tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוירופתיה פריפרית יכולה להיות מסווגת לפי: מספר העצבים המעורבים, לפי סוג תא העצב שנפגע (מוטורי, סנסורי או אוטונומי) או לפי התהליך המערב את העצב עצמו (דלקת למשל, בנויריטיס).
הסיווג המקובל הוא לפי מספר העצבים המעורבים:
מונונוירופתיה – מעורבות עצב פריפרי יחיד.
מונונוירופתיה מולטיפלקס – מעורבות מספר עצבים פריפריים מבודדים, לרוב באופן אקראי.
פולינוירופתיה – מספר עצבים פריפריים קשורים נפגעים בו זמנית.
זה מוביל לחוסר נוירולוגי סימטרי לרוב, בחלק מן המקרים יש אובדן רפלקסים.
פולינוירופתיות מסווגות פעמים רבות על פי האתר בו העצב פגוע.
למשל, מצב בו האקסון נפגע, נקרא distal axonopathies, ורוב הפולינוירופתיות נכללות תחת קבוצה זו.
לעיתים נפגעת שכבת המיאלין העוטפת את האקסון: במחלות כגון גייאן-בארה, דיפטריה, מצבים פרה-נאופלסטיים (קשורים לגידול), ומחלות תורשתיות (שארקו-מארי-טות).
דוגמה שלישית לפולינוירופתיה כוללת פגיעה בגופי התא בקרן הקדמית של חוט השדרה או בגנגליון השורש הדורסלי – מצב זה נקרא neuronopathies.
מונו-נוירופתיה הוא תהליך של נוירופתיה המשפיע רק על עצב בודד.
הסיבות הנפוצות לכך כוללות למשל תהליך של לחץ פיזי על העצב – הידוע גם כ-compression neuropathy – למשל, תסמונת התעלה הקרפלית.
מצבים תחושתיים המתוארים כתחושת דקירות או סיכות ("רגל שנרדמת") נגרמים גם הם כתוצאה ממונו-נוירופתיה זמנית, אשר יכולה להסתיים לאחר ביצוע תנועות מסוימות למשל.
פגיעה ישירה בעצב כלשהו, בעיה באספקת הדם אליו או תהליך דלקתי יכולים להביא כולם למונו-נוירופתיה.
Mononeuritis multiplex הוא תהליך שבו יש מעורבות סימולטנית או המשכית של עצבים, באופן חלקי או מלא, המתרחש למשך ימים ועד שנים ולרוב מתייצג כאובדן תחושה סנסורי ומוטורי המתפתח באופן אקוטי או סאב-אקוטי.
המעורבות היא א-סימטרית בתחילה, אולם ככל שהמחלה מתקדמת החסרים הנוירולוגיים הופכים להיות סימטריים ומקשים על האבחנה המבדלת בין תסמונת זו לבין פולי-נוירופתיה.
על כן, קיימת חשיבות לתיאור התהליכים המקדימים.
מונו-נויריטיס מולטיפלקס יכול לכלול כאב, המתואר ככאב עמוק המציק בעיקר בלילה, ולרוב ממוקם בגב תחתון, ירך או רגל.
אצל אנשים עם סוכרת, תופעה זו פעמים רבות ככאב חד בצד אחת מהירכיים, המלווה בחולשה שרירי ירך קדמיים ואובדן של רפלקס פיקת הברך.
הדמיה יכולה להציג תמונה מולטיפוקאלית של נוירופתיה סנסורית ומוטורית.
מונונוריטיס מולטיפלקס מקושר עם המחלות הבאות:
מחלות מסוג ואסקוליטיס – כגון מחלת ווגנר, פוליארתריטיס נודוזה ועוד
מחלות אוטו-אימוניות כגון זאבת, סרקואידוזיס, ראומטואיד ארתריטיס
זיהומים: איידס, צרעת, מחלת ליים
חומרים כימיים כגון דפסון או טרי-כלורו-אתילן
לעיתים נדירות, צריבה של מדוזות מסוג מסוים.
פולינוירופתיה היא תהליך של נזק עצבי השונה ממונו-נוירופתיה.
לעיתים משתמשים במונח "נוירופתיה פריפרית" כדרך לתאר פולינוירופתיה.
בפולי-נוירופתיה, תאי עצבים רבים באזורים שונים בגוף מושפעים, ללא קשר לעצב דרכו הם עוברים.
לא כל תאי העצב מושפעים באותו אופן – במצבים של פגיעה באקסונים דיסטליים, למשל, גרעיני תא העצב לא נפגעים אולם האקסונים עצמם נפגעים באופן הפרופרוציונלי לאורכם.
נוירופתיה סוכרתית היא השכיחה ביותר מבין קבוצת מחלות אלו.
בפולי-נוירופתיות הכרוכות בתהליך של דה-מיאליניזציה, עטיפת המיאלין מסביב לעצב נהרסת, וכתוצאה מכך יכולת האקסון להעביר אימפולס חשמלי נפגעת.
הקבוצה השלישית תחת מחלות אלו, שהיא הפחות נפוצה, כוללת פגיעה ישירה בתאי העצב הנוירונליים – לרוב פגיעה זו מתרחשת או בעצבים סנסוריים או בעצבים מוטוריים.
פולינוירופתיות לרוב מציגות תמונה קלינית הכוללת פגיעה ביותר מאזור אחד בגוף, לרוב בצורה סימטרית.
בדומה לנוירופתיות אחרות, התסמינים העיקריים כוללים חולשה ומגושמות מוטורית, תחושות כגון שרפה ועקצוץ, ירידה בתחושות העדינות ותחושת טמפרטורה, וכן חוסר יציבות במהלך הליכה או עמידה.
בפולינוירופתיות רבות, סימפטומים אלו מתרחשים ראשוניים ובאופן חמור בעיקר בכפות הרגליים.
סימפטומים אוטונומיים, כגון סחרחורת במעבר מישיבה לעמידה, בעיות בזקפה ובעיות בשליטה על השתן, קיימות אף הן בחלק מן המקרים.
פולינוירופתיות לרוב נגרמות כתוצאה מתהליך המשפיע על הגוף כולו – סוכרת ואי סבילות לגלוקוז הן הסיבות הנפוצות ביותר.
סיבות אחרות מתייחסות בהתאם לסוג הפולינוירופתיה וקיימות קבוצות רבות הכוללות מחסור בוויטמינים, מחלות דלקתיות, רעלנים כגון שימוש באלכוהול ותופעות לוואי של תרופות שונות וכן בעיות במערכת ההמטולוגית.
ברוב המקרים, פולינוירופתיה מתפתחת באופן איטי, לרוב על פני חודשים או שנים, אולם קיימות גם צורות בהן ההתפתחות היא מהירה.
תסמונת גייאן-בארה – זוהי פולינוירופתיה המופיעה כתסמונת אקוטית היכולה להופיע לאחר מחלה זיהומית קלה (קשר לחיידק קמפילובקטר ג'ג'וני), המתבטאת בחולשה סימטרית המתחילה לרוב ברגליים, והחולשה בולטת יותר בשרירים פרוקסימליים מאחר דיסטליים (יותר בירך מאשר בשוק, למשל).
לעיתים המחלה עלולה להיות חמורה עד כדי סיכון חיים (אם יש מעורבות של שרירי הנשימה או הבליעה).
לצורך אבחנה של גייאן-בארה יש להדגים חולשת שרירים מתקדמת של יותר מגפה אחת, חוסר או הפחתה של רפלקסים, כאשר בבדיקת ניקור מותני לרוב מופיעים ערכים מוגברים של חלבון (אולם ספירת דם לבנה תקינה).
הטיפול במחלה זו כולל פלסמה-פרזיס (טיפול זה מקצר את הזמן הדרוש להחלמה ומקטין סיכון לנזק שאריתי).
אצל מבוגרים וילדים יש להעדיף טיפול על ידי מתן IVIG, ולעיתים יש צורך בטיפול תומך למניעת סיבוכים כמו כשל נשימתי או לבבי.
לרוב, המחלה נעצרת לאחר עד 4 שבועות, וכ־70% מהחולים מחלימים ממנה לחלוטין.
25% מן החולים נותרים עם נזק נוירולוגי קל, ו-5% מהם מתים, לרוב מכשל נשימתי.
ככל שהמחלה תוקפת בגיל מבוגר יותר ובמהלך מהיר יותר, וכן כאשר המחלה פוגעת באקסונים ויש עדות להדבקה בחיידק הקמפילובקטר, כך הפרוגנוזה גרועה יותר.
מחלה דומה למחלת גייאן-בארה נקראת CIDP, או chronic inflammatory demyelinating polyneuropathy: זוהי מחלה, אשר בשונה ממחלת גייאן-בארה, מאופיינת במהלך כרוני יותר, או בהפוגות ללא שיפור נראה לעין לאחר 6 חודשים מהופעתה.
הגורם למחלה זו אינו ידועה.
במרבית המקרים החולים מתלוננים על חולשה בידיים או רגליים (יותר בידיים, יותר בשרירים דיסטליים), וכן חוסר סנסורי בגפיים ותחושות נימול.
בניקור מותני, הממצאים דומים למחלת גייאן-בארה.
מחלה זו מגיבה לעיתים קרובות לטיפול בסטרואידים, אשר ניתן למשך זמן ממושך במרבית המקרים.
טיפול ב-IVIG או פלסמהפרזיס אף הוא אפשרי.
נוירופתיה סוכרתית – זוהי תופעה נפוצה מאוד בסוכרת והיא יכולה להופיע כפולינוירופתיה מעורבת (פגיעות סנסוריות, מוטוריות ואוטונומיות) – ב-70% מהמקרים, וב־30% מהמקרים קיימת פגיעה סנסורית בלבד.
ככל שמידת האיזון של הסוכרת גרועה יותר, כך גדלה המעורבות של העצבים הפריפריים במחלה.
הביטוי הנפוץ ביותר של החולים הם תחושת נימול, אובדן תחושה או כאבים, יותר ברגליים מאשר בידיים.
במקרים חמורים יותר, יש אובדן תחושה בכל הגפיים (בעיקר הדיסטליות – כפות ידיים וכפות רגליים) המשולבות עם הפרעות מוטוריות.
אצל סוכרתיים רבים, מלווה לתהליך עצמו גם בעיה במערכת העצבים האוטונומית הכוללת פגיעה בהזעה, בתפקוד המיני, פגיעה בתפקוד השלפוחית, המעי והקיבה וכן הפרעות בקצב הלב ותת לחץ דם אורתוסטטי.
אין טיפול ספציפי לסיבוכים אלו – ניתן לטפל בכאב נוירופתי באמצעות תרופות (להלן).
דיפתריה – החיידק קורינובקטריום דיפטריה מדביק את דרכי הנשימה העליונות או מדביק פצע עורי, ומייצר טוקסין הגורם לדה-מיאלניזציה של עצבים פריפריים.
כחודש לאחר ההדבקה, החולה מפתח נוירופתיה מוטורית עם פגיעה בולטת בתפקוד העיניים – ראייה מטושטשת היא תלונה נפוצה (יש פגיעה ביכולת האקומודציה של העין).
גם שרירים האחראיים על תנועות עיניים עלולים להיפגע, וכן שרירי הפנים, הלוע והסרעפת.
תגובת האישונים, עם זאת, היא תקינה.
החלמה בדרך כלל מתרחשת לאחר מספר שבועות, ורוב החולים מחלימים לגמרי.
במקרים חמורים יש שיתוק נשימתי.
הטיפול כולל מתן מהיר של אנטי-טוקסין, וכן מתן של פניצילין או אריתרומיצין כדי להכחיד את החיידק.
בבדיקת ניקור מותני ניתן לראות חלבון מוגבר ופלאוציטוזיס קל.
מחלות תורשתיות מסוג Charcot-marie tooth הן מחלות פולי-נוירופתיות, הכוללות חולשה ודלדול שרירי גפיים דיסטאליים, בנוסף להחזרי רפלקסים ירודים ו-pes cavus של כף הרגל.
המחלות מועברות בתורשה אוטוזומלית דומיננטית, כאשר CMT מסוג 1 קשורה להתחלה בעשור הראשון לחיים, עם מהלך מחלה שהוא פרוגרסיבי ואיטי ובחומרה משתנה – העצבים מעובים, וניתנים למישוש בכמחצית מהמקרים.
מהירות ההולכה העצבים ירודה באופן בולט.
CMT מסוג 2 אינו כולל פגיעה סנסורית, ומתבטא בפגיעה בנוירונים עצמם.
הטיפול בפולינוירופתיה כולל ראשית אבחון המחלה הראשונית או השגת שליטה על המחלה הראשונית, שמירה על תפקוד מוטורי ועל כוח השריר וכן השגת הפחתה בכאב נוירופתי.
נוירופתיה אוטונומית היא צורה של פולי-נוירופתיה אשר משפיעה על המערכת האוטונומית.
מערכת זו שולטת על עצבוב איברים פנימיים כגון שרירי שלפוחית השתן, המערכת הקרדיווסקולרית, מערכת העיכול ואיברים גניטליים.
עצבים אלו מתפקדים באופן אוטומטי.
מרבית המקרים של נוירופתיה אוטונומית מתרחשים אצל אנשים החולים בסוכרת.
התסמינים של מעורבות מערכת אוטונומית כוללים את הבאים:
בעיות בשליטה על סוגרים כגון אצירת שתן.
בעיות הקשורות למערכת העיכול כגון דיספאגיה, כאב בטן, בחילה, הקאות, תת-תזונה, שליטה על סוגרים (צואה), שלשול ועצירות.
המערכת הקרדיווסקולרית: בעיות בקצב הלב (טכיקרדיה, ברדיקרדיה), תת-לחץ דם אורתוסטטי, עליה לא מספקת בקצב הלב במאמץ.
אחרים: אימפוטנציה, בעיות הזעה, ללא תחושה של היפוגליקמיה.
נויריטיס הוא שם כללי לתהליך דלקתי המתרחש בעצב, או תהליך דלקתי כללי של מערכת העצבים הפריפרית.
הסימפטומים כוללים כאבים, פרסתזיה (דקירות ונימול), חולשה, חוסר תחושה, שיתוק, דלדול שרירים והיעלמות של רפלקסים.
פגיעה פיזית (סיבה נפוצה למשל היא נעליים לא נוחות או עקבים גבוהים המביאים לתהליך דלקתי בבהונות למשל)
זיהומים – הרפס, שלבקת חוגרת, צרעת, תסמונת גייאן-בארה, מחלת ליים
מצבים הגורמים לנויריטיס מבודד (השפעה על עצב אחד לרוב) כוללים תהליכים כגון דיפתריה או נזק מקומי, בעוד מצבים הכוללים נויריטיס המשפיע על מספר עצבים כולל מחלות כגון בריברי, מחסור בוויטמין B12, הרפס, תת-פעילות בלוטת התריס, פורפיריה, מחלות אוטואימוניות כגון טרשת נפוצה, זיהומים ועוד.
טיפולים רבים בנוירופתיה פריפרית הם טיפולים הנוגעים לתסמינים עצמם.
קיימות מספר תרופות הפועלות על מערכת העצבים המרכזית כגון נוגדי דיכאון ותרופות לטיפול באפילפסיה, אשר נמצאו יעילות בהקלת כאב נוירופתי.
טיפולים קיימים כוללים שימוש בתרופות טריציקליות (כגון אמיטריפטילין) וטיפול בתרופות נוגדות אפילפסיה כגון גאבאפנטין או ולפוראט.
מחקרים רבים נעשו במהלך השנים 2005–2010, המצביעים על כך שקנבינואידים סינתטיים (מריחואנה רפואית למשל) הם טיפולים יעילים להפרעות נוירופתיות.
פרהגבלין היא תרופה אנטי-פרכוסית המיועדת לכאב נוירופתי.
היא נמצאה יעילה גם לטיפול בהפרעת חרדה מוכללת.
תרופות נוספות המשמשות לטיפול כאב נוירופתי כוללות קבוצות ממשפחת ה-SNRI כגון דולוקסטין.
מחקרים מצביעים על כך שטיפול בנוירופתיה סוכרתית יכול לעיתים להגיב לטיפול בגירוי עצבי חשמלי במעבר עורי, אך הסימפטומים חוזרים כחודש לאחר הפסקת הטיפול.
סקירה שיטתית מ-2019 בספריית קוקרן שבחנה את השימוש בצמחי מרפא במשך שלושה חודשים לטיפול בכאב נוירופתי העלתה כי אין עדות לכך שאגוז מוסקט או פרע מחורר (סנט ג'ון וורט) יעילים כטיפול.
ישנם מחקרים שהראו שדיקור עשוי להועיל לכמה סוגים של נוירופתיה פריפרית, אך סקירת קוקרן מ-2017 העלתה ממצאים שאינם מספקים כדי לאשש או לדחות את הטענה שדיקור יעיל כטיפול לכאבים נוירופתיים באופן כללי, או בהשוואה לטיפול-דמה או טיפולים אחרים.
רוב המחקרים כללו מדגם קטן מאוד (פחות מ-50 נבדקים) והיו בסיכון גבוה להטיה כיוון שלא הייתה סמיות כפולה.
מערכת העצבים ההיקפית מורכבת למעשה מרשת של "סיבים מוליכים" המפוזרים ומכסים את כל הגוף: גפיים, עור, שרירים, איברים פנימיים וכו'.
תפקידם של העצבים ההיקפיים הוא לקשר בין מערכת העצבים המרכזית, דהיינו המוח וחוט השדרה ובין כל איבר ואזור בגוף.
בהשאלה, ניתן להתייחס למוח כמחשב המרכזי, ולעצבים ההיקפיים כחוטים מוליכים המקשרים לכל נקודה.
בצורה כזו מתאפשרת שליטה מלאה של המוח על כל חלקי הגוף, והעברת אינפורמציה בדרך ההפוכה מכל חלקי הגוף למוח.
העור עשיר בעצבים תחושתיים הקולטים תחושות שונות, למשל מגע נעים או תחושות לא נעימות כגון כאב, חום וכו' אשר מזהירות מפני סכנה, השרירים מופעלים על ידי העצבים המוטורים האחראים ליכולת התנועה, האיברים הפנימיים, כגון: הלב, מערכת העיכול וכו' נשלטים על ידי העצבים האוטונומיים.
זאת הסיבה למשל שפגיעות במערכת העצבים עלולות לגרום גם להפרעה בתפקוד איברים חיוניים כמו הלב, מערכת העיכול, מערכת השתן, בלוטות הפרשה ועוד.
כאשר העצבים ההיקפיים נפגעים נגרמות הפרעות מגוונות בהתאם לעצבים שנפגעו.
בדרך כלל הפגיעות המטרידות ביותר הן התחושתיות.
בניגוד, לעצבים המוטורים, אשר נדרשת פגיעה ניכרת בהם על מנת לגרום לחולשת שרירים, הרי שככל שהדבר נוגע לעצבים התחושתיים – די בליקוי קל יחסית על מנת לגרום להיווצרות תחושות מטרידות וכואבות.
הסימפטומים התחושתיים הם השכיחים ביותר.
מדובר בסימפטומים מטרידים, לא נעימים, כואבים, אשר פוגעים באופן משמעותי באיכות החיים.
הפגיעה בעצבים גורמת לעיתים קרובות לפעילות יתר שלהם, דהיינו: העצבים החולים מייצרים פעילות חשמלית לא תקינה, אשר אינם אמורים לייצר באופן נורמלי.
פעילות זו נקלטת על ידי המוח כתחושות לא תקינות.
ניתן לחלק את הפרעות התחושה לכאלה שמופיעות באופן עצמוני, כלומר ללא כל גירוי חיצוני, וכאלה שהן העצמה של גירויים קיימים למשל, גירוי נעים נתפש ככואב, מצב של רגישות יתר.
הפרעות התחושה האופייניות לנוירופתיה כוללות: תחושת שרפה או צריבה, נימול (דהיינו, הרגשה שנמלים מטפסות על פני העור), עקצוצים, זרמים, תחושת קור או חום, רדימות (בדומה לתחושה לאחר זריקה אצל רופא שיניים), כאבים (הכאב לרוב בעל אופי שורף).
רגישות היתר מתבטאת בכך שגירוי אשר במהותו אינו כואב נתפש כלא נעים או כואב, לדוגמה: מגע של בגד או סדין נתפש כלא נעים או כואב, או תחושה שדורכים על אבנים או סיכות בזמן הליכה.
בנוירופתיה הפרעות התחושה שכיחות יותר באזורים המרוחקים של בגוף, וזאת משום שהעצבים הארוכים רגישים יותר.
מכאן, שכפות הרגליים הן הראשונות להיפגע, אחריהן הידיים ואזורים אחרים בגוף.
כפות רגליים שורפות או בוערות הן לעיתים סימן ראשון של נוירופתיה.
כאשר התלונות מתחילות בידיים, לדוגמה: נימול, כאבים, רדימות או שרפה בידיים, יש לחשוב על פגיעה מקומית של עצב ביד, כגון: תסמונת התעלה הקרפלית, אשר בה קיים לחץ על עצב בשורש כף היד או בעיה בעמוד השדרה הצווארי עם לחץ על שורשי עצבי הידיים.
יצוין, כי בתסמונת התעלה הקרפלית תחושות הרדימות, הכאב והנימול בכף היד מופיעות לעיתים קרובות בלילה ומעירות משינה.
עם התקדמות המחלה הפרעות התחושה שתוארו עלולות להתפשט לאזורים נרחבים על פני העור.
כשהעצבים המוטורים נפגעים תתפתח חולשה של השרירים.
כמו כן, השרירים יאבדו מנפחם ויהפכו לרזים יותר.
כתוצאה מכך יופיע קושי בפעולות השרירים.
כאשר נפגעים שרירי הידיים יהיה קושי בפעולות עדינות עם הידיים, כגון: כתיבה, החזקת חפצים, הכנסת חוט לקוף של מחט, כפתור כפתורים ועוד.
כששרירי הרגליים נפגעים, תופיע חולשה ברגליים, אשר תתבטא בקשיי הליכה, כפות רגליים שמוטות, קושי לעמוד על בהונות הרגליים או העקבים, ובמקרים קשים קושי לקום מישיבה ועוד.
פגיעה בעצבים האוטונומיים, המעצבבים את האיברים הפנימיים תגרום להפרעה בתפקודם, לדוגמה: הפרעות בקצב הלב, הפרעות בתנועתיות מערכת העיכול (שלשולים או עצירות), הפרעה במתן שתן, תחושת סחרחרות כשקמים מישיבה, הפרעות בהזעה ועוד.
כיום ידועות עשרות רבות של סיבות לפגיעה בעצבים ההיקפיים.
בעולם המערבי הסיבה השכיחה היא מחלת הסוכרת.
רמת סוכר גבוה בדם, שאינה מאוזנת גורמת לפגיעה בעצבים ההיקפיים.
זאת הסיבה שיש חשיבות רבה לאבחון ואיזון נכון של הסוכרת.
יצוין, כי לעיתים הנוירופתיה היא הסימן הראשון לסוכרת.
יצוין, כי לעיתים מחלות זיהומיות (שפעת, שלשולים, מחלות חום וכולי) גורמות לנוירופתיה קשה וחריפה, הקרויה תסמונת גייאן בארה, אשר מתפתחת לאחר חלוף הזיהום החריף, ועלולה לגרום לשיתוק שרירים.
רוב הלוקים בתסמונת גייאן-בארה מחלימים.
אבחון המחלה מבוצע על ידי בדיקת נוירולוג, אשר כוללת לקיחת אנמנזה רפואית, דהיינו: מידע בנוגע למכלול הסימפטומים, התפתחותם ומהלכם, ובדיקה נוירולוגית.
בבדיקה הנוירולוגית בודק הנוירולוג את תפקוד מערכת העצבים, למשל: תפקודי התחושה השונים, כוח השרירים, קואורדינציה וכולי וזאת על מנת לבסס את האבחנה.
סימפטומים דומים ייתכנו גם במחלות אחרות של מערכת העצבים, למשל טרשת נפוצה, ולכן חשוב לאבחן, כי אכן מדובר במחלת העצבים ההיקפיים.
בדרך כלל, לאחר הבדיקה הנוירולוגית יש צורך לבצע בדיקת הולכה עצבית
(EMG) על מנת לאפיין את סוג הנוירופתיה ואת חומרתה.
בנוסף יש צורך בביצוע בדיקות דם על מנת לנסות לאתר את גורם המחלה.
במקרים מסוימים נדרשות בדיקות נוספות, כגון ביופסיית עצב, אך הדבר תלוי לגופו של עניין.
נוירופידבק , הוא סוג של ביופידבק בו נמדדת הפעילות העצבית של המשתתף, והוא מקבל עליה משוב בזמן אמת.
המשוב יכול להיות ויזואלי, אודיטורי (שמיעתי) או אחר, והוא משמש את המשתתף לוויסות עצמי של אותן רשתות עצביות הקשורות להתנהגות אותה הוא שואף לשנות.
נוירופידבק הוא הליך פסיכופיזיולוגי שבו המשתתף מקבל משוב מקוון על פעילותו העצבית לשם ויסות עצמי.
לאורך זמן, רכישת שליטה על רשת עצבית מסוימת יכולה לשנות התנהגויות הקשורות לאותה רשת.
מקורו של הנוירופידבק בניסויים שהראו שאנשים יכולים לשלוט בזמן אמת באותות של אלקטרואנצפלוגרם המחובר לראשם.
ניסויים אלה הובילו להתפתחות התחום brain-machine interface בו אנשים מנסים לווסת תגובות של מכשירים חיצוניים.
הנוירופידבק התפרסם בשנות השישים, כארבעים שנה לאחר גילוי ה-QEEG על ידי פסיכיאטר גרמני בשם הנס ברגר.
חוקר בשם ג'ו קמייה פרסם ב"פסיכולוגיה היום" כתבה ובה תיאר ניסוי שערך בעל שני שלבים: בשלב הראשון, הנבדקים התבקשו לעצום את עיניהם ולהודיע מתי לדעתם היו במצב אלפא (מצב מוחי מסוים).
בהתחלה הנבדקים צדקו בכחמישים אחוז מהמקרים, אבל בהדרגה חלקם פיתחו את היכולת להבדיל בין המצבים השונים של מוחם באחוזי הצלחה גבוהים יותר.
בחלקו השני של הניסוי, הנבדקים התבקשו לעבור למצב אלפא כשפעמון צלצל פעם אחת, ולצאת ממנו כשהפעמון צלצל פעמיים.
שוב, חלק מהנבדקים הצליחו לפתח יכולת לעבור למצב זה על פי פקודה.
אחרים, לעומת זאת, לא הצליחו לשלוט בכך כלל.
עם זאת, תוצאות המחקר היו משמעותיות ומרשימות.
מצב אלפא קושר עם רגיעה, ולאימון אדם לשליטה בגלי האלפא שלו היה פוטנציאל לשמש כטיפול להפגת מתחים ולחץ.
בהמשך, התברר שלא בדיוק כך הדבר – אולם בשלב זה, חוקרים אחרים ניסו לבדוק את ההנחה שניתן לאמן אדם לשלוט בגלי המוח שלו באופן כללי.
בשנות השישים המאוחרות ושנות השבעים המוקדמות, ברברה בראון, מהמשפיעות ביותר בתחום פרסום הביופידבק, כתבה מספר ספרים על הנושא - כגון New Mind New Body ו-Stress and the Art of Biofeedback, ובכך הגבירה את מודעתו של הציבור הרחב לטכנולוגיה.
בהמשך, עבודתם של בארי סטרמן, ג'ואל פ.
לובר ואחרים הראתה יעילות גבוהה דווקא באימון גלי בטא (תדרים גבוהים) ולא אלפא (תדרים נמוכים).
החידוש האחרון בתחום הנוירופידבק הוא בגישה המבוססת על מודל הקצאת המשאבים המתואמת (Coordinated Allocation of Resource Model - CAR).
מודל זה גורס כי יכולות קוגניטיביות מסוימות של אדם הן פונקציה של משתנים אלקטרופיזיולוגיים.
בגישה החדשה, מבקשים מהמטופל לבצע מספר פעולות המפעילות יכולות קוגניטיביות מסוימות, ולאחר מכן משווים את ערכי פעילותו המוחית בזמן ביצוע אותן משימות לערכי הנורמה, ובהתאם לתוצאות מתאימים טיפול עבורו.
מטרת הנוירופידבק היא להגדיל את יכולתו של המוח לווסת את עצמו.
נוירופידבק נותן משוב בזמן אמת לאנשים על פעילות המוח שלהם, ומאפשר להם ללמוד לווסת את התפקוד העצבי שלהם.
מדידת פעילות מוחית: מערכות נוירופידבק משתמשות בשיטות שונות למדידת פעילות מוחית.
השיטה הנפוצה ביותר היא אלקטרואנצפלוגרפיה (EEG).
ב־EEG מניחים אלקטרודות על הקרקפת כדי לזהות אותות חשמליים המיוצרים על ידי פעילות עצבית.
קיימות גם שיטות אחרות, כגון הדמיה בתהודה מגנטית תפקודית (fMRI) או מגנטואנצפלוגרפיה (MEG).
משוב בזמן אמת: פעילות המוח הנמדדת מעובדת ומתורגמת למשוב שהמשתתף יכול להבין, כמו תצוגה ויזואלית (למשל, גרפים, סרטונים) או צלילים.
משוב זה ניתן בזמן אמת, ומאפשר למשתתפים לראות כיצד פעילות המוח שלהם משתנה בתגובה למחשבות או לפעולות שלהם.
למידת ויסות עצמי: המשתתפים מעורבים במשימות או תרגילים שמטרתם לקדם מצבי מוח ספציפיים.
לדוגמה, ניתן להנחות אותם להתמקד בהרפיה או להתרכז, בהתאם להתנהגות הרצויה בטיפול.
כאשר הם מקבלים משוב, הם לומדים לשנות את פעילות המוח שלהם כדי להשיג את המצב הרצוי.
תהליך זה דומה לרכישת מיומנויות, כאשר אנשים מתאמנים ומשכללים את יכולתם לשלוט בתפקוד המוח שלהם.
מנגנוני חיזוק: נוירופידבק משתמש לעיתים קרובות באסטרטגיות חיזוק, כאשר משוב חיובי (למשל, צליל או רמז חזותי) ניתן כאשר המשתתף משנה בהצלחה את פעילותו המוחית בכיוון הרצוי.
חיזוק זה משפר את תהליך הלמידה ומעודד את המשתתף להמשיך להתאמן בוויסות עצמי.
חיזוק זה פועל דרך התניה אופרנטית.
פלסטיות עצבית: עם הזמן, בעקבות תרגול מתמשך, נוירופידבק יכול להוביל לשינויים במבנה המוח ובתפקודו, תופעה הידועה בשם פלסטיות עצבית.
המשמעות היא שהמוח יוצר קשרים עצביים חדשים על בסיס מיומנויות הוויסות העצמי שנרכשו.
קיים שימוש הולך וגובר בנוירופידבק כדי לטפל בהפרעות שונות.
עם זאת, מכיוון שהרגולציה של הטיפול עדיין לא מחמירה, ובמדינות שונות ההנחיות הן שונות, ישנה עדיין מחלוקת ביחס לתמיכה המדעית של הטיפול.
יתרה מכך, לכותבים של חלק מהמחקרים המדעיים קיים אינטרס לשווק את המוצר.
אפילפסיה היא שם כללי לאוסף אי-סדירויות מסוגים שונים בזרמים החשמליים במוח.
טכנולוגיית נוירופידבק כטיפול באפילפסיה קיימת מזה ארבעים שנה, ולרוב פונים אליה חולים הסובלים מאפילפסיה עמידה לטיפול תרופתי.
לרוב, האזור במוח בו מצוי ההתקף מאופיין בפעילות חשמלית איטית, בתדר נמוך ובעוצמה גדולה.
הטיפול בנוירופידבק מנסה להסדיר את הפעילות החשמלית של האזור בו התפקוד לקוי, באופן שיקשה על אותו אזור להתחיל באירוע אפילפטי.
מאמר סקירה הראה שיפור משמעותי בחמרת המחלה בעקבות נוירופידבק לטיפול באפילפסיה.
תסמונת אספרגר והפרעות אחרות על הרצף האוטיסטי
פגיעה במערכת עצבית הקרויה "מערכת עצבי המראה", למשל, גורמת לחלק מהביטויים של חוסר היכולת לאמפתיה ולזיהוי רגשות אדם אחר.
תופעה נוספת שכיחה היא עודף גלי ביתא באזורים מרכזיים קדמיים, האחראית בין השאר לנטיית מטופלים מהקשת האוטיסטית לבצע התנהגויות בצורה חוזרת ומקובעת.
שוב, הטיפול בנוירופידבק יעשה באותה שיטה: זיהוי התבניות הלא תקינות בגלי המוח של המטופל ונרמול הבעיה שאותרה.
מוחקרים הראו תוצאות חיוביות בטיפול בנוירופידבק בילדים, שכללו שיפור יכולות החברות, הורדת הנוקשות ההתנהגותית ואפשור תקשורת מלאה יותר.
תוצאות הטיפול נשמרו עד לכשנתיים.
טיפול בנויורפידבק לסובלים מפוסט-טראומה קיים מתחילת שנות ה־90.
מצבים שעבורם לא נמצאה יעילות טיפולית
בעוד שנוירופידבק יכול לסייע למצבים מסוימים, הוא אינו מתאים לטיפול במצבים אחרים.
למשל, לאחר עשורים רבים של מחקר, לא נמצאה יעילות טיפולית לנוירופידבק עבור אנשים עם הפרעת קשב.
שיטת הנוירופידבק אינה פולשנית ואינה מסתייעת בתרופות, ובשל כך מהווה פתרון כמעט יחיד לחולים העמידים לתרופות או כאלה שאינם יכולים ליטול תרופות מסיבות אחרות, כגון תופעות לוואי חמורות.
כמו כן, שיטת האבחנה בנוירופידבק מתבססת על זיהוי תבניות שונות במוחו של המטופל והתאמת הטיפול באופן אינדיבידואלי עבורו, בניגוד לשיטת האבחנה המקובלת בקרב נוירולוגים ופסיכיאטרים כיום, והנעשית בעיקר על סמך דברי המטופל והסימפטומים שלו, אליהם מותאם לאחר מכן טיפול היעיל סטטיסטית ולאו דווקא מתחשב במאפייני מוחו הייחודיים של כל מטופל.
למרות הפוטנציאל הגדול של השיטה, קיימים מספר אתגרים בשימוש בנוירופידבק.
הבדלים בין-אישיים: קיימים הבדלים משמעותיים בין אנשים ביכולתם ללמוד לעבוד עם השיטה ובאפקטיביות שהם מקבלים ממנה.
חלק ניכר מהמטופלים (עד 30%) לא מצליחים לווסת את האזור המוחי אותו הם מנסים לשנות, גם לאחר אימונים חוזרים.
האימוץ המהיר של הנוירופידבק ככלי טיפולי עורר דאגות בשל כך שקצב האימוץ מהיר מקצב ההבנה המחקרית.
למרות שהכלי משמש בטיפול של יותר ויותר מצבים, התשתית המחקרית ביחס לאופן בו פועלים השינויים העצביים הללו, אינה די מפותחת.
קיימת עדיין מחלוקת ביחס לאפקטיביות של השיטה.
נוישטאדט אן דר ויינשטראסה היא עיר עצמאית (Kreisfreie Städte, עיר שאינה כפופה למחוז) במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.
זוהי העיר הגדולה ביותר בגרמניה הקרויה "נוישטאדט" ("עיר חדשה").
נוישטאדט שוכנת בחלקו המערבי של האזור המטרופוליני של ריין-נקר (Metropolregion Rhein-Neckar, שהערים הראשיות בו הן מנהיים, לודוויגסהאפן והיידלברג), בין רכס הרי הרט (Haardt), השוליים המזרחיים של יער פפאלץ (Pfälzerwald) ומישור הריין העליון (Oberrheinische Tiefebene), במרכזו של חבל היין של פפאלץ (Weinbaugebiet Pfalz), אזור שרוחבו 10 ק"מ ואורכו 85 ק"מ.
נהר השפיירבאך (Speyerbach) זורם דרך העיר ממערב למזרח כמו נהר הרהבאך (Rehbach) שנפרד ממנו בתוך העיר, לפני שהוא נשפך לנהר הריין כמה קילומטרים צפונה מהשפיירבאך.
אורכה של נוישטאדט ממערב למזרח הוא 22.5 ק"מ ורוחבה מצפון לדרום הוא 9.5 ק"מ.
הנקודה הגבוהה ביותר בעיר היא פסגתו של הר הו לוג (Hohe Loog), המתנשא לגובה של 619 מטרים מעל פני הים והנקודה הנמוכה ביותר היא הכפר גיינסהיים (Geinsheim) שבגובה 108 מטרים מעל פני הים.
הראשונים שהתיישבו באזור, על פי הממצאים הארכאולוגיים, הם שבטי קלטים.
הממצאים מנוכחותם הם מבני אבן מבוצרים עגולים, כלי חרס, מטבעות וכלי נשק המתוארכים לשנת 150 לספירה לערך.
הרומאים סיפחו את האזור בערך בשנת 20 לספירה ובערך בשנת 400 נכבש האזור על ידי שבטים אלמאנים שבתורם דוכאו על ידי שבטים פרנקים בשנת 500 לערך.
אין בידינו פרטים מדויקים על האזור במאות השנים לאחר תום השלטון הרומי, אך ידוע שהכפרים באזור התקיימו לפני שנוסדה העיר נוישטאדט.
הכפר וינצינגן (Winzingen), כיום חלק מנוישטאדט, מוזכר כבר בשנת 774. כפרים נוספים שהיום מרכיבים את נוישטאדט נחשבים בהחלט לעתיקים יותר מאשר העיר עצמה.
באופן כללי ניתן לומר שההיסטוריה של נוישטאדט קשורה קשר הדוק עם זו של אזור פלאץ.
כמה עשורים לאחר ייסודה בראשית המאה ה-13, הוענקו לנוישטאדט זכויות של עיר ב-6 באפריל 1275, בהתבסס על אלה שניתנו לעיר שפייר.
בימי הביניים המאוחרים חולקה נוישטאדט לארבעה רבעים ששמותיהם מרמזים על מעמדם ועל המקצועות של תושביהם או על חשיבותם.
ברובע לאורוירטל (Lauerviertel) התגוררו בורסקאים.
רובע קסלרינגוירטל (Kesselringviertel) נקרא על שם משפחה רבת השפעה מהמאה ה-14. ברובע פרואנוירטל (Frauenviertel, "רובע הנשים") היה ריכוז של נכסים כנסייתיים שהפטרונית שלהן הייתה מרים, אם ישו.
הקהילה היהודית חיה ברובע יודנוירטל (Judenviertel, הרובע היהודי).
לקראת סוף המאה ה-15 הוקמו רבעים נוספים מחוץ לחומות העיר.
ב-6 במאי 1525, במהלך מרד האיכרים של אלזס, נכנסו לנוישטאדט קבוצות של איכרים מורדים מבלי שנתקלו בהתנגדות.
במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית, שלט לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ עד 1544 ובמהלך תקופת שלטונו הוא חתר לפיוס.
בצו דתי שהוציא בשנת 1538 הוא התיר ללותרנים להטיף ולהשתתף בטקס האוכריסטיה.
אחיו ויורשו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ ("פרידריך החכם") נטה לשוויוניות אף יותר ממנו.
יורשו של זה האחרון, פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, היה פרוטסטנטי מחמיר יותר.
כאשר הוא מת ב-1576 הוא הורה בצוואתו שבנו הלותרני, לודוויג השישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, לא יירש את המחוזות של קייזרסלאוטרן ושל נוישטאדט, אלא אחיו, יוהאן קזימיר מפפאלץ-זימרן, שאמונתו הייתה קלוויניסטית.
ב-1578 ייסד יוהאן קזימיר את המכללה של נוישטאדט שנקראה על שמו, כתגובה לכך שאחיו לודוויג גירש את הקלוויניסטים מאוניברסיטת היידלברג.
יוהאן קזימיר היה פעיל כתומך ברפורמה והציע מקלט למרצים והסטודנטים שגורשו.
כאשר הוא עבר להיידלברג ב-1583 כדי לקחת על עצמו את תפקיד העוצר של בנו הצעיר שעלה לשלטון לאחר מותו של אחיו, נסגרה האוניברסיטה קצרת הימים של נוישטאדט.
הוויכוחים הדתיים עברו במאה ה-17 לפסים אלימים ופלאץ סבלה פלישת בזו אחר זו.
נוישטאדט נכבשה שש פעמים במהלך מלחמת שלושים השנים.
ב-1622 פלשו אליה הספרדים, ב-1631 השוודים, ב-1635 הכוחות האימפריאליים, ב-1638 כוחותיו של ברנרד, דוכס ויימאר וב-1639 וב-1644 הצרפתים.
שלא כמו ערים אחרות בנסיכות, שרדה נוישטאדט את מלחמת תשע השנים כמעט ללא פגע.
ב-1744 מנתה אוכלוסיית נוישטאדט 2,496 תושבים, מתוכם 1,676 פרוטסטנטים, 626 קתולים ו-200 לותרנים.
במאה ה-18 איבדה נוישטאדט את חזותה הימיביניימית עקב המלחמות שעברה והרס החומות שלה.
ב-1722 נסללה הדרך למנהיים וב-1723 נהרסה החומה הצפונית של העיר.
בעקבות כיבוש הגדה המערבית של הריין במהלך המהפכה הצרפתית ב-1797–1798, נעשתה נוישטאדט למרכז מנהלי חסר חשיבות.
נפוליאון עבר דרך העיר במהלך נסיגתו מארפורט לפריז והנהגת העיר חגגה את האירוע.
חמש שנים לאחר מכן, צעדו דרך העיר חלקים מצבאו של נפוליאון לאחר מפלתם בקרב לייפציג ואז היו הרגשות כלפי צבא הקיסר הפוכים.
ב-1815 הפכה נוישטאדט לחלק מממלכת בוואריה יחד עם כל נסיכות פלאץ, עד לשנת 1945. ב-1847 חוברה העיר לרשת מסילות הברזל.
ב-1920, יחד עם שש ערים נוספות במחוז, נעשתה נוישטאדט עיר עצמאית.
חלקה של נוישטאדט בשלטון הנאצי החל כבר ב-1927 כאשר היא הייתה למקום מושבו של הגאולייטר של המפלגה הנאצית.
העיר המשיכה לשמור על מעמד זה דה-פקטו עד לשנת 1945, אף על פי שב-1939 הוכרזה קייזרסלאוטרן כבירת הגאו והסמכויות הממשלתיות שהופעלו החל מ-1940 על פלאץ ועל חבל הסאר הופעלו משפייר ומזארבריקן בהנהגת הגאולייטר באיחוד פרסונלי ולא מנוישטאדט.
ב-1969 אוחדו כמה רשויות מקומיות שכנות יחד עם נוישטאדט.
נוירומה על שם מורטון היא תופעה בה מתרחשת התעבות של אחד הסעיפים של העצב הפלנטרי , ברווח שבין עצמות המסרק בכף הרגל.
המצב נפוץ בעיקר במרווח בין עצמות המסרק 2–3, וברווח בין עצמות המסרק 3–4. ההתעבות נגרמת בעקבות גירוי יתר או לחץ על העצב, ויכולה לגרום לכאב או לתחושת נימול באזור.
נראה כי הרצועה היא שלוחצת על העצב וגורמת לתופעה.
התסמין הבולט הוא כאב באזור בעת דריכה, בעיקר כאשר מעבירים משקל אל חלקה הקדמי של כף הרגל.
ישנם תיאורים רבים לאופי הכאב של התופעה.
לרוב התחושה הראשונית היא רטט באזור ועם הזמן יופיעו תסמינים שונים.
יש שחשים כאב חד, יש שמתארים תחושה של חצץ בנעל או הליכה על להב של סכין.
ישנם גם תיאורים של תחושה של התלהטות, נימול או עקצוצים.
תסמינים שאינם מלווים בתנועה מוגבלת, עיוותים, דלקת או אדממת יעלו חשד למורטון נוירומה.
לחץ על ראשי עצמות המסרק יגרום להישנות של התסמינים, כמו כן הפעלת לחץ על חלקה הקדמי של כף הרגל בין האגודל והאצבעות של הבודק.
בדיקה זו נקראת סימן מולדר .
לעיתים תכופות מייחסים כאבים באזור זה כנוירומה, על אף שיש גורמים אחרים לכאב מסוג שכזה בחלקה הקדמי של כף הרגל.
דלקת ברצועה של אחד המפרקים המחברים את עצמות המסרק לעצמות האצבע, למשל, יכולה להפעיל לחץ על תא עצב בריא ולגרום לתסמינים של נוירומה.
דלקת הכסת במפרק שבין עצמות המסרק 3–4 יכול להביא גם ללחץ על העצב, כמו כן מחלת פיירברג , אשר בה הכאב נובע משחיקת הסחוס במפרקים (Osteochondritis).
ברמה המיקרוסקופית ניתן לזהות עיוות משמעותי בעצב הפגוע, וכלל הרקמה סביבו מתעבה.
ישנה התעבות של העורקיקים, ולעיתים חסימות בשל קרישי דם.
על אף שנוירומיה היא תופעה של שינוי ברקמה רכה שלא ניתן לזהות בבדיקות דימות סטנדרטיות, השלב הראשון של ההערכה יהיה בדיקת רנטגן על מנת לשלול נוכחות של פגיעות אחרות שיכולות להיות המקור לכאב, כגון שבר מאמץ.
בדיקת אולטרה סאונד יכולה לתת תמונה מדויקת של התעבות העצב, כאשר היא תאובחן בתור מורטון נוירומה אם היא מעל 3 מילימטרים.
מצבים נוספים יכולים להראות באלוטרה סאונד תמונה דומה, כמו שברי מאמץ ודלקות במפרקים וברצועות השונות של כף הרגל הקדמית.
גם תוצאות בדיקת MRI יכולה להביא לממצאים הקודמים, אולם היתרון של בדיקת אולטרה סאונד הוא שהיא מאפשרת לנסות ולהתחקות אחרי מקור הכאב באמצעות הפעלת לחץ ישיר עם המתמר.
הזרקת קורטיזול והתאמת עזרים אורתופדיים:
אלו הם הטיפולים השמרניים הנפוצים ביותר למורטון נוירומיה.
בנוסף למדרסים, ניתן להניח כרית קטנה מתחת לשתי עצמות המסרק שבאזור הכאב על מנת להוריד את הלחץ מהעצב.
מצב זה עלול ליצור אי נוחות משל עצמו מעצם הימצאותה של הכרית.
שימוש בקורטיזול יכול לפתור את הכאבים, אך מספר הזריקות מוגבל משום שהן עלולות לגרום להתנוונות של הגידים והרצועות באזור.
ישנם מטופלים שהכאבים חזרו להופיע גם לאחר השימוש במספר הזריקות האפשרי.
הזרקת אלכוהול מדולל (4%) היא אלטרנטיבה שהולכת ונהיית נפוצה כאשר הזרקת הקורטיזול נכשלת.
האלכוהול מוזרקת ישירות לאזור הנוירומה וגורם להרעלה של הרקמה המעובה שעוטפת את תאי העצב.
הזריקה צריכה להתבצע בתדירות של 2–4 פעמים בטווח של 1–3 שבועות בין ההזרקות.
במחקרים קליניים הושגו תוצאות של 60% - 80% הצלחה בתהליך, תוצאות ששוות ואף עולות על המדדים ניתוח לכרית הרקמה.
הטיפול באמצעות הזרקת אלכוהול כרוך גם בפחות סיכונים וזמן ההתאוששות ממנו קצר יותר.
אם מבצעים הזרקה של אלכוהול במינון גבוה יותר בהכוונה של אולטרה סאונד סיכויי ההצלחה עולים וכמות הזריקות הנדרשת נמוכה יותר.
קיימת גם אפשרות לטיפול במורטון נוירומה באמצעות צריבה בגלי רדיו (Radio Frequency Ablation).
נראה כי תוצאות הטיפול שוות לתוצאות הזרקת האלכוהול, ואף אמינות יותר, בעיקר כאשר התהליך התבצע בהכוונת אולטרה סאונד.
כאשר ההתערבויות המתוארות נכשלות, יוצע לרוב למטופל ניתוח להסרת חתיכה מהרקמה הפגועה (Neurectomy).
הניתוח עלול לגרום ליצירת רקמה צלקתית בכ-20% - 30% מהמטופלים, מה שגורם להופעה חוזרת של התסמינים.
הניתוח יכול להתבצע בשתי שיטות.
חיתוך בחלקה העליון של הרגל (Dorsal side) היא שיטה נפוצה יותר, אך זו כוללת חיתוך של הרצועה העמוקה שמחברת בין שתי עצמות מסרק (The deep transverse metatarsal ligament) על מנת להגיע לעצב הפגוע שנמצא מתחתיה.
לניתוח עלולות להיות השלכות על מבנה כף הרגל, הן מבחינה אסתטית והן מבחינה תפקודית בשל הפגיעה ברצועה.
בשיטה השנייה החתך נעשה בחלקה התחתון של כף הרגל (Ventral side), מה שמאפשר גישה ישירה לעצב הפגוע מבלי לחתוך מבנים רבים.
הגישה הזו גוזרת זמן החלמה ארוך יותר ופגיעה גדולה יותר בתפקוד בזמן ההחלמה משום שהמטופל נדרש שלא להעמיס משקל על כף הרגל.
בנוסף בשיטה זו יש סבירות גבוהה יותר שהרקמה הצלקתית תיווצר במיקום שיגרום להופעה מחודשת של התסמינים.
אפשרות קצת פחות נפוצה היא הסרה של הרקמה העודפת הפגועה באמצעות שימוש בשיטות קריוגניקה, הליך שכולל ביצוע חתך קטן והחדרה של מחט מיוחדת בטמפרטורה של 50°- עד 70°- לנוירומה.
המגע פוגע באקסון ובמעטפת המיאלין ומשבש את העברת האותות.
רקמת החיבור שעוטפת את העצב נשארת למעשה שלמה, ובשל כך לא קיים סיכון שהתסמינים יחזרו בגלל רקמה צלקתית כמו בטיפולים אחרים.
מחקר ראשוני מצביע על כך שיעילות הטיפול זהה לזו של ניתוח, מבלי להסתכן בתסמינים חוזרים.
נוירומיאליטיס אופטיקה (בלועזית: neuromyelitis optica או בקיצור NMO) הן קבוצת מחלות אוטואימוניות המאופיינות בדלקת חריפה של עצב הראייה וחוט השדרה.
מהלך המחלה כולל לרוב רצף של התקפים והפוגות, אך יכול להיות גם רציף ומתקדם בלבד והתסמינים יכולים להיות זמניים או קבועים.
הביטוי הראשוני השכיח ביותר של קבוצת המחלות הוא דלקת בחוט השדרה (מיאליטיס).
דלקת בחוט השדרה גורמת לתפקוד לקוי שלו, מה שעלול לגרום לחולשת שרירים, שיתוק בגפיים, אובדן או הפחתה בתחושה, עוויתות, אובדן שליטה על סוגרים, או תפקוד זקפה לקוי.
הדלקת יכולה להיות רוחבית (Transverse myelitis), ובכך להשפיע על חתך שלם של חוט השדרה עם הופעת תסמינים דו-צדדיים.
הביטוי הראשוני של קבוצת המחלות השני בשכיחותו הוא דלקת של עצב הראייה (אופטיק נויריטיס) ו/או של הכיאזמה האופטית.
דלקת של עצב הראייה עלולה להוביל לדרגות שונות של הפרעות ראייה כמו ירידה בחדות הראייה, פגיעה בשדה הראייה ואובדן ראיית צבעים.
בעבר קבוצת המחלות הוגדרה תחת מחלה אחת שכללה שילוב של דלקת עצב הראייה ודלקת חוט השדרה.
עם זאת, עם גילוי הנוגדנים שגורמים למחלה, קשת רחבה יותר של ביטויי מחלה הוכללו תחת הגדרת המחלה ושמה הפך להגדרה של קבוצת מחלות.
תסמינים נוספים של נוירומיאליטיס אופטיקה כוללים בין השאר הפרעות הקשורות לגזע המוח, כמו אי ספיקה נשימתית והפרעות במוח המוארך שיכולות לבוא לידי ביטוי בהקאות, שיהוקים וכאבים.
נוירומיאליטיס אופטיקה נגרמת עקב תגובה אוטואימונית כנגד מערכת העצבים.
ביותר מ-80% מהמקרים, נוגדנים מסוג IgG עצמיים נגד התעלה aquaporin-4 (הנקראים אנטי-AQP4+) הם הגורם לתגובה האוטואימונית, וב-10-40% מהמקרים הנותרים הם כתוצאה מנוגדני IgG כנגד הגליקופרוטאין MOG.
מספר גורמי סיכון גנטיים וסביבתיים מגבירים את הסיכון לפתח נוירומיאליטיס אופטיקה וביניהם מין נקבה (המהווה את גורם היסכון המשמעותי ביותר) ומאפיינים גנטיים כמו אנטיגנים לויקוציטיים אנושיים (HLA) ספציפיים.
נוירומיאליטיס אופטיקה מאובחנת באמצעות קריטריונים שעודכנו לאחרונה בשנת 2015 וכוללים בין השאר נוכחות של נוגדנים מסוג AQP4-IgG, קריטריונים קליניים ושלילת אבחנות חלופיות.
נכון להיום, אין תרופה למחלה, אך היא ניתנת לטיפול וחלק מהחולים מחלימים ממנה, בעוד שרבים נותרים עם פגיעה בראייה ובגפיים, שיכולה להיות חמורה לעיתים.
הטיפול בזמן התקפים כולל בין השאר טיפול בקורטיקוסטרואידים (כמו מתילפרדניזולון) ופלזמפרזיס.
נוירופפטיד Y הוא נוירופפטיד בן 36 חומצות אמינו המעורב בתהליכים פיזיולוגיים שונים במערכת העצבים המרכזית וההיקפית כאחד.
NPY זוהה כפפטיד השכיח ביותר הקיים במערכת העצבים המרכזית של היונקים, המורכבת מהמוח ומחוט השדרה.
הוא מופרש לצד נוירוטרנסמיטורים אחרים כגון GABA וגלוטמט.
במערכת העצבים האוטונומית הוא מיוצר בעיקר על ידי נוירונים של מערכת העצבים הסימפתטית ומשמש כמכווץ כלי דם חזק וגם גורם לצמיחה של רקמת שומן.
במוח, הוא מיוצר במקומות שונים כולל ההיפותלמוס, וההנחה היא שיש לו מספר פונקציות, כולל: הגברת צריכת המזון ואגירת אנרגיה כשומן, הפחתת חרדה ומתח, הפחתת תפיסת כאב, השפעה על הקצב הצירקדי, הפחתת רצונות, צריכת אלכוהול, הורדת לחץ דם ושליטה בהתקפים אפילפטיים.
נוירופפטיד Y זוהה כמסונתז בנוירונים GABAergic ופועל כמוליך עצבי במהלך תקשורת בין תאית.
NPY מפעיל את רוב השפעותיו באמצעות קולטני נוירופפטיד Y, בעיקר Y1, Y2, Y4 ו-Y6. כל הקולטנים סומנו כמשתתפים בפעילות העברה פוסט-סינפטית, אך נמצא שהקולטן Y2 מעורב גם בעיבוד פרה-סינפט.
הקולטן שאליו נקשר NPY הוא קולטן צמוד חלבון G במשפחת ה-Rhodopsin like 7-transmembrane GPCR.
חמישה תת-סוגים של הקולטן NPY זוהו ביונקים, ארבעה מהם מתפקדים בבני אדם.
תת-הסוגים Y1 ו-Y5 הם בעלי תפקידים ידועים בגירוי לאכילה, בעוד של-Y2 ו-Y4 נראה כי יש תפקידים בעיכוב תיאבון ( יצירת תחושת שובע).
נוירופפטיד Y הוגדר כממלא תפקיד חשוב בנוירוגנזה בחלקים שונים של המוח.
שני אזורים ספציפיים במוח שבהם NPY משפיע על נוירוגנזה הם האזור התת-חדרי והג'ירוס המשונן של ההיפוקמפוס.
אזורים אלה הם המקום שבו מתרחשים צמיחת תאים והתפשטות בבגרות.
תפקידו של נוירופפטיד Y זכה לתשומת לב רבה בשל מעורבותו באלכוהוליזם בשל מגוון ההשפעות הפיזיולוגיות שלו.
הוכח כי נוירוני NPY מקיימים אינטראקציה עם מסלולי תגמול ורגשות דופמינרגיים בגרעין האקומבנס ובאמיגדלה, בהתאמה.
הוכח כי רמות ביטוי NPY והעדפת אלכוהול מפגינים קשר הפוך.
נוירופפטיד Y נחשב לפפטיד אנדוגני חרדתי וניתן לווסת את רמותיו על ידי מתח.
הוכח שרמות גבוהות יותר של קולטני Y1 ו-Y5 באמיגדלה גורמות לרמת חרדה מופחתת.
בנוסף, הקולטן Y1 נקשר להשפעות חרדה במוח הקדמי בעוד Y2 נקשר ל-pons.
לעומת זאת, רמות גבוהות יותר של NPY עשויות להיות קשורות לחוסן ולהתאוששות מהפרעת דחק פוסט-טראומטית ועם הנחתה של תגובת הפחד, מה שמאפשר לאנשים לבצע ביצועים טובים יותר במתח קיצוני.
נוירופתולוגיה היא חקר מחלות של רקמת מערכת העצבים בעזרת לימוד של ביופסיות כירורגיות קטנות או נתיחות שלאחר המוות.
נוירופתולוגים עובדים בדרך כלל במחלקה לפתולוגיה אנטומית, בשיתוף פעולה הדוק עם הדיסציפלינות הקליניות של נוירולוגיה ונוירוכירורגיה, אשר תלויות לעיתים קרובות בנוירופתולוגיה לצורך אבחנה.
נוירופתולוגיה פועלת גם בתחום הרפואה המשפטית, מכיוון שמחלות או פגיעות של המוח יכולות להיות קשורות לסיבת המוות.
אין לבלבל בין נוירופתולוגיה לבין נוירופתיה, המתייחסת להפרעות בעצבים עצמם (בדרך כלל במערכת העצבים ההיקפית).
בנוירופתולוגיה, ענפי ההתמחות של מחקר מערכת העצבים מתחברים לתחום לימוד אחד.
עבודתו של הנוירופתולוג מורכבת ברובה מבדיקת רקמת מוח בנתיחה שלאחר המוות או של ביופסיה מהמוח, מחוט השדרה ומעצבים פריפריים, זאת כדי לסייע באבחון המחלה או סיבת מוות.
הביופסיה, באופן טיפוסי, מתבקשת לאחר זיהוי גוש בהדמיה רדיולוגית.
ההדמיה עצמה מונעת על ידי התסמינים של המטופל.
כיום מתבצעות ביופסיות של המוח גם לצורך איבחון של תהליכי מחלות ניווניות או דלקתיות של המוח.
באשר לנתיחה שלאחר המוות, עבודתו העיקרית של הנוירופתולוג היא לסייע באבחון שלאחר המוות של צורות שונות של דמנציה ומצבים אחרים המשפיעים על מערכת העצבים המרכזית.
בדיקות נוירופתולוגיות יכולות להיות גם מביופסיות של העור, אותו מעצבבים העצבים הפריפריים.
בדיקת צפיפות סיבי עצב באפידרמיס (Epidermal Nerve Fiber Density - ENFD) היא בדיקה נוירופתולוגית שפותחה לאחרונה שבה נלקחת ביופסיית עור שטחית לזיהוי פגיעה בסיבי עצב קטנים (נוירופתיה של סיבים קטנים) על ידי ניתוח צפיפות סיבי העצב האלה בעור.
תבחין זה נחשב רגיש וספציפי, והוא משמש לזיהוי נוירופתיה כואבת של הסיבים הקטנים התחושתיים.
שיטות הבדיקה של הרקמה דומות לשיטות ההיסטולוגיות לבדיקת רקמת מוח.
נוירופתולוגים בישראל עובדים במעבדות בתי החולים ובבתי הספר לרפואה באוניברסיטאות, או במכון לרפואה משפטית.
בדרך כלל הם לא עובדים ישירות מול המטופלים ומשפחותיהם אלא רק מול אנשי המקצוע הרפואיים (נוירולוגים ונוירוכירורגים) או גורמים אחרים מאחורי הקלעים.
במדינות רבות דוברות אנגלית נוירופתולוגיה נחשבת לתת-תחום של פתולוגיה אנטומית.
לעומת זאת, במדינות דוברות גרמנית ישנן מספר מחלקות אוניברסיטאיות עצמאיות לנוירופתולוגיה ואף מכונים ייעודיים לנוירופתולוגיה, בשל רקע היסטורי שונה להתפתחות המקצוע.
הרופא המומחה בנוירופתולוגיה נדרש בדרך להשלים התמחות בפתולוגיה אנטומית או כללית, ורק אז להוסיף התמחות משנית בנוירופתולוגיה.
בפרקטיקה הקלינית היומיומית, נוירופתולוג הוא יועץ לרופאים אחרים.
אם יש חשד למחלה של מערכת העצבים, ולא ניתן לבצע את האבחנה בשיטות פולשניות פחות, נלקחת ביופסיה של רקמת עצב ונשלחת לנוירופתולוג, הבודק אותה באמצעות מיקרוסקופ או שיטות מולקולריות מסוימות כדי לקבוע אבחנה סופית.
בעבר היה לנוירופתולוגים רבים באירופה גם רקע במדעי המוח הקליניים (נוירולוגיה, פסיכיאטריה), וכן בפתולוגיה.
גם היום, התחום נחשב מוטה-מחקר יחסית לתחומים אחרים ברפואה.
נוירופתולוגיה בעולם, כענף של פתולוגיה כללית, התפתח בעצם עצמאית מהדיסציפליה הראשית הזו.
ההשפעות המרכזיות בהתפתחות התחום באו משלושה כיוונים מרכזיים:
התפתחות מקצוע הנוירוכירורגיה החל בחצי השני של המאה ה-19.
הפסיכיאטריה הגרמנית שכבר בתחילה התבססה על ממצאים נוירופתולוגיים, ויסוד מכון המחקר הגרמני לפסיכיאטריה במינכן.
התקדמות בשיטות של ההיסטולוגיה והפתולוגיה האנטומית שסיפקה את יכולות המחקר בתחום.
סר ויקטור הורסלי, במחצית השנייה של המאה ה-19 נחשב המייסד של הנוירוכירורגיה המודרנית, הראשון שהצליח להפוך את ניתוחי המוח לפרוצדורה רפואית מעשית.
התפתחות הנוירוכירורגיה הביאה איתה את הדרישה להבנת התהליכים הפתולוגיים של המוח, והתפתחות הנוירופתולוגיה.
הבולט בין הנוירוכירורגים של הדור הבא היה דר' הרווי קושינג, נוירוכירורג אמריקאי שפיתח את התחום, ועבד בצמוד עם נוירופתולוג ללמוד באופן שיטתי את גידולי המוח השונים, ואף הקים אוסף של רקמות לצורכי לימוד ובכך פרץ את הדרך לתחום הנוירופתולוגיה .
בשילוב התחומים הזה בולטת האסכולה הגרמנית.
אחת הדמויות הבולטות כבר בסוף המאה ה-19 היה פרנץ ניסל, ששילב פסיכיאטריה ומחקר נוירופתולוגי.
על שמו נקראים צביעת ניסל הצובעת את גרעיני התאים וגופיפי ניסל בציטופלסמה.
באותה תקופה פעל בגרמניה גם אלויס אלצהיימר שתיאר לראשונה את מחלת השיטיון הנקראת עד היום על שמו.
מכון המחקר הגרמני לפסיכיאטריה (היום - מכון מקס-פלאנק לפסיכיאטריה) נוסד במינכן ב-1917, והיה למוביל בתחומו.
המייסד היה הפסיכיאטר אמיל קרפלין שהצליח לגייס למכון דמויות בולטות כמו פרנץ ניסל, קורביניאן ברודמן, ובתקופה מסוימת גם אלויס אלצהיימר.
זו הייתה קבוצת חוקרים פרודוקטיבית בעלת גישה ביולוגית למחלות פסיכיאטריות, שהביאו להתקדמות בתחום הנוירופתולוגיה.
קיימים כיום מספר כתבי עת הממוקדים במחקר בנוירופתולוגיה.
חלקים יוצרים לאור על ידי בתי הוצאה פרטיים, אחרים ממומנים, לפחות חלקית, על ידי חברות מקצועיות של נוירופתולוגים, לאומיות או בינלאומיות.
Acta Neuropathologica הוא כתב העת הנוירופתולוגי עם מדד ההשפעה הגבוה ביותר.
Brain Pathology הוא כתב העת הרשמי של האגודהבינלאומית לנוירופתולוגיה.
Neropathology - הוא כתב עת המתפרסם פעמיים בחודש, ומהווה כתב העת הרשמי של האגודה היפנית לנוירופתולוגיה.
נוירופילין 2 הוא חלבון שבבני אדם מקודד על ידי הגן NRP2.
הגן הזה מקודד אחד מהחלבונים שמשתייכים למשפחת חלבוני הקולטן נוירופילין.
NRP2 מתבטא על מגוון רחב של סוגי תאים.
החלבון הטרנסממברנלי הזה נקשר לאינטגרינים של החלבון הטרנסממברנלי SEMA3C, של החלבון SEMA3F, של החלבון VEGF-A, של החלבון VEGF-C, של החלבון VEGF-D, של הציטוקין TGFβ וכן של החלבון ANGPTL4, כדי לקדם מסלולי איתות במורד הזרם.
NRP2 ממלא תפקיד בהתפתחות קרדיווסקולרית, הנחיית אקסונים ויצירת גידולים, דלקות ומחלות לב וכלי דם.
זוהו מספר גרסאות שעתוק המקודדות לאיזופורמים שונים (צורות חלבון שונות) עבור גן זה.
נוירופסיכיאטריה הוא ענף ברפואה המשלב בין ענף הנוירולוגיה החוקר את מערכת העצבים המרכזית וההיקפית לבין ענף הפסיכיאטריה החוקר את תחום בריאות הנפש,.
נוירופסיכיאטרים חוקרים אוטיזם, הפרעת קשב ופעלתנות יתר (ADHD), טראומה נפשית ותסמונת טורט.
הענף מתמקד בהשפעה של מחלות והפרעות נוירולוגיות על מצב הרוח, החשיבה וההתנהגות.
במקרים של הפרעות נוירולוגיות כרוניות, יכול להיות תסמינים פסיכיאטריים בולטים כגון דיכאון או חרדה.
דיכאון וחרדה בקרב מטופלים עם מחלת פרקינסון.
חרדה מהתקפים בקרב מטופלים עם אפילפסיה.
אובדן זהות בקרב מטופלים עם סכיזופרניה.
הענף חוקר גם את הקשר בין שינויים נוירולוגיים לבין אבחונים פסיכיאטרים קיימים.
"נולד לרקוד" היא תוכנית מציאות בידורית ישראלית אשר שודרה בערוץ 2, במסגרת שידורי קשת.
התוכנית הייתה גרסה ישראלית לפורמט אמריקני קנוי "So You Think You Can Dance" של רשת פוקס.
בתוכנית התחרו המשתתפים להשגת התואר הנכסף – "הרקדן של ישראל".
בכל פרק בתוכנית חולקו המשתתפים לזוגות, וכל זוג הגריל סגנון ריקוד שאותו היה עליו לבצע כמיטב יכולתו.
הרקדנים רקדו מול הקהל באולפן ומול ארבעת השופטים.
בסוף כל פרק בחרו השופטים את הזוגות המצטיינים והם זכו בחסינות.
יתר המשתתפים הועמדו להדחה וביצעו ריקוד סולו.
הקהל בבית הצביע במסרונים עבור הרקדנים שרצה להשאיר, והרקדן שזכה בכמות הקולות הנמוכה ביותר הודח מהתחרות (לעיתים הודח יותר מרקדן אחד בתוכנית).
התוכנית זכתה להצלחה ולקהל מעריצים רב.
את התוכנית הנחה צביקה הדר והשופטים המקצועיים הם:
אונה הולברוק – רקדנית, כוריאוגרפית ומורה לריקוד.
דוד דביר – מנהלה האמנותי לשעבר של להקת המחול "בת שבע", מנהל מגמת המחול בתיכון לאמנויות "תלמה ילין", מורה לריקוד ורקדן.
מיכל אמדורסקי – זמרת, שחקנית ורקדנית במחזות-זמר שונים.
עידו תדמור – מורה לריקוד ורקדן מצליח, זוכה פרסים בישראל ובעולם.
העונה הראשונה של התוכנית שודרה החל מ-2005. לשלב הגמר של התוכנית, שהתקיים ב־22 בפברואר 2006 בשידור חי, הגיעו רוני ברנדשטטר, שי פרטוש, מאיה אמיתי ואור כחלון, ובו הם צוותו לזוגות שונים לכמה ריקודים, שכללו גם ריקוד "סולו" של כל אחד ואחת מהם.
במקום הראשון זכה אור כחלון, במקום השני זכה שי פרטוש, במקום השלישי זכתה רוני ברנדשטטר ובמקום הרביעי מאיה אמיתי.
תוכנית הגמר זכתה לרייטינג של 34.2%
בעונה זו זכו לפרסום השחקניות רונה-לי שמעון ודנה פרידר.
העונה השנייה של התוכנית שודרה החל מ-22 בנובמבר 2006. גמר העונה שודר ב-10 במרץ 2007 ובו זכתה יוליה איגלניק לאחר שנקעה את רגלה בבוקר השידור.
במקום השני זכה תום וינברגר, שזכה גם כן במלגת לימודים בבית ספר למחול בניו יורק, כחלק מהפתעה שנחשפה במהלך הגמר (רק המקום הראשון אמור היה לזכות בפרס).
למקום השלישי הגיעה עדי עמית, אשר בשלב מוקדם יותר הודחה, אך הקהל בחר להחזירה בשלב גלגל ההצלה.
במקום הרביעי זכה איתי פרי.
תוכנית הגמר זכתה לרייטינג של 35%.
העונה השלישית החלה ב-14 בנובמבר 2007. גמר העונה התקיים ב-3 במרץ 2008. לאחר חצי הגמר הראשון נחשף כי בגמר יתחרו רק שלושה מתמודדים לאחר תחרות בין ארבעת המתמודדים המובילים.
שלישיית המתמודדים שהשתתפה בגמר היא (לפי סדר הזכייה): נתנאל בלאיש, ארתור אסטמן ונטליה שטנדלר.
תוכנית הגמר זכתה לרייטינג של 27.2%, ירידה לעומת השנים הקודמות.
עם תום העונה השלישית הוחלט לסיים את הפקת התוכנית ולהחליפה בתוכנית חדשה בשם "מלחמת העולמות".
בשל מבצע עופרת יצוקה שונה שמה ל"לא נפסיק לרקוד".
נוכל או גנב (Thief) הוא אחד ממקצועות השחקן הבסיסים במשחק התפקידים "מבוכים ודרקונים" על מהדורותיו השונות.
כשרונותיו העיקריים של הגנב הם יכולת ההתגנבות שלו ואמצעי התחבולה שלו עקב היותו חשאי וזריז.
בנוסף, הוא גם טוב בהתקנת מלכודות, ניטרולן, פריצת מנעולים והתקפה מפתיעה.
למרות השם שניתן לדמות זו, לא כל הדמויות הזריזות והחמקניות מסוג זה הן גנבים.
מרגלים, למשל, מתאפיינים בתכונות החמקניות והחשאיות הנחשבים כשייכים למקצוע הנוכלות, אף על פי שאינם גנבים.
לנוכלים יכולת למידה רבה, כך הם יכולים להתמקד ברכישת מיומנויות רבות יותר ביחס למקצועות קרביים אחרים.
נוכל יכול להנחית מכה חזקה באופן פתאומי על יריבו או לתת חבטה ב"עקב אכילס" ולגרום נזק רב הרבה יותר על אף שכוחו הפיזי אינו גדול.
נוכלים אינם יכולים להטיל לחשים וקסמים, אך הם יכולים להשתמש במגילות ובחפצים קסומים אחרים.
זריזות חשובה מאוד לנוכל, משום שהיא משפיעה על המיומנות.
נוסף על כך, נוכל לא נוהג לעטות שריון כבד שיספק לו הגנה משום שהדבר גורם לו להיות פחות זריז ומכביד עליו.
תבונה חשובה גם היא, שכן הנוכל זוכה ליותר נקודות מיומנות בזכותה.
בניגוד לחלק מבעלי מקצוע אחרים, הנוכלים אינם מרגשים חיבה גדולה כלפי נוכלים אחרים ואינם משתפים איתם פעולה באופן מובהק, אלא רק למדו שלא כדאי לסמוך על נוכלים אחרים אפילו יותר מכל אחד אחר.
נוכל בדרך כלל מתמקד בכלי נשק המאפשרים התגנבות שקטה כגון אקדח, קשת ופגיון.
נוכלים עשויים להשתמש בשריונות קלים אשר לא יפריעו להם לנוע, אך לרוב לא ישתמשו במגינים.
נולי עומר (נולדה ב-8 בינואר 1960) היא שחקנית, קומיקאית ואמנית רב תחומית.
בתם של ציפורה ושל המשורר ע.
ב-1982 החלה ללמוד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב וקיבלה מלגת הצטיינות.
פריצתה הראשונה לתודעת הקהל הייתה במסגרת הצמד הקומי "דבי ונולי".
הצמד פעל בשנים 1987–1997 בשלושה מופעי בידור אשר שילבו קטעי סטנד-אפ ומערכונים.
ב-1986 שיחקה בהצגה "כולם היו בני חוץ מנעמי" של תיאטרון בית לסין.
ב-1987 בהצגה "מושל יריחו", של תיאטרון הסימטה, ובאותה שנה ב"האזרח מעבר לכל חשד", של תיאטרון נווה צדק.
ב-1997 שיחקה בהצגה "האבא של החתן" של תיאטרון הקאמרי.
ב-1998 שיחקה ב"במילא", של תיאטרון קצר בצוותא, לה גם כתבה את המוזיקה.
ב-2002 שיחקה ב"גוד", של תיאטרון הרצליה.
ב-2007 שיחקה ב"אבירות מתעלפות", של תיאטרון קרוב, אותה גם כתבה.
בשנת 1989 כיכבה בסרט מתיחות "על הפנים", לצד דבי קליידר חברתה לצמד "דבי ונולי".
בשנת 1992 השתתפה בסרט "סיפורי תל אביב".
בשנת 1998 שיחקה בסרט "באזז".
ב-2002 שיחקה בדרמות הטלוויזיה "שתי דקות מפארדיס", וב"מה אכפת לציפור".
ב-2006 השתתפה בסרט "חיי האהבה".
ב-2014 שיחקה בתפקיד ראשי ב"פרחים של מרציפן".
ב-2018 השתתפה בסדרה "שלטון הצללים".
ב-2019 השתתפה בסדרה "מתיר עגונות".
ב-1999 פרסמה ספר ילדים בשם "הקוף שהתאהב בתרנגולת" בהוצאת כרמל.
בשנים 2002–2018 הוציאה שירה וסיפורת אשר התפרסמו ב"מאזניים", "גג", "מגזין A5", "עיתון 77" ו"המוסך".
ב-2003 כתבה טור שבועי באתר נענע תחת השם "תמנע המניאקית".
באותה שנה כתבה גם טור אישי במגזין "נשים".
ב-2006 כתבה את רומן הרשת "יקירנט", עם יעל ישראל.
ב-2009 הוציאה את "הקפריזה והזוגוש", מילון קומי, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ב-2014 הוציאה את ספר הילדים "וואו", בהוצאת קיבוץ המאוחד.
ב-2023 הוציאה את הנובלה "לענת הדבש" בהוצאת קתרזיס.
יצרה וביצעה שני מופעי יחיד: ב-2000 את "מתה לחיות 2", וב-2011, את "מופרע קומי", שכלל הלחנה ונגינת שירים בפסנתר.
מציגה בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות החל משנת 1998.
עומר הייתה נשואה לשחקן שאול מזרחי ובשנת 1994 השניים התגרשו.
נוליטה היא שכונה במנהטן תחתית בעיר ניו יורק.
השכונה גובלת בצפונה ברחוב האוסטון, במזרחה בשכונה באורי, בדרומה ברחוב ברום (Broome Street) ובמערבה ברחוב לאפייט.
השכונה נמצאת מזרחית לשכונת הסוהו, דרומית לשכונת נוהו, מערבית ללואר איסט סייד (הצד המזרחי התחתון של האי מנהטן) וצפונית לשכונת איטליה הקטנה (ומכאן שם השכונה) ולשכונת צ'יינה טאון.
בעבר נחשבה השכונה לחלק משכונת איטליה הקטנה אולם עם השנים עזבו המהגרים האיטלקיים שהתגוררו בה את השכונה, והשכונה איבדה את צביונה האיטלקי.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, החלה השכונה להתאפיין באוכלוסייה צעירה מהמעמד הבינוני העליון ("יאפים"), והפכה להיות אזור מגורים ובילויים.
על מנת להבדיל את השכונה משכונת איטליה הקטנה הדרומית לה, החלו להשתמש בקיצור "נוליטה" (השימוש הראשון בקיצור זה היה בעיתון הניו יורק טיימס ב-5 במאי 1996) - בדומה להלחמי הבסיסים "סוהו", "נוהו" ו"טרייבקה", שמות השכונות הסמוכות.
בשכונה נמצאת קתדרלת פטריק הקדוש הישנה (במפגש הרחובות מוט ופרינס), אשר שימשה כקתדרלה המרכזית של הנוצרים הקתוליים בניו יורק, מאז פתיחתה בשנת 1815 ועד לבניית קתדרלת פטריק הקדוש בשנת 1879.
נוכחים נפקדים הוא ספר מאת דויד גרוסמן, שיצא לאור בשנת 1992.
חמש שנים לאחר שתיעד בספר הזמן הצהוב את פגישותיו עם פלסטינים תושבי השטחים, מספר גרוסמן בספר זה על עשרות פגישותיו עם ערביי ישראל, ועל השיחות שניהל עימם.
כמו כן מתועדות בספר שיחות שקיים גרוסמן עם פרופסור ארנון סופר ועם הסופרים סמי מיכאל, א.
שם הספר הוא פרפרזה על המונח נפקדים נוכחים, שנטבע בשנות ה-50 בהתייחס לערבים תושבי ישראל שהוכרזו כנפקדים, ורכושם הופקע מהם מכוח חוק נכסי נפקדים.
לפי גרוסמן, הרוב היהודי בישראל מתייחס אל האזרחים הערבים כולם כאל "נוכחים נפקדים" - כהוויה של היעדר קולקטיבי, כקבוצה שהיא אמנם קיימת, אך נטולת פנים או שמות.
לדבריו, אם ב-1948 היו הערבים בישראל "אלה שאינם, אך למעשה ישנם" - הם הפכו במהלך השנים להיות "אלה שישנם, ובעצם אינם".
נולד בארבעה ביולי הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 1989 המבוסס על האוטוביוגרפיה רבת המכר של החייל רון קוביק, שנלחם במלחמת וייטנאם, הקרויה גם היא "נולד בארבעה ביולי".
בסרט וילם דפו מגלם את צ'ארלי, וטום קרוז מגלם את קוביק וזכה על כך בפרס גלובוס הזהב.
אוליבר סטון, שהיה בעצמו חייל שנלחם בווייטנאם, כתב את התסריט ביחד עם קוביק וביים והפיק את הסרט.
סטון רצה לצלם את הסרט בווייטנאם, אך בגלל היחסים הטעונים בין וייטנאם לארצות הברית, הסרט צולם בפיליפינים.
"נולד בארבעה ביולי" הוא חלק מה"טרילוגיה" של אוליבר סטון על מלחמת וייטנאם לצד "פלאטון" ו"שמיים וארץ".
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר על הבימוי הטוב ביותר ועריכת הסרט הטובה ביותר, וכן בארבעה פרסי גלובוס הזהב.
קוביק הוא נכה מלחמה מווייטנאם שהפך למשותק בפלג גופו התחתון ואיבד את כושרו המיני.
מעבר לזאת הוא אחוז ברגשות אשם משום שמידע שגוי שנתן לו המפקד שלו גרם לו להרוג את אחד מחבריו לנשק ומשום שהגישה המיליטנטית הקיצונית של מפקדיו גרמה לו להתאכזר אל אוכלוסייה אזרחית.
קוביק שהתגייס לצבא מתוך אהבת מולדת ומתוך שאיפה להיות גיבור ולהגיע להגשמה עצמית, מורד בערכי החברה, מנתק את הקשר עם משפחתו בעלת הערכים הוויקטוריאנים והופך לפעיל פציפיסטי.
נולה (Nola) היא עיר באיטליה בנפת נאפולי, מחוז קמפניה.
העיר ממוקמת בשפלה שבין הר וזוב לרכס הרי האפנינים.
נולה נחשבת לאחד מהיישובים העתיקים ב.
בסביבתה נמצאו עדויות להתיישבות כבר בתקופת הברונזה, בסביבת 1650 לפנה"ס, ביישוב שננטש לאחר התפרצות של הווזוב באותה תקופה.
העיר נוסדה מחדש על ידי האטרוסקים במאה השישית לפנה"ס, ועם עלייתם של שבטי הסאמניטים נקשרה עימם בברית.
בתקופת מלחמות הסאמניטיות עברה העיר לצידם של הרומאים.
במלחמה הפונית השנייה, ניסה חניבעל לכבוש את נולה שלוש פעמים, בשנים