tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיצד גוירה בת פרעה בשעה שלא קיבלו גרים כל ימי דוד ושלמה.
שאלה זו מתרצת הגמרא בכך שלא קיבלו גרים באותה תקופה מאחר שחושדים שרצונו להצטרף לעם ישראל הוא בגלל מצבם החומרי הטוב, אולם חשש זה אינו חל על בת פרעה, שהיא בת מלך.
כיצד נשא שלמה בת מצרים, בשעה שהתורה אסרה להתחתן עם מצרי ומצרייה עד דור שלישי לגיורם.
הגמרא מתרצת קושיא זו, ששלמה לא התחתן ממש עם בת פרעה.
בת שבע כרם (נולדה ב-1955) היא פרופסור מן המניין במחלקה לגנטיקה, במכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן, באוניברסיטה העברית.
כלת פרס א.מ.ת בגנטיקה לשנת 2008 ופרס יולודן.
בת שבע כרם היא בת להורים ניצולי שואה שעלו לישראל בצעירותם.
כרם נולדה בגבעתיים, גדלה ברמת גן ולמדה בתיכון חדש בתל אביב, בצבא שירתה כקצינת ח"ן ות"ש.
עשתה את חוק לימודיה מהתואר הראשון לשלישי באוניברסיטה העברית בירושלים, תואר ראשון בביולוגיה ומסלול ישיר לדוקטורט בגנטיקה, אותו עשתה בהדרכת הפרופסורים מנשה מרכוס וחיים סידר.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה במבנה ותפקיד הכרומוזום.
שהתה במכון המחקר של בית החולים לילדים בטורונטו בשנים 1987–1990 לצורך השתלמות הבתר-דוקטורט, שם הייתה שותפה לגילוי גן ה-סיסטיק פיברוזיס (CF).
בסוף 1990 שבה לישראל, מונתה למרצה בכירה והקימה את קבוצת המחקר שלה במחלקה לגנטיקה באוניברסיטה העברית.
מונתה לפרופסור מן המניין בשנת 2003.
כיום מכהנת כיו"ר הרשות לתלמידי מחקר, מעורבת בקביעת מדיניות של אתיקה במחקר באוניברסיטאות בישראל, הייתה נשיאת החברה הישראלית לגנטיקה בשנים 2007–2009, כיהנה כראש המחלקה לגנטיקה.
הקימה את המרכז הלאומי לאנליזות גנומיות ועומדת בראשו.
היא הייתה חברה בוועדות המכונית, העליונה ובוועדה של משרד הבריאות לאתיקה במחקר ובקביעת הקוד האתי של מחקר באוניברסיטה.
פעילה בוועדה המדעית של "הכנס השנתי של החברה האירופאית לגנטיקה של האדם" (European Society of Human Gentics).
זאת בשיתוף ועדת מגדר בת 9 חברים מהסגל האקדמי בראשותה.
בת שבע כרם נשואה לפרופ' איתן כרם, מנהל מחלקת הילדים בהדסה עין כרם, אם לשלוש בנות וסבתא לנכדים.
1993 – פרס יולודן עבור הצטיינות במחקר רפואי
1996 – פרס מייסדי טבע על הצטיינות בחקר הגנום האנושי
2004 – פרס אביש פרנקל במדעי החיים
2009 – פרס החברה האירופית לסיסטיק פיברוזיס (CF).
מחקריה של בת שבע כרם עוסקים בשני תחומים מרכזיים שאינם קשורים זה לזה: האחד הוא חקר מחלות גנטיות, ובאופן ספציפי מחלת הסיסטיק פיברוזיס (CF); השני הוא חוסר יציבות של הגנום בסרטן.
חקר מחלות גנטיות - סיסטיק פיברוזיס
בת שבע כרם החלה את מחקריה במחלת הסיסטיק פיברוזיס cystic fibrosis (CF).
את המחקר במחלה החלה בבתר-דוקטורט, עת הייתה שותפה לגילוי הגן של ה-CF בספטמבר 1989, שהיה פריצת דרך גדולה במדע.
שבוע קודם ב-1 בספטמבר הופיע
News & Views ב-science, התפרסמו שלושה מאמרים שלה ברצף והפרויקט נבחר כפרויקט העשור בגנטיקה על ידי Science.
העיתון- Nature הוציא מפה שמסמנת ציוני דרך (בגנטיקה וגנומיקה), ב-1989 ציון הדרך הוא גילוי גן ה-CF.
השפעת הפגמים הגנטיים והשפעתם על תפקודו של הגן
כרם שבה לישראל ב-1990, שנה אחרי גילוי הגן, והקימה באוניברסיטה העברית את המרכז הגנטי ל-CF.
במסגרת מחקריה מצאה את הפגמים הגנטיים שגורמים ל-CF ביהודים וערבים והתחילה לחקור את ההשפעה של הפגמים האלה על תפקוד הגן.
היא מצאה שהפגמים של חולי ה-CF בין יהודים וערבים שונים מהעולם, בעולם התגלו למעלה מ-1600 פגמים ואילו בארץ רק כ-20 מתוכם, זאת בגלל המבנה הייחודי של האוכלוסיות היהודית והערבית.
באמצעות הזיהוי של הפגמים עורכים היום בדיקות לזיהוי ואיבחון של החולים, בדיקות לזיהוי נשאים (אם הזוגות שניהם נשאים יכולים לאתר עוברים שלוקים במחלה ולעשות הפלה); ועורכים גם הפריה חוץ-גופית (זיהוי עוברים בריאים והחזרתם לרחם האם), טיפול הנפוץ בקרב דתיים ובעלי פוריות נמוכה.
כיוון מחקר אחר של כרם הוא חקר ההשפעה של הפגמים הגנטיים על תפקודו של הגן וניסיון לפתח גישות טיפוליות חדשות שמבוססות על המוטציות.
היא מתמקדת בשני סוגים של פגמים בגן ה-CF:
הסוג האחד של פגמים בגנים הוא בתהליך שחבור של אקסונים ואינטרונים.
קיימת מוטציה כזו בגן ה-CF שהיא שכיחה בין יהודים.
קבוצת המחקר של פרופ כרם מחפשת דרכים או טיפולים שיאפשרו לחולים שנושאים את המוטציה לעודד שיחבור תקין של ה-CF.
הסוג השני של פגמים הוא של מוטציות הגורמות להפסקה מוקדמת ביצירת החלבון המקודד על ידי גן ה-CF.
מוטציה זו היא השכיחה ביותר ביהודים אשכנזים, המוטציה מתקיימת באמצע הגן ומסמנת stop לפני ה-stop הרגיל הנמצא בסופו.
כרם מחפשת דרכים, שאפשר יהיה לקרוא דרך ה-stop הפגום וליצור בכך חלבון נורמלי.
מחקר זה היא עורכת ביחד עם בעלה פרופ איתן כרם.
בטיפול במוטציה זו נסרקו מיליוני מולקולות ונמצאה מולקולה בעלת יכולת ל-read through.
המחקר נערך בשיתוף עם חברת תרופות מניו ג'רזי (PTC).
הם ערכו ניסויים שפורסמו בשני כתבי העת המובילים ברפואה New England Journal of Medicine
כעת החברה נערכת לשלב האחרון ,phase 3 של הניסויים הקליניים, שיערכו במרכזי CF רבים בעולם.
חוסר היציבות של הגנום בסרטן
אחד המאפיינים החשובים של גידולים סרטניים ובעיקר הגידולים המוצקים (solid) הוא שהגנים בהם עוברים שינויים רבים, המביאים לחוסר יציבות במבנה הכרומוזומים.
כרם חוקרת את התהליך של חוסר היציבות, היא חוקרת אזורים בגנום שלנו שנקראים אזורים שבירים (fragile sites) ואת התפקיד שהם ממלאים בהתפתחות הסרטן.
היא בוחנת מה יש באזורים האלה שגורמים להם להיות רגישים לשבירות, מהן תכונותיהם ומאפייניהם.
לצורך מחקר זה היא משתמשת בשיטה מיוחדת שמאפשרת להסתכל על תהליכים בתהליך ההכפלה של ה-DNA באמצעות מיקרוסקופ אור (מיקרוסקופ רגיל), לראות סיבים בודדים של DNA ולעקוב אחרי ההכפלה שלהם, במודלים של התפתחות סרטן.
באמצעות מחקרים אלה הצליחה להאיר את השלבים הראשונים בהתפתחותם של גידולים, את הבסיס להתפתחות גידולים שניוניים (גידולים שמתפתחים כתוצאה מהטיפולים עצמם – רדיותרפיה וכימותרפיה) היא הצליחה להבהיר את סוג הרצפים שיש בתוכם ולהאיר באור חדש את הבנת חוסר היציבות הכרומוסומלית בהתפתחות סרטן.
בת פרעה היא להקת מוזיקת עולם מניו יורק.
סגנונם המוזיקלי שילוב של הפולק האמריקאי, כליזמר יהודי, וצלילי המזרח התיכון.
חברי הלהקה הם: בתיה שכטר (שירה, עוד, גיטרה, סאז), דפנה מור (חליליות, זורנה, נאי, מלודיקה, קולות רקע), מג אוקורה (כינור), יובל אריה (תופים), שניר עזרא בלומנקרץ (בס, עוד), נח הופלד (צ'לו), דניאל פרידמן (תופים), ג'ייסון לינדנר (קלידים) ואלן קשאן (סנטור).
בת עמי (אלומה - אמונה) היא עמותה מוכרת הפועלת לשינוי חברתי ולקידום ערכי ערבות הדדית וצדק חברתי באמצעות הפעלת אלפי מתנדבים בשירות לאומי-אזרחי, תוך מתן הזדמנויות שוות לכולם.
המסגרות הקיימות כיום בבת עמי נותנות מענה לגוונים השונים באוכלוסייה ולאתגרים הקיימים בחברה הישראלית בתחומים שונים.
והוקמה כדי לתת מענה לצעירים וצעירות בגילאי 18–23 אשר קיבלו פטור משרות צבאי ומעוניינים לשרת בשרות הלאומי.
בת עמי עובדת בשיתוף פעולה עם גורמים רבים, ביניהם משרדי ממשלה משרד הביטחון, משרד החינוך, משרד הרווחה והמשרד להגנת הסביבה, רשויות מקומיות, גופים חברתיים וקרנות.
עמותת "בת עמי" (מיסודה של אלומה-אמונה) הוקמה בשנת 1994 כמענה נוסף לרצון בתרומה למדינה עבור בנות דתיות שאינן מתגייסות לצבא.
לאורך כל הדרך בת עמי חרתה על דגלה את מתן האפשרות לשוויון חברתי ולכן במרוצת השנים יזמה תוכניות שפתחו את עולם השירות לאומי לאוכלוסיות שתרומתן למדינה דרך הצבא לא אפשרית.
בכך, פרצה דרך עבור צעירים וצעירות רבים: דתיים וחילונים, יהודים וערבים, עולים וותיקים, צעירים מרקע של סיכון ומצוקה וצעירים עם מוגבלויות.
שילובן של אוכלוסיות חלשות בעולם השירות הלאומי.
בת עמי רואה ערך וחובה מוסרית להתנדב שנתיים בתרומה לחברה הישראלית במסגרת השירות הלאומי, לכן משקיעה מדי שנה מאמצים רבים בפיתוח מסלולי המשך ייחודיים למתנדבי שנה שנייה כגון תוכנית 'בת עמי בתפוצות', 'שילוב שירות עם אקדמיה' ועוד.
השנה השנייה מותאמת לצרכים המתהווים של המתנדבים, ושמה לה למטרה להוביל במספר הממשיכים בשירות לאומי שנה שנייה.
ב"בת עמי" משרתים בכל שנה למעלה מ-3,000 בני ובנות שירות במגוון תחומים: חינוך, רווחה, מנהל, קליטת עליה, קשישים ניצולי שואה, בריאות וביטחון.
משרד הביטחון - תוכנית בלעדית לבת עמי, המאפשרת למתנדבים לקחת חלק בלב העשייה הביטחונית בתוך סביבת עבודה מקצועית, מתקדמת ומאתגרת.
לתוכנית נבחרים מועמדים איכותיים הזוכים למעטפת תומכת ומחזקת במישור האישי והדתי על ידי אנשי מקצוע מוסמכים.
אלו"ט - תוכנית בה מתנדבי השירות הלאומי משולבים במעונות ובגנים של הארגון הארצי אלו"ט, ועוסקים בעבודה פרטנית עם ילדים בעלי הפרעות תקשורת על פי תוכנית טיפולית אישית.
טרום תחילת השירות המתנדבים עוברים קורס הכשרה אוניברסיטאי (שיטת ABA) המקנה להם תעודה מקצועית, שתעמוד לרשותם בעתיד.
הדרכה סביבתית - תוכנית בה המתנדבים מובילים את הפעילות החינוכית של המשרד להגנת הסביבה בגני ילדים ובבתי ספר יסודיים.
כמו כן המתנדבים משולבים בצוותי הדרכה שונים ובמרכזים רבים בארץ באמצעותם מעבירים חוגים והפעלות בתחום.
המתנדבים מקבלים בתום השירות תעודה.
שחם - 'שואפים, חולמים, מצליחים!'.
תוכנית ייחודית בה המתנדבים מלווים באופן אישי ילדים ממשפחות מהעדה האתיופית שלא מצליחים למצוא את מקומם בתרבות הישראלית.
המתנדבים מסייעים להם בבית הספר בשעות ובוקר, ולאחר מכן בבית ובקהילה.
המתנדבים מהווים חלק משמעותי מהיום יום של הילדים, בתוך כך עוזרים להם בהתמודדויות, בחיזוק הביטחון העצמי ופיתוח כישורי חיים נוספים.
מתנדבי שח"ם זוכים להכשרה מקצועית מדי חודש לצד הדרכה שבועית אישית וקבוצתית.
תפוצות - תוכנית המיועדת לבנות אשר סיימו שנה אחת של שירות לאומי בישראל, במהלכה התנדבו בבתי ספר, תנועות נוער, מדרשות ליהדות ועוד.
הבנות נשלחות בצוותים של שתיים לפחות, לבתי ספר ולקהילות בתפוצות, במטרה לחזק בהם את הזהות היהודית, הזהות הציונית והזיקה לישראל.
בנות השירות הלאומי היוצאות לתפוצות נדרשות בראש ובראשונה לייצג נאמנה את הציונות הדתית על ידי מתן דוגמה אישית בכל אורחות חייהן.
כמו כן, עליהן להצטיין בכושר מנהיגות, להיות חדורות תודעת שליחות ולהוכיח ניסיון מוצלח בעבודה עם ילדים ובני נוער.
השליחות נבחרות בקפידה מתוך מספר רב של מועמדות.
גרעיני בת עמי - פרויקט דגל חינוכי העוסק בשינוי חברתי וקהילתי בפריפריה החברתית-גאוגרפית של מדינת ישראל.
בשיתוף עם גורמים הפעילים בכל שכונה, מתנדבי הגרעינים מובילים פרויקטים שונים בקהילה ומהווים כתובת לתוכניות שונות בתחומי החינוך, הרווחה, ילדים ומשפחות עם רקע של מצוקה וסיכון, בעלי מוגבלויות, מעגל השנה, שבתות, זהות יהודית ועוד.
והדרת - פרויקט המהווה מערך תומך של מתנדבים ובא להאיר את עולמו של הוותיק אל מול תחושת הבדידות היומיומית.
מתנדבי השירות מתמקדים בחלק החברתי והנעים של חיי הקשישים באמצעות טיול, יצירה, בישול ואפיה.
קיימות אפשרויות של שילוב אומנות ומוזיקה עם תוכנית "והדרת" בעבודה עם הקשישים, במפגשים פרטניים ובמרכזי היום.
משלבים - התכנית הוותיקה ביותר בתחום זה אשר מאפשרת לצעירים בגילאי 18–24, עם מוגבלויות קוגניטיביות, פיזיות ונפשיות, להתנדב לשירות לאומי במגוון תחומים ייחודיים הפתוחים בפניהם ונבחרים על ידם בהתאם ליכולתם ולשאיפתם האישית.
התכנית מהווה גשר לעולם העבודה והחברה ובסיס להמשך השכלה ורכישת מקצוע.
התכנית תורמת לשילובם בחברה בהפיכתם מנתרמים לתורמים.
נערות - תוכנית המיועדת לנערות מרקע של מצוקה וסיכון, אשר קיבלו פטור בנסיבות אלו משירות צבאי.
הנערות משתלבות במערך שירות לאומי מותאם, המספק ליווי ותמיכה רצופים במהלך השנה ועד שנתיים מסיום השירות, בהן הן משתלבות במעגל התעסוקה ויוצאות לחיים בוגרים.
אחווה - מכינות המיועדות לבנות הפריפריה החברתית והגאוגרפית, לקראת לימודים באוניברסיטה.
בתוכנית זו המתנדבים משפרים את סיכויי הקבלה ללימודים אקדמיים באמצעות השלמת בגרויות, לצד שנת שירות מעצימה בקהילה ופיתוח כישורי מנהיגות חברתית.
של"י - שירות לאומי ישראלי, המיועד לצעירים וצעירות בגילאי 18–24, יהודים ושאינם יהודים, חילוניים, מסורתיים ובנים דתיים אשר קיבלו פטור מצה"ל ומעוניינים להתנדב בשירות לאומי ולתרום לחברה במגוון תחומים מאתגרים.
השירות מהווה בין היתר את כרטיס כניסה שלהם לחברה הישראלית.
המגזר הערבי, בדואי ודרוזי - תוכנית המאפשרת לצעירים ממגזרים אלו להתנדב בקהילה בה הם חיים, תוך קבלת ליווי והכשרה מקצועיים.
המתנדבים זוכים להכרה על היותם כח מוביל בקהילה ומייסדים את תשתית ההתנדבות בקרב הדור הצעיר במגזר.
בת שבע הוא כפר דייגים במזרח ברבדוס.
הכפר משמש כבירת מחוז סנט ג'וזף.
כפר הדייגים נמצא כ-10.5 ק"מ מברידג'טאון, בירת ברבדוס.
בת שבע, כפר הדייגים הראשי בקהילת סן ג'וזף, נמצא על חופה המזרחי של ברבדוס אשר שמר על מראהו הפראי לעומת החוף המערבי המלא באתרי נופש.
הנוף הדרמטי של החוף המזרחי, האווירה הנמוכה והחופים סחופי הרוח הופכים אותו למדי לניגוד לאזורים הפופולריים יותר של ברבדוס, אך למקום נהדר להירגע ולהירגע, לגלוש, לטייל ארוך בחוף וליהנות מאורח החיים המקומי.
רצועה ארוכה של חול זהוב עוברת לאורך החוף, יש כמה כנסיות קטנות לביקור, גנים בוטניים, שבילי טבע ביערות הגשם ומביטים על נקודות המציעות נוף על פני האי.
חוף הזהב האטרקטיבי של בת-שבע מהווה מקום נהדר לטיול עם סלעים ענקיים ועומדים החופשיים משור אלמוגים עתיק המנקד את החולות.
למרות שהגלישה הגדולה, הגאות והשפל גורמים לכך שלא ניתן לשחות כאן, סדרה של בריכות אלמוגים רדודות שנחצבו בים מהוות מקום פופולרי להתרווח במים ביום חם.
החודש הכי חם הוא ספטמבר (26 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא יולי (24 מעלות צלזיוס).
כפר הדייגים ממוקם ליד הכביש H3.
בת-שבע יוניס-גוטמן (1 בינואר 1880, רוסיה – 9 ביולי 1947, תל אביב) הייתה רופאת נשים, מהרופאות הראשונות בארץ ישראל, הרופאה הראשונה בגדרה ובתל אביב.
חלוצה בתחום הטיפול ורפואת התינוקות בארץ ישראל.
ממייסדי האגודה המדיצינית העברית, לימים ההסתדרות הרפואית בישראל.
הקימה את תחנת טיפת חלב הראשונה בתל אביב.
נולדה ב-1 בינואר 1880 בכפר טרוטינה במחוז אקרמן בצד הבסרבי של רוסיה, לשלמה יוניס, סוחר, משכיל עברי וחובב ציון ולחיה פייגה, בת למשפחה ציונית אמידה.
גדלה באודסה ולמדה בגימנסיה פרטית לבנות.
למדה עברית אצל המורה והסופר העברי יהודה-לייב דוידוביץ.
לאחר סיום לימודיה בשנת 1897 בחרה ללמוד רפואה.
אביה התנגד אך אמה תמכה ובעזרתה נסעה ללמוד בשווייץ.
בשנת 1904 סיימה את לימודי הרפואה בהצטיינות והתמחתה בנוירולוגיה בבית החולים היהודי באודסה.
בשנת 1907 עמדה בבחינות הממשלתיות בפקולטה לרפואה במוסקבה והוסמכה כרופאה מומחית.
ב-11 באפריל 1909 עלתה לארץ ישראל והתיישבה במושבה גדרה, שם גרה אחותה אסתר ייבין.
באותם ימים מקצוע הרפואה היה נחלתם של גברים ונשים מועטות עסקו בו.
היא הייתה לרופאה הראשונה של המושבה והקימה בה בית מרקחת והעניקה שרותי רפואה לכל התושבים באזור ללא הבדל דת, גזע ומין.
לאחר שנה, עזבה את המושבה והשתלבה בעבודה הרפואית כמחליפה במספר מושבות שרופאיהן הקבועים נסעו להשתלם מחוץ לארץ ישראל.
בשנת 1910 רכשה חלקת אדמה בתל אביב ובנתה שם את ביתה.
בשנת 1911 החלה לעבוד בבית החולים שער ציון ביפו, שהיה המרכז הרפואי היהודי היחיד בעיר והייתה לאישה השנייה מקרב הסגל הרפואי בבית חולים זה, יחד עם ד"ר סוניה (אלכסנדרה) בלקינד.
במהלך עבודתן המשותפת הגישו טיפול רפואי לכל הנשים מהאזור, יהודיות, מוסלמיות ונוצריות.
עצם נוכחותן של שתי רופאות בבית החולים תרמה רבות להתפתחות המחלקה הגינקולוגית בו ולהתקדמותה אל עבר המודרניות.
שתיהן הביאו לפריצת דרך בכל מושג רפואת הנשים באזור והדבר עודד נשים רבות להיבדק בדיקה גניקולוגית מקיפה בבית החולים, במיוחד נשים שנמנעו מלהיבדק אצל רופאים גברים.
בינואר 1912 השתתפה בייסוד האגודה המדיצינית העברית ליפו ומחוז יפו שאיגדה את 32 הרופאים שפעלו אז בארץ ושימשה כמזכירת האגודה.
יונס ניהלה את הפרוטוקול ברוסית.
בשנת 1914 נסעה לברלין להרחיב את התמקצעותה בתחום תמותת תינוקות.
לאחר שנתיים שבה ארצה והתמנתה לתפקיד מנהלת מחלקת הנשים והיולדות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כשגויסו מרבית הרופאים לצבא העות'מאני, לקחה על עצמה יחד עם בלקינד את האחריות על ניהול השירות הרפואי בתל אביב, יפו והמושבות הסמוכות.
גם אחרי גירוש חסרי הנתינות העות'מאנית, המשיכה לטפל בחולים טרם יציאתם מהארץ, ששוכנו באופן זמני בפתח תקווה ובכפר סבא.
אחרי המלחמה שבה לתל אביב ושילבה בין עבודתה בבית החולים לבין המרפאה הפרטית שפתחה בביתה.
בשנת 1921 נסגר בית החולים שער ציון ועם הקמת ההסתדרות הרפואית בישראל החלה לעבוד במרפאה.
במהלך ביקוריה בבתי החולות ראתה את המצב הכלכלי הקשה של רבות מהן וטיפלה בהן ללא תמורה ולעיתים עזרה להן בקניית תרופות.
בשנת 1911 הצטרפה לוועדה הסניטרית בשכונת אחוזת בית, שהוקמה בשנת 1909 ומנתה שישה מתנדבים: אנשי ציבור ושלושה רופאים.
במסגרת התנדבותה לקחה על עצמה להנחיל לתושבי תל אביב כללי היגיינה ולהסביר על חשיבות השמירה על הניקיון בבתים, בחצרות וברחובות במטרה למנוע התפשטות מחלות מידבקות באזור.
בשנת 1913 הקימה מעון יום בשכונת כרם התימנים, ששימש מרכז בעבור הילדים והילדות שאמהותיהם יצאו לעבודה, כדי שלא ישוטטו ברחובות.
לבת שבע יוניס לא היו ילדים משלה.
היא התחתנה עם הסופר ש.
בן-ציון, אביו של הצייר נחום גוטמן, לאחר שבן-ציון התאלמן מאשתו.
נפטרה ב-9 ביולי 1947 ונקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בצוואתה תרמה כספים לקרן הקיימת ולבית הרופא.
בשנת 1962 פתחה עיריית תל אביב יפו תחנת טיפת חלב על שמה בשכונת הדר יוסף ובשנת 1963 נטעה המועצה המקומית בגדרה חורשה על שמה.
ההסתדרות הרפואית בישראל מעניקה מלגה על שמה לשם השתלמות במוסד רפואי מחוץ לישראל.
בת שבע גרבלסקי הייתה מו"לית, מתרגמת, עורכת, הבראיסטית (פעילה עבור תחיית השפה העברית) ופעילה ציונית יהודייה אמריקאית.
ברטה פרידברג נולדה בניו-יורק ב-1894. הוריה, רבי פיליפ (פרץ) ושרה פרידברג (לבית קמחי), היגרו בנפרד לארצות הברית מגרודנו בבלארוס (היום הורדנה) והתחתנו בניו יורק.
שני ההורים היו צאצאים למשפחות מסורתיות ופיליפ היה בעל קורא ומורה לעברית ותנ"ך בקהילה היהודית בפרנקפורט לפני הגירתו לעולם החדש.
כתוצאה מכך, בת שבע קיבלה חינוך מסורתי בבית, עם דגש על רזי השפה העברית וספרות הקודש.
בהיותה בת 16 ב-1910 החלה לערוך את קובצי הספרות "פרחים" של אגודת "פרחי ציון".
היא ערכה אותם עד לשנת 1918, וגם פרסמה בהם אגדות שכתבה בעברית.
ב-1914 החלה ללמוד באוניברסיטת קולומביה לתואר ראשון בספרות אנגלית וחינוך .
במקביל למדה עברית באופן פרטי אצל דניאל פרסקי, אשר יהיה לשותפה בהמשך בכמה פרויקטים שמטרתם קידום השפה העברית בארצות הברית.
באותה השנה פגשה בת שבע תעשיין צעיר, גם הוא מהגר מבלארוס – בוריס (ברוך) גרבלסקי.
השניים התחתנו בטקס שנערך על ידי פרופ' יהודה לייב מאגנס, שהיה ידיד משפחת גרבלסקי.
גרבלסקי היה פעיל ציוני שהשתתף בקונגרסים ציוניים והיה פעיל במיוחד בהוצאת השבועון הציוני "דוס יידשע פולק".
שנתיים לאחר מכן, ב-1916, הקימה גרבלסקי ביחד עם קבוצה של סופרים ואנשי חברה יהודים (ביניהם מורה, דניאל פרסקי) את "ההסתדרות העברית באמריקה", ארגון שמטרתו 'קידום ותחיית השפה והתרבות העברית' .
ארגון זה, שקם בין השאר כתוצאה מהגירת יוצרים עבריים וציונים רבים ממזרח אירופה לארצות הברית, סימן את עתיד פעילותה הציבורית של גרבלסקי: קידום השפה העברית בארצות הברית יחד עם הרעיון הציוני.
עם הקמת ההסתדרות, נהפכה בת שבע באופן רשמי לחלק מהקהילה ההבראיסטית של ניו יורק, שמטרתה טיפוח השפה העברית.
מלבד השתתפותה בהקמת ההסתדרות העברית באמריקה, היו השנים 1915–1921 שנים שקטות מבחינת עשייתה הציבורית.
שנים אלו ראו תמורות רבות בחייה האישיים, אשר באו לידי ביטוי לאחר מכן, כאשר חזרה אל המרחב הציבורי.
באותן השנים נולדו שלושת ילדיה.
באותן השנים גם התעשרו בני הזוג גרבלסקי כתוצאה מפעילותו העסקית של בוריס, והם עברו לבית דירות יוקרתי בווסט אנד של מנהטן.
כאשר חזרה בת שבע לזירה הציבורית, הפך הבית למרכז פעילות לקהילה הציונית וההבראיסטית בניו יורק.
1921 סימנה את חזרתה של גרבלסקי לזירה הציבורית, באופן עצמאי ויחד עם בן זוגה בוריס גרבלסקי.
היא התמנתה לגזברית ארגון יהודה הצעיר במסגרת הוועידה ה-13 של הארגון .
כמו כן, באותה השנה הקימה עם ארבע שותפות את הארגון 'ועד נשים לאומי עבור פלשתינה', שנועד לגייס כספים עבור היישוב.
הוועד הוקם בעקבות ביקורה של ורה ויצמן, אשתו של חיים ויצמן (אז נשיא ההסתדרות הציונית) בארצות הברית.
ביתם של בני הזוג גרבלסקי הפך למרכז פעילות עבור הקהילות ההבראיסטיות והציוניות בניו יורק, עם אירועים, קבלות פנים, נשפים ואירועי התרמה.
קבלת הפנים לחיים ויצמן נעשתה בביתם עם ביקורו בארצות הברית.
ב-1925 החלה גרבלסקי לארגן את ביקורו של חיים נחמן ביאליק בארצות הברית.
באיגרת שנשלחה בב' תמוז תרפ"ה מביאליק לגרבלסקי נאמר:
ב-1924 הקימה גרבלסקי את "עדן" – עיתון מאויר לנוער, במימונה המוחלט והבלעדי.
דניאל פרסקי, המורה של גרבלסקי לעברית ושותפה להקמת ההסתדרות העברית באמריקה, מונה כעורך הראשון של העיתון.
העיתון אופיין בהדפסה איכותית, עם איורים רבים, והוזמנו להשתתף בו מיטב הסופרים והמשוררים העבריים באותן שנים מרחבי העולם: ח"נ ביאליק, י"ד ברקוביץ', זלמן שניאור, שלום עליכם, שאול טשרניחובסקי, ש.
בן ציון, לוין קיפניס, אביגדור המאירי, נחום גוטמן ועוד.
העיתון כלל סיפורים ושירים, וגם חידושים כגון התשבץ והקומיקס הראשונים בעברית: שמו של הקומיקס היה "מקרי צלי-מה-לי", והוא צויר על ידי זליג מאוד, ושמו של התשבץ היה "חידת שתי וערב", והוא חובר על ידי מרדכי כהן.
גרבלסקי עצמה תרגמה מעשיות לעיתון.
העיתון אופיין בעיסוק רב במסורת היהודית, עם אזכור של פרשת השבוע ושאלות הלכתיות, מתוך רצון לחנך את הדור הצעיר בדרכי המסורת, אך ללא חיוב אורתודוקסי הלכתי.
פעמים רבות שירים וסיפורים עסקו בהווי העיירה היהודית המזרח אירופית.
מבחינה זו היה העיתון מנותק מהווי הקוראים שאותם ביקש לסגל לעצמו – אמריקאים צעירים, בני המהגרים היהודים ממזרח אירופה למרות הדגש על הדפסה איכותית, גרפיקה רבה וכותבים מהשורה הראשונה, לא הצליח העיתון למשוך קוראים.
נוסף על כך נשמעה ביקורת על הקו העריכתי של פרסקי, אשר לא שם דגש על משלב גבוה של שפה ופדגוגיה, אלא על יכולת המשיכה ונראותו של העיתון, כמו גם שעשוע והנאה של הקוראים.
כבר על הגיליון הראשון כתב ביאליק לגרבלסקי: .
שלושה חודשים מאוחר יותר כתב לגרבלסקי ולפרסקי במשותף:
כשנה לאחר תחילת פרסומו, החליפה גרבלסקי את פרסקי כעורך בי"ד ברקוביץ', חתנו של שלום עליכם.
עם לקיחתו את התפקיד, שינה ברקוביץ' את המאזן בעיתון וביקש לשים דגש רב יותר על איכות וכמות הטקסט.
ביאליק עצמו שם לב לכך וכתב לגרבלסקי: אף על פי שינוי עריכתי זה, לא הצליח העיתון להעלות את מכירותיו, ובאוקטובר 1925, כשנה ושישה חודשים לאחר שהחל להתפרסם, הפסיקה גרבלסקי את הוצאת "עדן" לאור.
ב-1929, עם התרסקות הבורסה בארצות הברית, ירדה משפחת גרבלסקי מנכסיה.
ב-1932 התגלה אצל בת שבע סרטן הכבד, והיא נפטרה באותה השנה.
בצוואתה היא ביקשה להיקבר בארץ ישראל, וב-1933 הובאה גופתה לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
קברה נמצא בין קבריהם של ביאליק לאלה של נורדאו ודיזנגוף.
לאחר קבורתה, עלו בעלה בוריס וילדיה לארץ ישראל.
נכדתה, נילי כהן, בתו של בנה, היא פרופסור למשפטים, שימשה רקטור אוניברסיטת תל אביב, וכיהנה כנשיאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בת שבע אלון (נולדה בשנת 1948) היא פיזיקאית ישראלית, פרופסור אמריטה במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן למדע.
סיימה בהצטיינות יתרה תואר בוגר במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית, והשלימה תואר מוסמך בפיזיקה במכון ויצמן למדע - זאת, לצד הוראת פיזיקה בבית ספר תיכון.
לאחר מכן, סיימה לימודי תואר לדוקטור בחינוך מדעי באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
בנה של בת שבע, הרב נועם אלון, משמש כראש ישיבת מיר מודיעין עילית.
במחקריה ובעבודתה האקדמית, עוסקת בקידום החינוך המדעי בישראל, ובטיפוח מעורבות, חשיבה ביקורתית ולמידה עצמאית בקרב תלמידים.
אלון עיצבה אסטרטגיות הוראה ותוכניות לימודים לתלמידי פיזיקה בבתי הספר התיכוניים ולתלמידי מדעים בחטיבות הביניים.
על מנת לתמוך ביישום אסטרטגיות ההוראה והתוכניות האלה על ידי מורים, אלון פיתחה מסגרות להתפתחות מקצועית של מורים.
הספר של לין ואלון (2011) מסכם את התאוריה והפרקטיקה בתחום הזה.
אלון אף עסקה בטיפוח תלמידים מצטיינים ומתעניינים באמצעות תוכניות שונות וכן באמצעות מסגרות מערכתיות, כגון מרכזי המורים הארציים לפיזיקה ולמדע וטכנולוגיה בחטיבות הביניים, שבהם היא משמשת כיועצת מדעית, וכן תוכנית רוטשילד-ויצמן למצוינות בהוראת המדעים, שבה היא משמשת כמנהלת פדגוגית.
אלון היא זוכת פרס א.מ.ת.
לשנת 2015 בקטגוריית מדעי החברה, ובתחום החינוך וקידום החינוך.
בת עדן ראגי (שם מדעי: Paradisaea raggiana) הוא מין של ציפור מהסוג בת-עדן שבמשפחת העדניים.
זוהי הציפור הלאומית של פפואה ניו גיני והיא מופיעה על דגל פפואה גינאה החדשה.
אורכה של הציפור עד 34 ס"מ אצל הזכרים והם בעלי נוצות ראוותניות בצבע אדום, בטן חומה-כהה וחזה וצוואר שחורים.
העיניים כתומות, המקור בצבע תכלת ומתחתיו דלדול ירוק.
הרגליים שחורות והזנב אדום וארוך המזכיר זנב תרנגול.
העדניים מחזרים בקבוצות אחרי נקבות מעל הענפים וקוראים להן בקול.
כאשר נקבה מגיעה הזכרים מקפצים במקום כמה פעמים כדי שהנקבה תבדוק אותם ולעיתים הם מתהפכים במקום.
לאחר ההזדווגות הזכרים זונחים את הנקבות ואינם עוזרים להן בטיפול בגוזלים.
העדניים ניזונים מפירות, זרעים וחרקים שהם מוצאים ביער.
בַּת עַמִּי לֹא תֶחֱשֶׁה הוא פיוט מסוג סליחה (מהתת-סוג "פזמון") שחובר לתפילת מנחה של יום הכיפורים על ידי הפייטן רבי בנימין בן אברהם ממשפחת הענווים.
הסליחה חוברה במקור לתפילת מנחה של יום הכיפורים, ובמקום זה היא נאמרת גם כיום לפי המנהג האיטליאני.
במנהגי אשכנז לא התקבלה הסליחה למנחה של יום הכיפורים, אולם לאחר התפתחותו של מנהג אמירת סדר יום כיפור קטן, הנאמר אף הוא בתפילת המנחה, הוכנס הפזמון לסדר זה ונאמר כיום בקהילות רבות מדי חודש בתפילת מנחה של יום כיפור קטן.
הנושא המרכזי בפיוט הוא הזכרת זכותם של שלושת האבות – אברהם, יצחק ויעקב, שעבורם יגן עלינו ה'.
כיוון שבמקורו, נועד הפיוט לתפילת מנחה של יום כיפור, לאחר אמירת סדר העבודה, על כן נושא-המשנה השזור בכל בתי הפיוט הוא עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים בבית המקדש, ובפרט הקטרת הקטורת בקודש הקדשים.
שלושת האבות מוזכרים בפיוט בהיבטים המתקשרים לעבודת בית המקדש, וכך חוברים שני נושאי הפיוט לאחד.
הפיוט מזכיר כי אברהם, לפי חז"ל, תיקן את תפילת שחרית הנאמרת במקום קרבן תמיד של שחר; יצחק התרצה לה' ככהן גדול בעת עבודת יום הכיפורים, במעשה העקדה או בתפילת המנחה שתיקן; ויעקב לן בהר המוריה, בו ייבנה המקדש.
במסגרת נושא המשנה מספר הפייטן על העבודה ומיצר על ביטולה עם חורבן הבית, ולצד הצער מדגיש כי בעוונותינו נחרב הבית, וה' צדיק בדינו עמנו.
על כן, כנסת ישראל , כלומר תפילה, ולפיכך מייחל הפייטן לקב"ה כי ; נמשיך ונתקן את מעשינו, ביָדעֵנוּ כי , ואולי ימחל לנו ה' וישיב לנו את העבודה בבית המקדש השלישי, עם ביאת המשיח.
הפיוט הוא בעל שישה בתים, כאשר הראשון משמש כפתיח.
כל אחד מחמשת הבתים הבאים הוא בן שמונה צלעות, שבסופן חוזר הרפרן: , הרומז לתפילת המנחה לה יועד הפיוט במקורו.
כל אחת מהצלעות היא בת שש תנועות.
בראשי הבתים חתום שם המחבר: בנימן.
חריזתו של הפיוט ייחודית ויוצאת דופן, כאשר בכל בית מעוצבת חריזה פנימית כאשר שש הצלעות הראשונות מחורזות זו עם זו לסירוגין (הצלע הראשונה עם השלישית והחמישית, השנייה עם הרביעית והשישית), הצלע השביעית מחורזת עם קודמתה, והשמינית מחורזת בחריזה חיצונית זהה בכל הבתים ותואמת את הרפרן.
שתי הצלעות האחרונות בכל בית הן תמיד פסוק מקראי או פרפרזה על פסוק.
חריזה מוקפדת ומשקל צלעות שווה.
אקרוסטיכון: האותיות שבתחילת כל שורה יוצרות את חתימת המחבר, בנימן.
האישים המוזכרים בפיוט מצוינים רק כינויים, ולא בשמותיהם: אברהם מכונה "נְשִׂיא אֱלֹהִים הַנֶּאֱמָן, רֹאשׁ צוּרִים אֵיתָנַי"; יצחק הוא "יְחִידוֹ"; יעקב קרוי "מְפַלֵּל יוֹשֵׁב אֹהֶל"; הכהן הגדול הוא "אִישׁ לָקַח מְלֹא חָפְנָיו קְטוֹרֶת סַמִּים דַּקָּה".
הצגת הנושא הפיוט כבר בבית הראשון: בקשת הרחמים מה', במקום עבודת בית המקדש שאיננה.
בת שבע אינגבר - הבלין היא מאיירת, סופרת וקומיקסאית ישראלית המשתייכת למגזר החרדי.
התפרסמה בעיקר בזכות מדור הקומיקס "עקרת בית", קומיקס הומוריסטי למבוגרים, שפרסמה בשבועון בתוך המשפחה.
כמו כן פרסמה סדרות קומיקס בעיתון החרדי לילדים קומיקס, קריקטורות בעיתון יתד נאמן וספרי קומיקס נוספים.
הבלין החלה לאייר באופן מקצועי בשנות ה-20 לחייה.
הפרויקט הראשון שבו עסקה היה איור 'מאורות הדף היומי לילדים'.
לאחר מכן המשיכה באיור סיפורים של סופרים אחרים, אך עד מהרה החלה לכתוב סיפורים בעצמה.
כך התחילה לפרסם בעיתון קומיקס סיפורי קומיקס שכתבה וציירה, ובהמשך התחילה בפרסום מדור קומיקס במוסף הנשים של עיתון משפחה, בשם "עקרת בית", שעסק בסצנות הומוריסטיות מהווי חייה של אשה חרדית.
מדור זה זכה להצלחה רבה במיוחד.
כיום מאיירת וכותבת קומיקסים בשם 'שיקום שכונה' ו'פסיכולוגיה בטוש' באותו עיתון.
כמו כן איירה הבלין במשך תקופה ארוכה את מאמריו של חיים ולדר בעיתון יתד נאמן ופרסמה מספר ספרי קומיקס באופן עצמאי.
הבלין גם לימדה איור במשך תקופה קצרה, אך הפסיקה משום שחשה שהתלמידים אינם משקיעים מספיק בלימודים.
יצירותיה של הבלין זכו לביקורות חיוביות בעיקר.
לדבריה של נעה לאה כהן, מבקרת אמנות, "יצירות הקומיקס שלה מציגות פריצת דרך משמעותית בנראות נשית חרדית, בחלל ויזואלי שעד כה היה גברי בלבד...
הבלין היא, במידה רבה, הדור השני של הקומיקס החרדי אחרי יוני גרשטיין, מאייר שחזר בתשובה...
היא בת של רב שעושה קומיקס המתאר את חיי עקרת הבית החרדית.
זה מגיע ממקום מאוד תמים ומאוד לא מנסה לפרוץ דרך.
לכאורה, הוא עוסק בסוגיות שיש בכל בית חרדי ממוצע, עם הרבה הומור וחן."
שם הנעורים של הבלין היה בת שבע דיסקין.
בשנת 2004 התחתנה עם ישראל צבי הבלין.
בשנת 2014 נפטר בעלה מסרטן לאחר 8 שנים שהיה חולה.
בשנת 2019 נישאה בשנית להלל אינגבר ונולד להם בן.
עלילות הרשל'ה (מספר סיפורים על הרשל'ה)
פרויקט שיקום שכונה (המשך של עקרת בית)
הציר היהודי (הצליין היהודי חלק ב')
שלשה אחים (6 חלקים) גד לי בארץ חג לי
בן המלך והיהודי (3 חלקים - חלק 3 סיפורו של אדגרדו מורטארה)
בן תחת בן (עיבוד לסיפורו של חיים ולדר בקומיקס)
הגדה של פסח עם ציורי תלת מימד
חבורת גשר צר או פיל לבן
רבים מספריה של הבלין תורגמו ליידיש ולאנגלית.
בת רב חסדא הייתה בתו של רב חסדא (אמורא מסוף הדור השני) ואשתו של האמורא רמי בר חמא, לאחר פטירתו נישאה לרבא (שניהם אמוראים מן הדור הרביעי).
היא מוזכרת עשר פעמים בגמרא בכינוי "בת רב חסדא", ושמה הפרטי אינו ידוע.
בת רב חסדא הייתה צאצאית של גדולי תורה.
בגמרא מסופר כיצד חזתה בצעירותה את נישואיה לשני תלמידי אביה:
"נבואת" בת רב חסדא התקיימה, ולאחר מות רמי בר חמא נישאה לרבא, אם כי מאז שנתאלמנה ועד שנשאה רבא עברו כעשר שנים (באותן שנים היה נשוי לאחרת), אך היא העידה על עצמה שבשנים אלו היה בדעתה להינשא לרבא.
רב חסדא לימד את בנותיו חוכמה והנהגות ראויות.
בגמרא מובא הנהגות שאמר לבנותיו כיצד לנהוג בחיי נישואין, וגם בת רב חסדא אמרה לרבא כמה ממנהגי אביה.
מסופר עליה בתלמוד שהייתה לה בקיאות מיוחדת בהלכות שחיטה וניקור (הסרת חלקים אסורים באכילה מן הבהמה).
עוד סופר עליה שהיא הרחיקה מהעיר מחוזא "אישה קטלנית" כי שלא תינשא ותסכן אנשים.
עוד מתואר בגמרא כיצד השתדלה להרחיק מרבא מזיקים.
בגמרא מתואר שרבא, מצדו, העריך את בת רב חסדא, ואף החזיק אותה לצדקנית ודוברת אמת, עד כדי שהייתה עדותה נאמנת בפניו יותר מעדותו של רב פפא.
בת שבע (או "רחצת בת שבע לאחר האמבט") הם השמות שניתנו לציור שמן על לוח עץ משנת 1480 לערך, מעשה ידי האמן ההולנדי-הפלמי הנס ממלינג.
הציור נמצא כיום בשטאטגלרי בשטוטגרט.
מדובר באחד התיאורים הנדירים של דמות עירומה באמנות הרנסאנס הצפוני במאה ה-15. דמויות עירומות הופיעו לרוב בהקשר של יום הדין האחרון, ולא באופן מכוון וארוטי כפי שמופיע כאן.
ממלינג יצר עוד דיוקן עירום חילוני אחד, המופיע בפנל המרכזי של הטריפטיך האלגורי "הבל הבלים של הארץ והישועה האלוהית" (משנת 1485), המוצג כיום במוזיאון לאמנויות יפות בשטרסבורג בשטרסבורג.
הציור מתאר את בת שבע, אשת אוריה החיתי ולימים אשת דוד המלך, כשהיא נעזרת במשרתתה לאחר שעלתה מן האמבט הפנימי שלה, כפי שמתואר בספר שמואל ב', פרק י"א.
בת שבע עירומה, למעט גלימה שהמשרתת עומדת לעטוף בה את גופה אך טרם עשתה זאת.
שתי הנשים נמצאות בחלל סגור, אך ברקע ישנו חלון פתוח המשקיף על חצר ועל שמיים.
האמבט ממנו יוצאת בת שבע מוקף עמודים ומכוסה בגג קטיפה שחורה מרופדת.
לצד רגלה הימנית ניצב כלב קטן ולבן.
ברקע, על מרפסת גבוהה, ניתן להבחין בדמותו של המלך דוד, עומד לצד נער.
סגנון פניה, הבעתה ולבושה של המשרתת מושפעים עמוקות מדמותה של מריה הבתולה בציוריו של האמן רוג'יר ואן דר ויידן.
דמותה של בת שבע הושוותה לזו שבציורו האבוד של יאן ואן אייק, "אישה רוחצת", אם כי יצירה זו נחשבת יותר אלגורית מאשר נרטיבית.
בניגוד לבת שבע, האישה ביצירתו של ואן אייק מתוארת בעירום מוחלט.
הקומפוזיציה הצפופה באופן חריג, וכן העובדה שפרטים רבים בציור נקטעים, מעלים את ההשערה כי מדובר בקטע מתוך פנל גדול יותר, ככל הנראה חלק מטריפטיך דתי, אשר פורק בשלב מאוחר יותר.
בת שבע הוא ציור שמן מאת הצייר האיטלקי פרנצ'סקו אייץ, אשר הוצג לראשונה בשנת 1827. היצירה, המהווה את הראשונה מבין שלוש גרסאות שצייר אייץ בנושא זה, מתארת את דמותה של בת שבע, אחת הדמויות המרכזיות בסיפור המקראי על דוד המלך.
"בת שבע" של פרנצ'סקו אייץ היא יצירה מרכזית בהתפתחותו כאמן, המשקפת שילוב של אידיאל יופי עם ריאליזם חושני.
הציור משחק על הדואליות של מבט ושליטה, חושניות וצניעות, ומשלב השפעות מהרנסאנס האיטלקי, הבארוק והנאו-קלאסיציזם תוך גיבוש שפה אמנותית אישית של האמן.
הציור מציג את בת שבע יושבת למחצה, גופה מעודן ומודגש בגווני עור רכים, בעוד רקע כהה מבליט את דמותה ומעניק לה נופך דרמטי.
פרט בולט ביצירה הוא הצמיד המוזהב הלוחץ מעט על זרועה העליונה, פרט המדגיש את טבעיות הגוף ואת תשומת הלב של האמן לפרטים.
במרחק, ניתן להבחין בדמותו של דוד המלך, המציץ לעברה מהגבהים, רומז למעמד הגורלי שהוביל לקשרם.
הציור נוצר ללא הזמנה מוקדמת, אלא מתוך רצונו של אייץ לתרגל את כישוריו בציור עירום ולבטא את יכולתו בציור דמויות גדולות.
היצירה הוצגה בתערוכה של האקדמיה לאמנויות היפות בבררה במילאנו בשנת 1827, שם נרכשה מיד על ידי וילהלם הראשון, מלך וירטמברג, אשר התפעל מהציור ושילם תמורתו את המחיר המלא שדרש האמן.
אייץ שילב ביצירה זו השפעות מתקופת הרנסאנס והבארוק, תוך שילוב בין אידיאל היופי הנאו-קלאסי לבין נטייה לריאליזם חושני.
הוא הושפע מהאמנים הגדולים של העבר, כגון טיציאן, גווידו רני, דומניקינו וג'וליו רומנו, וביקש ליצור קומפוזיציה המעוררת רגש ומשיכה מבלי לוותר על עומק רעיוני.
אף שהנושא המקראי סיפק לגיטימציה לציור עירום נשי, אייץ השתמש בדמות בת שבע כדי לחקור את המתחים שבין צניעות לתשוקה, בין מוסריות לחטא.
הוא הקפיד לשמור על איזון בין גילוי והסתרה, כאשר תנוחת גופה של בת שבע חצי-מופנית, מה שמעניק לה ממד מסתורי ועדין.
תיאור הדמות המרכזית – בת שבע
הציור מציג את בת שבע כדמות נשית אידיאלית, בהתאם למסורת האמנותית של הצגת עירום נשי בנאו-קלאסיציזם.
עורה החיוור בולט על רקע כהה, דבר שמעניק לה נופך דרמטי ומדגיש את יופייה.
היא מתוארת בתנוחה חצי-מופנית, החושפת את צורת גופה אך מבלי להיות ישירה או וולגרית.
אייץ שואף לשלב ריאליזם עם אידיאליזציה, כפי שעולה מהתיאור של הדמות כרכה וחושנית, אך עם ממד אידיאלי.
פרט משמעותי בציור הוא הצמיד המוזהב הלוחץ על זרועה של בת שבע.
פרט זה משרת שתי מטרות: הדגשת הטבעיות של הדמות, שכן לחץ הצמיד גורם לעור להיראות רך וחי, וחיזוק תחושת הריאליזם, בניגוד ליופי הקפוא והאידיאלי של הנאו-קלאסיציזם הטהור.
דמותו של דוד – המבט המשגיח
בת שבע היא הדמות המרכזית, אך ברקע מופיעה גם דמותו של דוד המלך, שמביט בה מגבוה.
דוד מתואר כגבר אחוז תשוקה כלפיה, מה שמשקף את נקודת המפנה הסיפורית שבה הוא רואה אותה ומתחיל במסלול של חטא ותשוקה.
המיקום של דוד בקצה העליון של הקומפוזיציה יוצר היררכיה מעניינת.
בת שבע היא המוקד החזותי, אך למעשה היא האובייקט הנצפה.
דוד, למרות מיקומו הקטן יותר, הוא הצופה, בדומה לאופן שבו הצופים ביצירה עצמם מביטים בה.
כך אייץ יוצר משחק מתוחכם של מבט ושל שליטה – בת שבע היא הגיבורה הוויזואלית, אך הסיפור מציג אותה כנתונה להשפעתו של דוד.
הציור משלב השפעות מכמה אסכולות אמנותיות.
ניתן לראות בו השפעה של אמני הרנסאנס והבארוק, כמו טיציאן, גווידו רני, דומניקינו וג'וליו רומנו, שהרבו לתאר עירום נשי באופן אידיאלי.
לצד זאת, יש בו גם השפעה נאו-קלאסית, אך בניגוד לקור הרגשי של חלק מיצירות הנאו-קלאסיציזם, אייץ שואף ליצור דמות עם רכות וחושניות טבעית יותר.
הציור מבטא גם פרשנות אישית, שכן הוא נוצר ללא הזמנה, מתוך רצונו של האמן להתנסות בציור עירום ולתרגל קומפוזיציות גדולות.
אייץ היה מודע לכך שהוא יכול לדחוף את גבולות החושניות ביצירה עד גבול מסוים, ולכן השתמש בתנוחה חצי-מופנית של בת שבע כדי ליצור איזון בין פיתוי למתינות.
אלמנט זה חזר גם בציור מאוחר יותר שלו, "ונוס משתעשעת עם שתי יונים" משנת 1830, שבו ניתן לראות דמיון בצמיד ובד הפרוס מאחורי הדמות, מה שמעיד על שימוש באותו מודל ויזואלי.
השוואה לגרסאות מאוחרות של הציור
אייץ חזר לנושא בת שבע בשנים 1834 ו-1841–1842, אך בגרסאות אלה שינה את תנוחת הגוף, כשהוא מציב את הדמות במבט קדמי יותר, אך מרים את רגלה הקדמית כדי לשמר את הממד הצנוע.
הציור נחשב לאחד השלבים המשמעותיים בהתפתחות הקריירה של אייץ, שכן הוא היה היצירה היחידה בתערוכה שלא הוזמנה מראש, מה שמעיד על ביטחונו האישי באיכות עבודתו.
הוא זכה להצלחה מיידית כאשר המלך וילהלם הראשון מווירטמברג רכש אותו מיד במחיר מלא, דבר שהיווה הכרה בערכו האמנותי.
במשך שנים רבות נחשב לאבוד, ורק בשנת 1998 התגלה מחדש, תגלית שתוארה על ידי פרננדו מצוקה כאחת התגליות הסנסציוניות ביותר בתולדות האמנות האיטלקית של המאה ה-19.
בת שבע הוא ציור שמן של הצייר והפסל הצרפתי ז'אן-לאון ז'רום משנת 1889 ופסל מאוחר יותר שנוצר בהשראתו.
הציור נמצא באוסף פרטי, בעוד שהפסל קיים בגרסת גבס נדירה עם שרידים של צביעה מקורית.
– שמואל ב', י"א, 2ז'רום צייר את היצירה בשנת 1889 בבוג'יבל, על גג הסטודיו הקיצי שלו, אשר הוסתר בצמחייה כדי לאפשר עבודה באוויר הפתוח ללא חשש מעיניים חטטניות.
הגישה הזו אפשרה לו לחקור השפעות אור שונות על הגוף העירום, נושא מרכזי ביצירתו.
מבקרת האמנות פני פילד הרינג תיארה את הדמות כ"פלא של חן פלסטי וגווני עור עדינים, עם השפעות אור מדהימות".
ז'רום נודע בשל יכולתו ללכוד טקסטורות, פרטי אנטומיה וגוני עור באופן ריאליסטי, דבר הבולט גם ביצירה זו.
הציור והפסל בת שבע מייצגים את עיסוקו של ז'רום בנושאים אוריינטליסטיים ובחקר האור על גוף האדם, תוך שילוב דיוק היסטורי עם רגישות אמנותית גבוהה.
בת שבע באמבט הוא ציור משנת 1817 של האמן הבריטי דייוויד וילקי.
הציור מתאר את הסצנה המקראית שבה המלך הישראלי דוד מציץ על בת שבע בעת רחצתה, ומתפתה ליופייה.
ביצירה זו הושפע וילקי מסגנונו של רמברנדט.
הנושא היה פופולרי מאז תקופת הרנסאנס, ונחשב לשני בחשיבותו מבין תיאורי דוד המקראי, אחרי הקרב שלו מול גוליית.
עם זאת, עבור וילקי היה זה נושא יוצא דופן, שכן בתקופה זו היה ידוע בעיקר בזכות ציורי ז'אנר קטנים שתיארו את חיי היומיום.
וילקי הציג את הציור במכון הבריטי בשנת 1818, אך הוא ספג ביקורת מצד העיתונות, ובהם העיתון הרדיקלי The Examiner.
כיום נמצא הציור באוסף גלריית ווקר לאמנות בליברפול, לאחר שנרכש בשנת 1932.
"בת שבע" הוא שיר שכתב חיים חפר, במאי 1948, לציון שבע שנים לייסוד הפלמ"ח.
השיר הולחן על ידי משה וילנסקי והושר על ידי מספר מבצעים שהנודעים ביניהם הם הצ'יזבטרון ושושנה דמארי.
השיר "בת שבע" נכתב על ידי חיים חפר והולחן על ידי משה וילנסקי עבור תוכניתה השנייה של להקת הצ'יזבטרון לציון שבע שנים לייסוד הפלמ"ח (נוסד במאי 1941).
הופעת הבכורה של הלהקה עם תוכנית זו הייתה ב-20 ביולי 1948 במחנה צריפין אך נטען שהשיר הופץ כבר במאי אותה שנה כשצוין יום ההולדת של הארגון.
ב-27 ביולי 1948 התקיים בתל אביב מצעד צה"ל הראשון ולהקת הצ'יזבטרון הופיעה על המרפסת של תיאטרון הבימה וביצעה גם את השיר "בת שבע".
בהמשך אותו הגיעה הצ'יזבטרון לכנס הפלמ"ח שנערך בגני התערוכה הישנים שעל שפת הירקון שם ביצעה שוב את השיר.
לאחר קום המדינה ופירוק הצ'יזבטרון הקליטה שושנה דמארי את השיר באלבומה הראשון, כלניות.
השיר מתייחס, לכאורה, לנערה בשם "בת שבע" אך הדעה המקובלת היא שהשם מכוון לארגון הפלמ"ח שציין, בשנת כתיבת השיר, שבע שנים להקמתו.
בתקופה בה נכתב השיר שלטו עדיין הבריטים בחלקים גדולים של ארץ ישראל וארגון הפלמ"ח היה עדיין לא חוקי ואסור היה להזכיר את שמו באופן רשמי.
חיים חפר שמר על קו זה של סודיות והבליע בשם השיר את ההתייחסות לחגיגות יום ההולדת של הארגון.
נטען שבהסתרת שמו של ארגון הפלמ"ח בשיר "בת שבע" הושפע חיים חפר מהשיר של נתן אלתרמן איה (מ-1945) שלגביו נטען שהסתיר את השם ארץ ישראל שהיה גם הוא אסור לביטוי על ידי הבריטים.
השיר מורכב משמונה בתים כשאחרי כל שני בתים מופיע פזמון.
כל זוג בתים מוקדש ליחידה שהייתה חלק מהפלמ"ח:
זוג הבתים הראשון מוקדש ללוחמי מחלקת הטיס של הפלמ"ח שעסקו בתובלה ובתקיפה מהאוויר ().
זוג הבתים השני מוקדש לאנשי הפלי"ם שעסקו בעיקר בהובלה וליווי ספינות מעפילים והורדת מעפילים אל החוף ().
זוג הבתים השלישי מוקדש לאנשי פלוגות הרגלים שהיוו את ליבו של הפלמ"ח והסיורים והמדורות הפכו לסמל שלהם ()
את זוג הבתים האחרון מקדיש חפר לחייל הבודד, החדש בפלמ"ח והתנסויותיו הראשונות ().
בת שבע באמבט הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הוונציאני פאולו ורונזה, שצויר סביב שנת 1575. גובה היצירה 191 ס"מ ורוחבה 224 ס"מ.
הציור מתאר סצנה מקראית או אלגורית שבה מופיעה אישה צעירה הרוחצת למרגלות גן שופע, לצד גבר מבוגר לבוש בגדי פאר.
היצירה הגיעה לצרפת במאה ה־17 והשתלבה באוספים המלכותיים.
בהמשך הוצגה בארמון ורסאי, שם הורחבה בחלקה העליון ובצידה השמאלי, ככל הנראה כדי להתאימה לעיטורי העץ שבקירות.
בשנת 1991 הוחלט להשיב לה את ממדיה המקוריים, תוך שמירה על חלקי ההרחבה מאחורי המסגרת.
מאז שנת 1811 שמורה היצירה באוסף מוזיאון האמנות של ליון.
יצירה זו היא ציור נישואין שהוזמן על ידי לקוח ונציאני.
היא נועדה ככל הנראה לציון איחוד משפחות במסגרת ברית נישואין, ומשקפת את המנהג הוונציאני לשלב נושאים מוסריים ואלגוריים בעבודות מסוג זה.
היא הגיעה לצרפת במאה ה־17 ונכללה באוספים המלכותיים.
לאחר מכן נשמרה בארמון ורסאי, והורחבה בחלקה העליון ובצידה השמאלי כדי להתאים לעיטורי העץ שבחדר.
בשנת 1811 נשלחה היצירה לליון על ידי המדינה, וכיום היא שמורה במוזיאון לאמנויות היפות בליון.
בשנת 1991 שוחזר הפורמט המקורי שלה, תוך שמירה על תוספת הבד מאחורי המסגרת החדשה.
הקומפוזיציה מחולקת לשתי סצנות מנוגדות: בצד האחד מופיעה ארכיטקטורה סימטרית והרמונית, ובצד האחר - סצנה אינטימית המתרחשת בין גבר ואישה.
הדמות הנשית, צעירה וחושנית, הסירה את תחתוניה וסנדליה אך נותרה עטופה בגלימה סגלגלה־כחלחלה.
ידה השמאלית לוחצת קלות על שדה החשוף, בעוד ידה הימנית נוגעת בקצה זרם המים, כבודקת את טמפרטורתם.
הבעות פניה, אוזנה האדומה, כף רגלה המתוחה והקשר בין מבטה למבט הגבר - כל אלה מדגישים את המתח התחושתי והאירוטי שבסצנה.
הדמות הגברית לובשת קטיפה אדומה וגלימה מוזהבת מעוטרת בקמיעות - לבוש המזוהה עם דוג'ים ונציאניים.
שני חפצים המונחים לרגלי האישה, קנקן מים ותיבת תמרוקים, נושאים סמלי משפחה הרלדיים.
זהות הדמויות בציור איננה חד־משמעית.
הדמות הנשית יכולה להתפרש כבת שבע, שאותה חומד דוד המלך לאחר שראה אותה מתרחצת, אך ייתכן גם שמדובר בשושנה החסודה, שניסתה להתגונן מפני שני זקנים שחשקו בה לשווא.
פרשנות נוספת מצביעה על אסתר המלכה כדמות אפשרית.
הדמות הגברית מזוהה לסירוגין עם דוד המלך עצמו או עם שליחו.
בניגוד למקרא, שבו דוד אינו פוגש את בת־שבע ישירות, בציור נראה קשר ישיר ביניהם.
בגדו המפואר של האיש תואם תיאור מלכותי יותר משליח, מה שמעלה שאלות פרשניות נוספות.
הציור הוזמן ככל הנראה לרגל נישואין על ידי משפחה ונציאנית רמת־מעמד.
סמלי משפחות בדואֶר וסוראנצו מופיעים על האובייקטים שלרגלי האישה - האחד גלוי והשני מוצל - דבר שייתכן שנועד לרמוז לברית כלשהי בין שתי המשפחות, אף כי מקומו הנסתר של הסמל השני מטיל בכך ספק.
במהלך השנים שונה שם היצירה בין "בת־שבע ודוד" ל"שושנה והזקנים", בהתאם לאופן זיהוי הדמויות.
לדעת ההיסטוריון דניאל ארס, בהתבסס על מחקרה של ז'וזפין לה פוֹל, היצירה משלבת יסודות משתי העלילות המקראיות: הדמות הגברית הבודדת מזכירה את דוד, אך המבנה האדריכלי והאלמנטים סביב הגבר מרמזים גם על סיפור שושנה.
נראה כי ורונזה בחר להציג סינתזה בין הסיפורים - בשניהם ישנה אישה נאה הרוחצת בגנה, ונחשפת למבטו הפולש של גבר, כאשר האחת מואשמת לשווא והשנייה נלקחת בכפייה.
פרשנויות נוספות מדגישות את בחירתו של ורונזה להפחית את מידת העירום ביצירה, בשונה ממסורת אמנותית נפוצה ולהדגיש את הצד המאיים והמטריד של הגבר.
לפי ניתוח היצירה שפורסם באתר "Sartle", הסצנה המקראית מדברת על לקיחתה של בת־שבע על ידי שליחי המלך במונח שמשמעותו המקורית קרובה ל"חטיפה" או "שבי", דבר המלמד על אובדן שליטה מצידה.
בגרסה זו, האמן בחר להדגיש את נוכחותו של דוד באופן ישיר - לא כנציג סמלי אלא כדמות פיזית נוכחת - ובכך להבליט את ניצול הכוח והעוולה.
במסגרת מחקר שנערך באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, נבחנו יצירותיו של ורונזה שבהן מופיעים שלושה נושאים מקבילים: בת־שבע בבית המרחץ, שושנה והזקנים, ודיאנה ואקטאון.
בשלושתם מופיעה דמות נשית בעת רחצה, הנתקלת במבט פולש של גבר.
לפי המחקר, ורונזה עושה שימוש באירועים אלו כדי להרחיק את האשמה מן הדמויות הנשיות ולהצביע על אחריותם של הגברים – מתוך עמדה ביקורתית כלפי השיפוט המוסרי של תקופתו.
בעזרת עמימות חזותית מכוונת, הוא מציג נשים כפגיעות אך לא אשמות, וגברים כאחראים הישירים להשלכות המוסריות והחברתיות של האירועים.
הציור כולל מערכת עשירה של סמלים חזותיים המטעינים את הסצנה בממדים אלגוריים, מוסריים וחושניים גם יחד.
בראשם עומדת "הדמות העירומה" המגולפת בפסל הניצב מעל בת־שבע.
אף שמדובר באלמנט אדריכלי לכאורה, תנוחת הגוף הארוטית של הפסל - שהודגשה עוד יותר טרם הוספו לו ראש וידיים במאה ה־17 - יוצרת הקבלה מטרידה בין הגוף הנשי האידיאלי לבין בת־שבע החיה.
מיקומו המדויק של ראשה של בת־שבע מתחת לגוף הפסל מחזק את האסוציאציה בין השתיים, ומעמיד את הדמות הנשית בתווך שבין מושא הערצה לבין אובייקט מיני.
בכך, הפסל מבטא את הדו־משמעות של היופי הנשי - אידיאליזציה מחד, מינוף לתשוקה גברית מאידך.
ברקע, בתוך האדריכלות, נראית דמות המתבוננת מגבוה - המייצגת ככל הנראה את דוד המלך, אך גם את המבט המציצן של הצופה.
בכך, ורונזה טומן בציור מבנה מתוחכם של מבט כפול: הדמות הנשית חשופה למבט גברי בתוך הסצנה עצמה, אך בו־זמנית גם לצופה החיצוני, שמוזמן לבחון את תגובתו המוסרית.
הצופה הופך, ביודעין או שלא ביודעין, למשתתף במעשה ההתבוננות, ובה בעת נדרש לשאול על תפקידו כצופה בייצוג של ניצול.
סמליות נוספת עולה מתוך זרם המים שנוגע ביד האישה - תנועה שמאזכרת טהרה ורחצה, אך גם יוצרת הקשר חושני.
המים, הנקשרים בתנ"ך לרחצה טקסית לאחר נידה (מקווה), נעדרים כאן מממד דתי מובהק, והופכים לסמל של נשיות פגיעה, מושהית בין תום לגירוי.
קנקן המים והתיבה, הנושאים סמלי משפחות ונציאניות, מהווים רמזים לזיקה שבין סיפור אישי לאינטרס פוליטי - תזכורת לכך שגוף האישה ממוקם לא רק במרכז הסצנה החזותית אלא גם בלבם של מבנים חברתיים ופטריארכליים.
לבושו של הגבר - בגד קטיפה אדום וגלימה מוזהבת - יוצר זיהוי עם סמכות רפובליקנית גבוהה, אולי אף עם הדוג'ה הוונציאני.
כך הופך המפגש בין הדמויות לסמל של יחסי כוח, כאשר הבדלים מגדריים מעוגנים גם בתלבושות, גם בתנוחות הגוף וגם במרחב הגן, המחולק בין שליטה גברית לפגיעות נשית.
בת שבע אילון (וילנסקי) (25 בדצמבר 1909 – 27 ביולי 1995) הייתה פעילת ציבור ישראלית, כיהנה כראש המועצה האזורית ברנר בין השנים 1965 ו-1984.
נולדה בשם בת-שבע שטוק ביורבורג שבאימפריה הרוסית (כיום בליטא).
למדה בבתי ספר יהודיים ותיכון עברי, ובשנים 1928–1933 למדה באוניברסיטה.
לאחר גמר הלימודים באוניברסיטה למדה בסמינר עברי לחינוך בקובנה.
עלתה לארץ ישראל עם בעלה ב-1935, והם התיישבו בגבעת ברנר, שם עבדה בחקלאות ובמטבח, ובהמשך ניהלה את המחסן של הקיבוץ.
במקביל עסקה בפעילות ציבורית, בין השאר כמנהלת מועצת פועלי רחובות, כראש המחלקה לחינוך מקצועי באגף הנוער בארגון אמהות עובדות ועוד, ויצאה לשליחויות לארצות הברית מטעם מועצת הפועלות, הסוכנות היהודית ומפא"י.
ב-1945 הדריכה בני נוער פליטי שואה שהגיעו עם עליית הנוער בקיבוצה.
הייתה צירה מטעם הקיבוץ המאוחד בוועידת הפועלות.
בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד, החליטו בני הזוג, חרף תמיכתם במפא"י, להישאר בגבעת ברנר, על אף שרוב תומכי מפא"י עזבו והצטרפו לקיבוץ נצר סרני.
בשנת 1965 נבחרה כראש המועצה האזורית ברנר, תפקיד שבו כיהנה קרוב ל-20 שנה עד ל-1984. בתפקידה זה יזמה את הקמת בית הספר האזורי.
לאחר סיום תפקידה שבה לעבודתה במחסן הקיבוץ.
נפטרה ב-1995 ונקברה בגבעת ברנר.
ב-1933 נישאה ליעקב אילון (וילנסקי), שאותו הכירה בסמינר למורים בקובנה.
יעקב היה ממייסדי סמינר הקיבוצים.
לזוג נולדה בת, תמר, שנפטרה בהיותה תינוקת, ובן, צופר.
בְּתוּאֵל הָאֲרַמִּי הוא דמות מקראית, בנם הצעיר של נחור אחי אברהם ומילכה, ואביהם של לבן הארמי ורבקה אשת יצחק.
אחיו מנחור ומילכה: עוץ, בוז, קמואל, כשד, חזו, פלדש וידלף.מילכה היא גם אימו וגם בת דודו.
כמו כן, סבו תרח הוא גם סבה של אימו.
בתואל נזכר לראשונה בתורה כאחד מבניהם של נחור ומלכה, אחיו וגיסתו של אברהם:
כמו כן נזכר בתואל בתשובת משפחת רבקה לבקשת עבד אברהם לקחה לאישה ליצחק:
בילקוט שמעוני (קט,ה) מובא תיאור אגדי על נסיבות מותו של בתואל:
בַּת שְׁלֹמֹה היא מושבה למרגלות רכס הכרמל, בקרבת המושבות זכרון יעקב ובנימינה.
המושבה הוקמה בשנת 1889 במימון הברון רוטשילד והיא קרויה על שם אמו של הברון רוטשילד, בטי דה רוטשילד, ואביה, סלומון (שלמה) מאיר רוטשילד – מי שהיה הדוד (מצד אביו) וגם הסבא (מצד אמו) של הברון רוטשילד.
השם "בת שלמה" נוצר בעקבות בתו של שלמה המלך טפת, שנישאה ל"בן אבינדב" אשר היה נציב נפת דור (דֹּאר) ההיסטורית שבשטחה שוכנת כיום המושבה.
בת שלמה מרוחקת שבעה קילומטרים מזכרון יעקב וקיבלה שירותים מוניציפליים ממנה.
המושבה נחנכה בתמוז תרמ"ח (1888) עוד בטרם נבנו בתיה הראשונים.
הסיבה לעיתוי המוקדם הייתה כנראה בואו מפריס של אליהו שייד .
טקס חנוכת המושבה היה הטקס הראשון של חנוכת יישוב יהודי בא"י.
בראשיתה התגוררו בה שלושה איכרים שעבדו במטעים ובגידול צאן.
הבדידות הביאה את איכרי המושבה לבקש מהברון בשנת 1905 להעביר אותם לשפיה או זכרון יעקב.
המושבה לא ננטשה ולתושבים אף הוספו חלקות אדמה במזרח, אשר בגלל ריחוקן לא עובדו על ידי חקלאי בת שלמה.
בשנת 1920 התגוררו במושבה כ-10 משפחות.
בעת מאורעות תר"פ נעשו מספר ניסיונות לפגוע במושבה שנהדפו על ידי שומרי המושבה ושוטרים שהוצבו במקום בעקבות ההתקפה על מרח.
בסוף 1928 נמנו בבת שלמה 52 נפשות.
בגלל מיקומה בתוך המשולש הקטן לא הצליחה המושבה להתפתח עד הקמת מדינת ישראל, ובשנת 1949 היו בה רק 17 משפחות שמנו סך הכול 70 נפש.
בשנת 1953 תוארה המושבה כמוזנחת וחסרת תשתיות בסיסיות.
כיום היישוב מורכב מהמושבה הוותיקה וממושב שהוקם בשנת 1950 על ידי עולים מתימן, מפולין, הונגריה וטרנסילבניה.
מושב בת שלמה משויך כיום למועצה האזורית חוף הכרמל וחלקו הדרומי (רחוב המושבה) מוכרז שטח לשימור.
במושב, התושבים מתפרנסים מחקלאות מטעי נשירים, שסק ומרעה בקר, אך כיום רובם בעלי מקצועות חופשיים.
מסביב ליישוב נטועים מטעים בעמקים, גבעות עטורות חורש טבעי, נחלים ושטחי מרעה.
מדרום לכביש ואדי מילק מצויים שרידי יער נטע של קק"ל ודרומית למושבה נמצא הר חורשן הפופולרי בקרב מטיילים, רוכבי אופניים ובעלי רכבי שטח.
ביישוב פועל מאז 2010 יקב כרמי בת שלמה.
בת שלמה נמצאת כ-50 מטר מעל פני הים.
בתו של ריאן הוא סרטו של הבמאי דייוויד לין משנת 1970. אישה אירית צעירה ונשואה מנהלת רומן עם חייל אנגלי בתקופת מלחמת העולם הראשונה למורת רוחם של שכניה ובני עמה.
רוזי ריאן, צעירה יפה ומפונקת, היא בתו של בעל הפאב בעיירה אירית קטנה השוכנת לחוף הים.
היא מתאהבת במורה המבוגר ממנה בשנים רבות, ועל אף חוסר ההתאמה ביניהם הם מתחתנים.
כשמגיע לעיירה קצין בריטי יפה תואר ופצוע מלחמה, רוזי נשבית בקסמיו ומנהלת איתו רומן.
השנאה של התושבים האירים הלאומניים אל הכיבוש הבריטי, מופנית עתה אל רוזי.
במקביל אנשי מחתרת ובראשם טים או'לירי מנסים להבריח דרך הים נשק ותחמושת, כל אנשי המקום באים לעזרתם אך הם נתפסים על ידי החיילים הבריטים.
התושבים חושדים ברוזי והיא מואשמת בבגידה, לצידה עומדים רק בעלה, הכומר, האב קולינס, ושוטה הכפר האילם, מייקל.
מבקרי הקולנוע ביקרו את הסרט על כך שהדמויות מתגמדות בבימוי המוגזם של דייוויד לין.
ייתכן שהביקורות המחמירות נבעו מהציפיות הגבוהות מדי מהסרט, אחרי שלושת הסרטים האפיים הקודמים שביים לין שהיו שוברי קופות.
התגובות לסרט גרמו ללין להימנע מעשיית סרטים במשך יותר מעשר שנים.
שרה מיילס - רוזי ריאן
רוברט מיצ'ם - צ'ארלס שונסי
טרוור הווארד - האב קולינס
כריסטופר ג'ונס - רנדולף דוריאן
ליאו מק'קרן - תומאס ריאן
בארי פוסטר - טים או'לירי
הסרט זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, וג'ון מילס זכה בפרס בקטגוריית שחקן המשנה על תפקידו כשוטה הכפר.
שרה מיילס הייתה מועמדת לאוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, והסרט היה מועמד על עריכת סאונד.
"בת שישים" (נכתב גם: "בת 60"; במילותיו הראשונות: "את ראשו של הגלבוע
מישהו צבע אדום") הוא שיר עברי משנת 1981 של להקת הגבעטרון.
השיר נכתב על ידי דידי מנוסי ב-1981, הולחן על ידי קובי אשרת והושר על ידי להקת הגבעטרון.
מנוסי, יוצא קבוצת גבע, כתב את השיר לרגל מלאת שישים שנים להקמת הקבוצה.
הוא היה הראשון בתקליטה "מקול הלב" (התקליט חיפה, 1982), זכה להצלחה רבה והפך לאחד משיריה המוכרים ביותר של הלהקה.
השיר, הפותח בתיאור פיוטי של תחילתו של יום חדש בגבע, הוא שיר הלל לקבוצה – שהיא ותיקה וצעירה, רבת ניסיון ומתחדשת גם יחד: "היא גם סבתא וגם אמא / גם נכדה וגם נינה / בקיצור, היא מתחדשת / כמו עונות שנה".
הפזמון החוזר קובע: "כי אמיתית היא ולא סמל / ולא דגל ולא אות / העבר מאחוריה – היא צופה אל הבאות".
לימים הוקלט עיבוד חדש של השיר על ידי הגבעטרון והראפר סאבלימינל, בו שולבו מילים חדשות שחיבר סאבלימינל.
שיר זה נבחר לשיר הרשמי של חגיגות יום העצמאות השישים למדינת ישראל (2008) והגיע למקום ה-13 במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת תשס"ח.
השיר הושר בפי זמרים נוספים, בהם זהבה בן וגבי ברלין.
בשנת 2004 ביצעו השחקנים אילן רוזנפלד, קובי פרג', עודד פז ואלונה טל גרסת כיסוי לשיר זה במסגרת הסדרה "הפיג'מות".
בשנת 2008 ביצעו את השיר הבובנאים והשחקנים יוני אילת, ז'יל בן-דוד, אבי יקיר, שני כהן, איקי גלעד, רבקה מיכאלי, יובל המבולבל ואסף אשתר במסגרת התכנית "יום הולדת למדינה" ששודרה בערוץ הופ!
בַּת שוּעַ היא דמות מקראית, אשתו הראשונה של יהודה בן יעקב בספר בראשית.
שמה של האישה אינו ידוע, והיא מכונה תמיד על שם אביה שוע.
יהודה התרחק מאחיו לאחר מכירת יוסף ונדד עם צאנו עד לעדולם.
בעדולם נשא יהודה לאישה את בתו של כנעני מקומי ושמו שוע.
בת שוע ילדה ליהודה שלושה בנים: ער, אונן ושלה (שנולד בכזיב).
בתקופה מאוחרת יותר, לאחר שער ואונן נשאו את תמר ומתו, מתה בת שוע אשת יהודה ().
לאחר מותה של בת שוע, במהלך גז צאנו בתמנה, פיתתה תמר את יהודה.
ב נכתב שמה של אמו של שלמה כ"בַת-שׁוּעַ, בַּת-עַמִּיאֵל" ולא בת שבע, וכנראה אלו גרסאות שונות של אותו השם.
מוצאה הכנעני של בת שוע עורר סוגיה לה נדרשו מפרשי המקרא: אברהם לא רצה שיצחק ישא אישה כנענית ויצחק אסר על יעקב לשאת אישה כנענית.
מדוע אם כן נשא יהודה אשה כנענית?
על פי חז"ל ב יש להבין "כנעני" כסוחר ("תגר"), בהתאם למשמעות הנוספת למילה 'כנעני' במקרא, שהיא סוחר (למשל: בנבואת ישעיהו על "צור המעטירה" ככל הנראה בשל עיסוקם של הפיניקים במסחר).
אולם פירוש זה לא מסביר את הפסוק ב בה האישה עצמה מכונה "בַּת-שׁוּעַ הַכְּנַעֲנִית".
על פי ספר היובלים תמר הייתה מבנות ארם ויהודה הכריח את ער לשאתה, בעוד שער רצה באשה ממשפחת אמו.
לאחר מותם של ער ואונן בת שוע לא חפצה ששלה יתחתן עם תמר, גם לאחר שגדל.
החוקרים דנו במשמעות השם שוע, רובם טוענים שמקור המילה הוא בשפה שמית.
הפרשנות התחלקה בין המשמעויות של עשיר או להושיע או עוז.
באואר הניח שמדובר בשם תיאופורי וכי מקור המילה הוא בשפה החורית (shew(e, והיא חלק משם האל בשפה זו.
על שמה של בת שוע נקרא רחוב קצר ברמת גן.
בת חפר בת שוע הוא השם שנתן י"ל גורדון לגיבורת הפואמה שלו, "קוצו של יוד".
הרומן ההיסטורי של שלומית אברמסון, "מעשה תמר", עוסק גם בבת שוע, חמותה של תמר.
בתוך לואין דיוויס הוא סרט דרמה שנכתב ובוים על ידי האחים כהן.