tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסדרה מבוססת על האירועים ההיסטוריים הסובבים את קרב יער טויטובורג שנערך בספטמבר של שנת 9 לספירה בין הצבא הרומי בהובלת פובליוס קווינקטיליוס וארוס לשבטים גרמאניים בהובלתו של ארמיניוס.
הסדרה התפרסמה ב־23 באוקטובר 2020 בנטפליקס.
הסיפור מתרחש במהלך הכיבוש הרומי של גרמאניה (צפון מערב גרמניה דהיום) בשנת 9 לספירה, שם מדוכאים השבטים הגרמאנים על ידי הטלת מיסים כבדים של האימפריה הרומית ודרישות מנחה.
ניסיונות להקים התנגדות גרמאנית מאוחדת נכשלים בשל העוינות השוררת בין ראשי השבטים השונים ושאיפתם של חלקם לשלום עם רומא.
ארמיניוס, מפקד חיל הפרשים הרומי, הוא בן לשבט הכרוסקי שהועבר כבן ערובה לרומא בהיותו ילד, יחד עם אחיו הצעיר פלבוס, על ידי אביו כדי להבטיח שלום בין שבטו לרומא.
הוא חוזר לגרמאניה כדי לעזור לאביו המאמץ, פובליוס קווינקטיליוס וארוס, המושל הרומי בגרמאניה, לשמור על הסדר באזור.
ארמיניוס משלים את משימתו, אך המפגש עם חבריו מילדות גורם לו להחליט לעבור צד.
הוא הופך למפקד החדש של שבט הכרוסקי ומצית מרד באמצעות איחוד השבטים בעזרתם של תונזלדה ופולקווין וולפספייר, שני חבריו הטובים ביותר מילדות.
אירועים אלה מגיעים בסופו של דבר לשיא במארב המאסיבי של שלושה לגיונות רומאים בעת קרב יער טויטובורג, ממנו יוצאים הגרמאנים כמנצחים.
הסיפור מתרחש כשנה לאחר קרב וארוס, ארמיניוס (ארי) מנסה לאחד את כל השבטים נגד כוח מחודש ומסיבי יותר שהגיע לגרמאניה בפיקודו של טיבריוס.
הפעם הוא מנסה לאחד גם את השבטים המזרחיים ומציע למנהיגם-ידידו הוותיק מרומא- מרבוד להציע להכתיר את ארמיניוס למלך כל השבטים ולהילחם ברומאים, מרבוד ידיד הרומאים עושה עסקה עם פלאבוס (אחי ארמיניוס) החייל הרומי שרוצה לתפוס את אחיו הבוגד ולהביאו לטיבריוס.
לאחר שתפס את ארמיניוס, פלאבוס מקבל בחזרה את הכבוד שנעלם כאשר קלונו של אחיו דבק בו אך כאשר הוא בא להוציאו אותו מבור הכליאה כדי להביאו לרומא מצליחים תונזלדה פולקווין ודידו (אישה קרתגית) להסתנן למחנה ולשחרר אותו (הוא מצידו לקח את בנו גאיוס ששהה במחנה).
עכשיו גרמניקוס (בנו המאומץ של טיבריוס) מאשים את פלאבוס בבגידה ואילו ארמיניוס מצידו מנסה שוב לאחד את השבטים, אבל עכשיו אף השבטים שבטחו בו בתחילה מתחילים להתחמק ולטעון שכליאתו היא סימן מהאלים, אין להילחם ברומא!
פלאבוס מצליח לברוח ומגלה לגרמניקוס שיבוא לאספת השבטים כך יוכלו לרצוח את כל הרייקים (מנהיגי השבטים) חסרי ההגנה, גרמניקוס מקשיב לו והיה רוצח את כל הרייקים לולא באמצע הטבח הופיע פולקווין, הרומאים אמנם נסוגים אבל רק לאחר שטבחו במספר רב של ברברים.
טיבריוס כועס על שניהם (גרמניקוס ופלאבוס) הוא כולא את פלאבוס לבינתיים מרבוד שאשתו נהרגה באספת השבטים אומר לטיבריוס שאם ראשיהם של גרמניקוס ופלאבוס לא ישופדו על כידון הסכם השלום שלו עם רומא יבוטל, טיבריוס כמובן לא מסכים לכך.
מריה ברברה קראפט הייתה ציירת אוסטרית, שזכורה בזכות דיוקנו המשוחזר של וולפגנג אמדאוס מוצרט.
היא נולדה באיגלאו (בצ'כיה), שם עבד באותה תקופה אביה, צייר החצר הקיסרי האוסטרי יוהאן נפומוק שטיינר.
היא למדה ציור אצל אביה וליוותה אותו לווינה, שם הציגה את הציור הראשון שלה בשנת 1786 באקדמיה לאמנויות יפות.
בשנת 1789 נישאה לרוקח הווינאי יוזף קראפט.
בנם יוהאן נפומוק קראפט, יליד 1792 הפך לימים לצייר ולליטוגרף.
במשך תקופות שונות בין השנים 1794 ו-1803 עבדה קראפט ונסעה לבדה למקומות שונים כולל זלצבורג ופראג, והשיגה הצלחה הולכת וגוברת בעיקר כציירת פורטרטים, אך גם הפיקה יצירות ז'אנריות ודתיות.
בשנת 1804 היא נפרדה מבעלה והתיישבה בזלצבורג, שם התגוררה עד 1821. בארבע השנים האחרונות לחייה, היא הייתה הציירת העירונית שהתמנה בבמברג, שם ציירה 145 ציורים.
ברברה קראפט ציירה בסגנון קלסי ורגיש.
האמנית הייתה אחת מציירות הדיוקנאות המבוקשות והעסוקות ביותר בזמנה.
בארבע השנים האחרונות בבמברג בלבד, היא יצרה 145 דיוקנאות.
בשל ריבוי התמונות שלה, הביצוע המוקפד לא בוצע בכולן.
הידוע ביותר הוא דיוקנו של וולפגנג אמדאוס מוצרט, אותו עשתה בשנת 1819, 28 שנה לאחר מותו של מוצרט, על פי מידע מאחותו של מוצרט, מריה אנה, ובהתבסס בבירור על 'הציור המשפחתי הגדול'.
ציורה של קראפט הוא אחד הדיוקנאות הנפוצים ביותר של מוצרט.
ברברה קראפט לא רק יצרה דיוקנאות, אלא גם מזכרות וייצוגי ז'אנר שמראים את השפעתו של הציור ההולנדי.
קלארנס ברג'ס אוֹונס הוא פוליטיקאי אמריקאי ושחקן-עבר בענף הפוטבול, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת יוטה.
אוונס שיחק בעמדת הסייפטי במשך 10 עונות בליגת הפוטבול הלאומית (NFL) עבור ניו יורק ג'טס ואוקלנד ריידרס.
מאז שעזב את ה-NFL ייסד אוונס עסקים אחדים וניהל מלכ"ר המוקדש לסיוע לבני נוער בסיכון.
בבחירות 2020 נבחר אוונס לבית הנבחרים אחרי שניצח את בן מקאדמס.
אוונס, לצד ביירון דונלדס, הוא אחד משני הרפובליקנים האפרו-אמריקאים היחידים בבית הנבחרים.
אוונס נולד בקולומבוס, בירת אוהיו, לשם הגיע אביו יליד טקסס לאחר שלא שלא הצליח להשלים לימודי תואר שני בטקסס לאור חוקי ג'ים קרואו.
בהמשך עברה המשפחה לטלהסי שבפלורידה, שם לימד אביו של אוונס כפרופסור במכללה.
אוונס גדל על ברכי זרם הבפטיזם.
ב-1969 סיים אוונס את לימודיו בבית הספר התיכון ריקרדס בטלהסי.
הוא היה אחד מארבעה שחקנים אפרו-אמריקאים ששולבו בקבוצת הפוטבול של התיכון, שהיה לבן באורח מסורתי.
אוונס היה השלישי מבין ארבעה ספורטאים שחורים שגויסו לשחק באוניברסיטת מיאמי, והסטודנט השחור השלישי שזכה במלגה.
לאחר קריירה כשחקן פוטבול, הוא נכנס להיכל התהילה של אוניברסיטת מיאמי בשנת 1980, וב-1999 עוטר ב"טבעת הכבוד" של טורניר האורנג' בול.
באוניברסיטה זו השלים לימודי תואר ראשון בביולוגיה וכימיה.
בדראפט ה-NFL של 1973, נבחר במקום ה-13 בסיבוב הראשון על ידי ניו יורק ג'טס.
במהלך עונתו הראשונה, החזיר אוונס בעיטת פתיחה (kickoff return) למרחק 82 יארד וטאצ'דאון נגד דנוור ברונקוס ב-28 באוקטובר.
היה זה הטאצ'דאון היחיד של הג'טס שהושג מהחזרת בעיטת פתיחה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. הוא היה שחקן הרכב פותח של הקבוצה עד 1979. בעונת 1980 עבר לאוקלנד ריידרס והיה שותף לזכיית הקבוצה בסופרבול XV.
הוא שיחק בקבוצה במשך שלוש עונות עד פרישתו.
בשנת 1983 עבר אוונס לניו יורק.
זמן קצר לאחר שעזב את הפוטבול המקצועי, אוונס ואחיו ניהלו עסק שמכר מוצרי אלקטרוניקה לעסקים אחרים.
המיזם נכשל, ובסופו של דבר אוונס הכריז על פשיטת רגל.
מאוחר יותר עבר אוונס לדירה קטנה בברוקלין, שם עבד כמנקה ארובות וכמאבטח.
בהמשך עבר לפילדלפיה, שם עבד בחברה "WordPerfect".
ב-2019 ייסד מוסד ללא כוונת רווח שנועד לסייע לנערים במצוקה ובסיכון, והיה לאורח תכוף בפוקס ניוז.
בנובמבר 2019 הודיע אוונס כי יתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הרביעי של יוטה.
בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית גבר על שלושה יריבים, והתקדם לבחירות הכלליות מול נציג המחוז המכהן בן מקאדמס, שכיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-14 בנובמבר 2020, אחד עשר ימים לאחר יום הבחירות הכלליות ועם ספירה של 99% מקולות הבוחרים, בירכו נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ והסנאטור מייק לי את אוונס על זכייתו במירוץ לייצוג מחוז הקונגרס הרביעי, לאחר שאוונס הוכרז כמנצח בידי חדשות ברייטברט.
מקאדמס הודה בתבוסתו בפני אוונס ב-16 בנובמבר, ובעקבות זאת Associated Press הכריזו את אוונס כמנצח.
אוונס הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2021, עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
הוא חבר בוועדת החינוך והעבודה ובוועדת המשפט של בית הנבחרים.
לשון זו דוברה כשפה שנייה בקהילות היהודיות, ששפתן הראשונה הייתה מרוקאית יהודית.
מיעוט מיהודי האזור דיברו אותה כשפתם הראשונה.
ברברית יהודית והניב אמזירית שדובר בפי הבֵרבֵרים תושבי האזור מובנים הדדית, וריאנטים אלה נבדלים בכמה מאפיינים, דוגמת שימוש במילים שאולות מעברית, וכן בהגיית האלופון [s] במקום הפונמה /š/, וזאת בדומה למרוקאית יהודית.
שמות נוספים ללשון זו, על פי הניב הברברי האזורי: שִלְחית יהודית, אמזירית יהודית (ובתעתיקים חלופיים: אמזיג֗ית יהודית, אמזיע'ית יהודית).
סקר שנערך בשנת 1936 מצא, כי כ-145,700 מתוך 161,000 יהודי מרוקו דיברו וריאנט כלשהו של שפה ברברית, ורק 25,000 מהם היו חד-לשוניים.
בין הקהילות במרוקו שבהן היהודים דיברו ברברית יהודית היו:
באזורים דוברי האמזירית, ברכסי האטלס המרכזי והאטלס הגבוה: תִנְרִיר (תנג֗יר/תנע'יר), וִיגָּ'אן, אַסָאכַּה, אִימִינִי, ואדי דְרְעַה, דמנאת, אַיִת בּוּ עוּלִּי.
באזורים דוברי השִלְחית, בעמק סוס: אִפְרָאנֶה, תִזְנִית, אִלִּיר (אלּיג֗/אלּיע').
יהודים חיו בקרב אנשי ברבר שבטיים, לעיתים קרובות באותם כפרים, וניהלו איתם קשרי הגנה ישנים.
כמעט כל דוברי הברברית היהודית עזבו את מרוקו בשנים שלאחר עצמאותה, ורוב ילדיהם גדלו במקומות דוברי שפות אחרות.
ב-1992 נותרו כ-2,000 דוברים, בעיקר בישראל; כולם היו דו-לשוניים לכל הפחות, עם מרוקאית יהודית.
ברברית יהודית מאופיינת בתופעות הפונטיות הבאות:
מרכוז של התנועות הסגורות /i/ ו-/u/ לאלופונים [ɨ] ו-[ʉ], בהתאמה.
נטרול ההבחנה בין /s/ ל-/ʃ/, במיוחד בקרב דוברים חד-לשוניים.
ביטול השִׂפְתוּת של העיצורים הווילוניים המשופתתים /kʷ gʷ xʷ ɣʷ/, למשל המילה "אנחנו, אותנו" nəkkʷni/nukkni "נְכְּוװְּנִי/נוּכְּנִי" נהגית [nəkkni] "נְכְּני".
החדרת התנועה המרכזית [ə] (שווא נע) לפירוק צרורות עיצורים.
לעיתים קרובות, הכנסת דיפתונג, כמו בערבית יהודית.
הפונמה /q/ עוברת חנכוך ומבוטאת כאלופון [kʲ];
הפונמה /dˤ/ מאבדת את הקוליות ומבוטאת כאלופון [tˤ], כמו בניבים הערביים המקומיים.
באזור עמק סוס, שבמזרח, הפונמה /l/ הופכת לאלופון [n] הן בברברית יהודית והן בערבית.
פרט לשימוש כשפת יומיום, ברברית יהודית שימשה גם לדיון בעל-פה בטקסטים דתיים, ונכתבה רק מדי פעם, באותיות עבריות; כתב יד של ההגדה של פסח, שנכתב בברברית יהודית, נדפס מחדש (גלאן-פרנה וזעפרני, 1970).
חלק מהתפילות, כמו ברכות התורה, נאמרו בברברית יהודית.
הדוגמה הבאה לקוחה מתוך כתב יד מתִנריר (תנע'יר, תנג֗יר), המובאת אצל גלאן-פרנה ושיטרית:
תרגום: משרתים (זה מה ש)היינו לפרעה במצרים.
אלוהינו הוציאנו משם ביד חזקה, בזרוע נטויה.
ברברה קיי רוברטס היא פוליטיקאית אמריקאית מאורגון, אשת המפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כמושלת אורגון ה-34 בשנים 1991–1995. רוברטס נולדה באורגון, והיא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד מושלת אורגון, והיחידה שכיהנה בתפקיד לאחר שנבחרה אליו בבחירות עד 2016, עת נבחרה אליו קייט בראון, שהושבעה לראשונה כמושלת שנה קודם לכן בעקבות התפטרות קודמה בתפקיד.
רוברטס גם הייתה האישה הראשונה ששימשה כמנהיגת הרוב בבית הנבחרים של אורגון.
הוא גם כיהנה שתי תקופות כהונה כמזכירת המדינה של אורגון, ושימשה בתפקידים בממשל המקומי והמחוזי של פורטלנד.
רוברטס הייתה נשואה לחבר הסנאט המדינתי של אורגון, פרנק ל.
רוברטס מ-1974 ועד לפטירתו ב-1993. בשנים 2011–2013 הייתה רוברטס חברה במועצת האזור המטרופוליני של פורטלנד.
רוברטס נולדה בעיר קורוואליס שבאורגון בשם ברברה קיי יוהי (Hughey), לבוב וכרמן (לבית מאורי) יוהי.
אביה, שהיה עובד מנסרה, היה צאצא לחלוצי שביל אורגון.
שנים מספר לאחר לידתה של רוברטס נולדה פט, הבת השנייה במשפחה, והם עברו ב-1940 ללוס אנג'לס, שם אביהם עבד כמכונאי.
לאחר מלחמת העולם השנייה שבה משפחת יוהי לאורגון והתיישבה ב-1945 בגולד קריק שבמחוז יאמהיל, ולבסוף בעיר שרידן.
ב-1954 נישאה רוברטס לחברה מבית הספר התיכון, ניל סנדרס, ובשנה שלאחר מכן סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון בשרידן.
הזוג עבר לטקסס, שם נולדו להם שני בנים, מייק ומארק, וכמה שנים לאחר מכן הם שבו לאורגון, והתיישבו בפורטלנד, שם למדה רוברטס באוניברסיטת המדינה של פורטלנד בשנים 1961–1964.
כמי שבנה הבכור מייק, אובחן ב-1962 כסובל מלקות שמאוחר יותר הוגדרה כאוטיזם, הפכה רוברטס למי שקידמה את צורכיהם של ילדים עם צרכים מיוחדים.
ב-1971 היא ביצעה פעולת שדלנות מוצלחת בבית המחוקקים של אורגון, שחייב את בתי הספר הציבוריים להבטיח את זכויותיהם החינוכיות של ילדים אלו.
ב-1972 הסתיימו נישואיה לניל סנדרס בגירושין.
ב-1973 נבחרה רוברטס למועצת החינוך של פארקרוז, ובהמשך למועצה של הקולג' הקהילתי מאונט הוד.
ב-1974 היא נישאה בשנית לחבר בית הנבחרים של אורגון, ולימים חבר הסנאט המדינתי, פרנק ל.
רוברטס, שהיה המנטור הפוליטי שלה.
ב-1980 נבחרה רוברטס לבית הנבחרים של אורגון מטעם המפלגה הדמוקרטית, וב-1982 היא נבחרה לכהונה שנייה בתפקיד.
עמיתיה למפלגה בחרו בה כמנהיגת הרוב בבית הנבחרים, ובכך היא הייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
ב-1984 נבחרה רוברטס כמזכירת המדינה של אורגון, האישה השנייה בתפקיד והראשונה שנבחרה אליו מטעם הדמוקרטים.
ב-1988 היא נבחרה לכהונה שנייה בתפקיד.
הישגיה המשמעותיים בתפקיד כללו חקיקה שהנהיגה רפורמה במערכת הבחירות, הקמתו של בניין חדש לארכיב המדינה, וסמכויות ביקורת רחבות יותר לנושאים במשרה זו.
בטקס השבעתה שרה מקהלת הגברים הגאים של פורטלנד.
מקובל להניח שהייתה זו הפעם הראשונה שמקהלה המזוהה עם קהילת הלהט"ב שרה בטקס השבעה של נושא משרה מדינתית בכל אחת ממדינות ארצות הברית.
במהלך תקופת כהונתה השנייה השתתפה רוברטס בתוכנית למנהלים בבית הספר לממשל על שם ג'ון פיצג'רלד קנדי באוניברסיטת הרווארד.
ב-1990 הודיע מושל אורגון מטעם הדמוקרטים, ניל גולדשמידט, שהוא לא יתמודד על תקופת כהונה נוספת.
רוברטס, שהייתה אז באמצע תקופת כהונתה השנייה כמזכירת המדינה, הודיעה על התמודדותה למשרה.
היא נבחרה בבחירות המקדימות של מפלגתה ללא מתמודדים נוספים, ולאחר מכן הביסה בבחירות הכלליות את מועמד הרפובליקנים, התובע הכללי של אורגון, דייוויד ב.
פרוהנמאייר, ואת המועמד העצמאי אל מובלי.
בכך הייתה רוברטס לאישה הראשונה שנבחרה כמושלת אורגון.
באותה מערכת בחירות עברה במשאל עם תקנה 5, שקבעה מגבולות חוקתיות למס הרכוש.
במהלך תקופת כהונתה כמושלת, פעלה רוברטס בשיתוף פעולה עם ממשל הנשיא ביל קלינטון להטבות ומימון לטובת תוכנית הבריאות של אורגון.
היא גם סייעה להגדיל את מספר הילדים בתוכנית היתרון, הבטיחה מימון ליחידות דיור בר השגה נוספות, ופיתחה תוכניות להעברת תושבי אורגון ממערכת הסעד למערכת העבודה.
ממשלה של רוברטס נודע בשל תמיכתו החזקה בזכויות הלהט"ב, ומונו בו נשים לתפקידים בממשל המדינתי.
ב-1993 בעת שכיהנה עדיין כמושלת, הלך לעולמו בן זוגה פרנק רוברטס כתוצאה מסרטן הערמונית.
לאחר מותו כתבה רוברטס את הספר "מוות ללא הכחשה, צער ללא התנצלות: המדריך להתמודדות עם מוות ואובדן" (Death Without Denial Grief Without Apology: A Guide for Facing Death and Loss).
להחלטתה של רוברטס לא להתמודד על תקופת כהונה שנייה ב-1994 היו כמה סיבות.
בין אלו נכללו אחוז התמיכה הנמוך שלה בקרב ציבור הבוחרים, וכן סירובו של ציבור הבוחרים לאשר צעדים להנהגת מס מכירות שנועד למימון תוכנית הבריאות של אורגון.
כתוצאה מכישלונו של צעד אחרון זה, נאלצה רוברטס להפר את הבטחת מערכת הבחירות שלה לקצץ בהוצאה הציבורית.
זמן קצר לאחר סיום כהונתה כמושלת, קיבלה רוברטס על עצמה משרה כמנהלת התוכנית למנהלים בכירים בממשל המדינתי והמקומי של בית הספר לממשל על שם ג'ון פ.
קנדי של אוניברסיטת הרווארד, ומאוחר יותר כעמיתה בכירה בתוכנית לנשים ומדיניות ציבורית.
ב-1998 היא הצטרפה למכון למנהיגות ניהולית של בית הספר לממשל על שם הטפילד של אוניברסיטת המדינה של פורטלנד כמנהלת שותפה לפיתוח מנהיגות.
רוברטס המשיכה בפעילותה הקהילתית, והייתה חבר במועצת הנאמנים של כמה ארגונים מרכזיים ללא כוונת רווח, כולל אגודת ההוספיס של אורגון, הקמפיין לזכויות אדם, והמועצה המייעצת של אורגון לחמלה בעת גסיסה.
היא גם הייתה פעילה כנואמת ציבורית, ודיברה על סוגיות כמו מוות ואבל, מנהיגות, נשים בפוליטיקה, ושמירת איכות הסביבה.
ב-1996 נקרא על שמה בית ספר תיכון בסיילם.
חברת מועצת האזור המטרופוליני של פורטלנד
בראשית 2011 שבה רוברטס לשירות הציבורי כחברת מועצת האזור המטרופוליני של פורטלנד, שהיא גוף נבחר המונה שישה אנשים.
היא מונתה לתפקיד לאחר שרוברט ליברטי, שייצג את המחוז השישי של המטרופולין, התפטר.
בפברואר אותה שנה מונתה רוברטס לכהן את שארית תקופת כהונתו בת ארבע השנים של ליברטי במועצה, כ-22 חודשים.
אף על פי שחברי המועצה נבחרים בבחירות, לא נדרשת עריכת בחירות כאשר מתפנה משרתו של אחד מחברי המועצה באמצע תקופת כהונתו.
רוברטס נכנסה לתפקיד זה ב-24 בפברואר 2011. המחוז השישי של המטרופולין כולל חלקים של צפון-מזרח, דרום-מזרח ודרום-מערב העיר פורטלנד.
רוברטס הודיעה שלא תתמודד בבחירות הבאות לתפקיד שנערכו במאי 2012. במקומה נבחר מטעם המחוז השישי בוב סטייסי.
בינואר 2013 תמה תקופת כהונתה של רוברטס כחברת המועצה.
ברברידקטילוס (שם מדעי: Barbaridactylus; מילולית: "אצבע ברבריה") הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת הניקטוזאוריים אשר חי בצפון אפריקה במשך המאסטריכט, שבסוף הקרטיקון שלפני 66 מיליון שנה.
סוג זה נמצא במרוקו במשלחת פלאונטולוגים מ-2015 ותואר ב-2018 בידי החוקרים ניקולס ר.
פטרוזאור זה היה קרוב משפחתו של הניקטוזאורוס והיה בעל זרוע באורך 225 מ"מ, מה שהופך אותו לגדול יחסית למשפחתו.
הוא היה בעל צוואר ארוך וציצה זקורה קצרה בעלת "דגל" מתנוסס באחורי הגולגולת והיה בעל מקור ארוך, נוטה מעט כלפי מעלה וחסר שיניים.
במראהו ותנועתו דמה מעט לפטרנודון קטן אך היה בעל מבנה קל יותר.
הפטרוזאור חי לאורך חופי צפון אפריקה וכנראה ניזון מתפיסת דגים או חיות ימיות אחרות כשהוא קינן לאורך החופים.
הוא נכחד בסוף הקרטיקון עם הכחדת הקרטיקון הגדולה לפני 66 מיליון שנה.
פטרוזאור זה נראה בסדרה כוכב פרהיסטורי שם נראים זכרים שנלחמים על נקבות.
בנוסף הוא מופיע במשחק המחשב Jurassic World Evolution 2.
ברברסקו (באיטלקית: Barbaresco) הוא יין איטלקי העשוי מענבי נביולו.
הברברסקו מיוצר באזור פיימונטה באזור של לאנגה מיד מזרחית לאלבה ובמיוחד במחוזות ברברסקו, טרייסו ונאיבה בתוספת האזור הזה של ה"פרזיאונה" (כמו רובע) סן רוקו סנו ד'אלביו שהיה פעם חלק מהעיר של ברברסקו וכעת שייך למחוז אלבה.
הוא קיבל מעמד של Denominazione di origine controllata (DOC) בשנת 1966 ומעמד של "ציון מקור מבוקר ומובטח" (DOCG-Denominazione di Origine Controllata e Garantita) בשנת 1980. היין מושווה לעיתים קרובות לברולו - יין נוסף המבוסס על נביולו מאזור פיימונטה.
אף על פי שהיינות חולקים קווי דמיון רבים, יש כמה הבדלים ברורים ביניהם.
אף על פי שהוא כבר היה ידוע באיכות ענבי הנביולו שלו, תאריך הלידה המקובל של ברברסקו הוא 1894, אז נוסדה Cantina Sociale di Barbaresco.
לפני תאריך זה ענבי נביולו מאזור ברברסקו נמכרו בעיקר ליצרני ברולו.
Domizio Cavazza, אגרונום צעיר ומבריק יליד מודנה, נבחר להיות המנהל המייסד של "בית הספר המלכותי האנולוגי של אלבה" ב-1881, ועד מהרה החל לפתח את תשוקה לברברסקו, מה שהוביל לרכישת חווה וכרם ב-1886. הוא טיפח את הכרם שלו עם ענבי נביולו ועם קבוצה של תשעה מגדלים הקים את Cantina Sociale.
מצויד בחביות וציוד לייצור יין במטרה לייצר את מה שנחשבים ליינות הראשונים שנקראו רשמית ברברסקו התחיל הייצור.
לאחר התחלה טובה ברברסקו נקלע לתקופות קשות עם מלחמת העולם הראשונה ומותו בטרם עת של קוואצה ב-1915.
רק בסוף שנות החמישים של המאה הקודמת (המאה ה-20), הברברסקו התעורר שוב לחיים הודות לדור חדש של ייננים דינמיים, כולל ברונו ג'אקוזה ואנג'לו גאיה.
בנוסף, עם כומר הקהילה המקומית, דון פיורינו מרנגו, ייסדו את המרתף הקואופרטיבי "יצרני ברברסקו" (Produttori del Barbaresco), היורשים של החזון המקורי של קוואצה לייצר יין יוצא מן הכלל כדי לעצור את יציאתם של חקלאים צעירים שנטשו את האזור הכפרי.
בסוף שנות ה-60 החלו יקבי גאיה וברונו ג'אקוזה לשווק את ברברסקו בעולם בהצלחה מסוימת.
קואופרטיב פרודוטורי הפך לאחד המרתפים המוערכים ביותר באיטליה והעניק השראה לבעלי קרקע נוספים בברברסקו לחזור לכרמים שלהם וליצור יין איכותי.
הקרקעות של אזור ברברסקו מורכבות בעיקר מחוואר, גיר המתוארך לתקופה הטורטונית.
האזור מחולק בדרך כלל לשלושה אזורים המבוססים על הערים העיקריות של האזור - ברברסקו, נאיבה וטראיזו.
הקרקע והאקלים של שלושת האזורים אחידים מאוד, מה שיוצר עקביות רוחבית יותר מאשר נמצא בקרב 11 הקהילות באזור ברולו.
החל מסוף המאה ה-19, היו ניסיונות לסווג את הכרמים של האזור לקרו דמוי אזור היין של בורגון על בסיס האזורים שיצרו את היינות הטובים ביותר.
מבקר היין האיטלקי, לואיג'י ורונלי, יצר רשימה כזו בשנות ה-60 ואחרים ניסו ליצור רשימה משלהם בשנות ה-70. רבים עוקבים אחר הרשימות שערכו ייצרני היין, לפיהן הענבים מתומחרים גבוה יותר בהתאם לביצועים.
רשימות אלה כוללות בדרך כלל את הכרמים אסילי, מרטיננגה, מונטיפיקו, מונטסטפאנו ורבאג'ה בברברסקו, את הכרמים אלבסאני, סנטו סטפנו, בריקו די נאיבה וגלינה בנאיבה, ואת כרם פאיורה בטראיזו.
תקנות ה-DOCG קובעות כי יינות ברברסקו חייבים להתיישן לפחות שנתיים (לפחות 9 חודשים בחביות עץ) לפני הביקבוק ולהתיישן במשך 4 שנים לפחות כדי להיחשב כיין רזרב.
היינות חייבים להיות בעלי רמת אלכוהול של לפחות 12.5 אחוזים, אם כי רוב היינות קרובים יותר ל-13.5 אחוזים.
היינות העשויים היטב של ברברסקו צפויים להתיישן לפחות 5 עד 10 שנים לאחר הבציר לפני צריכתם, מכיוון שהם טאנינים ועפיצים במיוחד בצעירותם.
חלקם ימשיכו להמשיך להתיישן היטב (ויתאימו לשתייה) גם לאחר 20 שנה.
הסגנון האופייני של ברברסקו כולל ורדים או סיגליות עם תווי טעם של דובדבן, כמהין, שומר וליקריץ.
ככל שהיין מתיישן, הוא יכול לפתח טעמים מעושנים וטעמים יותר אדמתיים כמו עור בעלי חיים וזפת.
למרות היותם עשויים מאותו ענב ומיוצרים באזורים סמוכים, במרחק של פחות מ-10 קילומטרים זה מזה, היינות של ברברסקו וברולו יש כמה הבדלים ברורים.
האזור של ברברסקו ממוקם דרומית לנהר טנרו, אזור ברברסקו מקבל השפעה ימית קלה המאפשרת לנביולו להבשיל מעט מוקדם יותר מאשר באזור בארולו, מה שמאפשר תסיסה מוקדמת יותר עם זמן שריה קצר יותר.
הטאנינים המוקדמים בברברסקו צעירים, לא ממש קשים כמו בברולו ותחת חוקי ה-DOCG מותר ליין להתיישן שנה פחות מברולו.
יינות הברולו הנוטים להיות קרובים יותר בגוף, בפירותיות ובבישום ליינות ברברסקו, הם בדרך כלל אלה המיוצרים ליד הכפרים לה מורה ובארו.
ההבדל הבולט ביותר בין שני היינות הוא שהטאנינים של ברברסקו נוטים להתרכך מהר יותר, מה שיכול להפוך את היינות לנגישים יותר לשתייה בגיל מוקדם יותר, אך לא יאפשר לו להתיישן תקופה ארוכה כמו הברולו שעשוי באופן מסורתי.
אזורי הכרמים הקטנים יותר פירושם שהייצור השנתי של ברברסקו הוא בסביבות 35 אחוז מהייצור של ברולו ולכן היינות אינם זמינים באופן נרחב בשוק.
עם זאת, השטח הקטן יותר מייצר בדרך כלל פרופילים עקביים יותר בקרב הברברסקו מאשר באזור הברולו הרחב יותר.
ברברלה הוא סרט מדע בדיוני ארוטי משנת 1968 בבימויו של רוז'ה ואדים, המבוסס על סדרת קומיקס צרפתית אותו השם מאת ז'אן קלוד פורסט.
ואדים, שהיה בעל מוניטין של פס ייצור לסמלי מין, והצליח למצב נשים כבריז'יט בארדו למעמד של סמלי מין עולמיים (ואף הקפיד להינשא להן לתקופה מסוימת) נישא לפונדה, ו"ברברלה" הפך את פונדה לסמל מין עולמי.
עלילת הסרט, אשר מתרחשת במאה ה-41, עוקבת אחר הרפתקאותיה של האסטרונאוטית היפהפה וחסרת הפחד ברברלה (מגולמת על ידי ג'יין פונדה) אשר נשלחת על ידי נשיא כדור הארץ למשימה בחלל במטרה ללכוד את המדען דוראנד דוראנד אשר יצר נשק רב עוצמה על כוכב לכת מרוחק אשר מסוגל להשמיד את האנושות.
ג'ון פיליפ לאו בתפקיד המלאך פיגר
אניטה פלנברג בתפקיד המלכה השחורה
מילו אושיה בתפקיד דוראנד דוראנד
מרסל מרסו בתפקיד פרופסור פינג
קלוד דופין בתפקיד נשיא כדור הארץ
ורוניק ונדל בתפקיד קפטן מון
סרג' מרקאנד בתפקיד קפטן סאן
אוגו טוגנאצי בתפקיד מארק האנד
ברברי הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2022, שנכתב ובוים על ידי זאק קרגר, בבכורתו כבמאי קולנוע.
בסרט מככבים ג'ורג'ינה קמפבל, ביל סקושגורד וג'סטין לונג.
הסרט עוקב אחר טס, אישה צעירה המגיעה לדטרויט לראיון עבודה, ושוכרת בית דרך שירות Airbnb.
עם הגעתה, היא מגלה שהבית הוזמן כפול, וגבר זר כבר שוהה בו.
על אף החששות, היא מחליטה להישאר ללילה, אך מגלה במהרה שיש דברים מסוכנים יותר מאשר אורח לא צפוי.
הסרט הופק בתקציב של 4.5 מיליון דולר, והכניס כ-45.4 מיליון דולר ברחבי העולם.
טס מרשל מגיעה לדטרויט לראיון עבודה, ושוכרת בית דרך Airbnb.
בהגיעה בלילה גשום, היא מגלה שהבית כבר מאוכלס על ידי קית', שטוען שגם הוא שכר את הבית.
לאחר התלבטות, טס מחליטה להישאר ללילה, בעוד קית' ישן על הספה.
במהלך שהותה, טס מגלה מעבר סודי במרתף הבית, המוביל לחדרים נסתרים ומפחידים.
היא מגלה במהרה שהיא וקית' אינם לבד בבית, ושסכנות בלתי צפויות אורבות להם.
ג'ורג'ינה קמפבל – טס מרשל, אישה צעירה המגיעה לדטרויט לראיון עבודה.
ביל סקושגורד – קית', גבר המתגורר בבית המושכר.
ג'סטין לונג – איי.ג'יי., שחקן הוליוודי ובעל הבית.
ריצ'רד ברייק – פרנק, דייר לשעבר בבית.
מתיו פטריק דייוויס – "האמא", דמות מסתורית במרתף.
הסרט "ברברי" זכה לשבחים רבים.
באתר Rotten Tomatoes, הוא קיבל ציון של 92% המבוסס על 210 ביקורות, עם הקונצנזוס: "חכם, אפל ומפחיד, 'ברברי' מציע חוויית אימה בלתי צפויה ומותחת." בישראל, הסרט זכה לביקורות חיוביות.
באתר "מאקו" נכתב: "הסרט חותר תחת קונבנציות של הז'אנר, משחק איתן ומשתמש בהן כראות עיניו בצורות שונות שמשרתות את העלילה.
ברגן (בנורווגית: Bergen) היא עיר הנמל השנייה בגודלה בנורווגיה, והיא בירת מחוז וסטלן.
ברגן שוכנת על שפת האוקיינוס האטלנטי הצפוני ומוקפת שבעה הרים, כשהגבוה ביניהם הוא הר אולריקן (Ulriken) המתנשא לגובה 642 מ' מעל פני הים.
והיא ידועה גם כעיר הגשומה ביותר בעולם עם כ-235 ימי גשם בשנה.
באופן מסורתי נהוג היה לחשוב שהעיר נוסדה בשנת 1070 על ידי אולף השלישי, מלך נורווגיה.
עם זאת מחקר מודרני גילה כי יישוב מסחר הוקם כבר בין השנים 1020–1030.
במהלך המאה ה-13 הייתה לבירתה של נורווגיה.
עם השנים הפכה לאחת מערי הנמל המרכזיות של ברית ערי הנזה, אשר שלטה בנתיבי הסחר של צפון אירופה בתקופת ימי הביניים המאוחרים.
עם בניה המפורסמים של העיר נמנה המלחין אדוורד גריג, מלחין היצירה "פר גינט".
פסלו ניצב במרכז העיר, סמוך לבניין התיאטרון העירוני.
ברגן היא מאתרי התיירות הפופולריים בנורווגיה וכוללת מגוון של רחובות ציוריים, נופי טבע מרשימים, וחיי תרבות מגוונים.
האתרים הבולטים בעיר כוללים את:
שוק הדגים (Fisk Torget) של ברגן.
אחד המקומות הבודדים בו עדיין נמכר בשר לווייתנים.
בריגן (Bryggen) – מתחם בתי העץ העתיקים של הסוחרים הגרמנים של ברית ערי הנזה, הכולל גם מוזיאון ואת כנסיית Mariakirken העתיקה בעיר.
המתחם הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1979.
עליה בפוניקולר (Fløibanen) לנקודת תצפית על ראש הר פלוויין המשקיפה על העיר וההרים המקיפים אותה.
רכבל לנקודת תצפית על ראש הר אולריקן המשקיפה על העיר וההרים המקיפים אותה.
העיר העתיקה (Gamle Bergen) – מוזיאון פתוח של בתים עתיקים שרוכזו במתחם 4 ק"מ ממרכז העיר.
טרולדהגן – אחוזתו של המלחין אדוורד גריג.
העיר משמשת כנקודת מוצא לטיולים בפיורדים של נורווגיה, וכצומת ימי סואן.
בין היתר, לשירות הספינות הורטיגרוטן, המעבירות נוסעים, דואר ומטען לאורך קו החוף הנורווגי הארוך והמשונן מברגן ועד לנמל הקטן של קירקנס (Kirkenes) שבצפון, ליד הגבול הרוסי.
ברגר קינג (או בורגר קינג; באנגלית: Burger King) היא רשת מסעדות מזון מהיר אמריקאית רב-לאומית, ובין הגדולות בעולם המוכרת המבורגרים, חטיפי עוף וצ'יפס.
רשת בורגר קינג היא המתחרה העיקרית של רשת מקדונלד'ס ברחבי העולם, כולל בישראל (בשנים מאז 2016).
המסעדה הראשונה של ברגר קינג נפתחה בשנת 1954 במיאמי, פלורידה, ארצות הברית על ידי ג'יימס מקלמור ודייוויד אדג'רטון, בעלי תואר במלונאות מאוניברסיטת קורנל.
מקלמור ביקר בדוכן המבורגרים השייך לאחים מקדונלד, מייסדי מקדונלד'ס, בקליפורניה.
בשל כך הוא החליט להקים מסעדה משל עצמו.
בשנת 1967 נרכשה השליטה בברגר קינג על ידי חברת פילסברי, שנקנתה ב-1988 על ידי Grand Metropolitan PLC הבריטית.
חברה זו התמזגה עם גינס בשנת 1997, תחת השם דיאגאו.
ב-13 בדצמבר 2002, נקנתה ברגר קינג מחברת דיאגאו תמורת 1.5 מיליארד דולר על ידי קבוצת משקיעים, בראשות חברת ההשקעות טקסס פסיפיק.
החברה של מג'יק ג'ונסון קנתה 30 חנויות ברגר קינג ב-7 ביוני 2004. אף על פי שהחנות מוכרת מוצרי ספורט, שמה נשאר "ברגר קינג".
היו"ר הנוכחי של ברגר קינג הוא גרג ברנמן, שקיבל את התפקיד מברד בלום ב-1 באוגוסט 2004.
בשנת 2010 נרכשה ברגר קינג על ידי התאגיד הברזילאי G3 תמורת 4 מיליארד דולר.
ב-1 באפריל 2019 הודיעה החברה שתתחיל למכור גרסת וופר צמחונית בסניפים נבחרים.
ברגר קינג ישראל הוקמה בשנת 1994 על ידי קובי חיון שהיה מנכ"ל הרשת במשך 8 שנים.
בשנת 1993, לפני הקמתה, החברה הגישה סימן מסחר כדי לרשום את הלוגו העברי של ברגר קינג, אך, בסופו של דבר, הלוגו הזה לא נמצא בשימוש.
בשנת 2002 החברה השיקה לוגו עברי חדש, שגם אותו הגישה כסימן מסחר אבל הוא הוצא משימוש אחרי העברת הבעלות בשנת 2003 לקבוצת אורגד.
בשנת 2003 הועברה הבעלות לקבוצת אורגד אחזקות ויו"ר החברה הוא אלי אורגד.
מנכ"ל בורגר קינג ישראל עד לסגירתה היה משה גבאי, אשר היה קודם סמנכ"ל הכספים של הרשת, והחליף באמצע שנת 2008 את יובל אורגד.
בשנת 2008 היו פתוחים בישראל כ-55 סניפים של בורגר קינג.
במאי 2010 החליטה אורגד אחזקות למקד את פעילות המזון המהיר של הקבוצה תחת המותג בורגראנץ' שנמצא גם הוא בבעלותה.
החלטה שהביאה לביטול ההסכם עם בורגר קינג העולמית ושינוי כל מסעדות בורגר קינג כך שיהיו תחת המותג "בורגראנץ'".
בינואר 2015, המוסף הכלכלי של ידיעות אחרונות דיווח שאיש העסקים הצרפתי פייר בסנינו (מבעלי המעדנייה הפריזאית "פושון") נמצא במגעים מתקדמים לפתיחת סניפים חדשים של הרשת בישראל.
המגעים הביאו לקבלת הזיכיון בידי בסנינו ביוני של אותה שנה.
הסניף הראשון בבעלות החדשה נפתח ב-1 בפברואר 2016, מול כיכר רבין שבתל אביב.
סניף זה נסגר ביולי 2025 הפסדים של הרשת וגירעון מתמשך.
ונכון ל2026 ברגר קינג ישראל מנוהלת כיום על ידי דנה טוכנר, שמונתה לתפקיד מנכ"לית הרשת ב־2 בספטמבר 2025. הרשת פועלת בזכיינות של קבוצת דלק ישראל, המחזיקה בזכויות המותג בארץ מאז 2022. נכון לדצמבר 2025, לרשת 20 סניפים בישראל.
בֶּרגֶן-בֶּלזֶן (), הנקרא לפעמים רק בלזן, היה מחנה ריכוז גרמני בתקופת גרמניה הנאצית.
המחנה מוקם בסקסוניה התחתונה, מדרום-מערב לעיירה ברגן, כ-45 קילומטרים צפונית להנובר.
מחנה ברגן-בלזן הוקם כמחנה מעבר שיועד בעיקר להחזקת יהודים לצורך "תוכנית ההחלפה".
תוכנית ההחלפה הוצעה למשרד החוץ הגרמני ב-4 בפברואר 1943 על ידי ד"ר אלברכט; מטרתה הייתה לאסוף קבוצות קטנות של יהודים אירופאים, אלפים בודדים בסך הכל, בעלי אזרחות כפולה, בטרם שליחתם למחנות ההשמדה, לצורכי החלפה עם נתינים גרמנים בעלי השפעה שהיו עצורים בידי הבריטים והאמריקאים
כתוצאה מכך הוחזרו מפלשׂתינה כ-300 אזרחים גרמנים (בתוכם היו נשים יהודיות פולניות אחדות שלא הייתה להן נתינות פלשׂתינית, ועל כן הוחזרו על ידי הבריטים).
לצורך החלפות עתידיות הורה הימלר להכין רשימה של 1,600 יהודים בעלי קרובים בפלשׂתינה.
ב-13 בפברואר 1943 הכריז שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ על הסכמה עקרונית לתוכנית.
בהוראות משרד החוץ הגרמני ב-2 במרץ 1943 ל-RSHA נאמר כי יש לנקוט בכל האמצעים הדרושים להשבתם של עצורים גרמנים בתמורה להחלפתם בנתיני מדינות אויב מ"הגזע היהודי".
בקשת משרד החוץ הייתה שכ-30,000 יהודים ממדינות אויב שונות יישמרו זמינים להצעה זו.
ה-RSHA קיבל את ההצעה ממשרד החוץ, בעיקר כיוון שהימלר כבר הורה בדצמבר 1942:
במרץ 1943 הורה הימלר על הקמת מחנה מיוחד שאליו יועברו יהודים העונים על הקריטריונים הבאים:
יהודים בעלי קשרי משפחה או קשרים אחרים עם אנשים בעלי השפעה במדינות אויב.
יהודים שיכולים לשמש בתוכניות החלפה בתמורה לעצירים גרמנים במדינות אויב.
יהודים שיכולים להיות בני ערובה יעילים בעלי אמצעים או בעלי קשרים פוליטיים.
ליישום התוכנית, הורה הימלר לראש המשרד הראשי למשק ומינהל של האס אס (SS Wirtschafts Verwaltungshauptamt), גנרל אוסוולד פוהל, למצוא מקום מתאים לשיכון העצירים.
באפריל 1943, הגיע פוהל לסיכום עם ראש המחלקה לעצירי מלחמה כי חלק מברגן-בלזן ("stalag 311"), שלא היה מלא, יועבר לידי משרדו.
בהתחלה הוגדר המחנה כמחנה ריכוז לאזרחים (Zivilinterniertenlager) וביוני 1943 הוא הוגדר כמחנה מעצר (Aufenthaltslager).
הפיקוד על המחנה הופקד בידי אדולף האס .
באמצע יוני 1943 הגיעו שני טרנספורטים לברגן-בלזן שכללו כ-2,400 יהודים מפולין, חלקם בעלי אישורים מאמריקה הלטינית.
אישורים אלו הושגו על ידי מחזיקיהם בדרכים שונות, והייתה בהם הבטחה לקבלת דרכון בהקדם.
הם שוכנו במחנה מיוחד "Sonderlager".
באוקטובר הודיעו הגרמנים כי 1,700 יהודים מבעלי האישורים יעלו על רכבת בדרכם לברגאו שליד דרזדן, כאשר היעד האמיתי היה אושוויץ.
כאשר הגיעה הרכבת לבירקנאו, הבינו היהודים כי הם מובלים לתאי הגזים; אחת הנשים חטפה נשק מידי חייל גרמני וירתה בו.
אחרים הצליחו לפצוע כמה חיילי אס אס גרמנים.
בתגובה הוצאו להורג כמה מהם והשאר נשלחו לתאי הגזים.
בתחילת 1944 נשלחה עוד קבוצה של כ-400 עצירים מברגן-בלזן לאושוויץ.
מהמשלוח מפולין נותרו כ-260 יהודים בעלי אזרחות פלשׂתינית והשאר בעלי אזרחות אמריקאית.
משלוח נוסף הגיע באוגוסט 1943 ובו 441 יהודים מסלוניקי, מתוכם 74 מיהודי יוון ו-367 יהודים בעלי אזרחות ספרדית.
עם הגעתם הופרדו שתי הקבוצות.
לאחר משא ומתן ארוך עם ממשלת ספרד, הועברו יהודי ספרד למחנה בצפון אפריקה; מרבית יהודי הקבוצה הצליחו לעלות לארץ ישראל.
קבוצה אחרת שהובאה לברגן-בלזן, שכללה 155 יהודים מספרד ו-19 יהודים מפורטוגל, לא קיבלה היתרי יציאה ונשלחה למחנה נייטרלי, שם נשארה עד לסיום המלחמה.
באביב 1943 הורה היינריך הימלר להקים מחנה בו ייכלאו כ-10,000 יהודים לשם חילופי אסירים או כאמצעי לחץ כדי לאפשר לגרמניה רכישת מטבע זר וחומרי גלם.
עוד כלואים במקום היו אזרחי מדינות נייטרליות או בעלות ברית שנדרשו כקלפי מיקוח וכדי להבטיח שיתוף פעולה מצד ממשלות.
לצורך כך הוקם בברגן בלזן "מחנה מגורים" ל"יהודי חילופין", בו היו ארבעה מחנות משנה.
מאמצע יולי 1943 נכלאו במחנה זה יהודים פולנים שהיו להם דרכונים או תעודות זיהוי אישי אחרות ממדינות דרום אמריקה.
היה מחנה ליהודי ספרד מיוון עם דרכונים ממדינות אמריקאיות, אליו הוכנסו גם יהודים איטלקים עם דרכון טורקי.
החלק הגדול ביותר של המחנה היה "מחנה הכוכבים" (שטרנלגר, Sternlager), שאליו גורשו בעיקר יהודי הולנד; קבוצות קטנות הגיעו, צרפת, יוגוסלביה ואלבניה.
בקיץ 1944 נוסף מחנה ליהודי הונגריה.
14,700 גברים, נשים וילדים יהודים עברו כאסירי חילופין במחנה ברגן בלזן.
כ-2,560 מהם שוחררו דרך חילופי אסירים.
קבוצה בגודל דומה עברה במחנה רק בתור עצירת ביניים בדרך למחנות ההשמדה.
מרבית היהודים שנכלאו במחנה המעצר, כ-7,000 גברים, נשים וילדים, הוחזקו כקלף מיקוח עד לימי המלחמה האחרונים.
בנובמבר 1944 וינואר 1945 הורדו "יהודים הניתנים להחלפה" מרכבת הטרנספורט מברגן בלזן לשווייץ.
הם לא הוחזרו לברגן בלזן, אלא הועברו למחנות המעצר בלינבאו, לינדלה ו-וורצך.
בחודשים האחרונים של המלחמה לא היה עוד "טיפול מועדף".
כאשר התקרב צבא בעלות הברית, הועברו "יהודי החילופין" לכיוון גטו טרזין, אך רק אחת משלוש הרכבות הגיעה ליעד.
בטרנספורט אחר נספו אסירים רבים, במה שנודע לימים בתור "הרכבת האבודה", לאחר ימים של שוטטות בין החזיתות.
מתחילת 1944 הגיעו לברגן-בלזן משלוחים שונים במסגרת "תוכנית ההחלפה" (Austauschjuden), עבור אלה שהוגדרו "יהודי מועדף", בהם כ-3,670 יהודים מהולנד, בעלי אזרחויות שונות, 200 מיהודי תוניס ומיהודי לוב שהועברו ממחנה פוסולי די קרפי, 200 נשים יהודיות צרפתיות שהיו נשואות לחיילים צרפתים וכמה מאות מיהודי יוגוסלביה.
בסוף אפריל שוחררו 222 יהודים מתוך כ-1,300 יהודים שהיו במחנה והחזיקו בדרכון פלשׂתיני: הם הובאו לאיסטנבול דרך וינה, והגיעו לחיפה ב-10 ביולי.
קבוצה נוספת של 301 אסירים בעלי דרכונים לטיניים שוחררה מברגן-בלזן ב-21 בינואר 1945, אך רק 126 מתוכם הצליחו להגיע לשווייץ, השאר הושארו במחנות בדרך.
ב-8 ביולי 1944 הגיעו לברגן-בלזן 1681 יהודים מהונגריה במסגרת עסקת בכר-קסטנר ("סחורה תמורת דם") והם הושמו במחנה משנה "מחנה ההונגרים" (Ungarnlager).
באישור הימלר, שוחררה לשווייץ (ב-20 באוגוסט) קבוצה ראשונה של 318 יהודים מרכבת קסטנר, לאחר משא ומתן ארוך, שוחררו לשווייץ ב-6 בדצמבר 1,365 היהודים הנותרים.
מלבד קבוצת יהודים זו, יהודים נוספים שהגיעו מהונגריה לא שוחררו.
בברגן-בלזן היו ביולי 1944 כ-4,000 עובדים יהודים, שעבדו בעבודות כפייה שונות במחנה ובסביבתו.
על אף הכפפתו של ברגן-בלזן ל-WVHA, נחשב המחנה למחנה מעצר.
בשונה ממחנות ריכוז אחרים כגון אושוויץ ובוכנוואלד, ברגן-בלזן היה מרוחק מאזורי תעשייה, ומרבית האסירים בו הובאו אליו משום שענו על הקריטריונים של הימלר.
בשל ריחוקו מאזורי התעשייה, התייחס ה-WVHA אל המחנה כמחנה מעבר לזמן קצר.
על כן, החל ממרץ 1944 נפתח אזור במחנה בשם: "מחנה הבראה" ("Erholungslager"), לצורך קליטת חולים ותשושים ממחנות ריכוז אחרים.
למרות קליטת אסירים רבים, מתוכם חולים רבים, לא התבצעו עבודות לתחזוקת התשתיות הסניטריות של המחנה, אך הוא הורחב באמצעות הוספת אוהלים.
משלוח החולים הראשון שהגיע ל"מחנה ההבראה" בסוף מרץ 1944 כלל כ-1,000 אסירים ממחנה דורה, אל האסירים לא התלווה ולו רופא אחד.
האסירים הוכנסו לאוהל גדול ושהו בו מספר ימים ללא מיטות, ללא מזרנים ושמיכות ואוכל חם.
שיעור התמותה בין האסירים בקבוצה היה גבוה במיוחד, מתוך קבוצה זו רק 57 זכו לראות את יום השחרור.
לאחר המשלוח הראשון של אסירים חולים, הגיעו עוד קבוצות חולים רבות אל ברגן-בלזן.
בדרך כלל הגיעו קבוצות של מאות בודדות, רישומן הושמד לפני השחרור.
בקיץ 1944 נרצחו כ-200 אסירים על ידי הזרקת פנול (חומר חיטוי).
ההזרקות התבצעו בפקודת האס אס על ידי אסיר בשם קרל רוט, שנבחר על ידי האס אס כ"אח ראשי".
רוט נידון למוות על ידי קבוצת אסירים בספטמבר 1944, וכתוצאה מכך בוצע בו לינץ'.
הרופא הראשי של ברגן-בלזן היה ד"ר ז'אגר (קצין אס אס), שדרך טיפולו הסאדיסטית בחולים הייתה כפייה על האסירים לבצע פעילות גופנית מאומצת.
פעילות זו כללה ריצות למרחקים ארוכים, ושעות רבות של עמידה תוך כדי ביצוע תרגילי ספורט שונים.
ב-7 באוגוסט 1944 הוקם מחנה הנשים בברגן-בלזן.
12 אוהלים הוקמו לקליטת משלוחי הנשים.
המשלוח הראשון הגיע ב-11 באוגוסט, ובימים שלאחריו אלפי נשים נוספות.
המשלוחים כללו נשים יהודיות מפולין ומהונגריה שהובאו ממחנות עבודה במזרח עקב התקדמותו המהירה של הצבא האדום.
בשל מצב בריאותן הטוב יחסית של נשים אלה נשארו מרביתן במחנה רק זמן קצר; עבורן היה המחנה רק תחנת מעבר אל מחנות עבודה נוספים.
בסוף אוקטובר ותחילת נובמבר הגיע לברגן-בלזן משלוח של כ-3,000 נשים מאושוויץ בירקנאו; נשים חולות שיצאו מאושוויץ.
הם הובלו בקרונות בצפיפות קשה, והוכנסו לאוהלים ללא תאורה, שירותים או תנאים היגייניים מינימליים.
בין הנשים היו כל היהודיות חברות תזמורת הנשים של בירקנאו (לאחר מות המנצחת, הכנרת אלמה רוזה).
ב-7 בדצמבר סופה עקרה מספר אוהלים, והנשים נאלצו לעמוד מספר שעות בקור העז תחת מטר שוטף עד שהוכנסו לאוהל המטבח למשך הלילה.
ב-2 בדצמבר היה מספרם של הכלואים בברגן-בלזן 15,257, מתוכם 8,000 נשים במחנה הנשים; אחת מהם הייתה אנה פרנק ואחותה מרגוט.
על פי מספר עדויות, אנה פרנק מצאה את מותה בברגן-בלזן ככל הנראה במרץ 1945, זמן קצר לאחר אחותה מרגוט.
ב-2 בדצמבר הוחלף פיקוד המחנה ובמקום אדולף האס (Haas) מונה יוזף קרמר, מי שהיה עד אז מפקד מחנה אושוויץ-בירקנאו.
למן סוף דצמבר 1944 הובאו לברגן-בלזן אלפי אסירים יהודים ממחנות ריכוז שונים.
עשרות אלפי יהודים הגיעו תשושים מהמזרח.
תנאי המחיה במחנה, שלא היה ערוך לקליטת כמויות עצומות של אסירים, התדרדרו מאוד.
שילוח נוסף היה מחובר תחת שליטה איטלקית.
רצח המוני, אסירי צעדות המוות: 1945
כשנסגר מחנה בירקנאו הובלו עשרות אלפי יהודים ששרדו בסלקציות בדרכים שונות אל מחנות אחדים בתחומי הרייך השלישי.
לקראת סיום המלחמה התרבו צעדות המוות והאסירים הובלו מרחקים ארוכים בצעדות שנמשכו ימים רבים בשלג ובקור ללא מזון, מים, ביגוד או נעליים ראויות.
רבים מהם מתו בדרך מתשישות, רעב או שנרצחו בירי בדרך על ידי הנאצים.
חלקם הגיע באפיסת כוחות לברגן-בלזן.
החל מינואר 1945 התדרדרו תנאי האסירים בברגן-בלזן במהרה, ועשרות אלפי אנשים מתו בו.
חלקם גססו באיטיות ימים ושבועות ללא טיפול כלשהו.
בחודש מרץ לבדו מתו בברגן-בלזן 18,168 אסירים.
אסירים נשלחו לברגן-בלזן כמעט עד לשחרורו ב-15 באפריל 1945, וכמות האסירים במחנה עלתה מחודש לחודש במקביל לשיעור התמותה העצום.
את ברגן-בלזן עזבו במהלך תקופה זו כמה אלפי אנשים: 105 אזרחים טורקים שוחררו לשוודיה; 3 רכבות עם 7,000 אנשים יצאו לטרזיינשטט, אך רק אחת הרכבות הגיעה ליעדה.
שתי הרכבות האחרות נעצרו ואסיריהן שוחררו במהלך אפריל לאחר ימי נסיעה ארוכים בהם הותקפו ללא הרף מן האוויר.
אחת מהן היא הרכבת האבודה מברגן בלזן לטרביץ.
במהלך פברואר ומרץ הגיע לברגן-בלזן משלוח גדול של יהודים שפונו מבוכנוואלד, ובו אלפי אסירים חולים.
רק אחוז קטן מהנספים בברגן-בלזן נהרגו בירי.
לגרמנים לא היה צורך להרוג אסירים, שכן עשרות אלפים מתו מתשישות או מרעב.
מגפות התפשטו במהירות במחנה, ומתחילת 1945 לא היו בו התקנים סניטריים כלל.
בפברואר עמדה מנת המזון היומית של אסיר על ½ ליטר מים ופרוסת לחם או תפוח אדמה.
בשבועות האחרונים לפני השחרור הופסקה אספקת המזון למחנה כליל.
בחלק מהמחנה כלל לא הייתה אספקת מים, והאסירים נאלצו לשתות ממקורות מים מזוהמים, וכמובן שלא יכלו להתרחץ.
בימים האחרונים לפני השחרור הופסקה גם אספקת המים הדלה שהייתה במחנה, עקב ההפצצות.
הגרמנים לא נקפו אצבע על מנת לחדש את אספקת המים למחנה הריכוז, אף על פי שלמחנה הגרמני הסמוך חודשה אספקת המים.
מדי יום, לפי דרישתו של קרמר, היו העצורים צריכים לעמוד שעות רבות בחוץ מבלי להתחשב בתנאי מזג האוויר.
הגרמנים השומרים הורשו לשבת בזמן זה, משום שהם לא הורשו לעזוב והיה קשה להם לעמוד כל כך הרבה שעות.
הצפיפות במחנה הייתה גדולה, ובצריפים שהתאימו לכל היותר ל-1,500–2,000 אנשים שוכנו 15,000 אנשים.
תנאי התברואה הבלתי אפשריים היוו כר פורה להתפשטות מהירה של מחלות.
מחלת הטיפוס שהתפשטה במהירות בקרב האסירים הפילה חללים רבים.
אסירים מתנדבים נאלצו להילחם במחלות ובתנאים התברואתיים הבלתי אפשריים ללא קבלת שום סיוע, הודות להם נמנעה תחלואה ותמותה גדולה יותר.
בפברואר הפכה בעיית פינוי הגופות להיות הבעיה החמורה ביותר של המחנה, מאחר שבקרמטוריום יכלו לשרוף בו-זמנית רק 3 גופות.
במרץ החלה ערימת גופות בתלים שבהם הונחו עצים ספוגים בנפט, אשר הובערו; אך בסוף מרץ אסר משרד היערות על שימוש בעצים למטרה זו בשל זיהום האוויר של האזור מסביב, וגופות האסירים נותרו במקום שבו מתו.
לכשהיה ברור כי השחרור קרב, עשו הגרמנים מאמץ אחרון לפינוי הגופות.
בין ה-11 ל-14 באפריל נלקחו האסירים שעוד יכלו ללכת למלאכת פינוי הגופות.
כ-2,000 אסירים הועסקו בעבודה זו משש בבוקר ועד החשיכה.
בתמורה קיבלו ¼ ליטר מרק מימי ללא לחם ושתייה נוספת.
בהוראת קרמר, בעת פינוי הגופות, ניגנה במחנה תזמורת מנגינות ריקודים.
שחרור המחנה על ידי הצבא הבריטי: אפריל 1945
ב-15 באפריל נמסר המחנה לידי הבריטים.
הכניסה למחנה הייתה בעקבות הפסקת אש מקומית בין הפיקוד הגרמני לפיקוד הבריטי בפיקודו של טיילור בלפור (Taylor Balfour).
הפסקת האש הזו הייתה אירוע חריג, והיא נבעה בעיקר בשל מגפת הטיפוס שפרצה במחנה, אשר לא אפשרה את פינוי המחנה, ודאי שלא במהלך קרב.
על כן שני הצדדים הסכימו שלא להילחם בקרבת המחנה.
בשל מגפת הטיפוס הורה הימלר שלא לפנות את ברגן-בלזן אל עבר תחומי הרייך, בדומה לשאר מחנות הריכוז.
הפסקת האש חלה ברצועה של 6–8 ק"מ מסביב למחנה.
כמו כן הוסכם כי עד לכניסת הבריטים יישמר המחנה על ידי שומרים מקבוצה של חיילים הונגרים מהצבא הגרמני (שקיבלו אישור לחזור לשורות הגרמנים בתוך שישה ימים על נשקם ורכביהם).
קרמר וכחמישים אנשי SS עזבו את המחנה ב-13 באפריל.
ב-15 באפריל 1945, ב' באייר ה'תש"ה, יום ראשון אחר הצהריים, נכנסה קבוצה קטנה של קצינים בריטים אל ברגן-בלזן.
הקצינים היו לגמרי לא מוכנים למראות המחנה, תמונות הזוועה שראו גרמו להם לזעזוע גדול.
על כך כתב קצין הרפואה הבריטי גלין-יוז (Glyn Hughes):
ביום השחרור ובימים שלאחריו נגלו מראות קשים לעיני המשחררים.
מרבית האסירים לא יכלו לזוז ממקומם, הם שכבו על הדרגשים חולים, עייפים, רעבים וצמאים.
האסירים במחנה המשיכו למות במספרים גדולים: בימים שלאחר השחרור מצאו את מותם כ-14,000 אסירים.
הבריטים, שנחרדו מזוועות המחנה, זרקו כמויות מזון עצומות אל הכלואים המורעבים; אלו שאכלו אוכל רב לאחר שנות רעב ארוכות – קיבתם לא יכלה לעכל את המזון, ורבים מהם מתו מאכילה מופרזת.
ב-17 באפריל הגיע כוח גדול של בריטים אל המחנה, ובפניהם שתי משימות: פינוי הגופות ופינוי הניצולים.
לצורך פינוי הגופות נלקחו לעבודה אנשי אס אס; כמו כן, מושלי מחוז דרום סקסוניה וראשי כל היישובים באזור הובאו על ידי הצבא הבריטי לצפות בזוועות.
העובדות לא היו בבחינת הפתעה, שכן הם היו מודעים להן, ושיתפו פעולה עם האס אס לאורך כל שנות המלחמה.
הפינוי החלקי של הניצולים החל ב-18 באפריל כאשר קבוצה של 500 חולי טיפוס ראשונים נלקחו לבית חולים צבאי.
הפינוי המאסיבי של הניצולים החל ב-24 באפריל והוא נמשך עד 21 במאי.
ב-2,500 אסירים הועמסו ברכבת שעזבה את המחנה והכוונה הייתה להרוג כל האסירים.
הרכבת שוחררה על ידי יחידת צבא ארצות הברית בפיקוד פרנק טאוורס.
ב-21 במאי 1945 הועלה מחנה ברגן-בלזן באש ונמחה מעל פני האדמה.
מחנה העקורים היהודים הוקם במחנה השריון הגרמני לשעבר, בסמוך למחנה הריכוז, וכלל את משרדו של ועד יהודי מרכזי שייצג את הניצולים כלפי המשטר הצבאי הבריטי בצפון גרמניה.
היה זה מחנה העקורים הגדול ביותר בגרמניה לאחר השואה.
דוד בן-גוריון העיר בישיבת הנהלת הסוכנות היהודית ב-21 בנובמבר 1945, כי "התעמולה הטובה ביותר שהאנגלים עושים לציונות זהו המחנה בברגן-בלזן.
הם נוהגים שם כמו נאצים".
הפעילות התקיימה במחנה העקורים עד לפירוקו בשנת 1952, לאחר שהניצולים עזבו אותו לרחבי תבל, בעיקר לישראל, ארצות הברית, קנדה, בריטניה ואוסטרליה.
מחנה ברגן-בלזן הוזנח למעשה לאחר שריפת המבנים בו בקיץ 1950, ונשארו ממנו רק כמה עקבות.
אסירים לשעבר התחילו להקים בו אנדרטאות.
יד זיכרון ראשונה נבנתה על ידי יהודים עקורים בספטמבר 1945, וביום השנה הראשון לשחרור בשנת 1946 נבנתה מצבה מאבן.
צלב עץ גדול הוקדש כזיכרון לאסירים הפולנים שנרצחו.
אנדרטה גדולה נחנכה בנובמבר 1952, בהשתתפותו של נשיא גרמניה תיאודור הויס, שקרא לגרמנים לעולם לא לשכוח את מה שקרה בבלזן-ברגן.
עם זאת, במשך זמן רב אתר ברגן-בלזן לא היה בראש סדר העדיפויות הפוליטי והוא הוזנח.
לאחר 1957, עם הפרסום העולמי שנחל יומנה של אנה פרנק, קבוצות גדולות של צעירים החלו לבקר במקום שבו נספתה.
ב-1959 ביקר במחנה קנצלר גרמניה קונראד אדנאואר ובנאום שנשא באזכרה לנרצחים, הבטיח כי היהודים שעדיין חיים בגרמניה יזכו לאותו הכבוד והביטחון כמו כל אזרח אחר.
ב-1966 נפתח במקום מרכז שהכיל תערוכת קבע על רדיפת היהודים, עם דגש על המקרה של אנה פרנק ומשפחתה וסקירה על תולדות המחנה.
זו הייתה תערוכת הקבע הראשונה בגרמניה בנושא פשעי הנאצים; עם זאת, לא היו באתר צוות מדעי ואירועי זיכרון אורגנו רק על ידי הניצולים עצמם.
בשנת 1985 התקיים אירוע זיכרון גדול לרגל יום השנה ה-40 לשחרור המחנה, בהשתתפות נשיא גרמניה ריכרד פון וייצזקר וקנצלר גרמניה הלמוט קוהל.
תשומת הלב הבינלאומית התמקדה בברגן-בלזן, לאחר שהוא נכלל בחופזה בביקורו של נשיא ארצות-הברית רונלד רייגן בגרמניה המערבית באותה השנה, עקב הביקורת שנמתחה עליו על ביקור שערך בבית הקברות שבו נקברו אנשי האס אס.
לאחר אירועים אלה, הפרלמנט של סקסוניה התחתונה החליט להרחיב את מרכז התערוכה ולשכור צוות מדעי קבוע.
בשנת 1990, תערוכת הקבע הוחלפה בגרסה חדשה במבנה גדול יותר.
בשנת 1987 ביקר חיים הרצוג באתר הזיכרון והיה לנשיא הישראלי הראשון לבקר במקום.
במהלך ביקורו חנך הנשיא השישי אבן זיכרון שנחצבה מאבני ירושלים ועליה חרוט ציטוט מתהילים ל"ח "וּמַכְאוֹבִ֖י נֶגְדִּ֣י תָמִֽיד".
בשנת 2000 הממשלה הפדרלית של גרמניה התחילה לתמוך באתר הזיכרון מבחינה כלכלית.
ב-15 באפריל 2005, נערך טקס לציון יום השנה ה-60 לשחרור המחנה, ורבים מהאסירים והחיילים לשעבר השתתפו בו.
בחודש אוקטובר 2007, אתר הזיכרון נפתח מחדש לאחר ששופץ ועבר פריסה מחודשת, כולל מרכז מבקרים חדש ותערוכה קבועה בקצה המחנה, השוכן בפארק ענק וירוק.
האתר כולל מצבות למתים, זיכרון בודדים ו"בית דממה" המיועד להרהור שקט.
ארגון "שארית הפליטה ברגן-בלזן" בישראל היה הארגון הגדול ביותר של ניצולי השואה בישראל, והיה לו כוח ציבורי גדול מאוד.
גם כיום הוא נחשב לארגון הגדול ביותר בעולם מסוגו, הוא מקיים פעילויות עבור הניצולים ובני הדורות הבאים, ומפרסם כתב-עת בעברית ובאנגלית בשם "הקול שלנו", הממשיך את כתב-העת "אונדזער שטימע" שפורסם במחנה העקורים.
בשנת 1985 ניתנה רשות לסידני ברנשטיין, ראש מערך ההסברה הבריטי, להקרין לעולם סרט תיעוד על המחנה.
הסרט הוא תיעוד ברגן בלזן בפרט, והוכחה תוך כדי תיעודו לקיום השואה.
הוא צולם על ידי חיילים בריטים ששחררו את המחנה ועל ידי מחלקת ההסברה בצבא בריטניה, ונערך בצמידות למקור על ידי אלפרד היצ'קוק.
הצלמים התלוו לצבא הבריטי במלחמתו על אדמת גרמניה, ובו נראים הניצולים ברגע השחרור, מותשים, חולים, שדופים, ערימות של גופות, הקרמטוריום של המחנה וצחנה המוזכרת על ידי כל המשתתפים בסרט.
זוועת ברגן בלזן הוקרנה לעולם לראשונה.
לצד הניצולים נראים השבויים - אנשי ונשות האס אס, בריאים, שמחים וגאים, שבחקירתם על ידי כוחות הצבא הבריטי הודו בכל המיוחס להם ולא הביעו כל חרטה.
ראשי הצבא הבריטי באזור הורו לאנשי האס אס לפנות את הגופות ולקבור אותן, כאשר כל ראשי המחוז הגרמני הובאו למקום בכוח כדי לצפות במתרחש.
הסרט אמור היה להיות מוקרן לאזרחי גרמניה המשוחררת מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, והתווספו לו קטעים נוספים על כלל מחנות הריכוז וההשמדה ברחבי גרמניה הנאצית.
אך נגנז מכיוון שהממשל הבריטי אסר מטעמיו להקרין אותו.
בין היתר נטען שהקרנתו בתקופה כה רגישה תחבל במאמצי המעצמות לאחות את הקרע והשבר בחברה הגרמנית לאחר המלחמה, ושאזרחי גרמניה עדיין אינם כשירים נפשית לעמוד מול סרט שהוא מראה לפניהם.
אדית הופמן-בירקין שורדת המחנה הנציחה את המחנה בציורים.
ראול טייטלבאום שורד המחנה הנציח אותו בציוריו.
ראול נשלח מיוגוסלביה ותיעד ביצירותיו בני קהילות שונות במחנה, בהם יהודי לוב
האמנית-חוקרת רחלי רוגל הנציחה ביצירתה "קריעה - ברגן בלזן 1945" את קלמן חיים וייס שנספה במחנה ואת משפחתו.
בעקבות יצירה זו, הכוללת את מפת המחנה, הוקמה באוסטריה אנדרטה להנצחת חסידי אומות עולם אוסטריים.
ברגנץ היא עיר במערב אוסטריה ובירת המדינה האוסטרית פורארלברג.
העיר נמצאת על רמה בקצה ימת קונסטנץ, אגם המים המתוקים השלישי בגודלו במרכז אירופה, למרגלות הר פפנדר.
העיר היא צומת של כבישים ראשיים העוברים בעמק נהר ריין, ומתקיימים בה שירותי שיט על ימת קונסטנץ.
נכון ל-2018 הייתה אוכלוסיית העיר 29,806 תושבים.
העיר ידועה בפסטיבל הקיץ שמתקיים בה מדי שנה, "פסטיבל ברגנץ" (Bregenzer Festspiele).
היישוב הראשון בעיר ידוע משנת 1500 לפנה"ס.
במאה החמישית לפני הספירה יושבה העיר על ידי קלטים ונקראה על ידם "בריגנאטיון", והיא הייתה מבצרם הגדול ביותר.
בשנת 15 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי הרומאים והפכה למחנה רומי.
העיר קיבלה מעמד של עירייה בשנת 50 (כ"בריגאנטיום") והייתה מושב האדמירלות בשל ימת קונסטנץ.
בשנת 259 הרסו את העיר האלמנים, שבט גרמני שפרץ לאזור.
בין השנים 610–612 פעלו בעיר מיסיונרים.
משנת 917 שימשה הטירה בעיר כמקום מגוריה של שושלת אודאלריכינג שכינו את עצמם התואר "הרוזנים של ברגנץ".
בנו של המלך האודאלריכי הראשון היה גבהארד שנולד בשנת 947.הוא נהיה בישופ של העיר קונסטנץ ומאוחר יותר נודע כפטרונן של הנשים ההרות.
השושלת נכחדה בסביבות שנת 1150. בשנת 1170 הוגו מטובינגן הקים בעיר יישוב (הוזכר לראשונה בשנת 1249) שגדל בין המאות ה-14 וה-13 ובין 1650 ל 1652.
בתחילת המאה ה-19 ועד לשנת 1814 העיר הייתה בשליטת בוואריה ואחר כך עברה לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
במהלך מלחמת העולם השנייה בעיר פעל כקונסול ארנסט פרודולייה שהנפיק כמה מאות אשרות כניסה לשווייץ ליהודים הנמלטים.
ברגנץ היא עיר תאומה של הערים:
ברגאן (ברומנית: Bărăgan) הוא מישור רחב ידיים בחבל מונטניה שברומניה.
השם "ברגאן" נגזר משפת הקומנים ששלטו במקום בימי הביניים.
ברגאן הוא שדה הגידול העיקרי לדגני רומניה.
מישור ברגאן הוא ערבה חמה ויבשה בקיץ (טמפרטורת השיא שנמדדה היא 44.5 מעלות צלזיוס) וקרה מאוד בחורף.
בחורף נושבת במישור זה רוח קרה הקרויה קריבץ.
עקב האקלים הקיצוני המקום מאוכלס בדלילות, ושימש כיעד להגלייתם בשנת 1950 של אנשים חשודים כמתנגדי המשטר הקומוניסטי או הנחשבים איכרים מבוססים ( הקרויים "קיאבורים", בדומה למונח "קולאקים" בברית המועצות) עוד הוגלו לשם אוכלוסיות ממוצא גרמני וסרבי מאזור באנאט הקרוב לגבול עם יוגוסלביה.
מחוז המכרות של מרכז שוודיה, לעיתים נקרא גם ברגסלאגן (בשוודית: Bergslagen), הוא אזור היסטורי, תרבותי ובלשני בארץ סביאלנד, מרכז שוודיה.
לתעשיות המטלורגיה והחציבה בברגסלאגן הייתה חשיבות גדולה כבר מימי הביניים.
האזור נקרא "מחוז המכרות של מרכז שוודיה" כדי להבדילו ממאלמפלטן, מחוז מכרות בצפון שוודיה, בקרבת הערים קירונה ומאלמברייט.
שטחו של ברגסלאגן מתחלק על פני החבלים וסטמנלנד, דלארנה וורמלנד.
בשטח המחוז נמצאות הערים נורה, פגרסטה, סאלה, פיליפסטד, לודוויקה והדמורה.
גם חלקים מצפון החבל אסטרייטלנד, ודרום נארקה, יכולים להיכלל בשטחו, ולעיתים הם נקראים "דרום ברגסלאגן".
הגדרה רחבה יותר של האזור כוללת אף חלקים מיסטריקלנד ומאופלנד.
המאבק על חשיבות ייצוא הברזל מברגסלאגן, ומאבקים טריטוריאליים בגבולה הדרומי של דנמרק, היו הסיבות העיקריות לפריצתו של מרד אנגלברקט ב-1434 ולעימותים שלאחריו, ובסופו של דבר גם לפירוקו של איחוד קאלמאר.
ברגמו (באיטלקית: ) היא עיר במחוז לומברדיה באיטליה, מזרחית למילאנו ומערבית לוורונה.
בחלק העתיק של העיר – "העיר העילית" (citta alta) – קיים מספר ניכר של מבנים בני מאות שנים, ביניהם מגדל פעמונים ומוסדות דתיים נוצריים שונים.
ברגמו יושבת על שטחה של העיר העתיקה ברגומום (Bergomum), שנוסדה כיישוב של שבט הקלטים קנומני.
ב-49 לפנה"ס נהייתה ברגמו לעיר רומית שבשיאה היו בה כ-10,000 תושבים.
מן המאה ה-6 הייתה ברגמו אחת הדוכסויות החשובות ביותר של הלומברדים בצפון איטליה, יחד עם ברשה, טרנטו ו.
מן המאה ה-11 ואילך הייתה ברגמו קומונה עצמאית וחלק מן הליגה הלומברדית שהובסה בידי הקיסר פרידריך ברברוסה ב-1165. בשנת 1331 נתנה העיר את עצמה ליוהאן מלוקסמבורג, אך אז בית ויסקונטי כבשו את העיר.
כמו כן בשנת 1300 צמח לראשונה גזע הכלבים רועה ברגמסקו בעמק ברגמסקה באזור העיר.
ב-1428 נפלה העיר לידי השלטון של הרפובליקה הוונציאנית ונותרה חלק ממנה עד כיבוש הרפובליקה ונפילתה בשנת 1797. בין 1797 ו-1815 נכללה העיר בישויות פוליטיות שנוצרו בצפון איטליה במהלך תקופת שלטונו של נפוליאון.
הוונציאנים, למעשה, במהלך תקופת שלטונם, ביצרו את החלק הגבוה של העיר, ויצרו את העיר העתיקה.
ב-1815 צורפה העיר לאימפריה האוסטרית.
וב-1859 שחרר ג'וזפה גריבלדי את העיר במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה, כשהעיר נהייתה לחלק מממלכת איטליה.
בשנת 1889 בקרבת העיר נבנה גשר סן מיקלה.
במאה ה-20 נהייתה העיר לאחת הערים המתועשות באיטליה.
ברגמו היא גם אחת הערים הבודדות באיטליה שלא ספגה נזקים קשים במלחמת העולם השנייה.
ב-2017, התרחשה ועידת ה-G7 בברגמו.
בתחילת 2020 התפרץ נגיף הקורונה באיטליה ונכון למרץ 2020, נפטרו בברגמו כ-600 איש כתוצאה מהנגיף.
לברגמו יש חלק חשוב בהיסטוריה של המוזיקה.
הכנסייה הגדולה והרומנסקית סנטה מריה מג'ורה החלה בשנת 1137 את המסורת של לימוד מוזיקה ושירה למשך יותר מ-800 שנה.
כאשר העיר הייתה תחת שלטון ונציאני, גם סגנון המוזיקה שלימדו בכנסייה היה ונציאני.
מלחינים כדוגמת גספארו אלברטי יצרו פוליפוניה באמצעות שני עוגבים ועוד כלי נגינה, סגנון שמזוהה במיוחד עם ונציה.
העיר נתנה את שמה לריקוד עם שנקרא ברגמסק.
מוזיקאים חשובים רבים נולדו בברגמו, כגון: גאטנו דוניצטי, פייטרו לוקטלי, אלסנדרו גרנדי ועוד.
בברגמו מצויה אקדמיית קררה, הכוללת מוזיאון אמנות שבבעלותו יצירות מהמאה ה-15 עד המאה ה-20 ואקדמיה לאמנויות.
העיר העילית (באיטלקית: citta alta) היא גם העיר העתיקה והמבוצרת מימי הביניים של ברגמו, עם כל המבנים העתיקים ואתרי החן, והיא גם המרכז ההיסטורי של ברגמו.
העיר העתיקה מוקפת בחומות ונציאניות מן המאה ה-17 שהוכרזו כחלק מאתר מורשת עולמית המרכז מערכות ביצורים ונציאניות.
העיר העילית ידועה כמקום שיקר מאוד לחיות בו, כשבית לגור בו בעיר העתיקה עולה לפחות 2 מיליון אירו.
בעיר העילית יש אתרי עניין רבים, הכוללים את:
מצודה שנבנתה בידי בית ויסקונטי מן המאה ה-14.
פיאצה וקיה העתיקה ורבת ההוד.
בזיליקת סנטה מריה מג'ורה שנבנתה בשנת 1137 ומאז בעלת מסורת לימוד מוזיקה יותר מ-800 שנה.
קפלת קוליאוני המהודרת בעלת קירות עם צורות גאומטריות עליהם.
קתדרלת ברגמו שנבנתה בשלהי המאה ה-17.
הבפטיסטריום האלגנטי והכתום בצורת מתומן.