tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפטי פראג, שכללו מסע אנטישמי ואנטי ישראלי מתוקשר, ומשפט הרופאים, שבו הועמדו לדין בברית המועצות תשעה רופאים יהודים שתוארו כחברי "ארגון יהודי לאומי", גרמו לקרע במפ"ם.
מועצת מפ"ם תבעה קו אחיד בגינוי משפטי פראג וסילקה מרוב התפקידים הבכירים במפלגה את משה סנה ואנשיו שהביעו אמון במשפטי פראג.
בסוף ינואר 1953 פרשו סנה וכמה מאנשי קבוצתו ממפ"ם, והקימו את סיעת שמאל, וישראל בר היה בין הפורשים.
לקראת סוף שנת 1954 התפרקה סיעת שמאל וחבריה הצטרפו אל המפלגה הקומוניסטית הישראלית – מק"י.
בתקופה זו עבר בר אל מפלגת השלטון מפא"י.
בר נימק את הזיגזוג הפוליטי המפתיע באומרו שהיו קיימות שתי דרכים: דרכו של סנה כקבוצה נפרדת או דרכה של מפא"י, ולאחר שניתח את המצב נוכח בצדקת דרכו של בן-גוריון.
עם שובו למפא"י עבר בר לעבוד כפרשן צבאי בעיתון "דבר", עיתונה של ההסתדרות הכללית.
כמו כן פרסם מאמרים ב"מעריב" וב"ג'רוזלם פוסט", וכתב מאמרים ב"מערכות", הירחון המקצועי לענייני צבא של צה"ל, שבו היה לו גם טור קבוע בשם "עמדת תצפית".
הוא גם החל לפרסם מאמרים בעיתונות הזרה.
ביטחונו של בר גדל, והוא החל להפגין את נוכחותו במעמדים ביטחוניים וצבאיים, והתקבל כ"אחד מאתנו" בקרב הצמרת הביטחונית.
הדברים הגיעו עד כדי כך שבהמלצתו של שאול אביגור, ממקימי משרד הביטחון, ראש המוסד לעלייה ב' וראש ארגון "נתיב", מינה אותו דוד בן-גוריון ב־1955, לאחר שובו משדה בוקר, למשרד הביטחון, לכתוב את ההיסטוריה הרשמית של מלחמת העצמאות.
לשם מילוי תפקידו זה ניתן לבר חדר במשרד הביטחון בקרבת לשכת השר.
הדבר תרם לתדמיתו של בר כאיש סודם של ראשי מערכת הביטחון, בעל נגישות לסודות המדינה הכמוסים.
אחד הבודדים בצמרת הביטחונית שלא התלהבו מבר היה הרמטכ"ל משה דיין.
בסוף שנת 1956 עזב בר את "דבר" והתקבל כפרשן צבאי בעיתון "הארץ".
בינואר 1959 נפתחה הקתדרה להיסטוריה צבאית באוניברסיטת תל אביב, ובר התמנה לעמוד בראשה.
במעמד הפתיחה המתוקשר נכחו ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל חיים לסקוב, ורבים מראשי צמרת הביטחון.
הדבר נתן עידוד להערכה בציבור כי בר הוא "איש סודו של דוד בן-גוריון".
שמו של הפרשן הנודע הגיע אף לחו"ל, ובר הוזמן להרצאות ופגישות בעיקר בגרמניה, שבשפתה דיבר ברהיטות.
בר פרסם ספר בגרמנית בהוצאת ספרים במינכן.
כן ביקר ונשא הרצאות בפני קצינים גבוהים בשוודיה, בנורווגיה ובצרפת.
בגרמניה הפך לאורח רצוי לקציני הצבא המערב גרמני, ה"בונדסוור".
בר החל לקשור קשרים עם הגנרלים של הצבא הגרמני, ובפרט עם ראש שירות הביון המערב-גרמני (BND), גנרל ריינהרד גהלן, שהסדיר לבר פגישות עם ראשי האגפים בארגונו, לרבות עם האחראי על הפעלת סוכנים בגוש המזרחי.
כשהיה בר בברלין המערבית, עבר פעמים אחדות לברלין המזרחית.
בשובו לישראל סיפר לעורך "הארץ" כי בהיותו בברלין המזרחית נכנס לשגרירות הפולנית, וממנה התקשר לשר הביטחון הפולני אשר לצדו "לחם בספרד", לדבריו, ושר הביטחון הפולני שיגר אליו מטוס מיוחד שהביאו לוורשה.
חשדו של איסר הראל מתעורר
אישיותו של בר, עברו המעורפל, תהפוכותיו הפוליטיות, והאופן שבו פילס את דרכו לצמרת, משכו את התעניינותם של שירותי הביטחון באיש.
עוד בשלב מוקדם התעורר חשדו של איסר הראל בבר.
הראל היה אז "הממונה על שירותי הביטחון" – ראש "המוסד" ובה בעת בעל אחריות עליונה על השין בית (כך נקרא שב"כ באותה עת).
הראל ראה בבר "סיכון ביטחוני", כאיש שמאל קיצוני פרו-סובייטי ואנטי מערבי, אם כי עדיין לא היה ברור לו כי בר עוסק בריגול.
הוא התנגד להעסקתו במשרד הביטחון ותבע להפסיק את נסיעותיו לחו"ל.
כ"סיכון ביטחוני", קרא הראל את בר לשיחות אחדות, ניסה לתהות על קנקנו ולהחליט האם הוא אופורטוניסט שהצטרף למפלגה השלטת, או שחבר לחוגי השלטון כסוכן סובייטי.
הפגישה הראשונה ביניהם נערכה בסוף שנת 1955. תשובותיו של בר לשאלותיו הגלויות והישירות של הראל, שהיו משום הודאה בעברו הפרו-סובייטי, שממנו השתחרר מסיבות אידאולוגיות, לא הפיגו את חשדותיו של הראל.
ערב מבצע סיני, כצעד של נקיטת אמצעי ביטחון למניעת דליפת ידיעות על המבצע, קרא הראל לפגישה עשרה אנשי שמאל ובר ביניהם.
בר הודה בשיחה כי נפגש עם מזכיר משגרירות ברית המועצות, אך טען כי עשה זאת כדי לסקור בפניו באופן אובייקטיבי את בעיותיה של ישראל.
את השיחה הממושכת ביותר עם בר ניהל איסר הראל בשנת 1960, וזאת לנוכח פגישותיו של בר עם הגנרל גהלן.
בשובו לישראל הפיץ בר את השמועה כי הביא שדר מגהלן לבן-גוריון.
הראל נזף בבר, הטיח בו דברים קשים, והודיע לו כי הוא אוסר עליו לנסוע יותר לחו"ל.
בר הגיב בזעם ויצא נסער מהחדר.
באותו זמן חל שינוי באורח חייו של בר.
בר, שהיה נשוי לרבקה וחשוך ילדים, החל לשוטט בברים ובמועדוני לילה, לקשור יחסים עם נשים ולשתות לשוכרה.
הדבר רק הגביר את החשדות נגדו.
החשדות אומתו בחודש מרץ 1961. הסובייטים הפעילו תחנת ביון בישראל ששכנה באתר הכנסייה הרוסית באבו כביר.
משם יצאו מפעילי הסוכנים לפגישות חשאיות עם סוכניהם.
אנשי השב"כ ניהלו מעקב סמוי על המפעילים, והצליחו להבחין בפגישה עם בר.
חוליית מעקב של השב"כ, שעקבה אחר מפעיל סוכנים סובייטי בשם ולדימיר סוקולוב באזור צפון תל אביב, שבו נהג לקיים את פגישותיו עם סוכניו, הבחינה בפגישתו עם אחד מהם.
מעקב אחר הסוכן האלמוני הוביל את אנשי השב"כ לדירתו של בר.
אנשי השב"כ מיהרו להזעיק את איסר הראל שנתן הוראה לעצור מייד את בר.
בשעה 2:30 לפנות בוקר ב-31 במרץ 1961 נעצר בר בדירתו, ברחוב ברנדיס 51, בתל אביב.
דבר המעצר נשמר בסוד ועורכי העיתונים נאותו לדחות את פרסומו עד זמן מה אחרי תחילת משפטו של אדולף אייכמן שנפתח ב-11 באפריל, כדי שלא לפגוע ברושם של משפט זה.
משפורסמו הפרטים לבסוף ב-16 באפריל 1961 הם הכו בתדהמה את הציבור בישראל, כפי שתיאר מאמר המערכת של "מעריב": "כרעם ביום בהיר נפלה עלינו הידיעה על מעצרו של ישראל בר והאשמתו בריגול לטובת מדינה זרה, אשר יחסיה עם אויבינו בנפש הם הדוקים ביותר."
הרבה מעבר למעמדו האמיתי של בר כאזרח עובד משרד הביטחון העוסק בכתיבת ההיסטוריה של מלחמת העצמאות, נוצרה לו תדמית של איש הצמרת הביטחונית הבכירה.
בר עצמו, בהתנהגותו ובניסיונו לחסות בצילה של הצמרת, היה בין היוצרים של תדמית זו.
עיקר התדהמה נבע מכך שכחלק מתדמית זו, נחשב בר כמקורבו, איש אמונו ויועצו של דוד בן-גוריון.
רות בונדי היטיבה לתאר את מעמדו במדורה הסאטירי בדבר השבוע:
בליל פרסום דבר מעצרו של בר המתינו אלפים ברחוב דיזנגוף בתל אביב למהדורה מיוחדת של "העולם הזה" שבה הופיע סיפורו של בר "איש סודו של בן-גוריון" על פני עמודים רבים.
עם המעצר נאלץ בן-גוריון להכחיש שבר היה יועצו.
מאסרו של בר עורר גם גל של ספקולציות בציבור ובעיתונות.
ב"ידיעות אחרונות" נכתב בכותרת ראשית: "מאסר עולם צפוי לישראל בר, היסטוריון צה"ל הנאשם בריגול".
כותרת נוספת אמרה: "סברה שבר התכוון לברוח למדינה קומוניסטית".
"מעריב" אמר בכותרתו הראשית: "עשרות אנשי ביטחון נחקרו לאחר מעצר ד"ר בר, החשוד בריגול".
כותרת נוספת אמרה: "ביה"ד העליון של מפא"י ידון בהוצאת בר מהמפלגה".
במשך 10 חודשים היה בר במעצר לפני משפטו.
במהלך התקופה נערכה בדיקה מעמיקה בישראל ובחו"ל ומסקנותיה היו כי בר לא לחם בספרד ואף לא היה בה כלל, לא קיבל תואר דוקטור, לא נלחם בשורות השוצבונד ולא טס לוורשה לפגישה עם השר הפולני.
בתקופת מעצרו עבר חקירות ממושכות על ידי חוקרי השב"כ, עד שנשבר והודה כי הביוגרפיה שלו הייתה בדויה וכי קיים מגע עם סוכני ברית המועצות ומסר להם חומר מסווג.
להגנתו טען כי עשה זאת לטובת מדינת ישראל.
לדבריו, כפרשן צבאי וכהיסטוריון, הגיע למסקנה כי במאבק הבין-גושי עתידה ידה של ברית המועצות להיות על העליונה, וכי יהיה זה לטובת האינטרס של מדינת ישראל לחבור למחנה המנצח.
לקידום מטרה זו ניהל מדיניות חוץ משל עצמו.
הוא טען כי לא מסר לסובייטים מידע ביטחוני מסווג, אלא מידע על אישים, על דעות ועל הלכי רוח במדינה.
לדבריו אם מסר מידע מסווג כלשהו היה זה מידע על שדות תעופה של נאט"ו בטורקיה שהוקמו על ידי סולל בונה.
הוא הודה שקיבל סכומי כסף מברית המועצות אך תירץ אותם כ"החזר הוצאות".
איסר הראל הסיק מחקירתו של בר כי לא הגיע לארץ ישראל כסוכן סובייטי, אלא כי במהלך שנות ה-50 התקרב לנציגיהם בישראל, עד אשר נלכד בכפם והפך לבסוף, בשנת 1956, לאחר מבצע סיני, לסוכן של ממש.
בר הועמד למשפט בפני בית המשפט המחוזי בתל אביב.
במשפטו חזר על הטענות שטען בפני חוקרי השב"כ, כי עשה את אשר עשה לטובת המדינה.
ב-14 בינואר 1962 נתן בית המשפט את פסק דינו.
בפסק הדין, שהוקרא על ידי נשיא בית המשפט השופט מקס קנת, נמצא בר אשם בריגול חמור ובין היתר בסעיף החמור של מסירת ידיעות בכוונה לפגוע בביטחון המדינה.
עם זאת קיבל בית המשפט את גרסתו של בר כי פעל ממניעים אידאולוגיים של אמונה בניצחונה הצפוי של ברית המועצות, ובכך שטובתה של מדינת ישראל לחבור אליה.
בין השאר נאמר בפסק הדין: "אנו נוטים להאמין, כי הגורמים שאילצו את הנאשם לעשות את המעשים שעשה היו דאגה וחרדה לגורל המדינה".
בית המשפט גזר על ישראל בר 10 שנות מאסר.
בר ערער על פסק הדין בפני בית המשפט העליון וב-28 בנובמבר 1962 דחה בית המשפט העליון את הערעור ואף החמיר את עונשו ל־15 שנות מאסר.
בינואר 1963 הורד לדרגת טוראי ופוטר משירות הביטחון כעונש על הרשעתו בריגול.
בר ריצה את מאסרו בכלא שאטה שבו זכה ליחס מועדף והתאפשר לו לעסוק בכתיבה.
הוא כתב בכלא את הספר "ביטחון ישראל – אתמול, היום ומחר", שעליו עבד חמש שנים בהתמדה בימים ובלילות.
הוא השלים את הספר ביום העצמאות ה'תשכ"ו, שבועות אחדים לפני מותו ב-1 במאי 1966 מהתקף לב בו לקה שבוע קודם לכן.
יומיים לפני מותו חש בר ברע וסירב לקחת תרופה שהציע לו רופא הכלא למיחושי הלב מהם סבל.
הוא דרש את ביקורו של רופאו הפרטי מתל אביב, והנהלת בית הכלא קבעה שאין צורך בכך, לפי טענת הרופא כי אין תרופה אחרת ממה שניתנה לו ממילא.
לאחר מותו, נציבות בתי הסוהר הכחישה את התנגדותה שלה להזמנת הרופא הפרטי, וטענה שבכך הייתה צריכה משפחתו של בר לטפל.
לאחר מותו, התברר כי בר היה קצין מודיעין רוסי.
בין האנשים שחלקו לו כבוד אחרון בהלווייתו היו אלעזר גלילי, נתן אלתרמן, נציב בתי הסוהר אריה ניר (לו הקדיש בר, בין השאר, את הספר), יעקב ינאי, שמעון אבידן, נתן ילין מור, פנחס וזה, גרשום שוקן ועמיקם גורביץ'.
הספר ראה אור בהוצאתו של עמיקם גורביץ', שהוזמן למלאכה על ידי נציבות שירות בתי הסוהר, ועבד עליו לצד בר.
ילין מור גם השתתף במלאכה, ופענח את כתב היד של בר, שנערך באנגלית.
ספרו של בר הוא כתב אפולוגטיקה שבו ניסה לטהר את שמו, טען כי הודאתו הייתה שקרית וחזר על גרסתו בדבר לימודיו באקדמיה הצבאית האוסטרית, תואר הדוקטור שלו וחלקו במלחמת האזרחים בספרד.
בר ניתח בספרו את מצבה הצבאי והמדיני של מדינת ישראל מנקודת מבט שמאלית ופרו-סובייטית וקרא לישראל להשתלב בסביבתה עם שכנותיה.
לאחר מותו של ישראל בר נותרו ללא תשובה מוחלטת התעלומות סביב זהותו, הביוגרפיה שלו ואופן גיוסו לשירות הריגול של ברית המועצות.
השאלות שעלו עם מעצרו ונותרו סתומות הן:
האם שמו אכן היה גאורג ישראל בר?
האם גויס כסוכן בשנות ה-50, כדעת איסר הראל (ולא הגיע לארץ כסוכן סובייטי מלכתחילה ב-38')?
האם למד באקדמיה הצבאית האוסטרית?
האם היה קצין בצבא האוסטרי?
האם היה בעל תואר דוקטור?
לדעת יוסי מלמן ואיתן הבר התשובה לכל השאלות הללו שלילית.
מרדכי בר-און, ברבים מספריו על תקופת מלחמת העצמאות ולאחריה, מציין את בר כהיסטוריון וכהיסטוריוגרף הצבאי החשוב ביותר של תקופת המלחמה וכמי שקיבע, למעשה, בתודעה, את האופן שבו רואה המחקר כיום את המלחמה.
מאמרו של בר, פרקים למהלכים האופרטיביים של מלחמת השחרור מודגש על ידי בר-און כמאמר שהתחיל את הכתיבה ההיסטוריוגרפית על מלחמת העצמאות והוא מייחס לו חשיבות רבה ביותר כזה שקבע את חלוקת התקופות בתוך המלחמה.
כמו כן, בר החל בעריכת הספר תולדות מלחמת הקוממיות, לפני שנעצר.
המבנה של הצבא החדיש, הוצאת מערכות, 1942.
במעגל בעיות הביטחון, הוצאת עם עובד, ספריה לעם, 1957.
תולדות צה"ל 10 שנות ישראל (אלבום), הוצאת לדורי, 1957.
מאמריו של ישראל בר בכתב העת "מערכות"
ישראל בר, פרקים למהלכים אופרטיביים במלחמת השחרור, מערכות, 1950
ישראל בר-יהודה (אִידֶלסון; 15 בנובמבר 1895 – 4 במאי 1965) היה פעיל ציוני, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
בר-יהודה נולד בשם ישראל אִידֶלסון בעיר קונוטופ שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
אביו, ברוך, היה מנהל חשבונות ונצר לחסידי חב"ד, ואמו, בלומה מיכלה, ניהלה את משק הבית.
בביתם לא התקיים אורח חיים מסורתי, אלא מתוך הרגל, ושפתם הייתה רוסית.
עם קרובי משפחתו נמנו בן-דוד אביו, המנהיג הציוני אברהם אידלסון, ובן-דודו הוא, המוזיקולוג אברהם צבי אידלסון.
בילדותו עברה משפחתו ליקטרינוסלב (כיום דניפרופטרובסק), שבה למד בר-יהודה בבית ספר תיכון ריאלי.
בגיל 14 הצטרף לארגון הציוני "נכדי ציון", וכעבור שנתיים לארגון "צעירי ציון".
מטעמי ציונות הוא החל בלימודים במכון האוניברסיטאי למהנדסי מכרות, במטרה לעסוק בקידוח נפט לאחר עלייתו לארץ ישראל.
ערב מלחמת העולם הראשונה נבחר אידלסון לחבר ועד בסניף יקטרינוסלב של אגודת "צעירי ציון".
מתוקף תפקידו זה הוא בחר לקיים קשר ישיר עם הפליטים שהגיעו בימי המלחמה לעיר, ולמד למטרה זו את השפה היידית.
ב-1917 היה לחבר מרכז התנועה, ובאותה שנה השתתף בוועידת צעירי ציון ובלט בה כאחד ממנהיגי הצירים הסוציאליסטים.
באותה עת סיים בר-יהודה את לימודיו, אך החלטתו להשתתף בוועידה הובילה להיעדרותו מבחינות ההסמכה.
בהיעדר פרנסה, נותר בר-יהודה לחיות בבית הוריו והתמסר לפעילות תנועתית.
הוא היה לאיש מפתח בארגון המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס).
בתקופה זו שימש מורה פרטי בשכר למנחם מנדל שניאורסון (לימים הרבי מליובאוויטש).
באותה עת נישא לבבה לבית טרכטנברג ונולדה לזוג בתם היחידה.
המשפחה עברה לחיות בעיר חרקוב.
בוועידת חרקוב (1920) של התנועה היא הפכה רשמית למפלגה הציונית-סוציאליסטית, ובר-יהודה היה לדמות המרכזית של המפלגה בברית המועצות, שהייתה התנועה הציונית הגדולה במדינה, ובתנאי המחתרת שבהן פעלה שימש למעשה מזכיר המפלגה.
פעילותו העיקרית נגעה להקמת קואופרטיבים וקופות גמל.
בשנת 1922 נעצר בקייב על ידי הג.פ.או.
בשל פעילותו הציונית (במהלך כינוס מועצת הצ"ס) ונידון לשלוש שנות גלות בגליל זיראניה שעל חוף הים הלבן.
בשנת 1923, ממקום מעצרו, יצאה לפועל יוזמתו לחילופי עצירים בין האסירים הפוליטיים בברית המועצות לבין קומוניסטים יהודים שנידונו בארץ ישראל לגירוש.
בר-יהודה עצמו שוחרר באחת מעסקאות אלו, ולאחר שחרורו המשיך לעמוד בראשות המפלגה, פעל לחיזוק ערכי הציונות בקרב חבריה, הנהיג את תנועת הנוער "יוּגֶנט-צ"ס" ופעל לחיזוק חברי התנועה המצויים בגלות ובמעצר.
לאחר שחרורו יצא לליטא, ומשם לעיר גדנסק שבפולין, ולבסוף הגיע לברלין.
לאחר מכן פעל להקמת "ברית הפועלים העברית הסוציאליסטית פועלי ציון - צ"ס", מפלגי פועלי ציון - ימין ושרידי צ"ס מברית המועצות, והיה מזכירה בין השנים 1923–1926. ב-1926 עלה לארץ ישראל ושימש מזכיר מועצת פועלי פתח תקווה עד 1928, אז עקר לתל אביב.
מילא שורת תפקידים בקיבוץ המאוחד, בהיותו ביגור בשנות ה-30 של המאה ה-20 עבד במחצבת 4.5 בנשר, ביחד עם כ-40 עד 50 עובדים מיגור שיצאו מדי יום לעבודה במחצבה.
בהם מזכיר התנועה ומרכז ועדת הביטחון.
היה ציר אספת הנבחרים, חבר הוועד הלאומי, מראשי סיעה ב' ואחדות העבודה לאחר הפילוג ב-1944.
בר-יהודה נבחר לכנסת הראשונה והשניה מטעם מפ"ם, ולאחר מכן, ממהלך הכנסת השנייה ועד מותו בתקופת כהונת הכנסת החמישית, מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון.
במסגרת תפקידו כשר הפנים הוציא הנחיות למרשם האוכלוסין לרשום כיהודי "כל אדם המצהיר בתום לב שהוא יהודי – יש לרשום אותו כיהודי.
ואין לדרוש ממנו כל הוכחות אחרות" מה שגרם למשבר קואליציוני עם שרי המפד"ל ולפרישתה מהממשלה ביולי 1958.
בר-יהודה כיהן כחבר הכנסת לצד גרושתו בבה אידלסון, שכיהנה כחברת כנסת מטעם מפא"י.
נפטר בשנת 1965, בגיל 69, בעת היותו שר בממשלה ונקבר בהלוויה ממלכתית ביגור.
על שמו שכונת "בר-יהודה" בפתח תקווה - בין הרחובות ארלוזורוב, קפלן ודגל ראובן.
גשר בר יהודה החוצה את נחל הירקון בתל אביב, ועליו עובר רחוב אבן גבירול; דרך המתחילה בחיפה וממשיכה בנשר; מנחת בר-יהודה ("מנחת מצדה").
ובית תרבות "בית בר-יהודה" ופאב בקיבוץ יגור.
ישראל בר־און (נולד ב־31 בינואר 1989) הוא זמר, מלחין ופזמונאי ישראלי, זוכה העונה השישית של תוכנית המציאות "כוכב נולד".
בר־און נולד וגדל בשכונה ה' בבאר שבע.
ב־2007 ניצח בתחרות כישרונות של אזור הדרום בתחום הזמר שנערכה ב"מרכז הצעירים" בבאר שבע.
בתחרות זו, הנשפטת על ידי צוות שופטים שחלקו מגיע מתחום המוזיקה, שרים המתחרים רק שירים מקוריים.
בר־און הגיע בשנת 2008 למבחן בד של העונה השישית בתוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד", צלח אותו והתקבל לנבחרת העונה.
כבר במבחן הבד הראשון התבלט בר־און וזכה לתגובות נלהבות מהשופטים, והצופים בחרו אותו כמבחן הבד האהוד בעונה.
במבחן בד זה שר בר־און שיר מקורי, "בדיוק כמו פעם", אותו שר גם בערב הגמר.
השיר נגע בעזיבתו של בר־און את בית הוריו בעקבות יציאתו בשאלה.
במהלך העונה השישית של התוכנית "כוכב נולד" שר שירים ישראליים במגוון סגנונות.
בהם בלטו: "מלח הדמעות" של אביב גפן, "הלאה" של רבקה זהר, "אני אוהב" מתוך הכבש השישה עשר ו"כמו צמח בר" של רחל שפירא.
הדואט שביצע עם מעיין חג'בי לשיר "מיליונים" של אתי אנקרי נבחר על ידי הצופים לדואט האהוד ביותר בעונה.
בתחרות הגמר, שנערכה ב־26 באוגוסט 2008, התמודד מול כרמל אקמן ולי בירן ובתום התחרות הוכרז כמנצח עם 56% מהקולות בשיקלול קולות הקהל והשופטים.
לאחר גמר כוכב נולד מינה בר־און את טמירה ירדני, מפיקת כוכב נולד, לאמרגנית שלו.
הוא הופיע ברחבי הארץ והשתתף בפסטיבל שירי הילדים לצד יהודית רביץ, קרן פלס וגידי גוב באותה השנה.
ב־10 בינואר 2010, כשנה וחצי לאחר התוכנית "כוכב נולד", יצא לאור אלבומו "דע מאין באת".
האלבום כולל 13 שירים שבר־און כתב והלחין, בהפקתם המשותפת של יוני בלוך, דוד חמד, ובר־און עצמו.
ב־24 ביולי 2013 התפרסם לראשונה בוואלה שבר־און תובע את הזכיינית קשת, טדי הפקות וד"ר אילן רבינוביץ' שגרמו לו לסבל נפשי.
ב־19 בנובמבר 2019 הוציא בר־און סינגל חדש "פרק ב'" אותו כתב והלחין אלון פרץ.
ב־14 ביולי 2020 הוציא בר־און את השיר "פרשת דרכים".
את השיר כתב והלחין בר־און לצד דולב פרנקל כשעל העיבוד וההפקה המוזיקלית אחראי יוני טלבי.
ב־19 במאי 2022 התארח בר־און באלבומו השני של המוזיקאי והסופר חנן יה (חנן-יה ישראל בוהדנה) בביצוע משותף לשיר "אור לחופתי" מתוכו.
ב-31 במרץ 2024, הוציא בר-און את השיר "רק להודות" בהפקתו של אור בן-עמרי.
בין השנים 2012–2020 היה נשוי לנויה גרנות ולהם בן.
ב-2024 נישא לנועה ליבנה ובספטמבר 2025 נולדה להם בת.
ישראל בנציוני (1915 – 12 באפריל 1981) היה צייר, סופר ואיש חברה ישראלי, שנאשם בשנת 1958 בשורת פריצות לבתים, עמד לדין במשפט מתוקשר וקיבל בעיתונות התקופה את הכינוי "הפורץ הנוצץ".
בסוף שנות ה-50, כששככו גלי העלייה ההמונית וישראל יצאה לאטה ממשטר הצנע, החלו להתבלט במדינה ובתקשורת אנשי חברה וידוענים שכונו אז בשם "החוג הנוצץ".
הלהיט "שיתפוצץ" שהושר באותה תקופה בפי רחל אטאס למלים של דן אלמגור, מתאר את התחרות בהשגת מותרות והנאות החיים שיוחסו לחוג זה, שלדברי השיר נועד לכך שהאחרים והמתחרים יתפוצצו מקנאה.
גם בעולם הפשע בישראל חל באותה תקופה שינוי; מפשעים זעירים של גנבה ושל כייסות שבוצעו על ידי אנשים קשי יום למטרות קיום בשל קשיי פרנסה, החל גל של פשעים מתוחכמים יותר שבוצעו על ידי אנשים שלא רק משכבות מצוקה; מקרי שוד, פריצה ועבירות מרמה והונאה.
בשנת 1958 בעיצומן של חגיגות העשור למדינת ישראל, שהיו שורת אירועים וטקסים שנערכו בשנת תשי"ח, שהוכרזה כ"שנת העשור" במלאת עשר שנים להקמת המדינה, פקד את מרכז המדינה גל של פריצות.
ישראל בנציוני, צייר יליד לטביה שעלה לארץ ישראל בילדותו והיה אז בן 43, נתפס על ידי המשטרה בלילה שבין ה-9–10 במאי 1958, בעת שביצע פריצה בתל אביב.
בחקירתו, נתברר שפרץ ל-154 דירות וגנב רכוש רב ושנהג לבצע בזו אחר זו מספר פריצות בלילה אחד בהשתמשו במכוניתו הפרטית (הנרי ג'יי בצבע בורדו), דבר שגנב רגיל לא היה יכול להרשות לעצמו באותם ימים.
המשטרה בקשה צו איסור פרסום על שם החשוד, ובמשך כשבוע התפרסמו בעיתונות סיפורים ועדכונים יומיים על החשוד והחקירה, תוך שהפורץ מכונה י.ב., איש עסקים, ו"הצייר הפורץ".
לאחר מספר ימים נעצר שכנו של בנציוני בחשד שהוא סחר ברכוש הגנוב.
בעת חקירתו קפץ השכן מן הקומה השנייה בבניין המשטרה, בניסיון להתאבד, נפצע באופן קשה ולאחר כמה ימים נפטר.
ב-18 במאי הותר שמו של בנציוני בפרסום, תוך שהשופט מטיח ביקורת במשטרה על ההדלפות מהחקירה.
השופט טען שהוא אסר את הפרסום לבקשת המשטרה כדי להגן על בתו שלמדה בסמינר, אך הופתע לגלות שבעיתונים פורסמו פרטי פרטים על החשוד והמונים באו לבקר בבניין שנבנה על ידי החשוד.
השופט המשיך: "נראה לי שהיה זה בזיון בית המשפט על ידי המשטרה לצורכי פרסומת עצמית זולה".
במעריב בקרו את בקשת המשטרה לאיסור פרסום ואת היענות השופט וטענו לקשר בין איסור הפרסום וניסיון ההתאבדות של השכן.
העיתונות המשיכה לעסוק בצייר הפורץ גם לאחר פרסום שמו.
על כינויו הקודם: "הצייר הפורץ" נוסף הכינוי "הג'נטלמן הפורץ" והכותבים התייחסו בבוז אל הפורץ שביצע את פריצותיו כדי לבנות לעצמו וילה וזכה לתהילה בעקבות זאת.
בעיתונות גם הופיעה ביקורת על הפרסום המוגזם שניתן לפרשה.
לקראת צאת הסרט הצרפתי על ארסן לופן, "הרפתקאותיו של ארסן לופין" , שזכה בישראל לשם "הפורץ הנוצץ", נוסף כינוי זה על כינוייו של בנציוני.
בתגובתו הראשונה לעיתונות טען בנציוני שהוא קופח ועל כן הקים מחתרת של איש אחד.
לאחר מכן העביר לעיתונות אוטוביוגרפיה בו הציג את עצמו כנביא שהלך להתלכלך כדי לשקף לעם את הלכלוך שלהם.
על דוכן העדים הציג את כישרונו הגדול בציור מפות וביכה את העובדה שאנשים לא מעריכים את כישרונותיו וחזר על טענתו שהוא שליח האל.
בנציוני הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב בפני הרכב של שלושה שופטים.
ההגנה טענה לחוסר שפיות, אך פסיכיאטר מטעם התביעה העיד כי הוא כשיר לעמוד לדין.
בית המשפט נתן את פסק דינו ב-14 ביולי 1957. השופטים דחו את טענת חוסר השפיות בקובעם: "הנאשם היה אחראי למעשיו.
ברור שאין הוא חולה במחלת נפש".
השופטים קבעו כי הוכחו נגדו 150 פרטי אישום בהם הודה, וכן 9 פרטי אישום בהם כפר.
ערך הרכוש שנגנב הוערך על ידי בית המשפט בסכום של 108,000 לירות, סכום עתק באותם הימים.
בית המשפט חרץ את דינו של בנציוני ל-10 שנות מאסר.
בנציוני הופיע להקראת פסק הדין במכנסי חאקי ובחולצה לבנה פתוחת צווארון והתנהגותו הייתה עליזה וחופשית.
מדי פעם שיסע את דברי השופטים בקריאות ביניים.
בנציוני קיבל את גזר הדין בשלוות נפש, כשחיוך רחב על פניו.
בהמשך הועמד בנציוני לדין על עוד פריצות, בהם הורשע והושתו עליו שלוש שנות מאסר בחופף לעונשו הקודם.
אחד השופטים אמר שהוא לא מבין לשם מה העמידו אותו לדין בתיקים הנוספים.
בנציוני הגיש ערעור על חומרת הדין לבית המשפט העליון אך ב- 26 ביוני 1960 דחה בית המשפט העליון את ערעורו.
רכושו של בנציוני נרשם על שמם של אשתו וילדיו וכך נמנע מקרבנותיו לקבל ממנו פיצוי.
בעקבות זאת עלתה בכנסת הצעה לתיקון החוק.
בנציוני שוחרר ממאסרו לאחר ניכוי שליש מתקופת המאסר ב-8 בינואר 1965. זמן לא רב לאחר שחרורו הוא חזר לסורו ובאוקטובר 1965 נתפס כשהוא מנסה לפרוץ לדירה בתל אביב.
הוא הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב וב- 1 במאי 1966 נדון לשלוש שנות מאסר.
לאחר כליאתו זו לא שב יותר שמו של בנציוני לכלי התקשורת והוא הפך לדמות אנונימית.
ישראל בנציוני נפטר ב-12 באפריל 1981.
בעת שבתו בכלא חיבר ישראל בנציוני שני ספרים שיצאו לאור עוד בתקופת מאסרו, האחד "בימי אגריפס מלך ישראל" שפורסם בשנת 1961 והשני "בית שאול :סודו של אחיתופל" שפורסם בשנת 1963. לדבריו חיבר עוד ארבעה ספרים וביניהם ספר בשם "כנופיה בע"מ" על קורותיו, אך אלה לא ראו אור מעולם.
ישראל בן דרור (3 במרץ 1932 – 18 בפברואר 2006) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בקבוצת מכבי פתח תקווה בין השנים 1948–1962.
ישראל בן דרור הוא בנו של מרדכי בן דרור, שהיה יו"ר מכבי ישראל.
בן דרור שיחק בתפקידים רבים ובהם בלם, מגן וחלוץ, והתפרסם בזכות כדורי החוץ הארוכים שלו.
הוא שיחק 157 משחקים בליגת העל וכבש 36 שערים לזכותה של מכבי פתח תקווה, והיה שותף בולט לזכייתה בגביע המדינה בשנת .
לזכותו של בן דרור 3 הופעות בנבחרת ישראל, במשחקים נגד יפן, יוגוסלביה ודרום אפריקה.
עם פרישתו הקים ישראל בן דרור את מועדון הספורט אבן יהודה ופעל שנים רבות בתחום הספורט כמאמן כדורגל, כדורעף וכדורסל בקבוצות שונות.
רבים מכדורגלניה של מכבי נתניה לדורותיהם התאמנו תחת שרביטו של בן דרור.
בשנות ה-70 עסק בן דרור בארגון מופעי ההתעמלות בטקסי המכביה.
ישראל בן דרור שירת כקצין בצבא הגנה לישראל.
היה מורה לחינוך גופני בבית הספר "בכר" באבן יהודה ובבית הספר "ביאליק" בנתניה.
על פעילותו בבית הספר ביאליק ותרומתו לספורט העירוני קיבל את "פרס החינוך עירוני" של העיר נתניה בשנת 1987. במשך 38 שנים הפעיל בן דרור בביתו באבן-יהודה את קייטנת "גבעת הילדים", שם אירח ילדים בחופש הגדול.
בשנת 2003 קיבל את "אות המתנדב הארצי" על פועלו כמתנדב מתמיד מסור ואכפתי.
בן דרור נפטר בגיל 74 בעקבות שבץ מוחי, והובא למנוחות בבית העלמין באבן יהודה .
אשתו, זיוה בן דרור, כיהנה כראש המועצה המקומית אבן יהודה (בין השנים 1989-1993).
בכל שנה מארגנת משפחתו של ישראל בן דרור בשיתוף עם ההתאחדות לכדורגל בישראל את "טורניר אלוף האלופים" ובו מאפשרת לאלופות נערים ג' בליגות השונות להתמודד אחת עם השנייה ולזכות באליפות הארצית.
לאחר מותו הקימה משפחתו את "עמותת בן דרור" המעניקה מלגות לספורטאים צעירים מצטיינים.
מתחם הספורט באבן יהודה נקרא על שמו של בן דרור.
ישראל בר-כוכב (1 באוגוסט 1950 – 16 בנובמבר 2021) היה משורר ומרצה ישראלי.
בר-כוכב (ברקובסקי), נולד בישראל וגדל והתחנך בגבעתיים.
למד תואר שני בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים במחלקה לפסיכולוגיה.
בר-כוכב פרסם אחד עשר ספרי שירה.
שיריו פורסמו בכתבי-עת ובמוספים ספרותיים של העיתונות היומית וכן ביקורות ספרותיות.
שירתו תורגמה לשפות רבות והוא ייצג את ישראל בפסטיבלים בינלאומיים לספרות ושירה, בין היתר נבחר לקרוא מיצירתו לפני הפרלמנט האירופי בוועידה לשלום במזרח התיכון, סיציליה 2002, והיה סופר אורח מטעם פסטיבל הספרות של ברלין, 2010.
היה מרצה לפסיכולוגיה וכתיבה יוצרת במכללת סמינר הקיבוצים, ומרצה אורח בתוכנית לכתיבה ספרותית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פרס היצירה מטעם ראש הממשלה, 1996.
פרס נתן יונתן לשירה, 2012
פרס רמת גן לספרות, 2015 (על ספרו "מחברת השמש")
גיל האהבה הפגומה, תל אביב : ספרית פועלים, תשמ"ג 1982.
חוקי הגן : שירים, תל אביב: ספרית פועלים, 1987.
מדיום, שש תמונות: שירים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, 1991.
מעוף הנזיר: שירים, עריכה: לאה שניר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1996.
הנה 23: קונטרס לשירה, עריכה: נתן זך, תל אביב: ירון גולן, ספטמבר 1998
פסוקי ירח: שירים, עריכה: לאה שניר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, 1999.
בקרוב אהבה, תל אביב: עם עובד, תשס"ה 2005.
שמועות: שירים, 2005–2008, עריכה: לאה שניר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, 2009.
מבחר השירים, 1975–2010, עריכה: לאה שניר, אחרית דבר: אורי ברנשטיין, בני ברק: הקיבוץ המאוחד: מוסד ביאליק, תשע"א, 2010.
מחברת השמש, תל אביב: קשב לשירה, תשע"ד 2014.
ישראל בן זאב (לויפר) (1905–1938) היה שומר יערות של קרן קיימת לישראל שנרצח על ידי ערבים ועצמותיו התגלו רק לאחר עשרות שנים.
בשל קשיים כלכליים במשק החקלאי עבר לפתח תקווה ועבד בפרדסים.
שם נישא ונולדו לו בן ובת.
לאחר מספר שנים החל לעבוד כשומר יערות בעמק זבולון.
הוא עבר עם משפחתו לעכו אבל בגלל בעיות ביטחוניות התיישב בשכונת סביניה (כיום נמצאת בקריית ביאליק).
הוא ידע ערבית שוטפת ואף לבש בתפקידו בגדים ערביים כמו כאפיה וגלביה.
הוא היה מקובל על הערבים שקראו לו בעקבות בנו זאב - "אבו דיב".
בתחילת חודש אוגוסט 1938 מסר בן זאב את סוסתו ליום אחד לידיד ערבי מהכפר דאמון שגם הוא היה שומר והיה נאמן עליו.
משהתמהמה להחזיר לו את סוסתו, יצא לכיוון דאמון ומאז נעלמו עקבותיו.
בנו זאב, בעזרתו של גיורא זייד (בנו של אלכסנדר זייד) עשה מאמצים רבים לגלות מה עלה בגורל אביו.
ב-27 במרץ 1990 נמצאו עצמותיו במערה ליד מושב שכניה (מערת שכניה).
הסתבר שהבדווים המקומיים ידעו במשך שנים רבות שבמערה קבור יהודי ואף כינו אותה "ביר אל יהוד".
החקירה העלתה שליד שכונת צור שלום של היום, נתפס בן זאב על ידי שלושה בדואים שביקשו להשתמש ברציחתו כ"כרטיס כניסה" לכנופיות.
הוא נכבל והועבר למערה, במרחק של כ-15 ק"מ, שם נרצח וגופתו הוטמנה במערה.
שרידי העצמות הועברו לבדיקה פתולוגית שהוכיחה שהן עצמותיו של בן זאב.
הוא הובא לקבורה ב-15 במאי 1990 ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה בסמוך לקבר אשתו.
הקרן הקיימת לישראל הקימה בטיילת שכניה, מצפור לזכר ישראל בן זאב ובו סיפור חייו ורציחתו.
ישראל בנימין לֶבנֶר (נכתב גם ליונר, ליוונר; בכתיב יידי: לעוונער; ברוסית: Израиль Беньямин Левнер; אב תרכ"ב, אוגוסט 1862, טרודיליובובקה, פלך יקטרינוסלב, רוסיה – כסלו תרע"ז, דצמבר 1916, לוגנסק, רוסיה) היה מחנך עברי, מחבר ספרי לימוד ומקראות, סופר ילדים ונוער, מתרגם, מעבד ועורך עיתוני ילדים, ורב מטעם בלוגנסק.
ישראל בנימין בן ר' משה לבנר נולד בקיץ 1862 בטרודיליובובקה, מושבה יהודית בפלך יקטרינוסלב שבדרום רוסיה.
למד בישיבת זלטופול ומאוחר יותר למד לימודי חול וב-1881 הוסמך להוראה.
נסע לסיביר והקים בית ספר עברי בטאקמאן.
החל משנת 1885 לימד ביקטרינוסלב.
החל לפרסם ב"המליץ" סדרות מאמרים שעסקו בענייני חינוך וכאלה שתיארו את ההווי היהודי של הקהילות שבהן ביקר בין השנים 1883–1885.
בשנת תרנ"ב פרסם בוורשה ספר לימוד בשם "רע הילדים", שמשך תשומת לב רבה, וזכה מיד לתפוצה גדולה בכמה מהדורות.
מאז כתב, עיבד ותרגם בעיקר ספרות ילדים ונוער.
המו"ל בן-אביגדור מהוצאת תושיה זימן אותו להוצאת הספרים שלו, שם הוציא לאור סדרה של ספרוני סיפורים לילדים בשם "ביבליותיקה לילדים".
הספר שמשך תשומת לב רבה ביותר הוא כל אגדות ישראל, שבו סיפר וסידר לפי סדר כרונולוגי את אגדות חז"ל בלשון מקראית.
הספר יצא במהדורות רבות ותורגם לשפות אחרות.
בשנים תרס"ה עד תרס"ו ערך את השבועון המצויר לילדים "החיים והטבע" שיצא ליד היומון "הזמן".
בשבועון זה השתתפו מהבולטים שבמשוררים והמספרים העבריים באותם ימים.
עם הפסקת העיתון עזב את וילנה ועבר ללוגנסק שבאוקראינה, שם התמנה לרב מטעם הממשלה.
שם הוציא לאור וערך את עיתון הילדים "הפרחים" משנת 1907 (תרס"ח) ועד שחדל לצאת לאור ב-1914 (תרע"ד), בסמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לעיתון "הפרחים" כתבו בין השאר פסח בן-עמרם, אברהם שוער, לוין קיפניס ואחרים.
משפטי יי: שני ספורים לנערי בני ישראל, אודסה: סטרעמאָווסקי, תרנ"ה.
ארץ הפלאות; ישועת יי, אודסה: דפוס מ"א בעלינסאָן ('עולם קטן'), תרנ"ו 1895. (סיפורי ילדים) (ספרון)
הברקת; אשר ועני: ספורים מקוריים מאת י"ב ליונר, ורשה: תושיה (דפוס האחים שולדבערג), תרנ"ז 1897. (סיפורי ילדים) (ספרון)
צחוק שפתים: ספור אגדה לילדים, ורשה: תושיה, תרס"ג.
פסת ניר: מספורי אחד הנודדים ברומיניה, קרקוב: יוסף פישער, תרס"ג.
גבה מעל גבה (משל); ב.
המנדרין והבגדיחן (בדיחה), ורשה: תושיה, תרס"ג.
בן-ציון: ספור מחי ילדי ישראל ברומניה, קרקוב: דפוס פישער, תרס"ג.
שיחת שני שברי זכוכית: ספור, ורשה: תושיה ('ביבליותיקה לנערים'), תרס"ד.
שבבים: ספור, ורשה: תושיה ('בכורים: ביבליותיקה לבני הנעורים'), תרס"ז.
גשר הניר: אגדה לפסח: מֻקדשת להרב יעקב ב"ר ישעיהו מזא"ה, לוגנסק: דפוס י' זיטומירסקי, [תר"ע לערך].
בר כוכבא: ספור היסטורי מימי הריסות ביתר, ורשה: ברקאי, תרפ"ג.
(סיפור לילדים) (הדפסה נוספת: תל אביב: יזרעאל, תשי"א.)
רע הילדים: חבר לתועלת ילדי ישראל מאת ישראל בנימין ב"ר משה לעוונער, ורשה: האחים שולדבערג, תרנ"ב.
(מקראה ללימוד עברית) (ראתה אור במהדורות נוספות) ("מיטב אגדות לילדים ולנוער, לעשרת הדברות ולחגים")
המוהיקני האחרון: על ידי קופפר; מקצר ונערך למען בני הנעורים על ידי י"ב ליונר, ורשה: תושיה, תרנ"ז 1896. (לילדים)
ויקטור הוגאָ, מלחמת אחים; מתֻרגם על ידי י"ב לבנר, ורשה: תושיה, תרנ"ו.
מלחמת אחים: על פי ויקטור הוגא; מתרגם על ידי י"ב ליונר, ורשה: תושיה, 1898. (עיבוד)
ר' גוסטפסון, הרועה ובת המלך: שיחה לילדים; תרגום - י"ב ליוונר, ורשה: הוצאת תושיה; האחים שולדבערג ושותפם, תרנ"ו.
פרעה מלך מצרים (רעמסס השני): ספור היסטורי מאת ד' ספירל; בלב ים (בעקבות המדרש); תרגום: י"ב ליונר, ורשה: תושיה, תרנ"ז.
המלך אשר שנתו נגזלה; ב.
פרחי ששון: שיחות לילדים; תרגום: י"ב ליוונר, ורשה: הוצאת תושיה (האחים שולדבערג ושו'), תרנ"ז.
רחוב הזהב: אגדה: בעקבות ל' ויזל; כתוב ביד י"ב ליונר, ורשה: תושיה, תרנ"ח.
עֹשר ואֹשר, גדול העלילה: אגדות ערביות; מתֻרגמות על ידי י"ב ליונר, ורשה: תושיה, תרנ"ח.
מן בריאת העולם עד העת החדשה, ערוכות על פי המקורים הראשונים וכתובות בלשון המקרא בסדר הזמנים; מאת ישראל בנימין לבנר, 2 כרכים, פייטרקוב: דפוס ש' בעלכאטאווסקי, תרנ"ח–תר"ס.
(ראה אור במספר מהדורות נוספת; החל ב-1956 ראו אור מספר מהדורות בישראל.)
גמול ישרים, או, רחוב מיזל: הרמב"ם והעלם האלם.
בעקבות הסופר ל' ויזל; מאת י"ב ליונר, ורשה: תושיה, תרנ"ח.
וילהלם האוף, הכליף החסידה: אגדה; תרגום: י"ב ליונר, ורשה: תושיה, תרנ"ח.
מיגון לשמחה: על פי כריסטוף שמידט; מקצר ונערך לילדים על ידי י"ב לבנר, 2 כרכים, ורשה: תושיה, תרנ"ט.
האח העור, או מאפלה לאורה: ספור על פי גרן; מאת י"ב לבנר, פייטרקוב: תושיה, תרנ"ט 1899. (לילדים)
ידידנו: מכיל בקרבו דבר פרשת כל החגים והצומות והתפִלות היותר נחוצות לילדים המתחילים להתפלל ומתרגם בשפת רוסיה, ורשה: תושיה, תר"ס.
שמעון הצדיק; יוסי בן יועזר: (מאגדות ישראל), פייטרקוב: תושיה, תרס"ה 1904. (סיפורי ילדים) (ספרון)
ימי הפורים: (מאגדות ישראל), פייטרקוב: תושיה, תרס"ה 1904. (לילדים)
י"ב לבנר (עורך), חסד וצדקה: ספורים קטנים על דבר אנשים גדולים (על פי התלמוד והמדרשים), וילנה: דפוס ראזענקרנץ ושריפטזעטצער, תרס"ה.
שֻלחן ערוך: יכיל דיני ישראל ומנהגיו לכל ימי השנה מקצר ונערך לבתי הספר והחדרים עם נוספות "חסד וצדקה", וילנה: דפוס רוזענקראנץ, תרס"ו.
(הופיע בהדפסות ומהדורות רבות נוספות)
יהודה שטיינברג וי"ב לבנר, חירסתומתיה: ספר מקרא ולמוד לחדרים, לבתי ספר ולבית, מהדורה ג מתוקנת, וילנה: דפוס רוזנקרנץ ושריפטזטצר, תרס"ח–תרס"ט.
עין יעקב לבני הנעורים: קבץ מבחר האגדות שבספר עין יעקב עם באור קצר וברור; נסדר ונערך על ידי י"ב לבנר, ורשה: תושיה, תרס"ט.
(ראה אור בהדפסות ומהדורות רבות נוספות)
צרור פרחים: שי לחותמי הפרחים: א.
שתי תורות, הוספה ל"הפרחים", גיליון 17, שבועות תרע"ג (לוגאנסק: דפוס י' זיטומירסקי, תרע"ג).
י"ב לבנר, ספורים לילדים, 2 כרכים, [ירושלים?]: חברת הוצאת ספרים לנוער, תשכ"ז.
(כרך א: האח העור; מלחמת אחים; גמול ישרים; הרמב"ם והעלם האלם; פרעה מלך מצרים; רחוב הזהב.
כרך ב: משפטי ה'; ארץ הפלאות; גבה מעל גבה; שיחות שני שברי זכוכית; הכליף החסידה; צחוק שפתיים)
ישראל בֶּקֶר (13 ביוני 1917 – 30 במאי 2003) היה שחקן ובמאי תיאטרון, תסריטאי וצייר ישראלי.
בקר נולד בשנת 1917 בביאליסטוק שבפולין.
בגיל 16 החל להופיע בתיאטרונים ביידיש, ונבחן בידי משלחת של תיאטרון "הבימה" שבה לגייס שחקנים חדשים, אך עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה לא יכל לעלות ולהצטרף לתיאטרון.
לאחר כיבוש ביאליסטוק בידי הרוסים החליט לעזוב את פולין ויצא לברית המועצות.
בשנות המלחמה למד משחק בבית הספר לאמנות הבמה במוסקבה, אצל פרופסור שלמה מיכאלס.
ב-1945 שב לעירו וגילה שמשפחתו נספתה כולה בשואה ולכן עזב את פולין והגיע כפליט לגרמניה, שם ביים, כתב ושיחק בתפקיד הראשי בסרט "ארוכה היא הדרך", שעסק בשארית הפליטה.
בין השנים 1947 ל-1948 ייסד ושימש כמנהל האמנותי של תיאטרון שארית הפליטה במינכן.
בקר עלה לארץ ישראל בדרכון בריטי מזויף באוניית המעפילים "קדמה" (אונית הנוסעים הראשונה של חברת צים), יחד עם 1,500 מאנשי גיוס חוץ לארץ, והגיע לחיפה ב-22 באפריל 1948. מיד עם הגעתם הם הועברו לתל אביב ושם גויסו לצה"ל.
לאחר זמן קצר פנה אליו יוסף מילוא, מנהל התיאטרון הקאמרי, וצרף אותו בתור שחקן ל.
בקר לא ידע אז אף מלה אחת בעברית, ולכן גויס לשחק ולשעשע ביידיש.
הופעתו הראשונה הייתה בחזית חולדה ליד פסנתר שנפגע מרסיס רימון, אחר כך זימר ושיחק בחזית לטרון ובידר את המתנדבים בדרך בורמה.
בסוף 1948 השתחרר מצה"ל והצטרף ל"הבימה", אולם לא כחבר הקולקטיב.
תפקידו הראשון היה אוברון במחזה "חלום ליל קיץ".
שש שנים לאחר שהצטרף ל"הבימה", התקבל בקר גם כחבר בקולקטיב.
בין הופעותיו הבולטות ניתן למנות את השטן ב"פאוסט", אוברון ב"חלום ליל קיץ", משורר החצר ב"בגדי המלך", רופא המושבה ב"דודה ליזה", בתפקיד תרזה\תרזיאס הנביא ב"אדי קינג" (תפקיד הדראג קווין הראשון על הבמה בישראל).
בין היתר, שיחק גם במחזות "מעיין הכבשים", "ברווז הפרא", "מעשה בחייל", "הדוד וניה", "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" "מחזה חלום" ו"בקץ הימים".
בקר ביים יותר מעשר הצגות בישראל ובארצות הברית.
ההצגה הראשונה שביים הייתה "אני רב חובל" ב-1952. ב-1954 ביים את "חדווה ואני", שהתבססה על ספרו השני של אהרן מגד, והייתה ההצגה הראשונה שעסקה בנושא עזיבת הקיבוץ.
בשנת 1956, ביים את "יומנה של אנה פרנק", שהייתה הצלחה גדולה וחשפה לראשונה את השחקנית הצעירה, עדה טל, וכן את המחזות "איי לייק מייק" ו"מעינה" שכתב משה פוליטי.
בשנת 1958, ביים את "חנה סנש", בה ליהק את חנה רובינא ומרים זוהר כאם ובתה.
באותה שנה ביים גם את "חזיונות סימון משאר" של ברטולט ברכט, ואת ההצגה "רחוב המדרגות" שהתבססה על ספרה של יהודית הנדל.
בשנת 1959 ביים את המחזמר "שני קוני למל".
המחזה זכה להצלחה רבה במשך שלוש שנים.
אחר כך כתב את התסריט וביים את הסרט שני קוני למל ב-1966, בכיכובו של מייק בורשטיין.
הסרט היה בין הסרטים הישראלים המצליחים ביותר מעולם בקופות עם 900,000 צופים.
זכה על עבודתו בתסריט ובימוי הסרט בפרס כינור דוד בתחום הקולנוע.
בשנת 1960, ביים את "מדמואזל", קומדיה צרפתית סלונית.
לאחר מספר חזרות החליט בקר להחליף את רובינא בתמרה רובינס, שהצליחה לגלם דמות מצחיקה ביותר.
ב-1962 ביים את המחזה "ילדי הצל" של בן-ציון תומר, שהיה הראשון שעסק ישירות בשואה.
בקר ליהק את אהרן מסקין ורפאל קלצ'קין לתפקידים הראשיים והמחזה לא רק הצליח בקופות, אלא גם הצליח להשיב את הנושא לתודעה הציבורית.
כמו כן ביים את הסאטירה "שמו הולך לפניו".
בשנת 1962, כיכב במחזה "המלכה והמורדים" של אוגו בטי, שביים מנחם גולן, ובמחזה "צדיקים אנחנו" של זיגפריד לנץ.
בשנת 1966 ביים הצגה על חייו של ראש המחתרת בגטו וילנה יצחק ויטנברג, "ציפור הגטו", שכתבה חוה רוזנפרב, ועם מישא אשרוב בתפקיד הראשי.
בשנת 1982 שיחק בקר בהצגה "הנסיכה האמריקאית" של נסים אלוני לצידו של בנו, השחקן משה בקר.
בקר שיחק וביים הצגות גם ביידיש, בישראל ובארצות הברית, במסגרת התיאטרון היידי – "הפאלקס בינה".
משנת 1975 החל לצייר את בני משפחתו שנספו ואת נופי ילדותו בפולין.
הציג את עבודותיו במספר תערוכות ציור.
בשנת 1988 ביים הצגה של שלום עליכם ב"תיאטרון היידי בישראל" שהוקם באותה עת.
במסגרת חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל.
בשנת 2000 יצא סרט תיעודי על חייו של בקר בבימויה של רות וולק בשם "המרפסת", המספר על חייו של בקר מילדותו ועד לאחרית ימיו.
"המרפסת", שהופק על ידי יעל פרלוב וצולם במשך שנה, שודר בפסטיבל "דוקונגה" של חברת נגה תקשורת.
נפטר בגיל 86 בבית החולים איכילוב בתל אביב, ונטמן בבית העלמין בהרצליה.
היה נשוי לפנינה פרח (1920–2022), שחקנית גם היא, ואב לשני בנים.
אחד מהם, הוא השחקן משה בקר שנשוי לשחקנית יעל פרל בקר.
בקר זכה בפרס שלום עליכם למשחק, "פרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון" על עיצוב תפקיד תרזה ב"אדי קינג" ויקיר העיר תל אביב לשנת 1999.
זכה בפרס לרנר לתרבות יידיש על מפעל חייו.
בעיר לנדסברג אם לך שבבוואריה, בה צולם הסרט "ארוכה היא הדרך", נקרא רחוב על שמו של בקר.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון לישראל בקר ופנינה פרח בקר בכניסה לביתם ברחוב הנביאים 4.
ישראל בנימין רוזוב (7 בספטמבר 1869 – 2 בינואר 1948), היה פעיל ציוני באימפריה הרוסית, מראשוני המפלגה הרוויזיוניסטית (הצה"ר) וממנהיגיה, מעוזריו הראשונים של זאב ז'בוטינסקי, ציר בקונגרסים הציוניים, חבר "הוועד הפועל הציוני", חבר בוועד הצירים, חבר דירקטוריון "אוצר התיישבות היהודים", תעשיין ובנקאי.
נולד בעיירה דוקשיצה, פלך מינסק שבקיסרות הרוסית, לאמו שרה מרים ולאביו אשר אנשיל, מראשוני "חובבי ציון" ברוסיה.
ב-1891 עקרה המשפחה לעיר וורונז', שהייתה מחוץ לתחום המושב היהודי.
למד בגימנסיה בוורונז' ובאוניברסיטה במוסקבה.
אולם לא סיים לימודיו במוסד זה בגלל ההתנכלות ליהודים וגירוש יהודי מוסקבה.
ב-1895 נתמנה למנהל המחלקה לסחר של בנק בעיר סראטוב.
שנתיים לאחר מכן נשא לאישה את שרה בת אברהם לב, מראשוני "חובבי ציון" בעירו ולימים חבר הוועד של העיר תל אביב בשנותיה הראשונות.
באותה שנה (1897) נתמנה למנהל עסקי חברות הנפט באסטראחאן וצאצירין (סטלינגרד, וולבוגרד).
בשנת 1909 עבר לפטרבורג כמנהל עסקי חברות הנפט הרוסיות, וב-1913 נתמנה לנציג חברת המכרות "סיסרט" שבאוראל.
מראשית המאה ה-20, רוזוב היה לאחד ממנהיגי הציונות ברוסיה.
פעילותו הציונית החלה בהשתתפות בקונגרסים הציוניים, מהחמישי (ב-1901) ועד התשעה-עשר (ב-1935).
כמו כן כיהן גם כחבר "הוועד הפועל הציוני הגדול".
ב-1904 השתתף בוועידת ההגנה העצמית היהודית באודסה.
בפרק זמן זה יזם הקמת הקבוצה להוצאתו לאור של העיתון הציוני "ראזסוויט" יחד עם ד"ר יחיאל צ'לנוב, העורך אברהם אידלסון והמו"ל שלמה זלצמן.
נטל חלק בפעילות ציונית בוועד המרכזי של "חברת מפיצי ההשכלה" יחד עם הסופר ד"ר י"ל קצנלסון ("בוקי בן יגלי") ואחרים, היה חבר הוועדה המכינה של "ועידת ציוני רוסיה" בהלסינגפורס (הלסינקי) ב-1906, וב-1909 נבחר לחבר הדירקטוריון של "אוצר התיישבות היהודים" שמרכזו בלונדון שבממלכה המאוחדת.
בבית משפחת רוזוב בפטרבורג התנהלה פעילות ציונית רבה.
סטודנטים יהודיים קיימו בו פעילות, נערכו בין כתליו חוגים ספרותיים וכינוסים רבים.
על בית משפחת רוזוב בפטרבורג, כתב זאב ז'בוטינסקי בספרו, אבטוביוגרפיה.
וכן כתב: "מחוצה ללהקת הכותבים, אבל גם הוא מעמודי התווך ל'כנופיה' (ככה קראו לנו בפטרבורג, במלה הפולנית 'חאלאסטרה') היה ישראל רוזוב, הוא וביתו.
היו אז בתים אחדים כאלה, פה ושם בתפוצות הגולה הרוסית, אשר מבלי שהוסכם או הותנה הדבר, שימשו נקודת-ריכוז לתנועה הציונית".
בחודש הרביעי לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-5 בנובמבר 1914, כתב זאב ז'בוטינסקי ממדריד שבספרד, אל רוזוב בפטרבורג, רוסיה, כי לדעתו של מקס נורדאו, התנועה הציונית צריכה לנקוט עמדה נייטרלית בהתלקחות המלחמה שבין "מעצמות המרכז" ו"מדינות ההסכמה הלבבית"; וכן לשמור על כספי בנק "אוצר התיישבות היהודים".
אולם דעתו של ז'בוטינסקי הייתה הפוכה.
וכך כתב לרוזוב: "עלינו לפעול עתה.
[...] עלינו להציע לאנגליה, או לאנגליה ולצרפת, להקים יחידה צבאית של מתנדבים, שתסייע במיוחד בכיבוש ארץ ישראל תמורת הבטחות מוגדרות, שעל היקפן לא אדבר עתה".
במהלך מלחמת העולם הראשונה פעל רוזוב להגן על ענייניהם של יהודי רוסיה.
במהלך מהפכת פברואר (מרס) 1917, השתתף עם ציר הדומה עו"ד אוסקר גרוזנברג, נפתלי פרידמן וליאון בראמסון במשלחת להבאת דרישת יהודי רוסיה בפני הממשלה הזמנית.
במאי 1917, נבחר ב"וועידה הכל–רוסית" בפטרוגראד (פטרבורג) לנשיא ההסתדרות הציונית ברוסיה.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה, נקרא לדיון עם ראשי התנועה הציונית בלונדון על ניסוח התביעות הציוניות בפני הממשלה הבריטית לקראת הקמת הבית הלאומי היהודי על פי הצהרת בלפור.
משם עשה דרכו בשליחות התנועה הציונית לארצות הברית.
לאחר חצי שנה חזר לצרפת להשתתף כחבר ועד המשלחות היהודיות שליד ועידת השלום בוורסאי.
כמו כן נבחר אז להשתתף במשלחת "ועד הצירים" במסעה לארץ ישראל.
בארץ ישראל ביקר לצורך היכרות והשקעות עוד ב-1904, והקים את בית חרושת עתיד לייצור סבון.
ביקורים נוספים בארץ ערך בשנים: 1908, 1910, ו-1912. עלייתו לשם השתקעות הייתה ב-1919. הוא יזם עם יצחק ניידיץ את הקמת "הבנק האפותיקאי הכללי", היה חבר בהנהלת חברת "גאולה", חבר הנהלת בנק הפועלים, ומנהל בית החרושת סיליקט, בתל אביב.
עם הקמת תנועת הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר) בהנהגת זאב ז'בוטינסקי ב-1925, היה מראשוני חבריה ובמשך שנים רבות שימש יושב ראש מרכז הצה"ר בארץ ישראל.
בפילוג בצה"ר (1933) הלך אחר מאיר גרוסמן, שהקים את "מפלגת המדינה העברית".
אבל לאחר כשנתיים, חזר לצה"ר.
על פי רמבה: "הבית"רים הנלהבים ביותר לא יוכלו לדמות להם בהערצת שמו ובאהבתם אותו – חברי אותו מסדר היו מניחי היסודות של הציונות הממלכתית, עוזריו הראשונים והנאמנים ביותר של זאב ז'בוטינסקי.
והארי שבחבורה הזאת היה ישראל רוזוב".
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, נסע בשליחות ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח) לארצות הברית ונתקבל שם בכבוד גדול על ידי הפעילים וכן על ידי ראש עיריית ניו יורק.
עלתה ארצה בשנת 1908. בדצמבר 1914 גורשה עם רבים מהיישוב למצרים, ושם הכירה, במחנה הפליטים גאבארי באלכסנדריה, את יוסף טרומפלדור והתארסה איתו.
ילדיו: גלה, יהודית, שמואל והרצליה.
נפטר בירושלים ונטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
ישראל בצר (5 במרץ 1883, חרסון, האימפריה הרוסית – 10 ביולי 1962, נהלל, ישראל) היגר למושבות הברון הירש בארגנטינה.
הגיע לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה, והיה פעיל בכיבוש העבודה העברית.
עבד במספר מושבות בגליל (חוות כנרת, מרחביה, אום ג'וני) עד שהשתקע במושב נהלל, שם עסק בחקלאות ואף שימש כמוכתר הכפר.
ישראל בצר נולד ב-1883 במושבה היהודית נהר-טוב שבפלך חרסון שברוסיה ליעקב וציטה בצר ב-1904 היגרה המשפחה לארגנטינה, והתיישבה בעיירה מוזסוויל (ממושבות הברון הירש), שם התפרנסו מחקלאות במשך כ-3 שנים.
ב-13 באוגוסט 1907 עלה ארצה במסגרת העלייה השנייה, והיה ממובילי תנועת "החורש" ששאפה "ליצור שכבת איכרים עובדי אדמה ופשוטים".
תחילה עבד שנה במסחה, ולאחר מכן שנה ביבנאל.
הצטרף לחוות כנרת, אך עקב סכסוך עם מנהל החווה, האגרונום משה ברמן, נטש את המקום ביחד עם חלק מהעובדים.
לאחר שיחות עם ד"ר ארתור רופין נחתם חוזה לשנה שהנוטשים יהוו קולקטיב (ללא מנהלים) בשם "קבוצת הכיבוש", ויעבדו את אדמות אום ג'וני תמורת חלק מהיבול.
בדצמבר 1909 עברה הקבוצה מחוות כנרת לאום ג'וני, והחלה לעבד את האדמות שלשפת הכנרת.
לאחר שנה התפרקה הקבוצה, והוחלפה על ידי הקומונה החדרתית, שקראה למקום דגניה.
בתקופת השהייה באום ג'וני התחתן ישראל עם שפרה שטורמן.
ב-1911, לאחר עזיבת אום ג'וני, הצטרפו ישראל ושפרה לקבוצת חלוצים שהקימה את קואופרטיב מרחביה על אדמות הכפר פולה.
בעקבות סכסוך עם תושבי הכפר השכן סולם נכלאו ישראל ועוד 13 מתיישבים בבתי הכלא בנצרת ובעכו למשך כשנה.
ב-1920 עזבו ישראל ושפרה את מרחביה, והיו שותפים להקמת המושב השיתופי הראשון נהלל.
במושב זה חיו עד סוף ימיהם, ועסקו בחקלאות.
ישראל היה פעיל בוועדות שונות, ותקופה מסוימת אף שימש בתור מוכתר הכפר.
ישראל היה בין יוזמי הקמת הסתדרות הפועלים החקלאיים בגליל.
ועידת הייסוד של התאגדות זו התקיימה באום ג'וני ב-13 וב-14 באפריל 1911 (פסח תרע"א) בנוכחות כ-100 חברים.
במסגרת הוועידה נבחר ישראל ל"ועד פועלי הגליל" העל מפלגתי.
בהמשך הפכה הסתדרות זו להסתדרות הפועלים החקלאיים במסגרת מפלגת אחדות העבודה.
בהמשך נכללה תנועה זו ב.
ישראל נישא ב-1910, באום ג'וני, לשפרה בת מנוחה ומשה שטורמן (ילידת 1884) שהייתה איתו בקבוצת הפועלים של חוות כנרת ואום ג'וני.
ישראל נפטר ב-1962, ונקבר בבית הקברות בנהלל, שם נקברה גם אשתו שנפטרה באותה שנה.
לזוג נולדו 7 ילדים ובהם:
ירדנה בצר (1911) - נחשבת כילדה הראשונה שנולדה בעמק יזרעאל.
(1913) - שירת בפלוגת ההובלה 462 ונהרג במלחמת העולם השנייה כשטבע על האוניה ארינפורה.
נחמן בצר (1914) - שירת בפלגות הלילה המיוחדות, צאצאיו הם מוקי בצר ואייל בצר.
יעקב (קובה) בצר (1925) - שירת בפלי"ם בהעלאת מעפילים ולאחר מלחמת העצמאות התנדב לסייע לישובי עולים.
ספיישל אולימפיקס הוא ארגון בינלאומי שמקדם את העיסוק בספורט של אוכלוסיית האנשים עם לקויות אינטלקטואליות (נקרא בעבר פיגור שכלי).
הארגון הוקם בסוף שנות ה-60 בארצות הברית וכיום (2015) חברות בו 190 מדינות, בהן מדינת ישראל, ומאוגדים בו כשני מיליון ושלוש מאות אלף ספורטאים.
בשנות ה-70 הצטרפה ישראל לארגון תחת דגל אקים.
ישראל החלה לצאת לתחרויות בחו"ל ולקיים מסגרות פעילות בענפי השחייה, כדורגל וכדורסל.
כיום ארגון הספיישל אולימפיקס ישראל פועל כעמותה עצמאית, שמתקיימת מכספי תרומות ההתאחדות לספורט, משרד החינוך, הטוטו ועוד.
ישראל באולימפיאדת הספיישל אולימפיקס בלוס אנג'לס 2015
המשחקים החלו ב-25 ביולי 2015 וניגמרו ב 3 באוגוסט .
משלחת ישראל מונה 40 ספורטאים.
תמיר רוזנצוייג : מדליית ארד משחה 25 מ' גב גברים.
עידן ארליך : מדליית זהב במשחה 100 מ' חופשי גברים.
יובל תמיר : מדליית כסף במשחה 100 מ' חופשי נשים.
סיון צור : מדליית זהב במשחה 50 מ' חופשי נשים.
יובל תמיר, סיון צור, תמיר רוזנצוייג, עידן ארליך רביעיית השליחים במשחה 4X25 : מדליית זהב (לאחר שסיימו את המשחה במקום השני, אך הרביעייה במקום הראשון נפסלה).
מתי אורן : מדליית ארד תחרות השחייה בים למרחק 1,500 מ'.
סיון צור : מדליית ארד במשחה 25 מ' פרפר.
סיון צור : מדליית כסף במשחה 50 מ' חופשי.
מתי אורן : מדליית זהב במשחה 800 מ' חופשי.
עידן שלום : מדליית כסף למרחק 25 ק"מ (10 הקפות של מסלול כביש).
טל רוזנפלד : מדליית ארד למרחק 25 ק"מ (10 הקפות של מסלול כביש).
דין מלאכי : מדליית זהב למרחק 15 ק"מ .
עידן שלום : מדליית ארד למרחק 15 ק"מ .
מיה הרץ במירוץ כביש למרחק 10 ק"מ.
נועה אטלי : מדליית ארד במירוץ כביש למרחק 10 ק"מ .
אלון דולב : מדליית כסף במירוץ כביש למרחק 10 ק"מ נג"ש .
עידן שלום : מדליית כסף במירוץ כביש למרחק 10 ק"מ .
אלון דולב : מדליית ארד במירוץ כביש למרחק 10 ק"מ .
טל רוזנפלד : מדליית ארד במרוץ למרחק 40 ק"מ (הקטגוריה הגבוהה ביותר בתחרות).
מיה הרץ : מדליית ארד במרוץ 5 ק"מ נג"ש.
נבחרת ישראל : מדליית זהב .
איתי סלמן : מדליית זהב 200 מ' ריצה.
עדי מדמון : מדליית ארד בריצת 100 מ'.
שלומי ג'יבלי : מדליית ארד בקפיצה למרחק מהמקום .
ידיד ניסנוב : מדליית ארד בקפיצה למרחק מהמקום .
עדי מדמון : מדליית כסף בקפיצה לרוחק.
אלמוג טייב : מדליית כסף בקפיצה לרוחק.
רון סגל : מדליית ארד בריצה למרחק 100 מ'.
שלומי ג'יבלי : מדליית ארד בזריקת סופטבול.
רביעיית השליחים (אלמוג טייב, עדי מדמון, איתי סלמן, רון סגל) : מדליית כסף בריצת 4X100.
לין קורנהאוזר : מדליית זהב
עדן כספי וסמי אוחיון : מדליית כסף בתחרות הזוגות לגברים.
לין קורנהאוזר וסיגל אמיתי : מדליית ארד בתחרות הזוגות לנשים.
זיו רביאן סיים במקום הרביעי מתוך 6 ספורטאים.
בת אל מוצפי סיימה במקום החמישי בבית התחרות בו השתתפה.
דלית קמרט + נועה שובל : מדליית כסף למרחק 500 מ'.
דור לויט + אייל גבע : מדליית ארד 500 מ'.
דלית קמרט : מדליית זהב למרחק 200 מ'.
דלית + נועה שובל : מדליית כסף למרחק 200 מ'.
אופיר ונדב : מדליית כסף.
נדב צרפתי : מדליית זהב .
אופיר אבישי : מדליית זהב.
משחקי הספיישל אולימפיקס באבו דאבי החלו ב-14 במרץ ונגמרו ב-21 במרץ 2019; המשלחת מישראל מנתה 25 ספורטאים ב-4 ענפי ספורט: באולינג, כדורסל, שחייה, וג'ודו.
חברי המשלחת מישראל הגיעו להישגים וזכו ב-19 מדליות.
אלה זהר : שחיינית - מים פתוחים בנות מדליית ארד משחה שליחים מעורב 50x4
גיא ורטיקובסקי : שחיין - מים פתוחים בנים מדליית זהב משחה 1500 מ'; מדליית ארד משחה שליחים מעורב 50x4
גלעד קלישוב : שחיין בנים מדליית ארד משחה 50 מ' חופשי; מדליית ארד משחה שליחים מעורב 50x4; מקום רביעי משחה 50 מ' חזה
דניאלה פאיוק : שחיינית בנות מדליית זהב משחה 25 גב; מדליית ארד משחה 25 חופשי;
דניאל בן אסא : שחיין - מים פתוחים בנים מדליית ארד משחה 200 מ' חופשי; מדליית ארד משחה שליחים מעורב 50x4
אביטל נווה : שחיינית בנות מדליית ארד משחה 100 מ' גב נשים; : מדליית זהב
נבחרת ישראל : הרצון מנצח רחובות מדליית כסף
לין קורנהאוזר : יוניפייד בנות מדליית ארד יוניפייד זוגות; מדליית כסף יוניפייד קבוצתי
חנה דואניס : יוניפייד בנות מדליית ארד יוניפייד זוגות; מדליית כסף יוניפייד קבוצתי
ארן בר פלד : יוניפייד בנות מדליית זהב יוניפייד זוגות; מדליית כסף באולינג זוגות
שוש נדב : יוניפייד בנות מדליית ארד יוניפייד קבוצתי; מדליית זהב יוניפייד זוגות
טל שרעבי : יוניפייד בנים מדליית ארד יוניפייד קבוצתי; מקום חמישי יוניפייד זוגות
אמנון דמארי : יוניפייד בנים מדליית ארד יוניפייד קבוצתי; מקום חמישי יוניפייד זוגות
ישראל נחזץ : יוניפייד בנים מדליית כסף יוניפייד קבוצתי
דן אוחיון : בנים מדליית כסף יוניפייד קבוצתי
פלא עבודי : בנות מדליית ארד יוניפייד קבוצתי; מדליית כסף באולינג יחידים; מדליית כסף באולינג זוגות; מקום חמישי באולינג זוגות*
ישראל בן ממס (נולד ב-28 במרץ 1957) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
תיפקד בכל הקריירה כקשר אמצע ועושה המשחק.
לאורך שנים זכה לכינוי "המוח", בשל ראיית המשחק המשובחת שלו.
בן ממס גדל במחלקת הנוער של הפועל לוד.
בעונת 1975–1976 עלה לקבוצת הבוגרים ששיחקה בליגה א' ושימש בעיקר כשחקן מחליף.
בעונת 1976–1977 תפס מקום קבוע בהרכב כעושה משחק והעפיל עם קבוצתו בחזרה לליגה א' ומשם בתוך עונה אחת לליגה הארצית.
בעונת 1981–1982 העפיל עם קבוצתו לליגה הבכירה.
בעונת 1983–1984 הגיע לשיא הקריירה כשזכה עם הפועל לוד בגביע המדינה בכדורגל לאחר ניצחון במשחק הגמר 2–3 בבעיטות 11 מטר מול הפועל באר שבע.
שלושה ימים לאחר מכן זכה גם בגביע אלוף האלופים לאחר ניצחון 1–4 בגמר מול מכבי חיפה.
בעונה שלאחר מכן ירד עם הפועל לוד לליגה הארצית.
בעונת 1985–1986 העפיל בחזרה לליגה הלאומית וירד עמה לליגה הארצית לאחר שתי עונות.
בעונת 1990–1991 חזר להפועל לוד לעונה אחת.
בעונת 1991–1992 שיחק במדי בית"ר רמלה והתמודד איתה בצמרת ליגה א', אך לא הצליח לעלות לליגה הארצית.
בעונות 1992–1994 חזר להפועל לוד והעפיל עמה שתי ליגות בשנתיים, מליגה ב' לליגה הארצית.
בעונת 1994–1995 שיחק בבית"ר לוד ולאחר מכן הודיע על פרישה ממשחק.
לאורך הקריירה המליצו לו רופאיו של בן ממס להפסיק לשחק בשל בעיות גב שהיו לו, אך התעלם והמשיך לשחק עד לפרישתו בגיל 38.
ישראל (איסרל) בן יוסף (מכונה גם רבי איסרל לאזרש בסביבות 1500–1568) היה סוחר-משי יהודי עשיר, בנקאי, ותלמיד חכם.
מוצאו היה ברגנסבורג שבגרמניה, בשנת 1519, ולאחר גירוש היהודים מהעיר התיישב בקרקוב.
הוא היה נכדו של משה אורבך.
ואביו של רבי משה איסרליש.
שנת 1552 הייתה תקופה קשה עבור משפחתו של ישראל: אמו, אשתו וכלתו (אשתו הראשונה של רמ"א) מתו במגפה שפגעה בקרקוב באותה השנה.
לזכרם ייסד בית כנסת הרמ"א בקז'ימייז', כיום מחוז בקרקוב, שנבנה בשנת 1553 על אדמות שבבעלות ישראל בן יוסף.
על פי האנציקלופדיה היהודית, ניתן להסיק מהתארים אשר כתב עליו בנו בהקדמתו לספרו "מחיר יין" שהוא היה ראש הקהילה.
על פי אחת המסורות הפופולריות, ישראל יסד את בית הכנסת לכבוד בנו משה, שכבר היה מפורסם בצעירותו בלמדנותו.
אולם מהכיתוב העברי של הלוח משמע כי בית הכנסת נבנה לזכרה של אשת ישראל, מלכה (נפטרה ב-1552).
בנו הרמ"א מביא הלכה ששמע מאביו "ושמעתי מאבא מורי ש"ן ששמע ממהר"ר אברהם מינץ דאסור ליתן יין אדום לתוך יין לבן בשבת משום צובע".
רבי ישראל הקפיד לא לעסוק בעסקיו בערב שבת אחרי חצות היום.
על פי האגדה, בזכות זה הוענק לו משמיים להוליד בן קדוש כזה.
בנו - ר' משה ר' משה איסרלש (הרמ"א).
בתו - מרת מרים בילה.
ישראל בר-זכאי (ברדקי) (ג בכסלו ה'תר"ן, 26 בנובמבר 1889 - י"ד באלול ה'תש"ל 15 באוגוסט 1970) היה חזן ירושלמי, החזן הראשי של בית הכנסת החורבה במשך עשרות שנים.
נולד בירושלים בנובמבר 1889 (ג' בכסלו ה'תר"ן) לאביו ישעיהו, בנו של החזן רבי שלמה ברדקי.
הוא היה נינם של הרבנים ישעיה ברדקי ושמואל סלנט ובן נינו של רבי ישראל משקלוב (שעל שמו הוא קרוי).
למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים, ומפי סבו הזקן הרב סלנט והרב צבי פסח פרנק.
וכבר מילדותו בלט בקול נעים והשתתף במקהלה של סבו החזן בבית הכנסת החורבה, וממנו קיבל את ראשית חינוכו המוזיקלי.
בהמשך, למד מפי החזן פרופ' אברהם צבי אידלסון, ומפי החזנים יעקב גוזמן וזבולון קוורטין.
בעשור השני של המאה ה-20 התמנה לחזן בבית הכנסת שבבית הספר למל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא העות'מאני כעוזר רוקח.
לאחר המלחמה התמנה כחזן ראשי בבית הכנסת החורבה ברובע היהודי, במקומו של סבו שנפטר במהלך המלחמה.
הוא מילא תפקיד זה עד נפילת הרובע היהודי בידי הירדנים במלחמת העצמאות, למעט בתקופת מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, שבמהלכן היה מסוכן להגיע מהעיר החדשה, שבה גר, אל העיר העתיקה.
בתקופה זו שימש כחזן בבית כנסת ברחביה.
לאחר נפילת הרובע היהודי שימש במשך כ-15 שנה כחזן בבית הכנסת הנשיא ברחביה.
מתוקף תפקידו כחזן בבית הכנסת האשכנזי המרכזי של ירושלים, הוביל טקסים דתיים ולאומיים חשובים, כמו הקבלת פני הנציב העליון הרברט סמואל, הכתרת הרבנים הראשיים לישראל אברהם יצחק הכהן קוק ויצחק אייזיק הלוי הרצוג, חגיגת יום ההולדת של מלך בריטניה אדוארד השמיני, אזכרה לחללי השואה, אזכרה לחללי שיירת הדסה ועוד.
היה ממייסדי חברה קדישא האחידה "קהילת ירושלים" וניהל אותה.
יחד עם הרב אברהם חיים שאג פרסם בשנת 1946 "סדר תפילות לגומלי חסד של אמת לפי מנהגי ירושלים".