tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפעולות שביצע הקומנדו בנורווגיה נעשו כנגד מטרות אסטרטגיות (כגון מפעלים ליצור ניטרוגליצרין ששימשו ליצירת חומר נפץ), ולמטרות הטעיה.
עקב התקיפות החוזרות בנורווגיה, הגרמנים ריתקו אלפי חיילים לחזית זו, מה שהקל על כוחות ההסכמה בעת הנחיתה בנורמנדי.
על מנת לשמש ככוח יעיל בזירת אסיה, החיילים אומנו במיוחד ללחימה בג'ונגלים של בורמה, מול כוחות הציר, ושם נחלו הצלחה ועצרו את התקדמות היפנים.
באמצע 1942, בארצות הברית נוסדו ה"ריינג'רס" ("Rangers"), יחידת כוחות מיוחדים שהתבססה על לחימת קומנדו.
ארצות הברית וקנדה הקימו גם יחידות אלפיניסטים, שנועדו ללחימה בנורווגיה, ונקראו גם בריגדת השטן ("Devil's Brigade").
בנוסף, הוקמה יחידת הפושטים של מריל ("Merrill's Marauders"), ששירתה יחד עם הקומנדו הבריטי בבורמה.
לצבא הגרמני היה את ה"Brandenburger Regiment", יחידת כוחות מיוחדים ששירתה כיחידת אבווהר ולחימה מעבר לקווי האויב.
מאוחר יותר במשך הלחימה, יחידת SS - Jagdverbände ביחד עם הוואפן אס אס בפיקודו של אוטו סקורצני הובילה מבצעים מיוחדים רבים.
ב-1941, עם התקדמותו של רומל בחזית צפון אפריקה ומאתיים ימי חרדה שעברו על היישוב היהודי בארץ ישראל המנדטורית, הוחלט בארגון ההגנה להקים את הפלמ"ח שיפעלו במלחמת גרילה מול הצבא הנאצי ויסייעו לצבא הבריטי בפעולות סיור וחבלה.
ב-12 באוקטובר 1961, במהלך המלחמה הקרה, הורה הנשיא קנדי להקים כוחות מיוחדים בצבא ארצות הברית שכונו "הכומתות הירוקות".
במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים ובתחילת המאה העשרים ואחת, כוחות מיוחדים התבלטו בביצוע פעולות רבות יותר מבעבר.
בקוסובו ובאפגניסטן, חוליות קומנדו קטנות החלו לסמן מטרות לכוחות אוויריים, ולהביא לפגיעות מדויקות במטרות והשמדתן.
הכוחות המיוחדים היוו כוח מפתח בפעולות צבאיות כמו במלחמת פוקלנד, בצפון אירלנד, במלחמת המפרץ ובמלחמת עיראק, במלחמת אפגניסטן, בקוסובו, בוסניה, בהשתלטות על שגרירות ארצות הברית באיראן ובמשבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, בעקבות גל פיגועי טרור וחטיפות מטוסים באירופה, החלו מדינות העולם בהקמת יחידות משטרה מיוחדות שייעודן הוא חילוץ בני ערובה ולוחמה בטרור.
יחידות מפורסמות אלה - כגון GIGN, GSG-9 והימ"מ - הוכפפו למשטרות, והחלו לאמן את אנשיהן בטקטיקות ותורות לחימה שפותחו במיוחד.
בישראל הוקמו יחידות השתלטות למלחמה המתמשכת בטרור הפלסטיני שפעילותן כללה גם פעילות מסוערבת.
יחידות כאלה הופעלו הן על ידי צה"ל והן על ידי מג"ב.
בישראל החל השימוש בכוחות מיוחדים עוד לפני הקמת המדינה במסגרת הפלמ"ח וארגוני המחתרות שהפעילו יחידות חבלה ומסתערבים.
ב-1941 החליטה ממשלת בריטניה על הקמת כוחות למבצעים מיוחדים של פשיטה וחבלה בעורף הגרמני, חלקם במסגרת הצבא הבריטי וחלקם ב"מנהלת המבצעים המיוחדים - SOE".
ה-SOE גייסה, בהסכמת מוסדות היישוב, קבוצת צעירים יהודיים להקמת כוח פשיטה וחבלה.
במקביל, גם הצבא הבריטי, שבינו לבין מנהלת המבצעים המיוחדים התנהל מאבק סמכויות, החליט להקים כוח דומה.
כוח זה, שנקרא בשם 'פלוגות המחץ' (פלמ"ח), הוקם ב-15 במאי 1941. ב-19 במאי 1941 יצא כוח של 23 מהמתנדבים הראשונים של ה-SOE בפיקוד קצין בריטי לפשיטה על בתי הזיקוק בטריפולי שבלבנון, שנשלטה בידי צרפת.
פעולה זו, שנכשלה, נחשבת לפעולה הראשונה של הפלמ"ח.
ביוני 1941 כבר נשלחו כוחות גדולים יותר של הפלמ"ח לפעולות סיור וחבלה בתוך סוריה ולבנון כדי לסייע לצבא הבריטי לכבוש אותם מידי צרפת.
עם הקמת צבא ההגנה לישראל פורק הפלמ"ח ויחידותיו השתלבו בו.
יחידת הקומנדו הראשונה של צה"ל הוקמה בשנת 1953 בפיקודו של אריאל שרון ונקראה יחידה 101. ה-101 הייתה אם היחידות המיוחדות בצה"ל ולמעשה פיתחה את תורת הלחימה של צה"ל בכל הנוגע לפעילות קומנדו בעורף האויב.
מאוחר יותר היא מוזגה לגדוד 890 של חטיבת הצנחנים.
בסוף שנת 1954 העלה יצחק רבין, אז ראש אגף ההדרכה במטכ"ל, את הרעיון להקים בית ספר ללוחמת קומנדו בצה"ל.
מטרת בית הספר הייתה לשפר את כושרם הגופני, את כושר סבילותם ואומץ לבם של קציני הקבע בצבא.
מפקד גדוד 890 של הצנחנים, אריק שרון וסגנו אהרן דוידי, גיבשו תוכנית מפורטת לקורס "לוחמה זעירה" המיועד לבוגרי בית הספר לקצינים בעלי כושר גופני טוב.
הקורס הקשה והמתיש נמשך שלושה חודשים ונערך בבסיס הצנחנים בתל נוף.
לשם כך נבנתה מחלקה חדשה במסגרת בית הספר לצניחה, בראשה עמד מרסל טוביאס ובמחלקה 4 כיתות לימוד.
הקורס הראשון נפתח ב-1 בינואר 1955 ובמסדר הסיום הוענקו לבוגרים כנפי צניחה על רקע ירוק, וסיכת בוגר בעלת 3 מוטיבים: צניחה, מארב, קרב מגע.
שיטות לוחמה ואימוני קומנדו יושמו בהמשך באופן גורף וכללי ביחידות מובחרות בצה"ל.
אתר צה"ל מונה 14 יחידות בכוחות המיוחדים שלו:
סיירת מטכ"ל (יחידת סיור מיוחדת ויחידת השתלטות, כפופה למטכ"ל ואגף המודיעין)
יחידת שלדג (הקומנדו של חיל האוויר)
יחידה 669 (יחידת החילוץ ופינוי בהיטס)
יחידת רפאים (היחידה הרב ממדית)
יהל"ם (יחידת קומנדו הנדסית למשימות מיוחדות)
(יחידת תצפיות אוויר והכוונת אש)
חטיבת עוז (חטיבת הקומנדו, שייכת לזרוע היבשה)
יחידת הלוט"ר (בית הספר ללוחמה בטרור)
בנוסף ליחידות הצבאיות קיימות במשרד לביטחון פנים יחידות השתלטות ולוחמה בטרור.
ב-1974 הוקמה במשמר הגבול הימ"מ, "יחידה מרכזית מיוחדת" של משטרת ישראל, למשימות השתלטות וחילוץ בני ערובה בפיגועים על רקע לאומני או פלילי, סיכול טרור ויירוט מחבלים, וכן ביצוע משימות משטרה מיוחדות.
בנוסף מפעיל מג"ב יחידות מסתערבים (ימ"ס) וכן יחידת מודיעין, תצפיות, יירוט ולוחמה ניידת (מתיל"ן) הפועלת תחת פיקוד החטיבה הטקטית של משמר הגבול.
ב-2003 הקים שירות בתי הסוהר את יחידת מצדה, כיחידת השתלטות מיוחדת המתמחה בטיפול באירועי מיקוח ואירועי קיצון אחרים בבתי הכליאה בישראל.
מעבר לכך היחידה מוגדרת כיחידת השתלטות מטכ"לית ופועלת במגוון גזרות, כולל יהודה ושומרון.
בעלי חיים בשירות כוחות מיוחדים
במהלך ההיסטוריה, נעשו שימושים שונים בבעלי חיים למשימות כוחות מיוחדים מגוונות, ביניהם:
כלבים המשמשים לאיתור חומרי נפץ, סיור וחיפוש מבוקשים ואף לתקיפת מחבלים.
כל היחידות המיוחדות של צה"ל נעזרות בלוחמי יחידת עוקץ וכלביהם במהלך משימותיהם, בשגרה, בחירום ובמלחמה ובפרט במהלך מבצעי לוט"ר (לוחמה בטרור).
בישראל, כלבי צבא מופעלים על ידי יחידת עוקץ, יחידה מיוחדת שלוחמיה (הנוהגים של הכלבים) חוברים ליחידות מיוחדות אחרות בעת פעילותן, לאחר מסלול ארוך ומפרך כשבסופו הלוחמים והכלבים כאחד הופכים למבצעיים.
ביחידת עוקץ קיימת גם פלוגת לוחמות (הנוהגות של הכלבים) אשר מסתפחות לגדודי חי"ר לפעילויות ומעצרים למטרת סריקות למציאת אמל"ח.
הלוחמות פועלות גם כן במחסומים שם משמשים הכלבים לצורך איתור אמצעי לחימה המוסלקים ברכבים פלסטיניים העוברים ממקום למקום בשטחים ובנוסף, כלביהן משמשים לסריקת גופות ונעדרים באתרי הרס.
אורך המסלול, ההכשרה על כלל תכניה והשירות של הנוהגת שונה בתכליתו משל לוחמי היחידה.
הימ"מ מפעיל לוחמים וכלבים משלו.
פרדות, סוסים ולאמות המשמשים לתובלה של ציוד לוגיסטי עבור כוחות מיוחדים הפועלים בתוואי שטח הררי וקשה.
דוגמה לשימוש זה ארעה במלחמת אפגניסטן.
הכלים המתקדמים של צבא ארצות הברית לא התאימו לשינוע ולתנועה בשטחים ההרריים והמדבריים של אפגניסטן - ולכן במקרים רבים עברו החיילים ממקום למקום על ידי פרדות, חמורים וסוסים.
דולפינים לוחמים ויונקים ימיים אחרים שאומנו בתוכנית היונקים הימיים של חיל הים האמריקני.
כלבים נגד טנקים, שאומנו על ידי הצבא האדום בזמן מלחמת העולם השנייה.
פיל מלחמה, אומן למטרות מלחמתיות כבר לפני אלפי שנים.
רעיון פצצת עטלף של הצבא האמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה, להצמיד פצצות אל עטלפים ולפוצצם על בתי יפן.
פרויקט יונה, ניסיון בעת מלחמת העולם השנייה לפתח טיל המונחה על ידי יונים.
חזירים וחולדות מאומנים לאיתור סמים וחומרי נפץ.
בציבור מתנהל ויכוח על התכנית לאימון חיות; פעילי זכויות בעלי חיים דרשו לדעת אילו חיות מאולפות, מהם תנאי החזקתן, ומה תכלית האימונים שלהן.
כמו כן, ישנם אנשים המוחים כנגד שימוש צבאי בבעלי חיים בכלל, אפילו שימוש לא מלחמתי, כגון הגנה וסיור.
בעיקר בגלל מעטה המסתורין שיש לרוב על פעולות כוחות מיוחדים, ישנן התייחסויות רבות יחסית לכוחות המיוחדים בתרבות:
ישנן אגדות אורבניות על יחידות מיוחדות ועל תנאי השירות והאימונים בהם.
פעילות כוחות מיוחדים מהווה רקע בסרטי פעולה ומשחקי מחשב רבים, בהם משחק המחשב Battlefield: Special Forces.
ידועים במיוחד סדרת סרטי רמבו, על יוצא הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית שמתגלה כלוחם קשוח וסתגלן, וסדרת סרטי מחץ הדלתא על כוח דלתא של ארצות הברית.
אנשי הכוחות המיוחדים הופיעו בפרודיות כמו אל תתעסקו עם הזוהן.
בישראל, יוצאי יחידות מיוחדות מגיעים לעמדות בכירות בצה"ל ולאחר מכן בממשל הציבורי ובמשק.
בפרט, מספר יוצאי סיירת מטכ"ל הפכו לרמטכ"לים ושלושה מהם אף נבחרו לראשות הממשלה.
בצבאות אחרים הכוחות המיוחדים לא נחשבים למסלול קידום למי שחפץ לפקד על יחידות רגילות.
שלושה צבאות נלחמו בקרב אוסטרליץ - הצבא הצרפתי מזה וצבאות אוסטריה ורוסיה מזה.
מבנה הפיקוד שלהם היה שונה באופן מהותי זה מזה.
הצבא הצרפתי נהנה ממטה מסודר עם שרשרת פיקוד יעילה וברורה.
צבאות בעלות הברית היו שרויים בתוהו ובוהו ולעיתים הכוחות קיבלו פקודות ממפקדים של כוחות אחרים, הקיסרים התערבו בהחלטות הדרג המקצועי ועוד.
בקרב אוסטרליץ הצבא הצרפתי, המוכר גם כגרנד ארמה, התחלק לכמה גופים עיקריים: המשמר, עתודת פרשים, דיוויזיית גרנדירים וחמישה קורפוסים.
בדרך כלל מפקד הקורפוס נשא בתואר מרשל של צרפת.
קורפוס היה מעין ארמייה בזעיר אנפין.
הוא הורכב מדיוויזיות אחדות אשר בתורן התחלקו לחטיבות.
גודלו של הקורפוס לא היה קבוע ויתרה מכך, דיוויזיות שלמות היו יכולות לעבור בין קורפוסים שונים (בדומה לצבאות מודרניים).
רובו של הקורפוס הורכב מחי"ר, אך היה לו גם כוח פרשים גדול וכמות תותחים גדולה.
המשמר כלל את החיילים האמיצים והמצטיינים מכל זרועות היבשה ובדרך כלל לא השתתף בקרבות.
תפקידו העיקרי היה שמירת עתודת עלית להבקעה.
אם המשמר כן יצא להתקפה, הצלחתו הייתה כמעט ודאית.
דיוויזיית הגרנדירים הורכבה מפלוגות גרנדירים שהוצאו מיחידות עורפיות ומיחידות שהרכיבו את חילות המצב במבצרים השונים.
בנוסף לגרנדירים שירתו בדיוויזיה זו גם חיילים קלים רבים שנקראים "קרביניירים", שהיוו מקבילה לגרנדירים אצל החי"ר הקל.
בראש שרשרת הפיקוד עמד נפוליאון שהסתייע במטה (מפקדה) מסועף שחלקו הוקדש לעבודה ממשלתית שוטפת, עקב תפקידו הנוסף של נפוליאון כראש המדינה של צרפת.
המרשלים היו כפופים לו באופן ישיר ובדרך כלל נפוליאון לא התערב בהחלטותיהם, תוך כדי שהוא משאיר להם חופש רב.
הצבא הצרפתי נלחם בקורפוסים, כך הקורפוס הרביעי הבקיע את הדרך לרמת פראצן, הקורפוס החמישי עמד באגף הצפוני וכך הלאה.
להלן פירוט היחידות הצרפתיות שהשתתפו בקרב:
שם הכח מפקד סד"כ מיקום התחלתי תפקיד ביצועים הקורפוס הראשון ברנדוט 13,000 חיילים; 24 תותחים מעט דרומית לקורפוס החמישי של לאן (הקורפוס הצפוני ביותר).
תמיכה בקורפוס החמישי של לאן, תמיכה בקורפוס הרביעי (המסתער על רמת פראצן) ברנדוט העדיף לשמור על חיי חייליו והיה הססן בקרב.
הצבא האוסטרי היה דומה במידה רבה לצבא הרוסי.
שרשרת הפיקוד הייתה דומה והמגרעות היו דומות.
למעשה, רוב הצבאות האירופאים סבלו ממגרעות אלו.
הקצינים קנו בדרך כלל את דרגתם בכסף מלא.
חלק ניכר מהפיקוד העליון הורכב מגנרלים זקנים שהתנגדו לרפורמות ושינויים וכתוצאה מכך הצבא היה לא יעיל ומסורבל.
בניגוד לצבא הצרפתי, צבאות בעלות הברית הורכבו מרגימנטים.
הרגימנטים כונסו לחטיבות גדולות ומסורבלות, אך החטיבה הייתה יחידת אד הוק ולא שמרה על זהותה אחרי המלחמה.
כתוצאה מכך, הצבא המאוחד היה חסר את הגמישות הרבה שאפיינה את הצבא הצרפתי.
גם לצבא הרוסי היו כוחות משמר גדולים.
הם הוכיחו את יכולתם בקרב כשכמעט ופרצו את החזית הצרפתית.
בקרב עצמו החטיבות כונסו ליחידות אד הוק גדולות שכונו "שדרות".
הפיקוד של בעלות הברית היה חסר סדר ביותר.
בגלל האופי המשותף של הצבא, ההחלטות היו צריכות להתקבל ביחד.
בנוסף לכך, שני הקיסרים החליטו להצטרף לכוחות הלוחמים.
היות שהם היו ראשי המדינות ולהלכה גם המפקדים של צבאותיהם, הם התערבו בצורה גסה בהחלטות הדרג המקצועי.
הדרג המקצועי קיבל רק את הפיקוד הטקטי בקרב, אך את ההחלטה האסטרטגית לצאת לקרב קיבל הדרג הפוליטי.
בגלל התבוסה האוסטרית באולם, רוב הכוחות שנכחו בקרב אוסטרליץ היו ממוצא רוסי, לכן גנרל רוסי בשם קוטוזוב קיבל את הפיקוד הטקטי על הצבא המשותף.
על מנת לרצות את השותפה הקואליציונית גנרל אוסטרי תכנן את תוכנית בעלות הברית.
לא רק שקוטוזוב התנגד למועד הקרב, הוא התנגד גם לתוכנית וביצועיו בשדה הקרב היו עלובים למדי.
יחידות בעלות הברית שהשתתפו בקרב
להלן פירוט יחידות בעלות הברית שהשתתפו בקרב:
אחרי הקרב הצליח לסגת בצורה מאורגנת לעמדות חדשות.
ככלל, ביצועיו היו הטובים ביותר בכל צבא הקואליציה.
המשמר הקדמי של האגף הדרומי קנמייר (אוסטרי) כ-7,000 חיילים, מחציתם פרשים; 12 תותחים האגף הדרומי התקפת האגף הדרומי של הצרפתים עלובים.
המשמר הקדמי לא הצליח להתגבר על הכוחות הצרפתים, למרות העדיפות המספרית שנהנה ממנה.
בהמשך הושמד על ידי הצרפתים.
השדרה הראשונה דוחטורוב (רוסי) כ-13,500 חיילים; 64 תותחים האגף הדרומי התקפת הכוחות הצרפתים באגף הדרומי עלובים.
השדרה לא הצליחה לשתף פעולה עם הכוחות הנוספים שהיו בזירה.
לא הביסה את הצרפתים למרות העדיפות המספרית המכרעת.
השדרה השנייה לנז'רון (צרפתי בשירות הרוסים) כ-11,500 חיילים; 30 תותחים רמת פראצן (מרכז שדה הקרב) לאחר מכן ירד דרומה לתקוף את הצרפתים באגף זה.
התקפת האגף הדרומי של בעלות הברית עלובים.
השדרה השלישית פשבישבסקי (רוסי) 7,700 חיילים; 30 תותחים רמת פראצן (מרכז שדה הקרב) לאחר מכן ירד דרומה לתקוף את הצרפתים באגף זה.
השדרה הרביעית מילורדוביץ' (רוסי) וקולוורט (אוסטרי) 23,900 חיילים; 76 תותחים רמת פראצן (מרכז שדה הקרב) לאחר מכן ירד דרומה לתקוף את הצרפתים באגף זה.
השדרה החמישית נסיך ליכטנשטיין 5,375 פרשים; 24 תותחים הנסיך טעה בקריאת המפה והופיע בתחילת שדה הקרב באגף הדרומי.
לאחר מכן עבר לצפוני (האגף שבו הוא היה צריך להיות מלכתחילה) תמיכה במשמר הקדמי של בגרטיון בינוניים.
השדרה לא הצליחה להביס את הפרשים הצרפתים.
לא הצליחה למוטט את החי"ר הצרפתי.
צבא היבשה הרוסי או כוחות היבשה של הפדרציה הרוסית (רוסית: Сухопутные войска Росси́йской Федера́ции) הם הזרוע היבשתית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית והחיל.
מפקד הזרוע, החל משנת 2025, הוא גנרל אנדריי מורדביצ'ב.
הזרוע נוסדה על בסיס כוחות היבשה הסובייטים וכוללת כ-280,000 חיילים וקצינים.
צבא היבשה הרוסי קיים עוד מהמאה ה-11 והוא כיום החיל המנוסה ביותר מבין הזרועות בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית לאחר שהשתתף בכל מלחמות רוסיה.
עם פירוק ברית המועצות היה ניסיון להקים צבא מאוחד של חבר המדינות, שר ההגנה האחרון של ברית המועצות יבגני שפושניקוב אף קיבל בדצמבר 1991 מינוי של מפקד הכוחות המאוחדות.
עד מהרה התברר שרעיון זה לא ניתן למימוש וב-7 במאי 1992 הנשיא בוריס ילצין חתם על צו הקמה של צבא הפדרציה הרוסית.
באותה תקופה הפיקוד העליון היה עסוק בפינוי כוחות מגרמניה, פולין, צ'כוסלובקיה, הונגריה, מונגוליה, המדינות הבלטיות, אוקראינה ובלארוס.
היה מדובר בפינוי של מאות אלפי חיילים וקצינים כולל ציוד כבד, נשק ותחמושת.
תהליך זה היה מורכב ועלה הון רב.
לצבא לא היו תשתיות מתאימות לקליטת האנשים והתחמושת והדבר גרם לבעיות רבות.
בנוסף לכך, בהתאם להסכמי הגבלת הנשק היה צורך להשמיד כמויות תחמושת גדולות.
כבר בשנת 1992 דובר על ביצוע רפורמות בצבא, אך אלולא יצאו לפועל.
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה חשפה את הבעיות בצבא היבשה שלא היה מוכן לניהול הלחימה.
לאחר שלוש שנים של קרבות נחתם הסכם הפסקת אש.
בשנת 1999 החלה מלחמת צ'צ'ניה השנייה וכוחות היבשה הצליחו לכבוש את כל השטח יחסית מהר.
אומנם הקרבות עם המורדים הצ'צ'נים נמשכו תקופה ארוכה ורק בשנת 2009 הוכרז על סיום המלחמה.
בשנת 2006 כללו כוחות היבשה כמעט 395 אלף חיילים וקצינים מהם כ-190 אלף חיילי חובה - זאת לעומת כ-670 אלף בשנת 1995. החל משנת 1995 הולך וגדל חלקם של חיילים לפי חוזה בכוחות היבשה.
לא ברור מהו היקף "חיילי החוזה" אך ברור שהממשל משקיע מאמץ להגדלת חלקם בצבא.
בכוחות היבשה של רוסיה נכללות:
היחידה בסיסית של החיל היא רגימנט שכולל בתוכו מטה, 3 גדודים ממונעים, גדוד שריון, יחידת תותחנים, יחידת טילים נגד מטוסים, יחידה נגד טנקים, פלוגת סיור, פלוגת קשר, פלוגת הנדסה, פלוגת רפואה וכו'.
מהווים כוח המחץ של כוחות היבשה.
ברשות החיל נמצאות כ-20 אלף טנקים מדגמים שונים, רובם פותחו בתקופת ברית המועצות.
בשנת 2010 סוכם על הקפאה של רכישות חדשות עד לסיום פיתוח כלים חדשים.
חיל הגנה אווירית שהוקם כחיל נפרד בשנת 1958 ובמבנה הנוכחי פועלים משנת 1997. בהתאם לנתונים לשנת 2012 רק 1% מהכלים שברשות החיל נמצאים בשרות מבצעי פחות מ-15 שנים וכ-50% מהכלים נמצאים בשימוש מעל 30 שנים.
חילות מיוחדים שכוללים יחידות סיור, קשר, לוחמה אלקטרונית, הנדסה, הגנת אב"כ, תמיכה לוגיסטית, ניוד והגנת העורף.
לאחר שבשנות ה-90 הצבא סבל מהתדרדרות חמורה ברמת המוכנות והתקצוב, בוטל ב-1997 מטה הפיקוד של כוחות היבשה והחיל הוכפף ישירות לרמטכ"ל הרוסי.
רק ב-2001 כשמונה מחדש מפקד לחיל היבשה, משרד ההגנה הרוסי החל להקדיש תקצוב ומכשור רב יותר עבור החיל, בשנים האחרונות נקלטו נגמ"שים ורכבים משוריינים חדשים בחיל, כמו גם רכבי שטח צבאיים מדגמי טיגר, כמקבילות להאמר האמריקני.
טנקי המערכה העיקריים הם טנק T-90 וטנקי T-72 מהתקופה הסובייטית (טנקי הT-72 מהווים את רוב כוח הטנקים של רוסיה שנמצא בשימוש כיום)
החיל נמצא בלב הרפורמה הצבאית שהובילו אנאטולי סרדיוקוב, שר ההגנה ונשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, במסגרתה צבא היבשה חולק לארבעה פיקודים למעט פיקוד אסטרטגי מאוחד נפרד.
ביוזמת סרגיי שויגו נערכים תמרונים ותרגולים צבאיים תכופים, על מנת לשמור על רמת מוכנות גבוהה וקיימות תוכניות לקיצוץ כוח האדם בצבא היבשה, כמו גם הקמת אוניברסיטה צבאית אחת עבור כלל הצבא, במקום מכוני הלימוד הצבאיים השונים הקיימים ברחבי המדינה.
עד דצמבר 2010, כוחות היבשה נוהלו בעזרת שישה פיקודים:
בדצמבר 2010 הרפורמה הצבאית של הנשיא דמיטרי מדבדב נכנסה לשלב ביצועי כאשר כל המחוזות הצבאיים בוטלו ורוכזו בחמישה פיקודים צבאיים, וזה מבנה הצבא כיום:
מיקום המטה - סנקט פטרבורג
מפקד - גנרל-קולונל יבגני ניקיפרוב
סדר הכוחות כולל ארמייה מס' 6 ומס' 20
מיקום המטה - רוסטוב על דון
מפקד - גנרל קולונל סרגיי קוזובלב
סדר הכוחות כולל ארמייה מס' 49 ומס' 58
מפקד - גנרל-קולונל אנדריי מורדביצ'ב
סדר הכוחות כולל ארמייה מס' 2 ומס' 41
מפקד - גנרל-קולונל אנדריי קוזמנקו
סדר הכוחות של כל פיקוד בנוסף ליחידות של כוח היבשה כולל גם יחידות של הצי ושל חיל האוויר הרוסי הממוקמות בשטח הפיקוד.
סדר הכוחות הוא כ-300,000 חיילים וקצינים.
הצבא הרוסי מחזיק ברשותו את חיל השריון הגדול ביותר בעולם - כ-3,030 טנקים פעילים, 10,200 טנקים באחסון וכן 250 טנקים בשירות חיל הנחתים (נכון ל-2017).
כוחות היבשה של הפדרציה הרוסית חמושים בטנקי מערכה עיקריים מדגמי T-72, T-80, ו-T-90.
טנק המערכה העיקרי של החיל הוא ה-T-90, ש-500 טנקים מסוגו משרתים את הצבא הרוסי - מתוכם כ-400 טנקי T-90A.
זהו הטנק הראשון שפותח בפדרציה הרוסית ונכנס לייצור סדרתי.
כמו כן ישנם מאות טנקי T-80 וטנקים מדגם T-72 ו-T-64 מתוצרת ברית המועצות.
החל משנת 2015 החיל קולט לשירותיו את טנק המערכה החדש, ארמטה הידוע רשמית כטנק T-14.
בשירות החיל ישנם גם טנקי T-62, T-55, ו-PT-76 - אך כל אלה אינם בשירות פעיל.
נוסף לטנקים, בשירות החיל ישנם גם אלפי נגמ"שי לחימה וכ-10,000 נגמש"ים להעברת כוחות.
בראשות חיל התותחנים נמצאים כ-7,000 תותחים ממונעים בקוטר 120–203 ממ"ר שרובם פותחו עוד בתקופת ברית המועצות.
כמו כן בשימוש החיל נמצאות כ-3,500 מערכות אש ראקטיביות.
בנוסף לכך, החל משנת 2006 לנכנסו לשירות מבצעי מערכות טילים מגדם SS-26 Stone.
לצורך לחימה לצד חיל שריון ברשות חיילי החיל נמצאות אלפי מערכות נגד טנקים כולל מערכות מהדור השני 9M133 קורנט.
נשקם האישי של חיילי צבא היבשה הוא באופן מסורתי רובה הסער AK-47 קלשניקוב, מדגמים שונים.
בשנות ה-90 תוכנן להחליף את רובם ברובה סער מדגם AN-94, אך תוכנית זאת לא יצאה לפועל.
PK הוא המקלע הנפוץ בצבא היבשה.
החל משנת 1999 החל שימוש מבצעי של דגם מתקדם ממקלע זה.
בנוסף לכך בשימוש נמצא מקלע כבד מדגם NSV.
קציני הצבא מצוידים באקדח מדגם מאקארוב PM שייצור החל עוד בשנת 1951 אך נמצא בשירות עד היום.
בשנת 2003 החל שימוש באקדח חדש, MP-443 Grach, שמיועד להחליף בהדרגה את האקדח הישן.
כוחות ההצלה הוא שם כללי לכל גופי החירום של המדינה העוסקים בהגנה והצלת חיים בשעת חירום.
כוחות ההצלה המרכזיים בישראל הם: מגן דוד אדום (מד"א), שירותי כבאות והצלה (מכבי אש), פיקוד העורף ויחידות צה"ל השונות.
מגן דוד אדום בישראל הוא הגוף הלאומי המופקד על הצלת חיי אדם בימי שגרה ובחירום.
מגן דוד אדום בישראל מטפל במצבי חירום רפואיים, מפנה ומטפל בחולים ופצועים.
שירותי כבאות והצלה בישראל (מכבי האש) הם הגורם המציל חיים, מחלץ לכודים ומצמצם ממדי הנזק לרכוש במקרים של דליקות, תאונות דרכים, התפשטות חומרים מסוכנים ופיגועי טרור.
יחידת החילוץ וההצלה הארצית של פיקוד העורף היא יחידת מילואים עם גרעין מצומצם של חיילים סדירים.
עם הקמתה היא איחדה בתוכה את כל פלוגות חילוץ והצלה של צה"ל שעסקו עד אז , אם כי מאז 2016 שונה שמה ל"חטיבת החילוץ וההדרכה".
יחידת החילוץ במשטרת ישראל המשטרה נמנית עם כוחות הביטחון של מדינת ישראל.
בנוסף לתפקידה של משטרת ישראל להגן על החיים והרכוש במדינה ולאכוף את השמירה על החוק, קיימת במשטרה יחידת חילוץ והצלה הפועלת בהתנדבות, בעיקר במטרה לסייע למטיילים הנקלעים לסכנות שונות.
גופים אזרחיים הפועלים בשיתוף פעולה עם כוחות ההצלה הממלכתיים
ברחבי הארץ פועלות תשע יחידות חילוץ אזוריות ושלוש יחידות צוללים מתנדבים אשר הוקמו במטרה לסייע למטיילים שנקלעו לסכנות שונות.
המשמר האזרחי מתאם את פעולתן של יחידות אלה.
על פי הדיווחים, כמדי שנה יחידות אלה מבצעות כ־280 חילוצים, חלקם מורכבים מאוד.
זק"א - ארגון התנדבותי שקם בעקבות הפיגוע בקו 405 ועזר בטיפול איסוף גופות החללים.
מתנדבי זק"א מטפלים בפיגועי טרור, תאונות דרכים, מקרי רצח, התאבדויות ונפטרים גלמודים.
בארגון קיימות גם בנוסף יחידות מיוחדות לאיתור חילוץ והצלה שונות כגון: יחידה לאיתור נעדרים, יחידות אופנועים, יחידות טיפוס גלישה וחילוץ, יחידות צוללים ויחידות כלבנים - היחידות השונות עובדות בשיתוף פעולה מלא עם משטרת ישראל ברחבי הארץ.
בהקשר של תאונות דרכים - איתור מיקום התאונה ופינוי מהיר של הפצועים לבתי החולים, עובדים כוחות ההצלה בשיתוף פעולה עם חברת רינג אס.או.אס.
איחוד הצלה - ארגון המתנדבים הלאומי, הוא ארגון התנדבותי שהוקם בשנת 2006 ומטרתו מתן מענה רפואי ראשוני ומקצועי על מנת להציל חיים.
הארגון מונה אלפי חובשים, פרמדיקים ורופאים פעילים הפזורים בכל רחבי הארץ והוא מאושר כגוף מסייע רשמי בשעת חירום על ידי משרד הבריאות.
יחידת הכלבנים לישראל - ארגון התנדבותי שקם כדי לטפל בחדירות ליישובים יהודים ביו"ש בעזרת כלבים ובמשך הזמן התרחב גם לתחום של איתור נעדרים.
כיום הארגון מונה כ-200 מתנדבים עם כ-30 כלבי הצלה שמפוזרים ברחבי ישראל.
כוחות מילואים הם כוח צבאי המורכב מאזרחי מדינה מסוימת ששירתו בעברם כחיילים בצבא של אותה המדינה.
כוחות המילואים מקיימים אימונים צבאיים או משימות צבאיות מעטות, ובמצב חירום הם נקראים למלא תפקידים צבאיים לצורך תגבור כוחות הצבא ולשמש כחיילים לכל דבר.
כוחות המילואים זמינים לגיבוי הכוחות המקצועיים כאשר חל גיוס חירום למלחמה כוללת או כדי להגן מפני פלישה צבאית.
הקיום של כוחות המילואים מאפשר למדינה להקטין את הוצאותיה הצבאיות בעת שלום בעוד שהמדינה מתחזקת כוח תגבורת צבאי גדול ומיומן אשר מוכן לעת מלחמה.
כוחות המילואים החלו להתפתח בשלהי המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, עם ירידת קרנם של הצבאות השכירים ועם עליית הלאומיות.
בעקבות המלחמות הנפוליאוניות ומלחמת האזרחים האמריקנית עברו מרבית מדינות אירופה למודל הכולל צבא סדיר וכוחות מילואים.
בין שתי מלחמות העולם אומצו מודלים חדשים של כוחות מילואים.
סופה של המלחמה הקרה הוביל לצמצום כוחות המילואים ברחבי העולם.
במדינות מסוימות כמו ארצות הברית, ספרד ובריטניה, כוחות המילואים מבוססים על מתנדבים אשר ממלאים את תפקידם באופן חלקי.
במדינות אחרות כמו סין, שווייץ וישראל השירות בכוחות המילואים הוא חובה במשך תקופה מוגדרת לאחר סיום השירות הסדיר.
במערך המילואים של צה"ל נכללים גם כלי רכב אזרחיים המגויסים באמצעות רשת קריאה של יחידות רכב מגויס.
כוחות הנחתים של רוסיה מהווה חלק של כוחות החוף של הצי הרוסי.
מטרתו המקורית הייתה להתמחות בלוחמת חיל רגלים ימית (הגנה על ספינות ותקיפתן) ולוחמה אמפיבית (באמצעות נחיתה מן הים).
מפקד החיל הנוכחי הוא גנרל ויקטור אסטאפוב.
חיל הנחתים מורכב מחטיבות, וגדודים עצמאיים שכפופים לפיקודים של הציים האזוריים (צי האוקיינוס השקט, צי הצפוני, צי הבלטי, צי הים השחור).
כמו כן גם לשייטת הים הכספי ישנם שני גדודי נחתים.
מוטו: "היכן שאנחנו, שם הניצחון".
חיל הנחתים הרוסי הוקם לראשונה ב-27 בנובמבר 1705, בעת שהקיסר פיוטר הגדול נאבק על גישה של האימפריה הרוסית אל הים הבלטי.
תחילה למטרות מתקפה מאוניות הצי על מבצרי הגדול נוצלו יחידות חיל רגלים רגילים עד שבסוף שנת הוקמו יחידות מיוחדות ו-27 בנובמבר 1705 נחשב לתאריך הולדת הנחתים הרוסיים.
ב-1717 הופעלו נחתים בשירותו של פיוטר הגדול בכיבוש אי הולנדי וב-1798 כבשו נחתים רוסים את האי קורפו.
בתקופת האימפריה הרוסית, חיל הנחתים הרוסי נחשב ליחידת עילית אמפיבית, שראשי הצבא ראו כיחידה חשובה.
חיל הנחתים הרוסי כיום, מתנהל על פי מדיניות שהתווה הגנרל איוואן סקוראטוב.
בתחילת מלחמת העולם השנייה רק בצי הבלטי הייתה יחידת נחתים אך עד מהרה הוקמו יחידות נוספות.
יחידות הנחתים השתתפו בהגנת ערי נמל, ביצוע מספר נחיתות מהים ואף השתתפו בקרבות היבשה במידת הצורך.
על גבורה בקרבות 122 נחתים קיבלו תואר גיבור ברית המועצות.
לאחר סיום המלחמה יחידות הנחתים פורקו ורק יחידה של הצי הבלטי פעלה כבעבר.
לאור הפקת לקחים מאימוני הצי בסופו של דבר סוכם שנדרשות יחידות מיוחדות לצורך תמיכה בצי והשתתפות בנחיתה מהספינות.
בהתאם לכך, בשנת 1963 סוכם על הקמת כוחות הנחתיפ מחדש.
לקראת סוף שנות ה-60 בכל הציים הסובייטיים היו יחידות נחתים.
מאז ה-15 ביולי 1996, יום ה-27 בנובמבר מציין את הולדת יחידות הנחתים הרוסי כחג רשמי.
בתקופת ברית המועצות החיל מנה בין 12 ל-15 אלף חיילים מהם כ-5,000 בצי האוקיינוס השקט.
בהתאם להערכה, החיל מונה כיום 12,500 חיילים.
יחידות הנחתים משתתפות בפלישת רוסיה לאוקראינה החל מתחילת הפלישה במבצעים השונים בקרבות יבשה.
בריגדת המשמר העצמאית ה-336 — בסיס: בלטייסק
בריגדת הנחתים העצמאית ה-810 — בסיס: סבסטופול
בריגדת הנחתים העצמאית ה-61 — בסיס: ספוטניק מחוז מורמנסק
בריגדת הנחתים העצמאית ה-155 — בסיס: ולדיווסטוק
בריגדת הנחתים העצמאית ה-40 — בסיס: פטרופבלובסק-קמצ'טסקי
יחידות חיל הנחתים בשייטת הים הכספי נוצרו מפיצול מבריגדת המשמר העצמאית של חיל הנחתים ה-77, ב-1 בדצמבר 2008:
גדוד הנחתים העצמאי ה-727 — בסיס: אסטרחן
הכוחות הפולנים במערב (או כוחות פולין החופשית) היו יחידות שהורכבו מחיילים של הצבא הפולני, שברחו לאחר כיבוש פולין בראשית מלחמת העולם השנייה למדינות המערב, ובהן בריטניה וצרפת.
שם הם המשיכו להילחם בנאצים באמצעות כלי נשק וציוד, שסופקו להם על ידי בריטניה וארצות הברית.
כוחות קרקע פולניים בצבאות בעלות הברית המערביות
כוחות הקרקע של פולין החופשית בצרפת ב-1940 כללו כ-85,000 איש, שאורגנו במסגרת 4 דיוויזיות (דיוויזיה=10,000-20,000 איש), ושתי בריגדות עצמאיות:
במהלך המערכה על צרפת נהרגו כ-6,000 חיילים פולנים ו-13,000 הועברו לשווייץ.
בין 20,000 ל-35,000 חיילים פולניים הועברו לבריטניה במבצעי הפינוי מדנקרק, לה הבר ושרבורג.
חיילים אלו אורגנו מחדש במסגרת הקורפוס הפולני הראשון, אשר כלל את הדיוויזיה הפולנית המשוריינת הראשונה, בריגדת הצנחנים הפולנית ועוד מספר יחידות פחות ידועות.
בשנת 1941 הגיעה ממשלת פולין הגולה (בבריטניה) להסכם עם סטלין שישחרר שבויים פולנים, שנפלו לידי הסובייטים במהלך כיבוש מזרח פולין על ידי ברית המועצות ב-1939. חיילים אלו אורגנו במסגרת צבא אנדרס, שכלל כ-75,000 חיילים, והועברו למזרח התיכון דרך אירן.
הם שימשו להגדלת כוחו של הקורפוס הפולני הראשון וליצירת הקורפוס הפולני השני, שכלל את דיוויזיית הרגלים החמישית והשלישית והבריגדה המשוריינת השנייה.
כוחות קרקע של פולין החופשייה השתתפו בלחימה במדבר המערבי (מצרים ולוב) במסגרת המערכה בצפון אפריקה ולאחר מכן גם במערכה בתוניסיה.
בפברואר 1944 נשלח הקורפוס הפולני השני לאיטליה, שם לחם במסגרת הארמייה הבריטית השמינית, ומילא תפקיד חשוב בפריצת קו גוסטב הנאצי באביב 1944. הקורפוס הפולני הראשון השתתף במערכה בנורמנדי בקיץ 1944, במסגרת הארמייה הקנדית הראשונה ומילא תפקיד חשוב במערכה סביב כיס פאלז, שהסתיימה בהשמדת חלק גדול מכוחות הגרמניים שלחמו בנורמנדי.
בספטמבר 1944 השתתפה בריגדת הצנחנים הפולנית בבמבצע המוצנח הכושל של כוחות בעלות הברית בהולנד, וספגה אבדות כבדות בקרב על ארנהם.
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה של פולין
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה של פולין הייתה הכוח הפעיל ביותר בכוחות פולין החופשייה כחלק מהארמייה הקנדית הראשונה (הפולנים לא הרכיבו ארמיות).
4,050 משאיות וטרקטורים נושאי ארטילריה (לא תותח מתנייע)
כוחות פולין במערב כללו גם יחידות חיל אוויר, שכללו בשיאם 16 טייסות מפציצים ומטוסי קרב (טייסת=12-24 מטוסים).
במערכה על צרפת ב-1940 השתתפה טייסת קרב אחת ומספר יחידות קטנות יותר שהצטרפו ליחידות צרפתיות ובריטיות.
130 טייסים פולנים השתתפו בלחימה, והפילו 55 מטוסים גרמניים במחיר 15 הרוגים.
באוגוסט 1940 (לאחר נפילת צרפת) הוקמו 2 טייסות קרב פולניות.
בקרב על בריטניה השתתפו 4 טייסות פולניות - שתי טייסות מפציצים (300 ו-301) ושתי טייסות קרב (302 ו-303), כ-145 טייסים פולנים לחמו בקרב על בריטניה.
הטייסים הפולנים שלחמו במסגרת כוחות בעלות הברית המערביות, היו בעלי ניסיון קרבי עשיר יחסית, כי הם לחמו עוד עם צבא פולין ב-1939, במערכה על פולין, וגם במערכה על צרפת.
מכל הטייסות של בעלות הברית, שלחמו במסגרת הקרב על בריטניה, טייסת הקרב הפולנית ה-303 הפילה הכי הרבה מטוסים גרמניים.
בסך הכל נזקפו לזכותה 126 הפלות של מטוסי אויב.
הטייסים הפולנים היוו 5% מהטייסים של בנות הברית במערכה על שמי בריטניה, אך היו אחראים ל-12% מההפלות של מטוסי אויב (סך הכל 203 מטוסים).
מהמחצית השנייה של שנת 1941, טייסות המפציצים של פולין החופשייה היוו חלק מפיקוד המפציצים של בריטניה, ונשלחו במערכה האווירית נגד גרמניה הנאצית.
עד לתום המלחמה ספגו טייסות המפציצים הפולניות אבדות קשות, כ-929 הרוגים בסך הכל.
מספר האבדות הכולל של יחידות חיל האוויר הפולני, שלחמו בשורות צבאות בעלות הברית המערביות, עמד על 1,803 הרוגים מתוך 19,400 טייסים פולניים.
ב-1943 טייסות הקרב הפולניות לחמו במערכה בתוניסיה נגד מה שנשאר מההתנגדות האווירית והקרקעית של כוחות הציר בצפון אפריקה.
כוחות היבשה של הצבא הגרמני הוקמו על ידי אדולף היטלר במאי 1935 כחלק מהצבא הגרמני המחודש (הוורמאכט).
בנוסף לזרוע היבשה כלל הוורמאכט שתי זרועות נוספות – חיל האוויר (הלופטוואפה) והצי (הקריגסמרינה).
בראש ה-Heer עמדה המפקדה העליונה של כוחות היבשה, ה־OKH (ראשי תיבות בגרמנית של "Oberkommando Des Heeres"), שהייתה כפופה למפקדה העליונה של הוורמאכט, ה-OKW.
אף שבתאוריה המפקדות של שלוש הזרועות של הצבא הגרמני היו כפופות ל-OKW, למעשה הן פעלו באופן עצמאי.
היטלר, שלא בטח בנאמנות של ראשי הצבא הגרמני, לקח על עצמו את הפיקוד העליון על צבא היבשה בדצמבר 1941, תוך ניצול כישלון הצבא הגרמני בקרב מוסקבה והמצב המסוכן שנוצר בעקבות מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה, ושמר בידיו את הפיקוד על ה-OKH עד לתום המלחמה.
עם הקמתו כלל צבא היבשה הגרמני 21 דיוויזיות שאורגנו במסגרת 3 ארמיות, אך במהלך השנים הבאות, ובעיקר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא התרחב עד שכלל מאות דיוויזיות ועשרות ארמיות.
בשנים 1939–1945 גויסו לצבא היבשה כ-13 מיליון איש, מתוכם כ-1.6 מיליון נהרגו ולמעלה מ-4 מיליון נפצעו.
לאחר תבוסת גרמניה הנאצית במלחמה החליטו בעלות הברית ב-20 באוגוסט 1946 להורות על פירוק הוורמאכט הגרמני באופן רשמי, וזה היה גם סופה של זרוע היבשה עד להקמת הבונדסוור בשנת 1956.
כוחות הפנים של משרד הפנים של רוסיה (רוסית: Внутренние войска Министерства внутренних дел России) היו כוח דמוי-צבאי של הפדרציה הרוסית, גוף ז'נדרמריה, שהיה כפוף למשרד הפנים של רוסיה ועסק במגוון תפקידים הקשורים בגיבוי משטרת רוסיה, התמודדות עם הפרות סדר גדולות, הפגנות, עימותים פנימיים ואבטחת מתקנים ממשלתיים וביטחוניים אסטרטגיים.
בשגרה, הכוחות היו כפופים למשרד הפנים הרוסי ובשעת חירום למשרד ההגנה הרוסי וסייעו לצבא הפדרציה הרוסית בלחימה.
בשיאה, היחידה מנתה כ-182,000 אנשים.
היחידה הצטיידה בנשק קל עד בינוני ומגוון של אמצעים לפיזור הפגנות והייתה פעילה מאוד במלחמת צ'צ'ניה הראשונה ומלחמת צ'צ'ניה השנייה.
באפריל 2016 הוחלט לפרק את הכוחות על מנת להקים במקומן משמר לאומי הכפוף לנשיא.
ב-7 בפברואר 1816 הוקם החיל הנפרד למשמרות הפנים (Отдельный корпус внутренней стражи), כחלק ממשרד הפנים הרוסי הקיסרי.
ב-1836 הוקמה הז'נדרמריה הרוסית כיורשת לחיל זה.
הכוחות נטלו חלק בטיפול במפגעים רדיואקטיביים כמו אסון מאיאק ב-1957 ואסון צ'רנוביל ב-1986.
מ-1996 עד 1999 הכוחות השתתפו באבטחת מתקנים גרעיניים.
לאורך שנות קיומם הכוחות נחשבו לכוח צבאי מתקדם מאוד והיחידות המובחרות של הכוחות (Спецназ внутренних войск) נחשבו לטובות ביותר במדינה.
הכוחות פעלו במסגרת החוק הפדרלי אודות כוחות הפנים של משרד הפנים הרוסי, שאושר בדומה בפברואר 1997.
באפריל 2016 הכוחות פורקו כדי לייסד במקומם את המשמר הלאומי של רוסיה.
המפקד העליון של כוחות הפנים היה האיש האחראי על פיקוד כוחות הפנים ועמד בראשם.
כוחות ההגנה של ניו זילנד , הם הכוחות הצבאיים האחראים על הגנתה של ניו זילנד וכוללים את צבא ניו זילנד, הצי המלכותי של ניו זילנד ואת חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד.
המפקדת העליונה של כוחות ההגנה של ניו זילנד היא המושלת הכללית של ניו זילנד דיים סינדי קירו, כנציגתו של מלך ניו זילנד צ'ארלס השלישי, המפעילה את סמכותה על פי עצת שר ההגנה של ממשלת ניו זילנד ג'ונתן קולמן (Jonathan Coleman) ועל פי חוק ההגנה מ-1990 (Defence Act 1990).
ראש מטה הכוחות המשולבים של כוחות ההגנה של ניו זילנד הוא לוטננט גנרל ריס ג'ונס (Rhys Jones), שתפקידו לשמש גם כיועץ הצבאי הראשי לשר ההגנה.
למדיניות ההגנה של ניו זילנד יש שלושה יעדים עיקריים: להגן על אדמת ניו זילנד כנגד איומים בעצימות נמוכה, לתרום לביטחון במרחב דרום האוקיינוס השקט ולקחת חלק במאמץ הביטחוני העולמי.
ניו זילנד רואה את צורכי הביטחון שלה כמצומצמים, זאת לאור בידודה הגאוגרפי ויחסיה הטובים עם שכנותיה.
נכון לספטמבר 2008 משתתפים כ-600 איש במשימות של כוחות ההגנה של ניו זילנד מעבר לים בדרום האוקיינוס השקט, באסיה ובמזרח התיכון.
לאחר הסכם ואיטנגי ב-1840 הייתה הגנתה של ניו זילנד באחריות הכוחות הקולוניאליים הבריטים שנשלחו מאוסטרליה ומחלקים אחרים של האימפריה.
בשנת 1841 קראו המתיישבים להקמת מיליציות.
ב-1843 הוקמה מיליציה בולינגטון ללא אישור רשמי ומיד יצאה הוראה מאת מפקד המשטרה, מייג'ור מתיו ריצ'מונד (Matthew Richmond) לפירוקה.
כמו כן נשלח כוח של 53 חיילים מאוקלנד שהייתה אז בירת המושבה.
קולות אלה שקראו להקמת מיליציה גברו לאחר התגרה בוואירו (Wairau Affray) ביוני 1843, שהתרחשה על רקע מלחמות קרקעות בין המתיישבים הבריטים לבין המאורים ונהרגו בה 22 מתיישבים.
קולות אלה הובילו בסופו של דבר להגשתה של הצעת חוק למועצה המחוקקת של ניו זילנד.
ב-1844 ועדה מיוחדת של בית הנבחרים המליצה שתוקם מיליציה שתאויש הן על ידי מתיישבים והן על ידי מאורים (המתיישבים לא נלחמו בכל שבטי המאורים ושבטים מסוימים הצטרפו במלחמות לצדם של המתיישבים כדי להילחם בשבטים יריבים).
ב-25 במרץ 1845 פורסמה פקודה להקמת המיליציה.
26 קצינים מונו באוקלנד והיוו את התחלתו של כוח ההגנה הראשון של ניו זילנד.
מייג'ור ריצ'מונד מונה להיות מפקד גדוד המיליציה של ולינגטון.
במקביל הוקמו בוולינגטון ובנלסון מיליציות פרשים.
ביוני 1845 סייעו 75 חברי המיליציה של אוקלנד לכוחות הקולוניאליים הבריטים במלחמת המאורים הראשונה.
בפעולה הראשונה שהתרחשה בסוף יוני נפצעו שבעה חברי מיליציה.
המיליציה של אוקלנד פורקה בספטמבר 1845 עקב אילוצים תקציביים.
זמן קצר לאחר מכן פורקו גם המיליציות של ולינגטון ושל נלסון לתדהמתם של התומכים בהקמת המיליציות.
חברי המיליציה של נלסון החליטו, אף על פי שחדלו לקבל תשלום, להמשיך באימוניהם.
בעיות באזור האט וואלי (Hutt Valley) ליד ולינגטון בתחילת מרץ 1846 הניעו את מושל ניו זילנד ג'ורג' גריי (George Grey) להכריז על ממשל צבאי ולהקים מחדש מיליציה באזור.
הוקמו שתי פלוגות מיליציה שאוישו ב-160 איש.
בשלב זה היו עדיין קולות שקראו לפירוקן של המיליציות עקב עלותן הכספית הגבוהה, אך הוחלט כן להשאיר אותן מאחר שהחזקתו של צבא קולוניאלי בריטי הייתה יקרה יותר.
מלחמת קרים שפרצה במרץ 1854 גרמה לדאגה חדשה לביטחונה של המושבה.
הצי של האימפריה הרוסית שנלחמה נגד מדינות מערב אירופה ובתוכן בריטניה, היווה איום על מושבותיה של בריטניה באזור, אוסטרליה וניו זילנד.
בפרלמנט הבריטי התנהל דיון על הצבתם של תותחים בנמליה של ניו זילנד להגנה מפני התקפה רוסית אפשרית.
ב-1858 הוסבה שוב תשומת הלב לעימותים המקומיים שהחלו בניו פליימות' (New Plymouth) שבאי הצפוני והובילו למלחמת טראנאקי הראשונה (First Taranaki War), הראשונה בסדרת העימותים עם המאורים שנמשכה עד 1872. הפרלמנט עדכן והרחיב את פקודת המיליציות וחוקק את "חוק המיליציות" (Militia Act 1858).
החידושים העיקריים בחוק היו סעיפים שהסמיכו את המושל לגייס כוחות על פי הצורך.
החוק אף הגדיר את התנאים בהם תוקם מיליציה, כולל מקרים של פלישה חיצונית.
במהלך הדיונים בפרלמנט עלו שוב החששות בנוגע לפלישה ימית רוסית מצפון האוקיינוס השקט, שהכלי היחידי שהיה יכול להתמודד איתה באותה עת הייתה פריגטה יחידה, המחומשת ב-24 תותחים, שהוצבה בסמוך למושבה ועל כך שיעבור זמן רב עד שתוכל בריטניה לשלוח כוח תגובה לניו זילנד במקרה שתותקף.
הכוחות הקולוניאליים הבריטים נשארו בניו זילנד עד פברואר 1870, כאשר מלחמות הקרקעות היו כבר בשלביהן האחרונים והוחלפו על ידי כוחות המתיישבים.
חוק ההגנה של 1886 (The Defence Act 1886) העלה את אנשי המיליציה להגדרה של מתנדבים והם היו מבשריהם של אנשי הצבא הטריטוריאלי.
אף על פי שהיו יחידות מתנדבים לא רשמיות כבר ב-1845, ההסדרה החוקית שלהם לא הגיעה עד חוק המיליציה של 1858. אלה שהתגייסו ליחידות אלה היו פטורים מחובת הגיוס למיליציות, אך התחייבו לשרת בכל מקום בניו זילנד.
היחידה הראשונה הוקמה בינואר 1859 ונודעה בשם "פלוגת הרובאים המתנדבים של טראנאקי" (Taranaki Volunteer Rifle Company).
לכוחות אלה הצטרפו באמצע 1859 יחידות תותחנים מתנדבים.
יחידה ראשונה כזאת הוצבה באוקלנד.
ב-1863 הממשלה פרסמה את "חוק כוחות ההגנה הקולוניאליים" (Colonial Defence Force Act 1862), שעל פיו הוקם הכוח הצבאי הסדיר הראשון.
היה זה כוח פרשים שכלל לא יותר מ-500 איש, הן מאורים והן מתיישבים ועלות החזקתו הייתה אמורה להיות לא יותר מ-30,000 ליט"ש לשנה.
כולם התחייבו לשרת בהתנדבות לפחות שלוש שנים.
הקמתה של היחידה הראשונה לא החלה לפני אפריל 1863, כאשר 100 מתנדבים ראשונים שהתגייסו בניו פליימות'.
היחידה הבאה הוקמה בהווקס ביי (Hawke's Bay) וביולי הוקמה יחידה באוקלנד שכללה 30 איש.
באוקטובר 1864 החליטה הממשלה להקטין את מספר החיילים בכוחות ההגנה הקולוניאליים ל-75 איש שיחולקו לשלוש יחידות בנות 25 איש כל אחת בוולינגטון, הווקס ביי וטאראנקי.
באותה תקופה היו כ-10,000 לוחמים בצבא הקולוניאלי בניו זילנד בתוספת מספר דומה של חברי מיליציה וכוחות המתנדבים.
היו קריאות, בעיקר מעל דפי העיתונים שיצאו באי הדרומי, שהכוחות הבריטים יוחלפו בכוחות מקומיים.
דעות אלה עלו גם בדיונים בפרלמנט בסוף 1864, בייחוד לאור העובדה שעלות החזקתם של הכוחות האימפריאליים הפכה לעול על תקציב המושבה.
לבקשתו של מושל ניו זילנד הוגש לו דוח על מצב ביטחונה של המושבה במרץ 1865. הדוח הציע את הקמתו של כוח שיטור שאנשיו יהיו מאורים מהשבטים הידידותיים, יחידות המתנדבים, אנשי המיליציות ושכל אלה ימלאו את מקומם של הכוחות האימפריאליים.
על פי ההצעה הכוח כלל 1500 איש, מתוכם 1350 אירופאים ו-150 מאורים.
הם חולקו ל-50 יחידות בנות 30 איש כל אחת ופוזרו במקומות שונים ברחבי המושבה.
התקציב הכולל של הכוח, שכלל רכישת ספינת קיטור שתבצע פעולות לאורך הנהרות, עמד על 187,000 ליט"ש לשנה והיה מיועד רק לפעילות בתוך ניו זילנד.
האפשרות של השתתפות בעימותים מחוץ למושבה לא עלה על הפרק אלא רק בשנה שלאחר מכן, כאשר ניתנה הדעת על הגנת החופים.
בין השנים 1863 ל-1867 פעלו יחידות סיירים בשטחי היערות.
משימותיהם היו איתור לוחמים מאורים, סיור והגנה על הדרכים.
הצורך בפעילות זו עלתה כמענה למקרים של מארבים ותקיפות מקריות על אזרחים באזורים המיוערים.
הסיירים היו חמושים היטב ושולם להם שכר טוב.
הם פעלו בשיטות של לוחמת גרילה, נעו בחסות החשיכה וביצעו תקיפות פתע על האויב.
כוח הסיירים פורק באוקטובר 1867.
לצדם של המליציות ושל הכוחות הבריטים האימפריאליים פעל מאז 1846 כוח משטרה חמוש.
תפקידיו כללו הן פעולות רגילות של אכיפת חוק ולהוות כוח מיליציה לסיוע בזמני המלחמות.
בין השנים 1867 ל-1886 היה כוח זה הכוח הקבוע היחיד בניו זילנד.
ב-1886 חוקק חוק שיצר כוח מיליציה קבוע ותפקידי המיליציה הועברו אליו מהמשטרה.
חוק ההגנה - 1909 והקמתן של זרועות הצבא
בחוק ההגנה של 1909 (Defence Act 1909) פורקו סופית המיליציות והוקם צבא טריטוריאלי שהיה מבוסס על שירות חובה שהיה בתוקף עד לסוף שנות השישים של המאה העשרים.
בראשית המאה העשרים התפתחו זרועות נפרדות לכוחות ההגנה של ניו זילנד.
הצי המלכותי של ניו זילנד היה האחרון מביניהן שהוקם כזרוע נפרדת ב-1941. עד לאותו זמן הכוח הימי של ניו זילנד היה חלק מהצי המלכותי הבריטי.
הכוחות הניו זילנדים שירתו לצדם של הכוחות הבריטים ושל כוחות מדינות חבר העמים הבריטי במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
נפילתה של סינגפור ב-1942 הוכיחה שיקשה מאוד על בריטניה להגן על מושבותיה המרוחקות.
קשרים ביטחוניים קרובים יותר היו נחוצים להגנת המדינה.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמה, היא נראתה כבעלת ברית מתאימה.
הקשרים עם אוסטרליה התבססו עוד קודם לכן.
שתי המדינות שיגרו כוחות למלחמת הבורים וצוערים ניו זילנדים הוכשרו לתפקידי הקצונה בקולג' הצבאי המלכותי (Royal Military College, Duntroon) באוסטרליה מאז 1911, מסורת שנמשכת עד היום.
כוח משולב של חיילי שתי המדינות, "גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים" - Australian and New Zealand Army Corps – ANZAC)) פעל במערכת גליפולי ובהמשך במערכה על סיני וארץ ישראל ובחזית המערבית, ומורשת הגבורה שלהם היא נקודת מפתח במורשת הצבאית של שתי המדינות.
בשנת 1990 חוקק חוק ההגנה (Defence Act 1990) שקבע את הקמתו של הגוף החדש "כוחות ההגנה של ניו זילנד" (NZDF).
קודם לכך כל אחת משלוש הזרועות הייתה כפופה למשרד ההגנה.
עם חקיקת החוק, משרד ההגנה הוא גוף נפרד שתפקידו לקבוע מדיניות וכפוף לשר ההגנה ששווה במעמדו לראש מטה הכוחות המשולבים.
בשנת 2007 נפתח על ידי ראש ממשלת ניו זילנד הלן קלארק בניין המטה הראשי של כוחות ההגנה של ניו זילנד.
המבנה החדש הוקם בוולינגטון והחליף מבנה ישן שהיה בשימוש 75 שנה.
הוא מאכלס כ-900 עובדים של כוחות ההגנה, של שירות הביון והביטחון של ניו זילנד (NZSIS) ושל משרד ההגנה.
צבא ניו זילנד מונה כ-4500 איש בשירות קבע ועוד 2500 במילואים.
זהו צבא קטן אך איכותי ומקצועי הכולל כוחות חיל רגלים, כוחות סיור ממונעים המצוידים ב-105 כלי רכב משוריינים מתוצרת קנדה מסוג LAV III וידוע יותר כ-NZLAV.
כמו כן קיימים כוחות שריון, ארטילריה, לוגיסטיקה, קשר, רפואה ומודיעין.
"הכוחות האוויריים המיוחדים" (New Zealand Special Air Service) הם היחידה המובחרת של כוחות ההגנה ניו זילנד שפועלת הן במסגרת לוחמה רגילה והן בתפקידי לוחמה בטרור.
הגייסות והרגימנטים של צבא ניו זילנד הם:
רגימנט חיל הרגלים המלכותי של ניו זילנד
הכוחות המיוחדים האוויריים של ניו זילנד
הגייס המלכותי המשוריין ניו זילנד
הרגימנט הארטילרי המלכותי של ניו זילנד
גייס ההנדסה המלכותי של ניו זילנד
גייס הקשר המלכותי של ניו זילנד
רגימנט הלוגיסטיקה המלכותי של צבא ניו זילנד
גייס הרפואה המלכותי של צבא ניו זילנד
גייס הסיעוד המלכותי של צבא ניו זילנד
גייס רפואת השיניים המלכותי של צבא ניו זילנד
גייס המשטרה הצבאית המלכותי של ניו זילנד
גייס המודיעין של ניו זילנד
השירות המשפטי של צבא ניו זילנד
בית הספר המשותף לאימוני כיבוי אש
הצי המלכותי של ניו זילנד (RNZN) מפעיל שתי פריגטות מסדרת אנזאק (Anzac class frigates), שנבנו בשיתוף עם אוסטרליה, ועיצובן מבוסס על סדרת הפריגטות הגרמנית MEKO 200. כמו כן מפעיל הצי שמונה כלי שיט נוספים, כולל ספינות סיור וספינת תחזוקה.
בשנת 2010 הצי השלים את תהליך הכנסתם לשירות של 7 כלי שיט חדשים: ספינה אחת גדולה רב תכליתית בשם "קנטרברי" (HMNZS Canterbury), ושש ספינות סיור.
חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד (RNZF) מפעיל 50 כלי טיס, כולל את מטוס הסיור הימי לוקהיד P-3 אוריון, מטוסי C-130 הרקולס ומטוסי תובלה נוספים.
לאחר שהוצאו מהשירות מטוסי A-4 סקייהוק ואארמקי MB-339, חיל האוויר לא מחזיק מטוסי קרב.
תוכנית לרכישת 28 מטוסי F-16 פייטינג פלקון בוטלה על ידי ממשלת הלייבור בשנת 2000. לאחרונה הוזמן מסוק ה-NH90 כדי להחליף את מסוקי הבל UH-1. מטוסי האימון PAC CT/4 Airtrainer מיוצרים בייצור מקומי.
מדיניות החוץ והביטחון של ניו זילנד
ניו זילנד מצהירה כי היא מחזיקה "כוח צבאי מינימלי ומיומן", אף על פי שהביקורות הציבוריות, כולל זו של "המפלגה הלאומית של ניו זילנד" (New Zealand National Party), כאשר היא באופוזיציה, טוענת שהסטנדרטים של כוחות הגנת המדינה ירדו מתחת להגדרה זו.
עם אזור נרחב מאוד שמהווה את המרחב האסטרטגי שלה והמשתרע בין אוסטרליה לבין דרום-מזרח אסיה ומתחבר למרחב הפסיפי, ועם תקציב ביטחון שנסמך על אחוז אחד מהתוצר המקומי הגולמי, ניו זילנד שמה את מבטחה בשיתוף פעולה עם מדינות זרות, במיוחד עם אוסטרליה.
בהכירה בצורך לשפר את יכולות ההגנה שלה, הכריזה הממשלה ב-2005 על הקצאה נוספת של 4.6 מיליארד דולר ניו זילנדי במשך 10 שנים לצורך שדרוג התשתית והציוד של כוחות ההגנה ולהגדיל את כוח האדם הצבאי שלה.
תוספת תקציבית זו מייצגת גידול של 51% בהוצאה על ביטחון מאז עליית ממשלת הלייבור ב-1999.
ניו זילנד היא שותפה פעילה במשימת שמירת השלום העולמית.
היא משתתפת באופן פעיל בחתירה לשלום, בפיוס בין הצדדים ובשיקום של איי שלמה ושל בוגנוויל השכנה.
ניו זילנד שולחת נציגים המשתתפים בכוח המשקיפים הרב-לאומי בסיני ותרמה למשימות שמירת השלום של האו"ם באנגולה, קמבודיה, סומליה, לבנון ובמדינות לשעבר של יוגוסלביה.
כמו כן היא השתתפה בפעילות הכוח הרב לאומי במפרץ הפרסי.
לניו זילנד יש מחויבות למשימת שמירת השלום במזרח טימור, על ידי השתתפותה בכוחות המשימה INTERFET, UNTAET, ו-UMAMET בין השנים 1999–2002, באמצעות משלוח גדוד חיל רגלים לשם.
בתגובה לחידוש המתיחות במזרח טימור, נשלחו לשם כוחות נוספים כחלק מכוח רב לאומי.
נכון להיום מחזיקה שם ניו זילנד מחלקת חיל רגלים וגורמי שיקום.
ניו זילנד השתתפה בשתי קואליציות של נאט"ו: במשימה במדינות יוגוסלביה לשעבר (עד סוף 2004), ובמשימה שעדיין נמשכת באפגניסטן.
בנוסף השתתפה ניו זילנד במשימה מטעם האיחוד האירופי (EUFOR) במדינות יוגוסלביה לשעבר החל מדצמבר 2004 ועד שפינתה את כוחותיה ביוני 2007 ובכך סיימה 15 שנות נוכחות ביוגוסלביה.
שיתופי פעולה עם צבאות זרים
ניו זילנד חולקת מתקני אימונים, מבצעת חילופי כוח אדם ותרגילים צבאיים משותפים עם הפיליפינים, תאילנד, אינדונזיה, פפואה גינאה החדשה, ברוניי, טונגה ומדינות נוספות בדרום האוקיינוס השקט.
כמו כן היא חלק מהסכם ההגנה של חמש המדינות (Five Power Defence Arrangements – FPDA) שהיא חתומה עליו יחד עם אוסטרליה, בריטניה, מלזיה וסינגפור.
כוח האדם של כוחות ההגנה של ניו זילנד משתתף גם במגוון רחב של תרגילים, ועידות וביקורים הדדיים.
היחסים הביטחוניים עם ארצות הברית
על פי החקיקה האנטי-גרעינית, על כל ספינה להצהיר על נשק גרעיני בו היא מצוידת או על היותה מונעת באנרגיה גרעינית, כתנאי לאישור לכניסה למימיה של ניו זילנד.
על פי המדיניות של "לא להכחיש ולא לאשר" שהייתה נהוגה אז על ידי ארצות הברית, נפסקו ביקוריהן של ספינות הצי של ארצות הברית בנמליה של ניו זילנד.
למרות הוראה נשיאותית מספטמבר 1991 להסיר את כלי הנשק הגרעינים מהספינות, מהצוללות ומהמטוסים של הצי האמריקני, לא חודשו ביקורי הספינות.
למרות סימנים של התקרבות מחדש של שתי המדינות בשנים האחרונות, היחסים הצבאיים בין ארצות הברית לבין ניו זילנד נותרו מוגבלים, אף על פי שפקידי ממשל אמריקנים בכירים התבטאו בחיוב בנוגע לתרומותיה של ניו זילנד בעימותים בעיראק ובאפגניסטן.
ניו זילנד מקפידה לשמור על יחסים ביטחוניים קרובים עם אוסטרליה.
לאור מדיניותה האנטי-גרעינית של ניו זילנד, שיתוף הפעולה הביטחוני עם ארצות הברית, כולל תרגילים משותפים, הוגבל בואפן משמעותי מאז 1986, כאשר הושעו התחייבויותיה של ארצות הברית במסגרת ברית ANZUS כלפי ניו זילנד.
עם זאת, שתי המדינות נותרו "ידידות טובות".
בביקור בניו זילנד ביולי 2008, שדרגה מזכירת המדינה האמריקנית קונדוליזה רייס את היחסים באומרה: "ניו זילנד היא כעת ידידה ובעלת ברית".
בעשור הראשון למאה ה-21 השתתפו כוחות ההגנה של ניו זילנד, לצדן של מדינות נאט"ו, במלחמה באפגניסטן, וב-2004 העניקה היחידה המובחרת של צבא ניו זילנד, הכוחות המיוחדים האווירים של ניו זילנד(NZSAS), אות הערכה יחידתי לנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, לציון "גבורה יוצאת מהכלל" בקרב.
ניו זילנד היא חברה בפורומים ABCA, לשיתוף פעולה בין צבאות, בפורום AUSCANNZUKUS לשיתוף פעולה בין חילות הים, בפורום לשיתוף פעולה אווירי בו חברים צבאות ארצות הברית, בפורום לשיתוף פעולה מודיעיני ('Five Eyes') ובפורום לשיתוף פעולה טכנולוגי (TTCP) בהם חברות ארצות הברית, בריטניה, קנדה אוסטרליה וניו זילנד.
כוחות ההגנה הלאומיים של דרום אפריקה , הם הכוחות הצבאיים של דרום אפריקה.
מפקד כוחות ההגנה ממונה על ידי נשיא דרום אפריקה מאחת מהזרועות והוא כפוף לשר ההגנה והווטרנים בממשלת דרום אפריקה.
כוחות ההגנה כפי שהם קיימים היום נוצרו ב-1994, בעקבות הבחירות הכלליות הראשונות בדרום אפריקה של העידן שלאחר האפרטהייד וכינון החוקה החדשה.
כוחות ההגנה הלאומיים של דרום אפריקה החליפו את "כוחות ההגנה של דרום אפריקה" (South African Defence Force – SADF).
ב-1999 הסתיים תהליך רכישת נשק על ידי ממשלת דרום אפריקה בעלות של 4.8 מיליארד דולר אמריקני והיו טענות שהתהליך היה נגוע בשחיתות.
מנהל הרכש האסטרטגי של משרד ההגנה של דרום אפריקה רכש פריגטות, צוללות, מסוקים, מטוסי אימון ומטוסי קרב קלים מתקדמים.
כוחות ההגנה הלאומיים של דרום אפריקה מבצעים משימות שמירת שלום מטעם האו"ם בעיקר ביבשת אפריקה ושולחים משקיפים בבחירות מעת לעת.
משימות הפנים של כוחות ההגנה הם:
בראש כוחות ההגנה של דרום אפריקה עומד מפקד כוחות ההגנה (CSANDF), שממונה מקרב הזרועות השונות והוא הקצין היחידי בכוחות ההגנה שנושא דרגת גנרל או אדמירל.
הוא כפוף לשר ההגנה והווטרנים שעומד בראש משרד ההגנה.
מבנה כוחות ההגנה של דרום אפריקה הם:
כוחות ההגנה של דרום אפריקה (SANDF) מורכבים
צבא דרום אפריקה (SA Army)
חיל האוויר הדרום-אפריקאי (SA Air Force)
החטיבה למבצעים משולבים אחראית על תיאום המבצעים המשולבים המשותפים לכל ארבע הזרועות או לחלקן.
בריגדת הכוחות המיוחדים של דרום אפריקה (South African Special Forces Brigade) היא יחידה נפרדת שכפופה ישירות לחטיבה למבצעים משולבים.
כוחות ההגנה של דנמרק (בדנית: Forsvaret), הם הכוחות הצבאיים של דנמרק והאחראים על הגנתה של דנמרק ושטחיה מעבר לים, גרינלנד ואיי פארו.
המפקד העליון של כוחות ההגנה הוא פרדריק העשירי, מלך דנמרק.
עם זאת, הפיקוד בפועל על כוחות ההגנה הוא בידי ממשלת דנמרק באמצעות שר ההגנה וראש מטה כוחות ההגנה.
על פי החוק, הממשלה לא יכולה להציב את כוחות ההגנה לכל מטרה שאינה לצורכי הגנה, ללא הסכמת הפרלמנט.
המטרות והמשימות של כוחות ההגנה של דנמרק מוגדרות בחוק משנת 2001. המטרות העיקריות הן: מניעת עימותים ומלחמות, שמירה על ריבונותה של דנמרק, הבטחת השלמות וההמשכיות של דנמרק כממלכה עצמאית וקידום השלום בעולם מתוך כבוד לזכויות האדם.
משימותיהן של כוחות ההגנה של דנמרק הן:
גילוי וסיכול כל הפרה של הריבונות של דנמרק על שטחה (כולל שטחיהן של גרינלנד ושל איי פארו).
שיתוף פעולה עם מדינות שאינן חברות נאט"ו, במיוחד מדינות ממרכז וממזרח אירופה.
השתתפות במשימות למניעת עימותים, טיפול באירועי אסונות הומניטארים, השכנת שלום, שמירת שלום.
שיתוף פעולה עם גורמים אזרחיים.
שמירה על כוח מתאים לביצוע משימות אלה בכל הזמנים.
מאז שנת 1988 תקציב הביטחון הדני ומדיניות ההגנה מבוססים על הסכם רב-שנתי עליו חתומים הממשלה ומפלגות האופוזיציה.
יחד עם זאת, התנגדות ציבורית להגדלת ההוצאה הביטחונית, בזמנים בהם נדרשת הקטנתה ההוצאה הציבורית לצורך שימת דגש על צרכים חברתיים, גרמה לחילוקי דעות בין המפלגות השונות בנוגע להוצאה הביטחונית.
הסכם ההגנה האחרון נחתם בשנת 2004 ולפיו התבצע ארגון מחדש של כוחות ההגנה.
השינוי המהותי הוא שמחלוקה של 60% לטובת תקציב הכוחות תומכי הלחימה ו-40% לטובת תקציב הכוחות הלוחמים, שונתה החלוקה ל-40% לטובת תקציב הכוחות תומכי הלחימה ו-60% לטובת תקציב הכוחות הלוחמים.
במילים אחרות, כוח האדם של הכוחות הלוחמים יגדל על חשבון תומכי הלחימה.
מהירות התגובה של כוחות ההגנה עלתה, כשתמיד נמצאת בריגדה אחת בכוננות מידית.
כוחות ההגנה שומרים על יכולות העסקת 2,000 חיילים במשימות בינלאומיות או 5,000 חיילים בטווח זמן קצר.
חוק גיוס החובה שונה, בעיקר מדובר על צמצום מספר מגויסי החובה, על קיצור זמן השירות ועל אפשרות בחירה אם להתגייס אם לאו.
בשנת 2006 היה תקציב הביטחון הדני החמישי בגודלו מבין תקציבי המשרדים הממשלתיים.
התקציבים שהיו גדולים מתקציב ההגנה היו: תקציב משרד הרווחה, תקציב משרד העבודה, תקציב משרד הפנים והבריאות ותקציב משרד החינוך.
תקציב משרד המדע והטכנולוגיה קטן רק במעט מתקציב הביטחון.
זרועות כוחות ההגנה הדנים הן:
הצבא המלכותי הדני - Hæren (HRN)
הצי המלכותי הדני - Søværnet (SVN)
חיל האוויר המלכותי הדני - Flyvevåbnet (FLV)
המבנה הארגוני של כוחות ההגנה הוא:
יחידת כלבי המזחלת (מבצעת משימות סיור על הגבול המזרחי של גרינלנד)
באופן מעשי כל הגברים בגיל 18 חייבים בגיוס (38,025 ב-2012), מתוכם 49% נמצאו כשירים לשירות.
בשל צורכי הביטחון מגויסים רק כ-5,000 בכל שנה, כשכ-90% מהם מתנדבים.
בנוסף מגויסות מאות בודדות של נשים בכל שנה.
תקופת השירות נעה בין ארבעה חודשים לשנה.
חיילים דנים פרוסים במשימות בינלאומיות בחלק מהמוקדים בעולם, שם הם לוקחים חלק משימות של כוחות שלום, שמירת שלום וייצוב.
בנוסף, חיילים דנים פרוסים במדינות הבלטיות כחלק מהנוכחות הקדמית של נאט"ו.
נאט"ו מהווה אבן יסוד במדיניות הביטחון וההגנה של דנמרק מאז 1949. החל מ-1948, דנמרק השתתפה באופן פעיל בפעולות שמירת השלום של האו"ם.
יותר מ-60,000 חיילים דנים משרתים בנקודות בכל רחבי העולם במשימות של האו"ם ונאט"ו או באמצעות השתתפות דנית בקואליציות בינלאומיות.
מאז 1990 חיילים דנים משתתפים בפעולות בניית שלום ותומכות שלום ובמאבק הבינלאומי נגד פיראטיות וטרור; לעיתים קרובות בתנאים קשים הרחק מגבולות דנמרק.
מאז 2018 דנמרק פרסה חיילים, טייסים ומטוסי קרב למדינות הבלטיות על בסיס קבוע כחלק מאמצעי ההבטחה של נאט"ו ונוכחות קדמית מוגברת.
כוח קוסבו - 30 חיילי משמר המולדת הדני.
כוח הכוננות הימי של נאט"ו - 168 חיילים ומטוס שליטה ובקרה.
ספינת הצי HDMS Absalon המוצבת בים האגאי לצורך מאבק בסחר בבני אדם.
מאלי- 20 חיילים בבמאקו ובגאו, במסגרת MINUSMA.
דרום סודאן- 13 חיילים בג'ובה, במסגרת UNMISS.
ישראל- 11 חיילים, במסגרת UNTSO, אונדו"ף, יוניפי"ל.
דרום קוריאה- 2 חיילים, כחלק מ-UNCMAC
גרינלנד ואיי פארו- 12 חיילים כחלק מסיירת מזחלות הכלבים סיריוס, מטוס שליטה ובקרה, ספינות הצי: HDMS Lauge Koch, HDMS Knud Rasmussen, HDMS Triton ו-HDMS Thetis כדי לבצע סיור ריבונות בים של גרינלנד ואיי פארו.
הים הצפוני- מטוס שליטה ובקרה לביצוע משימות ניטור סביבתיות ימיות.
עיראק - 149 חיילים מוצבים בבסיס חיל האוויר אל אסד כדי להכשיר ולאמן את הצבא העיראקי.
איחוד האמירויות- 20 חיילים כחלק ממרכיב המפעיל.
סנגל- מספר לא ידוע של כוחות מיוחדים דנים מאמנים את הכוחות המיוחדים המקומיים.
כוחות ההגנה של אסטוניה (באסטונית: Eesti Kaitsevägi) הוא השם של כלל הכוחות המזוינים באסטוניה.
הצבא באסטוניה מורכב מכוח הגנה המכיל את צבא היבשה, האוויר והים וארגון צבאי למחצה בשם ליגת ההגנה.
מדיניות ההגנה הלאומית מכוונת לשמר את עצמאות וריבונות המדינה, שלמות היבשה, המים הטריטוריאליים והמרחב האווירי וכן להגן על החוקה.