tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גברים עם שילוב של הפרעה בזרימת הדם בעורקים והפרעה בניקוז הדם הוורידי לא מצליחים להגיע לזקפה מלאה.
סוכרת מהווה אחת מהסיבות הנפוצות להפרעות זקפה (למעלה מ-50% מהמקרים), עקב פגיעה משולבת במערכת העצבים ההיקפית ובכלי הדם.
פגיעה במערכת העצבים המרכזית וההיקפית
מחלות כמו טרשת נפוצה, מחלת פרקינסון ושבץ מוחי יכולות לשבש את יכולת המוח להעביר אותות על עוררות מינית למערכת המין.
גם פריצת דיסק, פגיעות בחוט השדרה (למשל לאחר ניתוחים), שברים וניתוחים באגן וטיפולים אונקולוגיים (כמו ניתוחים להסרת גידולים וטיפולי הקרנות במצבי סרטן הערמונית או שלפוחית השתן), עלולים לפגוע בהולכה העצבית אל הפין.
רמת נורמה בדם של הורמון הטסטוסטרון – הורמון הגבר – חשובה לתפקוד תקין של מנגנון הזקפה.
עם הגיל רמתו בדם יורדת ומצב זה עלול לפגוע בתפקוד הזקפתי ובתפקוד המיני בכלל, שכן להורמון זה גם תפקיד חשוב בשמירה על החשק המיני.
לרוב, ירידה תלוית גיל בהורמון זה עלולה לגרום גם לירידה בחשק המיני, כמו גם לעייפות ולמצב רוח ירוד.
גם מצבים נוספים של חוסר איזון הורמונלי - עלייה ברמות הפרולקטין, חוסר איזון בהורמוני בלוטת התריס או תסמונת קושינג (כתוצאה מפגיעה בתפקוד בלוטת האדרנל), יכולים לגרום להפרעות זקפה.
שינויים הנגרמים מחבלה בפין, או לאחר אירוע של פריאפיזם, במחלת פיירוני ובמצבים של התהוות רקמת צלקת בפין (למשל לאחר טיפולי הקרנות).
במקרים רבים של בעיות בזקפה קיימת גם בעיה באי-תפקוד האנדותל.
נטילת תרופות, בעיקר תרופות ליתר לחץ דם, כדורים משתנים, תרופות נוגדות דיכאון, אנטי-פסיכוטיות והורמונליות (לטיפול בהגדלה שפירה של בלוטת הערמונית), סותרי חומצה, תרופות שינה והרגעה.
בעוד שאלכוהול וסמים מעניקים לגוף תחושת שחרור ומונעים עכבות בעוררות המינית מחד, הם משפיעים על התפקוד הפיזיולוגי של מנגנון הזקפה מאידך.
צריכה מופרזת של אלכוהול (מעל שתי יחידות אלכוהול ביום) עלולה להשפיע על תפקוד הזקפה בשל השפעה מעכבת על מערכת העצבים המרכזית או השפעה על זרימת הדם אל האיבר.
בקנביס, לדוגמה, יש השפעה על המערכת האנדו-קנבינואידית, שפעילה בין היתר במנגנון הזקפה, ועלולה לגרום להפרעות בה, לצד השפעות על ויסות תפקוד הזקפה באזור ההיפותלמוס במוח.
רכיבה על אופניים למרחקים ארוכים
מצב ייחודי בו לחץ על העצבים המובילים אל הפין, משפיע על התפקוד העצבי גם לאחר הרכיבה.
מאידך, חוסר פעילות גופנית עלול לגרום גם כן לגרום להפרעות זקפה.
סיבות נוספות כוללות הפרעות במתן שתן על רקע הגדלה של בלוטת הערמונית ואף הידבקות בנגיף קורונה, על פי מחקרים ראשונים.
במרבית מהגורמים הפיזיים (למעט פציעה או ניתוח) הפרעות הזקפה מתפתחות לאורך זמן, כך שהגבר עשוי לחוות הפרעות לסירוגין בזקפה וההחמרה תהיה הדרגתית, ולמעט במקרים של שינויים הורמונליים, החשק המיני לא יושפע.
מצבים נפשיים שונים יכולים לגרום להפרעות זקפה, לרבות מתח, חרדה, בעיות בקשר או באינטימיות הזוגית, דיכאון, פסיכוזה ועוד.
בעיות רגשיות או נפשיות גורמות לכ-1 מתוך 10 מקרים של הפרעות זקפה קבועות.
ככלל, אם קיימת זקפה ספונטנית במהלך הלילה ובבוקר, רוב הסיכויים כי ההפרעה היא על רקע נפשי או רגשי.
גברים עשויים לחוות לפעמים בעיות בהשגת זקפה או בשימורה.
כשזה קורה, עלולה להשתלט עליהם חרדה לגבי הפעם הבאה שהם ירצו לקיים יחסים.
חרדה מסוג זה עלולה להוביל מאוחר יותר להפרעה בזקפה, וכפועל יוצא לעלייה נוספת במפלס החרדה – וחוזר חלילה.
זה גם יכול להתחיל מבעיה ראשונית של חשש מתפקוד תקין (על רקע חוסר ביטחון או דימוי עצמי נמוך).
אבחון מקצועי של המקור להפרעת הזקפה יתחיל לרוב אצל הרופא המטפל (רופא משפחה) שיערוך תשאול לגבי בריאות מערכת הלב וכלי הדם ושאר הגורמים שעלולים לגרום להפרעות הזקפה (פיזיים ורגשיים).
ייתכן שהרופא יערוך בדיקה גופנית, יפנה לבדיקות מעבדה שונות או יפנה לאורולוג מומחה להמשך אבחון וטיפול.
אם הפרעת הזקפה נגרמת על רקע פסיכולוגי, אם כתוצאה ממתח או לחץ (stress), חרדה, מצב רוח ירוד או בעיה בקשר הזוגי שמשפיעה רגשית, יופנה המטופל לטיפול פסיכותרפי או לייעוץ מיני מקצועי של סקסולוג.
טיפול תרופתי על פי הצורך (בתרופות נוגדות חרדה או דיכאון למשל) יכול להינתן על ידי רופא המשפחה או על ידי פסיכיאטר.
במרבית קופות החולים קיימות מרפאות לבריאות מינית הכוללות מומחים מתחום הסקסולוגיה והטיפול המיני שעובדים בשיתוף פעולה עם אנשי מקצוע נוספים, כמו אורולוגים, פסיכותרפיסטים, פסיכיאטרים, אנדוקרינולוגים ואנשי מקצוע נוספים הנותנים טיפול מותאם אישית לכל מטופל.
הפרעות זקפה מהוות במקרים רבים סמן להתפתחות של מחלות לב וכלי דם, ולכן דורשות אימוץ שינויים בתזונה ובאורח החיים שיסייעו למנוע התפתחות של הפרעות זקפה ואף להביא לשיפור בסימפטומים קיימים.
שינויים אלו כוללים ירידה במשקל, הפסקת עישון וצריכת סמים, הפחתת שתיית אלכוהול והגברה של פעילות גופנית.
כמו כן, אם קיימת מחלת רקע נלווית המקושרת להפרעות זקפה, כגון סוכרת, יתר לחץ דם או רמה גבוהה של שומנים בדם – ניתן לאזן אותה באמצעות טיפול רפואי.
ישנן תרופות שעלולות לגרום להפרעות זקפה כתופעת לוואי.
במקרה זה שינוי הטיפול התרופתי עשוי להביא לשיפור בסימפטומים.
תרופות לטיפול בהפרעות זקפה שייכות למשפחה הנקראת "מעכבי אנזים PDE5", אותן נוטלים כשעה או שעתיים לפני יחסי המין.
תרופות אלו מהוות טיפול קו ראשון בהפרעות זקפה והשימוש בהן נפוץ ביותר.
התרופות פועלות להגברת זרימת הדם אל הפין על ידי השפעה על רכיב הנקרא cGMP המעורב בהרחבת כלי הדם בפין בשעת גירוי מיני.
הן יעילות בעיקר כאשר קיימת פגיעה חלקית במערכת כלי הדם העורקיים באזור איבר המין.
קיימים מספר מכשירים אשר פועלים על העיקרון של יצירת ואקום להשגת זקפה.
הטיפול נעשה על ידי הכנסת הפין למתקן דמוי גליל והפעלת משאבה השואבת את האוויר מהמתקן ותוך כך יוצרת ואקום באופן שגורם להגברת כניסת הדם אל הפין ויצירת זקפה.
טבעת גומי אלסטית שמלבישים על בסיס הפין תורמת לשמירת הזקפה לאחר שהמשאבה מוסרת מהפין, למשך כ-30 דקות.
טיפול בגלי הלם קיים מזה שנים, לאינדיקציות רפואיות שונות למשל במצבים של אבנים בכליות ופציעות אורתופדיות.
בישראל פותח שימוש בשיטת טיפול זו גם במצבים של הפרעות זקפה.
בטיפול משתמשים בגלי הלם (גל אקוסטי) באנרגיה נמוכה במטרה לעודד יצירת כלי דם חדשים בפין שיובילו לזרימת דם טובה יותר לתוך הגופים המחילתיים, באמצעות מכשיר המעביר גלי הלם לחמישה אזורים על-פני הפין.
הטיפול מחולק לכ-12 שלבים שנערכים בקליניקה או בבית החולים.
הזרקה חומרים וזואקטיביים המרפים שריר חלק תורמת להרפייתו בגופים המחילתיים (הרקמה המחילתית שבפין) ולהגברת זרימת הדם לאיבר.
טיפול זה היה נפוץ מאוד בשנות ה-80, בתקופה בה לא היה עדיין טיפול תרופתי, ועדיין מהווה טיפול יעיל ונמצא בשימוש נרחב.
זוהי פעולה פשוטה למדי המתבצעת באופן עצמאי לאחר שהמטופלים עוברים הדרכה כיצד להזריק את התרופה בצידו של הפין באמצעות מחט עדינה.
טיפול המבוסס על פתילות זעירות המכילות חומר פעיל בשם alprostadil, שיש להחדירן אל פתח השופכה.
הפתילות נספגות במהירות וגורמות לזקפה בדרך כלל תוך 10–15 דקות.
יעילותן של הפתילות פחותה מיעילות ההזרקות.
התותבים בנויים משני גופים גליליים אשר מושתלים בתוך הגופים המחילתיים של הפין.
תותבים קשיחים למחצה – מעניקים לפין קשיחות תמידית, ובד בבד מספיק גמישים ולכן ניתן לקפל את הפין (כדי שלא יבלוט במהלך היומיום) או ליישר אותו – לפני קיום יחסי מין.
תותבים מתנפחים – מאפשרים זקפה טבעית יותר, כאשר הפין נותר רפוי במהלך היומיום.
הם בנויים משני גופים גליליים אשר מושתלים בתוך הגופים המחילתיים של הפין, ממשאבה המושתלת בשק האשכים ובנוסף מכל המושתל באגן המכיל נוזל.
כאשר רוצים להשיג זקפה לוחצים על המשאבה הממוקמת בשק האשכים אשר מעבירה נוזל מהמכל המושתל לגופים הגליליים המתמלאים בנוזל, ותוך כך נמתחים ומתעבים ומתקבלת זקפה נוקשה.
לחיצה על כפתור במשאבה משחררת את נוזל מהגופים הגליליים חזרה למכל ומתקבל פין רפוי.
אופציה טיפולית לגברים אשר סובלים מהפרעות זקפה כתוצאה מחסימה בכלי דם ראשי המוביל את הדם לאיבר המין (בדומה לניתוח מעקפים בלב), במקרים בהם קיימת פגיעה בעורק בודד בלבד וכאשר למטופל אין גורמי סיכון אחרים ברקע.
מטרת הניתוח היא לשפר את זרימת הדם לפין על ידי מעקף של האזור בו העורק המספק דם לאיבר נחסם.
שילוב טיפולים: פסיכותרפיה וייעוץ מיני
תרופות וטיפולים המיועדים לעידוד זרימת הדם אל הפין לא באמת יסייעו כאשר הזקפה נפגעת כתוצאה מלחץ, מתח או חרדות (כמו חרדת ביצוע למשל), מצב רוח ירוד או בעיה בקשר הזוגי שמשפיעה רגשית.
בהפרעות זקפה על רקע זה ניתן לטפל באמצעות פסיכותרפיה או ייעוץ מיני מקצועי (פרטני או זוגי), על ידי סקסולוג, דרך שיחה על הבעיות הרגשיות או על בעיות במיניות שגורמות להפרעות הזקפה, באופן שיתרום להפחתת החרדה ולשיפור מצב הרוח.
טיפול ביתי באמצעות גלי רדיו
טיפול בגלי רדיו לאינדיקציות רפואיות כמו למשל במצבים של צריבה והרס רקמתי (בעוצמות גבוהות), או לטיפול דרמטולוגי בקמטוטי עור הפנים ועור רפה (בעוצמות נמוכות) קיים מזה שנים.
בשנת 2021 הושק מכשיר מבוסס אנרגיית גלי רדיו בעצמה נמוכה (®Vertica) לטיפול ביתי בבעיות זקפה, וללא צורך במרשם רופא.
הרעיון הטיפולי שעומד בבסיסו של המכשיר הוא לשקם באמצעות אנרגיית גלי רדיו (RF) את הרקמות הקשורות למנגנון הפיזיולוגי של הזקפה.
פלזמה היא החלק הנוזלי של הדם ומהווה כמחצית מנפחו.
לטסיות הדם תפקיד מכריע בתפקוד מנגנוני קרישת הדם לאחר פציעה.
הם מכילים גם חלבונים הנקראים "גורמי גדילה" (Growth factors) המסייעים לזרז את הריפוי.
היתרון התאורטי של PRP לבעיות זקפה הוא להפוך את הרקמות וכלי הדם בפין לרקמות "בריאות" יותר בעלות יכולת לבצע את תפקידן ברמה תקינה וטובה.
כדי להכין PRP נדרשת דגימה קטנה מדם המטופל, דגימה זו עוברת תהליך של צנטריפוגה, המפרידה את הפלזמה וטסיות הדם משאר חלקי הדם, כך שבתערובת ה-PRP נוצר ריכוז גבוה של טסיות דם מאשר דם רגיל.
לאחר יצירת תערובת שנקראת Shot Priapus או P-Shot היא מוזרקת לפין של המטופל.
נכון ליוני 2022 ישנם מרכזים רפואיים שהחלו בניסיון לטיפול בבעיות זקפה באמצעות הזרקת תאי גזע לתוך הגופים המחילתיים.
כפי שידוע תאי גזע יכולים להתמיין לתאי אנדותל, תאי עצב או שריר חלק ולכן טיפול זה עשוי לשחזר נזק לתאי רקמת הפין.
עד כה, תאי גזע בחלק מהמחקרים הוכחו כבטוחים ויעילים בבעלי חיים ובבני אדם עם הפרעה בזקפה.
יש צורך במחקר נוסף כדי להבין את מלוא הפוטנציאל הטיפולי שלהם.
בדיני נזיקין, עוולת ההפרעה לאור השמש מגדירה את זכותו של בעל מקרקעין או של המחזיק בו להנאה מאור השמש בהטילה אחריות נזיקית על אדם אשר מפר זכות זו שלא כדין.
בניגוד להפרעות אחרות להנאת אדם מזכויותיו במקרקעין אשר חוסות תחת הסעיף הכללי של מטרד ליחיד, בפקודת הנזיקין הוגדרה עוולת ההפרעה לאור השמש כעוולה עצמאית בפרק המטרדים שבפקודה.
בסיס האחריות של כל עוולות המטרד הוא מעורב קנייני-נזיקי.
הרעיון הבסיסי שעמד ביסוד עוולות אלה היה שיש לפצות את הניזוק על הפגיעה בזכויותיו הקנייניות במקרקעין וההנאה מהם.
עיקר עוולת המטרד ליחיד טמון בטיב ההפרעה הנגרמת ולא בטיב הפעילות או ההתנהגות המהווה את הבסיס לאחריות.
חפיפה עם עילות תביעה אחרות
היבט נוסף הנוגע לשתי העוולות והנגזר מהיותן חלק מעוולות הנזיקין הוא כי הן אינן סוגרות את הדלת בפני הנפגע לתבוע במקביל בעילות נזיקיות אחרות.
כך למשל יכול מי שנמנעה ממקרקעיו תמיכה בשל בנייה שלא כדין מצד בעל מקרקעין שכנים, לתבוע את שכנו הן בעילה של מניעת תמיכה לפי סעיף 48א בפקודת הנזיקין והן בעילה של [עוולת הפרת חובת חקוקה] לפי סעיף 63 בפקודת הנזיקין.
הכלל הרחב בדיני נזיקין הוא אם כן שהעוולות הן "רשתות ולא איים" וכי הנפגע יכול להטיל את רשתו ולהעלות עוולות מספר.
אולם, סעיף 44ב לפקודת הנזיקין מוציא במפורש את ההגנה על אור השמש מגדרי עוולת מטרד ליחיד.
בנוסף לחפיפות האפשריות בתוך פקודת הנזיקין, ישנן חפיפות מסוימות בין הוראות בפקודת הנזיקין לבין הוראות בחוק המקרקעין.
סעיף 17 לחוק המקרקעין מגדיר את זכותו של בעל מקרקעין מפני הפרעה לשימושו במקרקעין.
הפרשנות המקובלת לסעיף זה היא כי הוא אינו מוסיף הוראות מהותיות על העוולות המוגדרות בפרק המטרדים שבפקודת המקרקעין, וכי לא נתן לעקוף באמצעותו מגבלות המוגדרות בפקודת הנזיקין ביחס לתביעה.
על אף ההיבט הקנייני של הזכויות הנדונות, נראה כי לאור מיקומן בפקודת הנזיקין, תקופת ההתיישנות שתחול על תובענות לגבי הפרתן תהיה התקופה החלה על תובענות בגין עוולות שאינן במקרקעין, כלומר: תקופה של שבע שנים.
בהתאם לדיני ההתיישנות בנזיקין, עילת התביעה נולדת רק ביום בו נגרם הנזק הלכה למעשה, היינו שעה שהתמעט או נחסם אור השמש (במקרה של הפרעה לאור שמש) או שעה שאדמתו של הניזוק והמבנים שעליה החלו לשקוע או שנוצרו בהם בקיעים (במקרה של מניעת תמיכה) (למשל, פס"ד פרג' חאיק נ' ראיק סלימאן).
כמו כן נראה כי אין תקופת ההתיישנות נמדדת בטרם גילוי הנזק.
בדומה לסעדים הניתנים במקרה של מטרד ליחיד, הסעדים הניתנים על ידי בית המשפט במקרה של מניעת תמיכה והפרעה לאור השמש הם פיצויים בגין הנזק שנגרם או צו מניעה.
הפיצויים ניתנים על סמך נזקים מפורטים ומוכחים.
גם אם בית המשפט התרשם באופן כללי כי אכן נגרם נזק לא ייפסקו פיצויים ללא פירוט מספק והנחת תשתית ראייתית להוכחתם.
מקורה של ההבחנה בין הפרעה לאור השמש לבין הפרעות אחרות להנאת אדם מזכויותיו במקרקעין הוא במשפט האנגלי.
במשפט האנגלי זכות האדם להנאה מאור שמש נחשבת כ - "ancient light" וזוכה להגנה רק אם הוא רכש אותה בהסכם או בשימוש במשך שנים (במשפט האנגלי - עשרים שנה).
כלומר, הזכות אינה נובעת מעצם בעלות או החזקה בקרקע (ר' Prescription Act 1862 s.
הגדרתו של סעיף 48 בפקודת הנזיקין מראה כי בעקבות המשפט האנגלי, גם במשפט הישראלי אין הזכות לאור שמש מהווה זכות טבעית, אלא מוענקת לנתבע רק אחרי שימוש בן שנים.
במשפט העברי, אמנם אין צורך בתקופת זמן ארוכה אולם עדיין אין מדובר בזכות טבעית שכן יש צורך ברכישה בהסכם או קדימה של התובע לתפיסת הנתבע במקרקעין שלו (בבא בתרא כא).
ברוב מדינות ארצות הברית לא נקלטה עוולה זו מהמשפט המקובל, כיוון שסברו שהיא מגבילה פיתוח עירוני בחברה מתפתחת, ומתאימה בעיקר לחברה לא-אורבנית.
עם זאת, באנגליה הוחלט, לאחר מלחמת העולם השנייה, להותירה על כנה.
העוולה מוגדרת בסעיף 48 בפקודת הנזיקין בזו הלשון –
לפי לשון הסעיף בפקודת הנזיקין, מניעת האור יכול שתיעשה בחסימה או בדרך אחרת.
הגדרה זו היא כוללנית ביחס להתנהגות שגרמה למניעת האור, ונראה כי היא באה להדגיש שלא האופי של התנהגות הפוגע הוא הקובע את האחריות אלא סוג הפגיעה בנתבע.
סעיף 48 עוסק באופן מפורש במניעת אור שמש בלבד.
בהקשר זה עולה שאלת הרחבתו באמצעות החלתו על טובין נוספים כגון חום השמש, אוויר וכו'.
על רקע הביקורת על רציות קיום העוולה כעוולה עצמאית עלתה הטענה כי יש להחיל את הסעיף על אור שמש בלבד, ואילו ההגנה על טובין אחרים צריכה להינתן באמצעות העוולה הכללית של מטרד ליחיד.
נראה כי עמדה זו התקבלה בפסיקה באופן חלקי, אם כי אין הלכה ברורה הסותרת אותה.
במרבית המקרים התייחסות בית המשפט היא לאור השמש בלבד.
זכות התביעה מוקנת לנפגע אם נמנעת הנאתו מכמות סבירה של אור.
מבחן הסבירות איננו אם פחתה כמות אור השמש לאחר מעשהו של הנתבע אלא אם בשל כמות האור הנשארת נפגעת הנאתו הסבירה של התובע מן הנכס והפכה ל"בלתי נוח לפי מושגים רגילים של בני אדם" .
לפי לשון הסעיף מיקום ושימוש המקרקעין יילקחו בחשבון בבחינת סבירות כמות האור.
בפסיקה בישראל לא התגבשו מבחנים ברורים לבדיקת הסבירות לאור קטגוריות אלו.
באופן כללי, בקרקע המחולקת לחלקות קטנות נתן לצפות לפחות אור עקב הצורך לשימוש בקירות משותפים (פס"ד נוי נ' נוי).
בהקשר של טיב הנכס, נקבע כי כל שימוש סביר פוטנציאלי בנכס, גם אם כרגע הנכס אינו משמש לכך, יילקח בחשבון, כל זמן שמדובר בשימוש רגיל בנכס (פס"ד Ambler v.
במשפט העברי זכות התובע היא קבועה: על השכן להרחיק ממקום שיש בו זכות לאור שמש מרחק של ארבע אמות (לשון המשנה בבבא בתרא), ודי בכך, גם אם בנייה שכזו תפגע באור השמש.
לעומת זאת, במשפט המקובל וכן במשפט הישראלי, המבחן נערך לאור הנסיבות והעובדות בכל מקרה וגישה זו מעלה את הצורך לפתח שיטות להערכת סבירות האור.
שתיים משיטות אלו הוזכרו בפסיקה בישראל.
לפי השיטה האחת, אם זווית האור החודר מעל לבנין לתוך נכסו של התובע היא 45 מעלות או יותר הרי שישנה חזקה שכמות האור הנותרת אינה סבירה.
השיטה השנייה מסיקה מהי כמות האור החודר לחדר לפי כמות האור הנופל על האדן החיצוני של החלון, תוך הסתייעות בחוות דעת מומחה (פס"ד ריזנברג נ' רדז'בילובסקי).
למרות קיומן של טכניקות אלו, אין בהן שימוש של ממש בבתי משפט בישראל.
בפועל סבירות האור נבדקת בבית משפט לאור ראיות כתמונות (פס"ד יסני ליאורה נ' וולקר נחמן ואח'), עדויות הצדדים והתרשמות בלתי אמצעית של השופט מביקור במקום (פס"ד מראענה סאלח נ' מראענה סארי).
גם אם הטענה לפגיעה באור השמש היא סבירה בנסיבות העניין, עדיין מוטל על התובע הנטל להוכיח באיזה אופן ובאיזו מידה מופרעת חדירת קרני השמש (למשל, פס"ד עיריית ת"א נ' בצלאל אהובה ואח').
שאלה נוספת העולה בהקשר של בחינת הסבירות היא האם יש להתחשב באור הבוקע דרך פתח אחר?
לדעת קרצ'מר התשובה לכך היא חיובית רק אם לתובע יש זכות להנאה מכמות סבירה של אור גם מהפתח האחר.
בעניין זה, קבע בית משפט השלום כי פתחים חלופיים אשר נחסמו בשל שיפוצים ואשר ניתן לפותחם, יובאו בחשבון בעת הערכת סבירות האור הקיים לאחר החסימה (פס"ד מראענה סאלח נ' מראענה סארי).
סוג הנכס שממנו נמנע האור
לפי לשון סעיף 48 בפקודת הנזיקין, הזכות לאור השמש חלה לא רק על בניין אלא גם על חלקה לא בנויה, שלא כמו במשפט האנגלי.
אף על פי כן, קרצ'מר טוען כי מבחינה מעשית אין אפשרות לבסס תביעה על חסימת אור בקרקע לא בנויה בשל האור הנכנס מחלל הרום שמעל הקרקע.
לפי לשון סעיף 48 הזכות להנאה סבירה מאור השמש נרכשת מכוח הנאה רצופה של 15 שנה כאשר הפסקת התקופה תיעשה על ידי מניעה או חסימה.
במשפט האנגלי התקופה מופסקת על ידי תביעה ולא על ידי חסימה, ולכן גם אם התובע נהנה מהאור עד לתחילת החסימה, אם ישהה את תביעתו לשנה או יותר, יאבד את זכותו לאור בכל מקרה (Prescription Act 1832 s.
תקופה בה הייתה החלקה ריקה לא תיחשב במניין השנים של הנאה מהאור בתוך הבית לאחר שזה הוקם (ביה"כ אוהל יעקב גבעת מרדכי נ' עיריית ירושלים).
מניית חמש-עשרה השנים נעשית בכפוף לכך כי לא קיים הסכם המקנה הנאה מהאור ללא רכישת זכות לכך.
ההיגיון שביסוד סייג זה הוא הרצון למנוע חסימות אור שמטרתן למנוע את היווצרות זכות ההנאה מאור שמש לאורך השנים וכך גם נפסק במשפט העברי .
הלכה למעשה, נראה כי מידת ההקפדה בערכאות הנמוכות על השלמת התקופה כתנאי הכרחי להיווצרות הזכות אינה אחידה.
בעניין עמותת ביה"כ אוהל יעקב גבעת מרדכי נ' עיריית ירושלים נקבע כי הזכות להנאה מאור השמש אינה עומדת לנפגעים משום שטרם חלפו חמש-עשרה שנה מאז החלו ליהנות מאור זה.
לעומת זאת, בעניין רוימי אמיל נ' ברוכי יוסף הוכרה זכותו העקרונית של התובע להנאה סבירה מאור השמש בגדרי סעיף 48 אף על פי שנהנה מאור השמש במשך תשע שנים בלבד עד לחסימתו.
שאלה נוספת העולה בהקשר זה היא האם הפתח דרכו חודר האור חייב להיות אותו הפתח במשך כל חמש-עשרה השנים, כלומר האם שינוי מיקום החלון בקיר, למשל, במהלך התקופה גורר עמו את מניין חדש של חמש-עשרה השנים.
לגישת קרצ'מר, התשובה שלילית, מאחר שהסעיף מדבר על "אור זה" ולא על "פתח זה".
הזכות לאור שמש הנרכשת על ידי הבעלים היא בעלת יסוד קנייני והפגיעה בה היא עוולה גם אם הנזק לבעלים הוא בכוח בלבד שכן לפי לשון הסעיף, העוולה יכולה לקום גם אם הפגיעה היא במחזיק המקרקעין שאיננו הבעלים.
כך למשל, אם בעל דירה משכיר את דירתו ובתקופת השכירות נחסם אור השמש החודר לדירה, הרי שזכות התביעה תעמוד לבעלים על אף שהנאתו מאור השמש לא נפגעה בפועל.
מעמדן העצמאי של העוולות - דיון ביקורתי
השאלה העיקרית העולה בהקשר של שתי העוולות היא מידת ההצדקה שבקיומם העצמאי בפקודת הנזיקין שכן באופן עקרוני ההגנה על שתיהן יכולה הייתה להינתן במסגרת עוולת המטרד ליחיד.
למעט ההיבט של סוג הנזק המייחד את שתי העוולות, המאפיינים הכלליים של העוולות (משטר האחריות, הסעדים וכו') זהים לאלו של עוולת המטרד היחיד.
יתרה מכך: לגבי העוולה של מניעת תמיכה מתחדדת השאלה על רקע העובדה כי הוספתה כעוולה עצמאית לא שינתה למעשה מן הדין שהיה קיים קודם לכן.
גם קיומה הנפרד של העוולה למניעת תמיכה מעורר קושי נוסף משלו.
ייחודה של הזכות להנאה סבירה מאור השמש כזכות הנרכשת מכוח השנים, שיש בה כביכול כדי להצדיק את קיומה הנפרד, מעורר קושי השומט את הקרקע מתחת להצדקה זו.
שכן, ממה נפשך – אם הזכות לאור השמש ראויה להגנה מדוע יש לחכות תקופה ממושכת להתגבשותה, ואם אינה ראויה הרי שאין כל הצדקה להגנתה באמצעות עוולה נזיקית.
נראה כי ההצדקה האפשרית המשמעותית ביותר להגדרת עוולות מטרד כעוולות עצמאיות היא רצונו של המחוקק להעניק לאינטרסים או לזכויות המגולמות בהן הגנה מיוחדת וליצור וודאות ויציבות משפטית.
עוולת המטרד הכללית קמה כאשר נוצרת הפרעה של ממש לשימוש סביר במקרקעין או להנאה סבירה מהם.
מושג הסבירות בהגדרת העוולה עשוי לשמש כמושג שסתום וכצינור להזרמת שיקולי מדיניות.
לאור זאת, שינוי של ערכים בחברה שימצאו את ביטויים במגמות חדשות בפסיקה (למשל, עליית הערכים שקשורים לאיכות סביבה ביחס לאינטרס של קידום התעשייה והכלכלה) יכול להוביל לשינוי בסוגי המטרדים שיקבלו הכרה במסגרת הסעיף הכללי של מטרד ליחיד.
מצד אחר, אותה עמימות בהגדרת המטרד ליחיד עלולה לגרום לחוסר אחידות ולהפעלת שיקול דעת שאינו במקומו מצד בית המשפט, במיוחד באותם מקרים בהם לא עומדת בפני הערכאות הנמוכות הלכות של בית המשפט העליון, ומקרים אלו הם רבים.
ההגדרה העצמאית של מטרדים משריינת מבחינה זו את הזכות המוגנת בהן מפני שתי התופעות הללו.
בכך, יש בה לתת ביטוי לרצונו הלגיטימי של המחוקק לקבוע נורמה יציבה ובהירה לגבי אינטרסים הנראים לו ראויים להגנה.
אולם, מטרה זו יכול שתהא מושגת באמצעות קטגוריות מפורטות (אם כי לא בהכרח ממצות) במסגרת עוולת המטרד ליחיד עצמה ולא במסגרתן של עוולות עצמאיות.
לדעת קרצ'מר, השאלה המרכזית שיש לשאול כשבאים לבחון אם להטיל אחריות בשל הפרעה כלשהי אינה סוג ההפרעה אלא האם מתן הגנה כנגד הפרעה זו עלולה להגביל פעולות חברתיות מועילות שגרמו לה.
בהתאם לכך קובע קרצ'מר כי הזכאות להגנה מהפרעה מסוימת יכולה להינתן רק לאור הנסיבות הספציפיות של המקרה.
לכן, לדעתו אין לקבוע מראש קטגוריות קבועות של סוגי הפרעות שיזכו להגנה לעומת כאלו שלא.
עמדה תועלתנית זו, האופיינית לדיני הנזיקין, מעלה מספר קשיים בהקשר הנדון.
ראשית, היא אינה מתמודדת עם היתרונות שבקביעת קטגוריות ברורות ויציבות על ידי המחוקק.
שנית, העמדה התועלתנית עומדת בסתירה לגישה המקובלת לפיה יש להעניק לנתבע הגנה בעקבות פגיעה מהנאתו הסבירה ממקרקעיו גם כאשר ישנה תועלת חברתית מרובה בפעילות התובע.
קרצ'מר עצמו מקבל עמדה זו ומטעים כי "כל גישה אחרת הייתה מקריבה את האינטרס הקנייני של הפרט על מזבח תועלת הכלל, כשמשמעותה האמיתית היא הפקעת זכויות הפרט ללא מתן פיצוי".
לבסוף, גישתו התועלתנית של קרצ'מר אינה עונה על המורכבויות הרבות העולות מהמוסד הקנייני ומהמקום הראוי לו במשפט.
בספרו "קניין על פרשת דרכים" עומד פרופ' חנוך דגן על המשמעויות החברתיות, הכלכליות והתרבותיות של הקניין ומבקש להניח קווי מתאר לדיני קניין אשר יתמודדו עם המורכבויות הנובעות ממשמעויות אלו.
דגן מבסס את ניתוחו על הערכים העומדים בתשתית דיני הקניין.
כך למשל, ערך האישיות בקניין מבטא את המימד האישי שבין בני האדם לבין משאביהם.
ככל שקיימת זיקה גדולה יותר בין עצמיותו של הבעלים לבין קניינו, כך הוא קשור אליו יותר ולכן יחוש פגיעה אישית ולא רק גירעון חומרי כאשר קניין זה יילקח ממנו, או לענייננו - כאשר תימנע ממנו הנאתו הסבירה מקניינו.
כך למשל, הקשר של אדם לבית בו הוא גר מבטא בדרך כלל זיקה אישית עמוקה יותר מהקשר שלו לנכסים שבבעלותו המשמשים להשקעה.
קשר כזה, עשוי להשפיע הן על מידת ההגנה שראוי להעניק לבעלים והן על הטובין מהם הוא זכאי ליהנות.
מובן, כי ערך האישיות אינו הערך היחיד העומד בתשתית הקניין, וכי יש להתחשב בערכים נוספים ולאזן בין שיקולים נוגדים העולים מיחסי הגומלין ביניהם.
אחד מערכים אלו הוא ערך הרווחה המצרפית, אשר מגלם את התועלת החברתית שבקניין ובפעילויות הקשורות בו.
על אף התמונה המורכבת, כפי שמראה דגן, נתן ליצור מוסדות קניינים משפטיים אשר יקדמו ערכים מסוימים ויקצו טובין שונים בהתאם למה שנתפס כראוי בחברה.
היכולת ליצור קטגוריות קבועות ויציבות יחסית נובעת מכך שלטובין השונים ישנם משמעויות חברתיות מוסכמות בדרך כלל בחברה מסוימת (למשל, הערך האישי שיש לבית המגורים ביחס למתגוררים) ומהן נתן לגזור נורמות כלליות.
שינויים רלוונטיים בתזכיר חוק דיני ממונות
בתזכיר חוק דיני ממונות אין ביטוי לתפיסה שהוצגה לעיל.
אמנם, בוטלה במסגרת ההצעה העוולה העצמאית של הפרעה לאור השמש והיא נכללת בעוולת המטרד ליחיד במסגרת הסעיף המוצע של הגנת שימוש בנכס.
לעומת זאת, עוולת המטרד ליחיד לא השתנתה באופן מהותי (סעיף 397 בהצעת החוק) ועוולת מניעת תמיכה נותרה כעוולה עצמאית בסעיף 398 שבהצעת החוק.
שינוי הנוסח של האחרונה צורני בלבד ואינו משקף שינוי מהותי בהגדרתה.
אף בעניין האחריות האישית של הנתבע ביחס לפעולותיהם של אחרים (למשל של קבלן ששכר) נראה כי אין שינוי עקרוני שכן אחריות זו מעוגנת בסעיף 368א להצעת החוק.
לעומת זאת, עולה מהצעת החוק הקלה בנוגע למשטר האחריות (ביחס לנתבע) החל על עוולות המטרד ובכלל זה על מניעת תמיכה - הדרישה המפורשת להתרשלות מצד הנתבע עשויה להקנות לו הגנה אם נקט בכל אמצעי הזהירות הסבירים אף אם צפה את האפשרות לגרימת הנזק.
הצעת הקודקס מעלה חלופה המסייגת הקלה זו במשטר האחריות.
לפי חלופה זו יוענק לבית המשפט שיקול דעת לחייב את הנתבע גם אם לא הייתה התרשלות מצדו.
ניסוח זה פותח פתח להותרת הדין הקיים, היינו ההסתפקות במבחן צפיות, על כנו.
יתרה מכך, מאחר שהחלופה אינה מעמידה דרישה למבחן צפיות היא עשויה לאפשר משטר של אחריות מוחלטת במקרים מסוימים.
בגדרי משטר זה לא נדרש כל יסוד נפשי מהנתבע, והתביעה תיבחן לפי תוצאת מעשיו.
הפרעה אפקטיבית או הפרעת מצב רוח היא שם כולל לקבוצה של הפרעות נפשיות, שהמאפיין המרכזי שלהן הוא פגיעה או שינוי משמעותי במצב הרוח או באפקט (חוויית הרגש) של האדם.
ההפרעות האפקטיביות מסווגות ומפורטות במדריך האבחנות הפסיכיאטרי הרשמי ICD-10. בעבר הסיווג התקיים גם במדריך DSM-IV-TR, אך בגרסתו החדשה DSM-5 (שיצאה ב-2013) הסיווג כבר לא קיים: ההפרעות האפקטיביות חולקו להפרעות דיכאון ולהפרעות דו-קוטביות.
המונח נטבע על ידי הפסיכיאטר הבריטי הנרי מודסליי בתחילת המאה ה-20, כשם כולל להפרעות הקשורות במצב רוח.
ההפרעות הנפוצות ביותר הכלולות בקטגוריה זו הן דיכאון ומאניה, וכן שילוב של מאפיינים מהפרעות אלו בהפרעה דו-קוטבית.
הפרעות מצב רוח נחשבות להפרעות הנפשיות הנפוצות ביותר בחברה המערבית.
ההערכה היא כי כ-20-25% מהאנשים באוכלוסייה ילקו במהלך חייהם בדיכאון, ועוד כ-5% ילקו בהפרעה דו-קוטבית.
במחקר על מדגם ישראלי נמצא כי כ-10% דיווחו כי סבלו מהפרעת דיכאון במהלך חייהם, בהשוואה לכ-6% באירופה.
דיכאון היא הפרעה המתאפיינת במצב נפשי מתמשך של ירידה במצב הרוח, שקיעה לתוך עצבות וייאוש עמוקים, ואובדן עניין והנאה ברוב תחומי החיים.
אנשים מדוכאים חווים רגשות שליליים לרוב, בין אם בתחושתם כלפי עצמם (מרגישים שאינם בני אדם בעלי ערך) ובין אם כלפי אחרים (סבורים שהזולת לא אוהב אותם ולא חפץ בקרבתם).
הם עלולים לסבול גם מנטיות אובדניות.
דיכאון מז'ורי (ידוע גם כ"מצב דיכאוני מז'ורי", "דיכאון קליני" או כאפיזודה של הפרעה דיכאונית מז'ורית (MDD) או של "הפרעה חד-קוטבית") – מתאפיין במופעים של מצב רוח ירוד שאליו מתלווים אנהדוניה, עצבות, יאוש ורגשות שליליים נוספים.
דיכאון אטיפי (AD) או דיכאון עם מאפיינים לא טיפוסיים – תת-סוג של דיכאון קליני, נבדל בקיומן של תכונות לא טיפוסיות לדיכאון קליני או למלנכוליה וכוללות בעיקר שיפור במצב הרוח בתגובה לאירועים חיוביים.
מלנכוליה - תסמונת שהיא חלק מהדיכאון המז'ורי.
דיכאון פסיכוטי (PMD) – דיכאון מז'ורי עם מאפיינים פסיכוטיים.
דיכאון קטטוני – דיכאון מז'ורי עם מאפיינים קטטוניים.
דיכאון סב לידתי – תסמיני דיכאון שחוות נשים רבות בתקופה שסביב הלידה.
דיכאון עונתי (SAD) או "דיכאון חורף" – מונח המציין את קיומו של דפוס עונתי למופעים של דיכאון קליני או דיכאון מסוג אחר.
דיסתימיה – סוג של דיכאון קל יחסית אך המופיע למשך פרקי זמן ארוכים, או שעות רבות במשך היום, והמאפשר בדרך כלל תפקוד תעסוקתי נורמטיבי.
DD-NOS – האבחון הניתן על פי ה-DSM לסובלים מדיכאון, שאינו תואם את הקריטריונים של הפרעה ספציפית; ראשי תיבות של "Depressive Disorder - Not Otherwise Specified".
הפרעת אישיות דיכאונית (DPD) – הפרעת אישיות עם מאפיינים דיכאוניים.
דיכאון קצר וחוזר (RBD) – הפרעה המתאפיינת במופעים דומים לדיכאון קליני, אך קצרים ותכופים באופן משמעותי.
דיכאון מינורי – דיכאון קליני קל, האבחון הניתן כשמופיעים לפחות שניים מהתסמינים של דיכאון קליני, אבל לא כולם, למשך לפחות שבועיים.
בניגוד לדיכאון, מאניה היא הפרעה המאופיינת בתחושת התעלות, תחושת כל-יכולות ופעלתנות יתר.
אדם שלוקה בהתקף מאני מאופיין במצב רוח מרומם או באופוריה, והוא נוטה לרקום תוכניות חדשות.
מחשבותיו מהירות, והדיבור עשוי להיות מהיר מאוד (לוגומניה), עד כי אינו מצליח להדביק את קצב המחשבה, כך שלעיתים הוא משמיט מדיבורו משפטים או חלקי משפטים, דבר המקשה את הבנתו.
הוא עשוי להיראות רציונלי ברגע אחד וחסר כל שליטה ברגע שלאחר מכן.
לעיתים קיים איבוד עכבות בתחומי חיים שונים, בין השאר בתחום המיניות וגילויי האלימות, והאדם עלול לפעול באופן נמהר וקיצוני ותוך בוחן מציאות לקוי.
בהיעדר טיפול עלול ההתקף המאני להימשך חודשים ואף שנים.
צורה מתונה יותר של התקפי מאניה מכונה היפומאניה.
הפרעה דו-קוטבית, או מאניה דֶפרסיה, היא הפרעה בה החולה סובל מתנודות קיצוניות ומחזוריות בין שני הקטבים של מאניה ודיכאון, ללא תלות הכרחית בנסיבות הסביבתיות.
דרושה לפחות אפיזודה מאנית אחת כדי להגדיר הפרעה דו־קוטבית, גם אם שנים לאחר מכן האדם סובל מדיכאון בלבד.
בין התקף להתקף יכולות לחלוף שנים של מצב רוח מאוזן.
ההפרעה נפוצה הרבה פחות מדיכאון, אך השלכותיה על הלוקה בה ועל הסובבים אותו עלולות להיות הרסניות, במיוחד בשלבים המאניים של ההתקף.
צורה מתונה יותר של התקפי ההפרעה הדו-קוטבית, ללא תסמינים פסיכוטיים, מכונה ציקלותימיה.
הפרעות אפקטיביות אחרות המוגדרות ב-DSM הן הפרעה אפקטיבית בעקבות מצב רפואי כללי (עם מאפיינים דיכאוניים, מאניים או מעורבים), וכן הפרעה אפקטיבית עקב שימוש בחומרים ממכרים (עם מאפיינים דיכאוניים, מאניים או מעורבים שנשארים קבועים גם אחרי שהסתיימו השימוש בחומרים או תסמיני הגמילה מהם).
מרבית החוקרים טוענים כי שילוב בין גורמים ביולוגיים לגורמים פסיכולוגיים וסביבתיים הוא שמביא להיווצרות הפרעות אפקטיביות.
גורמים ביולוגיים – פעילות בלתי מווסתת של המוליכים העצביים נוראפינפרין וסרוטונין, וכן אצטילכולין ודופמין, נמצאה קשורה להפרעות מצב רוח.
גורמים נוספים הם ויסות הורמונלי לקוי ובעיה מבנית באזורי מוח מסוימים.
כמו כן, מחקרים גנטיים שנערכו בקרב משפחות ותאומים מעידים על קיומו של רכיב תורשתי גנטי בהפרעות האפקטיביות.
גורמים פסיכולוגיים – הגישה הפסיכודינמית מסבירה את היווצרות הדיכאון ביחסי אם-ילד מוקדמים בעייתיים, אובדן או פרידה משמעותיים (ממשיים או סמליים), והתמודדות לקויה עם מאורעות חיים אלו; מאניה מוסברת כניסיון כושל להתנגדות לתסמינים הדיכאוניים, ניסיון להכחשת התלות באובייקט (האדם המשמעותי) שאבד ושחרור ממגבלות הסופר אגו.
לעומת זאת, לפי הגישה הביהביוריסטית, הלוקים בדיכאון נוטים לעיבוד מידע באופן בלתי יעיל, דבר שמשפיע על יצירת תפיסה שלילית ופסימית של העצמי ושל העולם וללמידה בלתי יעילה, ואלו מביאים לתחושת חוסר אונים.
גורמים ביו-חברתיים – קיימת מחלוקת בקרב החוקרים לגבי מידת השפעתם של אירועי חיים מלחיצים על היווצרות הפרעות אפקטיביות.
במחקרים נמצא כי הלוקים בהפרעות אפקטיביות נטו יותר מאנשים אחרים לחוות אירועי חיים מלחיצים רבים ובעוצמה גבוהה יחסית.
כך למשל נמצא כי אנשים שאיבדו את אמם לפני גיל 11 נמצאים בסיכון גבוה יותר לפתח תסמיני דיכאון, וכך גם הסיכון בקרב מובטלים לעומת עובדים.
ברוב המקרים מטופלים הלוקים בהפרעות אפקטיביות בשילוב של טיפול תרופתי עם טיפול פסיכולוגי.
טיפול תרופתי – קיימות תרופות שונות לטיפול בדיכאון ובמאניה.
הטיפול בדיכאון כולל לרוב תרופות אנטי-דיכאוניות לוויסות פעילות הסרוטונין והנוראדרנלין.
הטיפול בהפרעה דו-קוטבית כולל לרוב תרופות לאיזון התנודתיות בין מצבים מאניים למצבים דיכאוניים.
השפעה מיטיבה של התרופות ניכרת לרוב רק לאחר מספר שבועות של שימוש.
במצבים חמורים של מאניה או דיכאון יש המוסיפים לטיפול התרופתי גם טיפול בנזעי חשמל (ECT).
טיפול פסיכולוגי – במקביל לטיפול התרופתי, שמשפר את מצבם של מרבית החולים, מקובל לשלב טיפול פסיכולוגי כדי להקל על התמודדות עם ההפרעה והשפעותיה ולשפר את המוטיבציה להמשך הטיפול התרופתי.
הטיפול הפסיכולוגי תלוי בגישה התאורטית: טיפול לפי הגישה הפסיכודינמית או הפסיכואנליטית מתמקד בהבנה מעמיקה של מקורות הדיכאון או המאניה, למשל בעברו וילדותו של המטופל, ובפיתוח מיומנויות רגשיות בהן הוא מתקשה, כגון יצירת קשר חיובי ומלא אמון עם האחר, יכולת לעבד אבל ועוד.
לעומתן, טיפול קוגניטיבי-התנהגותי מתמקד בתסמינים של הדיכאון ובשינוי הנחות וסכמות קוגניטיביות בלתי יעילות (למשל הנחה של אדם מובטל הלוקה בדיכאון שאם אין לו עבודה זה אומר שהוא חסר ערך כאדם), תוך אימון הדרגתי בהתנהגויות יעילות וגמישות יותר.
אשפוז – אשפוז החולה בבית חולים פסיכיאטרי מבוצע לרוב במקרים של מאניה או דיכאון חמורים, היוצרים סכנה ממשית לחייו של האדם (למשל בדיכאון חמור עלול האדם לפגוע בעצמו, להשתמש בחומרים ממכרים או לנסות להתאבד; במאניה חמורה עלול האדם להסתבך בקטטות אלימות ומסכנות חיים או במכירת רכוש קיצונית).
במצבים אלו יכול אשפוזו של החולה לאפשר טיפול ושיכוך של המצב הקיצוני, תוך הגברת המוטיבציה והיכולת להימנע מהתנהגויות הרסניות בהמשך ולהתמיד בטיפול התרופתי והפסיכולוגי גם בסיום האשפוז.
הפרסים היא טרגדיה יוונית שנכתבה על ידי אייסכילוס.
המחזה עוסק בתבוסה של הממלכה האחמנית במלחמת פרס–יוון ובמיוחד במפלת הצי הפרסי בקרב סלמיס, קרב בו אייסכילוס השתתף באופן אישי.
בשנת 480 לפנה"ס התרחש קרב סאלאמיס, לאחר שכסרכסס יצא למלחמה נגד היוונים עם יתרון גדול לצבאו.
למרות הניצחון המוחלט של היוונים על הפרסים הם היו עדיין עם חשש גדול.
כלומר מדובר על אויב שנלחם באתונה באופן ממושך.
המחזה הוצג ב-472 לפנה"ס באתונה, יחד עם "הפרסים" הועלו עוד שתי טרגדיות של אייסכילוס, "פינביס" ו"גלבקוס איש פוטניאי" והקומדיה "פרומתאוס המבעיר אש" שמהם לא שרד דבר פרט לכמה פרגמנטים מ"גלבקוס איש פוטניאי".
החוקרים חלוקים בשאלה אם "הפרסים" היה חלק מטרילוגיה עם שאר המחזות, חלק מטרילוגיה עם שתי הטרגדיות או שמדובר במחזה שעומד בפני עצמו.
המחזות זיכו את אייסכילוס בפרס הראשון בדיוניסיה של אותה שנה.
המייחד את הטרגדיה היא שבשונה מכל הטרגדיות ששרדו והגיעו לידנו "הפרסים" אינה עוסקת בנושא מן המיתולוגיה היוונית אלא מן ההיסטוריה הקרובה של יוון שאותה הספיקו לחוות כותב המחזה, השחקנים והצופים.
בכתיבת המחזה אייסכילוס הושפע מן המחזה "בנות פיניקיה" לפריניכוס שהוצג ארבע שנים לפני מחזהו של אייסכילוס ועוסק אף הוא בפלישה הפרסית ליוון.
המחזה מספר את סיפור המלחמה מנקודת המבט של הפרסים, כאשר אף איש יווני לא מוזכר במשך כל המחזה.
עם זאת, אין ספק שהאתונאים ראו את הפרסים כאויבים ולכן מן הצפוי שהמחזה לא נועד לגרום לקהל תחושה של מחווה או אמפתיה.
העלילה מתרחשת בחצר המלוכה של הממלכה האחמנית בשושן, המקהלה מורכבת מזקני פרס שאותם המלך כסרכסס השאיר כממונים על הממלכה בשעה שיצא לכבוש את יוון.
כמו כן מופיעה אטוסה אם המלך.
בתחילת המחזה הם מביעים את חששם על הצפוי במערכה לכסרכסס וצבאו.
לאחר שמגיע שליח שמבשר את תבוסת הצי הפרסי בקרב סלמיס והשמדת הצבא הפרסי בקרב פלטאיה גדול האבל בחצר המלכות כאשר שומעים על מותם של המפקדים הרבים.
אטוסה מחליטה לעלות באוב את רוחו של דריוס בעלה המת ואבי כסרכסס.
בהופעתו הוא מוכיח את כסרכסס על התנהגותו השלילית כאשר ביקש לחבר את אסיה ואירופה על ידי בניית גשר במצרי ההלספונטוס, על כך שביקש לבנות צי ולכבוש את יוון כאשר האלים תחמו את שלטונו לאסיה ועל כך שחילל את מקדשי האלים ומזבחותיהם בזמן הפלישה.
זהו מוטיב מרכזי במחזה כאשר אייסכילוס רואה את מפלגת הפרסים כתוצאה מההיבריס של מלכם וקטע זה נועד להדגיש שאם רק כסרכסס נוהג כמו אביו ולא מנסה לעבור את הגבול שהאלים קבעו לו הוא לא היה נוחל מפלגה בשדה הקרב ומאבד את טובי אנשיו.
סיום המחזה הוא כאשר כסרכסס האבל חוזר לבירתו שושן ומבכה את מר גורלו ואת מפלת צבאו.
אריסטו מתאר "מודל כפול של המהלך הטראגי" בפרק השביעי של הפואטיקה.
אריסטו מסביר כי המהלך הטרגי נע בין שני קצוות, המקריות או המזל מאיר הפנים (ευτυχία\eutuchia) והמזל הרע (δυστυχία"\dustuchia").
המחזה מדגים כי המקריות קשורה לאושר בחיים.
כלומר אין האדם יודע מה יעלה בגורלו עד שהוא מגיע עד שמגיעה ההכרעה.
במחזה זה יש מורכבות בשאלה האם לטרגדיה סוף טוב או רע, בשל המתח בין נקודת המבט של הפרסים בעולם המחזה, לבין נקודת המבט של הצופים היוונים.
המחזה מתאר הצלחה יוונית, שהיא קטסטרופה מבחינת הפרסים.
בפואטיקה אריסטו משווה בין טרגדיה לבין היסטוריה, וטען כי סוגת הטרגדיה נעלה על הכתיבה ההיסטורית.
לטענתו, השירה קרובה יותר לפילוסופיה, ואחת הסיבות לכך היא שבניגוד להיסטוריה, שעוסקת באירועים ספציפיים, השירה מתארת דברים כלליים.
אומנם הפרסים היא טרגדיה המבוססת על חומר היסטוריה אבל בניגוד ליצירה היסטורית מטרתה להמחיש איך אומה משגשגת הופכת לאימפריה מידרדרת שמדגישה את "אשמת הפרסים" שהביאו את עצמם לשפל.
הקהל האתונאי, בשעה שצפה במחזה "הפרסים", נמצא באותו מצב של שגשוג שבו הפרסים היו בתחילת הטרגדיה.
לכן, הטרגדיה אמורה ללמד את האתונאים משהו על הפוטנציאל של עתידם.
המחזה מעלה את שאלת הגבולות, האם יש גם דבר כזה "יותר מידי אימפריה"?
המסר הטרגי הוא שאי אפשר לדעת מראש איפה עובר הגבול, והעובדה שהגבול נחצה מתגלה רק לבדיעבד.
טרגדיות על אירועים בני הזמן היו מאוד נדירות.
ייתכן שאייסיכלוס בחר דווקא באירוע קרוב כדי להמחיש את המסר החינוכי שלו שאולי ההצלחה לעצמה מולידה את ההיבריס.
היבריס הוא המצב שבו האדם לא מכיר בגבול שבין האדם לבין האלים.
הפרסים במחזה ביצעו מספר היברסים:
בניית הגשר מעל ההלספונט, שאמור היה לחבר את אסיה ואירופה.
התפיסה היוונית הייתה שיש לכבד את הגבול שקבע הים, ובניית הגשר מהווה פגיעה בפוסידון אל הים.
הפרסים חיללו ובזזו מקומות קדושים ביוון.
יהירותו של כסרכסס ושאיפת ההתפשטות שלו, כשאדם רוצה "יותר מידי" הוא למעשה חורג מהגבול שהאלים קבעו לו (יש רעיון לפיו עצם ההצלחה או הכישלון הוא הוכחה לכך שהאלים תומכים או לא תומכים בשאיפות ההתפשטות).
הזהות היוונית כפי שמוצגת במחזה מבוססת על האנטיתזה בין היוונים לפרסים.
בעוד היוונים מציגים את הטוב והחכמה הפרסים מוצגים כרע, הרקוב והשפל כפי שהוצא במודל של אדוארד סעיד בספרו אוריינטליזם.
"ברברים" כמי ששפתם נשמעת בארבארוס.
העולם הפרסי משויך למזרח שמאופיין כמנוון, רקוב, נשי (בהמשך הרחבה), רהבתני (יש ניגוד בין היוונים, קטן, צנוע), חומרני.
השלטון המלוכני הפרסי כניגוד לדמוקרטיה האתונאית.
הפרסים מוצגים כשלטון יחיד שמיוצג כרע.
אף נכתב במחזה כי לפחות עתה, לתושבי שושן נחמה בכך שלא יצטרכו לסור למרותו של שליט רודן.
האחר האולטימטיבי היא בדרך כלל האישה.
האישה נתפס כמסוכנת ולא יציבה.
ההיסטוריה לכך מאוד עמוקה, כבר מהמילה "היסטריה", שמגיעה מהמילה "רחם" שנודד בתוך האישה ולכן הוא גורם לאישה להיות בלתי יציבה.
אישה היא עוד יותר מסוכנת כאשר היא לבדה (ללא השגחה) וצריכה מין.
המקור לכך היא האודיסיה, פנלופה המחכה לבעלה.
שם דווקא מיצגים אותה כאישה מתאולוגית, אשר מסוגלת באמת לחכות ולהמתין.
מולדת ללא גברים, כמו במחזה של אגממנון, זה מצב בעיתי.
עצם העובדה שרואים אישה על הבמה מעידה שמשהו לא בסדר.
היעדרו של הגבר יוצר משבר עבור האישה שנאלצת לתפקד במקום ש"אינו" טבעי עבורה לדעת היוונים.
אזכורים רבים במחזה למחסור זה:
חציית הגבול מאסיה לאירופה מרוקנת את אסיה מגברים ויוצרת באסיה חלל.
אשפת החצים של כסרכסס - בתחילה מתוארת כריקה, ולאחר מכן כמלאה במוות.
מיטות הנישואין מתמלאות בדמעות של נשים - סימן חלול וריק שמבטא את המחסור של הגבר.
המחזה רווי בצלילים של אָ ואיי.
אלה צלילים נפוצים בשפה הפרסית.
אָ שמישה כאותה המוצמדת למילים כדי לשלול את קיום.
ישנם מילים כמו זעקת הכאב "איי" שמחזקות את החסר ביצירה.
איסכילוס, סופוקלס ואוריפידס, טרגדיות נבחרות, מתורגמות מיונית עם מבואות וביאורים מאת אהרן קמינקא, תל אביב, דביר, 1952
איסכילוס, הפרסים, תרגם מיוונית והוסיף מבוא וביאורים בנציון בנשלום, ירושלים, מוסד ביאליק, תשי"ג
איסכילוס, שבע הטרגדיות, תרגום שלמה דיקמן, ירושלים תשכ"ה
אייסכילוס, הפרסים, מיוונית: אהרן שבתאי, תל אביב, שוקן, 1994
הפרעה התפתחותית בקואורדינציה , הידועה גם כדיספרקסיה התפתחותית, מתייחסת לליקויים וקשיים בקואורדינציה ובמיומנויות מוטוריות.
זוהי הפרעה ביכולת להפעיל ולרכוש מיומנויות מוטוריות, שיכולה לגרום לבעייתיות שנוצרת בעת תכנון של תנועה עדינה וגסה, קושי בהמשגה, קושי בקואורדינציה וקושי בביצוע מיומן של תנועות שאינן מוכרות.
קושי זה מופיע כאשר המסרים מהמוח לא עוברים בצורה מדויקת או שעוברים בצורה חלקית אל הגוף.
אחוז הסובלים מדיספרקסיה התפתחותית באוכלוסייה הוא 5% - 6%.
במהלך שנות הילדות ובית הספר היסודי, מומחיות בביצוע המוטורי מהווה גורם מרכזי לשם צבירת הצלחות בביצוע מיומנויות הנדרשות בחיי היום יום, בלמידה, במשחקים ובתחרויות.
אצל רוב הילדים ההתפתחות של המיומנויות המוטוריות, מתרחשת בקלות יחסית.
אך בקרב אוכלוסיית ילדי בית הספר היסודי, ישנם תלמידים המציגים רמה נמוכה בביצוע מיומנויות מוטוריות בהשוואה לילדים בני גילם.
אמנם בעייתם המרכזית הנה מוטורית, אך בדרך כלל לבעיה זו נלווים קשיים בתחום התפקודי היומיומי, הרגשי-חברתי, ההתנהגותי והלימודי.
ההתייחסות לבעיות בקואורדינציה המוטורית במהלך הילדות הייתה מינורית היות שלא אחת רווחה האמונה כי בכל המקרים של בעיות מוטוריות, מלבד החמורים שבהם, הסיבה נעוצה בעיכוב בבשלות של מיומנויות מוטוריות, ולכן הבעיות והסבל מבעיות אלה בסופו של דבר ייעלמו עם ההתבגרות ('grow out of it').
אולם, מממצאים שנתקבלו ממספר מחקרי אורך, הפריכו את האמונה הזו.
נמצא כי ילדים אשר אובחנו כמסורבלים בהיותם בגיל שש שנים, המשיכו לסבול מבעיות מוטוריות וכן ממגוון קשיים בתחום הלימודי, החברתי והריגושי אף בהגיעם לגיל 16 שנים.
הוכחות להשפעות שיש לבעיות המוטוריות בטווח הארוך נתקבלו במחקריהם של קנטל וחב' וכן של גאוז ובורגר, אשר ציינו כי סרבול אינו נגרם מעיכוב בבשלות וכי יש להתייחס אליו כלקות המשפיעה לכל אורך מעגל החיים.
לדבריהם, הבעיות בתחום החברתי, הריגושי והאקדמי אשר מתלוות לבעיות המוטוריות עלולות להמשיך ולהשפיע אף במהלך גיל ההתבגרות והבגרות.
במשך שנים רבות, להפרעה בתחום המוטורי לא ניתן "תוקף רשמי" כהפרעה ייחודית שיש לייחס לה חשיבות מדרגה ראשונה.
ממצאי המחקרים שפורטו לעיל ואחרים תרמו במידה רבה להעלאת המודעות בנוגע לקשייהם של ילדים עם בעיות בקואורדינציה המוטורית.
הידע שהלך והצטבר סיפק "לגיטימציה" להימצאותה של הפרעה נפרדת אשר באה לידי ביטוי ברכישת מיומנויות מוטוריות, ואשר דורשת התייחסות מיוחדת בנוגע לאטיולוגיה, אבחנה והתערבות.
אבחנות אלה תרמו לקבלה באופן רשמי של הפרעה התפתחותית בקואורדינציה כהפרעה שיש להתייחס אליה בדרגת חשיבות ראשונה בכל הקשור ב"חריגות" בהתפתחותם ובתפקודם המוטורי של ילדים.
אם קיים מצב של פיגור שכלי, הקשיים המוטוריים הם נוספים לאותם הקשיים אשר בדרך כלל מאפיינים מצב זה (קריטריון ד')".
לפי הגדרה זו, רמת הביצוע המוטורי של ילדים אלה נמוכה מגבולות הנורמה המקובלת ביחס לילדים בני גילם, ובחיי היום יום הם מציגים קושי בביצוע מיומנויות מוטוריות ברמה המצופה מילדים בני גילם .
מדובר בילדים, אשר מציגים קשיים תנועתיים משמעותיים מבלי שיאופיינו במצבים פאתאלוגיים ידועים ("without obvious pathological conditions") של המערכת העצבית-שרירית.
נמצא כי הפרעה התפתחותית בקואורדינציה, בדרך כלל מתקשרת להפרעות אחרות כגון: הפרעות למידה, הפרעות בתקשורת, הפרעת התנהגות, והפרעת קשב והיפראקטיביות.
בספרות, נעשה שימוש במונחים רבים לתיאור תלמידים בעלי קשיים תנועתיים.
חוקרים מתחומי מדע שונים (חינוך, פסיכולוגיה ומדעי החיים), תארו את הילדים בקבוצה זו תוך שימוש במגוון רחב מאוד של מונחים וביטויים.
כל אחד מהביטויים שופך אור על הקשיים אותם חווים ילדים עם קשיים בביצוע המוטורי ובחלקם מציינים את הסיבה להפרעה.
אורטון (1937) היה הראשון אשר התייחס לבעיות ברכישת מיומנות בתחום התנועה כ'סרבול' ('Clumsy').
מאוחר יותר, גוביי הציע את כי הילדים בקבוצה זו סובלים מ 'סינדרום הילד המסורבל' (Clumsy child syndrome) ואפיין אותם כבעלי חוזק גופני, תחושה וקואורדינציה נורמלית בהתבסס על הערכה נוירולוגית מקובלת, אך כאשר הילדים מבצעים תנועות הדורשות מיומנות הם מציגים קשיים אשר אינם כתוצאה מאב-נורמליות שכלית או נכות פיזית.
בדומה, הילדים תוארו על ידי חוקרים שונים תוך הדגשת הסרבול המוטורי והסבל הנגרם לילדים אלה כתוצאה מה'ממסורבלות' (Clumsiness); ומגושמות גופנית (physical awkwardness).
אחרים הציעו מונחים המדגישים כי הקושי של הילדים עם הסרבול המוטורי בא לידי ביטוי בעיקר ביכולת לתאם את תנועותיהם, מאפיין המשקף את התפקוד הנוירו-מוטורי כגון: בעיות בקואורדינציה (Coordination problems); קשיים בקואורדינציה (Coordination difficulties); בעיות בקואורדינציה המוטורית (Motor coordination problems).
חוקרים אחרים העדיפו להדגיש את הקושי בביצוע התנועות והציעו מונחים כגון: בעיות בתנועה (Movement problems); קשיים בתנועה (Movement Difficlties); קשיים בתנועה מיומנת (Movement skill problems).
התיאור המקיף של המונחים הללו נועד להמחיש עד כמה קיימת בספרות חוסר אחידות בנוגע לתיאורים הניתנים לילדים עם קשיים מוטוריים.
ניתן להבחין, כי לעיתים חוקרים מסוימים, משתמשים במינוחים שונים לתיאור הילד עם קשיים מוטוריים.
המגוון הרב של התיאורים, המושגים והרמזים באשר למקור הבעיה, גרם במשך שנים לקושי ולבלבול בתהליך האיתור, האבחון והזיהוי של הילד ובטיפול בו.
על מנת ליצור בסיס מקובל על כולם של התופעה, בכנס קונצנזוס בינלאומי שנערך בשנת 1994 הוסכם על ידי מומחי הדיספרקסיה לכנותה: DCD) Development Coordination Disorder).
עד לא מזמן היה מקובל לחשוב שדיספרקסיה התפתחותית היא קשיים בקואורדינציה.
אולם, בשנים האחרונות, חקר הדיספרקסיה נכנס לתאוצה וממצאיו מציגים תמונה מורכבת, הטרוגנית שחורגת הרבה מעבר לקשיים בקואורדינציה וכוללת קשת רחבה של הפרעות שיכולות לפגוע בתחום הלמידה, התפקוד המוטורי, ההתנהגותי והחברתי.
דיספרקסיה התפתחותית היא קושי מסוים בלמידה ולכן פוגעת ומעכבת את התפתחות מיומנויות הקשב והלמידה.
ניתן לאבחן דיספרקסיה התפתחותית כאשר יש קושי בתחושה או קושי.
בתנועה, כמו שקורה במחלת פרקינסון, שיתוק מוחין, טרשת נפוצה וניוון שרירים.
המונח דיספרקסיה בא מהמילים היווניות: "dys" שפירושה בעברית הוא לא תקין או לקוי, ו- "praxis" שפירושה בעברית הוא לעשות או להתנהג.
הדיספרקסיה מורכבת משני מרכיבים עיקריים:
דיספרקסיה רעיונית – הקושי מתבטא ברמת הרעיון.
(בתכנון רצף של תנועות מתואמות).
רמת התהליך – קושי בתכנון הרצף של התנועות.
דיספרקסיה מוטורית – הקושי בביצוע התוכנית או התנועה, רצף התנועות לא מתאים.
כלומר חוסר או אי דיוק בהעברת מסרים מהמוח לגוף.
הדיספרקסיה ההתפתחותית משפיעה על התכנון של מה לעשות וכיצד לבצע זאת באופן פיזי.
זה בדרך כלל קשור לבעיות של מחשבה, תפיסה ושפה.
דיספרקסיה לשונית ואוראלית (Oral and verbal dyspraxia): קושי בהיגוי ובתכנון פעולות אוראליות.
מאפייניה של הפרעה זו הם קשיים בתכנון ובביצוע של תנועת שרירי הדיבור לשם ייצור קול והגאים.
בנוסף הפרעה זו גורמת לפגיעה אוראלית לא לשונית, כגון: ליקוק, לעיסה ומציצה.
דיספרקסיה בנייתית (Symbolical dyspraxia): קושי ליצור, לאסוף, להרכיב ולחבר בין חלקים.
חוסר יכולת לנתח תנאי משימה וליצור סכמה לביצועה.
דיספרקסיה של מנחים (Postural dyspraxia): קושי להסתגל למנחים שאינם מוכרים או שאינם רגילים, הדורשים מידה מסוימת של תכנון תנועתי.
דיספרקסיה סמלית (Symbolical dyspraxia): קושי בייצוג סמלי של חפצים שונים או מכשירים למיניהם.
למשל קושי בזיהוי שלטים שפרשנותם היא מטפורית או סמלית.
מאפייניו המוטוריים של אדם אשר סובל מ- DCD סוכמו בהרחבה על ידי הנדרסון, אשר הדגישה כי קיימת עדות לאיטיות בהתפתחות השליטה במיומנויות התפקודיות אשר מאפשרות לילדים לשלוט בסביבתם אגב הפעלה של מיומנויות תפקודיות אלה.
מלבד עיכוב בהתפתחות המוטורי, נמצא כי ילדים עם DCD מציגים אף איטיות בלמידה של מיומנויות מוטוריות הנדרשות בחיי היום יום בהשוואה לילדים בני גילם אשר מציגים התפתחות תקינה.
זאת, למרות שהם בעלי מנת משכל תקינה ואף חופשיים מדיאגנוזה של הפרעות נוירולוגיות.
האיטיות ברכישת מיומנויות מוטוריות גורמת לכך שהביצוע של ילדים אלה לקוי במידה משמעותית עד כדי כך שהם מציגים קושי בביצוע פעילויות יומיומיות במסגרת הביתית (לדוגמה: לבוש, רחצה), וכן במסגרת הבית-ספרית (לדוגמה: כתיבה, פעילויות ספורט, מעורבות באינטראקציות חברתיות).
ילדים עם DCD מציגים נטייה לבצע משימות ביתר איטיות על חשבון השגת דיוק בתוצרי עבודתם.
כך גם נמצא כי דפוס אחיזת כלי הכתיבה אינו בוגר וקיימת נטייה להשקיע לחץ מוגזם בכתיבה אשר נראה כי נובעת משליטה מוטורית חלשה בקואורדינציה העדינה.
בופרד וחב', מצאו כי ילדים עם קשיים בתנועה היו פחות פעילים מבחינה פיזית בחצר בית הספר בהשוואה לילדים בני גילם ללא קשיים בתנועה.
קבוצת הילדים בעלי הפרעה התפתחותית בקואורדינציה מאופיינת בהטרוגניות, ולכל פרט בה ישנו פרופיל שונה של בעיות).
חלק מהילדים מציגים קשיים בכל מטלה הדורשת שליטה מוטורית.
אחרים, סובלים מקשיים בעיקר בתחום המוטורית העדינה, אשר משפיעות על תפקודו של הילד בכל הקשור במטלות בית-ספריות (העתקה, ציור, גזירה, הדבקה וכו').
זאת, בעוד שיש ילדים אשר אצלם הקשיים באים לידי ביטוי בשיווי משקל ובביצוע מיומנויות כדור, אשר מבליטים את מגושמותו של הילד בהופעתו החיצונית.
ההטרוגניות אינה באה לידי ביטוי רק במגוון הקשיים כי אם גם בדרגות החומרה של הקשיים אצל אינדיבידואלים שונים.
מכאן, שלא ניתן לקבוע כי לא קיים ילד "מסורבל טיפוסי".
התופעות אשר קשורות עם DCD הן רבות מספור ואינן מוגבלות רק למיומנויות המוטוריות הניתנות להבחנה בקלות יחסית.
ההטרוגניות המאפיינת את קבוצת הילדים עם DCD, באה לידי ביטוי אף בקשיים נלווים אשר עלולים לבלום את התקדמות הילד בלימודים.
ילדים אשר אובחנו כ"מסורבלים" בשנות הילדות, היו בדרגה גבוהה יותר של סיכון לקשיי למידה בגיל מאוחר יותר, בהשוואה לילדים ללא סרבול מוטורי.
יחד עם זאת, מספר מחקרים דיווחו על קשרי גומלין בין הפרעה התפתחותית בקואורדינציה לבין קשיים בביצוע האקדמי.
במחקרים אלה דווח כי ילדים שאובחנו עם DCD, השיגו הישגים נמוכים יותר באופן משמעותי בהשוואה לילדים בקבוצת הביקורת במבחנים של מיומנויות אקדמיות כמו קריאה, איות ומתמטיקה, וכן במבחנים מבחנים אשר בודקים מהירות כתיבה.
בכל אופן, יש לציין כי לא כל הילדים שהם בעלי בעיות מוטוריות סובלים אף מקשיים בלמידה.
אי לכך, חשוב לאבחן את הביצועים האקדמיים של ילדים עם DCD, במיוחד באותם תחומים הדורשים שליטה מוטורית.
מכל מקום, אי אבחנה של בעיות לימודיות, כשלעצמו, אינו מהווה קריטריון מספק כדי לשלול DCD .
לדוגמה, ילדים אשר סובלים מהפרעת למידה בלתי מילולית" (Nonverbal learning disorder)) (הפרעה של ההמיספרה הימנית), משיגים הישגים טובים באוצר מילים, בקריאה באיות ובהבעה עצמית.
בכל אופן, ילדים אלה מצגים, בין היתר, קשיים במשימות הדורשות יכולות של ארגון חזותי-מרחבי אשר מקשים על הישגיהם במתמטיקה ובמטלות היום יום; בהסתגלות למצבים חדשים, בהבנה של סימנים ורמזים בלתי מילוליים אשר מקשים על הסתגלותם החברתית; וכן בביצוע מיומנויות מוטוריות עקב קשיים בקואורדינציה, בשיווי משקל ובמיומנויות עדינות.
נמצא כי ילדים אלה אינם מזוהים כילדים עם צרכים מיוחדים במידה מספקת על ידי הוריהם ומוריהם.
זאת, מכיוון שהם נתפסים כבעלי יכולת גבוהה בתחום המילולי והלימודי.
יש לציין, כי ילדים אלה הם בקבוצת סיכון להתפתחותן של בעיות ריגושיות ופסיכיאטריות עד כדי התאבדות Badian, 1992)).
מלבד קשיים בתחום הלימודי, קיימת סכנה כי בעיות בתחום בקואורדינציה עלולות לגרום אף לקשיים בתחום הריגושי והחברתי.
מחקרים רבים הוכיחו כי בעיות ריגושיות וחברתיות מאפיינות ילדים בעלי בעיות בקואורדינציה המוטורית.
(1996), המחברים מדגישים שתלמידים עם בעיות בקואורדינציה המוטורית, באופן כללי, מפתחים אורח חיים המעמיד בסיכון את יכולתם לפתח מיומנויות מוטוריות, ליצור קשרים חברתיים, וכן את בריאותם וכושרם הגופני.
ההטרוגניות המאפיינת את קבוצת הילדים עם DCD וכן את אוסף ההגדרות והמינוחים אשר ניתנו להפרעה זו, מערימה קשיים על תהליך הזיהוי והאבחנה.
נכון להיום, לא קיים כלי אבחוני מסוים אשר יש באפשרותו לכסות את הטווח הרחב של מיומנות מוטורית תוך בדיקת כלל המאפיינים המתארים ילדים עם DCD.
לפיכך, חוקרים שונים עושים שימוש במגוון כלי הערכה של רמת הביצוע המוטורי, הליך אשר, בין היתר, משפיע על דיווחים בלתי אחידים בנוגע לתפוצת הילדים עם DCD.
בנוסף, לא קיימת אחידות בנקודות החיתוך בכלי האבחון המיושמים לשם קביעת האבחנה של DCD ואי לכך מתקבלת שונות גבוהה בדיווחי ממדי התפוצה (Piek & Edwards, 1997).
נמצא כי הדיווחים נעים מ-5% ל-10%.
מקורות אחרים מדווחים על כך כי התפוצה מגיעה ל-15.6% ואף עד ל-19% במדגם של ילדים בגיל 9. בכל אופן, הנתון הנפוץ ביותר בנוגע לתפוצה נע בין 5% ל-6% מכלל ילדי בית הספר היסודי.
לפי ה-4-DSM התפוצה של ילדים עם DCD בין הגילאים 5 ל-11 שנים מוערכת "עד ל-6%", זאת בעוד שב-ICD-10 לא מופיע כל אזכור בנוגע לטווח התפוצה של ההפרעה.
לפי הור ולרקין, ניתן להניח כי אחד מבין כל עשרה ילדים עלול להציג קשיים בקואורדינציה.
חוסר אחידות קיים גם בדיווחים המתייחסים להבדלים בין תפוצת הבנים לבין תפוצת הבנות.
ישנם דיווחים המצביעים על רוב מובהק של בנים, אשר מגיע אף ליחס של ארבעה – שבעה בנים לכל בת.
זאת, בעוד שישנם מחקרים המדווחים על התפלגות שווה של בנים ושל בנות.
עדיין לא ידועים לנו הגורמים הסיבתיים להפרעה זו, אבל ההשערה הרווחת היא שהדיספרקסיה ההתפתחותית היא תוצר של אי בשלות של מערכת העצבים או שיבושים בחיווט.
אנשים הסובלים מהפרעה זו הם בעלי אינטליגנציה תקינה ומעלה, וקשייהם אינם נוצרים בגלל שיבושים בהתפתחות התנועתית או בעיות נוירולוגיות אחרות, אלא מקור ההפרעה נמצא בשלב מסוים בתהליך של איסוף וצבירה של מידע חושי - כלומר המשגת המידע, תכנון התנועה והביצוע שלה.
על פי American Psychiatric Association משנת 1994, ההוכחה לקיומה של דיספרקסיה התפתחותית נקבעת כאשר לאדם מסוים יש חוסר במיומנויות התיאום התנועתי לביצוע פעולות שאמורות להיחשב כמתאימות לגילו ולרמת האינטליגנציה שלו והוא אינו סובל מהפרעות נוירולוגיות אחרות.
רמזים שמסגירים את קשייו של מי שסובל מדיספרקסיה הם: מגושמות כבדה וסרבול בתנועה, בניידות, במשחק, בדיבור וברכישת מיומנות.
בנוסף "חשיבת יתר" ו"הסתכלות יתר" שאדם משקיע במטלה פשוטה יחסית לבני גילו מעוררות חשד לקיום ההפרעה.
טיפול מוקדם בקשייהם המוטוריים של ילדים עם בעיות מוטוריות בדרגה בינונית וחמורה עשוי להפחית את ההשלכות השליליות שיש להפרעה זו בתחום הלימודי, הריגושי-חברתי ובכלל בתפקוד היומיומי.
מאחר שקיימת חוסר הבנה בנוגע להפרעה זו, ובמקרים לא מעטים היא "מוחלפת" בבעיית מוטיבציה ואי רצון להשקיע מאמץ, הרי שאחד מהצרכים הראשוניים של הילדים עם DCD, של משפחותיהם ושל מוריהם - הוא ללמוד ולהבין את המשמעות של המונח DCD, את הסימפטומים של ההפרעה, ההשלכות הנלוות וכן על אפשרויות ההתערבות.
יש להדגיש בפני הגורמים השונים כי תוכניות התערבות במסגרת בית ספרית על ידי מחנכי הכיתות וכן על ידי מורים לחינוך גופני עשויות להניב פרות – כל עוד קיימת אבחנה ברורה של מוקדי החוזק וכן של התחומים בהם הילד מציג קשיים.
עוד ב-1975 טען גוביי כי לא חשוב מה נעשה, כל עוד משהו נעשה כדי לעזור לילד עם סרבול מוטורי.
בעוד שהצהרה זו לא נתקבלה בעין יפה בזמנו, כיום נראה כי הכרה בקיומה של הבעיה מהווה מרכיב חשוב ומשמעותי לשם יישום תוכניות התערבות.
על פי מחקרים שנעשו בשנים האחרונות, נראה ששיטות הטיפול הכלליות, המסורתיות, לפיתוח אינטגרציה חושית, אימון תפיסתי-תנועתי או תפקוד קינסנטי לא עוזרות או משפרות את מצבו של מי שסובל מדיספרקסיה התפתחותית.
כיום סוברים החוקרים ששיטת הטיפול היעילה ביותר על מנת לטפל בהפרעה, היא שיטה טיפולית הממוקדת במיומנויות ייחודיות, בעלות מטרה מעשית, הנמצאות בחיי היומיום של הלוקה בהפרעה.
שיטות אלו צריכות להתרכז יותר על הקניית דרכי פעולה קוגניטיביות יעילות לפתרון בעיות, ולהתרכז פחות בפיתוח ההיבט התנועתי של המיומנות.
ה-DCD נמצא בתחום התמחותם של נוירולוגים, מרפאים בעיסוק ובעלי המקצוע מתחום ההוראה והחינוך שפוגשים את האדם הדיספרקסי על בסיס יומיומי.
תוכנית הטיפול היא אינדיבידואלית והיא מיועדת לאדם ספציפי, ועל צוות הטיפול ישנה חובת פיקוח עליה באופן קבוע.