tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף שהארגון היה א-פוליטי מבחינה רשמית, הייתה לו זיקה לאומנית, וכללה רבים ורבות מהמנהיגים העתידיים של התנועה הלאומנית.
במעגלים אלו פגשה מרקייביץ' מהפכנים לאומניים דוגמת מייקל דאוויט, ג'ון אולירי ומוד גון.
כששכרה קוטג' בכפר בו התגורר קודם לכן המשורר פטריק קולום, היא מצאה חוברות שהשאיר מאחור - The Peasant ו-Sinn Féin - אשר הטיפו לעצמאות אירית ושחרור משליטה בריטית.
הטקסטים עוררו את מרקייביץ' לפעולה.
מרקייביץ' החלה להיות פעילה בתנועה הלאומית האירית בשנת 1908, כשהצטרפה לשין פיין ולאיניניה נה הרין, או "בנות אירלנד", ארגון נשים מהפכני אשר הקימה מוד גון.
מרקייביץ' הגיעה לאספה הראשונה בארגון הישר מאירוע בטירת דבלין, המרכז הממשלתי של השלטון הבריטי באירלנד, כשהיא לבושה בשמלת נשף ונזר יהלומים.
הנשים שם הסתכלו עליה בעוינות, דבר שמרקייביץ' חוותה כשינוי חיובי מהיחס המתרפס שהורגלה אליו כאצילה מיוחסת, והיא גמרה אומר בלבה להפוך לחלק מהתנועה.
היא פיתחה חברות קרובה עם מוד גון, ואף הופיעה עמה במספר הצגות שהיו חלק מפעילויות תחיית התרבות האירית.
באותה שנה, היא פרצה לבמה הלאומית גם באנגליה, כמתנגדת לבחירתו של וינסטון צ'רצ'יל כחלק מן הקמפיין הסופרג'יסטי, בו נטלה חלק גם אחותה אווה.
צ'רצ'יל אכן הפסיד, בין היתר בשל התנגדות תנועות הנשים.
ב-1909 יסדה מרקייביץ' יחד עם בולמר הובסון את פיאנה ארין, ארגון צופים פארה-מיליטריסטי, שאימן בני נוער לשימוש בנשק.
במפגש הראשון של הארגון כמעט גורשה, בטענה שאין לנשים מקום בארגון לוחמני, אך הובסון תמך בה, והיא נבחרה לוועד המנהל.
היא נעצרה בפעם הראשונה בשנת 1911 על כך שנאמה מול 30,000 מוחים בעצרת של האחווה הרפובליקנית האירית כנגד ביקורו של ג'ורג' החמישי באירלנד.
מרקייביץ' לקחה חלק מרכזי בעצרת, שבמהלכה שרפה את הדגל הבריטי ואף השתתפה ביידוי אבנים לעבר תמונות של המלך והמלכה.
מרקייביץ' התקוממה על כך שכלאו על כך את הפעיל ג'יימס מקרדל למשך חודש, אפילו שהיא העידה בבית המשפט שהיא אחראית על מעשים אלו.
חברתה הלן מולוני גם נעצרה על יידוי אבנים, והייתה לאישה הראשונה להישפט ולהיכלא בגין מעשים פוליטיים מאז תקופת ליגת הנשים למען האדמה, ארגון שפעל לטובת מאות אלפי האיכרים האירים שגורשו מאדמותיהם על ידי הבריטים או באי כוחם במהלך מלחמות האדמה של אמצע המאה ה-19.
מרקייביץ' גם הצטרפה לצבא האזרחים האירי (ICA), מיליציה לאומנית-סוציאליסטית שהקים ג'יימס קונולי בתגובה לנעילה הגדולה, שביתת הפועלים הגדולה בהיסטוריה של דבלין, אשר אירעה ב-1913. הארגון ההתנדבותי קם כדי להגן על העובדים ומשפחותיהם במהלך השביתה.
מרקייביץ' עבדה בעת זו במטבחים שהוקמו בליברטי הול, ובהפצת מזון למשפחות.
היא שילמה על פעולות אלה מכספה, ואף מכרה תכשיטים ולקחה הלוואות למטרה זו.
במסגרת פעילותה באיניניה נה הרין, היא גם הקימה מטבח מזון למען ילדים נזקקים.
במהלך פעילות זו היא התקרבה למספר רב של פעילות לאומניות איריות, ואף השפיעה של חלק מהנשים להתחיל פעילות לאומנית.
ביניהן – קתלין לין ומדלן פרנץ'-מאלן.
ב-1914, הייתה מרקייביץ' בין החברות המייסדות של ארגון הנשים המהפכני קומן נה מאן.
הארגון קם בעקבות האיסור בארגונים כמו האחווה הרפובליקנית האירית לקבל נשים לשורותיהם.
הנשים היו לאומניות מסורות, והשתתפו הן בלחימה והן בפוליטיקה הלאומנית.
הן השתתפו במרידת חג הפסחא גם כלוחמות, והיו בין מובילי ההתנגדות לאמנה האנגלו-אירית.
בימים שלפני המרידה, היא עיצבה את מדי צבא האזרחים, ואף חיברה את המנונו.
במרידה עצמה, נלחמה מרקייביץ' בסנט סטיבן גרין, אחת העמדות המרכזיות של המהפכנים.
היא הייתה בכירה בשרשרת הפיקוד שם, והייתה אחראית על הקמת הבריקדות באזור.
הלוחמים בגרין החזיקו מעמד מול הבריטים שישה ימים עד שנכנעו.
הקצין הבריטי שקיבל את כניעתם היה קרוב משפחה רחוק של מרקייביץ'.
הוא עצר את מרקייביץ' יחד עם שאר המהפכנים.
הם נלקחו לטירת דבלין, ומשם מרקייביץ' נשלחה לכלא קילמיינהאם.
היא הייתה אחת מכ-70 נשים שנכלאו שם, אך הייתה היחידה שהוחזקה בבידוד.
במשפט הצבאי שלה ב-4 במאי 1916, כפרה מרקייביץ באשמת "השתתפות במרד מזוין...
לצורך סיוע לאויב", אך הודתה בניסיון "לגרום לניכור מצד אזרחיו של הוד מעלתו".
היא אמרה לבית המשפט: "יצאתי להיאבק על חירותה של אירלנד, ואין זה משנה מה יקרה לי.
עשיתי מה שנראה לי לנכון, ואני עומדת מאחורי החלטתי".
היא נידונה למוות, אך עונשה הומתק למאסר עולם בשל היותה אישה.
כשהתבשרה על כך, אמרה: "הלוואי שהייתה לכם את ההגינות לירות בי".
בניגוד לדיווח זה, כתב מאוחר יותר התובע הצבאי שהיא "התקפלה" ולא הפסיקה לבכות, ועתרה בהם ש"אני רק אישה, ואין אתם יכולים לירות באישה".
מרקייביץ' הועברה לכלא מאונטג'וי, ומשם לכלא אייסברי שבאנגליה.
היא שוחררה ב-1917 אחרי יותר משנה בכלא, יחד עם מורדים נוספים, לאחר קבלת חנינה כללית מהממשלה הבריטית.
בתקופה זו, מרקייביץ', שנולדה לתוך כנסיית אירלנד, המירה את דתה לקתוליות.
בבחירות הכלליות שנערכו בבריטניה בשנת 1918 מרקייביץ' הפכה לאישה הראשונה בהיסטוריה שנבחרה לבית הנבחרים הבריטי, אחת מ-73 נבחרים מטעם שין פיין (מתוך סך הכל 105 נבחרים אירים).
הפופולריות של שין פיין נסקה לאחר שמרבית מנהיגי המרידה של 1916 הוצאו להורג.
בהתארגנות המחודשת של המפלגה, היא יצאה בעוצמה כנגד גיוס חובה לצבא הבריטי, נושא מרכזי בעת מלחמת העולם הראשונה.
אולם, בהתאם למדיניות ההימנעות של המפלגה, בהתנגדות לאמנה האנגלו-אירית, היא לא לקחה את מושבה בפרלמנט.
במקום זאת, יחד עם נבחרי שין פיין האחרים, היא השתתפה בהקמת הפרלמנט האירי הראשון, הדאל אירן, אשר פירושו באירית הוא "אספת אירלנד".
באספה הראשונה של הדאל ב-21 בינואר 1919 אומצו מספר מסמכי בסיס, ביניהם הצהרת העצמאות האירית, וכן חוקה זמנית, אשר בהשפעת מרקייביץ' בין היתר, כללה הבטחת שוויון לנשים.
מרקייביץ עצמה לא נכחה במפגש זה, שכן הייתה באותו זמן עצורה בכלא הולוויי, לכאורה בשל חלקה ב"מזימה הגרמנית", אירוע בו הבריטים עצרו מספר גדול של מנהיגים רפובליקנים בטענה שאלה זוממים התקוממות אזרחית שתסב משאבים צבאיים מהמלחמה עם גרמניה.
כל המנהיגים שנעצרו היו פעילים נגד גיוס לצבא הבריטי.
כאשר נקרא שמה של מרקייביץ' באספת הדאל, צורף לו התואר "אסירת האויב הזר" (באירית, fé ghlas ag Gallaibh)
מרקייביץ' נבחרה כשרת העבודה של הדאל, תפקיד אותו מילאה מ-1919 ועד ינואר 1922, במהלך הדאל השני של אירלנד.
היא הייתה בכך לאישה האירית הראשונה, והאישה השנייה בעולם, לשרת בקבינט ממשלתי.
האישה האירית הבאה לשמש בתפקיד שרה הייתה מיירה גוגן-קווין, שמונתה כשרה לפיתוח קהילתי ב-1979. מרקייביץ' נבחרה שנית לדאל בבחירות הכלליות של שנת 1921.
באותו יום של האספה הראשונה של הדאל, נהרגו שני שוטרים מלכותיים אירים באירוע עם חברי ארגון המתנדבים האירים.
לדאל לא היה קשר לאירוע, אך עם התפתחות האירועים, הדאל הגיע להחלטה להכיר במתנדבים בתור הצבא של הרפובליקה האירית, ובאירוע כמארב במסגרת המלחמה נגד בריטניה.
לפיכך, שונה שם המתנדבים לצבא האירי הרפובליקני, והירי בסולודבג נחשב בדיעבד לאירוע הפתיחה של מלחמת העצמאות האירית, אם כי הדאל לא הכריז מלחמה רשמית נגד בריטניה עד 1921. בספטמבר אותה שנה, הוכרז הדאל כארגון בלתי חוקי על ידי הרשויות הבריטיות.
בינואר 1922, התפטרה מרקייביץ' מהממשלה יחד עם איימון דה ואלירה ואחרים כמחאה על האמנה האנגלו-אירית.
היא הצטרפה למלחמת האזרחים האירית כתומכת הכוחות הרפובליקניים, והשתתפה בהגנה על בית מלון מורן שבדבלין.
בשנת 1922 לא נבחרה לפרלמנט, אך חזרה אליו בשנת 1923 כנציגת דרום דבלין.
כמו במקרה הפרלמנט הבריטי, היא ונבחרים רפובליקנים אחרים נמנעו מליטול את מושביהם.
פעילותה הרפובליקנית גרמה לשליחתה לכלא.
היא ועוד כ-92 אסירות שבתו רעב, והיא שוחררה כעבור חודש.
בשנת 1926 הייתה לחברה מייסדת של פיאנה פול.
במסגרת מפלגה זו היא נבחרה שוב לדאל אירן ביוני 1927, אך היא נפטרה מספר שבועות לפני שהייתה אמורה להיות מושבעת לתפקיד.
מרקייביץ' נפטרה בגיל 59 ב-15 ביולי 1927 בשל סיבוכים הקשורים לדלקת התוספתן.
לפני מותה, מסרה את כל עושרה, ומתה במחלקת העניים בבית החולים, שם ביקשה להיות.
קתלין לין, חברתה למהפכה, הייתה בין הרופאים המטפלים שלה.
יחד עמה על ערש דווי נמנו גם בעלה קזימיר ובנו סטניסלאב, איימון דה ולריה, והפעילה הפמיניסטית האנה שיהי-סקפינגטון.
היא סירבה להלוויה ממלכתית, ונקברה בבית הקברות גלאסנווין שבדבלין.
דה ולרה הספיד אותה בלוויה.
Rebellion: מיני-סדרה דרמטית בת 5 פרקים המספרת את סיפורן של מספר דמויות בדיוניות במהלך מרידת 1916, ואשר כוללת דמויות היסטוריות כולל את הרוזנת מרקייביץ'
Seven Women: סרט תיעודי משנת 2016, המספר על שבע נשים שהיו חלק מאירועי 1916, מאת מרטין דוואן
The Rising: 1916: סרט בבימויו של קווין מקאן על מרידת חג הפסחא
Reel: Irish Women: סרט קצר אודות הנשים שהשתתפו במרידת 1916, מאת איליין גלגר, משנת 2016
קונסטנס ידוע גם כ"קונסטנס הראשון" ובשמו המלא פלביוס יוליוס קונסטנס אוגוסטוס (Flavius Julius Constans Augustus) היה שליט רומא , ונשא בתואר אוגוסטוס משנת 337 עד לשנת 350. הוא היה חלק משושלת הקיסר קונסטנטינוס, הגדול ושלט באימפריה הרומית ביחד עם אחיו קונסטנטיוס השני וקונסטנטינוס השני.
השלטון המשותף לא האריך ימים, סכסוך בין קונסטנס לקונסטנטינוס השני הסתיים בניצחונו של קונסטנס, שביסס את שלטונו בחלק המערבי של האימפריה, אך אכזריותו וקוצר רוחו קוממו עליו את הלגיונות, שהכתירו אוגוסטוס חדש והרגו את קונסטנס.
קונסטנס נולד באיטליה בשנת 320. בנו השלישי והצעיר של הקיסר קונסטנטינוס הגדול ואשתו פאוסטינה.
בשנת 333 קיבל קונסטנס את התואר קיסר מאביו.
עם מותו של קונסטנטינוס התחולל מאבק איתנים על הירושה ובעיקר על השלטון בין צאצאי הקיסר.
אף על פי שהמקורות של התקופה לא מצביעים על היוזם של מרחץ הדמים כאין ספק כי הוא (ואחיו בניו של קונסטנטינוס הגדול) היו המנצחים והמרוויחים הגדולים מתוצאותיו.
אין ספק כי קונסטנטיוס השני היה מעורב בעקיפין או ישירות בטיהור במטרה להסיר איומים פוטנציאליים על שלטונו.
בטבח נרצחו שניים מדודיו ו 6 מבני דודיו ובהם חניבליאנוס (Hannibalianus) גיסו של קונסטנס מנישואים לאחותו קונסטנטינה ובסופו נותרו בחיים 3 האחים ו3 מבני דודיו קונסטנטיוס גאלוס (Constantius Gallus), יוליאנוס הכופר ונפוטיאנוס (Nepotianus).
משהתגבשה אחיזתם בשלטון קונסטנס ואחיו נפגשו בעיר סירמיום זמן קצר לאחר מכן וסיכמו על חלוקת שטחי האימפריה ביניהם.
מאבק וניצחון על קונסטנטינוס השני
קונסטנס קבע את מושבו בעיר טריר וממנה ערך מסעות מלחמה כנגד פולשים גרמאניים מעבר לריין.
היסטוריונים רומאיים מתארים את קונסטנס כאימת אלמאניים ומאדירים את שמו כמי שפלש לבריטניה אך ייתכן ויש הגזמה בתיאורים אלו, ההיסטוריה מתעדת קרב מכריע מול הפרנקים ופשיטה מינורית אל בריטניה שלא השיגה תוצאות טריטוריאליות או אחרות.
קונסטנס החל לאבד את אחיזתו בגאליה - מרכז שלטונו, משהחלו התושבים להתמרמר על העול הכלכלי של המערכות הצבאיות השונות ומשהחלו הלגיונות לגלות סימני אי שקט כנגד המשמעת הצבאית הנוקשה והמאמץ שנדרש על מנת לשמור על ביטחון גבולות הפרובינציה.
שני התהליכים אלו הם שבסיכומו של דבר הביאו לנפילתו של קונסטנס.
ההיסטוריונים הרומאיים בני התקופה מתארים באופן סכימתי למדי את קונסטנס כמי שהקיף עצמו בחברה רעה ולא שמע לעצות טובות.
ההיסטוריונים הרומאיים ממשיכים ומתארים את אחרית ימיו של קונסטנס כמי שהתמסר לחיי שחיתות ופריצות.
על פי מקורות אלו שמר קונסטנס לעצמו "הרמון" של שבויים ברבריים שנועדו לספק את תאבונו המיני.
המחקר המודרני מטיל ספק בטענות אלו.
הסיבות המדויקות לנפילתו מעורפלות אך ברור כי הוא הצליח לעורר כנגדו את מפקדי הצבא בפרובינציה שהיו ברובם חייבים לו חוב של כבוד כמי שהעלה אותם לדרגתם הבכירה והצליח לעורר כנגדו את ראשי הפקידות האזרחית של הפרובינציה.
בינואר 350, בעוד קונסטנס נמצא מחוץ לארמון, התאחדו המורדים תחת הנהגת מפקד הצבא מגניניטיוס (Magnentius) שבמהלך סעודה משותפת הופיע לבוש בבגדי ארגמן והכריז על עצמו כאוגוסטוס.
שאר מפקדי הלגיונות ומושלי המחוזות הכירו במורד כשליט בלעדי.
היקף המרידה הותיר את קונסטנס ללא תומכים כלל והוא נמלט על נפשו מלווה בבני משפחתו.
הוא מצא את מותו בחודש פברואר 350 בהגיעו לעיר המבצר אלנה (Elne) שנקראה על שם סבתו הלנה הקדושה.
עם מותו נקרעה האימפריה המזרחית משליטת שושלת קונסטנטינוס.
השליט שנותר משושלת זו קונסטנטיוס השני הייתה כבול במאבק במזרח מול האימפריה הסאסאנית ונזקק לזמן רב ומשאבים מרובים על מנת לדכא את המרד.
קונסטנס בייקר מוטלי הייתה פעילת זכויות אזרח אפרו-אמריקאית, עורכת דין, שופטת וסנאטורית מטעם מדינת ניו-יורק.
היא הייתה האישה האפריקנית-אמריקאית הראשונה שמונתה לשופטת פדרלית, מטעם מחוז הדרום של ניו-יורק, והעוזרת המשפטית של השופט ת'ורגוד מרשל בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
קונסטנס בייקר נולדה ב-14 בספטמבר 1921 בניו הייבן, קונטיקט, ילד תשיעי מתוך שנים עשר ילדים.
הוריה היו מהגרים שהגיעו מנוויס, שבאיים הקריביים.
אמה הייתה עובדת משק בית, ואביה עבד כשף באיגודי סטונדטים שונים של אוניברסיטת ייל.
בייקר גדלה בניו הייבן, ולמדה בבתי הספר ציבוריים, שם הייתה לעיתים יעד לביטויי גזענות.
בשתי תקריות נמנע ממנה להיכנס למגרש החלקה ולחוף מקומי.
כשהגיעה בייקר לתיכון, היא כבר טיפחה מודעות עמוקה לגזענות, שדחפה אותה להיות מעורבת במאבקים לזכויות אזרחיות.
נאום ששמעה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, מעורך הדין ג'ורג' קרופורד, נתן לה השראה ללמוד משפטים.
בזכות הסיוע הכלכלי של פילנתרופ מקומי, בשם קלרנס ו.
בלייקלי, היא החלה את לימודיה באוניברסיטת פיסק, מכללה המיועדת לאפרו-אמריקאים בנאשוויל שבטנסי, אך מאוחר יותר חזרה צפונה כדי ללמוד באוניברסיטת ניו יורק, שם קיבלה ב-1943 תואר ראשון באמנויות, וב-1946 תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה.
באוקטובר 1945, במהלך השנה השנייה של בייקר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה, החלה לעבוד כעוזרת משפט של ת'ורגוד מרשל בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
היא עבדה בבית הדין הצבאי בו הוגשו תביעות בעקבות מלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר למשפטים של קולומביה ב-1946, הועסקה בייקר על ידי הקרן להגנה משפטית וולחינוך (אנ') של האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים כעורך דין לזכויות האזרח.
בתור האישה הראשונה ששימשה כפרקליטה, היא מונתה ליועצת משפטית של הקרן, והפכה לעורכת דין מובילה במספר מקרים תקדימיים במאבק לזכויות אזרח.
בייקר ביקרה בכנסיות אשר הופצצו, שרה שירי חופש, וביקרה את מרטין לותר קינג בזמן שישב בכלא, וכן בילתה לילות עם פעיל זכויות האזרח מדגר אוורס.
ב-1950 היא הגישה תביעה לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
היא הייתה האישה האפריקאית-אמריקאית הראשונה שהופיעה כעורכת דין מול בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בעקבות עבודתה התקבל לראשונה סטודנט ממוצא אפרו-אמריקאי לאוניברסיטת מיסיסיפי ב-1962. היא ניצחה בתשעה מתוך עשרה מקרים שבהם טענה לפני בית המשפט העליון.
היא הייתה דמות אסטרטגית במאבק המשפטי לביטול ההפרדה הגזעית בבתי ספר בדרום ארצות הברית, באוטובוסים ובבתי קפה.
מוטלי מונתה על ידי הנשיא לינדון ב 'ג' ונסון ב-26 בינואר 1966, לשופטת בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית של מחוז הדרום של ניו יורק.
מינוי זה אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-30 באוגוסט 1966, וכך היא הפכה לשופטת הפדרלית האפרו-אמריקאית הראשונה.
היא שימשה כנשיאת בית המשפט בשנים 1982-1982. היא המשיכה לעבוד, גם לאחר שהגיעה לגמלאות, בספטמבר 1986. שירותה הופסק ב-28 בספטמבר 2005, עקב מותה בניו יורק.
בייקר פרסמה החלטה פורצת דרך עבור נשים בשידורי ספורט ב-1978, כאשר פסקה שיש להתיר לכתבת להיות נוכחת בחדר הסגור של ה-MLB (Major League Baseball).
היא קיבלה פרס Candace עבור שירותה בקואליציה הלאומית של 100 נשים שחורות בשנת 1984. ב-1993 היא נכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים.
בשנת 2001, הנשיא ביל קלינטון העניק לה את מדליית הכבוד הנשיאותית.
ב-1946, קונסטנס בייקר התחתנה עם ג'ואל מוטלי, ג'וניור, שהיה סוכן נדל"ן וסוכן ביטוח.
הם היו נשואים עד למותה שנגרמה מאי ספיקת לב ב-28 בספטמבר 2005, ארבעה עשר ימים לאחר יום הולדתה ה-84. היא הותירה בן אחד, ג'ואל וילסון מוטלי III, יו"ר של משמר זכויות האדם (Human Rights Watch), ושלושה נכדים.
סרט תיעודי ביוגרפי עטורת פרסים, "Justice is a Black Woman: The Life and Work of Constance Baker Motley," שודר לראשונה בטלוויזיה הציבורית של קונטיקט ב-2012.
סרט דוקומנטרי קצר, "The Trials of Constance Baker Motley" הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים של טרייבקה ב-19 באפריל 2015.
קונסטנץ פון היינקיוס היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פון היינקיוס נולד ב-26 בספטמבר 1859 לבנו פון היינקיוס שהיה גנרל מיור בצבא הפרוסי.
דודו היה הגנרל גאורג פון היינקיוס ובן דודו היה הגנרל הגרמני ריכרד פון היינקיוס.
ב-1878 הוא התגייס לצבא הפרוסי, ובשנת 1913 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-36.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון היינקיוס מפקד הדיוויזיה ה-36, אשר הייתה חלק מהקורפוס ה-17 בפיקוד אוגוסט פון מקנזן, אשר היה חלק מהארמייה השמינית.
ב-31 באוגוסט 1916 מונה פון היינקיוס למפקד הקורפוס ה-53, וב-8 במרץ 1917 הוא מונה למפקד קורפוס המילואים ה-25. ב-23 בנובמבר 1917 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-6, עליו פיקד עד סוף המלחמה.
ב-19 בפברואר 1918 הוא נשלח עם כוחותיו, שכללו את הדיוויזיות ה-205 וה-219 להתקדם בליבוניה, כדי לאלץ את רוסיה הסובייטית לחתום על הסכם שלום.
במסגרת תפקידו זה קודם פון היינקיוס ב-22 במרץ 1918 לדרגת גנרל חיל התותחנים.
לאחר המלחמה פרש פון היינקיוס מהצבא וחי באיברלינגן, עד מותו ב-3 ביולי 1936.
קונסטנס וו היא שחקנית אמריקאית.
וו התפרסמה בשל תפקידה הראשי בסדרה "חמוץ מתוק" של רשת ABC בתפקיד אם המשפחה ג'סיקה הואנג (2015–2020).
על תפקידה הקולנועי כרייצ'ל צ'ו בקומדיה הרומנטית "עשיר בהפתעה" משנת 2018 הייתה מועמדת בין היתר לפרס גילדת שחקני המסך ופרס גלובוס הזהב; וו היא האישה האסיאתית הרביעית שמועמדת לפרס זה.
בשנת 2017, וו נכללה ברשימת "טיים 100" של האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
קונסטנס וו נולדה בריצ'מונד, וירג'יניה.
הוריה היגרו לארצות הברית מטאיוואן: אביה הוא ביולוג ופרופסור לגנטיקה באוניברסיטת קהיליית וירג'יניה , ואמה היא מתכנתת מחשבים.
וו סיפרה שהסבים והסבתות שלה היו חקלאי במבוק עניים וכיוון שלא התאפשר להם לרכוש השכלה הם לא ידעו קרוא וכתוב.
במהלך לימודיה בתיכון במחוז הנרייקו, החלה להופיע בתיאטרון המקומי; היא השתתפה בתוכנית בת שישה חודשים במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.
בשנת 2005 סיימה לימודי תואר ראשון במשחק בקונסרבטוריון לאמנויות התיאטרון באוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפרצ'ס.
היא ציינה את במאי הקולנוע עטור הפרסים אנג לי כמקור השראה.
וו למדה פסיכובלשנות ושקלה להמשיך ללימודי תואר שני בקלינאות תקשורת באוניברסיטת קולומביה לפני שהחליטה לעבור ללוס אנג'לס כדי לפתח את קריירת המשחק שלה.
כשעברה לניו יורק, וו קיבלה תפקידים בתיאטרון ובסרטים עצמאיים.
הופעת הבכורה שלה הייתה בתפקיד משנה בסרט "Stephanie Daley" משנת 2006 לצד טילדה סווינטון, טימותי האטון ומליסה לאו.
בהמשך השתתפה בתפקידי משנה בסרטים "Year of the Fish" ו-"The Architect".
היא הופיעה בסדרות הטלוויזיה חוק וסדר: מדור מיוחד, טורצ'ווד ו"Covert Affairs".
בשנת 2007 הופיעה באופרת הסבון "One Life to Live" של רשת ABC.
בשנת 2010 וו עברה ללוס אנג'לס והשתתפה במותחן הפסיכולוגי "Sound of My Voice" לצד בריט מרלינג.
החל משנת 2012, וו מככבת בסדרת הרשת "EastSiders".
היא זכתה על תפקידה בסדרה בשני פרסי "Indie Series Awards" בשנים 2014 ו-2016.
בשנת 2014, וו השתתפה במעבדת תסריטאים של Sundance Institute עם שני במאים אסייתים עולים: יונג צ'אנג וכריסטופר יוגי.
היא ראתה בכך הזדמנות ייחודית לתמוך במספרי סיפורים אסייתיים.
החל משנת 2015, וו מככבת בסדרה המצליחה חמוץ מתוק של רשת ABC בתפקיד הראשי של אם המשפחה ג'סיקה הואנג לצד רנדל פארק.
הסדרה מבוססת באופן רופף על חייו של השף אדי הואנג וספרו "Fresh Off the Boat: A Memoir".
וו זכתה בשבחים על הופעתה ו בחר בה ככוכבת העולה בעונת הטלוויזיה של 2014–2015. על תפקידה בסדרה היא הייתה מועמדת לשני פרסי TCA וארבעה פרסי Critics' Choice Television Award.
בשנת 2017 וו הופיעה בסדרה "Dimension 404" והשתתפה בוידאו קליפ "Family Feud" של ג'יי זי ו-ביונסה.
בהמשך אותה שנה היא נכללה ברשימת טיים 100 של האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
בשנת 2018 וו כיכבה בסרט הקולונוע שובר הקופות "עשיר בהפתעה" לצד הנרי גולדינג וג'מה צ'אן.
הסרט המבוסס על רב-המכר "אסייתים עשירים מטורפים" מאת קווין קוואן, והוא זכה להצלחה המסחרית הגדולה ביותר עבור קומדיה רומנטית בעשור האחרון עם היקף מכירות של 238 מיליון דולר.
על תפקידה בסרט זה, וו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך, פרס "Satellite Award", שני פרסי "Critics' Choice Movie Awards" ושני פרסי "NAACP Image Awards".
במאי 2019 הוכרז שהסדרה "חמוץ מתוק" תמשיך לעונה שישית.
וו הגיבה "Dislike" בפוסט שבו הכריזו על העונה החדשה בעמוד הסדרה באינסטגרם, ואז המשיכה להביע את חוסר שביעות רצונה בטוויטר.
בהמשך היא הסבירה שהאכזבה שלה נובעת מכך שהיא נאלצה לוותר על פרויקט קולנועי שהיא הייתה "ממש נלהבת לקראתו".
היא הוסיפה שלהרגשתה, התפקיד בסדרה נעשה "קל ונעים" ושהיא חיפשה אתגרים מקצועיים שלדעתה הפרויקט החדש היה יכול לספק.
ביוני 2019, הכריזו שוו תשתתף בסרט "Goodbye Vitamin" שמבוסס על רומן הביכורים עטור השבחים של רייצ'ל חונג .
הסרט יופץ על ידי סרטי יוניברסל ובנוסף לתפקיד הראשי, וו תתפקד כמפיקה בפועל.
בספטמבר 2019, וו כיכבה בתפקיד הראשי בסרט "נוכלות בלי חשבון" לצד ג'ניפר לופז, והייתה מועמדת לפרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר בסרט קומדיה/מוזיקלי.
בשנת 2023 וו השתתפה במחזמר "חנות קטנה ומטריפה" שעלה הן בלוס אנג'לס והן בניו יורק.
באוקטובר 2024, וו הופיעה בתיאטרון בהצגה של רוברט או'הרה "Shit.
Fan." לצד ניל פטריק האריס, שעלתה באוף ברודוויי.
בפברואר 2025, הוכרז כי וו חתמה עם סוכנות גרש (Gersh) לייצוג בכל התחומים.
הסרט "The Embers and the Stars" בכיכובה צפוי לעלות לאקרנים בהמשך שנת 2025.
באוקטובר 2024, פורסם כי וו תפיק את הפרויקט "Yellowface", עיבוד טלוויזיוני לספר באותו השם לצד חברת Captivate Entertainment וג'סטין סוזן ג'ונס.
וו מתגוררת בלוס אנג'לס עם ארנבת המחמד שלה, לידה רוז.
בדצמבר 2011, וו החלה לצאת עם השחקן בן הת'קות, איתו יצאה עד פברואר 2018. בקיץ 2020, וו ילדה את בתה הראשונה, מבן זוגה ראיין קאטנר, סולן להקת "Man Man".
בשנת 2019 נסתה וו להתאבד, בעקבות גל גינויים ושיימינג שספגה אחרי שהביעה בציוץ טוויטר שאט נפש מחידוש הסדרה "חמוץ מתוק" לעונה שישית.
הגינויים כללו אמירות על כך שהיא פגעה בקהילה האסיאתית בארצות הברית.
היא הסבירה בדיעבד, שהכעס שלה היה על כך שהיא נאלצה לוותר על פרויקט אחר.
בעקבות ניסיון ההתאבדות, וו השהתה את הקריירה שלה לצורך טיפול נפשי, ונעדרה כשלוש שנים מהמדיה החברתית, עד הפוסט שהעלתה לחשבון הטוויטר שלה ב-14 ביולי 2022, ובו חשפה את הפרשה.
באותו פוסט סיפרה וו שבשלוש השנים שחלפו מאז, היא כתבה ספר בשם "Making a Scene" (בתרגום לעברית: "להקים מהומה")
וו פעילה למען ייצוג אסייתי בתקשורת בארצות הברית.
היא סיפרה שסירבו לתת לה תפקידים בגלל מוצאה האתני, והיא מקווה שהצלחתה בקולנוע האמריקאי תסלול את הדרך לייצוג מגוון יותר בתעשיית הקולנוע.
בשנת 2016, ההאשטאג והמם אומץ על ידי פעילים אסייתים-אמריקאים ששתלו את דמותה של וו בחומרי קידום מכירות לסרטים כדי להדגיש את המיעוט של שחקנים אסיתיים בתפקידים ראשיים.
בשנת 2017, וו התנדבה בארגון "Miry's List" שסיפק ערכות חיוניות למהגרים ומשפחות פליטים שהגיעו זה עתה לדרום קליפורניה.
בריאיון למגזין "Teen Vogue" היא הסבירה שהיא מתפעלת מ"אנשים עם האומץ לצאת למסע הגירה בחיפוש אחר שלום, ביטחון ורווחה למשפחותיהם.
רציתי שהם ימצאו את זה, ורציתי שהאכפתיות שלי תבוא לידי ביטוי באופן אקטיבי".
באוקטובר 2023, וו, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
שנהסדרהתפקידהערות2006חוק וסדר: מדור מיוחדקנדיפרק: "Underbelly"2007לחיות את החייםלאודין לי3 פרקים2011טורצ'וודשוני ימגוצ'יפרק: "Miracle Day: End of the Road"2012–2017איסט סיידרסקתיתפקיד ראשי (עונה 1);
תפקיד אורח (עונות 3-2); 13 פרקים2013פרשיות סמויותונדי צ'אןפרק: "Rock a My Soul"2014פרנקלין ובאשקרוליין צ'ילטוןפרק: "Falcon's Nest"2015בית חולים לילדיםפפסי למארפרק: "Up at 5""2015–2020 חמוץ מתוקג'סיקה הואנגתפקיד ראשי (6 עונות); 116 פרקים2016רופא להשכיראיימי צ'אנגפרק: "Fly Me to Kowloon"2017Dimension 404ג'ייןפרק: "Bob"2021סולוסג'ניפרק: "Jenny"2022 - הווהרשימת החיסולקייטי בורנקתפקיד ראשי; 8 פרקים2023–2024ולמהדפנידיבוב; 20 פרקים
קונסטנס טיפר נולדה כקונסטנס פליג אלם (Constance Fligg Elam) הייתה מטלורגית (חוקרת מתכות) וקריסטלוגרפית אנגלייה.
חקרה את כוח השבר של מתכות, ששימשו לבניית ספינות מלחמה, והייתה האישה הראשונה שמונתה כחברה מלאה במחלקת ההנדסה של אוניברסיטת קיימברידג'.
קונסטנס טיפר נולדה בניו ברנט , הרטפורדשייר למנתח ויליאם הנרי אלם ולידיה קומבס.
חונכה בבית הספר סנט פליקס ולאחר מכן למדה הנדסה בניוהאם קולג' קיימברידג' ב-1912. טיפר השיגה מקום שלישי בחלק הראשון של הקורס טריפוס למדעי הטבע והייתה אחת הנשים הראשונות שהשתתפו בקורס זה.
ב-1915 הצטרפה טיפר למחלקת מטלורגיה של המעבדה הלאומית לפיזיקה בטדינגטון , שמטרתה לחקור תכונות מתכות שונות, אך לא להרבה זמן, ב-1916 היא עברה לבית הספר המלכותי למכרות בקנסינגטון , שם, ב-1917 מונתה כעוזרת המחקר של סר הרולד קרפנטר ולאחר כמה שנים נבחרה למלגת המחקר Frecheville.
בהמשך, טיפר מצאה עבודה במעבדת קוונדיש שבקיימברידג'.
ב-1921 מונתה על ידי Worshipful Company of Armourers and Braziers שבלונדון לעמיתה חוקרת במטלורגיה, טיפר היא האישה הראשונה שהגיעה למעמד זה.
בשנת 1928 קונסטנס נישאה לג'ורג' טיפר, בוגר מכללת קלייר בקיימברידג' ומפקח הסקר הגאולוגי בהודו.
טיפר סיימה את לימודי הדוקטורט במדעים מדויקים בבית הספר המלכותי למכרות ב-1929, והתמקמה בקיימברידג' שם המשיכה את עבודתה במשך יותר משלושים שנים.
טיפר מונתה כמרצה במחלקה להנדסה בשנת 1939 והייתה לאחת הנשים הראשונות שהרצו באוניברסיטה בזמן שמרצים גברים רבים עבדו בעקבות המלחמה.
בשנת 1949 קיבלה קונסטנס טיפר את התואר "Reader" מאוניברסיטת קיימברידג'.
תואר זה מוענק לאקדמאיים בחירים בעלי מוניטין בין לאומי מכובד במחקר או במלגה, ובכך הפכה לאישה הראשונה הנחשבת חברה מלאה בפקולטה להנדסה.
טיפר נשארה בקיימברידג' עד פרישתה לגמלאות בשנת 1960 בגיל 66. לאחר פרישתה המשיכה לעבוד כיועצת בצפון מערב אנגליה וייעצה על מטלורגיה בהרכבת צוללות.
יום הולדתה ה-100 בשנת 1994 נחגג על ידי מכללת ניונהאם עם נטיעת עץ הטיפר, ערמון מתוק.
קונסטנס טיפר נפטרה ב-14 בדצמבר 1995 בגיל 101.
קונסטנס טיפר התמחתה בחקירת חוזק של מתכות והשפעותיו על בעיות הנדסיות.
בזמן מלחמת העולם השנייה היא חקרה את הגורמים לשבר מתכות באוניות ליברטי, אוניות שנבנו על ידי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה בין השנים 1941 ו-1945. טיפר קבעה כי השברים לא נגרמו כתוצאה מריתוך, אלא הם נבעו מתכונות הפלדה עצמה.
היא טענה כי יש טמפרטורה קריטית שמתחתיה המתכת מאבדת את גמישותה ועוברת ממצב בו היא מתכופפת למצב בו היא שבירה ובלתי ניתנת לשימוש.
משום שהספינות בצפון האוקיינוס האטלנטי היו נתונות לטמפרטורות נמוכות הן היו רגישות יותר לסכנה שבהפיכת הפלדה למצב שביר.
קונסטנס טיפר פיתחה את מה שידוע כיום כ"מבחן טיפר" שמטרתו לוודא את העמידות של המתכות ללחץ ולטמפרטורות נמוכות ובכך להקטין את הסיכוי לשבר במתכות שבהן משתמשים לבניית ספינות.
קונסטנס טיפר הייתה האדם הראשון שהשתמש במיקרוסקופ אלקטרונים סורק (SEM) כדי לבחון שברים מתכתיים.
ד"ר טיפר זכתה בפרס תומאס לואי גריי ביחד עם פרופסור ג'ון בייקר, על עבודתם "הערך של מבחן המתיחה הנוקשה" אשר נקרא לפני מוסד המהנדסים המכניים בשנת 1955. The International Congress on Fracture העניק לקונסטנס טיפר מדליית כסף למדענים ומהנדסים אשר תרמו רבות למחקר בתחום השבר.
עבודתה של טיפר השפיעה רבות גם על חיינו כיום, בזכות עבודתה אנחנו יכולים לטוס בין מדינות מבלי לפחד שכנפי המטוס יתפרקו בדרך, אנחנו יכולים לפתוח את דלת המכונית מבלי שהיא תתנתק ממקומה ולגור בבניין מבלי לחשוש שהוא יקרוס.
קונסטנס פנימור וולסון הייתה סופרת אמריקאית.
היא הייתה קרובת משפחה של ג'יימס פנימור קופר.
קונסטנס פנימור וולסון נולדה בעיירה בניו המפשיר ותוך זמן קצר המשפחה עברה לקליבלנד.
לאחר סיום בית ספר לבנות, קונסטנס עברה להמשך הלימודים לניו יורק.
באתה תקופה היא טיילה רבות במערב התיכון וצפון-מזרח של ארצות הברית.
בשנת 1870 קונסטנס פנימור וולסון פרסמה את הסיפורים הראשונים שלה בירחונים וגם הוציאה ספר לילדים בשנת 1873. בשנת 1875 היא פרסמה אוסף סיפורים קצרים על אזור האגמים הגדולים.
בשנים 1873–1879 היא טיילה רבות בדרום ואספה חומר ליצירות חדשות.
בשנת 1879 קונסטנס פנימור וולסון נסעה לאירופה.
בשנת 1880 קונסטנס פנימור וולסון פרסמה את הרומן הראשון שלה "Anne".
בהמשך היא הוציאה יצירות נוספות.
בשנים 1889–1890 היא נסעה ליוון ומצרים ביחד עם קרובת משפחה קלייר בנדיקט.
בשנת 1893 הן הגיעו לוונציה ושכרו חדר בבית מלון מפואר ליד התעלה הגדולה.
בינואר 1894 בעקבות הדפרסיה היא קפצה מהחלון ונפטרה תוך זמן קצר.
יצירות שלה לצד ביוגרפיה משפחתית הודפסו מספר פעמים על ידי קלייר בנדיקט.
בשנת 1932 היא גם פרסמה לראשונה חלק מיצירות חדשות של קונסטנס פנימור וולסון.
קונסטנס צ'פמן הייתה שחקנית אופי אנגלייה, שהופיעה בתיאטרון ובטלוויזיה וכן במספר סרטי קולנוע.
הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה בשנת 1938 במחזה "Hay Fever" בתיאטרון נייטסטון שבווסטון-סופר-מר.
היא המשיכה להופיע בתיאטרון וב-1969 הופיעה לראשונה בתיאטרון רויאל קורט שבלונדון אצל הבמאי לינדזי אנדרסון.
בטלוויזיה הופיעה צ'פמן בתפקיד גברת בראון בעיבוד של טלוויזיית גרנדה לרומן "A Kind of Loving", ובתפקיד אן בסדרת המדע בדיוני לילדים "The Georgian House" משנת 1976. ב-1986 שיחקה בסרט הקומי "בקצב השעון" של ג'ון קליז.
היא השתתפה בפרק בסדרה הקומית "Victoria Wood As Seen On TV", וגילמה את אלזי פרטרידג', חברתו של הדוד אלברט, בפרק בסדרה "על שוטים ואנשים".
היא הופיעה שוב בתפקיד הראשי בסרטו של לינדזי אנדרסון "In Celebration" משנת 1975, אחרי שהופיעה בסרטו "הו בן מזל!" (1973).
מחוז קונסטנצה (ברומנית: Județul Constanța) הוא מחוז של רומניה בחבל דוברוג'ה בקצה הדרום-מזרחי של מדינה זו, על חוף הים השחור.
המחוז נקרא לפי שם עיר הנמל קונסטנצה שהיא בירת המחוז.
המחוז קונסטנצה הוא המחוז עם האחוז הגדול ביותר של תושבים עירוניים ברומניה (69.76%).
מתוך אוכלוסייה של 769,666 תושבים, 536,910 חיים בערים (1.7.2015).המחוז קונסטנצה עומד במקום החמישי בין מחוזות רומניה לפי תרומתו ל-תמ"ג, דהיינו 21,73 מיליארדים ליי.
הוא במקום השמיני בין המחוזות לפי השטח, ובמקום החמישי לפי מספר תושביו.
בצפון גובל מחוז קונסטנצה במחוז טולצ'ה.
הוא נפרד ממנו בקו קונבנציונלי העובר מהדנובה עד לים השחור, תוך חציית רמת קסימצ'ה וקומפלקס האגמים ראזים, זמייקה וסינואה.
בדרום המחוז גובל במדינה השכנה, בולגריה עם שני מחוזות - דובריץ' וסיליסטרה.
הגבול הרומני-בולגרי חוצה את רמת דוברוג'ה הדרומית בין היישובים אוסטרוב (במערב) וואמה וקה (במזרח)
ממערב הדנובה מפרידה בין מחוז קונסטנצה למחוזות קלראש, יאלומיצה ובראילה כאשר היא זורמת לאורך הגדה הגבוהה של דוברוג'ה.
במזרח - בין גורה פורטיצה בצפון לוואמה וקה בדרום, מסתימת רמת דוברוג'ה בחוף הים השחור.
בתוך מי הים, לפי החוזים הבינלאומיים, המיים הטריטוריאליים של רומניה מגיעים עד ל-22 ק"מ מהחוף.
שם המחוז בא מן העיר הנמל קונסטנצה, בירת המחוז.
העיר נקראה בזמנו "טומיס קונסטנטיאנה" ככל הנראה לכבוד אחות למחצה של הקיסר קונסטנטינוס הגדול.
בהמשך בלטינית נקרא Constantia קונסטנטיה (בהיגוי מאוחר קונסטנציה), המתועד משנת 950, ובימי השלטון העות'מאני - קסטנג'ה Köstence.
ההיסטוריה של המחוז חופפת בחלקה עם תולדות חבל דוברוג'ה.
המתיישבים הראשונים באזור - בתקופת הברזל היו התראקים, הענף הדאקי או ה"גטי" שלהם.
החל מהמאה השביעית לפני הספירה הגיעו לכאן מתיישבים יוונים שהביאו איתם מבנה חברתי, אדריכלות והישגים טכניים מהמתקדמים באותה תקופה.
הם הקימו ערי-מדינה כמו היסטריה (Histria) (איסטריה של ימינו), קאלאטיס (כיום מנגליה) וטומיס, כיום קונסטנצה.
אחרי שהקיסר טראיאנוס כבש את דאקיה בשתי מלחמות (102-101 ו-105–106) במאות הראשונה-השנייה לספירה סופח דרומה של דוברוג'ה לאימפריה הרומית.
השטח נכלל בפרובינקיה מזיה התחתונה ובתוכה, במחוז שנקרא "סקיתיה הקטנה" - Scythia Minor.
הרומאים היו אחראים לתנופה הכלכלית והחברתית של האזור.
עם הערים שהקימו נמנה טרופאום טראיאני (Tropaeum Traiani) כיום היישוב אדמקליסי.
החל מהמאה הרביעית הפך האזור לחלק מהאימפריה הביזנטית עם הפסקה קצרה של שליטה בולגרית.
במאות השנים הבאות בימי נדידת העמים חצו את המקומות האלה עמים נודדים רבים:האווארים, הגותים, הסלאבים והבולגרים.
במאה ה-13 סבלו התושבים מפלישת הטטרו-מונגולים.
במאה ה-14 - ה-15 סופח האזור לאימפריה העות'מאנית.
במאה ה-14 לתקופה קצרה השתייך האזור לדספוטות של דוברוטיץ' או דוברוטיצה ולנסיכות ולאכיה.
במאות ה-18 ה-19 נמצא האזור פעמים חוזרות תחת שליטה צבאית רוסית, זאת תוך כדי המלחמות בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית.
בעקבות מלחמת העצמאות של רומניה שהייתה חלק מהמלחמה הרוסית עות'מאנית (1877–1878) בשנים 1877–1878 הסתפחה דוברוג'ה לרומניה.
בימי מלחמת העולם הראשונה התנהלו כאן קרבות בין הרומנים לגרמנים- בייחוד בקרב טופראיסאר.
בשנים 1917–1918 נמצא המחוז בשליטה צבאית של גרמניה.
אחרי השחרור בשנת 1918 התחזקו בו שליטת רומניה והמרכיב הדמוגרפי הרומני.
גבולות המחוז הישן היו:הים השחור ממזרח, המחוזות טולצ'ה ובראילה מצפון, המחוז יאלומיצה ממערב, המחוז דורוסטור בדרום-מערב, והמחוז קליאקרה מדרום.
המחוז כלל ארבע נפות (plasa = פלאסה, ברבים: plăși):
מאוחר יותר חולק המחוז לשבע נפות (פלאסה):
נגרו וודה, עם בירתה: נגרו וודה
טראיאן, עם בירתה: יון קורבין
בשטח המחוז קונסטנצה היו שבע יישובים עירוניים: העיר קונסטנצה והעיירות (קומונות עירוניות) כרמן סילבה (כיום אפוריה סודאו אפוריה דרום), טקירגיול, מנגאליה, מדג'ידיה, צ'רנבודה וחרשובה.
ברפורמה המנהלית והחוקתית בימי הדיקטטורה המלכותית של קרול השני בשנת 1938, התאחד המחוז קונסטנצה עם המחוזות יאלומיצה, דורוסטור וקליאקרה כדי ליצור את "חבל הים" (Tinutul Mării).
המחוז הוקם מחדש אחרי הדחת המלך ב-1940. בימי המשטר הקומוניסטי בשנת 1950 שוב בוטל המחוז קונסטנצה ואוחד עם המחוז טולצ'ה כדי ליצור את "אזור דוברוג'ה".
ב-1968 בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו הוקם המחוז מחדש.
במחוז קונסטנצה תבליט הנוף השולט הוא הרמה - רמת דוברוג'ה - בעלת גובה נמוך - מתחת ל-200 מ'.
רק בצפון המחוז הגובה עולה לעיתים ל-250 מ'.
רמת דוברוג'ה היא שארית מההרים העתיקים ביותר שהיו קיימים באזור.
בצפון המחוז משתרעת רמת קסימצ'ה, ובדרום רמת דרום דוברוג'ה, הדומה יותר למישור מוגבה והמראה שלה כורכרי.
חוף הים השחור מורכב בחלק הצפוני מרצועות חול המפרידות בין הים לאגמים, ובדרום בולט מצוק תלול מכורכר ולס, עם גבהים בין 15–30 מ'.
הים שחור- ים יבשתי, נמצא בגבול המזרחי של המחוז.
מסביב לחוף הרומני העומק הוא קטן יותר.
מידת המלחיות היא 20%–22% בשטח המים ומגיעה ל-28% בקרקעית.
בגלל האספקה במיים מתוקים המליחות יורדת עם הקרבה לחוף.
דנובה - זורמת במחוז לאורך 137 ק"מ
אולטינה, איסטריה, סינואה, קורבו, טקירגיול, טאשאול, נונטאש, סיוטגיול, טטלג'אק, מנגליה
תעלת דנובה–הים השחור - אורך 64,2 ק"מ
תעלת פוארטה אלבה-מידיה - אורך 27,5 ק"מ
למים באגמים סינואה וטאשאול טעם תפל, באגמים כמו טקירגיול, סיוטגיול או מנגליה - הטעם הוא מלוח.
האקלים האופייני של המחוז קונסטנצה הוא ממוזג-יבשתי עם השפעה ימית בחוף הים.
הגוון הימי ("אקלים פונטי") בא לידי ביטוי כשחום הקיץ מוקל על ידי הבריזה הנושבת מכיוון הים, והחורף יותר מתון ומתאפיין ברוחות עזות ולחות מכיוון הים.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית עולה על C° 11 והפערים בין קיץ לחורף יכולים לעלות על C° 25.
כמות המשקעים השנתית היא בין 400–500 ליטר/מ"ר כשאזור החוף הוא הכי דל במשקעים - מתחת ל-400 ליטר/מ"ר.
במחוז קונסטנצה התפתחו מיני צמחים שהסתגלו לתנאי האקלים שהוא בעל לחות נמוכה, האופייניים לצומח של הערבות - פרחים מזרח-אירופיים וים תיכוניים ובלקניים ודגנים - וכן צמחיית חולות ברצועה צרה לאורך חוף הים השחור.
בדרום-מערב יש חורשות של עצי אלון.
באזור החוף חיים מינים רבים של זוחלים ושל שחפים.
במחוז ניתן לפגוש ארנבים, בואשים, זאבים, שועלים וכו'.
בשנת 1992 התגלתה מערת מוביל ובה צורות חיים אנדמיים רבים.
שינויים באוכלוסיית המחוז מאז שנת 1930
בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית המחוז 684,082 וצפיפות האוכלוסין הייתה 96/קמ"ר.
מידת העיור גבוהה בהרבה (כ-75%) מהממוצע הרומני.
בשנת 2015 המחוז מנה 769,666 תושבים וצפיפות האוכלוסין הייתה 108.8/קמ"ר.
האוכלוסייה העירונית הגיעה לאחוזים גבוהים (כ-69.76%), מעל הממוצע הארצי ברומניה.
נתונים דמוגרפיים ב-1 ביולי 2017:
במחוז חיו גם מיעוטים אתניים יותר קטנים.
מבחינת החלוקה לפי דתות צוינו: נוצרים אורתודוקסים - 78.9% (כללו רומנים, בולגרים, רוסים ).מוסלמים - 13.1% (כללו טורקים וטטרים), נוצרים לותרנים - 2.5%, רומים קתולים - 1.8% וכו'.
מבחינת השייכות הדתית תושבי הערים התחלקו ל:
במאה השנים האחרונות היגרו לכאן הרבה ארומנים בעיקר מיוון, אלבניה ומקדוניה הצפונית.
הם מחשיבים את עצמם כחלק מהעם הרומני, יותר כמיעוט תרבותי מאשר לאומי.
קיימות עדיין קהילות חשובות של טורקים וטטרים, שרידי תקופת האימפריה העות'מאנית.
במאה ה-19–20 רוב האוכלוסייה הזאת היגרה לטורקיה.
האזור נשאר המרכז של דת האסלאם ברומניה.
גם האוכלוסייה הבולגרית והיוונית פחתה על ידי הגירה החל מהמאה ה-19.
עד לשנות המשטר הקומוניסטי חיו במחוז גם יהודים, שרובם עלו לישראל.
קיימות גם קהילות של צוענים וליפובנים.
נתונים סטטיסטיים לגבי כל חבל דוברוג'ה - בלי הקדרילטר - מצביעים על המגמות הדמוגרפיות מבחינה אתנית גם במחוז קונסטנצה שהוא המחצית הדרומית של דוברוג'ה הרומנית:
מועצת מחוז קונסטנצה, שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-36 יועצים.
מפלגה חברים הרכב המועצה המפלגה הלאומית ליברלית (PNL) 15 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD) 10 האיחוד "הצילו את רומניה" (USR) 5 PRO רומניה (PRO) 3 מפלגת תנועת העם (PMP) 3
המחוז מחולק ל-3 רשויות עירוניות - מוני'ציפיו, 9 ערים ו-58 כפרים גדולים (קומונות) ו-189 כפרים
ראו גם האזור המטרופוליטני קונסטנצה
הערים הגדולות ביותר של מחוז קונסטנצה המגדלור של קונסטנצה מקום עיר אוכלוסייה מקום עיר אוכלוסייה.
(לפי מפקד האוכלוסין מ-18 במרץ 2002)
כפרים גדולים (קומונות או מועצות מקומיות)
ואלו לוי טראיאן - הפכה לעיר
הענפים הכלכליים העיקריים של המחוז הם:
תיירות - המחוז כולל יעדי תיירות מקומית ובינלאומית חשובים.
תעשייה - התעשייה במחוז קונסטנצה מיצרת 2.1% מהתוצר התעשייתי הגולמי של רומניה.
התעשייה הכימית והפטרוכימית (7% מתעשיית המחוז)
תעשיית המזון והמשקאות (32% מתעשיית המחוז)
תעשיית הטקסטיל (14% מתעשיית המחוז)
תעשיית העץ - (5% מתעשיית המחוז)
תעשיית חומרי הבנייה (13% מתעשיית המחוז)
כוללת את תחנת הכוח הגרעינית בצ'רנבודה עם שני ריאקטורים גרעיניים, שנבנו לפי דגם קנדי.
תחנת הכוח הגרעינית מכסה 15% מדרישות החשמל של רומניה.
המחוז קונסטנצה הוא המחוז עם מערך ההשקיה הגדול ביותר ברומניה.
המחוז תרם 5.3% מהתפוקה החקלאית הגולמית של רומניה.
המחוז מייצר בעיקר דגנים - חיטה, תירס, - ויינות ידועים - כמו אלו מאזור מורפטלר.
כמו כן מגדלים חמניות, פשתן, כמו כן ירקוץ.
חשוב הוא גם ענף הדיג הימי.
כביש A4 לבוקרשט - שם - המשך לכביש A2 - הכביש האירופי E 81 עד למוקצ'בו באוקראינה.
DN2A: פודול ג'ורג'ן–ואדו אוי - חרשובה - קונסטנצה - 94 ק"מ
DN3C: חגורת קונסטנצה מערב - אובידיו - 15,5 ק"מ
DN22: מיכאי ויטיאזו - אובידיו - 48 ק"מ
DN38: טקירגיול - נגרו וודה - גבול בין רומניה לבולגריה - 54 ק"מ
DJ 222 גבול המחוז טולצ'ה - רמניקו דה ז'וס גרדינה-קייה-טרגושור-מיכאיל קוגלניצ'אנו - מיכאי וודה - מדג'ידיה - פשטרה-פייטרן
DJ 222 DN 22A גרליצ'ו - הגבול עם המחוז טולצ'ה
DJ 223 סאראיו-קלושקה-הוריה-טיקילשט-טופאלו-קאפידאווה - דנובה-סיימן-צ'רנוודה-קוקירלן -ראשובה- ולאכי - אלימן - פלוריאילה - יון קורבין
DJ 223A וולטורו-גבול המחוז טולצ'ה
DJ 223B פשטרה -איוורינזו מארה - איוורינזו מיק - ראשובה
DJ 224 DN 22C טורטומאנו-סילישטיה - בלטג'שט - קרוצ'ה-וולטורו
DJ 225 DN 22C טורטומאנו-דורובנצו-ניקולאיה בלצ'סקו - טרגושור - מריאסה - פנטלימון-רונקו - וולווטן - דולגרו-סטז'ארו - סאראיו
DJ 226 DN 22 לומינה - נבודאר -קאפול מידיה (כף מידיה) - קורבו -סצ'לה (קונסטנצה) - איסטריה - סינואה - מיעאי ויטיאזו Sinoe -Mihai Viteazu
DJ 226A צ'טאטיה היסטריה - נונטאש - טאריורדה - קוג'אלאק - רמניקו דה ז'וס
DJ 226B DN 2A פנטלימון-פנטלימון דה ז'וס-גרדינה - קוג'אלאק
DJ 388 צ'וקרליה דה סוס - לאנורילה מרן i
DJ 381 DN 38 פוטרניקיה- ברגאנו - צ'וקרליה דה סוס ואליה דאצ'ילור מדג'ידיה
DJ 391 DN 39 אלבשט-קוטו ואי-נגרו וורדה - צ'רקזו - וירואגה - נגרשט - קובדין - צ'ובניצה - אוסמנצ'ה - מרן-טופרייסר - בירואינצה-טוזלה
DJ 391A אולטינה-רזוארה - בניאסה - ולן - שיפוטלה - טופאן - פורניקה - אולטן - וירואגה
DJ 392 מנגליה- פצ'יניאגה - אמזאצ'ה -ג'נרל סקרישוריאנו - פלופן - מובילה ורדה - אינדפנדנצה - דומברוון
DJ 393 טקירגיול - מושנן - פצ'יניאגה - אלבשט - הגבול הבולגרי
DJ 394 23 august דולצ'שט - פצ'יניאגה
נמל קונסטנצה הוא הנמל הגדול של רומניה, והכי חשוב בים השחור ודורג כרביעי באירופה.
הוא מחובר לנהר הדנובה באמצעות תעלת דנובה-הים השחור - התעלה העבירה ברחבה והעמוקה באירופה, אם כי אינה משומשת במלוא הפוטנציאל שלה.
אתרי הנופש שעל חוף הים השחור מרכיבים את ה"ריביירה הרומנית" והיא היעד המועדף על הנופשים הרומנים בימי הקיץ.
העיר העתיקה היסטריה - על יד הכפר איסטריה, על גדת אגם סינואה.
היישוב היווני העתיק ביותר בחוף הרומני של הים השחור, הוקם בערך ב-657 לפנה"ס על ידי מתיישבים יוונים "יוניים" ממילטוס מאסיה הקטנה.
נכבשה על ידי הרומאים יחד עם כל האזור, ונהרסה על ידי הגותים במאה השלישית ונבנתה מחדש על ידי הרומאים.
ככל הנראה חומותיה הנוכחיות הן משלהי המאה הרביעית.
ב-1914 חפר כאן הארכאולוג הרומני וסילה פרוואן וגילה חלק גדול מהמתחם עם חומות, לפעמים עד גובה של שבעה מטר, עם מגדלי שמירה.
בפנים נחשפו בנייני ציבור כמו מרחצאות, בזיליקות.
קאלאטיס (מנגאליה) - נבנתה בעת העתיקה על ידי מתיישבים יוונים, בסביבות 504 לפנה"ס ונבנתה מחדש על ידי הרומאים.
השרידים ניזוקו מאוד מכיוון שהעיר מנגאליה הוקמה מעליה.
טומיס - קונסטנצה העתיקה - הייתה פחות חשובה בימי היוונים, ועלתה בחשיבותה בזמן הרומאים.
כאן הוגלה בימי הקיסר אוגוסטוס המשורר הרומי פובליוס אובידיוס נאזו.
מהעיר העתיקה נשארו כמה שרידים, ביניהם מגדל מחומת העיר, בשדרות קרול.
העיר טרופאום טראיאני על יד הכפר אדמקליסי, נבנתה על ידי הקיסר טראיאנוס.
המאוזלאום טראופאום טראיאני, ששוחזר על ידי השלטון הרומני, הוקם לזכר ניצחון הרומאים ולזכר הנופלים.
התבליטים שבו הועברו בזמנו לפארק קרול בבוקרשט.
אולמטום - על יד הכפר פנטלימונול דה סוס - נחפר על ידי וסילה פרוואן.
קפידאבה - מצפון לצ'רנבודה, על גדת הדנובה, נבנתה על ידי הרומאים.
נראות מרחוק חומותיה ומגדליה בעלי גובה של כ-7 מטר.
אקסיופוליס (צ'רנבודה) - מקום לידתו של דאסיוס.
קארסיום (יש סבורים שמשם מקור שם העיר חרשובה)
התחנה הפרהיסטורית של צ'רנבודה, נחפרה בשנת 1917- עם גילויים מההתקופה הכלכוליתית.
נמצא בגדה השמאלית של עמק קסימצ'ה, על יד הכפר קייה.
שטח השמורה הוא 2,850 דונם וגדלים בו 565 מינים נדירים של צומח.
הוקמה בשנת 1932, נמצאת במרחק קילומטר מהיקב מורפטלר, בצד השמאלי של הכביש קונסטנצה-אוסטרוב.
שטחה - 1,970 דונם והיא כלולה ביער מורפטלר ששטחו הוא 6,410 דונם.
החל משנת 1962 השמורה מוגנת בחוק.
יש בתחומה גידולי מיני צמחים נדירים, כולל שום, הפשתן הדוברוג'י, המלעניאל, היקינתון וצמחים שאינם גדלים באזורים אחרים של רומניה, כדוגמת הזעתר, שרך עצמים, שקדייה גמדה, אדמונית הערבה, הקיקיון וכו'.
באזור זה, בכמה נקודות בלבד בערבת דוברוג'ה חי הצב הדוברוג'י.
שמורה בכפר אג'י'ה, במרחק 50 מ' מחוף הים השחור, שטחה - 250 דונם.
בשמורה גדלים 120 מיני צמחים, ביניהם כרוב החוף, לענת החולות, סוף החולות, אלפלפה ומלפפון החול, כמו כן צמחים נדירים כמו החבלבל החול (Convolvulus), ציפורן החול וכו'.
ברמת דוברוג'ה הדרומית, לא רחוק מאגם מנגאליה, בין הכפרים חאג'יאן ואבלשט.
אנה ג'וריץ' (בסרבית: Ana Đurić; נולדה ב-1978), הידועה בשם הבמה קונסטרקטה, היא זמרת ופזמונאית סרבית.
היא גם חלק מהלהקה האלטרנטיבית Земља Грува!, שזכתה לפופולריות רבה.
קונסטרקטה נבחרה לייצג את סרביה באירוויזיון 2022 בטורינו עם השיר "In corpore sano".
נולדה בבלגרד בשם אנה ג'וריץ', ואימצה לעצמה את השם קונסטרקטה בגיל 20, מכיוון שאהבה לחבר חרוזים בצורה ספציפית, מתמטית, בהתאם למקצועה, אדריכלות.
פירוש השם הוא להיות רגשי ורציונלי.
קונסטרקטה החלה את הקריירה המוזיקלית שלה כחלק מלהקת Mistakemistake, ולאחר מכן הצטרפה ללהקת , שהוקמה ב-2007.
הסינגל הראשון שלה יצא לאור בשנת 2019 תחת השם "Žvake".
הסינגל השני שלה, "Neam Šamana", יצא לאור ב-2020. ב-2022 פרסמה את הפרויקט המוזיקלי "Triptih", ובו שלושה שירים: "In corpore Sano", "Nobl" and "Mekano".
ב-8 בפברואר 2022 יצא לאור השיר "In corpore sano" אותו הלחינה בעצמה עם אחד מחברי הלהקה שלה, מילובן בושקוביץ'.
בגמר שהתקיים ב-14 במאי זכה השיר ב-87 נקודות מחברי השופטים ו-225 נקודות מהקהל, סך הכל קיבל השיר 312 נקודות וסיים במקום החמישי.
בנוסף שברה קונטרקטה את השיא של סרביה במספר הנקודות שהשיגה בגמר שהיה קודם לכן - 268 ונקבע ב-2007.
הן קונסטרקטה והן בעלה הם אדריכלים, תואר אותו למדו באוניברסיטת בלגרד.
יחד יש להם בת ובן.
קונסטנס מקלוקלין ווינזור גרין הייתה היסטוריונית אמריקאית.
זכתה בפרס פוליצר להיסטוריה לשנת 1963 עבור ספרה שיצא ב-1962 " וושינגטון, הכפר ועיר הבירה, 1800–1878".
גרין נולה באן ארבור, מישיגן, ארצות הברית.
אביה היה ההיסטוריון אנדרו סי מקלוקלין.
היא השלימה תואר ראשון במכללת סמית' ב-1919 ותואר שני במכללת מאונט הוליוק בהיסטוריה ב-1925. לאחר סיום הלימודים, שימשה גרין כמדריכה במשרה חלקית במאונט הוליוק בין השנים 1925–1932. היא השלימה דוקטורט באוניברסיטת ייל בשנת 1937. עבודת הדוקטורט שלה, חקרה את הוליוק, מסצ'וסטס, והייתה אחת היצירות האקדמיות המוקדמות ביותר בהיסטוריה העירונית.
העבודה יצאה לאור על ידי הוצאת אוניברסיטת ייל לאחר שקיבלה את פרס אגלסטון של האוניברסיטה בהיסטוריה.
בשנת 1938 היא הפכה למרצה במחלקה להיסטוריה של מכללת סמית' ולראש מועצת מכללת סמית' לתעשייה ב-1939. לאחר שעזבה את סמית', גרין קיבלה משרה של היסטוריונית בארגון הצבאי של ספרינגפילד במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא הפכה להיסטוריונית מייעצת של הצלב האדום האמריקני ב-1946, היסטוריונית ראשית של מחלקת החימוש של הצבא האמריקאי ב-1948, והיסטוריונית במועצת המחקר והפיתוח, של משרד ההגנה.
בשנת 1954, במסגרת מענק שש שנתי מקרן רוקפלר, גרין הפכה למנהלת פרויקט ההיסטוריה של וושינגטון, אשר נוהל על ידי אמריקן יוניברסיטי.
היא נישאה לדונלד רוס גרין; נולדו להם שלושה ילדים, ביניהם בתה לואיס גרין קאר, שהייתה גם היא היסטוריונית.
גרין מתה ב-5 בדצמבר 1975 באנאפוליס, מרילנד בבית בתה.
גרין כתבה מספר ספרים על העיור של ארצות הברית.
עבודותיה בנושא זה כוללות ערים אמריקאיות בצמיחת האומה (1957), עלייתה של אמריקה העירונית (1965), והעיר הסודית: היסטוריה של יחסי גזעים בבירת האומה (1967).
בשנת 1963 זכתה בפרס פוליצר להיסטוריה עבור וושינגטון, הכפר ועיר הבירה, 1800–1878. היא גם זכתה בפרס אגלסטון להיסטוריה עבור Holyoke, Massachusetts: A Case History of the Industrial Revolution in America.
היא קיבלה תוארי כבוד ממכללת סמית' ואוניברסיטת פייס .
קוֹנְסִיסְטוֹרְיָה (מלטינית: consistorium) הוא מונח המתאר גוף של אנשים המתכנס על מנת לקבל החלטות ביצועיות.
במונח נעשה שימוש בתקופות שונות על ידי גופים שונים, ולהלן מוצגים השימושים העיקריים במונח.
במקור הייתה למילה הלטינית "קונסיסטוריוס" המשמעות של "לשבת בצוותא", כמו המילה היוונית "סינאדריון" (שממנה נוצר המונח סנהדרין).
באימפריה הרומית התייחס המושג בייחוד לישיבות רשמיות של Comites consistoriales, כלומר חברים בחצר הקיסר שתוארם Comes, שמונו לשמש לקיסר כיועצים בעניינים רשמיים חשובים, כדוגמת חוקי גיוס והחלטות כתובות אחרות, בדומה למועצת החצר של מלך פיאודלי.
הם נכנסו לתמונה ככוח אלטרנטיבי רשמי לכס הקיסרות כאשר הסנאט הרומי, שלכאורה על פי החוק שמר על מעמדו התחוקתי הגבוה מכיוון שהרפובליקה מעולם לא הסתיימה באופן רשמי, איבד את רוב חשיבותו הפוליטית, וצומצם לחותמת גומי.
אבל הכוח האמיתי יכול היה לשכון בעיקר במקומות אחרים, תלוי בחסדים של הקיסר ובתככים האישיים.
ה"קונסיסטוריה" היא מפגש רשמי של חבר החשמנים של הכנסייה הקתולית, מלבד כאשר הם נאספים לבחור אפיפיור חדש (במקרה זה קרוי המפגש קונקלווה, ועל אספה זו חלים כללי חברות, נוהל וסודיות מיוחדים).
קונסיסטוריות מתקיימות בקריית הוותיקן על מנת לדון בנושאים שהם בתחום טיפולם של חבר החשמנים, בדרך כלל ייעוץ לאפיפיור על עניינים חשובים הקשורים לכנסייה הקתולית.
מכיוון שהאפיפיור ממנה חשמנים חדשים בנוכחות חבר הקרדינלים, חובה לכנס קונסיסטוריה.
זהותם של הקרדינלים העתידיים מוכרזת בדרך כלל זמן מה מראש, אך רק בזמן הקונסיסטוריה מתבצעת ההעלאה לדרגה בפועל, שכן אז האפיפיור מפרסם רשמית את צו ההעלאה בדרגה.
מינויים של אנשים לקרדינלים אם מתו בטרם התקיימה הקונסיסטוריה או שהאפיפיור מת בטרם התקיימה הקונסיסטוריה מתבטלים.
עם זאת, המועמד לא חייב להיות נוכח בקונסיסטוריה על מנת שההעלאה בדרגה תיכנס לתוקפה.
אותם קרדינלים חדשים שכן נוכחים בקונסיסטוריה מקבלים מהאפיפיור את סממני הדרגה: טבעת, כיפה (zucchetto), וכובע המשי בעל ארבע הפינות (biretta).
בעבר הם גם קיבלו בטקס גאלרו, אך האפיפיור פאולוס השישי ביטל מנהג זה ב-1967, ואלו מבין הקרדינלים שעדיין רוצים בכובע צריכים לרכוש אותו באופן פרטי מהיצרן ברומא.
קרדינלים שהם חברים בחלק מהכנסיות הקתוליות-מזרחיות מקבלים פריטים אחרים.
הכיפה, הכובע בעל ארבע הפינות, והגאלרו הם בגוון אדום-שני מיוחד הקרוי "צבע קרדינל", האופייני לכל בגדי הקרדינלים.
כאשר קרדינל העומד בראש דיוקסיה מת נוהגים לתלות את הגאלרו בתקרת הקתדרלה שלו.
בקונסיסטוריה מוקצית בדרך כלל לכל קרדינל כנסייה בדיוקסיה של רומא.
אף על פי שהאפיפיור פאולוס השישי ביטל את מעורבותם המעשית בניהול כנסיות אלו, הקרדינלים "נוטלים פיקוד" על כנסיות אלו באופן רשמי בזמן מאוחר יותר.
בכנסייה הפרוטסטנטית בגרמניה ובסקנדינביה נעשה שימוש במילה קונסיסטוריה (Konsistorium וכו') לתאר קבוצת אנשי דת המסונפים לקתדרלה.
בכנסיות הקלוויניסטיות קונסיסטוריה היא גוף המנהל של הקהילה המורכב מפקידים נבחרים וכולל את הזקנים והדיאקונים, בדומה לגוף המכונה Session בכנסיות פרסביטריאניות.
השימוש ביהדות במונח "קונסיסטוריה" מתייחס לגוף המנהל קהילות יהודיות של מחוז או מדינה; כמו כן המחוז המנוהל על ידי הקונסיסטוריה.
יהודים במדינות שתחת השפעה צרפתית עשו שימוש במונח בתחילת המאה ה-18, בזמן נפולאון וכן כאשר התנועה לשוויון מדיני דרשה יצירה של גוף מייצג שיוכל לנהל משא ומתן רשמי עם הממשלה בשם היהודים, וכאשר הרצון לרפורמה בין המעמדות המשכילים תבע הקמת גוף שיקבל אחריות ליישם החלטות דתיות.
הניסיון הראשון להקים קונסיסטוריה כזו נעשה על ידי נפוליאון.
ב-1804 הוא כינס את אספת הנכבדים היהודים, שהחלטותיה אושרו על ידי הסנהדרין של פריז שהתכנס אחר כך.
על פי צו שפרסם נפוליאון ב-17 במרץ 1808 הוא ארגן, בחסות המשרד הצרפתי לענייני דתות, קונסיסטוריה (צרפתית: Consistoire).
על פי הצו, כל מחוז שבו לפחות 2,000 יהודים חייב לייסד קונסיסטוריה.
מחוז שבו מספר היהודים נמוך מכך יכל היה להתאחד עם מחוז אחר, אבל לא היה מחוז בו הייתה יותר מקונסיסטוריה אחת.
מעל קונסיסטוריות מחוזיות אלו הייתה הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
כל קונסיסטוריה הייתה מורכבת מרב ראשי (מינוי ממשלתי), רב נוסף אם ניתן, ושלושה חברים חילונים, שניים מהם תושבי העיר שבה שכנה הקונסיסטוריה.
הם נבחרו על ידי עשרים וחמישה "מכובדים", שמונו על ידי הרשויות.
זכאים להצטרף לקונסיסטוריה היו יהודים שהגיעו לגיל 30 שנה, שמעולם לא פשטו רגל, ושמעולם לא עסקו בהלוואה בריבית קצוצה.
הקונסיסטוריה המרכזית כללה שלושה רבנים ראשיים ושני חברים חילונים.
בכל שנה פרש אחד החברים, והחברים הנותרים בחרו, באישור השלטונות, את יורשו.
נפוליאון דרש שהקונסיסטוריות ידאגו שההחלטות שהתקבלו באספת המכובדים ואושרו על ידי הסנהדרין של פריז יבוצעו על ידי הרבנים; שבבתי הכנסת ישמרו על כללי הנימוס; שהיהודים יעסקו בעבודות כפיים; ושידאגו לכך שאף אחד לא יתחמק מהשירות הצבאי.
הקונסיטוריה המרכזית פיקחה על הקונסיסטוריות של המחוזות השונים, והייתה בעלת הזכות למנות רבנים.
שיטה זו יושמה גם בארצות השונות שהיו בשליטה ישירה או עקיפה של צרפת בתקופת נפוליאון, כדוגמת הולנד, בלגיה והקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה.
בממלכת וסטפאליה שנשלטה על ידי ז'רום בונפרטה, אחיו הצעיר של נפוליאון, נקבע מבנה קונסיסטוריאלי בצו מ-31 במרץ 1808. הוא היה מורכב מנשיא, שיכול היה להיות רב או עסקן חסר הסמכה לרבנות, שלושה רבנים, שני עסקנים, ומזכיר אחד.
היה זה בעיקר הודות למאמציו של ישראל יעקבסון, שקיווה ליישם באמצעות כלי זה את רעיונות הרפורמה שלו.
חוזר של קונסיסטוריה זו ביטל את האיסור על קטניות בפסח.
אף אחד מארגונים אלה לא שרד את סוף התקופה הנפוליאונית למעט הארגון בבלגיה.
הרצון להחדיר רפורמות, והקושי להפוך אותן לאהודות כל עוד היו אלו החלטות אישיות, הובילו במהלך המאה ה-19 לכמה ניסיונות להקמת קונסיסטוריה או סינוד שיוכלו, באמצעות הצבעה מחייבת, ליישב את הקשיים שנוצרו כאשר צורכי הזמן התנגשו בחוק המסורתי.
צרפת מסוף תקופת נפוליאון ועד תחילת המאה ה-20
בשנת 1830 כבשה צרפת את אלג'יריה ויהודי צרפת נחלצו לטובת אחיהם האלג'יראים.
יהודי צרפת הביאו להקמת קונסיסטוריה באלג'יריה בשנת 1845. מטרתה באלג'יריה הייתה להקנות תרבות צרפתית ליהודים, לטפח את נאמנותם לצרפת ולעבור למקצועות מועילים כגון חקלאות ותעשייה.
בתוניסיה לא קמה קונסיסטוריה, וזאת למרות העובדה שתוניסיה חסתה בצילה של צרפת.
הסיבה לכך קשורה למאבקי השליטה שהיו בתוניסיה בין איטליה וצרפת.
כל מדינה רצתה להרחיב את שליטתה בתוניסיה.
ידוע היה לכולם שהקהילה האיטלקית היא המשכילה מבין השניים.
לפיכך, יהודי צרפת הניחו שאם תוקם קונסיסטוריה מי שיעמוד בראשה יהיו האיטלקים וכוחם במדינה ייחלש.
לכן, בחרו שלא להקים קונסיסטוריה בתוניסיה.
מאז הצו של נפוליאון מ-17 במרץ 1808, בוצעו מספר שינויים בשיטת בחירת הנציגים, וכמה מהדרישות שהקצו לרבנים תפקיד של מלשינים בוטלו.
השינויים החשובים ביותר היו החוקים של לואי פיליפ (25 במאי 1844) ושל נפוליאון השלישי (15 ביוני 1850 ו-29 באוגוסט 1862), והחוק של ה-12 בדצמבר 1872, שקבע מערכת שבה יש זכות הצבעה לכל בבחירות לקונסיסטוריות.
בראשית המאה ה-20 פעלו שתים-עשרה קונסיסטוריות: פריז, נאנסי, בורדו, ליון, מרסיי, באיון, אפינאל, ליל, בזאנסון, אלג'יר, קונסטנטין ואוראן.
בכל אחת היה רב ראשי של המחוז הקונסיסטוריאלי ושישה חברים חילונים, יחד עם מזכיר.
לכל קונסיסטוריה היה נציג בקונסיסטוריה המרכזית, שהייתה מורכבת משנים-עשר חברים ומלבדם, הרב הראשי של פריז.
במילה "קונסיסטוריה" (Konsistorium) נעשה שימוש במובן של "דירקטוריון האוניברסיטה" בחלק מהאוניברסיטאות בגרמניה, סקנדינביה ופינלנד (konsistori).
במדינות אחרות נותנים לגוף זה שמות חלופיים כדוגמת "סנאט" בישראל.
קונסרבטוריון הוא מוסד ללימודי מוזיקה, כולל אקדמיה למוזיקה.
בישראל המשמעות המקובלת היא מסגרות חינוך בלתי פורמלי, המיועדות לילדים ובני נוער, שמקיימות את הלימודים בשעות אחר הצהריים ולעיתים משולבות במתנ"סים.
הקונסרבטוריון הוא מוסד אקדמי להשכלה גבוהה למוזיקה המכשיר אנשי מקצוע מוסמכים ביותר.
הוא מכשיר אמני קונצרטים, מלחינים, מוזיקולוגים ומורים לתחומי מוזיקה שונים עבור אוניברסיטאות, מכללות ובתי ספר למוזיקה מצד שני, המילה "קונסרבטוריון" במקרים מסוימים יכולה להתפרש על פני משהו שאינו בית ספר למוזיקה.
לדוגמה, בארצות הברית ובמספר מדינות אחרות, לעיתים מדובר בפועל בבית ספר למוזיקה לילדים ובני נוער.
הקונסרבטוריון הראשון נפתח בנאפולי, איטליה, בתחילת המאה ה-17. מוסד זה, כמו מוסדות אחרים בנאפולי, צמחו מבתי יתומים, כמו Conservatorio dei Poveri di Gesù Cristo ו-S.
מוסדות דומים הופיעו מאוחר יותר בוונציה.
המונח "קונסרבטוריון" מקורו באיטליה כ-conservatorio, ומאוחר יותר אומץ בצרפת כ-conservatoire ובכמה ערים גרמניות כ-Konservatorium.