tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלומר, שהספר לא עוסק באדם היחיד דווקא אלא שם את הדגש על הנורמה האנושית הכוללת.
התבנית האנטומית באה לבטא את עיקר המשמעות של הסיפור בעוד שסיפור העלילה של פישקה הוא הדגמה משנית שלה.
במהלך הסיפור נראה שמנדלי בא להוכיח, בהפרעות החוזרות והנשנות שלו לסיפור הדברים מפי פישקה, שלמעשה כל ישראל הם קבצנים.
כותרת הספר העברית מסיטה את דעתנו ממערכת נרטיבית שמתארגנת סביב דמות הגיבור התם ומעורר הרחמים של פישקה ובמקום זאת מתמקדת בדמותו של מנדלי המספר, המפוכח והאירוני שמפשיט את הפרטיות והייחוד מכל דבר ומעמיד אותו בתכונה רחבה וכללית של "היהודי" ואפשר גם של כל אדם באשר הוא.
בספר "בין שחוק לדמע" מנתח החוקר גרשון שקד את המבנה הנרטיבי של הרומן, ומזהה אותו כסיפור מסגרת שמתקדם באופן ליניארי אך משולבים בו "נסיגות לאחור" הבאות לידי ביטוי באמצעות דמויות שונות ברומן.
הן סיפור המסגרת והן סיפורי המשנה מתווכים על ידי מנדלי מוכר הספרים, שמוסר את המאורעות מכלי שני.
מבנה השכבות הזה מאפשר אינטראקציה בין קו העלילה הראשי, העוקב אחר הרפתקאותיו של פישקה, ובין הפרעות חוזרות ונשנות גם על ידי מנדלי עצמו, וגם על ידי סיפורי משנה, שקוטעות את העלילה ומושכות אותה אחורנית.
אולם, שקד טוען שמעטה זה של שרירותיות הוא רק למראית עין ושהקשרים בעולמו של מנדלי בין תבניות המשנה הם סיבתיים והכרחיים ונושאים חוקיות מהותית.
תפקידה של התבנית המורכבת היא להאיר נושא אחד- שהוא חיי האישות בישראל- מכמה זוויות שונות על ידי סיפורי המשנה.
שקד עומד על מנגנון אמנותי משמעותי בתוך מבנה הרומן, הקובע ריחוק סיפורי על ידי החדרת חיץ בין קהל השומעים בתוך הסיפור (מנדלי ור' אלתר) לבין מספר הסיפורים העיקרי (פישקה), וכתוצאה מכך בין הקורא לסיפור.
הקריינות הכפולה הזו יוצרת דינמיקה שבה נקודת המבט הסרקסטית והקומית של מנדלי עומדת בניגוד לסיפור הסוחף של פישקה ומבטלת את הערך הרגשי שלו.
הפרשנות הסרקסטית של מנדלי מערערת את חומרת הסיפורים המשותפים לפישקה ולדמויות אחרות, ומאתגרת את יכולתו של הקורא להזדהות מלאה עם חוויותיהם.
בסיום הרומן, המרחק הסיפורי הזה מתפרק, ושומעי הסיפור נכנסים למעגל הנפגעים, מצופים גרידא הם הופכים לדמויות מרכזיות בנרטיב הרגשי, במיוחד ר' אלתר, שמתגלה כצלע מרכזית אם לא המניע הראשון של העלילה בסיפור אהבתם של פישקה וביילה והגורם הראשוני לכל מסכת ייסוריהם.
מיצובו הפתאומי של ר' אלתר כ"רשע" מעמיד במבוכה כיוון שהוא אינו מפלצת זדונית כמו פייבוש "הממזר" הנבל של עלילת פישקה, אלא בסך הכל יהודי טיפוסי מן היישוב.
גילוי זה מכוון מחדש את נקודת המבט של הקורא, שנכנס גם הוא למעגל הנפגעים, שמשעה שהחיץ הקומי התבטל הקורא עובר משעשוע מהמצוקות של הדמויות לאמפתיה והזדהות עמוקה יותר עם סבלן.
הסיפור כולו מתגלה לפתע כמעין משל של "כבשת הרש" שבאותו האופן שר' אלתר האזין לסיפור כולו בלא לדעת ש"הוא האיש", כך גם הקורא עלול למצוא את עצמו באותה הנקודה.
במהלך חמשת העשורים בהם פעל המחבר, הרומן גרר תגובות מעורבות.
במהדורה הראשונה בשנת 1869 פישקה החיגר כמעט לא גרר התעניינות לעומת יצירות סאטיריות ואלגוריות אחרות שאברמוביץ פרסם באותן שנים.
כמו כן, הספר נחלק באופן ברור לשני חלקים מקבילים: החלק הראשון מציג את הדומיננטיות של דמותו של מנדלי מוכר ספרים עם מבטו הסאטירי והלגלגני שעיקר עיסוקו הוא העיוות שבחיי האישות בישראל.
החלק השני מציג את נקודת המבט של פישקה התם שהיה קורבן לחברה יהודית פגומה שנקלע לחברת עולם תחתון יהודי פושע ואכזרי.
התמונה שעולה מעלילות פישקה קשה בהרבה מהתמונה שהציג לפני כן מנדלי ומעוררת הזדהות שמובילה לקתרזיס רגשי, וכל עוקצו של מנדלי ניטל.
מירון אומר שהחיבור של שני החלקים שהם מעין התרוצצות בין סרקזם לפאתוס, בין סאטירה נושכת לסיפור אהבה מעורר חמלה בין שני קבצנים מעוותי גוף, ולא של גיבורים יפים וצעירים אידיאליים כדוגמת רומנים אחרים של התקופה (כגון "אהבת ציון" ו"אשמת שומרון"), היה קשה לעיכול לקורא היהודי בתקופה זו.
במהדורה השנייה, המורחבת של הסיפור, שיצאה בשנת 1888 הוא התקבל היטב דווקא בשל התערובת של סאטירה ורגש שקודם לכן גרמה שהוא יידחה.
שינוי זה בהתקבלות שלו נבע בעיקר מהתמורות שהתחוללו במהלך שני עשורים, במיוחד בעקבות הפוגרומים של סופות בנגב, ששינו את הנוף האידאולוגי והפואטי של הספרות היהודית.
עלתה דרישה לתיאור מורכב יותר של החיים היהודיים והתרחקות מתפיסות דיכוטומיות ופשטניות ובקשה לריכוך הביקורת הסאטירית הרווחת בספרות ההשכלה על ידי שילוב הומור ורגש.
התערובת המזוגה בסיפורו של פישקה, שנראתה בעבר כחוסר לכידות של היצירה, הוערכה כעת על מורכבותה ועומקה.
התגובה הייתה חיובית ברובה, בעיקר בקרב יהודים משכילים השולטים בשפה הרוסית וכן בתוך ספרות היידיש עצמה.
שלום עליכם, ראה ביצירה מופת של 'רומן יהודי אותנטי', מגדלור ספרותי ואתגר יצירתי שהוא שאף לעמוד בו ביצירתו שלו, במטרה לטוות אלמנטים רומנטיים מבלי להכחיש את המציאות החברתית היהודית של אותה תקופה, ולשמור על מחויבות לתיאור ריאליסטי של הסביבה העממית.
הערכה זו סימנה את תחילת ההכרה של מנדלי מוכר ספרים כדמות "הסבא" ואב מייסד של הספרות העברית החדשה, כאשר "פישקה החיגר" תרם משמעותית לקנוניזציה של ה"סבא" מנדלי.
המהדורה העברית של הרומן שפורסמה בתחילת המאה ה-20 (בתחילה בתרגומו של ביאליק, ולאחר מכן בתרגומו של אברמוביץ עצמו) גררה שנית תגובות מעורבות.
הסיפור, במיוחד סיפור האהבה בין פישקה לביילה, לא עמד בציפיות התקופה לסיפורת פסיכולוגית מתוחכמת כפי שהיה רווח ברומן באירופה.
המבקרים נרתעו מהעלילה המפותלת והמפורקת, שהייתה חסרה את האידיאל של הרומן ה'מעוגל היטב' שבו קו העלילה מונע בצורה חלקה על ידי דמותו של הגיבור, האינטראקציות שלו עם סביבתו ורצף אירועים קוהרנטי.
לצד הביקורת הזו הם לא יכלו להכחיש את הכישרון האמנותי של הרומן בביצועו העברי.
התיאור החי והמדויק של הדמויות לצד תיאור קריקטורי שמדגיש את התכונות הבולטות והמשמעותיות של האדם והחברה היהודית.
פיצול זה בהערכה של הרומן הוביל את המבקרים לשקול מחדש את הסטנדרטים האירופיים המקובלים כשהם שופטים את יצירתו של מנדלי, מתוך הכרה שקריטריונים כאלה עשויים שלא להיות ישימים לחלוטין על אמנות הסיפור היהודית המקורית המוצגת ברומן.
כתוצאה מכך, "ספר הקבצנים" זכה למעמד אמביוולנטי כיצירה קלאסית, יחד עם ההתניה שאין לבחון אותו באמצעות הקריטריונים המקובלים ליצירות מסוגו ומדרגתו.
ספר הקבצנים, תל אביב: דביר, תשי"ג
ספר הקבצנים אחרית דבר מאת דן מירון, תל אביב: דביר, 1988
הספר עובד למחזה בשם "פישקה החיגר" בידי והועלה לראשונה בתיאטרון האהל ביולי 1939. בתפקידים הראשיים שיחקו יהודה שחורי ודבורה קסטלניץ.
ב-1968 העלה תיאטרון השדרה של מנחם גולן את פישקה כמחזמר (בעיבודו ובימויו של יואל זילברג ומוזיקה של משה וילנסקי ועמוס אטינגר).
בתפקידים הראשיים שיחקו יעקב בודו ורחל אטאס.
המחזמר הוקלט והופיע על גבי תקליט.
ספר חסידים היא יצירה יהודית דתית המכילה הלכות, מנהגים וסיפורים קצרים בעלי מוסר השכל, שנכתב על ידי רבי יהודה החסיד.
את זמן כתיבת הספר ניתן לתארך לתחילת תקופת הראשונים (המאה ה-12 וראשית המאה ה-13).
הספר מיוחס במסורת לרבי יהודה החסיד.
ישנם חוקרים הסוברים כי הספר מהווה יצירה קולקטיבית שנתהוותה לאורך דורות בידי חכמי אשכנז, כאשר הכותב העיקרי היה רבי יהודה החסיד בהשתתפות אביו רבי שמואל החסיד, ותלמידו רבי אלעזר מוורמס.
החוקר המרכזי שהציג גישה זו היה משה גידמן בסוף המאה ה-19, ובעקבותיו צעדו נוספים ובכללם אף ישעיה תשבי בהרצאותיו שנמסרו בשנות החמישים.
עמדה זו נבעה מהיותו של הספר אנונימי, ומאופיו - לדעתם, קיבוץ של סימנים שאין ביניהם קשר מובהק.
אולם, במחצית השנייה של המאה העשרים נערכו מחקרים רבים, בין השאר של חיים סולובייצ'יק, ישראל תא שמע ויוסף דן, שהראו כי עולמו של רבי יהודה החסיד היה עולם אישי מיוחד ולא ביטוי של המוסכמות בקרב חכמי אשכנז.
לפיכך גם העולם המוצג בספר הוא עולמו שלו, והוא מחברו היחיד.
ככל הנראה, הוא שמר על אנונימיות בצורה מכוונת מסיבות אידאולוגיות - מטעמים של צניעות וחשש מחטא היוהרה.
ספר חסידים מורכב מסימנים שונים, הערוכים בקבצים.
הקשר הנושאי בתוך הקבצים וביניהם לא תמיד ברור, והרבה פעמים נראה אסוציאטיבי.
הספר עוסק בקשת רחבה של נושאים.
כספר מוסר, הוא כולל גם לימודי הנהגה רבים ביחס לנושאים יומיומיים (מסחר וכספים, נישואין ויחסי אישות, חיי אדם, מנהגי הקהילה היהודית ועוד) ומכאן חשיבותו גם כתעודה היסטורית להכרת חיי היהודים והאידאולוגיה היהודית באירופה של סוף המאה ה-12 וראשית המאה ה-13.
אף כי הספר דורש מן החסיד להתרחק מכל נגיעה בנצרות ובפולחנה, הוא אינו דורש ממנו להתנתק כלכלית מן התושבים הנוצרים ומן הקשר היום יומי איתם.
יצחק בער השווה את הכותבים לנזירים והראה כי לא התנזרו ממין, וראו במשפחה מוסד חשוב העוזר לאדם שלא לחטוא ולתעל את חשקיו המיניים בצורה ממוסדת.
זאת בניגוד לנזירים הגורסים כי התנזרות מוחלטת ממין תגרום לוויתור על התאווה המינית.
אפרים אלימלך אורבך בהתחלת ההקדמה, הערה 1, דברים חריפים של המהדיר נגד פרופ' יצחק בער, שלדברי אורבך "מגדיש את הסאה ומפריז על המדה בדברו על השפעות הסביבה הנוצרית על ספר חסידים".
ומהדורת מאוחרות השמיטו את ההערה.
בחלק מן ההוצאות מובאת יחד עם הספר גם "צוואת רבי יהודה החסיד" - רשימה קצרה של 78 סעיפים ("אזהרות"), הנהגות ודברי מוסר.
הספר נדפס לראשונה, על פי כתב יד ירושלמי, בבולוניה בשנת יפר"ח (1538).
מהדורה זו נדפסה שוב בבזיליא ובקרקוב בשנת ה'שמ"א, ועוד.
בשנים תרנ"א–תרנ"ג הדפיס יהודה הכהן ויסטינצקי את "דפוס ברלין" – נוסח חדש של הספר על פי כתב-יד פארמה שבו 1,983 סימנים, 850 יותר מהספר הנפוץ עד אז, בתוספת ציון המקורות מהם שאב המחבר.
יעקב פריימאנן בספרו "מבוא לספר חסידים" כתב שכתב-יד פארמה הוא הנוסח הקדום מבין שתי הנוסחאות.
החל משנת תפ"ד נלווה לספר בהרבה דפוסים "פירוש קדמון".
במשך הדורות נכתבו כשלושים חיבורים של פירושים, הערות, הגהות וציון מקורות הספר.
ביניהם בולט פירושו של החיד"א "ברית עולם" שנדפס יחד עם ספרו "לב דוד".
הרב אליעזר פאפו כתב קיצור לספר חסידים בשם "יעלזו חסידים" בתוספת ביאור משל החיד"א ושלו.
במהדורת "ספר חסידים המפואר" בעריכת הרב שמעון גוטמן נדפס "ילקוט מפרשים".
הרב ראובן מרגליות חיבר את הפירוש "מקור חסד", המציין למקורותיו של ספר חסידים כמו גם למקורות שונים שדנו בדבריו.
פירושו יצא לאור יחד עם פירוש החיד"א בהוצאת מוסד הרב קוק.
ספר חיות או בסטיארי הוא ז'אנר ספרותי מהפופולריים ביותר מתקופת ימי הביניים המתאר בעלי חיים אמיתיים או מיתולוגיים, צמחים ואף סלעים.
בדרך כלל לוו דברי ההסבר באיור ובאמרי מוסר הקשורים או משויכים לאותה חיה.
נוצרים מימי הביניים הבינו כל אלמנט בעולם כביטוי של האל והתוכנית האלוהית, וספרי חיות עסקו פחות בחיות עצמן מתוך תצפיות עליהן, ובמקום זאת התמקדו במידה רבה במשמעות הדתית והסימבולית של הנצרות לכל חיה.
חלק ניכר ממה שנמצא בספר החיות הגיע מהיוונים הקדמונים ומהפילוסופים שלהם.
ספר החיות המוקדם ביותר היה ספר הפיזיולוגוס, מהמאה ה-2 לספירה.
הספר התפשט לכל רחבי העולם הנוצרי ובמיוחד לאירופה, ושם נוספו לו במהלך מאות השנים בעלי חיים נוספים, מסרים דתיים נוספים, ואיורים.
ספרים אלה היו פופולריים ביותר באנגליה ובצרפת במאה ה-12.
הידוע מבין ספרים אלה שנשאר הוא "ספר החיות של אברדין".
כ-50 ספרי חיות נשתמרו עד ימינו.
ספר זְכַרְיָה נמצא במקום האחד עשר בתרי-עשר, בין חגי למלאכי, והוא חלק מנביאים אחרונים.
הספר מכיל נבואות נחמה ועידוד במאמץ לשכנע את העם לבנות את בית המקדש השני, ומבטיח כי לאחר שיבנה המקדש יזכו שבי ציון בברכת ה'.
כמו כן ישנן נבואות אסכטולוגיות ואפוקליפטיות בנושאי אחרית הימים וקיצם של שונאי ישראל, המאופיינות בסמלים מעורפלים וסתומים, למשל ארבעת הסוסים או ארבע הקרנות .
שמונה עשרה שנים לאחר הכרזת כורש, עם ישראל מצא את עצמו במצב קשה: בית המקדש לא בנוי, העמים השכנים התנכלו לו והמצב הכלכלי היה בכי רע.
התלהבותו של העם בראשית ימי שיבת ציון, הניכרת היטב מתחילת ספר עזרא, פגה זה כבר.
הנביא חגי נשלח אל העם במטרה לשלהב את הרוחות ולשכנע את העם וראשיו (זרובבל בן שלתיאל הפחה של פחוות יהודה ויהושע בן יהוצדק הכהן הגדול) שבניין בית המקדש לא רק אפשרי, אלא הכרחי כתנאי מקדים לפתרון כל בעיה אחרת הנצבת בפני העם.
כעבור מספר חודשים, זכריה בן עדו הצטרף אל חגי, על מנת לסייע לו בפעולות השכנוע וההסברה.
חגי וזכריה השיגו את מטרתם, ובית המקדש השני נבנה בשנת שש לדריווש (על פי עזרא, ה', א' - ב').
מקובל במסורת היהודית כי פעילותו הנבואית של זכריה נמשכה עוד כשנתיים לאחר שפסק חגי מלהתנבא.
החלק השני של הספר מכיל כמה נבואות ללא ציון תאריך מדויק, והוא יכול להשתייך לתקופתם של כל אחד מספרי תרי-עשר.
חז"ל קבלו את החלוקה של תרי עשר, וראו בספר קורפוס אחד שלם, ואילו המחקר המודרני מספק הסברים שונים להבדלים בין החלקים .
ספר זכריה נחלק באופן ברור וחד לשני חלקים.
הראשון, בפרקים א'-ח', מכיל נבואות בשמו של זכריה (שמו נזכר בחלק זה ארבע פעמים) שבחלקן נמסר התאריך בה ניתנה הנבואה.
בחלק השני, בפרקים ט'-י"ד, ישנם שני משאות (נבואות, נאומים) העוסקים באחרית הימים.
ההבדל בין שני החלקים בולט מבחינת התוכן, הסגנון, הרעיונות והרקע הכללי.
חלקו הראשון כתוב בעיקרו בפרוזה יבשה, וחלקו השני - חלקו במקצב שירי (מרבית ט' - י"א, ג') חלקו בפרוזה שקולה (י"א, ד' - י"ג, עם כמה יוצאים מן הכלל) והשאר (י"ד) בפרוזה נרגשת לא-שקולה.
המקצב, שברוב חלקי הספר אינו בולט כל כך, מופיע בספר באורך בינוני (ארבע או חמש מילים) בדרך כלל.
שפתו של החלק הראשון בספר דלה ומזכירה את לשונו של חגי, בן תקופתו של זכריה.
שמות החודשים מופיעים על פי מספרם מחודש ניסן, על פי המניין העברי הקדום בתורה ובנביאים, ולעיתים לצידו מופיעים שמותיהם הבבליים (תשרי, חשוון, וכו'), זאת בשונה מספר חגי שמציין רק את מניין החודשים העברי.
בשל כל ההבדלים הללו, עם תחילת מחקר המקרא החדש הוטלו ספקות באשר לשייכות המקורית של החלק השני לספר זכריה, ועם התפתחות העיסוק בתנ"ך שלטת בעולם המחקר הדעה, כי החלק השני לא שייך לזכריה בן ברכיה אלא לנביא אחר, בן תקופה אחרת.
הפרשנות המסורתית רואה בשני החלקים ככאלה שבאו ממקור אחד.
בשלהי המאה ה-18 הוטלו ספקות ראשונים באשר לשייכות החלק השני לזכריה הנביא, ובשנת 1814 פרסם ברטולדט את דעתו, שמחבר הפרקים ט'-י"ד חי בתקופת פעילותם של ארבעת הנביאים הושע, ישעיה, עמוס ומיכה.
דעה זו הפכה למרכזית במחקר, למשך רוב המאה ה-19. נעשו גם ניסיונות לתארך את הפרקים הללו לתקופות מעט מאוחרות יותר, לקראת סוף תקופת בית ראשון.
בשנת 1881 ביסס ברנרד שטדה את הטענה, שחלקו השני של הספר משתייך לתקופה מאוחרת מזו של זכריה בן עדו, ודעה זו הפכה למקובלת - אם כי לא שלטת לחלוטין - בקרב החוקרים.
הקיצוניים שבין החוקרים סוברים, כי הנבואות מגיעות עד לאמצע ואף סוף המאה השנייה לפני הספירה.
הנבואות בחלקו הראשון של הספר נאמרות על רקע ימי שיבת ציון.
לעומת זאת, בחלק השני של הספר אין דבר המעיד באופן ברור על השתייכות לימי זכריה.
אין תאריכים מפורשים, אין שמות אנשים מוכרים (למעט עוזיהו, כדמות היסטורית שאינה שייכת דווקא לימי הנבואה), ולא מתוארים מאורעות בצורה מפורשת.
תחת זאת, ישנם משאות בעלי תוכן מעורפל, שניתן לפרשו לכיוונים שונים.
הנבואות שבהם גדושות בסמלים, דבר המקשה מאוד על קביעת הרקע שבו נכתבו.
זוהי כתיבה אופיינית לסוגת האפוקליפסה, כלומר קץ העולם המוכר ועלייתו של עולם חדש ואידיאלי.
גם בבחינה לשונית וסגנונית של שני החלקים ניתן למצוא הבדלים ניכרים.
ישנם ביטויים המופיעים פעמים רבות רק באחד החלקים, ונעדרים כמעט כליל מן החלק השני.
הצירוף "כה אמר ה'" חוזר בחלק הראשון תשע-עשרה פעמים, ובחלק השני רק פעם אחת.
המילה "צבאות" חוזרת בחלק הראשון 44 פעמים ובחלק השני רק 9. המילה "לאמר" שבה ומופיעה עשרים ותשע פעמים בחלקו הראשון, אך בחלקו השני כלל לא נמצאת.
המטבע "ביום ההוא" חוזר בחלק השני תשע-עשרה פעמים, אך בחלקו הראשון של הספר מסתפק בשלוש הופעות בלבד.
מבחינה סגנונית, בעוד בחלק הראשון יש פתיחה לחלק ניכר מהנבואות, בחלק השני יש רק מסגרת רופפת, וששת הפרקים ערוכים בשני קבצים הנפתחים בלשון "מַשָּׂא דְבַר-ה'" (ט', א'; י"ב, א').
החלק הראשון כתוב בפרוזה יבשה, והחלק השני - עשוי בעיקרו בסגנון שירי, שקול בחרוזים ובבתים.
אם בחלקו הראשון של הספר מוזכרים רק שמותיהם של שני עמים (בבל ושנער), בחלק השני מוזכרים רבים אחרים.
על פי גישת החילוק מתעוררת השאלה - אם אכן שני החלקים שונים אחד מהשני, מדוע סודרו בקובץ אחד?
כמה הצעות הוצעו לפתרון העניין.
אחת מההצעות היא כי היה זה מפני דמיון בכמה מן הרעיונות שבשני הקבצים, או דמיון במליצות מסוימות ובלשון, הסיבה שבגינה טוענים המאחדים לצדקתם.
בנוסף, הוצע כי אפשר ששם הנביא מחבר החלק השני היה גם זכריה.
תיארוך החלקים על פי הגישה המחלקת
בין הנימוקים להקדמת החלק השני לימי בית ראשון:
אזכור המעצמות מצרים ואשור (י"א, י' - י"א), המעיד כי מעצמות אלו היו קיימות בתקופה בה נאמרה הנבואה.
הנביאים מבצעים מעשים מוזרים שנועדו למשוך תשומת לב , שכמוהם עושים הנביאים של ימי בית ראשון, אך לא ידוע לנו על נביאים מימי הבית השני שעשו כן.
לכאורה, אין סיבה שהברייתא תצטט את הפסוק מחלקו השני של זכריה, כשהיא עוסקת בתקופת ארבעת הנביאים הללו, ואפשר לראות בכך הוכחה למסורת כזו.
בין הנימוקים לאיחור ימי החלק השני מימיו של זכריה בן עדו:
הפסוק "כִּי-דָרַכְתִּי לִי יְהוּדָה קֶשֶׁת מִלֵּאתִי אֶפְרַיִם, וְעוֹרַרְתִּי בָנַיִךְ צִיּוֹן עַל-בָּנַיִךְ יָוָן" (ט', י"ג) מציג את בני יוון כאויבים של עם ישראל - מצב שהתרחש בפועל רק מאות שנים אחרי זכריה, ושאי אפשר היה לצפות אותו בימיו.
בנימוק זה אוחזים הסוברים, כי נבואה איננה קיימת.
לדעת המאמינים בנבואה, אין הוא מוכיח דבר.
קיומה של גלות גדולה, במצרים ובארץ אשור (למחזיקים בגישה זו, 'אשור' היא רק שם ארכאי לממלכה או המדינה הנמצאת באזור אשור - סוריה או פרס, כמו בעזרא, ו', כ"ב) כפי שנראה מן י', ח' - י'.
מכמה פסוקים נראה, כי בשעת חיבור הנבואות, בית דוד אינו בעל חשיבות גדולה כל כך והוא עומד לצד בית לוי ומשפחות נוספות (י"ב, י"ב - י"ד ועוד).
חז"ל לא הבדילו בין שני חלקי ספר זכריה.
פעמים שהם אף מצטטים מן החלק השני של הספר ומייחסים את הדברים במפורש לזכריה בן עדו, למשל: "...כבר נתנבא עליך זכריה בן עדו: 'פְּתַח, לְבָנוֹן, דְּלָתֶיךָ - וְתֹאכַל אֵשׁ בַּאֲרָזֶיךָ' (זכריה, י"א, א')" (; כך גם ב).
אף פרשנות המקרא המסורתית החל מימי הביניים ועד היום נהגה לראות בספר זכריה יצירה העשויה מקשה אחת.
על פי דעה זו, פתיחת החלק השני שבפרק ט' היא מעין "ייעוד לאחרית-הימים, עת תרדנה הממלכות מגדולתן והכל יקבלו עליהן את עול מלכות ה'".
יחד עם ההבדלים, ישנם צדדים רבים משותפים לשני חלקי הספר מבחינה רעיונית.
לאחר מכן באה פתיחה, שורת משאות (נבואות או נאומים), נבואת נחמה כללית, ואחר כך שני משאות בפרקים ט'-י"א; י"ב-י"ד.
חלק זה של הספר כולל בתוכו בעיקר כמה (שמונה, ויש אומרים שבעה) חזיונות סתומים שרואה זכריה, ובצידם הסבר - סתום אף הוא בחלק מהמקרים - מפי "המלאך הדובר".
תאריך מופיע בחיזיון הראשון בלבד, וקשה לקבוע את זמנם של שאר החזיונות.
רש"י בפתיחת פירושו על זכריה אומר כי "נבואת זכריה סתומה היא מאד, ואין אנו יכולים לעמוד על אמיתת פתרונו".
מבחינת מדרגת הבנת הנביא את מראות הנבואה, זכריה עומד בתפר בין הנביאים שראו והבינו מיד במה מדובר, כגון ירמיה, עמוס ועוד, לבין דניאל המקבל יחד עם דיבור "איש" אליו פירוש של מלאך, כאשר זכריה רואה מראות אלהיים ומקבל פירושם ממלאך.
לשאלתו עונה המלאך, כי "אֵלֶּה הַקְּרָנוֹת אֲשֶׁר זֵרוּ אֶת-יְהוּדָה, אֶת-יִשְׂרָאֵל וִירוּשָׁלִָם", ייתכן שאלו כלי המשחית שהכו בירושלים בשעת חורבנה, אך גם למילה זו הוצעו פירושים נוספים.
אז באים ארבעה חרשים, שמטרתם "לְיַדּוֹת אֶת-קַרְנוֹת הַגּוֹיִם הַנֹּשְׂאִים קֶרֶן אֶל-אֶרֶץ יְהוּדָה לְזָרוֹתָהּ", כלומר, לפגוע באויבי שבי ציון.
ישנן דעות הסוברות כי אף שהקרנות מייצגות את האויב שפגע בירושלים בחורבן, כשבעים שנים טרם נבואת זכריה, בכל זאת כוונת המראה הזה היא נגד צרי יהודה שפעלו בתקופתו של זכריה נגד העלייה ונגד בניין ירושלים ובית המקדש.
פרשנים בכל דור פירשו את הנבואה כמכוונת נגד אויבי ישראל העכשוויים.
דברי נחמה שבין המראות (ב', י' - י"ז): לאחר שלושת החזיונות הראשונים ישנם כמה פסוקי נחמה, שבהם ניכרת התלהבותו של הנביא: "הוֹי הוֹי, וְנֻסוּ מֵאֶרֶץ צָפוֹן, נְאֻם-ה'!...
הגיעה שעת הכושר לצאת מן הגלות, ולהשיב את המצב לכפי שהיה לפני החורבן ואף טוב ממנו.
מראה רביעי (ג'): יהושע הכהן הגדול, עומד למשפט, בעוון לא ברור ("וִיהוֹשֻׁעַ הָיָה לָבֻשׁ בְּגָדִים צוֹאִים, וְעֹמֵד לִפְנֵי הַמַּלְאָךְ"), והשטן משמש כקטגור שלו.
אולי מדובר בנשיאת נשים נכריות, ואולי יהושע מייצג כאן את כלל האומה ואת עוונותיה.
ה' גוער בשטן לבל יעשה רע ליהושע.
הבגדים הצואים שהיו עליו מופשטים ממנו והוא מולבש בגדים חדשים וצניף טהור.
בהמשך באים דברי עידוד לזרובבל ("מִי-אַתָּה הַר-הַגָּדוֹל לִפְנֵי זְרֻבָּבֶל?
מתבאר, כי שני הזיתים על ימין המנורה ועל שמאלה מייצגים את "שְׁנֵי בְנֵי-הַיִּצְהָר, הָעֹמְדִים עַל-אֲדוֹן כָּל-הָאָרֶץ" (י"ד).
מקובל לבאר שבני היצהר הם זרובבל ויהושע.
מראה שישי (ה', א' - ד'): במראה זה רואה זכריה מגילה עפה, אָרְכָּהּ עֶשְׂרִים בָּאַמָּה, וְרָחְבָּהּ עֶשֶׂר בָּאַמָּה (כלומר גדולה מכל בעל חיים שמעורו עושים קלף למגילות) והיא מכילה קללה על הגונב (אפשר שהכוונה לגונב מאתר ההקמה של בית המקדש) ועל הנשבע בשם ה' לשקר.
מראה שביעי (ה', ה' - י"א): המלאך הדובר אומר לזכריה לשאת את עיניו ולראות דבר מה, ומסביר לו ש"זֹאת הָאֵיפָה הַיּוֹצֵאת".
המפרשים התקשו בהסבר ביטוי זה, אך נראה שזה כלי או סל גדול, ולו מכסה עופרת כבד.
לאחר שהאישה נמצאת בתוך האיפה החתומה, מופיעות שתי נשים בעלות כנפיים כְּכַנְפֵי הַחֲסִידָה ולוקחות את האיפה לארץ שנער (בבל).
מראה שמיני (ו', א' - ח'): במראה זה, הסתום ביותר מבין המראות, מופיעות ארבע מרכבות הרתומות לסוסים אדומים, שחורים, לבנים, וכן "סוּסִים בְּרֻדִּים אֲמֻצִּים" [צבע שנוי במחלוקת]" (ב' - ג').
כוונת המלאך לא ברורה ונחלקו בה המפרשים.
ה' מצווה את זכריה לקחת מאנשים מסוימים כסף וזהב על מנת להכין מהם עטרות ולשים בראש יהושע בן יהוצדק.
בשנת ארבע לדריווש מגיעים אנשים מן הגולה אל זכריה ושואלים האם עליהם לצום בתעניות על החורבן.
זכריה עונה תשובה ארוכה ומפורטת הכוללת תיאור ההיסטוריה של עם ישראל, תוכחה ודרישה לקיום מצוות, ובעיקר דברי נחמה לעולים.
תשובתו לאנשים השואלים האם עליהם לצום היא, שלה' אין חפץ בצום שלהם, והוא נובע מהחלטה של בני אדם.
על כן הייתה הגולה והארץ הייתה לשמה.
בהמשך מבטיח ה' שמיום יֻסַּד בֵּית-ה' יהיה טוב הרבה יותר: המצב הכלכלי ישתפר ויהיה שלום בארץ.
חלק זה של הספר מכיל שני קובצי נבואות אשר נפתחים שניהם במילים "מַשָּׂא דְבַר-ה'".
קבצים אלו עוסקים במגוון נושאים ובעיקר באחרית הימים (על ההבדל ביניהם לחלקו הראשון של הספר ראו לעיל).
לשונם של המשאות עמומה ורבו בהם הפירושים.
נבואות על ארם, צור, צידון ופלשת (ט', א' - ח'): בעתיד יעברו העמים הללו ויושבי הערים הנ"ל תמורות: חלק מהם ישמדו ("וַתִּבֶן צֹר מָצוֹר לָהּ...
כתוצאה מכך, יחיה עם ישראל בשלום.
בעקבות בואו של המלך (שנוטים לפרשו כמלך המשיח) יהיו שלום ושלווה בארץ.
המלחמה בגויים (ט', י"א - י"ז; י', א' - ז'): לפני הגאולה תהיה מלחמה בגויים שבה ינצחו אנשי יהודה ואפרים.
קינה על העצים החזקים (י"א, א' - ג'): העצים החזקים יושמדו ויישרפו.
אולי הכוונה למנהיגי העם, שאליהם מכוון גם המשל הבא, ואולי לעמים חזקים.
ככל הנראה עיקרו ביקורת על ההנהגה הכושלת של העם.
הנביא מצֻווה תחילה לרעות את "צאן ההריגה", שרועיהן ובעליהן פשעו במשימתם עד כה ולא הגנו או שמרו עליהן.
לאחר מכן מסופר על שלושת הרועים שהכחיד ה' בחודש אחד, כשהכוונה, כך נראה, לשלושה מנהיגים שמתו בתקופה קצרה (נעשו ניסיונות לזהות מנהיגים אלו עם מנהיגים מתקופות שונות).
מלחמה על ירושלים (י"ב): מתוארת מלחמה על ירושלים, בהשתתפות "כל גויי הארץ", יהודה ויושבי ירושלים.
ה' ישפוך 'רוּחַ חֵן וְתַחֲנוּנִים' על משפחות מסוימות ביהודה - משפחות בית-דוד, בית-שמעה (כנראה אחי דוד), בית נתן (כנראה הנביא נתן) ומשפחות הכהנים - וזה יגרום למספד גדול בירושלים, מספד שיתרחש "מִשְׁפָּחוֹת מִשְׁפָּחוֹת לְבָד", דהיינו, כל משפחה (או מעמד, או בית אב) תספוד בנפרד (י-יד).
נביאי השקר לא ינבאו עוד.
העונש לאנשים ולרועים הרעים, וגורלם הטוב של הטובים (י"ג, ז' - ט'): הרועים הרעים ייענשו בחרב, ושני שלישים מן העם "יִכָּרְתוּ יִגְוָעוּ; וְהַשְּׁלִשִׁית יִוָּתֶר בָּהּ"; יש סוברים שקטע זה הוא המשך של תיאור המלחמה על ירושלים בפרק י"ב.
הקרב האחרון על ירושלים (י"ד): באחרית הימים תהיה מלחמה גדולה על ירושלים בהשתתפות כל הגוים.
כתוצאה מהמלחמה יהיה ה' למלך על כל הארץ, וְיָשְׁבָה יְרוּשָׁלִַם לָבֶטַח.
הגוים הנותרים מהמלחמה יעלו מדי שנה לחוג את חג הסוכות.
אז, הכול יהיה מוקדש לבית ה' ולעבודתו.
בגלל הקושי בפרשנות ספר זכריה, קשה לקבוע בנחרצות מהם הרעיונות המופיעים בו.
כבמרבית ספרי הנביאים, גם בספר זכריה ישנה הטפה ודרישה לחזרה בתשובה, הן בחלק הראשון, למשל: "שׁוּבוּ אֵלַי, נְאֻם ה' צְבָאוֹת - וְאָשׁוּב אֲלֵיכֶם, אָמַר ה' צְבָאוֹת" (א', ג'), והן בחלק השני, אך שם הדרישה מובלעת ומופנית בעיקרה לחלקים מסוימים בעם.
זכריה ניסה בנבואותיו לעודד את שבי הגולה לבנות את בית המקדש השני, והבטיח, שלאחר בניין הבית המצב הכלכלי והלאומי ישתפרו פלאים: "וְהָיָה כַּאֲשֶׁר הֱיִיתֶם קְלָלָה בַּגּוֹיִם, בֵּית יְהוּדָה וּבֵית יִשְׂרָאֵל - כֵּן אוֹשִׁיעַ אֶתְכֶם, וִהְיִיתֶם בְּרָכָה; אַל-תִּירָאוּ, תֶּחֱזַקְנָה יְדֵיכֶם!" (ח', י"ג).
לפחות בחלק מהמראות בספר, מביא זכריה "דְּבָרִים טוֹבִים דְּבָרִים נִחֻמִים" (א', י"ג) כדי לעודד את העם.
הוא שואל: "מִי בַז לְיוֹם קְטַנּוֹת?" (ד', י'), בתגובה, כך נראה, לתחושת הכישלון של שבי ציון בני ימיו, שהתמודדו עם קשיים כלכליים, ביטחוניים ונוספים.
ספר חנוך א' (בגעז: መጽሐፈ ሄኖክ, בתעתיק: מֶצְחֶפֶה הֵנוֹךְּ) הנקרא גם חנוך החבשי, הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך, אשר נכתב ככל הנראה בארץ ישראל במאה ה-3 לפני הספירה בידי מחבר יהודי יחיד או קבוצת מחברים בשפה הארמית.
הוא לא נכנס לקאנון התנ"כי ועל כן נחשב לספר חיצוני.
הספר נקרא על שם חנוך, הדמות המקראית מספר בראשית.
ספר חנוך א' נכתב בארמית, כנראה סביב המאה השלישית לפני הספירה.
הוא היה חיבור נפוץ ופופולרי מאוד בימי בית שני, ומוטיבים נרחבים מתוכו אומצו או עובדו מחדש בספרים כמו ספר היובלים, "ספר הענקים", צוואות בני יעקב ועוד.
יוסף בן מתתיהו, פילון האלכסנדרוני וסופרים אחרים מתייחסים במובהק אל הסיפור החנוכי.
במאה השנייה לספירה, קיימות עדויות למאמץ רחב-היקף של חז"ל לדכא את המסורות החנוכיות בכלל ואת הפרשנות המלאכית לבראשית ו' בתוכן.
הספרים העוסקים בו לא נכללו בקאנון התנ"ך ולא הועתקו עוד, כך נזכר ב שרבי שמעון בר יוחאי התעקש שבני האלוהים הם בני דיינים (בהתבסס על המילה "ידון") והיה "מקלל לכל מאן דקרא להון בני אלהיא".
הרעיון שגוף אדם עולה השמיימה כמו שהוא ואף זוכה לכבוד ויקר בעולם עליון כאליהו הנביא החל להתבסס כזר ואף נוגד את ערכי העולם הרבני-יהודי המתגבש, בעוד בדת הנוצרית שאך זו נולדה מתועדים מאמצים למצוא סימנים ותקדימים שכאלה, ומסיבות מובנות.
לכן הוסיף רבי אושעיא ומסר: "חנוך אינו נכתב בתוך טומוסן (τόμος-ספר היחש) של צדיקים אלא בטומוסן של רשעים", ורבי אייבו גרס: "חנוך חנף היה, פעמים צדיק פעמים רשע, אמר הקב"ה, עד שהוא צדיק אסלקנו".
עדות נוספת להתנגדות היא ב"דיאלוג עם טריפון היהודי" של יוסטינוס מרטיר, שבו אב הכנסייה שם בפי בן שיחו היהודי את הטענה שהנוצרים כופרים בגלל אמונתם בכך שהמלאכים חטאו בכך שהזדווגו עם בנות האדם.
אמירה זו איננה משרתת שום הקשר או מטרה בתוך החיבור, ולכן אמינותה גבוהה יחסית.
חוקרים העלו מספר השערות לגבי המניע לדיכוי זה, שנבע לרוב הדעות מיריבות עם חוגים יהודיים מחוץ לטווח ההשפעה הרבני, שהוגדרו כמינים (בין אם נוצרים קדומים, נוטים למיסטיקה ואסטרולוגיה או כולם ביחד) ושאצלם הספרות החנוכית הוסיפה למלא תפקיד חשוב.
מוטיבים חנוכיים עלו שוב במדרשים מאוחרים כפרקי דרבי אליעזר מן המאה השמינית, אך הספר עצמו נותר עלום.
בספרות הקבלית, סיפור חנוך שעלה לשמיים מקובל לחלוטין.
בזוהר, אצל רבי אברהם אבולעפיה, יונתן בן עוזיאל, ועוד רבים אחרים.
במקומות רבים בקבלה נקרא המלאך; חנוך-מטטרון.
הנצרות הקדומה אחזה בפרשנות החנוכית-מלאכית לבראשית ו' א'-ד', ובספר חנוך א' ונגזרותיו בכלל, עוד כמה מאות שנים שהרי לפי הבשורה לפי מתי, מריה הבתולה הרתה לרוח הקודש ולא לבעלה יוסף.
לדוגמה, טרטוליאנוס פירש את החיוב לנשים לכסות את ראשן במהלך תפילה "בַּעֲבוּר הַמַּלְאָכִים" בראשונה לקורינתים י"א, כנובע מהחשש שאלו יתאוו אליהן כפי שאירע בעבר טרם המבול כפי שמתואר בבראשית.
הראשון לפקפק ולהביע אי-נחת ברורה מן ההשלכות התאולוגיות של הסיפור הוא אוריגנס, שבתקופתו התעקשו הפגאנים באירופה שזיווג בין מלאכי עליון ואלים ובין בנות האדם איננו תופעה חד-פעמית אלא תופעה רווחת ונפוצה שארעה פעמים רבות בתולדות האדם.
כתוצאה מכך הוא התעקש בפולמוסו עם קלסוס שלמעשה לבני האלוהים אין חשיבות יתרה ושלספר חנוך אין מעמד מקודש ברוב הכנסיות, ושלכן אין תוקף לטענה שסיפור זה מוכיח שהאינקרנציה אינה ייחודית והיו מקרים קודמים של התגשמות אלוהית בעולם הנברא.
ככל שפגאנים אנטי-נוצרים, כמו יוליאנוס הכופר, אימצו טיעון זה, כך התגבר חוסר הנחת הכנסייתי מהפרשנות המלאכית.
גם היעלמות ספר חנוך בקרב היהודים היוותה גורם משפיע בירידת קרנו, אך ההתפתחות העיקרית הייתה ההתמקדות הגוברת בחטא עץ הדעת כמקור הרוע האנושי; פרשנים כנסייתיים, בראש ובראשונה אוגוסטינוס מהיפו ב"עיר האלוהים", העבירו את המסורות אודות מלאכים שחטאו אל המרד בהנהגת השטן מיד לאחר הבריאה.
במאות הרביעית והחמישית, עם תחילת התגבשות הקאנון של הביבליה, אבות כנסייה כמו אתנסיוס והירונימוס סירבו לקבל את חנוך.
הפרשנות המלאכית לבראשית ו' א'-ד' ירדה למעמד שולי.
במזרח היווני והארמי הוסיפו להעתיק מעט שרידים, תוך ציון שמדובר בחומר מפוקפק, ובמערב הלטיני המוטיב נעלם למעשה.
רק הכנסייה האורתודוקסית האתיופית המבודדת שימרה את חנוך במלואו בתוך הקאנון שלה.
עד למאה ה-18 לא היה באירופה העתק מספר זה.
בשנת 1773 ג'יימס ברוס חזר מאתיופיה ובידיו 3 העתקים מהספר בשפת געז שככל הנראה נעשה מתרגום יווני של המקור הארמי של הספר.
הוא העביר העתק לספרייה הבודליינית והספרייה הלאומית של צרפת.
התרגומים הראשונים פורסמו במחצית הראשונה של המאה ה-19. לקראת סוף המאה ה-19 פרסמו עבודות רבות בנושא, כולל מחקר של אדולף לודס שכלל השוואה עם חלקים מהספר ביוונית.
בשנות ה-50 התגלו קטעים רחבים מן המקור הארמי של הספר כחלק ממגילות מדבר יהודה.
חנוך הוא השלישי הנפוץ ביותר מבין החיבורים שנמצאו, עדות לפופולריות שלו בימי בית שני.
ספר חנוך א' הוא הקדום מבין שלושת .
ספר חנוך ב', על־אף שגם הוא עוסק באותה דמות מקראית, הוא ספר נפרד לגמרי ואינו קשור לספר חנוך א'.
ספר חנוך א' נזכר בספר החיצוני "ספר היובלים", שנכתב מאוחר יותר.
חלק מהחוקרים טוענים כי מדובר ב-5 ספרים נפרדים שאוחדו לספר אחד.
פרקים א-לו: המלאכים שקלקלו וסיורי חנוך בשמיים.
פרקים פג-צ: מראה חלומות חנוך.
פרקים צא-קח: נבואות חנוך לבניו.
בתרגום אליה שמואל הרטום מחולקים חמשת החלקים לפרשות.
חנוך, גיבור הספר, מסוגל לדעת את העתידות והנסתרות, ולפיכך הוא האיש שנועד לספר על תולדות האנושות מתחילתה ועד סופה, כאשר האור יגבר על החושך, והאל יגלה לצדיקים את "הבחיר" / את "בן האדם" (המשיח).
ביום הדין יישפטו הנפילים יחד עם הרוחות הרעות, השדים והמזיקים.
עזאזל, המלאך הרע, יימסר לידי רפאל, ובליעל, אדון החושך ואויבו של המשיח, יישפט גם הוא ביום ההוא.
גם בני האדם ירגישו בחזון הבלהות הזה: רצח בתוך המשפחה, הפלות, קניבליזם, ניכור הורי, גילוי עריות, מלחמות ועוד צרות יהיו מנת חלקם של הרשעים, בעוד הצדיקים יזכו לאושר גדול.
פרשה א (פתיחה, פרקים א–ה): פרשה זו משמשת הקדמה לכל הספר.
חנוך מתאר חזון יום הדין לדורות הבאים.
פרשה ב (פרקים ו–יא): בפרשה זו מסופר על המלאכים שירדו לארץ וחמדו את בנות האדם: .
המלאכים, ובראשם עזאל (עזאזל) ושמחזי, נשבעו לעשות את המעשה שהחליטו עליו: .
המלאכים הזדווגו עם בנות האדם:
המלאכים לימדו את בני האדם מעשים רעים וגילו להם סודות: את עשיית כלי מלחמה, את השימוש במחצבים, את האבנים היקרות, "ואת התכשיטים ואת הפּוּך ואת המשחה ליפות העפעפיים", וגם את הלחשים, את האצטגנינות ואת חכמת הראייה בכוכבים: "ותהי רשעה רבה על הארץ ויזנו ויתעו וישחיתו בכל דרכיהם...
ובאבוד בני־האדם עלתה צעקתם השמימה".
ארבעת שרי המלאכים (מיכאל, אוריאל, רפאל וגבריאל) רואים מן השמים "את הדם הנשפך על הארץ וכל הרעה והרשעה הנעשות עליה" ושומעים את קול צעקות יושביה.
הארבעה מתאוננים בפני אלוהים על מעשי המלאכים הרעים: "ואתה רואה את כל־אשר עשה עזאל אשר לימד את כל הרשע על הארץ ואת כל־מרמה אשר בארץ ויגל את סודות העולם אשר בשמים וילמדום וידעום בני־אדם.
ואת אשר עשה שמחזי אשר נתת לו רשות למשול על כל אשר עימו...
ועתה הנה רוחות נפשות המתים צועקות ומתחננות עד שערי השמים ותעל אנחתם ולא תוכל לצאת מפני הפשעים הנעשים על הארץ".
אלוהים שולח את אחד מראשי המלאכים אל נח, להודיע לו כי יהיה מבול על הארץ ולהורות לו כיצד להימלט.
לרפאל וגבריאל הוא מורה להעניש את המלאכים הרעים ולמיכאל הוא מורה לגלות להם כי נטמאו בטומאת הנשים שנזדווגו איתן, ולאחר שיראו את השמדת בניהם, לאסור אותם "לשבעים דורות בעמקי הארץ עד יום משפטם".
הוא מודיע למיכאל על מה שיעשה לאחר שזה יטהר את הארץ: "ואז אפתח את אוצרות הברכה אשר בשמים להורידם על מעשי בני־האדם ועל עמלם".
פרשה ג (פרקים יב–יג): המלאכים הנאמנים לאלוהים מטילים על חנוך להודיע לעירים את עונשם ואלה מבקשים ממנו לכתוב עבורם בקשה מאלוהים.
חנוך עושה זאת ומקבל תשובה בחזון.
פרשה ד (פרקים יד–טז): פרשה זו נפתחת בכותרת המכנה אותה "ספר דברי צדק והאשמה לעירים", שבו חנוך מספר לעירים את חזונו ושבקשתם לא נתקבלה.
חנוך מועלה לשמיים ורואה את מושב כבוד אלוהים, שבעצמו מצווה על חנוך להוכיח את העירים על חטאיהם ולפרש להם את עונשם.
פרשה ה (פרקים יז–כ): לאחר מכן נלקח חנוך על ידי "המלאכים הקדושים" למסע בשמיים ובארץ.
פרשה זו כוללת את הסיפור הראשון על מסעו.
הוא מבקר במקומות בהם מתהווים גופים שמימיים ותופעות שונות.
פרק כ כולל רשימה של מלאכים ותפקידיהם.
פרשה ו (פרקים כא–לו): פרשה זו כוללת את הסיפור השני של מסע חנוך.
הוא רואה את מקום מושבן של נפשות המתים עד יום הדין (ובהן את נפשו של הבל), את האש המעניקה את אורה למאורות השמיים, את ההרים שבהם כסא הכבוד ועץ החיים, את עץ הדעת ואת שערי השמיים שמהם יוצאים כוכבי השמיים והרוחות.
הקדמה (פרק לז): הפרק משמש הקדמה לחלק הנקרא "ספר המשלים", העוסק במשיח ובגורל הצדיקים והרשעים.
פרשה א (פרקים לח–מד): המשל הראשון.
חנוך רואה בחזון את משכן הצדיקים והמשיח ומלאכי הפנים.
נגלים לו סודות השמש, הירח והכוכבים, והיווצרותם של הברקים.
פרשה ב (פרקים מה–נז): המשל השני.
גורל הכופרים; "ראש הימים" (אלוהים) ובן האדם שעמו (המשיח); נקמת הצדיקים; מקורות הצדק; עונש השליטים; כוחו וחוכמתו של המשיח; יום הדין ותחיית המתים; הרי המתכות והעמק בו מכינים "מלאכי הפורענות" את "כלי השטן" המיועדים "למלכים ולאדירי הארץ למען יושמדו בהם"; המבול; הפרתים והמדיים.
פרשה ג (פרקים נח–עא): המשל השלישי.
לאחר המשל השלישי, מסופר בשני הפרקים האחרונים על חנוך שהועלה לשמיים וראה את סודות השמיים והמלאכים.
(פרקים עב–פב): חלק זה מהווה ספר בפני עצמו, בשם "ספר חליפות מאורות השמיים", המתאר את מהלך המאורות, שנת הירח ושנת השמש בת 364 יום, דרכי רוחות העולם, שבעת הריו ושבעת נהרותיו, לוחות השמיים וחלקי הארץ.
מסופר על שליחותו של חנוך ודבריו אל מתושלח, בנו.
במערות קומראן נמצאו קטעים נרחבים מהמקור הארמי שלא שרדו בתרגום.
פרשה א (פרקים פג–פד): חנוך מספר לבנו, מתושלח, על חלומו בבית מהללאל, שפתר לו את החלום, המבשר חורבן על הארץ.
חנוך מתפלל שלא יהיה חורבן גמור.
פרשה ב (פרקים פה–צ): חנוך מספר למתושלח על חלומו השני, בו נרמזות תולדות בני האדם ובני ישראל מאדם הראשון ועד תקופת החשמונאים ולאחר מכן ימות המשיח.
בני ישראל מכונים "צאן",מנהיגי העם "כבשים", "טלאים" ו"איילים", והגויים שונאי ישראל חיות רעות ועופות טורפים.
פרשה א (פרקים צא–צג): בפרשה זו נשתבש הסדר: פרק צא פסוק יב הוא המשך של פרק צג, פסוק י.
על פי הדברים בתחילת פרק צב, מתחיל שם ספר חדש.
נראה כי הסדר המקורי הוא: פרק צב; פרק צא, א–י, יח–יט; פרק צג, א–י; פרק צא, יא–יז.
חנוך מדבר אל צאצאיו ודבריו מבשרים פורענות לרשעים.
תיאור המאורעות העתידיים מחולקים לעשרה שבועות.
פרשה ב (פרקים צד–קא): בפרשה זו מובע הרעיון של שכר לצדיקים ועונש לרשעים, ובסופה קריאה ליראת אלוהים.
פרשה ג (פרקים קב–קה): פרשה זו מבקשת לעודד את הצדיקים הסובלים בעולם הזה.
בתחילתה מופיע תיאור יום הדין ולאחר מכן חנוך משיב על דברי הרשעים על כך שסופם יהיה כסופם של הצדיקים.
לצדיקים יינתנו ספרי חנוך והם מצווים להעיד על החוכמה שלמדו מהם.
פרשה ד (פרקים קו–קז): פרשה זו היא כנספח לספר חנוך והיא כוללת את סיפור הולדתו של נח והודעתו של חנוך אליו על המבול העתידי, ודברים על הרשע שיהיה לאחר מכן ועל ימות המשיח.
הפרק על לידת נח מעיד על כך שלפני מחבר ספר חנוך עמד נוסח תורה שונה מנוסח המסורה ומנוסח תרגום השבעים, משום שלפי הנוסחים הללו, נולד נח שנים רבות לאחר שנלקח חנוך.
פרשה ה (פרק קח): "איגרת חנוך".
פרשה זו היא נספח לספר.
אין לה קשר עם הפרשה הקודמת לה והיא אינה מופיעה בפפירוס היווני שנשתמר.
על פי הפסוק הראשון שלה, מדובר בספר נפרד, "אשר כתב חנוך לבנו מתושלח", שדבריו מיועדים גם לצדיקים שבדורות הבאים, והם עוסקים בגורל הרשעים בגיהנום ובטוב המחכה לצדיקים.
ספר חנוך ב' הנקרא גם רזי חנוך או חנוך הסלאבי, הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך.
המקור העברי לא השתמר, והספר השתמר בשלמותו בסלאבית כנסייתית עתיקה ונמצא ב-1886 על ידי חוקר המקרא סוקולוב בספרייה הציבורית של בלגרד.
הספר הוא פסאודואפיגרפי, כלומר, לא ברור אם המחבר שנטען בטקסט כי חיבר אותו, אכן עשה זאת.
בנוסף לספר זה, קיימים שני ספרים אחרים המכונים "ספר חנוך" ועוסקים בעלילות המיוחסות לאותה דמות - ספר חנוך א' (חיבור אשר נמצא במלואו רק בגרסה בשפת הגעז); וספר חנוך ג' (אשר עותק שלם שלו נמצא בעברית ומיוחס לימי הביניים המוקדמים).
הספרים לא מהווים "המשך" האחד של השני, אין קשר בינם, וכינויים בסדר הא' ב' נועד לצורכי הבהרת נשוא המחקר בלבד.
מחברו של הספר ותאריך הכתיבה אינם ידועים ושנויים במחלוקת בקהילה המחקרית.
הספר נמצא אמנם בסלאבית כנסייתית עתיקה, אך נראה כי מקור זה היה תרגום של טקסט ביוונית, והסברה הרווחת היא כי טקסט יווני זה הוא תרגום מטקסט מקורי שנכתב בארמית או בעברית.
טקסט מקורי זה, על כל פנים, לא השתמר.
החיבור מתוארך בין המאה ה-1 לפנה"ס לבין המאה ה-1 לספירה, אך מרבית החוקרים סבורים כי חובר במאה הראשונה לספירה (על פי אברהם כהנא, הספר נכתב במקור בעברית, בירושלים, וכאשר בית המקדש היה קיים).
קיימות גרסאות שונות גם בסלאבית כנסייתית עתיקה: ארוכה וקצרה (ויש חוקרים הסבורים כי ניתן למיין את הגרסאות לשלוש או ארבע).
פרק מעניין במיוחד הוא פרק ג' אשר בו מתוארות התחבטויותיו המוסריות של חנוך בעת מפגשו עם הנשר - להלן סיפור "אליהו והנשר".
בפרק מובעים רעיונות מוסריים הנוגעים לדיני אישות תוך שימוש בדמותו האלגורית של אליהו הנביא.
כמו כן בספר נעשה השימוש הראשון בביטוי "מקצץ בנטיעות" אשר נודע בפרשת "הפרדס".
החיבור נושא נופך אפוקליפטי ואסכטולוגי.
עלילת הספר עוסקת בחנוך, ומתארת בגוף ראשון (כביכול מפי חנוך עצמו) את מסעו בשבעת הרקיעים ופגישתו עם אלהים.
חנוך דן בבריאת העולם עם אלהים ולאחר מכן, מצווה עליו אלהים לשוב לארץ ולהעביר את הידע שצבר לבני האנוש.
חנוך מלמד במשך 30 ימים, שלאחריהם הוא נלקח השמיימה.
בשלב זה עובר הספר לתיאור בגוף שלישי של חייהם של מתושלח, מלכי-צדק וניר, אחיו של נח.
הקטעים האסטרונומיים בגרסה הקצרה מבוססים על שנה של 364 יום, בגרסה הארוכה נוספו שנה ירחית ושנה יוליאנית.
תרגום לעברית פורסם עם פרשנותו של אליה שמואל הרטום ככרך ז' של פרשנות הספרים החיצוניים שפרסם.
סֵפֶר טוֹבִיָה הוא חיבור יהודי מתקופת בית שני, שהשתמר במסורות נוצריות ונכלל במסגרת הספרים החיצוניים.
קטעים ממנו הלכו ונתגלו במאה השנים האחרונות בכתבי נוצרים גנוזים ובמגילות מדבר יהודה.
כיום מקובל במחקר, שהחיבור נכתב במקור ככל הנראה בארמית או אולי בעברית, ושתוכנו שונה באופן מהותי מזה שהיה ידוע לאורך ימי הביניים.
הספר עוסק בגמילות חסדים, והוא רצוף במעשי נסים ובתפילות של גיבוריו.
הספר מגולל את קורותיהם של אב בשם טובי, ושל בנו - טוביה, בני גלות ישראל החיים באשור.
טובי האב יצא מעירו לעזור לאנשים, לגמול חסד עם המתים ולקבור אותם.
לכן נאלץ לישון מחוץ לחומות, והתעוור בגלל צואת ציפור חמה שנפלה על פניו, בעת תרדמתו בצלו של עץ.
המספר מדגיש כי טובי הועמד למבחן האל בדומה לאיוב.
לאחר זמן מה, נשלח בנו טוביה להשיב פיקדון שהיה לאב בידיו של אדם בעיר אקבטנה שבארץ מדי.
המלאך רפאל, כך יתברר בסוף הספר, הוא העלם האנושי שמגיע "במקרה" לבית טובי ונבחר ללוות את טוביה במשימתו.
במסעו הארוך הוא מגיע לעיר בשם "רגא", שם הוא פוגש קרובת משפחה, בשם שרה, ונושא אותה לאישה.
על אף שכל הגברים שנשאו את שרה לפניו, מתו בליל-הכלולות, ניצל טוביה בזכות תפילתם המשותפת.
המלאך רפאל הוא מי שמעניק לטוביה את הידע כיצד למנוע את מותו, כפי שקרה לשרה עם שבעת בעליה הקודמים.
עם חזרתו מן המסע, הוא אף מצליח לרפא את אביו מן העיוורון, בזכות עצותיו של המלאך.
הספר מסתיים בחזון נבואי של האב על חורבנה של נינוה ועל בניין ירושלים.
בספר (פרק א, 21) מוזכר אחיקר בן חננאל שהיה מנהל החשבונות של הממלכה.
ביב שבמצרים נמצא ספר משלי אחיקר.
בסוף הסיפור (פרק יג, 18-13) טובי האב שר מזמור לירושלים, תיאור זה מרחיב את , ותואם למזמור בספר החיצוני ברוך בן נריה ה (כהנא א' עמ' שסא'), מגילת ירושלים החדשה (בארמית) א (קטע 1 ו-14), מגילת קומראן מזמור אהבה לירושלים (88Q4), ול.
לדברי טובי, נבואות הנביאים על ירושלים לא מכוונות על בית המקדש השני, אלא על מקדש אחר (כנראה שלישי) באחרית הימים.
אמירה זו רווחות במגילות קומראן נוספות: מגילת המקדש כט 7 – ל 5; פשר 4Q174 האסכטולוגי, ספר היובלים א 17, 27. אמנם גם חז"ל ציינו זאת במדרשיהם, אך זאת כבר לאחר חורבן בית שני.
ספר זה הוא, כנראה, הראשון בספרות היהודית שמציג את "העיקרון של הלל", שנודע באמרה "מה ששנוא עליך, אל תעשה לחברך".
אין בספר כל רמז על מחברו, מקומו או זמנו.
מספר פרטים בו אינם מתאימים למה שידוע לנו ממקורות אחרים או למציאות הגאוגרפית של המקומות הנזכרים בו, מה שמוכיח כי הספר נכתב זמן רב אחרי התקופה לה מייחס המחבר את המאורעות המסופרים.
הוא מתוארך לתקופת בית שני, כנראה לפני מרד החשמונאים, בסוף המאה ה-3 לפנה"ס או במחצית הראשונה של המאה ה-2 לפנה"ס.
מאז ימי הביניים השתמר נוסח מקוצר ביוונית עם עלילה תמימה, אך החל מהמאה ה-19 התגלו נוסחים חדשים ותעודות המעידים על תכנו הייחודי, על היותו קדום, ועל שפת המקור בו נכתב.
החשובות בתעודות אלו הם: פפירוס אוקסירינכוס , שנתגלה במצרים, תעודות האי יב ומגילות מדבר יהודה שם נמצאו נוסחים קדומים בארמית וקטע אחד בעברית.
הדעה הרווחת במחקר כיום היא שהמקור נכתב בארמית לפי ביטויים לשוניים הנמצאים בו.
אך יש דעות שהספר נכתב בעברית, ונותר עוד מקום למחקר לשוני בקטעים בשתי הלשונות.
הוא השתמר בשפות שונות ובנוסחים שונים, שביניהם הבדלים רבים.
ביוונית ישנם שלושה נוסחים כמעט שלמים וקטעים מנוסח רביעי:
נוסח קצר, הנמצא בשלמותו ברוב כתבי היד של תרגום השבעים.
נוסח ארוך, הנמצא בקודקס סינאיטיקוס של תרגום השבעים (נמצא במוזיאון הבריטי).
חסרים בו שני קטעים: פרק ד, פסוקים ח–יט; פרק יג, פסוקים ח–יא.
נוסח דומה ברובו לנוסח הקצר ושונה ממנו במקומות אחדים, נשמר במספר כתבי יד של תרגום השבעים.
שרידים מנוסח רביעי, שנשתמרו במספר תעודות ממגילות פפירוס אוקסירינכוס (פפירוס מספר 1076 ו-1594).
השרידים כוללים את הקטעים: פרק ב, פסוקים ג–ד, ח; פרק יב, פסוקים יד–יט.
קטעים אלה קרובים יותר לנוסח הקצר מאשר לארוך.
בלטינית הגיעו לידינו שני נוסחים עיקריים:
התרגום העתיק, וטוס לטינה – ככל הנראה בעיקרו תרגום מן הנוסח היווני הארוך, אך בשינויים רבים.
התרגום של הירונימוס, הוולגטה – כפי שהעיד המתרגם עצמו, תרגומו מבוסס על נוסח בארמית, אך מכיוון שבזמן התרגום לא ידע את השפה, ביקש מאחד ממכריו שיתרגם לו בעל פה לעברית, והוא עצמו תרגם מעברית ללטינית.
נראה כי לפני הירונימוס היה גם התרגום העתיק ללטינית, משום שבמקומות רבים אין הבדל בין שני התרגומים.
בוולגטה אין הבדל בין שם האב לשם הבן: האב, טוביה, קרא לבנו על שם עצמו.
את פענוח ארבעה קטעים ממגילות מדבר יהודה בארמית המכילים את ספר טוביה, וקטע אחד בעברית, פורסם לראשונה החוקר הישועי בשנת תשנ"ה (1995).
בשנת תשס"ו (2006) פורסם על קטע חמישי בארמית[דרוש מקור-הפניה].
היו דעות שהנוסח שהשתמר ביוונית הם שרידים של נוסח הקדום לזה שבמגילות מדבר יהודה.
ספר חרדים הוא ספר הלכתי, שחיבר רבי אלעזר אזכרי בצפת במאה ה-16. הספר מונה את תרי"ג המצוות בחלוקה לפי האיברים שעל ידם מתקיימת המצווה.
בסופו מופיעים פיוטים שונים שחיבר.
שמו של הספר "חרדים" ניתן לו על ידי מחברו, על שם היראה הגדולה והחרדה הנצרכים על פי דבריו לקיום המצוות.
הספר הובא לדפוס לראשונה בוונציה בשנת 1601, לאחר מות מחברו.
הספר ממיין את המצוות לפי איברי הגוף השונים; מצוות התלויות בעיניים, באוזניים, בגפיים וכיוצא בזה, ועוסק בשורשיהן ובענפיהן של המצוות.
עיסוק מיוחד יש במצוות התלויות בארץ.
כמו כן, הספר מדגיש פעמים רבות את הפן הקבלי שבמצוות ומרבה לצטט את דברי הזוהר (בעיקר מתוך ה"רעיא מהימנא" שעוסק בתרי"ג מצוות) ומדברי רבותיו - מקובלי צפת.
בסוף הספר מופיעים מספר פיוטים אשר "ידיד נפש" הוא הידוע שבהם.
הספר מהווה גם מקור ראשון לתעודות היסטוריות שונות, כמו למכתבו של הרמב"ם אחרי עלייתו לארץ ישראל.
הכרעתו ההלכתית כי קדושת שביעית נוהגת בפירות נוכרים, עוררה עניין רב בספרות ההלכה.
בספר מובאות רבות בשם "ספר המדות", אותו זיהה משה חלמיש עם הספר "אורחות צדיקים".
מהדורות וספרים שהתחברו בעקבות הספר
הספר נדפס לראשונה בוונציה בשנת 1601, ומאז נדפס בעשרות מהדורות.
במהלך הדורות חוברו קיצורים שונים של הספר והוא תורגם לשפות אחרות.
רבי אברהם דנציג, מחבר הספר "חיי אדם", חיבר קיצור לספר חרדים, שנדפס בתוך ספרו "זכרו תורת משה".
תרגום ליידיש יצא לאור תחת השם "תם וישר".
ספרים אחרים התחברו על בסיס חלוקתו של ספר חרדים למצוות התלויות באיברים, ועליהם נמנים הספרים "זובח תודה" לרב מרדכי אצבאן, קושטא ה'תצ"ג; "ליקוטי יוסף" לרבי יוסף מזבורוב, למברג ה'תק"פ בערך; והספר "נר מצווה" לרב אהרון מאפטא, המלקט את דברי הבעל שם טוב על סדר ה"ספר חרדים", פיוטרקוב ה'תרע"א.
בשל היותו מרכז את המצוות בצורה נוחה לעיון, התחבב הספר על המוני בית ישראל.
בספר משנה ברורה נכתב, ש"עוד יש הרבה והרבה מצוות שלא הובאו בשולחן ערוך, ונמצאים בספרי מוני המצות הרמב"ם והסמ"ג והחינוך, וביותר בספר חרדים כי הוא קיבץ מכל הראשונים הקודמים לו בהמצות הנוהגות למעשה בזמן הזה, ונכון מאוד שילמוד אותם כל אדם ויהיה בקי בהן" ().
בתולדותיו של החפץ חיים מסופר, שהחפץ חיים נהג למסור שיעור קבוע בספר חרדים.
בבריטניה, למשל, מוערך ש-48 אחוזים מהציבור אינם רשומים בספר הטלפונים.
ספר הטלפונים הראשון התפרסם כעמוד בודד ב-21 בפברואר 1878 בניו הייבן, קונטיקט שבארצות הברית; בספר היו 50 מספרים.
סוגיה מרכזית בהפקתו של ספר הטלפונים היא סוגיית עדכניותו.
רשת הטלפונים עוברת שינויים מתמידים: מנויים מצטרפים, פורשים ומשנים כתובת (שינוי שבטלפון קווי גורם פעמים רבות לשינוי מספר הטלפון), והרשת עצמה עוברת שינויים מערכתיים הכרוכים בהחלפה נרחבת של מספרי טלפון.
כתוצאה מכך, גם כאשר תהליך ההוצאה לאור קצר ביותר, ספר הטלפונים מיושן, במידה זו או אחרת, כבר עם צאתו לאור.
ככל שהוא ממשיך להתיישן, תועלתו למשתמשים בו הולכת ופוחתת.
הגידול המתמיד במספר המנויים הביא לבעיה נוספת: הצורך להחזיק ספרי טלפון רבים כדי לקבל מידע על כל המנויים במדינה מסוימת.
הבעיה גדולה במיוחד בטלפונים ציבוריים, שם קשה להחזיק ספרי טלפון, עקב חוסר מקום ועקב השחתת הספרים.
להתמודדות עם בעיות אלה ניתנו פתרונות אחדים, המנצלים את רשת הטלפונים עצמה למתן מידע על מספרי הטלפון בה:
חברת הטלפונים הצרפתית יזמה בשנת 1982 את מיזם מיניטל - מערכת וידאוטקס שפעלה באמצעות רשת הטלפון ואפשרה למנוי לקבל מידע על מספרי טלפון.
בשנותיה הראשונות של המדינה פעל שירות הטלפונים במסגרת משרד הדואר.
בית הדפוס בו הודפס המדריך, הוקם בבניין ג'נרלי בירושלים, על ידי פיינמסר צבי (הירש) אשר הצליח להפעיל את מכונות הדפוס אשר הגיעו מצ'כוסלובקיה כחלק מהסיוע למדינת ישראל ומונה למנהל הראשון של בית הדפוס.
מדריך הטלפון, אף שהתעדכן בתדירות נמוכה, עקב קושי של המשרד להתמיד בעדכונים שהוכנסו לספר בצורה ידנית, עדיין נתן פתרון סביר למנויים באיתור מספרי טלפון.
ברבות השנים גדל מספרם של מנויי הטלפון והכנסת שמות כולם למדריך אחד הפכה בלתי אפשרית וכך חולקה המדינה תחילה לשני ספרים ואחר כך לשלושה וכן הלאה.
במהלך השנים הועברו שירותי הטלפון ממשרד הדואר לחברה ממשלתית בשם "בזק", שמחויבת בתנאי הרישיון שלה להפיק ספר טלפונים כל שנה.
"בזק" העבירה את משימת הפקת מדריכי הטלפון לחברה אחרת - "דפי זהב".
במסגרת שיתוף הפעולה בין החברות העבירה "בזק" לדפי זהב את בסיס הנתונים שלה על מספרי טלפון פרטיים, ודפי זהב הדפיסה לבזק מדריכי טלפון (שהודפסו יחד עם המדריכים העסקיים שלה).
"בזק" סיימה את שיתוף הפעולה עם חברת דפי זהב ביולי 2009, ומדריכי הטלפונים האחרונים בהדפסת דפי זהב יצאו בעת זו.
עד הפסקת שיתוף הפעולה היה ניתן לקבל גם ספרי טלפונים של אזורים אחרים בסניפי "דפי זהב".
כמו כן ניתן היה לקבל ספרי טלפון גם בסניפי בזקסטור.
כיום המדריך לא מופץ אלא נשלח רק ללקוחות "בזק" אשר מבקשים אותו במיוחד, על ידי יצירת קשר עם החברה במוקד 199. המוציא לאור של המדריך כיום הוא דפוס בארי.
מהפכת המחשוב הביאה שינוי משמעותי באופי מדריך הטלפון כאשר "בזק" ייצרה וחילקה תוכנה (שהופצה על דיסקט) ואפשרה למנויים לאתר מספרים באמצעות האינטרנט.
בשלב מאוחר יותר, יצאו לשוק מדריכי טלפון על גבי תקליטור בהפקות של חברות שונות כשהידועים שבהם המדריך של "דפי זהב", מדריך "טלפתיה" של חברת "דבש מערכות תוכנה" וכן "תקפון" של חברת "סי די איי סיסטמס".
עם התפתחות האינטרנט שיפרה "בזק" את השירות למנויים בכך שפתחה אתר אינטרנט שאפשר חיפוש מנויים אך כמה שנים מאוחר יותר חדלה לעדכנו והסבירה כי היא מתקשה בעדכונו.
האתר נותר לא מעודכן ו"בזק" התנצלה על כך במשך שנים אחדות.
עקב תלונות רבות של המנויים על היעדר דרך פשוטה וזולה לאתר מספרי טלפון במדינה, הורה משרד התקשורת לכל חברות הטלפונים (הסלולרים והקויים) לפתוח אתר אינטרנט משולב שיאפשר לתושבים לאתר מספרי טלפון בישראל באמצעות שאלה אחת.
בעקבות כך פתחה בזק ב-8 בפברואר 2007 את אתר b144: שירות חדש באתר האינטרנט שלה שמאפשר איתור מנוי - עסק או מנוי פרטי - בחינם בכל חברות הטלפונים גם יחד באמצעות שאלה אחת.
אתר זה נותן גם מדריך מסווג של עסקים (בדומה ל"דפי זהב" הוותיק יותר.
המדריך קיים במספר שפות: עברית, אנגלית, ערבית ורוסית.
שירות נוסף שמספק המדריך המקוון הוא שירות מיפוי.
המשתמש יכול לחפש כתובת, ולקבל את מיקומה על גבי המפה.
ישנן גם אופציות לקבל פירוט על בתי עסק שונים הרשומים במאגר, הנמצאים בסמוך לכתובת המבוקשת וגם לקבל הנחיות כיוון בין שתי כתובות שונות (בעזרת אופציית המסלול).
במקביל פועל גם מוקד המידע הטלפוני בתשלום של חברת "בזק" בכל שעות היממה, שמספרו 144 ומשנת 2006 גם 1344 (שנותן מידע גם לחברות אחרות כולל סלולריות).
חברות הטלפון הסלולרי אינן מפרסמות ספר טלפונים (מודפס על נייר).
חלקן מאפשרות איתור מנויים באמצעות אתרי האינטרנט שלהן וכל אחת מהן מפעילה מוקד מידע טלפוני חינם למידע על מנוייה.
ספר חמש הטבעות (ביפנית: 五輪書, תעתיק: גו רין נו שו) הוא חיבור העוסק בקנג'וצו (אמנות הלחימה בחרב יפנית) בפרט ובאמנות לחימה בכלל, שנכתב על ידי מיאמוטו מוסאשי ב-1645. הספר נחשב ליצירה קלאסית בתחום האסטרטגיה הצבאית, בדומה לספרו של סון דזה אמנות המלחמה.
הספר זכה לתרגומים רבים לשפות שונות לאורך השנים, מעגל הקוראים של הספר הוא בנוסף לאמני לחימה, גם, לדוגמה, מנהלי עסקים שיכולים למצוא את דיוני הספר על עימותים כרלוונטיים עבורם.
מוסאשי משתמש בתמה של גישה עניינית לאורך הספר.
הוא מעיר פעמים רבות שטכניקות ממוקדות ומתמחות שונות הן מיותרות אל מול העיקרון שכל טכניקה היא בפשטות שיטה לבתר את היריב.
מוסאשי עומד על הנקודה שהבנת העקרונות של ספר חמש הטבעות שימושיים לדו-קרב ולקרבות בקנה מידה גדול באותה מידה.
הסבר הטכניקות בספר מלווה בדרישה חוזרת ונשנית לבחון, לחקור ולהתאמן בביצוען.
ספר חמש הטבעות מחולק לחמישה פרקים ("ספרים"), לפי חמשת האלמנטים של הקרב על פי מוסאשי:
ספר האדמה - הקדמה ודיון בבניית בית כמטפורה לאמנויות לחימה, מנהיגות ואימון.
ספר המים - מתאר את סגנונו של מוסאשי על ידי תיאור מספר טכניקות ועקרונות מהותיים.
ספר האש - מתייחס לעיצומו של הקרב ודן בנושאים כמו תזמונים שונים.
ספר הרוח - דן בכשלים של אסכולות לוחמה בחרב בנות זמנו של מוסאשי.
ספר האין - אפילוג קצר המתאר את מחשבותיו של מוסאשי על מודעות ומצבה הנכון של המחשבה, כנראה בהשפעת זן.
תרגם מהמקור היפני: גיא רנן, הוצאת כרמל, 2021.
תרגם מאנגלית: אלישע בן מרדכי, הוצאות ידיעות ספרים ואסטרולוג, 2009.
ספר זיכרונות או מֶמוּאָר (מצרפתית: mémoires, זיכרונות) הוא סוגה ספרותית המהווה תת-קבוצה של הסוגה אוטוביוגרפיה.
ספרי זיכרונות נראים פחות מובְנים ומסודרים מאשר יצירות אוטוביוגרפיה רגילות, היות שהם לרוב על קטע מהחיים ולא על רצף כרונולוגי מהילדות ועד לבגרות או לזקנה.
באופן מסורתי, ממוארים עוסקים בדרך כלל בעניינים ציבוריים יותר מאשר בעניינים אישיים, ולעיתים כוללים מעט מאוד מידע אישי על הכותב עצמו, ועוסקים יותר באחרים.
ממוארים נכתבו על ידי פוליטיקאים או אנשי חצר המלוכה, ובהמשך על ידי אנשי צבא ועסקים, ועסקו בקריירה של הכותב יותר מאשר בחייו הפרטיים.
ציפיות מודרניות שינו זאת, אפילו לראשי ממשלה.
כמו רוב האוטוביוגרפיות, ממוארים נכתבים, לרוב, בגוף ראשון.
גור וידאל, בספר זיכרונותיו "פלימפססט", נתן את הגדרתו האישית לז'אנר: "ממואר הוא כיצד אדם אחד זוכר את חייו שלו, ואילו אוטוביוגרפיה היא היסטוריה, הדורשת מחקר, תיארוך, עובדות ואימות".
יש להבחין בין "ספר זיכרונות" לבין "ספר זיכרון".
"ספר זיכרונות" נכתב על ידי נשוא הספר, עוד בחייו, ומספר מאירועי חייו.
לעומת זאת, "ספר זיכרון" נכתב אחרי מותו של נשוא הספר, על ידי מוקירי זכרו.
יש וספר הזיכרון יספר על חיי הנפטר, אך רוב הספר יכיל מאמרים, לרוב בתחומים המזוהים עם הנפטר.
ספר הזיכרונות הראשון הידוע הוא "מלחמת גאליה", שנכתב על ידי יוליוס קיסר.
החל ממחצית המאה ה-18, ספרי זיכרונות זכו לפופולריות רבה כאשר הם נכתבו על ידי פוליטיקאים, אנשי חצר המלוכה, אנשי צבא ומדענים.
ב, ספרי זיכרונות נכתבים גם על ידי אנשים שעברו אירוע טרגי במהלך החיים.
דוגמאות לכך הם הספרים "איך סטארבקס הצילה את חיי" ו"הבטחות שצריך לקיים".
ספר זרובבל הוא ספר מיסטי אפוקליפטי אודות הגאולה וביאת המשיח (מדרש גאולה).
מועד כתיבת הספר אינו ידוע בדיוק, אך לפי דעת רוב החוקרים הוא מתייחס לאירועים היסטוריים בתולדות עם ישראל מן המאה ה-6 וראשית המאה ה-7.
לדברי חוקר המיסטיקה היהודית יוסף דן:
בסיפור המסגרת נגלה מלאך (מיכאל, מטטרון) אל זרובבל בן שאלתיאל, שליט יהודה האחרון מבית דוד.
זרובבל מבקש ממנו שיגלה לו את אשר יתרחש באחרית הימים.
המשיח הוא מצאצאיו של זרובבל ושמו מנחם בן-עמיאל.
שם אמו חפציבה, שר הצבא של משיח בן-דוד (מנחם בן-עמיאל) הוא נחמיה בן חושיאל כלומר הוא משיח בן יוסף כלומר דמותו של "מצביא המשיח" במיתולוגיה העברית, שנועד ללחום את "המלחמה האחרונה" ולמות בה ועל ידי כך לפנות מקום לביאת המשיח.
בתקופת הספר מתחוללת מלחמת גוג ומגוג, כלומר מלחמה של אומות העולם.
המלך הנוכרי הגדול מכולם הוא ארמילוס.
ארמילוס הוא בן לאב שטני (בליעל, אולי השטן עצמו) ולאם שהיא פסל שיש יפהפה.
שיערו ירוק, ראשו צר ועיניו עקומות.
אחריו יתעו כל העמים למעט ישראל.
ייתכן שארמילוס אינו אלא סירוס שמו של רומולוס - אחד ממיסדי רומי (רמוס ורומולוס), וכן שמו של קיסר רומי האחרון - רומולוס אוגוסטולוס.
במלחמה העצומה נהרג נחמיה בן חושיאל אך חפציבה ממשיכה להנהיג את היהודים הנאמנים הנותרים למלחמה אחרונה עם ארמילוס וסיעתו, לבסוף מנצחים היהודים ומנחם מוכתר למלך המשיח.
הספר הוא פסאודואפיגרפיה, כלומר נכתב במאה ה-7 אך מיוחס לזרובבל שחי יותר מאלף שנים קודם לכן וכתוב בסגנון מקראי כביכול.
הדבר מסייע להגברת אמינות הנבואה.
הנבואה הראשונה של המלאך לזרובבל היא אודות שיבת ציון וחורבן בית שני, אירועים שלא היו ידועים לזרובבל, אך היו מוכרים היטב לכותב הספר.
כך נוצר רושם של נבואת אמת.
בהמשך מתואר ההווה או העבר הקרוב של המחבר, לאמור "מלחמת גוג ומגוג" בין הפרסים לביזנטים אותה חווה וגם הוא טבוע בחותם של אמינות, מבעד לסגנון הנבואי והחידתי.
הסיום הוא הנבואה לעתיד לבוא - נבואת הגאולה והנקם.