tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב אליעזר אלטשולר - רב היישוב סוסיא
הרב שרון צברי - ראש ישיבת בני עקיבא נווה הרצוג
הרב משה וייס - ראש ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר
הרב פנחס נעמן - ממייסדי הפנימייה הצבאית 'אור עציון' ומפקדה הראשון
אדיר נעמן - ראש המועצה האזורית שפיר
(את ספריו של הרב דרוקמן ערכו תלמידיו על פי שיעוריו)
אורות התשובה – מאת הרב קוק, עם "תוספות תשובה", מראי מקומות שכתב עם הרב אליעזר ולדמן, ועם מבוא מאת הרב דרוקמן, הוצאת ישיבת אור עציון
נתיבי אור – שיחות שליקט וערך תלמידו, דוד שניאור
קמעא קמעא – ספר בענייני גאולת ישראל במדינתו, בעריכת עומר פדור, בהוצאת "המכון התורני אור עציון" ו"ידיעות ספרים", תשע"ב
סדרת לזמן הזה (שלושה כרכים) – "אורותיהם המיוחדים של המועדים והזמנים לימינו", בעריכת עומר פדור, בהוצאת "המכון התורני אור עציון", תשע"ג-תשע"ד
הגדה של פסח לזמן הזה – ביאורים ועיונים בהגדה של פסח, בעריכת עומר פדור, בהוצאת "המכון התורני אור עציון", תשע"ה
צמאה נפשי – "מהנשמה המתפללת תדיר ועד לתפילה הנהוגה בימינו", בעריכת עומר פדור, בהוצאת "המכון התורני אור עציון", תשע"ה
סדרת התורה לדורנו (שישה כרכים) – סדרה על פרשת השבוע, בעריכת עומר פדור, בהוצאת "המכון התורני אור עציון"
סדרת אבות לבנים (שישה כרכים) – פירוש וביאור על מסכת אבות, בעריכת עומר פדור, בהוצאת "המכון התורני אור עציון", תשע"ט-תשפ"א
מצות הצבא – שיעורים בענייני צבא ומלחמה, נערך משיעוריו בידי נכדו, אלנתן הכהן
ושבת – עיון בשלושת פרקי המבוא לספר אורות התשובה, בעריכת עומר פדור, בהוצאת "המכון התורני אור עציון", תש"ף
אורות התורה – מאת הרב קוק, עם מראי מקומות ותיקונים מאת הרב דרוקמן, בהוצאת "המכון התורני אור עציון", תשפ"א
חזון הצמחונות והשלום – שיעורים על חזון הצמחונות והשלום של הרב קוק, בהוצאת "המכון התורני אור עציון", תשפ"א
ואשיבה (שני כרכים) – תשובות אמוניות לצעירים, בכרך הראשון מובאות תשובותיו בענייני צניעות ומשפחה, עם ישראל וארץ ישראל.
בכרך השני מובאות תשובותיו בענייני אמונה ועבודת ה', תורה ולימוד תורה.
בעריכת עומר פדור, בהוצאת "המכון התורני אור עציון", תשפ"ב
הקדמה לשבת הארץ – שיעורים על הקדמת הספר שבת הארץ של הרב קוק, בעריכת עומר פדור, בהוצאת "המכון התורני אור עציון", תשפ"ב
בחיל וברוח – פרקי עיון ומחשבה בענייני מלחמה, צבא וביטחון בדורנו, בעריכת עומר פדור, בהוצאת "המכון התורני אור עציון", תשפ"ג
אמרות חיים – לקט אמרות ומשפטי השראה, בעיקר מתוך ספריו, בעריכת עומר פדור, בהוצאת "המכון התורני אור עציון", תשפ"ג
שו"ת מענה חיים – תשובות אמוניות בענייני הדור והשעה.
עד כה יצא כרך א, בנושא צניעות, משפחה ומעמד האישה.
בעריכת עומר פדור, בהוצאת "המכון התורני אור עציון", תשפ"ג
פעילותו של הרב דרוקמן בתחום החינוך והחברה זכתה להכרה ולהוקרה, וזכה בפרסים רבים, בהם:
בשנת תשס"ג (2002) – פרס ירושלים למנהיגות רוחנית קהילתית, מאת ההסתדרות הציונית העולמית
בשנת 2008 – "פרס הציונות הדתית" מתנועת המפד"ל
בשנת 2011 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר־אילן
בשנת התשע"ב – תעודת הוקרה מראש אכ"א
בשנת התשע"ב – פרס ישראל למפעל חיים
בשנת התשע"ג – פרס ירושלים בתחום החינוך
בשנת התשע"ה – אות יקיר בני עקיבא
בשנת התשע"ה – פרס היצירה התורנית על שם הרצי"ה קוק
בשנת התשע"ט – אות הוקרה מטעם מרכז מורשת בגין
בשנת התש"פ – "אות מופת הדור לחינוך יהודי" מהארגון העולמי של בתי הכנסת והקהילות האורתודוקסיות בישראל ומחוצה לה והמועצה העולמית לחינוך תורני
בשנת התשפ"א – פרס ירושלים לחינוך להתיישבות
בינואר 2025 אישרה הכנסת את החוק להנצחת זכרו של הרב חיים דרוקמן, התשפ"ה–2025, שמטרתו, לפי הנאמר בו, "להקים מרכז שינציח לדורות את פועלו ומורשתו של הרב חיים דרוקמן ואת תרומתו לקירוב חלקי החברה הישראלית מתוך אהבת עם ישראל, תורת ישראל וארץ ישראל, ברוח התורה וההלכה."
שם השבט החדש של בני עקיבא לשנת תשפ"ה (ילידי תש"ע) נקרא "חיים" על שמו.
בנוסף הוא יונצח בשכונת "רמת חיים" שצפויה להיבנות בלוד.
רבי חיים הלברשטאם מצאנז (מכונה: "הדברי חיים" על שם ספרו; ה'תקנ"ז, 1797 – כ"ה בניסן ה'תרל"ו, 19 באפריל 1876), היה רבה של העיר צאנז, האדמו"ר הראשון ומייסדה של חסידות צאנז.
רבי חיים מצאנז נחשב לאחד מגדולי מנהיגי יהדות מזרח אירופה בדורו, ואחד מהיוצרים החסידים החשובים והמשפיעים ביותר.
נולד בשנת ה'תקנ"ז בעיר טרנוגרוד שבגליציה למרים, צאצאית של החכם צבי, ולרבי אריה ליבוש, (בן ר' שמחה הלברשטאם, חתן ר' ישעיה הלוי הורוויץ, בנו של המהר"ם מטיקטין).
בגיל 13, לאחר שנעשה חסיד, נלקח כחתן לרחל פיגא בתו של הרב ברוך פרנקל-תאומים, בעל ה"ברוך טעם".
התחתן אחר כך עוד שלוש פעמים, בשנית עם אחות אשתו הראשונה, בשלישית עם בתו של הרב יחיאל צבי הירש אונגר מטרנוב (בנו של רבי מרדכי דוד אונגר מדומברובה) וברביעית עם בתו של הרב אלימלך טארים (בנו של רבי נתן לייב בנו של רבי מנחם מנדל מרימנוב).
מנשותיו הראשונה והשלישית (שמה היה רעכיל דבורה) נולדו לו שמונה בנים ושבע בנות.
רבותיו המובהקים בחסידות היו החוזה מלובלין, רבי נפתלי צבי מרופשיץ, רבי צבי הירש מזידיטשוב ורבי אשר ישעיה מרופשיץ.
הוסמך להוראה על ידי הרב משה יהושע העשיל אורנשטיין בעל ים התלמוד.
בשנת תקפ"ח התקבל לרבנות בעיר צאנז.
בשנת תק"ץ התחיל לנהוג באדמורו"ת.
הוא נודע בהתלהבותו הסוערת בתפילה וכבעל צדקה גדול.
נסעו אליו אלפי חסידים בהיותו בעל מופת ופועל ישועות.
הנהגתו הייתה באופן של תקיפות ותביעה עצמית מצד אחד ומצד שני רחמים וחמלה על החלשים והעניים.
רוב בניו וחתניו שימשו באדמורו"ת, כשהמפורסם שבהם הוא בנו רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינובה.
אחד מבניו, רבי אהרן, מונה על ידו לכהן ברבנות צאנז.
צאצאיו הנהיגו חצרות חסידיות רבות.
החצרות הממשיכות את שושלת צאנז היום הן: צאנז-קלויזנבורג, צאנז-ז'מיגראד, באבוב, סטרופקוב, צאנז-גריבוב, טשאקאווא וגורליץ.
הדגיש את חשיבות הבקיאות ואמר שאין להורות הלכה בהלכות שבת אלא למי שבקי במסכת שבת בעל פה.
אף שהיה אדמו"ר חסידי לא עודד פרסום קבלה ברבים.
בהלכה ידועה בייחוד שיטתו בנוגע להנחת תפילין 'מקום יש בראש לשני תפילין' שאין להקפיד על מקומן בראש בדיוק.
כמו כן שיטתו בהלכות מקואות נחשבת בין המחמירות.
התנגד בחריפות לשימוש במצות שנאפו במכונה ופסק שהן חמץ גמור, וללבישת ציצית שנטוותה במכונה.
כמה מפסיקותיו ההלכתיות הסעירו את העולם החסידי, בהן פסיקה שבחורים לא נשואים צריכים להניח תפילין בחול המועד (בניגוד לנהוג בחסידויות אחרות) ופסיקה כי אדמו"רות אינה אמורה לעבור בירושה לבני המשפחה אלא לתלמידי האדמו"ר.
מספר ניכר של ממשיכי ופרשני שיטתו ההלכתית פעלו בגאליציה ובהונגריה.
בעל מחבר ספר דברי חיים עה"ת ושו"ת.
בזמנו התפתחה מחלוקת עזה בין חצרות סדיגורה וצאנז לגבי דרך התנהגותם של חסידים, וכמו כן על התנהגותו של רבי דוב בער מליווא, בנו של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין.
הוא כתב מספר מכתבים חריפים נגדו ונגד חצרות סדיגורה.
רבי חיים פעל בוויכוח הגדול שהיה בקרב יהדות הונגריה סביב מבנה הקהילות, ויכוח שהביא להיפרדות החרדים והקמת קהילות אורתודוקסיות נפרדות ביהדות הונגריה.
בתקופה מסוימת ניסה לעלות לארץ ישראל, והוא השיג אישורים.
התוכנית לא יצאה אל הפועל, אך היו מחסידיו שנשלחו בהוראתו לגור בצפת.
בנו רבי יחזקאל שרגא משינאווא הגיע לסיור בארץ ישראל בשנת תרכ"ט וקנה שטח בצפת, שם הוקם בית כנסת לחסידי צאנז.
רבי ישעיה נפתלי הירץ שפירא
רבי נתן נטע סג"ל לנדא
אחיו הרב אביגדור היה רב בדוקלא.
אחותו הייתה נשואה לרבי יוסף באב"ד, ה'מנחת חינוך'.
רבי חיים נישא כאמור ארבע פעמים, נשותיו היו הרבניות: רחל פייגא, אחותה של רחל פייגא, רעכיל דבורה ורבקה.חמשת בניו הגדולים ושלוש בנותיו הגדולות היו מזיווג ראשון.
בנו הגדול, רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינובא.
בנו השני, רבי דוד הלברשטאם, מייסד חסידות קשאנוב.
בנו השלישי, רבי מאיר נתן הלברשטאם, אביו של רבי שלמה הלברשטאם מייסד חסידות באבוב.
בנו הרביעי, רבי אהרן הלברשטאם, ממלא מקומו ברבנות צאנז.
בנו החמישי, רבי ברוך הלברשטאם מרודניק, מייסד חסידות גורליץ, משושלתו התפצלו בין היתר: חסידות צאנז-ז'מיגראד, חסידות טשאקאווא וחסידות צאנז-קלויזנבורג.
בנו האחד עשר, אריה לייביש, נפטר בגיל 7.
בנו השנים עשר, רבי שלום אליעזר הלברשטאם, מייסד חסידות ראצפרט נרצח על ידי הנאצים בשואה.
בנו השלושה עשר, רבי יצחק ישעיה הלברשטאם מטשכויב, נרצח על ידי הנאצים בשואה.
רבי משה אונגר מדומברובה, בעלה של מרים (בתו השישית).
רבי אליעזר ירוחם בארון מקראקא.
בנו של רבי ישראל יצחק מרדושיץ.
בעלה של יוטא (בתו השביעית).
רבי מרדכי דב טברסקי מייסד חסידות הורניסטייפול.
בעלה של רייצא (בתו השמינית).
הרב יצחק טוביה רובין מצאנז.
בעלה של נחמה (בתו התשיעית).
בעלה של טילא (בתו העשירית).
רבי אלעזר רוזנפלד מאושפיצין, בנו של רבי יהושע מקמינקא.
בעלה של פראדיל (בתו הארבע עשרה).
רבי בצלאל יהושע מושקוביץ מגלינא.
בעלה של גיטשא (בתו החמש עשרה).
כמו כן גידל את בתו החורגת, הינדא רחמה (בת אשתו רבקה והרב נפתלי צבי פרנס) שנישאה לרבי מאיר מלינסק.
רבי מאיר גר אצלו לאחר חתונתו ושימש כדיין בבית דינו.
ספריו של רבי חיים נקראו בשם "דברי חיים".
חיים הברפלד (6 בספטמבר 1931 – 29 בינואר 2002) היה פוליטיקאי ישראלי, מזכ"ל ההסתדרות ויושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל.
חיים הברפלד נולד בברנו שבצ'כוסלובקיה ועלה עם משפחתו ארצה לראשון לציון בגיל שנתיים.
למד בפנימיית בן שמן ושירת במלחמת העצמאות בחיל התותחנים.
לאחר השחרור התקבל לעבודה בסרפנד (צריפין) שם הכיר את אשתו לעתיד, סימה, ושם החל את פעילותו כפעיל זכויות עובדים, בארגון עובדי צה"ל.
התקדם בהיררכית הארגון ולבסוף כיהן כמזכיר.
קידומו המשיך, והוא התמנה ליו"ר האגף לאיגוד מקצועי בהסתדרות.
בשנת 1992, כאשר ישראל קיסר נתמנה לשר התחבורה, החליף אותו בתפקיד מזכ"ל ההסתדרות, תוך שהוא גובר על עמיר פרץ בבחירות הפנימיות שהתקיימו אז במפלגת העבודה.
בתקופתו של הברפלד החריף מצבה הפיננסי של ההסתדרות וקופת החולים הכללית שלה עמדה על סף פשיטת רגל, אחרי שצברה גירעונות עתק.
שיעור משלמי המס האחיד להסתדרות הלך ופחת.
מעמדה של ההסתדרות בדעת הקהל היה בשפל.
בשנת 1994 החליט חיים רמון להתמודד מולו על תפקיד מזכ"ל ההסתדרות, במטרה לבצע רפורמה מקיפה בהסתדרות.
על אף שהברפלד נתמך על ידי המנגנון של מפלגת העבודה, מפלגת העבודה בראשותו הפסידה בבחירות למוסדות ההסתדרות לרמון ולרשימתו חיים חדשים בהסתדרות.
אחת הסיבות לכישלונו הייתה, ככל הנראה, תפיסתו בעיני רבים בציבור כאיש מנגנון מפלגתי אפור, למול רמון שנחשב לכוכב עולה בפוליטיקה.
תומכיו ציינו את סגנון חייו הצנוע ואת יושרו.
מצד שני, גזבר ההסתדרות בתקופתו ובתקופת קודמו קיסר, ארטור ישראלוביץ, הורשע בעבירות שונות, והשופט זכריה כספי הדגיש בהכרעת הדין, כי בהסתדרות דאז הייתה נהוגה "שיטה מושחתת ומשחיתה".
על שמו נקרא אצטדיון הברפלד בראשון לציון.
הוא ואשתו סימה למשפחת אייזן, התגוררו בראשון לציון ולהם שני ילדים; יעל, אשת קיבוץ משמר העמק.
חיים דיין (נולד ב-24 במרץ 1960) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם צומת.
בין השנים 1987–1992 שירת דיין כקצין במשטרת ישראל וכמפקד תחנה במשטרת יקנעם.
הוא סיים את שירותו בדרגת פקד.
לפני היבחרו לכנסת עסק בנושאים חברתיים שונים, כגון פרויקט נערי רפול ועמד בראש עמותות שניהלו מוסד לגמילה מסמים ומוסד סגור לנוער מכוח צו בית משפט.
בשנת 1992 נבחר לכנסת ה-13 מטעם צומת.
כהונתו נמשכה גם לאורך הכנסת ה-14 ברשימת הליכוד-גשר-צומת.
בכנסת ה-13 היה חבר בוועדת העבודה והרווחה, בוועדת העלייה והקליטה, ובוועדה למאבק בשימוש בסמים ובאלכוהול.
בכנסת ה-14 היה חבר בוועדת העבודה והרווחה, וכיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
דיין הוצב במקום השלישי ברשימת צומת בבחירות לכנסת ה-15, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
דיין נכשל פעמים אחדות בניהול עסקים קטנים שפתח ואף הוכרז כפושט רגל בשנת 2004, לאחר שבשנת 2001 ניתן לו לבקשתו צו כינוס נכסים, בגין חובות מוצהרים בסך 4,274,858 ש"ח ל-14 נושים.
בשנת 2016 הקים את עמותת "כולם ילדינו", שעיסוקה באספקת סלי מזון למשפחות מצוקה, ומאז הוא מכהן כמנכ"ל העמותה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הקים את מפלגת "אחריות למייסדים" שקוראת למדינת ישראל לקחת אחריות על הגמלאים ולתת להם את זכויותיהם.
המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ודיין לא נבחר לכנסת.
במהלך כהונתו של דיין בכנסת ה-14 התלוננה נגדו אשתו במשטרה על כך שהכה אותה.
דיין הורחק מביתו ומאוחר יותר התגרשו בני הזוג.
פרקליטות מחוז הצפון סגרה את התיק נגדו מטעמים של חוסר עניין לציבור.
לאחר גירושיו מאשתו, דיין התחזק בנושאי דת, נישא מחדש ועסק במכירת תשמישי קדושה.
בשנת 2005 חזר ונקשר שמו של דיין באלימות במשפחה, לאחר שאף אשתו השנייה הגישה נגדו תלונה.
מאוחר יותר, הוצגו למשטרה ראיות לפיהן היא זו שתקפה אותו.
הרב חיים הירשנזון (בכתיב יידי: הירשענזאהן; ידוע בראשי התיבות הרח"ה, (י"א באלול תרי"ז, 31 באוגוסט 1857 – י"ז באלול ה'תרצ"ה, 15 בספטמבר 1935), היה רב, מחנך, סופר, מוציא לאור, והוגה דעות מן ההוגים המוקדמים של הציונות הדתית.
פעל בירושלים ושימש כרבה של העיר הובוקן שבניו ג'רזי.
ר' חיים הירשנזון נולד בצפת לרב יעקב מרדכי ושרה ביילה, הוריו עלו לארץ ישראל מפינסק בשנת 1847, והיו קשורים לתנועת "יישוב ארץ ישראל", שנוסדה על ידי הרב צבי קלישר והרב אליהו גוטמכר.
בצפת הקימו ישיבה על חורבות העיר שלאחר רעידת האדמה, והצליחו לבסס מחדש את הקהילה היהודית.
בשנת 1863 משפחתו קנתה את חצר הירשנזון שבירושלים והתיישבה בה, מקום שהיה למרכז תורני ותרבותי.
שם למד תורה בישיבה שבראשה עמד אביו.
במהרה היה לתלמיד חכם חריף הבקיא בפירושי רש"י והרמב"ן לתורה, בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי.
גם למד ספרי קבלה, פילוסופיה והשכלה.
בשנת 1878 נסע לשנתיים למרכזי התורה הגדולים שברוסיה והוסמך לרבנות.
בשנת 1884 נסע להונגריה, אוסטריה וגרמניה, שם התיידד עם הרב עזריאל הילדסהיימר.
בפרנקפורט הוציא לאור את החוברות הראשונות של כתב-העת התורני-מדעי "המסדרונה", שלאחר מכן יצא לאור בבית הדפוס הירשנזון שייסד עם אחיו ר' יצחק בירושלים.
במסעותיו נשא ונתן עם גדולי תורה על הנחיצות בסדר לימוד נכון למתחילים בלימוד התורה שבעל-פה, ובהסכמתם הוציא לאור בשנת 1889 את הספרים "מוסדות תורה שבעל-פה".
בירושלים לימד תלמוד בבית הספר היהודי "למל", הנהיג בביתו דיבור עברית והיה ממייסדי חברת "שפה ברורה" להפצת לימוד השפה העברית, וממקימי "בית הספרים מדרש אברבנאל" בירושלים - ספרייה שהייתה גלגולה הראשון של הספרייה הלאומית.
היה חבר בוועד הלשון העברית (שלימים הפך לאקדמיה ללשון העברית).
פעל עם הרב יעקב מאיר לקירוב לבבות בין עדות הספרדים והאשכנזים.
עקב חבירתו לאליעזר בן-יהודה בחברה "שפה ברורה", ופעילותו הספרותית, הוחרם על ידי קנאים חרדים.
בשנת 1896 נדד עם משפחתו לקהיר ולאלכסנדריה, שם התיידד עם רבני מצרים.
משם עבר לאיסטנבול (כנראה בשנת 1901) שם ניהל בית ספר בשפה העברית בשם 'תפארת צבי' על שם הברון הירש, והיה מורה לתלמוד בבית-מדרש לרבנים.
היה מהחברים הראשונים של תנועת "המזרחי", ובאוגוסט 1903 השתתף בקונגרס הציוני בבזל, כציר מאיסנטבול.
בסוף שנת תרס"ג עבר להתגורר בארצות הברית ושימש כרב בעיר הובוקן שבניו ג'רזי וקהילות ממערבה, ולמרות טורח הציבור ובזכות הכבוד שרחשו לו, הצליח לחבר יצירה תורנית ענפה.
עמד בראש ועד החינוך של אגודת הרבנים האורתודוקסים של אמריקה.
הרב חיים הירשנזון כתב כארבעים ספרים.
יצירתו התורנית הנודעת היא ששת ספרי השו"ת "מלכי בקודש", בהם עוסק בשאלות דת ומדינה שעמדו על הפרק בעקבות הצהרת בלפור והוועידה הציונית בפיטסבורג בשנת 1918, בה תוכנן להקים בא"י מדינה יהודית על בסיס צדק ושוויון.
כן חיבר ספר גדול העוסק בנושאים דומים, "הליכות עולם", שנותר בכתב-יד.
וכן חידושים למסכת הוריות בבלי וירושלמי, את ספרי "אלה דברי הברית", ואת ספר "מוצאי מים" על אגדות רבה בר בר חנה.
בצעירותו חיבר ספרים על עניינים של דרוש וקבלה.
בבגרותו ובזקנותו חיבר סדרת ספרים על כללי פרטי ותנאי י"ג מידות שהתורה נדרשת בהן, ספרי חינוך, ספר על השתלשלות הספרות הרבנית בא"י, וספר מחקר על סדר המקרא.
חיבר שני ספרים כלליים: חידושים על פירוש רש"י לתורה, וספר "מושגי שוא והאמת" העוסק במחשבת ישראל.
כתב ערכים רבים לאנציקלופדיה אוצר ישראל, ומאמרים לעשרות כתבי-עת.
חיבר ספר שירים גדול, מתוכו יצאו לאור כמה פואמות המפוזרות בספריו: "שיר הנפילים", "תיבת נח", "בין הגלים", "ר' יהודה הלוי על המים", "תחיית הלשון והעם", ועוד.
ספריו מתאפיינים בסידור פדגוגי, בלשון ברורה ובמחשבה כללית מעמיקה ומקורית.
הוא הרבה להתכתב עם רבני דורו, כגון הרב יצחק יעקב ריינס, הרב ברוך הלוי אפשטיין, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב יעקב מאיר, הרב בן-ציון קואינקה, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב צבי פסח פרנק, הרב הלל פוסק, הרב אהרן היימן, ורבים אחרים; שכינוהו בכינויי-שבח מופלגים.
כמה מחוקרי מחשבת ישראל באקדמיה, רואים במשנתו זרם אלטרנטיבי להגות הציונות הדתית מבית מדרשו של הרב קוק.
בין השאר חקרו את משנתו אליעזר שביד ודוד זוהר.
היה נשוי לחוה, בתו של הרב שאול בנימין הכהן, ואב לשני בנים וחמש בנות.
בתו נחמה (נימה) אדלרבלום, הייתה פילוסופית שעסקה בפרשנות חדשה לפילוסופיה היהודית של ימי הביניים, מחנכת, סופרת, ופעילה ציונית.
בתו תמר נישאה לרב דוד די סולה פול, רבה של קהילת "שארית ישראל" בניו-יורק, ומילאה תפקידים ציבוריים נכבדים בארצות הברית ובא"י.בתו אסתר נישאה לפרופ' יעקב יוסף טויבנהויז (בנו של מאיר טובנהויז).
בתו נישאה לרב , ויחד הם הקימו את הארגון ליהדות מדעית.
השקפת עולמו והגותו ההלכתית והתורנית
נקודת המוצא של הרב חיים הירשנזון היא שהתורה תורת חיים, כלומר אין התורה מנוגדת או מפריעה לחיים, ולא אסרה אלא דברים המביאים בטבע רעה על החיים, ולפיכך נדרש למצוא דרך להתאים את החיים והדת על פי יסודי התורה, בעזרת כח דהיתרא היכן שאפשר.
את הסתירות לכאורה בין הדת והחיים, הסביר כך:
הרב חיים הירשנזון היה בין הרבנים הבודדים בתקופתו שהתייחסו בגישה חיובית, מנקודת מבט הלכתית, לתמורות שפקדו את היהודים באותה תקופה.
בין הנושאים אתם התמודד תוך מחויבות עמוקה להלכה, היו תהליכי החילון, התחייה הלאומית היהודית, תמורות חברתיות וכלכליות, ותמורות בתחום מדעי היהדות, במיוחד ביקורת המקרא.
גישתו לסוגיות מודרניות כגון דמוקרטיה, מעמד האישה, אינדיבידואליזם ורציונליות הייתה חדשנית ונועזת, מה שעורר עליו התנגדות רבתי בקרב החוגים האורתודוקסים השמרנים.
למרות היותו איש תנועת המזרחי מימיה המוקדמים, השפעת הגותו עליה הייתה מועטה.
הוא סבר כי ישנה זהות מוחלטת בין הדת היהודית ובין הלאום היהודי.
לאחר שעזב לארצות הברית חל שינוי בהשקפת עולמו.
הוא הגיע למסקנה כי החילונים אינם מתי מעט בעם היהודי, והזהות המוחלטת שיצר בין הדת היהודית והעם היהודי מוציאה חלקים גדולים מהעם היהודי.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק פתר דילמה זו על ידי פיתוחה של תאולוגיה שהפכה את החילונים לשותפים בתהליך אלוהי בעל כורחם.
הראי"ה, בין השאר על בסיס תורת הסוד, ציפה שהתנועה הלאומית תוביל לתנועת שיבה לדת היהודית.
הירשנזון, לעומתו, ביקש להתייחס אל המציאות הקונקרטית, ולא מתוך נקודת מבט על היסטורית ועל-טבעית.
הוא סבר ש"האמת היא כי דת ישראל הוא דת לאומית, אך אין לאומיות ישראל רק לאומיות דתית".
אמירתו זו מקפלת בתוכה את התמורה המחשבתית אותה עבר, מזהות מוחלטת של הדת היהודית והלאום היהודי, להכרה במציאות בה הדת היהודית היא רק אחד מהמאפיינים של הלאומיות היהודית.
הלאומיות איננה תלויה בדת היהודית ויכולה להבדל ממנה.
תפיסת הלאומיות היהודית של הרב הירשנזון לא הייתה סוגיה פילוסופית-תאולוגית גרידא, כי אם בסיס לפסיקה הלכתית.
כך, למשל, פסק כי אין דינו של יין מחלל שבת כיינו של נוכרי, והסביר שמימרא זו נועדה להדגיש את חשיבותה של השבת, אולם למעשה חילול שבת איננו מוציא אדם מכלל ישראל, בדומה לפסקם של אחרונים רבים בדורות האחרונים.
כן כתב שנוהגים באמריקה לגייר גרים שלא ישמרו שבת, והוא מציע לכך הסבר: עיקר הגיור הוא כניסה לברית כפי המקובל בקרב היהודים באותו מקום, ולכן כיוון שרוב היהודים בארצות הברית אינם שומרים שבת - אי שמירת שבת על ידי הגר אינה פוגמת בגיור.
הרב הירשנזון טען באמריקה באסיפות של ציונים, המזרחי, ואגודת ישראל, שהציונות צריכה לעסוק בבניין הארץ ומצבה הפוליטי, המזרחי לחזק הדת בארץ ישראל, ואגודת ישראל לחזק הדת והרמת קרן התורה בכל העולם, להכין עם ישראל לארץ ישראל, ולא לנהוג ביניהם המחלוקת והתחרות כלל.
משראה שדבריו אינו נשמעים, ושהתנועות נלחמות ומתחרות זו בזו, נעמד מרחוק והעדיף לחבר ספרים לפנות הדרך לפני העתיד, לפי אימרתו: "תורת ישראל לעם ישראל על-פי ארץ ישראל".
הבדלים בין השקפתו להשקפת הראי"ה קוק
הראי"ה קוק והרח"ה היו מיודדים.
הרב חיים הירשנזון העריץ את הרב אברהם יצחק הכהן קוק והחשיבו לגדול הדור, מה שלא מנע ממנו לחלוק עליו בכמה סוגיות הלכתיות ולהחזיק בשיטות פילוסופיות אחרות משלו.
לדעת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, "דבר ה' עתיד לרומם את יסודי התרבות כולם למדרגה הרבה יותר גבוהה ממה שיוכל כל שיקול דעת אנוש לעשות", ולפיכך אין להתפעל מהתרבות האירופית.
לדעת הרב חיים הירשנזון, "אין התורה מתנגדת לציויליזציה האנושית", בכל דור ודור מכירים את הפגמים שבתרבות הקודם; והתרבות האנושית מתקדמת בהדרגה לתרבות המתואר במשל "וגר זאב עם כבש וכו'", אזי תימלא הארץ דעה את ה', ולא יתפעלו מתרבויות קודמות.
הראי"ה קוק כתב, שהרב הירשנזון בתום לבבו הטהור לא נוטה לחשד בדברים המוחלטים בחברה האנושית בתור מוסר וצדק, בעוד הרבה מהם אינו כי אם כסף סיגים מצופה על חרס.
הרב הירשנזון פרסם בשנת 1921 בספרו מלכי בקדש תשובה הלכתית בשאלת לימוד ביקורת המקרא, על רקע הוויכוח ביישוב היהודי סביב הוראת המקרא בשיטה הביקורתית.
מסקנתו המוצהרת הייתה שמרנית, אך בגוף הדיון הציג עמדה נועזת יחסית.
הוא ראה ערך בביקורת נוסח ובהשערות פרשניות, כל עוד אינן משנות את נוסח ספר התורה, וסבר כי כפירה ב"תורה מן השמים" מתקיימת רק כאשר מייחסים למשה דברי שקר בשם ה'.
לדעתו, ניתן להחזיק באמונה שמשה דיבר בנבואה גם אם חלקים מסוימים בתורה אינם מיוחסים לו ישירות, ואף קבע שהשאלה מי כתב בפועל את הטקסטים היא עניין של אמונות ודעות ולא של הלכה מחייבת.
הוא הבחין בין מצוות התורה, שהן ליבת החיוב הדתי, לבין הסיפורים, שלגביהם אפשר לראותם כתיעוד היסטורי, גם אם אינם דברי נבואה מובהקים.
במקביל פיתח הירשנזון בספרו סדר למקרא שיטה פרשנית חדשנית להתמודדות עם ביקורת המקרא, הנשענת על העיקרון התלמודי שהתורה ניתנה „מגילה מגילה".
הוא הציע שמשה כתב את התורה לפי רצף האירועים, אך סדר המגילות שובש בתקופות מאוחרות ונסדר מחדש בימי סופרים, אולי סביב תקופת עזרא.
במסגרת זו הציע שחזורים נועזים של רצף הכתובים, ובפרט טען שרוב דיני פרשת משפטים אינם חלק מקורי ממעמד הר סיני אלא המשך עצתו של יתרו למשה על מערכת שיפוט, שחוקיה קיבלו אישור אלוהי כללי אך משקפים תפיסות מוסריות קדומות.
בכך ביקש להסביר הן את ההקבלות לחוקי חמורבי והן את הקשיים המוסריים שבחלק מן הדינים.
לדעת הרב חיים הירשנזון, הדמוקרטיה היא צורת המשטר הראויה למדינה יהודית מודרנית, משום שהיא מממשת את עקרון שלטון העם ומעוגנת ברעיון הברית, שלפיו העם עצמו מכונן את המסגרת המדינית.
הוא ראה בדמוקרטיה המערבית, ובעיקר האמריקנית, מודל שיש ללמוד ממנו, וסבר שאין לכפות נורמות דתיות על הציבור, מאחר שהברית האלוהית היא וולונטרית ואינה תנאי לשייכות הלאומית.
עם זאת, תפיסתו אינה דמוקרטית־שוויונית במובן המודרני המלא: לצד ההכרה בשלטון העם, הוא הסתייג מזכות בחירה אוניברסלית וטען שהכרעות פוליטיות ומשפטיות צריכות להימסר לידי חכמים ו"מבינים", ולא להמון שלדעתו נוטה לשיפוט שטחי ומוסת בקלות.
בכך שילב תפיסה דמוקרטית עקרונית עם אליטיזם פוליטי מובהק, מבלי ליישב לגמרי את המתח בין שתי העמדות.
שו"ת מלכּי בקודש שישה חלקים.
חלק א' יצא מחדש בשנת תשס"ז בהוצאת מכון הרטמן, מכון שכטר ואוניברסיטת בר-אילן (בעריכת דוד זוהר).
חלק ב' יצא מחדש בשנת תשע"ג בהוצאת מכון הרטמן ומכון שכטר (בעריכת דוד זוהר).
נִמוקי רש"י, חידושים על פירוש רש"י לתורה בחמישה כרכים.
התורה והחיים לקט מכתביו, בעריכת ד"ר יחזקאל כהן, בהוצאת נאמני תורה ועבודה והקיבוץ הדתי, ירושלים תשמ"ח
אלה דברי הברית ג' כרכים, "כל הבריתות בישראל הנזכרות בתנ"כ ותנאיהן, כחן הדתי, המוסרי, ההלכותי, וההיסטורי".
חיים דב הלחמי (1 במאי 1902 – 13 באפריל 1979) היה מראשוני במאי הסרטים בארץ ישראל.
ייסד את סטודיו פא"י, הפיק וביים את הסרט העלילתי הקצר "ויהי בימי" ואת "עודד הנודד".
שיחק בהצגות "הדיבוק", "במקום הדוד", "הצרצר מאחורי התנור" (לורד טייקלטון) ועוד.
כמו כן תרגם מחזות לתיאטרון ועשרות ספרי ספרות בלשית שיצאו לאור בהוצאת מ.
הלחמי נולד בשם חיים חלמר בכ"ד בניסן תרס"ב בעיירה ליובר שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של יעקב-יוסף ומרים-שפרינצה (הלמן) חלמר, במשפחה מיוחסת.
לאחר מות אמו בשנת 1904, עבר לגור בבית זקניו (מצד אמו) בעיר פרוסקורוב (כיום חמלניצקי), בגיל 10 התייתם גם מאביו, ובשנות העשרה שלו חווה את אימי מלחמת העולם הראשונה והפוגרומים שבאו בעקבותיהם.
התחנך חינוך יהודי וכללי רחב.
שם החל להתעניין בתיאטרון ושיחק בלהקת חובבים.
בהיותו בן 18 נמלט משלטון הסובייטים דרך פולין אל פרוסיה המזרחית, והחל לעבוד אצל קרוביו ממשפחת זלצמן.
שמע שיעורים מטעם הסטודיו של מקס ריינהרדט באוניברסיטאות קניגסברג וברלין בפסיכולוגיה, תיאטרון וקולנוע.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, ובה הצטרף לסטודיו של מנחם גנסין (התיאטרון הארץ-ישראלי – התא"י), התקדם להיות מדריך למשחק ודרמה וכלל בלימודים פרק על משחק בסרטים.
משחק בהצגות שונות: המשולח ב"הדיבוק", "במקום הדוד", "הצרצר מאחורי התנור" (לורד טייקלטון) ועוד.
חבר התיאטרון הסאטירי "המטאטא" משנת 1928.
בשנת 1929 נישא לדבורה לבית ספיבק (תלמידתו בסטודיו של התא"י), וב-1933 היו השניים הורים לבן, יעקב יוסף הלחמי.
בשנת 1929 השתתף בהקמת חברת הסרטים "זהר פילם" (ביוזמת שלמה בן-ישראל) ושימש כבמאי שלה.
ייסד את "קינו-סטודיה" – בית ספר מקצועי למשחק בסרטים בארץ ישראל.
כתב תסריטים לפי הסיפורים: "ליד הקיר" (אהרון ראובני), "עץ השדה" (אביגדור המאירי), "העיניים המצוות" (חיים הלחמי) וניסה לרכוש את תסריטו של זאב ז'בוטינסקי "גן צרי".
כמו כן ניסה לרכוש ציוד הסרטה ל"זהר פילם" וביים צילומי ניסיון, המשיך במאמצים להפקת סרט עם הצייר והתפאורן צבי גולדין.
בשנת 1932 ייסד את סטודיו פא"י (פילם ארץ-ישראלי) הלחמי ושות'.
הפיק וביים את הסרט העלילתי הקצר "ויהי בימי".
מתסרט את "עודד הנודד" – לפי סיפור של צבי ליברמן (ליבנה), הפיק וביים את הסרט, הנחשב לסרט העברי העלילתי הארוך הראשון בארץ-ישראל, שנעשה בכוחות ובמימון מקומי בלבד, לקהל של קוני כרטיסים.
שנה לאחר מכן יצר את "יומן פא"י מס' 1".
ניסיונותיו להמשיך את תנופת היצירה הקולנועית של החברה, על ידי מאמץ להשיג משקיעים ושותפים, נכשלו בגלל התנאים הכלכליים.
הוזמן כשחקן לחברת הסרטים "אופק".
בגלל מחלה נאלץ לנטוש את בימת התיאטרון בשנת 1934, אך כל ימיו המשיך בעבודה אמנותית, בהדרכת חוגי דרמה ונוער והרצאות.
ביים צילומים של אימוני חברי ארגון "ההגנה" (צלם: ברוך אגדתי), כדי לאשש את הטענה שקבוצת מתאמנים בנשק שנתפשו בידי המשטרה הבריטית לא היו אלא קבוצת שחקנים שעבדו אצלו.
יוזם סרט עלילה על רקע "המכביה" ומביים צילומי ניסיון שלו (צלם הונגרי).
שותף עם בן-ישראל בכתיבת התסריטים "סוד הכותל המערבי" ו"פרשת אבו לֶבֶּן".
בסוף שנות החמישים שיחזר את הסרטים "ויהי בימי" ו"עודד הנודד" עם בנו יוסף.
לאחר מכן עסק בתרגום ספרי "בלש" להוצאת מ.
בין סופרי המתח הנודעים שאת ספריהם תרגם: ארל סטנלי גרדנר, אדגר וולאס, אגתה כריסטי, רקס סטאוט, דורותי ל.
סיירס, פיטר צ'ייני, ג'יימס הדלי צ'ייס וג'ון דיקסון קאר.
חיים דב הלחמי נפטר בט"ז בניסן תשל"ט, בגיל 77. ונטמן בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
הותיר את אשתו ואת בנו יעקב יוסף הלחמי (שהיה במאי, מפיק ועורך בטלוויזיה החינוכית הישראלית) ומשפחתו.
הלד נולד בחדרה ובהיותו בן ארבע עברה משפחתו לפתח תקווה.
בסיום לימודיו בישיבת נחלים המשיך בלימודים אקדמיים וסיים תואר ראשון ושני במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר מלחמת יום הכיפורים התנדב לצה"ל ושירת ביחידה 8200. בשנת 1979 הוענק לו פרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת ובשנת 1980 פרס ביטחון ישראל.
הלד פרש משירותו בשנת 1992.
לאורך שנות שירותו הצבאי לימד הלד בהתנדבות לימודי מתמטיקה בבית ספר תיכון ברמלה.
לאחר שחרורו מהצבא הוא התמסר להוראת מתמטיקה ופיזיקה במוסדות שונים, בהם אוניברסיטת בר-אילן ובית הספר יואל גבע, וכן בבתי ספר תיכוניים ובמכללות חרדיות.
הלד כיהן כחבר הנהלת המועצה לשלום ולביטחון.
נישא לשושנה ולזוג נולדו שני ילדים.
רבי חיים הגר (ה'תקנ"ה - כ"ה באייר ה'תרי"ד; 1795- 1854) היה האדמו"ר השני בשושלת קוסוב.
נולד בשנת ה'תקנ"ה לרבי מנחם מנדל מקוסוב.
אשתו ציפורה, הייתה בתו של רבי יהודה מאיר משפיטובקה, נכדת רבי פנחס מקוריץ.
בתחילה היה סמוך על שולחן חותנו, ולאחר פטירת אביו בט"ו בחשוון ה'תקפ"ו החל לשמש כאדמו"ר.
בשונה מאביו שהנהיג את חסידיו באופן של חסד, הוא הנהיג את חסידיו בתקיפות ללא משא פנים.
אחד מצאצאיו, רבי חיים מאיר הגר, אמר שאביו (של רבי חיים) רבי מנחם היה מדת חסד בעוד שבנו רבי חיים היה מדת גבורה.
צדיקי דורו הפליגו בקדושתו, החוזה מלובלין אמר שהוא שומר הברית תואר המיועד ליחידי סגולה השומרים עצמם בקדושה.
בצוואתו הורה לתת חלק מירושתו גם לבנות, שלא כהלכה הפשוטה בהיעדר צוואה מיוחדת.
לאדמו"ר היו שלוש בנות ושלושה בנים:
רבי יעקב שמשון הגר - אדמו"ר בקוסוב.
רבי יוסף אלטר הגר - אדמו"ר בראדוביץ, עלה לארץ.
רבי מנחם מנדל הגר - האדמו"ר הראשון מוויזניץ.
יוכבד, אשת קרוב משפחתה רבי פנחס יוסף שפירא - דכנר מברמעט (בן נינו של רבי פנחס מקוריץ).
העניא, אשת רבי ישראל מקרמניץ.
שיינא רחל, אשת הרב יהושע אלעזר חודורוב מקולומיאה.
תורת חיים - דרושים על התורה.
נדפס על ידי נכדיו, ה'תרע"ז.
חיים הכט (נולד ב-20 בדצמבר 1950) הוא מנחה טלוויזיה, שדרן רדיו ומייסד ומנהל תחנת "רדיו קול רגע".
חיים הכט, בנם של ניצולי שואה, נולד בפתח תקווה וגדל בשיכון בחולון.
אביו היה פועל בניין ממוצא פולני.
הכט היה חבר קיבוץ גלעד, שם עבד כרפתן במסגרת גרעין נח"ל.
לאחר תאונת דרכים קשה שעבר בדצמבר 1972, שינה את מקצועו והפך לכתב ספורט בערוץ הראשון.
הכט למד עיתונות באוניברסיטת לונדון, ולאחר מכן חזר ארצה ועבד כמנהל פרויקט רווחה ושיקום שכונות בעיר טבריה.
בשנים 1980–1992 היה הכט כתב קול ישראל בצפון.
באמצע שנות השמונים שימש כשליח הסוכנות היהודית בפילדלפיה.
ב-1992 עבר לירושלים, שם הנחה את תוכנית הרדיו "כתבנו בכנסת".
בשידוריו נוטה הכט לעסוק בתכנים חברתיים ופוליטיים.
ב-1996 זכה הכט במכרז על הקמת תחנת רדיו בגליל ובעמקים (רדיו קול רגע), ומאז הוא מחזיק במניות ברדיו ומשמש כמנהל התחנה.
בשנת 2003 זכתה "רישיון להרוג", תוכניתו של הכט, בפרס מסך הזהב בקטגוריית "תוכנית תעודה ותחקיר".
בשנת 2010 נפגע באורח קל-בינוני בתאונת דרכים.
באותה שנה שודר בערוץ 2 סרטו "יש לנו עבודה בשבילכם", שעסק בתופעת החיילים המשוחררים שנוסעים לעבוד בחוץ לארץ.
לקראת יום השואה 2012 שודר סרטו "הכינור שחזר", שהציג את סיפורו של "ילד הפלא" ברוניסלב הוברמן, מייסד התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנת 2014 יצא סרט טלוויזיה דוקומנטרי משותף לו ולרועי מנדל בשם "שני אסמים".
המספר את סיפור טבח קהילת ידוובנה, פולין ביולי שנת 1941. הכט גם יצר את הסרטים טיסה אחת בשבילנו והניצחון הסופי של פליקס זנדמן.
בשנת 2018 הודיע הכט כי הוא פורש מהגשת הסדרה "יצאת צדיק" וכן מהסדרה "מה אתם הייתם עושים".
הכט נשוי ויש לו שלושה ילדים וכן נכדים.
נולד לר' אליעזר יצחק פריד, ראש ישיבת וולוז'ין ולרבקה בתו של ר' יצחק מוולוז'ין.
את תקופת ילדותו עשה לצד סבו ר' יצחק בוולוז'ין.
נלקח על ידי דודו, ר' שמואל לנדא, חתנו של ר' יצחק מוולוז'ין כחתן לבתו שרה בילה.
בשנת ה'תרי"ג (1853), כשהיה בו 16, נפטר אביו, ולדבריו "לא זכה ללמוד תורה ממנו".
בשנת ה'תרכ"ה (1865), לאחר שר' יוסף דב הלוי סולובייצ'יק עקר מוולוז'ין לכהן ברבנות העיר בריסק, נתמנה ר' חיים הלל לכהן תחתיו כמשנה ראש הישיבה בוולוז'ין לצידו של הנצי"ב, אך נאלץ לפרוש מתפקידו לאחר שנתיים, עקב מחלה.
לאחר שנסגרה הישיבה בשנת ה'תרנ"ב (1892), 'עמד ר' חיים הלל בראש מסע השדלנות לפתיחת הישיבה, שתחילתו בשנת ה'תרנ"ה (1895), באמצעות הקמת כולל ברודסקי בראשו עמד גיסו, בעל אחותו, ר' מאיר נח לווין, וסיומו בפתיחת הישיבה מחדש בשנת ה'תרנ"ט (1899).
בשנת ה'תרמ"ב (1882) ערך והוציא לאור את ספר השו"ת "חוט המשולש", הכולל תשובות בהלכה, 'חילוקים ופלפולים' מאביו ר' אליעזר יצחק פריד, סבו ר' הלל פריד ואבי-סבתו ר' חיים מוולוז'ין.
בהקדמה לספר לא חתם בשמו אלא בדרך רמז: .
למרות ייחוסו ומעמדו נהג בצניעות וענווה: .
על חשיבותו בוולוז'ין מעיד בן התקופה: .
על אישיותו מעיד עוד נכדו:
ר' חיים הלל נפטר בוולוז'ין בג' בכסלו ה'תרע"א (1911), ונטמן באוהל אבותיו ראשי הישיבה.
גם לאחר שהחלים ר' חיים הלל לא שב למשרתו בישיבת וולוז'ין.
ברם, נראה שסביב שנת ה'תר"ל (1870), ביקש ר' חיים הלל לשוב למשרת משנה ראש הישיבה, אך הנצי"ב מיאן.
הוא גייס לעזרתו את ר' אליהו חיים מייזל, תלמידו של אביו, שכיהן באותו פרק כרבה של לומז'ה, השולח אל 'אמרכלי הישיבה הק' דק"ק וולאזין' מכתב תקיף:
באותו מכתב הציע הרב מייזל למנות למשרת משנה ראש הישיבה, באופן זמני, את ר' אברהם דב מאיהומן חתנו של ר' אליעזר יצחק פריד, 'עד אשר ישלח ד' רפואתו לכבוד הרב הגדול מ' חיים הלל נ"י', אך בסופו של דבר מונה למשרה ר' רפאל שפירא.
ר' חיים הלל הותיר אחריו שני בנים וארבע בנות:
בנו, ר' שמואל, מרבני וילנה, בנו היה הרופא חיים הלל פריד
בתו, פרידה, נישאה לר' ברוך מנחם לונץ בנישואיה הראשונים, בנם - נהרג ביבנאל מהמארב בשנת 1937. נישאה בשנית לר' שמואל אביגדור דרצ'ינסקי ובניהם הם פרופ' חיים הלל בן-ששון ופרופ' יונה בן-ששון (אביו של פרופ' מנחם בן ששון),
חיים הלל בן-ששון (Ben-Sasson; כ"א בשבט תרע"ד, 17 בפברואר 1914 – כ"ט באייר תשל"ז, 16 במאי 1977) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחום התמחותו הוא תולדות היהודים בימי הביניים, ובנוסף, סוגיות בתולדות היהודים בארץ ישראל בעת החדשה.
חיים הלל בן-ששון נולד בוולוז'ין לפריידל (שעל שמה המעוברת קבעו הוא ואחיו את שם משפחתם בישראל) ולרב שמואל אביגדור הלוי דרצ'ינסקי, ר"מ בישיבת וולוז'ין בליטא.
מצד אמו היה נכדו של רבי חיים הלל פריד, משנה ראש ישיבת וולוז'ין ומצאצאי ראשיה.
הוא הוסמך לרבנות בידי הרב חיים עוזר גרודזינסקי.
כבר בנערותו התבלט בפעילותו הציבורית, בין השאר בארגון "החלוץ המזרחי".
בן-ששון עלה לארץ ישראל בשנת תרצ"ד 1934. הוא למד בסמינר למורים "מזרחי" ולימד במסגרות חינוך שונות לילדים ונוער בירושלים.
וכן התנדב בתנועת הנוער "בני עקיבא" ובהסתדרות הסטודנטים "יבנה".
בן-ששון התגייס לארגון "ההגנה" עם בואו לארץ ישראל; במאורעות תרצ"ו 1936 שירת ב"פלוגה הדתית" שלה ברובע היהודי בעיר העתיקה, ואחר כך בלשכת ההסברה של "ההגנה" בירושלים.
על פי תלמידו ראובן בונפיל: "הוא נשאר קשור לצבא הגנה לישראל עד יומו האחרון ותרם למפגשי העיון בצמרת הפיקוד.
היה שותף במסגרות עיון ודיון בשאלות אקטואליות חשובות".
מעורבותו בנושא הצבאיות היהודית המודרנית התבטאה גם בהשתתפותו בכתיבה ובעריכה בספר תולדות ההגנה בעריכתו הכוללת של פרופ' בן-ציון דינור, על אף שתחום התמחותו העיקרי היה ימי הביניים, התמסר למחקר ותיאור היסטורי של "הגדודים העבריים" במלחמת העולם הראשונה.
לאחר לימודיו בסמינר, הוא נרשם ללימודים באוניברסיטה העברית.
בן-ששון היה תלמידו של ההיסטוריון יצחק בער.
הוא התמחה בתולדות עם ישראל בתקופת ימי הביניים, וכן בראשית העת החדשה.
הוא הוסמך במדעי הרוח בשנת 1944.
בן-ששון החל ללמד באוניברסיטה בשנת תש"ט 1949, והתמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת תש"ל 1970. הוא היה מורה אהוד, וכמה מתלמידיו המשיכו בלימודיהם לתארים מתקדמים.
מלבד מחקריו הרבים והמגוונים, היה בן-ששון מעורכי כתב העת "ציון", וכן ערך את המדור ההיסטורי באנציקלופדיה יודאיקה.
בן-ששון תפס את המחקר ההיסטורי, ההיסטוריוגרפיה וההתעניינות בהיסטוריה בכלל, כסוג של עבודת נפש הכרחית לחוסנה של האישיות ולתיקונה של החברה האנושית.
כך למשל היו דבריו: באמירה אופיינית זו הייתה תביעה נוקבת מבני דורו ומקוראיו באשר הם, לא רק להעמיק בחקר ההיסטוריה, אלא גם לרכוש את ההבנה שהחיבור ההיסטורי הוא מעין "ספר האדם".
בתקופה שפניה אל טכנולוגיזציה הולכת וגוברת של חיי היומיום, שבה הפרט הבודד, האינדבידום, ללא משא הדורות ותרבותם מוצע במשנותיהם של הוגים ובתקשורת ההמונית, הייתה קריאתו זו של בן-ששון משום מרד של מחנך עם שאר רוח גדול.
לפי דבריו, מחקר ההיסטוריה וכתיבת ההיסטוריה חדורים ברעיון שתיתכן תמיד מהפכה; העיסוק בהיסטוריה גואל את האדם מן הפונקציונליות שבקיום העכשווי גרידא; ההיסטוריוגרפיה מזהה ומאירה את תקופות המעבר, את רגעי המעבר, ובכך מראה את הסיכוי לשינוי של הכל.
כובד ראש וחשיבות להיסטוריה הודגשו אצל בן-ששון גם בשל תפיסתו את ההיסטוריה האנושית והלאומית כתופעה שפנים רבות ואף סותרות לה לכאורה; אך למעשה נפתלות בה מגמות-על אשר נחשפות על ידי ההיסטוריון.
ובמילים אחרות, בן-ששון ראה מכנה משותף נפשי ולא רק קשר עקרוני הדוק, בין הנרצחים היהודים הסבילים לכאורה במסעי הצלב, לבין אנשי צבא יהודים פעילים, "אקטיביסטים", חיילי "הגדודים העברים" בני דורו, שאותם חקר.
תלמידו, פרופ' יוסף הקר, כתב על דרכו: "במחקריו ובספריו נוקט בן-ששון צורה עקיבה של חקירה ובקשה אחר המהות הפנימית על יסוד ניתוח ובירור של מקורות ראשוניים מגוונים.
מקורות אלו נמצאו לו בראש ובראשונה בחיבורים ספרותיים, ספרי עיון פילוסופיים וחיבורים הלכתיים; דרשות, פירושים ושאלות-תשובות; חיבורים היסטוריים וכתבי פולמוס; שירה ופרוזה; תקנות ואיגרות; ספרי מוסר וחידושי תורה.
התעודות והמקורות החיצוניים שימשו מסד לתיאור העובדתי, אף יש שהשלימו את החסר בציור הרוחני והתרבותי, אולם עיקר מעייניו של בן-ששון נתונים לבירורה של היצירה הפנימית ולעדותה של החברה היהודית ועל דמותה.
והשאלות המנחות אותו מעידות על חתירתו להבנת האחד והמייחד את עם-ישראל (על גווניו וכיתותיו) משאר האומות".
אחיו הצעיר, פרופ' יונה בן ששון, היה מרצה לפילוסופיה יהודית ומנהל המחלקה לתרבות תורנית במשרד החינוך, ואביו של מנחם בן-ששון, פרופסור להיסטוריה של עם ישראל, נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים ובעבר הרקטור שלה ולשעבר חבר הכנסת ויו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט.
הגות והנהגה: השקפותיהם החברתיות של יהודי פולין בשלהי ימי הביניים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ט 1959.
יהדות אשכנז, [ישראל]: מטכ"ל – קצין חינוך ראשי – ענף השכלה, תשכ"ג 1963.
פרקים בתולדות היהודים בימי הביניים, תל אביב: עם עובד, תשי"ז, תשכ"ב, תשל"ז 1977.
רצף ותמורה: עיונים בתולדות ישראל בימי-הבינים ובעת החדשה; ליקט וערך: יוסף הקר, תל אביב, עם עובד, תשמ"ד 1984.
תולדות הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה, תל אביב : הספרייה הציונית; מערכות, תשי"ז 1956.
(ועורך עם אחרים), תולדות היהודים : (אלבום ההיסטוריה של עם ישראל), ירושלים: המכון להוצאה לאור בישראל, 1964.
(ועורך עם אחרים), תולדות עם ישראל, 3 כרכים, תל אביב: דביר תשכ"ט 1969.
ספר כבוד אלהים, מאת אברהם ן' מיגאש, (קושטנינא שמ"ה), ירושלים: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשל"ז.
מלון למונחי הפוליטיקה, תל אביב: מ' ניומן, תש"י 1950.
מן המרכז לקהילה במקום, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשל"ז 1977.
הרב חיים בן אברהם הכהן (או חיים הכהן מארם צובא או הרב טור ברקת) (שמ"ה - תט"ו; 1585–1655) היה רב, פוסק, משורר ומקובל שפעל בארם צובא.
תלמיד מובהק של רבי חיים ויטאל.
בהקדמתו לספרו 'תורת חכם' מונה רבי חיים סדר ייחוסו בכהונה מעל חמישה דורות.
בצעירותו עבר לצפת ולאחר מכן לארם צובא, שם החל לדרוש בהלכה ואגדה בבתי הכנסת בעיר.
לימים עברה משפחתו לדמשק, שם התגורר עימם המקובל רבי חיים ויטאל במשך שלוש שנים, ורבי חיים הכהן למד אצלו קבלה.
בהמשך מונה לרב ולראב"ד בארם צובא.
בעיר הוא ייסד בתי מדרש חדשים וחיזק את הישנים.
לאחר מספר שנים החליט להדפיס את ספריו ולשם כך נסע יחד עם בנו לעיר ונציה שבאיטליה.
הספינה הותקפה על ידי שודדי ים והוא ובנו נאלצו לקפוץ אל תוך הים מחשש פן ימכרו כעבדים, והשאירו אחריהם את כל כתביו.
הרב הצטער על זה מאוד, אבל בסופו של דבר הגיע לוונציה ושם העלה מחדש מזכרונו חלק מספריו, והדפיסם.
בזמן שהותו בוונציה פגש ברב נתן נטע הנובר (ב' משה הנובר) מחבר הסידור 'שערי ציון', 'יוון מצולה', 'טעמי סוכה' וספרים נוספים.
הפיוט 'דודי ירד לגנו' שחובר על ידי הרב מופיע בסדר תיקון חצות המופיע בסידור 'שערי ציון' ושם צוין שהפיוט חובר על ידי "מורי ורבי החכם השלם מוהר"ר חיים".
הרב נתן נטע הנובר מציין בסידורו 'שערי ציון' כי הרב הנ"ל לימדו את חכמת הנסתר "ועבר עלינו איש קדוש הרב הכולל מוהר"ר חיים ז"ל ה"ה תלמיד מובהק תלמיד מובהק של הרב האלוקי מוהר"ר חיים ויטאל ז"ל ה"ה וקיבלתי ממנו חכמה מפוארה".
נפטר בוונציה בכ"ה בניסן ה'תט"ו (1655).
על פי החיד"א הוא נקבר בעיר ליבורנו.
ספר מקור חיים, פירוש לשולחן ערוך (על דרך הקבלה)
טור ברקת - לשולחן ערוך אורח חיים
פירוש לספר רות בשם תורת חסד - ונדפס תחת השם "מגדל דוד" (בלי תזכורת שמדובר במחבר חיים הכהן)
תורת חכם על חמישה חומשי תורה
הפיוט דודי ירד לגנו הפותח את שירת הבקשות של יהודי מרוקו וכן בסדר תיקון חצות המופיע בסידור
עטרת זהב - פירוש למגילת אסתר, מכון האוצר
פירוש על ספר עין יעקב
עטרת שלום - פירוש לשיר השירים
מגינת לב - פירוש למגילת איכה
מפשר חלמין - פירוש לספר דניאל
סידור תפילה של רבי חיים הכהן על פי כוונות האריז"ל
רבי חיים די לה רוזה (נולד בתאריך לא ידוע, נפטר ב-ו' בתמוז תקמ"ו, 1786) היה מקובל שהתגורר בארץ ישראל.
היה מתלמידיו המובהקים ביותר של רבי שלום שרעבי, ראש ישיבת בית אל.
היה סגפן ונהג לצום שלושה ימים רצופים ולערוך גלגולי שלג.
חיבר ספר בשם "תורת חכם", מספרי היסוד של קבלת הרש"ש.
כולל "תורת חכם" בירושלים, בראשות ר' יצחק מאיר מורגנשטרן, מקדיש חלק ניכר מפעילותו לעיון בחיבורו זה.
לפני פטירתו ביקש מתלמידיו לעשות בו לאחר פטירתו ארבע מיתות בית דין כמנהג המקובלים.
תלמידיו לא העזו לעשות זאת מפני כבודו וערכו את לווייתו ללא קיום בקשתו.
באמצע הלוויה התנפלה עליהם קבוצת ערבים וחטפו את גופת רבי חיים.
התלמידים התחבאו עד שהערבים הסתלקו וכשחזרו לגופה ראו שהערבים ביתרו ושרפו אותה, זרקו אותה בביזוי והשליכו עליה אבנים.
על פי המסופר, התלמידים התאבלו על בזיון רבם עד שהגיע בחלום לאחד התלמידים ואמר לו שהוא שמח מכך שהתקיימה צוואתו.
נקבר בחלקת המקובלים בהר הזיתים.
שם משפחתו הוא שילוב של שם המשפחה, דלרז, עם שם יהוה - די לה רו זה.
חיים הלל פְרִיד (11 באוקטובר 1913 – 21 בנובמבר 2008) היה רופא קרדיולוג ישראלי, מנהל מחלקות ומנהל בפועל של בית החולים דונולו ביפו, פרופסור לרפואה פנימית וקרדיולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
פריד נולד בעיר וילנה שבליטא, בן לשושלת רבנים ארוכה ומיוחסת, נצר לרבי חיים מוולוז'ין (מחשובי תלמידיו של הגאון מווילנה, ומייסדה של ישיבת עץ חיים – ישיבת וולוז'ין, "אם הישיבות") וחתנו רבי הלל פריד.
סבו, רבי חיים הלל פריד – נכדו של רבי הלל – היה משנה לראש ישיבת וולוז'ין, בעל שו"ת "חוט המשולש" (נפטר שנתיים לפני הולדתו, ופריד נקרא על שמו); אביו, הרב שמואל פריד, היה ממלא מקום הרב הראשי בווילנה.
פריד סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה וילנה.
התכונן לעלות לארץ ישראל, אך נותר בליטא לסייע לאביו, שנפגע בתאונה.
לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות ב-1941 וכיבוש וילנה היה אביו מראשוני הנרצחים בפונאר.
פריד עצמו חי בגטו וילנה ועבד בו כרופא, עד לחיסול הגטו בספטמבר 1943. לאחר מכן שהה בכמה מחנות ריכוז, ולבסוף הגיע למחנה העבודה דַאוּטְמֶרְגֶן (Dautmergen) שבדרום-מערב גרמניה.
באפריל 1945 הוצעד עם יתר האסירים בצעדת מוות, ובמהלכה הצליח להימלט עם כמה מחבריו.
לאחר המלחמה, בשנת 1946, עלה פריד לארץ ישראל דרך מצרים.
הוא התיישב בירושלים, ובהיעדר תקנים, עבד כמתנדב במחלקה של משה רחמילביץ' (מאבות הרפואה בישראל) בבית החולים הדסה הר הצופים.
לאחר נטישת בית החולים ב-1948, במלחמת העצמאות, עבר לנהל את מחלקה פנימית ב' בבית החולים הממשלתי ביפו.
ב-1970 היה פריד למנהלו בפועל של בית החולים.
לאחר מכן היה מנהל מחלקה פנימית בבית החולים וולפסון בחולון.
הקורסים בקרדיולוגיה שהעביר היו הבסיס להקמת בית הספר ללימודי המשך ברפואה באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כנשיא המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל.
בשנת תש"ס-2000 הוענק לו התואר יקיר תל אביב.
חיים הלל פריד נפטר בסתיו 2008, בן 95 במותו.
אשתו נפטרה כשנתיים וחצי אחריו, ונקברה לצדו.
בני-דודתו הם פרופ' חיים הלל בן-ששון ופרופ' יונה בן-ששון, אביו של פרופ' מנחם בן ששון.
רבי חיים הגר (כ"ג באייר ה'תרכ"ב, 23 במאי 1862 - כ"ה בכסלו ה'תרצ"ב, 5 בדצמבר 1931) היה האדמו"ר מאוטיניה שבגליציה המזרחית (אז בפולין, כיום באוקראינה).
נולד כבן שני לרבי ברוך הגר, האדמו"ר השני מוויז'ניץ, ולציפורה, בת נין של רבי פנחס מקוריץ.
גדל אצל סבו רבי מנחם מנדל הגר, ה"צמח צדיק", אבי חסידות ויז'ניץ.
סבו חיבבו ואף בחוליו האחרון בימים נוראים כשלא הרשה לאף אחד להיות בנוכחותו בשעת תפילתו, הרשה לרבי חיים להיות לידו ולהתפלל בקול.
בגיל 13 הוסמך על ידי רבי שלמה דרימר (ה"בית שלמה", מחשובי רבני גליציה בזמנו), רבי יצחק אהרן איטינגא, רבי יעקב וידנפלד, רבי יצחק שמלקיש ועוד.
נישא לקרובת משפחתו פסיא לאה, בתו של רבי יצחק פרידמן מבוהוש.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרנ"ג (1892) קנה שטח בעיירה הקטנה אוטיניה והקים שם את חצרו.
על אף שאחיו הגדול, רבי ישראל ירש את חצרו של אביהם ורוב החסידים הלכו אליו, חלק מהחסידים פנו לרבי חיים, בהם תלמידי חכמים רבים ולמעשה חסידיו נמנו באלפים.
בתי כנסת של החסידות היו נפוצים ברחבי גליציה, כמו בלייפציג ולבוב.
אף בקראון הייטס נבנה בית מדרש של החסידות (קיים עד היום ברשות חסידי חב"ד).
נישא בשנית לחיה חאשא, בתו של רבי שרגא יאיר מביאלוברזיג (בנישואיה הראשונים הייתה אשת המנחת אלעזר), ובשלישית לבתו של רבי צבי מרוזבדוב.
במלחמת העולם הראשונה נמלט לווינה ולאחר המלחמה חזר לגליציה אך אוטניא הייתה חרבה ועל כן התיישב בסטניסלב הסמוכה לה.
נפטר בקרקוב בדרכו לווינה למטרת ניתוח.
רוב דברי תורתו אבדו במלחמת העולם הראשונה.
חסידיו הדפיסו לאחר פטירתו את הספרים "טל חיים" על התורה ו"נימוקי חיים" על הש"ס.
מלבד כוחו בתורה, היה בעל תפילה ויודע נגן, והכניס נעימות ו"הדגשות" בנוסח התפילה של ויז'ניץ.
כמו כן נשארו ניגונים ממנו, כמו חלקו השני של ניגון "אודה לאל" של חסידות ויז'ניץ.
משנת ה'תרס"ד (1904) נחלה וסבל ייסורים קשים.
עבר עשרות ניתוחים מאז ועד סוף ימיו.
פעם עבר סדרת ניתוחים שארכה מספר ימים ולבסוף כשעמדו לתפור אותו היה אמור לקבל הרדמה לזמן ארוך.
רבי חיים סירב וביקש שיביאו לו ספר זוהר, סיגריה ושידליקו נרות מעליו וביקש שלאחר חצי שעת לימוד יתחילו בתפירה ואכן הוא לא זז כל מהלך הניתוח.
סיפור זה התפרסם בעיתונות המקומית.
היה נוהג לשאול למה אין מברכים ברכת שהחיינו על המעבר מהעולם הזה לעולם הבא והיה אומר שהוא ימצא פתרון.
פטירתו הייתה בליל שבת, ביום הראשון של חנוכה.
בערב שבת לאחר שסיים לברך את ברכת שהחיינו של הדלקת נרות חנוכה לא דיבר יותר ונפטר לאחר כמה שעות.
ילדיו נולדו לו מאשתו הראשונה:
ממלא מקומו רבי ישראל שלום יוסף.
היה נשוי לבת דודו רבי שמואל אבא הגר ובשנית נישא לדבורה לאה, בתו של רבי יחיאל הורוביץ מפאקשיווניץ.
נרצחו בי"ט באייר תש"ד יחד עם שלושת ילדיהם.
מעט מדברי תורתו הודפסו בספר "נפש ישי".
חתן רבי מרדכי יוסף מזלטיפולי.
נפטר בחיי אביו, במלחמת העולם הראשונה לאחר שנדבק מחולי טיפוס בהם טיפל.
ילדיו גדלו אצל סבם רבי חיים.
הרב יצחק, רבה של טלומטש.
חתן רבי שלמה חייב מבולחוב.
בלומה רייזיל אשת דודה רבי יחיאל מיכל הגר, אדמו"ר בהורודנקה.
נרצח בטרנסניסטריה בי"ג בכסלו תש"ב.
בנם רבי ברוך, רב בצ'רנוביץ.
חתן דודו רבי שרגא פייבוש מזלישטשיק.
נרצח מספר שעות לפני אביו.
שרה אשתו השנייה של רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין
העניא, אשת רבי אהרן פרידמן, האדמו"ר מבויאן-צ'רנוביץ'
נכדו של רבי יחיאל מיכל הגר, רבי משה (בן בנו רבי ברוך) הוכתר לאחר השואה על ידי רבי חיים מאיר מוויז'ניץ לכהן כאדמו"ר מאוטיניא, והוא פתח ישיבה בתל אביב.
לאחר פטירתו בכ"ה באב ה'תשנ"ד, הוכתר בנו רבי ברוך לכהן באדמו"רות.
בית המדרש של החסידות נמצא ברחוב הושע בבני ברק.
נולד בשם פריץ זיגמונד האוזמן בבינגן על הריין בגרמניה, עלה לארץ ישראל טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה והתחנך בכפר הנוער בן שמן.
הוא בחר לעברת את שמו ל"חיים" על שם חיים ארלוזורוב .
עם תום לימודיו החל לעבוד כמאייר.
ככל הנראה עבודתו הראשונה הייתה איור הספר "אנטומיה ומורפולוגיה של הצמח" מאת ד"ר זכריהו גוטליב, שהיה מורה בבן שמן.
ב-1941 התגייס לצבא הבריטי שם שירת בפלוגת ההובלה 462 וניצל מטביעת האוניה ארינפורה.
האוזמן זכה במדליית ההתנהגות המצוינת (DCM) שהיא האות הגבוה ביותר שזכה בו חייל מתנדב מארץ ישראל.
במהלך שירותו אייר הגדה של פסח שהוצאה לטובת החיילים היהודים ששירתו בצבא הבריטי על אדמת איטליה.
כשהשתחרר ב-1946 היה למאייר ומעצב ראשי של הוצאת הקיבוץ המאוחד (בין היתר עיצב את עטיפת ספרו של ניקולאי אוסטרובסקי "כיצד נתחשלה הפלדה").
במהלך שנה זו הוא אייר את סיפרה של פניה ברגשטין "ויהי ערב" (עיבוד מחורז לסיפור על פי אנדרסן)".
נתברר כי הציורים היו למורת רוחה של המשוררת שהעדיפה את ידידתה המאיירת אילזה קנטור.
יש שביקרו את איוריו ב'אי התאמה' לרוח הקיבוץ של אותם הימים ותוארו כגלותיים ואף כבעלי חזות שאינה יהודית.
שנה טרם קום המדינה היגר האוזמן לארצות הברית, שם למד ציור וגרפיקה והיה לגרפיקאי מצליח בתעשיית הפרסום והשיווק תחת השם פרד האוזמן.
בתחילה הוא עבד כשוליה במשרד פרסום ואחרי זמן קצר עבר לעבוד בשביל חנות הכלבו המפורסמת "מייסיס".
הוא עיצב פוסטרים לכמה סרטים ידועים בהם דוקטור ז'יוואגו ופרפר.
באמצע שנות השישים הציג האוזמן שתי תערוכות יחיד תחת השם "הדפוס האנושי" והוציא שני קטלוגים.
היה פעיל בארגונים אנטי מלחמתיים ובמאבק לזכויות בעלי חיים.
לקראת סוף חייו בחר לאייר ספר לימוד ספרדית גדול ממדים שנכתב על ידי ז'ניה זקס דה סילבה.
האוזמן נפטר בגיל 85 בניו יורק בשנת 2006.
זהותו של מאייר "ויהי ערב" הייתה במשך שנים רבות תעלומה.
זו הייתה עבודתו היחידה המוכרת של מאייר ששהה בישראל תקופה קצרה וינק בעיקר ממקורות השראה זרים.
מחקר מקיף שערכה חוקרת ספרות הילדים הקיבוצית עינת אמיתי בשנים 2010–2011 חיבר את פרטי המידע השונים וזיהה בין הגרפיקאי והפרסומאי האמריקאי למאייר העלום של "ויהי ערב".
בהמשך למחקרה של אמיתי היא איתרה ויצרה קשר עם בנו אריק יוסטון.
הבן שהתרשם מהמחקר המעמיק פתח בעצמו במחקר אודות חיי אביו.
המחקר התמקד בחלקו של האוזמן בלחימה בצבא הבריטי.
את עבודתו סיכם בספר שהוציא בשם The Lost Artist.
הספר מתמקד במדליה שהוענקה לו, ונגנבה במרמה ובמאבק להשיבה שלא צלח.
בעלילת משנה משולבת בסיפור דמות אשה מישראל שמנסה להתחקות אחר המאייר הנעלם של ספר הילדות האהוב עליה.
חיים דְעוּאֵל לוּסְקי (נולד ב-8 ביוני 1951) הוא דוקטור לפילוסופיה ואמן חזותי ישראלי.
חיים לוסקי נולד בתל אביב-יפו בשנת 1951. בשנות ה-70, לאחר לימודיו התיכוניים, למד שנה אחת ב"בצלאל" ועבר לפריז, שם המשיך בלימודי אמנות ופילוסופיה.
למד בין היתר אצל מישל פוקו וז'יל דלז, באוניברסיטת פריז - סורבון 8 בסן דניז.
בשנות ה-80, לאחר שובו לישראל, פתח, יחד עם מנחם עוז, סטודיו לאופנה.
ב-1986 החל לכתוב ביקורת אמנות בעיתונים "הארץ", "ידיעות אחרונות" ו"דבר".
בשנות ה-90 הוציא, ביחד עם אריאלה אזולאי, את כתב-העת "רידינג".
בשנת 1995 הוסיף לשמו את השם "דעואל", שהיה שם המשפחה של משפחת אמו.
בין השנים 1993–2005 ערך את כתב העת לפילוסופיה "מטאפורה".
בשנת 1999 היה מיוזמי הוצאת הספר "מגש הכסף" – ספר זיכרון לחילמי שושא.
מאמריו הפילוסופיים מנסים לברר את משמעות האפיסטמולוגיה של הפעולה האנושית דרך הגותם של פילוסופיים כפוקו ודלז.
עיקר עבודתו כאמן היא בתחום המצאת המצלמות, וכתיבת ספרי אמן.
החל בשנות ה-80 יצר סדרה של מצלמות נקב בעלות צורות שונות, הבודקות את אופן יצירת הדימוי החזותי.
בנוסף, לאורך כל פעילותו האמנותית יצר סדרה של ספרי אמן המערבים טקסטים פילוסופיים ודימויים אמנותיים.
לימד באוניברסיטת תל אביב, באקדמיה לאמנות "בצלאל", ב"קמרה אובסקורה", במדרשה לאמנות במכללת בית ברל וב"מנשר".
עבודתו במדרשה לאמנות בבית ברל הופסקה בשנת 2018 לאחר שסטודנטית התלוננה נגדו על הטרדה מינית מתמשכת.
בעקבות פרסום תחקיר עיתונאי שחשף טענות רבות להטרדה מינית בבתי ספר נוספים הגיב: "כואב לי לזהות את עצמי בדיוקן שהכתבה משרטטת.
זה מחייב אותי כמו כל מי שמוטחות בו האשמות כאלו לחשבון נפש ולהסקת מסקנות…אני מבקש להתנצל בפני כל סטודנטית או סטודנט שפגעתי בהם גם אם שלא במתכוון או שלא ביודעין".
בעקבות פרסום התחקיר ופניות שעלו באוניברסיטת תל אביב, לוסקי, שהיה מורה מן החוץ באוניברסיטה, אולץ לפרוש מההוראה בה.
בשנת 2025 הגיש תביעות דיבה נגד חמישה גולשים שייחסו לו עבירות מין חמורות.
באוגוסט 2025 הגיע לפשרה עם אחת הנתבעות, מירי דניאל, לפיה היא תשלם לו פיצוי בסך 100,000 ש"ח, תמחק את הפוסט הפוגע ותתנצל.
היה נשוי לרמה, שהייתה מרכזת האגודה לנפגעות מין בתל אביב ומתה מסרטן בדצמבר 2022.
מתגורר בחיפה אב לבן ובת.
1971–1973 – לימודים לתואר ראשון, פילוסופיה, אוניברסיטת תל אביב
1973–1978 – בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (הבוזאר), פריז, צרפת
1974–1979 – היסטוריה ופילוסופיה, קולג' דה פרנס, פריז, צרפת
1986–1998 – תואר שני, המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות, אוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "ברור חלום הקיום - היידגר, ביקורת פרויד וחשיפת ה-DASEIN כמציאות אונירית בהקדמה (לבינסוואנגר): חיבורו הראשון של מישל פוקו הצעיר"
2005 – תואר שלישי בפילוסופיה, אוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "הפילוסופיה של ז'יל דלז כבקרת "דמוי המחשבה" בפילוסופיה"
2007–2011 – לימודים לתואר שלישי, בית הספר למדעי היהדות, אוניברסיטת תל אביב
1995 – פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, מוזיאון ישראל, ירושלים
1997 – מלגת השתלמות בפילוסופיה צרפתית, שגרירות צרפת בישראל.
עבודות בתלת מימד, גלריה שרה לוי, 1986
מנחה מוזיקלית, אורנים - גלריית המכון לאמנות, 1991
לשכת תהודה אפלה, המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, 2002–2003
עקרון הפעולה הפחותה, הגלריה של המדרשה לאמנות תל אביב, 2006
צילום אופקי, מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית, 2014–2015.
הקדמה לפילוסופיה של פני השטח: שמונה סוגיות בפילוסופיה של פריז, רסלינג, 2007
הפילוסופיה ה[פוסט] מודרנית בראי עצמה, האוניברסיטה המשודרת, 2011
עיר ואוטופיה: אסופת חומרים, 80 שנה לתל אביב יפו, 1989
RealityTrauma וההיגיון הפנימי של הצילום, מכון שפילמן לצילום בשיתוף עם אבי גנור
רבי חיים (יואכים) דייטשמן (או דויטשמן; בגרמנית: Joachim Deutschmann; ז' באדר ה'תק"ך, 24 בפברואר 1760 – ט"ו בכסלו ה'תקצ"ז, 24 בנובמבר 1836) היה רב בוהמי, אב בית דין וראש ישיבה בגביץ', טרביץ' וקלן.
נולד ברייכנוי, בגיל ארבע-עשרה יצא לישיבת "הנודע ביהודה" בפראג.
בבירה למד גם בביתו של הרופא יונה ייטלס גרמנית ופילוסופיה יהודית, יחד עם בנו ברוך ייטלס.
ב-1780 עזב לישיבתו של רבי שמואל קעלין מחבר ספר "מחצית השקל" בבוסקוביץ.
ב-1784 נשא לאישה את רייזעל רוזנבאום, בת סוחר.
הוא בילה עוד כשנתיים עם הרב נתן אדלר שהזדמן אז לבוסקוביץ לאחר שגורש מפרנקפורט דמיין.
עמיתו של דייטשמן ללימודים היה רבי משה סופר הצעיר, שגם ניסה לאחר מכן לעזור לו לקבל את תפקיד אב"ד נייטרא, ללא הצלחה.
את משרת רבנותו הראשונה קיבל דייטשמן בהיותו בן 34 בשנת ה'תקנ"ד (1794) בהרשיץ (Hořice v Podkrkonoší).
משם ניסה לעבור לרייכנוי, אך האשמה בקשרים עם שבתאים סיכלה את המינוי.
בשנת ה'תקפ"ט, 1829, התמנה לאב"ד קלן והחזיק במשרתו זו עד פטירתו.
בערים בהן ישב קיים תמיד ישיבה גדולה למדי.
בין מי שלמדו אצלו נמנו הרבנים ברוך גויטיין בעמח"ס "כסף נבחר", לאופולד לעף, יששכר בר אילווי, הכתב סופר וליב שוואב.
כמו כן נודע כפטרון ואוהד של ההשכלה המתונה, ובין היתר התערב עבור שוואב אצל הרב הכולל למוראביה, מרדכי בנט, שרצה לשלול ממנו היתר לשמש אב"ד מפני שנחשב משכיל מדי.
רבי חיים הכהן רפפורט (ה' בכסלו ה'ת"ס, 17 בנובמבר 1699 – י"ג בתמוז ה'תקל"א, 25 ביוני 1771) היה רב פולני-גליצאי בן המאה ה-18. רבה של לבוב ומראשי הלוחמים בתנועה הפרנקיסטית.
נולד לרב שמחה הכהן רפפורט אב"ד דובנה, הורדנה ולובלין שהתקבל בסוף ימיו כרב בלבוב אך נפטר בדרכו אליה.
אחיו היה הרב בנימין הכהן רפפורט, רבה של קאליש ומחבר הספר "גבולות בנימין", והם התייחסו למשפחת הכהנים רפפורט.
ובנו של הרב בנימין הוא רבי שבתי רבה של קראסני, אביו של הרב מרדכי כהנא רפפורט, שימש כאב"ד באלעקסניץ הסמוכה לברודי, ושם הדפיס את ספרו "אמרי נועם" בשנת ה'תקכ"ז.
למד בילדותו בסלוצק, ונישא למרים בתו של ר' שמואל שמעלקא אב"ד פשמישל, בנו של ר' מנחם מנדל אב"ד סלונים.
כיהן בתחילת דרכו ברבנות כרבה של קהילת ז'טל בה כיהן גם כראש ישיבה.
בשנת ה'ת"ץ, 1730, החל לכהן כרבה של סלוצק ומשנת ה'ת"ק, 1740 כאב"ד וראש ישיבה בלבוב, במקומו של רבי אריה לייב ב"ר שאול שעבר אז לכהן כרבה של אמסטרדם.
בשנת ה'תקכ"ג התמנה כאב"ד גליציה כולה בכינוי "אב"ד לכל מדינת רוסיה".