tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבל כאשר כל מיני האוכלים מאותו הסוג, אלא שיש שם חתיכות גדולות וקטנות, אין איסור להבדיל בין הגדולות לקטנות, ויש אומרים שגם הפרדת חתיכות גדולות מקטנות שבאותו המין אסורה.
ברירת מאכל מתוך תערובת מאכלים לצורך אחר שיאכל מותרת בשלושת התנאים הרגילים.
איסור בורר חל רק כאשר שני המינים מעורבים ביניהם, אבל אם הם מונחים זה בצד זה, מותר להפרידם.
חתיכות דגים ממינים שונים שמעורבות אלה באלה, חלים עליהן דיני בורר.
ואף שהן גדולות אם הן מעורבות אלה באלה, וצריך לטרוח ולחפש אחר החתיכות שהוא רוצה, יש בהן דין בורר.
אבל אם כל החתיכות שמעוניינים לאכול נמצאות למטה, מותר להסיר את העליונות כדי ליטול את התחתונות, שהואיל והן מסודרות, מין אחד למעלה ומין אחד למטה, אין בהפרדתם איסור בורר.
פירות גדולים מעורבים - אם הפירות מועטים, כיוון שהם גדולים, אין הם נחשבים מעורבים, ובכל אופן מותר להפרידם זה מזה.
אבל אם הם מרובים, הם נחשבים מעורבים, וחלים עליהם דיני בורר, שאסור להפרידם זה מזה כדרך מלאכה, ומותר ליטול את הפירות שהוא מעוניין לאכול לאלתר, שכך היא דרך אכילה.
מרק ובתוכו חתיכות קטנות של עוף או ירקות, כיוון שהן קטנות והרוצה להוציאן צריך לחפש ולטרוח אחריהן, חלים עליהן איסורי בורר.
אבל אם חתיכות הבשר שבתוך המרק גדולות, כיוון שאין צורך לחפש אחריהן, אין הן נחשבות כמעורבות במרק, ואין עליהן איסורי בורר.
לפיכך מותר להוציאן מהמרק כדי לאכול את המרק לבדו.
וכן מותר להוציאן כדי לאוכלן לאחר זמן.
וכן הדין לגבי כופתאות שבתוך מרק צלול, שאינן נחשבות מעורבות במרק.
כשהברירה נעשית בדרך אכילה, אין המלאכה מוגדרת כפעולת ברירה האסורה בשבת, ומשום כך היא מותרת.
שלושה תנאים צריכים להתקיים כדי שהברירה תוגדר כהפרדה בדרך אכילה, המותרת.
היעדרו של אחד התנאים, די בו כדי לאסור את המלאכה:
איסור הוצאת פסולת מתוך אוכל
דרך אכילה היא ליטול את האוכל כדי לאוכלו מיד, אבל המוציא את הפסולת מתוך האוכל, עובר באיסור בורר.
גם כשהפסולת מועטה, וקל יותר להוציאה מתוך התערובת, המוציא אותה עובר באיסור בורר.
למשל, אם נפלה קליפת ביצה לתוך סלט ביצים, אסור להוציאה לבדה, מפני שאסור להוציא פסולת מתוך אוכל, אלא יוציא אותה יחד עם מעט מהביצים, וכיוון שאפשר לאכול את חתיכת הביצה הדבוקה לקליפה, יש לה חשיבות, וממילא הוא נחשב כמפריד אוכל מאוכל, ואין בכך איסור.
אם אינו חפץ בחלק מתערובת האוכל שלפניו, אם יש שם חבר שמוכן לאכול את החלק שאינו רצוי, מותר לו להוציאן כדי שחֲבֵרו יאכל אותן לאלתר, שבאופן זה גם החלק שאינו רצוי נחשב כאוכל.
בברירה הנעשית כמלאכה, נהוג להשתמש בכלי ייעודי: מסננת, נפה וכדומה.
אך בדרך אכילה, אדם נוטל בידו את הרצוי, ולכן נאסרה כל ברירה באמצעות כלי המיוחד לברירה.
כף ומזלג אינם כלים שנועדו לברירה אלא לסייע ליד לאחוז במאכל, לפיכך, מותר להוציא בהם את האוכל מתוך הפסולת.
במלחיות רבות מניחים בנוסף למלח גם גרגירי אורז, כדי שיספגו את הלחות וימנעו את המלח מלהתגבש.
ואף שחורי המלחייה קטנים, ורק המלח יוצא דרכם, מותר להשתמש בה בשבת, מפני שאין היא נחשבת כלי שנועד לברירה אלא כלי שנועד לפזר את המלח במינון מסוים, והראייה, שגם אם לא היו במלח גרגירי אורז היו משתמשים במלחייה.
רק כאשר הברירה הידנית של האוכל מתוך הפסולת, נעשית מיד (בלשון הגמרא: לאלתר) בסמוך לאכילה, היא מוגדרת כמעשה אכילה המותר, אך אם אין אוכלים את האוכל מיידית, הפעולה נחשבת כמלאכה אסורה.
מותר לעוסקים בהכנת הסעודה, לברור אוכל .
ואפילו אם הסעודה תארך זמן רב, כיוון שמכינים אותם סמוך לתחילת הסעודה, וכך מקובל, להכין את כל המאכלים לפני הסעודה כדי להגישם במשך הסעודה, הרי שזו דרך אכילה ולא כדרך מלאכת בורר.
העיקר שהוצאת האוכל תהיה סמוכה לסעודה, היינו בזמן שרגילים להכין את הסעודה.
אבל אם יעשה זאת לפני כן יעבור על איסור בורר.
והכל תלוי במספר האנשים וגודל הסעודה.
מי שלא יודע מתי בדיוק תתחיל הסעודה, מותר להקדים מעט בברירת האוכל מתוך הפסולת לצורך הסעודה, כדי שלא יצטרכו להמתין להכנת האוכל.
אבל יש להיזהר שלא להקדים יותר ממה שנצרך כדי להכין את הסעודה.
מי שהתכוון לברור אוכל מתוך פסולת לצורך הסעודה הקרובה, ולבסוף נשתייר ממה שהכין גם לסעודה אחרת, אין בידו איסור, ובלבד שלא יערים לעשות כך בכוונה.
הבורר אוכל מתוך פסולת כדי לאוכלו לאחר זמן, עובר באיסור תורה, וגם אם יאכלנו מיד, לא יתקן בזה את האיסור.
מי שברר כדי לאכול מיד, וללא אונס נמלך אחר כך להשאירו לסעודה אחרת, עובר באיסור דרבנן.
אומנם, אם לאל יכל לאכול מיד, אינו עובר על איסור.
מארח שרוצה להגיש לפני אורחיו פירות, ויש לו תערובת של פירות טובים ומקולקלים, אף על פי שהוא יודע שיאכלו רק פירות אחדים, אם מפני כבודם ראוי שיגיש להם צלחת מלאה, יש אומרים שמותר לו להוציא מהתערובת יותר פירות מכפי שיאכלו, מפני שכך מקובל להגיש אוכל, ויש לו הנאה מזה לאלתר.
מותר להסיר את קליפת הפרי כדי לאוכלו.
ואף שהסרת הקליפה דומה להוצאת פסולת מתוך אוכל, אין בזה איסור, כי כך היא דרך אכילת פרי שיש לו קליפה.
על כן מותר לקלף גם בסכין, ובתנאי שיאכל מיד.
לאדם שאוכל שזיף מותר לזרוק את הגלעין כשיגיע אליו ולהמשיך לאכול.
אולם, כשאוכלים משמש או תמר יש לפתוח אותם כדי לוודא שאין בהם תולעים, ורק לאחר מכן לזרוק את הגלעין ולאכול, שכן כך היא דרך אכילתם.
הפותח מֵלון כדי לאוכלו לאלתר, רשאי לזרוק את כל הגרעינים שבו, שהוצאתם נחשבת כהסרת קליפת פרי.
וכן מותר להסיר את קליפת המֵלון והאבטיח סמוך לאכילה.
וכן מותר להסיר את הגבעול המחובר לפרי סמוך לאכילה.
אדם שפותח מלון על מנת לאכול אותו לאלתר רשאי לזרוק את כל הגרעינים שבו, שכן הוצאתם נחשבת כהסרת קליפת הפרי.
בנוסף, בסמוך לאכילה מותר להסיר מהמלון או האבטיח את קליפתם.
מותר גם להסיר את הגבעול המחובר לפרי בסמוך לאכילתו.
אולם, יש שמהדרים ומסירים את הגרעינים בשינוי מסוים כלאחר יד, או מגישים את האבטיח מבלי להסיר ממנו את הגרעינים, ורק מי שאוכל יסיר את הגרעינים בלא שינוי לאחר שיטעם מעט.
אולם, לדעת ה'חזון איש' יש להכניס את האבטיח לפה, ולהוציא מהפה את הגרעינים.
נחלקו הפוסקים לגבי פירות שניתן לאכול את קליפתם, כגון תפוחים, אגסים, מלפפונים וגזר, האם שייך איסור בורר בהסרת קליפתם.
יש אומרים, שהואיל וגם הקליפה ראויה לאכילה, אין כאן איסור בורר, אלא הרי זה כחותך את הפרי לשני חלקים, וממילא מותר לקלפם כדי לאוכלם לאחר זמן, וכן מותר לקלפם על ידי מקלף.
ויש אומרים, שהואיל והוא אינו רוצה את הקליפה, הרי היא נחשבת לגביו כפסולת, ולכן כללי בורר חלים עליו, וממילא מקלף נחשב כלי ברירה, ולכן בשום אופן אין להשתמש במקלף, ורק כדי לאכול אותם מיד מותר לקלפם בסכין.
נחלקו הפוסקים בשאלה האם מותר להתחיל לאכול דג או בשר, וכשיגיע לעצמות שמפריעות לו, להוציא אותן ביד או במזלג.
יש מחמירים וסוברים, שהוצאת עצמות מתוך הדג או הבשר אסורה, משום שאסור להוציא פסולת מתוך אוכל.
ולדעתם צריך להוציא את המאכל מתוך העצמות.
ויכול לשם כך לתפוס את העצם ביד או בסכין, וביד האחרת או במזלג ייטול את האוכל, ואף שביד אחת הוא אוחז בעצם, אין כאן נטילת פסולת מתוך אוכל, הואיל ובאחרת הוא נוטל את האוכל.
עוד אפשר שיכניס את האוכל לפיו ומתוך פיו יוציא את העצמות.
ואם יש על העצם מעט בשר או דג, יכול להוציא אותה מהדג או הבשר, לאכול את מה שעליה ואז לזרוק אותה.
אבל אם אין עליה אוכל, אסור להוציאה.
אולם רוב הפוסקים מקלים וסברתם היא, מפני שכך היא דרך אכילת דג ובשר אין איסור.
לדעת רוב הפוסקים, לצורך ילד קטן, מותר להוציא תחילה את העצמות, ואחר כך להאכיל אותו בדג או בבשר, כפי שרגילים תמיד.
אבל עצמות יבשות שמעורבות בתבשיל, כיוון שאינן דבוקות לבשר, הרי הן כפסולת רגילה, שאסור להוציאה מתוך האוכל, ולכן יש להשאיר את העצמות בצלחת.
בקערה שבה מעורבים פירות טובים ופירות שהתחילו להירקב, מותר להוציא מתוך התערובת את כל הפירות שהוא מתכוון לאכול, או שהוא מתכוון להגיש לפני אורחיו בסעודה הסמוכה.
ואם אינו מתכוון לאכול כעת את כל הפירות הטובים, והוא חושש שהפירות הרקובים ידביקו בריקבונם את הפירות הטובים שנוגעים בהם, יכול לפזר את כל הפירות, כדי שהפירות הרקובים לא יגעו בפירות הטובים, אבל לא יפריד את הטובים לכאן והרקובים לכאן.
פרי שנרקב במקצתו עד שאינו ראוי כל כך לאכילה, במקום החיבור שבין החלק הרקוב לחלק הטוב ישנה תערובת, ולכן אסור לחתוך ולהסיר את החלק הרקוב, כי בזה הוא מוציא פסולת מתוך אוכל.
והעצה לכך, להסיר יחד עם החלק הרקוב גם מעט מהחלק הטוב.
גם סינון משקים עלול להיות אסור מהתורה, ודינו תלוי במצב המשקה.
אם יש במשקה פסולת ובלא הסינון אי אפשר לשתות את המשקה, הרי שהסינון הוא מלאכה שמכשירה אותו לשתייה, והמסנן אותו עובר באיסור תורה.
ואם גם בלא הסינון המשקה ראוי לשתייה, מותר לסנן אותו במסננת, ואף שעל ידי הסינון הוא משתפר מעט, אין שיפור זה משנה באופן מהותי את המשקה, ולכן אין בו איסור.
במצב ביניים, שהמשקה עכור, ובלא סינון רוב בני האדם אינם רגילים לשתות ממנו, ורק בשעת הדחק שותים אותו, אסור לסנן אותו במסננת.
ונחלקו אם מותר לסנן אותו בבד שלא כדרכו, לדעת רוב הראשונים מותר, ולדעת הרמב"ם אסור.
וכתבו האחרונים שראוי להחמיר כדעת הרמב"ם.
לפיכך, שמרים שמעורב בהם יין, כיוון שאינם ראויים לשתייה - אסור לסננם כדי להוציא מהם את היין, ואם סיננם - עבר באיסור תורה.
ואם היין עכור עד שרוב בני אדם אינם רגילים לשתות, אבל ניתן לשתות ממנו בדוחק, אסור לסננו במסננת, וגם על ידי בד ראוי שלא לסננו.
לעומת זאת, יין שראוי לשתייה, מותר לסננו כדי שיהיה צלול יותר, שהואיל וכבר לפני הסינון היה ראוי לשתייה, אין סינונו נחשב למלאכה.
וכן מיץ תפוזים שיש בו חלקיקי פרי, כיוון שרוב בני אדם רגילים לשתות ממנו ללא סינון, אין איסור לסננו במסננת.
וכן מותר לפתוח בשבת ברז שיש עליו מסננת, או להוציא מים דרך כלי שמסנן אותם, שהואיל וגם לפני כן המים היו ראויים לשתייה, אין סינונם נחשב למלאכה.
הפרדת מרק מחתיכות אוכל שבתוכו
מרק שמעורבות בו חתיכות מאכל, כגון חתיכות קטנות של ירקות ואטריות, אסור להפריד את המרק מהירקות והאטריות.
ואף על פי שגם המרק וגם הירקות והאטריות ראויים לאכילה, כיוון שמדובר בשני מיני מאכלים אסור להפרידם זה מזה, אבל כדרך אכילה מותר להפרידם.
לפיכך, כשרוצים לאכול לאלתר את המרק ולא את הירקות, הרי שהמרק נחשב כאוכל והירקות כפסולת.
ואם כן מותר להטות את הסיר באופן שהמרק יישפך לבדו לתוך הקערה, ואף שהמרק יוצא ממש מתוך התערובת, אין בזה איסור, מפני שהוא מוציא את האוכל מתוך הפסולת.
אבל אסור לעשות זאת בעזרת מסננת.
ואפילו בעזרת כלי שלא נועד לסינון, כדוגמת מזלג וכף, אסור.
וכן אסור לקרב את מכסה הסיר לסיר, ולפתוח ביניהם פתח צר כדי שרק המרק יוכל לעבור דרכו.
ולגבי הכנסת המצקת למרק, באופן שרק המרק יעלה בה, יש מתירים מפני שכך היא דרך הוצאת מאכל, ואין זה נחשב סינון בעזרת כלי, ויש אוסרים מטעם שהוא מסנן בעזרת כלי.
ואם הוא רוצים לאכול רק את הירקות והאטריות, אסור להטות את הסיר כדי לשפוך את המרק מתוכו, מפני שבאופן זה הוא נחשב כמוציא את הפסולת מתוך האוכל, דבר שאסור אפילו אם יאכלו מיד את הירקות והאטריות.
אבל מותר לו להעלות את המצקת מתוך המרק צמוד לדופן, באופן שיעלה במצקת רק את הירקות והאטריות, כי אין הוא עושה זאת כדרך ברירה בכלי אלא כדרך נטילת המאכל.
אבל אחר שיגמור להעלות את המצקת מהסיר, לא ישפוך מתוך המצקת את המרק המיותר בחזרה לסיר, כי בזה הוא מוציא פסולת מתוך אוכל.
כאשר הירקות והאטריות שקועים למטה ומעליהם מרק צלול, לדעת רוב הפוסקים המרק שלמעלה אינו נחשב מעורב בירקות ובאטריות.
ולכן גם כשרוצים לאכול את הירקות בלבד, מותר לדעתם להוציא את המרק שלמעלה במצקת, או להטות את הסיר ולשפוך את המרק שמעליהם.
אבל אחר סיום שפיכת המרק שמעל הירקות והאטריות, אסור להמשיך להטות את הסיר כדי להוציא את המרק שמעורב עם הירקות והאטריות.
ויש אוסרים, שלדעתם מה שנשאר בכלי שבידיו – הוא הנברר, נמצא שהוציא פסולת מאוכל, וזה אסור אפילו כדי לשתות לאלתר.
הפרדת מזון מנוזל הצף עליו
במאכלים כמו יוגורט, לבן וכדומה, מצוי כי נוזל מימי צף על המזון.
דנו הפוסקים בשאלה האם ניתן לשפוך נוזל זה.
להלכה נפסק כי מותר, אך אם מזון דליל ונוזל מעורב בו - יש לשפוך עם הנוזל מעט מהמזון.
ישנה מחלוקת בפוסקים, אם האיסור הוא רק לגבי אוכל או גם לגבי חפצים נוספים (לדוגמה ספרים).
הרב שמעון גרינפלד, סבור שאין בספרים משום איסור ברירה.
רבי שלמה זלמן אוירבך ממאן בסברה זו, והוא פוסק כי יש להחמיר.
אם כי סברא זו מועלת דווקא לנטילת הספרים ממקומם בארון, אבל לא להחזרת הספרים למקומם, ובזאת מודה גם המהרש"ג כי הדבר אסור.
אם כי, ההסתמכות על סברא זו נטולה בספק כבד, שכן הפרי מגדים עצמו, מסיים את דבריו במילים בהם הוא מבטא כי לא ניתן לסמוך על סברא זו להלכה, והמשנה ברורה חלוק על הפרי מגדים.
בסעודת שבת, כאשר כלים שונים מעורבים יחדיו, יש להקפיד להפריד את הצלחות שנקראות אוכל - שצריך עדיין לסעודה מתוך ה"פסולת", ורק אז מותר להעביר את הצלחות האחרות למקומם במטבח.
המלאכה היא דווקא ברירת שני מינים זה מזה, ולכן אסור לברור שני מיני אוכל אחד מהשני, כגון שני מיני דגים, אבל במין אחד, מותר לברור אם כל החלקים ראויים לאכילה, ואפילו חלקים גדולים מתוך חלקים קטנים יותר.
כך גם מותר לברור את כל החלקים הגדולים משני המינים גם יחד, כיוון שההפרדה היא לא בין שני המינים אלא בין שני הגדלים, דבר שאינו בכלל מלאכה זו.
דוגמה אקטואלית לאיסור בורר, הוא כאשר אדם שוטף במים פירות המלוכלכים בעפר, ובכך מפריד את פסולת העפר והאבק מתוך האוכל.
לכן כאשר אדם קונה פירות וירקות לשבת, והם מאובקים, עליו להיזהר לשטוף אותם לפני שבת.
אבל אם הם לא מלוכלכים, ושוטף אותם רק לצורכי היגיינה, מותר.
נידון ידוע בפוסקים, הוא זבוב שנפל במשקה כל שהוא, שההלכה היא שמותר להסירו רק אם מסיר מעט משקה עמו.
רבי יצחק מאיר אלתר, האדמו"ר מגור, הציע כי יאחז את הכפית בידו, ויסלק את הכוס מהכפית, כך שהוא בורר את האוכל מתוך הפסולת.
באופן דומה, פוסק החזון איש כי הרוצה להוציא גרעין מתוך פרי, יאחו בגרעין וימשוך את הפרי.
ברירה שייכת רק בדברים קטנים שיש בעירובם משום עירוב, אבל בשר המונח ברוטב אינו בגדר ברירה כלל.
מסיבה זו, יש המתירים לברור ספרים, שכן לשיטתם ספרים הם גושים גדולים, שאין בעירובם משום עירוב, ולכן אין בברירתם משום איסור ברירה.
יש האומרים, כי הצבת מסננת על ברז מים שמעורב במים עפר או דבר אחר ואין הדרך לשתותם ללא ברירה, אסור.
בעיה הלכתית זו, תקפה בברוקלין שם מצויים תולעים זעירים במים, ועל הברז יש כעין מסננת המסננת את המים מהתולעים, למרות זאת, מנהג העולם להתיר, והקהל החרדי בברוקלין, שאינו שותה מי ברז ללא מסננת, נוהג כך גם בשבת, ואינו מכין מים מערב שבת לשבת.
מְלֶאכֶת הַגּוֹזֵז היא אחת מל"ט מלאכות שבת, הנחשבות למלאכה כשם שהיו נחשבות למלאכה במשכן.
במשכן היו גוזזים צמר מכבשים לצורך עשיית יריעות המשכן.
המלאכה הייתה ידועי בתרבויות עמי העולם העתיק: אמורית - גָּזִזאנֻם.
אוגריתית - גזז 𐎂𐎇𐎇 .
ארמית סורית מושאלת לערבית - جَزّ גז.
הגדרת המלאכה היא ניתוק דבר ממקום גידולו על גוף האדם או בעל חיים, חי או מת, כמו: צמר, שערות וציפורניים.
אפילו גזיזת שער מהשטריימל היא איסור.
שיעורה: בשער או נוצות השיעור הוא שתי שערות, אך בציפורן - גם אחת.
כל המלאכות הקשורות לאריגה שיעורן 'כמלוא רוחב הסיט כפול', כלומר הרווח שבין הבוהן לאצבע הסמוכה לה, כשמרחיקים אותן אחת מהשנייה ככל אפשר וזאת כפול שתיים.
מרחק זה הוא בערך 10 ס"מ, ובמשנה ברורה כתב שהוא קרוב לארבעה טפחים.
התפירה שתופרים עם חוט באורך כזה, הלוך וחזור, היא תפירה שיש לה חשיבות והיא מתקיימת.
מידת אורך זו היא כשני שלישי זרת.
ככל איסורי שבת, האיסור הוא רק כאשר מבצע המלאכה עושה אותה בדרך הרגילה והמקובלת, ולכן הטווה את הצמר על בהמה חיה, פטור מעונש חטאת וסקילה, שכן אין דרך גזיזה בכך, ואין דרך ניפוץ בכך ואין דרך טוייה בכך.
כדי להזהר מתלישת השערות בשבת, נהוג להשתמש במסרק מיוחד לשבת, שחודי המסרק מכוסים כך שעל ידי סריקת השערות במסרק כזה, לא יתלשו השערות בהכרח, שכן ההלכה אומרת, שאסור לתלוש את השערות בצורה שברור שלפחות שערה אחת תיתלש.
זאת בעקבות הכלל האומר, כי אף על פי ש"דבר שאינו מתכוון" פעולה הנעשית שלא במתכוון מותרת בשבת, אם היא פסיק רישיה - כלומר ברור שהיא תתבצע, היא נחשבת לפעולה הנעשית בכוונה, שאסור לעשותה.
לכן, אם אדם או אישה סרקו את שערם באופן שלא ברור שיתלש שער מהשערות, ובמקרה נתלשה שערה אחת, הם לא עברו בכך על כל איסור, שכן במקרה כזה נחשבת תלישת השערה "דבר שאינו בכוונה".
במשנה מובאת מחלוקת בין רבי אליעזר לחכמים אודות אדם הנוטל ציפורניו זו בזו או בשיניו, לפי רבי אליעזר מדובר באיסור מהתורה ויש להביא על פעולה כזו קרבן חטאת, ולחכמים מדובר באיסור מדרבנן.
בשיטת חכמים, הבהיר רבי שמעון בן אלעזר בברייתא, כי דווקא בגזיזה רגילה פוטרים חכמים אך אם הגזיזה הייתה בכלי מדובר באיסור מהתורה, ורק מכיוון שכך, גזרו חכמים אף על גזיזה ביד שהיא מותרת.
אם כי, נחלקו הראשונים, אם "למעלה" הכוונה היא לכיוון הציפורן הוא כלפי הגוף ופסקו האחרונים שיש לחשוש לכל השיטות.
הפוסקים מבהירים כי החילוק בין גזיזה ביד לגזיזה בכלי היא רק בבהמה וחיה בעודן בחיים, שהדרך היא להשתמש בגזיזתם בכלי ואין תולשים מהן שיער משום צער בעלי חיים; אך בבהמה וחיה מתות וכן בעוף, אף בעודו חי, התלישה ביד היא איסור מהתורה.
מלאכים על סוסים הוא מתאבן פופולרי במטבח האנגלי העשוי מבשר צדפה העטוף בבשר חזיר מטוגן (בייקון).
המאכל נאכל באופן מסורתי בתום ארוחת חג המולד (לפני המנות האחרונות).
המאכל דומה ל"שטנים על סוסים" אף הוא מהמטבח האנגלי או ל"חזירים בשמיכה" הפופולריים במטבח האמריקאי.
המאכל כולל בשר צדפה אשר נעטף בבייקון ונאפה בתנור או נצלה בגריל.
לרוב הצדפה והבייקון מתובלים ברוטב חריף או בחמאה.
לאחר הצלייה המאכל מוגש על קלי.
מקורו של מאכל זה במטבח האנגלי, אולם הוא מבוסס על מאכל בשם זה מהמטבח הצרפתי: anges à cheval.
אזכורו הראשון של המאכל מופיע בספר הוויקטוריאני "ספרה של גברת ביטון על ניהול הבית" משנת 1888. בעוד שמטבח הצרפתי מדובר היה בבשר חלזונות, המטבח האנגלי הפך מאכל יוקרה זה למאכל עבור אוכלוסייה ברמה כלכלית נמוכה יותר, באמצעות החלפת המרכיב היקר (שאינו מקובל במטבח האנגלי) במרכיב זול ומקובל (בשר צדפות).
המאכל זכה במהירה לפופולריות באנגליה, והפך לחלק מסורתי מארוחות חגיגיות, ובייחוד נאכל בתום ארוחת חג המולד.
כעשור לאחר הגעתו לאנגליה, בשנות ה-90 של המאה ה-19 הגיע המאכל לארצות הברית (המאכל מאוזכר במאמר של "הניו יורק טיימס" משנת 1896).
המאכל הגיע לשיא פופולריותו בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20.
מלאכים באמריקה היא מיני סדרת טלוויזיה של HBO שעלתה לשידור ב-2003 המבוססת על מחזה בעל אותו שם זוכה פרס הפוליצר, שנכתב בידי טוני קושנר.
הסדרה בוימה על ידי מייק ניקולס, ותסריטה עובד על ידי הכותב הראשי של המחזה.
עלויות הסדרה הגיעו לכ-64 מיליון דולרים, המהווים את אחת מההפקות היקרות ביותר שנעשו למיני סדרת טלוויזיה אי פעם.
הסדרה, שמתרחשת בשנת 1985 בזמן כהונתו של רונלד רייגן כנשיא ארצות הברית, מגוללת את סיפורם המתמוסס של שני זוגות בקרב הפוליטיקה של עידן נשיאות רייגן, התפשטות של מגפת האיידס והאקלים החברתי והפוליטי המשתנה במהירות.
"מלאכים באמריקה" הייתה המיני הסדרה הטלוויזיונית הכי נצפית בכבלים בארצות הברית בשנת 2003, גרפה את תשבחות המבקרים והייתה מועמדת לאין ספור פרסים.
הסדרה זכתה ב-9 פרסי אמי ו-5 פסלוני גלובוס הזהב.
אל פצ'ינו - רוי כהן
מריל סטריפ - אתל רוזנברג / חנה פיט / המלאכית אוסטרליה
פטריק וילסון - ג'ו פיט
מרי-לואיז פארקר - הרפר פיט
אמה תומפסון - האחות אמילי / הומלסית / המלאכית אמריקה
ג'סטין קירק - פריור וולטר
ג'פרי רייט - מר שקרים / בליז / הומלס / המלאך אירופה
בן שנקמן - לואיז אירונסון / המלאך אוקיאנה
יצחק מלאכי לוינגר (נולד ב-18 באוגוסט 1971) הוא ראש מועצת קריית ארבע-חברון לשעבר.
נולד בחברון, בן למרים ולרב משה לוינגר.
למד בישיבת ההסדר קריית שמונה ושירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים.
בסוף שנות ה-90 הצטרף לליכוד והוא חבר מרכז המפלגה.
היה שליח בברית המועצות מטעם "נתיב", ניהל את מדרשת חברון ושימש כמזכיר היישובים שבות רחל והר ברכה במסגרת "אמנה".
עסק בתחומים חברתיים שונים והיה שותף לפרויקטים הקשורים לנוער, חינוך ועלייה.
פעל בארגון סיורים של ישראלים בחברון.
בעל תואר בכלכלה ומינהל עסקים מהמרכז האוניברסיטאי באריאל.
כיהן במשך כשנה כסגן ראש מועצת קריית ארבע.
בנובמבר 2008 נבחר לראשות המועצה כשהוא גובר על מאיר לפיד, בנם של מרדכי ומרים לפיד, ועל יעקב שרביט.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו באוקטובר 2013 נבחר לקדנציה שנייה לראשות המועצה לאחר שגבר על ישראל ברמסון.
באוקטובר 2018, הוחלף בבחירות המוניציפליות על ידי אליהו ליבמן.
בבחירות המקומיות ב-2024 התמודד שוב לראשות המועצה והפסיד לישראל ברמסון, שזכה ב-41.7% מקולות הבוחרים, לעומת 38.2%, שקיבל לוינגר.
נכון ל-2025 לוינגר מכהן כמנהל תחום קשרי ממשל בחברת מוזאיק יונייטד
נשוי לעטרת (לבית גרינגרס) ואב לשישה.
מְלֶאכֶת הָאוֹרֵג (תופר) היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת, ומהותה היא עשיית אריג מחוטי שתי וערב.
ככל מלאכות שבת, מקור איסור מלאכה זו הוא העבודות שנעשו להקמת המשכן, שלצורך הקמתו ארגו את יריעות המשכן.
הגדרת המלאכה היא העברת חוטי הערב בין חוטי השתי לכל הפחות פעמיים.
לפני מלאכה זו, יש להכין את חוטי השתי בצורה מסודרת (מלאכת מיסך) ולאחר מכן יש להעביר את חוטי הערב בין חוטי השתי.
שיעור האריגה לצורך חיוב הלכתי הוא אריגה ברוחב של לכל הפחות שתי אצבעות.
בשונה משיטת רבי אליעזר, נפסקת ההלכה כחכמים שאין חילוק אם מדובר בהוספת על אריג שכבר באמצע ייצורו, כך שהחוט האחד יכול להצטרף עם הקודמים לו, לחוט הראשון באריגה, ותמיד צריך שני חוטים.
לעומת זאת, אם החוט הוא האחרון באריג ובכך נשלמת היריעה, נחשבת אריגת החוט האחד למלאכה, מפאת חשיבות האריגה.
מלאכת האורג חלה רק על אריגת דבר תלוש, ולא אריגת דבר המחובר לקרקע, וכמו בכל המלאכות, יש צורך שהאריגה תעשה באופן שתתקיים לאורך זמן.
עקב כך קליעת צמה בשיער (המחובר לגוף) שאינה עומדת להישאר כך זמן רב (היות שמיועדת לפרימה כעבור זמן מה) אינה חלק ממלאכה זו (אך פעולה זו אסורה עקב דמיון למלאכת בונה).
יש שכתבו, שלולי הייתה מלאכת אורג במשכן מלאכה נפרדת, היא הייתה מנויה כתולדה של מלאכת קושר.
מלאכיות בלבן הוא סרט קולנוע חרדי משנת 2012 בבימויה והפקתה של טלי אברהמי.
הסרט צולם בישראל ובאוקראינה ומוגדר כמיועד לצפייה של נשים בלבד.
הסרט מגולל את סיפורן של נשים יהודיות בתקופת השואה ואת גבורתן מול הנאצים.
העלילה מתרחשת במחנה הנשים של אושוויץ, בשנת 1945. חיה (עינב מרקל) מגיעה עם ביתה אינוצ'קה (יעל פורת) לאושוויץ.
בסלקציה שנערכת בכניסה למחנה הן מופרדות, וחיה מבטיחה לביתה שהיא תעשה הכל כדי שהם ישובו וייפגשו.
אינוצ'קה מגיעה לבלוק הילדות, משם היא בורחת מאימת הקאפו האכזרית מריה.
רייזי (ליאת אזר), אסירה יהודייה שומרת מצוות שעובדת כאחות במרפאה הולכת במחנה ומגלה אותה בוכה.
היא לוקחת אותה למרפאה ומנסה להסתיר אותה שם.
שפרה (אלמוג פעיל), אחות אחרת במרפאה, מתנגדת להסתרת הילדה במקום, אולם נחמה, האחות הראשית מגיעה איתה להסכמה שהיא תתן לה את מנת הסלק היומית שהיא מקבלת ובתמורה שפרה לא תגלה על הימצאות הילדה במרפאה.
שפרה מסכימה, ונחמה מחביאה את הילדה בארון בגדים בחדר צדדי במרפאה.
לבינתיים, רייזי נכנסת לבלוק האסירות כדי להבריח תרופות ומזון לבלוק.
שם היא פוגשת את חיה בוכה.
כשהיא מנסה לדובב אותה מספרת לה חיה שהיא הגיעה באותו בוקר ולקחו ממנה את הילדה שלה.
מאוחר יותר כשהיא שואלת מישהי מתי תוכל לפגוש את הילדה שלה האישה צוחקת עליה ומצביעה על הארובות של אושוויץ.
חיה אינה מבינה את כוונתה והיא מאמינה שביתה בחיים.
רייזי מפוטרת מעבודתה כאחות משום שד"ר שטרייכר, הרופאה הראשית (עינת ברנובסקי) מגלה אותה מארגנת תפילת יום כיפור.
רייזי מתחילה לעבוד במרפאה יחד עם חיה, אך עד מהרה היא מגלה שעליה לעבוד בשבת.
מכיוון שהיא לא רוצה לחלל את השבת היא מחליטה שתתפור כל יום יותר מהמכסה היומית ובכך תגיע למכסה שעליה להביא בשבת, אז תעשה את עצמה כלא עובדת.
אך בשבת השומרת מבחינה שהיא לא תופרת, והיא רוצה להכות אותה.
חיה פוצעת את עצמה ומסיטה את תשומת הלב מרייזי.
אחת האסירות צוחקת על חיה שהיא מאמינה שביתה בחיים ואומרת לה שבוודאי לקחו אותה למשרפות.
חיה מתפרצת ויוצאת בריצה מחוץ לבלוק לכיוון הגדר החשמלית, אך רייזי מצליחה לעצור אותה ברגע האחרון ולמנוע ממנה להתאבד.
בהמשך, חיה נלקחת לשמש כספרנית בחדר הקצינות.
שם היא מגלה את העובדה שהמלחמה נמצאת לקראת סיומה.
מנהלת המתפרה מספרת לרייזי שהמלחמה בסיומה ושהיא רוצה להבריח אותה מהמחנה בתמורה לעזרה שהעניקה לביתה המשותקת, אותה החביאה המנהלת בחדר צדדי.
רייזי מבקשת שאינוצ'קה תוברח במקומה.
בסופו של דבר מוברחת איטה, אסירה יהודייה שהבריחה שמן מהמחסן כדי שהאסירות יוכלו להדליק נרות חנוכה ונשלחה לבלוק המוות על ידי ד"ר שטרייכר.
בהמשך כוחות בעלות הברית מתקדמים והגרמנים מתחילים לברוח.
המחנה ננטש מגרמנים, ביניהם גם ד"ר שטרייכר, שטרחה להשמיד ראיות לפני בריחתה.
האסירות מתחילות להסתובב במחנה לאחר שהם מבינות שהנאצים עזבו.
נחמה מבקשת מאינוצ'קה להישאר בארון בשעה שהיא יוצאת לבדוק מה קורה בחוץ בשעה שהרוסים נכנסים למחנה.
חיה אף היא מסתובבת במחנה ומחפשת אוכל.
היא מגיעה למרפאה ונכנסת לחדרים עד שהיא מגיעה לחדר בו מסתתרת ביתה, שהיא אינה מודעת לקיומה.
היא שומעת קול בכי מתוך הארון, וכשהיא פותחת את הדלת היא מגלה את אינוצ'קה, ביתה.
ד"ר שטרייכר - עינת ברנובסקי
ד"ר וייסבורג - אליענה שכטר
גברת פיונר, מנהלת המתפרה - הילה עופר
הסרט ספג ביקורת מצד הנשים החרדיות שצפו בו, עקב סצנות שנחשבו ל"מפחידות" מדי עבור קהל היעד שהז'אנר המועדף עליו הוא טלנובלות.
לאחר ההקרנה הראשונה של הסרט קוצצו קטעים על פי דרישות הנשים.
רבי מלאכי הכהן (כ"ב בתמוז ה'ת"ס, 10 ביולי 1700 - כ"א בחשון ה'תקל"ב, 29 באוקטובר 1771) היה רב איטלקי, מגדולי רבני ליוורנו במאה ה-18. נודע בספרו האנציקלופדי לכללי התלמוד "יד מלאכי".
נולד לרב יעקב הכהן בליוורנו, הוא למד אצל רבני ליוורנו ובהם הפוסק והמקובל רבי אברהם חיים רודריגס מחבר "ארח לצדיק".
רבו המובהק היה המקובל רבי יוסף אירגס מחבר "שומר אמונים", ממנו למד תלמוד, הלכה וקבלה.
עם פטירת רבו זה, הפקיד את כל כתביו בידי תלמידו רבי מלאכי, והוא שהדפיס את ספריו הקבליים "שומר אמונים", "מבוא פתחים" ו"שאלות ותשובות"; ואת ספר השו"ת ההלכתי שלו "דברי יוסף".
הוא ידע את מלאכת כתיבת הסת"ם, וספר תורה שכתב בכתב ידו, מתואר בידי רבי חיים פלאג'י.
בהיותו מרבני ליוורנו הוא חתום על הסכמות ספרים רבים שנדפסו בעיר.
הוא חתום גם על מכתב התמיכה ברבי יהונתן אייבשיץ בעת המחלוקת שהתגלעה בינו לבין רבי יעקב עמדין.
איגרת ממנו בלועזית, חתומה לטינית הנוגעת לתיבת ספריו של רמח"ל בעת הפולמוס בעניינו, התפרסמה בטעות בעילום שמו בידי שמעון גינצבורג, "ר' משה חיים לוצאטו ובני דורו, אוסף אגרות ותעודות".
הוא נפטר בכ"א בחשון ה'תקל"ב, 29 באוקטובר 1771. נחום סלושץ משער שנפטר בטריפולי, לוב, אך מכל מקום, קברו נמצא בליוורנו.
רבי אברהם כלפון מחכמי טריפולי כתב עליו קינה בשם "על מצבת הרב יד מלאכי".
על מצבת קברו נחרתו השורות:
הרב דוד שלוש מסר בשם יהודה לייב ביאלר שהשתתף במשלחת הישראלית להעברת קברו של החיד"א מליוורנו להר המנוחות בירושלים, כי בעת חפירת הקבר, פגעו החופרים בקבר הסמוך, קברו של רבי מלאכי הכהן, וגילו את רגלו עטופת התכריכים.
הוא סידר רבים מחידושיו ככללים המקיפים סוגיות רבות בתלמוד ובדברי הראשונים והאחרונים.
הגהותיו לספר הליכות עולם נדפסו במהדורות מאוחרות של הספר, בחתימה הרמ"ך.
ספרו "יד מלאכי" נדפס לראשונה בחייו בשנת ה'תקכ"ז ובפעם השנייה בברלין בשנת ה'תרי"ז.
הספר נחשב לאחד מספרי הכללים היסודיים ביותר ומצוטט תדיר בכל ספרות הכללים שלאחריו.
הוא זכה למהדורות רבות, לאחרונה גם הודפס בסדר חדש בשנת ה'תשס"א על ידי מישור ובשנת ה'תשע"ו על ידי מכון ירושלים בשלושה כרכים.
בשני כרכים הראשונים הודפס הספר יד מלאכי ובכרך השלישי הודפסו כתבים נוספים: ביאורו על התורה וכמה משניות, שו"ת ופסקים, "השיר והשבח" - פיוטים, כל אלו בתוספת מפתחות והערות רחבות.
מלבד ספרו זה חיבר גם ספרון תפילה בשם "שבחי תודה" לאחר רעידת אדמה שפקדה את ליוורנו.
הוא ניהל חליפות מכתבים בעיקר בנושאים הלכתיים עם רבים מרבני דורו, ידוע במיוחד דין ודברים שהיו לו, בהוראת רבו רבי אברהם חיים רודריגס, עם רבי יצחק למפרונטי מחבר האנציקלופדיה ההלכתית "פחד יצחק" בעניין ברכת ה"קוקולאט"א" (שוקולד).
לדעת הרבנים רודריגס והכהן, יש לברך על השוקולד בורא פרי העץ, ואילו הרב למפרונטי צידד כי יש לברך שהכל נהיה בדברו.
מסקנתם המשותפת למעשה הייתה לברך "שהכל"
חיבר קינות מחורזות ושנונות, ביניהן על רבו, רבי יוסף אירגאס ועל רבי חיים בן עטר.
מַלְאָכִי רַבִּיב או סְקָלָר (שם מדעי: Pterophyllum scalare) הוא מין של דג מהסוג מלאכי שבמשפחת האמנוניים שהתגלה על ידי פרדריך שולץ, והוא דג בעל צורה משולשת.
צבעו המקורי הוא אפור עם פסים כהים יותר, אבל ניתן למצוא דגים אלו בשלל גוונים וצורות עקב צורות גידול שונות של מגדלי דגים.
רוב הפרטים עונים על הקריטריונים הבאים:
טמפרטורת מים באזור המחיה: 24 עד 30 צלזיוס
רמת חומציות המים באזור המחיה: 6.0-8.0pH
מקום המחיה הטבעי של מלאכי רביב הוא באזור קולומביה, גיאנה, סורינאם, גיאנה הצרפתית, פרו וברזיל.
הם מצויים גם בכמה מערכות נהרות וביניהם: אויפוק ריו, אסקויבו ריו, אוקיאלי ריו.
על אף שקשה למצוא אותם מהטבע, מכיוון שכיום הם מגודלים בחוות באירופה ובמזרח הרחוק.
רוב הזמן דגי מלאך יהיו אוכלי כל, הם לרוב אוכלים חסרי חוליות קטנים ויכולים גם לאכול אוכל דגים.
הם בדרך כלל שלווים, אך עלולים לריב.
הם חיים בקרב דגים אחרים, על אף שהם עלולים לאכול דגים קטנים יותר מהם.
התנהגות יכולה להיות אינדיקטור טוב לתקופת ההתרבות – אגרסיביות וטריטוריאליות מצד הזכרים.
כמות הפרטים בקבוצה שלהם, על מנת להבטיח סיכויים גבוהים ככל האפשר להתרבות, מגיעה ל-6 פרטים.
דגי מלאך משריצים על משטחים מאונכים (אבנים, צמחים ואפילו זכוכית אקווריום).
המזג תוך-מיני שקט ורגוע, ובזמן רבייה הזוג עלול לאכול את הביצים.
דגים אלה מטילים כ-1,000 ביצים בכל עונת רבייה.
המלאכים היא קבוצה חסידית קטנה שהתפלגה מחסידות חב"ד, השוכנת בוויליאמסבורג ובמונסי.
מייסד הקבוצה הוא הרב דובער לוין.
הקבוצה מחזיקה בהשקפה המבוססת על תורת חב"ד בדורות הראשונים, עד האדמו"ר הרביעי רבי שמואל שניאורסון.
אנשיה מאופיינים גם בהתנגדות קנאית לציונות.
המנהיג הראשון של הקבוצה היה הרב חיים אברהם דוב בער לוין הכהן, המכונה "המלאך", שהיגר לניו יורק בשנת 1923. הוא היה חסיד של רבי שמואל שניאורסון, אולם התנגד לבנו, רבי שלום דובער שניאורסון.
בהגיעו לניו יורק מונה לוין לרב קהילת 'נוסח האר"י' בברונקס.
הרב שרגא פייבל מנדלוביץ', ראש מתיבתא תורה ודעת, למד עימו תניא, ועודד את תלמידי הישיבה לבקרו וללמוד ממנו.
"תורה ודעת" שילבה בין קרבה לרעיונות תורה עם דרך ארץ למסורות המזרח-אירופאיות, ושירתה קהל של מהגרים ששאפו להיטמע באמריקה.
קבוצה מבין התלמידים שביקרו אצל "המלאך" החלו להעריץ אותו, ובהשפעתו החלו לאמץ לבוש חסידי, האריכו את פאותיהם וגידלו זקנים.
התפתחות כזו בקרב ילידי ארצות הברית הייתה חסרת תקדים, ועוררה את מורת רוחם של הורי שאר התלמידים ב"תורה ודעת", שחששו שילדיהם יושפעו מהחבורה, שכונתה "מלאכים".
הרב מנדלוביץ' הורה להם לעזוב את הישיבה.
בשנת 1936 עזבו "המלאכים" את ישיבת תורה ודעת והקימו ישיבה חדשה בשם "נתיבות עולם".
קבוצת "המלאכים" למדה את תורת חב"ד המוקדמת, ללא ספריהם של אדמו"רי חב"ד האחרונים, מהרב שלום דובער שניאורסון ואילך.
השקפת הקבוצה היא אנטי ציונית, בדומה לחסידות סאטמר.
לאחר מותו של הרב לוין בשנת 1938 מילא הרב יעקב שור את מקומו.
רבים מצאצאי ה"מלאכים" הצטרפו לחסידות סאטמר בשל השקפותיהם הדומות, ואחרים חזרו לזרם המרכזי של חסידות חב"ד.
ישיבת נתיבות עולם נמצאת בשכונת ויליאמסבורג.
היא התנהלה על ידי הרב מאיר ווברמן.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החליפו בנו הרב מרדכי זאב, איש נטורי קרתא.
מנהיגה הנוכחי של הקבוצה הוא הרב מלך פלור ממונסי.
מלאכי רחמים הוא פיוט מפורסם מסוג סליחה (מהתת-סוג "פזמון") שחובר בשנת ד'תתנ"ו על ידי רבנו שמואל הכהן, פייטן אשכנזי שנרצח באותה השנה, במהלך גזירות תתנ"ו.
כיום, נאמר הפיוט בקהילות האשכנזים באחד מימי הסליחות של ימים נוראים (לדוגמה, הוא נאמר ביום שני בנוסח פולין ובנוסח אשכנז הכללי, ובסליחות ליום שלישי בנוסח ליטא), ולפי מנהגי אשכנז המזרחי, הוא נאמר בסליחות לאחד מימי תענית בה"ב.
הפיוט מתאר את סבלו הגדול של עם ישראל בגלות, כאשר בניו , ו; הגויים כולם - , השליטים הגדולים לצד הדוכסים והרוזנים הקטנים - מענים אותם ורומסים את זכויותיהם, מגדפים אותם תמיד ומשעבדים אותם כרצונם.
ואילו ישראל, גם מתוך צערם הגדול, לא שכחו את חוקי התורה, ועודם משבחים תמיד את ה' ומקווים לישועתו; בבואם לבית הכנסת הם מתפללים אליו חרש, כשהם , ו.
על כן, פונה הפייטן למלאכי הרחמים ומבקש שיתחננו לה' שיושיע את עמו העני והאביון, אולי יחוס וירחם עליו ויחלצהו משביו ומסבלותיו (על משקל דברי הנביא עמוס: ).
אולם לצד השפה הגבוהה והעשירה הנשמרת בפיוט, שפתו עדיין קלה ובהירה, תיאוריו חיים, וכאבו וסבלו של הפייטן משתקפים ממנה בגלוי.
רדיפותיהם של הצלבנים והנוצרים מוזכרות בפיוט פעמים רבות.
הפיוט הוא בן שבעה בתים (לאחר הפתיחה - "מלאכי רחמים" - שבה שלוש צלעות, שהאחרונה שבהן משמשת בפיוט כרפרן), שכל אחד מהם פותח ומסתיים בשתי המילים "אולי ירחם" ובתווך מתאר את מצבו העגום של עם ישראל בגלותו.
בכל בית ארבע צלעות, שכל אחת מהן בת ארבע מילים בדרך כלל; לאחריהן חוזר הרפרן, "אולי יחוס עם עני ואביון אולי ירחם".
בפיוט חתום שם המחבר בחתימה מרובעת, "שמואל כהן יחי".
אקרוסטיכון - לאחר הפתיחה הקבועה "אולי ירחם", מרכיבות האותיות שבתחילת כל צלע את שמו של המחבר, "שמואל", כאשר כל אות משמו נשנית ארבע פעמים בתוך כל בית, ובשלוש הצלעות הראשונות שבשני הבתים האחרונים נוסף המשך החתימה, "כהן יחי".
חריזה כפולה במסגרתה נחרזות יחדיו שלוש הצלעות הראשונות בכל בית, ואילו הצלע הרביעית מתחרזת בכל הבתים עם סיומו של הרפרן, לפני הסיום "אולי ירחם".
הצגת הנושא המרכזי של הפיוט כבר בפתיחת הפיוט: משאלתו של הפייטן כי מלאכי השרת יתפללו לה' בעד עם ישראל המדוכא בייסורים קשים.
ההרמזים המקראיים והתלמודיים המהווים את עיקר דברי הפיוט.
רבנו שמואל הכהן בן רבי יהודה ממגנצא היה מחכמי לותרינגיה ("לותיר") בשנות ד'ת"ת-ד'תת"ן (1040-1090) בערך, בדורם של רבני מגנצא: רבנו אליעזר הגדול, רבנו יצחק בן יהודה ורבנו יעקב בן יקר.
אביו היה מתלמידי רבנו גרשום מאור הגולה ומגדולי חכמי מגנצא, תלמיד חכם ופוסק נודע שחיבר ספר פסיקה בשם "ספר הדינין", ובנו - רבנו שמואל - מוסר הלכות בשמו.
אחיו של ר' שמואל היה ר' מאיר הכהן ממגנצא, ובנו רבי אברהם ב"ר מאיר היה מצוי בקשר מכתבים עם רש"י, שכתב אליו:
כשהחלו הרדיפות הקשות ביהודי גרמניה בשנת ד'תתנ"ו עקב מסע הצלב הראשון, חיבר ר' שמואל כמה קינות על הצרות שבאו על יהודי ארצו (זולת לשבת שלפני שבועות, מאוֹרה לשבת שנייה שאחרי פסח, וכן פיוט זה); בהמשך אותה השנה, בג' בסיוון תתנ"ו, באו הפורעים הנוצרים למגנצא ופרעו ביהודיה ללא רחם.
בין ההרוגים היו רבנו שמואל ומשפחתו.
הלכות משמו מובאות במספר מקומות בספרי תלמידי רש"י ("ספרי דבי רש"י"), כמו ספר האורה וספר הפרדס.
החל מתקופת הראשונים פרץ פולמוס נרחב סביב השאלה האם ראוי להפנות תפילות ובקשות אל המלאכים, או שמא ראוי להתפלל רק לה' עצמו, בהתאמה לדברי רבי יודן בתלמוד ירושלמי: , וכן לעיקר האמונה החמישי לפי הרמב"ם.
בין הפיוטים עליהם דנו הרבנים שעסקו בנידון זה היה גם פיוט "מלאכי רחמים", שהפתיחה שלו פונה אל המלאכים בבקשה שיתפללו לה' בעד עם ישראל.
לעומת המתנגדים, התומכים מסתייעים במאמרי חז"ל דוגמת , וכן .
התומכים באמירת פיוטים מסוגו של "מלאכי רחמים" מחלקים בין בקשה מהמתים או המלאכים שיפעלו להיטיב לנו בכוחות עצמם, שאסורה, לבין הבקשה שיבקשו מהבורא רחמים, שאין בה חשש.
אחרים טענו שבתפילה זו הכוונה לבקשה מהבורא עצמו, בדרך מכובדת: .
כדי לפתור את הבעיה גם לדעת האוסרים על אמירת פיוטים כאלו, מובא שרבי חיים מוולוז'ין נהג לומר בפתיחת הסליחה "אֲבוֹת הָעוֹלָם אֲהוּבֵי עֶלְיוֹן", במקום "מלאכי רחמים משרתי עליון", ובכך להפנות את בקשתו אל האבות שיעתירו בתפילה בעד בניהם ולא אל המלאכים.
אחרים שינו רק את החרוז "חַלּוּ נָא פְנֵי אֵל" לנוסח: "יְחַלּוּ נָא פְנֵי אֵל", כלומר שאין זו פנייה אל המלאכים, אלא ציון עובדה, כי המלאכים תמיד מחלים את פני ה' בעד עם ישראל.
רבי שלמה זלמן גייגר (דיין בפרנקפורט, אחיו המבוגר של אברהם גייגר) כתב כי מנהגו לדלג על פתיחת הפיוט, בפועל, בקהילתו נהגו לומר "מלאכי רחמים משרתי עליון יחלו פני אל במיטב היגיון", כפי הנוסח שהציע המהר"ל לגבי מכניסי רחמים "יכניסו" רחמינו.
יש להניח ששינוי נוסח זה נעשה בהתייעצות עם אחד מרבני הקהילה דאז: ר' מרדכי הורוויץ או ר' נחמיה אנטון נובל.
לעומתם, סיפר החת"ם סופר על עצמו שאף על פי שאין דרכו לומר את פיוט מכניסי רחמים, הרי שאת "מלאכי רחמים" הוא נוהג לומר תמיד עם הציבור.
כן העיד גם רבי יהודה אסאד על רבו מהר"ם בנעט, שייסד נוסח אחר בפיוט "מכניסי רחמים", אולם את "מלאכי רחמים" היה אומר תמיד.
דברים דומים כתב גם רבי עקיבא איגר, ורש"ר הירש כתב באיגרת לחתנו, שפורסמה על ידי הרב שלמה שפרכר:
מלאכית הצער או מלאכית בוכה (Weeping Angel) היא פסל משנת 1894 מאת האמן האמריקאי ויליאם ווטמור סטורי, שנוצר מעל קברה של אשתו, אמלין סטורי, בבית הקברות הפרוטסטנטי ברומא.
הכותרת המלאה שהעניק ויליאם לפסל הייתה מלאכית הצער בוכה על מזבח החיים המפורק (The Angel of Grief Weeping Over the Dismantled Altar of Life).
בניגוד למצבות אופייניות יותר הכוללות דמויות מלאכים, מלאכית הצער היא דמות אשר "משליכה עצמה עם כנפיים שמוטות ופנים נסתרות מעל מזבח ההלוויה".
מלאכית הצער היא דמות מלאך נשית המייצגת אבל, צער, עצבות, געגועים לנפטר, יגון, ייאוש ודיכאון.
שנה לאחר מכן, ב-1895, נפטר סטורי, ונקבר עם אשתו, תחת הפסל של מלאכית הצער, אשר יצר בעצמו.
יצירת הפסל תועדה בגיליון מ-1896 של מגזין קוסמופוליטן: לפי הדיווח הזה, מותה של אשתו הרס את סטורי עד כדי כך שהוא איבד עניין בפיסול, אך קיבל השראה ליצירת האנדרטה מילדיו, שהמליצו עליה כאמצעי להנצחתה של אשתו אמלין.
המונח משמש לתיאור מצבות רבות ברחבי העולם שנוצרו בסגנון של מלאכית הצער.
ההעתק הבולט ביותר של פסל מלאכית הצער הוא ככל הנראה אנדרטת הנרי לאת'רופ, אשר נבנתה בשנת 1901. בעיתון הגרדיאן, מלאכית הצער כונתה "אחת הדמויות המועתקות ביותר בעולם".
מלאכיות מברזל הוא סרט דרמה היסטורי אמריקאי משנת 2004 בבימויה של קטיה פון גרנייה.
בסרט מככבות הילרי סוונק בתור המנהיגה הסופרג'יסטית אליס פול, פרנסס או'קונור בתור האקטיביסטית לוסי ברנס, ג'וליה אורמונד בתור אינז מילהולנד, ואנג'ליקה יוסטון בתור קארי צ'פמן קאט.
הסרט זכה לשבחי המבקרים לאחר שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 2004.
הסרט מתמקד בתנועה הסופרג'יסטית בארצות הברית, שנאבקה למען מתן זכות הבחירה לנשים, בשנת 1910 ובעשור שאחריו, עד לחקיקת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
הסרט עוקב אחר מנהיגות המאבק אליס פול ולוסי ברנס, כשהן מנהלות מאבק באמצעים של התנגדות בלתי אלימה, דהיינו משתמשות באסטרטגיות, טקטיקות ודיאלוגים שלווים, יעילים ולא אלימים, במטרה לחולל מהפכה בתנועה הפמיניסטית האמריקנית על מנת להעניק לנשים זכות בחירה.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-15 בפברואר 2004.
אליס פול ולוסי ברנס חוזרות מאנגליה, שם הן הכירו בעת שהשתתפו באיגוד הנשים החברתי והפוליטי שהוקם על ידי מנהיגת הסופרג'יסטיות הרדיקלית הבריטית אמלין פנקהרסט והובל על ידי בתה כריסטבל פנקהרסט.
לאחר חזרתן לארצות הברית מציגות השתיים בפני האגודה הלאומית האמריקאית לנשים (NAWSA) תוכנית לקמפיין למען זכויות הצבעה לנשים בבחירות הכלליות בארצות הברית, אשר נועד להיות מוצג ישירות בוושינגטון הבירה.
הן מגלות כי הרעיונות שלהן כוחניים מדי עבור מנהיגות הסופרג'יזם הממוסד בארצות הברית, במיוחד קארי צ'פמן קאט, אך הן עדיין מקבלות רשות להוביל את ועדת הקונגרס של NAWSA בוושינגטון.
הן מתחילות בארגון תהלוכת זכות הבחירה לנשים העתידה להתקיים בשנת 1913, ערב ההשבעה של הנשיא וודרו וילסון.
אליס פול מבצעת גיוס כספים בגלריה לאמנות, ותוך כך משכנעת את עורכת הדין לעבודה אינז מילהולנד להוביל את המצעד כשהיא רכובה על גבי סוס לבן.
פול פוגשת קריקטוריסט פוליטי של עיתון וושינגטוני בשם בן ויסמן (דמות בדיונית), ויש רמזים לניצנים רומנטיים ביניהם.
לאחר מכן, בסצנה בדיונית, פול מנסה להסביר לאידה ב' ולס מדוע היא מעדיפה שנשים אפרו-אמריקאיות יצעדו בחלק האחורי של המצעד, כדי שלא להכעיס את הפעילים הפוליטיים הדמוקרטים מדרום ארצות הברית.
וולס מסרבת, ואף יוצאת בהפגנתיות על מנת להצטרף לקבוצה של מפגינות לבנות באמצע המצעד.
לאחר חילוקי דעות בנוגע לגיוס כספים, פול וברנס נאלצות לעזוב את ה-NAWSA, ואז הן מאתרות את מפלגת האישה הלאומית (NWP) אשר תומכת בגישתן.
אליס פול חווה מערכת יחסים רומנטית קצרה עם בן ויסמן.
סכסוכים נוספים בתוך התנועה מתרחשים כאשר מנהיגות NAWSA מבקרות חלק מהטקטיקות שנוקט ה-NWP, כגון מחאה נגד הנשיא ווילסון, וכן שביתת שבת ממושכת מחוץ לבית הלבן בפעולה שכונתה שביתת המשמר הדומם.
גם היחסים בין הממשל האמריקאי למפגינות ה-NWP מצטננים, לאחר שנשים רבות נעצרות על מעשיהן ומואשמות ב"שיבוש תנועה".
הנשים שנעצרו נשלחות למאסר לתקופות של 60 יום, ובכלא הן זוכות לטיפול פוגעני ואלים.
פול ונשים נוספות פותחות בשביתת רעב, שבמהלכה השומרים מאכילים אותן בכוח בחלב ובביצים נאות.
בית הכלא אף מונע מהסופרג'יסטיות לפגוש מבקרים או עורכי דין, עד שהסנאטור האמריקאי טום לייטון (בדיוני) מבקר את אשתו אמילי, אחת הנשים הכלואות.
אמילי מעבירה בחשאי לבעלה מכתב במהלך ביקורו, ובעקבות כך מודלף לתקשורת דיווח על הטיפול לו הן זוכות בכלא.
פול, ברנס והנשים האחרות משוחררות.
לחץ ממשיך להיות מופעל על הנשיא וילסון כאשר ה-NAWSA מצטרף לקריאת ה-NWP להעברת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
וילסון נענה לבסוף ללחץ, כדי להימנע מלהיות מוזכר בעיתונות הבינלאומית כמי שנאבק עבור דמוקרטיה במדינות אירופה, ובו בזמן שולל את הזכות הדמוקרטית לבחור ולהיבחר ממחצית מאוכלוסיית ארצות הברית.
במהלך אשרור התיקון מקבל חבר בית המחוקקים של טנסי הארי טי ברן מברק מאמו, וברגע האחרון משנה את הצבעתו, והתיקון עובר.
הסרט שואב את כותרתו מנציג מסצ'וסטס בבית הנבחרים ג'וזף וולש, אשר ב-1917 התנגד להקמת ועדה שתעסוק בזכויות הבחירה לנשים.
וולש חשב שהקמת ועדה שכזאת תהווה כניעה ל"נדנוד של מלאכיות בעלות לסתות ברזל", והתייחס למפגינות המשמר הדומם כאל "יצורים מבולבלים; נשים מתוסכלות, בחצאיות קצרות ושיער קצר".
כמו כן, השימוש בפלדה המחזיקה את לסתותיהן של הנשים המוזנות בכפייה לאחר מעצרי המשמר הדומם ושביתת הרעב גם הוא מהווה נקודת עלילה בסרט.
הילרי סוונק - אליס פול
פרנסס או'קונור - לוסי ברנס
ג'וליה אורמונד - אינז מילהולנד
אנג'ליקה יוסטון - קארי צ'אפמן קאט
מולי פארקר - אמילי לייטון
לורה פרייז'ר - דוריס סטיוונס
לויס סמית - אנה האוורד שו
ורה פרמיגה - רוזה וונקלאוסקה
ברוק סמית - מייבל וורנון
פטריק דמפסי - בן וייסמן
מרגו מרטינדייל - הריוט איטון סטנטון בלאץ'
אדילה בארנס - אידה וולס בארנט
בוב גאנטון - הנשיא וודרו וילסון
ויני ג'נה - פיורלו לה גארדיה
פיטר ברינאטו - הארי ט.
ג'וזף אדמס - סנטור טום לייטון
ברט בוסמן - בנו של בן וייסמן
הדמויות הבדיוניות בסרט הן: בן ויסמן, בנו, אמילי לייטון, והסנאטור טום לייטון.
מבקר הקולנוע ריצ'רד רופר העניק ביקורת חיובית לסרט, וכתב: "'Iron Jawed Angels' הוא שיעור היסטוריה חשוב המסופר בצורה רעננה ומבריקה".
סקוט פאונדס מוראייטי העניק לסרט ביקורת שלילית, וכתב: "דרמת הסופרג'יסטיות עתירת הכוכבות 'Iron Jawed Angels' של HBO מתבייתת על נושא היסטורי ראוי תוך תקווה שכוונות נעלות יספיקו.
אך אבוי, תקוות אלה נכזבו, בתיעוד מלודרמטי ופטפטני המתעד את השחר של שוויון הזכויות לנשים באמריקה.
הסרט עושה שימוש אנכרוניסטי במוזיקה תקופתית בפסקול וכן בקטעי מונטאז' נוצצים בסגנון MTV, ומתאמץ לשווא לממש את היומרה שלו כסרט השבוע.
רוברט פארדי מ-TV Guide כתב ביקורת מעורבת: "יש כאן את כל המרכיבים ליצירת סרט מפואר אודות הימים הראשונים של זכות הבחירה לנשים, אבל השימוש של הבמאית קטיה פון גרנייה בתחבולות קולנועיות מסיחות דעת ובמוזיקה מודרנית צורמת משתלב בצורה גרועה עם התפאורה התקופתית...
פון גרנייה, מצוידת במנגנון הפקה ללא רבב, מסלפת את סיפורה האפי על ידי מוזיקה ששייכת לסיבוב הופעות של "יריד לילית"; לפעמים נדמה כאילו היא וכותביה תפסו את המאבק למען זכות הבחירה לנשים כגרסה משנת 1912 של סקס והעיר הגדולה.
רק כאשר האנכרוניזמים שוככים סוף סוף בשליש האחרון של הסרט, מתחילה הליבה של הסרט לזרוח."
היסטוריונים מתחו ביקורת על הסרט מכמה היבטים.
הבמאית קטיה פון גרנייה יצרה פסקול בן המאה ה-21 והפכה את הסופרג'יסטיות של תחילת המאה ה-20 לפמיניסטיות של "הגל השלישי" שיהיו מוכרות יותר לקהל המודרני.
לתיאור המיניות של אליס פול בסרט לא היה כל בסיס עובדתי היסטורי; פול הייתה מסורה כל כולה למאבק למתן זכות בחירה לנשים.
אין שום הוכחה שהייתה לה מערכת יחסים אינטימית מינית עם מישהו, גבר או אישה.
הסרט אפילו יוצר דמות בדיונית שתשחק מושא אהבה עבור פול, הקריקטוריסט בן ויסמן.
קו עלילתי זה אף מרמז על כך שפול נזקקה לסיועו של עיתונאי כדי לקבל פרסום עבור הקמפיין האקטיביסטי שלה, כאשר במציאות, פול הייתה מוציאה לאור מוכשרת מאוד בזכות עצמה.
בסרט גם הוצג כאילו פול מקבלת את פניה של אידה ב.
וולס-ברנט בחיוך כאשר וולס-ברנט פרצה לתוך התהלוכה מן הקהל שלאורך המסלול אשר מנה המוני צופים.
זה מעולם לא קרה במציאות, ואולי היה כאן ניסיון של הבמאית לרכך את הפן הגזעני של האירוע.
פול צעדה עם קבוצת המכללות בכובע ובשמלה שלה עצמה, ולא עם משלחת אילינוי שאליה הצטרפה וולס-ברנט.
וולס-ברנט צעדה עם שתי נשים לבנות מאילינוי שתמכו בזכותה לצעוד עם משלחת המדינה: בל סקוויר ווירג'יניה ברוקס.
ליאור אלפנט מאתר פוליטיקלי קוראת כתבה על הסרט, כי "הוא מזכיר את הנשים שנלחמו כדי שאנחנו נחיה בעולם טוב יותר, שבו יינתנו לנשים זכויות הצבעה.
למרבה הצער, המלחמות שהן ניהלו נותרו בשולי ההיסטוריה, וההישגים שלהן הפכו שקופים.
הסרט הזה נע נגד תנועת ההשכחה ומזכיר לנו את אליס פול ולוסי ברנס ואינז מלהולנד שנאבקו על זכות הבחירה לנשים".
אלפנט מציינת כי אחד מרגעי השיא בסרט הוא תיאור שביתת הרעב של הסופרג'יסטיות בבית הכלא, תוך שהן פורצות בשירה אדירה של שיר הקאנטרי המעגל לא יישבר "ומייצרות מופע מעורר השראה של סולידריות".
הסרט היה מועמד לחמישה פרסים בפרסי האמי ה-56 בפריים טיים, שאף אחד מהם לא זכה; לשלושה פרסים בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-62, וזכה באחד; ולשני פרסים בטקס פרסי לוויין הזהב ה-9, וזכה באחד.
אנג'ליקה יוסטון זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סדרה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה ובפרס הלוויין לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סדרה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה על הופעתה בסרט.
מלאכי השלום הוא מאחז בהליכי הסדרה צפונית לכוכב השחר, בספר מדבר שומרון, המשתייך למועצה אזורית מטה בנימין.
ההתיישבות הראשונה באזור מלאכי השלום הייתה היאחזות הנח"ל מבוא שילה שהוקמה בשנת 1976 צפונית לכוכב השחר ליד חורבת ג'יבעית.
באוקטובר 1976 תואר בעיתון כ"מאחז חדש, שהוא עדיין מחנה אוהלים עם ראשיתם של מבנים קשים יותר".
ועדת השמות הממשלתית החליטה לקרוא למקום נח"ל גבעת אדומה על שם הכפר דומא הסמוך.
ביולי 1980 הפכה ההיאחזות לבסיס צבאי של חיל התותחנים.
לאחר רצח מלאכי רוזנפלד מכוכב השחר בפיגוע ירי בכביש אלון ב-2015, הקימו תושבים מהאזור מאחז במבנים נטושים שהשתייכו למחנה מבוא שילה.
הם קראו לו "מלאכי השלום", על שמם של רוזנפלד ושל שלום (שולי) הר-מלך, שנרצח בפיגוע ירי באוגוסט 2003. שמו של היישוב מנציח את שניהם, וגם עושה שימוש בביטוי מוכר מתוך הפיוט הנאמר לפני סעודת שבת – "שלום עליכם", המזכיר בשלושה מתוך ארבעת בתיו את הביטוי "מלאכי השלום".
המאחז פונה מספר פעמים בראשיתו, אך הוקם באתר סמוך.
בשנים 2019 ו-2020 הוצאו צווי הריסה לפחות ל-14 מבנים במאחז.
בספטמבר 2021 שלחו חברי הכנסת מיכל רוזין ומוסי רז מכתב לשר הביטחון בני גנץ בו דרשו לפנות את המאחז.
במאחז קיימת חוות צאן, והיא טוענת לרעיה על שטח של כ-5,000 דונם.
למאחז יחסים מעורערים עם שכניו הפלסטינים, ולפי מחסום ווטש, תושבי הכפר הבדואי הסמוך עין רשאש מדווחים על אלימות, הפחדה, פלישה לאהלי מגורים ומעשי ונדליזם מצד תושבי המאחז.
בספטמבר 2023 התארגנה נוכחות מתמדת בכפר של פעילים שמטרתה המוצהרת היא מניעת הטרדות ותקיפות מאנשי מלאכי השלום.
בפברואר 2023 החליט הקבינט המדיני ביטחוני להסדיר את מעמד היישוב.
בעקבות ההחלטה אישרה ועדת השמות הממשלתית את שם היישוב ביוני 2023.
באפריל 2024 הוטל צו שטח צבאי סגור על המאחז, מעט לאחר רצח בנימין אחימאיר.
נטען כי הצו נועד למנוע הכנסת חומרי בנייה למאחז.
באלול התשפ"ד הוקמה ביישוב הישיבה הגבוהה ישיבת "נחלת בנימין", על שם בנימין אחימאיר, בראשות הישיבה עומד הרב דוד טורנר.
בתמוז התשפ"ה נחנך מבנה הקבע של הישיבה בחוות גל יוסף הצמודה.
ב-11 ביוני 2025 הכריז הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון יוסי סגל על כ־750 דונם שבמקום כאדמות מדינה.
"מלאכים" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית רינת בר, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, מלאכים (2003).
הוא יצא לאור בשנת 2003, בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט, כסינגל מתוך האלבום כשיר הנושא שלו.
את השיר כתב והלחין צ'ולי זכאי עם חזי גרוס, להפקה מוזיקלית של יעקב למאי.
השיר זכה להצלחה במרוצת השנים והוקלט מספר פעמים.
בשנת 2023 הוקלט בידי הזמרת עדן בן זקן.
השיר נכתב על ידי צ'ולי זכאי, הולחן על ידי זכאי וחזי גרוס והופק על ידי יעקב למאי.
בשנת 2003 הוציאה רינת בר את אלבום האולפן השישי שלה, מלאכים, שעליו עבד איתה המעבד המוזיקלי למאי, והעבודה עליו ארכה כשנתיים.
באלבום נכלל גם השיר "פגישה עיוורת", אותו כתבה בר והלחינה בעצמה, ו"תאכל את הכובע", דואט עם הזמרת לילה מלקוס.
מילות השיר עוסקות ביגון כבד ואהבה נכזבת.
כמו כן, נעשה שימוש במוטיב של מלאכים כאמצעי להמחשת היגון.
האודיו הרשמי של "מלאכים" פורסם לראשונה ביוטיוב ב-24 באוקטובר 2012, עשור מיציאתו המקורית.
נכון לינואר 2024 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-240 אלף צפיות.
בשנת 2023, בצל מלחמת חרבות ברזל הקליטה הזמרת הישראלית עדן בן זקן את "מלאכים" מחדש.
גרסתה יצאה לאור ב-1 בנובמבר 2023 בהוצאת חברות התקליטים ארומה מיוזיק ושרית הפקות.
הקרדיט של הכתיבה והלחן נשארו זהים לגרסה המקורית, עם הפקה מוזיקלית מחודשת של משה בן אברהם ואופיק יקותיאל.
ב-7 באוקטובר 2023 אירעה מתקפת הפתע בשעה 06:29, בוקר יום השבת וחג שמחת תורה.
כתוצאה מהאבדות הוחלט להנציח חיילים ונרצחים באמצעות מוזיקה.
בן זקן החליטה להקליט את "מלאכים" והצהירה: .
גרסתה של בן זקן זכתה להצלחה רבה כאשר דורגה במקום התשיעי במצעד של מדיה פורסט, עם 97 השמעות בסך הכול.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם1 בנובמבר 2023הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתשרית • ארומה
"מלאכים נופלים" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי שרון הולצמן.
הוא יצא לאור כסינגל באוגוסט 2014.
השיר נכתב, הולחן והופק מוזיקלית על ידי שרון הולצמן ושוחרר במלאת שנה למותו של המוזיקאי גבריאל בלחסן.
השיר נכתב כמחווה ומוקדש לזכרו של גבריאל.
מלאכים עם פנים מלוכלכות הוא סרט פשע דרמטי אמריקאי משנת 1938 בבימויו של מייקל קורטיז, על פי תסריט של ג'ון וקסלי וורן דאף וראולנד בראון.
בסרט מככבים ג'יימס קאגני, פאט או'בריאן, המפרי בוגרט, אן שרידן, ג'ורג' בנקרופט וקבוצת שחקנים צעירים המכונה "נערי הרחוב" (The Dead End Kids).
הסרט מספר על גורלם השונה של שני חברים מילדות, האחד פושע קשוח והשני כומר המנסה למנוע מבני נוער להיגרר לפשע.
הסרט זכה להצלחה ביקורתית וקופתית רבה, הכניס כ-1.7 מיליון דולר והיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, ביניהם השחקן הטוב ביותר עבור קאגני והבמאי הטוב ביותר עבור קורטיז.
הוא נבחר ברשימה הקצרה של המכון האמריקאי לקולנוע ב-2008, ונבחר במקום ה-67 ברשימת "100 סרטי הקולנוע הטובים ביותר בכל הזמנים" על ידי מגזין סלנט ב-2015.
הסרט מתמקד בשני חברי ילדות, רוקי סאליבן וג'רי קונולי, שגדלו בשכונה קשוחה בניו יורק.
דרכיהם נפרדות כאשר רוקי נכנס לכלא והופך לפושע ידוע לשמצה, בעוד ג'רי הופך לכומר הפועל למען הקהילה.
כשהוא משתחרר מהכלא, רוקי חוזר לשכונה ופוגש חבורת נערים המעריצים את תדמיתו העבריינית.
הקונפליקט המרכזי מתפתח כאשר ג'רי מנסה למנוע מהנערים ללכת בדרכו של רוקי, ובמקביל רוקי נקלע לסכסוך אלים עם כנופיית פושעים מקומית בראשות עורך הדין המושחת ג'יימס פרייזר.
ג'יימס קאגני – רוקי סאליבן, פושע כריזמטי ואהוד בשכונה.
פאט או'בריאן – האב ג'רי קונולי, כומר אידיאליסט הנלחם בפשע.
המפרי בוגרט – ג'יימס פרייזר, עורך דין מושחת ועבריין.
אן שרידן – לורי מרטין, ידידת ילדות ואהובתו של רוקי.
ג'ורג' בנקרופט – מאק קיפר, פושע מקומי ושותפו של פרייזר.
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון גבוה של 82 מתוך 100, המבוסס על 8 ביקורות מקצועיות, המעידות על "הערכה כללית רחבה מאוד".
מבקרים הדגישו במיוחד את הופעתו הבלתי נשכחת של קאגני ואת התסריט העשיר העוסק בשאלות מוסריות עמוקות, המבדילות את הסרט מרוב סרטי הפשע בני זמנו.
בשנת 2024, הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס כ"משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
מלאכיות עליון היא טרילוגיית ספרי פנטזיה מסוגת פנטזיה יהודית מאת נעמה בר שירה.
ב-2022 יצא לאור הספר הראשון בטרילוגיה בהוצאה עצמית.
ב-2023, יצא לאור תרגום לאנגלית של הספר הראשון בטרילוגיה.
ב-2024 זכה הספר השני בטרילוגיה בפרס גפן בקטגוריית ספר המקור.
שלוש האחיות אור, מיקה וגבי נמלטות על חייהן לאחר שהותקפו על ידי שדים.
עולמן של השלישייה מתהפך כשהן מגלות שלא רק שהן מלאכיות, הן למעשה גלגולם של ארבעת מלאכי עליון: אוריאל, מיכאל וגבריאל בהתאמה.
קהילת המלאכים בירושלים מקבלת את האחיות לשורותיה, ושם הן פוגשות את אחותן הרביעית, ממנה הופרדו בינקותם- ריף, הגלגול של המלאך רפאל.
כאשר אימן נחטפת על ידי אותם שדים המנסים לצוד אותן, הן חייבות ללמוד לרתום את כוחותיהן החדשים והמפחידים ולנצח במלחמה עתיקת היומין נגד כוחות האופל.
כעת, על האחיות לנווט בין יעודן החדש לבין חיים הקודמים שהשאירו מאחוריהן.
מיקה – אחת הדמויות הראשיות בספר.
אחותן של גבי, אור וריף.
גבי – אחת הדמויות הראשיות בספר.
אחותן של מיקה, אור וריף.
לגבי יש את הכוח לשלוט בזמן והיא מקבלת חזיונות שמאפשרים לה לראות את העתיד.
אור – אחת הדמויות הראשיות בספר.
אחותן של מיקה, גבי וריף.
ריף – אחת הדמויות הראשיות בספר.
אחותן של מיקה, גבי ואור, אבל גדלה בנפרד ולא הכירה אותן עד אירועי הספר.
נעמה בר שירה אמרה בראיון למגזין "לאישה" שבחרה לכתוב ספר דווקא על מיתולוגיה יהודית כי "יש לנו את כל מה שצריך כדי לכתוב פנטזיה, יש לנו את השדים שלנו ואת המיתולוגיה שלנו, לא כל הפנטזיות צריכות לקרות ביערות של אירופה.
התנ"ך הוא בסיס מדהים לסיפורי פנטזיה".
עוד היא הוסיפה, שהיא ביססה את תיאורי הקרבות בספריה על חוויותיה האישיות משירותה הקרבי בצה"ל: "השירות הצבאי היה בשבילי השראה לספרים, כי אני יודעת מה זה להיות מפקדת, איך מרגישים בקרב ואיך מתגברים על פחד" אמרה בר שירה בראיון.
הספר הראשון של "מלאכיות עליון" זכה בעיקר לביקורות חיוביות וקיבל דירוג ממוצע של 4 כוכבים באתר goodreads ובאתר עברית.
בשנת 2024 הספר השני "שער הצללים" זכה בפרס גפן לספרות ספקולטיבית.
במאי 2025 זכתה כריכת הספר מלאכיות עליון - מעיין הנשמות בקטגוריית הכריכות של תחרות קיפוד..
"יצירתה של נעמה ייחודית וטביעת האצבע שלה מורגשת.
החיבור שלה למדינה ולתאולוגיה מרתק.
ביצירותיה היא לוקחת נושאים מהכתובים ובוחרת להציג אותם בראי תקופתנו ולעסוק בשאלות כמו תפקיד הנשים בתנ"ך לעומת היום, העצמה של נערות וצעירות והמסתורין מאחורי המיתולוגיה היהודית." אמרה אורי אגוז, מחזאית ותסריטאית, על "מלאכיות עליון" בהמלצתה לפרס גפן.
מלאכי ריינר (נולד ב-26 באוגוסט 1946) הוא איש ציבור, חקלאי ומתכנן נוף ישראלי, תושב רעננה ויושב ראש הוועדה החקלאית בעירייה.
הוא מוכר בעיקר בזכות פעילותו רבת השנים להנצחת החקלאות בעיר, לשימור עצים עתיקים בעלי חשיבות היסטורית וסביבתית, ולהוקרה כ"יקיר העיר רעננה" בשנת 2022.
ריינר הוא דור שני למייסדי רעננה ופועל לשימור מורשתה.
הוא נולד ברעננה בשנת 1946 לחסיה ומאיר ריינר.
משפחתו נמנית עם ראשוני המתיישבים ברעננה, שהגיעו לעיר בשנת 1933. אביו, מאיר ריינר, הקים משק חקלאי מעורב על גבעה שנקראה לימים "גבעת מאיר".
בשנת 1954 נרצח מאיר ריינר על ידי מסתננים.
האם, חסיה ריינר, המשיכה לגדל את שלושת ילדיהם ולנהל את המשק עד פטירתה בשנת 1975. "גבעת מאיר" הפכה לאתר בעל חשיבות היסטורית, ומלאכי ריינר הקים במקום משתלה בשם "פרחי גבעת מאיר", אתר הנצחה ומוזיאון המתעד את סיפור המשפחה וההתיישבות הראשונה בעיר.
פעילות ציבורית למען החקלאות ושימור הטבע
מלאכי ריינר פועל רבות להנצחת החקלאות ברעננה.
הוא משמש כיושב ראש הוועדה החקלאית בעירייה ומייצג את האינטרסים של כ-200 החקלאים הפועלים בשטח של כ-5,000 דונם בעיר.