tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כנסיית השכל שילבה בין ז'אנר מוזיקת גל חדש למוזיקה מזרחית וצברה בהדרגה פופולריות הגיעה לשיא עם אלבומה "כנסיית השכל" משנת 1999. מכיוון אחר חלחלו השפעות של מוזיקה אלקטרונית ליצירתם של אמנים כמו ברי סחרוף ואסף אמדורסקי בעוד מוזיקת טראנס הופכת לפופולרית במועדונים.
הקמתו של ערוץ 2 המסחרי בשנת 1993 הייתה הראשונה לחולל שינוי תרבותי כשהעמידה במרכז התרבותי כוכבי טלוויזיה במקום כוכבים מוזיקליים ושינתה את מוקד ההתייחסות של הקהל.
אולם עיקר ההשפעה נודעה לשני אירועים קשים בהרבה: אסון ערד בפסטיבל ערד ביולי 1995 בו נהרגו שלושה צעירים בכניסה להופעת הפרידה של משינה, ורצח רבין בחודש נובמבר של אותה שנה שחולל משבר עמוק בחברה הישראלית.
האווירה הציבורית הקשה והמצב הביטחוני הרעוע גרמו להתנערות של הציבור הישראלי ממוזיקה מתריסה וכועסת לכיוון מנחם ומעודד יותר, ורבות מהלהקות חדלו לפעול.
בהמשך העשור נעשתה עיקר היצירה בתחום הרוק על ידי אמנים כשלום חנוך, אהוד בנאי, אביב גפן וברי סחרוף שצברו ניסיון קודם והצליחו להתברג במייניסטרים הישראלי, כמו גם יוצאי להקות שהתפרקו כיובל בנאי, מאור כהן ומיכה שטרית.
לצד אמנים אלו אמנם המשיכו לפעול להקות כמו היהודים והזבובים, אך בעצימות נמוכה יחסית לתחילת העשור ולמעשה חל קיפאון כמעט מוחלט של יוצרים חדשים.
יוצא דופן מבחינה זו היה אלבום הבכורה של אביתר בנאי משנת 1997 שנשא את שמו וזכה להצלחה עצומה אף על פי שעסק בנושאים קשים מבחינה רגשית כפרידה ויאוש.
ירידת הפופולריות של הרוק הישראלי שהחלה בעשור הקודם, אף התגברה בעשור הראשון של המאה ה-21, מסיבות דומות.
המצב הביטחוני הקשה, ובפרט האינתיפאדה השנייה בתחילת העשור הביאו להעדפה ציבורית של מוזיקה קלילה יותר, והצלחתן של תוכניות ריאליטי מוזיקליות כגון כוכב נולד חיזקו נטייה זו.
במרכז המוזיקה הישראלית של תקופה זו עומדים סגנונות הפופ והמוזיקה מזרחית, ורוב היוצרים הצעירים משתייכים אליהם.
עם זאת, בניגוד לתקופות קודמות נחשב הרוק בעיני המבקרים והציבור כיצירה "גבוהה" יותר מהמוזיקה הפופולרית והתגברה ההערכה ליוצרים בתחום זה.
בתחילת העשור המשיכה להיות יצירת הרוק מועטת ומרוכזת בעיקר בידי יוצרים ותיקים, אך עם זאת הופיעו יוצרים חדשים שאף נתנו ביטוי לסגנונות והשפעות חדשות.
בין היוצרים הצעירים הללו התבלט כבר בשנת 2000 שלומי שבן, שבאלבום הבכורה שלו ניכרה השפעה של רקעו הקלאסי וכן שפה הומוריסטית ועשירה, מה שזיכה אותו בהערכה רבה כמו גם בהצלחה מסחרית.
יוצרת צעירה אחרת שהחלה את פעילותה בתקופה זו היא רונה קינן, שאלבומה הראשון יצא בשנת 2004, וזכתה לשבחים רבים ולקהל אוהד כיוצרת של רוק אישי ומקורי.
באותה שנה יצא גם אלבום הבכורה של נעם רותם, סולן להקת הבריטפופ הישראלית קרח תשע שהתפרקה מספר שנים קודם לכן, שיצירתו מתאפיינת בדומיננטיות של גיטרות חשמליות ובטקסטים אישיים.
שילובה של מוזיקה מזרחית במוזיקת הרוק שהחל בעשור הקודם עם להקות כדוגמת כנסיית השכל ואתניקס המשיך לבלוט ביצירתן של להקות אלה ואחרים.
בייחוד התבלטה להקת אלג'יר שהוציאה בשנת 2004 את האלבום "מנועים קדימה" ששילב מוטיבים של מוזיקה מזרחית, מוזיקה אתנית ומוזיקה מסורתית וזכה לשבחים רבים.
לאחר התפרקות הלהקה המשיכו חבריה אביב גדג' וגבריאל בלחסן בפעילות עצמאית.
יוצר בולט נוסף בתחום זה הוא דודו טסה שאלבומיו זכו להצלחה בקהל, ואף הוציא את האלבום "דודו טסה והכוויתים" בו שילב מוזיקה עיראקית ושירה בערבית.
לאחר שבמשך שנים רבות נעשתה רובה המוחלט של יצירת הרוק הישראלי בשפה העברית, החלו בתקופה זו אמנים צעירים רבים ליצור באנגלית, ועל אף שהדבר הגביל את קהל היעד שלהם קיבל יצירתם לגיטימציה שלא הייתה קיימת לפני כן.
שי נובלמן הוציא בשנת 2001 את How To Be Shy עם הצליל הבריטי פסיכדלי של שנות השישים, שזכה להצלחה בין-לאומית, ופתח את הדלת לרבים אחרים שהגיעו אחריו.
בולט במיוחד בהקשר זה הזמר והיוצר אסף אבידן, שיחד עם להקת המוג'וז זכה להצלחה עצומה בישראל ומחוצה לה.
עוד פועלים באנגלית תמר אייזנמן, המערבת גם פאנק ובלוז, גבע אלון המושפע גם מפולק, להקת הפאנק יוסלס איי.די וכן אמנים אחרים המשתייכים לסצנת האינדי-רוק הישראלית.
החל מאמצע העשור ניכרה בתווך שבין הרוק לפופ תופעה של יצירה מוזיקלית רכה ושקטה יחסית הכוללת לרוב טקסטים אישיים ורגשניים.
תופעה זו נוצרה בקרב חבורה של זמרים צעירים כדוגמת יוני בלוך, אפרת גוש, דניאל סלומון, אריק ברמן ואחרים שנחלו הצלחה רבה בקרב הקהל הרחב.
בניגוד לעשור הקודם חלה בתקופה זו ירידה משמעותית בכמות הלהקות הפעילות, כשלצד להקות ותיקות כדוגמת מוניקה סקס, כנסיית השכל והיהודים שהמשיכו את פעילותן, קמו מספר מועט של להקות חדשות שנטה לכיוונים מוזיקליים רכים וקליטים יותר.
דוגמאות אופייניות הן הלהקות סינרגיה, שהחלה את פעילותה בשנת 2002, בית הבובות, החל משנת 2005 והפיל הכחול החל מ-2007 שיצרו רוק מלודי ונוח לעיכול שאכן התקבל בהצלחה בציבור הרחב.
הלהקות שייגעצ, שפעלה החל משנת 2001 ומרסדס בנד שאלבומה הראשון יצא בשנת 2004 התאפיינו בפאנק רוק (Punk rock).
בנוסף התאחדו בתקופה זו מספר להקות שהתפרקו מספר שנים קודם לכן, בהן משינה, איפה הילד?
ומופע הארנבות של ד"ר קספר, שחזרו להופיע וכן להוציא אלבומים חדשים.
תופעה נוספת של סוף העשור הראשון של המאה ה-21 היא פריחה של שימוש בטקסטים יהודיים, מהתנ"ך, הפיוטים ועוד בקרב מוזיקאים ישראליים בכלל ויוצרי רוק בפרט.
תחילתה של תופעה זו הייתה בעלייתה של מוזיקה יהודית מקורית ופריצתם של יוצרי רוק דתיים חדשים, תחילה בתוך הציבור הדתי לאומי ומאוחר יותר גם בקרב הקהל הרחב.
בין הזמרים הבולטים נמנים עדי רן, שהחל את פעילותו עוד בשנות התשעים; אודי דוידי, שאלבומו הראשון יצא ב-2004 וזכה לפופולריות רבה בקהל הדתי הצעיר; וארז לב ארי עם האלבום שמחת הפרטים הקטנים שהכיל מאפיינם של מוזיקה אתנית ומוזיקת נשמה.
תופעה זו השתלבה בחזרתם בתשובה של אמני רוק ישראליים בולטים שהוציאו אלבומי פיוטים וכן אלבומים מקוריים ברוח זו, ביניהם שמע קולי של מאיר בנאי; שיר חדש ורסיסי לילה של אהוד בנאי; לילה כיום יאיר של אביתר בנאי; ואבן גבירול, אדומי השפתות ואתה נמצא כאן של ברי סחרוף.
בעשור השני של המאה ה-21 פרצה להקת הרוק החצר האחורית בה היו חברים יענקל'ה רוטבליט, תומר יוסף, איתמר ציגלר וגדי רונן.
הלהקה התאפיינה ביצירת הרוק החדש בעידן של פופ.
הלהקה שילבה גם את ז'אנר הגרוב והרוק האלטרנטיבי.
על אף הצטמצמות יצירת הרוק החדשה המשיכו רוב אמני הרוק הוותיקים להוציא אלבומים מצליחים תוך שהם שומרים על סגנונם הייחודי ואף מחפשים כיוונים מוזיקליים חדשים.
בעשור השני של שנות ה-2000 התמעטו היוצרים בסגנון הרוק הקלאסי והופיעו שירים המשלבים בתוכם רוק ביחד עם פופ ומוזיקה מזרחית.
יוצרים בולטים בתחום הזה הם דודו טסה שמצליח לשלב את המוזיקה העממית העיראקית עליה הוא גדל בבית עם הרוק האלטרנטיבי של שנות ה-90, קרן פלס, שמשלבת כתיבה אישית וחשופה עם עיבודים רוקיסטיים לצד בלדות מרגשות, חנן בן ארי שפרץ בעשור הזה עם רוק של שירי אמונה וחיפוש משמעות.
אמני הרוק המוכרים המשיכו ביצירה – אביב גפן, עם האלבומים "פסיפס" (2012) ו"סדקים" (2014), מוש בן ארי עם האלבומים "תסתכל לי בעיניים" (2011) ו"כמו בחיים".
אביתר בנאי הוציא שני אלבומים מצליחים בעשור הזה – "יפה כלבנה" וגם "לשונות של אש", שהושמעו רבות בתחנות הרדיו וגם שיתוף פעולה מוצלח ביחד עם אביב גפן במופע משותף.
גם סצנת הרוק-פאנק בישראל המשיכה לבעוט בעשור הזה בהובלת להקת מרסדס בנד ולהקת פאנקנשטיין.
אלון עדר, זמר ויוצר בסגנון רוק המתכתב עם הרוק המתקדם של שנות ה-70 החל את דרכו ב-2011 עם אלבום הבכורה הנושא את שמו.
בסה"כ הוא הוציא 9 אלבומים בעשור הזה ותפס מקום מכובד בסצנת הרוק הישראלי עם סגנון ייחודי ואישי.
רמי פורטיס הוציא 3 אלבומי אולפן ושמר על מקומו כאחד הזמרים שתמיד מצליח להיות מחתרתי גם אחרי 3 עשורים של יצירה בלב המיינסטרים.
ברי סחרוף המשיך להוביל את הסצנה גם בעשור הזה ובתחילת העשור הוא מוציא את האלבום "אתה נמצא כאן" כשהוא משתף פעולה עם מיטב הכותבים הישראלים.
החצר האחורית – הרכב מוזיקלי שהוא שיתוף פעולה בין יענקלה רוטבליט למוזיקאים תומר יוסף גדי רונן ואיתמר ציגלר, הוציא שני אלבומי אולפן וזכו לאהדה רבה בקרב הקהל עם שירי מחאה נוקבים ומקפיצים.
לצד יצירת הרוק הפופולרי מתקיימת בישראל סצנת אינדי רוק משמעותית, שהתפתחה בעיקר במאה ה-21 עם דחיקת הרוק מהמיינסטרים המוזיקלי ועליית כוחה של רשת האינטרנט, וכוללת יוצרים והרכבים רבים ומגוונים.
בדומה לסגנונות מוזיקליים אחרים הפועלים תחת הכותרת אינדי מתאפיינת גם יצירת הרוק המחתרתי הישראלי בקו טקסטואלי חריג ובסאונד שונה מהמיינסטרים, המקשה על התקבלותה בקהל הרחב.
יוצרים אלו לרוב פועלים שלא במסגרת חברת תקליטים ונשענים על תמיכת הקהל הפועל למענם במדיות שונות, בעיקר דרך בלוגים, רשתות חברתיות ופרויקטים לגיוס כספים.
מרכז סצנה זו הוא בתל אביב, במועדונים דוגמת תמונע ו"לבונטין 7", בתחנות רדיו כמו 88FM או קול הקמפוס, וכן בפסטיבלים ייעודיים דוגמת פסטיבל יערות מנשה והאינדינגב.
על אף המרחק מהעין הציבורית, היו אמנים לא מעטים שפרצו את גבולות הסצנה וזכו להצלחה בקהל הרחב, כדוגמת רונה קינן, תמר אייזנמן ואסף אבידן שאף זכה להצלחה נרחבת בחו"ל.
עם זאת יוצרים רבים רואים ביצירה המחתרתית ערך בפני עצמו בשל החופש האמנותי והעצמאות שהיא מאפשרת.
וכן אמנים רבים נוספים בהם יובל גורביץ', יהוא ירון, אבי בללי, אביב גדג' ואורי קליאן.
בסצנה זו פועלות גם מספר רב של להקות צעירות, בהן ששרות בעברית כדוגמת נערות ריינס, דפנה והעוגיות ומריונטה סול לצד להקות הפועלות באנגלית כדוגמת הקולקטיב ואלקטרה.
מבחינה סגנונית קיים גם בסצנה זו מגוון רחב, החל מיוצרים כדוגמת אלון עדר החוזרים לרוק המתקדם של שנות ה-70, דרך מוזיקת המחאה של קוואמי והבילויים, פאנק רוק (Punk rock) של כל החתיכים אצלי וכלה בפולק רוק באנגלית של עמית ארז וגבע אלון.
בנוסף, מאז שנות השמונים הייתה בישראל סצנה מחתרתית פעילה של אמנים אלטרנטיביים שניגנו דת' מטאל, דום מטאל ובלאק מטאל.
להקות המטאל הישראליות הידועות ביותר הן סיילם ואורפנד לנד המשלבות מטאל ואלמנטים מזרחיים עם מילים המתמקדות בנושאים ישראליים ויהודיים, ולהקת הבלאק מטאל מלכאש.
המיזוג בין מוזיקה יהודית מזרחית ומטאל נקרא "מטאל אוריינטלי" והוא מזוהה בעולם עם סצנת המטאל הישראלית.
בתחום המטאל הפופולרי יותר (הארד רוק) בולטים קרוספייר, לאוד נ' קלייר וריח מטאל.
כמקובל בתחום הרוק גם ברוק הישראלי עסקו שירים רבים בהבעת מחאה פוליטית וחברתית, שהתגברה בשל אופייה הייחודי של החברה הישראלית, המרובה שסעים ומחלוקות.
רבים משירי המחאה לאורך השנים התייחסו למצב הפוליטי-ביטחוני ובפרט למלחמות ישראל, כמו גם לסכסוך הישראלי-פלסטיני כשלא פעם רגישותו הרבה של הנושא הביא לפסילתם משידור.
ראשון משירי המחאה בנושא זה ברוק הישראלי היה השיר "חייל של שוקולד" שכתב חנוך לוין לשלישיית החלונות הגבוהים בתחילת 1967 ונפסל לשידור לאור הרגישות הציבורית ביחס לחללי צה"ל.
באותה שנה, לאחר מלחמת ששת הימים, הוציא מאיר אריאל את אלבום הבכורה שלו ובו השיר ירושלים של ברזל שנכתב כפרפרזה על השיר ירושלים של זהב, ובניגוד אליו עסק בצידה השלילי של המלחמה.
לאחר מלחמת יום כיפור ועם פריצת הרוק הישראלי למרכז הבמה הפכה הביקורת ממוקדת יותר.
את הצעד הראשון עשתה להקת כוורת בשירה "נתתי לה חיי" שייצג את ישראל באירוויזיון 1974 ותחת מסווה של שיר אהבה קליל כלל מחאה כנגד ראש הממשלה גולדה מאיר ובעד הקמת מדינה פלסטינית, שלא הובחנה על ידי הציבור הישראלי של זמנו.
למלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982 התייחסו שירים שמחו על הפער בין החיילים הלוחמים בלבנון לבין האזרחים השלווים כביכול, ביניהם "חצבים פורחים" של להקת תיסלם ו"התותח מצלצל פעמיים" ו"רכבת לילה לקהיר" של להקת משינה.
העיסוק בנושאי מלחמה ושלום בשנות התשעים בלט בשיריו של אביב גפן שהרבה לעסוק בנושאי מלחמה, שלום והגיוס לצבא ומאוחר יותר ברצח רבין.
להקת אתניקס אף היא התייחסה למצב הביטחוני ולשאיפה לשלום, כשהמפורסם משירים אלו הוא השיר "תותים".
ב-1998 בלטה גם להקת הרוק הרך בג"ץ, שאלבומה "כשאלוהים הלך לישון" כלל שירים שמחו על היהדות, אלוהים, מעשי צה"ל בשטחים והתרבות הישראלית בכלל, ועורר סערה רבה (על עטיפת האלבום נכתב ש"ההאזנה לאלבום מזיקה לבריאות" – כלומר, שהשילוב של השירים המלודיים יחד עם מילותיהם המחאתיות יעורר אנטגוניזם).
בתחילת שנות האלפיים התבלטה להקת הבילויים שהרבתה לבקר בשיריה את החברה הישראלית, בין השאר ביחס למיליטריזם ולמחיר המלחמות ואף הוציאה שיר בשם "שאול מופז" על שם הרמטכ"ל של אותה תקופה.
בשנת 2012 הוציא יזהר אשדות את השיר עניין של הרגל שמתח ביקורת על השפעת שליטת צה"ל ביהודה ושומרון על החיילים ונפסל לשידור בגלי צה"ל תוך שהוא מעורר מחלוקת ציבורית רחבה.
להקת החצר האחורית ייצגה את עמדות השמאל במאה ה-21, לדוגמת בשיר "שייח' ג'ראח" שבו שרו על העימות בן יהודים וערבים בשכונה.
השיר הפליט שיוצא כנגד היחס למסתננים בלתי חוקים זכה להצלחה רבה.
הלהקה הוציאה את השיר "הפסיקו את המוזיקה" המזדהה עם המחאה נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו.
מול עמדתם השמאלית של רוב האמנים היו גם דוגמאות לעמדה ימנית, שבולטת בהן תמיכתו של אריאל זילבר במחאה נגד תוכנית ההתנתקות, שפרסם מספר שירים שתמכו במאבק ובמתיישבים.
השסע העדתי בישראל התבטא אף הוא ברוק הישראלי, כשבולט בהקשר זה האלבום אהוד בנאי והפליטים משנת 1987, בשיר "עבודה שחורה" ביחס לעולים מאתיופיה.
האלבום כלל שירי מחאה נוספים ונחשב לאבן דרך במוזיקה הישראלית גם מבחינה זו ואהוד בנאי עצמו הרבה לעסוק בנושאים הקשורים למצב החברתי בארץ בהמשך דרכו.
מחאה ביחס לקשיי החיים בפריפריה הישראלית בלטה בעיקר בשיריה של להקת טיפקס, שחבריה היו תושבי שדרות, כמו גם בשירים שונים של להקת אתניקס.
בנוסף לסוגיות הייחודיות לחברה הישראלית עסקו יוצרים רבים בביקורת על מאפייני החברה המודרנית.
להקת תיסלם בשירה "פרצופה של המדינה" יצאה כנגד התרבות הפוליטית בישראל ובשיר "ככלות הקול והתמונה" ביקרה את תופעת הידוענים.
ביקורת על החברה המודרנית ותרבות הצריכה היא קו בולט באלבום רדיו בלה בלה של להקת החברים של נטאשה, באלבום קונספט העוסק בחייו של אדם בעולם המודרני.
קו דומה אך קודר יותר קיים באלבום רישומי פחם של מאיר אריאל משנת 1995 העוסק בהתמודדותו של האדם בעידן הקפיטליזם והטכנולוגיה.
ברי סחרוף הרבה לבטא ביקורת חברתית מעין זו ביצירתו שבלטה באלבומו האחר שנת 2001. אביב גדג', באלבומו ילדים של מהגרים משנת 2013, ביטא ביקורת חריפה על החברה הישראלית שמאותה תקופה, מזווית חברתית ומזווית פוליטית-ציבורית.
ביקורת אנטי-ממסדית בוטאה באלבומו של שמוליק קראוס "מדינת ישראל נגד קראוז שמואל" משנת 1977, שפורסם לאחר שחרורו של קראוס ממאסר עקב עבירות אלימות.
הקליפ לשיר "שישי חם" שיצא מתוכו אף נפסל לשידור בטענה שהוא מרמז לסמי הזיה.
המצב הכלכלי מוצא אף הוא ביטוי בשירים כדוגמת שיר הנושא של האלבום מחכים למשיח של שלום חנוך משנת 1985 שהתייחס למשבר מניות הבנקים של התקופה ושיר הנושא של האלבום עברנו את פרעה של מאיר אריאל משנת 1990, שתיאר את המצב מתוך נקודת מבט אופטימית.
בעקבות מחאת האוהלים של קיץ 2011 פרסמה להקת הג'ירפות שיר בשם "דפני דפני" כמחווה לדפני ליף, ממובילות המחאה, וכן שיר בשם "קיץ 2".
בזמר העברי בכללותו קיימת באופן רחב הלחנת שירי משוררים עבריים, ותופעה זו נפוצה גם בתחום הרוק.
אמני רוק שיצירתם קרובה בסגנונה לזמר עברי הרבו להלחין שירי משוררים באופן מפוזר לאורך השנים, כשבולטים בתחום זה הם יוני רכטר שהלחין משיריהם של אברהם חלפי ויהודה עמיחי, ויהודית רביץ, אף היא מלחינה של שירי יהודה עמיחי, וכן של לאה גולדברג, תרצה אתר ואחרים.
בנוסף ישנם אלבומי רוק שלמים המוקדשים כולם לשירי משוררים, לרוב של משורר יחיד.
שיריה של יונה וולך הולחנו והוקלטו במרוכז פעמיים, באלבום בציר טוב של אילן וירצברג ושמעון גלבץ משנת 1982 ובאלבום אתה חברה שלי משנת 1997 של ערן צור.
המוזיקאי אבי בללי בשותפות עם יהודית רביץ הלחין וביצע אלבום משיריה של דליה רביקוביץ, בשם "בללי-רביץ-רביקוביץ" בשנת 2008.
להקת כנסיית השכל הוציאה בשנת 1994 את האלבום קח שירים, ובו עיבודים לשירי משוררים כשמעון אדף, יהודה עמיחי ואחרים.
יוצרי רוק מהזרם הדתי-לאומי כדוגמת אהרן רזאל ואודי דוידי הרבו מאז ומעולם לעשות שימוש בטקסטים מהמקורות היהודיים, בעיקר בפסוקים מספר תהילים ובזמירות ופיוטים לשבת, לצד טקסטים מקוריים ברוח המקורות.
יוצרים חילוניים לעומתם כמעט ולא עשו שימוש במקורות אלו, למעט התייחסויות הומוריסטיות בודדות.
יוצא דופן מבחינה זו הוא מאיר אריאל, שהרבה לצטט בשיריו מהתנ"ך ולרמז אליו באופנים שונים.
מצב זה השתנה לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21, עת החלו יוצרים רבים להוציא שירים ואף אלבומים מלאים שהתבססו על טקסטים ממקורות היהדות ובעיקר על פיוטים.
תופעה זו נבעה בחלקה מחזרתם בתשובה של אמנים שונים, והשפיעה גם במעגלים רחבים יותר.
סנונית ראשונה ביצירה כזו בקנה מידה רחב הייתה בשנת 2004, בערב בשם "יהודה הלוי פינת אבן גבירול" שבו ביצעו אמנים חילונים ודתיים מגוון של פיוטים מסורתיים לצד שירי תפילה מקוריים.
השירים רוכזו באלבום בשם זה בשנת 2012, לאחר שהלחנת פיוטים בידי יוצרי רוק הפכה לתופעה רחבה.
אלבומים כדוגמת "שמע קולי" של מאיר בנאי (2007), שיר חדש של אהוד בנאי (2008), "מסע אל המקורות" של שלמה גרוניך (2008) ואבן גבירול, אדומי השפתות של ברי סחרוף ורע מוכיח (2009) זכו להצלחה ולתשבחות בקרב קהל חילוני ודתי כאחד ושימוש במקורות היהודיים ניכר גם באלבומיהם הבאים.
יוצרים בולטים נוספים בתחום הרוק היהודי שהחלו להתבלט בתקופה זו הם אהרן רזאל שנטה לכיוון הפולק רוק, יונתן רזאל שפעל תחת השפעות קלאסיות, אודי דוידי, ארז לב ארי ועוד.
מקומה המשמעותי של המוזיקה בכלל ומוזיקת הרוק בפרט בתרבות הישראלית הביא ליצירת מגוון רחב של פרויקטים שתיעדו את התפתחותו והשפעתו.
חלק משמעותי מתיעודו של הרוק הישראלי לסוגיו נעשה על ידי השדרן ועורך המוזיקה יואב קוטנר, שיזם והפיק מגוון תוכניות בנושא לאורך השנים.
בשנים 1995–1996 ערך והגיש בגלי צה"ל תוכנית רדיו תיעודית בת 100 פרקים, שנקראה "למרות הכל" על שם שירה של להקת כוורת ותיעדה את הרוק הישראלי מתחילת היווצרו בשנות השישים ועד לסוף שנות השבעים.
התוכנית כללה מאות שירים, קטעי ארכיון נדירים וראיונות עם יוצרים ומפיקים ואף עם חוקרים כדוגמת הסוציולוג וחוקר המוזיקה מוטי רגב.
בשנת 1998 ערך והגיש בערוץ הראשון את התוכנית "סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי" שהתבססה במידה רבה על קודמתה ברדיו.
בתוכנית זו תועדו ציוני דרך ברוק הישראלי משנות השישים ועד לסוף שנות התשעים באמצעות מספר רב של ראיונות וקטעי ארכיון ועריכתה זיכתה את קוטנר בפרס תמוז לשנת 1999.
בשנת 2012 ערך והגיש בערוץ 8 את הסדרה "האלבומים", שבה הוקדש כל אחד מפרקי הסדרה לאלבום בכורה בולט ברוק הישראלי בעיקר משנות השמונים והתשעים.
מלבד פרויקטים כוללים תועדו מוזיקאים ולהקות שונות בסרטי תעודה ובאלבומים מיוחדים.
רוק המזון הוא מופע מוזיקלי המופעל באמצעות בובות אודיו אנימטרוניקס שהוצג בביתן האדמה בפארק השעשועים אפקוט בדיסניוורלד שבפלורידה.
המופע הוצג בחסות חברת נסטלה.
המופע החליף את מופע "קברט המטבח" שקדם לו, והפסיק להציג בשנת 2005 כאשר באותו מיקום הוקם מתקן סוארין.
המופע היה פרודיה על קונצרט מוזיקת רוק.
הדמויות המופיעות במופע היו בצורת מוצרי מזון עם פנים אנושיות וידיים - והיו בובות אודיו אנימטרוניקס.
המוזיקה הייתה פרודיה של שירים פופולריים, כאשר מילות השירים הותאמו לתמה של המופע - תזונה נכונה ואבות המזון, לדוגמה: להקת "נערי האפרסק" (ה-"פיץ' בויז") בפרודיה על להקת "הביץ' בויז" (ה"ביץ' בויז") ששרו את השיר "תזונה נכונה" המבוסס על השיר של נערי החוף - "תחושה נכונה".
סוג המתקן: מופע תיאטרון אודיו אנימטרוניקס
רוק בריו , הוא פסטיבל המוזיקה הגדול ביותר בברזיל.
הפסטיבל התקיים עשר פעמים בריו דה ז'ניירו במהלך השנים 1985-2024, עשר פעמים בליסבון במהלך השנים 2004-2024, שלוש פעמים במדריד במהלך השנים 2008–2012 ופעם אחת בארצות הברית בשנת 2015.
הפסטיבל הראשון של רוק בריו, התקיים במשך 10 ימים, בין ה-11 ל-20 בינואר 1985, בשטח מיוחד שגודלו 250,000 מטרים רבועים בשכונת ז'אקארפאגואה בריו דה ז'ניירו ובו צפו כ-1.4 מיליון אנשים.
הפסטיבל כלל הופעות רבות של אמנים בינלאומיים, ביניהם: קווין, איירון מיידן, AC/DC, אוזי אוסבורן, רוד סטיוארט והסקורפיונס.
שני המופעים של להקת קווין ב-12 בינואר וב-19 בינואר הוסרטו ושודרו בדרום אמריקה על ידי Globo TV.
כל אחד מהמופעים הללו, נצפה על ידי כ-200 מיליון איש וביותר מ-60 מדינות.
ההערכה של קהל הצופים בכל אחד ממופעי קווין, עמדה על כ-325 אלף.
עד 2003, נתון זה היה שיא עולמי עבור קהל ששילם למופע (שיא זה נשבר על ידי Molson Canadian Rocks for Toronto, שמשך קהל של 490 אלף איש אשר שילם עבור המופע).
נטען, כי ההופעה של איירון מיידן באותו פסטיבל הייתה אחת מהמרשימות, ותוארה כ"אגדית".
ההופעה החלה שתי דקות לחצות הלילה, בחגיגה וקידום של אלבומם האחרון דאז Powerslave, שכלל בתוכו את השיר Two Minutes to Midnight (שתי דקות לחצות).
הפעם השנייה בה נערך הפסטיבל הייתה בין ה-18 ל-26 בינואר 1991, באצטדיון המרקנה.
בין הכוכבים הבינלאומיים הבולטים אותה שנה ניתן היה למצוא את Guns N' Roses, פיית' נו מור ומגדת.
לצידם ניתן היה למצוא את : א-הא, בילי איידול, ג'ורג' מייקל, הפי מנדייז, INXS, ג'ו קוקר, ליסה סטנספילד, פרינס, SNAP, דבי גיבסון ואחרים.
בין האמנים המקומיים שהופיעו היו: ז'ילברטו ז'יל, גל קוסטה, פאולו ריקרדו ורבים אחרים.
הפעם השלישית בה התקיים פסטיבל רוק בריו, היה ב-2001 (בימים 13, 14, 18 - 21 בינואר), באותו המקום בו התקיים זה הראשון ב־1985. הפסטיבל הובל על ידי להקות בינלאומיות כאר.אי.אם., איירון מיידן ורד הוט צ'ילי פפרז.
במקביל למופע המרכזי התקיימו משך הפסטיבל במות אלטרנטיביות של מוזיקה אלקטרונית (Tenda Eletro), מוזיקה לאומית (Tenda Brasil), מוזיקה אפריקאית (Tenda Raízes) ומוזיקת העולם (Tenda Mundo Melhor).
האירוע התקיים תחת הכותרת "עבור עולם טוב יותר" (Por um mundo melhor), וחמש דקות של דומיה נשמרו לפני תחילת המופעים ביום הראשון כאקט סמלי.
התזמורת הסימפונית הברזילאית בניצוחו של המנצח הישראלי ירוחם שרובסקי השתתפה ביום הראשון של הפסטיבל וניגנה את קטע הפתיחה לפאומה הסימפונית הידועה כה אמר זרתוסטרא מאת המלחין הגרמני ריכרד שטראוס בעיבוד קצבי מיוחד לכבוד הפסטיבל.
איירון מיידן הקליטה את המופע שלהם והוציאה אותו כאלבום חי בשם Rock in Rio.
הרווחים של האלבום הזה, נתרמו לקרן קלייב בור (Clive Burr), שמטרתה לעזור למתופף העבר לשלם את חשבונותיו הרפואיים הגדלים עקב מחלתו בטרשת נפוצה.
הופעה מפורסמת נוספת מהפסטיבל, הייתה של להקת Guns N' Roses בהרכב חדש, בו השתתפו החברים המקוריים אקסל רוז ודיזי ריד, יחד עם באקטהד, פול טוביאס, רובין פינק, כריס פיטמן וטומי סטינסון.
אמנים בינלאומיים אחרים שהשתתפו בפסטיבל היו : בק, רוג'ר ווטרס, אהרון קרטר, בריטני ספירס, להקת דייב מתיוז, אואזיס, Queens of the Stone Age, סטינג, שריל קרואו ואחרים.
בין האמנים המקומיים ניתן היה למצוא את ז'ילברטו ז'יל, אודורה, דניאלה מרקורי, פאטו פו ועוד.
רוק סטאר הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2001.
הסרט מספר על בחור בשם כריס קול, מעריץ מטורף של להקת הרוק הכבד המפורסמת "Steel Dragon" אשר חולם להקים להקה בסגנון של Steel Dragon.
כריס הקים להקת מחווה ל־Steel Dragon הנקראת "Blood Pollution", על שם אחד השירים של Steel Dragon.
במהלך הופעת מחווה שלהם, הגיטריסט רוב מתווכח עם כריס לאחר שאלתר סולו בטענה שהם להקת חיקוי, והם רוצים לכתוב חומר משלהם.
למחרת, הם מביאים סולן בשם "ברדלי".
כריס וחברתו אמילי, שהיא מנהלת הלהקה ובהמשך גם הסוכנת הפרטית שלו, מאוכזבים מהחברים ועוזבים.
יום למחרת כריס מקבל טלפון מגיטריסט הלהקה Steel Dragon קירק קאדי, והוא מודיע לו שהוא מוזמן לבחינות לסולן להקת "Steel Dragon".
הוא ואמילי נוסעים ללוס אנג'לס לבחינות.
הוא עובר את הבחינות לאחר מאמצים רבים.
הלהקה משנה את שמו ל"איזי" בטענה כי "כריס קול זה לא שם מגניב".
איזי צובר מעריצים בכל אמריקה ומתפרסם מאוד.
לאחר שאיזי מתנהג באנוכיות, אמילי עוזבת אותו ונוסעת לעבוד ולגור בסיאטל עם חברתו של רוב (הגיטריסט מהלהקה הקודמת של כריס).
איזי נפגע אבל היא מבטיחה לו שכשיגיע לסיאטל הם ייפגשו.
עכשיו כשאיזי זמר מוכר הוא רוצה גם לכתוב שירים.
אבל הלהקה אומרת שרק קירק (הגיטריסט) ואיי-סי (המתופף) כותבים את השירים.
איזי מחליט לעזוב את הלהקה והוא מקים להקה משלו שמנגנת מוזיקת סופט רוק.
הוא ואמילי חוזרים להיות ביחד ונגמרת תקופת ההבי מטאל שמבוססת על סקס, סמים ורוקנ'רול בחייו של איזי.
הסרט הושפע מסיפורה של להקת ההבי מטאל האנגלית "Judas Priest".
רוק ברזיליאנו (כינויו השונים: Rock, Roch, Roc, Roque, Brazilliano, Brasiliano) (נולד ב-1630 בחרונינגן ונעלם ב-1671) היה שודד ים הולנדי.
פעילותו החלה ב-1654 ונמשכה עד 1671, עת נעלמו עקבותיו.
שמו האמיתי לא ידוע בוודאות.
הוא נודע בכינוי "רוק ברזיליאנו", עקב גלותו הממושכת בברזיל.
הוא הונצח לראשונה בספר מפורסם משנת 1678 אודות שודדי ים, מאת הסופר הצרפתי אקסקוומלין.
אקסקוומלין כתב כי שמו האמיתי של אותו שודד ים לא ידוע לו, אך היסטוריונים גילו שככל הנראה הוא נולד בשם Gerrit Gerritszoon, והוא והוריו הפליגו לאזור שנשלט בזמנו בידי ההולנדים בצפון ברזיל .
פעילותו של ברזיליאנו ומוראותיו כשודד ים
ברזיליאנו פעל מול חופי פורט רויאל שבג'מייקה ואכזריותו כשודד ים נודעה לשמצה.
בטרם החל פעילותו בפורט רויאל, הוא פעל כפריבטיר בבאהיה, ברזיל.
לאחר שהוביל מרד על ספינה בלב ים, אימץ לעצמו אורח חיים של שודד ים.
בהרפתקאתו הראשונה, הוא השתלט על אונייה שנשאה אוצר רב והביאהּ בבטחה לג'מייקה.
בסופו של דבר, לכדו אותו הספרדים והוא נשלח לעמוד לדין בספרד, אך הוא הצליח להימלט, כשעל ראשו מרחפים איומי נקם מצד רודפיו.
הוא רכש מעמיתו פרנסואה ל'אולונה (François l'Olonnais) ספינה חדשה.
מאוחר יותר, שיתף פעולה בהפלגותיו של סר הנרי מורגן ושל אחרים.
בהיותו בגילופין, נהג ברזיליאנו לפרוק את עולו ללא מעצורים ולאיים על כל אדם שלא ניאות לשתות עמו.
הוא אף צלה בשיפודי עץ, בעודם בחיים, שני חוואים ספרדים, לאחר שאלה סירבו למסור לו את חזיריהם.
רוק ברזיליאנו הוא אחד משודדי הים המופיעים במשחק המחשב "שודדי הים של סיד מאייר" משנת 2004.
רוק ברזילאי (בפורטוגזית: Rock brasileiro ,BRock, Rock Nacional) הוא מוזיקת רוק שמקורה בברזיל ואשר מושרת בדרך כלל בפורטוגזית ברזילאית.
להתפתחות הרוק הברזילאי חשיבות רבה גם בהיסטוריה של הרוק בעולם.
מוזיקת הרוק הגיעה לברזיל בשנת 1956, עם הקרנתו של הסרט "The Blackboard Jungle", שכלל בפסקול שלו את השיר "Rock Around the Clock" של ביל היילי.
מאוחר יותר שרה הזמרת הברזילאית נורה נאי גרסת כיסוי לשיר בפורטוגזית.
ב-1957 כתב מיגל גוסטבו את שיר הרוקנרול הברזילאי המקורי הראשון - "Rock and roll em Copacabana", אשר הוקלט על ידי קאובי פיישוטו.
השיר הגיע למקום ה-52 במצעדי הפזמונים.
אמני רוק נוספים בברזיל בשנות ה-50 היו סלי קאמפלו וסרז'יו מורילו, אשר ביצעו גרסות כיסוי לשירי רוקנרול מארצות הברית ומאיטליה.
בתחילת שנות ה-60 נדחקה מוזיקת הרוק בברזיל לשוליים בתואנת היותה גסה ואימפריאליסטית.
נקודת השקפה זו הובילה מספר אמני MPB להשתתף בצעדת מחאה שמאוחר יותר כונתה "passeata contra a guitarra elétrica" ("צעדה כנגד הגיטרה החשמלית").
הודות להשפעה המשולבת של זרם הטרופיקליה, הביטלס והשימוש הגובר בגיטרה חשמלית על ידי אמנים שונים, דעכה קרנם והשפעתם של משתתפי המצעד ותומכיהם.
באמצע שנות ה-60 תנועת הז'ובן גוארדה, בהנהגתו של רוברטו קרלוס, הוסיפה לפופולריות של הרוק אנד רול בברזיל.
בסוף שנות ה-60 ובשנות ה-70 התרבו בברזיל הרכבים דוגמת הרכב הרוק הפסיכדלי המוטנטים (Os Mutantes) והרכב הגלאם רוק יבשים ורטובים (Secos & Molhados, שהושפע במידה רבה גם מסגנונות מוזיקת פולק מברזיל ומהעולם, שני הרכבים שהחלו את דרכם בעיר סאו פאולו, לצד הרכבי הארד רוק ופרוגרסיב רוק רבים.
החל מאמצע שנות ה-70 הפציע בברזיל גם הפאנק רוק (Punk rock).
במהלך שנות ה-80 הופיע דור חדש של יוצרים בתחום הרוק, אשר הושפעו מפאנק, מפוסט-פאנק ומהגל החדש, ואלה ניצבו כנגד ה-MPB, במידה דומה לדרך בה מיצב הפאנק את עצמו כנגד הפרוגרסיב רוק.
הרכבים שהחלו את דרכם בהופעות במועדונים, דוגמת "Barão Vermelho" ("הבארון האדום") או "Paralamas do Sucesso" ("מגיני הבוץ של ההצלחה"), שתי להקות מריו דה ז'ניירו, פרצו לתודעת קהל הרוק בברזיל, בעיקר בקרב הדור הצעיר.
במסגרת מופעי פסטיבל רוק בריו שנערכו בינואר 1985, הופיעו לצד הרכבים זרים כגון קווין ואיירון מיידן אמנים והרכבים ברזילאים.
האלבום הנמכר ביותר בהיסטוריה של הרוק הברזילאי הוא "Rádio Pirata ao vivo" ("רדיו פיראטי בהופעה חיה") משנת 1986, של להקת "RPM", אשר נמכר בכ-2.2 מיליון עותקים.
האנטגוניזם הראשוני מצד אמני ה-MPB דעך ובמקומו באה תקופה שהתאפיינה בהפריה הדדית רבה בין אמנים מכל הזרמים.
מוזיקאים מתחומי ה-MPB לסוגיו (כגון קייטנו ולוזו, ז'ואאו ז'ילברטו ונאי מאטוגרוסו) הקליטו גרסות כיסוי לשירי להקות הדור הצעיר, ואלה האחרונים החלו להתנסות בהיתוך בין רוק, פורו, סמבה, רגאיי ובוסה נובה.
אף כיום זוכים אמנים כגון רוברטו קרלוס וראול סיישאס (Raul Seixas), המשתייכים לדור המייסדים של הרוק הברזילאי, לאהדה רבה.
החל משנות ה-90 והלאה, הרכבים כמו אנגרה (מטאל פרוגרסיבי), ספולטורה, פאטו פו, הלגיון האורבני (Legião Urbana) ועייפתי מלהיות סקסית (Cansei de Ser Sexy" ,CSS", הרכב אינדי רוק) זוכים לפופולריות רבה.
רוק הדסון היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, נודע בזכות תפקידי "הגבר הרומנטי" המוביל בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
הדסון זכה בתארים רבים, כגון כוכב השנה וגבר השנה על ידי כתבי-עת שעוסקים בקולנוע, והיה אחד השחקנים הפופולריים הידועים בזמנו לאורך כארבעה עשורים.
הוא היה אחד מהידוענים הראשונים בהוליווד שנפטרו מאיידס.
הדסון נולד בשם רוי הרולד שירר הבן (.Roy Harold Scherer Jr) בווינטקה, אילינוי.
בנם של קטרין ווד, מרכזנית טלפון, ורוי הרולד שירר האב, מכונאי רכב, שנטש את משפחתו בתקופת השפל הגדול.
אימו נישאה בשנית, ואביו החורג וולאס "וואלי" פיצג'רלד אימץ אותו, ושם משפחתו שונה לפיצג'רלד.
הדסון למד בתיכון ניו טרייר ושנים אלו לא היו "מזהירות".
הוא שר במועדון השירה של בית הספר והיה ידוע כנער ביישן שעסק בשליחויות, חלוקת עיתונים ונשיאת מטות גולף.
בסיום לימודי התיכון הוא שירת בפיליפינים כמכונאי מטוסים בצי של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1946 עבר ללוס אנג'לס על מנת לפתח קריירת משחק.
הוא למד דרמה באוניברסיטת דרום קליפורניה, אך נזרק בגלל ציונים נמוכים.
הוא עבד כנהג משאית בציפייה לפריצת דרך בקריירה הקולנועית שלו.
פגישה עם מאתר כישרונות (סקאוטר) מהוליווד בשם הנרי וילסון ב-1948 הניעה את תחילת הקריירה הקולנועית שלו.
הופעתו הראשונה של הדסון הייתה ב-1948 בתפקיד קטן בסרטם של האחים וורנר "Fighter Squadron".
הדסון נזקק ללא פחות מ-38 טייקים כדי להגיש את השורה היחידה שלו בסרט.
הוא התאמן במשחק, שירה, ריקוד, סיוף ורכיבה והחל להתפרסם בכתבי עת שעסקו בקולנוע.
בשנת 1954 שיחק, לצדה של הכוכבת ג'יין ויימן, בתפקיד הנער הרע בסרטו של דאגלס סירק "השיגעון הנפלא" (Magnificent Obsession).
הסרט זכה לתשומת לב תקשורתית רבה והפך את הדסון לשחקן מפורסם.
באחת הכתבות אף תואר הדסון כשחקן הפופולרי של השנה.
ב-1955 הופיע שוב לצידה של ג'יין ויימן בסרט "כל שהשמים מרשים", גם הוא בבימויו של סירק.
הפופולריות של הדסון הלכה וגברה עם צאתו בשנת 1956 של "ענק", סרטו של ג'ורג' סטיבנס על פי ספרה של עדנה פרבר.
בסרט שיחק הדסון לצידם של הכוכבים אליזבת טיילור וג'יימס דין.
הופעתם המרשימה של הדסון ודין בסרט זיכתה את שניהם במועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בעקבות הופעתו בסרט "דבר של ערך" של ריצ'רד ברוק שיצא בשנת 1957 וההופעה בסרט "הקץ לנשק" של צ'ארלס וידור על פי ספרו של ארנסט המינגוויי, נודע הדסון בשנות השישים כשחקן של קומדיות רומנטיות.
הוא כיכב בתפקיד קומי לצידה של דוריס דיי בסרט "דו-שיח בחדר המיטות" (Pillow Talk), הראשון מתוך שלושה סרטים דומים מאוד ורווחיים מאוד לצידה של הכוכבת האחרים הם "אהובי חזור אלי" ואל תשלח לי פרחים".
בין סרטיו הבולטים בשנים הבאות היו "בבוא ספטמבר", "אל תשלח לי פרחים", "הספורט האהוב על הגבר", "שליחות בבורניאו" (The Spiral Road, נכתב בידי ז'אן דה הרטוג) ו"גירושין נוסח אמריקה" (Strange Bedfellows).
הוא עבד על המותחן הבדיוני "חיים בשנית" 1966. הסרט נכשל בקופות, אך מאוחר יותר הפך לסרט פולחן.
הופעתו בסרט נחשבת כאחת הטובות שלו.
הפופולריות שלו בקולנוע דעכה בסוף שנות השישים, אך במקביל הוא החל להופיע בטלוויזיה בהצלחה יחסית.
הצלחתו הגדולה ביותר הייתה בסדרת הטלוויזיה "מקמילאן ואשתו" לצידה של סוזאן סיינט ג'יימס בשנים 1971–1977. הוא שיחק בסדרה קצין משטרה בכיר בשם סטיוארט "מק" מקמילאן, בעוד סיינט ג'יימס משחקת את סאלי אשתו.
בעקבות עישון כבד ושתיית אלכוהול מרובה במשך שנים רבות, מצבו הבריאותי הידרדר ובנובמבר 1981 הוא עבר ניתוח חירום של חמישה מעקפים בלב.
תוכניתו החדשה בטלוויזיה The Devlin Connection התעכבה ולבסוף בוטלה לאחר שעלתה לשידור בדצמבר 1982.
הדסון החלים מהניתוח, אך המשיך לעשן.
הוא נראה חולה בסרט "השגריר" בשנת 1984 לצידו של רוברט מיצ'ם.
בין שני הכוכבים שררה איבה, ומיצ'ם עצמו סבל מבעיית שתייה חמורה.
זה היה סרטו האחרון, שנה מאוחר יותר בריאותו של הדסון הידרדרה והוא מת מאיידס.
מ-1984 ועד 1985 הוא השתתף בסדרה המצליחה של חברת (ABC) "שושלת" בתפקיד דניאל ריס.
הוא שיחק כמאהבה של קריסטל קרינגטון, תפקיד שגולם על ידי לינדה אוונס, ובתור אביה הביולוגי של סמי ג'ו קרינגטון, תפקיד שגילמה הת'ר לוקליר.
במהלך הצילומים לסדרה הוא סבל מבעיית זיכרון וכן מקושי בדיבור.
מצבו הבריאותי ותפקודו הכללי הלכו והתדרדרו.
בזמן שהקריירה שלו פרחה, הוא התאמץ להסתיר את חייו הפרטיים מכותרות העיתונים.
בשנת 1955 הוא התחתן עם פיליס גייטס, מזכירה בסוכנות שלו, בתום צילומי הסרט "ענק", לאחר מספר מאהבים גברים.
החדשות הגיעו במהרה לעיתונים במטרה להדוף את גל השמועות על חייו.
הנישואים הגיעו לסיומם שלוש שנים מאוחר יותר בשנת 1958, לאחר שגייטס ביקשה להתגרש עקב התאכזרות מנטלית, כהגדרתה.
גייטס זכתה במזונות של 250 דולר לשבוע למשך עשר שנים.
בספרה האוטוביוגרפי "בעלי, רוק הדסון", שהתפרסם בשנת 1987 ונכתב ביחד עם בוב תומאס, גייטס סיפרה שיצאה עם הדסון חודשים אחדים בטרם הציע לה נישואים.
לאחר מותה בינואר 2006 מסרטן ריאות התפרסם שהייתה לסבית שהתחתנה עם הדסון בנישואי תועלת בגלל כספו וידעה מההתחלה שהוא הומוסקסואל.
היא מעולם לא נישאה שוב.
לפי ספרה של שרה דייווידסון, "רוק הדסון: הסיפור שלו", שיצא לאור בשנת 1986, רוק הדסון היה חברו של הסופר האמריקאי ההומוסקסואל ארמיסטד מופין.
היו להדסון מספר מאהבים: ג'ק קוטס (נולד ב-1944), העיתונאי ההוליוודי טום קלרק (1933–1995), שמאוחר יותר פרסם את זכרונותיו בספר "רוק הדסון: החבר שלי", ומרק כריסטיאן, שזכה מאוחר יותר בתביעה נגד הסוכנות של הדסון.
בספר The Thin Thirty שנון רגלנד מתארת את מעורבותו של הדסון בשערוריית מין ב-1962 באוניברסיטת קנטקי עם שחקנים מקבוצת הפוטבול.
ג'ים ברנט תיווך בזנות של שחקנים זכרים מקבוצת הפוטבול והדסון היה אחד הלקוחות שלו.
אגדה אורבנית נפוצה בשנות השבעים שהדסון התחתן עם ג'ים נייבורס.
נייבורס מעולם לא התחתן ושמועות החלו צצות על נטייתו המינית ובאותה תקופה הדסון היה בארון.
בנוסף לכך הם היו מיודדים.
האגדה החלה על ידי חבורה של הומוסקסואלים בגיל העמידה מ"הנטינגטון ביץ'".
בעקבות השמועה הדסון ונייבורס לא דיברו עוד זה עם זה.
ביולי 1985 הדסון התארח בתוכניתה החדשה של ידידתו הוותיקה דוריס דיי בטלוויזיה בכבלים "החברים הטובים של דוריס דיי".
גופו הכחוש ודיבורו המבולבל הכו בתדהמה את הצופים, והידיעה הגיעה לכל מהדורות החדשות ברחבי המדינה באותו הערב וגם בשבועות שלאחר מכן.
סרטו האחרון היה "השגריר" (1984) שצולם בישראל.
הדסון אובחן כחולה HIV ב-5 ביוני 1984. כשסימני המחלה החלו להיראות, אנשי יחסי הציבור שלו לא יכלו עוד להתעלם ודיווחו שהוא חולה בסרטן כבד.
ב-25 ביולי 1985 העיתונות פרסמה בפריז שם טופל שהוא גוסס מאיידס.
ההשערה הייתה שהוא לקה במחלה כתוצאה מעירוי דם נגוע במהלך עירויי הדם הרבים שקיבל בעת ניתוח המעקפים.
הדסון טס בחזרה ללוס אנג'לס ב-31 ביולי, ואושפז בבית החולים כחודש ימים.
לאחר שרופאיו הודיעו לו שימיו ספורים ואין סיכוי להבריא מהמחלה כי היא מתקדמת, הוא חזר לביתו "הטירה" שבבוורלי הילס שם חי עד מותו ב-2 באוקטובר.
לאחר הלוויה שלו, שותפו לחיים מרק כריסטיאן הגיש תביעה נגד הסוכנות של הדסון בגלל "יצירה מכוונת של מתח נפשי".
כריסטיאן נבדק ונמצא שלילי ל-HIV.
למרות שהדסון ידע על מחלתו, הוא קיים איתו יחסי מין עד פברואר 1985, שמונה חודשים לאחר שנודע לו שהוא חלה באיידס.
שרה דייווידסון דיווחה שמרק כריסטיאן גר בבית האורחים ואילו טום קלרק שהיה שותפו לחיים מספר שנים קודם לכן גר בבית.
הדסון היה הנושא להצגה "רוק" שנכתבה על ידי טים פונטיין; היא הועלתה על הבמה בלונדון בשנת 2008. בשנת 2020 הופיעה דמותו של הדסון במיני-סדרה "הוליווד", שם גילם אותו ג'ק פיקינג.
פרס האוסקר: מועמדות לתפקיד השחקן הראשי הטוב של השנה בשנת 1956 בסרט ענק.
פרס גלובוס הזהב: זכייה במסגרת הסרט האהוב העולמי (פרס הנרייטה) בתפקיד שחקן ראשי בשנת 1958
פרס גלובוס הזהב: זכייה במסגרת הסרט האהוב העולמי (פרס הנרייטה) בתפקיד שחקן ראשי בשנת 1959
פרס גלובוס הזהב: זכייה משותפת עם טוני קרטיס במסגרת הסרט האהוב העולמי (פרס הנרייטה) בתפקיד שחקן ראשי בשנת 1960
פרס גלובוס הזהב: זכייה במסגרת הסרט האהוב העולמי (פרס הנרייטה) בתפקיד שחקן ראשי בשנת 1962
הדסון קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
רוק בקסבה הוא סרט דרמה ישראלי של הבמאי יריב הורוביץ משנת 2013. זהו סרטו הראשון והבולט ביותר בקריירת הבימוי שלו.
השנה היא 1989. בעיצומה של האינתיפאדה הראשונה, על גג בניין מגורים בעזה מוצב תומר בן ה-18 יחד עם חבריו למחלקה.
המטרה: לשלוט בשטח ולמצוא את נערי ה"שבאב" שרצחו את אחד מחבריו.
החיילים מנסים להתנהל מול האוכלוסייה העוינת ומול המשפחה שעל גג ביתם הם מוצבים, ונספגים אט אט בתוך מערכת ערכית מטלטלת.
תומר, שלוקח חלק בפעילות וצופה באירועים, מנסה לבדל עצמו מכל המתרחש, אך בסופו של דבר מוצא את עצמו בתפקיד השליח הנוקם את מותו של חברו.
הסרט הוקרן בחלק ה"פנורמה" של פסטיבל ברלין 2013 וזכה בפרס של CICAE.
יריב הורוביץ קיבל את פרס חבר השופטים לסרט הטוב ביותר עבור "רוק בקסבה" בפסטיבל אובין הצרפתי.
עורך הסרט יצחק צחייק זכה בפרס אופיר על עריכת סרט זה בקטגוריית "העריכה הטובה ביותר".
זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל ברגמו באיטליה.
שחקן תפקיד יון תומרקין תומר אנחל בונני המ"פ חליוה הנרי דוד איליה רועי ניק אקי ולדימיר פרידמן אבא של איליה יותם ישי אריאל הסמל יפתח רווה חייםרוני נדלרסולנית בלהקה צבאית
רוק נגד גזענות הייתה תנועה חברתית וקמפיין שהוקם והושק בבריטניה ב-1970, כתגובת-נגד גילויי גזענות שנשמעו מצד אמנים מפורסמים וכן מעלייתם של ארגונים לאומניים כדוגמת National Front.
הקמפיין כלל אמנים לא רק מתחום הרוק, אלא גם מז'אנרים נוספים כגון פופ, רגאיי ופאנק שערכו הופעות בעלי מסרים אנטי-גזעניים.
יוזם הקמפיין היה הצלם הבריטי רד סאונדרס (Red Saunders).
בתחילה תוכנן הקמפיין להיות מופע חד פעמי שיהיה מלווה במסרים אנטי-גזעניים.
לדברי רוג'ר הודל, אחד מיוזמי הרעיון, המניע העיקרי שתרם ליצירת הקמפיין היו דברי תמיכה שהביע בגילופין אריק קלפטון בפוליטיקאי הבריטי מהמפלגה השמרנית הבריטית אנוך פאוול שהיה ידוע בדעותיו הנחרצות והקיצוניות כנגד גלי ההגירה, ובעיקר בנאומו הידוע לשמצה נהרות הדם.
במהלך הופעה בברמינגהאם גילה קלפטון את דעותיו בפני הנוכחים ואמר כי אנגליה הפכה להיות 'צפופה', וכי על התושבים להצביע עבור פאוול, על מנת למנוע מבריטניה להפוך ל"קולוניה שחורה".
בהמשך התבטא קלפטון בקיצוניות נגד הזרים בבריטניה ועשה שימוש במילות סלנג פוגעניות ואף צעק את הסלוגן של הארגון הלאומני-קיצוני "National Front" "שמור על בריטניה לבנה" ("Keep Britain White").
בסיום המכתב קראו להקמת תנועה בשם "רוק נגד גזענות".
לטענתם, לאחר פרסום המכתב קיבלו מאות תגובות.
קלפטון עצמו טען מאוחר יותר כי דבריו נאמרו בבדיחות הדעת.
עם זאת, בראיון שהעניק לתוכנית הטלוויזיה "The South Bank Show" נותר קלפטון בשלו וצידד בפאוול, וציין כי הוא אינו רואה את פאוול כגזען.
תמיכה משמעותית קיבל הקמפיין בעקבות אמירותיו של דייוויד בואי בעד הפשיזם והערות היכולות להתפרש כהערצה לאדולף היטלר, בראיונות שהעניק למגזינים פלייבוי ו-NME.
באותם ראיונות אמר בואי בין היתר: "בריטניה מוכנה למנהיג פשיסטי...
אני סבור שהיא תשיג תועלת ממנהיג פשיסט.
אחרי הכל, פשיזם זה בסך הכל לאומנות...
אני מאמין בפשיזם, ובני אדם תמיד התנהגו בצורה יעילה תחת משטר רודני".
בראיון אחר אמר: "אדולף היטלר היה אחד מה'רוק סטארים' הראשונים".
מאוחר יותר, חזר בואי מדבריו והתנצל על הערותיו הפוגעניות.
באביב 1978, צעדו כ-100,000 בני אדם מכיכר טרפלגר ל-" East End" שבלונדון כחלק מפסטיבל מוזיקה שהתקיים בפארק ויקטוריה ברובע האקני, שאורגן על ידי תנועת "רוק נגד גזענות" וארגון "Anti-Nazi League" (ה"ליגה האנטי-נאצית").
המצעד נערך על מנת להיאבק ולהשמיע קול מחאה כנגד האלימות על רקע גזעני שפשה בבריטניה .
בפסטיבל התקיימו הופעות חיות שבוצעו על ידי אמנים שונים כשהמפורסמים שביניהם היו להקת הקלאש ולהקת באזקוקס.
רוק דרומי הוא תת-ז'אנר מוזיקלי במוזיקת הרוק אשר התפתח בדרום ארצות הברית מסגנונות הבלוז, רוק אנד רול, והקאנטרי והוא מבוסס בעיקר על גיטרה חשמלית ועל שירה.
הסגנון הושפע מאוד מיוצרי הרוק אנד רול בשנות ה-50 של המאה ה-20, עם יוצרים ידועים כמו אלביס פרסלי, בו דידלי, באדי הולי וג'רי לי לואיס.
באמצע שנות ה-60, עם הפלישה הבריטית ועליית הרוק, עיקר הז'אנר החדש עבר מהאזור הכפרי לערים הגדולות.
להקות בולטות מהעשור היו הבנד וקרידנס קלירווטר רבייבל אשר הושפעו גם מקאנטרי ומבלוז.
בשנת 1969 נוסדה והתבססה במייקון שבג'ורג'יה אחת הלהקות הידועות ביותר בז'אנר - להקת האחים אולמן.
בשנים שלאחר מכן פעלה גם הלהקה הידועה לנרד סקינרד.
להקות אלו נהגו לעיתים רבות להלל ולשבח את הדרום ואת ערכיו.
להקות ויוצרים בולטים נוספים בתחום הם: ג'ו וולש, האיגלס, Corrosion Of Conformity, זי זי טופ, סטיבי ריי וון, Saving abel, האחים אוסבורן ו-ג'יי ג'יי קייל.
בינואר 2014 הוא עזב את המפלגה השלטת הזאת כדי להקים מפלגת אופוזיציה בשם "תנועת העם למען הקדמה".
קאבורה נבחר לנשיא הרפובליקה בבחירות הכלליות בנובמבר 2015 וזכה לרוב כבר בסיבוב הראשון.
הוא הפך לנשיא ראשון ב-49 השנים האחרונות שאינו איש צבא ושאינו מכהן כנשיא זמני.
קאבורה ירש את התפקיד מהנשיא הזמני מישל קפאנדו שכיהן למשך שנה אחרי זעזועים פוליטיים, לצורך הכנת הבחירות הכלליות.
לדברי קפאנדו בחירות אלה היו הבחירות הראשונות מאז שנת 1978 שהיו "דמוקרטיות באמת, שקופות וחותכות".
היריב של קאבורה, זפירן דיאברה, הודה בתבוסתו והלך לברך את קאבורה במטה מפלגתו.
רוק מארק כריסטיאן קאבורה נולד ב-1957 בואגאדוגו, עיר הבירה של הקולוניה וולטה עילית, אז חלק מהאיחוד הצרפתי, כבן למשפחה נוצרית רומית-קתולית, בת לאתניה מוסי.
אביו, שארל בילה קאבורה היה מורה ובנקאי, אמו אנטונין- מורה.
שארל בילה קאבורה כיהן בעבר כיועץ של שר הפנים וביטחון (1961) והיה שר האוצר של המדינה בשנים 1963–1965, אחר כך שר הבריאות עד להפיכה הצבאית בינואר 1966 ששמה קץ לרפובליקה הראשונה.
בהמשך מילא אביו של קאבורה את התפקיד של יועץ פיננסי של נשיא הרפובליקה, לנזאנה סנגולה, עד שנת 1975 והיה לסגן נגיד הבנק המרכזי של מדינות מערב אפריקה BCEAU עד 1982.
קאבורה למד בבית הספר היסודי הממלכתי "סאנטר א" בוואגאדוגו.
עקב מעבר עבודתו של אביו לטוגן, בעקבות ההפיכה ב-3 בינואר 1966 המשיך קאבורה את לימודיו בעיר זו עד 1968. חזר באותה שנה ל"מרכז ב" בעיר הבירה.
בהמשך אחרי בחינות כניסה עש לימודי תיכון במכללת סן ז'אן-בטיסט-דה-לה-סאל בשנים 1968–1975.
אחרי בחינות הבגרות נסע קאבורה לצרפת ולמד בעיר דיז'ון מדעי הכלכלה.
בשנת 1980 בסיום לימודי התואר השני שב למולדתו.
קאבורה היה פעיל תחילה בתנועה המהפכנית שבראשות הקפטן תומא סנקרה במסגרת "איחוד המאבק הקומוניסטי הבנוי מחדש" (ULC-R).
אחרי שסנקרה תפס את השלטון ב-4 באוגוסט 1983, התמנה קאבורה בשנת 1984 (בגיל 27) למנכ"ל הבנק הבינלאומי של בורקינה (Banque Internationale du Burkina), אחד משני המוסדות הפיננסיים העיקריים של המדינה.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1989, כשאז מינה אותו הנשיא החדש בלז קומפאורה לשר התחבורה והתקשורת.
בשנת 1990 היה שם לשר מדינה.
ב-1991 עבר למשרד המופקד על "הפעולה הממשלתית".
במאי 1992 נבחר לפרלמנט כנציג מחוז קדיאוגו מטעם הארגון למען דמוקרטיה עממית – תנועת העבודה (ODP-MT).
בשנים 1992–1993 כיהן כמו אביו כשר האוצר, אחר כך שר מופקד על הקשר עם המוסדות.
מול משבר פיחות הפרנק CFA והעלייה הסוחפת במחירים, החליט קומפאורה למנות את קאבורה לראשות הממשלה.
כראש ממשלה השכיל קאבורה לשפר את המצב הכלכלי – לשקם את שיעור הצמיחה למספרים של 5% ולהשיג שילוב משופר של הכלכלות המקומיות.
אחרי ההתגברות על המשבר העביר אותו הנשיא ב-1996 מתפקיד ראש הממשלה ומינה אותו ליועץ נשיאותי מיוחד.
בשנת 1997 נבחר לסגן ראשון של האספה הלאומית.
ב-6 ביוני 2002 נבחר ליושב ראש האספה הלאומית במקום מלגה טראורה וכיהן בתפקיד זה למשך עשור.
בגישתו העינינית והפייסנית זכה קאבורה בתקופה זו להערכה גם מצד האופוזיציה.
היח משנת 1999 כיהן קאבורה כמזכיר מפלגת השלטון CDP של הנשיא קופמאורה והחל משנת 2003 ביושב ראש לה
בשנת 2012 מול מרידה צבאית ועממית הודיע קאבורה על כוונתו לוותר על תפקידו בהנגת המפלגה.
הוא בירך על שינוי השלטון בניז'ר ואת מה שנראה בהתחלה "האביב הערבי".
הנשיא החליף אותו עם נאמנו, אסימי קואנדה.
כשדרש קומפאורה לשנות את הסעיף 37 בחוקה על מנת להיבחר פעם חמישית, עזב קאבורה את הנהגת המפלגה.
כשהנשיא הודיע על משאל עם בנוגע לחוקה, התפטר קאבורה מהמפלגה יחד עם שני מנהיגים אחרים וכתב מכתב פומבי לנשיא שבו הוקיע את ה"קפורליזציה" (מהמילה "קפורל" – רב-טוראי) ואת שיטות הניהול המבוססות על "הדרה".
"איש אחד אינו יכול לחשוב לנצח כמדינה" הצהיר.
בעקבותיו עזבו את מפלגת CDP עוד 72 חברים.
הם הקימו את תנועת העם למען הקדמה MPP.
החל מפברואר 2014 מפלגת MPP הצטרפה לשורות האופוזיציה ותנועה האזרחית.
ב-30–31 באוקטובר 2014 התקומם העם נגד שינוי הסעיף 37 בחוקה וגרש את קומפאורה מהשלטון.
ב-1 בנובמבר 2014 התמנה הלטננט-קולונל איזק זידה לראש המדינה באופן זמני.
בפני מורת רוח בעם, ויתר זידה על הנשיאות לטובת נשיא זמני חדש אזרח, הדיפלומט מישל קפאנדו.
ניסיון הפיכה צבאית קצר נכשל.
הבחירות לנשיאות התקיימו בתנאים תקינים ב-29 בנובמבר 2015.
קאבורה ערך מערכת בחירות ענפה שכללה סיור גדול בכל 13 המחוזות של בורקינה פאסו והציג את מצעו בפני הבוחרים.
קאבורה נכנס לתפקיד בטקס ממלכתי ב-29 בדצמבר 2015. בטקס נכחו 5,000 אנשים וכן מנהיגי מדינות, ביניהם, נשיא גאנה, ג'ון דרמאני מהאמה, סגן נשיא ניגריה, ימי אוסינבאג'ו,
אחרי כניסתו לתפקיד ב-6 בינואר 2016 מינה קאבורה את פול קאבה טיאבה לראש ממשלה.
ב-24 בינואר 2022 נעצר והודח מתפקידו על ידי הצבא במהלך הפיכה.
הצבא פיזר את הפרלמנט ואת הממשלה וביטל את החוקה.
רוק ניסיוני (או אַוַונרוק, avant-rock) הוא תת-ז'אנר ניסיוני במוזיקת רוק המותח את גבולות הקומפוזיציה ואת טכניקת ההופעות הנפוצות וגם מתנסה עם אלמנטים בסיסיים של רוק.
אמני הז'אנר שואפים להתחדש ולהשתחרר ממוזיקת הרוק הקיימת.
חלק מהמאפיינים של הז'אנר הם ביצוע של אלתורים, אינסטרומנטציה משונה, השפעות מהאוונגרד, מילים או קטעים כליים משונים, מבנים וקצבים משונים תוך דחייה של שאיפות להצלחה מסחרית.
מתחילתה הייתה מוזיקת רוק ניסיונית, אך רק בשנות השישים המאוחרות החלו ליצור קומפוזיציות ארוכות ומורכבות.
ב-1967 הז'אנר היה זמין מסחרית בתור מוזיקת פופ, אך בשנת 1970 המבצעים גרמו נזק לעצמם עד לחוסר הצלחה.
בגרמניה, הקראוטרוק שילב אלמנטים של אלתורים ורוק פסיכדלי עם אוונגרד ויצירות קלאסיות עכשוויות.
בשנות השבעים היותר מאוחרות, הכלאה מוזיקלית התרחשה ביחד עם הפיתוח של פאנק (Punk), גל חדש, ניסויים מסוג עשה זאת בעצמך, ומוזיקה אלקטרונית.
קצבים מפאנק (Funk) ופיוז'ן החלו להיות משולבים בתוך הרוק הניסיוני.
לגל הראשון של קבוצות רוק ניסיוני בשנות השמונים היו מעט מוסכמות למוזיקה.
מאוחר יותר בעשור, רוק ניסיוני קיבל אלמנטים ממוזיקה פסיכדלית שהייתה שונה מהמודעות העצמית והערנות של הפוסט-פאנק המוקדם יותר.
בשנות התשעים, תנועה קטנה בשם פוסט-רוק הייתה הצורה הדומיננטית של רוק ניסיוני.
בשנות ה-2010, המושג "רוק ניסיוני" הידרדר לשימוש רנדומלי וחסר משמעות.
חלק גדול מלהקות הרוק מסווגות בעזרת תחיליות כגון "פוסט-" ו-"קראוט-".
רוק היל היא העיר הגדולה ביותר במחוז יורק שבקרוליינה הדרומית, ארצות הברית, העיר החמישית בגודלה בקרוליינה הדרומית והרביעית בגודלה במטרופולין שארלוט שמרכזו בעיר שארלוט שבקרוליינה הצפונית.
היא העיר הגדולה ביותר בחלק מטרופולין שארלוט שבקרוליינה הדרומית.
במפקד האוכלוסין של 2010 היו בעיר 66,154 תושבים וב-2016 מספר התושבים גדל ועמד על 72,937 תושבים.
העיר ממוקמת כ-25 מיילים (40 קילומטרים) דרומית לשארלוט ו-70 מיילים (110 קילומטרים) צפונית לקולומביה.
למרות העובדה שמספר מתיישבים אירופאים הגיעו לרוק היל בשנים 1830 ו-1840, רוק היל עדיין לא הפכה לעיירה עד שחברת מסילות הרכבת של שארלוט וקרוליינה הדרומית החליטה לשלוח קו רכבת דרך האזור.
בתחילה, הכוונה של חברת מסילות הרכבת הייתה לבנות תחנת רכבת ליד הכפר אבנעזר, אך המקומיים סירבו לכך שתעבור רכבת דרך הכפר שלהם מכיוון שלטענתם הרכבת גורמת לכלוך ורעש.
במקום זאת, נהגי רכבת, מתכננים וסוקרים החליטו להעביר את הקו במרחק 2 מיילים ליד ציון דרך מקומי.
לפי מספר אנשים, נהגי הרכבת והמתכננים סימנו את המקום על המפה וקראו לו "רוק היל".
חלק מהמשפחות הראשונות ברוק היל חשבו שבניית תחנת רכבת בסמוך להם תהיה מועילה ורווחית ולכן נתנו לחברת הרכבת את הזכות לסלול מסלול דרך הנכסים שלהם, כשלושת בעלי הקרקעות הגדולים ברוק היל, ההחלטה פתרה את הבעיה.
כאשר לרוק היל היה שם, תחנת רכבת ומשרד דואר מתיישבים רבים זרמו לאזור.
בית הספר הראשון של העיירה, אקדמיית רוק היל, נפתח בספטמבר 1854. למרות השם הרשמי של בית הספר, מרבית התושבים קראו לו "אקדמיית פיין גרוב" (מילולית: חורשת אורנים) בשל חורשת האורנים שהיה ממוקם בה.
אן האצ'ינסון וייט, אשתו של ג'ורג' וייט שהיה אחד מהמתיישבים הראשונים, תרמה את האדמה לבית הספר לאחר מות בעלה.
במקום למדו 60 תלמידים בשנת 1856 ולאחר מכן נפתח גם בית ספר לבנות באותו מקום.
זמן קצר לפני שמלחמת האזרחים האמריקנית החלה, נערך מפקד אוכלוסין במחוז יורק בו ממוקמת רוק היל ונמצא שכמעט חצי מ-21,800 התושבים באזור היו עבדים שעבדו בייצור הכותנה המקומי.
4,379 הגברים הלבנים במחוז הקימו יחידות שתפקדו כחיל רגלים ואחרים הצטרפו לחיל הפרשים או לארטילריה.
בסוף המלחמה, 805 מהם מתו ומאות נפצעו.
גברים רבים מרוק היל ומחוז יורק היו מעורבים בקרבות חשובים רבים במלחמת האזרחים האמריקנית.
עקב מיקומה של רוק היל במסלול הרכבת, היא הפכה לנקודת מעבר של חיילי הקונפדרציה ואספקה ששונעה מהחזית ואל החזית.
מכיוון שלא היה בית חולים מקומי או אחות, אנשי העיירה טיפלו בחולים ובחיילים פצועים בבתיהם.
פליטים שנסו מהמצור על החוף או מחייליו של הגנרל שרמן הגיעו גם הם אל רוק היל.
החל מאביב 1862, איכרים מקומיים הפסיקו לייצר כותנה ועברו לתירס על מנת להפיק יותר מזון.
רשומות ממלחמת האזרחים האמריקאים מראות שהמחירים ברוק היל השתנו רבות במהלך המלחמה.
מלחמת האזרחים שנתה את המצב הפוליטי, החברתי הכלכלי בעיירה באופן קיצוני כמו בכל מקום אחר בדרום ארצות הברית.
רוק היל גדלה בשלהי המלחמה בהיווספם של פליטי מלחמה, אלמנות ומשפחותיהן וחזרתם של הגברים שהלכו להילחם במלחמה.
רוב הסוחרים ברוק היל בסביבות שנת 1870 היו חיילים לשעבר של הקונפדרציה.
בשנת 1870, אפילו החנויות הגדולות ביותר ברוק היל היו בעלות קומה אחת בלבד ולא היו מדרכות בצידי הכבישים.
בית המרקחת הראשון ברוק היל נפתח בשנות ה-70 של המאה ה-19. בשנת 1881 נפתח בית בושת מקומי שנוי במחלוקת ואיתו נבנו גם המדרכות הראשונות.
רוק היל לא הוכרה באופן רשמי כעיר ונערכו שלושה ניסיונות לקבלת הכרה ככזו, ב-1855, 1868 ו-1870. הניסיון השלישי היה זה שצלח.
הניסיון הראשון היה בשנת 1855, עצומה שנחתמה על ידי בעלי קרקעות חשובים ואנשי עסקים מאזור רוק היל.
העצומה הוצגה בפני האספה הכללית של קרוליינה הדרומית ב-19 באוקטובר אך לא ננקטה על ידם שום פעולה בנושא.
הניסיון השני היה בשנת 1868, בעצומה אנשי העיירה טענו כי ישנם למעלה מ-300 תושבים, "אחת עשרה חנויות, שתי כנסיות, שני ברים, שני בתי מלון, שתי חנויות-כרכרה, שלוש נפחיות, שלוש חנויות נעליים, בית מלאכה לעיבוד עורות, נגרייה ובתי ספר יסודיים נפרדים לבנים לבנים ובנות לבנות".
העצומה נחתמה על ידי 48 איש, רובם חדשים יחסית בעיר ומספר מצומצם של תושבים ותיקים.
בעלי קרקעות גדולות ותיקים התנגדו להכרה מכיוון שהכרה תביא איתה מסים ולכן הם הגישו הצעת נגד שטענה כי ישנם רק 100 תושבים ורובם נמצאים בעיירה באופן זמני.
המצב היווה דוגמה לשינויים העוברים על רוק היל שהשתנתה מעיירה שכללה בעיקר חוות לקהילת עסקים ועל תהליך העיור שעובר על העיירה.
בסופו של דבר, הרשות המחוקקת במדינת קרוליינה הדרומית שבארצות הברית לא פעלה בנושא שום עצומה ורוק היל לא הוכרה באופן רשמי.
העצומה השלישית הוגשה בהצלחה בשנת 1869, שנה בלבד לאחר ההצעה הכושלת של 1868. על העצומה חתמו 57 אנשים והיו שבעה מתנגדים בלבד.
שבעת המתנגדים היו בעלים של 80% מהאדמה שהייתה צפויה להיות בתחום השיפוט של רוק היל אם ההחלטה תתקבל.
אך הפעם הם לא הצליחו לעצור את ההחלטה וב-26 בפברואר 1870 התקבלה הכרה רשמית בעיר.
רוק היל הייתה הרקע לשני אירועים חשובים של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
בפברואר 1961, תשעה גברים אפרו-אמריקאים נכנסו לכלא במחוז יורק לאחר שערכו "מחאת ישיבה" בה סירבו להתפנות ליד דוכן ארוחת הצוהריים של רשת מקרורי באזור המסחרי של רוק היל.
כיום המקום מוכר כ"פייב אנד דיין" ובו חקוקים שמות הפעילים.
הפשע של הפעילים שנעצרו דווח כ"סירוב להפסיק לשיר במהלך תפילת הבוקר שלהם".
האירוע העלה מודעות כלל ארצית כשאסירים ביצעו אסטרטגיה חדשה הנקראת "כלא, לא ערבות".
התנגדות לשחרור בערבות הייתה דרך להפחית את העול הפיננסי שבפניו ניצבו קבוצות זכויות האדם כאשר "מחאות הישיבה" התפשטו ברחבי דרום ארצות הברית.
כשהפעולות קיבלו סיקור חדשותי כלל ארצי נרחב בארצות הברית, הטקטיקה "כלא, לא ערבות" אומצה על ידי קבוצות זכויות אזרח אחרות.
הפעילים התפרסמו כ"תשעת [אנשי] הידידות" מכיוון שתשעתם היו סטודנטים בקולג' הידידות של רוק היל.
מאוחר יותר ב-1961, רוק היל הייתה התחנה הראשונה ב"דרום העמוק" בה עברה קבוצה של 13 "רוכבי חירות" שמילאו אוטובוסים בוושינגטון די.
ופנו לדרום במטרה לבחון את יישום הפסיקות שהוציא בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1960 שאסרו הפרדה גזעית על פי חוק בכל המפעלים הציבוריים הבין ארציים.
כשמנהיג זכויות האדם ג'ון לואיס ואפרו-אמריקאים נוספים דרכו מחוץ לאוטובוס ברוק היל הם הוכו על ידי אספסוף המורכב ברובו מאנשים לבנים אשר לא נשלטו על ידי המשטרה המקומית.
האירוע גרם להד תקשורתי גדול.
בשנת 2002 לואיס, שכבר היה חבר קונגרס מטעם ג'ורג'יה, חזר לרוק היל כשהוזמן לנאום באוניברסיטת וינת'רופ וניתן לו מפתח העיר.
ב-21 בינואר 2008 חזר לואיס לרוק היל ודיבר כנואם באירוע לזכר מרטין לותר קינג ומורשתו.
ראש העיר התנצל בפניו רשמית בשם העיר על התנהגותם ויחסם של ההמון לרוכבי החירות.
רוק היל גדלה באופן קבוע במהלך המאה העשרים והתרחבה מעבר לגבולות המקוריים שלה.
ארבעה אזורים ללא סמכות רשמית סופחו לעיר והגדולים שבהם הם בויד היל ב-1940, אבנעזר ומקסיקו ב-1960 ואוקדייל ב-1980.
רוק היל חגגה את חגיגות מאה השנה שלה ב-1952, ואת חגיגות 150 שנה ב-2002, ואירחה ב-2017 את אליפות העולם ב-UCI BMX.
לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לעיר יש 43.16 מיילים מרובעים (111.4 קילומטרים מרובעים), 43 מיילים מרובעים (111 קילומטרים מרובעים) הם אדמה ו-0.16 מיילים מרובעים (0.41 קילומטרים מרובעים) הם מים.
רוק היל ממוקמת לאורך נהר קטאבה באזור הצפון-אמצעי של רמת פידמונט בקרוליינה הדרומית, דרומית לעיר שארלוט.
העיר ממוקמת בגובה 676 רגל מעל פני הים (206 מטרים) והיא ממוקמת במרחק של כ-150 מיילים (240 קילומטרים) מהאוקיינוס האטלנטי ו-75 מיילים (121 קילומטרים) מבלו רידג'.
רוק היל כוללת מספר שכונות:
מרכז העיר - האזור המסחרי של העיר שכולל 20 בניינים הצמודים זה לזה שנבנו ב-1870 ובו ממוקמים משרדי הממשל של העיר.
בויד היל - בית קבוצת הפוטבול והכדורגל של העיר.
+10 המעסיקים הגדולים ביותרמערכות 3Dתעשיות אמידה בע"מאנרגיית קרוליינהעיריית רוק הילתקשורת קומפוריוםסייטק מסנני פחמן באחריות מוגבלת.היוסונגתאגיד התחבורה של לאנגרבתי הספר של מחוז יורקאוניברסיטת וינת'רופ
צפיפות האוכלוסין הייתה 619.2 איש לקילומטר רבוע.