tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך הגיעה המסילה לרחוב הפלמ"ח בהצטלבות הרחובות הפלמ"ח וכובשי קטמון, עלתה במבוא חביבה רייק (בין מס' 38 למס' 42 ברחוב הפלמ"ח), ופנתה בחדות צפונה לרחוב ברודי.
בגבעת שאהין היו מספר בתים שפוצצו על יד ההגנה בליל 29/30 באפריל 1948. בסוף שנת ה-50 נבנו, במקום הבתים שפוצצו, שני מבני שיכון.
מרכז מסחרי קטן וקפה דובשנית (הפלמ"ח 42).
הבניין, הבולט בגובהו ברחוב, נבנה בסוף שנות ה-60, ובמרכז המסחרי בקומת הקרקע שלו פועלות כמה חנויות המשרתות את תושבי האזור.
קפה דובשנית הוא אחד מבתי הקפה הוותיקים בירושלים והוא מהווה מקום כינוס חברתי לתושבי האזור.
"בית התרמומטר" לשעבר וכיום בניין מגורים (הפלמ"ח 51).
בניין ערבי בן שלוש קומות, שכונה "בית התרמומטר" בגלל חלון אנכי שדמה בצורתו למדחום.
נהרס בשנות ה-60 ובמקומו הוקם בניין מגורים חדש.
"הבית בפלמ"ח" – מרכז קהילתי קטמון-קריית שמואל (הפלמ"ח 53).
מרכז ובו חוגים לילדים, פעילויות לבני גיל הזהב ופעילויות קהילתיות שונות.
שיכון עובדי משרד החוץ (הפלמ"ח 52–56).
בנייני שיכון שנבנו בסוף שנות ה-50. הבניין ברחוב הפלמ"ח 56 נבנה ברמה יותר מפוארת מיתר בנייני השיכון, כי יועד למגורי בכירים במשרד החוץ.
מאז שנות ה-50 עברו חלק מהבניינים שיפוץ ושדרוג.
בין האישים שגרו בשיכון עובדי משרד החוץ במשך השנים ניתן למנות את אריה לבבי (מנכ"ל משרד החוץ), חיים יחיל (מנכ"ל משרד החוץ), עמיאל נג'אר (סמנכ"ל משרד החוץ) ויוסף תקוע (סמנכ"ל משרד החוץ).
בית הספר ע"ש יוסף לוריא לשעבר, וכיום בית ספר "בית יעקב" האר"י (הפלמ"ח 57. מחוסר מקום מספיק התרחב בית הספר גם לבניין ברחוב הפלמ"ח 53).
במקור פעל בית הספר בעיר העתיקה ונקרא "בית ספר לבנות ב".
לאחר נפילת הרובע היהודי, הקימה המנהלת, הדסה בריל-נועם את בית הספר מחדש, כשהיא מצרפת לתלמידותיה-לשעבר, פליטים אחרים שהגיעו מהעיר העתיקה ושוכנו בבתים בשכונת קטמון.
המוסד החדש שינה את שמו ונקרא על שם יוסף לוריא, והוא התמקם בבניין, שנעזב על ידי דייריו הערבים.
בסוף שנות ה-60 עבר בית הספר למשכנו החדש ברחוב הפלמ"ח 79, והמבנה עצמו הועבר לשימוש החינוך החרדי.
בית הספר ע"ש יוסף לוריא – המבנה החדש (הפלמ"ח 79).
מבנה חדש לבית הספר שנבנה בתקופתו של טדי קולק כראש העיר.
רחוב הפלמ"ח מצטלב במהלכו עם 17 רחובות.
כמחצית מהם נקראים בשמות הקשורים למלחמת העצמאות בפרט ולכוחות היהודים הלוחמים בכלל.
להלן שמות הרחובות הנפגשים במסלולו של רחוב הפלמ"ח (מצפון לדרום):
פרדריק שופן, ע"ש מלחין פולני.
הרחוב מקשר את רחוב הפלמ"ח עם תיאטרון ירושלים.
הנשיא, ע"ש נשיא מדינת ישראל.
הרחוב מקשר את רחוב הפלמ"ח עם בית הנשיא ושכונת טלביה.
הגדוד העברי, ע"ש הגדודים העבריים שנלחמו במלחמת העולם הראשונה לצד הבריטים.
הרב יעקב משה חרל"פ, ע"ש ראש ישיבת מרכז הרב, ורב השכונות שערי חסד ורחביה.
ישראל היילפרין (מעבר להולכי רגל בלבד), ע"ש היסטוריון ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
כובשי קטמון, ע"ש לוחמי הפלמ"ח וההגנה, כובשי שכונת קטמון במלחמת העצמאות.
חביבה רייק, ע"ש לוחמת פלמ"ח וצנחנית מאחורי קווי האויב הנאצי.
ניל"י (ראשי תיבות: נצח ישראל לא ישקר), ע"ש ארגון מחתרתי יהודית שפעל בארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
הפורצים, ע"ש גדוד הפורצים בחטיבת הראל, שפרץ את הדרך לירושלים במלחמת העצמאות, נלחם בקטמון ובמנזר סן סימון, וע"ש פורצים נוספים שפרצו את קווי האויב במלחמות ישראל.
נתיב זהרה (מעבר להולכי רגל בלבד), ע"ש זהרה לביטוב, לוחמת פלמ"ח והטייסת הראשונה בחיל האוויר הישראלי.
מבצע קדש, ע"ש מלחמת סיני, שהתנהלה בשנת 1956, בין ישראל למצרים.
המשוריינים, ע"ש כלי רכב ממוגנים בלוחות פלדה, אשר נבנו בצורה מאולתרת, בתקופת מלחמת העצמאות ושימשו כלי רכב מרכזי בשיירות שפרצו את המצור על ירושלים.
ישראל אהרוני, ע"ש זואולוג ארץ-ישראלי, שהיה מרצה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הטייסים, ע"ש הטייסים העבריים שבאו לעזרת ירושלים במלחמת העצמאות.
מרדכי טמקין (מצד רחוב הפלמ"ח, מעבר להולכי רגל בלבד), ע"ש מורה, משורר ומתרגם עברי.
טמקין שימש כמורה ב"בית הספר לבנות ב" בעיר העתיקה בירושלים, שהפך בגלגול מאוחר יותר (אחרי 1948) לבית הספר ע"ש יוסף לוריא, הממוקם ברחוב הפלמ"ח, קרוב לרחוב הקרוי על שמו.
יעקב פיכמן, ע"ש משורר וסופר עברי, חתן פרס ישראל לספרות לשנת 1957. הרחוב מקשר את רחוב הפלמ"ח לשכונת רסקו (גבעת ורדים).
שדרות ש"י עגנון, ע"ש הסופר העברי חתן פרס נובל לספרות.
הרחוב מקשר את רחוב הפלמ"ח לשכונת גבעת אורנים.
לאורך הרחוב יש 5 כיכרות הקרויות על שם אישים הקשורים לירושלים:
כיכר פאול (פנחס) רויטמן, ע"ש רב ומחנך, מקים קהילות ותנועות נוער בארץ ובתפוצות, בצומת הרחובות הפלמ"ח, שופן והנשיא.
פאול רויטמן נמנה עם קהל המתפללים בבית הכנסת אוהל נחמה ברחוב שופן, הסמוך לכיכר.
כיכר בן ציון גיני, ע"ש מהנדס העיר הראשון של ירושלים בתחילת תקופת המנדט הבריטי (בשנים 1917-1924), בצומת הרחובות הפלמ"ח והגדוד העברי.
כיכר יהודה קיל, ע"ש אחד מראשי חיל המדע, ראש מערכת דעת מקרא וחתן פרס ישראל.
בצומת הרחובות הפלמ"ח וכובשי קטמון.
כיכר צבי בר-ניב, ע"ש הנשיא הראשון של בית הדין הארצי לעבודה.
צבי בר-ניב היה תושב האזור.
כיכר יחיאל בן-זאב, ע"ש אחד מראשי ה'הגנה' בירושלים.
בצומת הרחובות הפלמ"ח, יעקב פיכמן, ש"י עגנון ומרדכי טמקין.
מסלול הטיולים "חביבה, נתיבה ואביבה"
ברחוב הפלמ"ח קיים מסלול טיולים מיוחד, המנציח את הפלמ"ח, את גיבורות הפלמ"ח, נשים נוספות שקשורות למבנים המצויים ברחוב הפלמ"ח ואירועים היסטוריים הקשורים בעיקר למלחמת העצמאות.
זהו מסלול תיירותי, המכוון למטיילים ובעיקר לצעירים ובני נוער, שבו משולבות תחנות-הסברים על 7 נשים בולטות.
המסלול קרוי על שם חביבה רייק (שעל שמה יש רחוב בין מס' 38 למס' 42 ברחוב הפלמ"ח), על שם נתיבה בן יהודה (שהתגוררה, כאמור ברחוב הפלמ"ח מס' 18), ועל שם "אביבה", שהיא ילדה בדיונית, המשתתפת בסיור ולומדת דרכו על הנשים והאירועים ההיסטוריים הנקרים במסלולה.
הנשים שעל שמן יש הסברים לאורך המסלול: שרה אהרנסון, זהרה לביטוב, נתיבה בן יהודה, חביבה רייק, שרה שנירר, ורה פרנסס ברייס סלומונס ומרים זריפי.
רחוב יפו הוא רחוב מרכזי בירושלים, בעל היסטוריה רבת שנים.
ראשיתו בדרך יפו, הציר דרכו היו יוצאים מן העיר העתיקה של ירושלים, מערבה לכיוון העיר יפו ששימשה כעיר הנמל של ירושלים.
במשך עשרות שנים במאה ה-19 ובמאה ה-20 היה הרחוב רחובה הראשי של ירושלים שמחוץ לחומות ומרכז העסקים הראשי (מע"ר) שלה.
עם השקת הרכבת הקלה בירושלים בראשית העשור השני של המאה ה-21, נותר הרחוב כציר תחבורה ראשי בעיר וכרחוב המרכזי במרכז העיר שלה.
הרחוב חוצה את העיר ממזרח למערב.
תחילתו בשער יפו שבחומת העיר העתיקה, דרך מרכז העיר, ועד צומת היציאה מירושלים בשדרות ויצמן.
לאורך הרחוב כמה כיכרות ואתרים ידועים של העיר, בהם: כיכר צה"ל, כיכר ספרא, כיכר ציון, כיכר הדוידקה, צומת יפו-המלך ג'ורג' (צומת האיקסים), התחנה המרכזית, וכן דרכי גישה למדרחוב העירוני – מדרחוב בן-יהודה וכן לשוק מחנה יהודה.
לכל אורכו מצויים מאות חנויות ובתי עסק שונים.
מאז 2007 חלק מרחוב יפו הוא המדרחוב הארוך בישראל, באורך כקילומטר וחצי, בין כיכר צה"ל לשוק מחנה יהודה, שבאמצעו עוברת הרכבת הקלה.
עקב התמורות הרבות שחלו ברחוב לאורך השנים כתב עליו האדריכל וחוקר ירושלים דוד קרויאנקר כך:
ראשית הרחוב בשלהי התקופה העות'מאנית
במהלך במחצית השנייה של המאה ה-19 התהדקו קשריה (הצליינים והמסחריים) של העיר ירושלים עם יבשת אירופה.
קשרים אלו התנהלו דרך נמל יפו, ובכך דחק שער יפו את מעמדו העיקרי של שער שכם, והוא הפך לשער הכניסה הראשי לעיר.
בשנת 1869, לקראת ביקורו של הקיסר האוסטרו-הונגרי פרנץ יוזף, נסללה הדרך הראשית ירושלים-יפו לכל אורכה, בירושלים החל התוואי בשער יפו ועבר דרך גבעות הטרשים שמצפון-מערב לעיר.
עד אז התנהלה התנועה בדרך יפו ברגל ועל גבי בהמות משא, גמלים ופרדות.
הדרך נקראה אז דרך יפו בדומה לדרכים אחרות שיצאו מירושלים ונקראו על שם עיר היעד אליה הובילו.
בתקופה זאת חוותה ירושלים פיתוח מואץ שבא לידי ביטוי במעורבות חזקה של המעצמות (בעיקר רוסיה, צרפת, אוסטרו-הונגריה ובריטניה), ובגידול באוכלוסיית העיר.
אחת התוצאות של תהליך זה היא תופעת היציאה מן החומות – ההתיישבות בשכונות ומתחמים חדשים ומרווחים יחסית, מחוץ לחומות העיר העתיקה.
הדרך המוליכה ליפו הייתה לרחוב ששימש עמוד השדרה להתפתחות העיר שמחוץ לחומות, כשמשני צדיו נבנו המתחמים והשכונות הראשונים שלה: מגרש הרוסים, נחלת שבעה, מחנה יהודה ואחרים.
בתחילה נבנו השכונות לצורך מגורים בלבד, אך עם התפתחות חיי הרחוב הוסבו חלק מחזיתות הבתים שפנו לרחוב לחנויות, בתי מלאכה ובתי קפה.
בשנת 1897 הפך הרחוב למשמעותי עד כדי כך שהממשל העות'מאני הפסיק לנעול את שער יפו בלילות ובימי שישי בצהריים (כפי שהיה נהוג עד אז), ובכך אפשר חיבור רצוף של העיר העתיקה אל הרחוב.
בשנת 1898, לכבוד ביקורו בארץ של וילהלם השני, קיסר גרמניה, שופץ הרחוב והוצבו בו ספסלים ועמודי תאורה.
בנוסף, נפרץ קטע החומה הסמוך לשער ומולא החפיר שהגן על מגדל דוד, ובכך חובר הרחוב לחלוטין לעיר העתיקה.
עם הזמן התרחב הרחוב מערבה והוקמו בו גם מבני ציבור ואתרים שונים.
בשנת 1880 נפתח בו בית הספר אליאנס, ב-1891 החל לפעול בית החולים העירוני, ב-1902 נחנך בית החולים שערי צדק, ובשנת 1908 נפתח בית היתומים הספרדי.
בקצהו המערבי של הרחוב נבנו בתי מושב זקנים אשכנזי (נחנך ב-1901) וספרדי (נחנך ב-1906), וכן בית החולים הפסיכיאטרי עזרת נשים (נחנך ב-1906).
גם בתי מידות פרטיים כדוגמת בית הקונסול פין או בית משיח ברוכוף ובתי סיידוף הוקמו ברחוב בתקופה זו.
רוב שטח הרחוב לא היה בנוי בצפיפות בראשית המאה, ובין המבנים היו שטחים ריקים רבים.
עם התפתחות המסחר והמגורים מחוץ לעיר החלה להתפתח ברחבה החיצונית של שער יפו מעין תחנה מרכזית שממנה יצאו עגלות וכרכרות נוסעים לכיוון יפו, ובה נפרקו והועמסו שיירות הגמלים שהביאו סחורה לשוקי העיר העתיקה.
אזור זה הפך למרכז העסקים הראשי (מע"ר) של העיר: לאורך הדרך, בצמוד לקיר החומה ומצדו השני של הרחוב, נבנו באותה תקופה בתי מסחר ובנקים רבים שיועדו לתושבי העיר, אך גם, ואולי בעיקר, לצליינים ולתיירים.
הרכב אוכלוסייה זה משך לאזור גם בתי מלון, ובשנת 1891 נחנך בו מלון פאסט שהיה גדול ומפואר מאוד לתקופתו.
לאזור זה עברה ב-1896 עיריית ירושלים מהעיר העתיקה לבניין חדש בצומת הרחובות יפו-ממילא.
העירייה בנתה ברחבה זו גם סביל (נחנך ב-1902) ואת מגדל השעון של ירושלים (נחנך ב-1907) מכספי תרומות שאספה מתושבי העיר.
הבנייה המשיכה גם מערבה וכללה קונסוליות, בתי דואר של מעצמות זרות, חנויות צילום, סוכנויות תיירות ועוד.
בקצה המערבי של הרחוב מול גן העיר, נבנו שני בנייני הארמנים (ב-1901-1906).
הסוחרים ובעלי המלאכה שפעלו ברחוב, כמו גם העגלונים, כללו לאומים שונים: גרמנים טמפלרים, ארמנים, בריטים, יוונים, יהודים, ערבים ועוד, ובכך יצרו מע"ר משותף יהודי-נוצרי-מוסלמי.
הרחוב במלחמת העולם הראשונה ובשלטון הצבאי הבריטי
בעקבות הצטרפות האימפריה העות'מאנית לצד מעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, הונהג בארץ ישראל שלטון צבאי נוקשה.
נתיני הארץ מקרב התושבים גויסו לעבודות כפייה ולצבא ורבים מתושבי וסוחרי הרחוב, יהודים ונוצרים, שהיו נתינים של מדינות שהפכו למדינות אויב, גורשו משטחי האימפריה.
חיילים עות'מאנים וגרמנים שוכנו במבנים שונים שהוחרמו מבעליהם (למשל בבית מושב הזקנים והזקנות הספרדי) ולא פעם ביצעו מעשי שוד בבתי עסק ומוסדות.
גם הניתוק משוקי העולם ומהמדינות שמהן הגיעו כספי החלוקה, פגעה אנושות בחיים ובמסחר בעיר כולה וברחוב בפרט.
ברחבת שער יפו הוצב גרדום עליו נתלו מרגלים ובוגדים.
הבריטים אמנם הגדירו את ירושלים כעיר בירה, אך להחלטה זו עדיין לא היו כמעט משמעויות בשטח.
בשנת 1920 כונן בארץ ישראל המנדט הבריטי, שהיה שלטון אזרחי שמונה כדי לפתח את הארץ.
העיר התפתחה מאוד בתקופה זו, והפעם בצורה מסודרת ועל פי תוכניות אב.
תוכניות אלו כללו בין היתר גם את רחוב יפו, ונודעה להם השפעה על התפתחותו של הרחוב ועל הבנייה בו, אף שזו נעשתה בעיקר בידי יזמים פרטיים וגופים מקומיים.
בתקופת המנדט עבר מוקד הפעילות המסחרית של הרחוב מערבה לקטע בין כיכר אלנבי (דאז, היום כיכר צה"ל) לצומת הרחובות יפו, המלך ג'ורג' וצ'נסלור.
הבריטים החליטו להעביר את בניין העירייה ממקומו בצומת יפו-ממילא ובנו עבורו, בשותפות עם בנק ברקליס, בניין חדש (נחנך ב-1934) בסמוך לגן העיר.
בסמוך אליו נבנו בנייני משרדים נוספים ששימשו גם הם את ממשלת המנדט אך רובם נבנו על ידי גופים פרטיים: בית הדואר המרכזי (נחנך ב-1938), בניין בנק אנגלו-פלשתינה (נחנך ב-1939), בניין חברת הביטוח ג'נרלי (נחנך ב-1935) והבניין הרוסי החדש.
בנייני ממשל נוספים כגון בתי המשפט, הכלא העירוני, מטה הבולשת ובית החולים הממשלתי שוכנו במבנים קיימים במגרש הרוסים הסמוך לרחוב.
בהמשך הרחוב מערבה החלו להיבנות החל משנות ה-20 בנייני משרדים, מלונאות ומסחר על שטחי גן אנטימוס שנקנה על ידי חברת הכשרת היישוב בשנת 1922. על שטח זה נבנו בנייני כיכר ציון ומרבית הרחובות המהווים את המשולש הירושלמי.
וסביבו התפתח מרכז העסקים הראשי (מע"ר) החדש, מנותק מהמע"ר הקיים בסמוך לשער יפו.
כבר מתחילתו היו רוב בעלי העסקים במע"ר זה יהודים, אך הקונים בו היו גם ערבים מוסלמים ונוצרים.
בתקופה זו התבסס הרחוב בצורתו המוכרת כרחוב אורבני בנוסח אירופי, והחל רווח השם "רחוב יפו" לתיאור קטע הדרך שבתוך המרחב העירוני הירושלמי בניגוד ל"דרך יפו" שממשיכה עד העיר יפו עצמה.
לאחר מאורעות תרפ"ט שבהם יצא המון ערבי מכיוון שער יפו אל עבר ירושלים היהודית ונבלם רק לאחר שבזז חנויות יהודיות ורצח עיתונאי יהודי, החלו בעלי עסקים יהודים ששכנו במע"ר המקורי של הרחוב להעביר את חנויותיהם מערבה והאזור המזרחי הלך ונעשה לאזור ערבי במובהק.
תהליך נטישת היהודים את חלקו המזרחי של הרחוב החריף לאחר הקמת הבווינגרד , ועוד יותר לאחר ההתקפה על המרכז המסחרי הסמוך ברחוב ממילא.
תהליך זה, של הפרדה לאומית בירושלים, הלך והחריף עד שהגיע לשיאו בפרוץ מלחמת העצמאות ובחלוקת העיר לאחריה.
בשנת 1932 הוקמה ברחוב, בסמוך לכיכר ציון, התחנה המרכזית הישנה של ירושלים ששימשה עד שנת 1960. הקמת התחנה ביססה את מעמדו של אזור זה מבחינה עסקית ותיירותית, וסביבה נפתחו בתי מלון ומסעדות.
מושל ירושלים הבריטי הראשון, רונלד סטורס, התמקד לא רק בבנייה ושיקום של מבנים אלא גם בהריסת מבנים שלא תאמו את גישתו לצורה בה ירושלים צריכה להראות.
בהוראתו נהרסו מגדל השעון העות'מאני מעל שער יפו, וכן הסביל וביתן בצלאל שעמדו ברחבת השער.
למעשה, כל הבניינים במע"ר המזרחי של הרחוב, משער יפו ועד כיכר אלנבי, סומנו להריסה בתוכניות הבריטיות לפיתוח העיר החל משנת 1918, אך ההריסה נתקלה בבעיות משפטיות, ובפועל נהרס רק בית אחד בנוסף למבנים שהוזכרו לעיל.
בניינים אלו נהרסו חלקית במהלך מלחמת העצמאות, ובאופן מוחלט לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר פיצוץ מלון המלך דוד ביולי 1946, החלו הבריטים בהקמת אזורי ביטחון (בווינגרד) לצורך שמירה על מוסדותיהם ומפקדותיהם בעיר.
אזור הביטחון העיקרי, שהקמתו הושלמה בראשית שנת 1947, כלל את מגרש הרוסים, בניין ג'נרלי, בניין הדואר המרכזי, בנק אפ"ק ומתחם נוטרדאם.
הקמת הבווינגרד לוותה בהחרמת חנויות רבות בבעלות יהודית ששכנו בבניינים שנכללו בו.
בעלי חנויות אלו נאלצו לנדוד אל מעלה רחוב יפו או הרחובות הסמוכים, קבוצה של כמה מהם, יחד עם משפחת קוקיא, הקימה את בניין העמודים בסמוך לצומת יפו-המלך ג'ורג'-צ'נסלור.
בווינגרד זה חסם לחלוטין את התנועה דרך רחוב יפו בין מערב העיר למזרחה, ובכך החריף עוד יותר את הפער בין חלקו העברי של הרחוב לחלקו הערבי.
לאחר החלטת החלוקה של האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 החריפה המתיחות ברחוב בין יהודים וערבים.
ב-2 בדצמבר נערכה התקפה על חנויות יהודיות בממילא וברחובות הסמוכים ובתגובה הוצתו מספר חנויות בבעלות ערבית ברחוב יפו.
ב-14 במאי 1948 נערך על ידי כוחות ההגנה והאצ"ל מבצע קלשון שבמסגרתו השתלטו כוחות אלו על אזור הבווינגרד ברחוב ומתחמים נוספים שפונו על ידי הצבא הבריטי.
לאחר מכן נכבש גם מלון פאסט על ידי כוחות עבריים.
בליל ה-17-18 במאי ניסה כוח מחטיבת עציוני לכבוש את שער יפו ומגדל דוד על מנת לפרץ דרך לרובע היהודי הנצור, אך התקפה זו נכשלה.
וב-9 ביולי הניח כוח צה"ל מטעני חבלה במבני המע"ר המזרחי הנטוש על מנת שיהוו מכשול בין העיר העתיקה והעיר החדשה.
מבנים אלו ניזוקו בהפצצות משני עברי הגבול ובהסכמי שביתת הנשק נשארו בשטח ההפקר.
בסיום המלחמה, עם חתימת הסכמי שביתת הנשק, חולקה ירושלים באופן רשמי והמע"ר המזרחי (ההרוס) של הרחוב נותר בשטח הפקר בין ישראל לירדן והמבנים הסמוכים אליו (כמו מלון פאסט ואחרים) הפכו לאזורים סמוכי גבול ובעלי סיכון לצליפות חיילים ירדנים מחומת העיר העתיקה.
במבנים אלו שוכנו משפחות עולים מעוטות יכולת ובכיכר אלנבי הוקמה חומת מגן גבוהה כנגד צליפות.
הרחוב המשיך לשמש משכנה של העירייה ומוסדות ממשלתיים נוספים (חלקם התמקמו במבנים שפינתה ממשלת המנדט) והמע"ר היהודי ברחוב התפתח והפך למע"ר היחיד בעיר העברית.
אך למרות זאת, כתוצאה מהמצב הכלכלי הקשה בארץ בשנותיה הראשונות של המדינה, ועזיבתם של פקידי וחיילי המנדט שהיוו כוח קנייה משמעותי בעיר, נחלשה הפעילות העסקית ברחוב.
מעבר התחנה המרכזית לקצהו המערבי של הרחוב בשנת 1958 פגע עוד יותר במע"ר המרכזי שלו ורבים מבתי המלון שהיו בו נסגרו.
מבחינה אדריכלית, לא התפתח הרחוב משמעותית בתקופה זו.
המבנים שנבנו בשנים אלו ברחוב לא היו מבנים בעלי חשיבות אדריכלית או ציבורית וברובם היו בנייני משרדים פשוטים.
מאידך, הוצבו ברחוב שתי אנדרטאות למלחמת העצמאות שתוכננו על ידי האדריכל אשר חירם.
האחת אנדרטת הדוידקה, הוצבה בשנת 1956 בצומת הרחוב עם רחוב הנביאים ושם הצומת הוסב לכיכר החירות.
אנדרטה זו היא חלק מתוכנית להקמת אנדרטאות לנשק מלחמת העצמאות, מתוכה הוקמו בסופו של דבר אנדרטאות בירושלים, בצפת ובטבריה.
האנדרטה השנייה, יד הזיכרון למגיני ירושלים, הייתה אמורה לקום בכיכר "נורדאו" ושם בוצע לכבודה טקס הנחת אבן פינה כבר בשנת 1949. השנים עברו, העירייה נתקלה בקשיים בהקמת האנדרטה והחליטה להעבירה לרחבה שמול בנייני האומה, בין השאר בשל הרצון להקים רחבה לטקסים בסמוך אליה.
חנוכת האנדרטה בוצעה לבסוף רק באפריל 1960.
בשנים בהן מצעדי צה"ל התקיים בירושלים עבר המצעד דרך הרחוב.
בחלק מהמצעדים צפו ראשי המדינה בצועדים ממרפסת בית העם ששכן במבנה "בית פרלמן" (יפו 70) בסמוך לכיכר הדוידקה.
עקב עומס התנועה ברחוב עם התגברות השימוש בכלי רכב, נאסרה תנועת כלי רכב פרטי ברוב הרחוב החל מספטמבר 1960 אולם איסור זה הוסר לאחר פחות משנה.
באותה שנה אושרה תוכנית שהכין האדריכל יוסף קלארווין ובמסגרתה הייתה אמורה להיהרס שכונת נחלת שבעה, במקומה של השכונה תוכננו בניינים בני שש קומות לאורך הרחוב.
בשנת 1964 נהרסו כמה בתים ראשונים ובמקומם הוקם "בית יואל" (יפו 33).
באותן שנים רווחה תפיסה תכנונית, שהתבססה גם על תוכניות המתאר הבריטיות, שסברה שרוב הבתים הישנים והמוזנחים לאורך הרחוב ראויים להריסה ולבנייה חדשה במקומם.
מהלך זה נועד להקנות לרחוב מראה המתאים לעיר בירה מודרנית ובעלת מעמד בינלאומי.
תוכניות אלו קיבלו תנופה לאחר איחוד העיר ובשנת 1971 הציע צוות לתכנון מרכז ירושלים, שמונה על ידי העירייה, להפוך חלק מהרחוב למדרחוב ולהרוס את שכונת ממילא, מגרש הרוסים, נחלת שבעה, בית אנה טיכו ושכונת אבן ישראל על מנת לבנות במקומם בנייה מסחרית חדשה.
רוב תוכניות אלו לא בוצעו.
מתחם שלם ברחוב שנהרס סופית באיחוד העיר הוא המע"ר המזרחי של הרחוב.
שרידי המבנים שהיו באזור זה וניזוקו קשות במהלך מלחמת העצמאות נהרסו.
אזור זה נכלל בתחומי הגן לאומי סובב חומות ירושלים ובראשית שנות ה-70 נסללה בו טיילת שמחברת את כיכר צה"ל (שמהווה את קצה רחוב יפו כדרך עירונית) לשער יפו.
הטיילת תוכננה על ידי האדריכלים אריה ואלדר שרון.
לצד הטיילת עוברת תחילתה של דרך חברון.
רחוב יפו המשיך למלא את תפקידו כציר מרכזי, אך חשיבותו כמרכז עסקים הלכה ופחתה עם התרחבותה המהירה של ירושלים, שכללה הקמת שכונות הטבעת והקמת מרכזי עסקים אלטרנטיביים מחוץ למרכז.
בשנת 1975 נאסרה תנועת רכב פרטי ברחוב מכיכר הדוידקה מזרחה ורכב פרטי הורשה לנוע בקטע זה של הרחוב רק מערבה.
בשנות ה-70 וה-80 המשיכה מגמת הריסת מבנים ישנים ובניית מגדלים ומתחמים חדשים במקומם.
כך נהרס מבנה בית הספר אליאנס ובמקומו נבנה מרכז כלל וכן נהרס מבנה קולנוע ציון ועל חורבותיו נבנה בניין בנק הפועלים.
בחלקו המערבי של הרחוב נהרס בית החולים עזרת נשים ובמקומו הוקם בניין הנהלת דואר ישראל, מולו שטחו של בית החולים נהרס כבר בשנת 1966 בית מושב הזקנים הכללי המאוחד על מנת לפנות מקום לבניין התחנה המרכזית של ירושלים (מבנה שבעצמו נהרס בסוף המאה לטובת הקמת בניין חדש).
גם מזלו של בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי לא שפר עליו וחלקו נהרס לצורך הקמת מלון רימונים (שנחנך בשנת 2000 ונסגר בשנת 2004).
על שטחו נבנו בשנות ה-80 גם בית אגד ובית אולפני הבירה – jcs.
מבנים אלו לא הצליחו להביא תנועת קונים נוספת ולאזור ולשפר את מצבו המסחרי והעירוני.
פתיחת קניון מלחה ולאחריו קניונים נוספים בשנות ה-90 של המאה ה-20 השפיעו גם הם על הזנחת הרחוב ועל הידרדרות מצבו.
מרכזיותו של רחוב יפו, והיותו ציר תנועה ראשי לאורכו עברו רוב קווי האוטובוס בירושלים, כמו גם קרבתו למזרח העיר, הפכה אותו יעד מועדף לפיגועי טרור ומאז סוף שנות ה-60 הונחו מטעני חבלה ברחוב יפו פעמים רבות וחלקם גרמו לאבדות כבדות.
מאז אמצע שנות ה-90 שימש הרחוב זירה למספר פיגועי התאבדות קטלניים בניהם הפיגועים בקו 18 (1996), הפיגוע במסעדת סבארו (2001), הפיגוע בקו 14א (2003) ופיגוע הדריסה (2008).
בשנת 2000 החלו עבודות תשתית לקראת סלילת מסילות הרכבת הקלה ומעבר הקו הראשון שלה ברחוב יפו לכל אורכו.
במסגרת עבודות ההקמה רוצף חלקו המרכזי של הרחוב, ובשנת 2011 נסגר חלק זה של הרחוב לתנועה כלי רכב והפך למדרחוב שבמרכזו עוברת הרכבת.
המדרחוב מתחיל בכיכר צה"ל במזרחו ומסתיים בכניסה לשוק מחנה יהודה במערבו.
ממדרחוב יפו מסתעפים מדרחובים נוספים ובהם מדרחוב בן-יהודה.
אלמנט נוסף שהוקם כחלק מפרויקט זה הוא גשר המיתרים בתכנון האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה.
הגשר מחבר את הרחוב עם שדרות הרצל ומלבד ייעודו התחבורתי נועד להוות שער כניסה מונומנטלי לעיר.
לאחר הפעלת הרכבת הקלה ברחוב וסגירתו לתנועת כלי רכב חלה שיפור במצב הרחוב והרחובות סביבו מבחינת מסחר, תנועת הולכי רגל, וזיהום אוויר.
בנייה ברחוב לאחר הרכבת הקלה
הסבת רוב הרחוב למדרחוב משולב עם רכבת קלה, ושיפור הנגישות אליו באמצעות הרכבת, נתנו זריקת מרץ משמעותית לבנייה ברחוב.
בניינים ברחוב שופצו ונבנו עליהם תוספת קומות.
ב-2011 נפתח בכיכר ציון ברחוב מבנה חדש של המשביר לצרכן על חורבות שני בתים מנחלת שבעה.
בתי סיידוף בחלקו המערבי של הרחוב שוקמו ובחצר הפנימית שלהם הוקם מגדל מגורים בן 24 קומות.
במתחם כי"ח הסמוך לבניין כלל מוקם J TOWER מגדל מגורים, מלונאות ומסחר.
כאמור, הרחוב נקרא על שם העיר אליה הוליכה דרך זאת לאורך ההיסטוריה.
אך שם זה השתנה מספר פעמים לפרקי זמן קצרים.
ב־11 ביוני 1948 החליטה עריית ירושלים לשנות את שם הרחוב לרחוב הרצל, אך השם הוחלף בחזרה עקב התנגדות חריפה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר החליפה העירייה את שמו למשך חודש ל"רחוב ניו יורק" כאות הזדהות, ובנוסף לשלטי הרחוב הופיעו שלטים המציינים את שמו הזמני.
מאות המטרים הראשונים של הרחוב, משער יפו עד כיכר צה"ל, מסומנים כחלק מתוואי כביש 60 הארצי, כביש אורך המתחיל בבאר שבע ומסתיים בנצרת ועובר בבירה.
מבנים היסטוריים ובעלי חשיבות ברחוב יפו (ממזרח למערב)
רחוב ליליינבלום בתל אביב הוא מראשוני הרחובות בעיר זו, והוא קרוי על שמו של משה לייב ליליינבלום.
תחילתו ברחוב פינס בשכונת נווה צדק, והוא נמשך מזרחה עד רחוב אלנבי.
בקצהו, שבשכונת נווה צדק, הוקם בשנת 1913 "ראינוע עדן", בית הראינוע הראשון של תל אביב, שהפך לימים לבית קולנוע ופעל עד שנת 1974. מול הראינוע הוקם קיוסק לשירותם של באי הראינוע.
בחלקו המערבי של הרחוב נמצא גם בית הספר "תחכמוני", שהוחלף לאחר-מכן לבית ספר "אולפנית בני עקיבא תל אביב".
בהמשכו של הרחוב נמצאים משרדי הנהלות של בנקים, כחלק ממתחם הבנקאות שכולל גם את רחוב יהודה הלוי ורחוב הרצל הסמוכים.
ברחוב נמצאים משרדי הנהלה של בנק לאומי ובנק דיסקונט, ובעבר נמצאו בו ההנהלות של בנק המזרחי והבנק למסחר.
בפינת הרחובות ליליינבלום והרצל ניצב אחד מחמשת הבתים הראשונים שנבנו בתל אביב, ביתו של יחזקאל דנין (סוכובולסקי).
בפינת הרחובות ליליינבלום ונחלת בנימין נמצא סניפו הראשי של בנק ישראל בתל אביב, שנבנה בשנת 1937 (שימש בשנים 1937–1944 את בנק אשראי).
במקום בו נמצא בניין זה שכנו בעבר שני בניינים שנבנו לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי שלמה פיינגולד: בית הדואר והטלגרף וביתו הפרטי של פיינגולד.
בפינת הרחובות לילינבלום והרצל נמצא "בית שיף" שבו שכן מוזיאון הרצלילינבלום להיסטוריה של הבנקאות בתל אביב עד סגירתו ב-2019.
בתקופה שבה נאסרה על תושבי ישראל החזקה של מטבע זר היה רחוב ליליינבלום, בחלקו שבין רחוב הרצל לרחוב אלנבי, מרכז פעילותם של חלפני כספים, שהחליפו באופן בלתי חוקי, אך גלוי למדי, מטבע ישראלי בדולרים, ולהפך.
באותה תקופה צמד המילים רחוב ליליינבלום הפך לכינוי נפוץ לשוק השחור במטבע זר.
שערו של "הדולר השחור", שנקבע על ידי חלפנים אלה, ובפרט הפער בינו ובין השער הרשמי של הדולר, היווה מדד למצב המשק.
כאשר הפער היה גדול מדי, היה נציג של בנק ישראל מגדיל בסתר את ההיצע של הדולר השחור.
בליליינבלום 9 שוכן בניין שהיה פעם מלון אלקונין-צנטרל, בית המלון הראשון בעיר שהוקם ב-1913 ואירח מנהיגים ואישים חשובים רבים.
המקום פעל כמלון עד שנות ה-40 והוסב לאחר מכן לבית דירות.
בשנות ה-70 ננטש המבנה ומאז הוא סובל מהזנחה רבה על אף שהוגדר כמבנה לשימור.
במספר 27 שכן ביתו הדו-קומתי של ד"ר יהודה לייב פוחובסקי בו שכן בית היולדות הראשון בתל אביב, בית חולים גלעד.
בשנות העשרים של המאה העשרים הקים ד"ר יוסף צבי שטיין מרפאה שהייתה מיועדת לחולים מעוטי יכולת.
את המרפאה השנייה הקים ברחוב שבזי.
עיריית תל אביב הציבה שלוש לוחיות זיכרון ברחוב:
ליליינבלום 41 - הפיקוד העליון של ההגנה.
ליליינבום 11 - לוחית זיכרון ללוחם האצ"ל שנהרג בפיצוץ במפעל תחמושת של האצ"ל שהיה בבניין ב-6 באוגוסט 1939.
ליליינבלום 7 - בית הספר תחכמוני שהיה מקום לאימוני ההגנה.
רחוב ליברטי 28 הוא גורד שחקים המצוי בדאונטאון מנהטן - חלקו הדרומי של רובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הבניין נפתח בשנת 1961, ומרתפי הבניין והכיכר נפתחו בשנת 1964. גובהו 248 מטרים ויש בו 60 קומות (וכן 5 קומות מרתף).
הבניין הוא ה-37 בגובהו בעיר ניו יורק, ה-83 בגובהו בארצות הברית, ה-93 בגובהו באמריקה הצפונית וה-752 בגובהו בעולם.
הבניין, שנבנה בסגנון מודרני (הסגנון הבין-לאומי) ולו חזית זכוכית ופלדה לבנה ושחורה, תוכנן על ידי האדריכל גורדון בנשפט ממשרד האדריכלים סקידמור, אווינגס ומריל (SOM).
הבניין שופץ בתחילת שנות ה-90, ובנק צ'ייס מנהטן העביר את מטה החברה בשנת 1997, ובו שכן משרדו של דייוויד רוקפלר.
חברת האם של צ'ייס מנהטן, ג'יי פי מורגן צ'ייס, מכרה את הבניין לחברת ההשקעות הסינית, קבוצת פוסון, בשנת 2013. שם הבניין שונה לאחר מכן לרחוב ליברטי 28. הבניין עבר שיפוץ נרחב בין השנים 2016 ו-2018.
הבניין נראה מרחוק מגושם ביחס למבנים הסמוכים לו - שנבנו בתקופה מוקדמת יותר, וזאת בעיקר בשל השתקפות מבני הלבנים שסביבו בחלונות הזכוכית של גורד השחקים.
המגדל מחופה אלומיניום - מתכת זולה יותר, וזאת על מנת לחסוך בעלויות (ולא להשתמש בפלדת אל חלד היקרה יותר).
רחוב יפת הוא אחד הרחובות הראשיים של יפו.
הוא קרוי על שמו של יפת בנו של נח, מייסד העיר על פי אחת האגדות.
הרחוב נקרא בתחילה בשם: דרך עזה כיוון שהוא היה הכביש המוביל בין יפו לבין עזה.
לאחר מכן שונה שמו אל: רחוב עג'מי על שם איברהים אל-עג'מי שהיה קדוש פרסי, וגם עבר בסמוך אל השכונה שנקראת בשם זה גם כיום.
תוואי הרחוב עובר מעל רחוב יהודה הימית בגשר שהוקם בזמן המנדט הבריטי.
חלקו המערבי של תחילת הרחוב עובר על השטח בו עמדו בעבר חומות יפו.
הרחוב היה בעבר דרך שהקיפה את חומות יפו העתיקה.
לאחר פירוק והריסת החומה, סביב 1870, וצמיחת העיר, הפך לרחוב מסחרי מרכזי.
באבני החומה שפורקו נעשה שימוש משני, ובכלל זה לבנית חלק מהבתים שברחוב.
הרחוב היה בתחילה היחידי שחצה את כל העיר, עד להקמתה של שדרות ירושלים על ידי הסולטאן הטורקי בשנת 1915, ששכנה במקביל אל הרחוב במזרח העיר על השטח שבו היו פרדסים.
כמה סימטאות מקורות בצידו המערבי של תחילת הרחוב העוקף את יפו העתיקה הם שרידי השערים של העיר העתיקה.
כיום הרחוב מקשר בין כיכר השעון לעיר בת ים (ממשיך לרחוב בלפור).
הדרך הייתה אחת משלוש דרכים שיצאו מיפו לערים מרכזיות, יחד עם דרך שכם (כיום רחוב רזיאל ובהמשכו רחוב אילת, דרך יפו-ת"א, דרך בגין וציר ז'בוטינסקי ברמת גן, בני ברק ופתח תקווה) ודרך נוספת לירושלים דרך רמלה (כיום רחוב עולי ציון, דרך בן צבי וכביש 44).
ב"גן השניים" ברחוב יפת פינת רחוב ציונה תג'ר ניצב חדר שנאים, שתוכנן בשנת 1923 על ידי האדריכל אלכסנדר ברוולד.
במהלך שנות ה-60 הוקמו ברחוב שתי רחבות גדולות עם "מפרצי חניה" לצד מגדלי מגורים בחלקו הדרומי של הרחוב ובחלקו הצפוני בגלל אופיו הצר של הרחוב.
בחלקו הצפוני הוקם מגדל מגורים במקום כמה בתי קברות שהועברו אל אזור החוף הדרומי של יפו, האחד צפוני בשכונת עג'מי מעל גשר יהודה הימית בקרבת העיר העתיקה והשנייה בשכונת ג'בליה באזור "גן תמר".
לאורך רחוב זה מספר אתרים חשובים (מצפון לדרום):
גשר יהודה הימית - שהוקם בשנות ה-20 על ידי הבריטים
מאפיית אבולעפיה - נוסדה ב-1879.
הסניף הראשון של בנק אנגלו-פלשתינה שהוקם ב-1903.
"בית תג'יאן" - ברחוב יפת 15 ביפו, סמוך למאפיית "אבולעפיה".
הבית, אחד הראשונים שנבנו ב"דרך עזה", נבנה ככל הנראה בשנים 1874-1872 על ידי משפחת תג'יאן הארמנית.
בסוף שנות החמישים קנה דוד אזולאי את המבנה והקים בו את מועדון "מקסים".
בראשית שנות השבעים הפך ל"מועדון נובמבר".
כיום הוא משולב בפרויקט המגורים "קדמת יפו העתיקה".
אחוזת בוסט - רחוב רבי פנחס (לשעבר רחוב בוסט).
במקום היה בית מגורים גדול ולצידו פרדס ובריכת השקיה.
במקום גרו במשך כמאה שנים שלושה דורות של משפחת בוסט, משפחה צרפתית אמידה.
בשנות ה-70 נמכר המקום ועליו הוקם פרויקט "הרובע ביפו".
בית העולים שאכסן עולים יהודים שהגיעו לנמל יפו.
בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו - בית החולים הצרפתי על שם המלך הצרפתי לואי התשיעי, מלך צרפת בראש שניים ממסעי הצלב (במקום מתקיימות עבודות להפיכתו למלון W)
בית החולים האנגלי ביפו-(כיום בבעלות פרטית ומשמש לאירועים)
בית הספר הצרפתי "קולג' דה פרר".
כנסיית גאורגיוס הקדוש היוונית אורתודוקסית.
הרחוב הוא גבולן המזרחי של יפו העתיקה ושכונות עג'מי וגבעת עלייה.
רחוב חיים לבנון בתל אביב-יפו הוא רחוב ראשי בשכונת רמת אביב בצפון תל אביב.
בעבר נקרא הרחוב רחוב האוניברסיטה (על שם אוניברסיטת תל אביב השוכנת לצדו), ובשנת 1986, לאחר מותו של ראש העיר השישי של תל אביב חיים לבנון אשר יזם את הקמת האוניברסיטה בשנות ה-50, נקרא הרחוב על שמו.
הרחוב מתחיל בדרך נמיר במערב, משם מתעקל צפון מזרחה ומגיע עד שדרות קק"ל והכניסה לשכונת רמת אביב ג', שם הוא נמשך כרחוב רקנאטי.
צדו הדרומי-מזרחי של הרחוב מאוכלס רובו במוסדות ציבוריים.
הקטע הצפוני של הרחוב, החל מפינת רחובות קלצ'קין/טאגור ועד פינת קק"ל משמש למגורים בלבד.
צדו הצפוני-מערבי של הרחוב משמש כמעט כולו למגורים, ובהם גם מעונות סטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
בסמוך לקצהו המערבי של הרחוב נמצא תל קסילה - אתר ארכאולוגי המצוי בתוככי מוזיאון ארץ ישראל, שנחפר החל מ-1948. בתל נחשפו שרידים של עיר נמל פלשתית מהמאה ה-12 לפנה"ס ועיר פלשתית צפופה ושוקקת מהמאה ה-11 לפנה"ס.
חלקו הדרומי של הרחוב נסלל לאורך תוואי דרך היסטורית שבין הכפר הערבי שייח' מוניס, אשר תושביו נמלטו ממנו במלחמת העצמאות, לבין יפו.
דרך היסטורית זו, שלאורכה נסללו לימים רחוב זה ובעיקר חלקו הדרומי של כביש 2 היה בתקופה העות'מאנית ותקופת המנדט ציר האורך המערבי ביותר בארץ ישראל שקישר בין יפו וחיפה.
בשנת 1974 שודרה בטלוויזיה החינוכית התוכנית "נעמי שמר וידידיה מרחוב האוניברסיטה" בהשתתפותה של נעמי שמר שגם כתבה בכל חודש שיר חדש לתוכנית.
רחוב לוינסקי הוא רחוב מסחרי בתל אביב-יפו הקרוי על שמו של הסופר הציוני היהודי-רוסי אלחנן ליב לוינסקי.
הרחוב מתחיל ברחוב אילת (חלק מהדרך ההיסטורית יפו–שכם) ומסתיים בקצה דרך ההגנה שבסמוך לתחנת הרכבת תל אביב – ההגנה.
הרחוב הוקם בשנות ה-20 במסגרת תוכנית המתאר של שכונת נווה שאנן שתכנן האדריכל יוסף טישלר.
המתווה העירוני שיצר לשכונה, על בסיס כמה רעיונות חדשניים לתקופה שהושפעו מתוכניות המתאר של ריכרד קאופמן, היה דמוי המנורה בעלת תשעת הקנים ורחוב לוינסקי במרכזה, מנקז אליו את כל שאר הרחובות.
החל מתחילת שנת 2020 - שוק לוינסקי אשר ממוקם ברחוב זה הפך באופן רשמי למדרחוב לוינסקי, כאשר כל רחוב לוינסקי העובר בשוק פונה מכלי רכב, נוסעים או חונים.
כך התאפשרה גישה טובה ומרווחת לקהל האזרחים והלקוחות מדי יום בימים עמוסים.
הקטע בו עובר כיום השוק הקימעונאי-העירוני הקרוי "שוק לוינסקי" נחנך בתאריך 15 במרץ 1964 ושכנו בו דוכני מזון רבים.
מטרתו של הקמת שוק זה הייתה לרכז את כל דוכני המזון המצויים בדרום תל אביב שחלקם עדיין מפוזרים כיום באזור זה.
אבן הפינה לפתיחתו נערכה בתאריך 7 באוגוסט 1961. כיום אין בו הרבה דוכני מזון כבעבר ורובם של דוכני המזון הפכו להיות חנויות בקטע זה של הרחוב.
השוק עובר בקטע הצר של הרחוב בין רחוב העלייה לבין רחוב השוק.
בשנת 2022 הפך חלק מחלקו המערבי של הרחוב בין רחוב העלייה לבין רחוב הרצל לחסום בפני תנועת מכוניות לצורך הפיכתו למדרחוב בטווח הקרוב.
חציו של קטע זה משמש את שוק לוינסקי.
החלק המערבי של הרחוב מרחוב אילת בסמוך למגדל נווה צדק ועד לרחוב העלייה הוא רחוב צר וחד סטרי הנע לכיוון מזרח, עם נתיב אחד לכל כיוון.
הוא חלק מהרחובות של שכונת מרכז מסחרי - שכונת בעלי מלאכה שהוקמה בשנות העשרים.
יש שמחשיבים את השכונה כחלק מפלורנטין.
בקצהו המערבי של הרחוב בלוינסקי פינת מרכולת נבנה בניין מגורים בין כ-11 קומות החורג מסביבתו.
חלקו של הרחוב מרחוב הרצל ועד לרחוב העלייה נסגר בדצמבר 2019 לתנועת כלי רכב ונשאר פתוח רק לרוכבי אופניים והולכי רגל.בחלק זה של הרחוב מרחוב השוק ועד רחוב עלייה פועל שוק הידוע כ"שוק לוינסקי".
השוק הוקם במקביל להקמת שכונת פלורנטין הסמוכה על ידי יהודי סלוניקי שהחלו לעלות לארץ ישראל בשלהי שנות ה-20. עם השנים הצטרפו לסוחרי השוק גם בני עדות אחרות שהעשירו את ההיצע הייחודי.
בשוק ניתן למצוא, בין היתר, חנויות ייחודיות של תבלינים, קפה תה, גבינות וכן מאפיות בסגנון יווני.
השוק פופולרי במיוחד בקרב חובבי קולינריה ושוכנות בו גם עשרות מסעדות המתמחות בעיקר באוכל מזרח-אירופי, טורקי ופרסי.
שפים רבים מרבים לערוך את קניותיהם בשוק זה המתחרה מבחינתם בשוק הכרמל בעיר.
בשנים האחרונות נפתחו בהתאם לאוכלוסייה הצעירה שגרה מסביב לשוק גם בתי קפה ופאבים.
חלקו המזרחי של הרחוב מרחוב העלייה ועד לתחנת רכבת ההגנה, הוא ציר תחבורה מרכזי בעל שני נתיבים לכל כיוון.
רחוב זה עובר במרכזה של שכונת נווה שאנן, המאופיינת באוכלוסייה רבה של מסתננים ופליטים מאפריקה ועובדים זרים.
בהתאם לכך גם העסקים ברחוב בחלק המזרחי הם עסקים שמשרתים בעיקר אוכלוסיות אלו.
בלוינסקי פינת הר הציון נמצאת גינת לוינסקי.
שהיו תוכניות להריסתה לטובת בית ספר לעובדים זרים.
המבנה הבולט בחלק המזרחי של הרחוב הוא התחנה המרכזית החדשה השוכנת בלוינסקי 108. רוב המבנה הוקם בשלהי שנות השישים.
אך נחנך רק בקיץ 1993. לכן, עוברים בחלקו המזרחי של הרחוב הרבה קווי אוטובוס המשמשים גם את באי התחנה המרכזית.
חלק זה של הרחוב משמש הולכי רגל רבים ההולכים בין התחנה המרכזית לתחנת הרכבת ההגנה הסמוכה.
חלקו של הרחוב הצמוד לתחנה המרכזית עובר לגשר המקשר את האוטובוסים לקומות העליונות של התחנה המרכזית.
הגשר משפיע על אופיו של הרחוב וגורם לרעש וזיהום רב הנוצר ממאות האוטובוסים העוברים עליו מדי יום.
עיריית תל אביב הציבה שתי לוחיות זיכרון ברחוב לוינסקי:
לוינסקי 79 - לוחית זיכרון של אצ"ל שהתקיף ב-23 באוגוסט 1944, תחנת משטרה בריטית ששכנה בבית זה.
לוינסקי 95 - לוחית זיכרון של ההגנה במקום שעמד בית הספר "ביאליק" ששימש לאימונים ולסליק.
רחוב לאפייט הוא רחוב באזור מנהטן תחתית של רובע מנהטן בעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
מוצאו של הרחוב מפגש הרחובות ריד (Reade Street) וסנטר (Centre Street), צפונית לבניית עיריית ניו יורק, והוא חוצה את השכונות צ'יינה טאון, סוהו וגריניץ' וילג' ומסתיים במפגש הרחובות 9 ו-10 עם שדרת פארק.
מתחת לרחוב עובר קו שדרת לקסינגטון של הרכבת התחתית של ניו יורק, ולאורכו של הרחוב שלוש תחנות: תחנת רחוב ספרינג (Spring Street), תחנת רחוב בליקר (Bleecker Street) ותחנת כיכר אסטור (Astor Place).
הרחוב נבנה על ידי יזם הנדל"ן ג'ון ג'ייקוב אסטור אשר קנה את השטח בשנת 1804 בעבור 45,000 דולרים.
אסטר החכיר את השטח ליזם צרפתי בשל דלקרוה אשר הקים במקום אתר נופש וקרא לו "גני ווקסהול של ניו יורק" על שם אתר נופש דומה שנמצא בסמוך ללונדון.
עם תום החכירה, בשנת 1825, הקים אסטור רחוב לאורכו של השטח וקרא לו "כיכר לאפייט" על שם גילבר דו מוטייה, מרקיז דה לה פאייט, גיבור מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הרחוב היה פופולרי ביותר, והשטחים מצדדיו נמכרו במהירות לאמידי העיר ניו יורק אשר בנו לאורכו של הרחוב בתי טרסה (כגון בתי הקולונייד רו שנבנו בסגנון ניאו קלאסי).
עם השנים ירד מעמדו של הרחוב וחלק מבתי הרחוב נהרסו על מנת להקים במקום מחסנים ומבני תעשייה.
ברחוב ממוקם בניין שרמרהורן, ספריית אסטור (מבנה משנת 1864 בו ממוקם כיום "התיאטרון הציבורי" של ניו יורק), וכן בניין שרמרהורן שנבנה בשנת 1888 במקום בו עמדה אחוזת שרמרהורן.
רחוב יגאל אלון (נקרא עד לשנות ה-80 רחוב גיבורי ישראל) הוא רחוב מרכזי בתל אביב הנמשך לאורך שלושה קילומטרים, מדרך ההגנה סמוך לשוק התקווה בדרום, ועד לרחוב ערבי נחל בצפונו, סמוך לגבול של תל אביב וגבעתיים.
הרחוב נחשב לאחד הרחובות המרכזיים במע"ר של תל אביב, ולאורכו נבנים החל משנות התשעים ותחילת המאה ה-21 בנייני משרדים רבים וגורדי שחקים.
הרחוב מתחיל בדרך ההגנה, סמוך לשוק התקווה.
מקצהו הדרומי של הרחוב ועד לרחוב וינגייט, הרחוב הוא חלק משכונת יד אליהו, ומשמש למגורים בלבד וכולל נתיב נסיעה לכל כיוון.
לאחר רחוב וינגייט, אופי הרחוב משתנה, בצדו המערבי נמצא היכל מנורה מבטחים, שנחנך בשנת 1963, המשמש כאולם הבית של מכבי תל אביב בכדורסל.
מצפון להיכל נמצאים בנייני משרדים שנבנו החל משנות התשעים וסניף של רשת המרכולים יוחחנוף.
בסמוך לצומת עם יצחק שדה, בקצה הצפון מערבי של שכונת יד אליהו נמצא גן לנדס הנקרא על שמו של ד"ר סטפן לנדס שנפל במלחמת שלום הגליל.
לאחר כשהרחוב חוצה את רחוב יצחק שדה, הוא יוצא מתחומה של שכונת יד אליהו, ולאורכו עד לדרך השלום נמצאים כמה מבנים בולטים.
עד לשנת 2016, עמד בקצהו הצפון מערבי של הצומת אולם הסינרמה, אשר שימש כבית קולנוע, אולם מופעים, מרכז כנסים, ואולפן טלוויזיה.
כיום (2023) נמצא במקומו חניון של אחוזת חוף ומתכונן לקום עליו בניין מגורים בין 40 קומות.
מצפון לסינרמה נמצא מגדל טויוטה שנחנך ב-2001. בהמשך נמצאים מספר בנייני משרדים, שהבולטים ביניהם הם מגדלי אלון שנבנו על חורבות מפעל הארגז, בית החולים אסותא השלום, ומגדל אלקטרה.
במקטע זה נבנה גשר יהודית המקשר בין מגדלי אלון לשכונת מונטיפיורי מצדו המערבי של נתיבי איילון.
הרחוב חוצה את דרך השלום צמוד מאוד למחלף השלום, ובצומת בין שני הרחובות נמצא מגדל תוצרת הארץ, כאשר מגדל נוסף גבוה יותר נבנה בסמוך.
מדרך השלום, ועד הרחוב ערבי נחל, הרחוב משמש כגבולה המערבי של שכונת נחלת יצחק, כאשר בצדו המערבי ובחלקים מסוימים גם בצד המזרחי נמצאים מבני משרדים.
לאור מבני המשרדים רבים הממוקמים ברחוב ומתוכננים לקם בו, מתוכנן לעבור לאורכו קו המטרו M1, כאשר לאורך הרחוב תהיינה שתי תחנות כשאחת מהן תהייה משותפת יחד עם קו המטרו M2.
רחוב יהודה הלוי הוא רחוב במרכז תל אביב, אחד מחמשת הרחובות הראשונים של העיר.
הרחוב קרוי על שם רבי יהודה הלוי.
הרחוב מתחיל בפינת רחוב פינס שבשכונת נווה צדק בדרום מערב ומסתיים בפינת הרחובות אבן גבירול ומרמורק בצפון מזרח.
בעבר, גם חלקו הדרומי של רחוב אבן גבירול נקרא יהודה הלוי ושמו בקטע הקיים כיום שוּנה בשנות ה-50 ונקרא על שמו של שלמה אבן גבירול, אף הוא מגדולי שירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
הרחוב היה הדרומי ביותר שחצה את רחוב הרצל, רחובה המרכזי של אחוזת בית ומעבר לשורת הבתים הדרומית שלו עברה מסילת הרכבת יפו–ירושלים.
בית מס' 25 ברחוב, בית ראובן ורבקה סגל, ממייסדי תל אביב, הוא הבית הראשון שנבנה באחוזת בית.
ברוב אורכו מקביל הרחוב לשדרות רוטשילד, והוא מחולק לכמה קטעים בעלי אופי שונה:
תחילת הרחוב בשכונת נוה צדק המאופיינת בבנייה נמוכה; אזור המע"ר, בו משולבים בתים נמוכים משנות ה-20 עם מגדלי משרדים; אזור רחוב הרכבת אליו הוא משיק וצפון מזרח הרחוב בו הוא חלק מן העיר הלבנה ומשכונת לב תל אביב.
יותר מכל מזוהה הרחוב כמרכז הבנקאות בישראל, משום שלאורך חלקו הדרום-מערבי שוכנים משרדי ההנהלה הראשית של שלושת הבנקים הגדולים: בנק לאומי, בנק הפועלים ובנק דיסקונט לישראל.
המחשה לכך ניתנה בדבריו של אברהם בורג: "מרחוב יהודה הלוי בתל אביב קל לסגור מפעל בחצור הגלילית".
בקטע שבין פינת רחוב אלנבי לפינת בצלאל יפה בנוי הרחוב בצדו הצפוני בלבד ומדרום הוא משיק לרחוב הרכבת ומתחבר אליו באחד מן הצמתים הגדולים שבמרכז העיר.
באזור זה עברה בעבר מסילת הרכבת יפו–ירושלים שהמשכה המערבי הגיע לתחנת הרכבת יפו, שנסגרה בראשית מלחמת העצמאות.
מפגש הרחובות יהודה הלוי והרכבת הוא גם משולש גבולות בין רבעים 5, 6 ו-8 של העיר.
בהמשך הרחוב, בנקודת המפגש שלו עם רחוב לינקולן, שוכן המרכז למיפוי ישראל ומיד לאחריו נמצא מתחם קריית ספר.
תנועת כלי הרכב ברחוב חד-סיטרית לכל אורכו, מכיוון רחוב אבן גבירול לעבר שכונת נווה צדק.
בסדרת הטלוויזיה שמש האימפריה של שמש נמצאת בבנין מספר 93, בצומת עם רחוב נחמני.
ב-1915 הושלמה בנייתו של בית מני, הנמצא בבית מספר 36 ברחוב.
בשנת 1930 רכש מלכיאל מני מאפ"ק את הבית הדו-קומתי, ולמרות שהתגורר בבית זה כשלוש שנים בלבד, הבית נקרא על שמו.
בתחילת שנות האלפיים הוגדר הבניין כבניין לשימור.
בפינת הרחוב של יהודה הלוי עם רחוב הרכבת הייתה תחנה של מסילת הרכבת יפו–ירושלים.
ב-1923 החל לפעול קו האוטובוס הראשון בתל אביב שעבר ברחוב והופעל על ידי גלי אביב.
ב-1928 החל לפעול ברחוב בית החולים ליולדות פרויד בבניין מספר 9.
ב-1931 יסד יהושע מרגולין את המכון הביולוגי הפדגוגי ברחוב בתמיכת ראש העירייה מאיר דיזנגוף.
ב-1933 הונחה אבן הייסוד לישיבת היכל התלמוד בבניין מספר 13. במהלך שנות השלושים החל לפעול בבניין מספר 33 בית ספר עממי ותיכוני לבנות בית יעקב.
במהלך מלחמת העצמאות, הוקם בית חולים צבאי בבית החולים ליולדות פרויד, שנעזב עקב ההפגזות והצליפות מיפו.
בראשית המדינה היה בית המשפט בתל אביב ממוקם ברחוב בבית מספר 14. באותה תקופה בוטלו פסי הרכבת וייצרו במקום צומת סואן.
עד שנות החמישים כלל הרחוב גם את חלקו הדרומי של רחוב אבן גבירול.
ב-1956 אירע מקרה של רצח והתאבדות בגן הילדים בבית מספר 33. ב-1964 החלה בנייתו של בניין חדש לבנק לאומי, בניין בן 16 קומות, מול הבניין המרכזי של בנק דיסקונט.
ב-1967 נפתח דואר ישראל ברחוב לינקולן, ובסוף נובמבר החלו עבודות להנחת כבלי טלפון ברחוב יהודה הלוי.
עד 1970 פעלה תחנת הרכבת תל אביב דרום ברחוב, אז נסגר ונהרס הבניין.
בהמשך שימש המקום כחניון בית הדר.
בסוף 1979 הפך הרחוב לחד סטרי במשך כל שעות היום.
במהלך שנות השמונים נפתח ברחוב מועדון הפינגווין.
בדצמבר 2003 אירע ברחוב פיגוע פלילי בניסיון לחסל את זאב רוזנשטיין, שבו נהרגו שלושה בני אדם וכשלושים איש נפצעו.
ב-2004 הוקמה ברחוב בבית מספר 81 גלריה ברוורמן.
ב-2006 הסתיימה בנייתו של מגדל בנק דיסקונט במפגש עם רחוב הרצל.
במרץ 2012 החלה הקמתו של גן קריית ספר שנפתח כשנה אחר כך.
בין השנים 2015 עד 2020 נסגר הרחוב בקטע שבין טיומקין לאלנבי בשל עבודות להקמת תחנת הרכבת הקלה עפרה חזה כחלק מבניית דנקל – הקו האדום.
ב-2023 נפתחה תחנת הדנקל תחנת אלנבי מתחת לרחוב.
רחוב ירושלים הוא רחוב בהדר הכרמל בחיפה, בין גן בנימין לרחוב בלפור סמוך לבניין הטכניון הישן, וחוצה את רחוב הלל יפה ורחוב חיים.
בתקופת העלייה החמישית השתכנו ברחוב רופאים רבים וכן אנשים מכל גוני הקשת הפוליטית של אותה תקופה – לעיתים אף באותו בניין.
בעבר נחשב לרחוב יוקרתי, והתגוררה בו עילית החברה היהודית כאבא חושי, אוריאל שלון ושלמה זלמן נתנזון, אך עם השנים ירד מגדולתו, בדומה לתהליך שעברו שאר חלקי שכונת הדר הכרמל באמצע המאה ה-20. הרחוב כמתחם ורבים מבתיו מוגדרים כמבנים לשימור.
הרחוב נכבש (אך לא נסלל) כבר במהלך מלחמת העולם הראשונה כחלק מ"עבודות יזומות" שבוצעו בהדר הכרמל.
לאחר מכן היווה הרחוב חלק מתכנונו של ריכרד קאופמן להדר הכרמל בשנות ה-20 של המאה ה-20, שנעשה על פי תפיסת עיר גנים טיפוסית וכתכנוניו היותר מאוחרים של קאופמן בחיפה (בת גלים, כרמל מרכזי וכיוצא בזה) – רחובות על בסיס קווי הגובה הטופוגרפיים הטבעיים, ובקצותיהם גנים: גן בנימין וגן הטכניון.
רחוב ירושלים נמצא על אחד מקווי הגובה האלו ומקביל לרחובות הרצל, נורדאו ופבזנר.
עקב תכנון זה של "עיר גנים", הותרה בתחילה בניית בתים בעלי שתי קומות בלבד והדבר גרם למרמור בקרב ועד השכונה, שכן בעלי הבתים רצו למקסם את משאבי המגרשים שקנו ולבנות דירות נוספות.
הבתים שנבנו בשנותיו הראשונות של הרחוב נבנו ותוכננו על ידי ראשוני הקבלנים והאדריכלים של "חיפה העברית" באותה תקופה: גדליהו וילבושביץ, שבנה כעשרה בתים ברחוב, בנימין אוראל ואחרים.
על אף היותו רחוב מגורים שכנו בו כבר מלכתחילה מוסדות תרבות כבתי-ספר, מספר פנסיונים קטנים ומקומות מפגש קטנים.
מוסדות ברחוב היוו "אבן יסוד" של ארגונים כחיל האוויר הישראלי והג"א.
לאחר מעברן של משפחות מבוססות לכרמל הפך הרחוב בחלקו הגדול לבניינים שאכלסו עסקים, אולם עם מעברם של משרדים ממשלתיים ובתי המשפט ל ננטשו חלק מן הדירות והבתים.
על אף שחלק מהבניינים נבנו מחדש, חלקם שונה ובחלקם מוקמו משרדים – שומר הרחוב על אופי הדר הכרמל כמו שראו אותה מייסדיה ומתכנניה.
בתחילת המאה ה-21 שיפצה עיריית חיפה את הרחוב כחלק משיפוץ הרחובות הסובבים את תיאטרון חיפה.
מפאת היסטוריית הבניינים והאנשים אשר התגוררו בהם הוצבו על חלק מהבתים "שלט כחול" מטעמה של הוועדה לשילוט היסטורי ובאמצעות המועצה לשימור אתרים.
ברחוב ירושלים נבנו בתי מגורים גדולים, שנתנו לאזור את הכינוי "ארמונות בשממה", שכן מהעיר התחתית ראו אותם התושבים כארמונות ביחס לבתיהם הדלים הנמצאים ב"שום מקום".
רוב בתי הרחוב נבנו בבטון.
חלקם מטויחים וחלקם מצופי אבן.
בית מס' 1 – ביתו של ד"ר אליהו (אליאס) אורבך (Elias Auerbach).
אורבך היה איש אשכולות – רופא, עסקן ציבורי, סופר, חוקר מקרא, מורה לחג"ם בריאלי וממקימי אגודת מכבי חיפה.
המקום שימש גם כקליניקה של שמחה לב לטיפול בגמגום בעזרת שיטה שפיתח לטיפול בעצמו.
בית מס' 4 – בית בעל שתי כניסות.
בעלי הבית הראשונים היו משפחות רדומסקי וז'רניינסקי.
תחילה נבנתה קומה אחת ומאוחר יותר קומה נוספת ולבסוף קומה שלישית.
דב יהודה ז'רניינסקי היה רואה חשבון של ביאליק באודסה, והוא זה ששלח למשפחה סרטיפיקטים לעלייה.
בתחילה עלו שולמית ודב יהודה ז'רניינסקי והתיישבו בעיר התחתית ואחר כך עלו ילדותיהן.
ז'רניינסקי פתח ב-1927 בית מסחר לספרים בשם "מוריה" כשם הוצאת הספרים של ביאליק שאותה ניהל.
לאחר מכן פתח חנות למכשירי כתיבה בשם "דעת" ברחוב הרצל.
בקומת הקרקע שכן "בית הספר לילדי עובדים" והשלט המעיד על כך עדיין מתנוסס על הבניין.
בית מס' 5 – בית אליהו ושרה (לבית קראוזה) מזרחי.
אליהו מזרחי למד במקוה ישראל ובצרפת.
לאחר מספר התיישבויות בגליל וניסיון להקים משק בכנרת קיבל מזרחי מגיסו, אליהו קראוזה, את משימת ייעור הנגב על מנת לגדל ירק לנוי ולמאכל.
לשם כך הוענקו לו ולצמד סגניו, בר-כוכבא מאירוביץ וזרובבל לובמן, דרגות קצונה ב.
בעזרת מינוי זה גייס יהודים צעירים כ"עובדי כפייה" כדרך למילוט משירות צבאי מלא.
על פועלו במסגרת משרה זו קיבל מזרחי מדליה מאת השלטונות.
בזכות היכרותו של מזרחי עם הממשל הוא היווה צינור שדרכו שיחדו אנשי ניל"י גורמים טורקיים על מנת לשחרר את אבשלום פיינברג ואחר כך את בן דודו נעמן בלקינד.
אי-שחרורו של בלקינד גרם להאשמתו של מזרחי בלקיחת השוחד לכיסיו על ידי חלק ממקורבי בלקינד, עם חשיפת מחתרת ניל"י נידון למאסר בחשד לסיוע, אך נמלט ממנו.
הוא עבר לחיפה ב-1919 והיה לקבלן מצליח אשר בנה בתים רבים בעיר וגם את ביתו זה.
מזרחי היה מראשי האופוזיציה לוועד הדר הכרמל בטענה שהוועד לא ניהל את כספי המיסים כראוי.
הבית, בסגנון אקלקטי, נבנה ב-1922; בתחילה נבנתה קומה אחת והכניסה הייתה מצד רחוב נורדאו דרך גן גדול.
ב-1927 הוגבה הבית, נחצה המגרש והכניסה הוסבה לרחוב ירושלים.
לחלונות ולדלתות קשתות, כבסגנון המזרחי של בית החלל המרכזי, מרפסות עץ וגג רעפים גדול הלקוח מן הסגנון המערבי ובו דירת גג.
בתרצ"ג הוקמה בבניין גימנסיה חיפה, בית ספר פרטי בניהול שלמה גרינשפון.
כעבור ארבע שנים נפטר גרינשפון והניהול עבר לידי אלמנתו.
בתחילה התכוון גרינשפון להקים בית ספר תיכון ומכאן שמו "גימנסיה", אך למעשה קם (יסודי).
אלמנתו הוסיפה לשמו של בית הספר את ההערה "(מיסודו של ש.
אחרי מותה של האלמנה, רחל, שהתגוררה בבית מס' 27, ולאחר שבית הספר הפך ציבורי, בפיקוח ועד שכלל את פרנץ אולנדורף ויוסף פרגר, ביקשו מנהלי בית הספר מהוועד הלאומי להסתפח תחת חסותו בזרם הכללי.
שמו של בית הספר שונה ל"אפקים".
בין מורי בית הספר היו משה ביק, מרדכי זר-כבוד ויחזקאל רוזן.
בעבר גרו בבית יהודית הנדל ובעלה צבי מאירוביץ.
ב-2016 הוסב הבניין לבית דירות אירוח ולמשרדים מושכרים לדוגמת משרדי אדריכלות.
בית מס' 6 – ביתם של רחל (בת אפרים פישל לוי מירושלים), משה (בן ד"ר אליהו שטרן יליד צפת) שטרן וילדיהם ובהם הארכאולוג אפרים שטרן, יהודה ויגאל.
אליהו שטרן היה רוקח בזכרון יעקב בין השנים 1890–1901. אחר כך נסע לברלין על מנת ללמוד רפואה.
כשחזר עבד כרופא בראש פינה.
הבית תוכנן על ידי דוד ויטמן ובהמשך נוספה לו קומה בתכנונו של אביה השמשוני.
בקומת הקרקע פעל גן בניהולה של שושנה לוי והוא שימש גם כמקלט בעת ההפצצות האוויריות על חיפה במלחמת העולם השנייה.
בבניין זה התכנסה ועדת פרס רופין בתקופה שניתן על ידי ועד הקהילה העברית בחיפה וועד הדר הכרמל.
הבית היה גם משכנו של סניף חיפה של "המוסד ללשון ולתרבות העברית שליד הוועד הלאומי וההנהלה הציונית".
המוסד פעל לשימוש בשפה העברית בעזרת סמינריונים, כרוזים וקריאה לשליחת ילדים לבתי ספר עבריים בלבד.
אחד הכלים ששימשו את מחלקת התרבות היה מפעל המיל.
במסגרת מפעל זה, שסניפו החיפאי היה בבניין זה, נקרא הציבור לתרום מיל אחד ליום לטובת מיזמי שיעורים בעברית לציבור הרחב.
בית מס' 10 – ביתם של ציפורה (בת יונה דינוביץ, משפחה ותיקה בפתח תקווה) ועורך הדין אלימלך ליפשיץ חבר בברית הצה"ר, חבר הנהלת בית משפט השלום העברי ופעיל ציבור.
אחיו של אליעזר, , חבר ההסתדרות הציונית החדשה ואוהד בית"ר, נפל בתאונה מבצעית בנווה שאנן בעת היותו חבר ההגנה.
הבית, שתוכנן על ידי בנימין אוראל, נבנה ב-1930 ובסגנון הבינלאומי הארצישראלי (חלון "תרמומטר" בחדר המדרגות וקרניזים מעידים על כך) כמקום מגורי המשפחה ולהשכרה.
כעבור ארבע שנים הוספה לבניין קומה נוספת (תוספת שכאמור הייתה בניגוד לתוכנית קאופמן, שדיברה על שתי קומות בלבד).
ב-1974 נבנתה חצי קומה נוספת בצִדו המזרחי של הבניין, מעל הקומה השלישית.
הבית היה מקום יסוד סניף חיפה ומקום מפגש של מפקדי האצ"ל בחיפה, בדירתם של חנה (לבית איזרסקי) ואנג' יונה-קופ תמיר, אחיינו של זאב ז'בוטינסקי.
ב-13 באפריל 1937 הגיעה ספינת המעפילים אף על פי 1 למפרץ חיפה והתקרבה לשובר הגלים; משה קריבושיין (גלילי), שעמד בראש הספינה, חבר לאברהם וינשל והשניים, יחד עם יונה-קופ (ג'וני) תמיר, שהיה מהנדס בחברת החשמל, האפילו למשך שעה את סביבות הנמל וכך עזרו למעפילים לרדת מספינתם.
בין דיירי הבניין היו גם משפחת אוראל, שהתגוררה שנתיים בדירת הקרקע המערבית, ד"ר לאונרד פריץ, ממנהלי קופת חולים מכבי, וד"ר אליעזר וש שהיה ממונה מטעם ההגנה על הבריאות במחוז צפון, ירדנה כהן, זוכת פרס ישראל, ובעלה המהנדס ארנסט גרינולד.
גרינולד (יליד 1904, שופרון הונגריה) עלה לארץ משווייץ שם ניהל משרד הנדסי בציריך.
בארץ ישראל המשיך את פועלו ההנדסי בין השאר בקונסטרוקציה של מלון הר הכרמל.
בית מס' 11 – בית חנה ודוד הורנשטיין, בתכנונו של פיליפ ביהם.
ביהם אף התגורר בבית לזמן מה וקבע בו את משרדו.
בית מס' 12 – בית משפחת רחל ואוריאל פרידלנד (שלון).
הבית, שנבנה ב-1930, תוכנן גם הוא על ידי משרד אוראל זוהר ונבנה על ידי גדליהו וילבושביץ.
הבניין נבנה כבית המשפחה אך גם כבית דירות להשכרה.
גם כאן שולט הסגנון הבינלאומי וגם כאן נבנו תחילה שתי קומות.
במהלך הגבהת הבניין הורחבו גם האגף המזרחי והאגף המערבי האחורי וניטעו עצים בחזית הבניין.
אוריאל שלון שימש כיושב ראש ועד השכונה (1943–1958), פעיל ציבור, אזרח כבוד של חיפה, ומנהל בית חרושת שמן (בין השנים 1952–1967), בית חרושת שאחיו של גדליהו וילבושביץ היה ממייסדיו.
רחל שלון הייתה המהנדסת הראשונה בארץ, והמוסמכת הראשונה של הטכניון.
הדליקה משואה ביום העצמאות ב-1980.
בבנין פעל משרדו של עמנואל וילנסקי (ילן).
וילנסקי היה פעיל בהגנה, כיהן כמנהל הש"י בחיפה.
ביוני 1940, בעת מלחמת העולם השנייה, הקים וניהל משרד חקירות ששימש מחלקה של 'משרד הקשר שליד מפקדת חיל התעופה המלכותי בלבנט' בשיתוף עם המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית במסווה של עבודת הטכניון, שחקר עולים שהגיעו ממדינות הציר בראשית המלחמה במטרה לאתר מטרות להפצצות אסטרטגיות.
המשרד, ושלוחתו ברחוב הסמוך, עסק בין היתר באיסוף מפות שהביאו העולים או נלקחו על ידי תיירים לפני המלחמה.
דיירים נוספים בבניין היו מרוסיה ומיכאל אליניקוב.
מיכאל היה גם הוא יו"ר ועד הדר הכרמל בין השנים 1932–1938 ופעיל ציבור.
כמו גם ברטה וד"ר רוברט פישר שהיה קרדיולוג, מחלוצי תחום הקרדיולוגיה והאלקטרוקרדיוגרפיה בארץ ישראל, יחד עם בנותיהם שושנה ומגדלה.
זוג הרופאים מטילדה וקורט מרברג התגורר בבניין עד שעברו לגבעתיים.
קורט היה מחלוצי המאבק במגפת שיתוק הילדים ומטילדה הייתה מחלוצי הפסיכיאטריה לילדים.
בית מס' 13 – בית זה, בתכנונם של אוראל וזוהר, הוא ככל הנראה הבית על העמודים הראשון בחיפה.
הבית, בבעלותו של יוסף גוטליב שימש כבית דירות להשכרה ונבנה בין השנים 1935–1936. קו הבניין רחוק משפת הרחוב, ובחזיתו גינה גדולה.
נוסף על הכניסה מרחוב ירושלים, עוצבה גם כניסה ממדרגות הלל יפה, ועל הגג נבנתה פרגולה בדומה לזאת שתכננו השניים בבית רוזנפלד.
במהלך מלחמת העולם השנייה נחסמה קומת העמודים והוקם מעין מקלט.
משנות ה-40 פעל בקומת הקרקע של הבניין בית קפה שחזיתו פנתה למדרגות הלל יפה.
בבניין התגוררו משפחתו של אורי לופוליאנסקי, ראש עיריית ירושלים לעתיד, וד"ר אלכסנדר גוטסמן שעלה לארץ ישראל ב-1940 והיה מחלוצי רפואת הספורט בישראל, ממייסדי מועדון טניס כרמל ורופא המשלחת לאולימפיאדת טוקיו (1964).
בית מס' 14 – הבית המקורי היה בעל קומה אחת שתוכנן על ידי אלכסנדר ברוולד ונבנה ב-1924 בידי גדליהו וילבושביץ עבור משפחת טניה ואריה סוקולוביץ (לימים אפרתי) אמו של אפרתי הייתה דודניתם (אחייניתה של אמם) של אהרן אהרנסון ושרה אהרנסון.
קרבה משפחתית זאת הביאה את אביו של אריה, דוד, מוכתר כפר תבור, לפעילות בניל"י.
אריה אפרתי היה מהנדס מכונות שעבד ברכבת בתקופת המנדט ואחרי קום המדינה הגיע לדרגת מנהלה השני.
אפרתי היה בעל תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית (MBE), שניתן לו על ידי המלך ג'ורג' החמישי.
טניה אפרתי, אחות במקצועה עלתה לארץ באונייה "רוסלאן", חברה בגדוד העבודה ואחות בבית החולים "הדסה".
בתם , אשתו של יהושע גילוץ ממקימי חיל האוויר הישראלי, מפקדו הראשון של בסיס רמת דוד ובנם של דבורה ומנחם גילוץ, נהרגה ב.
לימים הוספו לבניין שלוש קומות.
ההרחבה תוכננה על ידי דוד ויטמן.
בית מס' 15 – בית משפחת יצחק יפה.
משפחת יפה עלתה מבלץ שבבסרביה.
הבן ירחמיאל היה פעיל ציבור, תומך הציונות הרוויזיוניסטית, בעיר מוצאם וגם בחיפה.
יפה, שהתגורר גם הוא בבניין עד עזיבתו לתל אביב, היה חוקר ספרות ועורך מדור הספרות של העיתון על המשמר והיה מקורב לסופרים כאברהם שלונסקי.
היה זה גם ביתם של חנה ואבא חושי אנשי אחדות העבודה, שהתגוררו בשכירות גם בעת כהונתו כראש עיריית חיפה.
הדירה הייתה דירת גג עם מרפסת גדולה.
בעת שביו במלחמת העולם השנייה של יוסף אלמוגי עברה רעייתו, שפרה, להתגורר בבניין.
עם שחרורו גם אלמוגי התגורר בו, וכאן שכנעו חושי לשוב ולהשתלב בפעילות ציבורית.
דיירים נוספים היו שרלוטה ושמשון בוטנוייזר.
שרלוטה הייתה אחייניתו של הרמן שטרוק.
בית הדירות נבנה בסגנון הבינלאומי, ועדות לסגנון ניתן למצוא בחדר המדרגות ובמרפסות.
בית מס' 16 – ביתם של אסתר ויוסף סטרומזה שופט מחוזי ובית הדין לקרקעות בחיפה, גואל קרקעות, מפעילי התנועה הציונית ביוון ובארץ ישראל, מורם לטורקית של דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי וגיבור הפרשה הקרויה על שמו.
בבית פעלו ד"ר אליהו שליט, פסיכיאטר-נוירולוג (בנו עמד במרכזו של בג"ץ שליט) ובית ספר לצרפתית מיסודה של הקונסוליה הצרפתית בחיפה.
פאולה ברט ואהרן ברט התגוררו בבית עד מינויו של אהרן כחבר בהנהלת בנק אנגלו-פלשתינה ב-1938 ומעברם לתל אביב.