקר בידיו של יצחק שובינסקי, הפכה לחברה המוחזקת בידי קונצרנים וחולשת על מספר מפעלים.
היזם שובינסקי עצמו אחז ב-27% ממניות החברה.
במסגרת המלצותיה של ועדה ממשלתית – ועדת ברתל, נעשה ניסיון למזג את תעשיות הרכב בארץ, תעשיות שכללו בעיקר את "אוטוקרס", "ליילנד" (שייצרה בעיקר אוטובוסים באשדוד) ו"קייזר-אילין" שהייתה מצויה כבר בקשיים כלכליים.
בשנת 1969 בוצע המיזוג הכפוי כש"אוטוקרס" רכשה את "קייזר-אילין".
במקביל הוקם מפעל רכב חדש בנצרת בבעלות "החברה הישראלית לאוטומובילים", סוכני פורד ושותפי העבר של "אוטוקרס".
הגידול המהיר היה בעוכריה של אוטוקרס.
מניהול ריכוזי המבוסס על אדם אחד הפכה החברה לגוף קונצרני המייצר במספר מפעלים, מכוניות משפחתיות, ג'יפים וכלי רכב כבדים (במפעל ליילנד באשדוד).
משנת 1966 פקד את ישראל מיתון קשה.
היקף ההזמנות מהמפעל ירד, ייצורם של דגמים חדשים כמו ה"גלבוע" נכשל בשווקים, והמכונית החדשה של אוטוקרס, ה"טריומף", לא זכתה להצלחה, בעיקר בשל דרישת הממשלה שלא לייצרו בנפח מנוע של 1,300 סמ"ק, אלא רק 1,500 סמ"ק, כדי שלא להתחרות עם ה"אסקורט" שהחל לצאת מקו הייצור של מפעלי הרכב בנצרת.
גל פיטורין פקד את אוטוקרס, במסגרתו פוטרו 200 עובדים.
הצרכן הכמעט יחיד היה צה"ל, ודגמים נוספים שיצאו אל השוק בסוף שנות ה-60 ובמהלך שנות ה-70 לא הצליחו להתבסס בשוק האזרחי.
בתחילת שנות השבעים של המאה ה-20 החלו חשדות כלכליים ופליליים מרחפים מעל ראשו של יצחק שובינסקי, חשדות מהם זוכה בסופו של דבר.
יחסיו עם השותפה כור תעשיות עלו על שרטון, והשותפות התפרקה כאשר שובינסקי נותר עם המפעל בטירת כרמל.
הפיחות הגדול בשנת 1971, ביקושים יורדים לתוצרת המפעל ועצירת האשראי על ידי הבנקים הביאו את "אוטוקרס" לפירוק ובמסגרת כינוס הנכסים איבד שובינסקי את החזקותיו בחברה.
מפעל "קייזר-אילין" נסגר ויצור הג'יפים שלו הועבר למפעלי נצרת.
מפעל "אוטוקרס" בטירת כרמל נמכר לקונצרן "כלל" ששינה את שמו ל"תעשיות רום כרמל".
אחר כך עבר לפעול תחת קבוצת "אורדן תעשיות", חטיבת המתכת של קונצרן כלל.
הסיפור על עלייתה ונפילתה של תעשיית הרכב הישראלית מופיע ביס דוקו, בבימויו של אבי וייסבלאי, ונקרא "סוסיתא" (2021).
אוטורפרקטומטר הוא כלי לבדיקת ראייה, הנחשב לנותן כיוון כללי אודות רמת ראייתה של העין.
האוטורפרקטומטר בנוי כמחשב ובו צג המראה תמונה מסוימת (בדרך-כלל תמונות נוף) ועל המטפל להביט במסך, ולציין לאופטומטריסט את מידת חדות התמונה בה הוא צופה.
בסיום הבדיקה במכשיר, מתקבל ממנו נייר פלט המכיל כיוון כללי למספר הראיה של הנבדק, בהתאם לנתונים שהוזנו לתוכו על ידי הבודק.
אוֹטוֹקְלָב, או דוד עיקור (על פי האקדמיה ללשון העברית: אַקְטָר), הוא מכשיר שנועד לבצע טיהור של כלים רפואיים, כלי מעבדה שונים ואף ציוד לקעקועים שאיננו חד-פעמי.
הפיזיקאי והמיקרוביולוג שארל שמברלן נחשב ליוצר האוטוקלב הראשון, לאחר שבנה ב-1879 פילטר חרסינה בעל נקבים זעירים מאוד, שסינן נוזלים מחיידקים.
האוטוקלבים חיוניים לטיהור מכשירים ואביזרים המשמשים בחדר ניתוח או בפעולות כירורגיות פולשניות, שבמהלכן חיידקים עלולים לחדור לגוף המטופל.
נעשה בהם שימוש נרחב גם ברפואת שיניים, ברפואה וטרינרית, ולעיתים גם במעבדות לא רפואיות.
גם בעלי מקצוע דוגמת מוהלים וקוסמטיקאיות משתמשים באוטוקלבים לטיהור המכשור שלהם.
פעולתם של האוטוקלבים המודרניים מבוססת על יצירת קיטור בטמפרטורה גבוהה ובלחץ אוויר גבוה.
אודות משטר המדינה המשובח באי החדש אוּטוֹפּיה הוא ספר אוטופי שנכתב על ידי המלומד והמדינאי הבריטי תומאס מור בשנת 1516. הספר הולך בעקבות "הפוליטאה" של אפלטון ו"עיר האלוהים" של אוגוסטינוס ומציע גרסה של המשטר הטוב והתקין של חברה המיוסדת על עקרונות של רציונליות ושוויון.
בספר מנגיד מור בין החיים החברתיים הבעייתיים של המדינות הנוצריות באירופה של המאה ה-16 לבין הסדר החברתי המושלם וההגיוני של מדינת אוטופיה, שאינה נוצרית.
רבים העירו שהמדינה הקומוניסטית האידיאלית של קרל מרקס דומה במידה רבה לאוטופיה של תומאס מור.
היחס של מור עצמו כלפי השיטה הפוליטית שהוא מתאר שנוי במחלוקת.
המספר נשלח על ידי הנרי השמיני לפלנדריה בשליחות דיפלומטית ומתארח אצל ידידו תושב אנטוורפן פטרוס אגידיוס שמפגיש אותו עם ספן בשם רפאל היתלודיאוס.
היתלודיאוס, שהכיר במסעותיו בעולם החדש עמים וחברות שונות ומגוונות, מנהל בחלק הראשון של הספר רב שיח עם המספר, אגידיוס ואחרים, בו הוא מנגיד את המידות הטובות שמצא בניכר לניהולה של החברה האירופית, המלאה עוולות הגורמות סבל רב לבני האדם.
חלקו השני והעיקרי של הספר הוא רובו ככולו מונולוג של היתלודיאוס, בו הוא מספר על אי אחד אידיאלי בעולם החדש ששמו אוטופיה.
במדינה שעל האי מתקיימת חברה בה נפתרו בעיותיה של החברה האירופית.
היסוד המארגן הבסיסי של החברה הוא הרציונליזם.
באוטופיה כל הרכוש מוחזק במשותף.
בנוסף, יש לה מעט חוקים, אין שם עורכי דין וכמעט שאין היא שולחת את אזרחיה להילחם, אך היא שוכרת שכירי חרב מאזרחי המדינות הקרובות.
"אוטופיה" היא מונח שנטבע על ידי תומאס מור בספר זה, ומתאר "חברה מושלמת".
מקור המילה מיוונית והיא הלחם בסיסים של המילה "οὐ" שפירושה "אינו" ומהמילה "τόπος" שפירושה "מקום", כלומר משמעות המילה היא "לא מקום".
סגנונו הספרותי של הספר מרבה במשחקי מילים וכפלי משמעות וכולל שילוב מתעתע בין הרקע ההיסטורי הממשי של חייו של תומאס מור לבין סיפורו הבדיוני של היתלודיאוס.
הסגנון מקשה על ההבנה הבסיסית האם ניסה מור אכן לתאר "אוטופיה" שתפקידה לכונן תוכנית-אב למהפכה חברתית או שהסתכלותו היא סרקסטית וצינית וכל תפקידה להטיל ספק.
האם הספר הוא "מדריך למלך הנבון", כמו הנסיך של מקיאוולי או שהוא סאטירה על החברה האנגלית, שנועדה להאיר את פגמיה ותחלואיה?
במאה התשע עשרה היללו הוגים מרקסיסטיים את תומאס מור כאחד ממבשרי הסוציאליזם המוקדם, עם קריאתו לביטול הקניין הפרטי.
במקביל זכה מור לביקורת מצד מבקרים ליברליים, כגון קרל פופר (החברה הפתוחה ואויביה), כאחד מאבות המחשבה הטוטליטרית.
תומאס מורוס, אוטופיה; תרגום, מבואות והערות מאת אפרים שמואלי, מרחביה, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1946. (מהדורה חדשה: תל אביב: ספרית פועלים, 1974.)
תומאס מור, אוטופיה; תרגום מלטינית: איילת אבן-עזרא; עריכה מדעית והקדמה: רז חן מוריס, תל אביב: רסלינג, תשס"ח 2008.
אוטופיות טכנולוגית היא תאוריה עתידנית אופטימית שמבוססת על האמונה כי מדע וטכנולוגיה מקרבות לאוטופיה או לפחות מסייעות ב: השגת שוויון, העלאת רמת החיים, חופש, העלאת כמות ורמת הידע, דמוקרטיזציה, הזדמנויות חברתיות ופוליטיות ועוד אידיאלים אוטופיים.
ניתן לשייך אותה לתאוריות עתידניות אחרות כמו אוטופיות עתידניות.
למעשה, אוטופיות טכנולוגית היא אידיאל חברתי היפותטי שבו החוקים, הממשלה, והתנאים הסוציאליים פועלים אך ורק למען רווחת האזרח.
בין אם בעתיד הקרוב או הרחוק, כאשר המדע והטכנולוגיה המתקדמת תאפשר קיום תנאים אלו.
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, יצאו כמה תנועות בקידום צורה של אוטופיות טכנולוגית כמטרה הניתנת להשגה.