tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לירון היה במהלך מלחמת יום הכיפורים חלק מחפ"ק (חבורת הפיקוד הקדמי) של עוצבת געש (אוגדה 36) בפיקודו של רפאל איתן.
לאחר המלחמה עסק בהפקת לקחים בנושא שיתוף הפעולה בין כוחות האוויר וכוחות היבשה.
בשנים 1975–1979 עמד בראש היחידה לשיתוף פעולה, יחידה חדשה שהוקמה על מנת לתאם בין הכוחות.
כמו כן עסק בפרויקט הקמת בסיסי חיל האוויר בנגב בעקבות פינוי סיני.
בתפקידו האחרון שירת כנספח צבאי בצ'ילה ובאקוודור בשנים 1980–1983. השתחרר משירות הקבע ב-1984. לאחר שירותו הצבאי עסק בייצוא ביטחוני.
בשנת 2013 פרסם העיתונאי משה רונן את ספרו תהומות ושחקים על חייו של זאב לירון.
באותה שנה זכה לירון לעיטור יקיר העיר רמת גן.
נפטר בשנת 2014, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ נצר סרני.
כספי היה שוער במכבי נתניה, אלוף ישראל ואלוף המכביה בהטלת כידון (השלישית 1950) ובקרב עשר (הרביעית 1953).
זאב כספי נולד בטבריה למשפחת רבנים מצפת, אך המשפחה עברה לנתניה כשהיה בן שנה.
בגיל 9 התחיל לעסוק באתלטיקה קלה ובמהרה התגלו כישוריו וכישורי אחיו הגדול, יצחק כספי, על ידי המורה ולטר פרנקל.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בסוף ספטמבר 1950 זכה כספי ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 51.23 מטר, לפני אברהם גרין מישראל (50.07 מטר) ומ.
מרקוס מדרום אפריקה (40.27 מטר).
מדליות כסף בקפיצה לגובה ביחד עם מ.
פאר ישראל בתוצאה של 1.75 מטר, אחרי יעקב קובלנץ מישראל (1.75 מטר) ובקרב עשר בתוצאה של 4818 נקודות, אחרי מרטין קוריק מארצות הברית 5281 נקודות ולפני אחיו יצחק כספי (4406 נקודות).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בסוף ספטמבר 1953 זכה כספי בשתי מדליות, 1 זהב ו-1 כסף.
מדליית זהב בקרב עשר בתוצאה של 4297 נקודות, לפני דב זעירא מישראל (4171 נקודות) וסיד קיוויט מארצות הברית (3900 נקודות).
מדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.82 מטר, אחרי אריה קלינשטוב-נוה מישראל (1.82 מטר) ולפני פישר מדרום אפריקה (1.79 מטר).
כספי שיחק במחלקת הנוער של מכבי נתניה כחלוץ, אך בקבוצת הנערים שונה תפקידו והוא החל לשחק כשוער, תפקיד אותו מילא במכבי נתניה עד שנת 1970. לאחר מכן שיחק עונה אחת בבית"ר נתניה ואז פרש ממשחק פעיל.
בשנות ה-70 וה-80 שימש כחבר הנהלה במכבי נתניה.
ביוני 2021 הלך כספי לעולמו, והובא למנוחות בבית העלמין בשכונת שיכון ותיקים בנתניה .
זאב טונדרה אלסקי (זאב אלסקה טונדרה; שם מדעי: Canis lupus tundrarum), הידוע גם בתור "ברון הקרקע", הוא תת-מין של זאב מצוי.
הזאב מצוי באזור החוף הארקטי מנקודה ליד בארו, מזרחה לכיוון מפרץ הדסון וכנראה שגם צפונה לארכיפלג הארקטי.
תת מין זה זוהה בשנת 1912 על ידי גריט סמית מילר, אשר ציין כי הוא דומה באופן הדוק לזאב המישורים הגדולים בגולגולת ובמורפולוגיה של השן, אם כי בעל דוכן וחיך צרים יותר.
זה זאב גדול, בצבע לבן צח.
נכון לשנת 2005, זאב טונדרה אלסקי נחשב תת-מין על ידי ה-MSW3.
זאב טקסס (שם מדעי: Canis lupus monstrabilis) הוא תת-מין נכחד של זאב מצוי שחי בטקסס הדרומית והמערבית וצפון מקסיקו.
לתת מין זה פרווה כהה יותר מאשר בני דודיו הצפוניים, ויש לו עצם קדמי קמור ביותר.
תת-מין זה נחשב לתת מין עצמאי על ידי ה-MSW3 אך לפי "United States Fish and Wildlife Service" אין זה תת-מין נפרד.
זאב יֶיבין (11 ביולי 1926 – 20 בינואר 2015) היה ארכאולוג ישראלי, מבכירי רשות העתיקות.
בנו של יהושע ייבין, חבר מחתרת לח"י וארגון מלכות ישראל.
פרסם מאמרים וסיפורים בכתב העת "סולם" וחקר את שירת אורי צבי גרינברג.
ייבין נולד בעמק יזרעאל ולאחר מכן עבר עם משפחתו לתל אביב.
הוריו היו מרים מרגולין-ייבין, מורה וסופרת ילדים, בת המו"ל והעורך פייבל מרגולין; וד"ר יהושע השל ייבין, מהוגי הדעות של התנועה הרוויזיוניסטית בארץ ישראל וממקימי "ברית הבריונים".
אחיו הבכור, ישראל ייבין, היה חתן פרס ישראל לחקר הלשון העברית (דודתו מצד אמו, קציעה ראטנר-מרגולין, הייתה משוררת יידית; ובתה מרינה ראטנר הייתה מתמטיקאית, כלת פרס אוסטרובסקי וחברת האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית).
בשנת 1943 החל ייבין לעבוד בתעשיית ליטוש היהלומים, במקביל להשלמת השכלה בלימודי ערב.
כן למד אמנות בסטודיו אבני.
בשנת 1946 הצטרף ללח"י, שם ניתן לו השם המחתרתי "נפתלי".
תחילה עסק בהדבקת כרוזים, הפצת חומר מחתרתי וגיוס ולאחר מכן נטל חלק בפעילות מבצעית.
ב-17 בפברואר 1948 נפצע בגבו כאשר השתתף בפעולת תנועת המרי העברי נגד מסגד באבו כביר ליד יפו, ממנו צלפו ערבים על רחובות תל אביב.
בעקבות הפציעה היה מאושפז כשנתיים.
למרות הפציעה התגייס לצה"ל ושוחרר ב-1951. ב-1953 הורשע בחברות ב"מחתרת צריפין" ונגזר עליו מאסר בפועל.
באפריל 1955 העניק שר הביטחון דוד בן-גוריון חנינה לחמשת אחרוני אסירי המחתרת ובהם ייבין.
באותה שנה נשא לאישה את הסופרת עדה אמיכל ייבין.
נולדו להם שלושה ילדים, ובהם ברק ייבין.
לאחר שחרורו מצה"ל למד היסטוריה, גאוגרפיה וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1971 הוענק לו תואר דוקטור, על הדיסרטציה "סקר יישובים בגליל ובגולן מתקופת המשנה והתלמוד לאור המקורות".
במקביל, החל ב-1951 עבד באגף העתיקות.
בשנת 1964 היה למנהלה הראשון של "האגודה לסקר ארכאולוגי בארץ-ישראל" (שמוזגה מאוחר יותר לתוך רשות העתיקות), ששמה לה למטרה לבצע סקר ארכאולוגי של מדינת ישראל.
האגודה הציעה לאתר, לרשום ולפרסם את כל האתרים העתיקים והיסטוריים שיימצאו בסקר.
ייבין ניהל שורה של חפירות ארכאולוגיות, בעיקר ביהודה ושומרון (מערת המכפלה, סוסיא, אשתמוע, שילה ועוד) ובכורזין ופרסם מאמרים מקצועיים רבים.
לאורך כל השנים המשיך במקביל לעבודתו לצייר בעיקר בצבעי שמן, ואף הציג 2 תערוכות עם סדרת ציורים "רשמי המקרא" - שצוירו על גודל קנוס אחיד בצבעי שמן.
בשנת 1991 פרש לגמלאות והתפנה לעסוק בחקר שירתו של אורי צבי גרינברג.
"בית הכנסת באשתמוע", קדמוניות ה (תשל"ב) עמ' 45–46
"החפירות בכורזין בשנים 1962-1964", ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, י"א (תשל"ג) עמ' 144–157
"הערה לגבי המבנה שעל מערת המכפלה", עתיקות, ז' תשל"ד, עמ' 58–60 - מאמר חלוצי וחשוב לעניין זיהוי מערת המכפלה
"פעילות בתחום הארכאולוגיה בשומרון", בתוך: ארץ שומרון: הכינוס הארצי השלושים לידיעת הארץ (החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, תשל"ד) עמ' 147–162
"העיירות הבינוניות", ארץ ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, י"ט (תשמ"ז) 59-71
"המערכת התת-קרקעית של מערת המכפלה", בתוך: ישראל - עם וארץ, ב-ג (תשמ"ו) 53-62
"על כמה מרכיבים בבית המגורים מתקופת המשנה והתלמוד", בתוך: ישראל - עם וארץ, ד' (תשמ"ז) עמ' 235–242
"מטמון הכסף מאשתמוע, בתוך: עתיקות י' (תש"ן) 43-57
חורבת סוסיא - עיר יהודית מתקופת התלמוד, בתוך: יעקב אשל (עורך), מחקרי יהודה ושומרון, כרך שלישי (מכון המחקר של המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון, תשנ"ג), עמ' 191–196
"מערת המכפלה - סקירה כללית", בתוך: זאב ארליך (עורך), פרקים בנחלת יהודה, 1 (תשנ"ה) עמ' 141–160
"העיר הבינונית בחורבת סוסיא", בתוך: זאב ספראי (עורך), התיישבות וביטחון בדרום הר חברון בעת העתיקה (אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ד) עמ' 51–53
"חפירת רוגם 3 שליד אורה", בתוך: ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, כ"ה (תשנ"ו) עמ' 175–183
"שיר על ענק", בתוך: הלל ויס (עורך), המתכונת והדמות: מחקרים ועיונים בשירת אורי צבי גרינברג''' (אוניברסיטת בר-אילן, תש"ס) עמ' 465–492
זאב ייבין וג'ראלד פינקלשטיין, קסטרא בימי המשנה והתלמוד — עיירה יהודית-נוצרית, באתר רשות העתיקות.
זאב טיבטי (שם מדעי: Canis lupus chanco; ידוע גם כזאב מונגולי או זאב צמרירי), הוא תת-מין של זאב אפור המצוי ברחבי מרכז אסיה - ממנצ'וריה ועד תת-היבשת ההודית.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1863 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי.
בטיבט ובלדאק הוא מכונה "צ'אנקו" (chánkú) או "שאנקו", וזהו המקור לשמו המדעי.
הזאב הטיבטי נחשב בעבר על ידי מספר מדענים כבעל הסבירות הגבוהה ביותר להיות האב הקדמון של כלב הבית; זאת על בסיס גודלו הקטן יחסית, וכן על בסיס המורפולוגיה של הלסת התחתונה שלו אשר זהה לו ולכלב הבית אך אינה נמצאת אצל שאר תת-המינים של הזאב.
תאוריה זאת הופרכה לאחר מחקר על הגנום של הכלבים אשר הוכיח שמקורם באוכלוסייה נכחדת של זאבים ולא באחד מתת-המינים הקיימים כיום.
חלק מהטקסונומים סבורים שהזאב הטיבטי זכאי לקבלת מעמד של מין נפרד בסוג כלב.
הזאב הטיבטי תואר מדעית לראשונה על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי בשנת 1863, לאחר שקיבל עור של זאב עבור המוזיאון הבריטי מאזור טרטארי הסיני.
גריי קרא לו זאב הזהב, ותיאר אותו כדומה לזאב אירואסייתי במדידות השיניים ובעצמות הבולטות, אך אם רגליים קצרות יותר, ופרווה אדמדמה באזור האוזניים, הצלעות והגפיים.
בשנת 1923, הזואולוג היפני יושיו אייב הציע להפריד את הזאבים הטיבטים של חצי האי הקוריאני לתוך תת-מין נפרד שיקרא "Canis lupus coreanus" על בסיס הפרצוף הצר שלהם.
הבחנה זו הייתה שנויה במחלוקת על ידי הזואולוג רג'ילנד פוקוק שטען שמדובר בוויריאציה מקומית של אוכלוסיית הזאב בסין ולא באוכלוסייה ייחודית גנטית המצדיקה מעמד נפרד.
מלבד ההבחנה המורפולוגית המפוקפקת, טקסונומים מאוחרים יותר דחו את הסיווג של אייב בטענה שמדובר בטקסונומיה עממית על רקע לאומני.
בשנת 2009, הזאב הטיבטי נמצא כבעל מעמד גנטי ייחודי אשר מספיק כדי להחשיבו כמין נפרד.
בשנת 2011, מחקר גנטי נוסף מצא כי הזאב הטיבטי יכול להיות אילן נפרד בקלדוגרמה של תת-המינים של הזאב, אולם בו זמנית העריך שיש לחלק את הזאבים במרכז אסיה לשני תת-מינים: זאב טיבטי וזאב מונגולי.
יש הסוברים שהאוכלוסייה באזור ההימלאיה מהווה תת-מין או מין נפרד תחת השם זאב ההימלאיה.
בשנת 2013, מחקר גנטי נרחב שכלל רצפי DNA של כלבים וזאבים ובכללם הזאב הטיבטי, הצביע על פילוגנטיקה רחוקה מאוד מהזאבים האפורים.
על פי מחקר משנת 2016 על רצף הגנום של זאבים וכלבים ברחבי העולם, נמצא שאוכלוסיית הזאב הטיבטי התפצלה בזמן קדום משאר זאבי העולם הישן, והיא סובלת מתופעת צוואר בקבוק גנטי אשר נגרמה אולי בתקופה קדומה על ידי אובדן בית הגידול או מחמת בידוד גנטי כתוצאה מקרחונים.
במהדורה השלישית של הספר מיני יונקים של העולם משנת 2005 לא התייחסו לזאב המונגולי והטיבטי כתת-מינים נפרדים, בניגוד ל־NCBI.
לזאב הטיבטי יש גוף ארוף וצר, צוואר קצר וראש ואוזניים משולשים.
יש לו רגליים קצרות למדי, וזנב ארוך שנראה גדול במיוחד בחורף.
בקיץ לעומת זאת, הכסות העבה והצמרית נושרות ומתגלה תחתיה כסות קצרה ובהירה.
צבע הפרווה של הזאב הטיבטי משתנה עונתית: בעוד שבקיץ המראה הכללי של הפרווה הוא זהוב-כתום הנוטה לגוון חולי או לבן, בפרוות החורף, הגב והזנב מקבלים גוונים שחורים, לבנים ואפורים היוצרים מעין אוכף כהה השתרע מהכתפיים למותניים.
הרגליים לרוב יהיו בהירות ולעיתים יהיה בחזית שלהן פס כהה.
האוזניים שלו בצבע אפור או חום עמוק, ועל פרצופו ומתחו יש בחורף כתם כהה ודהוי.
בנוסף, ישנם כתמים שחורים שמשתרעים מתחת לעין לעבר האוזניים והלחיים הלבנות.
הסנטר נע בין שחרחר מעט ללבנבן.
הזאב הטיבטי הוא תת-מין קטן למדי למרות הרושם המוטעה שמקנה לו פרוותו העבה בחורף, ורק לעיתים רחוקות משקלו עולה על 45 ק"ג; עם זאת, הוא גדול יותר מהזאב ההודי.
ישנה מוטציה גנטית של זאבים טיבטים שחורים המוכנים על ידי הילידים הטיבטים "Chanko nagpo", והם נחשבים לנועזים ואגרסיבים יותר מזאבים בעלי פרווה רגילה ובהירה.
בין 1847 ל-1923, הזאבים הטיבטים תוארו תחת שמות מדעיים שונים ממספר מקומות באזור הטרטארי במרכז אסיה, כגון מטיבט, קשמיר, מדבר גובי, ליד סיאול שבקוריאה הדרומית.
במערב הרי ההימלאיה התרחשותו ידועה בצפון הודו מג'אמו וקשמיר, לדאק והימאצ'ל פרדש, מחוז צ'יטרל שבפקיסטן ואולי גם בצפון אפגניסטן ואיראן.
עד תחילת המאה ה-20, הזאב היה מצוי גם על המורדות הדרומיים של הרי ההימלאיה בנפאל ובהוטן, וכן בשבע האחיות ובצפון בורמה.
הוא בין 2005 ל-2008, היו תצפיות של זאבים באחו מעל קו העצים בפארק הלאומי נאנדה דווי שבאוטראקהאנד.
בנובמבר 2013, זאב טיבטי צולם בגובה של 3,500 מטר מעל פני הים באוטראקהאנד.
על פי מחקרים חדשים, אוכלוסיית הזאב בהרי ההימלאיה משתייכת למין או תת-מין נפרד בשם זאב ההימלאיה.
בית הגידול של הזאב הטיבטי מגוון למדי, והוא כולל ערבה ומישורי עשב, אזורים הרריים וסלעיים (מורדות ההימלאיה), אזורים צחיחים כמו מדבר גובי ומדבריות מונגוליה וקזחסטן, ואזורים מיוערים במנצ'וריה, קוריאה ומרכז סין.
הטמפרטורות בתחומי המחייה שלו בחורף מגיעים עד למינוס 20, ובקיץ הן נעות בין 0 ל-30 מעלות; כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 5 ל-1,000 מילימטר לשנה על פני התפוצה הרחבה שלו.
הזאב הטיבטי פחות חברתי מתת-מינים אחרים: הוא נוהג בדרך כלל לצוד ביחיד או בזוגות, לפעמים בקבוצות של שלושה זאבים, ורק לעיתים רחוקות בלהקה גדולה ומסודרת.
הזאב אינו פעיל לילה, אם כי הוא נוהג לנוח במשך השעות החמות של היום.
פריטי הטרף הנצודים בהרחבה במשך כל השנה הן הארנבות, מרמיטות ניצודות בעיקר בקיץ, ומספרים גדולים של צבאים מונגולים, צבאים טיבטים וכבשים נופלים טרף לידי הזאב בחורף כאשר השלג העמוק מגביל את הניידות שלהם.
הזאבים מצליחים רק לעיתים רחוקות לתפוס כבשי בר כמו כבש ארגאלי וכבש כחול מצוי או יעל סיבירי, מחמת הזריזות היוצאת דופן שלהם במורדות הסלעים וההרים.
פריטי טרף פוטנציאליים אחרים הם אנטילופות טיבטיות, איילי ת'ורולד, איילים סיביריים, סאיגות, איילים קנדים, איילי סיקה, איילי מושק, צבאי פרז'וואלסקי, גוראלים, סרואים, אלקרנים, מונטיאקים סיניים, טאקינים, חזירי בר, פראים וקיאנגים.
הזאבים הטיבטים נוהגים לבצע פשיטות לתוך כפרים ומגורי אדם עבור בעלי החיים המקומיים שבמהווים טרף קל; התנהגות זאת צפויה יותר בחורף שאז המזון פחות זמין.
ב-3 כפרים בשמורת הטבע גיה-מירו בלדאק, הזאבים הטיבטים היו המזיקים הגדולים ביותר מבין הטורפים באזור, וכ-60% מטריפת בעלי החיים הביתיים בוצעה על ידם - יותר מנמר השלג ושונר צפוני.
עיזי הבית היו הטרף השכיח ביותר עבור הזאבים (32%), לאחר מכן כבשים (30%), יאקים מבויתים (15%) וסוסים (13%); עם זאת, ביחס לשכיחותם של בעלי החיים המקומיים, סוסים ניצודו יותר מעיזים.
על פי מקורות היסטוריים, הזאבים הרגו מדי פעם ילדים בלאדק; בקוריאה, דווח שב-1928 הזאבים הרגו בני אדם יותר מטיגריסים, נמרים, דובים וחזירי בר גם יחד.
האיומים על הזאבים כוללים הרעלה, רדיפה וציד מכוון על ידי המקומיים בשל הנזקים הכבדים שהם גורמים לחיות הבית; פיצול בית הגידול וחדירה אנושית עשויים להשפיע לטווח הארוך על הזאבים בשל חוסר יכולת של השטח המפוצל לתמוך באוכלוסיית זאבים גדולה מבחינת משאבי טבע.
הזאבים ניצודים באזורים רבים עבור פרוותם העבה והמחממת.
בעבר הלא רחוק, כ-5,000 זאבים היו ניצודים מדי שנה.
שיטה פופולרית בציד הזאבים הייתה על ידי שימוש בעיט הזהוב אשר תוקף את הזאב מלמעלה ונועץ בו את טרפיו המעוקלים והחדים.
אוכלוסיות הזאב הטיבטי בבהוטן, הודו, נפאל ופקיסטן רשומות בCITES כמוגנות.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הזאבים הטיבטים הוא בסביבות 70,000 פרטים.
לזאב הטיבטי הייתה משמעות רבה בתרבות המונגולית.
על פי אמונות עממיות המונגולים וג'ינגיס חאן היו צאצאים של זאבים טיבטים אשר היו מפורסמים בכח ההתגנבות והעקשנות שלהם.
מכיוון שהמונגולים היו רועים וציידים, הם כבדו מאוד את הזאב בתור צייד חזק ומהיר; על פי אמונתם, אף אחד לא היה יכול לראות את הזאב אלא אם כן הוא היה ראוי לכך, ואין אפשרות לאף אדם להרוג זאב אלא אם כן הזאב הסכים לכך.
בשנת 2015, עלה לאקרנים הסרט הזאב האחרון (או "טוטם הזאב" באנגלית) של הבמאי ז'אן-ז'אק אנו, אשר עלילתו עוסקת בסטודנט סיני קומוניסטי שנשלח ללמד את התושבים באזורים הנידחים קרוא וכתוב; במהלך הסרט הסטודנט מוצא גור זאבים ומגדל אותו ובכך גורם להפרת האיזון בין הזאב לאדם.
עלילת הסרט צולמה במונגוליה הפנימית והשתתפו בו זאבים טיבטיים אמיתיים שגודלו מאז היותם גורים עבור זאת והפכו למאולפים.
הסרט שזכה להצלחה קופתית מבוסס על רומן אוטוביוגרפי למחצה משנת 2004 הקרוי טוטם הזאב שנכתב על ידי הסופר הסיני ג'יאנג רונג, ואשר הפך בזמנו ללהיט אדיר בסין ומחוצה לה עם 4 מיליון עותקים שנמכרו בסין לבדה.
זאב חפץ הוא סופר ועיתונאי ובעל טור יהודי אמריקאי ישראלי, שכתב לפחות 14 ספרים, מסוגות שונות, חלקם רבי מכר ושלושה מהם אף נבחרו על ידי הניו יורק טיימס לספרי שנה.
כיהן כחמש שנים וחצי (1977–1983), כמנהל לשכת העיתונות הממשלתית תחת ממשלות מנחם בגין.
היה העורך הראשי הראשון של הג'רוזלם ריפורט (ביחד עם המייסד הירש גודמן) בעל טור בניו יורק דיילי ניוז וכותב טורי דעות ב"פוקס ניוז" (2013-2017) וב"בלומברג" (2017-2022).
מאמרים רבים שלו מופיעים תדיר בעיתונים שונים ברחבי ארצות הברית ובישראל.
נולד בעיר פונטיאק, ליד דטרויט, מישיגן, ארצות הברית.
אביו היה רופא שיניים ואמו עקרת בית.
בוגר תואר ראשון אוניברסיטת מישיגן ב-1967. עלה לישראל עם סיום לימודיו.
שירת בצה"ל שלוש שנים ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
חפץ עבד שנה במשרד החוץ בהסברה והצטרף למחלקת ההסברה של המפלגה הליברלית בגח"ל, אף על פי שהיה לחלוטין בלתי מפלגתי וכך החל לעבוד בארץ כעיתונאי.
באוקטובר 1977, לאחר עלייתו של הליכוד לשלטון ב"מהפך" של אותה שנה, מונה על ידי ראש הממשלה החדש מנחם בגין למנהל לשכת העיתונות הממשלתית.
כיהן בתפקיד זה כחמש וחצי שנים עד ראשית 1983, כאשר הגורם לפרישתו, לדבריו, היה חוסר יכולתו להסביר את עמדת ישראל בנושא טבח סברה ושתילה.
במסגרת תפקידו כמנהל לשכת העיתונות הממשלתית השתתף בין השאר באופן פעיל גם בשיחות השלום שהביאו לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
זאב חפץ הבקיא בתולדות המוזיקה השחורה בארצות הברית ובעיקר מוזיקת Motown והרצה על הנושא בבהי"ס רימון, חבר ב-1981 לדני סנדרסון לכתיבת שירים ("פקששתי", "בואי מותק") וב-1983 הוזמנו השניים ללוס אנג'לס להקליט תקליט באנגלית בהפקתו של חיים סבן.
התקליט הושלם אך לא יצא לאור.
ספרו הראשון, Double Vision: How America's Press Distorts Our View of the Middle East, יצא אמנם לאור רק ב-1985, אך נכתב כבר ב-1983, בשנה הראשונה לאחר התפטרותו מלשכת העיתונות הממשלתית.
הספר כולל בתוכו תובנות רבות שהפיק מיחסיו עם העיתונות במסגרת התפקיד הממשלתי.
מאז ועד 1989 הפך חפץ לסופר באופן בלעדי כמעט, כותב מדי שנה - שנתיים ספר חדש, בנושאים שונים ומגוונים.
ב-1992 יצא לאור ספרו הראשון בעברית "לרשת את המאפיה".
ב-1989 פנה אליו הירש גודמן, הכתב הצבאי של הג'רוזלם פוסט באותו זמן וסיפר לו שהוא מקים שבועון חדש, ג'רוזלם ריפורט, בבעלות ארבעה יהודים מיליארדרים מחוץ לארץ, ביניהם ברונפמן מקנדה והציע לו את תפקיד העורך הראשי (Managing Editor) ביחד עמו.
חפץ הסכים והשניים הרכיבו את צוות השבועון החדש, בו נכללו בין השאר גם גרשום גורנברג, יוסי קליין הלוי, אהוד יערי, זאב שיף, נתן שרנסקי ואחרים.
השבועון יצא לאור באוקטובר 1990.
ב-2000 חזר חפץ לארצות הברית בעקבות אשתו השלישית, כתבת המגזין טיים בישראל, ליסה באייר, והפך לבעל טור קבוע בניו יורק דיילי ניוז ולאחר מכן בשבועון של הניו יורק טיימס.
הוא שב לישראל ב-2012. לחפץ ארבעה ילדים וחמישה נכדים והוא מתגורר בתל אביב עם אשתו, ליאה גרינשפן, ומשמש כפובליציסט, כותב מאמרי דעות לרשת בלומברג.
בנוסף, הספר "Whacking Jimmy", שנכתב אף הוא על ידי חפץ, יצא לאור תחת שם ספרותי - ויליאם וולף.
"בונה הגשר - חייו של הרב יחיאל אקשטיין", הוצאת משכל - ידיעות אחרונות, תרגום: יונה דלסקי כהן, 2016
"לרשת את המאפיה", הוצאת מעריב, 1992
"זריקת עונשין", הוצאת מעריב, תרגום: אורי בלסם, 1996
"המוציאים לאור", הוצאת מעריב, 1996
זאב יפת (28 בספטמבר 1935 – 13 באפריל 2021) היה מו"ל וכותב מדריכי התיירות "פספורט לאירופה", עיתונאי-חוקר בשבועון "העולם הזה" ובעיתון "הארץ".
(בנימין) זאב יפת נולד, גדל והתחנך בירושלים.
אביו, חיים יפת, היה עוזרה הראשי של הנרייטה סאלד, פעיל בוועד הלאומי וסמנכ"ל משרד הסעד בשנותיה הראשונות של המדינה.
אמו, שושנה יפת (לבית ברא"ז) סיימה את מחזור לימודי האחיות הראשון בארץ.
זאב יפת למד בגימנסיה העברית רחביה, שירת בחטיבת ירושלים ולאחר תום שירותו הצבאי פנה ללימודים אקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופה זו שימש כיו"ר ועדת העבודה של תלמידי האוניברסיטה מטעם תנועת החרות וכמבקר ספרים בעיתון "חרות" של מפלגת חרות.
בתחילת שנות ה-60, יסד את הוצאות הספרים "ספיח" ו"מוקד" וכתב את הספרים הבאים: "הסיסמה אומץ לב" (הוצאת מרכוס ירושלים), "נעליים מסומרות" (הוצאת יסוד בע"מ, תש"ך),
"קורות טרימסטר אחד" (הוצאת ספיח, 1960),
"טילים במדבר" (הוצאת ספיח, תשכ'א), "יש לי בן יחיד, אלוהים שמור לי עליו" (הוצאת מוקד, 1970).
במסגרת "מוקד " הוציא לאור, בין היתר, את הג'יימס בונד הראשון בארץ (שהיה לרב-מכר), את "יחידת קומנדו 101" ו"צנחנים בכלא הסורי", שניהם מאת דן מרגלית (1968).
בתחילת שנות ה-70 החל זאב יפת לכתוב בשבועון "העולם הזה" והפך לאחד הכותבים הבכירים של השבועון, בין חברי המערכת הבודדים שכתבותיו ותחקיריו פורסמו בלווית שמו.
בהמשך היה בעל טור שבועי בשם "מבקר העולם הזה בא לביקור".
במלחמת יום כיפור גויס לשירות מילואים ושהה כשמונה חודשים בחזית באיסמעיליה, על גבול מצרים.
תוך כדי שירותו בתקופה זו כתב סדרת כתבות אשר תיארה את חוויות החיילים המשרתים כלוחמים במילואים.
לאורך שנות כתיבתו העיתונאית התמקד יפת במינהל לא תקין של רשויות הממשל, רמאויות ושחיתות של בכירים וגופים ציבוריים.
באמצע שנות השבעים עזב יפת את שבועון "העולם הזה" וב-1976 גויס לעיתון "הארץ" על ידי העורך הראשי גרשום שוקן.
ב"הארץ" המשיך יפת בעבודתו העיתונאית בחקר וחשיפת שחיתויות, כשלים, מחדלים ומנהל לא תקין במגוון נושאים, בהם: תפקוד והתנהלות מכון התקנים, רשויות עירוניות, שוק מכירת המכוניות, שוק הבשר, המצב בבית אבות, מחדלי בנייה ותכנון, ענייני פלילים.
לאורך הקריירה שלו כעיתונאי חוקר התמודד יפת עם איומים ועם תביעות דיבה אשר בכולן זכה.
פסק דין 677/83 בורוכוב נגד יפת – לשון הרע פלילי
יפת חשף בסדרת כתבות, פרשיית זיוף מסמכים הקשורים למועצה לשיווק ירקות.
שמואל בורוכוב, עוזר המנהל הכללי של המועצה הגיש נגד יפת קובלנה פלילית פרטית בגין לשון הרע.
בפסק הדין התקדימי ע"פ 677/83 בורוכוב נגד יפת (1.8.85, 10.10.84), קבע בית המשפט שהאיזון בין חופש הביטוי לבין הזכות לשם טוב נקבע בסעיף 6 לחוק, ולפיו חופש הביטוי נסוג בפני הזכות לשם טוב, רק אם המפרסם לשון הרע התכוון לפגוע בכבוד הזולת.
בעניין הביטוי "הכוונה לפגוע" קבע השופט גולדברג שפירושו "המטרה לפגוע, היינו השאיפה לפגוע בכבוד", ואילו השופט ברק גרס שפירושו "מתוך רצון, או מתוך מטרה, או מתוך מניע לפגוע בכבוד".
חשיבותו של פסק דין זה בכך שהוא מאפשר שיח ציבורי חופשי ומאפשר לעיתונאים זירת פעולה רחבה, כל עוד הם פועלים על מנת למלא את חובתם המקצועית, ללא אימת הענישה הפלילית.
חשיפה ראשונה מלאה של רשימת ה-11 במשפט לשון הרע - מוניה שפירא נגד זאב יפת והעיתון הארץ
רשימת ה-11 הייתה מסמך שהוכן בידי משטרת ישראל בשנת 1977 ובו שמות 11 אנשים שנחשדו כראשי הפשע המאורגן בישראל.
למרות צו איסור הפרסום והחיסיון שהוטל על הרשימה הציג וחשף אותה זאב יפת במרץ 1978 כמוצג במשפט תביעה על לשון הרע שתבע מוניה שפירא את יפת ועיתון הארץ, אחרי שיפת פרסם כתבה ובה טען כי שפירא נמנה עם ראשי הפשע המאורגן.
כיוון שהמסמך הוגדר סודי ונציג היועץ המשפטי הודיע כי הוצא צו חיסיון על ידי שר הפנים, הוצג המסמך באמצעות הנתבע עצמו, זאב יפת, ופרקליטיו, ולא באמצעות עד משטרה.
בהמשך פרסם אבי ולנטין ב"הארץ" את תוכן הרשימה כחלק מסדרת כתבות שכתב בנושא הפשע המאורגן.
יו"ר ועד העיתונאים של עיתון "הארץ" - המאבק בחוזים האישיים
בשנת 1984 עם הופעת העיתון "חדשות" החל מו"ל חדשות עמוס שוקן להעדיף חתימת חוזים אישיים עם עיתונאים על פני חוזים קיבוציים.
כאשר עמוס שוקן החליף את אביו, גרשום שוקן, כמו"ל "הארץ" הוא המשיך בתהליך של העברת העובדים לחוזים אישיים גם בעיתון "הארץ".
זאב יפת אשר שימש מ-1983 כיו"ר ועד עיתונאי "הארץ" עמד בראש מאבק העיתונאים כנגד המהלך.
עמוס שוקן פנה לבית הדין האזורי לענייני עבודה ובערכאה הראשונה פסק השופט נחתומי בעמדת ועד העיתונאים.
אך בהמשך פנה עמוס שוקן לבית הדין הארצי לעבודה ובערכאה זו פסק בית המשפט לטובת הנהלת "הארץ" והחוזים האישיים היו לעובדה.
בשנים 1987–1989 יפת כיהן גם כיו"ר אגודת העיתונאים בתל אביב.
ב-1990 עזב זאב יפת את העיתון.
מו"ל וסופר של סדרת מדריכי הטיולים פספורט לאירופה
ב-1990 חידש זאב יפת את פעילותו כמוציא לאור של הוצאת "מוקד" והחל לכתוב ולפרסם את סדרת מדריכי הטיולים "פספורט לאירופה".
במסגרת זו פורסמו 27 כותרים.
יפת נפטר ב-13 באפריל 2021. הותיר אחריו אישה, שושנה יפת, מפיקה לשעבר בטלוויזיה החינוכית (הפיקה בין היתר את התוכניות "זהו זה!" ו"רחוב סומסום"), ושתי בנות: עדי יפת פוקס, יוצרת ובמאית ואלונה שפר, מנכ"לית במגזר הציבורי.
זאב טסמני פוטנס (שם מדעי: Thylacinus potens; המשמעות של שמו: "זאב כיס חזק") הוא מין נכחד של זאב כיס אשר חי בתקופת המיוקן לפני 10-8 מיליון שנה באוסטרליה והיה הגדול שבמיני המשפחה.
הוא ידוע ממאובנים שהתגלו ב-1967 בידי מייקל א.
Woodburne) באליס ספרינגס, הטריטוריה הצפונית שבצפון אוסטרליה.
מין זה היה קדום ב-4-6 מיליון שנה למין המוכר, זאב טסמני והיה גדול ממנו ב-5%.
הוא הגיע לאורך 1.5 מטר ודמה מאוד לזאב אפור.
הגולגולת שלו הייתה קצרה יותר ובעלת מבנה מחוזק יותר אך שיניים מותאמות פחות לקריעת בשר.
עקב גודלו הוא היה היונק טורף-העל הגדול ביותר שהיה באוסטרליה לאחר אריה הכיס והוא ניזון מטרף של כיסאים אחרים ושל עופות וזוחלים, אולי גם בלהקות כמו זאב.
ככל הנראה הוא נכחד לפני שהאדם הגיע ליבשת.
זאב ירמולוביץ (לדיסלב הרמן ירמולוביץ; 15 ביוני 1904 – 1984) היה נוירולוג ופסיכיאטר, מנהל בית חולים אברבנאל (1955–1972), מנהלו השני של מרכז רפואי רעות.
בנוסף לניהול בית החולים אברבנאל התמנה בשנת 1955 על ידי שר הבריאות דב יוסף לפסיכיאטר מחוזי – במחוז תל אביב והמרכז.
ירמולוביץ נולד בעיר סוסנוביץ בפולין.
בשנת 1927 סיים את חוק לימודיו בפקולטה לרפואה באוניברסיטת ורשה עם תואר דוקטור לרפואה.
ב-1935 עלה לארץ ישראל, התיישב בירושלים וניהל את מרפאת בריאות הנפש בבית החולים ביקור חולים.
ב-1937 עבר לתל אביב, התגייס לשורות ההגנה והיה הרופא של אזור הדרום.
בשנת 1948, עם תחילת פינוי המנדט הבריטי מהארץ, מונה כרופא המחנה הצבאי הראשון של צה"ל, והשתתף בכיבוש בשייח' מוניס.
ב-1949 עבד כפסיכיאטר בשרות צה"ל, במרפאה שביפו.
ב-1952 החל לעבוד בשרות המדינה בבית חולים לבריאות הנפש – באר יעקב, שם היה מנהל מחלקה וסגן מנהל בית החולים.
ב-1955 נתמנה ירמולוביץ למנהל ביה"ח אברבנאל, במהלך אותה שנה התמנה גם לפסיכיאטר מחוזי – במחוז תל אביב והמרכז.
שימש בתפקיד מנהל בית החולים אברבנאל בין השנים 1955–1972.
במהלך שנותיו כמנהל בית החולים אברבנאל הניח את יסודות הטיפול הקהילתי, ועשה רבות למען חיזוק הקשר בין החולה לבין הקהילה.
ירמולוביץ היה נשוי לד"ר נטליה ירמולוביץ, רופאת עיניים.
התגוררו ברחוב בן יהודה 89, בתל אביב.
בצוואתו הוריש לבית החולים אברבנאל חלק מרכושו, וציווה על הקמת קרן על שמו, המנוהלת על ידי החברה לנאמנות של בנק לאומי לישראל.
שירת כמפקד פלגת נחתות, מפקד ספינת טילים במלחמת יום הכיפורים, היה מפקד פלגה (מפל"ג) בשייטת ספינות הטילים, היה מדריך ראשי בבה"ד ח"י, היה מפקד שייטת 5, ראש פרויקט סער 5, מפקד בסיס חיפה, נספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בסינגפור.
זאב יחזקאלי נולד ב-29 באפריל 1944 בחיפה להוריו יצחק ורחל יחזקאלי.
אח לחיים, אבנר, מומו וחזי.
משפחת יחזקאלי: משפחה שורשית, דור עשירי למשפחה, שמבניה, כל אחד תרם כל עת, בכל מסגרת, לביטחון המדינה.
בברית המילה של זאב במהלך הטקס הייתה אזעקה.
המטוסים האיטלקיים הפציצו את חיפה, בתי הזיקוק בחיפה בערו שבוע ימים.
המוהל הספיק לחתוך – ומיד כולם ירדו למיקלט.
זאב למד בבית ספר "אליאנס" בחיפה 1950–1958. על ציוניו אז מורתו אמרה לרוב "כמה משעממת התעודה.
למד בבית הספר לקציני ים עכו 1958–1962 במחזור ז'.
חוות דעת הצוות החינוכי "הבחור עם ניצני מנהיגות, יוצר, עקשן, עומד על דעתו".
סיים את בית הספר כחניך מצטיין.
בשנת 1962 (אוקטובר) התגייס זאב יחזקאלי לצה"ל יחד עם מרבית בני מחזורו מקציני ים עכו, והתנדב לקורס חובלים במגמת שייט מחזור חובלים י"א.
במרץ 1963 סיים בהצטיינות קורס קצינים בבה"ד 1.
עם סיום קורס החובלים מחזור י"א במרץ 1964 מונה לסגן מפקד ספינת טורפדו פלגה 912 בבסיס אילת ובאוקטובר 1964 מונה לסגן מפקד ספינת טורפדו פלגה 914 בבסיס חיפה.
בסיום תפקידו יצא לקורס באנגליה ועם חזרתו ביולי 1965 הוצב במשחתת אח"י אילת כקצין .
באפריל 1967 שירת כמדריך בקורס חובלים מחזור ט"ז בבה"ד חיל הים.
המנהיגות אצל יחזקאלי, לא הייתה לשמה.
לחניכיו היה לו כושר להוציא את הנשמה.
וגם אם לא היה זה בצורה הולמת, הביצועים בים בוצעו אז, בצורה מושלמת.
במהלך מלחמת ששת הימים מונה לקצין במשחתת אח"י חיפה (ק-38).
ובסיום המלחמה חזר לתפקידו בבית ספר חובלים.
עם סיום תפקידו בדצמבר 1968 הוצב בזירת ים סוף כמפקד נחתת וכמפקד פלגת נחתות, פלגה 922.
במסגרת זו פיקד על הנחתות במבצע רביב בספטמבר 1969, שבו הנחיתה הפלגה בפיקודו, יחידת שריון בחוף אפריקה בקצהו הצפוני של מפרץ סואץ – ואספה את הכוח בקצהו הדרומי של המפרץ.
עם סיום מבצע רביב כתב מח"י האלוף אברהם בוצר:
באוקטובר 1970 יצא יחזקאלי ללימודים במכללה לפיקוד ומטה (פו"ם) זרוע ים.
באוגוסט 1971 התמנה למפקד פלגת הנחתות 921.
באוגוסט 1972 התמנה לקצין אג"מ זירת ים סוף.
ביולי 1973 מונה לפקד על ספינת טילים אח"י חנית (סער 3), השתתף בקרב לטקיה, למחרת עלה עם ספינתו על החוף בימת ברדוויל.
הספינה הפליגה בדממת מכ"ם והייתה הערכה מוטעית לגבי המרחק מהחוף.
הצלחתו כמפקד הנחתות במבצע רביב עמדה לזכותו.
מפקד השייטת מיכאל ברקאי נמנע מלתחקר את האירוע.
אח"י חנית הועמדה לתיקונים ויחזקאלי מונה לפקד על ספינת טילים אחרת, אח"י מזנק.
ביוני 1974 מונה יחזקאלי לפקד על פלגת ספינות טילים 33 בשייטת ספינות הטילים.
והוענקה לו דרגת סגן אלוף בקיצור פז"ם של כשנה.
בינואר 1976 מונה למדריך ראשי (מד"ר) בבה"ד חיל הים וסגן מפקד הבסיס.
באוגוסט 1977 מונה לסגן מפקד שייטת ספינות הטילים (סמש"ט) בבסיס חיפה.
ביוני 1978 קיבל את הפיקוד על שייטת 5 שהוקמה במיוחד בשביל להעניק לו דרגת אלוף-משנה.
ביולי 1979 סיים את תפקידו והתמנה להקים את מוסד "קצין סטי"לים חילי".
תפקיד חדש שלא היה קודם ולמעשה חפף את חובותיו של מפקד השייטת.
ביוני 1980 יצא ללימודים במכללת המלחמה של צי ארצות הברית.
ביולי 1981 מונה כראש פרויקט סער 5. באוקטובר 1982 מונה למפקד בסיס חיפה והועלה לדרגת תא"ל.
ביוני 1985 התמנה לנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בסינגפור.
ביולי 1990 סיים שרותו הצבאי בדרגת תת-אלוף לאחר 28 שנות שרות.
לאחר שחרור מצה"ל נשלח לטאיוואן כנציג משלחת משרד הביטחון, שם שהה בשנים 1990–1993.
לאחר חזרתו מהשליחות, הצטרף לצי הסוחר כקדט, והפליג על אוניות סוחר.
היה בכוונתו להתקדם במסלול הפיקוד לרב חובל בצי הסוחר הישראלי, מרחבי הים התאימו לו.
את הפלגותיו תיעד בפרקי יומן מדי יום ביומו שהוקדשו לאשתו עמית ולבנו יצחק.
כתב דברי פילוסופיה שאותה מאוד אהב – לחשוב בראש ולא להיכנס לנוסחאות יבשות.
זאב התלבט רבות עם להמשיך להפליג בצי לאור הניתוק ממשפחתו.
יחזקאלי נישא לחמוטל והתגורר בשכונת דניה בחיפה.
לימים נולדה בתם שירה והזוג נפרד והתגרשו.
בשנת 1984 נישא לעמית ובשנת 1987 נולד לזוג בן יצחק, התגוררו בהרצליה.
יחזקאלי נפטר ממחלת הסרטן ב-15 ביולי 1998 ונקבר בבית העלמין בהרצליה.
לזכרו הוקדש אולם כנסים בבסיס חיפה.
זאב לוז (20 בפברואר 1932 – 2 באוקטובר 2018) היה כימאי פיזיקלי ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע, ולשעבר הדקאן שלה וסגן נשיא המכון לעניינים אקדמיים.
חלוץ בתחום התהודה המגנטית הגרעינית (NMR) בישראל, חתן פרס רוטשילד ופרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים.
זאב לוז נולד במינכן שבגרמניה בשם וולפגנג עמנואל נוסבאום.
בקיץ 1934, כשנה וחצי לאחר עליית השלטון הנאצי, עלה יחד עם משפחתו לארץ ישראל, והתיישבו בבנימינה, שם שימש אביו כרופא.
בנערותו למד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, אשר הציע לו עם סיום לימודיו מלגה אקדמית בתמורה להישארותו בבית הספר כמורה.
לוז נרשם ללימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים שם תואר ראשון ושני (באותה התקופה, מוסד זה הציע לימודים ישירים לתואר שני).
בשנת 1957 החל את לימודי התואר השלישי במכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' שאול מייבום.
כמחצית מזמנו הוא הקדיש לתפקידו כמורה, שם התוודע לאלכסנדר פיינס, שהיה תלמיד בכפר ולימים הפך לעמיתו במחקר.
לאחר סיום הדוקטורט שימש עמית בתר-דוקטורי במעבדות בל בארצות הברית.
בשנת 1964, חזר למכון ויצמן כחוקר, והקים את קבוצת המחקר שלו במחלקה לאיזוטופים, שהוקדשה לחקר ספקטרוסקופיה של תהודה מגנטית גרעינית ואלקטרונית (NMR ו-ESR).
בשנת 1970 הועלה לדרגת פרופסור חבר וב-1974 לפרופסור מן המניין.
בשנים 1973–1976 היה יו"ר ועדת ההוראה של כימיה במדרשת פיינברג, בשנים 1979–1980 כיהן כראש המחלקה לפיזיקה כימית ובשנים 1979–1983 כדקאן הפקולטה לכימיה.
בהמשך כיהן כסגן נשיא מכון ויצמן לעניינים אקדמיים.
בשנים האחרונות לחייו לקה בניוון רשתית ואיבד את ראייתו.
לוז היה נשוי לאביגיל (אחותו של דן בבלי) והם היו הורים לארבעה.
שאול מייבום, מנחהו של לוז לדוקטורט, בנה ספקטרומטר תהודה מגנטית גרעינית, שהיה אחד מהראשונים בעולם.
מייבום, לוז ושאר חברי הקבוצה היה חלוצים בחקר תופעות NMR כמו צימוד ספינים, השפעת הצימוד על הספקטרום של NMR ופיתוח שיטות מדידה.
במחקרים אלה הומחש הפוטנציאל של מחקר בתהודה מגנטית גרעינית לקידום ההבנת הקינטיקה של תגובות כימיות, וההבנה הקוונטית של צימוד ספין-ספין.
לוז כתב עבודות חלוציות העושות שימוש באיזוטופ חמצן-17 בחקר תגובות כימיות בשיווי משקל והבנת המבנה המולקולרי של גבישים אורגניים.
במקביל הוא קידם את ההבנה של אינטראקציית העל-דק ברדיקלים חופשיים.
בהמשך החל לחקור גבישים נוזליים במספר היבטים – תנועה מולקולרית, סידור מקרוסקופי, מעברי פאזות ופיתוח חומרים חדשים – בעודו משלב עבודה ניסיונית ותאורטית.
הוא הראה את ייחודיות ה-NMR באפיון חומרים אלה, במיוחד השימוש ב-NMR של דאוטריום.
בין היתר, חקר את הדינמיקה של מולקולות אורגניות מומסות בגבישים נוזליים מסוגים שונים ואת הסדר והמבנה של מזופאזות עם תכונות סימטריות שונות.
עבודתו הביאה להבנת הסדר המולקולרי בגבישים נוזליים והתנהגותם בשדות מגנטיים.
לאורך כל הקריירה המחקרית שלו, עשה לוז שימוש בתהודה מגנטית בחקר דינמיקה מולקולרית.
הדבר בא לידי ביטוי בשני היבטים: בחירת הניסיונות המתאימים לגילוי התהליך הדינמי, ופענוח התוצאות הספקטרליות במונחים של מנגנון וקצב.
בשנות ה-70 הוא פיתח יחד עם פרופ' שלמה אלכסנדר, גישות תאורטיות ונומריות חדשות לפענוח צורות-קו ב-ESR ו-NMR של מולקולות העוברות תהליכים דינמיים כמו שינויי קונפורמציה, קפיצות מולקולריות, דיפוזיה רוטציונית וטרנסלטורית ושחלוף כימי.
יחד עם רפי פופקו, הרברט צימרמן, הנס ספיס ואחרים פיתח במשך שנים שיטות חדשות בתהודה מגנטית גרעינית חד ודו-ממדית לחקר תהליכים דינמיים איטיים במוצקים.
לצד מחקריו נודע לוז גם כמורה רב השראה, אשר העניק הרצאות מדע פופולרי לילדים ולנוער.
בהרצאות נהג בין היתר להראות את הקסם במשוואות דיפרנציאליות ופתרונותיהן, או את המתמטיקה והפיזיקה שמאחורי בועות סבון (אשר שטח הפנים שלהן נקבע על פי עיקרון המילטון).
הפרופסורים שמעון וגה ודניאלה גולדפרב היו תלמידיו לדוקטורט.
פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (1998)
מדליית הזהב של החברה הישראלית לכימיה (2008)
נולד בריו דה ז'ניירו ב-11 באפריל 1930 לאברהם משה חיימוני (לייבמן), יליד ורשה, ולבתיה לבית פטרנק, ילידת צפת.
הוריו היגרו לברזיל מארץ ישראל.
ב-1935 שבה המשפחה לארץ, והשתקעה בתל אביב.
זאב הצטרף לקן הימי של השומר הצעיר.
בשנת 1947 הצטרף לפלי"ם, והיה שותף בהבאת מעפילים מהאוניות לחוף.
בהמשך הצטרף לגדוד הרביעי ("גדוד הפורצים") של חטיבת הראל, והשתתף בקרבות בסביבות קריית ענבים, בגבעת הרדאר וברובע היהודי במלחמת העצמאות.
לאחר הקמת צה"ל הצטרף לחיל הים, שם שרת בסדיר ובמילואים.
כשהשתחרר מהצבא הצטרף לקיבוץ ניר עוז.
לאחר נישואיו עזב את הקיבוץ ועבר לקריית גת ועבד במועצה האזורית בני שמעון.
עם הקמת העיירה ערד עבר להתגורר בה ועמד בראש סניף מפ"ם המקומי.
הוא עבד כמחסנאי בחברת "קייזר" שבנתה סכרים בים המלח.
זאב נבחר לוועד היישוב, וכשהוקמה המועצה המקומית נבחר כחבר המועצה.
בשנת 1965, בעקבות התפטרותו של ראש המועצה יצחק פונדק, המליץ "החוג לקידום ערד" העל-מפלגתי למליאת המועצה לבחור בו לתפקיד, ובנובמבר של אותה שנה המליאה בחרה בו לתפקיד ראש המועצה.
במהלך כהונתו פעל לכינון מועצה דתית בערד, חרף התנגדות של גורמים שונים בעיר, ובהם "הוועד הדתי" של ההסתדרות.
מתנגדיו העלו טענות קשות על התנהלותו ועל הלגיטימיות של המועצה בראשותו, ודרשו ממשרד הפנים לקיים בחירות חוזרות.
באוגוסט 1967 הצביעו חמישה מתוך שמונת חברי המועצה על הדחתו, אך ההדחה לא יצאה אל הפועל בשל היעדר רוב חוקי.
תומכי ההדחה הגישו עתירה לבג"ץ למתן צו על תנאי שיכריח את חיימוני להתפטר, אך מכיוון שזמן קצר לאחר מכן היו אמורות ממילא להתקיים בחירות, הורה השופט משה לנדוי למשוך את העתירה.
עם זאת, חיימוני לא התמודד באותה מערכת בחירות.
לאחר סיום תפקידו עמד בראשות הסניף של האגודה למען החייל בערד, ולפרנסתו ניהל בשותפות מוסך לציוד מכני הנדסי כבד.
הוא נהג להרצות בבתי הספר בערד על חוויותיו ממלחמת העצמאות.
עסקיו לא צלחו, והוא מצא את עצמו מובטל.
רצונו להתפרנס בכוחות עצמו ולא להיות תלוי בדמי אבטלה הוביל אותו לנסות את מזלו בחו"ל.
הוא היגר לארצות הברית ב-1984, שם ניהל תחנת דלק.
נפטר לאחר מחלה ב-13 באוגוסט 1990. הובא למנוחות בבית הקברות בערד.
ב-1994 זכה באות יקיר העיר ערד.
היה נשוי לשרה לבית קאשי (נפטרה ב-1999), ואב לשלוש בנות.
זאב טונדרה אירואסייתי, זאב סיבירי או בפשטות זאב טונדרה (שם מדעי: Canis lupus albus) הוא תת-מין של זאב מצוי מהסוג כלב המצוי בטונדרה של צפון אירואסיה, מפינלנד במערב עד חצי האי קמצ'טקה במזרח.
זהו תת-המין השני בגודלו באירואסיה.
פרוותו ארוכה ודקה, ובצבע אפור בהיר או לבן.
הזאבים צדים בלהקות, וכך מסוגלים להכניע טרף גדול מהם כגון אייל קורא, אייל קנדי, אייל הצפון, ביזון אירופי, כבש המושק וכבש השלג.
זאב ליפמן (גרמנית: Zeev Lipman; 1920, גרמניה – 2011, ישראל) היה טיפוגרף, אמן וגרפיקאי ישראלי.
מחלוצי העיצוב הטיפוגרפי בארץ ומעמודי התווך של מוסד הגרפיקה בתרבות הישראלית.
ליפמן נולד בארפורט בגרמניה ועלה לארץ ישראל כנער בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון.
הוא למד גרפיקה שימושית במחזור הראשון בבית הספר בצלאל החדש בירושלים.
התגייס לצבא הבריטי בשנת 1942, בו שירת שלוש שנים.
לאחר שחרורו מהצבא הקים עם הגרפיקאי והמעצב גרד רוטשילד (יליד 1919, שאף הוא עלה ארצה מגרמניה כילד), שאותו הכיר ב"בצלאל" את סטודיו "סטודיו השלושה" בחיפה יחד עם חבר נוסף מהלימודים בשם שלמה זבדי.
שותפות זו פורקה בשנת 1942.
בשנים שלאחר מכן הקים ליפמן את סטודיו רולי עם רושטילד כאשר ליפמן עסק בעיקר בעבודת הכתב והטיפוגרפיה ורוטשילד באיור.
"שניהם יצרו כנראה את ההגדה של פסח "חד חיילא" - הגדה ייחודית עבור חיילים יהודיים בריטים בארץ ישראל.
העבודות המסחריות שביצעו היו בין השאר סמל העיר אילת, מצפה רמון ורמת השרון, כרזות רבות לחברת דובק, גן החיות של תל אביב וארטיק.
ליפמן שהיה טיפוגרף בהכשרתו, עיצב בין השאר את הגופנים "רולית", "שרונה", "חן" ו"בזק".
בשנת 1951 נכללו הגופנים בספר "כתב עברי אמנותי", שאותו חיברו עם ל"פ טובי.
בספר זה נכללו דגימות גופני התקופה כחלק מהקליגרפיה העברית והוא מהווה עד היום את אחד מארכיוני הגופנים המשמעותיים ביותר.
הוא המשיך בעבודת העיצוב באופן ידני גם לאחר פטירתו של רוטשילד בשנת 1991 כאשר עיצב חותמות ל.
זאב ינובסקי (נולד ב-21 באוגוסט 1952) הוא בעלים ומנהל חברה המכשירה צוותים לחירום: כיבוי אש, טיפול בחומרים מסוכנים, עזרה ראשונה וחילוץ מהריסות.
קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה.
שירת בתפקידי פיקוד בחיל הים.
ינובסקי נולד ב-21 באוגוסט 1952 לאביו, שמואל ינובסקי, שהיה בוחן טיב ברכבת ישראל.
האם פנינה מבית לוקשביץ הייתה עקרת בית.
בשנת 1946 נולדה הבת הבכירה עליזה, שנעשתה חוקרת במכון ויצמן ובהמשך פסיכולוגית קלינית.
ערכה חוות דעת בתחום הסוציאלי לבית המשפט בניו יורק.
ינובסקי למד בבית ספר יסודי "אורים" ותיכון מקצועי על שם א' שוב, בשכונת רמת דוד בחיפה, במגמת אלקטרוניקה.
ינובסקי התגייס בשנת 1970 והחל את דרכו כטכנאי מערכת נשק בספינות אח"י חיפה ואח"י אילת (סער 2).
ובהן גם עבר את מלחמת יום הכיפורים.
בהמלצת מפקד השייטת אל"ם מיכאל ברקאי, הצטרף לקורס חובלים מחזור כ"ז אותו סיים בשנת 1975. בהסתמך על ניסיונו כטכנאי בקרת מערכת נשק ובהמלצת סא"ל שאול חורב שהיה סגן מפקד בי"ס חובלים ביצע במהלך קורס החובלים את הקורס המתקדם.
לאחר שהוסמך לקצונה שימש כקצין נשק בספינות: אח"י געש (סער 3), אח"י חץ (סער 3) ואח"י נצחון.
מאוחר יותר נעשה קצין נשק שייטתי בשייטת ספינות הטילים ובקצין סטי"לים חילי.
בשנת 1980 הוסמך ינובסקי לפיקוד על ספינת טילים.
פיקד על אח" מולדת מאוגוסט 1980 עד ינואר 1982. בתקופת פיקודו הספינה השתתפה כספינת פיקוד במבצעי ביטחון שוטף.
וזכתה במקומות ראשונים בבוחן הכשירות השייטתי וביקורת מטה חיל הים.
בשנים 1982 עד 1984 פיקד ינובסקי על אח"י מעוז והשתתף במלחמת שלום הגליל.
ועסק רבות בחיפושי אתר טביעת הצוללת דקר.
בשנת 1985 קיבל ינובסקי את הפיקוד על אח"י רומח (סער 4.5).
בתקופה הזאת הספינה השתתפה בהרבה מבצעים.
ב-25 באוגוסט 1985 תפס את היאכטה המהירה של המחבלים "גאנדה".
על כך זכה ינובסקי למכתב הוקרה ממפקד חיל הים אברהם בן שושן.
כמו כן אירח בספינה את נשיא המדינה חיים הרצוג בעת ביקורו בחיל הים.
בשנים 1987 עד 1989 שימש ינובסקי כמפקד פלגה 914 בבסיס חיפה.
בתקופת פיקודו היו 5 ניסיונות לחדירת מחבלים לחופי ישראל ובכולם המחבלים הושמדו.
משנת 1991 עד 1993 שירת כמפקד פלגה 31, בתקופה זו עברה הפלגה מבסיס אשדוד לבסיס חיפה.
ינובסקי היה המפל"ג בים בעת מבצע אבק דרכים בו נתפסו 3 סירות מחבלים בים וסירה אחת שהגיעה לחוף ניצנים.
משנת 1993 עד אוגוסט 1996 שירת כמבקר בכל יחידות הצבא בצוות כשירות וכוננות במשרד מבקר מערכת הביטחון.
ינובסקי נעשה מפקד בסיס אשדוד ספטמבר 1996 ושימש בתפקיד עד נובמבר 1998.
עיקר תשומת הלב היה לחסום חדירת מחבלים מרצועת עזה.
גם לאחר שחרורו מצה"ל תרם ינובסקי בשירות מילואים בתפקידי: צוות "חשיבה אחרת" למפקד חיל הים, צוות כשירות וכוננות ביחידת מבקר מערכת הביטחון, מפקד מכלול ים במרכז האש של פיקוד דרום כולל במהלך המבצעים "עופרת יצוקה", "עמוד ענן" ו"צוק איתן" עד שנת 2022.
בוגר קורס חובלים אותו סיים בשנת 1975 והוסמך לקצונה ימית.
בשנת 1984 סיים תואר ראשון אוניברסיטת תל אביב - בתחום היסטוריה כללית.
בשנת 1993 סיים תואר שני באוניברסיטת חיפה בתחום מנהל ציבורי.
בוגר המכללה לפיקוד של צי ארצות הברית בניופורט, רוד איילנד מחזור 1996.
בשנת 1998 סיים תואר שני אוניברסיטת דרבי - בתחום מנהל עסקים.
בשנת 2007 הקים ינובסקי את המרכז לבטיחות אש והיערכות למקרי חירום, העוסק בהדרכה הכשרת צוותי כיבוי אש וטיפול בנושאי חירום.
המרכז מאושר לאימונים על ידי הרשות הארצית לכבאות והצלה.
המרכז לבטיחות אש, ממוקם בקיסריה מול תחנת הכוח "אורות רבין", הוא אחד המרכזים המקצועיים ביותר בישראל, לאימון יחידים, צוותים ומנהלים בהתמודדות עם מצבי חירום ואש, אירועי שפך/דליפה של חומרים מסוכנים, עזרה ראשונה, חילוץ מהריסות, העלולים להתרחש במקום העבודה או בבית.
ההכשרות וההשתלמויות כוללות הרצאות עיוניות ודגש על תרגול מעשי אשר נועד להקנות ידע, לתת אמצעים ולשפר ביצועים במצבי חירום.
לרשות המרכז, שטח אימונים המציע מגוון אמצעי אימון כולל סימולטורים, המאפשר בניית תרגילים ותרחישים למצבי חירום שונים.
המרכז לבטיחות אש משווק אמצעי חירום לבית ולמפעל כגון: מטפים מסוגים שונים, גלאי עשן שונים, פנסים, תיקי עזרה ראשונה, חליפות כיבוי, חליפות חומ"ס, מנפי"ם, קסדות, מסיכות מילוט, אולרים וסכינים מקצועיים, מערכות כיבוי אש, תרסיסים נגד כוויות, עצירת דם ועוד.
המרכז מבצע ביקורות של ציוד כיבוי אש, השלמות ציוד כיבוי וגילוי, התקנות במבני מגורים, מפעלים ומוסדות.
במקביל מנהל ינובסקי את "המכללה למדעי האש".
המכללה נבחרה על ידי ארגון ה־NFPA הארגון להגנה מאש העולמי וארגון חוקרי הדליקות העולמי IAAI לייצג אותם בישראל.
המכללה מכשירה: חוקרי דליקות, מתכנני ומתקיני מחסומי אש, יועצי בטיחות אש, מתכנני מתזי כיבוי.
וכן מלמדת את התקנים קיימים והדרישות של ה-NFPA.
חברת ניו סקום - ינובסקי זאב לונגו הוא המנכ"ל והבעלים של חברת "ניו סקום".
החברה עוסקת בשיווק ומכירה של אמצעי כיבוי אש מיוחדים ומקצועיים.
ינובסקי שימש כיו"ר עמותת חיל הים משנת 2003 עד שנת 2013.
בשנת 2005 ערך הפקת כנס ענק של יוצאי חיל הים לדורותיו בגני יהושע בתל אביב.
ינובסקי חבר במועדון רוטרי וכיום משמש כנשיא מועדון רוטרי מוריה בחיפה.
את אשתו פרידה, מבית לרר פגש בהיותו חייל באח"י חיפה והיא הייתה מוכמת בתחנת מכ"ם מבואות חיפה, נישאו ב-25 בדצמבר 1974.
הבן הבכור, מור ינובסקי מדריך וסמנכ"ל תפעול במרכז לבטיחות.
הבת הבכורה, יערית סמנכ"לית כספים במרכז לבטיחות.
הבת השנייה כנרת סמנכל"ית אדמיניסטרטיבית במרכז לבטיחות.
זאב מצוי או זאב אפור (שם מדעי: Canis lupus) הוא מין טורף בסוג כלב שבסדרת הטורפים, אבי כלב הבית.
זהו בעל החיים הגדול ביותר במשפחת הכלביים.
הזאבים בעלי תפוצה גאוגרפית רחבה ביותר ברחבי האזור ההולארקטי, לאורך אמריקה הצפונית ואירואסיה.
הם חיים בלהקות הנודדות יחד בחיפושם אחרי טרף.
משקלו של זאב מצוי בין 23 ל-80 ק"ג, ואורכו בסביבות מטר עד מטר וחצי, עם זנב באורך של כשליש מגופו.
תת-המינים הגדולים ביותר הם זאב צפון-מערבי וזאב אירואסייתי.
הזכרים גדולים מהנקבות; לנקבות יש חוטם ומצח צרים יותר, צוואר דק יותר, רגליים קצרות יותר וכתפיים מסיביות פחות מאשר לזכרים.
צבעם נע מאפור לאפור חום, אך יכול להשתנות ולהיות לבן, אדמדם, חום ושחור.
במקומות בהם האדמה מכוסה שלג, זאבים שצבעם לבן נפוצים יותר.
זאבים מצויים זקנים מקבלים גוון אפרפר בפרוותם.
בחלקיו התחתונים של גופו צבע פרוותו בהיר.
האנטומיה של הזאב המצוי שונה בכמה נקודות מהאנטומיה של הכלב: אחד ההבדלים הבולטים ביותר הוא בלוטה קדם זנבית, על צד זנבו סמוך לבסיס שאינה נראית אצל כלבים.
לזאב יש בדרך כלל עיניים זהובות-צהובות, רגליים ארוכות יותר, כפות רגליים גדולות יותר, ולסתות בולטות יותר.
גם גבם נטוי יותר וסל הצלעות שלהם יורד בחדות.
לכפות רגליהם הקדמיות יש חמש אצבעות, ואילו לכפות רגליהם האחוריות יש ארבע אצבעות.
גופו של הזאב המצוי בנוי לריצה ארוכת טווח, עם בית חזה קטן למדי ועם שרירי גב ורגליים חזקים.
זאבים יכולים לרוץ מרחקים גדולים וכפות הרגליים הרחבות שלהם מתאימות למרדפים אחר טרפם בשלג.
זאבים נראים בדרך כלל מסיביים יותר מכלבים בעלי משקל זהה בגלל נפח הפרווה הנוסף שלהם.
פרוות הזאב עשויה משתי שכבות: השכבה החיצונית עשויה משערות קשות ששומרות ממים ולכלוך, והשכבה התחתונה עבה וצמרירית ושומרת חום.
זאבים מחליפים את הפרווה שלהם פעמיים בשנה, במהלך האביב ובמהלך הסתיו.
נקבות נוטות להיות בעלות פרוות חורף עבה יותר משל זכרים ופרוותן נשארת כזו לזמן ממושך יותר אל תוך האביב.
פרוותם בדרך כלל בעלת כתמים אפורים.
בלסתו העליונה של הזאב המצוי יש 6 שיניים חותכות, 2 ניבים, 8 שיניים טוחנות קדמיות ו-4 שיניים טוחנות.
בלסתו התחתונה 6 שיניים חותכות, 2 ניבים, 8 שיניים טוחנות קדמיות ו-6 שיניים טוחנות.
הניבים חשובים מאוד ומשמשים לתפיסה ולאחיזה בטרף.
אחת הסיבות לרעב של זאבים היא פגיעה בשיניים לאחר שנבעטו על ידי טרף גדול ממנו.
בהשוואה לקרוביו התן הזהוב והקויוט, הזאב גדול וכבד יותר, יש לו חוטם רחב יותר וזנב ארוך יותר.
שיניו גדולות וחזקות ומותאמות לשבירת עצמות.
קיימת הסכמה רחבה במדע על המוצא ההפילוגנטי של הזאב בן ימינו מכלב אטרוסקוס הקדום דרך כלב מוסבכנסיס.
המאובנים המוקדמים ביותר של הזאב המצוי (Canis lupus) נמצאו במה שהיה פעם מזרח ברינגיה, קנדה, ובפיירבנקס, אלסקה.
אין הסכמה על גילם המדויק של הממצאים אך ייתכן שהם בני מיליון שנה.
מגוון מורפולוגי ניכר היה קיים בקרב זאבים עד תקופת הפלייסטוקן המאוחרת.
לעיתים קרובות הם היו בעלי חרטום קצר יותר, ובעלי גולגולות עבה יותר ובעלת התפתחות בולטת של שריר הצדע.
גם השיניים היו חזקות יותר משיני זאבים מודרניים, בעיקר השיניים הקדם-טוחנות.
ההסבר שהוצע לכך הוא שמאפיינים אלה היו התאמות מיוחדות לתזונה הנשענת על פגרים ועצמות של מגה-פאונה של פליסטוקן.
בהשוואה לזאבים מודרניים, אצל חלק גדול יותר מהזאבים בפליסטוקן הייתה תופעה של שיניים שבורות בדומה לזו שנראתה בזאב הבלהות שנכחד.
עובדה זו יכולה לנבוע מהעובדה שתזונתם של שני המינים כללה לעיתים קרובות פגרים, או שהם התחרו עם טורפים אחרים והיה עליהם לבלוע את טרפם במהירות.
השברים הושוו לשברים המוכרים אצל הצבוע המנוקד המודרני, והתדירות והמיקום של שברי שיניים אצל הזאבים הקדומים מעידים על פיצוח עצמות וצריכתן באופן שגרתי.
מחקרים גנומיים מצביעים על כך שהן זאבים והן כלבים מודרניים, מוצאם מאוכלוסיית זאבים קדמונית שחיה לפני 20,000 שנה.
מחקרים ב-2017 ו-2018 מצאו שזאב ההימלאיה הוא חלק משושלת שהתפצלה מאוכלוסיית האבות הקדמונים לפני 691,000–740,000 שנים.
נראה כי מקורם של הזאבים האחרים הוא בברינגיה ומשם הם התפשטו עקב השינויים האקולוגיים העצומים במהלך סוף הפלייסטוקן המאוחר.
מחקר שנערך בשנת 2016 מצביע על כך שלאחר תקופה של צוואר בקבוק באוכלוסייה, היו כמה תקופות של שינויים מהירים ויצירת וריאנטים שהיו שונים מאוכלוסיית האב המקורית בכל פעם במהלך, או מיד אחרי, משיא תקופת הקרח האחרונה.
הדבר מרמז על כך שאוכלוסיות הזאבים הקדומות המגוונות מבחינה מורפולוגית יצאו מהתחרות והוחלפו בזאבים מתמחים יותר, המהווים את הזאבים המודרניים.
מחקר גנומי משנת 2016 מצביע על כך שזאבי העולם הישן והעולם החדש התפצלו לפני כ-12,500 שנים, ולאחר מכן התפצלה השושלת שהבדילה בין כלבים לזאבים בעולם הישן לפני כ-11,100–12,300 שנים.
הדינגו, הבסנג'י, המסטיף הטיבטי, והגזעים הילידיים הסינים שייכים כולם לענף כלב הבית.
זמן ההסתעפות של זאבים באירופה, המזרח התיכון ואסיה למינים שונים זה מזה מוערך כקרוב יחסית, והתרחש כנראה רק לפני כ-1,600 שנה.
בין זאבי העולם החדש, הזאב המקסיקני התפצל לפני כ-5,400 שנה.
הזאבים הם טורפים הניזונים בעיקר ממיני פרסתנים.
הם צדים בלהקות, מה שמקל עליהם להתגבר על טרף גדול מהם וכן לסכל את נתיב בריחתם של מינים ניצודים זריזים.
הם יכולים לתקוף ביחד ולרוץ במשך מספר דקות אחר טרפם או במקרים אחרים לארוב לטרף פגיע ולהסתער עליו במהירות.
באירופה וברוסיה באזורים רבים הזאבים ניזונים מחיות בית פגיעות ומפסולת אך גם מציד של אייל אדום, אייל הכרמל, חזיר בר ואייל קורא.
הם ניזונים גם מאייל הצפון, כבש ארגאלי, מופלון, ביזון אירופי, סאיגה, יעל, צפיר אלפיני, יחמור אירופי ואיילי מושק.
באמריקה הזאבים פחות באים במגע עם האדם וכמעט ולא אוכלים מפסולת אלא צדים חיות כמו אייל קורא, ביזון אמריקאי, אייל קנדי, אייל פרדי לבן-זנב, אייל פרדי שחור-זנב, כבש גדול-קרניים, כבש דאל, וכבש המושק.
האנטילוקפרה מהירה מאוד וגם עירנית וחיה בקבוצות גדולות ולכן לזאב סיכויים מעטים לתפוס אותה.
הזאבים לא בררנים במזונם ויטרפו בנוסף לפרסתנים גם מרמיטות, ארנבות, גיריות, שועלים, חמוסים, סנאיי קרקע, עכברים, חולדות, אוגרים, נברנים, עופות מים, אפרוחים, ביצים, זוחלים שונים, קרפדות, דגי סלמון ואפילו חרקים.
הם אפילו יגוונו מעט בפירות כמו פירות יער ותפוחים.
בנוסף לטריפה, הזאבים יכולים לאכול נבלות או לגנוב מטורפים אחרים כמו הפומה והקויוט.
כבעל חיים טריטוריאלי ועל אף שנחשב ל'טורף עליון', הזאב האפור נטרף על ידי זאבי ערבות וזאבים אחרים.
המין הוא הטרוטופי היות שניזון מפגרים נבלות, ותרכובות אורגניות מהסביבה.
הזאב המצוי הוא מין מפתח.
דוגמה לכך אפשר לראות במישיגן בה הזאב האפור טורף את האיילים.
עובדה אשר משפיעה באופן חיובי על גידול של עצים ביערות בוריאלים.
לולא הזאבים, אוכלוסייתם של האיילים הייתה גדלה, ובכך מדכאת את גדילתם של עצי האשוח.
גדילת האשוח היה מפוקח על ידי האיילים; וצפיפותם הייתה תחת שליטם של הזאבים.
זאבים יתקפו אנשים רק לעיתים נדירות, בעיקר ילדים או אנשים חלשים, ובמקרי רעב קיצוניים, או כשהזאבים מורגלים מדי לקרבה לאנשים.
זאבים נגועים בכלבת עשויים לתקוף כל יצור שהם רואים, ולעיתים גם להרוג, אך בדרך כלל לא יאכלו את הטרף.
מאז מחצית המאה ה-20 ועד שנת 2002 נרשמו שמונה מקרים של טריפות באירופה וברוסיה ועוד 200 בדרום אסיה.
באמריקה בין 2005–2010 נטרפו רק שני אנשים.
בארבעים השנים שעד 2023 לא תועד באירופה אף מקרה של טריפת אדם.
בעשור שעד 2023 הוכפל מספר הזאבים באירופה ומספרם נאמד ב-20,000 ב-23 מדינות.
הם טורפים גם כבשים ועיזים ולכן הועלתה הצעה באיחוד האירופי להתיר ירי מבוקר בהם.
וזאת בניגוד לאמנה הבינלאומית להגנה על חיות בר שמכוחה מוטלות כיום מגבלות קשות על ציד זאבים.
הדעות בציבור חלוקות ויש אף מגדלי צאן שממליצים למצות קודם אמצעים חלופיים כמו כלבי שמירה וגדרות.
תת-מין זאב אירואסייתי (Canis lupus lupus)
תת-מין זאב טונדרה אלסקי (Canis lupus tundrarum)
תת-מין זאב גרינלנד (Canis lupus orion)
תת-מין זאב המישורים הגדולים (Canis lupus nubilus)
תת-מין זאב הרי הרוקי צפוני (Canis lupus irremotus)
תת-מין זאב ארכיפלג אלכסנדר (Canis lupus ligoni)
תת-מין זאב טונדרה אירואסייתי (Canis lupus albus)
תת-מין זאב הערבה האירואסייתית (Canis lupus campestris)
תת-מין זאב ההימלאיה (שם מדעי מוצע: Canis himalayensis)
זאב ניופאונדלנד (Canis lupus beothucus) - נכחד ב-1911. היה נפוץ בניופאונדלנד
זאב ברנרד (Canis lupus bernardi) - נכחד בין 1918 ל-1952. היה נפוץ באי בנקס ובאי ויקטוריה שבצפון קנדה
זאב סיציליאני (Canis lupus cristaldii) - נכחד בסביבות 1920. היה נפוץ בסיציליה
זאב פלורידני שחור (Canis lupus floridanus) - נכחד ב-1908. היה נפוץ בפלורידה
זאב הרי הקסקייד (Canis lupus fuscus) - נכחד ב-1940. היה נפוץ בקולומביה הבריטית, אורגון ווושינגטון
זאב הוקאידו (Canis lupus hattai) - נכחד ב-1889. היה נפוץ באי הוקאידו שביפן
זאב הונשו (Canis lupus hodophilax) - נכחד ב-1905. היה נפוץ באיים הונשו, קיושו ושיקוקו שביפן
זאב טקסס (Canis lupus monstrabilis) - שנת הכחדתו אינה ידועה.
זאב הרי הרוקי דרומי (Canis lupus youngi) - נכחד ב-1935. היה נפוץ בנבדה, אריזונה, יוטה וקולורדו
לעיתים המינים זאב אדמוני וזאב אלגונקווין מוגדרים כתת-מינים של הזאב המצוי.
הזאב הוא חיה חברתית, כאשר המבנה החברתי הבסיסי מורכב מזוג בעל יכולת רבייה ומצאצאיהם המתבגרים.
להקה ממוצעת מכילה משפחה של בין 5 ל-11 פרטים (1–2 בוגרים, 3-6 צעירים ובין 1 ל-3 צעירים שגילם כשנה או שנתיים) או לפעמים שתיים או שלוש משפחות יחד.
ידועות גם להקות גדולות שהכילו עד 42 פרטים.
בתנאים אידיאליים ממליט הזוג הבוגר גור אחד בכל שנה, כאשר הצאצא נשאר עם הלהקה בין 10 ל-54 חודשים לפני עזיבתו.
הסיבות לעזיבה כוללות את תחילת בגרותו המינית של הצאצא ותחרות עם הזוג הבוגר על מזון.
המרחק שעובר הצאצא לאחר עזיבתו משתנה, כאשר חלקם נותרים בסביבת להקת ההורים וחלקם עשויים לנדוד למרחקים של מאות קילומטרים.
להקה חדשה נוסדת בדרך כלל על ידי זכר ונקבה שעזבו את להקת ההורים ושאינם קרובי משפחה, הנודדים יחד בחיפוש אחר שטח פנוי מלהקות זאבים עוינות.
רק לעיתים רחוקות מתקבלים זאבים זרים אל תוך להקה, כאשר הזאב ה"מאומץ" הוא בדרך כלל פרט לא בוגר (בגיל 1-3 שנים) שאינו צפוי לקרוא תיגר על הזוג הבוגר מבחינת הזכות להתרבות.
במקרים אחרים מתקבל זאב בודד בוגר אל תוך להקה על מנת להחליף בוגר שמת.
בזמנים של שפע של טרף (כגון נדידה לשטח המחיה או עונת המלטות מרובות צאצאים של מפריסי פרסה) עשויות מספר להקות זאבים להתאחד באופן זמני.
הזאבים הם חיה טריטוריאלית מאוד, ובדרך כלל שומרת הלהקה על שטח מחיה גדול מהדרוש על מנת להבטיח אספקה סדירה של טרף.
שטח הטריטוריה תלוי בכמות הטרף הזמינה ובגילם של גורי הלהקה, אשר יגדל באזורים בעלי כמות נמוכה של טרף או כאשר מגיעים הגורים לגיל שישה חודשים ואז יהיו צורכי התזונה שלהם שוות לאלה של הבוגרים.
להקות זאבים נעות ללא הפסקה בחיפוש אחר טרף, ומכסות כ-9% מהטריטוריה שלהן בכל יום (ממוצע של כ-25 ק"מ ביום).
לב הטריטוריה הוא שטח של כ-35 קמ"ר, ובו מבלה הלהקה כמחצית מזמנה.
צפיפות הטרף נוטה להיות גבוהה יותר בשטחים סמוכים, אם כי להקה תמנע מציד באזורי שוליים, מלבד בזמנים קשים, בשל החשש מהיתקלות קטלנית בלהקות יריבות.
הטריטוריה הקטנה ביותר שתועדה הייתה של להקה בת שישה פרטים בצפון-מזרח מינסוטה וכסתה שטח של כ-33 קמ"ר, בעוד שאת הטריטוריה הגדולה ביותר החזיקה להקה בת עשרה פרטים באלסקה, אשר כללה שטח של 6,272 קמ"ר.
להקת זאבים טיפוסית תישאר בשטחה ותעזוב את אזורי המחיה הקבועים שלה רק במקרים של מחסור חמור במזון.
זאבים מגינים על הטריטוריה שלהם מפני להקות יריבות באמצעות שילוב של סימון בחותם ריח, תקיפה ישירה ויללות (המשמשות לתקשורת).
שימוש בחותם ריח נועד לפרסום הטריטוריה באמצעות הטלת שתן, עשיית צרכים וגירוד האדמה.
חותמות ריח מושארים בדרך כלל במרווחים של כ-240 מטרים בכל שטחי הטריטוריה על נתיבי הליכה וצמתים הנמצאים בשימוש יומיומי.