tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עונה זו היוותה עונה מצוינת עבור הקבוצה, שהגיעה לחצי גמר גביע המדינה, שיחקה בפלייאוף העליון בליגת העל וסיימה במקום השישי בליגה.
בשתי העונות הראשונות של הקבוצה בליגת העל הבקיע זלקה שער אחד בכל עונה, כאשר הוא ממשיך לשמש כקפטן הקבוצה וכבורג מרכזי בסגל השחקנים.
בעונת הבקיע זלקה 2 שערים, וספג בסך הכל 11 כרטיסים צהובים וכרטיס אדום אחד.
בדצמבר קיבל הצעה לייצג את נבחרת אתיופיה, אך זלקה הבהיר כי הוא ייצג רק את ישראל.
זלקה נשוי לזהבה, ומתגורר בשכונת יוספטל בחדרה מילדות.
בתור ילד אהד את קבוצת מכבי תל אביב.
זלקה נעדר ממשחקי כדורגל באופן קבוע על מנת לשרת שירות מילואים קרבי בפלגת עורב בסיירת הצנחנים במילואים, דבר יוצא דופן לכדורגלן מקצועני, ובפרט בליגה הבכירה בישראל.
במהלך התקופה בה שיחק בליגות הנמוכות ועד לעליית הפועל חדרה לליגת העל, עבד זלקה במחלקת השינוע בבית החולים הלל יפה שבחדרה.
זלקה בעל תואר ראשון מטעם הקריה האקדמית אונו בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט.
זלקה מרבה להביע את דעותיו בנושא פעילות חברתית ואזרחית, בנושאי מחאת יוצאי אתיופיה, פיגוע הירי בחדרה, וטרור פלסטיני נגד יהודים בכלל.
לאחר טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל התגייס לשירות המילואים.
סר מנשה מאיר היה יהודי הודי אזרח בריטניה, איש עסקים ונדבן, ממייסדי הקהילה היהודית בסינגפור.
מנשה מאיר נולד בבגדאד למשפחה יהודית שהיגרה לכלכותה, שם התחנך.
בגיל 15 הצטרף לדודו בסינגפור ולמד בבית הסיפור התיכון הקתולי "סנט ג'וסף".
הוא עבד בסינגפור אצל דודו, יוסף רפאל יהושע, עד שהיה בן 18, אז חזר לכלכותה להמשך לימודיו, והפך לעוזר לרואה חשבון.
בגיל 21 עבר לבורמה והחל לעסוק במסחר.
מסעות המסחר שלו כללו את מצרים, ארץ ישראל, עיראק, אירופה, הודו, סין ויפן.
מאיר חזר לסינגפור ב-1873 וייסד חברה לייבוא וייצוא, שהייתה מעורבת במסחר באופיום.
מנשה ורשבסקי (3 באוקטובר 1928 – 21 בפברואר 2002) היה שחקן ישראלי.
ורשבסקי נולד בשנת 1928 בעיר לודז' שבפולין לאברהם ורחל, שחקני תיאטרון יידיש.
כשהיה בן 13, איבד את כל משפחתו שנרצחו באושוויץ.
הוא שרד את הגטו וניצל מהמוות מספר פעמים.
בין השאר, קפץ מתחתית קרון רכבת ושרד ביערות בעזרת קליפות תפוחי אדמה שמצא.
בהמשך, נתפס ונשלח למחנה הריכוז בוכנוואלד שם חי בצריף עם הרב לאו, והשתחרר בסיום המלחמה בשנת 1945. אז, נשלח לצרפת ומשם עלה לישראל באוניית המעפילים "תל חי".
ורשבסקי שהה זמן מה בכפר הנוער בן שמן, אך גורש ממנו לאחר שנחשד בהפצת תעמולה של בית"ר.
הוא התגייס לנוטרות ובהמשך גויס לצה"ל ושירת באחת הלהקות הצבאיות.
לאחר שהשתחרר מצה"ל, התקבל בסוף 1949 ללהקת "לי-לה-לו" והופיע שם במהלך שנות ה-50.
ורשבסקי כתב, ביים ושיחק בהצגות רבות ביידיש לאחר מכן יצא לעסקים מחוץ לישראל, ולסיבוב הופעות בקהילות יהודיות רבות בעולם.
בין השנים 1968–1971 לקח לצידו את הזמרת התימניה מרים נעמן שלמדה לשם כך את השפה היידית.הם הופיעו כצמד ברחבי העולם, בעיקר בדרום אמריקה אוסטרליה וניו זילנד.
התפרסם כאחד משחקני היידיש והקומיקאים המובילים בתחום.
בשנות ה-70 חזר לישראל, וכיכב בהצגות מצליחות כמו "אמי הגנרלית" עם השחקנית ג'טה לוקה, איתה גם כיכב בקומדיה "אוי איז דאס א חתונה".
כיכב גם בהצגה "החייל האמיץ שווייק "את ההצגה ביים שחקן "הבימה" רפאל קלצ'קין.
בהצגות "סימכו עלי" ו"החתן של אישתי" שיתף פעולה עם השחקן יעקב אלפרין.
הוא שיתף פעולה עם דז'יגאן ושומאכר בין היתר במופע ביידיש "לחיות ולצחוק עם דז'יגאן".
בעברית שיחק בהצגות ילדים בולטות וביניהן "טופלה טוטוריטו".
בסוף שנות ה-70 כיכב בהצגות רבות בתיאטרון היידיש הישראלי בניהולו של ישראל ולין ז"ל אותו הכיר עוד מהימים ב"לי לה לו".
בשפה העברית הופיע אצל אברהם דשא (פשנל) וכיכב בשלאגרים הגדולים של הבמאי והמחזאי אלי שגיא.
היו אלה קומדיות שזכו להצלחה גדולה בארץ והוצגו מאות פעמים כמו "בני הדוקטור", בואינג אקספרס (הצגות בשיתופה של אשתו השחקנית אירית מאירי) ועוד.
בשנת 1983 שיחק במחזמר "כנר על הגג" בהפקה של התיאטרון העממי אברהם דשא (פשנל) בתפקיד מרדכי הפונדקאי.
בשנה זו כיכב בקומדיה "הריון משותף" אותה העלה בשנית בהפקה ביידיש בשנת 1990,יחד עם השחקן גדי יגיל.
בשנת 1974 שיחק את נדל מנהל הקבוצה, בסרטו של אורי זוהר "עיניים גדולות".באותה שנה שיחק בסרט "יום הדין",וב-1975 שיחק בסדרה "גם אנו שופטים" בפרק "הקופאי".
ב-1978 הופיע בעיבוד הבימתי לסדרת הספרים "קופיקו".
ב-1979 שיחק בסרטו של זאב רווח "טעות במספר" בתפקיד מר ברנזון.
באותה שנה שיחק בסרט רגעים.
מנשה ורשבסקי זכור בעיקר מתפקידו כ"רומק" המיתולוגי מסרטי "אסקימו לימון".
משנת 1978 גילם את האבא הפולני של בנצי שבעיקר נשלט על ידי סוניה אשתו (דבורה קידר).
הוא שיחק בחמשת הסרטים הראשונים, שזכו להצלחה כבירה בישראל ומחוצה לה, שם דובבו לשפות זרות ביניהם הסרטים: "רומן זעיר", "ספיחס" ו"שפשוף נעים".
ב-1990 חזר לארץ לאחר שנבחר לשחק בתפקיד הראשי בסרטו של אברהם הפנר "אהבתה האחרונה של לורה אדלר", שסיפר את סיפורו של תיאטרון היידיש.
ורשבסקי היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר.
הסרט זכה בשני פרסי אופיר.
בשנת 1992 שיחק בסרט של זאב רווח "טיפת מזל" בתפקיד מר ורשבסקי בעל המסעדה, באותה השנה שיחק את השכן המבוגר מר קאופמן בסרטו של איתן גרין, "אזרח אמריקאי".
בהמשך הקים תיאטרון והפיק בנוסף להצגות היידיש בכיכובו, גם הצגות ילדים איכותיות כמו "עליזה בארץ הפלאות" ו"רובין הוד" בכיכובו של אקי אבני.
ורשבסקי היה נשוי שלוש פעמים.
באמצע שנות ה-70 הכיר את השחקנית אירית מאירי, השניים נישאו בשנת 1975. מאירי למדה יידיש והם שיתפו פעולה בהצגות בידור ביידיש ובעברית.
בשנת 1983 נפרדו בני הזוג.
מנשה ורשבסקי נפטר בעיר דיסלדורף בגרמניה בשנת 2002, בגיל 74.
מנשם ידני הוא מכשיר ידני המבצע הנשמה מלאכותית כחלק מטיפול רפואי.
מכשיר זה מכניס ומוציא אוויר לריאות מטופל, אשר אינו מסוגל לנשום בכוחות עצמו (דום נשימה), או שמידת יכולתו לנשום לא מספקת די חמצן על מנת להזין את הגוף, מצב הקרוי אי-ספיקה נשימתית.
מנשם ידני הוא חלק מערכת החייאה בסיסית לצוותי רפואת חירום (כמו לצוות אמבולנס) או כחלק מעגלת החייאה המוצבת במקומות שונים (למשל בחדר מיון לאספקת חמצן במקרה של אי-ספיקה נשימתית עד לחיבור החולה למכונת הנשמה ביחידה לטיפול נמרץ).
את מפוח ההנשמה בצורתו המודרנית המורכבת משק וממסכה, המציא ב-1953 המהנדס הגרמני הולגר הס ושותפו המרדים הדני הנינג רובן כחלק מעבודתם על משאבת יניקה.
חברתו של הס, שינתה את שמה לאחר מכן לאמבו (Artificial Manual Breathing Unit), שמייצרת את המכשיר עד היום החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. המכשיר שמייצרת החברה הוא רב פעמי ומכיל מסנן אוויר, המאפשר שימוש חוזר לאחר ניקוי וחיטוי.
קיימים דגמים נוספים של המנשם לשימוש חד פעמי, כגון אלו הנמצאים בערכות החייאה במקומות ציבוריים.
ערכת הנשמה ידנית בסיסית מורכבת ממפוח הנשמה, שסתום T, מסנן ויראלי, שקית העשרה ומסיכה לפנים (ישנם גדלים שונים של מסיכות, להתאמה מלאה לילדים ומבוגרים), וקיימת אפשרות לחיבור המפוח לבלון חמצן להחדרת 100% חמצן.
לפני השימוש במפוח הידני, יש להחדיר מנתב אוויר בהתאם לגודל החולה.
ניתן להנשים את החולה באמצעות אוויר החדר בלבד, אך ניתן להגדיל משמעותית את רמת החמצן באמצעות חיבור המנשם לבלון חמצן.
אחרי החדרת מנתב האוויר המטפל מצמיד ומהדק את המסיכה לפניו של החולה, כך שתעטוף את אזור האף והפה באופן הרמטי, וסוחט את המפוח עד תחילת התרוממות בית החזה של המטופל, בפעולה זו מוחדר אוויר בלחץ חיובי למערכת הנשימה.
בהחייאה מתקדמת, ניתן לחבר את מפוח ההנשמה ישירות לטובוס.
הסבת מפוח הנשמה ידני למערכת הנשמה אוטומטית
במהלך מגפת הקורונה עקב המחסור העולמי במכונות הנשמה, נעשו ניסיונות להמרת מפוחים ידניים, באמצעות מעטפת אוטומטית למכונות הנשמה אוטומטיות.
קודם גיוסו למשטרה היה שקמוני מעצב תפאורות תיאטרון.
למשטרה התגייס בגיל מאוחר יחסית ותפקידו היה לשרטט מפות ולצייר תרשימים של זירות עבירה, אלא שבשונה מתרשימים בצבע אחד, שהיו מקובלים טרם כניסתו לתפקידו, שקמוני צבע את תרשימיו בצבעים שתרמו להבהרתם.
הוא פיתח שיטה ייחודית, שלא הייתה מקובלת קודם, של הוספת ממד הזמן לתרשימים, על ידי כך שצייר חצים שסימנו את תנועות האנשים או הגופים שנעו במרחב הזירה.
את החצים צבע בצבעים שסימלו את הזמן היחסי בו אירעו, ובכך תרמו להבנת ההתרחשויות.
בהמשך החל שקמוני לבנות דגמים תלת־ממדיים מוקטנים ומדויקים של זירות עבירה, שמהם ניתן היה ללמוד, בעיקר בשלב הדיון בבית המשפט, בין השאר על אמיתות טענות של עדים, באשר ליכולתם לראות פרטים מסוימים מהמקומות בהם נמצאו.
הדגמים גם איפשרו לעדים, ובפרט לאלה שיכולת ההסבר המילולית שלהם הייתה נמוכה, לבצע על גבי הדגמים שחזור האירועים תוך כדי ומול עיני הצדדים לדיון המשפטי, ולהצביע על מקומות וכיוונים בדגמים, כדי להסביר את עדויותיהם.
עבודותיו של שקמוני, שנגעו לאירועים פליליים חדשותיים "מסעירים", התפרסמו בכלי התקשורת בישראל.
עם הזמן החלו העבודות לתפוס תשומת לב גם בפרסומים ובספרות משטרתית מחוץ לישראל, זכו להתעניינות של קציני משטרה מארצות אחרות שביקרו במשטרת ישראל, ושיטותיו של שקמוני החלו להילמד על ידי משטרות זרות בעולם, כגון אוסטרליה, צ'ילה, קולומביה ומשטרות מקומיות בארצות הברית.
אחרי פרישתו לגמלאות פרסם שקמוני את ספרו "הוכחה חותכת לפשע", אשר בו הוא מספר על עבודתו, באופן ששימש הן לקריאה כסיפורים, והן להדרכת אנשי זיהוי פלילי.
שקמוני הובא למנוחות בבית העלמין הדרום בבת ים.
במהלך שירותו במשטרת ישראל עסק שקמוני בחקירת תיקי עבירות חמורות רבים, לגביהם גם העיד בבתי המשפט, ובעקבות זאת אוזכר פעמים רבות בעיתוני התקופה, בין השאר באירועים הבאים:
חקירתו ומשפטו של דב שילנסקי ב-1952
רצח העבריין היפואי שכונה "סולימאן השחור" ב-1953
"רצח בע"מ" - ארבעה מקרי שוד של קשישים עריריים שביקשו את חסדיה של פרוצה, נרצחו לאחר מכן וגופותיהם הועלמו ב-1953
מנשה ענבר (נולד ב-13 במרץ 1945) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
פיקד על עוצבת סיני וכיהן כסגן מבקר מערכת הביטחון.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל רשת החינוך עמל ומנכ"ל עמותת יד לשריון.
ענבר התגייס לצה"ל ב-1963. לאחר מסלול במסגרת פיקוד הנח"ל סיים קורס קציני חי"ר ב-1964. מילא תפקידי הדרכה בבית הספר לחי"ר (בה"ד 3) ובכלל זה פיקד על קורס מקלעים.
בשנים 1969-1967 פיקד על פלוגה בבסיס הטירונים של חיל השריון.
במלחמת ההתשה שימש מפקד פלוגת חרמ"ש בגדוד 9 ולאחר מכן מפקד פלוגה בגדוד 184. בהמשך שירותו פיקד על פלוגת שריון וסגן מפקד גדוד 9. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים היה חניך בפו"ם ומונה למפקד גדוד הסיור 189 תחת עוצבת סיני.
במהלך המלחמה נפצע במתקפת הנגד של 8 באוקטובר.
במלחמת לבנון הראשונה שימש סגן מפקד אוגדה 252 ולחם עם כוחות האוגדה בגזרה המזרחית.
ב-1982 מונה למפקד חטיבה 14. ב-1983 מונה למפקד בית הספר לשריון.
שימש ראש צוות לביקורת כוננות.
בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש סגן מבקר מערכת הביטחון.
לאחר שחרורו ב-1990, מונה למנכ"ל רשת החינוך עמל.
בשנים 1997 עד 2005 כיהן כמנכ"ל עמותת יד לשריון.
בוגר המכללה לביטחון לאומי, בעל תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במינהל ציבורי שניהם מאוניברסיטת חיפה.
מנשה טרם (נולד ב-4 בדצמבר 1950) הוא מנהל ויזם היי-טק ישראלי, כיהן כמשנה למנכ"ל אל על.
שירת כקצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, כראש מחלקת התקציבים של חיל האוויר.
טרם עשה את שירותו הצבאי כטייס תובלה בחיל האוויר.
כמו כן שימש ראש מחלקת תכנון כח אדם וראש מחלקת תקציבים וכלכלה במטה החיל.
לאחר שחרורו היה וחבר הנהלת חברת ערוצי זהב.
במרץ 1997 מונה למשנה למנכ"ל וסמנכ"ל המבצעים של חברת אל על.
הוא סיים את תפקידו בתחילת 2001. ב-2009 עמד בראש הוועדה הציבורית לבחינת ענף הובלת המטענים האווירית בישראל.
טרם כיהן כמנכ"ל חברת המכשור הרפואי, קומון סנס, כמנכ"ל חברת טרילוג'יקל וב-2014 הקים את חברת BreatheVision בתחום הניטור הרפואי.
טרם בעל תואר ראשון במדעי המחשב ומתמטיקה שימושית, תואר שני במינהל ציבורי ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
הרב מנשה מטלוב סתהון (?
– כ"ד באלול ה'תרל"ו, 13 בספטמבר 1876) כיהן כרב בעיר חלב וכרבה הראשי של צפת.
נולד לרב מטלוב מנשה סתהון (שם המשפחה הראשון מציין ייחוס מצד האבא והשני מצד האמא).
משפחת מנשה היא משפחה שבאה לחלב עם גירוש ספרד..
עסק במסחר (מכירת תבלינים) לפרנסתו.
היה ידוע כגדול בתורה והעידו עליו שחזר על התלמוד כולו עשר פעמים.
מלבד זאת התפרסם כבעל השכלה כללית רחבה וכבקי בהנדסה, חשבון, אסטרונומיה, חכמת העיבור וסידור הלוחות, ומתהלכים סיפורים על ידענותו המופלגת בתחומים אלו.
מחוץ לחכמי עירו נשא ונתן בהלכה עם רבי חיים פלאג'י המכנה אותו "הרב המובהק המאיר כברק כמוהר"ר מנשה מטלוב סתהון נר"ו יאיר אורו".
בעודו בצפת נשא ונתן בעניין כשרות גט עם רבי חזקיה מדיני הכותב אודותיו: "כתב אלי במכתב אחד המיוחד ראש על ארץ צפת אמת תוב"ב מני"ר הרב הגדול מוהר"ם סתהון נר"ו".
כאשר הגיעה השמועה אודות כתר ארם צובא הנמצא בחלב לארץ ישראל, ביקשו רבני ירושלים מרבי מנשה שיערוך עבורם השוואה בין הכתר לספרי התנ"ך המצויים בידם.
בעת פטירת רעייתו נסע לירושלים, ובדרכו חזרה לעירו עבר בצפת, שם ביקשו ממנו רבני העיר לכהן כראב"ד העיר.
הרב סתהון נענה לבקשתם, וכיהן כרב העיר במשך ארבע שנים.
בצפת נישא בשנית לאישה ממשפחה אשכנזית, ומאשתו זאת נולד בנו חיים.
בשנת תרל"ב שב לחלב, ושימש ברבנות בעיר.
לאחר כשנתיים מונה לכהן כרבה של העיר אלכסנדריה (נא אמון) שבמצרים, ובדרכו לשם חלה ונפטר בעיר אסכנדרון שבסוריה, בכ"ד אלול תרל"ו, ושם נטמן.
ידועים מספר בנים שלו, המפורסמים שבהם הם:
רבי הלל דוד סתהון – בנו הבכור ומפוסקי חלב
רבי חיים סתהון – נולד בצפת מאשתו השנייה.
התייתם מאביו בהיותו בן חמש, ואמו נישאה בשנית לרב יצחק יעקב סאליצר.
בבגרותו למד אצל רבנים אשכנזים וספרדים, היה מפוסקי צפת החשובים ומחבר הספר הנודע 'ארץ חיים'.
כנסייה לשם שמים – בו יצא כנגד מנהג שהיה מקובל בקרב חלק מהנשים וכונה בשם "אינדלוקו", שכאשר חלה אדם ונטה למות היו עושות לו הנשים טקסי הקטרה וניסוך לשדים בכדי לרצותם שלא יזיקו לחולה.
הרב סתהון ראה במנהג זה איסור גמור של עבודה זרה, וכתב פסק ארוך המחולק ל-11 פרקים לאסור דבר זה.
על פסקו זה קיבל הסכמות מרבני חלב, רבני ערים רבות בארץ ישראל (ירושלים, חברון, צפת, טבריה, יפו, חיפה) ומקומות נוספים.
את הספר הדפיס בירושלים שנת תרל"ד.
מטה מנשה – שאלות ותשובות.
נדפס בשנת תשס"ז מכתב יד המחבר על ידי הלל סתהון.
מחברת כללי דקדוק הקריאה – נדפסה על ידי רבי אליהו חמווי בסוף ספרו פה אליהו ח"א (תרע"ד).
מנשה שאוה (1944 – 31 במרץ 2003) היה פרופסור לדיני משפחה ודיני ירושה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
שאוה נולד בעיראק לדוד ונעימה.
עלה לישראל עם משפחות בהיותו כבן שבע.
לאחר סיום שירותו בצה"ל למד לתואר ראשון במשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
את התואר סיים בשנת 1967 בהצטיינות יתרה, והמשיך לתואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים, אותו סיים בשנת 1969, שבה גם הוסמך כעורך דין.
בשנת 1972 קיבל מאוניברסיטת תל אביב תואר דוקטור בציון מעולה.
מאז סיום לימודיו לתואר ראשון שימש כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב בתחומים דיני משפחה, דיני ירושה ומשפט בין-לאומי פרטי ובין-דתי.
שאוה נודע כמרצה אהוב על הסטודנטים, אשר מתבל את הרצאותיו בהומור רב, מצטט מהזיכרון אינספור פסקי דין ומראי מקום מדויקים, ואף טורח ושולח מכתבי ברכה לסטודנטים אשר קיבלו אצלו ציונים גבוהים.
הוא זכה פעמים רבות בתואר המרצה המצטיין בפקולטה למשפטים, ואף זכה בתואר מצטיין רקטור בהוראה בשנת תשס"א.
בשנת 1979 הועלה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1983 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
כיהן כחבר ועדת המינויים וועדת ההוראה של הפקולטה למשפטים וחבר סנאט האוניברסיטה.
בשנת 1986 היה פרופסור שאוה עורכו של כתב העת "עיוני משפט", ומאז שנת 1990 שימש ישב ראש הוועדה לדיני משפחה מטעם לשכת עורכי הדין בישראל.
בשנים 1991–1996 כיהן כמנהל המכון להכשרת עורכי דין של לשכת עורכי הדין.
כתב שלושה ספרים, בראשם הדין האישי בישראל שיצא לאור בשנת 1977 וכן ערך מספר ספרים ובהם ספר הזיכרון בן שלושת הכרכים לשופט בית המשפט העליון חיים כהן.
כמו כן פרסם כ-80 מאמרים משפטיים בישראל ובחו"ל, וכתיבתו מצוטטת בהסכמה בעשרות רבות של פסקי-דין של בית-המשפט העליון.
תרומה גדולה בתחום דיני המשפחה תרם בקביעת כללים בסוגיה המורכבת והרגישה של מרוץ סמכויות בין בית המשפט האזרחי ובית הדין הרבני.
שאוה היה חתן פרס צלטנר הראשון (1978).
זכה בפרס משרד המשפטים על שם השר פנחס רוזן (1973), פרס חולון לספרות צורנית וחכמת ישראל (1986), ופרס לשכת עורכי הדין (1993).
שאוה נפטר מדום לב ב-31 במרץ 2003 והובא לקבורה בבית הקברות ירקון.
שלוש שנים לאחר מותו יצא לאור ספר מנשה שאוה: מחקרים לזכרו בעריכת השופט אהרן ברק ופרופסור דניאל פרידמן.
בהתאם לכך פנתה גרושתו לקרנות הפנסיה שבהן היה מבוטח, בתביעה לקבל פנסיית שאירים, אך תביעתה נדחתה בנימוק שאינה אלמנתו של שאוה.
בית הדין הארצי לעבודה קיבל את עמדתן של קרנות הפנסיה, וכך הוחלט גם בעתירה לבג"ץ שהגישה אביבה שאוה-שוע.
מנשוק ממטובה (בקזחית: Мәншүк Жиенғалиқызы Мәметова; ברוסית: Маншук Жиенгалиевна Маметова; 23 באוקטובר 1922 – 15 באוקטובר 1943) הייתה אשת צבא סובייטית ממוצא קזחי, שלחמה במלחמת העולם השנייה ונפלה בקרב.
היא האישה הקזחית הראשונה שעוטרה בעיטור גיבור ברית המועצות, ודמות נערצת בקזחסטן ובברית המועצות.
מנשוק ממטובה, בתו של סנדלר, גדלה בעיר אלמטי.
היא גדלה בבית דודתה ודודה, שהוריה מסרו להם אותה משום שהיו חשוכי ילדים.
בימי הטיהורים הגדולים נעצר דודה.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון היא החלה ללמוד סיעוד ובמקביל עבדה כפקידה במועצת הקומיסרים של קזחסטן הסובייטית.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביקשה ממטובה להתגייס לשירות צבאי, אך נדחתה.
היא לא הרפתה ובספטמבר 1942 גויסה ושירתה תחילה כפקידה ואחר כך כאחות בבית חולים שדה.
במקביל התאמנה בהפעלת מקלע מסוג מקסים.
לאחר שמפקדה התרשם מכישורי הירייה שלה הוא קידם אותה בדרגה והתיר לה להצטרף לבריגדת הרובאים ה-100, שרוב אנשיה היו קזחים.
היא זכתה בהערכת חבריה ליחידה לאחר טבילת אש, שבה הניחה לגרמנים להתקרב לעמדתה בטרם פתחה באש עליהם ממקלעה.
באוקטובר 1943, לאחר שהכוחות הסובייטים שחררו את העיר נוול, כ-480 קילומטר ממערב למוסקבה, פתחו הגרמנים בהתקפת נגד.
יחידתה של ממטובה, שהשתייכה לדיוויזיית המשמר ה-21 מארמיית ההלם ה-3, עמדה בנתיב ההתקפה.
ב-15 באוקטובר הגנו שלושה צוותי מקלע וביניהם ממטובה על גבעה חשובה.
הם הותקפו באש גרמנית כבדה וגלים של תוקפים פנו לעברם.
ממטובה נפצעה בראשה ואיבדה את הכרתה, אך התאוששה והמשיכה לירות.
היא לא נענתה להפצרות לסגת מהעמדה והשיבה שאם תיסוג יהרגו הגרמנים את כולם.
האש הגרמנית הכבדה פגעה בכל שאר אנשי צוות המקלע, אך היא דילגה אתו לעמדה אחרת והוסיפה להמטיר אש על הגרמנים התוקפים.
לבסוף היא נפצעה פצעי מוות, אך לחמה עד מותה.
על פי הערכה היא פגעה בקרב האחרון שלה ב-70 גרמנים.
גופתה נמצאה בהמשך על ידי החיילים הסובייטים והיא נקברה בנוול.
בעקבות עדות חבריה לקרב על גבורתה של ממטובה החליט הסובייט העליון של ברית המועצות ב-1 במרץ 1944 לעטר אותה בעיטור גיבורת ברית המועצות.
פסל לכבודה של ממטובה הוקם בעיר אורל שבארצה.
ב-2015 הוא הוסב להנציח שתי גיבורות קזחיות נוספות.
מוזיאון הוקם על שמה ושירים חוברו אודותיה.
ב-1969 הופק סרט קולנוע על חייה.
בנוסף נקראו על שמה רחובות ובתי ספר בקזחסטן וברוסיה, ומכללה למדעי הרוח נקראה על שמה.
דמותה הופיעה גם על גבי בולים ומעטפות.
הרב מנשה עזריאל מלול (ה'תרפ"ח, 1928 – י' בשבט ה'תש"ם, 28 בינואר 1980) היה רב מרוקאי - ישראלי שכיהן כרבה של אור עקיבא.
נולד בבני מלאל שבמרוקו לרובידה-גדא והרב יוסף מלול, מקובל ורבה של עיית עטאב, מצאצאי מגורשי קטלוניה.
אמו הייתה בתו של המקובל הרב מימון מלכה, ואחיו הגדול היה הרב דוד מלול.
למד אצל אביו ובישיבה בבני מלאל, בישיבה במקנס אצל הרבנים רפאל ברוך טולידאנו ושמואל חליווה, ובישיבה במרקש אצל הרבנים יעקב אדרעי ויחיאל נחמני.
נסמך לרבנות בידי הרבנים רפאל ברוך טולידאנו ויוסף משאש.
לבקשת הרב רפאל עבו, התמנה בשנת ה'תש"ח לר"מ בישיבת אוצר התורה בקזבלנקה וכרב בקהילה היהודית המקומית.
פעל להקמת תלמודי תורה וישיבות נוספות במרוקו.
בספטמבר 1959 (אלול ה'תשי"ט) עלה לישראל והתיישב באור עקיבא.
כשנה לאחר מכן נבחר לכהן כרבה של העיירה.
בשנת 1961 התמנה גם כראש המועצה הדתית.
הוא הקים בעיירה עירוב, ייסד מערכת כשרות והקים מוסדות תורה וחסד רבים.
הקים את בית הכנסת "בית יוסף" ליוצאי מרוקו (על-שם אביו) ואף ניסה להקים ישיבה במקום.
פעל להקמת בית דין רבני לאזור חדרה ובסוף ימיו קיבל מינוי לדיין בבית הדין, אך נפטר לפני שבית הדין החל לפעול למעשה.
הוא העניק שירותי רבנות גם ליישובים נוספים באזור שלא היה להם רב: גבעת עדה, עופר, גבע כרמל, שדות ים, צרופה ועוד.
ב-1961 היה חבר הוועדה שבחנה את מצב החינוך הדתי במוסדות עליית הנוער.
היה חבר בגוף הבוחר את מועצת הרבנות הראשית ב-1964 וב-1972.
תמך בתנועת הפועל המזרחי והיה חבר בית הדין של המפד"ל, חבר סניף המפד"ל באור עקיבא ונציגו לוועידת המפלגה ב-1963.
נפטר לאחר מחלה בליל י' בשבט ה'תש"ם, 28 בינואר 1980, ונקבר ב"אוהל" אביו בבית הקברות בנתיבות.
על שמו נקרא הרחוב שבו התגורר באור עקיבא, וכן תלמוד תורה "אור מנשה" בעיר וספרייה תורנית באור עקיבא ובנתיבות.
בני משפחתו הקימו לזכרו את עמותת "בית הרב מלול" העוסקת בהפצת תורה ובהוצאת כתביו.
היה נשוי לחסיבה בת עיוש מלכה, ולהם נולדו חמש בנות וחמישה בנים.
לאחר פטירתו מונה לרב העיר חתנו רבי חיים בירדוגו.
בנו הרב שמעון אליהו מלול כיהן כרב הראשי לבוליביה וכיום ראש "הכולל האקסטרני העולמי לעיוני הלכה".
חתנו הרב עמנואל משעלי כיהן כרבה של אור עקיבא אחרי שגיסו רבי חיים התמנה לראש כולל למצוינים בדיינות בירושלים.
אלפי מנשה הכולל דרשות על התורה, המועדים ופרקי מחשבה.
רמות מנשה על התורה והמועדים.
נתיבות אור על הש"ס, שו"ת ופסקי דין.
ספר התקנות תקנות יהודי מרוקו וספרד.
ברפואה, מנת יתר היא צריכת כמות מוגזמת של תרופה או סם.
מצב כזה מתרחש כאשר חומר כימי (למשל סם) מוכנס לגוף בכמות או בריכוז גדולים מספיק כדי לפגוע בחילוף החומרים של אורגניזם חי, מה שגורם למחלה או למוות.
מנת יתר נלקחת לעיתים עקב טעות או תקלה, ולעיתים לשם התאבדות.
אפשר לטפל במנת יתר של כדורים על ידי שטיפת קיבה.
כל אדם מגיב אחרת למנת יתר והדבר תלוי במספר גורמים: סוג החומר, כמות, דרך הצריכה, המצב הבריאותי וגילו של אותו אדם.
סוגי חומרים שיכולים לגרום למנת יתר הם: כוהל, תרופות מרשם, תרופות ללא מרשם, סמים בלתי חוקיים ולעיתים אף חלק מתרופות צמחיות.
מנת יתר גורמת לנזק חמור במנגנוני הפיקוח של המוח ומובילה לקריסה מוחלטת של מערכת העצבים.
במצב כזה לחץ הדם יורד, מה שגורם לפעילות מואצת של הלב כדי להעביר את מחזור הדם, הריאות מתמלאות בנוזלים ואם האדם לא יקבל טיפול מהיר ומיידי הוא ימות.
לא כל מנות היתר הן קטלניות או מסכנות חיים, אבל אם יש חשד לכך, זה מצב חירום רפואי הדורש טיפול רפואי מיידי.
יש מגוון תסמינים למנת יתר מסמים, בהתאם לסוג החומר.
סימנים לזיהוי מנת יתר מסמים או ממשככי כאבים הם: חוסר תגובה לסביבה, נשימה איטית או הפסקת נשימה, אובדן הכרה, נחירות, שפתיים וקצות אצבעות כחולות או אפורות, ידיים או רגליים רפויות ואישונים מוקטנים.
סימנים לזיהוי מנת יתר מאלכוהול הם: בלבול, ירידה בקואורדינציה, הקאות, פרכוסים, נשימה בלתי סדירה, נשימה איטית, חיוורון, חום גוף נמוך ואובדן הכרה.
כדי להפחית את הסיכון למנת יתר חשוב לאדם לוודא שהוא בקיא בתרופות שאותן הוא נוטל, להתייעץ עם רופא או רוקח, לאחסן את התרופות בצורה נכונה ולהכיר את ההגבלות בנטילתן.
מִנְשָׁר (בלועזית: מָניפֶסט) הוא גילוי דעת או הצהרה פומבית, המתארת רעיונות, עקרונות, אמונות, ערכים ומטרות של אדם, תנועה או ארגון.
מניפסט בדרך כלל עוסק בתחום הפוליטי והחברתי או בתחום התרבותי.
מקור המילה מניפסט הוא בלטינית: manifestus.
השימוש המתועד הראשון במילה הוא משנת 1620 בתרגומו של נתנאל ברנט לספרו של פאולו סרפי, "History of the councel of Trent".
המילה מנשר (נקרא גם פלייר, מאנגלית: Flyer) משמשת גם לתיאור עלון פרסומת המחולק בתפוצה רחבה, ובו תיאור של המוצר, הארגון או האלמנט התרבותי אותו הוא מפרסם.
מצע פוליטי הוא רשימה של העקרונות והתוכניות שבהן תומכת מפלגה, ועימם היא פונה לציבור הרחב במטרה לשטוח את טענותיה הפוליטיות ולסייע להצלחתה בבחירות בדמוקרטיות הפרלמנטריות.
מצע בדרך כלל כולל רשימה של נושאים מרכזיים (כלכלה, ביטחון, חינוך, איכות הסביבה, בעיות חברתיות, וכו'), ופירוט המדיניות שבה תומכת המפלגה בכל נושא.
התחומים המוגדרים במניפסטים של המפלגות הזוכות נחשבים בדרך כלל כמייצגים את תחומי העניין ואת הנושאים האידאולוגיים שהציבור מעדיף.
הנאום על כבוד האדם (1486) של פיקו דלה מירנדולה - מניפסט ההומאניזם.
מנשר נפוליאון אל היהודים (באפריל 1799)
הצהרת זכויות האדם והאזרח במהפכה הצרפתית.
המניפסט הקומוניסטי של קרל מרקס ופרידריך אנגלס (1848).
המניפסט הפוטוריסטי של פיליפו טומאסו מרינטי (איטליה, 1909)
מיין קאמפף של אדולף היטלר (גרמניה, 1925)
המניפסט הסוריאליסטי של אנדרה ברטון (צרפת, 1924)
מניפסט תנועת מצפן, לאחר מלחמת ששת הימים (ישראל, ספטמבר 1967)
מניפסט החלאה הפמיניסטי של ואלרי סולאנס (ארצות הברית, 1968).
יומני טרנר (ארצות הברית, 1978).
מניפסט לסייבורג הפמיניסטי של דונה הראווי (ארצות הברית, 1985).
מניפסט דוגמה 95 - מניפסט של חבורת קולנוענים דנית ובהם לארס פון טרייר (דנמרק, 1995)
מניפסט קוד המקור הפתוח - 1998
מְנת משכל היא תוצאה מספרית המושגת בסדרת מבחנים קבועים, שפותחו במטרה למדוד את מידת התבונה של הנבדק, בהתאם לקבוצת הגיל ביחס לשאר האוכלוסייה.
במבחנים אלה מוצגות שאלות לוגיות, מרחביות, מתמטיות ומילוליות.
מבחני האינטליגנציה פותחו במאה ה-19 על ידי פסיכולוגים רבים: אדולף פרנק כתב ספר פילוסופי העוסק במבחני אינטליגנציה, ולאחר שנים הוקם מוסד על ידי פסיכולוג גרמני בשם וילהלם וונדט אשר בדק את המושג על פי תחום הפסיכיאטריה.
וילהלם עורר את סקרנותו של הרמן אבינגהאוס, שחקר את השפעת העייפות על היכולת הקוגניטיבית של האדם.
בינה חקר את השקפותיו של אבינגהאוס ותיאר את המושג באמצעות יכולות שונות של האדם.
אלפרד בינה פיתח מבחנים שונים על מנת לבדוק זאת.
בינה הוא הראשון שחיבר מבחנים למדידת מנת משכל ולא רק חקר את נושא האינטליגנציה.
סר פרנסיס גולטון הוא הראשון שמייחסים לו פיתוח מבחנים להערכת היכולת האינטלקטואלית.
גלטון התעניין בתורשה, וסבר שאינטליגנציה מורכבת מכישורים תפיסתיים וחושיים המועברים מדור לדור.
כך, ככל שהמערכת התפיסתית של האדם רגישה ומדויקת יותר, עולה האינטליגנציה שלו.
גלטון בנה סוללה של מבחנים אשר מודדים משתנים דוגמת היקף הראש, גובה, זמן תגובה, זיכרון וחדות ראייה.
הוא העביר את סוללת המבחנים שבנה לכ-9,000 נבדקים בבריטניה, אך נכשל במציאת מתאם בין משתנים אלה לבין מדדים של אינטליגנציה.
מבחני ה-IQ הראשונים עבור ילדים פותחו בשנת 1905 על ידי אלפרד בינה ותאודור סימון.
בעקבות העברת חוק חינוך חובה בצרפת, ביקשה הממשלה ליצור מבחן שיעריך את היכולת האינטלקטואלית של הילדים לצורך סיווג התלמידים לרמות.
בינה סבר שאינטליגנציה צריכה להימדד באמצעות משימות שדורשות היגיון ופתרון בעיות, ולא על ידי כישורים תפיסתיים.
בינה הגה את המונח "גיל מנטלי" (), וטען שילד פחות אינטליגנטי יבצע את המבחן ברמה המאפיינת ילד צעיר יותר, בעוד ילד מחונן יתפקד ברמה המאפיינת ילד בוגר יותר.
במבחן שבנה היו פריטים ברמת קושי עולה, וככל שהילד הצליח לענות על יותר שאלות הגיל המנטלי שלו הוערך כגבוה יותר.
הגיל המנטלי הושווה לגיל הכרונולוגי של הילד על מנת להעריך את רמת התפתחותו השכלית.
עם זאת, מאחר שבשלב מסוים האינטליגנציה נותרת קבועה ואילו הגיל ממשיך לעלות, נוצר קושי להעריך את רמת האינטליגנציה בקרב מבוגרים.
מבחן סטנפורד-בינה נבנה על בסיס פריטי המבחן של בינה, אשר הותאמו לאוכלוסייה האמריקאית על ידי לואיס טרמן מאוניברסיטת סטנפורד ב-1916. במבחן זה, כל פריט דורג לפי הגיל בו רוב הילדים ענו עליו נכון.
גילו המנטלי של הילד נקבע על פי סיכום מספר הפריטים עליהם ענה נכונה.
המבחן השתמש בנוסחה הבאה לחישוב מנת המשכל: .
לדוגמה, ילד בן 8 עם יכולת מנטלית של ילד בגיל 10, היה מקבל את מנת המשכל 125 לפי נוסחה זו: .
בהתאם לגישה המודרנית שמתייחסת לאינטליגנציה כמכלול של יכולות שונות, מחולקת הגרסה המעודכנת של מבחן סטנפורד-בינה לארבעה תחומים עיקריים: הגיון מילולי, הגיון מופשט/ויזואלי, הגיון כמותי וזיכרון לטווח קצר, ולכל נבחן מחושב ציון נפרד בכל תחום מארבעת תחומי המבחן.
המבחן מורכב ממבחנים שונים המודדים את היכולות השכליות של האדם על פי גילו השכלי.
גם במבחן זה מושם דגש על יכולות מילוליות וביצועיות בדומה למבחנו של דייוויד וכסלר.
אך משום שהמבחן מודד יכולות על פי גילים, היה קשה לזהות התפתחות מנת משכל בקבוצות גיל שונות.
רצף ההתפתחות אצל בני האדם זהה אך הקצב שונה ולכן כדוגמה בגיל התבגרותו של אדם קשה לנבא יכולות והישגים לימודיים ושכליים, מכיוון שבגיל ההתבגרות ישנה התפתחות קוגניטיבית ושינוי תהליכי בגילו.
מבחן סטנפורד-בינה משקף אך ורק יכולות בהווה ואיננו משקף יכולות עתידיות הטמונות באדם.
הקיצור "IQ" נטבע על ידי הפסיכולוג ויליאם לואיס שטרן עבור המונח הגרמני Intelligenzquotient, המונח שלו לשיטת ניקוד עבור מבחני אינטליגנציה באוניברסיטת ברסלאו כפי שטען בספר משנת 1912.
בחינת מנת המשכל מתבצעת לצורך הערכה של כשרים שכליים ויכולות למידה אצל יחידים או קבוצות בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
על-מנת שמבחן האינטליגנציה יחשב לכלי מדידה אמין עליו לעמוד בתנאים הבאים:
תקנון – כל סוגי המבחנים יוגשו ויוערכו לכלל הנבדקים באופן אחיד, המשקף נאמנה את יכולותיו של כל נבדק ביחס לשאר הנבדקים.
אובייקטיביות – מגוון השאלות יעמידו את כלל הנבחנים ב"קו זינוק" אחד, ולא יפלו חלק מהנבדקים על רקע שונותם החברתית, תרבותית ואישיותית.
הערכת המבחן לא תושפע משיקולים סובייקטיביים של הבוחנים אלא תבוצע באופן אחיד.
מהימנות – כשם שאינטליגנציה של אדם נחשבת לעקבית ויציבה, כך גם על תוצאות המבחנים להיות עקביות ויציבות בביצוע המבחנים בשנית או בנוסח מקביל.
תוקף – המידה שבה מבחני האינטליגנציה משקפים ביעילות את רמת האינטליגנציה של הנבדקים בהתאם לגילם.
יחד-עם-זאת, לא הושגה הסכמה בקרב חוקרי האינטליגנציה על מהותה של יכולת זו.
אם-כן, מבחני האינטליגנציה השונים בודקים יכולות שונות של האדם המפורשות באופן שונה על ידי חוקרים שונים.
מכאן ש"תוקף" מתייחס ליכולתו של כל מבחן לשקף ביעילות את יכולות האדם הספציפיות שהוא מעוניין לבדוק, וזאת תוך הימנעות מהשפעות סביבתיות, תרבותיות ואישיותיות.
מבחני מנת המשכל המקובלים כיום פותחו בשנת 1939 על ידי דייוויד וכסלר, שסבר שמבחן סטנפורד-בינה נותן משקל יתר לתחום השפתי ואינו מתאים לאוכלוסיית המבוגרים.
מבחן אינטליגנציה וכסלר למבוגרים מחולק לשני חלקים: מילולי וביצועי.
לכל חלק ציון נפרד, בנוסף לציון האינטליגנציה הכללי.
בחלק המילולי של המבחן ישנם תתי מבחנים כגון ידיעות כלליות, הבנה מילולית, יכולת מתמטית, הפשטה מילולית, זכירת ספרות ופירושי מילים, ואילו בחלק הביצועי ישנם תת-מבחנים כגון השלמת תמונות, סידור תמונות, קוביות, הרכבת עצמים, וקידוד.
ציון נפרד מחושב לכל תת-מבחן, ומאפשר לקבל תמונה מקיפה של נקודות החוזק והחולשה של הנבחן.
מאוחר יותר פיתח גם את מבחן אינטליגנציה וכסלר לילדים.
תוצאות כל מבחן בודד מתורגמות למספר על פי הסטטיסטיקה של כלל התוצאות בחלוקה לפי קבוצות גיל, באופן שמביא את הציון הממוצע בכל קבוצת גיל ל-100, ואת סטיית התקן ל-15. כך מתקבלות תוצאות המשקפות את המיקום היחסי של יכולות הנבחן בתוך קבוצת הייחוס שלו.
ההתפלגות המתקבלת באוכלוסיות גדולות קרובה להתפלגות נורמלית (יוצרת גרף דמוי פעמון): לכ-68 אחוזים מהאוכלוסייה מנת משכל של בין 85 ל-115, ולכ-95 אחוזים מהאוכלוסייה מנת משכל בטווח ה"תקין" (עד שתי סטיות תקן לכל כיוון, בין 70 ל-130).
תוצאות המבחן הוכחו כמהימנות ויציבות לאורך זמן, וגם לאחר אימון ותרגול מרבית האנשים אינם משפרים את ציונם ביותר מחצי סטיית תקן.
הבחינה בודקת רק את רמת ההבנה והלוגיקה במספרים והנדסת המרחב, ולכן אינה מעידה על כישרון בתחומים אחרים, כגון מוזיקה, ציור, ספורט או יכולות חברתיות.
כמו כן קבוצות מיעוטים רבות טוענות כי המבחנים מושפעים מהטיות תרבותיות ולכן הן מקבלות ציונים נמוכים יחסית.
יש המתייגים את האוכלוסייה על פי תחומי הציונים ל"מחוננים" לבעלי "מוגבלות שכלית התפתחותית" ברמות שונות.
חלוקה זו נובעת בעיקר מסיבות בירוקרטיות והתוקף שלה מוטל בספק.
עם הזמן פוחת השימוש בחלק מקטגוריות אלה, בין השאר משיקולי תקינות פוליטית.
המבחן חובר על-מנת לאתר תלמידים חסרי יכולת בבית הספר.
מחבריו האמינו כי לאדם כושר כללי אותו כינו "יכולת שיפוט", ולכן השאלות שחיברו עסקו בהבנה ושיפוט ולא בזיכרון או ידע.
המבחן מורכב מארבעה תחומים עיקריים: היגיון מילולי, היגיון מופשט/ויזואלי, היגיון כמותי וזיכרון לטווח קצר.
כמו כן, למבחן גרסאות שונות בהתאם לגיל הנבדק.
קיימת בעיה במבחן וכסלר המודד יכולות מבוגרים, מכיוון שהוא משלב בדיקה של יכולת מילולית או ביצועית ואינו משקף יכולות אחרות הטמונות באדם.
בישראל עודכן מבחן "וכסלר" לילדים בעקבות התיישנות הנורמות בגרסה של 1976, ליקויים שנתגלו בתוכנם של פריטי המבחן הישנים, מורכבותם המיותרת וסרבולם של כמה מהליכי ההגשה וקביעת הציונים, והצורך בסינונם של פריטים לא מהימנים.
עיקר השינויים נערכו בשלושה ממדים: המימד הטכני, המימד המדידתי והמימד הקונצפטואלי-פירוש הציונים.
המבחן כולל בעיקרו עשרים ושישה סוגי מבחנים שונים הבודקים יכולות שכליות של הגיל הצעיר, יכולות מתמטיות, מילוליות וביצועיות: מודד אוכלוסייה צעירה, תאומים ופעוטות.
המבחן בודק לדוגמה העתקת ציורים, שיום של איברים בגוף וכו' אך עם זאת מקור הבעיה במבחן זה הוא שמבחני הביצוע שלו מועטים מאוד ואף רמת הריכוז של פעוטות היא מקוצרת מאוד דבר שהקשה רבות על ממצאי המבחן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, צבא ארצות הברית נזקק לדרך להעריך מתגייסים כדי להקצות אותם למשימות מתאימות.
זה הוביל לפיתוחם של כמה מבחנים על ידי רוברט יארקס .
המבחן הניב מחלוקת ודיון ציבורי ער בארצות הברית.
מבחן זה נקרא מבחן ארמי אלפא .
פותחו מבחנים לא מילוליים, או "ביצועים", עבור מי שלא ידע לדבר אנגלית, או שנחשד בניסיון השתמטות אשר נקראו ארמי בטא .
מבחן רייבן כולל שישים שאלות ורוב מבחני האיי קיו מכילים לפחות חלק ממנו.
במבחן יש למצוא קשר לוגי בין משטח רקע שחסרה בו חתיכה לבין מספר אפשרויות להשלמת החתיכה החסרה.
אף על פי שמבחני האינטליגנציה נמצאים בשימוש רחב מזה שנים רבות, מגוון היבטים נותרו שנויים במחלוקת מהסיבות הבאות:
המבחן בודק הישגים לימודיים ולא רק אינטליגנציה.
הוא בודק ידע קודם ולא רק את יכולת השימוש בו.
כמו כן, הכנות למבחן האינטליגנציה יכולות להוביל לציון גבוה, ותרגול מרוכז גם הוא עשוי לשפר את סיכויי ההצלחה בו.
הוא מקבל בדרך כלל רק תשובה נכונה אחת, גם כשתשובות אחרות עשויות להיות נכונות אף הן.
גם בחלק הביצועי של המבחן נדרשת יכולת הבנה מילולית.
לכן, במקרה שבו יכולותיו הביצועיות של אדם הן גבוהות, ואילו יכולותיו המילוליות נמוכות, מבחן האינטליגנציה ישקף באופן מוטה את יכולותיו.
כמו כן, מבחני האינטליגנציה לא בודקים מגוון רחב של כישורים שכליים המחייבים גישה אחרת ופתוחה יותר במבחנים.
הוא מבוסס על ערכים ועל נורמות של המעמד הבינוני בחברה המערבית.
תוכן השאלות שלו לא משותף לכל התרבויות וכך נוצר מצב שיש תרבויות המופלות לרעה.
תוצאות המבחן מושפעות ממצבו הנפשי של האדם בזמן נתון.
מצב הרוח ומידת המוטיבציה של האדם בזמן ההיבחנות משקפים נקודת זמן מסוימת, תמונת מצב על הנבחן הנכונה לנקודת הזמן בה הוא פותר את המבחן, כך שאם הנבחן יפתור אותו במועדים שונים, ציונו עשוי להשתנות - לעלות או לרדת בהתאם למצבו בנקודת הזמן בה נבחן.
תוצאות המבחן מושפעות מאופיו ואישיותו של האדם.
יכולת האדם להתמודד עם לחצים, כמו גם מידת התחרותיות והנמרצות שלו בזמן מבחן.
מִנְשָׁר אוקטובר הוא קובץ של זכויות שניתן על ידי הצאר הרוסי ניקולאי השני ב־17 באוקטובר 1905 (לפי הלוח היוליאני; 30 באוקטובר לפי הלוח הגרגוריאני) כתגובה למהפכת 1905, ואשר סימן את סיומה של אוטוקרטיה בלתי מוגבלת ברוסיה והתחיל תקופה של מלוכה חוקתית.
בין הזכויות שניתנו במנשר אוקטובר היו: חופש הדת, חופש הביטוי וחופש ההתארגנות.
מנשר אוקטובר הוא גם הבסיס של החוקה הרוסית של שנת 1906.
עם הצגת המנשר לצאר ב-14 באוקטובר (לפי הלוח היוליאני) בידי סרגיי ויטה ואלכסיס אובולסקי, התווכח הצאר על תוכנו במשך שלושה ימים.
אולם בסופו של דבר אושר על ידו.
לאחר פרסום המנשר התחרט הצאר על כך שחתם על המנשר.
הוא אמר כי הרגיש באותו רגע "בחילה ובושה על הבגידה בשושלת".
מנשר אוקטובר לא שינה את חייו של הרוסי הממוצע.
למרות פרסום המנשר עדיין היה הצאר גורם מכריע בפוליטיקה הרוסית, שיכול לשנות ולהתאים את חוקי המדינה כרצונו.
כמו כן שמר הצאר על שליטתו בפרלמנט הרוסי - הדומה.
לדומה שנוצרה היו שני בתים, ואולם חברי אחד מהם בלבד היו צריכים להיבחר על ידי העם.
יתר על כן, לדומה הייתה רק שליטה מוגבלת על התקציב ואף לא הייתה שום שליטה על הרשות המבצעת של הממשלה.
בנוסף, זכויות האזרח וזכויות ההתאגדות שהוענקו בחוקי היסוד היו מוגבלות בהרבה מאלה שהובטח על ידי המניפסט.
מנשר לאמנות הוא מרכז תרבות בתל אביב הכולל מכללה, גלריה ו הקרנות.
המכללה היא בית ספר גבוה לאמנות אשר הוקם בשנת 2005 על ידי הסופרת רונית ידעיה והצלם עודד ידעיה, המשמש כמנהל בית הספר.
במנשר מתקיימים לימודים לתואר ראשון במדעי הרוח בשיתוף האוניברסיטה הפתוחה, וכן לימודים חלקיים, קורסים בודדים ולימודי המשך.
הלימודים בבית הספר מתרכזים בתחומי הקולנוע, האמנויות החזותיות והכתיבה.
בית הספר ממוקם ברחוב דוד חכמי 18, בשכונת הרכבת בתל אביב.
מתחם מנשר כולל גם גלריה לאמנות עכשווית, אולם הקרנות, ובית קפה.
במקום נערכים סימפוזיונים, דיונים על תערוכות, ואירועים שונים הפתוחים לקהל הרחב.
באוגוסט 2009 פורסמה תוכנית להקמת מבנה חדש לבית הספר, בחלק משטחה של התחנה המרכזית הישנה של תל אביב.
מדי שנה מפרסמת מחלקת הכתיבה של בית הספר אסופה בשם "דיבור".
בית הספר מנוהל על ידי חברה לתועלת הציבור (חל"צ) בעלת שם זהה – מנשר.
בבית הספר פועלות שש מחלקות:
קולנוע – ראש המחלקה הוא דייוויד נוי.
אנימציה – ראש המחלקה היא נטע כהן.
צילום – ראש המחלקה הוא עודד ידעיה.
אמנות פלסטית – ראש המחלקה היא נעם ונקרט.
תקשורת חזותית – ראש המחלקה הוא יגאל הרמן.
כתיבה – ראש המחלקה היא רונית ידעיה.
סרט הגמר "עין לבנה" של תומר שושן היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הקצר בשנת 2020.
מנתי גאורגי (בגאורגית: ქართული მანეთი, כּארתוּלי מַנֶתי) היה ההילך החוקי של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בשנים 1919 עד 1922. הוא החליף את הרובל הרוסי, והיה שווה ערך ל-100 קופייקות.
בשנת 1922 הוחלף שוב לרובל הרוסי.
המנתי הודפס בשטרות בלבד, שערכם נע בתחילה בין 50 ו-5000 מנתי (עם כיתוב בצרפתית וברוסית כ"רובל"); ולאחר מכן הגיע הסכום ל-שטרות של 5 מיליון מנתי.
מנתול (מלועזית: Menthol) הוא תרכובת אורגנית קוולנטית כיראלית וסוג של טרפנואיד, הנוצרת באופן מלאכותי או נרכשת ממיצוי נענע חריפה או סוגים אחרים של שמני נענע.
למנתול איכות מאלחשת מקומית והשפעה הנוגדת גירויים.
זוהי מולקולה קטנה , מסיסה בשומן (הידרופובית) כך שהיא יכולה לחדור דרך שכבת האפיתל ולהגיע אל העצבים האחראים לתחושת החום והקור ובפרט לקצוות התחושתיים הצפופים של העצב המשולש ברקמה הרירית של הפה והלוע.
למנתול יכולת להגביר את רגישותם של קולטני העור הרגישים לקור, ובכך הוא יוצר את ההרגשה הקרירה המפורסמת שלו.
הוא אינו משפיע בפועל על טמפרטורת העור ואינו יוצר בעצמו את תחושת הקירור, אלא רק מעלה את הרגישות לקירור מקומי.
מציצת סוכריית מנטה בפה סגור לא תיצור, לכן, הרגשת קור ("רעננות"), אבל הקירור הקל שגורמת שאיפת אוויר לאחר שהמנטול פעל על קצות העצבים תגרום לתחושת קור חזקה.
הקלה קצרת טווח על כאבי גרון וכאבי לוע קלים
תוסף לסיגריות להקלה על גירוי גרון וסינוסים כתוצאה מעישון ושיפור ריח הפה של המעשן
תוסף לג'לים ומשחות להקלה על כאבי שרירים
תכשירים להקלה על כוויות שמש
תוסף למשחות שיניים ונוזלי שטיפת פה
אסטרים של מנטול משמשים להוספת ניחוח פרחים לבשמים
ישנן ראיות כי המנתול מוכר ביפן כבר מעל 2000 שנה.
במערב, הוא בודד רק ב-1771, על ידי הגרמני הירונימוס דייוויד גאוביוס.
מֶנְשֶׁנְגְּלַדְבָּךְ () היא עיר במדינה הפדרלית נורדריין-וסטפאליה, גרמניה.
היא שוכנת מערבית לנהר הריין, באמצע הדרך בין דיסלדורף לגבול ההולנדי.
שמה המקורי היה גלדבך, שם שעד היום נמצא בשימוש לצד השם הרשמי.
עם זאת, כדי להבדיל עיר זאת מעיר אחרת בשם גלדבך (שגם שמה שונה והוא כיום ברגיש-גלדבך (Bergisch Gladbach)), שינו את השם בשנת 1888 למנשן-גלדבך.
שם זה היווה בעיה מסוימת עבור תיירים וזרים, שנטו לחשוב כי זהו פרבר של מינכן (מנשן בגרמנית).
ב-1960 שונה שמה שנית למנשנגלדבך על מנת שטעות זאת לא תישנה.
במרכז העיר ישנו מנזר שהוקם בשנת 974, הנקרא "גלדבך" על שם נחל קטן שכיום זורם מתחת לקרקע.
במאה ה-14 התאגדו המנזר והכפרים השכנים ונהפכו לעיר.
בעיר ישנה קבוצת כדורגל מפורסמת בשם בורוסיה מנשנגלדבך.
זהו ביתם של נהגי הפורמולה 1 ניק היידפלד והיינץ פרנטזן, והפילוסוף הנץ יונאס נולד שם.
שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס נולד בעיר ריידט (לשעבר עיר עצמאית, שמסופחת כעת למנשנגלדבך), ומפקד יחידות גולגולת המת ריכרד גליקס נולד בעיר אודנקירכן, המסופחת כיום למנשנגלדבך.
בסיסו הראשי של הצבא הבריטי בגרמניה ממוקם ליד העיר.
מַנֶתּוֹן היה היסטוריון מצרי-הלני וכוהן של הדת המצרית, בתקופה התלמית במאה ה-3 לפנה"ס, בזמנו של תלמי השני, פילדלפוס.
מנתון חיבר את החיבור "דברי ימי מצרים", שמשתמשים בו רבות לצורך קביעת הכרונולוגיה הפרעונית בפרט, ושל עמי העולם העתיק בכלל.
מנתון היה כוהן מצרי במוצאו, ועל פי אחת המסורות נולד בסבניטוס ("עיר העגל הקדוש") שבצפון הדלתא, המזוהה היום עם סאמאנוד שממערב לזרוע דאימטיה של הנילוס.
עיר זו הייתה עיר המקור והמושב של השושלת הפרעונית השלושים הסבניטית (343-380 לפנה"ס), וחשיבותה הייתה רבה אף בימי מנתון עצמו.
מנתון פעל בתקופת שלטונם של שני המלכים התלמיים הראשונים, ובעיקר בימי תלמי השני פילאדלפוס (246-284 לפנה"ס).
בהסתמך על תעודת פפירוס משנת 241 לפנה"ס המזכירה את שמו, ניתן להניח כי הוא המשיך לחיות לפחות עד שנות מלכותו הראשונות של תלמי השלישי אורגטס הראשון (221-246 לפנה"ס).
מנתון שימש ככל הנראה כוהן גדול במקדש לאל אמון בהליופוליס, אך גם עשה לקבלת והפצת פולחן האל היווני סרפיס במצרים.
על פי פלוטרכוס, פסל שהובא למצרים בהוראת תלמי סוטר הוכרז כפסל סרפיס על ידי שני אנשי דת בכירים, טימותאוס ומנתון.
מנתון היה הראשון מבין סופרי מצרים שכתב על תולדות ארצו ודתה בלשון היוונית.
מנתון כתב כמה חיבורים, אך החוקרים חלוקים בנוגע למספרם ולזהותם המדויקת.
חיבורו הנודע והחשוב ביותר, "דברי ימי מצרים" (Αἰγυπτιακά, "איגיפטיאקה"), שנזכר בשמו בחיבור הפולמוסי "נגד אפיון" של יוסף בן מתתיהו, נתחבר בשנת 270 לפנה"ס לערך והוקדש לתלמי השני פילדלפוס, שקרוב לוודאי גם יזם את כתיבתו.
הוא מספר את דברי ימיה של מצרים, כפי שמצא מנתון בכתבים ההירוגליפים המצריים הקדומים.
רק קטעים בודדים ממנו נשמרו שם, אך נוספו עליהם רשימות מלכים, שנערכו כתקציר ונשמרו בכתבי הסופרים הנוצרים המאוחרים: סקסטוס יוליוס אפריקנוס, באונומסטיקון של אוסביוס וכן אצל ההיסטוריון גאורגיוס סינקלוס מהמאה התשיעית.
ה"אגיפטיקה" נסמכה על מידע אותנטי קדום, שעליו צירף גם קטעי ספרות המבוססים על כתובות הירוגליפיות וכן דברי פרשנות.
לחיבורו יש עניין רב אצל חוקרי תולדות מצרים העתיקה, ומשתמשים בו רבות לצורך קביעת הכרונולוגיה הפרעונית בפרט, ושל עמי העולם העתיק בכלל.
חלוקת ההיסטוריה המצרית לפי שושלות נשענה בעצם על כתבי מנתון.
בחיבורו יש רשימה של 32 שושלות מצריות, עם שמות המלכים בכל שושלת.
מנתון אינו נותן כרונולוגיה מוחלטת, אלא סדר השושלות, סדר המלכים וחלק קטן משנות השלטון.
מהתקופה הפרהיסטורית (האלף ה-4 לפנה"ס) עד השושלת ה-11.
מהשושלת ה-12 עד השושלת ה-19.
מהשושלת ה-20 עד נכתנבו השני (המאה ה-4 לפנה"ס), אחרון הפרעונים של השושלת ה-30.
על פי גיאורגיוס סינקולוס, מנתון חיקה את הסופר ברוסוס, כוהן בבלי לאל מרדוך, שכתב את החיבור "דברי ימי בבל" והקדיש אותו לאנטיוכוס הראשון.
יוסף בן מתתיהו הזכיר את שניהם כראשוני הסופרים הלא-יווניים מהמזרח, שכתבו ספרי "קדמוניות" ביוונית.
ספריהם דומים במבנה הספרותי (מחולקים ל-3), בהקדשת כתיבתם לפטרוניהם המלכים היווניים, ובמטרת כתיבתם: להוכיח לעולם היווני את עתיקות תרבותם.
מנתון ביקש להציג את מצרים כערש הציוויליזציה שממנה יצאו כל התרבויות, כולל התרבות היוונית.
יוסף בן מתתיהו מציין שמנתון "הרבה להוכיח את הרודוטוס" על כך שכתב "שקרים" על המצרים מתוך בורות.
גרסת מנתון על מוצא היהודים מופיעה בספרו של יוסף בן מתתיהו, "נגד אפיון".
יוספוס מביא אותה בשני חלקים ומציג אותם בשני מקומות נפרדים בספרו.
המילה "חִק" כתובה שם אחרת, בה"א (אות נשימה) ולא באל"ף, ומשמעותה "עבדים שבויי מלחמה".
הפולשים הקימו אחד מהם למלך, שישב בעיר ממפיס ושלט על מצרים העליונה ומצרים התחתונה, ומאוחר יותר ביצר את העיר אווריס כנגד סכנת פלישה ממזרח של האימפריה של אשור.
מנתון טוען כי ששת מלכי החיקסוס הראשונים ניסו ללא הרף "לעקור את המצרים מהשורש" ומספר שלאחר 510 שנות שלטון של שושלות מלכי החיקסוס, התקוממו מלכי תבאי ושאר חלקי מצרים ופתחו נגדם במלחמה ארוכה, עד שהחיקסוס גורשו ממצרים, ברחו לאווריס והתבצרו בה.
רק בשלב זה חושף מנתון את זהותם של 240 אלף בני החיקסוס שגורשו ממצרים:
לאחר כ-500 שנים נוספות, אחד ממלכי מצרים בשם אמנופיס רצה "לראות את האלים", כמו שראה אותם הוֹרוֹס, אחד המלכים אשר היו לפניו, וסיפר זאת לנביא שגם שמו אמנופיס (בן פפיאס).
אולם המצורעים מרדו במלך, בהנהגת כוהן מהליופוליס בשם אוסרסיף, שנתן להם תורה חדשה וציווה אותם שלא לעבוד את אלוהי המצרים, אלא להקריב את החיות הקדושות שלהם ולהתנכר לכל מי שלא מצטרף לדתם החדשה.
שתי האוכלוסיות, החיקסוס מירושלים והמצורעים, השתלטו יחד על מצרים, שרפו ערים וכפרים, חיללו מקדשים, טימאו את פסלי האלים ואילצו את הכוהנים והנביאים לזבוח את החיות הקדושות ולשחוט אותן.
רק בשלב זה, לאחר תיאור ה"תועבות" שנעשו על ידי החיקסוס והטמאים, חושף מנתון את זהותו של מנהיגם: כשחבר אוסרסיף לחיקסוס, שינה את שמו למשה.
על גרסת מנתון לסיפור יציאת מצרים
מנתון כתב את הגרסה שלו לסיפור יציאת מצרים זמן קצר אחרי הקטאיוס איש אבדרה.
נראה שיוספוס לא השתמש באופן ישיר בחיבורו של מנתון, אלא הכיר רק תקצירים שנעשו לכתביו על ידי יהודים הלניסטים שקדמו לזמנו.
ישנם חוקרים רבים המבחינים (בחלקים המופיעים אצל יוספוס) בין מנתון, שלא הזכיר את היהודים, לבין פסאודו-מנתון, שאותו תייגו כאנטישמי.
בעקבות דברי מנתון, סברו בעבר מרבית החוקרים כי ה"חיקסוס" הוא שמו של עם נודד ממוצא שמי, אולם כיום מוסכם במחקר כי הוא שיבוש יווני של הכינוי המצרי "חִקָאו-ח'אסת" ("מושלי הארצות הנכריות"), שבו כונו שליטי נוביה, סוריה וארץ ישראל.
מנתון מתאר את החיקסוס כאנשים מגזע לא נודע, אך בכתבי אפריקנוס למשל מכונים מלכיהם במפורש "המלכים הנוכריים מפיניקיה".
לפיכך יש להתייחס אל הכינוי המופיע אצל יוספוס כתואר גנאי מצרי שמשמעותו "נחותים".
בספרות היוונית והרומית שאחרי מנתון אין הקבלה לקשר שהוצע על ידו בין החיקסוס והיהודים.
ההתייחסות לסכנת פלישה אשורית למצרים תחת שלטון החיקסוס היא אנכרוניסטית.
שגיאת מנתון נבעה מהתייחסות רצינית אל המסורת האגדית היוונית על ממלכת אשור של נינוס וסמירמיס.
מוטיב דומה על תשוקת מלכי מצרים לראות את האלים חזר כמה פעמים בספרות העתיקה.
ייתכן שהשם "אוסרסיף" הוא בעצם צורה מצרית של השם "יוסף", כאשר האותיות "יו" נחשבו כשמו של האל היהודי והוחלפו בשם האל המצרי אוסיריס.
סיפור יציאת מצרים ועלילת המצורעים של מנתון היו בבחינת תגובה לסיפור יציאת מצרים המקראי (הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים).
מנתון בחר שלא לנקוט בעמדת התגוננות על ידי כתיבת דברי הזמה בלבד, שיכולים להתפרש כאפולוגטיקה וכסימן של חולשה, אלא בחר במתקפה תעמולתית כוללת נגד היהדות והיהודים, כשלצורך המשימה אימץ את השיטה הספרותית של כתיבת "פסאודו היסטוריה".
לא ידוע על יסוד מצרי קדום יותר לעלילת המצורעים של מנתון.
עלילה זו שימשה תשתית עלילתית לכל מסורות השטנה המאוחרות יותר של סופרים כמו דיודורוס סיקולוס, טרוגוס פומפיוס, כאירמון, ליסימכוס, אפיון וטקיטוס.
בפתח תגובתו לדברי מנתון, מצביע יוסף בן מתתיהו דווקא על ההתאמה שבין גרסת מנתון לסיפור המקראי.
הוא מדגיש שדברי מנתון שנלקחו מתוך הכתבים המצרים העתיקים סותרים את טענות הבסיס של הסופרים המצרים-יוונים המאוחרים יותר (על כך שהיהודים אינם עם עתיק ומוצאם ממצרים) ועיקרם: אבותיהם של היהודים הגיעו למצרים מארץ זרה ויצאו ממנה כבר בזמן קדום מאד – "כמעט אלף שנים לפני מעשה איליון" (מלחמת טרויה).
יוספוס מבדיל בין שני חלקי הסיפור של מנתון, כאשר הוא מאמץ את הראשון (זיהוי היהודים עם החיקסוס) ושולל את אמינותו של השני (סיפור המצורעים).
מדובר ב"שיחות הבל ושקרים" שמנתון הוסיף להם "דברים אשר אין להם שחר", כדי לייחס את מוצאם ל"המון מצרים מצורעים ומוכּים בתחלואים רבים", ולפיכך "אין להאמין בדברי שקריו".
הוא טוען שמנתון הוסיף לסיפורים הללו דמות פיקטיבית בשם "אמנופיס המלך" ולכן גם בחר שלא לציין את תקופת שלטונו, למרות שהקפיד לעשות כך לגבי כל שאר המלכים.
נראה שיוספוס לא התכוון לכך שאמנופיס הוא שם בדוי, אלא מלך בדוי, שמנתון שלף את שמו מרשימת המלכים שלו, שבה נזכרו 4 מלכים הקרויים כך.
יוספוס טוען שמנתון עשה "צחוק" מקוראיו בחלק השני של סיפורו ומביע את תמיהותיו בסדרה של שאלות רטוריות עוקצניות ולעגניות, באמצעותן הוא מלגלג על האמונה הדתית ופולחנות בעלי החיים הנהוגים במצרים:
מי הם האלים שאמנופיס רצה לראות?
האם היו אלה האלים המצריים – השור (האל אפיס), התיש (ח'נום), הקרוקודיל (אנוביס) והקופים בעלי ראש הכלב (תחות)?
הרי ביכולתו לראותם תמיד...ואם התכוון לאלים שבשמים – איך היה מסוגל לראותם?
והרי ראה אותם כבר המלך הוֹרוֹס לפניו ויכול היה ללמוד ממנו כיצד ניתן לראותם, מבלי שיצטרך למצוא לשם כך "תחבולה חדשה".
ולמה שיסתירו האלים את פניהם בגלל בני אדם כרותי איברים ומצורעים?
הם נוהגים הרי לכעוס על מעשי רֶשע ולא על מומי הבשר.
והנה "הקוסם" ציווה לגרש את בעלי המומים ממצרים כדי לטהר את הארץ, ואילו המלך גירש אותם אל המחצבות, כאילו עשה זאת בגלל מחסור בעובדי פרך.
ואותו רואה עתידות היה ממש "חכם גדול" - איך זה שלא צפה מראש שהמלך לא יקבל את מבוקשו?
ומדוע אם כך לא סירב לבקשת המלך לראות את האלים?
ואיך זה שהנביא התאבד ולא צפה את מותו מלכתחילה?
אולם יש עוד טיפשות גדולה מזאת - המלך שמע את הנבואה הרעה ופחד מהצפוי להתרחש ובכל זאת לא מיהר לגרש את בעלי המומים, אלא להפך, נעתר לבקשתם ונתן להם עיר.
אולם לטענת יוסף, גם בדברים אלה לא היה די ומנתון לא השכיל להבין ש"לא יֵאָמנו כזביו":
גם אם כעסו המצורעים על המלך בגלל מה שעשה להם, אחרי שיצאו לחופשי מהמחצבות וקבלו ממנו את אווריס, היה עליהם למתן את שנאתם אליו.
וגם אם רחשו אליו שנאה רבה, היו תוקפים אותו בלבד ולא יוצאים למלחמה על כל העם המצרי, כי ברור שהיו להם קרובים רבים במצרים.
וגם אם החליטו להילחם בכל העם, מדוע החליטו להילחם גם באלים שלהם, בכך שתיקנו להם חוקים חדשים הנוגדים את חוקי אבותיהם?
יוספוס מוסיף בציניות שיש לזקוף לזכות מנתון על שלא הטיל את האשמה הזאת על אנשי ירושלים, אלא על המצרים עצמם (המצורעים) ובראשם הכוהנים שלהם (אוסרסיף), ותוהה אם לא מוזר הדבר, שאף אחד מקרובי האנשים הטמאים לא הצטרף למלחמתם, עד שהיו צריכים לבקש עזרה מירושלים.
ואיזו ידידות או קרבת משפחה הייתה עד אז בין הטמאים ובין בני ירושלים?
הרי גם המצורעים היו מצרים ולכן היו אויבים ומנהגיהם היו שונים מאוד.
ואנשי החיקסוס מירושלים עטו מיד על הצעת המצורעים לכבוש את מצרים, כאילו לא הכירו כבר את הארץ ממנה גורשו כבר בעבר בכח.
אילו היו החיקסוס במחסור ובמצוקה ברור היה מדוע הסכימו לסכן את חייהם, אך הם ישבו בעיר משגשגת ואכלו מפרי אדמה טובה בהרבה מאדמת מצרים, אז מה גרם להם לחרף את נפשותיהם לעזרת מי שרק לא מזמן היו אויביהם, אנשים שאין איבר שלם בגופם שאפילו קרוביהם נטשו אותם?
הרי לא יכלו לנחש מראש שהמלך יברח מהם.
ולפי הסיפור מסתבר שניתן לכבוש את מצרים בקלות.
כובשיה שמעו שאמנופיס עוד חי אך לא דאגו לבצר את מעברות ארץ כוש, למרות שהיה להם צבא עצום לעשות זאת, והנה בסופו של דבר שב אמנופיס, ניצח אותם במלחמה ורדף אחריהם עד סוריה דרך חול המדבר, שקשה לעבור בו גם ללא מלחמה.
יוספוס מסכם וטוען שגם על פי גרסת מנתון מוצא העם היהודי לא מהמצרים (אלא החיקסוס בלבד) ולא התערבו בו ילידי מצרים (המצורעים), ואפילו אם ייחס מנתון את מוצא היהודים למצורעים והחולים, יש להניח שרבים מהם נספו במחצבות אחרי שהתענו שם זמן רב, ורבים מהשורדים מתו במלחמות שבאו לאחר מכן.
הוא גם מפריך את הרמיזה לכך שמשה היה מצורע בעצמו ומדגיש שלפי התורה משה הקפיד מאד בחוקי טומאה ואסר על כל איש שיש בו מום קל לשרת בקודש, ואם היה מצורע בעצמו, הרי שהיה צריך לחוקק חוקים לטובת מצורעים כמותו.
יש לציין שבספר שמות מסופר שידו של משה הפכה "מצורעת כשלג" אך מיד חזרה לאיתנה, אולם עניין הצרעת הועלם בתרגום השבעים וגם על ידי פילון ויוספוס עצמו, שהסתפקו בכך שהפכה ללבנה.
לדברי יוספוס, כל זה מוכיח שמנתון לא סטה הרבה מן האמת כל זמן שנצמד למקורות העתיקים שלו, אך כשפנה לסיפורים שלא ידוע מה מקורם - סמך על "אנשי-שקר אשר סיפרו עלינו דברים בשנאה" או שזייף אותם ללא שום סבירות בעצמו.
הוא טוען שדברי מנתון הם שקר ובמידה והיה בהם יסוד כלשהו של אמת, הם לא היו סותרים בפרטים רבים כל כך את אלה שבאגיפטיקה של כאירמון.
מַנְתּוּר (שם מדעי: Matthiola) הוא סוג במשפחת המצליבים, המאופיין בפרחים ריחניים.
בארץ ישראל גדלים בר שבעה מינים מסוג זה, ומספר מינים מגודלים כצמחי גן וקטיף.
הסוג מונה כ-50 מיני צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים.
תפוצתם הטבעית בעולם הישן: היבשות אסיה, אירופה ואפריקה.
פרחי המנתור גדולים יחסית לסוגים אחרים במשפחתם.
פרט ליופיים של הפרחים וצורתם המסלוסלת האופיינית, הם מתייחדים גם בריח עז ומתוק שנידף מהם, בייחוד בשעות הערב.
תכונות אלו הפכו את המנתור לצמח נוי מבוקש, ומספר ממיניו מגודלים כצמח גינה חד-שנתי, וכן הוא מגודל בהיקף קטן כצמח קטיף.
מיני סוג זה נחשבים לצמחי יום קצר, ולכן בהמיספירה הצפונית הם מגודלים כצמחי חורף, כאשר טמפרטורות גבוהות גורמות להאצת הפריחה ולהפרגה.
מקור השם העברי בשמו הערבי של הצמח, המבוטא "מנת'ור".
שמו הלטיני, Matthiola, נגזר משמו של הרופא וחוקר הטבע האיטלקי פיאטרו אנדראה מטיולי (Mattioli; בלטינית: מטיולוס, Matthiolus), שפעל באיטליה במאה ה-16. באנגלית מכונה הסוג "סטוק" (Stock).
תחת סוג זה כלולים כ-50 מיני עשבים חד ורב-שנתיים.
במינים רבים העלים מכוסים שערות המשוות לצמח מראה מאפיר.
פרח המנתור אופייני למשפחה, גדול באופן יחסי, ובמינים רבים הוא מסולסל בצורה אופיינית.
צבע כותרת הפרח משתנה ממין למין, כאשר הצבעים הנפוצים הם ורוד, סגול, צהוב ולבן.
הפרחים חסרי חפים וערוכים באשכול.
פרי המנתור הוא מטיפוס תרמיל צר וארוך, ובמינים רבים בקצה הפרי קיימות בליטות דמויות קרן.
בליטות אלה מאפשרות הגדרה של מין המנתור, ברוב המקרים.
זרעי המנתור ערוכים במגורות, טור אחד בכל מגורה.
מנתור ערבי (Matthiola arabica) – מין המנתור הרב-שנתי היחיד הגדל באופן טבעי בארץ.
זהו מין נדיר הגדל בדרום הנגב ובאדום.
מנתור החוף (נקרא בעבר מנתור שלושת החודים; Matthiola tricuspidata) – אופייני לחגורת הרסס שלחופי הים התיכון בצפון מישור החוף של ישראל.
הפרי בעל שלושה חודים בראשו.
מנתור אפור (Matthiola incana) – מין מקובל בגינון, גדל גם כפליט תרבות נדיר בארץ, בעיקר בסדקי חומות.
מנתור קטן-פרחים (Matthiola parviflora) – מין נדיר הגדל במחוזות המדבריים של הארץ.
מנתור מצוי (Matthiola longipetala) – גדל במרכז ודרום ישראל, בבתות.
לפי זוג קרניים הכפופות בצורה מעוגלת.
מנתור מחוספס (Matthiola aspera) – גדל בעיקר במדבר יהודה.
זהו מין אנדמי לישראל ושכנתה ירדן.
בפרי שתי קרניים ישרות יחסית.
מנתור המדבר (Matthiola livida) – צמח נפוץ בחבלי הארץ במדבריים.
צבע הפרח ורוד, הפרי מסתלסל בצורה אופיינית.
מנתור אפור (Matthiola incana) – מין מקובל בגינון, גדל גם כפליט תרבות.
מגודל כצמח חד-שנתי חורפי, פותחו בו צורות שונות- פרח מלא, פרח ריק, אורך עמוד תפרחת שונה וכן הלאה.
מנת קרב (בצה"ל ידועה בראשי תיבות מנק"ר או מנ"ק) היא ארוחה משומרת וארוזה מראש, המשמשת כוחות צבא, ומיועדת בעיקרה לשמש כמזון במצב לחימה, בו אין אספקה מסודרת של מזון לכוחות.
מנת הקרב מיועדת לאכילה ללא צורך בבישול, ולכן מרבית המזונות בה הם משומרים, מיובשים או מיובשים בהקפאה.
ישנו דגש על כך שמנת הקרב תכלול את כל אבות המזון, ותספק ביעילות את צורכי החייל במצב לחימה.
מנות קרב הן בעלות חיי מדף ארוכים וניתנות לשינוע בקלות יחסית.
לצבאות רבים בעולם יש מספר תפריטים של מנות קרב, הכוללים מנות אתניות או מיוחדות כדוגמת מנות כשרות (צבא ארצות הברית, צבא הממלכה המאוחדת) ומנות קרב צמחוניות.