tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ושני אחיו גדלו באלסקה ועברו עם המשפחה בין ערים מדי פעם, כאשר אביהם נדד עם עסק הקבלנות שלו ממקום למקום.
הוריו של גורלי התחרו במרוץ כלבי המזחלות "אידיטרוד" , ובמשך זמן מה המשפחה התגוררה בבקתה מרוחקת "מחוץ למפה", שהכניסה אליה הייתה נגישה רק באמצעות מזחלות כלבים.
בבגרותו עזר לטפל בכלבים רבים המתחרים במרוצי מזחלות.
הוא למד בבית הספר התיכון ואסילה , אך נשר בגיל 15 כדי ללמוד בבית ולעבוד בבניין עם אביו.
עם זאת, באותה תקופה חבריו ללהקה Anatomy of a Ghost רצו לעסוק ברעיונות של עצמם, והלהקה התפצלה במאי 2004. בעקבות כך, גורלי ובסיסט הלהקה קארות'רס הקימו את הלהקה פורטוגל.
גורלי נמצא בזוגיות עם זואי מנוויל, שהיא גם שותפתו ללהקת פורטוגל.
ג'ון גייל היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי מאלבמה, שכיהן כמושל אלבמה השביעי בשנים 1831–1835, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אלבמה בשנים 1847–1849, וכשופט בבתי המשפט הפדרליים המחוזיים של אלבמה משנת 1849 ועד מותו.
ג'ון גייל נולד במחוז סאמטר שבקרוליינה הצפונית.
הוא למד לימודים קלאסיים בקולג' קרוליינה הדרומית (כיום אוניברסיטת קרוליינה הדרומית), שם סיים את לימודיו ב-1813, וב-1818 הוא למד משפטים בקריאה עצמית.
בעת לימודיו הוא היה נשיא החברה הספרותית.
ב-1818 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בסנט סטיבנס שבאלבמה.
גייל היה חבר במועצה המחוקקת של טריטוריית אלבמה בשנים 1818 - 1819. הוא היה תובע בבית המשפט של אלבמה בשנים 1819 - 1821, וחבר בית הנבחרים של אלבמה בשנים 1822–1823 ובשנים 1829–1830, כשב-1829 שימש כיושב ראש הבית.
בשנים 1823 - 1825 הוא כיהן כשופט בבית המשפט בסבב השלישי של אלבמה.
בשנים 1826 - 1828 הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין במחוז גרין.
בשנים 1828 - 1829 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של אלבמה.
גייל מוזכר בספר "העבדות האמריקאית כפי שהיא" , ספר שבו הובעה התנגדות לעבדות ושפורסם ב-1839. שמו הוכנס כדוגמה למחזיקי עבדים שזלזלו בנישואים של אפרו-אמריקאים ששועבדו.
בספר הופיעה מודעה בחתימתו של גייל לעזרה בלכידת עבד נמלט, בה הוא רמז שהנמלט עשוי להגיע למחוז שכן שבו התגוררה אשתו.
במהלך כהונתו כשופט בבית המשפט העליון של אלבמה, ישב גייל בדין בעתירה לחירות של קורנליוס סינקלייר , נער אפרו-אמריקאי צעיר שנחטף ונמכר לעבדות בטסקלוסה, אלבמה.
בשנים 1831–1835 כיהן גייל כמושל אלבמה.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, הורחבה פעילותו של הבנק המדינתי, הושלמה סלילתה של מסילת הברזל הראשונה המדינה, והוקמה טחנת הכותנה הראשונה במדינה במחוז מדיסון.
לאחר תום כהונתו כמושל ועד 1846 שב גייל לעיסוקו בעריכת דין בעיר מוביל.
גייל נבחר מטעם המפלגה הוויגית כנציג מחוז הבחירה הראשון של אלבמה לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בקונגרס ה-30 ממרץ 1847 ועד 1849. במהלך כהונתו הוא שימש כיושב ראש הוועדה לתביעות קרקע פרטיות.
ב-12 במרץ 1849 מונה גייל על ידי הנשיא זאכרי טיילור לאייש משרת שיפוט בבתי המשפט המחוזיים של מרכז אלבמה, צפון אלבמה ודרום אלבמה, שהתפנתה עקב פטירתו של השופט ויליאם קרופורד.
למחרת היום אושר מינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית והוא נכנס לתפקידו.
הוא כיהן על כס השיפוט עד מותו.
ב-1819 נשא גייל לאישה את שרה אן היינסוורת', לשעבר מקרוליינה הדרומית.
לשניים נולדו שישה ילדים ושרה נפטרה ב-1835 כתוצאה ממחלת הטטנוס.
ב-1837 הוא נישא בשנית לקלירסה סטדמן פאק.
ג'ון גייל נפטר ב-21 ביולי 1859, בגיל 66 בג'קסונוויל, אלבמה.
הוא נטמן בבית הקברות מגנוליה שבעיר מוביל.
ג'ון גיל שורטר היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-17 בשנים 1861–1863 במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
טרם כהונתו כמושל הוא שימש כנציג מטעם אלבמה לקונגרס הזמני של קונפדרציית המדינות של אמריקה מפברואר ועד דצמבר 1861.
ג'ון גיל שורטר נולד במונטיצ'לו, ג'ורג'יה.
ב-1833 עבר אביו של שורטר למזרח אלבמה, שם הוא החל לרכוש אדמות באירווינטאון (מאוחר יותר יופאולה) ובסביבתה, שבמחוז ברבור.
שורטר הצטרף למשפחתו ב-1837, לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'יה.
באמצע שנות ה-40 כבר רכשה משפחת שורטר מספיק קרקעות כדי שהיא תדורג בין המשפחות האמידות ביותר במחוז ברבור.
שורטר ואחיו אלי, הקימו יחד את אחד ממשרדי עורכי הדין המוצלחים ביותר בחלק זה של המדינה.
ב-1843 נשא שורטר לאישה את מרי ג'יין בטל, גם היא מיופאולה, ונולדה להם בת אחת.
כמו צעירים רבים במקצועם, עשו האחים שורטר שימוש בהשפעתם המקומית כדי לפתח לעצמם קריירות פוליטיות.
בהיותו בנו של אדם שהיה מסור לעקרונות של סיעת הג'קסונים של המפלגה הדמוקרטית, הצטרף שורטר לשורות המפלגה במחוז ברבור.
ב-1845 הוא ניצח בבחירות לסנאט של אלבמה וכיהן בו תקופת כהונה אחת.
ב-1851 שב שורטר לחיים הציבוריים ונבחר לבית הנבחרים של אלבמה.
הוא סיים את כהונתו כאשר המושל הנרי קולייר מינה אותו כשופט נודד.
ב-1852 הוא ניצח בבחירות למשרת השיפוט וכיהן בה עד לבחירתו כמושל המדינה.
אף על פי שנכנס לפוליטיקה כאיש סיעת הג'קסונים, עד מהרה הוא עזב אותם.
יחד עם תומך זכויות המדינות ויליאם לונדס ינסי, ופוליטיקאים דמוקרטים צעירים אחרים, קרא שורטר תיגר על הדמוקרטים הוותיקים והיה שותף להקמת סיעה שהייתה מסורה להגנה על העבדות ולקידום הפיתוח הכלכלי של הדרום.
יחד עם עמיתיו הנציגים לוועידת נאשוויל של 1850, שאף שורטר להוביל להרחבת העבדות לטריטוריות שסופחו ממקסיקו, סוגיה מרכזית בפוליטיקה של הדרום באותה תקופה.
אף על פי שבראשית שנות ה-50 הוא לא תמך בפרישת מדינות הדרום, האמינו הוא ובני בריתו שהאזור צריך להכין את עצמו לאפשרות שלא יהיה מענה לדרישות הדרום באמצעים אחרים.
במהלך אותו עשור, התמסר שורטר לשכנוע קהל בוחריו שההצעות להגביל את העבדות היו הצעד הראשון לקראת ביטול של מוסד העבדות במקומות בו הוא כבר היה מונהג.
מטרותיו הפוליטיות של שורטר לא הוגבלו רק להגנה על מוסד העבדות.
כמי שהיה מודאג מהעתיד הכלכלי של הדרום, הוא הצטרף לדמוקרטים צעירים אחרים באלבמה בקישור בין רעיון הפרישה לבין חזון פיתוח כלכלי שונה מזה של הג'קסונים.
שלא כמו הג'קסונים הוותיקים, תמך שורטר בסחר חופשי, בהשקעות ממשלתיות בחינוך, ובקיום עבודות ציבוריות.
שילוב זה של חינוך ושל פיתוח כלכלי, האמין שורטר, ירחיב את ההזדמנויות הכלכליות עבור האזרחים הלבנים, ובמקביל ישים קץ לתלות הדרום בצפון.
שורטר סבר שדרום עצמאי יותר מבחינה כלכלית יהיה מסוגל לצבור מספיק השפעה כדי להיאבק באיומים על קיומו של מוסד העבדות.
במידה שפרישה תהיה בלתי נמנעת, אזי הפיתוח הכלכלי יכין את הדרום להפרדה מהאיחוד ולהקמת אומה עצמאית.
מבחינתו של שורטר, משמעות בחירתו של אברהם לינקולן לנשיאות ארצות הברית הייתה קץ פשרת הדרום מול מתנגדי העבדות.
הוא הצטרף לתומכי הפרישה במהלך הקמתה של קונפדרציית המדינות של אמריקה.
המושל אנדרו מור מינה אותו כשליח לג'ורג'יה כדי לשכנע את אנשי מדינה זו לשתף פעולה בהחלטה על הפרישה.
לאחר מכן הוא התמודד וניצח בבחירות כנציג בקונגרס הזמני של הקונפדרציה, בו הוא פעל לכינון חוקת הקונפדרציה.
שורטר היה זה שעמד מאחרי הפשרה על סוגיית צירוף מדינות חדשות לקונפדרציה, ששמה קץ למחלוקת מרירה על מעמד העבדות בטריטוריות שהיו אמורות להצטרף בהמשך לקונפדרציה.
באוגוסט 1861 הביס שורטר את תומאס ה.
ווטס בבחירות, והיה למושל אלבמה הראשון שנבחר תחת דגל הקונפדרציה.
בנאום ההשבעה שלו הוא קרא לאחד את תושבי המדינה כעם נבדל מזה של "הגזע היאנקי" ודיבר על הצורך לשים קץ לתלות המסחרית, החברתית והפוליטית במדינות הצפון.
שורטר הביע את התקווה שהעם יקדיש את עצמו להקרבה שתידרש במהלך העימות הקרב ובא.
עד מהרה אילצה המציאות של המלחמה את שורטר להתפשר על העקרונות שבהם הוא תמך באופן ציבורי בעשור הקודם.
אף על פי שהוא היה אדם שהגן על זכויות המדינות ותמך בממשלה פדרלית מוגבלת, הוא לקח אז חלק במהלך ההרחבה הגדולה ביותר של סמכות הממשלה המרכזית הקיצוני ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
זמן קצר לאחר השבעתו, באפריל 1862 קיבלה הקונפדרציה חוק שחייב את הגברים לשרת בצבא הקונפדרציה, ושורטר, לאחר כמה מחאות, סייע לאכיפתו.
מבחינתם של תושבי אלבמה, ושל רוב תושבי ארצות הברית האחרים, לא הייתה הפרה גדולה יותר של חירויות הפרט מאשר לאלץ אדם לשרת בצבא.
באי רצון הרחיב שורטר את סמכויות ממשלת המדינה.
תוך שהוא התמודד עם מחסור בכוח אדם לבניית מערכי ההגנה של מוביל, הוא שאף לקבלת חוק שיאפשר לו לדרוש מבעלי העבדים לספק עבדים לטובת המאמץ המלחמתי.
עד שחוק זה התקבל באוקטובר 1862, הוא גייס עבדים לשירות על פי סמכויות החירום שלו.
עד לתום תקופת כהונתו כמושל, ספג שורטר ביקורת מצד בעלי העבדים על מדיניותו זו.
גם כאן נטש שורטר את עקרונותיו כאשר התמודד עם מציאות קשה, ובשל כך שילם מחיר פוליטי.
באופן עקבי עם התנגדותו עוד לפני פרוץ המלחמה לדאגת המדינה לעניים, התנגד שורטר להרחבת תוכנית הסיוע של המדינה למשפחות החיילים.
כאשר החל בית המחוקקים המדינתי לשקול את העברת החוקים לשליטה בעליית המחירים כדי שאנשים יוכלו להרשות לעצמם רכישת מזון, טען שורטר שחקיקה שכזאת תחמיר את המצב עוד יותר.
הוא לא הטיל וטו על החוק, אך נוסח החוק עליו הוא חתם היה מתון יותר בשל התנגדותו.
בכל אופן, ב-1863, לא יכול היה כבר שורטר להתעלם מהדרישה ציבורית לפעולה ציבורית לסיוע למעוטי היכולת.
בשל כך הוא תמך בחקיקת חוק להקצאת כספים שיחולקו למחוזות לסיוע לחלשים.
הוא גם העסיק עובדי מדינה לרכישת מזון לנזקקים בכל רחבי המדינה.
התדרדרות המצב הצבאי בצפון אלבמה והאיום המתמשך על מוביל, הפכו לאתגר עבור שורטר וממשלתו.
כוחות צבא האיחוד התקדמו לתוך צפון אלבמה, ועד לתום כהונתו של שורטר כמושל נכבש רוב שטחה של המדינה.
שורטר מינה את קודמו בתפקיד, אנדרו מור, כעוזרו הצבאי, והנחה אותו להקים כוחות להתנגדות מול כוחות צבא האיחוד, אך מחסור בכוח אדם ובכלי נשק סיכלו את מאמציו של מור.
על רקע אי יכולתו להרחיק את כוחות הצפון מצפון אלבמה, קיווה שורטר למנוע את כיבוש מוביל.
במשך כל תקופת כהונתו, החזיק צי ארצות הברית כוחות במפרץ מוביל, ואילץ את ממשלת המדינה לעשות שימוש מוגבל במשאבים להגנה כנגד פלישה אפשרית מכיוון דרום.
עם התקרב מערכת הבחירות למשרת המושל של 1863, שורטר, שתמיד התנגד להרחבת סמכות הממשלה, התמודד אז עם התנגדות פוליטית הגדולה ביותר בהיסטוריה של אלבמה.
רבים במדינה שרדו את המלחמה בזכות התמיכה המוגבלת שהממשלה סיפקה.
אך שיקול זה לא הניע את הבוחרים להצביע עבור שורטר בבחירות לכהונה שנייה.
אנשים שסברו שהממשלה עשתה יותר מדי, חברו לאנשים שסברו שהממשלה עשתה מעט מדי, ובחרו במועמד הוויגים תומאס ה.
שורטר אפילו לא ניצח במחוז הבית שלו, מחוז ברבור.
עד לסיום המלחמה, הוא סייע למושל ווטס כאשר התבקש לעשות כן.
לאחר המלחמה שב שורטר ליופאולה, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין.
ג'ון גיל שורטר נפטר ביופאולה ב-29 במאי 1872.
ג'ון גורי (; 3 באוקטובר 1803–29 ביוני 1855) היה רופא ומדען אמריקאי שנחשב כממציא הקירור המכני.
הוא בילה את ילדותו בדרום קרוליינה.
את השכלתו הרפואית קיבל בקולג' לרופאים ומנתחים של המחוז המערבי של ניו יורק בפיירפילד-ניו יורק.
בשנת 1833, הוא עבר לאפלאצ'יקולה, שבפלורידה, עיר נמל על חוף מפרץ מקסיקו.
מלבד היותו רופא-תושב בשני בתי חולים, גורי היה פעיל בקהילה.
בתקופות שונות הוא שימש כחבר מועצה, מנהל דואר, נשיא סניף אפאלצ'יקולה של בנק פנסקולה ומזכיר לשכה של הבונים החופשיים.
המחקר הרפואי של גורי כלל מחקר של מחלות טרופיות, במיוחד קדחת צהובה.
באותה תקופה התיאוריה שאוויר רע (mal-aria) גורם למחלות, הייתה השערה רווחת, ובהתבסס על תיאוריה זו, הוא דחק בניקוז הביצות ובקירור חדרי החולים.
בשביל זה הוא קירר חדרים עם קרח במתקן תלוי מהתקרה.
אוויר קריר, בהיותו כבד יותר מהאוויר הקר, זרם מטה על פני המטופל.
מכיוון שהיה צורך להעביר קרח בסירה מהאגמים הצפוניים, גורי התנסה בהכנת קרח מלאכותי.
הוא ייצר קרח באופן מכני לראשונה בשנת 1844. לאחר 1845, גורי ויתר על העיסוק הרפואי שלו כדי לחפש מוצרי קירור.
עד 1850 הוא הצליח לייצר קרח בגודל של לבנים באופן שגרתי.
ב-6 במאי 1851, הוענק לגורי פטנט מס' 8080 על מכונה לייצור קרח.
הדגם המקורי של מכונה זו והמאמרים המדעיים שכתב נמצאים במכון הסמיתסוניאן.
בשנת 1835 הוענקו פטנטים על "מכשירים ואמצעים לייצור קרח ובנוזלים קירור" באנגליה ובסקוטלנד לממציא יליד אמריקה ג'ייקוב פרקינס, שנודע כ"אבי המקרר".
עני, גורי ביקש לגייס כסף לייצור המכונה שלו, אך המיזם נכשל כאשר שותפו מת.
מושפל מביקורת ומדורדר כלכלית בריאותו התדרדרה והוא מת בבדידות ב-29 ביוני 1855.
גרסה אחרת של מערכת הקירור של גורי שימשה כשנשיא ארצות הברית ג'יימס גרפילד מת ב-1881. מהנדסי חיל הים האמריקאי בנו קופסה מלאה בבדים שהושרו במי קרח מומסים.
ואז על ידי מתן אפשרות לאוויר חם לנשוף על הבדים, הוא הוריד את טמפרטורת החדר ב-20 מעלות פרנהייט.
הבעיה בשיטה זו הייתה בעצם אותה בעיה שהייתה לגורי.
זה דרש כמות עצומה של קרח כדי לשמור על קירור החדר ברציפות.
עם זאת, זה היה אירוע חשוב בהיסטוריה של מיזוג האוויר.
זה הוכיח שלגורי היה את הרעיון הנכון, אבל לא היה מסוגל לנצל אותו.
מערכת הקירור המעשית הראשונה ב-1854, רשומה בפטנט ב-1855, נבנתה על ידי ג'יימס הריסון באוסטרליה.
לוטננט זמני ג'ון גודווין היה קצין צי בריטי.
הוא נולד וגדל בארגנטינה, ופיקד על מבצע שחמט , פשיטה על ספינות הציר ליד האוגסונד , צפונית לסטוונגר שבנורווגיה.
יחידתו הצליחה להטביע שולה מוקשים ומספר ספינות קיטור, אך בסופו של דבר הוא נתפס עם שאר חברי יחידתו, סמל קומנדו, שני קציני חיל הים ושלושה ימאים.
בתחילה הם הוחזקו במחנה הריכוז גריני.
זה היה אותו מחנה שבו, בינואר 1943, הוציאו הגרמנים להורג חמישה ניצולים מיחידת קומנדו שהשתתפו במבצע פרשמן .
עם זאת, גודווין וחבריו לא הוצאו להורג בגריני, אלא נשלחו למחנה הריכוז זקסנהאוזן, שם, בניגוד לאמנת ז'נבה, הם נאלצו לצעוד 30 קילומטרים ביום על אבנים כדי לבדוק את תקינות מגפי הצבא.
ב-2 בפברואר 1945 הם הוצאו להורג, בהתאם לפקודת הקומנדו של היטלר משנת 1942. גודווין הצליח לחטוף את האקדח של הקצין המוציא להורג מחגורתו ולירות בו למוות לפני שנורה בעצמו.
אף קצין בכיר לא היה עד למעשה הזה ולכן לא היה ניתן להעניק לו עיטור.
עם זאת, גבורתו הוזכרה לאחר מותו.
בלונדון גאזט ב-9 באוקטובר 1945, נכתב: "אומץ לב ודוגמה מעוררת השראה בעת שהיה שבוי מלחמה בידיים גרמניות בנורווגיה ולאחר מכן בזקסנהאוזן, ליד אורניינבורג, גרמניה, 1942–1945".
ג'ון מייקל ג'מפר (נולד ב-1985) הוא כימאי ומדען מחשבים אמריקאי.
ג'מפר ועמיתיו יצרו את AlphaFold, מודל בינה מלאכותית לניבוי מבנה חלבון מרצף חומצות האמינו שלהם בדיוק גבוה.
ג'מפר הצהיר שצוות AlphaFold מתכנן לפרסם 100 מיליון מבני חלבון.
כתב העת המדעי Nature הכתיר את ג'מפר כאחד מעשרת "האנשים החשובים" במדע בשנת 2021. ג'מפר ודמיס הסביס זכו במחצית מפרס נובל לכימיה לשנת 2024 על התחזיות שלהם לגבי מבני חלבון.
ג'מפר קיבל תואר ראשון במדעים עם מגמות בפיזיקה ומתמטיקה מאוניברסיטת ואנדרבילט ב-2007, תואר שני בפילוסופיה בפיזיקה תאורטית של חומר מעובה באוניברסיטת קיימברידג' ב-2010, תואר שני במדעי הרוח ב-2010. כימיה תאורטית מאוניברסיטת שיקגו בשנת 2012, ודוקטור לפילוסופיה בכימיה תאורטית מאוניברסיטת שיקגו בשנת 2017.
ג'מפר חוקר אלגוריתמים לחיזוי מבנה חלבון.
AlphaFold הוא אלגוריתם למידה עמוקה שפותח על ידי ג'מפר וצוותו ב-DeepMind, מעבדת מחקר שנרכשה על ידי חברת האם של גוגל, אלפאבית.
זוהי תוכנית בינה מלאכותית המבצעת חיזוי מבנה החלבון.
בנובמבר 2020, AlphaFold נבחרה לזוכה בתחרות ה-14 ה-CASP.
תחרות בינלאומית זו מודדת אלגוריתמים כדי לקבוע איזה מהם יכול לחזות בצורה הטובה ביותר את המבנה התלת-ממדי של חלבונים.
AlphaFold זכתה בתחרות, תוך ביצוע ביצועים טובים יותר מאלגוריתמים אחרים שקיבלו ציון של מעל 90 עבור כשני שלישים מהחלבונים במבחן המרחק הגלובלי (GDT) של CASP, מבחן המודד את המידה שבה תוכנית חישובית חזויה דומה למבנה שנקבע בניסוי המעבדה.
100 הוא התאמה מלאה, בתוך המרחק המשמש לחישוב GDT.
בשנת 2021, זכה ג'מפר בפרס BBVA Foundation Frontiers of Knowledge בקטגוריית "ביולוגיה וביורפואה".
בשנת 2022 קיבל ג'מפר את פרס ווילי במדעי הביו-רפואה ובשנת 2023 את פרס פריצת דרך במדעי החיים על פיתוח AlphaFold, החוזה במדויק את מבנה החלבון.
בשנת 2023 הוענק לו פרס קנדה גיירדנר הבינלאומי ופרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי.
בשנת 2024, ג'מפר ודמיס הסביס קבלו מחצית מפרס נובל לכימיה על מחקריהם, ואת החצי השני קיבל דייוויד בייקר עבור עיצוב חלבון חישובי.
ג'ון גוף בולנטין היה בעל עבדים אמריקאי, פוליטיקאי וחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית עבור מחוז הקונגרס ה-7 של טנסי וקולונל בצבא הקונפדרציה.
בולנטין נולד ב-20 במאי 1825 בפולסקי, טנסי במחוז ג'יילס, והיה בנם של אנדרו מיטשל ומרי טאטל גופ בולנטין.
הוא סיים את לימודיו באקדמיית וורטמברג ב-1841, באוניברסיטת נאשוויל ב-1845, וב-1848 במחלקה למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
הוא היה חבר בפקולטה של בית הספר למשפטים ליווינגסטון בניו יורק.
הוא החל לעסוק בעריכת דין בפולסקי.
בלנטין עבר למחוז פאנולה, מיסיסיפי בערך ב-1854, המשיך בעיסוק בעריכת דין ועסק בעיסוקים המשפחתיים החקלאיים הנרחבים.
שם הוא הכיר והתחתן עם מיס מרי א.
לירד, בתו של ד"ר הנרי ליירד מבלמונט.
הוא התיישב בממפיס, טנסי ב-1860. הוא שירת כקולונל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים.
לאחר המלחמה חזר לפולסקי, טנסי.
בולנטין, שנבחר כדמוקרטי לקונגרסים ה-48 וה-49, כיהן מ-4 במרץ 1883 עד 3 במרץ 1887. הוא סירב להיות מועמד למינוי מחדש ב-1886 ופרש מעיסוקים פעילים.
בולנטין מת בפולסקי, טנסי ב-23 בנובמבר 1915 ונקבר בבית העלמין החדש של פולאסקי.
ג'ון גייארד היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית.
גייארד נולד במחוז סנט סטיבן שבפרובינציית קרוליינה הדרומית, ב-5 בספטמבר 1765. הוא היה ממוצא הוגנוטי.
בספר הזיכרונות שלו Thirty Years' View, תומאס ה.
בנטון, אחד מבני דורו של גייארד, תיאר אותו כך:אורבני בנימוסיו, חביב במזג, נטול פניות בקפדנות, המאחד תקיפות של מטרה מוחלטת עם העדינות הגדולה ביותר של נימוסים - אלה היו הכישורים שגרמו לו להיבחר לנשיאות הסנאט.
כנראה לא היה מקרה של אי סדר או סצנה לא נעימה במליאה במהלך כהונתו הארוכה.
הוא השתייך לצד הדמוקרטי-רפובליקני, אבל היה אהוב על צד אחד של הבית כמו גם על הצד השני, וזה בזמנים המתוחים של המפלגה של המלחמה עם בריטניה הגדולה, מה שהרגיז כל כך את רוח המפלגה.גייארד מת בוושינגטון הבירה ב-26 בפברואר 1826 ונקבר בבית הקברות של הקונגרס.
ג'ון ויליאם ג'ייקס היה סופר אמריקני שנודע בשל הרומנים ההיסטוריים והספרות הספקולטיבית שלו.
טרילוגיית ספרי "צפון ודרום" שלו, המתרחשת בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית, מכרה למעלה ממיליון עותקים ברחבי העולם.
השתמש בשם העט ג'יי סקוטלנד במרבית מכתביו.
ג'ייקס נולד בשיקגו, אילינוי ב-31 במרץ 1931. הוא החל לכתוב סיפורים למגזיני ספרות זולה כשלמד עדיין במכללה בתחילת שנות ה-50. הוא למד כתיבה יוצרת באוניברסיטת דיפאו בגרינקאסל, אינדיאנה, שם היה חבר באחוות סיגמא אלפא אפסילון.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1953, וקיבל תואר מוסמך אוניברסיטה בתחום ספרות אמריקאית מאוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בשנת 1961, ג'ייקס עבר לדייטון, אוהיו, שם התגורר למשך עשר שנים ועבד כקופירייטר עבור מספר משרדי פרסום, בזמן שכתב רומנים בדיוניים בשעות הפנאי.
בשנת 1971, הוא החל לכתוב סיפורת בדיונית במשרה מלאה.
מגזין הספרות הזולה Thrilling Wonder Stories פרסם שניים מכתביו של ג'ייקס בין השנים 1950-1949, ואילו שניים מסיפוריו - "The Dreaming Trees" ו-"Your Number Is Up!" פורסמו בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 במגזינים Fantastic Aventures ו-Amazing Stories, בהתאמה.
הוא מכר את הסיפור הקצר הראשון שלו בשנת 1950.
בין השנים 1951 ל-1952, פורסמו 28 סיפורים ספקולטיביים נוספים בידי ג'ייקס.
בתקופת זמן של כעשרים שנים מרגע סיום לימודיו במכללה, הוא פרסם עשרות סיפורים ומספר רומנים, כאשר רבים מהם היו מסוגות הפנטזיה, מדע בדיוני, מערבונים ורומנים היסטוריים מסוגים שונים.
בתקופה זו הוא היה חבר בקבוצה קטנה של סופרי פנטזיה, שהוקמה בשנות ה-60 של המאה ה-20 בידי סופר הפנטזיה לין קרטר .
חברי הקבוצה ביקשו לקדם את הפופולריות של סוגת חרבות וכשפים, אשר סיפורי "בראק הברברי" של ג'ייקס היה אחד מהם.
ג'ייקס זכה לפופולריות רבה עם "קורות משפחת קנט", סדרת ספרים רבת-מכר שפורסמה מאז מחצית שנות ה-70 ועד סופם ומכרה למעלה מ-55 מיליון עותקים.
בעקבות הצלחה זו, ג'ייקס פרסם יצירות פופולריות נוספות של הסיפורת ההיסטורית, ביניהן טרילוגיית ספרי "צפון ודרום" אודות מלחמת האזרחים האמריקנית, שמכרה למעלה מעשרה מיליון עותקים וזכתה לעיבוד טלוויזיוני באותו שם ברשת ABC.
בשנת 1988, ג'ייקם פרסם עיבוד תיאטרלי למזמור חג המולד של צ'ארלס דיקנס.
עיבוד זה בוצע לראשונה בתיאטרון הבית שלו בהילטון הד איילנד, ומאז הפך לפופולרי מאוד בקרב אוניברסיטאות ותיאטראות מקומיים.
בספטמבר 2013, ג'ייקס זכה להוקרה בתור "האגדה הספרותית של פלורידה" בכנס חובבים וסופרים שנערך בפסטיבל הספרים מורשת פלורידה שבסיינט אוגוסטין.
ג'ייקר התגורר באי סרסוטה, פלורידה עם אשתו רייצ'ל, לה היה נשוי מאז שנת 1951, ולהם ארבעה ילדים.
I, Barbarian (1959) (בשם העט ג'יי סקוטלנד)
Funeral for Tanner Moody (עם אלמר קלטון ורוברט רנדיש) (2004)
Excalibur (1980) עם גיל קיין
ג'ון הרשל גלן הבן היה טייס קרב, אסטרונאוט, ופוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית.
היה האסטרונאוט האמריקאי השלישי שהגיע לחלל, והראשון שהשלים הקפה של כדור הארץ.
ייצג את אוהיו בסנאט במשך ארבע קדנציות בשנים 1975–1999. ב־1998, בגיל 77, חזר לחלל על סיפון מעבורת החלל דיסקברי, ובכך היה לאסטרונאוט המבוגר ביותר בהיסטוריה.
ג'ון הרשל גלן הבן נולד בקיימברידג', אוהיו.
הוא בנם של ג'ון הרשל גלן, שהיה שרברב, ושל קלרה תרזה גלן (לבית ספראט), מורה.
הוריו נישאו זמן קצר לפני שהאב, ג'ון, שהיה חבר בחיל המשלוח האמריקאי, עזב את ארצות הברית כדי להילחם בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
זמן קצר לאחר לידתו, עברה משפחתו לניו קונקורד, אוהיו, שם אביו הקים את חברת האינסטלציה "גלן".
גלן למד בבית הספר היסודי "ניו קונקורד".
בצעירותו עבד בשטיפת מכוניות ומכר צמחים כדי להרוויח כסף.
לאחר מכן החל לעבוד כמחלק עיתוני "The Columbus Dispatch".
בשנים שלאחר מכן, הפך בית נעוריו בניו קונקורד למוזיאון ולמרכז חינוך.
גלן למד בבית הספר התיכון "ניו קונקורד", שם שיחק בקבוצת הפוטבול של הורסיטי בתפקיד הסנטר ובתור לינבייקר .
הוא הגיע לקבוצת הכדורסל והטניס של הורסיטי, והיה חלק מ-"Hi-Y", סניף של ארגון ימק"א.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1993, גלן החל ללמוד במכללת מוסקינגום, שם למד כימיה, הצטרף ל"מסדר מועדון האיילים", ושיחק שם בקבוצת הכדורגל.
גלן התגייס לבית הספר לטיסה של הצי האמריקאי ב־1942, וב־1944 הוצב ליחידת הנחתים VMO-155 וביצע משימות תקיפה נגד כוחות נ"מ יפניים באיי מרשל.
ב־1945 עבר לבית הספר של הצי לטייסי ניסוי בפטוקסנט ריוור, מרילנד, וקודם לדרגת קפטן.
אחרי סיום המלחמה הוצב גלן בגואם וביצע טיסות סיור מעל סין.
ב־1948 היה מדריך טייס ב־טקסס, אולם שאף לעבור לקוריאה.
כשהגיע לשם, בדרגת מייג'ור, כאיש הצי, הצליח להשתלב במשימות של חיל האוויר, להטיס מטוס F-86 סייבר ולהפיל שלושה מטוסי מיג – על כך זכה בכינוי "MiG Mad Marine".
ב־1953 חזר לבית הספר לטייסי ניסוי של הצי, במסגרתו ביצע את הטיסה העל־קולית הראשונה מחוף לחוף – מקליפורניה לניו יורק ב־3 שעות, 23 דקות ו־8 שניות.
בסוף 1958 היה גלן אחד מיותר ממאה טייסי ניסוי שהתנדבו, בעקבות שיגור לוויין הספוטניק הסובייטי, לתוכנית הטיסה המאוישת של נאס"א.
ב־9 באפריל 1959, כשהוא כבר בדרגת לויטננט קולונל, היה לאחד משבעת האסטרונאוטים של תוכנית מרקורי.
במהלך השנים הבאות התאמנו הוא וחבריו למשימה, וגם השתתפו בתכנון החלליות.
למרבה אכזבתו של גלן, הוא לא נבחר לטיסת החלל האמריקאית המאוישת הראשונה, אלא רק לשלישית, לאחר אלן שפרד (ב־5 במאי 1961) וגאס גריסום (ב־21 ביולי).
אולם לבסוף היותו שלישי פעלה במידה רבה לטובתו.
שלוש הטיסות הראשונות היו אמורות להיות טיסות תת־מסלוליות, שלא מקיפות את כדור הארץ (שפרד וגריסום שוגרו מפלורידה, ונחתו באוקיינוס האטלנטי לאחר כ־15 דקות).
אולם הצלחת הרוסים לשגר את הקוסמונאוט יורי גגארין ב־12 באפריל 1961 להקפה אחת של כדור הארץ, ואת גרמן טיטוב ל־17 הקפות, גרמו לנאס"א להקדים את התוכניות, ולהפוך את המשימה המאוישת השלישית למשימת הקפה מסלולית מלאה.
בנובמבר הודיעה נאס"א על כוונתה לשגר את גלן למשימה מסלולית שבה הוא יקיף את כדור הארץ, אך מועד השיגור נדחה שוב ושוב.
בתחילה בגלל בעיות טכניות, ואחר כך כי תנאי מזג האוויר לא התאימו לשיגור, או לצילומו לטלוויזיה.
לבסוף שוגר גלן במשימת מרקורי 6, בחללית לה קרא "פרנדשיפ 7" ששוגרה באמצעות המשגר אטלס ב־20 בפברואר 1962 בשעה 14:47 UTC (09:47 שעון החוף המערבי) כאשר אלפי אנשים צפו בשיגור מקייפ קנוורל, ומיליונים נוספים צפו בו בטלוויזיה.
גלן ביצע שלוש הקפות במשך 4 שעות, 55 דקות ו־23 שניות.
במהלך הטיסה תיאר גלן את מראה עיניו.
הוא ראה סופת חול מעל אפריקה, סופת ברקים מלמעלה, ואת אורות העיר פרת' שבאוסטרליה, שתושבי העיר הדליקו לכבודו.
הוא צילם תמונות של כדור הארץ ושל השקיעה כפי שהם נראים מהחלל.
הוא דיווח גם על הרגשתו בחלל – לאמריקאים טרם היה ידוע כיצד משפיעה שהות של שעות בתנאי חוסר משקל על גוף האדם.
גלן התמודד עם כמה בעיות: השליטה האוטומטית של כיוון הפניית החללית לא תפקד היטב וגלן שלט בו ידנית, והתקבלה אזהרה (שהתבררה מאוחר יותר כאזהרת שווא) שמגן החום של החללית רופף.
אחרי השלמת שלוש הקפות נחתה "פרנדשיפ 7" בשעה 19:43 UTC (14:43 שעון החוף המזרחי) באוקיינוס האטלנטי, סמוך לבהאמה, שם משתה אותה ספינת חיל הים האמריקני.
עם שובו לכדור הארץ הפך גלן לגיבור לאומי, וזכה למצעד חגיגי לכבודו בפני קהל שיא של ארבעה מיליון איש, בו הוא נסע ברחוב ברודוויי בניו יורק כאשר סרטי נייר מושלכים לכבודו מגורדי השחקים.
הוא גם נאם בפני מושב משותף של שני בתי הקונגרס האמריקני.
אולם מעמדו כגיבור לאומי גרם לנשיא קנדי להורות לנאס"א שלא לשלוח אותו למשימות מסוכנות, וכך נמנע ממנו לחזור לחלל.
גלן הפך לידיד אישי של משפחת קנדי.
הוא היה עם רוברט קנדי בקליפורניה בעת רציחתו ב־5 ביוני 1968, ובהלוויתו היה אחד מנושאי ארונו, והעניק בשם ארצות הברית את הדגל המקופל לאלמנתו ובנו.
ניסיון ראשון לפתוח בקריירה פוליטית עשה גלן ב־1964, בעודו בשירות בצי, כשניסה לרוץ לסנאט האמריקאי, אולם הוא ויתר עליו עד מהרה בשל פציעת ראש שנגרמה מהחלקה באמבטיה בביתו.
הוא פרש מהצי בדרגת קולונל, ועבר לעסקים פרטיים, בהם עסקי משקאות קלים, והשקעה במלונות בפלורידה.
ב־1967 צולם לתוכנית בה שיחזר את מסעו של הנרי מורטון סטנלי באפריקה בחפשו את ד"ר דייוויד ליווינגסטון.
ב־1970 ניסה שוב לרוץ לסנאט, אולם אחרי מסע בחירות קשה הפסיד בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הדמוקרטית להווארד מצנבאום, שהפסיד בסופו של דבר בבחירות הכלליות.
ב־1974, מצנבאום מונה על ידי המושל להחליף סנאטור רפובליקאי שפרש, אולם בבחירות המוקדמות באותה שנה ניצח גלן את מצנבאום, וניצח בבחירות הכלליות ברוב גדול (מצנבאום נבחר לבסוף גם הוא לסנאט, שנתיים אחריו).
גלן נבחר שוב שלוש פעמים, ושרת בסנאט במשך 24 שנים, עד שפרש ב־1999. בסנאט הוא לא בלט במיוחד.
תרומתו העיקרית הייתה בתחום מניעת הפצת נשק גרעיני, וניקוי פסולת גרעינית.
בסוף שנות השמונים הסתבך יחד עם עוד ארבעה סנאטורים, בפרשה בה הם הואשמו בהתערבות לטובת צ'ארלס קיטינג, תורם למסעות הבחירות שלהם שנחקר על התמוטטות בנק חיסכון והלוואות אותו ניהל.
ועדת האתיקה של הסנאט זיכתה אותו, אך העירה על שיקול דעתו הלקוי בפרשה.
אולם פרשה זו לא פגעה בבחירתו לקדנציה רביעית ב־1992.
ב־1976 היה אחד מהמועמדים הסופיים של ג'ימי קרטר להיות סגנו, אולם אחרי נאום לא מרשים בוועידת המפלגה, קרטר העדיף לבחור בוולטר מונדייל כסגנו.
ב־1984 ניסה גלן לרוץ למועמדות המפלגה לנשיאות.
בתחילה היה מבין המועמדים הבולטים, אולם בבחירות המקדימות עצמן לא זכה לתמיכה רבה, ופרש מהמרוץ עד מהרה, לאחר צבירת חובות כבדים.
באמצע שנות ה־90, כשהיה חבר בוועדת הסנאט לענייני הזדקנות, החל להתעניין בהשוואה בין תופעות הזדקנות לבין תסמינים שליליים שגילו אסטרונאוטים ששהו זמן רב בחלל.
התעניינות זו הובילה את נאס"א להחליט על שליחת אסטרונאוט זקן במסע של מעבורת חלל, בשביל לבדוק את השפעות השהייה בחלל על גופו.
גלן ראה את עצמו כמועמד האופטימלי, ואחרי שעבר את המבחנים הרפואיים (אולם סירב לחשוף את ההיסטוריה הרפואית שלו), הודיעה נאס"א בינואר 1998 על צירופו לטיסה של מעבורת החלל דיסקברי.
הסנאטור גלן היה "מומחה מטען" בטיסה STS-95, בין ה־29 באוקטובר ל־7 בנובמבר 1998, וכך, בגיל 77 ובחודשי כהונתו האחרונים בסנאט חזר לחלל פעם שנייה.
בטיסה שימש כ"מבחנה אנושית", ונלקחו מגופו דגימות דם באופן קבוע.
במסגרת הטיסה, חלק מהניסויים היו להשוות את התגובות הביולוגיות, בעיקר של תפקוד הלב, של גלן ביחס לאסטרונאוטים הצעירים יותר בטיסה.
בנוסף, הוא היה אחראי על הצילומים במהלך הטיסה.
כשהמעבורת עברה מעל מערב אוסטרליה, שוב הדליקו תושבי העיר פרת' את האורות לכבודו, ועם שובו לכדור הארץ זכה צוות המעבורת וגלן בראשו למצעד נוסף בניו יורק, ששיחזר את המצעד שנערך לכבוד גלן 36 שנה לפני כן.
גלן סיים את תפקידו כסנאטור מטעם מדינת אוהיו בינואר 1999. גם לאחר פרישתו נשאר גלן פעיל בענייני ציבור, ובייחוד בענייני חינוך.
גלן נישא לאהובתו מימי נעוריו אן מרגרט קסטור, ולהם שני ילדים.
גלן נחשב למומחה בתחום המדע וטכנולוגיה.
הוא הצטרף לוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית בשנת 1978. הוא הפך ליושב ראש ועדת המשנה לענייני מזרח אסיה והאוקיינוס השקט, ובמהלך התפקיד נהג לנסוע ליפן, קוריאה, סין ועוד מדינות אחרות.
גלן הפך ליושב ראש ועדת המשנה לכוח אדם של ועדת השירותים המזוינים בשנת 1987. בזמנו, הוא העביר חוקים רבים כגון הגדלת שכר והטבות לחיילים אמריקאים בזמן מלחמת המפרץ.
הוא כיהן כיושב ראש עד שנת 1993, ומאז הפך ליושב ראש ועדת המשנה של השירותים המזוינים למוכנות צבאית ותשתיות ההגנה האמריקאית.
דמותו של גלן הופיעה בסדרה עבור כל האנושות.
ג'ון דייוויסון רוקפלר היה איל-הון, יזם ונדבן אמריקני.
רוקפלר ידוע במיוחד בזכות התפקיד המרכזי שמילא בראשית ימיה של תעשיית הנפט וכמייסד חברת סטנדרד אויל.
בזכות פיקחותו העסקית הוביל רוקפלר את "סטנדרד אויל" למעמד של חברת זיקוק הנפט המובילה בעולם וצבר עושר עצום.
רוקפלר נחשב לאיש העשיר ביותר עלי אדמות, ועל פי תחשיב בסיוע פורבס הונו היה 418 מיליארד דולר במחירי היום, כאשר בשיאו הונו ונכסיו הוערכו בכ-700 מיליארד דולרים והיוו 2% מכלל התוצר האמריקאי באותה תקופה.
פעמים רבות השתמש רוקפלר באמצעים כלכליים כדי לנטרל חברות יריבות מהשוק.
אמצעים אלו כללו הורדה חריפה של מחירי הנפט, קניית חברות יריבות ועוד.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19 עלתה האימפריה הרוסית כיריבה כלכלית לסטנדרט אויל דרך מרבצי הנפט שלה לחופי הים הכספי.
יחד עם זאת, המונופול הגלובלי של סטנדרט אויל שב כאשר התגלו מרבצי נפט אדירים בדרום מרכז ארצות הברית.
בתחילת המאה ה-20 עלתה התרעומת האזרחית נגד סטנדרט אויל וכלל חברות המונופולים לאחר שאלו נטרלו יריבים רבים ברחבי השוק.
בתמיכת הממשל הפרוגרסיבי (במובן של המושג בתקופת הופעתו, 1890. אין שום קשר בין הפרוגרסיביזם של אז לבין זה של ימינו) של הנשיא תאודור רוזוולט, בית המשפט העליון של ארצות הברית פירק את החברה הלאומית ל-34 חברות משנה.
רוקפלר פרש ממעורבות ישירה בעסקים אך שמר על אחיזתו ב-25 אחוזים מכלל המניות של כל חברות המשנה של סטנדרט אויל.
בשנותיו המאוחרות החל רוקפלר להעביר כספים רבים מהונו לארגוני צדקה.
תדמיתו של רוקפלר שנויה במחלוקת.
מחד יש הטוענים כי היה לאיש עסקים קר שפירק משפחות והוביל רבים לעוני דרך הליכי פירוק המתחרים שהנהיג ומאידך נראה כאדם חם שתרם רבות ופעל לפיתוח ארצו כמה שיותר אשר כל פועלו נעשה במסגרת חוקית וכי היה עליו לפעול כדי לשמור על מעמדה של החברה בשוק הכללי.
רוקפלר היה בעל המונופולים הראשון שחברותיו פורקו במסגרת חקיקת שרמן נגד המונופולים על שמו של ג'ון שרמן.
רוקפלר נולד בריצ'פורד שבניו יורק, בן שני מששת ילדיהם של ויליאם אייברי ("ביל") רוקפלר (1810–1906), סוחר נודד ב"תרופות" ותכשיטים זולים, ואלייזה דיווידסון (1813–1889), בפטיסטית אדוקה.
אביו היה ממוצא גרמני ואנגלי בעוד שאמו הייתה ממוצא סקוטי-אירי.
בשנת 1853 עבר רוקפלר עם משפחתו להתגורר בבית אחות אביו וגיסו בסטרונויל, פרוור של קליבלנד שבמדינת אוהיו.
בצעירותו לא הייתה יציבות כלכלית במשק הבית.
בעוד אביו מכר "תרופות" שקריות, על ג'ון היה לעבוד במשק חקלאי בשביל לתרום לפרנסת המשפחה.
"ביל" רוקפלר פעל ללמד את בניו שלא לסמוך על איש בחייהם ופעמים רבות העניק להם הבטחות שקריות שנועדו לגרום להם למלא מטלות נוספות במשק הבית.
דרך אימו ג'ון רוקפלר נקשר לכנסייה הבפטיסטית ולאורך כל חייו היה ניגש לכנסייה בימי ראשון.
בגיל 12, הוא חסך למעלה מ-50 דולר מעבודה אצל שכנים ומגידול תרנגולי הודו עם אמו.
בדרישת אמו, הוא הלווה לחקלאי מקומי 50 דולר בריבית של 7% שיש לשלם בשנה אחת.
במקצועות אחרים רוקפלר היה סטודנט ממוצע אך איכות החינוך שקיבל הייתה גבוהה מאוד.
בשנת 1853 עברו בני משפחת רוקפלר לקליבלנד, אוהיו, וג'ון למד בתיכון המקומי בשנים 1853 עד 1855. הוא היה טוב מאוד במתמטיקה והיה חבר בצוות מנהלי הדיונים.
בית הספר עודד דיונים בפומבי ואף על פי שרוקפלר היה נואם ממוצע בלבד, זאת הייתה מיומנות שתתברר כשימושית עבורו.
בשנת 1855, חודשיים לפני שהשלים את לימודי התיכון שלו, עזב רוקפלר בן ה-15 את לימודיו ועבר ללמוד בבית ספר מקצועי, שם למד הנהלת חשבונות, כתיבה תמה (כישור נדרש בניהול חשבונות), בנקאות ומשפט מסחרי.
ב-26 בספטמבר 1855, בגיל 16, קיבל רוקפלר את עבודתו הראשונה כעוזר למנהל חשבונות בחברת היואיט וטאטל.
רוקפלר המשיך לחגוג את "יום העבודה" הראשון שלו מדי שנה במהלך חייו.
שכרו היה 15 סנט ליום (כ-10 דולר בערכי המטבע של ימינו).
עד מהרה הרשים רוקפלר את מעסיקיו ברצינותו ובשקידתו.
הוא היה מאוד מדויק וקפדן.
הוא היה אדם נעים, מתמיד וסבלני, והוא הסדיר כספים של עבריינים ואסירים (על כל העבודה הזו הוא לא קיבל שכר נאה, אבל כל מה שאכן שולם לו, הוא תמיד נתן לכנסייה ולארגוני צדקה מקומיים).
רוקפלר חסך כל אגורה ושלוש שנים אחר כך כבר גייס די הון כדי להיכנס כשותף בחברת קלארק ורוקפלר.
כל איש גייס 2,000 דולר עבור הקמת חברת סוחרי עמלה בדגנים, חציר, בשרים, ומוצרים שונים.
עוד באותה השנה נעלם אביו של ג'ון לאחר שערורייה שהיה מעורב בה.
ביל רוקפלר ברח מניו יורק והתחזה בשם בדוי, הוא נפטר בשנת 1906 בגיל 95 באילינוי חודשים ספורים לפני שמשלחת עיתונאית גילתה את מקורו.
בסוף השנה הראשונה לעסקים, הם הרוויחו 450 אלף דולר, והרוויחו כ-4,400 דולר בשנת 1860 ורווח של 17 אלף דולר בשנת 1861. עסקי סוחרי העמלות היו תחרותיים מאוד והצלחתה של חברת קלארק ורוקפלר נבעה במידה רבה מיכולתו הציבורית של רוקפלר וגישתו לעסקים.
רוקפלר היה מתנגד חריף למוסד העבדות ובמהלך הבחירות לנשיאות בשנת 1860 הצביע בעד אברהם לינקולן מהמפלגה הרפובליקנית החדשה.
בפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית התגייס אחיו של ג'ון רוקפלר, פרנק, לצבא האיחוד ונפצע מוקדם בתחילת המלחמה.
כאשר ג'ון רוקפלר עצמו נקרא לגיוס הוא שילם לחייל מקצועי שמילא את מקומו בעוד המשיך לעבוד בהנהלת החברה.
מאוחר יותר טען כי: במהלך מלחמת האזרחים העסק שלהם התרחב במהירות.
מחירי הדגנים עלו וכך גם העמלות שלהם.
לנוכח אי היציבות של המחירים רוקפלר לא היה מהמר אלא מתכנן.
הוא נמנע מהשערות וסירב לקחת מקדמות או הלוואות.
עם זאת, במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 הבין רוקפלר כי עתידו של עסק סוחרי עמלות בקליבלנד מוגבל.
הוא השתכנע כי מסילות הברזל יהפכו לאמצעי התחבורה העיקרי של מצרכים חקלאיים.
זה יהיה לחסרון של קליבלנד, כיוון שמעמדה כנמל חשוב בימת אירי היה יתרון התחבורה העיקרי שלה.
רוקפלר ראה שתפוקת התבואה העולה של המערב התיכון וצפון מערב של חברת 'ג'יי ג'יי היל' תשנה את אופי העסק לתמיד.
רוקפלר שיער כי המייצרות הענקיות על ימת מישיגן וטוחני הקמח של מיניאפוליס יהיו השחקנים הדומיננטיים בעסק.
רוקפלר האמין שעתידה של קליבלנד טמון באיסוף ומשלוח חומרי תעשייה גולמיים - לא מצרכים חקלאיים.
זה יאפשר לקליבלנד לנצל את היתרונות הגאוגרפיים שלה - באמצע הדרך בין חוף הים המזרחי לשיקגו - הנגישה גם לתחבורה ברכבת וגם במים.
הוא ראה את ההזדמנות שלו לעסק חדש בשנת 1863 - נפט.
בשנת 1863 נכנס רוקפלר לעסקי הנפט יחד עם שותפו מוריס קלארק ושותף שלישי, סמואל אנדרוז.
רוקפלר היה ידוע לכל בעיירת קליבלנד ודרך קשרים אלו הצליחה החברה להשיג מניה בת 4,000 דולר עם הקמתה (שווה ערך ל-100,000 דולר בערכי 2019).
החברה שהקימו בנתה מזקקת נפט באזור התעשייתי של קליבלנד, אשר פרח באותה העת וכונה "המישור".
נפט וזיקוקו היו אז תעשיות צעירות.
בשנת 1855, רק שבע שנים לפני כן, הצליח בנג'מין סילימן (Silliman), פרופסור לכימיה באוניברסיטת ייל לזקק נפט גולמי ולהפיק קרוסין, שהתברר כחומר טוב יותר למאור משמן הלווייתנים שהיה מקובל אז.
תוצרי לוואי אחרים של הזיקוק היו שמן סיכוך, בנזין ופרפין, שהתאים מאוד לייצור נרות.
הנפט בתקופה ראשונית זו היה, כלשונו של עיתונאי אחד, "חדשות טובות ללווייתנים", אבל חדשות טובות לא פחות ליזמים.
חסמי הכניסה לתחום היו נמוכים מאוד: עלות ציוד קידוח הייתה פחות מאלף דולר ומחירי האדמות שבהן היה נפט היו זולים יחסית.
בשנת 1852 החלה פריחה של העסק כאשר התגלו מרבצי נפט בפנסילבניה, מה שהוביל ל"הבהלה לנפט בפנסילבניה".
הרווחים, במיוחד בשל התנודות החריפות בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית, היו גבוהים מאוד.
נפח אחד, לדוגמה, השתמש בציוד קידוח בשווי מאתיים דולר וקדח לעצמו רווח של מאה אלף דולר.
גם הסיכונים היו גבוהים, אך אלו לא מנעו מ"הבהלה לנפט" באזור פנסילבניה להזרים לאזור אלפי קודחים ומזקקים קיקיוניים.
בגיל 24 החליט רוקפלר להקדיש את כל זמנו לעסקי הנפט והחל לפעול כדי להביא למצב שינטרל גופים שלישיים ויהפוך את העסק לעצמאי כמה שיותר.
במקום לבצע עסקה יקרה עם חברת כורתי עצים, רוקפלר קנה יער שלם וממנו העובדים שלו כרתו עצים לבניית חביות.
רוקפלר נרתע מכניסה לעסקי הפקת הנפט והעדיף להתמקד בזיקוקו בלבד.
שתי הבעיות העיקריות עמהן התמודד היו הבזבוז העצום בתהליך הזיקוק ומחירי הנפט הגבוהים מדי.
באופן רגיל, נהגו הקודחים והמזקקים לזקק את הנפט באופן הגס ביותר, כאשר הם מנצלים רק את הקרוסין שהופק בזיקוק (בערך 60 אחוז מכלל התכולה) ולשפוך את השאר, בנזין, בנזול, נפטא וזפת, אל הנחלים והנהרות בסביבה.
רוקפלר ואנדרוז פיתחו שיטות יעילות יותר לזיקוק, תוך הגדלה של אחוז הקרוסין מכל חבית נפט גולמי, וניצול של החומרים ה'מיותרים' לצרכים אחרים: בנזין שימש כדלק, חלק מהזפת לציפוי ובידוד, נפטא הועבר למפעלים מופעלים בגז, שמן סיכוך, וזלין ופרפין לנרות, וכן הלאה.
רוקפלר ושותפיו הצליחו גם להפחית את העלויות בדרכים אחרות כמו בניית חביות הנפט בעצמם במקום בסיוע יצרן חביות, עם קיצוץ העלות מגובה של 2.5 דולר ל-96 סנט לחבית.
יעילותם הרבה יותר של רוקפלר ואנדרוז השתלמה במהירות.
בשנת 1865 רכש רוקפלר את חלקו של שותפו קלארק, שילם 72,500 דולר עבור נתח גדול יותר בבית זיקוק נוסף וכונן עם אנדרוז שותפות שהפכה לחברת הזיקוק הגדולה בקליבלנד.
בשנת 1867 התרחב העסק שוב עם רכישת בית הזיקוק של אחיו של רוקפלר, ויליאם, ועם הצטרפותו של הנרי מוריסון פלגלר לשותפות.
בשנת 1870 צרפו רוקפלר, פלגלר ואנדרוז את סטיבן ו.
הרקנס, בעל בית זיקוק נוסף, ועם הון של מיליון דולר הקימו את סטנדרד אויל, כשרוקפלר משמש נשיאה.
אותה עת, הייתה זו כבר החברה הגדולה ביותר באוהיו ושלטה ב-10 אחוז מסך כל זיקוק הנפט בארצות הברית.
"סטנדרד אויל" המשיכה להתפתח במהירות, כשהיא מצליחה להפיק 300 מוצרי לוואי מכל חבית נפט ובמקביל להוריד את מחירי הקרוסין, התוצר העיקרי של הזיקוק.
נתח השוק של החברה בשוק זיקוק הנפט עלה מ-4 אחוז בשנת 1870 ל-80–85 אחוז בשנת 1880 וקרוב ל-90 אחוז במהלך שנות התשעים של המאה התשע עשרה.
מחיר הקרוסין, במקביל, ירד מ-58 ל-26 סנט לגלון קרוסין בין 1865 ל-1870) והמשיך לצנוח ל-8 סנט בשנת 1885 ו-5.91 סנט לגלון בשנת 1897. במטרה להשיג אחריות מלאה על עסקי הנפט, רוקפלר קנה חברות בניית חביות, מייצרי שמנים שונים, חוטבי עצים, מובילים ואף חברות המעורבות בייצור כימיקלים.
כל זאת כדי להגיע לשליטה מלאה על כמה שיותר גופים המעורבים ישירות או בעקיפין בייצור הנפט של סטנדרט אויל.
בשנת 1872 היה רוקפלר מעורב בשערוריית "חברת שיפור הדרום", יוזמה של תום סקוט מ"רכבת פנסילבניה" (PRR), שהבטיחה לרוקפלר הנחות והטבות סודיות.
התוכנית נחשפה עוד בטרם הופעלה ועוררה מחאות קשות בקרב מזקקים אחרים, לא בשל ההטבות (שכן הטבות מיוחדות ניתנו על ידי כל חברות הרכבות למובילי מטען גדולים) אלא בגלל היותן סודיות, ועל כן לא נגישות לאחרים.
צריך לציין, עם זאת, כי כאשר הציע קורנליוס ואנדרבילט, שעמד בראש "ניו יורק סנטראל", הנחה זהה לכל מי שיבטיח לו הובלה בהיקפים דומים, לא הייתה חברה אחרת שנענתה להצעה.
דוגמה להשפעתה של חברת סטנדרט אויל על תעשיית הנפט הכוללת בארצות הברית היא שבשנת 1872 קנתה החברה 22 מתוך 26 חברות הנפט המתחרות לה באוהיו ובכך השיגה כמעט מונופול במדינה.
בתוך עשור בלבד שלטה החברה בתשעים אחוזים מכלל תעשיית הנפט בארצות הברית וב-85 אחוזים מכלל תעשיית הנפט העולמית.
סטנדרד אויל המשיכה להתרחב ולרכוש דומיננטיות בשוק זיקוק הנפט, כשהיא מצרפת חברות נוספות בתחום זה, עמן נמנו גם כמה מן המובילים שבמוחים נגד תוכנית ההנחות, כמו צ'ארלס פראט והנרי ה.
אלה הפכו אחרי הצטרפותם לממלאי תפקידים מרכזיים בחברה.
החברה החלה להתפשט גם לשאר העולם, תוך תחרות עזה עם האימפריה הרוסית, שבה התגלו בבאקו, לחופי הים הכספי, בשנת 1885 מרבצי נפט עשירים ואיכותיים בהרבה מכל אלו שהיו מצויים בארצות הברית.
כמו כן, לאחר מחלוקת קשה ביותר שהייתה בין רוקפלר לקורנליוס ואנדרבילט וטום סקוט, מחלוקת שהובילה למשבר הכלכלי העולמי הראשון בעולם המודרני, רוקפלר החל להשקיע בצינורות גז שהעבירו נפט בצורה יעילה וחסכונית בהרבה מרכבות.
לאורך רוב הקריירה שלו, רוקפלר העביר תמיכה כספית למימון מערכות בחירות של מועמדים מטעם המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, בהם אישים כגון ויליאם מקינלי ונשיאים נוספים.
בשנת 1892 מזקק עצמאי גילה מרבץ נפט מרכזי בטקסס.
בתוך מספר חודשים התגלו מרבצי נפט אדירים בכל דרום מרכז ארצות הברית אשר העלו במהרה את הרווחים של סטנדרט אויל.
התרחבותה המתמדת של סטנדרד אויל עוררה התמרמרות אצל מתחריה, במיוחד אלו שפשטו את הרגל בגלל חוסר יעילותם.
הנרי דמרסט לויד, שאחיינו היה איש נפט כזה, כתב ספר בשם "עושר כנגד העם" (Wealth Against Commonwealth) בשנת 1894, בו גינה את רוקפלר.
השפעה גדולה עוד יותר הייתה לספר "ההיסטוריה של חברת סטנדרד אויל" שכתבה אידה טַרְבֶּל, שאביה ואחיה היו מפיקי נפט מפנסילבניה שפשטו את הרגל.
למעשה, אביה של טרבל, פרנקלין טרבל, הזהיר את בתו מפני פרסום הספר מחשש לתגובה מפני בנקים שנשלטו בידי רוקפלר.
זאת לאחר ששנים קודם לכן פרנקלין טרבל הנהיג שביתה נגד חברת סטנדרט אויל.
בשנת 1896 החלו פוליטיקאים שונים לנסות ולהיאבק במונופולים השונים.
שלושת הטייקונים הגדולים דאז, רוקפלר, מורגן וקרנגי מימנו את מסע הבחירות של המועמד הרפובליקני, ויליאם מקינלי, והביאו לבחירתו.
בשנת 1900 מימנו שוב רוקפלר ומורגן את מסע הבחירות של מקינלי, אך באותה שנה התמודד מול מקינלי מטעם המפלגה הדמוקרטית תאודור רוזוולט, אותו היה קשה יותר להביס.
על מנת להתמודד עם איומיו של רוזוולט החליטו רוקפלר ומורגן למנות, על ידי מקינלי שנבחר לנשיאות בשנית, את רוזוולט לתפקיד סגן נשיא (תפקיד שרוב מכהניו סיימו את חייהם הפוליטיים אחרי תפקיד זה) וכך "להיפטר" ממנו.
בשנת 1901 נרצח מקינלי ומונה לנשיא סגן הנשיא, הלוא הוא טדי רוזוולט.
בשנת 1904 החל נשיא ארצות הברית הפרוגרסיבי, תאודור רוזוולט, בקמפיין להביא לנפילת המונופולים של התאגידים הגדולים.
תחילה פנה רוזוולט נגד חברת הביטחונות הצפונית, חברת החזקות שנוהלה בידי שני ענקי הרכבות הגדולים ביותר בארצות הברית, רוקפלר וג'ון פִּירְפּוֹנְט מורגן.
מטרת החברה הייתה להשיג מונופול על כל מסילות הרכבת דרך שעברו בין הימות הגדולות ואזור הפסיפיק נורת' וסט.
רוזוולט השתמש בחקיקת שרמן נגד התאגידים (על שמו של ג'ון שרמן) משנת 1890. החקיקה מתקופת ממשל בנג'מין הריסון העניקה לממשל הפדרלי סמכות לפרק כל תאגיד שהוא במצב שפעילותו פוגעת בפוריות מסחרית בשוק הכללי ומתנהלת ישירות נגד איגודי עובדים.
דרך מחלקת המשפטים, רוזוולט הוביל לפירוק חברת הביטחונות הצפונית.
בהמשך החל רוזוולט לפעול להקמת מחלקת המסחר והעבודה שמטרתה העיקרית הייתה לחקור תאגידים גדולים בנוגע ליחסיהם לאיגודי עובדים וחיזק את סמכויותיה של ועידת המסחר הבין-מדינית.
בשנת 1905 בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בהצבעה של 4 ל-5 שהממשל הפדרלי פעל נכונה בכך שהורה לפרק את חברת הביטחונות הצפונית.
הטיעון המרכזי של טרבל בסדרת המאמרים שהובילה לספר בין 1902 ו-1904 היה שרוקפלר ניהל את עסקיו ביעילות רבה, ניצל כל הזדמנות בשוק או חולשה של יריביו העסקיים, קנה את העסקים המפסידים בתחום והגביר את הצלחתו.
האשמתה העיקרית הייתה שרוקפלר וסטנדרד אויל הצליחו יותר מכל מזקק אחר בהשגת הנחות בהובלת הנפט אחרי הזיקוק.
הכתבות גררו תרעומת אזרחית נגד רוקפלר אשר בתורם הובילו לפגיעה במשפחתו.
אשתו חטפה התקף שיתוק והוא עצמו, עקב מחלה לא מוכרת, איבד את כל שערו והפך תוך זמן קצר לקירח, מה שהוביל אותו להתחיל להשתמש בפאה.
המחלה גם הובילה לכך שנשרו הגבות שלו והשפם שלו.
במשך שנים הותיר לאזרחים לראות את ביתו כמעין מוסד ציבורי אך עקב התרעומת בנה גדר סביב הבית.
נוסף על כך החל רוקפלר לישון עם רובה ליד מיטתו והעסיק שומרי ראש שהיו בצמוד אליו.
רוקפלר לא הגיב לתרעומת הציבורית ולכתבים של טרבל אודותיו מכיוון שהאמין כי תגובתו תגרור תסיסה אזרחית גדולה עוד יותר נגד סטנדרט אויל.
בפועל, התרעומת הציבורית גדלה על כל מקרה.
לאחר חקר הפעילות של חברת סטנדרט אויל במרבצי הנפט המרכז יבשתיים ויחסיה לגופים עצמאיים, הפוליטיקאי ג'יימס רודולף גרפילד (בנו של הנשיא לשעבר ג'יימס אברם גרפילד) נאם בפני בית הנבחרים נגד פעילותה של סטנדרט אויל.
ב-6 ביולי 1907 העיד בפני בית המשפט בשיקגו בעניין הפעילות של חברת סטנדרט אויל ויחסיה למתחרים ולאיגודי עובדים.
רוקפלר חיקה במהלך המשפט אדם סנילי למחצה כאשר התבלבל בין עובדות וטען כי אין ביכולתו לזכור אירועים שהתרחשו מספר שנים קודם לכן בלבד.
פעם אחר פעם טען בפני השופט שירד מהנהגת החברה מזה יותר מעשור קודם לכן.
השופט קבע שהחברה תיקנס בכמות המקסימלית לכל קרונות האספקה שהיו ברשותה באינדיאנה.
הסכום מנה 29,240,000 דולר אמריקאי במחירים של אותה העת.
שנה מאוחר יותר עלה התיק חזרה למשפט ושופט אחר ביטל את הענישה של קודמו.
אף על פי זאת, הייתה זאת הפעם הראשונה ששופט העניש בצורה חריפה תאגיד אמריקאי.
בשנת 1909, לאחר הליכי חקירות ממושכות, ממשלת ארצות הברית תבעה את חברת סטנדרט אויל של ניו ג'רזי.
מחלקת המשפטים הוציאה הצהרה רשמית לפיה טענה כי סטנדרט אויל הייתה למונופול שהשתמש באמצעים שונים כדי לנטרל יריבים כלכליים ולשמור על המעמד.
הממשלה האמריקאית ניצחה במשפט וכאשר סטנדרט אויל הגישה עתירה לבית המשפט העליון, האחרון קבע כי החברה אשמה בפורום של תשעה שופטים, מתוכם רק אחד הצביע נגד ההחלטה.
הידיעה הגיעה אל רוקפלר דרך טלגרף בעוד שיחק גולף עם כומר שכן.
רוקפלר לא הופתע מהחלטת בית המשפט העליון והציע לכומר לקנות מניות אם ברשותו כסף חיסכון.
לנוכח הפירוק של החברה, המניות שלה עלו במאות אחוזים.
מתוך כלל המניות אחז רוקפלר ב-25 אחוזים וההליך המשפטי הוביל לכך שהונו הכלכלי הועצם פי ארבעה.
רוקפלר עצמו פרש מעיסוק פעיל בחברה בשנת 1895, 16 שנים לפני כן, אף כי שימר את התואר הרשמי של נשיא עד שנת 1911.
עיקר פעילותו בשנים שאחרי פרישתו הוקדשה למעשי צדקה.
ההערכה היא כי עד למותו תרם רוקפלר סכום של כחצי מיליארד דולר (שווה ערך ליותר מ-100 מיליארד דולר בערכי המטבע של ימינו).
רוקפלר גם העניק מתנות בערך רב לבני משפחתו, בעיקר בעשור האחרון לחייו, ובמותו בגיל 97, בשנת 1937 נותר בידיו רק חלק קטן מעושרו.
האסטרואיד שהתגלה על ידי מקס וולף, נקרא על שמו.
רוקפלר נישא בשנת 1864 כאשר היה בן 25, ללורה סלסטיה (סטי) ספילמן, מורה מקליבלנד (1915-1839).
נכדו (מבנו ג'ון) היה סגן נשיא ארצות הברית ומושל ניו יורק, נלסון רוקפלר.
ג'ון ריי גרישם, הבן הוא סופר אמריקאי העוסק בתחום ספרות המתח והספרות הבלשית.
גרישם נולד בשנת 1955 במדינת ארקנסו, ארצות הברית, כבכור מתוך חמישה אחים.
אביו היה פועל בניין ומגדל כותנה.
לאחר מעברים תכופים, השתקעה המשפחה בשנת 1967 בעיירה סאות'הייבן שבמחוז דה סוטו, מיסיסיפי.
גרישם הצעיר נהג להרבות בקריאה, בעידודה של אמו.
בייחוד הושפע מכתיבתו של ג'ון סטיינבק, שבהירות כתיבתו עוררה בו התפעלות.
בשנת 1977 סיים גרישם לימודים אקדמיים בהנהלת חשבונות באוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי, ובשנת 1981 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת מיסיסיפי.
במהלך אותן שנים ניהל יומן, נוהג שעזר לו בהמשך בכתיבתו היוצרת.
במשך כעשור שנים עסק בעריכת דין בסאות'הייבן, שם קצה נפשו בתחום הפלילי והוא עבר לתחום האזרחי.
בשנים 1983 עד 1990 כיהן בבית הנבחרים של מדינת מיסיסיפי.
בשנת 1984 החל לכתוב את ספרו הראשון, לאחר שהיה עד למתן עדות בבית משפט של ילדה בת 12 שהייתה קורבן לאונס אכזרי.
בספרו ניסה לבחון את הסוגיה: מה היה קורה אילו אביה של אותה ילדה היה יורה למוות באנס שפגע בבתו.
הוא עבד במשך שלוש שנים על הרומן "עת להרוג" (A Time to Kill), וסיים לכתוב אותו בשנת 1987. גרישם פנה עם ספרו לחברות הוצאה לאור רבות, ולמרבה הפליאה נדחה על ידי כולן.
בחודש יוני 1988 הסכימה חברת ההוצאה לאור Wynwood Press להדפיס 5,000 עותקים מן הספר, כמחווה אישית לסופר.
כיום ניתן למצוא את יצירותיו של גרישם בכל חנויות הספרים, במדפי "רבי-המכר".
יום לאחר שסיים את "עת להרוג", החל גרישם לעבוד על ספר שני, סיפורו של עורך דין צעיר, שמתפתה לעבוד במשרד עורכי-דין מושלם, לכאורה, שאיננו מה שהוא נראה.
הרומן השני, הפירמה, היה לרב-מכר של שנת 1991. גרישם המשיך לכתוב ולהוציא לאור לפחות ספר אחד לשנה, רובם רבי-מכר פופולריים ביותר.
החל בבית צבוע בשנת 2001 שינה הסופר את מוקד עניינו ממשפטים לדרום הכפרי בכלל.
בד בבד המשיך לעסוק במותחניו המשפטיים.
ספריו נמכרים במיליונים בארצות הברית, והוא נחשב בחוגי ההוצאה לאור לגדול רבי-המכר של שנות ה-90.
בשנת 1996 חזר גרישם לזמן קצר לעיסוק פעיל בעריכת דין, כאשר ייצג בהצלחה את משפחתו של אדם שנהרג בתאונת רכבת.
הוא נוצרי בפטיסטי, ומשתייך לזרם "האחווה הקואופרטיבית הבפטיסטית" הליברלי.
גרישם הוא אחד הסופרים הפופולריים והפוריים בארצות הברית מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. כמה מיצירותיו זכו לעיבודים קולנועיים.
בישראל רכשה בשנות ה-90 הוצאת זמורה-ביתן את זכויות ההוצאה לאור של ספריו בעברית, זמן קצר לאחר שהפך לסופר מצליח בעולם.
בשנת 2001 רכשה הוצאת מודן את הזכויות לספריו, כולל אלו שראו אור קודם בהוצאת זמורה-ביתן, הספרים: "הלקוח", "הפירמה", "התא", "מוריד הגשם", "משחק המושבעים", "תיק שקנאי" ו"עת להרוג".
מודן הוציאה לאור מחדש את הספרים שפורסמו בזמורה-ביתן, בעטיפה חדשה.
מאז, כל ספר חדש שהוציא גרישם תורגם ויצא לאור בהוצאת מודן, רובם זמן קצר לאחר שיצאו לראשונה באנגלית, חלקם היו לרבי מכר.
ב-1996 הופק סרט המבוסס על הספר.
הפירמה (1991) (The Firm), זמורה ביתן, 1992, תרגום שרון פרמינגר.
בשנת 2012 הופקה סדרת טלוויזיה בת 22 פרקים, המהווה המשך לספר ולסרט, ומתרחשת עשר שנים מאוחר יותר.
תיק שקנאי (1992) (The Pelican Brief), זמורה ביתן, 1993, תרגום שרון פרמינגר.
בשנת 1993 הופק סרט בשם זה.
הלקוח (1993) (The Client), עברית בהוצאת זמורה ביתן, 1994, תרגום שרון פרמינגר.
בשנת 1994 הופק סרט בשם זה.
ב-1995 הופקה סדרת טלוויזיה בת 21 פרקים, המבוססת על הדמויות מהספר.
התא (1994) (The Chamber), עברית בהוצאת זמורה ביתן 1995, תרגם עמנואל לוטם.
בשנת 1996 הופק סרט בשם זה.
מוריד הגשם (1995) (The Rainmaker), זמורה ביתן 1995, תרגום עמנואל לוטם.
בשנת 1997 הופק סרט בשם זה.
משחק המושבעים (1996) (The Runaway Jury), עברית בהוצאת מודן, 2002, תרגמה צילה אלעזר.
בשנת 2003 הופק סרט טלוויזיה בשם זה.
הצוואה (1999) (The Testament), עברית בהוצאת מודן 1999, תרגמה עדי גינצבורג-הירש
האחווה (2000) (The Brethren), עברית בהוצאת מודן 1995, תרגמה עדי גינצבורג-הירש.
איש הג'ינג'רברד (The Gingerbread Man), בשנת 1998 הופק סרטו של רוברט אלטמן (הוקרן בקולנוע בישראל תחת השם "ג'ינג'רברד"), שהיה הראשון שאינו מבוסס על ספר של גרישם שיצא לאור, אלא על כתב יד מקורי שעובד ישירות לתסריט.
מלך הנזיקין (The King of Torts), עברית בהוצאת מודן 2003, תרגמה עדי גינצבורג-הירש.
בית צבוע (2001) (A Painted House), עברית הוצאת מודן 1991, תרגמה עדי גינצבורג-הירש.
הזימון (2002) (The Summons), הוצאת מודן 2002, תרגמה שלומית הנדלסמן.
המושבע האחרון (The Last Juror), עברית בהוצאת מודן 2004, תרגמה שלומית הנדלסמן.
הברוקר (The Broker), זמורה ביתן 2005, תרגמה שלומית הנדלסמן.
מדלגים על החג (Skipping Christmas), הוצאת מודן 2005, תרגמה שלומית הנדלסמן.
הופק לסרט בשם "איפה אתם בחג?".
חף מפשע (The Innocent Man: Murder and Injustice in a Small Town), הוצאת מודן 2007, ספרו הראשון על סיפור אמיתי, חייו של רון ויליאמסון, תרגם בן ציון הרמן.
ב-2018 הופקה מיני סדרת פשע דוקומנטרית בת 6 פרקים בשם זה.
לשחק בשביל פיצה (Playing for Pizza), הוצאת מודן 2007, תרגמה בלהה רוזנפלד.
הערעור (The Appeal), הוצאת מודן 2008.
סחיטה הוצאת מודן (The Associate), הוצאת מודן 2009, תרגמה נורית לוינסון.
מחוז פורד הוצאת מודן 2009, תרגם בועז וייס.
ההודאה (The Confession), הוצאת מודן 2011, תרגמה נורית לוינסון.
המייצגים (The Litigators), הוצאת מודן 2012, תרגמה נורית לוינסון.
קאליקו ג'ו הוצאת מודן 2012, תרגמה כנרת היגינס-דוידי
הסחטן הוצאת מודן 2013, תרגמה כנרת היגינס-דוידי.
תיאודור בון: הנאשם הוצאת מודן 2013, כנרת היגינס - דוידי
שדרת השקמים המשך ל"עת להרוג", תרגמה: נורית לוינסון, הוצאת מודן, 2013.
הרי הפחם (Gray Mountain) הוצאת מודן, 2015.
מוניטין מפוקפק תרגמה: נורית לוינסון, הוצאת מודן, 2016.
האי קמינו תרגמה: נורית לוינסון, הוצאת מודן, 2017.
המתריעים תרגמה: נורית לוינסון, הוצאת מודן, 2017.
בר התרנגול: מקום שבו הצדק נעשה תרגמה: נעה בן־פורת, הוצאת מודן, 2018.
התחשבנות תרגמה: אינגה מיכאלי, מודן הוצאה לאור, 2019.
השומרים תרגמה אינגה מיכאלי, מודן הוצאה לאור, 2020.
עת לחמול תרגמה אינגה מיכאלי, מודן הוצאה לאור, 2021.
רשימת השופט תרגמה אינגה מיכאלי, מודן הוצאה לאור, 2022.
הנערים מבילוקסי תרגמה אינגה מיכאלי, מודן הוצאה לאור, 2023.
שותפים ויריבים תרגמה אינגה מיכאלי, מודן הוצאה לאור, 2023.
החילופין תרגמה אינגה מיכאלי, מודן הוצאה לאור, 2025.
ג'ון גרוֹנט , מחלוצי מדע הדמוגרפיה.
גרונט נולד בלונדון, והתפרנס כסוחר סדקית.
ביחד עם ויליאם פטי הוא פיתח שיטות סטטיסטיות ושיטות מפקד אוכלוסין שהיוו את הבסיס לדמוגרפיה המודרנית.
בספרו "תצפיות מדעיות ופוליטיות על רשומות התמותה (1662)" ניתח גרונט את רשומות התמותה בראשית ימיה של לונדון המודרנית.
באותה תקופה ניסו צ'ארלס השני מלך אנגליה ופקידי ממשל אחרים לפתוח שיטה לחיזוי התפרצויות של מגפת הדבר בעיר.
בסופו של דבר לא הגיעה שיטת החיזוי לכדי מימוש, אך מחקריו של גרונט הניבו את האומדן הסטטיסטי הראשון של אוכלוסיית לונדון.
בעקבות זאת זכה גרונט להציג את עבודתו בפני החברה המלכותית, ובהמשך אף נבחר לחבר באגודה.
גרונט נחשב גם לאחד המומחים הראשונים בתחום האפידמיולוגיה, שכן ספרו המפורסם עסק בעיקר בסטטיסטיקה של בריאות הציבור.
ג'ון גרונט נפטר ב-1674, ככל הנראה ממחלת הצהבת וממחלת כבד.
ג'ון צ'ארלס גליאנו הוא מעצב אופנה בריטי יליד-גיברלטר, הנחשב מבכירי מעצבי האופנה בעולם, מעצב הבית לשעבר של כריסטיאן דיור, עד שפוטר מתפקידו במרץ 2011 – עקב התבטאויות גזעניות ואנטישמיות.
גליאנו נולד בגיברלטר (טריטוריה של הממלכה המאוחדת), למשפחה נוצרית ממוצא איטלקי וספרדי.
בהיותו בן שש, משפחתו עברה להתגורר בדרום לונדון, אנגליה, שם גדל בשכונת עוני.
העניין שלו באופנה החל כבר בגיל צעיר, ובעידודה של אמו.
בהיותו בן שש עשרה נרשם ללימודי עיצוב והדפס טקסטיל במכללה מקומית.
לאחר מכן הצטרף לבית הספר לאופנה של סיינט מרטין, המוסד היוקרתי ללימוד עיצוב אופנה בלונדון.
בשנת 1983 הציג את קולקציית הגמר שלו, שנושאה היה "המהפכה הצרפתית".
לקולקציה זו קשרו כתרים רבים בעיתונות העולמית והיא אף הוצגה בחלון הראווה של חנות האופנה הלונדונית היוקרתית בראונס.
בשנת 1984 השיק ג'ון גליאנו קו הנושא את שמו בלונדון ועיצב בגדים ששילבו השפעות היסטוריות ובגדים עכשוויים.
בעשר השנים שלאחר מכן עיצב גליאנו בגדים בלונדון.
ב-1996 התמנה למעצב הבית של ז'יבנשי, להם עיצב שתי קולקציות.
ב-1997 נעשה המעצב הראשי של כריסטיאן דיור.
בפברואר 2011 הושעה גליאנו ממשרתו בשל התבטאויות בעלות אופי אנטישמי וגזעני, לאחר חשיפת הפרשה, פורסם סרטון בו צולם מתבטא בשבח היטלר והשואה.
עקב הפרסום, הודיע בית האופנה "דיור" על פיטוריו של גליאנו נוכח התנהגותו .
ובמקומו מונה המעצב הצרפתי הדי סלימאן.