tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מניעים סביבתיים מורכבים מהשפעת הסביבה וגורמי-חוץ על התנהגות האדם.
חיזוק או עונש שיינתנו, יגרמו לחזרה על התנהגות מסוימת, להפסקתה או לירידת תדירותה של אותה התנהגות.
לסביבת הלימוד של הילדים קיימת השפעה מכרעת על רמת המוטיבציה בלימודים.
לכן, המקום בו מתקיימת מוטיבציה חיצונית היא בית הספר, בכלל והכיתה בפרט.
הקיום המשמעותי וההמשכי של החינוך וההוראה תלוי בנכונות ההדדית של הלומדים והמלמדים.
משמע – קיים ביניהם קשר של יחסי גומלין.
ככל שהסביבה מוסיפה לעודד ולתמוך, יצליח הילד לממש ולהגשים את הכוחות הטמונים בו.
הנעה פנימית (אינטרינזית) – מתייחסת למניעים הקשורים באדם או בפעולה שבה הוא עוסק.
לדוגמה, המשחק הוא דוגמה לפעולה מהנה בזכות עצמה, המעוררת מוטיבציה פנימית.
גם מצב הזרימה מעורר מוטיבציה פנימית.
הנעה פנימית נחשבת באופן כללי להנעה יציבה יותר.
כלומר, הנעה (מוטיבציה) פנימית היא למעשה מוטיבציה לביצוע פעולה או עשייה ממניעים "טהורים", עשייה נקייה וללא אינטרס חיצוני.
הנעה חיצונית (אקסטרינזית) – מתייחסת למניעים הקשורים לגורמים סביבתיים שאינם תלויים באדם, או למניעים הקשורים לגורמים שאינם קשורים לפעולה, כמו הרצון לקבל תגמול או הרצון להימנע מעונש.
שיטת המקל והגזר היא דוגמה לשימוש במניעים חיצוניים.
שיטה זו מתבססת על מתן תמריצים חיוביים לאדם המבצע את הפעולה הרצויה (אשר מיוצגים על ידי הגזר), ושימוש בענישה אם לא יבוצע הדבר על ידו (המיוצגת על ידי המקל).
שימוש במוטיבציה חיצונית כמו מתן פרס משפיעה לטווח קצר עד שהפרס כבר אינו משפיע על האדם ויוצרת למידה חסרת משמעות, למידה של שינון (בוכנר).
לכן בני האדם יעדיפו להיות מונעים על ידי מוטיבציה חיצונית של פרס וימנעו מפעולות הגורמות לעונשים.
הנעה מעורבת – מתייחסת לשילוב בין הנעה פנימית להנעה חיצונית, דוגמת אדם שעובד בעבודה שהיא גם תחביב שלו.
רשימת הצרכים הפסיכולוגיים של הנרי מורי – נכתבה על ידי הנרי מורי בשנת 1938, רשימת הצרכים היוותה עזר רב לפסיכולוגים הבאים ושמשה בסיס ליצירת כלי מדידה שונים, אך לא נתנה תשובה לשאלת ההנעה: כי הרשימה לא מקשרת התנהגות למניע ואי אפשר להסיק על ידה ממניע להתנהגות.
גישת האינסטינקט – פותחה לראשונה על ידי ויליאם מקדוגל ב-1908. מסבירה את האינסטינקט כנטייה פסיכו פיזיקלית מולדת, המאלצת את בעליה לפעול בדפוס קבוע, או לחוש דחף לפעולה כזאת בעת תפיסת אובייקט כלשהו.
האינסטינקט דוחף את האדם לשמור על הומאוסטזיס על ידי סיפוק הגירוי, בעת הופעת הגירוי.
מקדוגל הרכיב רשימה בת 18 אינסטינקטים בסיסיים שלדעתו הם שורש כל ההתנהגות.
תורת האינסטינקטים עברה עליות ומורדות, חוקרים ואנתרופולוגים (ובהם מרגרט מיד) הוכיחו שהתנהגויות שנחשבו על ידי חוקרים מהעולם המערבי כאינסטינקטיביות לא קיימות בכל החברות, חוקרים אחרים הראו שחלק מהאינסטינקטים שציין מקדוגל הם נרכשים ולא מולדים ולכן התאוריה גוועה.
אולם מושג האינסטינקט לא נעלם כליל מן הפסיכולוגיה.
אתולוגיה – תאוריה המנסה להבין התנהגות אנושית על סמך התנהגותם של בעלי חיים והסתגלותם לסביבתם.
אתולוגים פיתחו אותה בשנות ה-40 וה-50, ובהמשך קונראד לורנץ דן בתופעת ההחתמה (1981).
את הדיון באינסטינקט הרחיבו האתולוגים לדיון ב"דפוס פעילות קבוע" אוניברסלי ובלתי נלמד ו"סימני גירוי" (Releaser) שהתגובה להם נעשית בדפוס התנהגות קבוע.
ביהביוריזם – התאוריה הביהביוריסטית טוענת שאין צורך להשתמש במונחים פנימיים משוערים המתרחשים בתוך "התיבה השחורה", פרדריק סקינר מסביר את ההנעה על פי "חוק התוצאה" של אדוארד לי תורנדייק: כאשר התנהגות מסוימת מניבה תוצאות נעימות ייטה האורגניזם לחזור עליה בעתיד, ולהפך.
מודל הנפש הפרוידיאני (מודל הנאה-כאב) – התאוריה של פרויד היא מודל הנעה נפשי המקביל למודל ההנעה הביולוגי- נוירולוגי של זמננו.
המודל של פרויד מתבסס על ההנחה ההומאוסטטית שהנפש, בדומה למערכת העצבים המרכזית, היא פסיבית, ומגיבה לגירוים במטרה לסלקם ולשוב למצב מנוחה.
תאוריית הפחתת הדחף של האל (1943) – על פי תאוריה זו, קיים הבדל בין הצורך – מצב פיזיולוגי של מחסור והטרדה גופנית, לבין הדחף – העוררות הפסיכולוגית שבאה לבטל/ להפחית את הצורך.
לדוגמה: העייפות היא הסטייה מהומיאוסטזיס, והשינה תחזיר את הגוף למצב ההומאוסטטי.
ממשיכי דרכו של האל, ובהם דולרד ומילר (1950), ערכו הבחנה בין צרכים ראשוניים (ביולוגיים) לבין צרכים משניים, שנרכשו לאחר שסופקו הצרכים הראשוניים.
בכך נעשה קישור בין תאוריית הפחתת הדחף לבין למידה.
עצמאות אוטונומית – גישה שהעלה גורדון אולפורט וטענה כי יש לבני האדם העדפות שאינו קשורות לדחף ביולוגי, אלא ההתנהגות עצמה היא המניע.
למשל בחירת חברים, העדפת צבע או טעם, תחביבים.
מדרג הצרכים של מאסלו – אברהם מאסלו הגיע למסקנה, מתוך מחקרים שערך, שכל אדם נולד עם צרכים מספר, המכוונים אותו לצמיחה, להתפתחות ולמימוש עצמי.
מאסלו ערך מדרג צרכים: לתחתונים שבהם קרא "צורכי חסר" ולעליונים – "צורכי גדילה והגשמה עצמית".
"צורכי החסר" הם הדוחקים ביותר: צרכים פיזיולוגיים, ביטחוניים, השתייכות והערכה.
רק לאחר סיפוקם יתעניין האדם בצורכי הגדילה וההגשמה העצמית: קוגניטיביים, אסתטיים, הצורך בהגשמה עצמית.
הסיבות לכך שתאוריה מוצגת בפירמידה הן: ראשית, יש צורך לספק את הצרכים הבסיסיים ורק אז להעלות בתאוריה כלפי מעלה, ושנית, מאסלו טען שרק חלק קטן מהאוכלוסייה מגיע למימוש עצמי (הדרגה הגבוהה והצרה ביותר בתאוריה) לעומת השלב הראשון (הבסיסי, החלק הרחב בתאוריה) שאותו משיגים רוב האנשים
תאוריית המצב האופטימלי או תאוריית העוררות האופטימלית – תיאוריה המדברת על כך שבני אדם מנסים לאזן בין העלאת מתח לבין הפגתו.
במצב של שגרה ושעמום מעוניין האדם בהעלאת המתח ואילו במצבי מתח ישאף להורידו (עקומת ה-U ההפוך).
לא קשה לקבוע קיומו של צורך פיזיולוגי מסוים:
ההתנהגות הנצפית: כאשר אדם ישן, אפשר להניח כי היה לו צורך בשינה.
אפשר גם למדוד את עוצמת הצורך:
זמן חסך – כמה זמן לא סופק הצורך.
הבדל בהתנהגות בין זמן של סיפוק הצורך, לבין זמן שהצורך לא סופק.
דחף – כמה מאמץ מוכן האדם להשקיע כדי להגיע לסיפוק הצורך.
כמו כן ניתן להוכיח קיום המניע הפיזיולוגי על ידי גירוי מרכזים מוחיים האחראים על מצבי ערות ושינה.
ניתן להוכיח קיומו ועצמתו של צורך פסיכולוגי על ידי:
טכניקות השלכתיות: מבוססות על כך שאדם נוטה לראות בגירויים מעורפלים את מה שמעניין אותו.
TAT – מוצגת לנבדק תמונה המתארת מצב מסוים, והוא צריך לפרש את הנעשה בה.
בתיאורים מתגלים הבדלים בין הנבדקים, המעידים על אופי הנבדק.
שאלוני אישיות: הנבדקים נשאלים על התנהגות אישית בחייהם, השאלונים מודדים צרכים חברתיים ופסיכולוגים.
APPS – שאלון המתבסס על "רשימת הצרכים של הנרי מורי", בו צריך הנבדק לבחור פריט מכל צמד פריטים.
הסך הסופי מצביע על צרכים של הנבדק.
ניתן לראות את מטרת הלמידה כמציאת מנבאים מדויקים עבור אירועים בעלי משמעות מוטיבציונית.
בהתאם לכך, המוטיבציה מייעלת את הלמידה ומניעה את האדם להתמיד בריכוז ובביצוע של פעולות בדרך להשגת המטרה.
הנעה בתחום החינוך נבחנת על ידי השאלה האם התלמיד מוכן להשקיע זמן ומאמץ לצורך הבנת החומר או השגת ציון, גם במקרים בהם הוא נתקל בקשיים.
המוטיבציה היא היבט מרכזי וחשוב בתחום החינוך שעל המורה לעודד ולטפח.
למורה תפקיד משמעותי בהקניה ובפיתוח הנעה בסביבת הלימודים.
לכן, חשוב להכשיר מורה שידע לארגן את פעילותו של התלמיד, באופן שהלמידה תהיה יותר מגרה ובעלת כוח משיכה רב יותר.
על המורה להוות דמות בולטת, המטביעה את חותמה בכיתה.
על המורה להפיל את המחיצות החברתיות, בהשפעתו יחזק את תחושת השייכות, הצורך להימצא בחברה והצורך בחוויה של "להיות ביחד".
המורה נדרש להתמודד עם סוגיות פדגוגיות, לחדש ולהתחדש בתחום הידע שלו, ובכך להציג ידע זה בדרך שתהיה רלוונטית לתלמידיו.
עליו לאסוף את כל המוטל על כתפיו בעולמו הפרטי עם המקצועי כאחד ולהוות דמות אמפתי המודעת לקשיים של כל תלמיד בכיתה ולהשתדל לתת להם מענה באופן רציף ועקבי.
אם כך, בדרך זו התלמיד ילמד מפני שרוצה ללמוד ולא מפני שחייב.
לפי דסי וריאן, על מנת להעלות את המוטיבציה הפנימית אצל תלמידים יש להגביר את תחושת האוטונומיה שלהם.
תלמידים שניתנת להם בחירה ופידבק חיובי שאינו תלוי בציון הם בעלי מוטיבציה גבוהה יותר, הערכה עצמית גבוהה יותר וכן תוצאות טובות יותר בלימודים.
לתלמידים מוטיבציה אוטונומית גבוהה יותר כאשר המורים יוצרים סביבה שתומכת את הצרכים הפסיכולוגיים שלהם.
על מנת לעשות זאת המורה צריך לספק אפשרויות בחירה בדברים מסוימים, להגביר את תחושת המסוגלות של התלמידים וכן להיות קשוב ולהעלות את תחושת השייכות של התלמידים לכיתתם.
עם זאת, על המורה לספק גם מסגרת ברורה ולא מתירנית.
מקלן גם בחן את הקשר בין מורים לסטודנטים ובפרט, ואת סוג המשוב שהמורה ייתן לתלמיד.
התוצאות של מקלן הראו ששבחים או ביקורת שהופנו כלפי התלמיד יצרו תחושה של "אינטליגנציה קבועה" בעוד שבחים וביקורת שהופנו כלפי המאמץ והאסטרטגיה בה השתמש התלמיד יצרו תחושה של "אינטליגנציה ניתנת לגיבוש".
במילים אחרות, משוב לגבי מאמץ ואסטרטגיה משאיר את התלמידים בידיעה שיש מקום לצמיחה.
זה חשוב מכיוון שכאשר תלמידים מאמינים שהאינטליגנציה שלהם "קבועה", הלך הרוח שלהם יכול למנוע פיתוח מיומנויות מכיוון שתלמידים יאמינו שיש להם רק "כמות מסוימת" של הבנה בנושא מסוים ואולי אפילו לא ינסו.
לכן, זה חיוני שמורה יהיה מודע לאופן שבו המשוב שהם נותנים לתלמידיו יכולים להשפיע לחיובי ושלילי על המעורבות והמוטיבציה של התלמיד "
אצל קלר מאובחנים שלושה סוגי מוטיבציה:
הנעה חיצונית – התלמיד פועל כדי שיאהבו אותו (ריצוי), כדי להימנע מעונש (תגמול חיצוני), או כדי לכסות על חסכים.
הנעה פנימית הכרתית – התלמיד לומד כי הוא מכיר בחשיבות הלמידה (ולא משום שהוא נהנה ממנה).
הנעה פנימית רגשית – התלמיד לומד מתוך הנאה וגילוי עניין בחומר הנלמד (אוהב את המקצוע, ולכן לומד), או מתוך תחושת אתגר (פתרון בעיות במתמטיקה), בנוסף – תלמידים ילמדו טוב יותר אצל מורה שהם אוהבים או מעריכים מאשר אצל מורה אחר.
חוקרי מדעי ההתנהגות לדורותיהם מצאו כי כל יצור חי (והאדם בכללותו) מנסה להימנע מתחושה לא נעימה, ובעיקר מכאב, ומנסה לבחור בהתנהגות הגורמת לתחושה נעימה.
הצד השני של אותה התנהגות הוא הרצון להימנע מתחושה לא נעימה, ולכן יש הנעה להסיר גורמים מפריעים או מאיימים.
שילוב של שני סוגי ההנעה נשמע במשפט "כשתסיים שיעורים תוכל לשחק" התגמול החיובי הוא המשחק והשלילי (המובלע) הוא מניעתו כל עוד הילד לא סיים להכין את שיעורי הבית.
כאשר אדם מרגיש חסכים בתחום מסוים, תהיה לו הנעה לכסות פערים אלו, למשל – אדם רעב יאכל הרבה יותר מאשר אדם לא רעב, ילדים ישתוללו בהפסקה אחרי שישבו בשקט בשיעור, אדם מעשן יצית סיגריה אחרי סיגריה אחרי שיעבור פרק זמן בו נמנע ממנו לעשן, קשה למצוא לכך מקבילות בתחום ההוראה.
בנוסף, יש הנעה של התנהגות שגרתית, תלמידים רגילים לקום בבוקר וללכת לבית הספר, לרוב הם אינם זקוקים להנעה מיוחדת על מנת לעשות זאת.
גם לתחושות גופניות יש השפעה על ההנעה – לתלמיד עייף או רעב או עצבני או מרוגז יש מוטיבציה פחותה ללמוד מאשר לאותו תלמיד כאשר דעתו לא מוסחת בגלל גורמים חיצוניים אלו.
יש גם הנעה מוסרית, בה אדם מבצע פעולה לא בגלל רצונו, אלא כי הוא חושב שהיא חשובה מבחינה מוסרית ("חשוב ללמוד").
אצל אמס נמצא שתלמיד המונע על ידי מוטיבציה חיצונית (extrinsically) יסתפק במשימות פשוטות יותר, ויהיה מוכן להשקיע פחות מאמץ בהליך הלמידה מאשר תלמיד בעל מוטיבציה פנימית (intrinsic) שייקח על עצמו יותר משימות המהוות אתגר, ויהיה בעל מוטיבציה גבוהה יותר.
התנסות רגשית חיובית, תחושות של עניין והנאה, תחושת חופש, בחירה, שלמות עצמית, שלווה ומימוש עצמי (ואולי אפילו מענה לשאלות קיומיות כמו "מי אני", התורמות לבניית הזהות העצמית), הנובעים מהעדר לחץ, העלמות החרדה, והמוכנות לנסות דברים חדשים.
הבנה עמוקה של החומר הנלמד, כי כאשר לומדים מתוך הנעה פנימית, לומדים לעומק ולרוחב, ולומדים גם דברים שאינם מוכתבים על ידי המורה, תלמיד כזה ישוחח על הנושא הנלמד עם אחרים משמעותיים, יקרא טקסטים הקשורים לנושא, יבנה לעצמו מפת חשיבה ויארגן את המושגים בהקשרם הנכון.
כל זה יוביל לידע נרחב בנושא הנלמד.
חיזוק קשרים חברתיים: תלמיד הנהנה ללמוד, ינסה למצוא תלמידים דומים לו, על מנת לפתח איתם קשרי לימוד שיכולים להתפתח לקשרים חברתיים, יש להיות ערים ולמנוע את התופעה ההפוכה – תלמיד השוקע בתחביב עלול לצמצם את הקשרים החברתיים שלו.
הנעה חשובה ביותר גם בתחום הספורט, לצורך מימוש היכולות הגופניות והאתלטיות המיטביות בעת הפעילות וכך קביעת הישגים משופרים.
המדע העוסק בתחום זה הוא הפסיכולוגיה של הספורט.
מקור המוטיבציה הוא במערכת הלימבית, חלק רגשי וראשוני במוח שאינו חושב בשפה קוגניטיבית ורציונלית.
חלק זה רגיש וערני לתשוקות וסכנות.
תחושת המוטיבציה נוצרת במוח באמצעות חומרים שמופקים בעזרת מערכת החיזוק.
אחד מהחומרים הללו הוא המוליך העצבי דופמין.
הוא מתפקד כמתווך בתהליך העברת אות החיזוק במוח, ויש לו תפקיד חיוני בתהליכי וויסות המוטיבציה – בלמידה מהם הדברים הרעים והטובים בעולם, כמו גם בבחירת פעולות שיובילו להשגתם של הדברים הטובים ולהימנעות מהדברים השליליים.
המבנים המוחיים המקושרים למערכת החיזוק באופן משמעותי מעוצבבים על ידי שלוחות דופמינרגיות מהמוח האמצעי.לתאי העצב הדופמינרגים של המוח האמצעי יש תגובה חזקה לחיזוקים ותפקיד חיוני ביצירה של מוטיבציה חיובית.
המעגלים הבסיסיים של מערכת החיזוק מוקדשים להנעה למעשים החיוניים להישרדות היחיד והקבוצה, כמו אכילה וקיום יחסי מין.
הפעולה של מערכת החיזוק מושפעת בין היתר ממצבו הפיזיולוגי של האדם.
לדוגמה, כאשר האדם שבע, השפעתה בדרך כלל קטנה יותר בהשוואה להשפעתה במצבים של רעב.
הנעלולים היא סדרת אנימציה בריטית בת 26 פרקים שהופקה ב-1987. היא שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בשנות התשעים גם כסדרה עצמאית וגם כחלק מהסדרות ששודרו ברכבת ההפתעות.
לסדרה נוצרה עונה השנייה ששודרה בבריטניה בשנת 1991, ובישראל העונה שודרה בשנת 1997.
הסדרה נוצרה על ידי ג'יימס דריסקול, שקיבל את ההשראה לתוכנית מהמראה ומהסגנונות השונים של נעליים, וממה שהן מגלות לנו על האישיות של הבעלים שלהם.
את שיר הפתיחה בגרסה העברית מבצעים עמי מנדלמן ודפנה ארמוני.
בחנות לתיקון נעליים, בכל לילה לאחר שהסנדלר סוגר את החנות וטורק את הדלת, קורה דבר מוזר - ענן אבק גדול ממלא את החדר, וכאשר הוא מתפזר, הנעליים מקבלות חיים, הקיר האחורי נעלם ונגלית לעינינו "עיירת הנעלולים" אשר בה חיים הנעלולים.
רב מגף - הוא השוטר של עיירת הנעלולים וחי בתחנת המשטרה.
הוא אוהב להופיע ולבצע קסמים ולהטוטי זריזות ידיים, אבל הכי הוא אוהב, להצחיק אנשים.
הנעלולים משתדלים להיזהר כאשר הם מדברים איתו, משום שהוא מסוגל להשפריץ להם מים לפנים דרך הפרח המזויף שלו.
יש לו הרבה רעיונות מבריקים ושימושיים מאוד לפתרון בעיות בעיירת הנעלולים.
נעל חרש - הוא אוהב להתגנב ולקחת דברים מבלי לבקש, לכן הוא נראה כמו גנב.
נעלוף - חושב שהוא עדיין בצבא (הוא שירת בגדוד רגלים).
הוא אוהב שהכל מסודר ומרבה לצעוק.
הדשא בגן שלו מכוסח בטורים מושלמים (הוא אפילו מודד את הגובה של הדשא כדי לוודא!) וכל הצמחים עומדים בהקשב.
כמו כן יש לו כמה ציפורים המשמשים כצבאו הפרטי.
נעלילית - היא רקדנית בלט שאוהבת מאוד לרקוד.
כאשר היא הגיעה לראשונה לחנות, היה לה קרע גדול בצד והיא חשבה שהיא לעולם לא תרקוד שוב.
למרבה מזלה הסנדלר הצליח לתקן אותה, אולם הילדה הקטנה שהביאה אותה לא חזרה לאסוף אותה, למרבה המזל, הסנדלר הביא אותה לחדר המיוחד שם היא זכתה להתחבר עם שאר הנעלולים.
היא נעל בעל לב טוב ומתחשבת בכולם.
נעלכת - הוא נעל מרופט שהיה פעם נקי ומצוחצח, אבל אחר כך הוא התפרק, כאשר הוא חשב שיזרקו אותו, הסנדלר ניקה אותו עד שהבריק והביא אותו לחדר המיוחד שם הוא התחבר עם שאר הנעלולים.
נעלכת התגורר בבית מלוכלך ומבולגן (כי הוא שונא את הניקיון), הוא נעל מאוד ידידותי בעל ידע רב לטבע, הוא אוהב בעיקר לישון ולהתעצל ולשבת לספל תה עם חבריו החיות.
נעליז - הוא נעל דמויי מגף גשם, נעליז אוהב מאוד מים וימים גשומים, הוא נעל משעשע ומצחיק שכל הזמן נהג לחייך.
נעולל - הוא תינוק, לרוב נמצא עם נעלילית.
קבקבית - היא קבקב עץ הולנדי.
מארחת את הנעלולים בביתה ומרבה לשתות תה.
נעל בית - נעל בית זקן, אוהב לטפל בעיקר בגינה שלו.
סגן מגף (עונה 2) - העוזר של רב מגף.
חובש כובע אחר מאשר של רב מגף ומרכיב משקפי שמש, במקור מגיע מארצות הברית.
נעל פס (עונה 2) - נעל שלבוש כאנגלי.
בעל אולם מופעים, ובעל יכולת משחק.
גלגלון, גלגלך וגלגלוף (עונה 2) - שלישיית גלגיליות ממין זכר שמשמשת כאנטיגוניסטיות בעונה זו.
מגפית (עונה 2) - מגפית עקב מתבגרת אמריקאית בעלת עיטור של דגל ארצות הברית.
נערדל (עונה 2) - ערדל המשמש כאיכר.
ד"ר נעל (עונה 2) - הרופא בעיר הנעלולים.
נעל בור (עונה 2) - נעל עבודה.
עוטה קסדה עם פנס ומכוש.
נעלסו (עונה 2) - מגף בוקרים המתנהג כבוקר.
היה לו סוס בשם "אלברטו".
נעל ספורט (עונה 2) - נעל ספורט מבוגר.
נעלונת (עונה 2) - נעל ריקוד שמשמשת כרקדנית אשר נוהגת לרקוד עם החבר שלה נעל קסם.
נעל קסם (עונה 2) - נעל ממוצא אמריקאי אשר משמש כחבר של נעלונת איתה הוא נוהג לרקוד.
הנעה היברידית (בעברית: הנעת כלאיים), היא שיטת ההנעה של כלי רכב המשלבת שני סוגי מנועים, לרוב מנוע בעירה פנימית עם מנוע חשמלי.
המטרה בשילוב המנועים היא נצילות טובה יותר של הדלק, חיסכון בעלות נסיעה, ופליטת מזהמים מופחתת מהמכונית.
המכוניות ההיברדיות מתחלקות להיברידית מלאה, היברידית חלקית ומיקרו היברידית.
שילוב המנוע החשמלי עם מנוע הבעירה הפנימית יכול להיעשות בשתי צורות - במקביל ובטור.
רכב היברידי מקבילי הוא רכב שבו מותקנים שני מנועים אשר פועלים יחד בתיזמון המביא לניצול היתרונות היחסיים של כל אחד מהם ומאפשר התמרת אנרגיה קינטית לאנרגיה חשמלית כאמצעי לבלימה ובכך ליעילות ולחיסכון.
תזמון הפעלת המנועים נעשה בדרך כלל בצורה ממוחשבת ועקרונותיו הם:
הפעלת המנוע החשמלי במהירויות נמוכות שבהם למנוע החשמלי נצילות גבוהה בהשוואה למנוע השריפה הפנימית.
הפעלת מנוע השריפה הפנימית במהלך נסיעה רגילה ומונוטונית בהספק אשר מספיק לקיזוז הגרר ולהטענת המצבר.
הפעלת שני המנועים בפרצי תאוצה.
הפעלת המנוע החשמלי כאלטרנטור אשר ממיר את האנרגיה הקינטית, בשלב הבלימה, למתח חשמלי כאמצעי בלימה.
התזמון הממוחשב מביא למעשה לכך שמנוע השריפה הפנימית כבה בחלק ממהלך הנסיעה בתנאים רגילים בתוך או מחוץ לשטח העירוני ובכך לחיסכון ניכר בדלק ובזיהום אוויר.
כמו כן, בכלי רכב רגיל מתבזבזת במהלך הבלימה אנרגיה כחום, ובכלי רכב היברידי מומרת אנרגיה זו לאנרגיה חשמלית אשר אצורה במצבר לשימוש בהמשך הנסיעה.
הנסיעה ברכב היברידי עשויה לצרוך בממוצע ליטר בנזין לטווח נסיעה של 16 - 24 קילומטר (בהתאם למאפייני הנסיעה).
מכוניות מהסוג הזה הן קיה נירו, טויוטה פְּרִיוּס, טויוטה אוריס היברידית והונדה אינסייט.
במכונית היברידית טורית, רק המנוע החשמלי מניע את המכונית, מנוע הבעירה הפנימית משמש כגנרטור להטענת המצבר בלבד.
המנוע החשמלי המותקן במכונית היברידית טורית, בדומה לזה המותקן במכונית היברידית מקבילית ובניגוד למנוע במכונית חשמלית, יוכל להסתפק במצבר קטן יחסית, שיספיק לנסיעה של כמה עשרות קילומטרים בלבד.
מצבר כזה יענה על צורכיהם של מרבית הנהגים ביום-יום.
מנוע הבעירה הפנימית ייכנס לפעולה רק כאשר יתעורר צורך בנסיעה ארוכה יותר, ולא תתאפשר טעינת סוללות.
מנוע הבעירה הפנימית ברכב כזה יהיה פשוט וחסכוני יותר ממנוע המשמש להנעת רכב, בין היתר כיוון שיפעל בקצב קבוע ובטמפרטורה קבועה.
נכון ל-2013, הדגמים שקיימים בשוק הם השברולט וולט של חברת ג'נרל מוטורס האמריקנית, והאופל אמפרה האירופית.
כלי רכב אחרים בעלי מנוע בעירה פנימית ומנוע חשמלי
בשנת 2009 השיקה יצרנית הצמ"ה קטרפילר את דחפור ה-CAT D7E, הדחפור הראשון בעולם שכולל שני סוגי מנועים (מנוע דיזל ומנוע חשמלי).
אף שיבואן חברת קטרפילר בישראל וכן אמצעי התקשורת בישראל, קוראים ל-D7E דחפור היברידי, אין הוא אלא דחפור דיזל-חשמלי: רק המנוע החשמלי מניע את הדחפור, ומנוע הדיזל משמש להפעלת גנרטור אשר מספק חשמל למנוע החשמלי ללא מצבר ביניים (בניגוד לרכב היברידי טורי ובדומה לרוב קטרי הדיזל בעולם).
הדחפור הוא למעשה דחפור חשמלי הנושא עמו את תחנת הכוח שלו, ומכאן שהנעתו איננה היברידית.
עם זאת, לדברי היצרן, לדחפור יתרונות על פני דחפור דיזל, בדמות חיסכון בדלק ותחזוקה קלה יותר, שכן המנוע כולל הרבה פחות חלקים, ומנוע הדיזל עובד במהירות סיבוב קבועה.
צוללות מוקדמות השתמשו בחיבור מכני ישיר בין המנוע לבין המדחף, שמחבר בין מנועי דיזל עבור הנעה מעל למים ומנועים חשמליים להנעה מתחת למים.
זה היה למעשה סוג של הנעה היברידית טורית, שכן המנוע החשמלי ומנוע הדיזל היו מוצמדים לאותו ציר.
מעל לפני המים, המנוע החשמלי (מונע על ידי מנוע הדיזל) שימש כגנרטור כדי לטעון את הסוללות.
מתחת לפני המים מנוע הדיזל התנתק, והמנוע החשמלי הופעל מהסוללות.
צוללות מאוחרות יותר לעומת זאת, משתמשות בהנעה דיזל חשמלית.
עלות ייצור גבוהה בשל כפל מנועים, גודל מצבר, ויחידת בקרה משוכללת.
לנוכח הרצון לעודד רכישת כלי רכב היברידים החליטה ממשלת ישראל למסות מכונית היברידית במס קניה בשיעור של 30 אחוז בלבד ממחיר המכונית, במקום שיעור הנע בין 95 ל-72 אחוז עבור מכונית רגילה (על פי תוכנית רב שנתית מ-2005 שיעור המס יורד בהדרגה עד שנת 2010 לרמה של 72 אחוז).
כמו כן, עובד המקבל רכב צמוד ממקום עבודתו, ובגין רכב זה נזקף לו בתלוש השכר שווי רכב: אם הרכב מונע היברידית קיימת הנחה בשווי הרכב.
בשנת 2019 הוחלט לקצץ בהדרגה את הטבות מס אלה, עד לביטולן המלא בשנת 2024. עידוד נוסף לרכישת רכב היברידי החל באוגוסט 2008 מצד הרשות המקומית - עיריית חיפה.
העירייה החליטה להתיר חנייה חינם לזמן מוגבל ב"כחול-לבן" (אזורי חנייה בתשלום) לרכב היברידי, באוקטובר 2009 הרחיבה עיריית פתח תקווה את ההטבה והחליטה להעניק חניה חינם שאינה מוגבלת בזמן לרכבים היברידיים.
המכונית ההיברידית הראשונה שנמכרה בישראל הייתה טויוטה פריוס ב-2006, וב-2007 נוספה אליה הונדה סיביק היברידית.
בשנת 2009 יובאו לישראל מספר כלי רכב היברידים, בהם:
הונדה, בדגמים אינסייט, ג'אז היבריד וסיביק IMA (Integrated Motor Assist)
הנערה מאיפנמה (בפורטוגזית: Garota de Ipanema) הוא שיר ברזילאי בסגנון הבוסה נובה.
הפזמון זכה לפרסום בינלאומי באמצע שנות ה-60 ונחשב לידוע בקטעי הבוסה נובה שנכתבו עד כה.
השיר נכתב במקור עם מילים בפורטוגזית מאת ויניסיוס דה מוראיס והולחן על ידי אנטוניו קרלוס ז'ובים בשנת 1962. המילים באנגלית נכתבו מאוחר יותר על ידי נורמן גימבל.
ההקלטה המסחרית הראשונה של השיר בוצעה בשנת 1962 על ידי פרי ריביירו.
הגרסה שבוצעה על ידי אסטרוד ז'ילברטו בליווי של ז'ואאו ז'ילברטו וסטן גץ, מתוך האלבום "Getz/Gilberto" שיצא לשווקים ב-1964, הפכה להיט בינלאומי, והגיעה למקום החמישי במצעד האמריקני, ולפסגת המצעדים במדינות רבות ברחבי העולם.
לאורך השנים נעשה שימוש רב בשיר בסרטים שונים.
השיר נכתב לקומדיה מוזיקלית בשם Dirigível ("ספינת אוויר"), יצירה של ויניסיוס דה מוראיס.
הכותרת המקורית הייתה "Menina que Passa" ("הנערה שעוברת במקום"); הבית הראשון היה שונה.
ז'ובים הלחין את המנגינה על הפסנתר.
אף על פי שהשיר הוא בסגנון הבוסה נובה, הוא כולל השפעות מבלוז ומסמטת טין פאן.
השיר בוצע לראשונה בשנת 1962 על ידי פרי ריביירו (Pery Ribeiro), אולם הביצוע שהביא לפזמון את פרסומו הוא בפי הזמרת אסטרוד ז'ילברטו, ביצוע שהוקלט בשנת 1963 כחלק מאלבום משותף לבעלה, הגיטריסט ז'ואאו ז'ילברטו ולנגן הסקסופון סטן גץ.
במהלך סשן הקלטות בניו יורק עם ז'ילברטו, ז'ובים וגץ, עלה הרעיון להקליט גרסה באנגלית.
נורמן גימבל כתב את המילים באנגלית.
אסטרוד ז'ילברטו, הייתה היחידה מבין הברזילאים שדיברה אנגלית היטב ונבחרה לשיר.
הקול שלה התאים בצורה מושלמת לשיר, והפזמון הפך ללהיט בינלאומי.
עם זאת, היא מעולם לא זכתה לקרדיט על הביצוע ולא קיבלה תמלוגים כלשהם.
בעוד כותבי השיר - דה מוראיס וז'ובים - ושאר המבצעים זכו לרווחים עצומים מתמלוגי הפזמון, אסטריד ז'ילברטו וקיבלה רק 120 דולר עבור חלקה.
"הנערה מאיפנמה" נחשב לפזמון הפופ השני המוקלט ביותר בהיסטוריה, קודם לו רק Yesterday ("אתמול") של הביטלס.
פעמים רבות הושמע הפזמון בפסקול סרטים ולעיתים קרובות עוּבּד בסגנון מצועצע לשימוש כ"מוזיקת מעליות".
בשנת 2004 דורג כאחד מרשימת 50 השירים הנבחרים על ידי ספריית הקונגרס של ארצות הברית.
ארגוןרשימהמיקוםמקורבילבורד500 שירי הפופ של כל הזמנים461
השראה לכתיבת הפזמון קיבלו דה מוראיס וז'ובים מנערה בשם אֶלוֹ פיניירו (Helô Pinheiro) שהתגוררה ברחוב מונטנגרו ברובע היוקרתי איפנמה שבריו דה ז'ניירו, ונהגה לחלוף על פניהם בדרכה אל החוף, בעודם יושבים בקפה "ולוזו" הפופולרי.
בשנת 2001 כאשר פתחה פיניירו בוטיק בשם "הנערה מאיפנמה" הוגשה נגדה תביעה על ידי יורשי כותבי השיר על הפרת זכויות יוצרים, אולם הפסיקה בעניין זה בבית המשפט הייתה לטובתה.
כיום רחוב מונטנגרו נקרא על שם ויניסיוס דה מוראיס, קפה "ולוזו" שינה שמו לשם הפזמון: "Garota de Ipanema" ופארק בשם זה נבנה בשכונת המגורים הסמוכה.
סרט ברזילאי בהשראת הפזמון בשם "הנערה מאיפנמה" יצא לאקרנים בשנת 1967.
לאורך השנים הוקלטו גרסאות כיסוי רבות לשיר, כאשר המבצעים הבולטים ביותר כוללים את אסטרוד ז'ילברטו, גל קוסטה, אלה פיצג'רלד ("The Boy from Ipanema"), דיאנה קראל, אוסקר פיטרסון, פרנק סינטרה, נט קינג קול ואיימי ויינהאוס.
נוסח עברי לפזמון כתבה דפנה אילת והוא בוצע על ידי בני אמדורסקי לפי עיבוד מוזיקלי של דובי זלצר בתקליט הסולו הראשון שלו, אשר יצא בהוצאה מחודשת ב-2001.
"הנעלמים" ("Gone For Good") הוא ספר מתח שכתב הרלן קובן.
הספר היה רב-מכר בארצות הברית.
במרץ 2004 הוציאה לאור חברת ההפצה "ידיעות ספרים" ("פרוזה") את הספר בתירגום לעברית על ידי המתרגם ירון פריד.
זהו הספר הראשון של הרלן קובן שתורגם לעברית.
בתוך מספר שבועות הגיע ספר זה לפסגות רבי המכר בארץ ונבחר על ידי הקוראים כ"ספר המתח הטוב ביותר של השנה".
הספר התברג למקום השלישי בסקר "הספרים שהישראלים הכי אוהבים".
ב-2021 החלה הקרנת סדרת טלוויזיה על בסיס הספר.
הספר עוקב אחר קורות אדם שאימו הלכה לעולמה.
נדמה כי חייו עלו על שרטון.
אחיו, המואשם באונס ורצח חברתו ג'ולי, בורח מהחוק כבר יותר מ-10 שנים, חברתו שילה נעלמת ללא הסבר ומשאירה המון שאלות ללא תשובות ואם לא די בכך לפתע נכנס לחייו רוצח סדרתי אשר עוקב אחר כל אחד מצעדיו.
אט אט נחשפים בעלילה רמזים שיובילו לגילוי האמת בנוגע לכל ההתרחשויות החריגות.
הנעלם הוא סרט מתח על-טבעי אמריקאי משנת 2007 בבימויו של דייוויד ס.
גוייר ובכיכובם של ג'סטין צ'טווין, מרגריטה לבייבה ומרסיה גיי הארדן.
הסרט יצא בישראל ב-23 באוגוסט 2007 והוא חידוש של סרט שוודי בשם Den Osynlige אשר מבוסס על רומן בעל אותו השם שנכתב על ידי מאטס ואהל.
הסרט צולם ברובו בוונקובר, קנדה.
ניק פאוול (צ'טווין) הוא תלמיד תיכון, אשר מותקף בליל נסיעתו ללונדון ומושאר ביער למות אחרי שמאשימים אותו לשווא על הסגרת פושעת.
ניק מתקשה "לעבור לצד השני" ונשאר תקוע בין החיים למוות, בלי שאף אחד יוכל לראות או לשמוע אותו.
כבלתי נראה, ניק צופה מהצד בעוד אמו והמשטרה מחפשים אחר גופתו ותוקפיו, וחייב למצוא את אנני (לבייבה), נערה מרדנית ששבורה ממות אימה ובורחת מהמשטרה, אשר תקפה אותו, לפני שימות מפצעיו ויעלם מבלי שאף אחד יידע איפה הוא.
אחרי מאמצים רבים מצד ניק, הוא מצליח לגרום לאנני לשמוע אותו ולעזור לו.
ג'סטין צ'טווין - ניק פאוול
מרגריטה לבייבה - אנני ניוטון
מרסיה גיי הארדן - דיאנה פואל
כריס מרקיוט - פיט איגן
מערכת הנעה חשמלית לחללית משתמשת בחשמל או בשדה מגנטי, כדי לשנות את מהירות החללית.
זוהי קבוצה של שיטות הנעה בחלל שרובן משתמשות בחשמל כדי להדוף החוצה מסת תגובה במהירות גבוהה – דוגמה לכך הוא מנוע יונים, המשתמש באלומות יונים שהואצו בעזרת שדה חשמלי חזק כדי ליצור דחף.
בדרך כלל מנועים חשמליים משמשים במסת־תגובה הרבה יותר קטנה לעומת מנועים רקטיים כימיים, מכיוון שיש להם מהירות פליטה גבוה יותר.
עקב הכוח החשמלי המוגבל שיש בדרך כלל לגשושיות ולוויינים הדחף של מנועים אלו חלש בהרבה לעומת מנועים רקטיים כימיים, אבל מסוגלים לספק דחף למשך זמן ארוך ולכן הנעה חשמלית מסוגלת לספק מהירות גבוהה לאורך זמן ובכך לספק הנעה טובה יותר למשימות של חקר החלל העמוק.
כיום הנעה חשמלית בחלל היא טכנולוגיה קיימת ונמצאת בשימוש רחב.
לוויינים מתוצרת רוסיה השתמשו בטכנולוגיה זו במשך עשרות שנים.
נכון לשנות 2019, מעל 500 לוויינים וחלליות במערכת השמש משתמשים בהנעה חשמלית לשם שמירתם במסלול – הגבהת מסלול, או בתור הנעה ראשית.
בעתיד ייתכן שימוש בהנעה חשמלית של חלליות לכוכבים לכת אחרים במערכת השמש, אם כי לא צפוי שטכנולוגיה זו תשמש לשם מסע לכוכבים אחרים.
הנער בפיג'מת הפסים הוא סרט בריטי-אמריקאי שעובד בשנת 2008 על פי ספר בעל אותו שם מאת ג'ון בוין שיצא לאור בשנת 2006. הסיפור הוא תיאור נקודת המבט של ילד גרמני על השואה.
הסרט מציג ילד גרמני בן 8 בשם ברונו (אייסה באטרפילד), שאביו, ראלף (דייוויד ת'יוליס) הוא קצין נאצי.
משפחתו מתגוררת בברלין, אך בעקבות קידום האב המשפחה עוברת לגור ליד מחנה השמדה בפולין, שם מוצב האב.
כאשר ברונו מגיע לבית ורואה בחלון את מחנה ההשמדה, הוא חושב בתמימותו שזוהי חווה של אנשים מוזרים שלובשים פיג'מות עם פסים.
על ברונו נאסר להתקרב למחנה אך כיוון שהוא חש בבדידות וגעגועים אל חבריו שהשאיר מאחור הוא מחליט לסייר באזור.
הוא פוגש מעבר לגדר נער יהודי בשם שמואל (ג'ק סקנלון), שנח בחשאי מעבודות הכפייה במחנה, ובמהרה נהפך הנער לחברו הטוב.
ברונו לא מבין למה שמואל ושאר האנשים במחנה לובשים את "פיג'מת הפסים".
במהלך יחסיהם, ברונו ושמואל משחקים, וברונו אף מביא לשמואל אוכל מדי פעם.
בביתו של אביו, ראלף, ברונו פוגש יהודי בשם פאוול (דייוויד היימן), שלפני המלחמה היה רופא, אבל כעת הוא מקלף תפוחי אדמה בשביל המשפחה.
כשברונו נופל מנדנדה, פאוול מטפל בו, וכשאחד מהחיילים, סגן קורט קוטלר (רופרט פרנד), מכה אותו עד מוות, במהלך עבודה בזמן סעודת המשפחה לאחר שנשפך ממזיגתו יין על השולחן, ברונו לא מבין מדוע אביו לא אומר דבר.
שמואל מגיע לבית כדי לשמש בעבודת המטבח.
ברונו מציע לשמואל אוכל, אך כשקוטלר תופס אותם מדברים, ברונו נבהל ואומר שהוא לא מכיר את שמואל וששמואל גנב את האוכל.
אך לאחר שברונו מגיע כל יום למקום המפגש ולא רואה את שמואל, הוא מבקש סליחה, ושמואל מחליט לבסוף לסלוח לו.
אם המשפחה, אלזה (ורה פרמיגה) מגלה מה בן זוגה עושה ליהודים, ודורשת ממנו שהיא והילדים יעברו לגור רחוק מהמחנה.
יום לפני יום הנסיעה כאשר ברונו מגיע להיפרד משמואל, שמואל מספר לו שאביו ועוד כמה יהודים נעלמו.
ברונו מחליט לעזור לשמואל לחפש את אביו.
ביום הנסיעה שמואל מביא לו פיג'מה וכובע עם פסים, ברונו מחליף בגדים ונכנס למחנה.
במהלך חיפושיהם, היהודים מובלים לתוך תאי הגזים.
ברונו ושמואל מוצאים את מותם בתאי הגזים בעודם מחזיקים ידיים.
כאשר אביו של ברונו מגלה שהוא נעלם הוא אומר לחייליו לחפש אותו.
בחיפוש הם מגלים את הבור שחפר ברונו ואת בגדיו ליד הבור.
האב נכנס פנימה אך מבין שאחר את המועד, והאם, שהבינה שאיבדה את בנה, מתחילה לבכות.
בסצנה האחרונה נראות כותנות הפסים הרבות שהושארו בחדר לאחר התפשטות היהודים.
אף על פי שברוב הסרט לא מוצגים תיאורים של המחנה ופעולות ההשמדה מבפנים, סצנת הסיום מציגה את תאי הגזים.
ביקורת רבה הושמעה על הספר והסרט בגין חוסר ההגיון שבו.
הטענות אמרו כי לא ייתכן שילד גרמני יצליח להיפגש עם ילד יהודי מהמחנה, לא כל שכן להיכנס אליו, מבלי שאף אחד יידע על כך.
הסופר, ג'ון בויין ענה שהספר נקרא בכותרת המשנה "אגדה" וכי הוא היה מיועד מלכתחילה לילדים.
ככל הנראה הביקורת נובעת מאי הבנת הרעיון המרכזי שניסו להעביר יוצרי הסרט.
הסרט מכוון לזעזע ולהביך את הצופה בכך שהצופה מוצא את עצמו חרד לגורל המר המתהווה ביחס לילד הגרמני תוך התעלמות או המעטה בערכם של היהודים בכלל והילד שמואל בפרט שהולכים למותם בכל מקרה, באופן שהופך את גורלם למובן מאליו.
לאחר הקרנת הסרט בישראל נשמעו גם מיהודים רבים שאמרו שגם להם הסרט גרם שהרגש העז התהווה בחרדתם לילד הגרמני פחות מאשר ליהודים שהיו במחנה.
נקודה נוספת לביקורת היא הנראטיב החדש המוצג במרומז בסרט, לפיו העם הגרמני לא ידע על הזוועות ועל ההשמדה.
משפחות הקצינים הגרמנים ששירתו במחנות המוות ידעו על המתרחש במחנות, וחלקם היו מעורבים במעשי ההתעללות הקשים (אילזה קוך, למשל, שהייתה שותפה מלאה להתעללות ולהשמדה).
הנער הוא סרט ראינוע מסוג קומדיה דרמטית של צ'ארלי צ'פלין שיצא בשנת 1921, ובו מוצג ג'קי קוגן כבנו המאומץ.
הסרט זכה להצלחה רבה, והיה הסרט השני הרווחי ביותר באותה השנה, אחרי "ארבעת פרשי האפוקליפסה".
הסרט משלב אלמנטים מלודרמטיים וקומיים, וכן ביקורת על הממסד.
"הנער" נחשב לסרטו הראשון של צ'פלין שאיננו סרט קצר.
עלילת הסרט מציגה את הנווד (צ'ארלי צ'פלין), אשר מוצא ילד (ג'קי קוגן) שננטש בסמטה ברחוב על ידי אמו ומחליט לטפל בו ולאמץ אותו.
כאשר הילד מתבגר, הוא הופך ליד ימינו למעשי גזל ושוד קטנים לצורך הישרדות: הנווד מלמד את הילד כיצד לנפץ חלונות, על מנת שיבוא כזגג לתקן אותם.
כאשר הילד חולה מגיע רופא לבקרו, ומגלה שהנווד אינו אביו, וייתכן שחושב שהילד מוזנח.
הרופא קורא לרשויות הרווחה, ואלה באים לקחת את הילד, בניגוד לרצון הילד ואביו.
בסופו של דבר, האם מגלה את זהות הילד, ובסוף הסרט לאחר מספר תלאות, היא, הילד והנווד נפגשים יחד בביתה.
"הנער מדרום תל אביב" (2001) הוא פסל מאת האמן הישראלי אוהד מרומי.
הפסל נוצר כחלק ממיצב שהוקם במסגרת התערוכה "הלנה" בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו.
במסגרת המיצב "מעבר גבול" בנה מרומי מעין מתקן מעבר דמוי מעבר גבול שבסופו הוצבה דמות הנער.
הנער הצנום מעוצב כדמות פסל פרימיטיבית שהוגדלה לממדי ענק.
מרומי בחר להדגיש את הקשר של הדמות אל מסורות פיסול אפריקאיות-קולוניאליסטית, על ידי שימוש בחרוזי הפלסטיק הצבעוניים, על ידי העירום ואיבר המין המודגש.
ב"הלנה" הציג מרומי פסל נוסף בדמות הנער, כחלק מתצוגה של "חדר אתנוגרפי".
הפסל, שגובהו 103 ס"מ, עשוי אף הוא מעיסת נייר אך מכיל פריטי לבוש שונים המדגישים את ההיבטים האתנוגרפיים של הדמות.
בראיון במגזין "סטודיו" תיאר מרומי את עשיית הפסל: "עשיתי אותו בעיסת נייר בריסטול שחור.
אני לא בטוח שאני יודע לדבר עליו.
אני כן יודע שחיפשתי סוג של הרחקה מעצמי, מין 'זרות' ממבט ראשון, והייתה חשובה לי מאוד גם יצירת ההזדהות של הצופה".
במאמרו "אטלס מדרום תל אביב" (2001) תיאר חיים דעואל לוסקי את המעבר בתצוגה ה"מובילה את הצופה במסלול הליכה מוגדר היטב לעבר פנים, שאינו אלא שיקוף של הריק שבחוץ.
שם הוא מועמד, בעל כורחו, מול אברו הענק של גיבור מיתולוגי כהה עור, המזכיר באורח אירוני עולם אחר, שנשען בעבר על כתפיו של אטלס גדול וחזק.
אבל לעומת האטלס ההוא, הגיבור המקומי אינו ענק חסר כל רתיעה אלא נער מקומי שחור, סובייקט עלום.
גם אם הענק השחור הזה מתפקד באופן אנונימי מדי לטעמי, אני קורא את ההפניה לרחובות הדרומיים של העיר העברית הראשונה, ואת הדכדוך וחוסר התקווה המוקרנים מעמידתו הלא יציבה".
בשנת 2007 נרכש הפסל בכספי תרומה עבור מוזיאון ישראל.
בשנת 2008 הוצג הפסל בתערוכת "זמן אמת - אמנות בישראל 1988-2008" במוזיאון ישראל, שנערכה במסגרת פרויקט "60 שנות אמנות בישראל".
עם פתיחת הקמפוס המחודש של המוזיאון, בשנת 2010, הוצב הפסל במקום מרכזי באולם הכניסה הישן של המוזיאון.
הנעה וקטורית (או דחף וקטורי) היא היכולת של כלי טיס סילוני או רקטי להטות את סילון הפליטה מן המנוע.
היכולת מאפשרת שליטה בכיוון הטיסה או בסיבוב כלי הטיס.
הנעה וקטורית פותחה עבור מטוסים בתחילה כדי לאפשר המראה ונחיתה קצרה (STOL) ואף אנכית (VTOL).
בהמשך התברר שהנעה וקטורית מאפשרת תמרונים שאינם אפשריים עבור מטוסים ללא הנעה וקטורית, תכונה הנקראת "תמרוניות-על" (supermaneuverability) ומקנה להם יתרון גדול בקרב אוויר.
להנעה וקטורית יתרון בשליטה בכלים כמו טילים בליסטיים ולוויינים מחוץ לאטמוספירה, סביבה שמאופיינת בריק, שם אמצעי ניהוג אווירודינאמים כמו הגה גובה, מדפי כנף של מטוס או כנפיים בטיל המבוססים על התנגדות האוויר אינם יעילים.
שיטת הניהוג הווקטורי מורכבת יותר מבחינה חישובית.
בשיטת הניהוג האווירודינמי, נדרש לשנות את זווית הכנפיים בכיוון מסוים כדי לייצר כוח אווירודינמי בכיוון ניצב למהירות הטיל, מה שמאפשר פנייה.
בשיטת הניהוג הווקטורי, לעומת זאת, ביצוע פנייה מתואמת אינו אפשרי, משום שבכל כיוון שיופעל דחף תיווצר פנייה של מרכז המסה וסיבוב של הטיל סביב ציר מסוים (אחת מדרגות החופש של הסיבוב שלו) שהן במגמות הפוכות.
למשל טיל במצב אנכי שנדרש להפנותו ימינה.
לשם כך יש להטות את הדחף מעט ימינה כך שייווצר רכיב דחף ימינה.
אולם, במצב זה ייווצר מומנט סיבוב על הטיל בכיוון הפוך לכיוון השעון, ולכן לא יהיה תיאום בין כיוון ציר הטיל וכיוון התנועה שלו, כלומר תהיה זווית התקפה שונה מאפס.
בנוסף לכך השגת ניהוג בשיטה הווקטורית לעולם אינה מתקבלת באמצעות שימוש בכיוון דחף יחיד.
בפועל כדי לפנות בכיוון מסוים, יש להפעיל דחף בכיוון מסוים ומהר מאוד לשנות אותו, תוך ניצול מהירות הסיבוב בציר המתאים שהטיל צבר.
הנעדר היא מיני-סדרת מתח-דרמה בריטית מבית היוצר של ה-BBC שנכתבה על ידי האחים הארי וג'אק וילאמס, ובוימה על ידי טום שנקלד.
הסדרה מכילה שמונה פרקים ועוקבת אחר טוני יוז, גבר אשר מאבד תקווה לאחר חטיפת בנו אוליבר, במהלך חופשה משפחתית בצרפת.
יוז נהפך לגבר אובססיבי אשר לא מסוגל להשלים עם היעלמות בנו, ומעביר שנים בחיפוש אחריו.
הסיפור מבוסס, ככל הנראה, על המקרה של הילדה מדלן מקאן הבריטית, שב-2007 נעלמה במהלך חופשה עם הוריה בפורטוגל כאשר הייתה בת שלוש.
ב-2014, שבע שנים אחרי שנעלמה, סברו כי הופיע רמז חדש להיעלמותה, והמשטרה בפורטוגל חידשה לפיו את החיפושים אחריה.
הסדרה זכתה לשבחים רבים וקיבלה שתי מועמדויות בפרס גלובוס הזהב - למיני סדרה והשחקנית הראשית (א'וקונור) הטובים ביותר.
העונה השנייה של הסדרה נקראה בעברית "הנעדרת".
היא מתרחשת בגרמניה, ועוסקת בילדה שנחטפה.
הסדרה שודרה בערוץ BBC One החל מ-12 באוקטובר 2016. השחקן צ'קי קריו חוזר ומגלם את ז'וליין באטיסט, ולצדו מככבים דייוויד מוריסי וקילי הוז בתפקידי הורי הילדה, אליס.
העלילה מגוללת את סיפורו של טוני יוז (ג'יימס נסביט), שנסע יחד עם משפחתו הבריטית בשנת 2006 לנופש בצפון צרפת.
ביום הראשון לחופשתם רכבם מתקלקל והם נאלצים לבלות את הלילה הראשון בעיירה קטנה הנקראת "שאלון דה בואה" במלון קטנטן בשם "עדן".
בעודם ממתינים שרכבם יתוקן, אוליבר מבקש מאביו ללכת לבריכה, תחילה טוני מסביר לו שכבר מאוחר ומבטיח שייקח אותו ביום שלמחרת, אך כאשר אוליבר מתעקש, טוני נכנע ושניהם הולכים יחד לבריכה.
אמילי (פרנסס או'קונור), אימו של אוליבר, מחליטה שלא להתלוות אליהם וחוזרת למלון.
כשירד הערב והגיע הזמן ללכת, טוני לוקח את אוליבר לבר הסמוך, שהיה באותה עת הומה אדם בשל הגמר הגדול של משחקי המונדיאל שהתרחש באותו היום, כאשר בעיצומו של המשחק צרפת מבקיעה גול ניצחון והאנשים מסביב חוגגים בקול גדול.
תוך כדי חגיגות הניצחון, טוני מבחין כי אוליבר נעלם בין ההמון הצוהל, הוא יוצא מחוץ לבר לחפש את בנו אך ללא הצלחה.
לאחר שהבין כי הוא לא מוצא את אוליבר, הודיע לאשתו אמילי ויחד פנו למשטרה.
טוני ואמילי נהפכו לאנשים הידועים ביותר בצרפת באותה תקופה, צוותי החקירה של צרפת יחד עם בלשים מטעם האינטרפול עבדו וחקרו את ההיעלמות של אוליבר אך נתקלו במבוי סתום והתיק נסגר.
העלילה נמשכת באופן לא ליניארי בשנת 2014, כ-8 שנים לאחר היעלמותו של אוליבר.
טוני, שחש אחריות מלאה על היעלמות בנו, מחליט לא לוותר ולשוב ולחפש את אוליבר, כאשר בידו רמז שיכול לתת קצה חוט לגבי גורל בנו.
טוני חוזר ל"שאלון דה בואה" ומתחיל בחיפושים באופן עצמאי.
טוני נראה כאדם שאינו בר דעת, מפחיד את העוברים ושבים ונראה כי יצא מכליו.
במהלך 8 השנים שחלפו, נוצרו משקעים רבים ביחסיהם של טוני ואמילי והשניים התגרשו.
אמילי החליטה להמשיך בחייה, בעוד שטוני חש שהוא אינו מסוגל ונשאר אובססיבי לגבי גורל בנו.
בהמשך, אמילי נכנסת למערכת יחסים עם מארק וולש (ג'ייסון פלמינג), בלש מטעם האינטרפול שעזר בשנת 2006 בחקירת היעלמותו של אוליבר.
ג'וליאן בפטיסט (צ'קי קריו), המפקח הבכיר שעמד בראש חקירת היעלמותו של אוליבר, שומע כי טוני חזר לחפש את בנו ומחליט לחבור אליו.
בזכות קשריו של ג'וליאן, מצליחים טוני וג'וליאן לפתוח מחדש את תיק החקירה ללא עזרה ממשטרת צרפת ובאופן דיסקרטי - לבקשת ראש העיירה.
במהלך חקירתם, מגלים ג'וליאן וטוני פרטים מזעזעים שאט אט מכוונים אותם למה שאירע באותו ערב בו נעלם אוליבר.
ג'יימס נסביט - מגלם את דמותו של טוני יוז; אבא של הילד הנעדר אוליבר יוז.
טוני מרגיש אחריות טוטאלית על היעלמות בנו, וחייו הופכים למסע חיפושים בלתי פוסק.
פרנסס או'קונור - מגלמת את דמותה של אמילי יוז; אמא של אוליבר ואשתו של טוני ב-2006. אמילי שבורה בעקבות היעלמות בנה, דבר הפוגע במערכת היחסים שלה עם טוני וגורם לה להתחיל מערכת יחסים עם הבלש מארק וולש.
צ'קי קריו- מגלם את דמותו של ג'וליאן בפטיסט; הבלש הראשי בתיק ההיעלמות של אוליבר, אשר מצטרף לטוני בחיפוש המחודש אחר בנו כאשר בידם ראייה שיכולה להוביל לפתרון התעלומה.
ג'ייסון פלמינג - מגלם את דמותו של מארק וולש; הבלש אנגלי אשר שהה בעיירה שאלון דה בואה והצטרף לחקירת המקרה של אוליבר ובהמשך הופך לבן זוגה של אמילי.
ארשר עלי - מגלם את דמותו של מאליק סורי; עיתונאי אנגלי שמנסה לחשוף את הסיפור שעומד מאחורי היעלמותו של אוליבר ובכך לפרוץ לתודעה.
אוליבר האנט - מגלם את דמותו של אוליבר יוז; הילד שנעדר במהלך החופשה בצרפת ב-2006.
דייוויד מוריסי – קפטן סם ובסטר
קילי הוז – ג'מה ובסטר, אשתו של סם
צ'קי קריו – ג'וליאן בפטיסט
אנסטסיה היל – סיליה בפטיסט, אשתו של ג'וליאן
רוג'ר אלאם – בריגדיר אדריאן סטון
לורה פרייז'ר – איב סטון, בתו של אדריאן
אביגיל הרדינגהם – אליס ובסטר / סופי ג'ירו
דרק רידל – מייג'ור אדם גטריק
ליה ויליאמס – נדיה הרץ
בריאן בובל – לוטננט קולונל הנרי ריד
הנערה האחרונה הוא דימוי בסרטי מותחן ואימה (במיוחד סרטי רצח), המתייחס לאישה האחרונה שנותרת בחיים ומתעמתת עם הרוצח, כביכול זו שנשארת לספר את הסיפור.
מבין סרטים רבים בהם מופיעה דמות של "נערה אחרונה", ניתן למנות את הסרטים הנוסע השמיני, ליל המסכות, יום שישי ה-13 וסיוט ברחוב אלם.
המונח הוטבע על ידי קרול ג'יי קלובר בספרה גברים, נשים ומסורים חשמליים .
קלובר מציינת שבסרטים אלו הצופה מתחיל בשיתוף נקודת המבט של הרוצח, אבל חווה שינוי באופן חלקי בלהזדהות עם הנערה האחרונה במשך הסרט.
סאלי הארדסטי מהסרט "המנסרים מטקסס" היא הנערה הראשונה ששרדה את הרוצח בסרטי אימה בשנת 1974, וממנה הגיע דימוי "הנערה האחרונה".
הנערה מהבית במורד השדרה הוא סרט קולנוע קנדי-צרפתי משנת 1976, בבימויו של ניקולס גסנר ובכיכובם של ג'ודי פוסטר, מרטין שין, אלכסיס סמית, מורט שומן וסקוט ג'קובי.
התסריט נכתב על ידי ליירד קניג על בסיס ספרו מ-1974 הנושא את אותו שם.
העלילה מתארת את קורותיה של ילדה מסתורית בת 13 בשם רין ג'ייקובס (פוסטר).
הסרט הוא בעיקרו מותחן אך הוא משלב קטעים של אימה, מסתורין ורומנטיקה.
בשנת 1978 הסרט זכה בשני פרסי סאטורן והיה מועמד לשלושה נוספים.
במהלך ליל כל הקדושים רין ג'ייקובס (ג'ודי פוסטר) חוגגת את יום הולדתה ה-13 לבדה בבית ששכר אביה, לסטר.
לסטר היה משורר והם עברו לבית זה בארצות הברית מאנגליה.
פרנק הלט (מרטין שין), בנה של בעלת הבית קורה הלט (אלכסיס סמית), בא לביקור ומתנהג כלפי רין בגסות.
הוא עוזב כשילדיו מגיעים לפתח הבית במסגרת סיבוב "תעלול או ממתק".
למחרת הוא מנסה להציע לרין טרמפ אך היא מתעלמת ממנו.
קורה הלט מגיעה לבית ומחפשת את לסטר, רין טוענת שאביה בניו יורק ומאיימת שתספר מה עשה לה בנה, פרנק.
במהלך סידורים בעיר פוגשת רין את פרנק שוב אך אז פגישתם נקטעת על ידי השוטר מיגליוריטי (מורט שומן) שחושד שפרנק מטריד אותה.
הוא מסיע אותה לביתה והם מתיידדים.
על אביה היא אומרת שהוא עסוק ואסור להפריע לו.
גברת הלט מבקרת שוב כדי לקחת צנצנות לריבה.
אמנם רין הוציאה מבעוד מועד את הצנצנות אך את המכסים השאירה במרתף.
למרות אזהרותיה של רין, גברת הלט פותחת את דלת הסתרים ויורדת למרתף להביא את המכסים בעצמה.
משהו מבהיל אותה והיא מפילה על ראשה את דלת הסתרים.
כשרין פותחת את הדלת היא מגלה שגברת הלט מתה.
לאחר כמה רגעי הלם רין מנסה להעלים ראיות לביקורה של גברת הלט.
היא לוקחת ממנה את המפתחות לרכבה ומנסה להניע אותו.
הקושי שלה להניע את הרכב מושך את תשומת לבו של נער הרוכב על אופניו בכביש סמוך.
הנער מריו (סקוט ג'קובי) הוא אחיין של השוטר מיגליוריטי, קוסם חובב בדרכו למופע ביום הולדת של אחד מילדי הכפר.
מריו לבוש כקוסם - גלימה, קובע ומקל.
המקל הוא לא רק אביזר, למריו יש צליעה כיוון שחלה בשיתוק ילדים.
הוא מדבר עם רין ומבטיח לעזור לה להזיז את הרכב אחרי המופע.
לאחר שהזיז את הרכב נשאר מריו לארוחת ערב עם רין בביתה.
השוטר מיגליוריטי בא לביתה של רין בעקבות דיווח של פרנק על היעדרה של אימו.
הוא מבקש לראות את אביה ומריו משקר שאביה הלך לישון.
בהמשך הערב פרנק מבקר בעצמו וחושד ברין שיש לה קשר להיעלמות אימו.
בין ניסיונותיו לדובב אותה הוא מענה והורג את אוגר המחמד שלה.
לבסוף מריו מבריח את פרנק בעזרת חרב שהוסתרה במקלו.
רין כעת בוטחת במריו ומספרת לו את סודה.
במרתף יש שתי גופות, של אימה ושל גברת הלט.
אביה היה חולה סופני ולא רצה שביתו תעבור להשגחת גרושתו, אימה של רין.
הוא הכין תוכניות שאפשרו לרין לחיות לבד וצייד אותה באשלגן ציאניד בו תרעיל את אימה למקרה שתופיע.
אימה אכן הגיעה ורין שמה לה מהרעל בתה.
מריו עוזר לרין לקבור את הגופות ליד הבית ומאחר שירד גשם הוא מצטנן.
השוטר מיגליוריטי חוזר שוב לביתה מתוך חשד ששיקרה לגבי אביה.
הפעם מופיע אדם מבוגר ומציג את עצמו כאביה והשוטר מתנצל על חשדותיו.
לאחר שהלך מתברר שהיה זה מריו שהתחזה לאביה.
הקשר בין השניים מתפתח ורין מתפשטת ונכנסת איתו למיטה (פוסטר הייתה קטינה בעת צילום הסרט ואת סצנת העירום מגלמת למעשה אחותה).
למחרת מגלה רין שמריו פיתח דלקת ריאות והיא מבקרת אותו בהיותו חסר הכרה בבית החולים.
בלילה לקראת השינה היא שומעת רעש מדלת הסתרים.
להפתעתה יצא משם פרנק והוא מספר לה שגילה את סודותיה ושהוא מסכים להסתירם אם תהיה "חברה" שלו.
רין משתפת פעולה ומציעה לו תה, כאשר לתוך כוסה הכניסה רעל.
פרנק חושד בה ובוחר לשתות את הכוס שלה, הוא מתחיל להשתעל וללטף את שיערה ורין מביטה בו גוסס בקור רוח.
ג'ודי פוסטר - רין ג'ייקובס
מרטין שין - פרנק הלט
אלכסיס סמית - גברת הלט
מורט שומן - השוטר מיגליוריטי
הנערה מהדואר הוא רומן מאת הסופר האוסטרי היהודי שטפן צווייג.
הספר נמצא בעיזבונו של צווייג ופורסם כמעט ארבעה עשורים לאחר מותו, בשנת 1982. בשנת 2013 תורגם לעברית על ידי טלי קונס ויצא לאור בהוצאת מודן.
הרומן עוסק בקורותיה של פקידת הדואר כריסטינֶה הופלהנר בסניף הכפרי באוסטריה מוכת העוני שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
היא מקיימת את עצמה ואת אמה הקשישה והחולה בקושי רב.
בגלל המלחמה וקשיי החיים שבאו בעקבותיה, היא איננה מוצאת פנאי וכסף שיאפשרו לה חיים סבירים.
כך, בגיל 28 שנים, היא עדיין לא חוותה אהבה עם גבר.
בהפתעה היא מוזמנת להצטרף לדודיה העשירים בחופשה באלפים השווייצרים.
שם היא חיה בחלום כשהיא מאמצת תדמית של בת עשירים מהוגנת, מחוזרת על ידי גברים צעירים ומבוגרים, עד ששערורייה זוטא גורמת לסילוקה מאתר הנופש ולהחזרתה לכפר, שם האם נפטרה.
לאחר שטעמה מחיי הרווחה חסרי הדאגה הכלכלית של המעמד העשיר היא אינה מסוגלת להתמודד עם החזרה לחייה הקודמים בכפר הדל.
היא גם דוחה את חיזוריו של המורה הכפרי ומחפשת דרך אל העושר והאושר שהיו מנת חלקה באתר הנופש.
לשם כך היא נוסעת בסופי שבועות לוינה, שם היא מתיידדת עם חייל נכה משוחרר שאיננו זוכה לקבל את גמולו מהממשלה, ונדחה במענים בירוקרטיים שוב ושוב.
שניהם מגיעים למסקנה שאין תוחלת בחייהם, אלא אם כן היא תרוקן את קופת סניף הדואר והם יברחו למדינה אחרת.
ההחלטה בדבר, כמו גם הסיכון כולו, הוא עליה.
הספר זכה לשבחים עם צאתו, וקיבל ביקורות חיוביות בדיילי טלגרף ובגארדיאן.
עם תרגומו לעברית, הספר זכה גם לביקורות חיוביות בעיתונות והתקבל בחיוב בקרב קהל הקוראים.
הספר מציג את הקונטרסט בין העושר, המבוסס לעיתים על זיוף או על מעשים בלתי כשרים, לבין העוני המר של האדם העובד.
במקביל, הוא מציג את אפסותו של האדם הפשוט מול המערכת הבירוקרטית, המבוססת על פרוטקציה.
הנעה רקטית רב־שלבית היא טכנולוגיה המשתמשת במספר מנועים רקטיים על מנת להניע מערכת למסלול כלשהו.
תהליך ההנעה מחולק לשלבים, כאשר כל שלב כולל הפעלה של מנוע רקטי (או מספר מנועים) הפועל באופן עצמאי.
השלבים מוצבים בזה אחר זה.
לעיתים ניתן השם "שלב 0" לרקטות האצה המוצבות זו לצד זו ופועלות כחלק מאותו שלב ומסייעות לתאוצה ההתחלתית.
על פי נוסחת ציאולקובסקי, השימוש בהנעה רב־שלבית מאפשר להגיע למהירות גבוהה יותר ולגובה רב יותר מאשר בשימוש בהנעה בשלב בודד גדול יותר.
חלק מרקטות הקרקע־קרקע והטילים מונעים בהנעה רב־שלבית וכל משגרי הלוויינים והחלליות מונעים בהנעה רב־שלבית.
מערכות בעלות הנעה דו־שלבית ותלת־שלבית הן הנפוצות ביותר, אך גם מערכות עם 5 שלבים שוגרו בהצלחה.
– מסה כוללת של הרקטה
– מסה מנוע ללא הודף או לאחר גמר בעירה (dry)
בהזנחת גרר, ותאוצת כובד קבועה, הרקטה תגיע למהירות מקסימלית:
– זווית השיגור יחסית לקרקע
הסיבה המרכזית להעדפת הנעה רב־שלבית על פני מערכת רקטית יחידה היא שבהנעה רב־שלבית ניתן להגיע למהירויות גדולות יותר, זאת משום שהיפרדות משלבים שאינם נדרשים יותר לטיל, מורידה את מסתו ומקלה עליו.
הדחף של השלב השני או השלישי, לדוגמה, מספק תאוצה גדולה יותר מהדחף שיספק מנוע גדול יותר בעל שלב בודד.
החיסרון המרכזי של שימוש בהנעה רב־שלבית הוא שהשימוש במספר מנועים רב מעלה את ההסתברות לתקלה בזמן היפרדות השלבים או בהצתת המנועים.
בזמן ההפרדה נעשה לפעמים שימוש בברגים פירוטכניים נפיצים, על מנת לקטוע את החיבור בין השלב לשאר הטיל.
גם הטבעת המחברת ביניהם מעוצבת באופן שמאפשר הפרדה יעילה בין הטיל לשלב שהופרד.
סידור המנועים בהנעה רב־שלבית מתוכנן באופן מותאם לדרישות תפקיד המנוע ולתנאי הסביבה בזמן פעולתו.
לרוב, השלב הראשון, המותקן בתחתית המערכת, הוא הרחב ביותר ובעל המנועים הגדולים ביותר, היות שהוא נדרש לשאת משקל רב יותר – את עצמו ואת השלבים שמעליו.
השלב הראשון מיועד לטוס בתוך האטמוספירה.
מעליו, השלבים העליונים, להם מנועים קטנים יותר שנועדים לרוב לפעול בריק.
פרוטון (יכול להיות גם תלת־שלבי, תלוי במשימה)
הנערה הסוררת הוא בלט בשתי מערכות שחובר על ידי הכוריאוגרף ז'אן דוברוואל.
הבלט נבנה למוזיקה שאוגדה מ-55 אריות צרפתיות מפורסמות, בהשראת ציורו של פייר אנטואן בודוואן משנת 1789, La Reprimande/Une jeune fille querellée par sa mère.
הופעת הבכורה של היצירה המקורית הייתה ביולי 1789, והיא חודשה באנגליה ב-1959 על ידי הכוריאוגרף האנגלי פרדריק אשטון עבור הבלט המלכותי בלונדון.
ליז וקולא הם צעירים מאוהבים שמבקשים להינשא.
אולם האלמנה סימונה, אמה של ליז, מכריחה אותה להנשא לאלן, בן עשירים טיפש למדי.
האלמנה מכינה את השידוך עם תומא, אביו של אלן, ועושה את מרב המאמצים לשמור על ליז וקולא רחוקים אחד מהשני, דבר שמתברר כלא פשוט.
התפקידים הראשיים במופע הבכורה לגרסתו של אשטון ב-28 בינואר 1960, גולמו על ידי הבלרינה נדיה נרינה כ'ליז' והרקדן דייוויד בלייר כ'קולא'.
סטנלי הולדן גילם את 'האלמנה סימונה' ואלכסנדר גראנט את 'אלן'.
"הנערה הסוררת" היא אחת היצירות החשובות ברפרטואר הבלט המודרני ואף חודשה מספר רב של פעמים, אם על ידי שינוי כותרתו ואם על ידי שינוי המוזיקה עצמה.
הפשטות והנאיביות שמקרינה היצירה קנו לה מקום של כבוד ברפרטואר של להקות בלט רבות ברחבי העולם ולקלאסיקה חגיגית ברפרטואר של "הבלט המלכותי" בפרט.
הנערה מאידה (Yde Girl; , נהגה: ) היא גופת כבול שנמצאה בביצת הכבול Stijfveen על יד הכפר ההולנדי אידה, במאי 1897.
הגופה נמצאה ב-12 במאי 1897. בדיקות פחמן-14 הראו כי הנערה מתה בין שנת 54 לפנה"ס לשנת 128, בגיל משוער של 16 שנים.
היה לה שיער בגוון זהוב-אדום, ותחילה חשבו שצד אחד של ראשה גולח קודם מותה.
אולם מחקרים מאוחרים שנעשו על גופת כבול אחרת, ווינדבי 1, הציעו כי הסיבה לכך ששיערה חסר באותו צד היא שהשיער נחשף מעט יותר לחמצן מהצד האחר.
סריקות הראו כי הנערה סבלה מעקמת וגובהה היה 137 ס"מ, נמוך יחסית לנערה בגיל זה.
הגופה נמצאה לבושה בגלימה מצמר.
צווארה היה עטוף בצעיף צמר קלוע בטכניקת ספראנג, מכך ניתן אולי ללמוד כי היא הוצאה להורג או הוקרבה.
יש לה פצע דקירה באזור עצם הבריח, אך על פי בדיקות שנערכו זהו לא גורם המוות.
יש המשערים כי בזמן שמתה הייתה מחוסרת הכרה משום שלא נמצאו פצעי הגנה על ידה.
כמו במקרים אחרים של גופות כבול, העור ותכונותיו נשמרו הודות לחומצה הטאנית שנמצאת במים.
על פי הדיווחים, בזמן שהתגלתה הייתה הגופה שמורה במצב יוצא דופן, במיוחד שיערה.
אולם עד שהגופה הועברה לטיפול הרשויות, שבועיים לאחר מכן, היא נפגעה קשות: רוב שיניה הוצאו על ידי תושבי הכפר, וגם כמויות גדולות של שיער.
בנוסף, בשעה שהגופה נמצאה פגעו החופרים בטעות בגולגולת.
כך שרק הגו (פלג הגוף העליון ללא הגפיים), הראש, היד הימנית וכפות הרגליים נשארו ללא פגע.
שאר הגוף לא נשתמר במהלך השנים או שנפגע על ידי כלי חיתוך הכבול.
גופתה של הנערה מאידה הוצגה במוזיאון ולא נערך מחקר נוסף על שרידיה עד שנת 1992 אז ערך ריצ'רד ניב , חוקר מאוניברסיטת מנצ'סטר, בדיקת CT של הגולגולת וקבע את גילה של הנערה, היסטורית ואנטומית.
הנערה מאידה נודעה בציבור בעקבות שחזור ראשה ומראה פניה שנעשה על ידי ריצ'רד ניב.
בשחזור זה השתמש ניב בטכניקות מתחום הכירורגיה הפלסטית והרפואה המשפטית.
לאור מצב הגופה שחזור מראה פניה כלל כמה ניחושים, כגון מראהו של האף.
גופת הנערה, לצד השחזור המודרני שלה, מוצגים במוזיאון דרנט באסן.
גופת הנערה, יחד עם שתי גופות כבול אחרות, רוטר פרנץ והאיש מווירדינג, הועברו ברחבי העולם במסגרת תערוכה נודדת בין מוזיאונים בתחילת שנות ה-2000.
הנער מממילא הוא ספר אוטוביוגרפי שכתב אורי מלמיליאן, בעת שהיה כדורגלן בבית"ר ירושלים.
בספר שיצא לאור בשנת 1984, מתאר מלמיליאן את ילדותו הקשה בשכונת מצוקה, ממילא בירושלים.
אלי עזור כתב יחד עם מלמיליאן את הביוגרפיה שלו.
אורי מלמיליאן, כותב "הנער מממילא", נולד ב־24 באפריל 1957. גדל בשכונת ממילא שבירושלים (בתפר בין הערבים ליהודים בירושלים - בין מזרח ומערב העיר), ילדותו הקשה של מלמיליאן מתוארת בספרו.
אורי מלמיליאן היה כדורגלן בבית"ר ירושלים, ואחר כך מאמן קבוצות כדורגל, כתב שני ספרים, והדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-69 למדינת ישראל.
אלי עזור נולד בשנת 1958 בתל אביב.
עזור הוא איש עסקים כיום, אך בגיל צעיר יותר היה כתב ספורט ואיש תקשורת.
עוד בצעירותו החל לקדם את הקריירה העיתונאית שלו כשהתחיל לעבוד ב"חדשות הספורט", שם היה מקושר היטב לאורי מלמיליאן ולשחקנים בכירים אחרים.
השניים, עזור ומלמיליאן, כתבו יחד את הספר "הנער מממילא", ובעזרת מומחיותו של עזור בעסקים הספר הצליח גם מבחינה מסחרית.
הספר נכתב כאוטוביוגרפיה, ומספר על חייו הקשים בילדותו בשכונת ממילא שבה גדל.
בספר הוא מספר על הילדות בשכונת המצוקה הממוקמת על גבול העיר העתיקה, על החיים בצל הפחד מפני ירי של צלפים ירדנים, על הצפיפות והעוני שבה חיו 12 נפשות בדירה אחת , הקושי בחיים בעיר חצויה וההתמודדות איתו, על "הרומן" עם בית"ר ירושלים, על הצטרפותו לנבחרת ישראל ועוד.
זהו סיפור חיים על נער שגדל בשכונת עוני וחי בבית עם זוג הורים ותשעה אחים, בבית של שלושה חדרים בלבד.
אורי היה ילד שבא מבית דתי ושיחק כדורגל בשבת ללא ידיעת הוריו, עד ששמו הלך לפניו בגילאים הצעירים והמידע הגיע לאוזניהם, וכך הפך לאחת הדמויות המרגשות במדינת ישראל באותם הימים.
ממילא היא שכונה במרכז ירושלים, המקשרת בין שער יפו בעיר העתיקה לבין העיר החדשה.
במלחמת העצמאות, בשנת 1947, תושביה, ערבים ויהודים, נסו ממנה והפכה ממילא לשטח הקרב במלחמה.
כאשר הסתיימה המלחמה בשנת 1949, והוכרזה שביתת הנשק בין מדינת ישראל לבין צבאות מדינות ערב, ירושלים חולקה לשניים.
הגבול החוצה אותה נקרא "הקו העירוני" המקיף את העיר המערבית ממזרח, ומצפון ודרום.
מרכז העסקים הראשי בעיר שהיה גם בחלק העתיק שלה וגם בחלק החדש שלה חולק גם הוא לשניים.
השכונות הסמוכות לקו העירוני הידרדרו בעקבות ירי צלפים ופגיעות נוספות, בעיקר השכונות מוסררה וממילא.
במשך 19 שנים, עד מלחמת ששת הימים בשנת 1967 שבה כבשה ישראל את שטחי ירושלים מהירדנים, נמשך מצב זה בירושלים.
"דני, הבן של השכנים נורה על ידי חייל הלגיון הירדני שעל החומות.
תמיד שמענו את ההורים, שהזהירו אותנו שלא להתקרב לחומות.
אז ידעתי לראשונה, שירושלים, היא עיר ובליבה חומה" .
בתקופה שמלמיליאן מתאר בספרו, אנשים פחדו לצאת מהבתים בגלל המצב המתוח והקשה עם הירדנים שהיו מעבר לחומות.
"לאורך כל שנות חיי הראשונות לא ידעתי מהי שינה על מיטה, לא ידעתי מהו חדר.
על מקרר חשמלי יכולנו רק לחלום באותם ימים.
בימי הקיץ הלוהטים היינו מביאים בלוקים של קרח הביתה.
הקיץ היה קשה, אבל החורף הירושלמי לעומתו היה גיהנום.
בשנים הללו עברנו חודשי חורף קשים מנשוא.
בבית פשוט לא היה תנור להסקה".
הנערה הנעדרת (בספרדית: Perdida) הוא סרט דרמה ארגנטינאי-ספרדי משנת 2018 בבימויו של אלחנדרו מונטיאל.
הסרט מבוסס על רומן שכתב העיתונאי הארגנטינאי פלורנס אטצ'בס, "קורנליה".
בשנת 2020 יצא המשכון בשם "תחושת בטן".
קצינת משטרה חוזרת לחפש אחר חברת ילדותה שנעלמה לפני שנים.
אמיה סלמנקה בתפקיד קורנליה ויסאלבה / סירנה