tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מגלה הארצות האנגלי פרנסיס דרייק וקפטן צי הסוחר ההולנדי אוליבר יאן נורט השתמשו באי כבסיס אספקה במהלך ההתקפות שלהם על הצי הספרדי.
כאשר דרייק ביקר באי במהלך ההקפה שלו סביב העולם, הוא נפצע קשה בפניו על ידי ילידי המפוצ'ה העוינים באי.
ב-31 במרץ של 1608, פליפה השלישי, מלך ספרד הכריז על צמצום האוכלוסייה באי מוצ'ה, כדי למנוע מאויבי ספרד כמו הולנד ואנגליה ליצור קשר עם הילידים המקומיים ולהשתלט בעזרתם על חופי צ'ילה שהיו נתונים באותה תחת האימפריה הספרדית.
עם זאת, במשך כ-80 שנה התוכנית לא יצאה לפועל, עד שלבסוף מושל הקפיטניה חנרל של צ'ילה - חוסה דה גארו הורה ב-1685 לגרש אותם מהאי לצ'ילה היבשתית באשמת סיוע לשודדי הים האנגלים וההולנדים ששוטטו באזור בשנים קודמות והתקיפו את הצי הספרדי בשיטתיות.
האי מוצ'ה מיושב בדלילות על ידי כ-800 תושבים והוא אינו מפותח כל כך מבחינה טכנולוגית.
אדמת האי מנוקדת במשקים חקלאיים קטנים עם עדרי בקר וסוסים הממוקמים לרוב בשטח המישורי, ויש בו מספר מועט של מבני ציבור כמו בית ספר, כנסייה ותחנת משטרה.
אין מסעדות על האי, ויש בו כ-3 חנויות קטנות בלבד שמוכרות מוצרי מזון בסיסיים.
הדרך המהירה ביותר על האי מלבד ההליכה היא נסיעה על מרכבות סוסים של המקומיים, בעוד שכלי הרכב נדירים למדי.
החופים מתאפיינים בדיונות קטנות לצד מספר מפרצים, מזחים וחצאי אי.
ניתן להקים אוהל ללינה בכל מקום באי (מלבד שטחים פרטיים), אך בדרך כלל לא בחוף עצמו עקב סכנת צונאמי.
הריסות של נזקי הצונאמי נראות בעיקר בחלק הצפון מזרחי של האי.
התיירות, היא גורם הכלכלה העיקרי באי.
האי מפורסם ביופי של חופיו ובמימיו הקרים המתאימים לפעילויות של ספורט הדיג.
יערות הגשם הממוזגים באי מורכבים מסוגים מגוונים של צומח, חלק גדול מהם של קאנלו (Drimys winteri) והדס צ'יליאני, ומרבית העצים ביערות מכוסים בטחב וחזזיות.
באי ישנו בית מלון יחיד, אך ניתן למצוא דיור חלופי באי אצל משפחות רבות אשר מחזיקות חדרים עבור תיירים.
דרך הגישה המהירה ביותר לאי היא דרך האוויר (20 דקות), באמצעות טיסות משדה התעופה קאריל סור בעיר קונספסיון, או באמצעות אווירונים מהעיר טירואה הסמוכה יחסית לאי.
עלות הטיסה לאי היא 20,000 פסו צ'יליאני עבור תיירים וצ'יליאנים לא מקומיים, ו-4,000 פסו עבור תושבי האי.
ניתן להגיע לאי גם באמצעות סירות פרטיות.
באי נמצא המגדלור השני העתיק ביותר בצ'ילה.
בינות לעצים ברכס שבאי, יש מחילות וקינים של יסעור ורוד-רגל (Ardenna creatopus) אשר האי מהווה את אחד מתוך שלושת אתרי הקינון היחידים שלו והגדול שבהם.
סך הכול נצפו באי למעלה מ-100 מיני עופות, חלקם דרים בו באופן קבוע וחלקם מבקרים בו וממשיכים הלאה.
על מורדות ההרים המיוערים באי קיימת ככל הנראה אוכלוסייה של איילים ננסיים מהמין פודו דרומי.
דגו פסיפי (Octodon pacificus; ידוע גם כדגו האי מוצ'ה), הוא מכרסם נדיר ממשפחת האוקטודוניים שאנדמי לאי ונמצא בסכנת הכחדה חמורה עקב אובדן בית גידול; מכרסמים קטנים אחרים המצויים באי הם קולילארגו ארוך-זנב (Oligoryzomys longicaudatus), אקודונט ארוך-שיער (Abrothrix longipilis), אקודונט זיתני ואקודונט ארך-טופר - כולם בני משפחת האוגריים.
במימי האי מצויים או מזדמנים דולפין צ'יליאני, דולפין לווייתני דרומי, סטנלה פאנטרופית, גרמפוס אפור, נתב גדול-סנפיר, ומיני דגים רבים.
באי מספר זוחלים, ביניהם מין הצפרדע Eupsophus insularis ממשפחת האלסודיים האנדמית לאי ומצויה בסכנת הכחדה חמורה.
באי ישנו סוג של חיפושית ממשפחת הקנתריתיים המכונה Islamocantharis, אשר כפי שמרמז שמה המדעי כל המינים שבה אנדמיים לאי.
מוצ'ה דיק, היה לווייתן זכר מפורסם מסוג ראשתן גדול ראש שחי באוקיינוס השקט בתחילת המאה ה-19, והוא נראה בדרך כלל בסמוך לחופי האי מוצ'ה.
בניגוד לרוב הראשתנים, מוצ'ה דיק היה לבקן והוא התפרסם עקב כך לראשונה בשנת 1839 במאמר שנכתב על ידי נוסע אמריקני שצפה בו במגזין "ניקרבוקר" בניו יורק.
הראשתן הלבקן היה כנראה ההשראה לכתיבת הרומן מובי דיק של הרמן מלוויל שפורסם ב-1851; מלוויל שינה את השם של הלוויתן כדי להתאים את השם לקוראים האנגלים.
הטרמפולצ'הו (Trampülcheo), הם יצורים על טבעיים במיתולוגיה של המפוצ'ה.
היצורים הללו הם ארבעה לווייתנים שמעבירים את הנשמות המתות על מקום בשם "נגיל צ'נמאיווי" הנמצא על פי המיתולוגיה על האי מוצ'ה.
באי, הנשמות הופכות לרוח והם מתפזרות משם מערבה.
על מנת להגיע לאי הזה, הנשמות צריכות לשלם בחלוקי נחל קטנים עבור ההובלה.
מסיבה זו, לאחר הפטירה קרובי הנפטר מניחים אבנים כאלו סביבו כדי לשלם ל"טרמפולצ'הו".
בשנים האחרונות ישנן ראיות רבות המצביעות על קשר מהתקופה הפרה-קולומביאנית בין ילידי המפוצ'ה לבין ילידי פולינזיה.
בשנת 2007 התגלו ממצאים פולינזיים במפרץ אראוקו הסמוך לאי בדמות שרידי תרנגולת, שניתוח ה-DNA של עצמותיה תוארך ל-1304 עד 1424 לספירה, והוכח שמקורה ביבשת אוקיאניה, מה שהוכיח קשר בין יבשת זו ליבשת אמריקה ואפשרות שהפולינזים חיו לצד המפוצ'ה באי.
הניתוח הגנטי הראה שמקור השרידים הוא באי טונגה המרוחק ולא באי הפסחא הקרוב יותר.
סימנים אחרים להתיישבות פולינזית באי הם מספר גולגולות אדם עם תכונות פולינזיות, שנמצאו במוזיאון בקונספסיון, אשר מקורן היה באי מוצ'ה.
הגישה של הפולינזים לאי התרחשה כנראה באמצעות זרמים ימיים ורוחות מערביות חזקות באוקיינוס השקט במהלך תופעת אל ניניו.
אצל הפולינזים עצמם, קיומם של מסעות ימיים כאלו למקומות רחוקים מוכרת היטב במסורת שבעל פה.
מספר פרופסורים צ'יליאנים מאוניברסיטת אוטגו נמצאים במגע עם התושבים המקומיים באי על מנת לבצע חפירות באי בשביל לאתר עדויות פולינזיות נוספות.
מוּפְרִיד (מערבית مفرد الرامح "מופריד אל-ראמי" - היחיד עם החנית) או η ברועה דובים, נקרא גם גליזה 534, הוא כוכב שנמצא במרחק של כ-37 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים רועה דובים.
עם בהירות נראית מדרגה 2.68 זהו הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצה.
מופריד הוא כוכב־התקן של המחלקה הספקטרלית G0IV.
מופריד הוא תת-ענק צהוב מסוג ספקטרלי G0 IV, מסתו כ-1.7 מסות שמש, רדיוסו כ-2.7 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-6,100 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 9 מעוצמת ההארה של השמש.
מדידות ספקטרוסקופיות של אורו מצביעות על קיומו של בן זוג עמום מאוד שלא ניתן לראותו באופן ישיר ושמקיף את מופריד בזמן הקפה של 494 ימים (כשנה ושליש).
ככל הנראה בן הזוג הוא ננס אדום.
במרחק זוויתי של כ-2 דקות קשת נמצא כוכב עמום עם בהירות מדרגה 9, אך הוא אינו קשור למופריד ורק נמצא באותו הכיוון.
למופריד יש מתכתיות גדולה פי 2 מזו של השמש והספקטרום של אורו מראה על שכיחות גדולה במיוחד של נתרן, גופרית, צורן, קובלט וניקל.
גילו של הכוכב מוערך בקרוב ל-2.5 מיליארד שנים והוא ככל הנראה סיים את שלב היתוך המימן שבליבתו להליום והיתוך המימן עבר לשכבות חיצוניות יותר, מה שגורם לכוכב להתחיל בתהליך של התפשטות והתקררות בדרך להפוך לענק אדום.
מוֹצִ'י (ביפנית: 餅, もち) הוא ממתק יפני מסורתי חשוב עשוי מזן של אורז עמילני בשם מוצ'יגומה.
בתהליך הייצור של הממתק מבשלים את האורז עד לריכוך מוחלט, ואז חובטים בו עד שהופך לבצק אלסטי.
מוצ'י יכול להגיע במגוון דרגות של רכות, והוא בסיס להכנת קינוחים ומאכלים רבים במטבח היפני.
המוצ'י יכול להיות מבוסס על טעמים מלוחים ומתוקים כאחד.
מוצ'י טרי הוא רך אבל הוא מתקשה מהר מאוד.
המוצ'י שנמכר בחנויות מגיע ארוז, שטוח וחתוך לקוביות או לעגולים.
מומלץ לקנות מוצ'י בסמוך למועד הכנתו שכן הוא נוטה להתקלקל במהירות.
לעומת יפן, במערב מקובל לאכול מוצ'י כבצק שעוטף מילוי מתוק, בדרך כלל גלידה.
הקינוח המסורתי מוגש לבדו או עם אנקו, ממרח שעועית אזוקי.
עם זאת, בגרסה הפופולרית הנהוגה בארצות הברית בדרך כלל הגלידה משמשת כמילוי יחיד.
להבדיל מדנגו, מוצ'י נוצר רק מאורז מבושל וחבוט, ולא מקמח אורז.
הבדל נוסף הוא שהמוצ'י מבושל לפני ההפיכה לבצק, ואילו הדנגו הן כופתאות בצק שרק לאחר הכנתן עוברות בישול.
ההבדל מתבטא בעיקר בטקסטורה שמעניקה למוצ'י את הדביקות והאלסטיות האופיינית.
המוצ'י נחשב אצל היפנים למאכל מסורתי לחגיגות תחילת השנה.
המוצ'י הוא לרוב בצורת לחמניות עגולות, דביקות וצמיגיות ללעיסה.
מאחר שגודל המאכל גדול יותר מנגיסה אחת, יש ללעוס אותן היטב לפני שבולעים.
המוצ'י עלול להיתקע בגרון ולגרום לסכנת חנק למי שלא יכול ללעוס היטב, כמו קשישים או ילדים.
בתחילת שנת 2018 שני אנשים ביפן מתו בחגיגות השנה החדשה וכמה אחרים נמצאו במצב קריטי לאחר שאכלו את כדורי המוצ'י.
על פי התקשורת ביפן, 90 אחוזים ממקרי החנק שמגיעים בעקבות אכילת המאכל המסורתי הם של בני 65 ומעלה.
הדרך הבטוחה לאכול מוצ'י היא להקפיד על לעיסה מקסימלית או לחתוך את המוצ'י לחתיכות קטנות יותר.
בכל שנה, הרשויות ביפן מפרסמות אזהרה לציבור לקראת השנה החדשה המייעצת לאנשים (במיוחד צעירים וקשישים) לאכול את המוצ'י בחתיכות קטנות יותר.
למרות האזהרות, בשנים 2014–2017 מתו 12 אנשים כתוצאה מאכילת מוצ'י.
מוצ'י הוא חטיף יום יומי מקובל, ומשולב גם במאכלים מלוחים שונים כמו בדייסת אזוקי, אבל מזוהה במיוחד עם ראש השנה היפני, עם פריחת הדובדבן, עם יום הילדים היפני, ועם יום הבנות היפני.
לתהליך קוראים Mochitsuki (ביפנית 餅つき).
משרים את האורז במהלך הלילה במים ומאדים אותו בתוך יריעת בד עד שהוא מתפרק לחלוטין.
את האורז המאודה מעבירים אל מכתש עץ ייעודי בשם אוסו (臼 ,usu ביפנית), וחובטים בו שוב ושוב בפטיש שנקרא קינה (杵 ,kine ביפנית).
תהליך ההכנה ממושך ומצריך שני אנשים, אחד לחבטות, והשני להרטיב ולהפוך את גוש הבצק בין חבטה לחבטה.
בעבר נהגו היפנים המסורתיים להכות על האורז המאודה בעוז עם מקלות דמויי פטישים מיוחדים כבדי משקל באופן מיוחד כשהאורז מונח בקערת עץ.
כיום קיימות מכונות תעשייתיות ואף ביתיות לחבטה בבצק לצורך הכנת מוצ'י.
מכונות אלו מועכות את האורז המאודה.
כשהמוצ'י יוצא מהמכונה משטחים וחותכים אותו.
היפנים אומרים כי האיכרים היפנים נהגו לאכול את המוצ'י בחורף כדי לקבל ממנו אנרגיות.
פתרון מערבי הוביל להכנת חיקוי מוצ'י מערבוב של קמח אורז דביק ומים בדומה להכנת דנגו.
הבלילה מאודה על אדים או במיקרוגל, ואז נחתכת לפיסות.
בתהליך נוצר בצק בטעם שדומה למוצ'י, אבל במרקם נוקשה ופחות אלסטי מהמקור, ולדעת יפנים רבים לא נחשב למוצ'י תקני .
מוצ'ון (בהונגרית: Múcsony) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
במוצ'ון חיו יהודים בודדים ובמקום קיימות שאריות של בית קברות יהודי וידוע מיקומו של בית קברות נוסף בכפר שהיה ואיננו.
מופקרות היא הנוהג של קיום יחסי מין לעיתים קרובות עם שותפים מזדמנים שונים.
ההגדרה של התנהגות מופקרת משתנה מאוד מתרבות לתרבות, ובין קבוצות שונות בתוך אותה התרבות.
למונח יש משמעויות שליליות בעיקר בחברות בהן האידיאל החברתי לפעילות מינית הוא יחסים מונוגמיים הממוסדים בנישואים.
דוגמה שכיחה של התנהגות שנחשבת בתרבויות מסוימות כמופקרות היא סטוץ.
הגישה המסורתית של המוסר הכפול שופטת נשים יותר לחומרה מאשר גברים על הפקרות מינית.
מופקרות מינית היא התנהגות שכיחה גם אצל בעלי חיים
התנהגות זו מחייבת יישום קפדני יותר בנקיטת אמצעי בטיחות לצורך הגנה מפני היריון או מפני מחלות מין המועברות במגע מיני, כגון עגבת, זיבה וכלמידיה.
במקרים מסוימים התנהגות מופקרת נגרמת כתוצאה ממאניה דֶפרסיה, או כתוצאה מאלכוהול או התמכרות לסמים או התמכרות למין.
אך בדרך כלל התנהגות מינית מופקרת אינה נגרמת מסיבות הללו אלא מבחירה אישית.
מופתי גדול הוא המופתי הראשי של מדינה.
מקורה של המשרה בתקופה המודרנית הקדומה באימפריה העות'מאנית והיא אומצה אחר כך במספר מדינות מודרניות.
המופתים הם מלומדים דתיים מוסלמים המוציאים חוות דעת משפטיות (פתוות) המפרשות את השריעה (החוק האסלאמי).
במאה ה-15 מופתים של האימפריה העות'מאנית, אשר פעלו כמלומדים עצמאיים בתקופות קדומות יותר, החלו להשתלב בבירוקרטיה היררכית של מוסדות דת ומלומדים.
האימפריה העות'מאנית הייתה זו שהחלה בנוהג של מתן הכרה רשמית ומעמד למופתי יחיד, מעל לכל האחרים, בתור "המופתי הגדול".
משרה זו נוצרה לראשונה על ידי אימפריה העות'מאנית בשנת 1433. המופתי הגדול שימש במקור כיועץ דתי אישי של הסולטאן.
הוא הפך לראש העולמאא תחת הסולטאן מהמט השני ובאמצע המאה ה-16 ניתן לו הכוח למנות עולמאא אחרים.
המופתי הגדול של איסטנבול נחשב מאז סוף המאה ה-16 כראש הממסד הדתי, תחת התואר "שייח' אל-אסלאם" (בטורקית: şeyhülislam).
הוא נשא באחריות בירוקרטית לגוף המלומדים הדתיים-משפטיים, וקבע פסיקות משפטיות בנוגע לענייני מדינה חשובים כמו הדחת שליטים.
נוהג זה הושאל והותאם לאחר מכן על ידי מצרים מאמצע המאה ה-19. משם התפשט הרעיון ולאחר פירוק האימפריה העות'מאנית, אומצה משרת המופתי הגדול במספר מדינות ברחבי העולם המוסלמי, לרוב בתפקיד של מתן תמיכה דתית למדיניות הממשלה, כך שכיום יש בערך 16 מדינות עם אוכלוסיות מוסלמיות גדולות שיש להן מופתי גדול.
היחסים בין המופתי הגדול של כל מדינה נתונה ובין שליטי אותה המדינה יכולים להשתנות במידה ניכרת, בהתאם לאזור או לתקופה היסטורית.
המופתי הגדול הוא בדרך כלל אדם הממונה על ידי המדינה, אף על פי שלמשרה אופי בחירתי או קיבוצי בכמה מדינות מודרניות.
מופתים גדולים הממונים על ידי המדינה
באימפריה העות'מאנית היה המופתי הגדול פקיד מדינה, והמופתי הגדול של קונסטנטינופול היה הגבוה שבהם.
לאורך כל עידן הקולוניאליזם הבריטי, הבריטים שמרו על מוסד המופתי הגדול באזורים מוסלמים מסוימים בשליטתם וכך העניקו ל את המעמד הפוליטי הגבוה ביותר בארץ ישראל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) היו שני מופתים גדולים של ירושלים מתחרים, אחד שנתמך על ידי הבריטים (כאמל אל-חוסייני) ואחד על ידי האימפריה העות'מאנית (אסעד שוקיירי).
כאשר ארץ ישראל הייתה תחת שלטון בריטי, המופתי הגדול של ירושלים מונה על ידי שלטונות המנדט הבריטי.
אלה העניקו לכאמל אל-חוסייני את התואר "המופתי הגדול", שלא היה קיים לפני כן בארץ ישראל, ככל הנראה על פי דוגמת מצרים, שגם שם נקבעה ההירארכיה באופן בלתי תלוי באימפריה העות'מאנית, ובראשה עמד "מופתי מצרים".
התפתחות זו השפיעה באופן ניכר על מעמד המופתי של ירושלים עד תום השלטון הבריטי.
ב-1921 מת כאמל, וירש אותו בתפקידו אחיו למחצה, חג' אמין אל-חוסייני.
אולם הנציב העליון הרברט סמואל סירב להעניק לו את התואר "המופתי הגדול", כפי שניתן לאחיו כאמל.
בינואר 1922 נענתה הממשלה לדרישתו והעניקה לו את התואר.
בתקופת המנדט, היו בארץ ישראל בין 5 ל-8 מופתים.
על פי החוק בתקופה זו, סמכותו של מופתי ירושלים לא עלתה על זו של כל מופתי אחר, והתואר "המופתי הגדול" או "המופתי של ארץ ישראל", שבו נהגו להכתיר את אמין אל-חוסייני, אין לו בסיס במשפט השרעי.
עם זאת, מופתי ירושלים תמיד היה החשוב ביותר, בהיותו יושב בעיר הראשית בארץ, ובמיוחד לאחר שמשרתו נקשרה אל משרת נשיא המועצה המוסלמית העליונה.
בעקבות רצח מושל הגליל לואיס אנדרוס, הודח אל-חוסייני מכל תפקידיו ובאוקטובר 1937 הוא ברח מהארץ ומשרת המופתי הגדול של ירושלים התפנתה.
ב-1948 חידשו השלטונות של ירדן את משרת מופתי ירושלים, אולם שני האישים שכיהנו בתפקיד בתקופה זו, לא נשאו עוד את התואר "המופתי הגדול".
ברשות הפלסטינית, המופתי הגדול ממונה על ידי הנשיא.
ערב הסעודית - משרת המופתי הגדול של ערב הסעודית , נוצרה בשנת 1953 והוא ממונה על ידי המלך.
ברוני - המופתי של המדינה מתמנה בידי הסולטן.
תוניסיה - על פי סעיף 78 לחוקת 2014, את המופתי הכללי של המדינה ממנה (ויכול לפטר) נשיא הרפובליקה.
מדינות עם מופתי גדול נבחר
במדינות כמו אוסטרליה, בהן משרת המופתי הגדול אינו מקבל חותם רשמי של הסכמה ממשלתית, ניתן לבחור באנשי דת לתפקיד על ידי פלג אחד של הקהילה האסלאמית באותה מדינה ובכל זאת לא יוכרו על ידי קהילות מוסלמיות אחרות באותה מדינה.
מדינות עם משרת מופתי גדול קיבוצית
באינדונזיה יש מערכת של מופתי קיבוצי, שבה משרת המופתי הגדול מוחזקת בידי מועצת העולמאא האינדונזית (Majelis Ulama Indonesia).
מליאה זו יכול להוציא פתוות.
גם למלזיה יש מערכת ייחודית של מופתי קיבוצי.
לתשע מ-14 המדינות המלזיות יש מלוכה חוקתית משלהן; תשע נשלטות על ידי המלך החוקתי שלהן בעוד שהמדינה מונהגת על ידי מלך שנבחר מתוך התשע.
לתשעת המלכים הללו יש סמכות על עניינים דתיים בתוך המדינות שלהם: לפיכך, לכל אחת מתשע המדינות הללו יש מופתי משלהן שבדרך כלל שולט במועצה האסלאמית או במחלקה האסלאמית של המדינה.
ברמה הלאומית, הוקמה מועצה לאומית של פתווה (Majlis Fatwa Kebangsaan) תחת המחלקה לקידום האסלאם של מלזיה (ג'בטאן קמג'ואן אסלאם מלזיה).
המחלקה ממנה חמישה מופתים עבור חמש המדינות שאין להן מלכים.
המופתים של תשע המדינות המונרכיות, יחד עם חמשת הפקידים שמונו על ידי המחלקה לקידום האסלאם במועצה הלאומית של פתווה, מוציאים ביחד את פתוות ברמה הלאומית.
בסרי לנקה יש מערכת של עולמאא קיבוצית ממסורות שונות באסלאם.
לעולמאא הכללית של ציילון יש נשיא המפקח על ההחלטות, אך אין לו בהכרח סמכויות לבטל כל החלטה שהתקבלה על ידי שאר העולמאא.
הרעיון דומה למערכת קואליציונית דמוקרטית.
בנגלדש: עבול קאסים נורי; ד"ר סייד איראשאד אחמד אל בוכארי
ברוניי (המופתי הממלכתי הראשון): איסמעיל עומר עבדול עזיז
אינדונזיה: שייח' עבדול קדיר חסן בנו של חסן בנדונג
פקיסטן: מונפי מונייב אור רחמן
דרום אפריקה: ראדהא אל האק
סוריה: אחמד כפתארו (נפטר ב-1 בספטמבר 2004)
מופת (לשעבר מופ"ת) היא יחידה מטכ"לית באגף כוח האדם בצה"ל, האמונה על הטיפול בחיילי צה"ל בתחומים שונים.
מופת מיישמת את מדיניות צה"ל בתחומי השכר, הגמלאות, רווחת הפרט והיחידות ומגבשת ומממשת את מדיניות תהליך הפרישה ושערי היציאה מצה"ל.
בנוסף, מובילה מערך שירות מתקדם לפרט למימוש זכויותיו לאורך שירותו בצבאי בחובה, בקבע, במילואים ובגמלאות.
כל זאת תוך שותפות בעיצוב המדיניות בתחומי הטיפול באנשים.
יחידת מופת כפופה לחטיבת הפרט (רמ"ט אכ"א) והיא תחת פיקוד אגף כוח האדם (ר' אכ"א) במטה הכללי.
מפקד היחידה הנוכחי הוא אלוף-משנה רועי נתנאל.
יחידת מופת אחראית על התחומים הבאים:
ענף מינוף - מהווה אינטגרטור לתהליכים חוצי ארגון.
אחראי על תוכנית העבודה, או"ש (ארגון ושיטות), בקרה, משאבים, תקשוב ופיתוח תהליכים דיגיטליים בעולמות השכר והפרט לכלל הצבא.
הגוף המוביל ביחידה בכך שמתווה את דירקטיבת השדרה הפיקודית ביחידה ובמטה בנושאי בניין והפעלת הכח.
ענף שכר - אמון על יישום מדיניות וחישוב השכר החודשי למשרתי הקבע, הגמלאים, החובה, אזרחים עובדי צה"ל ושארים.
אחרי על יישום החלטות מס הכנסה.
ענף ת"ש - אמון על יישום וביצוע עולמות ת"ש קבע וחובה, בדגש על מרכז המשפחה הלוחמת ומרכז בודדים.
כמו כן מתמקד ברווחת היחידות ומענה מקצועי ובקרתי ליחת"שים (יחידות תשלומים).
ענף שירותי שכר ופרט - אמון על מתן שירות לפרט בתפיסה אחודה במגוון עולמות תוכן: שכר, אשראי, נופש, ת"ש וכדומה.
מנהל הפרישה - אמון על מדיניות ומימוש עולם הפרישה, וכן שחרור בשער יציאה שני.
מכין מקצועית ומנטלית את משרתי הקבע הפורשים לאחר שנים בשירות קבע לחיים באזרחות ומסייע בהשמתם במקומות עבודה חדשים.
תחת מפקדת מופת כפופה מנכ"לית חבר.
פעילותה החלה עוד בימי המחתרות טרם קום המדינה, תחת אגף הכספים (אכ"ס).
היחידה טיפלה בתשלומים לפרט עבור אוכלוסיות משרתי הקבע, גמלאים מקבלי קצבה, חיילי החובה, עובדי צה"ל, משפחות משרתי מילואים (בחירום), ובעלי רכב אזרחי מגויס.
כמו כן טיפלה היחידה ביחידות התשלומים הפרוסות (יחת"ש), שהיו אמונות על כרטיסיות נסיעה לחיילים, גביית קנסות, שלמייה, ועוד.
היחידה הייתה כפופה לראש אכ"א במטכ"ל.
בשנת 1995, כחלק משינוי מבנה ארגוני והקמת חטיבות באכ"א, הוקמה חטיבת הפרט, ומנהל התשלומים הוכפף אליה.
בשנת 2000 הוקם "המרכז לשירות הפרט", בתוך מחלקת הפרט באכ"א - כשינוי תפיסת הטיפול בפרט בצורה מרוכזת.
בשנת 2006 הוקמה יחידת מופת כמיזוג של שלוש יחידות: מת"ש, מרכז השירות לפרט, ומנהל הפרישה (האמון על ליווי הפורשים מצה"ל).
האיחוד הביא לשינוי תפיסה מנהלי מהותי בתחום הטיפול באנשים.
שכן מת"ש היה גוף ריכוזי, ועם האיחוד החלו תהליכי ביזור לסגלי משאבי האנוש ביחידות מתוך כוונה להיטיב עם הפרט ולבצע בקרה מיטבית.
מופשט פוסט-ציורי הוא מונח שטבע מבקר האמנות קלמנט גרינברג ככותרת לתערוכה שאצר במוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס בשנת 1964. התערוכה הציגה לאחר מכן גם במרכז האמנות ווקר ובגלריית האמנות של אונטריו (כיום: גלריית האמנות של אונטריו).
גרינברג זיהה תנועה חדשה בציור שמקורה באקספרסיוניזם המופשט של שנות הארבעים והחמישים, אך היא נוטה "להעדיף פתיחות או בהירות" בניגוד למשטחי הצבע הצפופים של האקספרסיוניזם המופשט.
מבין אמני האמנות העכשווית בדור שקדם לתערוכה, האמן האמריקאי בארנט ניומן זוהה כמי שחזה מראש "כמה ממאפייני המופשט הפוסט ציורי", מושג שהפך למטבע לשון בשנות השישים.
כאשר הציור המשיך לנוע לכיוונים שונים בהתאם לרוח החדשנות של התקופה, בתחילה תוך התרחקות ממסורת האקספרסיוניזם המופשט, המונח "מופשט פוסט ציורי" הוחלף בהדרגה על ידי שמות של תנועות אחרות, כגון המינימליזם, Hard edge painting, הפשטה לירית וציור שדות צבע.
מופשט גאומטרי הוא מונח המתייחס לציור מופשט לא פיגורטיבי שמתאפיין בהתבססות על צורות גאומטריות, שימוש במרחב תמוני אילוזיוניסטי וניסוח משמעות סמלית באופן מופשט.
הגם שסגנון זה מזוהה עם אמני האוונגרד בתחילת המאה העשרים, כגון פיט מונדריאן, וסילי קנדינסקי, קזימיר מלביץ', פרנסואה מורלה ואוגוסט הרבין, מוטיבים מתוך אמנות המופשט הגאומטרי אפיינו גם אמנות קדומה יותר, מתרבויות שונות.
למשל, ניתן למצוא הקבלה בין סגנון זה לבין ההפשטה של האמנות המוסלמית.
הגאומטריה עסוקה ביחסים שבין קווים, זוויות ומשטחים.
באמנות, אמנים מזרם המופשט הגאומטרי משתמשים בצורות הללו על גבי הקנבס תוך הצגת קומפוזיציה הבוחנת את היחסים ביניהם.
הפשטה גאומטרית קיימת באמנות של תרבויות רבות לאורך ההיסטוריה, הן במסגרת מוטיבים דקורטיביים, הן כיצירות האמנות עצמן.
כך לדוגמה, על רקע האיסור הדתי על הצגת דמויות באסלאם, האמנות המוסלמית התפתחה כאמנות מבוססת דפוסים גאומטריים.
היא נוצרה מאות שנים לפני ההפשטה הגאומטרית באירופה, ובמובנים רבים היוותה השראה עבור אמני התנועה.
דפוסים גאומטריים משמשים בארכיטקטורה של תרבויות מוסלמיות מהמאה ה-7 ועד המאה ה-20, על מנת ליצור חיבור וויזואלי בין הדת ורוחניות, למדע והאמנות, שמהווים גורמי מפתח במחשבה המוסלמית.
ההפשטה הגאומטרית המערבית באמנות המודרנית הופיעה באירופה בראשית המאה העשרים, אצל אמני חלוצים כמו קזימיר מלביץ', אצל אמני תנועת הקונסטרוקטיביזם הרוסית, בקרב אמני הקבוצה ההולנדית דה סטייל ואחרים.
התנועה פרחה גם במרכזים האורבאניים בהרבה ממדינות אמריקה הלאטינית משנות הארבעים ועד שנות השישים, ובייחוד בארגנטינה, ברזיל וונצואלה.
השפה הפיקטוריאלית של ההפשטה הגאומטרית, המתבססת על שימוש בצורות גאומטריות פשוטות הממוקמות בחלל לא-אילוזיוניסטי (קרי, שאינו נסמך על חוקי הפרספקטיבה), התפתחו כמעין מסקנה שצמחה מתוך הקוביזם.
הקוביסטים "הרסו" והרכיבו מחדש את הקונוונציות המקובלות לתיאור צורה וחלל, תוך התנגדות לתיאור המסורתי הנסמך על חיקוי הצורות במציאות החזותית הסובבת.
העקרונות של התנועה הקוביסטית, על שלבי התפתחותה השונים, התקבלו כמאפיינים היסודיים של ההפשטה הגאומטרית.
אמנים אלה הסתמכו על המעשה הקוביסטי שמהותו טיהור האמנות משרידי הניסיונות לחכות את המציאות, והוסיפו לו התמקדות במאפיינים הדו־ממדיים של הציור, תוך בנייתו באמצעות צורות גאומטריות פשוטות.
ביטויים מרכזיים לאמנות המופשט הגאומטרי
התפתחות הסגנון קיבלה ביטוי אחר במדינות אירופה השונות, כמו גם ברוסיה.
צייר ההפשטה הגאומטרית המרכזי בהולנד היה פיט מונדריאן (1872–1944), לצד כמה חברים נוספים בתנועת דה סטייל.
מונדריאן ביקש לתמצת את החוויה האנושית לכדי הצורות התלת־ממדיות הבסיסיות ביותר שמרכיבות את המציאות החזותית.
ביצירותיו בסגנון ההפשטה הגאומטרית, מהשנים 1915–1920, אותו כינה "נאו-פלסטיציזם" (Neoplasticism), ניכר החיפוש שלו אחר המהות המדויקת והתמציתית ביותר של הטבע, באמצעות הדגשת סדר והיגיון.
אלה מתבטאים בבחירתו להשתמש בשלושת צבעי היסוד, בתוספת שחור ולבן, וכן בהתבססות על הזווית הישרה ועל קווים נקיים.
ציורו של מונדריאן, "קומפוזיציה מס 10" (1939–1942), משקף היטב את גישתו הרדיקלית לבניית קווים אופקיים ואנכיים שנעשים, כפי שכתב מונדריאן, "מתוך מודעות, אך לא תוך חישוב, בהובלת אינטואיציה חזקה ואל הרמוניה וקצב".
ברוסיה, הפשטה גאומטרית הופיעה לראשונה בעבודותיו של אמן האוונגרד, קזימיר מלביץ' (1879–1935), בציוריו החל משנת 1915. את שימושו בסגנון זה הוא כינה סופרמטיזם (Suprematism), קרי, אמנות טהורה, שאין לה קשר למציאות ולטבע.
בתוך כך, מלביץ' ביקש להגיע להפשטה מוחלטת, במסגרתה יצר קומפוזיציות בהן נראות צורות בסיסיות "צפות" ברקע לבן.
המטרה אותה ניסח עבור ציור זה, היא הגעה אל מציאות רוחנית גבוהה יותר, אותה כינה "הממד הרביעי".
הפיסול המופשט של המאה העשרים הושפע לא פחות מהציור מהנטיות הגאומטריות.
ג'ורג' ונטונגרלו (Vantongerloo) ומקס ביל (Bill), למשל, ידועים אולי בעיקר בזכות הפסלים הגאומטריים שלהם, אף על פי ששניהם היו גם ציירים.
ואכן, רעיונות של הפשטה גאומטרית מקבלים גם ביטוי בכותרות של יצירותיהם (למשל, יצירתו של ונטונגרלו, "Construction in the Sphere") ובהתבטאויותיהם.
כך, ביל הצהיר כי "אני מחזיק בדעה לפיה ניתן לפתח אמנות בעיקר על בסיס חשיבה מתמטית".
ציירי אקספרסיוניזם מופשט, כפי שהוא מתבטא באמנות של ג'קסון פולוק, פראנץ קליין, קליפורד סטיל וולס, מייצגים את ההפך מההפשטה הגאומטרית.
במסגרת השיח המחקרי של תולדות האמנות של המאה ה-20, מבקרי אמנות ואמנים הפועלים בסגנונות ההפשטה הציעו פעמים רבות כי ההפשטה הגאומטרית מייצגת את הרמה הגבוהה ביותר של חוסר אובייקטיביות בציור, והיא בהכרח גם מדגישה את הפלסטיות והדו-ממדיות הבסיסית של הציור כמדיום אמנותי.
לכן, הוצע שהפשטה גאומטרית יכולה לשמש כפתרון לקושי עימו מתמודד הציור המודרניסטי, המבקש במקביל לדחות את המסורות הנטורליסטיות של העבר ולהכיר בטבע הדו־ממדי של שטח פני התמונה ושל הקנבס.
אמנות מופשטת קושרה באופן היסטורי למוזיקה, ביכולתה להעביר תחושות ורעיונות ללא הישענות על פנייה לאובייקט ניתן לזיהוי, שכבר קיים במציאות.
בהקשר זה, ואסילי קנדינסקי דן ארוכות בחיבורו "בנוגע לרוחני באמנות" (Concerning the Spiritual in Art) בקשר שבין אמנות למוזיקה, כמו גם בשאלה כיצד ההלחנה הקלאסית השפיעה על עבודתו.
מופע שנות ה-90 היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת הקומדיית מצבים התקופתית, שעלתה לשידור בנטפליקס ב-19 בינואר 2023. הסדרה היא ספין-אוף המשכי של "מופע שנות ה-70" שעלתה לשידור בשנת 1998 וזכתה לפופולריות רבה דבר שתרם להתפתחות קריירת המשחק של צוות האנסמבל שעמד בראשה.
חלק משחקני סדרת המקור שבים לגלם דמויות מוכרות בסדרה החדשה.
הסדרה גררה ביקורות שליליות רבות, ועל כן באוקטובר 2024 נטפליקס ביטלה את הסדרה לאחר 2 עונות; הראשונה כללה 10 פרקים והשנייה פוצלה לשני חלקים שכל אחד מהם כלל 8 פרקים.
במהלך שנות ה-90, ליה פורמן (בתם של אריק ודונה מסדרת המקור), מבקרת בוויסקונסין את סבה וסבתה (רד וקיטי מסדרת המקור) ומתחברת עם קבוצה של בני נוער מקומיים.
קורטווד סמית' בתור רד פורמן.
סבה של ליה ואביו של אריק.
דברה ג'ו רופ בתור קיטי פורמן.
סבתה של ליה ואמה של אריק.
קיילי הופ האברדה בתור ליה פורמן.
נכדתם של רד וקיטי ובתם של אריק ודונה.
מייס קורונל בתור ג'יי קלסו, בנם של מייקל קלסו וג'קי ברקהארט.
מקסוול אייסי דונובן בתור נייט, אחיה-למחצה הגדול של גוון.
סם מורלוס בתור ניקי, החברה של נייט.
טופר גרייס בתור אריק פורמן.
אביה של ליה ובנם הצעיר של רד וקיטי.
לורה פריפון בתור דונה פינסיאטי.
אשטון קוצ'ר בתור מייקל קלסו.
מילה קוניס בתור ג'קי ברקהארט.
אשתו של מייקל ואמה של ג'יי.
באוקטובר 2021 נטפליקס הזמינה את עונתה הראשונה של הסדרה, בהשתתפותם של קורטווד סמית' ודברה ג'ו ראפ ששבים לגלם את בני הזוג רד וקיטי פורמן מ"מופע שנות ה-70".
כמו כן יוצריה של סדרת-האם, בוני טרנר וטרי טרנר, שבים ככותבים ומפיקים ביחד עם בתם לינדסי טרנר.
באוקטובר 2024, נטפליקס ביטלה את הסדרה לאחר שתי עונות.
בפברואר 2022 התפרסם שלקבוצת הצעירים החדשה שתוביל את הסדרה לוהקו קיילי הופ האברדה, אשלי אופדרהייד, מייס קורונל, מקסוול אייסי דונובן, ריין דוי וסם מורלוס.
באפריל 2022 נודע ששחקנים נוספים מסדרת המקור ישובו לגלם דמויות מוכרות בתפקידי אורח ובהם טופר גרייס, אשטון קוצ'ר, וילמר ולדראמה, מילה קוניס ולורה פריפון.
דני מסטרסון לא לוהק בחזרה לתפקיד סטיבן הייד מכיוון שבשנים שטרם הפקת הסדרה הוגשו נגדו תלונות בעוון תקיפות מיניות ועמד למשפט באשמת מעשי אונס.
במאי 2022 נודע שטומי צ'אנג ישוב לגלם את דמותו של ליאו ההיפי מסדרת-האם.
מוריס שאקור , הידוע גם בשם הבמה מופרים שאקור ובשם וויקד (Wycked), הוא ראפר אמריקאי.
הוא היה חבר בהרכב ההיפ-הופ ת'אג לייף והוא אחיו החורג של הראפר טופאק שאקור.
הוא גם היה חבר בהרכב אאוטלוז תחת השם "חומני" (Komani) (על שם מנהיג המהפכה האיראנית, רוחאללה ח'ומייני), אבל מאוחר יותר עזב את ההרכב בגלל אי הסכמה כלכלית עם חברת התקליטים דת' רואו רקורדס.
מופרים ביצע את הופעת הבכורה שלו תחת שם הבמה מוצדס (Mocedes) בסינגל "Feels Good" של ההרכב טוני טוני טונה שיצא לאור ב-1990. הוא הופיע עם אחיו החורג טופאק ב-"Papa'z Song", סינגל מתוך האלבום "Strictly 4 My NIGGAZ" משנת 1993.
מופרים הצטרף להרכב הראפ ת'אג לייף (של טופאק שאקור) בשנת 1993. ב-1994 ההרכב הוציא לאור את אלבומו היחיד, Thug Life: Volume 1, שזכה בתואר אלבום זהב.
מופרים כתב שירים רבים באלבום הזה.
הוא גם היה חבר בהרכב אאוטלוז, אך עזב את ההרכב.
בשנת 2007, הוא הוציא לאור יחד עם די ג'יי קינג אססין מיקסטייפ בשם "Black & Brown Pride".
הוא הופיע בפסקול של הסרט העלילתי Intoxicating, בכיכובם של קירק האריס, ג'ון סאבאג' ואריק רוברטס.
הגיע למקום 42 במצעד בילבורד 200
Black & Brown Pride (עם די ג'יי קינג אססין) (2007)
מופע כישרונות או תחרות כישרונות הוא אירוע בו המשתתפים מציגים על הבמה מיומנויות שונות, דוגמת שירה, ריקוד, ליפ סינק, משחק, אמנות לחימה, נגינה בכלי וסטנדאפ.
לעיתים האירוע מתוכנן כמופע, אולם בחלק מהמקרים נשפטים המשתתפים על ידי צוות שיפוט מקצועי, כשבסוף מוכרז המנצח.
בשלהי שנות ה-40 של המאה ה-20 הפכו מופעי כישרונות לז'אנר בולט בתחום הריאליטי.
תחרות הכישרונות הראשונה שעלתה לאוויר היא Doorway to Fame ב-1947. במרוצת השנים הופקו עשרות תוכניות דומות בישראל ובעולם.
בין תחרויות הכישרונות המוכרות בישראל נמנים "כוכב נולד", "הכוכב הבא לאירוויזיון", "אקס פקטור ישראל", "גוט טאלנט ישראל", "בית ספר למוזיקה", "The Voice ישראל", "הדבר הגדול הבא", "רק רוצים לרקוד" ו"רוקדים עם כוכבים".
מופע טוטאל הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של רועי אסף שיצא לאקרנים בשנת 2025. אסף גם מככב בתפקיד הראשי בסרט.
הסרט נוצר בהשראת המופע "בורדל טוטאל - הפסקת אש", יצירתם של רועי אסף, נועה מורדוביץ' וטלי רגב.
אסי יפרח (רועי אסף), שחקן כושל, חוזר ממילואים בזמן מלחמה, לעיירה הדרומית בה הוא גר עם משפחתו.
הוא חולם להיות שחקן מצליח, אך בימים הוא מורה לדרמה בתיכון ובערבים מופיע באולם התרבות המקומי במופע קברט נאיבי.
אירוע בלתי צפוי הופך אותו למפורסם בן לילה, אך לא מהסיבות עליהן חלם.
המציאות תאלץ אותו לבחור - האם להתכופף ולוותר על החלום או להמר עליו בכל הכוח.
זהו סרטו הראשון של רועי אסף כבמאי שגם כתב את התסריט יחד עם עמרי ון אסן, את העבודה על הסרט החל אסף ב-2015. את אשת הדמות הראשית מגלמת אורנלה בס, מי שהייתה אז אשתו בחיים.
הסרט צולם בירוחם בעשרים ימי צילום.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר 2024 וזכה בשני פרסים - צילום (סער מזרחי) ואיפור (אורלי רונן).
ארבע המועמדויות הנוספות היו בקטגוריות השחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי (רועי אסף), מוזיקה מקורית (עדי דויטש), עיצוב אמנותי (ברק ואזן) ועיצוב תלבושות (לאורה שיים ויסמין וולק).
הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל מאר דל פלאטה בארגנטינה ובפרס להישג אמנותי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
רועי אסף זכה בפרס השחקן הטוב ביותר מטעם פורום מבקרי הקולנוע הישראלי לשנת 2025, ופרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הישראלי במונטריאול 2025, בנוסף זכה אסף בפרס משרד התרבות לעידוד יצירה בתחום הקולנוע.
מנימוקי השופטים: "רועי אסף הוא שחקן תיאטרון וקולנוע מוערך, שחקן בחסד שעבר לבימוי קולנוע.
עבודתו כבמאי סרטים מאופיינת במקוריות יוצאת דופן, אומץ ויושרה פוליטית.
בעבודות המשחק הרבות והמגוונות שלו הוא מפגין וירטואוזיות מרשימה ומביא למסך עוצמות רגשיות.
בסרטו הארוך הראשון, "מופע טוטאל", שזכה במספר פרסי אופיר ונמצא כעת בסבב פסטיבלים בינלאומי, הוא מפגין בשלות מרשימה ומלהטט בעבודה עם המצלמה.
על כל אלה בחרה הוועדה להעניק לו את פרס עידוד היצירה בקולנוע לשנת 2024."
"מופע טוטאל" זכה לביקורות מצוינות.
שמוליק דובדבני כתב עליו באתר ynet כי הוא "סרט שחשוב וצריך לראות בימים עכורים אלה".
שני ליטמן מאתר "הארץ" כתבה כי הסרט מציג "מבע קולנועי מסעיר, מעניין ומלא רבדים".
אבנר שביט מאתר "וואלה" כתב כי הסרט "מזכיר את הקלאסיקות של פליני וקלאסיקות מודרניות של 'בירדמן'".
רון פוגל ויאיר הוכנר מאתר 'סרט' ויונתן גת מכאן 11 הגדירו אותו כיצירת מופת.
+שחקנ/יתדמותרועי אסףאסי יפרחאורנלה בסנטלי יפרחאורי גבריאליצחק יפרחזוהר ז'נט סבגפנינה יפרחאלברט אילוזשמואלשמעון מימרןעו"ד בועזאוהד קנולרמנכ"ל הבימהמילי עשתשיר-אלצביקה פישזוןמישהמוטי בן ישיעמרםדליה בגרעליזהכרמית מסילתיאסנת המנהלתפיני קידרוןמפקח משרד החינוךאיתי זבולוןבמאי תיאטרוןשמרית לוי ששוןלימור
מוצ'ה לוצ'ה היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית ששודרה ברצועת השידור Kids' WB ברשת The WB מ-17 באוגוסט 2002 עד 26 בפברואר 2005. היא נוצרה על ידי אדי מורט ולילי צ'ין והופקה על ידי האחים וורנר הנפשה.
זוהי סדרת הטלוויזיה המונפשת הראשונה המיועדת לילדים שנוצרה באמצעות Macromedia Flash, תוכנה שהפכה לשימוש נרחב כמדיום להנפשה בשנים שלאחר מכן.
סרט עלילתי המבוסס על הסדרה הנקרא "מוצ'ה לוצ'ה – שובו של אל מלאפיקו" הופץ ב-4 בינואר 2005.
הסדרה מתרחשת בלוצ'אוויל, עיירה בדיונית בדרום קליפורניה שבמרכזה לוצ'ה ליברה, שבה כמעט כולם לובשים תחפושת (הם אף פעם לא נראים בלי המסכה שלהם) ויש להם תנועת היאבקות ידועה.
תנועות היאבקות אלו מסוגלות לשנות את הדמות ביחס לשם המהלך.
הסדרה מתמקדת בעיקר בשלושה חברים, ריקושט, בואנה גירל והפרעוש, בעודם נאבקים בבית הספר הבינלאומי המפורסם בעולם, לוצ'ה, שם הם לומדים להיות לוצ'דורס.
ריקושט (מדובב על ידי קרלוס אלזראקוי בעונות 1–2 וג'ייסון מרסדן בעונה 3) – מתאבק צעיר בן 10 שהוא הפרוטגוניסט.
הוא מחשיב את עצמו לאמיץ ביותר בקבוצה, אך לפעמים קופץ לפני שהוא מוצא.
בואנה גירל (מדובבת על ידי קימברלי ברוקס) – מתאבקת צעירה וחכמה בת 9 שתמיד משחקת לפי הכללים.
היא יכולה להיות גם מאוד יהירה וגסה לפעמים.
הפרעוש (מדובב על ידי קנדי מילו) – חבר בן 8 של ריקוצ'ט ובואנה גירל שתמיד מלוכלך ומתייחס לעצמו בגוף שלישי.
בנוסף לכמה הרגלים מגעילים, הוא גם הכי עצבני, אך לעיתים קרובות מוכיח את עצמו כבן ברית מועיל.
אל ריי (מדובב על ידי מייקל דונובן) – בובת פעולה המייצגת את מצפונו של ריקושט.
הוא נושא אותו בתרמיל, אבל הוא יכול לנוע ולדבר בכוחות עצמו כאילו היה חי.
נאמר כי בובת פעולה זו היא רק חלק מאופוריה גדולה של מרצ'נדינג הקשורה למתאבק מקסיקני בלתי מנוצח בעל אותו שם (רמיזה לסנטו).
לצד הסדרה, מופיעים מספר צעצועים נוספים של אל ריי שלעיתים קרובות גורמים לצרות עם ריקושט.
הוא תמיד קורא לריקושט "צ'יקו" וחרפה.
השידור החוזר האחרון של הסדרה נמשך בין 2008 ל-2009, והיא הוסרה מההופעה ב-2010. בישראל, הסדרה שודרה באמצע שנות ה-2000 בערוץ הילדים ברצועת השידור "טלמאניה".
האי מוצ'ה הוא אי אלמוגים קטן מול חופי ג'יבוטי, ששייך לה.
הוא ממוקם במרכז מפרץ טאג'ורה.
האי נחשב מבחינה מנהלתית לחלק מ.
אוכלוסיית האי מונה כ-20 תושבים תושבי קבע, כשמספרם גדל משמעותית במהלך הקיץ.
באוגוסט 1840, נחתם הסכם ידידות ומסחר בין הסולטן מוחמד בן מוחמד מטאג'ורה לבין המפקד מהצי ההודי, המתאר את מכירת האי לאימפריה הבריטית תמורת עשרה שקי אורז.
עם זאת, המכירה הייתה מותנית בשהות קבע בריטית.
בשנת 1887 ויתרה בריטניה על הריבונות באי לצרפת, תוך שהיא מכירה בתחום ההשפעה הצרפתי במפרץ טאג'ורה, בתמורה לוויתור של צרפת על זכויותיה ב ובאיי זיילה הסמוכים.
בשנת 1900 נבנתה באי תחנת בידוד, עבור אנשים המיועדים לבידוד רפואי, אך בסופו של דבר היא לא שומשה עקב מחסור ברופאים זמינים.
בשנת 1914, האיים שימשו את כמחסן נשק, אותו ניסה למכור באופן לא חוקי.
לאחר שהתגלה המסתור, הוצבה "יחידת שומרים ילידים" באי וכמות האנשים המותרים בשהייה בו הוגבלה.
אולם יחידת השומרים בוטלה כעבור כשנה, במאי 1915.
האי מוצ'ה הוא האי הגדול ביותר בג'יבוטי.
אורכו פחות מ-3 קיפומטרים, והוא מוקף באיים קטנים יותר, איונים ושונית אלמוגים.
הוא שוכן כ-15 קילומטרים דרומית לג'יבוטי היבשתית.
כלכלת מוצ'ה מבוססת בעיקר על תיירות.
האי הוא אחד מיעדי הנופש הפופולריים בג'יבוטי.
בירת האי היא מושה, ושדה התעופה שלה היא .
אי זה יחד עם שאר איי הסביבה, המכונים יחד "איי מוצ'ה", ידועים גם כאתרי צלילה.
"מוצא האדם" (The Descent of Man, and Selection in Relation to Sex) הוא ספרו של צ'ארלס דרווין, בו הרחיב את הרעיון שהציג בספרו הראשון "מוצא המינים" וטען כי גם האדם לא נוצר כמו שהוא, אלא נוצר, תוך התפתחות הדרגתית, מיצור שנכחד, אשר היה אב קדמון לאדם ולקופי האדם.
הספר הוא אחד החיבורים הראשונים בתולדות חקר מוצא האדם וממניחי היסודות לאבולוציה של האדם.
הספר חזה נכונה שיימצאו מאובני מעבר או "חוליות חסרות" המהוות צורות ביניים בין אב קדמון המשותף לקופי-האדם ולאדם, לבין מיני האדם.
הוא אף טען שיש לחפש את שלבי המעבר ביבשת אפריקה.
זאת בשל הערכתו שקופי האדם האפריקנים, השימפנזה והגורילה, דומים לאדם יותר מקופי האדם האסייתיים, הגיבון והאורנגאוטן, ואילו באירופה ואמריקה אין קופי-אדם כלל.
תחזיות אלו התבררו שנים רבות לאחר מכן כמדויקות.
הספר יצא לאור בהוצאת ג'ון מאריי בשנת 1871 - 12 שנה לאחר שיצא לאור באותה הוצאה ספרו הנודע יותר של דרווין, "מוצא המינים".
עם פרסומ עורר הספר פולמוס ציבורי חריף, שעדיין מתקיים בחלק מהקהילות הדתיות ברחבי העולם.
רבים רואים בתיאוריה של דרווין סתירה לכתבי הקודש ולתפיסה הדתית המסורתית של בריאת האדם, והוויכוחים נמשכים בנוגע ללימוד אבולוציה בבתי ספר, לאימוץ רעיונות אבולוציוניים בתרבות הציבורית, ולפרשנות דתית של המוצא האנושי.
הוויכוח הציבורי כיום נמשך בעיקר מצד מתנגדי האבולוציה, במדינות שבהן הדת משחקת תפקיד מרכזי במדיניות החינוכית ובחיי הציבור, בעוד שבמקומות אחרים הפולמוס נחשב מרכזי פחות.
מבחינה מדעית, הספר והרעיונות שבו התקבל בהדרגה על ידי הקהילה המדעית כתוספת חיונית להבנת אבולוציה והיווצרות האדם.
רעיונותיו של דרווין לגבי אב קדמון משותף לאדם ולקופי אדם, יחד עם מנגנוני ברירה טבעית וברירה מינית, זכו לחיזוק נרחב על ידי ראיות ממאובנים כגון אוסטרלופיתקוס, הומו הביליס והומו ארקטוס, כמו גם על ידי השוואות DNA והבדלים ודמיון בתחומי האנטומיה בין האדם לקופי האדם.
בנוסף, תצפיות בביוגאוגרפיה של מינים שונים חיזקו את תחזיות דרווין לגבי מקורות האדם והשלבים האבולוציוניים.
כיום, רעיונותיו מהווים קונצנזוס מדעי בתחום הביולוגיה האבולוציונית.
חלק 1 - אבולוציה של האדם
בהקדמה לספר, דרווין מפרט את מטרת הטקסט שלו:
הגישה של דרווין להצדקת הטענה לאבולוציה של בני אדם היא לשרטט עד כמה בני אדם דומים לבעלי חיים אחרים.
הוא מתחיל בשימוש בקווי דמיון אנטומיים, תוך התמקדות במבנה הגוף, באמבריולוגיה וב"איברים ראשוניים" שככל הנראה היו שימושיים באחת הצורות ה"קיימות" של האדם.
לאחר מכן הוא עובר לטעון לדמיון של מאפיינים נפשיים.
בהתבסס על עבודתו של בן דודו, פרנסיס גולטון, טען דרווין שתכונות אופי ומאפיינים נפשיים אנושיים עוברים בתורשה בדומה למאפיינים פיזיים, וטוען נגד ההבחנה בין הנפש לגוף למטרות התיאוריה האבולוציונית.
מכאן מספק דרווין עדויות לכוחות ומאפיינים נפשיים דומים אצל בעלי חיים מסוימים, תוך התמקדות מיוחדת בהומינואידים, קופים וכלבים על האנלוגיות שלו לאהבה, פיקחות, דת, טוב לב ואלטרואיזם.
הוא מסכם בנקודה זו כי "אף על פי כן ההבדל בנפשו בין האדם לבין החיות הגבוהות, גדול ככל שיהיה, בהחלט הוא בעל דרגות ואינו יחיד מסוגו." בנוסף הוא פונה להתנהגותם של "פראים" כדי להראות מספר היבטים של החברה הוויקטוריאנית של אנגליה אפשר לראות בחברות פרימיטיביות יותר.
בחלק זה של הספר, דרווין פונה גם לשאלות של מה שלאחר מותו ייקרא דרוויניזם חברתי ואאוגניקה.
דרווין מציין שכפי שדנו על ידי אלפרד ראסל וגלטון, נראה שהברירה הטבעית כבר לא פעלה על בני אדם בקהילות מתורבתות כפי שפעלה על בעלי חיים אחרים.
בפרקים הראשונים של הספר, טען דרווין שאין פער מהותי בין בני אדם לבעלי חיים אחרים ביכולות האינטלקטואליות והמוסריות כמו גם באנטומיה.
הוא נסוג מרעיונותיו השוויוניים של שנות ה-30, ודירג את החיים בקנה מידה היררכי שאותו הרחיב לגזעים אנושיים על בסיס אנתרופולוגיה שפורסמה מאז 1860: פרהיסטוריה אנושית המתוותה על ידי ג'ון לובוק ואדוארד ברנט טיילור ששילבה ארכאולוגיה ומחקרים של עמים ילידים מודרניים.
במטרה להראות אבולוציה שמתקדמת מתקופת האבן לעידן הקיטור; לדעתו המוח האנושי זהה בכל התרבויות ועם עמים "פרימיטיביים" מודרניים שמאפשרים להבין תובנות על דרכי חיים פרהיסטוריות.
דרווין לא תמך בדעתם לפיה הקידמה היא בלתי נמנעת, אך הוא שותף לאמונתם באחדות אנושית והחזיק בגישה המקובלת לפיה הליברליזם והציוויליזציה האירופית הגברית התקדמו יותר במוסר ובאינטלקט מאשר עמים "פראיים".
חלק ב' של הספר, הכולל את פרקים 8 עד 18, עוסק בתחום של ברירה זוויגית - עקרון באבולוציה ביולוגית, בהקשר של רבייה מינית, הקובע כי הפרטים המותאמים באופן הטוב ביותר להשגת בני זוג ולרבייה, יצליחו יותר ברבייה ויגדילו את הייצוג הגנטי היחסי שלהם בדורות הבאים.
החלק מתחיל בפרק המתאר את העקרונות הבסיסיים של ברירה זוויגית, ולאחריו סקירה מפורטת של טקסונים רבים ושונים של בעלי חיים אשר סוקרת מחלקות שונות כמו רכיכות וסרטנים.
הפרק העשירי והאחד-עשר מוקדשים שניהם לחרקים, כשהאחרון מתמקד במיוחד בסדרת ה-פרפראים, הפרפרים והעשים.
שאר חלק זה בספר עוסק בבעלי חוליות, החל בפרק 12 שעוסק בחולייתנים בעלי דם קר (דגים, דו-חיים וזוחלים) ואחריהם ארבעה פרקים - 13–16, על עופות, ושני פרקים על יונקים.
דרווין הסביר את הברירה המינית כשילוב של "ברירות נקבית" ו"תחרות ישירה בין זכרים".
חלק 3- ברירה זוויגית בקרב בני אדם
חלק זה מכיל 3 פרקים, 19-21 אשר עוסקים בתחום של ברירה זוויגית בקרב בני אדם.
מבחינה מדעית, מוצא האדם התקבל בהדרגה על ידי הקהילה הביולוגית כתוספת חיונית להבנת אבולוציה והיווצרות האדם.
הספר הציע שהאדם חולק אב קדמון עם קופי האדם והציג מנגנונים של ברירה טבעית וברירה מינית כהסבר להתפתחות תכונות מורכבות.
ראיות שתמכו בתאוריות שהוצגו בספר כללו:
מאובנים – עם השנים התגלו עוד ועוד מאובנים של שלבי מעבר ותצורות מאובנות, כמו אוסטרלופיתקוס, הומו הביליס והומו ארקטוס, העניקו תוקף נרחב לחזונו של דרווין על אבולוציה הדרגתית של האדם.
מאובנים אלו הצביעו על רצף כרונולוגי של שינוי אנטומי שדומה להערכות דרווין.
גנטיקה – מחקרים מודרניים ב־DNA השוו בין האדם לבין קופי האדם, והראו דמיון גנטי של יותר מ-98% עם השימפנזים, מה שמחזק את התפיסה של אב קדמון משותף אדם–שימפנזה.
אנטומיה והשוואה פיזיולוגית – תכונות אנטומיות כמו מבנה שלד, שיניים ומבנה המוח, תומכות בקשרים האבולוציוניים שהציע דרווין.
ביוגאוגרפיה – התפלגות גאוגרפית של מינים שונים והדמיון בין קופי האדם האפריקנים לבין האדם, מול קופי האדם האסייתיים, תאמה לחיזוי של דרווין לגבי מקורות האדם והשלבים במעבר האבולוציוני.
בשלב הראשון, חלק מהמדענים התנגדו לרעיונותיו של דרווין, במיוחד לתאוריה לפיה האדם השתתף בתהליך האבולוציה כמו שאר בעלי החיים.
התנגדות זו התמקדה בעיקר בהשלכות הפילוסופיות והדתיות, אך גם חלק ממדענים, בתחילת המאה ה-20, התקשו לקבל את השילוב בין ברירה טבעית לברירה מינית כמסביר את מורכבות האדם.
עם השנים, ובעיקר לאחר גילוי מאובנים מרכזיים במחצית השנייה של המאה ה-20 והתקדמות הגנטיקה המולקולרית, הפך הרעיון שהאדם התפתח באופן הדרגתי באבולוציה הדרגתית של קופי אדם לאדם לקונצנזוס מדעי כמעט מוחלט.
כיום אין כמעט מחלוקת מדעית על העובדה שהאדם הוא תוצר של אבולוציה של האדם דרך ברירה טבעית וברירה מינית, בעוד שהוויכוחים נותרו בעיקר ברמה ציבורית־דתית.
מוצא החיים או אביוגנזה (בלועזית: Abiogenesis) הוא כינוי לתחום מחקר במדעי הטבע, החוקר את היווצרות החיים על פני כדור הארץ.
ההשערה המדעית המרכזית בתחום גורסת כי החיים על פני כדור הארץ נוצרו מתהליכים טבעיים של אבולוציה כימית, שבהם חומרים דוממים התארגנו בהדרגה למערכות ביולוגיות ראשוניות.
המאמץ המחקרי העיקרי בתחום מוקדש לניסיון למצוא מסלולים כימיים בהם גדול יחסית הסיכוי לאביוגנזה בסביבת מולקולות כימיות נטולות חיים, כלומר באיזה מסלול כימי גדל הסיכוי ליצור חיים מחומר דומם.
אביוגנזה אינה כוללת יצירה פתאומית של חיים מחומר דומם, אלא תהליך מסוים עם מספר שלבים של מורכבות הולכת וגדלה עד ליצירת החיים הפשוטים הראשונים.
במחקרים שונים בספרות המדעית הוצעו מספר דרכים אפשריות לשלבים שונים
השערה מקובלת היא שאירוע יצירת החיים התרחש סמוך לנביעות הידרותרמיות, בריכות געשיות או מעיינות חמים יבשתיים.
מעיינות אלו פולטים אנרגיה וחומרים העשויים להיות שימושיים בסינתזות מולקולות מורכבות, ולאחר מכן מתאפשרת יציבותן של מולקולות אלו עם מעברן לאזורים הקרים יותר במים.
באזורים אלו מצויות בימינו צורות החיים הקדומות ביותר הידועות לנו .
תאוריית האבולוציה מסבירה כיצד צורות חיים פשוטות התפתחו לצורות חיים מורכבות ומגוונות, בעוד מדע האביוגנזה מתמקד בשאלת מוצאם של היצורים החיים הראשונים.
לשאלה זו טרם נמצא הסבר שלם ומניח את הדעת, אך קיימות מספר השערות וראיות אשר מצביעות על פתרונות אפשריים.
הראשון שהציע את האפשרות שהחיים התפתחו מחומר אי אורגני היה צ'ארלס דרווין אבי תורת האבולוציה.
השערתו הייתה כי החיים התפתחו בתוך תערובת נוזלית של מלחי פוספט, ואמוניה שאפשרו, בשילוב עם אור, חום וחשמל את היווצרות החלבונים הראשונים.
ב-1924 פיתח הביוכימאי הסובייטי אלכסנדר אופרין תאוריה מקיפה יותר והציע ארבע הנחות יסוד המשמשות את הבסיס התאורטי לאביוגנזה:
החיים יכלו להיווצר מחומרים רגילים בתהליך של אבולוציה כימית.
חומרי הבסיס על פני כדור הארץ היו דומים לאלו הנמצאים במערכת השמש כגון ענקי הגזים: צדק ושבתאי המכילים מתאן, אמוניה, מימן ומים.
בהדרגה עלתה רמת המורכבות של תרכובות אלו בתגובות כימיות רגילות אשר אפשרו קטליזה של תגובות כימיות נוספות ויצירה של מערכות מסודרות ואוטוקטליטיות .
תחרות על המשאבים - בעיקר מולקולות הבסיס - גרמה לברירה טבעית אשר הניעה את תהליך העלייה במורכבות האורגניזמים ויצירת מגוון המינים הקיים כיום.
החיידק המאובן הקדום ביותר שתוארך התגלה במערב אוסטרליה ב-2011. על פי ההשערות גילו הוא 3.4 מיליארד שנה.
גם אם ממצא זה אינו ודאי, הרי שלפני 2.4 מיליארד שנים, היחס בין איזוטופים יציבים של פחמן (12C ו-13C), ברזל (56Fe, 57Fe ו-58Fe) וגפרית (32S, 33S, 34S ו-36S) מצביע על כך שמקורם של מינרלים ומשקעים הוא ביוגני
ותוצרים מולקולריים מצביעים על קיומה של פוטוסינתזה.
ג'ון ברנל, מחוקרי התחום, הציע כי היווצרות החיים התרחשה בשלושה שלבים:
יצירה של מונומרים אורגניים – כגון, חומצות אמינו ונוקלאוטידים.
יצירת פולימרים אורגניים – כגון חלבון ו-RNA.
ההתפתחות מפולימרים אורגניים למבנה מאורגן של תא.
כל אחד משלבים אלו העלה שאלות מחקריות רבות.
ההנחה הרווחת היא שהתרכובות האורגניות הראשונות נוצרו מן הגזים שהרכיבו את האטמוספירה בעבר.
לפני כ-4 מיליארד שנים כדור הארץ היה בעל אטמוספירה דלת חמצן ומרובה תרכובות גופרית מההתפרצויות הגעשיות התכופות שהיו בו.
ברקים היו תדירים בהרבה ממה שהם היום.
הרכב התמיסה שהיה באוקיינוסים של כדור הארץ בתקופה זו מכונה המרק הקדום.
החוקר האמריקאי סטנלי מילר, בהנחיית הרולד יורי, העמיד הנחה זו למבחן בניסוי מילר-יורי שבוצע בשנת 1953 באוניברסיטת שיקגו.
הוא התקין מכשיר ומילא אותו בתערובת שחיקתה את האטמוספירה שכפי ששוער הייתה בכדור הארץ לפני 3.5 מיליארד שנה - תערובת גזים של מתאן, אמוניה, מימן ומים.
הגזים סבבו במכשיר ומילר חיבר אלקטרודות שיפעילו עליהם התפרקויות חשמליות המדמות ברקים.
תוך שבוע נוצרו בתערובת שלוש מתוך עשרים חומצות האמינו המשמשות אבני בניין של חלבונים, וחומרים אורגנים נוספים.
בניסויים דומים שנערכו בשנים הבאות תוך שימוש בחומרים נוספים כגון גופרית הופיעו חומצות אמינו נוספות ואף חומצות גרעין (אבני הבניין של הדנ"א והרנ"א) וסוכרים פשוטים.
בשנת 2008 נערך ניתוח מחדש של התוצאות, והתגלה כי בניסוי מילר-יורי נמצאו 32 חומצות אמינו, ולא 3. 20 מבין החומצות הללו הן הדרושות לקיום חיים.
חומצות אמינו, פפטידים קצרצרים ואף חלבון נמצאו בגופים שהגיעו לכדור הארץ מן החלל החיצון.
בינואר 2025 פורסם כי זוהה מגוון רחב של תרכובות אורגניות עשירות בפחמן וחנקן בדגימות שהוחזרו מהאסטרואיד בנו, כולל 14 מתוך 20 חומצות האמינו המרכיבות חלבונים באורגניזמים על פני כדור הארץ, וכן את כל ארבעת בסיסי הנוקליאוטידים (אדנין, תימין, ציטוזין וגואנין) שהם אבני הבניין החשובות של DNA ו-RNA.
אחת החידות בהקשר של מוצא החיים היא מציאת הדרך שגרמה ליצירת עודף אננטיומרי של מולקולות כיראליות, כמו חומצות אמינו או סוכרים.
ניסוי מילר-יורי לא הצליח לייצר תגובה סטריאוסלקטיבית שתיצור עודף כזה.
ראיות לכך שמקורו של העודף מחוץ לכדור הארץ התגלו במטאוריט מורצ'יסון שמייצג את הרכב החומרים במערכת השמש הקדומה.
ראיה נוספת מגיעה מתצפיות על קיטוב האור שמגיע מערפילית אוריון ועובר בדרכו חומר בין-כוכבי.
מהמדידות נמצא שבאזורים מסוימים של החומר הבין-כוכבי יש עודף אננטיומרי של מולקולות כיראליות מסוימות.
סמוך לנביעות הידרותרמיות קיימים מסלולים כימיים לסינתזה של חומרים אורגנים.
בשנת 1968 פורסם מחקר תאורטי המראה שבהתנפצות בועות בקצף גלי ים נוצרים תנאים קיצוניים המאפשרים קשירת חנקן מהאוויר וקבלת חומצות אמיניות ופורינים.
ב-2007 פורסם מחקר המראה שהסיכוי ליצירת תרכובות אלו במנגנון זה גדול בסדר גודל מאשר בכל הדרכים האחרות שהוצעו גם יחד.
בעקבות החישוב נערכו בהמשך ניסויים שאימתו את המחקר התאורטי מ-1968 והתקבלו בהם החומרים הצפויים.
כמו כן אוששה ההצעה בסימולציות מחשב.
בשנת 2020 הודגמו מסלולים כימיים שנמצאו בסימולציה ממוחשבת ליצירה ספונטנית של מולקולות מורכבות רבות המשמשות במטבוליזם החי.
אחת ההשערות המקובלות במחקר היא עולם ה-RNA.
על פי השערה זו, מונומרים אורגניים הפכו בריאקציות כימיות אקראיות ונדירות לפולימרים קצרים.
סוג אחד של פולימרים כאלה, RNA, הוא גם בעל יכולת לזרז תגובות כימיות רצויות, כולל שכפול עצמי וגם בעל יכולת לשאת מידע לשכפול עצמי.
בצורות החיים של ימינו, החלבונים מזרזים את רוב התהליכים הכימיים בתא והמידע התורשתי נשמר לטווח ארוך ב-DNA אולם בשלב ראשוני זה, כל המידע התורשתי וכל הפעולות הקטליטיות נעשו בעזרת RNA.
גם בצורות החיים של ימינו ה-RNA משמש בכל תא גם לזירוז ייצור החלבונים עצמם, גם לזירוז שכפול ה-DNA וגם להעברת מידע תורשתי מה-DNA אל מערך ייצור החלבונים.
על פי ההשערה, האנרגיה לפעולות ה-RNA התקבלה מפירוק סוכרים בעזרת תרכובות גופרית – נשימה גופריתית ובאזורים אוקייניים עם פעילות געשית תדירה היה ריכוז גבוה של RNA בזכות תרכובות הגופרית שנתנו אנרגיה לשכפולם.
בשנת 2017 הראתה סימולצית מחשב כי קיימת התכנות להיווצרות עולם RNA בשלוליות חמימות בתנאי כדור הארץ הקדום, וכי ההשערה שאבני הבניין הנדרשות לתהליך יסופקו על ידי מטאוריטים היא מתקבלת על הדעת.
בשנת 2022 פורסם מחקר המראה ניסויית כי פפטידים באורכים שונים יכולים להיווצר ספונטנית ביעילות בתנאים המצויים בחלל החיצון.
אופרין העלה את השערת הקואצרווטים (Coacervate) .
על פי השערה זו, החלבונים, שנוצרו בימים ובאגמים העתיקים, הצטרפו לטיפות מיקרוסקופיות הקרויות קואצרווטים, המסוגלות לקלוט לתוכן חומרים.
כתוצאה מקליטת חומרים לתוכן הן גדלות, וכאשר הן מגיעות לגודל מסוים הן נחצות לשניים.
הטיפות שהמבנה החלבוני שלהם היה מוצלח יותר יכלו לקלוט לתוכם חומרים במהירות רבה יותר, כולל טיפות קטנות מהן.
הן התחלקו מהר יותר והיו רבות יותר מטיפות בעלות מבנה חלבונים שונה.
חומצות הגרעין שבונות את ה-DNA בתאים הנוכחיים השתלבו בטיפות.
מרגע שפיתחו חומצות הגרעין דרך לקבוע את מבנה החלבונים ניתן לשייך את הטיפות ליצורים החיים.
חומצות הגרעין יכלו לפקח על בנייה של חלבונים שיזרזו וישלטו על תהליכי מטבוליזם וההתחלקות (התרבות).
השערה נוספת היא השערת הליפידים - מולקולות שומן פשוטות, אשר באופן טבעי מתארגנות ליצירת בועות (מיצלות) בהן הסביבה הפנימית מופרדת מהסביבה החיצונית.
כל התאים החיים על פני כדור הארץ תחומים במעטפת שכזו - שכבה כפולה של ליפידים, בתוספת "שערים" מולקולריים המאפשרים חילוף חומרים מבוקר.
הדמיות מחשב הראו שהמודל מאפשר ברירה טבעית.
בהמשך, פורסם מאמר המביא ראיות ניסוייות ליכולת של שומנים לזרז תגובות כימיות ובכך לאפשר שכפול של המיצלה ביתר קלות.
המחקר העוסק ביצירת החיים מכיל בתוכו שתי גישות הפוכות –
הראשונה: מלמטה למעלה: ראשית יש לבחון כיצד נוצרו אבני הבניין של החי ורק אז אפשר להמשיך ולבדוק כיצד הגענו מהם ועד לתא החי הראשון.
השנייה: מלמעלה למטה: בחירת נקודה על רצף היווצרות החיים ומשם לבחון האם יכלה להיווצר באופן ספונטני.
לאורך זמן אפשר שנוכל לחבר את הנקודות האלה ליצירת הסיפור המלא.
כיום מתקיים מחקר ענף לגבי העולם שהתקיים טרם הופעתה של LUCA (האב הקדמון המשותף), ואין כיום השערה אחת מוסכמת בשל חוסר הוודאות לגבי התנאים ששררו לאחר התקררות כדור הארץ (עידן האדן) עם זאת, ההשערה המרכזית בה מתמקד המחקר היא השערת עולם הרנ"א.
השערה זו מבוססת על גילוי הריבוזים ב-1981, אנזים זה המכיל רנ"א וחלבונים התברר כבעל יכולת שכפול עצמי (בניגוד לדנ"א), כאשר החלק הקטליטי בתוכו הוא מולקולת הרנ"א המאפשר את השכפול.
הבעיה עם מולקולת הרנ"א שהיא נוטה להתפרק במהירות מחוץ לתא, פתרון אפשרי לכך הוא שימוש במייצבים כימיים.
בראשית שנות ה-70 פיתח מנפרד אייגן מנגנון היפותטי בו מולקולות רנ"א ואחרות עשויות לעבור סבבים ספונטניים של שכפול עצמי.
התפתחות ממלכות העל של החיים
התאים הפרוקריוטיים היו האורגניזמים הראשונים שנוצרו על פני כדור-הארץ, לפני כ-4 מיליארד שנים.
בכמיליארד השנים הבאות לא התרחשו שינויים משמעותיים במורפולוגיה או ברמת ארגון התא.
אלא רק שינויים בתפוצת התאים ובפיזיולוגיה שלהם בהתאמה לסביבות רבות.
נוצרו לפחות שתי על ממלכות של פרוקריוטים: הבקטריה והארכאה.
הארכאה נתגלתה רק בשנות ה-80 של המאה ה-20 ולא מן הנמנע שקיימות או התקיימו על ממלכות פרוקריוטיות נוספות.
מיליארד שנים לאחר התפתחות התא הראשון, נוצרו האאוקריוטיים מבקטריה שהובלעה בארכאה.
בתחילת התהליך היו הבקטריה והארכאה האלה סימביונטים.
חלק מהחומר התורשתי של הבקטריה עבר אל החומר התורשתי של הארכאה.
הארכאה סיפקה לבקטריה את החלבונים הנחוצים לה ואילו זו הפכה לאברון הנשימה של הארכאה בסביבות חמצניות.
בקטריות אחרות הפכו לאברוני הפוטוסינתזה של הארכאה.
הארכאה, שהחלה לבטא חלק גדול מהחומר התורשתי של הבקטריה גם לצרכיה שלה ולא רק לשירות הבקטריה הסימביונטית, הפכה לתא אאוקריוטי.
באאוקריוטיים נוצרו ממברנות פנימיות דומות לאלה של הסמביונטים שלהם, שמידרו אזורים נוספים מלבד המיטוכנדריון והכלורופלסט כגון גרעין התא שבו מצוי החומר התורשתי.
התרבות הבקטריות והאאוקריוטים שיכולים היו לבצע פוטוסינתזה הפכה את אטמוספירת כדור הארץ כולו לחמצנית.
הארכאות חסרות הסימביונטים נדחקו לסביבות דלות חמצן (כדוגמת ים המלח וקרקעית האוקיינוס).
עם התרבות החמצן באטמוספירה נוצרה שכבת האוזון, שהורידה את רמת הקרינה המייננת על פני כדור הארץ ואפשרה יציבות רבה יותר למולקולות ביוכימיות.
לפני כמיליארד שנים החלו להופיע באוקיינוסים אורגניזמים רב-תאיים.
ההתפתחות האבולוציונית של האורגניזמים הרב-תאיים התרחשה מספר פעמים בנסיבות בלתי-תלויות באורגניזמים שונים כמו ספוגיות, חומיות, כחוליות, ריריות ומיכובקטריה.
במהרה לאחר הופעתם, נרשמה פעילות אבולוציונית מהירה במשך כ-10 מיליון שנים.
התרחשות זו הובילה ליצירת מרבית האורגניזמים שאליהם אנו עדים כיום, יחד עם יצירת שושלות יוחסין אשר נכחדו זמן-מה לאחר-מכן.
ניסיונות להסברת ההתפתחות האבולוציונית המהירה כוללים תאוריה שגורסת הצטברות חמצן מספקת באטמוספירה כתוצאה מפעילות פוטוסינתטית.
לפני בערך 500 מיליון שנים החלו צמחים ופטריות ליישב את היבשה, ובמהרה הצטרפו אליהם תולעים שמהן התפתחו פרוקי הרגליים ובעלי חיים חסרי חוליות נוספים.
באוקיינוסים התפתחו מיתרניים ומהם חולייתנים כגון דגים.
מדגי הריאות התפתחו דו-חיים, שהופיעו לראשונה על היבשה בערך לפני 300 מיליון שנים.
מדו החיים התפתחו זוחלים שמהם התפתחו היונקים לפני 200 מיליון שנים לערך.
מהזוחלים התפתחו גם דינוזאורים שמהם התפתחו העופות לפני 100 מיליון שנים.
עם התפתחות האורגניזמים הגדולים, המשיכו האורגניזמים הקטנים, בעלי מבנה מורפולוגי דומה לזה של הראשוניים להתקיים כשרוב הביומסה של היצורים החיים כיום היא של מינים פרוקריוטיים שונים.
לפי גישה זו, המבוססת לרוב על הסיפור המקראי על בריאת העולם, כל האורגניזמים בעולם, ובכלל זה האדם, נבראו בצורתם הסופית על ידי בורא, המכונה לרוב אלוהים.