tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לודוויג הֵצֶר , שפעל בשווייץ, הכריז בערך באותה עת שישו איננו שווה לאב; כריסטיאן אנטפלדר הטיף למעין מודאליזם, כשכל אחד מפני השילוש מהווה מצב אחר של פעולת האלוהים ביקום; ואדם פסטור הורה שהבן היה מאוחר לאב ושרוח הקודש לא הייתה אלא השפעת אהבתם על האדם.
ב-1531 פרסם מיכאל סרווטוס את ספרו "אודות השגיאות בשילוש הקדוש", בו הסביר כי ישו היה אמנם בנו של האל הנצחי, אך לא בן נצחי כשלעצמו.
סרווטוס נאלץ לרדת למחתרת ולשנות את שמו, אם כי לא חדל מלפרסם את דעותיו.
מרכז אחר של אנטי-טריניטריזם, מפותח יותר מבחינה הגותית, הופיע בשנות ה-1540 באיטליה תחת הנהגתו של ג'ירולאמו בּוּזאלֶה , שסבר שישו היה בן-אנוש שאלוהים העניק לו כוחות מיוחדים.
חוג תלמידיו נפוץ לאחר שהאינקוויזיציה חשפה אותם ב-1551. רבים מהם, כמו מטאו גְריבלדי , נמלטו לשווייץ ולגרמניה, הצטרפו לכנסיות הקלוויניסטיות הקיימות והמשיכו לעסוק בתאולוגיה.
גריבלדי ועמיתיו ניסחו אלטרנטיבה שיטתית לשילוש האורתודוקסי, מתוך ניתוח טקסטואלי של הביבליה.
בראייתם, האב, הבן והרוח הקודש היו שלוש ישויות נפרדות שחלקו טבע אלוהי משותף.
הבן אמנם היה נצחי, אך לא שווה בנצחיותו ובקדמותו לאב, ומן האב נבעו שתי הישויות האחרות.
כתביהם של הסוצינים, כמו אלו של אנטי-טריניטרים אחרים, הועתקו ביד והופצו במידה רבה של חשאיות.
השלווה היחסית שנהנו ממנה בשווייץ נגוזה ב-1553. מיכאל סרווטוס, שפעל במידה רבה בסתר בעשרים השנים מאז נאלץ להימלט, ניסה לעניין את הרפורמטור ז'אן קלווין, ראש הכנסייה בז'נבה, בדעותיו.
קלווין נבעת, וסרווטוס נשפט באשמת כפירה בשילוש והועלה על המוקד בעיר.
הרשויות השווייצריות פתחו ברדיפה נמרצת של האוחזים בדעות דומות.
גריבלדי אולץ לחזור בו בפומבי מדעותיו, וכמה מחבריו נמלטו משווייץ.
רק בזל נותרה בסובלנותה, וכמה מבני החוג הוסיפו לכהן באוניברסיטה שלה.
בפולין-ליטא, פטרוס גונסיוס , כומר קלוויניסטי מקומי ותלמידו של גריבלדי, היה הראשון לשלול את השילוש בפומבי ב-1556. ב-1569 הגיע אל הממלכה התאולוג האיטלקי פרנסיסקוס סטנקרוס מאיטליה, שאחז בדעות בלתי-שגרתיות ביותר אודות טבעו של ישו (בין היתר, טען שאך ורק טבעו האנושי אפשר לבני האדם להיוושע).
הפולמוס שהצית סטנקרוס אפשר לאנטי-טריניטרים להפיץ את דעותיהם באצטלה של שמרנות יחסית: הם טענו כי רק שלילה של כל יסוד זר ולא-מקראי שנשתמר בנצרות יכלה לענות על טיעוניו, והגרסה הלא-אורתודוקסית של גריבלדי לשילוש זכתה לתמיכה משמעותית בפולין.
ב-1565 הקימו האנטי-טריניטרים שבין הקלוויניסטים, וביניהם גונסיוס, כנסייה נפרדת משלהם ; היא התקיימה בזכות כך שהממסד הקתולי לא אפשר למלך לרדוף אותה בעודו נמנע מפעולה נגד הקלוויניסטים האורתודוקסים.
בתוכה עצמה שררה מתיחות עזה בין הנוטים לסוציאניזם, שנודעו כ"אוניטרים", והשמרנים יותר שהוסיפו לדגול בטבעו האלוהי של ישו ונודעו כ"דיתאיסטים".
פאוסטוס סוקינוס התיישב במדינה ב-1579. ב-1603 הקימו האנטי-טריניטרים הפולנים אקדמיה גדולה בראקוב, שהייתה למרכז האינטלקטואלי של תנועתם.
במקביל, ההשקפה שוללת השילוש התבססה בנסיכות טרנסילבניה.
פרנץ דוד, מקורבו ותלמידו של ג'יורג'יו ביאנדרטה (מהגולים האיטלקים בשווייץ), מונה למטיף החצר של השליט יאנוש זפוליה ולבישוף.
תקופת שלטונו של זפוליה בין 1540 ל-1571 נחשבה לתור זהב עבור ההשקפה, שנודעה אף בטרנסילבניה כ"אוניטרית".
ב-1568 הכיר השליט בה כאחת מארבע הדתות הרשמיות בנחלתו.
אף כי יורשיו של זפוליה הצרו את צעדי האנטי-טריניטרים, טרנסילבניה הוסיפה להיות מרכז חשוב.
ביאנדרטה ופרנץ דוד הסתכסכו ביניהם בשאלה האם מותר להזכיר את ישו בתפילות: דוד טען שהלה היה כפוף לגמרי לאב לאחר שמילא את שליחותו ולפיכך הדבר היה בגדר כפירה.
ביאנדרטה השמרן הצליח לכלוא את יריבו ולסלק את תומכיו ב-1579. אנשי דוד, הרדיקלים יותר, מצאו מפלט בשטחי הונגריה העות'מאנית, שם לא היה בנמצא שלטון נוצרי שיכל לרדפם.
ב-1638, על רקע קץ הסובלנות הדתית בפולין-ליטא והתחזקות הקתוליות, נסגרה אקדמיית ראקוב ורבים מהאוניטרים הפולנים גלו לטרנסילבניה.
באמצע המאה ה-17, אף שלא פעלה בה כנסייה אנטי-טריניטרית גלויה, מרכזה האינטלקטואלי של התנועה עבר להולנד, שם הודפסו כמה כתבים חשובים.
ב-1644 החל התאולוג האוניטרי ג'ון בידל לפעול באנגליה, וטמן את הזרעים לכנסייה האוניטרית המקומית.
בעוד שהוא ותלמידיו נרדפו ונענשו, יצא הזרם מן המחתרת ב-1774, כשתאופילוס לינדזי פרש מהכנסייה האנגליקנית והקים בית-תפילה שפעל בגלוי בלונדון.
לינדזי הניח את הבסיס לכנסייה האוניטרית הבינלאומית.
לצד הענף האוניטרי, הוסיפו תאולוגיות אנטי-טריניטריות אחרות לצוץ במקומות אחרים.
באמצע המאה ה-18 קבע התאולוג השוודי עמנואל סוודנבורג שהשילוש התקיים בתוך ישו עצמו, ורק לאחר האינקרנציה, אמונה שהוסיפה ופותחה על ידי הכנסייה הסוודנבורגית שקמה בעקבותיו.
ב-1913, מספר מטיפים פנטקוסטלים שהתכנסו בקליפורניה אימצו מעין תורה מודאליסטית, וייסדו בכך את "הפנטקוסטליזם האחדותי" , הנבדל מפנטקוסטלים אחרים בדחייתו את השילוש הקלאסי.
בתחילת המאה ה-21 הזרמים האנטי-טריניטריים מהווים מיעוט שולי בקרב המזדהים כנוצרים; גם בעידן חופש הדת לא מקובלת הגדרתם כנוצרים על חלק גדול מהזרם המרכזי בעולם הנוצרי.
בין הכנסיות הדוגלות בתפיסות אנטי-טריניטריות נמנים בין היתר עדי יהוה, אחוות ישו, המדע הנוצרי, איגלסיה ני קריסטו ואחרים.
אנטי-מימן הוא האנטי-חומר של היסוד מימן.
לעומת המימן אשר מורכב מאלקטרון אחד ופרוטון אחד, האנטי מימן מורכב מאנטי-אלקטרון (הנקרא גם פוזיטרון) ומאנטיפרוטון.
בדומה לאטומי חומר, ובפרט למימן, המטען החשמלי של האנטי-מימן נטרלי.
סימונו המקובל של אנטי-מימן הוא .
אנטי-מימן אינו קיים בטבע וניתן ליצור אותו בעזרת מאיצי חלקיקים.
המקום בו יוצרים כיום אנטי מימן הוא המרכז לחקר פיזיקת חלקיקים - CERN, אשר יוצר אנטי-מימן באנרגיה נמוכה, דבר המאפשר לכלוא אותו לפרק זמן קצר ולחקור את תכונותיו.
העניין המדעי באנטי-מימן נובע מהיותו אטום האנטי-חומר הפשוט ביותר.
בשל כך מושקעים משאבים רבים בייצורו ובאיסופו.
מדענים מניחים שבאמצעות חקר האנטי-מימן, אפשר יהיה לאסוף מידע שיסייע בפתרון של שאלות מדעיות פתוחות כמו מדוע יש יותר חומר מאנטי-חומר ביקום.
נכון להיום קיימים מנגנוני ייצור של אנטי-מימן ושני איזוטופים של אנטי-הליום.
לראשונה זוהה אנטי-מימן, בשנת 1990 בעזרת מאיצי חלקיקים, הוא התגלה לראשונה ברמות אנרגיה גבוהות בהרבה מהאנטי חומר הנחקר היום.
צוות מחקר בשם "ATHENA", אשר עסק במחקר אנטי-חומר, החל לחקור אנטי-מימן "קר" בשנת 2002. בשנת 2010 נלכד אנטי-מימן לראשונה, בעזרת מנגנון לייזר פיזיקלי בשם "Antihydrogen Laser Physics Apparatus) " ALPHA) במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN.
הלכידה אפשרה לאבחן את מבנהו של האנטי-מימן וכן לאבחן מאפיינים חשובים נוספים.
צוותים שאחראים על מנגנונים כמו AEGIS, GBAR, ממשיכים בחקר אטומי האנטי-מימן מכיוון שעדיין עולות שאלות רבות בנוגע לאנטי-חומר ותכונותיו.
על פי תאוריית הסימטריה (CPT (Charge, Parity and Time reversal של פיזיקת החלקיקים, אטומי אנטי-מימן הם בעלי מאפיינים רבים אשר זהים למאפייני אטום המימן, לדוגמה: מסתם זהה, עוצמת השדה המגנטי שהאטום יוצר זהה וכיוונו (מומנט מגנטי) זהה גם כן.
מאפיין נוסף הוא שאטומי האנטי-מימן אשר עברו הליך עירור, מצופים לפלוט קרינה בספקטרום פליטה זהה לזה של אטומי המימן.
בנוסף, אטומי אנטי-מימן נמשכים לחומרים או אנטי-חומרים שונים בכוח גרביטציוני בגודל זהה לזה של אטום מימן רגיל.
עדיין נבחנת האפשרות שהכוח הגרביטציוני של אנטי-מימן אינו זהה לחלוטין לגודלו של הכוח הגרביטציוני במימן, ובעיקר קיים ספק אם כיוונו של כוח זה זהה או דווקא הפוך מכיוונו של אטום מימן רגיל, אך השערה זו אינה שכיחה בקרב פיזיקאים.
אם כולאים אנטי מימן בוואקום מוחלט, ניתן לצפות מהחלקיקים להיות בעלי סגולות חומר זהות למימן רגיל.
לדוגמה, כאשר אנטי-מימן נמצא במצב צבירה גז, ניתן לצפות כי הוא יוכל להתרכב יחד עם אנטי-אטומי חמצן לתצורה של אנטי-מים כתרכובת 2.
כאשר הפוזיטרון (אנטי-אלקטרון) מתנגש עם אלקטרון שניהם יחדיו הופכים לאנרגיה בצורת קרינת גמא.
האנטי-פרוטון מורכב מאנטי-קוורקים ואם היה מתנגש עם פרוטון או נייטרון (אשר עשויים מקוורקים) הם היו הופכים לאנרגיה שהייתה יוצרת חלקיקים חדשים, כגון פאיון שהיה דועך במהרה למיואונים, נייטרינו, אלקטרונים ופוזיטרונים.
בשנת 1995, האנטי-מימן הראשון יוצר במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN על ידי קבוצה בהנהגת וולטר אולרט.
הוא יוצר במסגרת ניסוי בשם (LEAR), במסגרתו מאיצי החלקיקים יצרו אנטי-פרוטונים ובמקביל יצרו זוגות של אלקטרונים ופוזיטרונים.
כך, האנטי-פרוטון יכל ללכוד אליו פוזיטרון וליצור אטום אנטי-מימן.
אנטי-פרוטונים יכולים ללכוד פוזיטרונים בהסתברות של 10−19, כך ששיטה זו אינה מתאימה לייצור כמות משמעותית של אנטי-מימן.
במרכז הלאומי לחקר פיזיקת החלקיקים שבארצות הברית (Fermilab) מדדו חתך הסתברות שונה במקצת, בהתאם לענף הפיזיקה-אלקטרודינמיקה קוונטית.
שתי השיטות הביאו לתוצאות בהן אנרגיה גדולה לאנטי-אטומים, או בהן נוצרו אנטי אטומים "חמים", אשר אינם מתאימים למחקר.
לאחר מכן, במרכז המחקר CERN, בנו את מאיץ החלקיקים Antiproton Decelerator (AD) אשר בניגוד למאיצים האחרים, מקטין את מהירות החלקיקים הנעים בו ולא מגדיל אותם, וזאת על מנת לתמוך במאמצים לקירור האנטי-מימנים בעלי האנרגיה הנמוכה כדי שיהיה ניתן לחקור אותם.
לכידת אטומי אנטי מימן ומחקרם
בעזרת מאט האנטי-פרוטונים יוצר לראשונה אנטי-מימן "קר" בשנת 2002. בשנת 2004 פותחה שיטה נוספת של צוותי המחקר "ATHENA" ו"ATRAP" בסרן לייצור אנטי-חומר "קר", המבוססת על התנגשויות של חלקיקים חמים עם חלקיקים קרים, שבעקבותיהן מושג שיווי משקל תרמי, וכך מקוררים החלקיקים החמים.
בשיטה זו ניתן לייצר 100 אטומי אנטי-חומר בשנייה.
אך אלו הושמדו תוך מספר מיקרו שניות, מה שהקשה על מחקר ועל דיוק במחקרים.
לכן יצרו לוכד אנטי-חומר, הפועל בשיטה בה מניעים את האנטי-פרוטונים ואת הפוזיטרונים במעגל העטוף בסלילים מוליכי-על היוצרים שדה מגנטי, שבאמצעותו מביאים את החלקיקים לנקודת המרכז ומונעים מהם להתנגש במעטפת המעגל העשויה חומר רגיל.
תפקידו הנוסף של השדה המגנטי הוא יצירת זעזועים באנטי-חלקיק הנע בתווך, כאשר זעזועים אלו מזרזים את האטת האנטי חלקיק ומסייעים בלכידתו.
למרות שמטענו החשמלי נייטרלי והוא אינו מגיב לשדה חשמלי, יש לאנטי-מימן מומנט מגנטי שמגיב לשדות מגנטיים לא אחידים, כך שניתן להשפיע על מיקומם.
תוך זמן קצר חלקיקי האנטי-חומר מתנגשים בחלקיקי החומר שבמעטפת, וכתוצאה מכך, משתחררת קרינת גמא.
בנובמבר 2010, צוות "ALPHA" הודיע כי הצליחו ללכוד לראשונה 38 אטומי של אנטי-מימן ולשמר אותם למשך שישית שנייה.
ביוני 2011 פורסם כי הצליחו ללכוד 309 אטומי אנטי-מימן כך שבמשך של כ-1000 שניות היו בכל רגע נתון עד שלושה אנטי-אטומים.
בזמן זה חקרו וגילו תכונות של אטום אנטי-מימן כמו מטען, השפעת כוח הכובד (למרות שהנושא עדיין נחקר ולא הגיעו למסקנות חד משמעיות), ומבנה העל-דק של אטומי האנטי-מימן.
הצוותים "ALPHA", "GBAR, ו-"AEGIS", במרכז החקר סרן, ממשיכים לחקור את אטומי האנטי-מימן בתקווה לגלות פרטים חשובים נוספים, בעזרת לכידת האטומים לזמן ממושך יותר.
אנטי-אמריקניזם או רגש אנטי-אמריקני, ולעיתים גם אמריקנו-פוביה, מתייחס לרגשות שנאה או התנגדות לדרך החיים, מדיניות ממשל ארצות הברית, ובייחוד מדיניות החוץ של העם האמריקני.
חוקר מדע המדינה ברנדון או'קונור מהמרכז ללימודי ארצות הברית טוען כי לא ניתן לבודד את האנטי-אמריקאיות כתופעה עקבית וכי המונח נולד כמרכיב גס לסטריאוטיפים, דעות קדומות וביקורות המתפתחות לביקורות פוליטית יותר.
החוקר הצרפתי מארי-פראנס טווינט טוען כי השימוש במונח אנטי-אמריקניזם "מוצדק רק אם הוא מרמז על אופוזיציה שיטתית - מעין תגובה אלרגית - לאמריקה כולה".
בדיונים על האנטי-אמריקניזם חסרו ברוב המקרים הסבר מדויק למה שהרגש כרוך בו (למעט התעללות כללית), שהוביל למונח בשימוש נרחב ובאופן אימפרסיוניסטי, וכתוצאה מכך התרשמותם הלא מדויקת של הביטויים הרבים המתוארים כאנטי-אמריקני.
ויליאם ראסל מלטון טוען כי הביקורת נובעת בעיקר מהתפיסה כי ארצות הברית רוצה לפעול כ"שוטר עולמי".
על-פי מילון אוקספורד המקוון, המונח "אנטי-אמריקני" מוגדר כ"עוינות לאינטרסים של ארצות הברית".
במהדורה הראשונה של מילון וובסטר האמריקאי לשפה האנגלית (1828), המונח "אנטי-אמריקני" הוגדר כ"התנגדות לאמריקה, לאינטרסים או לממשל האמיתי של ארצות הברית, ונגד המהפכה באמריקה".
השקפות שליליות כלפי ארצות הברית החזקות יותר בארצות ערב, בסין, במדינות ברית המועצות לשעבר, במדינות דרום-מזרח אסיה, בקוריאה הצפונית ובמדינות אירופאיות מסוימות, וחלשות יותר באפריקה שמדרום לסהרה.
מסקר שנערך בשנת 2017 על ידי שירות ה-BBC העולמי ב-19 מדינות, 4 מדינות הגדירו את ההשפעה של ארצות הברית כחיובית, בעוד 14 טענו להשפעה שלילית, מדינה אחת הייתה נייטרלית.
לעיתים קרובות פרשנות האנטי-אמריקאיות הייתה מקוטבת.
האנטי-אמריקניזם מתואר על ידי הסוציולוג האמריקני-הולנדי, פול הולנדר, כ"אימפולס קריטי בלתי פוסק כלפי מוסדות, מסורות וערכים חברתיים, כלכליים ופוליטיים אמריקאים." לרוב רגשות אנטי-גלובליזציה (גלובליזציה).
מו"ל העיתון הגרמני, יוזף יופה, מציע חמישה היבטים קלאסיים לתופעה: צמצום האמריקנים לכדי סטריאוטיפים, האמונה כלפי ארצות הברית שיש להם אופי רע ובלתי מוסבר, המייחסת לממסד האמריקני כוח קונספירציווי עצום שמטרתו לשלוט על העולם כולו.
ארצות הברית אחראית לכל הרעות בעולם, וכעת מתוך רגשות אשם אלו מבקשת להגביל את השפעתה על ידי השמדה או קיצוץ עצמי של חברותיה ומוצריה מהפרקטיקות המזהמות שלה.
תומכים אחרים במשמעות המונח טוענים שהאנטי-אמריקניזם מייצג זרם אידאולוגי קוהרנטי ומסוכן, השווה לאנטישמיות.
האנטי-אמריקאיות תוארה גם כניסיון לסמן את ההשלכות של בחירת המדיניות האמריקנית כראיה לכישלונה המוסרי של ארצות הברית, בניגוד לכישלונות בלתי נמנעים של מדיניות חוץ מסובכת, שבעזרתה הגיעה ארצות הברית למעמד של מעצמת-על.
מעמדה של ארצות הברית כ"איזם" חשוד באופן מובהק.
ברנדון או'קונור מציין כי מחקרים בנושא האנטי-אמריקאניזם היו "מטושטשים ואימפרסיוניסטיים", ולעיתים קרובות התקפות החד-צדדיות על האנטי-אמריקניות הוצג כמצב לא רציונלי.
נועם חומסקי, מבקר פורה של ארצות הברית ומדיניותה, טוען כי השימוש במונח במדיניות הפנים האמריקאית מקביל לשיטות של מדינות טוטליטריות או של דיקטטורות צבאיות.
הוא משווה את המונח לאנטי-סובייטיזם, תווית ששימשה את הקרמלין כדי לדכא את המתנגדים או את המחשבה הביקורתית.
פייר גרליין מהאקדמיה הצרפתית, טען כי המונח לעיתים משמש ככלי ביקורת כלפי ארצות הברית, על ידי תומכי המדיניות האמריקאית.
אך גם הצעה אידאולוגית להכפיש את יריבי ארצות הברית, בזלזולם ושלילתם את אורח החיים האמריקאי ויכולותיה.
גרליין טוען ששני "הטיפוסים האידיאלים" הללו של האנטי-אמריקנים יכולים להתמזג לעיתים, ולכן קשה מאוד לדון בתופעה.
חוקרים אחרים הציעו שרבים מהאנטי-אמריקניסטים, ספציפיים בשיוך למדינה ולתקופת הזמן, ומתארים בצורה מדויקת יותר את התופעה מאשר הכללה רחבה.
לעומת "הסנטימנט האנטי-אמריקני" הנפוץ יותר, הפחות מרמז על אידאולוגיה או מערכת אמונות.
באופן גלובלי, נראה כי השתייכות לעמדות אנטי-אמריקניות נתפסות כמתאימות למדיניות או לפעולות מסוימות בתקופות זמן מוגדרות, כגון מלחמת וייטנאם ומלחמת עיראק.
מסיבה זו, מבקרים טוענים לעיתים כי מנהיגים אמריקאים משתמשים בתווית ובסנטימנט ה"אנטי-אמריקאי" של גורמים ומדינות אחרות כתעמולה, לביטול ושלילת כל ביקורת כלפי ארצות הברית והצגת הביקורת כבלתי רציונלית.
באמצע המאה ה-18 ועד המאה ה-18, עלתה תאוריה בקרב כמה מהאינטלקטואלים האירופיים לפיה יבשות העולם החדש היו נחותות מיבשת אירופה.
במה שמכונה "תזת הניוון" נקבע כי קיצוניות אקלימית, לחות ותנאים אטמוספיריים באמריקה השונים מאלו הקיימים באירופה גרמו לחולשה פיזית הן של בני אדם וחיות היבשת.
סופרים שונים שללו את התזה בטענה ל"אנטי-אמריקאיות פרה-היסטורית".
עם זאת עלו עדויות ברורות לרעיון שכללו את קיומן של עולם החי האמריקאי, כלבים שחדלו לנבוח, צמחים ארסיים, ואינדיאנים ילידים חלשים, קטנים ונטולי להט.
ג'יימס סייזר ציין, כי גינוי אמריקה כנחותה מאירופה נבע בחלקו מחשש מצד ממשלת גרמניה מהגירה המונית; דה פאו נקרא לשכנע את הגרמנים שהעולם החדש נחות, בידיעה כי הרעיון ישפיע על הפילוסוף עמנואל קאנט בכיוון דומה.
לפי דה פאו העולם החדש אינו כשיר למגורים אנושיים משום שהוא "כל כך טבוע בטבע שכל מה שהוא מכיל מנוון או מפלצתי".
הוא טען כי "הארץ מוצפת לטאות, נחשים, זוחלים וחרקים".
תחילת ההתיישבות האירופית נבנתה על חורבות האימפריה האצטקית, תוך חיסול אוכלוסייה ילדית.
בהסתמך על פרספקטיבה ארוכת טווח הכריז כי הוא "בטוח כי כיבוש העולם החדש...
היא הצרה הגדולה ביותר שנפלה על האנושות".
הדהוד דה פאוו, האנציקלופדיסט הצרפתי, אב ריינאל, כתב ב-1770 כי "אמריקה טרם יצרה משורר טוב, מתמטיקאי מצליח, איש גאון אחד בתחום אמנות אחת או בתחום מדע אחד".
תאוריה זו נדונה בפרטות על ידי הוגים אמריקנים מוקדמים, כגון אלכסנדר המילטון, בנג'מין פרנקלין ותומאס ג'פרסון.
המילטון גם ננזף בתוקף בפדרליסט מס '11 (1787).
לפי ברנדן או'קונור, כמה אירופים מתחו ביקורת על האמריקנים על חוסר "טעם, חסד ואדיבות" ובעלי אופי חצוף ויהיר.
הסופרת הבריטית פרנסס טרולופ ציינה בספרה משנת 1832 את נימוסי המקום האמריקאים, כשההבדל הגדול ביותר בין אנגליה לארצות הברית היה "הרצון בעידון".
סיימון שאמה טוען כי "סטראוטיפ האמריקאי המכוער" בסוף המאה התשע עשרה באירופה הפך למוצק.
כאמריקאי אכזר, שוביניסט, רעבתני, צדקני, שכיר חרב, ובומבסטי.
או'קונור טוען כי תדמית דעה קדומה זו מושרשת בתדמית אידיאל העידון האירופי, וכי רעיון התרבות האירופית הגבוהה המכוונת נגד הוולגריות האמריקאית לא נעלמה.
גם ארצות-הברית הצעירה התמודדה עם ביקורת על רקע פוליטי ואידאולוגי.
סייזר טוען שהזרם הרומנטי של המחשבה והספרות האירופית, העוין להשקפת ההארה של התבונה והאובססיה בהיסטוריה ובאופי הלאומי, בז לפרויקט האמריקאי הרציונליסטי.
המשורר הגרמני ניקולאוס טען כי מה שאנו מכנים "המולדת" בארצות הברית הוא רק תוכנית לביטוח רכוש.
סאיסר טען במאמרו כי לעיתים קרובות, הערות כאלה מעוותות מחדש את שפת הניוון והדעה הקדומה באה להתמקד רק בארצות הברית ולא בקנדה ובמקסיקו.
לנאו היגר לארצות הברית ב-1833 ומצא כי המדינה אינה עומדת באידיאלים שלו, ומובילה אותו לשוב לגרמניה בשנה הבאה.
חוויותיו בארצות הברית היו הנושא לרומן בשם "נמאס מאמריקה (דר אמריקה אמריקה) (1855)" על ידי פרדיננד.
גם טיבה של הדמוקרטיה האמריקנית נחקר.
הסנטימנט היה כי למדינה זו אין "מלך, אריסטוקרטיה, מסורות חזקות, דת רשמית או מערכת מעמדית נוקשה", אומר רובין, ושהדמוקרטיה שלה הותקפה על ידי כמה אירופים בתחילת המאה התשע-עשרה כמושפלת וככישלון.
המהפכה הצרפתית, שנבזתה על ידי שמרנים אירופיים רבים, הטילה גם היא את ארצות הברית ואת רעיון יצירת החוקה על עקרונות מופשטים ואוניברסליים.
כי המדינה שנועדה להיות מעוז לחירות נתפסה גם כזויית בהתחשב בכך שהיא הוקמה על בסיס עבדות.
"איך זה שאנחנו שומעים את הצעקות הקולניות ביותר לחופש בקרב נהגי הכושים?" שאל סמואל ג'ונסון בשנת 1775. הוא אמר כי "אני מוכן לאהוב את כל האנושות, למעט אמריקאי".
הזהות והתרבות של ארצות הברית התגבשה בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מלחמת האזרחים האמריקנית והמהפכה האמריקאית.
עם חתימת חוקת ארצות הברית ומגילת הזכויות של ארצות הברית.
זאת לאחר גלי הגירה ענקיים מאירופה לכיוון אמריקה, תחילה גולים, מגורשים ועבדים (גירוש ספרד, עבדות בארצות הברית), אז אנשי עסקים שהגיעו לאזור למטרות הבהלה לזהב ופיתוח התעשייה.
גם למתקפה על פרל הארבור ובעקבותיו התקיפה על הירושימה במהלך מלחמת העולם השנייה היה חלק עצום בגיבוש הזהות האמריקאית.
מאוחר יותר עסקנים כדומגאת: ניצולי שואה וחיילים שניסו לברוח מאזור המלחמה באירופה.
אלו פיתחו וגיבשו את הזהות האמריקאית בדמות "המדינה מעל הכל וביטחון לאומי", הנצרות פרוטסטנטית וכלכלת שוק חופשי עם כינון הרעיון הקפיטליסטי, ילדי שיקגו, היד הנעלמה ולעיתים כלכלה קיינסיאנית.
תוך התמקדות בכלכלת תחום התקשורת, תקשורת נתונים, חלל, גרעין, בידור (עמק הסיליקון, הוליווד, פלייבוי, דיסני, יוניברסל, פיקסאר).
דבר שלעיתים מציג את ארצות הברית ואזרחיה כתאבי בצע למין, יופי, כח, שלטון וכסף.
בשנותיה הראשונות ארצות הברית הייתה מדינה בעלת סממנים גזעניים כלפי השחורים ואסייתים, לרבות הפרדה גזעית ומחנות מעצר, עד לעלייתו של מרטין לותר קינג והתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
כיום פועלים בארצות הברית מספר תנועות אנטי זרים כמו גאווה לבנה.
ארצות הברית חברה קבועה באומות המאוחדות ובעלת זכות ווטו במועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
הגזענות בארצות הברית הייתה נפוצה מאז התקופה הקולוניאלית.
זכויות שניתנו על-פי חוק או זכויות חברתיות ניתנו לאמריקאים לבנים נמנעו מאמריקאים ילידים, אמריקאים אפריקנים, אמריקנים אסיאתיים, אמריקאים היספנים ולטינים.
בנוסף הושמצו כבעלי נחיתות גזענית, ולא נחשבו לבנים לחלוטין.
בנוסף, קבוצות אמריקאיות במזרח התיכון כמו יהודים וערבים נתקלו באפליה מתמשכת בארצות הברית, וכתוצאה מכך, אלו לא מזוהים בארצות הברית כלבנים.
ריבוד הגזע ממשיך להתרחש בתעסוקה, דיור, חינוך, הלוואות וממשל.
האשמות בדבר שיתוף פעולה יהודי
בראשית ההתיישבות בארצות הברית יהודים רבים מהאימפריה הספרדית, האימפריה הקולוניאלית הצרפתית, האימפריה הקולוניאלית האנגלית, האימפריה העות'מאנית והאימפריה המוסלמית, לרבות נמלטי האינקוויזיציה ושודדי ים יהודים הועברו לגלות או הועברו מרצון ליבשת אמריקה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה והשנייה יהודים רבים היגרו לארצות הברית, במסגרת המכסות שנקבעו לכך.
יהודים אלו כיום מצליחים עסקית בארצות הברית.
בנוסף רבים מבנות מנהיגי ארצות הברית נישאו ליהודים, כדוגמת: צ'לסי קלינטון ואיוונקה טראמפ.
האשמות בדבר שיתוף פעולה מוסלמי
הנוכחות האסלאמית בארצות הברית מתוארכת ללפני הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
בתיעוד משנת 1528, כשעבד מרוקאי בשם אסטבניקו נספה ליד גלווסטון, טקסס.
ממסמכים ממלחמת העצמאות של ארצות הברית עלה כי מוסלמים לחמו בצד ארצות הברית.
המדינה הראשונה שהכירה בארצות הברית כאומה עצמאית הייתה סולטנות מרוקו, תחת השליט מוחמד בן עבדאללה, בשנת 1777. במספר התכתבויות עם הנשיא ג'ורג' וושינגטון.
ב-9 בדצמבר 1805, הנשיא תומאס ג'פרסון אירח ארוחת ערב בבית הלבן עבור האורח שלו סידי סולימאן מלימלי, שליח מתוניס.
בילאלי (בן עלי) מוחמד היה מוסלמי שהגיע לאי סאפלו בשנת 1803. בעודו משועבד, הפך למנהיג הדתי ולאימאם עבור קהילת עבדים במטע מקומי המונה כ-80 גברים מוסלמים.
במהלך מלחמת 1812, מוחמד ושמונים המוסלמים תחת הנהגתו הגנו על אימאם מפני גזילת רכוש בעת ההתקפות הבריטיות.
ידוע שהוא צם במהלך חודש הרמדאן, לבש תרבוש, ונהג במסורת החגים המוסלמיים.
בנוסף לכך שהתפלל קבוע את חמש התפילות המחייבות, הצלאה.
ב-1829 כתב בילאלי ריסלה כתב ערבי בן 13 עמודים על אמונות אסלאמיות וכללי האבל, תפילת הבוקר וקריאות התפילה.
המכונה מסמך בילאלי, המסמך שוכן כיום באוניברסיטת ג'ורג'יה באת'נס.
בין השנים 1785 ו-1815 הוחזקו יותר ממאה מלחים אמריקאיים תמורת כופר באלג'יר.
רויאל טיילר כתב את "השבט האלג'יראי (1797)", רומן אמריקאי מוקדם המתאר את חייו של רופא אמריקאי העוסק בסחר עבדים, אשר הוא עצמו נתפס ומשועבד על ידי שודדי ים ברברים.
לבסוף, הנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון שלחו את הצי האמריקני להתעמת עם הפיראטים, וסיימו את האיום ב-1815 במהלך מלחמת הברברים הראשונה.
במהלך המשא ומתן על הסכם השלום שסיים את פעולות האיבה, הבהירו השליחים האמריקאים כי לארצות הברית אין שום עוינות כלפי שום מדינה מוסלמית כלשהי.
הוא שמר על מספר התכתבויות עם הנשיא ג'ורג' וושינגטון.
נכון לשנת 2016 כ-3.3 מיליון מוסלמים חיים בארצות הברית, המהווים כ-1% מאוכלוסיית ארצות הברית.
אמריקאים מוסלמים הם לרוב אפרו-אמריקאים שאוסלמו בתקופת הכיבוש האסלאמי של אפריקה ואלו מהווים 1/4 מהאוכלוסייה המוסלמית בארצות הברית.
היתר היגרו מאזורי האימפריה המוגולית והאימפריה העות'מאנית.
בנוסף מספר סלבריטאים אפרו-אמריקאים עברו תהליך התאסלמות.
כדוגמת: מוחמד עלי, ג'נט ג'קסון, מייק טייסון, דייב שאפל, מוס דף, אייס קיוב, באסטה ריימס, יוסף לטיף, מהרשלה עלי, כרים עבדול ג'באר, עזיז אנסרי.
ארצות הברית מחזיקה במאגרי נשק, נפט ואנרגיה ענקיים, נשק גרעיני, תוכנית החלל ופרויקט מנהטן.
התקציבים המוזרמים למטרות אלו עצומים ומהווים חלק נכבד מהכלכלה האמריקאית.
זאת בנוסף לתקציבי נאס"א, CIA ו-FBI.
כשאלו לעיתים אף מוצגים כבעלי שליטה מוחלטת בריכוזיות התקשורתית.
לאור שליטתם הכמעט בלעדית בתעשיית הבידור והתקשורת.
בהמשך להדלפותיו של אדוארד סנודן בעניין מערכות המעקב הקיימות בקרב קהילת המודיעין האמריקאית, המבצעות מעקב אחר גורמים זרים ללא ידיעתם, אך גם מעקב אחר אזרחים מהשורה ללא ידיעתם.
התערבות בענייני פנים של מדינות אחרות
ארצות הברית לאורך כלל ההיסטוריה שלה הואשמה באימפריאליזם אמריקני ובהתערבות בענייני פנים וכלכלה של מדינת אחרות, החל מהסיוע שהגישה למדינות מערב אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה (דור הבייבי בום), לרבות דוקטרינת מונרו של ג'יימס מונרו.
אז בכניסה למלחמת וייטנאם (ילדי הפרחים), המלחמה הקרה והפלישה למפרץ החזירים.
גיוס רופאים ומדענים קובנים, סובייטים וגרמנים גולים, הינדוס תנועות מרד אזרחי באמריקה הלטינית לרבות פרשת איראן-קונטראס, מלחמת איראן–עיראק, הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה והמהפכה הקובנית לצורכי מכירת נשק ויצירת רווח.
דבר שגרר את פיגועי 11 בספטמבר.
בנוסף מעורבות במהפכות באזור המפרץ הפרסי, למטרות השגת גישה לנפט: הפלישה לעיראק וסיוע למדינות אירופה בהפיכה באיראן, הדחת השאה מאיראן, המהפכה האיראנית, ומלחמת אפגניסטן שכללה הפעלת כלי טיס בלתי מאויש ופגיעה באוכלוסיות אזרחיות.
התנקשות בחיי סדאם חוסיין ואוסאמה בן לאדן (מבצע חנית נפטון).
לאור ההתערבות הכלכלית של ארצות הברית והפגיעה הכלכלית בהם, הקימו באמריקה הלטינית את הברית הבוליברית.
ברית המועצות מאז ומעולם הייתה האויבת המרה של ארצות הברית, לאור המרחק בין האידאולוגיה הקפיטליסטיות לקומוניסטיות, והאידאולוגיה האנטי-סובייטית אמריקאית שגובשה בתקופת המלחמה הקרה.
בנוסף למשפטי ראווה והגבלות על מהגרים מברית המועצות לשטחי ארצות הברית בחשד לריגול לטובת הסובייטים.
הקפיטליזם הוגדר כאויב הגדול ביותר של הקומוניזם, ובברית המועצות זיהו את ארצות הברית כמנהיגת האומות הקפיטליסטיות, תוך תמיכה באנטי-אמריקניות במדינות שונות ובפרט באמריקה הלטינית.
ברמן מציין כי באמצע המאה ה-19, "קרל מרקס עצמו העריץ במידה רבה את הדינמיות של הקפיטליזם והדמוקרטיה האמריקנית ולא השתתף באנטי-אמריקאיות שהפכה לסימן ההיכר של האידאולוגיה הקומוניסטית במאה העשרים".
או'קונור טוען כי "הקומוניזם ייצג את הגרסה האיתנה ביותר של האנטי-אמריקניזם - תפיסת עולם עקבית שקראה תיגר על השוק החופשי, הרכוש הפרטי, הממשלה המוגבלת והאינדיבידואליזם".
מחברים במערב, כגון ברטולט ברכט וז'אן פול סארטר, יצאו למתקפה והגיעו לקהל גדול מצד השמאל.
בספרו "אנטי-אמריקניזם" משנת 2003 כותב הסופר הצרפתי ז'אן פרנסואה רוול, כי האנטי-אמריקניות נובעת בעיקר מאנטי-קפיטליזם, והביקורת הזו באה גם ממשטרים לא-קומוניסטים טוטליטריים.
משטר מזרח גרמניה הטיל אידאולוגיה רשמית שהתבטאה בכל אמצעי התקשורת ובכל בתי הספר .
מי שציין את החריגה המעטה ביותר הזמין ביקור של השטאזי (המשטרה החשאית).
הקו הרשמי הלך בעקבות התאוריה של לנין על האימפריאליזם כעל השלב הגבוה ביותר והאחרון של הקפיטליזם, ובתאוריית הפשיזם של דימיטרוב כדיקטטורה של היסודות הריאקציוניים ביותר של הקפיטליזם הפיננסי.
הקו הרשמי של המפלגה הצהיר כי ארצות-הברית גרמה לפירוק הקואליציה נגד היטלר.
אנטזיס (ביוונית εντείνω - "למתוח במאמץ") באדריכלות היא קמירות מתוכננת לאורך עמוד או אלמנט אנכי אחר.
השימוש באנטזיס ידוע בעיקר באדריכלות יוון העתיקה הארכאית מההסדר הדורי.
העקמומיות עוּדנה עם השנים (למשל בפרתנון באתונה) אך המשיכה להופיע גם בעמודים רומנסקים ובימי הרנסאנס, וגם במגדלי כנסיות גותיות.
אנטזיס היה בשימוש גם בתרבויות אחרות, כולל במצרים העתיקה, בימי שושלת סונג בסין והאינקה בפרו.
הסיבות המשוערות לאנטזיס הן הנדסיות ואסתטיות.
המושג אנטזיס נלקח מהספר על אודות האדריכלות מהמאה הראשונה לפנה"ס של האדריכל הרומי ויטרוביוס.
ויטרוביוס מזכיר את המילה כמושג המשמש את היוונים לקמירות המתוכננת באמצע העמודים לצרכים אסתטיים - כדי לפצות על אשליות אופטיות מטרידות וליצור מראה נעים יותר.
גם הרון מאלכסנדריה מהמאה ה-1 לספירה, ופילון מביזנטיון מהמאה ה-3 נותנים הגדרה וסיבה דומות לאנטזיס.
הרון גם מוסיף שלוּלֵא האנטזיס הייתה נוצרת אשליה שהעמוד צר מעט וחלש במרכזו והאנטזיס מפצה על כך.
דעה זאת אבל לא מתיישבת עם אופי השימוש המוקדם באנטזיס במקדשים מהתקופה הארכאית של יוון (מאות 8 עד ה-5 לפנה"ס).
במקדשים של התקופה הקלאסית במחצית השנייה של המאה ה-5 - כמו הפרתנון באתונה או מקדש אפולו אפיקוריוס בבאסאי האנטזיס הוא כבר עדין ביותר - ראו איור 3.
מכאן הטענה שאולי האנטזיס לא נועד לפצות על אשליה אופטית או על בעיה בצורת העמודים אלא שהוא נחשב בעל ערך אסתטי כשלעצמו.
העיבוי של העמוד באמצעיתו יוצר תחושה של מבנה "אורגני" הלוחץ על העמודים.
יש המצביעים על דמיון לגזע התמר או לגפיים שריריות של בעלי חיים כיוצרים תחושה טבעית וחייה למבנה.
דעה נוספת היא שהסיבה לאנטזיס היא בעיקר הנדסית ושהוא באמת מוסיף לחוזק המבנה.
בכל מקרה, האדריכלים היוונים לא הותירו הסבר משלהם לשימוש באנטזיס ולכן כל הדעות שהובאו למעלה הן בגדר השערות בלבד.
השימוש באנטזיס פחת אחרי התקופה הקלאסית ביוון.
אפשר לראות שימוש באנטזיס בכמה מגדלי כנסייה מהתקופה הגותית .
שימוש בעמודים עם אנטזיס חזר שוב לאופנה בימי הרנסאנס כמו אופנות קלאסיות אחרות.
האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו (1580-1508) השתמש באנטזיס בתוכניותיו.
האדריכל האיטלקי ג'אקומו בארוצי דה ויניולה (1573-1507) אף פרסם שיטה משלו לבניית עמודים עם אנטזיס בסגנון הטוסקני.
האנטזיס היה גם בשימוש בתרבויות אחרות.
המצרים הקדמונים השתמשו באנטזיס בכמה פירמידות כולל בפירמידה הגדולה של גיזה.
גם בזיקורתים הקדומים במסופוטמיה הצלעות מתקמרות מעט כך שהמבנה נראה כיוצא מהאדמה כחלק טבעי מהנוף.
בימי שושלת סונג בסין האדריכלים השתמשו בספר שכלל הנחיות לבנייה ציבורית (ה"יינגצאו פאשי") שהמליץ על עמודים (מעץ) ישרים או בעלי אנטזיס בשליש העמוד העליון.
אנטי-דת, או אנטי-דתיוּת, היא ההתנגדות לדת.
המצדדים בגישה זו מתנגדים לדת מאורגנת, לשיטות דת או למוסדות דתיים.
המונח אנטי-דת משמש גם כדי לתאר התנגדות לפולחנים דתיים, בין אם ממוסדים ובין אם לאו.
אנטי-דתיות נבדלת מעמדות ספציפיות לאלוהות כמו אתאיזם (חוסר האמונה באלים) או אנטי-תאיזם (התנגדות לאמונה באלים), ועל כן, אנטי-דתיים עשויים להיות אתאיסטים או אנטי-תאיסטים, ומאידך גם תאיסטים, דאיסטים ועוד.
אחד הגילויים הראשונים של אנטי-דתיות שזכה לתמיכה רחבה אירע בעידן הנאורות, במאה ה-17, כאשר הפילוסוף הברון ד'אולבאק פרסם מספר ספרים שבהם תקף את הנצרות ואת הדת באופן כללי.
בספרו משנת 1766, "הנצרות נחשפת" (Le christianisme dévoilé), הוא תוקף את הנצרות וטוען כי היא אינה מוסרית.
אחריו פרסם מספר ספרים נוספים בהם הרחיב את עמדתו ואת נימוקיו.
עמדותיו של ד'אולבאק קיבלו תמיכה מחד וביקורת מאידך.
וולטר היה אחד המתנגדים הידועים לגישת האנטי-דתיות, אך על פי ההיסטוריון , בתקופת המהפכה הצרפתית ההמונים תמכו באנטי-דתיות והפגינו עוינות כלפי מוסדות דתיים וכלפי נציגיה של הנצרות הממוסדת.
במאה ה-20, כריסטופר היצ'נס היה מנושאי הדגל של האנטי-דת, ובספריו טען כי חופש הביטוי וגילויים מדעיים צריכים להחליף את הדת כשיטה להגדרת מוסריות והעשרת התרבות האנושית.
ברית המועצות אימצה אידאולוגיה פוליטית של מרקסיזם-לניניזם וראתה את האמונות הדתיות השונות, החוצות גבולות ויבשות, כאיום על הזהות הסובייטית.
בהתאם לכך, שלטונות ברית המועצות פעלו בנחרצות נגד כל הדתות במדינה: נצרות, אסלאם, בודהיזם, יהדות ושמאניזם.
בדרך כלל היה צורך להזדהות כאתאיסט כדי להתקדם בקריירה פוליטית או מדעית, דבר שהרחיק רבים מהדת.
בשנות ה-30, בתקופת שלטונו של סטלין, הממשלה הרסה מבנים ששימשו ככנסיות, מסגדים או בתי כנסת, או הסבה אותם לשימושים אחרים, כמו מועדונים או מתקני אחסון.
הממשלה הוציאה להורג אנשי דת, אסרה על פרסום רוב החומרים הדתיים ודיכאה התארגנויות דתיות.
על פי מספר הערכות, כ-15 מיליון נוצרים הוצאו להורג בברית המועצות משנת 1921 עד 1950, בהם כחצי מיליון נוצרים אורתודוקסים.
הרפובליקה העממית הסוציאליסטית של אלבניה גירשה בשנת 1946 את נציגי הכנסייה הקתולית ששהו בה, ושמה לה למטרה לחסל כל סממן דתי במדינה, יעד שהושג בשנת 1967. בשנת 1976 נחקק במדינה חוק האוסר כל פעילות או תעמולה דתית.
הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה ניסתה אף היא לייסד חברה אנטי-דתית.
המשטר השתדל להפיץ בקרב כל השכבות בעם מידע מדעי, פוליטי ותרבותי, שנועד להוות משקל נגד לאמונות טפלות ולמיסטיקה שהיו נפוצים באותה תקופה.
כמו כן יזם המשטר קמפיין אנטי-דתי שנועד להקטין את השפעתה של הדת במדינה.
לאחר עליית המפלגה הקומוניסטית בשנת 1948 נכלאו נציגי הכנסייה הקתולית בגין פשעים פוליטיים.
מהפכת התרבות בסין הייתה אנטי-דתית במהותה, ומטרתה הייתה חיסול סממני התרבות הסינית הטרום-קומוניסטית , שהיו בעיקרם הרגלים דתיים.
בתקופת המהפכה הרסו אנשי המשמרות האדומים את כל מבני הדת, השמידו ושרפו ספריות בהן אוחסנו כתבים דתיים, והרסו מקדשים, כנסיות, מסגדים, מנזרים ובתי קברות.
התעמולה הסינית-מרקסיסטית תיארה את הבודהיזם כאוסף אמונות טפלות, והדת נתפסה כאמצעי המאפשר הסתננות זרה עוינת, כמו גם איום על השלטון.
נזירים בודהיסטים נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז, ובודהיסטים טיבטים רבים אולצו תחת איום ברצח להרוס במו ידיהם את מבני המנזרים בהם התגוררו.
אנשי הקמר רוז' ניסו לחסל את המורשת התרבותית והדתית של קמבודיה, ובפרט את דת הטהרוואדה שהייתה הנפוצה במדינה.
במהלך ארבע שנות שלטונם של קמר רוז' נהרגו לפחות 1.5 מיליון קמבודים.
מבין שישים אלף נזירים בודהיסטים שהיו במדינה, רק שלושת אלפים שרדו את אימת הקמר רוז'.
בין הפילוסופים המביעים אנטי-דתיות בכתביהם נמנים לוקרטיוס, תומאס פיין, קרל מרקס (שנודע באמרתו על הדת כאופיום להמונים), פרידריך ניטשה, ג'ון דיואי, ברטראנד ראסל, איין ראנד, מדלין מארי אוהייר, ריצ'רד דוקינס, כריסטופר היצ'נס וסטיבן פינקר.
בין הפוליטיקאים האנטי-דתיים נמנים בעיקר מנהיגי המשטרים הקומוניסטיים שרדפו את הדתות הממוסדות במדינותיהם: ולדימיר לנין, יוסיף סטלין, ניקיטה חרושצ'וב, מאו דזה-דונג, אנוור הוג'ה ופול פוט.
בין הפוליטיקאים שאינם קומוניסטים והביעו עמדות אנטי-דתיות נמנים איטו הירובומי, שהיה ראש ממשלת יפן, ויוהאן מוסט.
פרייאר ראמאסאמי היה פוליטיקאי טמילי שפעל בדרום הודו והפיץ בה את עקרונות הרציונליזם, זכויות האישה ומיגור הקאסטות.
אנשי תרבות התבטאו לא פעם באורח אנטי-דתי, בהם הסופרים הרוקי מורקמי ופיליפ רות, הקומיקאי ביל מאהר, והקוסם ג'יימס רנדי.
אנטי-מדע הוא כינוי כולל לעמדות שדוחות את המדע ואת השיטה המדעית.
אנשים בעלי השקפות אנטי-מדעיות אינם מקבלים את המדע כשיטה אובייקטיבית שיכולה לייצר ידע אוניברסלי.
יש הטוענים כי המדע מוביל לרדוקציוניזם והוא אמצעי מוגבל לצורך ההבנה של עולם מורכב.
לעיתים יש ביקורת על המדע בטיעון כי המדע הוא מין מכניקה ניוטנית פשוטה וכי העולם מורכב בהרבה.
עם זאת יש גם פיתוח של תפיסות מורכבות של העולם במסגרת המדע בתחומים כמו מערכות מורכבות, אקולוגיה תורת הכאוס.
תחומים אלה גרמו בדרך כלל להבנה כי מורכבות העולם, היקף התופעות ביקום, הרב גוניות וקשרים בין תופועות ותהליכים שונים היא גדולה בהרבה לעומת הסברים קדם-מדעיים או אנטי-מדעיים.
בתחילת המהפכה המדעית, מדענים מוקדמים כרוברט בויל מצאו עצמם בקונפליקט עם פילוסופים כתומאס הובס, שהטילו ספק בכך שהמדע הוא דרך מספקת להשיג ידע אמיתי על העולם.
עמדתו של הובס נחשבת לעיתים כעמדת אנטי-מדעית: בספרו "רדוקציוניזם: ניתוח ומלאות המציאות", כתב ריצ'רד ה.
ג'ונס כי הובס היה גם מי "שהצביע על התפקיד המשמעותי שממלא ה'לא-רציונלי' בהתנהגות האנושית".
ג'ונס כלל את הובס בקבוצה של הוגים שהוא הגדיר כ"אנטי-רדוקציוניסטים" ו"אינדיבידואליסטים", ביניהם וילהלם דילתיי, קרל מרקס, ג'רמי בנת'ם וג'ון סטיוארט מיל, ומאוחר יותר הוסיף לרשימה את קרל פופר, ג'ון רולס ואדוארד אוסבורן וילסון.
ז'אן-ז'אק רוסו, בספרו "שיח על אמנות ומדעים", טען כי מדע יכול להוביל לחוסר מוסריות, וכי התקדמות המדעים והאמנויות גרמה לשחיתות של המידות והמוסר.
ג'פרי בלאק כתב כי "יש לנו הרבה מה ללמוד מהביקורת [של רוסו] על המדע, על הסכנות הכרוכות במחויבותנו הפוליטית לקדמה המדעית, ועל הדרכים להבטיח את האושר העתידי של האנושות".
עם זאת, רוסו לא טען בשיחותיו כי המדעים הם "בהכרח" דבר רע, וקבע כי יש לכבד ולהוקיר דמויות כמו רנה דקארט, פרנסיס בייקון ואייזק ניוטון.
בסיכום השיח הוא אומר כי דמויות שכאלה יכולות לפתח את המדעים לטובה, ואילו השחיתות המוסרית נובעת בעיקר מהשפעתה הרעה של החברה על מדענים.
ויליאם בלייק הגיב בציוריו ובכתביו בחריפות לעבודתו של ניוטון, ונתפס לפעמים בתור הדוגמה הראשונה (או לפחות הבולטת והיציבה ביותר) למה שמוגדר על ידי היסטוריונים כריאקציה אנטי-מדעית אסתטית או רומנטית.
לדוגמה, בשירו "סימני התום" משנת 1795, בלייק מתאר את אדום החזה היפה והטבעי כשהוא כלוא בכלוב המטריאליסטי של המתמטיקה והמדע הניוטוני.
בלייק אף צייר את ניוטון "כגיבור מוטעה שמבטו מופנה רק לתרשימים גאומטריים סטריליים שצוירו על האדמה".
בלייק חשב ש"ניוטון, בייקון ולוק, עם הדגש שהם שמו על התבונה, היו לא יותר מ'שלושת המורים הגדולים לאתאיזם, או תורת השטן'...
הציור משתנה מהשפע והצבע שבצד שמאל לסטריליות ולחשיכה שבימין.
לדעתו של בלייק, ניוטון לא מביא אור, אלא לילה".
אחד הביוגרפים האחרונים של ניוטון רואה בו אלכימאי של הרנסאנס, פילוסוף טבעי וקוסם, יותר מאשר נציג אמיתי של נְאוֹרוּת מדעית כפי שהיא נתפסת כיום, בעקבות וולטייר וניוטוניאנים אחרים.
רעיונות אנטי-מדעיים נתפסים כשלב מהותי במעבר מ"קדם-מדע" או "פרוטו-מדע" למדע אמיתי, כדוגמת המעבר מאלכימיה לכימיה.
חלק מהתחומים שקדמו לאימוץ הנרחב של השיטה המדעית, כגון גאומטריה ואסטרונומיה, אינם נחשבים לאנטי-מדע, אם כי חלק מהרעיונות הקדומים בתחומים אלה נתפסים כתוצר של עמדה אנטי-מדעית (למשל חלק מהתפיסות האריסטוטליות שנדחו בעקבות תגליות גלילאו גליליי).
פרידריך ניטשה טען במסגרת "המדע העליז" כי "לאמונות מוחלטות אין אזרחות במדע, כפי שנאמר בצדק.
רק כאשר הן מחליטות לרדת לצניעות של השערה, של נקודת מבט ניסיונית וזמנית, של פיקציה רגולטיבית, הן עשויות להתקבל ואף לזכות בהערכה מסוימת בתחום הידע – אם כי תמיד תחת ההגבלה שהן נותרות תחת פיקוחה של משטרת חוסר האמון.
אך אם נשקול בדייקנות רבה יותר, האם אין פירוש הדבר שאמונה עשויה להתקבל כמדעית רק כאשר היא מפסיקה להיות אמונה?
האין יסודה של דיסציפלינת הרוח המדעית בכך שאין עוד להרשות לעצמנו אמונות מוחלטות?
אך עדיין יש לשאול: כדי שתוכל הדיסציפלינה הזו להתחיל, הלא כבר הייתה קיימת בוודאי אמונה, ואף אמונה כה מחייבת ובלתי מותנית שהיא הקריבה את כל האמונות האחרות לשמה.
ברור שגם מדע נשען על אמונה; אין מדע 'ללא הנחות מראש'.
השאלה אם יש צורך ב'אמת' חייבת הייתה להיות מאושרת לא רק מראש, אלא גם באותה מידה בה העיקרון והאמונה באים לידי ביטוי: 'אין דבר נצרך יותר מאשר האמת, וביחס אליה לכל השאר יש רק ערך מדרגה שנייה".
המונח "מדענות" נובע מתוך מחקרים מדעיים והוא מונח שנטבע על ידי סוציולוגים ופילוסופים של המדע, ומשמש אותם כדי לתאר את הדעות, האמונות ודפוסי ההתנהגות של תומכים נלהבים של מדע.
הוא משמש בדרך כלל כדי לתאר באופן מזלזל אנשים שנראה כאילו שהם מתייחסים למדע באופן דומה לדת.
המונח רדוקציוניזם משמש לעיתים באופן דומה, כהתקפה מעודנת יותר על מדענים.
עם זאת, יש מדענים החשים בנוח עם תיוגם כרדוקציוניסטים, תוך הסכמה כי ייתכן שיש ברדוקציוניזם חסרונות רעיוניים ופילוסופיים.
ביקורת רבה הובעה מצד מתנגדי מדע בטענה כי הוא מוביל בהכרח לרדוקציוניזם.
פרקטיקה נפוצה היא לתאר את המדע כמורכב מפיזיקה בלבד (במיוחד מכניקה ניוטונית), או לתאר את המדע כחוקר את העולם רק באמצעות קשרים ליניאריים.
עם זאת, השקפות לא-רדוקציוניסטיות על המדע גובשו בצורות מגוונות במספר תחומים מדעיים כמו פיזיקה סטטיסטית, תורת הכאוס, מערכת מורכבת, קיברנטיקה, תאוריית המערכות, ביולוגיה מערכתית, אקולוגיה, תורת האינפורמציה, כלכלה אקולוגית, אבולוציה ועוד.
תחומים אלה נוטים להניח כי קיימת אינטראקציה חזקה בין יחידות מייצרת תופעות חדשות ברמות גבוהות יותר שלא ניתנות להסבר באמצעות רדוקציוניזם בלבד.
לדוגמה, אין ערך בתיאור משחק שחמט או רשת גנטית באמצעות מכניקת הקוונטים, וכרגע גם אין אפשרות לכך.
הרעיון של הגחה מתאר הופעה של דפוסים לא צפויים או התנהגות לא צפויה מתוך מערכות מורכבות.
כאשר לישות מורכבת יש תכונות או התנהגויות שאין לחלקיה, ומופיעה רק כאשר הם מקיימים אינטראקציה במכלול רחב יותר.
בנוסף המחקר המדעי הוביל לכך שתחומים שנראו בעבר דוממים, אחידים או בלתי קשורים התבררו כגורמים פעילים או בעלי קשר חזק לתחומים אחרים.
לדוגמה גילוי החיידקים הוביל למסקנות כי מה שנראה לדורות העבר כדבר דומם (כמו שלולית מים, או אבק או משטח של שולן) הוא למעשה יקום שוקק חיים.
גם לאחר גילוי החיידקים, איש כמעט לא חשד כי יש קשר בינם לבין בריאות האדם, במשך כ-200 שנה.
בשליש האחרון של המאה ה-19 התגבשה תאוריית החיידקים כגורמי מחלות והתברר כי יצורים זעירים אלה מחוללים את רוב המחלות המדבקות.
בהמשך התברר כי בעלי חיים - הן גדולים כמו אווזים או חזירים או קטנים כמו זבובים או יתושים יכולים לעביר חיידקים וטפילים לבעלי חיים אחרים ואף לבני אדם וכי דבר זה משפיע מאוד הן על בריאות הציבור והן על החקלאות.
אנשים בתחילת המאה ה-19 היו מתקשים להבין מה התרומה הגדולה שיכולה להיות לפטריות על חייהם.
לאחר גילוי האנטיביוטיקה התברר כי יש מאבק מתמיד בין פטריות לבין חיידקים וכי ניתן לנצל דבר זה כדי לפתח תרופות מצילות חיים.
עוד התברר בהמשך כי חיידקים לא רק יכולים לפגוע בבני האדם ובבעלי חיים אחרים אלה שחלקם גדלים בתוך גופי בעלי החיים והאדם (לדוגמה מיקרוביום), מקיימים איתם קשר סמביוטי וחייוניים לבריאות.
התאוריה האנדוסימביוטית שהגתה הביולוגית לין מרגוליס ב-1967, מסבירה את קיומם של האברונים מיטוכונדריה וכלורופלסט בתאים איקריוטיים על ידי תהליך אבולוציוני, שבו חיידקים קדומים מסוג בקטריה, נבלעו על ידי חיידקים גדולים יותר מסוג ארכיאה, והמשיכו להתפתח בתוכם בסימביוזה הדדית.
היבטים אלה מדגימים את התפתחות כלל בעלי החיים, כולל האדם, מאב קדמון חיידקי.
בתחום של ביולוגיה התפתחותית אבולוציונית התגלו קשרים חזקים בין יצורים חיים שבמבט ראשון נראה שאין כמעט קשר ביניהם - הרעיון של הומולוגיה ומאוחר יותר הרעיון של הומולוגיה עמוקה על ידי גנים שהשתמרו לאורך מאות מיליוני שנים ומתפקדים בצורה דומה ביצורים שונים מאד.
קשרים רבים נוספים נמצאו בתחומים שונים שבעבר היה קשה לדמיין את הקשר ביניהם - לדוגמה הקשר בין התפתחות יסודות כימיים לבין התפתחות שמשות (נוקליאוסינתזה כוכבית), או קשרים בין התפתחות אבולוציונית של בעלי חיים לבין מחקרי אבולוציה המשמשים בתחומים אחרים כמו תכנות מחשבים.
או הקשר בין קרינה רדיואקטיבית לבין שימוש בה לשם תארוך היסטורי וביולוגי (תיארוך רדיומטרי).
מתאר הביולוג ריצ'רד דוקינס את המושג "אם כל הבורקות" דוקינס מדמה את התפיסה החושית ואת הדמיון האנושי למעין בורקה ענקית שמגבילה את היכולת שלנו להבין את העולם ואף לדמיין אותו.
לפי דוקינס המדע, באמצעות פיתוח טכנולוגיים ומושגים חדשים, וכן מאמצים חברתיים אחרים כמו חינוך מדעי וצעדים אישיים, אימון, התבוננות, והתנסות אישית יכולים "לקרוע" את הבורקה ולאפשר לנו לראות חלקים גדולים יותר מתוך המציאות ולהבין אותה בצורה עשירה יותר ועמוקה יותר.
לפי דוקינס, המדע מרחיב את גבולות התפיסה והדמיון שלנו.
הוא טוען לדוגמה כי בעקבות צ'ארלס דרווין אנו מסוגלים כיום להבין כיצד מולקולות מצליחות ליצור יצורים מורכבים כמו בעלי חיים.
לפי דוקינס, דרווין, וכן מדענים אחרים, "קרעו את הבורקה" ופתח את הדרך בפני שטף של הבנה והכוח לרומם את רוחו של האדם.
דבר זה לפי דוקינס הוא חסר תקדים כמעט, למעט אולי המהפכה הקופרניקאית שהבהירה כי הארץ לא נמצאת במרכז היקום.
אליס אמנד ודרין בארני טוענים כי בעוד שהביטוי "אנטי-מדע" יכול לשמש כתווית תיאורית יבשה, הוא משמש לעיתים קרובות כתווית רטורית לצורכי ניגוח והגחכה של מתנגדים פוליטיים, ולכן האשמות באנטי-מדע אינן בהכרח מהימנות.
אנטי-מדע מתבטא לפעמים בהכחשת האוניברסליות , במתן לגיטימציה לרעיונות אלטרנטיביים, ובטענה כי תוצאות של ממצאים מדעיים לא תמיד מייצגות מציאות בסיסית כלשהי, ויכולות רק לשקף את האידאולוגיה של קבוצות דומיננטיות בחברה.
מנקודת השקפה זו המדע מקושר לימין הפוליטי, ונתפס כמערכת אמונה שמרנית וקונפורמיסטית, המדכאת חדשנות, מתנגדת לשינוי ופועלת באופן דיקטטורי.
השקפה זו כוללת למשל את הדעה שלמדע יש "השקפת עולם בורגנית או אירוצנטרית או מסקוליניסטית".
התנועה האנטי-גרעינית , הקשורה לרוב בשמאל, ספגה ביקורת על כך שהציגה הערכת יתר של ההשפעות השליליות של כוח גרעיני, והקטינה את הערכת הנזק שנגרם לסביבה בגלל מקורות כוח לא-גרעיניים ושניתן למנוע באמצעות אנרגיה גרעינית.
תחומים מדעיים רבים הנעים על הגבול שבין מדעי הביולוגיה והחברה, כגון סוציוביולוגיה, פסיכולוגיה אבולוציונית, וגנטיקה של אוכלוסיות, חוו גם הם התנגדות מצד הוגים השמאל.
יחס זה נובע מהקשר שנראה שיש בין מדעים אלה לגזענות מדעית ולנאו קולוניאליזם.
מבקרים רבים של תחומים אלה, למשל סטיבן ג'יי גולד, הואשמו כי יש להם הטיות פוליטיות חזקות וכי הם עוסקים ב"מדע האספסוף".
את מקור החשיבה האנטי-מדעית ניתן לייחס לתגובה של הרומנטיקה לעידן הנאורות, תגובה המכונה לעיתים "הנאורות שכנגד".
הרומנטיקה מדגישה כי אינטואיציה, תשוקה וקשרים אורגניים לטבע הם ערכים ראשוניים, וכי חשיבה רציונלית אינה אלא תוצר של החיים האנושיים.
ישנן דוגמאות רבות ומודרניות לפולמוסים שמרניים בהקשר של אנטי-מדע, ביניהן הפולמוסים העוסקים בתורת האבולוציה, הוראת הקוסמולוגיה המודרנית בבתי ספר תיכוניים וסוגיות סביבתיות הקשורות להתחממות כדור הארץ ולמשברי האנרגיה.
אחד המאפיינים של אנטי-מדע שנקשר לימין הוא הפנייה לתיאוריות קונספירציה כדי להסביר מדוע מדענים מאמינים במה שהם מאמינים, בניסיון לערער את הביטחון או הכוח המיוחסים בדרך כלל למדע (למשל בהכחשת שינוי האקלים בתיאוריות קונספירציה בענייו התחממות כדור הארץ ).
בעידן המודרני נטען כי הפוליטיקה של הימין נושאת נטייה אנטי-מדעית.
בעוד שחלק מהחוקרים טענו שנטייה זו היא אינהרנטית לאנשי ימין או לאמונותיהם, אחרים טענו שזו "מוזרות" שהופיעה בהקשר היסטורי ופוליטי, שבו הממצאים המדעיים מאתגרים במקרה דווקא את השקפות העולם של הימין ולא של השמאל.
בהקשר זה, אנטי-מדע יכול להיחשב כתלוי בטיעונים דתיים, מוסריים ותרבותיים.
סוג זה של פילוסופיית אנטי-מדע דתית רואה במדע כוח אנטי-רוחני ומטריאליסטי, שמערער על ערכים מסורתיים, זהות אתנית וחכמה שנצברה במשך ההיסטוריה, לטובת התבונה והקוסמופוליטיות.
הדגשת הערכים המסורתיים והאתניים דומה בעיקר להשקפה של תנועת העליונות הלבנה, אך השקפות ימניות דומות פותחו בזרמים שמרניים במיוחד של האסלאם, היהדות, ההינדואיזם והבודהיזם.
תנועות דתיות חדשות, כמו תנועת הניו-אייג', מבקרות גם הן את השקפת העולם המדעית ככזו שמעדיפה פילוסופיה רדוקציוניסטית, אתאיסטית או מטריאליסטית.
בסיס נפוץ לרגשות אנטי-מדעיים הוא תאיזם דתי עם פרשנות מילולית לטקסט המקודש.
כאן, תיאוריות מדעיות המתנגשות עם מה שנחשב לידע בהשראה אלוהית נחשבות לקויות.
מוסדות דת היססו במשך מאות שנים לאמץ רעיונות כמו הליוצנטריות ותנועה פלנטרית, מכיוון שהם סתרו את ההבנה הדומיננטית של קטעי כתובים ופסוקים שונים.
בעשורים האחרונים, גוף התאולוגיות של הבריאה, הנקרא באופן קולקטיבי בריאתנות וכולל את התיאוריה הטלאולוגית של תכנון תבוני, קודם על ידי תאיסטים דתיים בתגובה לרעיון של אבולוציה באמצעות ברירה טבעית.
היות שניסיונות רבים להתגבר על רגשות אנטי-מדעיים נכשלו, יש הטוענים כי נדרשת גישה שונה להנגשת המדע.
לפי אחת מהגישות חשוב לפתח הבנה מדויקת יותר של אלו המכחישים את המדע (הימנעות מהסטריאוטיפ של פרימיטיבים ובלתי משכילים), וגם לנסות להגיע אליהם דרך אלו החולקים איתם ערכים תרבותיים - למשל מדענים המחזיקים באמונה דתית.
מבחינה היסטורית, אנטי-מדע הופיע כתגובת נגד למטריאליזם המדעי.
ההשכלה של המאה ה-18 חתרה לאידיאל של מערכת מאוחדת של כל המדעים, אך היו מי שחששו מרעיון זה, וחשבו כי הגישה הצרה של התבונה והמדע כלפי מערכת יחידה הכוללת את הכל, היא מצמצמת "ומהווה מכשול בפני ראייתם את העולם, שלשלאות לדמיונם או לתחושתם".
אנטי-מדע, אם כך, הוא דחייה של הפרדיגמה המדעית וקריאת תיגר על הנחת היסוד שלה, שרק מה שניתן לכימות או למדידה הוא אמיתי.
במובן זה הוא מהווה "התקפה ביקורתית על היומרה הטוטאלית של השיטה המדעית החדשה לשלוט בכל תחום הידע האנושי".
עם זאת, קיים פוזיטיביזם מדעי (פוזיטיביזם לוגי), אשר אינו מכחיש את קיומן של תופעות שאינן ניתנות למדידה, אך טוען שתופעות אלה אינן הולמות חקירה מדעית.
הפוזיטיביזם, כבסיס פילוסופי לשיטה המדעית, לא נחשב לקונצנזוס ואף אינו דומיננטי בקהילה המדעית .
ניתן לראות שלושה תחומים עיקריים של אנטי-מדע בפילוסופיה, סוציולוגיה ואקולוגיה.
התנגדויות פילוסופיות נגד מדע הן לרוב התנגדויות לגבי תפקידו של הרדוקציוניזם.
לדוגמה, בתחום הפסיכולוגיה "גם רדוקציוניסטים וגם אנטי-רדוקציוניסטים מקבלים שלא ניתן לשפר, לתקן או לבסס הסברים לא-מולקולריים בהסברים מולקולריים".
יתר על כן, "אנטי-רדוקציוניזם אפיסטמולוגי גורס כי בהתחשב ביכולותינו הנפשיות הסופיות, לא נוכל לתפוס את ההסבר הפיזיקלי האולטימטיבי של תופעות מורכבות רבות, גם אם היינו מכירים את החוקים המסדירים את מרכיביהן".
יש הרואים אנטי-מדע כ"שכיח ...
אנשים רבים רואים שיש בעיות בתיחום בין מדע, מדענות ופסאודו-מדע, ומפתחים בתגובה עמדה אנטי-מדעית.
יש הטוענים כי לא ניתן לדעת שום דבר בוודאות".
פילוסופים רבים חלוקים בשאלה האם צמצום צריך להיות אסטרטגיה מרכזית להבנת העולם, ועם זאת רבים מסכימים כי "בכל זאת יש סיבות לכך שאנו רוצים שהמדע יגלה תכונות והסברים מלבד אלה הפיזיים הרדוקטיביים".
סוגיות כאלה נובעות "מדאגה אנטי-רדוקציוניסטית כי לא קיימת תפיסה מוחלטת של המציאות, כלומר אפיון של מציאות כמו ש...
המדע מתיימר לספק", וקרובות לתפיסה הקנטיאנית כי המציאות בסופו של דבר אינה ניתנת להבנה, וכי כל המודלים אינם אלא קירובים לא מושלמים אליה.
הסוציולוג תומאס גיירין מתייחס לכמה סוציולוגים שעשויים להיראות כאנטי-מדעיים.
חלק מ"הפילוסופים והטיפוסים האנטי-מדעיים", לטענתו, עשויים להציג "דימויים לא אמיתיים של מדע, שמאיימים על אמינות הידע המדעי", או שהם ככל הנראה "הלכו רחוק מדי עם הדקונסטרוקציה האנטי-מדעית שלהם".
לעיתים קרובות נשאלת השאלה עד כמה מדענים אכן פועלים לפי האידיאלים המוצהרים של השיטה המדעית: קהילתיות, אוניברסליזם, חוסר פניות, מקוריות וספקנות.
במציאות מדענים לא תמיד פועלים לפי העקרונות של השיטה המדעית, ולפעמים הם מתלהבים מתיאוריות-מחמד, מסתמכים על מוניטין בשיפוט עבודתו של מדען אחר, או רודפים תהילה ורווחים באמצעות מחקר.
לפיכך, עשויות להתגלות הטיות מובנות בעבודתם.
"מדענים [רבים] אינם רציונליים והגיוניים כפי שגורסת האגדה, והם גם לא אי-רציונליים או לא הגיוניים כפי שיגידו כמה רלטיביסטים".
גרסה דומה של אנטי-מדע נמצאת בתחום הרפואי, שם מטופלים ומטפלים עשויים לדחות את המדע ולאמץ גישה פסאודו-מדע לבעיות בריאותיות.
שינוי זה בגישה, שהוא גם מעשי וֿגם רעיוני, ספג ביקורת חריפה: "מגע טיפולי, טכניקת ריפוי המבוססת על הנחת הידיים, זוכה להסכמה רחבה במקצוע הסיעוד למרות חוסר הסבירות המדעית שלה.
קבלתו מעידה על מגמה אנטי-מדעית רחבה בתחום הסיעוד".
שרה גלזר מותחת ביקורת על המטפלים ועל המטופלים כאחד, "על נטישת התשתית הביולוגית של הטיפול ועל קריאה שגויה של פילוסופיה בשירות השקפת עולם אנטי-מדעית".
לעומת זאת, בריאן מרטין מתח ביקורת על גרוס ולויט באומרו כי "הגישה הבסיסית שלהם היא לתקוף קונסטרוקטיביסטים על כך שהם לא פוזיטיביסטים", וכי המדע "מוצג כאובייקט אחיד, המזוהה בדרך כלל עם ידע מדעי.
שנית, נטען כי המדע מותקף על ידי 'אנטי-מדע' המורכב בעיקרו מאידאולוגים המאיימים על הנייטרליות והאובייקטיביות שהם בסיסיים למדע.
שלישית, מתקפה סלקטיבית ביותר נעשית על טיעוני 'אנטי-מדע'".
לכאורה, אנשים כאלה, "משווים באופן שגרתי את הביקורת על הידע המדעי עם העוינות למדע, קפיצה שאינה ניתנת לתמיכה מבחינה הגיונית ומפוקפקת מבחינה אמפירית".
לאחר שבנו "שתי ישויות מלאכותיות, 'מדע' ו'שמאל אקדמי', שכל אחת מהן הצטמצמה לתמציות אפיסטמולוגיות, גרוס ולויט ממשיכים לתקוף.
הם בוחרים דמויות בכל אחד מהתחומים - מחקרי מדע, פוסט-מודרניזם, פמיניזם, סביבתיות, אקטיביזם באיידס - ומבקרים את ביקורתם על המדע".
יאנג משמשים להמחשת השקפות אנטי-מדעיות יותר: "כוחם של תנועת האנטי-מדע ושל הטכנולוגיה האלטרנטיבית הוא בכך שדובריהם הצליחו לשמר את החזון האוטופי בעודם מנסים ליצור התגלמויות קונקרטיות שלו".
"הכוחות החברתיים, האידאולוגיים והכלכליים האמיתיים המעצבים את המדע ...
מרבית המדענים שונאים אותן ומכנים אותן 'אנטי-מדע'.
אבל הן נחוצות בדחיפות, מכיוון שהן הופכות את המדע למודע לעצמו, ובתקווה גם ליותר ביקורתי כלפי עצמו וליותר אחראי ביחס לכוחות המעצבים סדרי עדיפויות, קריטריונים, יעדים".
מזונות ששונו גנטית מביאים גם הם לרגשות אנטי-מדעיים.
לאחרונה גברה המודעות של הציבור הרחב לסכנות שבתזונה לקויה, מכיוון שמחקרים רבים הראו כי השניים קשורים זה בזה באופן בלתי נפרד.
אנטי-מדע מכתיב כי המדע אינו מהימן, מכיוון שהוא לעולם אינו שלם ותמיד מתוקן, דבר שיכול להיות גורם סביר לחשש שיש לציבור הרחב ממזונות מהונדסים גנטית למרות ההבטחה המדעית שמזונות כאלה בטוחים.
אנשים שמתנגדים לחיסונים מסתמכים על כל מה שמגיע לידם ומציגים חלק מהטיעונים שלהם כמדעיים, אולם נימה של אנטי-מדע היא חלק מגישתם.
רוב הביקורת על המדע בקרב התנועה הסביבתית היא לא נגד מדע עצמו אלא נגד שימוש לא אחראי בטכנולוגיה ובתוצרי המדע.
חלק ניכר מהביקורת מגיע מקרב מדענים המסתמכים על מחקרים מדעיים נרחבים.
חקר הטבע ובעקבותיו התפתחות של ביולוגיה ואקולוגיה הובילו להבנה כי בני האדם קשורים בצורה דו-כיוונית לצמחים, בעלי חיים ויצורים אחרים.
אם בעבר האדם נתפס כרודן שיכול לעשות בטבע כרצונו, התפתחו במהלך המאה ה-20 גישות של שמירת טבע, סביבתנות וקיימות הרואות באדם כגורם שמושפע ממערכת אקולוגית ומשפיע על מערכות אלה.
הרס מערכות אקולגיות או זיהום עלול לא רק לפגוע בבעלי חיים אחרים אלה גם לפגוע בחזרה בבני האדם.
בשנות ה-60 ו-70 של המאה ה-20 מדענים החלו לנתח כיצד הכלכלה האנושית משפיעה ומושפעת מהעולם הטבעי.
ב-1962 פורסם הספר אביב דומם מאת הביולוגית רייצ'ל קרסון.
ספר זה נחשב כגורם שהזניק את התנועה הסביבתית המערבית והוביל לדיון נרחב בשאלה מה עלולות להיות ההשפעות של חומרי הדברה על בעלי חיים אחרים, על מערכות אקולוגיות ועל בריאות האדם.
בשנת 1972 פרסמו מדענים את הספר גבולות לצמיחה שעסק בשאלה כיצד גידול אוכלוסין וגידול בתוצר הגולמי לנפש יכולים להשפיע על הסביבה הטבעית ועל מאגרים של אנרגיה מחצבית וכיצד דבר זה עלול להשפיע בחזרה על החברה האנושית ועל הכלכלה.
בשנות ה-70 התפתח גם מחקר האם וכיצד בני האדם משנים את הרכב האטמוספירה ואת מחזור הפחמן והאם דבר זה עלול לגרור התקררות עולמית, או התחממות עולמית.
מספר אסונות סביבתיים כמו הרעלות כספית, זיהום כתוצאה משימוש בגופרית בדלק ומזהמי אוויר נוספים הובילו להתפתחות מחקרים בתחומים של זיהום כימי.
לדוגמה הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן, גוף של ארגון הבריאות העולמי, סיווגה בשנת 2012 גזים הנפלטים ממנועי דיזל כחומר מסרטן וודאי בקרב בני אדם בהתבסס על ראיות לקשר בין חשיפה לזיהום לבין סרטן ריאה.
באוקטובר 2013 הודיעה כי זיהום אוויר מחוץ לבית הוא מסרטן וודאי בקרב בני אדם.
בנוסף בוצעה הערכה נפרדת לחלקיקים נשימים וגם הם הוכרזו מסרטן וודאי בקרב בני אדם.
וודאות הקשר בין שני הדברים נוגעת לסרטן ריאות.
בנוסף הודיעה הסוכנות כי יש קשר בין זיהום אוויר חיצוני לבין סרטן שלפוחית השתן גם זיהום אוויר ביתי (עקב שריפת דלקים ועצים בתנורים בתוך בתים) נחשב מסרטן וודאי בקרב בני אדם.
בתחומים האקולוגיים והבריאותיים, ריצ'רד לוינס מזהה קונפליקט "לא בין מדע ואנטי-מדע, אלא בין מסדרונות שונים למדע ולטכנולוגיה; בין מדע למטרת רווח משוכלל ומדע למטרות אנושיות; בין מדעי הפרטים הקטנים ומדעים של שלמויות דינמיות ...
[הוא] מציע הצעות לגישה הוליסטית ואינטגרלית יותר להבנת סוגיות סביבתיות ולטיפול בהן".
גישות דומות נפוצות בקהילה המדעית, לדוגמה כאשר מדענים מובילים קמפיינים סביבתיים המזהירים מפני סכנות בריאותיות וסביבתיות כמו סכנות של זיהום אוויר, זיהום מים הידלדלות שכבת האוזון, אפקט החממה החמצת אוקיינוסים ועוד.
הביקורת הסביבתית שהחלה אצל חלק מהביולוגים שעסקו בתחומי אקולוגיה התרחבה למדענים בתחומים נוספים כמו חקר האקלים, חקר הסרטן אנדוקרינולוגיה כלכלה ועוד.