tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהגדת פראג, ובהגדות אשכנזיות נוספות, צורף לפיוט תרגום ליידיש עתיקה.
בקהילות רבות (בעיקר ביהדות גרמניה וביהדות אוברלנד) נהגו לשיר את הפיוט גם בתרגומו.
יש שטענו שהפיוט הוא המשך של הפיוט הקודם אדיר במלוכה כאשר "אדיר במלוכה" מתייחס לגאולה ביציאת מצרים ואילו "אדיר הוא" מתייחס לגאולה העתידה.
לחן של חיים בנט וביצוע של שלמה כהן ומקהלת רננו חסידים באלבום אוהבי ה'.
לחן עממי תימני, בביצוע מקהלת "דברי שיר" עם הסולן רן שבח באתר יוטיוב.
אדיר במלוכה (או כי לו נאה) הוא אחד מפיוטי פסח, המושרים בליל הסדר בסיום אמירת ההגדה של פסח.
השיר נכתב לפי סדר אותיות הא"ב, וחרוזיו אחידים: "בִּמְלוּכָה" חורז עם "כַּהֲלָכָה", ו"ָיו" חורז בין השורות.
פיוט זה הוא שיר שבח לאלוהים, וכולו מיוסד על פסוקים מהמקרא.
מחבר הפיוט אינו ידוע, אך הוא מופיע בנוסחי ההגדה מאמצע ימי הביניים.
יש שכתבו שהפיוט חובר לסעודה, ואינו שייך כלל לפסח.
כך למשל ביהדות תוניס נהגו לשיר שיר זה בשמחת תורה, ובמנהג מרוקו נהגו לאומרו בסוף שירת הבקשות.
אמנם מספר טעמים נאמרו לבאר מדוע נכנס פיוט זה לסדר ההגדה.
בחלק מקהילות אשכנז, נוהגים כמנהג המהר"ם מרוטנברג לדחות את הכוס הרביעי עד אחרי פיוט זה.
לך - שמילי אונגר באלבום מדריגות, בלחן של הרשי ויינברגר.
לשיר גרסת כיסוי מאת ארי היל ואלי מרקוס באלבום פרויקט איקס עם ארי היל ואלי מרקוס.
אריאל זילבר, עקיבא מרגליות ומקהלת ישיבת בני עקיבא מטה בנימין.
אֶדיקָר הוא תקופה גאולוגית, תת-תור שנמשך 94 מיליון שנים, מסוף תת-התור קריוגן לפני 635 מיליון שנים, ועד תחילת תור הקמבריון לפני 541 מיליון שנים.
אדיקר הוא תת-התור האחרון בתור הנאופרוטרוזואיקון, התור האחרון בעידן הפרוטרוזואיקון, העידן האחרון בעידן-העל של הפרקמבריון.
סיום תת-התור של האדיקר מסמן את תחילת עידן הפנרוזואיקון.
מקור השם של תת-התור בגבעות אידיאקרה שבאוסטרליה הדרומית.
מעמדו של תת-התור של האדיקר כיחידת זמן גאולוגית רשמית אושר ב-2004 על ידי האיגוד הבינלאומי למדעי הגאולוגיה (International Union of Geological Sciences, בראשי תיבות IUGS), ובכך היה לתקופה הגאולוגית החדשה הראשונה שהוכרזה אחרי 120 שנים.
שבתוך קניון ברצ'ינה (Brachina Gorge) בתחומי רכסי פלינדרס (Flinders Ranges) שבאוסטרליה הדרומית ב-.
תת-התור אדיקר חופף לתת-התור ונדיאן (Vendian), אבל קצר ממנו.
השם ונדיאן הוצע קודם לכן ב-1952 על ידי הגאולוג והפלאונטולוג הרוסי בוריס סוקולוב (Борис Серге́евич Соколов; 1914–2013).
המושג ונדיאן נוצר סטרטיגרפית מלמעלה כלפי מטה, והגבול התחתון של הקמבריון הפך לגבול העליון של הוונדיאן.
תת-התור של האדיקר (סביב לפני 635–541 מיליון שנים) מייצג את התקופה שמסוף ההתקרחנות המרינואנית (Marinoan glaciation) הכלל עולמית ועד להופעה הראשונה בעולם של מאובנים של עקבות של פעילות בעלי חיים מורכבים במידת מה-Treptichnus pedum (זילאכר, 1995).
אף על פי שתקופת אדיקר אכן מכילה מאובנים בעלי גוף רך, היא אינה שגרתית בהשוואה לתקופות מאוחרות יותר מכיוון שתחילתה אינה מוגדרת על ידי שינוי בתיעוד של המאובנים.
במקום זאת, ההתחלה מוגדרת בבסיס שכבה קרבונט ייחודית מבחינה כימית המכונה "כיפת קרבונט" (cap carbonate), מכיוון שהיא מכסה משקעים של קרחונים.
השכבה מאופיינת על ידי הצטמצמות של C13 המציינת שינוי אקלים פתאומי בסוף עידן הקרח של ההתקרחנות המרינואנית.
הגבול התחתון (GSSP) של האדיקר הוא בבסיס כיפת הקרבונט (תצורת נוקאלינה -Nuccaleena Formation), מייד מעל תצורת אלאטינה (Elatina) הבנויה מדיאמיקטיט, בקטע של נחל אנורמה, קניון בראצ'ינה, רכסי פלינדרס באוסטרליה הדרומית.
ה-GSSP של הגבול העליון של האדיקר הוא הגבול התחתון של הקמבריון בחוף הצפון-מערבי של ניופאונדלנד כפי שאושר על ידי הוועדה הבינלאומית לסטרטיגרפיה (International Commission on Stratigraphy) כחלופה מועדפת לבסיס השלב השני של הקמבריון (טומוטיאן (Tommotian) בשמו הבלתי רשמי) בסיביר שנבחר על בסיס מאובנים של מחילות המכונים Treptichnus pedum.
בהיסטוריה של סטרטיגרפיה זה היה המקרה הראשון של שימוש בערבול ביוגני (ביוטורבציה - פעילות של בעלי חיים נוברים המתקיימים בבוצה שעל קרקע האוקיינוס) לשם הגדרת גבול של המערכת.
למרות זאת, ההגדרות של הגבול העליון והתחתון של האדיקר על בסיס כימוסטרטיגפיה ומאובנים של עקבות פעילות בעלי חיים (ichnofossil) שנויים במחלוקת.
לכיפות קרבונט יש תחום תפוצה גאוגרפי מוגבל (בשל התנאים הייחודיים של שקיעתן) ומאוחר יותר מחליפים אותן סלעים סיליקלאסטיים (סלעי משקע שאינם מכילים קרבונט, וכמעט אך ורק סיליקה) בזמן קצר, אבל כיפות קרבונט קיימות מעל לכל טיליט (סלע שנוצר מהתלכדות חומרי סחף של קרחונים) בכל מקום אחר בעולם.
המאפיינים הכימוסטרטיגרפיים של איזטופ הפחמן שנלקח מכיפות קרבונט בני אותו גיל ממקומות שונים בעולם יכולים להיות שונים מאוד בשל רמות שונות של המרה משנית של הקרבונטים.
גם השימוש ב-Treptichnus pedum, עקבות מאובנות לפעילות בעלי חיים, כגבול התחתון של הקמבריון עשוי להיות בעייתי בשל הופעה של מאובנים דומים מאוד השייכים לקבוצת ה-Treptichnids עמוק מתחת לשכבה המכילה T.
pedum בנמיביה, ספרד וניופאונדלנד, וייתכן גם במערב ארצות הברית.
pedum חופף לתחום של המאובנים מהאדיקר בנמיביה וייתכן שגם בספרד.
לא קיימת חלוקה רשמית של תקופת האדיקר, אבל סכמה מוצעת מכיר באדיקר עליון שבסיסו מקביל להתקרחנות גסקיירס (Gaskiers glaciation), השלב האחרון באדיקר שהתחיל לפני סביב 550 מיליון שנים, שלב מקדים התחיל לפני סביב 557 מיליון שנים הכולל את המאובנים המוקדמים של הביוטה של האדיקר הנרחבת.
שתי סכמות מוצעות חלוקות בשאלה האם צריך לחלק את השכבה התחתונה לאדיקר תיכון ותחתון או לא, משום שלא ברור אם אנומליית שורם (שאמורה לחצוץ בין אדיקר תחתון לתיכון) הוא אירוע נפרד מגסקיירס או ששני האירועים מקבילים.
הוכח כי התיארוך של הסלעים השייכים לתוקפת האדיקר באוסטרליה הדרומית אינו בטוח.
משום כך מבוסס התיארוך של תחום השנים מלפני 635 עד 542 מיליון שנים על התאמה לארצות אחרות שבהן התיארוך אפשרי.
התיארוך של תחילת התקופה שנקבע ללפני 635 מיליון שנים מבוסס על תיארוך אורניום-עופרת, תיארוך איזוכרון מנמיביה
יישום גיל זה לבסיס תקופת האדיקר מניח שכיפות הקרבונט הושקעו ברחבי העולם באותו זמן ושנבחרו שכבות כיפת הקרבונט הנכונות במקומות כל כך שונים כמו אוסטרליה ונמיביה.
הנחה זו שנויה במחלוקת מכיוון שגילם של סלעים קרחוניים בטסמניה תוארך כ-580 מיליון שנים, וחלק מהמדענים ממקמים אותם מתחת לסלעים של האדיקר ברכסי פלינדרס.
גיל קצה התקופה זהה לגיל המקובל בצורה נרחבת כגיל בסיס תקופת הקמבריון,
תיעוד המאובנים מתקופת האדיקר דליל למדי, כיוון שבעלי חיים בעלי שריון או חלקים קשים אחרים העוברים התאבנות ביתר קלות (משום שאינם נרקבים) עדיין לא התפתחו.
הביוטה של האדיקר כוללת בוודאות את היצורים רב-תאיים העתיקים ביותר (שיש להם רקמות בעלות תפקיד).
הסוגים הנפוצים ביותר דומים לתולעים סגמטליות (מחולקות לפרקים), עלים שסועים, דסקות או תיקים שכולם נייחים.
האתר העתיק ביותר המכיל את הביוטה של האדיקר הוא אתר המורשת העולמית השמורה האקולוגית מיסטייקן פוינט.
בין הביוטה של האדיקר לבין צורות חיים מודרניים יש מעט מאוד דמיון, וקשה למצוא קשרים בינם אפילו עם צורות החיים העוקבות מייד של הפיצוץ הקמבריוני.
תוארו למעלה מ-100 סוגים מתקופה זו, ובין הצורות הידועות ביותר כלולים Arkarua, צ'ארניה (Charnia), דיקינסוניה (Dickinsonia), אדיאקריה (Ediacaria), Marywadea, Cephalonega, Pteridinium ו-Yorgia.
קיימת עדות שההכחדה המונית הראשונה בכדור הארץ התרחשה במהלך תקופה זו כאשר בעלי החיים הראשונים שינו את הסביבה.
על פי חלק מההערכות, בסוף תקופה זו התפתחו היצורים הראשונים להם הגרסה הקדומה ביותר של פה.
הקרבה היחסית של הירח לכדור הארץ באותה תקופה גרמה שתופעת הגאות והשפל הייתה חזקה יותר ובקצב מהיר יותר מאשר בימינו.
כדור הארץ הסתובב מהר יותר ואורך היממה היה אז 21.9±0.4 שעות, השנה כללה 13.1±0.1 חודשים על בסיס מולד הלבנה וזמן ההקפה של 400±7 ימים בשנה.
אדיר בניהו נעמן (נולד בי"ד בתשרי ה'תשמ"ה, 10 באוקטובר 1984) הוא ראש המועצה האזורית שפיר.
נעמן מכהן גם כסגן ומ"מ יו"ר איגוד ערים לאיכות הסביבה - נפת אשקלון, יו"ר רשות נחל וניקוז שורק לכיש (ברוטציה), יו"ר ועדת ביקורת של השלטון האזורי, חבר הנהלה וחבר הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה, וחבר ועדת ערר ארצית לתכנון ובנייה.
נולד לפנחס ולמרים, החמישי מבין שישה אחים וגדל במרכז שפירא.
אביו פנחס הקים את הפנימייה הצבאית תורנית לפיקוד אור עציון במרכז שפירא, ופיקד עליה 18 שנים.
למד בבית הספר היסודי האזורי שפיר.
לאחר לימודי התיכון בישיבת אור עציון למד בישיבת ההסדר קרני שומרון.
בשנת 2003 התגייס לצה"ל במסלול הסדר, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 101. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לחטיבת הצנחנים ומונה למפקד מחלקה בגדוד 101.
לאחר שחרורו מצה"ל למד הנדסה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והחל לעבוד באלתא מערכות.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-2018 התמודד על ראשות מועצה אזורית שפיר מול ראש המועצה שכיהן באותה תקופה אשר אברג'ל ושני מועמדים נוספים ונבחר בסיבוב הראשון עם 46.94% מהקולות.
ב-21 בנובמבר 2018 החל לכהן כראש המועצה.
בבחירות המקומיות שהתקיימו ב-27.2.24 ניצח אדיר נעמן את המועמד היחיד שהתמודד מולו, ליאור איובי, כשהוא זוכה ל-61.9% מקולות הבוחרים לעומת 38.1% קולות לאיובי.
נעמן המשיך לקדנציה שנייה בתפקיד ראש המועצה.
נעמן נשוי לאילנית ואב ל-5, מתגורר במרכז שפירא.
אדיפוקין או אדיפוציטוקין הוא שם לקבוצה של הורמונים, ציטוקינים וכימוקינים המיוצרים ומופרשים על ידי רקמת השומן ומשפיעים על הומאוסטזיס מטבולי, שובע ורבייה, וכן עם השפעות פרו-דלקתיות ואנטי-דלקתיות.
האדיפוקין הראשון שנתגלה היה לפטין בשנת 1994, ומאז נתגלו רבים אחרים.
בין חברי קבוצת האדיפוקינים נכללים:
מעכב משפעל פלסמינוגן 1 (PAI-1)
חלבון קושר רטינול 4 (RBP-4)
גורם תמותה של גידולים-אלפא (TNFα)
הלפטין, שמכונה לעיתים "חלבון השובע", מיוצר בעיקר באדיפוציטים שברקמת השומן.
באדיפוציטים ייצור הלפטין מווסת על ידי מצב תזונתי כאשר באופן כללי, עלייה ברמת הטריגליצרידים הנאגרים גורמת לייצור לפטין גדול יותר, ואילו ירידה ברמת השומן הנאגר מפחיתה את רמות הלפטין.
ויסות ייצור הלפטין על ידי מאגרי שומן בגוף מציב היטב את הלפטין כמתפקד בתור מדד למאגרי האנרגיה בגוף.
כך, בזמנים של מאגרי אנרגיה לא מספקים (בזמן רעב למשל) רמות הלפטין יורדות; רמות הלפטין הנמוכות מגבירות את התיאבון ומקטינות את השימוש באנרגיה.
לעומת זאת, עם מאגרי אנרגיה מספקים, רמות הלפטין המתאימות ממתנות את הדחף לאכול, ומאפשרות שימוש באנרגיה שמאוחסנת בגוף.
אדיפונקטין הוא האדיפוקין הנפוץ ביותר בסרום, מופרש אך ורק על ידי רקמת השומן.
אדיפונקטין, בניגוד ללפטין, מצוי ברמות נמוכות במצב של השמנת יתר ועשוי להוות גורם להגברת הרגישות לאינסולין, אנטי-דלקתי ואנטי-אנתרוגני.
אדירי איומה יאדירו בקול הוא פיוט מסוג רהיט מתוך הקדושתא "את חיל יום פקודה" של רבי אלעזר בירבי קליר, הנאמר במנהג אשכנז בחזרת הש"ץ של שחרית ביום הראשון של ראש השנה.
בפיוט שמונה בתים המורכבים משלוש שורות כל אחד, על סדר האלף בית.
בכל שורה ישנו תיאור של המלאכים או של עם ישראל (למשל אדירי איומה, המוני המולה) ופועל שהם עושים (למשל יאדירו, יהללו) ומתואר שהם יעשו זאת "בקול" (אדירי איומה יאדירו בקול, המוני המולה יהללו בקול) ולאחר מכן מתואר שהם יאמרו בקול את אחד משלושת חלקי המשפט .
הרפרן של הפיוט הוא המשפט המלא.
לפי השערת מאיר בר-אילן, פיוט זה מושפע מהפיוט בהגדה של פסח אדיר במלוכה, שלדעתו היה במקורו אף הוא פיוט לראש השנה.
רהיט זה היה דוגמה לכתיבתם של רהיטים רבים במבנה דומה או זהה, המבוססים על הרפרן "ה' מלך ה' מלך..." ומתארים את אמירתו בידי ישראל והמלאכים.
בעקבות רבי אלעזר בירבי קליר בפיוטו זה, הפך רהיט מסוג זה לרהיט קבוע בקדושתאות לראש השנה בידי פייטנים רבים שבאו אחריו, ביניהם רבי שמעון בן יצחק, רבי יוסף טוב עלם, רבי יצחק בן יהודה גירונדי ורבי משה בר שבתי.
בנוסף לרהיטים בקדושתאות ראש השנה, פיוטים מען אלה נכתבו גם להזדמנויות אחרות.
"אדיר איום ונורא" הוא פיוט המושר בקרב קהילות חסידות רבות במוצאי שבת.
וכרבים מפיוטי מוצאי שבת אף הוא עוסק בבקשה לה' שיגאל את עמו.
הפיוט נזכר לראשונה במחזור ויטרי, מחברו של הפיוט לא ידוע.
הפיוט מסודר לפי אקרוסטיכון אלפבית, ואחרי כל שתי שורות מובא קטע מפסוק שמתחיל בשם ה'.
יש מקומות שנהגו לכפול את הבית האחרון בפיוט ועל כך כתוב בספר אמיץ יוסף:
ניגון פעם ביער הלכתי הוא ניגון שנזכר כבר במאה ה-17, ומובא במקומות שונים בגרסאות שונות, בחלק מהגרסאות ניתן לראות כי הוא בנוי על השיר אדיר איום ונורא:
מנדלי מוכר ספרים בספרו בעמק הבכא, מביא פיוט זה כדי להדגים ש"התקווה תופיע לו גם בזמירות שבת".
אדית אווה (אידי) אגר Eger; נולדה ב-29 בספטמבר 1927) היא פסיכולוגית יהודייה־אמריקאית מזרם הלוגותרפיה בעל הגישה האקזיסטנציאליסטית.
אגר היא ניצולת השואה ומומחית בטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
ספרה הראשון הבחירה שילב בין זיכרונות לתובנות עיוניות על נפש האדם.
הספר יצא לאור בשנת 2017 והפך לרב-מכר בינלאומי.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2022. ספרה השני, שכותרתו המתנה - 12 שיעורים להצלת חייכם, ראה אור בספטמבר 2020.
אדית אגר היא בתם הצעירה של לאיוש ואילונה אלפנט, יהודים הונגרים שחיו באזור שהיה בזמן לידתה חלק מצ'כוסלובקיה.
עיר הולדתה, קושיצה, השתייכה להונגריה לפני יוני 1920 ואחרי 1938 וכונתה Kassa באותה תקופה.
אגר למדה בגימנסיה והשתתפה בשיעורי בלט.
היא הייתה חברה בקבוצה האולימפית ההונגרית בהתעמלות.
בשנת 1942 חוקקה ממשלת הונגריה חוקים אנטי-יהודיים חדשים והיא הודחה מנבחרת ההתעמלות.
אחותה הגדולה קלרה הייתה נגנית כינור והתקבלה לקונסרבטוריון של בודפשט.
במהלך המלחמה קלרה הוסתרה על ידי המורה שלה למוזיקה.
במרץ 1944 נאלצה אגר להתגורר בגטו קושיצה עם הוריה ואחותה מגדה.
באפריל הם נאלצו להישאר בבית חרושת ללבנים עם 12,000 יהודים אחרים למשך חודש.
בחודש מאי של אותה שנה הם גורשו לאושוויץ.
היא הופרדה מאמה על ידי יוזף מנגלה.
בזכרונותיה מספרת אגר כי באותו ערב מנגלה גרם לה לרקוד בשבילו בצריף שלה.
כ"אות תודה" היא קיבלה כיכר לחם שחלקה עם בנות אחרות.
על פי זיכרונותיה, היא שהתה במחנות שונים, ביניהם מאוטהאוזן.
הנאצים פינו את מאוטהאוזן ומחנות ריכוז אחרים כשהאמריקאים והרוסים התקרבו.
אגר נשלחה לצעדת מוות עם אחותה מגדה למחנה הריכוז גונסקירכן, במרחק של כ־55 קילומטרים.
כשלא הצליחה ללכת רחוק יותר כשהיא מותשת, אחת הילדות איתה חלקה את הלחם של מנגלה זיהתה אותה והחזיקה אותה יחד עם מגדה.
התנאים בגונסקירכן היו כה גרועים עד שאגר נאלצה לאכול דשא כדי לשרוד, בעוד אסירים אחרים פנו לקניבליזם.
כאשר צבא ארצות הברית שחרר את המחנה במאי 1945, מספרים כי חייל ראה את ידה נעה כאשר, על פי אגר, היא הושארה למות בין מספר גופות.
החייל פנה במהירות לטיפול רפואי והציל את חייה.
היא שקלה אז 32 קילוגרמים, היה לה שבר בגב, טיפוס הבטן, דלקת ריאות ופלאוריטיס.
אדית ומגדה התאוששו בבית חולים שדה אמריקאי, וחזרו לקושיצה שם מצאו את אחותם קלרה.
הוריהם וארוסה של אדית אריק לא שרדו את אושוויץ.
היא נישאה לבלה (אלברט) אגר, גם הוא ניצול שואה, אותו הכירה בבית החולים.
הוא הצטרף לפרטיזנים במהלך המלחמה.
בשנת 1949, לאחר איומים מצד הקומוניסטים, הם ברחו יחד עם בתם לארצות הברית.
שם היא סבלה מטראומת המלחמה ומתסמונת מחנות הריכוז, ולא רצתה לדבר על זמן המלחמה עם שלושת ילדיה.
היא התיידדה עם ויקטור פראנקל, עברה טיפול נפשי וקיבלה את הדוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת טקסס באל פאסו בשנת 1978. היא קיבלה גם רישיון לעסוק בפסיכולוגיה.
היא פתחה מרפאה טיפולית בליולה, קליפורניה ומונתה לחברת סגל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בשנת 1990 חזרה אגר לאושוויץ כדי להתמודד עם רגשותיה המודחקים.
בעידודו של פיליפ זימברדו, פרסמה את קורותיה בספרה הראשון "הבחירה" בשנת 2017.
בעבודתה כפסיכולוגית היא עוזרת למטופליה להשתחרר ממחשבותיהם ועוזרת להם לבחור בסופו של דבר בחופש.
ספרה, הבחירה, הפך לרב מכר של הניו יורק טיימס ושל הסאנדיי טיימס.
בספרה השני, המתנה (2020), היא מעודדת את הקורא לשנות את המחשבות שעל פי אגר כולאות אותנו ואת ההתנהגויות ההרסניות שיעכבו אותנו.
מה שקורה לנו בחיים הוא בסופו של דבר לא החשוב ביותר, היא אומרת.
לדעת אגר החשוב ביותר הוא מה שאנחנו עושים עם חיינו.
אגר הופיעה ב-CNN ובמופע של אופרה ווינפרי .
בארצות הברית נולדו למשפחת אגר שני ילדים נוספים.
בתם מריאן נשואה לרוברט אנגל, חתן פרס נובל לכלכלה.
בן זוגה בלה אגר נפטר בשנת 1993.
בעברית: הבחירה - אפילו בגיהנום התקווה יכולה לפרוח.
תורגם בידי דנה אלעזר הלוי ויצא לאור בהוצאת מטר ב־2022.
אדית' אבוט הייתה כלכלנית, סטטיסטיקאית, עובדת סוציאלית, מחנכת וסופרת אמריקאית.
היא הייתה מחלוצות מקצוע העבודה הסוציאלית ופעילה מובילה ברפורמה חברתית לפיה הומניטריות צריכה להיות מוטבעת בחינוך.
הייתה אחראית על מימוש האפשרות ללימודי תואר שני בעבודה סוציאלית, ולמרות ההתנגדות לפעילותה ברפורמה באוניברסיטת שיקגו, אבוט נבחרה כדיקן בית הספר ב-1924, מה שהפך אותה לדיקנית הראשונה בארצות הברית.
אחותה הצעירה הייתה גרייס אבוט.
אדית' נולדה בגרנד איילנד, נברסקה.
אביה, עותמאן אבוט, היה עורך דין וסגן המושל הראשון של נברסקה (1877–1879).
אמה, אליזבת גריפין, הייתה פעילה לביטול העבדות ולקידום זכות הבחירה.
הוריה הנחילו ערכים של זכויות נשים, שוויון ורפורמה חברתית לאדית' ולאחותה גרייס, מה שהיוו השראה לעבודתן העתידית.
גרייס אבוט בעלת הישגים רבים כעובדת סוציאלית, כמקדמת רפורמת חקיקת עבודת ילדים ומנהלת לשכת הילדים של ארצות הברית (1921–1934), וגם עבדה עם אדית' בפרויקטים מקצועיים רבים ושונים במהלך הקריירה שלהן.
אבוט סיימה את לימודיה בבראונל הול, פנימיה לבנות באומהה בשנת 1893. עם זאת, משפחתה לא יכלה לממן לימודים בקולג' עקב בצורת שפקדה את נברסקה והובילה בסופו של דבר לשפל כלכלי.
במקום ללכת לקולג', אבוט החלה ללמד בתיכון בגרנד איילנד, נברסקה..
בשל רצונה של אבוט לקבל השכלה בקולג', היא החלה לקחת קורסי לילה עד שיכלה להרשות לעצמה להירשם באופן מלא.
אבוט נרשמה לאוניברסיטת נברסקה, וקיבלה את התואר שלה ב-1901. היא המשיכה ללמד עוד שנתיים ובסופו של דבר זכתה במלגה לאוניברסיטת שיקגו.
בזמן שעבדה באוניברסיטת שיקגו על הדוקטורט שלה, היא פגשה את פרופסור סופוניסבה ברקינרידג' שיחד פרסמו מחקרים מרובים בזמן שהיו בבית הספר לאזרחות ופילנתרופיה בשיקגו.
בשנת 1905 סיימה אבוט את לימודיה וקיבלה את הדוקטורט שלה בכלכלה.
בשנת 1906 קיבלה אבוט מלגת קרנגי והמשיכה את לימודיה באוניברסיטת קולג' בלונדון ובבית הספר לכלכלה של לונדון.
היא למדה מהרפורמים החברתיים סידני ווב וביאטריס ווב, שדגלו בגישות חדשות להתמודדות עם עוני.
בני הזוג ווב השפיעו על כיוון הקריירה של אבוט.
הם היו בעד ביטול "חוקי העניים" הבריטיים, משום שלדעתם הם מבזים אנשים בעוני, ותמכו בהקמת תוכניות לחיסול העוני.
בזמן לימודיה בלונדון, אבוט התגוררה חלק מהזמן באזור מוכה עוני באיסט אנד, שם צברה ניסיון בעבודה סוציאלית.
אבוט חזרה לארצות הברית ב-1907 לאחר לימודיה בלונדון, והחלה לעבוד בהוראת כלכלה בוולסלי קולג'.
אף על פי שעבודתה בוולסלי זכתה להערכה רבה באותה תקופה בשל היותה אישה בעלת דוקטורט, היא רצתה לחזור לשיקגו.
אבוט קיבלה את ההזדמנות בשנת 1908 כאשר סופוניסבה ברקינרידג', מנהלת המחקר החברתי בבית הספר העצמאי לאזרחות ופילנתרופיה בשיקגו דאז, הציעה לה עבודה בהוראת סטטיסטיקה במחלקה לחקירות חברתיות.
אבוט עברה לגור בהאל האוס של ג'יין אדמס עם אחותה, גרייס, כשעברה חזרה לשיקגו.
באותה תקופה, האל האוס נודע כמגורים לנשים משכילות, בזכות הקהילה התוססת של הוגים מהפכניים המתגוררים בו.
גרייס ואדית אבוט הצטרפו לקהילה הרפורמית שכן תרמו באופן משמעותי באמצעות מחויבותן לתמיכה ברפורמות חברתיות ולמידת מחקר סטטיסטי.
השותפות המקצועית ארוכת השנים בין אבוט לברקינרידג' החלה לראשונה במהלך שנותיהן יחד בבית הספר לאזרחות ולפילנתרופיה.
הן חלקו עניין משותף בחקירות סטטיסטיות של בעיות חברתיות עכשוויות שבהן האמינו שיוכלו להשתמש כדי לעורר תמיכה ברפורמה.
כתוצאה מניסיונה במחקר סטטיסטי, בעקבות גל פשע בשיקגו בשנת 1914 הוזמנה אבוט לחקור סטטיסטיקות על פשע ופושעים בעיר.
מחקר המשך, "בתי המגורים של שיקגו" פורסם ב-1936; "הילד העבריין והבית" (1912), מחקר על בית המשפט לנוער של שיקגו; וכן "אי נוכחות והיעדרות ילדים מבתי הספר בשיקגו" (1917), מחקר שהוביל אותן לתמוך בנוכחות חובה במוסדות הלימודיים ובחקיקת מתן משרות עבודה לנוער.
בשנת 1927, מתוך הקדשה ל"אינטרסים המדעיים והמקצועיים של עבודה סוציאלית" הקימו אבוט וברקינרידג' במשותף את כתב העת האקדמי המכובד, Social Service Review - דוח שירותים חברתיים שפורסם על ידי הוצאת אוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1920, בעזרת המאמצים המשותפים של אבוט וברקינרידג', חבר הנאמנים של אוניברסיטת שיקגו הצביע על שינוי שם מוסד הלימודים לבית הספר לתואר שני באוניברסיטת שיקגו לבית הספר לעבודה סוציאלית.
זה היה בית הספר הראשון לעבודה סוציאלית לתואר שני במדינה המזוהה עם אוניברסיטת מחקר גדולה.
אבוט התקבלה לעבודה כפרופסור לכלכלה חברתית, ומונתה לדיקן בשנת 1924. היא הפכה לאישה האמריקאית הראשונה שהפכה לדיקן של בית ספר אמריקאי לתארים מתקדמים.
אבוט, יחד עם ברקינרידג', שינו את תחום העבודה הסוציאלית על ידי הדגשת החשיבות של החינוך הפורמלי בעבודה סוציאלית והצורך לכלול התנסות בשטח כחלק מההכשרה.
הן עיצבו תוכנית לימודים שהדגישה מאוד את הסטטיסטיקה החברתית יחד עם גורמים השורשיים ההיסטוריים, המשפטיים, הכלכליים והפוליטיים של בעיות חברתיות ומאמצי רווחה ציבורית.
בנוסף, הן נאבקו על מעמדה המקצועי של העבודה הסוציאלית.
בשנת 1931 אספה אבוט רבים ממאמריה, כתובותיה ומנאומיה על חינוך לשירותים חברתיים ויצרה כרך אחד בשם "רווחה חברתית וחינוך מקצועי" שהופץ ב-1931, הכרך תוקן והורחב ב-1942.
אבוט מיקדה את תשומת לבה לעבר תלמידיה כדי להציג את העקרונות הבסיסיים שניתן להעביר לתלמידים.
לדבריה, עקרונות אלה חייבים לנבוע מ"בדיקה וחשיבה ביקורתית של שיטות שמשמשות להפקת תוצאות ספיציפיות וחיפוש שווה בשווה אחר הגורמים לכישלון לכאורה ולהצלחה לכאורה".
אבוט גיבשה תוכנית לימודים לסטודנטים שחשקו בקריירה בעבודה סוציאלית.
"עבודה סוציאלית לעולם לא תהפוך למקצוע - אלא דרך בתי הספר המקצועיים", אמרה.
אבוט הייתה מומחית בולטת להגירה, שפעלה רבות למען רפורמות שיפסיקו את תופעות ניצול המהגרים.
היא מונתה ליושבת ראש הוועדה לפשע ולבני חוץ של הוועדה הלאומית לשמירה ואכיפת חוק ויקרשאם בין השנים 1929–1931. באמצעות סנגוריה, כתבה אבוט במאמרים מלומדים, ביקורות ספרים ודוחות ממשלתיים שבהם דנה בנושאים כמו זכויות נשים וילדים, פשע, הגירה וסיוע ציבורי.
היא גם הדגישה את החשיבות של מחלקה לרווחה ציבורית, את הצורך במערכת רווחה חברתית הומאנית יותר, ואחריותה של המדינה בטיפול בבעיות חברתיות.
במהלך הקריירה של אבוט הוקדשו לטיפול ברפורמה מתקדמת ברווחה ולאימוץ סטנדרטים אנושיים יותר לטיפול ברווחה.
בשנת 1926, אבוט עזרה להקים את הלשכה לרווחה ציבורית במחוז קוק.
ב-1927 אבוט וברקינרידג' הקימו את ה - סיקור שירותים חברתיים - Social Service Review, שעדיין מנוהל על ידי אוניברסיטת שיקגו, נאמר כי "הלשכה לרווחה ציבורית מחויב לבחון מדיניות ופרקטיקה של רווחה חברתית ולהעריך את השפעותיה.
לאורך תקופת השפל הגדול אדית' עבדה לצד אחותה במטרה להילחם במגוון רחב של מחלות חברתיות, מהתעללות במהגרים ועד להתעללות בעבודת ילדים.
בשנת 1935, אבוט סייעה בניסוח חוק הביטוח הלאומי.
לאבוט היה גם תפקיד משמעותי במרחב הציבורי.
אבוט נודעה כאשת סודו ויועצת מיוחדת להארי הופקינס, יועצו של הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט.
בשנת 1950, ידוע כי אבוט מונתה לתיק בודד בבית המשפט העליון של קליפורניה, מה שהפך אותה לאישה הראשונה שישבה בבית המשפט העליון של המדינה.
מות אחותה של אדית', גרייס, ב-1939 גרם לאדית' להיות בודדה ווכחנית, ולאט לאט היא החלה לסגת מהחיים הציבוריים.
ב-1941 פרסמה את ספרה האחרון, "סיוע ציבורי", ובשנת 1942 פרשה רשמית כדיקן של בית הספר למינהל השירותים החברתיים.
אדית' אבוט בילתה את שנותיה האחרונות עם משפחתה בביתם בגרנד איילנד, נברסקה, שם נפטרה מדלקת ריאות ב-1957. היא השאירה את עיקר אחוזתה לספרייה הציבורית של גרנד איילנד.
היא גם השאירה נאמנות לאוסף ספרי עיון לזכרה של אמה, אליזבת אבוט.
בזמן מותה של אדית' אבוט ב-1957, כתב ווין מקמילן מ-Social Service Review, "ההיסטוריה תכלול את שמה בין קומץ המנהיגים שתרמו תרומות מתמשכות לתחום החינוך.
העבודה הסוציאלית תפסה כעת את מקומה כמקצוע מבוסס.
אבוט, יותר מכל אדם אחר, נתנה כיוון לחינוך הנדרש למקצוע זה.
הדורות הבאים לא ישכחו הישגים כמו אלה."
האחיות קבורות בבית הקברות גרנד איילנד.
ספריית הזיכרון של אדית' אבוט, בגרנד איילנד, נברסקה, נקראת על שמה.
בהשראת השאלה שלה לגבי 'היסטוריית הפיצויים' של נשים בכוח העבודה, עבדה אבוט בשיתוף פעולה עם ברקינרידג', שעבדה רבות בנושאי חוקיות ומעמד כלכלי של נשים כדי לכתוב את "נשים בתעשייה".
הספר היווה אבן דרך בכתבי הכלכלה הפמיניסטית.
בסופו של דבר, "נשים ותעשייה" בחן את היסטוריית השכר והעבודה מנקודת מבט כלכלית, ובו בזמן שמרה את הסיבות החברתיות במרכז המחקר שלה.
נשים בתעשייה; מחקר בהיסטוריה הכלכלית האמריקאית.
הילד העבריין והבית: מחקר על מחלקות העבריינים של בית המשפט לנוער של שיקגו פורסם ב-1912. זהו מחקר שיתופי נוסף שנעשה על ידי אבוט ועמיתתה ברקינרידג'.
המחקר עוסק בבית המשפט ביחסו למשפחות ולבתים מהם מגיעים מחלקות העבריינים.
המחקר נחשב ליצירה חשובה לתחום עבריינות הנוער, שבעצמו מגן בכוח על בית המשפט לנוער.
ספרה של אדית' אבוט, "בעיית הכלא האמיתית", דן בבעיות המערכת הכליאה של מחוז קוק, והתנאים הירודים איתם הכלואים צריכים להתמודד.
בספרה, אבוט דנה בבעיות הכליאה, וכיצד זה מוביל לסבל ולהשפלה עבור הכלואים.
הכלואים עליהם הצביעה אבוט היו אלה שנכלאו משום שלא יכלו לשלם ערבות, אלה שנקבעו אשמים ואלה שעומדים בפני מאסר ארוך טווח.
עבודה זו סייעה לנתח אלמנטים ספציפיים של מערכת המשפט הפלילי והגדירה את הבעיות החברתיות הקשורות למאסר.
היעדרות מבתי הספר בשיקגו (1917)
היעדרות מבתי הספר בשיקגו; מחקר על ההיבטים החברתיים של חוק חינוך חובה וחקיקת משרות לנוער של מדינת אילינוי פורסם ב-1917 על ידי הוצאת אוניברסיטת שיקגו.
אבוט וסופוניסבה פרסטון ברקינרידג' היו שותפות לכתיבת המחקר בזמן שחקרו בבית הספר לאזרחות ופילנתרופיה בשיקגו של אוניברסיטת שיקגו.
אבוט וברקינרידג' בדקו אי נוכחות בתקופת נוכחות חובה, וחוסר אכיפה של חוקי משרות לנוער.
המחקר היה גם המשך העבודה עליה עבדו קודם אבוט וברקינרידג' בנושא בחינת מחלקות של בית המשפט לנוער של מחוז קוק.
אדית' הלן שטרן (נולדה ב-1952) היא ממציאה ומתמטיקאית יהודיה-אמריקאית וסגנית נשיא לשעבר למחקר ופיתוח ב-IBM.
היא מחזיקה ביותר מ-100 פטנטים בארצות הברית וזכתה בפרס ASME Kate Gleason.
שטרן הייתה ילדת פלא (עם IQ מעל 200), קראה את האנציקלופדיה בריטניקה בגיל 5 והייתה לבוגרת הצעירה ביותר אי פעם של אוניברסיטת פלורידה אטלנטיק, בגיל 15.
אביה של שטרן, המלומד אהרן שטרן, היה במחנות ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא התחתן עם אמה, בלה, בגטו בוורשה.
אהרון שטרן סבל מסרטן וטופל ב- מאיו קליניק עקב בקשה של אלברט איינשטיין.
הוא עודד את בתו להפוך לאקדמאית, בטכניקה שהוא כינה כאל טבילה מוחלטת בחינוך.
היא השתמשה בפתקי בזק כדי להעביר הודעות לפני שהספיקה לדבר, כולל הבעת גילה בגיל 11 חודשים, שלטה באלפבית בגיל שנתיים ושיחקה שחמט בגיל שלוש.
היא השתמשה בחשבונייה תוצרת בית כדי ללמוד מתמטיקה, ובמקביל למדה אתיקה וחמלה לאנשים מרקעים שונים.
אף על פי שאביה לא תמך במבחני מנת משכל, ה-IQ החריג של שטרן נאמד בכ-205 בגיל 5. עד גיל 6 קראה שטרן את כתבי אפלטון, פרויד ודרווין.
שטרן נרשמה לקולג' בגיל שתים עשרה, וקיבלה תואר ממכללת מיאמי-דייד ג'וניור בגיל 15. היא קיבלה תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת פלורידה אטלנטיק ב-1967, והייתה בוגרת הצעירה ביותר אי פעם גם שם.
היא הייתה חלק מנבחרת השחמט של אוניברסיטת פלורידה אטלנטיק.
שטרן המשיכה לתואר שני במתמטיקה באוניברסיטת מישיגן סטייט.
אביה, שדיבב את גידול בתו כ"פרויקט אדית", כתב ספר על חינוכה, "The Making of a Genius", שראה אור בהוצאת הוריקן האוס ב-1971. הוא נתן סדרת הרצאות באוניברסיטת סטנפורד על רעיונותיו על חינוך.
הלחץ של להיות בציבור מגיל צעיר שיבש את חיי המשפחה שלה.
שטרן לימדה מתמטיקה באוניברסיטת המדינה של מישיגן לפני שמלאו לה עשרים.
היא הצטרפה ל-IBM כמתמחה בתחילת שנות ה-70 ולבסוף קודמה לתפקיד סגנית נשיא למחקר ופיתוח.
היא עבדה על מחשוב בזמן אמת עבור IBM, והיא צוינה כמח מאחורי יצירת חיוג ישיר והחזרת שיחה אחרונה.
שטרן עבדה על אינפורמטיקה בריאותית עבור ווטסון.
היא גם הייתה מעורבת בצוות שזכה בפרס אמי לטכנולוגיה והנדסה על עבודתם על פרסומות דיגיטליות עבור רשת המדיה האחים וורנר.
לשטרן יש למעלה מ-120 פטנטים בארצות הברית.
שטרן הייתה האישה הראשונה שהפכה לחברה מלאה באגודה האמריקאית של מהנדסי מכונות (ASME).
בשנת 1998, זכתה שטרן לתואר "ממציא מאסטר" של IBM, ונבחרה לאקדמיה הטכנולוגית של IBM ב-1999 בשנת 2012, שטרן זכתה בפרס AMSE Kate Gleason על פיתוח טכנולוגיות חדשות.
היא זכתה בפרס אוניברסיטת פלורידה אטלנטיק טאלון בשנת 2013.
בשנת 2015, שטרן נרשמה על ידי Business Insider כאחד האנשים החכמים בכל הזמנים.
אדיר שרעבי (נולד ב-8 באוקטובר 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
שרעבי התחיל לשחק כדורגל בגיל 10 בקבוצת הילדים של מכבי שעריים ובגיל 15 הצטרף למחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
בקיץ הצטרף לקבוצת הבוגרים של מכבי שעריים בה שיחק שנתיים.
בקיץ חתם בבית"ר באר שבע עמה היה שותף לעלייה לליגה השנייה בסיום העונה.
בקיץ חתם במכבי עירוני אשדוד מהליגה הראשונה.
ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 3-3 נגד מכבי תל אביב.
בסיום העונה התאחדה הקבוצה עם היריבה העירונית ושרעבי הצטרף לקבוצה המאוחדת.
ב-25 בספטמבר 1999 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל בתיקו 1-1 נגד בית"ר ירושלים.
ב-7 בדצמבר הבקיע ובישל בניצחון 0-3 נגד הפועל ירושלים.
בקיץ חתם בהפועל רמת גן מהליגה הלאומית וכעבור שנתיים חתם בהפועל מרמורק.
בקיץ חזר לקדנצייה שנייה ברמת גן.
ב-24 בספטמבר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בהפסד 1-0 ללבסקי סופיה במסגרת מוקדמות גביע אופ"א.
בהמשך הקריירה שיחק בסקציה נס ציונה, הפועל מרמורק, מכבי יבנה ובית"ר יבנה.
אדיר לחקים (נולד ב-2 באפריל 2000) הוא עיתונאי ישראלי.
משמש ככתב של ערוץ עכשיו 14 בצפון.
למד בבית ספר יסודי "הרמב"ם" ובתיכון "אורט" בקריית ביאליק.
בשנת 2018 התגייס לצה"ל ושירת כנהג מבצעי ואמבולנס בתאג"ד בחטיבת גולני.
ביוני 2021 השתחרר מצה"ל ומשרת במילואים.
את דרכו התקשורתית החל כעיתונאי עצמאי כאשר פתח קבוצת טלגרם משותפת בשם "עמוד חדשות הקבינט הביטחוני" ולאחר מכן קבוצה אישית בשם "אדיר לחקים" המעדכנת דיווחי צפון.
ביולי 2021 עם שחרורו מצה"ל הצטרף לערוץ 20 ככתב ועורך בדיגיטל.
לאחר שנה וחצי מונה לכתב הצפון של עכשיו 14.
במהלך מלחמת חרבות ברזל סיקר בין היתר את העסקים הסובלים מפגיעה בהכנסות בצפון ואת הנעשה בגבול הצפון במקביל לשירותו במילואים.
ב-17 במאי 2024 זכה בפרס הוקרה מהאקדמיה לטלוויזיה על דיווח בזמן אמת תוך סיכון חיים החל מ-7 באוקטובר.
לחקים רווק ומתגורר בקריית ביאליק.
אדיר במרום הוא ביאור ל"אדרא רבא" מספר הזוהר שכתב הרמח"ל, רבי משה חיים לוצאטו.
לפי יהונתן גארב, זהו החיבור החשוב ביותר של רמח"ל.
הספר נכתב על ידי המחבר בשנת ה'תצ"א (לאחר פולמוס רמח"ל שעורר הרב משה חגיז וחתימתו של רמח"ל שלא יכתוב יותר ספרים על פי מגיד).
בחודש אייר ה'תצ"א, בעת ששהה במנטובה, הראה את הפירוש לרבי דוד פינצי (רבה של מנטובה) שעתיד להיות חותנו.
הרב פינצי אהב את הפירוש וביקש מרמח"ל העתק (כלומר, מאמרים אחדים).
רמח"ל סבר שמותר לו להעניק לרב העתק, היות שמדובר בפירוש על הזוהר ולא בחיבור עצמאי פרי עטו, אבל למען הסר ספק כתב לרבו רבי ישעיהו באסאן וביקש את הסכמתו.
הרב באסאן לא נתן את הסכמתו, אלא ביקש לשלוח לו עותק של הפירוש.
רמח"ל סירב, בטענה שהפירוש ארוך והוא אינו מעוניין לוותר על העותק שבידיו, כי אז לא יוותר בידיו אף העתק.
רבו נימק את עצמו באמצעות האיסור שנגזר על רמח"ל לפרסם חיבורי קבלה במסגרת הפולמוס.
כאשר עבר הרמח"ל לאמסטרדם נשאר החיבור בפדובה ורמח"ל ביקש שישלחו אליו, ומאז החלו להתפשט העתקות ברחבי פולין.
המחבר לא הדפיס את הספר מעולם והעתקים מכתב היד של הספר הסתובבו כבר סמוך לפטירתו.
הספר נדפס לראשונה אחרי מותו.
ניסיון ראשון להדפסת הספר נעשה בשנת ה'תרל"ג בפרשבורג, אך למעשה נדפסו בו רק דפים אחדים.
בשנת ה'תרמ"ו נדפס בוורשה על ידי המדפיס הרב שמואל לוריא.
השליש האחרון של הספר חסר בהעתקות שהגיעו לידי המדפיס.
עם גילוי כתב היד בשנים המאוחרות נדפס החלק החסר על ידי המהדיר הרב יוסף ספינר בשנת ה'תשמ"ח ונקרא בשם "אדיר במרום ב".
בשנת ה'תשנ"ה יצאו שני הספרים במהדורה אחת שלמה על ידי הרב חיים פרידלנדר.
על פי המסורת, כאשר הגיע העתק כתב יד של הספר להגאון מווילנא, לבש לכבודו בגדי יום טוב.
הרב אברהם שמחה מסטיסלאוו כתב על הספר: .
בשנת ה'תשע"ח הוציא לאור הרב מרדכי שריקי מהדורה חדשה ומהודרת של הספר במסגרת מכון רמח"ל שבראשותו.
למהדורה זו קיבל הסכמות מהרב שלמה משה עמאר, הרב ניסים פרץ והרב משה שפירא.
בפתיחה למהדורה זו הוסיף המחבר הקדמה בשם "מבוא שערים".
מהדורה מבוארת של הספר יצאה על ידי הרב מנחם מקובר בשנת ה'תש"פ (2020) בהוצאת דני ספרים.
בפתח הספר מופיעה הקדמת המחבר העוסקת במהות ספר הזהר וחסרון הגלות.
הספר עוסק בענייני גאולה ומשיח כפי שנתבארו בתורת הקבלה ובספר הזוהר, במסגרת ביאור על האדרא רבא.
הספר אינו פירוש מילולי לאדרא, אלא מכיל חידושים שבהם משוקעים יסודות מתורת האר"י והרמ"ק וחידושיו של רמח"ל בתורת הסוד.
חלקו של הספר עוסק גם בתוכן הקרוב לספרו הקבלי הנוסף של רמח"ל "קל"ח פתחי חכמה", עולמות האין סוף וההיכלות (על אף שאין קשר ישיר בינם לבין האדרא רבא).
עם זאת, בתוך הספר ניתן גם למצוא עיסוק בעבודת ה', בדומה לסגנונו של רמח"ל בספר "מסילת ישרים".
הספר עוסק בסודות קבליים רבים, בהם: סוד תיבת נח, סוד הברית הקשת, סוד הנבואה ורוח הקודש, סוד קשרי התפילין, סוד גן עדן, מאמר יחוד הגן ועוד.
ספריית היברו יוניון קולג' בסינסינטי, סי' 501
ירושלים, בההדרת הרב חיים פרידלנדר, ה'תשנ"ה
הוצאת מכון רמח"ל, ירושלים, ה'תשע"ח
אדיר במרום המבואר - הרב מנחם מקובר, הוצאת דני ספרים, ה'תש"פ (2020)
אדיר לוי (נולד ב-21 בספטמבר 1982, ד' בתשרי ה'תשמ"ג) הוא מוזיקאי ויוצר ישראלי זוכה פרס אקו"ם.
לוי הוא מוזיקאי הפעיל במגוון עולמות מוזיקליים – מלחין יצירות קלאסיות-מודרניות להרכבים קאמריים ותזמורתיים; זמר-יוצר אשר כותב, מלחין ומבצע את שיריו ופסנתרן מיומן בעל שליטה במגוון סגנונות.
אדיר לוי נולד ב-1982 באילת.
בנם של ישראל לוי קצין בצי-הסוחר, ורימונה לוי, מורה ומנהלת בית הספר, ואחיהם של המוזיקאית והזמרת חן לוי ושירלי לוי.
המפגש הראשון של לוי עם המוזיקה היה בגיל 4, כשקיבל במתנה מאביו אורגנית קסיו קטנה, אותה רכש אביו במסעותיו הרבים ברחבי העולם כקצין בצי הסוחר.
הוא החל לנגן בפסנתר מגיל 5, תחילה עם מורים פרטיים ובהמשך במסגרת הקונסרבטוריון באילת.
בשנות נעוריו הצטרף ללהקה האילתית, "059", אשר בין בוגריה נמנים האחים גת ואמיר דדון.
שם לראשונה, החל להלחין ולכתוב שירים.
לפני גיוסו לצבא העלה בעיר הולדתו מופע יחיד, "היפהפייה הנרדמת" שכולו מוזיקה מקורית אותה הלחין, כתב ועיבד, בהשתתפותם של כ–20 מוזיקאים צעירים מקומיים, אשר רבים מהם הפכו למוזיקאים מקצועיים.
לאחר שירותו הצבאי השלים את התואר הראשון במוזיקה רב תחומית במסלול יצירה וכן את התואר השני שלו בקומפוזיציה בהצטיינות יתרה באקדמיה למוסיקה ומחול ולמחול על שם רובין בירושלים.
בהמשך, השלים תואר נוסף בחינוך מוזיקלי ותעודת הוראה באקדמיה.
כיום, אדיר לוי נשוי, אב לארבעה ומתגורר בשרון יחד עם משפחתו.
לוי פעיל כמלחין קונצרטנטי וכמעבד סימפוני, וכן כזמר-יוצר, מפיק ופסנתרן.
במקביל, הוא משמש כמנהל אומנותי כיזם של אירועי תרבות ומוזיקה ברחבי הארץ; ועוסק גם בתחומי הוראת המוזיקה ובשיתופי פעולה עם מוסדות מוזיקליים, הקמת מגמות מוזיקה ובניית תוכניות הוראה.
לוי מלחין יצירות לתזמורות והרכבים קאמריים, ומשלב ביצירותיו השפעות ממזרח ומערב.
יצירותיו הופיעו באלבומים 'יוצר יחידתי' (2015) ו'מוזיקה על ים ואדמה' (2019), המציגים את תפיסתו המוזיקלית הייחודית.
בשאיפה לייצר חיבורים בין המוזיקה הקלאסית-מודרנית לעולם המזרח והפיוט, הלחין לוי את היצירה "אהבת עולמים" לתזמורת סימפונית ולפייטן.
היצירה, שבוצעה על ידי התזמורת הסימפונית של רשות השידור ירושלים והפייטן הבינלאומי ליאור אלמליח, הושמעה בבכורה עולמית בפסטיבל הפיוט בירושלים.
בנוסף, הלחין לוי את היצירה "תהדיה ('רגיעה')" לאנסמבל למוזיקה ערבית קלאסית, שנכתבה במיוחד עבור האנסמבל של נגן העוּד הבינלאומי תייסיר אליאס.
יצירותיו ועיבודיו בוצעו בישראל ומחוצה לה, ביניהם בפסטיבל "צלילים במדבר", בפסטיבל "חג המוזיקה הישראלית", ב"פסטיבל הפיוט", ב"פסטיבל העוד", ועוד; ובין היתר על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים רשות השידור, סימפונט רעננה, תזמורת המהפכה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, אנסמבל מיתר, אנסמבל סולני ת"א ועוד.
יצירותיו יוצאות לאור במסגרת מכון למוסיקה ישראלית (IMI) ובמסגרת הוצאת איגוד הקומפוזיטורים בישראל (מל"י).
כזמר-יוצר לוי מלחין, כותב, שר ומפיק שירים מקוריים לאורך השנים.
אלבומו "פוקח עיניים" שוחרר בשנת 2016 וזכה לתשומת לב תקשורתית ולביקורות משבחות.
מתוך האלבום התפרסמו הסינגלים "לאהוב אותך יותר", "לבד", "פוקח עיניים", "מרחוק", "באוגוסט", ו"אולי הפעם".
הסינגל "פוקח עיניים" נכנס לפייליסט יום בגלגלצ והיה מועמד לשיר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תש"ע–ה'תשע"ט).
במהלך ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל בשנת 2009, הוזמן לוי להופיע בפניו באירוע רשמי.
הופעתו כללה שיתוף פעולה מוזיקלי ייחודי עם הרב אלון גושן, והיא שילבה אלמנטים רוחניים ומוזיקליים שהציגו את החיבור בין תרבויות ודתות.
עבור אירוע זה לוי הלחין מוזיקה מקורית שבוצעה בפני האפיופיור בטקס רשמי בנוכחתו.
בשנת 2018 נבחר להשתתף במחזור הראשון של "תוכנית סינתיסייזר", תוכנית האקסלרטור הראשונה מסוגה בישראל למוזיקאים, לצד 11 יוצרים נוספים ובולטים בעשייתם, מתוך עשרות מועמדים.
במסגרת תוכנית זו הוקלט וצולם לייב וידאו לשיר מקורי חדש, "אי אפשר לגעת", אשר נכתב, הולחן ועובד על ידי לוי להרכב של רית'ם סקשיין ובראס סקשיין.
פעילותו כמפיק ויזם אירועי תרבות ומנהל אמנותי
לוי הוביל שורה של יוזמות, הפקות וניהול אמנותי בפרויקטים מוזיקליים ותוכניות תרבות רחבות היקף.
בשנת 2013, בשיתוף פעולה עם הפייטן הבינלאומי ליאור אלמליח, הפיק מוזיקלית את פרויקט "קולות מן השמיים", סדרת מופעי קיץ שנערכו ברחבי הארץ ובקו אמנותי שמטרתו חיבור מזרח ומערב.
במסגרת זו כתב עיבודים, ניגן על פסנתר, קלידים ואקורדיון בכ-70 שירים, שהוצגו על ידי אמנים מובילים.
המופעים כללו שילובים ייחודיים של מוזיקה עכשווית עם פיוטים מסורתיים, בליווי הרכב נגנים מגוון שכלל כלי נשיפה, כינור, עוד ותופים.
בשנת 2010 יזם, הפיק וניהל אמנותית בשיתוף פעולה עם המלחינה והויולנית מאיה פליקסברודט את "פרויקט סינסתזיה", אירוע תרבותי ייחודי שהתקיים באולם המעבדה בירושלים ובשיתוף פעולה עם "תיאטרון הזירה" בניהולו של איש התיאטרון גיא בירן.
האירוע חיבר בין מלחינים מתחום המוזיקה הקלאסית-עכשווית למבצעים מתחומי הג'אז והרוק, ויצר הרכבים מוזיקליים ייחודיים.
במהלך הפרויקט נוצרו שבע יצירות מקוריות, שעבורן הופקו עבודות וידאו קליפים בידי במאים מובילים, אחת מהן היא יצירה מקורית שלוי עצמו הלחין עבור הזמרת רות דולורס-וייס, "בשורת רות".
בשנת 2011 היה אמון על ההפקה המוזיקלית, ייעוץ אמנותי וכתיבת עיבודים לקונצרט מיוחד עם ברי סחרוף ותזמורת סימפונט רעננה בשיתוף האופרה הישראלית ובניצוחו של פרופ' מיכאל וולפה.
לפרויקט זה גם כתב עיבודים מקוריים לתזמורת אשר העניקו פרשנות תזמורתית חדשה לשיריו של סחרוף.
בשנת 2008 הפיק מוזיקלית את פרויקט "חם על הירח", מופע מיוחד של ברי סחרוף בליווי תזמורת סימפונית בת 80 נגנים שעלה כהפקת מקור עבור פסטיבל "צלילים במדבר" בניהולו האומנותי ובניצוחו של פרופ' מיכאל וולפה.
המופע כלל עיבודים סימפוניים לשיריו של סחרוף, כלי רית'ם סקשן וכלים ערביים-קלאסיים.
בשנת 2007 יזם בשיתוף פעולה עם שותפו העסקי אליעד פרץ וניהל אומנותית את פסטיבל "וודסטוק אילת 2007", פסטיבל בן שלושה ימים שבו השתתפו 12 להקות מרחבי הארץ במופעי מחווה ללהקות רוק אגדיות, כמו "לד זפלין", "פינק פלויד" ו"רד הוט צ'ילי פפרס".
בשנת 2005 הפיק באילת מופע מחווה ללהקת פינק פלויד, בהשראת איחודה ההיסטורי במסגרת אירועי ה-Live8. ההפקה, בהובלת להקת "שליחי הבלוז", זכתה להצלחה גדולה והותירה חותם בזירת התרבות המקומית.
בשנים 2011–2018 הקים וניהל מגמות המוזיקה במרכז הארץ.
במסגרת זו, בנה תוכנית לימודים רב-שנתית שהוכרה על ידי משרד החינוך, וכללה כ-40–60 תלמידים במחזור.
תחת ניהולו, פעלה המגמה עם צוות הוראה מגוון של שלושה עד שבעה מורים, ולימדה תחומים כגון תיאוריה מוזיקלית, אלתור, קומפוזיציה, עיבוד, ועבודה בהרכבים מוזיקליים.
בין השנים 2010–2012, ניהל והקים פרויקטים מוזיקליים בשיתוף "סלקום ווליום" והאקדמיה למוזיקה בירושלים בערים קריית מלאכי ובית שמש, במסגרתם ניתנה השכלה מוזיקלית גבוהה לנוער מוזיקלי שהתבלט בכישוריו וזאת באמצעות שיעורי כלי, תיאוריה, הרצאות וסדנאות.
בשנת 2010, הרצה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים ובפסטיבל "צלילים במדבר" בשדה בוקר, על פרויקט "סינסתזיה" וסוגיות מוזיקליות שנגזרו ממנו.
היצירה הולחנה עבור יצירת מחול מאת הכוריאוגרפית ליאת יפרח וזכתה במקום השני בתחרות הקומפוזיציה ע"ש חנה ידור-אבני.
2008 "תחריר ('שחרור')" – לזמרת, עוד ואלקטרוניקה.
2009 "כרומוס" – לרביעיית כלי קשת.
2010 "אהבת עולמים" – לתזמורת סימפונית ופייטן (מבוססת על הפיוט "דודי ירד לגנו").
היצירה הוזמנה על ידי חג המוזיקה הישראלית והולחנה עבור התזמורת הסימפונית רשות השידור ירושלים והפייטן ליאור אלמליח.
2010 "בשורת רות" – לזמרת, שני כינורות, צ'לו ועוד.
היצירה הוזמנה על ידי "פרויקט סינסתזיה" והולחנה במיוחד עבור הזמרת רות דולורס-וייס.
2010 "תהדיה" – לאנסמבל למוזיקה ערבית קלאסית.
2017 "מטהמורפזה" – לחליל סולו.
2018 "קונצ'רטו לתזמורת אנדלוסית" – לתזמורת כלי קשת ונשיפה, עוד, קאנון, נאי וכלי הקשה.
היצירה הוזמנה על ידי המנצח תום כהן ונכתבה במיוחד עבור תזמורת ירושלים מזרח-מערב.
2019 "מוזיקה על ים ואדמה" – לתזמורת כלי קשת.
היצירה הוזמנה על ידי המנצח ברק טל כהן במיוחד עבור אנסמבל סולני תל אביב.
2022 "תמונות מאילת" – לפסנתר סולו.
שיר מהמחזמר "גבירתי הנאווה"– נכתב בהזמנת הסינפונייטה הישראלית ב"ש.
מילים: חיים חפר, לחן: משה וילנסקי– נכתב בהזמנת הסינפונייטה הישראלית ב"ש לקונצרט מחווה לשושנה דאמרי.
מילים: אהוד מנור, לחן: מתי כספי– נכתב בהזמנת הסינפונייטה הישראלית ב"ש.
מילים: מיכל שליו, לחן: יאיר רוזנבלום.
נכתב בהזמנת הסינפונייטה הישראלית ב"ש לקונצרט מחווה ליאיר רוזנבלום.
מילים: לאה גולדברג, לחן: אחינועם ניני.
נכתב לתזמורת כלי הקשת של האקדמיה למוזיקה בירושלים.
(בוצע במקור על ידי אידית פיאף)– נכתב בהזמנת הסינפונייטה הישראלית ב"ש לקונצרט מיוחד בנושא השנסונים הצרפתיים.
מילים: יורם טהרלב, לחן: יאיר רוזנבלום.
נכתב בהזמנת האופרה הישראלית עבור קונצרט של אסף אבידן והמוג'וס בליווי סימפונט רעננה.
נכתב בהזמנת פסטיבל "צלילים במדבר" לפרויקט "חם על הירח" – ברי סחרוף בליווי תזמורת סימפונית.
מילים: ר' ישראל נאג'רה, לחן: ממסורת יהודי בבל.
מילים ולחן: ברי סחרוף – נכתב בהזמנת פסטיבל "צלילים במדבר" לפרויקט "חם על הירח" – ברי סחרוף בליווי תזמורת סימפונית.
מילים: ר' אבן-גבירול, לחן: ברי סחרוף.
נכתב בהזמנת האופרה הישראלית במסגרת עבור קונצרט של ברי סחרוף בליווי סימפונט רעננה.
מילים: יהונתן גפן, לחן: שם טוב לוי.
נכתב בהזמנת תזמורת המהפכה עבור פרויקט משותף של יהונתן גפן עם תזמורת.
מילים: יהונתן גפן, לחן: יצחק קלפטר.
מילים: יהונתן גפן, לחן: יהודה פוליקר.
נכתב בהזמנת התזמורת האנדלוסית אשדוד עבור פרויקט משותף של שלומי שבת עם התזמורת האנדלוסית.
קרדיטים: מלחין, תמלילן, מעבד, מפיק מוזיקלי, זמר, פסנתרן, מתזמר.
2019 אדיר לוי– "מוזיקה על ים ואדמה".
2013 הסינפונייטה הישראלית באר-שבע – "הלילה טוב לרקוד".
קרדיטים: מלחין, מעבד, מתזמר (כלי קשת וכלי נשיפה); ייעוץ אומנותי.
2008 זוכה במלגת קרן א.מ.א על הצטיינות יתרה בלימודי התואר השני בקומפוזיציה.
2008 זוכה בפרס המקום השני בתחרות הקומפוזיציה ע"ש חנה ידור-אבני בקטגוריית "הלחנת מוזיקה למחול".
2009 זוכה בפרס המקום השני בתחרות הקומפוזיציה ע"ש חנה ידור-אבני בקטגוריית "הלחנת מוזיקה למחול".
2010 זוכה בפרס הקומפוזיציה ע"ש המלחין חיים אלכסנדר.
2012 זוכה בתמיכתה של הקרן לעידוד של אקו"ם על יצירה מוזיקלית מקורית.
2013 מועמד מטעם התזמורת הפילהרמונית הישראלית לפרס Verbier Festival Composer Prize (שווייץ), כמלחין צעיר שמייצג את מדינת ישראל.
לתחרות זו לא ניתן להגיש מועמדות באופן עצמאי ורק קומץ של מלחינים צעירים ברחבי העולם זכו להזמנה זו לאחר קבלת המלצות מיוחדות ממוזיקאים בעלי שם בינלאומי.
2015 זוכה בתמיכתו של משרד התרבות להפקת האלבום "יוצר יחידתי", הכולל יצירות קלאסיות - מודרניות מקוריות, להרכבים סימפוניים וקאמריים ובהשראת עולם הפיוט.
2016 זוכה בתמיכתו של משרד התרבות להפקת אלבום חדש שיכלול יצירות קלאסיות-מודרניות.
2018 זוכה בתמיכתו של מפעל הפיס להלחנת יצירה חדשה לתזמורת.
2019 זוכה בתמיכתו של מפעל הפיס לקידום מוזיקה מקורית חדשה, לאלבום "מוזיקה על ים ואדמה".
2022 זוכה בפרס אח"י למוזיקה ע"ש האחים סאלח ודאוד אלכוויתי
2022 זוכה בתמיכתה של הקרן לעידוד של אקו"ם על יצירה מוזיקלית מקורית.
2023 זוכה בפרס אקו"ם להלחנה ע"ש מרק קופיטמן על היצירה "תמונות מאילת".
אדיר לוי (נולד ב-6 בינואר 2002) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת החלוץ במ.ס.
לוי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מ.ס.
אשדוד ושיחק בכל קבוצות הגיל שלה.
ב-8 במרץ 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד הפועל חדרה.
ב-12 בנובמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-2 למכבי נתניה.
ללוי הופעה אחת במדי נבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 21 בפלייאוף העלייה לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2023 בו ניצחה ישראל 1-3 את אירלנד.
אדיקט פונטנבלו הוא אדיקט שפרסם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ונודע גם בתור ביטול אדיקט נאנט.
אדיקט נאנט (1598) העניק להוגנוטים זכות לקיים את דתם ללא רדיפה מטעם המדינה.
בתקופת הקרדינל רישלייה איבדו הפרוטסטנטים את עצמאותם במקלטיהם עקב ייחוס מרידות וחוסר ציות, אך המשיכו לחיות בביטחון יחסי ובשקט פוליטי.
מראשית הדרך, סובלנות דתית בצרפת הייתה מדיניות מלכותית ולא עממית.
העדר האחידות הדתית לא עלה בקנה אחד עם חזון האוטוקרטיה המושלמת של לואי ה-14.
אדיקט נאנט פורסם ב-13 באפריל 1598 בידי אנרי הרביעי, מלך צרפת, והעניק לקלוויניסטים הפרוטסטנטים בצרפת, המכונים הוגנוטים, זכויות ניכרות במדינה רובה קתולית.
מטרת האדיקט הייתה קידום אחדות אזרחית.
האדיקט כלל יחס של סובלנות מסוימת כלפי פרוטסטנטים ופתח דרך לחילוניות.
הוא העניק חופש מצפון כללי ליחידים, לצד ויתורים ייחודיים לפרוטסטנטים כגון חנינה והשבת זכויות אזרח – לרבות הזכות לעבוד בכל תחום, גם בשירות המדינה, ולהעלות תלונות ישירות למלך.
האדיקט הביא לקץ מלחמות הדת בצרפת שזרעו הרס בצרפת במחצית השנייה של המאה ה-16.
באדיקט שניתן בטירת פונטנבלו באוקטובר 1685, ביטל לואי ה-14 את אדיקט נאנט, הורה להרוס כנסיות הוגנוטיות ולסגור בתי ספר פרוטסטנטיים.
האדיקט עיגן מדיניות רדיפה שכבר יושמה מאז דרגונאדות (1681) – אמצעי כפייה של הדרגונים שהוחלו בבתי הוגנוטים בולטים כדי להטיל אימה ולעודד המרת דת לקתוליות.
בעקבות הרדיפה הממוסדת, פרוטסטנטים רבים, ההערכות נעות בין 210,000 ל-900,000, עזבו את צרפת במהלך שני העשורים הבאים.
הם מצאו מקלט בארצות השפלה, שוודיה, שווייץ, ברנדנבורג-פרוסיה, דנמרק, סקוטלנד, אנגליה, בנסיכויות פרוטסטנטיות של האימפריה הרומית הקדושה, במושבת הכף באפריקה ובאמריקה הצפונית.
מקובל היה לטעון כי תומכת מרכזית ברדיפת הפרוטסטנטים הייתה רעייתו החסודה של לואי, מאדאם דה מנטנון, שדחפה לביטול אדיקט נאנט.
אין לכך הוכחה פורמלית, וטענות אלה מאותגרות כיום.
דה מנטנון נולדה קתולית אך הייתה נכדתו של אגריפה ד'אובינייה, קלוויניסט עיקש; פרוטסטנטים ניסו להשפיע עליה, וכאשר נטתה להגן עליהם נחשדה בסטייה חזרה לאמונת משפחתה, מה שהקשה על מעמדה והוביל לייחוס מוטעה של תמיכה ברדיפות.
ביטול אדיקט נאנט יישר קו עם רובן של מדינות אירופה בני הזמן (למעט נסיכות טרנסילבניה והאיחוד הפולני-ליטאי), שסבלו חוקית רק את דת המדינה.
ניסוי הסובלנות הדתית הצרפתי בא לקצו לעת עתה.
היסטוריונים רבים משווים את אדיקט פונטנבלו לצו אלהמברה (1492) שהורה על הגירוש היהודים מספרד ולגירוש המוריסקים (1609–1614): התפרצויות של חוסר סובלנות דתית לאחר תקופות יחסיות של סובלנות, והשפעות חברתיות-כלכליות דומות.
בפועל, הביטול גרם לבריחת מוחות מוקדמת מצרפת, שאיבדה בעלי מלאכה מיומנים ומעצבים כמו דניאל מארו.
ההוגנוטים נשאו עמם ידע בטכניקות וסגנונות, והשפיעו על איכות תעשיות המשי, זכוכית לוחות, צורפות, שענות ונגרות אומנותית באזורים אליהם הגיעו.
שליטים כגון פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג שהוציא את אדיקט פוטסדאם באוקטובר 1685, הזמינו את הפליטים.
בדומה לכך, ב-1720 הזמין פרדריק הרביעי, מלך דנמרק, הוגנוטים לצידם של הדנים, והם השתקעו בפרדריסיה ובמקומות נוספים.
בפועל, הקשחת המדיניות נגד פרוטסטנטים נתקלה בהתנגדות מצד היאנסניסטים והתרופפה בתקופת לואי החמישה עשר, מלך צרפת, בעיקר בקרב בני שכבה עליונה שנהגו בדיסקרטיות.
"כעבור מאה שנה, כששוב הותרו הפרוטסטנטים, רבים מהם נמצאו משגשגים כלכלית ונאמנים פוליטית – עדות לכך שמצבם היה טוב בהרבה מזה של הקתולים האיריים", סיכם ר.ר.
בסוף המאה ה-18 גברו הקולות בעד סובלנות דתית מצד הוגים וסופרים בולטים, בהם אן רובר ז'אק טורגו.
מאמציהם של גיום-שרטיין דה מאלשרב, שרו של לואי השישה עשר, ושל ז'אן-פול ראבו סן-אטיין, דובר הקהילה הפרוטסטנטית, יחד עם חברים בפרלמנט מחוזי של המשטר הישן, סייעו לשכנע את המלך לפתוח את החברה.
ב-7 בנובמבר 1787 חתם לואי ה-16 על אדיקט ורסאי – "אדיקט הסובלנות" – שנרשם בפרלמנט חודשיים וחצי אחר כך (29 בינואר 1788).
האדיקט העניק הקלה להוגנוטים הקלוויניסטים, ללותרנים וליהודים: הכרה אזרחית-משפטית וזכות לקיים קהילות בגלוי לאחר 102 שנות איסור.
חופש דת מלא הגיע רק כעבור שנתיים עם חקיקת הצהרת זכויות האדם והאזרח.
אף-על-פי כן, אדיקט 1787 היה צעד מכריע לצמצום סכסוכים דתיים, וסימן את קץ הרדיפה הדתית הרשמית בצרפת.
בנוסף, כשצבאות המהפכה הצרפתית פלשו למדינות אירופה (1789–1815), הם פעלו בעקביות לשחרור קהילות דת נרדפות או מוגבלות (קתוליות במדינות מסוימות, פרוטסטנטיות באחרות ויהודיות ברובן).
באוקטובר 1985, במלאת שלוש-מאות שנה לאדיקט פונטנבלו, נשא נשיא צרפת פרנסואה מיטראן דברים והביע התנצלות פומבית בפני צאצאי ההוגנוטים ברחבי העולם.
הוגנוטים מפורסמים שעזבו את צרפת
אדיקט הסובלנות , המכונה גם אדיקט ורסאי , היה צעד רשמי שהעניק ללא-קתולים בצרפת זכויות אזרח שנמנעו מהם קודם לכן, ובהן הזכות להינשא ללא צורך בהמרת דת לקתוליות; עם זאת, לא הוענקו להם זכויות פוליטיות או חופש פולחן פומבי.
אנרי הרביעי, מלך צרפת, העניק להוגנוטים חופש ניכר לקיים את דתם עם פרסום אדיקט נאנט (13 באפריל 1598).
זכויות אלה בוטלו בידי לואי השישה עשר, מלך צרפת, באדיקט פונטנבלו (18 באוקטובר 1685).
בתקופת לואי החמישה עשר, מלך צרפת, הוקל האכיפה בפועל, אך הביטול נותר בתוקף כשורה של חוק למשך מאה שנים.
לפי אדיקט ורסאי, הקתוליות המשיכה להיות דת המדינה של ממלכת צרפת, אך הוענקה הקלה למאמינים בלתי-קתולים: קלוויניסטים (הוגנוטים), לותרנים ויהודים.
לנוכח הדומיננטיות רבת-השנים של דת המדינה, נותרו הגבלות על בלתי-קתולים ברחבי הממלכה; חריגי התקופה פעלו לעיתים בצנעה בזירה המקצועית והחינוכית כדי שלא ליצור התנגשות חזיתית עם המסגרת הרשמית.
דוגמה בולטת להגבלות הייתה במץ, שם פעולות הפרלמנט המקומי החריגו מפורשות חלק מזכויות היהודים בתחומי סמכותו, כגון ניסוח פנקסי תלונות (cahiers de doléances), בניגוד למקובל ביתר חלקי צרפת.
אדיקט ורסאי לא קבע חופש דת מלא בכל צרפת, מה שהושג רק עם הצהרת זכויות האדם והאזרח (1789), אך היה צעד חשוב בפיוס מתחים דתיים, וסימן את קץ הרדיפה הדתית הרשמית בצרפת.
אדיקט פוטסדאם הוא אדיקט שפרסם פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ודוכס פרוסיה, בפוטסדאם ב־29 באוקטובר 1685, בתגובה לביטול אדיקט נאנט באמצעות אדיקט פונטנבלו.
ההכרזה עודדה פרוטסטנטים להגר לברנדנבורג.
ב־22 באוקטובר 1685 פרסם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת את אדיקט פונטנבלו, כחלק ממדיניות רדיפה שנסגרו במסגרתה כנסיות ובתי ספר של הוגנוטים.
המדיניות החריפה את ההטרדה נגד מיעוטים דתיים מאז יצירת ה־הדרגונים (1681) שנועדו להטיל אימה על ההוגנוטים ולהמיר את דתם לקתוליות.
כתוצאה מכך עזבו רבים מן הפרוטסטנטים את צרפת במהלך שני העשורים הבאים – ההערכות נעות בין 210,000 ל־900,000.
מעבר לריין הוערך כי האימפריה הרומית הקדושה איבדה שליש מאוכלוסייתה עקב טבח, רעב ומגפות במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648).
החלק המערבי של ברנדנבורג-פרוסיה נכלל באימפריה; האזור, שדעך דמוגרפית, סבל ממחסור חמור בידיים עובדות במחצית השנייה של המאה ה־17.
בעידוד התאולוג והפילוסוף הצרפתי יעקב אבדי, פרסם פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, את אדיקט פוטסדאם ב־29 באוקטובר 1685.
פליטים דתיים רבים הגיעו בספינות לקאדזאנד ולנמלים נוספים בהולנד.
ההכרזה, שהשתקפה בה מדיניות מעשית של הנהגת פרוסיה, הורתה לנציגים פרוסיים באמסטרדם לארגן אוניות להסעתם להמבורג, שם המתינו נציגים פרוסיים כדי לארגן הובלה בנהר אלבה ליעדים בברנדנבורג–פרוסיה.
לפליטים מצרפת המזרחית והדרומית הוכן נתיב יבשתי דרך סדאן ודוכסות קלווה, שהייתה מאז 1666 נחלה של ברנדנבורג–פרוסיה, ושם דאג השליט להתיישבותם במקום או להעברתם במעלה הריין ליישוב במזרח.
סעיף 3 של האדיקט פירט רשימת יישובי יעד מוצעים והבטיח "בחירה חופשית של מקום התיישבות… בכל מקום שנוח להם לעסוק במקצועותיהם ובמלאכותיהם".
האדיקט פטר ממכס וממסים אחרים את הרכוש שהביאו עמם המהגרים; דאג לשיכונם בנכסים נטושים ומתפוררים תוך אספקת עץ וחומרי בנייה; פיצה בעלים קודמים; העניק פטור ממס רכוש לשש שנים (תוך חיוב במסי צריכה ככל האזרחים).
בחלקות עיבוד נטושות הוענקו לבני "הקהילה האוונגליסטית־הרפורמית הצרפתית" זכויות בעלות חופשיות, יחד עם חומרי עזר, ופטור ממסים לעשר שנים; נקבע לשכור על חשבון השלטון בתי־עיר לשיכון הפליטים עד ארבע שנים, בכפוף להעמדת המשקים על ייצור.
נקבע כי מרגע התיישבות משפחה הוגנוטית צרפתית ביישוב, היא תזכה לשוויון משפטי־אזרחי מלא עם נתיני השליט, וכי לא תחול עליה "זכות זָרוּת" או נטל מפלה אחר שנהוג כלפי מהגרים בממלכות אחרות.
הותר לקיים תפילות בצרפתית ולהקים בתי־ספר עצמאיים.
השליט פעל במהירות: ב־9 בנובמבר 1685 הודפסו תרגומי האדיקט בגרמנית, צרפתית והולנדית, והופצו בחשאי באמצעות שליחים ורשתות פרוטסטנטיות בצרפת.
ההערכה היא שכ-20,000 פליטים הוגנוטים עברו לברנדנבורג-פרוסיה בתגובה לצו פוטסדאם.
הניגוד בין נדיבותו של צו פוטסדאם של השליט הפרוסי לבין נקמתו של צו פונטנבלו, שכינה את עצמו "מלך השמש", היה מודע וזכה לתשומת לב רבה.
המדינה העוברית הפכה למרכז הגירה אירופאית, וחופש הדת שלה משך אליו לא רק פרוטסטנטים צרפתים אלא גם את הנרדפים מרוסיה, הולנד ובוהמיה.
לפיכך, המהגרים למחוז הבוחרים של ברנדנבורג התייצבו ושיפרו מאוד את כלכלת המדינה בעקבות המלחמות ההרסניות ששטפו את אירופה במאה השבע-עשרה.
מוערך כי כ־20,000 הוגנוטים היגרו לברנדנבורג-פרוסיה בעקבות האדיקט.
הניגוד בין נדיבות אדיקט פוטסדאם לבין נקמנות "מלך השמש" באדיקט פונטנבלו היה מודגש ונפוץ בדיונים הציבוריים.
המדינה המתהווה נהפכה למוקד הגירה אירופי; חירות דתית יחסית משכה לא רק פרוטסטנטים צרפתים אלא גם נרדפים מרוסיה, מהולנד ומבוהמיה.
המהגרים ייצבו ושיפרו את כלכלת מרקיזות ברנדנבורג לאחר מלחמות ההרסניות שהתחוללו ברחבי אירופה במאה ה־17.
האדיקט לא נבע מאלטרואיזם גרידא: קהילה מהגרת גדולה, המקושרת אישית לשליט דרך אמונתה, חיזקה את מעמדו מול האצולה בעלי־האדמות והאינטרסים הלותרניים.
כמו כן היה היגיון כלכלי להשבת אדמות נטושות לעיבוד במדינה דלת משאבים טבעיים.
מקרה מתועד היטב הוא החקלאי ז'אן הרלן מקאלה, כבן 20 בעת פרסום אדיקט פונטנבלו (1685).
הוא נמלט בסירה לאורך תעלת למאנש עד אודר, קיבל סיוע ותיעוד בנקודת "מעבר" שמפעילים נציגים פרוסיים בהולנד, עבר לאוקרמרק ליד הנהר אודר, נישא (פברואר 1689) למארי לה ז'ון – פליטה הוגנוטית עם שלושת ילדיה – והוקצה להם משק נטוש, חומרי בנייה וזרעים, סוסים, פרה ו־50 טאלר.
באוקרמרק הוכנו 2,900 משקים להתיישבות בתנאים דומים.