tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על כל פנים, המניע העיקרי של מואר הוצדק מאוחר יותר על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית כאשר הוא פסק שקליפורניה ולשכת הטיוב של ארצות הברית בנו את הסכר בניגוד לחוק, שכן הסכר מעולם לא עבר את תהליכי האישור המתאימים.
חקיקה מאוחרת יותר תיקנה את השגיאה הזאת ועבודת הבנייה נמשכה במהירות.
בנג'מין בייקר מואר כיהן כמושל עד ינואר 1937. הוא נפטר ב-16 במרץ 1937, 71 ימים לאחר תום כהונתו, בטמפה, שם הוא נטמן בבית הקברות דאבל ביוט.
היה נשוי החל מ-1896 להונור ג.
אנדרסון, אחותה של גס אלינור ביצ'ט, אורניתולוגית בהכשרה עצמית, שנודעה בכינוי "אשת הציפורים מטמפה".
ב-1939, כמיזם של מינהל קידום העבודות, בנה הקולג' של טמפה (לימים אוניברסיטת המדינה של אריזונה), את בניין הפעילות על שם ב.
הבניין נועד בתחילה למרכז פעילות לנשים, ומאוחר יותר הפך לבניין משרד ההרשמה של האוניברסיטה.
כיום הבניין מאכלס את מתקן הטיסה למאדים, מרכז מחקר שנוסד על ידי נאס"א.
החל משנת 1901 כיבדה אוניברסיטת המדינה של אריזונה את מואר על ידי הענקת פרס על שמו.
פרס מואר ניתן לסטודנט או סטודנטים שהשיגו את הציונים הגבוהים ביותר במסגרת סולם ה-GPA, ולפיכך הוא נחשב לשווה ערך לכבוד שניתן לסטודנטים הנואמים את נאום הבוגרים בטקסי הסיום.
על שמו של מואר הוקם ב-1933 פארק בטמפה.
ב-1993 הכריזה עיריית טמפה על ביתו של מואר כאתר היסטוריה.
בנג'מין תומאס "טוני" אטקינס היה רוצח סדרתי אמריקאי שאנס, עינה ורצח 11 נשים בדטרויט, מישיגן, במהלך שמונה חודשים בין דצמבר 1991 ל-אוגוסט 1992.
אטקינס נולד בדטרויט, הצעיר מבין שני בנים.
משפחתו התגוררה בשכונה ענייה, ושני הוריו היו מכורים לסמים ואלכוהוליסטים.
זמן קצר לאחר לידתו, אביו של טוני עזב את המשפחה.
בשנת 1970, אמו של בנימין נטשה אותו והוא נשלח לבית יתומים, שם בילה את ילדותו ונעוריו.
בזמן שהתגורר שם הוא הותקף פיזית על ידי ילדים אחרים, ובגיל 10 הוא נאנס על ידי אחד העובדים.
במהלך חמש השנים הבאות, הוא היה נתון ללא הרף להטרדות מיניות על ידי נערים אחרים, עד שבסופו של דבר ברח מבית היתומים והתאחד עם אמו.
במשך זמן מה הוא חי יחד איתה ועם אחיו הגדול, אבל יום אחד הבין שאמו עובדת כזונה.
בשל כך, גם הוא וגם אחיו ראו אותה מקיימת יחסי מין עם לקוחות בבית במספר הזדמנויות.
נגעל ממעשיה של אמו, הוא עזב את הבית שוב בסוף שנות ה-80, חי ברחובות וצרך סמים, ולבסוף פיתח התמכרות לסמים.
מכיוון שלא הייתה לו השכלה פורמלית, אטקינס נאלץ לעבוד בעבודות תמורת שכר נמוך, ובילה את הלילות במקלטים לחסרי בית.
בזמנו הפנוי, הוא ביקר במקומות שבהם מתגוררים סרסורים וזונות, אך מעולם לא נעצר על פשעים חמורים.
רוב מכריו טענו שהם אוהבים אותו מאוד, אך עם זאת ציינו כי כשהוא שיכור או תחת השפעת סמים, הוא הראה סימנים של אישיות אנטי-חברתית והפגין התנהגות מיזוגנית.
הקורבן הראשון שהתגלה היה דבי אן פריידי בת ה-30, שנמצאה ב-14 בדצמבר 1991, לאחר שנעלמה ב-8 בדצמבר.
ב-30 בדצמבר נמצאה גופתה של ברטה ג'ין מייסון בת ה-26. היא נעלמה ב-11 בדצמבר ונראתה בפעם האחרונה יוצאת מביתה ונכנסת לחנות, ולאחר מכן לא נראתה שוב בחיים.
ב-3 בינואר 1992, בזמן שהרסו בית נטוש, גילו פועלים את גופתה של פטרישיה קנון ג'ורג' בת ה-36. ב-25 בינואר אותרה גופתה של ויקי טרולוב בת ה-39. ב-17 בפברואר נמצאו גופות של שלוש נשים.
ב-9 באפריל, גופתה של ברנדה מיטשל בת ה-28 נמצאה בבית נטוש, לאחר שהיא נעלמה ארבעה ימים קודם לכן עם שני ילדיה כשהיא הלכה לחנות.
מיטשל נמצאה עירומה כמעט לחלוטין, מלבד צעיף שנכרך סביב צווארה.
בתחילה האמינו כי מותה הוא מנת יתר של סמים.
כמה ימים לאחר מכן, ב-15 ב-15, התגלתה גופתה הנרקבת חלקית של ויקי ביסלי-בראון בת ה-27, שנראתה לאחרונה בחיים ב-25 במרץ.
ב-15 ביוני נמצאה גופתה של ג'ואן או'רורק בת ה-45.
אטקינס נעצר באשמת אונס ב-21 באוגוסט 1992, לאחר שזוהה ברחוב בדטרויט על ידי דרלין סונדרס בת ה-34, שאטקינס תקף באוקטובר 1991. הוא הכחיש מכל וכל כל מעורבות ברציחות, וטען כי הוא הומוסקסואל.
לאחר חקירות נוספות, השוטרים זיהו אותו עם הפרופיל הפסיכולוגי שהצליחו ליצור על הרוצח.
לאחר 12 שעות, אטקינס הודה ברציחות של 11 נשים.
הוא תיאר בפירוט את המראה והלבוש של הקורבנות, ואף ציין את מקום הימצאם של הקורבנות ה-10 וה-11. היעלמותם לא הייתה קשורה לרציחות עד להודאתו של אטקינס, ומציאת הגופות במקום בו הוא טען שהן נמצאות עוד באותו יום.
במהלך החקירה אמר אטקינס כי המניע לרציחות הוא שנאתו לנערות ונשים העוסקות בזנות.
הוא הצהיר כי פיתה את קורבנותיו לבתים נטושים בכך שהציע להם סמים ואלכוהול, בנוסף לתשלום עבור שירותי המין שלהם.
המשפט החל בינואר 1994. כ-150 בני אדם, כולל קרובי משפחה של קורבנותיו של אטקינס, הופיעו כעדים מטעם התביעה בדיונים בבית המשפט.
באחד הדיונים, אטקינס הודה במעשי הרצח, אך טען שהוא לא שפוי.
במשך רוב המשפט הוא לא הגיב בשום צורה למתרחש, והיה נראה שהוא מנתק את עצמו לחלוטין מההליך המשפטי.
עורך דינו ביקש לנהוג בהתחשבות כלפי מרשו, בטענה שאטקינס עבר התעללות בילדותו.
לטענת עורך הדין, הטראומה הפסיכולוגית, יחד עם התמכרות לסמים, הביאו בסופו של דבר לבעיות הנפשיות, הרגשיות והתנהגותיות שלו.
עם זאת, לאחר משפט של ארבעה חודשים ושלושה ימים של דיונים, חבר המושבעים מצא את בנג'מין אטקינס אשם, ובאפריל אותה שנה, הוא נידון למספר תקופות של מאסר עולם.
לאחר מעצרו, החל מצבו הבריאותי של אטקינס להתדרדר, וב-17 בספטמבר 1997 הוא מת מאיידס.
בנג'מין תומאס ביגס היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1869–1873 וכמושל דלאוור ה-46 בשנים 1887–1891.
בנג'מין ביגס נולד במחוז ססיל שבמרילנד כבנם של ג'ון ודיאנה בל ריגס.
הוא למד בסמינר שבפנינגטון, ניו ג'רזי ובאוניברסיטת וסליאן שבמידלטאון, קונטיקט.
במלחמת ארצות הברית-מקסיקו הוא מונה כמייג'ור במיליציה של דלאוור.
ביגס נשא לאישה את מרי ביקמן, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
ביגס היה מורה וחוואי, שאת רוב זמנו העביר בעיקר בטיפול במטעי האפרסקים שלו במרכז מחוז ניו קאסל ובשטחים הסמוכים במרילנד.
בנוסף, הוא גם היה נואם מוכשר בציבור, וכעיסוק צדדי הוא החל מעורבות שנמשכה כל ימי חייו בעסקי ציבור.
הוא החל כחבר המפלגה הוויגית, והיה דמות מפתח בוועידת החוקה של דלאוור ב-1852.
כאשר תרומתו לוועידה זו נדחתה לחלוטין, עבר ביגס לשורות המפלגה הדמוקרטית כאשר המפלגה הוויגית התפרקה.
הדמוקרטים היו בעלי נטייה לתמיכה במדינות הדרום, התנגדו לביטול העבדות, תמכו בזכויות המדינות, והתנגדו בתקיפות למדיניותם של אברהם לינקולן ושל הרפובליקנים.
ביגס הסכים ככל הנראה באופן כללי לעמדותיהם.
ביגס היה גם הוא מזוהה עם הוויגים, לפני שעבר גם הוא לתמוך בדמוקרטים ונבחר ב-1872 לבית הנבחרים של דלאוור, ובאותה שנה נבחר כיושב הראש שלו.
בבחירות של 1860 היה ביגס מועמד הדמוקרטים לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הובס בהפרש קל על ידי מועמד מפלגת העם ג'ורג' פ.
מפלגת העם הייתה קואליציה מקומית של הרפובליקנים ושל מפלגת האיחוד החוקתי, ועמדות אנשיה על עמדות השעה, כמו זו פישר, לא היו ברורות דיין.
ב-1868 הם כבר היו, לאחר שדלאוור חוותה פיקוח פדרלי על מערכות הבחירות שלה, ונאלצה לקבל את שוויון הזכויות לעבדים המשוחררים, רוב גדול שפנה באופן קבוע למועמדים של המפלגה הדמוקרטית.
כאשר התמודד שוב ביגס בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, הוא נבחר בקלות, לאחר שהביס את הרפובליקני אלפרד ט.
טורברט בבחירות של 1868 ואת ג'ושוע ט.
הילד בבחירות של 1870. אך הפופולריות שלו בדלאוור לא הייתה שימושית בעת כהונתו בבית הנבחרים, שכן ביגס הצטרף למיעוט קטן וחלש במושבי הקונגרס בשנים 1869–1873, בהם הוא כיהן בשנים אלה בתקופת ממשלו של הנשיא יוליסס ס.
גרנט, ולאחר מכן פרש ושב למטעי האפרסקים שלו.
במשך שני העשורים הבאים לא דמתה הפוליטיקה של דלאוור לזו של הדרום העמוק.
על אף מיעוט גדול של רפובליקנים במחוז ניו קאסל, השנאה כלפיהם וכלפי מדיניותם לשוויון גזעי התגברה ברחבי שאר חלקי המדינה.
היו שנים בהן לא עלה בידי הרפובליקנים להכניס ולו נציג אחד לאספה הכללית של דלאוור, ובשנים מסוימות הם אפילו לא טרחו להציג מועמד למשרת מושל המדינה.
ב-1886 נבחר ביגס כמועמד הדמוקרטים למשרת המושל, ולמזלו הרב, הייתה זו השנה האחרונה בה התקיים פער כה גדול בין המפלגות.
הייתה זו הפעם האחרונה בה לא היה בבחירות מועמד רפובליקני, ומולו ניצב אך ורק מועמד מפלגת האיסור ג'יימס ר.
הופקר, שאותו הוא ניצח בקלות.
ביגס כיהן כמושל דלאוור מ-18 בינואר 1887 ועד 20 בינואר 1891. שנתיים לאחר מכן החלו הרפובליקנים בדרכם הארוכה לשוב לשלטון וניצלו את ההזדמנות לפלג את הנהגת הדמוקרטים כדי להכניס מיעוט מצומצם לבית הנבחרים של המדינה.
בינתיים, פעל ביגס כמו מושלים רבים לפניו, ופנה לאספה הכללית כדי שתאשר סוגים שונים של צעדי רפורמה, כולל ייצוג משופר למחוז ניו קאסל, ורפורמה בהליכי ההצבעה בבחירות.
כרגיל, הוא זכה בהתעלמות רבתי, למעט קבלת החלטה על הקמת בית חולים מדינתי לחולי נפש.
בנג'מין ביגס נפטר בביתו שבמידלטאון ב-25 בדצמבר 1893. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית בת'אל שבצ'ספיק סיטי, מרילנד.
ב-1965 הועברה קבורתו למיקום בלתי ידוע בשל הטיית תעלת צ'ספיק ודלאוור הסמוכה.
בנו, ג'ון, מונה ב-1885 כסגן התובע הכללי של דלאוור, וב-1887, כאשר אביו כיהן כמושל, מונה כתובע הכללי.
חוותו של ביגס צורפה ב-1987 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בנג'מין הוקינס היה בעל מטעים אמריקאי, מדינאי וסוכן אמריקאי לאינדיאנים.
הוא היה ציר בקונגרס הקונטיננטלי וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית, לאחר שגדל בקרב אליטת המטעים.
הוא מונה על ידי ג'ורג' וושינגטון בשנת 1796 כאחד משלושה נציבים לקרייקס, בשנת 1801 כינה אותו הנשיא ג'פרסון "הסוכן הראשי לענייני אינדיאנים מדרום לנהר אוהיו", והיה הסוכן האינדיאני העיקרי לאינדיאנים של קריק.
הוקינס הקים את סוכנות קריק ואת המטע שלו ליד רוברטה, ג'ורג'יה של ימינו, במה שהפך למחוז קרופורד.
הוא למד את שפת המוסקוגי, והייתה לו אשה משבט הקריק, לוויניה דאונס, כרעיה חוקית, אשר בחברה המטרילינאלית של הקריק סיפקה כניסה לעולם הזה.
היו לו ממנה שבעה ילדים, למרות שהוא התנגד ללחץ קריק להתחתן איתה עד סמוך לסוף חייו.
הוא כתב רבות על הנחל ושבטים דרום-מזרחיים אחרים: הצ'וקטאו, הצ'רוקי והצ'יקסאו.
בסופו של דבר הוא בנה מתחם גדול באמצעות עבודת עבדים אפריקאית, כולל טחנות, וגידל כמות ניכרת של בקר וחזירים.
בנג'מין הוקינס נולד לפילמון הוקינס ולדליה (מרטין) הוקינס ב-15 באוגוסט 1754, והיה השלישי מבין ארבעה בנים.
למשפחה היה מטע עבדים במה שהיה אז מחוז גרנוויל, קרוליינה הצפונית, אך כיום הוא מחוז וורן.
הוא למד בבתי הספר המחוזיים, ולאחר מכן בקולג' של ניו ג'רזי (לימים הפך לאוניברסיטת פרינסטון).
הוא היה "מיומן במספר שפות", יכולת לשונית שתאפשר לו מאוחר יותר ללמוד שפות אינדיאניות.
כשהקולג' (שהוא מעולם לא סיים) נסגר זמנית עקב פרוץ המלחמה, הוקינס הוסמך לקולונל ושימש מספר שנים במטהו של ג'ורג' וושינגטון כמתורגמן הראשי שלו לצרפתית.
הוקינס שוחרר מהשירות הפדרלי בסוף 1777, כאשר וושינגטון למד לסמוך על לה פאייט בהתמודדות עם הצרפתים.
הוא חזר הביתה, שם נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית ב-1778. הוא שירת שם עד 1779, ושוב ב-1784. העצרת הכללית של קרוליינה הצפונית שלחה אותו לקונגרס הקונטיננטלי כנציגם מ-1781 עד 1783, ושוב ב-1787.
בשנת 1789, הוקינס היה נציג של אמנת פאייטוויל שאשררה את חוקת ארצות הברית.
הוא נבחר לסנאט האמריקאי הראשון, שם כיהן בין השנים 1789–1795. למרות שבסנאט לא היו מפלגות פוליטיות מאורגנות באותה תקופה, דעותיו של הוקינס תאמו לקבוצות שונות.
בתחילת הקריירה שלו בסנאט, הוא נמנה בשורות אותם סנאטורים שנחשבו כפרו-אדמיניסטרטיביים, אך עד הקונגרס השלישי, הוא בדרך כלל צידד בסנאטורים של המפלגה המפלגה הרפובליקנית או האנטי-אדמיניסטרטיבית.
בשנת 1785, הוקינס שימש כנציג של הקונגרס במשא ומתן על קרקע עם האינדיאנים של שבט הקריק בדרום מזרח.
הוא הצליח בדרך כלל, ושכנע את השבט להפחית את הפשיטות שלהם במשך כמה שנים, למרות שלא יכול היה לסכם הסכם רשמי.
שבט הקריק רצה להתמודד עם 'איש הראש'.
לבסוף הם חתמו על הסכם ניו יורק (1790) לאחר שהוקינס שכנע את ג'ורג' וושינגטון להיות מעורב.
בשנת 1786, הוקינס ועמיתיו הסוכנים האינדיאניים אנדרו פיקנס וג'וזף מרטין חתמו על הסכם עם אומת צ'וקטאו בעיר העתיקה של סנקה, הידועה גם בשם הופוול, המטע של אנדרו פיקנס, ליד קלמסון, קרוליינה הדרומית.
הם קבעו את הגבולות לאדמות צ'וקטאו וכן הוראות ליחסים בין השבט לממשלת ארצות הברית.
בשנת 1789, נראה היה שהתנאים בקרב שבט הקריק הצביעו על דחיפות לשובו לארץ הקריק.
בהתאם לכך, הוא עזב את טנסי בתחילת ספטמבר לפורט וילקינסון על נהר האוקוני בג'ורג'יה.
החודשים הבאים עברו עם שבט הקריק.
1 בינואר 1789 נקבע כתאריך לכינוס הנציבים להפעלת קו קריק בהתאם להסכמים בניו יורק ובקולריין.
להוקינס היה קושי מסוים לשכנע את הקריקס להסכים להפעלת הקו, שכן רבים מהלוחמים הצעירים יותר התנגדו.
ב-16 בפברואר דיווח הוקינס למזכיר המלחמה, ג'יימס מקהנרי, שהקו עבר מנהר הטוגאלו מעל הר קורהי אל היובל הדרומי הראשי של נהר האוקוני.
למרות שכ-16 משפחות של ג'ורג'ים נמצאו על אדמות קריק באזור הידוע כ-Wofford's Settlement, למקהנרי נאמר "...אני שמח שהצלחתי להבטיח לך שלא היה מגוון דעות בינינו, ושהקו נסגר בהרמוניה מושלמת "קו זה נודע בתור קו הוקינס.
בשנת 1796, וושינגטון מינה את בנג'מין הוקינס למפקח הכללי לענייני אינדיאנים, ועסק בכל השבטים מדרום לנהר אוהיו.
כסוכן ראשי של שבט קריק, הוקינס עבר במהרה למחוז קרופורד של היום בג'ורג'יה, שם הקים את ביתו ואת סוכנות קריק.
הוא למד את השפה ואומץ ליד שבט הקריק.
הוא כתב רבות עליהם ועל שאר השבטים הדרום-מזרחיים.
תוכניותיו של הוקינס עבור האינדיאנים היו "תוכנית ציוויליזציה", בכך התכוון לאמץ את אורח החיים האירופי-אמריקאי, גידול יבולים ובעלי חיים בחוות.
הוא החל ללמד שיטות חקלאות אירופאיות-אמריקאיות לשבט הקריק, והקים חווה בבית שלו ושל לוויניה על נהר הפלינט.
הוא הביא את פועליו השחורים המשועבדים מקרוליינה הצפונית, ובסופו של דבר רכש אחרים.
הוא שכר עובדים אחרים שיסייעו להם לפנות כמה מאות דונמים למטע שלו.
הם בנו עבור הסוכנות מנסרה, טחנת גרעיני תבואה ותחנת מסחר.
הוקינס הרחיב את פעילותו לכלול יותר מ-1,000 ראשי בקר ומספר רב של חזירים, וגידל "יבולים עצומים" של תירס ומצרכים אחרים.
במשך שנים הוא נפגש עם צ'יפים במרפסת שלו ודן בעניינים שם.
עבודתו הקשה האישית ונדיבותו הפתוחה זיכו אותו בכבוד כזה עד שדיווחים אומרים שהוא מעולם לא איבד חיה לפושטים אינדיאנים.
הוא הפך לאדם מכובד ואמין בקרב הקהילה, ונשא את התואר "האיש האהוב מארבעת האומות".
נשות צ'רוקי אמרו להוקינס "שמבין כמה סוכנים אינדיאנים שביקרו אותן, הוא היה הראשון שחשב שכדאי לבדוק את מצבן של הנשים".
הוא תרם ל-19 שנות השלום בין המתיישבים לשבט, התקופה הארוכה ביותר כזו במהלך ההתיישבות האירופית-אמריקאית.
כאשר בשנת 1806 הממשלה בנתה מבצר בקו השפך של נהר אוקמולג'י, כדי להגן על התיישבויות מתרחבות ממש מזרחית למייקון המודרנית, ג'ורג'יה, הממשלה כינתה אותו פורט בנג'מין הוקינס לכבודו.
הוקינס ראה שחלק ניכר מעבודתו לשימור השלום נהרס ב-1812. קבוצה של מורדי קריק, הידועים כ-Red Sticks, פעלו להחיות דרכים מסורתיות ולבלום את הפלישה של אמריקאים אירופאים.
מלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה בין שבטי הקריק התרחשה במקביל למלחמת 1812.
במהלך מלחמת קריק של 1813–1814, הוקינס ארגן אינדיאני קריק "ידידותיים" בפיקודו של הצ'יף ויליאם מקינטוש כדי לסייע למיליציות של ג'ורג'יה וטנסי בגיחותיהם נגד ה-Red Sticks המסורתיים.
הגנרל אנדרו ג'קסון הוביל את תבוסת המקלות האדומים בקרב פרסה בנד, באלבמה של היום.
הוקינס לא היה מסוגל להשתתף במשא ומתן על הסכם פורט ג'קסון באוגוסט 1814, שחייב את בני הקריק לוותר על רוב שטחם ולוותר על אורח חייהם.
הוקינס ארגן מאוחר יותר לוחמי קריק "ידידותיים" כדי להתנגד לכוח בריטי על נהר האפלאצ'יקולה שאיים לגייס את ה-Red Sticks הפזורים ולהצית מחדש את המלחמה על גבול ג'ורג'יה.
לאחר נסיגת הבריטים ב-1815, הוקינס ארגן כוח נוסף כאשר מת ממחלה פתאומית ב-6 ביוני 1816.
הוקינס ניסה יותר מפעם אחת להתפטר מתפקידו ולחזור מגבול ג'ורג'יה, אך אף נשיא לא הסכים להתפטרותו (דייל קוקס אומר שהנשיא מונרו קיבל את התפטרותו, אבל הוקינס מת לפני שמונרו הפך לנשיא).
הוא נשאר מפקח עד מותו.
לקראת סוף חייו, הוא נישא רשמית ללוויניה דאונס בטקס אירופאי-אמריקאי, מה שהפך את ילדיהם ללגיטימיים בחברה בארצות הברית.
הם כבר השתייכו לקלאן של דאונס בקרב הקריק, שהיה להם מערכת קרבה מטרילינאלית.
הילדים זכו למעמד מהחמולה והאנשים של אמם, ואחיה הבכור של אמם היה בדרך כלל חשוב יותר בחייהם מאשר אביהם הביולוגי.
בנג'מין הוקינס נקבר בסוכנות קריק ליד נהר הפלינט ורוברטה, ג'ורג'יה.
כסוכן אינדיאני ירש אותו דייוויד מיטשל, מושל ג'ורג'יה לשעבר.
פורט הוקינס נבנה ומשקיף על האתר העתיק מאז הוגדר כאנדרטה הלאומית של אוקמולג'י.
חושף 17,000 שנים של מגורים אנושיים, זהו נקודת ציון היסטורית לאומית והיה קדוש במשך מאות שנים לשבט הקריק.
יש בו תלוליות עפר מסיביות שנבנו לפני כמעט 1,000 שנה כביטוי לעולם הדתי והפוליטי של תרבות המיסיסיפי, האבות הקדמונים של הקריק.
המטע של הוקינס עובד על ידי עבודה משועבדת, אך מעבר לכך התעלמו מהרקורד האומלל שלו על עבדות.
הוא הפך את סוכנות קריק ואת פורט הוקינס לתחנות החזקה עבור עבדים נמלטים, ושילם לאינדיאנים 50 דולר (שווה ערך ל-$1,017 בשנת 2023) על כל נמלט שנמסר לשם (הוא ציפה לקבל החזר מבעליהם).
לשחורים שנתפסו שלא היה להם בעלים, הוא אמר לבני הקריק לשמור; כלומר, הוא עודד עבדות בין בני הקריק.
הוקינס היה זה שהשתמש לראשונה במונח מבצר כושי כדי להתייחס לעמדה הבריטית על נהר האפלאצ'יקולה, באותה תקופה בפלורידה הספרדית.
הוקינס החל בקריאה ללכידה או להשמדתה.
הוא התחתן עם סוזן לוויניה דאונס, אשר חלק מאמינים שהייתה אישה אינדיאנית משבט קריק (בני הקריק רצו שהוא ייקח אשה משבט הקריק), בעוד שראיות אחרות מצביעות על כך שהייתה אישה לבנה.
היו להם בסך הכל שש בנות: ג'ורג'יה, מוסקוגי, צ'רוקי, קרולינה, וירג'יניה וג'פרסוניה, ובן אחד, ג'יימס מדיסון הוקינס.
בשנת 1812, מתוך מחשבה שהוא על ערש דווי, הוקינס התחתן מחדש עם אשתו סוזן לוויניה דאונס כדי לוודא שילדיהם לגיטימיים בחברה האמריקאית.
ג'פרסוניה נולדה לאחר נישואים אלה.
הוקינס היה מקורב לאחיינו ויליאם הוקינס, שאותו הפך למנהל שותף באחוזה שלו יחד עם אשתו; הוא הוריש לוויליאם חלק מהאחוזה שלו, שנחשבה גדולה למדי.
עזבון זה הפך למקור מחלוקת בין יורשיו, במיוחד מכיוון שהוא לא שינה את צוואתו לכלול את בתו הצעירה ג'פרסוניה.
בנג'מין גודיו היה חבר בית הנבחרים וסנאטור ממסצ'וסטס.
הוא תמך בפטריוטים במהלך המהפכה האמריקאית, והיה חבר בולט במפלגה הפדרליסטית.
הוא תואר על ידי בני זמנו כחבר מוביל במה שנקרא Essex Junto, קבוצה של פדרליסטים של מסצ'וסטס, שרובם היו ממחוז אסקס.
בנג'מין גודיו נולד ב-20 בספטמבר 1748 בסיילם שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס לבנג'מין ומרתה (הרדי) גודיו.
אביו היה נפח במקצועו, אך מאוחר יותר הפך לסוחר מצליח.
בנג'מין הצעיר סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1766 והצטרף לאביו בעסקי הסוחרים.
הוא נשאר פעיל כסוחר במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, והיה חבר בכנסים החוקתיים של המדינה של 1779 ו-1780, שהאחרונה כוננה את החוקה הנוכחית של מסצ'וסטס.
לאחר מכן זכה בבחירות כנציג המדינה לבית הנבחרים של מסצ'וסטס בשנת 1780, ולאחר מכן נבחר לסנאט של המדינה, וכיהן בשנים 1783 ו-1786–1788. לאחר אימוץ חוקת ארצות הברית, נבחר גודיו לקונגרס הראשון ולשלושת הקונגרסים הבאים וכיהן מ-4 במרץ 1789, עד להתפטרותו ביוני 1796.
גודיו היה תומך של השלטון המרכזי החזק, והצטרף למפלגה הפדרליסטית כשהיא אורגנה.
הוא היה אחד ממספר פדרליסטים בולטים ממחוז אסקס שתוארו על ידי ג'ון הנקוק כ"ג'ונטו אסקס".
הוא היה אחד משני חברי קונגרס שניסחו את קוד ההכנסות הראשון של המדינה.
הוא כיהן כיו"ר הוועדה למסחר ותעשיות בקונגרס הרביעי של ארצות הברית.
הוא נבחר בשנת 1796 לסנאט של ארצות הברית, ומילא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של ג'ורג' קבוט.
הוא נבחר מחדש וכיהן מ-11 ביוני 1796 עד 8 בנובמבר 1800, אז התפטר ופרש מהשירות הציבורי.
בנג'מין בורן היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מרוד איילנד, שופט מחוזי של ארצות הברית של בית המשפט המחוזי של ארצות הברית עבור מחוז רוד איילנד ושופט מחוז של ארצות הברית של בית המשפט המחוזי של ארצות הברית עבור המעגל הראשון.
בורן נולד ב-9 בספטמבר 1755 בבריסטול שבמושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס, והיה בנו של שארג'שוב בורן, עורך דין שכיהן בסופו של דבר בבית המשפט העליון של רוד איילנד.
כמו אביו, בורן סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1775, קיבל תואר שני באמנויות מאותו מוסד ב-1778, ולמד משפטים.
הוא היה מפקד רגימנט רוד איילנד השני ב-1776. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בפרובידנס, רוד איילנד.
בורן קיבל מינוי פגרה מהנשיא ג'ורג' וושינגטון ב-13 באוקטובר 1796, למושב בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז רוד איילנד שפונה על ידי השופט הנרי מרצ'נט.
הוא היה מועמד לאותו תפקיד על ידי הנשיא וושינגטון ב-21 בדצמבר 1796. הוא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-22 בדצמבר 1796, וקיבל את המינוי שלו באותו יום.
כהונתו הסתיימה ב-20 בפברואר 1801, עקב העלאתו למעגל הראשון.
בורן מונה על ידי הנשיא ג'ון אדמס ב-18 בפברואר 1801 לבית המשפט המחוזי של ארצות הברית למעגל הראשון.
הוא אושר על ידי הסנאט ב-20 בפברואר 1801, וקיבל את המינוי שלו באותו יום.
כהונתו הסתיימה ב-1 ביולי 1802, עקב ביטול בית המשפט.
לאחר עזיבתו את כס השיפוט הפדרלי, בורן חידש את העיסוק הפרטי בפרובידנס ובבריסטול מ-1801 עד 1808. הוא מת ב-17 בספטמבר 1808 בבריסטול, רוד איילנד.
הוא נקבר בבית הקברות ג'וניפר היל בבריסטול.
בורן היה בן דוד ראשון של בית הנבחרים של ארצות הברית ממסצ'וסטס, שארג'שוב בורן.
בנג'מין גרץ בראון היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית ומושל מיזורי ה-20, והיה המועמד הרפובליקני הליברלי והדמוקרטי לתפקיד סגן הנשיא בבחירות לנשיאות של 1872.
בראון, שנולד בפרנקפורט שבקנטקי, הקים משרד עורכי דין בסנט לואיס שהמיזורי.
שני הסבים שלו, ג'ון בראון וג'סי בלדסו, ייצגו את קנטקי בסנאט.
לאחר שהשתקע בסנט לואיס, זכה בראון בבחירות לבית הנבחרים של מיזורי.
הוא הפך לבעל ברית של תומאס הארט בנטון ופרנסיס בלייר במאבק על השליטה במפלגה הדמוקרטית במדינה נגד כוחות תומכי עבדות.
עם התקדמות שנות ה-50 של המאה ה-19, המשיך בראון לדבר נגד העבדות, ועזר לייסד את המפלגה הרפובליקנית של מיזורי.
במהלך מלחמת האזרחים, פעל בראון להשאיר את מיזורי באיחוד.
בשנת 1863 נבחר לסנאט כחבר במפלגת האיחוד הרדיקלי.
בסנאט, יישר קו עם הרפובליקנים הרדיקלים והתנגד לרבות ממדיניות הנשיא אברהם לינקולן.
הוא היה חלק מתנועה שביקשה ללא הצלחה להחליף את לינקולן כמועמד הרפובליקני ב-1864. לאחר המלחמה, התנגד בראון התנגד נחרצות למדיניות השיקום של הנשיא אנדרו ג'ונסון ותמך בהצעות החוק של לשכת החופשיים.
ב-1867 התפטר בראון מהסנאט אך עזר לייסד את המפלגה הרפובליקנית הליברלית ב-1870. המפלגה בחרה בבראון כמועמד שלה לתפקיד המושל, והוא ניצח את המושל הרפובליקני המכהן ג'וזף מקלרג.
בראון ביקש את המועמדות לנשיאות של המפלגה החדשה ב-1872 אך הובס על ידי הוראס גרילי.
לאחר קבלת מועמדותו של גרילי, בחרה הוועידה הרפובליקנית הליברלית של 1872 בבראון כמועמד לסגן הנשיא מטעם המפלגה.
בשאיפה להימנע מפיצול קולות המתנגדים לבחירתו מחדש של הנשיא יוליסס ס.
גרנט, הוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1872 מינתה לאחר מכן את הצמד הרפובליקני הליברלי.
הצמד הרפובליקני ניצח בכל זאת בבחירות, שכן גרנט זכה ב-55.6% מהקולות הפופולריים וברוב קולות האלקטורים.
גרילי מת לאחר הבחירות אך לפני שהאלקטורים הצביעו באופן רשמי, ובראון קיבל חלק מקולות האלקטורים של גרילי.
לאחר הבחירות חזר לעיסוקו בעריכת דין והיה מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית.
בראון נולד ב-28 במאי 1826 בפרנקפורט שבקנטקי, והיה בנם של ג'ודית אן (בלדסו) ומייסון בראון.
הוא היה נכדם של הסנאטורים ג'ון בראון וג'סי בלדסו מקנטקי.
השלים את לימודיו באוניברסיטת טרנסילבניה בלקסינגטון, וב-1847 סיים באוניברסיטת ייל בניו הייבן שבקונטיקט.
הוא למד משפטים, ולאחר מכן השתקע בסנט לואיס שבמיזורי.
שם הצטרף לבן דודו, פרנסיס בלייר, ולסנאטור תומאס הארט בנטון במאבק נגד סיעת העבדות על השליטה במפלגה הדמוקרטית של מיזורי.
הוא היה משקיף של הרפובליקנים של מיזורי בחוזה פורט לאראמי (1851) ושימש כמזכיר במשא ומתן על האמנה.
בראון נבחר לחבר בבית הנבחרים של מיזורי וכיהן שם בין 1852 ל-1858. כעורך דין מוכשר בסנט לואיס, נשא בראון נאום ב-1857 נגד החלטה משותפת המתנגדת לאמנציפציה.
הנאום סימן את תחילתה של תנועת האדמה החופשית במיזורי, והוא הפך למנהיג התנועה.
לאחר מכן, הוא ערך את ה-Missouri Democrat בין 1854 ל-1859. הוא ניסה להיבחר למושל מיזורי ב-1857 אך נכשל במרוץ.
ב-26 באוגוסט 1856, הוא נלחם בדו-קרב בבלאדי איילנד עם תומאס קוט ריינולדס (אז התובע המחוזי של סנט לואיס) על נושא העבדות.
ריינולדס לא נפגע אבל בראון נורה ברגלו וצלע עד סוף חייו.
בראון הפך לחבר מייסד של המפלגה הרפובליקנית במיזורי.
לאורך שנות ה-60 של המאה ה-19, הוא ובלייר התמודדו על השליטה במפלגה הרפובליקנית של המדינה.
ב-1861 פעל כדי למנוע ממיזורי להתנתק מהאיחוד.
לאחר מכן, שירת כקצין בצבא האיחוד במהלך המחצית הראשונה של מלחמת האזרחים, הקים רגימנט (המילואים ה-4 של ארצות הברית) ושימש כקולונל שלו.
הוא גייס למעלה מ-1,100 חיילים לרגימנט שלו, שרבים מהם היו גרמנים-אמריקאים מאזור סנט לואיס, אזור בחירה מרכזי שאליו חיזר בראון בגלל יתרונו הפוליטי.
בראון התפטר מהצבא לאחר שנבחר בסוף 1863 כיוניוניסט רדיקלי לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה עקב הדחתו של וולדו ג'ונסון.
בראון התנגד למתינותו של אברהם לינקולן והתנגד להצהרת האמנציפציה מכיוון שהיא לא שחררה עבדים במיזורי ובמדינות גבול נאמנות אחרות.
הוא היה דמות מפתח במהלך להחליף את לינקולן בג'ון פרימונט בבחירות לנשיאות של 1864. בסנאט, כיהן בראון כיו"ר ועדת מבנים ושטחים ציבוריים ושל הוועדה לביקורת ובקרה על ההוצאה המותנית.
לאחר רצח לינקולן, התנגד בראון נחרצות לתוכנית השיקום המתונה של הנשיא החדש אנדרו ג'ונסון.
הוא גם תמך בהצעת חוק זכויות האזרח שהובל על ידי הרדיקלים ובחוקי לשכת המשוחררים, גוף פדרלי שהוקם כדי לסייע לעבדים ששוחררו.
בראון עזב את הסנאט ב-1867 בגלל בריאות לקויה.
בשנת 1870, בשל אי שביעות רצונו מהרפובליקנים של מיזורי, הצטרף למפלגה הרפובליקנית הליברלית החדשה.
המפלגה מינתה את בראון למועמד לתפקיד המושל, והוא ניצח את המושל המכהן הרפובליקני ג'וזף מקלרג.
בראון כיהן כמושל מיזורי בין 1871 ל-1873.
בראון היה אחד המתמודדים על מועמדות המפלגה הרפובליקנית הליברלית לנשיאות, אך הפסיד לעורך העיתון הוראס גרילי.
בראון היה המועמד לסגן הנשיאות תחת גרילי בבחירות לנשיאות של 1872 עבור המפלגות הרפובליקנית הליברלית והדמוקרטית.
גרילי מת ב-29 בנובמבר 1872 ממחלה, לפני שחבר האלקטורים הספיק להצביע, והקולות האלקטורליים (63 מתוך 66) שהיו אמורים להיות לגרילי חולקו בין ארבעה אחרים, כולל בראון, שקיבל שמונה עשר מהקולות האלקטורליים הללו.
הצמד הרפובליקני, הנשיא המכהן יוליסס ס.
גרנט והמועמד לסגן הנשיא, הסנאטור הנרי וילסון ממסצ'וסטס, ניצחו בכל זאת בבחירות.
בראון חזר לעבודתו בעריכת דין, פרש מהמפלגה הרפובליקנית וחידש את קשריו עם הדמוקרטים.
הוא מת בקירקווד שבמיזורי ב-13 בדצמבר 1885, ונקבר שם בבית הקברות אוק היל.
בנג'מין הווארד היה פוליטיקאי ומצביא אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של קנטקי בין השנים 1807–1810 וכמושל טריטוריית מיזורי בין השנים 1809–1813.
הווארד נולד בלקסינגטון שבקנטקי (שהייתה אז חלק מווירג'יניה), והשלים את לימודיו הגבוהים בשנת 1797 במכללת ויליאם ומרי.
ביוני 1812 שונה שמו של המחוז לטריטוריית מיזורי.
במהלך מלחמת 1812 התפטר הווארד מתפקידו ומונה לבריגדיר גנרל במחלקה הצבאית השמינית.
בספטמבר 1813 הוביל כוח של כ-1,400 חיילים למתקפה על כפרים אינדיאניים מסביב לאגם פימיטואי (Pimiteoui).
החלק הראשון של המתקפה, שכלל מחלקה של 150 חיילים מהרגימנט הראשון של חיל הרגלים של ארצות הברית בפיקודו של לוטננט קולונל רוברט קרטר ניקולס, הגיע לאגם ב-29 באוגוסט.
הכוח, שהגיע מסנט לואיס באמצעות סירות קיל מחוזקות, החל מיד בבניית מוצב סמוך לנהר בכפר צרפתי נטוש.
עצים נכרתו מהחוף המזרחי של האגם והועברו ברפסודות אל החוף המערבי.
במהלך בניית הבית המבוצר הראשון, תקפו אותם 150 לוחמים אינדיאנים בהנהגת בלאק פרטדרידג', אך הם נהדפו.
הגנרל הווארד שלח כוח בשתי סירות בפיקודו של מייג'ור ויליאם כריסטי לרדוף אחרי האינדיאנים במעלה נהר אילינוי.
כוח נוסף, בפיקודו של מייג'ור נתן בון, עקב אחרי נהר ספון במשך 50 מיילים.
עם חזרתם לפורט קלארק דיווחו שני הקצינים כי חייליהם לא הצליחו להשיג את האינדיאנים הנמלטים.
הריינג'רים שוחררו משירותם בפורט קלארק באמצע אוקטובר וחזרו לבסיסיהם, בעוד שהחיילים הסדירים נותרו להחזיק במוצב.
הווארד חלה בדרכו חזרה לסנט לואיס ונפטר בעיר.
מקום קבורתו המקורי אינו ידוע, אך ככל הנראה היה אי שם במרכז העיר סנט לואיס.
בין השנים 1817 ל-1844 הועברו לכאורה שרידיו לבית העלמין של "כנסיית גרייס הישנה", מצפון למרכז העיר.
דווח כי לאחר 1851 הועברו שרידיו לבית העלמין בלפונטיין, אך לרשות בית הקברות אין רישום של קבורתו.
מיקומו המדויק של קברו נותר עלום.
בנג'מין איימס היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי שכיהן כמושל השלישי של מדינת מיין במשך כחודש ימים, מדצמבר 1821 עד ינואר 1822. איימס היה חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
בשנת 1803 השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת הרווארד, למד משפטים לצד סמואל דיינה – מי שלימים יהיה גם הוא פוליטיקאי – והוסמך לעריכת דין בשנת 1806. לאחר מכן עבר להתגורר בעיירה באת' שבמיין, שם פתח משרד עורכי דין.
ב-1811 החל לעסוק בעריכת דין בשותפות עם גיסו, אייבל בוינטון.
איימס שימש כתובע המחוזי של מחוז לינקולן בשנים 1807–1811, ובהמשך מונה לשופט בית המשפט לפלילים אזרחיים, תפקיד בו כיהן עד שנת 1814. במהלך מלחמת 1812 קיבל דרגת מייג'ור ופיקד על גדוד פרשים במיליציה של מיין.
בשנים 1818–1828 היה חבר במועצת המפקחים של מכללת בודין.
בשנת 1819 שימש כציר בוועידה החוקתית שהובילה להיפרדותה של מיין ממסצ'וסטס ולהפיכתה למדינה בפני עצמה בארצות הברית.
בשנת 1820 נבחר לבית הנבחרים של מיין, והיה ליושב הראש שלו.
בדצמבר 1821, לאחר התפטרותו של המושל ויליאם ויליאמסון, מילא איימס את מקומו כמושל מיין דה פקטו, עד לכניסתו של דניאל רוז לתפקיד בינואר 1822. בשנת 1824 נבחר איימס לסנאט של מיין, וכיהן כנשיא החמישי של הסנאט.
לאחר בחירות 1827 שב לבית הנבחרים המדינתי.
באותה שנה התגלעה מחלוקת בין איימס למושל מיין לשעבר ויליאם קינג, סביב השאלה מי ימונה לגובה המכס הפדרלי בנמל באת'.
הסכסוך גלש לפסים אישיים, כאשר שני הצדדים האשימו זה את זה בהפרת האמברגו הלאומי על הסחר עם אנגליה במהלך מלחמת 1812, מתוך מטרה לספק ציוד לצבא הבריטי בקנדה.
קינג היה זה שלבסוף קיבל את המינוי, וכיהן בתפקיד בשנים 1829–1834.
המחלוקת המתמשכת עם קינג גרמה לאיימס לאבד לקוחות, ומשרד עורכי הדין שלו קרס.
הוא עזב את מיין ועבר לסינסינטי שבאוהיו.
בשנת 1829 החליט לשוב למיין, אך בדרכו, בעודו שוהה בפרובידנס שברוד איילנד, לקה בשבץ מוחי קשה.
הוא לא התאושש ממנו במלואו, וב-28 בספטמבר 1835 נפטר בבית גיסו, בנג'מין א.
הוא נטמן בבית הקברות לחיילים שבעיר.
בנג'מין אלטמן היה איש עסקים, בעל חנות כל-בו בניו יורק ואספן אמנות יהודי-אמריקאי.
שנודע בין היתר, בזכות אוסף האמנות הגדול שתרם למוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
בנג'מין אלטמן נולד ב-1840 בניו יורק כבנם של פיליפ אלטמן ושל צליה לבית פרידזאם, שהיגרו לאמריקה ב-1836 מממלסדורף יישוב בבוואריה הקרוב לעיר במברג.
אלטמן גדל ברובע לואר איסט סייד במנהטן.
בשלב מסוים לפני שנת 1854 פתח אביו פיליפ חנות טקסטיל קטנה ברחוב אטורני וכילד עבד בנג'מין באותה חנות אחרי שעות בית הספר היסודי.
היו לו שני אחאים - מוריס, יליד 1837 וסופיה אלטמן נשואה לפישמן.
לפני מותו בדמי ימיו בגיל 39, היה האח מוריס איש עסקים מכובד שהעסיק מאתיים עובדים ותמך ב Early closing association, ארגון שתמך בקיצור שעות העבודה לעובדים השכירים במסחר.
מאוחר יותר הקים בנג'מין אלטמן חנות משלו.
אלטמן, חנות טקסטיל בפינת השדרה השלישית והרחוב העשירי.
במהלך השנים, החנות צמחה ושגשגה והתרחבה למספר מקומות נוספים.
ב-1877 הוקמה חנות גדולה של החברה בפינת השדרה השישית ורחוב 34, ברובע ההיסטורי ליידיס מייל, אשר כונתה "ארמון המסחר" ("Palace of Trade") בשל הארכיטקטורה המפוארת שלה.
חנותו של אלטמן הייתה אחת הראשונות שמכרה בגדים לגילאים שונים במיקומים שונים.
ב-1906 נפתח בניין חברת ב.
אלטמן השתמש בעושרו הפרטי להקמת מספר מיזמים בעיר הולדתו.
זמן קצר לפני מותו הוא הקים עם סכום של 30 מיליון דולר את הקרן אלטמן לצדקה התומכת, בין השאר, במוסדות חינוך בניו יורק.
הקרן ניהלה רשת של חנויות שלו בשורט הילס, ניו ג'רזי, ובווייט פליינס ומנהסט בניו יורק.
היא מכרה אותן ב-1985 לחברה אחרת שמכרה אותה לקבוצת יזמי נדל"ן אוסטרלית.
תחת הנהלה כושלת של קבוצה זו, רשת החנויות שהשתייכו לאלטמן פשטה את הרגל ב-1989 וסגרה אותן ב-1990
אלטמן נפטר במנהטן, ניו יורק, ב-1913 והובא לקבורה בבית העלמין היהודי סיילם פילדס בברוקלין.
אלטמן לא השאיר ילדים ועל כן עוד בשלב מוקדם גייס את מייקל פרידזאם שינהל את עסקיו.
בנג'מין אלטמן היה אספן נלהב של ציורי רמברנדט ושל חרסינה מזרחית שאותם רכש בעזרת ידידו, סוחר האמנות הנרי ג'.דווין.(Duveen)
ברכישות הציורים נהג אלטמן להיוועץ תכופות במקס פרידלנדר.
במותו תרם את האוסף שלו שהוערך אז בשווי של 20 מיוליון דולר, למוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
אוסף הציורים שלו היה ראוי לציון על כי סיפק למוזיאון את הציור הראשון של ורמיר ו-20 תמונות מאת רמברנדט, אם כי כמה מהם זוהו מאוחר יותר כיצירות של אמנים אחרים.
האוסף כלל גם דיוקנאות מפורסמים של סוחרים פלמים וגרמנים מתקופת הרנסאנס.
ציורים מעזבונו של בנג'מין אלטמן, 1913
הצייר האמריקאי ממוצא שווייצרי אדולפו מולר-אורי צייר דיוקן של אלטמן המוצג במוזיאון מדינת ניו יורק באולבני.
הצייר הכיר אישית את אלטמן בתור לקוח של סוחר האמנות הנרי דובין.
הוא צייר אותו לפי צילום.
הציור נתרם ללשכת המסחר של ניו יורק על ידי שותפו לעסקים של אלטמן, מייקל פרידזם.
מולר-אורי הכיר את אלטמן באופן אישי כלקוח של סוחר האמנות הנרי דובין.
מולר-אורי צייר עוד תמונה שבה אלטמן יושב בגלריה שלו כשמאחוריו תמונה מאת רמברנדט ועל שולחן לידו כד סיני.
מוזיאון המטרופוליטן בחר לא להציג ציור זה אלא דיוקן אחר מאת אלן אמט ראנד, גם הוא נוצר מתצלום, ועבודתו הגדולה יותר של מולר-אורי עברה למשרדי הקרן; מאז היא נעלמה.
בנג'מין הארווי היל היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת ג'ורג'יה, שנודע בהתנגדותו החריפה לשיקום הדרום לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, התנגדות שתוארה כגורם מרכזי בהיווצרות סניף הקו קלוקס קלאן בג'ורג'יה.
בנאומו הידוע באטלנטה ב־23 ביולי 1868, שכונה "נאום הסכך", קרא לשימוש באלימות נגד מושל המדינה, המחוקקים והאזרחים המשוחררים מעבדות.
הקריירה הפוליטית שלו השתרעה על פני תקופות טרום־המלחמה, מלחמת האזרחים ושיקום הדרום.
הוא כיהן בשני בתי המחוקקים של ג'ורג'יה, ובמהלך המלחמה ייצג את המדינה בסנאט של הקונפדרציה.
אף שהתנגד תחילה לפרישת הדרום, הוא הצביע בעדה בשנת 1860 ונעשה תומך פעיל של נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
לאחר המלחמה, לקראת סוף תקופת השיקום, נבחר היל לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1874, ולסנאט של ארצות הברית בשנת 1877, שם כיהן עד מותו בשנת 1882.
היל נולד ב־14 בספטמבר 1823 בעיירה הילסבורו שבמחוז ג'ספר, ג'ורג'יה.
הוא למד באוניברסיטת ג'ורג'יה באת'נס, בשנת 1844 השלים את לימודיו בהצטיינות, ובאותה שנה הוסמך לעריכת דין.
בשנת 1845 נישא לקרוליין הולט באת'נס.
היל היה פעיל פוליטי ונמנה עם שורה של מפלגות, בהתאם לתהפוכות התקופה.
בשנת 1851 נבחר לבית המחוקקים של ג'ורג'יה מטעם המפלגה הוויגית.
בשנת 1856 תמך במועמד מילרד פילמור מטעם מפלגת "שאינם יודעים דבר" (*Know-Nothing*), ושימש אלקטור לנשיאות מטעם אותה מפלגה.
בשנת 1857 התמודד ללא הצלחה על משרת מושל ג'ורג'יה מול הדמוקרט ג'וזף א.
בשנת 1859 נבחר לסנאט המדינתי כמתנגד לפרישה (Unionist), ובשנת 1860 שימש שוב אלקטור, הפעם עבור ג'ון בל ומפלגת האיחוד.
היל נודע כנואם מחונן, וזכה לכינוי "הנואם שאין דומה לו".
הוא היה הנציג הלא־דמוקרטי היחיד בוועידת הפרישה של ג'ורג'יה שנערכה בינואר 1861, ובנאומיו התנגד לפירוק האיחוד, לצד חברו אלכסנדר סטיבנס.
בעוד סטיבנס נימק את התנגדותו בפרשנות שמרנית לחוקה, היל הציג טיעון מעשי: לטענתו, פירוק האיחוד יוביל בהכרח לביטול העבדות ולחורבן החברה הדרומית.
הוא הזהיר כי המפלגה הרפובליקנית בצפון חותרת לפירוק האיחוד בשם ביטול העבדות, והפציר בתושבי ג'ורג'יה להיאבק באברהם לינקולן בדרכים חוקתיות, ולא בנשק.
עם זאת, הוא קרא להכנות לפרישה ולמלחמה אם לא תהיה ברירה.
למרות עמדתו הראשונית, הצביע היל בעד הפרישה בשנת 1860 ונבחר לסנאט של הקונפדרציה, שם כיהן עד נפילת המשטר הדרומי.
ב־1863 הסתבך בעימות אלים בסנאט של הקונפדרציה עם הסנאטור מאלבמה, מבקרו של הנשיא ג'פרסון דייוויס.
במהלך ויכוח, השליך היל בקבוק דיו לעבר יאנסי ופגע בראשו.
המקרה נשמר בסוד חודשים אחדים, ובחקירה שבאה לאחר מכן ננזף דווקא יאנסי.
הוא פרש מהסנאט בשל מצבו הבריאותי ונפטר זמן קצר אחר כך.
בסוף מלחמת האזרחים נעצר היל בידי כוחות האיחוד בשל תפקידו הרשמי בקונפדרציה, והוחזק במצודת לפאייט ממאי עד יולי 1865.
בשנת 1867 פרסם היל סדרת מאמרים בעיתון Augusta Chronicle תחת הכותרת "Notes on the Situation", שבהם תקף בחריפות את מדיניות השיקום של הקונגרס ואת השתתפות האזרחים השחורים בהצבעה.
מאמרים אלה נודעו בשפתם התקיפה ובטון הגזעני שלהם.
לאחר החזרת ג'ורג'יה לאיחוד בשנת 1871, קרא היל ליצירת "דרום חדש" שיתבסס על שיקום כלכלי ופיוס.
בשנת 1874 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו מ־5 במאי 1875 עד 3 במרץ 1877. לאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית על ידי בית המחוקקים של ג'ורג'יה, וכיהן בו מ־4 במרץ 1877 עד מותו ב־16 באוגוסט 1882. הספדו פורסם בעמוד הראשון של העיתון Atlanta Constitution למחרת מותו.
היל נפטר ב-16 באוגוסט 1882 באטלנטה ונקבר בבית העלמין ההיסטורי אוקלנד בעיר.
פסלו של בנג'מין הארווי היל, בגודל טבעי, ניצב כיום בתוך בית הקפיטול של מדינת ג'ורג'יה באטלנטה.
דיוקנו הענק תלוי באולם המרכזי של הקפיטול.
מחוז בן היל שבג'ורג'יה, שנוסד בשנת 1906, נקרא על שמו.
בנימין פרנקלין ג'ונאס היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת לואיזיאנה וכקצין בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא היה היהודי השלישי שכיהן בסנאט של ארצות הברית, והיה הסנאטור היהודי האחרון מהדרום העמוק עד לבחירתו של ג'ון אוסוף בג'ורג'יה בשנת 2021.
ג'ונאס נולד ב-19 ביולי 1834 בעיירה ויליאמספורט שבמחוז גראנט, קנטקי, לאברהם ג'ונאס (1801–1864), סוחר ועורך דין, ולואיזה בלוק.
בילדותו עבר עם הוריו לקווינסי שבאילינוי, שם הפך אביו לנציג המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים של המדינה ולממונה על סניף הדואר המקומי, וכן היה מיודד עם אברהם לינקולן.
(לאחר מותו של האב בשנת 1864, מינה לינקולן את האלמנה, לואיזה ג'ונאס, כמנהלת סניף הדואר במקומו.)
בנימין התחנך בבתי הספר הציבוריים בקווינסי.
בשנת 1853 עבר לניו אורלינס שבלואיזיאנה, שם חי דודו מצד אמו, אברהם בלוק, אישיות מוכרת ובעל השפעה ביישובי הנהר האדום הקרובים.
הוא למד משפטים באוניברסיטת לואיזיאנה (כיום אוניברסיטת טוליין), השלים את לימודיו בשנת 1855, הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בניו אורלינס.
למרות קשרי משפחתו עם המפלגה הרפובליקנית, בנימין ג'ונאס הצטרף לצד הדרום במלחמת האזרחים.
בשנת 1862 התגייס לצבא הקונפדרציה ושירת בסוללת הארטילריה של פנר (Fenner's Battery), ובהמשך שימש כעוזר ראש מטה ברגימנט ארטילריה במסגרת הקורפוס של הגנרל ג'ון בל הוד בארמיית טנסי.
הוא שירת עד סוף המלחמה והגיע לדרגת מייג'ור].
לאחר המלחמה חזר לניו אורלינס והחל לעסוק בפוליטיקה המקומית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1865 נבחר לבית הנבחרים של לואיזיאנה, וכיהן בו עד 1868.
בשנת 1872 נבחר לסנאט של המדינה אך סירב לקבל את המושב.
בשנת 1875 מונה ליועץ המשפטי של עיריית ניו אורלינס וכיהן בתפקיד זה עד 1879. בשנת 1876 נבחר שוב לבית הנבחרים של לואיזיאנה.
בשנת 1879 נבחר לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו מ־4 במרץ 1879 עד 3 במרץ 1885. בקונגרס ה־46 כיהן כיו"ר ועדת הפנים והעניינים הטריטוריאליים.
בשנת 1884 ניסה להתמודד מחדש לסנאט אך לא נבחר.
בשנת 1885 מונה לאחראי על נמל ניו אורלינס וכיהן בתפקיד עד 1889. לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין.
ג'ונאס נפטר בניו אורלינס ב־21 בדצמבר 1911 ונקבר בבית העלמין היהודי Dispersed of Judah Cemetery (המופיע ברשימת בתי העלמין ההיסטוריים של ניו אורלינס).
הוא היה הסנאטור היהודי השני מטעם לואיזיאנה (אחרי יהודה פיליפ בנימין, שכיהן בשנים 1853–1861), והיהודי השלישי בכלל שכיהן בסנאט, אחרי בנימין ודייוויד לוי יולי מפלורידה.
אולם, הן יולי והן בנג'מין נשאו נשים נוצריות והפסיקו לקיים אורח חיים יהודי.
ג'ונאס, לעומתם, היה הסנאטור הראשון שהמשיך לקיים בפועל את דתו היהודית.
בנוסף, הוא היה האשכנזי הראשון שכיהן בסנאט — בעוד ששני הסנאטורים היהודים הקודמים היו ממוצא ספרדי, כמו רוב היהודים בארצות הברית באותה תקופה.
ג'ונאס היה חבר במועדון היוקרתי "בוסטון קלאב" של ניו אורלינס.
בנג'מין האולנד היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם רוד איילנד.
האולנד נולד ב-27 ביולי 1755 בעיר טיברטון שבמושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס, למד בבתי הספר המקומיים, עסק בחקלאות, שימש כגובה מיסים בשנת 1801, מבקר העיר ב-1802, ומנחה האספה העירונית (Town Moderator) בשנת 1805. בשנת 1810 כיהן כחבר בבית הנבחרים של רוד איילנד ובתקופת מלחמת 1812 שירת כגנרל במיליציה של המדינה.
האולנד נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית כדי למלא את מקומו של סמואל פוטר שנפטר.
הוא נפטר בטיברטון שברוד איילנד ב-1 במאי 1821, ונקבר בחלקת הקבורה המשפחתית שבאחוזתו.
בנג'מין אוורט ג'ורדן היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית בין השנים 1958–1973.
ג'ורדן נולד ב-8 בספטמבר 1896 ברמסור שבקרוליינה הצפונית, והיה בנם הבכור של הנרי הריסון ואני אליזבת' (לבית סלרס) ג'ורדן.
אביו היה מטיף מתודיסט ששימש גם כמטיף נודד.
לאחר לימודיו בבתי ספר ציבוריים, למד בבית הספר המכין רת'רפורד קולג' בשנים 1912–1913.
בשנת 1914 נרשם ג'ורדן לטריניטי קולג' (כיום אוניברסיטת דיוק) בדרהאם, אך פרש כעבור שנה ועבר לוולינגטון, קנזס, שם עבד בחנות התכשיטים של דודו.
לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה שירת בחיל השריון של צבא ארצות הברית (1918–1919).
לאחר מכן הוצב בכוחות הכיבוש בגרמניה.
לאחר שירותו הצבאי חזר ג'ורדן לקרוליינה הצפונית והחל כשוטף רצפות בבית החרושת לטקסטיל "מרטל" בגסטוניה.
בשנת 1923 מונה למנהל המפעל של "חברת הטקסטיל גסטוניה".
ב־1927 רכש עם משפחתו מפעל טקסטיל נטוש בעיירה סקסאפאהו, ושינה את שמו ל־Sellars Manufacturing Company.
הוא שימש כמזכיר-גזבר וכמנהל הכללי של החברה, ובהמשך העביר את הניהול לבניו כדי להתמקד בקריירה הפוליטית.
הוא סייע גם להחיות את קהילת סקסאפאהו, העסיק תושבים מקומיים והקים מרכז קהילתי.
בנוסף לעסק המשפחתי, שימש ג'ורדן כמנהל כללי, גזבר ומנהל בחברת Jordan Spinning Company ליד פרנקלינוויל, ובתפקידים דומים בחברת Royal Cotton Mill בוייק פורסט.
הוא היה גם מזכיר-גזבר של National Processing Company בברלינגטון, וכן חבר הנהלה במכון הטקסטיל לכותנה ובאיגוד יצרני הכותנה של קרוליינה הצפונית.
כמתודיסט אדוק, שימש כמורה למבוגרים בלימוד ביבליה (1927–1958), כיו"ר מועצת הנאמנים המתודיסטית (1930–1950), וכסגן נשיא מועצת המכללות המתודיסטיות (1952–1956).
בשנת 1924 נשא ג'ורדן לאישה את קתרין מקלין, עמה נשאר נשוי עד מותו.
בשנות ה־30 החל ג'ורדן להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית, במיוחד כמגייס כספים.
ויליאם קר סקוט, בעלה של בת דודתו של ג'ורדן, נבחר למושל קרוליינה הצפונית ב־1948. בין 1949 ל־1954 כיהן ג'ורדן כיו"ר הוועד הביצועי של המפלגה הדמוקרטית במדינה.
בין 1954 ל־1958 היה חבר בוועד הלאומי הדמוקרטי.
הוא שירת גם בוועדת הגמלאות של קציני השלום בקרוליינה הצפונית (1943–1958), בוועדת הטיפול הרפואי של קרוליינה הצפונית (1945–1951), וכן כיו"ר מועצת הנאמנים של בית החולים הכללי באלאמנס.
ויליאם קר סקוט נבחר לסנאט ב־1954, אך נפטר כעבור ארבע שנים.
ב־19 באפריל 1958 מינה אותו המושל לותר הודג'ס לסנאט כדי למלא את מקומו.
בבחירות של 4 בנובמבר אותה שנה נבחר ג'ורדן להשלים את השנתיים שנותרו לכהונתו של סקוט, כשהביס את הרפובליקני ריצ'רד ס' קלארק הבן ביחס 70%–30%.
כיו"ר ועדת הכללים והניהול של הסנאט (1963–1973), הוביל ג'ורדן את חקירת פרשת בובי בייקר ב־1964. הוא תמך במחקר במדעי הרפואה והחקלאות, בפיתוח שימושים תעשייתיים לתוצרת חקלאית, בפיתוח טילים ובחקר החלל.
הוא יזם את "חוק העברת מכסת הכותנה", שסייע לחקלאים בעלי מכסות קטנות.
כמו רוב הסנאטורים הדרומיים באותה תקופה, תמך ג'ורדן בהפרדה גזעית.
הוא תמך בהחלטת מפרץ טונקין ב־1964, אך מאוחר יותר הצטרף לרוב הסנאטורים שקראו להחזרת כוחות ארצות הברית מהמלחמה.
בעקבות זאת שאל אותו עמיתו הוותיק סם ארווין: "אוורט, השתגעת?"
ג'ורדן נבחר מחדש לסנאט ב־1960 וב־1966. בבחירות המקדימות של 1972 במפלגה הדמוקרטית הובס על ידי חבר הקונגרס .
ג'ורדן קיבל 44.5% בלבד, לעומת 55.5% לגאליפנאקיס, שהפסיד לאחר מכן לג'סי הלמס הרפובליקני בבחירות הכלליות.
באותה תקופה היה ג'ורדן בן 76 ובריאותו החלה להידרדר.
ב־29 במאי 1972 ניצל ג'ורדן מפגיעה בירי בעת מסע בחירות במרכז הקניות North Hills בראלי, כאשר הארווי גלן מקלאוד, בן 22, פתח באש ממגרש החניה ברובה Ruger 10/22, הרג ארבעה בני אדם ופצע שבעה נוספים לפני שהתאבד.
עוזר העיתונות של ג'ורדן, ווס היידן, נפצע קשה אך החלים במהירות וחזר לעבוד בתוך חודש.
מניעיו של מקלאוד לא היו ברורים, אם כי אמו תיארה אותו כ"עצבני ומדוכא".
לא האמינו שהוא ניסה לפגוע בג'ורדן, שהגעתו למקום לא הוכרזה מראש.
ג'ורדן נפטר בביתו בסקסאפאהו ב-15 במרץ 1974, בגיל 77, ונטמן בבית העלמין פיין היל בברלינגטון.
אגם ב' אוורט ג'ורדן במחוז צ'טהאם קרוי על שמו, כמו גם בית הספר היסודי B.
בנג'מין אדוארדס היה סוחר ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת מרילנד.
בשנת 1795 ייצג לזמן קצר מאוד את המחוז השלישי של מרילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר התפטרותו של אוריה פורסט.
אדוארדס נולד ב־12 באוגוסט 1753 במחוז סטאפורד שבמושבת וירג'יניה, והיה בנם של היידן אדוארדס ופנלופי (לבית סנפורד) אדוארדס.
הוא למד בבתי ספר עממיים.
אדוארדס היה חקלאי וסוחר בולט במחוז מונטגומרי שבפרובינציית מרילנד.
במשך כ־25 שנים התגורר בחוות מאונט פלזנט, שהייתה מרוחקת כ־9 מיילים מבית המשפט של מחוז מונטגומרי.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד במשך מספר שנים.
בשנת 1788 שימש כציר בוועידת המדינה של מרילנד, שנועדה להכריע האם המדינה תאשרר את חוקת ארצות הברית המוצעת.
כמו כן שימש כמנטור של ויליאם וירט, שלימים היה התובע הכללי של ארצות הברית בעל הכהונה הארוכה ביותר.
בשנת 1795, לאחר התפטרותו של חבר הקונגרס אוריה פורסט, נבחר אדוארדס כמועמד תומך הממשל לייצג את המחוז השלישי של מרילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית.
כהונתו נמשכה כחודשיים בלבד, ולאחר מכן הוחלף בידי ג'רמיה קראב.
בשלהי חייו היגר אדוארדס מערבה והתיישב ביישוב החדש אלקטון שבמחוז טוד, קנטקי.
בשנת 1821 בנה שם בית חדש בשם 'Edwards Hall'.
הבית נותר בבעלות המשפחה לאחר מותו, ובו ילדה בתו אמילי את נכדו בנג'מין בריסטו.
הבית עומד עד היום, ובשנת 1974 נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בנג'מין אדוארדס נפטר ב־13 בנובמבר 1829 באלקטון שבקנטקי.
אדוארדס נישא למרגרט ביל (1754–1826), שנודעה בכינוי 'היפה של מונטגומרי'.
היא הייתה בתו של קולונל ניניאן ביל, מהגר מסקוטלנד שהחל את דרכו באמריקה כמשרת בחוזה והפך לבעל קרקעות וסוחר גדול, ובעל אחוזת וודלי.
לבני הזוג נולדו שלושה־עשר ילדים, ובהם:
ניניאן אדוארדס (1775–1833), שכיהן לימים כמושל וכסנאטור של מדינת אילינוי; נישא לאלוירה ליין בשנת 1803.
מרי אדוארדס (1777–1871), שנישאה תחילה להנרי ויטאקר ולאחר מותו למייג'ור בנג'מין הלם מקנטקי; הייתה אמה של אמילי בריסטו וסבתו של בנג'מין בריסטו, מזכיר האוצר של ארצות הברית בתקופת הנשיא יוליסס ס.
פנלופי אדוארדס (1779–1845), שנישאה לוויליאם וייט ויטאקר.
אלישע ביל אדוארדס (1781–1823), שנישא ללוסי ריצ'רדסון ולאחר מותה למרתה פליסיאנה אפשואו.
אליזבת אדוארדס (1786–1833), שנישאה לג'ון גריי; אם לחבר הקונגרס מקנטקי .
מרגרט אדוארדס (1788–1851), שנפטרה מבלי להינשא.
מטילדה אדוארדס (1790–1878), שנישאה לכומר פראנסווי רנה קוסיט, מייסד מכללת קמברלנד, בשנת 1834.
לוקרציה מריה אדוארדס (1792–1863), שנישאה לגנרל דאף גרין – מורה, מנהיג צבאי, עיתונאי, סופר ותעשיין, שכיהן כשגריר ארצות הברית במקסיקו.
סיירוס אדוארדס (1793–1877), חבר המפלגה הוויגית, שכיהן בבית הנבחרים ובסנאט של אילינוי; נישא לננסי הרייט ריד ולאחר מותה לסופיה לומיס.
בנג'מין פרנקלין אדוארדס (1797–1877), שנישא לאליזבת גרין בשנת 1819.
רייצ'ל אדוארדס (1800–1828), שנישאה לכומר ויליאם ק.
וושינגטון אדוארדס, שנפטר בגיל צעיר.
בנג'מין הריסון היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כנשיאה ה-23 של ארצות הברית, בין 1889 ל-1893. הוא היה נכדו של הנשיא התשיעי, ויליאם הנרי הריסון, והנכד היחיד של נשיא שכיהן כנשיא בעצמו.
לפני נשיאותו, עבד הריסון כעורך דין, מנהיג הכנסייה הפרסביטריאנית ופוליטיקאי באינדיאנפוליס, אינדיאנה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, שירת כקולונל בצבא האיחוד, וב-14 בפברואר 1865, קידם אותו הסנאט לדרגת בריגדיר גנרל בגדוד המתנדבים, החל מ-23 בינואר 1865. לאחר המלחמה ניסה הריסון להיבחר לתפקיד מושל אינדיאנה ב-1876. לאחר מכן נבחר לסנאט בידי המועצה המחוקקת של אינדיאנה, ושירת בו מ-4 במרץ 1881, עד 3 במרץ 1887.
כחבר במפלגה הרפובליקנית, נבחר לנשיאות ב-1888, לאחר שניצח את גרובר קליבלנד, הנשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית.
רוב תקופתו עסקה בחקיקה כלכלית חסרת תקדים, כולל הנהגת "מיסוי מקינלי", שהעלה את המכסים על יבוא בצורה חסרת תקדים, וחוק שרמן נגד מונופולים.
ב-1891, העביר הריסון חוק שהקצה קרקעות ליערות לאומיים.
במהלך תקופתו צורפו שש מדינות מערביות אל האיחוד (דקוטה הצפונית, דרום דקוטה, מונטנה, וושינגטון, איידהו וויומינג).
בנוסף הוא חיזק ושיפר את הצי של ארצות הברית, ודגל במדיניות חוץ פעילה.
הוא הציע, לשווא, מימון לחינוך פדרלי ואכיפת זכויות ההצבעה של האוכלוסייה השחורה.
בעקבות העודף התקציבי שנוצר ממכסי המגן, התקציב עבר את סף מיליארד הדולרים במהלך כהונתו.
נושא התקציב הוביל לתבוסת הרפובליקנים בבחירות ב-1890, כשהריסון הפסיד לקליבלנד בבחירות ב-1892, בעקבות ההתנגדות למכסים הגבוהים ולתקציב הגבוה.
הריסון חזר אל חייו הפרטיים ולעריכת הדין באינדיאנפוליס.
ב-1900 ייצג את ונצואלה במשפט בינלאומי מול הממלכה המאוחדת.
הריסון נסע לאירופה במהלך המשפט ולאחר תקופה קצרה חזר לאינדיאנפוליס.
הוא מת בביתו באינדיאנפוליס ב-1901 מסיבוכים של מחלת השפעת.
אף על פי שהיסטוריונים רבים שיבחו את מחויבותו לאוכלוסייה השחורה, הוא נחשב בדרך כלל לנשיא פחות טוב מהממוצע ומדורג נמוך יחסית ברשימות הנשיאים.
למרות זאת, הוא נחשב לאדם ישר.
הריסון היה ממשפחת הריסון מווירג'יניה, שהראשון מביניהם היגר אל ג'יימסטאון ב-1630. בנג'מין, הנשיא לעתיד, נולד ב-20 באוגוסט 1833, בנורת' בנד, אוהיו, בנם השני מבין שמונה של אליזבת' רמזי (איירווין) וג'ון סקוט הריסון.
בנג'מין היה נכדו של הנשיא ויליאם הנרי הריסון, המושל הראשון של טריטוריית אינדיאנה, ונינו של בנג'מין הריסון החמישי, בעל מטעים מווירג'יניה שחתם על הכרזת העצמאות של ארצות הברית והחליף את תומאס ג'פרסון כמושל וירג'יניה.
הריסון היה בן שבע כשסבו נבחר לנשיאות, ולא נכח בטקס ההשבעה.
אף על פי שמשפחתו הייתה חשובה, היא לא הייתה עשירה.
ג'ון סקוט, שהיה חבר קונגרס מטעם אוהיו, השקיע את רוב הכנסותיו מחקלאות בחינוך ילדיו.
למרות מעמדה הצנוע של המשפחה, נהנה הריסון בילדותו, ובילה את רובה בדיג או בציד.
ראשית לימודיו של בנג'מין הריסון התרחשה בבקתה ליד ביתו, אולם הוריו דאגו שמורה פרטי יעזור בהכנתו לקולג'.
הריסון בן הארבע עשרה ואחיו הגדול, איירווין, למדו בקולג' לחקלאים בסינסינטי, אוהיו, ב-1847. הוא למד בקולג' במשך שנתיים, שם פגש את אשתו לעתיד, קרוליין "קארי" לאביניה סקוט, בתו של ג'ון סקוט, פרופסור למדעים וכומר פרסביטריאני.
ב-1850 עבר הריסון לאוניברסיטת מיאמי באוקספורד, אוהיו, וסיים את לימודיו ב-1852. הוא הצטרף לאחוות פי דלתא תטא, שעם חבריה שמר על קשר רוב חייו.
בנוסף היה חבר באחוות דלתא צ'י, אחווה ללימודי משפטים.
באחווה היו גם חבר הקונגרס לעתיד ג'ון אלכסנדר הריסון וכן ווייטלו ריד, סגנו של הריסון במירוץ לנשיאות ב-1892. הריסון הושפע ממורו להיסטוריה ולכלכלה פוליטית, רוברט המילטון בישוף.
לאחר מכן הצטרף אל הכנסייה הפרסביטריאנית בקולג' וכמו אמו הפך לאדוק בדתו.
לאחר סיום לימודיו ב-1852, למד הריסון משפטים עם השופט בלאמי סטורר מסינסינטי, אולם לפני סיום לימודיו חזר לאוקספורד, אוהיו, כדי להינשא לקרוליין ב-20 באוקטובר 1853. אביה של קרוליין, כומר פרסביטריאני, ניהל את הטקס.
הריסון ואשתו, קרוליין, חזרו לגור בחווה של אביו בדרום מזרח אוהיו, כשסיים את לימודי המשפטים שלו.
הריסון הוסמך לעריכת דין ב-1854, ובאותה שנה מכר רכוש שירש לאחר מות דודתו עבור 800 דולרים והשתמש בכסף כדי לעבור לאינדיאנפוליס.
הריסון החל לעסוק בעריכת דין במשרדו של ג'ון ריי ב-1854 והפך לכרוז העיר בבית המשפט באינדיאנפוליס, תמורת 2.5 דולרים ליום.
הוא שירת כנציב בית המשפט לערעורים.
הריסון ייסד והיה הנשיא הראשון של מועדון האוניברסיטה באינדיאנפוליס, ואת מועדון יוצאי פי דלתא תטא.
הריסון ואשתו הפכו לחברים והנהיגו את הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של אינדיאנפוליס.
הריסון גדל בבית שתמך במפלגה הוויגית, ותמך בה, אולם הצטרף אל המפלגה הרפובליקנית מעט לאחר הקמתה ב-1856 ותמך במועמדה לנשיאות, ג'ון פרימונט.
רבים מהמפלגה הוויגית צידדו במהרה ברפובליקנים, אשר דגלה במדיניות שדמתה לזאת של רבים מתוך המפלגה הוויגית.
עקב מעבר המצביעים החד, המפלגה הוויגית נפלה בתוך זמן קצר והתפרקה סופית בשנת 1860. ב-1857 נבחר להיות עורך הדין של אינדיאנפוליס, וקיבל משכורת שנתית של 400 דולר.
ב-1858, נכנס הריסון לשותפות משפטית עם ויליאם וואלס והקים איתו משרד עורכי דין.
ב-1860 נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מדווח החלטות בית המשפט של אינדיאנה.
הריסון תמך במצע הרפובליקני והיה מזכיר הוועידה הרפובליקנית במדינה.
לאחר שוואלס, שותפו, נבחר להיות רשם מחוזי ב-1860, הקים הריסון פירמה חדשה בשותפות עם ויליאם פישבק.
השניים עבדו ביחד עד שהריסון הצטרף אל צבא האיחוד עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-1862 קרא נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן לגיוס לצבא האיחוד.
הריסון רצה להתגייס, אולם דאג בנוגע לתמיכה במשפחתו.
כשביקר את המושל אוליבר מורטון, גילה שהמושל מודאג בנוגע לכמות האנשים שענתה לקריאה לגיוס.
הריסון טען שאם יהיה צורך, יתגייס.
מורטון ביקש מהריסון לגייס גדוד, אף על פי שלא ביקש ממנו להתגייס.
הריסון גייס מתנדבים מצפון אינדיאנה, וסירב, בשל חוסר ניסיונו הצבאי, לפקד על הגדוד.
הוא הוצב כקפטן ומפקד יחידה ב-22 ביולי 1862. המושל מורטון הציב אותו כקולונל ב-7 באוגוסט 1862, והגדוד החדש הוצב לשירות הממשלה ב-12 באוגוסט 1862. הגדוד עזב את אינדיאנה כדי להצטרף אל צבא האיחוד בלואיוויל, קנטקי.
במשך רוב השנתיים הראשונות, ביצע הגדוד פעולות סיור ושמר על מסילות רכבת בקנטקי ובטנסי.
ב-1864, הצטרפו הריסון והגדוד שלו אל מסע הכיבוש של ויליאם שרמן באטלנטה ועברו אל החזית.
ב-2 בינואר 1864, קודם הריסון לפקד על הגדוד הראשון של המחלקה הראשונה בצבא האיחוד.
הוא פיקד על הבריגדה בקרבות ברחבי אזור אטלנטה.
כשכוחו של שרמן החל לצעוד אל הים, הועברה הבריגדה של הריסון אל מחוז אחר, והשתתפה בקרב על נאשוויל.
ב-23 בינואר 1865, קידם הנשיא לינקולן את הריסון לדרגת בריגדיר גנרל של גדוד המתנדבים, והסנאט אישר את המינוי ב-14 בפברואר.
הוא רכב בצעדה הצבאית עם תום מלחמת האזרחים.
בעודו משרת בצבא האיחוד באוקטובר 1864, שוב נבחר הריסון לתפקיד מדווח החלטות בית המשפט של אינדיאנה, אף על פי שלא רצה בכך, ושירת בתפקיד עוד ארבע שנים.
התפקיד היה ללא משכורת וללא השפעה פוליטית מרובה, אולם סיפק לו יכולת להכין ולפרסם דעות על פסקי דין של בית המשפט, אותן מכר לעוסקים בעריכת דין.
הוא הפך לנואם מוכשר ולאחד מעורכי הדין המובילים במדינה.
ב-1868 מינה הנשיא יוליסס ס.