tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על המקרה המפורסם של ננסי קריגן וטוניה הארדינג.1994-99כל זהאדון ביילי2000,2001המופע של אמנדהאדון איש זקןמופיע בפרקים שונים2008זואי 101נהג מונית"רודפים אחרי זואי" (עונה 4: פרקים 12 ו-13)2012iCarlyקריין, הופעת אורח, רקדן אקראי"הגברת הראשונה" (עונה 5: פרק 10), "עוגות שמנות ובהונות" (עונה 5: פרק 11), "להתראות" (עונה 7: פרק 9)2013-14סאם וקאטטנדימדובב, דמות משנית
שנהטקסקטגוריהעבודהתוצאה1995פרסי כבל ACEסדרת ילדים - 7 ומעלהכל זה2000פרסי פסטיבל סרטי ילדיםהקומדיה הקצרה הטובה ביותרהמופע של אמנדה2005פרס אמי לבידור בפריים טייםתוכנית הילדים היוצאת מן הכלל
בשיתוף עם ג'אן קורבלין וביל אודאוודזואי 1012009תוכנית הילדים היוצאת מן הכלל
בשיתוף עם רובין ויינר, ברוק ראנד ברמאן וג'ו קטניהאיי קרלי2010פרסי הילדים של האקדמיה הבריטיתהתוכנית הבינלאומית הטובה ביותר
בשיתוף עם ג'ו קטניההתוכנית הבינלאומית הטובה ביותר
בשיתוף עם שון גיל וברוק ראנד ברמאןויקטוריוספרס אמי לבידור בפריים טייםתוכנית הילדים היוצאת מן הכלל
בשיתוף עם רובין ויינר, ברוק ראנד ברמאן וג'ו קטניהאיי קרלי2011תוכנית הילדים היוצאת מן הכלל
בשיתוף עם ג'ורג דוטי, רובין ויינר, ברוק ראנד ברמאן וג'ו קטניהתוכנית הילדים היוצאת מן הכלל
בשיתוף עם ברוק ראנד ברמאן, ג'ו קטניה ורובין ויינרויקטוריוס2014פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון 2014פרס מפעל חיים
דני תומאס "דן" ראונדפילד היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בליגת ה-ABA וליגת ה-NBA בין השנים 1975–1987. ממוצעיו לאורך קריירת ה-NBA הם 15.2 נקודות, 9.7 ריבאונדים ו-1.5 חסימות למשחק.
ראונדפילד נולד בעיר דטרויט שבמישיגן, ולמד באוניברסיטת מרכז מישיגן בין השנים 1972–1975. לאורך תקופתו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 16.7 נקודות והוריד 13.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ראונדפילד נבחר על ידי קבוצת קליבלנד קאבלירס בבחירה ה-28 של דראפט ה-NBA לשנת 1975, אך בחר לחתום באינדיאנה פייסרס מליגת ה-ABA, שפעלה במקביל ל-NBA.
בסיום עונת הרוקי שלו התמזגה ה-ABA אל ה-NBA, ובשתי העונות הבאות המשיך ראונדפילד לשחק באינדיאנה וקלע במדיה 13.6 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת חתם על חוזה באטלנטה הוקס, עבורה שיחק בשש העונות הבאות אשר בחמש מהן העפילה הקבוצה לפלייאוף.
בתקופתו באטלנטה היה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצד הקלע אדי ג'ונסון והסמול פורוורד ג'ון דרו, והשתתף 3 פעמים במשחק האולסטאר (בעונות 1980 – 1982).
כמו כן, כשחקן ההוקס נבחר ראונדפילד 5 פעמים לאחת מחמישיות ההגנה של העונה, ובעונת אף נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
בין עונות – שיחק ראונדפילד בדטרויט פיסטונס ובוושינגטון בולטס, ובעונת 1987/1988 עבר לאוקסיליום טורינו מליגת העל האיטלקית.
לאורך הקריירה העפילו קבוצותיו של ראונדפילד לשלב הפלייאוף ב-9 מתוך 12 עונותיו ב-ABA וב-NBA, אך רק בשתיים מהן עברו את הסיבוב הראשון (1979 ו-1985).
דומיניק וילקינס, ששיחק לצידו של ראונדפילד בעונות –, סיפר עליו: "הוא היה שחקן חכם מאוד, במיוחד בהגנה.
הוא הכיר את כל התכסיסים.
לדעתי, הוא אחד השחקנים הכי פחות מוערכים בהיסטוריה של הליגה".
באוגוסט 2012 טבע ומת ראונדפילד בחוף ים בארובה, ונצואלה, בעת שניסה להציל את אשתו שנסחפה בזרם, וניצלה בסופו של דבר.
דניאל "דן" שולמן הוא מנהל עסקים יהודי-אמריקאי.
הוא נשיא ומנכ"ל PayPal ויו"ר של סימנטק, לשעבר נשיא קבוצת צמיחה תאגידית (Enterprise Growth) באמריקן אקספרס.
הנשיא לשעבר של Sprint Nextel ומנכ"ל בעת הייסוד של וירג'ין מובייל.
שולמן נולד בניוארק, ניו ג'רזי, אבל גדל בפרינסטון.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ממידלברי קולג', ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ניו-יורק.
אמו, רות שולמן, הייתה משנה לדיקן של בית הספר של ראטגרס למוסמכים בפסיכולוגיה יישומית ומקצועית (GSAPP) מ-1974 ל-1999. אביו, מל שולמן, היה מהנדס כימי.
שולמן נבחר על ידי ביזנסוויק לרשימת "20 האנשים לעקוב אחריהם בתקשורת", וכן ל"יזם השנה" של שנת 2009 של ארנסט אנד יאנג.
ב-2009 הוא צוין ברשימת 25 האנשים החזקים בעולם, בתעשיית הסלולר.
דן שינמן (נולד ב-4 בספטמבר 1943) הוא סנגור ועורך דין ישראלי.
לאחר פרישתו מעריכת דין הפך לסופר.
שינמן ייצג בין היתר את אהוד אולמרט ויעקב וינרוט.
שינמן נולד ברמת גן לשושנה ויוסף שינמן.
בילדותו עברה משפחתו להתגורר בגבעתיים ושינמן למד בבית הספר ע"ש בורוכוב ובתיכון ע"ש קלעי.
בשנת 1966 סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת העתודה האקדמאית של צה"ל.
את שירותו הצבאי עשה כסניגור וכתובע בפרקליטות הצבאית.
ב-1970, לאחר שחרורו מן הצבא, עסק במשפט האזרחי.
לאחר היכרותו עם דוד ליבאי באמצע שנות השבעים, החל שינמן לחזור בהדרגה אל התחום הפלילי, ובתחילת שנות השמונים טיפל במספר משפטי רצח מתוקשרים.
בשנת 1978 צירף דן למשרדו את אחיו הצעיר יעקב, שלימים היה לשופט ולסגן נשיא בית המשפט המחוזי מרכז.
בשנת 1986 פתח דן משרד עורכי דין עם פרופ' דוד ליבאי.
המשרד התמקד במשפט הפלילי ובעיקר בעבירות הצווארון הלבן.
בהמשך פרש ליבאי כדי למלא תפקידים פוליטיים ושינמן צירף כשותפות במשרד את עורכות הדין, נוית נגב ואיריס ניב סבאג, שהחלו את דרכן במשרד כמתמחות.
שינמן ייצג לקוחות בתיקים מתוקשרים סביב נושאי פלילים, עבירות של טוהר מידות של אנשי ציבור, עבירות כלכליות ובהן: עבירות ניירות ערך, עבירות הגבלים עסקיים, עבירות מס, רשלנות פלילית, עבירות מרמה וכדומה.
הוא היה סניגורם של אנשי ציבור, אנשי עסקים וגופים עסקיים שהואשמו בפלילים.
בהם שרי המשפטים, פרופ' יעקב נאמן וחיים רמון, ראשי הערים רפי הוכמן ואריה גוראל, ח"כ יצחק הרצוג, ניצב אבי דותן, חבר הכנסת עמרי שרון, ורב־ניצב אהרונישקי בוועדת זיילר.
שינמן הגן על איש העסקים גד זאבי בפרשת "בזק" ועל ראשי בנק הפועלים במשפט הבנקאים.
הוא הגן על עורך הדין דורי קלגסבלד במשפט תאונת הדרכים הקטלנית, וכן ייצג בחקירותיהם את אנשי העסקים יצחק תשובה ונוני מוזס.
שינמן ייצג את יוסף בוק בפרשת דסק"ש, שבה על אף שהושג זיכוי בתחילה בערכאה המחוזית, העליון הפך לימים את ההחלטה והרשיע את בוק.
פרופסור יעקב נאמן התכוון למנות את שינמן ליועץ משפטי לממשלה כבר בשנת 1996. הדבר לא קרה בשל התפטרותו מן הממשלה על רקע חקירתו ומשפטו.
שינמן שימש אז כסנגורו במשפט.
ב-2010 אמר: "לא צריך לקיים קשר ידידותי עם נאשמים.
אם אתה קרוב מדי, אתה מאבד את קור הרוח המקצועי".
סגנונו היה דרמטי בחקירותיו הנגדיות ובדרך טיעוניו.
החל מתחילת שנות ה-90 היה מרצה מן החוץ בפקולטות למשפטים באוניברסיטת תל אביב, במכללה למנהל ובאוניברסיטת בר-אילן.
כיום הוא מרצה מן החוץ במרכז הבינתחומי הרצליה.
הוא מלמד את עיקרי תורת ניהול המשפט הפלילי, אודותם כתב את ספרו "הסנגור".
דן שינמן נשוי לדניאלה, ציירת ופסלת.
בשנת 2007 הודיע שינמן כי הוא פורש מעולם הייצוג בבתי המשפט, אולם המשיך לייעץ בתיקי המשרד שייסד.
במקביל פנה אל עולם הספרות.
עד היום פורסמו ארבעה ספרים שכתב בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
שני ספריו הראשונים, "ניתוח לב פתוח" (2010) ו"בין הקטבים" (2012), הם רומנים המשלבים דרמות משפטיות עם דילמות מתחום הרפואה, הפסיכולוגיה, הכלכלה והתקשורת.
ספרו השלישי, "הסנגור", שיצא לאור בקיץ 2016, הוא שילוב של סיפורת ועיון.
הספר כולל שמונה סיפורים קצרים - כולם מעולמו של הסנגור הפלילי, המלווים בהסבריו של המחבר אודות תפיסתו המקצועית כסנגור והדילמות העולות בעבודתו.
שינמן טבע את המונח "פורמולת ההגנה" אודותיו הוא מדבר בספרו, ובהקשר זה הוא פיתח את התפיסה המבדילה בין "העובדות הקשיחות" ל"עובדות הרכות".
גישתו הבסיסית (שאינה מתייחסת לעבריינים אשר מקצועם בפשע), גורסת ככלל, כי נאשמים ייטיבו לעשות אם ידבקו באמת.
בהקדמה לספר "הסנגור" כתבה כבוד שופטת בית המשפט העליון, פרופ' דפנה ברק ארז: "זהו ספר מיוחד המזמן לקוראיו חוויה יוצאת דופן.
מחד גיסא אין זה ספר עיוני גרידא.
הוא טבול במציאות ומביא את ה"סיפורים" של חיי המעשה.
מאידך גיסא, הספר מציג עומק של חשיבה וניסיון בתחום ההגנה, כפי שיכול היה להציג בפנינו רק אדם כדן שינמן, איש מקצוע שחי את המשפט משך חיים שלמים, והביא את מלאכת ההגנה לכלל אמנות".
בשנת 2021 יצא לאור ספרו הרביעי, "ארי והילה".
דניאל "דן" קרנשו הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית המכהן כנציג המחוז השני של טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית.
קרנשו הוא לוחם לשעבר ביחידת אריות הים, שאיבד את עינו במהלך שירותו הצבאי במלחמת אפגניסטן.
קרנשו נולד באברדין שבסקוטלנד היכן שמשפחתו התגוררה במסגרת עבודתו של אביו בחברת האנרגיה Texas oil & gas.
הוא גדל בקייטי וביוסטון שבטקסס ובבוגוטה בקולומביה, בה סיים את לימודי התיכון ב-2002. ב-2006 סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת טאפטס שבמסצ'וסטס, את הלימודים ביצע בסיוע מלגה מצי ארצות הברית.
ב-2017 סיים תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד.
לאחר לימודי התואר הראשון התגייס לצי ארצות הברית, והתנדב ליחידת אריות הים.
במאי 2008 סיים את קורס הקצינים ואת הכשרתו כלוחם ביחידה.
מיד לאחר מכן הוצב בפלוג'ה שבעיראק כחלק מצוות אריות הים שלוש.
ב-2012 הוצב בקנדהאר שבאפגניסטן ובמהלך הלחימה במחוז הלמנד נפצע ממטען צד, איבד את הראייה בעינו הימנית ונפגע באורח קשה בעינו השמאלית.
לאחר שורת ניתוחים ושיקום ממושך שב לראות בעינו השמאלית.
הוא המשיך בשירות והוצב במזרח התיכון ובקוריאה הדרומית.
בספטמבר 2016 השתחרר מהשירות הצבאי בדרגת לוטננט קומנדר (מקבילה לרב-סרן).
על פועלו עוטר פעמיים בכוכב הארד כולל אות V, בלב הארגמן ובמדליות נוספות.
בנובמבר 2017 הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המפלגה הרפובליקנית למושב המחוז השני של טקסס.
לאחר ניצחון בבחירות המקדימות של המפלגה, גבר בנובמבר 2018 על יריבו מהמפלגה הדמוקרטית ברוב של 52.9%.
בשנת 2020, מגזין פורצ'ן כלל את קרנשו ברשימת בקטגוריית "ממשל ופוליטיקה".
דן אייבל קימבל היה מזכיר הצי של ארצות הברית בשנים 1951–1953.
דן קימבל נולד בסנט לואיס.
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת כטייס בשירות האוויר של צבא ארצות הברית (קודמו של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית, שהיה קודמו של חיל האוויר של ארצות הברית), והמשיך לגלות עניין בתעופה לאחר מכן.
החל משנת 1920 הוא הועסק בחברת הגומי והצמיגים The General Tire & Rubber Company, עד שב-1942 הגיע לכהן כסגן הנשיא שלה.
כתוצאה מכך הוא היה לדירקטור בחברת ייצור המנועים הרקטיים Aerojet Engineering Company, שהייתה חברת בת של General Tire.
בפברואר 1949 הוא מונה כסגן מזכיר הצי לענייני אווירייה ובמאי אותה שנה הוא מונה כתת-מזכיר הצי.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הצי הוא שב לעסקים והיה לנשיא ובהמשך ליושב ראש מועצת המנהלים של חברת Aerojet, תפקידו בו הוא שימש עד 1969.
דן קימבל נפטר ב-30 ביולי 1970 בוושינגטון די.
דן מיכאל רוזן (רוזנבליט) (נולד בתל אביב ב-15 בפברואר 1935) הוא מהנדס ישראלי, מומחה לפיתוח טילי אוויר-אוויר.
מחלוצי פיתוח הטילים בישראל וממעצבי התעשייה הביטחונית בה, במסגרת עבודתו ברפא"ל משנת 1959 עד שנת 2010.
חתן פרס ביטחון ישראל לשנת 1978 על פיתוח טיל אוויר-אוויר "פיתון 3".
זכה בפרס רפא"ל על מפעל חיים לשנת 1999.
רוזן נולד ליוסף רוזנבליט (לימים רוזן) (26 מרץ 1892 - 30 באוקטובר 1953) שותף בקפה פילץ, ולקטה דן בעלת מלון שנשא את שמה (לימים מלון דן).
במהלך מלחמת העולם השנייה, בהפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב ב-9 בספטמבר 1940, ספג המלון פגיעה מרסיסים שהרסו את גג הזכוכית מעל אולם האירועים וגרם המדרגות, ואחד האורחים נפצע קלות.
בעקבות האירוע, נשלח רוזן בן ה-5 הרחק מהעיר, לרמות השבים, והחל את כיתה א' בבית הספר בכפר מל"ל.
הוריו נשארו לטפל בנזקים ובשיפוץ המלון בתל אביב ובתקופה ממושכת הקשר שלו עמם היה בעיקר באמצעות גלויות דואר ומכתבים, במגבלת אמצעי התקשורת הזמינים אז.
בהמשך, כילד בתל אביב, גילה עניין בנושאים טכנולוגיים, ובאמצעות ירחוני מדע וטכנולוגיה, פיתח כישורי "בנה במו ידיך" כטכנאי צעיר (ירחון למדע פופולרי לנוער ולמבוגרים).
בגיל הָעֶשׂרֵה היה פעיל בצופי ים של תל אביב בנחל הירקון.
למד בגימנסיה שלווה, והוא בוגר מחזור ט"ו, תשי"ב, של בית הספר תיכון חדש, תל אביב.
ב-1952 התקבל ללימודים בטכניון, כעתודאי, ועבר להתגורר בחיפה.
סיים לימודי אלקטרוטכניקה (הנדסת חשמל) משנת תשי"ז, 1956. לאחר מכן סיים תואר (M.Sc) בהנדסת בקרה גם בטכניון, מ.ט.ל.
לימודיו, בפקולטה להנדסת חשמל והמחקר שלו לתזה היו במקביל לעבודתו ברפא"ל.
רוזן הוא בעל תואר שני נוסף במדעים (M.Sc), בהנדסת אווירונאוטיקה וחלל (A&A), מאוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, משנת 1981.
לימודיו בארצות הברית, היו בעת שתי שנות שבתון מעבודתו ברפא"ל.
לאורך השנים, רוזן שימש מרצה מן החוץ (מתרגל), מנחה לפרויקטי גמר בטכניון וביחידה ללימודי המשך ולימודי חוץ של הטכניון.
בשנים 1956–1958, במסגרת שירותו הצבאי בצה"ל, רוזן שירת במקצועו (מהנדס אלקטרוטכניקה) כקצין טכני בחיל הקשר, בפיקוד צפון, שם השתתף במבצע קדש.
רוזן סיים את שירותו בדרגת סרן.
במסגרת שירות המילואים, רוזן גויס והשתתף במלחמת ששת הימים (בשנת 1967), במלחמת יום הכיפורים (1973).
תוצרי הפיתוחים להם היה שותף והוביל לאורך שנות עבודתו ברפא"ל – טילי משפחת "פיתון", לרבות ה"שפריר" – הוכיחו תרומתם להגנה על אזרחי המדינה וחייליה, כאשר הפילו כלי טיס מאיימים מעל 150 פעמים.
הפלה מבצעית ראשונה של הטיל "שפריר 2", נרשמה לזכותו למחרת הכנסתו לשירות מבצעי בחיל האוויר, ב-2 ביולי 1969.
כמו כן, רוזן נטל חלק בשיתופי פעולה, לרבות פיתוח וניסויים, של רפא"ל עם מדינות שונות, שבראשן צבא ארצות הברית ובמפגשים עם נספחיהן הצבאיים.
הוא השתתף מטעם רפא"ל בירידי מסחר אוויריים בינלאומיים, לרבות בסלון האווירי בצרפת, וביריד הסחר האסיאני לעסקים בחלל – Asian Aerospace (AA) בסינגפור.
ב-1 בינואר 1959, עם שחרורו מצה"ל, החל רוזן לעבוד כמהנדס ברפא"ל, יחידת סמך (יחידה עצמאית) של משרד הביטחון, שנודעה כבר אז כמעבדת המחקר והפיתוח הביטחונית הלאומית של ישראל – ובגלגולה הקודם, אמ"ת.
עד אוקטובר 2010, במשך יותר מחמישה עשורים בתעשיית הביטחון, בתפקידיו השונים ברפא"ל, פעילותו הענפה של רוזן כללה ניהול פרויקטים גדולים של מחקר ופיתוח, שעמד בראשם, וייזום פרויקטים חדשניים וייעוץ לפיתוח.
בתחילת שנות ה-1960, לקח רוזן חלק בפיתוח הטיל המונחה הראשון שפותח ויוצר בישראל – ה"לוז", והשתתף בפיתוח מערך ההפעלה הקרקעי שלו.
לאחר מכן, עבר אל צוות פיתוח הנדסת מערכת "שפריר 2", בראשות ד"ר זאב בונן.
ניסוי הקבלה של הטיל, באוקטובר 1968, התבצעו בשדה הניסויים של רפא"ל בשדמה.
בשנת 1968 רוזן הקים והיה הראשון לעמוד בראש תחום "יישום ופיתוח" (יפ"ת), והניח את היסודות עליהם הושתת קו ומפעל ייצור הטילים ברפא"ל.
בנוסף, עסק במגוון נושאים הנוגעים למחקר, פיתוח, מימוש, בדיקות בעיות, הקמת מעבדות ועוד.
בתחילת שנות ה-1970 שימש רוזן כראש תחום הנחיה ובקרה למספר פרויקטים, ולאחר מכן מונה לראש פרויקט טיל ה"פיתון", שאותו הביא לסיום מוצלח בשנת 1978. "פיתון 3", מדור ג', נחשב כ"קטר טכנולוגיות":
במסגרת ניהול הפרויקט, פעל ויזם הקמת מפעלים בישראל התומכים בטכנולוגיות הנדרשות לייצור להתקני מצב מוצק (המ"מ), כמו ייצור גלאי אינפרא-אדום (IR), וכן לייצור מודולים היברידיים (מעגלים אלקטרוניים משולבים) וכרטיסים רב שכבתיים.
מאמצע שנות ה-1970, תוך כדי ניהולו את פרויקט ה"פיתון", יזם רוזן והחל לקדם את קדם פיתוח הטיל "פיתון 4".
בשנת 1978 זכה רוזן בפרס ביטחון ישראל על חלקו בפיתוח טיל אוויר-אוויר "פיתון 3".
בתחילת שנות ה-1980 רוזן הקים ועמד בראש מינהלת אוויר-אוויר, האחראית על פעילויות הפיתוח של פרויקטי אוויר-אוויר במסגרת חטיבת הנחיית הטילים של רפא"ל.
בשנת 1983 נחשף לראשונה הטיל "פיתון 3", שעד אז היה עָלוּם.
באותה עת, החלה רפא"ל לעבור מטמורפוזה, מתוך מטרה להגדיל את נפח הייצור והמכירות שלה פי שניים עד שלושה.
במסגרת זו, רוזן גויס לשמש גם כמהנדס המערכות הראשי, שבאחריותו פעילות טכנית מערכתית שנדרשה בעסקת הייצוא הגדולה ביותר בתולדות רפא"ל עד אז, למזרח אסיה.
טילי PL-8 הם הגרסה הסינית של ה"פיתון 3".
בסוף שנות ה-1980 שהה רוזן שנה בשבתון בסינגפור, ברפא"ל הסינגפורי - DSO.
בתחילת שנות ה-1990 עסק רוזן כמהנדס מערכות במינהלת אויר-אוויר, בפיתוח הצעה למערכת הגנה עצמית למטוסים.
ומשנת 1993 שימש כראש פרויקט "מואב", טיל ליירוט טילי קרקע-קרקע (טק"ק).<ref>טיל היירוט "מואב" – בתוך: דן רוזן (ר., ד.), השמדת טילים בליסטיים בשלב השיגור.
בשנת 1997 הוסר לראשונה המעטה מעל "פיתון 4", שרוזן היה הראשון לעמוד בראש הפיתוח שלו.
בשנת 2000, לאחר 40 שנות פעילות בפיתוח טילים וייצורם, פרש רוזן לגמלאות, והמשיך לעבוד ברפא"ל כיועץ וללוות את פיתוח הדורות הבאים של טילים במינהלת אוויר-אוויר והגנה אווירית, בחטיבת טילים ולוחמת רשת.
בקיץ 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, עבר ה"פיתון 5" בהצלחה את טבילת האש המבצעית שלו.
באוקטובר 2010, לאחר כ-52 שנים, נפרד רוזן מעבודתו ברפא"ל, ומאז הוא ממשיך לעסוק בתיעוד היסטורי, ושימור המורשת הארגונית של החברה.
אפריל 1973 – הוענק לרוזן אות הוקרה מידי סגן אדמירל, חיל הים האמריקני, מטה טילי האוקיינוס השקט, פוינט מוגו, קליפורניה (מרכז ניסוי).
יולי 1978, ל' בסיוון תשל"ח – רוזן זכה בפרס ביטחון ישראל לשנת תשל"ח ע"ש אליהו גולומב על חלקו בפיתוח "פיתון 3" (במסגרת צוות עם משה גלמן, אברהם דודוביץ, יוסף (שלוף) שלזינגר, מרדכי שפר, וגיורא שלגי), משרד הביטחון, מדינת ישראל.
דצמבר 1988 - הוענק לרוזן פרס רפא"ל לשנת תשמ"ט לצוות מצטיין.
מרץ 1996 - זכה בפרס רפא"ל על סיוע לפרויקט.
יולי 1999 - הוענקה לרוזן תעודת הוקרה על בקשת פטנט.
ועדת הפטנטים וחטיבת הטילים, הממונה על הפטנטים, רפא"ל.
הוריו של רוזן עלו ארצה מגרמניה.
הם הכירו בתל אביב ונישאו בשנת 1934.
שלוש אחיותיה של אימו, שנותרו בגרמניה הנאצית, לא שרדו את מלחמת העולם השנייה.
דודתו, הדויג דניאלביץ (Danielewicz Hedwig), הייתה אחת הרופאות הראשונות בגרמניה, וכנראה גם הרופאה היהודייה הראשונה.
היא נישאה לצייר קארל יונג-דרפלר (1927–1879; Carl Jung-Dörfler), ועל אף שהתנצרה נשלחה עם דודתו השנייה, אלזה (Else Danielewicz), לגטו מינסק ושם נרצחו בשנת 1941. דודתו השלישית מצד אימו, קלרה (Clara Danielewicz), שהייתה נשואה לנוצרי, נהרגה יחד איתו.
אחיה של אימו, ריצ'רד דן (Richard Danielewicz), הספיק לעלות ארצה שבועיים לפני ליל הבדולח, בשנת 1938, תודות לסרטיפיקט שהיא ארגנה ושלחה לו.
בת דותו, לוטה (לימים Lotte Noam), טיפלה ברוזן בילדותו.
אחיו של רוזן, מנישואיו הקודמים של אביו, היה פסנתרן הג'אז יוחנן רוזן (Hans Jochanan Rosenbluth), היה פסנתרן במועדונים.
שהיה מנגן במלונות יוקרה ובהפלגות אוניות נוסעים בקו חיפה-מרסיי.
לאחר קום המדינה, עִבְרְתוּ בני משפחת אביו את שמם לרוזן, ביחד עם דודו, פליכס רוזנבליט (Felix Rosenbluth), אחי אביו, במסגרת עברות שמות מנהיגי היישוב.
פנחס רוזן היה שר המשפטים הראשון של מדינת ישראל.
דודו השני, אחי אביו, היה ד"ר לאו (אליעזר) רוזנבליט שנודע כ"רופא הילדים של ראשון לציון".
דודתו מלכה (מלי), אחות אביו, נישאה לד"ר פליקס דנציגר, רופא כירורג שייסד וניהל את בית החולים דנציגר.
בן דודו היה הפסל ואדריכל הנוף יצחק דנציגר, שזכה על יצירתו בפרס ישראל לפיסול לשנת תשכ"ח (1968), בן דודו רפי רוזן התפרסם בתחום הטיפול בשיטת ה"ביורגונומי" ובן דודו שמוליק רוזן היה חידונאי ואיש רדיו ישראלי.
רוזן היה נשוי לקטיה כרמלה, לבית סגלסון (Kelly Segalson), ילידת ליטא (2 בינואר 1934 - 28 ביולי 2022), ניצולת גטו קובנה על ידי חסידת אומות העולם גנובייטה פוקייטה (Genovaite Pukaite) ומשפחתה.
קטיה עלתה לישראל לאחר קום המדינה, ב־29 באוקטובר 1948, סיימה את בית ספר לאחיות בבית חולים רמב"ם, ועבדה כאחות.
הם הכירו בחיפה, שם נישאו ב-31 ביולי 1955, ושם קבעו את מקום מגוריהם.
רוזן אב לשתי בנות: ד"ר אסנת רוזן-קרמר (אדריכלית ומתכננת ערים) ורעיה רוזן, סנ"צ בדימוס ממשטרת ישראל.
דן רוזן, תנודות אסינכרוניות כפולות במערכות בקרה לא ליניאריות, תזה לתואר מגיסטר, הטכניון, תשכ"ד 1963.
השמדת טילים בליסטיים בשלב השיגור.
דן רוזן (ר., ד.), השמדת טילים בליסטיים בשלב השיגור.
דן רוזן, 50 שנה | מל"טים, לוויינים וטילי שיוט, ביטאון חיל האוויר, אתר חיל האוויר הישראלי גיליון 123, 1 אוקטובר 1998.
דן רוזן, "השמדת טילים בליסטיים בשלב השיגור", בתוך: טילים בליסטיים איום ומענה: עיקרי ההגנה נגד טילים בליסטיים.
מרכז אריאל למחקרי מדיניות', ידיעות אחרונות וספרי חמד, 1998. עמ' 193–203.
דן רוזן, פיתון-3 : טיל קרבות אוויר שהדביק את חזית הידע העולם, רפאל שלנו 30, מאי 2016, עמ' 36–38.
דניאל פרנסואה רוט (באפריקאנס: Daniël François Roodt; נולד ב-26 במאי 1957) הוא סופר, דוקטור לספרות אפריקאנרית ופעיל פוליטי אפריקאנרי.
רוט נולד בשנת 1957 בספרינגס שבמזרח ראנד .
הוא בוגר בית הספר Hoër Seunskool Helpmekaar ולאחר מכן למד אפריקאנס, פילוסופיה ומדעי המדינה באוניברסיטת ויטווטרסראנד שם קיבל לבסוף את הדוקטורט שלו בספרות אפריקאנרית כשנושא התזה שלו עוסק בכתביו של יאן מיילס.
בשנת 1985 הוא ואשתו קארין ברחו לצרפת, כדי להתחמק מגיוס חובה.
הוא חי בצרפת שמונה שנים והשתתף שם בהרצאות של פילוסופים צרפתים ידועים כמו ז'אן פרנסואה ליוטארד, ז'יל דלז, אלן בדיו, הלן סיקוס, ז'אק רנסייר, ז'אק דרידה ואחרים.
הוא קיבל בצרפת תואר בפילוסופיה הצרפתית בהנחיה של רנה שרר.
הוא חזר לדרום אפריקה בשנת 1992, והתחיל לעבוד בסיטיבנק ביונהנסבורג כאשר הוא מתמחה בשווקים הפיננסיים וסחר במכשירים פיננסיים.
ב-1999 התפטר מסיטיבנק ועסק בתחילה כיועץ פיננסי אך יותר ויותר מצא את עצמו מעורב במאבק סביב השפת האפריקאנס, וגם בדיון הציבורי סביב תרבות ופוליטיקה.
בפברואר 2000 הוא הקים את קבוצת הפעולה הפרו-אפריקאנרית (die Pro-Afrikaanse Aksiegroep, PRAAG) השואפת לשימור השפת האפריקאנס ולהחייה של הפוליטיקה האפריקאנרית.
במאי 2011 רוט התמודד כמועמד מטעם חזית החירות פלוס במהלך הבחירות המוניציפליות כמועמד ביוהנסבורג, אך לא נבחר.
בשנת 2013 מונה לסגן המנהיג והדובר של החזית הלאומית, הוא השתתף בבחירות הכלליות בדרום אפריקה בשנת 2014, אך לא זכה להצלחה רבה וסולק מן המפלגה.
לרוט יש דעות נחרצות על שמירה התרבות האפריקאנרית, מה שהביא למחלוקת מסוימת בתקשורת הדרום אפריקאית.
הוא מנהל בלוג ואת האתר של PRAAG, ומגיב על נושאים שונים בדרום אפריקה.
רוט גם כותב באופן קבוע מכתבים בנושאים פוליטיים לעיתונים שונים בדרום אפריקה ולאתרי אינטרנט שונים.
הוא פעיל בנושא התקפות חווה בדרום אפריקה ועוסק בהפצת הנושא בעולם, הוא בדרך כלל משתף פעולה בנושא עם אביגדור אסקין.
כסטודנט הוא כבר פרסם אוסף שירים סאטירי ורומן קצר.
בתחילה עבודתו הייתה אנטי-ממסדית והוא קרא תיגר על קהילת הספרות האפריקאנרית השמרנית בשנות השמונים ביצירות כמו Sonneskyn ו-Chevrolet ו-Kommas uit een boomzol.
הוא אף מתואר יחד עם אמפי קוטזי על ידי ארכיון UWC-Robben Island Mayibuye ככותב אפריקאנרי פרוגרסיבי.
חלק מעבודותיו נאסר לפרסום על ידי ממשלת דרום אפריקה בשנות השמונים.
הפרסום הראשון של רוט אחרי Twee sinne הוא מאמר ביקורתי בנושא ועדת האמת והפיוס בדרום אפריקה שכותרתו Om die Waarheidskommissie te vergeet (שכחת ועדת האמת, 2001).
זה יהיה הפרסום הראשון שרוט פרסם במסגרת הארגון שלו PRAAG.
בשנת 2004 פרסם הוא פרסם דרך PRAAG את הרומן שלו Moltrein, העוסק במוזיקאי מבטיח שעוזב את דרום אפריקה במהלך שנות השמונים כדי להימנע משירות צבאי בכוח ההגנה של דרום אפריקה.
בשנת 2005 שחרר רוט את The Scourge of the ANC, ספר ביקורת על הקונגרס הלאומי האפריקני, וגם על הממשלה הלבנה האחרונה של דרום אפריקה בהנהגת דה קלרק.
בשנת 2015 פרסם רודט את החיבור Raiders of the Lost Empire: South Africa's English Identity ובו הוא "בוחן את הזהות האנגלית 'החדשה' של המדינה אשר מושתתת על הזהות הקולוניאלית הישנה של המאה התשע עשרה כאשר המעילים האדומים פלשו לכף התקווה טובה."
רוט גר עם אשתו קארין (לבית ברדנקאמפ) ושלושת ילדיהם ביוהנסבורג, דרום אפריקה.
רוט עורר מחלוקת לאחר יצירת אתר אינטרנט אודות העיתונאי, הסופר והפעיל דרום אפריקאי מקס דו פריז.
רוט הסביר כי הוא הקים את האתר 'כך שלכל מי שתמיד רצה לומר משהו על "האידיוט הטיפש הזה", אך אין לו את האמצעים, יש לו כעת את ההזדמנות.
כאשר פנה אליו עיתון יום ראשון באפריקאנס Rapport לצורך תגובה, ענה דו פריז כי "זה רק מאשר את מה שחשדתי: שיש לדן יש משיכה הומו-ארוטי כלפ".
בחודש מאי 2011, שם התחום הנדון נתפס על ידי הרגולטור של שמות הדומיין הדרום אפריקאים, וניתן לדו פריז.
שופט קבע כי רודט עשה שימוש לרעה בשמו של דו פריז במסגרת מסע לשון הרע נגד האחרון.
במרץ 2010 יעץ רוט לאפריקאנרים לתמוך בקבוצת הכדורגל של הולנד במקום בנבחרת דרום אפריקה בגביע העולם של פיפ"א, שאירחה דרום אפריקה ביוני וביולי 2010.
במאי 2010 רוט נסע לאירופה ושם נפגש עם חברי התנועת ההתנגדות השוודית (שוודית: Svenska Motståndsrörelsen) קבוצה סקנדינבית המתארת את עצמה כארגון לאומי-סוציאליסטי.
רוד היה נושא לדיווח בתוכנית הדיילי שואו שכותרתו "הגזענים המדהימים" מאת הקומיקאי ג'ון אוליבר ביוני 2010, בו הושמעו מספר הצהרות שבהם מפגין רוט כביכול דעות קדומות על דרום אפריקאים שחורים.
זה הביא את אוליבר להצהיר באופן סאטירי על דעותיו של רוד כמייצגות "כמה מהדוגמאות הטובות ביותר לקנאות וינטג".
רוט הצהיר כי מפיקי התוכנית ערכו את הריאיון כדי להציגו באור שלילי ואיים לתבוע את התוכנית על לשון הרע.
ארגון זכויות האזרח הדרום אפריקני AfriForum מתח ביקורת פומבית על הצהרות רוט כגזעניות.
ב -2012 הורה נציב העיתונאים לצהובון יום ראשון לפרסם התנצלות בעמוד הראשון בפני רוט על פרסום מאמר שמשמיץ אותו.
דן סלח תופיק (28 במאי 1955 – 4 במאי 2021) היה פרופסור לביוכימיה במחלקה למדעים ביומולקולריים של מכון ויצמן למדע וסגן יו"ר המועצה המדעית של המכון.
לביוכימיה לשנת 2020. היה חוקר בעל שם עולמי בתחום הביוכימיה ופורץ דרך בחקר האבולוציה של חלבונים.
דן תופיק נולד בירושלים בשנת 1955. אביו אלברט ושני דודיו היו בעלי חברת "אתי (אחים תופיק ירושלים) חברה לרכב", שעסקה ברכב ובנדל"ן
כבר מגיל צעיר גילה עניין במדע ובכימיה.
הוא שירת כקצין בחיל האוויר הישראלי, השתחרר בדרגת רב-סרן, והיה סמג"ד במילואים.
אחר כך, עבד בחברה המשפחתית.
נהרג ב-4 במאי 2021 בתאונת טיפוס בקרואטיה.
בשנת 1988 קיבל תואר ראשון בכימיה ובביוכימיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1990 קיבל תואר שני בביוטכנולוגיה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית, ובשנת 1995 קיבל תואר דוקטור ממכון ויצמן למדע, בהדרכת מיכאל סלע וזליג אשחר.
במשך שנתיים עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' ובמרכז MRC להנדסת חלבונים , ולאחריהן היה עמית מחקר בכיר בסידני ססקס קולג' ובמרכז MRC להנדסת חלבונים.
בשנת 2001 הצטרף לסגל האקדמי של מכון ויצמן למדע.
עסק במחקר של אבולוציה של חלבונים, אנזימים ואנזימים מלאכותיים.
בין היתר, שקד על פיתוח אנזים שמפרק ביעילות גז עצבים.
תופיק זכה בפרסים רבים על עבודתו המדעית.
בין השאר הוענקו לו :
2007 - פרס ויצמן למדעים מדויקים "על עבודותיו החדשניות שהביאו להבנה מעמיקה של מבנה האנזימים, ופעולותיהם ושל תהליכי היצירה שלהם בטבע, ועל פיתוח שיטות ליצירת אנזימים חדשים מאנזימים ידועים בתהליכים דמויי אבולוציה".
2013 - פרס המצוינות ע"ש אלי הורוביץ מטעם חברת "טבע".
לביוכימיה, "על תרומתו להבנת הקשר בין המבנה והתפקיד של חלבונים לבין התפתחותם האבולוציונית, ועל פיתוח מערכות לאבולוציה מכוונת בתאים מלאכותיים".
דן רייזנר (נולד ב-1964 בחיפה) הוא פסל ומורה לפיסול ישראלי.
טווח עבודתו נע מעבודות פיסול קטנות יצוקות ברונזה, לפיסול במרחב הציבורי (בחיפה, ברמת אביב ועוד).
הוא מרצה לפיסול באקדמיה ועמד במשך מספר שנים בראש המחלקה לפיסול בבית הספר לאמנות קלישר.
דן רייזנר נולד בחיפה וגדל בשכונת נווה מגן שברמת השרון.
בשנת 1983 התנדב לחטיבת הצנחנים ושירת בגדוד 890 כחובש קרבי.
עם סיום שירותו הצבאי נסע לניו יורק לתקופה של חצי שנה, בה עבד גם בגלריה של ליאו קסטלי .
לאחר חזרתו לישראל החל ללמוד במדרשה לאמנות ברמת השרון, ולאחר ארבע שנות לימוד (1987–1991) סיים עם תעודת הוראה.
בין השנים 1995–1997 לימד פיסול במרכז מאירהוף לחינוך לאמנות, במוזיאון תל אביב לאמנות, ובין השנים 1997–1999 לימד פיסול בתיכון אורט אבין, רמת גן.
בין השנים 1991–2002 לימד במחלקת הפיסול במכללה להוראת הטכנולוגיה של בית הספר לאמנות קלישר בתל אביב, ושימש גם כמנהל מחלקת הפיסול.
משמש כמרצה בבית הספר לעיצוב של המסלול האקדמי המכללה למינהל.
הרצה במוזיאון תל אביב במסגרת סדרת ההרצאות "אמן מקצוען" על תהליכי ההתפתחות שלו כאמן וכיצד ניתן לפרוץ את המסגרות המקובלות.
נשוי לרינת (אמנית, מטפלת באמנות ומרצה), ולהם שתי בנות ובן.
רייזנר עובד בסטודיו בשכונת נגה ביפו.
בעבודתו מופיעים דימויים של טבע וזיכרון היסטורי.
לצד פיסול פיגורטיבי מסורתי (למשל ראשו של ג'ורג' פלויד), יצר גם פיסול סביביתי אורבני.
בתחילת המאה ה-21 פיתח את שיטת "מיצר ליצירה", העוסקת ביצירתיות ככלי לריפוי ושינוי, שהפך גם לכלי לשינוי והתפתחות בעבודה מול יחידים וחברות.
תהליך זה החל מהצורך שלו לרפא את עצמו מפוסט טראומה, תוצאה של השירות הצבאי שלו כחובש קרבי בצנחנים במלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 2001 יצר את העבודה "מחווה לחתונה אלגורית", בה יצר פרגמנטים מתוך העבודה "חתונה אלגורית" של אפרים משה ליליין שנתלו במפוזר על הקיר כמסמלים את התפרקותו של החלום הציוני.
"ההלך" - כהומאז' לפסל המאה ה-20 הרומני ברנקושי
בחודש אפריל 2023, נחנך בתל אביב פסלו "ההלך", המתכתב עם "עמוד האינסוף" של ברנקושי המוצב בטרגו ז'יו, ומשמש כהומאז' לגיבורים הרומנים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
הפסל הוזמן על ידי חברת הנדל"ן "אקרו נדל"ן", והוצב במתחם של חברת טיפלתי פתרונות, בתל אביב.
"המיית הימים" - להנצחת הצלת יהודי דנמרק:
בחודש יוני 2013 נחנך בחיפה, בחוף דדו שליד תחנת חוף הכרמל, פסלו "המיית הימים", העוסק בהצלת יהודי דנמרק באוקטובר 1943. שם הכיכר שונה ל"כיכר דנמרק".
לפי פרשנותו של רייזנר, גודל האירוע הזה בכך שזו הייתה הצלת אנשים על ידי אנשים.
רייזנר ביקש לציין את הסוף הטוב של הסיפור - ביצירה שהיא צבעונית, שמחה, וקינטית כשהמשוטים זזים בתגובה לבריזה הבאה מהים, ובכך "משיטים" את הסירה לחוף מבטחים.
"קיר, זמן זיכרון" - מפעל הנצחה לזכר בוגרי תיכון א' לאמנויות תל אביב:
בתיכון א' לאמנויות תל אביב נבנתה אנדרטה לזכר בוגרי הגימנסיה הריאלית בלפור וביה"ס התיכון עירוני א' לאמנויות שנפלו במערכות ישראל.
הפסל הוקם על ידי דן רייזנר ורם כהן, מנהל התיכון לשעבר.
העבודה בנויה מ־150 יחידות מודולריות יצוקות בבטון, המאוגדות ב־11 מוטות מתכת ויוצרות קיר מתעקל שמתפתח בצורת האינסוף, אך אינו מסיים אותה.
לכל הרוג הוקדשה חוליה נפרדת, עליה חקוק שמו ותאריך מותו.
היצירה בנויה כציר זמן הנקרא מהמסד כלפי מעלה.
"מפגש", בית צורי, תל אביב:
הפסל "מפגש" מוצב בגן מיכה ברמת אביב, לזכר והרוגי אסון המסוקים שאירע ב־1997. הפסל עשוי משתי אבני גרניט עצומות ממדים, בשחור ולבן, שבנקודת המפגש ביניהן נובעים מים הזורמים אל בריכה עגולה, הרמונית ושקטה.
1996 - מוסד בר דרור, פתח תקווה
2001 - בית הספר אורנים, רמת השרון
2001 - "מרחב פתוח, מרחב סגור", בית ספר עמל ב', פתח תקווה (שלושה פסלים)
2003 - פסל לזכר רייצ'ל קורי, בית סאחור, מזרח ירושלים
2003 - מרכז מידע ואמנויות, גבעת זאב
2003 - "באית", מרכז רפואי רבין, פתח תקווה
2007 - "אנדרומדה", החוג לעבודה סוציאלית, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
2008 - "עולמי", חברת הכשרת היישוב, הרצליה פיתוח
2008 – "הבודהה של השקים", גן הפסלים של לוץ אקרמן, גאופלדן, גרמניה
2012 – "דמעה ונחמה", בית יד לבנים, רמת השרון - הוזמנה כעבודת יזכור לנופלי רמת השרון ומוצבת במבואת בניין יד לבנים בעיר
2015 - "Auto Portrait", מונסטר, גרמניה
2022 - "אלף, בית", עמיגור - בית גיל הזהב ע"ש יוסף וילף, תל אביב
2023 - "ההלך", מתחם חברת טיפלתי פתרונות, תל אביב
2001 - "מחווה לחתונה אלגורית", בנק דיסקונט לישראל, סניף "על האילון", אזור התעשייה, מערב ראשון לציון
2019 - צלמי חמה, גלריה אוסטרית Kunsthaus Wiesinger, 21 בפברואר 2019 - 24 בפברואר 2019
2016 - "מחווה לברנקוזי", שגרירות רומניה בישראל
2016 "כרומופוביה", בית יד לבנים, רמת השרון
2000 - "גן, פסלים", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
הציג מעבודותיו גם בתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
2016 מלגת מפעל הפיס לקטלוג מודפס, מפעלי תרבות של מפעל הפיס
2008 מלגת שהייה, לוץ אקרמן, גאופלדן, גרמניה
"אמנות אין סוף", בנק מזרחי טפחות, מקום שני
מלגת תמיכה - מפעל הפיס, עבור העבודה "לילה אחד", 2008
1999 מלגה, קריית האומנים הבינלאומית - איל דה לה סיטה, פריז, צרפת
1994 מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל
1992 מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל
1991 מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל
1990 מלגת הצטיינות בלימודים, המדרשה למורים לאמנות, מכללת בית ברל
דן שני (פרידברג) (3 במאי 1936 – 23 במאי 1970) היה קצין בדרגת סגן-אלוף בחיל השריון, שלחם בחזית המצרית במלחמת ששת הימים.
על פעולתו בימי המלחמה עוטר שני בעיטור המופת.
הוא נפל במעוז בתעלת סואץ במלחמת ההתשה, כתוצאה מהפגזה ארטילרית, בעת היותו מפקד גדוד 79.
דן שני נולד בקיבוץ גבעת ברנר להורים יוסף וחוה פרידברג שעלו מגרמניה.
כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לעיר ראשון לציון.
למד בבית הספר היסודי "חביב" והמשיך בלימודיו בבי'ס המקצועי "עמל" ברמלה, דני שיחק כדוריד במכבי ראשון לציון והיה מרכז שכבה בתנועת מכבי הצעיר בנוסף היה גם פעיל בגדנ"ע.
דני שני התגייס לשירות צבאי במאי 1954 והוצב בפלוגת סיור בחיל-השריון.
לחם במלחמת סיני ולאחריה הוסמך לקצין.
ב-1958, לאחר שנת שירות בצבא הקבע, התחתן והתגורר עם אשתו עפרה בקיבוץ מסילות שממנו באה.
בקיבוץ עבד בחקלאות ועסק בהדרכת נוער.
חמש שנים אחר כך עבר לאשדוד ועבד כמנהל אחזקה במפעל.
לאחר מכן עבר עם משפחתו לגור ביישוב הקהילתי עשרת.
דני התגייס מחדש לשירות קבע והיה במשלחת הקצינים שנשלחה לארצות הברית על מנת לעבור הכשרה בהפעלת טנק המגח (פאטון A48) שעמד להיכנס לשירות בצה"ל.
במלחמת ששת הימים היה סרן דני שני מפקד פלוגת טנקי מגח .
הפלוגה השתייכה לגדוד 46 שסופח לחטיבת הצנחנים בקרבות ליד רפיח.
פלוגתו נקלעה למארב של טנקי סטלין מצריים, ואף על פי שספגה אבדות הצליחה להחזיק מעמד.
סיפור הקרב הובא בספר של שבתי טבת חשופים בצריח.
על ניהול הקרב הקשה עוטר דני באות המופת.
לאחר המלחמה שירת שני כקצין אג"ם וכסגן מפקד גדוד.
למד בבית הספר לפיקוד ומטה.
לאחר כן מונה למפקד גדוד הטנקים 79 בחטיבה 401, שהשתייכה לאוגדת סיני.
ב-23 במאי 1970, בעת שנמצא בסיור ליד תעלת סואץ, נהרג מפגיעת אש ארטילרית מצרית.
באותה תקרית נהרגו עוד שישה חיילי צה"ל.
דן שני היה בן 34 בנופלו.
הניח הורים שני אחים, אשה, בן ובת.
הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי בראשון לציון כשארבעת אלפים איש הולכים אחרי ארונו..
שמו של שני הונצח על גבי מספר אנדרטאות, וביניהן אנדרטת יד לשריון בלטרון, האנדרטה לנופלי העיר ראשון לציון ואנדרטת נופלי המועצה האזורית גדרות, השוכנת במושב עשרת.
רבי דן שוורץ (בכתיב יידי: שווארץ, כ"ו בכסלו ה'תרע"ט - ו' באייר ה'תשע"ח) הוא מחברם של ספרים הלכתיים בענייני מצוות שילוח הקן וגבולות ארץ ישראל.
נולד ברומניה לרבי חיים ולפֶּסְל פרידה.
למד בישיבות דעעש, טאשנאד - אצל רבי מרדכי בריסק, בישיבת בית ישראל בווישווה אצל רבי מנחם מנדל הגר, ובקראלי אצל רבי יואל טייטלבוים.
בשנת ה'תשי"א עלה לארץ ישראל וגר בשכונת מוסררה.
לאחר למעלה מעשור נשא את רחל, ממנה היה גדול בכ-23 שנה, ולהם נולדו עשרה ילדים.
היה מתלמידי האדמו"ר רבי אהרן ראטה בחבורת שומר אמונים בעת מגוריו בסאטמר שברומניה, והיה משב"ק שלו, והתלווה אליו לבוקרשט לסייע לו להסדיר את הרישיונות לעלייתו לארץ ישראל בראשית שנת ה'ת"ש.
ולאחר פטירת רבי אהרן היה רבי דן לחסיד של ממשיכי דרכו בחסידות תולדות אהרן.
עסק רבות בהלכות שילוח הקן; לצורך כך ערך בירור זואולוגי על טבעם ועל אורח חייהם של העופות הכשרים, כדי לעמוד על בירור ההלכה ועל דרכים מעשיות לקיום מצוות שילוח הקן.
הוא נסע למדינות שונות על מנת לברר איזה מן העופות המצויים שם ראויים לקיום המצווה.
במהלך השנים חיבר על נושא זה מספר ספרים, ובעקבות כך הורחבה ההתעניינות לקיום מצווה זו, וכן התחברו ספרים נוספים על מצוות שילוח הקן בעקבותיו.
סייע לכמה רבנים לקיים את המצווה, בהם רבו האדמו"ר מסאטמר.
בשנת ה'תש"ס הוציא לאור את הספר "קן צפור השלם".
כמו כן סבר כי אין מניעה לקיים את המצווה בכל זמן שהוא, מלבד בשבת ויום טוב.
בנו הרב בנימין זאב - מחבר ספרים תורניים
בנו הרב נתן דוב מו"ץ בקריית יואל, מחבר הספרים "מאורות נתן" ו"אהל רחל"
קן צפור השלם - הלכות וטעמי מצות שילוח הקן, ביאור דעת הפוסקים בעניין שילוח הקן, והדרכות מעשיות לאופן הנכון לקיום מצוות שילוח הקן, ירושלים תשמ"ו.
קן ציפור, ירושלים תשמ"ח - ליקוט על תיקונים ופעולות קבליים הנגרמים על ידי מצוות שילוח הקן
קן ציפור, ירושלים תשנ"ב - בירורים ו"השגות" על הרב שמעון מרגליות בספרו "הבנים תיקח לך" (תשנ"א)
קן ציפור, ירושלים תשס"ב - בירורים ו"השגות" על הרב נפתלי יחיאל וינברגר בספרו "שלח תשלח" (תשס"א)
קונטרס הזמנים - על זמנים הראויים לקיים שילוח הקן, ירושלים תשמ"ח
קונטרס עגולים ויושר - ביאורים והערות בעניין עגולים ויושר המובא בספר עץ חיים, ירושלים תשנ"ב
אלה מסעי, על עניין תולדות האבות, יציאת מצרים ומסעות בני ישראל וביאור גבולות הארץ, ירושלים תשנ"ו
קונטרס מפות אלה מסעי - ציון המקומות הכתובים ומיקומם עם מפות וצילומי לוויין, ירושלים תשס"ג
דן שגיב (נולד ב-24 באוקטובר 1976) הוא מנהל תיכון תלמה ילין.
דן שגיב נולד בירושלים לאמנון (מנהל בית ספר בכפר הירוק) ולצילה שגיב (צלמת מקצועית).
הוא התחנך בתיכון על שם יגאל אלון שברמת השרון במגמת מוזיקה, התמקצע בלימודי קלרינט וסקסופון אצל אביגיל ארנהיים ואצל ניצן עין הבר ובשנים 1990–1994 ניגן בתזמורת העירונית ת"א, בניצוחם של אברהם פלדר ושל אלברט פיאמנטה.
עם שחרורו מצה"ל החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1998–2002 סיים תואר ראשון בהצטיינות בחוג למוזיקולוגיה ולהיסטוריה כללית.
בין השנים 2002–2004 סיים תואר שני בהצטיינות בחוג למוזיקולוגיה.
בשנים 2004–2005 השלים תעודת הוראה בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב ובשנים 2008–2014 השלים תואר דוקטור בסוציולוגיה של החינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 2000 מלמד שגיב במערכת החינוך במוסדות מגוונים, בהם גני ילדים, בתי ספר יסודיים, ומגמות מוזיקה.
בשנים 2005–2011 שימש כרכז מגמת מוזיקה בבית הספר רעות לאמנויות בחיפה ובשנים 2008–2010 ניהל את מרכז יובל למוזיקה בחיפה.
בשנת 2012 הקים את מגמת המוזיקה בתיכון "אהל שם" ברמת גן ושימש כרכז המגמה.
באותן שנים החל שגיב לעסוק בחינוך מוזיקלי תוך שהוא מנהל יחד עם עמותת פוליפוני לחינוך את "תוכנית אלחאן" שקידמה תוכניות קונצרטים לחברה הערבית בערים מעורבות בישראל.
שגיב ניהל לאורך למעלה מעשור תוכניות קונצרטים חינוכיות רבות נוספות כמו "קדמה" ו"צלילי עמים" עם התזמורת הסימפונית חיפה, ותוכניות רבות אחרות עם התזמורת הקאמרית הקיבוצית נתניה, סימפונט רעננה, הרכב ילדוג'אז ועוד.
תוכניות לימודים אותן כתב פורסמו באתרי משרד החינוך ושימשו בהשתלמויות בקרב עובדי הוראה בתחום הוראת המוזיקה.
משנת 2008 שגיב הוא חלק מצוות הדרכה ארצי מטעם האגף לחינוך קדם יסודי, ומרצה בהשתלמויות בתחום המוזיקה לגננות.
שגיב היה מעורב בכתיבת תוכניות לימודים ופרסום אנתולוגיות שירי ילדים חדשות לגיל הרך.
החל משנת 2012 מלמד במרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט, שם זכה במלגת קרן הנשיאה המעודדת ומקדמת סגל צעיר ואף מונה לראש החוג לחינוך מוזיקלי בשנת 2015. לימד בתוכניות לתואר ראשון ושני בחינוך מוזיקלי, ובתוכנית להכשרת גננות.
בשנת 2023 מונה לדרגת מרצה בכיר.
בשנים 2015–2020 היה חבר בוועדת מקצוע מוזיקה במשרד החינוך והיה ממעצבי תוכנית הלימודים החדשה במגמות המוזיקה בתיכונים השונים ברחבי הארץ.
בשנת 2020 מונה לנהל את תיכון "תלמה ילין" והיה למנהל הראשון של בית הספר הוותיק שתחום התמחותו הוא החינוך לאומנויות.
באמצעות הפעילות החינוכית, דרכי ההוראה ושיטות הניהול, שואף שגיב לקדם תפיסות עולם הומניסטיות וליברליות.
בתקופתו, הוקמה מגמת מוזיקה חדשה - "יצירה והפקה", והוקמה לראשונה כיתת מחוננים ארצית בתחום המוזיקה מטעם האגף למחוננים במשרד החינוך.
עבודתו המחקרית של שגיב זכתה לפרסום נרחב בהרצאות, וכנסים בישראל בחו"ל וממצאי המחקר פורסמו במאמרים ופרקים בספרים.
מחקרו עסק בהוראת הנגינה בראייה החברתית והתרבותית.
הוא ביקש לעמוד באופן ביקורתי על האופן בו מעוצבת הפדגוגיה המסורתית של הוראת הנגינה הקלאסית, ועל האופן שבו מורים לנגינה מקנים לתלמידיהם את ההרגלים, הנטיות והתפיסות האידאולוגיות שלהם.
בשנת 2025 היה שגיב לאחד ממנהלי בתי הספר שנאבקו כנגד השלטת תפיסת עולם פוליטית ימנית בתוך מערכת החינוך ופרסם מספר מאמרים בעיתון הארץ בנדון.
בשלהי מלחמת חרבות ברזל הצטלם עם מנהלים ומנהלות נוספים לסרטון שקרא לסיום המלחמה והשבת החטופים, ולכתבה בכאן 11 שעסקה בנושאים אלה.
(2015) משמוע ועונג המגולמים בגוף המוזיקאי: התבוננות נוספת בהוראת הנגינה הקלאסית ובפדגוגיה המסורתית.
כבוד, יוקרה, מעמד, ופיתוח זהות מקצועית בשדה הוראת המוזיקה הקלאסית.
חצוב בגוף - להטביע ידע תרבותי הוראת הנגינה הקלאסית בקונסרבטוריונים בישראל.
הרוסים באים, הרוסים באים: סיפורו של דיאלוג בין תרבותי בחינוך המוזיקלי בישראל.
בתוך: ר', שגיא, ל', ביברמן-שלו, י', גילת (עורכים).
"למדתי שאני חיה ליד מגוון רחב של אוכלוסייה השונה ממני אך גם דומה לי" מפגשים בין תרבויות בבית הספר ובהכשרת מורים.
הוצאת רסלינג: תל אביב, ישראל.
רקוויאם לחלום: סיפורה של המוזיקה בגני הילדים בישראל מנקודת מבטו של איש חינוך מוזיקלי.
הוא בזוגיות עם מיכל מוסק (נגנית קרן יער בתזמורת הפילהרמונית הישראלית) ולהם שני ילדים.
דן רביב הוא עיתונאי ומחבר ספרי עיון אמריקאי.
רביב נולד בניו יורק ב-1954. הוא בוגר אוניברסיטת הרווארד.
ב-1974 הצטרף לרשת CBS News בתחנת הרדיו שלה בבוסטון (WEEI).
ב-1976 עבר ל-WCBS Newsradio בניו יורק, ולאחר מכן לדסק החדשות של הרדיו ברשת בניו יורק.
תחילת הקריירה שלו בשידור הייתה משימתו במשרד של CBS בתל אביב, מ-1978 עד 1980, ואחריה שתים עשרה שנים ככתב רדיו במשרד בלונדון.
שם החל להופיע מדי פעם ב-CBS TV.
הוא עבד במשרד במיאמי מ-1993 עד 1997, ולאחר מכן מונה לכתב לאומי ביחידת הרדיו ב-CBS News בוושינגטון די.
עד 21 בינואר 2017 היה רביב מנחה של תוכנית מגזין רדיו שבועית, CBS News Weekend Roundup.
ב-2017 הצטרף ל-i24NEWS עם השקת ערוץ של הרשת בארצות הברית, והיה הכתב הבכיר של הרשת בוושינגטון עד 2020.
רביב הוא גם מחברם של ספרי עיון אחדים, בהם ארבעה שכתב בשיתוף עם העיתונאי הישראלי יוסי מלמן.
שותפות עוינת: הקשרים הסודיים בין ישראל וירדן (ביחד עם יוסי מלמן), הוצאת ידיעות אחרונות, 1987.
מרגלים לא מושלמים: סיפורו של המודיעין הישראלי, (ביחד עם יוסי מלמן), ספרית מעריב, 1990.
שותפים לדבר מעשה: בתוככי הברית הישראלית אמריקנית (ביחד עם יוסי מלמן), ספרית מעריב, 1994.
מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין (ביחד עם יוסי מלמן), הוצאת ידיעות ספרים, 2012.
Comic Wars, על עלייתה של מארוול אנטרטיינמנט מפשיטת רגל.
דן שוורצפוקס הוא רופא פנימי ישראלי, סגן מנהל המרכז הרפואי סורוקה.
משיא משואת יום העצמאות ה-76 למדינת ישראל.
דן הוא בנם של ליז ושמעון שוורצפוקס.
עלה ארצה בשנת 1964. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר, התגייס בשנת 1982 לגדוד שקד, והיה בדור המייסד של חטיבת גבעתי, שם שירת כמפקד פלוגת מסלול, כמפקד פלוגה בקורס קציני חי"ר וכמפקד פלוגת הסיור של גבעתי.
נבחר כקצין המצטיין של חיל הרגלים בשנת 1985.
לאחר שחרורו מצה"ל, החל בלימודי רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
סיים בהצטיינות את התמחותו במחלקה פנימית א' במרכז הרפואי סורוקה בשנת 2001. לאחר סיום ההתמחות מונה למנהל המרפאה של הקריה למחקר גרעיני.
במקביל, שימש כרופא בכיר במחלקה פנימית א' בסורוקה, וכרופא משפחה בקיבוץ עלומים - תפקיד אותו הוא מבצע עד היום.
בשנת 2015 מונה למנהל היחידה למיון פנימי ואמבולטורי במרכז הרפואי סורוקה, ומשנת 2017 משמש גם כסגן מנהל בית החולים.
במקביל ללימודיו ולעבודתו הרפואית, התקדם בתפקידיו הצבאיים כמפקד במילואים.
בשנת 1993 סיים קורס קורס מג"דים, ובשנת 1997 ביצע השתלמות מפקדי חטיבות.
בין השאר, שירת בחטיבה 5 בתפקידי מ"פ, מג"ד 7020, וסגן מפקד החטיבה בקרב בג'נין במהלך מבצע חומת מגן.
שוורצפוקס הוא פרופסור לרפואה פנימית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היה ממובילי קבוצת המחקר DIRECT יחד עם איריס שי אודות ההשפעות הבריאותיות של תזונה ים-תכונית בקרב עובדי הקריה למחקר גרעיני.
תושב באר שבע, נשוי לנורית לבית בודנהיימר, אב לעשרה וסב לנכדים.
פרס העובד המצטיין, הקריה לאנרגיה אטומית, שנת 2002.
בשנת 2006 זכה בפרס אות המופת לרופא, של האגודה לרפואה ולמשפט בישראל.
פרס ראש הוועדה לאנרגיה אטומית לשנים 2009–2010.
פרס מנכ"ל הכללית לאיכות לשנת 2017.
בשנת 2023 זכה בפרס הר"י למצוינות בין-אישית.
בשנת 2024, עבור תפקודו סביב ולאחר אירועי טבח שבעה באוקטובר, היה ממשיאי משואת הרפואה והשיקום ביום העצמאות ה-76 למדינת ישראל.
דן שרון (לשעבר שרשבסקי; נולד ב-1 באפריל 1945) הוא פסיכותרפיסט, מטפל ומדריך מוסמך לטיפול משפחתי, מורה בכיר (senior teacher) בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב ומומחה מוכר לטיפול מיני וזוגי.
כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה ויו"ר האגודה הישראלית לטיפול מיני (איט"ם).
חבר ועדת האתיקה באיט"ם ובעל קליניקה פרטית.
דן שרון נולד וגדל בתל אביב.
למד לתואר ראשון בקרימינולוגיה ועבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן ותל אביב, המשיך לתואר שני בקרימינולוגיה ומשפט פלילי באוניברסיטת תל אביב, והשלים דוקטורט בתוכנית משולבת בבית הספר לעבודה סוציאלית והחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בארצות הברית.
נשוי לטובה ולהם שני ילדים.
דן שרון היה מרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב, הרצה בפקולטה למשפטים ובבית הספר לרפואה, ושימש מומחה מטעם בית משפט לנוער ובית משפט לענייני משפחה.
הוא התמחה בטיפול משפחתי, נוער בסיכון, טיפול זוגי ומשפחתי, ואבחון וטיפול בטראומה ופוסט טראומה.
הרצה בהשתלמויות לפרקליטות המדינה ושופטים במסגרת המרכז להכשרה ולהשתלמות שופטים ע"ש זוסמן.
פרסם מאמרים רבים, השתתף בפרויקטים מחקריים ופיתח תוכניות למידה מקצועיות.
יו"ר האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה (1992–1996)
יו"ר האגודה הישראלית לטיפול מיני (איט"ם)(2004–2007)
יו"ר ועדת האתיקה של איט"ם (2014–כיום)
חבר הנהלה וחבר נשיאות האגודה לרפואה ולמשפט בישראל
חבר הנהלת האגודה להגנה על ילדים (אל"י)
חבר הוועדה המייעצת לאגף השיקום של משרד הביטחון לטיפול בהפרעות דחק פוסט-טראומטיות
פעילות במסגרת צה"ל ומשרד הביטחון
שרון שירת במילואים כמדריך במצבי לחץ ומשבר, בטיפול בטראומה, באובדנות ובפוסט טראומה לקציני בריאות הנפש ולפסיכולוגים בצה"ל.
בנוסף שימש כיועץ ומדריך קליני לצוות הטיפול בשבויי מלחמת שלום-הגליל, והיה יושב ראש הצוות המקצועי "בית המשפחה" בסוגיית קבר האחים של חללי אח"י אילת בבית העלמין בחיפה, אשר נדונה בבית המשפט העליון.
היה מעורב במשך שנים רבות בטיפול בנפגעי פוסט טראומה, נפגעי פעולות איבה, פדויי שבי ומשפחות שכולות, במסגרת עבודתו עם משרד הביטחון והמוסד לביטוח לאומי.
דן שרון, "שיקולים מנחים בסוגיות משמורת והסדרי ראיה", משרד העבודה והרווחה, 1999.
דן שרון, תלמידים במצוקה נפשית, רפואה ומשפט 7, אוקטובר 1992.
דן שרון, "ראיון ילדים בסוגיות משפטיות הפרדיגמה המשפחתית: הגיגים, עיונים, כללי זהירות ויישום".
פורסם בחובב, הרשקוביץ (עורכים), קטינים נפגעים וקטינים פוגעים: תשאול וראיון בהליך משפטי, הוצאת צ'ריקובר, 2001, עמ' 233–253.
זהבה סולומון; דן שרון, "מאובדן שליטה להשגת שליטה: ניתוח סיפורי חיים של פדויי שבי ממלחמת יום הכיפורים", פרק בספר טנטולוגיה: מדע האובדן, השכול והאבל, הוצאת פרדס, 2013.
דֶנֶבּ (Deneb) או α בברבור הוא כוכב על-ענק, הבהיר ביותר בקבוצת הברבור ואחד הכוכבים המרכיבים את משולש הקיץ.
כעל-ענק לבן, דנב הוא אחד הכוכבים הבהירים ביותר המוכרים כיום, עם בהירות מוחלטת של 6.95-.
בעבר הוא זכה לשני כינויים נוספים, ארידד (Arided), וארידיף (Aridif) אך הם נדירים בשימוש.
פירוש השם "דנב", בערבית, הוא "זנב": זנב הברבור.
דנב הוא כוכב־התקן של המחלקה הספקטרלית A2Ia.
מרחקו המדויק של דנב מהשמש אינו ודאי.
המרחק שנחשב כיום כסביר ביותר הוא 1,400 שנות אור, אבל אי ודאויות במדידת הפרלקסה נותנות טווח מ-1,340 ועד 1,840 שנות אור.
אי ודאות זו גם מקשה על קביעת ערכים מדויקים למאפיינים האחרים של הכוכב.
בהתבסס על הטמפרטורה, העוצמה וכן מדידות ישירות של גודלו הזוויתי (כ-0.002 שניות קשת), רדיוסו מוערך ב-200–300 רדיוסי שמש.
לשם המחשה, אם דנב היה ממוקם במרכז מערכת השמש, הוא היה מגיע עד מסלול כדור הארץ.
זהו אחד הכוכבים המוכרים הגדולים ביותר והכוכב הנצפה הכי גדול מטיפוס ספקטרלי A.
לדנב טמפרטורת פני שטח של כ-8,400 מעלות קלווין ומסתו מוערכת ב-20–25 מסות שמש.
שני נתונים אלה מרמזים כי הכוכב כנראה יהיה בעל אורך חיים קצר ויהפוך לסופרנובה בתוך כמה מיליוני שנים, כאשר כבר היום התצפיות מעידות כי היתוך המימן בליבתו נפסק והוא מתיך יסודות כבדים יותר.
רוח השמש של דנב גורמת לו לאבד מסה בקצב מהיר פי 100,000 מזה של השמש.
בשל מסתו הגדולה הכוכב צפוי להתפוצץ כסופרנובה בתוך כמיליון שנים.
דנאית מלכותית (שם מדעי: Danaus plexippus) היא מין פרפר המשתייך לסוג דנאית שבמשפחת הנימפיתיים ונפוץ בעיקר באמריקה הצפונית.
החל מהמאה ה-19 הדנאית המלכותית נפוצה גם באוסטרליה ובניו זילנד, באיים הקנריים ובאיי מדיירה שבאוקיינוס האטלנטי, ובנדידתה עוברת אף באיים האזוריים, אף הם באוקיינוס האטלנטי.
שמה בארצות הברית של הדנאית המלכותית הוא פרפר מונרך (Monarch Butterfly) וייתכן ששם זה ניתן לפרפר על ידי המתיישבים הראשונים באמריקה לכבודו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה.
מבחינה חיצונית מאופיינת הדנאית המלכותית בכנפיה הססגוניות.
רוב שטחן של הכנפיים כתום ולאורכן מעין "עורקים" שחורים; גם שולי הכנפיים שחורים והם משובצים בנקודות לבנות.
מוטת הכנפיים של פרט בוגר נעה בין 8.5 ל-12.5 סנטימטרים.
לנקבות "עורקים" כהים יותר על גבי הכנפיים, ואילו לזכרים מעין כתם במרכזן של הכנפיים האחוריות, ממנו הם משחררים פרומונים.
צבעיה העזים של הדנאית המלכותית הם צבעי אזהרה: כיוון שהדנאית ניזונה בין השאר מצמחים רעילים ממשפחת האסקלפיים, מצטברים רעלים בגופה והללו יכולים לפגוע בטורפים שינסו לפגוע בה.
מדי שנה נודדת הדנאית מרחק עצום של יותר מ-4,500 קילומטרים, מאזורים קרים באמריקה הצפונית - קנדה, צפון ארצות הברית ואלסקה, ועד לאזורים חמים וגבוהים במקסיקו.
כל פרפר לוקח חלק בנדידה זו פעם אחת בחייו בלבד, ומת במהלכה או, לעיתים רחוקות, בסיומה.
הדנאיות המלכותיות ידועות בעיקר בשל מסע הנדידה החד-שנתי הארוך, שבו הן עוברות קרוב ל-4,500 קילומטרים.
בקיץ חיות אוכלוסיות של דנאיות בצפון אמריקה הצפונית, בעיקר באזור קנדה ואלסקה.
לקראת הסתיו מתקבצות קבוצות גדולות של דנאיות ומתחילות לנדוד דרומה, לאזורים חמים יותר בגלל מזג האוויר הקר השורר באזורים אלו בחורף.
במהלך הנדידה מטילות הנקבות את הביצים, ובכך מבטיחות את קיום דור הפרפרים הבא, שינדוד אף הוא.
אוכלוסיות הפרפרים שמוצאן ממזרח להרי הרוקי נכנסות לתרדמת חורף באזור הכפר אנגנגאו שבמדינת מיצ'ואקאן שבמקסיקו, ואילו האוכלוסיות המערביות נכנסות לתרדמת חורף בקליפורניה שבארצות הברית (בעיקר באזור סנטה קרוז).
לאחר תרדמת החורף, הפרפרים מתפזרים ונודדים חזרה צפונה.
הנדידה מתבצעת במהלך רוב ימי חייהן של הדנאיות המלכותיות, שאורכם פחות מחודשיים בקרב הפרפרים שנולדו בתחילת הקיץ, ועד שבעה חודשים בקרב פרפרים שנולדו בשגר האחרון של הקיץ.
בשל אורך חייהם הקצר, לא יכולים רוב הפרפרים להשלים לחלוטין את הנדידה, האורכת כ-5 או 6 שבועות לכל צד, ולחזור חזרה לצפון.
מכיוון שכך, מסע הנדידה מתבצע למעשה על ידי שלושה עד חמישה דורות של פרפרים, והפרפר שחוזר לצפון אמריקה הצפונית הוא דור שלישי או חמישי לפרפר שיצא מצפון אמריקה לדרום זמן מה לפני כן.
במהלך הנדידה מעופפים הפרפרים בגובה של עד שלושה קילומטרים לערך, והם מתקדמים בקצב של כ-70–90 קילומטרים ליום.
מחקר מ-2009 מצא כי הניווט נעשה בעזרת שעון ביולוגי הנמצא במחושי הפרפר.
הדנאיות המלכותיות הן מהחרקים המעטים החוצים בנדידתם חלק מהאוקיינוס האטלנטי ומעופפים מעל שטח גדול ממנו משך זמן רב.
קבוצות קטנות של דנאיות מלכותיות מגיעות לעיתים עד אזור דרום-מערב האיים הבריטיים בשנים שבהן תנאי הרוח מביאים לכך.
דנאיות מלכותיות יכולת להגיע גם לניו זילנד ולאוסטרליה במהלך הקיץ, וזאת לאחר שהן חוצות את האוקיינוס השקט, אך הן אינן מצויות באזור במשך שאר השנה.
דנאיות מלכותיות מסוגלות לחיות בגנים מעשי ידי אדם כשהן ניזונות מצוף הפרחים המקומיים.
עונת הרבייה של הדנאיות המלכותיות שנדדו מהצפון דרומה מתרחשת באביב, מיד לאחר תרדמת החורף.
טקס החיזור פשוט למדי ותלוי בהפרשת פרומונים פחות מאצל מינים אחרים בסוג דנאית.
החיזור מורכב משני שלבים עיקריים: השלב האווירי והשלב הקרקעי.
במהלך השלב האווירי, הזכר מתעופף בקרבת הנקבה, רודף אחריה ומתנגש בה.
ההזדווגות מתבצעת במהלך השלב הקרקעי (על הקרקע או צמח) ובמהלכה הזכר מעביר זרע לנקבה.
הנקבות מטילות את ביציהן על צמח האסקלפיאס (Asclepias).
זמן מה לאחר בקיעת הביצים, לאחר שהזחל אכל והתחזק, הוא מתגלם ונשאר במצב גולם בין 9 ל-15 ימים, שלאחריהם הוא נעשה לפרפר בוגר בעל יכולת תעופה ובמהרה יעבור אף הוא את מסלול הנדידה השנתי.
על מספר איים מרוחקים, הדנאית המלכותית כלל אינה נודדת אלא נשארת באזור בקיעתה.
הדנאית המלכותית היא בעלת גלגול מלא, ואלו שלבי חייה העיקריים:
ביצה: הנקבה מטילה את הביצים על עלי צמח האסקלפיאס.
זחל: לאחר בקיעת הביצה, הזחל ניזון מקליפת ביצתו שלו ולאחר מכן מעלי צמח האסקלפיאס שעליו הוא חי.
במהלך שלב זה, הזחל צובר בגופו כמות רבה של שומנים וחומרים מזינים אחרים כדי שיוכל לשרוד בשלב הגולם שבו אינו אוכל.
צבעיו של הזחל הם צהוב, שחור ולבן; אלו צבעי אזהרה שמטרתם למנוע מטורפים לפגוע בזחל.
גולם: לקראת סוף שלב הזחל, הוא עוטף עצמו במעין חוטים דקיקים, ובכך מתחיל תהליך ההתגלמות.
לאחר זמן מה, מעטה זה נופל והזחל נשאר בתוך שלד חיצוני שצבעו ירוק .
הגולם דבוק בחוזקה לעלי הצמח, ובמשך 9 עד 15 הימים הבאים מתרחשים בגופו תהליכים הורמונליים ופיזיים ההופכים אותו לפרפר בוגר.
בוגר: מן הגולם יוצא פרפר בוגר המסוגל לעוף.
הבוגר ניזון ממגוון רב של צמחים (בעיקר ממשפחת האסקלפיים).
הדנאית המלכותית קרובה מאוד לשני מינים אחרים של פרפרים.
הראשונה מביניהם היא הדנאית הג'מייקנית (Danaus cleophile), הנפוצה בג'מייקה ובאספניולה, והשנייה היא הדנאית הדרומית (Danaus erippus).
הדנאית הדרומית קרובה עד מאוד מבחינה התנהגותית וחיצונית לדנאית המלכותית, וכמעט לא ניתן להבדיל בין פרט בוגר שלה לדנאית מלכותית רגילה (אם כי הגולם מעט שונה).
דנאית זו נפוצה באזור דרום נהר האמזונאס.
לעיתים היא מסווגת כתת-מין של הדנאית המלכותית, אף על פי שבדיקות גנטיות מוכיחות כי מדובר במין נפרד.
מכל מקום, גם אם מדובר במין נפרד, הדנאית הדרומית נפרדה והתפתחה מהדנאית המלכותית לפני זמן לא רב מאוד (במונחים אבולוציוניים).
אבותיה של הדנאית הדרומית נפרדו מהדנאית לקראת סוף עידן הפליוקן.
כיום ידועים בוודאות שני תת-מינים לפחות: Danaus plexippus plexippus, תת-המין הנודד הנפוץ בארצות הברית, ו-Danaus plexippus megalippe, תת-המין שאינו נודד הנפוץ בפלורידה ג'ורג'יה ודרומה, לאורך האיים הקאריביים ואמריקה המרכזית ועד לנהר האמזונאס.
פרפר צפון אמריקאי נוסף, Limenitis archippus) Viceroy butterfly בשמו המדעי), דומה מאוד מבחינה חיצונית לדנאית המלכותית, על אף שמבחינה טקסונומית אין כל קשר ביניהם.
בעבר חשבו ש-Viceroy butterfly אינו רעיל והוא מחקה את הדנאית המלכותית הרעילה (חקיינות בטסיאנית).
כיום ידוע ששני הפרפרים רעילים וששניהם פיתחו סימני אזהרה דומים במהלך האבולוציה באמצעות מנגנון של חקיינות מילריינית.
קיימות גם דנאיות מלכותיות לבקניות.
הדנאית המלכותית תוארה לראשונה בצורה מדעית על ידי קארולוס ליניאוס בשנת 1758, והוא שהעניק לה את שמה המדעי.
הטורפים הפוטנציאלים העיקריים של הדנאית הם מיני עופות שונים.
עם זאת, לדנאית הגנות טובות למדי נגד הסכנות מצד העופות: מלבד טעמה הדוחה, גופה מכיל רעל שנצבר עוד בהיותה זחל מאכילת עלי האסקלפיאס הרעילים המשמשים לה כמזון.
בנוסף, צבעי הכנפיים שלה - כתום, שחור ולבן - הם צבעי אזהרה שמטרתם להרתיע טורפים מלתקוף אותה.
כאמור, היו מינים כגון ה-Limenitis archippus שניצלו את הרעילות של הדנאית ופיתחו אף הם מראה חיצוני דומה לשלה כדי שהטורפים יטעו לחשוב שמדובר בדנאית ולא יתקפו אותם, תופעה המכונה חיקוי מילריאני.
במשך עשרות השנים האחרונות חלה ירידה משמעותית בגודל האוכלוסייה של הדנאית המלכותית.
הסיבה המדויקת לירידה זו אינה ברורה, אך ההשערות הרווחות מציינות כסיבה וירוס שפגע באוכלוסיות גדולות, בצורת, כריתת יערות בלתי חוקית, בירוא שטחים גדולים שאליהם נדדו בעבר הפרפרים, ירידה טבעית באוכלוסייה, או שילוב של כמה מהסיבות הללו.