tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיימת השערה שהם צאצאי הקרואטים הלבנים, שבט סלאבי מזרחי שהיה חי מצפון לקרפטים במאות 4–12, או צאצאים של האוליצ'ים, שבט סלאבי אחר שנמלט אל הרי הקרפטים מפני הפצ'ניגים.
לדעת הבלשן האוקראיני ברוניסלב קוביליאנסקי שביסס את דעתו על ניתוח הניב ההוצולי-פוקוטי, אבות תושבי "הוצוליה" ופוקוטיה היו בני שבטים סלאביים מזרחיים - אולוצ'ים - שבאו מדרום אזור הדנייפר, וטיברצים שבאו מן האזור שבין הדנייסטר לקרפטים, והתיישבו בהרי הקרפטים תוך התבוללות בתוך האוכלוסייה המקומית.
אזור ההתיישבות של הוצולים היה בחלק העליון של הנהרות טיסה, טאראק (טרסווה) וטאלאבור (טרבליה).
ההוצולים רואים את עצמם חלק, אמנם קטן, מהאומה האוקראינית ומתת-הקבוצה הרוטנית שלה.
מצד שני להזדהות זו הייתה לעיתים הסתייגות בצד הרוטני.
תחת השלטון האוסטרי והרומני ראו ההוצולים את עצמם חלק מהקבוצה היותר רחבה של הרוטנים (רוּסין) או דוברי רוטנית ("רוסקי").
עם סיפוחה של בוקובינה לאימפריה ההבסבורגית, ערכו האוסטרים מפקד אוכלוסין שתוצאותיו לפיו האוקראינים - כולל רוסינים והוצולים - היוו 33.4% מתושבי בוקובינה.
הם הגדירו את עצמם גם כ"רוטנים הרריים" או "רועי צאן אוקראינים הרריים".
עד שנת 1945 היו ההוצולים מפוצלים.
עד למלחמת העולם הראשונה רוב רובם נמצאו בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית (שקמה רשמית ב-1867): חלק מאדמותיהם השתייכו לקיסרות אוסטריה, וחלק – לממלכת הונגריה.
אחרי שנת 1920 התחלקו החבלים ההוצוליים בין פולין, רומניה וצ'כוסלובקיה.
בשנת 1939 סופחה ה"הוצולשצ'ינה" לברית המועצות במסגרת אוקראינה הסובייטית.
מאז שרוב האזור המאוכלס על ידיהם נכלל באוקראינה הם מזדהים לחלוטין עם האומה האוקראינית.
במפקד האוכלוסין הכלל-אוקראיני משנת 2001 21,400 תושבים מאוקראינה זיהו עצמם כבני תת-הקבוצה האתנית ההוצולית.
כולם פרט ל-8 רשמו את עצמם גם כאוקראינים אתנים.
ההוצולים הגיעו לבוקובינה ולצפון הנסיכות מולדובה מכיוון הרי גליציה.
סיבות הגירתם דרומה היו ככל הנראה עומס המיסים וגזרות כלכליות אחרות, צווי הגיוס לצבא האוסטרי, לחצים להמרת דת (קתוליזציה).
גם במולדובה הם היו בעיקר רועי צאן או עבדו כפועלים יומיים על אדמות המנזרים.
אחד הגורמים שהקלו על הגירתם לצפון מולדובה היה שלטונה הזמני של פולין באותם השטחים בשנים 1691–1699.
במאה ה-18 הם נהנו מכמה פריבילגיות מטעם שליט מולדובה, קונסטנטין מברוקורדט.
ההוצולים מדברים ניב של האוקראינית המערבית עם כמה השפעות מפולנית, סלובקית ורומנית.
באוקראינה ההוצולים מתקשרים ביניהם בניבים ההוצוליים ובימינו גם בשפה האוקראינית הספרותית.
ברומניה הם מדברים בניבים שלהם וברומנית.
לניבים ההוצוליים של האוקראינית יש אפיונים קרובים לשפה הסלובקית, למשל בסיומות של יחסות מסוימות ("אישה" ביחסת האמצעי היא жінков במקום жінкою בשפה האוקראינית הספרותית).
בדומה לרוסית הקדומה, המילית «ся» המשמשת בבניין הרפלקסיבי של הפועל מופיעה לפני הפועל ולא בסופו, כפי שנהוג באוקראינית ספרותית וברוסית מודרנית (בהוצולית - Я так ся вчора напив, באוקראינית ספרותית - я так учора напився, ברוסית «я так вчера напился» – "כך השתכרתי אתמול").
יש להוצולים גם היגויים מיוחדים, כגון "вэно" במקום "вино", "йек" במקום "як", וכו'.
בימינו, בין היתר בהשפעת מערכת החינוך, קיימת הן באוקראינה והן ברומניה מגמת דעיכה של הניב ההוצולי לטובת האוקראינית הספרותית.
ההוצולים התיישבו בקרחות יער, בפסגות ההרים על יד מעיינות.
הם עסקו בעיקר בגידול בקר, צאן וסוסים ובתעשיית העץ והובלת העצים על גבי רפסודות על הנהרות, וגידול דבורים.
מייחסים להם את יצירת גזע הסוס הידוע כ"פוני הוצולי".
עסקו גם בפרדסנות ובחקלאות, אבל אלו היו בחשיבות משנית.
סביב בתיהם הכשירו חלקות אדמה לעיבוד חקלאי של גידולים הגדלים בגבהים של 1000 מטר ויותר.
עיקר הגידולים היו תפוחי אדמה, תירס, תלתן וירקות לצורכי הבית: בצל הגינה, שום, סלק, כרוב הגינה, פטרוזיליה, שמיר וצנון.
הם הצטיינו בהכנת גבינות כבשים: ברינזה (גבינת צאן מלוחה), קאש ואורדה.
גבינת הברינזה אוחסנה מעונה לעונה בחביות קטנות בנות 5 – 15 ק"ג כל חבית.
חריצי גבינות האורדה והקאש נמכרו לתצרוכת שוטפת, כשהם עטופים בעלי שדה גדולים ורעננים וביריעות בד צחורות.
עסקו גם באריגת שטיחים, כמו כן עסקו בקישוטים על ביצים (פיסאנקה).
חלקם עוסקים במלאכות אלו עד היום.
לתרבות ההוצולים היבטים דומים לתרבותן של קבוצות אתנו-תרבותיות אוקראיניות אחרות בסביבה - במערב ובדרום מערב אוקראינה, בעיקר לזו של הבויקים והלמקים.
יש להם אפיונים משותפים גם עם עממים הרריים אחרים כמו גורלים בפולין וסלובקיה, עם הוולאכים של מורביה והרומנים החיים בבוקובינה ומרמורש.
הגברים ההוצולים נהגו בעבר להיות מצוידים להגנתם ב"ברטוק" - גרזן עם ראש קטן וידית ארוכה.
לבושם של ההוצולים היה שונה מזה של הרותנים: הם חבשו כובע פרווה (קוצ'מה) גבוה.
רבים מהם הוסיפו נוצה צבעונית לקישוט הכובע.
בחורף לבשו מעיל צמר שחור ומכנסיים אדומים, אריגי-בית, ונעלו "אופינקים" (יריעת עור מקופלת סביב כף הרגל שנקשרת בשרוכים).
המבוססים ביניהם נעלו מגפי עור.
"רוב הגברים תוארו כתמירים וחזקים, גאים בייצוגם את הדמות של האדם ההררי, החסון, החי במעבה היער ונושם אוויר צח ובריא".
ההוצולים הם ייצרו בדים מצמר הכבשים ומבד פשתן, תוצרת עצמית, או תמורת עסקת חליפין עם אחיהם הרותנים שגידלו פשתן.
אלה נתנו להם בדים לבגדי קיץ, ואלה מן ההרים נתנו מתוצרתם בגדי חורף מצמר.
אף הכפתורים היו מתוצרת עצמית עשויים מקרן אייל וחוזקו לבגד ברצועות עור קצרות.
מזונם הורכב מממליגה (דייסה סמיכה מקמח תירס), ברינזה או אורדה וחלב, תפוחי אדמה וכרוב.
פעם בשנה שחטו כבש, לקראת חג המולד והשנה החדשה.
חלק מהבשר אכלו בימי החג והנותר עישנו ושימרו לאירועים מיוחדים במשך השנה.
בימי חג וימי ראשון שחטו תרנגולות ואכלו ביצים.
בחצר כל בית הוצולי הסתובבו כשני תריסרים של תרנגולות ותרנגול אחד
כלי אוכל שלהם כללו ספלים וצלחות, כפות ומזלגות – מעשה ידיהם מעץ מגולף.
הסיר הנפוץ ביותר בכל בית, היה קדרת ברזל בעלת תחתית עגולה, שהונחה בתוך חור שבכיריים, ישר על האש, או על חצובה תלת רגלית להכנת הממליגה.
ברוב הבתים הכיריים היו בנויים צמוד לקיר והוסקו בעצים.
נוודים שלא הספיקו להתקין כיריים בישלו מחוץ לבית על חצובה תלת-רגלית ועל אש פתוחה.
בבתים מבוססים יותר השתמשו בכלי חרס: קדרות, סירים, צלחות וספלים למיניהם.
כלי חרס פשוטים יותר שמשו להחמצת חלב ולאחסנת מזון.
כלי התחבורה שלהם היה הסוס המוצק בגובה בינוני וכבד קמעה.
על גבו העמיסו משא, אותו נשא לפסגות ההרים, ומשם הובילו את מרכולתם לשווקים שבעיירות למרגלות ההרים.
משם חזרו עם קמח, סוכר, מלח בישול ונפט לתאורה.
אלה היו המצרכים היחידים שהזדקקו להם מן העיר או העיירה.
בתחום נוסף ההוצולים היו תלויים בשוק העירוני: כלי העבודה, מן המעדר ועד המחרשה והמשדדה, וכן מכשירי-עבודה לבניית הבתים.
בנוסף נזקקו לאביזרים כמו אבזם לחגורת מותניים, ששימשה גם ככיס, כקישוט לבגד הלאומי, רתמה לסוס ושרשרת לפרה.
את כל אלה הם רכשו תמורת גבינה וחמאה.
גם חצי דלי של דגי שמך (פורלים) היה לסחורה מבוקשת העוברת לסוחר במרכזי השיווק העירוניים.
ההוצולים בנו כנסיות מעץ, בדומה לשכניהם, האוקראינים הגליציאנים והרוסינים (רוטנים), הבויקים והלמקים.
כלי הנגינה הלאומי של ההוצולים הוא ה"טילינקה" - חליל פתוח ללא חורים, עשוי מעץ אגוז הלוז או הערבה.
כן נפוצה בקרבם גם ה"טרמביטה" - כלי נשיפה עשוי צינורות עץ בעלי אורך עד 4 מטרים, בכיסוי עץ ליבנה, ללא שסתומים.
הטרמביטה שימשה להעברת איתותים למרחקים גדולים - כמו בהתחלת איסוף עדרי הצאן והבקר לקראת העלייה אל כרי מרעה בהרים הגבוהים, וכן נשמעה בחג המולד ובעוד כמה הזדמנויות בשנה.
בעזרתה היו מודיעים רועי הצאן בפולונינות של הקרפטים האוקראינים על מיקום הימצאותם בהר עם העדרים.
בעבר היו משתמשים בטרמביטה גם לאזעקה במקרי חירום ולמטרות נוספות.
ההוצולים מנגנים גם במפוחית - "הרמושקה" (גרמושקה), צימבלי, חליל רעים ("סופילקה") וכן בחמת חלילים, בכינור ("סקריפקה") ודרימבה.
ההוצולים שימשו השראה לסופרים רבים:
בשפה האוקראינית - איוואן פרנקו, לסיה אוקראינקה, מיכאילו קוציובינסקי ( Тіні забутих предків - צילי אבות), ואסיל סטפאניק, מרקו צ'רמשינה
1911 - הרומן «Камінна душа (נשמת אבן ) מאת גנאט חוטקביץ'
2003 - יורי אנדרוכוביץ' - הרומן Дванадцять обручів תריסר הטבעות
בשפה הרומנית - מיכאיל סדוביאנו
הסיפור הקצר "Opryszki w Karpatach" (היידוקים בקרפטים) (1836, פוזנאן) מאת אוגניוש ברוצקי
בכתביהם של וינצנטי פול ויוזף ויטלין
הדרמה הרומנטית Karpaccy górale ("אנשי הקרפטים") מאת יוזף קוז'ניובסקי
הטטרלוגיה ""Na Wysoka Połoninie" (במרעות ההרים) (1979-1936) מאת סטניסלב וינצנז.
הסופרת אורשולה קופץ'- זאבורניאק כתבה על אמני הוצוליה
רשמי המסע של הסופרת הבריטית-סקוטית מני מיוריאל דווי - A Girl in the Karpathians (נערה בקרפטים) - שזכתה לופולריות רבה - ופורסמה רק בשנת 1891 ב-4 מהדורות.
ציורים מאת הציירים הפולנים יוזף זימלר, ארתור גרוטגר, יוליוש קוסאק, סטניסלב דמביצקי, יוזף ירושינסקי, תדאוש ריבקובסקי
ציורים של וצלב שימנובסקי ("Umizgi Hutsulskie (Sielanka) - חיזורים אצל הוצולים (אידיליה) 1892, Kłótnia Hucułów" ריב בין הוצולים (1889), Huculi w rozmowie (הוצולים משוחחים) (לערך 1886–1900)
ציורי הצייר הארמני-פולני יליד טרנסילבניה תאודור אקסנטוביץ', שהרבה לתאר אירועים מהווי החיים ההוצולי, בהם "Pogrzeb Huculski" (לווייה הוצולית)
שלושה ציירים פולנים מהאקדמיה לאמנויות בקרקוב - קז'ימייז' סיכולסקי, ולדיסלב יאוצקי ופרידריק פאוטש' ציירו נופים בהוצוליה
קיומם ותרבותם משתקפת גם ביצירות ציור של האמן הפולני-ארמני יליד טרנסילבניה תאודור אקסנטוביץ' שצייר דיוקנאות ותמונות וסצנות מחיי ההוצולים
1941 - Песня про Довбуша - "שירת דובבוש" - סרט בבימוי איוואן קוולרידזה לפי תסריט מאת ליובומיר דמיטרקו - צילומו הופסק בימי מלחמת העולם השנייה
1960 - Олекса Довбуш - אולקסה דובבוש - סרט בבימוי ויקטור איוואנוב - לפי תסריט של ליובומיר דמיטרקו
1964-1965 Тіні забутих предків-Wild Horses of Fire ציליאבות נשכחים - סרט לפי מוטיבים מהסיפור של מיכאילו קוציובינסקי - בבימוי סרגיי פאראג'אנוב הארמני, הופק באולפני הקולנוע על שם א.
1968 - Аннычка - אניצ'קה - סרט בבימוי בוריס איווצ'נקו, הופק האולפני הקולנוע על שם א.
1968 - Трембита - (טרמביטה) - קומדיה מוזיקלית סובייטית לפי האופורטה מאת יורי מיליוטין
1972 - Бі́лий птах з чо́рною озна́кою - ציפור לבנה עם סימן שחור - בבימוי יורי איליינקו, עם המלחין והתסריטאי איוואן מיקולאיצ'וק
1989 - Каменная душа (נשמת אבן) לפי הספר של גנאט חבוטקביץ'- על חיי ההיידוקים בהוצוליה במאה ה-19
הסדרה הטלוויזיה הקומית האוקראינית Останній москаль "הרוסי האחרון" - הפקת חברת 1+1
1994 - הסרט הצ'כי Díky za každé nové ráno "תודה על כל בוקר חדש" - בבימוי מילן שטיינדלר לפי תסריט של גלינה פבלובסקה, נכדתו של סטפאן קלוצ'וראק
יסודות הוצולים נמצאו בהופעה "ריקודים פראים" של רוסלנה ליז'יצ'קו, הזוכה התחרות אירוויזיון בשנת 2004
גזע סוסי הפוני הוצול קרוי על שם עם ה"הוצולים" אשר המתגוררים בקרפטים של אוקראינה ורומניה.
פסטיבל בינלאומי לפולקלור הוצולי בתחום המוזיקה והאמנות מתקיים כל קיץ למשך 3 ימים בכפר ששורי באוקראינה.
מוזיאונים מוקדשים להוצולים קיימים בעיר קולומיה באוקראינה:
המוזיאון לפולקלור של ההוצולים ושל פוקוציה
ההוצולים משתייכים לדת הנוצרית אורתודוקסית, ולנצרות היוונית-קתולית אוקראינית, אך נשמרים אצלם שרידים של אמונות קדומות שאמאניסטיות.
הוצוליה או הוצולשצ'ינה (באוקראינית וברוסית: Гуцульщина (ברוסית נהגית: גוצולשצ'ינה), בפולנית: Huculszczyzna, בסלובקית: Huculsko) היא "ארץ ההוצולים", כלומר האזור במערב אוקראינה, בחלק הדרום-מזרחי של הרי הקרפטים המזרחיים, המיושב על ידי ההוצולים, קבוצה אתנית-תרבותית אוקראינית.
הוצוליה כוללת חלקים מהאזורים ההיסטוריים של בוקובינה, פוקוטיה, מרמורש, זקרפטיה ובמידה פחותה יותר גליציה.
במהלך ימי הביניים הוצוליה או חלקים ממנה היוו חלק מנסיכות האליץ'-וולין ומנסיכות מולדובה, לאחר מכן הייתה הוצוליה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי והחל מהמאה ה-18 חלק מהאימפריה האוסטרית על גלגוליה ובמאה ה-20 חלק מצ'כוסלובקיה, וברית המועצות.
לזמן קצר מאוד אחרי מלחמת העולם הראשונה, ב-1919 היה ניסיון קצר ימים להקים ישות מדינית עצמית - רפובליקת הוצוליה.
בימינו רובה נמצא בתוך גבולות אוקראינה העצמאית בדרום מערבה של מדינה זו, ואילו הקצה הדרומי שלה הוא חלק מרומניה.
מקרב תושבי הוצוליה וצאצאיהם קמו אישים שתרמו למורשת הלאומית של אוקראינה, רומניה ואף פולין, כדוגמת הסופר הצרפתי יליד רומניה מאטיי וישינאק, או המלחין הרומני צ'יפריאן פורומבסקו (במקור: ציפריאן גולמביובסקי).
אחד מגבוריה הלאומיים היה ההיידוק אולכסה דובבוש.
את גבולותיה הדרומיים והצפוניים של ארץ ההוצולים מסמנים רכסי הרים גבוהים ועמקי נהרות.
בגבול הדרומי מתרוממים רכסים המופרדים ביניהם על ידי נהרות: רכסי גורגן והרי פוקוטיה ובוקובינה, חלק מצ'רנוהורה, הצד המזרחי של הר סווידיבץ, האלפים ההוצולים הידועים גם כהרי ראחוב, והמדרונות הצפוניים של הרי צ'יבצין (צ'יבצ'ין-הְריניאב).
הגבול הצפוני עובר בין זלנה -דלאטין - יאבלוניב - פיסטין - קוסוב - קוטי - ויז'ניץ, אם כי גבולות הוצוליה פורצים גם אל קולומיה ונדבורנה.
במזרח עובר גבול הוצוליה דרך ויז'ניץ - ברהומט - מיגובה- בניליב-פידגירני.
ממערב גובלת הוצוליה בעמק הפרוט עד דלאטין.
מספר כפרים הוצולים נמצאים בחלק הרומני של מרמורש ודרום בוקובינה.
כל שטחה של הוצוליה משתרע על הרים שהם חלק מהרי הקרפטים וכוללים שמורות טבע ופארקים לאומיים.
בערך שלושת רבעים משטח הוצוליה מכוסה יערות, השאר הוא שטחים מיושבים וכרי דשא.
בהרי האזור נמצאים מקורות הנהרות פרוט, סירט, סוצ'אבה, מולדובה, צ'רמוש, ביסטריצה של נדבורנה, וטיסה.
באזור נמצאו שרידי בני אדם מלפני 100,000 שנה.
יישובים מסוימים למשל קוסוב היו מאוכלסים עוד בתקופה הנאוליטית (4000-6000 לפנה"ס).
בחפירות הארכאולוגיות שנערכו בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 בקורגנים ה"קרפטיים" שבעמקי הנהרות מסביב לקולומיה וקוסוב נתגלו ממצאים אופייניים לתרבות הדאקית ולתרבות צ'רניאחיב.
פלישת הסלאבים רוס של קייב וגליציה-ווליניה
באלף הראשון לספירה ישבו באזור שבטים סלאביים של הקרואטים הלבנים.
אחרי היווצרות רוס של קייב הם הפכו לבני חסות של מדינה זו.
טופונימים בעמקי הנהרות כמו קניאז'דביר על נהר פרוט, קניאז'ה על נהר צ'רמוש, יער קניאז'י על יד ברזיב ויז'ני ומרעה בויארסקה בזלנה מצביעים על התיישבות במאות 9–13 בתקופת נסיכות קייב ובמאות 12–14 בימי נסיכות גליציה-הליץ'-ווליניה.
בין פולין, הונגריה וטרנסילבניה, האימפריה בעות'מאנית ומולדובה
הכרוקניה הגליציאנית-וולינית מציינת מחצבות מלח ("המלח של קולומיה").
ב-1367 מתועד מרכז הפקת מלח באוטורופי.
אוכלוסיית האזור הלכה וגדלה עקב גלי פליטים מן הכפרים אל ההרים.
הם נמלטו על מנת להינצל מה"צמיתות".
באמצע המאה ה-19 היו ב"הוצוליה" כ-100 כפרים ו־10 ערים הוצוליים.
אתנולוגים אוקראינים אחדים סבורים כי ההוצולים הם צאצאים של שבטים סלאבים קדומים.
לעומת זאת היו אתנולוגים רומנים שתמכו במוצאם הדאקי או סברו שהם רומנים שעברו סלאביזציה.
העיסוק ברעיית הצאן בשכנותם של הרומנים הביא לניב ההוצולי האוקראיני כמה השפעות של אוצר המלים הרומני ולתרבות ההוצולים מספר מנהגים רומנים.
הייתה גם השפעה של תרבות ההוצולים ולניבם על תושבים רומנים בסביבתם.
התסיסה בקרב ההוצולים נגד האצולה ההונגרית והפולנית
עדויות היסטוריות ראשונות על הוצוליה קיימות במקורות פולניים מ- המאות ה-15 -ה-14. בתקופתו של קז'ימייז' השלישי הגדול עבר רוב האזור לשליטת הממלכה (ה"רפובליקה" המונרכית) הפולנית.
על האדמות ההוצוליות לא נכפו חובות פאודליים מסוג הקורווה, עבודות כפייה הקרויות פאנשצ'ינה או בארשצ'ינה, אבל במקומן הייתה נהוגה גביית מיסים תקופתיים בכסף ובמוצרים לטובת בעלי האחוזות בסביבה.
במאות 14–16 רוב ההוצולים, איכרים ורועי צאן סבלו מדיכוי המגנטים הפולנים והאצילים ההונגרים.
עם זאת צמחה בקרבם גם שכבת אצילים קטנים משלהם, למשל בברזיב.
אצילים אלה יחד עם האיכרים ההוצולים, השתתפו בשנים 1490–1492 במרד נגד פולין.
עד שנת 1770 חולקה הוצוליה בין נסיכות מולדובה בחסות עות'מאנית, לפולין ולממלכת הונגריה הפורמלית שבמסגרת האימפריה ההבסבורגית.
בשנת 1509 ושנות ה-1530 סייעו ההוצולים לנסיכי מולדובה במלחמותיהן נגד פולין.
האצילים הפולנים עמדו מדי פעם בפני התקוממויות ספונטניות של האיכרים ההוצולים.
ההוצולים השתתפו במרד האיכרים הקוזקים בראשות סוורין נאליבאיקו.
כמו כן לקחו חלק במלחמת הקוזקים בראשות בוגדאן חמלניצקי נגד פולין, בפרט במרד בשנת 1654 בראשות סמיון ויסוצ'אן בפוקוטיה, שהטיל מצור על הטירה הפולנית בפניב.
החל מאמצע המאה ה-16 ועד שנות ה-1870 פעלו באזור ההוצולי כנופיות "היידוקים", פורעי חוק שנקראו "אופרישקי" שנקמו את העוולות שסבלו פשוטי העם מטעם המגנטים וסוכניהם.
המפורסם מביניהם היה אולקסה דובבוש.
בשנות ה-1840 העושק והגזרות גרמו להתקוממויות כמו זו שבראשות לוקיאן קוביליצה.
אחרי 1770 סופח חבל ההוצולים כמעט כולו לאוסטריה ההבסבורגית (מ-1804 במסגרת האימפריה האוסטרית, מ-1867 במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית).
במאה ה-20 התלבטו ההוצולים סביב התודעה הלאומית וסוגיות חברתיות.
ביישוביהם פעלו המפלגה הרדיקלית האוקראינית וחברת ה"סץ'" בראשות קיריל טריליובסקי, שבחסות פעילויות ספורט וכיבוי אש, פעלה למען השחרור מתחת השלטון האוסטרי והפולני.
בשנת 1911 ארגן גנאט חוטקביץ' תיאטרון חובבים בניב ההוצולי, בהשתתפותם של הבמאים א.
בשנים 1914–1915 התארגנה במקום פעילות של רובאים אוקראינים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה ב-1919 הוקמה רפובליקה הוצולית, ישות מדינית אשר לא האריכה ימים.
ס"כ שטח חבל "הוצוליה" (באוקראינית:גוצולשצ'ינה) הוא לערך 6,500 קמ"ר.
מאז איחוד רוב רובו של החבל ההוצולי עם אוקראינה הם מזדהים עם הזהות הלאומית האוקראינית.
כולם, פרט ל 8 רשמו את עצמם גם כאוקראינים אתנים.
עד למלחמת העולם הראשונה רוב רובם נמצאו בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית (שקמה רשמית ב-1867):חלק מאדמותיהם השתייכו לקיסרות אוסטריה, וחלק - לממלכת הונגריה.
אחרי שנת 1920 המחוזות ההוצוליים התחלקו בין פולין, רומניה וצ'כוסלובקיה.
בשנת 1939 ה"הוצולשצ'ינה" סופחה לברית המועצות.
בשנים 1939-1920 התפצלה הוצוליה בין רומניה, צ'כוסלובקיה ופולין.
גם תחת שלטונות זרים אלה שמרו ההוצולים על סדרים ומנהגים מימים ימימה, על חוקי רעיית הצאן והבקר, על תרבותם החומרית והרוחנית ועל ניבם המיוחד.
ישות מדינית עצמית הוקמה ב -15הבמרץ 1939, הנשיא הראשון (והיחיד) של 'רפובליקת קרפטו-אוקראינה' היה הכומר אבוסטין וולושין.
הכרזת העצמאות הכניסה מיד את המדינה החדשה לאנרכיה, מכיוון שכוחות לא סדירים ביצעו פיגועים נגד שרידי צבא צ'כיה, כמו גם נגד חלקי האוכלוסייה הפרו-סלובקיים והפרו-הונגרים.
יום לאחר מכן סיפחה הונגריה רשמית את כל השטח.
בתום מלחמת העולם השנייה, החל משנת 1945 סופח כמעט כל האזור לאוקראינה הסובייטית במסגרת ברית המועצות.
חלו בו שינויים דמוגרפיים כמו היעלמות המיעוט היהודי שרוב רובו נרצח בשואה וכן גירוש בני המיעוט הפולני.
הוצאת שקמונה נוסדה ב-1965 בחיפה על ידי ראובן הכט, בעלי ממגורות דגון.
שם ההוצאה נקבע על שם התל הארכאולוגי "תל שקמונה" שבחיפה וביטא את אהבתו של הכט לתחום הארכאולוגיה של ארץ ישראל, בסמלילה הרשמי של ההוצאה אף נרשם שמה בכתב עברי עתיק.
ההוצאה נוסדה כמוסד ללא כוונת רווח, אלא על מנת לקדם ספרים של חבריו האידאולוגיים של הכט (לאמור, התומכים בליברליזם ומאנשי הציונות הרוויזיוניסטית) שהתקשו להוציא את ספריהם לאור במדינת ישראל של אותה תקופה בה רבות מהוצאות הספרים הגדולות היו קשורות לתנועת העבודה ולהסתדרות.
כן ראו אור בהוצאה, שהכט היה הגורם המרכזי בה, ספרים בנושאים הקרובים לליבו של הכט כלומר, חיפה, ארכאולוגיה והיסטוריה של ארץ ישראל.
עם ייסודה של התנועה למען ארץ ישראל השלמה ביולי 1967, הפכה ההוצאה למו"ל המזוהה עם התנועה, ערכיה ואנשיה.
בשנת 1972 נקלעה ההוצאה לקשיים וצברה חובות.
לשם כך ביקש הכט לגייס כמנכ"ל את נחמן אוריאלי ואף קיבל את הסכמתו.
אולם זמן קצר לאחר מכן קיבל אוריאלי את ראשות הוצאת עם עובד.
לפיכך, העביר הכט את הניהול האדמיניסטרטיבי של ההוצאה לידי הוצאת קורן ירושלים.
ב-1984 נרכשה ההוצאה על ידי כתר הוצאה לאור, אשר המשיכה להוציא במסגרת "שקמונה" מדריכי טיולים (בפרט מדריך לפיד הפופולרי מאת יוסף לפיד, שהיה מדריך הטיולים הראשון בעברית ליוצאים לחו"ל) ואלבומים בנושאי ארץ-ישראל, בהם הכרך המפואר "עמוד האש" מאת יגאל לוסין, שליוה את סדרת הטלוויזיה בשם זה.
במאגרי הספרייה הלאומית מצויים 86 כותרים שראו אור בהוצאה, רובם ספרי עיון בנושאי ארץ-ישראל, היסטוריה, ארכאולוגיה, הגות ציונית ויומנים של אנשי שם בתולדות ארץ ישראל והעיר חיפה.
סדרת ספרי הקריאה היחידה שראתה אור בהוצאה היא ספריו של יחיאל די-נור (ק.
צטניק) פיפל, בית הבובות וסלמנדרה.
בנוסף פרסמה ההוצאה סדרת ספרי מדע לילדים בשם "נח בעל מח", כאשר כל ספר עסק בנושא אחר, למשל: חשמל, מנוף, מהירות, מים, קול, גלגל.
בין הספרים המיוחדים שראו אור בהוצאה, הגדה של פסח "מאפלה לאורה" הכוללת בתוכה עיונים בתקומת ישראל, שנערכה על ידי הכט עצמו.
הוצאת שם שמים לבטלה היא איסור דאורייתא לומר את שם ה' ללא צורך.
מחמת איסור זה, נוהגים רבים להשתמש במילה "השם" במקום לומר את שם ה', או לשנות מעט את שמות ה' כאשר הם מזכירים אותם ("אלקים", "קל" וכדומה).
האיסור נזכר פעמיים בתלמוד הבבלי, שתיהן בדרך אגב.
ב דנה הגמרא מהו האיסור (שקשור ביראה מפני שם ה') הנרמז בפסוק וחייבים עליו מלקות.
הגמרא מניחה שמדובר על איסור קללה בשם ה', ושואלת מדוע לא נאמר שמדובר דווקא על איסור הוצאת שם שמים לבטלה.
מסקנת הגמרא היא שמקור איסור הוצאת שם שמים לבטלה הוא במצוות יראת ה' שהיא מצוות עשה ואין חייבים עליה מלקות.
ב נמצאת סוגיה דומה לגבי איסור מגדף, וגם שם מציעה הגמרא שהאיסור הוא בכל הוצאת שם שמים לבטלה, ודוחה שמדובר על מצוות עשה בלבד.
אף על פי כן, בכמה ראשונים מובא כי איסור הוצאת שם שמים לבטלה הוא חלק מהלאו של לֹא תִשָּׂא אֶת שֵׁם ה' אֱלֹהֶיךָ לַשָּׁוְא המופיע בעשרת הדיברות, וכולל לדעתם כל שימוש לחינם בשם ה', ולא רק שבועה בשמו.
כך כותב רב אחא משבחא בשאילתות וכן הרמב"ן בפירושו לתורה, ואם כך זוהי גם מצוות לא תעשה ולא רק מצות עשה.
עם זאת, גם הרמב"ן קושר את האיסור בחיוב יראת ה' ואיסור חילול השם.
גם ב נאמר שהמברך ברכה שאינה צריכה עובר משום לא תשא, וייתכן שהאיסור הוא משום הוצאת שם שמים לבטלה, ואם כן, זהו המקור לדעה שמדובר גם בלאו ולא רק בעשה.
אולם, יש סוברים שאיסור ברכה לבטלה הוא איסור עצמאי, שאינו תלוי בהוצאת שם שמים לבטלה.
בנוסף, ישנה מחלוקת האם בגמרא בברכות מדובר באיסור דאורייתא או רק באסמכתא.
יש שהציעו נפקא מינה בין האיסורים במקרים בהם יש זלזול בשם ה' שלא באמצעות אזכרתו בפה, כמו בהשמעת הקלטה של שם ה' לחינם.
כאמור, האיסור הוא חלק ממצוות יראת ה', והרמב"ם מוסיף שמכלל יראת ה' היא שלא להזכיר את שמותיו לבטלה.
והרמב"ן מוסיף ומסביר כי חלק ממתן הכבוד לה' הוא מתן כבוד לשמו בו אנו מייצגים אותו.
ישנה מחלוקת אילו שמות כלולים באיסור זה.
הרמב"ם מזכיר שהאיסור הוא באחד מ"השמות המיוחדים".
יש שפירשו ביטוי זה כמתייחס לשם המפורש ולשם אדנות ("אדני") בלבד, על בסיס שימוש הרמב"ם בביטוי דומה עבור שמות אלה בהלכות מגדף.
לגבי איסור קללה קובע הראב"ד שחייב מלקות רק אם קילל בשם המיוחד, ומכך לומד המנחת חינוך שלפי הראב"ד גם איסור הזכרת שם שמים לבטלה הוא רק בשם המפורש (ואולי אף בשם אדנות).
אולם, הדעה הרווחת היא שהאיסור נאמר בכל שמות ה' הקדושים ("השמות שאינם נמחקים"), וכן פסקו רבי עקיבא איגר, ורבי אברהם דנציג בחיי אדם.
לדעת רוב הפוסקים, איסור זה אינו נוהג בכינויים של ה' (חנון, רחום, וכדומה).
אולם, בשם הגאונים מובא כי יש איסור הזכרת שם שמים לבטלה אפילו על כינויים.
נחלקו הפוסקים האם מותר להזכיר לבטלה שמות ה' בשפות שאינן עברית.
הרדב"ז כותב על בסיס דברי הרמב"ם לגבי מחיקת השם ששמות אלה דינם ככינויים, שמותר להזכירם לבטלה, אולם, הוא מסיים שטוב להזהר מכך.
גם רבי עקיבא איגר כותב שאין איסור הזכרת שם שמים לבטלה בשמות בשפות זרות (אך לדעתו אם מברך בלשון לעז יש בזה ברכה לבטלה).
בשם הריטב"א מובא שהאיסור הוא רק בשמות המיוחדים, ומי שמזכיר שם ה' בשפה זרה אין לנדותו, אך גוערים בו.
לעומת זאת, רבנו ירוחם סובר שיש איסור אף בשפה זרה, והחיי אדם מחלק בין איסור הוצאה לבטלה לאיסור מחיקת השם, ומדמה זאת דווקא לאיסור קללה, שם המקלל בשם שבשפה זרה חייב, ולכן אוסר גם להוציא לבטלה שם בשפה זרה, וכך מופיע גם במשנה ברורה.
האיסור הוא להזכיר שם שמים לחינם, אך אם ההזכרה לא נעשית לחינם אלא במסגרת של שבח לה', לא ברור שהדבר מוגדר 'לבטלה'.
אין חולק על כך שבמסגרת תפילה, קריאת התורה, או כל לימוד בתנ"ך מותר ואף צריך להזכיר שם שמים, ואין בכך משום הוצאת שם שמים לבטלה.
על פי האמור לעיל, כתב רבי אברהם ישעיהו קרליץ שגם בתפילה אישית, שאינה בנוסח קובע, מותר להזכיר שם שמים, אם היא אינה נעשית בנוסח של ברכה.
ואפילו במסגרת סיפור נפלאות ה' בתוך שיחה מותר להזכיר שם שמים.
אמנם, הרב בצלאל שטרן כתב כי אף שהדבר מותר, ראוי שלא להזכיר שם שמים יותר מהמינימום הנצרך בתפילות וברכות, ולכן אין להוסיף תפילות ושבחות עצמאיות תוך אמירת שם שמים.
מעיקרון זה הסיקו התוספות וראשונים נוספים את שיטתם כי איסור ברכה לבטלה הוא מדרבנן בלבד, וכי, כאמור, הפסוק המובא בגמרא, "לא תשא את שם ה' אלהיך לשווא" הוא אסמכתא.
זאת, משום שנוסח הברכה הוא שבח לה', אף אם אין חיוב לברך, ומשכך, אין באמירת ברכה לבטלה איסור הזכרת שם שמים לבטלה, אלא רק איסור דרבנן לומר נוסח של ברכה כאשר אין צורך בכך.
מאידך, ממספר ראשונים נראה שאף אם ההזכרה נעשית לשם שבח, יש בה איסור אם היא ללא צורך.
הרמב"ם, בהתבסס על התלמוד הירושלמי, אומר שמי שטעה והוציא שם שמים לבטלה, יאמר מיד שבח כלשהו לה', ובכך יהפוך את האזכור לאזכור שאינו לבטלה.
לעומת כל הפוסקים הללו, הרמ"ה מתנגד למנהג לומר "אל מלך נאמן" לפני קריאת שמע, ובין היתר טוען כי יש באמירה זו הוצאת שם שמים לבטלה, אף שההזכרה נעשית בדרך שבח, כיוון שהיא מנותקת מההקשר בתפילה ואינה חלק מהברכה שלפניה או מקריאת שמע שלאחריה.
לדעת רבי ירוחם פישל פרלא, בהתבסס על שני המקורות השונים לאיסור, ישנם שני חלקים שונים לאיסור הוצאת שם שמים לבטלה, המתבססים על שתי הגדרות שונות למונח "לבטלה".
איסור אחד הוא להזכיר שם שמים לחינם וללא צורך שאסור רק מכח מצוות עשה של יראת ה'.
איסור נפרד הוא להזכיר שם שמים בהקשר של זלזול ולצורך דברי הבל, ובמקרה כזה ישנו איסור לא תעשה של "לא תשא".
הפוסקים דנו האם מותר לומר שם שמים בשירים ובזמירות שאינם תפילה ממש, אך מצד תוכנם מהווים שבח לה' או בקשה ממנו (בפרט זמירות שבת).
הפסיקה המקובלת היא שאם מקפידים לומר את שם ה' מתוך כובד ראש, ומתוך כוונה לשבח את ה', הרי שזו לא אמירה לבטלה אלא לשם שבח.
אמנם, אם שרים שלא מתוך כוונה לשבח את ה', אמירת שם ה' נחשבת כהוצאת שם שמים לבטלה.
לעומת זאת, לדעת הרב בצלאל שטרן ראוי שלא לעשות כן.
דיון מיוחד התעורר בפוסקים בשאלה האם מותר להזכיר שם שמים בלימוד תורה שבעל פה, למשל אמירת שמות הנזכרים בתלמוד או בפסוקים המצוטטים בו, או הזכרת שם ה' במהלך דרשה או שיעור.
יש שהביאו ראיה שמותר להזכיר שם שמים מהגמרא האוסרת להזכרת שם שמים במהלך הלימוד רק על בעל קרי ומשום תקנת עזרא, אך לא ברור שם אם מדובר רק על שמות המופיעים בפסוקים או בכל לימוד.
בנוגע להזכרת שם שמים במהלך אמירת פסוקים המצוטטים בגמרא או במהלך ציטוט פסוקים, דעת רוב הפוסקים היא שמותר, ואולי אף חובה להזכיר, ויש שמתירים להזכיר שם שמים אף אם הפסוק אינו מצוטט בשלמות.
אמנם דעת רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין שעדיף לא להזכיר שם שמים במהלך הלימוד אפילו בפסוקים.
בנוגע להזכרת שם שמים במהלך לימוד שלא במסגרת פסוק, דעת מרבית הפוסקים היא שאסור לעשות זאת, אך דעת היעב"ץ כי בנוסח של תפילה או ברכה מותר להזכיר שם שמים, כדי שיתרגל לאמרם בנוסח הנכון.
כמה פוסקים חילקו (בניסוחים שונים) בין שם אדנות, אותו אסור להזכיר במהלך לימוד, לבין שאר שמות ה' (אלהים, שדי, וכו') אותם מותר להזכיר במהלך לימוד.
הרחקות מהוצאת שם שמים לבטלה
חז"ל הורו שגם אם יש צורך לומר שם שמים, ראוי שלא לעשות זאת בתחילת משפט, כדי שגם אם יאלץ מסיבה כלשהי לא לסיים את המשפט, לא תגרם מכך הוצאת שם שמים לבטלה.
הדוגמה שמופיעה בגמרא היא אדם המקדיש קרבן, ומורים לו שלא לומר "לה' קרבן", אלא לומר "קרבן לה'".
לדעת ריש לקיש, כדי להרחיק עוד יותר את הציבור משימוש בשם שמים, המציאו חכמים את "כינויי הנדרים" – מילות קוד שמאפשרות לאדם לנדור נדר מבלי להשתמש אפילו במילה קרבן.
רבי יהודה החסיד מזהיר בספר חסידים את הפייטנים שלא לפתוח את הפיוט בשם שמים, כדי שאנשים שמעוניינים להזכיר את שם הפיוט לא יאמרו שם שמים לבטלה.
בנוסף על כך הוא מזהיר שאם אדם החל בסיפור מעשה והזכיר שם שמים, אין להיכנס לדבריו ולהפסיקו, כדי ששם שמים שהזכיר קודם לא יהיה לבטלה.
כאמור, בגמרא נאמר שאיסור זה הוא איסור עשה ולא לאו, ולכן לכאורה אין חייבים עליו מלקות.
ב נאמר בגמרא שם שהזכרת שם שמים לבטלה גורמת לעניות, ועל כן נפסק שם שמי ששומע אדם שמזכיר שם שמים לבטלה צריך להטיל עליו נידוי סמלי, ואם לא עשה זאת, הוא עצמו חייב נידוי.
אמנם, מנדים רק למי שעבר על האיסור במזיד ולא בשוגג, וכן מתירים את הנידוי הזה מיד לאחר הטלתו, כדי לא להכשיל אנשים שלא ידעו שהוא מנודה ומפני שכיחות העברה הזו.
לדעת התוספות המובאת בר"ן נידוי זה אינו עונש על העברה שעבר אלא אזהרה כדי לאיים על העובר שלא ישוב לעשות זאת בעתיד, אולם אחרים סוברים שמטרת הנידוי היא לכפרה על העברה שעבר או להענישו עליה.
מלבד איסור הזכרת שם שמים לבטלה, ישנו איסור נוסף הנקרא "הוגה את השם באותיותיו".
איסור זה מתייחס לשם המפורש בלבד, ואוסר לומר אותו כצורתו.
בשל כך, כאשר נכתב השם המפורש הוגים אותו כאילו נכתב "אֲדֹנָי".
מקור האיסור הוא בפסוק הנדרש על ידי חז"ל כמבדיל בין שמו של ה' אותו יש להעלים ("לעולם" נדרש כאילו כתוב "לְעַלֵּם"), לבין האופן בו יש להזכיר אותו.
אבא שאול מונה את ההוגה את השם באותיותיו כאחד מאלה ש"אין להם חלק לעולם הבא", אך גם לשיטתו, הגמרא מסייגת זאת לאדם ההוגה את השם ב"לשון עגה".
מותר להגות את השם באותיותיו כשזה נצרך כדי ללמוד את ענייני השם המפורש, אך הגמרא מספרת כי מיתתו של רבי חנינא בן תרדיון, אחד מעשרת הרוגי מלכות, באה לו כעונש על שהיה הוגה את השם באותיותיו בפרהסיא ובציבור, אף על פי שהתכוון ללימוד.
יש סוברים שאיסור הוגה את השם באותיותיו כולל גם איסור לומר את אותיות השם בפני עצמן ברצף, גם בלא לומר את השם עצמו.
בשל כך נוהגים שומרי מצוות רבים לומר "יו"ד ק"א וי"ו ק"א" כאשר הם מבקשים להזכיר את השם המפורש.
הוצאתו להורג של בניטו מוסוליני בוצעה על ידי פרטיזנים מהכפר הקטן ג'ולינו שבצפון איטליה ב-28 באפריל 1945, בימים האחרונים של הלחימה בזירה האירופית במלחמת העולם השנייה.
הגרסה המקובלת לאירועים היא שמוסוליני נורה על ידי ולטר אַוּדיסיו , שהיה פרטיזן קומוניסטי.
עם זאת, מאז סיום המלחמה, נסיבות מותו של מוסוליני וזהות המתנקש עדיין שנויים במחלוקת בחוגים מסוימים באיטליה.
באפריל 1945, כאשר בעלות הברית פרצו את ההגנות הגרמניות האחרונות בצפון איטליה ולאחר שהחלה התקוממות כללית של הפרטיזנים שהשתלטו בערים, מצבו של מוסוליני הפך לקשה מאוד.
ב־25 באפריל הוא נמלט מביתו שבמילאנו וניסה להימלט לכיוון הגבול האיטלקי עם שווייץ.
עם זאת, הוא והמאהבת שלו, קלרה פטצ'י, נלכדו ב-27 באפריל על ידי פרטיזנים מקומיים ליד העיירה דונגו, שנמצאת על הגדה הצפון-מערבית של אגם קומו.
מוסוליני ופטצ'י הוצאו להורג אחר הצהריים שלאחר מכן בכפר ג'ולינו, יומיים לפני התאבדותו של אדולף היטלר, מכרו וידידו הפוליטי של מוסוליני.
גופותיהם של מוסוליני ופטצ'י נלקחו למילאנו, הושארו בכיכר פיאצלה לורטו שבמילאנו, וההמון שהתקבץ במקום התעלל בהן.
לאחר מכן הגופות נתלו עם הראש מטה מגג תחנת דלק בעיר.
מוסוליני היה המנהיג הפשיסט של איטליה מאז 1922, אז החל לכהן כראש הממשלה.
ב-1925 קיבל סמכויות דיקטטוריות והחל להזדהות בתור "הדוצ'ה", אותו בחר כדי להידמות לשליטי ונציה וג'נובה מן העבר.
ביוני 1940 גרר מוסוליני את המדינה למלחמת העולם השנייה לצידה של גרמניה הנאצית בראשות אדולף היטלר ושל שאר מדינות הציר.
לאחר פלישת בעלות הברית לסיציליה, שאירעה ביולי 1943 הודח מוסוליני מראשות הממשלה והוא נלקח למעצר.
מוסוליני חולץ מהכלא במהלך פשיטת גראן סאסו על ידי כוחות גרמנים, היטלר מינה אותו למנהיג הרפובליקה של סאלו, שהייתה מדינת בובות גרמנית שהוקמה בצפון איטליה ובסיסה הייתה בעיירה סאלו שליד אגם גארדה ומכאן שמה.
ב-1944 הרפובליקה של סאלו כבר הייתה מאוימת הן על ידי בעלות הברית המתקדמות מכיוון דרום והן על ידי פרטיזנים אנטי-פשיסטים איטלקים, עימות שהפך במהרה למלחמת האזרחים האיטלקית.
ב-18 באפריל 1945 עזב מוסוליני את גרגנאנו, כפר ליד סאלו שבו הוא התגורר ועבר עם כל ממשלתו למילאנו.
נראה כי מטרת המהלך הייתה הכנה לתבוסה סופית.
מיקומו החדש של מוסוליני היה קרוב יותר לגבול האיטלקי עם שווייץ וממקום זה היה יותר קל למוסוליני לברוח.
בנוסף, הוא התקרב לארכיבישוף של מילאנו הקרדינל שוסטר, שמוסוליני קיווה להשתמש בו כמתווך במשא ומתן בין ובין בעלות הברית והפרטיזנים.
במהלך השבוע שלאחר הגעתו למילאנו, מצבה של הרפובליקה של סאלו הלך והידרדר במהרה.
מוסוליני התלבט בין מספר אפשרויות, הראשונה שבהם להתבסס במעוז מיוחד שבו הם ילחמו בהרי האלפים האיטלקים, השנייה הייתה להימלט לשווייץ ולעלות משם על מטוס ולברוח לספרד שתחת שליטתו של המנהיג הפשיסט פרנסיסקו פרנקו והשלישית הייתה לנהל משא ומתן על העברת השליטה לבעלות הברית או לפרטיזנים.
כשהכוחות הגרמניים החליטו על נסיגה, הכריזה תנועת השחרור הלאומית של צפון איטליה על התקוממות בערים המרכזיות שנותרו בשליטת הרפובליקה של סאלו, והוציאה צו משפטי להטיל עונש מוות על מוסוליני.
ב-25 באפריל אחר הצהריים ניהל הקרדינל שוסטר משא ומתן בין מוסוליני ואנשיו לנציגי תנועת השחרור, אך משא ומתן זה לא נשא פרי.
באותו הערב, כאשר הצבא הגרמני בצפון איטליה עמד להיכנע לתנועת השחרור, שכבר השתלטה על מילאנו, נמלט מוסוליני מהעיר.
על פי מספר דיווחים, ב-26 באפריל הצטרפה למוסוליני פילגשו, קלרה פטצ'י.
לאחר כמה ניסיונות כושלים שלהם לחצות את הגבול לשווייץ, מוסוליני ויתר על מטרה זו והצטרפה לשיירה של אנשי הלופטוואפה שנסוגה צפונה לגרמניה.
ב-27 באפריל 1945 תקפה קבוצה של פרטיזנים קומוניסטים מקומיים את השיירה בה נסעו מוסוליני, פטצ'י ועוד כמה מנהיגים פשיסטים איטלקיים בסמוך לכפר דונג שבחוף הצפון מערבי של אגם קומו.
הפרטיזנים, פייר לואיג'י בליני דל סטלה ואורבנו לאזרו זיהו את אחד מהמנהיגים הפשיסטים אך בשלב זה עדיין לא את מוסוליני.
הם גרמו לגרמנים למסור את כל המנהיגים האיטלקים, ובתמורה הפרטיזנים יתנו לגרמנים להמשיך בדרכם, בסופו של דבר התגלה מוסוליני באחד מכלי השיירה והפרטיזנים עצרו אותו.
הפרטיזנים עצרו את מוסוליני ולקחו אותו לדונגו, שם שהה חלק מהלילה בצריף מקומי.
בדונגו הוא התאחד עם פטצ'י, שביקשה להצטרף אליו בשעה 2:30 לערך ב-28 באפריל.
הקרבות עדיין נמשכו באזור שמסביב לדונגו ולאחר שהפרטיזנים חששו שמוסוליני ופטאצ'י עלולים להינצל על ידי תומכים פשיסטים הם הסיעו אותם באמצע הלילה, לחווה סמוכה של משפחת איכרים, הם האמינו שזה יהיה מקום בטוח להחזיק אותם.
מוסוליני ופטאצ'י בילו שם את שאר הלילה ואת רוב היום שאחרי.
לאחר המלחמה, הועלו מספר גרסאות ותיאוריות סותרות כיצד מוסוליני ופטצ'י מצאו את מותם, דיווחו של וולטר אודיזיו או לכל הפחות בסיס הדיווח שלו נותר הדיווח האמין ביותר.
אודיזיו ולמפרדי עזבו את מילאנו לדונגו מוקדם בבוקר 28 באפריל 1945 כדי לבצע את ההוראות שקיבל אודיזיו על ידי מנהיג המפלגה הקומוניסטית, לואיג'י לונגו.
עם הגעתם לדונגו, הם פגשו את מפקד הפרטיזנים המקומים, בליני דה סטל, באחר הצהריים הם נסעו לבית החוות כדי לאסוף את מוסוליני ופטצ'י, לאחר שהם נלקחו הם נסעו כ-20 קילומטרים דרומה לכפר ג'ולינו.
לאחר שהגיעו לכפר, הם נכנסו לווילה בלמנוטה, שם נאמר למוסליני ופטצ'י לעמוד בצמוד לקיר.
אודיזיו ירה בהם ב־16:10 עם תת-מקלע ששאל מאחד מהפרטיזנים.
בערב ה-28 באפריל הועמסו גופותיהם של מוסוליני, פטצ'י ושאר הפשיסטים שהוצאו להורג ללא משפט על גבי טנדר שנסע לכיוון מילאנו.
במהלך הדרך הם נאלצו לעצור במחסומים של פרטיזנים שונים ונאלצו לסרב להראות את הגופות המועברות.
כאשר הגיעו לעיר בשעות המוקדמות של ה-29 באפריל, הושלכו הגופות על הקרקע בפיאצלה לורטו, כיכר עירונית סמוכה למילאנו צ'נטראלה.
בחירת המקום הייתה מכוונת: כ-15 פרטיזנים נורו שם באוגוסט 1944. 18 גופות הובאו למקום: מוסוליני, פטצ'י ו-16 אחרים שהוצאו להורג בדונגו.
בסביבות השעה 7 בבוקר, בזמן שהפרטיזנים ששמרו על הגופות עדיין ישנו, הבחינו העוברים והשבים בגופות.
בזכות הפצת הדבר מפה לאוזן כל הכיכר התמלאה במהירות.
לאחר מכן התאסף קהל גדול שירק על הגופות, השתין עליהן ובעט בהן.
כמו כן, בזמן שהושלכו ירקות על הגופות, הונח בידו של מוסוליני דגלון פשיסטי במטרה ללעוג לו.
בסופו של דבר, צוות כבאים שטף את הגופות שהיו מלוכלכות מדם, שתן ושאריות של ירקות.
פניו של מוסוליני היו מעוותות מהמכות שספג מההמון הזועם.
הכבאים משכו שבע גופות למרכז הכיכר ולאחר מכן הגופות נתלו מרגליהן, כשראשן מטה, מגג תחנת דלק.
רק בשעות אחר הצהריים המוקדמות נכנס לכיכר צוות פרטיזנים שהעביר את הגופות לחדר המתים הקרוב ביותר לכיכר.
ב-29 באפריל אחר הצהריים נודע למנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר על הוצאתו להורג של מוסוליני, אם כי לא ידוע כמה מהפרטים נמסרו לו.
באותו יום, רשם היטלר בצוואתו שהוא מתכוון להתאבד במקום להיתפס על ידי בעלות הברית ולסבול מגורל דומה, למחרת, התאבד היטלר בפיהררבונקר שבברלין, זמן קצר לפני שהעיר נפלה לידי הצבא האדום בתום הקרב על ברלין.
בהתאם לבקשת של היטלר, גופתו נשרפה על ידי בנזין וכמעט לא נותרו שרידים מגופתו.
לאחר מותו של מוסוליני, הוא נקבר בקבר לא מסומן בבית הקברות במוסקו שמצפון למילאנו.
ביום הראשון של חג הפסחא, ב-1946 נעלמה גופתו של מוסוליני שנגנבה על ידי פשיסט צעיר בשם דומניקו לצ'יסיסי ושני חבריו.
במשך תקופה עברה הגופה של מוסוליני ממקום למקום על ידי הצעירים בזמן שהשלטונות מחפשים את הגופה.
בסופו של דבר, באוגוסט של אותה שנה הגופה (אך עם רגל חסרה) נמצאה במנזר לא רחוק ממילאנו, שני נזירים פרנציסקנים הואשמו בסיוע ללצ'יסיסי להסתיר את גופתו של מוסוליני.
לאחר מכן החליטו הרשויות להסתיר את הגופה במנזר של המסדר הקפוצ'יני בעיירה הקטנה סרו מאג'ורה, שם נשארה במשך אחת עשרה השנים הבאות עד מאי 1957. מקום הגופה נשמר בסוד, אפילו ממשפחתו של מוסוליני.
כאשר ראש הממשלה אדונה צולי נזקק לקולות הימין הקיצוני, הוא החליט להעביר את גופתו של מוסוליני לקבורה בכפר מולדתו פרדאפיו.
הגופה נגנבה בשנית לתקופה קצרה על ידי נאו-פשיסטים, אך הושבה לפרדאפיו לאחר זמן קצר.
ב-31 במאי 1962 (כ"ח באייר ה'תשכ"ב), לאחר שנשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי סירב להעניק חנינה לפושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן, הוצא אייכמן להורג בתלייה בכלא רמלה.
ההוצאה להורג בוצעה כחצי שנה לאחר מתן גזר דינו של אייכמן, בדצמבר 1961. הייתה זו הפעם השנייה והאחרונה שנגזר על אדם בישראל עונש מוות.
בדצמבר 1961 הוקראו פסק הדין וגזר הדין במשפטו של אייכמן, בהם הורשע בפשע כלפי העם היהודי, פשע כלפי האנושות ועוד.
אייכמן ערער על גזר הדין לבית המשפט העליון, אך ערעורו נדחה במאי 1962. באותו יום הגיש אייכמן בקשה לחנינה מהנשיא יצחק בן-צבי, שנדחתה גם היא על ידיו.
עקב כך, הוצא אייכמן להורג יומיים אחר כך.
גופתו נשרפה, ואפרו פוזר בים התיכון.
ב-11 בדצמבר 1961 החלה הקראת פסק הדין במשפט אייכמן.
קריאת פסק הדין תוכננה להסתיים ב-12 בדצמבר, אך היא נמשכה עד ל-13 בדצמבר.
בפסק הדין הורשע אייכמן ב-18 סעיפים, בהם: פשע כלפי העם היהודי, פשע כלפי האנושות, פשע מלחמה ובחברות בארגון עוין, אך זוכה מהשתייכות לארגונים עוינים עד מאי 1940 וזאת בגלל התיישנות העבירות.
היועץ המשפטי לממשלה, גדעון האוזנר, אמר על פסק הדין:
סנגורו של אייכמן, רוברט סרווציוס, השיב לטענותיו של האוזנר וטען כי לא צריך לגזור על אייכמן עונש מוות, אלא להמתיק אותו:
אדולף אייכמן ניסה להתגונן בפני גזר הדין בנימוק ביצוע לכידתו בארגנטינה וטען כי אנשים שהחזיקו בדעותיה של המפלגה הנאצית האשימו אותו במה שעשה:
ב-15 בדצמבר ניתן גזר הדין של אייכמן, בישיבה ה-121 של המשפט.
בתחילת גזר הדין השיבו השופטים לטענתו של האוזנר כי בית המשפט מחויב על פי החוק להטיל על אייכמן עונש מוות, וטענו כי עונש המוות הקבוע בחוק הוא העונש המקסימלי, אך קביעת העונש נתונה לשיקול דעתו של בית המשפט:
עם זאת, בהמשך גזר הדין ציינו השופטים שלאחר מחשבה עמוקה החליטו פה אחד שעל אייכמן לשאת את העונש הגבוה ביותר בחוק.
בהמשך גזר הדין ציינו השופטים כי אייכמן הודה שפעל מתוך ציות עיוור.
בסופו של דבר, בית המשפט גזר על אייכמן עונש מוות:
לאחר מתן גזר הדין, הגיש אייכמן ערעור לבית המשפט העליון.
הדיון בעניין ערעורו החל ב-22 במרץ 1962 וחמישה שופטים ישבו בהרכב: נשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן, ממלא המקום הקבוע לנשיא בית המשפט העליון שמעון אגרנט והשופטים משה זילברג, יואל זוסמן ואלפרד ויתקון.
את הערעור הגיש לשופטים עורך דינו של אייכמן, רוברט סרווציוס.
הערעור כלל 61 עמודים והכיל 68 סעיפים.
עוד בעת הערעור קיבל הנשיא יצחק בן-צבי עשרות פניות שקראו לו להעניק חנינה לאייכמן אם בית המשפט העליון אכן יאשר את גזר הדין, ואייכמן יוצא להורג.
סרוויציוס הודיע כי יאלץ את ממשלת בון מבחינה משפטית לתבוע את העברתו של אייכמן מישראל, ואמר כי אם הממשלה תסרב לו, אייכמן עצמו יפנה אל ועדת האו"ם לזכויות אדם.
חודשיים לאחר מכן, ב-29 במאי, ניתנה הכרעת בית המשפט העליון בעניין הערעור.
ערעורו של אייכמן וטענותיו נדחו, וגזר דינו של בית המשפט המחוזי בירושלים אושר.
בפסק הדין טענו השופטים כי "אייכמן לא הראה מעולם רפיון, חולשת הדעת או חרפה".
את בקשת החנינה הגישו לנשיא אייכמן, אשתו ורוניקה וחמישה מאחיו של אייכמן.
בכתב ידו בבקשת החנינה כתב אייכמן:
רעייתו ורוניקה ביקשה מבן-צבי שירחם על בעלה.
אֶחָיו של אייכמן טענו כי אייכמן ביצע זאת מתוך כפייה של החוקים והפקודות ולא מתוך דחפים עצמיים:
גם אנשי רוח ישראלים הגישו מכתב לנשיא, בו קראו לבן-צבי להקל בעונשו של אייכמן.
בין האישים הללו נכללים מרטין בובר, גרשם שלום, שמואל הוגו ברגמן ולאה גולדברג.
במכתב זה נכתב בין היתר:
הנשיא זעם על המכתב, וראה בו כחנופה.
בסופו של דבר דחה בן-צבי את הבקשה.
בתשובתו אל אייכמן רשם בכתב ידו , שפירושו: "כשם שחרבך הפכה נשים לשכולות, כך תהפוך כעת אימך לשכולה".
ב-31 במאי 1962, יום בלבד לאחר סירובו של הנשיא לחנינה, הוצא אייכמן להורג בתלייה בכלא רמלה.
אייכמן הוצא להורג שתי דקות לפני חצות על ידי שלום נגר.
מילותיו האחרונות לפני הוצאתו להורג היו: , לפי רפי איתן, שנכח בתלייתו של אייכמן, אמר הלה לפני תלייתו "אני מקווה שכולכם תגיעו אחרי בקרוב".
ארבע שעות לאחר הוצאתו להורג, בשעה ארבע בבוקר, עלו על אונייה קצינים ממשטרת ישראל ומשירות בתי הסוהר ופיזרו את אפרו של אייכמן מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל.
מיכאל גולדמן-גלעד, שהיה עד ראייה להוצאה להורג ולפיזור אפרו של אייכמן, סיפר:
ב-2010 צולם סרט קולנוע בשם "התליין" שביימו נטעלי בראון ואביגיל שפרבר על סיפור חייו של שלום נגר, סוהר שירות בתי הסוהר שנבחר להיות התליין של אייכמן.
הסרט שודר ב-yes, וזכה במקום הראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2010.
ב-2014 שודר מערכון בסדרת הסאטירה הישראלית "היהודים באים", המציג את רגעיו האחרונים של אייכמן לפני תלייתו ואת התלייה עצמה.
בשנת 2022 הוצג בפסטיבל הקולנוע ירושלים הסרט "יוני אפס", שביים ג'ייק פאלטרו, העוסק בסיפור האמיתי של הליך ההוצאה להורג ובניית הקרמטוריום בהתאם לתוכניות נאציות מקוריות.
בסרט שיחקו צחי גראד, יואב לוי, תום חגי, עמי סמולרצ'יק וג'וי ריגר.
הוק טואה הוא מם אינטרנט שמקורו בסרטון יוטיוב ויראלי שפורסם ב-2024. במהלך ראיון רחוב, היילי וולץ' השתמשה בביטוי "הוק-טואה", תצליל ליריקה על איבר מינו של גבר במהלך יחסי מין.
המונח "הוק טואה" כתצליל ליריקה מוצא הקבלות היסטוריות והקשר חברתי-תרבותי במסורות קודמות של תקשורת וספרות.
בקומדיה הרומית העתיקה, מחזותיו של פלאוטוס כמו מיילס גלוריוסוס משתמשים בצלילים כמו "ptu" על מנת לתאר יריקה בהומור.
ספרות אנגלית של ימי הביניים והספרות המודרנית המוקדמת, כולל יצירותיו של שייקספיר, משתמשת בדרך כלל בצלילים דומים לאפקט קומי, כמו בהנרי הרביעי, חלק ראשון שבו דמות עלולה לירוק עם "פאע".
בסרט אילם מוקדם, תצליל חזותי ליריקה שימש לפעמים להעברת פעולה או אופי, ייתכן באופן נקודתי.
ב-11 ביוני 2024, ערוץ יוטיוב ווקס פופ, Tim & Dee TV בבעלות טים דיקרסון ודריוס מארלו, פרסם סרטון הכולל ראיון עם היילי וולץ' ברובע ברודוויי של נאשוויל, טנסי, ארצות הברית.
וולץ' ואישה נוספת פנו לדיקרסון ולמארלו וביקשו להתראיין.
הראיון התחיל במה שדיקרסון ומארלו חשבו כשאלות מרוסנות יותר, כגון: "מה הופך אותך להיות בת זוג לנישואים?", לאחר מכן, הביעו דיקרסון ומארלו את דעתם, בזמן שוולץ' עודדה את מארלו "לתבל את השאלות".
מארלו הגיב בשאלה, "מהו צעד אחד במיטה הגורם לאדם להשתגע בכל פעם?" תשובתה של וולץ', במבטא דרומי עבה, הייתה, "אתה חייב לתת להם את ה'הוק טואה' הזה ולירוק על הדבר הזה", בהתייחסה ליריקה על איבר מינו של גבר במהלך יחסי מין (למטרות שימון לכאורה).
למחרת, מארלו העלה את הקליפ לטיקטוק ובאופן מיידי כמעט, חשבונות אחרים ברחבי המדיה החברתית החלו לפרסם מחדש את הסרטון לאחר הסרת סימן המים "Tim and Dee TV".
הוערך כי דיקרסון ומרלו הגישו לפחות חמישים תביעות על זכויות יוצרים בימים הראשונים מאז פרסמו את הקליפ.
הסרטון המקורי הפך לוויראלי, זכה למיליוני צפיות ברחבי טיקטוק, אינסטגרם ויוטיוב, לווה רמיקסים ורימייקים של האודיו המקורי, ולוולץ' קיבלה את הכינוי "Hawk Tuah Girl".
וולץ', שהייתה עובדת בשכר מינימום במפעל, יצרה לאחר מכן חשבון אינסטגרם וזכתה לכמות עוקבים גדולה ברשתות החברתיות ותשומת לב תקשורתית.
היא גם הקימה חברה שבמסגרתה רשמה סימני מסחר שונים, זכתה לייצוג על ידי סוכן, והחלה למכור סחורה על הביטוי ולהופיע בתשלום.
ב-15 באוגוסט 2024, היא חנכה את המגרש הראשון והטקסי של משחק ניו יורק מטס, והשיקה פודקאסט, Talk Tuah, תחת חברת המדיה Betr שייסדו בשיתוף ג'ייק פול.
דיקרסון ומארלו ציינו שהם שמחים עבור וולץ', אילו התעלמו על כך שלא קיבלו קרדיט על התהילה של וולץ'.
ההוצאה להורג של ליידי ג'יין גריי היא ציור שמן מאת הצייר פול דלארוש, שהושלם בשנת 1833 וכיום נמצא בגלריה הלאומית בלונדון.
הציור זכה לפופולריות עצומה בעשורים שלאחר השלמתו, אך במאה ה-20 איבדו ציורי היסטוריה ריאליסטיים את מעמדם בקרב מבקרי האמנות, והיצירה אוחסנה במשך עשורים רבים, כאשר במשך זמן ממושך אף סברו כי אבדה.
מאז ששוחזרה והוחזרה לתצוגה בשנת 1975, הפכה היצירה שוב ליצירה אהודה במיוחד, בייחוד בקרב מבקרים צעירים.
הציור מתאר את הרגעים שקדמו למותה של ליידי ג'יין גריי, אשר הוכרזה כמלכת אנגליה ב־10 ביולי 1553, אך הודחה מתפקידה לאחר תשעה ימים בלבד והוצאה להורג ב־12 בפברואר 1554. ג'יין מכונה לעיתים "מלכת תשעת הימים" בשל קוצר תקופת שלטונה.
ליידי ג'יין גריי הייתה נינת הנרי השביעי, מלך אנגליה, ובת דוד מדרגה שנייה לנכדו, המלך אדוארד השישי.
לאחר מותו של אדוארד, הוכרזה ג'יין כמלכה, כאשר ניתן לה מעמד עדיף על פני בנותיו של הנרי השמיני - מרי ואליזבת.
שבועיים לאחר מות אחיה, תבעה מרי את הכתר, כשמאחוריה תמיכתו של העם האנגלי, וג'יין ויתרה על המלוכה לאחר תשעה ימי שלטון בלבד.
ג'יין, בעלה לורד גילפורד דאדלי ואביה, נכלאו במצודת לונדון באשמת בגידה חמורה.
משפטה של ג'יין התקיים בנובמבר, וגזר דין המוות שניתן לה הושהה באופן זמני.
בפברואר 1554, לאחר שאביה שוחרר ממעצר, השתתף כמנהיג ב.
ביום שישי, 12 בפברואר, הורתה מרי על הוצאתה להורג של ג'יין, שהייתה אז בת 17, ובעלה.
עריפת ראשו של אביה בוצעה אחד עשר ימים לאחר מכן.
הטיפול האמנותי של פול דלארוש בהוצאתה להורג של ליידי ג'יין גריי
בשנת 1833 צייר דלארוש את נושא הוצאתה להורג של ליידי ג'יין, כמעט 300 שנה לאחר האירוע, כשהוא מסתמך על מקורות היסטוריים בני התקופה על מנת לתאר אותו בדיוק מרבי.
דלארוש ביסס את שמו בסלון של פריז בזכות ציורים גדולי ממדים וריאליסטיים של אירועים היסטוריים מפורסמים מהמאות האחרונות.
בדומה לאמנים רבים בני תקופתו שהתמחו בציורי נרטיבים היסטוריים, קיימים בציור גם יסודות מומצאים שנועדו להעצים את הסמליות והדרמה של הסצנה.
הציור מתאר את הרגע שבו ג'יין, עיניה מכוסות במטפחת, נעזרת באדם כדי להניח את ראשה על גוש העץ המיועד לעריפה.
ידה המושטת נשלחת באי-ודאות לעבר הבלוק בניסיון לאתר אותו.
האדם המסייע לה מזוהה כג'ון ברידג'ס, הברון הראשון מצ'נדוס אשר שימש כסגן מצודת לונדון בזמן הוצאתה להורג.
בתקופת מאסרה במצודה, ג'יין לוּוותה על ידי משרתות חצר, אחת מהן הייתה אומנתה מתקופת ילדותה.
בציור נראות שתי מלוות חצר המביעות צער עמוק על המאורע העומד להתרחש.
ההוצאה להורג נערכה תחת כיפת השמיים, בשטח פתוח במתחם מצודת לונדון הידוע בשם "טאוור גרין", שם הוצאו להורג גם נשותיו של הנרי השמיני - אן בולין וקתרין הווארד.
עם זאת, בחר דלארוש להציג את הסצנה בסביבה קודרת וחשוכה יותר, במטרה להעמיק את המטען הפסיכולוגי של הנושא האפל, בדומה לאופן שבו מעצב תפאורה עשוי לבנות אווירה דרמטית בהצגת תיאטרון.
בציור, ההוצאה להורג מתבצעת על גבי במה מוגבהת עשויה עץ, המזכירה את הבמות שעליהן נערפו ראשיהם של בני אצולה ומלוכה במהלך המהפכה הצרפתית.
קצה הבמה נראה בחזית התמונה, מכוסה בבד שחור.
בחלקה האחורי של הסצנה ניתן לראות מעקה מדרגות יורדות, ולצידן ראשי כלי נשק מרמזים על נוכחותם של שומרים.
דלארוש משלב בפרטים האדריכליים של הרקע אזכור סמלי למייסד מצודת לונדון, ויליאם מנורמנדי: שני עמודים נורמניים גסים בעלי כותרות מרופדות, קשת מעוטרת בדגם שברוני, וארקדה עיוורת יוצרים יחד רקע המעיד על עתיקותו של האתר.
קשה לקבוע על פי הסביבה והאור בציור אם כוונתו של האמן הייתה ליצור רושם שהסצנה מתרחשת מחוץ למבנה או בתוך חלל פנימי.
האלמנטים האדריכליים המוצגים בציור קיימים הן בפנים והן בחוץ של מבנים נורמניים.
חשכת החלק העליון של הציור מרמזת על חלל פנימי, בעוד שהאור המאיר את הדמות המרכזית מזכיר אור יום.
גיסלין קניון, ראש תחום החינוך בגלריה הלאומית, התייחסה לתחושת האיום והכובד שנועדו להיווצר באמצעות האפלה הזו.
האזורים הכהים העזים שתופסים שטח נרחב מציורי פני השטח של היצירה ממלאים תפקיד מרכזי בהעצמת הדרמה.
לא רק שחלקו העליון של הציור שרוי בצל שחור, אלא שגם הבד המכסה את הבמה, שמלתה של אחת הגברות, הגלימה של הברון צ'נדוס ושרווליו של התליין - כולם שחורים.
בתוך השחור הזה, שלושה פרטי לבוש יוצרים נגיעות של צבע חם: שמלה חומה של אחת הנשים, פרווה כתומה בקולר של סגן המצודה, וגרבי תליין בגוון אדום-דם.
צבע שיערה של ליידי ג'יין - אדום-זהוב - חוזר בקש הפזור מתחת לבלוק.
כנגד רקע החושך, ג'יין - עם עורה החיוור, מחוך לבן וחצאית סטן - בולטת ככתם של אור.
האמן ממקד את מבטו של הצופה על ידי מיקום כתמי הלבן הבוהקים ביותר על כיסוי עיניה של ג'יין ובאזור שבין ידה המושטת לבין הקצה החותך של גוש העץ.
דלארוש עושה שימוש במגוון פרטים קטנים כדי להעביר את הסיפור ולהעצים את האפקט הדרמטי והרגשי של הציור.
הדמויות מתפקדות כשחקנים, דרך הבעות הפנים ותנועות הגוף: יגון וייאוש בפניהן של שתי הנשים, רוך כמעט אבהי שבו מסייע סגן המצודה לנערה העיוורת לתפוס את התנוחה הנדרשת, והבעת אי-נחת בפניו של התליין אל מול המשימה העומדת לפניו.
פרטים נרטיביים נוספים כוללים את הטבעות שעל גוש העץ שאליהן קשורות חבלים המעגנים אותו לרצפה, ואת קצה הגרזן - חד אך שחוק משימוש.
קניון מצביעה על כך שהקש הנקי, אשר לעיתים קרובות הונח סמוך לאתר הוצאה להורג כדי לספוג את הדם, וכן שמלתה הלבנה של ג'יין, משמשים כאמצעים חזותיים המעוררים בצופה תחושת ציפייה למה שעתיד להתרחש.
הציור נוצר לאחר מהפכת יולי 1830, אשר הדיחה את שארל העשירי - אחרון מלכי בית בורבון בצרפת.
אחיו של שארל, לואי השישה עשר, הודח מהכס ונערף במהלך המהפכה הצרפתית.
הציור מעורר גם זיכרונות מהוצאתה להורג של מארי אנטואנט.
אין זה מפתיע שציור כה רגשי ומטלטל עורר בזמנו סערה ציבורית.
כאשר הוצג לראשונה בסלון של פריז בשנת 1834, זכה לפופולריות רבה וקהל המבקרים קיבל אותו בהתלהבות.
הציור נרכש במקור על ידי הנסיך , כחלק מ.
בשנת 1870 עבר הציור להנרי איטון, הברון הראשון מצ'יילסמור.
לאחר מותו בשנת 1891, נמכר הציור במכירה פומבית של כריסטי'ס בשנה שלאחר מכן במחיר של 1,575 ליש"ט (פריט מס' 78) - פחות מרבע ממחירה של גולת הכותרת של המכירה, The Monarch of the Glen (פריט מס' 42, 7,245 ליש"ט) מאת סר אדווין לנדסיר, שנחשב לאחד הציורים הפופולריים ביותר בתקופה ההיא.
הציור נרכש על ידי בנו, , אשר הוריש אותו לגלריה הלאומית בלונדון בשנת 1902, יחד עם ארבעה ציורים נוספים, כולל שניים נוספים של לנדסיר מאוסף אביו.
הציור נחשב לאבוד במשך עשרות שנים, לאחר שסברו כי נהרס באסון ההצפה של גלריית טייט במהלך שיטפון נהר התמזה בשנת 1928. רק בשנת 1973 התגלה מחדש על ידי כריסטופר ג'ונסטון, אוצר בגלריית טייט, בעת שחקר ציורים פגועים מהשיטפון לצורך כתיבת ספר על הצייר הבריטי ג'ון מרטין.
במהלך חיפוש אחר ציור אבוד של מרטין, גילה את "חורבן פומפיי והרקולנאום" של האמן, במצב ירוד מאוד - מגולגל בתוך ציורו של דלארוש.
למרבה המזל, הציור של דלארוש היה במצב טוב בהרבה והועבר לגלריה הלאומית, שם מקומו הטבעי לאחר ארגון מחדש של אוספי האמנות הלאומיים בעקבות הקמת גלריית טייט.
הציור שואב השראה ישירה גם מיצירתו של דייוויד יום, "מרי, מלכת הסקוטים ברגע ההוצאה להורג", משנת 1795.
זק היא הוצאת ספרים ישראלית פרטית, שהוקמה על ידי יצחק שמחה זק ובהמשך נוהלה על ידי בני משפחת זק.
ההוצאה פעלה בירושלים, תחילה תחת השם "הוצאת עבר", כמעט שמונים שנה (משנת 1935 ועד שנת 2013).
ההוצאה הייתה ממוקמת בעבר ברחוב המלך ג'ורג' 2 ובהמשך עברה לרחוב בית הדפוס 31 בשכונת גבעת שאול.
יצחק שמחה זק היה הבעלים של "בית מסחר לספרים אחיעבר".
הוא נכנס לשותפות עסקית עם מאיר רולניק שהגיע לישראל מליטא.
בשנת 1935 ייסדו השניים את הוצאת הספרים "עבר" בירושלים.
ההוצאה התמקדה בשני תחומים עיקריים: ספרי לימוד וספרי ילדים.
בשנת 1953 נפטר שמחה זק.
רולניק ייסד הוצאה לאור בשם "אחיעבר" ובניו של זק המשיכו להוציא לאור ספרים תחת השם "הוצאת ש.
ספרי ההוצאה נמכרו בעיקר בחנות הספרים של משפחת זק ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים, ובתודעת הציבור הירושלמי נוצרה זהות בין הוצאת הספרים לבין חנות הספרים.
דוד קרויאנקר בספרו על "המשולש הירושלמי" כותב, בין היתר, על "בית ולירו" בו שכנה הוצאת הספרים: "בבניין שכנו במשך עשרות שנים שני בתי עסק המוכרים לרבים מוותיקי ירושלים - בית המרקחת של האחים ימפולסקי וחנות הספרים של משפחת זק".
זק (ובעיקר בנו מיכאל זק) התמקדו בהוצאה לאור של ספרי עיון ולימוד שפות, מילונים וספרי יהדות.
גם בתחילת המאה ה-21 תחום ההתמחות העיקרי של ההוצאה נשאר לשונאות ומילונאות.
ההוצאה מתמקדת בהוצאה לאור של לקסיקונים, מילונים, שיחונים וספרים ללימוד עצמי של שפות.
בנוסף מופיעים בקטלוג ההוצאה גם ספרי יהדות, ספרי עיון בנושאים כללים, ספרי קריאה למבוגרים וספרי ילדים.
במשך שנות פעילותה הוציאה הוצאת ש.
יצאו לאור כ-50 שיחונים בשפות: איטלקית, אנגלית, בולגרית, גרמנית, פינית, צ'כית, גיאורגית, דנית, הולנדית, הונגרית, הינדי, טורקית, יידיש, יפנית, סינית, ספרדית, סרבו-קרואטית, ערבית מדוברת, פולנית, פורטוגזית, פרסית, צרפתית, רומנית, רוסית, ושוודית.
ספרים ללימוד עצמי של שפה.
יצאו לאור כ-15 ספרי לימוד שפה "ללא עזרת מורה", ובהם: איטלקית בהנאה, גרמנית בהנאה, יידיש בהנאה, סינית בהנאה, ספרדית בהנאה, ערבית מדוברת בהנאה, פורטוגלית בהנאה, צרפתית בהנאה, רוסית בהנאה, עברית לדוברי אנגלית, עברית לדוברי ספרדית, עברית לדוברי צרפתית ועברית לדוברי רוסית.
יצאו לאור כמה לקסיקונים ובהם: משה לבנון, לקסיקון לניבים ומטבעות לשון, 1976, ורבקה גלעדי, לקסיקון לידיעת הלשון, 1989.
ספרים על תרבות הלאדינו של מתילדה כהן-סראנו, ובהם: לבשל בטעם לאדינו, וסיפורים מכל הזמנים (ספר בן שני כרכים.
כרך א' מתמקד בחברה, וכרך ב' מתמקד במשפחה).
ספרי הייעוץ של דייל קרנגי (בז'אנר של "כיצד לעשות"), ובהם: כיצד לרכוש ידידים והשפעה (תרגם את התרגום הראשון להוצאת עבר: עזריאל באקס, ותרגם תרגום שני להוצאת ש.
זק: שמשון ענבל), כיצד תרכשו ידידים והשפעה בעידן הדיגיטלי (כתב ברנט קול במסגרת חברת דייל קרנגי ושותפיו, ותרגם: יובל ליבליך) וכיצד תרכשי חברים ותשפיעי על הסובבים אותך: לנערות (כתבה: דונה דייל קרנגי).
ספרי ילדים, ובהם הספרים של אלינור ה.
הוצאתו להורג של המרשל מישל נה הוא ציור שמן שצויר בשנת 1868 על ידי האמן הצרפתי ז'אן-לאון ז'רום.
הוא מתאר את מותו של מישל נה, מגדולי מפקדי נפוליאון בונפרטה, שהוצא להורג בירייה לאחר שהואשם בבגידה על רקע חילופי השלטון בצרפת.
הציור נמצא באוסף גלריית גרייבס שבשפילד, אנגליה, ומוצג לעיתים קרובות לקהל הרחב כחלק מהאוסף ההיסטורי של מוזיאוני שפילד.