tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשבר הסלים ב-1856 כאשר הראת נכבשה סופית על ידי צבא פרסי בפיקוד סולטאן מוראד מירזה, מושל משהד וחוראסאן, לאחר תשעה חודשי מצור.
הכיבוש לווה באלימות קשה – טבח, ביזה ואונס של תושבים, כתגובה לטבח קודם של שיעים בידי תושבי העיר.
בדצמבר 1856, בעיצומם של החגיגות פרצה מגפת כולרה בהראת ומתו אלפי בני אדם.
במקביל הכוחות הבריטיים כבשו את בושהר והתקדמו לעבר הראת.
בהוראת השאה מפקד חיל המשלוח הפרסי נסוג.
במהלך נסיגת הכוחות הפרסיים, עקב לחץ בריטי וגבור מגפת כולרה בטהראן, נתפס יהודי מהעיר בשם מישאל דיל, שבחפציו נמצא מכתב תלונה לנציג הבריטי בקנדהאר.
היהודי ניתלה בכיכר העיר והדבר שימש "הוכחה" בעיני הפרסים לשיתוף פעולה של יהודי הראת עם הבריטים.
בתגובה לכך, במרץ 1857 (ט"ו בשבט ה'תרי"ז), קיבצו הפרסים את כלל הקהילה היהודית של הראת – כ-5,000 נפשות – לרבות נשים, זקנים, ילדים ובעלי מום, וכלאו אותם במסגד הראשי של הראת , בנתיב אל עבר משהד.
קודם לכן רכושם נבזז בידי החיילים.
לפי עזריה לוי הוראת כליאה הגיעה מראש הממשלה ג'עפר ח'אן מושיר א-דולה שנטר טינה ליהודים שעזבו את משהד.
הגולים הובלו בכבלים למשהד ושולמו בעבורם דמי שכירות לגמלים.
הם נכלאו בפונדק הרוס בשם באבא קודרת מחוץ לחומות העיר, כדי שלא "יטמאו" את העיר הקדושה בעיני מוסלמים שיעים.
התנאים במקום היו קשים: מחנק, צפיפות, ללא מזון, חימום, לבוש או אפשרות לרחצה.
מאות מהם מתו ונקברו מחוץ לבית הקברות היהודי.
העצורים פנו במכתב לשאה הפרסי, אך מכתבים אלו לא נענו.
מושל משהד, מוראד מירזה , דרש מהם כופר נפש של כ-8,000 דוקאטים – ובהמשך אף 15,000 תומאן – כתנאי לשחרורם.
רק מחצית מהסכום שולם, בסיוע אנוסי משהד שנותרו בעיר.
המאבק לשחרורם הוביל להתערבות דיפלומטית.
קולונל טיילור הבריטי אשר מונה לפקח על פינוי העיר הראת ושחרור האסירים, הורה למושל הראת לקלוט את היהודים בעירו.
המושל הפרו-פרסי ענה לו שהיהודים ברחו קודם לכן ממשהד ועל כן הם עריקים, בנוסף לכך אין מספיק מזון בעיר כדי לכלכלם.
השגריר הצרפתי נקט במדיניות של אי-התערבות, כך גם הרוסים לא התערבו בשל מניעים פוליטיים מקומיים.
קהילת טהראן, שסבלה מאיומים מצד השלטונות, הצליחה רק להתריע למערב.
בדצמבר 1857 שלחה מכתב ללונדון למשה מונטיפיורי, שבו נכתב שמאות מתו מקור, רעב ומחלות.
שני שליחים מהקהילה הגיעו לבסוף לטהראן, השיגו הוראת שחרור מהשאה, אך מושל משהד מוראד מירזה, התעלם ממנה ודבק בדרישת הכופר.
רק לאחר שהשאה הדיח את מושל משהד מתפקידו, יחד עם ראש הממשלה, בחודש טבת תרי"ט (ינואר 1859), שוחררו העצורים היהודים.
האירועים תועדו בעדויות עיתונאיות ב"ג'ואיש כרוניקל" ובהמגיד.
כמו כן הרב מתתיה גרג'י תיעד את המאורעות בחיבורו "קורות וזמנים".
קיימים גם תיעודים נוספים לאירוע שהתפרסמו במאמרו של עזריה לוי.
יצחק בן-צבי ראיין מספר ניצולים.
גירוש יהודי וינה נעשה בגזרת לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהורה בשנת 1669 על הגירוש שבוצע בשנת 1670 (ה'ת"ל).
לעיתים מכונה אירוע זה בשם גזרות וינה השניות, שבוצע אחרי גירוש יהודי אוסטריה ב-1421.
על פי פריווילגיה של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, גורשו יהודי וינה מן העיר בשנים 1624/5 והתיישבו בגטו החדש ב"ורד התחתון", חלק ממה שנקרא היום לאופולדשטאדט.
הקיסר לאופולד הראשון אישר ליהודי וינה את זכויותיהם שוב בשנת 1659 ואפשר להם בשנת 1663 לברוח אל תוך העיר במקרה של סכנה מהעות'מאנים.
הדמות המרכזית מאחורי הגירוש הייתה אשתו הקתולית הקנאית של הקיסר, מרגריטה תרזה מספרד.
היא האשימה את היהודים באירועים מצערים כגון מותו של בנם הבכור פרדיננד ואצלב בינואר 1668 ושריפת אגף לאופולד החדש בפברואר אותה שנה.
מסיתים נוספים היו הבישוף של ניטרה, לאופולד קארל פון קולוניץ' (החל מ-1670 בישוף של וינר נוישטאדט), חבר המסדר הקפוצ'יני רב ההשפעה ולימים בישוף וינה אמריך סינלי, וכן הכומר הווידוי של הקיסר, הישועי פיליפ מילר.
ב-19 ביוני 1669 החליטה מועצת המלך החשאית לגרש את כל היהודים מאוסטריה תחת נהר אנז.
בצו קיסרי מ-2 באוגוסט 1669 ניתנה ליהודים ארכה עד 14 באפריל 1670 לעזוב את בתיהם; המועד הוארך עד ל-26 ביולי 1670. יהודי הפרובינציה נדרשו לעזוב עד פסח ה'תל"א (אביב 1671).
לא דווח על מעשי אלימות, כמו אלו שהיו בגזרות וינה הראשונות.
למעלה מ-1600 איש נאלצו לעזוב את העיר – תחילה העניים ביותר, אחריהם נזקקים, ורק מיעוט קטן של יהודים עשירים ובעלי השפעה ניסה להתנגד לגזירה.
בספטמבר הוגשה לקיסר עצומה ובה ניסו לשכנע אותו לבטל את ההחלטה – באמצעות תיאור סבלם, מקרים של פגיעות ואף ניסיון לשכנע כלכלית על ידי פירוט סכומים שהועברו לקופה הציבורית.
אך גם בקשותיהם, גם התערבויות של אישים רמי מעלה ואף של הוותיקן – לא הועילו.
הפתרון היחיד שנותר – התנצרות – נדחה על ידי רוב המגורשים.
לפני עזיבתם, שכנעו היהודים את עיריית וינה להגן על בית הקברות ב-Seegasse, תמורת 4000 גילדן ששולמו על ידי האחים העשירים יצחק, ישראל והגיס ר' חגי חנוך פרנקל.
הדבר היה חשוב להם במיוחד שכן אביהם, יעקב קופיל סג"ל פרנקל, שנפטר ב-17 באפריל 1670, היה מאחרוני הנקברים בבית הקברות.
בית הכנסת החדש שהוקם בשנת 1650 בלאופולדשטאדט נהרס בשנת 1670 ובמקומו נבנתה כנסיית לאופולד (לאופולשטאדט).
זו נחנכה בשנת 1671 בנוכחות הקיסר והקיסרית, פמלייתם, ראש עיריית וינה דניאל לאזארוס שפינגר והבישוף וולדריך פון ולדרדורף.
הכומר הראשון של הכנסייה היה יוהאן איגנץ ארנצהופר, שעל שמו נקראה בשנת 1906 ארנצהופרשטראסה.
הטענה שהיסטוריונים בעיריית וינה בימי קרל לואגר ייחסו לו תפקיד מרכזי בגירוש – נדחתה בדוח ההיסטוריונים על שמות הרחובות ב-2013.
עיריית וינה, שהייתה אמורה לשאת בהפסד מהכנסות מס היהודים, התקשתה לעמוד בהתחייבות.
כמו כן נרשמו ירידות בהכנסות ממעברים, מסי בשר והכנסות נוספות – כולל הפסדים מדמי שכירות של מבנים ריקים.
האצולה הנמוכה של אוסטריה תחתית, שבעבר התנגדה ליהודים, ביקשה לפתוח שוב אפשרות ליהודים לפעול, עקב ירידת מחירים חדה בתוצרת החקלאית.
יהודים רבים מהמגורשים התיישבו תחת חסותו של פאול הראשון אסטרהאזי דה גלאנטה בשבע קהילות במערב הונגריה (בורגנלנד).
קבוצת מגורשים אחרת הקימה מחדש את קהילת פרשבורג.
בהזמנת פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג התיישבו כ-50 משפחות יהודיות אמידות בברלין והקימו את קהילת יהודי ברלין, לימים הקהילה הגדולה והחשובה ביהדות גרמניה.
הגירוש לא נמשך זמן רב – כבר ב-1673 הותר ליהודים זרים להשתתף בירידים בקרמס, לאה אן דר טאיה, רֶץ ומיסטלבאך.
יהודי החצר שמואל אופנהיימר ושמשון ורטהיימר שמרו על השפעתם הרבה בחצר הקיסרית, ובסוף המאה ה-17 הצליחו להביא להתיישבות יהודים נוספת בווינה.
גירושים (מקובלת גם הצורה "גירושין" מארמית) הם הסיום הפורמלי של קשר נישואים בין שני בני זוג.
קודם לגירושים קורה שבני הזוג חדלים לגור יחד, ולמעשה חדלים לתפקד כזוג נשוי (מצב הקרוי פרוד), אך הגירושים הם האקט הפורמלי המסיים את הנישואים.
זכויות שמעניקה המדינה לאנשים שאינם נשואים ניתנות לעיתים גם לבני זוג נשואים החיים בנפרד, גם ללא גירושים, אך לאקט הגירושים משמעות כבדת משקל מבחינות שונות.
במדינות שבהן אסורה ביגמיה, רק לאחר הגירושים רשאי בן הזוג להינשא לאחר.
לרוב כרוכים גירושים בהסדר פירוק שיתוף כלכלי ולעיתים קרובות גם בהסדר משמורת ומזונות לגבי ילדים משותפים.
הסדרים אלו, כמו כל הסדרי פירוק שיתוף, יכולים להיכפות על ידי בתי דין או להתבצע בהסכמת הצדדים, לעיתים עוד בהסכם טרום נישואים, אולם המדינה מותירה לעצמה את הקביעה הסופית בכל הקשור לגירושים והורות לאחר גירושין או פרידה, והסכמים לגביהם כפופים לאישור בתי הדין המוסמכים.
במדינות שונות קיימים חוקים שונים הנוגעים לגירושים.
לעיתים החוקים משתנים בין המחוזות בתוך המדינה.
בארצות הברית, למשל, בכל מדינה יש דיני גירושים שונים.
ברוב המדינות התרת נישואי בני הזוג נכנסת לתוקפה רק לאחר אישור של בית משפט לענייני משפחה.
בית המשפט לוקח בחשבון הסדרי משמורת ומזונות לגבי ילדים משותפים, הסכמי ממון והסכמים נוספים שנעשו בין בני הזוג.
גירושים אזרחיים הם בדרך כלל מסוג "גירושים ללא אשם" (כמפורט להלן).
אחד מבני הזוג, או שניהם, פונים לבית המשפט לענייני משפחה ומבקשים להתגרש.
בית המשפט בוחן את הסדרי המשמורת והמזונות לגבי ילדים משותפים, הסכמי ממון והסכמים נוספים שנעשו בין בני הזוג, ולאחר מכן מאשר את הגירושים.
לאחר אישור בית המשפט ניגשים בני הזוג לבניין העירייה, שם הם נרשמים כגרושים.
גירושים ללא אשם הם הנפוצים ביותר במדינות המערב, בהן כל מדינות אירופה, אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה וכל מדינות ארצות הברית, וכן במדינות רבות נוספות, בהן הודו, הרפובליקה העממית של סין, מלטה ורוסיה.
גירושים אלה מתאפשרים עבור בני זוג המתגוררים בנפרד, או אם אחד מבני הזוג מצהיר כי קיימים ביניהם הבדלים שאינם ניתנים לגישור.
לא נדרשת עילה כלשהי לגירושים.
בן הזוג המבקש להתגרש אינו צריך לספק ראיות כלשהן לכך שהצד השני הפר את ההסכמות ביניהם.
בפורטוגל ובמספר מדינות אחרות (בהן חלק ממדינות ארצות הברית) קיים הליך לגירושים מהירים, המאפשר לקבל אישור מיידי לגירושים אם מתקיימים מספר תנאים, בהם:
משך נישואים קצר, עד חמש שנים
ערך הרכוש המשותף נמוך יחסית (עד כ-$35,000, לא כולל כלי רכב)
קיימת הסכמה על חלוקת הרכוש המשותף
עד לשנות ה-70 של המאה ה-20, ברוב המדינות שהתירו גירושים נדרשה עילה לגירושים, כלומר הוכחה שאחד מהצדדים ביצע מעשה שאינו תואם את רוח הנישואים.
העילות הנפוצות היו נטישה, אכזריות וניאוף.
עילה זו כונתה לעיתים "אשם", וזו הייתה הדרך היחידה לסיים את הנישואים.
שיטת גירושים זו גרמה למספר תופעות בעייתיות, ולכן חדלו להשתמש בה:
במקרים רבים אחד מבני הזוג היה צריך לבדות עילה לגירושין, ולהעיד עדות שקר.
למשל, אם בני זוג מעוניינים להתגרש בהסכמה הדדית, אחד מהם נאלץ להעיד בפני בית המשפט כי בן הזוג השני היה אלים או בוגדני.
במקרים של אלימות כלפי נשים, האישה המוכה נאלצה להעיד בבית המשפט שבעלה היה אלים כלפיה.
נשים רבים נמנעו מלהעיד, בגלל החשש מתגובת הבעל ובגלל קושי נפשי.
כתוצאה מכך, הן נאלצו להישאר בקשר הנישואים, כבולות בלי אפשרות להשתחרר ממערכת יחסים אלימה.
המשפטנית נימקה מדוע עדיפה שיטת הגירושים ללא אשם: "ברגע שאתה מתיר לבתי המשפט לקבוע מתי רצונו של אדם לעזוב הוא לגיטימי, אתה פותח את הדרך להחלטות שרירותיות על מה סביר או צריך להיות סביר במערכת יחסים.
החלטות אלה מתקבלות על ידי שופטים, שלא קשורים כלל לחייהם האמיתיים של בני הזוג."
החל משנות ה-70 נוסף לרוב חוקי המדינות סעיף הנקרא "גירושים ללא אשם", המאפשר גירושים אם אחד מבני הזוג מצהיר כי קיימים ביניהם הבדלים שאינם ניתנים לגישור, ללא צורך להוכיח דבר.
גירושים פיקטיביים הם מקרים בהם בני זוג נשואים מתגרשים רשמית, אך בפועל ממשיכים לקיים חיי זוגיות בצורה כזו או אחרת מבלי להודות בכך בפני הרשויות או חלקים מהחברה.
הדבר נעשה במקרים בהם נמצא אחד מבני הזוג בחובות וקיים חשש להפקעת נכסים שברשותו על מנת לשלם את החוב, ואותם נכסים מועברים לבן הזוג לאחר הגירושים הפיקטיביים על מנת למנוע את הפקעתם.
סיבה נוספת לגירושים פיקטיביים היא כאשר הטבות הניתנות לשני אנשים הגרים בנפרד גבוהות יותר מהטבות הניתנות לזוג נשוי, ובני הזוג מעוניינים להשיג הטבות אלה.
הדת הקתולית אינה מאפשרת לבני זוג להתגרש.
בעקבות זאת, במדינות קתוליות רבות לא הייתה אפשרות חוקית להתגרש.
אולם מדינות קתוליות רבות שינו את החוקים שלהם ואפשרו לזוגות להתגרש, בניגוד לדת הקתולית.
באירלנד חוקק חוק הגירושין בשנת 1996. בשנת 2005 חוקק בצ'ילה חוק המאפשר גירושין לבני זוג אשר חיו בנפרד במשך יותר משנה, בשנת 2011 לאחר משאל עם הותרו הגירושים במלטה ובכך נותרו קריית הוותיקן והפיליפינים המדינות היחידות אשר בהן אין תוקף חוקי לגירושים.
ביהדות נעשים הגירושים בכך שהבעל נותן לאשה גט.
ביהדות התלמודית הייתה דרך לגבר לגרש את האשה בעל כורחה, אולם, בעקבות תקנות חרם דרבנו גרשום שעשה רבנו גרשום מאור הגולה, ונתקבל בכל עם ישראל, כבר למעלה מאלף שנה שאסור לגרש אשה בעל כורחה וכן אסור לקחת אישה שנייה טרם הגירושים מהאישה הראשונה.
אדם שבן או בת זוגו מסרב להתגרש ממנו קרוי מסורב גט.
אם הבעל נעלם או טס לחו"ל טרם נתינת הגט האישה מוגדרת עגונה.
מרגע שגבר מגרש את אשתו, עליה להמתין 90 יום בטרם יותר לה להינשא מחדש עם אדם אחר.
אצל בני הזוג בקרב יהודי אתיופיה המבקשים להתגרש, קיים הביטוי "איהיל ווהאצ'ין אלקוואל" (באמהרית ובשפות אתיופיות נוספות).
הביטוי בתרגום מילולי לעברית: "מזוננו ומימינו אזלו".
המזון והמים משמשים משל לזוגיות, וכך משמעות הביטוי היא כי יסודות הזוגיות נמוגו.
החוק האסלאמי הנהוג בנושא גירושין שונה מאוד בין הפלגים האסלאמיים השונים.
באסלאם הסוני והשיעי, הזכות להחליט על גירושין שמורה לגבר בתחילה, אם אין שום חלק בנושא מתוך הסכם הנישואין הקובע אחרת.
נשים יכולות לבקש גירושין רק מול בית משפט מוסלמי על ידי שכנוע הקאדי - (השופט הדתי) להעניק להן גירושין.
בדרך כלל, כאשר הבעל מבקש להתגרש האישה הגרושה שומרת לעצמה את הנדוניה שהביא הבעל וגם את כל הרכוש שהיה רשום בהסכם הנישואין.
האישה גם תקבל לידיה את התינוק אם הוא נזקק להנקה עד שהשגחתו של הילד תיושב על ידי בני הזוג או בית המשפט.
זכויות הנשים בנושא הגירושין לעיתים מוגבלות בצורה קיצונית בהשוואה לגברים.
בעוד שגברים יכולים להתגרש בקלות, נשים נתקלות במכשולים חוקיים וכלכליים.
לדוגמה, בתימן נשים יכולות לבקש גירושין רק אם הגבר אינו יכול לתמוך בהן כלכלית, בעוד שגבר יכול להתגרש מאשתו אם הוא מכריז 'אני מתגרש ממך'.
אם בני הזוג התגרשו והתחתנו פעם נוספת וכך הלאה, בפעם הרביעית אסור להם להתחתן.
חוק זה נועד להרתיע גברים מלצאת בהכרזות חפוזות ולהיות עדינים וסבלניים כלפי נשותיהם.
במדינת ישראל, הדיון בהתרת קשר הנישואים ובהגדרת היחס לילדים שנולדו במסגרת הנישואים מתקיים בבית דין דתי על פי דתם של בני הזוג או בבית המשפט לענייני משפחה.
אם בני הזוג שניהם יהודים בית הדין הדתי הוא בית הדין הרבני.
את הדיון בחלוקת הרכוש המשותף ניתן לעשות בבית הדין הרבני או בבית משפט לענייני משפחה, בעבר לפי מרוץ סמכויות בהתאם להחלטתו של בן הזוג הראשון המבקש זאת ועתה כבר בצורה יותר מאוזנת.
ישנן צורות רבות של גירושים בהסכמה, ללא מעורבות בית משפט, המרכזיות בהן הן "גירושים בשיתוף פעולה" ו"גישור בגירושים".
הליך "גירושים בשיתוף פעולה" נעשה על ידי צוות מומחים מתחומי המשפטים והטיפול.
הליך "גישור בגירושים" נעשה על ידי איש מקצוע נייטרלי שמסייע לבני הזוג להגיע להסכמות.
היקף הגירושין בישראל גדל בשנת 2008 לעומת שנים קודמות.
בשנה זו התגרשו 13,569 נשים וגילם הממוצע עמד על 38.1 שנה.
מקרב הזוגות היהודים שנישאו בישראל בין השנים 1968–1971, כ-7 אחוז מהן התגרשו לאחר שמונה שנות נישואים; ומקרב הזוגות שהיו נשואים במשך כ-30 שנה התגרשו כ-13 אחוז.
עבודות אחרות מראות על בסיס נתונים מ-2006 ל-2011 ששיעור הגירושין הכולל בישראל במהלך החיים עומד על כ-26%-27%, בהשוואה ל-35% במדינות האיחוד האירופי.
השיעור מעט גבוה יותר בקרב יהודים, ונמוך יותר בקרב מוסלמים ודרוזים.
מספר הזוגות המתגרשים בכל שנה נמצא במגמת עלייה, ובשנת 2022 הוא הגיע לשיא של 16,300 זוגות, מתוכם 12,524 יהודים, 2,646 מוסלמים והיתר בני דתות אחרות, חסרי דת או זוגות שבני הזוג בהם אינם מאותה הדת.
באותה שנה שיעור הגירושים הגולמי (מספר הזוגות המתגרשים ל-1,000 נפשות) בקרב הציבור היהודי עמד על 1.7, בקרב הציבור המוסלמי על 1.4, בקרב הציבור הדרוזי על 1.2, ובקרב הציבור הנוצרי על 0.7.
מחקרים שונים העלו כי בישראל חלה עליה בבחירת בני זוג על בסיס השכלה ולא על בסיס דתי, אתני ולאומי, וכי חלה עליה באי יציבות הנישואים ועליה בשיעורי הגירושים.
חוק המהו"ת (מידע, היכרות ותיאום) התקבל כהוראת שעה בדצמבר 2016. החוק אושר בכנסת ללא מתנגדים או נמנעים, ומאז מוארך מעת לעת.
מטרת החוק לסייע לבני זוג ולהורים וילדיהם ליישב סכסוך משפחתי בהסכמה ובדרכי שלום, ולצמצם את הצורך בקיום התדיינות משפטית, מתוך התחשבות במכלול ההיבטים הנוגעים לסכסוך ובטובתם של הילדים.
החוק נשען על תפיסה "משפטיפולית", הרואה חשיבות בקיומה של מערכת טיפולית לצד המערכת המשפטית ובשיתוף פעולה עימה, לצורך ניהול מיטבי של הסכסוך המשפחתי.
חוק המהו"ת קובע שבסכסוכים משפחתיים, במקום הגשת תביעה לערכאה שיפוטית, מוגשת תחילה "בקשה ליישוב סכסוך" מבלי שמפורטים נושאי הסכסוך או הטענות כנגד הצד השני לסכסוך.
הערכאה השיפוטית מזמנת את הצדדים למפגש מהו"ת ראשון ביחידת הסיוע השייכת לה.
יחידת הסיוע מקיימת עד ארבעה מפגשי מהו"ת עם הצדדים, במטרה לתת לצדדים מידע רלוונטי ליישוב הסכסוך, לערוך היכרות ראשונית עם המשפחה (אינטייק) כדי להמליץ לצדדים על דרך מתאימה עבורם לניהול הסכסוך, ולצורך תיאום המשך ניהול הסכסוך במשפחה.
רק לאחר מפגשי המהו"ת ביחידות הסיוע, הצדדים יכולים להחליט אם להגיש תביעה לערכאה שיפוטית, או ליישב את הסכסוך בהסכמה בכלים שאינם משפטיים-אדברסריים.
החוק קובע שכל פגישות המהו"ת יתקיימו בתוך 45 ימים מיום הגשת הבקשה ליישוב סכסוך עם אפשרות להארכת התקופה ב-15 ימים.
בתום עשרה ימים מיום פגישת המהו"ת האחרונה, על הצדדים להודיע ליחידת הסיוע אם הם מעוניינים להמשיך בהליך חלופי ליישוב הסכסוך או לפנות להליך של הכרעה שיפוטית.
מפגשי המהו"ת אינם מהווים תהליך של גישור וחוק המהו"ת אינו מחייב את הצדדים לנהל את הסכסוך מחוץ לכותלי בית המשפט.
הסיבות לגירושים בישראל דומות לאלה הנפוצים ברחבי העולם, אך ישנם גורמים ייחודיים הקשורים להקשר התרבותי והמשפטי של המדינה.
על פי מחקרים, הסיבות כוללות:
בגידה: פגיעה באמון היא גורם משמעותי לפירוק נישואים, כפי שצוין במחקרים כלליים על יחסים.
בעיות כלכליות: מחלוקות על כספים, חובות או חוסר יציבות כלכלית יכולות ליצור מתחים.
קשיים בתקשורת: חוסר יכולת לתקשר באופן יעיל מוביל למחלוקות ולמתחים מתמשכים.
אלימות במשפחה: אלימות פיזית או רגשית היא גורם משמעותי, כפי שצוין במחקרים על זוגות בישראל.
חוסר התאמה: הבדלי ערכים, תחומי עניין או מטרות חיים עשויים להוביל לפירוק.
שימוש בסמים או אלכוהול: התמכרויות יכולות לפגוע ביחסים ולהוביל לגירושים.
בנוסף, בישראל, סירוב הבעל לתת גט הוא גורם ייחודי, במיוחד בקרב זוגות יהודים, שיכול להוביל לסחבת משפטית ארוכה.
מחקר על נשים ערביות בישראל הראה כי סיבות לגירושים כוללות גם אימוץ ערכים מערביים, כמו אידיאל האהבה הרומנטית, לצד סיבות מסורתיות כמו אלימות במשפחה.
נתונים סטטיסטיים מראים כי בשנת 2022 נרשמו כ-15,200 גירושים בישראל, ירידה של כ-6.8% בהשוואה לשנה הקודמת.
נישואים מחדש בין בני הזוג הגרושים
ביהדות, מחזיר גרושתו הוא מי שגירש את אשתו ולאחר מכן נושא אותה בשנית.
אם בינתיים נישאה לאיש אחר, והתאלמנה או התגרשה ממנו - אסור לה לחזור לבעלה הראשון; אם טרם נישאה לאחר - היא רשאית להינשא בשנית לבעלה הראשון, אלא אם הוא כהן.
פוסקי ההלכה נחלקו בשאלה האם יש מצווה ועדיפות מיוחדת בהחזרת גרושתו על פני נישואין לאשה אחרת.
באסלאם רשאי גבר לשאת מחדש את גרושתו, רק לאחר שנישאה לאחר והתגרשה או התאלמנה ממנו.
אם המגרש רצה לשאת את גרושתו טרם שהתקיים תנאי זה, היה עליו למצוא אדם שישאנה ויגרשנה למענו.
ערביי ארץ ישראל נהגו לגייס למטרה זו אדם זקן, רצוי עיוור, שכונה "תיש מושאל" או "מתיר".
פרשני המקרא מביאים כי טעם האיסור בתורה הוא כדי למנוע חילופי זוגות.
המשפטן דניאל פרידמן משער שבשתי הדתות נועדו כללים אלה להרתיע מפני גירושים חפוזים, אך מציין שהנימוק שניתן לכך במקרא () הוא קיום טומאה בדבר.
גירית מצויה (שם מדעי: Meles meles), היא מין נפוץ של יונק בסוג גירית (Meles) שבמשפחת הסמוריים.
זוהי המפורסמת ביותר מבין הגיריות והיא הגדולה מבני סוגה, גדולה מהמינים (שבעבר נחשבו לתת-מינים שלה): גירית אסייתית וגירית יפנית ואולי גם גירית קווקזית.
הגירית המצויה היא טורפת בינונית שוכנת קרקע הנפוצה במרבית אירופה ובחלקים רבים באסיה.
בעבר סברו שהגירית המצויה חיה בארץ ישראל, אך כיום רואים בגירית החיה בארץ מין נפרד - גירית קווקזית.
מין נוסף מהמשפחה הוא גירית הדבש.
Meles meles meles - מצוי במערב אירופה
Meles Meles heptneri - מצוי בערבות הערבה האירואסייתית עד לדלתת הוולגה
גירית קווקזית (Meles canescens), המצויה במערב אסיה לרבות בישראל, סווגה בעבר כתת-מין של הגירית המצויה אך הוחלט להחשיבה למין עצמאי.
אורכה של הגירית הוא כ-90 ס"מ (כולל 20 ס"מ זנב) ומשקלה כ-10 ק"ג בממוצע.
משקלה עשוי להשתנות במידה רבה.
בחלקים צפוניים של תפוצתן, הגיריות נעטפות בסתיו בשומן המסייע להן בחודשי החורף.
בחלקים של רוסיה, גיריות עשויות אף לשקול 32 ק"ג בסתיו.
אגירת השומן מאפשרת להן לבלות עד 6 חודשי שינה במחילותיהן במהלך החורף הרוסי הקר.
פרוותה הצפופה אפורה באזור הגב ושחורה בשאר גופה, ועל פניה המוארכות פסים שחורים ולבנים.
אוזניה קטנות ומעוגלות ורגליה קצרות ועבות.
אצל תת-המין Meles meles anaguma סימני הפנים מוגבלים לסביבת העיניים.
הגירית היא אוכלת כל ופעילה בלילה.
הגיריות הן בעלי חיים טריטוריאליים, אך עשויות להימצא בקבוצות של עד 12 פרטים.
הגירית ניזונה משורשים, מפירות, מביצי עופות, מיונקים קטנים, מצפרדעים ומחרקים.
גירית עשויה לחיות בין 3 ל-12 שנים (עד 16 בשבי).
בעונת האביב היא ממליטה 2–4 ולדות.
הוולדות נולדים עיוורים ונשארים במאורה חודשים עד שהם מוכשרים לחפש מזון בעצמם.
גירוש תל אביב היה אירוע בתולדות היישוב בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
באביב 1917 הוציאו השלטונות העות'מאניים צו גירוש כולל לתושבי העיר יפו והשכונה תל אביב, אולם למעשה הוא נאכף בעיקר כלפי יהודים.
העות'מאניים הסבירו את דרישתם לפינוי התושבים, כדי להגן עליהם מפני פגיעת האויב בדרך הים, ובעקיפין טענו כי התושבים היהודים עלולים לבגוד ולסייע לחדירת האויב.
הצו לגירוש תל אביב הובא לפני פרנסי השכונה בה' בניסן (28 במרץ 1917).
חתם עליו אחמד ג'מאל פאשה, המושל הצבאי של ארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה.
תושבי תל אביב ויפו היהודים ארגנו את "ועד ההגירה" בראשותם של מאיר דיזנגוף ומנחם יצחק קליונר (חברי הוועד הנוספים היו: שמעון רוקח, אברהם ישראל לב (1866–1921), שמואל אשכנזי, י"ד הורוביץ ובצלאל יפה).
לבקשתם נדחה בצוע הגירוש עד לאחר חג פסח של אותה שנה.
הם דאגו לבואם של תושבי מושבות הגליל וצפון הארץ, אשר הגיעו לתל אביב עם עגלותיהם והובילו את המגורשים למקומות יישוב חדשים.
כ-10,000 גולים (לפי אומדנים אחרים עד 5,000) יצאו מתל אביב אל רחבי הארץ, והעיר התרוקנה מתושביה, מלבד כמניין שומרים מבני השכונה שנקראו "הקבוצה היפואית".
הגולים נדדו לירושלים, למושבות במרכז הארץ (פתח תקווה וכפר סבא) ובצפונה, שם התפזרו בין מושבות הגליל התחתון, בזכרון יעקב, טבריה ובצפת.
בתי היהודים ורכושם בעיר הנטושה נשמרו ברשות השלטונות על ידי קומץ שומרים יהודים וכמו כן שחרר ג'מאל פאשה שני רופאים יהודים שהצטרפו לשניים הקיימים על מנת לטפל בגולים.
למרות זאת סבלו המגורשים מרעב וממחלות וחלקם מתו בעת גלותם.
רק לאחר כיבוש חלקה הצפוני של הארץ בידי הבריטים בסוף שנת 1918 ניתן לגולים לשוב לבתיהם.
תקופת מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל הייתה תקופה קשה בתולדות היישוב היהודי.
עם פרוץ המלחמה נאלצו תושבי הארץ בעלי נתינות זרה להחליט האם להתעת'מן.
התעת'מנות פירושה היה גיוס חובה לצבא העות'מאני; אי-התעת'מנות פירושה עזיבת הארץ, מרצון או בכפייה.
רבים היגרו למצרים ואחרים גורשו.
מבין אלה שנשארו היו שגויסו לצבא העות'מאני והשתתפו במלחמה נגד הצבא הבריטי שפלש לארץ ממצרים.
דן גלעדי ומרדכי נאור מביאים את תיאורו של אהרן אהרנסון למצב הכללי בארץ, המתייחס דווקא ללא יהודים:
הם מוסיפים כי גם מצב היהודים היה בכי רע.
בפברואר 1917 הפגיזו אוניות בריטיות מטרות בתל אביב.
בין היתר הופגזו בית חרושת וגנר ששכן על דרך יפו-תל אביב, קולנוע עדן בקצה רחוב ליליינבלום ושכונת נווה צדק.
כמו כן התרחש ניסיון מצד הצבא הבריטי לפרוץ את קו ההגנה הטורקי על עזה בקרב עזה הראשון שהתחולל ב-26 במרץ של אותה השנה.
בעקבות אירועים אלה הוצאה פקודת הגירוש בנימוק של שמירה על חיי התושבים ושלומם.
מבחינה רשמית הופנה הגירוש כלפי יהודים וערבים כאחד, אך למעשה עיקר המגורשים היו יהודים.
תושבי יפו הערבים נשארו בבתיהם או שיצאו וחזרו אליהם מדי יום, בעוד שיהודי יפו ותל אביב גלו גלות מלאה, ורק לאחר יותר משנה וחצי הורשו לחזור לבתיהם.
ד"ר גור אלרואי טען כי דובר בהתנכלות מכוונת כלפי היהודים והעלמת עין מהערבים: .
שפי גורס שהטורקים היו נגד תנועות לאומיות מחשש שיפוררו את האימפריה העות'מאנית, ולאו דווקא אנטי ציונים.
במהלך המלחמה התמודדו הטורקים אל מול המרד הערבי ובתחומי ארץ ישראל הוציאו להורג כ-500 ערבים באשמת ריגול וחברות בתנועות לאומיות בעוד שיהודים הוצאו להורג 3–4.
מאיר דיזנגוף גורש אל חלב, בלווי חייל עות'מאני מורעב.
אמר לו החייל העות'מאני, "כל הפוליטיקה EK MEK", ודיזנגוף הבין את הרמז: "כלומר: לחם" והוציא דיזנגוף ככר לחם מתרמילו ונתן לחייל, שזלל אותו.
האירוע היה אחד מההוכחות לטענה, ששרר רעב בארץ במלחמת העולם הראשונה, גם בקרב הצבא העות'מאני.
מאיר דיזנגוף, ממנהיגי היישוב היהודי באותם הימים וראש העיר הראשון של תל אביב לאחר מכן, החליט כי עדיף לקיים את הפקודה ללא התנגדות, אך בה בעת לפעול באופן מאורגן למען קורבנותיו.
ההנחה הייתה שהיות ורבים מבין תושבי תל אביב חוו על בשרם את הפרעות ברוסיה מוראו של הפריץ לא סר מזכרונם, הם לא ישושו לבחון את רצינות איומיו של ג'אמל פשה, ולכן ימלאו אחר פקודת הגירוש ללא עוררין.
לעומתו טען מרדכי בן הלל הכהן כי אין להיחפז והציע לפעול ב"דרכי הגויים" (הערבים, תושבי יפו).
אלה הסכימו לגירושם אל הפרדסים שממזרח ליפו במשך היום, אך בערבים שבו לבתיהם.
הערבים סברו כי ג'מאל פאשה אינו ממהר לבצע דבר ואכן נותרו ללא פגע.
ד"ר גור אלרואי סבור כי ג'מאל פאשה העלים עין בכוונה תחילה מאי ביצוע פקודת הגירוש בקרב התושבים הערבים ועל כן לא היה טעם בדברי מרדכי בן הלל הכהן.
עם היוודע פקודת הגירוש הוקם "ועד ההגירה ליהודי יפו" שפרסם את הקריאה הבאה:
תושבי הגליל מצידם נענו לקריאה ובאו לאסוף את הגולים אליהם או אל יעדים אחרים ברחבי הארץ.
באוקטובר 1918, יותר משנה וחצי לאחר הגירוש, פרסם מאיר דיזנגוף את הכרוז הבא:
כ-7,000 מהמגורשים התפזרו במושבות זכרון יעקב, חדרה, פתח תקווה וכפר סבא.
מעטים בלבד היו בעלי אמצעים שאפשרו להם לשכור דירות וחדרים ולכלכל עצמם מכספם.
שאר המגורשים יצאו לצפון הארץ אל הגליל התחתון.
למרות ציפיותיו של ועד ההגירה ממושבות הגליל שיקלטו תושבים רבים - העזרה שהגישו הייתה מוגבלת, ועיקר הנטל נפל על כתפיהן של הערים הוותיקות טבריה - שקלטה כ-1,000 מגורשים, וצפת שקלטה כ-700. זאת לעומת יבנאל שקלטה כ-130 ויתר המושבות הגליליות כ-200 מגורשים.
תחילה הצליח ועד ההגירה לספק מזון ועזרה לגולים, אך בחורף 1917–1918, כאשר מחציתה הדרומית של הארץ נכבשה בידי האנגלים ומחציתה הצפונית שימשה שטח כינוס והתארגנות של הצבא הטורקי, נפגעו הגולים באזור זה, ו-450 מהם, בעיקר ילדים וזקנים, מתו מרעב, מקור וממחלות.
עם דבר גילויה של רשת ניל"י בספטמבר 1917 גברו רדיפות היהודים ומצבם הורע.
בכפר סבא מצאו המגורשים מקלט זמני בסוכות שבנו מעצי אקליפטוס בשולי המושבה.
התנאים הסניטריים הירודים גרמו למגפות, ורבים מהמגורשים מתו.
בבניין הח'אן הוקם בית חולים ארעי וצוות רפואי קטן, בראשות צבי אריה סלור, ניסה לעזור כמיטב יכולתו.
הרופא הידוע ד"ר הלל יפה שביקר בכפר־סבא בתחילת 1918 כתב ביומנו: "כמעט כל היישוב בכפר־סבא חולה, מלוכלך, לקוי בכינים.
רבים מהפליטים מתו אלמונים והם קבורים עד היום בקבר אחים בסמוך לבית הקברות הצבאי של כפר־סבא.
רופא היישוב הד"ר אברהם חיים גרין תרם רבות לקליטתם ורווחתם.
תושבי טבריה הקימו ועד מיוחד בשם 'ועד הכנסת חברים לטובת גולי יפו' ובראשו עמד החכם באשי ר' חיים יששכר אבולעפיה.
הוועד דאג מבעוד מועד להכנת מצות ולאיסוף מצרכי מזון, וכן למציאת דירות וחדרים כדי לאכסן בהם את הגולים.
בין היתר פינו ראשי הכוללים, הספרדים והאשכנזים, את כל החדרים שבמתחם קבר ר' מאיר בעל הנס ושיכנו במקום את המגורשים.
במהלך החודש הראשון לגירוש, סיפקו אנשי טבריה כ-10,000 מנות!
בשני מטבחים ציבוריים שהוקמו, האחד בעיר והשני במתחם קבר ר' מאיר בעל הנס.
"העירונים מתל אביב" לא הסתגלו לתנאי השדה הקשים ששררו במושבות ובפריפריה.
בטבריה מתו כ-300 מתוך 1,000 המגורשים, כ-70 מהם בשתי התפרצויות כולרה, אחרים היו עוינים כבר אז את "המתיישבים החדשים" בארץ ישראל.
חלק מהמגורשים עזבו את ארץ ישראל למצרים ולסוריה, וחלק אחר לאמריקה ולאירופה.
באתר עמותת משפחות מייסדי תל אביב, מובא סיפורה של בת העיר טבריה, אדל ממן (בנעוריה נקראה אדלינה טולידאנו) לפיו, אותם יהודים שגורשו מיפו תרמו רבות לתושבי העיר.
אחת, גברת גרין, הקימה, יחד עם התושבים הוותיקים בטבריה (בהם נסים טולידאנו), בית יתומים גדול וגן ילדים לבנות.
בזכות גננת בשם קלרה גביזון החלו הבנות היהודיות, שעד אז דיברו ביניהן ערבית, לשוחח בשפה העברית.
יוזמה "יפואית" נוספת הייתה פתיחת קורסי ערב לבנות ללימוד השפה העברית ולהכשרה בסיעוד.
בשנת 1921 הקימו היפואים בית ספר לבנות ששפת הלימוד בו הייתה עברית.
פועלם של תושבי יפו שיפר במידה רבה את המצב הכלכלי והחברתי הירוד בטבריה, כך שעם כניסת הבריטים לארץ ישראל נמצאה בעיר תשתית של פקידות ממשלתית טובה ושל בעלי עסקים.
נדב שרגאי התייחס לנושא במאמרו משנת 2007 "מדוע לא מנציחה עיריית תל אביב את נספי גירוש 1917?":
ועד ההגירה המרכזי בראשותו של מאיר דיזנגוף מינה ועדי משנה מקומיים בכל אחת מנקודות היישוב ברחבי ארץ ישראל אליהן הגיעו המגורשים.
ראשי הוועדים המקומיים, כזאב ליבוביץ, בטבריה, ניהלו רשימות מדויקות של הנפטרים מקרב המגורשים, אף הציבו ציונים זמניים על קבריהם, והעבירו את הרשימות למנחם יצחק קליונר, ראש הוועד המקומי בכפר סבא ששימש גם כמזכיר של ועד ההגירה המרכזי.
לטענת שמואל חדש מקבוצת כנרת, על בסיס הרשימות המדויקות של ועד ההגירה, הייתה בידי עיריית תל אביב-יפו רשימה שמית של 950 מבני העיר שגורשו באפריל 1917 ונספו בנקודות השונות שאליהן נדדו.
עמותת משפחות מייסדי תל אביב פועלת מזה שנים במשותף עם חברה קדישא להקים גלעד בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב לזכר הנספים מקרב מגורשי תל אביב.
באוקטובר 2009 החליטה מועצת עיריית כפר סבא לשנות את שם רחוב הטייסים בעיר לרחוב "תל אביב-יפו".
שם הרחוב נבחר במטרה להעלות את זכר מגורשי תל אביב שהתגוררו בסוכות בחורשת אוסישקין הצמודה לרחוב.
ספרה של דבורה בארון, "הגולים" (ספריה לעם, 1970), שיצא לאור לאחר מותה, עוסק כולו בגירוש תושבי תל אביב ובשהותם של הגולים במצרים.
שניים מספריו של נחום גוטמן אזכרו את גירוש תל אביב.
בספר "עיר קטנה ואנשים בה מעט" תיאר גוטמן את האירוע כמי שלא נפגע ממנו באופן ישיר; אך בספרו "שביל קליפות התפוזים" הוא מתאר את האירוע בגוף ראשון של נער שנוטש את מחנה המגורשים בפתח תקווה ויוצא ברגל אל תל אביב הריקה.
ספר זה זיכה את גוטמן באות ובפרס הבינלאומי על שם הנס כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער.
הסופר יוסף חיים ברנר היה בין המגורשים והשתכן בחדרה עד שהורשה לחזור ליפו.
על בסיס חוויותיו מאותה תקופה כתב את הסיפור "המוצא".
גירית הדבש (שם מדעי: Mellivora capensis) היא מין של טורף ממשפחת הסמוריים החי ברחבי אפריקה ובדרומה של אסיה מזרחה עד הודו, וכן בישראל.
למרות שמה היא איננה משוייכת לקבוצת הגיריות והיא קרובה יותר לסמורים.
גירית הדבש היא חיה פראית וקשוחה המסוגלת להתמודד עם טורפים רבים.
אמצעי ההגנה שלה כוללים עור עבה והפרשת נוזל מצחין.
הגירית ניזונה בעיקר מבשר ולא תהסס לטרוף אף נחשים ארסיים.
היא מגוונת את תזונתה באמצעות מזון מן הצומח, כמו פירות.
פירוש השם המדעי של הגירית הוא: "אוכלת-דבש מהכֵּף", עקב מנהגה לזלול דבש מכוורות דבורים.
capensis", הוגדר ב-1777 על ידי החוקר הגרמני יוהאן כריסטיאן דניאל פון שרבר .
הוא הגדיר את המין על סמך שלד גירית שנמצא במושבת הכף, וזהו מקור השם.
גירית הדבש היא המין היחיד הקיים מן הסוג גירית דבש (Mellivora), אף שבעבר התקיימו מינים נוספים כמו גירית דבש בנפילד.
גירית הדבש היא בעל חיים חכם המתאפיין בגוף חסון, גפיים חזקות וזנב עבות, הליכה גמישה וזריזה.
הראש קטן ושטוח, העיניים קטנות והאוזניים כמעט שאינן בולטות, עדות להתאמתן לקרבות.
זכר בוגר מגיע למשקל של כ-10 קילוגרם, בעוד משקל הנקבה מגיע ל-6 קילוגרמים.
לגירית טפרים ארוכים ברגליה הקדמיות, המגיעים לאורך כ-4 סנטימטר, ומסייעים לפתיחת כוורות דבורים; ברגליים האחוריות הטפרים קצרים בהרבה.
צבע הפרווה גורם לגירית להיות בולטת יחסית: חלקה העליון מהגב ועד המצח לבן-אפור, ואילו חלקה התחתון שחור; פס לבן מפריד בין שני החלקים.
צבען של גיריות הדבש משמש להזהרת טורפים אחרים.
מלבד צבעה, לגירית הדבש יש מספר טכניקות הגנה עצמית, בהן נשיכה, הכאה בעזרת הטפרים, והפרשת חומר מצחין.
עורה העבה מחובר לגוף באופן רופף, כך שכאשר טורף אוחז בה, היא יכולה להמשיך להתנועע ולנשוך אותו בהפתעה.
העור העבה גם מגן עליה מפני נשיכות ומפני עקיצות דבורים.
הגירית אינה חוששת להתעמת גם עם חיות גדולות ממנה בהרבה.
גיריות נצפו מניסות טורפים גדולים מטרפם, רודפות אחר פילים וקרנפים ומבריחות אותם, ואף מתעמתות עם אריות, שאינם מעיזים לתקוף אותן.
בזכות עמידותה לארס היא מצליחה לטרוף נחשים ארסיים.
שעות הפעילות של הגירית מושפעות מתנאי הסביבה וזמינות המזון – בעונה החמה הגירית פעילה בעיקר בלילה, אך לעיתים גם בשעות בין הערביים ובשעות הבוקר המוקדמות; בעונה הקרה היא פעילה בעיקר ביום.
את שאר הזמן הגירית מבלה במאורות שהיא חופרת.
גירית הדבש חיה במגוון רחב של בתי גידול, מהמדבר ועד ליערות טרופיים, בשטחי חולות, ערבות, ביצות, עצים, סלעים ואף מערות.
מצב השימור של הגירית בישראל הוא מין בסכנת הכחדה.
נכון לשנת 2022 נותרו פרטים בודדים בדרום הארץ, אף כי בעבר נצפו גיריות במספר אזורים נוספים – בעמק החולה, בגליל העליון המזרחי, בשפלת יהודה, בצפון-מערב הנגב ובערבה.
באוגוסט 2025 נצפתה גירית הדבש בהר דב ובפברואר 2026 בשדה בצפון הארץ.
גירית הדבש חיה בבדידות בשטח מחיה נרחב (עד כדי 600 קמ"ר לזכר ו-150 קמ"ר לנקבה באפריקה), ומפגשים מתקיימים לצורכי רבייה בלבד.
ההזדווגות יכולה להתרחש כל השנה, ואחרי כ-6 חודשי היריון הנקבה ממליטה בדרך כלל שני גורים.
הגורים נולדים עיוורים, חירשים וללא שיער, בדגם צבע שחור ולבן.
הגורים יונקים מאימותיהם בחודשים הראשונים לחייהם, כאשר האם שוכבת על גבה, והגור מונח על בטנה עם זנבו על ראשה.
בגיל שלושה חודשים, לאחר שהגורים מתחילים לראות ולשמוע, הם מתחילים להתלוות לאימותיהם בחיפוש אחר מזון, ובמקביל נגמלים מיניקה.
בשלב זה הגורים תלויים באימותיהם בהשגת מזון, ציד, טיפוס וחפירה.
הגורים מגיעים לעצמאות ונפרדים מהאם בגיל 12–16 חודשים, ומגיעים לבגרות מינית לאחר מכן (גיל מדויק לא ידוע, מוערך כי בגילאי 2–3 שנים).
הנקבות מגיעות לעצמאות ולבגרות מוקדם יותר מהזכרים.
גירית הדבש ניזונה מחרקים, מכרסמים קטנים, נחשים, לטאות, דבש ופגרים.
כאשר הטרף קטן, הגירית אוכלת את כל חלקיו, כולל פרווה, עצמות ונוצות.
בתנאי מצוקה נצפו גיריות החופרות בתוך קברים.
בעולם מספר תת-מינים שניתן להם שם, והם מסווגים בעיקר לפי צבע הפרווה וסוגי הפרווה:
גירית טורקמנית (Mellivora capensis buechneri) – גדולה יותר משאר המינים
גירית ימת הצ'אד (Mellivora capensis concisa) – מתאפיינת בהיעדר שערות לבנות באזור המותניים
גירית שחורה (Mellivora capensis cottoni) – ייחודית בצבעה השחור על כל הגוף
גירית הודית (Mellivora capensis indica) – קטנה יותר משאר המינים
גירית אפריקנית (Mellivora capensis leuconota) – האזור העליון מכוסה פרווה בצבע שמנת עם טיפה שחור
גירית מנוקדת (Mellivora capensis signata) – צבעה הלבן בבסיס משתנה לגווני שמנת לאורך גופה
שני מחקרים מקיפים נוהלו בתחילת שנות ה-2000 במדבר קלהארי ובמוזמביק על ידי זוג חוקרים, קולין וקיית בג, ובזימבבואה על ידי בוקי וריצ'רד פיק.
בני הזוג פיק קיבלו גור גירית בן שבועיים, שאמו נורתה בידי צייד, והעבירו אותו אל שמורת טבע פרטית שבבעלותם, הנמצאת ב"מטובו הילס".
הגור, שקיבל את השם באדג', גדל אומנם בקרבת בני אדם, אך לא היה כלוא בבית או בחצר, אלא ניתן לו החופש להסתובב ברחבי השמורה ולנהל חיי בר מוחלטים, כאשר הבית משמש לו מפלט או תחליף לאם.
לאחר אלפי שעות תצפית למדו החוקרים על אומץ ליבה של הגירית, חוזקה הפיזי (הגור שרד בעיטת ג'ירף), חסינותה מפני עקיצות דבורים וארס נחשים, וכן על יכולתה להשתמש בכלים.
באחד המחקרים שנעשו במדבר קלהארי בסוף שנות ה-80' נמצא שהנץ האפור הדרומי מקיים יחסי קומנסליזם עם הגירית.
הנץ מאתר גירית בסביבתו, עוקב אחריה ומחכה לרגע שהיא תחפור מחילה כדי לחלץ ממנה מכרסמים וזוחלים, שלעיתים בורחים החוצה ונחטפים בידי הנץ.
בתלמוד הבבלי מבואר שיש חיה ששְׁמָהּ "מפגיע" ואימתה מוטלת על האריה.
רבי נתן מרומי, בעל הערוך, פירש:
רש"י בפירושו על התלמוד מסביר במקום מדוע האריה מפחד:
רבינו חננאל בפירושו מביא את שם החיה בערבית:
בספר בן יהוידע מאת הרב רבינו יוסף חיים הבן איש חי נכתב:
גירית הדבש הפכה בשנת 2017 לסמל פלגת חה"ן (ספיר) של סיירת נח"ל, אשר מופיע על חולצות, דגלים ומדים של לוחמי הפלגה.
בעשור השני של המילניום השני הפכה גירית הדבש לסמל ולמם (meme) המייצג קשיחות בתרבות האינטרנט, בעקבות סרטון היוטיוב הויראלי "The Crazy Nastyass Honey Badger".
גירטון קולג' היא אחת מ-31 המכללות של אוניברסיטת קיימברידג'.
המכללה הוקמה בשנת 1869 על ידי אמילי דייוויס וברברה בודישון, והייתה המכללה לנשים הראשונה שהוקמה בקיימברידג'.
עד שנת 1873 המכללה הייתה ממוקמת בעיירה בשם Hitchin בהרטפורדשייר, אנגליה.
באותה שנה שונה שמה לגירטון קולג', והיא נפתחה במיקומה החדש בגירטון, קיימברידג'שייר.
מבחינה מספרית גירטון היא אחת המכללות הגדולות בקיימברידג'.
ב-27 באפריל 1948 החלה אוניברסיטת קיימברידג' לקבל נשים כחברות וכסטודנטיות, וגירטון קיבל מעמד של "מכללה של האוניברסיטה".
בשנת 1977 התקבל גבר ראשון לסגל האקדמי של המכללה.
גבר ראשון התקבל כסטודנט בשנת 1979.
נשיאת בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת, ברנדה הייל
גירי פַּסְטֵל הם סוג של פסטל המיועד לציור ורישום.
כמו מקלוני פסטל אחרים, הם מורכבים בעיקר מצבען וחומר מילוי, לרוב שילוב של שעווה, גומי ערבי, פחם, גיר, ולעיתים תוספות כבדות יותר, כגון חימר.
אין הבדל מהותי במרכיבים בין גירי פסטל לפסטלים רכים, פרט למידת הרכות של המקלון, שהיא תוצר לוואי של היחס בין חומר המילוי לצבען.
קרויים לעיתים פסטל יבש, פסטל קשה או גירי פוליכרומוס.
גירי פסטל מאפשרים עבודה עדינה ומדויקת, בדומה לעפרונות פסטל.
כמדיום קשה, הם פחות ניתנים לערבוב על פני הנייר לעומת פסטלי שמן או פסטל רך, ועל כן נוהגים להשתמש בהם בעיקר לרישום הדורש קווים מדויקים, או בשילוב עם פסטלים רכים.
עם זאת, קיימים ציורים רבים העושים שימוש אך ורק בגירי פסטל, חלקם ביצירות אמנות חשובות.
בציור בגירי פסטל יש צורך בגירים עצמם, גיר לבן ושחור, עפרונות לבנים ושחורים נטולי גרפיט, ולעיתים ממיס על מנת ליצור אפקטים נוזליים.
מרבית גירי הפסטל מסיסים במים.
גירי פסטל דורשים לרוב משטח מחוספס מעט יותר מפסטלים אחרים, כמו למשל נייר אקוורל או לוח עץ.
גירי הפסטל הם גלגול מוקדם יחסית של הפסטל, והיו בשימוש כבר בימי הרנסאנס.
לאונרדו דה וינצ'י תיעד אותם בכתביו כבר במאה ה-13, והם עברו גלגולים שונים לאורך המאות.
איכות וכמות הפיגמנט השתנו, וכך גם חומרי המילוי.
הגמישות של הגומי הערבי החליפה את הנוקשות של השעווה, מינוני הפחם והגיר התמעטו, ומתוך גיר הפסטל התפתח הפסטל הרך.
במאה ה-20 צירפו שמן לתערובת וכך התפתחו פסטלי השמן.
גירושים נפלאים היא סדרת טלוויזיה ישראלית אשר שודרה בערוץ yes stars Drama וyes Stars ישראלי בשנת 2009. הסדרה מתמקדת במשרד עורכי דין המתמחה בענייני גירושים, בעלילות חייהם של העובדים בו, ובמקרים המסקרנים עמם הם נדרשים להתמודד.
העונה הראשונה של הסדרה מנתה 21 פרקים, והעונה השנייה מנתה 18 פרקים.
הסדרה תוכננה במקור כדרמה יומית, וכ-50 פרקים שלה צלמו מראש.
רק לקראת העלייה לשידור, הוחלט שתשודר כסדרה שבועית.
עלילת הסדרה מתמקדת במשרד עורכי דין המתמחה בענייני גירושים, ובעורכי הדין העובדים בו המנסים לבנות ולשמר קשרי אהבה וזוגיות בחייהם האישיים בעודם עוסקים מדי יום בניתוק קשרי הזוגיות של לקוחותיהם.
בין הלקוחות המגיעים למשרד נמצאים גבר המגלה שאשתו ביגמיסטית; סרבן גט היושב בכלא ואיבד את שנותיו היקרות במלחמת חורמה באשתו; אישה המגלה שבעלה הומוסקסואל; מאפיונר שרוצה לעשות שלום בית עם אשתו שנעלמה; זוג נשוי ביחסי עבד-מלכה מתוך בחירה; ופסל שלא מצליח לפסל יותר.
הילה רובין (אסי לוי) – עורכת דין ושותפה בכירה במשרד "רובין-ארטיג'אני".
עדי ארטיג'אני (ליאת תמרי) – עורכת דין ושותפה של הילה במשרד "רובין-ארטיג'אני".
עמית רובין (אורי פפר) – האח התאום של תומר שנהרג בתאונת דרכים.
ערן אטלס (ליאור רז) – עורך דין לענייני משפחה, בעל משרד מתחרה למשרד "רובין-ארטיג'אני".
אודי יוכפז (דב נבון) – עורך דין לענייני גירושין.
גלית יוכפז (אורנה פיטוסי) – אשתו של אודי יוכפז.
נויה יוכפז (תמר שם אור) – בתו של אודי, אומצה גם על ידי גלית.
יואב בכר (אייל שכטר) – לקוח של משרד עורכי הדין.
כרמל עג'מי (ליטל שוורץ) – המזכירה הבכירה במשרד "רובין-ארטיג'אני".
עופריקו כהן (לביא זיטנר) – מטפל אלטרנטיבי, נשוי לכרמל.
מרי רובין (עליזה רוזן) – אמא של עמית (אורי פפר) ושל תומר שנפטר (אלדד פריבס).
להב סוצקבר (יובל מנדלסון) – בן 17, ידיד של נויה.
גירית אמריקאית (שם מדעי: Taxidea taxus) היא מין יחיד בסוגו ממשפחת הסמוריים החי באמריקה הצפונית ביערות ובערבות.
אף על פי שהיא קרויה גירית היא שייכת לתת-משפחה נפרדת.
היא קרובתה של הגירית הנכחדת כאמיטאטקסוס.
מקור השם גירית הוא בגלל עיטורי הפנים שדומים לעיטורי הגירית המצויה.
נפוצה במערב ובמרכז ארצות הברית, צפון מקסיקו, מרכז קנדה ובאזורים מסוימים בדרום מערב קולומביה הבריטית.
אורך גופה בין 60 ל-75 ס"מ, והזכרים מעט גדולים מהנקבות, כאשר משקלם הממוצע הוא 9 ק"ג ושל נקבה כ-7 ק"ג.
תת-המין הצפוני של הגירית האמריקאית, T.
jeffersonii, מעט גדול מתת המינים הדרומיים.
מין זה הוא טורף, הניזון בין היתר מחולדי השק, סנאיים, חפרפרות, מרמיטות, נובחניות, פיקות וחולדות סוחרות.
גירית דובית (שם מדעי: Arctonyx collaris.
באנגלית מכונה "גירית חזירית") היא מין ממשפחת הסמוריים יחיד בסוגו בתת-משפחת הגיריות (בה נמצא גם, בסוג אחר, המין גירית קווקזית המצוי בישראל).
גירית זו נראית חסונה מעט מרוב בני משפחתה ומכאן שמה.
היא חיה בטבע באזורים טרופיים בדרום-מזרח אסיה.
מצב שימורה הוא "קרוב לסיכון".
הפרווה מעט פרועה וצבעה חום חיוור ושחור מלמטה.
החוטם שחור ובקצה ורוד (מה שהעניק את שמה האנגלי), הראש חום חיוור עם פס ליד העין, כמו לרוב הגיריות והגרון לבן.
גירית זו נראית חסונה יותר מבני משפחתה הקטנים, מה שמזכיר מעט דוב.
גירית זו אוכלת כל ומשוטטת ברחבי יער הגשם מסין ועד אינדונזיה ומערבה עד לצפון הודו.
גירית אסייתית (שם מדעי: Meles leucurus) היא מין קרוב לגירית המצויה החיה בישראל החיה בטבע בעיקר במזרח אסיה - סין, קוריאה ולאורך רוסיה.
צבען של הגיריות חום בהיר ולא אפור כמו דודניהם האירופאים.
פניהן לבנות ויש להם פס לאורך העיניים, אך הוא הרבה יותר בהיר וחרטום רחב ושיניים חדות.
חיות במגוון אזורי חיות, כולל עירוניים וחולקות רבים מהם עם קרוביהם האירופאים.
נפוצות מהרים גבוהים (עד 4,000 מ'), יערות שונים כולל קוטביים ועד ערבות ובתות צחיחות, אך לא באזורים הטרופיים של דרום אסיה.
הגיריות הם אוכלי כל שניזונים ממה שהן רואות מהחי והצומח, אך מחבבים במיוחד שלשולים.
גירית סמורית וייטנאמית (שם מדעי: Melogale cucphuongensis) היא מין של גירית סמורית האנדמית ליערות במדינת וייטנאם (ומכאן שמה).
הגירית התגלתה רק ב-2011 על ידי משלחת אירופאית.
היא קרובתם של גירית סמורית בורמזית וסינית ולדעת כמה מיונים נחשבת תת-מין שלהם, אך היא קטנה מהם ולדעת מיונים אחרים נחשבת למין עצמאי.
ידוע מעט פרטים על מין זה.
הגירית נראית כמו רוב הגיריות הסמוריות אך קטנה יותר ואורכה עד 36 ס"מ ומשקלה עד 800 גרם.
היא אפורה עם פס לבן לאורך הגב והראש שחור עם אזור לבן ליד העיניים.
האוזניים והעיניים גדולות ומותאמות לפעילות בלילה.
הגירית חיה ביערות גשם טרופיים בווייטנאם.
היא נראתה לראשונה בפארק הלאומי קוק פונג (Cúc Phương National Park) ושמה המדעי קרוי על שם הפארק.
כמו רוב הגיריות הסמוריות היא יוצאת בשעות החשיכה לצוד יצורים קטנים כמו יונקים, עופות, דוחיים וחסרי חולות וכן אוכלת פירות שונים.
לא ידוע מה מצב השימור של גירית זו אך ייתכן שכריתת היערות משפיעה עליה.
גירית סמורית בורמזית (שם מדעי: Melogale personata) היא מין של גירית מהסוג גירית סמורית, החיה ביערות גשם ואזורים טרופיים בדרום-מזרח אסיה מקצה הודו עד מלזיה.
הזכר ארוך מעט ושעיר והוא מגיע לאורך 15-21 ס"מ.
לגירית רגליים קצרות, אוזניים רחבות וחוטם רחב בעל שיניים חדות.
הפרווה רכה וצבעה חום כהה עד אפור ועל הגב ישנו פס אורכי לבן עד לראש.
הבטן, החזה וקצה הזנב לבנים והפנים שחורים למעט אזור העיניים והלחיים וכן האוזניים והאף אדומים.
גירית זו נפוצה בטבע ביערות, שדות והרים שונים ממזרח הודו, דרך נפאל ובנגלדש לדרום-מזרח אסיה בבורמה, תאילנד, קמבודיה, דרום סין, לאוס ווייטנאם.
הגירות יוצאות בשעות הערב לחפש מזון שכולל יצורים קטנים כגון חרקים, עכברים וזוחלים קטנים וכן פירות.
הגירית לא נצפית לעיתים קרובות ולא ידוע מה מצב שימורה בטבע.
personata - תפוצה מהודו עד תאילנד.
nipalensis - תפוצה ברמות נפאל.
pierrei - תפוצה בקמבודיה, דרום סין, לאוס ווייטנאם.
גירית סמורית ג'אווה (שם מדעי: Melogale orientalis) היא מין של גירית מהסוג גירית סמורית, החיה בטבע בעיקר באי ג'אווה שבאינדונזיה וכן באי באלי שקרוב אליו.
הגירית בעלת גוף פרווה עבה וגוף בצבע אפור, פס לבן לאורך הגב עד לראש שלבן באזור העיניים אך החוטם והפה שחורים.
לגירית אף רחב מעט וקצהו אדום.
האוזניים והעיניים גם גדולים ומותאמים לחיי לילה.
אזורים לבנים נוספים בגוף הם הצוואר, החזה, הבטן.
יש לה רגליים קצרות אבל זנב גדול.
גירית זו חיה בטבע באי ג'אווה ובבאלי ביערות גשם וגם באזורים הרריים עד גובה 1,165 מטר מעל פני הים.
היא אינה נפוצה מאוד אך גם יכולה להתגורר באזורים כמו מטעים וגנים אנושיים.
הם נפוצים בעיקר בפארק הלאומי Gunung Gede Pangrango, שם רבים מהם משוטטים לאחר החשיכה.
הם אוכלי כל וניזונים מיצורים קטנים, חרקים, מכרסמים, עופות, ביצים וזוחלים וגם מפירות.
הם מחפשים את המזון בשעות החשיכה וגם מטפסים על עצים ושיחים בשביל למצוא אותו.
הם חיים בזוג או חבורה קטנה וישנים יחד באותה מאורה ביום.
מצב השימור של הגירית הוא ללא חשש.
גירית סמורית בורנאית (שם מדעי: Melogale everetti) היא מין של גירית מהסוג גירית סמורית, החיה בעיקר בצפון האי בורנאו שבאינדונזיה ומלזיה.
הגירית נתגלתה בטבע ב-1895 על ידי אלפרד הרט אוורט (Alfred Hart Everett; 1848 –1898) ושמה המדעי הוא על שמו.
הגירית דומה לקרובותיה לסוג, אורכה 35–40 סנטימטרים ומשקלה 1–2 קילוגרם.
פרוותה בצבע חום עד לבן עם פס לבן מלמעלה וראשה שחור ובעל מסיכה לבנה באזור העיניים.
היא יוצאת ממאורתה בשעות הלילה שאז היא מחפשת מזון.
היא אוכלת מזון מהחי והצומח וניזונה מעכברים ויונקים קטנים אחרים, זוחלים, עופות, ביצים, חסרי חוליות שונים כמו תולעים וחלזונות וכן מפירות.
הגירית נצפתה לראשונה ביערות ההרריים של הרי קינבאלו בצפונה של בורנאו ונמצאת גם במחוז Kalimantan באינדונזיה, בסבה וסראוואק שבמלזיה ונראה שגם בברוניי.
היא נמצאת בעיקר ביערות גשם.
היא מאוימת מכריתת היערות באזור חיותה אך לא ידוע מה מצב השימור הנוכחי שלה.
גירית סמורית סינית (שם מדעי: Melogale moschata) היא מין של גירית מהסוג גירית סמורית, החיה במזרח אסיה ביערות ואזורי מחיה שונים.
היא נפוצה בהרבה מקרובות משפחתה לסוג ואיננה בסכנה.
תחום מחייתה העיקרי היא סין ואזורים נוספים בדרום-מזרח אסיה מהודו עד ללאוס.
היא בעלת פרווה אפורה לאורך הגב עובר פס לבן והראש שחור למעט ה"מסיכה" של אזור העיניים.
החוטם והפה שחורים ומוארכים ויש לה גם שפם ארוך שעוזר לה להתמצא בשעות חשוכות.
גם האוזניים והעיניים גדולות ומותאמות לחיי לילה.
לגירית רגליים קצרות וזנב גדול והפרווה משיית וארוכה.
היא חיה בטבע במרכז ודרום סין ונפוצים מהודו עד לטאיוואן, הונג קונג וצפונה של הודו-סין.
היא מתאימה עצמה למגוון אזורי-חיות בעיקר ביערות, ערבות ויערות-גשם.
נמצאת גם באזורים מיושבים, ליד כפרים, שם היא עלולה לגרום נזק כלכלי עקב טריפת תרנגולים וחיות בית אחרות.
גירית זו היא אוכלת כל.
ניזונה גם מיצורים קטנים שונים כמו שלשולים, חרקים ודו-חיים.
היא איננה נמצאת בסכנת הכחדה אך היא מין מוגן בארצות תפוצתה, כי בעבר ניצודה בכמויות גדולות עקב הביקוש לפרוותה.
צייד בלתי חוקי של גירית זו נמשך עד היום.
גירית יפנית (שם מדעי: Meles anakuma) היא מין של גירית החיה בטבע רק ביפן בהונשו, קיושו ושיקוקו וכן באי שודו שליד יפן.
היא קרובת משפחה של הגירית האסייתית והמצויה החיים באירופה ואסיה.
אורכה של הגירית הוא 79 ס"מ אצל זכרים ו72 ס"מ אצל הנקבות ומשקלה 4-8 ק"ג.
הגירית בעלת גוף מגושם מעט, ורגליים ארוכות בעלות טפרים ארוכים.
הפרווה אפורה-חומה, הפנים לבנות ובעלות מסיכה שחורה על העיניים.
הגירית בעלת אף מוארך ולסת עם שיניים חדות.
הגיריות מסוגלות להשמיע קולות גבוהים לצורך תקשורת.
הן חיות ביערות יפן, בעיקר על הקרקע, אך הן יודעות גם לטפס ונפוצות גם באזורי נחלים ונהרות.
הגירית חיה בבדידות ונפגשת רק למטרת רבייה.
הזכר יכול להסתובב עם 2-3 נקבות ביחד.
הם יוצאים בלילות ממאורתם לחפש מזון כמו שלשולים, חרקים, יונקים קטנים וזוחלים וגם פירות יער שונים.
גירית (שם מדעי: Meles) הוא סוג של טורפים בינוניים ממשפחת הסמוריים החיים באירואסיה.
הגיריות נפוצות ברחבי אירופה ואסיה עד ליפן והן בעלות גוף גדול בדרך כלל אפור או חום-אפור עם פנים לבנות מוארכות בעלות פסים כהים ליד העיניים, החוטם ורוד, הזנב קצר והרגליים שחורות עם טפרים ארוכים לחפירה.
הגיריות הן אוכלות כל המחבבות במיוחד שלשולים ותולעים אחרות וכן פירות, ביצים, יונקים קטנים ולטאות.
הן חיות במאורות באדמה ויוצאות מהן בשעות החשיכה לשוטט.
גירית קוואקזית (Meles canescens) - מצויה בישראל
גירית סמורית (שם מדעי: Melogale) הוא סוג של גיריות ממשפחת הסמוריים החיים בטבע בדרום-מזרח אסיה וצפונה עד סין.
סוג זה כולל חמישה מינים שדומים מעט לגירית אך להם גוף רזה יותר ומעין מסכה לבנה סביב עינייהם.
נפוצים בעיקר ביערות הגשם של אסיה.
גירית סמורית בורנאית (Melogale everetti)
גירית סמורית סינית (Melogale moschata)
גירית סמורית בורמזית (Melogale personata)
גיריות (שם מדעי: Melinae) היא תת-משפחה של סמוריים.
רוב הגיריות הן חיות בינוניות בעלות גוף גדול ומגושם, טפרים ארוכים וראש לבן עם "מסיכה" על העיניים וכן חוטם מוארך העוזר להן להריח.
הגיריות חיות במאורות באדמה ויוצאות בלילות לחפש מזון.
הן אוכלי כל הניזונות ממגוון בעלי חיים וצמחים.
במיוחד הן אוהבות תולעים כגון "שלשולים" (תולעי אדמה).
סוג ומין יחיד גירית דובית (Arctonyx collaris)
בנוסף קיימים שני מינים נוספים הקרויים גירית אך אינם נכללים בתת-משפחה זו: גירית הדבש (Mellivora capensis) וגירית אמריקאית (Taxidea taxus).
הן דומות לגיריות האחרות, אך מאפיינים מסוימים משייכים אותן לתת-משפחות עצמאיות.
יהדות צרפת, מהקהילות היהודיות העתיקות באירופה, עברה גירושים חוזרים ונשנים במהלך ימי הביניים, כשהמכנה המשותף להם הוא אנטישמיות, כמו גם תאוות בצע.
פיליפ השני, מיד לאחר הכתרתו למלך צרפת - 14 במרץ 1181, החל ברדיפת היהודים ובהחרמת חלק מרכושם, ובהמשך, בשנת 1182 (ד'תתקמ"ב), גירש אותם מאזור המלוכה, והפקיע את שאר רכושם הנייח.
המטרה בכל התהליך הייתה העשרת קופת המלוכה.
לאחר 16 שנה, בשנת 1198 (ד'תתקנ"ח), שוב משיקולים כספיים, התיר המלך פיליפ השני את חזרת היהודים.
בשנת 1270 (ה'ל'), במהלך מסע הצלב השמיני, הטיל לואי התשיעי, מלך צרפת הגבלות ועונשים על המלווים בריבית היהודים ואף גזר על חלקם גירוש.
באותה שנה הורה שכל יהודי בתחומי הממלכה שיימצא ללא טלאי צהוב יקנס בעשר ליברות כסף.
ב-1289 היהודים גורשו מאנז'ו, מיין, נווארה וגסקוניה.
רובם עברו להתגורר בפריז, שם התקבלו על ידי פיליפ הרביעי, אם כי הוטלו הגבלות על עסקיהם.
לקראת אמצע שנת 1306 (ה'ס"ו), המלך פיליפ הרביעי הוציא צו גירוש על היהודים, על מנת למלא את קופת הממלכה שהתרוקנה.
רכושם הופקע מהם, כולל אדמות, בתים ומטלטלין, שאלה האחרונים נמכרו במכירה פומבית.
ב-י' באב (22 ביולי) של אותה השנה, יום למחרת תשעה באב, נעצרו היהודים בבתי הכלא, שם הם קיבלו הודעה כי הם נידונו לגלות, ועליהם לעזוב את כל שטחי הממלכה בתוך חודש, בלא ליטול עמהם דבר, מלבד הבגדים שעליהם.
אלו שבחרו להמיר את דתם ולהתנצר - לא גורשו.
תשע שנים חלפו מאז הגירוש, כשלואי העשירי, בשנת מלכותו הראשונה - 1315 (ה'ע"ה), התיר ליהודים לשוב למקומות בהם התגוררו לפני הגירוש.
בעיקרון, תוקף ההיתר היה לתקופה של עשר שנים בלבד, והוא היה כפוף למספר הגבלות על היהודים השבים.
ב-1322 גורשו שוב מרבית היהודים על ידי שארל הרביעי, מלך צרפת (בנו של פיליפ הרביעי), שלא היה מרוצה מן ההכנסות שקיבל מן הקהילות היהודיות.
בתקופתו של ז'אן השני ב-1359 ושוב ב-1361 נעשו ניסיונות לאפשר ליהודים להתיישב שוב בצרפת.
ניתנה להם ערובה לביטחונם למשך עשרים שנה, והם הורשו אפילו לגבות ריבית גבוהה על הלוואות.
בנו של ז'אן השני, שארל החמישי "החכם" ניסה להגן על היהודים במשך כל ימי מלכותו, ואף האריך בעשרים שנה את הערובה לביטחונם ואת זכותם להתגורר בצרפת - זכויות שניתנו לראשונה בתקופתו של אביו.
אך ב-1365-1366 חוגים מסוימים ניסו להשפיע עליו לגרש את היהודים וב-6 בינואר 1367 הוא נאלץ לחתום על צו גירוש שלא יצא לפועל, וציווה לערוך רשימה של נכסי היהודים (צווים דומים הוצאו על ידו ב-1368 וב-1370).
אחרי מותו של שארל החמישי ב-1380, ההמון תקף את היהודים.
רבים מהם נרצחו וילדים יהודים נחטפו.
ראש עיריית פריז איג אובריו ניסה למנוע את הפוגרום ביהודים, ואפילו החזיר מספר ילדים להוריהם, אך הוא פוטר והושם בכלא.
ב-1382, איג אובריו והיהודים היו קורבנות של מהומות "מרד הפטישאים" נגד הכתר הצרפתי.
ניתנה ליהודים שהות למכור את נכסיהם ולפרוע את חובותיהם.
כמו כן אלו הנוצרים שלוו מאת היהודים, חויבו לפרוע את חובותיהם (בהמשך, לאחר עזיבת היהודים, אלו שעדיין לא פרעו את חובותיהם, נפטרו מכך).
במשך החורף של 1395 יצאו היהודים מגבול צרפת, כשהם מלווים בדרכם על ידי שומרים עד הגבול.
מ-1484 החלו להישמע ולהישנות קריאות לגרש את היהודים גם במחוזות עצמאיים, שעד עתה היו נוחים ליהודים הגרים בהם, דוגמת פרובאנס, אלא ששארל השמיני לא שעה אליהם.
לאחר מותו ב-1498, בן דודו לואי השנים עשר, שירש אותו, הוציא צו גירוש כללי על כל יהודי פרובאנס, הייתה זו אחת הפעולות הראשונות שלו כמלך.
הצו לא נאכף מיד, וחודש שוב בשנת 1500, ושוב ב-1501. בפעם זו האחרונה, היא יושמה באופן סופי.
יהודי פרובאנס קיבלו את האפשרות להמיר את דתם ולהתנצר, והיו שאכן עשו זאת.
בארבע ערים שהיו תחת שליטתו של האפיפיור, ובעיקר בעיר הגדולה אביניון, נשארו היהודים, שכונו יהודי האפיפיור, כבני חסותו של האפיפיור שלא נטל חלק בגירושים.
גירושים מקסיקניים הוא מונח משנת 1960 המתאר תקופה שבה תושבי ניו יורק נסעו למקסיקו לצורך גירושין.
באותם הימים, תהליך הגירושין במקסיקו, היה קל יותר, מהיר יותר וזול מאשר רוב מדינות ארצות הברית וידוענים כגון: ג'וני קרסון, ריצ'רד ברטון, אליזבת טיילור, מרילין מונרו, קתרין הפבורן וצ'ארלי צ'אפלין התגרשו בצורה זו.
המונח מוזכר גם בספר בדרכים של ג'ק קרואק שם מתייחסים לגירושים במקסיקו כאל "חפוז".
בחוק המקסיקני, נשים אינן נדרשות להיות נוכחות במהלך שימוע הגירושין והן יכולות להיות מיוצגות על ידי עורך דין.
ב-1970 בהתאם לחוק הפדרלי המקסיקני, רוב בתי המשפט במקסיקו הפסיקו לערוך שימועי גירושין למי שאינו תושב מקסיקו.
המונח מוזכר בשירם של להקת "היטיובס" "What Do You Want from Life?"
מונח מוזכר בשירו של טום וייטס "The Part You Throw Away"
מונח מוזכר בשיר שהולחן על ידי ברט בכרך "Mexican Divorce" ובוצע על ידי להקת "הדריפטס"
בעונה הרביעית, פרק עשירי של התוכנית המופע של אנדי גריפית'
בסדרה הדרמה המשפטית פרי מייסון המונח מוזכר מספר פעמים
ברומא העתיקה היו הגירושים תופעה נפוצה ומקובלת יחסית, ויחסי הכוחות בהם בין הגבר לאישה בתהליך זה השתנו עם השנים.
שני סוגי הנישואים ברומא היו "נישואי המרות" (cum manu) ו"הנישואים החופשיים" (sine manu).
בתחילת ימי הרפובליקה הנישואים הרווחים יותר היו נישואי המרות, בהם לבעל הייתה בעלות ועליונות על האישה.
הנישואים נעשו מרצונו של הגבר והאישה הועברה מרשות אביה לרשות בעלה, כאשר הנדוניה שהאישה הביאה אל המערכת הזוגית וכן שאר רכושה הפכו להיות שייכים לבעל.
הליך הגירושים מנישואים היה ביוזמת צד אחד בלבד, הצד הגברי.
כך למעשה, הגירושים נעשו באופן חד צדדי, בו רק רצונותיו וזכויותיו של הגבר, נלקחו בחשבון.
רכושה של האישה נשאר בידי בעלה לשעבר, והיא חזרה לרשות אביה.
על מנת לשמר את מוסד המשפחה, ניסו המחוקקים הרומים לקבוע כי הבעל הרוצה לעזוב את אשתו צריך להוכיח כי התנהגותה הייתה בלתי הולמת, והיא שגררה אותו למעשה זה.
כך מעשה הגירושים ידרוש יותר מאשר אמתלה כוזבת של הבעל.
בשלהי ימי הרפובליקה, הלכו ונעשו הנישואים החופשיים לשכיחים יותר.
כך נישאו שני בני הזוג מרצונם החופשי גרידא.
הדבר הוביל לכך שאף האישה הייתה רשאית להתגרש מן הבעל, ללא כל צורך להסכמתו בדבר.