tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי יצחק התיידד עם החיד"א והחליף עמו שאלות ותשובות בהלכה.
וכן התיידד עם הרב אליהו קצין.
נפטר בשנת תק"ץ (1830), כפי הנראה בעיר ליבורנו.
מבניו ידועים רבי אברהם, רבי דוד, רבי יעקב ואליהו.
וכן ידועים כמה מבנותיו, ביניהן רחל סבתו של הרב שלום הדאיה.
אם מאיימים על אדם שאם לא ילבין פני חבירו ברבים - יהרגוהו, הוא לא חייב להיהרג, אך רשאי להיהרג.
בפורים, ברכת 'הרב את ריבנו' נאמרת רק בציבור ולא ביחיד.
אומרים ספק ברכות להקל נגד הכרעת מרן הבית יוסף.
אין להתדיין בערכאות של גוים, אפילו אם הם דנים כדין תורה.
רבי יצחק עטיה כתב שבעה ספרים, ופעל להדפיסם בליבורנו, מסע שארך לו שבע שנים.
במסעו עבר בארץ ישראל וביקר בצפת וטבריה, ואחר כך נדד למצרים ומשם לליבורנו.
רבי יצחק המשיך להתגורר בעיר במשך חמש שנים תוך שהוא ממתין להדפסת ספריו.
זכות אבות - על פרקי אבות
רוב דגן - על התלמוד (יצא לאור במהדורה חדשה ב' חלקים בשנת תשפ"ג https://hebrewbooks.org/66591, https://hebrewbooks.org/66680)
תנא ושייר הכולל חידושים בעניינים שונים
פני המים - על פירוש רש"י והרא"ם למקרא.
אות לטובה - חקירות הלכתיות (יצא במהדורה חדשה בשנת תשפ"ג https://hebrewbooks.org/pdfpager.aspx?req=67024&pgnum=1 ).
עקב ענוה - על מדת הענוה
יצחק חיים בכיר טקסירה (או: מנואל יצחק טקסירה או: יצחק סיניור טיג'ירה; 8 בספטמבר 1631, ה'שצ"א – 15 ביוני 1705, ה'תס"ה) היה סוחר, תושב ומנהיג קהילה יהודית.
הוא בילה חלק גדול מחייו בהמבורג.
יצחק חיים טקסירה נולד לאביו אברהם סיניור טיג'ירה , שהיה מאנוסים, לאחר מות אביו בשנת 1666, הוא לבדו ירש את חברת המסחר והביטוח המצליחה של אביו.
כמו יעקב קוריאל לפניו, היה לו בית הארחה ייצוגי בקריינקמפ, אותו העמיד לרשותו כמקום מפגש קבוע לשליחים מחצרות מלוכה מכל רחבי אירופה.
טקסירה נתן לעיתים קרובות סכומי כסף גדולים וקטנים לכנסייה ולרשויות כדי לשמור על רצונם הטוב.
הוא סיפק נחושת לגג הכנסייה הראשית של סנט מייקל'ס, שהושלמה ב-1699, בשווי 10,000 טאלר, ועל כך לא קיבל שום תשלום.
ב17 יולי, 1659, כתבו לו מויניציאה אודות משפחה שנשבה.
טסקירה מימן את הישיבה שלו בהמבורג.
ולפי צבי גרץ היה יעקב ששפורטש תלמיד הישיבה שם.
בהשקפתו הדתית היה חסיד של שבתי צבי, כמו רבים מקהילת האנוסים בהמבורג וחברי המוסד היו בין המנויים לאוסף הדרשות "Fin de los Dìas" מאת משה גדעון אבודיינטה, שיצא לאור בגליקשטאדט שבהולשטיין ובהמבורג ב-1666.
בשנת 1670 (ה'ת"ל) במהלך גירוש וינה על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שלחו טובי העיר, וביניהם רבה של העיר ר' גרשון אשכנזי, והדיין ר' חגי חנוך פרנקל, מכתב אליו להשתדל אצל כריסטינה, מלכת שוודיה למנוע את הגירוש.
ממשלת דנמרק הציעה לו משרה כתושב בשנת 1692, אשר טסקירה קיבל שבע שנים מאוחר יותר.
בגלל מחלוקות בין הסנאט של המבורג, האזרחים והפורטוגלים המתגוררים בהמבורג, טייקסיירה נסע לאמסטרדם בשנת 1699 יחד עם הנכסים המאוחסנים בבנקים, בכירים ובבורסה.
זה גרם לסערה גדולה בבורסת המבורג ולקריסת שוק מניות.
במקום מגוריו החדש הפך מיד לחבר הנהלה בקהילה המקומית.
יהודה לאון טמפלו שהיה לזמן קצר רב בהמבורג, הקדיש את התרגום הספרדי של תהילים "קדש הלולים", שיצא לאור באמסטרדם ב-1670/71 לשמו של טקסירה.
יצחק שלום עידן (נולד ב־1953) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש עיריית אלעד בשנים 2008 עד 2013.
נולד וגדל ברמת גן, להורים ממוצא תוניסאי.
למד בישיבת קול תורה בבית וגן ירושלים, ולאחר מכן בישיבת פוניבז' בבני ברק.
ב־16 באוגוסט 1989 מונה עידן ליו"ר ממונה של הוועד המקומי בחשמונאים, שהורכב משלושה נציגים: נציג רמת מודיעים, נציג גני מודיעין ועידן, כנציג חיצוני.
הוועדה מונתה כתחליף לוועדה קודמת שמונתה באפריל 1988 שהיו בה חברים מרמת מודיעים בלבד, שהוחלט להחליפה.
הבחירות הראשונות לוועד המקומי התקיימו במאי 1993.
ב הוצב במקום ה־11 ברשימת מפלגת ש"ס.
לאחר הבחירות מונה יועץ מנכ"ל משרד הדתות לענייני המועצות הדתיות והרכבן תחת שר הדתות אשר אוחנה.
ב־1996 מונה עידן למזכיר המועצה המקומית מזרעה, שמשרד הפנים מינה לה באותה העת ועדה קרואה כהכנה להקמת מועצה מקומית.
לאחר כשנה הודח ראש המועצה הממונה בעקבות מעורבות בפרשת שחיתות, ועידן מונה לראש הרשות בידי שר הפנים אליהו סויסה.
לאחר הבחירות מזרעה ב־2000 עמד עידן בראשות כולל אברכים.
עידן נבחר בבחירות לעיריית אלעד ב־2008 לראש העיר מטעם מפלגת ש"ס, לאחר שהמפלגה החליטה להחליף את ראש העיר הקודם מטעמה, צביקה כהן.
לצורך כך עבר עידן מבני ברק לאלעד.
במרץ 2010 ביקש מנכ"ל העירייה יגאל גואטה צו הגנה מפני פיטורין כחושף שחיתות, שאושר על ידי מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס.
כי עידן ניסה להטות מכרז לבחירת מבקר פנימי לעירייה, העסיק חמישה רבנים שאינם עובדי עירייה כ"יועצים למחלקת הרווחה"; ואישר שעות נוספות ושעות כוננות מופרזות לראש לשכת ראש העירייה ולנהגו הצו פג לבספטמבר 2010 לאחר שמבקר המדינה החליט שאין בנסיסות כדי להעניק הגנה לגואטה, שפוטר למחרת ההחלטה.
בפברואר 2013 עתרה תנועת טוב לבג"ץ בבקשה להורות על הדחת עידן ומינוי ועדה קרואה בעיר.
לקראת הבחירות לעיריית אלעד באוקטובר 2013, החליטה מפלגת ש"ס להעמיד את צוריאל קריספל כמועמדה לראש העיר ועידן לא התמודד.
במאי 2013 נעצר עידן, לצד מספר עובדי עיריית אלעד, בחשד עבירות של מתן לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים עבירות תכנון ובניה, גניבה בידי מורשה ועבירות על חוק איסור הלבנת הון ועל פקודת המיסים.
עידן הוחזק במעצר במשך יומיים ולאחר מכן שוחרר למעצר בית בן עשרה ימים.
ביוני 2014 הודיעה משטרת ישראל כי נמצאה תשתית ראיתית לעברות והמליצה להעמיד את עידן לדין, אך בינואר 2015 החליטה פרקליטות מחוז מרכז לסגור את התיק נגדו.
יצחק עפר (הירשפלד; 1910 – 28 בינואר 1998) היה פסל, מהנדס ומחזאי ישראלי.
עפר נולד וגדל בלודז', ארץ הוויסלה (פולין תחת האימפריה הרוסית), כבנם של שיינדלה ומשה הירשפלד.
הוא עלה לישראל בשנת 1935. בין השנים 1941–1945 שרת בחיל האוויר המלכותי בבסיס ליד קהיר ולמד שנתיים אמנות פלסטית ודרמה, ב, מצרים.
בשנת 1940 כתב את מחזהו הראשון "גאולים".
בשנת 1981 יזם וניהל תחרות פיסול חוצות שנערכה ברמת גן.
עפר היה נשוי ולזוג נולדו בן ובת.
אשתו חסיה נפטרה באפריל 1989. הוא נפטר ב-28 בינואר 1998 ונטמן בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב.
משפחת האדם – חזית הספרייה המרכזית של רמת גן (1981)
משפחת האדם – חזית בניין עיריית לונדון, רובע ברנט אנגליה (1981)
הסנה – בית המשפט, תל אביב
גוף ונשמה – בנין הפקולטה לרפואה, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב (1986)
דו-קיום - פארק השלום (חצר גשר הישנה) קיבוץ גשר (1997)
פסלים בהיכל יהדות ווהלין, כורזין 10, גבעתיים
1972 - "ריקוד בתנועה", גלריה יפו העתיקה, תל אביב
1974 - "תערוכה רטרוספקטיבית", המוזיאון העירוני בית עמנואל, רמת גן
1977 - גלריה יפו העתיקה, תל אביב
1977 - גלריה ערמון, ירושלים
1978 - פסלים, "Temple Judea", ארצות הברית
1990 - חיתוכי עץ, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב
1967 - "נישארים מיד במשפחה" ביחד עם זכריה ארליכמן, המוזיאון העירוני בית עמנואל, רמת גן
1970 - Caravan House, ניו יורק, ארצות הברית
1972 - ישן וחדש באוסף המוזיאון, מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1974 - תערוכת סתיו תשל"ה, מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1975 - תערוכות קיץ, מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1976 - "מעולמו של שלום עליכם", בית שלום עליכם, תל אביב
1977 - "מאה שנים - מאה אמנים פלוס", מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1978 - תערוכת קיץ תשל"ח, מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1982 - "מחווה לאמנים - יקירי רמת גן", המוזיאון העירוני בית עמנואל, רמת גן
1989 - "אמני ישראל מציירים תנ"ך, מוזיאון בית התנ"ך, תל אביב
בשנת 1968 זכה בפרס המחזה הטוב מטעם המועצה הציבורית לתרבות ואמנות
בשנת 1983 קיבל את אות יקיר רמת גן
יצחק עורף (נולד ב-30 במאי 1936) הוא כימאי ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה לכימיה ע"ש שוליך בטכניון.
מומחה לקינטיקה כימית ודינמיקה מולקולרית, ממייסדי מוזיאון טכנודע (לימים מדעטק) בחיפה ומנהלו המדעי הראשון.
יצחק עורף נולד בתל אביב בשם יצחק קרק, בנם של רות (לבית קצין) ויעקב קרק, ילידי ליטא שעלו לארץ ישראל בשנות ה-20. סבו היה הרב ישראל ניסן קרק וקרובי משפחה נוספים הם סידני קרק וישראל רוזנסון.
גדל בתל אביב ובתקופת הפצצת חיל האוויר האיטלקי על העיר במלחמת העולם השנייה עבר עם משפחתו לגדרה באופן זמני.
למד בבית הספר ביל"ו ובבית הספר הריאלי ע"ש מונטיפיורי בתל אביב.
שירת בצה"ל בחיל האוויר בשנים 1954–1957 ולאחר מכן שירת במילואים, בין היתר במלחמת יום הכיפורים.
עם שחרורו מצה"ל נסע לארצות הברית, ללימודי תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת אילינוי.
בסוף השנה השלישית ללימודיו עבד בקיץ במחקר ב-wide-line NMR (WLNMR) בחברת Corn Products בשיקגו.
בסוף השנה הרביעית, עם סיום לימודיו, עבד במחקר ב-WLNMR בחברת Varian בפאלו אלטו.
את לימודי התואר השלישי (במסלול ישיר) עשה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה והשלים אותם ב-1967. עבודת הדוקטורט שלו בוצעה בהנחיית פרדריק וול, ועסקה בחישובים קוונטיים של הסתברויות תגובה בתגובות שחלוף תלת-גופיות.
זו נחשבת לעבודה הראשונה בהיסטוריה של הכימיה הקוונטית אשר בוצעה בעזרת מחשבים.
לאחר מכן ביצע השתלמות בתר-דוקטורט בהנחיית בנטון סימור רבינוביץ באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, בתחום הקינטיקה הכימית.
בתום תקופה זו עבד במרכז המחקר Gulf General Atomic בסן דייגו, שם עסק בפיתוח מודלים מתמטיים לדיפוזיה של חומר בקיע בתוך גרפיט בכורים גרעיניים.
ב-1969 שב לישראל והצטרף כחבר סגל לפקולטה לכימיה בטכניון.
בהמשך הועלה לדרגת פרופסור חבר ופרופסור מן המניין.
ב-1987 כיהן כדקאן הסטודנטים בטכניון, ובשנים 2002–2003 כיהן כדקאן הפקולטה לכימיה.
לאחר סיום תפקיד זה יצא לגמלאות אך המשיך לעסוק במחקר פעיל.
לאורך השנים כיהן כפרופסור אורח בשורה של אוניברסיטאות ומוסדות מחקר בארצות הברית ובאירופה: אוניברסיטת טקסס באוסטין, אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת וושינגטון, אוניברסיטת סטנפורד, מכון מקס פלאנק בגטינגן, ועוד.
כמו כן, שימש כחבר וכיו"ר בוועדות מקצועיות שונות בטכניון.
אלה הן התנגשויות שבמהלכן מתרחש מעבר של אנרגיה רבה.
התנגשויות אלה התגלו לראשונה בניסוי בקבוצתו של עורף ב-1988 ומאז נמשך המחקר התאורטי בנושא.
מחקרו של עורף בחן את ההשפעה של חלק קטן מהסופר-התנגשויות על קצב התגובות הכימיות ואת התרומה שלהן למעבר האנרגיה הממוצע הכולל.
מחקרו התאורטי של עורף עסק בחישוב מסלולים קלאסיים של התנגשויות בין אטומי אמבט עם מולקולות רב-אטומיות מעוררות.
באמצעות חישובים המבוססים על עקרונות ראשונים (ab initio) ושימוש בפוטנציאלים בין-מולקולריים ותוך-מולקולריים, קבוצתו חקרה את תהליכי מעבר האנרגיה הממוצעת כתלות בתנאי ההתחלה וכן את פונקציות צפיפות ההסתברות למעבר אנרגיה בהתנגשויות.
זאת, עבור מגוון מערכות רב-אטומיות-חד-אטומיות ורב-אטומיות-רב-אטומיות בתנאי התחלה שונים.
מחקרו עסק בין היתר בפיזור אטומי גז אינרטיים ממולקולות פוליאטומיות מעוררות באמצעות חישובי מסלולים.
תוצאות העברת האנרגיה הושוו עם תוצאות שהגיעו מניסויים באלומות מולקולריות מוצלבות.
עורף חקר דינמיקה של מולקולות גדולות עם עד אלף אופני תנודה פנימיים, וכן דיסוציאציה של צברים עבור מגוון תנאים התחלתיים.
בשנות ה-70 יזם עורף סדרה של הדגמות בכימיה לתלמידי תיכון, וריכז אותו במשך מספר שנים.
במסגרת הפרויקט ביקרו בטכניון כ-70 אלף תלמידי כיתות ט' עד י"ב ונחשפו להדגמות בכימיה שניתנו בהתנדבות על ידי מרצי הפקולטה.
בהמשך הצטרף לוועד המנהל של המוזיאון הלאומי למדע וטכנולוגיה וייסד את מוזיאון טכנודע בחיפה, ועם הקמתו ב-1982 מונה למנהלו המדעי הראשון.
תקופה קצרה כיהן גם כמנהלו הכללי.
מ-1959 נשוי לשושנה (לבית אולך) והם הורים לשניים וסבים לנכדים.
יצחק עורף, קינטיקה כימית ודינמיקה מולקולרית.
הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, הפקולטה לכימיה, 2000.
יצחק סוקניק (1920 – 8 במאי 1943) הידוע בכינויו "קוזה" (בפולנית: ) היה לוחם בארגון היהודי הלוחם וחבר בתנועת השומר הצעיר.
הוא מילא תפקיד מכריע בארגון ובניית נשק קל שישמש את הלוחמים במרד גטו ורשה.
הוא השתתף בפעולה הראשונה של המרד ב-18 בינואר 1943, והציל את חייו של מרדכי אנילביץ'.
בתקופת המרד באפריל היה חבר ביחידה הלוחמת בראשות מרדכי גרוואס בגטו המרכזי, ונודע כקלע מצוין.
הוא נהרג ב-8 במאי 1943 בזמן שניסה להימלט לצד הארי דרך הביוב.
יצחק נולד בוורשה, פולין בשנת 1920 למשפחה יהודית ממעמד הביניים.
הוריו היו מאיר סוקניק וצ'סיה (לבית לקינה).
נולדו להם שני בנים נוספים משה (יליד 1918) וסרול (יליד 1926).
סוקניק למד עיבוד מתכת בבית הספר המקצועי ברחוב סטבקי בוורשה.
הוא סיים את שירותו הצבאי בצבא הפולני, לאחר שהגיע לדרגת סמל, ונודע כצלף מקצועי.
הידוע במזגו הטוב ובעליזותו, כינו אותו חבריו קוזה (עז), שנשאר כנום דה גרה שלו כשהצטרף לתנועת המחתרת היהודית.
רגע לפני המלחמה כשהתקיפות האנטישמיות הפולניות נעשו תכופות יותר ברחובות ורשה, הוא וחבריו היו יוצאים ומגנים על הולכי רגל יהודים.
ב-10 בספטמבר 1939 נהרגו אמו של סוקניק ואחיו הצעיר שרול במהלך ההתקפה הגרמנית על ורשה.
סוקניק חזר לוורשה והאוכלוסייה היהודית בעיר אולצה להתגורר בגטו.
במהלך 1941 מתו שאר בני משפחתו הקרובה; סבו יוסף ביוני, אחיו הגדול משה באוגוסט ולבסוף אביו בנובמבר; שני האחרונים מתים מטיפוס.
בספטמבר 1941 נמלט סוקניק מוורשה והצטרף לחוות הכשרה של השומר הצעיר ליד צ'נסטוחובה.
באמצע 1942 התפרקה החווה והוא חזר לוורשה לקחת חלק פעיל ב"השומר הצעיר" והצטרף לארגון היהודי הלוחם.
ייצור נשק קל ואימוני נשק
כאשר הארגון הוקם ביולי 1942 לא היו להם נשק.
באוגוסט הם קיבלו את משלוח הנשק הראשון שלהם מהצד הפולני, חמישה אקדחים ושישה רימוני יד.
זה לא הספיק ללחימה בחודשים שלאחר מכן ולא פעם כלי הנשק היו במצב גרוע והיו שמישים חלקית.
ביוזמתו ייסד יצחק בגטו בית מלאכה להכנת רימוני יד ולתיקון כלי נשק קטנים.
עד סוף 1942 הפך לאחד מיצרני הנשק החשובים ביותר, ועמד בראש שני בתי מלאכה, שייצורם הגיע להיקף משמעותי של עד 50 רימונים ביום.
הוא גם אימן מתגייסים אחרים בגטו בשימוש ברובים, כשהגיע פעמיים בשבוע לביתו של לייב רוטבלאט ברחוב מוראנובסקה 44 כדי להעביר אימוני נשק.
בשעה 07:00 כוחות נאצים בפיקודו של בריגדיר גנרל האס אס פרדיננד פון סאמרן-פרנקנג נכנסו לגטו כדי לעצור 8,000 יהודים שיועדו להישלח לטרבלינקה, עם 16,000 נוספים למחנות עבודה סביב לובלין.
הארגון היהודי הלוחם הצליח לגייס חמש יחידות לאומשלאגפלאץ.
סוקניק היה ביחידת השומר הצעיר בגטו המרכז בפיקודו של מרדכי אנילביץ'.
הם היו חמושים בחמישה אקדחים, חמישה רימונים ובקבוקי תבערה.
הלוחמים הצטרפו לשורה של מאות אסירים שהתרכזו ברחוב מילה.
כשהגיעו לפינת זמנהוף וניסקה, הם תקפו, כל אחד מחברי היחידה מכוון אחר חייל גרמני.
לקראת הסוף אנילביץ', מוקף בכמה ז'נדרמים, ניצל על ידי סוקניק שהשליך שני רימונים לעבר קציני ה-SS שרדפו אחריו, רימון אחד הרג שני גרמנים ואילו האחרים ברחו, מה שאיפשר לאנילביץ' להימלט.
" הארגון היהודי הלוחם הוביל את פעולת ההגנה העצמית של ינואר.
מפקדים ולוחמים מרכזיים שם כללו את מרדכי אנילביץ', זכריה ארצשטיין, מרגלית לנדאו, בנימין ליבגוט, אברהם פיינר ויצחק סוקניק".
מרד גטו ורשה – אפריל 1943
הארגון היהודי הלוחם (ZOB) התארגן לשלושה אזורים: הגטו המרכזי, אזור המפעל למברשות ואזור מפעל ולטר טבנס.
סוקניק לחם ביחידה בפיקודו של מרדכי גרוואס בגטו המרכזי.
ב-21 באפריל מפקד הארגון ברחוב מילה 29 עלה באש והיה צריך לפנות אותו.
אנילביץ' הוביל קבוצה של כעשרים לוחמים לכיוון רחוב נלבקי אך החליט ללון במילה 17 שם הצטרפו אליהם לוחמים נוספים.
סוקניק היה חלק מקבוצת הארגון זו במילה 17. ב-22 באפריל הוצבו הגרמנים ברחוב קופיצקה, במקביל למילה, בעוד הלוחמים התמקמו בחצר גדולה והתכוננו לארוב לנאצים.
הוא הוצב ממש מול השער לחצר וירה למוות בשניים מהגרמנים בכדור אחד.
טוביה בוז'יקובסקי מתאר מארב של הנאצים שהתרחש ב-1 במאי, שהתרחש באופן חריג ביום ולא בלילה.
יצחק סוקניק (קוזה), חבר השומר הצעיר שלח צרור אש לעבר הגרמנים והפיל שלושה מהם".
בשלב זה היה סוקניק כעת במטה החדש של הארגון במילה 18, שם החל מרדכי אנילביץ' להתכונן להימלט עם הלוחמים דרך הביוב אל מה שמכונה הצד הארי.
סוקניק היה חלק מקבוצה של אחד עשר לוחמים שניסתה להגיע לצד הארי.
עוד אחת מהקבוצה הייתה הלה רופאייזן-שיפר.
המדריך שלהם היה אמור לקחת אותם לרחוב ביאלנסקה אבל מערכת הביוב הייתה מבוך מסוכן והם הגיעו בסופו של דבר ברחוב דלוגה.
מכיוון שהרחוב היה ממוקם בצד הארי הם החליטו לעזוב את מערכת הביוב.
רגע לפני עלות השחר ב-8 במאי, כשהם יצאו מהביוב, הבחינה בהם המשטרה הפולנית.
היה ניסיון לשחד את השוטרים אך חיילים גרמנים בקרבת מקום שמעו את המהומה וניגשו.
רופאייזן - שיפר נזכרה:, " שמעתי יריות.
קוזה, שהיה כנראה אחד היורים הטובים ביותר בארגון היהודי הלוחם, רץ לעבר הגרמני כדי לירות בו עם האקדח שלו.
בזמן שהוא ירה, האחרים התפזרו.
רופאייזן שיפר ניצלה ושרדה את השואה.
יצחק בן אברהם עקריש (1499 – אחרי 1578) היה מלומד, ביבליופיל ועורך יהודי איטלקי, דור שני למגורשי ספרד.
יצחק בן אברהם עקריש בנאפולי, לר' אברהם שהיה ממגורשי ספרד לפי מרדכי מרגליות נולד בשנת רנ"ט (1499).
לפי צבי גרץ הוא נולד ב־1489.
עקריש נדד כל חייו אף על פי שצלע בשתי רגליו.
עיקר עניינו היה בכתבי יד אותם ניסה להציל מהרס.
מסעותיו הביאו אותו לקהיר שבמצרים, שם שהה בביתו של הרדב"ז (דוד בן אבי זמרה), מהגר שהגיע למעמד קהילתי גבוה.
עקריש, חובב ספרים נלהב, הוציא את כספו על סופרים ששכר כדי להעתיק את כתבי היד של הרדב"ז, וצבר אוסף גדול של מסמכים.
עקריש נשאר בקהיר כמורה פרטי לילדיו ונכדיו של הרדב"ז במשך כעשר שנים (בסביבות 1543–1553), עד לעלייתו של פטרונו לארץ ישראל.
לאחר מכן עקריש עבר לקונסטנטינופול.
בדרכו עצר בקנדיה, בה הוחרמו ספריו על ידי ממשלת ונציה בעקבות צו אחרון של האפיפיור יוליוס השלישי שהורה על לשרוף את התלמוד.
לאחר שהצליח להשיב לעצמו את אוסף הספרים, הוא התיישב בקונסטנטינופול שם אסתר קירה ודון יוסף נשיא תמכו במאמציו לאסוף כתבי יד.
רוב ספריו נהרסו בשריפה בשנת 1569 שאכלה כמעט את כל הרובע היהודי.
הוא עזב את קונסטנטינופול לקסטוריה שם חי בעוני עד סוף חייו.
עקריש הושפע מסיפורי משיח השקר דוד הראובני שיש צבא יהודי בארץ רחוקה שבאים להציל את היהודים.
הוא כתב שפאשא אחד תחת שלטונו של הסולטאן סולימאן, אשר הכניע את תימן לשלטון הסולטאן, אמר שכאשר מפליגים לעבר הודו נראים הרים גבוהים, ומאחוריהם מצויה ממלכת היהודים.
בסוף חייו ערך עקריש סדרה של ספרים ומסמכים שאסף במהלך מסעותיו.
בסביבות שנת 1577 פרסם אוסף של עשרה מסמכים (שנקראו מאוחר יותר "קובץ ויכוחים"), ובו בעיקר המכתב הסאטירי שכתב פרופייט דוראן לחברו לשעבר דוד בוניט בן גורן, "אל תהי כאבותיך".
אותו כרך הכיל גם את איגרת של המומר אשטרוק רימוך לאן-שאלתיאל בונפוס שהתחרט מהתגירותו, את התשובה הסאטירית לה מאת שלמה בונפיד, מכתב פולמוסי של שם טוב בן יוסף אבן פלקירה, וקונטרס "חיבוט הקבר" מאת עקריש עצמו.
עקריש גם ערך אוסף שני של מסמכים, בעיקרם בעלי אופי היסטורי.
החלק הראשון נשא את הכותרת "מעשה בית דוד", והכיל את תולדות בוסתנאי בן חנינאי; השני, זה של "קול מבשר", הכולל התכתבות בין חסדאי אבן שפרוט למלך הכוזרים שאיתר במסעותיו; ואת מכתבו של אליהו מפרארה.
בנוסף ליצירות אחרות, נאמר שעקריש ערך פירוש משולש על שיר השירים יחד עם כמה יצירות פולמוס עבריות נוספות.
יצחק פוֹיֶרִינְג (Isaak Feuerring; 26 בדצמבר 1889, ג' בטבת תר"ן, זבורוב, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 26 בדצמבר 1937, כ"ג בטבת תרצ"ח, ירושלים) היה בנקאי יהודי ומנהיג ציוני מגרמניה, שעסק במדיניות הכלכלית של המוסדות הציוניים.
יצחק פוירינג נולד בזְבּוֹרוֹב שבגליציה (האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום אוקראינה).
ובילדותו עבר להלברשטאדט שבגרמניה, והתחנך בקלויז (בית מדרש) המפורסם של סבו, ר' שלמה כהן, על ברכי החינוך המסורתי ובאווירה ציונית.
ב-1912 היה ממייסדי "אגודת הרצל" (Herzl-Bund), שאיגדה אנשי עסקים ציונים צעירים.
בפעילותו הציונית התמקד בניהול ההיבטים הפיננסיים.
היה חבר בהנהלת הכשרת היישוב וממנהיגי ההסתדרות הציונית בגרמניה.
בשנת 1932 נבחר לוועד הפועל של ציוני גרמניה.
בשנת 1935, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עזב את ברלין, עלה לארץ ישראל.
כאן השתקע בירושלים, והשתלב ביזמות הפרטית.
ייסד את "בנק המסחרי הכללי" (לאחר מכן שונה השם ל"בנק כללי לעסקי מסחר"), שלאחר מותו התמזג עם בנק פויכטוונגר ויצר את "י.
בין היתר היה ממייסדי ה"אגודה לסיום מִלון הלשון העברית לאליעזר בן יהודה".
בצוואתו הקדיש פוירינג 10,000 לא"י למטרת מימון "מפעל ציוני לטובת המעמד הבינוני של יהודי גרמניה", לפי בחירתה של אשתו, גרטרוד.
כספו הוקדש לרכישת האדמה שעליה הוקם היישוב בית יצחק, אשר לימים נקרא על-שמו.
ביום השנה החמישי למותו, ב-1942, ייסדה אלמנתו קרן על שמו.
מכספי הקרן נסלל כביש מבית יצחק לגן חפר, ונבנה בית העם ביישוב.
בנוסף, הקרן מקיימת חוגים ביישוב.
אלמנתו ובנו יוסף התגוררו בארצות הברית.
בנו נפטר בגיל צעיר, שנים ספורות לאחר מות אביו.
רבי יצחק עראמה (ה'ק"פ 1420 – ה'רנ"ה 1495) (נודע בשם בעל העקידה על שם ספרו "עקידת יצחק"), היה מחכמי ספרד בדור הגירוש, דרשן, הוגה דעות, ומפרש המקרא.
שימש כרב וראש ישיבה בסמורה אשר בצפון ספרד ובקלטיוד, וברבנות טרגונה, קטלוניה וברגה שבאראגון.
נולד בספרד לרבי משה עראמה בן מאיר בסביבות שנת ה'ק"פ (1420).
תעודות של בני משפחתו מלמדות שהמשפחה התגוררה באראגון שבמזרח ספרד, ונראה ששם נולד.
מנערותו עסק בלימוד סוגיות התלמוד וההלכה, כאשר לשם כך נדד, יחד עם אחיו יעקב, לישיבת רבי יצחק קנפנטון בסמורה שבצפון-מערב ספרד, ובהמשך פתח בה ישיבה.
ישיבתו שהתקיימה במקביל לישיבתו של רבי יצחק קנפנטון ותלמידו הרב שמואל ואלנסי, התאפיינה בסגנון לימוד ייחודי, שבידל אותה מהישיבה הגדולה בעיר, ובקשר קרוב בין הרב לתלמידים ובינם לבין עצמם.
בעקבות הזמנה מבני קהילת טרגונה (כיום בקטלוניה, אז באראגון) עבר לפתוח ישיבה בעירם.
אך בעקבות מצבם הכלכלי הירוד וכובד המיסים, לא יכלו בני הקהילה להתמיד בהחזקת הישיבה.
בנוסף לדוחק הכלכלי, לא התקיימה באראגון תרבות של קופות לאיסוף כספים לתמיכה בישיבות, כפי שהתקיימה בקסטיליה, ובכלל מניין היהודים באראגון היה נמוך יחסית, וקהילותיה לא הצליחו להשתקם אחרי גזירות קנ"א.
מטרגונה עבר לעיר אותה הוא מכנה "ברגה", והכוונה כנראה ליישוב סמוך שהתרכז סביב מגדל (ברגה בערבית) סמוך לטרגונה, אולי השכונה הפריפריאלית הנקראת בימינו "Torreforta" – מגדל חזק, ונכללת כיום בתחום העיר טרגונה.
בתקופת מגוריו בברגה החל בכתיבת מהדורה ראשונה של חיבורו "עקידת יצחק", שהתבסס על דרשות שהתבקש לדרוש בשבתות.
בספר זה בין היתר הוא התייחס לתופעת תהודה סימפתית.
בדידותו היחסית, רחוק ממרכזי התורה ובלי תלמידים וישיבה, הביאה אותו גם ליצירת קשר תורני עם רבי יצחק אברבנאל שהתגורר אז בטולדו, והם שלחו זה לזה דברי תורה, ורבי יצחק אברבנאל גם תמך בו כלכלית.
בערך בשנת ר"מ עבר לעיר קלטיוד (Calatayud) שכונתה "קלעת איוב", ובה ישב וכיהן בתפקיד רבני עד לגירוש ספרד.
תעודות מנהליות מתעדות את מגוריו סמוך לבית הכנסת הישן, לצד שאר מנהיגי היהודים המקומיים.
בעיר זו התגוררה קהילה יהודית גדולה יותר, ורבי יצחק עראמה מצא בה תלמידי חכמים ללמוד עמהם.
הוא השיג בעיר זו כתבי יד של ספרים פילוסופיים שלא היו זמינים לו לפני כן, ועדכן את חיבורו הגדול "עקידת יצחק", כשהוא מוסיף לו חומר תורני ופילוסופי עשיר.
עסק גם בענייני הציבור של הקהילה, ביטל אמירת פיוט ארוך של שלמה אבן גבירול אותו נהגו לומר ביום כיפור, ודרש לאסור מיסוד בתי חטא, בניגוד לדעת אנשי השלטון ורבים מבני הקהילה היהודית, כשהוא קובע שחטא ממוסד חמור מחטא שאינו ממוסד, גם אם מהותית החטא הממוסד נראה קל יותר.
תעודות שונות מתעדות את חייו הכלכליים בעיר.
הוא חתם גם לעניים עוברי-אורח על מכתבי המלצה, שכונו "אגרות אורחיות".
בתקופת המגורים בקלטיוד נישאו ילדיו של רבי יצחק עראמה.
בתו נעמה נישאה לתלמידו ר' שלמה, עמו למד לפני כן בין היתר את ספר משלי, אך החתן נפטר בחודש הראשון לנישואין, ולזכרו חיבר רבי יצחק את הפירוש "יד אבשלום" לספר משלי ובו שיקע מדברי התורה שלמדו יחד.
גם הבן הצעיר, רבי מאיר, נישא בתקופה זו לבתו של ר' שלמה אטורטוש, מעשירי סרגוסה, ועבר לגור בסרגוסה.
הוא לקה במחלת עיניים, ככל הנראה גלאוקומה, וכתוצאה מכך הכיר מניסיונו האישי את תופעה שתיאר מאוחר יותר שארל בונה, הגורמת להזיות אצל אנשים הסובלים מבעיות ראייה.
כשגורשו היהודים מספרד בשנת רנ"ב, יצא עם בנו רבי מאיר לאיטליה, שהייתה היעד המרכזי של מגורשי אראגון, דרך נמל סגונטו.
כרבים אחרים הגיעו לנאפולי, ומחלות שונות שהחמירו בנדודי הגירוש, גרמו למגפה בקרב המגורשים, ובלחץ תושבי העיר נאלצו המגורשים לשבת בבידוד מחוץ לעיר.
נסיבות פטירתו המדויקים ותאריך הפטירה לא ידועים, אך בנו רבי מאיר מספק מספר רמזים: אביו ישב "בראש הגדוד" - בראש תלמידים - כאשר "נפל שדוד", דמו נשפך ארצה והוא "כיסה את דמו", והוא "נעקד", לכן על מצבתו כתב "לא גל אבנים זה אבל מזבח / יצחק לעולה בו ואל זובח".
רמזים אלו הביאו להשערת חלק מהחוקרים, שהוא נרצח בפרעות שפרע האספסוף המקומי ביהודים בכ"ז באדר א ה'רנ"ה, 21 בפברואר 1495, יום לפני כניסת שארל השמיני, מלך צרפת לעיר, וכפי שמתאר השגריר המילאנזי במכתבו, שהיהודים "נגזרו לגזרים" באותו יום.
אחיו של רבי יצחק עראמה, רבי יעקב, למד אף הוא בישיבת רבי יצחק קנפנטון בסמורה.
החסיד יוסף יעבץ היה קרוב משפחתו.
יש מקורות שבהם הוא מצוין כגיסו, בעל אחותו, אך מקורות מהימנים יותר רושמים אותו כבן אחותו.
אימו של רבי יוסף יעבץ הייתה אחותו של רבי יצחק עראמה.
בנו של רבי יצחק, רבי מאיר עראמה היה רב ופרשן מקרא.
בעקבות גירוש נאפולי בשנת רע"ב, עבר עם משפחתו לסלוניקי שביוון, ובה שימש רבם של בני אראגון.
חיבר את הפירושים "מאיר איוב" על ספר איוב, "מאיר תהלות" על ספר תהלים, "אורים ותומים" על הספרים ישעיהו וירמיהו, פירוש לשיר השירים, ופירושים לתלמוד שעודם בכתב יד.
לרבי מאיר היה בן בשם רבי יעקב, שמילא את מקומו ברבנות קהילת אראגון בסלוניקי.
כיוון שלא היו לו בנים, מילא את מקומו אחרי פטירתו בן בתו של רבי מאיר, ר' אשר הכהן ן' ארדוט.
חתן נוסף של רבי מאיר היה רבי שמואל בנבנשתי, שבנו, רבי מאיר, חיבר ספר בשם "אות תפילה" ובו הגהות למדרשים, ופירוש על התפילות בשם "בית תפילה".
כאמור, בתו של רבי יצחק עראמה, נעמה, נישאה לתלמידו ר' שלמה, שנפטר בחודש הראשון לנישואיהם.
ככל הנראה היה לרבי יצחק בן נוסף, בשם רבי אברהם, מנכבדי סלוניקי.
בין בניו של רבי אברהם נמנים הבכור, רבי יצחק עראמה, שהיה חברם של רבי משה מטראני ורבי יוסף קארו ונמנה עם רבני צפת ומייסדי היישוב היהודי המתחדש בטבריה, והבן הצעיר, רבי דוד עראמה שחיבר ספר חידושים על משנה תורה לרמב"ם.
מרבי אברהם הסתעפה משפחת עראמה שהתייחסה על בעל העקידה, בסלוניקי ובמרוקו, בעוד מבנו האחר, רבי מאיר, לא נותרו צאצאים הנושאים את שם המשפחה, אלא בנות בלבד.
בדרום מרוקו, בסביבת סכורה, פעלה במאה ה-19 והמאה ה-20 משפחת מקובלים בשם עראמה, שהתייחסה לבעל העקידה.
על משפחה זו נמנה גם רבה של נצר חזני, הרב יצחק עראמה.
בקרב השכבה המשכילה של יהודי אראגון היה נהוג באותה עת, לשמוע בשבתות דרשות של מלומדים נוצריים, שביארו פרשיות מקראיות לפי עקרונות פילוסופיים.
רבי יצחק טרח לבטל את הנוהג הזה, וכמשקל נגד עסק בעצמו באמירת דרשות מסוג זה, שהתבססו על חיבורו שבכתובים, "עקידת יצחק", ותרמו אף הם להעשרתו וליצירת סגנונו (במהדורתו הסופית) בתבנית אותן דרשות.
כן תיעד בחיבוריו ויכוחים שהיו לו עם מלומדים נוצריים.
הספר בנוי סביב פרשיות התורה, ומורכב ממאה וחמישה שערים, כשכל שער מחולק לשלושה חלקים, הראשון עוסק בסוגיה מן הפילוסופיה הדתית, בהקשר עם הפרשה המדוברת.
החלק השני הוא דרוש על הפרשה, כשכל דרשה מתחילה בפסוק מהפרשה אותו הוא מצרף אל פרק תהילים, מדרש חז"לי או מאמר מספר הזוהר, שהוא מקשר ומפרש בצורה פילוסופית.
והחלק השלישי עוסק בביאורים לפרשה המוצגים בדרך של שאלות ותשובות.
לאורך הספר מצטט רבי יצחק את גדולי הפילוסופים וההוגים היהודים, כגון רס"ג, ר' יצחק הישראלי, אבן גבירול, ריה"ל, אבן עזרא, רבנו בחיי אבן פקודה, הרמב"ם, ר' חסדאי קרשקש, רבי יוסף אלבו ועוד.
הוא מביא לא מעט מספר הזוהר שבזמנו טרם נדפס, וכן מ"מדרש הנעלם" שהוא ככל הנראה החיבור הזוהרי "לבנת הספיר" של רבי יוסף אנג'לט.
כמו כן השתמש בספרי הפילוסופיה הקלאסיים של זמנו והוא מרבה לצטט מהם, ובראשם האתיקה של אריסטו ו"כוונות הפילוסופים" של אל-ע'זאלי.
לאחרונה אותר העותק האישי של כתב-יד "כוונות הפילוסופים" שהיה שברשותו של רבי יצחק עראמה, ובשוליו רשם את הגהותיו.
ספר עקידת יצחק זכה לפרסום רב מיד עם צאתו לאור, והוא מצוטט על ידי דרשני התקופה פעמים רבות, בהם רבי מיכאל בלבו, רבי יצחק אברבנאל, רבי יהודה אבן ששון, רבי מאיר אבן גבאי, רבי שלמה דוראן, רבי שלמה אלקבץ, רבי מנחם די לונזאנו, רבי ישראל קוריאל, רבי יום-טוב צהלון ועוד.
גם רבני מזרח אירופה מרבים להביא דברים בשמו, בהם רמ"א, מהרש"א, רבי אליעזר אשכנזי ועוד.
בשנים האחרונות התגלה עותק בכתב-יד, של מהדורה מוקדמת של הספר, שהתחברה בשנת ר"מ בערך.
במהדורה זו באים עניינים שונים ביתר הרחבה, והיא מדויקת יותר מבחינה לשונית.
מאידך, במהדורה השנייה נוספו הרחבות רבות ושונה מקומם של דיונים שונים.
עורכיה של מהדורה חדשה של ספר עקידת יצחק, במסגרת מכון עוז והדר, נעזרים במהדורה זו כדי להבין ולבאר את דברי המחבר.
כמו כן אותרו אוטוגרפים של המהדורה האחרונה של ספר עקידת יצחק, השונים במעט מהנוסח שבדפוס.
ר' יצחק אברבנאל מצטט בפירושו למקרא חלקים מסוימים מתוך ספר עקידת יצחק.
בכל הפעמים (למעט פעם אחת) נעשה הציטוט בלא ציון שמו של רבי יצחק עראמה כמקור הדברים.
עקב כך האשים בנו של רבי יצחק, רבי מאיר עראמה, את אברבנאל בגנבה ספרותית מספרו של אביו.
במבוא למהדורה חדשה של עקידת יצחק מובאים דברי החוקר ריי"א פאלק שהוכיח, לטענתו, שפירוש האברבנאל נכתב בצעירותו כסיכום לעצמו, ולא נועד להפצה, ולכן לא טרח האברבנאל לציין את מקורותיו, אך לא הייתה כאן כוונה לגניבה ספרותית.
כן חיבר "בקשה" בצורת שיר.
יוחס לו גם חיבור על "ספר המידות", הוא האתיקה של אריסטו, אך הדברים אינם מבוססים.
יחסו לפילוסופיה הוא אמביוולנטי, מחד גיסא הוא מכבד ומעריך אותה, ומחשיב את השימוש בה, אך מאידך גיסא הוא מדגיש כי אין להשוותה לתורת ישראל, וכך כתב בספרו "חזות קשה": "שהחקירה הפילוסופית לא דבר ריק הוא, ולא עוד אלא שהיא הכרחית לצורך התורה האלהית וכוונותיה הנפלאות...
יחסו המורכב לפילוסופיה בא לידי ביטוי גם ביחסו אל הרמב"ם, הוא העריץ את הרמב"ם, והקפיד להביא את דעתו בכל נושא בו הוא דן, אך עם זאת, לא חשך את שבט ביקורתו, ובמקומות רבים חלק עליו, וקבל על הימשכותו לדעות הפילוסופים.
פעמים והוא מאשים את מפרשי מורה הנבוכים, ה"נרבוני" ורלב"ג שהקצינו את דברי הרמב"ם לדעות לא נכונות שלא התכוון אליהם.
במרבית השאלות הפילוסופיות הוא נוקט גישה מתונה, שאינה אריסטוטלית כשל פילוסופים אחרים, אלא שמרנית יותר.
בשאלת הנס, לדוגמה, הוא מניח שמתקיימים נסים החורגים מחוקי הטבע, ותוקפם ניתן להם בשל מערכת קבועה מראש, המקבילה למערכת חוקי הטבע, ובמסגרתה מתאפשרות כל החריגות.
בהתאם לכך הוא מכיר בקיומן של נבואה ורוח הקודש גם בימינו, ואלו אינם תוצאה של מאמץ רוחני, כפי שגרסו הפילוסופים האריסטוטליים, אלא תופעה ניסית.
בשאלת הבחירה החופשית הוא נוקט עמדה בלתי מתפשרת נגד שוללי הבחירה, בהם רבי חסדאי קרשקש, ומקדיש דיונים רבים להצדקת חופשיות הבחירה.
רבי יצחק אברבנאל ייחס לרבי יצחק עראמה חיבור שנכתב נגד הרמב"ם.
חוקרים סברו שמדובר בטעות ובהבנה שגויה של דברים שנאמרו לאברבנאל בעל פה.
אחרים סבורים שאברבנאל, שאכן דן עם רבי יצחק עראמה בשאלות פילוסופיות המתנגדות לעמדותיו של הרמב"ם, צירף שמועה שמע אודות חיבור "חזות קשה" נגד הפילוסופיה, ומכך הסיק שרבי יצחק עראמה כתב חיבור נגד הרמב"ם – ולא היא.
בחיבוריו הוא מפתח עמדה המתארת את היחס בין עולם המעשה לעולם הרוחני, ואת השפעתם זה על זה, בדרך השפעת כלי נגינה זה על זה באמצעות התהודה, באפקט המכונה תהודה סימפתית.
המצוות מהוות מעין מיתרים, שכאשר "פורטים" עליהם ומקיימים את המצוות, נוצרת במקביל תהודה בעולם הרוחני.
התפרסמה גם שיטתו להעצמת הזיכרון על ידי שימוש בדמיון וקישור הזיכרון השמיעתי לזיכרון חזותי, והוא מפתח את השיטה המוזכרת לראשונה על ידי מרקוס טוליוס קיקרו.
רבי יצחק עראמה מרבה להשתמש בחיבוריו במשלים, אותם הוא פורס במקרים רבים בהרחבה וציוריות.
אחד המשלים שהתפרסם בזכותו, הוא משל המלך שהטיל על שני אמנים לקשט חדר בארמונו, וחילק ביניהם את קירות החדר.
אחד האמנים, שהתרשל בעבודתו, השתמש בתחבולה והציב בחלקו מראות, ששיקפו את העיטורים שבכל שאר הקירות.
ביאורי רבי ידידיה רקנטי, ראש ישיבה בסן מרינו.
מקור חיים, מאת הרב חיים יוסף פולק.
בירורי המידות, מאת ר' ישראל במוה"ר יצחק דוד קיטובר.
פתרון החזה, ביאור ל'חזות קשה', מאת ר' אפרים יצחק ב"ר ברוך פרייסקעל.
כנפי נשרים, סיכום פירוש העקידה בשילוב סיכום פירוש הרמב"ן לפי סדר הפסוקים, מאת ר' אברהם ליכטנשטיין.
זרע יצחק, ביאור ל'עקידת יצחק' על התורה וחמש מגילות, מאת ר' אפרים יצחק ב"ר ברוך פרייסקעל.
עקידת יצחק, עיבוד חדש על ידי הרב שלומי כהן.
שמעי בת, פנינים מספר עקדת יצחק על סדר פרשת השבוע, מאת הרב כרמיאל כהן.
ספר עקידת יצחק על חומש בראשית, על חומש שמות, על חומש ויקרא, על חומש במדבר, על חמש מגילות, באתר היברובוקס
ספר "חזות קשה" לרבי יצחק עראמה במהדורה חדשה באתר "דרכי נועם"
יצחק פונדק (פונדיק; 13 ביוני 1913 – 27 באוגוסט 2017) היה מפקד בחזית הדרום במלחמת העצמאות, מפקד הנח"ל ומפקד גייסות השריון.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש ראש צוות הקמת העיר ערד וכראש המועצה המקומית הראשון ושגריר ישראל בטנזניה, בזנזיבר, בגואטמלה ובאל סלוודור.
בשנת 1971 שב מפרישתו לצה"ל ושימש מושל רצועת עזה וצפון סיני עד 1973.
פונדק נולד בסמיאטיץ' שבפולין, בנם של אסתר ושלמה פונדיק.
עלה לארץ ישראל באפריל 1933 במסגרת החלוץ, בספינה האיטלקית "מרתה וושינגטון".
באותה שנה הצטרף לארגון "ההגנה" במגדיאל וב-1936 השתלב במנגנון הקבע של הארגון.
ב-1939 עבר קורס מפקדי מחלקות ביבנאל.
הוא מונה לסגן מפקד גדנ"ע בתל אביב.
היה מדריך ראשי במחוז המרכז ב-1944 ומפקד נפת "גרשון" בדרום בשנים 1945–1947.
בנובמבר 1947 מונה למפקד גדוד 53 של החי"ש שבמלחמת העצמאות היה מגדודי חטיבת גבעתי.
הקרב הראשון עליו פיקד כמג"ד היה פשיטה על הכפר פלוג'ה, במהלכה פוצץ הגדוד מספר בתים והרג כחמישים מאנשי הכנופיות.
הוא פיקד על גזרת ניצנים נגד הפלישה המצרית.
במחצית השנייה של המלחמה, החל מאוגוסט 1948, פיקד על חטיבה 9 (עודד) במבצע יואב, לפריצת הדרך לנגב, ובמבצע חירם לשחרור הגליל.
ואחר כך מונה למפקד חטיבת עציוני.
לאחר תום המלחמה היה מפקדו הראשון של חיל הנח"ל.
הוא עבר השתלמות קציני שריון בכירים בצרפת וב-1953 מונה למפקד הראשון של גייסות השריון שהורכבו מחטיבה 7 וחטיבה 27. הוא היה חבר בוועדת חקירה שמינה ראש הממשלה משה שרת לחקירת אסון מעגן.
בשנת 1954 הבטיח לו הרמטכ"ל משה דיין להעלותו מדרגת אלוף-משנה לדרגת אלוף, אך הבטחה זו לא קוימה על ידי דיין ומחליפו חיים לסקוב.
ב-1956 פונדק סיים לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית, ובמקביל שימש יועץ למשלחת הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית.
לאחר שחרורו ב-1959 מונה למשנה למנכ"ל משרד העבודה.
ב-1962 מונה למנהל חבל ערד וב-1965 נבחר לראש המועצה הראשון.
הוא שליווה ופיתח את היישוב בשנותיו הראשונות.
בשעתו שיתף פונדק פעולה עם האדריכל יונה פיטלסון בתכנון ובפתוח העיר, שהפכה תוך זמן קצר לדוגמה המובהקת ביותר להתיישבות עירונית בישראל הצעירה ולתכנון עירוני חדשני.
עם פרישתו מתפקיד זה, נתמנה ב-1965 לשגריר ישראל בטנזניה ובזנזיבר.
בשנת 1971 הוחזר לצה"ל על ידי שר הביטחון משה דיין, ועל אף התנגדותו של הרמטכ"ל חיים בר-לב, הוא מונה למושל רצועת עזה וצפון סיני בדרגת תת-אלוף.
באפריל 1971 הופרד המנהל האזרחי מהממשל הצבאי והאחריות על הרצועה פוצלה בין מפקדה צבאית בראשות דוד מימון והמנהל האזרחי בראשות פונדק.
במהלך כהונתו בראשות המינהל האזרחי היו לו עימותים רבים עם הפיקוד הצבאי ועם אלוף פיקוד הדרום אריאל שרון על דרכי הטיפול ברצועה.
כיהן בתפקיד עד תחילת 1973 ומונה לשגריר ישראל בגואטמלה ובאל סלוודור תפקיד בו כיהן במשך כשנתיים.
ב-1976 שימש מתאם פעולות הממשלה בגליל ולאחר מכן היה במשך שלוש שנים בשליחות מטעם הסוכנות היהודית בארגנטינה.
פונדק היה חסיד תוכניות ליישוב פליטי 48 בצפון סיני.
מאז האינתיפאדה הראשונה תמך בפינוי חד צדדי של רצועת עזה.
באשר למניעת ירי הטילים מעזה המליץ להשיב בירי תותחים ולגרום להרג של מאות.
ב-1991 ביקש מחילה מהיישוב ניצנים על שלא הגן עליו מספיק.
מאיר פעיל טען שהוא לא היה צריך לבקש סליחה ושהוא אינו מבין את מה שקרה.
בשנת 2003 נסע במיוחד לארצות הברית על מנת לבקש סליחה ממפקד פלוגה שהדיח שלא בצדק.
בשנת 1996 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
מתיאורים שונים של חייליו, אוסף של יוצאי שכונות עוני, יוצאי האצ"ל, המגינים על יישובי השומר הצעיר, ועולים חדשים שטרם למדו את השפה העברית, מתקבל רושם של מפקד שהיו מוכנים ללכת אחריו באש ובמים.
ואכן חלק מחייליו שמרו על קשר איתו במשך שנים רבות.
בשנת 2000 יצא לאור ספר זיכרונותיו הראשון, "חמש משימות", ובשנת 2005 יצא לאור ספרו השני, "אדם לכל עת".
באוגוסט 2013 העניק הרמטכ"ל בני גנץ לפונדק דרגת ייצוג של אלוף, בעקבות הבטחה שקיבל ממשה דיין בשנת 1954, הרמטכ"ל באותה עת, ואשר לא קוימה מאז.
דרגת האלוף הוענקה לפונדק באופן רשמי ב-20 באוגוסט 2013 בקריה בתל אביב, במעמד שר הביטחון משה (בוגי) יעלון ומשפחתו של פונדק.
נפטר ב-27 באוגוסט 2017, בגיל 104, ונטמן לבקשתו בבית הקברות של קיבוץ ניצנים, לצד רעייתו, מאשה, וסמוך לקברי הלוחמים שנפלו במלחמת העצמאות.
יצחק פרי (פרידמן) (נולד בשם ארנסט פרידמן, Ernő Friedmann; 1925 – 17 במאי 2011) היה היסטוריון ואיש חינוך ישראלי, עיקר מחקריו וספריו עסקו בהיסטוריה של יהדות הונגריה וטרנסילבניה ובתחום החינוך.
יצחק אריה פרי נולד בשם ארנה פרידמן ב-1925 בטרגו מורש, טרנסילבניה, רומניה למשפחת יהודים אורתודוקסים אדוקים - אביו אפרים פרידמן היה מזכיר ראשי של הקהילה היהודית האורתודוקסית המקומית וחסיד סאטמר.
למד בחדר ובישיבה של הרב מנחם סופר ונרשם כתלמיד חוץ לבית ספר תיכון בקלוז', אך בשנת 1944 חודשיים לפני בחינות הבגרות, נלקח יחד עם משפחתו לגטו ומשם נשלחו לאושוויץ, שם הומתו הוריו ואחותו עם ילדיה ועוד קרובי משפחה.
בינואר 1945, בעת נסיגת הנאצים, הובל במשך חודשיים בצעדת המוות, ממנה ברח יחד עם אחיו מרדכי.
הוא הספיק למצוא נשק ולנהל קרב נגד אנשי אס אס שיכורים, אך לבסוף נלכדו והועברו לעבודת כפייה בבית חרושת גרמני למטוסים, משם שוחרר במאי 1945. הוא שב לעיר הולדתו ולא מצא שם איש מבני ביתו.
יחד עם חבר בן עירו, אריה בירו (שיהיה בהמשך מלוחמי יחידה 101), חצה גבולות ללא תעודות עד שהגיע לאיטליה, שם התקבל לסמינר להכשרת מורים עבריים ולמד בו במשך שנה וחצי.
הוא עלה לארץ ישראל, הצטרף להגנה, היה בין לוחמי צפת והשתתף במערכות מלחמת העצמאות.
בשנות החמישים של המאה ה-20 השלים פרי תואר ראשון בהיסטוריה כללית ובסוציולוגיה בשלוחה החיפאית של האוניברסיטה העברית וזאת במקביל לעבודתו כמורה ומנהל בית ספר יסודי.
כעבור כמה שנים השלים תואר ראשון נוסף, בספרות עברית ובחינוך באוניברסיטת תל אביב.
הוא השלים בתשל"א תואר שני בחוג להיסטוריה של עם ישראל אוניברסיטה העברית.
עבודת הגמר שלו, בהנחיית יעקב כ"ץ, עסקה ביהודי הונגריה בימי הביניים.
בהמשך לעבודת ההוראה הגה והקים את המכללה להכשרת אקדמאים לעבודת הוראה (בגבעתיים) וניהל אותה עד 1987. הוא המשיך בלימודיו והשלים שני דוקטורטים, האחד על יהודי טרנסילבניה בבית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופ' צבי אנקורי ואריה לוי, והשני על תורת ההוראה בארצות הברית.
יצחק פרי השתתף בכתיבת החלק המוקדש לטרנסילבניה ב"האנציקלופדיה הגאוגרפית של השואה בהונגריה" שבעריכת רנדולף ל.
יצחק פרי נפטר בשנת 2011 .
היה נשוי לציפורה, שאותה הכיר בימי השואה.
בנו ובתו החליטו לתרום את עזבונו למוזיאון למורשת היהדות הדוברת הונגרית שבצפת, לספריית יד ושם ולמוסדות נוספים.
פרקים בתולדות היהודים בטראנסילבניה בעת החדשה, קורות יהודי מארוש וואשארהאי והסביבה, תל אביב, 1977
תולדות היהודים בטראנסילבניה בימי הביניים המאוחרים, במאות השלש עשרה עד השבע עשרה, תל אביב: הוצאת תרבות, 1994.
פרקים בתולדות היהודים בהונגריה בימי הביניים - ממבט משפטי-חברתי, תל אביב: בהוצאת המחבר, 1992.
קיצור תולדות היהודים בהונגריה: מימים הקדומים ועד לאחר השואה, בהוצאת המחבר 1993.
תולדות היהודים בטראנסילבניה במאה העשרים (2 חלקים), 1995.
תולדות היהודים בהונגריה: מימי הכיבוש הרומי בהונגריה הקדומה (פאנוניה) ועד לאחר השואה, מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת, ארבעה כרכים, תל אביב, תשס"ב-תשס"ז.
יצחק פוקס (נולד ב-י"ג בתמוז ה'תשי"ד, 14 ביולי 1954) הוא זמר, מלחין ופזמונאי.
עד היום הוציא פוקס שישה אלבומים.
מלבד עיסוקו במוזיקה, הוא מתפרנס מצורפות.
שם הסטודיו שלו "פעמון ורימון" רומז לשני עיסוקיו.
יצחק פוקס נולד להורים ניצולי שואה בפתח-תקוה.
למד בבית הספר הטכני של חיל האוויר, אבל עזב אחרי זמן קצר.
לפני הגיוס עבד כסניטר בבית החולים בילינסון.
ניסה להתקבל ללהקה צבאית, אך כשנבחן, יוסי בנאי אמר לו לבוא לבחינה נוספת, ופוקס סירב.
את שירותו הצבאי הוא עשה בנח"ל.
לאחר מלחמת יום הכיפורים השתחרר פוקס מצה"ל, ויצא למסע חיפוש אחר משמעות בחיים, עבד כטרקטוריסט ברמת הגולן.
שם הוא גילה את עצמו מחדש והחליט לעלות לירושלים ולחזור בתשובה.
בירושלים הלך ללמוד בישיבת אור שמח.
כיום פוקס הוא חסיד ברסלב, נשוי, אב לילדים וגר בירושלים.
בתקופת בואו לירושלים החל פוקס לנגן בחתונות.
בתחילה הוא ניגן שירים עבריים, אבל בהמשך הוא החל להלחין שירים מקוריים בעצמו.
ידידיו, שהתלהבו מהשירים, לחצו עליו והוא הלך לאולפן להקליט את השירים.
הוא הקליט 10 שירים בלילה אחד והוציא את אלבומו הראשון בשם "באנו ביחד" בשנת ה'תשמ"ה (1985).
את האלבום הפיץ פוקס בעצמו בחנות פרחים שהייתה לו.
אנשים רבים שקנו את התקליט התלהבו מייחודיותו והפיצו את השמועה בין חבריהם, כך הצליח פוקס למכור במהירות את העותקים במהדורה הראשונה של האלבום.
כשנתיים לאחר צאת האלבום הראשון, הוציא פוקס אלבום נוסף בשם "מלך".
האלבום השני הוקלט באותו סגנון של הראשון.
באלבום זה הכניס פוקס 11 שירים חדשים.
בשני האלבומים הראשונים השתמש פוקס במינימום של כלי נגינה ונמנע כליל משימוש באפקטים אלקטרוניים.
הוא ליווה את עצמו עם גיטרה בלבד.
אחרי האלבום השני עשה פוקס הפסקה של שמונה-עשרה שנים עד האלבום השלישי.
באותן שנים המשיך להופיע בפני קהל, אבל לא הוציא שום אלבום.
בתקופה זו למד פוקס את מלאכת הצורפות והוא החל לעבוד כצורף.
במלאכתו כצורף הוא נחשף לחומרים רעילים ולחומצות שגרמו לאובדן קולו, בדיוק כשעמד להקליט את אלבומו השלישי.
למרות שהרופאים טענו שקולו אבד לו לעולמים, התעקש פוקס והחל לרפא את קולו בעזרת שיטות שונות לפי המלצת אחות כגון שטיפת הפנים במים בכל הזדמנות, וסאונה.
כעבור זמן חזר לו הקול, אלא שהוא השתנה והפך לקול בס מיוחד.
אחרי תקופה ארוכה של שתיקה, ואחרי הפצרות רבות של ידידים ומעריצים, חזר פוקס עם אלבומו השלישי בשם "בעת ההיא".
באלבום זה הקליט פוקס לראשונה את שיריו עם קולו החדש, קול הבס המחוספס.
פוקס אף נכנע באלבום זה לעולם המוזיקה החדש - והסכים להוסיף כלים ומיקסים נוספים מלבד הגיטרה שליוותה אותו לבדה באלבומים הראשונים.
לצורך העיבודים הוא חבר למעבד והכנר גדי פוגטש.
פוגטש כתב עיבודים לשירים ואף ניגן על כלי הנגינה השונים.
אחרי ההצלחה של האלבום "בעת ההיא" יצא פוקס עם אלבום רביעי – "שירין ורחשין".
באלבום זה שהופק בסוף שנת ה'תשס"ז (2007), חזר פוקס לסגנונו הישן והקליט את השירים עם ליווי מינימלי יותר ודגש על ליווי גיטרה-אקורדיון ייחודי.
עם זאת, הוסיף פוקס באלבום זה גוון מיוחד ומחודש לעומת האלבומים הראשונים.
לאחר הקלטת האלבום "שירין ורחשין", עבר פוקס לניו יורק, שם ניגן באירועים פרטיים.
עם הזמן הוא נהיה מוכר בשמי המוזיקה הדתית והחסידית ובעקבות לחץ של מעריצים רבים להקליט אלבום עם מוזיקה עדכנית, הקליט את אלבומו "ממעמקים" שיצא לאור ב-2012. האלבום שיצר ציפיות גבוהות בקרב מעריציו של פוקס, התגלה כפנינה מוזיקלית מבחינת הלחנים והביצוע וכן הסאונד העדכני מאד.
פוקס היה מחובר למוזיקה מגיל ילדות.
הוא נחשף לסגנונות מוזיקליים רבים : חזנות, שירים ביידיש, מוזיקה ספרדית, תקליטים ברוסית, חוה אלברשטיין, אריק איינשטיין, פינק פלויד ועוד.
אך למרות זאת, מעולם לא התחבר לאף אחד מהסגנונות, ויצירתו היא יצירה חפשית ומקורית.
על לחניו מספר פוקס כי מעולם לא הקליט שיר מיד עם הלחנתו, תמיד הוא ממתין עד שהשיר יתקוף אותו פעם נוספת.
פוקס מנגן בכלים שונים כמו אקורדיון וחליל, ואולם עיקר הצטיינותו היא בנגינה ייחודית בגיטרה.
את הנגינה בגיטרה למד פוקס בגיל צעיר (15) בעצמו ופיתח לפיכך סגנון מיוחד במינו.
בתקליטיו משתמש פוקס במגוון רחב של טקסטים.
חלק מהשירים, בעיקר בתקליטים הראשונים, כתב פוקס בעצמו.
באלבומים המאוחרים יותר מיעט פוקס להשתמש בטקסטים אישיים, ובאלבום הרביעי רק שיר אחד הוא פרי עטו.
רובם של הטקסטים הם מן המקורות.
פוקס מרבה להשתמש במקורות לא סטנדרטיים לשירים כמו ספר משלי, קהלת, תלמוד בבלי, ספר הזוהר ועוד.
באלבום הרביעי הפתיע פוקס עם ביצוע ייחודי למילים מתוך "סיפורי מעשיות" של רבי נחמן מברסלב.
המוזיקה של פוקס מקיפה מגוון של קהלים: חרדים, דתיים לאומיים וחילוניים.
אחד ממעריציו הבולטים הוא המפיק דודו אלהרר.
בתוכניתו השבועית בגלי צה"ל השמיע אלהרר מדי שבוע את שיריו של פוקס כשהוא הקפיד להקדים ולהכריז: "יצחק פוקס הגדול מכולם".
על כך סיפרה בתיה אפולו, שהייתה אשתו השנייה של דן בן אמוץ וסעדה אותו על מיטת חוליו, בריאיון לעיתון "בשבע": "זה לגמרי לא היה פשוט, כי דן לא חיבב כל מה שקשור לדת ולדתיים...
ואז דן אמר לו: "בוא, בוא, תשיר יותר בקול, תתקרב"...
לאט לאט דן החל להתייפח מהתרגשות.
נראה שבתת ההכרה הוא איכשהו הכניס אותו לזה".
בתיה אפולו אמרה על יצירתו של פוקס בריאיון לעיתון "בשבע": "אין ספק שיצחק מאוד מרגש, והשירה שלו פנימית מאוד.
אני תמיד שומעת אותו באוטו, וכשאני עוצרת טרמפים לאנשים – חילונים ודתיים – זה אצלי פק"ל באוטו, תמיד מתנגן.
זה לוקח זמן, אבל אנשים שואלים בפליאה "מי זה?", "מאיפה זה?".
פעם הייתה תקופה שהייתי קונה כמויות של דיסקים, ולמי שהיה מוצא חן בעיני הייתי מחלקת קלטת.
היה לי חשוב שבכל בית תהיה קלטת שלו...
השירים מרגשים, ונכנסים ישר לנשמה.
יצחק פוקס לא מזכיר לי אף אחד אחר.
במשך שנים עודדתי אותו בטלפונים להמשיך ליצור מנגינות חדשות.
פוקס אדם מאוד צנוע ומאוד עניו".
אפולו אף שלחה קלטת לנעמי שמר, והקלטת מצאה חן בעיניה, עד כדי כך שבהכנות להופעות שמר הייתה שרה את "באנו ביחד".
הרב יצחק פראג אופלטקה (או אופלטקא) (תקע"ט, 1819 - י"א בשבט תר"ס, 1900) היה רב, מרפא ואיש ציבור ירושלמי, פעל בעיקר לקירוב לבבות בין העדות בירושלים.
נולד בפראג שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, אביו היה סוחר בדים.
הוא התחנך אצל החת"ם סופר בפרשבורג, וזה דחפו לעלות לארץ ישראל ולהשתקע בירושלים.
פראג-אופלטקה הגיע לירושלים בגפו ב-1838, בניגוד לדעת משפחתו והתקבל על ידי רבי ברוך עייאש (נכדו של הראשון לציון הרב יעקב משה עייאש) שאירח אותו בביתו.
עד מהרה סיגל לו יצחק פראג אופלטקה את לשון הלאדינו, את נוסח הספרדים בתפילה ואת הלבוש המקובל בעדה הספרדית.
הרב עייאש השיא לו את בתו, וידא-חנה.
הרב אופלטקה לא עזב מימיו את ירושלים.
הוא טיפל בחולים בדרכים שונות, ביניהן מיני תרופות ועשבים ואף באמצעות היפנוזה (ב-1917 הקים נכדו אליעזר את אחד מבתי המרקחת המודרניים הראשונים בירושלים, "אופלטקה" ברחוב יפו).
הוריו שלחו לו סכומי כסף מהם התקיים ונידב לאחרים.
היה מיוזמי הקמת כולל הו"ד, שאיגד בתחילתו גם את יוצאי אוסטרו-הונגריה.
ניהל את בית החולים מאיר רוטשילד ושימש בא-כוחו של משה מונטיפיורי.
ביוזמת הנדיב יוסף בלומנטל מפריז, הקים וניהל בשנת תרכ"ו 1866 את התלמוד תורה "דורש ציון" (שאמור היה להיות משותף אשכנזי-ספרדי, אך לבסוף היה ספרדי לגמרי) וניהלו עד מותו.
קנאי ירושלים שהתנגדו למוסדות חינוך מודרניים פגעו בו ואף כתבו נגדו כתב חרם (תרכ"ט) שלא פורסם.
בשנת 1822 נוסד כולל עצמאי ליוצאי הונגריה, מוראביה ובוהמיה - כולל אונגרין, והרב אופלטקה היה בין ראשיו, ואף כיהן כראש הישיבה של הכולל וכדיין בבית הדין שלו.
עם מותו ב-1900 התקיים ויכוח בין העדות היכן יקבר, כיוון שנולד כאשכנזי וחי כספרדי.
לבסוף הוחלט לקברו לצד אשתו בחלקה הספרדית בבית הקברות בהר הזיתים.
ב-2015 קברם נחשף והמצבות חודשו על פי הנוסח המקורי .
שרידים מחידושיו התורניים הודפסו לאחר מותו בספר פרי יצחק (תרס"ט, ירושלים) אך רוב כתבי היד אבדו אצל המדפיס.
בנו ר' רחמים יוסף חיים (חתן הרב אשר אנשיל ניימאן) אופלטקה המשיך אחריו בניהול בית המדרש עד מותו ב-1907.
הרב אופלטקה הוא סב-אמו של יעקב יהושע, אביו של הסופר א.ב.
הרב יצחק פנחס גולדווסר (נולד ב-1946) הוא משגיח בישיבת אור ישראל בפתח תקווה ומחבר ספרי מוסר ומחשבה.
נולד בתל אביב במשפחה דתית ציונית.
בצעירותו למד במדרשית נעם בפרדס חנה, ולאחר סיום לימודיו עבר לישיבת הנגב בראשות הרב יששכר מאיר.
לאחר שתי שנות לימוד עבר לישיבת פוניבז'.
בשנת 1989, לאחר עזיבת הרב חיים וואלקין את ישיבת אור ישראל, נקרא על ידי ראש הישיבה הרב יגאל רוזן לשמש כמנהל רוחני בישיבת אור ישראל שם אף מוסר שיחה שבועית.
הוא משמש כמשגיח גם בישיבת הרמב"ם בתל אביב, ומוסר שיחות בישיבות ובקהילות נוספות.
הרב גולדווסר מלמד את אגדות הש"ס באופן המבוסס על תורת המהר"ל, ולפיו כל קטע נלמד בנפרד.
בשנים האחרונות התקרב אל תורתו של הרב לייב מינצברג והוא מכנהו בשיחותיו ודרשותיו "מורי ורבי".
החל משנת תשפ"ג שיחתו השבועית בישיבת אור ישראל יוצאת לאור בעלון שבועי מקוון בשם 'השיחה'.
במבצע צוק איתן אמר בשיחה לתלמידיו: "אנחנו לא מרגישים לצערנו כמה שחיילים יושבים שם בבונקרים בסכנת נפשות נוראה, הם רועדים מפחד שם וזה צריך לחייב אותנו.
בסופו של דבר הם עושים את זה בשביל להגן על העם ועל המולדת"כך גם מלחמת חרבות ברזל עורר דיון ציבורי אודות הכרת הטוב לחיילים ויחס הציבור החרדי אליו משתייך הרב גולדווסר אליהם.
מתגורר בבני ברק ואב לארבעה עשר ילדים.
אחד מבניו הוא חתנו של הרב מיכל זילבר מירושלים.
בשנת תשל"ו הוציא את ספרו הראשון "בארות יצחק" בהסכמת הרב שמואל רוזובסקי, ומאז הוציא ארבעה עשר ספרים בתורת המוסר:
בארות יצחק - על סדר פרשיות התורה ובסופו מאמרים במחשבה, תשל"ו
יצפן לישרים תושיה - על סדר פרשיות התורה, תשמ"ד
עבודת לבב - ענייני תפילה, תשמ"ח
אספרה כבודך - על סדר פרשיות התורה, תש"ן
צרופה אמרתך - על סדר פרשיות התורה, תשנ"ה
ליהודים הייתה אורה - בעניין יום הפורים ומגילת אסתר, תשנ"ו, תשע"ג
שיר ורננים - בעניין ימי החנוכה, תשנ"ח
יצפנני בסכה - בענייני סוכות ושמיני עצרת, תשנ"ט
- בענייני חודש אלול, ראש השנה, עשרת ימי תשובה ויום הכיפורים, תשס"א
- בענייני המקדש, החורבן והגלות, תשס"ב
- בעניין מעמד הר סיני, מעלות התורה וקנייניה, תשס"ד
- על סדר פרשיות תורה, תשס"ה
- בענייני גלות וגאולת מצרים וחג המצות, תשס"ח
תפוחי זהב - הערות וביאורים על אגדות הש"ס, סדר נשים, סדר נזיקין וסדר מועד, שני חלקים, תש"ע-תשע"ב (חלק א - סדר נשים באתר hebrewbooks)
רבי יצחק פרידמן (ה' בכסלו תקצ"ה, 1834 – י' באלול תרנ"ו, 1896) היה האדמו"ר הראשון מבוהוש, נכדו של רבי ישראל מרוז'ין.
בנם של בלומא רייזיל ורבי שלום יוסף פרידמן מסאדיגורה.
אמו הייתה בתו של רבי דן מראדוויל נכדו של רבי יחיאל מיכל מזלאטשוב וחתנו של רבי אברהם יהושע השיל מאפטא.
אשתו שיינא רחל הייתה בתם של פסיה לאה (בת רבי משה לייב מסאסוב) ורבי דוד הגר מזבלטוב, בן רבי מנחם מנדל הגר מקוסוב.
אביו כיהן כממלא מקומו של אביו רבי ישראל מרוז'ין שנפטר בג' בחשוון תרי"א (1850) אך הוא נפטר עשרה חודשים אחריו.
לאחר פטירתו ירשו אחיו, רבי אברהם יעקב.
בהמשך שאר אחיו החלו לכהן באדמו"רות.
רבי יצחק, החל לכהן לאחר פטירת אביו במקביל לדודיו, כאשר היה בן 17. בהתחלה כיהן בפוטיק, אחוזת אדמו"רי רוז'ין.
בשנת תרט"ז (1856) עבר רבי יצחק לאיזמאיל, שבדרום בסרביה ובתרכ"ו (1866) קבע את מושבו בעיירה בוהוש, במולדובה.
קהילה של חסידיו התיישבה בשליחותו בצפת, ודוד שוב, פורץ הדרך של העלייה הראשונה, היה מחסידיו ויצא לדרך עם ברכתו, וכך גם רבים ממייסדי ראש פינה וזכרון יעקב.
היה נשיא "כולל בסרביה" ולאחר איחודו עם "כולל מולדובה" היה נשיא הכולל המאוחד "כולל רומניה".
רבי ישראל שלום יוסף פרידמן, ממלא מקומו.
רבי דוד פרידמן, נפטר בחיי אביו.
בנו רבי מנחם מנדל פרידמן, מילא את מקום דודו וחותנו רבי ישראל שלום יוסף, יחד עם בן דודו.
רבי אברהם יהושע העשיל פרידמן, ייסד חצר חסידית באדז'וד.
רבי משה יהודה לייב פרידמן, ייסד חצר חסידית בפאשקאן.
אסתר אשת רבי ישראל פרידמן מסאדיגורה.
חנה שרה בזיווג ראשון אשת הרב חיים מאיר יחיאל שפירא בנו של רבי אלימלך שפירא מגראדז'ינסק ובזיווג שני אשת רבי שלום הלפרין, מוואסלוי.
יוכבד אשת רבי משה טברסקי בן רבי מנחם נחום מרחמסטריווקא ובזיווג שני אשת רבי ברוך אברמוביץ מבענדער.
פסיה לאה אשת רבי חיים הגר מאנטניא.
שבע אשת רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מדרוהוביטש.
חוה גיטל אשת רבי מרדכי זוסיא טברסקי מטריסק האצעליס-יאס (שושלת טשרנוביל).
בנם רבי דוד, מילא את מקום דודו וחמיו, רבי ישראל שלום יוסף, יחד עם בן דודו.
מלכה אשת רבי פנחס השיל מז'ינקוב, שהיה צאצא של רבי אברהם יהושע השיל מאפטא.
ברכה אשת רבי אהרן טברסקי מסקווירא.
חיה שפרה אשת רבי דוד אהרן טברסקי מז'וריק נכדו של המגיד מטריסק.
יצחק זאב פִּינְדְרוּס (נולד ב-20 ביולי 1971, כ"ז בתמוז ה'תשל"א) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת דגל התורה בסיעת יהדות התורה.
פינדרוס שימש כיו"ר הוועדה המיוחדת לפניות הציבור וכיו"ר סיעת יהדות התורה.
בשנים 2001–2007 כיהן כראש עיריית ביתר עילית, בשנים 2008–2013 כסגן ראש עיריית ירושלים, ובשנים 2016–2019 היה מ"מ ראש עיריית ירושלים.
מזכ"ל דגל התורה החל משנת 2020.
פינדרוס נולד בירושלים למשה ולזלדה (לבית הלר), עולים מארצות הברית.
הוא למד בתלמוד תורה אדרת אליהו של הרב יצחק שלמה זילברמן ובישיבת אדרת אליהו.
בגיל 19 נישא לבתו של הרב מנחם רוטנברג, משגיח בישיבת קול תורה, וקבע את מושבו בביתר עילית.
בביתר עילית פעל פינדרוס במסגרת ארגוני גמילות חסדים ונמנה עם מקימי "קופת הצדקה הכללית" של העיר.
במקביל ניהל את האגודה "עטרה ליושנה", שעסקה בגאולת נכסים בבעלות יהודית בעיר העתיקה בירושלים, ואת עמותת "נר לרחל ובניה", שהפעילה מוסדות חינוך.
בגיל 26, במהלך כהונתו כסגן ראש העיר ביתר עילית, שירת בצה"ל בחטיבת עציון, במשך שנה ותשעה חודשים והשתחרר בדרגת רב-טוראי.
את דרכו הפוליטית החל בשנת 1991 כיועץ לראש המועצה המקומית ביתר עילית משה ליבוביץ, תפקיד בו החזיק במשך קדנציה אחת, עד היבחרו כחבר מועצת העיר מטעם מפלגת דגל התורה ב-1996, אז התמנה לסגן ראש המועצה.
בראשיתה של האינתיפאדה השנייה, כאשר הופעלה אלימות כלפי הנוסעים בכביש 375 לביתר עילית, כמו: יידוי אבנים ובקבוקי תבערה על ידי תושבים מהכפר חוסאן הסמוך לעיר, הקים פינדרוס אוהל מחאה על אם הדרך, בקריאה לשיפור המצב הביטחוני.
מהלך זה גרם לעימות בינו לבין חבר הכנסת משה גפני (ממפלגתו) שסבר כי על נציגי המפלגה בעיריות להתרכז בנושאים מקומיים בלבד ולא לעסוק בבעיות פוליטיות ארציות.
בשנת 2001 נבחר פינדרוס, בתמיכת רבני החוג הליטאי וחצרות חסידיות שונות, לראשות עיריית ביתר עילית, כשגבר על ראש העירייה המכהן יהודה גרליץ.
במשך כהונתו כראש העיר, התקדמה ביתר באופן ניכר ומספר התושבים הכפיל ושילש את עצמו.
פינדרוס גם גייס תקציבים בישראל ומחוצה לה למען פיתוח העיר והרחבתה.
במהלך הקמת הקואליציה העירונית לאחר בחירתו לראש העירייה, חתם פינדרוס, לדרישת חסידי בויאן, על הסכם רוטציה עם מאיר רובינשטיין, שכיהן כסגנו, בו התחייב שלא להתמודד מולו בבחירות הבאות.
בהגיע מועד הבחירות לראשות העיר בשנת 2007, הודיע לו בתחילה מאיר רובינשטיין כי הוא מוותר על הסכם הרוטציה שביניהם, ומאפשר לו לרוץ שוב לראשות העירייה.
עם התקרב הבחירות, בעקבות השפעתו של ח"כ מאיר פרוש (יו"ר סיעת שלומי אמונים במפלגת אגודת ישראל, שרובינשטיין חבר בה), חזר בו רובינשטיין מוויתורו ודרש לקבל לידיו את ראשות העירייה לפי ההסכם.
על פי דרישת שולחיו, האדמו"ר מבויאן והרב יוסף שלום אלישיב, המשיך פינדרוס בהתמודדות והפסיד בהפרש גדול, בין היתר הודות לתמיכת ש"ס ברובינשטיין.
פינדרוס מונה לסגן ראש העירייה והחזיק את תיקי החינוך החרדי והתברואה.
בקדנציה השנייה שלו בעיריית ירושלים (בשנת 2013 עד 2018) החזיק בתיק התברואה ושיפור פני העיר.
ממאי 2016 עד אוקטובר 2018 כיהן כמ"מ ראש עיריית ירושלים.
מלבד פעילותו הפוליטית כיהן פינדרוס לאורך השנים גם כדירקטור בחברות עירוניות, ובהן חברת הגיחון, מט"י (מרכז טיפוח יזמות), רשות ניקוז נחל שורק והחברה לפיתוח מזרח ירושלים.
ניסיון ההתמודדות על ראשות עיריית אלעד
בספטמבר 2018 הציג את מועמדותו בבחירות המוניציפליות לראשות עיריית אלעד מטעם מפלגת דגל התורה.
עקב כך הגיש ב-5 באוקטובר 2018 את התפטרותו ממועצת העיר ירושלים ומתפקידו כסגן ראש העירייה.