tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך שנתיים פעל, במסגרת בנק הפועלים, במימון חברות ישראליות הפועלות בחו"ל.
בהמשך מילא תפקידים שונים בתעשיית חלקי הרכב.
ב-2005 מונה לנציג חברת רנו לנושא רכש גומלין בישראל.
בדצמבר 2007 השתלב ווסרפוגל, כאחד מנציגיה של רנו, בפרויקט המכונית החשמלית של בטר פלייס, אך כבר במהלך 2008 עזב את הפרויקט והפך לאחד ממבקריו.
בראיון ב-2010 אמר: "כמהנדס אני חייב להודות שהיום אנחנו לא יודעים כיצד לאפסן חשמל...
כפילוסוף או כאדם דתי, אני מאמין שלעולם לא נצליח לאפסן חשמל".
ב-2009 הצטרף כדירקטור לחברת הסטרטאפ "ניואיצ'" (NewH), העוסקת בפיתוח מנוע הפועל על מימן המאופסן בתמיסת בורו-הידריד.
במאי 2010 חתמה החברה על מסמך הבנות עם חברת פיג'ו, ולפיו תשתתף בפיתוח מכוניות המונעות במימן.
אפרים טובנהויז (25 במאי 1908 – 17 באפריל 1983) היה סופר, עיתונאי, מחלוצי היישוב ובוניו.
טובנהויז היה צאצא של ר' מאיר מפרמישלאן מצד אביו, ושל רבי אברהם המלאך מצד אמו.
טובנהויז נולד בצפת, בן זקונים לאביו הרב מאיר טובנהויז, שהיה סופר ועיתונאי, ולאמו בת שבע גולדנבאום, בתו של הרב אברהם שלמה גולדנבאום.
בנערותו עברה המשפחה לחיפה והוא למד בבית הספר אליאנס - כל ישראל חברים ומשם עבר לבית הספר הריאלי וסיים בהצטיינות.
בגיל עשרים נשא אפרים את לאה רוזנברג לאישה ולזוג נולדו שתי בנות: שולמית ותמר.
טובנהויז היה אחד מעסקניה של תנועת המזרחי.
בשנת 1950 (תש"י) נבחר כחבר הנשיאות של הוועד הפועל של התנועה בחיפה, וכחבר המועצה הארצית של התנועה.
בשנת 1951, תשי"א, היה פעיל כחבר הוועד של ועד הלשון.
בשנת 1952 (תשי"ב) נבחר למנהל ולגזבר הכבוד של "החברה לחקר המקרא" בישראל.
כמו כן היה פעיל במסגרת הציונים הכלליים.
טובנהויז הקדיש את חייו לתיעוד אישים ולוחמים שהיו חלוצי היישוב ובוניו ופעלו בארץ ישראל ובחו"ל, בהם ד"ר יצחק אפשטיין, ד"ר היינריך לווה, פרופ' ישראל רייכרט, האדמ"ורית חנה רחל מלודמיר וכן אביו של אפרים מאיר טובנהויז ואחיו חיים יאיר, יעקב יוסף ומשה ברוך טובנהויז.
מסע זה מתועד בספרו "בנתיב היחיד" (1959).
טובנהויז ערך את ספר היובל לרב הלל פוסק, שבו השתתפו מאה ועשרים רבנים וסופרים תורניים בראשותם של הרב בן-ציון עוזיאל והרב יעקב משה טולידאנו.
כן לקח חלק בספר יובל השבעים לרב הראשי לארץ ישראל בן-ציון מאיר חי עוזיאל "אור המאיר", שבו פרסם מחקר על צפת הקבלית במאה ה-16 ור' משה קורדובירו.
השתתף קבוע ברבעונים ובירחונים המדעיים והספרותיים: "תלפיות" (ניו יורק), "שערי ציון" (לונדון), "ליטערארישע העפטן" (ארצות הברית), "לשון און לעבן" (לונדון), "דער שפיגעל" ו"שריפטען" (בואנוס איירס), ובשבועונים והעיתונים היומיים: "דער אמעריקאנער", "ניו יורקער וואכנבלאט" (שניהם יוצאים בניו יורק) ו"דאס".
מלבד ספריו, השתתף טובנהויז כסופר קבוע באנציקלופדיה כללית יזרעאל והוא היה מחברם של הערכים בנושאי קבלה, חסידות, ספרות עברית ויידיש.
הוא פרסם מאמרים רבים על אישים יוצרים בתורנות, במדע בספרות.
כן פרסם מחקרים, מסות וביקורות ספרים אשר חלקם פורסמו בשמות העט: א.
בנוסף כתב ספר מקיף על החולמים והלוחמים בארץ מימי הביל"וים, (משנת 1882) עד הקמת מדינת ישראל.
כתיבת ספר זה העסיקה אותו במהלך למעלה מ-15 שנות עבודה.
זהרורים: נצנוצי מחשבה, תל אביב: גויל, תש"ט.
בית הלל: מוגש ליובלו השבעים של הרב הלל פוסק: תולדותיו, ברכות ומאמרי הערכה, דברי תורה וחכמת ישראל / בעריכת אפרים טובנהויז, תל אביב: הוצאת ועד היובל דפוס מל"ן, תשי"א.
רש"י: חייו ופעלו, תל אביב: סיני, תשט"ז-1955 (כולל ביבליוגרפיה וקטעים על רש"י כתובים בידי מחברים אחרים).
הרמב"ם: רבנו משה בן מימון, חייו ופעלו, תל אביב: סיני, תשט"ז.
גאוני ישראל: ראשונים ואחרונים, תולדות חייהם / עם 20 תמונות בצבעים, מצוירות בידי משה קונשטאדט, תל אביב: סיני, תשי"ח.
בנתיב היחיד: חיי חולם ולוחם בעיר המקובלים (עם מבוא מאת נחום סלושץ), חיפה: מצודה, תשי"ט.
על מזבח המדע: פעלם ותגליותיהם של שלשה אחים חלוצי המדע מארץ ישראל, ותרומתם לתרבות העולם, חיפה: מצודה, תשכ"ד-1964 (פרקים מחייו ופעלו של יעקב יוסף טובנהויז, חיים יאיר טובנהויז, משה ברוך טובנהויז -- מאגרותיו ותגובותיו של משה ברוך טובנהויז בענייני תרבות וספרות).
אפרים חזן (נולד בג'רבה, תוניסיה, ו' באלול ה'תש"ג, 6 בספטמבר 1943) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לספרות עם ישראל שבאוניברסיטת בר-אילן וחבר האקדמיה ללשון העברית.
תחום מחקרו העיקרי הוא הפיוט והשירה ביהדות צפון אפריקה.
יושב ראש עמותת אלגריבה לבניית בית כנסת בירושלים המשמר במבנהו ובעיצובו את בית הכנסת העתיק אלגריבה שממוקם באי ג'רבה.
חזן עלה לישראל בשנת 1952 יחד עם הוריו, והם השתכנו במעברת פרדס חנה.
מגיל צעיר התבלט בכישוריו הלימודיים, ועבר ללמוד בעיר הסמוכה חדרה.
בשנות התיכון למד בישיבת הדרום ברחובות שם גם למד בסמינר למורים.
לאחר סיום לימודיו ושירותו הצבאי למד באוניברסיטה העברית בחוג לספרות עברית ובחוג ללשון.
בשנת 1967 קיבל מלגה על שם יצחק בן צבי לצורך מחקר על הפיוט והשירה העממית העברית בתוניסיה.
הוא קיבל תואר שני בספרות עברית בשנת 1973. את עבודת הדוקטורט שלו כתב בתחום שירת ימי הביניים אודות פיוטיו של רבי יהודה הלוי בהדרכתו של הפרופסור אהרון מירסקי.
עבודה זו שהוקדשה לחקר הפואטיקה של שירת ספרד ראתה אור בספרו 'תורת השיר בפיוט הספרדי לאור שירת הקודש של ר' יהודה הלוי', (ירושלים תשמ"ו).
ברבות השנים הוא הרחיב את מחקרו זה ובחן גם את מורשת הפואטיקה הספרדית בארצות המזרח במאות האחרונות.
פעילותו של פרופ' חזן בתחום חקר השירה העברית בארצות המזרח בכלל, ובצפון אפריקה בפרט, הביאה לפריצת דרך בתחום בו לא עסק המחקר עד אז.
בשנת 1976 הוא הוציא לאור מהדורה של שירי פרג'י שוואט (ירושלים תשל"ו), שהייתה המהדורה המדעית הראשונה שהוקדשה לאחד מפייטני צפון אפריקה.
במהלך השנים הוציא לאור מהדורות של פיוטי משוררים נוספים ויוזכרו הספרים 'פיוטי רבי משה בוג'נאח איש טריפולי' (ירושלים תשמ"ט), וכן 'תהלה לדוד: שירת רבי דוד בן חסין (בשיתוף עם פרופ' דוד אליהו אלבאז, לוד תשנ"ט).
חשיבות מיוחדת נודעת לספריו שניסו למפות את מכלול שירתם של משוררי צפון אפריקה, כגון האנתולוגיה 'השירה העברית בצפון אפריקה' (ירושלים תשנ"ה), והאנתולוגיה 'השירה העברית באלג'יריה' (לוד תשס"ט).
בשנת 1984 קיבל את פרס הברמן של מכון הברמן למחקרי ספרות.
פרופ' חזן הוא חבר האקדמיה ללשון העברית, כתב מאמרים על לשון-השירה, והוציא לאור ספר מיוחד המוקדש ללשון השירה העברית בספרד (תל אביב תשס"ג).
פרופ' חזן נשוי לחוה, ולהם שישה ילדים.
תורת השיר בפיוט הספרדי לאור שירת הקודש של ר' יהודה הלוי, הוצאת מאגנס, ירושלים תשמ"ו, 1986.
מי כמוך: פיוטים על נס והצלה מקומיים בקהילות צפון אפריקה, בשיתוף עם רחל חיטין-משיח, באר שבע : הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשע"ג.
השירה העברית בצפון אפריקה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"ה.
השירה העברית באלג'יריה, הוצאת אורות יהדות המגרב, 2008.
לשון חכמים והתחומים הנושקים לה – מבחר מאמרים לכבוד שמעון שרביט, ביחד עם זהר לבנת, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2010.
פרקים בתולדות הלשון העברית, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2003.
ספר תהילה לדוד: קובץ שירתו של רבי דוד בן חסין פייטנה של יהדות מרוקו, ביחד עם פרופ' דוד אלבז, הוצאת אורות יהדות המגרב, 1999.
שירת ההלכה: עיונים באזהרות ובפיוטי הלכה במעגל השנה, עם פרופ' בנימין בר תקוה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1991.
ביקורת ופרשנות 32, עם שמואל רפאל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ו.
תרשים מחקרים ביהדות תוניסיה, עם חיים סעדון, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2009.
לשון חכמים והתחומים הנושקים לה-מבחר מאמרים לכבוד שמעון שרביט, עם פרופ' לבנת זהר, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2010.
לאות זיכרון: מחקרים בשירה העברית ובמורשת ישראל, ספר זיכרון לאהרון מירסקי, ביחד עם יוסף יהלום, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2006.
דרושה, פקודה, שקולה: דיוקן ארץ-ישראל בפיוטיה, ביחד עם ישראל רוזנסון, הוצאת כרמל, 2014.
חן ונוף יופי : שירת ר' מנדיל בן אברהם אבי זמרה, מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, ירושלים 2022.
מעוז צור ישועתי למשורר ושמו מרדכי, חנוכה תשע"ד, באתר האקדמיה ללשון העברית.
שיר הקינה לרדב"א חסין:"טיבם וייחודם, כתב עת "מקדם ומים " ד' (תשכ"א), עמוד 13–23.
ארמית ועברית בשירת רבי דוד חסין, כתב עת "ממזרח וממערב" 3 (תשמ"ד), עמוד 111–123.
הנהגה ומנהיגות בשירתו של רבי דוד חסין, כתב עת "ההתחדשות ומסורת", תשס"ה, עמוד 116–124.
שיריו האישים של רבי דוד בן אהרון חסין, בתוך: מחקרים בספרות עם ישראל ותרבות תימן", הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1991, עמוד 279–301.
אפרים זינגר (זיגי) (נולד ב-17 בפברואר 1954) לשעבר מנכ"ל הוועד האולימפי בישראל, ממלא מקום יו"ר מכון וינגייט וחבר דירקטוריון מרכז הספורט הלאומי תל אביב.
כיום חבר הוועד המנהל של ארגון הוועדים האולימפיים האירופיים, חבר הנהלת איל"ן וממלא מקום יו"ר הוועד הפראלימפי בישראל.
זינגר נולד בשיכון פועלים בכפר סבא, בן יחיד להורים ניצולי שואה.
בצעירותו היה פעיל בתנועת השומר הצעיר, ושיחק כדורעף.
למד את השפה הערבית, ובשנת 1972 סיים את לימודי התיכון בבית הספר כצנלסון בעיר מגוריו.
בשל בקיאותו בשפה הערבית גויס בנובמבר של אותה השנה לתפקיד אלחוטן ביחידה 848 בחיל המודיעין (לימים יחידה 8200) שהייתה אחראית להאזנות ופענוח צפני תקשרת במדינות ערב.
במהלך שירותו הצבאי, נפל בשבי הסורי במלחמת יום כיפור יחד עם 31 מחיילי מוצב החרמון.
והוחזק בכלא אלמאזה במשך שמונה חודשים.
עם שובו מהשבי הסורי המשיך את שירותו הסדיר בצה"ל.
במהלך השירות גם פגש את אשתו לעתיד, שושי.
זינגר היה מנהל מחלקת הספורט בעיריית כפר סבא, עוזרו הפוליטי של מזכ"ל מפלגת העבודה חיים בר-לב, יו"ר "המשמרת הצעירה" במפלגת העבודה ומועמדה לכנסת בבחירות 1988. כמו כיהן זינגר כמנכ"ל המועצה הציבורית לצמצום העבריינות בישראל וכשליח הסוכנות היהודית בבוסטון, ארצות הברית.
בשנת 1979 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן המשיך לתואר שני בתקשורת ולתואר שלישי ביחסים בינלאומיים.
בשנת 1995 התמודד למנכ"לות הוועד האולימפי בישראל (במקום אורי אפק), ונבחר מבין 70 מועמדים.
במהלך 20 שנות כהונתו בתפקיד הפך הוועד האולימפי בישראל למוסד בגג של הספורט בישראל התומך כלכלית ומקצועית בספורטאי ההישג של מדינת ישראל, מדינת ישראל הכירה בצורך לתקצב את הספורט ההישגי במסגרת "הכנות אולימפיות".
זינגר היה זה שהציג את החזון "התקווה שווה זהב", חזון שהתממש במשחקים האולימפיים ב"אתונה 2004" עם זכייתו של הגולש גל פרידמן במדליית הזהב ההיסטורית.
עמד בראש 5 משלחות ישראל למשחקים האולימפיים מ "אטלנטה 96" ועד "לונדון 2012".
זינגר כיהן כחבר הנהלת הקרן לספורטאים מצטיינים, חבר דירקטוריון מרכז הספורט הלאומי, חבר הוועד המנהל במכון וינגייט ובמכללת זינמן.
במישור הבינלאומי, היה הישראלי הראשון שנבחר (2001) לכהן כחבר בדירקטוריון ארגון הוועדים האולימפיים האירופאיים המונה 50 מדינות.
בשנת 2010 נבחר לתפקיד יו"ר הוועדה של הוועדים האירופיים למשחקים האולימפיים והיה חבר בוועדה לספורט ואיכות הסביבה של הוועד האולימפי הבינלאומי.
בשנת 2014, לאחר 20 שנה בתפקיד, פרש מתפקיד מנכ"ל הוועד האולימפי ובמקומו מונה גילי לוסטיג.
בין השנים 2015–2017 עמד בראש המרכז ללימודים אולימפיים אותו יזם והיה בין מייסדיו במכללה האקדמית בווינגייט.
כיום מרצה באקדמיה ובמסגרות פרטיות ומכהן בהתנדבות בהנהלת איל"ן (ארגון ישראלי לילדים נפגעים) ובוועד הפאראלימפי בנוסף לפעילותו הבינלאומית באירופה.
הרב אפרים ראובן זורייבין (ת"ש, 1940 – ט"ו באייר תש"ע, 29 באפריל 2010) היה ראש ישיבה, ראש כולל, מעורכיה הראשיים של תלמוד בבלי מהדורת שוטנשטיין ועורך סדרת הספרים "משנת רבי אהרן" של רבו הרב אהרן קוטלר.
למד בישיבת חפץ חיים בולטימור אצל הרב יעקב בוברובסקי ומשנת 1951 בישיבת לייקווד אצל הרב אהרן קוטלר.
לימים ערך כמה מספריו "משנת רבי אהרן".
בשנות ה-80 הקים בשכונת נווה שאנן בחיפה את ישיבת כנסת בית אהרן, על שם הרב קוטלר.
כעבור מספר שנים העתיק את משכנה להר נוף ולאחר מכן לקריית היובל בירושלים.
לאחר סגירת הישיבה שימש ר"מ בישיבת הנגב בנתיבות.
היה עורך ראשי במהדורת שוטנשטיין.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התגורר בלייקווד ועמד בראש כולל "אהבת תורה וחסד".
נפטר בט"ו אייר תש"ע בניו יורק לאחר מחלה, והובא לקבורה בישראל.
ליפשא פלדמן (נפטרה ב-2009) - הייתה נשואה לרב שלמה, בנו של הרב אהרן פלדמן, מחבר הספר "שערי דעת" על סדר טהרות, ו"שערי חכמה" על סדר קדשים.
ייסדה וניהלה את מוסדות "משי" לילדי חינוך מיוחד בירושלים.
ספר עמק אפרים, על מסכתות יבמות וכתובות, ירושלים תשע"ב.
ספר עמק אפרים, על מסכת סוטה, ירושלים תשפ"ב.
ספר עמק אפרים על המועדים, ירושלים תשע"ו.
שיעורים במסכת קידושין, ירושלים תשע"ג.
הרב אפרים זלמן הלפרין (לעיתים היילפרין, י"ג בכסלו תרל"א, 26 בנובמבר 1871 – ד' באדר תשכ"א, 20 בפברואר 1961) היה רב חסידי בארצות הברית, מצאצאי רש"י והרמ"א.
לאחר עלייתו לישראל ייסד את המרכז הארצי לטהרת המשפחה.
נולד בגליציה למשפחה ליטאית, בנם של הרב אלחנן דב הלפרין והינדא באלא הלפרין.
היגר לארצות הברית וכיהן כרב בדנוור ובניו יורק.
עלה לישראל והתגורר בשכונת גאולה בירושלים.
נהג לעורר את הציבור על עניין עניית אמן ו"אמן יהא שמיה רבא".
לשם כך חיבר את הקונטרס "שומר אמנים", הכולל ליקוט בדברי חז"ל על חשיבות הנושא.
נהג לבחון בשבתות בביתו ילדים בגמרא ובמשניות והוא העניק להם פרסי עידוד.
בסוף שנות ה-40 ייסד הרב הלפרין את "המרכז הארצי לטהרת המשפחה", לשם הקמת מקוואות בישראל והפצת חשיבות נושא טהרת המשפחה.
הוא פנה לרב דב בריש ווידנפלד מטשיבין שיכהן כנשיא הארגון.
בתו לאה הייתה אשת הרב יהודה דב גלינסקי, רבה של קהילת "שערי צדק" בקולצ'סטר שבמדינת קונטיקט.
הרב אפרים זאב גרבוז (תרס"ג, 1903 – י"ט בתמוז תשי"ט, יולי 1959) היה מנהל רוחני של ישיבת אוהל תורה בירושלים, מחבר הספר "הר אפרים".
נולד בעיירה להישין בפלך מינסק ב (רוסיה הלבנה, כיום בלארוס), לצבי אריה ויהודית גרבוז.
בצעירותו התייתם בתוך שנה מאביו ומאמו ואומץ על ידי הרב יצחק ביגון, מחבר הספר "שדה יצחק".
למד בישיבה בקרילוב אצל הרב יחזקאל טרסנר, מחבר הספר "דברי יחזקאל", שאותו החשיב לרבו המובהק.
משם עבר ללמוד בישיבת סלובודקה והיה מקורב לסבא מסלובודקה ולראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין.
בתקופת לימודיו בישיבה למד בחברותא עם הרב אהרן כהן ויחדיו השלימו את לימוד כל מסכתות הש"ס.
בכ' באלול תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל עם גרעין תלמידי ישיבת סלובודקה והיה בין קבוצת התלמידים הראשונים שייסדו את ישיבת חברון בעיר חברון.
עם הקבוצה נמנו הרב צבי קופשיץ, הרב אהרן כהן, הרב זבולון גרז, הרב אהרן מילבסקי, הרב דוד חדש והרב צבי פוחוביץ.
נישא למרים בילה, בת הרב אברהם נח פאליי, מהדמויות הרוחניות הבולטות של ישיבת חברון.
חותנתו, חיה רבקה, היא בת הרב אריה ליב, רבה של גרינקישאק שבליטא.
בצעד יוצא דופן, בשל רמתו הלימודית הגבוהה, הקצתה הנהלת הישיבה לרב גרבוז מלגה חודשית קבועה כדי שימשיך את לימודיו בישיבה גם לאחר נישואיו.
בתקופה זו הוא ריכז סביבו קבוצות תלמידים וקידם אותם בלימודם.
באמצע שנות ה-30, עם הקמת ישיבת אוהל תורה על ידי הרב שמואל יצחק הילמן, מונה הרב גרבוז למנהלה הרוחני.
בשנת ת"ש (1940) הוציא את הספר "הר אפרים" על מסכת הוריות.
בהמשך הוציא את ספרו "ספירי אפרים" על הספרי זוטא.
גולת הכותרת של מפעלו התורני הוא הספר "הר אפרים" על המכילתא, עם הפירוש "קו המידה".
בשנת תשי"ח (1958) הוציא לראשונה מכתב יד את פירושו של רבי שלמה סיריליו לירושלמי למסכת שקלים, והוסיף לו את פירושו "הר אפרים".
נפטר בשנת תשי"ט ממחלת לב ונטמן בהר המנוחות.
בנו הוא הרב אברהם נח גרבוז, ראש כולל הר אפרים.
חתניו: הדיין הרב שמואל דביר, הרב שמעון אשר כהן, שהיה ראש ישיבת חורב בירושלים, והרב שמעון וייזר, שהיה ר"מ בישיבת שעלבים.
אחד מנכדיו הוא הרב איתמר גרבוז ראש ישיבת אורחות תורה.
אפרים (אפי) יער (21 באוגוסט 1935 – 15 באפריל 2025) היה פרופסור לסוציולוגיה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
אפי יער (לשעבר יוכטמן) נולד וגדל בתל אביב.
הוריו, שעלו לארץ מפולין שלוש שנים קודם לכן, שכלו רבים מקרובי משפחתם בשואה.
המשפחה התגוררה בשכירות בצפון תל אביב, עד שעברה בשנת 1946 לשכונת יד אליהו, שהוקמה עבור חיילים יהודים מארץ-ישראל, דוגמת אביו, ששירתו בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
בנעוריו הצטרף אפי יער לתנועת הנוער "התנועה המאוחדת", בה חונך ברוח אותה תקופה להגשמה בקיבוץ, לציונות ולאהבת הארץ.
ב-1949 יער התחיל ללמוד בתיכון חדש, תל אביב, שהיה ייחודי מבחינת החשיבות שהוא ייחס לשילוב בין ערכי הציונות והסוציאליזם ההומני.
בתום לימודיו התגייס עם חבריו לתנועה לנח"ל, ולאחר שחרורו הצטרף לקיבוץ נחל עוז.
בשנת 1957 החל ללמוד בחוגים לסוציולוגיה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנתיים הראשונות ללימודיו עבד לפרנסתו כפועל בניין, והחל מהשנה השלישית התקבל כעוזר מחקר בחוג לסוציולוגיה, תפקיד אותו מילא גם במהלך לימודיו לתואר השני, אותם סיים בהצטיינות יתרה ב-1963.
בעידוד מוריו ובסיוע פרס כספי שקיבל מהאוניברסיטה העברית, נסע יער ללימודי התואר השלישי באוניברסיטת מישיגן, אן ארבור.
בזמן לימודיו, אותם סיים ב-1966, עבד כאסיסטנט במחקר בו הסתייע לצורך עבודת הדוקטור שלו.
הוא נשאר באן ארבור שנה נוספת לצורך לימודי הבתר-דוקטורט, במהלכה עבד כמנהל מחקר באחד ממכוני המחקר הידועים של האוניברסיטה (ISR).
במהלך אותה שנה הוא פרסם מספר מאמרים בכתבי עת מרכזיים בסוציולוגיה שהתבססו על עבודת הדוקטור שלו.
בשנתיים האחרונות לשהייתו בארצות הברית (1966–1967) הוא היה יו"ר ארגון הסטודנטים הישראלי-אמריקאי באן ארבור.
בשלהי 1967 חזר יער לישראל לאחר שהוזמן להצטרף כמרצה לחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1970 התמנה לדרגת מרצה בכיר עם קביעות, ב-1975 קודם לדרגת פרופ' חבר ובשנת 1980 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
שימש כמופקד הקתדרה לסוציולוגיה של העבודה ע"ש ברנרד ואודרי רפופורט, 1993–2005. במקביל באותן השנים עבד עבור המכון למחקר שווקים ודעת־קהל של חברת "מודיעין אזרחי", לצד יוחנן פרס וומינה צמח.
במהלך השנים הוא הוזמן כפרופסור אורח למספר אוניברסיטאות מובילות בארצות הברית, ביניהן אוניברסיטאות מישיגן, קולומביה, שיקגו, נורת'ווסטרן, וג'ורג' וושינגטון.
ב-1985–1986 הוא הוזמן כ-Distinguished Visiting Professor לאוניברסיטת ריברסייד, קליפורניה.
בשנים 1975–1977 נבחר לתפקיד ראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, ובין 1986 עד 1991 כיהן כדקאן הפקולטה למדעי החברה.
לאחר שחזר משתי שנות שבתון בחו"ל הוא מונה לעמוד בראש מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום – תפקיד אותו מילא עד 2003. במסגרת זאת הוא יזם ב-1994 את פרויקט "מדד השלום" הנמשך, בשיתוף עם פרופ' תמר הרמן, עד היום.
ב-1997 הוא נבחר להיות הזוכה הראשון בפרס פולברייט על-שם יצחק רבין על הישגיו האקדמיים ותרומותיו בחקר השלום.
עם צאתו לגמלאות בשנת 2003 הוא הקים, על פי פניית האוניברסיטה, את התוכנית ללימודי תואר שני ביישוב סכסוכים וגישור (תוכנית "אוונס"), ועמד בראשה.
בשנת 2008 הקים לצידה תוכנית אחות – התוכנית הבינלאומית ליישוב סכסוכים וגישור – המתנהלת באנגלית ומיועדת לסטודנטים מחו"ל.
במהלך השנים יער היה מעורב בפעילות ציבורית מגוונת במסגרת הקהילה האקדמית ומחוצה לה.
אפרים יער היה נשוי לגילה (לשעבר יקיר), ולהם 3 ילדים.
מיון המועמדים לקורס הטיס בחיל האוויר הישראלי
מחקרו הראשון של אפי יער נעשה במסגרת עבודת הגמר שלו לתואר השני שהוגשה בשנת 1963 לאוניברסיטה העברית.
במסגרת העבודה הוא בנה מודל שנועד לשכלל את מיון המועמדים לקורס הטיס בחיל האוויר הישראלי כך שניתן יהיה לאמוד את סיכויי ההצלחה שלהם בקורס.
המודל הועמד למבחן מעשי ולאחר שהוכיח את תקיפותו הוא שולב כאחד מכלי המיון המרכזיים למועמדים לקורס הטיס.
בשנים בהן שירת במילואים הוא המשיך ושכלל את המודל.
הרציונל העומד ביסוד העבודה ומסקנותיה הכלליות התפרסמו כמאמר שנכתב בשיתוף עם פרופ' משה ליסק, שהיה אחד ממנחי העבודה.
מחקריו על ארגונים, מקצועות ועבודה
בעבודת הדוקטור אותה כתב באוניברסיטת מישיגן, הציג אפי יער גישה תאורטית חדשה למושג יעילות ארגונית (organizational effectiveness) ודרכי מדידתו.
חלקה העיוני של העבודה פורסם בשלהי 1967 ב-American Sociological Review, שהוא אחד מכתבי העת היוקרתיים ביותר בתחום הסוציולוגיה.
למאמר היה הד רב בדיסציפלינה ובמהלך השנים הופיע במספר רב של אסופות מדעיות בארצות ובשפות שונות.
ב-2010 ראה אור כרך מיוחד המוקדש למאמרים החשובים ביותר שנכתבו בנושא של יעילות ארגונית מאז אמצע המחצית השנייה של המאה הקודמת והמאמר של יער הופיע בראש רשימת המאמרים המוקדשת לגישה שפיתח בנושא.
חלקו האמפירי של הדוקטורט התפרסם גם הוא בכתב עת מרכזי בתחום של ניהול (Administrative Science Quarterly).
בשנים שלאחר מכן המשיך יער לעסוק בחקר היבטים שונים של ארגונים תוך הרחבת נושאי המחקר שלו לעולמות הקרובים של תעשייה, מקצועות ועבודה.
עם שובו ארצה ב-1967 לאחר סיום לימודיו בארצות הברית, פנה יער לחקר התנועה הקיבוצית אותה הכיר מקרוב.
במסגרת מחקריו בתחום זה הוא בחן את הוויכוח שהתנהל באותה תקופה סביב העיקרון של "צדק הקצאתי" (distributive justice).
על פי עיקרון זה צדק חברתי קיים כאשר תגמולים מחולקים בהתאם לתרומות של אנשים לחברה במסגרת התפקידים שהם ממלאים.
השאלה שיער העמיד למבחן היא האם המקרה של הקיבוץ הוא חריג בכך שהוא פועל על פי העיקרון של חלוקת תגמולים שוויונית, בניגוד לעיקרון האוניברסלי לכאורה של צדק הקצאתי.
המחקר שביצע העלה כי במישור של הקצאת תגמולים כלכליים, הקיבוץ אכן פעל לרוב בהתאם לעיקרון השוויון.
עם זאת, במישורים של כוח וסטטוס חברתי, חלוקת התגמולים בקיבוץ תאמה את העיקרון של צדק חלוקתי.
עם זאת, יער טען כי יכולתו של הקיבוץ לפעול ביעילות יחסית על בסיס של חלוקת תגמולים שוויונית במישור הכלכלי מותנית בכך שהוא יצליח לשמור על האופי ה"משפחתי" שלו, שכן רק במצב כזה הקצאה דיפרנציאלית של תגמולים חברתיים שאינם חומריים יכולה לשמש תמריץ יעיל למילוי תפקידים.
מאידך, ככל שהקיבוץ יאבד את תכונותיו הקהילתיות, וישתלב יותר בכלכלה הישראלית, הוא יאלץ לאמץ את העיקרון של צדק חלוקתי גם במישור הכלכלי.
במחקרים מאוחרים יותר נמצא כי השינויים המפליגים שחלו לאורך הזמן בחלוקת התגמולים ובמבנה הריבוד של הקיבוץ, כמו גם במעמדו בחברה הישראלית, עלו בקנה אחד עם השערותיו.
במהלך שנות השבעים והשמונים הקדיש חלק ניכר מפעילותו המחקרית לבחינת דפוסי המוביליות של קבוצות מוחלשות בחברה הישראלית דוגמת יוצאי עדות המזרח.
המחקר הראשון בנושא זה, בשיתוף עם פרופ' יצחק סמואל, בחן סוגיה זאת על בסיס השוואת מערכות החינוך בישראל וארצות הברית.
ממצאי המחקר הראו כי למרות קיומם של הבדלים בדפוסי המוביליות שלהן, בשתי החברות יש למערכת החינוך השפעה שלילית על סיכויי המוביליות של הקבוצות המוחלשות בתוכן (מאמר זה פורסם גם הוא ב-American Sociological Review).
על רקע המחקר דלעיל פנה יער לשאלה האם יוצאי עדות המזרח פונים למסלולי ניעות המאפשרים להם "לעקוף" את המכשולים העומדים בפניהם במערכת החינוך וההשכלה.
בשלב הראשון בחן יחד עם תלמידו דאז, פרופ' משה סמיונוב, האם גם בישראל, כמו בארצות הברית, הספורט המקצועני משמש כמסלול ניעות חלופי לקבוצות אתניות המתקשות להשתמש בהשכלה כאמצעי לניעות חברתי.
תוצאות המחקר הראו שהמקרה האמריקאי אכן תופס גם במציאות הישראלית, כאשר ענף הספורט שנבחר כמקרה בוחן היה הכדורגל, שהוא הספורט הפופולרי והמתגמל ביותר מבין ענפי הספורט בישראל.
בעקבות מחקר זה פנה יער לבחינה רחבה יותר של השימוש במסלולי ניעות חלופיים בקרב יוצאי עדות המזרח.
תוצאות המחקר הראו כי בענפי המסחר והקבלנות, להם לא נדרשות בהכרח רמות גבוהות של השכלה פורמלית, לא זו בלבד שיש בהם ייצוג גבוה יחסית של מזרחים, אלא שהם מצליחים יותר מבחינה כלכלית מאשר עמיתיהם האשכנזים.
כשני עשורים מאוחר יותר יער שב ובדק, יחד עם עמיתו פרופ' יוסי שביט, האם דפוס זה של מוביליות חוזר על עצמו למרות השינויים המפליגים שחלו בחברה ובכלכלה הישראלית מאז תקופת המחקר הראשון.
הממצאים הפעם הראו כי התופעה של מסלולי ניעות חלופיים היא הרבה יותר מורכבת מכפי שנמצא במחקר הקודם, אם כי השימוש במסלולים מסוג זה על ידי קבוצות מוחלשות עדיין שריר וקיים.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים פנה יער בראשית שנות השמונים לתחום מחקר חדש – הקונפליקט הישראלי-ערבי.
המחקר, שנעשה עם פרופ' מיכאל ענבר ובשיתוף פעולה עם חוקרים מצריים – שיתוף שהיה ראשון מסוגו מבחינה היסטורית – בחן את עמדות הציבור הישראלי והמצרי כלפי הסכם השלום וכלפי טיב היחסים הרצויים בין שני העמים.
תוצאות המחקר הצביעו, בין השאר, על א-סימטריות בשאיפות של הישראלים והמצרים לקיים יחסים קרובים במישורים החברתיים, כלכליים ופוליטיים, כאשר הישראלים שאפו לטפח יחסי קרבה הדדיים הרבה יותר מאשר השאיפות המקבילות של המצרים (פורסמו בכתבי העת Journal of Conflict Resolution ו-Comparative Political Studies).
בהמשך, בהשפעת החתימה על הסכמי אוסלו, פנה יער לחקור את עמדות הציבור הישראלי כלפי הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בהקשר זה הוא יזם יחד עם פרופ' תמר הרמן את פרויקט "מדד השלום" באמצעותו ניתן לעקוב באופן שיטתי אחרי התמורות בעמדותיו של הציבור הישראלי כלפי תהליך השלום והגורמים החיצוניים והפנימיים המשפיעים עליהן.
המדד מתבסס על סקר שנערך מדי חודש בחודשו מאז יוני 1994 ועד הלום.
על סמך סקרים אלה הם כותבים כל חודש את "טור מדד השלום" המתפרסם בשנים האחרונות ב"וואלה".
בנוסף, כתבו יער והרמן על בסיס מדד השלום, בצוותא או בנפרד, ספרים ומאמרים רבים שהופיעו בכתבי עת ואסופות מדעיות.
מאז ראשיתה של התנועה הציונית וההתיישבות היהודית שקמה בישראל בהשפעתה ובסיועה, חלו שינויים עמוקים במאפייניה של חברה הישראלית על היבטיהם השונים.
יער ועמיתו ד"ר זאב שביט כתבו וערכו ספר שניתח מבחינה סוציולוגית-היסטורית את המגמות העיקריות המאפיינות שינויים אלה מראשיתה של התנועה הציונית ועד לראשית שנות האלפיים.
הספר כולל 12 פרקים, שארבעה מהם נכתבו על ידי יער ושביט ושמונה מהם נכתבו בהנחייתם על ידי מומחים בתחומים שונים של החברה הישראלית.
בנוסף יער היה שותף לכתיבת שני ספרים שהוקדשו לבחינת עמדותיו של הציבור הישראלי כלפי הדמוקרטיה הישראלית וערכיה.
בחלק ממחקריו על המגמות הרווחות בחברה הישראלית עסק יער בשאלת "כור ההיתוך" העדתי.
במחקר המרכזי שפרסם בנושא זה הוא ניתח את המאזן הכולל של תוצאות תהליך הקליטה של יוצאי ארצות המזרח התיכון מאז עלו ארצה בשנות ה-50 וה-60. המסקנה העיקרית העולה מהמחקר היא כי הטענה ש"רעיון כור ההיתוך" נכשל, כפי שהסיקו חוקרים רבים, נכונה רק בחלקה.
במובנים מסוימים וחשובים אכן נראה שהרעיון לא הצליח ביותר.
אולם במובנים אחרים, חשובים לא פחות, אפשר לקבוע, בפרספקטיבה של חמישים השנים שחלפו מאז אותה תקופה, כי "כור ההיתוך" נחל הצלחה רבה, ואולי אף רבה מאוד.
בעבודות מאוחרות יותר הרחיב יער את שדה המחקר שלו באמצעות ניתוח השוואתי של מערכת הערכים בחברה הישראלית ושל מערכות ערכים ב"אזורים תרבותיים" שונים ברחבי העולם בן זמננו.
כך, לדוגמה, הוא בחן באיזו מידה ניתן לשייך את החברה הישראלית לקבוצת המדינות המערביות מבחינת מערכת הערכים המאפיינת אותה.
את ממצאי המחקר, המראים שישראל אכן קרובה ביותר מבחינה זאת לחברות המערביות, הוא מייחס למורשת היהודית של החברה הישראלית, בעיקר האירופית, כמו גם למורשת של התנועה הציונית.
בשנים האחרונות הוא ערך גם מחקרים השוואתיים בין מערכות הערכים של העולם המערבי והמוסלמי, תוך שימת דגש על הסיכויים לדמוקרטיזציה של המדינות המוסלמיות.
ממחקרים אלו, שחלקם נעשה עוד לפני "האביב הערבי", עולה שאין בהכרח ניגוד בין האסלם לבין הרעיון הדמוקרטי ככל שמדובר בהיבטים הפרוצדורליים שלה הדמוקרטיה.
לעומת זאת, הסיכויים שהעולם המוסלמי יאמץ את הרעיון של דמוקרטיה ליברלית, כפי שהוא קיים בעולם המערבי, אינם גבוהים ביותר.
לצד מחקריו במישור האקדמי, יער עסק לאורך השנים גם במחקרים בעלי אופי יישומי שנועדו לסייע לקובעי מדיניות בגופים שונים בסקטור הציבורי והפרטי.
"השפעת שיפור הדיור במסגרת פרויקט שיקום שכונות על רווחת המשפחה." דו"ח מחקר שנערך עבור הרשות לבינוי ופינוי של אזורי שיקום, משרד השיכון.
אוקטובר 1974 (עם יהודית רם).
"כושר הקליטה של ערי פיתוח וישובים עירוניים אחרים בישראל – מאפיינים מבניים ומצרפיים." האגף לתכנון ולמחקר, משרד הקליטה, ירושלים, 1977 (עם אלה הלר).
"פרויקט הדמוקרטיה בשדרות – דו"ח מחקר הערכה." המכון למחקר חברתי, אוניברסיטת ת"א והמרכז הבינלאומי לשלום במזה"ת, ינואר 1988 (עם גילה מנחם).
"השכלה, מדע, ואמונות אחרות בעיני הציבור הישראלי".
"התרומה של ההשכלה התיכונית בישראל להשכלה הגבוהה ולערכים חברתיים בישראל".
"מדע וטכנולוגיה בתודעה הישראלית." דו"ח מחקר שהוגש למוסד נאמן, הטכניון, 2006.
ישראל והמודרניות: למשה ליסק ביובלו.
באר-שבע: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון (עורך-שותף עם אורי כהן, אליעזר בן-רפאל, אבי בראלי), 2006.
מגמות בחברה הישראלית – כרכים א' וב'.
תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה (עורך שותף וכותב שותף עם זאב שביט) 2003.
האם הסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא בר-פתרון?
תל אביב: מרכז תמי שטיינמץ למחקרי שלום, אוניברסיטת תל אביב (עורך שותף עם תמר הרמן), 2002.
בחינת עתיד היחסים בין ישראל למדינה הפלסטינית.
תל אביב: מרכז תמי שטיינמץ למחקרי שלום, אוניברסיטת תל אביב (עורך שותף עם תמר הרמן), 1999. 1999.
תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה (עם אליעזר בן-רפאל וזאב סוקר), 1997.
בית המשפט העליון בעין החברה הישראלית.
תל אביב: הוצאת אוניברסיטת תל אביב – פפירוס (עם גד ברזילי וזאב סגל), 1994
תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה (עם אליעזר בן-רפאל), 1992.
רבי אפרים הכהן (שע"ו, 1616 – י"ג בסיוון תל"ח, 1678) כיהן ברבנות בליטא, מוראביה והונגריה.
מחבר הספר שו"ת שער אפרים.
נולד בווילנה לר' יעקב הכהן.
נקרא על שם סבו הרב אפרים פיש, הרב האשכנזי הראשון בירושלים.
למד אצל רב העיר רבי משה לימא מחבר ספר 'חלקת מחוקק'.
בשנת שצ"ה (1635), בהיותו כבן 20 נתמנה לכהן כדיין בעירו.
לצד רבנים מפורסמים כרבי שמואל קאיידנובר ('תפארת שמואל'), רבי שבתאי הכהן (הש"ך) ורבי הלל בן נפתלי הירץ ('בית הלל').
הוא כיהן בתפקידו זה 20 שנה.
בשנת תט"ו, הגיעו פורעי חמלניצקי לווילנה והוא נמלט עם מרבית יהודי הקהילה יחד עם אשתו ובתו, כשחתנו נשאר בווילנה.
לאחר נדודים קשים הגיע בשנת תי"ז למוראביה והתקבל לכהן כרבה של טריביטש, שם שהה כ-3 שנים בהמשך עבר לאונגריש-ברוד, ובשנת ת"כ כיהן כרבה של מזריטש גדול .
בשנת תכ"ג (1663) בעקבות פלישת היניצ'רים ברח לפראג, שם לימד בבית המדרש.
לאחר תקופה נקרא לווינה לכהן כראש ישיבה בבית מדרשו של מחותנו הרב יעקב קאפיל סג"ל פרענקיל ובנו הרב ישראל אב"ד אונגריש-ברוד.
בשנת תכ"ו (1666) התקבל לרבה של אויבן (בודה, אחת משלוש הערים שהפכו לבודפשט).
שם יסד ישיבה בה למדו בין השאר בנו רבי יהודה לייב ונכדו רבי צבי, ה"חכם צבי".
תקופה לאחר בואו לעיר, התעורר פולמוס בעיר כנגדו.
בעיר הייתה תקנה מהרב אור שרגא פייבוש אשכנזי מווילנה, שכיהן ברבנות בעיר, שלא לקבל לרב או מורה הוראה בעיר אדם שיש לו קרובי משפחה בעיר.
תקנה זו נתקנה עקב מחלוקות רבות שהיו בערי אירופה סביב מינוי קרובים.
הרב אשכנזי חיזק את תקנותיו בחרם.
הרב אפרים חיתן את בנו עם אישה שהיו לה קרובים בעיר, ובשל זאת חלק מבני העיר סברו שעל פי התקנה אינו יכול לשמש כרב, ויש לחשוש לחרם של מתקן התקנה.
הפולמוס מופיע בספרו של הרב אפרים, שער אפרים, בספר עבודת הגרשוני.
לבסוף שככה הסערה לאחר שמתקן התקנה הבהיר שהיא חלה רק על מי שהיו לו קרובים לפני כהונתו.
באותה עת שלטו בעיר הטורקים, ובשל זאת הוא עמד בקשרים עם רבנים שונים מרחבי האימפריה העות'מאנית, כמו רבני ירושלים הרב משה ן' חביב ורבי משה גלאנטי (המג"ן) (שאף ביקרו בשנת תכ"ח) וכן נשאל שאלות רבות על ידי קהילות מרחבי האימפריה.
לעת זקנותו נתבקש לכהן כרב בירושלים כממלא מקום סבו רבי אפרים פיש.
הוא תכנן לעבור לשם לאחר שידפיס את כתביו אך נפטר בטרם הספיק בי"ג בסיון שנת תל"ח.
בנו מספר שהייתה מגפה בבודה, ואחיו הגדול רבי יחזקיה נפטר ואף הוא היה על ערש דווי, ואביו ביקש שתילקח נפשו תמורת נפש בנו.
הוא כיהן כרב האחרון בבודה, ובשנת תמ"ו (1686) נחרבה הקהילה בכיבוש האוסטרי.
מספרים עליו שהיה מתענה ימים שלמים בלא ידיעת אדם.
כן היה ידוע באהבתו לבריות.
בנו רבי יחזקיה הגדול, ראש מנהיג ופרנס של אובן.
נפטר ממגפה בגיל 30 בכ"ח באייר שנת תל"ח.
בנו רבי אריה יהודה ליב הכהן שהוציא לאור את ספר אביו, עם הוספות חידושים משלו.
אחרי פטירת אמו עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוא שב לפראג כדי לקבץ כספים להוצאת ספרו של אביו, ובדרכו לירושלים, נפטר בצפת.
בתו נחמה נישאה לרבי יעקב ז"ק בן רבי בנימין זאב אשכנזי, תלמידו של רבי יעקב מלובלין (אביו של הרבי ר' העשיל).
רבי יעקב נשאר בווילנה בזמן הפרעות ובני המשפחה קיבלו עדות שהוא נהרג לאחר שהעדים ראו שהניפו עליו חרב.
אשתו קיבלה היתר להינשא, אך היא סירבה, ולבסוף הוא חזר חי, וסיפר שניצל בדרך נס.
בנם הוא רבי צבי אשכנזי, ה"חכם צבי", שהיה אביו של רבי יעקב עמדין, היעב"ץ.
בתו אסתר, אשת רבי יצחק הלוי שולהאף, בן רבי זלמן שכיהן כדיין בפראג.
נרצחה עם בנה שמשון בזמן הכיבוש האוסטרי.
רבי יצחק כתב את "מגילת אויבן" לזכר הקהילה שנחרבה, וכתב קינות על חורבנה ועל חורבנו האישי.
שער אפרים נדפס בזולצבאך, בשנת תמ"ח.
אפרים וייל (15 בפברואר 1926 – 28 ביוני 2011) היה איש רדיו, מוזיקאי ומלחין ישראלי, מראשוני קול ישראל.
נולד בשנת 1926 במינכן, בנם של קליר ולודויג וייל, בעליו של מוסך במינכן.
ב-1939 בעקבות עלית הנאצים והתגברות התנכלותם ליהודים בגרמניה ברחה המשפחה באישון לילה מגרמניה ועלתה לארץ ישראל באניית "גלילאה" שיצאה מנמל המבורג והגיעה לנמל חיפה.
תחילה התגוררו בגבעתיים, וכעבור כשנה, עברה המשפחה לרמתיים (שלימים הפך להוד השרון).
למד בבית הספר בכפר מל"ל.
לאחר שסיים לימודיו בכפר מל"ל נשלח ללמוד מסגרות בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ בקיבוץ יגור.
במקביל למד נגינה באבוב בקיבוץ יגור.
בשנת 1945 החל אפרים וייל לעבוד כספרן בתקליטיית " קול ירושלים".
כעבור מספר שנים בשנות ה-50 עבר לתל אביב ונמנה עם מקימי התקליטייה של הרדיו בתל אביב.
במשך עשרות שנים, הפיק וערך תוכניות רדיו רבות בקול ישראל ובהן: "בידור 61-62", "דלת פתוחה" "רגעי קסם" ועוד.
כמו כן עסק גם בלווי אמנים באמצעות נגינה באקורדיון.
בן האמנים שליווה נמנים: רבקה מיכאלי, רחל אטאס, שולמית לבנת, שושנה דמארי, אורי זוהר ורבים אחרים.
בשנות ה-60 לבקשת ראש עיריית רמלה, מאיר מלמד, הקים את הקונסרבטוריון ברמלה הוא גייס מורים ופיקח עליהם במהלך שיעורי המוזיקה.
ילדים מכל רחבי העיר הגיעו לקונסרבטוריון ללמוד מוזיקה.
בשנות ה-80 ערך וייל את תוכנית המוזיקה המיתולוגית "רגעי קסם" למעשה עד פרישתו לגמלאות בסוף שנות ה-80. החליפה אותו בעריכת התוכנית עליזה דיסטניק.
גם לאחר שפרש לגמלאות המשיך וייל לעבוד ברדיו ב וערך את והתוכנית היומית "קלאסי-קל" עד שנתו האחרונה בגיל 85.
זמן מה לפני מותו אושפז בבית חולים.
הוא נפטר ב-28 ביוני 2011 בגיל 85 ונטמן בבית העלמין ירקון בתל אביב, ליד קבר רעייתו חסיה שנפטרה בשנת 2001.
הותיר אחריו שלושה ילדים: עודד וייל, אילן וייל, מוזיקאי וזמר, ואורית שריה-וייל וכן נכדים.
"זה עוד לא הכל" – מילים: אבי קורן
"בקרן רחוב" – מילים: אפרים וייל.
בביצוע גדעון גרייף (הושר לראשונה בתוכנית הראשונה של "תשואות ראשונות" 1965.
"חג האורות" – מילים: עודד בורלא
"שיר הצחוק" – מילים: משה דור
אפרים דרור (טְרוֹכֶה) (Efraim Dror (Troche); 1903, ורשה – 25 במרץ 1981, תל אביב) היה מתרגם עברי של טקסטים מוזיקליים ומבקר מוזיקה ישראלי.
אפרים טרוכה, בן זיסל (לבית פְרוֹם) וישראל יצחק, בשנת 1925 עלה לארץ ישראל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה תרגם שירי לוחמים והמנונים של בעלות הברית, שהופיעו בשירון שחולק לחיילי הבריגדה היהודית.
החל בשנות ה-40 תרגם שירים לאופרה הארצישראלית (אחר-כך האופרה הישראלית).
בשנות ה-50 היה גם המתרגם הקבוע של איתן לוסטיג, מנצח המקהלה הקאמרית תל אביב.
דרור היה אוטודידקט, שתרגם ספרים ויצירות שהועלו באולם הקונצרטים במשך שנים: ליברטי של אופרות, אורטוריות, קנטטות, קאנונים, אריות, מחזות זמר וכן מאות שירים קלאסיים, משבע שפות.
הוא היה מבקר מוזיקה וחבר בוועדה למונחים מוזיקליים של האקדמיה ללשון העברית.
תרגומיו נחשבו בעיני רבים למעולים, מצטיינים בדיוק ריתמי וקולחים.
ארכיונו של דרור שמור בארכיון למוזיקה ישראלית שבספריית סוראסקי, אוניברסיטת תל אביב.
פ' גרדנויץ, בהשתתפות אפרים טרוכה, המוזיקה בישראל: מימות קדם עד ימינו אלה, ירושלים: ר' מס (ספרית מס למדע פופולרי), תש"ה.
(מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: תשט"ו) (הפרקים שנכתבו בשיתוף עם דרור: על המוזיקה העברית העתיקה והימי-ביניימית)
פול גרייב, תולדות המוזיקה התזמורתית ותקופותיה; עברית: אפרים טרוכה, תל אביב: צ' ליינמן, תש"ה.
אפרים טקה (נולד ב-12 באפריל 1989) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
טקה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק.
גבעת אולגה שזה עתה קמה והיה מלך השערים של הקבוצה עם 25 שערים ב-23 משחקים ועלה עימה לליגה ב'.
עונה לאחר מכן הבקיע 18 שערים וגם בסיום עונה זו חגג עליית ליגה.
בינואר חתם בהפועל ניר רמת השרון מליגת העל.
ב-28 בינואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו ברמת השרון בהפסד 1-0 נגד מכבי פתח תקווה.
כשבוע וחצי לאחר מכן כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד הפועל עכו במסגרת גביע המדינה.
ב-5 במאי 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בתיקו 1-1 נגד הפועל חיפה.
ב-22 בספטמבר 2014 חתם במכבי הרצליה.
ב-2 בפברואר 2015 חתם בהפועל עפולה.
ב-17 באפריל 2015 כבש שער ראשון לאחר כשנתיים בהם לא כבש אף שער.
ב-21 ביולי 2015 חתם בהפועל פתח תקווה.
בקיץ , טקה פרש מכדורגל.
רבי אפרים יצחק מפרמיסלה (ה'תקכ"ב, 1761 - כ"ז בתשרי ה'תר"ג, 1 באוקטובר 1842) היה רב ודיין במאה ה-19, מפרשני המשנה.
מחבר הפירושים משנה ראשונה ומשנה אחרונה.
נולד בעיר דוברומיל לרבי לייבוש אב"ד שצ'ז'ץ, אמו הייתה בתו של רבי יצחק חיות, מחבר הספר "זרע יצחק" על המשנה.
בצעירותו כיהן כדיין בעיר לסקו שבפולין.
בהמשך מונה לדיין בבית דינו של רבי יוסף אשר עהרנברג בפשמישל, ולאחר פטירתו של רבי יוסף אשר, התמנה תחתיו כראש בית הדין, תפקיד בו נשא במשך עשר שנים עד לפטירתו.
רבי אפרים יצחק היה תלמיד של דודו (בעל אחות אביו) רבי שמעון בן אברהם אשכנזי, שהיה אב"ד בעיר הולדתו דוברומיל ומחבר הספר "נחלת שמעון".
למד גם מפי רבי אלימלך מליז'נסק.
רבי אפרים יצחק נפטר בעירו פשמישל בכ"ז בתשרי ה'תר"ג ובה נקבר.
"משנה ראשונה" על סדר זרעים.
"משנה אחרונה" על סדר טהרות.
הפירוש "משנה אחרונה" נדפס לראשונה בפשמישל, בשנת ה'תרמ"ב, על מסכת כלים בלבד.
שני החיבורים הודפסו במלואם (עם מהדורה מעודכנת של הפירוש למסכת כלים) בשנת ה'תרמ"ז בדפוס האלמנה והאחים ראם בווילנה.
חיבוריו נדפסו עם הסכמתם של כמה מגדולי התקופה, בהם: רבי יעקב משולם אורנשטיין, רבה של לבוב ובעל הספר "ישועות יעקב"; רבי יוסף שאול נתנזון, בעל השו"ת "שואל ומשיב"; רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם, בנו של ה"דברי חיים" מצאנז; רבי יצחק יהודה שמלקיש ראש אב"ד לבוב ומחבר השו"ת "בית יצחק".
אפרים אליעזר זקס (2 באפריל 1858 - 3 במרץ 1944) היה איש ציבור וחקלאי וכיהן בשנים 1930-1924 כראש המועצה המקומית של רחובות.
זקס נולד בעיירה יעלוק שבפלך קובנה בליטא לבן ציון ויהודית.
הוא היה בקיא בששת סדרי המשנה וידע בעל פה את מרבית התנ"ך.
נחשב כעילוי בלימודיו, ולכן זכה לכינוי "העילוי מיעלוק".
אפרים דיבר רוסית, גרמנית, אנגלית וצרפתית.
הוא נשא לאישה את יהודית לוין ובשנת 1882 הם היגרו לארצות הברית, שם היו בעלי בית מסחר סיטונאי למוצרי מכולת בשיקגו .
זקס היה פעיל בשיקגו בעבודה הציונית וחבר "ועד שוחרי שפת עבר", אגודה שמטרתה הפצת השפה העברית ופיתוח הספרות העברית.
העלייה לארץ ישראל והתיישבות ברחובות
בשנת תרס"ח (1908) עלה לארץ ישראל עם אשתו יהודית ובתו היחידה טובה.
הוא התיישב ברחובות, רכש פרדס ונטע כרמי שקדים, והתמקד בטיפול בהם.
הוא גר בבית מפואר בן שתי קומות שתכנן האדריכל יוסף ברסקי.
בבית נערכו קבלות פנים לחשובי המבקרים, כמו למשל חיים ויצמן, ג'יימס רוטשילד והרברט סמואל.
הבית שכן ברחוב מנוחה ונחלה 54 ברחובות ונחשב לבית הגדול והמפואר ביותר בראשיתה של המושבה.
בתו היחידה, טובה, נישאה לטוביה זיסקינד מילר מרחובות.
לעולים החדשים מתימן היה קשה להשתלב בחברה, לתושבים הוותיקים היה קשה להבין את שפתם בגלל המבטא שלהם, הם קיבלו שכר נמוך ותנאי המגורים שלהם היו בלתי נסבלים.
מצוקתם נגעה לליבו של זקס והוא עזר להם לרכוש חלקת אדמה בגודל 55 דונם דרומית לרחוב עזרא.
האדמה חולקה ל-55 מגרשים שווים בגודלם, ועליהם נבנו בתים למשפחות העולים.
ב-21 בספטמבר 1909 התחילה הבנייה של שכונת שעריים, בה שכנו תימנים.
בשל התמסרותו המיוחדת זקס נקרא "אבי התימנים".
בשנת 1912 זקס היה חבר בוועד המושבה, ומאוחר יותר נבחר למועצה המקומית.
בשנים 1924–1930 היה ראש המועצה המקומית לאחר שבשנת 1923 הפכה רחובות ממושבה שנוהלה על ידי ועד מקומי, למועצה מקומית שבה לוועד לא היו סמכויות רשמיות, ועיקר כוחו של הוועד היה בסמכות מוסרית.
בהיותו חבר בוועד המושבה הוא הלווה לוועד סכום של 25,000 פרנק, סכום גדול במושגים של אז, להקמת "מכון מים".
מעשהו החלוצי של אפרים - ההלוואה בריבית נמוכה ופרישׂת החוב ל-10 שנים אפשר את הקמת מכון המים ורשת צינורות שהובילו מהברכה המרכזית לכל הבתים.
כך רחובות הייתה המושבה הראשונה בארץ שזכתה לאספקת מים זורמים לכל הבתים.
זקס אף ייסד דואר במושבה.
כהערכה לפעילותו הוא נבחר לנשיא כבוד של קופת מלווה וחיסכון, אחד הגופים החשובים ביותר במושבה, שנתן הלוואות לתושבים לצורכי בניין וחקלאות וכן להעלאת קרובי משפחה מתימן ארצה.
אפרים דאג להשגת מקומות עבודה עבור התימנים, שימש להם כערב לקבלת הלוואת לבניית בתים, זאת בנוסף להלוואות שנתן מכספו בעת הצורך.
בכרמים ובפרדסים שלו הועסקו רק יהודים, רבים מהם תימנים.
זקס השתלם בשפות העתיקות סורית, יוונית, אמהרית ורומית ואף כתב חיבור בנושא ספרות ישראל והעמים, שנשאר ככתב יד ולא יצא לאור.
הוא כתב פירושים לתנ"ך ואסף ספרי תנ"ך בשפות עתיקות.
לאחר פטירתו ספריו הועברו לאוניברסיטת בר-אילן וכתביו נמסרו למכון גנזים בבית הסופר בתל אביב.
אפרים "אפי" דרעי (נולד ב-30 בספטמבר 1952) הוא איש ציבור ופוליטיקאי ישראלי, אשר כיהן כראש עיריית כפר יונה בין 1977 ל-2018.
דרעי נולד בכפר יונה, והתחנך בבית הספר "בר-אילן" שבנתניה.
את שירותו בצבא עשה בנח"ל, שם היה קצין.
הוא למד חינוך גופני במכון וינגייט, ובעת שנתו השלישית ללימודים, ב-1977, הוא הצליח להדיח את זכאי סימן טוב מראשות המועצה של כפר יונה, ומיד לאחר מכן נבחר במקומו.
דרעי התמודד לראשות המועצה בכל הבחירות לרשויות המקומיות, וזכה לרוב גדול בבחירות של 2008 ו-2013. ב-2006 הצטרף למפלגת קדימה.
כחלק מפועלו במועצה, הוא ליווה את תהליך הכרזתה כעיר ב-2014. בנוסף, הוא נאלץ להתמודד עם ענני שחיתות סביב עבודתו, ובמיוחד מתחקיר שפורסם ב-2017 והצביע על כך שהוא פעל לטובת תחנת דלק של חברו.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ב-2018, לאחר 41 שנים בתפקידו, דרעי הודח על ידי יריבתו שושי כחלון-כידור.
בדצמבר 2022 נודע כי נשקל להעמיד לדין את דרעי בשל עבירות של טוהר המידות.
בנובמבר 2024 הוגש נגדו כתב אישום על הלבנת הון, מרמה והפרת אמונים.
אפרים חוזר לאַסְפֶּסֶת הוא סיפורו הראשון של הסופר ס.
יזהר, שהתפרסם בכתב העת "גליונות" ו' (חוברות יא–יב, שבט–אדר א' ה'תרצ"ח, 1938), כשהיה הסופר בן 21. עורכו של כתב העת, יצחק למדן, היה גם זה שטבע את שמו הספרותי של יזהר סמילנסקי, אשר נקרא מאותו יום ס.
יזהר ביצירותיו הבדיוניות, אך המשיך לפרסם תחת השם יזהר סמילנסקי בכתביו העיוניים.
כברוב סיפוריו של יזהר, גם לסיפור זה עלילה מצומצמת, ועיקר ההתרחשות היא בתודעתם של המשתתפים, בתיאור ההווי הקיבוצי בכלל, ובעת אספת חברים בפרט.
ניתן לתמצת את העלילה בשני משפטים: חבר הקיבוץ אפרים, שעובד באספסת, מגיש בקשה לעבור לעבוד בפרדס.
בעיצומה של אספת חברים שדנה בבקשתו, חוזר בו אפרים מבקשתו ומודיע שהוא חוזר לעבוד באספסת.
פרסום הסיפור משך את תשומת לבה של הביקורת מיד עם הופעתו, ועורר עניין והפתעה בשל בשלותו וחידושיו.
בשנים מאוחרות יותר התקבלה בקרב חלק מהחוקרים הדעה כי פרסום "אפרים חוזר לאספסת" פתח פרק חדש בספרות העברית; פרק הספרות הארצישראלית.
חיים גורי הספר המשוגע, (עמוד 19) מכניס המלצה מחברו חמדורי "אתה מוכרח לקרוא את אפרים חוזר לאספסת, עשה לי טובה".
ליזהר הייתה שהות קצרה בקבוצת גבע בשנת 1937, שם מצאה לו נעמי חברתו, שהפכה מאוחר יותר לאשתו, עבודה בהוראה.
יזהר לא החזיק מעמד בהוראה, על אף הצלחתו בתפקיד, משום שהתנאי היחידי שדרש יזהר – חדר משלו, לא סופק לו.
אך עינו הבוחנת וקליטתו המהירה אנשים, אווירה ונוף, סיפקו ליזהר חומר גלם עשיר לכתיבת הסיפור על החבר אפרים ועל האספה הכללית של הקיבוץ שתדון בבקשת חבר קיבוץ לשנות את מקום עבודתו.
ניצה בן ארי, שבנוסף להיותה חוקרת ספרותית היא גם כלתו של ס.
יזהר, חשפה בספרה הביוגרפי על יזהר פרטים רבים שלא היו ידועים עד אז.
חברי קבוצת גבע התחקו אחר תקופת שהותו של יזהר בקיבוצם ופרסמו בעלונם פרטי-כל (פרוטוקול) של אספה שנערכה באוקטובר 1937, בה נדונה בקשתו של חבר קיבוץ בשם אליוקים לעזוב את המספוא ולעבור לפרדס הניסיוני.
בנו של אליוקים טוען, שיזהר עצמו עזב את עבודת ההוראה ה"בטלנית" לאחר שלושה חודשים, ועבר לעבוד במספוא, שם פגש את אליוקים וסיפורו.
יזהר עצמו הכחיש את כל הסיפור מכל וכל במכתב לבלפור חקק, אך ידועה גם התנגדותו הנמרצת של יזהר לייחס פרטים מיצירותיו לביוגרפיה שלו.
הוא טען בתוקף שיש להפריד בין עולם הספרות לעולם המציאות.
המציאות לדעתו, היא המחצבה שממנה נלקחו אבנים לבניית הבית, הסיפור, אך אין שופטים את הבית על פי המחצבה..
ב-18 בינואר 1938 שלח יזהר סמילנסקי את הסיפור ליצחק למדן, עורך "גליונות".
למדן החמיא לו בתשובתו, שהגיעה תוך ימים ספורים, והזמין אותו לפגישה, שבה גם נקבע שמו הספרותי של יזהר סמילנסקי: ס.
בפרסומו הראשון של הסיפור בכתב העת "גיליונות" הוקדש הסיפור לג'.
בן ארי מייחסת את ההקדשה לגליליה קטינקא, נערה יפהפייה ובלתי מושגת ש"יזהר התאהב בה עד שורשי נשמתו".
גם על פי מה שמסופר ב"אפרים חוזר לאספסת" וגם על פי מה שמסופר ב"מלקומיה יפהפייה", ספר של יזהר שנכתב כשישים שנים מאוחר יותר, נותרה האהבה ההיא בגדר חלום בלתי מושג, שהאהובה אינה יודעת כלל על קיומה, אך זו השפיעה רבות על כתביו של הסופר.
הסיפור כולו מתרחש במהלך אספת חברים בקיבוץ, בה הולכים לדון בבקשתו של אפרים, חבר קיבוץ שעובד באספסת, לעבור לעבודה בפרדס.
אפרים איננו צעיר, הוא מדבר עם נחמה על עייפות ועל זמנים עברו .
הוא מתלונן על האכיפה החברתית של הקיבוץ, שמבטלת את הפרט וגורמת לחבר הקיבוץ לבחור דווקא בעבודות הקשות.
בחדר האוכל מתנהל דיון החברים, שמקבל כיוון די ברור: "כאן אצלנו אין זכויות מיוחדות" מה שטוב לכולם, טוב גם לפרט.
אם יתחילו להיענות לבקשות מיוחדות של החברים, יהווה הדבר תקדים וכולם יבואו עם דרישות משלהם.
תחושה חזקה של בדידות תוקפת את אפרים המקשיב לדיונים וגעגועים עזים לימי נעוריו עת הכל נראה אחרת, לנערה המסתורית והבלתי מושגת.
ובתום הדיון, בו לא לקח אפרים חלק פעיל, ונחמה, כדרכה, שותקת, הוא קם ואמר שלוש מילים ולא יסף.
בפתח ספרו, שסוקר את הביקורת ליצירתו של ס.
יזהר, משווה חיים נגיד בין התפתחות הביקורת לבין התפתחותו היצירתית של ס.
יזהר; שתיהן כביכול נולדו בשלות, והתוו את הקווים המובילים של היצירה היזהרית והביקורת שלה כאחת.
ב"גיליונות", שתי חוברות לאחר החוברת שבה התפרסם "אפרים חוזר לאספסת", כתב פנחס אלעד-לנדר ביקורת קצרה על הסיפור, ובה הוא אינו מסתיר את התלהבותו מפרי הביכורים של הסופר האלמוני.
"הופעה ראשונה, בלתי שכיחה של מספר מתחיל [...] אמן חדש קם לסיפור העברי, אמן שהכין עצמו לתפקידו בחשאי [...] ויצא בבת אחת כשהוא מבוגר, מאיר ומפתיע בקצב אורך נשימה בתנופה אמיצה.
יזהר מספר על היחיד בקבוצה [...] לא היה עוד בסיפור העברי כניסיון הזה לצרף יריעה רחבה כזו של מצבים והגיגים נפשיים פרטיים, אינטימיים, בלתי חשובים לכאורה, זכרונות ומאויים קטנים שאדם דש אותם בעקבי ההרגל יום יום..."
כשנה לאחר מכן, פרסם יהושע אובסי מאמר בכתב העת "הדואר", בו הוא מדבר על העלילה המצומצמת שטומנת בחובה עלילות פנימיות רבות בסגנון זרם התודעה.
הוא גם הראשון שהבחין בקשר האמיץ שבין כתיבתו של ס.
יזהר לבין כתיבתו של אורי ניסן גנסין - נושא שחזר ועלה במספר רב של ביקורות.
יזהר מעביר את העלילה "לפנים מן הקלעים - אל הנפש פנימה" כתב אברהם קריב בבקורתו החשובה על שלושת הסיפורים הראשונים של יזהר.
גם הוא הדגיש בתיאוריו את סגנון זרם התודעה, את ההתבוננות החדה באנשים ובנוף, את התיאור המפורט של הזניח, ואת השפעתו הברורה של גנסין.
חיים נגיד מציין את ששת היסודות שהותוו כבר בביקורות הראשונות על ס.
יזהר והטביעו את חותמם גם על הביקורות שהתפתחו לאחר מכן.
התמקדות בתודעתו של הגיבור; ג'.
קונפליקט בין הגיבור והחברה; ד'.
מליאות תיאורית בפרטי הנוף, הסביבה, ההווי והאנשים; ה'.
עושר לשוני ווירטואוזיות סגנונית שלעיתים מקשים על הקורא; ו'.
השראה השאובה מיצירתו של אורי ניסן גנסין.
יזהר היה בין הסופרים הראשונים שהצביעו על הקונפליקט בקיבוץ בין היחיד והחברה.
אורה ערמוני, חברת קיבוץ בעצמה, כתבה: "במגע עט נגע הסופר הצעיר בלב לבו של הפצע שבהוויה הקיבוצית, אז כמו היום - מערכת היחסים והקונפליקט הבלתי-נמנע שבין ה'יחיד' ל'יחד' ".
דן מירון, שהקדיש רבות ליצירתו של יזהר, כותב עשרים ושתיים שנים לאחר פרסום "אפרים חוזר לאספסת", שמעטים הסופרים העבריים שזכו לביקורות ראשוניות כל כך טובות כמו סיפורו הראשון של יזהר.
גם עתה לאחר שנים מספר עדיין קשה שלא להשתאות לבשלות האמנותית שהתבטאה ביצירה הראשונה של הסופר.
שלא כבסיפורים מאוחרים יותר, אפרים איננו עלם צעיר, אלא גיבור מזדקן, איש העלייה השלישית, לדעתו של מירון.
יש בו זיקה נוסטאלגית לאותם ימים של חלוציות ראשונה, ימי "הפטיש וההי".
לא פלא אפוא שיש בו עצב, עייפות וגעגועים לימים רחוקים.
מירון גם היה בין הראשונים שזיהו את דרך התיאור ההומוריסטית של יזהר, ממנה ניתן להתרשם במיוחד בתיאור השירה בציבור שמתנהלת לה מבלי משים בחדר האוכל.
שיטה זו מושגת בעיקר על ידי ריחוק וחוסר הזדהות רגשית, כביכול, בין העין המתארת והאובייקט המתואר.
גוון קומי מעין זה קיים ברוב יצירתו של יזהר ותורם לסוג של איזון בין השפה העשירה וכאילו נמלצת, החדירה לנבכי הנפש של הגיבורים, ובין הגלישה לפאתוס.
למרות מספר פגמים אומנותיים שמוצא מירון בסיפור הוא עדיין מונה את "אפרים חוזר לאספסת" בין היצירות המשובחות ביותר של הספרות העברית בת הדור.
אין חולק על העובדה, אומר מירון במקור אחר, שסיפוריו הראשונים של ס.
יזהר הפכו אותו לאב המייסד ולאמן הפרוזה הראשון במעלה של הסיפורת הישראלית".
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נכתב על ידי יצחק לאור המחזה "אפרים חוזר לצבא", ששמו מהווה פרפרזה ל"אפרים חוזר לאספסת" ושעסק בממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון.
המחזה עורר סערה ונאסר תחילה להצגה, אולם הותר בהמשך והועלה לבמת התיאטרון ב-1989.
הרב אפרים זלמנוביץ (נולד ב-1949) הוא רבה של מזכרת בתיה, ראש מכון העם והמדינה, מחבר ספרים והוגה דעות.
ההורים, מצאצאי בעל הטורי זהב.
מייד עם עלייתם אחרי השואה, שם איבדו הורים ורוב אחיהם ואחיותיהם ובני משפחתם, אביו ישעיהו זלמנוביץ היה ממקימי מערכת החינוך הממלכתי דתי באשדוד.
דודו הוא הרב ישראל אריה זלמנוביץ.
בוגר בית הספר ממ"ד תחכמוני בעיר רחובות.
בוגר מדרשית נועם בפרדס חנה.
בגיל 15 הלך ללמוד בישיבת חברון בירושלים.
באותן שנים, הקים את סניף בני עקיבא, וכן ייסד ושימש כרב בית כנסת לצעירים באשדוד.
כן שירת כרב בסיס חיל הים השוכן בנמל אשדוד.
הוסמך בגיל 17 על ידי ראשי ישיבת חברון בירושלים על ידי הרבנים יחזקאל סרנא והרב משה חברוני וגדולי דור נוספים ובהם הרב עובדיה יוסף.
קיבל כושר לכהן כרב עיר מהרבנים הראשיים לישראל איסר יהודה אונטרמן ויצחק נסים.
בגיל 20 ובעודו רווק, התמנה לרבה של מזכרת בתיה, והיה לרב המועצה הצעיר ביותר במדינה.
זלמנוביץ כיהן 35 שנים גם בתפקיד יו"ר המועצה הדתית במזכרת בתיה במשך כשבע קדנציות.
וכן שימש ומשמש גם יו"ר עמותת החברה קדישא מזכרת בתיה והפוסק ההלכתי שלה.
בשנת 1986–1987 כיהן כרב הראשי ואב בית הדין בפרנקפורט.
בשנת תשנ"ב יזם זלמנוביץ את העלאת עצמותיו של הרב שמואל מוהליבר רבה של ביאליסטוק והטמנתם במזכרת בתיה.
שם הקימו אוהל על קברו כאוהל שהיה על קברו בבית העלמין בביאליסטוק ונותץ במלחמת העולם השנייה.
ייסד בשנת 1982 את מכון העם והמדינה שמטרתו "הכשרת והכוונת בני תורה ליצירה בעריכת מחקרים תורניים מהכתובים וממציאות החיים, למען יהוו גורמים משפיעים בבנין הארץ ע"פ תורה".
כמו כן פרסם באמצעות המכון ספרים בנושאי עם ומדינה.
זלמנוביץ סבור כי אין כל מניעה להעלות הומוסקסואל מתפלל לקריאת התורה או לכבד אותו בכל שאר הכיבודים שנוהגים לכבד בהם את המתפללים.
זלמנוביץ כותב טור במספר אתרי אינטרנט ובהם אתר ערוץ 7, סרוגים, רדיו קול חי ו"ערים רחובות" ומחזיק חשבון פייסבוק.
זלמנוביץ נשוי לפסיה שרה לבית בארי בתו של הרב שמואל בארי (שטיין) ששימש כשליח הסוכנות לאתיופיה ולאחר מכן כרבה הראשי של הלסינקי פינלנד והאג הולנד.
בנו עו"ד בנימין (בני) זלמנוביץ התמחה בבית המשפט העליון אצל השופטים יעקב טירקל ואילה פרוקצ'יה, מכהן כיו"ר ועדת ערר לתכנון ובניה.
סדרת "חברה והלכה: בירור בעיות חברה לאור ההלכה":
אפרים חמיאל (נולד בט"ז בשבט ה'תש"ו, 17 בינואר 1946) הוא חוקר מחשבת ישראל של העת החדשה.
מתמקד בהגות הדתית המודרנית ובמיוחד בסתירה בין ההתגלות והתבונה.
חבר הוועד המנהל של האופרה הירושלמית.
אפרים חמיאל נולד בירושלים לד"ר חיים חמיאל שעלה מאוסטרולנקה שבפולין לפני השואה, ולחוה לבית הרץ שעלתה מהמבורג.
בשכונת בית וגן בירושלים שבה גדל לא היה בית ספר, ואביו דחף להקמת בית הספר 'נווה עציון' שבו למד אפרים שש שנים.
בכיתה ז' עבר ללמוד בבית ספר דוגמה-עוזיאל שבעיר.
לאחר שנה בתיכון 'דוגמה' המליצו מחנכיו הרב מן ההר ואברהם זלקין להעבירו לישיבה תיכונית והוא נשלח לשלוש שנים לפנימיית מדרשית נעם בפרדס חנה.
עם סיום לימודיו התיכוניים עבר לישיבת כרם ביבנה ביבנה ולמד מפי הרבנים גולדוויכט והדרי.
את שירותו בצה"ל מילא כקצין דת בשריון בחטיבה 7 והשתתף כחייל סדיר במלחמת ששת הימים ובמילואים במלחמת יום הכיפורים.
למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים כלכלה ומדע המדינה וסיים בשנת 1972 ולתואר שני לימודי תעודה במנהל עסקים וסיים בשנת 1974.
בשנת 1969 נישא לגולי, ביתם של ברוך ועדינה שווייג ונצר לראש"ז, ונולדו להם ארבעה בנים.
באותה שנה החל לעבוד בבנק לאומי בו עבד 37 שנה.
בתפקידו האחרון היה נציג הבנק באוסטרליה ודרום אפריקה.
בשנת 1992 החל ללמוד מחשבת ישראל באוניברסיטה העברית וסיים תואר שני בשנת 1996 ותואר שלישי בשנת 2007. בין מוריו הפרופסורים שלום רוזנברג, מיכאל סילבר, פול מנדס-פלור, רחל אליאור, יהודה ליבס, משה אידל, אביעזר רביצקי, יהוידע עמיר, אליעזר שביד, בנימין איש-שלום ואחרים.
אחרי קבלת הדוקטורט המשיך לעסוק במחקר מחשבת ישראל בעת החדשה ואף לימד שלוש שנים בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית.
חמיאל הוא חבר הוועד המנהל של האופרה הירושלמית וכן נמנה עם קהילות יהודה הלוי ורמב"ן בשכונת קטמון.
חמיאל עוסק בעיקר במחקר הדתיות המודרנית.
עבודת הדוקטור שלו עסקה בתגובות דתיות למודרנה בהגות של מהר"ץ חיות, רש"ר הירש ושד"ל.
הוא בדק את התייחסותם של השלושה לתופעות כמו ביקורת המקרא, התפתחות ההלכה, הרפורמה, לימודי חול, חזרה לארץ ישראל, שיפור במעמד האישה וסובלנות לדתות אחרות.
הוא מצא שהשלושה שייכים לזרם אמצע מיוחד במחצית הראשונה של המאה ה-19, בין מבקרי המקרא והרפורמים לבין האורתודוקסים, זרם שביקש לשלב את תרבות אירופה עם המסורת, ייחס חשיבות ללימודי חול וראה בחיוב את השיפור במעמד האישה וביחס לדתות מונותאיסטיות אחרות, בעיקר לנצרות.
כל אחד מהשלושה הציע דרך שילוב משלו.
זרם זה התפצל בהמשך לשניים: הנאו-אורתודוקסי והקונסרבטיבי.
על בסיס המודלים של שלום רוזנברג ומשה הלברטל מסווג חמיאל את העמדות של השלושה בתחום התפתחות ההלכה, ועל פי המודל של שלום רוזנברג הוא מסווג את העמדות של השלושה בתחום היחס בין התבונה וההתגלות, בין התורה לפילוסופיה ובין המדע והדת.
בנושא התפתחות ההלכה מציב חמיאל את חיות בעמדה הלוגיציסטית של ר"י אלבו, את רש"ר הירש בעמדת הגאונים – עמדת השחזור, ואת שד"ל בעמדת הרמב"ם – עמדת הקודקס המצטבר – עמדת החקיקה, המטרימה את ראשוני הקונסרבטיבים – האסכולה ההיסטורית הפוזיטיבית.
בנושא התבונה וההתגלות הוא מציע שחיות החזיק בעמדת הזהות המגבילה הפונדמנטליסטית, הירש החזיק בעמדת הזהות המגבילה הנאו-פונדמנטליסטית, ושד"ל החזיק בעמדת האמת הכפולה – העמדה הדיאלקטית הבלתי פתירה.
לפי עמדה זו קיימות שתי אמיתות סותרות, זו של ההתגלות וזו של התבונה, ולא ניתן לאחותן אלא לחיות בשלום עם שתיהן.
בהמשך דרכו במחקר בדק חמיאל את השפעות שלושת גיבוריו על ההגות היהודית במאה העשרים.
במקביל הוא בחן את עמדותיהם של המתנגדים לאפשרות הסתירה הדוגלים בהרמוניה או סינתזה וטוען שזו עמדה אפולוגטית ואשלייתית שמתחמקת מהתמודדות עם הסתירות השונות וביניהן אלו שבין ההלכה והמוסר המערבי.
במקביל עסק חמיאל גם בפרשנות התורה ופרסם פירוש מודרני משלו על חמשת חומשי התורה.