tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גודל האוכלוסייה היהודית בתקופה הממלוכית בירושלים נע בין שתי משפחות מיד לאחר הכיבוש הממלוכי, ועד כ-200 משפחות של אשכנזים וספרדים בסוף התקופה.
היהודים התרכזו בדרום העיר, תחילה בהר ציון ולאחר מכן באזור הרובע היהודי של ימינו, סביב ה"חצר" שבה שוכן כיום בית הכנסת החורבה.
גידול האוכלוסייה היהודית נבע בעיקר מעלייה של בודדים.
בנוסף לאוכלוסייה הקבועה של יהודים, אירחה הקהילה עולי רגל בכמות שהייתה לעיתים כפולה מגודלו של היישוב.
בירושלים הנהיג את הקהל באופן רשמי סגן הנגיד, ולמעשה בראש כל קהילה עמדו ראשי קהל או "זקנים".
שפת הדיבור הייתה ערבית יהודית.
בתקופה הממלוכית התחדשה העלייה לרגל (שנקראה גם בשם המושאל מהמוסלמים זיארה) של יהודים לירושלים, לאחר שהתדלדלה מאוד בתקופה הצלבנית.
עולי הרגל היהודים עברו במספר "תחנות" בירושלים, שהיו חלק מטקס האבלות על החורבן והתקווה לגאולה.
העלייה לרגל הייתה בדרך כלל של פרטים או של קבוצות קטנות, מכל תפוצות ישראל.
חלק קטן מעולי הרגל נשאר בירושלים, לעיתים כמלווים של נפטר חשוב שהובא לקבורה, ולעיתים מטעמים של רדיפות (כמו הרמב"ן, ר' להלן).
קיימים כיום מקורות המתעדים עלייה לרגל בידי נוסעים ("תיירים") יהודים ונוצרים כאחד, בין היתר באגרות ששלחו עולים לקהילותיהם ולקרוביהם.
תחנות טקס העלייה לרגל בתקופה זו כללו את הכותל המערבי, הר הזיתים והר ציון.
הכותל המערבי - בשנת 1266 הוציא ביברס צו האוסר על בני חסות (יהודים ונוצרים) לעלות להר הבית.
עד אז נהגו יהודים לעלות ולבצע טקסי אבלות בשולי הר הבית.
מאז התחילה להתבסס תפילה בכותל המערבי בקטעים אחדים ממנו.
הממלוכים ניקו את האזורים הסמוכים לכותל המערבי לכל אורך הגיא מפסולת וממבני-ארעי, דבר שאיפשר גישה אליו.
עם זאת, בניית גשרים, מבנים ורחובות באזור זה חסמה מעת לעת את אתר התפילה ודחקה את היהודים לאזור אחר של הכותל.
טקס האבלות הקצר, שהתקיים אולי מאז החורבן, עקב אחר המתואר במועד קטן כ"ו ע"א: "(הרואה) ירושלים בחורבנה אומר (ישעיהו סד, ט) ציון מדבר הייתה ירושלֵם שממה, וקורע (קרע של אבלות בבגדו).
(הרואה) בית המקדש בחורבנו אומר (ישעיהו סד, י) בית קדשנו ותפארתנו אשר הִללוך אבותינו היה לשריפת אש וכל מחמדינו היה לחרבה, וקורע: קורע על מקדש ומוסיף על ירושלים ...
כיוון שהגיע ל (הר ה)צופים קורע.
וקורע על מקדש בפני עצמו ועל ירושלים בפני עצמה." הרמב"ן הוסיף גם קריאת מזמור בתהילים.
הר הזיתים - בהר הזיתים זכתה לקדושה אבן שיוחסה לה קדושה כ"הדום" ("מצטבא") שעליו עומדות כביכול רגלי השכינה.
האבן קודשה גם על ידי הנוצרים, כמקום שממנו עלה ישו אל השמיים.
העלייה לרגל והטקסים באזור זה התבצעו בדרך כלל בשמיני עצרת, וכללו הקפת ה"כיסא" שבע פעמים, קריאת פיוטי הושענות ופיוטים מיוחדים שנקראו "אזכרת הר הזיתים".
החל מהמאה ה-14 נקראה האבן "מקום שריפת הפרה" או "המזבח שעשה עזרא" (רמז למזבח בו שרף עזרא פרה אדומה, משנה, מסכת פרה ג' ה').
ב-1480 שופצה כנסיית העלייה והפכה למסגד מוסלמי, ובעקבות זאת העבירו היהודים את מוקד העלייה לרגל אל מרגלות הר הזיתים, אל עמק יהושפט וקבר זכריה.
גם מועד הטקס הציבורי השתנה, משמיני עצרת לתשעה באב, והדגש שבו עבר למנהגי אבלות על חורבן הבית.
בתקופה הממלוכית החל להתפתח במקום זה בית קברות יהודי, בתקווה שעם תחיית המתים בבוא המשיח יהיו הקבורים שם ראשונים להיגאל.
מבין ראשוני הנפטרים שנקברו בבית הקברות היו עולי הרגל, וביניהם הרמב"ן (לפי אחת המסורות של מקום קברו), רבי עובדיה מברטנורא, רבי יהודה החסיד ועוד.
החל מאמצע המאה ה-14 יש עדויות לתפילה נוספת לבוא המשיח, ברמת הפרט, מול שער הרחמים, שאינה קשורה למועד העלייה לרגל הכללי.
בנוסף לעלייה לרגל הייתה גם עליה לירושלים במטרה להשתקע בה.
הראשונה שבעליות הייתה של הר' משה בן נחמן ג'רונדי.
בקר בעיר בשנת 1267 ויסד מחדש את היישוב היהודי בה.
הוא הגיע לירושלים בגיל 72. בבואו הוא מצא בה רק שתי משפחות אחים אשר עסקו במלאכת הצביעה.
היהודים המועטים שיישבו בכפרים אשר בסביבות העיר, היו מתאספים בשבתות ובחגים בבית האחים להתפלל בציבור.
הרמב"ן תכנן את החייאת ירושלים לפני בואו, מתוך מודעות למצב הקודר בארץ ישראל.
זמן קצר לפני שיצא לדרכו, הוא מסר דרשה על קדושת הארץ ועל חשיבות הצדקה.
ייתכן שהוא התכוון להכין את קהילתו למאמצי תמיכה להקמת מוסדות דת בארץ ישראל.
על המצב בארץ ובירושלים הוא כתב לבנו :"ומה אגיד לך בעניין הארץ, כי רבה העזובה וגדול השיממון, וכללו של דבר, כל המקודש מחברו חרֵב יותר מחברו,.
הוא החל לשקם את הקהילה.
תחילה בנה בית כנסת מחוץ לעיר, בהר ציון, החזיר את ספרי התורה משכם והקים ישיבה בעיר אליה הגיעו תלמידים מהארץ ומהארצות השכנות.
הוא מזכיר שרידי בית כנסת באגרות ששלח.
וכך הוא כתב:" ומצאנו בית חרב בנוי בעמודי שיש וכיפה יפה".
ועד היום רואים בו את העמודים והכיפה שהרמב"ן מזכיר במכתבו.
אך בית הכנסת עבר למקומו החדש בעיר העתיקה רק בשנת 1270, אחרי מותו של הרמב"ן.
הוא קורא ליהודים לעלות לארץ ולעזוב "ארץ העמים, ארץ ציה וצלמות ולבוא לירושלים ארץ החיים אדמת קודש...ועתה אל תתעצלו ואל תתרשלו שובה ישראל, קומה למנוחותיך...
ושורש יעקב יציף ויפרח ובאו האובדים בארץ אשכנז והנדחים בארץ צרפת להשתחוות בהר הקודש בירושלים".
מספרם של היהודים בעיר גדל, נבנו עוד בתי כנסת והם התיישבו ברחוב מיוחד , ראשיתו של הרובע.
גורמי המשיכה לעלייה היו קדושת הארץ והמצווה להיבנות בה.
נוספו עליהם גורמים מיסטיים: לפי חישוב קץ של פסוקים סתומים בספר דניאל הגיעו מלומדים ספרדים למסקנה שהמשיח עתיד להגיע ב-1358. סיבה מרכזית שדחפה יהודים לעזוב את אירופה ולעלות הייתה המוות השחור, המגפה שהשתוללה ביבשת וגררה עימה גם פרעות ביהודים ועליה באנטישמיות (גזירות קנ"א למשל).
הוא כתב את ספרו "כפתור ופרח" כדי להכין את רבבות העולים למצפה להם בארץ.
הספר מכיל התדיינות במצוות התלויות בארץ, תיאור הארץ, אנשיה, צמחייה, גבולותיה ומטבעותיה.
הוא מזכיר לשבח את העדה הירושלמית ומציין כי באו אליה רבים מהסביבה.
בראש העדה היה ר' ברוך ועימו רבנים נוספים.
הרב מצא בה מקום נוח לכתיבת ספרו, עד שנשאר בה עד סוף ימי חייו.
בשנת 1333 עלה לירושלים ר' יצחק ב"ר יוסף חילו מהעיר לארידה שבארגון, ספרד.
הוא שלח מכתב לאביו בשבח העיר.
מבין העולים לירושלים ברבע האחרון של המאה ה-14 נמנה ר' יוסף טוב עלם (השני) מספרד אשר חיבר בתקופה זו את אחד הפירושים המוקדמים לפירושו של האבן עזרא לתורה.
ב-1350, עלו מגרמניה קבוצת תלמידי חכמים אשכנזים בראשות הרב יצחק הלוי מבילשטיין, שהקים במקום ישיבה.
ישיבה זו הייתה גם מוקד משיכה לתלמידים מגרמניה שבאו ללמוד בה לתקופות קצובות ושבו לגרמניה.
הישיבה התקיימה למשך כמה עשרות שנים וכנראה התפזרה לקראת סוף המאה ה-14. ב-1400 לערך רכשו האשכנזים (בכספי קהילותיהם שנותרו בחו"ל) את ה"חצר" (במקום בו שוכן כיום בית הכנסת החורבה) והקימו בה בית כנסת, ישיבה ובתי מגורים.
כך עבר המרכז היהודי מהר ציון אל אזור הרובע היהודי של ימינו.
בסוף המאה ה-14 עלה לשלטון באימפריה הממלוכית הסולטאן הממלוכי הראשון בשושלת הבורג'ית ברקוק (1390).
הוא שלח מושל חדש לירושלים, שיסד סדרים חדשים והקל מאוד במיסים על הנוצרים ועל היהודים.
בנו פארג' היה עוין לנוצרים עד שנשארו בעיר רק שני הגמונים צרפתיים וארמנים אחדים.
לעומת זאת, הוא נטה חסד ליהודים.
הרב אליהו מפרארה בקר בעיר בשנת 1437 והוא כתב לבני-משפחתו באיטליה:"שהיהודים בירושלים חיים בשלווה, עוסקים בכל ענפי המלאכה, כולל חציבת אבנים.
ראשי הקהל דרשו ממנו ללמד אותם והוא מספר כי לימד שלוש פעמים ביום גמרא עם תוספות ומפסקי הרמב"ם.
בתמורה "ויקצו לו שכר הגון".
הנוסע יוהאנס פולונר (Johannes Poloner), שביקר בארץ ישראל בשנת 1421, כתב כי במרחק 76 צעדים מ"שער רחוב היהודים" (הוא שער ציון), "הצופה מחוץ לעיר לצד דרום", נמצא "רחוב בית הכנסת של היהודים".
כוונתו לרחוב היהודים בהווה הנמשך מדרום לצפון לכיוון השווקים.
זה המקור הראשון המתאר את שכונת היהודים החדשה בתוך העיר העתיקה.
קיימת עדות של השייח' מחמד אבן עביה לפיה בשנת 1474 נהרס בית הכנסת שהיה בעיר, בטענה שהוא "חדש", "עד שחזרו ולקחו להם בית כנסת מחוץ לעיר" - דהיינו חזרו לבית הכנסת בהר-ציון.
הוא שוקם בהוראת הסולטאן קאיתבאי "נגד (דעתם של) כל שריו ועבדיו וכל עם ארצו" (דברי עובדיה מברטנורא).
ב-1488 עלה מאיטליה לירושלים והשתקע בה ר' עובדיה מברטנורא, והחל משנה זו גברה עליית הספרדים והגיעה לשיאה אחרי 1492 - גירוש ספרד.
הנוסע הגרמני ארנולף פון הארף, שביקר בארץ ישראל בשנים 1498–1499, ציין כי "בתוך ירושלים גרים יהודים רבים מאד".
האוכלוסייה הנוצרית נחלקה לנוצרים בני-הארץ, שאין להם קהילות-אם באירופה, ולנוצרים אירופאים.
על הקבוצה הראשונה נמנו קהילות כגון הארמנים, המרונים, הקופטים, האשורים (סורים), היעקוביטים, והאתיופים.
הקבוצה השנייה, "נוצרים אירופאים", כללה את ה"לטינים" (מאמיני הכנסייה הקתולית), את הגאורגים והיוונים האורתודוקסים.
כל קהילה התגוררה סביב גרעין שכלל מבנה דת מרכזי (כנסייה או מנזר) בעיר העתיקה (פרט לגאורגים שמרכזם היה במנזר המצלבה), וטענה לבעלות על חלק מכנסיית הקבר.
כמו היהודים והמוסלמים, גם הנוצרים אירחו עולי רגל ובכל קהילה היה בית הארחה לצליינים.
המקום הקדוש המשותף לכל העדות היה כנסיית הקבר.
כנסייה זו גם הייתה מוקד העלייה לרגל של נוצרים, עלייה לרגל שהגיעה לשיא במאה ה-15. השליטה בכנסייה הייתה של השלטון הממלוכי המוסלמי, אשר קבע את הסדרי הפתיחה והסגירה של המקום וגבה מס (בערך שונה לכל עדה) על הכניסה לכנסייה.
העדות השונות רבו ביניהן על אחיזה באזורים שונים של הכנסייה, ובמקרים רבים נהגו לשחד את השלטונות כדי שיקצו להם זכויות ויתמכו בהם.
עבור השליטים, שנטלו שוחד מכל הצדדים, הייתה הכנסייה מקור הכנסה שופע.
היחס לנוצרים נחלק לשתי תקופות.
בתקופה הראשונה, עד אמצע המאה ה-14, החשש הממלוכי המרכזי היה מפני מסע צלב נוסף שיגיע מאירופה, ולכן הם דיכאו ביד קשה את הנוצרים האירופאים.
קהילותיהם היו קטנות, והם היו יעד להתקפות.
כך למשל בשנת 1272 פרץ הנזיר הצופי הקנאי ח'צ'ר, חביבו של ביברס, אל מנזר המצלבה, גירש משם את הגאורגים והפך את המקום לח'נקה (מנזר צופי).
רק במאה ה-14 חזרו לשם הגאורגים.
עם זאת, הכתות הנוצריות "בנות הארץ" זכו באותה תקופה לאוטונומיה מסוימת ולזכויות, למשל בכנסיית הקבר.
התקופה השנייה התחילה בשנות הארבעים של המאה ה-14, כאשר מסר הסולטאן מוחמד בן-קלאון למסדר הפרנציסקני (הקתולי) כתב זכויות שהתיר להם לקנות אדמה על הר ציון, להקים מנזר ולשתות יין.
הממלוכים התחייבו להגן על שיירות עולי רגל נוצרים, לא לגבות מהם מס שרירותי, ואף פטרו את הפרנציסקנים ממס כנסיית הקבר.
אין ספק שכתב הזכויות (שהיה זמני וחודש בכל דור עם כל סולטאן וסולטאן) נקנה בכסף רב ששולם לממלוכים על ידי האפיפיור.
מכאן ואילך עלה כוחם היחסי של הקתולים, שבסיוע הונם הצליחו לבסס דריסת רגל הולכת וגדלה על חשבון העדות הנוצריות האחרות.
בין הסיבות לשינוי ניתן למנות את ביטול הסכנה הצלבנית, ואת עליית כוחן של ונציה ופירנצה כמעצמות סחר, שיחסים כלכליים תקינים עמן הפכו לחיוניים.
הפרנציסקנים בירושלים היו גם בני חסות של אחת השושלות החזקות באירופה של התקופה, דוכסות בורגונדיה.
באמצע המאה ה-15 גורשו הפרנציסקנים מהר ציון ונמסר להם השטח שבידיהם עד היום, בצפון-מערב העיר העתיקה.
הר ציון הוא מקום מקודש הן ליהודים, שמציינים במקום את קבר דוד, והן לנוצרים, שמאמינים ששם נערכה הסעודה האחרונה.
במקום היה מבנה צלבני ובו התמקמו גם הפרנציסקנים.
ב-1427 פנה נגיד היהודים אל הסולטאן (ג'קמק) וביקש להגיע לפשרה.
גם יהודים עשירים ניסו לשחד את הסולטאן לבל ייתן יד לדחיקתם של יהודים.
בשנת 1428 הוציא בוונציה האפיפיור מרטינוס החמישי, צו האוסר על רבי-חובלים נוצרים להוביל באוניותיהם יהודים העושים דרכם לארץ-ישראל.
גזירות אלה, שנקראו "גזירת הים", בוטלו רק בשנות השמונים של המאה ה-15. בשנת 1488 דיווח עובדיה מברטנורא:
ככל הנראה הייתה מתיחות בין היהודים לבין הנוצרים, מכיוון שהנוסע פליקס פברי (בשנים 1480–1483) מספר שביום שישי הטוב שלפני הפסחא, נוהגים היהודים להסתגר בבתיהם "ואין להם רשות להתהלך אז ברחובות".
בתקופה הממלוכית התפתחה ספרות שיועדה לעולי רגל, ובמקרים רבים נכתבה בידי עולי רגל לתיאור חוויותיהם בארץ הקדושה ובירושלים בפרט.
קיימת ספרות מוסלמית הנקראת "שבחי ירושלים" או "המעורר לזיארה", ובין דוגמאותיה הבולטות ספרו של ג'מאל א-דין אלמקדסי (מת 1364), "מעורר הרצון לביקור בלקודס וא-שאם" או ספרו של מוג'יר א-דין, "דברי ימי ירושלים וחברון" (1495).
בצידה קיימת ספרות יהודית, שמייצגה הנאמן הוא "כפתור ופרח" לאשתורי הפרחי ואגרותיהם של עובדיה מברטנורא ותלמידו לקהילותיהם, וכן ספרות-מסע נוצרית כגון מסעות פליקס פברי (1480) או "מסע לארץ הקודש" של ברנרד פון בריידנבאך (1486).
את הספרות ה"חדשה" הזו ייחדה זווית הראיה הפרקטית - לא רק סיפורי קדושים ותיאורי מקומות קדושים, אלא מידע שמתיימר להיות אמין ומדויק באשר למקומות הלינה, סדרי התפילה ומועדיהם, השווקים ומחיריהם, אזהרות מפני עורמתם של הסוחרים ורמאויותיהם של מורי הדרך - מידע המזכיר את זה שנמצא במדריכי טיולים מודרניים.
עם המצאת הדפוס היו מדריכי תיירים וצליינים אלה מהטקסטים הראשונים שנדפסו (אולי הראשון שבהם הוא ספרו של הכומר הגרמני ברנרד פון בריידנבאך "מסע לארץ הקודש" בשנת 1486).
ירושלים ימינה ת"א שמאלה היא מיני סדרה תיעודית משנת 2004, ששודרה ב-yes הטלוויזיה בלוויין.
הסדרה, בבימויו של אלון שרביט, מגוללת את סיפורן של דמויות במסע בין ירושלים לתל אביב - בין יציאה בשאלה וחזרה בתשובה ובין קודש לחול.
דרך סיפורם של שלוש הדמויות מתואר המסע דרך הקרע בחלק הראשון, הכמיהה לשייכות בחלק השני, והשיבה הביתה בחלק האחרון.
"ירושלים החדשה" הייתה כינוייה של חבורה שגובשה בירושלים ב-1908 ביוזמתו ובהנהגתו של בוריס שץ, מייסד בית הספר לאמנות בצלאל.
ש"ץ אסף סביבו אמנים ואנשי רוח במטרת הקבוצה הייתה ליצור "ירושלים חדשה שתהיה מקום של השראה ומקדש ליצירה תרבותית ואמנותית", ברוח ערכי תנועת האמנויות והאומנויות.
בשנת 1908 עם הקמת הקומונה בסג'רה והקמת ארגון השומר, עברו חלק גדול של חברי קומונת הסתתים לגליל.
בין הסיבות לעזיבת ירושלים היה הקושי במציאת פרנסה בעיר, והקושי בהתארגנות במסגרת הקומונה בסביבה עירונית.
מנגד הצטרפו לקבוצה בירושלים יצחק בן-צבי, שהיה מזכיר מפלגת פועלי ציון בארץ ישראל ונודע בכינוי המפלגתי 'אבנר', ורחל ינאית.
אנשי קבוצת ירושלים החדשה היו סוציאליסטים והיוו את עמוד השדרה של סניף פועלי ציון בירושלים, ששץ עמד בראשו.
אחת מפעולותיהם הראשונות הייתה הקמת איגוד מקצועי לפועלי הבניין ולפועלי הדפוס היהודים וקימומם לשביתה בת חודש בבתי הדפוס בירושלים לאחר שפועל דפוס הוכה, דבר שלא היה נדיר.
הייתה זו שביתת הפועלים היהודים הראשונה בארץ ישראל.
חברי הקבוצה זאב אשור, יצחק בן-צבי, רחל ינאית ודוד בן-גוריון (אשר הגיעו לשם כך לירושלים מהגליל) היו הדמויות המרכזיות בהקמת עיתון "האחדות" - עיתון מפלגת 'פועלי ציון', והקמת בית הדפוס הקואופרטיבי "דפוס אחדות".
מפעל חשוב נוסף של בני החבורה היה הקמת הגימנסיה העברית רחביה.
יוזמי הגימנסיה היו שץ, אירה יאן, יהושע ברזילי וחנה ונפתלי וייץ.
מפאת מחסור במורים הם ביקשו מיצחק בן-צבי ורחל ינאית להיות בין המורים הראשונים שם.
בתיה לישנסקי, אחותה הצעירה של רחל ינאית; בתה של אירה יאן ובתם של הזוג וייץ היו לתלמידותיה.
שץ תכנן עבור הקבוצה גם תוכנית התיישבות בשכונה בירושלים בה יחיו יחדיו אמנים ופועלים, בשם "נווה בצלאל".
השכונה אומנם קמה ב-1924 (רחוב נרקיס בירושלים כיום), אך לא אכלסה את בני החבורה המקורית.
מלחמת העולם הראשונה הפיצה את חברי החבורה לכל עבר וגרמה לפירוקה.
התקופה הצלבנית בירושלים החלה עם כיבוש העיר בידי הצלבנים ב-1099, במהלך מסע הצלב הראשון, והפיכתה לבירת ממלכת ירושלים הנוצרית, לאחר 450 שנות שלטון מוסלמי.
הייתה זו מן התקופות הסוערות בתולדות העיר, והיא התאפיינה במלחמות וכיבושים תכופים ובהעברת השלטון בעיר מיד ליד, בין הצלבנים והשושלת האיובית המוסלמית.
זו הייתה תקופה יוצאת דופן בהיסטוריה של ירושלים: לראשונה מאז חורבן העיר ובית המקדש בשנת 70, שימשה ירושלים כעיר בירה של ישות מדינית עצמאית, סטטוס שאליו חזרה חלקית רק בתקופת המנדט הבריטי בתחילת המאה העשרים, ובאופן מלא לאחר הכרזתה כבירת מדינת ישראל העצמאית ב-1948.
תפנית ראשונה אירעה ב-1187, כשהעיר נכבשה בידי צבאו של צלאח א-דין והחלה בה התקופה האיובית.
תקופה זו קרויה על שם השושלת האיובית, שהייתה הסולטנות המוסלמית שהשתלטה על המזרח התיכון בתחילת המאה ה-12. בתום מסע הצלב השישי, ב-1229, חזרה ירושלים שוב לשליטתם של הצלבנים, עד שנכבשה בידי פושטים ח'ווארזמיים ב-1244. התקופה האיובית הותירה הרס וחורבן בעיר.
תחילה נהרסו חלק מביצוריה, אחריהם מרבית המבנים שבה כחלק ממדיניות איובית מכוונת של אדמה חרוכה, במטרה למנוע מהצלבנים כל אחיזה בעיר ובארץ.
תקופה זו באה לקיצה עם עליית הממלוכים לשלטון במצרים ב-1260 וכיבוש ארץ ישראל על ידם.
לתקופה הצלבנית - איובית הייתה השפעה מכרעת על ההיסטוריה של המזרח התיכון, אשר הקרינה אל מעבר לגבולות האזור, על ארצות האסלאם ואף על אירופה הנוצרית.
מסעי הצלב העלו את מעמדה של ירושלים באסלאם, חיזקו וקיבעו את מיקומה בהיררכיה של המקומות הקדושים לאסלאם, אך לא הפכו את העיר למרכז רוחני או פוליטי.
בתום התקופה האיובית, שקעה העיר וירד מעמדה הגאו-פוליטי.
תהפוכות אלו לא פסחו על הקהילה היהודית בירושלים, שלמרות הנסיבות הקשות נאחזה בעיר, תוך מאבק עיקש בגלי ההרס וההרג, ותוך ניסיונות הרואיים לשקמה ולבנותה.
כיבוש ירושלים וכנסיית הקבר מידי המוסלמים היה אחת המטרות העיקריות של מסע הצלב הראשון.
מסע זה החל ב-27 בנובמבר 1095, אחרי נאום שנשא האפיפיור אורבנוס השני, שבו קרא למאמיניו הנוצרים לצאת במסע צלב לארץ הקודש.
ממקום התכנסותם באירופה התקדמו הצלבנים במסעם מזרחה דרך אסיה הקטנה.
לאחר תלאות וקרבות בלתי פוסקים בדרכם נגד אמירויות מוסלמיות, יצא הצבא הנוצרי מנסיכות אנטיוכיה שזה מקרוב נוסדה, והחל במסע מזורז דרומה לאורך מישור החוף, ללא עצירה ומבלי לתקוף מבצרים ומצודות בדרך, במטרה לכבוש את ירושלים.
ב-7 ביוני 1099 הגיעו הצלבנים ל"הר השמחה" (מוֹנט ז'וּאַ, Montjoie), המזוהה כנבי סמואל דהיום, ומשם ראו לראשונה את חומות ירושלים.
מראה העיר הקדושה הוריד את הצלבנים על ברכיהם והם פצחו בשירת המנוני שמחה.
כך, לאחר שלוש שנות מסע, דרך ארצות לא נודעות, לאחר שעברו סכנות, סבל, רעב ומחלות של משתתפיו, כמו גם של מי שניצבו נגדם, עמדו עתה הצלבנים מול יעדם הסופי: ירושלים, שהייתה לפי אמונתם: העיר הקדושה ביותר לנוצרים, "מרכז היקום" והמקום בו ישו הנוצרי חי ובו נצלב.
ב-13 ביוני הוטל מצור על העיר, אך הצלבנים לא יכלו להכריעה על ידי הרעבתה; מחמת התנאים הקשים עמדו הצלבנים בסכנה שהם עצמם יוכרעו ברעב ובצמא.
הטקטיקה שבה נקטו לבסוף הייתה כיבוש העיר בכוח צבאי, אך רק ב-14 ביולי 1099, בתום הכנות ממושכות, החלו הצלבנים בהסתערות אפקטיבית על החומות תוך שימוש בכלי מצור.
למחרת, ב-15 ביולי, עלה בידם לקדם את מגדל המצור שלהם אל חומת העיר תחת מטר של חצים וקליעים.
בצהרי היום, לאחר לחימה בלתי פוסקת, הגיעה נקודת המפנה בקרב כשהצלבנים עלו על החומות וההגנה המוסלמית קרסה.
הנוצרים פרצו אל תוך העיר והחלו לטבוח בתושביה המוסלמים והיהודים, ולבזוז את הרכוש.
ההיסטוריון המוסלמי איבן אל קלניסי מספר שיהודי העיר ברחו לבית כנסת ושם נשרפו חיים על ידי הצלבנים.
מפקד צבא המוסלמים של ירושלים, איפתיקר א-דאולה, הסתגר במצודת העיר מגדל דוד, ולאחר משא ומתן קצר עם הכובשים נכנע והורשה להגיע בחיים לאשקלון.
לאחר כיבוש ירושלים חזרו רבים מהצלבנים לבתיהם באירופה, ובארץ ישראל נותרו מספר זעום של צליינים נוצרים שחשו עצמם מחויבים להתיישב בארץ הקודש.
הנותרים בארץ עמדו בפני אתגרים כבירים, כגון שיקום ירושלים כעיר בירתם ומרכז ממלכת ירושלים שנבעו מהלהט הדתי שהניע את הצלבנים לאורך כל האודיסאה של מסעי הצלב, אך הותיר את מרכז הכובד של המדינה מחוץ לנתיבי המסחר העיקריים ורחוק מערי הנמל של מישור החוף.
הטבח הצלבני גרם לשינוי דרמטי בהרכב האוכלוסייה בירושלים.
מרבית המוסלמים והיהודים נרצחו או גורשו, ועל מי שניצלו מהחרב נאסר להתגורר ואף לשהות בעיר.
ירושלים שלאחר הכיבוש נותרה ברובה ריקה מתושבים, בתים רבים בה נותרו נטושים והעיר הייתה ליישוב רפאים.
אוכלוסייתה הלטינית הייתה קטנה מאוד והתרכזה סביב כנסיית הקבר ומצודת מגדל דוד.
צעד ראשון במגמה לעצור את הבריחה מהעיר נעשה בחקיקת חוק שקבע כי אדם המחזיק בנכס במשך - שנה הופך לבעליו.
שיפור של ממש הושג גם על ידי אכלוס ירושלים בתושבים נוצרים מכתות מקומיות המשתייכות לנצרות מזרחית קתולית.
תחילה חזרו הנוצרים תושבי העיר שגורשו או נמלטו ממנה לפני תחילת המצור הצלבני, ונקראו בפי הצלבנים בכינוי "סורים".
במקביל, עודדו השלטונות הצלבניים נוצרים מקומיים מכל רחבי הארץ להתיישב בירושלים, אף שיחסי חשדנות, משקעים שונים ומאבקים על הבכורה והשליטה בכנסיית הקבר - העכירו את האווירה.
כך התיישבו בשנת 1115 בעיר נוצרים סורים, שעקרו ממקום מושבם בעבר הירדן ויצרו רצף מאוכלס בצפונה של העיר, ברובע שנקרא על שמם.
כן נקטו המלכים הצלבניים בצעדים לעידוד המסחר, וב-1120 ביטל המלך בלדווין השני, מלך ירושלים את המכסים שהוטלו על סחורות ומוצרי מזון שהוכנסו לירושלים והפטור הורחב לכל סוגי המסחר ולכל בני העדות הנוצריות והמוסלמיות שהביאו מוצרי מזון מהמרחב העורפי החקלאי של העיר.
כלכלת ירושלים, שלא כמו ערים אפייניות בימי הביניים, נסמכה על תיירות של עולי רגל מאירופה הנוצרית, וקיבלה דחיפה נוספת מפטור ממכסים שאיפשר לפתח את שוקי העיר ולמכור בהם סחורות מיובאות.
חשיבותה של תעשייה זו הלכה וגדלה עם התבססות ירושלים כמרכז דתי קדוש, ושיפור ביטחון התנועה בדרכים.
גורם נוסף שהשפיע על כלכלת העיר הייתה נוכחות מרכז המינהל - המלכותי, הכנסייתי וזה של המסדרים הצבאיים - בירושלים.
בהיותה עיר בירה הייתה ירושלים מטה הפיקוד של המסדרים הצבאיים.
הוותיק שבהם - מסדר ההוספיטלרים, הוקם במקור להבטיח סיוע רפואי לצליינים הנוצרים, שעלו לרגל לירושלים.
עם הזמן קיבל על עצמו המסדר גם משימות הגנה ולוחמה במוסלמים.
ראשיתו של המסדר בסביבות שנת 1080. המסדר שלט במתחם הגדול של המוריסטן, בסמוך לכנסיית הקבר.
במתחם נבנו בית-חולים ובית-מחסה, בהם היו עולי הרגל מוצאים מזור מתלאות הדרך לאחר חודשים של מסע מפרך בים וביבשה.
הנוסע היהודי בנימין מטודלה סיפר כי מסדר זה הקצה ללחימה בכופרים 400 אבירים רכובים.
המסדר הגדול השני והמתחרה לכתר מגן האמונה, מסדר אבירי היכל שלמה (טמפלרים), נוסד ב-1118 ותפקידו הרשמי, כפי שבוטא בהצהרת מייסדיו, היה הגנה על הממלכה הצלבנית בארץ הקודש ועל הצליינים העולים לרגל למקומות הקדושים בממלכת ירושלים.
לצד ההגנה על עולי הרגל, סיפק מסדר האבירים כח צבאי חזק מאוד שכלל אלפי חיילים וכמה מאות אבירים להגנתה של ממלכת ירושלים.
הטמפלרים קבעו את מרכזם במסגד אל-אקצא ובמשך הזמן הוסיפו מבנים למתחם וחיזקו את ביצוריו.
הנוסע היהודי בנימין מטודלה סיפר כי "300 פרשים" יוצאים ממקדש שלמה להילחם באויבי האמונה הנוצרית.
מסדר נוסף בעל מאפיינים מיוחדים היה מסדר סנט לזרוס, מסדר דתי נוצרי שהוקם על מנת לטפל בחולי צרעת.
מושב מיוחד נקבע עבורם מחוץ לחומות ירושלים בסמוך לאתר השער החדש, ונקרא על שם לזרוס הקדוש.
בית המצורעים נתן את שמו לכל מושבות המצורעים שהוקמו בכל רחבי אירופה.
מסדר סנט לזרוס היה יוצא-דופן בכך שהיה מורכב ממצורעים ומאנשים בריאים, אשר מילאו תפקידים דתיים וצבאיים.
בראשו עמד מגיסטר שהיה מצורע.
לתופעה זו של מסדר דתי-צבאי הנוטל חלק בפעילות הממשל במדינה, שכם אל שכם עם אוכלוסייה אזרחית בריאה, לא היה אח ורע באירופה של אותה תקופה, שם לא יכול היה מצורע למלא תפקידים ממלכתיים.
לאחר ניצחון המוסלמים בקרב קרני חיטין ב-4 ביולי 1187, נכבשו כמעט כל ערי ממלכת ירושלים ומבצריה, שנותרו ללא מגינים, על ידי הצבא המוסלמי המנצח בראשות צלאח א-דין.
ב-17 בספטמבר הגיעו הגדודים המוסלמיים אל מול חומות ירושלים, וב-20 בספטמבר הגיע צלאח א-דין עצמו בראש עיקר צבאו וכיתר את ירושלים, שבה שהו באותה עת 30,000 תושבים וכ-30,000 פליטים נוצרים מכל רחבי ארץ ישראל.
המצור היה קצר יחסית אך אינטנסיבי, כששני הצדדים הרגישו שהמלחמה היא על עיקרי אמונתם ועל סמל מרכזי בתרבותם.
לאחר קרבות מרים הצליחו המוסלמים לערער את ביצורי העיר באזור שבין שער שכם לשער הפרחים, סמוך למקום שבו פרצו הצלבנים עצמם לעיר בשנת 1099. המגינים הבינו כי גורלם נחרץ, וכי לא ניתן יהיה להציל את ירושלים הנוצרית מכיבוש.
על פי דרישת הפטריארך הלטיני היראקליוס, וככל הנראה גם בלחץ האוכלוסייה האזרחית שרוחה נפלה בלחץ הקרבות, החליטו הנוצרים להיכנס למשא ומתן עם צלאח א-דין על תנאי כניעתם.
הקלף היחיד שנותר בידי הצלבנים היה האיום כי אם לא יסתיים המצור ייפגעו האתרים הקדושים לאסלאם - הר הבית ובו כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא.
איום זה, בשילוב הלחץ מצד מפקדי הגדודים המוסלמים לסיים את הלחימה, הביא לחתימת חוזה כניעה שלפיו תיכנע העיר לצלאח א-דין, ותושביה יהיו שבויי מלחמה שיוכלו לפדות עצמם תמורת תשלום.
ביום 2 באוקטובר נמסרה ירושלים לידי צלאח א-דין והחלה יציאת הנוצרים הלטיניים ממנה.
עשירי העיר הצליחו לפדות את עצמם, אך העניים והפליטים שהגיעו לעיר בחוסר כול, לאחר שכבר ברחו מבתיהם, לא יכלו לשלם את דמי הכופר.
אוצרות הכנסייה הוצאו ברובם מהעיר על ידי הפטריארך הלטיני, שלא מצא לנכון להפריש מהם כספים לפדיון שבויים, אלא העבירם בלוויית פרשים מוסלמים לצור.
את חלק מעניי העיר הושיע דווקא צלאח א-דין, ששחרר אלפים מהם ללא תמורה.
בין המשוחררים ללא דמי הכופר הייתה סיבילה, מלכת ירושלים, אשתו של גי דה ליזיניאן, מלך ירושלים השבוי, שהורשתה לבקרו במקום מאסרו בשכם.
כ-15,000 נוצרים חסרי כול שנותרו בעיר לאחר 40 ימי פינוי העיר יצאו מירושלים בשיירות שבויים לכיוון ערים מוסלמיות כגון דמשק וקהיר, שם כילו את חייהם כעבדים.
הנוצרים שהצליחו לחלץ את עצמם מירושלים יצאו מארץ ישראל דרך נמלים שבשליטת המצרים, כדוגמת אשקלון, ואפילו דרך אלכסנדריה, שם הועלו על אוניות של הקומונות האיטלקיות בדרכם לאירופה.
נפילת ירושלים והמקומות הקדושים זעזעו את אירופה.
ההלם עתיד היה להביא למותו הפתאומי של האפיפיור אורבנוס השלישי, וליציאתו של מסע הצלב השלישי.
מבחינתו של צלאח א-דין, היה כיבוש ירושלים הישג פוליטי רב ערך, שהציב אותו כמגן האסלאם, מצביא צבאי אגדתי, והקנה לו מעמד מיוחד בעולם המוסלמי.
לאחר כיבוש ירושלים, צלאח א-דין פעל למחיקת אופייה הנוצרי.
הצלבים שהתנוססו מעל המקומות הקדושים בהר הבית הוסרו, והמבנים חזרו לתפקידם הקודם כמסגדים.
מסגד אל-אקצא, שבתקופה הצלבנית היה מרכז המסדר הטמפלרי, טוהר מכל סממן נוצרי.
תוספות בנייה צלבניות נהרסו ופריטי ריהוט יקרים הובאו למקום.
גם בכיפת הסלע הוסרו צלמים ומזבחות נוצריים והמבנה חזר להיות מסגד.
מבנה כנסיית מריה הגדולה הפך לבית חולים (באזור המוריסטן).
כנסיית סנטה אנה הפכה למדרסה, וכנסיות אחרות נהרסו ואבניהן נלקחו לתיקון נזקי המצור.
בנוסף, הוקדשה תשומת לב רבה והושקעו מאמצים קדחתניים בשיקום ובעיבוי ביצורי העיר כדי להכינה להתקפה נוצרית אפשרית בעתיד.
הצלבנים - הנוצרים הלטיניים - גורשו ברובם מהעיר, אך הנוצרים המקומיים, השייכים לכנסיות המזרחיות, נשארו בעיר כבני חסות תמורת תשלום מס גולגולת , ובתמורה קיבלו רשות לחיות בעיר.
כנסיית הקבר הועברה לידי הכנסייה היוונית, ומפתחות הכנסייה הופקדו בידי שתי משפחות מוסלמיות.
על מנת לבסס את מעמדה ודמותה המוסלמית של ירושלים, יצר צלאח א-דין מערכת של הקדשים שפרנסו מוסדות דת בירושלים, כמו בתי ספר ומסגדים, על ידי הצמדתם לנכסים מניבים שההכנסות מהם הגיעו מדמי חכירה והשכרה, ויועדו למימון פעילותו הרצופה של ההקדש, לאחזקה שוטפת של המבנה, ולתמיכה במאמינים.
תגובת העולם הנוצרי הגיעה במהרה, ומסע הצלב השלישי יצא מאירופה בשנת 1190 על מנת לבטל את השפעות תבוסת קרב קרני חיטין, לכבוש מחדש את ממלכת ירושלים ואת העיר ירושלים.
הקרבות החלו עם כיבוש עכו, ומשם יצאו הצלבנים בפיקודו של ריצ'רד לב הארי לכיוון ירושלים.
לאחר הצלחה צבאית בקרב ארסוף, התקרבו הצלבנים לירושלים, אך נסוגו והחליטו שלא לנסות לכבוש אותה משיקולים טקטיים ופוליטיים שונים.
במקום זאת נכנסו שני הצדדים למשא ומתן, ובמהלכו הצהיר צלאח א-דין כי רעיון הג'יהאד וקדושתה של ירושלים לאסלאם קיבל בעיניו משמעות חדשה ומרכזית.
באיגרת למלך האנגלי הוא מודה כי אין ביכולתו לדון על עתיד ירושלים: .
בסופו של דבר נאלץ ריצ'רד לב הארי לצאת מארץ הקודש ולהותיר את ירושלים בידי המוסלמים, ועל פי הסכם יפו מ-1192 ניתן לנוצרים החופש לעלות לרגל ולבקר במקומות הקדושים.
עם מותו של צלאח א-דין בשנת 1193 התפרקה האימפריה האיובית והתחלקה בין בניו.
המאבקים בין הנסיכויות האיוביות על בכורה ויוקרה קרעו את המזרח התיכון, ובריתות נוצרו והתפרקו.
ירושלים ירדה ממעמדה כעיר בירה ומרכז דתי מוסלמי והפכה לעיר בירה בפרובינציה שמרכזה נמצא לעיתים בדמשק ולעיתים בקהיר.
עם זאת, מסעי הצלב שהגיעו לחופי הארץ במטרה להחזיר את העיר לידי ממלכת ירושלים הותירו את העיר כמוקד הסכסוך הנוצרי-מוסלמי.
שילוב זה של מעמד גאופוליטי משני מחד, ומוקד של מאבק בין-דתי מאידך, הביא לחורבן העיר במהלך מסע הצלב החמישי.
שליט סוריה האיובי, אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא, שעד לאותה תקופה פעל נמרצות לשיקום ביצורים ומבנים בירושלים, החליט להטות את המאמץ הצלבני העיקרי במסע הצלב החמישי ממצרים ולהקל בכך על הלוחמים המוסלמים במצרים, והיפנה את עיקר מאמציו להרס שיטתי של מבצרים צלבניים בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט.
עיקר זעם המוסלמים הופנה לירושלים.
הפקודה להרוס את העיר עד היסוד, שניתנה מטעם הסולטאן, נראתה כה בלתי מתקבלת על הדעת, שנדרשה נוכחותו בפועל של אל-מועאט'ם בירושלים כדי להוציאה לפועל.
כך עברה העיר שני גלי חורבן בשנים 1219 ו-1220. ההרס המוחלט והברוטלי, שבמהלכו נחרבו מרבית המבנים בירושלים ונהרסו חומותיה, גרר תגובות קשות מצד תושבי ירושלים, שחשבו כי הגיע יום הדין.
נשות ירושלים המוסלמיות גזזו את שערן והניחו אותו לאות אבל ברחבת הר הבית.
הרוב המכריע של האוכלוסייה, כולל הקהילה היהודית, נטש את ירושלים, ובעיר נותרו על עומדם בעיקר מצודת העיר מגדל דוד, כנסיית הקבר, והמתחם המוסלמי המקודש בהר הבית.
הניסיון להחזיר את ירושלים לשלטון נוצרי ולחזור למצב שקדם לקרב קרני חיטין הוליד סדרה של מסעות צלב שהתישו את כוחה של אירופה, אך לא הביאו לתוצאות המקוות.
יוצא דופן במאמצים הנוצריים הללו היה מסע הצלב השישי בהנהגת פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שיצא מאיטליה אל ארץ ישראל בשנת 1228. מסע זה היה המשכו הישיר של מסע הצלב החמישי, אך שונה באופן מהותי מכל שאר מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל.
מסע זה לא התאפיין בקרבות בין המוסלמים לצלבנים אלא בעיקר במשא ומתן, שבסיכומו נחתם חוזה שלום שבו קיבלו הצלבנים שליטה בירושלים ובמקומות קדושים אחרים בארץ ישראל.
הסכם שלום זה, הידוע כ"הסכם יפו", נחתם לתקופה של 10 שנים והעביר שטחים נרחבים בארץ ישראל לשליטה צלבנית.
על פי ההסכם, נמסרה ירושלים לידי הצלבנים ולשליטתו המלאה של הקיסר.
אזור הר הבית, ובו מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע, נשאר בידי חיילים מוסלמים שערכו במקום טקסי פולחן דתי.
תושבי העיר הנוצרים ועולי רגל יכלו לעלות להר הבית.
סמכות השיפוט בסכסוכים אזרחיים בין מוסלמים ונוצרים ניתנה בידי שופט מוסלמי.
כך נכנסה ירושלים למצב חוקי ללא תקדים, שבו הובטח חופש גישה וחופש פולחן במקומות הקדושים, הנמצאים בשליטה מוסלמית.
הקאדי מג'ד א-דין כתב קינה על החורבן:
התפוררות ממלכת הצלבנים הגיעה לשיאה עם תבוסתם בקרב הירביה שנערך ב-17 וב-18 באוקטובר 1244 בין ממלכת ירושלים ובעלי בריתה המוסלמים, לבין מצרים, לא רחוק מהעיר עזה.
בקרב זה ניצחו המצרים, והצלבנים נחלו את תבוסתם הקשה ביותר מאז אסונם בקרב קרני חיטין.
למפלת הצלבנים בקרב היו השלכות חמורות ביותר על ממלכת ירושלים ועל העיר ירושלים במיוחד.
אחד הצבאות שהשתתפו בקרב, הצבא הח'ווארזמי, שהופעתו במזרח התיכון תוארה בידי כותבים מהתקופה כאסון וכקטסטרופה, התקדמו במהירות לכיוון שדה הקרב ממקום כינוסם בסוריה אל אזור הגליל, וביום 11 ביולי 1244 הופיעו אל מול חומות ירושלים.
אף על פי שהח'ווארזמים לא היו ערוכים להטלת מצור על ירושלים, נתקפה האוכלוסייה המקומית בהלה משהוברר כי צבאות המדינה הצלבנית ובני בריתם החדשים אינם מוכנים לסטות מצעדתם לכיוון דרום ואינם מתכוונים להסיר את איום המצור והכיבוש מעל ירושלים.
תושבי העיר החליטו לעזוב את העיר בליל 21 באוגוסט, ובדרך סבלו הפליטים מהתקפות של תושבים מקומיים.
אלא שלפתע הסתובב חלק מהנסים ממחנה תושבי ירושלים ושב לירושלים.
על פי הסיפור הבחינו הבורחים בדגלים נוצריים המונפים על חומות ירושלים, והאמינו כי צבא נוצרי כבש את העיר.
הנוצרים, שאיתרע מזלם וחזרו לירושלים, נפלו בידי הח'ווארזמים ונטבחו כולם.
הכנסיות בירושלים בתוך החומות ומחוצה להן הוחרבו, ותשומת לב מיוחדת הוקדשה להרס כנסיית הקבר.
בין הפליטים שברחו מירושלים היו היהודים, תושבי העיר מאז כיבושה בשנת 1187 בידי צלאח א-דין.
חורבן זה, האחרון בסדרה של אסונות, הביא את ירושלים לשפל המדרגה.
חיסול ממלכת ירושלים על ידי הממלוכים בשנות ה-90 של המאה ה-13 הכניס את ארץ ישראל ואת ירושלים לתקופה הממלוכית, שבמהלכה שקעה ירושלים למעמד של עיר משנית ללא ביצורים וחסרת חשיבות כלכלית ומדינית, מלבד היותה מקום משכנם של אתרים קדושים לאסלאם.
ירושלים, כעיר בירה של ממלכה פיאודלית, נהנתה ממעמד מיוחד בממלכת ירושלים (Regnum Hierosolymitanum).
מחד גיסא - מרכז השלטון ומושב כס המלוכה שתחומה השתרע מביירות בצפון ועד למבצר דרום, ומאידך גיסא מרכזה של הסניורה הגדולה והחשובה בתוך הממלכה - רכושו של המלך - הסניור הפיאודלי החשוב ביותר, כלומר מרכז השטחים בשליטתו הישירה של המלך, שלא הועברו לידי וסלים של הכתר.
נוכחות המלך הביאה להתגבשות חצר מלוכה, ונוכחות מתמדת של אצילים מקומיים ותושבי חוץ הביאה איתה אוכלוסייה מבוססת ופעילה.
השלטון החילוני של ממלכת ירושלים התגבש בעיר ויצר מערכת אדמיניסטרטיבית ומערכת היררכית שלטונית המיוחדת לעיר בירה, כמו גם מערכת משפט מורכבת ופעילה.
מעמדה הייחודי של ירושלים נגזר גם מהיותה מרכז הכנסייה הלטינית המקומית - בגלל נוכחות כנסיית הקבר ובזכות מושבו של הפטריארך הלטיני של ירושלים, העומד בראש הפירמידה הכנסיתית.
ראש הכנסייה נאלץ להסתפק בשליטה ברובע הפטריארך בו שכנה כנסיית הקבר.
בירושלים ישבו מספר בעלי תפקידים בכירים בממלכה.
הסנישאל (Seneschal) - סגנו של המלך, הקוניטאבל - מפקד העליון של הצבא וסגנו המארשל (Mareschal).
שניהם חלק המאצולה והאדמיניסטרציה המלכותית שישבה בארמון המלך.
העיר עצמה הייתה בעלת מערכת ניהולית נפרדת בראשות מפקד המצודה (קסטלנום - Castellanus), האחראי על כוחות הצבא בעיר עצמה - חיל המצב.
תפקיד זה התמזג לעיתים קרובות עם תפקיד הויצקומס (Vicecomes) - הפקיד האזרחי העליון בירושלים.
תפקיד זה שמקורו באירופה כאציל המשרת את המלך, שימש בירושלים ובממלכת ירושלים כנציב מטעם אדון העיר.
משרה זו לא עברה בירושה ונושא המשרה הוחלף על פי פקודת האדון.
תפקיד מוניציפלי נוסף ייחודי לירושלים היה ה מחתסב (Mathessep) שהיה אחראי על קיום החוקים העירוניים ושגרת החיים בעיר.
פרטים רבים בנוגע למוסדות וסדרי השלטון בירושלים אינם ברורים - מאחר שארכיוני העיר וארמון המלך לא שרדו את שיני הזמן, ונעלמו במהלך כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין ולאחר מכן - עכו על ידי הממלוכים בשנת 1291.
ההרס שחוותה העיר עם תום התקופה מותיר את יופייה על דפי ספרי התקופה - כתבי עולי רגל והיסטוריוגרפים של התקופה ומספר מפות סכמתיות שצוירו במהלך ימי הביניים.
המחקר הארכאולוגי מתקשה - לאור מיעוט הממצאים - לצייר תמונה מלאה של הטופוגרפיה הייחודית לעיר הצלבנית.
המבנה המרכזי בביצורי ירושלים ואחד המבנים הצלבניים ששרדו את שיני הזמן הוא מגדל דוד (Turris David).
המצודה נבנתה על בסיס מצודה מוסלמית שבתורה נבנתה על שרידי מצודת המגדלים ההרודינית, מגדל דוד, שגובהו היה כ 35 מטר ועשוי מאבנים ענקיות מסותתות היטב ומחוברות על ידי עופרת, ישב על הביצור ההרודייני מגדל פצאל.
עיקר הבנייה הצלבנית נערך במצודה בשנות השישים של המאה ה-12, אז הגדילו הצלבנים את שטח החומה לכוון מערב וצפון.
כך נוצר מבצר בגודל של כ-750 מטר רבוע ובו שישה מגדלים שהקיפו חצר פנימית.
המצודה הופרדה לחלוטין משטח העיר, הוקפה חומה וחפיר מכל צדדיה, וחלקלקה נבנתה בצידה החיצוני תוך ניצול תווי נחל המצודה - קו זרימה של מים לכוון גיא בן הינום.
השער המערבי של ירושלים, הידוע כשער יפו ונקרא בימי הצלבנים בשם שער דויד (Porta David), הועבר ממקומו העתיק בצמוד למגדל דוד והוסט למקומו הנוכחי תוך יצירת רצף מבוצר אחד.
הכניסה למצודה נקבעה על גבי גשר עץ הניתן להריסה שנמתח מעל החפיר הפנימי.
פתח נוסף קישר, ככל הנראה, בין המצודה עם ארמון המלך (curia Regis) ששכן באזור הידוע כקישלה.
במצודה שכן חיל המצב המלכותי בפיקודו של קסטילאן (לטינית: Castellanus) שנשא בתואר הקסטילאן של מגדל דויד שהיה ככל הנראה האחראי גם על המכסים על סחורות הנכנסות בשער העיר.
עשרים שנה לאחר כיבוש העיר עבר ארמון המלך ממסגד אל-אקצא למבנה הצמוד למצודה על חורבות ארמון הורדוס.
המצודה, שלמרות קרבות קשים ניצלה מהרס ומאובדן, שוקמה על ידי צלאח א-דין לאחר כיבוש ירושלים בשנת 1187 ועל ידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונציגיו בשנת 1229, לאחר ההרס של חומות העיר בשנת 1219.
הנוסע היהודי בנימין מטודלה מספר בשנת 1170 כי
כאמור, ההרס המוחלט שעברו מבני העיר במהלך מסע הצלב החמישי לא הותיר שרידים רבים ממערך החומות הצלבני של ירושלים.
לעיר היו מספר שערים ולצידם פתחים קטנים יותר - פִּשְׁפָּשׁים (Posterna), אך העיקריים שבהם היו שער דויד (שער יפו), שער סנט סטפאן (שער שכם) ושער יהושפט (שער האריות).
בתקופה האיובית השקיעו המוסלמים בפיקודו הישיר של צלאח א-דין, מאמץ עילאי בשיקום ושיפור חומות העיר בדרבון האיום הממשמש ובא של מסע הצלב השלישי, שלוחמיו היו צרים על עכו.
במסגרת זו הוקף הר ציון בחומה ונכלל בשטח העיר.
ביצור חשוב בחומה היה מגדל טנקרד (Turris Tancredi) ששרידיו נמצאים בתוך בניין קולג' דה פראנס.
ביצור מאסיבי זה שכן בפינה הצפון מערבית של החומה, על בסיס מגדל קדום יותר, היה קרוי על שמו של הנסיך הצלבני, שהשתתף בכיבוש ירושלים.
בחפירות שנערכו במקום בשנות ה-70 של המאה ה-20 נחשפו יסודותיו של המגדל הבנויים מאבני ענק מסותתות.
סמוך למגדל נחשף רחוב, ברוחב של כ-3 מטרים, ומיד לאחריו שרידי חומת העיר הצלבנית שרוחבה כ-3 מטרים ולצידה חפיר חצוב ברוחב של כ-19 מטרים.
מערבית למגדל נבנתה אמת מים שהובילה מי גשמים מאזור מגרש הרוסים דרך פתח בחומה לתוך העיר.
שרידים נוספים לחומת ירושלים הצלבנית נמצאו בשער שכם ששמו בתקופה הצלבנית היה שער סטפאן הקדוש (Porta S.Stephani).
חשיבותו של שער זה השתנתה עם הזמן, אך ברור כי מבנה השער היום היה חלק ממבנה השער הצלבני.
חומה עבה ומאסיבית, ששרידיה נחשפו בחלקם, נמשכה מהשער עד למרחק של 20 מטרים מחוץ לחומת ירושלים ויצרה מרובע שבו קבוע שער נוסף.
הנכנסים בשער סטפאן הקדוש הילכו ברחוב המקביל לחומת העיר ולאחר מספר מטרים נשבר הרחוב בזווית של 90 מעלות אל כוון השער העיקרי - שער שכם של היום על מנת לשבור כל התקפה ישירה על השער.
ירושלים הצלבנית הייתה מחולקת לרבעים מוגדרים, שאופיינו על פי השיוך הלאומי של תושביהם.
גבולות רבעים אלו הוגדרו טופוגרפית על ידי הרחובות שחצו את העיר לאורך ולרוחב, כשהם חופפים למתווה הרחובות של העיר הביזנטית - שנשמר עד היום.
הרחוב הראשי של ירושלים הצלבנית נמתח משער סנט סטפאן (שער שכם) אל שער ציון (Porta Montis Syon) - הרחוב נקרא רחוב סטפאן הקדוש (V.
sancti Stephani)- עד לאזור כנסיית הקבר, שם התפצל הרחוב לשלושה שווקים מקורים: השוק המכוסה, שוק התבלינים ושוק הבישול הרע.
שווקים אלו התגבשו בתקופת המלכה הצלבנית מליסנדה, מלכת ירושלים שחילקה את חלקו המרכזי של הקארדו הרחב לשלושה שווקים צרים מקבילים והוסיפה קירוי מסוגנן לכל שוק.
היא הקדישה אחוזים מרווחי החנויות למנזר סנטה אנה, בו שהתה אחותה הצעירה איבט (איובטה).
מערך שווקים זה קיים עד ימינו, ברחובות הנקראים "שוק הבָּשׂמים", "שוק הקצבים" ו"שוק הצורפים".
ביציאה מהשווקים, בכיכר חלפני הכסף, התפצל הרחוב לשניים - רחוב הר ציון (Via Montis Syon) ורחוב קשת יהודה (Via Arcus Jude), שמו של רחוב זה נגזר מזיהוי צלבני של הקשת כמקום התאבדותו של יהודה איש קריות.
רחובות אלו חזרו והתאחדו בשער ציון הצלבני, שמיקומו היה ממזרח לשער ציון העות'מאני.
משער סטפאן הקדוש יצא רחוב נוסף, רחוב ספרד, ומהלכו לכוון דרום מזרח עד לשער הבורסקאים, ששכן בנקודה הנמוכה ביותר בירושלים, ושימש כמוצא מי הניקוז אל מחוץ לעיר.
באזור זה שכן שוק בשר, ולצדו פעלו הבורסקאים - מעבדי העורות.
ממערב למזרח חצה את ירושלים רחוב ראשי נוסף שנקרא רחוב דויד (Via David) בתוואי רחוב דויד של ימינו.
הוא התחיל בשער יפו והוביל אל אזור השווקים, כאן שינה את שמו לרחוב המקדש (Via Templi) ונמתח עד לשער המפואר (שער השלשלת).
רובע זה היה הרובע הראשון שיושב בירושלים לאחר כיבושה, ובאופן גס הוא מקביל לרובע הנוצרי.
גבולות הרובע מתחילים ממגדל דוד עד למגדל טנקרד, משם לשער סנט סטפאן ובתוואי רחוב הקרדו המערבי של איליה קפיטולינה אל אזור המוריסטן.
ברובע שכנו הכנסיות העיקריות של ירושלים בשכנות צמודה.
במתחם המוריסטן בנו הצלבנים את כנסיית מרים הקטנה (הלטינית) (Ecclesia Sanctae Maria ad latinam minor) וכנסיית מרים הגדולה (Ecclesia Sanctae Maria ad latinam major), ששרידיהן היו נראים במתחם עד סוף המאה ה-19. במתחם נבנה גם בית חולים של המסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים (Hospitale S.
בצמוד שכנה כנסיית הקבר שהייתה המרכז הרוחני של ממלכת ירושלים ויעד לעולי רגל מכל העולם הנוצרי.
בנוסף למוסדות אלו נבנו ברובע מספר רב של כנסיות נוספות, כמופיע במפת קמבריי, המתארת בפרוטרוט את העיר הצלבנית.
סביב מתחם המוריסטן נבנו שווקים שחולקו על פי סוגי המוצרים שנמכרו בהם - שוק הדגים, שוק הגבינות, שוק התרנגולות ושוק חלפני הכסף בו נמכרו גם מזכרות לעולי רגל.
ברובע זה החלו הצלבנים לאתר אתרים המיוחסים לדרכו האחרונה של ישו (ישוע).
מחקרו של הארכאולוג דן בהט מציין כי הצלבנים גיבשו את התפיסה של הוויה דולורוזה, אך התחנות של היום אינן חופפות את התחנות הצלבניות.
רובע זה גבל ממערב ברחוב סטפאן הקדוש ומדרום בהר הבית באזור ההרובע המוסלמי.
הרובע היה ידוע גם כרובע היהודים מאחר שבשלהי התקופה המוסלמית התגוררה בו הקהילה היהודית של העיר.
קהילה זו, שנטלה חלק פעיל בהגנה על ירושלים בעת המצור הצלבני, נהרסה עם כיבוש העיר, ובניה נטבחו ללא רחם.
כאמור לעיל, על מנת לעבות את אוכלוסיית העיר, הושיבו בה הצלבנים אוכלוסייה נוצרית - סורית.
ברובע שכנו מספר כנסיות והידועה שבהן כנסיית סנטה אנה (Ecclesia S.Anne) ששרדה בשלמותה.
במהלך סקר ארכאולוגי של ירושלים שערך שארל קלרמון-גנו נמצאו כתובות עם שם הכנסייה על משקוף חנויות בשוק הבשמים של ימינו (שוק התבלינים הצלבני).
סימונים אלו מעידים כי נכסים אלו היו בבעלות הכנסייה, שהתפרנסה מהכנסותיהם.
חנויות אלו הועברו בעת השלטון האיובי להקדש בית הספר אלצלחייה, ששכן במבנה הכנסייה.
מתחם מיוחד זה שוכן במזרח העיר העתיקה בירושלים, ומכוסה מאז ימי הורדוס ברחבה מלאכותית מוגבהת ושטוחה בת כ-140 דונם.
התקופה הביזנטית ראתה את הר הבית שומם, נטוש ומוזנח.
במהלך התקופה המוסלמית נבנו על ההר המבנים כיפת הסלע, מסגד אל-אקצא שקידשו את האתר ועמדו בניגוד בולט לכנסיית הקבר שעמדה בעליבותה.
הכיבוש הצלבני של ירושלים שינה את הסטאטוס של הר הבית ממקום מוסלמי מקודש למרכז אדמיניסטרטיבי ופולחני נוצרי.
הצלבנים ייחסו את המבנים על ההר לפרקים תנכיים והפכו את כיפת הסלע ל"מקדש האדון" (Templum Domini) ואת מסגד אל-אקצא ל"היכל שלמה" (Templum Solomonis), שעל שמו (1118) יקרא מאוחר יותר מסדר הטמפלרים, או בשמו המלא - מסדר אבירי היכל שלמה, שכן הטמפלרים חשבו את מסגד אל-אקצא, מפקדתם, לארמונו של שלמה המלך.
על ההר זיהו הצלבנים את מקום עקדת יצחק ומקום סולם יעקב, ולהבדיל - את מקום פעולותיו של ישוע כמטיף ומוכיח בשער.
על כיפת הסלע הניחו הצלבנים צלב מוזהב גדול, שלימים הפך לסמל ממלכת ירושלים, ומאוחר יותר לסמל המסדר הפרנציסקני.
בדרום הר הבית הם קבעו את המטה המרכזי שלהם בארץ ישראל ולחלל הגדול שבפינה הדרומית מזרחית בהר קראו אורוות שלמה.
הצלבנים בנו מספר מבנים על הר הבית.
כיפת העלייה (בערבית "קובת אל-מעראג'") היא מהבודדים ששרדו את שיני הזמן.
ממערב למסגד אל אקצא בנו הטמפלרים בניין גדול ובו מרתפים אולמות וקלויסטר ענקיים, ובצמוד אליו נבנתה כנסייה חדשה.
ארמון זה שימש כמרכזו של המסדר עד לכיבוש המוסלמי של ירושלים, אז הרסו המוסלמים את תוספות הבניה הצלבניות על ההר, עקרו את צלב הזהב וגררו אותו לאות בוז ברחובות העיר.
הכניסה להר הבית נעשתה בעיקר דרך השער המפואר או שער התפארת (לטינית: Porta Speciosa), על שם הפסוק מספר מעשי השליחים בברית החדשה .
כניסה נוספת להר הבית התאפשרה בימי חג ובעיקר ביום ראשון של הדקלים דרך שער הרחמים, ששמו בפי הצלבנים שער הזהב (לטינית: porta aurea), אך בשאר ימי השנה היה השער נעול.
רובע זה גבל ממזרח בהר הבית, מדרום - בחומה הדרומית של העיר, מצפון - ברחוב המקדש, וממערב - ברחוב קשת יהודה .
רחוב הגרמנים בחלק המזרחי של הרובע היה מרכזם של עולי רגל מגרמניה, שהתרכזו סביב כנסיית מרים של הגרמנים (St.
Maria Alemannorum), שנבנתה בשנת 1143 במתכונת בזיליקה על ידי תנועת אבירים גרמנים.
היא נבנתה במתחם שבו גם בית חולים ואכסניה.
שרידי הכנסייה מצויים ברובע היהודי של ימינו, סמוך למדרגות המובילות מהרובע לרחבת הכותל.
מערבה משכונת הגרמנים, באזור בו שוכן הרובע הארמני של ימינו, שכן הרובע הארמני של ירושלים - קהילה סגורה ומיוחדת שקשרה את גורלה בגורל ממלכת ירושלים.
בתקופה הצלבנית נבנתה מחדש קתדרלת יעקב הקדוש ולידה נבנתה אכסניה לעולי רגל.
ירושלים ידועה מימים ימימה כחסרה במקורות מים מספיקים.
בתקופה הצלבנית הייתה מערכת אספקת המים של תקופת בית שני הרוסה ולצלבנים לא היה הידע המספיק לשקם אותה.
אספקת המים נשענה על בורות מים קטנים שנחצבו בכל בית ושימשו לאיסוף מי גשמים, ועל בריכות אגירה בתוך חומות העיר - ובהן בריכת חזקיהו ובריכות הצאן (Probatica).
בריכות מים נוספות היו מחוץ לחומות העיר.
המאגר הגדול ביותר היה בריכת ז'רמן (Lacus Germani) הידועה בשם בריכת הסולטאן, שנבנתה בשנת 1176. בריכה נוספת, ששימשה לצרכים חקלאיים ולהשקיית בהמות, הייתה בריכת הפטריארך (Lai del Patriarch) - (בריכת חזקיהו).
הצלבנים גם הגדילו והעמיקו את בריכת השילוח (Siloe) הניזונה ממעיין הגיחון דרך נקבת השיל (וח.
אתרים צלבנים מחוץ לחומות העיר
הר הזיתים נמצא ממזרח לעיר העתיקה של ירושלים.
ההר קדוש ליהודים, לנוצרים ולמוסלמים, ומסורות רבות קשורות בו.
גובהו והתצפית המצוינת ממנו לעיר העתיקה של ירושלים ומתחם הר הבית גרמו לכך שמרבית המפות הריאליסטיות והאיורים העתיקים של ירושלים נעשו מנקודת זווית של העומד על ההר.
מפת קמבריי מציינת מספר אתרים צלבניים השוכנים בהר הזיתים, במפה מובילות דרכים היוצאות משער יהושפט ומשער הזהב אל עמק יהושפט ומתחברות בקבר מרים - שכל העמק היה בבעלותה.
מבנה נוסף מהתקופה הצלבנית הוא חקל דמא (בארמית: שדה הדמים) שהוחזק בידי מסדר ההוספיטלרים ושימש כמקום קבורה לעולי רגל.
ליד המנזר המודרני ניצב מבנה צלבני הנקרא בית העצמות ובו נטמנו גופות עולי הרגל.
בסמוך לקבר מרים, במקום בו עומדת כנסיית כל העמים עמדה כנסייה צלבנית גת שמנא שנהרסה כליל בשנת 1345.
בדומה לחומה המקיפה את העיר העתיקה של ירושלים, גם בתקופה הצלבנית היה הר ציון מחוץ לתחום העיר.
במאה ה-13 הקימו הצלבנים קלויסטר ענק שכלל את כנסיית מרים הקדושה של הר ציון (S.Maria de monte Syon) המתוארת בכתבי עולי רגל כבניין מפואר מוקף בחומה, מנזר ובית הארחה.
קבר דוד הפך לקריפטה של הכנסייה ונראה כי הסרקופג המשמש היום כמצבת דוד המלך הונח שם על ידי הצלבנים.
הקומה השנייה של המבנה הוקדשה לחדר הסעודה האחרונה - עמודים וקשתות מחלקים את האולם הצלבני לשלושה חלקים, בסגנון האפייני למבנים צלבנים מהמאה ה-13. אחד העמודים בחדר מקושט בתמונות שקנאים.
בכתבים צלבניים מוזכרת כנסיית כנסיית פטרוס אין גליקנטו הניצבת על ההר - במקום עומדת במקום כנסייה מודרנית ואין כל זכר לכנסייה הצלבנית.
המבנה המרשים בעמק המצלבה נבנה על ידי בגרט הרביעי מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת בין השנים 1039–1056, על יסודות של כנסייה קדומה יותר.
במנזר השתכנו נזירים גאורגים בעידוד הצלבנים.
המוסלמים שכבשו את ירושלים הפכו את המבנה למסגד עד לשנת 1305 בה חזר המבנה לבעליו ושב לייעודו המקורי.
הכנסייה - המבנה העיקרי מהתקופה הצלבנית, בנויה מאולם תווך ושתי סטראות, המחולקות באמצעות אומנות רבועות הנושאות קמרונות, ובה פסיפסים מהתקופה הצלבנית שנשמרו בשלמותם.
עין חמד הוא שמם העברי של גן לאומי ושמורת טבע קטנה הצמודה לו השוכנים בהרי ירושלים באפיק נחל כסלון.
הם נמצאים מדרום למחלף חמד בכביש 1, כשבעה ק"מ ממערב לירושלים.
עין חמד יושבת על תוואי דרך רומית עתיקה שהייתה בשימוש גם בתקופות מאוחרות יותר ונקראה על ידי הצלבנים דרך אמאוס על שם היישוב העברי העתיק.
הדרך חיברה את אזור השפלה עם הרי ירושלים והתחילה את מהלכה בסמוך לאזור הידוע היום כפארק קנדה משם עלתה עד אבו גוש ומשם אל הקסטל ואל ירושלים דרך גבעת שאול של היום.
האתר ידוע גם בשמו הלטיני אקווה בלה (בעברית מים יפים) ובשמו הערבי איקבלה שהוא שיבוש השם הלטיני.
בגדה הצפונית של אפיק הערוץ נמצאים שרידים מרשימים של מבנה צלבני שגודלו 30 על 40 מטר שקיר החזית שלו הפונה לכוון דרום מתנשא לגובה 12 מטר.
המבנה בנוי מאבנים מקומיות חלקן מסותתות בשוליהן.
למבנה מספר שערים ובו שני אולמות מרווחים שתקרתם מקומרת.
על פי ניתוח התוכנית האדריכלית של המבנה ובהסתמך על הדמיון למבנים צלבניים אחרים שנמצאו בארץ, הגיעו החוקרים למסקנה כי המבנה הוא חווה חקלאית מבוצרת ששמרה על מקורות המים באתר.
המבנה הקרוי נבי סמואל הוא מסגד ממלוכי הבנוי על שרידי כנסייה מבוצרת מהתקופה הצלבנית.
במהלך חפירות שנערכו במקום נחשפו חפיר רחב ועמוק שנחפר מסביב למצודה, מחסנים ובתי מגורים.
חשיבותו של נבי סמואל בתקופה הצלבנית נובעת מהיותו נקודת התצפית הראשונה, ממנה יכלו עולי הרגל לעיר הקודש לראות את ירושלים, בשל כך נקרא האתר בשם "הר השמחה" (Montis Gaudii).
ביומן המסע של רבי בנימין מטודלה, שביקר בארץ בשנת 1173, מתואר שהצלבנים, בעודם עוברים דרך רמלה, שזוהתה על ידם כ"רמה", מצאו במקום את עצמותיו של שמואל הנביא, והביאו אותם יחד איתם, וקברום מחדש בנבי סמואל - שזוהה על ידם כשילה.
לאחר נפילת הארץ בידי צלאח אל-דין, הפכה המצודה למסגד, ומסורת קבורת שמואל התחזקה מאוד הן בקרב המוסלמים והן בקרב היהודים.
בשנת 1099, לאחר כיבוש ירושלים, הוכרז גוטפריד מבויון ל"מגן הקבר הקדוש" (Advocatus Sancti Sepulchri) ואת ראש הפירמידה של הכנסייה תפס הפטריארך הלטיני של ירושלים, דאימברט, במהפך שסילק את הפטריארך היווני אורתודוקסי ממעמדו.
מאחר שכל תושבי העיר הלא-נוצרים נרצחו לאחר כיבוש העיר, ורוב החיילים הצלבנים חזרו לאירופה, נותרה בירושלים אוכלוסייה קטנה של צלבנים פרנקים.
מאמצי בית המלוכה הצלבני לעבות את האוכלוסייה בעיר הביא להגירה של נוצרים מקומיים מיון, מצרים, הקווקז, סוריה ואסיה הקטנה אל ירושלים, ובשנת 1160 מוערך מספר תושבי העיר ב-30,000 איש, מהם כ-20,000 נוצרים מקומיים, אותם כינו הצלבנים "נוצרים סורים".
הממלכה הצלבנית הייתה מדינה של יוצאי אירופה המקיימים פולחן נוצרי לטיני ורואים בכס הקדוש כסמכות הדתית העליונה.
קבוצה אתנית זו עמדה בראש הפירמידה של מערכת פיאודלית שנוהלה בידי הצלבנים הלטיניים והתקיימה למענם.
שאר העדות הנוצריות בירושלים היו נחותות בדרגה ונאלצו לשלם מס גולגולת ומעשר לכנסייה הלטינית.
הצלבנים לא הסתפקו בשינויים אדמיניסטרטיביים והחרימו נכסים רבים - מנזרים, כנסיות ולהבדיל מסגדים - שנמסרו לידי הכנסייה הלטינית.
לנוצרים המקומיים נותרו מספר מקומות פולחן בתוך ירושלים, בהם נערכו תפילות בימי מועד.
יוונים אורתודוקסים - עדה זו, שבניה התקבצו בירושלים מכל קצוות המזרח התיכון, חיה בירושלים כאדון שירד מנכסיו.
מרכזם בירושלים הפך לרובע של הפטריארכיה הלטינית, והם מצאו מגורים בכל שאר חלקי העיר.
בני העדה התפרסמו כבעלי מלאכה מיומנים, שכישרונם היה חיוני לקיום ממלכת ירושלים.
הצלבנים שללו מעדה זו את מעמדה הקודם, כמו גם את הזכות לבחור את ראשי העדה - שהוכפפה לפטריארכים הלטיניים.
למרות זאת שמרו היוונים האורתודוקסים על פולחנם במנזרים שהיו פזורים ברחבי ארץ ישראל, בעיקר באזור מדבר יהודה, תוך שהם ניזונים מתנועה בלתי פוסקת ובלתי מופרעת של עולים לרגל - בני הכנסייה מהאגן המזרחי של הים התיכון.
נצרות אוריינטלית - העדות הסוריות, ובמספרים מועטים יותר הקופטים והאתיופים, הגיעו לירושלים בעידוד המלכים הצלבנים על מנת להגדיל את מספר התושבים בירושלים.
בני העדה, שהיו עובדי אדמה ופועלים, היו חסרי מסורת מלחמתית.
מספרם בירושלים גדל לאחר כיבוש רוזנות אדסה הצלבנית בשנת 1144, כשפליטים מהעדה ברחו לממלכת ירושלים.
מנודים מקרב הרוב האורתודוקסי הנוצרי, נותרו בני העדה היחידים שנאחזו בעיר לאחר חורבנה בשנת 1219 - באין להם מקום מפלט.
ארמנים - עדה מתבודדת זו, שבניה שימשו גם כשכירי חרב עבור כל הצדדים הלוחמים בארץ ישראל ואסיה הקטנה, ישבה בירושלים ברובע הארמני של היום.
העדה הארמנית הייתה בעלת ברית אמיצה של הצלבנים, שהעריכו את יכולותיהם הצבאיות, כמו את השכלתם וידיעת השפות בה בורכו.
מרכזם בירושלים, קתדרלת יעקב הקדוש, נבנתה במאה ה-12 על בסיס שרידים ביזנטיים מהמאה ה-6, והיא מן המפוארות שקיימות בארץ ישראל.
ידוע שבתקופה זו הייתה קיימת "שכונת היהודים" (Judaearia), אולם ההשערה היא ששם זה נשאר עוד מהתקופה הערבית, ואינו מעיד על קיומה של שכונה יהודית.
רק בשנת 1189–1190, שלוש שנים לאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין, נוסדה מחדש קהילה יהודית בעיר.
עם כיבוש ירושלים על ידי האיובים השתנה המצב המשפטי והחלה תקופה של סובלנות כלפי היהודים, שאפיינה את השליטים המוסלמיים של המאה ה-12. בחיבורו המפורסם של יהודה אלחריזי "תחכמוני" מתואר מפגש של הכותב עם יהודי תושב ירושלים, שנערך בשנת 1216, המספר על תולדות הקהילה היהודית בירושלים שלאחר המצור האיובי:
אלחריזי מצא בירושלים ישוב יהודי הכולל שלוש קהילות: קהילת יהודי צרפת, שנוסדה עם עליית 300 רבנים מצרפת ואנגליה ב-1211; קהילת אשקלון, שיהודיה התיישבו בירושלים לאחר הרס אשקלון על ידי צלאח א-דין ב-1191; וקהילת המערביים, שנוסדה ככל הנראה ב-1198 על ידי עולים מצפון אפריקה.
הפרופסור יהושע פראוור מציין, כי עצם כיבוש העיר על ידי האיובים ביטל את כל הצווים והגזירות הצלבניים ואיפשר כניסה מחודשת של יהודים.
שלוש שנים לאחר מכן, בלהט הלחימה במסע הצלב השלישי גזר צלאח א-דין גזירת הרס על אשקלון, שהקיפה גם את הקהילה היהודית וייתכן כי תושבי קהילה זו היו הבסיס לקהילה היהודית בירושלים.
הקהילה היהודית ניטלטלה על גלי ההרס ובניה לסירוגין שעברה העיר בתקופה האיובית ואף היו קורבן לטבח הכללי בתושבי העיר שערכו הח'ווארזמים בשנת 1244.
התיישבות זו הונעה מתוך דחף פנימי אדיר לחיות בירושלים, בקרבה למקומות הקדושים ביהדות ומתוך הצורך בקיום מצוות הקשורות בארץ, וחזרו ונשנו גם בזמנים שהחיים בעיר היו על בלימה ותנאי המחיה היו בלתי אפשריים.
כך מוצא אלחריזי בעיר קהילה יהודית פעילה, שבה תושבים מיהודי המגרב, אשקלון, מצרים וצרפת.
כך מסופר במכתב משנת 1214 על העברת כספים מקהילות יהודיות שבמצרים לקהילה הירושלמית לצורך תמיכה בנזקקים ולצורך בניית בתי כנסת.
כנסיית הקבר של ימינו היא ברובה מבנה צלבני - חלק מכנסיית הקבר הצלבנית שנחנכה ביום 15 ביולי 1149 - חמישים שנה לאחר כיבוש העיר.
בהמשך אף זיהו תחנות בדרך המובילה אל הכנסייה והחלו במסורת הויה דולורוזה.
כנסיית הקבר "הצלבנית" הייתה קטנה בהרבה מהכנסייה הביזנטית המקורית, וכללה, מבחינת שטחה, רק את החצר, גבעת הגולגולתא, והרוטונדה.
הכניסה לכנסייה נעשתה דרך חצר קדמית (Platea Spulcri) - מורשת המתווה של הכנסייה הביזנטית, שמאפיינת אותה שדרת עמודים שבראשם "כותרות סל".
משמאל לפתח הכניסה הוקם מגדל פעמונים ששרד רק בחלקו התחתון, ואילו מצד ימין נבנו מדרגות אל הגולגותא.
בכנסייה הוקמו אז גם קפלות שונות, שייצגו דמויות ואירועים מחיי ישו, וביקור בהן נחשב לביקור באתר "האמיתי".
מתחם הכנסייה ובו ביתו של הפטריארך הלטיני של ירושלים ומנזר הוקף בחומה.
במפות מהתקופה הצלבנית מופיעה הכנסייה במספר שמות, לעיתים בשמה היווני התחייה (Anastasis) ולעיתים בצירוף גולגותא לקפלה התחתונה (Golgata) וקלבריה (Calvaria) למבנה העליון.
במאמרה "אמנות צלבנית בירושלים" מציינת פרופסור ביאנקה קוחנל:
ההשתלטות הצלבנית על כנסיית הקבר סימנה את מעבר ארץ ישראל והמקומות הקדושים לידי שליטה מלאה של הכנסייה הקתולית והדחת הכנסייה האורתודוקסית ממעמדה.
מאבק זה מצא ביטוי גם בטקס שבת האור, לפי הכרוניקן פולק משרטר - בשנת 1101 האש נדלקה רק לאחר שבלדווין הראשון, מלך ירושלים, יצא למקדש האדון (בהר הבית) והתפלל בהכנעה, היוונים סייעו ללטינים, ועשו את הנס עבורם בזמן שהאחרונים התפללו בדבקות בהר הבית.
Maria in Valle Josphat) ממוקם בתוך מערה תת-קרקעית בערוץ נחל קדרון.
הקברים המקוריים מתוארכים למאה הראשונה לספירה.
מאוחר יותר הקבר, שזוהה כקברה של מרים, הופרד מהסלע שהקיף אותו ועוצב בצורת צלב.
גוטפריד מבויון, מלכה הצלבני הראשון של ממלכת ירושלים, בנה במקום מנזר לנזירים בנדיקטינים.
ובשנת 1130 הוקמה במקום כנסייה מפוארת.