tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על מנת לקבוע את סוג הנוזל, יש צורך לבצע ניקור פלאורלי ("תורקוצנטזיס") ולבחון מרכיבים שונים בנוזל במעבדה.
שלב ראשון- טרנסודט או אקסודט
סוג הנוזל מתחלק ברמה העיקרית לשני תתי סוגים- נוזל שהוא טרנסודט, כלומר עני בחלבונים, ונוזל שהוא אקסודט- עשיר בחלבונים.
נוזל מסוג טרנסודט מתהווה בחלל האדר לאור גורמים סיסטמיים (הכוונה- מחלות סיסטמיות ולא מקומיות הקשורות לריאות) שהעיקריים ביניהם הם אי ספיקת לב ושחמת הכבד, או תסמונת נפרוטית.
האבחנה בין נוזל שהוא טרנסודט לנוזל שהוא אקסודט נעשית על בסיס מדידת רמות החלבונים ולקטט דהידרוגנז- LDH בתפליט הפלאורלי לעומת רמתם בדם- ועל מנת שנוזל ייקרא "אקסודטיבי", כלומר עשיר בחלבונים, עליו לקיים לפחות אחד מן הקריטריונים הבאים:
חלבון בתפליט/חלבון בדם > 0.5
LDH בתפליט/LDH בדם > 0.6
רמות LDH בתפליט גבוהות יותר מ-2/3 מאשר הרמה הנורמלית הגבוהה ביותר בדם.
במידה והנוזל טרנסודטיבי, כלומר לא עונה על הקריטריונים הנ"ל, ככל הנראה הסיבה להיווצרות הנוזל קשורה במחלות רקע של המטופל, כגון אי ספיקת לב, שחמת הכבד או בעיות כלייתיות (נפרוזיס) ויש לטפל בבעיות הרקע כאמור.
במידה והנוזל מתגלה כאקסודט, יש להמשיך ולאבחנו כאמור להלן.
שלב שני- אבחון נוזל אקסודטיבי
נוזל שאובחן כאקסודט צריך להישלח לבדיקות נוספות על מנת לבחון את הסיבה להיווצרותו.
בדיקות אלו כוללות, בין היתר, רמות גלוקוז, עמילאז, בדיקות ציטולוגיות, תרביות וצביעה היסטולוגית וכן בדיקת מרקרים לשחפת כגון אדנוזין דאמינאז/אינטרפרון.
רמות עמילאז גבוהות באקסודט יכולות לנבוע מקרע בוושט, מתסנין שמקורו בלבלב, או כתוצאה מממאירות (סרטן).
רמות גלוקוז הנמוכות מ-60 מ"ג/ד"ל יכולות לנבוע כתוצאה מזיהומים חידקיים, ממאירות וכן גורמים נוספים (Rheumatoid pleuritis).
אם אין ממצאים תחת בדיקות נוספות אלו, ניתן לשקול ביצוע CT לצורך איתור של תסחיף ריאתי אשר יכול להיות הסיבה להיווצרות התפליט, למשל, או ביצוע תורקוסקופיה ונטילת ביופסיה.
התפיסה השמיעתית מוגדרת כיכולת לתת משמעות לגירויים צליליים וכהבנת העולם השמיעתי ובחירת הצלילים המשמעותיים להסתגלות.
כיכולת לעבד, לאצור ולארגן מסרים המגיעים דרך הערוץ השמיעתי.
החלק הנראה לעין של האוזן נקרא אֲפַרכֶּסֶת.
אפרכסת האוזן של האדם נמצאת בתנוחה קבועה, והשרירים שמיועדים להזיז את האפרכסת מנוונים, זאת בניגוד לחלק מבעלי חיים המסוגלים להזיז את האפרכסת של אוזנם.
תעלת השמע בחלקה החיצוני עשויה מסחוס, ובעומקה, כשני שלישים ממנה נמצא בתוך עצם.
בשליש החיצוני העור מכוסה בשערות ומצויות בו בלוטות זעירות, המפרישות חומר דביק, הנקרא שעוות האוזן.
תפקיד השעווה הוא לקלוט אבק ולכלוך, וכן היא מכילה חומרים המגינים על האוזן מפני זיהומים.
השעווה נוצרת רק בשליש החיצוני של התעלה, ומתפנה החוצה עם צמיחת העור מכוון עור התוף כלפי חוץ.
ניקוי של האוזן עם קיסמי צמר גפן עלול לדחוס את השעווה לעומק ולגרום להצטברות פקקי שעווה (צרומן), או ליובש יתר והעדר שעווה ולכן לדלקות אוזן חיצונית.
האוזן התיכונה היא מעין מגבר המגביר את תנודות קרום התוף ומעביר אותן לאוזן הפנימית.
העצם הראשונה, נקראת הפטיש, מחוברת לקרום התוף ונעה כאשר הוא רועד.
כאשר הפטיש נע הוא מזיז איתו את העצם השנייה - הסַדָן, והוא בתורו מניע את העצם השלישית - הארכובה (סטאפס).
התנודות עוברות דרך הארכובה אל החלון הסגלגל (Oval window) שהוא למעשה הכניסה אל האוזן הפנימית.
עצמות השמע מחד, והפרש השטחים בין שטח עור התוף לשטח משטח הדריכה של הארכובה, גורמים להגברה של גל הקול ולהעברה יעילה של הקול מן האוויר לתנודות של גלי נוזל באוזן הפנימית.
הגברה זו נועדה להתגבר על אובדן האנרגיה החל במעבר בין גלי קול המועברים באוויר לגלי קול המועברים בנוזל, ואלמלא הייתה קיימת היינו שומעים כאילו ראשנו מתחת לפני המים, ומדברים אלינו מחוץ למים.
באוזן הפנימית הבנויה כשבלול, נמצא איבר השמיעה הנקרא איבר קורטי, ובו תאי עצב המתחברים ויוצרים את עצב השמיעה.
התנודות של מרכיבי האוזן התיכונה מועברות אל הנוזל שמקיף את איבר קורטי, וגורמות לשינוי במטען החשמלי של תאי העצב שבתוכו.
שינויים אלה מביאים לגירוי עצב השמיעה ולהעברת הגירוי אל המוח.
אזורים מסוימים לאורך השבלול מופעלים על ידי צלילים שונים, כך שבאזור הסמוך לחלון הסגלגל ישנו גירוי כתוצאה מצלילים גבוהים, וקצה השבלול המרוחק מגורה על ידי צלילים נמוכים.
ככל שהעוצמה חזקה יותר כן גדול יותר הגירוי המקומי של השבלול.
תהליך השמיעה מורכב מהשלבים הבאים
בשלב הראשון, גלי הקול מגיעים אל עור התוף דרך תעלת השמע החיצונית.
בשלב השני, עצמימי השמע של האוזן התיכונה (הפטיש, הסדן והארכוף) מתנודדים וגורמים לתזוזה של בסיס הארכוף, ליד החלון הסגלגל.
בשלב השלישי, תנודות בסיס הארכוף מועברות דרך החלון הסגלגל (הפרוזדורי) אל חלל השבלול הפרילימפטי.
בשלב הרביעי, התנודות מגרות את האיבר הקורטי ומייצרות אותות עצביים שמגיעים אל המוח דרך עצב השמע.
לבסוף, האותות עוברים לחלקים המתאימים במוח.
במוח יש ייצוג לצלילים מתדרים שונים באזורים מתאימים.
רמות התפיסה השמיעתית ושלבי ההתפתחות
שלב חשוב בתהליך התפיסה השמיעתית הוא ההבחנה השמיעתית, המוגדרת כ"יכולתו של הפרט להכיר גירויים שונים ולהבדיל ביניהם בתוך מערכת חישתית אחת".
יכולת זו כוללת מתן "שם" לגירוי או לסדרת גירויים והבחנה בייחודי שבהם.
הלמידה להבחין כרוכה בלמידה לצפות בשוויון ובשוני שבין פריטים על בסיס קנה -מידה בעל ערך.
תהליך ההבחנה מתרחש במהירות גדולה והקולט מסוגל להסיק מסקנות הכרניות על בסיס מספר קטן מאוד של תכונות.
מנגנון ההבחנה אינו ייחודי לאדם.
בעלי חיים מצוידים אף הם במנגנונים מובנים לזיהוי נתונים חשובים בסביבתם.
ייחודיותה של המערכת התפיסתית האנושית היא ביכולתה לבנות ייצוג סמלי ומושגי לפריט המובחן.
ההבחנה השמיעתית מתרחשת בארבע רמות המתפתחות זו על גבי זו:
ברמה הראשונה הגירוי מקבל ייצוג מוחשי בשעה שהילד מבחין בתכונותיו הייחודיות ויוצר דימוי המייצג אותו בזיכרון.
ברמה השנייה הילד מסוגל לזהות את הגירוי כזה שהתנסה בו בצורות הופעה שונות.
הרמה השלישית היא רמת ההכללה, בה הילד לומד להתנהג בשתי הזדמנויות שונות כבשוות.
ברמה האחרונה, הפורמלית, ניתן שם למושג והילד יכול להשתמש בו שימוש לשוני.
הזיכרון השמיעתי מוגדר כיכולת להבחין ולשמר מידע שמיעתי כולל.
במהלך התפתחותו הילד מכיר יותר ויותר דגמי צלילים ויוצר לעצמו ניסיון שמיעתי שיסייע לו להסביר ולהבין את סביבתו ביחס לגירויים דומים.
פיתוח הזיכרון השמיעתי הוא תנאי בסיסי לבניית שפה.
ילדים שמגלים איחור בהתפתחות הדיבור יכולים להיות בעלי שמיעה תקינה והבחנה שמיעתית טובה, אך אם הם סובלים מהפרעות בזיכרון קצר-טווח שמיעתי, יכולתם לשמר תבניות של גירויים שמיעתיים תהיה פגומה.
גיל הבחנה שמיעתית זיכרון ורצף שמיעתי 2-3 מסוגל לזהות מילה קצרה מפורקת כמו: א – מא
·מבין מילים שנאמרו לו בלחישה מסוגל לחזור על רצף של 3 נקישות +++
·מסוגל לחזור על משפט בן 4 מילים בסדר הנכון
·מסוגל לסדר קוביות לפי סדר צבעים שנאמר לו 3-4 ·מסוגל להאזין לסיפור קצר עד 10 דקות
·מסוגל לזהות קולות של עצמים שונים ולשימם
·מרים יד בכל פעם ששומע מילה (שנבחרה מראש) בזמן הקראת סיפור ·מסוגל לחזור על רצף של שלוש – ארבע מילים שנאמרו לו
·מסוגל לחזור על רצף של שלוש – ארבע ספרות
·מסוגל לבצע שתי הוראות מורכבות 4-5 ·מסוגל לזהות מילים שנאמרו בלחישה מרחוק
·מסוגל להבחין בין זוגות מילים דומות: עץ – חץ
·מסוגל להבחין בין צליל גבוה לצליל נמוך·מסוגל להקיף במעגל שני פריטים בדף עבודה, על פי הוראה
·מסוגל לחזור על סיפור קצר ששמע
·מסוגל לסדר רצף של ארבע תמונות לפי סיפור ששמע
·מסוגל לענות לשאלות תוכן על פי סיפור ששמע (מי, מה, למה, מה יקרה אחר כך) 5-6 ·מסוגל להבחין בין צלילים ומזהה מהו הכלי המנגן
·מסוגל להבחין בין זוגות הברות דומות ושונות
·מסוגל לזהות צליל פותח במילה והברה סוגרת ·מסוגל לחזור על משפט מורכב
·מסוגל לחזור על ספרות מהסוף להתחלה
·מסוגל לבצע שלוש הוראות רצופות
·מסוגל לזכור פרטי סיפור מורכב
ככל שמעמיקים בהבנת רכיבי הכושר השמיעתי כך הולכת וגדלה החשיבות שמיחסים להם בתפקודים הלשוניים.
הספרות המקצועית מעלה עדויות רבות לקשר גומלין מובהק בין הכשרים השמיעתיים לבין מיומנויות השפה והלמידה.
הראיות שעולות מחקר ליקוי התפיסה של ילדים לקויי למידה מצביעות על כך שלאיכות התפיסה השמיעתית קשר מובהק וישיר ללמידה.
זיכרון שמיעתי, סידור צלילים ברצף, תפיסת הצורה השמיעתית, עירוב צלילים וכילול חזותי-שמיעתי - עומדים בקשר ישיר עם רמת הקריאה.
למבחני התפיסה השמיעתית יכולת חיזוי גבוהה באשר להצלחה האקדמית העתידית של הילד*.
מבין תפקודי התפיסה הרבים שנחקרו על ידי באטר, לאיכות התפקוד במטלות התפיסה השמיעתית בלבד כושר ניבוי והשפעה משמעותית על ההצלחה בבית- הספר.
כישלון בקריאה ובכתיבה תואם בדרך כלל לכישלון במבחני התפיסה השמיעתית.
קשיים נוספים בתחום התפיסה השמיעתית אותרו בנושא הזיכרון השמיעתי.
ילדים לקויי למידה מגלים חוסר יכולת לשמר מידע בזיכרון קצר-טווח והדבר פוגם בתהליך עיבוד המידע השמיעתי שלהם.
מערכת הזיכרון של ילדים לקויי למידה מתקשה לעמוד בעומס יתר של גירויים.
יש המפרשים קושי זה בפגם בטווח הזכירה של גירויים שמיעתיים ואילו אחרים מייחסים את מקור הקושי לחוסר יכולתו של הילד לקוי הלמידה לשנן חומר ששמע.
היות שילדים לקויי למידה נכשלים כבר בראשית התהליך השמיעתי, הם אינם מצליחים להעפיל לשלבים הגבוהים יותר של עיבוד, אחסון ושימור המידע השמיעתי.
האסטרטגיות שלהם לקיבוץ תסמיכי דלות והזיכרון לטווח ארוך שלהם אינו מאורגן כראוי.
הם מתקשים לזכור סדר האותיות והצלילים במילה, דבר שגורם להם לבלבול בקריאת מילים ובהבנת משמעותן.
הם עלולים; לגלות קשיים בלימוד רצפים שונים כגון: ימות השבוע, החודשים, עונות השנה, מספרים, תאריכים, אותיות האלף-בית וסדר של הוראות.
כמו מבוגרים, ילדים בכל הגילאים צריכים זמן והבנה כדי לעבד את הרעיון המורכב של מוות וגסיסה.
ככל שילדים צעירים יותר, קיים פער רחב יותר בין יכולותיהם הקוגניטיביות והרגשיות לבין יכולותיהם להכיל ולהתמודד עם רעיונות מורכבים אלה.
תופעת המוות מעוררת סקרנות רבה אצל הילד אשר מלווה אותו לאורך כל חייו, כאשר ניתן להבחין בין שלוש רמות עיקריות של מעורבות:
התעסקות כללית בנושא המוות, כמו שאילת שאלות, תהיות ומחשבות, היכולות לנבוע בין היתר מחשיפתו של הילד למוות באופן עקיף (כמו למשל היתקלות בחיה שמתה, יום זיכרון, וכדומה).
מפגש עם המוות ברמה האישית אך לא הקרובה ביותר (כמו למשל מכר רחוק שנפטר), כאשר מעבר לשאלות ולמחשבות עשויות להתעורר אצל הילד רגשות חזקים, אם בגלל היכרות מרוחקת עם הנפטר או אם בגלל הכרות אישית עם המתאבל.
רמת מעורבות ישירה, בו הילד נפגע באופן ישיר ממותו של אדם משמעותי בחייו.
בספרות על ילדים ומוות מוצגות שתי תפיסות עולם מרכזיות העוסקות בהתעסקותו של הילד במוות, האחת היא תפיסת העולם הקוגניטיבית התפתחותית המתמקדת בהמשגת ותפיסת המוות של ילדים בהקשר לשלב ההתפתחותי בו נמצא הילד, והשנייה היא תפיסת העולם הרגשית המתמקדת ברגשות העולים בילדים בתגובותיהם למותו של אדם אהוב.
שלבי תפיסת המוות מתוך תפיסת העולם הקוגניטיבית התפתחותית
בספרות המחקרית העוסקת בהתפתחות הקוגניטיבית, ישנה הסכמה כללית על ארבעה שלבים התפתחותיים הקשורים להבנת מושג המוות.
ארבעה שלבים אלו מאופיינים על פי ארבעה מושגים בסיסיים של תפיסת המוות אצל ילדים: קביעות המוות, סופיות המוות, סיבתיות המוות, והכרחיות המוות.
ארבעת מרכיבים אלה מתייחסים לשלב ההתפתחותי של הילד בזמן בו המוות התרחש, כאשר ההבנה על איך בנויה תפיסת המוות אצל ילד עוזרת לאדם הבוגר (ההורה או המטפל) לדעת כיצד לגשת אל הילד ולהגיב ברגישות למה שהוא עשוי להרגיש ולחוות.
השלב הראשון מתרחש עד גיל 3–4 לערך, ומתאפיין בחוויות שונות המתרחשות בחייו של התינוק, אשר מניעות אותו להבנת טרום מושג המוות.
כמו כן, בשלב זה אין לפעוט תפיסה ראשונית מעוצבת של מוות.
חוקרים לאורך השנים הציגו מספר גישות שונות לגורמים שמניעים את הילד להבנת טרום מושג המוות, וביניהן:
ההתבוננות החוצה בטבע החי (באורגניזם) אשר נמצא בשינוי מתמיד, לא צפוי ושהמוות הוא חלק בלתי נפרד ממנו.
הבנת המוות נובעת מתוך הכרת הילד את עצמו במצבי ההוויה השונים שבין ערות לשינה, אזי, הילד תופס את הוויית השינה כ"לא להיות" אל מול הערנות שהיא "להיות".
ניתן לראות ביטוי לתפיסה חלקית של מצבי ההוויה השונים אצל תינוקות באמצעות משחק "קוקו" המתאפיינים בהיעלמות זמנית.
עוד נאמר כי חוויית ההיפרדות שהילד חווה מקרובים לו בחיי היום יום, למשל הפרידה מההורים בלכתו אל הגן, מהווה בסיס להמשגה מאוחרת יותר של המוות.
בשלב זה המתרחש בגילאים 4–5 לערך, מתגבשת אצל הילד הבנה חלקית למדי של שני תתי המושגים המרכזיים הראשונים הקשורים למוות:
קביעות המוות - ההבנה שהמוות הוא קבוע, שהמת לא יכול לחזור, כלומר שגופו נרקב בקבר, ושאין קשר בין זה לבין רצונותיו או צרכיו של הילד.
סופיות המוות - ההבנה כי המוות הוא ההפך מהחיים, חוסר פונקציונליות של חיים, למשל הפסקת נשימה, תנועה, תחושה וכדומה, כלומר המת איננו עוד מוגדר בשום צורה במובן של חיים.
ילדים בגילאים אלה, נוהגים להעניק למתים תכונות חיות, גם כשהם מבינים כי מוות וחיים הם הפכים.
בנוסף, לעיתים הילדים רואים את המוות כמצב אחר של חיים, זמני וחולף, המזכיר את השינה.
הפנמה מלאה יותר של שני מושגים אלה מתרחשים בגילאים 5-9.
שלב זה מתרחש בגילאים 5–9 לערך, בו הילד מגיע להפנמה של שני תתי המושגים הראשונים: הקביעות והסופיות אשר בשלב הראשון היו מובנים חלקית.
בשלב זה מתחילה גם הבנה של שני תתי המושגים הנוספים:
סיבתיות המוות - המתייחס לסיבה הפיזית/ביולוגית שגרמה למותו של הנפטר.
הכרחיות המוות - ההבנה כי המוות הוא תופעה אוניברסלית טבעית בלתי נמנעת, המתרחשת אצל כל היצורים החיים.
בשלב זה של תהליך הפנמת שני תתי המושגים הללו, מתקשה הילד לקבל ולהבין מוות אישי, כלומר מותו של אדם הקרוב וקשור אליו.
מחקרים מראים כי ההכחשה למוות אישי כמו למשל מות הורים, המתרחשת אצל ילדים בגילאי 6–7, נובעת מפגיעות רגשית גבוהה של הילד להכיל רעיון מופשט זה, אשר מתפתחת ומגיע להכרה מלאה בשלב מאוחר יותר בחיים, מגיל 9 ואילך.
עוד נאמר כי ילדים בגילאי 5–9 מעניקים למתים תכונות חיות, אף על פי שהם מבינים כי מוות וחיים הם הפכים.
מגיל 9 ואילך, הילד מגיע להבנה מלאה של שני תתי המושגים האחרונים: סיבתיות והכרחיות המוות, כאשר הוא כבר מסוגל לתפוס את החוקיות שבדבר ואת רעיון האוניברסליות, המתייחס לכך שהמוות חל על כולם.
ישנם חוקרים, פיאג'ה ביניהם, הטוענים כי השלב הרביעי והאחרון מתרחש אפילו בגילאים מאוחרים יותר של 10–11 לערך, בהם הילד מצויד בכישורים האינטלקטואליים להבנה הלוגית של חיים ומוות, הכוללים הבשלה של מושגי כמות, סיבתיות, זמן, ומרחק.
תפיסת המוות מתוך התפתחותם הרגשית של ילדים
תפיסת עולם זו מתמקדת ברגשות העולים בילדים בתגובותיהם למותו של אדם אהוב.
רוב המחקרים הקליניים המתייחסים לתפיסת מוות אצל הילדים מהפרספקטיבה הרגשית, מתמקדים על חוויית הצער של הילדים שחוו אובדן.
אולם ישנו גוף קטן של מחקר המתמקד בפחד ממוות בקרב ילדים שלא חוו אובדן.
מחקרים מראים כי ילדים שחוו אובדן אישי, מבטאים צער בדרכים רבות.
ניתן לחלק סממנים נורמלים של צער אצל ילדים לשלוש קטגוריות: גופני-סומאטי, תוך נפשי, והתנהגותי.
סממנים סומאטיים מתבטאים בסימפטומים גופניים כמו קשיים בשינה, סירוב לאכול, הרטבה, כאבי ראש וכאבי בטן.
סממנים תוך נפשיים כוללים טווח רחב של רגשות וסימפטומים פסיכולוגיים כגון, מצוקה רגשית, חרדת נטישה, פחד שאחרים המוכרים לילד ימותו גם הם, פנטזיות על מוות, אשמה וקשיי למידה (כמו למשל בעיות ריכוז ובעיות התנהגות).
סממנים התנהגותיים הכוללים רגרסיה (מבחינה התנהגותית וגופנית), רגשות עוצמתיים, ביטוי לרגש באמצעות פעולה (כלומר ביטוי לא מילולי של קונפליקטים רגשיים דרך פעולה, כמו התפרצויות זעם), תוקפנות, ביישנות קיצונית, חוסר עניין ואף אדישות במשחק, תלות יתר, ודרישה לתשומת לב.
לעיתים ביטויים אלה עשויים להיות מעודנים יותר מאשר ביטויים סומאטיים ורגשיים, דבר שיכול להקשות על המבוגר לפרשם כביטויי של צער אצל הילד.
בנוסף לביטויים הנורמטיביים הללו לצער, ילדים צעירים שחוו אובדן של אדם קרוב ואהוב להם, עשויים לשאול במהלך השבועות או החודשים הראשונים שלאחר המוות שאלות המתמקדות במקום בו נמצא כרגע האדם האהוב.
במחקרים על שיקום מאובדן בקרב ילדים נמצא שילדים בין הגילאים 3–5 שואלים בצורה רפיטטיבית שאלות לגבי חזרתו של הנפטר.
שאלות אלו עשויות לנבוע מחוסר בידע ממשי המסופק לילד בנוגע למוות.
תהליך ההתאבלות משתנה בהתאם לנסיבות, לתנאים ורמת התפתחותו של הילד.
מחקרים מהאקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים מתארים כיצד תהליך ההתאבלות מתפתח במהלך הזמן, ומציעים כי תגובתו הראשונית של הילד מתבטאת בשוק והכחשה, אשר מתפתחים לרגשות עצב וכעס (שנמשך למעלה ממספר חודשים), עד שהילד מגיע לבסוף לקבלה, הסתגלות והיערכות מחדש, אותם הוא משלים בהדרגה לאורך זמן.
אולם, ישנם מצבים שתהליך השכול ארוך ואינטנסיבי במיוחד, דבר שיכול להוות סממן להתהוותה של פתולוגיה, אשר איבחונה לעיתים קשה.
תהליך שיקום נורמטיבי מאובדן מתקיים למשך זמן קצר ותקופתי, עם זאת, ניתן לראות את תהליך ההתאבלות כתהליך מחזורי, כאשר בכל שלב התפתחותי חדש הילד יכול לבקר מחדש ברגשות והתנהגויות הקשורים למוות.
במהלך תהליך ההתאבלות הנורמטיבי חלים שינויים בעולמו הפנימי של הילד, המתרחשים במספר שלבים:
ישנם מחקרים המראים כי ילדים מתאבלים בכוחות עצמם, כבר מגיל צעיר מאוד.
עם זאת, יש צורך בהתערבותו ועזרתו של אדם מבוגר שיעזור לילד לעבור את תהליך ההתאבלות בצורה תקינה ומלאה, אשר תוביל אותו לשיקום אופטימלי.
שלב ראשון: קבלת עובדת המוות
שלב קבלת עובדת המוות: כולל בתוכו הן קבלה קוגניטיבית והן קבלה רגשית של המוות, המורכב מהבנת תתי מושגים של סופיות וקביעות המוות, אשר מהווים בסיס להתחלת ההתאבלות, כמו גם הבסיס להתחלת שיקום הילד.
הפנמתם של תתי מושגים אלה הכרחיים על מנת לעבור לשלב הבא של תהליך ההתאבלות, שמשמעותו קבלה ועיבוד הרגשות העולים מהפרידה הנצחית מהמת, ולאחר מכן השיקום עצמו הכולל ארגון מחדש של מערכות אישיות וקשרים חברתיים, וכן גם הרגלי חיים חדשים.
ללא הפנמת תת-המושג סופיות המוות, לא יוכל הילד לארגן מחדש את חייו ולהשתקם.
שלב עיבוד האבל מגיע כאשר הילד מבין שהמת לא ישוב, דרך חוויה מתמשכת של חוסר נוכחותו של המת בחייו, וחוסר שובו לאורך זמן.
בשלב זה באים לידי ביטוי אצל הילד התבטאויות והתנהגויות של רגשות עזים הנובעים מהאבדון הקשה הכוללות צער עמוק, כאב, כעס ואשמה שיכולה להיות מופנית כלפי הסביבה, כלפי המת וכלפי הילד עצמו.
ישנה חשיבות רבה לתת מקום לילד לבטא את רגשותיו ולעבדם יחד עם מבוגר, מאחר שרגשות עזים אלה עשויים להיות קשים מנשוא בשביל הילד.
לכן, התערבותו של אדם מבוגר העוזר לו לארגנם חשובה כל כך.
הבנתם של תתי המושגים: סופיות וקביעות משמעותיים בשלב זה לשחרור הילד מעיסוק ודאגה המופנים כלפי המת.
באותה מידה, שאלות קונקרטיות לגבי המוות (למשל: האם המת סובל מכאב פיזי או רגשי), יאפשרו לילד להתפנות קצת יותר לכאב ולצער של עצמו כחלק מתהליך התאבלותו.
תהליך ההתנתקות הרגשית של הילד מהמת מאפשר לו לבנות את עולמו מחדש ללא נוכחות המת, וליצור קשרים חדשים עם אנשים חדשים.
שלב שלישי: הסתגלות למציאות החדשה
זהו השלב בו הילד מקבל את המציאות החדשה, ומנסה למצוא את מקומו בה ללא נוכחותו של המת בחייו.
באופן הדרגתי נוצר לילד דימוי עצמי חדש, בו הוא מתמודד עם מצבים חדשים בחייו בכוחות עצמו ובעזרת מבוגר, ללא נוכחותו של הנפטר, דבר המהווה שינוי משמעותי שעלול לעורר חששות רבים.
כמו כן, בשלב זה מתרחשת בנייה מחודשת ומציאותית של חיי הילד, יחד עם התחושה שיש אנשים בעולם שאפשר להיעזר בהם.
ישנה הסכמה כללית שאפילו ילדים צעירים מאוד מנסים להבין מוות, ושלמבוגרים תפקיד חשוב במתן עזרה ותמיכה לילדים בהבנת הנושא.
עזרה זאת יכולה להתאפשר באמצעות תקשורת כנה עם הילד בדרכים מותאמות גיל, המאופיינת בהקשבה זהירה, המעודדת ביטוי מחשבותיהם ורגשותיהם של הילדים העולים מתוך השיחה.
קלינאים שמים דגש על חשיבות השיח של הורה עם ילדו על נושא המוות, מתוך ניסיונם כי הימנעות מהנושא עלולה להוות מכשול עבור הילד בתהליך האבל.
תפיסות אלטרנטיביות למוות בגיל הרך בהקשר דתי ותרבותי
מספר מחקרים הראו כי הבנת ילדים את המוות כוללת לעיתים קרובות נרטיבים המכילים תתי מושגים ורעיונות דתיים ורוחניים של המשכיות רוחנית לא גשמית במוות.
קיימת השערה כי ייתכן שילדים אשר גדלו במסורת דתית או רוחנית כל שהיא, גיבשו לעצמם תפיסת מוות, אשר מושפעת ממכלול השקפות, מסרים וטקסים דתיים, הנוכחים בחייהם.
רעיון מעניין שקשור להתמקדות זאת במודלים אלטרנטיביים של תפיסת מוות, היא שילדים ומבוגרים יכולים לשלב סוגים שונים של הסברים כדי להבין אירוע שהתרחש סביבם.
מודלים מרובים אלה מאגדים יחד את תפיסת העולם הביולוגית עם תפיסת העולם הדתית או תפיסת עולם מאגית אחרת.
נראה כי הספרות על התפתחות הילד כמעט ואינה כוללת הסברים על אילו תפיסות עולם ילדים צעירים פוגשים או נתקלים בסביבתם, בחיי היום יום.
ייתכן כי השמטה זאת נובעת מהרעיון שההשפעות של תרבות ודת הם תוצר-לוואי של הארכיטקטורה הקוגניטיבית הבסיסית יותר המעצבת אותם.
אולם, ישנם חוקרים המציעים כי תפיסות עולם מרובות אלו הן אלה המעצבות תפיסות של מוות בקרב ילדים צעירים, דרך המחשתם בהקשרים של סוציאליזציה, כמו התערות חברתית, ושהרבה מההבנה המוקדמת של מוות יכולה להיות מוערכת טוב יותר על ידי ההבנה שילדים חשופים למגוון של תפיסות עולם על מוות.
ישנה הסכמה כללית בקרב קלינאים שעובדים עם ילדים ומשפחות באבל, כי הרקע התרבותי צריך להילקח בחשבון בהערכת תגובת הילדים למותו של אדם קרוב בצורה רגישה לגילם ולתרבותם.
ילדים לומדים על המוות דרך אינטראקציה עם הוריהם או אנשים בוגרים משמעותיים אחרים בחייהם, אשר מחזיקים באמונות ספציפיות או תאוריות עממיות בקשר למוות, ולגבי איך ילדים צריכים לתפוס ולתקשר עם סביבתם לגבי מוות.
תפיסות עממיות של הורים מעוצבות ובאות לידי ביטוי דרך ספרי הורים, מגזינים, אתרים באינטרנט, תוכניות טלוויזיה, עצות מרופאי ילדים או מורים, שיחות אינפורמטיביות עם הורים אחרים ועוד.
הקשר בין הורה לילד הוא קשר משמעותי, המהווה מקור בסיסי לביטחון הילד בשנים הראשונות לחייו.
לקשר זה ישנה השפעה על הילד לאורך כל חייו.
פרידה מהורה בילדות מוקדמת היא אירוע טראומטי המייצר צער מיידי, ויכול לגרום להתפתחות הפרעות פסיכיאטריות בהמשך החיים.
בהתמודדותו של ילד עם מות הורה, הילד מאבד לא רק דמות התקשרות, דמות ראשית ומשמעותית בחייו של הילד המטפחת אותו הן מבחינה פיזית והן מבחינה רגשית, אלא גם מאבד מערכת יחסים משמעותית לאורך החיים.
בנוסף, מוות של הורה בגיל הרך ממזער את מקור ההגנה והטיפוח בחייו של הילד, וישנם גם מצבים בהם מות הורה עשוי להאיץ קיפוח חברתי כלכלי במקרה בו אותו ההורה היה המפרנס העיקרי של המשפחה.
כמו כן, מותו של הורה יכול להוביל לאובדניים שניוניים משמעותיים נוספים הנוכחים בחיי הילד במצבים בהם הילד נאלץ לעזוב את סביבתו המוכרת מכורח המציאות, כמו למשל פרידה מהבית המוכר, מהמסגרת החינוכית, או כל דבר אחר המשנה את שגרתו של הילד באופן משמעותי.
שינויים אלה עשויים להתרחש מייד לאחר מות ההורה, בזמן שהילד עדיין מנסה לעכל ולהתמודד עם הפרידה ממנו.
השפעת אובדן הורה בגיל הרך בטווח הקצר ולטווח הארוך
ישנם גורמים רבים המשפיעים על דרכו של הילד להגיב למות הורה כגון: גיל הילד, אופי/סוג המחלה, מין ההורה, מערכת היחסים עם ההורה, חוויית המוות (למשל מוות מפתיע), סוג המוות, תגובת ההורה השני, סביבת המשפחה (למשל גודל המשפחה), רמת הלכידות המשפחתית או הקהילתית, סגנון השכול, סטטוס סוציו-אקונומי והיכולת לספק תמיכה.
לפי האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים, מותו של אדם חשוב בחיי הילד הוא מהאירועים המלחיצים ביותר שילד יכול לחוות, והוא עלול לפגוע בצורה משמעותית בהתפתחות אישיותו של הילד, כאשר ילדים מתחת לגיל 5 הם הפגיעים ביותר.
אחד מהגורמים שתורמים לפגיעות בקרב ילדים צעירים, הוא החוסר בכישורים שפתיים המקשים עליהם לבטא את רגשותיהם באמצעות שפה.
מבחינה רגשית, אובדן הורה יכול להחוות אצל הילד כתחושה עזה של חוסר, כיוון שהילד ראה את ההורה שלו חלק מעצמו, וכתוצאה מכך לתחושה של עצמי לא שלם.
תחושה עצמית לא שלמה זאת עשויה להתחזק בהשוואתו לילדים אחרים ולעורר בקרבו רגשי נחיתות, קנאה ומלנכוליה.
כמו כן עשויות להתפתח אצל הילד התנהגויות בעלות קווים דיכאוניים, המעוררים דימוי עצמי נמוך ונטייה להימנע מאחריות.
מוות הורה בילדות נחשב לאירוע טראומטי המייצר לא רק צער מיידי, אלא גם נטייה לפגיעות מוקדמת להגיב בדיכאון כאשר מתמודדים עם אובדן או דחייה בחיים הבוגרים.
מחקרי אורך המתמקדים בתהליך השכול בשנתיים הראשונות אחרי מות ההורה, רואים בשנתיים שלאחר מות ההורה תקופה משמעותית, כאשר שכול לא פתור בתקופה זאת יכול להיקשר בעתיד לבעיות פסיכיאטריות, דיכאון, מחלות כרוניות ותגובות קליניות מתמשכות כגון אשמה.
בנוסף עשויה להיות הפרעה משמעותית בביטחון העצמי, בביצועי בית הספר וביחסים בין אישיים המדווחים כקשורים למות הורה.
שכול הורה בגיל הרך עשוי להשפיע על הבריאות הפיזית בהמשך החיים המתבטא במחלות הקשורות ללחץ נפשי.
מחקרים שהתמקדו באנשים שחוו אובדן הורה בילדות, מצאו עלייה בהפרשת קורטיזול (הורמון המופרש בזמן חרדה) לעומת קבוצת ביקורת של נבדקים אשר לא חוו אובדן בגיל הרך.
נהוג לייחס את ההבדל בין שתי הקבוצות להבדלים בהתפתחות של ציר ההיפותלמוס-היפופיזה-אדרנל (HPA).
ציר ה-HPA אחראי, בין השאר, על וויסות התגובה של הגוף ללחץ, כאשר בסופו מתרחשת הפרשה של קורטיזול.
ציר זה מתפתח אצל ילדים בצורה תקינה כאשר חשיפתם ללחץ נחשבת למתונה.
לעומת זאת, חשיפה ללחץ מוגבר בילדות, כדוגמת חוויית אובדן הורה, יוצרת שינויים בציר ה-HPA ועשויה להעלות את הסיכון להתפתחות הפרעות פסיכיאטריות בהמשך החיים.
תפירת צוואר הרחם הוא טיפול בחולשה בצוואר הרחם, כאשר צוואר הרחם מתחיל להתקצר ולהיפתח מוקדם מדי במהלך ההיריון הגורם להפלה מאוחרת או ללידה מוקדמת.
בנשים עם לידה מוקדמת ספונטנית ונשים שהן בהיריון עם תינוק אחד, ויש להן קיצור של אורך צוואר הרחם של יותר מ-25 מ"מ, התפר מונע לידה מוקדמת ומפחית מוות ומחלות בתינוק.
הטיפול מורכב מתפר חזק שנתפר לתוך צוואר הרחם וסביבתו בשלב מוקדם של ההיריון, לרוב בין שבועות 12 עד 14, ואז מוסר לקראת סוף ההיריון כאשר עבר הסיכון הגדול ביותר להפלה.
ההליך מבוצע בהרדמה מקומית, בדרך כלל מבוצע בדרך של חסימת עמוד שדרה.
תהליך זה מבוצע בדרך כלל על בסיס אשפוז על ידי רופא מיילד-גינקולוג.
בדרך כלל הטיפול נעשה בשליש הראשון או השני של ההיריון, עבור אישה שעברה הפלה מאוחרת אחת או יותר בעבר.
פירוש המילה "cerclage" בצרפתית הוא "חישוק" כמו בחישוק המתכת העוטף חבית.
אין שום הוכחה לכך שתפירת צוואר הרחם יעיל בהיריון מרובה בילדים למניעת לידות מוקדמות והפחתת מקרי מוות בלידה או תחלואה בילודים.
אחוז ההצלחה של תפירת צוואר הרחם הוא כ־80% - 90% עבור תפירה אלקטיבית, ו-40% - 60% עבור תפירת צוואר הרחם במקרי חירום.
התפירה נחשבת כמוצלחת אם ההריון והלידה מתעכבים לפחות ל-37 שבועות (תקופת זמן מלאה).
לאחר מיקום המכלול, המעקב אחר המטופלת יהיה למשך מספר שעות לפחות (לפעמים למשך הלילה) כדי להבטיח שהיא לא תעבור ללידה מוקדמת.
לאחר מכן יתאפשר לחולה לחזור לביתה, אך יונחה להישאר במיטה ולהימנע מפעילות גופנית (כולל קיום יחסי מין) למשך יומיים-שלושה, או עד שבועיים.
פגישות מעקב בדרך כלל יתקיימו כך שהרופא שלה יוכל לפקח על צוואר הרחם ולתפור ולהתבונן בסימנים של צירים מוקדמים.
לנשים בהיריון עם תינוק אחד (היריון סינגלטון) ובסיכון ללידה מוקדמת, כאשר משווים את הטיפול של תפירת צוואר הרחם לאי טיפול, ישנה ירידה בלידה טרם זמנה ויכולה להיות ירידה במספר התינוקות שמתים (תמותה ללידה).
אין שום הוכחה לכך שהתפירה יעילה בהיריון מרובה ילדים (למניעת לידות מוקדמות והפחתת מקרי מוות בלידות או תחלואה בילודים).
ישנם שלושה סוגים של תפרים:
תפר מקדונלד, שתואר בשנת 1957, התפר הנפוץ ביותר.
תפר זה הוא בעצם תפר קדמי המשמש כדי לסתום את צוואר הרחם.
תפר צוואר הרחם כרוך ברצועת תפר בחלקו העליון של צוואר הרחם בעוד החלק התחתון כבר מתחיל להתפוגג.
תפר זה ממוקם בדרך כלל בין 16 שבועות ל-18 שבועות של היריון.
התפר מוסר בדרך כלל בסביבות השבוע ה-37 להיריון או מוקדם יותר במידת הצורך.
הליך זה פותח על ידי הגינקולוג האוסטרלי והמיילדות, I.A.
תפר שירודקר, דומה מאוד לתפר מקדונלד, אך התפרים עוברים בקירות צוואר הרחם כך שהם לא נחשפים.
סוג זה של תפר שכיח פחות וקשה יותר לביצוע טכנית ממקדונלד, ונחשב (אם כי לא הוכח) כתפר המפחית את הסיכון לזיהום.
הליך שירודקר כרוך לעיתים בתפר קבוע סביב צוואר הרחם אשר לא יוסר ולכן יהיה צורך בניתוח קיסרי ללידת התינוק.
טכניקת שירודקר תוארה לראשונה על ידי V.
Shirodkar במומבאי בשנת 1955. בשנת 1963 נסע שירודקר לניו יורק כדי לבצע את ההליך בבית החולים לניתוחים מיוחדים בניו יורק; ההליך היה מוצלח, והתינוק חי לבגרות.
תפר בטני, מהסוג הפחות נפוץ, הוא תפר קבוע וכרוך בהנחת רצועה בחלק העליון והחיצוני של צוואר הרחם, בתוך הבטן.
זה נעשה בדרך כלל רק אם צוואר הרחם קצר מדי מכדי לנסות תפר רגיל, או אם תפר הנרתיק נכשל או שאינו אפשרי.
עם זאת, כמה רופאים (כדוגמת ארתור הניי מאוניברסיטת שיקגו וג'ורג' דייוויס באוניברסיטת רפואה ורפואת שיניים בניו ג'רזי) דוחפים להחלפת התפר הטרנס-בינתי (TAC) בתפירת הנרתיק, עקב תוצאות טובות יותר ויותר הריונות חיובים.
תפר בטני לרוב יבוצע לנשים יולדות עם TAC.
ניתן למקם את התפר טרנס-בינתי לפני ההיריון אם אובחנה מטופלת עם צוואר הרחם לא תקין.
לציין במצבי חירום, ייתכן מצב בו בגלל קיצור צוואר הרחם, שק ההריון מתחיל לצאת דרך הצוואר לנרתיק.
במצב כזה הצוות הרפואי ינסה להחזיר את ההריון חזרה לרחם בצורה סטרילית ורק אז יעשו תפר צווארי שנקרא "תפר הרואי".
בעוד שבדרך כלל תפירת צוואר הרחם הוא הליך בטוח, ישנם מספר סיבוכים פוטנציאליים שעלולים להתעורר במהלך או אחרי הניתוח.
סיכונים הקשורים להרדמה אזורית או כללית
קרע בצוואר הרחם (עשוי להתרחש אם התפר לא מוסר לפני תחילת הלידה)
פגיעה בצוואר הרחם או בשלפוחית השתן
דיסטוציה בצוואר הרחם עם אי התפשטות הדורשת ניתוח קיסרי
ה-Arabin Pessary הוא מכשיר סיליקון שהוצע למניעת לידה מוקדמת ספונטנית ללא צורך בניתוח.
ההשערות המובילות למנגנון הפעולה שלו היו שהמכשיר יכול לסייע בסגירת צוואר הרחם באופן דומה לזה של התפר, כמו גם לשנות את הנטייה של תעלת צוואר הרחם כך שמשקל ההיריון אינו יכביד מעל האוורר הפנימי.
עם זאת, מחקרים קליניים אקראיים גדולים בקרב סינגלטון והריונות תאומים מצאו כי הפסאר צוואר הרחם לא הביא לשיעור נמוך יותר של לידה מוקדמת ספונטנית.
לפיכך, ההמלצה של האגודה לרפואת האם-עוברית היא כי יש להשתמש במיקום של פיסרי צוואר הרחם בהיריון כדי להקטין את הלידה לפני הטרום רק במסגרת ניסוי קליני או פרוטוקול מחקר.
תסמונת תפיסת קדם חזה היא מצב רפואי שאינו מסכן חיים, בו חש החולה כאבים דוקרים באזור החזה.
הכאב ממוקד לרוב בנקודה ספציפית בבית החזה ואינו מפושט בכל בית החזה, משתנה בנשיפה או בשאיפה ונמשך בדרך כלל פחות ממספר דקות.
הכאב מתחיל בדרך כלל במנוחה ואינו מלווה בתסמינים נוספים כגון הזעה.
כאבים בחזה מסוג זה עשויים לגרום לחרדה לחולה בשל החשש מכאב שעלול להעיד על מצבים לבביים מסכני חיים כמו אוטם שריר הלב.
הסיבה הבסיסית לתסמונת תפיסת קדם החזה אינה ברורה אך ככל הנראה מדובר במקור שאינו לבבי.
יש הסבורים כי הכאב עשוי להיות מדופן החזה או מגירוי של עצב בין צלעי.
גורמי סיכון לתסמונת כוללים לחץ פסיכולוגי והאבחנה מבוססת על התסמינים אותם מציג החולה.
מצבים אחרים העלולים לייצר תסמינים דומים כוללים תעוקת לב, פריקרדיטיס, דלקת קרום הריאה וטראומה בחזה.
הטיפול הוא בדרך כלל באמצעות הרגעת הסובל מהתופעה, זאת כיוון שהכאב בדרך כלל חודל ללא טיפול ספציפי כלשהו.
תסמונת תפיסת קדם החזה שכיחה יחסית בקרב ילדים בגילאי 6 עד 12 ופחות שכיחה אצל מבוגרים.
זכרים ונקבות מושפעים באופן שווה.
תסמינים מאפיינים כוללים כאבי דקירה חדים בחזה.
אלה בדרך כלל מחמירים עם נשימה פנימה ומתרחשים באזור קטן.
לחשי כאב נמשכים בדרך כלל פחות מכמה דקות.
בדרך כלל זה מתחיל במנוחה ותסמינים אחרים נעדרים.
דאגות למצב עלולות לגרום לחרדה.
הסיבה הבסיסית והגורם המרכזי אינם ברורים.
גורמי סיכון כוללים לחץ פסיכולוגי.
הטיפול הוא בדרך כלל באמצעות הרגעה, כיוון שהכאב בדרך כלל נעלם ללא טיפול ספציפי כלשהו, לפעמים אף לאחר מספר נשימות.
אין תרופה ידועה לתסמונת תפיסת קדם החזה, עם זאת, לא מאמינים כי מצב גופני זה מסוכן או מסכן חיים.
רבים רואים בחשש שכאבי החזה החדים מהווים מחוון (אינדיקטור) להתקף לב או למצב חמור יותר אחר כחלק הגרוע ביותר בתסמונת.
כיוון שהמצב אינו מסוכן או מסכן חיים, אין סיבה ליטול תרופות, אם כי אנשים מסוימים עשויים לבחור להימנע מפעילויות רגילות דוגמת פעילות גופנית, מכיוון שהדבר עלול לגרום להחרפת הכאב, במיוחד אם הוא מתרחש במהלך פעילות גופנית.
לתסמונת הוענק תיאור ואף שם בשנת 1893 על ידי אנרי הוצ'ארד, קרדיולוג צרפתי, שכינה אותה "précordialgie" (מלטינית "פרקורדיה" שפירושה "לפני הלב"), או "סינדרום דה הוצ'ארד" ("תסמונת הוצ'ארד ").
המונח "precordial" נכנס ללקסיקון הרפואי צרפתית בתרגום 1370 של גי דה שוליאק של Magna Chirurgia .
בעבר, המונח הלטיני "פרקורדיה" שימש כדי להתייחס לסרעפת, מושג שכיום נחשב למיושן.
עם חלוף השנים "תסמונת הוצ'ארד" נחקרה יותר לעומק על ידי מילר וטקסידור, מטפלים ברפואה במחלקה הקרדיו-וסקולרית ובמחלקה לרפואה בבית החולים מייקל ריס בשיקגו, בשנת 1955. הם דיווחו על המצב אצל 10 חולים, אחד מהם מילר עצמו.
בשנת 1978 כבר דווחו 45 הלוקים בתסמונת וכי ככל הנראה מדובר במצב רפואי תכוף יותר ממה שהייתה הדעה הרווחת באותה תקופה.
בתסמונת תפיסת קדם החזה בקרב ילדים אמריקאים החל לעסוק פיקרינג בשנת 1981 ואחריו גם ריינולדס בשנת 1989. כתביהם מהווים את הספרות הקיימת באנגלית על תסמונת תפיסת קדם החזה.
סנטוריני הייתה סירת דיג ששימשה להברחות נשק, ונתפסה ב-6 במאי 2001 על ידי שייטת 13. זו הייתה הספינה הראשונה שנתפסה בניסיון להבריח נשק לרצועת עזה.
במאי 2002 הורשעו שלושה מאנשי הצוות של סנטוריני בניסיון להבריח נשק לרצועת עזה.
את צוות הספינה הוביל קפטן דיב ויזה, אזרח לבנוני, וכלל שניים מקרוביו, חוסין ויזה ופאהדי עוואדאז.
השלושה היו מבריחים מקצועיים; חבר צוות רביעי היה בנו של ויזה.
הצוות נשכר על ידי החזית העממית של אחמד ג'יבריל לשחרור פלסטין והתבקש להבריח נשק לעזה.
אנשי הצוות סירבו למבצע כמסוכן מדי, אך במקום זאת הסכימו להבריח את הנשק למקום סמוך לחוף סיני המצרי, שם פגשו אותם סוכני ה-PFLP-GC.
הצוות עשה שלושה ניסיונות כושלים למפגשים עם הסוכנים בסיני, ונלכדו בניסיון הרביעי שלהם.
ב-6 במאי 2001, סנטוריני הפליגה מצפון ביירות, כשבכליה חביות שבהן הוסלק, על פי החשד, נשק ואמצעי לחימה.
התוכנית שלהם הייתה להוריד את החביות מחוץ לחוף, המעוגנות במקום שנקבע מראש לאיסוף מאוחר יותר על ידי סוכנים בסיני.
מטוס פיקוח הבחין בספינה החשודה, וצוות קומנדו של שייטת 13 עלה על הספינה בת 40 הטונות הסמוכה לראש הנקרה, סמוך לחוף גבול צפון ישראל עם לבנון.
על פי צה"ל, המשלוח הכיל את כלי הנשק הבאים:
שתי מרגמות בקוטר 60 מ"מ
98 פצצות מרגמה תואמות, בקליבר 60 מ"מ
שמונה מוקשים נגד טנקים TMA-3
החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית: ה-PFLP-GC אישר שהמשלוח היה שלהם, כאשר ג'יבריל צוטט ברדיו של צבא ישראל באומרו "זה לא היה המשלוח הראשון ולא יהיה זה האחרון."
ישראל: ראש הממשלה אריאל שרון אמר כי האירוע היה "התפתחות מסוכנת מאוד" אשר "מדגישה את כוונות הרשות [הפלסטינית]." הוא תיאר זאת כהפרה חמורה ביותר של כל ההסכמים שערפאת חתם עם ישראל.
הרשות הפלסטינית - שר ההסברה הפלסטיני יאסר עבד רבו הכחיש כל קשר לניסיון ההברחה, ודובר הרשות, נביל אבו רודיינה, צוטט ואמר "בוודאות אין לנו שום קשר עם המשלוח".
במאי 2002 הורשעו שלושה מבני הצוות של סנטוריני, על ידי בית משפט צבאי, בניסיון להבריח נשק לעזה.
הסוגיות המשפטיות העיקריות היו האם כלי הנשק יועדו לעזה (עליה הייתה סמכות בית המשפט, כפי שהיא נכבשה אז על ידי ישראל), והאם הצוות ידע שעזה תהיה היעד הסופי של המשלוח.
איש הצוות הרביעי, בנו של ויזה, זוכה כאשר בית המשפט קבע כי לא השתתף בשלושת הניסיונות הקודמים וכי לא הוכח שהוא יודע את יעד הספינה.
תפליט פריקרדיאלי הוא הצטברות לא תקינה של נוזלים בתוך קרום הלב (פריקרד), שהוא הקרום בתוכו נמצא שריר הלב.
הצטברות זו של נוזלים בתוך חלל המוגבל בשטחו, מובילה לעלייה בלחץ התוך פריקרדיאלי ועשויה לגרום ללחץ הולך וגובר על שריר הלב, להפרעה בהרפיית הלב (דיאסטולה) וכתוצאה מכך לפגיעה בתפוקת הלב.
תפליט פריקרדיאלי המייצר לחץ גדול עד כדי הפרעה לפעילות הלב נקרא טמפונדה קרדיאלית.
טמפונדה היא מצב מסכן חיים המחייב טיפול רפואי דחוף שמטרתו היא ניקוז הנוזל אל מחוץ לפריקרד בפרוצדורה הנקראת ניקור פריקרדיאלי.
ככל שהצטברות הנוזל בפריקרד מהירה יותר, כך עשוי התפליט לגרום להפרעה משמעותית יותר בפעילות הלב.
לב האדם מורכב משלוש שכבות.
השכבה הפנימית ביותר, המצפה את הלב מבפנים ונמצאת במגע עם הדם, נקראת שכבת האנדוקרד (פנים הלב).
השכבה האמצעית היא שכבת השריר עצמה (מיוקרד) ואילו השכבה החיצונית מכונה קרום הלב (פריקרדיום).
קרום הלב מורכב משני קרומים שביניהם נמצא נוזל המשמש לסיכוך.
במצב תקין כמותו של נוזל זה היא בין 15–50 מיליליטר.
תפליט פריקרדיאלי נגרם לרוב כתוצאה מחוסר איזון בין ייצור הנוזל הפריקרדיאלי לבין ספיגתו החוזרת, או כתוצאה מהפרעה מבנית הגורמת לחדירת נוזל חיצוני אל תוך החלל הפריקרדיאלי.
כתוצאה מכך עולה כמות הנוזל הפריקרדיאלי על הכמות התקינה.
כמות הנוזל הפריקרדיאלי עשויה להגיע אף ליותר משני ליטרים בתפליטים גדולים.
הגורם השכיח ביותר לתפליט פריקרדיאלי הוא פריקרדיטיס (דלקת של קרום הלב).
דלקת זו עשויה להיגרם כתוצאה מזיהומים שונים כדוגמת נגיף הקוקסקי, שערנת, או החיידק Mycobacterium הגורם גם לשחפת.
דלקת קרום הלב עשויה להתפתח גם לאחר ניתוח לב.
גורמים נוספים לתפליט פריקרדיאלי כוללים מחלות דלקתיות שונות כמו זאבת או דלקת מפרקים שיגרונית.
מחלות שונות כמו אי-ספיקת כליות הגורמת לאורמיה, תת-פעילות בלוטת התריס או גידול סרטני שהתפשט אל הפריקרדיום, עשויות גם הן לגרום לתפליט פריקרדיאלי.
תפליט פריקרדיאלי עשוי להתפתח גם התוצאה מחבלת חזה קשה או כתוצאה משימוש בתרופות מסוימות.
אבחנה של תפליט פריקרדיאלי מבוססת על ממצאים קליניים, ממצאי א.ק.ג., בדיקת אקוקרדיוגרפיה ובדיקות דימות.
ככל שהתפליט גדול יותר, כך גדל הלחץ שהוא יוצר על שריר הלב, וכתוצאה מכך מחמירים גם הסימפטומים.
כמו כן, התפתחות מהירה של תפליט, גם אם הוא קטן יחסית, עשויה לגרום לסימפטומים משמעותיים יותר מאשר התפתחות איטית, כיוון שהיא אינה מאפשרת לקרום הלב להספיק להתרחב על מנת להפחית את הלחץ על שריר הלב.
אחד התסמינים הנפוצים אצל חולים הסובלים מתפליט פריקרדיאלי הוא כאבים בחזה.
הכאב יהיה לרוב חד, מחמיר בשכיבה ובנשימה ומוקל ברכינה קדימה.
סימנים ותסמינים נוספים עשויים לכלול קוצר נשימה, שיעול, קצב לב מהיר, דפיקות לב וחום גבוה.
תפליט פריקרדיאלי גדול עשוי להחמיר למצב של טמפונדה קרדיאלית - מצב מסכן חיים בו כמות הנוזל שבקרום הלב אינה מאפשרת ללב לבצע הרפיה (דיאסטולה).
כתוצאה מההפרעה הדיאסטולית נפגעת יכולת המילוי של הלב, מה שגורם לירידה בנפח הפעימה ולאי-ספיקת לב חריפה.
שלושת הסימנים הקלאסיים לטמפונדה קרדיאלית מכונים ה"טריאדה על שם בק" (באנגלית Beck's triad) וכוללים תת-לחץ דם, גודש של ורידי הצוואר וקולות לב מרוחקים בהאזנה באמצעות סטטוסקופ.
עשויה להופיע משרעת נמוכה של מכלול QRS וכן תופעה המכונה "Electrical alternans", שבה חל שינוי במשרעת מכלול QRS בין פעימה לפעימה, כתוצאה מהתנדנדות של הלב בתוך קרום הלב.
כמו כן, במצבים של תפליט על רקע דלקת קרום הלב, עשויות להופיע צניחות של מקטע PR.
לרוב הבדיקה הראשונית המאששת את קיומו של תפליט פלאורלי היא בדיקת אקוקרדיוגרפיה, שיכולה גם להעריך את גודלו של התפליט ואת מידת השפעתו על תפוקת הלב.
בצילום רנטגן של בית החזה עשוי להיראות סימן המכונה "Water-bottle heart", שבו נראה צל לב מוגדל המזכיר צורה של קנקן מים.
לרוב אין צורך בבדיקת טומוגרפיה ממוחשבת (CT) של בית החזה או בדימות תהודה מגנטית (MRI) על מנת לאבחן תפליט פלאורלי, אך לעיתים עשויות בדיקות אלה לסייע בהערכת גודלו או מיקומו של התפליט.
בדיקות דם שונות, ביניהן בדיקות של מדדי דלקת והערכה של מידת התפקוד הכלייתי, עשויות לסייע בהבנת האטיולוגיה שגרמה להיווצרות התפליט.
הרכב הנוזל המרכיב את התפליט עשוי להעיד על האטיולוגיה שגרמה להיווצרותו.
נוזל מסוג טרנסודט, כלומר נוזל המכיל כמות חלבון נמוכה, אופייני לתפליט הנגרם כתוצאה מאי ספיקת לב, מהפרעות בבלוטת התריס או מתסמונת נפרוטית.
נוזל מסוג אקסודט - המכיל כמות גדולה של חלבון, אופייני יותר לתפליט הנגרם כתוצאה ממחלות זיהומיות כדוגמת שחפת.
תפליט פריקרדיאלי המכיל דם, נגרם לרוב כתוצאה מטראומה גופנית לבית החזה או קרע של מפרצת.
הטיפול בתפליט פריקרדיאלי תלוי בגורמים להיווצרותו ובמידת השפעתו על תפוקת הלב.
תפליטים הנותרים קטנים, כך שאינם גורמים לסימפטומים ואינם משפיעים על הלב, אינם דורשים לרוב טיפול.
לעיתים יש צורך בטיפול תרופתי שמטרתו למנוע את המשך היווצרות התפליט.
במקרים הנפוצים בהם נגרם התפליט כתוצאה מפריקרדיטיס, נעשה לעיתים שימוש בתרופות ממשפחת נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (NSAIDS) כמו אספירין או איבופרופן, בשילוב עם קולכיצין.
במקרים חמורים יותר נעשה לעיתים שימוש בסטרואידים.
אם התפליט גורם להתפתחות של טמפונדה קרדיאלית, יש צורך בניקוזו של הנוזל אל מחוץ לקרום הלב.
פעולה זו מבוצעת לרוב באמצעות מחט המוחדרת אל החלל הפריקרדיאלי דרך קיר בית החזה, בפרוצדורה הנקראת ניקור פריקרדיאלי (פריקרדיוצנטזיס).
לאחר פעולה זו מושאר לעיתים קרובות צינור המנקז את הנוזלים מהחלל הפריקרדיאלי למשך מספר ימים.
במקרים מסוימים יש צורך בחיתוך של דופן קרום הלב, על מנת לנקז את הנוזלים מתוכו.
תפיסת תפוחים בגיגית מים הוא משחק בו נהוג לשחק בליל כל הקדושים.
במשחק ממלאים גיגית גדולה במים ומכניסים לתוכה תפוחים, ומאחר שצפיפות התפוחים נמוכה מזו של המים, התפוחים צפים על פני המים.
את התפוחים מנסים השחקנים להוציא מן המים על ידי השיניים בלבד.
שימוש בידיים אסור והן לרוב קשורות מאחורי הגב.
מנהג תפיסת התפוחים החל מהפלישה הרומית לבריטניה, כאשר הצבא הכובש מיזג את חגיגותיהם עם פסטיבלים קלטיים מסורתיים.
הרומאים הביאו עימם עץ תפוח, המסמל את אלת השפע פומונה.
לפי המנהג, רווקים צעירים מנסים לנגוס בתפוח שצף במים, או לחלופין תלוי על חוט בשורה, והמשתתף הראשון שמצליח לנגוס בתפוח יהיה הבא שמתחתן.
אמונה טפלה הקשורה למנהג אומרת כי אם אישה שמה את התפוח שתפסה מתחת לכרית, באותו הלילה היא תראה בחלומה את אהובה העתידי.
תפירה איטית , הוא השם שניתן בתחילת שנות ה-2000 ליצירת טקסטיל או עיבוד טקסטיל בעבודת כפיים בצורות מסורתיות ולא מתועשת, לשם קישוט, תיקון או ליצירת אמנות.
התנועה היא חלק מתנועת האטה, שבה אנשים החליטו להאט את קצב החיים, בבישול, בקניות והפסקת הבזבוז והנטיה להשתמש בבגדים שקנו לזמן מועט ולזרוק.
התפירה האיטית קשורה לרעיונות של קיימות, מיחזור, וחשיבה וכיבוד העשייה בידיים והשתדלות לשוב ולהשתמש בבדים ובגדים שכבר אינם בשימוש.
תפירה איטית נחשבת כעיסוק מעורר קשיבות, ומאפשרת התרגעות והרפיה.
במשך דורות רבים, בגדים לא היו קלים להשגה.
אנשים השקיעו זמן רב בגידול צמחים או חיות שמסיביהם או צמרם יצרו חוטים.
אחר כך בשיטות שונות יצרו מהם בגדים, וילאות, מצעים, ושאר מוצרי טקסטיל.
בגלל העבודה הרבה שהושקעה בייצורם הם הועברו בירושה מדור לדור, השתמשו בהם עד שהתבלו, וגם לאחר מכן השתדלו להשתמש בכל קטע אפשרי.
המהפכה התעשייתית, אפשרה לאנשים ליהנות מבגדים מתועשים, שנתפרו מהר יותר במכונות תפירה ולכן עלו פחות מהתפורים ביד.
לאנשים היו מעט יותר בגדים, אבל עדיין מחירם היה ניכר והשתדלו לנקותם, לתקנם, ולהשתמש בהם כמה שאפשר.
בספרי תפירה, הקדישו פרקים מיוחדים להוראת תיקונים בצורה סמויה .
התיעוש המהיר ועליית הקפיטליזם, ואיתו מאות הפועלים שעבדו ימים ארוכים ומפרכים בתעשיות השונות, עוררו באנגליה את תנועת האמנויות והאומנויות שבין ראשוניה היה ויליאם מוריס.
אנשי תנועת האמנויות והאומנויות טענו שיש לשוב ליצירת חפצים אומנתיים בעבודת כפיים, איטית יותר ולכן משמעותית יותר.
אחת ההשפעות על תנועת האמנויות והאומנויות באה מהמפגש עם התרבות היפנית, שהיא אולי התרבות הראשונה שבה אומנות נתפסה כמבטאת ערכים אתיים של היוצרים ושל המצב שבו היוצר עובד.
גם לתנועת התפירה האיטית העכשווית, יש שורשים רעיוניים יפניים.
בתרבות המערב רווח המושג של 'תיקון אמנותי', שהוא תיקון הבגד בצורה סמויה.
משפחות העבירו בגדים ממבוגרים לילד הראשון וממנו לצעיר ממנו.
נשים שינו את גובה המכפלת בהתאם לשינווי האופנה, ובחולצות גברים הפכו צווארונים שהתבלו.
עד שנות ה-1960 באירופה ובארצות הברית, לא זרקו בגדים כי תיקונים היו יותר זולים מאשר בגדים חדשים.
אך את התיקונים עשו בצורה נסתרת בתפר סמוי.
בציורים מהמאות הקודמות אפשר לראות נשים עסוקות באחד מהתיקונים הנפוצים ביותר, איחוי גרביים שלרוב נסרגו ביד, גרבי משי או ניילון של נשים נהגו להביא לחנות שבה ישבה אישה שבעזרת מחט חשמלית תיקנה אותן ב'תיקון אמנותי'.
בעוד טלאים על בגדים נחשבו בתרבות המערבית כסימן של עוני, הרי השימוש בטלאים לייצור שמיכות ויצירות לקיר נחשבו ל'מלאכת מחשבת' מסורתית, אהובה ומכובדת, ובתחילת שנות ה-1970 אף קבלה אומנות זו מעמד של אמנות סיבים שהתחילה להיות מוצגת במוזיאונים.
לעומת זאת בתרבות המזרח אסיאתית קידשו את התיקונים והבליטו אותם.
ביפן למשל, כלי חרס שבורים מודבקים קינצוגי ואף מוסיפים לעיתים צבע זהב למקום התיקון.
בגדים מוטלאים בשיטות סאשיקו ובורו על החלק החיצוני של הבגד ואף רוקמים עליהם לחיזוק, קישוט והבלטה.
בהודו ההטלאה הקישוטית נקראת קנטה.
ספרי תפירה, עיתוני תפירה או סריגה ותעשייה שלמה של מוצרים לעידוד מלאכות היד המשיכו לעזור לנשים ליצור לעצמן במו ידיהן ביגוד, ומוצרי טקסטיל אחרים.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20 אפשר היה למצוא עיתוני נשים ולעיתים אף ספרי בישול שהכילו פרקים או מאמרים עם הסברים כיצד לתקן ולשנות בגדים וכיצד לנקות אותם כך שיאריכו ימים.
למשל בישראל ספר הבישול 'כך נבשל' בהוצאת 'ויצו' מכיל 'מדריך למשק הבית' ובו פרקים על הלבוש ודרכי הטיפול בו, הוראות כביסה, גניזת הבגדים מעונה לעונה וכיצד לנקות כתמים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התחילו תעשיות האופנה בייצור אופנה מהירה, זולה ומאיכות ירודה, ותעשיית הטקסטיל הפכה לאחד המזהמים הגדולים של כדור הארץ.
חברות המיצרות בגדי אופנה מהירה נפטרות מבגדים שלא נמכרו ושולחות אותם למטמנות.
על פי מחקרים שונים יש כיום פי 5 בגדים מאשר היו לסבינו, ואנשים רבים אינם לובשים אותם יותר מחמש פעמים גם בגלל איכותם הירודה וגם כי האופנה המהירה משתנה במהירות ואנשים רוצים להיות חלק ממנה.
לצד זה קמה גם תעשייה גדולה של ייצור ומכירה של מוצרים חדשים ואופני יצירה חדשים שעודדו את היוצרים והיוצרות לקנותם.
תפוצת הקורונה בעולם הביאה לכך שהמוני אנשים נסגרו בבתיהם לעיתים בלי מספיק בגדים ועם צורך ליצור, אנשים התחילו לתפור מסיכות מבד ובגדים עם בדים שהיו בבית, כמו מצעים, מפות שולחן, בגדים ישנים, ואלו הפכו לבגדים ממוחזרים.
גם אחרי המהפיכה התעשייתית, היו אנשים שמסיבות שונות המשיכו לתפור ביד או בשילוב של מכונת תפירה ועבודת ידיים בבית, אם לשם חסכון, ואם על מנת להיות ייחודיים.
עד אמצע המאה ה-20 היו משפחות שהיו מזמינות תופרת הביתה לצורך תפירת שמלות לכל בנות המשפחה.
כמו כן תמיד היו אנשים שראו בתפירה האישית או בשינויי בגדים ישנים ובמיחזור המשביח שלהם את צורת הביטוי האמנותי שלהם.
היו אלה אנשים שמאסו בבגדים המתועשים הדומים זה לזה ואשר נמכרים במאסות ונלבשים במאסות.
בזמננו כשהכל מהיר ומתויג, גם האנשים שהתחילו להאט את הקצב הרגישו צורך לתייג את עצמם.
באמצע שנות ה-1980, התחיל השף האיטלקי קרלו פטריני (Carlo Petrini) את תנועת המזון האיטי (Slow Food), כהתנגדות לחברות המזון המהיר שלדעתו שוחקות את תרבות הבישול האיטלקית העתיקה.
הוא דיבר על שימוש במזונות שגדלים בסביבה הקרובה למקום הבישול, בני קיימא, וכן על מודעות למורשת, וקשרים חזקים לתרבות ולקהילות מקומיות.
קרל הונור (Carl Honore) הוציא ב-2004 את ספרו `In Praise of Slow' שבו הגדיר את תנועת ההאטה כמהפיכה תרבותית כנגד הרעיון ש'מהר יותר תמיד טוב יותר'.
בספרו הוא כותב שתנועת ההאטה אינה בעד עשיית הכל באיטיות של שבלול, כמו שאינה ניסיון לודיטי לגרור את כל כדור הארץ חזרה לאוטופיה טרום תעשייתית מדומיינת.
לדבריו, פילוסופית ההאטה יכולה להסתכם במילה אחת שיווי משקל[...] ניסיון לחיות במה שהמוזיקאים קוראים 'קצב מתאים' (tempo giusto).
תנועת המזון האיטי הובילה לתנועות האטה אחרות, כולל ערים איטיות, שכוונתן לעודד מקומות מחיה שקשובים לצורכי הדיירים ולשיפור איכות החיים.
תנועת האופנה האיטית שקייט פלטצ'ר (Kate Fletcher) תיארה בספרה 'אופנה וטקסטילים ברי קיימא', עוסקת בעיצוב, ייצור, צרכנות וחיים טובים יותר.
בארצות הברית מרק ליפינסקי (Mark Lipinski) טבע את המושג 'תנועת התפירה האיטית' כשליחות לעידוד מטליאות ורוקמות להאט את הקצב, כדי ליצור אמנות יותר משובחת.
הוא לא שלל שימוש במכונת תפירה אבל הציע ליוצרות להקדיש לעצמן מקום וזמן לייצירה שתהיה משמעותית עבורן.
כאמור, התנועה אינה מטיפה לאיטיות לשם איטיות, אלא מדברת בזכות מציאת שיווי המשקל הנכון לכל אדם.
בארצות הברית ב-2007, מסבירה האמנית והכותבת איליין ליפסון (Elaine Lipson) בעלת רקע של תנועת המזון האורגני, את הרעיון של בד איטי וקושרת בין הרעיונות של תנועת המזון והטקסטיל במנשר הבד האיטי (Slow Cloth Manifesto).
במנשר שלה היא מסבירה שיוצר הבד האיטי מתרכז בתהליך היצירה, באיכות, בכשרון, בקהילה, בשמירת מסורות, וכן שהוא מביע כבוד למקוריות ולביטוי העצמי.
היא גם כותבת שהבד האטי כולל גם אריגה, סריגה, תפירה, רקמה, הטלאה, עיצוב אופנה, עיצוב טקסטיל, יצירת שטיחים, עבודות חרוזים, וכל צורה אחרת של עבודה בטקסטיל.
הקשר בין תפירה איטית ובריאות
התפירה האיטית נחשבת בעיני אנשים רבים כפעולה מרגיעה.
שבה האישה או האיש יושבים ועוסקים בפעילות ידיים ומתמקדים בתפירת שתי פיסות בד או פיסת בד ובגד שהתבלה, ועל ידי הכנסת המחט לבד העברתה מתחת והוצאתה תוך שהיא גוררת אחריה חוט רקמה שבולט על רקע הבד.
בספרה Slow Stitch and the art of Knowing yourself כותבת איבון פוקס (Yvonne Fuchs) שלדבריה, לאחר שסגלה לעצמה את התפירה האיטית היא נרפאה מבעיות גופניות ונפשיות, והתפירה איפשרה לה מקום ועיסוק שישחררו אותה ממחויבויות ואילוצים.
במשפחות שונות ברחבי העולם, נוהגים לתרום בגדים במצב טוב לצדקה, משפחות אחרות נוהגות או לשמור את בגדי הקרובים שנפטרו.
יש משפחות בהן תופרים מבגדי הנפטרים צעצועים כגון בובות פרווה לנכדים.
סליה פים (Celia Pym) כתבה בספר On Mending' stories of Damage and repair', תיאורים של בגדים שנשמרו במשפחתה.
היא כותבת שתהליך האיחוי של בגד דומה לאיחוי הגוף ומזכיר לאנשים את קרוביהם וכי מבחינה לשונית אנו מדברים גם על איחוי הגוף.
נמצא שאנשים תופסים דימויים בעלי נושאים רוחניים או דתיים, המכונים לפעמים סימולאקרה, בצורות של תופעות טבע.
הדימויים הנתפסים, בין אם הם איקוניים ובין אם לא, עשויים להיות פניהם של בולטים דתיים או ביטוי של סמלים רוחניים במדיה הטבעית, האורגנית או בתופעות של עולם הטבע.
ההתרחשות או אירוע התפיסה עשויים להיות חולפים ורגעיים או מתמשכים ומונומנטליים יותר.
נראה כי התופעה היא כמעט אוניברסלית ולעיתים קרובות עשויה ללוות פולחן לטבע, אנימיזם ופטישיזם, יחד עם מערכות אמונה רשמיות או מאורגנות יותר.
בנצרות, מקרים רבים שדווחו כוללים תמונות של ישו או דמויות נוצריות אחרות שנראו באוכל; בעולם המוסלמי, תבניות במזון ובחפצים טבעיים אחרים עשויים להיתפס כטקסט דתי בכתב ערבי, במיוחד המילה אללה או פסוקים מהקוראן.
מאמינים דתיים רבים רואים בהם גילויים אמיתיים ומחשיבים אותם לנס; דעה ספקנית היא שתפיסות כאלה הן דוגמאות לפראידוליה.
התופעות המקוריות מסוג זה היו אכרופיטים: דימויים של אייקונים נוצריים מרכזיים כמו ישו ומריה הבתולה, שהאמינו כי נוצרו באמצעים על טבעיים.
מקור המילה "אכרופיט" מיוונית ἀχειροποίητος, שפירושו "לא נוצר בידי אדם", והמונח יושם לראשונה על התכריכים של טורינו ועל הצעיף של ורוניקה.
מאוחר יותר, המונח החל לחול באופן כללי יותר על סימולאקרות בעלות אופי דתי או רוחני המתרחשות בתופעות טבע, במיוחד אלו שנראו על ידי המאמינים כבעלות מקור פלאי ונסי.
מבחינה מדעית, דימויים כאלה מאופיינים בדרך כלל כצורה של פראידוליה.
זוהי תפיסה שגויה של דימויים עקב מה שמתואר כרגישות היתר של המוח האנושי לתפיסת דפוסים, במיוחד דפוס של פנים אנושיות גם בעצמים אקראיים.
מוצע כי הנטייה באסלאם לתפוס דימויים כמילים בערבית הופכת סבירה יותר בגלל הפשטות הכללית של צורות האותיות באלפבית הערבי (במיוחד בצורת הכתב היומיומית); מסורת של גמישות טיפוגרפית מסיבית בקליגרפיה האסלאמית; and והצורה של המילה אללה (الله).
גורמים אלה הופכים את המילה לאפשרית לקריאה במבנים רבים עם קווים מקבילים עם בסיס משותף.
לואיס כתב על ההשלכות של תפיסת דימויים דתיים בנסיבות שנויות במחלוקת על אמונה ואמונה דתית.
הוא טען שהיכולת של אנשים להיות מוכנים לתפוס צורות של דמויות אנושיות סביבם משקפת מציאות דתית לפיה הקיום האנושי נמצא בעולם המכיל יצורים כאלה.
הסיבה העיקרית שהוא האמין בדת הייתה בגלל שהוא האמין שהוא מחווט להאמין בה, בדיוק כפי שהוא האמין שבני אדם מחווטים להסיק מסקנות (אם...
אז) ותופעות לוגיות נפשיות אחרות כמייצגות אמיתות על העולם החיצוני.
ניתן ללמוד מהן, במקום לטעון כי הן מייצגות תופעות פנימיות בלבד שיש לאפיין כשגיאה.
הוא בחר להאמין בחיווט שלו לתפיסה דתית באותו האופן ומאותן הסיבות שהוא בחר להאמין בחיווט שלו להיגיון, ובחר להשתמש בשניהם ולהסתמך עליהם כדרכים ללמידה על העולם במקום להתייחס אליהם כאל אקראיים גרידא ולשלול אותם.
אנשים ממשיכים להאמין בתופעת ההיגיון, למרות העובדה שלפעמים הם מסיקים מסקנות מוטעות במופגן.
מנקודת מבט אטית (לא לבלבל עם אתית, היא נקודת מבט הנשענת על הכללות לגבי הטבע האנושי שזכו למעמד של אקסיומה, ומניחה כי יש אמת אובייקטיבית), תפיסה של תמונה, אייקון או סימן בעלי חשיבות דתית או רוחנית לתופס מתווכת או מסוננת באופן בלתי מחיק באמצעות תרבות, פוליטיקה ותפיסת עולם.
כפי שגרגורי פרייס גרייב טוען:
על פי הפסיכולוגיה של הקודש, בחינת מצב האדם, אנשים בונים משמעות ממה שאין לו משמעות; אפשר לומר כי התרבות נותנת הקשר לחוויה חיה.
לכן, גם משמעות וגם היעדר משמעות עשויים להיתפס בדו-קיום אחד עם השני.
הקשר תרבותי כמשמעות בנויה והעברה ממטית יוצר נחמה חברתית, קיומית ורוחנית בחוויה חיה קלושה ושרירותית: תפיסה כאירוע משתף המנתח חוויה ליחידות משמעותיות.
צומת הדרכים או הצמתים של הפסיכולוגיה האבולוציונית של הדת, זיהוי הדפוסים, הנוירו-אסתטיקה והתקשורת הסימבולית תורמים לבניית משמעויות כמו לכידות קבוצתית ויצירת קשרים בחברה האנושית.
מריה הבתולה מופיעה במספר ניכר של תצפיות מסוג זה.
דוגמה טיפוסית היא "הבתולה בקלירווטר", שם דווח כי תמונה של מריה הופיעה בחזית הזכוכית של בניין פיננסי בקלירווטר שבפלורידה, ומשכה תשומת לב תקשורתית נרחבת.
הבניין משך כמיליון מבקרים במהלך השנים הבאות ונרכש על ידי קבוצת התחייה הקתולית באוהיו.
כימאי מקומי בחן את החלונות והציע שהכתם נוצר על ידי משקעי מים בשילוב בליה, מה שהניב תגובה כימית כמו זו שנראית לעיתים קרובות על בקבוקים ישנים, אולי בשל פעולתו של ממטר המים.
ב-1 במרץ 2004 נשברו שלושת השמשות העליונות של החלון על ידי ונדליסט.
טוסט גבינה, בייגלה וחלוק נחל שנאמר כי הם דומים לתמונות של מריה הבתולה הוצעו למכירה באתרי מכירות פומביות באינטרנט, הראשון נרכש על ידי קזינו האינטרנט GoldenPalace.com, הידוע בתרגילי הפרסום שלו.
תמונה נוספת המדווחת בקביעות היא זו של ישו.
תצפיות מסוג זה דווחו באמצעי תקשורת מגוונים כמו תמונות ענן, ממרח מרמייט צ'פאטי, צללים, צ'יטוס טורטיות, עצים, צילומי שיניים, כלי בישול, חלונות סלעים ואבנים, קירות צבועים ומטויחים, חלקים אחוריים של כלבים.
חלק מהפריטים הללו הוצעו למכירה באתרי מכירות פומביות באינטרנט, וחלקם נקנו על ידי קזינו גולדן פאלאס.
כאשר תמונות כאלה זוכות לפרסום, אנשים נוסעים לעיתים קרובות למרחקים ניכרים כדי לצפות בהן.
ב-30 באפריל 2002 פרסם המכון למדעי החלל האבל צילומים חדשים של ערפילית החרוט, הידועה גם בשם הר החלל, כדי להציג מצלמה חדשה ברזולוציה גבוהה במיוחד.
זמן קצר לאחר מכן חלקם החלו לקרוא לזה "ערפילית ישו", מתוך אמונה שהם יכולים לראות בה את פניו של ישו.
המצלמה החדשה הותקנה על האבל על ידי אסטרונאוטים במהלך משימת מעבורת חלל במרץ 2002. ערפילית החרוט, הממוקמת בקבוצת הכוכבים חד-קרן, היא אזור המכיל קונוסים, עמודים וצורות זורמות מלכותיות השופעות במשתלות כוכבים שבהן ענני לידה של גז ואבק נפגעים על ידי רוחות אנרגטיות ממשתלות של כוכבים שזה עתה נולדו.
ב-25 בדצמבר 2005 נגנבה הלחמנייה במהלך פריצה לבית הקפה.
תופעה זו יכולה לקבל אפילו משמעויות פוליטיות, כמו השתקפות בצורת צלב שנראתה על מגדל הטלוויזיה של מזרח ברלין, שכונה "נקמת האפיפיור" וקיבלה התייחסות על ידי רונלד רייגן כדוגמה להישרדותם של רעיונות דתיים בחברה הקומוניסטית החילונית.