tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיריו הראשונים של הנשקה התפרסמו בספר Pan בשנת 1912, ונודעו בקרב הציבור כ"כתיבה פורנוגרפית".
בשנת 1913 יצא קובץ שיריו הראשון, "שחר!
זה היה ספר של שירה לירית טהורה.
הנשקה כתב גם רומנים היסטוריים (כגון Mohammad, "מוחמד"), רומנים מיתולוגיים (רומנים אלו היו בעצם עיבוד של שירים סיניים ויפניים).
הנשקה חיבר גם מחזות מקוריים וחיבורים סאטיריים רבים, ביניהם - בשנת 1925 - עיבוד גרמני למחזה הסיני "מעגל הגיר", אותו עיבד מאוחר יותר ברטולט ברכט למעגל הגיר הקווקזי המפורסם שלו.
אלפרד דה מיסה היה מחזאי, משורר וסופר צרפתי.
דה מיסה נולד בפריז לאב שכתב ספרים בנושאים היסטוריים וספרי מסעות.
בהיותו בן תשע שנים החל ללמוד בבית הספר אנרי הרביעי בפריז בו גמר את לימודיו בהצטיינות (1827).
למד רפואה, משפטים, ציור, אנגלית ונגינה בפסנתר, לפני שכתב את שירו הראשון "חלום" (1828).
ב-1829 פרסם את קובץ שיריו הראשון "סיפורים ספרדיים ואיטלקיים", שנתקבל באהדה על ידי ויקטור הוגו, ונעשה חבר בחוגים הספרותיים של פריז.
ב-1833 פגש בסופרת ז'ורז' סאנד והתאהב בה.
מכאן התפתחה ביניהם מערכת יחסים שנמשכה עד 1835. הם נסעו יחד לאיטליה, ונדבקו במחלה בוונציה.
סאנד התאהבה ברופא שלה, ואלפרד דה מיסה חזר לפריז בגפו.
מאורעות אלה באו על ביטויים ברומן שלו "וידויו של בן הדור", המהווה גם אוטוביוגרפיה, ובמחזה "אין להתלוצץ עם האהבה" (1836).
ב-1837 התארס עם אימה ד'אלטון, אירוסין שנסתיימו בפרידה כעבור שנה.
ב-1845 זכה בתואר "אביר לגיון הכבוד".
שימש כספרן של משרד הפנים הצרפתי, והחל ב-1848 - כספרן של משרד החינוך הציבורי.
ב-1852 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
באותה שנה התאהב בלואיז קולט, מאהבתו לשעבר של הסופר גוסטב פלובר.
בשנים האחרונות לחייו מיסה לא הרבה לצאת מדירתו שהייתה ליד התיאטרון "קומדי פרנסז" בפריז.
הוא לקה בדלקת אבי העורקים על רקע מחלת העגבת (Syphilitic aortitis) ומצבו הידרדר עוד יותר בגלל שתייה מרובה.
אלפרד דה מיסה נפטר בפריז ב-1857 כתוצאה ממחלת העגבת ונקבר בבית העלמין פר לשז.
וידויו של ילד המאה, מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, הוצאת כתר, 2009.
לורד אלפרד ברוס דאגלס , שנודע בשם החיבה "בוזי" (Bosie), היה משורר וסופר אנגלי, הידוע כיום בעיקר כמאהבו של אוסקר ויילד.
דאגלס נולד בבית האם היל בווסטרשייר, בנם השלישי של ג'ון שולטו דאגלס, מרקיז קווינסברי (Queensberry), ואשתו סיביל מונטגומרי (Montgomery).
הוא למד בקולג' ווינצ'סטר (1884-88) ובמודלין קולג' באוניברסיטת אוקספורד (1889-93), אותו עזב לפני שסיים את התואר האקדמי.
באוקספורד ערך דאגלס את כתב-העת השערורייתי The Spirit Lamp, מה שהעלה עליו את רוגזו של אביו.
דאגלס פגש לראשונה את אוסקר ויילד ב-1891, הוא דרש בתוקף לראות את ויילד לאחר שלטענתו קרא את ספרו "תמונתו של דוריאן גריי" תשע פעמים והושפע ממנו עמוקות.
עד מהרה החלה פרשיית אהבים ביניהם.
תחילה, חיבב האב את ויילד ונהנה מחברתו, אולם משהחל לחשוד כי היחסים בין בנו לבין ויילד הם יותר מידידות גרידא, החל לנסות ולפגוע במחזאי.
הוא פלש לביתו של ויילד בלוויית בריונים, תכנן להשליך עגבניות רקובות במהלך הבכורה של חשיבותה של רצינות ולספר לצופים על "מעלליו" של יוצר המחזה.
התוכנית לא יצאה לפועל לאחר שנמנעה ממנו הכניסה לתיאטרון.
משמת אחיו הבכור של בוזי, לורד דראמלאנריג (Drumlanrig), יורשו המיועד של תואר המרקיז מקווינסברי, נפוצו שמועות כי הייתה לו פרשיית אהבים עם ראש הממשלה, לורד רוזברי.
המרקיז קווינסברי היה נחוש אפוא "להציל" את בנו הצעיר מציפורני ההומוסקסואליות, והחליט להילחם בכל הכוח במי שלטענתו דרדר והשפיע לרעה על בנו עד שהפך גם הוא להומוסקסואל.
הוא העליב את ויילד בפומבי בכך שהשאיר לו במועדון בו היה מבלה לעיתים קרובות כרטיס ביקור, עליו כתב בשגיאות כתיב את המילים "מר ויילד, מתחזה (ו)סדומאי".
דאגלס, ששנא את אביו הרבה יותר משויילד שנא אותו, דרבן את אוסקר ויילד לתבוע את המרקיז בעוון הוצאת דיבה, חרף עצתם של ידידיו הקרובים של ויילד רוברט רוס (Ross), פרנק האריס וג'ורג' ברנרד שו.
המשפט נטה לרעתו של ויילד - קווינסברי שכר בלשים פרטיים שיעקבו אחר בוזי ואוסקר ויתעדו את הרגליהם המיניים.
הוא גם גייס כמה זונות ממין זכר שיעידו נגד ויילד, שנשמע לעצת פרקליטו וביטל את התביעה.
על כל פנים, העדויות שנשמעו במהלך המשפט הספיקו כדי להעמיד את ויילד לדין באשמת "הפקרות רבתי" (gross indecency), לשון נקייה למין הומוסקסואלי.
לאחר משפט ומשפט חוזר (חבר המושבעים הראשון לא הצליח להגיע לפסק דין) הורשע ויילד ב-25 במאי 1895 ונידון לשתי שנות מאסר ועבודת פרך.
דאגלס נאלץ לגלות מארצו ועבר לאירופה.
לאחר שהשתחרר ויילד מהכלא השניים נפגשו בצרפת ועברו להתגורר יחד ליד נאפולי, למורת רוחם של בני משפחותיהם.
אך מקץ כמה חודשים נפרדו בני הזוג, בין השאר מסיבות כלכליות, ודאגלס חזר לאנגליה בסוף 1898.
על תקופת חייהם של בני הזוג בנאפולי יש דיווחים סותרים.
ויילד טען שדאגלס הציע שירכשו בית יחדיו, אך לא היה לו הכסף הדרוש.
כשהשיג דאגלס לבסוף את הכסף הדרוש מאביו, הוא סירב לתת לוויילד קיצבה קבועה, אף כי הוא נתן לו כסף מדי פעם; כשמת ויילד ב-1900 הוא היה עני למדי.
דאגלס היה בראש האבלים, אם כי נראה כי הוא התקוטט עם רוברט ("רובי") רוס ליד הקבר - האיבה בין שני מאהביו של ויילד תלך ותגבר עם השנים, ודאגלס לא יחסוך במאמצים להרוס את חייו של רוס ואת המוניטין שלו.
אחרי מותו של ויילד נכנס דאגלס למערכת יחסים עם אוליב אלינור קאסטנס (Custance), משוררת ובת למשפחת אצולה.
אביה התנגד לנישואין, ונטר טינה לדאגלס כל ימי חייו.
הם התחתנו ב-4 במרץ 1902, ונולד להם בן, ריימונד וילפרד שולטו דאגלס.
אביה של אוליב הכריח את בתו למסור את הילד לרשותו (בכך שאיים לנשל אותה אם לא תעשה כן), וכך גדל הילד הרחק מאביו.
בסופו של דבר, חיו אוליב ואלפרד דאגלס רוב חייהם בנפרד.
ב-1911 המיר דאגלס את דתו לדת הקאתולית.
הוא החל להתכחש להומוסקסואליות שלו, ופרסם כמה ספרים על יחסיו עם אוסקר ויילד, שבהם הציג את עצמו כהטרוסקסואל וקורבן תמים של ויילד, ש"השחית את מידותיו".
באוטוביוגרפיות אלו רבות הסתירות הפנימיות, ונימתן היסטרית לעיתים.
כמו כן, הוא החל לפרסם מאמרים אנטישמיים ופאשיסטים, ותמך במפלגה הפאשיסטית האנגלית עד תחילת מלחמת העולם השנייה.
הוא הוציא לאור כתב-עת ספרותי בשם "האקדמיה", שבו פרסם תעמולה ימנית, אנטישמית והומופובית, וכן השתמש בו כדי להוקיע את אוסקר ויילד (שלו קרא "חזיר מטונף...
הגדול מבין כוחות הרשע שהופיעו באירופה ב-350 השנה האחרונות"), ובעיקר את ידידו הטוב של ויילד והאחראי על עזבונו, רובי רוס ("עושה מעשי סדום מטונף").
בין השאר הוא טען שהגרמנים מפעילים סוכנים בצבא בריטניה, שתפקידם לפתות חיילים בריטים ולהדביק אותם במחלות מין.
בנו היחיד של דאגלס, ריימונד, אובחן כסובל מסכיזופרניה ב-1927 ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי.
כשמתה אוליב דאגלס ב-1944 מדימום מוחי, הוא שוחרר מבית החולים ונכח בהלוויה, אך עד מהרה מצבו הידרדר והוא אושפז שוב עד מותו ב-1964.
אלפרד דאגלס מת מאי ספיקת לב ב-20 במרץ 1945, בגיל 74, ונקבר לצידה של אמו.
במהלך חייו גילה דאגלס נטייה להסתבך במשפטי דיבה, הן כנתבע והן כתובע; ידוע כי היה מעורב בעשרה משפטי דיבה לפחות, וברובם הפסיד.
ב-1913 הוא תבע לדין את הסופר ארתור ראנסום, שהציג אותו בצורה לא מחמיאה בספרו אוסקר ויילד: מחקר ביקורתי (ראנסום כתב כי ויילד חש שבוזי אחראי לפחות למקצת מהשפלתו הפומבית); הוא הפסיד במשפט זה.
באותה השנה הגיש אביה של אשתו תביעת דיבה נגדו, בקשר למאבק המשמורת על בנו.
ב-1923 הגיש וינסטון צ'רצ'יל תביעת דיבה נגד דאגלס, לאחר שזה האשים אותו בעיתונו פעמים מספר בשותפות לקונספירציה יהודית לרצוח את לורד קיצ'נר, שר המלחמה הבריטי, שספינתו טבעה לאחר שפגעה במוקש ימי גרמני ממלחמת העולם הראשונה.
דאגלס הפסיד גם במשפט זה, ונאסר לשישה חודשים.
במהלך מאסרו כתב את כליל-הסונטות "In excelsis" ("במרומים", רמז לשיר De Profundis, או "ממעמקים", שחיבר ויילד בכלאו), יצירה אנטישמית שמופיעות בה שורות כמו "זרעו המצורע של ישראל / פושה כנגע בדם אלביון..."
שירו המפורסם ביותר של אלפרד דאגלס הוא ללא ספק השיר Two loves (שתי אהבות, ) שכתב בהיותו סטודנט ופרסם בכתב-העת האוניברסיטאי The Spirit Lamp, שגם ויילד נטל בו חלק.
כותרת השיר לקוחה מסונטה הומוארוטית של שייקספיר, והשיר הוא תיאור אלגורי של שתי דמויות, האחת מייצגת את האהבה ההטרוסקסואלית והשנייה, חלושה, חולנית ומדוכאת, את האהבה ההומוסקסואלית.
בפיה של דמות זו שם דאגלס את המילים המפורסמות שבהן מסתיים השיר: אני האהבה שאינה מעזה לנקוב בשמה - פרפרזה על הכינויים המקובלים להומוסקסואליות באירופה עד סוף המאה ה-19, "הפשע שאין לו שם", "הפשע שאין לנקוב בשמו" או "החטא הנורא מכדי לנקוב בשמו".
שיר זה הובא כראיה מצד התביעה במשפטו של ויילד, והתפתח הדיאלוג הבא:
כמו כן ראויה לציון הסונטה המשורר המת, שכתב דאגלס לזכרו של ויילד.
מלבד שירים, כתב דאגלס כמה אוטוביוגרפיות, שרובן נועדו להפיץ בציבור את גרסתו לפרשיית האהבים שלו עם אוסקר ויילד.
הרצאה שנשא שנתיים לפני מותו בפני 'החברה המלכותית לספרות' וזכתה להצלחה יצאה לאור כספר בשם "עקרונות השירה".
דאגלס היה בין הראשונים שתרגמו לאנגלית את הפרוטוקולים של זקני ציון, בשנת 1919.
אלפרד דֶבּלין , סופר אקספרסיוניסטי יהודי-גרמני שהמיר את דתו לנצרות, וכן רופא.
נודע במיוחד בזכות ספרו, "ברלין, אלכסנדרפלאץ".
אלפרד דבלין נולד בשטטין, פומרניה (כיום שצ'צ'ין, פולין) למשפחה יהודית בורגנית.
בשנת 1888, לאחר שאביו עזב את אימו לטובת אישה צעירה ממנה ונסע לארצות הברית, עברה משפחתו של דבלין לברלין.
חיי העיר הגדולה ופלאי הטכנולוגיה שבה הותירו חותם חיובי בנפשו של דבלין הצעיר.
לאחר שסיים לימודי רפואה עבד דבלין כנוירולוג בגרמניה בערים רגנסבורג, פרייבורג וברלין.
בשנת 1910 היה בין מקימיו של כתב־העת האקספרסיוניסטי החדש של הרווארט ולדן (בעלה של אלזה לסקר-שילר), "Der Sturm" (הסערה).
בתקופה זו של יצירתו היו היינריך פון קלייסט, פרידריך הלדרלין ופרידריך ניטשה אבותיו הרוחניים במישור הספרותי והפילוסופי.
דבלין היה בין המאמצים הראשונים של הרדיו כתווך תקשורתי ליצירה אמנותית.
בשנת 1912 נישא דבלין לארנה רייס, ולזוג נולדו ברבות השנים ארבעה ילדים.
במלחמת העולם הראשונה שירת דבלין כרופא צבאי בצבא הרייך, במיוחד בבית חולים למגפות באלזס.
במהלך המלחמה החל בכתיבת רומן היסטורי, "ולנשטיין", בהשראת אלברכט פון ולנשטיין, המצביא המפורסם שפעל בשירות האימפריה הרומית הקדושה.
אחר כך, בברלין, היה עד למאבקים של המהפכה הגרמנית, שהיו אחר כך לנושא ספרו, "נובמבר 1918".
בתקופתו בברלין הרבה לכתוב כתבות שונות (על מחזות וסרטים, אבל גם על חיי היומיום בכרך), בין השאר לעיתונים "פרנקפורטר צייטונג" ו"פראגר טאגבלט" שראה אור בגרמנית בפראג.
בעבודותיו אלה היטיב לתאר את חיי היומיום בברלין בתקופת רפובליקת ויימאר.
חלק מהסקיצות שולבו אחר כך בספרו הנודע, "ברלין, אלכסנדרפלאץ".
בברלין היה מעורב גם בחיי התרבות היהודיים, כך לדוגמה ב-1929 השתתף במפגש של חוג ידידי "הבימה" וערך דיון פומבי עם חיים נחמן ביאליק ומרטין בובר על עתיד התיאטרון העברי.
"ברלין, אלכסנדרפלאץ" ספרו החשוב והמוכר ביותר של דבלין יצא לאור בשנת 1929. זהו הרומן החשוב הראשון בספרות הגרמנית שתיאר את חיי העיר הגדולה ונחשב לציון דרך בהיסטוריה של הרומנים המודרניים.
באותה תקופה התפרסמו ספריו העוסקים בסין ובהודו, למרות שהצהיר שמעולם לא ביקר בסין ולא בהודו, ועל תרבותן של שתי הארצות למד בעצמו ומהמוצגים במוזיאונים בברלין.
בפברואר 1933 נמלט מאימת הנאצים, ראשית לציריך, ואחר כך לפריז.
בנאום שנשא בכנס בלונדון בשנת 1935, תחת הכותרת "הטרגדיה של יהדות גרמניה", דחה דבלין את הציונות כפתרון לא מעשי.
במקום זאת ביקש לקדם רעיון של אוטונומיה יהודית על קרקע פנויה, ולקח חלק בהקמת 'ליגת פריילאנד' שהייתה ארגון מחודש של התנועה הטריטוריאליסטית שפעלה לפני מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1936 קיבל את האזרחות הצרפתית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 הצטרף דבלין למשרד התעמולה הצרפתי וביחד עם מהגרים גרמנים אחרים ניסח מנשרים שיועדו לציבור בגרמניה.
עם התקרבות הכוחות הגרמנים ביוני 1940 נמלט ביחד עם אשתו ועם עמיתיו למשרד התעמולה לדרום צרפת, משם המשיך לליסבון והגיע לבסוף לארצות הברית, ללוס אנג'לס, שם עבד זמן קצר בתעשיית הקולנוע.
ב-30 בנובמבר 1941 המיר דבלין, ביחד עם משפחתו, את דתו לנצרות הקתולית.
בשנת 1945, בנו סטפן בן ה-18, נקרא לשירות בצבא הצרפתי.
באותו הזמן, אביב 1945, קיבל דבלין חדשות טובות לפיהן בנו קלאוס חי ונמצא בשווייץ, לאחר תקופה בה היה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית; לצד הבשורה הטובה התקבלה גם הבשורה העגומה שבנו האחר וולפגנג התאבד ב-1940 כדי להימנע מלהיתפס על ידי כוחות הוורמאכט בעת ששירת כחיל בצבא צרפת.
באוקטובר 1945 הגיעו אלפרד וארנה לניו יורק, בדרכם חזרה לאירופה.
הם התיישבו תחילה בבאדן-באדן, שם עבד דבלין עבור הממשל הצבאי הצרפתי של אזורי הכיבוש בגרמניה; הוטלה עליו המשימה לאשר כתבי יד לפרסום, והוא התנגד בתוקף לאישור כל טקסט על ידי מחברים שהזדהו עם המשטר הנאצי, כגון ארנסט יונגר או גוטפריד בן.
כמו כן ערך דבלין את הירחון הספרותי "Das goldene Tor" (שער הזהב).
למרות מאמצים אלה, דבלין התאכזב מההמשכיות שניסה ליצור בין הספרות בשנים שקדמו לנאציזם לבין האקלים שנוצר לאחר המלחמה.
הפסימיות הגוברת שלו ניזונה מתחושת הבידוד והדחיקה שלו בתוך הסצנה הספרותית הגרמנית שלאחר המלחמה.
ב-1953 חזרו אלפרד וארנה לפריז למרות ההזמנה להתיישב במזרח ברלין.
הרומן האחרון שלו, "Hamlet oder Die lange Nacht nimmt ein Ende" (סיפורי לילה ארוך), ראה אור ב-1956 והתקבל בחיוב.
שנותיו הנותרות של דבלין היו מלוות בבריאות לקויה (הוא סבל ממחלת פרקינסון) ושהות ממושכת במרפאות ובתי חולים רבים.
באמצעות התערבותם של תיאודור האוס ויואכים טיבורטיוס, הוא הצליח לקבל עוד כסף מהמשרד בברלין האחראי על פיצוי קורבנות רדיפות הנאצים.
אלפרד דבלין מת בבית החולים באמנדינגן ב-26 ביוני 1957 ונקבר יומיים לאחר מכן בבית הקברות של הכפר בהאוסרס לצד בנו וולפגנג.
שלוש הקפיצות של וואנג לון
"שלוש הקפיצות של וואנג לון" (Die drei Sprünge des Wang-lun) הוא הרומן השלישי של דבלין (למרות שהיה הראשון שיצאה לאור כספר), ועליו קיבל את פרס פונטנה.
זהו רומן היסטורי שפורסם ב-1916 (אם כי הוא מתוארך לשנת 1915), המספר על תהפוכות והמהפכות בסין של המאה ה-18, והתקבל לטובה על ידי המבקרים, ששיבחו את התיאורים המפורטים והאקזוטיים שלו של סין.
לוואנג לון הייתה השפעה גם על סופרים גרמנים צעירים יותר, ביניהם ליון פויכטוונגר, אנה זגרס וברטולט ברכט; עבורם הספר סיפק דחף לפיתוח התיאוריה של התיאטרון האפי.
מבחינה מסחרית, הוא היה הרומן המצליח ביותר של דבלין אחרי "ברלין, אלכסנדרפלאץ".
רומן היסטורי העוסק במתח בין פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והגנרל שלו, אלברכט פון ולנשטיין זמן מלחמת שלושים השנה.
ולנשטיין מייצג סוג חדש של לוחמה המאופיינת בריאל-פוליטיק חסר רחמים והתרחבות קפיטליסטית, בעוד שפרדיננד הופך המום יותר ויותר ממהלך האירועים ובהדרגה נסוג לגמרי מהפוליטיקה.
גישתו של דבלין לתיאור המלחמה הייתה שונה מההיסטוריוגרפיה הרווחת, בכך שבמקום לפרש את מלחמת שלושים השנה בעיקר כקונפליקט דתי, הוא מציג אותה באופן ביקורתי כהשלכה אבסורדית של שילוב של גורמים לאומיים-פוליטיים, פיננסיים ואינדיבידואליים.
דבלין ראה דמיון רב בין מלחמת שלושים השנים למלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה כתב את ולנשטיין.
אף על פי שהרומן התקבל היטב על ידי המבקרים, דבלין התאכזב מהביקורות משום שחש שיצר ב"וולנשטיין" יצירה חסרת תקדים, והדבר לא הוכר על ידי המבקרים.
הוא כתב ביקורת נוקבת על המבקרים ופרסם אותה ב-1921 תחת הכותרת Der Epiker, sein Stoff und die Kritik (המשורר האפי, החומר שלו והביקורת).
הרומן נמנה עם הרומנים ההיסטוריים החדשניים והחשובים ביותר במסורת הספרותית הגרמנית.
"הרים ים וענקים" (Berge Meere und Giganten) הוא ספר מדע בדיוני של דבלין משנת 1924, המגולל את מהלך ההיסטוריה האנושית מהמאה ה-20 עד המאה ה-27, ומתאר אותו כמאבק עולמי קטסטרופלי בין מאניה טכנולוגית, כוחות טבע וחזונות פוליטיים מתחרים.
הספר מעלה נושאים כמו עיור, ניכור מהטבע, הרס אקולוגי, מיכון, דה-הומניזציה של העולם המודרני, כמו גם הגירה המונית, גלובליזציה, טוטליטריות, קנאות, טרור, מעקב מדינה, הנדסה גנטית, מזון סינתטי, גידול בני אדם, לוחמה ביוכימית ועוד.[97] מבחינה סגנונית ומבנית נתפס הספר כיצירה קשה בעת יציאתו לאור, והמבקרים נותרו חלוקים ביחס אליו.
גינטר גראס שיבח את הרלוונטיות ואת התובנות של הספר.
הרומן "ברלין, אלכסנדרפלאץ" נחשב בדרך כלל ליצירת המופת של דבלין, ולטקסט איקוני של תקופת רפובליקת ויימאר.
השימוש החדשני במונטאז' ספרותי והתיאור הפנורמי של המטרופולין המודרני העניקו לרומן מקום בין יצירות המפתח של הספרות המודרניסטית.
"ברלין, אלכסנדרפלאץ" מספר את סיפורו של פרנץ ביברקופף, פושע שהרג את אהובתו וזה עתה שוחרר מהכלא.
ביברקופף מבקש לעצמו חיים מכובדים, אך נמשך במהירות למאבק "עם משהו שבא מבחוץ, שאינו צפוי ונראה כמו גורל", וסובל מסדרה של כישלונות ואסונות.
הרומן הביא לדבלין הכרה עולמית.
בסקר של הגרדיאן משנת 2002, שהשתתפו בו 100 סופרים ידועים מרחבי העולם, נבחר "ברלין, אלכסנדרפלאץ" בין 100 הספרים הטובים בכל הזמנים.
היצירה זכתה לשבחים רבים על ידי ברטולט ברכט והמבקרת גבריאל סנדר, שתיארה את "נובמבר 1918" כמייצגת את שיאה של עבודתו של דבלין בז'אנר הרומן ההיסטורי.
"סיפורי לילה ארוך" (Hamlet oder Die lange Nacht nimmt ein Ende) היה הרומן האחרון של דבלין.
הוא מתרחש באנגליה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, הרומן מספר את סיפורו של אדוארד אליסון, חייל אנגלי שנפצע קשה במהלך המלחמה.
בחזרה למשפחתו, אדוארד חייב להתמודד עם טראומת המלחמה שלו, וקונפליקטים משפחתיים הקבורים זמן רב ותחושת העצמי המעורערת שלו.
הרומן מתייחס לנושאים כמו החיפוש אחר העצמי, אשמה ואחריות, המאבק בין המינים, מלחמה ואלימות ודת.
דבלין כתב את הרומן בין אוגוסט 1945 לאוקטובר 1946, אם כי הוא פורסם רק עשור לאחר מכן.
הרומן יצא לאור ב-1956 על ידי בית ההוצאה לאור במזרח ברלין, Rütten & Loening, והתקבל היטב.
ההתייחסות להמלט בכותרת הגרמנית מפנה כנראה לפרשנותו של זיגמונד פרויד להמלט של שייקספיר.
הרומן "ברלין, אלכסנדרפלאץ" עובד לקולנוע כמה פעמים: לראשונה בשנת 1931 על ידי פיל יוטסי, עם היינריך גיאורג בתפקיד הגיבור פרנץ ביברקופף; ובשנת 1979 על ידי ריינר ורנר פאסבינדר כמיני-סדרה לטלוויזיה.
בשנת 1978 הנפיקה מזרח גרמניה בול לזכרו.
ברלין, אלכסנדרפלאץ: סיפורו של פרנץ ביברקופף - תרגום מגרמנית ואחרית דבר ניצה בן-ארי, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1987.
שתי חברות והרעלה (Die beiden Freundinnen und ihr Giftmord), תרגום ניצה בן-ארי, הוצאת פן וידיעות ספרים, 2022. ספר המבוסס על משפט של שתי נשים שניהלו רומן והואשמו ברצח בעלה של אחת מהן, בשנת 1923 בברלין.
סר אלפרד ג'וזף היצ'קוק היה במאי קולנוע, אמן סרטי מתח ואימה, ומפיק סרטים אנגלי.
הוא טבע את חותמו על התעשייה, ונחשב לאחד מגדולי במאי הקולנוע של כל הזמנים.
אלפרד היצ'קוק נולד ברובע הדל של לונדון, ה"איסט אנד", בשנת 1899 להורים קתולים בעלי חנות מכולת, שדירת מגוריהם הדלה הייתה בצידה האחורי של החנות.
בילדותו למד בקולג' ישועי בעל שגרת לימודים ומשמעת קשוחה ומחמירה.
בשנת 1913, בגיל 14, עזב את לימודיו הפורמליים ופנה ללימודי ערב במקצועות טכניים שונים, וגילה כישרון בשרטוט ובציור.
בשנת 1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, התקבל היצ'קוק לעבודה בחברה לייצור מכשירי טלגרף וכבלי חשמל, שהייתה עמוסת עבודה עקב הדרישה למוצריה לצורכי לחימה.
היצ'קוק גילה עניין רב בעבודתו.
העובד השקט והמשקיע משך את תשומת לב הממונים עליו והוא הועבר למחלקת הפרסום של החברה, שבה מצא ביטוי לכישרון הציור שלו.
אף שהתחוללה מלחמה והיצ'קוק היה כבר בגיל גיוס, הוא לא גויס לצבא מחמת עודף משקל, ומשום שהיה מועסק בחברה התורמת למאמץ המלחמתי.
בשנת 1920 קרא היצ'קוק בעיתון, שחברת סרטים אמריקאית עומדת לפתוח אולפן בלונדון והדבר שינה את מסלול חייו.
היצ'קוק פנה לחברה והציג תיק עבודות עם רישומים שהכין לסרט עתידי של החברה, והתקבל לעבודה.
זו הייתה ראשית דרכו בעולם הקולנוע.
תפקידו של היצ'קוק בחברה היה עיצוב כותרות לסרטים אילמים שהפיקה החברה.
היצ'קוק גילה מסירות לתפקידו והשתדל ללמוד את כל מה שקשור בקולנוע.
כשנתקלו מנהלי האולפן והבמאים בקושי כלשהו במהלך ההסרטה, או כשנזקקו לסיוע בכתיבת סצנה או בעיצוב תלבושות ותפאורה, היו להיצ'קוק תמיד הצעות מבריקות לפתרון.
בשנת 1923 ניתנה להיצ'קוק ההזדמנות הראשונה לביים סרט, לאחר שנקרא להחליף את במאי הסרט האילם "ספר תמיד לאשתך", שסולק מהמשך הבימוי עקב חילוקי דעות עם המפיק.
החברה שהפיקה את הסרט כללה בכותרות את שמו של המפיק בתור במאי הסרט, מבלי לציין את שמו של היצ'קוק, אך פרסמה כי הבמאי "קיבל סיוע מאחד מאנשי הצוות".
מיד לאחר סיום צילומי סרט זה, נקרא היצ'קוק לביים סרט נוסף שעמד להיקרא "גברת פיבודי" או "מספר שלושה עשר", אלא שמחמת קשיי מימון לא הושלמה הסרטתו.
הסרט הראשון בבימויו המלא של היצ'קוק היה הסרט האילם "גן התענוגות" משנת 1925. מאז ועד שנת 1929 ביים היצ'קוק מספר סרטים אילמים נוספים.
סרטו המדבר הראשון היה "סחיטה" משנת 1929, שהיה גם סרט הקולנוע המדבר הראשון באנגליה.
עד מהרה התגלה כוחו הרב של היצ'קוק כבמאי סרטי מתח ואימה, והוא התרכז בעיקר בז'אנר זה.
בין 1925 ל-1939 ביים היצ'קוק 23 סרטים והוכר באנגליה כבמאי מוכשר של סרטי מתח, אך הביקורת האנגלית לא עמדה על מלוא כישרונותיו האמנותיים.
בשנת 1939 נעתר היצ'קוק להצעתו של המפיק ההוליוודי הידוע דייוויד או.
סלזניק, מי שהפיק את "חלף עם הרוח", לעקור לארצות הברית וליצור בה.
היצ'קוק, שהיה מאוכזב מכך שהביקורת האנגלית רואה בסרטיו משום בידור טוב בלבד ולא יצירות אמנות, וכן משום שקץ בדלות האמצעים הטכניים באנגליה, נעתר להזמנה.
ב-1 במרץ 1939 הפליגו היצ'קוק, אשתו אלמה ובתו פטרישיה (שהופיעה בהמשך בתפקידי משנה בסרטיו "פחד במה" מ-1949 ו"זרים ברכבת" מ-1950), מאנגליה לארצות הברית על סיפון האונייה "קווין מרי".
מאז חי היצ'קוק בהוליווד ויצר בה עד מותו, פרט לגיחה אחת קצרה לאנגליה בשנת 1972, כשיצר את הסרט "פרנזי".
בהגיעו להוליווד הטיל סלזניק על היצ'קוק לביים את הסרט "רֶבֶּקָה", על פי ספרה רב המכר של דפנה דה מוריאה.
הסרט זכה להצלחה גדולה, והוענק לו פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 1940. מכאן ואילך הייתה דרכו של היצ'קוק סלולה בתעשיית הקולנוע האמריקאית.
הוא זכה להצלחה מסחרית ובין-לאומית וגם להכרה אמנותית (בה לא הצליח לזכות באנגליה).
במרוצת השנים התעוררו מחלוקות וסכסוכים בין היצ'קוק לסלזניק על רקע האופי האסרטיבי של שניהם ובשל התערבותו של סלזניק בצד האמנותי של התסריטים וההסרטה.
בשנת 1947 נפרדו דרכיהם, ומאז ואילך הפיק היצ'קוק את סרטיו בעצמו באמצעות חברה שהקים.
בשנת 1972 שב היצ'קוק לאנגליה וביים את סרטו הלפני אחרון "פרנזי".
סרטו האחרון היה "מזימות" משנת 1976, שיצר כשהיה בן 77, ונחשב לאחד מסרטיו הטובים.
היצ'קוק נפטר בשנת 1980 בגיל 80, כשעבד על תכנון סרט נוסף שרצה ליצור.
סרטיו של היצ'קוק בתקופה האמריקאית שלו מפורסמים ומוערכים יותר מאלה שמתקופתו האנגלית, זאת הן בשל התקדמותו האומנותית, הן מבחינת התקציבים והאמצעים שהיה יכול לגייס, והן עקב הפרסום ואפשרויות ההפצה הגלובליות המשופרות של סרטי הוליווד.
סימן היכר קבוע של היצ'קוק הוא הופעתו הקצרה (הנקראת בשפה קולנועית "הופעת קמע" – cameo), למשך מספר שניות ברקע של רוב סרטיו, בתפקיד ניצב (ב-37 מתוך 52 סרטיו ששרדו).
בסרט "סירת ההצלה" (משנת 1944), אשר עלילתו מתרחשת כולה בסירת הצלה השטה בלב ים, מופיעה תמונתו של היצ'קוק בפרסומת לשומרי משקל בעיתון שקורא אחד הגיבורים, על מנת לשמור על העיקרון של "הופעת האורח".
גדולתו של היצ'קוק כאמן מתבטאת בצד הפסיכולוגי של הגיבורים ושל העלילה, וכל זאת מבלי להזניח את הצד החזותי של הרקע והתפאורה היוצרים מציאות מיוחדת האופיינית לסרטיו, ושימת דגש על שילוב האפקטים המוזיקליים בעלילה.
למרות העובדה שאחדים מסרטיו הם סרטי אימה, לא נתן היצ'קוק לעלילותיהם הסברים על-טבעיים (רוחות רפאים, כישוף וכיוצא בזה), כמקובל בהרבה סרטים מז'אנר זה.
התוכן בסרטיו תמיד ריאלי ורציונלי, ואף בסרטו "ורטיגו" מ-1958, הנחשב על ידי רבים לגדול בסרטיו ולאחד מסרטי המופת בתולדות הקולנוע, בו מובילה התעלומה הנפרשת בסרט לכוון של גלגול נשמות, הרי שפתרונה מתגלה לבסוף כמזימת רצח מתוחכמת.
אף הסרט הציפורים אשר מתאר התנהגות על-טבעית של ציפורים שונות, אינו מתמקד בפשר התנהגות הציפורים, או בהסבר להתנהגותן, אלא במצבים הנובעים מכך, ולכן לא ניתן לראות בו סרט "מדע בדיוני".
מוטיב חוזר בסרטיו של היצ'קוק הוא האדם הנלכד ברשת של חשד או האשמת שווא, עד שמתבררת חפותו.
כך הדבר ב-"39 מדרגות" מ-1935, ב"צעירים ותמימים" מ-1937, ב"חשד" מ-1941, ב"נאשם" מ-1957, ב"מזימות בינלאומיות" מ-1959 וב"פרנזי" מ-1972. יוצא דופן מבחינה זו הוא הסרט "צל של ספק" מ-1943, שבו מתלבטת גיבורת הסרט בחשד האם דודה האהוב הוא רוצח סדרתי, חשד שבסוף הסרט מתברר כי לא היה חשד שווא.
הקהל בסרטיו של היצ'קוק הוא קהל יודע כול.
בניגוד לדמויות, הקהל יודע מראש את האמת.
כך למשל, הוא יודע מי הרוצח ב"פרנזי", ויודע כבר מתחילת הסרט כי גיבור "מזימות בינלאומיות" אכן נקלע לפרשת ריגול, גם כשהכל אינם מאמינים לו.
מוטיב זה מנוגד לסרטי מתח קלאסיים אחרים, בהם הקהל מגלה את האמת בתום הסרט.
אפיון נוסף שהיה להיצ'קוק הוא בדרך העבודה שלו.
ניתן לראות בסרטיו שחשב על כל פרט קטן, ותכנן הכול לדקויות.
סרטו "החבל" הוא סרט באורך מלא, אך מורכב מעשרה שוטים בודדים, דבר שמצריך תכנון מדויק מראש.
ישנם כאלו שמספרים שהיצ'קוק תכנן את הכל מראש, עד שלפעמים הוא לא הגיע ליום הצילומים, אלא כתב לכל אחד מאנשי הצוות (שחקנים, תאורנים, סאונדמנים, צלמים ועוד) כרטיסיות מדויקות בהן פירט מה עליהם לעשות בכל שנייה ושנייה ביום הצילומים.
בשנת 1955, כשהיה היצ'קוק בתקופת שיא הצלחתו הקולנועית, הוא שוכנע על ידי רשתות הטלוויזיה לביים ולהשתתף בסדרת טלוויזיה, לה ישאיל את שמו ויקדים לכל פרק בה פתיחה וסיום אישית מצולמת.
היצ'קוק נאות לכך בהתחשב ברווחים העצומים שהטלוויזיה יכולה הייתה להציע לו.
הטלוויזיה מצדה נהנתה מהריטינג הרב ששמו של היצ'קוק הביא לה, שבצדו רווחי פרסומת אדירים.
שידור הסדרה החל בשנת 1955 והיא נקראה בשם "אלפרד היצ'קוק מגיש", כשכל פרק בה הוא בן מחצית השעה.
להצלחת הסדרה תרמה נוכחותו האישית של היצ'קוק שהיה פותח וסוגר כל פרק, כאשר לקול מארש אבל הייתה דמותו משתלבת אל תוך קריקטורה מצוירת בגודל טבעי של צלליתו, ואז היה נושא את דברי הפתיחה והסגירה לאותו פרק, שהיו תמיד שנונים וסרקסטיים ובעלי מוסר השכל.
בשנת 1962 הורחבה הסדרה לפרקים בני שעה שלמה והחלה להיקרא "שעתו של אלפרד היצ'קוק".
במתכונת זו שודרה הסדרה עד לשנת 1964.
רוב הפרקים בסדרה, הם על מקרי רצח שהם כידוע, הנושא המועדף עליו.
הסדרה זכתה לשיעור צפייה עצום בארצות הברית, אך בשל המתכונת הקצרה והפשטנית היא לא נחשבה להישג אומנותי של היצ'קוק כדוגמת סרטי הקולנוע שלו.
התקציבים שעמדו לרשותו של היצ'קוק, החל מראשית דרכו בהוליווד, אפשרו לו לשתף בסרטיו את מיטב כוכבי הוליווד.
שיטת ה"אולפנים" הייתה אז בשיאה, וחלק מהפרסום שלו זכו סרטי היצ'קוק היה בשל השחקנים שהסכימו להשתתף בהם.
צידה האחר של גאונותו של היצ'קוק היה אופיו העריץ.
הוא נהג בשחקניו (וגם בצוות ההסרטה) באורח מזלזל, היה נוהג למתוח אותם במתיחות שנועדו להפחיד או להביך אותם ולהעבידם קשות.
הדבר לא הרתיע את שחקניו, הן משום הפרסום והתהילה שהביאה להם השתתפותם בסרטיו והן בזכות הישגי המשחק אליהם הגיעו הודות לבימויו.
תפיסת עולמו בכל הנוגע לתפקיד השחקנים בסרט הייתה שתפקידו של השחקן נגמר בשנייה שלוהק, ולמעשה הדבר שהשחקן מביא איתו הוא בעיקר נוכחותו הקולנועית או אישיותו הציבורית; את השאר השאיר למצלמה, למוזיקה ולחדר העריכה.
לדוגמה, כאשר לקח את גרייס קלי לשחק בחלון אחורי, סרט שעסק בחרדת סירוס גברית, הרי שדמותה, יופייה ומעמדה הציבורי כאישה היפה ביותר באותה תקופה שירתו את סרטו טוב בהרבה ממשחקה בסרט.
בין השחקנים הידועים שהשתתפו בסרטי היצ'קוק מצויים:
קרי גרנט: "חשד", "הנודעת", "תיפסו את הגנב", "מזימות בינלאומיות".
גרגורי פק: "בכבלי השכחה", "משפט פאראדין".
ג'יימס סטיוארט: "החבל", "חלון אחורי", "האיש שידע יותר מדי", "ורטיגו".
אנתוני פרקינס: "פסיכו" בדמותו של נורמן בייטס.
ג'וזף קוטן: "צל של ספק", "מתחת לחוג הגדי".
הדמות הנשית הנערצת על היצ'קוק, אותה חיפש בכל כוכבות סרטיו, הייתה דמות האישה הבלונדינית התמירה ודקת הגזרה.
היצ'קוק התייחס באופן קשוח ומעליב לכוכבותיו והשתדל להביכן בלשון גסה ובבדיחות מפולפלות.
האידיאל הנשי של היצ'קוק התגלם בדמותה של גרייס קלי (לימים נסיכת מונקו), שהיוותה את תפקיד האישה היפה, הסקסית, הבלונדינית ודקת גזרה.
ככל שהלך היצ'קוק והזדקן, הרשה לעצמו להתייחס באופן חריף יותר לשחקניותיו, עד שטיפי הדרן ששיחקה בסרטים "מארני" ו"הציפורים" דיווחה על התעללות פיזית של ממש במהלך הצילומים, ועל פגיעות שנפגעה במהלך צילומי סצנות תקיפת הציפורים בסרט "הציפורים".
גרייס קלי "אליבי", "חלון אחורי", "תפסו את הגנב".
קרול לומברד: "אדון וגברת סמית".
דוריס דיי: "האיש שידע יותר מדי".
אינגריד ברגמן: "הנודעת", "בכבלי השכחה", "תחת חוג הגדי".
אווה מארי סיינט: "מזימות בינלאומיות".
שירלי מקליין: "מי רצח את הארי?".
דמות שחרגה לכאורה מן הסטריאוטיפ הנשי של כוכבות היצ'קוק, הייתה דמותה של קים נובאק, שחקנית מלאת גזרה בעלת ניסיון לא רב וכישורי משחק לא מרשימים, ממנה הצליח היצ'קוק להפיק את דמותה של מדליין ב"ורטיגו", דמות שכאילו מרחפת בין המציאות לבין הדמיון וההזיה.
היצ'קוק ביים 53 סרטים במשך 51 שנה.
האיש שידע יותר מדי (1934) – ילד נחטף במהלך חופשה כדי להבטיח את שתיקת הוריו, שהיו עדים להתנקשות במרגל שהעביר להם מידע גורלי לגבי קונספירציה לרצח, בטרם נרצח.
בהשתתפות לסלי בנקס, עדנה בסט ופיטר לורה.
גרסה זו היא הראשונה שביים היצ'קוק, את השנייה ביים בארצות הברית בשנת 1956.
39 המדרגות (1935) – אדם חף מפשע מופלל ברצח שלא ביצע.
מרדף לאורכה של סקוטלנד חושף את המזימה ומוציא את חפותו לאור.
כבר בשלב מוקדם זה פיתח היצ'קוק את הכלים העלילתיים והדרמטיים שישמשו אותו בסרטיו המאוחרים יותר.
סוכן חשאי (1936) – עלילותיו של אדם המגויס בניגוד לרצונו לשירות החשאי, ומצווה להרוג אדם אחר.
בהשתתפות ג'ון גילגוד ופיטר לורה.
סבוטז' (1936) – בעלים של אולם קולנוע בלונדון מתגלה כסוכן זר.
צעירים ותמימים (1937) – בתו התמימה של מפקד תחנת משטרה, עוזרת לחשוד ברצח להימלט, על מנת שיוכיח את חפותו.
הגברת הנעלמת (1938) – במהלך נסיעה ברכבת מבאנדריקה, ארץ דמיונית במרכז אירופה, בחזרה לאנגליה מגלה נוסעת צעירה כי שותפתה לתא הרכבת, גברת זקנה וחביבה, נעלמה לפתע.
גם סרט זה היה הראשון להשתמש בתכסיסי עלילה שלאחר מכן ישתמש בהם היצ'קוק בסרטיו המאוחרים, כמו גם יוצרים רבים נוספים.
פונדק ג'מייקה (1939), לפי ספרה של דפנה דה מוריאה.
צעירה (ששמה אינו נזכר במשך כל מהלך הסרט) המתחתנת עם אלמן בן אצולה, וחיה בצילה של אשתו המתה.
הסרט זכור במיוחד בשל הצילום האומנותי, האווירה הקודרת, ומשחקם של לורנס אוליבייה וג'ואן פונטיין בתפקידים הראשיים כבני הזוג וג'ודית אנדרסון בדמותה השטנית של המשרתת.
מעל לכל מרחפת לאורך כל הסרט דמות שכבר אינה בין החיים, דמות אשתו המנוחה של הגבר, רבקה.
היצ'קוק ניצל את כל האמצעים הטכניים שהעמידה הוליווד לרשותו, והתוצאה שומרת על איכותה עד היום.
רבים מחשיבים סרט זה לאחד מגדולי סרטיו של היצ'קוק וזהו סרטו היחידי אשר זכה באוסקר.
כתב זר (1940) – מותחן בלשי המספר את סיפורו של כתב אמריקאי שמדווח מבריטניה ומנסה לחשוף מרגלים של כוחות האויב המעורבים בקנוניה רחבת ממדים, בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה.
יסורי אהבה (1941) – הקומדיה האמריקאית היחידה של היצ'קוק.
דייוויד ואן סמית מגלים כי נישואיהם אינם בתוקף, ומחליטים לגרום אחד לשנייה לקנא.
חשד (1941) – ג'ואן פונטיין הצעירה והעשירה נישאת לקרי גראנט השרמנטי, וחושדת כי הוא רוצה לרצוח אותה בשל כספה.
צל של ספק (1943) – הסרט שהוגדר על ידי היצ'קוק כסרטו האהוב ביותר.
תרזה רייט היא נערה מתבגרת בשם צ'ארלי, המתגוררת עם משפחתה הבורגנית בעיירה שלווה.
דודה הצעיר והאהוב, אחי אמה, שעל שמו היא קרויה (הדמות מגולמת על ידי השחקן ג'וזף קוטן), מגיע לביקור לאחר שנים של היעדרות, ובצ'ארלי מתחיל לנקר הספק.
סירת הצלה (1943) – סרט מלחמה המתרחש כולו על סירת הצלה.
מספר אזרחים אמריקאים נתקעים על סירת הצלה, לאחר שספינתם שוקעת.
לסירה מגיע גם חייל גרמני, המכחיש את היותו נאצי.
היצ'קוק קיבל מועמדות לפרס האוסקר על בימוי סרט זה.
בכבלי השכחה (1945) – מסתבר כי רופא חדש בבית חולים לחולי נפש (גרגורי פק) הוא מטורף בעצמו וחולה שכחה.
סרט זה ידוע במיוחד בזכות סצנת החלום שעוצבה על ידי סלבדור דאלי בסגנון הסוריאליזם.
כן תזכר בסרט הופעתו של השחקן מייקל צ'כוב (אחיינו של המחזאי אנטון צ'כוב) בדמות הפסיכיאטר הזקן.
הנודעת (1946) – אינגריד ברגמן היא סוכנת אמריקנית הנישאת לפעיל נאצי בריו דה ז'אנירו, ומתאהבת בסוכן המפעיל אותה קרי גראנט.
משפט פאראדין (1947) – מדלנה אנה פאראדין בגילומה של אלידה ואלי, יפהפייה איטלקייה הגרה בלונדון, נאשמת ברצח בעלה האנגלי.
עורך הדין שנשכר להגנתה (גרגורי פק) מתאהב בה.
החבל (1948) – שני סטודנטים מתוחכמים החליטו לבצע את הרצח המושלם בעקבות הרצאה בנוגע ל"אומנות הרצח" ובהשראת הפילוסופיה של פרידריך ניטשה.
כדי להדגיש את עליונותם הם חונקים למוות חבר לספסל הלימודים מחביאים אותו בתוך תיבה דמוית שולחן ועורכים עליה סעודה במהלכה נידונות תאוריות פילוסופיות בדבר חוסר השוויון הטבעי בין בני אדם וזכויות היתר שישנן לאנשים עליונים.
מתחת לחוג הגדי (1949) לפי ספר שעלילתו מתרחשת באוסטרליה, עם אינגריד ברגמן וג'וזף קוטן.
זרים ברכבת (1951) – על פי תסריט שנכתב על ידי ריימונד צ'נדלר.
זהו סיפורו של כוכב טניס פארלי גריינג'ר הנפגש במקרה עם אדם ברכבת, ומסכם עמו בבדיחות הדעת שירצח את אביו אם הזר ירצח את גרושתו המטרידה אותו.
מסתבר שהזר רוברט ווקר לקח את ההלצה ברצינות.
טוני (ריי מילאנד) הוא טניסאי מקצועי לשעבר, המתגורר בלונדון עם אשתו העשירה מרגוט (גרייס קלי), לאחר פרישתו מהטניס מתחילה מרגוט לבגוד בבעלה עם סופר בשם מארק.
טוני שולח מכר שלו לרצוח אותה, אך העלילה מסתבכת כאשר היא דוקרת אותו ועומדת למשפט על רצח.
חלון אחורי (1954) – ג'ף (ג'יימס סטיוארט) הוא צלם עיתונות ששבר את רגלו, ומבלה שעות מול החלון שבביתו.
הוא מתחיל לצפות בשכניו, ומסיק כי אחד מהם ריימונד באר (שלימים גילם את דמותו של איירונסיד בסדרת הטלוויזיה) רצח את אשתו.
האיש שידע יותר מדי (1956) – מרדף בין-לאומי אחר אנשים הזוממים לרצוח אישיות פוליטית במהלך קונצרט באלברט הול.
ידוע בשל אתרי הצילום האקזוטיים.
עם ג'יימס סטיוארט ודוריס דיי.
גרסה זו היא השנייה שביים היצ'קוק, לאחר שאת הראשונה ביים באנגליה בשנת 1934.
הנאשם (1956) עם הנרי פונדה, מבוסס על מקרה אמיתי של אדם שנעצר והובא למשפט על שוד, ללא עוול בכפו.
ורטיגו (1958) – עוסק בבעיות של זהות, של תדמית, של אמת אל מול זיוף, והוא בעל עומק פסיכולוגי אליו ממעטים סרטים להגיע.
ג'יימס סטיוארט וקים נובאק בתפקידים הראשיים נותנים הופעה בלתי נשכחת.
מזימות בינלאומיות (1959) – סרט הרפתקאות שבו קרי גראנט נמלט מחבורת מרגלים בראשות ג'יימס מייסון.
כולל כמה סצנות שהפכו לקלאסיות בסוגן, כגון המרדף אחר גראנט באמצעות מטוס קל, או הטיפוס על הר ראשמור.
פסיכו (1960) – אחד מסרטי האימה הידועים ביותר ומהסרטים המזוהים ביותר עם היצ'קוק.
אנתוני פרקינס מגלם בעל מלון הקשור בקשר חולני לאימו.
זכורה במיוחד סצנת המקלחת בכיכובה של ג'נט לי.
דמותו של הרוצח נורמן בייטס מבוססת על הרוצח הסדרתי המיתולוגי, אד גין.
הציפורים (1963) – מתקפת ציפורים על עיירה בקליפורניה.
מארני (1964) – מותחן פסיכולוגי על גנבת יהלומים.
המסך הקרוע (1966) – מותחן ריגול מתוחכם ומצליח המתרחש בתקופת המלחמה הקרה.
עם ג'ולי אנדרוז ופול ניומן.
פרנזי (1972) – שובו של היצ'קוק לבריטניה הניב סרט מותח ומרתק, הנחשב לאחד מסרטיו הטובים.
העלילה היא עלילה היצ'קוקית טיפוסית בה אדם מופלל ברצח שלא ביצע בעוד הרוצח הסדרתי מסתובב חופשי.
מזימות (1976) – סרטו האחרון של היצ'קוק הוא מותחן העוסק בחילופי זהויות.
אלפרד היצ'קוק מגיש היא סדרת טלוויזיה שהונחתה על ידי אלפרד היצ'קוק.
הסדרה הציגה תעלומות וגם מלודרמות וכל פרק בה ארך חצי שעה.
בפרמיירה של התוכנית ב-2 באוקטובר 1955 היצ'קוק כבר הספיק לביים סרטים למעלה משלושה עשורים.
היצ'קוק הופיע תמיד בתחילת התוכנית והציג באופן כללי את הסיפור מאולפן ריק או מהתפאורה של הפרק הנוכחי.
הפרקים היו גדושים במתח ואופיינו באלמנט ההפתעה בסופם.
אלפרד ויקטור דה ויניי היה משורר, סופר ומחזאי צרפתי.
אלפרד דה ויניי נולד למשפחת אצולה בעיר לוש שבעמק הנהר לואר בצרפת.
אמו שהייתה אישה בעלת אופי חזק, קיבלה את השראתה מז'אן-ז'אק רוסו, ולקחה על עצמה לדאוג לחינוכו של בנה.
אביו היה חייל ותיק מתקופת מלחמת שבע השנים.
אלפרד דה ויניי התגייס בשנת 1815 לחיל המשמר של לואי השמונה עשר ושירת בו עד להתפטרותו בשנת 1828. הוא נמשך ללמודי הספרות, התנ"ך וההיסטוריה, ובאותה שנה החל לכתוב שירה.
ב־1820 פרסם את הפואמה הראשונה שלו, וב־1822 את קובץ שיריו הראשון.
בשנת 1823 נתמנה לקצין ונשלח למלחמה בספרד (קרב טרוקדרו).
הוא הרבה לקחת חופשות מן הצבא וב־1824 פרסם את הפואמה "אלוה".
ב־1825 נישא ללידיה בונבורי, אישה ממוצא אנגלי.
נישואיו לא היו מוצלחים, ואשתו מעולם לא למדה לדבר צרפתית שוטפת.
ב־1826 פרסם את לקט השירים "פואמות עתיקות ומודרניות", ובאותה שנה פרסם את הנובלה ההיסטורית "סנק מארס" שבה תיאר את המאורעות שקדמו למותו הקרדינל רישלייה.
ב־1827, כאשר להקת תיאטרון אנגלית ביקרה בפריז, עסק דה ויניי בתרגום של המחזה "רומיאו ויוליה" לצרפתית.
הוא היה מרוצה מהתפטרותו של המלך שארל העשירי כתוצאה מהפכת יולי 1830. ב־1831 הועלה על הבמה מחזהו הראשון "המרשאל ד'אנקר", דרמה היסטורית המתארת את המאורעות שקדמו לעלייתו של לואי השלושה עשר על כס המלוכה.
הוא הרבה ללכת לתיאטרון ושם פגש בשחקנית מארי דורבאל שהפכה למאהבתו.
ב־1832 פרסם את הנובלה הפילוסופית "סטלו" שבה בחן את הקשר שבין השירה לבין החברה, והגיע למסקנה שעל המשורר להתרחק מן החברה.
ב־1835 הועלה הבמה מחזהו "שאטרטון", שבו מאהבתו שיחקה בתפקיד ראשי.
באותה שנה הופיע ספרו "עבדות וגדולה בצבא" שבו תיאר את מצבו של החייל.
אחרי מות אמו בשנת 1838, פרש דה ויניי לאחוזה המשפחתית ליד העיר אנגולם, שם כתב אחדות מן הפואמות הגדולות שלו, ובהן "מותו של זאב" ו "ביתו של רועה".
ספר שיריו "גורל האדם" שהופיע אחרי מותו (1867) מסכם את גישתו הפילוסופית לחיים.
הוא לקה בסרטן הקיבה, אך נשא בכבוד את סבלותיו ואמר: "כאשר אתה מהרהר בערכו של אדם עלי אדמות ובמשמעותם של חייו, השלווה בלבד היא גדולה; כל השאר הוא חולשה."
אלפרד דה ויניי נפטר בפריז ב-1863, ונקבר לצד אשתו בבית הקברות של מונמארטר.
יומנו של משורר, מצרפתית: דמיאן חזן, הוצאת דחק, סדרת דרש - כתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2024.
אלפרד האיוש (בהונגרית: Alfréd Hajós; 1 בפברואר 1878 – 12 בנובמבר 1955) היה שחיין יהודי-הונגרי, אדריכל מפורסם והאלוף האולימפי הראשון בשחייה.
הוא זכה בשתי מדליות זהב באולימפיאדת אתונה הראשונה בעידן המודרני בשנת 1896, והיה לזוכה הצעיר ביותר (בן 18) באותה אולימפיאדה.
נוסף לכך, היה מאוחר יותר לאחד משני ספורטאים האולימפיים שזכה במדליה גם במקצוע ספורט אולימפי וגם באומנות, מדליית כסף באדריכלות (תכנון ערים ומתקני ספורט) באולימפיאדת פריז (1924).
האיוש נולד בבודפשט, הונגריה בשם ארנולד גוטמן.
בגיל 13 החל ללמוד שחייה תחרותית, לאחר שאביו טבע בנהר הדנובה.
הוא בחר בשם המשפחה ההונגרי "האיוש" (Hajós) שהתאים, בצורה מסוימת, לעיסוקו הספורטיבי, ומשמעותו "מַלָּח".
בשנת 1896, בגיל 18, היה סטודנט לאדריכלות בהונגריה, בעת שהתקיימה האולימפיאדה הראשונה בעידן המודרני באתונה, יוון.
האיוש התקבל לתחרויות האולימפיות, אולם האישור מטעם האוניברסיטה להיעדרותו לא הגיע בקלות.
מסופר כי לאחר שהגיע למשרד דקאן האוניברסיטה כשבאמתחתו מדליות הזהב בהן זכה, לא בירך אותו הדקאן לשלום; במקום זאת אמר לו: "מדליות הזהב שלך אינן מעניינות אותי, אך אני להוט לדעת כיצד תעבור עכשיו את הבחינות".
תחרויות השחייה באולימפיאדת אתונה התקיימו בים התיכון; ואילו התקן לבריכת שחייה אולימפית נקבע רק מאוחר יותר.
האיוש בן ה-18 זכה בשתי מדליות זהב בתנאי מזג אוויר קשים: טמפרטורת המים הייתה 10 מעלות, וגלים בגובה ארבעה מטר שהתנפצו על השחיינים.
כל ארבעת מקצי השחייה נערכו באותו יום, ה-11 באפריל.
עובדה זו פגעה בהאיוש, אשר לא זכה לאפשרות להתאושש בין המקצים, והוא נאלץ להתחרות בשני מקצים בלבד, ובשניהם זכה.
כאחד הזוכים במדליית זהב הוזמן לארוחת ערב רשמית עם נסיך הכתר, לימים, קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון ששאל אותו "היכן למדת לשחות כל כך טוב?" תשובתו המפורסמת של האיוש לנסיך הייתה "במים".
האיוש היה צעיר הזוכים באולימפיאדת אתונה.
עוד קודם לזכייה זו, זכה האיוש במקום הראשון באליפויות אירופה בשנים 1895 ו-1896, בתחרויות 100 מטר בסגנון חופשי.
בהיותו אתלט רב תחומי, זכה בשנת 1898 במקום הראשון באליפות הונגריה בריצת 100 מטר, וכן בריצת 400 מטר משוכות ובזריקת דיסקוס.
בשנים 1901–1903 שיחק בתפקיד חלוץ נבחרת הכדורגל הלאומית של הונגריה, ובשנת 1906 שימש מאמן הנבחרת ההונגרית.
בשנת 1924 כבר היה האיוש מוכר כאדריכל בעל שם בתכנון מתקני ספורט.
הוא הוזמן להשתתף בתחרות לתכנון ערים ומתקני ספורט באולימפיאדת פריז (1924).
בתחרות עצמה הוא זכה במדליית כסף (לא היה זוכה במדליית זהב).
לפיכך הוא אחד משני זוכים אולימפיים בלבד שזכו מעולם במדליה אולימפית הן בספורט והן באומנויות.
האצטדיון האולימפי שהיה שותף בתכנונו נחשב כיצירה ארכיטקטונית מרשימה.
מתקן הספורט המפורסם ביותר אותו תכנן היה היכל השחייה האולימפי באי מרגיט שבבודפשט.
היכל זה שנבנה בשנת 1930 שימש באליפויות אירופה בשחייה, ב-1958, ב-2006, ב-2010 ובאליפות העולם בכדור-מים בשנת 2006.
אחיו הצעיר, הנריק האיוש, אף הוא שחיין אולימפי, זכה באולימפיאדת אתונה (1906) במדליית זהב במשחה שליחים 4x250 מטר חופשי.
בשנת 1966 זכה האיוש להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
בשנת 1981 נבחר כחבר בהיכל התהילה של הספורט היהודי שהוקם בישראל.
אלפרד האברקמפ היה היסטוריון גרמני של ימי הביניים, פרופסור באוניברסיטת טריר שבגרמניה.
מחקריו עסקו בימי הביניים המאוחרים בגרמניה ואיטליה וכן בהיסטוריה של היהודים באירופה של ימי הביניים.
למד היסטוריה, לימודים גרמניים ופילוסופיה באוניברסיטת מינכן, אוניברסיטת מינסטר ובאוניברסיטת וירצבורג.
בשנת 1964 סיים את הדוקטורט.
בשנת 1970 מונה לפרופסור להיסטוריה של ימי הביניים באוניברסיטת טריר.
בשנת 1988 היה פרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא שימש כמנהל של מכון אריה מיימון להיסטוריה יהודית באוניברסיטת טריר.
בשנת 1987 יזם את הקמת "החברה לחקר ההיסטוריה של היהודים" (Gesellschaft zur Erforschung der Geschichte der Juden) בגרמניה ועמד בראשה עד שנת 2007. בתו, ד"ר אווה האברקמפ, אף היא חוקרת של יהדות אירופה ומרצה באוניברסיטת מינכן.
אלפרד נוון דומונט (גרמנית: Alfred Neven DuMont; 29 במרץ 1927 בקלן – 30 במאי 2015) היה מוציא לאור גרמני, בעליה של ההוצאה לאור הרביעית בגודלה בגרמניה, מ.
דומונט הוא בנו של קורט נוון, מוציא לאור, וגבריאלה, בתו של הצייר פרנץ פון לנבאך.
משפחת דומונט מחזיקה בהוצאה לאור אשר הוקמה בשנת 1620 ונמצאת בבעלות המשפחה במשך 11 דורות, והיא מהמוציאות לאור הוותיקות בעולם.
היה חבר ביוגנפולק, תנועת הנוער הנאצית לגילאי 10-14, אך לא עבר לאחר מכן להיטלריוגנד ולא נשבע אמונים להיטלר.
דומונט למד היסטוריה, פילוסופיה וספרות והחל לעבוד בהוצאה לאור "אקסל שפרינגר".
הוא נסע לארצות הברית שם למד בבית הספר לעיתונאות מדיל בשיקגו, ובשנת 1953 חזר לגרמניה והחל להשתלב בעסקי המשפחה.
בשנת 2001 הוענק לו תואר "פרופסור של כבוד" מאוניברסיטת האלה-וויטנברג בה היה סטודנט.
בשנת 2006 רכש כרבע מקבוצת הארץ, החברה שמחזיקה בבעלות על עיתון הארץ.
זוהי ההשקעה הראשונה של החברה מחוץ לגרמניה.
בינואר 2020 מכרה חברת דומונט את מניותיה בעיתון למשפחת שוקן ולליאוניד נבזלין.
דומונט היה אזרח כבוד של עיר הולדתו קלן.
אלפרד גוטשאלק היה ביוכימאי גרמני שהיווה דמות מובילה בחקר הגליקופרוטאין.
במהלך הקריירה שלו הוא כתב 216 מאמרי מחקר וסקירות מדעיות וארבעה ספרים.
גוטשאלק נולד באאכן, השלישי מבין ארבעה ילדים לבנימין ורוזה גוטשאלק.
הוא בחר ללמוד רפואה, מ-1912 הוא למד באוניברסיטאות במינכן, פרייבורג ובון.
לימודיו הופרעו על ידי מלחמת העולם הראשונה, אך הוא השלימם ב-1920 וסיים את אוניברסיטת בון כדוקטור.
הוא השלים ניסיון עבודת מרפאה בבתי ספר רפואיים בפרנקפורט ווירצבורג ולימודי פיזיולוגיה וביוכימיה בבון, מה שהוביל לפרסומיו הראשונים, פרס מאוניברסיטת מדריד והצעה לעבוד במכון קייזר וילהלם עבור תרפיה ניסיונית וביוכימיה ביחד עם קרל נויברג.
ב-1923 הוא התחתן עם ליזבת' ברטה אורגלר, ויחדיו הולידו ילד יחיד.
גוטשאלק עזב את מכון קייזר וילהלם ב-1926 כדי לנהל את המחלקה הביוכימית בבית החולים הכללי בשצ'צ'ין.
הוא עזב את בית החולים ב-1934 בעקבות תהפוכות בגרמניה הנאצית והחל בתעסוקה עצמאית.
הוא עבר לאנגליה באביב של 1939, ועבר למלבורן ביולי.
הוצע לו משרה כביוכימאי על ידי צ'ארלס קלווי, מנהל מכון וולטר ואליזה הול.
הוא גם לימד ביוכימיה וכימיה אורגנית במכללה הטכנית במלבורן ובאוניברסיטת מלבורן.
ב-1945 הוא קיבל אזרחות בריטית.
במכון וולטר ואליזה הול הוא שיתף פעולה עם פרנק מקפרלן ברנט וביחד הם גילו את הנויראמינידאז.
הוא נבחר לאקדמיה האוסטרלית למדעים ב-1954.
ב-1959 הוא הוזמן בידי פרנק פנר לערוך מחקר בבית ספר הרפואי המחקרי ע"ש ג'ון קרטין באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה.
הוא עזב את קנברה כדי לנסוע לגרמניה ב-1963 ומונה לפרופסור אורח במכון מקס פלאנק לחקר וירוסים בטיבינגן.
הוא המשיך במחקר פעיל ובגלל תרומותיו למדע הוא נבחר להצטרף לאגודה האמריקאית לפיתוח המדע ב-1967 וקיבל תוארי דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת מלבורן ומאוניברסיטת מינסטר.
פרס גוטשאלק למחקר רפואי המחולק על ידי האקדמיה האוסטרלית למדעים נקרא על שמו.
אלפרד גרינפלד היה פסנתרן, מלחין ומורה למוזיקה יהודי-אוסטרי.
למד בקונסרבטוריון בפראג אצל יוזף קרייצ'י (Josef Krejčí) ובהמשך באקדמיה החדשה לאמנויות הצליל (Neue Akademie der Tonkunst) בברלין אצל תיאודור קולאק (Kullak).
בשנת 1873 השתקע בווינה, שם קיבל את התואר "וירטואוז הלשכה" (Kammervirtuose).
גרינפלד יצא למסעות קונצרטים ברחבי אירופה ובארצות הברית.
במהלך ביקור בגרמניה התמנה גרינפלד לפסנתרן החצר של הקיסר וילהלם הראשון.
משנת 1897 כיהן כפרופסור בקונסרבטוריון של וינה.
גרינפלד היה הפסנתרן הראשון שהקליט את נגינתו; תקליטור המציג רבות מהקלטותיו מוצע למכירה.
על ביתו של אלפרד גרינפלד ברחוב גטריידמארקט 10 בווינה מתנוסס שלט זיכרון.
הוא נקבר בקבר של כבוד (Ehrengrab) בבית הקברות המרכזי בווינה.
אחיו של אלפרד היה הצ'לן היינריך גרינפלד.
מבין יצירותיו ראויות להזכר היצירות הבאות לפסנתר:
עיבודים ופאראפראזות לפסנתר סולו של העטלף מאת יוהאן שטראוס הבן, אופוס 56
מסדר כתר הברזל, דרגה III (אוסטריה)
מסדר פרנץ יוזף, צלב האביר (Ritterkreuz) (אוסטריה)
מסדר העיט האדום, דרגה IV (גרמניה)
אלפרד הרמן פריד היה עיתונאי וסופר יהודי-אוסטרי, פובליציסט וממייסדי תנועת השלום הגרמנית.
הוא זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1911, יחד עם טוביאס אסר ההולנדי, אף הוא יהודי.
פריד נולד בווינה וב-1883 עבר לברלין, שם פתח חנות ספרים.
פריד הושפע רבות מהסופרת האוסטרית ברטה פון זוטנר, אשר ספרה Die Waffen nieder!
("הניחו את הנשק!") יצא לאור ב-1889. הוא החל לכתוב, ביחד עם פון זוטנר, בכתב עת באותו השם, ומאוחר יותר ייסד את כתב העת Die Friedenswarte ("ההמתנה לשלום").
בכתביו פרש פריד את השקפת עולמו הפציפיסטית ואת רעיונותיו ליצירת ארגון בינלאומי למען שלום עולמי בדמות חבר הלאומים.
בשנת 1892 היה שותף להקמת האגודה הגרמנית לשלום (Deutsche Friedensgesellschaft).
בשנת 1911 זכה פריד בפרס נובל לשלום, ביחד עם טוביאס אסר.
פריד היה חבר בולט בתנועת האספרנטו העולמית וחיבר מספר ספרים בנושא.
אלפרד דרייק היה שחקן תיאטרון וזמר אמריקאי, ידוע בעיקר בשל תפקידיו במחזות זמר בברודוויי.
נולד כאלפרדו קפורו ברובע הברונקס, ניו יורק.
הוריו היגרו לארצות הברית מרקו שליד ג'נובה.
למד בברוקלין קולג' והחל לעבוד כשחקן וזמר עוד כסטודנט באופרטות של גילברט וסאליבן בהן המיקאדו, הפירטים מפנזאנס ועוד.
בין יתר תפקידיו גילם את התפקידים הראשיים בהפקות המקוריות של מחזות הזמר "אוקלהומה!" (1943 עד 1948), "נשקיני קייט" (1948–1951) וכמחליפו של יול ברינר ב"המלך ואני" (1951–1954) על תפקידו כחאג' במחזמר "קיסמט" זכה בשנת 1954 בפרס טוני, על תפקידו ב"קין" (1961, לפי סיפור חייו של אדמונד קין) זכה במועמדות לפרס.
בנוסף, הופיע בתפקידי תיאטרון שייקספיריים בהם המלט (בתפקיד קלאודיוס, 1964, ריצ'רד ברטון גילם את המלט) ו"רוב מהומה על לא מאומה" בתפקיד בנדיקט לצד קתרין הפבורן.
דרייק הופיע גם במספר תוכניות טלוויזיה ובתפקיד זעיר בסרט משנה מקום משנה מזל (1983, בכיכובו של אדי מרפי) כנשיא הבורסה.
בשנת 1981 נבחר להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי.
אלפרד הרדליקה היה פסל וצייר אוסטרי.
הרדליקה נולד בווינה בירת אוסטריה.
בין השנים 1943–1945 למד הרדליקה רפואת שיניים.
בשנת 1945 החל ללמוד ציור באקדמי דר בילדנדן קונסט ולמד שם עד שנת 1952. בין מוריו ניתן למנות את אלברט פריס גיטרסלו ואת יוזף דוברווסקי.
בין השנים 1952–1957 למד פיסול תחת פריץ ווטרובה.
בשנת 1960 הציג לראשונה תערוכת יחיד של עבודותיו בווינה.
בשנת 1964 ייצג את אוסטריה בביאנלה שנערכת בוונציה שבאיטליה.
יצירתו משנת 2008 "דת, עור וכוח" העוסקת בישו ובשליחיו עוררה שערורייה ציבורית שהוצגה, בשל התמות ההומו-אירוטיות שבה (בהן, בין היתר, באחד הציורים מוצגים ישו והשליחים כשהם מקיימים יחסי מין על שולחן הסעודה האחרונה).
בין יצירותיו הידועות ניתן למנות את האנדרטה נגד מלחמה ופשיזם בכיכר אלברטינה שבווינה.
אלפרד ארנסט כריסטיאן אלכסנדר הוגנברג היה איש עסקים ומדינאי גרמני, יו"ר מפלגת העם הלאומית הגרמנית הלאומנית ובעל שליטה בעיתונים ובחברת הפקת הסרטים הגרמנית UFA בתקופת רפובליקת ויימאר.
הוגנברג, אף שמעולם לא היה חבר המפלגה הנאצית, היווה את הגשר בין המפלגה העממית לחוגי האריסטוקרטיה והממון וסייע להצלחתה.
בתקופת גרמניה הנאצית היה חבר בממשלתו הראשונה של אדולף היטלר, ולאחר מכן ישב ברייכסטאג, שהפך ל"פרלמנט הבובות" של המדינה הנאצית.
נולד בהנובר, אביו היה מדינאי בממלכת הנובר ולאחר מכן בפרוסיה.
למד בגטינגן, היידלברג, ברלין ושטרסבורג והתמחה בכלכלה.
ב-1891 ייסד בברלין יחד עם קרל פטרס (Carl Peters) והיינריך קלאס (Heinrich Claß) את ליגת האיגוד הכול-גרמני.
אחת מהפעולות הראשונות של הליגה הייתה רכישת אדמות באזור פוזנן על מנת לגרש מהם פולנים וליישב גרמנים אתניים תחתם.
ב-1903 קיבל משרה במשרד הכלכלה הפרוסי.
ב-1909 עזב את הסקטור הציבורי והיה ליו"ר מועצת המנהלים של ענקית הפלדה "קרופ".
במקביל רכש את השליטה במגזין המצליח Die Gartenlaube.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה לדובר בכיר של "מפלגת המולדת" (Deutsche Vaterlandspartei) שתמכה במלחמה והטיפה לשנאת זרים ואנטישמיות.
עם כינון רפובליקת ויימאר ב-1919 הצטרף לגוש המפלגתי הלאומני שיצר את מפלגת העם הלאומית הגרמנית (Deutschnationale Volkspartei, DNVP) ונבחר לרייכסטאג בבחירות הכלליות של 1920. ב-21 באוקטובר 1928 היה ליו"ר המפלגה.
אחד מבסיסי הכוח של המפלגה היה "ארגון החיילים המשוחררים".
בתקופת האינפלציה בגרמניה בשנות העשרים ובתקופת השפל הגדול רכש שליטה על עוד עשרות עיתונים ברחבי גרמניה ועל סוכנות הידיעות "טלגרף יוניון".
עם הקלעותה של חברת הסרטים הגרמנית הממלכתית-למחצה, UFA, לקשיים כלכליים ב-1927 "הציל" אותה הוגנברג וצירף אותה לאימפריית המדיה שלו.
הוגנברג לא פיטר כמעט איש מעובדי החברה הליברלים והיהודים, שיצרו עד אז יצירה אקספרסיוניסטית, אוונגרדית וקוסמופוליטית, שהייתה שנואה על הימין הלאומני.
עובדים אלה הבינו שלא יוכלו עוד לתפקד בחברה בשליטת הוגנברג ועזבו, רבים מהם להוליווד.
הוגנברג תמך בהחלת "עקרון הפיהרר", המבטל את השיטה המפלגתית הדמוקרטית לטובת תמיכה במנהיג אבסולוטי, שכל דבריו הם חוק.
ניסיונו להציב את עצמו כפיהרר של המפלגה הלאומנית ב-1929 גרם לפיצולה.
הוגנברג ועיתוניו, שפנו לאריסטוקרטיה, למעמד הגבוה של קצינים ואצילים, לבעלי קרקעות ואחוזות בעיקר בצפון גרמניה ולבורגנות העשירה של התעשיינים, נטו להתעלם מהמפלגה הנאצית, שפנתה למעמד הפועלים ולמובטלים.
כאשר התייחס הוגנברג להיטלר ולמפלגתו, הדגיש את היותם "סוציאליסטים".
עם זאת, במהלך מערכות הבחירות של רפובליקת ויימאר כרסמה המפלגה הנאצית העממית בעיקר בכוחה של המפלגה הלאומנית.
למרות התיעוב ההדדי בין היטלר והוגנברג, הם שיתפו פעולה במסגרת משאל העם שאורגן ב-22 בדצמבר 1929 בניסיון להעביר חוק שיסכל את תוכנית יאנג לפריסת חובות הפיצויים של גרמניה (ולפיכך יבטל את ההסכמה הגרמנית ה"משפילה" לתנאי חוזה ורסאי).
החוק היה חסר סיכוי, אך הצעד המתריס קבע את סדר היום וגרר את גרמניה למסע תעמולה חסר רסן.
הוגנברג הסכים בסלידה שמנהל התעמולה יהיה יוזף גבלס, עיתונאי ותועמלן זול, רעשני ובן למעמד הנמוך שתקף לא אחת את הקפיטליזם.
כך איפשר הוגנברג למפלגה הנאצית גישה לפרסום באימפריית העיתונות שלו.
המשאל, שהסתיים בכישלון צפוי-מראש מבחינת הימין הקיצוני, הצליח להביא כ-6 מיליון גרמנים (14.5%) להצביע בעד החוק, מעל ומעבר לכל ההערכות המוקדמות.
ב-1930, בעת ניסיונות הקמת הממשלה של הקנצלר היינריך ברינינג, ליברל ממפלגת המרכז הגרמנית שביקש ליצור קואליציה רחבה בתמיכת היטלר, הנהיג הוגנברג אופוזיציה תקיפה בניסיון "לעקוף את היטלר מימין" על רקע הכרסום המתמשך בכוחה של המפלגה הלאומנית על ידי המפלגה הנאצית העממית, שהפכה למפלגה השנייה בגודלה.
בפברואר 1931 פרשו שתי המפלגות מהרייכסטאג וגיבשו את "האופוזיציה הלאומית המאוחדת" שמטרתה המוצהרת הריסת השיטה של ויימאר.
רשת העיתונות של הוגנברג החלה לפרסם בהבלטה את נאומיו של היטלר ואת פרסומי התעמולה של המפלגה הנאצית וחשפה אותם בפני קהל רחב שלא הכירם קודם לכן.
יתרה מכך, מעמדו של הוגנברג בקהילת העסקים ובעלי ההון סייע להיטלר להתקבל בקרב בעלי הון, שחששו מנטייתו האנטי-קפיטליסטית ואיפשר הזרמת כספים למפלגה הנאצית.
אולם, בבחירות הכלליות בנובמבר 1932, בהן רצו המפלגות בנפרד, הפכה המפלגה הנאצית לגדולה ביותר ברייכסטאג.
בינואר 1933 ניסה קורט פון שלייכר ליצור ממשלה רחבה תוך שיתופם של הוגנברג (שעמד כעת בראש מפלגה קטנה בת 51 חברים בלבד מתוך 584 מושבי הרייכסטאג), ראש הפלג השמאלי של המפלגה הנאצית גרגור שטראסר ויו"ר מפלגת איגודי הפועלים הקתולית, אדם שטגרוואלד (Adam Stegerwald).
המשא-ומתן כשל כיוון שהוגנברג סירב לשבת יחד עם מנהיג איגוד פועלים.
לאחר כישלון הקמת הממשלה דחק ראש ממשלת פרוסיה, פרנץ פון פאפן בהוגנברג והיטלר לשתף פעולה על מנת להפוך את היטלר לקנצלר גרמניה.
התנאי שהציב הנשיא פאול פון הינדנבורג לפון פאפן על מנת שיסכים להפוך את היטלר לקנצלר היה שהוגנבורג יקבל את תיקי הכלכלה והחקלאות הן של כלל-גרמניה והן בממשלת פרוסיה.
הוגנברג הסכים, מתוך סברה שיוכל להשתמש בהיטלר.
בבחירות של מרץ 1933 חבר הוגנבורג להיטלר ושב וזכה באותו מספר מושבים, מספר חסר ערך משום שחוק ההסמכה שהעביר היטלר במרץ 1933 ביטל למעשה את כוחו של הרייכסטאג.
הוגנברג היה שר הכלכלה והחקלאות בקבינט הראשון של היטלר.
פעולותיו המיידיות לטובת בעלי האדמות העשירים גרמו לעליית מחירים.
חוסר הפופולריות שלו והעובדה שלא היה חבר המפלגה הנאצית זירזו את פיטוריו מהממשלה.
עם זאת שימש הוגנברג כנציגו של היטלר לוועידת לונדון לכלכלה שהתקיימה ביוני 1933 במטרה להתמודד עם השפל הגדול, לחדש את המסחר הבינלאומי, ולייצב את שוקי המטבע הבינלאומיים.
על מנת לאלצו לפרוש, הופנו פלוגות אס אה כנגד חברי תנועת הנוער המפלגתית של הוגנברג וצווי מעצר הוצאו כנגד עמיתיו.
הוגנברג הגיש את התפטרותו ב-29 ביוני 1933 והמפלגה הנאצית הגיעה להסדר עם מפלגתו שנספגה לתוך המפלגה הנאצית, למעט חברים שלא ניתן היה "לסמוך על נאמנותם".
בסוף 1933 הולאמה אימפריית המדיה של הוגנברג על ידי משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם של גבלס.
הוגנברג דרש בתמורה מניות מפעלי תעשייה בריין-וסטפאליה.
הוגנברג נשאר חבר הרייכסטאג עד 1945, חלק מ-22 "חברים-אורחים" שהורשו לשבת ברייכסטאג יחד עם עוד 639 חברים נאצים.
ב-1949 הכריז בית משפט לדה-נאציפיקציה בדטמולד שהוגנברג היה "נספח" ולא נאצי פעיל ובכך איפשר לו לשמור על נכסיו.
הוא מת שנתיים לאחר מכן.
אלפרד דיקין היה מדינאי אוסטרלי, מנהיג התנועה למען איחוד אוסטרליה ומאוחר יותר כיהן כראש ממשלת אוסטרליה השני.
ברבע האחרון של המאה ה-19 היה דיקין תורם חשוב למיסודן של רפורמות ליברליות במושבה ויקטוריה, כולל רפורמות למען רווחתם של הפועלים.
השתתפותו הייתה חשובה בתהליך מיסודה של ההשקיה באוסטרליה.
ככל הנראה הוא יכול היה להיות ראש ממשלת ויקטוריה, אך הוא בחר להקדיש את כוחותיו לתהליך האיחוד.