tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה הראשון שחקר את ההתפתחות הדמוגרפית של אוכלוסיות ארץ ישראל למן התקופות הפרהיסטוריות דרך ימי המקרא, התקופה הרומית והתקופה הביזנטית.
כן, חקר ארנסבורג את האוכלוסיות הבדואיות בנות ימינו.
לאורך שנים, השתתף ברוך ארנסבורג יחד עם עופר בר יוסף ואיתן צ'רנוב בניהול חפירות ארכאולוגיות באתרים שונים בגליל ובכרמל.
כך למשל, הוא השתתף בחפירות במערת היונים שהתמקדו בחקר האוכלוסייה הנאטופית (13,000 שנים לפנה"ס) שנהגה קברה את מתיה במערות.
כחבר בצוות החפירות במערת כבארה, לחקר התקופה הפלאוליתית התיכונה, היה שותף ארנסבורג למציאת שלד של אדם ניאנדרטלי בן כ-60,000 שנים.
בבחינת ממצא זה, התגלתה לראשונה בתולדות חקר האדם הקדמון, עצם לשון זהה לזו של האדם המודרני.
צורתה ומיקומה האנטומי רומזים שהניאנדרטלים היו בעלי יכולת דיבור בדומה לאנשים בני ימינו.
מחקרים נוספים שלו עסקו בבחינת שרידים ארכאולוגיים של שלדים מאתרים שונים ברחבי הארץ מתקופת בית שני.
בנוסף לתחום האנתרופולוגיה הפיזית, נודעת לפרופסור ארנסבורג חשיבות מרכזית גם בהנחת התשתית של תחום הרפואה המשפטית בישראל.
הוא גיבש את הידע והכשיר צוותים בצה"ל ובמכון לרפואה משפטית.
כן, פעל ארנסבורג במשך שנים בצה"ל הן בתחום זיהוי חללים והן במחקרים לפיתוח ציוד צבאי.
ברוך אורן (סוסנוביק) (ז' בחשוון תרע"ו – ד' בתמוז תשס"ד; 15 באוקטובר 1915 – 23 ביוני 2004) היה איש חינוך ישראלי.
חתן פרס ישראל לשנת 1980 על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בתחום ההנצחה.
נולד בשם ברוך סוסנוביק ליעקב וגולדה בנובי פוהוסט שבקרבת וילנה.
הוא למד בישיבה בווילנה ולאחר מכן הוכשר להוראה בווילנה ובוורשה.
באותה עת החל לפעול בתנועת "הנוער הציוני".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט עם אחיו הבכור, , לליטא, ומשם עלו השניים בשנת 1941 לארץ ישראל דרך המזרח הרחוק.
תחילה עבד בהוראה בקיבוץ תל יוסף, ובשנת 1944 התיישב בפתח תקווה, שבה עבד שנים רבות בחינוך.
במלחמת העצמאות שימש כקצין תרבות.
בשנת 1948 נשלח מטעם הסוכנות היהודית והג'וינט למשך שנתיים לרכז את מפעל החינוך עבור מחנות שארית הפליטה בגרמניה.
באותה תקופה שימש ככתב "דבר" בגרמניה והיה קצין יחסי הציבור של הקהילה היהודית במינכן.
בשנת 1953 החל ברוך אורן לעמוד בראש בית "יד לבנים" בפתח תקווה, אשר היה למפעל ההנצחה הראשון מסוגו במדינה.
שנים רבות הקדיש לפיתוח הבית ותרם להתפתחותו של ארגון "יד לבנים" הארצי.
עבור פעילות זו זכה בשנת 1980 בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
פעילותו החינוכית נמשכה ככתב בעיתונות היומית והמקומית ובעיתונות ילדים.
כמו כן פרסם ספרי ילדים, מחקרים על תולדות העיר פתח תקווה וגיבש תכנים עבור תוכניות קול ישראל והערוץ הראשון.
פעילות זו שולבה בפעילות ציבורית: אורן ערך את שלושת ספרי ארגון ותיקי ההגנה והיה פעיל בארגון חברי ההגנה, האגודה למען החייל, ארגון ההורים השכולים, ועדת האימוץ של בה"ד 1, מגן דוד אדום, נעמת ומוזיאונים ברחבי הארץ.
נוסף על אלו היה חבר כבוד באגודת הציירים והפסלים בישראל ובארגון הבינלאומי לציירי פה ורגל.
בשנת 1982 הוענק לו תואר יקיר העיר פתח תקווה.
ברוך אורן נפטר ב-2004, בגיל 89. נקבר בבית הקברות סגולה בעירו.
ב-2024 נקראה כיכר על שמו בפתח תקווה, בצומת הרחובות ארלוזורוב וגייסות שריון.
מסִּפורי בית אחד; צילומים: ישראל צפריר, תל אביב: מערכות, תש"ך 1960. (על בית יד לבנים; זיכרונות מימי "ההגנה", מלחמת השחרור וסיני) (מהדורה ב: תשכ"א)
עלילות בני חיל: סיפורי גבורה בישראל; איורים: אביגיל ויצחק יורש, תל אביב: עם עובד, תשכ"ג 1962.
עלילות ראשונים; רישומים: מנחם גפן, תל אביב: עם עובד (ספריית דן חסכן), תשכ"ה 1964.
השריונאים באים: סִפורי גבורה; הספורים: ברוך אֹרן; עבד לשִדור: אוריאל אֹפק, תל אביב: ספרית עֹפר (דפוס מדע), תשכ"ט.
האויב פולש לדרום, תל אביב: משרד הביטחון – אגף השיקום – המחלקה להנצחת החייל (ספר כ"א בסדרת עלילות גבורה בעריכת ראובן אבינעם), תש"ל.
ברוך ארנון (נולד ב-8 ביולי 1940 בנובי סאד, יוגוסלביה) הוא פסנתרן ישראלי ומורה למוזיקה.
הוא מכהן כפרופסור בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק.
לפני כן לימד באקדמיה למוזיקה בתל אביב וב"מוזיקה דה קאמרה".
ברוך ארנון החל את לימודי המוזיקה בגיל צעיר ולמד נגינה בפסנתר אצל אילונה וינצה-קראוס באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
בשנת 1959 השתתף בכיתות אמן של אדוארד שטוירמן.
בשנת 1962 למד בג'וליארד לתואר ראשון במוזיקה אצל אירווין פרוינדליך.
הוא המשיך את לימודיו אצל ברנרד וגנאר וג'ייקוב דרוקמן ובשנת 1965 קיבל תואר מוסמך למוזיקה.
בין השנים 1960 ו-1962 לימד פסנתר באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
בשנת 1972 התמנה למנהל אמנותי של ה"מוזיקה דה קאמרה", משרה בה התמיד עד 1980. בשנת 1971 החל ללמד בבית הספר ג'וליארד למוזיקה.
הוא מלמד שם ספרות פסנתר ולימודי משתלמים מאז 1991 ובשנת 2001 היה לפרופסור למוזיקה קאמרית.
ברוך ארנון מתגורר כיום בניו יורק ועוסק שם בהוראה.
ברוך איבצ'ר ברונשטיין (נולד ב-17 בפברואר 1940 בחדרה) הוא איש עסקים ישראלי בעל עסקים בישראל, בפרו ובמדינות נוספות בדרום אמריקה.
ביוני 2022 העריך העיתון הכלכלי "TheMarker" את הונו בכ-360 מיליון דולר, ברשימת 500 עשירי ישראל שפרסם.
איבצ'ר נולד ב-1940 בחדרה ושירת בצה"ל בחיל הקשר.
בשנת 1968 סיים תואר במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אחר כך פתח משרד עורכי דין קטן בחדרה והתחתן עם נעמי.
אחיו, מנחם, שהיה סוכן מזרנים בוונצואלה, הקים מפעל בלימה בירת פרו עם שותף יהודי מקומי, השותף פרש והוא ביקש מאיבצ'ר לנהל אותו.
ב-1970 (בסיום לימודי אשתו בבצלאל) הגיע לפרו לנהל את המפעל, מתוך כוונה להישאר שנתיים.
המפעל הקטן, "פאראיסו" (שפירושו בספרדית "גן עדן") יצר 50 מזרנים ביום בלבד, תוך שנים ספורות הפך ליצרן המזרנים השני בגודלו בפרו.
ב-1978 קיבל תואר תעשיין השנה במדינה.
ב-1982 הציעו לו שני חברים פרואנים, שאחד מהם היה שר החקלאות, להיכנס כשותף בערוץ טלוויזיה חדש , בנימוק שיוכל לפרסם את מוצריו.
איבצ'ר רכש תחילה 11% מהמניות, ולא נטל חלק בניהול הפעיל של התחנה.
שנתיים אחר כך רכש את השליטה בתחנה (54%), החל להיות מעורב גם בהפקת סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע, והיה בעל זיכיון להפצת סרטי אולפני הוליווד בפרו.
בנוסף שיווק בפרו את מערכת התדלוק האוטומטי "דלקן" של חברת רפק תקשורת ותשתיות הישראלית.
בשנים 1978–1983 הפעיל את "בית ברוך" בלימה, שאירח תרמילאים ישראלים במהלך טיולם בפרו.
הוא נסגר לאחר שאחד האורחים סחר בסמים במקום.
בשנות ה-80 החל להשקיע גם בישראל, בין השאר היה שותף בחווה חקלאית לגידול שקדים, בחברת ההשקעות "להט-לב" (שהקים שלמה להט לאחר שפרש מתפקיד ראש עיריית תל אביב), במשרד יחסי הציבור של רני רהב, ובהפקת הסרטים: "הקיץ של אביה" ו"הינשוף" (1988).
ב-1996 החלה תוכנית תחקירים בתחנת הטלוויזיה שבבעלותו בחשיפת שחיתויות של נשיא פרו אלברטו פוג'ימורי וראש המשטרה החשאית, בין השאר שידרה כתבה על הברחות סמים במטוסו של הנשיא.
במשך שלוש שנים הוא פעל להחזרת אזרחותו ביחד עם קומץ עיתונאים שחברו אליו מערוץ הטלוויזיה כשבסופן מוחזרת לו אזרחותו ורוב רכושו והוא חוזר לפרו בסוף שנת 2000. לאחר חזרתו היה שותף בלוטו הפרואני אך לאחר מספר שנים מכר את חלקו.
בשנת 2000 היה איבצ'ר שותף להקמת רשת בתי הקפה "קופי בין", הוא מכר את חלקו ברשת בשנת 2008. באותן השנים היה שותף גם בחברת "דנה הפקות", המפיקה סדרות טלוויזיה בישראל.
בשנת 2022 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת רייכמן.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 איבצ'ר תומך בקבוצת הכדורסל מכבי חדרה, יחד עם אחיו תרם לבניית אולם עבור הקבוצה על שם אביהם חיים איבצ'ר.
מאז 1994 הוא תרם כספים למרכז הבינתחומי הרצליה (אוניברסיטת רייכמן), מייסד המרכז אוריאל רייכמן היה חברו לספסל הלימודים באוניברסיטה העברית.
בין השאר תרם לבניית אודיטוריום גדול.
כמו כן תרם כספים לבניית "מכון ברוך איבצ'ר לחקר מוח, קוגניציה וטכנולוגיה" במרכז הבינתחומי, בניין בן 4 קומות המאגד את לימודי בית הספר לפסיכולוגיה.
ביוני 2022 זכה לקבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת רייכמן על תרומתו ופועלו למען האוניברסיטה.
בדצמבר 2019 תרם 25 מיליון שקל לשיפוץ תיאטרון בית ליסין, שנקרא מאז על שמו.
במרץ 2020 תרם להטסת ישראלים שנתקעו בפרו בעקבות מגפת הקורונה חזרה לישראל.
איבצ'ר נשוי לנעמי ולהם ארבע בנות.
איבצ'ר היה מקורב ומיודד במשך השנים לנשיא פרו אלאן גארסיה.
בסוף שנת 2000 רכש קומת פנטהאוז וחצי קומה נוספת במגדלי אקירוב בתל אביב.
הוא מכר אותן בשנת 2004 לאיש העסקים סמי עופר, תמורת 10 מיליון דולר, שהייתה אז המחיר הגבוה ביותר ששולם עבור דירה בישראל.
רבי ברוך בן רבי יצחק (1140 לערך - 1211) היה תלמיד חכם ופוסק, מבעלי התוספות.
מכונה תדיר בעל התרומה על שם ספרו המפורסם.
בשו"תי הרשב"ץ והרשב"ש, מתואר בעל ספר התרומה ככהן, וכמו כן בחידושי הרמב"ן.
ויש מטילים ספק בייחוסו ככהן.
הרב ברוך חי ופעל בצרפת והיה תלמידו המובהק של ר"י הזקן.
הוא מזכיר בספרו רבים מחכמי צרפת אך רק ארבעה מחכמי אשכנז בדברי משא ומתן שלהם עם חכמי צרפת.
ספרו הולך אחר בית המדרש הצרפתי, ובניגוד לחכמי אשכנז אינו עוסק כלל במנהגי הקהילות.
חכמים שבאו אחריו העידו על פעילותו בפריז ביחד עם רבי יהודה בן רבי יצחק שירליאון.
לקראת פטירתו עלה לארץ ישראל בתקופת עליית בעלי התוספות, בה גם נפטר ונקבר.
כפי שגילה שמחה עמנואל, למרות היותו תלמיד חכם צרפתי, ייחסו לו חכמים מאוחרים את השם "רבי ברוך מגרמייזא", ככל הנראה בשל בלבול עם רבי ברוך אביו של המהר"ם מרוטנבורג.
רבי ברוך אינו מוזכר בהתכתבויות הלכתיות בין חכמי הלכה גרמנים, ושמו לא עולה בהקשר של פסיקת הלכה בוורמיזא, ולעומת זאת הוא מוזכר רבות בהתכתבויות עם חכמים צרפתים.
בן דורו הגרמני רבי אלעזר מוורמס, המרבה לצטט את ספר התרומה בספרו, ספר "הרוקח", אף כינה אותו "רבי ברוך ב"ר יצחק מצרפת".
ככל הנראה, חכם נוסף בשם זהה, רבי ברוך בן יצחק, היה תלמידו של ר"י הזקן, והוא מכונה על שם עירו רבי ברוך מרגנשבורג..
עיקר פרסומו של רבי ברוך היה בשל "ספר התרומה" המכיל פסקי הלכה בלשון קצרה במגוון נושאים: שחיטה, טרפות, איסור והיתר, חלה, נידה, גיטין, חליצה, עבודה זרה, יין נסך, ספר תורה, תפילין ושבת.
הספר כולל גם פרק מיוחד על "הלכות ארץ ישראל", בהתאם לרוח התקופה בה העלייה לארץ ישראל הייתה עניין אקטואלי.
בסוף הספר צירף המחבר מפתחות המכילים את תמצית הפרקים.
את חיבורו זה סיים לכתוב סמוך לשנת 1202 וכעבור כמה שנים (כנראה ב-1208) כבר היה בדרכו לארץ ישראל.
ספר התרומה נחשב לאחד מספרי הפסיקה החשובים, ופוסקים רבים מבססים עליו את פסקיהם.
קיימים 17 כתבי יד שלמים של הספר ו 63 כתבי יד חלקיים והוא נדפס במהדורות רבות.
בתשס"ח הודפסו הלכות ארץ ישראל מתוך ספר התרומה במהדורה חדשה ומתוקנת על פי כתבי יד על ידי הרב יואל פרידמן ממכון התורה והארץ.
הספר כולו יצא במהדורה חדשה בשני כרכים על ידי הרב דוד אברהם ממכון ירושלים.
בתש"ע הודפס חציו השני של הספר מהלכות עבודה זרה ואילך על-פי חלק מכתבי היד, חלק זה יצא מחדש במהדורה מתוקנת בשנת תשפ"ב.
חלקו הראשון של הספר במהדורה זו הודפס בתשפ"א.
הטור מביא את דבריו לעיתים, והבית יוסף מביא את דבריו רבות, ואף לעיתים פוסק כמותו בשולחן ערוך.
בנוסף כתב הרב ברוך תוספות על התלמוד.
התוספות המודפסות על מסכת זבחים הם שלו והוא גם מוזכר בהם כמה פעמים.
התוספות על מסכת נידה הם תוספות טוך המיוסדות על תוספות שלו ומהר"ם מרוטנבורג מזכיר את התוספות שלו על מסכת נזיר, אך אלו לא הגיעו לידינו.
יש השערות שהוא כתב תוספות על מסכתות נוספות, בין השאר על מסכתות קידושין, חולין ושבת, אך אין ראיות חותכות בעניין.
הרב ברוך בן יצחק אִבְּן אלבאליה (ד'תתל"ז, 1077, ספרד – ד'תתפ"ז, 1127, ספרד) היה מגדולי תלמידי החכמים בספרד בדורו, ראש ישיבה, פוסק הלכה, ובעל ידע בפילוסופיה.
היה בנו של רבי יצחק בן ברוך אבן אלבאליה, ולמד ממנו תורה.
כשנפטר אביו היה ברוך בן 17 שנים.
האב, שהיה מצוי במחלוקת קשה עם הרי"ף, קרא לבנו לפני מותו, כשכמעט ולא היה יכול לדבר, ולחש לו: "לך לרב יצחק בן אלפאסי, ואמור לו שהרי אני יוצא מהעולם הזה ונכנס לעולם הבא, וכבר מחלתי לו על כל הדברים קשים שדבר אלי, בין בכתבים בין על פה.
וכמו כן אני מבקש ממנו שימחל לי כך, וילמד אותך תורה, ועמוד לפניו לשמשו, ויודע אני שיעשה לך טובה רבה מאוד וילמד אותך בכל לבו".
ואכן, אחרי מות אביו הלך מיד לאליסנה (Lucena), בה שימש הרי"ף כראש ישיבה, ואמר לו את כל דברי אביו.
הרי"ף התרגש, וניחם את הבן, והבטיח לו להיות לו לאב.
בביתו של הרי"ף שהה עד שלמד ממנו את כל התלמוד.
בפטירתו של הרי"ף התפרסמו שניים מבכירי תלמידיו: רבי ברוך והר"י מיגאש, שנולדו באותה שנה.
רבי ברוך נפטר כ-15 שנה לפני הר"י מיגאש, באלול ד'תתפ"ז, וכך התפרסם הר"י מיגאש יותר ממנו.
רבי ברוך היה בעל ידע בפילוסופיה בנוסף לתורתו וחכמתו, והעמיד תלמידים רבים.
בין תלמידיו נמנה בן אחותו, רבי אברהם אבן דאוד (הראב"ד הראשון), שהעלה פרטים לתולדותיו בספרו ההיסטוריוגרפי "ספר הקבלה".
לא נשתמרו כתבים מתורתו, ואף שמועות מפיו לא נרשמו כמעט על ידי תלמידיו.
הידיעות עליו הן בעיקר מדברי בן אחותו הראב"ד.
רבי יהודה הלוי כתב שיר לרגל ברית המילה שלו, שלדעת שד"ל הוא שירו הראשון של ריה"ל, שחיברו בהיותו בן 13. השיר התפרסם לראשונה בקובץ שירי ריה"ל שהוציא שד"ל, בשם "בתולת בת יהודה".
כמו כן חיבר ריה"ל לפחות ארבע קינות על מותו: "מה לעם יקראו עצרה", "קול הקריה הומה", "נאסף אביר רועים", ו"אוי לצעירי הצאן".
קינה נוספת, המתחילה "מדי שבת", נדפסה על ידי יהודה רצהבי.
בקינה זו נזכרים בניו, שהצעיר שבהם נקרא יצחק על שם אביו; ובני אחותו "אשר גדלו בין זרועיו", שביניהם נמנה ככל הנראה הראב"ד.
ברוך אלמקייס (נולד ב-1953) הוא ראש המועצה המקומית ירוחם לשעבר.
כיהן כראש המועצה בשנות ה-80 ושוב בתחילת שנות ה-2000.
אלמקייס נולד ב-1953 במרקש שבמרוקו, אח בכור מבין 12 אחים.
הוא עלה לישראל עם הוריו ומשפחתו ב-1961 והתגורר בדימונה.
הוא למד בבית הספר התיכון הדתי המקומי ומשם המשיך ללימודי כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן, שם נבחר ליו"ר אגודת הסטודנטים בשנים 1974-1977. בין השנים 1978-1983 שימש מנהל סניף בנק בירוחם, אז החליט להתמודד בבחירות לעירייה.
ב-1983 נבחר לראשונה כראש מועצת ירוחם מטעם מפלגת העבודה, והיה לאחד מראשי המועצה הצעירים בישראל.
במהלך כהונתו, הציע למחות על קיפוח עיירות הפיתוח באמצעות הקמת מדינת ירוחם.
במהלך כהונתו, נחנכו מוסדות תרבות רבים בעיר, אך שיעור האבטלה הגיע עד ל-39 אחוז ב-1986. אחת מהשקעותיו המרכזיות הייתה "אגם ירוחם" בפארק ירוחם, שהוקם ב-1992; בתחילה זכה האגם להצלחה רבה, אך כיום הוא נחשב לפרויקט בעייתי, שעל פי המשרד להגנת הסביבה, השחייה בו אסורה.
בעקבות השקעות נוספות, ביניהן דוברה יקרה שאמורה הייתה לשמש כמסעדה צפה, נקלעה ירוחם לגירעון תקציבי.
בעקבות זאת החליט שר הפנים דאז, אריה דרעי, לפזר את המועצה שבניהולו של אלמקייס.
בבחירות שהתקיימו ב-1992 הפסיד אלמקייס למוטי אביסרור.
בשנת 2003, ניצח אלמקייס את אביסרור בבחירות לתפקיד ראש המועצה.
בתקופת כהונתו שקעה המועצה בחובות, וחודשים רבים לא קיבלו עובדי המועצה את שכרם; בסופו של דבר, פעילות המועצה הושבתה כליל.
בעקבות הבעיות בניהול וסכסוכיו עם פקידים בכירים, קרנות שונות הפסיקו את תרומותיהן לפעילויות ביישוב.
אלמקייס עורר התנגדות רבה בשל כך ונערכו כנגדו הפגנות תושבים.
אלמקייס הציע מספר הצעות מקוריות לשיקום העיר, בהן הקמת שכונה בדואית בירוחם לתושבי השבט השכן, ראשונה מסוגה בישראל בעיירת פיתוח יהודית.
בעקבות תלונות רבות שהושמעו כלפיו, הקים משרד הפנים ועדת חקירה שתבדוק את התנהלותו.
בדו"ח שפרסמה הוועדה נכתב בין השאר כי אלמקייס "פעל, במובהק ובצורה גלויה, בניגוד לכל חוק ומינהל תקין", ועל כן המליצה הוועדה להרחיקו "מכל תפקיד ציבורי אחראי המחייב קבלת החלטות".
ב-25 בנובמבר 2004, לאחר שהחליט משרד הפנים על מינוי של חשב מלווה למועצת ירוחם, הוגשה נגד אלמקייס תלונה במשטרת הרצליה, על ידי מנכ"ל משרד הפנים, גדעון ברלב.
ברלב טען כי אלמקייס תקף אותו; אלמקייס מצידו טען כי ברלב הוא זה שתקף אותו.
בתחילת 2005 התרבו התלונות על אלמקייס והגיעו אף לבית המשפט העליון.
בסוף אותה שנה הודיע שר הפנים אופיר פינס על הדחתו של אלמקייס, מונתה ועדה קרואה לניהול העיר, ובראשה הועמד עמרם מצנע.
אלמקייס נשוי לאורלי ואב לשלושה - ענבל, חניאל ולירז.
"בָּרוּךְ אֵל עֶלְיוֹן" הוא פיוט שנכתב על ידי רבי ברוך בן שמואל ממגנצא והוא מושר בקהילות אשכנז בזמירות השבת בעת הסעודה השנייה.
נושא הפיוט הוא אמירת דברי שבח לאל, שנתן מנוחה שלמה, גופנית ונפשית לעמו.
הוא מתאר את נועם השבת ואת כבודה שאותה מפארים במאכלים ערבים ומיני מטעמים ולבושים חגיגיים; את השכר העצום שיקבל שומר השבת בגן עדן ובעולם הזה, ואף מרחיב בהשפעה הנפשית של השבת על האדם, ואת הרגשות שאותן היא מעוררת; ואת חשיבות השבת לפני הקדוש ברוך הוא שקראה "חמדת הימים".
לפי הפיוט, יום השבת שובר את שגרתם הטבעית של ימי החול ובתוך כך מעלה את האדם היהודי ואת מציאותו לדרגה אחרת.
בנוסף לכך מוזכר בשיר כי בזכות יום השבת יגאל האל את עמו: "אמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחאי, אלמלי משמרין ישראל שתי שבתות כהלכתן מיד נגאלים".
נולד בשם ברנרד ארבסמן בברלין בשנת 1931, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בהיותו בן שנתיים בתקופה של עליית הנאצים לשלטון.
לקח חלק בהכשרה בגינוסר, ובשנת 1949 התגייס לצה"ל ליחידת הכלבנים של המשטרה הצבאית.
בשנת 1953 פורקה יחידת הכלבנים, וארבל עבר ליחידות אחרות במשטרה הצבאית.
הוא פיקד על תחנות המשטרה הצבאית בצריפין ובבאר שבע, ולאחר מכן היה ראש מדור היסעים.
בשנת 1958 מונה למפקד המשטרה הצבאית בירושלים, ולאחר מכן היה מפקד המשטרה הצבאית בתל אביב.
משנת 1960 כיהן כקצין שלישות, בחטיבה 14 ובחטיבה 7, והחל משנת 1968 עד שנת 1973 כקצין שלישות פיקודי של פיקוד מרכז.
ביולי 1972 כיהן בהרכב השופטים של קוזו אוקמוטו.
בשנת 1974 מונה לסגן מפקד המשטרה הצבאית ובאוקטובר 1977 מונה לקצין המשטרה הצבאית הראשי והחליף את תא"ל בנימין ענבר.
כקצין המשטרה הצבאית הראשית שם דגש על שיקום אסירים בכלא הצבאי, מלחמה בשימוש בסמים בצה"ל והכנת תשתית מודיעינית של המשטרה הצבאית.
כמו כן פעל כנגד תאונות דרכים בצבא.
באמצע 1980 הגיעו לידיעת הרמטכ"ל, רפאל איתן, תלונות על התנהגות לא הולמת של ארבל, מצד פקודים שלו, שנדונו בעצמם על התנהגות לא ראויה.
ארבל הוצא לחופשה, ואיתן ביקש משירות הביטחון הכללי לבחון את החשדות, ולאחר בדיקה אלו העבירו את העניין למשטרה, בליווי של תא"ל דב תמרי.
החשדות נסבו על שחרור מכרים משירות מילואים, הענקת תנאים מיוחדים בכלא צבאי לבקשת מכרים, והענקת רישיון לאקדח, שלא לפי הנוהל.
על פי החשדות תמורת אלו קיבל ארבל הטבות שונות ממכריו.
על חקירת המשטרה ניצח איתן גולן, לימים תנ"צ.
בדו"ח ביניים של החקירה בתחילת ספטמבר 1980 נכתב שלא אומתו חשדות פליליים, אולם בהמשך נעשו מעצרים וגויס עד מדינה ובדצמבר 1980 המליצה המשטרה להעמיד את ארבל לדין באשמת קבלת שוחד, מסירת סודות, חריגה מסמכות ושימוש לרעה ברכוש צבאי.
עם זאת, חלק מהתלונות נמצאו חסרות בסיס.
בינואר 1981 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, על העמדתו של ארבל לדין.
בעקבות החקירה פרש ארבל מצה"ל באוקטובר 1980, תוך שהוא מוותר על חופשת שחרור.
למרות זאת, הועמד ארבל לדין בפני בית דין צבאי, כשעל התביעה ניצח התובע הצבאי הראשי, אילן שיף.
ארבל נידון לשלושה חודשי מאסר והורדה לדרגת סגן-אלוף.
השופטים ציינו שהקלו בעונשו מכיוון שלא זכה לטובות הנאה ממשיות.
הרמטכ"ל, רפאל איתן, המיר את עונש המאסר בפועל למאסר על תנאי, בניגוד להמלצת הפרקליט הצבאי הראשי.
ארבל טען שנעשה לו עוול: "כמה אנשים מכובדים שהעידו במשפט הסתכלו לי בעיניים ושיקרו במצח נחושה".
לטענתו, הוא פעל על פי הנורמות הנהוגות.
היה נשוי לתהילה לבית זילברהפט, ילידת 1941. לשניים נולדו ארבע בנות.
ברוך ארבל נפטר ב-13 באפריל 2019 ונטמן בבית העלמין ביהוד.
ברוך בן יצחק (נולד ב-7 במאי 1968), הוא זמר, גיטריסט, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי, חבר ומייסד להקת רוקפור מיום הקמתה ב-1988, בתחילה כבסיסט, אחר כך כגיטריסט מוביל.
בין השנים 2004–2014 שימש בלהקה כסולן וגיטריסט עד חזרתו של אלי לולאי לעמדת הסולן ב-2015.
נוסף על פעילותו ברוקפור, משמש בן יצחק כמפיק מוזיקלי.
בין האמנים שאתם עבד ושאת אלבומיהם הפיק נמנים, בין היתר, שי נובלמן, אפרת בן צור, ג'נגו, קרני פוסטל, נינט טייב, להקת אלקטרה, להקת אינפקציה, תעני אסתר, נאג' חמאדי, רמלה, סן פדרו, נדב קדמון, הֶפִּי, Cut Out Club ודניאל רביצקי.
שני אלבומים בהפקתו זכו להיכלל ברשימת עשרת אלבומי השנה של מגזין המוזיקה "רולינג סטון".
כותב פסקולים לפיצ'רים, סרטי דוקו, סדרות טלוויזיה ולסרט "פרדייס קרוז" (2013).
ברוך בן יצחק נולד וגדל בחולון.
בסוף שנות ה-70 ולקראת סוף העשור הראשון לחייו נחשף לשיר 'מיסטר בלו סקיי' של ELO, שיר שהתנגן ללא הרף באותם ימים בתחנות הרדיו.
בן יצחק הוקסם מהשיר, ומאותו רגע החל להתעניין מאוד במוזיקה.
כנער הושפע בן יצחק מאחיו הגדול.
בשעה שחבריו האזינו ללהקות פופ כמו אבבא והבי ג'יז, האזין בן יצחק, בהשפעת אחיו, לאמנים ולהקות שניגנו רוק, ובהם ג'נסיס, יס, דייוויד בואי ופינק פלויד.
כנער מתבגר בילה את רוב שעות הפנאי בהאזנה לתקליטים ובמשחקי כדורגל בשכונה, ואז גם התגבש אצלו הרצון לעסוק במוזיקה באופן מקצועי.
לקראת אמצע שנות ה-80 עברה משפחתו של בן יצחק לשכונת קריית שרת בחולון, שם הכיר את אמיר צורף.
בין השניים חיברה האהבה למוזיקה שנחשבה בסביבתם בלתי שגרתית, והם נהגו לרכוש יחד תקליטים, להאזין להם ולהחליף אותם ביניהם.
לאחר שהופיע צורף בביתו של בן יצחק עם גיטרה חשמלית, החליט בן יצחק כי הוא רוצה ללמוד לנגן.
בהמשך החליטו השניים להקים להקה.
לזוג חברו מוזיקאים צעירים נוספים, שחלקם כבר ניגנו בהרכבים פעילים - אולם הרכב זה התפרק.
צורף היה חבר בלהקת נוער שוליים, אך עזב את הלהקה מיד אחרי שהקליטה את אלבומה הראשון, וחבר לבן יצחק במגמה לנסות בשנית להקים להקה.
בן יצחק הציע לצרף ללהקה כסולן את אלי לולאי, שגר באותה שכונה כמוהו.
איסר טננבאום, מתופף מרמת גן, גם הוא יוצא להקת נוער שוליים, הצטרף לשלושה בהמשך, ובכך הושלם הרכב להקת רוקפור.
לדיסקוגרפיה של רוקפור ראו רוקפור
2000: ככה מפנקים (אינפקציה) הפקה מוזיקלית
2001: How To Be Shy (שי נובלמן) הפקה מוזיקלית
2009: קומוניקטיבי (נינט טייב) הפקה מוזיקלית
2009: פתח (ענת סגל) הפקה מוזיקלית
2010: זהו לא שמי האמיתי (Hepi) הפקה מוזיקלית
2015: מסקנות מכדור הארץ (תעני אסתר) הפקה מוזיקלית
2015: s/t (Cut Out Club) הפקה מוזיקלית
2015: להיטי הזהב ששינו את העולם (חלק א') (נאג' חמאדי) הפקה מוזיקלית
2013: פרדייז קרוז (מתן גוגנהיים)
2018 "טוקלומטי" (דוד אופק, גדי אייזן)
2018 "רק לאלוהים מותר" (גדי אייזן)
2018 "שיר למעלות" (דוד אופק, גדי אייזן)
2018 "הפלנטונים" (נועם משולם, אדיק מיטגרץ)
2018 "נולד בירושלים" (נולד בירושלים, דוד אופק ויוסי עטיה), יחד עם מרק לזר ואלי לולאי ("רוקפור")
2019 "נוכלות" (אילן פלד, יעל פוליאקוב)
2019 "חמישים" (דפנה לוין, יעל הדיה)
2021 "מעילה" (יותם גנדלמן, בכיכובם של יהודה לוי ודנה איבגי, YES)
בן יצחק נשוי למיכל ואב לשני ילדים, מתגורר בתל אביב.
ברוך (בורקה) בר-לב (ברלוביץ') (14 באוקטובר 1924 – 22 ביוני 2007) היה קצין בדרגת אלוף-משנה בצה"ל, פיקד על חטיבה 14, ראש מטה פיקוד המרכז במלחמת ששת הימים ונספח צה"ל ומשרד הביטחון באוגנדה.
בר-לב נולד בליטא, עלה בגיל 10 לארץ ישראל וגדל בבאר טוביה.
הצטרף לארגון ההגנה ולמשטרת היישובים העבריים ופיקד על המשמר הנע בבית אשל.
במלחמת העצמאות השתתף בפעולת פיצוץ מתחם בית החרושת לקרח ביאזור והיה מפקד קורס מ"כים ולחם בקרב עמק הירדן.
לטענתו היה הוא זה שעצר את הטנק בכניסה לקיבוץ דגניה א' באמצעות בקבוק מולוטוב.
לאחר הקמת חטיבה 8 מונה למפקד פלוגת החרמ"ש של גדוד 82 שכללה 11 זחל"מים וחמש שריוניות וייט.
הוא לחם עם הפלוגה במבצע דני לכיבוש רמלה ולוד, קרב עיראק אל-מנשייה, וקרב משטרת עיראק סווידאן, במהלכו נפצע מקליע ברגלו.
לאחר שהחלים, הוא חזר ליחידתו והשתתף במבצע חורב בכיבוש עוג'ה אל-חפיר.
לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 82 ופיקד על בית הספר לשריון.
ב-1955 מונה לסגן מפקד חטיבת השריון במילואים הראשונה בצה"ל, חטיבה 27, לחם עם החטיבה במלחמת סיני ונפצע.
ב-1959 מונה למפקד חטיבה 14, שבתקופתו עברה הסבה מחטיבת חיל רגלים לחטיבה ממוכנת.
במלחמת ששת הימים שירת כראש מטה פיקוד המרכז.
ב-1968 נשלח לאוגנדה כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון, הוא ליווה את הארגון מחדש של צבא אוגנדה בראשות אידי אמין עד שזה תפס את השלטון בהפיכה צבאית ב-1971. לאחר חטיפת טיסה 139 של חברת אייר פראנס לאנטבה, נקרא בר-לב לשוחח עם אמין וללחוץ עליו להביא לשחרור החטופים.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 עזב את ישראל ועבר להתגורר בלוס אנג'לס.
רבי ברוך בן שמואל ממגנצא היה רב, פוסק, פרשן תלמוד ופייטן במאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13.
היה תלמידו של ר' אליעזר ממיץ וכן תלמידם של רבנו יהודה בן קלונימוס ממגנצא, של רבנו אפרים מרגנשבורג ושל ר' משה הכהן ממגנצא, והוא מצטט אותם לעיתים קרובות.
ר' ברוך ממגנצא היה מגדולי חכמי אשכנז של דורו והוא אף אחד החותמים על תקנות שו"ם שנערכו במגנצא בשנת ד'תתק"פ.
לדעת יעקב נחום אפשטיין הוא מחבר התוספות הנדפסים על מסכת סוטה.
מלבד זאת, חיבר ספר הלכתי בשם ספר החכמה שצוטט בראשונים, ואף שימש בסיס לכתיבת "כללי התלמוד" של הרב בצלאל אשכנזי, שגם הזכירו בספרו שיטה מקובצת.
הספר איננו נמצא בידינו כיום.
כמו כן, חיבר גם פירוש למסכת נדרים שגם הוא אבד, אך הוזכר אצל פרשנים אחרים, כמו הרמב"ן והרשב"א.
ידוע לנו שכתב גם תשובות הלכתיות, וחלקן מצויות בידינו ושמורות בארכיונים בגרמניה.
נשתמרו בסידור התפילה האשכנזי רבים מפיוטיו.
ביניהם, השיר "ברוך אל עליון" המיועד לסעודות שבת, קינה לתשעה באב, ומספר פיוטי סליחות (כולל אני הוא השואל) ויוצרות.
פיוטיו כונסו בידי אברהם מאיר הברמן (ראה להלן).
בנוסף לפיוטיו, כתב שיר שקול על סוגיית "אילן דעולא" (), והדפיסו המהרש"א בחידושיו למסכת בבא בתרא דפו"ר, והודפס גם בנספחים לש"ס וילנא.
פיוטי רבי ברוך משמשים דוגמה להשפעת הפיוט הספרדי על זה האשכנזי, והשפעה זו ניכרת בצורה חזקה בפיוטי רבי ברוך, בין היתר במשקלם.
בפיוטיו הושפע במיוחד מרבנו אפרים בן יצחק מרגנשבורג.
לשון פיוטיו דומה ללשון הפיוט הקדום, והוא משתמש, דרך משל, בכינויים רבים ובלשון נופל על לשון.
אולם, נוסף על שימוש בפסוקים ובלשון המקרא, המקובלת בפיוט, הוא מרבה להשתמש גם בביטויים מלשון המשנה והתלמוד, ומביא לעיתים אף ביטויים פילוסופיים.
הברמן כותב כי נודעו לנו שמות שנים מבניו.
האחד, ר' שמואל מבונבורק שהיה אף הוא חכם ופייטן ושמו נזכר בספרות הפוסקים, והשני שמו יעקב.
מצבת נינו, נכדו של רבי שמואל מבמברג, נתגלתה בוירצבורג.
הרב ברוך בן-ציון אידלשטיין (כ' באב ה'תרצ"ו, 8 באוגוסט 1936 – ט"ז באלול ה'תשע"ה, 30 באוגוסט 2015) היה ראש ישיבה ציוני ישראלי שייסד את הישיבה התיכונית "פרחי אהרן" בקריית שמואל, ועמד בראשותה במשך 22 שנים.
לאחר מכן כיהן כרב שכונת הדר הכרמל ורב בית הכנסת הגדול של חיפה שבשכונה, כראש מחלקת הכשרות של רבנות חיפה במשך כ-20 שנים וכראש כולל "אריאל", ממוסדות אריאל שבראשותו של הרב שאר ישוב כהן.
נולד בנובוסליצה שבבסרביה בחלק שבשטח רומניה, לר' נטע יעקב אידלשטיין (ל' באב תר"ס – כ"ד בשבט תשנ"ד) ולבתיה-ברכה לבית ליבמן (תרס"ח – כ"ט בתמוז תש"ס).
אביו נולד בצ'רנוביץ והיה צאצא לר' אברהם גרשון אשכנזי מקיטוב, לרב נטע יעקב שהיה רבה של צ'רנוליצה (נכדו של ר' אברהם גרשון מקיטוב), וכן צאצא לרב ישראל איסר שטרנהלל, ראב"ד בויאן.
אמו הייתה בת לחסידי סדיגורה.
עבר את השואה בטרנסניסטריה, במהלכה נספתה אחותו יפה.
בתחילה שהתה המשפחה במחנה ברשאד ובתש"ג (1943) עברו לצ'צ'לניק שבה היה המצב טוב יותר, בזכות קרוב משפחה בעל קשרים עם הפרטיזנים.
לאחר שהרוסים שחררו את טרנסניסטריה עברו לווסלוי לחודשיים ושם היו מקורבים לר' חיים דב הלפרין מוסלוי.
לאחר מכן התגוררו שנה בבוקרשט שאליה עבר גם הרבי מווסלוי.
ברוך, שהיה אז בכבן 11, למד בבית-הספר "תרבות" שהיה חילוני ונלמדה בו מעט יהדות.
המשפחה עלתה לארץ ישראל באוניית המעפילים "מדינת היהודים", שהגיעה לחיפה בשמחת תורה תש"ח (1947) ומעפיליה הוגלו לקפריסין שבה שהו כעשרה חודשים וחזרו לאחר הקמת המדינה.
במשך כשבועיים-שלושה שהו במחנה עולים בחדרה ועברו לגבעת עלייה שביפו ובה גרו כשנתיים וחצי.
אביו הקים במקום תלמוד תורה, וכן הקים בית כנסת ומקווה.
מיפו עברה לגבעת שמואל שבה פתחו הוריו חנות ירקות.
למד בישיבת היישוב החדש במשך כחמש שנים ורבו העיקרי שם היה הרב אפרים נחום בורודיאנסקי שהיה לרבו המובהק.
לאחר מכן למד בישיבת חברון בירושלים, ושם התבלט בין התלמידים.
בתקופה זו גם שמע שיעורים עם קבוצת בחורי ישיבות מהרב חיים שמואלביץ, ראש ישיבת מיר.
נשא לאישה בגיל 21 (בתשי"ח) את ציפורה שושנה אלקה, (נפטרה באוקטובר 2021), בתם של הרב נתן אליעזר ומנוחה (בתו של הרב שלמה זלמן ברייטשטיין) גרוסמן משכונת מאה שערים, משפחה מחסידות צ'ורטקוב.
אחיה הצעיר של ציפורה הוא הרב שלמה זלמן גרוסמן, רבה של אלעד.
לאחר נישואיו למד הרב ברוך במשך שנה בכולל אצל הרב יחיאל מיכל פיינשטיין, ראש ישיבת "בית יהודה", ולאחר מכן למד בכולל "שבט יהודה" אצל הרב איסר יהודה אונטרמן והרב בורודיאנסקי.
הוסמך לרבנות בידי הרב יחזקאל סרנא שהעניק לו את הסמיכה בחתונה, וכן על ידי הרב אונטרמן והרב בורודיאנסקי.
עם הקמת הישיבה התיכונית פרחי אהרון בשכונת קריית שמואל שבקריות, קיבל את בקשתו של הרב משה צבי נריה להיות ראש הישיבה הראשון של הישיבה.
במקביל דחה הצעת רבנות של כפר פינס לאחר שהתייעץ עם רבותיו.
תרם תרומה חשובה לחיי הדת והחינוך באזור חיפה.
סייע לבוגרי הישיבה בהקמת ישיבה גבוהה (בראשות הרב עקיבא הכרמי, רבה של קריית שמואל) שנסגרה בגלל התערבות חיצונית של גורמים בהנהגת הציונות הדתית שרצו שהישיבה תהיה ישיבת הסדר.
במקומה הקים הרב הכרמי בשיתוף רבה של קריית ביאליק כולל אברכים שמאוחר יותר עבר לקריית שמואל וקיבל את השם "הישיבה הרמה".
היה בין מייסדי אולפנה סגולה בקריית מוצקין שבה גם העביר שיעורים.
וכן העלה את רמת הכשרות בחיפה באופן ניכר.
כמו כן הרב מסר שיעורים קבועים במשך שנים בחיפה כדוגמת השיעור בשכונת נוה שאנן.
קירב יהודים ליהדות ובהם מעולי ברית המועצות וחבר המדינות לשעבר, ואף גייר מספר נוכרים וביניהם נהגו האישי דידי שנעשה חסיד בלז בשם ידידיה שפירא.
דגל בהשקפה דתית לאומית אך בדרכי הלימוד והחינוך תמך בדרך חרדית.
את שני בניו שלח לישיבות חרדיות ואת ארבע בנותיו השיא לחרדים.
כן בהנהגותיו היה קרוב לדרך החרדית.
דיבר בחריפות נגד כל היוצאים מארץ ישראל לנופש בחו"ל ובייחוד במועדי ישראל ושזה טרף גם אם האוכל בכשרות מהודרת.
בריאיון בתשל"ב, כעשר שנים לפני עזיבתו את משרת ראש הישיבה, נערך עמו ריאיון.
בריאיון בתשובה לשאלה בעניין זה, אמר ש
בתשובה לשאלה על הבעת דעה של רבנים בשאלות חברתיות מדיניות ומוסריות אמר ש והוסיף הרב אידלשטיין ש
לגבי תפקיד הרב השכונתי והרב הראשי אמר ש
בעניין המצב שהיה אז שזמן ממושך לא אויש כסאם של רבני ערים ובכלל זה בחיפה, נשאל האם מצב זה משפיע על המצב הדתי.
ילדיו: לרב ברוך אידלשטיין שישה ילדים:
הרב יהושע - מחשובי האברכים ב"בית המדרש להלכה בהתיישבות" שבירושלים.
מנוחה - אשת הרב שמעון אדלר, מרבני המושב תפרח בנגב ומחבר "לקיחה תמה" על הלכות ארבעת המינים ובנו של הרב סיני אדלר, ראש כולל מר"ץ במבשרת ציון ולשעבר הרב הראשי של אשדוד.
הניה - אשת הרב יצחק מאיר פרנקל שנפטר בחיי חותנו ממחלה קשה.
הרב יצחק מאיר כיהן כר"מ בישיבה לצעירים בקריית אתא.
זהבה - אשת הרב מיכאל קוטק, בנו של פרופ' שמואל קוטק, מהפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הרב מיכאל מלמד בקהילות של עולי צרפת.
חיה-מלכה - אשת הרב אריאל רוס, ראש כולל באופקים ובנם של פרופ' יעקב יהושע וד"ר תמר.
הרב ישראל - מרבני הישיבה הגבוהה בביתר וחתנו של הרב חיים אקרמן ראש הישיבה.
הרב ברוך אהרן פופקו (פופקא; באנגלית: Bernard Poupko; 5 בפברואר 1917-ל' בניסן ה'תש"ע, 14 באפריל 2010) היה רב ומנהיג רוחני יהודי-אורתודוקסי אמריקאי, במקביל לתפקידיו הרבניים ופעילותו החינוכית כיהן כנשיא תנועות המזרחי-הפועל המזרחי בארצות הברית.
נולד בווליז' לרב העיר הרב אליעזר פופקו ולפעשא חיה בתו של הרב יעקב משה ספיר.
הוריו היגרו לארצות הברית ואביו כיהן כרב בפילדלפיה.
למד בישיבת רבנו יצחק אלחנן ונסמך לרבנות ב-1941 בידי רבו, ראש הישיבה הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
הוא נישא להינדה מעטל, שאמה הייתה בתו של האדמו"ר ממקארוב-שיקגו, ואביה, הרב דוד שלמה נובוסלר , היה רב הקהילה החסידית בפילדלפיה.
בשנת 1942 התמנה כרב בקהילת "שערי תורה" בפיטסבורג שבפנסילבניה על מקומו של הרב הקודם, הרב משה שמעון זיוויץ שנפטר כבר ב-1936, וב-1953 התמנה בידי חברי הקהילה כמנהיג רוחני לכל ימי חייו, משרה בה החזיק עד 2004. במקביל כיהן כיו"ר הסתדרות הרבנים בפנסילבניה (1949–1999).
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה מן הפעילים הראשונים למען יהדות ברית המועצות, ובשנות ה-60 כתב על ביקוריו בברית המועצות בספרו ביידיש "אין שאטן פון קרעמלין: דריי באזוכן אין סאוועט-רוסלאנד" (בצלו של הקרמלין: שלושה ביקורים ברוסיה הסובייטית).
הוא השלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת פיטסבורג.
הרב פופקו היה שותף בעריכת כתב העת "הדנו", ובשנת 1942 היה העורך הראשי של קובץ הזיכרון "אידנו", לזכרו של הרב דב רבל.
ואת הקבצים המיוחדים לזכר ולכבוד הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב יוסף דב סולובייצ'יק והרב נחום לאם.
במשך עשרות שנים ערך את מאסף הנאומים לחגים ושבתות של הסתדרות הרבנים.
בשנותיו האחרונות חי בסיאטל שבמדינת וושינגטון עם בתו המרצה והמחנכת ריבי פופקו קלטניק וחתנו הרב משה קלטניק המכהן כיו"ר ועדת הסמיכה לרבנות של הסתדרות הרבנים דאמריקה (RCA).
הוא נפטר בסיאטל בל' בניסן ה'תש"ע, 14 באפריל 2010.
משפחתו של הרב פופקו היא משפחה רבנית, אביו הרב אליעזר פופקו נפטר כזקן הרבנים בפילדלפיה וסבו היה הרב יעקב משה ספיר.
אחותו בתיה נישאה לרב מרדכי סוויצקי ואחותו ריסיה שושנה נישאה לרב גדליה דוב שוורץ.
ארבעה מאחיו כיהנו כרבני קהילות ברחבי ארצות הברית: הרב חיים יצחק פופקו, היה ממנהיגי אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, הרב אברהם אריה פופקו והרב מרדכי פופקו היו רבני קהילות בפילדלפיה, והרב שלמה פופקו היה רב בקולומבוס שבאוהיו, בג'קסונוויל שבפלורידה ובקהילת "חובבי תורה" בקראון הייטס, ניו יורק.
אחיהם הרב ראובן פופקו חיבר ספר והתפרסם כלמדן מבריק, אך נפטר בצעירותו.
הרב יחיאל פופקו - חבר הסתדרות הרבנים של שיקגו
הרב יעקב משה פופקו - מייסד כולל כנסת בית אליעזר ע"ש הרב אליעזר פופקו
דבורה שטיינברגר - אשת הרב ישעיה שטיינברגר, רב שכונות רמת שרת, רמת דניה והולילנד, מכהן כר"מ בישיבת הכותל.
הרב ראובן פופקו - רב קהילה במונטריאל קנדה
המרצה והמחנכת ריבי פופקו קלטניק - נישאה לרב משה קלטניק , יו"ר ועדת הסמיכה לרבנות של הסתדרות הרבנים של אמריקה (RCA)
בין נכדיו: הרב חיים פופקו, רב קהילת אהבת תורה בניו ג'רזי ור"מ בישיבת TABC; והרב אליעזר שטיינברגר, ר"מ בישיבת מערבא ומחבר הספר "שומר מצווה".
ברוך אוליצקי (1907, טריסק, פולין – 1941, לכוביץ', בלארוס) היה משורר יהודי פולני שכתב בשפת היידיש.
ברוך אוליצקי היה הבן השני במשפחת אוליצקי שהתגוררה בעיירה טריסק (Trisk) בחבל ווהלין בפולין.
הוריו, רוזה ונחמן אוליצקי, היו יהודים מסורתיים ומשכילים שהתפרנסו ממסחר.
שלושת האחים בני משפחת אוליצקי – לייבּ, ברוך ומתיאס (מתתיהו) – עסקו לימים במלאכת העריכה בשפת היידיש.
לייבּ הבכור (1897–1975) היה משורר, סופר ומתרגם שעסק עד שנת 1939 בהוראה בעיירת הולדתו טריסק ובוורשה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ברח לברית המועצות, בשנת 1946 שב לפולין ובשנת 1959 עלה למדינת ישראל והשתקע בה.
האח מתיאס (מתתיהו) נולד בשנת 1915 הצליח לשרוד בשנות מלחמת העולם השנייה, ולאחר תקופת נדודים בברית המועצות ובמחנה עקורים בגרמניה היגר לארצות הברית.
הוא פרסם שם את ספרי שיריו ביידיש ולימד בבתי ספר יהודיים בניו יורק.
בילדותו התייתם ברוך אוליצקי משני הוריו.
בגיל 11 (בשנת 1918) אומץ בידי דודו שהתגורר בעיר רטנה (Ratno), ושם למד בבית ספר ציוני.
כעבור שנתיים, בהגיעו למצוות בשנת 1920, שב לעיירת הולדתו טריסק ושימש מורה לילדיהם של יהודי כפר סמוך.
בשנת 1927 התחתן ברוך אוליצקי עם שרה לבית פינקלשטיין.
הזוג הצעיר קבע את מגוריו בעיירה טריסק ונולד בנם היחיד – מיכאל (מוניק), שנקרא על שם אביה של שרה, מיכאל פינקלשטיין, שנרצח בפוגרום שנים אחדות קודם לכן.
לפרנסתם פתחו שרה וברוך אוליצקי חנות למוצרי מזון, אולם העסק לא צלח בגלל המשבר הכלכלי ובתוך זמן קצר החנות נסגרה.
מכורח הנסיבות עסק אוליצקי בשנת 1930 בהוראה בבית ספר שהשתייך לרשת בתי הספר הסוציאליסטיים היהודיים ציש"א בעיר הסמוכה קובל (בפולנית: Kowel), שבה לימד אחיו הבכור, לייבּ.
בשנת 1934 התגרשו בני הזוג ואוליצקי עבר בגפו לוורשה.
במלחמת העולם השנייה נספה בנו מיכאל אוליצקי, שאומץ בידי דודו ודודתו בטריסק.
כשעבר אוליצקי לוורשה הוא לא מצא עבודה ורעב ללחם, אך המשיך ליצור ולכתוב שירה.
יצירותיו פורסמו בעיתונות התקופה ובכתבי עת בפולין ובברית המועצות, אך לא קובצו לספר.
בוורשה נישא לתלמידתו מתקופת ההוראה בטריסק (שמה אינו ידוע).
נמצאה לו משרת מורה בבית ספר שלימד בשפת היידיש, ורעייתו הייתה ספרנית בספרייה בעיר.
בספטמבר 1939 פלש צבא גרמניה לפולין ובני הזוג אוליצקי נמלטו מזרחה לשטח הפולני שתחת השליטה הסובייטית.
אוליצקי הצליח למצוא עבודה כמרצה בגימנסיה סובייטית בעיר גרודנה (פולנית: Grodno).
עם פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941 ברחו בני הזוג אוליצקי לעיירה ליאוכוביץ (לחוביצ'ה, Lachowicze) במחוז ברסט (כיום במערב בלארוס).
גם שם שימש אוליצקי כמורה עד שנרצח בטבח שביצעו הגרמנים בסתיו 1941 ביהודי העיירה.
פרסומו הספרותי הראשון של ברוך אוליצקי היה בשנת 1925 בעיתון הוורשאי בשפת היידיש "ליטערארישע בלעטער", ולאחר מכן המשיך לפרסם שירים נוספים ביידיש.
לאחר מותו הוציאו אחיו בשנת 1951 את ספר שיריו ביידיש "דמי המעורב".
אחדים משיריו תורגמו לעברית בידי המשורר אברהם שלונסקי.
בספר הרביעי שהוציא מתתיהו אוליצקי, "לידער פון פריער און פון איצט" (שירים מאז ומעכשיו), שאותו כתב ביידיש בשנת 1980, הוא פרסם שירים נוספים שכתב אחיו ברוך אוליצקי.
ברוך בינה (נולד ב-19 בנובמבר 1950) הוא דיפלומט ישראלי בדימוס.
שירת בין היתר כשגריר ישראל בדנמרק וסגן ראש הנציגות הדיפלומטית בשגרירות ישראל בוושינגטון, בדרג דיפלומטי של שגריר.
בינה נולד בתל אביב-יפו וגדל בבאר שבע.
ב-1969 הצטרף לצבא ההגנה לישראל, שם שירת עד 1974 כאנליסט וקצין מחקר.
הוא בעל תארים בהיסטוריה, לימודי המזרח התיכון, מדעי המדינה ומחקרים אסטרטגיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת חיפה ומהאוניברסיטה לביטחון לאומי (שם כתב את עבודת הדוקטורט שלו, "ישראל והקהילה היהודית באמריקה: אחים במצוקה").
בינה שימש כמזכיר האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם ותרם לכתבי עת ספרותיים.
הוא הצטרף למשרד החוץ הישראלי ב-1979. ב-1985 הוא מונה לדובר מדינת ישראל ולקצין העיתונות בניו יורק.
בשנים 1991-1992 שימש בינה כמנהל אגף העיתונות ודוברת משרד החוץ.
ב-1992 הוא הועבר לשגרירות ישראל בוושינגטון, שם כיהן כיועץ לענייני הקונגרס של ארצות הברית, ולאחר מכן מונה ליועץ לענייני ציבור של השגרירות.
בשנים 1999-2001 שימש בינה כמנהל לענייני הקונסוליות בארצות הברית.
כמו כן הוא החזיק במגוון תפקידים של מחקר ותכנון מדיניות, כולל מבקר איכות המחקר.
בשנים 2001-2005 כיהן כראש הלשכה הבינלאומית למחקר מדיני במשרד החוץ.
ב-2005 מונה בינה לקונסול הכללי של ישראל במערב התיכון, שבסיסו בשיקגו שבאילינוי, משרה שבה החזיק עד 2008. בתפקידו זה פרסם מאמרים רבים.
ב-2 באפריל 2008, בתום שירותו, כיבדה אספה הכללית של אילינוי את בינה על שירותו.
בשנת 2008 מונה בינה לסגן המנהל הכללי של מחלקת אמריקה הצפונית ולאחראי על היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית וקנדה במשרד החוץ.
הוא שירת בתפקיד זה עד ינואר 2012.
בנובמבר 2011 נקרא בינה שוב לוושינגטון הבירה, הפעם כסגן ראש הנציגות הדיפלומטית בשגרירות הישראלית, בדרג שגריר.
במסגרת זו הוא נאם בפני ארגונים רבים ובהם האספה הכללית של הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה, ה-The Israel Project ואיפא"ק.
במרץ 2012, בינה היה הישראלי הראשון שנאם בוועידת ג'יי סטריט.
באוקטובר 2012 הודיע משרד החוץ כי בינה ימונה לשגריר ישראל בדנמרק בקיץ 2013. הוא הגיש את כתב האמנתו בספטמבר 2013 ופרש לגמלאות ב-2017.
הרב ברוך בן-חיים (י"ז בחשוון ה'תרפ"ב, 18 בנובמבר 1921 – כ"ד באייר ה'תשס"ה, 2 ביוני 2005) היה דיין, רב קהילה בדרום אפריקה, והרב הראשי של הקהילות היהודיות-סוריות "מגן דוד" ו"שערי ציון" בברוקלין שבניו יורק.
נולד בירושלים למרים שלום ולרב חיים מזרחי, רב בית כנסת "משכיל אל דל" בשכונת בית ישראל בעיר, שניהם ילידי עיראק.
בגיל 11 החל ללמוד בישיבת פורת יוסף אצל הרב עזרא עטיה.
למד בחברותא עם הרב עובדיה יוסף.
בסיום לימודיו הוסמך לרבנות על ידי הרב עזרא עטיה והרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, ושימש דיין בבית הדין הספרדי בירושלים, לצד הרב יהודה הכהן שאקו והרב עזרא עטיה.
בשנת 1947 עבר להתגורר בדרום אפריקה, ושימש שם בתפקיד רבני בקהילה אשכנזית למשך שנתיים.
בחודש ינואר 1950 נשלח לברוקלין על ידי הרב עטיה, לשמש כסגנו של הרב יעקב קצין, רב קהילת "מגן דוד" של יוצאי סוריה.
בחודש מאי של אותה השנה, נישא לשרלוט, בתו של הרב יעקב קצין.
בהמשך הקים עם הרב קצין את קהילת "שערי ציון", וייסד מרכז תורני לתורה ולהלכה לחברי הקהילה.
בשנת 1950 החל לשמש כמלמד בישיבה של קהילת "מגן דוד", ועם הזמן הפך למנהיג הישיבה.
בתפקיד זה שימש במשך כ-30 שנה.
אביו שינה את שם המשפחה ל"בן חיים", עקב מעקב של הבריטים על הבן הבכור יוסף.
לאחר שאביו נפטר בשנת 1951, שינה את שם משפחתו לבן חיים, לזכר אביו.
לאחר פטירת חמיו, הרב יעקב קצין, בשנת 1995, מונה למחליפו כרב קהילות יוצאי סוריה בברוקלין.
הלך לעולמו בברוקלין ב-2 ביוני 2005 לאחר מחלה.
הלווייתו נערכה במתחם קהילות "מגן דוד" ו"שערי ציון", ומשם גופתו הוטסה לישראל, שם נערכה לו הלוויה בישיבת פורת יוסף, ובסופה נקבר בהר המנוחות.
ברוך בג (3 בדצמבר 1901 – 2 באוקטובר 1993) היה יו"ר "השחר" בלטביה, רכז מקצועי של הפועל בארץ ישראל ומזכיר המחלקה להכשרה גופנית של הוועד הלאומי, מקימו ומנהלו הראשון של מכון וינגייט.
בג נולד בריגה, בשטח האימפריה הרוסית (בתחומי לטביה של ימינו) לשלום ופרומה בג, במשפחה דתית, ששמרה על המסורת.
בסתיו 1917 פרצה מלחמת האזרחים ברוסיה וגויס לצבא האדום, שירת בלגיון ע"ש קרל ליבקנכט.
בשנת 1918 הוכרזה עצמאותם של הפרובינציות הבלטיות.
מדינות אלו העניקו למיעוטים, כולל היהודים, אוטונומיה תרבותית וחינוכית.
בשנת 1919 התקבל לאוניברסיטת לטביה לפקולטת ההנדסה אזרחית.
היה פעיל בארגונים ציוניים שונים, כיהן כיו"ר ארגון השחר והיה פעיל בארגוני ספורט שונים, ביניהם מכבי ריגה, בו עסק בהתעמלות ובהתעמלות מכשירים וגם אימן קבוצות נוער.
ארגן את אגודת הצופים הראשונה "בר-כוכבא" שממנה צמח השומר הצעיר.
בשנת 1922 השתתף בקורס השתלמות למדריכי צופים באנגליה, יחד עם משתתפים נוספים מלטביה ומרחבי אירופה.
בשובו ללטביה קיבל את התואר "מדריך צופים" והוא היהודי הראשון שזכה לאות זה.
בשנת 1923 הצטרף לבית הספר לעברית בלטביה כמורה לחינוך גופני ובמקביל למד בסמינר הממשלתי הלטבי.
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל והתקבל לטכניון למחזור ד'.
בשנת 1931 סיים את לימודיו לתואר מהנדס בניין.
היה חבר באגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל.
גם בישראל פעל בתחום הספורט.
נכנס למלאכת הארגון של הפועל בחיפה ובמרכז.
בין השנים 1930 ל-1933 היה הרכז המקצועי של הפועל והיה שותף בארגון הכינוס השלישי של הפועל.
בשנים 1934 ו-1935 היה שליח ההסתדרות והפועל בפולין, שם סייע בהקמת סניפי הפועל וארגן קורסים בהם יוכשרו המועמדים לקראת עלייתם ארצה, ולשירותם בההגנה.
בנוסף, נשלח על ידי משה שרת, אז מנהל המחלקה המדינית של הסוכנות לפולין לארגן קורסים למועמדים לעלייה לשירות במשטרת פלשתינה (א"י).
בשנת 1939 הוחלט להקים מחלקה להכשרה גופנית.
בג היה מארגן המחלקה, אשר הייתה המוסד הממלכתי הראשון לחינוך גופני בארץ ישראל.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, השתתף במשלחת רשמית של ארגוני הספורט בארץ ישראל בקונגרס הציוני הראשון לאחר המלחמה, שהתקיים בבזל שבשווייץ.
בשנת 1948 הוחלט להקים את הקמת המכון הלאומי לחינוך הגופני, על שם א.ד.
הקמת מכון וינגייט הוטלה על בג.
ב-1957 החל המכון לפעול, תחת ניהלו של בג.
ב-3 בספטמבר 1958 נחנך המכון באופן רשמי.
בשנת 1953 היה ראש המשלחת של קבוצת הכדורסל הישראלית שהשתתפה באליפות אירופה בכדורסל שנערכה במוסקבה.
בשנת 1970, לאחר כהונה של 12 שנים כמנהל מכון וינגייט, פרש לגמלאות.
בין השנים 1970 ל-1980 המשיך לעסוק באופן פרטי כמהנדס מייעץ להקמת מתקני ספורט וחינוך גופני.
נשא לאישה את פרידל בת יצחק ניטקמן, להם שני ילדים: נורית גולדנברג ורן בג.
ב-1963 הוענק לו עיטור של מרכז הפועל - האיש כפועלו.
ב-1965 זכה, כאחד ממקימי מכון וינגייט ומנהלו - בפרס דב הוז של עיריית תל אביב.
אולם ההתעמלות במכון וינגייט קרוי על שמו.
ברוך בן-טובים (10 בינואר 1885, ביאליסטוק – 21 בפברואר 1969, תל אביב) היה מאנשי העלייה הראשונה, היה מחלוצי הבנקאות בארץ ישראל ופעיל ציבור מוכר בטבריה ובתל אביב.
אביו היה יצחק אייזיק בן-טובים (נכד הרב הגאון ר' שמואל חסיד מראסיין) ואמו שיינה חיה בת ר' מרדכי דודובסקי.
ביוני 1891 עלה לארץ ישראל כילד עם הוריו ושבעת אחיו ואחיותיו לרגל מינויו של אביו, על ידי הרב שמואל מוהליבר, כחבר בהנהלת המשרד הראשון של חובבי ציון ביפו, לצדם של יחיאל מיכל פינס וזאב טיומקין.
ב-1899 עברה המשפחה לירושלים ובה השלים את לימודיו התורניים בישיבה של ר' זרח ברוורמן במאה שערים, בישיבת "ישיבת תורת חיים" של רבי יצחק וינוגרד, ואת לימודיו הכלליים בבית הספר לכלכלה ע"ש פרינס עמנואל שנפתח אז בירושלים.
ב-1904, כאשר בנק אנגלו-פלשתינה (אפ"ק) פתח את סניפו הראשון בירושלים, הוא התקבל לעבודה כאחד הפקידים הראשונים.
ב-1913 מונה על ידי הנהלת הבנק להקים ולנהל את הסניף החדש שנפתח בטבריה.
זה היה הסניף השביעי של הבנק, קדמו לו הסניפים ביפו, ירושלים, ביירות, חברון, חיפה וצפת.
בן-טובים הצליח עד מהרה לרכוש לקוחות מבין התושבים, ממושבות הברון, ממשקים וקיבוצים והרגיל אותם לעמוד בתשלומי החובות ולתת ביטחונות מתאימים להלוואות שקיבלו.
הבנק בניהולו עזר בפיתוח המסחר עם סוריה דרך גשר בנות יעקב.
הוא התערה במהרה בקהילה הטבריינית וכתלמיד חכם בעל קול ערב היה נוהג לעבור לפני התיבה בבית הכנסת בשבתות ובחגים.
עדות שנשתמרה לדבקותו במסורת ישראל היא שבעת שכיהן כסגן ראש עיריית טבריה ב־1923 דחה הזמנה להשתתף בפגישה עם מזכיר ממשלת המנדט בבניין העירייה בל"ג בעומר, משום שקבע לנסוע להילולת רבי שמעון בר יוחאי במירון.
רעייתו חנה בן-טובים, ביחד עם חברתה הטובה דבשה ארליך, רעיית המורה אשר זליג ארליך, יזמו את הקמת בית הספר למלאכה ולתפירה בטבריה, שסיפק השכלה מעשית ולאחר מכן מקורות פרנסה למשפחות רבות בטבריה ובאזור.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 הטילו האנגלים מצור ימי על השלטון הטורקי בארץ ישראל, דבר שגרם למחסור גדול ולרעב בטבריה.
בעיר פרצו מחלות ואלפים מבין תושביה מתו.
יהודי ארצות הברית הקימו את "ועד הסיוע האמריקאי" ושלחו אספקה באוניה "וולקן".
בראש המבצע עמד ד"ר ארתור רופין ומלאכת החלוקה הוטלה על סניפי בנק אפ"ק.
בן-טובים מונה לראש מבצע החלוקה בטבריה ובאזור.
בשלב מסוים הורה השלטון הטורקי על סגירת סניפי הבנק, גם בטבריה, אבל ברוך ועמיתיו מצאו דרכים יצירתיות לפעול במחתרת, לעיתים תוך סיכון חיים.
בביתו הוא פתח משרד מיוחד לחלוקת כספים שנתקבלו מקרובים ובני משפחות מאמריקה - לקרוביהם בטבריה והסביבה.
החיפושים בביתו של בן-טובים הפכו לדבר שבשגרה, הוא נעצר פעם אחר פעם אך שוחרר על ידי המושל הטורקי של טבריה לאחר "ששיתפו" אותו במצרכי מזון שהגיעו מאמריקה.
"ד"ר ארתור רופין, שישב כגולה באיסטנבול, הצליח לארגן משלוחי כסף גדולים דרך גרמניה באמצעות קצינים של הצלב האדום הגרמני שבראשו עמד הד"ר תאודור זלוציסטי.
כספים אלה עברו דרך הקונסול הכללי הגרמני בבירות, ומדי פעם הוטל עלי התפקיד הקשה לנסוע לבירות ולקבל מהקונסול את הכסף בזהב ממש ולהעבירו בסתר לטבריה.
הופיין השתתף פעמיים בנסיעות האלה.
הדרך לבירות וחזרה הייתה קשה מאוד".
בשנת 1917 המצב החמיר מאוד עם לכידת רשת הריגול של נילי.
העיר טבריה הוקפה על ידי כוחות טורקיים גדולים שפתחו בחיפושים מבית לבית.
אחד מראשי הרשת, אהרון אהרונסון, עמד בראש "ועד הסיוע האמריקאי" באזור הגליל ועל כן נפל חשד גדול על כל מי שהיה בקשרים אתו.
באחד החיפושים בביתו של ברוך נמצא שטיח עליו הייתה רקומה תמונתו של הרצל, "הוכחה ניצחת" לתמיכתו בציונים.
ברוך נכלא בטבריה, ביחד עם חברו המורה ארליך ואחר כך הועבר לנצרת בה סבלו רבים מהעצורים עינויים קשים.
לאחר זמן הוחלט שכ-50 מהעצירים, כולל בן-טובים, ישלחו למשפט בדמשק.
בדרך לא דרך הרעיות חנה בן-טובים, ביחד עם בנה התינוק אליעזר, ודבשה ארליך הגיעו ברכבת לדמשק.
עם רדתן מהרכבת ב־16 בדצמבר 1917 הן התבשרו כי עומדים לתלות שני יהודים בככר העיר וליבן ניבא להן את הגרוע מכל.
בהגיען למקום הן היו עדות לתליית אנשי נילי יוסף לישנסקי ונעמן בלקינד.
הנשים הצליחו, לאחר תשלומי שוחד, לבקר את העצירים ולהעביר להם מזון ומכתבים.
"יום אחד סיפרה חנה לדבשה, כי בביקורה האחרון אצל בעלה עם התינוק, יצא שכנו לתא השירותים וחנה נשארה עם ברוך לבדו.
היא חלצה מיד את שני שדיה, האחד לתינוק והשני לבעלה.
החלב החם והמתוק הרווה את שניהם והשכיח מהבעל את מצוקתו".
כאשר הוסר לבסוף החשד מבן-טובים והוא כבר הורשה לחזור לטבריה הורה לפתע המנהיג הטורקי אחמד ג'מאל פחה לעכב את השחרור ולשלוח 21 איש לאיסטנבול.
הם הוסעו מעיר לעיר ופוזרו ברחבי האימפריה העות'מאנית.
בן-טובים ושניים מעמיתיו נשלחו לעיר בתומי שלחוף הים השחור, שם הועסק על ידי הצבא כמתורגמן.
במרץ 1919, רק לאחר שחרור העיר מהשלטון הטורקי, הורשה בן-טובים לחזור לטבריה, כשהעיר כבר תחת השלטון הבריטי.
הוא חזר לנהל את סניף טבריה במשנה מרץ, כדי לאושש את הפעילות הכלכלית בעיר לאחר המלחמה ולקדם את ההתיישבות היהודית שהחלה לפרוח מסביב.
הוא יזם את רכישת הבניין שהבנק פעל בו.
כאות הערכה לפועלו המושל הצבאי הבריטי קפטן מודי מינה אותו ב-27 בנובמבר 1919 לסגן ראש עיריית טבריה, חבר מועצת העיר וחבר ועדת התכנון של טבריה.
בעת הזו ראש העיר היה ערבי ורק שלושה מחברי המועצה ייצגו את הציבור היהודי.
עד אז כל פרסומי העירייה ודו"חותיה לציבור היו אך ורק בשפה הערבית, ובן-טובים פעל לפרסומם גם בעברית ובאנגלית, כדי להנגישם לאוכלוסייה היהודית.
עוד בשנת 1914 השתתף בן-טובים במשלחת שנפגשה בטבריה עם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד וביקשה ממנו למכור ליהודי טבריה שטח קרקע על ההר מצפון לעיר, כדי לבנות עליו שכונה מודרנית חדשה.
הברון הסכים ויפה את כוחו של הנרי (צבי) פרנק להסדיר את הרכישה.
בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה וחלפו ארבע שנים עד שהמכירה יצאה לפועל.
מיד עם שובו מגלותו לטבריה צורף בן-טובים לוועד של חברת "אחוזת בית" שנוסדה חודש קודם לכן, ב־27 בפברואר 1919, במטרה להקים שכונה יהודית ראשונה מחוץ לחומות.
בהשוואה לירושלים או ליפו, טבריה איחרה לצאת מחוץ לחומה, בין היתר בגלל "דלות האמצעים של אוכלוסייתה היהודית והיותה נעדרת קבוצה משמעותית של יזמים."
במאי 1920 הוא נבחר לנשיא החברה, תפקיד בו כיהן עד שעזב את העיר לרגל מינויו למנהל הסניף הראשון של הבנק בתל אביב.
בין היתר, החברה רכשה שטח קרקע מיק"א, שחולקה למגרשים והוגרלה בין המשתכנים; הוקמה רשת אספקת מים, שלצורך מימונה דאג בן-טובים לקבל היתר מיוחד מהנהלת הבנק שעדין ישבה בלונדון; נסללו כבישים, ניטעו עצים, שדרות וגנים.
בן-טובים ניהל את התכתובת עם הנציב העליון סר הרברט סמואל כדי לקבל את הסכמתו לקריאת השכונה על שמו – "קריית שמואל".
לפי הצעת ד"ר ארתור רופין, האדריכל הסקוטי הנודע פטריק גדס, הופקד על הכנת תוכנית האב, בשיתוף עם האדריכל יוסף טישלר.
ב-12 באפריל 1921 השתתף בן-טובים בהנחת אבן הפינה לבית החולים ע"ש פטר שוויצר במעמד הנדבן והנרייטה סולד.
ב-26 בנובמבר 1922 השתתף הנציב העליון בטקס הנחת אבן הפינה ל"קריית שמואל".
בתחילת 1923 הוקמו 26 הבתים הראשונים.
ב־4 בנובמבר 2020 אישרה מועצת הוועדה הממונה של עיריית טבריה את החלטת ועדת השמות מ־20 בנובמבר 2020 לקרוא בטבריה רחוב ע"ש ברוך בן-טובים, כהוקרה לפועלו למען העיר.
ב-12 בינואר 2022 הוסר הלוט מעל שלט הרחוב החדש בטקס שהתקיים בטבריה במעמד ראשי העירייה, נציגי בנק לאומי והמשפחה.
ב־1923 מונה בן-טובים למנהל הסניף הראשון של הבנק בתל אביב, שנפתח בבניין בקרן הרחובות הרצל ויהודה הלוי, מקום שבו שכן הסניף המרכזי של בנק לאומי עד 2021. היה זה הסניף הראשון של בנק כלשהו בעיר, שהוכרזה כעיר נפרדת מיפו רק שנתיים קודם לכן.
הצורך לפתוח סניף בתל אביב נבע בעיקר מתנועת מעבר גדולה של תושבים יהודיים מיפו לתל אביב לאחר מאורעות תרפ"א.
את ביתם בנו ברוך וחנה בן-טובים בקרן הרחובות אחד העם ומזא"ה, בנין אייקוני בעל מרפסת עגולה עם עמודים שתכנן האדריכל יוסף טישלר.
בשנות ה-40 נוספו לו שתי קומות, ואחת הדירות הפכה ב־1948 לדירת השרד של הרמטכ"ל הראשון של צה"ל רב-אלוף יעקב דורי ובני משפחתו.
הבית נמכר בתחילת שנות ה-80 ונהרס על ידי הרוכשים לפני שתקנות השימור בתל אביב נכנסו לתוקף.
ב־1926 מונה לעמוד בראש הסניף הראשי של הבנק ביפו.
באוגוסט 1938 ניסו ערביי יפו לשרוף את הסניף, ואז פונה הבניין והוא עבר לעבוד מתל אביב.
ברוך המשיך לנהל משם את עסקי סניף יפו עד יציאתו לגמלאות בסוף 1949, לאחר 45 שנות עבודה בבנק.
בתל אביב היה בן-טובים ממייסדי בית-הספר למסחר ("גימנסיה גאולה") ופעיל בהנהלת בית היתומים שיסד יעקב בלאושטיין.
ניהל בהתנדבות את מחלקת הכספים של הליגה למלחמה בשחפת במשך כמה שנים.
היה חבר בהנהלת לשכת המסחר ישראל-פולין ובמועצת התאחדות בעלי הבתים בתל אביב.
רעייתו חנה הקימה את "אגודת נשים לגמילות חסדים" ועמדה בראש הנהלתה שנים רבות.
אחרי הקמת המדינה מונה לחבר בוועדה המייעצת למס הכנסה, שתפקידה היה להסדיר את תביעותיהם של מפקחי מס הכנסה מהאזרחים, והתנגדותם של אזרחים לתביעות, פעיל בוועד שוחרי האוניברסיטה העברית בירושלים.
נפטר בתל אביב ב-4 בפברואר 1969, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
בן טובים נשא לאשה ב-1911 בירושלים את חנה בת הרב יעקב רבינוביץ', אז אב בית הדין באדינבורו.
אחד מאחיה היה פרופ' לואיס יצחק רבינוביץ, הרב הראשי של דרום אפריקה ולימים סגן ראש עיריית ירושלים.
אחותה נישאה לדוד הילמן, אחיה של הרבנית שרה הרצוג, רעיית הרב הראשי יצחק הלוי הרצוג, אמו של נשיא המדינה השישי חיים הרצוג וסבתו של הנשיא ה-11 יצחק הרצוג.
שלוש מאחיותיה היו רופאות שגדלו בלונדון, אחת מהן, ד"ר פאני רבינוביץ', עלתה לארץ והייתה ממייסדות בית הספר לאחיות שליד בית החולים הדסה בירושלים.
אחיו הבכור הוא המורה והעיתונאי זלמן בן-טובים.
ביתו היא המחנכת פועה מנצ'ל ונכדו הארכאולוג אהוד נצר.
נכדה נוספת היא החלילנית עטרה בן-טובים ונינתו היא אילה בן-טובים, מוזיקאית בריטית הידועה בכינויה Sister Bliss.
אחיו שמואל בן-טובים היה מראשוני שכונת תלפיות ובעל בתי מרקחת ליד שער יפו בירושלים ובאלכסנדריה.
ילדיו הם האספנית והנדבנית אילה זקס-אברמוב; אריה בן-טובים, שהיה קונסול ישראל בניו יורק; רחל גרץ, אשת היינץ גרץ, שותפם של מאיר דיזנגוף ומאיר אריסון בחברת הספנות מ.
אחייניו (בני אחותו רבקה) הם רב-ניצב יחזקאל סהר, שהיה המפכ"ל הראשון של משטרת ישראל, אהרון סחרוב, ישראל סחרוב ואליהו סחרוב.
שנים מאחייניו המשיכו את המסורת וכיהנו כמנהלי סניפים בבנק לאומי: שמואל מלך, בן-ציון מלך.
בין נכדיו: עו"ד מוריאל מטלון, יו"ר ועדת הניהול ובמשך כ-30 שנה השותף המנהל של משרד עורכי הדין, גורניצקי ושות'; שמואל בן-טובים, שכיהן כקונסול כלכלי בניו יורק, ציר כלכלי בלונדון וכראש המועצה המקומית כפר שמריהו.
ר' ברוך בן שמואל מפינסק (נרצח בשנת 1834) היה הרפתקן ורופא.
מתלמידי ר' ישראל משקלוב (מנהיג עדת הפרושים תלמידי הגאון מווילנא בצפת).
ברוך נולד בפינסק, עלה לארץ ישראל בשנת 1819 והתיישב בצפת.
דיווחיו של השד"ר שיצא מצפת לתימן וחזרה בשנת 1825, נתנו דרור לאגדות פלאיות על יהודי משבט דן, שלכאורה הכיר השליח בתימן, וכן סיפורים על בני משה ועל עשרת השבטים.
קהילת צפת החליטה לשלוח שד"ר ליהודים רחוקים אלו ולבקשם לבוא לעזרת אחיהם שבארץ ישראל.
אנשי צפת בחרו את ר' ברוך, שלדעתם החזיק ביכולות הנדרשות עבור משימה קשה זו.
הם נתנו בידו איגרת עבור עשרת השבטים והשביעו אותו להקדיש את כל כוחותיו לשליחות זו.
ר' ברוך התחיל את מסעו ב-1831. במסעותיו עבר בדמשק, חלב, כורדיסטן, מסופוטמיה, בגדד, בצרה, בושהר, מסקט ועדן.
לקראת סוף 1833, ר' ברוך הגיע לתימן.
רבני צנעא קיבלוהו בלבביות (מארי יוסף קארה הנחה אותו כיצד להישמר מהתושבים המוסלמים, אך הוא לא שעה לעצותיו) ואחד מחברי הקהילה (מארי יחיא אל-אביץ' הדיין) ליווה אותו לחיידאן, בקצה הצפוני של תימן, היכן, שלפי השמועה, חי שבט דן.
ר' ברוך ומלווהו עשו את דרכם למדבר, שם פגשו רועה צאן שנדמה בעיניהם לאחד מבני שבט דן.
הם נתנו לו את האיגרת והוא הבטיח להחזיר להם תשובה בחיידאן.
אחר כך, ר' ברוך ומלווהו מיהרו חזרה לצנעא לרגל חגי תשרי.
יהודי חידאן הבטיחו להעביר את התשובה המיוחלת לצנעא, אך זאת לעולם לא הגיעה.
כשר' ברוך חזר לצנעא, הציעו לו לרפא את האימאם החולה של תימן, אלמהדי.